tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך כ־20 שנה עסק במערכת בה חקר את מנגנון העברת האינפורמציה מקולטנים (רצפטורים) של אדרנלין לאנזים אדניליל ציקלאז (1974-1992).
קבוצתו באוניברסיטה העברית הייתה הראשונה לזהות את הקולטן באופן כימי וביוכימי (1978) ולפענח את מנגנון העברת האינפורמציה מן הקולטן אל האנזים (1978–1982).
בשיתוף עם קבוצה גרמנית, לויצקי וקבוצתו היו הראשונים לשחזר את מערכת העברת האינפורמציה מחלבונים נקיים במערכת ממברנלית סינתטית (1982–1986).
החל משנת 1985 עסק לויצקי במנגנוני העברת סיגנל של חלבונים סרטניים, במיוחד כאלה העושים פוספורילציה (זרחון) על טירוזין, אך גם על סרין ועל תריאונין.
במסגרת זו פיתח אסטרטגיה חדשה לפיתוח תרופות אנטי-סרטניות ותרופות ספציפיות המבוססות על עיכוב מנגנוני הסיגנל ביוכימי המופעלים על ידי חלבוני הסרטן.
על בסיס טכנולוגיות אלה קיימות בקליניקה כמה תרופות המראות מידה גדולה של הצלחה.
בשנת 1996 הובילו מחקריו לפיתוח, על ידי חברת נוברטיס, של התרופה Gleevec המשמשת לטיפול בחולי לוקמיה.
יחד עם שמואל בנאי, דוד גרץ וגרשון גולומב, כולם מהפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית, פיתח לויצקי חומר וטכנולוגיה למניעת היצרות כלי דם (restonosis) לאחר טיפול בבלון ובתומכן (1992–2004).
הטכנולוגיה והחומר נמצאים בפיתוח על ידי חברה בארצות הברית.
בשנים האחרונות פיתח אסטרטגיה נוספת אשר נועדה לגרום להרס ממוקד של תאי סרטן על ידי הפעלה סלקטיבית של תוכנת התאבדות בתאים הסרטניים ולא בתאים הנורמלים הסובבים אותם.
אחת הטכנולוגיות הללו נמצאת בשלבי פיתוח קליני.
אלכסנדר לוי היה אדריכל יהודי-גרמני שפעל בארץ ישראל, בגרמניה ובצרפת במחצית הראשונה של המאה ה-20.
נולד בברלין, אביו, לואי לוי, היה תעשיין טקסטיל.
עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1902 גמר בליבו להיות אדריכל ולשם כך השתלם תחילה, במשך שלוש שנים, בנגרות, ולאחר מכן למד אדריכלות בעיר הולדתו.
חמש שנים לאחר תחילת עבודתו כאדריכל, בשנת 1912, הפך למתכנן ראשי במשרד בו עבד בברלין.
כבר מראשית דרכו המקצועית תרם מכוחו למאמץ הציוני: בשנת 1908 הציע לארתור רופין את שירותיו, ובשנת 1912 תכנן לוי ארבע תוכניות לדיור עולים בארץ ישראל, הציע הצעות לפיתוח נמל יפו, אבות-טיפוס לבתי מגורים ובית מלון.
הוא התמודד על מספר משרות שהלמו את כישוריו במשרד הארץ ישראלי, אך לא זכה בהן.
בשנת 1919 ייסד את "אגודת בוני ארץ ישראל" (Palästina-Baugesellschaft), אשר קידמה רעיונות של אדריכלים יהודים במערב אירופה לבנייה בארץ ישראל לקראת גל ההגירה לו ציפו.
בו בזמן ניסתה האגודה לעניין אדריכלים יהודים מרחבי העולם בפרויקטים שונים בארץ ישראל.
לוי יזם פרויקטים עתידיים רבים, כגון שכונה לפקידים בחיפה ובניה מודולרית, המונית ומהירה למעוטי יכולת.
נישא ב-1919 לנעמה לבית ראם, ילידת 1871 בעיירה סטארודוב שברוסיה.
פרסמה בווינה ובברלין תחת השם נדיה שטראסר.
לא ברור מתי הגיעה לברלין, לשם הגיעו גם אחיותיה הצעירות אלכסנדרה ומריה.
עסקה בכתיבה פמיניסטית ובתרגומים מרוסית במסגרת ההוצאה לאור של אחותה, אלכסנדרה.
לאחר מאמצים ממושכים עלה לוי עם רעייתו לארץ ישראל בשנת 1920 והקים משרד קטן לתכנון ובניה.
הקים ביפו את חברת הבניין "קדם" ששכנה בבנין מלון 'בלה ויסטה'.
בבית כהן, ברחוב ברנר 17, נמצא משרדו, לתקופה מסוימת.
בנה את ביתו ב-1924 ברחוב יהודה הלוי 7.
לוי תכנן, בין השאר, את ביתו של מנחם אוסישקין (רחוב אלנבי פינת רחוב הירקון) ואת בית הפגודה.
בדומה לאדריכלים אחרים בני זמנו, בטרם פרץ הסגנון הבינלאומי, התאפיינו תכנוניו של לוי בסגנון אקלקטי, שכלל, בין השאר, קשתות מחודדות ומעקות משוננים.
לוי גם כתב כנגד העדר חוקי בנייה בתל אביב וכנגד הבירוקרטיה של המוסדות המיישבים.
בשנת 1930 הקים חברה לייצור בתים קומפקטיים (Lee Kleinhausbau) שהציגה בתערוכות בניין וזכתה להצלחה.
בעקבות עליית הנאציזם עזב לוי את גרמניה בשנת 1932 וקבע את מקום מגוריו בפריז, צרפת.
בפריז המשיך בעבודתו כאדריכל וכן המשיך לבקר את התנועה הציונית על מדיניות יישוב ארץ ישראל.
לוי גם מתח ביקורת על יהדות מערב אירופה, שלדבריו לא תרמה דיה לפרויקט הציוני בפלשתינה.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה עבר לוי, בהיותו אזרח גרמני, בין כמה מחנות מעבר בצרפת, ואף עבר ניתוח.
במאי 1941 שלח אוטוביוגרפיה מקיפה ממחנה המעצר גירס במטרה לזכות בוויזה לארצות הברית, אולם זו לא נופקה.
ב-25 באוגוסט הצליח לשלוח גלויה בשם בדוי לרעייתו, נדיה.
ב-28 באוגוסט 1942 נשלח לוי למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
נדיה שרדה במחתרת בצרפת והיגרה ללונדון, משם כתבה ב-1948 לידידיה, רודולף רוקר ואשתו, שהתגוררו בארצות הברית.
אליו שלחה כתב יד של ספר בגרמנית, אותו קיוותה לתרגם ולפרסם ביידיש.
נדיה שבה לברלין ב-1951 ונרשמה בקהילה היהודית שם.
נדיה שטראסר נפטרה ב-1955 בברלין ונטמנה לצד מריה, אחותה הצעירה.
בית אלכסנדר לוי (רחוב יהודה הלוי 7), בית המגורים והמשרד 1924.
התחנה החקלאית הנסיונית של יצחק וולקני (וילקנסקי) ברחוב אחד העם, 1921.
בית משה אברמסון (נחלת בנימין 6).
בית אוסישקין ברחוב הירקון, 1922.
בית מגורים (רחוב אלנבי פינת רחוב יונה הנביא).
בית מגורים "בית הפגודה" (כיכר המלך אלברט, רחוב נחמני פינת רחוב מונטיפיורי) 1924.
בית ליפשיץ (רחוב אלנבי פינת גאולה 44), 1924.
בית קלייזר (האדמירליות - רחוב אלנבי 11), 1924.
סניף בנק אמריקה-פלשתינה (רחוב הרצל).
בית חיים גליברמן-ישראל אפשטיין (רחוב גרוזנברג 3)1921
שולה וידריך, בעקבות אלכסנדר לוי, חוברת ארץ וטבע, גיליון 97, מאי-יוני 2005
אלכסנדר גריגורייביץ' לוּקָשֶׁנְקוֹ הוא מדינאי בלארוסי, המכהן כנשיא בלארוס מאז שנת 1994. רבים מייחסים לו התנהגות דיקטטורית (כגון מעצרים המוניים, זיוף בחירות ועינויי מתנגדים), והוא אף כינה פומבית לפחות פעם אחת את עצמו בתור "הדיקטטור האחרון של אירופה".
תחת שלטונו של לוקשנקו, חלה פגיעה הדרגתית בזכויות האדם בבלארוס.
לוקשנקו נולד ב-30 באוגוסט 1954 בעיירה קופוסט במחוז ויטבסק שבבלארוס הסובייטית.
למד הוראת היסטוריה במכון להכשרת מורים באוניברסיטה הממלכתית של מוהילב בשנים 1971-1975; בהיותו סטודנט, היה מזכיר הקומסומול בבית ספר תיכון בעיר שקלוב.
ובמשמר הגבול של ברית-המועצות בתפקיד פוליטרוק.
בשנים 1977–1978 שימש כמדריך מטעם הקומסומול במכללה מקצועית במוהילב.
בשנת 1990 החל את הקריירה הפוליטית כאשר נבחר לסובייט העליון של בלארוס שבתקופה זו עוד הייתה חלק מברית המועצות.
במסגרת פעילותו בסובייט הקים קבוצת צירים בשם "קומוניסטים בעד דמוקרטיה", שדגלה בהמשך השלטון הקומוניסטי בברית המועצות תוך שילוב של רעיונות דמוקרטיים מסוימים.
לוקשנקו טען שהיה הציר היחיד בסובייט שהצביע בהצבעה חשאית כנגד פירוק ברית המועצות, אך הדבר אינו ודאי.
עם פירוק ברית המועצות חזר לתפקידו בסובחוז.
בתקופה זו היה גם אחד הפוליטיקאים שתמכו בדגל הלבן-אדום-לבן שאחר-כך התנגד לו וכן ניסה להתקבל לתנועת החזית הבלארוסית הלאומית בראשות זיאנון פזניאק, אותה הוציא מחוץ לחוק בהיותו נשיא.
בשנת 1993 מונה ליושב ראש הוועדה הפרלמנטרית למלחמה בשחיתות.
בתפקיד זה יצא בעיקר נגד יושב ראש הפרלמנט סטניסלב שושקביץ' וראש הממשלה, ויאצ'סלב קביץ' שאותו כינה "ראש המאפיה הפרו-מוסקבאית".
