tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת שלטונו נעשו המגעים הראשונים עם הבודהיזם המַהַיַאנִי, שהגיע אותה עת ממזרח טורקסטן.
תפקיד חשוב במגעים אלה מילאו שתי נשותיו של המלך, שכן באו מנפאל ומסין – ארצות שכבר היו בודהיסטיות.
הן הביאו עמן ציורים ואיורים של דמויות בודהה, וכן כתבים אסטרולוגיים ורפואיים של מסורות ארץ מוצאן.
בתקופה זו גם הכתב הטיבטי עבר שינוי: משלחת נשלחה לקשמיר כדי לעבד ולשפר את הכתב הטיבטי ולסדרו במבנה יעיל וחדשני יותר.
לאחר מכן החלו לתרגם את התכנים הבודהיסטיים הראשונים מסנסקריט לטיבטית; אולם מאחר שפעילות זו לא הייתה רחבת-היקף, לא זכו הלימודים לתפוצה רחבה.
גל הלימודים הראשון – "נִינְגְמָה"
כ-100 שנה מאוחר יותר הרחיב המלך טְרִיסוֹנְג דֵצֶן את גבולות הממלכה הטיבטית, בכובשו את בירתה דאז של סין, צ'אן-יאנג.
למרות התנגדותם הפעילה והחריפה של שריו, שהיו מזוהים עם מסורת הבּוֹן השמאנית, עשה המלך ככל יכולתו להפיץ את הבודהיזם ברחבי טיבט.
הוא הזמין רבי-אמנים מהודו: בשנת 774 – את פַּדְמַסַמְבְּהָאוָוה (טיבטית: גוּרוּ רִינְפּוֹצֶ'ה) ושאנְטַרַקשִיטָה, ולאחר מכן את וִימַלַמִיטְרָה.
לקראת סוף המאה ה-8 נערך פולמוס גדול במנזר הנודע סאמיֶה, בו הוחלט כי טיבט תאמץ את סגנון הבודהיזם ההודי, ולא הסיני.
100 מלומדים הודים ומתורגמנים טיבטים הוזמנו כדי לתרגם מסנסקריט לטיבטית את מלוא היקף לימודי הבודהה.
על-פי המקורות לא ידעו הטיבטים אם יוכלו להסתגל לסגנון הנזירי, שהיה כה זר להם עד לאותה עת.
סוּפַּר ששבעה גברים הסכימו לקחת על עצמם את נדר הנזירות והפרישות למשך שנה אחת.
הניסוי צלח, ועם השנים התהוו שתי קהילות שוות-ערך: הקהילה ה"אדומה" והקהילה ה"לבנה".
האדומה – נזירים בגלימות אדומות, והלבנה – יוגים שלבושם הלבן היה עשוי מכותנה.
כן הופיעה קהילה נרחבת ביותר של מתרגלים חילוניים, שהמשיכו בעיסוקיהם אך במקביל שילבו את הבודהיזם בחייהם הרגילים.
אף-על-פי שהועברו לטיבט כל ההיבטים – עד האחרון שבהם – של לימודי הבודהה, הושם הדגש בלימודי דרך היהלום (סנסקריט: וַגְ'רַיַאנָה, טיבטית: דוֹרְגֶ'ה טְהֵגְפָּה).
עובדה זו כה השפיעה על הבודהיזם הטיבטי, עד שמאוחר יותר זוהה הבודהיזם הטיבטי דווקא עם דרך היהלום.
אסכולה, שמיוחס לה הסגנון הייחודי של דרך זו שהופיע אותה עת, כונתה מאוחר יותר "נינגמה" (ותיקה) מאחר שהייתה העתיקה ביותר מבין האסכולות.
עם עלייתו של המלך החדש, לאנגדהרמה, באמצע המאה ה-9 דוכא הבודהיזם בטיבט, ומסורת השמאניזם, בּוֹן, כוננה שוב כבעבר, כדת הרשמית של טיבט; מסורת הנינגמה המשיכה להתקיים, אם כי בסתר.
מגילות, המכילות תכנים טנטריים רבים המוכרים בשם "טֵרְמוֹת", הוסתרו במערות ובמקומות אחרים, ונחשפו עם חלוף מאות שנים.
לאחר מות לאנגדהרמה התפוררה הממלכה הטיבטית לעשרות ממלכות קטנות.
מצב זה נמשך 400 שנה, ובהן הבודהיזם הנזירי של מרכז טיבט חדל להתקיים במשך 200 שנה.
גל הלימודים השני – "סַארְמָה"
לקראת סוף המאה ה-10 החל גל הבודהיזם השני בטיבט.
במהלך המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12 שוב הוזמנו רבי-אמנים שונים מהודו, וטיבטים ביקרו בהודו כדי ללמוד דהרמה.
אותה עת הובא השדר החשוב השני מהודו לטיבט על ידי מַארפָּה (1097-1012) ובּרוֹגְמִי לוֹצַאוָוה (1074-993) ("לוצאווה", פירושו מתורגמן), וכך החלו להיווסד אסכולות וג'ריאנה חדשות, כמו קַאג'יוּ וסַאקִייה.
רב-האמן ההודי הדגול אַטִישָה (1054-982) הגיע גם לטיבט, ועם תלמידו הטיבטי העיקרי דְרוֹמְטֶנפָּה (1065-1004) ייסד את מסורת הקדאם.
הבסיס הלימודי של מסורת הקדאם שימש את גֶ'ה צוֹנְגְקָאפָּה להנחת העקרונות הפילוסופיים היסודיים של אסכולת מהיאנה, שלימים נודעה כ"גֵלוּגְ" (או "גאנדֶן").
כך שוב נפוצו לימודי הבודהיזם בטיבט.
תקופה זו ידועה בשם "עידן התרגומים החדשים" (טיבטית: סארמה).
מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החל המערב להיחשף יותר ויותר לבודהיזם הטיבטי.
מסעותיהם של מערביים לטיבט; היחשפותם ללאמות הטיבטיים; ובילוי שנות לימוד ותרגול הבודהיזם תחת הנחייתם – כל אלה חשפו את המערב הן לתרבות הטיבטית בכללותה והן להשגות של הטיבטים לגבי טבע התודעה ותפקודה.
ביקוריהם באירופה ובארצות-הברית החל בשנות ה-70 של הדלאי-לאמה, לאמות טיבטיים ידועים, כמו קַרְמַאפָּה, קַאלוּ רִינְפּוֹצֶ'ה ואחרים, הפיחו השראה ברבים, וכך החל שילוב הבודהיזם הטיבטי במערב והתפשטותו בחברה.
