tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף להתנגדות לטיפולים ביולוגיים ותרופתיים, חלק מהמחזיקים בגישה האנטי-פסיכיאטרית מגלים הסתייגות לצורות שונות של פסיכותרפיה וטיפולים שיקומיים בתחום בריאות הנפש ורואים בהם 'מנציחי סטיגמות' וגורמים משמעותיים בהדרה ובנידוי החברתי מהם סובלים רבים מאלה שאובחנו כ"חולי נפש".
האנטי פדרליסטים היו אנשי-ציבור אמריקאים ב"תקופת המהפכה" שהתנגדו להצעת הפדרליסטים (שבראשם עמדו ג'ורג' וושינגטון, ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי) לכונן חוקה פדרלית בארצות הברית.
בוועידת פילדלפיה, שהתכנסה ב-1787, היו שישה עשר מבין חמישים וחמישה הצירים אנטי-פדרליסטים, והם סירבו לחתום על החוקה המוצעת.
אחר כך, כאשר התכנסו במדינות השונות ועידות אשרור לחוקה, ניסו האנטי-פדרליסטים במלוא כוחם לשכנע את צירי הוועידות להתנגד.
היו להם הצלחות זמניות; בצפון קרוליינה וברוד איילנד נדחתה הצעת החוקה.
אולם בסופו של דבר, לאחר שאחת עשרה מדינות אשררו את החוקה - שתיים יותר ממספר המדינות שנדרשו כדי להפוך אותה לבת-תוקף, נכנעו גם רוד-איילנד וצפון-קרוליינה תחת הלחץ.
בין הבולטים שבאנטי-פדרליסטים: פטריק הנרי, ג'ורג' קלינטון, סמואל אדמס וסמואל צ'ייס.
בסופו של דבר העבירו ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון את "מגילת הזכויות" (The Bill of Rights), שהפריכה רבים מחששותיהם של האנטי-פדרליסטים.
אנטי-ציונות הוא מונח מורכב ורב-פנים, שמשמעותו התנגדות לתנועה הציונית.
אנטי-ציונות הייתה חלק מהמערך הרעיוני של תנועות חברתיות ופוליטיות רבות, לדוגמה בברית המועצות ובמדינות ערב.
כיום נעשה שימוש במונח זה גם בשיח הפנים-ישראלי.
לאחר הקמת מדינת ישראל נעשה שימוש במונח גם כהתנגדות לקיומה, ולחלופין כהתנגדות להיותה מדינה יהודית.
אנטי-ציונות, ממקורות שונים ומסוגים שונים, התקיימה כתפיסה מודעת לעצמה החל מראשיתה של התנועה הציונית בשלהי המאה ה-19.
התנגדות לציונות כתנועה פוליטית ולקיומה של מדינת ישראל כישות כיישום של הרעיון הציוני, נרשמה בקרב זרמים פוליטיים ואידאולוגיים שונים בעם היהודי, אך כשלעצמה אינה מהווה תנועה או זרם פוליטי מוגדר.
תנועות פוליטיות יהודיות דוגמת הבונד, היהדות הרפורמית, אגודת ישראל ואף מקצת זרמי הציונות, הציגו פתרונות חלופיים לאלו שהוצעו על ידי הציונות לבעיית היהודים (בדרך כלל – בעיית היהודים באירופה).
אלו נתפסו ותוארו כ'אנטי-ציונות', בעיקר על ידי ציונים בני זמנם ולעיתים נדירות גם על ידי עצמם (בולטת בעניין זה היא עמדתו של רבי יואל טייטלבוים, שראה בציונות "מעשה שטן" וחטא שהוביל לשואה).
תנועות אלו דעכו לאחר מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל.
מרבית הזרמים היהודים התנגדו לציונות בראשיתה, החל באורתודוקסיה וכלה ביהודים החילונים.
חלק מהזרמים שינו את יחסם ביחס לציונות עד לשנות השלושים של המאה העשרים באופן מלא או חלקי, כמו היהדות הרפורמית שתומכת כיום בציונות.
בין הבולטים במתנגדי הציונות בעולם היהודי כיום ניתן לציין את העדה החרדית, שאינה מכירה בסמכותה של המדינה הציונית הריבונית, קבוצת נטורי קרתא, וכן אינטלקטואלים יהודים שונים מהמערב כמו נועם חומסקי.
אנטי ציונות התקיימה בתקופות מסוימות, גם במסגרת אימפריה העות'מאנית.
ברית המועצות אף שזו תמכה בהקמת מדינת ישראל בשנת 1948, היא רדפה ציונים החל מזמן הקמתה, ופעילים ציונים היו עלולים להעצר ולהאסר.
כך פעילי השומר הצעיר שיסדו בהמשך את קיבוץ אפיקים נעצרו ונכלאו בשנות ה-20. פעילים ציונים רבים נאסרו או הוגלו לסיביר וכונו אסיר ציון.
הנודעים בהם כוללים את אנטולי שרנסקי, אידה נודל, אדוארד קוזנצוב, יצחק שקולניק (אשכול), דב שפרלינג, סילווה זלמנסון, יוסיף (יוסף) מנדלביץ', יולי אדלשטיין, יוסף שניידר, איגור בוריסוב, מרק נשפיץ ושמעון שפירא.
אחרוני אסירי ציון בברית המועצות שוחררו בשנת 1986 עם הכרזתו של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב על מדיניות הגלאסנוסט.
אנטי ציונות הייתה קיימת גם בתנועה הנאצית.
אדולף היטלר כתב בספרו "מיין קאמפף":
"(היהודי) מודה בהלכי המחשבה הלאומניים והפוליטיים שלו ללא רתיעה.
חלק מגזעו מודה בגלוי בהיותו עם זר, אך גם בכך טמון שקר, כי בעוד הציונות מנסה לאחז את עיני העולם באומרה, שהרהורי התשובה הלאומיים של היהודים ימצאו סיפוקם ביצירת מדינה פלשתינאית – מערימים היהודים פעם נוספת על ה"גויים" המטומטמים.
הם אינם מתכוונים כלל לבנות מדינה יהודית בפלשתינה כדי להתיישב בה, אלא כל שאיפתם היא לקיים מרכז ארגוני למעשי ההונאה שלהם בממדים בין-לאומיים; מרכז ריבוני מוגן בפני התערבותן של מדינות אחרות, כלומר, מקלט לנבלים ובית־ספר גבוה לטיפוח נוכלים".
בראשית המאה ה-21, ניתן למצוא התנגדות שיטתית לציונות פוליטית ואינטלקטואלית בעיקר בעולם הערבי והמוסלמי.
אנטי ציונות או התנגדות לציונות משמשת בפוליטיקה ובשיח הפנים-ישראלי גם לאפיון וביקורת המחזיקים בתפיסות עולם החלוקות על התפיסה הציונית כתפיסה לאומית-יהודית או מתנגדים לקיומה של מדינת ישראל באופייה הנוכחי.
כמו כן, היא משמשת בשיח הכללי העולמי לאפיון אישים, ארגונים ומדינות, המתנגדים לקיומה או לזכות קיומה של מדינת ישראל, שמכונה לעיתים "הישות הציונית" או "האויב הציוני" בידי אותם גורמים.
ההתנגדות לציונות הייתה מראשיתה גם התנגדות פנימית בקרב היהודים עצמם, וגם התנגדות חיצונית של קבוצות אחרות שהתנגדו למטרותיה.
קבוצות אלו ומניעיהם היו שונות זו מזו.
זו הייתה תנועה סוציאליסטית יהודית שזכתה להשפעה רבה בעיקר בקרב יהודי פולין.
הביעה התנגדות לרעיון עזיבת המדינות בהם יושבים היהודים ולוויתור על תרבות היידיש.
תמכה באוטונומיה ליהודים בארצות מושבם, בחיזוק זהות יהודית חילונית ובקידום שוויון חברתי.
|השתלבות במדינות המערב|דחיית הרעיון של לאומיות יהודית, תפיסת היהדות כדת ולא כלאום.
תמיכה בהשתלבות יהודים כפרטים בתוך מדינות המערב הליברליות.
כך למשל כתב נתנאל רוטשילד בשנת 1903 במכתב להרצל: "אומר לך בכנות מוחלטת: אני אראה בחלחלה את ייסודה של קולוניה יהודית במלוא מובן המילה.
קולוניה שכזאת תהיה גטו, עם כל הדעות הקדומות של גטו.
מדינה יהודית קטנה, קטנונית, אדוקה ואי־ליברלית, אשר תדחה מתוכה את הנוכרי ואת הנוצרי".
חלק מהדוגלים בעמדה זו חששו כי הציונות עלולה לערער את מעמדם של היהודים במדינות בהם הם נהנים משוויון זכויות.
בתחילה מרבית החרדים התנגדו לציונות.
הם לא אהבו את אופייה החילוני של זרמים מרכזיים בתוכה, הם חששו מפני תגובת הגויים ללאום יהודי, לשיטתם יש איסור (דתי) על דחיקת הקץ (ניסיון להביא את הגאולה באמצעות פעולה אנושית) בשל ג' השבועות המופיעות בשיר השירים (על פי פרשנות של אחד ממדרשי חז"ל).
עם זאת קבוצות של חרדים לא הביעו התנגדות להקמת מדינה יהודית כשעמדו בפני הוועדה האנגלו-אמריקאית בשנת 1946. חלק מהחרדים הנקראים העדה החרדית שמרו מאז ועד היום על התנגדות ברורה לציונות.
|כנעניוּת|קבוצה של יהודים חילונים בארץ ישראל (לפני קום המדינה ואחריה) שקראו להעדפת הקשר בין יהודים ללא-יהודים בארץ ישראל על פני הקשר בין היהודים בארץ לקהילות יהודיות ברחבי העולם.
היו בשיא כוחם בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים.
יונתן רטוש היה ממנהיגי הקבוצה.
לעיתים קרובות העדיפו את הכינוי "עברים" על פני "יהודים".
|}ביקורת פנימית וחיצונית (גם וגם):פוסט-ציונותשני זרמים עיקריים: (1) טענה כי הציונות הייתה נכונה לשעתה, אך אינה רלוונטית עוד, כיוון שמטרותיה העיקריות הושגו, ולפיכך יש להתרכז ביצירת חברה אזרחית ישראלית, שתהיה חברה שוויונית, צודקת ושוחרת שלום.