בשנת 1994 התקבלה החוקה אשר קבעה את תפקיד הנשיא בבלארוס.
בבחירות הנשיאותיות הראשונות בבלארוס העצמאית התמודדו שישה מועמדים, בהם לוקשנקו, זיאנון פזניאק, סטניסלב שושקביץ' וקביץ', שנחשב לבעל הסיכויים הטובים ביותר.
לוקשנקו רץ עם מצע פופוליסטי שהבטיח מלחמה בשחיתות והעלאת משכורות לעובדי מדינה (שהיו הרוב המוחלט) והכה את התחזיות, כאשר זכה ל-45 אחוזי תמיכה בסיבוב הראשון ובסיבוב השני הביס את קביץ' כאשר זכה ב-80 אחוז.
כנשיא פעל לייצוב הכלכלה הבלארוסית, שסבלה מצמיחה שלילית עקב הכישלון בהתמודדות עם סוף עידן הכלכלה המתוכננת הקומוניסטית.
הוא הכפיל, כמובטח, את המשכורות וביטל כמה מהרפורמות הקפיטליסטיות שהנהיג המשטר הקודם, אך לא הצליח לבלום את האינפלציה.
ב-1995 עורר מחלוקת בינלאומית כאשר בריאיון לעיתון הגרמני "האנדלסבלאט" (Handelsblatt) הביע תמיכה בשלטון נשיאותי חזק הנוקט יד קשה והשווה עצמו לאדולף היטלר, שתחתיו "גרמניה הגיעה לשיא פריחתה".
בשנת 1996 הפרלמנט ניסה להדיחו, אך בסיוע מתווכים מטעם ממשלת רוסיה ההדחה בוטלה.
ב-24 בנובמבר באותה שנה נערך משאל עם שבו הוחלפו שוב הדגל והסמל של המדינה לסמלים בצבעי אדום-ירוק שהיו נהוגים בתקופה הסובייטית (בהשמטת סמל הקומוניזם - הפטיש והמגל), רוסית הוכרזה כשפה הרשמית, והחוקה שונתה כך שסמכויות הנשיא הורחבו, ובין היתר ניתנה לו הזכות לפזר את הפרלמנט.
הצעות אלה של לוקשנקו זכו במשאל, אם כי אחוז ההצבעה היה נמוך ומשקיפים בינלאומיים טענו כי היו בו זיופים.
לוקשנקו ניצל מיד את הסמכויות החדשות ופיזר את הפרלמנט.
לפרלמנט החדש הורשו להתמודד רק תומכים של לוקשנקו.
תנועות אופוזיציה הוצאו מחוץ לחוק; חלק ממנהיגיהן נאסרו, חלק עזבו את בלארוס וכמה אישים אף נעלמו ללא עקבות.
רוב אמצעי התקשורת העצמאיים הולאמו.
לוקשנקו החל בתהליך מחודש של "רוסיפיקציה" של בלארוס.
הסמלים הלאומיים של בלארוס הוחלפו בסמלים סובייטיים, והשימוש בלשון הרוסית הורחב על חשבון הבלארוסית בכל תחומי החיים - ממשל, חינוך, תקשורת ועסקים.
תנועות למען החייאת התרבות הבלארוסית העצמאית דוכאו.
לוקשנקו נואם בדרך-כלל ברוסית, ורק ב-2007 נוספה גרסה בלארוסית לאתר האינטרנט הרשמי שלו, שעד אז הוצג רק ברוסית ובאנגלית.
ממשל לוקשנקו הביע תמיכה פומבית וקיים קשרים כלכליים וביטחוניים עם משטרים אנטי-מערביים בעיראק, באיראן, בסודאן ובסרביה.
לאור זאת וכן לאור הגבלת הדמוקרטיה וחופש הביטוי הופנתה נגד לוקשנקו ביקורת קשה מצד האיחוד האירופי וארצות הברית והוא זכה לכינוי "הדיקטטור האחרון באירופה".
רוסיה, לעומת זאת, קיימה קשרים טובים עם משטרו, ושתי המדינות אף הקימו ברית קונפדרטיבית בשם "האיחוד של רוסיה ובלארוס", שבמסגרתה שתי המדינות שמרו על עצמאות פוליטית אך ניסו לבצע אינטגרציה חלקית בתחומי הכלכלה ויחסי החוץ, ניסיון שנכון שטרם נשא פרי.
למרות קיום הברית הזאת, לוקשנקו לא מיהר לבצע הפרטה ורפורמות קפיטליסטיות כפי שנעשו ברוסיה ושמר על כלכלה מתוכננת שסגנונה לא השתנה בהרבה מהתקופה הסובייטית.
בשנת 2001 לוקשנקו זכה בבחירות לקדנציה נוספת; מועמד האופוזיציה המוביל היה ולדימיר הנצ'ריק.
תוצאות הבחירות הוכרו רק על ידי רוסיה ומספר מדינות אנטי-מערביות.
מצע הבחירות והסגנון השלטוני של לוקשנקו לא השתנו הרבה בקדנציה שנייה זו.
ב-17 באוקטובר 2004, באותו יום עם הבחירות לפרלמנט, נערך משאל עם על ביטול הגבלת כהונת הנשיא לשתי קדנציות.
על-פי התוצאות הרשמיות 79 אחוז מהמצביעים תמכו בהסרת המגבלה והדבר סלל את דרכו של לוקשנקו להתמודדות נוספת על נשיאות.
בשנת 2006 התמודד לוקשנקו פעם נוספת בבחירות לנשיאות.
הבחירות היו אמורות להיערך בחודש יולי, אך הוקדמו ל-19 במרץ, בניגוד לחוקה.
מול לוקשנקו התמודדו מועמדי האופוזיציה אלכסנדר מילינקביץ' ואלכסנדר קאזולין, וכן סיארהיי היידוקביץ', שנחשב ל"מועמד־דמה" שהביע תמיכה בלוקשנקו; ביום הבחירות היידוקביץ' עצמו אמר כי הצביע בעד לוקשנקו.
על-פי התוצאות הרשמיות לוקשנקו זכה לתמיכה של כ-80 אחוז מהמצביעים.
מילינקביץ' וקאזולין ערכו מספר הפגנות המוניות בבירה מינסק אך בתוך פחות מחודשיים שניהם נעצרו על ידי המשטרה.
מילינקביץ' שוחרר לאחר 15 ימים ואילו קאזולין נשלח לכלא לחמש שנים וחצי.
בדצמבר 2010 התמודד לוקשנקו פעם נוספת בבחירות לנשיאות וזכה שוב בניצחון, גם הפעם בליווי תלונות על זיוף קולות ומחאות אופוזיציוניות שלא נשאו פרי.
במהלך הקדנציה, בשנת 2012, התערב לטובת ראש המוסד הישראלי בעבר מאיר דגן לקבלת תרומת כבד להשתלה, לה סורב במדינות שונות בעולם.
באוקטובר 2015 התמודד אלכסנדר לוקשנקו פעם נוספת בבחירות לנשיאות בלארוס וזכה בניצחון סוחף (על-פי התוצאות הרשמיות לוקשנקו זכה לתמיכה של כ-80% מהמצביעים), בבחירות שהוחרמו על ידי מפלגות האופוזיציה ובליווי תלונות רבות על זיוף קולות.
ב-16 במרץ 2020 לוקשנקו בצל האיום של נגיף הקורונה במדינתו הוא עודד עבודה בשדות והנעת טרקטורים כדרך להתגבר על המגפה: "אתם רק צריכים לעבוד, במיוחד עכשיו, בכפר [...
] שם, הטרקטור ירפא את כולם.
בהערותיו הנוספות על המגפה, מנהיג בלארוס התייחס אליה כ"פסיכוזה" וב-28 במרץ, שיחק משחק הוקי ובהמשך הצהיר בראיון: "עדיף למות על הרגליים, מאשר לחיות על הברכיים [...] ספורט, במיוחד על קרח, טוב יותר מכל תרופה אנטי-ויראלית, זה הדבר האמיתי".
לפני כן, בישיבה רשמית, הציע לוקשנקו "להרעיל" את נגיף הקורונה באמצעות וודקה, כמו גם להיכנס לסאונה כתרופה הטובה ביותר למוות.
ביולי 2020 הודיע כי חלה בנגיף.
לקראת הבחירות ב-9 באוגוסט 2020 נעצרו מספר אנשים שניסו להתמודד בבחירות, תוך ביקורת של האופוזיציה על פגיעה בהוגנות הבחירות.
בסופו של דבר סבטלנה טיכאנובסקאיה, רעייתו של אחד המתמודדים שנעצרו, איחדה מאחוריה את שורות האופוזיציה והגישה את מועמדותה.
לאחר הבחירות שנערכו ב-9 באוגוסט ועדת הבחירות של בלארוס פרסמה כי לאחר ספירה חלקית של הקולות לוקשנקו הביס את טיכאנובסקאיה עם למעלה מ-80% מהקולות, בעוד האופוזיציה טענה שהבחירות לא היו הוגנות והתוצאות זויפו, מה שהוביל להפגנות גדולות במדינה.
מנהיגי האיחוד האירופי לא הכירו בתוצאות הבחירות.
ב-25 בפברואר 2024 הודיע אלכסנדר לוקשנקו כי יתמודד שוב בבחירות לנשיאות ב-2025. על פי ועדת הבחירות של בלארוס, בבחירות לנשיאות שנערכו ב-26 בינואר 2025 ניצח לוקשנקו עם 87.6% מקולות הבוחרים.
ביקורת בינלאומית משמעותית התמקדה בכך שהבחירות לא היו חופשיות או הוגנות, והתקיימו תחת דיכוי מתמשך של מתנגדי המשטר, וששלטון לוקשנקו ניצל את המעמד שלו כדי להבטיח את נצחונו.
המתמודדים האחרים לא נחשבו יריבים אמיתיים, ורבים מהם קשורים לשלטון, ולא היתה נוכחות של משקיפים בינלאומיים נייטרליים.
ממשלות מערביות, מועצת אירופה ואיחוד האירופי טענו שהבחירות אינן עומדות בסטנדרטים של בחירות חופשיות והוגנות ודחו את הלגיטימיות שלהן.
ב-1975 נשא לאישה את גלינה זלנרוביץ'.
לבני הזוג שני בנים - ויקטור, אשר שימש בתפקיד יועץ לביטחון לאומי ודמיטרי, העומד בראשות מועדון ספורט נשיאותי.
