tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אניטה גריבלדי היא הנושא של הסרט "חולצות אדומות" (Red Shirts) שבו היא מגולמת על ידי השחקנית אנה מניאני .
בשנת 2013 השחקנית אנה פאולה אירוסיו (Ana Paulo Arosio) גילמה את אניטה גריבלדי בסרט "אניטה גריבלדי" (Anita e Garibaldi).
אניטה ואן אירסל (בהולנדית: Annita van Iersel; נולדה ב-5 באוקטובר 1948) היא אמנית ורעייתו לשעבר של ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, פול קיטינג.
ואן אירסל נולדה בצפון בראבנט שבהולנד.
בצעירותה הלכה ללמוד שפות בפריז ובלונדון.
היא עבדה כדיילת אוויר בחברות התעופה KLM ואליטליה.
במהלך עבודתה הכירה את הפוליטיקאי הצעיר פול קיטינג וב-1975 נישאו השניים.
היא עברה עמו לאוסטרליה, ולאחר מכן גם הוריה היגרו לאוסטרליה על מנת להיות קרובים לביתם.
ב-1991 נבחר בעלה לראשות הממשלה.
במהלך הסיורים הדיפלומטים כאשר התלוותה לבעלה, הפגינה כישוריים דיפלומטיים, וזאת בין היתר עקב שליטתה בחמש שפות.
היא הייתה פעילה בהפקת אולימפיאדת סידני.
במשך תקופה למדה צילום ואמנות בבית הספר לאמנות הלאומי של אוסטרליה, וב-2008 היא הציגה תערוכה משלה.
אניה צ'אלוטרה היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר בזכות תפקידה כיניפר מוונגרברג בסדרה המקורית של נטפליקס "המכשף".
צ'אלוטרה נולדה לאב הודי ולאם אנגלייה.
היא גדלה בכפר פן התחתית בדרום סטאפורדשייר, אנגליה, שם התגוררה עם הוריה ושני אחים, אחות גדולה ואח צעיר.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר לנערות של סנט דומיניק ברווד, ובהמשך למדה באקדמיה למוזיקה ואמנויות הבמה בלונדון (LAMDA) ובבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
צ'אלוטרה כיכבה בכמה הפקות תיאטרון בווסט אנד, כולל "מהומה רבה על לא דבר" ו"הכפר".
בשנת 2019 כיכבה בתפקיד ראשי כינפר מוונגרברג בדרמת הפנטזיה של נטפליקס "המכשף", שעלתה לראשונה ב-20 בדצמבר 2019.
שנה פרויקט תפקיד הערות 2018 תאוות נדודים ג'ניפר אשמן 5 פרקים תעלומת האלפא ביתא לילי מרברי 3 פרקים 2019 שרווד רובין לוקסלי דיבוב; סדרת רשת 2019–הווה המכשף יניפר מוונגרברג תפקיד ראשי (4 עונות); 31 פרקים2021צבא המתים: וגאס האבודהלוסיליהדיבוב2024Creature Commandosסירסידיבוב; 3 פרקים
שנה פרויקט תפקיד תיאטרון 2017 מהומה רבה על לא דבר גיבורה תיאטרון הגלוב 2018 הכפר ג'יוטי התיאטרון המלכותי של סטרטפורד מזרח 2019 פיטר גינט סבין התיאטרון המלכותי הלאומי
אניטה אנג'לובסקה-בזוסקה (במקדונית: Анита Ангеловска-Бежоска; נולדה ב-5 בנובמבר 1971) היא כלכלנית מקדונית, דוקטור למדעי הכלכלה ונגידת הבנק הלאומי של מקדוניה הצפונית.
בעבר, הייתה סגנית נגיד הבנק הלאומי למשך כמעט שמונה שנים.
היא עבדה בקרן המטבע הבינלאומית שבוושינגטון די.
את הקריירה שלה החלה במשרד האוצר, שם כיהנה למשך כ-8 שנים בתפקידים שונים.
בין היתר, היא כיהנה כמזכירת משרד האוצר.
הבנק הלאומי של מקדוניה הצפונית
ב-21 במאי 2018, היא נבחרה להיות נגידת הבנק הלאומי של מקדוניה הצפונית, בית הנבחרים של מקדוניה הצפונית , עם 81 קולות בעד, ללא התנגדות וללא כל הימנעות, הצהירה על נאמנותה, לאחר שהוצעה על ידי נשיא מקדוניה הצפונית גיורגה איוואנוב.
היא האישה הראשונה שממלאת את תפקיד נגיד הבנק.
בעבר, עבדה אנג'לובסקה-בזוסקה בבנק הלאומי כמעט 12 שנה, תחילה ככלכלנית ראשית ולאחר מכן כמעט 8 שנים כסגנית המושל האחראית על המדיניות המוניטרית, המחקר והסטטיסטיקה.
כסגנית הנגיד, היא כיהנה גם כסגנית הנגיד של מקדוניה הצפונית בדירקטוריון קרן המטבע הבינלאומית.
כעת, היא מכהנת כנגידת מקדוניה הצפונית בדירקטוריון קרן המטבע הבינלאומית.
ב-2019, נבחרה אנג'לובסקה-בזוסקה כחברת הוועד המנהלי של יוזמת וינה 2. היא גם מייצגת את 6 המדינות שבדרום מזרח אירופה, שאינן חברות באיחוד האירופי.
במסגרת יוזמת וינה 2, היא פעילה בייצוג האינטרסים של האזור בפני נציגי מוסדות פיננסיים בין-לאומיים ובנקים עולמיים ואזוריים שנמצאים במדינות אלו.
היא חברה בוועדה לסטטיסטיקה מרכזית "אירווינג פישר" וגם בוועדת בזל לפיקוח על הבנקים.
לפני שהצטרפה לצוות הבנק המרכזי, היא עבדה ב-2003 בקרן המטבע הבינלאומית שבוושינגטון, ארצות הברית.
היא עבדה בעיקר ככלכלנית במחלקה למדיניות מקרו-כלכלית במדינות אירופה, ובמשך תקופה קצרה גם במחלקה למדיניות פיסקלית.
בבוא הזמן, היא שימשה כחברה זמנית במשימות משא ומתן מרובות של קרן המטבע הבינלאומית להסדר הסדרים עם המדינות החברות בה.
בתקופה שבין 2006 ועד לכניסתה למשרד האוצר, כמומחה, היא הייתה כל הזמן מעורב בצוותים בקרן המטבע הבינלאומית במטרה לספק סיוע טכני למספר מדינות באירופה (לטביה, בלארוס, מולדובה, סרביה, בוסניה והרצגובינה ואלבניה).
אנג'לובסקה-בזוסקה החלה את עבודתה במשרד האוצר ב-1996, כשותפה מקצועית למערכת הפיננסית במשרד האוצר, שם כיהנה למשך כ-8 שנים בתפקידים שונים.
בין היתר, היא הייתה תחילה כראש המיזם להקמת מערכת האוצר במקדוניה הצפונית (1999–2000), ולאחר מכן כיו"ר משרד האוצר (2000–2003).
היא תרמה תרומה משמעותית ביותר ליישום רפורמות מפתח במערכת האוצר, בין היתר בכספים הציבוריים במדינה: הקמת חשבון אוצר בודד, הקמת מערכת לתחזיות רגילות של נזילות תקציבית וניהול נזילות, קידום חשבונאות תקציבית, פיתוח שוק ניירות הערך הממשלתיות וקידום הדיווח התקציבי בהתאם לתקנים בינלאומיים.
תרומתה לפיתוח הכספים הציבוריים במקדוניה הצפונית זכתה להערכה בפרס מטעם שגרירות ארצות הברית בסקופיה, שהוענק לה ב-2004.
ב-2003 ב-2004, כיהנה אנג'לובסקה-בזוסקה כמזכירת משרד האוצר, שם הייתה אחראית, בין היתר, על תיאום הפעילות של כל המגזרים במשרד, תיאום תהליכים הקשורים לשילוב אירופי, רפורמות בתקציב ובמשא ומתן עם מוסדות פיננסיים בין-לאומיים .
ב-2004, היא כיהנה כראש הצוות המתכונן להנפיק את דירוג האשראי הראשון של מקדוניה הצפונית.
ב-2003–2004, אנג'לובסקה-בזוסקה הייתה גם חברה בדירקטוריון של קופת ביטוח הבריאות של מקדוניה הצפונית.
ב-2002–2004, היא הייתה חברה, ולאחר מכן יו"ר דירקטוריון בקרן ביטוח הפיקדונות של המקדוניה הצפונית.
אנג'לובסקה-בזוסקה סיימה תואר ראשון ב-1994 בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת סקופיה, יחד עם ההוקרה לאחד משלושת הסטודנטים הטובים במחזור, שלאחריה קיבלה את התואר השני מאותה פקולטה ב-1997.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה בתחום הכלכלה, שהוכנה תחת פיקוחו של פרופסור איוואן ריבניקר, ב-2015, בפקולטה לכלכלה בליובליאנה, סלובניה.
היא חיברה מספר מאמרים מקצועיים ומדעיים בתחום המדיניות המוניטרית והמדיניות המקרו-כלכלית, וכן מאמרים בתחום המדיניות הפיסקלית וניהול הכספים הציבוריים.
היא לקחה חלק ממפגשים וכנסים מדעיים בין-לאומיים חשובים רבים בתחום הכלכלה.
במהלך הקריירה שלה עד כה, היא עבדה כמרצה במספר מוסדות חינוך ומדע לאומיים ובין-לאומיים רבים.
אנג'לובסקה-בזוסקה נשואה ואמא לשלושה ילדים.
אניה קלינג היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה גרמנייה, שהתפרסמה לראשונה בזכות תפקידה הראשי בדמות של סוזן, בסרט "החתונה הירוקה" .
פריצת הדרך המשמעותית שלה התרחשה בזכות תפקידה הראשי בסדרת הדרמה הגרמנית "ביתו של הגדרון" .
קלינג נולדה בפוטסדאם לאב העובד בתעשיית הקולנוע ולאם מורה לאומנות, אחותה הגדולה היא השחקנית .
היא למדה תקופה בבית ספר לבלט, לאחר התיכון היא תכננה ללכת ללמוד רפואה אך בעקבות אחותה הלכה לתחום המשחק.
