tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני המזרח שלחמו במלחמת הטבעת הקימו וטיפחו בסיס מוצק של מצוינות צבאית ופראות אימתנית שאפיינה את אבותיהם הכובשים.
לעיתים קרובות, בני המזרח יחד עם אורקים, הרדרים, ואורוק-אי היו הראשונים להתנגש עם האויב והאחרונים לעזוב את השדה.
ההחלטה של בני המזרח להילחם עד מוות הודגמה גם ביום האחרון לקרב בשדות הפלנור לאחר שהסיכויים התהפכו לרעת סאורון.
בזמן שצבא מורדור נסוג או נכנע וברח בהמוניו מעבר לגשר לאוסגיליאת, עצר צבא בני המזרח בגבו לנהר אנדוין ועמד על שלו.
איש לא שרד, אך אויביו ספגו נפגעים רבים.
העלפים הראשונים התעוררו הרחק מזרחית לימת ר'ון, ורבים מהם הובלו לאמן על ידי הוולא אורומה.
כמה עלפים נטשו את המסע הגדול הזה ובחרו להישאר במזרח; הם נקראו האווארי.
ההאטני הראשונים התעוררו גם הם במזרח הרחוק, שם פגשו לראשונה את הגמדאים ואת האווארי.
אבותיהם של האדין וההדרואידין הלכו מערבה מר'ון.
לחופי ימת ר'ון, חלק מהשבטים הללו שהלכו מערבה נפרדו ושפותיהם התבדלו במהרה.
בני אדם אחרים נותרו בר'ון, ורבים מהם עברו לשליטת מורגות ומאוחר יותר סאורון.
גברים אלה נקראו בני המזרח, והם הובילו התקפות רבות נגד גונדור ובעלי בריתה במהלך העידן השלישי.
החלקים המערביים ביותר של רהון נכבשו על ידי גונדור פעמיים, תחת המלכים רומנדסיל הראשון ורומנדסיל השני, אך לנומנורים מעולם לא הייתה שליטה מלאה עליו.
חלקה המערבי של ר'ון נכבש לבסוף בעידן הרביעי תחת המלך אלסאר ובנו אלדריון.
ארץ שארקו היא חצי אי בצפון-מזרח גרינלנד.
חצי האי ממוקם באזור הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד.
חצי האי שוכן בצמוד למערכת הפיורדים קנגרטיטיווק.
שיא גובהו של חצי האי 1,197 מטרים מעל פני הים.
ארץ שארקו היא אזור הררי, הגובל מדרום בקרחון דאוגארד-ינסן, ומצפון בקרחון פ.
הנקודה המזרחית ביותר של חצי האי היא כף הדובה הגדולה.
ממערב לחצי האי מצויה יריעת הקרח היבשתית גרינלנד, ומספר נונאטאקים.
חצי האי התגלה במסגרת סקר אווירי שבוצע על ידי לאו קוק (Lauge Koch), במסגרת משלחת החקר התלת שנתית למזרח גרינלנד.
חצי האי נקרא על שם חוקר הקטבים הצרפתי ז'אן-באטיסט שאקו.
"ארץ צבי" הוא שיר שנכתב על ידי המשוררת תלמה אליגון-רוז, הולחן על ידי דובי זלצר, ובוצע במקור על-ידי יהורם גאון בשנת 1977, כחלק מהסרט "מבצע יונתן", בו שיחק גאון את דמותו של יוני נתניהו.
השיר "ארץ צבי" נכתב על-ידי המשוררת תלמה אליגון עבור הסרט "מבצע יונתן", אשר הביא למסכים את אירועי מבצע אנטבה.
השיר הופק בשנת 1977, הולחן על-ידי דובי זלצר, והוקלט על-ידי יהורם גאון אשר גילם את דמותו של יוני נתניהו בסרט.
השיר יצא אל הרדיו ב-10 במרץ 1977, מעט לפני הופעת הסרט.
אליגון השתתפה בראיון בשנת 2014, ובראיון סיפרה כי השיר למעשה אף פעם לא נועד להיות שיר זיכרון, אלא נכתב מחוויותיה ומתחושותיה.
היא הוסיפה כי השיר מסמל עבורה את הקשר שלה לארצה, לאנשיה ולהיסטוריה שלה.
אליגון שיתפה כי בשנת 2006 שמעה ברדיו את אחותו של רועי קליין, חייל שנפל במלחמת לבנון השנייה, מבקשת שישמיעו לזכרו את השיר "ארץ צבי".
בשנת 2014, יזמו דוד זבה ודורון בן עמי הופעה של אליגון ובזמן הכנותיה להופעה הודיעו לאליגון כי משפחת קליין תהיה באירוע, וכמחווה למשפחה השכולה החליטה אליגון לכתוב לזכרו של רועי בית נוסף.
לאחר שהמשפחה שמעה את השיר עם הבית החדש, שיתפו את אליגון במשאלתם שהשיר יבוצע על-ידי יהורם גאון, מבצע השיר המקורי.
גאון הסכים לבקשתם וביצע את השיר החדש, אשר עובד על ידי המוזיקאי דוד זבה.
השיר פותח ב"בחצי הלילה הם קמו", המאזכר את הפיוט ויהי בחצי הלילה.
להמשך הבית הראשון, "להשיב את כבוד האדם", נִתנה פרשנות הרואה את הקשר ליום העצמאות של ארצות הברית, 4 ביולי, שבו נערך המבצע.
המילים "ארץ צבי", שפותחות את הבית השני בשיר, לקוחות מפסוק ספר יחזקאל: , בו משמש הנביא בביטוי ארץ הצבי בסמיכות לביטוי ארץ זבת חלב ודבש, שאף הוא משתקף בשיר – "אל דבש שדותיה".
ייתכן כי המילים אף רומזות לשיר המעפילים של לוין קיפניס, בו נאמר .
הביטוי אף מופיע כלשונו בספר דניאל, בהתייחסו אל ארץ ישראל: .
השיר "ארץ צבי" הפך לקלאסיקה ישראלית עקב עיסוקו בגבורה, והוצג במצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' במרץ 1977. השיר רץ במשך 12 שבועות במצעדים של אותה השנה, ובשיאו הגיע למקום התשיעי במצעדים.
שימוש בתפילה לשלום חיילי צה"ל
הלחן של דובי זלצר לשיר "ארץ צבי" הפך לחלק בלתי נפרד מהפסקול הלאומי-דתי בישראל, ונעשה בו שימוש נרחב בביצוע התפילה לשלום חיילי צה"ל בבתי כנסת ובטקסים ממלכתיים.
בשנת 2014, שרה להקת "מיתרים" בניצוחו של צביקה קצובר את התפילה לשלום חיילי צה"ל לצלילי השיר "ארץ צבי", לכבוד יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
ארץ פצועה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 בבימויו של ארז תדמור, עם רועי אסף, דביר בנדק ומשה אשכנזי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ארז תדמור ומשה אפרתי בהשראת מקרה אמיתי בו אושפז מחבל מתאבד ביחד עם נפגעי הפיגוע שביצע.
במרכז העלילה – פיגוע התאבדות שמתרחש בחיפה ובו מעורבים שני קציני משטרה ידידים שנקלעים לפתע למצבים קשים עקב הפיגוע.
הם נסחפים בעל כרחם אל תוך סחרחורת מהירה של אירועים, אל לילה דחוס ואינטנסיבי, בו הם נאלצים לשמור על מחבל פצוע קשה המאושפז בבית החולים בעיר ומאוימים על ידי ההמון הזועם המבקש לעשות בו שפטים.
רוב העלילה מתרחשת בבית חולים רמב"ם בחיפה אך הצילומים נערכו במרכז רפואי וולפסון בחולון.
הסרט זכה בשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015:
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר – רועי אסף
פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר – ארז תדמור
פרס אופיר לאיפור הטוב ביותר – אורלי רונן, שירן כהן היימן
כן היה הסרט מועמד לשמונה פרסי אופיר נוספים – סרט, שחקן משנה (דביר בנדק), תסריט (ארז תדמור ושלמה אפרתי), צילום (אסף סודרי), עריכה (עינת גלזר זרחין), מוזיקה (פרנק אילפמן), עיצוב אמנותי (יואל הרצברג), פסקול (רונן נגל ועמית שמן).
ארז תדמור היה מועמד גם לפרס חג'אג' על סרט עלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
קובי עמר (רועי אסף) הוא קצין משטרה זוטר במשטרת חיפה.
מפקדו הוא יהודה נוימן (דביר בנדק) ויחסי ידידות שוררים בין משפחותיהם.
בנו של קובי, אביב (איתי שצ'ברק) נמצא בחוג ג'ודו עם בנו של נוימן.
נוימן בונה לו וילה על הכרמל מכספי שיתוף פעולה עם עבריינים במסחר בסחורה גנובה.
מפקד התחנה, צייגר (יואב בר-לב), מטיל על קובי להקליט את נוימן ולהפליל אותו והוא עושה זאת בחוסר רצון.
מחבל ערבי צעיר (תאופיק ברהום) מאחד הכפרים עושה את דרכו לחיפה כשעל גבו תיק עם חומר נפץ.
הוא רוצה לפגוש את חברתו אך מגורש במכות על ידי בן משפחתה (ג'מיל ח'ורי) ועושה את דרכו להתפוצץ בעיר התחתית.
פעולת ההקלטה של קובי נפסקת כשנשמע פיצוץ מכיוון העיר התחתית.
המחבל נפצע קשה בפיגוע ומובל לטיפול בבית החולים רמב"ם ביחד עם נפגעי הפיגוע.
המנתח התורן הוא ד"ר סולימאן (הישאם סולימאן) והוא מתעקש לנתח תחילה את המחבל כי הוא הפצוע הקשה ביותר וזאת בהתנגדות הקהל ועמיתו המנתח (מיקי לאון).
נוימן מטיל על קובי ושני שוטרים לשמור על המנתח והמחבל שמטופל על ידי האחות אורית (קרן ברגר).
השוטרים הם עופר משיח (משה אשכנזי) ובושרי (יואב לוי).
עופר הוא חמום מוח ובעל "פתיל קצר".
בראש בני המשפחה הזועמים נמצא בני ששון (אייל רוזלס) שבנו נפצע בפיגוע ועדיין לא טופל בעוד שהמחבל מטופל.
