tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר, התיישב בגואטמלה.
בשנת 1530 היה קבריו האזרח המוביל בעיר הגדולה של גואטמלה - סנטיאגו גואטמלה.
בשנת 1532, נסע לספרד, ושם פגש את באטריס סנצ'ס דה אורטגה (Beatriz Sanchez de Ortega).
שניהם התחתנו בשנה זו, וקבריו חזר איתה לגואטמלה, ושם נולדו להם שני ילדים.
ככל שמשפחתו של קבריו גדלה, כך גם עושרו וכבודו כבונה ספינות.
הוא ייצא וייבא סחורות מנמל בגואטמלה, והגדיל במידה רבה את המסחר בין ספרד לבין חלקים מסוימים של העולם החדש.
מושל גואטמלה - פדרו דה אלוואראדו, בחר בקבריו כדי לבנות ספינות שיחקרו את האוקיינוס השקט.
אלוואראדו רצה להשתמש בספינות כדי להגדיל את המסחר בתבלינים בין אסיה ואמריקה.
כאשר מת אלוואראדו בלחימה נגד האינדיאנים, פיצל מחליפו, אנטוניו דה מנדוסה, את הצי.
הוא הורה לרוי לופס דה וייאלובוס להפליג מערבה אל איי הפיליפינים, ולקבריו להפליג עם שתי ספינות צפונה לאורך החוף המערבי של אמריקה הצפונית.
קבריו יצא מנמל בארה דה נבידאד במקסיקו ב־27 ביוני 1542, וב-28 בספטמבר עגנו ספינותיו בחוף המפרץ של סן דייגו של ימינו.
קבריו קרא למקום סן מיגל, ואמר שהוא "מקום מצוין להקמת נמל".
השם של המקום שונה לאחר 60 שנה לסן דייגו על ידי חוקר הארצות הספרדי סבסטיאן ויסקאינו.
כאשר החוקרים המשיכו צפונה, עד למפרץ מונטריי, החלו סופות כבדות, וקבריו החליט לחזור.
ב-23 בנובמבר 1542 עגנה המשלחת של קבריו באי סנטה קטלינה במטרה להעביר בו את החורף.
בערב חג המולד נפצע קבריו כאשר קפץ מהסירה ושבר את רגלו על סלע.
הפצע הזדהם והוא מת ב-3 בינואר 1543, אך ביקש מהצוות להמשיך במסע.
פרלו, סגנו של קבריו, נטל פיקוד והמשלחת המשיכה בהפלגה צפונה ככל הנראה עד דרום מדינת אורגון של ימינו, לפני שנתקלה בסערות עזות שאילצו אותה לחזור לבארה דה נבידאד ב-14 באפריל 1543.
בשנת 1913 חנך נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את האנדרטה על שם קבריו, ליד סן דייגו.
חואן רולפו (בספרדית: Juan Rulfo; 16 במאי 1917 – 7 בינואר 1986) היה סופר ותסריטאי מקסיקני.
חואן רולפו נולד בכפר אפולקו (נפת סיולה שבמחוז חליסקו, מערב מקסיקו).
ספר הביכורים שלו, קובץ הסיפורים "המישור בלהבות", יצא בשנת 1953, ושנתיים אחר כך יצא הרומן היחיד שכתב, "פדרו פארמו" (1955).
לאחר פרסום שני ספרים בלבד עבר הסופר משבר אישי עמוק ותקופת השתיקה הספרותית שגזר על עצמו התארכה ונמשכה עד מותו.
עם זאת, בשנת 1980 ראה אור "תרנגול הזהב", ספר הכולל את אוסף התסריטים שחיבר רולפו.
למרות ההיקף המצומצם של יצירתו, נחשב רולפו לאחד מגדולי הסופרים המקסיקנים, ובעל סגנון ייחודי בסיפורת אמריקה הלטינית.
יצירתו תרמה להתחדשות הספרות ההיספאנו-אמריקנית בשנות השישים של המאה העשרים.
פדרו פארמו, תרגום יוסף דיין, ספרית פועלים בשנת 1977.
פדרו פארמו, תרגום רמי סערי, ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2003. זהו תרגום הגירסה שנערכה מחדש בידי הסופר ב-1981.
קובץ הסיפורים "המישור בלהבות" (El llano en llamas) ראה אור בעברית בהוצאת אח בשנת 2011 בתרגומו של מנחם ארגוב.
ב-2025 יצא בהוצאת לוקוס תרגום חדש של הספר תחת הכותרת הערבה בוערת, בתרגום:משה רון, לאה פרישברג, שוש נבון ואדם בלומנטל.
חואן רמון חימנס (בספרדית: Juan Ramón Jiménez; 24 בדצמבר 1881 – 29 במאי 1958) היה משורר וסופר ספרדי.
שמו נקשר בעיקר ביצירת דמותו של החמור פְּלָטֶרוֹ, אחד משני הגיבורים הראשיים ביצירה "פְּלָטֶרוֹ וַאֲנִי", המתאר את מערכת היחסים בין חמור כפרי לבין משורר האוהב אותו אהבת נפש.
ספר זה אינו רק ספרו המפורסם ביותר של חימנס, אלא גם אחד מנכסיה החשובים ביותר של ספרות ספרד במאה ה-20. הוא ראה אור בעברית לראשונה בשנת 1963 בתרגום עמנואל אולסבנגר ותרגום חדש שלו מאת רמי סערי התפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2006.
חימנס נולד בכפר מוגר שבאזור אנדלוסיה בדרום ספרד.
כשהיה בן חמש-עשרה עבר לסביליה בה למד ציור ומשפטים, אך כעבור שנים מעטות נטש הן את תחום הציור והן את לימודי המשפטים והתמסר כולו לכתיבה.
השירים הראשונים נכתבו בהשפעת גוסטבו אדולפו בקר.
בעקבות פרסום שיריו הראשונים בכתב העת "וידה נואווה" ("חיים חדשים"), הזמינו אותו המשוררים פרנסיסקו ויליאספסה ורובן דריו בשנת 1900 למדריד.
בבירת ספרד הצטרף חימנס לחוגים המודרניסטים של תקופתו ומאוחר יותר ייסד שני כתבי-עת ספרותיים.
מות אביו בשנת 1900 גרם לו לדיכאון עמוק, ובעקבות כך אשפזו אותו בני משפחתו בבית חולים לחולי נפש בבּוֹרְדוֹ.
לאחר ששהה שם ארבעה חודשים הועבר לבית הבראה במדריד, שבו שהה עד שנת 1902. בשנת 1905 חזר המשורר לכפר הולדתו, אולם שש שנים לאחר מכן החליט להשתקע סופית במדריד.
בשנת 1913 הכיר את סנוביה קמפרובי אימר, אמריקאית ממוצא ספרדי, אשתו לעתיד ומשענתו עד אחרית ימיו.
בני הזוג התחתנו בשנת 1916. שנים רבות לאחר מכן, בשנת 1935, דחה חימנס הצעה למשרה באקדמיה הספרדית, וכעבור שנה העניקה לו הממשלה הרפובליקנית דרכון דיפלומטי ומינתה אותו לנספח התרבות של ספרד בשגרירותה שבוושינגטון.
בפרוץ מלחמת האזרחים ב-1936 עזבו בני הזוג את ספרד ולא חזרו עוד אליה עד יום מותם.
הם עברו לארצות הברית, לאחר מכן לקובה ולבסוף לפוארטו ריקו.
למרות הצלחותיו הספרותיות הרבות חזר היוצר לחוות התקפי דיכאון, שבשנת 1946 אף גרמו לאשפוזו למשך שמונה חודשים.
האקדמיה השוודית העניקה לחואן רמון חימנס את פרס נובל לספרות ב-25 באוקטובר 1956. מות אשתו שלושה ימים לאחר מכן הנחית על היוצר הספרדי מהלומה שממנה לא התאושש עד יום מותו.
פלטרו ואני, תרגם מספרדית עמנואל אולסבנגר, הציורים מעשה ידי איריס שוייצר, עם עובד, תל אביב, 1955.
פלטרו ואני, תרגום חדש, תרגם מספרדית והוסיף אחרית דבר רמי סערי, איירה זהבית כרמל, כרמל, ירושלים, 2006.
חואן רומן ריקלמה (בספרדית: Juan Román Riquelme; נולד ב-24 ביוני 1978 בסן פרננדו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
המועדונים הידועים בוקה ג'וניורס וריבר פלייט הביעו בו התעניינות כששיחק בקבוצת הנוער של ארחנטינוס ג'וניורס.
הוא הצטרף לבוקה ב-1995, כיוון שהיה אוהד של המועדון מאז היותו ילד, ותמורת כרטיס השחקן שלו שילמה הנהלת בוקה 800,000 דולרים.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים של בוקה בניצחון 2 - 0 על אוניון דה סנטה פה ב-10 בנובמבר 1996. שבועיים לאחר מכן הוא הבקיע את שערו הראשון בניצחון 6 - 0 על הוראקאן.
ריקלמה היה לאחד השחקנים המובילים בבוקה, וזכה לקבל את החולצה מספר 10 המזוהה בדרך כלל עם דייגו מראדונה.
למרות יכולתו הטובה בבוקה הוא כמעט ולא זומן לנבחרת ארגנטינה, שמאמניה טענו כי סגנון משחקו איטי מדי ביחס לסגנון של הנבחרת.
הוא הצטיין בניצחון על ריאל מדריד במשחק הגביע הביניבשתי בשנת 2000, ובנוסף זכה עם בוקה ב-3 אליפויות (אפרטורה ב-1998 וב-2000, קלאוסורה ב-1999) ופעמיים בגביע הליברטדורס (2000, 2001).
בשנת 2001 הוא זכה גם בתואר כדורגלן השנה באמריקה הדרומית.
בשנת 2002 הוא עבר לברצלונה תמורת סכום של 11 מיליון לירות שטרלינג.
זמן קצר לפני שעזב את בוקה נחטף אחיו כריסטיאן.
ריקלמה ניהל משא ומתן על שחרורו של אחיו, ולבסוף שילם את הכופר.
הוא ציין כי זו אחת הסיבות שבגינן עזב את בוקה.
לואי ואן חאל, מאמן ברצלונה, תיאר את ריקלמה כ"החתמה פוליטית" והתייחס אליו באדישות.