ב-1989 התפרסמה לראשונה כששיחקה את התפקיד הראשי בסרט "Grüne Hochzeit" (חתונה ירוקה).
בשנות התשעים החלה ללמוד בבית ספר למשחק בברלין אך עזבה את הלימודים עקב הצעה מהטלוויזיה.
ב-1994 זכתה בפרסומה המשמעותי הראשון עקב תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "ביתו של הגדרון".
ב-1997 שיחקה בסרט הבלארוסי "מגיהנום לגיהנום" העוסק בפוגרום קיילצה.
ב-1997 גם דיבבה את קטעי הדיבור בגרמנית של הדמות הראשית אניה בסרט "אנסטסיה" וב-1998 דיבבה את מרים בסרט "נסיך מצרים".
ב-2003 הופיעה בסרט "ספטמבר" המתרחש בגרמניה לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הסרט הוקרן בפסטיבל קאן.
ב-2004 גילמה מלכה בסרט "Traumschiff Surprise – Periode 1" המהווה פרודיה על סרטי מדע בדיוני.
ב-2006 גילמה את חברתו של טיל שווייגר בסרט "Where Is Fred?" וב-2007 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה .
ב-2016 דיבבה את מטילדה ב"אנגרי בירדס - הסרט".
ב-2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "Der gleiche Himmel" העוסקת במזרח גרמניה של שנות השבעים, ב-2017 גם דיבבה את דמות הסמיילית ב"אמוג'י: הסרט".
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הדרמה "פרויד" אודות חיו של זיגמונד פרויד בהפקה אוסטרית-גרמנית-צ'כית שעלתה מאוחר יותר לשירות הסטרימינג של נטפליקס.
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה.
אניה ג'וזפין מארי טיילור-ג'וי היא שחקנית קולנוע ודוגמנית ארגנטינאית-בריטית, ילידת ארצות הברית.
נודעת בעיקרה בזכות משחקה בתפקידים הראשיים בסרט "אמה", בסרט "ספליט", ובסדרה "גמביט המלכה" של נטפליקס עליה זכתה בפרס גלובוס הזהב.
טיילור-ג'וי נולדה במיאמי, פלורידה שבארצות הברית.
אמה ילידת-זמביה והיא ממוצא בריטי וספרדי.
כשהייתה פעוטה, משפחתה עברה לבואנוס איירס שבארגנטינה, וכשהייתה בת 6, עברו ללונדון שבאנגליה.
תפקידה הראשון היה בסרט "האקדמיה לערפדים" בשנת 2014, אך תפקידה בסרט הושמט לאחר העריכה.
בשנת 2015 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט האימה "המכשפה" של רוברט אגרס.
לשם השלמת סרט זה היא סרבה לתפקיד ראשי בסדרה בערוץ דיסני.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "מורגן".
ב-2017 זכתה להכרה רחבה יותר בזכות השתתפות בסרט המותחן של מ.
נייט שאמלאן "ספליט", וכן גילמה את תפקידה גם בסרט ההמשך "מיסטר גלאס" ב-2019.
בנוסף ב-2019 גילמה את ג'ינה גריי בסדרה "כנופיית ברמינגהאם", בעונתה החמישית.
בשנת 2020 הגיעה הפריצה הגדולה שלה בזכות תפקידה הראשי בסרט "אמה".
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי ביקורות.
מאוחר יותר באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה "גמביט המלכה" של נטפליקס, שבה גילמה ילדת פלא בשחמט.
על תפקידיה בסרט "אמה" וגם בסדרה "גמביט המלכה" הייתה מועמדת לפרסי גלובוס הזהב, ואף זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "גמביט המלכה".
באוגוסט 2024, פורסם כי טיילור-ג'וי תשוב לנטפליקס ותככב בעיבוד לסדרה לספרה של בלה מאקי "How to Kill Your Family".
הסדרה תהיה בת שמונה פרקים, וטיילור-ג'וי תגלם את הדמות הראשית, גרייס ברנרד, רוצחת סדרתית.
העלילה מתארת את גרייס, שהיא בתו של מיליארדר חסר רחמים בשם סימון ארטמיס, תוצאה של רומן שהוא מתכחש לו.
לאחר שאמה מתה ומשפחתה זונחת אותה, גרייס מחליטה לרצוח את בני משפחתה המנוכרת בדרכים יצירתיות ומורבידיות.
טיילור-ג'וי במערכת יחסים עם המוזיקאי והשחקן אמריקאי מלקולם מקריי.
הם נישאו ב-30 בספטמבר 2023 בוונציה, איטליה.
שנהסדרהתפקידהערות2014אנדוורפיליפה קולינס-דוידסוןפרק: "Nocturne"2015אטלנטיסקסנדרה5 פרקים2017המיניאטורות (אנ')פטרונלה "נלה" ברנדט3 פרקים2019כנופיית ברמינגהאםג'ינה גרייתפקיד ראשי; (עונה 5); 6 פרקיםהקריסטל האפל: עידן המרדבריאהדיבוב; 10 פרקים2020גמביט המלכהאליזבת' "בת'" הרמוןמיני-סדרהTBALucky לאקיסדרה עתידית של אפל TV פלוסHow to Kill Your Familyגרייס ברנרד
אניו (ביוונית עתיקה: Ἐνυώ) הייתה אלת המלחמה במיתולוגיה היוונית.
לעיתים קרובות היא קשורה לאל המלחמה ארס.
היא מכונה על ידי קווינטוס סמירנאוס "אחות המלחמה", בתפקיד הדומה מאוד לזה של אריס, התגלמות המחלוקת.
הומרוס ייצג את השניים בתור אותה האלה.
במיתוסים מסוימים היא הולידה לארס את אל המלחמה אנאליוס, אולם שם זה לעיתים מזוהה גם עם ארס.
כאלת מלחמה, אניו אחראית לתזמון השמדת הערים, ולעיתים קרובות מלווה את ארס לקרב.
במהלך נפילת טרויה, אניו, אריס, פובוס ודימוס הטילו אימה ושפיכת דם במלחמה.
אניו, אריס ושני בני ארס (פובוס ודימוס) מתוארים על מגן אכילס.
אניו הייתה מעורבת במלחמות וקרבות רבים, ביניהם מלחמת השבעה נגד תבי.
אניו נהנת מלוחמה וקרבות כל כך עד כדי שהיא סירבה לקחת צד בקרב בין זאוס למפלצת טייפון וככה השאירה את שני הצדדים מאוזנים בקרב.
המקבילה הרומאית של אניו היא בלונה.
יש לה קווי דמיון גם עם האלה האנטולית מא.
בתבאי ובארקומנוס, נערך פסטיבל הומוליה (Homolôïa), אשר נחגג לכבוד זאוס, דמטר, אתנה, ואניו.
מסופר כי הפסטיבל קיבל את שמו של מן שמה של הומוליס (Homoloïs) שהייתה כוהנת של אניו.
פסל של אניו, שנעשה על ידי בני פרקסיטלס, ניצב במקדש ארס באתונה.
בתאוגוניה של הסדיוס, אניו היה גם שמה של אחת הגרויות, שלוש אחיות שחלקו עין אחת ושן אחת ביניהן; האחיות האחרות היו דאינו ("אימה") ופמפרדו ("אזעקה").
אניטה דיאמנט היא סופרת אמריקאית של רומנים וספרי עיון.
היא פרסמה חמישה רומנים, כשהאחרון שבהם הוא "הנערה מבוסטון", רב שהופיע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
היא ידועה בעיקר בזכות הרומן שכתבה "האוהל האדום" משנת 1997, שהפך לרב מכר.
דיאמנט בילתה את ילדותה המוקדמת בניוארק, ניו ג'רזי, ועברה לדנוור, קולורדו, כשהייתה בת 12. היא למדה באוניברסיטת קולורדו ועברה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, מיזורי, שם סיימה תואר ראשון בספרות השוואתית בשנת 1973. לאחר מכן המשיכה ללמוד לתואר שני באנגלית באוניברסיטת בינגהמטון, אותו סיימה בשנת 1975.
דיאמנט החלה את קריירת הכתיבה שלה בשנת 1975 כעיתונאית עצמאית.
באמצע שנות השמונים פנתה לכתיבת ספרים."החתונה היהודית החדשה", שיצא לאור בשנת 1985 הוא ספרה הראשון, ומאז פרסמה חמישה ספרים נוספים העוסקים בפרקטיקה היהודית העכשווית.
הופעת הבכורה שלה כסופרת בדיונית הגיעה בשנת 1997 עם "האוהל האדום", ואחריה הרומנים,"נמל מבטחים" ו"הימים האחרונים של דוגטאון".
האחרון הוא סיפור חיים בכפר הגוסס בקייפ אן, מסצ'וסטס, דוגטאון, בראשית המאה ה-19.
הרומן הבא שלה, "היום שאחרי הלילה" (2009), מספר את סיפורן של ארבע ניצולות שואה, שבתקופה שלאחר סיום המלחמה ולפני הקמת מדינת ישראל, נמצאות עצורות במחנה המעצר בעתלית בזמן המנדט הבריטי.
בשנת 2014 פרסמה את הרומן "הנערה בוסטון", סיפור התבגרות על נערה מהגרת בתחילת המאה ה-20, שהפך לרב-מכר.
דיאמנט היא הנשיאה המייסדת של ארגון "מים חיים": מרכז הקהילה היהודית ומקווה בניוטון, מסצ'וסטס.
היא גרה בניוטון, מסצ'וסטס, נשואה ויש לה בת אחת.
הימים האחרונים של דוגטאון (2005)
אניטה אוגספורג (22 בספטמבר 1857 – 20 בדצמבר 1943) הייתה עורכת דין, שחקנית, סופרת, פעילה פמיניסטית ופציפיסטית גרמנייה.
היא נודעה בזכות מאבקיה למען זכויות נשים, במיוחד בתחום החינוך והחוק, ובשל התנגדותה ללוחמה.
אוגספורג נולדה ב-22 בספטמבר 1857 בוורדן שבגרמניה.
אביה עבד במערכת המשפט ואמה באה ממשפחת אינטלקטואלים.
בין השנים 1864 ל-1873 למדה בבית ספר פרטי לבנות, ולאחר מכן עבדה במשרדו של אביה.