במיוחד יש לדאוג לשילובם של לא-יהודים החיים בישראל בחברה הישראלית.
(2) טענה כי הציונות היא תנועה קולוניאליסטית שגרמה עוול לפלסטינים וליהודים מזרחים, ולפיכך יש לזנוח את עקרונותיה, ולבסס את מדינת ישראל כמדינת כל-אזרחיה ועל עקרונות הומניסטיים.
חלק מהשמאל הפוסט ציוני תומך ברעיון שתי מדינות לאומיות (ישראל ופלסטין), וחלקו תומך בהקמת מדינה אחת דו-לאומית.שמאל קומוניסטי, אנרכיסטי ואנרכו-קומוניסטימתנגדים לרעיון הלאומיות בכלל ולציונות בפרט כתנועה לאומית.
רואה בציונות חלק מהמדיניות הקולוניאליסטית של מדינות אירופה במאות שעברו.
כיום עמדה זו שנויה במחלוקת בין חלקים שונים של התנועה הלאומית.
אלו המסכימים לפתרון שתי מדינות, פלסטין וישראל, רוצים כי מדינת ישראל תקיים שוויון מוחלט לאזרחיה הערבים.התנועה הלאומית הערביתתפיסה שעל-פיה שטח ישראל הוא חלק מהטריטוריה הלאומית הערבית, התנגדות לישראל על רקע היותה נטע זר במזרח התיכון.
רואים בה נציגה של האימפריאליזם המערבי.
תומכים בזכויותיה של התנועה הלאומית הפלסטינית.אסלאם פונדמנטליסטימאמינים כי ארץ ישראל (פלסטין) היא חלק מ'ארץ האסלאם'.
מדינת ישראל מצויה בתוך מרחב מוסלמי ולכן השלטון בה חייב להיות מוסלמי.
בתחילת המאה ה-21 פרץ גל של אנטישמיות בחלקים נרחבים בעולם שהתבטא ברטוריקה מסיתה נגד ישראל ופעולות אלימות נגד יהודים ברחבי העולם, בהם תנועת ה-BDS.
הרטוריקה נגד ישראל קיימה את תנאי מבחן שלושת ה-D-ים לאנטישמיות – דה-לגיטימציה (Delegitimization) דמוניזציה (Demonization) ומוסר כפול (Double standards) – ושללה את זכותה של מדינת ישראל להתקיים ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית.
גל זה של אנטישמיות, שהגדיר את עצמו כ"אנטי-ציונות" כונה האנטישמיות החדשה, ולובה עם התלקחות מחודשת של הסכסוך הפלסטיני–ישראלי בשנים אלו.
פרלמנטים במערב קובעים שאנטי-ציונות שווה לאנטישמיות
בעקבות גל תקריות אנטישמיות בצרפת ב-2019 אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון שצרפת "תגדיר אנטי-ציונות כצורה מודרנית של אנטישמיות".
ב-3 בדצמבר 2019 אישר הפרלמנט הצרפתי החלטה הקובעת שאנטי-ציונות ושנאת מדינת ישראל הן סוג של אנטישמיות.
במאי 2019 אישר הבונדסטאג בגרמניה החלטה המגדירה את ארגון ה-BDS כארגון אנטישמי.
ההחלטה קוראת למשרדים ממשלתיים לא לשתף פעולה ואף לעצור כל מימון לארגונים המקדמים חרמות או דה-לגיטימציה של ישראל.
בדצמבר 2023 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה HR-894 שמגנה בתוקף את העלייה באנטישמיות בארצות הברית וכן מצהירה באופן חזק וברור שאנטי-ציונות היא אנטישמיות.
לפי ההיסטוריון הישראלי דימיטרי שומסקי, כל עוד "הציונות העכשווית פירושה המשך ההתנחלות והידוק השלטון הישראלי היהודי בין הים לירדן", אז הגדרת אנטי-ציונות כאנטישמיות אינה רק מופרכת, אלא "מסכנת את העם היהודי".
לפי גדעון לוי, עיתונאי "הארץ", "לא ייתכן שדווקא הלוחמים בגזענות יוקעו כגזענים מזן אנטישמים.
מחוק השבות ועד לחוק הלאום, מהטיהור האתני ב-1948 ועד לטיהור האתני של בקעת הירדן ודרום הר חברון ב-2021, קיצור תולדות הציונות".
ההיסטוריון אילן פפה מחזיק בעמדה כי דווקא ההתנגדות לגזענות מובילה להתנגדות לציונות.
לדבריו, "הנכבה התרחשה בגלל אופיו האידאולוגי של המפעל הציוני.
שילוב של לאומיות רומנטית , הקובעת השתייכות ללאום על פי קשר דם או דת, עם קולוניאליזם התיישבותי הרואה ביליד את המכשול העיקרי להצלחת ההתנחלות בארץ החדשה.
שתי הפריזמות הללו התבטאו מאז ראשית הציונות בדה-הומניזציה של הפלסטינים.
במקרה הטוב הם זרים שמקומם אינו בארץ, ובמקרה הגרוע הם מסתננים וכובשים שהשתלטו במרמה על המולדת".
פפה טוען למדיניות ציונית של טיהור אתני.
על פי ההיסטוריון הישראלי עמר ברטוב, לממשלת ישראל ולתומכיה יש "אינטרס גדול לטשטש את ההבחנה שבין ביקורת כלפי ישראל לבין אנטישמיות, על מנת לצבוע כל ביקורת מהותית כלפי יחסה של מדיניות ישראל לפלסטינים", וכי הם סבורים ש"ביקורת על הציונות היא אנטישמית ובית הדין הבינלאומי הוא כמובן וכמובן אנטישמי".
לטענתו, תומכי ישראל כבר הגיעו למצב בו "כמעט כל ביקורת נגד ישראל יכולה להיות מוגדרת כאנטישמית".
לפי קרולינה לנדסמן, עיתונאית "הארץ", הטענה כי אנטי-ציונות היא בהכרח אנטישמית גורמת להצגה של הכיבוש כלגיטימי, על ידי "שחרור מוחלט מאחריות של אותו קורבן היסטורי, גם כאשר הוא רחוק מלהיות קורבן, גם כאשר הוא בעמדת כובש".
הפובליציסט בן-דרור ימיני מרבה לכתוב, מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, על האנטישמיות החדשה ונגד מה שהוא רואה כהסתה נגד ישראל בעולם מצד פלסטינים, פעילי שמאל רדיקלי ואחרים.
הוא מכנה זאת "תעשיית השקרים" ו"אנטישמיות במסווה של אנטי-ציונות" או "אנטישמיות פוליטיקלי קורקט".
לטענתו, השנאה לישראל והאנטי-ציונות הקיצונית שנהפכו לרווחות בעשור האחרון, הן למעשה ביטוי חדש לאנטישמיות הקלאסית, והשנאה המסורתית ליהודים מתועלת לשנאה כנגד ישראל.
אלן דרשוביץ כותב בספרו 'כתב הגנה' שישראל מורכבת בעיקרה מפליטי דיכוי אנטישמי באירופה הקולוניאלית ובמדינות האסלאם במזה"ת ואפריקה וצאצאיהם המממשים זכותם להגדרה עצמית במולדתם ההיסטורית שלא כצרפתים בצפון אפריקה או ההולנדים תאבי ההתפשטות באינדונזיה.
לו היו אותם פליטים סוציאליסטים ואידיאליסטים שליחי האימפריאליזם היו צריכים להניף את דגלי הצאר הרוסי או משטרים אנטישמיים כפולין וליטא מהם הגיעו.
כלי נשק לא היו בידם, גם לא אמצעי יצור.
את האדמה שעיבדו רכשו מסוחרי קרקעות בכסף מלא.
אם כבר השוואה יש להשוותם למתיישבים האמריקנים הראשונים שנמלטו מרדיפות דתיות באירופה.
המעצמות הקולוניאליות עשו כל שלאל ידן כדי למנוע הקמת מולדת יהודית: "בכל מקום במערב התנגדו לציונים משרדי חוץ, משרדי הגנה והעסקים הגדולים", הפליטים היהודים אשר באו לחיות בארץ ישראל נדרשו להתגבר על האימפריאליזם הטורקי, הבריטי והפאן ערבי כדי להשיג הגדרה עצמית כך לדברי ההיסטוריון הבריטי פול ג'ונסון.
מוסיף דרשוביץ שכל תוכניות החלוקה לא שיקפו קולוניאליזם או אימפריאליזם אלא היו מן הדוגמאות הראשונות להגדרה עצמית מבית מדרשו של וודרו וילסון ופרוגרסיבים אחרים רבים.
לעומת זאת, הקמת עבר הירדן היא מעשה קולוניאליסטי אימפריאליסטי והגירוש הרשמי של יהודים ממנה מעשה של גזענות בוטה.
התביעה היהודית לריבונות באזור היהודי של ארץ ישראל שהקצו לה האומות המאוחדות ודאי תואמת יותר את עקרון ההגדרה העצמית מאשר התביעה ההאשמית למשול ברוב פלסטיני בירדן.
ד"ר מור אלטשולר, בהמשך לאסכולה הירושלמית עליה נמנו ההיסטוריונים זלמן שזר ובן ציון דינור, טוענת שתפיסת הציונות כתנועה לאומית/לאומנית פרי ההתעוררות הלאומית במחצית השנייה של המאה ה-19 באירופה מוטעית ברובה הגדול ומכאן, הטענה שהציונות תנועה קולוניאליסטית, שבאה לגזול אדמתו של עם אחר, שקר.
אלטשולר טוענת שרעיונות הגאולה בארץ ישראל מתחילים לכל המאוחר במאה ה-16 ורעיון התחיה הציונית עומד על כתפי רצף העליות המשיחיות עד לסוף המאה ה-19. העלייה המשיחית האחרונה, אעלה בתמר, נושקת למה שנחשבת העלייה הציונית הראשונה, עליית הבילויים.
ההיסטוריון שלמה בן עמי טען שהפלסטינים לוקים בתפיסה מעוותת של הציונות, ובמוקדה חוסר יכולת או אי רצון להכיר בה כתנועה לאומית אותנטית והתעקשות לתארה כישות קולוניאלית מלאכותית שנוצרה בעקבות "מזימה אימפריאליסטית מערבית".