כאשר ואן חאל כן העלה אותו בהרכב הוא הציב אותו באגפי מערך המשחק של ברצלונה.
ריקלמה לא הצליח להפגין את יכולתו הטובה בתקופה שבה היה בעיקר מחליף, ולבסוף איבד את מקומו בהרכב הראשון.
ואן חאל השתמש בו בעיקר כשחקן גיבוי, בעיקר בגביע המלך ובליגת האלופות.
שנה אחת לאחר מכן הוא הושאל לוויאריאל.
בוויאריאל הוא היה חלק מקבוצת שחקנים מאמריקה הדרומית, כולל הקפטן ושחקן נבחרת ארגנטינה חואן פבלו סורין, גונזאלו רודריגז, רודולפו ארואברנה ולאנדרו סומוסה.
בסיום עונת 2004/2005 הוא זכה בתואר השחקן היצירתי של העונה מטעם העיתון מארקה, והיה מועמד לפרס כדורגלן השנה בעולם.
הנהלת ויאריאל הייתה מעוניינת מאוד שריקלמה יישאר במועדון, והחליטה לרכוש מברצלונה 75% מכרטיס השחקן שלו תמורת 8 מיליון אירו, והחתימה את ריקלמה על חוזה לארבע שנים.
לפי ההסכם בין המועדונים ברצלונה תקבל 25% מסכום ההעברה במקרה שוויאריאל תשחרר את ריקלמה למועדון אחר.
ב-7 בדצמבר 2005 גברה ויאריאל על ליל מצרפת בליגת האלופות, והעפילה לשמינית הגמר של הטורניר.
בגלל סעיף מיוחד בהסכם בינה לבין ברצלונה נאלצה ההנהלה לשלם תמורת ריקלמה סכום נוסף של מיליון אירו.
בחוזה נכללו גם שני סעיפים על סכום של מיליון אירו כל אחד: הראשון במקרה שוויאריאל תסיים באחד מארבעת המקומות הראשונים בעונת 2005/2006 של לה ליגה, וסעיף זהה עבור עונת 2006/2007.
בחצי הגמר מול ארסנל החטיא ריקלמה פנדל מול השוער ינס להמן, והחמיץ את ההזדמנות לכפות הארכה.
בפברואר 2007 הוא הושאל בחזרה לבוקה ג'וניורס עקב מתיחות בינו לבין מנכ"ל ויאריאל והמאמן מנואל פלגריני.
ריקלמה מילא תפקיד חשוב בהצלחה של בוקה בגביע הליברטדורס 2007, והבקיע במשחקים מול ולז סרספילד בשמינית הגמר, ליברטד (פרגוואי) ברבע הגמר, וקוקוטה דפורטיבו בחצי הגמר.
במשחק הראשון ובגומלין של הגמר מול גרמיו הוא הבקיע שלושה שערים בסך הכל, שסייעו לבוקה לזכות בתואר.
הוא זכה גם בתואר השחקן המצטיין של הטורניר באותה עונה.
באוגוסט 2007 הודיע מנהל בוקה, חואן קרלוס קרספי, כי הוא בטוח בכך שריקלמה יחזור לבוקה באופן קבוע בקרוב.
המשא ומתן התעכב כאשר בוקה דחתה את הצעתה של ויאריאל שכללה תשלום של 4 מיליון אירו, רודריגו פלאסיו, ומחצית מכרטיס השחקן של מאורו בוסלי או ג'ונתן מאידנה.
ב-30 באוגוסט דווח כי ריקלמה הוחתם באתלטיקו מדריד תמורת 8 מיליון אירו.
העסקה הזו בוטלה ברגע האחרון, וריקלמה נותר בוויאריאל.
הוא קיבל את חולצה מספר 16. ב-26 בנובמבר 2007 הוא סיכם עם הנהלת ויאריאל על מעברו לבוקה לאחר תחילת חלון ההעברות בינואר 2008.
ביולי 2012 עזב ריקלמה את בוקה ג'וניורס בעקבות מחלוקות עם ההנהלה והמאמן.
בינואר 2013 שוכנע ריקלמה לחזור לבוקה ג'וניורס.
ביולי 2014 כשהוא בן 36, חזר ריקלמה למועדון נעוריו ארחנטינוס ג'וניורס במטרה לעזור למועדון לחזור לליגה הבכירה של ארגנטינה.
ב-25 בינואר 2015 הודיע ריקלמה על פרישה ממשחק פעיל.
ב-1997 זכה ריקלמה באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 ובמונדיאל הנוער עם המאמן חוסה פקרמן.
הוא זומן לסגל של נבחרת ארגנטינה למונדיאל 1998 ומונדיאל 2002, אך לא שיחק בטורנירים הללו בפועל.
במשחק רבע גמר מונדיאל 2006 בישל ריקלמה את שער היתרון לארגנטינה מול נבחרת גרמניה, אך זו הצליחה להשוות זמן קצר לאחר החלפתו של ריקלמה, ולגבור על ארגנטינה בדו-קרב פנדלים.
בעקבות ההפסד של ארגנטינה והתפטרותו של פקרמן הוא קיבל את סרט הקפטן של הנבחרת במקום סורין.
אולם, לאחר שהוביל את הנבחרת במשחק הידידות הראשון בהדרכתו של אלפיו באסילה, הוא הודיע ב-13 בספטמבר 2006 על פרישתו מהנבחרת וטען כי הביקורות שהוטחו בו בתקשורת פגעו בבריאותה של אמו, שאושפזה פעמיים בחודשיים שלאחר מונדיאל 2006. באותה תקופה היו רשומות לזכותו 37 הופעות ו-8 שערים במדי הנבחרת.
ב-26 ביוני 2007 זומן ריקלמה מחדש על ידי המאמן באסילה כחלק מסגל של 23 שחקנים לקופה אמריקה 2007. הוא הצטיין במשחק השני של שלב הבתים מול נבחרת קולומביה, והבקיע בו שני שערים.
בניצחון 4 - 0 על נבחרת פרו ברבע הגמר הוא הבקיע שניים נוספים ובישל שער לליונל מסי.
הוא הבקיע את שערו החמישי בטורניר בפנדל בחצי הגמר מול נבחרת מקסיקו, וקבע את תוצאה המשחק הסופית (3 - 0).
במשחק הגמר הפסידה ארגנטינה לנבחרת ברזיל, וריקלמה סיים את הטורניר במקום השני בדירוג מלך השערים.
ב-14 באוקטובר 2007 הוא חזר להרכב הנבחרת לאחר שלושה חודשים בוויאריאל שבהם לא שיחק, והבקיע שני שערים בבעיטה חופשית בניצחון 2 - 0 על נבחרת צ'ילה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ב-17 בנובמבר הוא הבקיע שניים נוספים בניצחון 3 - 0 על נבחרת בוליביה.
התאחדות הכדורגל הארגנטינאית שלחה את ריקלמה לאולימפיאדת 2008 בבייג'ינג כאחד מתוך שלושת השחקנים מעל גיל 23 שניתן לשלוח.
הוא היה שותף עם הנבחרת האולימפית לזכייה במדליית הזהב, והבקיע שער בחצי הגמר מול נבחרת ברזיל.
ריקלמה הודיע על פרישתו מהנבחרת במרץ 2009 עקב מחלוקת עם המאמן דייגו מראדונה על הביקורת שהאחרון מתח על יכולתו בבוקה.
חואנה דה איברבורו (בספרדית: Juana de Ibarbourou; 8 במרץ 1892 – 15 ביולי 1979), הידועה גם בשם חואנה דה אמריקה (Juana de América), הייתה משוררת אורוגוואית.
איברבורו נולדה בשם חואנה פרננדז מוראלס בשנת 1892 במלו שבאורוגוואי.
ב-1909, בגיל 17, פרסמה לראשונה יצירה פרי עטה – סיפור בשם "Derechos femeninos" (ספרדית: "אור נשי").
דה איברבורו הייתה מהראשונים אשר ביטאו השקפות פמיניסטיות בדרום אמריקה.
הד להשקפתה הפמיניסטית ניתן למצוא בשירים כגון "La Higuera" ו-"Como La Primavera".
בנוסף הייתה דה איברבורו גם נטורליסטית ופנתאיסטית, וגם על כך כתבה ביצירותיה.
בעברית ראה אור בשנת 1966 הספר "חואנה דה איברבורו – מבחר יצירות", בתרגומה של ד"ר פנינה נוה, בהוצאת "עם הספר".
Oro y tormenta (1956) – תימות תנ"כיות המשקפות את ההתעסקות שלה בסבל ובמוות.
Chico Carlo (1944) – מכיל את זכרונותיה.
חואנג שיאנפאן (במנדרינית תקנית: 黄现璠, בפין-יין: Huáng Xiànfán; 13 בנובמבר 1899 – 18 בינואר 1982) היה היסטוריון, חוקר תרבות, אנתרופולוג, אתנולוג ובלשן סיני.
בתחומי ההיסטוריה והתרבות שיאנפאן התמקד בחקר ילִידי הג'ואנג ומכונה "אבי ההיסטוריה של ג'ואנג".
חואנג שיאנפאן נולד למשפחת איכרים סינית בנפת פוסווי, כיום במחוז גואנגשי הדרומי.
סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה בקולג' בנאן-נינג.
ב-1926, החל ללמוד באוניברסיטה בבייג'ינג, כתלמידו של חן יואן, ובהמשך קיבל מאסטר בהיסטוריה בשנת 1935.
לאחר מכן עבר חואנג ליפן, שם למד באוניברסיטת טוקיו.
לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, הוא חזר לסין, והרצה באוניברסיטה גואנגשי, בה מונה לפרופסור חבר להיסטוריה ולאחר מכן ראש המחלקה לספרות.
ב-1941 התמנה כפרופסור להיסטוריה סינית באוניברסיטת סון יאט-סן בגואנגדונג.
בשנים 1953–1982 היה פרופסור לתולדות סין באוניברסיטה גואנגשי.
במהלך השנים פרסם חואנג עשרות מאמרים וספרים ונחשב למומחה החשוב ביותר לנושא ההיסטוריה הסינית ואנתרופולוגיה.
בשנות חייו המאוחרות יותר עסק בג'ואנג ופרסם מספר ספרים ומאמרים בנושא.
חואנג הלך לעולמו בגואנגשי בגיל 83 ונקבר בחלקת הקבר הממשלתית בבית הקברות של נַאנִּינְג בגואנגשי.