הוא מנסה להתפרץ לחדר הניתוח אך קובי ושוטריו משתלטים עליו.
נוימן מקבל ידיעה שבנו אייל נהרג בפיגוע ולאחר שהוא מזהה את הגופה הוא נוטש את הזירה ומסתגר בביתו עם משפחתו.
אשתו של קובי, תמר (שרון טל) מודיעה לו כי בנם אביב לא חזר הביתה, והוא מבלה את רוב הלילה בחיפושים נואשים אחרי בנו עד שהוא מוצא אותו מתבודד בחוף הים.
ד"ר באדר (מכרם חורי), סגן מנהל בית החולים, מותקף ונפצע קשה בכניסה לרכבו על ידי תוקף שקורא לעברו קריאות גזעניות.
התוקף נמלט אך עופר מחליט מיד שזה היה בני ששון ומתקיף אותו באקדח טייזר.
לבסוף מגיע נוימן לחדרו של המחבל ומתכוון לחסל אותו.
קובי מגיע בזמן ומשכנע את נוימן לעזוב את החדר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרועי אסףקובי עמרקצין משטרהדביר בנדקיהודה נוימןיואב בר-לבצייגרמפקד תחנת משטרהמשה אשכנזיעופר משיחשוטריואב לויבושריקרן ברגראוריתאחותכרמית מסילתי קפלןנורית נוימןמאיסה עבד אלהאדיסועאדג'מיל ח'ורישרון טלתמר עמראיתי שצ'רבקאביב עמרתאופיק ברהוםמחבלהישאם סולימאןד"ר סולימאןמנתחמיקי לאוןמכרם חוריד"ר באדרסגן מנהל בית חוליםאייל רוזלסבני ששוןאב מודאגאייל סלמהאבנרעברייןדידי לוקוב
ארץ של חירשים הוא סרט דרמה רוסי מוערך משנת 1998 שזכה בכמה פרסים והיה מועמד לפרס ניקה.
הוא מציג את מערכת היחסים בין אישה שומעת ורקדנית חירשת.
הסרט נכתב ובוים על ידי ואלרי טודורובסקי, מככבים בו צ'ולפן חמאטובה ודינה קורזון, שזכתה על תפקידה בסרט בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט נחשב לאחד ממאה הסרטים הטובים בהיסטוריה של הקולנוע ברוסיה, על פי מגזין Afisha.
ריטה חווה תקופה קשה: החבר שלה אליושה, שחקן רולטה נלהב, חייב סכום כסף עצום ועכשיו חייו, כמו חייה של ריטה, תלויים על הכף.
במהלך פגישה עם הנושה שלו במסעדה שלו, אליושה עוזב מבלי לחזור ומותיר את חברתו לבדה עם הנושה.
בעת יציאתה החוצה, ריטה פוגשת בטעות רקדנית חירשת בשם יאיא, שמצילה אותה ממרדף.
יאיא, למרות היותה חירשת לחלוטין, מבינה היטב אנשים שומעים.
היא משכנעת את ריטה לשכוח את אהובה ומשכנעת שכל הגברים הם נבלות וצריך לחיות רק בשביל עצמך.
השתיים מבלות יחד כל הזמן והופכות לחברות הכי טובות.
יאיא מלמדת את ריטה שפת סימנים ומספרת לה על החלום שלה — לחסוך הרבה כסף ולנסוע אל "ארץ החירשים", שם היא, כמו אנשים דומים לה, יכולה לחיות באופן מוחלט מבלי להתכחש לעצמה.
כשהיא שומעת את הרעיון, ריטה מתקשה להזדהות, אבל בכל זאת היא תומכת בה.
החברות מנסות להרוויח כסף בזנות, אך ללא הצלחה.
עד מהרה, יאיא מציגה לחברתה את מנהיג כנופיית החירשים, "חזיר", שמתאהב בריטה.
לאחר זמן מה, הגבר מציע לה עבודה - להיות ה"אוזניים" שלו: ריטה חייבת לגלם את התפקיד של אשתו החירשת של ה"חזיר" ולהזהיר אותו מפני סכנה.
באחת הפעמים היא מצילה את חייו במהלך פגישה עם שותפים חסרי מצפון.
יום אחד, ריטה מקבלת טלפון מאדם אלמוני שמודיע לה על מקום הימצאו של אליושה.
לאחר שמצאה אותו, ריטה מביאה את אהובה הביתה.
בתחילה, יאיא מתנגדת החלטה כזו באופן מוחלט.
מאוחר יותר, בהיעדרה של ריטה, היא לומדת להכיר את אליושה טוב יותר ושוכבת איתו.
במשך כל הזמן הזה יאיא משוכנעת בהוללות ובאנוכיות של הצעיר, שהוא לא צריך את ריטה ומנסה לשכנע בכך את חברתה, שעדיין מאוהבת באליושה.
פורץ ריב בין הבנות וריטה הולכת לאליושה, מנתקת את היחסים עם יאיא.
כשיש בידיה סכום כסף גדול, ריטה מציעה לאליושה להחזיר את החוב.
אבל הוא מפסיד את כל הכסף על שולחן הרולטה ואומר שזה משפיל בשבילו להיות לידה, בחורה מאוד מוסרית ועוזב אותה.
בינתיים יאיא מגיעה אל הנושה של אליושה, הבוס שלו, ומבקשת ממנו להעניש את החייב, תוך שהיא מתחננת שלא יגע בריטה.
מאחר שאליושה שוב נעלם, הנושה, יחד עם אנשיו, מבקר אצל ריטה ודורש להחזיר את הכסף, תוך שהוא מאיים לחתוך את אוזניה של יאיא.
ריטה הולכת אל "חזיר" ומבקשת עזרה.
פורצת קטטה בין כנופיות החירשים לשומעים, שמסלימה לקרב יריות, בו מתים כל השודדים.
אחרי שחיכו לבוקר, יאיא שנמלטה וריטה, שהתחרשה מקרב היריות, מבינה שעכשיו הם תמיד יהיו בלתי נפרדים.
מאושרות הן יוצאות למרחקים: אל ארץ של חירשים.
ניקיטה טיונין — אליושה (דיבוב: סרגיי בזרוקוב)
יארוסלב בויקו — חבר כנופיה
ארץ ערש הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא בשנת 1933, חלק מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" של אולפני וולט דיסני.
תינוק מנומנם מוצא את עצמו מועבר מעריסתו אל "ארץ הערש של שום מקום", ארץ חלומות שבה גדלים מוצצים על עצים; חיתולים, בקבוקים וכיסאות בסיר צועדים במצעד; וכלבו המפוחלץ של התינוק מתעורר לחיים.
הוא משוטט לתוך "הגן האסור", המכיל דברים כמו מספריים, סכינים ועטים נובעים ש"אסור לתינוק לגעת בהם".
הוא מנפץ שעונים בקשיחות בפטישים ומשחק עם גפרורים ענקיים.
התינוק והכלב שלו בורחים על פני בריכה, תוך שימוש בחפיסת סבון ענקית כרפסודה, אבל העשן מהגפרורים הופך לבוגימנים, שרודפים אחריו לפני שהם נעלמים.
איש החול הנדיב, לבוש כקוסם, מבחין בתינוק מתחבא ומפעיל את הקסם שלו, ושולח אותו לישון בעריסה שלו בבית.
הסרט הופץ ב-4 בדצמבר 2001, באוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - הקלאסיקות המוזיקליות ההיסטוריות.
ארץ רחבת ידיים הוא רומן היסטורי לנוער, מאת ההיסטוריון והסופר האמריקני סטיבן אמברוז.
הספר ראה אור בשנת 2003 בהוצאת סיימון אנד שוסטר לילדים ונוער, ויצא לאור לאחר מותו של המחבר.
מדובר ברומן המבוסס על אירועים היסטוריים אמיתיים, אך מוצג בפורמט בדיוני של יומן אישי, הכתוב מפיו של ג'ורג' שאנון – החבר הצעיר ביותר במשלחת לואיס וקלארק המפורסמת.
הספר עוקב אחר מסעה של המשלחת מערבה, לאורך נהר המיזורי ועד לאוקיינוס השקט, תוך תיאור אתגרי הדרך, הקשיים הפיזיים והנפשיים, המפגשים עם שבטי האינדיאנים, וההתמודדות עם תנאי טבע קשים – כל זאת בעיניו של נער צעיר חסר ניסיון.
לאורך המסע מתפתח שאנון מדמות שולית, כמעט חסרת קול, לדמות מרכזית במשלחת – אדם אחראי, בוגר ובעל תושייה.
לצד ההיבט ההרפתקני, עוסק הרומן גם בנושאים של זהות עצמית, בגרות, אומץ, אחווה ויחסי אנוש בתנאי קצה.
אף שמדובר ביצירה ספרותית לנוער, היא מתאפיינת בעומק רגשי ובהקפדה על דיוק היסטורי – סימן ההיכר של אמברוז, שנחשב לאחד הביוגרפים וההיסטוריונים הפופולריים ביותר של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
הספר משתלב במסורת הספרותית של עיבודים ספרותיים למשלחת לואיס וקלארק, והוא מצטרף לגל של יצירות אמריקניות החותרות להנגיש את סיפורי החלוצים, מגלי הארצות וההיסטוריה של גבול המערב לקהל הצעיר.
בכך, הוא מבקש לא רק לבדר, אלא גם להקנות תחושת שייכות והיכרות עם אחד הפרקים המרכזיים בהיסטוריה של התפשטות ארצות הברית מערבה.
בקירקוס ריוויוז נכתב שהספר הוא "לא הבחירה הראשונה מתוך ריבוי הספרים החדשים שנכתבו בנושא."
ארצ'יבלד נורמן בראון הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
בראון גדל במחלקת הנוער של דרבי קאונטי.
בחודש יוני 2021 חתם בלוזאן מליגת העל השווייצרית, ובסך הכל ערך 41 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
רוב הופעותיו היו בעונת , בה שיחק לוזאן בליגת המשנה השווייצרית.
ב-11 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לארבע שנים בגנט מליגת העל הבלגית.
