tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלילה שבין 15-16 במרץ 1970 פשטו כוחות צה"ל מוסקים בעומק סוריה וחבלו ברשת החשמל ובתשתיות אחרות.
בתחילת חודש מאי 1970, חידש הצבא הסורי את התקריות היזומות לאורך הגבול ברמת הגולן.
ב-8 ביוני הנחיתו הסורים מטחי ארטילריה על רפיד, הר פרס והיאחזות נח"ל גשור.
תקריות אלו שיבשו את שגרת החיים של יישובי רמת הגולן, ופתחו לצה"ל חזית אש נוספת, בנוסף על מלחמת ההתשה עם מצרים.
המטרה המרכזית של המבצע הייתה להבהיר לסורים, שייזום של תקריות אש מצד סוריה יגרור תגובה חריפה מצד ישראל, ובכך להביא לשקט יחסי בגבול סוריה.
מהלך המבצע הוגבל לאזור שמדרום לתל-זוהר (הר פרס), למעשה מציר הנפט בצפון ועד נחל רוקאד בדרום.
באזור זה היו ממוקמים שלושה מוצבים סוריים: "צידא", "ארבעת הבתים" ו"אל-חנות".
לאחר תחילת המבצע הוחלט להרחיב את אזור הפעולה צפונה לשני מוצבים נוספים.
שיטת הביצוע התבססה על פריצה משוריינת.
כוח השריון מחטיבה 188 נועד לפרוץ בציר אחד לשטח סוריה, וממנו לפצל את הכוחות למשימותיהם השונות.
תקיפות אוויריות וארטילריות יופעלו לסיוע לכוחות השריון.
כמו כן, בוצעה פעולת הסחה בגזרה אחרת.
הפעולה תוכננה ליום אחד ובסופו ייסוגו הכוחות חזרה לשטח ישראל.
הכוח הסורי כלל את חמשת המוצבים של הקו הראשון ("צידא", "ארבעת הבתים", "אל-חנות", "אום לוקס" ו"תל דרעיה") המאוישים בדרך-קבע על ידי מחלקות חי"ר המצוידות באמצעי נ"ט, ושתי פלוגות טנקי T-55 ו-T-62 הפרוסות לאורך הקו.
המבצע החל בשעה 9:00 בבוקר בהפצצה אווירית וארטילרית על הכוחות הסורים.
בקרב אוויר שהתפתח הופל מטוס מיג-21 סורי.
מטוס מיראז' ישראלי הופל בשטח סוריה וטייסו, בועז איתן, התרסק על עמדת הנ"מ שהפילה אותו ונלקח בשבי.
לאחר ההפגזה מן האוויר במסגרת מבצע רעם ובחיפוי אש ארטילרית כבדה, הבקיעו כוחות השריון בסיוע כוח ההנדסה את מערך הקו הראשון הסורי.
תחילה נע הכוח המשוריין ותפס עמדות אש לקראת השעה 12:30 מול מוצב "ארבעת הבתים" בצידו הסורי של הגבול.
לאחר ההתמקמות בעמדות, תוך כדי סיוע ארטילרי מסיבי, הצליח הכוח המשוריין לשתק את היעד והחל לנוע לעבר המוצב.
בעת חציית הגבול התפצל הכוח המשוריין לשני כוחות קטנים יותר: הכוח הראשון נע אל עבר מוצב "ארבעת הבתים" ותוך רבע-שעה הצליח לכבוש ולהרוס את מתקניו.
הכוח השני נע לעבר המוצבים "צידא" ו"אל-חנות" הממוקמים דרומית ל"ארבעת הבתים" והצליח לכבוש ולהרוס אותם תוך השמדת סוללות ארטילריה בודדות ולקיחת שלושה חיילים סוריים בשבי.
לקראת השעה 14:30 הוחלט להרחיב את המבצע צפונה לעבר שני מוצבים נוספים בגזרה - "אום לוקס" ו"תל דרעיה", לאור הצלחת המבצע עד כה.
כוח שלישי של גדוד השריון "סער" חצה את הגבול ונע אל עבר המוצב "אום לוקס".
במקביל, תקף כוח נוסף של חטיבה 188 את מוצב "תל דרעיה" צפונית ל"אום לוקס" תוך תפיסת עשרות שבויים, משחית טנקים SU-100 אחד (שננהג לשטח ישראל על יד אחד השבויים הסורים), ושלל רב.
בינתיים החלה להגיע לאזור תגבורת סורית שכללה כ-50 טנקים והחלה לנהל קרב שריון בשריון (שב"ש) עם השריון הישראלי.
תוך כדי קרב זה הושמדו 20 טנקים סוריים.
לקראת השעה 16:30 החלו כוחות צה"ל לסגת לעבר שטח ישראל, תוך כדי המשך לחימה עם השריון הסורי.
בתחילה לפי שיטת הביצוע שנקבעה מראש, אך כמו בהרבה קרבות אחרים, גם במבצע הזה חלו התפתחויות בלתי צפויות בשני מישורים:
כוח התקיפה הישראלי ניצל את התמוטטות מערך הקו הראשון הסורי וכתוצאה מכך הוחלט להרחיב את אזור הפעולה צפונה, למוצבים "אום לוקס" ו"תל דרעיה", אשר נכבשו והושמדו אף הם.
הסורים הגיבו כצפוי בגזרת הפעולה, אך הפתיעו באזור אחר: פלוגת טנקים סורית תקפה את מוצב 54 הצה"לי (באל חמדיה, כונה בהמשך מוצב 107) מצפון מזרח לקוניטרה בניסיון לכובשו.
ניסיון זה סוכל הודות לתגובה מהירה של חיל האוויר הישראלי וכוח שריון שהוחש למוצב.
"קיתון 10" הייתה הפשיטה הגדולה ביותר שבוצעה על מוצבי הצבא הסורי, בשילוב קלאסי של שריון, ארטילריה, הנדסה וחיל האוויר.
הודות להשתלטות מהירה על מוצבי הקו הראשון, ניידות גבוהה ושבירת התקפת הנגד הסורית, הוכו הסורים מכה קשה, שגרמה להפסקת הירי הארטילרי על יישובי רמת הגולן.
האבדות בצד הישראלי היו הרוג אחד במהלך הפשיטה המשוריינת, תשעה הרוגים כתוצאה מההרעשה הארטילרית הסורית ופצועים רבים בהפגזות, מטוס קרב מדגם מיראז' 3 אחד הופל וטייסו נפל בשבי.
שלושה טנקים נפגעו, אך נגררו חזרה לשטח ישראל שם תוקנו והוחזרו לשירות.
בנוסף על כך נלקח שלל רב הכולל גם משחית טנקים SU-100.
מבצע קהיר הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית-מערב גרמנית, שחלקו צולם בישראל והופץ מחוצה לה בשמות Trunk to Cairo, Cairo Campaign ובגרמנית: Einer spielt falsch.
זהו סרט ריגול דובר אנגלית שהופק על רקע מרוץ החימוש בין ישראל ומצרים, המדענים הגרמנים במצרים ופרשת האיש במזוודה בשנות השישים, ובהשראת סרטי ג'יימס בונד.
הסרט צולם בישראל בשנת 1965, בוים על ידי מנחם גולן ורפאל נוסבאום והוא מלווה מוזיקה שהלחין דובי זלצר.
הקרנת הבכורה נערכה בקולנוע בן יהודה בתל אביב בסוף פברואר 1966.
בסרט השתתפו שחקנים ישראלים רבים ובהם יוסף ידין, גילה אלמגור, בומבה צור, אילנה עדן, זאב ברלינסקי ושלמה וישינסקי ולצדם השחקנים הזרים ג'ורג' סנדרס ואודי מרפי שמילא בסרט את תפקיד הסוכן החשאי, גיבור הסרט.
העלילה מתרחשת בקהיר ובצילום הסרט נבחרה יפו לייצג את קהיר, הצילומים היו בין היתר ביפו העתיקה, כיכר השעון, קיסריה והרצליה, הסצנות של המפעל לייצור טילים צולמו בחורבות "בית החרושת לספירט" שהיה בחולות הרצליה (לא קיים היום).
מייק מריק (אודי מרפי) הוא סוכן אמריקאי שתפקידו להשמיד מפעל לייצור טילים במצרים, המנוהל על ידי צוות מדענים גרמניים.
הוא נפגש בקהיר עם מדען גרמני (ג'ורג' סנדרס), המפתח טיל המיועד להגיע לירח, אך יכול לשמש גם כטיל בליסטי.
הגיבור בורח עם בתו של המדען, שבה התאהב באיטליה, שם הוא נלכד בידי סוכנים מצרים, המכניסים אותו למזוודה, אותה הם עומדים לשלוח במטוס לקהיר.
האיטלקים תופסים את הסוכנים המצרים, פותחים את המזוודה ומגלים בה את גופתו של סוכן מצרי ולא את גיבור הסרט, שהצליח להיחלץ ממנה וטס לקהיר להמשיך במשימותיו.
שחקנ/יתדמותאודי מרפימייק מאריקג'ורג' סנדרספרופסורגילה אלמגוריסמיןיוסף ידיןסרן גבארבומבה צוראליזאב ברלינסקיבנזאיתן פריברג'מילאליעזר יונגד"ר היידרשלמה וישינסקיג'ייקובתקוה מורכריסטינהמונה זילברשטייןמארחתמריאנה קוךהלגההנס וון בורסדיהאנס קלרגשלמה פזעמייואל ניומןקולונל מצרי
מבצע קלחת 2 הוא מבצע צבאי שנערך ב-12 וב-13 במאי 1970 לביעור ריכוזי מחבלים בשישה כפרים בדרום לבנון, באזור במורדות המזרחיים של הר דב, שכונה "פתחלנד", שהתפשט בהדרגה והפך לקרב בין כוחות צה"ל והצבא הסורי שהסתייע בחיל משלוח עיראקי.
בראשית אפריל 1970 התגברה מאוד פעילות המחבלים מאזור 'פתחלנד' לעבר יישובי אצבע הגליל.
עד 11 במאי בוצעו 61 פעולות טרור נגד 22 יישובים.
קריית שמונה ספגה חמישה מטחי קטיושות, מתוכם שלושה ימים ברציפות בימים 9–11 במאי.
בהפגזות אלה נהרגו שבעה אזרחים ישראלים ו-18 נפצעו.
לנוכח פעולות הטרור החליטה הממשלה על תגובה צבאית חזקה ומיידית.
ב-10 במאי הוחלט בצה"ל לפשוט פשיטה משוריינת על בסיסי מחבלים שהיו ממוקמים בשישה כפרים לבנוניים שעל מורדות החרמון המערביים.
