tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהחבורה תופסת אותו על ידי הפעלת מפולת שלגים, הוא מתגלה כאחד מבעלי אתר הנופש, מנסה להרחיק את אמה החורגת מהעסק.
חבורת חברי "מסתורין בע"מ" לוקחים ומנתחים שפם מתחפושת החתול, כאשר הם לומדים שהתחפושת עשויה מאותם חומרים כמו התחפושות ששימשו נבלים בתעלומות הקודמות שלהם.
הם קובעים שהתחפושות נעשו על ידי אותו אדם, קוקו דיאבלו, מעצבת תחפושות יוקרה של ליל כל הקדושים.
סקובי-דו ושאגי מתחפשים לקונים פוטנציאליים ולאחר שקוקו מציעה לתת להם תחפושת בתנאי שיהרגו את חבורת מסתורין בע"מ, היא נתפסת ונשלחת לכלא.
כעבור שנה, פרד, דפני וולמה מדוכאים יותר מהיעדר תעלומות קשות מאוד, בעוד שאגי וסקובי נהנים הרבה יותר מכיוון שהם הצליחו להירגע בגלל היעדר הסכנה.
לאחר פתרון תוכנית מס, רק כדי שהעבריין יתחמק ממנה, פרד מביע משאלה בבאר משאלות לעוד תעלומות נוספות.
החבורה משתתפת בקרנבל מקומי ומותקפת על ידי רוח רפאים שדומה לפרד ומפוצצת את מכונת המסתורין.
הם הולכים לכלא קולסוויל לראיין את קוקו ולפגוש את הסוהר, שמאפשר לקוקו לעזוב איתם.
לאחר שמצאו רמז בקרנבל בשרידי הדוכן שלהם, הם עורכים מחקר בספרייה המקומית.
בספרייה, הם מותקפים על ידי רוחות רפאים אך בורחים ומתעמתים עם טרבור בחנות החדשה שלו כאשר קוקו קובע שהתלבושות תואמות את סגנון העיצוב שלו.
טרבור מגלה שהוא שלח ארבע תחפושות בסגנון התקופה הוויקטוריאנית לכלא קולסוויל, והחבורה מגלה שקוקו שברה את מוניטור הלב שלה ונמלטה.
הם עוקבים אחריה למפעל שלה ולוכדות את רוחות הרפאים עם בור התנין, וחשפו כי הרוחות הן רובוטים בתחפושות.
קוקו מציעה הודאת שווא, אך הכנופיה רואה את זה וקובעת שהסוהר מחזיק את אסטבן כבן ערובה ועומד מאחורי כל העניין.
הוא מודה ונעצר, אך כאשר הוא מנסה להבטיח לחברי "מסתורין בע"מ" שהם מעולם לא היו בסכנה ממשית, הוא משחרר בטעות את כל האסירים בבית הסוהר.
הם בורחים, וכדי לאסוף אותם, החבורה מתלבשת בתחפושות של פושעים ממקרי העבר שלהם.
לאחר שלכדו מחדש את האסירים, שאגי וסקובי מחזירים בחוסר רצון את הממתקים שהאסירים גנבו לילדים בתחפושות וטרבור נותן להם שקית גדולה של ממתקים תוך שהוא מתגלה כגולש המשתמש בתחפושת בעוד קוקו חוזרת לכלא מרצונה.
פרנק ולקר בתור סקובי-דו, פרד ג'ונס, רודי, הרוזן נפאריו
גריי דלייל בתור דפני בלייק, דייזי, מוסקטר מס' 1, אוליב
מת'יו לילארד בתור שאגי רוג'רס, קראגלי, קפטן קאטלר
קייט מיקוצ'י בתור ולמה דינקלי, הלגה
מירנה ולסקו בתור קוקו דיאבלו
די בראדלי בייקר בתור אסטבן, מר וויקלס, איש החתול
ג'ף בנט בתור צ'רלי הומדרום, האנק
אנתוני קריגן בתור טרבור גלום
ארין פיצג'רלד בתור ילדה בספרייה, נערת גיבורי על, מוסקטר מס' 2
דייוויד לודג' בתור הסוהר קולינס, הארי המהפנט, ראש העיר דאדלי
לארה ג'יל מילר בתור נערה בתחפושת אסיר, ילד גיבורי על, מוסקטר מס' 3
קנדי מילו בתור אליס דובלי, ילד דינוזאור, ילד מפלצת
ג'נל לין רנדל בתור ספרנית, סופרבוי
קווין מייקל ריצ'רדסון בתור שריף, הנרי בסקומב, רוח 10,000 וולט
תעלת בלאומילך הוא סרט קולנוע ישראלי קומי-סאטירי בבימויו של אפרים קישון שיצא לאקרנים ב-1969. הסרט מבוסס על הומורסקה בשם "אגדה על תעלה בתל אביב" של קישון, שפורסמה לראשונה בשנת 1952 ונכללה בספר "אלף גדיא וגדיא".
הסרט זכה להצלחה קופתית ולביקורות אוהדות, זכה בפרס הסרט הזר בפסטיבל הסרטים של ברצלונה ובפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים של מונטה קרלו, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בסרט מופיע חולה רוח בשם קאזימיר בלאומילך (מגרמנית: Blaumilch, "חלב כחול"), אשר נמלט מבית המשוגעים.
הוא גונב פטיש אוויר מעיריית תל אביב ומתחיל לקדוח, לפנות בוקר, בלב כיכר מוגרבי.
שוטר מקוף (שבסרטיו הבאים של קישון הפך לדמות השוטר אזולאי) אינו מעלה על דעתו לשאול את בלאומילך לפשר מעשיו, אלא להפך: השוטר מנסה לסייע לבלאומילך ולהשליט במקום סדר שיאפשר לו להמשיך לחפור.
סביב החופר מתפתחת מהומה שלמה, בגלל הרעש וההפרעה לתעבורה, אך איש אינו מנסה לעצור בעדו.
דבורה, ארוסתו של עוזר מנהל מחלקת דרכים בעירייה, יחזקאל ציגלר (מגרמנית: Ziegler, יצרן לבנים), מתגוררת סמוך למקום ומספרת לציגלר על המהומה.
אולם אף אחד מהאחראים אינו רוצה להצטייר כמי שאינו יודע מה מתרחש בתחום אחריותו.
כל אנשי עיריית תל אביב והמשטרה מעמידים פנים כאילו כל המבצע היה מתוכנן על ידיהם או שמוצאים מישהו שהם בטוחים כי הוא המתכנן.
הכול מעדיפים להעמיד פנים כאילו מדובר בפרויקט עירוני מתוכנן היטב, והתעלה במורד אלנבי ממשיכה להיחפר בדרך אל הים.
היחיד שמגלה את האמת הוא ציגלר, המציץ לתוך בקתתו של החופר ומגלה שם את פטיש האוויר מונח על המיטה ומכוסה בשמיכה.
ציגלר מבין שבלאומילך מטורף ושאיש לא נתן את ההוראה לחפור בכיכר, אולם הוא אינו מוצא אוזן קשבת.
ציגלר, המוחה נואשות, מפוטר מתפקידו.
דווקא הוא, היחיד שמבין את המציאות, מוכרז כמטורף.
בסיום הסרט נפתחת "תעלת אלנבי" בטקס רב משתתפים, בליווי תזמורת ונציגי הממשלה, והכול מודים לראש העיר בעל החזון שהפך את תל אביב ל"ונציה של המזרח הקרוב".
בלאומילך, שנעלב מכך שלא קיבל הכרה לתרומתו בנושא, לוקח את פטיש האוויר ועובר לחפור בכיכר מלכי ישראל (לימים כיכר רבין) אשר מול בניין העירייה.
באותה העת מובל ציגלר אל בית המשוגעים.
הסרט נחשב עד היום לאחד היקרים והמורכבים שנעשו בישראל.
צילומים ראשונים של "תעלת בלאומילך" החלו כבר בשנת 1961 ברחוב אלנבי בתל אביב, שבאותה עת בוצעו בו עבודות תשתית שכללו חפירות רבות.
הצילומים נעצרו והושלמו רק 7 שנים מאוחר יותר לאחר שנבנתה תפאורה באולפני הרצליה אשר שחזרה במדויק קטעים מרחוב אלנבי.
התעלה המוצגת בסרט נחפרה באדמות אולפני הרצליה רופדה בניילון ומולאה במים.
התפאורה, שהוקמה גם היא באולפני הרצליה, שחזרה את כיכר מוגרבי ורחוב אלנבי.
מדובר היה בפריצת דרך הפקתית בתולדות הקולנוע הישראלי, מה שהפך את "תעלת בלאומילך" לאחד הסרטים היקרים שהופקו בישראל.
רודיקה אלקלעי, אשתו של השחקן מוסקו אלקלעי, ששיחק בסרט, עבדה כמלבישה על סט הצילומים של הסרט.
היא הביאה איתה מצלמת 8 מ"מ וצילמה את המתרחש מאחורי הקלעים של הסרט – ההווי על הסט, עבודת הצוות והכנת התפאורה של הסרט.
קטעים מן הצילומים שולבו בסרט התיעודי "כך ראינו" של המפיק אריק ברנשטיין והבמאי אליאב לילטי.
הסרט "הצד השני" שביים אורי זוהר צולם בחלקו על הסט של "תעלת בלאומילך".
זוהר פנה אל אפרים קישון בבקשה לעשות שימוש בסט המשחזר את רחוב אלנבי בתל אביב שהיה פנוי לצילום ביום שבת.
קישון אישר את הבקשה וזוהר ניצל את הסט ליום צילום אחד.
אלמנטים דומים ביצירות אחרות של קישון
בין הסרט להומורסקה "תעלה בתל אביב" הרבה פרטים דומים, אך גם מספר הבדלים בולטים.
בהומורסקה של קישון מתואר חולה נפש בשם נפתלי ברמן, הנמלט מבית החולים לחולי נפש בבת ים, ומתחיל לחפור ברחובות תל אביב, החל בצומת הרחובות אלנבי ורוטשילד, ואז במורד אלנבי עד לים, כשלאורך כל הדרך אין מי שמנסה להתנגד לו.
בסרט, הוסיף קישון לעלילה את דמותו של יחזקאל ציגלר, האיש המנסה לצעוק את האמת ואיש אינו מקשיב לו.