ללוקשנקו בן נוסף, ניקולאי, אשר נולד מחוץ לנישואין וההערכות הן שאמו היא אירינה אבלסקיה, אשר הייתה הרופאה האישית של לוקשנקו.
ב-30 באוגוסט 2024 הוענק ללוקשנקו עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה ביותר של הפדרציה הרוסית.
אלכסנדר ולטרוביץ' ליטוויננקו (רוסית: Александр Вальтерович Литвине́нко, , 30 באוגוסט 1962 - 23 בנובמבר 2006) היה סוכן ביון רוסי שעבד בשורות הק.ג.ב./פ.ס.ב.
בין השנים 1988–1999. בשנת 1999 פוטר ועבר להתגורר ב, שם קיבל מקלט מדיני בשנת 2001 ולאחר מכן קיבל אזרחות בשנת 2006. התנגד למשטר של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
נפטר בלונדון כתוצאה מהרעלה בחומר הרדיואקטיבי פולוניום 210. בינואר 2016 קבעה ועדת חקירה ציבורית בבריטניה כי פוטין אישר ככל הנראה לרצוח את ליטוויננקו..
בספטמבר 2021 בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי רוסיה אחראית לרצח ליטוויננקו, באמצעות שני סוכנים שהרעילו אותו.
נולד בשנת 1962 בעיר וורונז', בנו של ואלטר ליטוויננקו.
בשנת 1980 סיים בית ספר תיכון בעיר נלצ'יק.
גויס לכוחות הפנים (הזרוע הצבאית של משרד הפנים) ולאחר שנה נשלח למכללת קירוב לפיקוד בולדיקווקז, הוסמך למ"מ ופיקד על מחלקת חיילים בחטיבה שעסקה באבטחת העברת כספים וסחורות.
בשנת 1986 הוא החל את הכשרתו בתור סוכן ק.ג.ב.
והחל משנת 1988 החל לעבוד בתור סוכן מן המניין במינהל השלישי של הק.ג.ב..
בשנת 1989, לאחר שנת לימודים בבית הספר לריגול נגדי בנובוסיבירסק, הפך לסוכן אופרטיבי ושירת בתפקידי ריגול נגדי בצבא עד שנת 1991.
בשנת 1991 החל לעבוד בשורות המינהל המרכזי של הפס"ב.
התמחה בלוחמה בטרור ובפשיעה מאורגנת.
רכש ניסיון מבצעי רב והשתתף בלחימה בעימותים שונים של ברית המועצות ורוסיה.
משנת 1997 עסק באנליזה של פעילויות פשיעה מאורגנת וכיהן בתפקיד סוכן מבצעי בכיר וסגן מפקד המינהל השביעי של המחלקה לדיכוי ארגוני פשע מאורגן בפס"ב.
במהלך שירותו בכוחות הביטחון התקדם בסולם הדרגות מדרגת טוראי לסגן-אלוף (לוטננט-קולונל).
המפנה ביחסיו של ליטוויננקו עם השלטונות חל ב-18 בנובמבר 1998, עת התקיימה מסיבת עיתונאים בה חשף פרטים על הוראה שניתנה לו ולחבריו לרצוח את בוריס ברזובסקי.
ב-13 בנובמבר 1998 פרסם בוריס ברזובסקי (באותה תקופה - אחד האוליגרכים הרוסים המשפיעים ביותר ומקורב לנשיא רוסיה דאז בוריס ילצין) מכתב פתוח לראש הפס"ב באותה עת, ולדימיר פוטין.
במכתב פירט ברזובסקי את המידע שהגיע לידיו בדבר פקודה לרצוח אותו, שניתנה על ידי אחד ממפקדי הפס"ב.
עוד מצוין במכתב כי אחד האנשים שהביאו מידע זה לידיעתו היה אלכסנדר ליטוויננקו.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-18 בנובמבר, ביחד עם מספר קולגות, כינס ליטוויננקו מסיבת עיתונאים בבית סוכנות הידיעות הרוסית "אינטרפקס".
במסיבת העיתונאים נטען כי בנובמבר 1997 הם קיבלו פקודה בעל-פה ממפקדיהם במינהל ללוחמה בפשע המאורגן, יבגני חוחולקוב ואלכסנדר קומישניקוב, להרוג את בוריס ברזובסקי, שכיהן באותה העת בתפקיד ממלא מקום המזכיר במועצת הביטחון הרוסית.
לדברי ליטוויננקו וחבריו, הם קיבלו איומים על חייהם בשל סירובם לרצוח את "היהודי ששדד מחצית מן המדינה".
כשבועיים לאחר שהתקיימה מסיבת העיתונאים, טען ליטוויננקו כי אלמונים ניסו להתנקש בחייו סמוך לביתו והפנה אצבע מאשימה כלפי מפקדיו לשעבר בפס"ב.
בשנת 1999 נעצר ליטוויננקו באשמת שימוש לרעה בסמכויותיו במהלך פעולה אנטי-טרוריסטית בקסטרומה וישב כחצי שנה בכלא לפורטובו.
בנובמבר 1999 נמחק האישום כלפיו והכירו בחפותו, אך מיד בתום הקראת פסק הדין, נעצר על ידי הפס"ב באשמה נוספת והוכנס לכלא בוטירקה.
בשנת 2000 גם חקירה זאת נסגרה ללא הרשעה, אך מיד בתום הפרשה הוגש נגדו כתב אישום נוסף והוא אולץ לחתום על צו איסור יציאה מן הארץ.
ליטוויננקו התעלם מן הצו וברח לטורקיה, שם הצטרף לאשתו מרינה ובנם אנטולי, שהגיעו לטורקיה באמצעות ויזת תייר.
בעקבות בריחתו הוצא נגדו צו מעצר וכן הוגש כתב אישום רביעי, וקרובי משפחתו נחקרו על ידי הפס"ב וחלקם אף הוכו במהלך חקירתם.
אביו החורג נפטר זמן קצר לאחר החקירה מדום לב ואילו אחיו הוכה על ידי אלמונים.
ב-1 בנובמבר 2000 בעזרת אלכסנדר גולדפרב עברו בני משפחה ליטוויננקו לבריטניה ושם ביקשו מקלט מדיני בשל רדיפת השלטונות הרוסיים.
במאי 2001 החליטו שלטונות בריטניה להעניק לליטוויננקו מקלט מדיני.
לאחר מכן טען ליטוויננקו שהרושם הקיים ברוסיה לגבי ההסכמה להעניק לו מקלט מדיני תמורת סודות מדינה אינו נכון לגביו, וכי לא הייתה כל עסקה בינו לבין שירותי הביון הבריטיים.
במאי 2002, שני גברים בעלי מבטא רוסי צילצלו בביתו באינטרקום בדירתו בלונדון וביקשו לדבר אתו, למרות שכתובתו אמורה להיות חשאית.
לאחר חילופי דברים, השיארו מעטפה בתיבת הדואר שלו בה צו משלטונות רוסיה שהורו לו לחזור למוסקבה, לעמוד למשפט.
באוקטובר 2006, שש שנים לאחר הגעתו לבריטניה, הפך אלכסנדר ליטוויננקו לאזרח בריטי מן המניין.
ב-1 בנובמבר 2006, אמר ליטוויננקו בחקירתו על ידי סוכני הסקוטלנד יארד, כי הוא נפגש עם מכר ישן מהעבודה בפס"ב במוסקבה, אנדריי לוגובוי (שהיה מאבטחו של ראש ממשלת רוסיה בעבר - יגור גאידר), ועם איש שלישי שהציג את עצמו בשם ולדימיר.
לדבריו "ולדימיר המסתורי" לא פירט לגבי זהותו והציע לליטוויננקו מספר רב של פעמים לשתות עמו תה.
באותו היום הוא סעד במסעדת הסושי "איטסו" הממוקמת בשכונת פיקדילי בלונדון, עם עיתונאי איטלקי בשם מריו סקראמלו, שטען שיש בידיו מידע מהימן על רצח העיתונאית אנה פוליטקובסקיה ולדבריו העביר לליטוויננקו מידע ומסמכים על קבוצת רוצחים שכירים מסנקט פטרבורג שרצחו את העיתונאית וכעת מתכננים להרוג גם שניהם.
סקראמלו שעבד על עניין "ארכיון מיטרוחין" הוא מומחה לחדירות סוכנויות הביון הרוסיות לממשל האיטלקי שאליו ליטוויננקו הפנה מספר טענות כלפי רומנו פרודי וייתכן כי היה מקושר עם הפס"ב.
ב-20 בנובמבר דווח כי סקראמלו מסתתר בלונדון מחשש לחייו.
בדרגת קולונל, אולג גורדבסקי שכיהן לפני עריקתו ב-1985 כרזידנט וראש תחנת הק.ג.ב.
בלונדון, ונמנה עם חבריו הקרובים של ליטוויננקו אמר לרשת ה-BBC כי הוא מאמין שהסוכן לשעבר הורעל בדירתו בלונדון במהלך הפגישה עם חבר ותיק מן הק.ג.ב.
עמו הוא שתה תה לפני שהלך למסעדת הסושי.
כשחזר ליטוויננקו הביתה, הוא הרגיש ברע, וחשד כי הורעל.
לאחר ששטיפת הקיבה שביצע בכוחות עצמו לא הועילה, הוא התפנה לבית החולים.
החשד הראשון של הרופאים היה שמדובר בהרעלת תליום, שהוא חומר חסר צבע, חסר ריח, מסיס לחלוטין במים ונחשב יסוד רעיל מאוד העלול לגרום לסרטן בחשיפה ממושכת.
תליום הוא חומר קשה מאוד לזיהוי, ועוד יותר קשה להוציא אותו מן הגוף שנחשף לו.
הרעלת תליום מתבטאת בראש וראשונה בפגיעה במערכת העצבים, נשירת שיער, פגיעה בכבד ובכליות, ובמרבית המקרים גורמת ההרעלה למוות.
בעבר תליום היה בשימוש נפוץ ברעל עכברים, אך בשנות ה-70 נאסר לשימוש ומאז הוא חומר שקשה להשיג אותו.
בדיקות ראשוניות שנערכו הראו ממצאים המעידים על נוכחות של כמות תליום קטלנית בגופו של ליטוויננקו.
הרופא שטיפל בו בשלב הזה אמר כי ההרעלה התבצעה כתוצאה מפעולה מכוונת.
