tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצילו (מוכר גם: מי יציל את הבית שלי) הוא שיר שהקליטה הזמרת הישראלית דפנה דקל.
הוא יצא לאור ב־1989 כסינגל מאלבום הבכורה של הזמרת, "דפנה דקל".
יובל דור ומיקי גבריאלוב הלחינו את השיר למילותיה של רחל שפירא.
השיר נכלל באלבום הבכורה של דקל, שנשא את שמה.
דקל אמרה שהשיר כוון ברובד הסמוי למדינת ישראל, ומשום כך היא הסתייגה ממנו.
עם זאת, הלחן והעיבוד "הוציאו קצת את העוקץ" מהאמירה וגרמו לה להתחיל להרגיש בנוח עם השיר.
אמרגנה שלמה צח שכנע אותה סופית להכניס את השיר לאלבום.
בתקופה שבה האלבום יצא לאור היה רק ערוץ טלוויזיה אחד בישראל, הערוץ הראשון, ודקל ביצעה אותו בתוכנית "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי.
יובל דור הלחין את השיר באופן שונה מזה המוכר בגרסה הסופית.
דור, חבר להקת "הכל עובר חביבי", הציע אותו בתחילה ללהקה, שסברה שאינו מתאים לה, וויתרה עליו.
אמרגנה של דקל, שלמה צח, לא היה שלם עם הגרסה הראשונית, וביקש "משהו שונה" ממיקי גבריאלוב, ששינה את החלק הראשון של הלחן.
השינוי נעשה מבלי לבקש את אישורו של דור.
עיתונאים הצביעו על דמיון בין החלק הראשון של הלחן (בגרסתו הסופית) לשיר "Melancholy Man" של "המודי בלוז".
בתגובה לטענות אמר יובל דור שאף על פי שיש דמיון, אין ביניהם זהות.
הוא הבהיר שבכל אופן לא הוא הלחין את החלק המדובר (בגרסתו אחר השינוי).
"הצילו" הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־7 במרץ 1989, זכה להצלחה וצעד תשעה שבועות, עד 30 במאי.
בשיאו הגיע למקום הראשון, ב־11 באפריל.
במצעד השנתי לשנת תשמ"ט של התחנה הוא דורג במקום השמיני.
ב-28 באוגוסט 2020 פרסמה משפחתו של השחקן האמריקאי צ'דוויק בוזמן ציוץ ברשת החברתית המקוונת, טוויטר, בה הודיעו על פטירתו ממחלת הסרטן.
הציוץ צבר מעל לכ-6.9 מיליון לייקים והפך לציוץ האהוב ביותר בפלטפורמה.
לחמישה חשבונות יש מעל לציוץ אחד ברשימת 30 הציוצים האהובים ביותר; ללהקת הקיי-פופ הדרום קוריאנית BTS יש 16, בעוד שלאיש העסקים הקנדי-אמריקאי אילון מאסק יש שלושה, ולנשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה, לנשיא ארצות הברית ה-46 ג'ו ביידן, ולאקטביסטית השוודית גרטה טונברי יש שני ציוצים ברשימה לכל אחד מהם.
30 הציוצים האהובים ביותר בטוויטר
מיקום תוכן הציוץהציוץפורסם על ידי לייקיםתאריך הפרסוםרקעמדינה1 משפחתו של צ'דוויק בוזמן6.728 באוגוסט 2020הציוץ הודיע על מותו של השחקן צ'דוויק בוסמן.
בוסמן נפטר לאחר שחלה בסרטן המעי הגס, בו הוא אובחן ארבע שנים קודם לכן; האבחנה פורסמה רק לאחר מותו.
התמונה המצורפת, אשר צולמה בשנת 2011 על ידי צלם הבית הלבן לשעבר, פיט סוזה , מציגה את אובמה מבקר במעון יום בבת'סדה, מרילנד שבארצות הברית.
לפי סקירת סוף השנה של טוויטר, זה היה הציוץ השני הכי אהוב לשנת 2020.8 אנדי מילונקיס 3.430 במאי 2020הקומיקאי אנדי מילונקיס פרסם ציוץ זה בתגובה לשיגור החללית SpaceX Demo-2 בידי SpaceX.
החללית שוגרה ב-30 במאי 2020 בעיצומה של מגפת הקורונה ומחאות ג'ורג' פלויד.
לפי סקירת סוף השנה של טוויטר, זה היה הציוץ השלישי הכי אהוב לשנת 2021.11אילון מאסק3.025 באפריל 2022איש העסקים אילון מאסק פרסם ציוץ זה לפני פגישה עם מועצת טוויטר שקיבלה פה אחד את עסקת הרכישה שלו.12 ג'ונגקוק3.024 בינואר 2021חבר הלהקת BTS, ג'ונגקוק, פרסם תמונת סלפי לאחר שצבע את שיערו.
הציוץ צבר מעל מיליון לייקים תוך 58 דקות, ולפי סקירת סוף השנה של טוויטר, היה לציוץ השני הכי אהוב לשנת 2021.13ג'ונגקוק3.03 במאי 2020חבר להקת BTS, ג'ונגקוק, פרסם סרטון בו הוא שר את "Never Not" של לאוב.
לפי סקירת סוף השנה של טוויטר זה היה הציוץ החמישי הכי אהוב לשנת 2020.17מקולי קאלקין2.926 באוגוסט 2020השחקן מקולי קאלקין, שאת עיקר הקריירה המקצועית שלו עשה בשנות התשעים, פרסם ציוץ זה יום לאחר יום הולדתו ה-40.
לפי סקירת סוף השנה של טוויטר, זה היה הציוץ הרביעי הכי אהוב לשנת 2020.18V2.916 באוגוסט 2020חבר להקת BTS, V, פרסם זוג תמונות סלפי.
הצייר בדרך לטרסקון, הידוע גם בשם הצייר בדרכו לעבודה, הוא ציור משנת 1888 מאת וינסנט ואן גוך, אשר ככל הנראה נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה במהלך תקיפה אווירית על גרמניה.
הציור מתאר את האמן בדרכו לעבודה, והוא נחשב לדיוקן העצמי הראשון שצייר ואן גוך בתקופת שהותו בארל.
ב-13 באוגוסט 1888, כותב וינסנט ואן גוך לאחיו תיאו, ומספר לו על סדרה של סקיצות שערך לאחרונה.
אחד מהם הוא מתאר כך: "לדוגמה, יש סקיצה מהירה שציירתי של עצמי עמוסה בקופסאות, מקלות, בד קנבס, על כביש טרסקון שטוף השמש."
הציור נרכש על ידי מוזיאון קייזר-פרידריך, גרמניה (כיום המוזיאון ההיסטורי לתרבות מגדבורג) בשנת 1912. היה זה אחד הציורים הראשונים של ואן גוך שנכנסו לאוסף ציבורי.
הוא צולם בצילום צבעוני בשנות ה-30, נוהג לא שכיח ויקר למדי באותה תקופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אוסף מוזיאון קייזר-פרידריך הועבר למכרה מלח בעיירה הסמוכה שטאספורד, על מנת להגן עליו מפני הפצצות בעלות הברית.
באפריל 1945, פרצה שריפה במכרה לאחר שכוחות אמריקאים הגיעו למקום.
בעוד שדיווחים של תוכנית המונומנטים ציינו כי תכולת המכרה "הפכה לחלוטין לאפר", חלק מהאוסף נמצא לאחר המלחמה.
יש הסבורים כי ייתכן שהשריפות היו הצתה, במטרה להסוות את ביזת יצירות האמנות.
הציור רשום כ"נעדר" באתר האינטרנט של קרן אנשי האנדרטאות לשימור אמנות.
היצירה השפיעה על אמנים מודרניים רבים, ושימשה השראה חשובה במיוחד לפרנסיס בייקון, שיצר סדרת ציורים המבוססת על הציור בשנים 1956-1957.
הציונות כקולוניאליזם התיישבותי היא גישה אקדמית הבוחנת את התנועה הציונית והקמת מדינת ישראל דרך הפריזמה של תאוריות קולוניאליזם התיישבותי.
לפי גישה זו, המפעל הציוני מאופיין כתהליך שבו קבוצת מתיישבים יהודים הגיעה לארץ ישראל במטרה להקים חברה חדשה, תוך יצירת מוסדות פוליטיים וכלכליים נפרדים, שינוי הדמוגרפיה של האזור ודחיקת האוכלוסייה הערבית הפלסטינית.
הקולוניאליזם ההתיישבותי מהווה מסגרת פרשנית השוואתית ולא תיאוריה מגובשת, המבוססת על זיהוי דפוסים משותפים בין חברות מתיישבים שונות לאורך ההיסטוריה.
גישה זו מתמקדת בחקר אנלוגיות והקבלות בין מקרים היסטוריים שונים, תוך התאמה למאפיינים הייחודיים של כל מקרה.
תומכי הגישה רואים בערבים הפלסטינים את האוכלוסייה הילידית של האזור, בדומה לאבוריג'ינים באוסטרליה או לעמים הילידים באמריקה.
הם טוענים כי הציונות פעלה בשאיפה להעלים או לצמצם את הנוכחות הערבית הפלסטינית – לא בהכרח חיסול פיזי, אלא ניסיון להעלים את נוכחותם באמצעות נישול קרקעות, הגבלת תנועה וגישה למשאבים, והחלפת שמות ערביים של מקומות בשמות עבריים.
הם מצביעים על הקמת מוסדות יהודיים נפרדים כמו ההסתדרות, הקרן הקיימת לישראל (שרכשה קרקעות "לטובת העם היהודי בלבד"), וחוקים כמו חוק השבות המעניק זכויות אזרחות אוטומטיות ליהודים בלבד.
מבקרי הגישה מציעים הבחנות מהותיות בין הציונות ובין קולוניאליזם התיישבותי.
הם מדגישים כי בניגוד לפרויקטים קולוניאליים שבהם מדינת-אם חזקה שולחת את אזרחיה להרחיב את שליטתה הטריטוריאלית, התנועה הציונית צמחה מקרב עם מפוזר שהיה חסר ריבונות מדינית במשך אלפי שנים.