חואנה הראשונה (ספרדית: Juana I, כונתה לעיתים חואנה המשוגעת, Juana la Loca; 6 בנובמבר 1479 – 12 באפריל 1555), הייתה מלכת קסטיליה ואראגון.
חואנה נולדה ב-6 בנובמבר 1479 בטולדו, לפרננדו השני, מלך אראגון ולאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, והייתה האחות הבוגרת של קתרין מאראגון.
חואנה התחנכה יחד עם אחיותיה איזבלה, מריה וקתרין, ולמדה משפט אזרחי, גנאלוגיה, דקדוק, היסטוריה, שפות, מתמטיקה, פילוסופיה, קריאה, איות וכתיבה.
חואנה הצטיינה בריקודים, ציור, כישורי רכיבה, נימוסים טובים, מוזיקה, רקמה ותפירה, ושלטה בלטינית, צרפתית, קסטיליאנית, לאונית, קטלאנית וגליסית-פורטוגזית.
בשנת 1496 התארסה חואנה עם פיליפ היפה, בנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומארי, דוכסית בורגונדיה, וב-20 באוקטובר אותה שנה נערך טקס הנישואים בלייר בבלגיה של ימינו.
בשנת 1497 מת אחיה חואן, נסיך אסטוריאס, ובשנת 1498 מתה אחותה איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל.
בשנת 1500 מת גם בנה של איזבלה - מיגל דה פאש, נסיך פורטוגל, ובעקבות כך הפכה חואנה לנסיכת אסטוריאס.
בשנת 1504 מתה אמה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, וחואנה ירשה את ממלכת קסטיליה.
אולם, חואנה שהתה באותו זמן בארצות השפלה, שנשלטו בידי בעלה, פיליפ "היפה", ובזמן העדרה שימש אביה פרננדו השני, מלך אראגון כשליט במקומה.
פרננדו שאף להותיר בידיו את השלטון על קסטיליה לצמיתות, אך האצולה הקסטיליאנית סירבה לכך והמליכה על עצמה את בעלה של חואנה כפליפה הראשון, מלך קסטיליה.
לאחר מותו של פיליפ בשנת 1506, כשחואנה במצב נפשי לא יציב ובנם המשותף, קרלוס מגנט, עודו בן שש בלבד, שב פרננדו לשלוט בקסטיליה בסיועו של ראש השרים, הקרדינל פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס.
ב-26 בינואר 1516 מת אביה פרננדו השני, מלך אראגון, וחואנה ירשה גם את כתר אראגון.
האיחוד בין שתי הממלכות היה הפעם הראשונה ששליט אחד שלט על כמעט כל שטחי ספרד של ימינו.
בשנת 1517 כלא אותה בנה קרלוס הראשון, מלך ספרד במנזר בטורדסיאס, ושם היא מתה ב-12 באפריל 1555.
ב-20 באוקטובר 1496 התחתנה חואנה עם פליפה הראשון, מלך קסטיליה, ממנו נולדו לה
לאונור מאוסטריה (1498–1558), התחתנה עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ולאחריו התחתנה עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1500–1558).
איזבלה מאוסטריה (1501–1526), התחתנה עם כריסטיאן השני, מלך דנמרק.
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1503–1564).
מריה מהונגריה (1505–1558), התחתנה עם לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה.
קתרינה מאוסטריה (1507–1578), התחתנה עם ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל.
היסטוריונים מאמינים כיום כי בעוד שחואנה סבלה ללא ספק מבעיות נפשיות והסימפטומים המתוארים בספרות ההיסטורית תואמים סממנים של מחלת הסכיזופרניה ושל דיכאון קליני, חלק ניכר מבעיותיה הוחרפו בשל מאבקי השליטה שלה מול אביה, בעלה ובנה - שהצליחו, באמצעות אשפוזה בכפייה ותיוגה כ"משוגעת", לשלול ממנה סמכויות אשר הגיעו לה על-פי חוק.
מצבה הנפשי תואר כמדורדר במיוחד לאחר אשפוזה בכפייה (ולמעשה כליאתה בבידוד, בלי שנפש חיה דיברה איתה) במנזר סנטה קלרה בטורדסיאס.
חוָאנְגְשָׁאן (סינית: 黄山; פיניין: Huángshān, מילולית: "ההר הצהוב") הוא רכס הרים בדרום מחוז אנחווי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
הרכס התרומם מתוך ים קדום במהלך עידן המזוזואיקון, לפני כ-100 מיליון שנים.
הפסגות ברכס גולפו על ידי פעילות קרחונים במהלך הרביעון.
הרכס מיוער ברובו, כשהצמחייה על ההר עבותה עד לגובה של 1,100 מטרים, והעצים צומחים עד קו העצים בגובה 1,800 מטרים.
רכס ההרים ידוע בשל יופי הנוף, העננים האופפים את ההר, עצי האורן האנדמיים למזרח סין והקרויים על שמו (Pinus hwangshanensis) שצורתם מיוחדת, פסגות הגרניט המעוצבות בצורה מיוחדת, והמעיינות החמים שמימיהם צלולים.
חואנגשאן הוא נושא פופולרי בציור סיני ובספרות סינית מסורתיים.
ההר הוכרז על ידי אונסק"ו אתר מורשת עולמית, ואף שבניגוד להרים מפורסמים אחרים בסין אין לו משמעות דתית הוא אחד מיעדי התיירות העיקריים בסין.
רכס חואנגשאן מתרומם לגובה של מעל ל-1,700 מטרים בנציבות העירונית חואנגשאן שבדרום מחוז אנחווי, דרומית לנהר היאנגצה, מעל ל-1,000 קילומטרים דרומית לבייג'ינג בירת סין, וכ-400 קילומטרים דרומית מערבית לשאנגחאי.
הרכס מתפרש על שטח שאורכו 40 קילומטרים מצפון לדרום ו-30 קילומטרים ממזרח למערב, שטח בן 1,200 קילומטרים מרובעים.
גבהים אלו מאפשרים להגדיר את ההר כ"פסגה בולטת מאוד" (Ultra Prominent Peak, בקיצור Ultra).
תהליכי הבליה והסחיפה עיצבו את הסלעים לצורת יערות של עמודי אבן ענקיים מחורצים בנקיקים עמוקים.
תהליכי הבליה עצבו צורות משונות לסלעים, רבים מהם קיבלו כינויים מיוחדים (לדוגמה "נזיר בעל ראש חזיר אוכל אבטיח").
הרכס משנה את הופעתו על פי תנאי האקלים.
במשך יותר מ-200 ימים בשנה הרכס אפוף בעננים כשמתוך הערפל מבצבצות הפסגות המשוננות של ההר, נוף נפוץ בציור הסיני.
כשהחמה זורחת הרכס מופיע במלוא הדרו כשצבעיו משתנים על פי עונות השנה.
אביב היא עונת הפריחה וההר מנומר בכתמי צבע כשריח הפרחים נישא למרחק.
הקיץ הוא גם עונת הגשמים העיקרית ולצבע נלווה גם פכפוך פלגי המים ורעש המפלים.
מי האגמים המדורגים מוסיפים לחגיגת הצבע בצבעים של כחול, טורקיז וירוק.
בסתיו נצבע ההר בגוונים של אדום וארגמן שעה שעלי עצי האדר ועצים נוספים משנים את צבעם, ובחורף ההר מתכסה בלובן שלג וקרח.
עצי האורן מצליחים לגדול במקום במקומות שבהם האדמה מועטה, כשהם צומחים מתוך סדקים בסלע כשהסלע והרוחות גורמים להם לגדול בצורות משונות.
רכס חואנגשאן שוכן באזור האקלים הסובטרופי הגשום, גשמים יורדים כל השנה, כאשר הקיץ חם וגשום והחורף, הנמשך חמישה חודשים, קר ויבש יחסית (סיווג Cwa לפי שיטת קפן).
הטמפרטורה הממוצעת ברכס ההר נע מ-3.1°C- בינואר עד 17.7°C ביולי, והלחות היחסית השנתית הממוצעת היא 70%.
ערפילים נפוצים מאוד בהר, בממוצע כ-258 ימים בשנה.
מרבית הגשמים יורדים בין מאי לאוגוסט, כאשר הממוצע הרב-שנתי הוא 2,395 מ"מ, והחודש הגשום ביותר הוא יולי שבו יש בממוצע 18 ימי גשם ויורדים בו 460 מ"מ גשם.
התקופה הממוצעת בה יכול לרדת שלג על הרכס אורכת 158 יום.
56% משטח אתר המורשת העולמית מכוסה ביערות.
מיני העצים משתנים בהתאם לגובה.
בין 600 מטרים ל-1,100 מטרים מצוי יער לח שהעץ השולט בו הוא Quercus glauca סוג של אלון המכונה באנגלית "אלון כחול יפני" (Japanese Blue Oak).
בין 1,100 מטרים ל-1,800 מטרים מצוי יער של עצים נשירים והעצים השולטים הם אלון מהמין Quercus stewardii (תת מין של Quercus dentata) ואשור סיני (Fagus engleriana).
מעל לגובה של 1,800 מטרים יש צמחייה אלפינית בלבד.
כמה מהעצים ידועים משום שהם עתיקים באופן מיוחד, או שצורתם גרוטסקית או שהם צומחים במקומות תלולים במיוחד, ובהם אורני חואנגשאן בני 1,000 שנים, עצי גינקגו דו-אונתי, ועצי Sabina squamata - מין של ערער.
gaussenii סוג של צוגנית (עץ הדומה לאשוח) שגדל עד לגובה של 1,500 מטרים, Manglietia fordiana, מין במשפחת המגנוליים ו-Buckleya henryi ממשפחת הסנטליים שהוא אנדמי לחואנגשאן ועל סף הכחדה.
תשעה מינים נוספים, מתוכם שישה אנדמיים, מצויים בסכנת הכחדה משום שיש להם ערך ברפואה הסינית או משום שהם מבוקשים כצמחי נוי והם כוללים את Orobonche coerulescens – מין של עלקת, את Inula linariaefolia צמח ממשפחת המורכבים, ואת ה-Coptis chinensis המכונה באנגלית "חוט-זהב סיני" (Chinese goldthread) ממשפחת הנוריתיים.