דמות זו נלקחה מן המערכון "יצחק הסוף איננו" בספר "מערכונים" משנת 1959, המבוסס על ההומורסקה "זכר צדיק לברכה", שפורסמה לראשונה ב-1957 ומופיעה בספר "הכול תלוי" משנת 1961. במערכון, סיפור המעשה הוא חלום ובהומורסקה – סיוט.
בשני החיבורים, איש אינו מקשיב לדובר האמת והוא מוכרז כ"משוגע" המביא "בשורות לא רצויות".
לעסקני עיריית תל אביב, שמסכימים עם כל מי שמפגין קורטוב של ביטחון עצמי, קישון לועג גם בסרטו "ארבינקא".
ארבינקא (חיים טופול) הפרחח מגיע לעיריית תל אביב בלוויית שכנו (יוסי בנאי), כדי שהאחרון יוכל להגיש נגדו תלונה על גנבת חשמל.
אולם ארבינקא מתחיל לחלק הוראות לעובדים, ואלו מיד מתייחסים אליו כאילו הוא המנהל שלהם.
כשהוא מתבדח איתם ואומר "היום אני התחלתי לעבוד פה?!", הם מיד מגחכים יחד איתו ומתייחסים אליו כאל וותיק החולק איתם מניסיונו.
שוטר המקוף, המגולם על ידי שייקה אופיר, הפך לדמות ראשית בסרטו הבא של קישון – "השוטר אזולאי".
תעלת בלאומילך הוא סיפור המתרחש בישראל ובמקום מסוים מאוד בה, אך הביקורת הסאטירית שביסודו מופשטת ואוניברסלית, כמעט ללא התייחסות מפורשת לאישים ציבוריים אמתיים בתקופה.
הפעם היחידה בה נראה בן-התקופה היא בסצנה בתחנת המשטרה, בה השכנים שנעצרו בגין הפרת סדר הציבור משמיעים למפקח המשטרתי "קונצרט" המציג את הרעשים להם הם חשופים בשל עבודות-הבנייה.
בשיא ה"קונצרט", כאשר במקביל נראות תמונות של העבודות המתבצעות בסדר המרמז על תוהו ובוהו, מופיעה לפתע תמונה של ראש הממשלה לוי אשכול (הסרט יצא לאקרנים כשבועיים לאחר פטירתו של אשכול).
התמונה מופיעה לשנייה אחת ללא-הסבר ואינה חוזרת.
כבמקומות אחרים ביצירתו, מכוונת הסאטירה של קישון לפער שבין היומרה לשליטה מוחלטת של הבירוקרטיה השלטונית (המשטרה, עובדי העירייה ועוד) לבין יכולת השליטה שלה בפועל.
"החופר המשוגע" הוא גורם כאוטי, הפועל בלי מטרה נראית לעין, בדומה לאסון טבע או למזג האוויר.
אנשי הבירוקרטיה, החרדים פן תיחשף ערוותם כמי שאינם מסוגלים לשלוט במצב, מנסים להעמיד פנים לכל אורך הדרך כי הכול נמצא תחת שליטתם, הכול תוכנן על ידם והכול נחזה על ידם.
כבר בשלב הראשוני, ממוקד עניינם של אנשי הבירוקרטיה, לא בשאלה הבסיסית והטבעית "מה קרה?" אלא בשאלות המשנה הנובעות הקשורות אליהם: מי אחראי לזה?
כיצד אראה אם אתנגד לזה?
כיצד אראה אם אודה שתחת אחריותי התנהלו דברים ללא שליטתי?
היוהרה והצביעות האנושית גורמים לאחראים להתעלם כליל מהתוצאות הממשיות של פעולת המשוגע, לטובת ניסיון להביא לכך שהם לא ייראו כמי ששגו.
ככל שהזמן חולף, וחפירות המשוגע נמשכות כסדרן, גדלה ה"השקעה" של כל אחד מהם בהמשך הפעולה כפי שהתרחשה קודם, גם אם התוצאה עלולה להיות אסון רבתי, שכן הפסקתה היא הודאה באשמה.
בסרטו השלישי כבר החזיק קישון במיומנויות לא מעטות של מלאכת "עשיית סרט", לרבות הבימוי והעריכה.
אלמנטים אלה השתכללו בשני הסרטים הבאים שלו ("השוטר אזולאי" ו"השועל בלול התרנגולות"), אך בסרט זה הם עדיין בשלב התפתחות.
שכלול חדש שהכניס קישון בעבודתו הקולנועית בסרט זה הוא השימוש המצוין בתפאורה, המדמה מצב בדיוני.
במונחים של 1969, הצגת רחוב אלנבי כמוצף במים הייתה בעיני הצופים פלא ברמה הוליוודית.
קישון הצליח להקים באולפני הרצליה העתק בגודל טבעי של כיכר מוגרבי – היבטים אחרים כגון הזרמת מים לסט הפכו אותו מההיבט הטכני לייחודי מסוגו שהוקם בישראל עד אז.
במובן זה כשלעצמו, קישון היה פורץ דרך בהיסטוריה של הקולנוע הישראלי.
אך השימוש בשפה הקולנועית השתכלל אצל קישון בסרט זה הרבה מעבר להיבט הטכני.
קישון נסע בעולם, ראה סרטים וכבמאי ניתח אותם והעתיק מהם רעיונות לסרטיו.
ביטוי ליכולת זו אפשר למצוא בסצנה שבה שותים תה בצוותא שני פקידי העירייה בני פלוגתא.
הסצנה ערוכה כמחזה ביניים פנטסטי, המציג תמונה בלתי אפשרית של פיוס-לכאורה במרכזה של מלחמה בין השניים.
בסרט זה נעשה גם שימוש נחשוני למדי במונחי תעשיית הקולנוע הישראלית בעבודת מצלמה.
מכיוון שרוב הסרט צולם באולפן, ניתן היה להעמיד מערכות גדולות למדי של מסועי ומנופי מצלמה.
ניתן לראות בסרט צילומי "דולי" ו"מנוף" רבים (כלומר תנועות מצלמה ימינה ושמאלה, קדימה ואחורה, מעלה ומטה).
תעלת אירי היא תעלה במדינת ניו-יורק שבארצות הברית המחברת בין נהר ההדסון לבין ימת אירי ובכך מחברת בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי.
בעבר שונה שמה לתעלת בארג אך לאחר מכן הושב לקדמותו.
אורכה של התעלה היא 584 ק"מ והיא התעלה השנייה באורכה בעולם (אחרי התעלה הגדולה בסין).
ההצעה לחפור תעלה הועלתה כבר ב-1699 אך רק ב-1798 החלה חברת ניאגרה קאנאל בעבודות.
החלק הראשון הושלם ב-1819 והתעלה נחנכה ב-26 בדצמבר 1825. פתיחת התעלה אפשרה תחבורה מהירה וזולה אל תוך היבשת של צפון-אמריקה, אזור אשר עד אז נחשב לנידח.
בעקבות פתיחת התעלה גדלה אוכלוסיית מערב ניו-יורק בצורה קיצונית, והואץ תהליך היישוב של פנים היבשת.
התעלה שיפרה מאוד את ההתפתחות והכלכלה של הערים ניו יורק, אולבני, סירקיוז, רוצ'סטר, ובאפלו, ואת ארצות הברית בכללותה.
תעלת אלברט (בהולנדית: Albertkanaal, בצרפתית: Canal Albert) היא תעלה בצפון מזרח בלגיה הקרויה על שם אלברט הראשון, מלך הבלגים.
מחברת את הערים אנטוורפן ולייז' ונהרות המז והסכלדה.
התעלה מסוגלת לשמש להובלת ארבה בת עשרת אלפים טון.
התעלה נחפרה בין 1930 ל-1939 והשימוש בה החל בשנת 1940. בשל מלחמת העולם השנייה הניצול המלא של התעלה החל רק בשנת 1946. הבדל הגובה בין אנטוורפן ולייז' הוא 56 מטרים.
שישה תאי שיט דרושים על מנת להתגבר על הבדלי הגובה.
בחמישה מהתאים יש הפרשי גובה של עשרה מטרים, ובאחד של 5.35 מטרים.
המסע לאורך התעלה ארך שבוע בשנות ה-30. מאז השלמת תעלת מיין-דנובה ב-1992 יכולה אסדה לשוט כיום מאנטוורפן אל הים השחור.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה התעלה כקו הגנה, היא שמשה להגן הן על אזור בלגיה והן על מחוזותיה הצפון מזרחיים של צרפת.
במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940 הצליחו הגרמנים לחצות את התעלה עוד ביומה הראשון של המערכה.
בספטמבר 1944 חצתה את התעלה הדיוויזיה הקנדית השנייה במהלך שחרור בלגיה והולנד מהכיבוש הנאצי.
תעלת גריבוידוב היא תעלת מים מלאכותית בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה, אשר מחברת בין הנהרות מויקה ופונטנקה.
אורכה – 5 קילומטר, ורוחבה – 32 מטר.
התעלה נחפרה בשנת 1739 בתור הרחבה של נחל קריבושה (בתרגום מרוסית "הנחל העקום"), אשר נשפך לתוך נהר פונטנקה.
הנחל הורחב, הועמק וחובר עם הנהר מויקה.
בשנים 1764 –1790 נערכו עבודות לחיזוק קרקעית התעלה וגדותיה.
גדות התעלה צופו באבן גרניט ונבנו עליהן מדרכות (מגרניט אף הן).
בשנת 1774 קיבלה התעלה שם רשמי, "תעלת יקטרינה", על שמה של הקיסרית הרוסית יקטרינה הגדולה.
בשנת 1923, במסגרת קמפיין שניהל השלטון הקומוניסטי לסילוק שמות המקומות שהיו קשורים לשלטון הצארים, הוחלף שמה של התעלה ל"תעלת גריבוידוב" – על שמו של הדיפלומט והמחזאי הרוסי אלכסנדר גריבוידוב, אשר התגורר באחד הבתים לאורך התעלה.
הבית בו התגורר גריבוידוב לא השתמר עד ימינו.
בניין הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג
פרויקט תעלת אירואסיה, הידוע גם בשם תעלת מאניץ', הוא פרויקט סובייטי שאפתני שהחל בשנת 1932 אך מעולם לא הושלם, לבניית תעלה שתחבר בין הים הכספי לבין ים אזוב שבים השחור (ומכאן – חיבור בין אסיה לאירופה).
אורך התעלה המתוכננת היה כ-700 קילומטר, רוחבה 80 מטר, עומקה 6.5 מטר, והיא יועדה לכלי שיט בקיבולת של עד עשרת אלפים טון.