כוונת המבצע הייתה להשתלט על אזור ה'פתחלנד' ולבער את בסיסי המחבלים כדי להסיר את האיום על אצבע הגליל.
המשימה הוטלה על חטיבת השריון הסדירה 'ברק' (חטיבה 188) בפיקודו של אל"ם משה בר-כוכבא ('בְּרִיל').
נוסף על שני גדודי הטנקים המוקטנים של החטיבה, גדוד 74 וגדוד 53, הוקצו למבצע פלוגת חי"ר מוקטנת מיחידת הסיור הפיקודית 483 ('אגוז'), סיירת גולני, פלוגה מגדוד 51 של גולני בזחל"מים, כוחות הנדסה באמצעי צמ"ה (ציוד מכני הנדסי), חוקרי שבויים, יחידות ארטילריה, מַסוקים ומטוסים קלים לתצפית, לקישור ארטילרי ולממסר.
התוכנית הייתה שחטיבת השריון ברק בפיקוד משה בר כוכבא תתקוף עם שחר שישה כפרים שבהם בסיסי מחבלים ותשלים את טיהורם ותפוצץ את מתקניהם עד לשעה 14:00 וזאת בסיוע כוחות הנדסה, תותחנים ואוויר.
הפקודה ניתנה בבוקר 10 במאי 1970 ולכוח ניתנו יומיים להתארגנות.
תדריך אחרון ניתן לכוח ביום שלפני היציאה למבצע במחנה 'פילון' בנוכחות הרמטכ"ל חיים בר-לב ואלוף פיקוד הצפון מוטה גור.
בשעה 3:30 הסתיימה היערכות הכוח והכלים תודלקו לקראת תנועה.
ב-12 במאי עם שחר יצאה חטיבת ברק כשהיא מתוגברת בכוחות חי"ר מחטיבת גולני ומיחידת הסיור 'אגוז', בכוח הנדסה, מרגמות מתנייעות 160 מ"מ ובכוח תותחנים וחצתה את גבול ישראל–לבנון צפונית לקיבוץ דן בסמוך לשעה 4:30. במקביל לכניסה החל הכוח בהרעשה ארטילרית על היעדים.
בשעה 4:55 הוצב כוח חסימה על גבי גשר אבו זיבלה.
בשעה 5:15 השתלט הכוח על הכפר מזרעת א-דרגת, מיקם חסימה של טנקים על גשר בסמוך לו ומיקם יחידת מרגמות.
בשעה 5:45 החלו חילופי אש עם צבא לבנון שהתערב בקרבות בין צה"ל והמחבלים.
שישה טנקים ושלושה תותחים של צבא לבנון נפגעו.
המחבלים ניסו לעצור את התקדמות כוחות צה"ל ופוצצו גשרים ובכך חייבו את כוחות ההנדסה לפרוץ דרכים חלופיות באמצעות דחפורים וחייבו היערכות מחדש ושינוי של התכנון.
עיכובים נוספים נגרמו כתוצאה ממכשולים טבעיים בתוואי השטח הקשה שבפתחלנד וממיקוש שגרם לפגיעה בכלים של צה"ל.
לנוכח העיכובים כינס המח"ט בר כוכבא את המפקדים לקבוצת פקודות חפוזה ובמקביל החל תיקון וטיפול בכלים שנפגעו.
הוחלט לשנות את צירי ההתקדמות אל היעדים בדרכים חלופיות תוך הפעלת ההנדסה לפריצת מכשולים בשטח.
לקראת הצהריים המשיך הכוח ופגע בבסיסי מחבלים בכפרים ראשיא אל-פוח'אר, כפר חמאם , הבארייה , פרדיס , כפר שובא ואחרים.
כתוצאה מעיכובים והצורך בפריצת מכשולים לא הושלמה המשימה עד לחשיכה ונדרש אישור הממשלה להמשיך במבצע יום נוסף.
לאחר שהאישור ניתן התארגנו הכלים המשוריינים בחניוני לילה מאולתרים באזורים שונים בפתחלנד כשצוותיהם שוהים בתוכם.
בעוד שכוחות חבלה צה"ליים ממשיכים לפוצץ מתקני מחבלים.
בשעה 3:44 לפנות בוקר הושלמה המשימה וכל כוחות צה"ל נעו חזרה לגבול ישראל.
בסך הכל פגע צה"ל ב-19 בסיסי מחבלים, פוצץ כ-70 מבנים ששימשו את המחבלים, השמיד מצבורי תחמושת, השמיד 14 כלי רכב ומשגרי קטיושה, ותפס נשק שלל רב.
במבצע נהרגו כ-60 מחבלים ו-17 נשבו.
לחיילי צה"ל 20 פצועים בפציעות קלות בלבד (12 מהם פונו במסוקים במהלך המבצע והשאר המשיכו להילחם לאחר טיפול רפואי במקום) חמישה טנקים וחמישה זחל"מים ישראלים נפגעו אך הוחזרו לישראל.
צבא לבנון שהתערב בקרב בין צה"ל למחבלים ספג 6 הרוגים ו־16 פצועים.
במהלך המבצע החלו סוללות ארטילריה סוריות לירות לאזור קוניטרה (שהייתה אז בשליטה ישראלית).
בתגובה הפציץ חיל האוויר הישראלי את מקורות הירי ושיתק אותם.
כוחות תותחנים מחיל משלוח עיראקי שהוצבו בשטח ירדן החלו מפגיזים גם הם את אזור כפר רופין – האון.
בתגובה הפגיז צה"ל באמצעות ארטילריה ובאמצעות חיל האוויר את מקורות הירי ושיתק גם אותם.
בשלב זה שיגר חיל האוויר הסורי שמיניית מטוסי מיג 17 לסיוע.
בקרבות אוויר שהתפתחו מעל אזור גבול סוריה–לבנון הופלו שלושה מטוסי מיג סוריים.
שניים מהמטוסים הסוריים הופלו בקרב אוויר על ידי מטוס סקייהוק שהוטס על ידי סא"ל עזרא דותן זאת על אף שהסקייהוק הוא מטוס תקיפה וסיוע קרקע, ואינו מצויד בכוונת אוויר-אוויר.
המיג הראשון הופל באמצעות רקטות אוויר-קרקע מדגם "זוני" שיועדו לתקיפת סוללות התותחים הסוריים.
הייתה זו ההפלה היחידה בעולם של מטוס סקייהוק שבוצעה בעזרת רקטות.
המיג השני, שהוטס על ידי מפקד טייסת בדרגת עקיד (מקביל לאל"ם), הופל באמצעות תותח 30 מ"מ של מטוס הסקייהוק שפגע בכנפו השמאלית וגרם לו להתרסק על צלע הר.
מטוס המיג השלישי הופל על ידי מיראז' 3 שנשלח לחיפוי.
מספר בסיסי מחבלים לא חזרו לפעול.
למרות הצלחת המבצע, הוא לא הביא לירידה בפעילות הטרור.
הצבא הסורי עצמו סייע להחדרת מאות מחבלים לדרום לבנון שהמשיכו בביצוע פעולות טרור.
ב-22 במאי בוצעה התקפת טרור כנגד אוטובוס שהסיע ילדים ממושב אביבים.
בפעולה נהרגו 12 אזרחים רובם ילדים.
מבצע קשת אווירי הוא שמו של מבצע הפצצת הנמל המצרי בראס בנאס , שהוא נמל הים המצרי העיקרי בים סוף, על ידי חיל האוויר הישראלי ב-16 במאי 1970, במהלך מלחמת ההתשה.
במבצע טובעה המשחתת המצרית היחידה ששהתה בים סוף ונפגעו כלי שיט נוספים שעגנו בו.
בליל 14/13 במאי 1970 תקפו המצרים סירת דיג ישראלית, "אורית" בעת ששטה מול ימת ברדוויל, באמצעות מטח טילי ים-ים מדגם P-15 טרמיט (סטיקס) ששוגרו מספינת טילים מצרית.
ספינת הדיג טבעה ושני דייגים ישראלים נהרגו.
למחרת היום תקפו המצרים שוב וטיבעו בעזרת אנשי קומנדו ימי שחדרו מאזור עקבה כלי שיט ישראלי שעגן במעגן הצבאי בנמל אילת.
ישראל החליטה להגיב על שתי התקיפות הרצופות על ידי פעולה נגד מתקן ימי של מצרים.
המטרה שנבחרה הייתה נמל ראס בנאס, שבו עגנו כלי השיט העיקריים של חיל הים המצרי בים האדום שכללו את המשחתת אל קאהר מדגם Z, ושני סטי"לים מדגם קומאר, שתי נחתות טנקים וכלי שיט קטנים יותר.
הוחלט לתקוף את הנמל בהפצצה של שמונה מטוסי F-4 פנטום.
הנמל נמצא כ-450 קילומטרים דרומית לשארם א-שייח', על גבול הטווח המבצעי של מטוס הפנטום.
בסמיכות לנמל היו שדות תעופה של חיל האוויר המצרי - אסואן ובדראן.
המרחק של הנמל מישראל וקרבתו לשדות תעופה צבאיים חייב נקיטת אמצעי זהירות מיוחדים שיקטינו את הסיכון לצוותים באזור שיקשה על חיל האוויר הישראלי לשלוח אליו חילוץ.
ב-16 במאי 1970, יום שבת בצהריים, המריאה רביעיית מטוסי פנטום מטייסת 201 בהובלת מפקד הטייסת, שמואל חץ ונווטו מנחם עיני ושני זוגות נוספים מטייסת 69 בהובלת אביהו בן-נון, הזוג השני אותו הטיסו אביאם סלע ויאלו שביט היה מטוסים במוד צילום.
המטוסים יצאו כשהם עמוסים בדלק במכלי דלק נתיקים ופצצות.
המטוסים טסו לאורך החוף הסעודי בגובה רב ובמהירות חסכונית בדלק במבנה מכונס במשך שעתיים בדממת אלחוט מוחלטת.
בשל המרחק הרב למטרה, המריאו גם שני זוגות מטוסי סקייהוק מטייסת 102 שפטרלו דרומית לשארם א-שייח' ושימשו לממסר קשר הרדיו עם המטוסים התוקפים ולהגנה על טייסי הפאנטומים אם ינטשו.
בנוסף הובאו לשדה אופיר מטוס תדלוק אווירי מדגם סטרטוקרוזר, שני מטוסי נורד לחיפוש ניצולים ושני מסוקי יסעור.