לאחר מכן הועלתה סברה נוספת שגרסה כי ייתכן שההרעלה התבצעה באמצעות איזוטופ רדיואקטיבי של תליום.
אחד הרופאים שטיפלו בליטוויננקו אמר כי התסמינים שלו מוזרים במקצת מן המצופה מתסמינים של הרעלת תליום, ובנוסף רמות החומר הכימי שנמצאו בגופו הם לא מהסוג שרואים במקרים של הרעלה.
כמה שעות לפני מותו, התגלו בתצלומי הרנטגן של ליטוויננקו 3 נקודות כהות לא מזוהות שככל הנראה נוצרו כתוצאה מהשפעת הכחול הפרוסי, חומר שהוזרק לחולה במטרה לרפאו מהשפעותיה של הרעלת התליום.
על-פי הערכות הרופאים, סיכויי ההחלמה של ליטוויננקו באותו זמן היו 50/50 אם מצבו לא יתדרדר עוד יותר בחודש הקרוב.
מצבו הבריאותי הוגדר כקשה, התפתחו ליקויים במח העצם, וכתוצאה מכך גופו של ליטוויננקו לא יכול היה להמשיך ולייצר די לויקוציטים שתפקידם היה לחזק את המערכת החיסונית של גופו על-מנת שזאת תילחם ברעלנים.
סימפטומים אלה הצביעו בבירור כי ההרעלה התבצעה באמצעות חומר רדיואקטיבי בעל זמן מחצית חיים קצר.
בליל 22 בנובמבר שללו רופאיו של ליטוויננקו את האפשרות כי ההרעלה התבצעה באמצעות תליום, או כתוצאה משימוש באיזוטופ רדיואקטיבי של החומר.
זמן קצר לאחר פטירתו, ארגון ההגנה הרפואית של בריטניה יצא בהודעה לתקשורת כי בגופו של ליטוויננקו נמצאו כמויות גדולות של האיזוטופ הרדיואקטיבי פולוניום-210, (פי 10 מהכמות שיכולה להרוג אדם) שככל הנראה הגיעו לגופו דרך דרכי העיכול או דרכי הנשימה.
עדויות להימצאות האיזוטופ נתגלו במספר מקומות ברחבי לונדון, ובהם בביתו של ליטוויננקו שבשכונת מאסוול היל, באחד מבתי המלון של לונדון, ובמסעדת הסושי שבה ליטוויננקו נהג להיפגש עם אנשים - שם גם התקיימה הפגישה עם מריו סקראמלו ועם אנדריי לוגובוי וולדימיר המסתורי שהתלווה אליו ב-1 בנובמבר.
בנוסף נמצאו שרידים של פולוניום-210 במשרדיו של האוליגרך הרוסי לשעבר בוריס ברזובסקי.
לפי דיווחיהם של מקורות בממשלות בריטניה וארצות הברית, זהו ככל הנראה המקרה הראשון שבו נעשה שימוש בפולוניום-210 למטרת הרעלה, וכנראה גם הפעם הראשונה שזכתה לתיעוד של חדירת האיזוטופ הרדיואקטיבי לגוף האדם.
מומחה לבטיחות בעבודה עם חומרים רדיואקטיביים, מקסים שינגרקין, אמר כי התאוריה שלפיה ליטוויננקו נחשף לפולוניום-210 במסעדת הסושי היא תאוריה בעייתית, שכן מתוקף תכונות החומר, כל עוד האיזוטופ אינו מאוחסן באופן מיוחד, הוא הופך לתרסיס טיפתי - דבר שהיה גורם לאנשים נוספים במסעדה להיחשף אליו.
היות שכל המקומות שבהם נמצאו שרידים של נוכחות החומר היו מקומות שבהם ליטוויננקו נכח בעצמו, סביר יותר להניח שהוא המקור לזיהום במקומות הללו, והחשיפה שלו עצמו התבצעה במקום אחר ובאופן אחד.
ארגון ההגנה הרפואית פתח בחקירה במטרה לאתר אנשים שהיו עלולים לבוא במגע עם ליטוויננקו ויכלו להיחשף אף הם לקרינה.
בנוסף פעל הארגון במטרה לבודד את החומר על-מנת שניתן יהיה לברר מה מוצאו והיכן הוא יוצר.
ב-22 בנובמבר צוות המחלקה לטיפול נמרץ שטיפל בליטוויננקו דיווח על הרעה משמעותית במצבו כתוצאה מאי-ספיקת ליבו או כתוצאה מהתקף לב שאירע במהלך הלילה.
יום למחרת, ב-23 בנובמבר, בשעה 21:21, אלכסנדר ליטוויננקו, בן 43, נפטר בבית החולים האוניברסיטאי של לונדון.
דובר הסקוטלנד יארד אמר בהתייחסו לאירוע כי המשטרה חוקרת את מותו שאירע כתוצאה מסיבות שאינן מובנות עד כה.
שעות ספורות לפני מותו, ליטוויננקו התאסלם.
ב-24 בנובמבר, אלכסנדר גולדפארב, יו"ר "ארגון החירויות האזרחיות" (שהוקם על ידי בוריס ברזובסקי), שהיה חבר קרוב של הנפטר, הקריא מכתב שליטוויננקו הכתיב לו בנוכחות אשתו, בבוקר ה-21 בנובמבר כאשר שכב על ערש דווי.
חבר קרוב נוסף של ליטוויננקו, אנדריי נקרסוב אישר בריאיון לרדיו אירופה החופשית כי המכתב נערך בנוכחות עורך דין, ונכתב במקור ברוסית ורק לאחר מכן תורגם לאנגלית.
בתחילת דצמבר 2006 הודיעו שירותי הביון הבריטיים, כי הם משוכנעים ששירותי הביטחון הפדרליים הרוסיים (פ.ס.ב.), הם שהורו על הרעלתו של ליטוויננקו.
הממשל הרוסי הכחיש כל מעורבות לעניין ופוטין אף השתתף בצער המשפחה.
בסוף דצמבר 2006 התובע הרוסי הביע את החשד כי לאוניד נבזלין, אוליגרך שמנהל את עסקיו הבינלאומיים מישראל, הזמין את רצח הסוכן וביקש את הסגרתו מישראל.
דוברו של נבזלין הכחיש את ההאשמה וטען כי כולם מכירים את השיטות של הק.ג.ב.
במאי 2007, לאחר חקירה מקיפה העיתון הבריטי "הגרדיאן" דיווח כי הסקוטלנד יארד סבור שברשותו ראיות מספיקות כדי להעמיד לדין את איש העסקים הרוסי, אנדריי לוגובוי באשמת הרעלתו של ליטוויננקו.
בחקירת האירוע התברר כי לוגוביי הותיר עקבות ראדיואטיביים ברורים במקומות בהם שהה: משרדים, בתי מלון, ובמטוס בו טס.
לוגובוי הכחיש מעורבות ברצח, וגורם במשרד המשפטים הרוסי הודיע בתגובה כי "החוקה הרוסית אוסרת הסגרה של אזרחים למדינות אחרות".
לאחר שדרישתה של בריטניה מרוסיה לא מולאה החליטה בריטניה ב-17 ביוני 2007 לגרש ארבעה דיפלומטים רוסיים מתחומה, בתגובה הודיע דובר הממשלה הרוסית, כי רוסיה תגרש ארבעה דיפלומטיים בריטים ותתקשה לשתף פעולה עם הבריטים בנושא הטרור.
בינואר 2015, לאחר יותר משמונה שנים, פתחה בריטניה בחקירת מותו של ליטוויננקו.
ההחלטה על פתיחת החקירה התקבלה בתום מאבק משפטי עיקש של משפחתו של ליטויננקו, שסבורה כי נרצח בשל הביקורת הקולנית שהשמיע נגד נשיא רוסיה פוטין.
כבר ביומה הראשון של החקירה הועלו האשמות קשות נגד נשיא פוטין, שלדברי משפחת ליטוויננקו הורה אישית לרצוח אותו.
עורך דינה של המשפחה פתח ואמר: "ולדימיר פוטין הוא פושע פלילי פשוט שמתחפש לראש מדינה, עומד בראש משטר מאפיונרי והורה אישית לרצוח לפני שמונה שנים את אלכסנדר ליטוויננקו", אמר בחקירת מותו של המרגל הרוסי לשעבר.
בינואר 2016 קבעה ועדת החקירה שליטוויננקו נרצח בידי סוכנים של שירות הביטחון הפדרלי, אנדריי לוגובוי ודמיטרי קובטון, כנראה בהוראת ולדימיר פוטין.
בספטמבר 2021, בעקבות עתירה שהגישה אלמנתו של ליטוויננקו מרינה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, נקבע כי רוסיה אחראית לחיסול ליטוויננקו, באמצעות שני סוכנים שהרעילו אותו.
שוב מי שזוהו כמתנקשים היו אנדריי לוגובוי, ודימיטרי קובטון.
השניים נפגשו עם ליטוויננקו בבית מלון, וככל הנראה החדירו לכוס התה שלו את החומר הרעיל.
השניים, לא הוסגרו על ידי הרשויות ברוסיה, והכחישו כל מעורבות בחיסול.
בית המשפט קבע שיש ראיות מוצקות לכך שהשניים פעל כסוכנים של רוסיה.
וכי חוסר יכולתה של רוסיה להפריך את הטענות שהיא תכננה את הרצח מחזק עוד יותר את הסברה שהיא אחראית אליו.
בנוסף נחשף כי המבצע המתוכנן והמורכב, כלל רכישת רעל קטלני נדיר, סידורי נסיעה לשניים וניסיונות חוזרים ונשנים להחדיר את הרעל לגופו.
דבר שהצביע על כך שליטוויננקו היה יעד המבצע.
בתגובה לפסיקה אמרה מרינה ליטוויננקו כי זאת צריכה להיות "נקודת מפנה בפייסנות כלפי פוטין".
"עצוב לי מאוד לומר זאת, אבל רוסיה שאהבתי אינה שייכת עוד לקהילת האומות המתורבתות".
מסיבת העיתונאים בהשתתפות ליטוויננקו וכמה מחבריו מן הפס"ב הייתה יריית הפתיחה בהתבטאויות שלו בנושאים שונים, ובהם רמיסת זכויות האדם המתקיימת לדבריו ברוסיה וטענותיו כי הפס"ב הוא האחראי לפיצוצי מבני המגורים ברוסיה בשנת 1999.