רעיונות שונים, כמו להיות נזיר בודהיסטי, לנהל חיי פרישות או לערוך מסע למקומות נידחים ואקזוטיים בעולם כדי לפתח את התודעה התאימו לבודדים, ורבים טוענים כי רעיונות כאלה איבדו ממשמעותם באופן ניכר לאורח החיים המערבי.
הבודהה עצמו לימד, שיש לסגל את הדהרמה למקום ולזמנים שבהם האדם חי.
בשנים הראשונות לא הייתה הפרדה בין התרבות הטיבטית לבין הבודהיזם, והדבר גרם לעיתים לבלבול ולחוסר הבנה.
בקרב מערביים רבים התגבשו תפיסות שגויות – שמנהגים טיבטיים ולימודי בודהיזם חד הם.
הן הטיבטים והן הסינים תרגמו את כתבי הבודהיזם של הודו מסנסקריט לשפתם שלהם, והתאימו את הבודהיזם לצביונם ותרבותם.
זהו תהליך טבעי, מאחר שכל גוף או גורם, המופיע במרחב תרבותי מסוים, יהיה חייב להסתגל אליו – אחרת לא ישתלב במרקם וייעלם.
בטיבט היו שלוש אפשרויות לתרגל בודהיזם; ליטול את נדרי הנזירות; לתרגל כחילוניים; ולהתפתח כיוגים.
הנזירים והנזירות חיו בנפרד במנזרים ומילאו אחר חוקי התנהגות קפדניים; החילוניים חיו חיי משפחה רגילים, עבדו לפרנסתם, וניסו לשלב את לימודי הבודהה עם חיי היומיום שלהם; והיוגים חיו מחוץ לנורמות החברתיות, לרוב במערות ועם בני/בנות זוג שונים/שונות, והקדישו את חייהם להתפתחות.
במדינות המערב אין מנזרים רבים.
בעבר חיו הגברים והנשים בנפרד, לא מכיוון שיש בלימודי הבודהה התנגדות להנאות הגוף – אלא מפני שלא ניתן היה לקיים יחסי מין בלי שבעקבותיהם יבואו ילדים, ואלה יצמצמו מאוד את הזמן הדרוש לתרגול.
שתי קבוצות, שבעבר היו נפרדות – היוגים והחילוניים – התמזגו במערב זו עם זו.
בטיבט נאבקו היוגים נגד הממסדים הנזיריים על החסות והתמיכה של הציבור החילוני שעבד, ואף היו צריכים לסמן את עצמם בסימני זיהוי, כמו גלימות לבנות ותסרוקות מוזרות, כדי להתבדל מהנזירים לובשי הגלימות האדומות.
במערב, מן הסתם, אין הדבר הכרחי.
השימוש בעזרים טקסיים אקזוטיים בתרגול פחת עם התפתחותם של מרכזים בודהיסטיים חילוניים.
בתהליך זה, שהחל לפני כשלושה עשורים, נוצרו כמה מאפיינים, המבדילים את מרכזי הבודהיזם הטיבטי במערב מאלה הטיבטיים המסורתיים:
בדרך כלל הקהילות בעלות אופי וצביון חילוניים.
מייסדי המרכזים במערב הם בדרך כלל אנשים מערביים, תלמידיהם של לאמות טיבטים מסורתיים.
בשנת 1989 נוסדה על ידי קבוצה של ישראלים עמותה בשם "ידידי טיבט בישראל" (יטי"ב).
עמותה זו התמקדה בעיקר בסיוע לעם הטיבטי בגלות ובעוררות המודעות הציבורית בישראל לסיפורה של טיבט.
התפתחותו המעשית, של הבודהיזם הטיבטי בישראל החלה בסוף שנות ה-90 של המאה שעברה.
ישראלים, אשר פגשו לאמות טיבטים ולאמות מערביים בעת שהותם בחו"ל, שבו לישראל והקימו בשמם קבוצות ומרכזי מדיטציה.
עם הזמן התפתחו קהילות, והן משכו מתעניינים נוספים.
במקביל תורגמה לעברית יותר ויותר ספרות בודהיסטית מאת מגוון מחברים ומורים.
ביקוריו של הדלאי לאמה בישראל זכו לפופולריות רבה ועוררו עניין ציבורי רחב בגורל העם הטיבטי ובתרבותו, ובעקבות זאת גם גברה המודעות לבודהיזם הטיבטי.
לאמות ידועים ומורים מהאסכולות הידועות של הבודהיזם הטיבטי מבקרים כיום בשכיחות את קבוצותיהם ומרכזיהם בישראל.
חלקם נותנים הרצאות פומביות בערים הגדולות ומנחים קורסים וסדנאות.
בישראל קיימים כיום עשרות מרכזים בודהיסטיים וקבוצות, והם מייצגים כל אחד משלושת הזרמים המרכזיים בבודהיזם: טהרוואדה, מהאיאנה ו-וג'ריאנה.
העמותות המאגדות קבוצות אלה, אינן פועלות למטרות רווח, אלא מבוססות על שיטת ה"דאנה" הבודהיסטית, לפיה התשלום אופציונאלי.
כל אדם החפץ ללמוד בודהיזם בישראל ולתרגלו יוכל כיום לבחור קבוצה המזוהה עם אחת משלוש דרכי הלימוד.
בשנת 2007, הקימה לאמה דבורה את "מרכז רוחני ערבה" במושב צופר.
המרכז ידוע כיום כ-"אוום – מרכז רוחני בינלאומי לשלום".
קבוצת תלמידי דהרמה אשר לומדים בהנחיתה של המורה ד"ר דבורה צביאלי.
במסגרת הקבוצה זו מתקיימים קורסים וסדנאות שבועיים ברחבי ישראל, במפגשים ישירים עם המורה ודרך האינטרנט.
לימוד כל הקורסים והסדנאות נעשה בעברית, הוא ללא כל תשלום, ופתוח לכל.
מטרת הקורסים והסדנאות היא לפתח לימוד מעמיק ולקדם דרכים לשלב את החוכמה, התובנות והאימון הבודהיסטי בחיי יומיום בסביבה המודרנית המערבית ובמגוון תחומי העיסוק המרכיבים את עולמנו.
מטרתם המיידית היא לתרום לאושרנו ולאושרם של הסובבים אותנו באמצעות התנסות אישית בהשקפת העולם הבודהיסטית.
מטרתם האולטימטיבית היא להביא להארה.
על מנת להשלים תואר גשה במנזרים הבודהיסטים הטיבטיים יש צורך בלימוד ותרגול של כעשרים שנה, תוך השלמת הלימוד של חמשת הספרים הגדולים: "שלמות החוכמה" (פראג'נה פאראמיטה), " דרך האמצע" (מדייאמיקה), "החוכמה הגבוהה" (אבהידהרמה), אתיקה בודהיסטית (וינאיה), ולוגיקה ותפיסה תקפה (פראמנה).