ארצ"י – עמותת הרופאים העצמאיים בישראל (ע"ר) היא עמותה ישראלית המייצגת רופאים הפועלים כעצמאיים בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 2017 במטרה לייצג את האינטרסים המקצועיים, המשפטיים והכלכליים של רופאים עצמאיים מול רשויות המדינה, קופות החולים, גופי בריאות וגופים רגולטוריים.
העמותה נוסדה בשנת 2017, על רקע תחושת חוסר ייצוג של רופאים עצמאיים במסגרת ארגוני רפואה קיימים.
מטרת המייסדים הייתה ליצור גוף שמייצג את האינטרסים הייחודיים של רופאים עצמאיים, בעיקר בתחומים של יחסי עבודה, רגולציה ותשלומים במערכת הבריאות הישראלית.
במסמכי היסוד של העמותה ובפרסומים שונים מוגדרות מטרותיה, ובהן:
ייצוג רופאים עצמאיים מול רגולטורים, קופות חולים ומוסדות ממשלתיים.
מתן סיוע משפטי וכלכלי לחברים.
קיום קורסים, סדנאות והשתלמויות מקצועיות, כולל הכשרות לניהול מרפאה.
פרסום ניירות עמדה והשתתפות בדיוני מדיניות ציבורית בתחום הבריאות.
במבנה הארגוני של העמותה פועלים ועד מנהל ומועצה בת כ־36 רופאים, האחראים על קביעת מדיניות ואישור תקציב.
ניהול הפעילות השוטפת מופקד בידי מנכ"לית וצוות מקצועי.
יו"ר הארגון הוא ד"ר אייל שפירא, והמנכ"לית והמייסדת היא סיגל משהיוף.
בנוסף פועלות ועדות מקצועיות בתחומי מומחיות שונים, בהם אף־אוזן־גרון, פסיכיאטריה, אורתופדיה, כירורגיה כללית ורפואה תעסוקתית.
ארצ"י לוקחת חלק במספר תחומי פעילות ציבורית, בהם:
ייצוג בדיוני ועדות הכנסת ובפניות לרשויות המדינה בענייני מדיניות בריאות.
קידום דיאלוג עם רגולטורים בנוגע לתנאי עבודה של רופאים עצמאיים.
ארגון כנסים מקצועיים, סדנאות והכשרות לחברי העמותה.
קמפיינים ציבוריים והתערבות בתהליכי חקיקה.
יוזמות חברתיות לקידום מעמד הרופאים העצמאיים בישראל.
יחסים עם ההסתדרות הרפואית בישראל
אחת הסיבות להקמת העמותה הייתה חוסר הייצוג הייעודי של רופאים עצמאיים במסגרת הר"י.
בעוד שהר"י מייצגת את כלל הרופאים בישראל ומתמקדת בעיקר ברפואה ציבורית ורופאים שכירים, ארצ"י מתמקדת בצרכים הייחודיים של רופאים עצמאיים, ובפרט בשירותים משפטיים וכלכליים המותאמים ליחסים חוזיים־עצמאיים.
קרונין הוא שם עט של הסופר הסקוטי ארצ'יבלד ג'וזף קרונין .
הוא נודע בעיקר כמחבר "המצודה", שעובד לסרט זוכה פרס אוסקר.
"ד"ר פינליי", סדרת דרמה רבת-פרקים ששודרה ב-BBC, עובדה מסיפורים, שהתבססו על דמויות בספרו בעל היסודות האוטוביוגרפיים, "עולמו של רופא".
קרונין נולד בקארדרוס, דונבארטונשייר (כיום בארגייל וביוט), סקוטלנד, בנם היחיד של אב קתולי ואם פרוטסטנטית.
הוא הרבה לכתוב על צעירים מרקע מעורב דומה.
קרונין היה סטודנט בוגר מכפי גילו באקדמיית דומבארטון וזכה בתחרויות כתיבה רבות.
הודות לכישוריו יוצאי הדופן, זכה במלגה ללימודי רפואה באוניברסיטת גלאזגו.
שם פגש את אשתו לעתיד, אגנס מרי גיבסון, גם היא סטודנטית לרפואה.
בשנת 1919 סיים את לימודי הרפואה בהצטיינות והמשיך בהשתלמות לקבלת תארים מתקדמים נוספים.
קרונין שירת כרופא בצי המלכותי, בדומה לרופא גיבור הרומן שלו, "דרכו של שאנון".
אחרי שחרורו מן הצבא הקים מרפאה באזור מכרות בדרום ויילס והתמנה למפקח הרפואי של המכרות.
מהתנסויותיו בחקר השפעותיה המזיקות של תעשיית הכרייה על בריאות העובדים הפיק חומר לספרים שכתב בהמשך, "המצודה" ו"כוכבים מציצים מרום".
בשנים הבאות עבר ללונדון ונחל הצלחה רבה בעבודתו כרופא ברחוב הארלי.
בחופשה ברמות סקוטלנד כתב קרונין את הרומן הראשון שלו, "טירת הכובען", שזכה להצלחה מסחררת.
בסוף שנות ה-30' של המאה העשרים עקר קרונין את מושבו לארצות הברית יחד עם אשתו ושלושת בניהם, ושם התיישב בניו כנען, קונטיקט.
מאוחר יותר חזר לאירופה ובמשך עשרים חמש שנות חייו האחרונות חי בשווייץ והמשיך לכתוב עד שנות השמונים לחייו, רומנים שאת הרקע להם ביסס, בחלקם, בביתו החדש, כגון "עץ הבגידה".
רבים מספריו של קרונין היו רבי-מכר, שתורגמו לשפות רבות.
עיקר כוחו היה בסיפור העלילה, בכושר ההסתכלות והאבחנה החריף שלו ובתיאוריו הגרפיים.
כמה מן הרומנים והסיפורים שכתב מסתמכים על הקריירה הרפואית שלו, במזיגה דרמטית של ריאליזם, עניינים שבינו לבינה וביקורת חברתית.
יש הסבורים שספרו "המצודה", שחשף את העוול, הניצול וחוסר-היעילות של הרפואה בזמנו, תרם להקמתו של שירות הבריאות הלאומי בבריטניה.
רבים מן הספרים הבאים עובדו לסרטים באותו שם.
טירת הכובען (1931) – (Hatter's Castle) הופיע בהוצאת המתמיד, 1959, תרגם אברהם לביוש
שלוש אהבות (1932) – (Three Loves) הופיע בהוצאת מזרחי, תרגום: נחמן בן-עמי
אי האושר (1933) – (Grand Canary) הופיע בהוצאת מזרחי, 1964, תרגם אריה חשביה
כוכבים מציצים מרום (1935) – (The Stars Look Down) הופיע בהוצאת עדית, 1954, תרגם א.
דן, הוצאת מחודשת בהוצאת זמורה ביתן, 1986, תרגמה כרמית גיא.
השנים הירוקות (1944) – (The Green Years) הופיע בהוצאת מזרחי, תרגום רנה ל.
מעבר לחומות (1953) – (Beyond This Place) הופיע בהוצאת עדית, תרגם ש.
עץ הבגידה (1961) – (The Judas Tree) הופיע בהוצאת מזרחי, תרגום: י.
עולמו של רופא (1952) – (Adventures in Two Worlds) הופיע בהוצאת מזרחי, תרגמה שרה ריפין
ארצ'יבלד מקליש היה משורר אמריקאי, מגדולי המשוררים של מלחמת העולם הראשונה והספרן הראשי של ספריית הקונגרס.
ארצ'יבלד מקליש נולד באילינוי שבארצות הברית למורה ומנהלת של בית ספר ולסוחר וסוכן נוסע, וגדל בבית המשפחה שלחוף ימת מישיגן.
לאחר תום לימודי התיכון שלו, החל בלימודיו באוניברסיטת ייל, עם התמקדות בספרות האנגלית, ולאחר מכן בבית הספר למשפטים של אותה אוניברסיטה.
במהלך לימודיו פרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא התגייס לחיל המשלוח האמריקאי, שיצא להילחם באירופה.
תחילה שרת מקליש כנהג של אמבולנס וכעוזר בגדוד רפואה, ואחר כך, לקראת תום המלחמה, שרת כקפטן בחיל התו
תחילה שרת מקליש כנהג של אמבולנס וכעוזר בגדוד רפואה, ואחר כך, לקראת תום המלחמה, שרת כקפטן בחיל התותחנים.
בשדות הקרב הנוראים של פלנדריה חווה את חוויות התשתית של אובדן וצער על החיים הצעירים שנגדעו.
חוויות אלו שימשו יסוד לשירתו האנטי מלחמתית.
בשנת 1919, שב מקליש לארצות הברית וסיים את לימודיו, ואחר כך עסק בהוראה כמה שנים.
בשנת 1923 יצא ארצ'יבלד מקליש לפריז, וחי בעיר כחמש שנים.
הוא יצא בעקבות גדולי הסופרים האמריקאים של דורו, המכונה גם "הדור האבוד".
בפריז הכיר והתיידד עם ארנסט המינגוויי, גרטרוד סטיין, סקוט פיצג'רלד, ואחרים.
עם שובו מפריז, בשנת 1928, עסק מקליש בעבודות עריכה והצטרף אל המחנה הפוליטי הליברלי ומאוחר יותר אל המחנה האנטי פשיסטי.
הוא הגה הערכה רבה לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, והיה בין תומכיו הפומביים.
בשנת 1939 התמנה על ידי רוזוולט לספרן הראשי של הספרייה הלאומית האמריקאית, ספריית הקונגרס, ותרם רבות לחידושה.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס ארצ'יבלד מקליש למערכת ההסברה האמריקאית, והצטיין בעיקר בכתבי התעמולה שלו.
בתום המלחמה גם שירת זמן קצר כנציגה של ארצות הברית במוסדות התרבות של ארגון האומות המאוחדות, ופרש מהחיים הציבוריים.
אך החיים הציבוריים לא פרשו ממנו, והוא הפך לאחד מהנחקרים המפורסמים של הוועדה של הסנטור מקרתי.
ארצ'יבלד מקליש עמד בפני חקירות הוועדה, והיה בין הנחקרים שגברו עליה והביאו לביטולה.
הוא לא הלשין על חבריו האמנים, ודחה בבוז את האשמות מקרתי.