לטענתם, מדובר בתנועת שחרור לאומית של עם השב למולדתו ההיסטורית על בסיס זיקה תרבותית ודתית עתיקה, ולא בהתפשטות אימפריאלית לטריטוריה זרה.
יתרה מזאת, הם מצביעים על כך שמרבית העולים היהודים לא היו שליחים של מעצמה כובשת אלא פליטים שנמלטו מרדיפות ופוגרומים באירופה ובארצות ערב, מה שמעניק להגירתם אופי הומניטרי בשונה בתכלית ממקרים אחרים..
בסוף המאה ה-19, ארץ ישראל הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
האזור היה מאוכלס ברובו בערבים מוסלמים ונוצרים, לצד מיעוטים אחרים כולל קהילה יהודית קטנה שמנתה כ-24,000 נפש (כ-5% מהאוכלוסייה).
התנועה הציונית התגבשה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, וקבוצות שונות באירופה החלו לקדם את רעיון שיבת ציון.
תנועות "חובבי ציון" במזרח אירופה עודדו עלייה והתיישבות מעשית, בעוד בנימין זאב הרצל ותומכיו פיתחו את הגישה המדינית שביקשה להשיג הכרה בינלאומית ואמנה מדינית לבית לאומי יהודי.
הקונגרס הציוני הראשון ב-1897 איחד זרמים אלה תחת קורת גג ארגונית אחת.
התנועה צמחה על רקע משולב של גורמים: התגברות האנטישמיות והפוגרומים באירופה, כישלון תקוות האמנציפציה, והתעוררות הלאומיות המודרנית.
הציונים ראו עצמם כחלק מתנועת שחרור לאומית של עם השב למולדתו ההיסטורית, בהתבסס על הזיכרון הקולקטיבי היהודי, הקשר הרציף לארץ ישראל שהתבטא בתפילה, בספרות ובמסורת, וכן על הנוכחות היהודית שנמשכה באזור לאורך הדורות.
חלק מאבות הציונות עצמם השתמשו במונחים קולוניאליים לתיאור המפעל.
זאב ז'בוטינסקי תיאר את הציונות כפרויקט קולוניזציה ברבים מכתביו.
כך למשל כתב במסתו "על קיר הברזל":
תיאודור הרצל, במכתב מ-1902 לססיל רודס, תיאר את הפרויקט הציוני כ"משהו קולוניאלי".
קודם לכן ב-1896 הוא דיבר על "ניסויים חשובים בקולוניזציה" המתרחשים בפלשתינה.
מקס נורדאו ב-1905 אמר, "הציונות דוחה באופן עקרוני כל קולוניזציה בקנה מידה קטן, ואת הרעיון של 'התגנבות' לפלשתינה".
ארגונים ציוניים מרכזיים נשאו שמות כמו שבהם נטיות המילה קולוניה השונות, למשל יק"א (Jewish Colonisation Association) ו"אוצר התיישבות היהודים" (Jewish Colonial Trust).
ואולם בתקופה זו המונח "קולוניזציה" לא נשא את המשמעות השלילית שדבקה בו מאוחר יותר במאה ה-20 ובמאה ה-21, והתייחס בעיקר להתיישבות ופיתוח אזורים חדשים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו גלי עלייה של יהודים, תחילה בקבוצות קטנות (העלייה הראשונה, 1882-1903) ולאחר מכן בהיקפים גדולים יותר.
המתיישבים הציונים הקימו יישובים חדשים, רכשו קרקעות, ופיתחו מוסדות כלכליים וחברתיים נפרדים.
ההסתדרות הציונית העולמית (1897) והקרן הקיימת לישראל (1901) היו בין המוסדות המרכזיים שתמכו במפעל ההתיישבותי.
האוכלוסייה הערבית הפלסטינית, שחוקרים התומכים בגישת הקולוניאליזם ההתיישבותי רואים בה את האוכלוסייה הילידית של האזור, הגיבה בחשש הולך וגובר להתיישבות היהודית.
החששות נבעו מרכישת הקרקעות, מהשינויים הדמוגרפיים, ומהחשש לאבד את מעמדם הפוליטי והכלכלי באזור.
תגובות אלו התבטאו בהתנגדות פוליטית, וגם בעימותים אלימים.
שינוי משמעותי חל עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים ב-1917 והצהרת בלפור, שבה הבטיחה בריטניה להקים "בית לאומי לעם היהודי" בארץ ישראל.
תחת המנדט הבריטי (1920-1948) האיצה העלייה היהודית, וביתר שאת עם התגברות האנטישמיות באירופה ועליית הנאציזם.
אוכלוסיית היישוב היהודי גדלה מכ-84,000 ב-1922 לכ-630,000 ב-1947, והגיעה לכשליש מכלל האוכלוסייה.
תקופה זו התאפיינה בהתגברות המתחים בין יהודים לערבים, שהובילו לאירועי אלימות כמו מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי הגדול (1936-1939).
במקביל, המשיכו המוסדות הציוניים לבסס את התשתית ליישוב היהודי, תוך יצירת מערכות חינוך, בריאות וביטחון נפרדות.
במהלך מלחמת העצמאות (שמחוץ לישראל מכונה מלחמת 1948) כ-700,000 ערבים פלסטינים הפכו פליטים - חלקם נמלטו וחלקם גורשו - כחלק מהנכבה.
הנרטיב הציוני המסורתי מדגיש את היבט המלחמה שנכפתה על היישוב היהודי על ידי הערבים לאחר דחיית תוכנית החלוקה, בעוד הנרטיב הפלסטיני רואה בנכבה תוצאה של תוכנית מכוונת לטיהור אתני.
לאחר 1948, הפלסטינים מצאו עצמם מפוצלים: כ-150,000 נשארו בגבולות ישראל והפכו לאזרחים ערבים של המדינה; תושבי הגדה המערבית חיו תחת שלטון ירדני; תושבי רצועת עזה תחת שלטון מצרי; ומאות אלפי פליטים התיישבו במחנות פליטים בירדן, לבנון, סוריה ומדינות ערב אחרות.
מצב זה השתנה שוב לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967, בה כבשה ישראל את הגדה המערבית ורצועת עזה, והחלה תקופת הכיבוש הצבאי.
המושג "קולוניאליזם התיישבותי" התגבש כתחום מחקר עצמאי בתוך לימודי הקולוניאליזם מתוך הצורך להבחין בין דפוסי שליטה קולוניאליים שונים.
בעוד שהקולוניאליזם הקלאסי התאפיין בניצול כלכלי של טריטוריות מרוחקות לטובת מדינת־האם (דוגמת השלטון הבריטי בהודו או הצרפתי באלג'יריה), קולוניאליזם התיישבותי מתייחד בשאיפה להקמת חברת קבע חדשה על חשבון האוכלוסייה הילידית.
חוקרים מובילים בתחום הם: פטריק וולף האוסטרלי - פיתח את המושג "היגיון המחיקה" (logic of elimination) לתיאור המנגנונים שבאמצעותם חברות מתיישבים שואפות להיעלמות הנוכחות הילידית; לורנצו ורצ'יני, שתרם להמשגה התאורטית של ההבדלים בין סוגי הקולוניאליזם; ואוולין נקאנו גלן, שחקרה את המבנים החברתיים והפוליטיים המאפיינים חברות של קולוניאליזם התיישבותי.
מקרי מבחן היסטוריים בולטים כוללים את צפון אמריקה, בה עמי הילידים נדחקו מטריטוריות רחבות במשך מאות שנים; אוסטרליה, בה האבוריג'ינים עברו נישול קרקעות מסיבי ומדיניות הטמעה כפויה שכללה הוצאת ילדים מבתיהם ("הדורות הגנובים"); וניו זילנד, שם המאורים נאבקו על זכויותיהם מול גלי ההתיישבות הבריטית.
במקרים אלה, להבדיל מקולוניאליזם של ניצול, המתיישבים הגיעו במטרה מוצהרת להקים חברה חדשה וקבועה.
ההבחנה המהותית נעוצה באופי היחסים עם האוכלוסייה הילידית.
בעוד שבקולוניאליזם קלאסי הילידים משמשים משאב כלכלי חיוני (כוח עבודה או שוק צריכה), בקולוניאליזם התיישבותי עצם קיומם נתפס כאתגר למיזם ההתיישבותי.
מכאן נגזרות אסטרטגיות שונות: גירוש פיזי, הטמעה תרבותית שמטרתה מחיקת הזהות הילידית, או במקרים קיצוניים - רצח עם.
וולף טען שמדובר ב"מבנה ולא באירוע" - כלומר, תהליך מתמשך הנמשך הרבה מעבר לרגע ההתיישבות הראשוני.
המושג "דה-קולוניזציה" (decolonization) מתייחס לתהליכי פירוק המבנים הקולוניאליים והחזרת הריבונות לעמים הכבושים.
בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, עשרות מדינות באסיה ובאפריקה זכו לעצמאות במסגרת גל הדה-קולוניזציה.
אולם במקרה של קולוניאליזם התיישבותי, התהליך מורכב בהרבה: המתיישבים וצאצאיהם כבר מהווים חלק בלתי נפרד מהנוף החברתי והפוליטי, ושאלת הדה-קולוניזציה מעוררת דילמות מוסריות ומעשיות סבוכות.
מבקרים טוענים כי אחד האתגרים המרכזיים בשיח על קולוניאליזם התיישבותי הוא היטשטשות הגבול בין הניתוח האקדמי לשימוש הפוליטי במושג.
לטענתם, מה שנולד כמסגרת תאורטית לחקר תהליכים היסטוריים הפך במקרים רבים לכלי רטורי בעימותים פוליטיים עכשוויים.
בזירות ציבוריות שונות - מהפגנות ועד רשתות חברתיות - המונח משמש לעיתים לא ככלי אנליטי מורכב אלא כקטגוריה מוסרית בינארית.
תופעה זו, טוענים המבקרים, מקשה על קיום דיון אקדמי מאוזן ומעמיק, במיוחד כאשר המסגרת התאורטית מיושמת על סכסוכים פוליטיים בני זמננו הטעונים רגשית.
התפיסה של הציונות כקולוניאליזם התיישבותי עברה התפתחות אקדמית מורכבת הכוללת כמה שלבים.