אנטי-פמיניזם היא אידאולוגיית ההתנגדות לחלק מצורות הפמיניזם או לכולן.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, האנטי-פמיניזם התעורר כנגד מדיניות שהציעה זכויות לנשים, כגון זכות בחירה, זכות להשכלה, זכויות קניין וגישה למניעת הריון.
באמצע ובסוף המאה ה-20, אנטי-פמיניסטים התנגדו לעיתים קרובות לתנועה למען הזכות להפלה.
מתחילת המאה ה-21, אנטי-פמיניזם כולל בתוכו מושגים כמו פוסט־פמיניזם והתנגדות למגדר .
התופעה קיימת ברחבי העולם וקשורה לתפיסה פוליטית שמרנית, דתית ולאומנית.
על פי האנטי-פמיניזם זוכות נשים לזכויות יתר הפוגעות בגברים והפמיניזם פוגע במעמד המשפחה.
תחילתה של תנועת האנטי־פמיניזם מיוחסת למחאות בארצות הברית סביב התיקון לשוויון זכויות בשנות ה־80 של המאה ה־20. תיקון זה הועלה בשנת 1982 להצבעה ולא זכה לתמיכה.
ניתוח נתוני המצביעים הראה שההתנגדות לתיקון הייתה גדולה יותר במדינות פחות עירוניות ובקרב מצביעים שמרניים.
במדינות שונות בעולם, צמיחתן של תנועות פמיניסטיות הובילה להקמתן של תנועות נגד אנטי־פמיניסטיות.
כך קרה בארצות הברית ובקנדה, באמריקה הלטינית ובמדינות נוספות.
הפוליטיקה האנטי־פמיניסטית נקשרה למפלגות פופוליסטיות ולתנועות גזעניות ולאומיות.
מתחילת שנות ה־2000 החלו לחקור את התופעה גם מחוץ לארצות הברית במדינות כמו ניקרגואה, הודו ופולין.
בעשור השני של המאה ה־21 ממשלות שמרניות ושותפים בחברה האזרחית פגעו באמנות לזכויות נשים בעולם.
בצ'כיה ובסלובקיה התנועה האנטי־פמיניסטית קמה בסוף שנות ה־90 של המאה ה־20, בעקבות ההתנערות מהמדיניות הקומוניסטית לשוויון בין המינים.
באופן פורמלי, השוויון בין המינים נשמר, אך חלה עלייה בחשיבות תפקידה של האשה בבית ובמשפחה.
בדרום קוריאה חלה עלייה ברגשות אנטי-פמיניסטיים, עם בחירתו של יון סוק-יאול לנשיאות.
יון סוק יאול הבטיח לבוחריו לבטל את משרד המשפחה והשוויון המגדרי, משרד שהוקם כדי לסייע לבנות הסובלות מאלימות מינית ומשפחתית וכן כדי למנוע אפליה על בסיס מגדר.
הבטחותיו של סוק יאול זיכו אותו בתמיכתם של גברים צעירים רבים במדינה החשים שלנשים יתרון לא הוגן בתחומים כמו תעסוקה וחינוך ואילו הם צריכים לשאת בחוסר הביטחון הכלכלי בקוריאה.
אנטי־פמיניסטים בקוריאה משתמשים ברשתות החברתיות על מנת להפיץ את האמונה שפמיניסטיות קוריאניות הן שונאות גברים קיצוניות ואף חולות נפש.
תגובת הנגד הזאת לפמיניזם הובילה להקצנה גוברת בין המגדרים.
נשים בדרום קוריאה מתמודדות עם אתגרים משמעותיים, כולל אפליה במקום העבודה, הטרדה מינית ושיעורים גבוהים של פשעי מין דיגיטליים.
בפולין חלה מגמה של אנטי-פמיניזם עם העלייה בתפיסות נאו-ליברליות.
בשנת 2015 זכתה מפלגת PiS בראשות אשה בבחירות.
המפלגה השמרנית קידמה ערכים מסורתיים ולאומיים.
הממשלה התנגדה ליישום מדיניות פמיניסטית והפגינה עוינות כלפי מה שהיא כינתה 'אידאולוגיית מגדר'.
בשנת 2019 אנטי־פמיניזם בספרד נקשר למפלגה הימנית הרדיקלית Vox.
ניתוח איכותני של התכנים אותם פרסמה המפלגה מצא שהיא מגחיכה את הפמיניזם ועושה לו דה־לגיטימציה וכן לא מקבלת את רעיון המגדר.
המפלגה אף טוענת שהיא המפלגה שפועלת הכי הרבה לטובת נשים.
מחקר איכותני משנת 2022 שעקב אחר 23 משפיעניות פמיניסטיות בסין ברשת החברתית Weibo זיהה מספר אסטרטגיות בהן אנטי־פמיניסטים משמיצים את הפמיניסטיות.
הן מוצגות כנשים סוטות, כבוגדות במדינה, כקשורות לאסלאם וכפמיניסטיות מזויפות.
תנועת הגברים ואנטי פמיניסטים הוצגו בסרט "הגלולה האדומה" בבימויה של קאסי ג'יי, אשר ראתה את התנועה בתחילה בשלילה, כשבמהלך הסרט היא מגלה רבדים נוספים על התנועה ופעילותם למען זכויות גברים, כשהיא מאתגרת את הגישות שלה עצמה לגבי מגדר, כוח ופריווילגיות.
כיום מגדירה את עצמי ג'יי כ"פמיניסטית לשעבר".
יש אנטי-פמיניסטים המבקרים את התנועה הפמיניסטית בכך שהיא עוסקת ביצירת שוויון והעצמה לנשים בלבד, וטוענים שאם רוצים ליצור שוויון והעצמה יש לעשות זאת לשני המינים כאחד, אחרת יש כאן מידה של צביעות.
יתר על כן, אנטי-פמיניסטים רואים בפמיניזם הכחשה של הבדלי מין פסיכולוגיים מולדים וניסיון לתכנת מחדש אנשים כנגד הנטיות הביולוגיות שלהם.
לטענתם, הפמיניזם הביא לשינויים בנורמות של החברה הנוגעות למיניות, בצורה שפוגעת בערכים מסורתיים או באמונות דתיות שמרניות.
לדוגמה, נוכחותו של סקס מזדמן וירידה בנישואין מוזכרות כהשלכות שליליות של הפמיניזם.
על פי דו"ח של תנועת Hope not Hate, מחצית מהגברים הצעירים מבריטניה מאמינים שהפמיניזם "הלך רחוק מדי ומקשה על גברים להצליח".
לדעת ההיסטוריון מרטין ון קרפלד "נשים הן המין המתלונן.
גבר מתלונן יזכה למנת לעג או בוז, לאישה מתלוננת סיכוי טוב בהרבה להשיג את מבוקשה".
לדעת ון קרפלד, כל הפמיניזם המודרני "הוא הבל הבלים".
מספר אקדמאים שמרניים, וביניהם אלן קארלסון מאמינים שהשינוי בתפקידי הנשים, מאמהות לאנשי מקצוע, הוא אסון חברתי שגובה מחיר מחיי המשפחה.
ישנם אנטי-פמיניסטים הדוגלים בזכותה של האישה לקריירה ולעצמאות כלכלית בכל התחומים, אך, בכל זאת, מכבדים אישה אשר בחרה להיות עקרת בית.
אנטי-פמיניסטים טוענים שהפמיניזם מפעיל לחץ על נשים מסורתיות בכך שהוא משמיץ את תפקידה המסורתי של עקרת הבית, ומנגד מעודד ומקדם את אשת העסקים, את המודלים של נשים מנהיגות, את כניסת נשים לסביבות תחרותיות, שבהן ייתכן ולא יוכלו להסתדר טוב כמו הגברים, ואפילו מסיבות פיזיות בלבד..
ב-1971 יצא לאור הספר "הגבר הנשלט" מאת אסתר וילאר וזכה לפופולריות רבה.
הרעיון המרכזי מאחורי הספר הוא שבניגוד לרטוריקה הפמיניסטית והנפוצה על זכויות נשים, נשים בתרבויות מתועשות אינן מדוכאות, אלא מנצלות מערכת מבוססת היטב של מניפולציות כלפי גברים.
וילאר כתבה כי פרסמה את הספר "בכעס רב-נגד מונופול הדעות העולמי של תנועת הנשים.
הנחישות שבה אותן נשים הציגו אותנו כקורבנות של גברים, לא רק נראתה משפילה, אלא גם לא מציאותית."
בארצות הברית, אנטי-פמיניזם נפוצה יותר בקרב מצביעים רפובליקנים, אנשים צעירים ואנשים שאינם לבנים.
לא נמצא הבדל בין גברים לנשים בנכונותם להזדהות כאנטי-פמיניסטים.
הפעילות האנטי־פמיניסטית מתבטאת במספר אסטרטגיות:
ניסיונות להגדיר מחדש דיונים ציבוריים על זכויות נשים על־ידי יצירת חשש מוסרי ממצבה הנוכחי של המשפחה או המדינה
מאמצים לצמצם התחייבויות, מוסדות ומדיניות העוסקים בשוויוון מגדרי
פעולות למחיקת הלגיטימיות והסמכות של מסלולי לימוד פמיניסטיים באוניברסיטאות
צמצום מרחב הפעולה של ארגונים למען זכויות האדם של נשים
הועלו מספר הסברים לתופעת האנטי־פמיניזם.
הסבר אחד טוען שהתופעה מונעת מהאיום שמציבה תנועת הפמיניזם ביחס לסטטוס קוו.
טענה אחרת היא שהתופעה מונעת מהצורך של אנשים להאמין שהחברה בה הם חיים היא הוגנת ורצויה.
אנטי-פמיניסטים בישראל טוענים שהפמיניזם בישראל משפיע לרעה על החקיקה ופסיקה.
קיים אי שוויון בישראל לטובת נשים בהליכי הגירושין, בכל הנוגע להחזקת ילדים ולמשמורתם.(הבמאי ישראל הלפרן ביים את הסרט התיעודי זכות אבות העוסק בתופעה זאת, ומגולל את מאבקם של גברים במערכת פמיניסטית ממוסדת בת כ־3,000 ארגונים וזרועות בכל מוסדות השלטון על מנת לראות את ילדיהם לפני ואחרי הגירושין שיזמו נשותיהם).