מראשית שנות החמישים מילא ארצ'יבלד מקליש תפקידי כבוד ויוקרה באקדמיה האמריקאית, זכה לפרסים רבים וכיבודים, היה משורר הקונגרס, והיה בין המשוררים האמריקאים הנערצים.
ארצ'יבלד מקליש פרסם עשרות כרכים של שירה, דרמה, מאמרים, מסות ופולמוסים.
כתביו, ובעיקר שיריו, תורגמו ללשונות רבות.
לעברית לא תורגם עדיין אף ספר מספריו, אך שירים בודדים משלו תורגמו, נדפסו בכתבי העת והתפרסמו.
שירו הידוע ביותר הוא הקינה "החיילים הצעירים שמתו", והוא תורגם לעברית בידי כמה מתרגמים, ובהם אהרן אמיר, אברהם שלונסקי, רנה ליטוין ואחרים.
שירים נוספים משלו תורגמו בידי אורי ברנשטיין ואחרים.
הנה כמה שורות מתוכו, בתרגומו של אהרן אמיר:
עם זאת נשמע קולם בדמי בתים.
להם יש דומייה הדוברה בשמם עם-ליל
ארצ'יבלד מקליש נחשב לאחד מגדולי המשוררים של מלחמת העולם הראשונה, יחד עם המשוררים האנגלים סיגפריד ששון, רופרט ברוק ווילפרד אוון.
פרסים שזכה בהם על כתיבתו
פילדמרשל ארצ'יבלד ויוול, רוזן ויוול הראשון היה מרשל ומפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה, מפרוץ המלחמה בספטמבר 1939 עד יולי 1941. תחת פיקודו הביסו הכוחות הבריטיים את הכוחות האיטלקיים במערכה במזרח אפריקה ובצפון אפריקה, אך הובסו לאחר מכן בידי הכוחות הגרמניים.
בהמשך המלחמה, מסוף 1941 עד תחילת 1942, פיקד על הכוחות הבריטיים בבורמה, שנכבשה בידי היפנים, ובהמשך מונה כמפקד הבריטי העליון בדרום מזרח אסיה, כשאז נכבשו מאלאיה וסינגפור, אף הם בידי היפנים.
ויוול נולד בקולצ'סטר, אך כבן לאיש צבא בילה חלק ניכר מילדותו בהודו.
אביו של ויוול הגיע לדרגת מייג'ור ג'נרל, וציפה כי בנו ילך בעקבותיו.
ויוול למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, התגייס בשנת 1900 כקצין בחיל הרגלים, ולחם במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה.
בשנת 1903 הועבר להודו ולחם בקרבות בעמק בזאר בשנת 1908. בשנת 1911 שימש במשך שנה משקיף צבאי בריטי בצבא רוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב ויוול בתפקיד מטה.
לבקשתו הועבר ליחידה קרבית ונפצע בקרב איפר השני בשנת 1915. בפציעה איבד ויוול את עינו.
לאחר שהחלים הוצב כקצין קישור לצבא הרוסי בחזית הטורקית.
בשנת 1918 הוצב במטהו של הגנרל אדמונד אלנבי בארץ ישראל.
על תקופה זו כתב את ספרו "מסעי המלחמה בארץ ישראל".
בין מלחמות העולם שימש ויוול במספר תפקידים, לרבות כמפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל בתקופת המרד הערבי הגדול.
ב-28 ביולי 1937 הוכרז שהוא יחליף את הגנרל ג'ון דיל.
הוא הגיע לארץ ישראל ב-26 באוגוסט, ולאחר שבועיים של חפיפה, קיבל את הפיקוד על ארץ ישראל ב-12 בספטמבר 1937. ביולי 1939 מונה למפקד פיקוד המזרח התיכון של הצבא הבריטי, ושימש בתפקיד זה עת פרצה מלחמת העולם השנייה.
המערכה במזרח התיכון הייתה שקטה בחודשים הראשונים של המלחמה עד שאיטליה הפאשיסטית הכריזה מלחמה בשנת 1940. הכוחות האיטלקיים בצפון אפריקה היו גדולים בהרבה מהכוחות הבריטיים באזור.
עם זאת, ויוול הצליח לא רק להתגונן בפני המתקפות האיטלקיות, אלא גם להביס את האיטלקים ולכבוש את מושבותיהם באתיופיה ובסומליה במסגרת המערכה במזרח אפריקה.
עד פברואר 1941, היו הבריטים על סף גירוש הכוחות האיטלקיים האחרונים מלוב, דבר שהיה מסיים את שליטת מדינות הציר על כל יבשת אפריקה.
במקביל, הצטווה ויוול להעביר כוחות לסיוע ליוונים במלחמת איטליה–יוון.
מאז חודש אוקטובר 1940 עמד הצבא היווני במלחמה כנגד פלישה איטלקית, וצ'רצ'יל ואנתוני אידן ראו בסיוע ליוונים משום מטרה חשובה לא פחות מההתקדמות בצפון אפריקה.
החשש היה כי התערבות גרמנית תביא לנפילת יוון.
ויוול הצטווה לעצור את התקדמותו בלוב, ולשלוח חלק ניכר מכוחותיו ליוון.
הוא חלק על החלטה זו, אך ביצע את ההוראות.
לגרמנים ניתנה שעת כושר לחזק את הכוחות האיטלקיים בצפון אפריקה; הבריטים (שציוד הלחימה שלהם באותה עת היה נחות בהשוואה לציוד הגרמני), לא הצליחו להגן על החלק היבשתי של יוון ונאלצו לסגת תוך שספגו אבדות כבדות.
באותה עת, השתלט פלג שתמך במדינות הציר על הממשלה בעיראק, דבר שהוביל למלחמה קצרה בין עיראק לבריטניה.
ויוול הוחלף כמפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון על ידי סר קלוד אוקינלק ביולי 1941. הוא הועבר להודו, שם שירת כמפקד בפועל.
כשיפן הכריזה מלחמה על בריטניה בדצמבר 1941, הוא מצא את עצמו שוב כמפקד אזור קרבות שסבל ממחסור בכוחות צבא.
ויוול נשלח לבורמה לפקד על הגנתה בפני היפנים, אך משלא קיבל את התגבורות שדרש לצורך הגנתה, התפטר מתפקידו בפברואר 1942. הוא מונה למפקד הכללי של הכוחות האמריקנים-בריטים-הולנדים-אוסטרלים, אך נאלץ לפנות את מפקדתו מאיי ג'אווה בעקבות פירוק כוח זה.
במהלך כהונתו בתפקידים אלו כבשו היפנים את בורמה, מלאיה וסינגפור.
בינואר 1943 הוחלף שוב על ידי אוקינלק, שהועבר אף הוא מתפקידו בשל התבוסות בצפון אפריקה.
ויוול שב להודו, ומונה לדרגת פילדמרשל.
מהודו פיקד על מספר ניסיונות כושלים לשחרור בורמה מידי היפנים.
על אף כישלונותיו קיבל את תואר האצולה ויקאונט קירנאיקה, ושימש כמשנה למלך בהודו, כשהוא מחליף בתפקיד זה את המרקיז מלינלית'גו.
משימתו הייתה לשמור על השקט בהודו במהלך המלחמה.
הוא שימש בתפקיד זה עד החלפתו בידי הלורד לואי מאונטבאטן בשנת 1947. תפקודו של ויוול כמושל הודו נחשב כמוצלח, וזאת, בין היתר, בשל הבנתו את אורח המחשבה ההודי, ואת המצב הרגיש במקום באותן שנים.
יש המעריכים כי תפקודו של ויוול מנע שפיכות דמים רבה במהלך התקופה שהובילה לעצמאותה של הודו ולחלוקתה להודו ולפקיסטן.
בשנת 1947 שב ויוול לבריטניה, ומת בשנת 1950.
מסעי המלחמה בארץ-ישראל, הוצאת מערכות, 1951, בתרגום עמיהוד ארבל
החייל הטוב, הוצאת מערכות, 1952, בתרגום אפרים ברוידא
סר ארצ'יבלד ג'יימס האלקט קסלס היה פילדמרשל בריטי, מפקד זמני של דיוויזיית הצנחנים הבריטית ("כלניות"), שהופעלה נגד היישוב בשיא תקופת המאבק נגד שלטון המנדט.
במלחמת קוריאה שירת כמפקד הדיוויזיה של חבר העמים הבריטי.
בשנות השישים שימש בתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי.
ארציבלד ג'יימס האלקט קסלס (שנודע בעיקר כג'יימס קסלס) נולד בבריטניה בשנת 1907 כבנו של גנרל בצבא הבריטי בשם רוברט ארצ'יבלד קסלס.
למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, הוסמך לקצונה והחל לשרת בצבא הבריטי בשנת 1926. בשנת 1930 שירת בגדוד שחנה בעיר ג'האנסי בצפון הודו.
בשנת 1931 הגיע קסלס לראשונה לארץ ישראל עם גדודו - הגדוד ה-2, רגימנט הסיפורת' היילנדרים שחנה בחיפה.
קסלס, שהיה אז בדרגת סרן, נטל חלק בדיכוי מהומות הערבים שאירעו באוקטובר 1933, שיש הרואים אותן כהקדמה למאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1934 חזר עם גדודו לאנגליה.
בסוף שנות ה-30 חזר קסלס להודו ושירת תחת פיקודו של אביו רוברט קסלס שהיה אז המפקד הכללי של הצבא הבריטי בהודו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה עבר עם גדודו לצרפת.
בשנת 1940 לחם עם גדודו כנגד כוחות הצבא הגרמני בחזית צרפת.
הגדוד לחם בגבורה, אך נסוג מפני הכוחות הגרמניים שהתקדמו בצרפת בעוצמה רבה עד לכניעת צרפת.
עם הנחיתה בנורמנדיה בשנת 1944 חזר כמפקד החטיבה ה-152, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-51 (היילנד) להילחם בחזית הצרפתית.
במרץ 1946 נתמנה קסלס כמפקד הדיוויזיה המוטסת השישית, כוח של צנחנים שהופעל נגד היישוב וארגוני המחתרת בארץ ישראל, בתקופת המאבק שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, שחייליה זכו בפי אנשי היישוב לכינוי "כלניות" בשל כומתות הצנחנים האדומות שחבשו.
תקופת שירותו של קסלס כמפקד הדיוויזיה הייתה תקופת השיא של המאבק.