מדיון פוליטי ראשוני בשנות הארבעים והחמישים, דרך כניסה לאקדמיה בשנות השבעים והשמונים, ועד לפיתוח תאורטי מתקדם במאה העשרים ואחת.
בכל שלב, הדיון התאפיין במאפיינים שונים - מטענות פוליטיות כלליות לניתוח אקדמי מעמיק, ומהתמקדות במושג הקולוניאליזם הרחב להבחנה מדויקת בין סוגי קולוניאליזם שונים.
לאורך כל התקופה, הדיון עורר גם תגובות ביקורתיות וגישות חלופיות, והפך אותו לאחת המחלוקות המרכזיות בחקר הציונות המודרנית
השלב הראשון: דיונים פוליטיים וביקורת ראשונית (1947-1970)
השימוש במונח "קולוניאליזם" בהקשר של הציונות החל עוד בשנות הארבעים של המאה העשרים, אך בשלב זה הדיון התרחש בעיקר בזירה הפוליטית ולא האקדמית.
בדיונים שנערכו באו"ם ב-1947 בנושא חלוקת הארץ, נציגי מדינות ערב השתמשו במונח "קולוניאליזם" כדי לתאר את הפרויקט הציוני, אך לא הציעו ניתוח מושגי או היסטורי שיטתי של הטענה.
נקודת מפנה ראשונה בכיוון האינטלקטואלי הגיעה בשנת 1968, כאשר החוקר היהודי-צרפתי מקסים רודנסון (1915-2004) פרסם את חיבורו "ישראל: עובדה קולוניאלית?" (Israël, fait colonial?).
רודנסון, מרקסיסט ומזרחן שהתמחה בהיסטוריה של העולם הערבי והאסלאם, היה מהראשונים שניסו לבחון את הציונות דרך עדשה קולוניאלית בצורה אקדמית.
עם זאת, גישתו התמקדה בעיקר בקולוניאליזם הכלכלי והחברתי, ולא בהבחנות מושגיות מתוחכמות יותר שיתפתחו מאוחר יותר.
בשנות השבעים והשמונים, עם צמיחת הפופולריות של התנועה הלאומית הפלסטינית והשפעת תנועות הדה-קולוניזציה בעולם השלישי, החל דיון אקדמי רציני יותר על הציונות כתופעה קולוניאלית.
תקופה זו התאפיינה בהשפעה הגוברת של לימודי פוסט-קולוניאליזם ובמיוחד של תיאוריות שהתפתחו לאחר מלחמת ששת הימים.
נקודת הציון המשמעותית ביותר בתקופה זו הייתה מאמרו של אדוארד סעיד (1935-2003) מ-1979, "שאלת פלסטין" (The Question of Palestine), שבו תיאר לראשונה באופן שיטתי את הציונות כפרויקט של קולוניאליזם התיישבותי.
סעיד, פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה וחלוץ בתחום לימודי הפוסט-קולוניאליזם, הביא את הכלים התאורטיים שפיתח בחקר האוריינטליזם אל הדיון על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
המאמר של סעיד הפך למשפיע ביותר והוא נקרא שוב ושוב בחוגים אקדמיים.
הוא טען שהציונות מתאפיינת במאפיינים טיפוסיים לקולוניאליזם: כיבוש אדמה זרה, נישול האוכלוסייה המקומית, והקמת מבנה חברתי-פוליטי חדש הנשלט על ידי המתיישבים.
סעיד הדגיש כיצד הציונות מתחברת לפרויקטים קולוניאליים אירופיים רחבים יותר במזרח התיכון.
הרחבת הדיון האקדמי ותגובות ביקורתיות
החל משנות השמונים של המאה העשרים, בעקבות השפעתו של אדוארד סעיד, החלו חוקרים נוספים לבחון את הציונות באספקלריה קולוניאלית.
בין הבולטים ניתן למנות את נור מסאלחה, שספריו ומחקריו מתמקדים בתהליכי הנישול הקרקעי ובהשלכות ההתיישבות הציונית על החברה הפלסטינית.
מצאלחה טוען כי מושגים תאולוגיים ופוליטיים שימשו להצדקת תהליכי קולוניזציה ונישול, ומנתח את תפקידם של מוסדות ציוניים מרכזיים בהשתלטות על קרקעות.
במקביל, הדיון האקדמי לא התנהל בחלל ריק, והושמעו בו גם קולות ביקורתיים על יישום התפיסה הקולוניאלית על הציונות.
החוקר הישראלי ברוך קימרלינג (1939–2007), סוציולוג מהאוניברסיטה העברית, פיתח תפיסה מורכבת שכינה "קולוניזציה מסויגת" (qualified colonization).
לטענתו, הציונות אמנם כללה מאפיינים קולוניאליים מסוימים, אך נבדלה מקולוניאליזם קלאסי בכך שלא הייתה לה מטרופולין שולט, והמתיישבים הגיעו לרוב מרדיפות ולא מהמניעים הכלכליים המאפיינים קולוניאליזם מסורתי.
קימרלינג הדגיש את ההבדלים בין הציונות לבין תנועות קולוניאליות אירופיות, אך לא התעלם מהמאפיינים החופפים שביניהן.
השלב השלישי: הבחנה בין סוגי קולוניאליזם (2000-היום)
במחקר בן זמננו, נעשית הבחנה מרכזית בין קולוניאליזם קלאסי ובין קולוניאליזם התיישבותי (settler colonialism).
כאמור קולוניאליזם קלאסי מאופיין בשליטה חיצונית של מעצמה על טריטוריה מרוחקת, תוך שאיפה לנצל את משאביה ועבודת תושביה הילידים לטובת המטרופולין – כלומר, מדינת האם של הכובשים.
לעומת זאת, קולוניאליזם התיישבותי שואף להחליף את האוכלוסייה הילידית במתיישבים חדשים, ולבסס ריבונות מתמשכת של הקבוצה המתיישבת על הקרקע, תוך דחיקה או מחיקה של הילידים מהמרחב ומהחברה.
פטריק וולף, מהחוקרים המרכזיים בתחום, מדגיש כי "הפלישה היא מבנה מתמשך ולא אירוע חד-פעמי" – כלומר, לא מדובר בכיבוש חד-פעמי אלא בתהליך מתמשך של נישול, חקיקה, תכנון והתערבות מוסדית שמטרתם להבטיח את עליונות המתיישבים ולהמשיך לדחוק את הילידים לאורך זמן.
לורנצו ורצ'יני, חוקר איטלקי מאוניברסיטת דיקין באוסטרליה ואחד החוקרים המובילים בתחום לימודי קולוניאליזם התיישבותי, מרחיב את הניתוח ומשווה את הציונות לפרויקטים קולוניאליים אחרים בעולם, כמו באוסטרליה, קנדה ודרום אפריקה.
ורצ'יני מדגיש כי הציונות, בדומה לפרויקטים אלה, לא הסתפקה בשליטה מרחוק או בניצול עבודה, אלא חתרה ליצירת חברת מתיישבים חדשה ולשינוי המרחב הפיזי, המשפטי והדמוגרפי של הארץ.
דוגמאות לכך כוללות את מדיניות רכישת הקרקעות, ייבוש הביצות, הקמת קיבוצים ומושבים, וחוקים שנועדו להבטיח בלעדיות יהודית על הקרקע ולמנוע את שיבת הערבים הפלסטינים אליה.
ורצ'יני גם מצביע על כך שבתוך גבולות 1948 פעל בעיקר הגיון של קולוניאליזם התיישבותי, בעוד שבשטחים שנכבשו ב-1967 ניתן לזהות לעיתים דפוסים של קולוניאליזם קלאסי.
תגובות ביקורתיות ופיתוח גישות חלופיות
התפתחות התיאוריה של קולוניאליזם התיישבותי גררה גם ביקורת.
גרשון שפיר, סוציולוג מהאוניברסיטה העברית בירושלים, פיתח את המושג "קולוניאליזם טהור" (pure colonialism) להבחנה מקולוניאליזם שמטרתו ניצול כוח עבודה.
שפיר טען שהציונות היא מקרה של קולוניאליזם טהור, אך הדגיש את הייחודיות שלה בהיעדר מטרופולין.
לפי שפיר, "קולוניאליזם טהור" הוא סוג של קולוניאליזם שבו המטרה היא השתלטות על הקרקע עצמה ולא ניצול כוח העבודה של האוכלוסייה המקומית, בניגוד לקולוניאליזם רגיל שבו הכוח הקולוניאלי מנצל את המקומיים לעבודה במטעים, במכרות או בתעשייה.
בקולוניאליזם טהור המתיישבים אינם זקוקים לאוכלוסייה המקומית כלל, הם רוצים את האדמה בלי האנשים שעליה, ולכן הם מביאים עמם את כוח העבודה שלהם ואת הטכנולוגיה שלהם.
שפיר טען שהציונות מתאימה לדגם זה משום שהציונים לא רצו לנצל פלסטינים לעבודה אלא לגייס יהודים לעבוד, הדגש היה על "כיבוש העבודה" כהעדפה מכוונת של עובדים יהודים על פני ערבים, והמטרה הייתה ליצור כלכלה יהודית נפרדת ולא לנצל כלכלה קיימת.
עם זאת, שפיר הדגיש שעדיין מדובר בתופעה שונה מקולוניאליזם קלאסי משום שלציונות לא היה "מטרופולין" - מדינת אם ששולחת מתיישבים, שכן היהודים היו פליטים ומהגרים ולא שליחי אימפריה.
רן אהרונסון, היסטוריון מאוניברסיטת תל אביב, תרם לדיון הביקורתי על השימוש במושג "קולוניאליזם" במחקר ההתיישבות הציונית.
אהרונסון טוען כי אף שהתיישבות יהודית בארץ ישראל כללה מאפיינים מסוימים של קולוניאליזם – כמו השתלטות על קרקע, שימוש במוסדות חיצוניים (בריטיים) ויישום שיטות מודרניות – יש להבחין בין הציונות לבין קולוניאליזם קלאסי.
לדבריו, הפרויקט הציוני היה בראש ובראשונה תנועת לאום מודרנית, ששאפה לעצמאות לאומית ולשחרור מעול זר, ולא לשליטה על הארץ לטובת מטרופולין חיצוני.