בשנת 1879 הוסמכה להוראה בבתי ספר יסודיים ובהמשך גם בתיכונים.
בשנים 1881–1882 הייתה חניכה בלהקת מיינינגן, והשתתפה בקונצרטים בגרמניה, הולנד וליטא.
בשנת 1884 הצטרפה לתיאטרון אלטנבורג, שם עבדה כחברת צוות קבועה.
היא עברה למינכן ופתחה סטודיו לצילום יחד עם חברתה סופיה גודסטיקר .
שם גם החלה להיות מעורבת ופעילה למען שוויון זכויות לנשים.
עד 1890 אוגספורג כבר הייתה דמות ידועה ופעילה בתנועה הפמיניסטית הגרמנית, והפכה לנואמת ציבורית.
בשנת 1893, היא החליטה ללמוד משפטים באוניברסיטת ציריך, משום שנשים בגרמניה לא היו רשאיות ללמוד באוניברסיטאות.
לתפיסתה, "בעיית הנשים" נבעה מחוסר השוויון המובנה בחוק ולכן סברה שתוכל להשפיע באמצעות שימוש בהכרת המערכת החוקית והמשפטית ככלי פוליטי.
היא סיימה את לימודיה עם דוקטורט בשנת 1897, והייתה לאישה הראשונה בגרמניה בעלת תואר דוקטור במשפטים.
ב-1895 החלה לשתף פעולה עם העיתון "Die Frauenbewegung" ("התנועה הפמיניסטית"), וכתבה מאמרים שעסקו באפליה חקיקתית נגד נשים, במיוחד בתחום הנישואין.
בשנת 1896 השתתפה בכינוס הבין-לאומי של נשים בברלין, שם פגשה את הפעילה הפמיניסטית לידה גוסטבה היימן , שהפכה לשותפתה לחיים.
במהלך המאה ה-20, המשיכה אוגספורג לפעול למען זכויות נשים, חינוך, שלום ופציפיזם.
היא התנגדה ללוחמה ונאבקה נגד כל צורות האפליה על בסיס מגדר או לאום.
היא יצאה כנגד אנטישמיות ולנאציזם המתהווה.
אוגספורג הייתה בין היוזמות והפעילות להקמת ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות בשנת 1915, ועל פועלה זה היא זכתה בהוקרה בעיר הולדת ורדן בשנת 2017.
בשנת 1933, בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון, אוגספורג והיימן בחרו לא לחזור לגרמניה לאחר טיול חורף, מחשש לרדיפה נגדן.
הן עברו לשווייץ, ולאחר מכן לדרום אמריקה, ולבסוף חזרו לאירופה והתיישבו בציריך.
שם נפטרה אוגספורג ב-20 בדצמבר 1943, מספר חודשים לאחר מותה של היימן, שותפתה לחיים.
השתיים נקברו בבית הקברות פלונטרן שבציריך.
אַנייטָה אוֹסֶה פֶלְטְסְקוּג (בשוודית: Agnetha Åse Fältskog, הגייה: ; נולדה ב-5 באפריל 1950) היא זמרת שוודית, חברה בהרכב הפופ השוודי המצליח ביותר בכל הזמנים – אבבא.
פלטסקוג נולדה ב-5 באפריל 1950 בינשפין שבדרום שוודיה כבכורה מבין שתי בנות.
ב-6 ביולי 1971 נישאה לביורן אולבאוס, חבר ההרכב של אבבא.
הזוג החליט להיפרד בשנת 1978, ובינואר 1979 הם התגרשו.
בדצמבר 1990 נישאה פלטסקוג בשנית לתומאס סונפיילד ולאחר 3 שנות נישואים השניים התגרשו.
בשנת 1972 לוהקה פלטסקוג לתפקיד מרים המגדלית במחזמר המצליח "ישו כוכב עליון" בגרסה השוודית.
בשנות ה-70 הוציאה מספר אלבומים בשוודית.
האחרון שבהם "Elva kvinnor i ett hus" (אחת עשרה נשים בבית אחד) היה בזמן השותפות בלהקת אבבא.
במהלך שנות ה-80 הקליטה שלושה אלבומים באנגלית.
בסוף שנת 1982 הקליטה דואט עם הזמר השוודי המצליח תומאס לינדן.
השיר, שנקרא "Never Again" (לעולם לא עוד), התמקם בחמשת המקומות הראשונים במצעדי הפזמונים בשוודיה, נורווגיה, בלגיה ודרום אמריקה.
במאי 1983 הוציאה את אלבומה "Wrap Your Arms Around Me" שנכנס למצעדים ברחבי העולם (#1 שוודיה, נורווגיה, דנמרק, פינלנד ובלגיה.
באלבום בלטו שני שירים שהיו ללהיטים בפני עצמם במדינות רבות - "The Heat Is On" ו-"Can't Shake Loose".
באותה שנה זכתה פלטסקוג בפרס Rockbjörne בקטגוריית "הזמרת השוודית הטובה ביותר".
במרץ 1985 הופץ האלבום "Eyes Of A Woman", שזכה להצלחה יחסית במספר מדינות אך לא שיחזר את ההצלחה של "Wrap Your Arms Around Me".
בקיץ 1987 הקליטה פלטסקוג את האלבום "I Stand Alone" בקליפורניה, ארצות הברית.
האלבום הופץ בנובמבר של אותה שנה והיה במשך שמונה שבועות לאלבום הנמכר ביותר באירופה.
אחרי קידום האלבום לקחה פלטסקוג הפסקה מתחום המוזיקה.
בשנת 1996 פרסמה אוטוביוגרפיה, "Som jag är" (כמו שאני), כשבמקביל לספר יצא אוסף הנושא אותו שם ומכיל להיטים בשוודית ובאנגלית.
באפריל 2004, לאחר שנים רבות של התבודדות על אי סמוך לסטוקהולם, חזרה פלטסקוג לאולפנים עם אלבומה My Colouring Book שכלל גרסאות כיסוי לשירים שאהבה בצעירותה.
פלטסקוג הונצחה בכותרת אלבומה של הלהקה הישראלית "נושאי המגבעת", "מי רצח את אגנתה פאלסקוג", שאוית בשגיאות בלתי-מכוונות.
אניטה שפירא (נולדה ב-25 במרץ 1940) היא פרופסור אמריטה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב; כלת פרס ישראל לשנת ה'תשס"ח (2008) לחקר ההיסטוריה של עם ישראל.
עמדה בראש המכון לחקר הציונות וישראל.
אניטה שפירא נולדה בוורשה שבפולין ב-1940. בגיל שנתיים וחצי הוברחה מהגטו על ידי אמה פליציה למנזר.
לאחר סיום המלחמה אומצה על ידי רוזה ובעלה, לאחר שהוריה הביולוגיים נספו בשואה.
להוריה המאמצים לא היו ילדים אחרים והם היו חסרי השכלה.
לאחר פוגרום קיילצה ב-1946 עזבה המשפחה את פולין, עלתה לישראל דרך צרפת באניית מעפילים ב-1947 והתיישבה בתל אביב.
שפירא היא בוגרת בתי הספר "בלפור" ותיכון עירוני ה' בתל אביב.
ב-1964 סיימה את התואר הראשון בהיסטוריה כללית ויהודית באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן, למדה באותה אוניברסיטה לתואר שני בהיסטוריה כללית, אותו השלימה ב-1968. נושא התזה שלה היה "ההתפתחות הפוליטית של גדוד העבודה" והיא נכתבה בהנחייתו של פרופסור שלמה נאמן.
לימדה בתיכון קלעי ובבית ברל.
עשתה דוקטורט בהיסטוריה של עם ישראל, אותו קיבלה ב-1974. נושא הדיסרטציה היה "המאבקים למען עבודה עברית 1939-1929", והיא נעשתה תחת הנחייתו של פרופסור דניאל קארפי.
מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב בשנת 1981 ומונתה לפרופסור מן המניין בשנת 1985.
בשנות התשעים השתתפה בוויכוח כנגד הפוסט-ציונים.
עסקה בנושאים כמו שלילת הגלות והיחס לשואה ולניצוליה.
היא מרבה לבדוק את היכולת המוגבלת של ההיסטוריון לעצב את הזיכרון הקולקטיבי וחולשתו אל מול מיתוסים, אמצעי התקשורת וספרות.
עמדה בראש פרויקט לחקר תולדות ההעפלה, שהניב למעלה מעשרה ספרים.
היא מטפחת פורום של חוקרים צעירים במסגרת המכון לחקר הציונות.
במסגרת פעילותה בקרן הזיכרון לתרבות יהודית יזמה כניסה של הקרן לטיפוח העברית בארצות הברית, על מנת לנסות להכניס בחזרה את השפה העברית לתודעה הציבורית היהודית באמריקה.
אניטה שפירא יזמה את הקמתו של "מרכז יצחק רבין לחקר ישראל" ועמדה בראשו בשנים 1996–1999.
בשנים 1985–1989 כיהנה כחברת ות"ת (הוועדה לתכנון ולתקצוב) של המועצה להשכלה גבוהה.
בשנים 1987–1990 הייתה יושבת ראש הוועד המנהל של הוצאת עם עובד.
בשנים 1990–1995 הייתה דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1988 עד 2010 שימשה בחבר המנהלים של מרכז זלמן שזר.
מ-1995 עד 2009 היא הופקדה על הקתדרה ע"ש רובן מרנפלד לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2000 עד 2012 היא כיהנה כראש המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2008 עד 2013 היא כיהנה כעמיתה בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בין השנים 2002–2008 שימשה כנשיאת קרן הזיכרון לתרבות היהודית.
אניטה שפירא עורכת את כתב העת "Journal of Israeli History" יחד עם פרופ' דרק פנסלר מאוניברסיטת טורונטו.
כמו כן, היא עורכת יחד עם פרופ' סטיבן זיפרשטיין מאוניברסיטת סטנפורד את סדרת הביוגרפיות "Jewish Lives", היוצאת לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל.
בשנת 2013 הפקידה שפירא לצמיתות את ארכיונה האישי בספרייה הלאומית.
משנת 2020 חברה שפירא באקדמיה הישראלית למדעים.
בשנת 1977 זכתה בפרס מטעם יד בן צבי על ספרה "המאבק הנכזב".