בימי קיומה של תנועת המרי העברי בוצעו פעולות רחבות היקף נגד הבריטים והוגברה תנועת ההעפלה.
הבריטים הפעילו את הדיוויזיה השישית בפעולות מקיפות נגד היישוב, הן בימי תנועת המרי העברי והן לאחריה; השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, פעולות רבות בכל רחבי הארץ כהטלות עוצר, הצבת מחסומים, חיפושי נשק בקיבוצים ומעצר אנשי המחתרות.
הגנרל ג'יימס קסלס פיקד אישית על "מבצע כריש" ("Operation Shark") שהחל ב-30 ביולי ונסתיים ב-2 באוגוסט 1946, שבו הטילו כ-30,000 חיילים בפיקודו הסגר ועוצר כללי על העיר תל אביב וביצעו בה חיפושים ומעצרים.
במהלך המבצע נעצרו 730 איש ובהם מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי (לימים יצחק שמיר ראש ממשלת ישראל) שנשלח לגלות במחנה מעצר באריתריאה יחד עם גולי אצ"ל ולח"י.
במהלך המבצע נתגלו כלי נשק ומשדר חשאי.
בעת המבצע שובשו כליל החיים האזרחיים של העיר העברית הראשונה, שהייתה המרכז המסחרי, התרבותי והביטחוני של היישוב.
בשובו לאנגליה לאחר סיום תפקידו בארץ ישראל השתלם קסלס במשך שנה במכללה להגנת האימפריה.
בשנת 1948 מילא תפקיד מנהלי במשרד המלחמה הבריטי, ולאחר מכן נתמנה לקצין הקישור של המטכ"ל הבריטי באוסטרליה.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה נתמנה קסלס בשנת 1951 כמפקד הדיוויזיה של חבר העמים הבריטי בחזית קוריאה.
דיוויזיה זו הורכבה מכוחות בריטים, אוסטרלים, קנדים וניו זילנדים.
על מילוי תפקידו כמפקד הדיוויזיה קיבל אות הצטיינות אמריקאי.
לאחר תום מלחמת קוריאה היה קסלס בשנים 1953 ו-1954 מפקד קורפוס בריטי בגרמניה.
בשלוש השנים שלאחר מכן מילא שוב תפקיד מנהלי במשרד המלחמה הבריטי ולאחר מכן שימש במשך שנתיים כאחראי על מבצעי חירום במלאיה.
ב-1959 חזר קסלס לבריטניה ונתמנה למפקד פיקוד המזרח באנגליה.
לאחר מכן בשנים 1960 עד 1963 שימש קסלס כמפקד הצבא הבריטי בחבל הריין ובה בעת כמפקד הצבאי של הגזרה הצפונית בנאט"ו.
מ-1963 עד 1964 שירת כגנרל במטה הכללי האימפריאלי של חבר העמים הבריטי ובין השנים 1965 עד 1968 עמד בראשו.
בשנת 1968 הועלה לדרגת פילדמרשל.
סר ארצ'יבלד ג'יימס מארי היה גנרל בצבא הבריטי בעת מלחמת העולם הראשונה.
נתפרסם בעיקר כמפקדו הראשון של חיל המשלוח המצרי אשר פעל במצרים, חצי האי סיני, ארץ ישראל וסוריה בשנים 1916–1918.
נולד בהמפשייר שבאנגליה למשפחה בעלת קרקעות.
התגייס לצבא ב-1879 ושרת בהונג קונג, סינגפור ובזולולנד שבדרום אפריקה.
ב-1897 השתלם בבית הספר למטה יחד עם עוד מספר קצינים שעתידים היו להתפרסם כגון: ויליאם רוברטסון, דאגלס הייג ואדמונד אלנבי.
במלחמת הבורים שימש כקצין מטה וכמפקד גדוד.
לאחר מכן שרת במושבת נטאל ובהודו.
ב-1910 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שימש מארי כראש המטה בחיל המשלוח הבריטי באירופה, תחת פיקודו של גנרל ג'ון פרנץ', אולם, מאוחר יותר, בספטמבר 1914 הפך לתקופה קצרה למפקד הכללי של הצבא הבריטי.
מארי זכה במשרה הודות לכך שהמועמד העיקרי לתפקיד, הנרי וילסון, הפך לבלתי רצוי מבחינה פוליטית.
מארי ופרנץ' לא השכילו לעבוד בשיתוף פעולה ולאחר ארבעה חודשים בלבד, בינואר 1915, הוחלף כמפקד הכללי של הצבא על ידי ויליאם רוברטסון.
הפיקוד על חיל המשלוח המצרי
שנה לאחר מכן, בינואר 1916, הוא מונה למפקד חיל המשלוח המצרי אשר פעל במצרים.
משימתו הראשונה הייתה למנוע ניסיון כיבוש נוסף של תעלת סואץ על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית ששהו בארץ ישראל.
מארי עמד בפני בעיה קשה שכן, חמש מתוך 14 הדיוויזיות שעמדו לרשותו בעת הגעתו למצרים, נלקחו במחצית הראשונה של 1916 לאירופה לצורך תגבור המערך הבריטי במתקפה על הסום.
הוא ארגן מחדש את חילותיו והחל במסע של התקפת נגד לכיבוש חצי האי סיני.
מולו עמד הצבא הטורקי בפיקודו של הקצין הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין.
מארי נחל הצלחה לאחר שניצח במספר קרבות בסיני: קרב רומני, קרב מגדבה, כיבוש אל עריש וקרב רפיח.
בתחילת מרץ 1917 עמדו כוחותיו מדרום לוואדי עזה.
כאן התהפך מזלו והוא ספג שני כישלונות צורבים בניסיונו לכבוש את העיר עזה.
בקרב עזה הראשון (26 במרץ 1917), אשר נוהל על ידי פקודיו צ'ארלס דובאל ופיליפ צ'טווד, בעת שמארי שהה עם מפקדתו באל עריש, עמדו הבריטים על סף ניצחון, אך נסוגו בגלל כשלים בהעברת המידע משדה הקרב אל המפקדה.
לאחר קרב זה, העביר מארי מסרים מטעים למשרד המלחמה הבריטי, כאילו הקרב היה מוצלח והוא עומד בפני כיבוש העיר וקיבל "אור ירוק" להמשיך במתקפה ואף להמשיך ולכבוש את ירושלים.
בקרב עזה השני (19 באפריל 1917), אשר נערך לאחר הכנות מסודרות ורבות יותר מבקרב הראשון, נתקלו הכוחות הבריטים בקו הגנה טורקי חזק ומאורגן ונסוגו לאחר שספגו אבדות כבדות.
בעת הקרב שהה מאריי עם מפקדתו בח'אן יונס.
מספר שבועות לאחר קרב עזה השני זומן ללונדון והועבר מתפקידו כמפקד חיל המשלוח המצרי.
תחתיו מונה אדמונד אלנבי אשר הצליח להבקיע את קו עזה-באר שבע והמשיך וכבש את כל ארץ ישראל.
מארי אשר כונה על ידי עמיתיו "Old Archie" גם בשל צורתו החיצונית וגם בשל אופיו האפרורי, לא זכה להערכה רבה מפקודיו, אם בגלל הססנותו ואם בגלל נטייתו לשהות הרחק משדה הקרב.
את חלקו הגדול של מסע צבאו בסיני, אשר נמשך כשנה שלמה, עשה במפקדתו בקהיר.
בעיה נוספת ביחסיו עם חלק מפקודיו נבעה מחוסר הסכמתו לקדם קצינים אוסטרלים וניו זילנדים לתפקידי פיקוד בכירים.
וכך, רובו של הפיקוד הבכיר בדיוויזיות הרכובות האוסטרליות היה בריטי, דבר שיצר התמרמרות רבה אצל הקצינים האוסטרלים שסברו שניסיונם הקרבי וההצלחות אשר צברו מצדיקים את קידומם.
עם זאת, נראה שהיה איש ארגון ולוגיסטיקה מוצלח וניתן לזקוף חלק מהצלחתו של אלנבי במסעו בארץ ישראל לכך שנשען על צבא שהיה מאורגן היטב , ואף אלנבי עצמו הודה בכך.
מארי היה מי שאישר ללורנס איש ערב להצטרף בראש כוחותיו למרד הערבי שהתרחש בחצי האי ערב כנגד האימפריה העות'מאנית.
הוא אף סיפק ללורנס סיוע כספי וצבאי במסעו לכיבוש עקבה.
במשך תקופה קצרה אף התבטא מארי בנושאים מדיניים.
הצהרה אחת שלו נחשבת כיום כמבשרת של מדיניות בריטניה כלפי יהודי ארץ ישראל.
אותה הצהרה ניתנה במרץ 1917. "מה נעשה בפלשתינה אחרי שתשתחרר מעול טורקיה?", שאל מאריי, וענה בעצמו : .
הצהרה זו הקדימה בשמונה חודשים את הכרזת הלורד בלפור על מחויבותה של בריטניה להקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, אך מאז נשתכחה.
לאחר העברתו מהפיקוד במזרח התיכון, מונה לפקד על כוחות מילואים במחנה אלדרשוט שבאנגליה עד תום המלחמה.
הוא פרש מהשירות הצבאי ב-1922 ומת באלמוניות ב-1945.
בסרט לורנס איש ערב גולמה דמותו של מארי על ידי השחקן דונלד וולפיט.
ארצ'יבלד לייטץ' היה אדריכל סקוטי.
הוא מפורסם בעיקר בשל תכנונם של אצטדיוני כדורגל ברחבי הממלכה המאוחדת.
עבודתו המוקדמת של לייטץ' התמקדה לרוב בבניית בתי חרושת ומפעלים בעיר הולדתו, גלאזגו.
הוא החל בתכנון אצטדיונים בשנת 1899, כאשר נקרא לתכנן את אצטדיון אייברוקס, אצטדיונה החדש של גלאזגו ריינג'רס.
האצטדיונים שתוכננו על ידיו נחשבו בתחילה ליותר מעשיים מאשר אלגנטיים או מעוצבים, וללא ספק הושפעו מעבודותיו המוקדמות בתכנון מבנים תעשייתיים.