80% משטח החיץ בן 142 הקילומטרים הרבועים המקיף את אתר המורשת העולמית מכוסה צמחייה, 45% ממנו יער טבעי והשאר מטעים (בעיקר תה ירוק הידוע בסין באיכותו).
ברכס חואנגשאן נמנו 300 מיני חולייתנים הכוללים:
הסלעים העתיקים ביותר בחואנגשאן הם סלעי משקע וסלעים מותמרים מים יאנגצה שנוצרו בעידן הפרוטרוזואיקון לפני 570 מיליון שנים ונחשפו למרגלות המדרון הדרומי של חואנגשאן.
הפסגות הבולטות עשויות גרניט הבנוי פצלת השדה (40%-60%), דיוריט (10%-15%) וקוורץ (25%-35%) עם קורט נציצים צהובים ושחורים, ונוצרו בעידן המזוזואיקון לפני כ-100 מיליון שנים שעה שים יאנגצה הקדום נעלם כתוצאה מתנועת קרום כדור הארץ וההתרוממות של הקרקעית.
תצורת הגרניט המיוחדות הם תוצאה של פעילות אורוגנית ומתאפיינים בסדקים אורכיים מפותחים שגרמו להיווצרות מערות ונקיקים.
במהלך הרביעון גרמה פעילות של קרחונים ליצירת העמקים בצורת U לסימני החריטות על הסלעים, וליצירת עמודי האבן.
מאפיינים גאולוגים נוספים ברכס חואנגשאן הם מעיינות חמים, פעילות קרסטית בגובה ויצירת משקעים של נטף מעיינות (טופה – tufa) בקרבת מעיינות קרים, אגמים מדורגים ומפלי מים.
האזכור הכתוב הראשון של ההר הוא בספר "שָׁאנְהָאי גִ'ין" (פין-יין: "Shanhai jin" - ספר ההרים והימים) ובו הוא מכונה "סָאן-טְייֵנְדְזְה דוּ" (פין-יין: "San-tianzi Du").
שמו של ההר השתנה כמה פעמים במרוצות הדורות.
ב"ספרי השנים של שושלת האן" כונה ההר " יוּאוּשָׁאן" (פין-יין: "Youshan"), וב"הערות שוליים לספר על מערכת הנהרות של סין" שהתפרסם לקראת נפילתה של שושלת האן כונה ההר יִישָׁאן (פין-יין: "Yishan"), אבל עד למאה השמינית לספירה לא היה לרכס חואנגשאן חשיבות מיוחדת בתולדות סין.
ב-17 ביוני 747 הורה הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג משושלת טאנג לשנות את שם ההר לחואנגשאן ("ההר הצהוב").
השם החדש הוא ככל הנראה לכבודו של הקיסר הצהוב ("חואנג די"), דמות אגדתית שלפי האגדה הוא אבי הקבוצה האתנית של ההאן, ועל פי אחת האגדות עלה לשמים מחואנגשאן.
ההכרזה של הקיסר, שהיה ידוע כטאואיסט אדוק, האדירה את הפופולריות של ההר ופתחה בכך תקופה חדשה בהיסטוריה של ההר שהפך לגורם חשוב בהיסטוריה התרבותית של סין.
ייתכן שלפופולריות גם תרמה אגדה על גילוי שיקוי המעניק חיי אלמוות בהר.
ההר שהיה אז מבודד משך אליו מתבודדים, משוררים וציירי נוף שהוקסמו ממראה הפסגות המציצות מבעד לים העננים.
המשורר לי באי (762-701) מתקופת שושלת טאנג המכונה גם לי פו, היה בין הראשונים להלל את ההר בשיריו.
על אחד הסלעים בהר חרותה הכתובת "הסלע השתוי" והיא מתייחסת לסיפור על לי באי שהיה כה נלהב מהנוף הנשקף מההר שהוא שר לסלע בהיותו שתוי שהצטרף למשורר והשתכר אף הוא.
עד סוף המאה ה-13 נבנו בהר 64 מקדשים (מהם נותרו כ-20 בלבד), ובמשך 1,500 שנים נחצבו במדרונות ההר מדרגות רבות ומספרם מגיע ל-60,000.
במאה ה-16 הוביל המשורר וָאנְג שְׁגֶ'ן (王士真 פין-יין: Wang Shizhen; 1590-1526) קבוצה של מאה אנשי ספר על מדרונות ההר.
בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (嘉靖 פין-יין:Jiajing, שלט 1521–1567) משושלת מינג הקדישו ציירים מאסכולת שָׁאנְשְׁווֵי (山水 פין-יין: Shanshui – מילולית "הר ומים") את עצמם להעתיק בעזרת הציור את נופי רכס חואנגשאן.
ב-1606 בתקפות שושלת מינג הגיע הנזיר פּוּמֶן להר ובנה את מקדש פָאהָאי למדיטציה ואת מקדש וונשו וחיבר ביניהם באמצעות מדרגות החצובות בסלע.
במסה "הערות על הציורים של הנזיר דלעת מרירה" כתב שְׁה טָאו, שהיה משורר בנוסף להיותו צייר, באריכות על היחסים שנוצרו בחואנגשאן בין האדם לטבע.
בסך הכל התפרסמו בתקופה החלה משושלת טאנג וכלה בשושלת צ'ינג כמה מאות מסות ומעל ל-20,000 שירים המפארים את יופי ההר.
ב-1935 נקבעו גבולות האזור המנהלי של הר חואנגשאן ואלו שימשו ב-1982 בסיס להכרזה של מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין על חואנגשאן "אתר נוף יפהפה בעל ערך היסטורי." מתוך הכרה בערכי הטבע והתרבות של המקום הכריז ארגון אונסק"ו ב-1990 על חלק משטח ההר אתר מורשת עולמית.
ב-2002 לכבוד הכרזתה על ידי האו"ם כ"השנה הבינלאומית של ההרים" יזם שגריר שווייץ בשאנגחאי חתימת ברית "הרים תאומים" בין חואנגשאן לבין ההר יונגפראו, אף הוא אתר מורשת עולמית.
חואנגשאן הוא אחד מ-66 אתרים המוגדרים על ידי מִנְהל התיירות הלאומי של סין "אזור נוף בדרגה AAAAA" (הדרגה הגבוהה ביותר), והוא אחד מאתרי התיירות החשובים בסין.
ב-2007 לבדה ביקרו באתר 15 מיליון תיירים.
מוקדי המשיכה לתיירים בהר הם יופי הנוף, פסגות הגרניט המעוצבים בצורה מיוחדת, העננים האופפים את ההר יותר מ-200 ימים בשנה בהם ניתן לצפות ממעל, עצי האורן בעלי הצורה המיוחדת הצומחים במדרונות התלולים של ההר, והמעיינות החמים שמימיהם צלולים.
אל ההר ניתן להגיע בדרך האוויר או ברכבת משאנגחאי, וכן ברכבת או באוטובוס מהערים האנגג'ואו ומווּחוּ.
נכון ל-1990 היו בהר מעל ל-50 קילומטרים של שבילים שאפשרו למבקרים ולאנשי הצוות של האתר גישה לאתרי הנוף.
מתוך 400 אתרי הנוף שפותחו בהר, נפתחו לתיירים כ-140.
ישנן שתי דרכים עיקריות לטפס בהר "המדרגות המזרחיות" – שביל מדרגות באורך 7.5 קילומטרים ו"המדרגות המערביות" שביל מדרגות באורך 15 קילומטרים המוביל אל הפסגה הגבוהה ביותר בהר.
במקביל לשתי דרכים אלו יש גם קווי רכבל, וקו רכבל שלישי מסתיים מערבית לפסגות הגבוהות.
מפסגות ההרים ניתן לצפות לעיתים קרובות בעננים מלמעלה.
עקב דמיונם לים הם מכונים "ים העננים" (云海, פין-יין: yúnhǎi) או "ים חואנגשאן" או לעיתים על פי מיקומם "הים הצפוני", "הים הדרומי", "הים הצהוב" וכו'.
אחד הסופרים העיר לגבי מראה העננים מחואנגשאן:
שתי תופעות הקשורות לאור מזומנות למבקרים בפסגת ההר במועדים המתאימים.
הראשונה הן הזריחות המרהיבות שהן בבחינה "חובה" למי שמבקר באזור, והשנייה היא תופעה אופטית המכונה באנגלית Glory ובעברית "הילת הטייס".
בסין מכונה התופעה "אור בודהה" (佛光, בפין-יין fóguāng) והיא ניתנת לצפייה בחואנגשאן בממוצע פעמיים בחודש.
יש בהר כמה מעיינות חמים, מרביתם שוכנים למרגלות "פסגת ענן הארגמן".
המים נשארים בטמפרטורה של 42°C כל השנה, מכילים ריכוז גבוה של קרבונטים ומייחסים לטבילה במימיהם סגולות לריפוי מחלות ומכאובים שונים ולכן הם אתרי ספא פופולריים.
בתי הארחה ומלונות מצויים הן למרגלות ההר והן בפסגות והם מאפשרים לתיירים, שרבים מהם מטפסים על ההר, ללון בלילה, לצפות בזריחה למחרת, ולרדת בנתיב אחר.
את האספקה אל בתי המלון, המסעדות והמתקנים האחרים בפסגת ההר מביאים סבלים העולים להר ברגל כשהם נושאים את מטענם על מקלות ארוכים אותם הם מאזנים על כתפיהם או גבם.
חואן רנה סראנו (בספרדית: Juan René Serrano; נולד ב-23 בפברואר 1984 בגואדלחרה) הוא קשת מקסיקני.
סראנו ייצג את מקסיקו באולימפיאדת אתונה (2004), הודח בסיבוב השני ודורג במקום ה-20. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו ב-2007 הודח בשלב רבע הגמר, וזכה במדליית הארד עם נבחרת מקסיקו בתחרות הקבוצתית.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) רשם סראנו את הישג השיא שלו, כשסיים במקום הרביעי.
הוא הפסיד בחצי הגמר לדרום קוריאני פארק קיונג-מו, ובדו-קרב על מדליית הארד הפסיד לרוסי באיר בדיונוב.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר הולדתו, גואדלחרה, ב-2011, נבחר סראנו לשאת את הדגל המקסיקני בטקס הפתיחה.
הוא סיים במקום הרביעי, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לאמריקני בריידי אליסון ובדו-קרב על מדליית הארד לקולומביאני דניאל פינדה.