חומרים נוספים כלולים במסורת של "הדרך המדורגת להארה" (לאם-רים), שכוללת את כל הנ"ל בצורה תמציתית וערוכה לתרגול, וכן במסורת של "פיתוח הלב הטוב" - הלו ג'ונג.
תוכנית הקורסים של ACI כוללת את כל נושאים הנ"ל, ערוכים בצורה ברורה ונגישה לקורא המערבי, וזאת תוך הקפדה יתרה על האותנטיות של החומר, תוך הצמדות למקורות העתיקים בסנסקריט וטיבטית, ותוך נאמנות למסורת שבעל פה מפי מורי השושלת, שהועברה בשושלת בלתי מקוטעת מאז ימי הבודהה.
כל הלימודים בישראל מבוססים על-פי הנחיה ותרגום לעברית של לאמה דבורה-הלה צביאלי, הקורסים כוללים הקלטות של שיעורים ומלווים בחומרי קריאה מתורגמים לעברית של הטקסט המקורי.
הלימוד מתאפשר בזכות סיועם של תלמידי קלאסיקה בודהיסטית בישראל.
כל השיעורים מוקלטים, לאפשר את לימוד הקורסים בלמידה עצמית על ידי שימוש בחומר כתוב.
לימודיה של לאמה דבורה-הלה זמינים לכל ומאפשרים לכל אדם, בכל מקום בעולם לרכוש השכלה בודהיסטית מעמיקה על פי הקצב האישי והמחויבות האישית שלו.
הבודהיזם ביפן מורכב ממספר מסורות וכתות בודהיסטיות, רובן מזרם המהאיאנה.
בניגוד למדינות בודהיסטיות אחרות, ביפן אין גוף מאוחד או שיטה שמחברת את הזרמים, ולכן הפערים בין הזרמים גדולים הן בפילוסופיה והן בארגון.
הרבה מהזרמים ביפן מקיימים קשרים הדוקים יותר עם זרמים מחוץ ליפן, כמו מסורת הזן שמקורה במסורת הצ'אן הסינית, או מסורת השינגון השואבת ממקורות דומים לבודהיזם הטיבטי.
בנוסף לזרמים הבודהיסטיים, ביפן קיימת דת עממית בשם שינבּוּטסוּ-שוּגוֹ, שמשלבת באופן סינקרטי בין הבודהיזם ואמונות שינטו מקומיות, ולעיתים מכונה "הסינקרטיזם היפני".
הבודהיזם התפשט על דרך המשי, ובתקופת אסוקה עבר מהודו ליפן דרך סין בתקופת אסוקה.
הוא הגיע ליפן לפי מקורות שונים בשנת 467 או 552. היה הקיסר הראשון לקבל את הבודהיזם, אך בנו, הנסיך שוֹטוֹקוּ טייצ'י , היה זה שהשריש אותו במדינה, תחת חסותה של הקיסרית סויקו .
לאחר שהבודהיזם יובא מהודו לאסיה המרכזית ומשם לסין הוא הגיע בסופו של דבר גם ליפן עם פתיחת דרך המשי לסחר במאה השנייה לספירה.
לפי הליאנג שו , בעת העתיקה, תושבי פוסאנג לא הכירו את הבודהיזם, אך בשנת 485 לספירה, חמישה נזירים מקיפין (אזור קאבול בגנדהארה) נסעו בספינה אל המדינה הזו, ככל הנראה יפן.
הם הפיצו את תורת הבודהיזם, כתבי קודש וציורים, ויעצו לאנשים לנטוש את ההיקשרות לחיים הגשמיים.
בהתחלה הגיעו שישה זרמים סיניים, והתמקדו בנארה, אשר הפכה למרכז בודהיסטי חשוב.
והוקמו בה מקדשים מפורסמים כמו טודאי-ג'י והוריו-ג'י.
עם זאת, הבודהיזם התפשט גם לאזורים אחרים ביפן והשפיע על התרבות והחברה היפנית כולה.
הנזירים, שהיו גם מלומדים, מתרגמים ומורים, שימשו כמתפללים עבור המשפחה הקיסרית.
הבודהיזם התפשט על ידי נזירים, ששילבו אלמנטים של טאואיזם ושאמאניים של שינטו.
בתקופת שושלת סוי גדל הביקוש ביפן לכתבים בודהיסטיים (סוטרות), מה שהביאם לשלוח שליחים לסין בתקופת שושלת סוי.
כתוצאה מכך, עלה מספר הנזירים והנזירות בודהיסטים, ונוצרו מבנים דתיים מסודרים בדומה למשרות של בישופים וארכיבישופים בנצרות.
עד שנת 627 קמו ביפן 46 מקדשים בודהיטים, וכן שירתו 816 נזירים בודהיסטים ו-569 נזירות בודהיסטיות.
באותה תקופה היו שישה זרמים ראשיים: ריטסו, ג'וג'יטסו, קושה, סאנרון, הוסו, קגון.
אך אלה לא היו בלעדיים, ובמקדשים שונים נזירים התמחו בכמה זרמים בבת אחת.
לכן אפשר לראות זרמים אלה כמעין "קבוצות לימוד" יותר מאשר זרמים נפרדים.
בתקופה זו יובאו זרמים חדשים ליפן מסין והוצג הבודהיזם האזוטרי על ידי קוקאי (זרם שינגון) וסאיצ'ו (זרם טנדאי).
תקופות קמקורה ואשיקאגה עד לתקופה המודרנית
בתקופת קמקורה יובאו ליפן שני זרמים עם ההשפעה הגדולה ביותר על היפנים כיום.
שניהם אומצו במהירות על ידי האצולה והשפיעו על התרבות היפנית השפעה ניכרת.
בתקופות אשיקאגה זרם הזן התפתח במידה ניכרת וזכה לתמיכה של הקיסר והשוגונים.
אך כששושלת מייג'י חזרה ב-1868 היא סילקה את הבודהיזם מהמדינה והשיבה את השינטו למעמדו הקודם.
הבודהיזם ביפן חווה ירידה במאה ה-21, במיוחד לאור סגירת מקדשים וירידת התמיכה הכלכלית בהם, בעיקר באזורים כפריים.
יחד עם זאת, כ-70% מהיפנים מזדהים עם הבודהיזם באופן כלשהו, ורוב טקסי הלוויות נערכים על פי המסורת הבודהיסטית.
ניתן למצוא ביפן ייצוג לרוב הזרמים והמסורות הנהוגות במזרח אסיה, כתוצאה מכך הבודהיסטים ביפן אינם מאוחדים בתפיסתם או באופן הפולחן, בניגוד לבודהיזם בסין או בקוריאה.