באופן טיפוסי, היציעים של לייטץ' נבנו בשתי דרגות, כאשר מעקות מוצלבים הותקנו בקדמת היציע העליון וכן נבנו גגות מכוסים זפת שקצותיהם פנו לעבר כר הדשא.
מקטע הגג המרכזי היה בדרך כלל גדול באופן ניכר מהאחרים וכן שולב בו גמלון בולט.
גם לאחר אסון אייברוקס ב-1902, בו נהרגו עשרים ושישה אוהדים כאשר קרס מקטע באחד היציעים, לייטץ' נותר אדריכל מבוקש.
במהלך ארבעת העשורים הבאים הפך לייטץ' לשם דבר בתחום אדריכלות הכדורגל בבריטניה ונטל חלק בתכנונם של יותר מעשרים אצטדיונים גדולים, ביניהם:
ארצ'יבלד קונסטבל היה מוציא-לאור סקוטי.
קונסטבל נולד בקארנבי, כפר קטן במחוז פייף שבסקוטלנד, בנו של מנהלן אדמות הרוזן מקלי.
בשנת 1788 נעשה ארצ'יבלד לשולייתו של פיטר היל, מוכר-ספרים מאדינבורו, ובשנת 1795 פתח עסק משלו, כסוחר ספרים נדירים.
הוא רכש את ה-Scots Magazine בשנת 1801, וג'ון ליידן, המזרחן, נתמנה לעורכו.
קונסטבל פתח עידן חדש בהוצאה לאור בנדיבות הרבה שהפגין כלפי כותביו בקביעת תנאי עבודתם.
הכותבים בעבור ה-Edinburgh Review השתכרו סכומים חסרי תקדים, וקונסטבל הציע לוולטר סקוט 1000 גינאות (21 ליש"ט הגינאה) כמקדמה בעבור ה-Marmion.
Hunter הצטרף כשותפו של קונסטבל, בהביאו הון רב אל החברה, שנקראה מאותה העת Archibald Constable & Co.
בשנת 1805, יחד עם חברת Longman & Co, קונסטבל הוציא לאור את ספריו של סקוט, Lay of the Last Minstrel ובשנת 1807 - את ה-Marmion.
בשנת 1808 חל קרע בין קונסטבל לבין סר וולטר סקוט, והאחרון העביר את ענייניו לטיפול בית ההוצאה לאור של ג'ון בלנטיין ושות', בעבורו גם סיפק את רוב ההון הדרוש.
אולם, בשנת 1813 חל פיוס בין השניים.
בלנטיין נקלע לקשיים, וקונסטבל היה שוב למוציא-לאור של סקוט, בתנאי שבלנטיין ושות' אמורה הייתה להיסגר תוך זמן קצר, אם כי סקוט שמר על השקעתו בעסקי הדפוס של ג'יימס בלנטיין.
בשנת 1812, משהאנטר פרש, קונסטבל צרף אליו את רוברט קת'קארט ואת רוברט קאדל כשותפים, רכש את זכויות היוצרים על האנציקלופדיה בריטניקה, והכין את התוספים (שישה כרכים, 1816-1824) למהדורות הרביעית, החמישית והשישית שלה.
בשנת 1814 הוא רכש את זכויות היוצרים על ה-Waverley, יצירתו של וולטר סקוט.
היא יצאה לאור בשם-עט, אולם תוך זמן קצר 12,200 עותקים נמכרו כלחמניות חמות, מה שהוביל במהרה להגברת מכירות שאר ספריו של סקוט.
החברה הוציאה אז לאור גם את ה-Annual Register.
בשל השקעות הרפתקניות, החברה נקלעים לקשיים ולבסוף, בשנת 1826, הגיעה הקריסה.
סוכניו של קונסטבל בלונדון הפסיקו להעביר את המגיע לו, והדבר הסב לו הפסדים של כרבע מיליון ליש"ט.
בו בזמן פשטה-רגל גמר חברת ג'יימס בלנטיין ושות' שהפסדיה התקרבו ל-90,000 ליש"ט.
סר וולטר סקוט היה מעורב בכישלון העסקי של שתי החברות.
קונסטבל פנה לעסקים חדשים, והחל בשנת 1827 להוציא לאור את האנתולוגיות "Constable's Miscellany of original and selected works ..." שכללה סדרות של חיבורים מקוריים, ושל ספרים רגילים שיצאו מחדש בהדפסה מוזלת, ובכך היה לאבי אחד הניסיונות המוקדמים והמפורסמים להחדרת הספרות הגבוהה אל ההמונים.
ארצ'יבאלד קולין "ארצ'י" גריי היה כדורגלן סקוטי.
גריי החל את קריירת הנוער שלו במועדונים גוואן קולומביה וגלאזגו אשפילד.
ב-1899 הוא הצטרף למועדון הכדורגל היברניאן מאדינבורו.
הוא שיחק בהיברניאן במשך חמש עונות, וזכה עם המועדון בגביע הסקוטי בעונת 1901/1902 ובאליפות סקוטלנד בעונת 1902/1903. ב-21 במרץ 1903 הוא הופיע במדי נבחרת סקוטלנד בהפסד 0–2 לנבחרת אירלנד, שהיה משחקו הראשון והאחרון בנבחרת.
בקיץ 1904 הוא עבר דרומה והצטרף לוולוויץ' ארסנל מלונדון, זמן קצר לאחר שהמועדון הלונדוני העפיל לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיו.
גריי ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול ניוקאסל יונייטד ב-3 בספטמבר, ומייד לאחר מכן הפך למגן הימני הבכיר של ארסנל.
הוא שמר על מעמד זה במשך חמש העונות הבאות; המועדון העפיל פעמיים לחצי-גמר גביע ה-FA (בעונת 1905/1906 ובעונת 1906/1907), ובליגה סיים בדרך כלל במרכז הטבלה.
ב-1909 איבד גריי את מקומו בהרכב לסקוטי דאנקן מקדונלד, אך חזר להרכב בעונת 1910/1911 שבה שיחק בשתי עמדות המגן במערך המשחק של ארסנל, בעיקר כמחליפו של ג'ו שו.
אולם, כיוון שכבר היה בן 30 הוא היה בעדיפות נמוכה לעומת שחקנים צעירים יותר כגון ג'ון פירט, ובעונת 1911/1912 הוא לא הרבה לשחק.
משחקו ה-200 והאחרון במדי ארסנל היה מול נוטס קאונטי ב-23 בדצמבר 1911. באביב 1912 הוא הועבר לפולהאם מהליגה השנייה תמורת סכום של 250 לירות שטרלינג.
בפולהאם שותף ב-25 משחקים במשך שלוש עונות, ולבסוף פרש מכדורגל ב-1915. ב-1943 נהרג בתאונת דרכים, בעת עבודתו כנהג.
ארצ'יבלד רנוויק "ארצ'י" מקאולי היה שחקן ומאמן כדורגל סקוטי.
מקאולי נולד בעיירה פלקירק שבסקוטלנד, והחל את הקריירה שלו בגלאזגו ריינג'רס כאשר כבר בגיל 18 הוא הופך לשחקן הרכב קבוע.
הוא שיחק בעמדת החלוץ השני, וזכה עם ריינג'רס בגביע הסקוטי בעונת 1935/1936 ובאליפות ליגת העל הסקוטית בעונה שלאחר מכן.
ב-1937 הוא הועבר לווסטהאם יונייטד תמורת סכום של 6,000 לירות שטרלינג; הקריירה שלו הופרעה בעקבות מלחמת העולם השנייה, אך למרות זאת הוא הצליח לזכות עם ריינג'רס בטורניר גביע לא רשמי ולהשתתף בחמישה משחקים לא רשמיים של נבחרת סקוטלנד.
באוקטובר 1946 הוא חתם בברנטפורד.
ב-12 באפריל 1947 הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי.
בתקופה זו הוא עבר לשחק בעמדת הקשר, ובסיום העונה ירד מועדון ברנטפורד לליגה השנייה.
ביולי 1947 הוא הוחתם בארסנל תמורת סכום של 10,000 לירות שטרלינג.
מקאולי ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול סנדרלנד ב-23 באוגוסט, ובעונתו הראשונה במועדון הוא השתתף ב-40 משחקי ליגה וזכה עמו באליפות.
בשתי העונות הבאות הוא השתתף כמעט בכל המשחקים, אם כי החמיץ את הניצחון בגמר גביע ה-FA ב-1950 לאחר שהמאמן טום ויטאקר בחר להעלות בהרכב את אלכס פורבס.
מקאולי עזב לפולהאם ביוני 1950, לאחר שהשתתף ב-108 משחקים והבקיע שער אחד במשך שלוש עונות.
בזמן ששיחק בארסנל הוא השתתף בשישה משחקי נבחרת נוספים.
הוא שיחק בפולהאם במשך שלוש עונות, ולא הצליח למנוע את ירידת המועדון לליגה השנייה בסיום עונת 1951/1952. לאחר מכן הוא עבר למועדון גילדפורד סיטי, ועבד שם כמאמן-שחקן.
ב-1957 הוא החליף את טום פארקר כמאמן נוריץ' סיטי, והוביל את המועדון מהליגה השלישית לחצי גמר גביע ה-FA של 1959 במסע משחקים שהפתיע רבים, ולהעפלה לליגה השנייה בעונה שלאחר מכן.
ב-1961 הוא עבר לווסט ברומיץ' אלביון, אך לא זכה להצלחה רבה בשנתיים שעבד שם והוביל את המועדון למרכז הטבלה בלבד.
משרתו האחרונה בתחום האימון הייתה בברייטון אנד הוב אלביון, והוא עבד שם בין 1963 ל-1968, כאשר ב-1965 המועדון העפיל מהליגה הרביעית.
לאחר מכן הוא עזב את אימון הכדורגל, ועבד כשוטר תנועה.
ארצ'י שפ הוא נגן סקסופון טנור אפרו-אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בזכות יצירותיו החדשניות משנות השישים, כגון שיתופי הפעולה עם ג'ון קולטריין וססיל טיילור בג'אז החופשי, וכן מרכזיותו בסצנת הג'אז של ניו יורק.
כמו כן, הוא התפרסם בגישתו האפרוצנטרית למוזיקה.
בין מחזותיו: "הקומוניסט" משנת 1960 ו"ליידי דיי: טרגדיה מוזיקלית" מ-1972. שתי ההצגות הופקו על ידי רוברט קלפין ומרכז התיאטרון של צ'לסי.