הנחיה 2.5 של פרקליטות המדינה איפשרה בעבר לנשים להגיש תלונת כזב במשטרת ישראל נגד גברים, ובין השאר נגד בעליהן, בעבירות אלימות או מין, מבלי להסתכן בהעמדה לדין בגין תלונת שווא.
המתנגדים מצטטים בין היתר את ד"ר נצ"מ (דימ.) פנחס יחזקאלי, אשר טוען כי בחלק מתחנות המשטרה, שיעורן של תלונות השקר מתוך תלונותיהן של נשים עולה על 50%.
בעקבות ביקורת זו, שונתה ההנחיה וכיום ניתן להגיש כתב אישום בגין תלונת שווא על אלימות המשפחה באישור פרקליט מחוז.
קיימת מדיניות של הרחקה אוטומטית של גברים מבתיהם בשל תלונות נשים.
ד"ר יואב מזא"ה מהקריה האקדמית אונו טוען כי בפרקליטות ישנה הטיה נגד גברים, רק בשל מינם, ואף מדיניות של הרחקת גברים מביתם כאשר האישה מפעילה אלימות כנגדם.
נשים בישראל זכאיות למספר תנאים מקלים:
גיל הפרישה לגמלאות של נשים נמוך יותר מזה של גברים.
גברים בישראל משרתים יותר זמן בצה"ל במסגרת שירות החובה מאשר נשים.
בישראל פועלות מספר עמותות המתנגדות לפמיניזם, כמו תנועת "שוברות שוויון" שנוסדה מתוך הרצון לשנות את השיח בישראל, ולהשמיע את קולן של הנשים בהדגשת ערכי הנשיות, האימהות והמשפחה.
עמותת "אבות למען צדק" פועלת למניעת אפליית גברים.
מרלה ברוורמן, מרצה ישראלית לתקשורת, מייצגת את התפיסה האנטי־פמיניסטית וטוענת שהנטייה של הפמיניזם להתקרבנות פוגעת בדימוי העצמי של נשים.
במאמרה "פמיניזם עם שתי רגליים שמאליות" היא כותבת:
בחומרים שמראים אנטי-פֶרומגנטיות (Antiferromagnetism), הספינים של האלקטרונים מסתדרים בתבנית רגילה עם ספינים שכנים המצביעים בכיוונים מנוגדים.
תכונה זו היא ביטוי נוסף של מגנטיות.
באופן כללי, חומרים אנטי-פרומגנטיים מראים אנטי-פרומגנטיות בטמפרטורה נמוכה, והופכים ללא מסודרים מעל טמפרטורה מסוימת; טמפרטורת המעבר נקראת טמפרטורת ניל.
מעל טמפרטורת ניל, החומר הוא פאראמגנטי טיפוסי.
ההתנהגות האנטי-פרומגנטית בטמפרטורה נמוכה גורמת בדרך כלל לתכונות דיאמגנטיות, אבל יכולה להראות לפעמים התנהגות פרימגנטית, שדומה מאוד לתכונות פיזיקאליות מדידות.
הסוספטיביליות המגנטית של חומר אנטי-פרומגנטי תעבור דרך נקודת מקסימום ככל שהטמפרטורה יורדת; באופן מנוגד, זו של פאראמגנט תגדל עם הנמכת הטמפרטורה.
לחומרים אנטי-פרומגנטיים יש "תסכול גאומטרי" (מצב, המוכר מהאנומליה של המים, שבו המבנה הגאומטרי לא מאפשר להגיע לרמת היסוד, כך שנשארת אנטרופיה מסוימת) נמוך, וזיווג שלילי בין שני מומנטים סמוכים.
דוגמה לחומר כזה היא מוליך העל הפרמיוני URu2Si2. רוב הדוגמאות מהיומיום כוללות מתכות כגון כרום, סגסוגות כגון ברזל מנגני (FeMn), ואוקסידים כגון ניקל אוקסידי (NiO).
ישנן הרבה דוגמאות בקרב צברים מתכתיים בעלי גרעינים כבדים.
מולקולות אורגניות יכולות גם כן להראות זיווג אנטי-פרומגנטי בנסיבות נדירות, כפי שנראה ברדיקלים חופשיים כגון 5-דהידרו-m-קסילילן.
אנטי-פרומגנטים יכולים גם להיצמד לחומרים פרומגנטיים דרך מנגנון הידוע כחילוף אניזוטרופיה, שבו השכבה הפרומגנטית תגדל בנוכחות הפרומגנט או תתחשל בשדה מגנטי ערוך, מה שיגרום למשטח האטומים של הפרומגנט להיערך עם משטח האטומים של האנטי-פרומגנט.
דבר זה מספק את האפשרות "לכוון" את האוריינטציה של השכבה הפרומגנטית, שמספק את אחד מהשימושים העיקריים בשסתומים מסתובבים, שהם הבסיס של חיישנים מגנטיים כולל ראשים של כוננים קשיחים מודרניים.
ישנן גם דוגמאות של חומרים לא מסודרים (כגון זכוכית ברזל פוספט) שנהפכים לאנטי-פרומגנטיים מתחת לטמפרטורת ניל שלהם.
הרשתות האטומיות הללו שאינן מסודרות "מפריעות" לאנטי-מקביליות של ספינים סמוכים, ובמילים אחרות זה בלתי אפשרי לבנות רשת במקום שבו ספין מוקף על ידי ספינים שכנים מנוגדים.
ניתן רק לקבוע שההתאמה הממוצעת של ספינים שכנים היא אנטי-פרומגנטית.
סוג זה של מגנטיות מכונה "ספרומגנטיות".
אנטי-קפיטליזם הוא מונח המתאר מגוון נרחב של תנועות, רעיונות, וגישות המתנגדות לקפיטליזם.
אנטי-קפיטליסטים, במובן הצר ביותר של התואר, הם אלו המבקשים להחליף לחלוטין את הקפיטליזם בשיטה כלכלית אחרת (לדוגמה: סוציאליזם, קומוניזם וכו')
עם זאת, קיימים גם רעיונות שניתן לאפיינם כאנטי-קפיטליסטיים למחצה, במובן זה שהם מבקשים להחליף או לבטל היבטים מסוימים בלבד של הקפיטליזם במקום את השיטה כולה, כמו כלכלה מעורבת ומדינת רווחה, (השיטות הנפוצות ביותר בעולם המערבי).
זרמים רבים באנרכיזם קוראים לביטול המדינה, כשרבים מהם (כולל התומכים באנרכיזם שמאלני, אנרכיזם סוציאליסטי ואנרכו-קומוניזם) מתנגדים לקפיטליזם משום שלשיטתם הוא מוביל לשליטה חברתית (באמצעות אי-שוויון כלכלי), יחסים בלתי רצוניים והיררכיה כפויה (דרך הלחץ לכאורה על אנשים לעסוק בעבודת שכר).
כמה צורות של אנרכיזם מתנגדות לקפיטליזם בכללותו, אך תומכות עדיין בכמה מוסדות הקשורים בקפיטליזם, כדוגמת שווקים (הנתמכים על ידי חלק מהמוטואליסטים), וחלקן אפילו מרחיקות לכת עד לתמיכה ברכוש פרטי (הנתמך על ידי חלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטיים).
קיימים זרמים בשמרנות המרגישים אי נוחות ביחסם לקפיטליזם הליברלי.
שמרנים רבים, במיוחד ביבשת אירופה, חשו חוסר נחת מהשפעת הקפיטליזם על התרבות והמסורת.
ההתנגדות השמרנית למהפכה הצרפתית, לעידן הנאורות, ולהתפתחות הליברליזם האינדיבידואליסטי כתורות חברתיות וכמנהגים סוציאליסטים ממוסדים, שאפה לשמר את ההיררכיות, המנהגים והמוסדות החברתיים המסורתיים.
קיימת גם התנגדות פרוטקציוניסטית לסוגים מסוימים של קפיטליזם בינלאומי.
שמרנות ישנה ואידאולוגיות מסורתיות מתנגדות לעיתים קרובות לעקרונות המוסר הקפיטליסטי, ולהשפעות שיש להם על החברה בכלל, אותן הם רואים כחותרות תחת או מנוונות מסורות חברתיות או היררכיות הכרחיות לסדר החברתי.
חלק מרעיונות אלו משתלבים בקומוניזם דתי.
קבוצות לאומניות יותר בנטייתן מאמינות כי היבטים של הקפיטליזם, כדוגמת סחר חופשי, חותרים תחת הריבונות הלאומית, כי התעשיות המקומיות והמסורות הלאומיות חייבות להיות מוגנות, וכי שימורן חשוב יותר מרווחים עבור העסקים.
אקופמיניסטים מבקרים את הקפיטליזם כתורה המגדירה בפשטות את עולם הטבע כאוסף של משאבים שיש לנצלם ולעצבם מחדש לתועלת האדם ולשירות מטרותיו.
הם רואים את הקפיטליזם גם כמי שמרוקן מתוכן את היחסים שבין אדם לחברו ובין אדם למקום.
אקופמיניסטים רואים בקפיטליזם מבנה פטריארכלי "מבוסס על קולוניזציה של האישה, הטבע, ואנשים אחרים".
על פי ההיסטוריון סטנלי פאיין (Stanley Payne) מתאפיין הפשיזם בגישה הקורפורטיבית לכלכלה; הכפפת הכלכלה לצורכי המדינה, יחד עם שימור הרכוש הפרטי.
פאיין כתב כי לתנועות הפשיסטיות הייתה מטרה משותפת של "חיסול האוטונומיה (או, בחלק מההצעות, אפילו את הקיום) של הקפיטליזם ושל התעשייה העיקרית בקנה מידה נרחב".
כמה ליברטריאנים ימניים טוענים שהפשיזם הוא סוג של אנטי-קפיטליזם משום שהממשלות הפשיסטיות אילצו את החברות הפרטיות והיזמים הפרטיים ששלטו על אמצעי הייצור לשרת את טובת המדינה (ובכך פגעו בזכויות הרכוש הפרטי), ולהעסיק יותר עובדים מהנדרש להשגת הרווחים המקסימליים.
כמה מהחוקרים טוענים שהפשיזם ייצג "דרך שלישית" בין הסוציאליזם המרקסיסטי לבין הקפיטליזם.