אהרונסון מדגיש את הייחודיות של הציונות: מצד אחד, שימוש בכלים ובמוסדות קולוניאליים, אך מצד שני, התנגדות לשלטון הבריטי ומאבק לעצמאות מהאימפריה הבריטית.
לכן, הוא מבקר את הגישה שמציבה את הציונות כמפעל קולוניאליסטי חד-ממדי, ומציע ניתוח מורכב יותר, המדגיש את ההקשר ההיסטורי של רדיפות אנטישמיות והצורך במקלט לאומי.
דרק פנסלר, היסטוריון מאוניברסיטת פנסילבניה ומחבר מחקרים על רגשות וציונות, מציע גישה פרגמטית שמכירה במורכבות הנושא.
פנסלר טוען שלפרויקט הציוני יש בהחלט מאפיינים קולוניאליים: התנועה הציונית לא הייתה יכולה להתרומם ללא עזרה משמעותית מבריטניה כמעצמה קולוניאלית, יש התיישבות ציונית קולוניאלית ברכישת קרקעות מבעלי אדמות ערבים ונישול מי שישבו עליהן, ויש עמדות ציוניות על עליונות יהודית ונחיתות התרבות הפלסטינית.
עם זאת, פנסלר מדגיש שיש הרבה בציונות שהמודל הקולוניאלי אינו מסביר, כמו הקשר ההיסטורי של היהודים לארץ ולעברית.
בשנים האחרונות התחדדה הביקורת על יישום תאוריית הקולוניאליזם ההתיישבותי על הציונות, במיוחד בעקבות השימוש הפוליטי שנעשה במושג זה.
המשורר והמבקר האמריקאי אדם קירש, בספרו "קולוניאליזם התיישבותי – אידאולוגיה, אלימות וצדק" (2024), מציג ביקורת מערכתית על השימוש האידאולוגי במושג.
קירש טוען שבעוד למושג ערך אקדמי מסוים, הוא נוכס על ידי פעילי שמאל-רדיקליים ומשמש כ"כלי נשק פוליטי" נגד ישראל.
לטענתו, התיאוריה עוברת קפיצה בעייתית מתיאור היסטורי של תופעות בעבר לשיפוט מוסרי של מציאות בהווה, תוך אימוץ הגישה של פטריק וולף ש"הפלישה היא מבנה מתמשך ולא אירוע חד-פעמי".
קירש מדגיש שהכללת ישראל תחת מסגרת תאורטית זו בעייתית, שכן היהודים לא היגרו לארץ כדי להשתלט על חבל ארץ לא מוכר, אלא שבו לארץ שיש להם קשר היסטורי אליה, ברחו מרדיפות, ודיברו מפורשות על דו-קיום עם התושבים המקומיים.
בנוסף, בניגוד לפרויקטים קולוניאליים אחרים, לא הייתה כל אימפריה שממנה יצאו היהודים, שהיו מופלים ונרדפים בכל מקום.
מאפיינים משותפים למקרים אחרים של קולוניאליזם התיישבותי
המחקר האקדמי העכשווי בתחום לימודי קולוניאליזם התיישבותי מציב את הציונות לצד פרויקטים דומים כמו ההתיישבות הלבנה באוסטרליה, ארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה.
כאמור, תאוריית הקולוניאליזם ההתיישבותי שפיתח פטריק וולף מדגישה כי מדובר במבנה חברתי-פוליטי מתמשך ולא באירוע חד-פעמי, שמטרתו להבטיח את נוכחות המתיישבים ולהפוך אותם לבעלי הבית החדשים.
החוקרים מזהים בציונות את התבנית הקלאסית של קולוניאליזם התיישבותי: הגירה מאורגנת של קבוצה אתנית-דתית (יהודים) לארץ מיושבת, רכישת קרקעות בשיטות שונות, ייסוד מוסדות כלכלה, חינוך ושלטון נפרדים, ופיתוח נרטיב לאומי המצדיק את ההתיישבות.
כפי שהוזכר לעיל, לדעת המצדדים בגישה, כבר בראשית הדרך מנהיגים ציוניים כמו הרצל, נורדאו וז'בוטינסקי לא הסתירו את אופיו הקולוניאלי של המפעל.
תהליך ההתיישבות הציונית כלל תלות במעצמות חיצוניות: תחילה באימפריה העות'מאנית (1880-1917) לצורך רכישת קרקעות והקמת יישובים, ולאחר מכן באימפריה הבריטית (1917-1948) שהעניקה גיבוי פוליטי, משפטי ולעיתים גם צבאי למפעל הציוני.
דפוס זה דומה לתלות של המתיישבים בקנדה ובאוסטרליה באימפריה הבריטית, או של המתיישבים בדרום אפריקה בממשל הקולוניאלי.
כאמור, אחד המאפיינים המרכזיים של קולוניאליזם התיישבותי הוא "היגיון המחיקה" - השאיפה להחליף את הילידים במתיישבים ולא לנצל את כוח עבודתם.
עיקרון "כיבוש העבודה" ביטא עיקרון זה: החל מתקופת העלייה השנייה (1904-1914), ביישוב פיתחו אידאולוגיה של העדפת עובדים יהודים על פני ערבים, במטרה לבנות כלכלה יהודית נפרדת.
דפוס זה דומה למודל ההתיישבותי של המתיישבים הלבנים באוסטרליה ובצפון אמריקה, שביקשו להקים חברה חדשה ללא תלות בילידים.
בניגוד לקולוניאליזם קלאסי בהודו או באלג'יריה, שם הכוח הקולוניאלי היה תלוי בכוח העבודה המקומי, קולוניאליזם התיישבותי שואף לעצמאות כלכלית מוחלטת.
לטענת החוקרים, התהליכים של דחיקת הערבים הפלסטינים (הילידים, לפי גישה זו) בציונות כוללים מנגנונים הדומים לאלה שנוקטו בפרויקטים קולוניאליים אחרים:
רכישת קרקעות והפקעתן: החל משנות השמונים של המאה ה-19, הקרן הקיימת לישראל (שהוקמה ב-1901) רכשה קרקעות מבעלי אדמות ערבים, תוך מניעת חכירה או מכירה חוזרת לערבים.
לאחר הקמת המדינה ב-1948, "חוק נכסי נפקדים" (1950) הפקיע את רכושם של כ-700,000 פליטים פלסטינים.
מנגנונים דומים שימשו באוסטרליה במסגרת ה-Terra Nullius - הכרזה על הארץ כ"אדמת הפקר" והפקעת קרקעות האבוריג'ינים ללא פיצוי, ובארצות הברית במסגרת חוק עקירת האינדיאנים (1830) שהוביל לגירוש השבטים האינדיאניים ממזרח למיסיסיפי.
דחיקה פיזית ומרחבית: לטענת החוקרים התומכים בגישה הקולוניאלית, בפרויקט הציוני דחיקה פיזית ומרחבית של האוכלוסייה הילידית הפלסטינית הייתה מרכיב מרכזי במדיניות ההתיישבות והבינוי הלאומי.
כבר מראשית ההתיישבות הציונית, וביתר שאת במהלך מלחמת העצמאות, ננקטו לדבריהם צעדים שיטתיים להפקעת קרקעות, גירוש אוכלוסיות, והגבלת נגישות הפלסטינים למרחבים שהיו בשליטתם בעבר.
לאחר הקמת המדינה, תהליך זה הומשך במסגרת של מבנה משפטי ומוסדי מובחן.
הושת הממשל הצבאי על ערביי ישראל עד 1966, שהשתלב במטרותיו של פרויקט ההתיישבות: הבטחת שליטה ציונית על מרבית האדמות ומניעת חזרתם של הפליטים הפנימיים לכפריהם ולעריהם ושיבת הפליטים למולדתם.
בה בעת ניתנו לילידים שנשארו בתוך מדינת ישראל אזרחות וזכויות פוליטיות מוגבלות.
החוקרים טוענים כי זכויות אלה יצרו דפוס אזרחות קולוניאלי התיישבותי, שאופיו נקבע במידה רבה בתקופת הממשל הצבאי; וכך, אף שהמדינה העניקה להם אזרחות, היא לא הכירה בהם כקולקטיב לאומי ילידי אלא ראתה בקיומם על האדמה במולדתם מכשול בפני הגשמת המטרות הציוניות.
החוקרים טוענים כי דפוס זה של דחיקה מרחבית ופיזית מקביל לפרקטיקות מוכרות של קולוניאליזם התיישבותי במקרים אחרים: בארצות הברית, למשל, הונהגה מדיניות של גירוש שבטים אינדיאניים לשמורות מוגדרות, הרחק מהמרחבים שנכבשו בידי המתיישבים הלבנים; באוסטרליה, הילידים האבוריג'ינים נדחקו לאזורים מבודדים והורחקו מהמרכזים הכלכליים והחברתיים, תוך הפקעת אדמותיהם והגבלת תנועתם.
לפי מחקרים משווים בתחום, בכל המקרים הללו דחיקה פיזית ומרחבית שימשה אמצעי מרכזי ליצירת זהות לאומית חדשה למתיישבים ולהבטחת שליטה בלעדית על המשאבים והמרחב.
החוקרים מדגישים כי דפוס זה הוא מהמאפיינים המובהקים של קולוניאליזם התיישבותי, המבדיל אותו מקולוניאליזם קלאסי הנשען על שילוב וניצול הילידים במערכת הכלכלית של המעצמה.
הפרדה מוסדית: בהיסטוריוגרפיה ובמחקר ההשוואתי של קולוניאליזם התיישבותי, חוקרים מצביעים על כך שכבר בתקופת המנדט הבריטי (1920–1948) פיתח היישוב היהודי בארץ ישראל מערכות מוסדיות נפרדות—בתחומי החינוך, הבריאות, הכלכלה והביטחון—שנועדו לשרת את הקהילה היהודית ולבסס אוטונומיה לאומית.
גרשון שפיר מתאר כיצד מוסדות אלה שימשו בסיס להקמת מדינה יהודית נפרדת, תוך בידול מהאוכלוסייה הערבית המקומית.
לאחר 1948, מדיניות זו המשיכה בצורות שונות: הלאמת קרקעות לטובת העם היהודי, חקיקה כמו חוק השבות (המקנה אזרחות ליהודים בלבד), והקצאת משאבים דיפרנציאלית בין יישובים יהודיים וערביים.