בתחרות הקבוצתית זכה במדליית הכסף, יחד עם חבריו אדוארדו ולס ופדרו ויוואס.
באולימפיאדת לונדון (2012) הודח סראנו כבר בסיבוב השני.
עם הנבחרת סיים במקום הרביעי, לאחר הפסד בחצי הגמר לנבחרת איטליה ובמשחק על מדליית הארד לנבחרת קוריאה הדרומית.
חואנגלונג (בסינית: 黄龙; בפין-יין: Huánglóng – מילולית "הדרקון הצהוב") הוא אזור נוף ועניין היסטורי בצפון-מערב מחוז סצ'ואן שבמערב סין.
הוא שוכן בחלק הדרומי של רכס הרי מינשאן, כ-150 קילומטרים מצפון-צפון מערב לבירת המחוז צ'נגדו.
האזור נודע בשל הבריכות הצבעוניות שנוצרו על ידי משקעים של קלציט, בייחוד בחְוָאנְגְלונְגְגוֹאוּ ("ערוץ הדרקון הצהוב"), כמו גם בשל המערכות האקולוגיות המגוונות של היערות הגדלים בשטחו, הפסגות המכוסות שלג עד, מפלי המים והמעיינות החמים.
חואנגלונג משמש בית גידול למינים בסכנת הכחדה, כולל פנדה ענקית וקוף סלוד אף זהוב (Rhinopithecus roxellana).
ב-1992 הכיר ארגון אונסק"ו בחואנגלונג כאתר מורשת עולמית.
שמורת חואנגלונג שוכנת בנפת סונְגְפָּאן (Songpan) בצפון מערב מחוז סצ'ואן, כ-150 קילומטרים מצפון-צפון מערב לצ'נגדו בירת המחוז.
השמורה שוכנת בחלק הדרומי של רכס הרי מינשאן, רכס המשתרע ממזרח רמת טיבט- צִ'ינְגְהָאי ועד אגן סצ'ואן.
האזור הררי ותלול, בייחוד מעל קו העצים, המכוסה בשלג רוב השנה.
גובה השמורה נע בין 1,700 מטרים מעל גובה פני הים ב"מערת המניפה" (שָׁאנְדְזְה-דונְג – Shanzidong) ועד 5,588 מטרים ב"פסגת הר השלג" (שׂוֵּ'בָּאודִינְג – Xuebaoding).
על הפסגה, המכוסה שלג כל השנה, מצוי הקרחון המזרחי ביותר בסין.
אתר חואנגלונג – מצפון מזרח לעיירה סונְגְפָּאן.
סה"כ כ-600 קילומטרים רבועים שמתוכם מוגדרים 580 קמ"ר כאזור מוגן, והשאר אזור חיץ.
האזור כולל את כל שטח הניקוז של נהר פֿוּגְ'יָאנְג שמעל לכפר שְׁגְ'יָאבָּאו.
שפיעת המים בערוצים משתנה במהלך השנה, כששיא השפיעה במהלך התקופה הגשומה בין מאי ליולי.
האזור הכולל את שטחי הניקוז של ערוצי הנחלים המקבילים גָ'אגָה (Zhaga) ואָרדָאוהָאי (Erdaohai), וכמה אגמים.
כמו כן כלול בשטח האזור מפל גָ'אגָה המדורג שגובהו 93 מטרים, רוחבו 35 מטרים ובבסיסו כמה בריכות טרוורטין שצורתם חצי עיגול.
השמורה גובלת בשמורות נוספות: שמורת הטבע וָאנְגְלָאנְג (Wanglang) מצפון מזרח ואתר המורשת העולמית שמורת ג'יוג'איגואו (Jiuzhaigou) מצפון.
שמורת חואנגלונג שוכנת בתחום של כמה העתקים ופעילות טקטונית המתבטאת ברעידות אדמה התדירות למדי באזור.
שכבות המסלע בנויות מסלעי משקע קרבונטיים מעידן הפלאוזואיקון בעובי מעל ל-4,000 מטרים, שמעליהם שכבה בעובי של לפחות 1,000 מטרים של סלעי משקע קטקלסטיים שונים מעידן המזוזואיקון, ולבסוף משקעים מעידן הקנוזואיקון הכוללים חצץ סחף, מורנות מפעילות קרחונים ומשקעים קרבונטיים.
התופעה הגאולוגית המעניינת ביותר באתר היא ההשקעה הנרחבת של קלציט, בייחוד לאורך הערוץ בן ה-3.6 קילומטרים המכונה חְוָאנְגְלונְגְגוֹאוּ שפירושו "ערוץ הדרקון הצהוב".
כינוי זה ניתן לערוץ בשל הדמיון של הקלציט הצהוב לעור של דרקון באגדות הסיניות.
ההשקעה יוצרת מגוון של תופעות קרסטיות.
כך יש בערוץ מספר רב של בריכות טרוורטין.
אצות וחיידקים השוכנים במימי הבריכות צובעים את מימיהן בשלל צבעים: כתום, צהוב, ירוק וכחול.
כמו כך יש בערוץ שרטונים של אבן גיר, בייחוד בחלקים המכונים לְיוֹגִ'ינְשָׁאן (Liujinshan – "מניפה מזוגגת זהובה"), וגִ'ינְשָׁטָאן (Jinshatan – "חוף חול זהוב").
אלו מדרונות נרחבים, רוחבו של לְיוֹגִ'ינְשָׁאן לדוגמה נע בין 40 ל-125 מטרים, שעליהם יש התגבשות נמשכת של אבן גיר שמעליה זורמת שכבה דקה של מים.
כמו כן יש באתר מערות קטנות, חלקם מלאות במים ובאחרות יש השקעה של קלציט.
מקורם של המים בערוץ הם במי הפשרת השלגים שחלחלו דרך שכבות סלעי המשקע הקרבונטיים מתת-תור הקרבון הפנסילבני, הגיבו איתם וקלטו יונים של סידן (++CA), ביקרבונט (-HCO3) ופחמן דו-חמצני (CO2) לפני שהם פורצים דרך מעיינות בקרקעית הערוץ.
ההשקעה של הקלציט מתרחשת כאשר הפחמן הדו-חמצני משתחרר מהמים בשל ירידת הלחץ, עליית הטמפרטורה, פעילות אורגנית או מערבולות.
ירידת אחוז הפחמן הדו-חמצני במים מקטינה את המסיסות של המוצקים במים ומאפשרת לקלציט (CACO3) לשקוע.
השקיעה מתגברת במקומות שבהם המים סוערים, כדוגמת מפלים, וזהו הגורם ליצירת הקירות של בריכות הטרוורטין, שבאחת מהן מגיע גובה הקיר ל-6.2 מטרים.
מאפיין גאולוגי נוסף בשמורת חואנגלונג הוא מעיינות חמים.
באתר חואנגלונג יש מספר מעיינות חמים בטמפרטורה נמוכה שמקורם במי תהום, אבל מרבית המעיינות מרוכזים באתר ערוץ מוֹאוּנִי.
באתר זה יש שני אזורים של מעיינות חמים: פֵייצְווֵי קוָאנְג-צְ'וֵ'אן (Feicui Kuang-quan – "מעיין מים מינרליים ג'יידיט") שטמפרטורת המים שלו נעה סביב 9.5°C וג'וּג'וּחוּ (Zhuzhuhu – "אגם הפנינה הרותח") שטמפרטורת המים שלו 21°C, ומימיו נאגרים בבריכה ששטחה 400 מ"ר.
מימי שני המעיינים עשירים במינרלים ולכן משמשים לצורכי מרפא.
האקלים ברוב שטחה של השמורה הוא סובטרופי גשום, אך בשל הפרשי הגובה יש בה אזורים בעלי אקלים ממוזג, אקלים ממוזג קר ואקלים ארקטי.
המגוון הגדול של אזורי אקלים שונים מספק בתי גידול מתאימים למינים רבים ומגוונים של צמחים ובעלי חיים.
גשמים יורדים כל השנה בשמורת חואנגלונג, כאשר הקיץ חם יחסית וגשום (כ-70% מכלל הגשמים יורדים בין החודשים מאי וספטמבר) והחורף – קר ויבש יחסית (סיווג Cwa לפי שיטת קפן).
הטמפרטורה הממוצעת בגשר פֿוּיֵן (Fuyan) שבפתח חְוָאנְגְלונְגְגוֹאוּ בגובה 3,160 מטרים מעל גובה פני הים היא 3°C- והיא נעה בין 24.7°C- ל-30.6°C.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת לאזור זה היא 715.4 מילימטרים, כשהממוצע לכלל אתר חואנגלונג הוא 758.9 מילימטרים.
שמורת חואנגלונג שוכנת באזור המעבר שבין אזור היער הלח שממזרח והאזור ההררי המאופיין בצמחיית מחטניים/ערבות השיחים והעשב של רמת צִ'ינְג-דְזָאנְג.
היא שוכנת קרוב לנקודת המפגש של ארבעה אזורים פיטוגאוגרפיים: מזרח אסיה, הימלאיה, והאזורים הטרופיים והסובטרופיים של חצי הכדור הצפוני.
כ-65.8% מהאתר מכוסה ביערות, כשמרבית יתרת השטח מעל לקו העצים.
חלקים באתר הם שטחים מעובדים או משמשים כמרעה, אם כי היקפם של שטחים אלו אינו ידוע במדויק.
ההפרש בין המקום הנמוך ביותר בשמורה, בגובה 1,700 מטרים מעל לפני הים, למקום הגבוה ביותר, בגובה 5,588 מטרים מעל פני הים, הוא כ-3,900 מטרים.
סוגי הצמחייה בשמורה מושפעים מגורמים רבים, אבל גורם הגובה הוא העיקרי.
להלן חלוקה לאזורי צמחייה לפי גובה במטרים מעל פני הים:
בין 1,700 מטרים ל-2,300 מטרים – חגורה של יער מעורב שבו העצים הדומיננטיים הם: Tsuga chinensis (משפחת האורניים), Picea asperata (מין של אשוחית) ושלושה מינים של אדר: Acer yui, Acer erianthum ו-Acer davidii.
בין 2,300 מטרים ל-3,600 מטרים – מרבית עצי היער מחטניים או שייכים לצמחייה תת-אלפינית.