אין ארגון-על שמאחד את הזרמים הבודהיסטים ביפן והם נוטים לעבוד באמצעות ארגונים ועמותות נפרדות לכל גוף.
רוב הזרמים אינם ייחודיים ליפן, אלא יובאו מסין.
חלקם, לדוגמה השינגון, נזנחו בארץ מוצאם אך המשיכו להתקיים ביפן.
בתקופת הייאן, חדר ליפן בודהיזם הארץ הטהורה דרך סין, שהציע גאולה מהירה שתביא עמה האמונה בבודהה אמיטאבהה הקרוי ביפן אמידה, זרם זה על תת-זרמיו קיים עד היום.
בודהיזם הארץ הטהורה נקרא גם בכינוי הגנאי "אמידיזם".
בודהיזם הארץ הטהורה יובא ליפן מסין שבתורה יבאה אותו מהודו.
זרם זה מאופיין בפולחן דתי לבודהיסטווה אמידה, וכולל תפילות, אמירה פולחנית של שמו, שינון מנטרות ומנחות, על מנת להיכנס בשערי הארץ הטהורה לאחר המוות.
מכיוון שאמירת שמו נחשבת סגולה לכניסה לארץ הטהורה, נהוג להשתמש בשמו כברכה לשלום.
מקור השם זן (קאנג'י: 禪) הוא במושג דהיאנה בסנסקריט (ध्यान) המבוטאת ג'האנה בפאלי וצ'אן בסינית (פין-יין: Chán).
בהקשרו הבודהיסטי המושג מתאר המיומנות המדיטטיבית להימנע מתגובה אוטומטית לגירויים ולראות מבעד לרגשות הרסניים, כמו חרדה, קנאה, חמדנות ותשוקה.
מסורת זו דוגלת במדיטציה בתור הכלי המרכזי, אם כי לא הבלעדי, להגעה להתעורררות לה הם קוראים .
הזן החל בסין, וחסידי האסכולה מייחסים את הקמתה לנזיר בודהיסטי בשם בודהידהרמה, המכונה ביפן דארוּמה (קאטאקאנה: ダルマ), שהביא מדריכי ג'האנה מהודו לסין.
שם האסכולה אימצה מושגים ודרכי חשיבה דאואיסטיות, וגם השפיעה על הכתיבה הדאואיסטית רבות.
ביפן הזן התפצל למספר זרמי משנה, המרכזיים בהם הם סוֹטוֹ (קאנג'י: 曹洞, רומאג'י: Sōtō) - זרם ששם דגש על תרגול מדיטטיבי סטנדרטי, ורינזאי (קאנג'י: 臨済, רומאג'י: Rinzai) המבוסס על תרגול מדיטציה עם קואן.
פסלונים ובובות של דארומה נפוצים ביפן יותר מפסלי כל בודהה אחרת, אם כי התייר המערבי לא יזהה אותם כפסלי בודהה.
במקביל לביסוס הזן ביפן התפתח זרם בודהיסטי מקומי (ובין הזרמים היחידים שמקורם באיים היפנים) שהתבססה על כתביו של הנזיר ניצ'רן , וממנו יצאה בעת החדשה התנועה דתית חדשה המכונה (יפנית: 創価学会, מילולית: קבוצת למידה ליצירת ערך), אחת התנועות הדתיות היפניות הנפוצות ביותר ביפן ומחוצה לה.
המאפיין המרכזי בתורה של ניצ'ירן הוא היחס ל כביטוי הגבוה ביותר לכתיבה בודהיסטית, לפיה לכל היצורים התבוניים יש באופן אנהרנטי "טבע-בודהה" ולכן שיכולים להגיע לנירוואנה בגלגול הנוכחי.
בנוסף ניצ'ירן טען כי סוטרה זו היא המקור המיהמן היחיד שעליו ניתן להתבסס, וכי סוטרות אחרות הן חלקיות או שגויות.
בנוסף ניצ'ירן ביקר את שאר הזרמים הבודהיסטים שהתקיימו ביפן בתקופתו, ובפרט אלו שכללו מיסטיקה בודהיסטית, למשל טנדאי (הזרם בו התחיל את דרכו כנזיר), על כך שנטשו את בלעדיותה של סוטרת הלוטוס.
כמו כן הוא קיים מנהג של מיסיונריות (שנמשכת עד היום אצל חלק ממאמיניו, בפרט סוקה גאקאי).
מאמיניו של ניצ'ירן חלוקים בעניין מעמדו הרוחני, חלקם מחשיבים אותו בן תמותה קדוש, חלק "בודהיסטווה של האדמה" (שליחיו ותלמידיו הישירים של גאוטמה הבודהה על חזרתם העתידית מסופר בסוטרת הלוטוס), או אף בודהה מקורי, תואר השמור לאלו שחידשו את התורה הבודהיסטית לאחר שזו נשכחה או שמשמעותה נשחקה (המפורסם שבהם הוא גאוטמה).
השינגון הוא זרם מיסטי של הבודהיזם מזרם הוג'ריאנה.
הזרם יובא ליפן על ידי נזיר בשם קוּקאי (空海) אשר נשלח לסין בשנת 804 על ידי הקיסר, קוקאי, אימץ את אסכולת הזֶ'נְיאן הסינית, וזו ננטשה בינתיים בסין בעקבות רצף של איחודים ופירוקים, אך המשיכה להתקיים ביפן.
מקור השם "שינגון" הוא קריאה יפנית של הסימניות הסיניות 真言 (בפין-יין: zhēnyán) שמשמעותם "מילים אמיתיות".
מושג זה הוא תרגום של המילה בסנסקריט מנטרה.
קוקאי אמנם הביא מסין את המנטרות והמנדלות, אך בגרסה שלו מהאווירוקאנה בודהה הוא סמל אוניברסלי של שורש העולם והבודהות.
קוקאי, כמו רוב ההוגים מזרם הווג'ריאנה, טען שהשיטות המיסטיות שהביא ופיתח מסוגלות להביא אדם להארה במחזור חיים אחד, זאת בניגוד לזרמים אחרים בבודהיזם שטוענים שיש לעבור מספר גלגולי חיים כדי להגיע להארה.
השינגון שופע בטקסיות והתרגולים עצמם מכילים אספקטים סמליים ומיסטיים רבים, ביניהם מודרות (סימני ידיים מיסטיים), שירת מנטרות ומדיטציה (בעיקר ויזואליזציה).
כמו כן לשינגון יש פנתיאון של בודהות ובודהיסטוות, מלכי חוכמה שמימיים, פטריארכים וכו'.