"הפס"ב מפוצץ את רוסיה" - 2001 (מהדורה שנייה יצאה לאור בשנת 2004) - יורי פלסטינסקי, אלכסנדר ליטוויננקו.
"ארגון הפשיעה מלוביאנקה" - 2002 - אלכסנדר ליטוויננקו, אלכסנדר גולדפארב.
בספרו "הפס"ב מפוצץ את רוסיה", שיצא לאור בשנת 2001 במימונו של האוליגרך הגולה בוריס ברזובסקי, טען ליטוויננקו כי סוכני הפס"ב הם אלה שעמדו מאחורי התכנון והביצוע של הפיגועים שאירעו במוסקבה, בוינאקסק וולגודונסק ואשר גבו מחיר דמים של יותר מ-300 הרוגים.
לדברי ליטוויננקו, ניצול הכעס בעם נותב בחוכמה על ידי כלי התקשורת הנאמנים לממשל בשביל להטיל את מלוא האשמה על המורדים הצ'צ'נים ולהביא בכך להצדקת המלחמה ולהעלאת הרייטינג של ולדימיר פוטין דבר שסייע לו בהשגת הניצחון בבחירות לנשיאות רוסיה.
סברה זאת הועלתה קודם לכן על ידי העיתונאי דייוויד סאטר והפוליטיקאי סרגיי יושנקוב (שנרצח ב-17 באפריל 2003 שעות ספורות לאחר שרשם את מפלגתו למירוץ הבחירות הפרלמנטריות של 2003) שכיהן בתפקיד סגן יו"ר ועדת החקירה האזרחית לחקר הפיגועים.
עם זאת, בספרו פירט ליטוויננקו עובדות חדשות שהוסיפו לחיזוק הסברה.
בדצמבר 2003, שלטונות רוסיה החרימו משלוח של כ-4000 עותקי הספר שעשו את דרכם מלטביה למטרות הפצה בשטחי רוסיה.
בספרו "ארגון הפשיעה מלוביאנקה", טען אלכסנדר ליטוויננקו כי במהלך כהונתו בתפקיד ראש הפס"ב, ולדימיר פוטין היה מעורב באופן אישי בפשע המאורגן.
במהלך ריאיון שהעניק ליטוויננקו לסוכנות SBS האוסטרית, הוא טען כי שניים מן הטרוריסטים שהיו מעורבים בהשתלטות על בניין התיאטרון "נורד-אוסט" במוסקבה בשנת 2002, ונודעו בכינוייהם "אבדול תאב הדם" ו-"אבו בכר" פעלו למעשה מטעם הפס"ב ושכנעו מורדים צ'צ'נים להוציא את הפעולה.
נימוקיו של ליטוויננקו לסברתו היו שגופותיהם של המחבלים הללו לא נמצאו לאחר ההשתלטות של כוחות הביטחון על המבנה, ולדבריו הפס"ב חילץ ושחרר את הסוכנים שלו.
עם זאת, לא ידוע על קיום מידע שיאשר טענה זאת.
ליטוויננקו טען שאנאטולי טרופימוב סיפר לו על כך שרומנו פרודי היה סוכן של ק.ג.ב.
כאשר הוא סיפר זאת, טרופימוב כבר לא היה בחיים ולכן לא ניתן לאשר מידע זה.
ביולי 2005 התראיין ליטוויננקו לעיתון צ'כי בשם Rzeczpospolita (הרפובליקה) ואמר כי איימן א-זוואהירי, מראשי ארגון הטרור אל-קאעידה, ביחד עם חברים נוספים בארגונו, קיבל בשנת 1998 אימונים צבאיים מהפס"ב במחנות אימונים בדאגסטן (רפובליקה רוסית הממוקמת סמוך לצ'צ'ניה).
ביולי 2006, ליטוויננקו פרסם מאמר שבו הוא האשים את נשיא רוסיה פוטין בפדופיליה.
אלכסנדר מאכט (בליטאית: Aleksandras Machtas; 6 באוקטובר 1892 – 14 בינואר 1973) היה שחמטאי ובנקאי יהודי-ליטאי, אלוף ליטא בשחמט, המנהל הראשון של הבנק לתעשייה, מחלוצי הבנקאות הישראלית ומראשוני הבנקאים בתל אביב הקטנה.
אלכסנדר זיסל מאכט נולד בשנת 1892 בקובנה שבליטא, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
היה מראשי הקהילה היהודית בקובנה ומנהל הבנק הגדול בה, "הבנק היהודי המרכזי", ששכן בשדרה הראשית של העיר, שהייתה בין מלחמות העולם הבירה הזמנית של ליטא העצמאית.
מאכט התפרסם ברחבי המדינה דווקא כמי שהיה לאלוף ליטא בשחמט במשך שנים רבות.
בשנת 1936, לאחר שקיבל הזמנה אישית ממייסדה ונשיאה הראשון של התאחדות התעשיינים, אריה שנקר, להתמנות למנהלו הראשון של הבנק לתעשייה שזה עתה נוסד על ידיו, עלה עם רעייתו, אסתר, ילידת קובנה, וילדיהם לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
מאכט הפך לאחד מפרנסי העיר תל אביב וניהל במשך שנים רבות את הבנק הישראלי לתעשייה.
בבנק עבדו גם סשה ארגוב ואברהם ברושי ובעידודו של מאכט יצאו מבין כותלי הבנק רבים מנכסי צאן ברזל בזמר העברי בשנות ה-40 וה-50. מאכט פרש מניהול הבנק בראשית שנות ה-60.
אלכסנדר מאכט נפטר בשנת 1973 בתל אביב.
לזוג נולדו ארבעה ילדים : ישראל,שרה,יעקב ורבקה.
בתו שרה נישאה בחודש דצמבר שנת 1936 ליונתן, בנו של הסופר אלתר דרויאנוב, מחבר "ספר תל אביב" ו"ספר הבדיחה והחידוד".
בתם, נכדתו של מאכט, הייתה שחקנית התיאטרון הלאומי "הבימה" והפעילה החברתית יעל דרויאנוב.
לאחר מכן נישאה בשנית למשה, מראשוני המהנדסים ילידי תל אביב, בנו של פעיל הציבור שלום פחטר.
בתו רבקה, נישאה בשנת 1941 למשפטן, העיתונאי והפעיל הציוני, משה מילר מולאור.
בנו, יעקב מאכט, היה ממקימי קיבוץ נגבה, פקיד בכיר במשרד האוצר ומנכ"ל בנק לאומי.
אלכסנדר זיסל מאכט זכה באליפות ליטא בשחמט 7 פעמים, יותר מכל שחמטאי אחר בהיסטוריה של ליטא העצמאית שבין מלחמות העולם.
השתתף פעמיים באולימפיאדת השחמט כחבר הנבחרת הליטאית, באולימפיאדת השחמט 1930 בהמבורג ובאולימפיאדת השחמט 1935 בוורשה.
השחמטאי הליטאי הראשון שייצג את ליטא בשולחן הראשון (מדורג ראשון) באולימפיאדות השחמט.
השחמטאי הליטאי הראשון ששיחק משחק רשמי מול אלוף עולם מכהן, (אלכסנדר אלכין).
בישראל הוא התמנה ליו"ר איגוד השחמט בשנת 1959.
אלכסנדר מאכט - פרדריק ייטס מהסיבוב ה-13 באולימפיאדת השחמט 1930
ולדאס מיקאנס - אלכסנדר מאכט אליפות ליטא 1932
אלכסנדר מאכט - רודולף שפילמן במסגרת דו-קרב משנת 1934
אלכסנדר לֶבֵד (20 באפריל 1950 – 28 באפריל 2002) היה גנרל בצבא ברית המועצות ובצבא רוסיה ופוליטיקאי פופולרי, שנהרג בהתרסקות מסוק.
אלכסנדר לבד נולד ב-20 באפריל 1950 בעיר נובוצ'רקסק שבדרום רוסיה.
לאחר סיום בית ספר תיכון, ניסה להתקבל לקורס טיס, אך נדחה בשל ליקויים בריאותיים.
בשנת 1969 הוא התקבל לבית ספר לקצינים של חיל הצנחנים, אותו סיים בשנת 1973. לאחר סיום הלימודים הוא שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה של צוערים באותו בית הספר.
בשנים 1980–1982 הוא לחם כמפקד גדוד צנחנים באפגניסטן.
על אומץ לבו עוטר בשני אותות הצטיינות (עיטור הכוכב האדום ועיטור הדגל האדום).
במהלך הפוטש של אוגוסט לבד לצד פאבל גרצ'וב היה בין מפקדי חיל הצנחנים שהחלו שיחות עם נציגי של בוריס ילצין וסירבו לבצע תקיפה של בניין הפרלמנט.
לבד נודע כמי שסיים את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, וכמי שהכניע את כוחות הצבא המולדבי במלחמתם נגד הבדלנים מטרנסניסטריה.
לאחר שירות צבאי ממושך נאלץ לבד לפרוש מהצבא, בעקבות מחלוקת עם שר ההגנה.
הוא פנה לחיים פוליטיים, והתמודד על משרת נשיא רוסיה מול בוריס ילצין, והגיע בבחירות אלה למקום השלישי.
לאחר הבחירות מונה לבד ליועץ לענייני ביטחון לאומי.
בתפקידו האחרון הוא שימש כמושל מחוז קרסנוירסק שבסיביר.
לבד נהרג בתאונת מסוק, שארעה בהרי סייאן, בדרום סיביר המזרחית, לאחר שהמסוק התנגש ברשת קווי חשמל בשל תנאי מזג אוויר קשים.
אלכסנדר (אלכס) לובוצקי (נולד ב-28 ביוני 1956 ברמת גן) הוא מתמטיקאי ישראלי, המכהן כפרופסור מן המניין למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הדרך השלישית וכפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
לובוצקי הוא חתן פרס ישראל לחקר המתמטיקה לשנת ה'תשע"ח.
אביו, עורך דין איסר לובוצקי, היה קצין באצ"ל ושימש היועץ המשפטי של תנועת החירות, ואמו רבקה ניצלה כנערה צעירה ביערות פולין, ולאחר טלטולים רבים העפילה לארץ דרך קפריסין.
לובוצקי למד בבית הספר התיכון הדתי הרא"ה, והוכתר כחתן התנ"ך לנוער ברמת גן.
בשנת 1982 השתחרר בדרגת סרן.
לובוצקי הצטרף בסיום שירותו הצבאי לסגל המכון למתמטיקה של האוניברסיטה העברית כמרצה בכיר.