הפשיזם הגן על האליטות בעלות הקרקע, ונחשב כתגובת נגד לכוחו העולה של מעמד העובדים.
הפשיסטים העלו על נס את היבט הבעלות על רכוש - כולל רכוש פרטי – על פני ההון היצרני ואמצעי הייצור.
– אך תבעו את הסדרת הרכוש על מנת להבטיח ש"התועלת לקהילה תהיה קודמת לתועלת הפרט."
בשל אמונתם בקשר היהודי היו הנאצים בוטים בהתנגדותם לקפיטליזם של ממון, גביית ריבית וספסרות.
במיין קמפף הצהיר אדולף היטלר כי "הגישה של המדינה כלפי ההון תהיה פשוטה וברורה.
המטרה היחידה היא להבטיח כי ההון יהיה כפוף למדינה".
היטלר עשה הבחנה ברורה בין "הון שהוא תוצאה של עבודה יצרנית בלבד ו...הון שהוא תוצאה של ספקולציה פיננסית בלבד".
היטלר פגש את גוטפריד פדר (Gottfried Feder) בקיץ 1919, ופדר נהיה מורהו הרוחני בכספים וכלכלה.
הוא היה מקור השראה להתנגדות של היטלר ל"קפיטליזם של היהודים המבוסס על כספים".
המרקסיסטים טוענים כי הפשיזם הוא צורה של קפיטליזם ביוזמת המדינה, שצץ כאשר הקפיטליזם בנוסח הלסה פר היה שרוי במשבר ונזקק להתערבות ממשלתית.
בתחום יחסי אנוש פעלו הפשיסטים מתוך נקודת ההשקפה של הדרוויניזם החברתי.
מטרתם הייתה לקדם אנשים "נעלים" ולנכש את החלשים.
משמעות אידאולוגיה זו במונחים כלכליים הייתה קידום עניינם של אנשי עסקים מצליחים, ובמקביל חיסול האיגודים המקצועיים וארגונים אחרים של מעמד העובדים.
לורנס בריט (Lawrence Britt) העלה השערה שההגנה על כוחן של חברות הייתה חלק מהותי של הפשיזם.
ההיסטוריון גאיטנו סלוומיני (Gaetano Salvemini) טען ב-1936 שהפשיזם הופך את משלמי המיסים אחראים על היוזמה הפרטית, משום ש"המדינה משלמת על הכישלונות של היוזמה הפרטית...
לודוויג פון מיזס, הכלכלן הליברלי הקלאסי, טוען שפשיזם הוא קולקטיביסטי ואנטי-קפיטליסטי.
הפשיזם, אליבא דמיזס, רק הפגין כלפי חוץ אשליה של כיבוד הרכוש הפרטי, מכיוון שאנשים פרטיים לא יכלו לעשות שימוש ברכושם כפי שראו לנכון משום שהממשלה כפתה לעיתים קרובות את רצונה עליהם באמצעות חקיקה (לטובת של בעלי הברית של הממשלה במגזר העסקי) שפעלה כנגד השוק החופשי.
ההיסטוריון רוברט פקסטון (Robert Paxton) סובר שהאנטי-קפיטליזם של הפשיסטים היה בררני במידה רבה.
ה"סוציאליזם" שהפשיסטים רצו בו היה "סוציאליזם לאומי", ששלל זכויות על רכוש רק מאזרחים זרים או אויבים (כולל אויבים מבפנים).
לעומת זאת הם טיפחו יצרנים לאומיים.
כלכלה השתתפותית, היא שיטה כלכלית מוצעת המשתמשת בקבלת החלטות שיתופית כמנגנון כלכלי על מנת להנהיג את הייצור, הצריכה וחלוקת המשאבים בחברה מסוימת.
רעיון זה הוצע כתחליף לכלכלת שוק קפיטליסטית בת זמננו, וגם כתחליף לסוציאליזם ריכוזי מתוכנן או, כפי שהוגי הדעות של הכלכלה ההשתתפותית מכנים זאת, קוארדינטוריזם.
היא מתוארת כ"חזון כלכלי אנרכיסטי", שאומנם ניתן לראותו כסוג של סוציאליזם, אבל שאמצעי הייצור נמצאים בבעלות מעמד העובדים.
השיטה היא פרי עבודתם של האקטיביסט והוגה הדעות הפוליטי, מייקל אלברט (Michael Albert), והכלכלן הרדיקלי רובין האנל (Robin Hahnel), בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
את הדמוקרטיה הכוללנית, כפי שעוצבה על ידי טקיס פוטופולוס (Τάκης Φωτόπουλος), ניתן לראות כסוג של כלכלה השתתפותית.
בשיטה מוצעת זו כל ההחלטות מתקבלות על ידי העם, וצרכים כלכליים בסיסיים יסופקו לכולם על בסיס ביצוע כמות מסוימת של עבודה.
ניתן אומנם יהיה להשיג פריטים נוספים, שאינם חיוניים, תמורת תרומה מעל המינימום הנדרש על מנת למלא את צורכי החברה.
גישה זו היא אנטי-קפיטליסטית מובהקת כמו גם אנטי כלכלת שוק, כולל חוסר האפשרות לצבור עושר (מצב שבו כל אדם מרוויח עבור עצמו בלבד), ובכך להימנע ממאזן הכוחות הבלתי שוויוני הטבוע במערכת הקפיטליסטית.
הכנסייה הקתולית אסרה על קבלת ריבית, אבל עם הרפורמציה הפרוטסטנטית והמרד כנגד ההלכות הדוגמטיות של האפיפיורים, ואחר כך עידן האורות ודחייתו את הלכות המוסר האפיפיורים, היא החלה להסכים במשך הזמן עם חלק מהצורות של חיוב ריבית, ואפשרה שינויים חברתיים מסוימים לאחר שהפאודליזם הוחלף על ידי צורות שלטון אחרות.
הנצרות הייתה מקור להשמעת ביקורות רבות על הקפיטליזם, בייחוד על ההיבטים החומרניים שלו.
תנועות רבות שקדמו לסוציאליזם, כמו גם תנועות מאוחרות יותר שאבו את עקרונותיהם מספרי הבשורות כנגד עשיית רווח, תאוות בצע, אנוכיות וצבירת ממון.
מצד שני קהילות פרוטסטנטיות רבות (בייחוד בארצות הברית) השלימו עם הקפיטליזם, או אפילו הפכו לתומכים נלהבים שלו, בייחוד מתוך התנגדות לסוציאליזם החילוני.
האסלאם אוסר על הלוואת כספים תמורת ריבית, צורת הפעולה של הכספים הקפיטליסטיים, עם זאת הבנקים האסלאמיים פיתחו דרכים להרוויח בעסקאות שבאופן מסורתי אורגנו תוך קבלת ריבית.
אלו כוללים השתתפות ברווחים, שמירה על כספים, יוזמה משותפת, קוסט פלוס וליסינג.
סוציאליזם הוא מגוון תורות לארגון כלכלי הדוגלות בבעלות ציבורית, או בבעלות ישירה של העובדים, על אמצעי הייצור, על צורת ניהולם, ועל חלוקת המשאבים, וכמו כן שואפות ליצור חברה המאופיינת בגישה שווה למשאבים עבור כולם, ובשיטה שוויונית לפיצוי בגין עבודה.
סוציאליסטים דוגלים בקואופרציה, או בשליטת המדינה בכלכלה או ב"שליטה מלמעלה" בכלכלה, יחד עם שלטון דמוקרטי של העם על המדינה, אם כי היו גם כמה פילוסופיות סוציאליסטיות שאינן דמוקרטיות.
קיים ניגוד מהותי בין בעלות של "המדינה" או "קואופרטיב עובדים" על אמצעי הייצור לבין בעלות "פרטית", אחת התכונות המגדירות את הקפיטליזם.
רוב הסוציאליסטים טוענים שהקפיטליזם מרכז באופן בלתי הוגן כוח, עושר ורווחים בידי מגזר קטן של החברה השולט על ההון ויונק את עושרו תוך ניצול, וחנק של התקדמות כלכלית וטכנולוגית על ידי שמירה על אנרכיה של הייצור.
קומוניזם ומרקסיזם מהפכני מתנגדים לקפיטליזם ולליברליזם הכלכלי בכך שהקומוניזם דוגל בבעלות קהילתית על אמצעי הייצור ותהליך קבלת ההחלטות של החברה, תוך ביטול הרכוש הפרטי והממשלה.
פרידריך אנגלס, אחד מהמייסדים של התורה הסוציאליסטית המודרנית, דגל ביצירת חברה המאפשרת יישום נרחב של טכנולוגיה מודרנית על מנת להפוך את הפעילות הכלכלית להגיונית באמצעות ביטול האנרכיה של הייצור של הקפיטליזם.
מרקסיזם קורא לבעלות משותפת של אמצעי הייצור ולביטל הניצול של העבודה, ובסופו של דבר ביטול המדינה, כאשר בשלב הביניים, שאורכו לא נקבע, יעשה שימוש במדינה על מנת למחות את שרידי הקפיטליזם.
כמה מדינות קומוניסטיות טוענות שהם ביטלו את הקפיטליזם בקרבם, אף על פי שמספר תאורטיקנים מרקסיסטיים מתארים את כלכלתן כקפיטליזם של המדינה, ולא כאנטי-קפיטליסטיזם.
תנועת האנטי-גלובליזציה היא תנועה אקטיביסטית כלל-עולמית המבקרת את הגלובליזציה של הקפיטליזם.
פעילים כנגד הגלובליזציה מותחים ביקורת במיוחד על האופי הבלתי דמוקרטי של הגלובליזציה הקפיטליסטית וקידום הנאו-ליברליזם על יד מוסדות בינלאומיים כדוגמת קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי מבלי שניתנה תשומת לב לתוצאות ההרסניות לעיתים קרובות של ההון הגלובלי על תנאי החיים המקומיים.
למפגשים של גופים אלו נלווים בדרך כלל הפגנות סוערות.
אנטי-נטליזם היא עמדה פילוסופית והשקפה אתית המייחסת להולדה ערך שלילי, זאת בניגוד לעמדה הפילוסופית "נטליזם", המייחסת להולדה ולריבוי טבעי ערך חיובי.
אנטי-נטליסטים שונים טוענים בצורות ובעזרת טיעונים שונים שבני אדם צריכים להימנע מהולדה כי זה פסול מבחינה מוסרית.