במובנים רבים, השינגון העשיר בטקסים ומסורות מיסטיות והזן המינימליסטי המדגיש את החוויה האישית על פני המסורת מייצגים הפכים בתרבות היפנית.
טנדאי הוא שמו היפני של זרם מיסטי שהובא מסין (בסינית: 天台; פין-יין: Tiāntāi; בתעתיק לעברית: טיאַן-טאי, על שם הר טיאן-טאי שבסין).
זרם הטנדאי הובא ליפן פעמיים, פעם אחת על ידי הנזיר הסיני גנג'ין (ולא צלח) ופעם שנייה על ידי סאיצ'ו.
זרם זה השפיע רבות על הבודהיזם ביפן ובסין והרבה דמויות בודהיסטיות חשובות ביפן החלו את דרכן במנזרי טנדאי (למשל, ניצ'ירן).
בדומה לרוב זרמי המהאיאנה, אך אף יותר, אסכולה זו מושפעת רבות מהגותו של נגרג'ונה וחסידיה אף מסמנים אותו בתור הפטריארך הראשון של הזרם.
בנוסף לכתביו של נגרג'ונה, היא מתייחסת לסוטרת הלוטוס בתור טקסט מכונן של המסורת, ולכן לעיתים נקראת "אסכולת פרח הדהרמה".
הטיאן-טאי כזרם נפרד ומוגדר יוסד על ידי מאסטר במדיטציה בשם , לטענת מאמיניה כדי לחבר ולסנטז ניגודים בכל הזרמים הבודהיסטים שהובאו לסין.
חוקרים מנסחים זאת כניסיון הראשון המלא לבצע שכתוב סיני להגות ומיתולוגיה הודית, ולכן אסכולה זו נחשבת לאסכולה הסינית הראשונה.
בנוסף טנדאי הוא זרם מאוד גמיש שמאפשר לאמץ לתוכו תרבויות שונות ודוקטרינות שונות.
משום כך הוא השתלב יפה עם דת השינטו והאסתטיקה היפנית.
מסיבה זו הזרם אימץ לחיקו פרקטיקות שאולות מזרמים אחרים, למשל הארץ הטהורה, זן, וטנטרה.
בדומה לזרמי מהאיאנה רבים, וספציפית כאלו המבוססים על סוטרת הלוטוס, גם בטנדאי מאמינים שטבע-הבודהה טבוע בכל היצורים החיים, והעבודה הרוחנית היא לחשוף אותו באמצעים שונים, למשל מדיטציה, אתיקה, מיסטיקה טנטרית ושוגנדו.
השוּגֵנְדוֹ (קאנג'י: 修験道, רומאג'י: Shugendō; מילולית: "דרך המבחן והתרגול") אינו זרם בודהיסטי מוגדר, אלא צורת תרגול לא מאורגנת ששורשיה במאה ה-7. תרגול השוגנדו משלב את פולחן הטבע השינטואיסטי עם פולחנים עממיים שונים ובודהיזם מיסטי.
התרגול כולל תקופות של סיגוף בהרים שמטרתו להתקרב לטבע ולחוות אותו "כפי שהוא" (ראיית הדברים "כפי שהם" היא יעד בתרגולים בודהיסטים רבים, בין השאר ויפאסנה).
לפי תפישת השוגנדו תרגולים אלו לא רק מקרבים להארה קולקטיבית של כל היצורים החיים, אלא גם מצילים מגורל רע.
בעבר, מתרגלי השוגנדו המכונים יאמאבּוּשי (קאנג'י: 山伏, מילולית: "שוכן הרים") היו ידועים כלוחמי גרילה מוכשרים שהסתמכו על ההיכרות האינטימית שלהם עם ההרים, ונחשבים אחד מאבי-הטיפוס של מיתוס הנינג'ה.
כיום, מתרגלי שוגנדו מתארגנים לרוב דרך מקדשי טנדאי או שינגון באתרים הנחשבים מקודשים.
זרם הריטסו (בהודית: וינאיה) הומצא בסין על ידי דוסן (דאו-שואן בסינית) ב-650 לספירה ויובא ליפן לראשונה על ידי גנג'ין ב-753 לספירה.
בית ספר זה שם דגש על חוקי הנזירים (ע"ע וינאיה) שהותוו על ידי הטריפיטקה עם דגש על גרסת הוינאיה של הדהרמהגופטה ("שיבונריטסו" ביפנית).
זרם הג'וֹג'יטסו או תַּתְוַסִּידְהִי הגיע מהודו לאחר שהתפצל מזרם הסאוטראנטיקה, שבתורו התפצל מזרם הניקאיה.
מה שמייחד אוו הוא דחיית האבידהרמה, בטענה שאין הוא קשור לבודהה.
משמעו של השם הוא "הסוף לסוטרות".
השם מרמז על סדר הטקסטים המסורתי בטריפיטקה (שלושת הסלים).
זרם הקושה (בהודית: אבהידהרמה) יובא ליפן מסין בזמן תקופת נארה.
זרם זה מסתמך על טקסט בשם "אבידהרמה קוסה" מכאן גם לקוח שמו של הזרם.
הטקסט נכתב על ידי הפילוסוף ההודי ואסובאנדהו במאות הרביעית והחמישית לספירה.
זרם הקושה הוא פיצול של זרם הסארוואסיוואדה בהודו.
פירוש שמו של זרם זה הוא "זרם שלושת הדיונים".
זרם זה הגיע ליפן במאה השביעית לספירה והוא תת-זרם של זרם המדיאמיקה שפותח על ידי נגרג'ונה ולכן הוא מבוסס על שני דיונים של נג'ארג'ונה ואחד של אריהדווה.
הוסו הוא השם היפני לזרם היוגהקרה (ביפנית: יוגהגיוהה).
פירוש שמו של זרם היוגהקרה הוא "תודעה בלבד" או "אחד שמתאמן ביוגה" והוא מבוסס על כתבים של מאסטרים בודהיסטים מוקדמים כמו ואשובנדהו אך זרם זה במקור יצא מאוניברסיטת נלנדה הבודהיסטית העתיקה.
בתאוריה זרם זה מלמד שכל התופעות הן תופעות שמקורם בתודעה.
לפי יוגהקרה ישנם שבע תודעות משניות ותודעה שמינית שהיא הבית של הקארמה במוח, שורש כל שבע התודעות האחרות והיא גם אחראית על היווצרות ולכלוך (על ידי קארמה) כל התודעות האחרות.
עוד בתאוריה של זרם זה הם זרעים (ביג'ה בסנסקריט) מטאפוריים של כל התופעה ותופעה בעולם.