בשנת 1985, בגיל 29, קודם לדרגת פרופסור חבר (וכך הפך לפרופ' הצעיר ביותר בארץ באותה העת) ובשנת 1989 - לדרגת פרופסור מן המניין.
בין הישגיו הידועים מאותה תקופה - הבנייה (יחד עם R.
Phillips ופיטר סרנק) של גרפי רמנוג'אן, הנעזרת בכלים מתקדמים מתורת ההצגות ותורת המספרים, כדי לתאר גרפים סופיים בעלי תכונות הרחבה אופטימליות.
בשנת 1990 זכה בפרס ארדש.
לאורך השנים שימש לובוצקי בתפקידים אקדמיים וציבוריים שונים באוניברסיטה ומחוצה לה, בין השאר כעורך הראשי של כתב העת הישראלי למתמטיקה, חבר הוועדה האקדמית של הוצאת מאגנס, חבר ההנהלה הציבורית של הספרייה הלאומית, חבר המועצה הציבורית של יד בן צבי וחבר מערכת במספר כתבי עת בינלאומיים.
במשך השנים שימש כפרופסור אורח לתקופות שונות באוניברסיטאות סטנפורד, שיקגו, ייל, קולומביה, המכון הטכנולוגי של ציריך ובמכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, והוא מוזמן להרצות בכנסים בינלאומיים.
בשנים 1994 עד 1996 כיהן כראש המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
לאחר כהונה כחבר הכנסת בכנסת ה-14 שב לאקדמיה.
בשנת 2002 זכה בפרס רוטשילד ובפרס על שם פראן סונייר בלגר (פרופ' לובוצקי הוא המדען היחידי שזכה בפרס בינלאומי זה פעמיים).
בשנת 2003 הופקד על הקתדרה על שם Weil.
בשנים 2005–2006 ניהל עבור המכון למחקר מתקדם בפרינסטון תוכנית מחקר שנתית על הקשרים בין תורת החבורות ומתמטיקה דיסקרטית, תחום מחקרו העיקרי.
בשנת 2006 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 2007 זכה בפרס הרקטור על הצטיינות כחוקר ומורה.
בשנת 2008 זכה במענק לחוקרים במסגרת תוכנית ERC הייחודית של האיחוד האירופי לשנת 2008.
מעמדו האקדמי הבינלאומי זכה להוקרה עם הכללתו ברשימת ISI לשנת 2003 כאחד המדענים המצוטטים ביותר בעולם וקבלתו כחבר זר לשורות האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2005).
כתריסר פרסים בינלאומיים הוענקו לו, מהם שניים על ספריו.
בינואר 2011 היה הנואם הראשי בכינוס השנתי המשותף של האגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS) והאגודה המתמטית של ארצות
בכינוס נשא את הרצאות הקולקויום בנושא 'גרפים מרחיבים ושימושיהם במתמטיקה עיונית ושימושית'.
וב-2012 הוזמן כחוקר אורח למרכז המחקר של מיקרוסופט בקיימברידג', ארצות הברית.
החל מסוף שנת 2014 הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2015 זכה במלגה היוקרתית ERC Advanced Grant מהאיחוד האירופי, ובכך היה לאחד המדענים הבודדים שזכה במלגה זו פעמיים.
לרגל יום הולדתו ה-60 נערך בנובמבר 2016 כנס מחקר ("מדרשה") במכון ללימודים מתקדמים בישראל בהשתתפות חוקרים בכירים מרחבי העולם סביב תרומתו המדעית של לובוצקי למתמטיקה המודרנית.
פרופ' לובוצקי הוא חתן פרס ישראל לחקר המתמטיקה לשנת 2018. בשנת 2018 נבחר לובוצקי כנשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.
בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בשנת 2018 בריו דה ז'ניירו, הכנס החשוב והגדול ביותר במתמטיקה, נשא לובוצקי את הרצאת המליאה בתחום האלגברה.
הזמנה לשאת את נאום המליאה בכנס נחשבת ככניסה ל"היכל התהילה" של המתמטיקאים.
בשנת 2020 זכה שוב במלגה היוקרתית ERC Advanced Grant מהאיחוד האירופי, ובכך היה בין המדענים הראשונים שזוכים במלגה זו שלוש פעמים, וליחיד שזכה בה שלוש פעמים במסלול הבכיר ביותר (ERC Advanced Grant).
בשנת 2021 החל לכהן כפרופסור מן המניין במחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
באוגוסט 2022 הוכרז כחבר של כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים.
לובוצקי הוא מתמטיקאי שעיקר מחקריו בתחום האלגברה.
הוא מחשובי החוקרים בעולם בתורת החבורות: חבורות סופיות, אין־סופיות, חבורות טופולוגיות, אלגבריות, אריתמטיות ועוד.
לאורך השנים פתר פרופ' לובוצקי מספר ניכר של בעיות פתוחות חשובות, תוך שימוש בתחומים מתמטיים שונים.
לובוצקי תרם תרומה בולטת לחקר גרפים מרחיבים (expanders), אובייקטים מתמטיים בעלי חשיבות רבה הן בתחומי המתמטיקה התאורטית ומדעי המחשב התאורטיים והן בשימושים מעשיים כגון קודים יעילים לתיקון שגיאות.
בעבודה משותפת עם המתמטיקאים פיליפס וסרנק, השלושה הגדירו ובנו משפחה אין־סופית של גרפים הקרויים גרפי רמנוג'אן המקיימים תכונות קומבינטוריות וספקטרליות אופטימליות.
בנייתם משלבת כלים ומושגים מתורת ההצגות, תורת המספרים והקומבינטוריקה.
תחום בולט אחר בעבודתו של לובוצקי הוא חבורות פרו סופיות ושימושיהן.
לובוצקי פיתח טכניקה חדשנית ומפתיעה לחקר חבורות דיסקרטיות על ידי מעבר להשלמה הפרו סופית (או פרו-p), הפעלת כלים אנליטיים וטופולוגים על ההשלמה, ואז חזרה לחבורה המקורית והסקת מידע עליה – שימוש מפתיע של כלים מתחומים לכאורה לא קשורים לבעיה המקורית.
בצורה כזו הוכיח לובוצקי את השערתו של המתמטיקאי הנודע ז'אן-פייר סֶר (Serre) לגבי אי־קיום תכונת הקונגרואנציה בחבורות יסודיות של יריעות היפרבוליות תלת־ממדיות, וקבע אפיון של חבורות ליניאריות העונה לשאלות שהציב המתמטיקאי מלצב (Malcev) כיובל שנים קודם לכן.
בסדרת עבודותיו עם מן וסיגל בתורת החבורות האסימפטוטיות הוכיחו לובוצקי ושותפיו משפט מרכזי בתחום המאפיין חבורות עם גידול תת־חבורתי פולינומי.
עבודה מקיפה זו משלבת כלים עמוקים שונים מחבורות סופיות, אלגבריות, חבורות פרו סופיות ותורת המספרים.
מוטיב חוזר בעבודתו של לובוצקי הוא קישור בין גאומטריה לתורת החבורות.
דוגמה לקישור כזה היא עבודתו של לובוצקי עם מוזס ורגונטן, בה הראו שבשריגים בחבורות ליניאריות מדרגה גבוהה, מושג המרחק הקומבינטורי של החבורה בר־השוואה עם המרחק הגאומטרי.
בשנים האחרונות מקדם לובוצקי פיתוח תורה רב־ממדית של קומפלקסים סימפליציאליים מרחיבים, והוא מצא קשרים מפתיעים בין תורה זו ובין בדיקת תכונות (property testing) בתחום מדעי המחשב, וקודים לתיקון שגיאות קוונטיים.
1979: פרס לנדאו של מפעל הפיס
1980: פרס ברגמן של קרן המדע ישראל־ארצות הברית
1991: פרס ארדש של האיגוד הישראלי למתמטיקה
1993, 2002: פרס סונייר בלגר, פרס בין־לאומי על ספרי מחקר במתמטיקה, ברצלונה
1997, 2016: הרצאת הקולוקוויום הבריטי
2003: נכלל ברשימת ISI של המדענים המצוטטים ביותר בעולם.
2004: מופקד הקתדרה על שם מוריס וקלרה וויל
2005: נבחר לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
2006: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו על תרומתו למתמטיקה המודרנית
2007: פרס רקטור האוניברסיטה העברית על הצטיינות במחקר ובהוראה
2011: ההרצאה ע"ש מורדל באוניברסיטת קיימברידג'
2011: הרצאות הקולוקוויום של איגודי המתמטיקה האמריקניים
2012: הרצאות סימונס של MIT, ארצות הברית; הרצאות ע"ש טאקטגי, טוקיו, יפן
2014: נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
2018: הרצאת מליאה בכנס הבין־לאומי למתמטיקה בריו דה ז'ניירו, ברזיל
2018: פרס ישראל בחקר המתמטיקה ובחקר מדעי המחשב
בשנת 1996 הצטרף למפלגת הדרך השלישית, בה שימש יו"ר מזכירות המפלגה ומטעמה נבחר לכהן בכנסת ה-14. במהלך כהונתו כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדה לקידום מעמד האישה.
כמו כן, נבחר לעמוד בראש ועדת המשנה לנושא באג 2000.
פעילויותיו בנושא הסדרת אמנה ליחסי דתיים-חילונים והמחלוקת בנושא הגיור זכו לתהודה ציבורית.
לובוצקי עמל וחתם יחד עם יוסי ביילין ואחרים על אמנה שתסדיר את יחסי דתיים-חילונים במדינת ישראל - אמנת מימד-לובוצקי-ביילין (1998).
בזמן משבר "מיהו יהודי / חוק ההמרה" בין מדינת ישראל ויהדות התפוצות שהתעורר במהלך כהונתו בכנסת, מילא תפקיד מרכזי בגישור ובפישור וליווה את דיוני ועדת נאמן בנושא הגיור.
נבחר לחבר הכנסת המצטיין בכנסת ה-14 במשאל הכתבים הפרלמנטריים.
בין פעילויותיו הציבוריות האחרות נמנה עם מייסדי ארגון "קולך" והיה חבר הנהלה בבית מדרש "בית מורשה".
בשנת 2002 לובוצקי התבקש לשמש כבורר בין האוניברסיטה העברית לבין פרופ' אמנון שעשוע לגבי הקניין הרוחני של חברת מובילאיי.