לאחר שהגיעו המטוסים ליעד, התפצלו לזוגות כאשר זוג אחד מפציץ את כלי השיט בנמל ושני הזוגות האחרים מגנים עליו מלמעלה.
בשל הסיכון בתקיפה ביעד מרוחק, שוחררו כל הפצצות ביעף יחיד וכל זוג שהפציץ נסק לעמדת ההגנה ופינה את מקומו לזוג שאחריו.
מיד עם תחילת ההתקפה נפתחה אש נ"מ חזקה ומכוונת מהחוף ומכלי השיט עצמם.
באחד המטוסים לא השתחרר מטען הפצצות ועל אף הסיכון הרב החליט טייסו לבצע יעף תקיפה שני שבו שחרר את כל הפצצות.
במהלך התקיפה יצאו המשחתת והסטי"ל המצרי מחוץ לנמל תוך ביצוע תמרוני התחמקות.
רוב הפצצות שהוטלו פגעו במים בסמוך לכלי השיט ורק מקצתן פגעו ישירות בכלי השיט.
למרות זאת, נגרם לכלי השיט נזק ניכר.
המבצע הסתיים לאחר שלוש שעות ו-50 דקות בשובם של מטסי הפנטום לישראל.
כשעה לאחר שהופצצה טבעה המשחתת אל קאהר (מדגם Z) בסמוך לנמל.
כלי שיט קטן אחד לפחות טובע גם הוא.
מטוסי חיל האוויר הישראלי לא נפגעו בתקיפה למרות אש הנ"מ הכבדה.
משחתת מצרית דגם Z אל קאהר טובעה וסטי"ל מצרי מדגם קומאר נפגע.
הייתה זו אחת התקיפות הישראליות הארוכות המוצלחות במלחמת ההתשה.
המצרים שהופתעו מהתקיפה החליטו להציב סוללת טילי קרקע-אוויר במטרה להגן מפני גיחות ישראליות דרומיות.
בתוך שבועות אחדים החלו בבניית בונקרים בגדה המערבית של הים האדום כ-100 קילומטרים מדרום לשארם א-שייח.
במהלך מלחמת ההתשה היו סוללות אלו יעדים להפצצות ישראליות.
מבצע קלחת 4 מורחבת הוא מבצע פשיטה נרחב שנערך ב-16–17 בספטמבר 1972 בדרום לבנון נגד ארגוני מחבלים, בתגובה לשורת פעולות טרור ובהם טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
בחודש ספטמבר 1972 גברה פעילות הטרור נגד ישראל בגבול הצפון, בהתקלות בהר דב נהרגו שני חיילים ובאזור ברעם נהרג חייל נוסף.
בד בבד הלכה וגברה פעילות הטרור נגד מטרות ישראליות בחו"ל.
פעולת הטרור הראוותנית שביצע ארגון ספטמבר השחור נגד משלחת הספורטאים הישראלית באולימפיאדת מינכן זעזעה את ישראל ואת העולם והביאה את ישראל להחלטה לפגוע בכל בסיסי המחבלים שמדרום לנהר הליטני שבהם כ-600 מחבלים שהשתייכו לכעשרה ארגונים שונים, ולהניסם צפונה.
בידי המחבלים היו מלבד נשק קל גם אמצעי נ"ט כגון תול"רים 106 מ"מ ו-175 מ"מ, מטולי רימונים ומרגמות 82 מ"מ ו-120 מ"מ.
בנוסף, היה חשש להצטרפות ללחימה של צבא לבנון, שברשותו היו בגזרת הפעילות חטיבת חי"ר, פלוגת טנקים ושלוש סוללות ארטילריה.
במטרה להימנע ככל האפשר מנפגעים לחיילי צה"ל הוחלט כי הפשיטה על בסיסי המחבלים תיעשה בכוח ממוכן ומשוריין ולא בתנועה רגלית אף על פי שבדרך זו יקטן משמעותית גורם ההפתעה.
ב-16 בספטמבר חצו כוחות ממוכנים ומשוריינים של צה"ל את גבול לבנון לעבר בסיסי המחבלים שבדרום לבנון.
הכוחות כללו את חטיבת גולני, חטיבת הצנחנים על גבי 133 זחל"מים, 45 טנקים מחטיבת ברק, ארבע סוללות תותחים, כוחות הנדסה ויחידות תומכות נוספות.
במהלך המבצע סייע חיל האוויר בריכוך עמדות מחבלים מהם נורתה אש ובתקיפות בעומק הפתחלנד.
כוח צה"ל נחלק למספר כוחות שנעו מיעד ליעד וטיהרו אותם תוך הצבת חסימות.
כוח "גדעון", בפיקוד מג"ד גדוד 13, סא"ל אורי שגיא שבו שתי פלוגות חי"ר ומחלקת טנקים מחטיבה 188. הכוח יצא מאזור מנרה ונע צפון-מערב לכיוון ואדי-א-סלוכי ולליטני בגשר עקיה.
כוח "ברק", בפיקוד מפקד חטיבת גולני אל"ם אמיר דרורי, שבו שלוש פלוגות חי"ר על זחל"מים ופלוגת טנקים, יצא מאזור רמות נפתלי נע לכיוון צפון-מערב ליישובים כונין, ברעשית, טולין ובהמשך עלה צפונה עד קבריח'ה שבואדי-א-סלוכי.
כוח "אורן", בפיקוד מפקד חטיבה 188, אל"ם אהרן פלד, כלל 3 פלוגות טנקים, פלוגה מגדוד "אגוז" על גבי זחל"מים, מחלקת הנדסה מבה"ד חה"ן, חוקרי שבויים, טנק חילוץ, 2 טנקי גישור וטנק דחפור.
הכוח נע בכיוון צפון מערב לעבר עיתרון, בינת ג'ביל, עינתא, חבר לכוח עמוס ירון ונע מערבה לעבר חדת'ה, כפרא, צדיקין וכפר קנא.
תחת כוח זה פעלו שני כוחות משנה:
כוח בפיקודו של סא"ל דורון רובין, שכלל שתי פלוגות צנחנים על זחל"מים נע עד לכפר עינתא.
כוח בפיקודו של סמח"ט הצנחנים, סא"ל עמוס ירון, שכלל שתי פלוגות צנחנים, יצא מאזור מתת ונע לכיוון צפון-מזרח, חבר בבינת ג'ביל לכוח פלד והמשיך אתו.
היחלצות צוות חוקרי השבויים שנותקו מהכוחות המסתערים
עם הכוחות המסתערים נכנס ללבנון גם צוות של חוקרי שבויים של חיל המודיעין על גבי זחל"ם.
תפקידו של הצוות היה לספק מודיעין טקטי ממחבלים שבויים שיסייע לכוחות המסתערים במהלך המבצע.
לאחר השלמת המבצע ועם חזרת הכוחות המסתערים נתברר כי מכשיר הקשר בזחל"ם אינו תקין.
צוות חוקרי השבויים לא יכול היה לתאם חבירתו לכוחות האחרים וניסה לחזור לשטח ישראל בכוחות עצמו אך איבד דרכו בדרום לבנון.
במהלך נסיעתו נתקל בשריונית לבנונית, שבה את חייליה ובעזרתם ניווט לכוון ישראל.
במהלך החזרה אזל הדלק בזחל"ם והצוות עצר בתחנת תדלוק לבנונית, השתלט על שני ג'יפים צבאיים לבנונים, שבה את חייליהם והמשיך בשיירה עם שני הג'יפים עד שחזר לשטח ישראל.
על פעילות זו זכה מפקד הכוח, סגן שאל גלעדי, בעברו איש הצנחנים, בעיטור העוז.
במבצע הותקפו וטוהרו 12 בסיסי מחבלים, פוצצו 70 בתים ו-36 בונקרים.
40 מחבלים ו-18 חיילים לבנוניים נהרגו.
16 מחבלים נשבו ומאות מחבלים נסו צפונה.
לצה"ל שלושה חיילים הרוגים: קצין וחייל מסיירת אגוז ולוחם שריון, ו-9 פצועים.
במבצע נתפס שלל רב שהשאירו אחריהם המחבלים במנוסתם.
לאחר המבצע הייתה רגיעה של שלושה חודשים בפעילות מחבלים בגבול הצפון.
מבצע קווקז (ברוסית Операция Кавказ) במלחמת ההתשה היה מבצע סובייטי רחב היקף להקמה ושילוח של חיל משלוח, דיווזיוני בגודלו, על מנת להגן על מצרים מפני חיל האוויר הישראלי, שבמהלכו התעמתו חיילים סובייטיים וחיילי צה"ל באופן ישיר.
במחצית השנייה של שנת 1969, יזמה ישראל תקיפות אוויריות אינטנסיביות על כוחות מצריים בגדה המערבית של תעלת סואץ, בעיקר כנגד מערך טילי הקרקע אוויר ותחנות מכ"מי הגילוי האווירי.
התקיפות הישראליות המתמשכות והמוצלחות שיבשו את התוכנית של נאצר לעבור לשלב התקפה קרקעי חדש במלחמת ההתשה לשחרור סיני (שכונה על ידו "שלב הקזת הדם").
חוסר האונים של צבא מצרים מול התקפות חיל האוויר הישראלי הביאו את נאצר בסתיו 1969 לבקש ממזכיר המפלגה הקומוניסטית ליאוניד ברז'נייב במהלך ביקור במוסקבה להעמיק את המעורבות הצבאית של ארצו ולשגר חיל משלוח סובייטי שיקבל על עצמו את משימת ההגנה על שמי מצרים.
ברז'נייב העביר את הבקשה הבלתי שגרתית לאישור הפוליטבירו.
לאחר שנתקבל האישור לשליחת כוח צבאי סובייטי "באופן זמני" תוך שמירה קפדנית על סודיות המבצע, נערכו התייעצויות קדחתניות בין המצרים לסובייטים לקביעת הפרטים הצבאיים והטכניים.
המצרים שאפו לעזרה מקסימלית לעומת זאת הסובייטים שאפו לסייע לבני בריתם אך גם חששו מהסלמה ביחסיהם עם ארצות הברית.
ההסכם בין ברית המועצות למצרים וההכנות למשלוח הכוח הסובייטי
בין ברית המועצות ומצרים סוכם בדצמבר 1969 כדלקמן:
ברית המועצות תעביר למצרים בדרך הים לנמל אלכסנדריה דיוויזיה שלמה של טילי קרקע אוויר חדישים מדגם SA-3 על כל ציודה, מכשירה והנשק המסייע לה, כולל חיילים ומפקדים שיפעילו אותם.