בשנת 1992 זכתה בפרס לרגל 50 שנות עם עובד לספר העיון המצטיין, "חרב היונה".
בשנת 1993 זכתה בפרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריה "ישראל" על הגרסה האנגלית של ספרה Land and Power.
בשנת 2004 זכתה בפרס זלמן שזר בהיסטוריה יהודית על ספרה "יגאל אלון - אביב חלדו".
בשנת 2005 זכתה בפרס הרצל מאת עיריית הרצליה, על מצוינותה במחקר הציונות.
אניטה שפירא היא כלת פרס ישראל בהיסטוריה לשנת תשס"ח.
תחומי מחקרה של שפירא הם היסטוריה פוליטית, תרבותית, חברתית, אינטלקטואלית וצבאית.
היא עוסקת בהיסטוריה יהודית וישראלית בתקופה משנת 1881 ועד ימינו.
ספרה הראשון של שפירא, שהיה מושתת על הדוקטורט שלה, הוא המאבק הנכזב: עבודה עברית 1939-1929. הוא עוסק בהיסטוריה חברתית ופוליטית של שנות העשרים והשלושים.
מלבד המאבקים סביב נושא העבודה העברית עוסק הספר גם באידאולוגיות השונות שרווחו ביישוב ביחס לבעיה הערבית, וכן הוא מציג את המאבקים בין שמאל וימין בתוך היישוב היהודי על ההגמוניה ועל דרכי הפעולה של הגשמת הציונות.
ספרה השני הוא ברל: ביוגרפיה, והוא עוסק בברל כצנלסון.
בספר זה פרצה שפירא לתודעה הציבורית.
ביוגרפיה זו זכתה להצלחה גם בציבור הרחב וזכתה לשמונה מהדורות.
זוהי היסטוריה של היישוב עם דגש על תנועת העבודה מימי העלייה השנייה ועד תום מלחמת העולם השנייה, כשדמותו של ברל כצנלסון מהווה את הציר שמוליך את הסיפור גם מהצד החברתי והתרבותי, מכיוון שהוא היה אישיות שטיפוח הצד התרבותי היה חשוב בעיניו לא פחות מהפוליטיקה.
לאחר מכן הוצע לשפירא לכתוב ביוגרפיה של יגאל אלון, היא החלה לעבוד על הנושא והחלה לכתוב גם על נושאים אחרים, בעיקר על ציונות וכוח.
היא בחנה את השאלה – מתי השלימה התנועה הציונית עם המחשבה שעל מנת להגשים את הציונות לא יהיה מנוס משימוש בכוח.
הרעיון החל ממאמר שנהפך ברבות הימים לספר בשם חרב היונה: הציונות והכוח, 1948-1881, והוא עלה במוחה ממאמרו המפורסם של מנחם בגין בעת מלחמת לבנון "בזכות מלחמת ברירה".
שפירא התחקתה אחר ראשית הציונות, ובחנה את השימוש בכוח לאורך השנים.
הספר כלל שני חלקים: החלק הראשון עוסק בתקופה שעד המרד הערבי ודן באתוס הדפנסיבי שאפיין עד אז את התנועה.
החלק השני עוסק בתקופה שלאחר המרד הערבי, ודן באתוס האופנסיבי, שמכיר בצורך השימוש בכוח, ואינו דוחה אותו.
זהו תוצר הלוואי של עבודתה על יגאל אלון ולמעשה כלל לא עוסק בו, אלא בהיסטוריה של המנטליות או בהיסטוריה של התפתחות רעיונית, עם דגש על היחס הנפשי אל רעיונות מאת בני התקופה.
פועל יוצא נוסף מן העבודה על הביוגרפיה של יגאל אלון היה ספרה מפטורי הרמ"א עד פירוק הפלמ"ח, שמציג את המאבק בין בן-גוריון לבין יוצאי ההגנה והפלמ"ח, אותם רצה בן-גוריון להחליף בנאמניו יוצאי הצבא הבריטי, תוך כדי מלחמת העצמאות.
ספרה ההליכה על קו האופק עוסק ביחסה של תנועת העבודה לשימוש בכוח.
בתקופה זו התחילה לעסוק רבות בנושאים הקשורים לתרבות ולזיכרון קולקטיבי, כפי שבא לידי ביטוי בכמה ממאמריה, כמו המאמרים על לטרון ועל חרבת חיזעה.
בשורה של מחקרים היא עסקה ביחסה של החברה הישראלית לשואה ולניצולי השואה.
בינתיים השלימה את הביוגרפיה של יגאל אלון, בשם אביב חלדו.
הספר עוסק בעיקר בתקופה שעד 1950 ואף שהוא כולל היסטוריה של המערכות של מלחמת העצמאות, שאלון השתתף בהן כמצביא החשוב ביותר באותה מלחמה, זהו אינו ספר על היסטוריה צבאית.
שפירא משתמשת בהיסטוריה צבאית כדי לבחון את התפתחות הביוגרפיה של יגאל אלון וההתפתחות של דורו בארץ, דור הפלמ"ח - דור הצברים הראשון, וחושפת בספר את תהליך ההתבגרות של הדור דרך תחנות שאלון עבר.
למשל – כפר תבור, בית הספר החקלאי כדורי, גינוסר ואחר כך פעילותו הצבאית.
זו ביוגרפיה של איש אחד, אך גם הביוגרפיה של דור הפלמ"ח.
ספרה התנ"ך והזהות הישראלית הוא מסה ארוכה בצירוף מסמכים שעליהם מבוססת המסה.
הספר מנסה להסביר מדוע ירד מעמדו של המקרא בזהות הישראלית.
ספרה יהודים, ציונים ומה שביניהם הוא אסופת מאמרים שכתבה בשנים 1999–2007. הקובץ עוסק בנושאי זהות, תרבות וזיכרון, בהמשך לקובץ המאמרים הקודם שלה יהודים חדשים, יהודים ישנים.
ספרה ברנר: סיפור חיים, מתאר את חייו, כתיבתו הספרותית והשקפת עולמו של יוסף חיים ברנר.
לסופר העברי ברנר נודעה חשיבות הרבה מעבר להשפעת הספרים שכתב.
מכלול מאמריו והרצאותיו יחד עם קורפוס כתביו הספרותיים ביטאו את מצפונה של החברה היהודית החדשה המתגבשת בארץ ישראל, וברנר היה לחבריו מורה דרך רוחני בתהפוכות ההיסטוריה היהודית במאה העשרים.
המסע בעקבות חיי ברנר שעורכת אניטה שפירא בספרה, הוא בה בעת מסע אל תהומות נפשו של האדם, הסופר, ואולי גם הדור.
ספרה ככל עם ועם, ישראל 2000-1881, עוסק בתנועה הציונית ושל שני ילידי רוחה: היישוב החדש ומדינת ישראל.
הספר עוסק בניסיון המדיני, החברתי, הכלכלי והתרבותי של היהודים להקים ישות עצמאית.
הציר המרכזי של הספר הוא תיאור תהליך בנייתן של אומה ושל חברה יהודית בארץ ישראל ובמדינת ישראל על מעלותיה ועל חסרונותיה.
ספרה Ben-Gurion: Father of Modern Israel, עוסק בדמותו של דוד בן-גוריון כאדם פרטי וכן בתהליך הארוך שהוביל להתפתחותו למעמד של מנהיג לאומי ואחד מן האישים המשמעותיים בקורות המאה העשרים.
אניטה שפירא משתמשת בספרות להדגמה ולשימוש בהלכי רוח ולא כנושא לניתוח ספרותי.
חלק מספריה תורגמו לאנגלית, לגרמנית, לרוסית ולצרפתית.
בפודקאסט שנערך עמה באוקטובר 2019, התייחסה שפירא לאופן כתיבתה: "אני אף פעם לא חושבת על הקהל.
הקהל לא קיים כשאני כותבת.
אני כותבת מה שאני חושבת שזה הכי קרוב לאמת שאני יכולה להגיע אליה [...] החוקר, צריך שתהיה לו היכולת להסתכל מבחוץ על הגיבורים ועל הגיבורות שהוא כותב עליהם...
זה צריך להיות המבט שלו.
ואולי זה מה שעושה את ההבדל בין כתיבה משמימה לכתיבה שהקורא יכול להזדהות עם הכותב, לאו דווקא עם הכתוב [...] אני כותבת על נושאים שהדרמה האנושית בהם מרגשת אותי."
שפירא הייתה נשואה לשמריהו (בובי) שפירא, ששימש כסמנכ"ל תדיראן, ונפטר בשנת 2012. היא אם לשני בנים ובת.
המאבק הנכזב: עבודה עברית 1939-1929, הוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977.
ברל: ביוגראפיה, ספרית אפקים, הוצאת אוניברסיטת תל אביב ועם עובד, 1980.
מפיטורי הרמ"א עד פירוק הפלמ"ח: סוגיות במאבק על ההנהגה הביטחונית, 1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985 תשמ"ה.
ההליכה על קו האופק, אסופת מחקרים, ספרית אפקים, עם עובד, 1989 תשמ"ח.
יהודים חדשים יהודים ישנים, ספרית אפקים, עם עובד, 1997 תשנ"ז.
יגאל אלון: אביב חלדו, ביוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004 תשס"ד.
התנ"ך והזהות הישראלית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2005 תשס"ו.
יהודים, ציונים ומה שביניהם, ספרית אפקים, עם עובד, 2007.
ברנר: סיפור חיים, ספרית אפקים, עם עובד, 2008.
בן-גוריון, דמותו של מנהיג, ספרית אפקים, עם עובד, 2015.
צומת ביל"ו - שלושה ביל"ויים וארץ ישראל, ספרית אפקים, עם עובד, 2019.
ככה זה היה, סיפור חיים, ספרית אפקים, עם עובד, 2022.
סוגיות בתולדות הציונות והיישוב (סדרה) עורכת: אניטה שפירא, עורכת משנה: רעיה אדלר.
"העלייה השנייה": הרצאות ברל כצנלסון בפני הבחירות הסוציאליסטיות.
(1928), ערכו וההדירו אניטה שפירא ונעמי אביר, תל אביב 1990.
הציונות, מאסף ד', יחד עם דניאל קארפי וגדליה יוגב.