במחקר ההשוואתי, דפוסים אלה מוצבים לעיתים קרובות לצד מדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה, שהתבססה על הפרדה מוסדית, משפטית וכלכלית בין לבנים לשחורים, ולצד חוקי ג'ים קרו בדרום ארצות הברית, שאכפו הפרדה גזעית בתחומי החינוך, הדיור, התעסוקה והשירותים הציבוריים.
מחקרים אלה מנסים להדגיש את הדמיון במבנה של הפרדה מוסדית, חקיקה מפלה, והקצאת זכויות ומשאבים דיפרנציאלית על בסיס אתני או לאומי.
עם זאת, החוקרים מדגישים גם את ההבדלים ההיסטוריים והפוליטיים בין המקרים, ומזהירים מפני השוואות פשטניות או "העתקה" של דגם אחד למקרה אחר.
ישנם חוקרים שמציגים תגובות ביקורתיות על ההשוואה שנערכת בין הציונות ובין הקולוניאליזם ההתיישבותי.
רכישת הקרקעות וההפקעה: חלק מהחוקרים דוחים את הטענה כי רכישת הקרקעות הייתה חלק ממנגנון מתוכנן של נישול.
יהושע פורת, היסטוריון מהאוניברסיטה העברית, טען בספרו "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית" (1976) כי רכישת הקרקעות התבססה על עסקאות חוקיות עם בעלי אדמות ערביים, ובמרבית המקרים הפלאחים הערבים היו חוכרים ולא בעלי האדמה.
לטענתו, הבעיה נבעה מכך שבעלי האדמות הערביים (האפנדים) מכרו קרקעות מעל ראשיהם של החוכרים, אך זו לא הייתה מדיניות ציונית מכוונת לדחיקה.
גישה זו חוזקה על ידי קנת' שטיין, שבמחקרו "The Land Question in Palestine" (1984) הציג ניתוח מפורט של עסקאות הקרקע, ומסקנתו הייתה שהקונפליקט נבע מחוסר בהירות בזכויות קרקע בתקופה העות'מאנית, ולא מתכנון מוקדם לנישול.
הגאוגרפית ההיסטורית רות קארק חיזקה טענות אלה במחקריה על דפוסי בעלות הקרקע בארץ ישראל.
במאמריה הראתה כי רכישת הקרקעות נעשתה במסגרת המשפט העות'מאני הקיים, והדגישה כי רוב המוכרים היו אפנדים ענקיים שהחזיקו באדמות נרחבות ולא חיו עליהן.
באשר להפקעות לאחר 1948 מיכאל דאמפר (Michael Dumper) במחקרו "The Politics of Jerusalem Since 1967" ויורם דינשטיין במחקריו על המשפט הבינלאומי טענו כי חוק נכסי הנפקדים (1950) התמודד עם מציאות שנוצרה כתוצאה ממלחמה שהתחילה בדחיית הערבים את תוכנית החלוקה.
לטענתם, המדינה החדשה נאלצה להתמודד עם נטישת רכוש בקנה מידה נרחב כתוצאה ממלחמה, ולא יזמה תהליך של הפקעה מתוכננת מראש.
הדחיקה הפיזית: ישנם חוקרים שדוחים את הטענה למדיניות מתוכננת של טיהור אתני וטוענים כי יציאת הפלסטינים הייתה תוצר מורכב של נסיבות מלחמתיות.
בני מוריס, למרות שייכותו ל"היסטוריונים החדשים", דחה את הטענה למדיניות מתוכננת של טיהור אתני.
בספרו "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינית" (1991), הוא הציג ממצאים מעורבים: היו מקרים של גירוש, אך גם מקרים רבים של בריחה מרצון בעקבות הלחימה או קריאות מנהיגים ערביים.
מוריס הדגיש כי לא הייתה "תוכנית כוללת" לגירוש הערבים, ושרוב המקרים נבעו מדינמיקה מקומית של קומנדנטים צבאיים או מפחד של אוכלוסייה אזרחית מפני לחימה.
אפרים קארש הרחיב טענה זו במחקריו על מלחמת 1948, וטען ש"הנכבה" הייתה תוצאה של החלטה ערבית להילחם נגד החלוקה, ולא מתוכנית ציונית מוקדמת.
בספרו "Palestine Betrayed" (2010), הוא הציג תיעוד של קריאות מנהיגים ערביים לתושבים לפנות זמנית, תוך הבטחה שישובו לאחר ניצחון הערבים.
יואב גלבר, היסטוריון צבאי, הוסיף במחקריו כי פעולות הלחימה היו תגובה טקטית למציאות מלחמתית, ולא יישום של אידאולוגיה קולוניאלית.
הוא הדגיש את ההבדלים בין גירוש מתוכנן לבין תוצאות מלחמה, וטען כי המטרה הציונית הייתה הישרדות פוליטית ולא כיבוש טריטוריאלי.
טענות ההפרדה המוסדית: בגישה הביקורתית מוצגת ההפרדה המוסדית כתוצר של נסיבות היסטוריות ולא כמנגנון שליטה מכוון.
גרשון שפיר תרם לדיון בטענה כי ההפרדה המוסדית בתקופת המנדט נבעה מצרכי הישרדות של קהילת מיעוט, ולא מרצון לשלוט על קהילה אחרת.
בספרו "קרקע, עבודה והסכסוך הישראלי־פלסטיני 1914-1882", הציג את בניית המוסדות הציוניים כתגובה להזנחה עות'מאנית ובריטית, לא כמנגנון שליטה.
לטענתו, היישוב היהודי נאלץ לפתח מערכות חינוך, בריאות וביטחון עצמאיות מפני שהמערכות הקיימות לא סיפקו מענה לצרכיו הייחודיים.
גם דן הורוביץ ומשה ליסק, במחקרם "מישוב למדינה: יהודי ארץ-ישראל בתקופת המנדט הבריטי כקהילה פוליטית" (1977), הדגישו כי המוסדות הנפרדים של היישוב נוצרו כתחליף למוסדות מדינה שלא קיימו את תפקידם כלפי האוכלוסייה היהודית.
הם טענו כי ההפרדה הייתה תוצר של נסיבות פוליטיות - היישוב היהודי פיתח אוטונומיה מוסדית כדי להתמודד עם אתגרי הלאמה ובניית חברה ללא תמיכה של המנדט הבריטי.
סמי סמוחה, סוציולוג מאוניברסיטת חיפה, הבחין בין הפרדה כפויה (כמו באפרטהייד) לבין הפרדה שנבעה משוני תרבותי וצרכים קהילתיים.
במחקריו על יחסי יהודים-ערבים בישראל, הוא טען כי גם הצד הערבי העדיף לעיתים הפרדה מוסדית כדי לשמור על אוטונומיה תרבותית, והפרדה זו הייתה הדדית ולא חד-כיוונית.
"היגיון המחיקה": חלק החוקרים דוחים את הפרשנות של מדיניות כיבוש העבודה כביטוי של רצון לסלק את הערבים, ומציגים אותה כפרויקט של בניית זהות יהודית חדשה.
יוסי כץ, היסטוריון וגאוגרף ישראלי, התנגד לפרשנות של מדיניות "כיבוש העבודה" כביטוי של "היגיון המחיקה".
הם טענו כי המדיניות נבעה מרצון לבנות כלכלה יהודית עצמאית ולפתור את בעיית האבטלה בקרב היהודים, ולא מרצון להדיר ערבים.
לטענתם, הדגש על עבודה יהודית נבע מהצורך ליצור מעמד פועלים יהודי, דבר שלא קיים באירופה בשל ההגבלות המקצועיות על יהודים.
זאב שטרנהל, היסטוריון ישראלי, הרחיב טענה זו וטען כי האידאולוגיה של "כיבוש העבודה" הייתה חלק מתוכנית לשינוי המבנה החברתי של העם היהודי - מעם של סוחרים ובעלי מלאכה לעם של חקלאים ופועלים.
בספרו "בנין אומה או תיקון חברה" (1995), הוא הציג זאת כפרויקט של הנדסה חברתית פנימית, לא כאסטרטגיה כלפי הערבים.
לדבריו, הציונות ביקשה ליצור "יהודי חדש" שישתלב בעולם המודרני, ולכן הדגישה את חשיבות העבודה הפיזית והחקלאות.
עם זאת, ביטא עמדה שמדיניות ישראל כלפי השטחים עלולה לצייר את ישראל ככזו.
בריאיון עימו לאחר שנודע על זכייתו בפרס ישראל אמר:
רן אהרונסון, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, הוסיף כי ההעדפה של עבודה יהודית הייתה נפוצה גם בפרויקטים לא-קולוניאליים של בניית מדינות לאום במזרח אירופה ובבלקן, והיא לא מהווה בהכרח ביטוי של קולוניאליזם התיישבותי.
לטענתו, ההעדפה האתנית בשוק העבודה הייתה מנגנון נפוץ של קבוצות מיעוט שביקשו לחזק את מעמדן הכלכלי.
בניגוד לרוב הפרויקטים הקולוניאליים, הציונות לא יצאה ממדינת-אם ריבונית.
כאמור, זוהי אחת הביקורות המרכזיות על יישום התיאוריה הקולוניאלית על הציונות.
כמו שטען גרשון שפיר, היהודים היו "עם ללא מטרופולין" - פליטים ומהגרים שחיפשו מקלט, לא שליחי אימפריה.
במקרים הקלאסיים של קולוניאליזם התיישבותי, מדינת-אם חזקה שלחה מתיישבים לטריטוריה מרוחקה תוך מתן גיבוי פוליטי, כלכלי וצבאי מתמשך.
כך, למשל, בריטניה תמכה במתיישבים באוסטרליה וקנדה, ספרד ופורטוגל בדרום אמריקה, והולנד בדרום אפריקה.
המטרופולין סיפקה הון, כוח אדם, הגנה צבאית, ומסגרת משפטית-מוסדית לפרויקט ההתיישבותי.
בקולוניאליזם התיישבותי קלאסי, המתיישבים רואים במדינת-האם את ביתם, שומרים על זהותם כאזרחיה, ומקבלים ממנה תמיכה פוליטית, כלכלית וצבאית.