ברית המועצות תשלח למצרים שלוש טייסות מיג 21 משופרים שיתמקמו בשדות התעופה של חיל האוויר המצרי כולל טייסים, בקרים, טכנאים, כלי רכב, מכ"מי גילוי אווירי, ציוד רב, חלקי חילוף ועוד.
ברית המועצות תספק למצרים ארבעה מכ"מים חדישים מדגם P-15.
ברית המועצות תציב במצרים שלושה מטוסי ביון חדישים מדגם מיג 25.
המצרים יבנו מחפורות, מתקני מיגון ומבנים שיאוכלס על ידי הכוחות והציוד הסובייטים.
הבניה תבוצע בתוך 32 יום ועוד לפני הגעת הכוחות.
כ-1,800 חיילים מצריים יאומנו על ידי הסובייטים אשר יחליפו את הסובייטים עם תום הכשרתם.
מצרים תשלום לברית המועצות סכום כסף מוסכם עבור הציוד וסכום נוסף על כל חייל סובייטי שמוצב על אדמת מצרים.
מפקדת חיל האוויר הסובייטי בחרה את יורי נסטנקו כמפקד הדיוויזיה שתישלח למצרים.
לצורך איוש חיל המשלוח הגדול שכלל 32,000 קצינים וחיילים, נערכו פעולות לאיתור מתאימים משורות הצבא הסובייטי הסדיר והוגדרו הדרישות:
רק קצינים וחיילים מתנדבים יכללו בכוח (לכל חייל תינתן הזכות לסרב לשרת במצרים)
לא ישתתפו במבצע חיילים יהודים
כל המועמדים יעברו בדיקה רפואית וראיון אישי שבו יאותרו בעלי נטיות פוליטיות ובעלי מוסר לחימה לא מתאימים.
בינתיים החל מינואר 1970, בעוד חיל המשלוח הסובייטי נערך לשילוח למצרים, פתח חיל האוויר הישראלי בסדרת תקיפות עומק הרסניות על מטרות צבאיות באמצעות מטוסי הF-4 פנטום שנקלטו מספר חודשים קודם לכן בחיל האוויר.
התקפות אלה יצרו במצרים תחושת חרום ותסכול והותירו את מצרים ללא מענה טקטי.
בשלב זה דרש נאצר בתוקף מבני בריתו הסובייטים להחיש את שליחת הכוחות ואף איים כי יתפטר ויכריז שהציוד הסובייטי אינו משתווה למקבילו המערבי שברשות ישראל.
הציוד הרב שנדרש למבצע נלקח מיחידות סדירות של הצבא הסובייטי מכל רחבי ברית המועצות.
הכוחות עברו אימונים באזרבייג'ן ובחודש מרץ היו מוכנים להצבה במצרים.
הכוחות התקבצו בסמוך לעיר ניקולייב, הכלים נצבעו בצבעי הצבא המצרי ולחיילים ולקצינים ניתנו מדים מצריים בהירים מדבריים.
הכוחות הראשונים שולחו על גבי 16 אוניות משא שהפליגו דרך הים השחור ומצרי הבוספורוס ועגנו באלכסנדריה ב-6 במרץ 1970. מיד לאחר העגינה מיהרו הכוחות להיפרש באתרים שיועדו לכך מראש סביב קהיר.
בחודשים שלאחר מכן המשיכו כוחות נוספים רבים להגיע בדרך הים ולהתפרש באתרים המיועדים.
המודיעין הישראלי גילה את קיומו של חיל המשלוח הסובייטי מיד עם הגעתו כאשר שידוריו נקלטו ביחידה 515. המודיעין הישראלי הופתע מאחר שתפיסת המודיעין עד אז הייתה שהסובייטים לא ישלחו כוחות שייקחו חלק במלחמה.
בנוסף הופתע המודיעין מהאמל"ח החדיש שנשלח כגון המיג 21MF, המיג 25, טילי SA-3 וציוד ל"א שהעריך עד אז שהסובייטים יימנעו מאספקתם מחשש שיפלו שלל בידי ישראל.
לאחר שאותרה הנוכחות הסובייטית במצרים עדכנה ישראל את ארצות הברית.
גילוי הנוכחות הסובייטית הביא לצמצום הדרגתי של תקיפות העומק המוצלחות (שכונו מבצעי פריחה) עד להפסקתם המוחלטת באפריל 1970. בהדרגה ויתר חיל האוויר הישראלי על גיחות בחבלי ארץ נוספים במצרים במטרה להימנע מעימות ישיר עם כוחות סובייטיים.
בשלב מסוים נאלץ חיל האוויר הישראלי לבצע תקיפות רק בסמוך לתעלה והציב לעצמו למטרה למנוע פרישת טילי SA-3 במרחק של 40 ק"מ ממנה.
אולם גם את יעד זה התקשה חיל האוויר למלא כאשר כוחות סובייטיים החלו לקדם סוללות טילים מאוישות בזחילה מתמשכת לאזור התעלה.
שינוי זה הביא את חיל האוויר להגבלה משמעותית בחופש פעולתו.
הרעה נוספת מבחינתה של ישראל ארעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי F-4 פנטום ישראליים.
הצלחותיהם של המפעילים הרוסים הביאה אותם לתעוזה הולכת וגוברת שהתבטאה במשטר טיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם.
ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני שיגרו לעברו טיל אוויר-אוויר אטול פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים.
ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 515.
בשלב זה התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים.
בישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הרוסים.
הממשלה בראשות גולדה מאיר אישרה מבצע לניהול קרב אוויר יזום עם הטייסים הסובייטיים.
ב-30 ביולי יזמה ישראל קרב האוויר המוני שנקרא מבצע רימון 20 ובו הופלו חמישה מטוסים סובייטיים ללא אבדות לישראל.
עד לסיום מלחמת ההתשה ב-7 באוגוסט 1970, השתדלו הסובייטים והישראלים שלא לנהל ביניהן שוב קרבות אוויר אך בתקופה זו התנהלו קרבות קשים בין מערך ההגנה האווירית הסובייטית לבין טייסי הפנטום הישראלים שבמהלכם נפגעו סוללות סובייטיות על מפעיליהן בהפצצות הישראליות וכן הופלו מטוסים ישראלים אחדים.
פניה מצרית להגברת הסיוע הסובייטי
על אף שהמלחמה המתמשכת שחקה את צבא מצרים, והשפיעה משמעותית על העורף המצרי בשל תקיפות חיל האוויר, שאף נאצר להסלים את המלחמה כנגד ישראל.
בחודש יוני 1970, לקראת סוף המלחמה ניסה ליזום פתיחת חזית נוספת ומתואמת נגד ישראל בוועידת פסגה ערבית שנפתחה ב-20 ביוני וננעלה ב-23 ביוני אך מדינות ערב שהשתתפו בה לא הגיעו להסכמות ביניהן.
לאחר כישלון הוועידה פנה שוב נאצר לברית המועצות בבקשה להגברת הסיוע והמעורבות הסובייטית בארצו.
לצורך כך יצא נאצר לביקור ממושך במוסקבה החל מ-29 ביוני ועד ה-17 ביולי ועימו סגנו עלי צברי, שר החוץ מחמוד ריאד, שר המלחמה מוחמד פאוזי ואחרים.
במהלך הביקור מתח ביקורת על הכוחות הסובייטיים שפעלו ללא תיאום מספק עם צבא מצרים וביקש ציוד רב ומתוחכם:
ציוד לוחמה אלקטרונית כנגד מטוסי הפנטום הישראליים.
מפציצי סילון ארוכי טווח שיאפשרו למצרים לאיים על עומק ישראל בתגובה למבצעי פריחה שיזמה ישראל.
עיבוי רשת ההגנה האווירית בעיקר באזור סכר אסואן.
השתתפות טייסים סובייטיים בגיחות בחזית התעלה (עד כה הוגדר תפקידם של הטייסים הסובייטיים כהגנה על עומק מצרים).
מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב נעתר לרוב הבקשות והודיע לעמיתו ביום הביקור האחרון על היקף הסיוע הנוסף שאושר להעביר למצרים.
אולם הסיוע שהגישו הסובייטים הועבר למצרים רק לאחר הפסקת האש עם ישראל.
ברית המועצות הסכימה בנוסף להעביר חמישה מטוסי מיג 25 חדישים מדגם צילום.
בקשת נאצר להשתתפות טייסים סובייטים בגיחות בחזית התעלה נענתה בהססנות רבה אך ככל הנראה לבסוף נענתה גם היא בחיוב.
אולם כאמור, לא עמדה הבטחה זו במבחן המציאות מאחר שב-7 באוגוסט 1970 נסתיימה המלחמה.
יש הסבורים כי ביקורו זה של נאצר נעשה על אף שידע מראש שסוף המלחמה קרוב וביקש להשיג נשק ותמיכה על אף שידע שלא ישתתפו בקרבות.
לאחר מות נאצר וסיום המבצע
גם לאחר מותו של נאצר ותום מלחמת ההתשה נותרו היחידות הסובייטיות על אדמת מצרים.
ב-1 במרץ הוזמן נשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת למוסקבה ללימוד עמדותיו.
הוברר לסובייטים שסאדאת מעוניין בהמשך תמיכה סובייטית וברכש אמל"ח חדיש נוסף ובין היתר טילי קרקע קרקע מסוג סקאד לטווח של מאות קילומטרים ומפציצים ארוכי טווח שיוכלו לפגוע בעומק מדינת ישראל.
הסובייטים נענו לחלק מדרישות הרכש ובמקביל הגדילו את כמות היועצים אך סירבו למכור טילי קרקע קרקע ומפציצים.
באוקטובר 1971 שב סאדאת וביקר במוסקבה וחזר על דרישתו לטילי קרקע קרקע ומפציצים.
ב-17 ביולי 1972 ולאחר תלונות חוזרות ונשנות על סירוב הסובייטים למכור אמל"ח התקפי זה הודיע סאדאת לסובייטים שאין לו עוד צורך ביועצים אך הוא מסכים שהיועצים שהיו לפני המבצע יישארו במצרים.
בתגובה הודיעו הסובייטים כי המשימה הושלמה והחזירו לברית המועצות עוד באותו החודש כ-20,000 חיילים על ציודם.
כ-1,000 יועצים בלבד נותרו על אדמת מצרים, כן השאירו הסובייטים מספר סוללות טילי קרקע אוויר מיושנות ונוכחות צי סובייטי בנמלי הים המצריים.
יועצים אלה ליוו את הצבא המצרי בהכנות למלחמת יום הכיפורים.
רובם עזבו ימים בודדים לפני פרוץ המלחמה.
הנוכחות הסובייטית במצרים הביאה להפסקה של מבצעי פריחה המוצלחים מבחינת ישראל.