בין 3,600 מטרים ל-4,200 מטרים – היער מתחלף באחו אלפיני שבו הצמחייה היא בעיקר שיחים ועשבים כולל מינים של Sibiraea (סוג בתת-משפחת הספיראיים), Lonicera hispida (מין של יערה במשפחת היערתיים), Kobresia macracantha (מין במשפחת הגמאיים שבסדרת הדגנאים), בן-אפר המרעה (Festuca ovina) ו-Anaphalis lactea ו-Leontopodium dedekensii, שניהם ממשפחת המורכבים.
מ-4,200 מטרים ועד 4,800 מטרים – הצמחייה דלילה בהרבה, וכוללת שיחים דוגמת Saussurea medusa ו-Soroseris gillii ממשפחת המורכבים ו-Saxifraga tangutica ממשפחת הבקעצוריים.
מעל 4,800 מטרים הוא אזור של שלג עד ועם זאת, נמצאו באזור זה 16 מינים של רודודנדרון.
מלבד המינים שהוזכרו לעיל מזכיר דו"ח על חואנגלונג בהוצאת משרד הבינוי של סין (כיום משרד השיכון ופיתוח הערים והכפרים) מ-1991 101 מינים של צמחים בעלי חשיבות משום נדירותם או שהם אנדמיים, בעלי ערך כצמחי נוי או שיש להם שימוש ברפואה הסינית.
בין היתר מוזכרים בדו"ח Fargesia denudata ו-Fargesia scabrida, שני מיני חזרן בעלי חשיבות משום שהם מהווים את עיקר מזונה של אוכלוסיית הפנדות בשמורה.
בשמורת חואנגלונג נמנו מעל ל-200 מיני חולייתנים הכוללים:
דו-חיים –חמישה מינים בארבע משפחות ושתי סדרות.
זוחלים – חמישה מינים בשלוש משפחות ושתי סדרות.
המונאל הסיני הוא אחד מסוגי הפסיוניים הגדולים ביותר, אורכו עד 80 סנטימטר, והוא גם מסוגי הפסיון המרהיבים ביותר.
יונקים – 59 מינים ב-18 משפחות ושש סדרות.
משפחת הפריים: כבש ארגאלי, סרו סומטרי, סרו סיני, גוראל אדום, גוראל סיני וטאקין סיצ'ואני.
משפחת איילי המושק: אייל מושק סיני.
משפחת האייליים: אייל ת'ורולד ומונטיאק הציצית.
משפחת הפנדות אדומות: פנדה אדומה
משפחת החתוליים: חתול פאלאס, נמר הודו-סין ונמר ערפילי מצוי.
משפחת הדוביים: דוב חום, דוב שחור אסייתי ופנדה ענקית.
סקר גילה כי דובי הפנדה מרוכזים בארבעה או חמישה אתרים ברחבי השמורה, אבל אין הערכה לכמות דובי הפנדה השוכנים בשמורה.
עם זאת, העובדה כי השמורה גובלת בשמורות נוספות (וָאנְגְלָאנְג וג'ואיגָ'איְגוֹאוּ) מאפשרת לדובי הפנדה מרחב מחיה המבטיח את הישרדותם.
האזור סביב חְוָאנְגְלונְגְגוֹאוּ נשמר במשך אלפי שנים במצבו הטבעי, אם משום שחלקים רבים בו אינם נגישים או משום שיש לו חשיבות בדת, בתרבות ובפולקלור של התושבים הטיבטים המקומיים.
אגדות וסיפורי עם רבים קשורים למקומות שונים בשמורה.
בין השאר ייחסו המקומיים ל"מפל רחיצת הגוף" (Xishen Pubu) תכונות מרפא וטיפול בעקרות.
המבקרים במקום היו במקור מקומיים שבאו להתרחץ במעיינות החמים או שעלו לרגל לפסטיבל דתי מקומי.
ב-1982 הוכרז האזור "מחוז נוף מדינתי" וחלו עליו חוקי הגנה שמקורם בחוקה הלאומית, בחוק היערות, בחוק להגנת הסביבה ותקנות מחוזיות.
הגנה נוספת קיבל האזור בינואר 1987 כאשר הממשל של מחוז סצ'ואן אישר אמצעים להגנת המקום והגדיר בבירור את גבולותיו, וב-1992 זכתה השמורה למעמד של אתר מורשת עולמית.
במקביל לצעדים אלו הלך וגדל מספר התיירים (מרביתם סינים) שפקדו את המקום.
ההכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית פרסמה את האתר בעולם, ולכך נוספו שבחים רבים בספרי המסע ובאתרי האינטרנט העוסקים בטיולים, ששניים מהם כוללים את חואנגלונג ברשימת עשרת הפארקים הלאומיים הטובים בעולם.
ב-1998 כבר ביקרו בשמורה 260,000 תיירים וב-2001 שולש מספר התיירים באתר ל-820,000, כאשר ההערכה שמקסימום הקיבולת של האתר הוא כמיליון תיירים בשנה.
עם זאת בגלל הגובה הרב בו מצוי האתר (חלק מהתיירים סובלים ממחלת גבהים ונעזרים בשאיפת בלוני חמצן) ובגלל מחיר הכניסה הגבוה יחסית, מעדיפים חלק מהתיירים המגיעים לסונגפאן להסתפק בביקור באתר המורשת העולמית הסמוך – שמורת גְ'יוֹגָ'איְגוֹאוּ (Jiuzhaigou).
מרבית התיירים מגיעים לטייל רגלית במסלול מעגלי בחְוָאנְגְלונְגְגוֹאוּ וחלקם מצטרף למסעות רכיבה על סוסים.
רכבל מוביל לחלק העליון של הערוץ שבו יש זוג פגודות מאבן המתוארכות לתקופת שושלת מינג (1644-1368) והן מציינות את מקום הולדתו של צֶ'נְג שְׁצָ'אנְג (Cheng Shichang) נכדו של מייסד שושלת טאנג.
בסמוך שוכן מקדש חואנגלונג הבודהיסטי-טאואיסטי המתוארך לתקופת שושלת מינג.
המקדש בנוי משלושה חלקים שנועדו לציין את ראשו, גופו וזנבו של הדרקון.
המקדש הקדמי הרוס, ובמקדש האמצעי נותרו חמישה אולמות המוקדשים לאלוהויות בודהיסטיות שונות.
המקדש האחורי הוא טאואיסטי ומוקדש לאל הדרקון.
בכל 15 לחודש השישי על פי לוח השנה הסיני (סביב חודש יוני), היום שבו על פי המסורת הגיע הדרקון למעמד בודהה, נערך סביב המקדש האחורי יריד גדול, יריד מקדש חואנלונג.
עולים לרגל מקבוצות אתניות שונות נוהגים להקים במקום אוהלים, ומטבחים ארעיים.
מדי פעם יורדות קבוצות למקדש להבעיר קטורת ולהתפלל למזל וליבולים טובים.
היריד מושך למקום גם תיירים רבים.
מאחורי המקדש האחורי שוכנת מערת חואנגלונג, שבה, על פי הפולקלור המקומי, התגורר נזיר טאואיסטי.
המערה נרחבת ובה נטיפים שאליהם מצטרפים בחורף נטיפי קרח.
במערה שלושה פסלי בודהה המתוארכים לשושלת מינג שכוסו עם השנים בשכבת אבן גיר עבה.
עם זאת, הסיבה העיקרית לביקור במקום הם בריכות הטרוורטין ושרטוני אבן הגיר שלאורך הערוץ.
לאורך הערוץ מפוזרות 2,400 בריכות, שאצות וחיידקים השוכנים במימיהן צובעים אותן בשלל צבעים: כתום, צהוב, ירוק וכחול.
על פי אתר אונסק"ו כמותן ויופיין של הבריכות שווי ערך לבריכות הטרוורטין שבאתר Mammoth Hot Springs ב שבארצות הברית ובאתר המורשת העולמית שמורת הפארק הלאומי נאהאני בקנדה ועולים על אלו שבאגמי פליטביצה שבקרואטיה ובפמוקלה שבטורקיה.
על מנת שלא לפגוע בנוף מוגבלת ההליכה לאורך הערוץ לשבילי הליכה מוגבהים מעץ.
מסלול ההליכה בערוץ הוא מעגלי, כשהוא מתחיל ומסתיים במקדש חואנגלונג.
חואנה סוטו (בספרדית: Juana Soto) היא ספורטאית נכה מקסיקנית.
אלופת פאראלימפית ובעל שמונה מדליות זהב פאראלימפיות.
סוטו התחרתה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים ב וזכתה בארבע מדליות זהב, מהן שלוש מדליות זהב אישיות.
בתחרות ל-60 מטר היא זכתה במדליית הזהב עם תוצאה של 14.66 שניות במקצה הגמר, לפני הובס האוסטרלית שסיימה בתוצאה של 14.89 שניות וקרסטין וילקנס השוודית שזכתה בארד עם 15.21 שניות.
בתחרות ל-800 מטר, קבעה הובס שיא עולם של 3:16.31 דקות במקצה המוקדם, אולם במקצה הגמר ניפצה סוטו את השיא, והעמידה אותו על 3:06.96 דקות.
הובס זכתה במדליית הכסף כששיפרה את שיאה מהמוקדמות בתוצאה של 3:14.30 דקות.
גם במירוץ ל-1500 מטרים קבעה סוטו שיא עולם כשעצרה את השעון על 6:05.60 דקות, לפני הובס האוסטרלית שזכתה במדליית כסף נוספת בתוצאה של 6:14.90 דקות.
סוטו הוסיפה על שלוש המדליות האישיות גם מדליית זהב קבוצתית במירוץ השליחים ל-4X60 מטרים, כשסייעה לנבחרתה לנצח בתוצאה של 56.20 שניות, לפני המשלחת האמריקאית שזכתה בכסף עם תוצאה של 56.30 שניות.
ב זכתה סוטו במדליית זהב בריצת מרתון, אם כי היא התחרתה במקצה זה מול אתלטית מקסיקנית נוספת אחת בלבד, ובמדליית זהב נוספת בקרב חמש מודרני בתחרות בה השתתפו שלוש ספורטאיות בלבד.
היא הוסיפה גם מדליית כסף במירוץ ל-5,000 מטרים, בתוצאה של 20:20.42 דקות ונכנעה לשיא עולם של המתחרה הקנדית שסיימה עם 17:40.22 דקות.