לעומת זאת, היהודים בארץ ישראל פיתחו זהות עצמאית ונפרדת, ולא הייתה להם מדינה ריבונית לאחוז בה כמולדת או כמטרופולין.
הציונות, לעומת זאת, התפתחה כתנועה לאומית של עם מפוזר שהיה נתון לרדיפות במרבית מקומות מגוריו.
היהודים לא יצאו ממדינה יהודית ריבונית, אלא מקהילות מיעוט שחיו תחת שלטון זר.
הם לא נהנו מתמיכה אימפריאלית אלא נאלצו לחפש פטרונים חיצוניים - תחילה האימפריה העות'מאנית ומאוחר יותר בריטניה - כדי לקדם את מטרותיהם.
עם זאת, חוקרים כמו לורנצו ורצ'יני טוענים שהציונות אכן פעלה במסגרת של תמיכה מטרופוליטנית, אם כי לא קלאסית.
הם מדגישים כי השתלטות על משאבי מפתח ודחיקת האוכלוסייה המקומית — ולאו דווקא ניצולה — הן מאפיין מרכזי של חברות קולוניאליות, בין שיש בהן מרכז מטרופוליטני ובין שאין.
החוקרים שניסו ליישם את הפרדיגמה ההתיישבותית במקרה הציוני זיהו שני תחליפים פונקציונליים לקיומו של מרכז מטרופוליטני קלאסי: התנועה הציונית בחו"ל על מוסדותיה הכלכליים ועל תורמיה הפרטיים, והאימפריות (הבריטית, הצרפתית, האמריקנית) כנותנות חסות פוליטית לפרויקט.
הצהרת בלפור (1917) והמנדט הבריטי על ארץ ישראל, לדוגמה, יצרו מסגרת של חסות אימפריאלית שאפשרה לציונות לפעול במתכונת קולוניאלית תוך קבלת הגנה משפטית ובינלאומית, תשתיות, וסביבה פוליטית מתאימה להתיישבות יהודית.
גישה זו מרחיבה את ההבנה של מטרופולין מעבר למודל הקלאסי של מדינה-אם אחת, ומציעה מבט על רשתות תמיכה בינלאומיות מורכבות יותר.
חוקרים אחרים, כמו דרק פנסלר, מציעים הבנה מורכבת יותר.
הם מדגישים שהיחסים בין הציונות לבריטניה היו מורכבים ומשתנים - מתמיכה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, דרך מתחים הולכים וגוברים בשנות השלושים, ועד לעימות גלוי בשנות הארבעים.
בניגוד למתיישבים באוסטרליה או קנדה שנשארו נאמנים לכתר הבריטי, הציונים פעלו מתחילת הדרך ליצירת עצמאות פוליטית ובסופו של דבר נלחמו נגד הבריטים כדי להשיגה.
בנוסף, פנסלר מדגיש כי הציונות לא הייתה תנועה של אזרחי האימפריה הבריטית, אלא של פליטים ומהגרים, מה שמחזק את ההבנה כי בריטניה לא שימשה כמטרופולין אמיתי במובן הקלאסי, אלא כפטרונית זמנית וחלקית.
מורכבות זו מעמידה בסימן שאלה את הטענה שבריטניה שימשה כמטרופולין אמיתי של הפרויקט הציוני.
היבט ייחודי של הציונות הוא שהיהודים רואים את עצמם כמי ששבים לארץ ישראל, ואת ההתיישבות כפרויקט של גאולה לאומית או דתית.
בניגוד למתיישבים באמריקה או באוסטרליה שלא טענו לקשר היסטורי לארץ, הציונות ביססה את עצמה על הזיכרון הקולקטיבי היהודי, הקשר הדתי לארץ ישראל, והנוכחות היהודית הרצופה (אף אם כמיעוט) באזור.
נרטיב זה קיבל ביטוי רשמי במגילת העצמאות של מדינת ישראל (1948), הקובעת כי "בארץ ישראל קם העם היהודי" וכי "לאחר שהוגלה העם מארצו בכוח הזרוע, שמר לה אמונים בכל ארצות פזוריו, ולא חדל מתפילה ומתקווה לשוב לארצו".
נרטיב זה מבדיל את הציונות מפרויקטים קולוניאליים אחרים במספר מובנים:
הלגיטימציה ההיסטורית - הציונים לא הציגו עצמם ככובשים של אדמה זרה, אלא כעם השב למולדתו;
הרציפות התרבותית - השפה העברית, הלוח העברי, ומסורות דתיות קשרו את המתיישבים החדשים לתולדות המקום;
המוטיבציה הדתית - עבור רבים מהציונים, במיוחד הציונים הדתיים, ההתיישבות לא הייתה רק פרויקט לאומי אלא גם מימוש של ציפייה דתית בת אלפי שנים;
הצידוק המוסרי - הנרטיב הציוני ראה בהקמת המדינה תיקון היסטורי של עוול בן אלפי שנים ולא מעשה של כיבוש חדש.
חוקרים פלסטיניים כמו פייז סייג וטארק דנה טוענים כי הטיעון הציוני של הזיקה היהודית לארץ ישראל משמש לשלילת הזיקה של הפלסטינים לארץ, ומציג את הארץ כריקה או שוממה עד לשיבת היהודים.
הם מדגישים כי מדובר במנגנון של הדרה ונישול, ולא בהכרח בטיעון מוסרי לגיטימי.
פטריק וולף ולורנצו ורצ'יני טוענים שבמישור המבני והפרקטי, דפוסי הפעולה - השתלטות על קרקע, דחיקת ילידים, הקמת מוסדות נפרדים - דומים מאוד לאלה של פרויקטים קולוניאליים אחרים.
לטענתם, הנרטיב הדתי-היסטורי משמש כהצדקה אידאולוגית, אך אינו משנה את האופי המבני של הפרויקט.
בנוסף, חלק מהחוקרים מערערים על עצם אותנטיות הקשר היהודי לארץ.
שלמה זנד, למשל, בספרו "מתי ואיך הומצא העם היהודי?" (2008), טוען שהעם היהודי כישות אתנית אחידה הוא מיתוס מודרני, ושרוב יהודי העולם הם צאצאי גרים שהתגיירו לאורך ההיסטוריה ולא צאצאי תושבי ארץ ישראל העתיקה.
לפי גישה זו, הקשר ההיסטורי של היהודים לארץ הוא בעיקר דתי ותרבותי, ולא אתני או גנטי.
המצדדים בגישה הקולוניאלית מדגישים שגם פרויקטים קולוניאליים אחרים השתמשו בנרטיבים דתיים ותרבותיים להצדקת פעילותם - המתיישבים בצפון אמריקה ראו עצמם כ"עם הברית החדש" הבא לארץ המובטחת, והקולוניזציה האירופית הוצדקה לעיתים כמשימה "מתרבתת" או "מנצרת".
המתיישבים הפוריטנים בניו אינגלנד השתמשו בדימויים תנ"כיים והציגו את עצמם כעם ישראל החדש; הקולוניזטורים הספרדים בדרום אמריקה הציגו את כיבושיהם כמשימה דתית של הפצת הנצרות; ואף האפריקאנרים בדרום אפריקה פיתחו נרטיב של עם נבחר בארץ מובטחת.
המבקרים טוענים שהמקרה הציוני שונה רק בעוצמת הקשר ההיסטורי ובעומק המסורת, אך לא באופי הפונקציונלי של הנרטיב כמכשיר להצדקת התיישבות.
התגובה הציונית לביקורת זו מדגישה שהבדלי העומק והאותנטיות חשובים.
בעוד שפרויקטים קולוניאליים אחרים "אימצו" נרטיבים דתיים כדי להצדיק כיבושים, הקשר היהודי לארץ ישראל הוא מקורי ואותנטי, נוצר במקום ושמור במשך אלפי שנים.
הם טוענים שהשוואה בין "אימוץ" נרטיב לבין "חזרה" אליו מעוותת את המציאות ההיסטורית.
בנוסף, הם מדגישים שהנוכחות היהודית הרצופה בארץ, גם אם כמיעוט, מבדילה את המקרה הציוני מכל המקרים הקולוניאליים האחרים, שבהם המתיישבים הגיעו לאדמה שלא הייתה להם כל זיקה קודמת אליה.
אף שהשאיפה הציונית לכינון מולדת ליהודים קדמה לשואה, ההיסטוריה של הרדיפות האנטישמיות ובמיוחד רצח העם של יהודי אירופה מהווה מאפיין ייחודי של הפרויקט הציוני בהשוואה לפרויקטים קולוניאליים התיישבותיים.
בעוד שידועים מקרים של מתיישבים שחוו רדיפות ופליטות, אין מקרה אחר שבו חוו המתיישבים עצמם רצח עם בהיקף כזה.
ההשפעה של השואה על הפרויקט הציוני הייתה רב-ממדית.
ברמה הפוליטית הבינלאומית, האהדה ליהודים שהתעוררה בקרב הקהילה הבינלאומית בעקבות השואה הגבירה את התמיכה הבינלאומית בחלוקת ארץ ישראל ובהקמת מדינה יהודית.
ברמה האידאולוגית, השואה הפכה את האפשרויות הפוליטיות החלופיות לפתרון "השאלה היהודית" - כמו ההיטמעות או האוטונומיה התרבותית - לשוליות, והעצימה את התפיסה הציונית על הצורך במדינה יהודית עצמאית.
ברמה הדמוגרפית וההומניטרית, עבור מיליוני ניצולי שואה ופליטים יהודים שנותרו ללא בתים ומשפחות, ארץ ישראל הייתה לעיתים קרובות הברירה היחידה הזמינה עבורם, מכיוון שמדינות רבות באירופה ובעולם סירבו לקלוט אותם או הציבו מכסות הגירה נמוכות.
מצב זה מציב את העלייה הציונית לאחר השואה לא רק כפרויקט אידאולוגי אלא כפתרון הומניטרי דחוף למשבר פליטים חסר תקדים.
חוקרים כמו אריז' סבאע'-ח'ורי, מהמחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, מדגישים כי המקרה הציוני מתייחד בכך שעצם הפרויקט נכרך מלכתחילה בשאיפת המתיישבים לביטוי לאומי עצמאי, בשל הרדיפות שחוו בארצות מגוריהם.