ולצמצום בתעוזה וביעדים שנבחרו על ידי חיל האוויר הישראלי.
טילי הקרקע אוויר מדגם SA-3 שהופעלו על ידי הסובייטים בטכניקות חדשות הצליחו להפיל מטוסים ישראלים, להרוג מספר טייסים ישראלים אחרים נפלו בשבי המצרי.
נפגעים אלה העלו בצה"ל חשיבה מחודשת לגבי יעילות תורת הלחימה שהייתה נהוגה עד אז ולפגיעה במוראל הישראלי.
ההתנגשות בין כוחות סובייטיים וישראלים הגבירו את הצורך בסיום מהיר של מלחמת ההתשה המתמשכת והאיצו המגעים בין המעצמות לסיומה.
מבצע קיסר היה ניסיון חשאי של גרמניה בשלהי מלחמת העולם השנייה לשגר אל בעלת בריתה יפן פריטי טכנולוגיה צבאית מתקדמת.
ב-5 בדצמבר 1944 יצאה מנמל קיל הצוללת הגרמנית U-864 בהפלגת הבכורה שלה, בפיקודו של הקברניט רלף-ריימר וולפרם (Ralf-Reimar Wolfram).
משימתה הייתה להוביל בחשאי אספקה צבאית ליפן.
מטענה העיקרי היה חלקים של מנועי סילון למטוסי קרב ומערכות הנחיה לטילי V-2. בנוסף היא נשאה 65 טונות של כספית, שנועדו לתעשיית הנשק של יפן.
בדרכה צפונה דרך תעלת קיל עלתה הצוללת על שרטון ונגרם נזק לגופה.
קברניטה הפנה אותה לתיקונים במעגני הצוללות הגרמנים בברגן שבנורווגיה.
התיקונים שם נסתיימו רק בראשית פברואר 1945 לאחר שהתקפת אוויר בריטית על המעגנים ב-12 בינואר האטה אותם.
הצוללת יצאה שוב לדרכה, אך משימתה נחשפה בפני בעלות הברית, כאשר מפענחי הצפנים בבלצ'לי פארק פענחו שידורי רדיו גרמנים שהוצפנו על ידי מכונת האניגמה.
האדמירליות הבריטית שיגרה את הצוללת הבריטית ונצ'רר (Venturer) בפיקודו של סגן ג'יימס לונדרס (James Launders) אל חופי דרום מערב נורווגיה כדי לאתר וליירט את הצוללת הגרמנית.
ב-6 בפברואר התרחשה תקלה באחד ממנועיה של U-864, שהפיק רעש והגדיל את סכנת הגילוי שלה.
הקברניט וולפרם הודיע לבסיס בברגן כי הוא ישוב שמה לתיקונים, ונאמר לו שליווי יפגוש אותו ב-10 לחודש.
בינתיים הגיעה הצוללת ונצ'רר לאזור, וההחלטה להשיב את U-864 לברגן שלחה אותה למעשה אל תוך שטח המשימה של הצוללת הבריטית.
ב-9 בפברואר זיהה מפעיל ההידרופון של ונצ'רר רעש של מנוע דיזל של צוללת.
בסריקת פריסקופ איתר לונדרס פריסקופ אחר והצוללת החלה לעקוב אחריו.
במהרה התברר כי הצוללת הגרמנית גילתה את העוקבת אחריה, שכן היא החלה לשוט במסלול מזגזג.
לאחר שלוש שעות של מרדף החליט הצוות הבריטי לנסות ירי טורפדו על פי המסלול בו שטה הצוללת הגרמנית.
ארבעה טורפדות נורו על ידי ונצ'רר במרווחי זמן של כ-17 שניות.
U-864 שמעה את הירי ונקטה תמרוני התחמקות.
היא הצליחה לחמוק משלושת הטורפדות הראשונים אך תעתה בבלי דעת אל תוך מסלולו של הרביעי, אשר שבר את גופה לשניים והטביע אותה תוך אובדן כל צוותה, 57 קילומטרים מברגן.
לולא הנזק שנגרם ל-U-864 בדצמבר והעיכוב שגרמה ההפצצה הבריטית על הבסיס הגרמני בברגן הייתה הצוללת עשויה לעזוב את האזור חודש לפני בואה של הצוללת ונצ'רר בעקבות יירוט השידורים הגרמנים.
התקלה שהופיעה במנוע הצוללת חתמה את גורלה.
סגן לונדרס עוטר בעקבות הפעולה באות השירות המצוין.
בשלהי שנות ה-90 החל הצי הנורווגי המלכותי לחפש אחרי שרידי הצוללת לאחר שלמד כי כספית הייתה חלק ממטענה.
לאחר חיפושים שנמשכו חמש שנים התגלתה הצוללת הטבועה באוקטובר 2003. לאחר בדיקתה התברר שהכספית אכן דולפת ממנה בקצב גובר והולך.
בעקבות זאת נאסר הדיג בקרבת הצוללת הטבועה.
מנהל החופים הנורווגי המליץ לקבור את שרידי הצוללת תחת סרקופג של חול ובטון, על מנת לאטום את דליפת הכספית ממנה.
מבצע קציצה היה מבצע הונאה צבאית בריטי במלחמת העולם השנייה.
במבצע שיצא לפועל בתחילת 1943, נעשה שימוש בגופה שעליה "מסמכים מסווגים" מזויפים שנועדו להטעיה לקראת המבצע לכיבוש האי סיציליה בידי בעלות הברית: מבצע האסקי.
"מבצע ברקלי" כלל שימוש באמצעי הונאה והטעיה רבים.
"מבצע קציצה" היה אחד ממבצעי המשנה של מבצע ברקלי, ונוסף אליו נעשה שימוש רב ברשתות הסוכנים הכפולים, בראשם זו של חואן פויול גארסיה ("גארבו").
מבצע קציצה בוצע על ידי המודיעין של הצי המלכותי הבריטי ו-MI5, בראשותו של ג'ון גודפרי.
כבר ב-29 בספטמבר 1939 הפיץ עוזרו של גודפרי, איאן פלמינג, תזכיר בשמו של גודפרי שבו ציין, בין שאר אמצעי ההונאה והטעיה, גם שימוש בגופה ועליה מסמכים מזויפים.
עם זאת, מי שהגה ב-31 באוקטובר 1942 את הרעיון להשתמש בגופה ותכנן אותו לפרטי פרטיו, היה קצין חיל האוויר המלכותי צ'ארלס כריסטופר צ'ולמונדליי שסופח ל-MI5. מי שהיה מפקדו של צ'ולמונדליי ונציג מודיעין הצי בוועדת XX (Double-Cross System) שפיקחה על הפעלת הסוכנים הכפולים, היה יואן מונטגיו.
על מונטגיו וצ'ולמונדליי הוטל לפתח את התוכנית, במטרה לגרום לאבווהר לשכנע את ה-OKH - המפקדה העליונה של הוורמאכט שאין בדעת בעלות הברית לפלוש לסיציליה, אלא שפלישה כזו תהיה בגדר תוכנית הטעיה בלבד.
הוחלט שההטעיה תבוצע באמצעות גופה אשר תיסחף לחופי פונטה אומבריה שבספרד, כשעליה מסמכים מזויפים המזהים את המת כקצין מטה, הנושא בתיקו מסמכים ומכתבים אישיים בין גנרלים בכירים של בעלות הברית שמהם ניתן להסיק על תוכניות המלחמה בים התיכון.
ברקע לתכנון היה ברור כי אם ההונאה תתגלה על ידי הגרמנים, יהיה בכך אישוש להנחה שאכן בכוונת בעלות הברית לפלוש לסיציליה ובכך יושג ההפך הגמור ממטרות המבצע.
הקצינים מונטגיו וצ'ולמונדליי יצרו קשר עם פתולוגים בלונדון על מנת לברר איזה סוג גופה יתאים למשימה זו וכיצד יש לנהוג בגופה כדי שניתוח שלאחר המוות, שייערך לאחר מציאתה, לא יחשוף את ההונאה.
הגופה שנמצאה מתאימה הייתה של אדם חסר כל וכנראה גם לוקה בנפשו בשם גלינדר מייקל , שנולד ב-4 בינואר 1919 באברברגוד למשפחה קשת יום ומת ב-28 בינואר 1943 מהרעלת רעל עכברים המכיל חומצה זרחתית – סיבת מוות שלא הייתה קשורה למבצע.
רק לאחר מותו בחנו הפתולוגים הבריטים האם סימני ההרעלה יותירו עקבות שיוכלו להתגלות בבדיקה, והוסבר לקצינים כי במצב הגופה ובהינתן רמת הפתולוגיה בספרד, לא ניתן יהיה לזהותם.
הגופה הושארה בקירור בחדר המתים ברובע האקני עד שיוחלט על השימוש בה, כשבמקביל החלו הקצינים לבנות את הדמות הבדיונית שאותה תשמש הגופה.
בנוסף נעזר צ'ולמונדליי בצ'ארלס פרייזר סמית שתפקידו היה לספק ציוד מיוחד לסוכנים חשאיים וזה תכנן מכל מיוחד שבו תועבר הגופה בקירור בקרח יבש.
מונטגיו וצ'ולמונדליי החלו לבדות פרטים ביוגרפיים של דמות שתהלום את השליחות שהוטלה עליה ושגם בדיקת סוכנים גרמנים לא תטיל ספק בקיומה האמיתי.
על הקצין היה לשאת מכתבים למפקדים בכירים, לכן הוחלט שהדמות תהיה של קצין בדרגת מייג'ור בחיל הנחתים המלכותי.
מחשש שמא יעלה בידי הגרמנים לאמת את זהות הקצין, נמצא ששם המשפחה "מרטין" נפוץ יחסית בין קציני הצי (נמצאו תשעה) והשם הפרטי נקבע להיות "ויליאם (ביל)".
קצין בשם זה סופח אותה עת להדרכת טייסים בתחום ארצות הברית.
לדמות נבנה סיפור כיסוי, הותאמו פרטי לבוש ונכתבו מסמכים ומכתבים אישיים שעל הגופה היה לשאת, בצד פריטים תמימים נוספים שכל אדם ובפרט כל חייל נושא בכיסיו, כמו גם תמונת חברתו בשם פאם (Pam) ושני מכתבים שלכאורה שלחה אליו.
התעוררה בעיה במציאת אדם חי שניתן יהיה לצלמו לתעודת הזהות של ויליאם מרטין.
הסתבר שרוני ריד דומה למדי לגופה וצילומו הוא שנבחר לתעודת הזהות.