הנתיב נבחר בקפידה כך שיעבור לאורך מסלול לא הררי.
הנקודה הגבוהה ביותר לאורך הנתיב המתוכנן גבוהה ב-27 מטר מים אזוב ו-54 מטר מהים הכספי.
הוצעו פתרונות שונים להתגברות על מכשול זה באמצעות תאי שיט כמקובל בתעלות אחרות בעולם.
הנתיב המתוכנן עובר רובו בשקע גאולוגי המכונה "שקע קומה-מאניץ'" על שם שני הנהרות שבו – קומה ומאניץ'.
בדרכו מהים הכספי מערבה עובר הנתיב ב:
נתיב נהר קוּמָה, על גבול האוטונומיות הרוסיות רפובליקת דאגסטן ורפובליקת קלמיקיה.
תעלה שתיחפר על בסיס חלק מתעלת קומה-מאניץ', שהיא תעלה להעברת מים להשקיה המחברת כיום בין נהר קומה לנהר מאניץ' המזרחי
נהר מאניץ' המערבי, הזורם כיום דרך אגם מאניץ' גודילו, אגם מלוח בקלמיקיה, ונשפך לנהר הדון.
100 קילומטר במורד נהר הדון, לתוך ים אזוב.
בחודש מאי 1932 אישרה הממשלה הסובייטית את התוכניות, והעבודה החלה מיד בחלק של נהר מניץ' המערבי.
עד שנת 1941 הושלמו 329 קילומטר של שיט רצוף.
עם מעורבות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה הופסקו העבודות על התעלה.
לאחר המלחמה הושקע רוב המאמץ בגמר תעלת הוולגה-דון ולאחר מכן לא נמצאה הצדקה כלכלית מבחינת היקף השיט הצפוי להשלמת הפרויקט המקורי.
תעלת בּוּנְגוֹ (ביפנית: 豊後水道) היא מצר המפריד בין האיים היפניים קיושו ושיקוקו.
תעלת בונגו, מחברת בין האוקיינוס השקט לים הפנימי סטו כשהנקודה הצרה ביותר בתעלה זו היא מצר הוֹיוֹ.
תעלת אילינוי ומישיגן היא תעלה באורך 155 קילומטרים שחיברה בין שכונת ברידג'פורט שעל הנהר שיקגו לבין העיירה לה-סאל פרו שעל הנהר אילינוי.
התעלה נחנכה על ידי ראש עיריית שיקגו בשנת 1848 ואפשרה מעבר ספינות סוחר מאזור הימות הגדולות לנהר המיסיסיפי ומשם למפרץ מקסיקו.
בזכות התעלה הפכה שיקגו להיות מרכז התחבורה המרכזי בארצות הברית.
בשנת 1900 נפתחה תעלת התברואה והספינות של שיקגו אשר מילאה מאותה עת את תפקיד תעלת אילינוי ומישיגן שהפסיקה לחלוטין את פעילותה בשנת 1933.
בשנת 1964 הוכרו שמונה מבנים ששימשו לוויסות התעלה בין לוקפורט ללה-סאל פרו כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
חלקים מהתעלה מולאו בעפר אך מרבית השטח יועד לשימור כחלק מ"מסדרון המורשת הלאומי של תעלת אילינוי ומישיגן".
תעלת ביגל (בספרדית: Canal Beagle) היא מצר ים בארכיפלג טיירה דל פואגו שבקצה הדרומי של דרום אמריקה.
המצר מפריד בין האי הגדול בארכיפלג, הנקרא אף הוא טיירה דל פואגו ("ארץ האש") לבין האיים פיקטון , נווארינו , גורדון, או'בראיין, לונדונדרי וסטיוארט.
בחלקו המזרחי, משמש המצר גבול טבעי בין ארגנטינה (מצפון) לבין צ'ילה (מדרום), ובחלקו המערבי הוא מצוי כולו בריבונות צ'ילה.
אורכו של המצר 240 ק"מ, ובנקודה הצרה ביותר רוחבו 5 ק"מ בלבד.
לצדם של מצר מגלן ומעבר דרייק, הוא משמש למעבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, אך בשל היותו צר, ובשל כך לא נוח למעבר אוניות גדולות, רוב התעבורה הימית מתבצעת דרך מעבר דרייק.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחותם של בני היגאן באזור לפני כ-10,000 שנים.
בין 1826 ל-1830 ערכו במקום חוקרים בריטים סקר הידרוגרפי.
הספינה ששימשה אותם למחקרים הייתה אה"מ ביגל, בפיקודם של פיליפ פארקר קינג ואחריו רוברט פיצרוי, ועל שמה נקראה התעלה.
גם חלק משמותיהם של האיים בסביבתה ניתנו לה על ידי אנשי הצוות.
במסע נוסף של הביגל, הגיעה הספינה לאזור בשלהי 1832, כשעל סיפונה צ'ארלס דרווין.
ב-1884 הוקמה העיר אושואיה לחופו הצפוני של המצר.
עיר זו, שבה מתגוררים כיום למעלה מ-80 אלף תושבים, נחשבת לעיר הדרומית בעולם.
על תואר זה מתחרה פוארטו ויליאמס, שבחופו הדרומי של המצר, על האי נווארינו.
פוארטו ויליאמס, שהוקמה ב-1953, אמנם דרומית יותר, אך מתגוררים בה רק כ-2,000 תושבים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 נקלעו ארגנטינה וצ'ילה לסכסוך בדבר הריבונות בכמה מהאיים שלאורך תעלת ביגל (פיקטון, לנוקס ונואבה).
הסכסוך גלש לעיתים לעימות צבאי, שכונה עימות הביגל .
ב-1958 הרס צבא ארגנטינה מגדלור שהקימה צ'ילה על האי הקטן סנייפ.
המשבר הסתיים כאשר צ'ילה הסכימה שלא לבנות מגדלור על האי וארגנטינה הסכימה להסיג את כוחותיה ממנו.
ב-1967 התעורר משבר נוסף, כאשר צבא צ'ילה סילק ספינת דיג ארגנטינאית שפעלה במים הטריטוריאליים של צ'ילה.
ב-1971 חתמו נשיאי המדינות, סלוודור איינדה ואלחנדרו לנוסה, על הסכם בוררות בחסותה של המלכה אליזבת השנייה.
ב-1977 נפסק כי האיים שייכים לצ'ילה.
החונטה הצבאית השלטת בארגנטינה לא השלימה עם ההחלטה, ויזמה פלישה לאיים ("מבצע סוברניה") ב-1978, שבוטלה ברגע האחרון, לאחר שהאפיפיור יוחנן פאולוס השני התערב במשבר, ושלח את הקרדינל אנטוניו סמורה לגשר בין הצדדים.
ב-1979 חתמו צ'ילה וארגנטינה על הסכם המכיר בוותיקן כמגשר ביניהן, וב-1984 נחתם "הסכם השלום והידידות", שקבע, שוב, כי האיים יהיו בריבונות צ'ילה, אך הסדיר גם את זכויות השיט, הקים גוף ליישוב מחלוקות עתידיות וצמצם את תחום המים הטריטוריאליים של שתי המדינות ל-3 מייל ימי.
תעלת גארון היא תעלה בצרפת שנבנתה במאה ה-19, ומחברת בין טולוז לכפר קסטה-אן-דורט.
התעלה היא המשכה של תעלת מידי, אשר מחברת את הים התיכון עם טולוז.
יחד עם תעלת מידי, מרכיבה תעלת הגארון את תעלת שני הימים (Canal des Deux Mers) אשר מחברת בין הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
לפני בניית תעלת מידי, המעבר בין האוקיינוס האטלנטי והים התיכון היה באמצעות החוף הספרדי ומצרי גיברלטר.
נתיב זה, שאורכו מעל ל-3,000 קילומטרים, שם את העוברים בו בסכנת מתקפה וסופות.
בתקופות קדומות שאפו שליטים כגון: הקיסר נרון, הקיסר אוגוסטוס, קארל הגדול ושליטים נוספים, לבנות תעלה שתמנע עיקוף זה.
כולם ביקשו שהרעיון ייחקר, וכתוצאה מכך הוכנו תוכניות רבות שמעולם לא מומשו.
המכשול הגדול ביותר היה הקושי באספקת כמות מים מספקת באזור שבין הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי כדי להבטיח שיוט בטוח.
לאחר סיום חפירת תעלת מידי מהים התיכון לטולוז בימי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ב-1681, עלה הרעיון להמשיך אותה מטולוז עד לאוקיינוס האטלנטי.
אך בשל מחסור במימון לבנייתה, התוכניות לא מומשו לאורך 200 השנים הבאות.
רק ב-1828 החל הנושא להיבדק מחדש, וב-1832 נתנה הממשלה זיכיון לחברה "Magendie-Sion company" לבנות את התעלה.
בשל חילוקי דעות בין המדינה לחברה, התעכבה הבנייה עד 1838. בתקופה זו החלה חפירת התעלה במספר מוקדים במקביל, באמצעות אלפי פועלים.
במהלך העבודות נבנו מספר מבנים ידועים, בהם אמת אג'ן (Agen aqueduct).
התעלה עוברת לצד נהר גארון האדיר ואורכה 193 קילומטרים.
היא מקשרת את טולוז לקסטטס-אן-דורתה, ומאפשרת לסירות לשוט דרך תעלות בין הים התיכון לאוקיינוס האטלנטי, תוך הימנעות מהזרמים הסוערים של נהר גארון עצמו.
תעלומת הכתר: המצוד אחר כתב היד החשוב ביותר של התנ"ך הוא ספר מאת מתי פרידמן שנכתב בשפה האנגלית בשנת 2012 ותורגם לעברית באותה שנה.
הספר עוסק בכתב היד החשוב כתר ארם צובא, מתאר את ההיסטוריה של הספר, ומתמקד בתקופה שבה הובא הספר אל ארץ ישראל ונמצא בחזקת יד בן צבי.
כֶּתֶר אֲרָם צוֹבָא הוא כתב יד חשוב של התנ"ך, שנכתב בטבריה על פי כל כללי המסורה הטברנית, ככל הנראה בשנת 930 לערך.
חוקרי המקרא רואים בכתר זה את הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך, בגלל ההתאמה הפנימית המדויקת בין הנוסח עצמו לבין הערות המסורה הנמצאות בו.