ארצ'י שפ נולד בפורט לודרדייל, פלורידה, אך גדל בפילדלפיה שבפנסילבניה.
הוא למד פסנתר, סקסופון אלט וקלרינט לפני שהשתקע בטנור.
אם כי לעיתים הוא עוד מנגן בפסנתר ובסקסופון אלט.
בשנים 1955-1959 למד תיאטרון, תחום אותו נטש כמעט באופן מוחלט לטובת המוזיקה.
שפ ניגן מעט ג'אז לטיני לפני שהחל לעבוד בהרכב של פסנתרן האוונגרד ססיל טיילור.
בשנת 1962 החל להקליט כמוביל.
שפ עסק ביצירות רבות פרי עטו של אורנט קולמן לפני שהצטרף לחמישייה החדשנית של ניו יורק (New York Contemporary Five).
הערצתו לקולטריין הובילה לאלבום Four for Trane אותו הפיק קולטריין בעצמו.
רוב היצירות באלבום הן יצירות של קולטריין שעובדו מחדש על ידי שפ ונגן הטרומבון רוסוול ראד.
שפ אף ניגן בהקלטות של אלבום המופת A Love Supreme, אך אף אחד מהקטעים בהם הופיע לא הגיע לאלבום המקורי.
(בהוצאה המחודשת אפשר לשמוע קטע אחד שלו) מאוחר יותר הופיע שפ בשני אלבומים של קולטריין (Ascension ואלבום ההופעה החיה New Thing at Newport).
הקריירה של שפ המריאה, ובמקביל לנגינה עם גדולי המוזיקאים של התקופה, הוא התחיל להתעניין בפוליטיקה.
במהלך סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים הוא היה אחד המוזיקאים הבולטים ביותר במאבק זכויות האדם של הקהילה האפרו אמריקאית.
שפ הלחין נאומים של מלקולם אקס, כתב מוזיקה עם השפעה אפריקאית ברורה וב-1972 הוציא אלבום בשם Attica Blues כתגובה למהומות בכלא אטיקה.
לאורך השנים שפ ניגן עם נגני ג'אז רבים והיה לאחת הפרסונות המרכזיות בג'אז.
הוא ממשיך לנגן ולהופיע גם כיום.
ארתור ג'ורג' "ארצ'י" קרוס היה כדורגלן אנגלי.
קרוס החל את הקריירה שלו במועדון המקומי דרטפורד ב-1897, וכעבור שנתיים הצטרף לניו ברומפטון.
הוא הצטרף לוולוויץ' ארסנל באפריל 1900. קרוס שיחק בעמדת המגן הימני, ובתחילת דרכו היה המחליף של דאנקן מק'ניקול.
את הופעת הבכורה שלו הוא ערך בתיקו 1 - 1 מול קבוצת בלקפול ב-6 באוקטובר 1900. בעונת 1900/1901 הוא השתתף בשלושה משחקים, אך בעונה שלאחר מכן (1901/1902) השתתף ב-15 מתוך 19 משחקי הליגה הראשונים, אך לבסוף איבד את מקומו בהרכב למק'ניקול.
הוא זכה למקום קבוע בהרכב בעונת 1903/1904, שבמהלכה העפיל המועדון לליגה הראשונה לראשונה בתולדותיו.
לאחר ההעפלה הוחתם בארסנל ארצ'י גריי, שתפס את מקומו בהרכב של קרוס.
בשלוש העונות הראשונות של ארסנל בליגה הבכירה השתתף קרוס בשליש מהמשחקים.
ב-1907 הוא עבר לשחק בעמדת המגן השמאלי, אך תפקידו העיקרי שם היה להחליף את ג'ו שו במקרה הצורך.
למרות שהיה שחקן מחליף בחלק זה של הקריירה שלו הוא זומן למבחנים בנבחרת אנגליה ב-1906, אך מעולם לא שיחק בה בפועל.
קרוס עזב את וולוויץ' ארסנל ב-1909, לאחר שהשתתף ב-149 משחקים (132 בליגה ו-17 בגביע ה-FA) שבהם לא הבקיע ולו שער אחד.
הוא השתתף גם בכ-50 משחקים לא רשמיים במדי ארסנל.
קרוס חזר לדרטפורד, שהיה המועדון האחרון בקריירה שלו.
ב-1911, תוך כדי מלחמת העולם הראשונה, הוא פרש מכדורגל.
ב-1921 הוא התמנה לדירקטור בהנהלה של דרטפורד.
צ'ארלס ארצ'יבולד "ארצ'י" האן היה אתלט אמריקאי ממוצא גרמני, אלוף אולימפי בריצת 100 מטר, בעל 4 מדליות זהב אולימפיות, מהן 3 מאולימפיאדה אחת (סנט לואיס 1904).
היה לאתלט הראשון שזכה בשתי הריצות 100 ו-200 מטר באולימפיאדה אחת והראשון שהגן על תוארו בריצת 100 מטר (קרל לואיס היה השני).
הוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת מישיגן, שם למד והתאמן.
הוא סבו של השחקן/קומיקאי ארצ'י האן .
בתחרות אתלטיקה שנערכה בשנת 1901 השווה האן בריצת 100 יארד את שיא העולם בתוצאה של 9.8 שניות.
באליפות ארצות הברית וקנדה באתלטיקה שנערכה בשנת 1903 זכה האן בשני תארים, בריצת 100 יארד ובריצת 220 יארד.
באליפות ארצות הברית וקנדה באתלטיקה שנערכה בשנת 1905 זכה האן בתואר בריצת 220 יארד.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה האן במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות, לפני מולטון ונייג'ל בייקר מאוסטרליה.
לאחר שפרש מתחרויות האן לא התמחה במקצוע שלמד, משפטים, אלא עסק באימון אתלטיקה וספרינטרים באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת וירג'יניה איתה זכה ב-12 אליפויות ארצות הברית ב-13 שנים.
הוא כתב את אחד הספרים הנחשבים עד היום לקלסיקה באתלטיקה "How to sprint".
בשנת 1955 נפטר האן בשרלוטסוויל, שבוירג'יניה.
בשנת 1983 זכה האן להכלל בהיכל התהילה האמריקאי של האתלטיקה.
ארצ'יבלד מֶקמֶרדו היה קצין צי בכיר בשירות בריטניה הגדולה.
הוא הצטרף לצי בגיל 12. ב-1836 הגיע לדרגת סגן וב-1843 לדרגת קומנדר.
הוא לקח חלק בשתי משלחות חקר על סיפונה של אוניית הוד מלכותה, טרור, האחת בצפון מפרץ הדסון ושנייה באנטארקטיקה.
במהלך מסע החקר השני התגלה מצר מקמרדו, שנקרא על שמו.
ב-1846 הוא פיקד על אוניית הוד מלכותה קונטסט, שעסקה במיפוי מפורט של חוף מערב אפריקה.
הוא פרש מהצי בדרגת אדמירל משנה.
על שמו נקראו אתרים שונים באנטארקטיקה.
ארצ'יבולד פרימרוז, רוזן רוזברי החמישי , היה מדינאי בריטי מהמפלגה הליברלית שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
בין מות אביו ב-1851 לבין מות סבו, רוזן רוזברי הרביעי, היה ידוע בתואר לורד דלמני (Dalmeny).
הוא היה הראשון לטבוע את המונח "חבר העמים" ובעקבות כך הפכה האימפריה הבריטית לחבר העמים הבריטי.
רוזברי היה "אימפריאליסט ליברלי" (Liberal Imperialist) שהעדיף הגנה לאומית חזקה ואימפריאליזם מעבר לים ורפורמות חברתיות בבית ובמקביל היה אנטי-סוציאליסט.
הוריו היו סקוטים ותואר האצולה שלו היה חלק ממערכת תוארי האצולה של סקוטלנד.
רוזברי נישא לחנה דה-רוטשילד, בתו של מאיר אמשל רוטשילד, בנו של נתן מאיר רוטשילד, המייסד של הענף הבריטי של משפחת רוטשילד.
ארצ'יבולד פיליפ פרימרוז נולד בבית הוריו בלונדון.
אביו, שכיורשו של רוזן רוזברי הרביעי כונה בתואר לורד דלמני, היה חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של סטירלינג (Stirling) בין השנים 1832–1847 ושירת כלורד הראשון של האדמירליות בממשלתו של הלורד מלבורן.
אמו, וילהמינה, הייתה בתו של רוזן סטנהופ (Earl Stanhope).
לורד דלמני מת ב-23 בינואר 1851 ותואר האצולה שלו עבר לבנו כיורש החדש של הרוזנות.
ב-1854 נישאה אמו לדוכס מקליבלנד.
מערכת היחסים בינה לבין בנה היו לא טובים.
דלמני למד בבתי ספר בהארטפורדשייר ובברייטון.
בין השנים 1860–1865 למד דלמני באיטון קולג'.
שכלו הראוי לציון, כפי שהתבטא בוויכוחים בהם השתתף, משך את תשומת לבו של המשורר ואיש החינוך ויליאם ג'ונסון קורי.
את לימודיו הגבוהים עשה דלמני בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד בין השנים 1865–1869. מסלול לימודיו היה זהה לזה של ראשי ממשלת בריטניה בין השנים 1880–1902, ויליאם גלאדסטון, הלורד סולסברי והוא עצמו.
אף על פי שבאוקספורד היה חוק שאסר על סטודנטים להיות בעליהם של סוסים, רכש דלמני סוס.
כאשר הדבר התגלה הועמדה בפניו הברירה, למכור את הסוס, או להפסיק את לימודיו.
לאחר מות סבו ב-1868 נעשה דלמני לרוזן רוזברי הרביעי.
תואר זה לא הקנה לו את הזכות לשבת בבית הלורדים, שכן התואר היה חלק ממערכת תוארי האצולה העתיקה של סקוטלנד שמבין חבריה נבחרו 16 נציגים לשבת בבית הלורדים.
עם זאת, ב-1828 הוענק לסבו התואר ברון רוזברי, שהיה תואר אצולה בריטי, ותואר זה אפשר לו לשבת בבית הלורדים.