העפלה: מאסף לתולדות ההצלה, הבריחה, ההעפלה ושארית הפליטה, תל אביב: עם עובד, 1990.
ציונות ודת, אסופת מאמרים, יחד עם שמואל אלמוג ויהודה ריינהרץ, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, מכון טאובר, אוניברסיטת ברנדייס, בוסטון.
עצמאות: חמישים השנים הראשונות, אסופת מאמרים, עורכת: אניטה שפירא, הוצאת מרכז שז"ר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"ח.
עידן הציונות, אסופת מאמרים, יחד עם יהודה ריינהרץ ויעקב הריס, מרכז שז"ר בשיתוף עם אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ברנדייס, ירושלים 2000.
מדינה בדרך: החברה הישראלית בעשורים הראשונים, אסופת מאמרים, עורכת: אניטה שפירא, מרכז שז"ר, ירושלים 2001.
אנו מכריזים בזאת, 60 נאומים נבחרים בתולדות ישראל, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן 2008.
יחד עם נורית כהן-לוינובסקי, שלוש יריות ועשרים שנה: הרהורים על הפסיפס הישראלי, תל אביב: עם עובד, 2015.
יצחק רבין, סיפור ישראלי: אלבום היסטורי המבוסס על תצוגת המוזיאון במרכז רבין יחד עם נורית כהן-לוינובסקי.
"ההיסטוריה של המיתולוגיה: קוים להיסטוריוגרפיה על אודות בן-גוריון והשואה", אלפיים 18, 1999, עמ' 24–53.
"מדור הפלמ"ח לדור ילדי הנרות: זהות ישראלית בהשתנות", יוסי מאלי, עורך, מלחמות, מהפכות וזהות דורית, תל אביב, 2001, עמ' 129–142.
"משפט אייכמן: דברים שרואים מכאן לא רואים משם", הוצאת יד ושם, סדרת עיון ומחקר - הרצאות ומסות, חוברת מס.
"יהדות וישראליות: מבט היסטורי", נרי הורביץ, עורך: דת ולאומיות בישראל ובמזרח התיכון, תל אביב 2002, עמ' 205–225.
"גולדה: נשיות ופמיניזם", ישראל, כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל, היסטוריה, תרבות, חברה, 3, אביב תשס"ג, 2003, עמ' 57–69.
" לאן הלכה שלילת הגלות", אלפיים, כתב עת רב תחומי לעיון, הגות וספרות, עורכת ניצה דרורי-פרמן, קובץ 25, תשס"ג 2003, עמ' 9–54.
מאיר חזן ואורי כהן (עורכים), תרבות, זיכרון והיסטוריה בהוקרה לאניטה שפירא (שני כרכים), מרכז זלמן שזר ואוניברסיטת תל אביב, יוני 2012.
אניטה פלנברג (באיטלקית: Anita Pallenberg; 6 באפריל 1942 – 13 ביוני 2017) הייתה דוגמנית, שחקנית ומעצבת אופנה איטלקייה-גרמנייה.
הייתה הידועה בציבור של גיטריסט להקת הרולינג סטונז קית' ריצ'רדס בין השנים 1967 ו-1977.
פלנברג נולדה ברומא שבאיטליה, לאב איש מכירות איטלקי-גרמני ולאם מזכירה גרמנייה.
בגיל צעיר היא ידעה לדבר ארבע שפות.
היא חיה בגרמניה וניו יורק, ולבסוף התיישבה בלונדון.
היא ידועה ביותר במעורבויותיה הרומנטיות עם שלושת מחברי הרולינג סטונז: בריאן ג'ונס (אותו היא פגשה בשנת 1965), קית' ריצ'רדס (שבשבילו היא עזבה את ג'ונס בשנת 1967), ומיק ג'אגר.
לה ולריצ'רדס יש שלושה ילדים: בן בשם מרלון ריצ'רדס (נולד בשנת 1969), שנשוי לדוגמנית הצרפתית-וולשית לוסי דה לה פלייז; בת בשם דנדליון (נולדה בשנת 1972) שידועה כעת בתור אנג'לה ריצ'רדס; ובן נוסף, טרה ריצ'רדס (נולד בשנת 1976), אבל מת בסמוך ללידתו, בשל סיבוך רפואי.
פרשיית אהבים קצרה עם ג'אגר התרחשה במהלך צילומו של הסרט Performance.
היא כיכבה גם כמלכה השחורה בסרט Barbarella.
אחרי שנפרדה מריצ'רדס, היא הפכה להיות מעצבת אופנה וחילקה את זמנה בין ניו יורק לאירופה.
אניטה פָלֵלי (נולדה ב-7 באוגוסט 1958 כאנה הללי) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית ישראלית.
היא ידועה בין השאר בשל קולה הגבוה ובשל מראהּ הכולל תסרוקות צבעוניות, איפור וביגוד יוצאי דופן.
לגבי מוצאה, נטען על ידי מקורות שונים וביניהם מגזין "העולם הזה", שמוצאה הוא אתיופי, עדני-תימני, ברזילאי, שעלתה מאנגליה ועוד, אך חלק מטענות אלו הוכחשו על ידה.
ב-1981 שיחקה פללי בסרט "מסג'יסט הצמרת", וזכתה לפרסום רחב יותר ב-1982 כאשר השתתפה בתצוגות אופנה של לבני נשים והייתה לדוגמנית הצמרת הראשונה שהביאה את החוטיני לישראל.
לאורך שנות ה-80 נהגה להופיע בערבי זוגות בהנחיית מאיר רמז שהיו פופולריים באותה העת.
בתחילת שנות ה-90 חזרה לתודעת הקהל כאשר התראיינה בתוכנית "חכם בלילה" בהנחיית רון לוינטל בערוץ 2 הניסיוני, ושרה את שירה של אילנית "כבר אחרי חצות".
לאורך שנות ה-90 פללי הדריכה נימוסין והליכות בתחרויות יופי מקומיות ברחבי ישראל והכתירה את המנצחות.
בשנת 1992 שיחקה בתפקיד משנה של רקדנית בסרטו השני של אבי ביטר "קורבן האהבה".
בשנת 1997 שיחקה בתפקיד משנה (של רקדנית, בדומה לתפקידה ב"קורבן האהבה") בסרט הקולנוע הישראלי "עפולה אקספרס".
ב-2000, שיחקה את דמותה של חוה בסרטו הקצר של ויקטור בראון "גן עדן פרק ב'".
לקראת סוף שנות ה-90 זכתה לפרסום רב יחסית, לאחר מות כלבתה גלורי מפגיעת רכב בראשה, כאשר התארחה בפינה בתוכנית האירוח "חלומות בהקיציס" והציגה את גלורי המפוחלצת.
בתוכנית נהגו איל קיציס (המנחה) וטל פרידמן לארח אורחים מוקצנים, בהם פללי.
בעקבות חשיפה זו העיתון "לאשה" הכריז עליה כ"התחת של המדינה", כמחווה לקריירה שלה בשנות השמונים כדוגמנית לבני נשים.
בתחילת שנת 1997 השתתפה פללי ב"מופע הקברט של נינו" שהעלה שדרן הרדיו והמוזיקאי נינו אורסיאנו, לצדו של אורסיאנו והידועניות גילה גולדשטיין, קים קונקשיין ומלכת הדראג נופית תדהר בגילומו של אבינוף פרומר.
עבור המופע הקליטה גרסת כיסוי לשירה של אילנית "כבר אחרי חצות" ושיר מקורי בשם "אני לא בוניטה", שנודע לאחר מכן בשם "שיר שמח" והפך לשיר המזוהה איתה ביותר.
בשנת 1998 השתתפה בתוכנית הרדיו של אורסיאנו "סינדרלה יוצאת מהארון" ברדיו השרון (רדיו 99) שהתבססה על מופע הקברט ובה ביצעה גם מספר שירים, בהם גרסת כיסוי לשיר נוסף של אילנית, "אי שם", והשיר "הלו נינו" בדואט עם גולדשטיין.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה פללי במספר תוכניות אירוח ובידור, בהן "אקזיט", "טיאר ברשת", "פספוסים" ובשעשועון "מסדר זיהוי" בערוץ 10, בהופעה שנקטלה בידי המבקרת אריאנה מלמד.
בשנת 2003 הופיעה פללי בקמפיין לשירות טלפוני בידורי של המותג "Esc" (אסקייפ) בבעלותה של חברת פלאפון, בו אמרה את המשפט "אניטה זאת אני תעני!", שהפך למזוהה איתה.
כמו כן, החלה בעבודה על אלבום משותף עם עודד שחף (אחיו של המאפר ירין שחף).
האלבום, שהיה אמור להיקרא בשם "מדיננה בג'ננה", נגנז לאחר הוצאת שני שירים מתוכו - שיר הנושא שנכתב על ידי שחף והולחן על ידי איתן מסורי וזכור בעקבות הבית והשיר "כאב" שפללי כתבה והלחינה בעצמה ושאותו ביצעה קודם לכן באחת הפעמים בהן התארחה בתוכנית "חלומות בהקיציס".
לאחר מכן הופיעה פללי במועדוני נוער ברחבי ישראל עם שירי הדיסק הגנוז, שיריה המקוריים וכן גרסאות כיסוי לשירי אילנית.
איתן מסורי, שהלחין את שיר הנושא של האלבום הגנוז, הקליט אותו מחדש לאחר מכן על רקע אותו פלייבק בו השתמשו פללי ושחף בגרסה המקורית, כאשר קולה של פללי קוצץ מקולות הרקע במהלך הפזמון.
פללי ידועה בין השאר בחיבתה לחיות ומתנדבת בארגון צער בעלי חיים.
לאורך השנים היא נהגה להביא להופעותיה בשידור חי את גלורי, כלבתה המפוחלצת, ואת כלבה השני פופי.
דבר זה התבטא בין השאר בגיחוכי הקהל בהופעותיה בשידור חי, זאת על אף שפללי עצמה ציינה והדגישה לא פעם שהופעותיה פרובוקטיביות במכוון ושהיא אינה נפגעת מהתגובות והביקורות המופנות אליה.