הספר נדד בין קהילות יהודיות שונות, בתחילה בירושלים ובקהיר ולאחר מכן בחלב עד שנעלם בפרעות ביהודי חלב בסוף 1947. כעבור כעשר שנים הגיע "הכתר" כשהוא קרוע וחסר לידי נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
על כתב היד מופקד חבר נאמנים שבראשו עומד ראש מכון בן צבי, ומאז שנות ה-80 הוא מוצג בהיכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים.
מאז הגיעו לארץ פורסמו כמה מהדורות חדשות של התנ"ך המבוססות על "כתר ארם צובא".
בכתבה קצרה שפורסמה במוסף הספרותי של העיתון הבוסטון גלוב אמר פרידמן על תהליך הכתיבה: "אני ציפיתי לכתוב סיפור מחמם לב על הצלת כתב היד, אבל במקום זאת מצאתי את עצמי דומה לאדם שפותח בתום-לב קופסת קרטון נקבר תחת ערימה של דברים שנשכחו".
במאמר לעיתון מקור ראשון מספר רפאל זר מזווית של מתבונן מהצד על תהליך הכתיבה: "לפני כשלוש שנים הגיע לחדרי שבאוניברסיטה העברית בירושלים עיתונאי בשנות השלושים לחייו, יהודי ממוצא קנדי, העובד לפרנסתו בסוכנות הידיעות Associated Press, והעונה לשם מַתִּי פרידמן.
הוא גילה לי שלאחרונה שמע על כתב היד המקראי המכונה במקומותינו "כתר ארם צובא", ובשל אווירת המסתורין האופפת כתב יד זה הוא "נדלק" והחליט לכתוב עליו ספר.
פרידמן הגיע עם מכשיר הקלטה ועם רשימת שאלות ארוכה, ואני התבקשתי להבהיר לו מהו כתב יד, מהי המסורה ומי היו בעלי המסורה, מדוע כתב היד המדובר חשוב יותר מאחרים ועוד שאלות רבות על זה הדרך.
תוצאות מסע התחקיר של פרידמן הן הספר המרתק שלפנינו."
כך, שמור בתיבת ברזל, נשמר "הכתר" בקפדנות במשך כ-600 שנה.
שיאו של חלק זה מגיע עם ההתקפה על הרובע היהודי בחלב בכ"ט בנובמבר 1947 שבמהלכה נהרסו בתי הקהילה, בתי הכנסת חוללו וספרי תורה הושמדו באש.
ספר כתר ארם-צובא "ירד למחתרת" עד שהגיע למדינת ישראל והועבר לידי חוקרי מכון המחקר יד בן צבי.
לתיאור ההיסטוריה של הספר מוסיף פרידמן מידע נוסף ובו תיאור הווי חייהם של קהילות יהודי סוריה.
חלקו השני של הספר הוא מחקר היסטורי מעמיק המנסה לשפוך אור על התעלומות הקשורות בכתר ובגלגוליו, שמעולם לא באו על פתרונן המלא.
הבסיס הראשוני למחקר הוא פרוטוקול המשפט, שפרידמן חושף, המתעד את תביעת פרנסי קהילת ארם צובא בישראל כנגד מדינת ישראל על גזילת רכוש הקהילה - ובראש וראשונה הכתר.
מהמסמכים עולה כי בבוא השליח עם הכתר לנמל חיפה, פגש אותו נציג המדינה ו"שכנע" אותו למסור את הכתר לידי יצחק בן-צבי - אז נשיא מדינת ישראל.
במהלך המשפט לחצו פרקליטי המדינה לפשרה, וזו לבסוף התקבלה למרות התנגדות נציגי הקהילה.
על פי פשרה זו הבעלות על הכתר תהיה משותפת למדינה ולקהילה, אך הכתר יוחזק בידי מוסד בן צבי ותחת השגחה של חבר נאמנים המשותף לקהילה ולמוסד.
בספר מצוטטת רחל ינאית שאומרת: "למכון יש ערך עם הכתב בתוכו, זה תמצית המכון ויוקרתו".
תעלומה ראשונה וחשובה ביותר בה מתעסק הספר היא העלמות של חלקים גדולים מכתב היד, רק 294 דפים מתוך 487 שהיו בכתב היד המקורי נמצאים כיום במדינת ישראל.
על פי הגרסה הרשמית, כך הגיע כתב היד לארץ וכך נמסר לבן צבי.
לדבריו הכתר לא נמסר לנשיא בן-צבי מיד עם הגעתו לישראל, אלא קרוב לשלושה שבועות לאחר מכן.
פרידמן מעלה טענות קשות כלפי יד בן צבי על המחדל בשמירת כתר ארם צובא.
פרידמן גילה בארכיון של מכון יד בן צבי מסמכים המראים כי מצבו הפיזי של הכתר הידרדר עד מאוד בשנים שבהן הוא נשמר במכון.
במסמך משנת 1971 המצוטט בספר ששלחו חוקרים בעלי גישה לספר, הם כותבים כי "כתר ארם צובא סגור היום בארון משרדי רגיל נעול...
דרך אחזקה זו הביאה לכך שבמשך השנים שרידי כתב היד היקר הזה ניזוקו, וכבר היום יש מקומות בכתב היד שאינם קריאים, כדרך שהיו קריאים לפני כמה שנים".
פרידמן מסכם את מסעו בעקבות הכתר: "סיפורו (של כתב היד) הוא טרגדיה של חולשה אנושית.
הספר הוא תוצר למדנותם של דורות של חכמים בטבריה שניסו לכתוב מהדורה מושלמת של דבר האל.
הכרך שרד 1,000 שנות היסטוריה זרועת מהמורות ובימינו בגדו בו האנשים שהיו מופקדים על שמירתו.
הוא נפל קורבן לאותם יצרים שהוא נוצר כדי למתנם, ונטרף בידי היצורים שהוא עצמו נועד להושיע".
יובל אלבשן כתב על הספר במוסף הספרות של עיתון הארץ: "ספרו של העיתונאי מתי פרידמן על קורות כתר ארם צובא הוא כתב אישום חמור נגד התנועה הציונית ומוסדותיה שחמסו את אוצר העם היהודי ונתנו לו להירקב במחסנים".
החוקר דרור שׂטרשון יעקב חולק על טענותיו של פרידמן, לאור התכתבויות של הנשיא בן צבי בשנת 1953, כארבע שנים לפני שהכתר הגיע ארצה, ומהן עולה שכרבע מדפיו של הכתר אבדו כבר אז.
תעלת בריסטול היא מפרץ צר וארוך בממלכה המאוחדת הנוצר בשפך נהר הסוורן וזורם לכיוון מערב לאוקיינוס האטלנטי.
תעלת בריסטול קרויה כך על שם העיר בריסטול והיא משמשת בתור הגבול הדרומי של ויילס עם אנגליה, בנקודה הרחבה ביותר של התעלה היא מגיעה לכדי כ-50 קילומטרים רוחב.
מלבד העיר בריסטול, לחופי המפרץ ישנן ערים נוספות ביניהן; ניופורט, קארדיף, סוונסי ובארי בצד הוולשי, בנוסף לווסטון-סופר-מר ואילפרקום בצד האנגלי.
אזור התעלה מכיל מספר פארקים לאומיים ושמורות טבע (כגון הפארק הלאומי אקסמור), הוא נפוץ מאוד בקרב מטיילים משני צידיו משום הנופים והטבע באזור.
לאורך חופי התעלה ישנו טווח גאות ושפל יחסית גדול של כ-13 מטרים, מה שמותיר שטחים בוציים נרחבים בעיתות של שפל נמוך.
תעלומת רצח במנהטן הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה/מתח בבימויו של וודי אלן משנת 1993. תסריט הסרט נכתב על ידי אלן ומרשל בריקמן.
לארי ליפטון (וודי אלן) ואשתו קרול (דיאן קיטון) פוגשים בחדר המדרגות את שכניהם פול (ג'רי אדלר) וליליאן האוס (ליין כהן) המזמינים אותם לשתות קפה בדירתם.
ליליאן מספרת לקרול לגבי פעילותה הספורטיבית ופול מראה ללארי אוסף בולים.
פול וליליאן נראים מאושרים ובריאים יחסית לגילם.
למחרת בערב לארי וקרול חוזרים לדירתם ורואים קהל מתאסף בפתח דירתם של פול וליליאן.
הם מגלים שליליאן נפטרה כתוצאה מהתקף לב, דבר המפתיע אותם עקב מצבה הבריאותי הטוב במפגשם הקודם.
ליליאן מכוסה בסדין כך שהם לא רואים את הגופה.
לאחר כמה ימים קרול רואה ברחוב את פול המתנהג בעליזות על אף מות ליליאן.
קרול חושבת שהתנהגותו מוזרה והיא מכינה לו קינוח כדי להיפגש עמו.
כשקרול מכינה לפול את הקינוח במטבח היא מוצאת כד אפר שלכאורה של ליליאן על אף שפול אמר שהיא נקברה.
בלילה קרול שומעת את פול עוזב את דירתו והיא בטוחה שהוא רוצה להיפטר מהכד אולם לארי טוען שהיא מגזימה בתגובותיה.
למחרת קרול מתצפתת על דירתו של פול וכשהוא אינו נוכח היא מתגנבת לתוכה.
היא רואה שכד האפר נעלם וישנם שני כרטיסי נסיעה לצרפת של שם פול ואישה בשם הלן מוס.
קרול מתקשרת לטד (אלן אלדה), חבר קרוב שלה ושל לארי המתעניין בתעלומה, מדירתו של פול.
כשפול חוזר בהפתעה היא מתחבאת מתחת למיטה.
מאוחר יותר היא מגלה שהיא איבדה את משקפיה בדירה.
וודי אלן - לארי ליפטון
דיאן קיטון - קרול ליפטון
ג'רי אדלר - פול האוס
ליין כהן - ליליאן האוס
מאלני נוריס - הלן מוס
מארג' ריימונד - גברת דלטון
אנג'ליקה יוסטון - מריסה פוקס
הסרט יצא לאקרנים ב-18 באוגוסט 1993 ב-268 בתי קולנוע והכניס כשני מיליון דולר.
בסיכום הכנסותיו הוא גרף כ-11.3 מיליון דולר, פחות מהתקציב שעמד על 13 מיליון דולר.
בבריטניה הסרט הגיע למקום ראשון ברשימת הסרטים המכניסים ביותר עם 1,920,825 לירה שטרלינג ב-24 בינואר 1994.
נכון ל-2013 הסרט קיבל ציון של 91% מהאתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 23 ביקורות.