תפקידו של התלמיד הוא על ידי אימונים יוגים ומדיטציה להשמיד זרעים אלה של תודעתו עד להיותו בודהה.
זרם זה יובא לסין על ידי שואן-זנג (גנג'ו ביפנית) ב-630 לספירה והובא ליפן ב-654 לספירה.
זרם הקגון (חואהיואן בסינית) הוא זרם שיובא מסין שם הוא הומצא על ידי דוג'ון (דושון בסינית) ב-600 לספירה והוצג ליפן (דרך קוריאה, שם הוא נקרא האיום) ב-736 לספירה על ידי בודהיסנה ונעשה פופולרי על ידי הנזיר רובן.
בתאוריה זרם זה שם דגש על מטאפיזיקה בה כל התופעות הן הדדיות משמע מכילות זו את זו ולכן גם פירושן הוא הדדי.
סוטרת האוואטאמסאקה היא הסוטרה המרכזית של זרם זה.
טאצ'יקאווה ריו הוא תת-זרם נשכח של השינגון שמתמקד ביחסי מין כאמצעי להגיע להארה.
את הזרם הקים הנזיר היפני נינקאן ב-1114. האגדה מספרת שנינקאן ופקיד מחוזי אחד (בגרסה אחרת זהו ילד בשם סנג'יומארו) קיללו את השליט המקומי ולכן הוגלו, בגלות נינקאן הקים זרם זה.
בניגוד לקוקאי שרצה לטהר את הטנטרה מהפן המיני שלה, נינקאן שאף להקים זרם נתיב יד שמאל ביפן שמתמחה באימונים מהצד השמאלי של הטנטרה.
זרם זה הוצא מחוץ לחוק במאה ה-13 והמשיך להתקיים רשמית בסתר עד ל-1689 לפחות.
הסוטרות של זרם זה נמצאות במקדשי שינגון ספורים תחת הכותרת "לא לפתוח".
עמוד מרכזי שדוקטרינה זו מלמדת הוא שטבע הבודהה על כל תכונותיו יכול להיות מושג על ידי איחוד בין זכר ונקבה ושאיבוד האגו שקורה במהלך יחסי מין יכול להוביל להארה כמו גם רגע האורגזמה שנחשב כרגע התגלות.
השפעות דרך המשי על אמנות הבודהיזם היפני
האמנות הבודהיסטית ביפן החלה להיווצר מיד עם המרת המדינה לבודהיזם.
בתחילה נוצרה האמנות הבודהיסטית היפנית עם מאפיינים קלאסיים הדומים לאמנות היוונית-בודהיסטית שמקורה באימפריית קושאן, כמו סגנון לבוש ופיסול ריאליסטים המזכירים את הסגנון יווני באמנות.
דוגמה נוספת היא הדמות של השומרים-אלים הנקראים "ניו" במקדשים בודהיסטים שמושפעים מהרקולס, הבודהה בקמקורה, אל הרוח החולק מאפיינים משותפים עם אל הרוח היווני בוריאס ושוקונגושין השומר הזועם של מקדשים בודהיסטים שגם הוא חולק מאפיינים דומים להרקולס הגיבור המיתי היווני.
השפעה יוונית אחרת היא סגנון מגילות הפרח היווניות שמקשטות את גגות הרעפים היפניים.
זהו אחד המרכיבים היחידים שנשארו כמו שהם מארכיטקטורת העץ עד היום.
המגילות הללו שבהם מפוסלות לעיתים צורות של גפנים ואשכולות ענבים הפכו ליותר סמליות עם השנים, אבל מופיעות עד היום במבנים מסורתיים.
האובון (קאנג'י: お盆) לעיתים פשוט בון (盆) הוא פסטיבל בודהיסטי הנחגג ביפן אך גם מחוצה לה, בקהילות יפניות גדולות (לדוגמה בהוואי, ארגנטינה וארצות הברית).
הפסטיבל הוא סוג של פולחן מתים השואב הן מהבודהיזם והן מתורתו של קונפוציוס, בו חולקים היפנים כבוד לאבות המשפחה המתים.
הבון נחגג ביפן מעל 500 שנה וכולל עלייה לרגל לקבר המשפחתי או למקדש האבות (לרוב בבית המשפחה) ובאופן מסורתי גם ריקוד טקסי.
כיום הבון התפתח להיות פסטיבל וחג משפחתי, בו נפגשים בני המשפחה המורחבת לסעודה משותפת ונתינת מנחה למת.
תאריך החג נקבע לפי לוח שנה ירחי, ביום החמש עשרה בירח השביעי.
בודהיזם הארץ הטהורה (סינית: 淨土宗 ; פיניין: Jìngtǔzōng) הוא ענף רחב של הזרם הבודהיסטי מהאיאנה המתמקד בהשגת לידה מחדש בארץ טהורה.
זהו אחד המסורות הנפוצות ביותר של הבודהיזם במזרח אסיה.
הוא ידוע גם כ"אסכולת הלוטוס" (סינית: 蓮宗; פיניין: Liánzōng) בסין או "אסכולת הנמבוצו" ביפן.
בודהיזם הארץ הטהורה המזרח-אסיאתי מסתמך בעיקר על שלושה כתבי קודש מהאיאניים עיקריים: סוטרת אמיטיוס, סוטרת ההתבוננות וסוטרת אמיטבהה.
מסורת הארץ הטהורה מתמקדת בעיקר בהשגת לידה מחדש באחת מ"הארצות הטהורות" של הבודהות, מקומות נעלים להתפתחות רוחנית לקראת הארה מלאה והפיכה לבודהה, שבהם אין סבל ואשר קיימים מחוץ לסמסרה.
בארצות הטהורות יכול האדם לפגוש בודהה פנים אל פנים וללמוד ממנו ישירות, ללא ההפרעות והפחדים הקיימים בעולמנו.
מאחר שהארה בארצות הטהורות קלה בהרבה, בודהיסטים מהאיאניים רבים חותרים להיוולד באחת מהן.
הנפוצה ביותר כיום היא סוקהוואטי ("ארץ האושר"), הארץ הטהורה של הבודהה אמיטבהה.
יחד עם זאת, בודהיסטים מסוימים שואפים להיוולד בארצות טהורות אחרות.
אף על פי שבודהות זוכים להערצה רבה במסורת הארץ הטהורה ונתפסים כדמויות בעלות כוח ישועה, המסורת מבדילה את עצמה בבירור מדתות תיאיסטיות.
הבחנה זו נובעת מהיותה מושתתת על ההבנה המהאיאנית המסורתית של בודהיות ובודהיסטוות, וכן על התורות הבודהיסטיות של הריקות (שׁוּנְּיַיטָא) והמיינד-בלבד של היוגאצ'רה.