נכתבו שלושה מכתבים שונים, שתפקידם היה לבנות את הרושם שכוחות הברית ינחתו ביוון ובסרדיניה ולא בסיציליה.
מהבחינה הטכנית הנחת העבודה הייתה שהחומר הכתוב והמודפס שנשאה הגופה היה חייב להיות כתוב בדיו שתשרוד את שהיית הגופה במי הים, אך לא כזה שיגרום לחשד שזויפו במכוון:
מכתב מגנרל סר ארצ'יבלד (ארצ'י) ניי , סגן ראש המטה האימפריאלי, לגנרל סר הרולד אלכסנדר, מפקד קבוצת הארמיות ה-18 בתוניסיה.
מכתב מלורד לואי מאונטבאטן, ראש מטה המבצעים המשולבים, לאדמירל סר אנדרו קנינגהם, מפקד כוחות הצי בים התיכון.
מכתב נוסף ממאונטבאטן לדווייט אייזנהאואר, ובו הוא מבקש מאייזנהאואר לכתוב הקדמה למהדורה האמריקאית לספר בנושא תולדות הקומנדו, המתאר את מעלליו של מאונטבאטן.
הספר צורף כדי ש"ויליאם מרטין" "ייאלץ" לשאת אותו בתיק עם כל המכתבים ולא בכיסיו, שכן זו הייתה ערובה למציאת כל המסמכים על ידי הספרדים או הגרמנים.
התיק ובו המכתבים נקשר בשרשרת לחגורתו של המנוח, על מנת שלא יאבד, יגיע בצמוד לגופה לחוף וישאיר רושם שתכולתו אכן חשובה.
אתר הטלת הגופה נבחר להיות לחופי ספרד שהיתה, לכאורה, מדינה נייטרלית במהלך המלחמה, שכן היה צורך לבנות סיפור כיסוי סביר להימצאות גופה הנושאת מסמכים מסווגים באזור שבו אין סכנה לנפילתם בידי הגרמנים.
הקשרים שבין ספרד לגרמניה היו כאלה שלא השאירו מקום לספק שמא לא יועברו לידי הגרמנים.
כך גם נשלל החשש, שמא יגיעו התיק והמסמכים לידי הצי הספרדי, שעמו היו לבריטניה יחסים מצוינים, וסביר שהיה מחזיר אותם לידהם מבלי שיגיעו לידיים נאציות.
לאחר התעמקות בפרטי הסוכנים הגרמנים על אדמת ספרד וגזרות פעולותיהם, הוחלט להטיל את הגופה באופן שתיסחף לחופי פונטה אומבריה, לשפך הריו טינטו סמוך להואלבה, שם תגיע לטיפול קארל אריך קיהלנטל, סוכן האבווהר שהיה גם מפעילו של גארבו.
לאחר קבלת אישורו של צ'רצ'יל למבצע וקבלת ההחלטה שהגופה תוטל סמוך לחוף מצוללת, נבחרה למשימה הצוללת "שרף" בפיקודו של נורמן (ביל) ג'וול .
השרף עגנה בגרינוק שבסקוטלנד ועמדה להפליג לים התיכון.
מונטגיו וצ'ולמונדליי יצאו עם המכל ובו הגופה, מלונדון לגרינוק במשאית, נהוגה בידי נהג שעיסוקו האזרחי נהג מרוצים, עם המכל ובו הגופה, ושם הועלה לצוללת שהפליגה ב-19 באפריל 1943 והגיעה ליעדה ב-29 לאפריל לפנות בוקר.
שם הועלה המכל לסיפון, והגופה הוטלה לים במרחק של כקילומטר מהחוף, אליו נסחפה ברוח המערבית.
למחרת נמצאה הגופה על החוף על ידי דייג סרדינים, שמיהר לדיווח על הימצאה ליחידת הגנת החוף הספרדית.
דבר הימצאות הגופה נמסר לאנשי הקונסוליה הבריטית.
נערך ניתוח קצר ולא ממצה שלאחר המוות.
הרופא, בעידוד איש הקונסוליה הבריטית שנכח בנתיחה, קבע שמדובר בטביעה, והגופה הועברה לקבורה בהואלבה.
התיק, המסמכים ושאר הפריטים שנמצאו על הגופה מצאו את דרכם לפיקוד הצי הספרדי.
נדרשו לא מעט פניות מצד הבריטים להעברת מסר שהם עומדים על קבלת כל הפריטים מבלי שאיש יצפה בהם, וזאת בכוונה הפוכה, לעורר את הספרדים לצפות בהם ולהעביר את תוכנם למודיעין הנאצי.
קיהלנתהל מצדו, הפעיל לחץ על מקורביו הספרדים, להעביר את המסמכים לעיונו.
תוכן המסמכים עבר בנתיבי פיקוד המודיעין הגרמני לאלכסיס ברון פון רון , לוילהלם קנריס, ממנו לוילהלם קייטל ולבסוף לאדולף היטלר.
הודות לפיצוח האניגמה, ווידאו אנשי אולטרה ב-בלצ'לי פארק שהמודיעין והצבא הגרמני אימצו לחלוטין את מסרי מבצע "קציצה", ומברק בהתאם נשלח לצ'רצ'יל, ששהה באותו הזמן בארצות הברית, מברק שלשונו: "הקציצה נבלעה כולה" ("Mincemeat swallowed rod").
הוכחה נוספת להצלחת המבצע התקבלה כשהבריטים פתחו מחדש את התיק וגילו שריס שהושתל בתוך אחד המכתבים נעלם.
הצלחת ההונאה סייעה לבעלות הברית בפלישתן לסיציליה, בשל הזזת עיקר כוחות התגבור הגרמניים מהאי האיטלקי ליוון וסרדיניה.
ההיסטוריון יו טרבור-רופר כינה את המבצע "האפיזודה המרשימה ביותר בתולדות ההונאה".
על חלקם ב"מבצע קציצה" זכו יואן מונטגיו וצ'ארלס צ'ולמונדליי בתוארי אבירות של מסדר האימפריה הבריטית.
בנוסף אורה מורג הוציאה ספר נוער בשם "האניגמה במבצע קציצה".
ב-2020 הופק סרט מותחן בשם "האיש שלא היה" בכיכוב קולין פירת', ג'ייסון אייזקס ומת'יו מקפדיין.
מחזמר המבוסס אף הוא על המבצע עלה ב-2019 בווסט אנד בלונדון, וזכה להצלחה רבה ולפרסים.
ב-2025 עלתה הפקה של המחזמר גם בברודוויי.
בנובמבר 2021 הציבה האגודה היהודית-אמריקאית לשימור היסטורי , בשיתוף אגודת החיילים והחיילות היהודים לשעבר ומנהלת רובע האקני בלונדון, לוח זיכרון המנציח את הפרשה, ליד חדר המתים של האקני - המקום שבו נפגשו השחקנים הראשיים בפרשה: שני קציני המודיעין, מונטגיו וצ'ולמונדליי, חוקר מקרי המוות, ונהג המרוצים שהסיע את הגופה.
מבצע קוברה הוא שם הקוד שניתן למתקפה גדולה שביצעה הארמייה הראשונה של צבא ארצות הברית, כחלק מהמערכה בנורמנדי במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
המתקפה הביאה להתמוטטות מערך ההגנה הגרמני בגזרה המערבית של קו החזית בחצי האי נורמנדי תוך זמן קצר.
הצלחת המתקפה שמה קץ להתקדמות האיטית של כוחות בעלות הברית המערביות, שאפיינה את המערכה בנורמנדי עד מבצע קוברה, ואפשרה לכוחות האמריקניים לפרוץ החוצה מחבל נורמנדי לכיוון דרום (ברטאן), ובשלב שני לפנות מזרחה, כדי לכתר ולהשמיד את הכוחות הגרמניים שלחמו בנורמנדי במסגרת קרב פאלז.
ב־6 ביוני 1944 פלשו כוחות בעלות הברית, ובראשן ארצות הברית והממלכה המאוחדת, לנורמנדי שבצרפת, בחוף שחולק לחמש גזרות, מהן 2 אמריקניות, 2 בריטיות ו־1 קנדית.
הפלישה האמפיבית לוותה בסיוע מפנים הארץ על ידי שלוש דיוויזיות מוצנחות, שתיים אמריקניות ואחת בריטית, ובסיוע מן האוויר שכלל את חילות האוויר הבריטים והאמריקנים כאחד.
כוחות בעלות הברית השיגו שליטה בראש חוף יציב עוד ביום הראשון לפלישה.
אף על פי כן, ההתקדמות אל פנים היבשת לאחר יום הפלישה התנהלה באיטיות, וזמן רב מהצפוי נדרש להשגת חלק מהמטרות של כוחות בעלות הברית (כיבוש העיר קן, למשל, תוכנן ליום הראשון לפלישה, אך בפועל ארך עד סוף יולי).
לעומת זאת, כיבוש העיר שרבור, נמל המים העמוקים הגדול באזור, לקח פחות משבוע והעיר נכבשה לפני סוף יוני, אך נזקים נגרמו לנמל שבה ולא היה ניתן לעשות בו שימוש באופן מידי.
הניסיונות של בעלות הברית לפרוץ את קו החזית הגרמני כשלו בזה אחר זה.
ניסיון בריטי באגף המזרחי של אזור המערכה, שכונה מבצע גודווד, נכשל להבקיע את קווי הצבא הגרמני, אך הסיט את תשומת הלב הגרמנית אל הכוחות הבריטים.
באגף המערבי של אזור המערכה, כבשו כוחות הצבא האמריקני את העיר סן־לו (Saint-Lô), אך התקדמותם הייתה איטית והבקעה משמעותית של קווי האויב לא התרחשה.
לקראת סוף יוני, הגיעו לידי בעלות הברית נתוני מודיעין שהצביעו על כך שההגנה הגרמנית בנויה ברובה מעתודה, וכי הגנת העומק שלהם, בעיקר בגזרה האמריקנית, חלשה ושבירה.
גנרל עומר בראדלי התכוון לנצל את העובדה שתשומות כוחות הצבא הגרמני מופנות להגנה מפני מתקפת הכוחות הבריטיים והקנדים לכיבוש העיר קן, כדי לפתוח במתקפה, לבצע הבקעה באזור שבין מורטן ואווראנש, ליצור מסדרון ולהתקדם לעבר ברטאן.
השם שנבחר למבצע היה מבצע קוברה, אולם המתקפה נדחתה מספר פעמים בשל מזג אוויר לא מתאים.
ב־12 ביולי כינס בראדלי את המפקדים והקצינים עליהם פיקד, במפקדתו שבחוף אומהה, שם תדרך אותם על המבצע הקרב.