טקס פרסי הסזאר בשנת 1994 - הסרט הזר הטוב ביותר
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לסרטים ה-48 - שחקנית המשנה הטובה ביותר (אנג'ליקה יוסטון)
טקס פרסי גלובוס הזהב ה-51 - פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי (דיאן קיטון)
תעלות מרצפות היא שיטת ריצוף ביופולימרים מהדור השלישי ומשמשת בעיקר לריצוף DNA או RNA.
השיטה מבוססת על העברת הגדיל שאותו מעוניינים לרצף דרך חֲרִיר בקוטר של ננומטרים בודדים (תעלה יונית) בממברנה טבעית או מלאכותית, הנמצאת בתוך תמיסה פיזיולוגית.
שינויים חשמליים בתמיסות בין שני צדדי הממברנה או בחריר עצמו תלויים בסוג הבסיס שנמצא באותו רגע בחריר, ומדידת השינויים מאפשרת את זיהוי הבסיס.
באופן זה ניתן לרצף את הגדיל השלם.
הרעיון של ריצוף DNA בשיטת תעלות מרצפות הוצע בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בידי שתי קבוצות שעבדו באופן עצמאי: האחת בראשות Mark Akeson והשנייה בראשות Jens Gundlach.
עיקרון הריצוף בעזרת תעלות, מבוסס על כך ש-DNA חד-גדילי עובר דרך תעלה, והזרם היוני הנמדד, מעיד על סוג הנוקלאוטיד (אדנין (A), ציטוזין (C), גואנין (G) או תימין (T)) העובר בתעלה ברגע זה.
ריצוף בעזרת תעלות נעשה על ידי זיהוי האות החשמלי שנמדד מהתעלה בעזרת רישום אלקטרופזיולוגי של מתח הממברנה.
האות החשמלי הוא פונקציה של הזרם היוני, המעיד על סוג הנוקלאוטיד.
ישנם שלושה עקרונות חשובים לביצוע מדידות אלקטרופזיולוגיות באמצעות תעלה:
מעבר יונים דרך התעלה שמושפע ממעבר הבסיסים דרכה.
התעלה צריכה להיות מספיק גדולה בשביל להכיל גם את המולקולה הנמדדת וגם את היונים שעוברים בתוכה.
יש להתחשב גם בתכונות הידרו-דינמיות של היונים.
על הרישום להיות רגיש מספיק ובעל יחס אות–רעש סביר בשביל לדווח על ההבדל הקטן ביותר במולקולות ה-DNA שעוברות אנליזה, לדוגמה: היכולות להבחין בין מולקולות DNA בעלות מתילציה לבין כאלו החסרות אותה.
מעבר היונים בתוך התעלה מהיר יותר מהמעבר של המולקולה הנמדדת.
בכל 1μs (מיקרו-שנייה) של מעבר נוקלאוטיד ממולקולת ה-DNA בתוך התעלה מתקבל זרם של 20pA (פיקו-אמפר), שהוא שווה ערך למעבר של 124 יונים.
כאשר מופיע זרם בתוך הממברנה שמכילה את התעלה, מתרחשות באלקטרודות שתי תגובות אלקטרוכימיות הפיכות:
בממברנה, היונים משתתפים גם ביצירת האות החשמלי הנמדד מהתעלה וגם ביצירת סיגנל הרעש.
המדידה בתעלה מתקבלת בעקבות היונים שעוברים בתוך התעלה ומשלימים את המעגל האלקטרוכימי.
לכל אחד מהנוקלאוטידים ישנה תגובה אופיינית לו, כלומר נמדד זרם שונה מהתעלה.
כאשר נוקלאוטידים מסוג פורין עוברים בתוך התעלה מתקבל סיגנל עמוק יותר מאשר כשעוברים נוקלאוטידים מסוג פירמידנים בתוך התעלה.
הסוגים העיקריים של ריצוף בעזרת תעלות הם תעלות ביולוגיות (Biological nanopores) ותעלות במצב מוצק (Solid-state nanopores).
תעלות ביולוגיות (Biological nanopores) הן חלבונים היוצרים נקבוביות בממברנה שומנית, שדרכן יכולות לעבור מולקולות DNA.
לתעלות הביולוגיות מספר יתרונות כאשר משתמשים בהן לאנליזה של מולקולת DNA בודדת:
תאים יכולים לייצר מספר רב של תעלות, בדיוק אטומי העולה על ייצור תעלות בדרך התעשייתית.
הגודל וההרכב של התעלות יכול להשתנות על פי הצורך.
ניתן להתאים את המאפיינים הכימיים והפיזיים של התעלות לפי השימוש הנצרך.
אחד מהחלבונים הנפוצים בסוג זה של תעלות הוא (a-hemolysin pore (a-HL שקוטרו הפנימי הוא כ-2 ננומטר (2nm).
תעלה זו מורכבת משבע תת-יחידות מונומריות, שהופקה מ-Staphylococcus aureus.
ייחודה של התעלה מתבטא בכך שהיא נותרת פתוחה ב-pH נייטרלי ובמתח יוני גבוה.
תעלות במצב מוצק (Solid-state nanopores) עשויות לרוב מסיליקון, כאשר הסיליקון הנפוץ ביותר הוא סיליקון ניטריד.
התעלות מיוצרות בשיטות שונות, כגון פיסול בעזרת קרן יונים ואלומות אלקטרונים.
תעלות מסוג זה יוצרו לראשונה ב-2001, והפכו לאלטרנטיבה זולה ויעילה לתעלות הביולוגיות.
היכולת להתאים את הגודל והצורה של התעלה לפי הצורך, בדיוק רב.
לתעלות אלו עמידות רבה לאורך זמן.
היכולת לייצר אותן בצפיפות גבוהה, תוך התאמה מעולה של מאפיינים מכניים, כימיים ותרמיים לעומת תעלות ביולוגיות.
תעלות אלו מאפשרות שילוב עם טכנולוגיית קריאת בסיסים אופטית ואלקטרונית.
ריצוף בעזרת תעלות מרצפות מאפשר לרצף מקטעי DNA ארוכים.
יתרון זה יאפשר בעתיד לרצף מולקולת DNA גנומית בזמן קצר ובאופן יעיל תוך כדי קבלת מידע על שינויים שחלו ברצף הגנטי כמו מקטעים שהוספו, מקטעים שהוסרו וכו'.
למעשה, ריצוף בשיטה זו אינו מוגבל באורך ה-DNA.
לשיטה זאת יתרון נוסף: ניתן להשתמש בתעלה אחת לסוגים רבים של מולקולות DNA, כלומר השיטה אינה ספציפית אלא גנרית ולכן אינה דורשת הכנות מוקדמות, הגברה של המקטע וכדומה.
יתרונותיה העיקריים של השיטה הם מהירות הריצוף ועלותו הנמוכה, הואיל והשיטה אינה דורשת שימוש באנזימים, כגון DNA פולמראז או בנוקלאוטידים מסומנים פלואורסצנטית, אך חסרונה העיקרי הוא אחוז שגיאה גבוה.
נניח כי קיימת תעלת מרצפת אידיאלית שניתן להעביר בה מולקולת DNA.
התעלה לא יוצרת אינטראקציה חזקה עם ה-DNA היא רק רחבה מספיק בשביל להכיל את מולקולת ה-DNA ואת זרם היונים שעובר בתוכה במהלך ריצוף ה-DNA.
בנוסף, כל נוקליאוטיד מספק זרם יונים שונה במהלך מעבר בתוך התעלה.
השאלה שעולה מתוך הנחה זאת ונשאלה על ידי חוקרים בנושא זה על מנת לפתח את הנושא ולהפוך את החזון למציאות:
האם תעלה יונית מסוגלת באופן ישיר לרצף גדיל של מולקולות DNA?
על מנת שהחזון יהפוך למציאות יש להתמודד ולהמשיך לחקור את הקשיים שעלו בדרך.
מעבר מונחה מתח של פולינוקליאוטיד בתוך התעלה הוא מאוד פשוט, עדיין התנאים המיקרוסקופיים של המעבר של הגדיל בתוך התעלה לא נשלטים באופן מלא בגלל מגבלות פנימיות של תהליך ההעברה בתוך התעלה.
לדוגמה, תהליך הדיפוזיה הטבעית לתוך התעלה עדיין לא נחקר באופן משמעותי מספיק בשביל להגיע למסקנות לגבי תהליך זה.
בנוסף, תהליך המעבר של המולקולה הוא מהיר מאוד וכמעט בלתי ניתן למדידה.
הפחתת המתח של המעבר מגדיל את זמני המעבר הממוצעים, אך תהליך הדיפוזיה (שמגביר את הרעש של המערכת) הופך לאיטי יותר אך גם לתהליך פחות מבוקר ומסודר.
תוצאה זאת משאירה את החוקרים עם מידע בלתי מספק לקביעת רצף גדיל ה-DNA מסיבות שאינן בשליטתם.
בשביל לנסות ולפתור את בעיית המעבר ניסו להשתמש בדופלקס של DNA לא מזווג.
הקינטיקה של התהליך צריכה להיות יותר מבוקרת בעזרת בחירת מתח התעלה וגודל הדופלקס.
למרות זאת, DNA לא מזווג לא ייכנס לתוך התעלה בסיס אחר בסיס בשל המבנה של הדופלקס שהוא מבנה יציב יותר הבנוי מכמה נוקלאוטידים שלא מאפשרים מעבר בתעלה באופן של בסיס אחר בסיס.
המסקנה הנ"ל מצריכה את החוקרים להרחיב את החומצות האמינו הפנימיות וכתוצאה מכך זמן הריצוף מתארך.
משימה זאת יכולה להיות מאתגרת מאוד בעיקר מהסיבה שיש את הצורך להגדיל את הפוטנציאל של התעלה המרצפת לקרוא מקטעים ארוכים יותר ולאורך זמן ארוך יותר.
שיטת "צעד מוטורי תלוי אנזים" היא דרך נוספת לוויסות המעבר בתוך התעלה.
בשיטה זאת משתמשים באנזים DNA פולימראז כדי להניע את גדיל ה-DNA הבודד להיכנס לתוך התעלה בסיס אחד בכל פעם, כך שגדיל ה-DNA נמשך לתוך התעלה בעזרת כוחות חשמליים.