רוזברי סייר בארצות הברית בשנים 1873, 1874 ו-1876. הופעל עליו לחץ להינשא למרי פוקס, בתו המאומצת של הלורד הולנד.
מרי, שהייתה בת 16 דחתה את הצעת הנישואין ומאוחר יותר נישאה ללואיס, נסיך ליכטנשטיין.
רוזברי היה ידוע בכך שאמר שיש לו בחייו שלוש שאיפות: לזכות בדרבי של אפסום, לשאת לאישה יורשת עשירה ולהיות ראש ממשלה.
הוא הצליח לממש את כל השאיפות הללו.
ב-1878 נישא רוזברי לחנה, בתו היחידה של הבנקאי היהודי מאיר אמשל רוטשילד, בנו של נתן מאיר רוטשילד, המייסד של הענף הבריטי של משפחת רוטשילד, היורשת העשירה ביותר בבריטניה של אותם ימים.
4 שנים קודם לכן נפטר אביה של חנה והשאיר לה את רוב ירושתו.
הזוג נישא בלונדון ב-20 במרץ 1878 כשרוזברי בן 31 וחנה בת 27. בטקס החתונה נכחו הנסיך מוויילס והנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג', בן דודה של המלכה ויקטוריה.
רוזברי חיבב את חנה ונהג לציין לטובה את תכונותיה החיוביות.
מותה ב-1890 מטיפואיד השפיע עליו קשות.
לזוג נולדו שתי בנות ושני בנים.
בנו הצעיר ניל פרימרוז, היה חבר הפרלמנט הבריטי.
הוא נהרג בקרב גזר במערכה על ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ונקבר בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה.
בתקופת לימודיו באיטון תקף רוזברי את צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה בשל רודנותו ובמקביל הילל את ג'יימס סטנופ, מאבות אבותיו שהיה שר בממשלתו של ג'ורג' הראשון.
בנג'מין דיזראלי נפגש עם רוזברי מספר פעמים במהלך שנות השבעים של המאה ה-19 כדי לנסות לגייס אותו למפלגתו, אך נכשל בכך.
בשנת 1879 ארגן ומימן רוזברי את מערכת הבחירות של ויליאם גלאדסטון לכהונתו השנייה כראש ממשלה.
במסגרת מסע בחירות, שאורגן בסגנון שראה רוזברי בארצות הברית, נאם גלאדסטון מתוך קרונות רכבת, דבר שזעזע את המלכה, אך היה זה ראשיתו של שינוי בגישה הציבורית לבחירות ההמוניות בבריטניה, שהחליפה את שיטת הבחירות הקודמת שהייתה מושחתת.
רוזברי כיהן כשר החוץ בממשלתו השלישית קצרת הימים של גלאדסטון ב-1886. הוא כיהן גם כיושב ראש הראשון של מועצת מחוז לונדון שהוקם על ידי השמרנים ב-1889.
תקופת כהונתו השנייה של רוזברי כשר החוץ בין השנים 1892–1894 התאפיינה בסכסוך עם צרפת על השליטה באוגנדה.
בצטטו את נפוליאון שאותו העריץ, ציין רוזברי ש"השולט על מצרים הוא השולט על הודו", ולפיכך לחץ על הרחבת מדיניות ההתפשטות באפריקה.
רוזברי סייע לגלאדסטון בתהליך חקיקת חוק שלטון הבית לאירלנד בשנים 1886 וב-1893, אך החוק נכשל בשתי ההזדמנויות.
רוזברי היה מנהיגה של הסיעה הליברלית-אימפריאליסטית במפלגה הליברלית וכאשר ב-1894 פרש גלאדסטון, ירש אותו רוזברי בתפקיד ראש הממשלה, לסלידתו של ויליאם הרקורט (Harcourt) שכיהן כשר האוצר והיה מנהיג האגף השמאלי של המפלגה הליברלית.
בחירתו של רוזברי לתפקיד נבעה מחוסר חיבתה של המלכה ויקטוריה לרוב המנהיגים האחרים של המפלגה.
ממשלתו של רוזברי הייתה לא מוצלחת.
יוזמותיו בתחום מדיניות החוץ, כמו הרחבתו של הצי, נכשלו עקב חוסר ההסכמה להם בחוגי המפלגה ובמקביל נעצרו יוזמות החקיקה שלו בתחום מדיניות הפנים בבית הלורדים.
הרקורט, שכאמור היה יריבו הגדול בממשלה של רוזברי, היה הדמות החזקה ביותר בקבינט.
הוא ובנו לואיס היו המבקרים הגדולים ביותר של מדיניותו של רוזברי.
עד מהרה איבד רוזברי את הרצון לנהל את הממשלה.
בשנה האחרונה לכהונתו התרופפה בריאותו.
הוא סבל מנדודי שינה שנבעו מהמחלוקות הקשות בתוך ממשלתו.
בין חברי הממשלה כיהנו שני ראשי ממשלה לעתיד, שר הפנים הרברט הנרי אסקווית' ושר המלחמה הנרי קמפבל-באנרמן.
ב-21 ביוני 1895 הובסה הממשלה בהצבעה בנוגע להצטיידות הצבא בהפרש של שבעה קולות בלבד.
בעוד שהדבר יכול היה להראות כהבעת אי אמון בשר המלחמה קמפבל-באנרמן, ראה רוזברי בתבוסה זו הבעת אי אמון בממשלתו.
למחרת היום הגישו רוזברי ושריו את התפטרותם למלכה, שהזמינה את מנהיג המפלגה השמרנית, הלורד סולסברי להרכיב ממשלה חדשה.
חודש לאחר מכן זכו השמרנים בניצחון סוחף בבחירות הכלליות והחזיקו במושכות השלטון במשך עשר השנים הבאות בהנהגתם של סולסברי ושל ארתור ג'יימס בלפור.
ב-6 באוקטובר 1896 התפטר רוזברי מתפקידו כמנהיג המפלגה הליברלית ופינה את מקומו ליריבו הרקורט.
בהדרגה הוא החל להיות מעורב פחות ופחות בחיים הפוליטיים, אף שנאום שנשא ב-1900 נראה היה כמסמן את חזרתו.
הוא תמך בקיומה של מלחמת הבורים והתנגד להנהגתו של שלטון הבית באירלנד ועקב כך נמנעה חברותו בממשלה שהרכיבו הליברלים בשובם לשלטון ב-1905. בשנותיו האחרונות עסק רוזברי בכתיבה.
בכתביו כלולים ביוגרפיות של ויליאם פיט האב, ויליאם פיט הבן, נפוליאון ורנדולף צ'רצ'יל.
עיסוק נוסף שהוא התמסר אליו היה איסוף ספרים.
רוזברי היה מבקר נמרץ ובודד של הממשלות הליברליות של קמפבל-באנרמן ושל אסקווית' ובילה רבות בספסלים האחוריים של בית הלורדים.
הוא הצטרף לאותם חברי בית הלורדים שתקפו את ממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג' בנושא התקציב.
בהופעתו האחרונה בבית הלורדים שסימנה את סוף הקריירה הפוליטית שלו הוא הצביע ב-1911 עם הממשלה על החוק ששלל סופית את זכות הוטו של בית הלורדים על חוקים כלכליים.
מכאן והלאה, להוציא נאומים שנאם לתמיכה במאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה, התמעטו הופעותיו הציבוריות.
השנה האחרונה של המלחמה עמדה עבורו בסימן של שתי טרגדיות אישיות.
בנו הצעיר ניל נהרג בקרב גזר במערכה בארץ ישראל וכמה ימים לפני שביתת הנשק הוא לקה בשבץ מוחי.
כישוריו השכליים לא נפגעו אך כישורי התנועה, השמיעה והראייה שלו נותרו מוגבלים עד ליומו האחרון.
הלורד רוזברי מת באפסום (Epsom) שבמחוז סארי ב-21 במאי 1929. בעת מותו נאמד שווי רכושו ב-1.5 מיליון ליש"ט (שווה ערך ל-63 מיליון ליש"ט בערכים של ימינו), ראש הממשלה העשיר ביותר בבריטניה אי פעם.
קלארק הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1966–1976. לאורך קריירת ה-NBA רשם ממוצעים של 16.3 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-4.8 אסיסטים למשחק.
קלארק נולד בעיר קונוויי שבארקנסו, וגדל בעיירות ריוור רוז' ואקורס שבפרווריי דטרויט.
בסיום לימודיו התיכוניים התגייס לצבא ארצות הברית בו שירת במשך 3 שנים.
בזמן שהשתתף במשחק כדורסל פנימי במסגרת הליגה הצבאית, נצפה על ידי סקאוט של אוניברסיטת מינסוטה אשר הציע לו מלגת לימודים.
קלארק קיבל את המלגה ושיחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה בין השנים 1963–1966, תחת מאמן הקבוצה ג'ון קנדלה.
בעונתו האחרונה קלע 24.5 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-Big Ten.
בסיום אותה עונה נשלח בטרייד לפילדלפיה 76', כחלק מחבילה ששלחה את וילט צ'מברלין מפילדלפיה ללוס אנג'לס.
לצד האל גריר ובילי קנינגהם עזר לפילדלפיה לרשום מאזן של 144 ניצחונות ו-102 הפסדים בשלוש עונותיו בקבוצה (58.5%), בהן קלע ממוצע של 18.1 נקודות למשחק, אך הקבוצה לא הצליחה לעבור את שלב הפלייאוף הראשון בתקופה זו.
בתחילת עונת הועבר בטרייד לבולטימור בולטס, במדיה רשם את עונתו הטובה ביותר עם 25.1 נקודות ו-8.0 אסיסטים בממוצע למשחק.
במהלך אותה עונה נבחר בפעם השנייה להשתתף במשחק האולסטאר, ובסיום העונה נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בבולטימור שיתף פעולה עם צמד הגארדים ארל מונרו ופיל צ'ניר, והרכיב לצידם קו אחורי זריז ונמוך במיוחד.
בשלוש עונותיו בקבוצה הודחו הבולטס בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בעונות ו- שיחק עבור סיאטל סופרסוניקס ודטרויט פיסטונס, בהתאמה, ובשנת 1976 פרש ממשחק, בגיל 34.
בשנת 1987 רץ קלארק, ללא הצלחה, למשרת ראש העיר של אקרוז שבמישיגן.