בניגוד לפרויקטים קולוניאליים אחרים שהתפתחו תחת חסות מדינת־אם ורק מאוחר יותר שאפו לעצמאות, הציונות שילבה מתחילה את המטרות של התיישבות ושל בניין לאום.
ההיסטוריוניות קרולין אלקינס וסוזן פידרסן מאפיינות את הציונות כ"מקרה המוצלח היחיד של בניין אומה מתיישבת" במאה העשרים, תוך הדגשת הייחודיות של שילוב בין פליטות המונית ובין פרויקט לאומי מאורגן.
הן טוענות שבעוד שבמקרים אחרים של קולוניאליזם התיישבותי המתיישבים יצאו מעמדת כוח ובחירה, המתיישבים הציוניים פעלו מתוך מצוקה ולחץ היסטורי.
הביקורת על גישה זו טוענת שעל אף הייחודיות של נסיבות היסטוריות אלה, הן אינן משנות את דפוסי הפעולה הקולוניאליים כלפי האוכלוסייה הערבית פלסטינית.
פטריק וולף ציין שהטראומה של קבוצה אחת אינה מצדיקה את נישולה של קבוצה אחרת, ושהמניעים ההיסטוריים לקולוניזציה אינם משנים את אופיה המבני.
המחקר עכשווי בתחום גורס כי במקרים רבים קולוניאליזם הוא תהליך מתמשך, רב-שלבי, המשתנה ומתעדכן לאורך עשורים ואף מאות שנים.
בפרט, קולוניאליזם התיישבותי מתאפיין בכך שהשליטה והנישול של האוכלוסייה המקומית אינם מסתיימים בכיבוש הראשוני, אלא ממשיכים דרך חקיקה, הפקעות, שינויי דמוגרפיה, דיכוי תרבותי, והנדסה חברתית-מרחבית.
הדינמיקה המתמשכת בפרויקטים אלה משמעה שמנגנוני השליטה, הנישול והדיכוי אינם פוסקים גם לאחר עשרות שנים, ולעיתים אף מתעצמים, גם כאשר משתנה ההקשר המשפטי או המדיני.
כך, גם במאה ה-21, אוכלוסיות המוגדרות כילידיות באוסטרליה, קנדה, וארצות הברית ממשיכות להתמודד עם השלכות של קולוניאליזם התיישבותי: הפקעות קרקע, הגבלות על ריבונות, אפליה מערכתית, ופערים כלכליים-חברתיים.
מחקרים עכשוויים בתחום משווים את המקרה הישראלי-פלסטיני לפרויקטים קולוניאליים-התיישבותיים אחרים במאה ה-21, כגון אוסטרליה, קנדה וארצות הברית.
באוסטרליה, לדוגמה, למרות הכרה מסוימת בזכויות האבוריג'ינים, ממשיכות המדיניות הממשלתית ומערכת המשפט להשפיע עליהם באמצעות חקיקת קרקעות, הגבלות על חינוך ושירותי בריאות, והמשך דחיקת הזהות והזכויות הקולקטיביות.
ההיסטוריונית האמריקנית רוקסן דנבר אורטיז, מתמחה בהיסטוריה של עמים ילידיים בארצות הברית, טוענת כי הילידים האמריקאים ממשיכים להתמודד עם הגבלות על ריבונות, נישול מאדמות, ופערים חברתיים-כלכליים שמושרשים במבנה הקולוניאלי.
נדמה כי הדפוס המשותף לכל המקרים הוא המשכיות של מנגנוני שליטה ודחיקה גם עשרות שנים לאחר הכיבוש הראשוני.
המושג "הנכבה המתמשכת" (The Ongoing Nakba, النكبة المستمرة), שטבעו חוקרים פלסטינים כמו נור מסאלחה וערב ניהאד, מתאר את האופי הדינמי והמתמשך של מה שהם רואים כפרויקט קולוניאלי ציוני.
גישה זו יוצאת נגד התפיסה הרווחת של הנכבה כאירוע חד-פעמי שהתרחש ב-1948, ומתארת אותו כתהליך רב-שלבי הכולל גלי התיישבות, חקיקה, הפקעת אדמות, דיכוי מרידות, והנדסה מרחבית-חברתית מתמשכת.
תפיסה זו שזורה במושג "היגיון המחיקה" של פטריק וולף.
תומכי גישה זו טוענים כי הנכבה לא התחילה ולא תמה ב-1948, אלא התקיימה קודם ועודה ממשיכה דרך מדיניות של גירוש, מניעת שיבה, הפקעת קרקעות, הריסות בתים, ומאז 1967 גם הקמת והרחבת ההתנחלויות.
החוקרים התומכים בגישה הקולוניאלית טוענים כי המקרה הישראלי-פלסטיני מתבלט בכך שהתהליך הקולוניאלי נמשך באופן גלוי, אינטנסיבי ומתועד, תוך דחיקת הילידים הערבים הפלסטנים, לעיתים תוך שימוש בחקיקה, הפקעות, גדרות, והרחבת התנחלויות.
דא עקא, לטענתם, בניגוד לאוסטרליה, קנדה וארצות הברית, שבהן הושגה מידה מסוימת של הכרה בזכויות הילידים, פיוס מדינתי, או תהליכי שיקום (reconciliation), ביהודה, שומרון ועזה מאז 1967 ובישראל עצמה, התהליך הקולוניאלי ממשיך במלוא עוצמתו.
החוקרים מציינים כי בישראל ובשטחים, "הנכבה המתמשכת" מתבטאת לא רק בהיסטוריה אלא גם בהווה – דרך סילוק תושבים, שלילת אזרחות, מניעת שיבה, והסדרת המרחב לטובת המתיישבים.
לטענתם, בעוד שבמקרים אחרים של קולוניאליזם התיישבותי הגיע השלב של התמסדות ופיוס, בארץ התהליך עדיין בעיצומו, מה שהופך אותו לייחודי במאה ה-21. לדעתם, המקרה הישראלי-פלסטיני מציג דוגמה עכשווית של קולוניאליזם התיישבותי פעיל, שבו ניתן לחקור את המנגנונים והדינמיקות של תהליכים שבמקומות אחרים השתייכו לעבר ההיסטורי.
השיח על הציונות במסגרת המושג "קולוניאליזם התיישבותי" זכה בעשורים האחרונים להדהוד גובר בזירות אקדמיות ואקטיביסטיות, אך גם ספג ביקורת חריפה מצד חוקרים, אינטלקטואלים ואנשי ציבור.
לטענת מבקרים אלה, השימוש במסגרת זו חורג לא אחת מהקשרו המחקרי, ומשמש ככלי אידאולוגי בעל מטען פוליטי רדיקלי, שאינו מבחין בין הקשרים היסטוריים נבדלים ולעיתים אף מצדיק או מנרמל אלימות.
אדם קירש, בניתוחו בוול סטריט ג'ורנל, הדגיש כיצד המושג "קולוניאליזם התיישבותי" הפך מכלי אנליטי אקדמי לבסיס אידאולוגי להצדקת אלימות.
לפי קירש, בניגוד לתנועות אנטי-קולוניאליות של המאה ה-20 שנאבקו נגד שלטון זר, התפיסה העכשווית של קולוניאליזם התיישבותי רואה בהיותם של תושבים "מתיישבים" מצב תמידי ובלתי ניתן לתיקון.
במסגרת זו, כל מי שאינו ילידי נחשב ל"מתיישב-קולוניאליסט" לצמיתות, ללא קשר למספר הדורות שחיו בארץ.
קירש מזהיר כי "כמו אידאולוגיות טוטליטריות אחרות, האנטי-קולוניאליזם מכיל את כל המרכיבים הדרושים להידרדרות מוסרית: החלוקה התמידית של העולם לאנשים תמימים ואשמים; האמונה שההיסטוריה ניתנת לתיקון אחת ולתמיד אם מפעילים אלימות בדרך הנכונה; הרעיון שהעולם הוא שדה קרב וכולם לוחמים, בין אם הם מודעים לכך או לא."
לטענת המבקרים, תפיסת הציונות כפרויקט קולוניאלי מבוססת על הכללה אנכרוניסטית, המתעלמת מההיסטוריה של העם היהודי כקבוצה נרדפת, חסרת טריטוריה וריבונות במשך דורות.
עלייה לארץ ישראל, על פי טענות אלו, לא נבעה מרצון לניצול מרחב ילידי בשם אינטרסים אימפריאליים, אלא ממניעים של שיבה תרבותית, דתית ולאומית למולדת היסטורית, ומתוך ניסיון ליצירת הגדרה עצמית בתנאים של אנטישמיות ודחייה באירופה ובמזרח התיכון כאחד.
עוד נטען כי עצם התיאור של יהודים בישראל כ"מתיישבים לבנים" מחמיץ את הרבגוניות הדמוגרפית של האוכלוסייה היהודית במדינה, הכוללת פליטים יהודים מארצות ערב, יוצאי אתיופיה וניצולי שואה.
הביקורת החריפה ביותר עולה כאשר הרטוריקה האנטי־קולוניאלית משמשת להצדקת פעולות אלימות כלפי אזרחים ישראלים.
לאחר מתקפת חמאס ב־7 באוקטובר 2023, מספר קבוצות שמאל רדיקליות באירופה ובארצות הברית תיארו את האירוע כפעולת "התנגדות אנטי־קולוניאלית", תוך שימוש ישיר במסגרת של קולוניאליזם התיישבותי.
ארגונים כמו סניפים מקומיים של הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה (DSA) גינו את "האפרטהייד הציוני המתנחל-קולוניאלי" וקראו "לשחרר את פלסטין מהנהר ועד הים" - סיסמה הקוראת למעשה לחיסול מדינת ישראל.
קירש מציין כי תומכי גישה זו מתעלמים מכך שחמאס עצמו מגדיר את מאבקו במונחים דתיים-פונדמנטליסטיים, כאשר אמנת החמאס מ-1988 מצהירה כי "ארץ פלסטין היא הקדש אסלאמי...
אין פתרון לשאלה הפלסטינית אלא באמצעות ג'יהאד." לפי מבקרי עמדה זו, מדובר בעיוות מוסרי של שפה תאורטית, אשר בהקשר הנוכחי משמשת לא כהסבר, אלא ככלי נורמטיבי שנועד לשלול את הלגיטימיות של קיומה של מדינת ישראל ולנטרל הבחנות בסיסיות בין לוחמה לבין טרור.