למעשה התהליך הוא סימולטני – בזמן שהאנזים DNA פולימראז מפלמר את גדיל ה-DNA מנוקלאוטידים שבתמיסה, הגדיל עצמו "משתחל" דרך התעלה המרצפת, ובכל פעם שהאנזים משלב נוקליאוטיד לשרשרת, נוקליאוטיד אחד נדחף לתוך התעלה.
ניתן לבקר את היעילות של האנזים בעזרת שינוי הריכוז של הנוקלאוטידים בתמיסה, שינוי המתח או בחירה של אנזים פולימראז שונה ויותר יעיל למדידה.
היתרון של "צעד מוטורי תלוי אנזים" יכול להוות התקדמות גדולה בתחום ולהוות פתרון יעיל לריצוף מולקולת DNA ארוכה במעט זמן ובכמה שפחות משאבים.
תעלומת ערך C היא התעלומה העוסקת במגוון הנרחב בגודל הגנום של יצורים אאוקריוטים.
לב התעלומה הוא הממצא שגודל הגנום לא נמצא במתאם סטטיסטי עם המורכבות של האורגניזם.
לדוגמה, ישנם פרוטיסטים חד-תאיים שהגנום שלהם גדול יותר מזה של האדם.
קיימת אחידות בכמות ה-DNA הגרעיני של כל התאים בכל הפרטים הנמנים עם אותו מין של בעל חיים, ובסדרת ניסויים הוכח כי הגנים שב-DNA הם אלו שקובעים בראש ובראשונה את תכונות הפרט.
המונח "ערך C" משקף את הקביעות (Constancy) הזאת בכמות ה-DNA.
לאחר מכן נמצא כי ערך C (גודל הגנום) משתנה במידה רבה בין יצורים ממינים שונים, וכי אין מתאם בינו לבין מספר הגנים המשוער של היצור (דבר המייצג את מורכבותו).
לדוגמה, במינים אחדים של סלמנדרות יש כמות DNA הגדולה פי 40 מזו של האדם.
כיוון שערכי C נחשבו לקבועים לאור העובדה ש-DNA הוא החומר שממנו מורכבים הגנים, ועדיין אין כל קשר למספרם, הדבר נחשב לתעלומה וכונה לראשונה "פרדוקס ערך C" בשנת 1971.
בשני מאמרים שפורסמו ב-1980 טענו חוקרי אבולוציה כי חלקים מסוימים בגנום הם למעשה סוג של "טפיל", המתרבה בגנום תוך שמירה על האינטרסים שלו על חשבון חלקים אחרים בגנום.
ההשפעה של החלקים הטפיליים יכולה להיות מועילה (הכפלת גן שהתוצר שלו נחוץ בכמויות גדולות), מזיקה (הפעלת אונקוגן לדוגמה) או נייטרלית.
בשתי האפשרויות הראשונות יש כיוונים מנוגדים בברירה הטבעית ברמת הרצף וברמת הפנוטיפ של הפרט, ורק באפשרות השלישית הברירה הטבעית תפעל אך ורק לטובת הרצף.
החוקרים התבססו על פרדוקס ערך C, כפי שהוא כונה באותה עת.
התגלית כי ישנם אזורים ב-DNA שאינם מקודדים לחלבונים פתרה את השאלה המרכזית של הפרדוקס: גודל הגנום לא משקף את מספר הגנים ביצורים איקריוטים, כיוון שרוב ה-DNA שלהם כלל לא מקודד לתוצר כלשהו ולפיכך לא משמש כגן.
לדוגמה, רק כ-2% מהגנום האנושי מקודדים לחלבונים, ושאר הגנום מורכב מ-DNA לא מקודד כגון טרנספוזונים ורצפים חוזרים ונשנים.
המונח תעלומת ערך C ייצג את העדכון במונח פרדוקס ערך C שהפך לבלתי מדויק לאור התגליות הנוגעות למבנה ה-DNA, וכיום הוא מתייחס למגוון בכמות ה-DNA הלא מקודד שנמצא בגנומים של איקריוטים שונים.
תעלומת ערך C, בניגוד למונח הישן "פרדוקס ערך C", מוגדרת כסדרת שאלות נפרדות אך בעלות חשיבות כל אחת, ובהן:
מהם סוגי ה-DNA הלא-מקודד שקיימים בגנום איקריוטים שונים, ובאיזה יחסים?
מה מקורו של הDNA הלא-מקודד, וכיצד הוא מתפשט מגנומים או נשמט מהם לאורך האבולוציה?
מה ההשפעות, או אפילו תפקידים, שיש ל-DNA הלא-מקודד על כרומוזומים, גרעין התא, תאים בכללותם ואורגניזמים?
מדוע ישנם אורגניזמים עם גנום חסכני (כגון חיידקים מסוימים), ולאחרים יש כמויות גדולות מאוד של DNA לא מקודד?
ישנן השערות רבות המספקות מענה לשאלות אלה.
אוהנו טוען כי הכפלת גנים מאפשרת שינויים בתפקודים של העותקים החדשים בלי לפגוע בתפקוד העותקים המקוריים, ובכך להגביר את המורכבות וטווח התגובה של האורגניזם.
ישנם שני סוגים של גנים מוכפלים: גנים פרלוגיים הם גנים הומולוגיים בלוקוסים שונים באותו פרט, שמקורם באירוע הכפלה בגנום עצמו, וגנים אורתולוגיים הם גנים הומולוגיים במינים שונים שמקורם באירוע ספציאציה.
לא כל ההכפלות כרוכות בהתגוונות של העותקים שנוצרו.
דוגמה לכך היא המתאם בין גודל הגנום לבין הגנים המקודדים ל-RNA.
הדמיון הגדול בין הגנים הללו לא ניתן להסבר באמצעות ברירה טבעית חלשה.
מנגנונים העשויים להסביר זאת הם שחלוף אקסונים וטרנספוזיציה מכפילה, משמרת או טרנספוזיציית RNA.
אפשרות נוספת היא תהליך של אבולוציה מתואמת, המתרחש ברצפים נשנים מאותה משפחת גנים, ובו ההומולוגיה בין רצפים פרלוגיים גדולה יותר מההומולוגיה בין רצפים אורתולוגיים.
היא גורמת להתפשטות עותק מסוים של גן בגנום ובאוכלוסייה.
מנגנונים אפשריים לתהליך זה הם תהליך טרנספוזיציה שבו הטרנספוזון מאבד את יכולתו לנדוד ממקום למקום בגנום, שחלוף לא-מושווה המשנה את כמות הגנים במשפחה כלשהי, והמרה גנית שבו מוחלף עותק של גן בעותק אחר.
תעלומת הרצח הכפול הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1961. הסרט הוא מותחן וסרט אימה עם סוף מפתיע.
הסרט זכה להצלחה רבה בישראל, כשהוצג בה בשנים 1962–1966.
הסרט, שהופק בשנת 1961 נחשב כמחווה (הוֹמָאז') לסרטו הנודע של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" משנת 1960. גם המשקל של שמות שני הסרטים הוא שם תואר מטיל אימה, האחד "Psycho", של הפרעה נפשית והשני "Homicidal", של רצחנות.
לקטעי האימה המשולבים בסרט יש הסברים רציונליים הנובעים מן העלילה ולא הסברים על-טבעיים.
הסרט הופק ובוים על ידי ויליאם קאסל, מפיק ובמאי של סרטי אימה שפעל בהוליווד בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה העשרים.
בין השאר הפיק את "תינוקה של רוזמרי" של רומן פולנסקי.
פעלול פרסומי שנקט בו המפיק היה הנפקת תעודת ביטוח חיים על סך 1,000 דולר לכל צופה בסרט בארצות הברית למקרה שימות מחרדה במהלך הסרט.
בחורה בלונדינית נאת מראה שוכרת חדר במלון.
כאשר איש השירות מגיע לחדרה עם המזוודות היא מציעה לו לשתף עמה פעולה ותמורת סכום כסף לקיים עמה טקס נישואין בביתו של שופט השלום המקומי, ומבטיחה כי מיד לאחר מכן תתגרש ממנו.
בביתו של השופט, תוך כדי מהלך הטקס היא שולפת סכין ודוקרת את השופט למוות ונמלטת מהמקום.
לאחר מכן לומדים הצופים לדעת כי שמה אמילי וכי היא חזרה זה עתה מאירופה יחד עם בן זוג, צעיר בשם וורן.
לוורן אחות בשם מרים, בעלת חנות פרחים.
וורן עובר להתגורר עם אמילי בבית המשפחה.
בבית מתגוררת גם הלגה, אישה זקנה משותקת על כיסא גלגלים, שהייתה האומנת של וורן ומרים בילדותם.
אמילי הרצחנית מתנכלת למרים, משחיתה את חנותה ובכוונתה לרצוח אותה ואת הלגה.
ברגע הקריטי, כשמרים עומדת להיכנס לבית החשוך בו אמילי עומדת לבצע את זממה, חלה הפסקה בעלילה.
לרוחב המסך מופיעה דמות שעון ובו מעגל תצוגה של ארבעים וחמש שניות והמחוג שבו מתקדם לקול תקתוק הדומה לפעימות לב ונשמע קולו של קריין:
"זוהי הפסקת חרדה (Fright Break)
זה קול פעימות לב נבעת ונחרד,
הפועם בקצב פעימות לבכם, או לאט יותר.
לפעום עוד עשרים וחמש שניות ומאפשר לכל אחד מכם
לעזוב את האולם, אם הוא נפחד מדי מלראות את סוף
בעוד עשר שניות ניכנס לתוך הבית.
בתום הארכה צופה הקהל במרים הנכנסת לבית כשלנגדה מופיעה דמותה של הלגה היורדת בכיסא הגלגלים שלה, הנע על גבי מסילה, מן הקומה העליונה לעבר קומת הקרקע.
תוך כדי הירידה במורד המדרגות צונח לפתע ראשה של הלגה ונופל לרצפה.
מסתבר כי אמילי ביצעה את זממה וכרתה את ראשה של הלגה.
מרים עומדת בפני סכנת רצח מיידי, ניצלת בשנייה האחרונה ואמילי מוצאת את מותה.
פתרון התעלומה דומה לזה שבסרט "פסיכו".
וורן ואמילי הם אדם אחד, אישה אשר לובשת מפעם לפעם את דמותו של וורן הגבר.
היא למעשה אחותה של מרים שאביהן שקיווה לפני לידתה כי ייוולד לו בן, ציווה להוריש את הונו למי שייולד ובתנאי כי יהיה זה רק בן.
בילדותה גידלה אותה אמה כבן מבלי לגלות לאב כי זו בת.