סוטו זכתה גם בשתי מדליות ארד פאראלימפיות, בתחרות ל-1,500 מטרים היא סיימה במקום השלישי עם תוצאה של 5:37.58 דקות, ובמירוץ ל-100 מטרים זכתה בארד נוסף כשעצרה את השעון על 21.60 שניות.
ב זכתה סוטו בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף.
בתחרות ל-100 מטרים קבעה סוטו שיא עולם במקצה המוקדם עם תוצאה של 19.67 שניות אותו שברה במקצה הגמר כשניצחה את התחרות עם תוצאה של 19.43 שניות, ובמירוץ ל-400 מטרים קבעה שיא פאראלימפי חדש של 1:17.93 דקות.
בתחרות ל-200 מטרים היא סיימה במקום השני עם תוצאה של 40.46 שניות, ובמקצה השליחים ל-4X200 סייעה לנבחרתה לזכות במדליית הכסף עם תוצאה של 2:33.49 דקות, אחרי נבחרתה של ארצות הברית שקבעה שיא עולם של 2:31.17 דקות.
סוטו השתתפה בפעם האחרונה במשחקים הפאראלימפיים ב.
היא זכתה במדליית הארד עם הנבחרת המקסיקנית במירוץ השליחים 4X100 עם תוצאה של 1:18.38 דקות, אחרי המשלחת הבריטית שסיימה בתוצאה של 1:11.24 דקות, והמשלחת האמריקאית שקבעה שיא עולם של 1:05.51 דקות.
חואניטה מור הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, האפרו אמריקאית הרביעית בהיסטוריה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר, בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1959 על משחקה בסרט "חיקוי לחיים".
מור נולדה בעיר גרינווד שבמיסיסיפי וגדלה בלוס אנג'לס.
בצעירותה הייתה רקדנית ב"מועדון הכותנה" הנודע לפני שהופיעה כניצבת בהצגות תיאטרון.
מור נחשפה לראשונה בשנות ה-50 בסרטים "פינקי" של איליה קאזאן, "רומן בתאילנד", " The Girl Can't Help It ", "עדה לרצח", "רנסום!" ו"כלאה של אישה".
בשנת 1959 פרצה מור לתודעה בזכות הופעתה בדרמה של דאגלס סירק "חיקוי לחיים" בתפקיד עוזרת הבית אני ג'ונסון.
על תפקידה הועמדה מור לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בצוותא עם חברתה לסרט סוזן קוהנר ולפרס גלובוס הזהב.
מור הייתה לשחקנית האפרו אמריקאית הרביעית בהיסטוריה שהועמדה לפרס אוסקר אחרי זוכת האוסקר האטי מקדניאל, את'ל ווטרס ודורותי דנדרידג'.
בעקבות משחקה האמין שהציגה בסרט לוהקה מור בשנות ה-60 לדרמה הקומית של הנרי קוסטר "הנזירה המזמרת" בתפקיד האחות מרי ולקומדיה "המצב העדין של אבא".
מור הופיעה כמו כן גם בסרטי הבלאקספורטיישן "המאק", "אבבי" ובסרטו של זלמן קינג "משיכה ארוטית" .
את הופעתה האחרונה כשחקנית קולנוע עשתה מור בשנת 2000 בהפקת וולט דיסני "הילד" בתפקיד סבתו של קני.
מור הייתה נשואה לשחקן נייס בארי במשך 12 שנים, משנת 1941 עד למותו ב-1953. היא הייתה נשואה במשך כ-50 שנה לבעלה השני צ'ארס בוריס.
נכדה של מור הוא השחקן והמפיק קירק קלי קהאן.
מור הלכה לעולמה ב-1 בינואר 2014 בנסיבות טבעיות בביתה שבלוס אנג'לס, בת 99 הייתה במותה.
היא נקברה בבית העלמין "אינגלווד פארק".
חואניטה הול הייתה שחקנית תיאטרון מוזיקלי וקולנוע אפרו אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל תפקידיה בהפקות המקוריות של מחזות הזמר של רוג'רס והמרשטיין, בעיקר עבור גילום התפקיד "בלאדי מרי" בדרום פסיפיק, שבזכותו הייתה לאישה השחורה הראשונה שזכתה בפרס הטוני לשחקנית משנה.
הול חזרה על תפקיד בלאדי מרי בסרט "דרום פסיפיק"" שיצא בשנת 1958.
ב-1961 השתתפה בעיבוד הקולנועי של המחזמר "שירת הפרח והתוף", גם הוא של רוג'רס והמרשטיין.
ב-1950 הול הקליטה את השיר "Old Bojangles Is Gone" לזכרו של ביל רובינסון, שחקן ורקדן שעשה היסטוריה כשחצה את קווי הגזע על הבמה ועל מרקע הקולנוע.
חואן אסטבן אריסטיסאבל באסקס (בספרדית: Juan Esteban Aristizábal Vásquezׂ) הידוע יותר בכינויו המקוצר חואנֶס (בספרדית: Juanes, כינוי הנוצר מהלחם בסיסים של שני שמותיו הראשונים - Juan Esteban) הוא זמר קולומביאני.
בראשית הקריירה שלו היה חואנס חבר בלהקת Ekhymosis.
בשנת 1999 עזב את הלהקה והחל בקריירת סולו.
בעוד שסגנון הלהקה היה הבי מטאל ות'ראש מטאל, בקריירת הסולו שלו התרכז חואנס בסגנונות אחרים, ובעיקר רוק ופופ רוק לטיניים.
חואנס זכה פעמיים בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה וכן ב-20 פרסי גראמי לטיני, תשעה פרסי MTV, פרסי מגזין בילבורד ועשרות פרסים נוספים.
על פי נתוני חברת התקליטים שלו, חואנס מכר יותר מ-15 מיליון אלבומים ברחבי העולם.
שירו "Me enamora" הופיע עשרים שבועות רצופים במצעד הלטיני של מגזין בילבורד ובכך שבר את השיא, והחזיק בו במשך עשר שנים.
במהלך הקריירה שלו שיתף חואנס פעולה עם אמנים רבים.
בחודש מאי 2015 הודיע חואנס, לראשונה בקריירה שלו, שיופיע בישראל.
ההופעה התקיימה בחודש יוני 2015 באמפיתיאטרון שבפארק רעננה.
שנהארגוןקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמיאלבום הרוק/האלטרנטיבי הלטיני הטוב ביותרVida Cotidiana
חואן גומס גונסאלס (בספרדית: Juan Gómez González; 10 בנובמבר 1954–2 באפריל 1992), שהיה ידוע בכינוי חואניטו, היה כדורגלן ומאמן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
חואניטו שיחק בבורגוס, במדיה זכה בפרס דון בלון לכדורגלן הספרדי המצטיין ב-1977, וממנה המשיך לקריירה ארוכה של עשר עונות בריאל מדריד.
במדי ריאל זכה חואניטו בחמש אליפויות, שני גביעים ושני גביעי אופ"א, ואף היה למלך השערים של הליגה בשנת 1984.
לאחר פרישתו היה זמן קצר מאמנה של מרידה, בטרם נהרג בתאונת דרכים כשהוא בן 37.
חואניטו החל את דרכו בקבוצת הנוער המקומית של פואנחירולה מעיר הולדתו, וב-1972 עבר לקבוצת הנוער של אתלטיקו מדריד.
במהלך שהותו בקבוצה סבל משבר בשוקה, ועל אף שהועלה לסגל הקבוצה הבוגרת בעונת , הוא מעולם לא לבש את מדי הקבוצה הבוגרת במשחק רשמי.
בעונת יצא חואניטו בהשאלה כדי לשקם את הקריירה בבורגוס מליגת המשנה.
הוא השתלב היטב בהרכב הקבוצה והצליח להינצל עמה מירידת ליגה.
בסיום העונה הפכה העברתו לבורגוס לקבועה, ובעונת סייע לקבוצתו לזכות באליפות ליגת המשנה ולהעפיל לליגה הבכירה.
חואניטו המשיך בקבוצה לעונה רביעית, שהייתה הראשונה שלו כשחקן פעיל בליגה הראשונה.
בעונה זו, עונת , סייע חואניטו לקבוצתו להינצל מירידה מהירה לליגת המשנה, כשכבש תשעה שערים ב-32 משחקי ליגה.
הופעותיו הטובות באותה העונה זיכו אותו בפרס דון בלון לספרדי המצטיין באותה העונה.
לקראת עונת עבר חואניטו לריאל מדריד.
עד מהרה הפך חואניטו לשחקן הרכב משמעותי בקבוצה, ואת שלוש העונות הראשונות שלו בקבוצה סיים חואניטו עם שלוש אליפויות רצופות.
עונת האליפות השלישית, עונת , הסתיימה בזכייה בדאבל המקומי, לאחר שריאל הביסה בגמר גביע המלך את קבוצת הבת שלה, קסטיליה, בתוצאה 6-1. חואניטו היה ממצטייניה של ריאל, כשכבש צמד במשחק - השער הראשון במשחק והשער שקבע את תוצאת המשחק.
עונה אחר כך העפיל עם קבוצתו לגמר גביע אירופה לאלופות 1981, תוך שהוא כובש שלושה שערים במהלך הטורניר ופותח בהרכב גם במשחק הגמר עצמו מול ליברפול.
על אף שהפגין יכולת טובה לאורך המשחק, לא הצליח חואניטו לסייע לקבוצתו שהפסידה 1-0 בסיום.
באותה עונה קבע חואניטו את שיא הקריירה שלו לשערי ליגה בעונה אחת, עם 19 כיבושים.
בעונת זכה עם קבוצתו בפעם השנייה בגביע הספרדי.
בזכות הזכייה, התמודדה ריאל במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע עונה אחר כך.
חואניטו כבש שלושה שערים במהלך הטורניר, ושער נוסף בפנדל במשחק הגמר מול אברדין, שקבע שוויון 1-1 לאחר 14 דקות.
בסיום נוצחה ריאל 2-1 משער שנכבש שלוש דקות לסיום ההארכה.
עונה אחר כך, על אף שקבוצתו סיימה במקום השני בלבד בליגה, זכה חואניטו בתואר מלך השערים של הליגה הספרדית עם 17 שערי ליגה.
החל מעונת הצליחה ריאל בזירה האירופית, לאחר שזכתה בגביע אופ"א.
עונה אחר כך שמרה על הגביע וזכתה גם באליפות ספרד, הרביעית בקריירה לחואניטו, תואר עליו שמרה גם עונה אחר כך.