במקור, הייתה התוכנית לצאת למתקפה ב־18 ביולי, אך סיבות אסטרטגיות שונות הביאו לשינוי התאריך.
ב־20 ביולי חולקו פקודות המבצע ל'קוברה'.
השעה נדחתה ברגע האחרון (בבוקר ה־24 ביולי, ללא ידיעת הכוחות שבאוויר) עקב תנאי מזג האוויר ל־09:30 ביום המחרת, ה־25 ביולי.
בבוקר ה־24 ביולי התקבלה החלטה על דחיית המבצע, אך זו הגיעה לדרג הפיקודי של חיל האוויר רק לאחר המראת הכוחות המוטסים בדרכם להפצצה המקדימה.
שלושה מתוך 6 הלהקים שיצאו להפצצה קיבלו את הפקודה לחזור, אך כ־800 מטוסים המשיכו בדרכם לנורמנדי.
מתוך המטוסים שהמשיכו, כ־500 פנו וחזרו לבסיס לאחר שהחליטו כי תנאי מזג האוויר לא מאפשרים להם להטיל את פצצותיהם בדיוק מספק.
300 המטוסים שנותרו הטילו את מטעניהם באופן בלתי מדויק.
הם פגעו בשני הצדדים, בצד האמריקני הרגו 25 חיילים ופצעו 131, ובצד הגרמני נפגעו כ־350 חיילים ועוד 10 כלי רק"מ.
ההפצצה יצרה ציפייה לקרב בקרב הפיקוד הגרמני, ובלבול לאחר שזה לא הגיע, מה שתרם ביום המחרת להצלחת כוחות האמריקנים.
ב־25 ביולי, בשעה 09:36, החלה ההפצצה המקדימה המתוכננת.
הגל הראשון, שהורכב ממטוסי P-47 ת'נדרבולט, הפציץ את השפה הצפונית של אזור ההפצצה.
הגל השני, 1,495 מפציצים מדגמים B-17 מבצר מעופף ו־B-24 ליברייטור - שהגיעו במספר רב של גלי תקיפה, והטילו 3,370 טון חומרי נפץ על שטח באורך 6.5 וברוחב 2.2 ק"מ.
הגל השלישי, 380 מפציצים מדגם B-26 מראודר.
סה"כ, הוטלו פצצות במשקל כולל של כ־4,700 טון.
ההפצצות הרגו לפחות 1,000 חיילים בשורות הגרמנים, ופצעו או הממו חיילים באותה הכמות.
בנוסף, נפגעו קשות קווי הטלפון עליהם התבססה התקשורת הגרמנית, מה שתרם לבלבול בקרב שורות הצבא הגרמני.
גם ההפצצה הזו סבלה מבעיית האש הדו־צדדית.
הפעם, ההפצצה הבלתי־מכוונת על הכוחות האמריקנים הרגה 111 חיילים ופצעה 460. בין ההרוגים היה לוטננט גנרל לסלי מקנייר, הקצין הבכיר ביותר בצבא ארצות הברית שנהרג במלחמה.
על אף התקלות בהפצצה המקדימה, התחילה התנועה הקרקעית ב־11:00. הכוחות הקרקעיים החלו לנוע כדי לכבוש את העיירות סן־ז'יל (Saint-Gilles) ומריני (Marigny).
האגף המערבי של המתקפה נתקל במהרה בכוחות גרמנים שלא נפגעו בהפצצה המקדימה.
קו ההגנה הגרמני אמנם היה דק, אך כוחות צבא ארצות הברית עוכבו מאוד, והעיירה הבקרוון (Hébécrevon), ששכנה בין קו החזית לבין עיירות היעד, נכבשה רק בחצות הליל.
באופן כללי, היום הראשון למבצע לא הצליח במידה שציפו במפקדת בעלות הברית.
החדירה אל תוך קווי האויב, שתוכננה לסדר גודל של כ־5 ק"מ לא הצליחה וכוחות הצבא האמריקני התקדמו כקילומטר וחצי בלבד.
בפני מפקדי המבצע עמדה החלטה: האם להמשיך לקדם את החי"ר כדי להבטיח חדירה "חלקה", או שמא להכניס למערכה את הכוחות הממוכנים העומדים לרשותם.
מפקד הקורפוס ה-7, מייג'ור גנרל ג'ו קולינס, החליט כי הטלת הכוח הממוכן למערכה היא המהלך הנכון.
בבוקר ה־26 ביולי החלו כוחות החי"ר והשריון להתקדם לעבר מריני וסן־ז'יל, בעוד מפציצים מרככים את הכוחות הגרמניים שעל הקרקע לקראת בוא הצבא האמריקני.
הדייויזיה המשוריינת ה-3 נעה אל מריני, ובאחת אחר־הצהריים נתקלו בכוחות גרמניים בפאתי מריני, ותנועתם נעצרה ללילה.
באגף המזרחי, הצליחה הדיוויזיה המשוריינת ה-2 להבקיע את הקווים הגרמניים, ולאחר שכוח גרמני שניסה לעצור את התקדמותם הושמד בסיוע מהאוויר, התקדמה הדיוויזיה מרחק של עשרה ק"מ עד חצות.
ההצלחה באגף המזרחי הביאה את קולינס להורות עוד אחר הצהריים על המשך התנועה גם במהלך הלילה, עם דגש על מהירות יותר מאשר על זהירות.
עקב ההצלחה בצד המזרחי של קו החזית, הורה קולינס לכוח משימה מהדיוויזיה המשוריינת ה-6 לנוע מהעיירה לסי (Lessay) שבסמוך לחוף לכיוון דרום לעבר קוטאנס (Coutances).
מטרתו הייתה "ללכוד" את היחידות מהארמייה ה־7 הגרמנית ששכנו ממערב לאזור הקרבות.
בבוקר ה־27 ביולי החל הכוח לנוע והתקדם מרחק של שישה ק"מ בארבע שעות.
במזרח, המשיכה הדיוויזיה השנייה להתקדם, וכבשה את פרייר כמעט ללא התנגדות.
הפיקוד הגרמני הבין כי הצבא האמריקני מנסה ללכוד את כוחותיו, אך ההוראה לסגת כדי שלא להיתפס על ידי הכוחות האמריקנים עוכבה בשל קשיי תקשורת, וניתנה רק אחר הצהריים.
בערב אותו היום, החל המטה של בראדלי לתכנן את המשך המערכה שלאחר ההבקעה (כיבוש ברטאן והמשך התנועה לתוך צרפת).
ב־28 ביולי התקדמו הכוחות האמריקנים במערב כמעט עד לקוטאנס, כמעט ללא התנגדות מורגשת מצד הגרמנים הנסוגים.
במרכז החזית ניצלו יחידות מהדיוויזיה השלישית את החלל שנוצר בין מריני לבין סן־ז'יל ונעו עד לסריסי־לה־סלה (Cerisy-la-Salle).
במזרח המשיכה הדיוויזיה בהתקדמותה, והגיעה עד ללנגרון (Lengronne) וקאמברי (Cambry), מדרום לקוטאנס, איגוף כמעט מלא של העיר.
במהלך הלילה, הבינו הכוחות הגרמניים כי קוטאנס עומדת להיות, או שמכבר היא, מכותרת, ולכן יצאו כוחות רבים אל עבר קוטאנס, במטרה להוציא את הכוחות שישבו בה.
קולינס צפה את המהלך הגרמני הזה, ותגבר את הדיוויזיה השנייה, לה היה הקו הדק ביותר, ברזרבות של הדיוויזיה.
במהלך הלילה התרחשו מספר לא מועט של ניסיונות חדירה גרמניים דרך הקו האמריקני, אך כל הניסיונות סוכלו.
כלי רכב גרמניים רבים שיצאו למתקפה זו נתקעו בשל מחסור בדלק, מה שהותיר אותם חשופים במהלך יום המחרת.
בבוקר ה־29 ביולי, גילו מטוסים מכנף מס' 405 האמריקנית כי כ־500 כלי רכב גרמנים שנתקעו בדרכים תוך כדי הנסיגה.
משיא הצהריים ועד רדת הלילה ביצעו מטוסי בעלות ברית גיחות התקפה רבות, בהן נפגעו כ־122 טנקים, 259 כלי רכב אחרים ו־11 כלים ארטילריים.
בנוסף לכך, תקפו מספר מטוסים בריטיים בנפרד את הכוחות הגרמניים, והשמידו 9 טנקים, 8 רק"מים וכ־20 כלי רכב נוספים.
בליל אותו יום, ניסו מספר רב של חיילים גרמנים לברוח מהאזור המכותר אך ניסיון הבריחה שלהם נבלם על ידי הכוחות האמריקנים, והם סבלו מאבדות כבדות.
במפקדה האמריקנית, העביר מפקד הקורפוס השביעי למייג'ור גנרל ג'ון שירלי ווד את המשימה לכיבוש אווראנש (Avranches).
לאורך ה־30 ביולי, ביצעו הכוחות הגרמניים מספר ניסיות חדירה בין קווי הצבא האמריקני, אך כולם נבלמו ונהדפו.
בשעות אחר הצהריים נכנסו כוחות שריון מן הדיוויזיה המשוריינת ה-4 לאווראנש והחלו להילחם בניסיון לשחרר אותה.
הלחימה הייתה מבולבלת, ובערב בוצעה פעולה גרמנית נרחבת כנגד הכוחות בעיר על קוויהם הדקים בידי כוחות גרמניים שניסו לסגת דרומה.
באגף המערבי, הוכנסה למערכה תגבורת שריון גרמנית בסדר גודל של דיוויזיה כדי לבלום את התקדמות הקורפוס ה-7 מזרחה.
לאור קריסת ההגנה הגרמנית, הצליחו כוחות הדיוויזיה המשוריינת הרביעית לכבוש את העיירה פונטובול (Pontaubault) כבר אחרי הצהריים של 31 ביולי.
העיירה הייתה נקודת מפתח אסטרטגית שכן בה שכן גשר עיקרי על נהר הסלון, שהיה המכשול האחרון בדרך לבריטני.
מספר גשרים נוספים על הנהר נכבשו גם הם במהלך אותו היום.
הכוחות האמריקנים נתקלו באותו היום בבעיה לוגיסטית קשה; היו בידם יותר שבויים ממה שביכולתם היה לנהל.
בסך הכל, נשבו באותו היום כ־7,000 חיילים גרמנים.
במפקדה הגרמנית, הביעו תשדורות שנשלחו אל הפיקוד העליון פאניקה וחוסר אמון ביכולת הכוחות הגרמניים לבלום את ההתקדמות האמריקנית.