המאפיין הייחודי ביותר של מסורות הארץ הטהורה במזרח אסיה הוא שהן מציעות לאנשים רגילים (אפילו לבורים ולבעלי התנהגות לא מוסרית) תקווה שיוכלו להגיע לשלב של אי-נסיגה לאחור בדרך של הבודהיסטווה ובסופו של דבר לבודהיות, לא משנה כמה רעה הקארמה שלהם.
במסורות הארץ הטהורה במזרח אסיה, זה מושג לרוב באמצעות תרגול של מיינדפולנס כלפי הבודהה, הנקרא ניאנפו (סינית: 念佛, "הזכרת בודהה", יפנית: נמבוצו), הכולל אמירת שמו של אמיטבהה (סינית: אמיטופו, יפנית: אמידה).
עם זאת, בודהיזם הארץ הטהורה עשוי לכלול גם תרגולים רבים אחרים הנעשים לצד הזכרת הבודהה, כמו שמירת המצוות הבודהיסטיות, קריאת סוטרות, ויזואליזציה של הבודהה ועשיית מנחות.
תרגולים ומושגים מכווני ארץ טהורה מהווים מרכיב חשוב במסורות הבודהיזם המהאיאני של סין, יפן, קוריאה, וייטנאם, אזור ההימלאיה ואזורי אסיה הפנימית כמו טיבט.
מסורות מסוימות במזרח אסיה מכוונות באופן בלעדי לארץ הטהורה, במיוחד הכיתות היפניות כמו ג'ודו-שו וג'ודו שינשו.
בבודהיזם הטיבטי, תפילות ותרגולים שמטרתם לידה מחדש בארץ טהורה הם גם כן כיוון דתי פופולרי, במיוחד בקרב לא נזירים.
המונח "בודהיזם הארץ הטהורה" יכול להתייחס לשתי תופעות דתיות.
אחת המשמעויות של המונח "ארץ טהורה" היא כמונח כללי לכל התרגולים והתורות הקשורים ל"ארץ הטהורה" של בודהה או שדה בודהה (סנסקריט: buddhakṣetra).
שימוש זה תואם את המונח הסיני "שער הדהרמה של הארץ הטהורה" (淨土法門, פיניין: jìngtǔ fǎmén) המתייחס לתרגול רוחני או גישה ספציפית לדהרמה (הבודהיסטית).
מכיוון שזהו מונח כללי לכל "שיטות הארץ הטהורה", הוא כולל למעשה תרגולים של מגוון זרמים בבודהיזם, כולל טיאנטאי, בודהיזם טיבטי וכן הלאה, ולא רק את אלו של "אסכולות הארץ הטהורה" או כיתותיו.
"בודהיזם הארץ הטהורה" משמש גם באופן נפוץ להתייחסות למסורות ארץ טהורה נפרדות שונות הרואות בתרגול הארץ הטהורה את המרכיב המרכזי בתורתן, לעיתים באופן בלעדי.
בבודהיזם הסיני, בודהיזם הארץ הטהורה נתפסת לעיתים קרובות כאסכולה נפרדת משל עצמה, כמו זן וכדומה.
לכן, שימוש זה תואם את המונח המזרח-אסיאתי "אסכולת הארץ הטהורה" (סינית: 淨土宗; פיניין: Jìngtǔzōng; יפנית: 浄土仏教, רומאג'י: Jōdo bukkyō; קוריאנית: 정토종; הליטון הקוריאני המחודש: Jeongto-jong; וייטנאמית: Tịnh độ tông).
בבודהיזם היפני, המונח מתייחס לרוב למוסדות ספציפיים כמו ג'ודו-שו וג'ודו שינשו.
שם נפוץ נוסף לאסכולת הארץ הטהורה בבודהיזם הסיני הוא "אסכולת הלוטוס" (סינית: 蓮宗; פיניין: Liánzōng), הנגזר משמו מקבוצות הלוטוס השונות של הארץ הטהורה, שהראשונה מביניהן נוסדה על ידי הוייואן (334-416).
לעומת זאת בבודהיזם היפני, שם נוסף לבתי ספר הארץ הטהורה הוא "אסכולת הנמבוצו".
כאשר מתייחסים למסורות המתמקדות בלידה מחדש בארץ הטהורה של אמיטבהה (יפנית: אמידה), חוקרים עשויים גם להשתמש במונח "אמידיזם".
באופן דומה, מקורות מסורתיים מדברים לפעמים על "דהרמת אמידה".
הזרם נוסד בידי הנזיר הונן בתחילת המאה ה-13. הונן היה סבור כי הדרישות הרבות של הנזירות אינן מתאימות כבר למרבית בני האדם, ולכן הוא הטיף לרעיון הגאולה מבוססת האמונה.
הרעיון מבוסס על עקרון "קץ החוק" הטוען כי באלף השנים הראשונות לאחר מות הבודהה, עדיין בני האדם יכלו להבין את חוק הדהרמה ולהתנהג על פיו.
אך לאחר מכן, בני האדם כבר אינם יכולים להבין ולדעת היטב את החוק.
מקום עיקרי בפולחן בזרם זה, תופסת החזרה על המנטרה הסנסקריטית: נַאמוֹ אַמִיטַאבְּהָה, בגרסה היפנית נַאמוּ אַמִידַה בּוּצוּ ובסינית נַאמוֹ אַמִיטוֹפוֹ.
משמעות המנטרה, תלויה בהקשר אזכורה והיא יכולה להשתנות בין "לחסות בצל אמיטאבהה ולחלוק לו כבוד", ועד לתפילה וקריאה לעזרת אמיטאבהה.
חלק מהמאמינים מאמינים כי אפילו על ידי אמירת המנטרה פעם אחת, אפשר לזכות ולהוולד בארץ הטהורה.
בנוסף, קיימים תרגולים מדיטטיביים מורכבים יותר, בהם מדמים את הבודהה אמיטאבהה ולעיתים גם יחד עם שני הבודהיסטוות אָווַלוֹקִיטֶשְוַרָה ומָהַסְטְהַאמַפְּרָאפְּטָה המלווים אותו.
הנוכחות של הבודהיזם במערב מורכבת ממפגשים שונים בין הבודהיזם לבין תרבויות בציבליזציה המערבית שהתרחשו על פני תקופה של אלפי שנים, לרוב במדינות שכנות.
בעקבות התחזקות תהליך הגלובליזציה במאות האחרונות ובעיקר בעשורים האחרונים, יש חיזוק והעמקה הן של זרימת רעיונות וזרמים בודהיסטים המגיעים למערב, והן של השפעות מערביות על הזרמים הבודהיסטים המסורתיים בארצות המזרח.