היא הגיעה עתה, בדמותו של וורן, כדי לקבל את ירושת האב שנפטר, אך לא רק כיורשת של מחצית הרכוש אלא של העיזבון בשלמותו, לאחר שחיסלה את אחותה מרים.
שופט השלום, שהיה בזמנו פקיד המחוז וקיבל שוחד כדי לרשום את אמילי כבן, והלגה האומנת שידעה את הסוד, הם העדים שאמילי חיסלה בדרכה לקבל את הירושה.
הסרט הגיע לישראל בספטמבר 1962. מפיציו, שלא היו מודעים להקבלה שבין שם הסרט לבין שמו של הסרט "פסיכו", בחרו לקרוא לו בשם שגרתי של ספר בלשי "תעלומת הרצח הכפול".
בשם זה נקראו גם תרגומם לעברית של אחד מספריה של אגאתה כריסטי ואחד מספריו של ארל סטנלי גרדנר.
הסרט זכה להצלחה והקרנתו בבתי הקולנוע ברחבי הארץ נמשכה עד אפריל 1966.
את ביקורתו על הסרט בעיתון "מעריב" ב-20 בספטמבר 1962 סיים עזריה רפפורט, לאחר שניתח את הסרט מבחינת איכותו הקולנועית, בתיאור תגובת הקהל:
"תעלומה גדולה לא פחות מזהותו של הרוצח היא התנהגותו של הקהל.
כילדים פחדנים ביער אפל, הם שורקים, צועקים, משמיעים קולות, כדי לעודד את עצמם בכל רגע שהמתח גובר – ועוזרים להרוס אותו בדרך זו.
אך כשמציע הבמאי לצופים החוששים מפני אימי הסיום לצאת תוך ארבעים וחמש שניות – לא יוצא אף צופה אחד מן האולם.
רק מספר צופות עצמו עיניהן והניחו ראשיהן על כתפי בני-זוגן...".
צוות השחקנים של הסרט לא הורכב מכוכבי קולנוע, אלא משחקנים לא מפורסמים, רובם שחקני סוגת ה"בי מובי" , מונח המתייחס לסרטי קולנוע דלי תקציב שצולמו במהירות רבה, עם שחקנים מהדרג השני.
הדמות המרכזית של אמילי הרוצח/רוצחת גולמה על ידי שחקנית בשם ג'ין ארלס (Jean Arless) שאינה נזכרת כשחקנית בשום סרט נוסף.
הייתה זו למעשה שחקנית בשם ג'ואן מרשל, שהופיעה בין השנים 1958 ל-1975 בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה, בין היתר ב"אזור הדמדומים" ו"מסע בין כוכבים".
רק בסרט זה הופיעה בשם אחר.
תעלת גאסטינו היא מצר ים באורך של כ-30 ק"מ באלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle), ארצות הברית, המפריד בין יבשת פאנהנדל לבין האי דאגלס (Douglas Island) שבארכיפלג אלכסנדר.
ג'ונו, עיר הבירה של אלסקה, שוכנת לחופי התעלה, משני צדיה: בצד היבשת נמצא אזור "דאונטאון ג'ונו" (Downtown Juneau), ואילו בצד האי דאגלס – אזור "וסט ג'ונו" (West Juneau) ודרום-מזרחית לו העיר דאגלס לשעבר, שמוזגה לתוך ג'ונו בשנת 1970. גשר דאגלס מחבר בין הדאונטאון לווסט ג'ונו.
התעלה מקשרת בין מפרץ פריץ קוב (Fritz Cove) שלחופו הצפון-מערבי של האי דאגלס לבין מעבר סטיבנס.
מפליגות בה מדרום-מזרח ועד לגשר דאגלס, מרחק של כ-16 ק"מ, אוניות גדולות (אוניות תענוגות בעונת ההפלגות).
ואילו בין הגשר לנמל התעופה הבינלאומי ג'ונו או מרחק של כ-13 ק"מ – כלי שיט קטנים יותר ורק בעתות גאות גבוהה, וזאת בשל רדידות מימיה.
היא קרויה ככל הנראה על שמו של ג'ון גאסטינו (1820–1885), מהנדס אזרחי אנגלי.
תעלומת ספרטיקל היא תוכנית טלוויזיה בריטית בסגנון מדע בדיוני, שהופקה עבור CBBC.
התוכנית עוקבת אחרי עשרה ילדים בריטים, שמנסים להחזיר את המבוגרים, שנעלמו בעקבות ניסוי, בשם פרויקט ספרטיקל, שהשתבש.
הסדרה, שהופקה בתקציב של שלושה מיליון אירו, צולמה בבריסטול, כאשר הפרק האחרון בעונה הראשונה צולם במאיץ חלקיקים.
העונה השנייה הייתה מאוד פופולרית, עם יותר משני מיליון צפיות ב- BBC iPlayer.
העונה השלישית גם כן גרפה צפיות רבות, ובאופן כללי הביקורות על הסדרה היו טובות מאוד, עם ציון של 7.0 ב-IMDb.
העונה השנייה של תעלומת ספרטיקל צולמה ב-2012 ביורקשייר, ושודרה בשנת 2013. העונה השלישית צולמה בשנת 2014 ועלתה לשידור בשנת 2015. זכויות ה-VOD לסדרה נרכשו על ידי אמזון בריטניה, ובארצות הברית העונה הראשונה זמינה בנטפליקס.
בישראל שודרה העונה הראשונה בערוץ הילדים.
בעקבות ניסוי בשם "פרויקט ספרטיקל" נעלמו מאירופה של זמננו כל המבוגרים שגילם מעל 15 שנים בשעה 11:11 בדיוק.
הסדרה עוסקת בסיפורם של עשרה ילדים שיוצאים למסע במטרה להחזירם.
בתחילה, העולם נראה לילדים כמו מגרש משחקים ענקי, וכאשר המבוגרים, ועמם החוקים, נעלמים, הם עושים כל העולה על דעתם.
אך כאשר המשאבים מתחילים להיגמר, כמה ילדים מבינים שהם צריכים לנסות להחזיר את המבוגרים, על ידי נסיעה לפרויקט ספרטיקל.
הם נעזרים ברמזים שהשאירה להם דורה "יום הדין" (אנט בדלנד), אחת מהמדענים הראשיים של הפרויקט.
לאורך הדרך הם נתקלים בהרפתקאות רבות, שמלמדות אותם מיומנויות חשובות.
בהתחלה מתחילות כנופיות לאכלס את הרחובות, וסאדיק, נער כבן 15, מגיע, עם חבורת ילדים שקיבץ סביבו, למלון, ויחד הם משיגים שליטה עליו והופכים אותו לביתם.
קאט, בתו של מדען חשוב בפרויקט ספרטיקל, התחייבה להשגיח על ליאם, שכנה.
השניים מנסים להיכנס למלון, אך בהתחלה רק ליאם נכנס, אבל גם בהמשך גם קאט.
ילדה אחרת היא ריס, שטוענת שקרו לה מקרים מוזרים, ובהתחלה לא מאמינים לה, אבל בהמשך, לאחר שהיא מצילה את חייהם של ילדים מהחבורה, כולם מאמינים לה.
קאט וריס מבינות במהרה שפרויקט ספרטיקל קשור להיעלמותם של המבוגרים, והחבורה מחליטה להתפצל.
טיה, ג'פרי (בעל שיתוק מוחין ואחיו של ג'ורדן), ליאם (שעליו לקחה קאט חסות) ופרנקי, אחותו הקטנה של סאדיק, נשארים בבית המלון.
כל השאר, שהם סאדיק, המנהיג, קאט, הולי, אמי, ג'ורדן וריס, יוצאים לחפש אחר פרויקט ספרטיקל.
אליהם מצטרפים גם קאלום, נער צעיר שבהתחלה נראה כאויב, אך בהמשך עוזר להם, ומונא, ילדה עם כוחות מיוחדים שכלואה בין שני העולמות.
השחקנים ב"תעלומת ספרטיקל" הם מקבוצות אתניות שונות.
מייגן ג'ונס משחקת כטיה; אוליבר בל כליאם; וסלי נלסון כג'פרי; וכרים זרואל כסאדיק.
בשל גילם של השחקנים הפערים בין העונות נראו בבירור.
תעלומת תכשיטי הזמרת הוא הספר ה-21 בסדרת הקומיקס הרפתקאותיו של טינטין מאת הרז'ה.
רצועות הקומיקס של הספר הוצגו לראשונה בשנת 1963 בצבע.
הספר תורגם לעברית בשנת 2010 על ידי אורי פינק והוצאת הספרים מ.
הספר נפתח בסצנה בה טינטין, האדוק ושלגי המטיילים מחוץ לאחוזה פוגשים קבוצת צוענים שחונה במזבלה.
האדוק מציע להם לחנות באחוזתו, מרלינספייק, והם מקבלים את ההזמנה.
זמרת האופרה ביאנקה קסטאפיורה מזמינה את עצמה להתארח באחוזת מרלינספייק.
הקפטן, שלא מעוניין בחברתה, מתכנן לטוס לאיטליה וכך להתחמק מהביקור, אך הוא נופל במדרגות ונוקע את רגלו.
קסטאפיורה מגיעה עם העוזרת האישית שלה, אירמה, ועם המלווה שלה, איגור ואגנר.
היא נותנת לקפטן במתנה תוכי בשם יאגו.
כתוצאה מאי-הבנה, מתפרסמת בעיתונות ידיעה שהאדוק וקסטאפיורה עומדים להתחתן.
למחרת מגיעים לאחוזה אנשי הטלוויזיה כדי לראיין את קסטאפיורה.
לפתע כבו האורות, וטינטין רואה את אחד הצלמים נמלט מהבניין לכיוון מכונית שחנתה בסמוך.
כשחזרו האורות, נסטור מספר שהנתיכים הותכו ולכן הפסיק זרם החשמל.
אבל מתברר שהתכשיטים של קסטאפיורה, נעלמו מבלי להשאיר עקבות.
האדוק מטלפן למשטרה, המודיעה לו כי זוג הבלשים תומסון ותומפסון יצאו לכיוון מרלינספייק.
כשהבלשים מגיעים הם חוקרים את קסטאפיורה, וזו נזכרת לפתע שירדה לריאיון עם התכשיטים, מחפשת ומוצאת את התכשיטים שלה.
למחרת בבוקר מתברר שהצלם שברח היה צלם פפראצי, שביקש לצלם את קסטאפיורה בניגוד לרצונה.