הצדדים הגיעו להסכמה באפריל 2004, על פי הצעת לובוצקי.
אלכס לובוצקי נישא בשנת 1980 לירדנה (בתו של פרופ' מאיר רוסטון), מרצה לתולדות האמנות ואנגלית ומחברת הספר בין קודש למכחול.
לזוג שישה ילדים ו-28 נכדים.
בנם הבכור, עשהאל, מחבר הספרים "מן המדבר והלבנון" ו"לא דרכי האחרונה", נפצע באורח קשה בקרב בגזרת בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה בעת ששימש כמפקד מחלקה בגדוד 51 של חטיבת גולני.
הוא עבר שיקום ממושך והחלים, ובעקבות חוויותיו הפך לרופא.
משפחת לובוצקי נמנית עם ראשוני המתיישבים באפרת.
אחיו, ד"ר יצחק לובוצקי, היה שופט בכיר בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
2018, מבנים אלגבריים: חבורות, חוגים ושדות, ירושלים: מאגנס (עם א' דה־שליט וד' פודר)
אלכסנדר אוגוסט ליפמן היה סייף יהודי-צרפתי.
אלוף אולימפי בעל חמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב, בדקר.
נכדו של הסופר הצרפתי אלכסנדר דיומא הבן ונינו של אלכסנדר דיומא האב, מחברם של שלושת המוסקטרים.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ליפמן בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף.
מדליית זהב בתחרות בדקר קבוצתי, לפני בריטניה ובלגיה.
בשורות הנבחרות הזוכות במדליות סייפו שלושה סייפים יהודים: בנבחרת צרפת ז'אן שטרן, בנבחרת בריטניה אדגר זליגמן ובנבחרת בלגיה פאול אנספך.
מדליית כסף בתחרות בדקר אישי, במדליית זהב זכה גסטון אליבר ובמדליית ארד זכה אז'ן אוליבייה שניהם מצרפת.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה ליפמן בשתי מדליות, מדליית כסף בתחרות בדקר אישי, במדליית זהב זכה ארמנד מסרד ובמדליית ארד זכה גוסטב בושרד שניהם מצרפת ומדליית ארד בתחרות בדקר קבוצתי, במדליית זהב זכתה נבחרת איטליה ובמדליית כסף זכתה נבחרת בלגיה בשורותיה סייף אנספך.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה ליפמן במדליית זהב בתחרות בדקר קבוצתי, במדליית כסף זכתה נבחרת בלגיה בשורותיה סייף אנספך ובמדליית ארד זכתה נבחרת איטליה.
בשנת 1960 נפטר ליפמן בפריז.
ב-1984 הונצח ליפמן ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
אלכסנדר דמיטרייביץ' ליטובצ'נקו היה צייר רוסי ממוצא אוקראיני שהתמחה בציור אירועים היסטוריים מהמאה ה-16 והמאה ה-17 בתולדותיה של רוסיה.
ליטובצ'נקו למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות וזכה במדליית זהב על ציורו המתאר את כארון שט על נהר סטיקס.
ליטובצ'נקו יצא נגד האסכולה המסורתית של האקדמיה, ובשנת 1863 עזב אותה והצטרף לתנועת הנודדים, אשר העדיפה את הסגנון הריאליסטי.
בין יצירותיו הידועות הן היצירה המתארת את הצאר איוואן האיום מראה את אוצרותיו לג'רום הורסיי, שגריר אנגליה – יצירה המוצגת במוזיאון אלכסנדר השלישי בסנקט פטרבורג, והיצירה הצאר אלכסיס והארכיבישוף ניקון משנת 1886, אשר מוצגת בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
יצירות נוספות ידועות של ליטובצ'נקו הן שבעה ציורי הקיר שצוירו עבור קתדרלת ישו המושיע שבמוסקבה והציורים על אנדרטת מלחמת קרים בסבסטופול.
אלכסנדר (סשה) ליסיאנסקי (נולד ב-7 ביולי 1958) הוא מעצב תפאורה לתיאטרון.
אלכסנדר ליסיאנסקי נולד וגדל בוורונז', ולמד אדריכלות לתואר ראשון ושני במשך חמש שנים באוניברסיטה של העיר.
בוורונז' התחתן והוליד את בתו נסטיה.
אמו הייתה מורה למתמטיקה ואביו היה מהנדס מכונות.
כשהיה סטודנט שנה רביעית ראה את ההצגה "המלט" בתיאטרון טגנקה במוסקבה, עם ולדימיר ויסוצקי בתפקיד הראשי.
ההצגה השפיעה עליו מאוד ובמיוחד התפאורה בעיצובו של דוד בורובסקי.
ליסיאנסקי החל לעצב הצגות סטודנטים, עבד שם שנה, היה מעצב בית בתיאטרון הילדים של וורונז'.
בתקופה זו עבד מספר שנים אצל בורובסקי בתיאטרון טגנקה (1985–1987), אדם אשר השפיע עליו מאוד, אחר-כך התמחה בתיאטרון סוברמניק, מהתיאטראות בעלי השם הגדול ביותר ברוסיה.
בהיותו בן שלושים, ב-1988, התמנה למעצב הבית של תיאטרון סוברמניק.
בסטודיו של ליסיאנסקי במוסקבה ישבו יבגני אריה וקבוצת תלמידים וקולגות שלו והעלו את הרעיון להקים את תיאטרון גשר בישראל.
בשנת 1990, בהיותו בן 32, עלה ליסיאנסקי לישראל עם אשתו ובתו.
שנה לאחר מכן עלו גם אביו, אמו ואחותו.
בארץ נולד בנו, שלו קרא דוד, על שמו של בורובסקי.
ליסיאנסקי עלה לישראל כחודש לפני מלחמת המפרץ, הוא שכר דירה בשינקין פינת רוטשילד, והיה מוכן להתחיל קריירה מחדש, לאו דווקא בתיאטרון, אבל בדרך מקרה שב לתיאטרון:
בשנים 1995–2001 כיהן כמעצב הבית של תיאטרון גשר.
בשנת 1999 עיצב מחדש את אודיטוריום "נוגה" ביפו, ששימש כמשכנו של תיאטרון גשר.
בשנת 2001 עזב את גשר ומאז הוא מעצב באופן עצמאי בארץ ובעולם.
אלכסנדר ליסיאנסקי לימד בבצלאל (1993–1996), באוניברסיטה העברית (1994–1997), בשנקר ובאוניברסיטת תל אביב עד שסגרו את הפקולטה (1996–2007).
הוא הכין באוניברסיטת תל אביב פרויקט סיום לתואר שני בעיצוב במה, ששמו "חלל ל'המלט' על החוף בין חיפה לתל אביב" הוצג בקווארדיאנלה של פראג 99 וזכה בפרס אונסקו.
הוא מלמד בשנקר החל מ-2010. רוב המעצבים שעובדים היום בתיאטרון היו תלמידיו באוניברסיטת תל אביב, בהם: מיכאל קרמנקו, קרן גרנק, סבטלנה ברגר, ניסן רפאלי, כנרת קיש ודנה צרפתי.
הוא חבר איגוד מעצבי התפאורה ברוסיה וחבר איגוד מעצבי התפאורה של ישראל (אמב"י).
ליסיאנסקי עיצב תפאורה ללמעלה מ-150 הפקות בימתיות, רובן לתיאטרון, מיעוטן לאופרה.
ליסיאנסקי עבד בישראל בתיאטראות הבימה, הקאמרי, גשר, החאן ובאר שבע.
ועם כל הבמאים החשובים בישראל.
הבמאים מיטקו בוזקוב, מישה לוריה ויוליה פבזנר עובדים בעיקר איתו.
הוא עובד פעם בשנה עם הבמאי מרק קרזובסקי, בתיאטרון ניקיטסקי וורוט, מוסקבה, רוסיה.
אלכסנדר ליסיאנסקי נשוי לגליה, גננת בגן ילדים ולהם שני ילדים.
אלה סוסונובסקיה כתבה עליו בכתב העת "במה":
סוסנובקיה מספרת על אופן התפתחותו של עיצוב התיאטרון ברוסיה:
ליסיאנסקי סיפר בריאיון למאירה שפי בכתב-העת "תיאטרון" על האופן השונה בו עובדים במאים ברוסיה לעומת במאים בישראל:
ליסיאנסקי סיפר בראיון על האופן שבו הוא ניגש לעצב הצגה:
ליסיאנסקי מסביר את גישתו לעיצוב הצגות שונות, תוך שהוא מדגים זאת בדרך התמודדותו עם ההצגה "טנגו":
הוא עיצב את פנים תיאטרון ניקיטסקי וורוט, מוסקבה, רוסיה.
במוזיאון ישראל, בשותפות עם ניצן רפאלי, שהיה תלמידו באוניברסיטה,
ליסיאנסקי עיצב שתי תערוכות: האחת – אמנות ואוכל (2002), השנייה – אמנות וספורט (2004).
הוא עיצב את תערוכת בגדי התיאטרון הראשונה בישראל (2008).
ליסיאנסקי עשה עיצוב לאולם קפה תיאטרון בתיאטרון הקאמרי (2006).
ליסיאנסקי עובד בתיאטרון ירושלים החל מ-2009 ועד היום (פברואר 2012).
הוא עיצב שלושה פרויקטים: הראשון, כל החלק מאחורי הבמה – מועדון השחקנים ואולם השחקנים של אולם שרובר (האולם הגדול ביותר בתיאטרון).
השני, חדר שחקנים ומועדון לאולם רבקה קראון.
השלישי, חדרי שחקנים ומועדון שחקנים ובעיקר – בנייה מחדש של אולם הנרי קראון שעד היום היה אולם קונצרטים ולא התאים להצגות תיאטרון והסבתו לשני השימושים.
כעת הוא עובד על פרויקט רביעי בתיאטרון ירושלים.
ב-25 בינואר 2012 נפתח במוסקבה בניין תיאטרון ניקוצקי.
זהו מבנה לשימור של תיאטרון בן מאתיים שנה וליסיאנסקי עיצב את פנים התיאטרון.
ליסיאנסקי הכין ביחד עם מיכאל קרמנקו, מחליפו בתפקיד מעצב הבית של תיאטרון גשר, עיצוב פנים לשתי מסעדות בתל אביב: מועדון "פטיש" (fetish) ומסעדת "דיניץ" (שתיהן נסגרו בינתיים).
אחר-כך עיצב לבדו שתי מסעדות בפראג.