מבקרים רואים בהכפפה של הציונות לפרדיגמה של קולוניאליזם התיישבותי מהלך רדוקציוניסטי, שבו מוסגר הסכסוך הישראלי־פלסטיני באופן דיכוטומי של "מדכא מול מדוכא", ללא הבחנה בין קולוניאליזם אימפריאלי לבין תנועת לאומיות ילידית.
קירש מדגיש את הבעייתיות בהשוואה בין ישראל לארצות הברית, כאשר ארגונים כמו Black Lives Matter מזדהים עם חמאס כ"לוחמי חירות".
לטענתו, השוואות אלו מבוססות על הבנה שטחית של קולוניאליזם התיישבותי כ"מערכת ולא אירוע היסטורי", מה שהופך כל לא-ילידי ל"אשם" תמידי בירושה.
קירש משווה זאת לתווית "בורגני" בברית המועצות - סימון קבוע של אשמה שמוציא אנשים מתחום הדאגה המוסרית.
השימוש במונח "קולוניאליזם התיישבותי" כ"אנטישמיות חדשה"
ביקורת חריפה מופנית כלפי מה שנתפס כהמשכיות בין דפוסי אנטישמיות היסטוריים לבין השימוש הנוכחי במסגרת הקולוניאליזם ההתיישבותי.
אדם קירש טוען כי "דימוי זה של היהודים כקשי עורף, חסרי לב וחומרניים עודנו רווח כיום, אף שמפיציו אינם מתבטאים עוד בשפת הנצרות הימי־ביניימית או בשפת הגזע המודרנית.
רבים מהם מצאו אילן חדש להיתלות בו: הקולוניאליזם ההתיישבותי." בהסתמך על ההיסטוריון דייוויד נירנברג, קירש מציין כי "אנו חיים בתקופה שבה מיליוני אנשים נחשפים מדי יום לגרסה כלשהי של הטענה כי ההסבר הטוב ביותר לעולם שבו הם חיים ולאתגרים שהוא מציב בפניהם נסוב איכשהו על ישראל."
קירש מדגיש כי בשיח הקולוניאליזם ההתיישבותי, ישראל מוצגת לא רק כדוגמה לקולוניאליזם אלא כ"אקזמפלרית" - המקרה המובהק והקיצוני ביותר.
לטענתו, "כאשר חוקרי הקולוניאליזם ההתיישבותי מהרהרים על רוע פוליטי, ישראל היא הדוגמה הראשונה העולה בדעתם באופן אינסטינקטיבי." המבקרים רואים בכך המשך של דפוס אנטישמי עתיק יומין, שבו היהודים משמשים כסמל אוניברסלי לרוע, רק שכעת הדבר נעשה תחת מסווה של ביקורת פוליטית לגיטימית.
לפי גישה זו, הרטוריקה של קולוניאליזם התיישבותי מאפשרת לאנטישמיות להתחדש בצורה מקובלת אקדמית וחברתית.
מבקרים נוספים טוענים כי השימוש במסגרת התאורטית של קולוניאליזם התיישבותי בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני לא רק מעוות את ההבנה ההיסטורית, אלא גם חוסם את האפשרות לפתרון פוליטי.
קירש מדגיש כי "השפעתה בפועל של אידאולוגיית הקולוניאליזם ההתיישבותי אינה באה לידי ביטוי בקידום פתרון פוליטי כזה או אחר.
היא באה לידי ביטוי בטיפוח השנאה כלפי אלה המתויגים כמתיישבים ובהבעת תקווה להיעלמותם." לטענתו, גישה זו "מחזקת את התנגדותם של הערבים לקיומה של ישראל ותורמת תרומה מפוקפקת להתמשכותו של הסכסוך."
המבקרים רואים במסגרת התאורטית הזו מכשול לכל ניסיון של פשרה או דו-קיום.
עם זאת, יש המבחינים בין השימוש הפוליטי בשיח הקולוניאלי לבין עיסוק מחקרי לגיטימי בשאלת יחסי הכוח בין ישראל והפלסטינים.
גישות אלה טוענות כי המונח "קולוניאליזם התיישבותי", כאשר נעשה בו שימוש זהיר, עשוי לשפוך אור על דפוסים של שליטה, הדרה ודה־לגיטימציה של קהילות פלסטיניות, בייחוד בשטחים.
עם זאת, גם בקרב חלק מהתומכים במסגרת זו קיימת הכרה כי יש להימנע מהכפפות דיכוטומיות או מהפשטות יתר – בייחוד כאשר הן שומטות את הקרקע מכל הבנה היסטורית של הציונות כתופעה ייחודית במרחב המזרח־תיכוני והיהודי כאחד.
הצייר הראשי של המלך היה התואר של משרת צייר חצר במסגרת מנהלת בנייני המלך של מזכיר משק הבית של המלך בצרפת תחת המשטר הישן.
נושא התפקיד מילא תפקיד דומה לזה של האדריכל הראשי של המלך (אם כי הרבה פחות יוקרתי).
נושא התפקיד לא היה אחראי על אף צוות חצר אחר, ולעיתים קרובות התפקיד לא אויש.
שלא כמו במדינות אחרות, הצייר הראשי לא היה לעיתים קרובות, צייר דיוקנאות מומחה, אלא תמיד היה יליד צרפת.
המכהן המפורסם ביותר, ניקולא פוסן, שוכנע לחזור לצרפת בשנת 1640 כדי לקבל את התפקיד, אך חזר לרומא לאחר קצת יותר משנה.
למרות זאת, הוא החזיק בתפקיד 23 שנים נוספות.
לעומת זאת, יורשו, שארל לה ברן, הקדיש את רוב זמנו לעבודתו עבור לואי ה-14, עיטר את ארמונותיו ועיצב עבור מפעל הגובלנים לשטיחי קיר ורהיטים ופיקח עליהם.
לה ברון ניהל יריבות מרה ארוכת שנים עם צייר הדיוקנאות פייר מיניאר, שירש אותו לבסוף בגיל 78, אך החזיק בתפקיד רק חמש שנים לפני מותו.
רשימה כרונולוגית של הציירים הראשיים של המלך
הצייר בגינה הוא ציור שמן על בד מאת האמן הגרמני קרל שפיצווג, שנוצר בסביבות שנת 1860. היצירה מתארת סצנה אינטימית בגינה ירוקה ומשקפת את נטייתו של שפיצווג לצייר נושאים קטנים ומקומיים.
כיום, היצירה שמורה באוסף קרן אוסקר ריינהרט במוזיאון האמנות וינטרטור שבשווייץ .
במרכז הציור נראה גבר היושב בגבו אל הצופה, תחת שמשייה, בלב גן ירוק ושופע.
על כובעו ניצבת ציפור קטנה, וסביבו צמחייה עשירה.
אף שהקנבס והמכחולים אינם נראים, כותרת היצירה מרמזת על עיסוקו של האיש כצייר.
ייתכן שמדובר בידידו של שפיצווג, הצייר אדוארד שלייכר האב .
טכניקת השריטות בצבע הרטוב, שנועדה לדמות עשב, נדירה ביצירותיו של שפיצווג ומופיעה לעיתים אצל שלייכר – ייתכן כהומאז' חברי.
הציור מגלם את הסגנון הפיוטי של שפיצווג, הכולל הקפדה על תאורה רכה, אווירה רגועה ואירוניה מעודנת.
האמן בוחר ברגע של התבוננות בלתי נצפית – כלומר, הצייר אינו מודע למבט הצופה.
נוכחות הציפור אינה רק אלמנט קישוטי, אלא מהווה חדירה של המציאות לעולם הפנימי של היצירה, בדומה למוטיבים נוספים ביצירותיו, כמו בציור "הקריאה".
ייתכן והציור נעשה באוויר הפתוח, בהשפעת אסכולת ברביזון.
הצילו הוא סרט מותחן אימה אמריקאי עתידי בבימויו של סם ריימי על פי תסריט מאת דמיאן שאנון ומארק סוויפט.
מככבים בו רייצ'ל מקאדמס ודילן או'בריאן ועלילתו עוסקת בעובדת והבוס שלה שנתקעים על אי בודד לאחר התרסקות מטוס, ומנסים לשרוד בזמן שהמתח ביניהם גובר.
הסרט יעלה לאקרנים בארצות הברית ב-30 בינואר 2026 ובישראל ב-29 בינואר.
לינדה לידל סובלת מיחס רע מצד הבוס הסקסיסט שלה, בראדלי.
המצב משתנה כאשר התרסקות מטוס מותירה אותם יחד על אי בודד במאבק נואש להישרדות, כאשר המתחים ביניהם גוברים ויחסי הכוחות משתנים.
באוקטובר 2019 דווח כי חברת סרטי קולומביה רכשה את זכויות ההפצה לסרט אימה ללא שם שסם ריימי עתיד לביים, כאשר דמיאן שאנון ומארק סוויפט יכתבו את התסריט.
הפרויקט נעצר בשל מגפת הקורונה וריימי עבר ליצירתו של הסרט דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף.
בשנת 2024 שב הסרט להפקה כאשר קיבל את השם "Send Help" ואולפני המאה ה-20 הצטרפו להפצה.
באוקטובר 2024 דווח כי מתנהלים מגעים עם רייצ'ל מקאדמס לככב בסרט.
בצמבר הצטרף כריס פאנג, ובתחילת 2025 אושר רשמית ליהוקה של מקאדמס ודווח על יתר צוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו בפברואר 2025 והתקיימו בלוס אנג'לס, באוסטרליה ובתאילנד.
הם הסתיימו באפריל באותה השנה.
הצלב האדום (בשמו המלא: תנועת הצלב האדום והסהר האדום הבין-לאומי; בצרפתית: Le Mouvement international de la Croix-Rouge et du Croissant-Rouge; באנגלית: International Red Cross and Red Crescent Movement) הוא תנועה בינלאומית שנוסדה באמצע המאה ה-19 במטרה להעניק סיוע רפואי לפצועי מלחמה והגנה על צוותים רפואיים באזורי מלחמה.