ניסיון גרמני לכבוש בחזרה את הגשר בפונטובול נהדף על ידי הכוחות האמריקנים בעיירה.
ב-1 באוגוסט 1944 הפכה הארמייה השלישית למבצעית תחת פיקודו של ג'ורג' פטון.
הארמייה השלישית תקפה לכל ארבעת הכיוונים בו זמנית, תוך כדי שהיא מכתרת מאות אלפי גרמנים.
ב־31 באוגוסט נאלץ פאטון לעצור את התקדמותו המהירה מכיוון שלארמייה השלישית אזל הדלק.
הדבר אירע ככל הנראה משינויים במבנה הלוגיסטי, העברת דלק לצבאו של מונטגומרי, והעובדה שפאטון סירב להאט את קצב ההתקפה שלו ולאפשר ללוגיסטיקה להיצמד אליו.
פאטון רתח וטען שיש ביכולתו לשטוף אל תוך גרמניה, אך אייזנהאואר העדיף מדיניות של לחימה בחזית רחבה, וחילק את המשאבים באופן שווה.
בעת מלחמת עיראק כינה גנרל דייוויד מקירנן, מפקד כוחות המתקפה הקרקעית של צבא ארצות הברית וכוחות הקואליציה, את מבצע כיבוש עיראק בשם קוברה 2 לזכר מתקפתו של פאטון בצרפת במלחמת העולם השנייה.
מבצע קיפוד היא סדרת הרפתקאות חינוכית לילדים, ששודרה בערוץ לוגי ללקוחות HOT בין השנים 2010–2012 למשך 3 עונות.
הסדרה היא סדרת בת של הסדרה "נשרים" אשר שודרה באותו ערוץ.
כיום ניתן לצפות בסדרה בפרטנר TV ובסלקום tv בערוץ לוגי ובשירות yesVOD KIDS ובשירות HOT VOD young וגם ב-BIGI
ב-30 במאי 2019 ירדה הסדרה משירות ה-VOD של HOT, וחזרו לאחר חצי שנה.
ב-26 בדצמבר 2019 הסדרה עלתה לראשונה ב-yesVOD KIDS.
עונה 1 - בית החולים לחיות בר
אודי, שחר ושחר מוצאים קיפוד פצוע בטבע, ומביאים אותו לבית החולים להצלת חיות בר.
הם מתחילים להתנדב בבית החולים והם פוגשים שם את אלה, ביתו של דוקטור גבעון ואת דולב, בנה של שוש, המנהלת של בית החולים.
תחילה הם חושדים בכתבת יעל שבאה לכתוב כתבה על שחרור הצבייה אך לאחר מכן מתנוססת כתבה שונה לגמרי.
לאחר שהם מגלים שהיא אינה אשמה הם חושדים בנטלי קורל ועורך הדין שלה, רשף, שמנסים לקנות את בית החולים.
הם מגלים שהם שיחדו את מנהל העיתון לכתוב כתבה מלוכלכת על בית החולים וגרמו לשיבושים.
בעת יום מכירת בית החולים הילדים מוכיחים לשוש ולדוקטור גבעון בעזרת מצלמות האבטחה כי נטלי קורל ועורך הדין שלה ביצעו את כל התקלות על מנת לקנות את בית החולים.
עונה 2 - המרכז להצלת צבי ים
אודי, שחר הבת, שחר הבן ואלה מגיעים לעבוד במרכז הארצי להצלת צבי ים.
אל החבורה מצטרפים ילדים נוספים שבאו לעבוד שם והופכים לאויביהם.
בהתחלה אודי מחפש הרפתקאות מסוכנות והחבורה נמשכת אחריו.
באחד הימים אודי מחליט להפליג בסירה.
הם גונבים סירה מהנמל ומתניעים אותה.
שחר הבן טובע במים וכמעט מת.
השלושה נענשים וחייבים לנקות את החוף.
בחוף הם רואים צב פצוע הם מביאים אותו למרכז ומטפלים בו.
הם מגלים שיש משהו שמרעיל את הנחל והרבה חיות נפגעות.
הם חושדים בדייג ארמונד שגר ליד המרכז.
אך כשהם מגלים שהוא טהור מאשמה, הם מגלים מפעל שנראה בעיניהם חשוד.
מנהל המפעל טוען שהם לא מרעילים אף ממי הנחל.
הם מבררים את העניין ובסוף מקליטים את מנהל המפעל בסודיות מוחלטת ומגיעים איתו אל הכנסת.
עושים הפגנה ולאחר כן מבקשים משרת הסביבה לטפל באדם.
עונה 3 - חי-בר כרמל
אודי, שחר, שחר ואלה מגיעים לחי-בר כרמל שם הם עובדים.
אל החי בר מגיע בן דודו של אודי, יואב עם עוד שתי חברותיו גוני ומיכל.
הם מחפשים את אוצר פלאג'י ביער ולאחר מכן אומרים שהם אוספי פסולת.
צלקת "איש היער" אוסף אותם אל החי בר וחאמד המנהל מסכים שהם יישארו.
בינתיים החברה מבצע קיפוד מאבדים יחמור מחוסר אחריותם ויוצאים לחפשו.
הדורבנים מיכל יואב וגוני מפריעים להם בחיפוש.
במהלך החיפוש מגלים אודי ואלה כי מסתובבים ציידים ביער והם שמו להם מלכודת.
הם חושדים שחאמד מנסה להרוג חיות אך לאחר מכן רואים שהוא יורה עם רובה הרדמה.
חאמד מסלק אותם מהחי בר בגלל התנהגותם אך הם חוזרים ומחפשים.
בסוף העונה הם מגלים כי צלקת ועוזרו מקס חטפו את היחמור והם רוצים לזהם את היער בפסולת.
יואב מרגל אחריהם אך בסוף נתפס.
החבורה וגוני ומיכל מתכננים להם מזימה לאחר המזימה צלקת ומקס נתפסים על ידי נציגי הנהלת השמורה והללו גאים בהם על התנהגותם.
אודי קידר (אורי בן ברוך) - הרפתקן.
חברם הטוב של שחר כהן, שחר פלד ואלה גבעון.
שחר "הבת" כהן (מורין אמור) - הייתה הבת היחידה בחבורה של אודי עד שאלה הצטרפה, אלה היא החברה הכי טובה של שחר.
היא הדמות החכמה ביותר בסדרה.
שחר "הבן" פלד (להב גולן) - חברם הטוב של אודי, אלה ושחר הבת.
בעונה השנייה שחר מצא אהבה ראשונה, זאת הייתה דנה, ונהיה חבר שלה בסוף העונה השנייה.
בעונה השלישית נהיה חבר של אלה.
אלה גבעון (עדי דבש) - בתו של אריה גבעון.
בעונה שלישית היא הייתה חברה של שחר הבן ובעונה השנייה של גיא.
חברתה הכי טובה היא שחר הבת.
והצטרפה לחבורה של אודי בסוף העונה הראשונה.
דולב (עמית אטיאס) (עונה 1) - בנה של שוש.
בעונה השנייה מסופר שהוא נסע עם ההורים שלו לספארי באפריקה.
שוש (הילה סורג'ון פישר) (עונה 1) - מנהלת בית החולים לחיות בר, אמו של דולב.
אריה גבעון (אמנון וולף) (עונה 1) - וטרינר בבית החולים לחיות בר, אבא של אלה.
בני (ידידיה ויטל) (עונה 1) - עובד בבית החולים לחיות בר.
יעל (מירב פלדמן) (עונה 1) - כתבת שבאה לבית החולים לחיות בר כדי לכתוב על צביה שחזרה לטבע.
נטלי קורל (שרון מלכי שמש) (עונה 1) - בעלת חברה בשם "קורל אחזקות בע"מ".
רצתה לקנות את בית החולים לחיות הבר ולבנות במקומו בניינים חדשים.
עורך הדין רשף רשף (אורן יאדגר) (עונה 1) - עורך הדין של נטלי, מחבל במכשירי ובמתקני בית החולים לחיות בר.
גיא (עומר סלוניקו) (עונה 2) - מתנדב במרכז להצלת הצבים.
בעונה השנייה הוא היה חבר של אלה.
אביו עובד במפעל שמזהם את הנחל.
יסמין (אן מליגין) (עונה 2) - מתנדבת במרכז להצלת צבים.
שונאת את אלה כי גיא מתאהב בה.
חברתה הטובה ביותר של דנה.
דנה (נועה אסטנג'לוב) (עונה 2) - אחות של גיא.
בעונה שנייה הייתה חברה של שחר פלד.
רוצה לעזור לחבורה של אודי אך נמנעת בגלל התנגדותו של אחיה גיא.
מבינה שאביה עובד במפעל שמזהם את הנחל.
טל (יעל איתן) (עונה 2) - מדריכת המרכז להצלת צבי ים.
ארמונד (אורי קלאוזנר) (עונה 2) - דייג.
מתנדב ועוזר במרכז להצלת צבי ים.
אבא של גיא ודנה (גולן אזולאי) (עונה 2) - עובד במפעל הקרוב למרכז להצלת צבי ים.
מנהל המפעל (עמי ויינברג) (עונה 2) - מנהל המפעל הקרוב למרכז להצלת צבי ים.
חאמד (מוסא זחאלקה) (עונה 3) - עבד בשמורת גמלא, ובעונה השלישית מנהל את חי-בר כרמל.
יפעת (יעל טל) (עונה 3) - עובדת בחי בר כרמל.
יואב (אדם מילשטיין) (עונה 3) - בן דוד של אודי.
גוני (רוני הרמן) (עונה 3) - מתנדבת בחי-בר.
יש לה את מפת פלאג'י.
מיכל (אביב בוכלר) (עונה 3) - מתנדבת בחי-בר.
מנחם (צלקת) פלג'י (אסף פריינטא) (עונה 3) - עובד בחי בר.
פוגע בחיות יחד עם אחיו מקס.
מקס פלג'י (ערן בן צבי) (עונה 3) - אחיו של מנחם.
פוגע בחיות יחד עם אחיו.
(בעונה) שם הפרק11חופש גדול22הווטרינר33כלובים44תולעים55העטלף66האורתודנט77חזיר בר88קרקל99הפסקת חשמל1010סוד1111יעל1212צבי1313הרעלה מסתורית1414מים1515יום פתוח1616בדרך1717הכתבה1818מלחמה1919סוגרים2020מבצע2121המלכודת2222הוכחות2323הסיפור האמיתי - חלק א'2424הסיפור האמיתי - חלק ב'