האליפות השנייה ברציפות, והחמישית של חואניטו בקבוצה, סימנה גם את סיום דרכו במועדון בתום עשר עונות.
לזכותו 85 שערי ליגה ב-284 הופעות במדי ריאל מדריד.
לקראת עונת עבר חואניטו למאלגה של המאמן לאסלו קובאלה.
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון כבש חואניטו עשרה שערי ליגה ב-37 הופעות בליגת המשנה, וסייע לקבוצתו להעפיל מהמקום הראשון בחזרה לליגה הבכירה.
הוא נותר במועדון עונה נוספת בליגה הבכירה, וסייע לקבוצתו להישאר בה עם חמישה שערים ב-34 הופעות.
בסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 35, והתמנה לתפקיד המנהל המקצועי של המועדון.
במהלך בעונת עזב את תפקידו במלאגה, וחזר לשחק בליגה השלישית במדי לוס בוליצ'ס, במדיה ערך חמש הופעות ליגה.
בנובמבר 1991, במהלכה של עונת , התמנה לתפקיד מאמן מרידה מליגת המשנה.
עוד לפני תום אותה עונה, ב-2 באפריל 1992, עשה חואניטו את דרכו בחזרה ממשחק במסגרת גביע אופ"א בין קבוצתו לשעבר ריאל מדריד לבין טורינו.
בדרכו חזרה למרידה היה מעורב חואניטו בתאונת דרכים ונהרג בגיל 37.
חואניטו החל את דרכו הבינלאומית בנבחרת האולימפית של ספרד לאולימפיאדת מונטריאול (1976), תחת המאמן לאסלו קובאלה.
חואניטו פתח בהרכב בשני משחקיה של ספרד בטורניר, שהסתיימו בהפסדים ובהדחה בשלב הבתים.
מספר חודשים לאחר הטורניר זכה חואניטו להופעה ראשונה בנבחרת ספרד הבוגרת, תחת קובאלה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-10 באוקטובר 1976, כשהחליף את ויסנטה דל בוסקה בדקה ה-28 בניצחונה של ספרד 1-0 על , במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978. כחצי שנה אחר כך, בהופעתו השנייה בנבחרת, כבש חואניטו את שער הבכורה שלו במדיה.
היה זה במשחק ידידות ביתי מול שהסתיים בשוויון 1-1.
חואניטו זומן על ידי קובאלה לסגל ספרד לקראת מונדיאל 1978 בארגנטינה.
לאחר שלא שותף בהפסד 2-1 ל במשחק הראשון, חזר חואניטו להרכב של קובאלה בצמד המשחקים הנותרים בשלב הבתים, בהם נפרדה ספרד בשוויון 0-0 מ וגברה 1-0 על .
המאזן של ספרד הספיק למקום שלישי בלבד, והיא סיימה את דרכה בסיום שלב הבתים.
חואניטו כבש את שערה הראשון של ספרד במוקדמות יורו 1980, בניצחונה של ספרד 2-1 על .
עם זאת, הוא לא חזר עוד לשחק בטורניר המוקדמות ולא שותף במשחקיה של ספרד במשך כשנה.
יחד עם זאת, הוא חזר לסגל וזומן על ידי קובאלה לקראת יורו 1980 באיטליה.
במשחק הראשון בטורניר, שהסתיים בשוויון 0-0 מול , עלה חואניטו מהספסל דקות ספורות בתוך המחצית השנייה.
הוא שב להרכב הפותח בהפסד 2-1 ל, ופתח גם בהפסד 2-1 ל בו הוחלף במחצית המשחק.
ספרד סיימה את שלב הבתים במקום האחרון בבית ולא המשיכה לשלב הבא.
ספרד אירחה את טורניר מונדיאל 1982, וחואניטו זומן לסגל הנבחרת לטורניר על ידי המאמן חוסה סנטמריה.
במשחק הפתיחה מול , שהסתיים בשוויון 1-1 מפתיע, פתח חואניטו בהרכב אך הוחלף במחצית.
במשחק השני מול יוגוסלביה כבש חואניטו את מה שהיה לשערו האחרון בנבחרת, כשבדקה ה-14 של המשחק הבקיע בפנדל את שער השוויון של ספרד, בדרך לניצחון 2-1 בסיום.
הוא שמר על מקומו בהרכב גם בהפסד 1-0 ל.
ספרד העפילה לשלב הבתים השני, ובמשחק הראשון נוצחה 2-1 על ידי .
חואניטו פתח בהרכב והוחלף במחצית, במה שהיה למשחקו הבינלאומי האחרון, לאחר שלא שותף בשוויון 0-0 מול אנגליה שסיים את דרכה של ספרד.
לאחר הטורניר סיים חואניטו את דרכו הבינלאומית.
לזכותו 34 הופעות במדי נבחרת ספרד, ובהן כבש שמונה שערים.
"הרוח של חואניטו" ותקריות האלימות
חואניטו היה מסמלי התקופה של ריאל מדריד בשנות השמונים.
לצד היכולת הטכנית הגבוהה שהפגין, אופיו של חואניטו השפיע רבות על הקבוצה באותן השנים.
הוא התנהל באופן אמוציונלי במהלך משחקים, כשהוא מלהיב את חבריו לקבוצה ואת קהל האוהדים של הקבוצה, ייצג מסירות מוחלטת למועדון והיה אהוד מאוד על הקהל.
הביטוי "הרוח של חואניטו" ליווה את סגנונה של ריאל מדריד במשך כעשור שלם.
"הרוח של חואניטו" באה לייצג את אופייה הבלתי מתפשר ואת יכולתה של הקבוצה לחזור מפיגור פעם אחר פעם.
דוגמה ראשונה לכך הייתה ברבע גמר גביע אירופה לאלופות בעונת .
ריאל הפסידה 2-0 לסלטיק בחוץ, אך חזרה מהפיגור באצטדיון סנטיאגו ברנבאו עם ניצחון 3-0. את שערה השלישי של הקבוצה כבש חואניטו.
בעונת זכתה ריאל בגביע אופ"א תוך שהיא ממחישה את "הרוח של חואניטו" שלב אחרי שלב.
היא הפסידה 3-1 בקרואטיה לרייקה, אך חזרה עם ניצחון 3-0 בבית.
לאחר הפסד 3-0 בבריסל לאנדרלכט, חזרה ריאל עם ניצחון מרשים של 6-1 בבית.
בחצי הגמר שוב הייתה ריאל בדרך להדחה עם הפסד 2-0 לאינטר מילאנו בסן סירו, אך שוב הפכה את התוצאה בביתה עם ניצחון 3-0. עונה אחר כך, באותו המפעל, גברה בורוסיה מנשנגלדבך 5-1 בבית על ריאל, אך בגומלין ניצחה ריאל 4-0 והמשיכה לזכייה שנייה ברצף.
ברבע גמר גביע האלופות 1987, הפסידה ריאל 4-2 בחוץ מול הכוכב האדום בלגרד, אך ניצחה בבית 2-0 ועלתה לחצי הגמר.
בצד יכולותיו ככדורגלן וכמנהיג בקבוצה, התפרסם חואניטו גם בשל התקריות האלימות בהן היה מעורב.
ב-30 בנובמבר 1977, במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978, הוחלף חואניטו בדקה ה-71 של ההתמודדות.
בעת ירידתו מהדשא, התגרה חואניטו בקהל המקומי בתנועות ידיים, כל זאת כשנבחרתו ביתרון 1-0. בתגובה, השליך הקהל חפצים לעברו של חואניטו, ובקבוק זכוכית פגע בראשו.
הוא הורד מהמגרש באלונקה ונזקק לתפרים.
ב-1 בנובמבר 1978 הודחה ריאל מגביע אירופה על ידי גראסהופרס ציריך, לאחר שניצחה אותה 3-1 במשחק הראשון בבית אך הפסידה 2-0 בגומלין בחוץ.
השער השני נכבש, ככל הנראה, מעמדת נבדל, מה שגרם לתרעומת גדולה בקרב שחקני ריאל.
בתום המשחק, על פי דו"ח השופט אדולף פרוקופ מגרמניה המזרחית, תקף חואניטו את השופט ונגח בפניו.
על אף ההכחשות מצד המועדון, נשפט חואניטו על ידי אופ"א להרחקה של שנתיים מהמפעלים האירופים, עונש שהומתק לאחר מכן ל-14 חודשים.
ההפסד בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע מול אברדין ב-1983 הובילה לשיאו של סכסוך בין חואניטו לחברו לקבוצה, אולי שטיליקה.
במרץ 1986, כששטיליקה שיחק בנשאטל גזמאקס, נפגשו ריאל ונשאטל ברבע גמר גביע אופ"א.
כבר בשניות הראשונות תיקל חואניטו את שטיליקה בחריפות, ולאורך המשחק הרבו השניים להתעמת פיזית.
בדקה השבעים ירק חואניטו בפניו של שטיליקה, אירוע שנעלם מעיני השופט, ודקה אחר כך ניסה שטיליקה לבעוט בראשו של חואניטו, אך האחרון הצליח להתחמק והבעיטה פגעה בכתפו.
זמן קצר אחר כך הוחלף חואניטו מחשש לאירועים אלימים נוספים.
אירוע אלים נוסף היה זה שסיים את דרכו של חואניטו בריאל מדריד.
בחצי גמר גביע אירופה לאלופות ב-1987, פגשה ריאל את באיירן מינכן.
לותר מתאוס הכשיל שחקן מריאל, וכשהאחרון קם, ניגש אליו ודחף אותו קלות, נפל מתאוס על הדשא.
חואניטו, שכעס על האירוע, הגיע מאחור ודרך בעוצמה על גבו של מתאוס, ולאחר שצעק עליו הוסיף ודרך על פניו.
הוא הורחק בכרטיס אדום ישיר ואף התנצל על האירוע לאחר מכן, אך אופ"א הענישה את חואניטו בחומרה והרחיקה אותו לחמש שנים ממפעליה האירופים.
בעקבות ההרחקה הוחלט בריאל שלא להחזיק את חואניטו עבור משחקי הליגה בלבד, ובסיום אותה העונה סיים חואניטו את דרכו בת עשר השנים בקבוצה.
פרס דון בלון: כדורגלן העונה בליגה הספרדית: 1976/77
מלך השערים של הליגה הספרדית: 1983/84