עוברים הימים, ובאחד הבקרים שומעים האדוק וטינטין את קסטאפיורה צועקת שהאזמרגד, התכשיט היקר ביותר שלה, נגנב.
הבלשים תומסון ותומפסון מגיעים וחוקרים את כל מי ששהה בבית, ושומעים שיש מחנה צוענים בסביבה.
הם חושדים אוטומטית בצוענים כגנבים, וטינטין מוכיח אותם על כך שהם חושדים בצוענים רק משום היותם צוענים ולא על פי ראיות נסיבתיות.
לאחר זמן קסטאפיורה עוזבת את מרלינספייק, ובאותו היום מוריד הרופא את הגבס מעל רגלו של האדוק.
בעיתון מתפרסמת כתבה על הופעתה של קסטאפיורה באופרה בשם "La gazza ladra" (לה גאצה לאדרה, העורבני הגנב).
טינטין מבין שעורבני גנב את האיזמרגד.
הוא מחפש ביער קן של עורבני ומוצא בתוכו את האיזמרגד.
העלילה מסתיימת בכך שהתומפסונים הולכים למסור לקסטאפיורה את האזמרגד, וטינטין אומר שמה שהכי חשוב לו זה שטיהרו את שמם של הצוענים.
לאחר שסיים לצייר את טינטין בטיבט, ספר שעסק במסע ארוך והרפתקני, החליט הרז'ה ליצור קומיקס שעלילתו תתרחש במלואה באחוזת מרלינספייק.
זהו הספר היחיד מלבד תעלומת ה"חד-קרן" שעלילתו התרחשה רק בבלגיה.
בעמוד 43 מוצג טינטין קורא את הספר אי המטמון מאת רוברט לואיס סטיבנסון, שהיה אחד הספרים האהובים על הרז'ה.
הרז'ה הציג את הצוענים שבספר עוסקים בגילוי עתידות ובקליעת סלים לאחר שקרא על כך במילון האנגלי של אוקספורד.
כמחווה לאוגוסט פיקאר, ששימש כמודל לדמותו של פרופסור קלקולוס, הזכיר הרז'ה שקלקולוס התפרסם בכך שטס בכדור פורח.
בספר מוזכר "המהראג'ה של גופאל" - דמות שלא מופיעה בספרי טינטין, אלא בסדרה אחרת של הרז'ה, The Adventures of Jo, Zette, and Jocko.
הזכרת שמו של המהראג'ה בספר מהווה קרוסאובר בין הסדרות.
רעיון הנישואים המדומים בין קפטן האדוק לסניורה קסטאפיורה התבסס על הצעה של קורא, שהציע שהשניים יתחתנו.
תעלת דנובה–הים השחור (ברומנית: Canalul Dunăre-Marea Neagră), המכונה ברומניה גם בשם "Magistrala Albastră" ("הדרך המהירה הכחולה"), היא תעלה חפורה המתפצלת לשתי זרועות, ממערב למזרח, באורך 95.6 קילומטרים, 64.2 קילומטרים בזרוע הראשית ועוד 31.2 קילומטרים בזרוע המתפצלת מהזרוע הראשית.
ב-1976, ביוזמת ניקולאה צ'אושסקו, חודשו העבודות לפי תוכנית חדשה, והסתיימו בתעלה הראשית ב-26 במאי 1984. העבודות לחפירת הזרוע הנוספת בוצעו בין 1984 לבין 1987. ההשקעה בעבודות הייתה כשני מיליארד דולר, ועל פי ההערכות, החזרתה הייתה צפויה תוך 50 שנה.
ההכנסות השנתיות מן השימוש בתעלה מניבות כשלושה מיליון אירו, ולפי נתון זה, החזרת ההשקעה תושלם לאחר 600 שנה.
תעלת דנובה–הים השחור היא הפרויקט הגדול ביותר שבוצע אי פעם ברומניה.
התעלה חוצה את רמת דרום דוברוג'ה ממערב למזרח, בחלקה הגדול באזור שכונה בעבר "עמק קאראסו".
התעלה מתפצלת לשתי זרועות, שתיהן ראויות לשיט – האחת מצ'רנוודה עד אג'יג'אה, והשנייה מפוארטה אלבה עד מידיה ונבודאר.
אורך התעלה הראשית הוא 64.2 קילומטרים, רוחב הבסיס נע בין 70 (70 מטרים מאפשרים תנועה דו כיוונית של ספינות בעלות קיבולת של 40,000 טונות) לבין 120 מטרים והעומק 7 מטרים, אך השוקע המרבי המותר הוא 5.5 מטר.
את התעלה משרתות ארבע ערי נמל, צ'רנוודה, מדג'ידיה, מורפטלר ואג'יג'אה.
את התעלה חוצים שבעה גשרים, שלושה לכלי רכב, שלושה למסילות ברזל ואחד מעורב.
בתעלה יכולים לעבור כלי שיט עם קיבולת של עד חמשת אלפים טון ושיירות עם קיבולת של עד 18,000 טון.
התעלה הראשית מתפצלת באזור פוארטה אלבה, שם מתחילה התעלה הצפונית המובילה למידיה-נבודאר.
אורך התעלה הצפונית הוא 31.2 קילומטרים, רוחבה נע בין 50 ל-66 מטר והעומק 5.5 מטר.
במרחק שלושה קילומטר מהפיצול הראשי, התעלה הצפונית מתפצלת שוב עם שלוחה של 5.5 קילומטרים המחברת אותה לנמל לומיניצה ולאובידיו.
התעלה מאפשרת תנועה של 75,000,000 טונות סחורות, ומחברת את קונסטנצה עם מערב אירופה באמצעות תעלת מיין-דנובה ובאמצעות תעלת אודר-אלבה.
בקצות התעלה ישנם תאי שיט המאפשרים מעבר כלי שיט בין מקווי מים בעלי מפלס מים שונה.
תא השיט בצ'רנוודה (Ecluza Cernavodă) נמצא קרוב לחיבור תעלת דנובה–הים השחור עם נהר הדנובה, ומשמש לכניסת כלי שיט מהדנובה לתעלה.
המעוניינים להשתמש בו צריכים להודיע על כך מראש לפחות 24 שעות לפני הגעתם.
תא השיט אג'יג'אה (Ecluza Agigea) נמצא בפתח התעלה הראשית, בקרבת נמל קונסטנצה דרום.
פרק הזמן הדרוש למעבר בתא השיט הוא 60 דקות.
תא השיט נבודאר (Ecluza Năvodari) שוכן בפתח הימי של הזרוע הצפונית של התעלה, בקרבת נמל מידיה, מקום בו שוכן בית הזיקוק הגדול ביותר במזרח אירופה.
תא השיט אובידיו (Ecluza Ovidiu) שוכן בזרוע הצפונית של התעלה, במרחק 11.5 קילומטרים מנמל מידיה.
המעבר בתא שיט זה מצריך 30 דקות.
כשנושבות רוחות חזקות או שמתחוללת סערה חזקה, אסור המעבר בתא השיט וכלי השיט ממתינים בנמלים הסמוכים.
שלושים שנה לאחר התקנת תאי השיט הוחלט לחדשם, ולשם כך הובאו מנגנונים חדשים מגרמניה, בעלות של 230,000,000 אירו.
התעלה נמצאת כולה בשטחה הריבוני של רומניה, ובהתאם לכך כפופה לחוקיה בכל התחומים, כולל כללי השיט, פיקוח הנהר, פיקוח סניטרי ומכס, שימוש במתקני הנמלים, ומניעת זיהום.
עבור המעבר בתעלה והשימוש במתקנים השונים נגבות עמלות, שניתן לשלמן גם במטבע זר.
פרוזדור קאראסו הוא תת-יחידה של רמת דרום דוברוג'ה וכולל את שתי הגדות של עמק קאראסו.
הגבול הדרומי, לכיוון הרמות אולטיניי וקובאדין-נגרו וודה, עובר דרך תל קוכירלני (119.5 מטר), תל צ'יוארה (130.5 מטר), גבעת ניקה פופה (127.4 מטר), תל טיאטה (114.9 מטר) ותל אויריאיי (76.6 מטר).
ממערב הגבול הוא עמק הדנובה וממזרח חוף הים השחור.
בגלל הגובה הנמוך יחסית יש לאזור אקלים של מישור.
היעדרותם של מכשולים טופוגרפיים משמעותיים מאפשר משטר רוחות המפזרים את שלגי החורף בצורה אקראית ולא אחידה.
הטמפרטורות משתנות בקיצוניות יחסית בין חורף לקיץ, בין יום ובין לילה, כשטמפרטורת האוויר מגיעה בקיץ עד 46 מעלות צלזיוס.
הקרקע מתחממת יותר וגם מתקררת מהר יותר.
תופעות אקלימיות חורפיות (קרח, שלג) יכולות להופיע מוקדם למדי, בחודש ספטמבר ולהישאר עד מאוחר, עד מאי.
היובש והבצורת נוכחים כל השנה, בעיקר בעונות המעבר, אך גם בקיץ ולעיתים אפילו בחורף.
כמות המשקעים השנתית היא 400 עד 450 מילימטרים.
לאורך התעלה יש לחות גבוהה בגלל האידוי, תשתית לערפל, במיוחד בחורף.
נכון לסתיו 2015 תעלת דנובה–הים השחור מנוהלת ומופעלת על ידי "החברה הלאומית לניהול תעלות שיט" (Compania Naţională Administraţia Canalelor Navigabile), שבתורה מפוקחת על ידי משרד התחבורה הרומני.
החברה מעסיקה 430 עובדים ותפעולה רווחי.
עד שנת 1990 השיט בתעלה היה רק שיט רומני ולאחר המהפכה הרומנית (1989) נפתחה התעלה לשיט בינלאומי.
ניצול נמלי התעלה, מורפטלר, מדג'ידיה, אובידיו ולומיניצה הוא חלקי מאוד, נכון ל-2012 מנוצלים רק 10% מקיבולתם, חלקית בגלל מחסור בתשתיות.
במחצית הראשונה של שנת 2015 עסקי החברה מהשיט בתעלה הגיעו לסכום של 31,000,000 לאי, בשליש יותר מהתקופה המקבילה בשנה הקודמת.
במהלך 8 החודשים הראשונים של 2015 עברו דרך התעלה 16,100 כלי שיט (14% יותר מבשנה קודמת), שהובילו 9.79 מיליוני טונות סחורה (13% יותר מבשנה שעברה).