מסג'יסט הצמרת (1981) - בתפקיד אישה במאפייה
קורבן האהבה (1992) - בתפקיד רקדנית בדיסקו
חסד מופלא (1992) - בתפקיד רקדנית
מבט כואב (1994) - בתפקיד גלוריה
עפולה אקספרס (1997) - בתפקיד רקדנית
אניטה נובינסקי (Anita Novinsky; 22 בנובמבר 1922 – 20 ביולי 2021) הייתה היסטוריונית ברזילאית יהודייה, ילידת פולין.
נובינסקי נולדה בסביבות העיר קרקוב שבפולין והיגרה לברזיל בהיותה בת שנה.
את תואר הדוקטור השלימה באוניברסיטת סאו פאולו.
נושא תיזת הדוקטורט שלה היה "האינקוויזיציה והאנוסים בברזיל".
במשך שנים רבות חקרה וכתבה אודות יהדות פורטוגל ויהדות ספרד ועקירתן לברזיל, הקונפליקטים הפנימיים עימם היו צריכים להתמודד ותפקידם החשוב בפיתוחה החברתי, הכלכלי והתרבותי של צפון-מזרח ברזיל.
במשך השנים הרבתה לערוך הרצאות וסמינרים באוניברסיטאות ברחבי העולם וכיהנה כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, כמו אוניברסיטת בראון ואוניברסיטת טקסס.
נבחרה ל"אחת מעשר נשות השנה" בברזיל בידי המועצה הלאומית לענייני נשים של ברזיל.
נבחרה לעמיתה בקונגרס הבינלאומי לנשים, בזכות עבודתה בחקר ההיסטוריה וכהכרה בתרומתה לשילובן של נשים בפיתוחה הפוליטי, החברתי והכלכלי של ברזיל.
היא השתתפה בסרט התיעודי "Paths of Memory", הדן בקורות יהודי פורטוגל.
אניירין "ניי" בוואן (Aneurin "Nye" Bevan; 15 בנובמבר 1897 - 6 ביולי 1960) היה מדינאי בריטי ממוצא ולשי, שפעל במסגרת מפלגת הלייבור.
בוואן שירת בממשלתו של קלמנט אטלי כשר הבריאות, ובמידה רבה הוא אחראי להקמת שירותי הבריאות הלאומיים בבריטניה, מרכיב חשוב במדינת הרווחה הבריטית.
בוואן הנהיג את האגף השמאלי בלייבור בשנים בהן היה הלייבור באופוזיציה, לאחר נפילת ממשלתו של אטלי, עד מותו בשנת 1960.
בוואן נולד בעיירה טרדגר שבמחוז מונמות'שייר בדרום ויילס, אזור העשיר בפחם.
אביו, דייוויד בוואן, היה כורה פחם, שנתפס לאמונה בסוציאליזם.
אניירין בוואן החל אף הוא לעבוד במכרות כנער.
בגיל 19 כבר גילה את כשרונותיו הארגוניים, היה לפעיל באיגודים המקצועיים, והוביל את האיגוד המקומי.
הוא התגלה כמארגן מוכשר, ונתפס על ידי מעבידיו, חברת הברזל והפחם של טרדגר, כמהפכן.
מנהל המכרה מצא תירוץ לפטרו, אך בסיוע פדרציית הכורים, הוחזר בוואן לעבודתו.
ב-1919 זכה בוואן למלגה ל"סנטרל לייבור קולג'", מוסד להשכלה גבוהה שהפעילו האיגודים המקצועיים.
שם קיבל את השכלתו הכלכלית, ואת אמונתו רבת השנים בכתבי קרל מרקס.
בקולג' למד כיצד להתגבר על הגמגום שליווה אותו מילדותו.
כששב לטרדגר ב-1921 מצא כי חברת הברזל והפחם של טרדגר אינה רוצה לשוב ולהעסיקו.
הוא חיפש עבודה ככורה, ובמשך תקופה ארוכה היה מובטל.
ב-1926 מצא עבודה כשכיר בתשלום של האיגוד המקצועי.
בשנה זו פרצה שביתת הכורים, שהפכה לאחר מכן לשביתה כללית.
בוואן התבלט עד מהרה כאחד ממנהיגי הכורים.
הכורים נותרו בשביתה במשך שש שנים, ובוואן היה אחראי להעברת תשלומים לכורים השובתים מקרנות שהוכנו לכך, וליצירת מועצות פעולה שגייסו את הכסף, והעבירו לכורים סיוע כספי ומזון.
בין 1928 ל-1930 היה גם חבר הנהלת בית החולים של טרדגר.
ב-1928 נבחר בוואן למועצת מחוז מונמות'שייר.
לאור הצלחה זו, הוצב כמועמדה של מפלגת הלייבור מטעם מחוז איבוו ווייל (Ebbw Vale), ובבחירות הכלליות שנערכו ב-30 במאי 1929 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הבריטי.
הוא היה בין הדמויות הבולטות בפרלמנט, בביקורתו הקשה על אלו שחש שהם פוגעים באזרח העובד.
הוא מתח ביקורת על וינסטון צ'רצ'יל השמרני, ועל דייוויד לויד ג'ורג' הליברל, כמו על מנהיגי מפלגתו רמזי מקדונלד ומרגרט בונפילד.
התמיכה לה זכה במחוז מושבו הביאה לכך שגם בבחירות ב-1931 בהם איבדו רוב חברי הפרלמנט המכהנים של הלייבור את מושבם, שמר בוואן על כיסאו.
השפל הגדול והשפעותיו על בריטניה אך הביאו לחיזוק מעמדו.
כחבר פרלמנט חדש נמשך באופן שטחי לטיעוניו של אוסוואלד מוסלי, שנחשב אז לאיש שמאל, והיה חבר במפלגת הלייבור.
מוסלי השמיע ביקורת על טיפולה הכושל באבטלה של ממשלת מקדונלד שהלכה והתרחקה מעמדות הלייבור, עד כדי פיצול בבחירות של 1931. עם זאת, כאשר פרש מוסלי מן הלייבור, ניתק עמו בוואן מגע.
ב-1934 נישא לחברת פרלמנט סוציאליסטית בשם ג'ני לי.
הוא היה מן התומכים המוקדמים בסוציאליסטים בספרד, וביקר שם עוד ב-1930. החל מ-1932 היה בין אנשי "הליגה הסוציאליסטית" שהקים סטפורד קריפס במטרה ליישם רעיונות סוציאליסטיים וליצור חזית שמאלית כנגד הפאשיזם העולמי.
ב-1937 הצטרף לצוות השבועון הסוציאליסטי "טריביון" שהקים קריפס, על מנת לקדם את רעיון החזית העממית כנגד הפאשיזם.
מפלגת הלייבור התנגדה לתנועה זו, ובמרץ 1939 גורשו קריפס, בוואן וצ'ארלס טרווליאן מן המפלגה.
בנובמבר 1939 הותר לבוואן לשוב ולהצטרף אל המפלגה, והוא הסכים כי "יימנע מכל יוזמה או מסע תעמולה המנוגד לעמדה המוצהרת של המפלגה".
בשנים אלו היה בוואן יריב מושבע של נוויל צ'מברלין וטען כי וינסטון צ'רצ'יל צריך להיות לראש הממשלה.
אך כאשר עלה צ'רצ'יל לשלטון, והקים ממשלת אחדות לאומית בה שיתף את הלייבור, היה בוואן אחד מאנשי האופוזיציה השמאלית לממשלה.
הוא הביע התנגדות לצנזורה הצבאית על הרדיו והעיתונים, ולתקנות שעת חירום שהעניקו לשר הפנים סמכות לעצור אנשים במעצר מנהלי.
הוא קרא להלאמה של תעשיית הפחם, והביע תמיכה בפתיחת חזית שנייה במערב אירופה על מנת לסייע לברית המועצות.
בוואן האמין כי המלחמה תעניק לבריטניה את ההזדמנות ליצור "חברה חדשה".
הוא סבר כי על המדינה לעבור שינוי חברתי מהותי לאחר המלחמה.
כאשר ניצח קלמנט אטלי, שעמד בראש מפלגת הלייבור, בבחירות בשנת 1945 ומינה את בוואן לשר הבריאות בממשלתו, ניתנה לבוואן ההזדמנות לקדם שינוי חברתי על פי דרכו.
ניצחונה הגדול של מפלגת הלייבור בשנת 1945 איפשר לה את הרוב הדרוש ליישום תוכנית רפורמות מקיפות בתחומי הרווחה, שקיבלו את השם הקולקטיבי מדינת רווחה.
רפורמות אלו הושגו אל מול מצב כלכלי קשה שנוצר על ידי המלחמה.
ראש הממשלה החדש, אטלי, מינה את בוואן לשר הבריאות, והעניק לו גם את האחריות על נושא הדיור.
כך שבמשרתו המיניסטריאלית הראשונה היה על בוואן להתמודד עם שני נושאים - לפתור את בעיות הדיור הקשות שנוצרו על ידי המלחמה, ולהקים את שירותי הבריאות הלאומיים של בריטניה, להם התחייב הלייבור במצעו, ולהם היה מחויב מבחינה רעיונית.
את שירותי הבריאות החדשים היה צורך לממן ישירות מכספי הציבור, שלא כמו תוכניות אחרות כדו"ח בוורידג', הבסיס למערכת הקיצבאות במדינת הרווחה החדשה, והתבסס ברובו על תשלומי האזרח.
התשלומים הללו התאפשרו בהעלאת המס השולי לבעלי עסקים אמידים, במדיניות שנראתה על ידי הלייבור כחלוקה מחדש של העושר מהתעשיינים למעמד הפועלים.
בוואן עצמו כתב, בספרו "מקום לחשש" (שנכתב לאחר מעשה, ב-1952):
תוכניתו של בוואן ליצירת שירותי הבריאות הלאומיים נתקלה בהתנגדות מגורמים שונים, בתוך מפלגת הלייבור, ממי שראה בה הצעה מתונה מדי, מן השמרנים, שהתנגדו לרעיון הרפואה הציבורית, אך במיוחד מן האגודה הרפואית הבריטית, שהתנגדה לה בכל כוחה.
במאי 1946 עברה הצעתו של בוואן בפרלמנט ברוב גדול.
עיקריה היו - הלאמת בתי החולים, ניהולם באמצעות ועדות המקומיות, יצירת מרכזי בריאות מקומיים החדשים, פיזור גדול יותר של שירותי הרפואה בפריפריה, איסור מכירת שירותים רפואיים, ומימון התוכנית כולה מאוצר המדינה.