על העמדה האנטי-נטליסטית השפיעו מספר הוגי דעות, בהם: ארתור שופנהאואר, אמיל צ'וראן, ודייוויד בנאטר.
אחת התנועות המצדדות באנטי-נטליזם היא תלמ"ה (התנועה להיכחדות מרצון של האנושות).
אחת העמדות גורסת כי מדיניות אנטי-נטליסטית חלקית (הגבלת ילודה), עשויה לפתור בעיות של צפיפות אוכלוסין, רעב ודלדול משאבים מתכלים.
ישנן מדינות, הגדולה בהן היא סין, המנהיגות מדיניות של הגבלת ילודה על מנת לבלום התפוצצות אוכלוסין ודלדול משאבים לאומיים, אך מדיניות זו אינה מתנגדת להולדה באופן כללי.
בטווח הארוך, פיצוץ אוכלוסין עלול להוביל לסכסוך על משאבים.
הביולוג, פול ארליך, חזה בספרו 'The Population Bomb' כי גידול מהיר באוכלוסייה יוביל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 למשבר, ולכן יש לכפות ברמה הגלובלית, מדיניות אנטי-נטליסטית כדי להימנע מקטסטרופה מלתוסיאנית.
אף על פי שתחזיותיו לא התממשו, גם בראשית המאה ה-21 המשיך לטעון כי ללא צמצום אוכלוסייה, הבעיה רק תחמיר.
הפילוסוף ארתור שופנהאואר טען כי ערכם של החיים הוא בסופו של דבר שלילי.
לפיו, כל חוויה חיובית בחיים תמיד תהיה בעלת חשיבות פחותה מחוויה של סבל, משום שהסבל הוא תחושה בעלת עוצמה רבה יותר.
הוא מבקש ממי שרוצה להעמיד למבחן את הטענה שהעונג בעולם עולה בעוצמתו על הסבל, או שאלו חוויות שוות בעוצמתן, להשוות בין התחושות של בעל חיים שטורף בעל חיים מסוים, לבין התחושות של אותו בעל חיים שנטרף.
שופנהאואר סבר כי העמדה ההגיונית ביותר, היא העמדה שמתנגדת להבאת ילדים לעולם, ותהה האם המין האנושי היה ממשיך להתקיים אם הולדה הייתה פעולה של התבונה.
עוד תהה, האם האדם לא מעדיף לחוס על הדורות הבאים מנטל הקיום, אותו הוא מטיל על כתפיהם בדם קר.
הפילוסוף דייוויד בנאטר מבסס בספרו 'Better Never to Have Been: The Harm of Coming into Existence' את עמדתו האנטי-נטליסטית על ההנחה שגרימת נזק היא עוול מוסרי ולכן יש להימנע ממנה.
לטענתו, הולדה של תינוק היא תמיד בבחינת גרימת נזק רציני לאותו נולד, ולכן ישנו צו מוסרי המורה לא להתרבות.
הטיעון שלו מבוסס על ההנחות הבאות:
נוכחות של כאב זה דבר רע.
נוכחות של עונג זה דבר טוב.
העדרו של כאב זה דבר טוב, גם אם אין אף אחד שנהנה מהטוב הזה.
העדרו של עונג הוא לא רע, אלא אם יש מישהו שהעונג הזה נשלל ממנו.
לדוגמה: כאשר אישה מתבשרת כי היא נושאת גן מסוים אשר יסכן את ילדיה הפוטנציאלים במחלה מאוד קשה ומכאיבה שתייסר אותם, תהיה לה סיבה מוסרית חזקה להחליט שלא להביא ילדים לעולם, וזאת מתוך ההנחה כי העדרו של כאב זה דבר טוב, גם אם אין אף אחד שנהנה מהטוב הזה.
אולם, בשונה מהעדרו של הכאב, אין סיבה מוסרית חזקה להביא ילדים לעולם כדי שלא יפסידו את העונג הפוטנציאלי.
אם היינו חושבים שהעדר עונג הוא רע גם עבור מי שאינו קיים, היינו עשויים לשלול שימוש באמצעי מניעה מתוך ההנחה כי אמצעים אלו שוללים עונג מתינוקות פוטנציאלים.
אולם, העדר עונג הוא לא דבר רע, אלא אם יש מישהו חי שהעונג הזה נשלל ממנו.
אם מישהו קיים, הוא חווה בחייו כאב ועונג.
אם מישהו לא קיים, שום דבר רע לא קורה וכאב נמנע.
הוא מפסיד עונג, אבל אי קיומו הוא בבחינת 'בורות זו ברכה'.
לפי בנאטר, כל סבל שהוא, מספיק כדי שהולדה תגרום לנזק.
הנזק שגורמת ההולדה ניתן למניעה, ולדעתו, תמיד טוב להימנע מגרימת נזק כאשר הדבר אפשרי, ולכן תמיד טוב לא לבוא לכדי קיום.
בנוסף, על מנת להוכיח ולהדגיש את השלכות ההולדה, בנאטר מצטט סטטיסטיקה המראה לאן מובילה יצירת אנשים (הולדה).
בין היתר, הוא מצא כי כ-20,000 אנשים מתים מדי יום מרעב, כמעט 11 מיליון אנשים מתים מדי שנה ממחלות זיהומיות ומישהו מתאבד כל 40 שניות, יותר מ-800,000 אנשים מתאבדים בשנה.
לפי ג'ימי אלפונסו ליקון, הולדה מוצדקת מוסרית רק כאשר מתקבלת הסכמה מדעת של אותו אדם שטרם נולד, אך משום שקבלת הסכמה שכזו אינה אפשרית – הולדה היא לא מוסרית.
טיעון נוסף לאנטי-נטליזם הוא הטיעון המיזנתרופי.
הוא רואה בפגמים העמוקים של בני האדם ובנטייתם לגרום נזק הן לבני אדם אחרים והן לבעלי חיים כסיבה להימנעות מליצור עוד בני אדם.
הנזקים הללו כוללים מלחמות, רצח עם, חקלאות מפעלים ונזקים שנגרמו לסביבה.
הבאת ילדים לעולם והורות אינן מבטיחות אושר.
לפי ליסה בלקין, מספר רב של חוקרים מאמריקה ומאירופה מצאו עדויות לכך שסטטיסטית, על פי דיווחים של הורים ואל-הורים, רמות של אושר, סיפוק בחיים, סיפוק מחיי הנישואין ורווחה נפשית הן נמוכות באופן משמעותי אצל הורים בהשוואה לאל-הורים.
ההשקפה האנטי-נטליסטית סופגת ביקורת, בין היתר, מצד פילוסופים פרו נטליסטים ומצד השקפות רוחניות ודתיות מסוימות המעודדות ילודה בטיעונים שונים .
הולדת ילדים היא זכות ומצווה.
האדם הראשון כבר צווה פרו ורבו.
היהדות היא דת פרו-נטליסטית מובהקת, אמנם הלידה היא ירידה של הנשמה ממצבה הקודם.
אך לצורך עלייה לאחר מכן כדי שהאדם יזכה בחיי העוה"ב בזכות מעשיו הטובים ולא יאכל שם נהמא דכיסופא.
בתלמוד מובאת המחלוקת הבאה: .
השקפה דומה מובעת בדברי קהלת:
אמנם בסוף הספר ניתן לראות שאחרי שהאדם נברא שלמה המלך רואה בזה ערך רב עד שכתב מה לדעתו דרוש מכל אחד לעשות בחייו ומה התכלית בעולם הזה: "סוף דבר הכל נשמע את האלו' ירא ואת מצותיו שמור כי זה כל האדם."
אנטי-צרכנות או אנטי-קונסיומריזם (מאנגלית: Anti-consumerism) היא אידאולוגיה חברתית, פוליטית וסביבתית הדוגלת בהתנגדות לתרבות הצריכה.
תנועת האנטי-צרכנות נוגעת לפעולות של תאגידים וההשפעה שלהם על הציבור, בעיקר בהקשר לאיכות הסביבה, מעמדות חברתיים ומוסר בהתנהלות של החברה.
התנועה האנטי-צרכנית בעלת שורשים ורעיונות חופפים עם התנועה הסביבתית, תנועת האנטי גלובליזציה ותנועת זכויות בעלי חיים.
תנועת האנטי-צרכנות צמחה כתגובה לבעיות ארוכות-הטווח שנוצרו בהקשר ליחס קלוקל לצרכנים ובעלי-החיים שיש בהם שימוש בתעשייה, וכן כתגובה לסירוב להכנסת לימודי-צרכנות לתוכנית הלימודים; דוגמה לספר שהפיץ את הרעיונות האנטי-צרכניים והביא את האקטיביזם בנושא זה לדיון הציבורי הוא הספר בלי לוגו של נעמי קליין.
הביקורת כלפי הכלכלה החומרית כערך שפוגע באנשים ובכדור הארץ כמקום שתומך בחיים אנושיים מגיעה הן מדתות שונות והן תנועות חברתיות חילוניות.
הביקורת הדתית כלפי תרבות הצריכה טוענת לרוב כי ערכים צרכניים מפריעים לקשר בין אנשים לאל ולכן ערכים אלו בבסיסם מהווים חטא.
דוגמה להוגה דעות שטען את הטיעון הזה הוא אוסוואלד שפנגלר שטען "החיים בארצות הברית סובבם בבסיסם סביב הכלכלה וחסרים תוכן אמיתי".
לפי הוגים קתולים רבים "התאווה היא חטא כנגד אלוהים, כמו כל החטאים האנושים, האדם מוותר בכך על הדברים הנצחיים לטובת הדברים בני החלוף", כפי שאמר תומאס אקווינס.
בהקשרים דומים, אמרו פרנציסקוס מאסיזי, מוהנדס קרמצ'נד גנדי ואמון הנסי כי השראה רוחנית הובילה אותם לחיים פשוטים.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר טען כי הפילוסופיה שעומדת מאחורי תרבות הצריכה לא מספקת שום סיבה הגיונית וסבירה למהות הקיום של המין האנושי.
מהזווית החילונית עולות טענות שונות ורבות ביניהן הטענה כי צרכנות חומרית מובילה לפשע (שנובע מעוני ואי-שוויון כלכלי), זיהום הסביבה ולמדבור וכן הופך את המלחמות לרווחיות.