אחר-כך ליסיאנסקי עיצב חנות לבגדי נשף במוסקבה.
המסעדות והחנות הן בבעלותם של אנשי העסקים רומן סורקין, סשה ספיבק ואיליה מרגוליס.
2010/11 – "הקסם של אורנה", תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער, זוכה פרס עיצוב הבמה בטקס פרס התיאטרון לילדים ונוער.
2005 – "פרס האמן הטוב ביותר של השנה", הטלוויזיה הישראלית, ערוץ 9.
2005/6 – "יחיד במינו", נאוה הפקות/ תיאטרון ארצי לנוער, זוכה פרס עיצוב הבמה בטקס פרס התיאטרון לילדים ונוער.
2000 – פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה, השטן במוסקבה תיאטרון גשר.
1999 – פרס אונסקו בקווארדינלה של פראג.
1999 – פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה, תיאטרון גשר, עבור ההצגה "הנהר".
1997 – פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה, תיאטרון גשר, עבור ההצגה "סיפורי אודסה".
1996 – פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה, תיאטרון גשר, עבור ההצגה "כפר".
1987 – מדליית זהב בתערוכה "קווארדינלה 87'" בפראג, עבור המדור הסובייטי בתערוכה של תפאורני צ'כוב.
1986 – פרס ראשון בתחרות ארכיטקטורה "תיאטרון העתיד" במוסקבה.
עבודות נבחרות (מתוך כמאה וחמישים)
אלכסנדר לודוויג הוא שחקן, זמר ודוגמן קנדי.
ידוע בין היתר בשל משחקו בסרטים "המירוץ להר המכשפות", "משחקי הרעב", "מגודלים 2", "השורד האחרון" ובתפקידו כביורן צד-ברזל בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים".
לודוויג נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה.
יש לו שלושה אחים קטנים, ניקולס ונטלי, שהם תאומים, ואחות צעירה, סופיה.
אמו, שרלין (לבית מרטין), היא שחקנית לשעבר, ואביו, הראלד הורסט לודוויג, הוא איש עסקים ויו"ר-המועצה המשותפת של ליונס גייט אנטרטיינמנט.
לודוויג נמשך לתעשיית הבידור מגיל צעיר, ואמר בראיון: "יש לי דמיון גדול.
עם זאת, למרות הקריירה המוקדמת של אמו כשחקנית, היה על לודוויג לשכנע את הוריו לתמוך ברצונו להתחיל בקריירת משחק.
הוריו האמינו שילדים-שחקנים "יכולים להישאב לחיים שאינם מציאות".
לודוויג למד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה נמצא באחוות פי קאפה פסי.
אלכסנדר לודוויג החל את קריירת המשחק שלו בגיל שמונה במהלך פרסומת לבובות צעצוע של הארי פוטר.
בנוסף לקולנוע, עבד לודוויג בטלוויזיה והופיע בסדרה "החצי האפל (סדרת טלוויזיה)", על פי ספרו של סטיבן קינג.
התפקיד הראשון המשמעותי בו לודוויג שיחק היה בסרט "זריחת האפלה", שאותו השיג אחרי 16 אודישנים לתפקיד המסוים.
תפקיד ראשי נוסף שקיבל לאחר מכן הוא סת' - בסרט "המירוץ להר המכשפות", שבו גם מככב דוויין ג'ונסון.
בעוד תהליך הליהוק בסרט "זריחת האפלה" היה קשה עבור לודוויג, מהרגע הראשון באודישן שלו לסרט זה, הבמאי רצה שהוא יגלם את התפקיד של סת'.
תפקיד זה, מבוסס על דמותו של אייק אייזנמן בסרט "הבריחה להר הקסמים" שיצא במקור בשנת 1975.
ב-2012, שיחק לודוויג בעיבוד ל"משחקי הרעב", בו גילם את הדמות קייטו, מתמודד "קרייריסט" ממחוז 2 המאיים על חייהם של הצמד קטניס אוורדין (ג'ניפר לורנס) ופיטה מלארק (ג'וש האצ'רסון).
הוא זכה בטקס פרסי הסרטים של MTV בקטגוריית הקרב הטוב ביותר יחד עם השניים.
בנוסף לקריירת המשחק שלו, הוציא לודוויג שיר - "Liv It Up", אשר יצא ב-1 במרץ 2012.
בשנת 2013 השתתף בסרט הקומי של דניס דוגן "מגודלים 2", בכיכובם של אדם סנדלר, כריס רוק ועוד.
בנוסף, שיחק בסרט המלחמה "השורד האחרון", בתור שיין פאטון, לוחם ביחידת אריות הים, שנהרג במהלך ניסיון חילוץ הכוח.
משנת 2014 משחק לודוויג בתור ביורן לודברוק, בנו של רגנאר לודברוק בסדרת הדרמה ההיסטורית "ויקינגים", של ערוץ ההיסטוריה.
בשנת 2015 שיחק בסרט האימה "נערה סופית", לצדם של אביגייל ברסלין ווס בנטלי, ושיחק בסרט האימה-קומי "הנערות האחרונות" לצדן של טאיסה פרמיגה ומאלין אקרמן.
בנוסף, השתתף לצדה של שלי הניג בוידאו קליפ לשיר "Gentle on My Mind" שביצעו להקת The Band Perry.
בשנת 2021 החל לככב בסדרת הדרמה Heels בתור אייס ספייד, מתאבק במופע של היאבקות מקצועית.
בשנת 2022 הופיע בוידאו קליפ לשיר Super Freaky Girl של ניקי מינאז' בדמות בובת קן.
בפברואר 2019, לודוויג התוודה במאבק שלו עם דיכאון, חרדה, אלכוהוליזם והתמכרויות לסמים מגיל 14.הוא שיתף את סיפורו על הגמילה שעבר ומציאת זהות חדשה בתוכנית הרשת "BITE THE BULLET Stories".
בשנת 2020, התחתן עם בת זוגו בשנים האחרונות, לורן דיג.
הזוג מתגורר כיום בלוס אנג'לס.
+שנהסדרהתפקידהערות2006דבר קטן שנקרא רצחקני קימס הצעירסרט טלוויזיה של Lifetime2020–2014ויקינגיםביורן צד-ברזלתפקיד ראשי; (עונות 6-2); 67 פרקים2017Swerveד"ר דלוצ'יתפקיד ראשי; 6 פרקים2023–2021Heelsאייס ספיידתפקיד ראשי; 8 פרקים2024Earth Abides אישרווד "איש" וויליאמסתפקיד ראשי; 6 פרקים
אלכסנדר לודז' (או אלכסנדרוב לודז'קי, בפולנית Aleksandrów Łódzki) היא עיר הממוקמת במרכז פולין במחוז לודז' ומשמשת כעיר-לוויין של לודז'.
בעבר הייתה מרכז חסידי גדול וחשוב של יהודי פולין ומקום מושבה של חסידות אלכסנדר.
העיירה נוסדה בשנת 1816 בידי רפאל ברטושבסקי, שהקים את הכנסייה הקתולית המקומית.
בשנת 1820, נתן לעיירה את שמה, לכבודו של הקיסר המכהן של רוסיה אז והמלך הרשמי של פולין – אלכסנדר הראשון, אשר סייע בהשגת זכויות להתיישבות עירונית בשנת 1822. לאחר 1832, העיירה החלה לרדת מבחינה כלכלית, כשלא עמדה בתחרות עם מרכזי הטקסטיל השכנים.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, קמו חברות סריגה רבות, שנחשבות לערש תעשיית הלבנים והגרביים הפולנית ולכן זכתה אלכסנדר לכינוי "עיר הגרב".
מפעלי טקסטיל ובמיוחד המפעלים ליצור גרביים הוקמו בידי האוכלוסייה ממוצא גרמני במקום עם שיטות עבודה ומכונות שהובאו מגרמניה.
רוב מפעלים אלו נוהלו או היו בבעלות תושביה היהודים, וביניהם המפעל הגדול ביותר באזור בבעלות ישראל פוזננסקי.
עם הכיבוש הגרמני בשנת 1939 הועברו הבעלות והניהול לידי בני המקום ממוצא גרמני.
תעשייה זו שלטת בעיר עד עצם היום הזה.
בשנת 1910 העיירה חוברה בחשמלית עם לודז', אך זו הופסקה לאחר שנה.
מתחילתה היו באלכסנדר אוכלוסייה מעורבת משלוש תרבויות ושלוש דתות: היו צאצאים פרוטסטנטים של הסורגות הגרמניות, יהודים סוחרים, ופולנים קתולים שבעיקר עבדו כבעלי מלאכה וכפועלים במפעלים.
עד שנת 1945 היוו הגרמנים את הקבוצה האתנית הגדולה והעשירה ביותר .
בעת הכיבוש הגרמני, שולב האזור ברייך השלישי.
בחודש הראשון לכיבוש, הקימו הגרמנים משרד "קליטה חוזרת" לגרמנים האתניים תושבי מזרח אירופה בלודז', שנועד לתעד את הקבוצות הגרמניות מחוץ לגבולות גרמניה.
עם ייסוד המשרד, הם החלו ליישב באזור אוכלוסייה ממוצא גרמני.
באותה תקופה שם העיר לודז' הוסב לשם ליצמנשטדט, והאזור הפך למחוז ורתגאו.
בראש האוכלוסייה הגרמנית באזור עמד לודוויג וולף, איש המפלגה לעצמאות גרמנית לפני המלחמה, שצורף לאס.
ואף ניהל לזמן קצר את משרד האס אס בלודז'.
3,000 מתושבי המקום הצטרפו למשטרה מקומית אלימה בשם "פולקסדויטשה זלבצשוץ".
ניטש ויכוח על מעמדם הגרמני של תושבי אזור לודז', ומשרד התעמולה הגרמני אף פרסם ספר המעצב את דמותם מחדש כחלק משולב ומאוחד עם העם הגרמני.
עם זאת, רשם ביומנו שר התעמולה, יוזף גבלס, ספקות לגבי סיפוח לודז' והאזור לגרמניה, בנמקו כי האזור הוא "ערמת אשפה מלאה טינופת יהודים ופולנים".
גרמניה סגרה את בתי הספר הפולנים באלכסנדר, עמותות הוצאו אל מחוץ לחוק, מונומנטים נהרסו ופולנים הודחקו.
האוכלוסייה היהודית בעיר גורשה בדצמבר 1939 ולאחר מכן נרצחה.