בתאריך המיועד הולאמו 2,688 בתי חולים בבריטניה, ועברו לשליטת משרד הבריאות של בוואן.
הישגיו של בוואן בתחום הדיור היו פחותים.
נזק ההפצצות, ומשכנות העוני מלפני המלחמה היו קשים מאוד לשיקום.
לכך תרם המחסור בחומרי בנייה שיצרה המלחמה, והמחסור בכוח האדם עקב השיעור הגדול של המגויסים שטרם שוחררו.
הלייבור הבטיח במצעו כי יבנה 300,000 בתים מדי שנה.
יורשו של בוואן בתפקיד, השמרן הרולד מקמילן הצליח לעמוד בשיעור של 300,000 בתים בשנה בתחילת שנות החמישים, אך מבקריו טוענים שבנייה מהירה זו, בסטנדרטים נמוכים, יצרה בדיוק את אותם משכנות עוני שניסה בוואן להרוס.
בינואר 1951 עזב בוואן את משרד הבריאות והיה לשר העבודה, אך עד מהרה התפטר עקב החלטתו של שר האוצר, יו גייטסקל לחייב בתשלום עבור מרשמים מסוימים, עבור טיפולי שיניים ומשקפיים, וזאת על מנת לעמוד בנטל הכספי שנוצר עקב מעורבות בריטניה במלחמת קוריאה.
יחד עמו התפטרו עוד שני שרים - הרולד וילסון וג'ון פרימן.
הייתה זו התחלה של קרע בשורות המפלגה בין תומכיו של בוואן, אנשי האגף השמאלי, ותומכיו של גייטסקל, אנשי האגף הימני, שנמשך עד למותם של בוואן וגייטקסל בתחילת שנות השישים.
כאשר חזרה הממשלה לאופוזיציה, בשנת 1951, סומנה תחילת המירוץ לירושתו של קלמנט אטלי בבחירות לתפקיד גזבר המפלגה, שהתקיימו ב-1954, בהן גבר גייטסקל על בוואן.
ב-1952 פרסם בוואן את ספרו "מקום לחשש", שהיה מניפסט פוליטי מנומק, משולב בביוגרפיה מרתקת.
מחוץ לממשלה הפך בוואן למנהיג האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, שנודע בכינוי "הבוואניסטים".
הבוואניסטים מתחו ביקורת חריפה על הוצאות ההגנה הגבוהות ועל החימוש הגרעיני, אל מול עמדתו המתונה יותר של אטלי.
כאשר עשתה בריטניה ניסוי בפצצת מימן ב-1955 הוביל בוואן מרידה של 57 חברי פרלמנט מטעם הלייבור שנמנעו בהצבעה חשובה.
לאחר כישלון הלייבור בבחירות בשנת 1955 פרש אטלי מהנהגת המפלגה.
בוואן התמודד על התפקיד אל מול יו גייטסקל, והרברט מוריסון.
גייטסקל, שייצג את האגף הימני במפלגה, ניצח.
עם זאת גייטסקל פעל לקירובו של בוואן, מינה אותו לחבר בממשלת הצללים שלו, בתחילה כ"שר הצללים לענייני המושבות" ולאחר מכן ל"שר הצללים לענייני החוץ".
בתפקידו זה, ב-1956 הוביל בוואן ביקורת חריפה על מעשיו של ראש הממשלה השמרן, אנתוני אידן במשבר סואץ.
בדצמבר 1956 נבחר לבסוף לתפקיד גזבר המפלגה, עליו התמודד בעבר מול גייטסקל.
ב-1957 הצטרף לריצ'רד קרוסמן ומורגן פיליפס בתביעת דיבה שנויה במחלוקת נגד המגזין ספקטייטור, על כתבה שתיארה אותו כמי שהשתכר במהלך ועידה סוציאליסטית באיטליה.
בוואן זכה בפיצויים לאחר שכל שלושת התובעים נשבעו בבית המשפט כי אין אמת בדברים.
לאחר מותו של קרוסמן, פורסמו זכרונותיו, בהם אישר את התיאור שתיאר המגזין את שכרותו של בוואן.
ב-1957 אכזב בוואן רבים מתומכיו כאשר נאם בוועידת הלייבור נגד התפרקות חד צדדית של בריטניה מנשקה הגרעיני.
ב-1959 נבחר לסגן מנהיג המפלגה.
אך בשלב זה כבר פשתה מחלת הסרטן בגופו, והוא לא כיהן זמן רב בתפקידו החדש.
בשנת 1960 הכריעה אותו מחלתו.
בוואן הותיר אחריו מורשת בדמות שירותי הבריאות הלאומיים בבריטניה, שהיוו בסיס למדינת הרווחה הבריטית.
גם היום נחשב בוואן לדמות מוערכת, הוא נושא למחקרים ולביוגרפיות, שמו מונצח בדרכים שונות.
בסקר שערך ה-BBC בשנת 2004, מיהם "מאה הגיבורים הוולשים" זכה בוואן במקום הראשון, לפני דמויות כטום ג'ונס, דילן תומאס, ריצ'רד ברטון ודייוויד לויד ג'ורג'.
אנייס ז'אווי , היא שחקנית קולנוע, תסריטאית, במאית וזמרת יהודייה-צרפתייה, זכתה שש פעמים בפרס סזאר וכן בפרס "פסטיבל קאן".
ז'אווי, נולדה באנטוני ליד פריז, בחבל איל-דה-פראנס למשפחה מיהדות תוניסיה.
האב הוברט ז'אווי האם ג'וזיאן (ג'יזה) זרח, התפרסמה בצרפת בשנת 1996 בהופעתה בתפקיד הראשי בקומדיה "דמיון משפחתי" בסרט שיתפה פעולה עם בן זוגה ז'אן-פייר בכרי איתו גם כתבה את התסריט לסרט ואף זכתה יחד איתו בפרס סזאר בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הופעתה זיכתה אותה גם במועמדות לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1998 זכתה בפרס הסזאר בקטגוריית שחקנית המשנה על הופעתה בקומדיה המוזיקלית של אלן רנה "החיים הם שיר", וכן פרס סזאר בצוותא עם בעלה בכרי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הסרט אשר הביא לפרסומה היה "על אהבה וטעמים אחרים" אותו ביימה וכתבה עם חברה לחיים.
בסרט הופיעה בדמותה הראשית של השחקנית מאני, סרטה זכה להצלחה עולמית רחבה ואף היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
העניקו לז'אווי בזכות הסרט את הפרס המרכזי בטקס פרסי הסזאר, פרס הסרט הטוב ביותר.
כמו כן זכתה בפרס בקטגוריית התסריט הטוב ביותר לצד בעלה בכרי והייתה מועמדת לפרס הבמאי הטוב ביותר ולפרס השחקנית בתפקיד משנה באותו טקס פרסי הסזאר.
הסרט זכה גם בפרס לומייר וז'אווי בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2004 זכו בני הזוג בפרס התסריט הטוב ביותר במסגרת "פסטיבל הקולנוע בקאן" על תסריטם "תסתכלו עלי".
בסרט אף הופיעו ז'אווי ובכרי בתפקידים ראשיים, ז'אווי הופיעה בדמותה של מורה לפיתוח קול, הסרט שהיה השני שלה בתור במאית היה מועמד ל"פרס דקל הזהב".
בשנת 2017 כיכבה בסרט הדרמה "חמישים אביבים".
בשנת 2024 שיחקה במיני-סדרה "להיות קרל לגרפלד" (אנ') שם גילמה את מעצבנת האופנה הצרפתייה-יהודיה גבי אגיון.
הסדרה בת שישה הפרקים עלתה בסטרימינג "דיסני פלוס" ב-7 ביוני.
על אהבה וטעמים אחרים (2000)
עשרים וארבע שעות בחיי אישה (2002)
אנייס ורדה, הייתה במאית צרפתייה ופרופסור בבית הספר האירופי הבינתחומי להשכלה גבוהה - EGS בשווייץ.
הסרטים, הצילומים ויצירותיה של ורדה התמקדו בדוקו ריאליזם, בנושאים פמיניסטיים וחברתיים עם סגנון אקספרימנטלי מובהק.
ורדה נולדה באיקסל, בלגיה, בשם ארלט ורדה, בתם של כריסטין לבית פאסקה ושל אז'ן ז'אן ורדה (אבגניוס יואניס ורדה) שהיה מהנדס אמה הייתה צרפתייה ואביה פליט יווני מסמירנה (איזמיר) שבאסיה הקטנה.
ורדה למדה במגמת צילום בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות לפני שהתקבלה לעבודה כצלמת עבור Théâtre National Populaire בפריז.
היא אהבה צילום אך התעניינה במעבר לקולנוע.
אחרי שצילמה מספר ימים עיירת דייג קטנה בצרפת בשביל חבר שחלה ולא יכול היה להגיע לשם בעצמו - החליטה ורדה לצלם סרט באורך מלא משלה: ב-1954 יצא סרטה הראשון של ורדה הקצה הצר המתאר את סיפורם של זוג המתמודד עם בעיות זוגיות בעיירת דייגים קטנה.
סרט זה כלל בסגנונו את המאפיינים של הגל החדש.
למרות קווי הדמיון לגל הצרפתי החדש, סרטיה של ורדה שויכו יותר לתנועת הסופרים והקולנוענים שנקראה הגדה השמאלית ביחד עם כריס מרקר, אלן רנה, מרגריט דיראס, אלן רוב-גרייה,ז'אן קיירול והנרי קולפי.
כמו ב"גל הצרפתי החדש" נהגו חבריה לשתף פעולה לעיתים קרובות.
ורדה הייתה נשואה לבמאי הצרפתי ז'אק דמי מ-1962 עד מותו ב-1990.
היא הייתה אחת מחמשת האנשים שהגיעו להלווייתו של ג'ים מוריסון בבית הקברות פר לשז בפריז.
deux ans après (המלקטים והמלקטת...כעבור שנתיים)
2017 - Visages Villages (אנשים ומקומות) ביחד עם האומן JR
אניטה מילר-כהן הייתה פעילת ציבור, עובדת סוציאלית, עיתונאית ופוליטיקאית אוסטרית-ישראלית.