בימי קדם היו תנועות שהתנגדו לצריכת יתר, ולשקיעה בתרבות החומרית.
תנועות אלו היו בעיקר דתיות ורוחניות, והן ראו בחיי מותרות, או במצב הנפשי המוביל אליהם, חטא, או מצב לא בריא.
בין השאר, ביהדות נאמר "איזהו העשיר?
ישו קבע כי 'הענווים ירשו את הארץ', בתקופות שונות ראתה הדוקטרינה הנוצרית חטא בהתענגות על החומר (אם כי בפועל חיו רבים מהבישופים חיי מותרות, בעיקר ברומא הקתולית) וגם הבודהיזם וההינדואיזם מקנות חשיבות לאיפוק ולפשטות מרצון.
עם זאת, ייחוס שורשי ההתנגדות לתרבות הצריכה למסורות אלו מוטל בספק, שכן באותן תקופות הייתה האפשרות לחיי מותרות שמורה לעשירים ולנכבדים בלבד, ולכן לא התקיימה כלל 'תרבות צריכה' המונית מהסוג הקיים כיום.
צריכה המונית מעין זו התאפשרה אך ורק בזכות המהפכה התעשייתית במאה ה-18 וה-19, ובמקביל אליה נולדה ההתנגדות לתרבות הצריכה, כפי שהיא מוכרת לנו היום.
במהלך המאה ה-19, חוגים דתיים נוצריים כמו הפוריטנים, אשר דגלו באורח חיים צנוע ופשוט, היו בין מובילי ההתנגדות לצריכה שעיקרה הוא מותרות ולא סיפוק צרכים בסיסיים.
בין המתנגדים לצריכת יתר, ניתן למצוא גם את תורסטין וובלן, מהטמה גנדי, ואבי תורת הקומוניזם, קרל מרקס.
למעשה, האידאולוגיה הקומוניסטית שיצר מרקס היוותה מבחינה מסוימת ניגוד גמור לתרבות המעודדת צריכת יתר: לפי תורה זו, כל אחד עובד ככל יכולתו, אך מקבל אך ורק לפי צרכיו ותורם את השאר לכלל.
בחברה מסוג זה, אפוא, לא יהיו עשירים אשר יחיו חיי מותרות.
אנטי-צרכנות במובנה המודרני התהוותה מהביקורת על צרכנות שהתחילה מספרו של ת'ורשטיין ובלן מ-1899, בו טען שצרכנות החלה למעשה בשחר הציוויליזציה.
המונח "צרכנות" קשור גם לכלכלה קיינסיאנית ולהנחה כי הרצונות של הצרכנים צריכים לקבוע את אופייה של החברה.
פעילים אנטי-תאגידיים רבים רואים בעלייה של תרבות הצריכה והתאגידים בינלאומיים מסכנת את הריבונות של מדינות הלאום.
לטענתם תאגידים פולשים לפרטיות, שולטים בפוליטיקה ובממשלות בעצמאות שדלנות ויוצרים צרכים מזויפים בקרב האוכלוסייה.
טיעונים לדוגמה אשר מועלים בקרב פעילים שכאלו היא הנוכחות הגבוהה של תוכנות פרסום, ספאם, טלמרקטינג, התערבות של תאגידים במדיניות של ממשלות זרות (קן סארו-ויווה), שיווק שמופנה כלפי ילדים וכן מקרים כמו רפובליקת הבננות בהונדורס.
טענה נוספת שמושמעת בידי פעילים שכאלו היא כי אחריותם הראשית של בעלי-תאגידים היא כלפי בעלי המניות, ולכן תאגידים מועדים לפגוע בזכויות אדם ובסביבה; לפי חוקיהם של תאגידים רבים כל פעולה שמבצעים מנהלי התאגיד שלא נועדה להגדלת רווחי התאגיד יכולה לגרום לפיטורו.
כללים שכאלו גורמים לכך שתאגידים בינלאומיים רבים מנסים להגדיל את מספר עובדיהם ולהקטין עלויות.
תאגידים שכאלו ינסו למצוא אזורים בעולם בהם יש דגש מועט על זכויות אדם או על הגנת הסביבה ומקומות בהם שכר המינימום נמוך במיוחד (לדוגמה: נייק).
תוספת גדולה לתאוריה האנטי-צרכנית נוספה בידי הפילוסוף הצרפתי ברנארד שטיגלר שטען כי הקפיטליזם המודרני לא מבוסס על יצור וצרכים אלא על צרכנות ופרסום שנועד ליצור התנהגות צרכנית שמבטלת את האינדיבידואליות של האנשים.
לפי טענתו הניסיון למלא את הצרכים באמצעות צריכה של מוצרים חומריים מוביל למעגל ממכר בו האדם צורך, מה שמוביל לצריכת-יתר, התשה של הרצון והחזרה הסמלית לאומללות.
בעוד שאין ממש תנועה אינטלקטואלית הדוגלת בצרכנות, בשנים האחרונות קיימת ביקורת חריפה על התנועה המתנגדת לתרבות הצריכה.
רובה באה מכיוון הזרם הליברטריאני.
לדוגמה, המגזין 'היגיון' תקף ב-1999 את התנועה נגד תרבות הצריכה, בטענה ש"אקדמאים מרקסיסטים אורזים את הגותם הישנה באריזה מחודשת".
ג'יימס טוויצ'ל (James Twitchell), פרופסור באוניברסיטת פלורידה וכותב פופולרי התייחס לטיעונים נגד תרבות הצריכה כאל "מרקסיזם קל".
הביקורת הליברטריאנית על התנועה נגד תרבות הצריכה מבוססת בעיקר על התפישה שזו מובילה לפטרנליזם.
דהיינו, ליברטריאנים סבורים שלאיש אין זכות להחליט עבור אחרים אילו מוצרים הם "הכרחיים" לחיים ואילו אינם כאלו, או שמותרות הם בהכרח דבר בזבזני או מופקר, ולכן הם טוענים כי התנגדות לתרבות הצריכה היא סימן מקדים לתכנון מרכזי ולחברה טוטליטרית.
בנוסף, גם כאשר תחומים אלו ממומנים על ידי כספי ציבור - באמצעות מיסים, הרי שללא מערכת כלכלית משוכללת שתייצר עודפים מהם ניתן לגבות מיסים, לא ניתן יהיה לממן אותם.
הדגש בתרבות צריכה, הוא על חומריות וקניית מוצרים שהם מעבר לסיפוקים ההכרחיים, כדוגמת מזון או בית מגורים.
חומריות זו, מתבטאת לעיתים רבות ברדיפה אחר מותגים יוקרתיים.
משמע, לאנשים יש צורך להיות מזוהים עם מוצרים או שירותים שהם צורכים.
כאשר מוצרים אלו, מספקים על ידי המותג ערך מוסף נוסף לצרכן, והופכים לסמלי סטטוס מובהקים.
לדוגמה, הביקורת של תרבות הצריכה היא, כי בעת שאדם קונה מוצר מסוים בהשפעת הפרסום ואמצעים נוספים העומדים לרשות התאגידים, הוא ייטה לקנות מוצר השייך למותג מסוים, למרות וייתכן כי מוצר זה הוא מעבר ליכולתו הכספית או שכלל אינו דרוש לו.
הביקורת מוסיפה וגורסת שרוב האנשים מכחישים את ההשפעה של תרבות הצריכה עליהם שכן היא מייצגת תופעה של ביקוש מלאכותי למוצרים שהצרכנים מפרשים כביקוש ממשי.
זאת, תוך שהם מנסים למצוא תירוץ או רציונל אחר מאחורי הרגלי הקנייה שלהם מלבד "מחויבותם לצריכה".
הסטטוס שיוצרת ההחזקה במוצר הופכת להיות המניע המרכזי לרכישת המוצר ודוחקת שיקולים כגון: היכולת הכלכלית של הרוכש, תהליך הייצור של המוצר, ומידת הנחיצות של המוצר.
הביקורת מצביעה על כך שהמוצרים למעשה נטולי ערך עצמאי, וערכם נובע מהיותם סמלי סטטוס או סימני שייכות המזהים אותם כחלק מקבוצה של אנשים המתפארים בבעלות על מוצרים דומים.
רוב מבקרי תרבות הצריכה המודרניים רואים בשיווק על ידי פרסום, באמצעות כלי התקשורת ההמוניים את המקור להתפשטותה של הצריכה כערך מרכזי בחברת השפע המערבית וכגורם המרכזי ליצירתו של הביקוש המלאכותי המאפשר את הצריכה הזו.
מעשים אלו, נעשים כתוצאה מאינטרסים של תאגידי ענק, פירמות פרסום וכלי התקשורת שהפכו קשורים זה בזה, ומקדמים זה את זה.
מבקרי תרבות הצריכה שונים, לדוגמה: קאלה לאסן ונעמי קליין, הראו כיצד תאגידי ענק אלו שולחים זרועות לעבר כלי התקשורת.
כך, הם מונעים ביקורת עליהם, על ידי הזרמת כסף רב דרך הפרסומות לערוצי התקשורת השונים.
עיתונים חושבים פעמיים, אם לפרסם כתבה נגד חברה מסוימת, כאשר אותה חברה מזרימה הון רב לעיתון דרך פרסומות המאפשרות את קיומו של העיתון.
אומנם, פרסום או לוגו היו נפוצים כבר בימי הביניים (לדוגמה: שלט עם סמל של נפחיה או מאפייה לסימון המקום ופרסומו).
אך, עם הפיכתם של כלי תקשורת ההמונים לנפוצים בכל בית, עברו עולם הפרסום והשיווק מהפכה.
כיום, הגישה של ההמון לרדיו, עיתונים בתפוצה רחבה, הקולנוע, הטלוויזיה והאינטרנט זולה יחסית ונפוצה מאוד בעולם המערבי.
לטענת המבקרים, בד בבד עם השינוי הערכי שעברו החברות המערביות, נוצרה גם היכולת להשפיע על ההמון בדרכים שלא היו קיימות קודם לכן על ידי פנייה ללא-מודע.
יש מבקרים הרואים באפשרויות אלו שטיפת מוח של ההמון, שאינו מודע למניפולציות המופעלות עליו.
אומנם גם בעבר יכלו שליטים, כנסיות ואליטות לתפעל את ההמון על ידי שילוב של חינוך, צנזורה ומנשרים, אך בתקופה המודרנית שוכללו ונחקרו התחומים של פסיכולוגיה המונית והפניה אל הלא-מודע.
מוקד השכנוע עבר ממילים ונאומים הפונים להיגיון לעבר יצירת דימויים ותמונות הפונים לרגש.
שליטים קדומים לא יכלו להקיף את נתיניהם באותו אופן בו הפרסום והתקשורת המודרנית מקיפים את האדם המודרני.
מבקרי תרבות הצריכה יטענו כי השיווק המודרני מציע את היכולת לתמרן בני אדם כסחורה עוברת לסוחר - הן על ידי פרסום ושיווק והן על ידי משרדי יחסי ציבור.
ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות, החל בפרסומות המועברות דרך אמצעים רבים, דרך מקומות שנחשבו בעבר לבלתי חדירים (למשל בתי ספר, אוניברסיטאות ואף מופעי תרבות המסובסדים על ידי תאגידים), וכלה בסידור מדפים ופרסום בסופרמרקט באופן שיגביר את הצריכה שלנו.
בסרט הפרסומות והאגו, נטען כי פרסומות פועלות על בני אדם בצורה דומה לניסוי המפורסם של איוואן פבלוב והכלבים, בו נתגלתה התופעה הקרויה התניה קלאסית.
פבלוב יצר קשר בין גירוי נייטרלי (כמו צלצול פעמון), לבין גירוי רפלקסיבי (כמו מזון).
לאחר תקופה של הצמדת שני הגירויים יחד, יצורים חיים מתחילים להגיב לגירוי הנייטרלי, גם ללא הימצאותו של הגירוי הרפלקסיבי.
הטענה היא כי פרסומות רבות פועלות בצורה דומה.
בשלב ראשון אנו רואים אנשים מושכים מבחינה מינית יחד עם מוצר כלשהו (מכונית, או סיגריות או קפה לדוגמה).
המשיכה המינית היא הגירוי הרפלקסיבי במקרה זה (יכולים להיות גירויים אחרים, לרוב חיוביים, כמו הרגשת חמימות, הרגשת שחרור עקב צחוק וכו').
בשלב השני, לאחר ההתניה אנו מקשרים באופן אינסטינקטיבי בין התחושה שנבעה מהגירוי הרפלקסבי, לבין הגירוי הנייטרלי יותר (המוצר עצמו, שבהיותו נייטרלי זקוק לפרסום), גם ללא המצאות הגירוי הרפלקסיבי.
כלומר, בדוגמה שניתנה, אנו מקשרים באופן בלתי מודע בין קפה לבין "אווירה רומנטית" או בעצם לגירוי מיני.
בספרה "בלי לוגו" מציגה נעמי קליין ביקורת על השימוש המניפולטיבי שנעשה בפרסום על מנת לאפשר לתאגידים לגרוף רווחים וזאת ללא התחשבות במחיר החברתי של הגברת הצריכה של מוצריהם.
אחת הדוגמאות המובאות בספר מתייחסת לקמפיין פרסום של נייקי שפנה לאוכלוסייה השחורה בארצות הברית.
הפרסום עודד קניית נעלי נייקי תוך שימוש בדמויות מפורסמות המהוות מודל לחיקוי בקרב האוכלוסייה השחורה ובכך הפך את הנעלים לסמל סטטוס.
לגישתה של קליין קמפיין זה הוביל לצריכה רבה של נעלי נייקי בקרב אוכלוסייה חלשה מבחינה סוציו-אקונומית מעבר ליכולתה הכלכלית.
התנועה האנטי-צרכנית לעיתים קרובות מתנגדת לדגש הרב בחברה על כלכלה.
הצורך בטרמינולוגיה בהקשר זה יצר מושגים מוכרים רבים כגון כושר נשיאה וטביעת רגל אקולוגית.
אנטי-סמכותנות במובנה הצר היא התנגדות למשטר סמכותני, כלומר התנגדות לסוג משטר המתאפיין בפיקוח חברתי הדוק וציפייה מצד האוכלוסייה לציות למשטר, תוך שימוש לעיתים קרובות באמצעי דיכוי כמו עידוד אלימות משטרתית והוצאה להורג ללא משפט.
במובן הרחב יותר היא התנגדות לכל סוג של סמכות (שלטון, בית ספר, סמכות דתית וכו') ולכן המושג משמש כיום לעיתים קרובות כמושג נרדף לאנרכיזם, מתוך תפיסה כי לאף סמכות אנושית אין זכות לשלוט באזרח ובחברה.
מחשבה חופשית היא גישה פילוסופית הרואה באדם בעל סמכות לקבוע בעצמו את תפיסת עולמו בלא התבססות על סמכות כלשהי כמו שלטון או ממסד דתי אלא על בסיס היגיון, אמפיריציזם והתנסות אישית.
פנייה אל הסמכות היא צורת טענה נפוצה המובילה לכשל לוגי כאשר נעשית בצורה שגויה.
בשימוש לא לא נכון, הפנייה לסמכות היא צורה של טיעון המנסה לבסס סילוגיזם סטטיסטי, מסקנה המבוססת על שתי הנחות יסוד המוסברות בצורה לא מוחלטת.
הפנייה לסמכות מבוססת על הסילוגיזם הסטטיסטי הבא:
הנחה 1: א' הוא בר-סמכא בנושא מסוים
הנחה 2: א' מעלה טענה על הנושא
מסקנה: הטיעון ש-א' העלה נכון
שימושים שגויים של טענת הפנייה לסמכות כוללים כל שימוש של הטענה בתור טענה להוכחה לוגית בוויכוח כדי לבטל הוכחות אחרות ולנסות לשכנע את הטוען להתיישר עם עמדת גוף בעל הסמכות.
הטיעון מתבסס על ההנחה כי גופי סמכותי טועה פחות מהדיוט בתחום תוך התעלמות מכך שגם גופים בעלי סמכות יכולים לטעות ולפסוק לא נכון בעקבות נפילה לטעות, הטעיה, חוסר יושר ובעיות אחרות.
על כן, טיעון הפנייה לסמכות אינו טיעון אמין וחזק כדי לבסס מסקנות ולפיכך הוגים אנטי-סמכותניים טוענים כי אינו יכול להוות מקור להסתמכות על גופים סמכותניים.
הוגים אנטי-סמכותניים רבים לא מסבירים את אנטי-סמכותנות בתור טענה השוללת את אמינות הגופים הסמכותניים אלא בתור תנועה האומרת כי אין סמכות כוללת וקבועה הסמוכה לקבל החלטות בענייני העולם.
תפיסה זו נובעת מהאמונה כי על מנת לקבל החלטה אדם צריך לשמוע תפיסות עולם ממומחים רבים ומתחומים שונים ומאחר שאין אדם או גוף המסוגל להחזיק את כל הידע בעולם במוחו לא יכולה להיות סמכות בלעדית לקבלת החלטות.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה התחזקות של תנועות אנטי-סמכותנות, בין היתר בשל חוסר האמון בממסד, שהמשטרים הפשיסטים הותירו בציבור, וכן בשל החשש ממלחמת עולם שלישית בעקבות התחמשות המעצמות במלחמה הקרה.
אנטי-סמכותנות גם נקשרת עם תרבויות נגד שונות במערב במאה ה-20, כמו דור הביט בשנות ה-50, ילדי הפרחים בשנות ה-60 ותרבות הפאנק בשנות ה-70.
אנטי-סובייטיזם מתייחס לאנשים ופעילויות המכוונים לכאורה נגד סובייטים, ברית המועצות, מדינות ברית המועצות לשעבר, יוצאי החזית המערבית, או שלטון ברית-המועצות.
ניתן להבחין בארבעה טעמים שונים לשימוש במונח:
אנטי-סובייטיזם בפוליטיקה הבינלאומית: מחשבה מדינית דתית מול אתאיזם מדיני (התנועה הלבנה), קומוניזם (אנטי-קומוניזם), מרקסיזם ולבולשביזם (המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות) של לנין מול קפיטליזם, ליברליזם וגלובליזציה כלכלית.
בתקופות שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה קמו מספר תנועת התנגדות, בעיקר בשנות העשרים, כולל במודיעין הפולני בצורה של פרויקט פרומת'אן.
אנטי-סובייטיזם בפוליטיקה הפנימית: התנגדות למנהיגיה, אופייה ומרכיביה של ברית המועצות: התנגדות לשלטון ברית-המועצות, לאוליגרכים רוסים, לתוכנית החומש של יוסיף סטלין.
בזמן מלחמת האזרחים הרוסית, קבוצות שלמות של אנשים, כאנשי כמורה, קולאקים, משטרת רוסיה לשעבר הקיסרית ועוד נחשבו באופן אוטומטי אנטי סובייטי וקוטלגו כ"אויב העם".
לרבות ההטיהורים הגדולים בתקופת ניקיטה חרושצ'וב (הנאום הסודי).
כולל אירועי האופוזיציה השמאלית, השמאל נגד סטלין, הטרוצקיזם, האופוזיציה המאוחדת, אופוזיציית 1936. כמו האופוזיציה המערבית לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה ומקרה הפלישה למפרץ החזירים.
כולל תנועות מרי אזרחי בתקופות המהפכות הרוסיות (מהפכת 1905, המהפכה הרוסית, מהפכת פברואר, מהפכת אוקטובר) ובמהלך מלחמת האזרחים ברוסיה).
גורמים אלו הוגדרו על ידי ברית המועצות כאויבי העם ולעיתים אף כאויבי הציבור.
אנטי-סובייטיזם כהתנגדות לשימוש במשטרה חשאית: מליציות, לוביאנקה, צ'קה, הקרמלין, ק.ג.ב., משטרת הפדרציה הרוסית, והשטאזי.
לאחר התקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות, לאור הפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, החל הקרב על מוסקבה שכלל את מבצע ברברוסה עד לניצחון החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה ביום הניצחון.
שנחגג במצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה (1945) והונצח במצעדי יום הניצחון במוסקבה.
ניצחון הסובייטים במלחמת העולם השנייה לרבות סיפוח הגוש המזרחי ויצירת ברית ורשה יצרו חזית סובייטית איתנה, אך גם יצרו כוחות נגד אנטי-סובייטיים ובראשם גרמניה הנאצית במערב אירופה (ראה צבא השחרור הרוסי).