יזמה פעילויות עזרה והצלה רבים ליהודים ולא יהודים במהלך מלחמות העולם ולאחריהן, הקימה את "שרות נשים סוציאלי" והייתה ממקימות ומנהלות "הלשכה לעזרה סוציאלית" ו"הסתדרות נשי מזרחי", הייתה נשיאת התאחדות עולי אוסטריה.
מילר-כהן נולדה בווינה למשפחה יהודית אמידה, הוריה היו שמואל וסופי רוזנצוויג (Rosenzweig).
בשנת 1909 נישאה לסוחר ארנולד מילר ולזוג נולדה בת – בלנקה.
בשנת 1921 היא התגרשה ממילר, וזמן קצר לאחר מכן נישאה לסאם (שמואל) כהן, ציוני, יזם ואיש עסקים עשיר, מראשי הנוטע ואבי רעיון הסכם ההעברה ומוציאו לפועל ויחד הם גידלו את בתה, ביאנקה, בתם המשותפת, רות ואת ילדיו של סאם, אליעזר ואסתר.
בשנת 1923 ארגנה מילר-כהן את הקונגרס העולמי הראשון לנשים יהודיות, שם הציגה את מסמכיה על מצב רווחת הילדים והבריאות הציבורי.
בקונגרס השני בשנת 1929 נבחרה לאחת מסגני הנשיא לפדרציה העולמית לנשים יהודיות.
מילר-כהן התמקדה בעבודה סוציאלית מגיל צעיר, וסייעה ליהודים ולא יהודים כאחד.
בשנת 1910 ביקרה לראשונה ביישוב העברי, באותה העת הרחיבה את פעילותה בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שגרמה לרבבות פליטים מיהודי גליציה ובוקובינה להגיע לווינה.
בין השאר החלה להיות מעורבת בתנועה הציונית ובפוליטיקה וסייעה לחברי תנועת החלוץ בדרכם לארץ ישראל.
בגיל 25 עמדה בראש ועד הסיוע לפליטים מטעם הממשלה האוסטרית, בין היתר ארגנה בתי מחסה עבור אמהות וילדים, תחנות חלב ובתי מלאכה ללמעלה מ-1,000 נערות יתומות, סייעה לנזקקים במציאת עבודה ובהכשרה למי שיכלו לעבוד, ולבעלי מגבלות פיזיות ארגנה סעד יומי.
על פעילותה אף זכתה לאות הצטיינות מהקיסר קרל הראשון.
בתום מלחמת העולם ועם התפוררות הקיסרות האוסטרית סייעה מילר-כהן בהקמת הוועד הלאומי ליהודי אוסטריה וארגון הגנה עצמית מפני התפרעויותיהם של חיילים ששבו מהקרבות.
אך בה בעת סייעה למצוקת החיילים ויזמה הקמת בתי הבראה ומטבחים למחוסרי עבודה.
בנוסף, סייעה להעביר כ-12 אלף ילדים יהודים עזובים וחולים לשווייץ, פולין, דנמרק, שוודיה, איטליה, גרמניה, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
בשנת 1920 השתתפה בארגון ועידת העזרה היהודית העולמית, ניהלה את פעולות הג'וינט באוסטריה וסייעה ליתומי הפרעות באוקראינה באיסופם ממקומות מקלט אל פנימיות שיסדה או בהעברתם לארצות בהם יינצלו.
במקביל גייסה משפחות אומנות עבורם בארצות הברית, בקנדה ובארגנטינה.
בשנת 1925 הוזמנה מילר-כהן לפתוח את הקונגרס היהודי האמריקאי בשיקגו.
בתקופת העלייה הרביעית ארגנה עזרה לעולי פולין בארץ ישראל, בזמן שבווינה עסקה בפעילות חקיקתית להגנה על ילדים ולמען זכויות הנשים, על כך גם קיבלה איגרת הוקרה מראש עיריית וינה.
בין פעילותה החקיקתית בולט פועלה במטרה להשגת זכות בחירה לנשים, וגילה הצעיר (טרם מלאו לה 30) אף הוביל להורדת רף הגיל בבחירות למועצה, כך הצליחה להיות בין הראשונות שנבחרו ברשימה היהודית הלאומית.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול סייעה לעולי אוסטריה ויסדה את "שרות נשים סוציאלי" ונבחרה לנשיאתו הראשונה.
השתתפה גם ביסוד וניהול הלשכה לעזרה סוציאלית ששימשה בסיס למשרד הסעד של מדינת ישראל, כן הייתה ממקימות "הסתדרות נשי המזרחי".
מילר-כהן פרסמה מספר רב של מאמרים בעיתונים יהודיים ולא יהודיים, וכן שלוש חוברות: "עשר שנים לעבודה סוציאלית", "עזרה יהודית לילד היהודי", "עוני יהודי בווינה".
בשלהי 1950 העלתה מווינה את עצמותיו ומצבתו של הרב הראשי לווינה פרופ' צבי פרץ חיות, ובאותה השנה עזבה את מזרחי מסיבות פוליטיות והצטרפה למפלגת חרות.
כחברת תנועת החירות נרתמה אניטה לסייע לכפר הנוער ע"ש יוענה ז'בוטינסקי, אניטה הצליחה למנוע את סגירת הודות לקשריה הטובים עם ראשי עליית הנוער שחלקם היו בעבר נערים פליטים שלהם סייעה.
לאות הוקרה החליטה הנהלת חוות הנוער להקים חדר אוכל הנושא עד היום את השם "בית אניטה".
מילר-כהן נפטרה בשנת 1962, ונקברה בטבריה.
בשנת 1966 נפתח על שמה בית הורים ברמת חן וחדר האוכל בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.
כמו כן קרוי על שמה רחוב אניטה כהן מילר בגבעתיים.
אניטל אלבחר/ אדל רון (נולדה ב-6 בפברואר 1984) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
אניטל אלבחר נולדה בחיפה וגדלה כל ילדותה בקריית מוצקין.
הוריה גרושים ולה אחות, עדי אלבחר, שהיא זמרת ובוגרת בית הספר "רימון".
היא התוודעה לתרבות מוזיקלית מהבית, כל משפחתה מצד אביה ומצד אימה שרים, מנגנים ומשחקים.
אניטל שרה מגיל שמונה במקהלות בית הספר ובמקהלות עירוניות.
בהיותה בת 13 החלה לשיר בלהקת הנוער "כובע טמבל".
מגיל 14 החלה לעשות ג'ינגלים ברדיו, הקליטה קולות ברדיו לזמרים שונים.
בתקופת התיכון שרה בלהקות "ג'ימי נון סטופ" ו"פולסא דנורא", ששרו בסגנונות רוק כבד, מטאל ושירי שנות השמונים.
בצבא אניטל אלבחר שירתה כסולנית תזמורת משטרת ישראל.
למדה בבית הספר "בית צבי", שמנהלו גרי בילו תמך בה ועזר לה.
זכתה במהלך לימודיה בשתי מלגות "סנו", מלגת "מיכאל אוהד" ומלגת "אלי ליאון".
ב"בית צבי" השתתפה במחזות זמר בתפקידים ראשיים והיא הראשונה שהעלתה ערב שירה יחיד בבית צבי.
מתפקידיה בבית צבי: המספרת ב"יוסף", וסבתה ברטה במחזמר "פיפן", ב"שורת המקהלה".
השתתפה בערבים מוזיקליים כגון "אריוודצ'י רומא", "תחת שמי פריז", "אהוד מנור בברודוויי", "רבקה רז מאז ולנצח".
עשתה מופעי מחווה רבים ושיחקה בהרבה דרמה ומחזות קומיים.
בבית צבי שיחקה גם בהצגה "תמונות ציד מבוואריה התחתית" בבימויה של איה שבא; היא גילמה את דמותה של ברברה, אמא לילד הומוסקסואל בגרמניה של שנות הארבעים.
בבית צבי שיחקה גם בהצגה "הוא הלך בשדות" בבימויה של שבא.
בשנת 2008, באותה שנה שסיימה את לימודיה בבית צבי, החלה לשחק בתיאטרון הבימה.
בהבימה השתתפה ב-2008 בערב מוזיקלי "בראבו!!!
שרים 90", בבימויו של אלון אופיר, שירים נבחרים מתשעים שנותיה של הבימה.
באותה שנה שרה ב"הקומקום והמטאטא", ערב שירי נוסטלגיה מתיאטראות הקומקום והמטאטא.
בהבימה השתתפה גם בערב "התרנגולים", בבימויו של שוקי וגנר ובניצוחה של נעמי פולני ב-2010.
היא משחקת בהצגה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שהועלתה ב-2005 בתיאטרון הבימה, לצידם של אבי קושניר וגלית גיאת, שחודשה שוב ב-2012, בתפקיד ברוריה.
היא שיחקה בהצגה "השוטר אזולאי", בבימויו של מיכה לבינסון, כשמוני מושונוב מגלם את דמותו של השוטר אזולאי.
מאז 2009 היא משחקת בהצגה "אלף לילה ולילה", בבימויו של נורמן עיסא, קופרודוקציה של הבימה והתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
היא משחקת מאז 2011 במחזמר "סיגל" בבימויו של צדי צרפתי, בתפקיד אשתו היווניה של אריס סאן.
איתה משחקים שלומי קוריאט ורותם אבוהב.
שיחקה בהצגה "גלגולי גילגמש", מאת גדעונה רז-עיסא, בבימויו של נורמן עיסא שזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר, ובפרס עבור הבימוי והתאורה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2009.
אלבחר משחקת בתיאטרון הספרייה משנתה הראשונה בבית צבי.
בדצמבר 2011 שיחקה בו בתפקיד אם המנזר במחזמר "צלילי המוסיקה".
היא למדה והדריכה תיפוף גוף ושיחקה בהצגת ילדים בשם "בקצב התיגוף" מאת רמי קלינשטיין, עם כוריאוגרפיה של אייל גלזנר.
אלבחר השתתפה במופעי מחווה בתיאטרון הקאמרי לנורית הירש ויאיר רוזנבלום ובמופע לכבוד יום הולדתו ה-87 של שמעון פרס ב-2010. היא השתתפה בהופעותיה של נורית הירש ושרה כמה פעמים בבית הנשיא.