המפגש המשמעותי ביותר בעבר היה כנראה זה שהחל בשנת 334 לפנה"ס כאשר אלכסנדר הגדול כבש את רוב מרכז אסיה.
הסלאוקים ולאחריהם הממלכות הגרקו-בקטריות וההודי-יווניות ביססו השפעה הלניסטית חשובה באזור, אשר הייתה בקשרי גומלין עם הבודהיזם, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בצמיחה של האומנות הגרקו-בודהיסטית.
במהלך המאות ה-18 עד ה-20 נפגשו נציגים שונים של התרבות המערבית עם הבודהיזם (ימאים, חיילים וחוקרים) את חלקם סקרנה התרבות הבודהיסטית והם החלו ללמוד אותה ועליה.
כחלק מהמפגש החלו היסטוריונים, תאולוגים ואקדמאים אחרים לתרגם כתבים בודהיסטיים ולפרש אותם לעיניים מערביות.
גלי הגירה, הן של סינים והודים לארצות הברית, הן של הודים לאפריקה והן של יפנים גרמו לאוכלוסיות נוספות לפגוש את התרבות הבודהיסטית ולגלות בה עניין, תוצאה של הסקרנות הייתה לעיתים החלטה על אימוץ נוהגים בודהיסטיים או אף על המרת דת.
התופעה התעצמה אחרי כיבוש טיבט על ידי סין, והגירת עשרות כהני דת (לאמות) למערב, הן לעבר קהילות בודהיסטיות קיימות והן לעשיית נפשות אצל מערביים.
כיום, יש מספר גדול של אנשים המתרגלים את הבודהיזם ביבשות אמריקה, אירופה ואוסטרליה, כמו גם המזרח התיכון כולל ישראל.
ברובו, הבודהיזם המערבי זהה לבודהיזם במזרח אסיה, כשהוא שואל נהגים אסיאתים כמו סנגהה ומדיטציה, למרות שרוב הטקסים האסייתים לא עברו למערב.
רוב המתרגלים המערביים לא רואים צורך ביצירה של הבחנה בין הסילה (קוד מוסר) או ההארה אליהם הם שואפים, לבין המטרות של הבודהיזם האסייתי.
עם זאת, על הבודהיזם המערבי יש גם השפעה של מושגים המערביים של חופש המחשבה והומניזם חילוני.
כך לדוגמה, סטיבן בצ'לור, מורה בודהיזם מערבי, מנסה להבין וללמד את הבודהיזם מנקודת מבט שאינה מכירה באמונות כמו גלגול נשמות או קארמה.
יש הבדל בין הבודהיזם שהובא למערב על ידי מהגרים אסייתים, שיכולים להיות מזרם המהיינה או תערובת מזרח אסייתית, לבין הבודהיזם שמתורגל על ידי מערביים שאימצו את הבודהיזם, שהוא לעיתים קרובות זן-בודהיזם, ויפאסנה הודית, בודהיזם טיבטי או אף הארץ הטהורה.
חלק מהבודהיסטים המערביים אינם דומיננטיים ומתרגלים טכניקות ממגוון של זרמים שונים, דבר שהוא נדיר יותר באסיה.
בודהה טיאן טאן הוא פסל בודהה עשוי ברונזה הממוקם בנגונג פינג, באי לנטאו שבהונג קונג.
הקמת הפסל הושלמה בשנת 1993. הפסל הוצב בסמוך למנזר פו לין, והוא מהווה אתר תיירות.
מהקמתו ועד שנת 2007 נחשב הפסל לפסל הבודהה היושב הגדול בעולם העשוי מברונזה.
הפסל נקרא בשם "טיאן טאן" בשל דמיון הגבעה עליה הוא ניצב ל"טיאן טאן" - מקדש השמיים שבבייג'ינג.
הפסל ניצב במרכז כס בצורת פרח לוטוס - פרח מקודש בבודהיזם, בראש מבנה בן שלושה מפלסים.
סביב הפסל שישה פסלים קטנים יותר, עשויים אף הם ברונזה, המכונים "שש נושאות המנחה".
הדמויות המפוסלות מגישות לפסל הבודהה מנחה של פרחים, קטורת, מנורה, שמן, פירות ומוזיקה - המסמלים צדקה, מוסר, סובלנות, אמונה דתית, מדיטציה וחוכמה.
גובה פסל הבודהה 34 מטרים, ומשקלו 250 טונות.
268 מדרגות מובילות את המבקרים אל מרפסת התצפית שלרגלי הפסל.
הפסל יושב בתנוחת לוטוס, שידו הימנית מורמת וידו השמאלית מונחת בחיקו.
הפסל יוצא דופן בכך שפניו מופנות צפונה ולא דרומה.
על חזהו של הפסל סווסטיקה.
במבנה המוזאון בבסיס הפסל מוצג שריד המשויך לגאוטמה בודהה.
עבודות בניית הפסל החלו בשנת 1990 והסתיימו ב-29 בדצמבר 1993. הפסל בנוי מ-202 חלקי ברונזה.
שלד פלדה תומך בפסל ועליו מורכבים חלקי הברונזה.
ב-18 באוקטובר 1999 הנפיקה רשות הדואר של הונג קונג בול המתאר את הפסל.
אל הפסל ניתן להגיע באמצעות קו אוטובוסים או באמצעות רכבל נגונג פינג 360 המקשר את הכפר נגונג פינג עם טונג צ'ונג.
בהלכה, בוגרת היא אישה בגיל שלמעלה משתים עשרה וחצי שנים.
החל מגיל זה היא נחשבת כעומדת בפני עצמה, ואינה ברשות אביה עוד, כפי שהייתה קודם לגיל זה, למרות שטרם נישאה.
כמו כן היא אינה נחשבת עוד בתולה שלמה (בניגוד לנערה), אף אם טרם קיימה יחסי אישות.
בניגוד לקטנה ונערה, לאב אין בעלות ממונית על מעשי ידיה של בתו בוגרת, הוא לא יכול להפר את נדריה, ואינו זוכה במציאתה.
הוא אף לא יכול למוכרה כאמה עבריה.
על פי התורה, בוגרת, אף אם טרם קיימה יחסי אישות, אינה נחשבת עוד לבתולה גמורה.
ישנה מחלוקת תנאים בשאלה האם כהן גדול (המצווה לשאת רק בתולה) יכול להתחתן עם בוגרת בתולה.
רבי מאיר סבור שהמילה "בבתוליה" (במקום "בתולה") בא למעט בתולה חלקית, ולפי רבי אלעזר ורבי שמעון ההפך הוא הנכון, המילה בבתוליה (במקום "בתולה") באה לרבות נישואי בוגרת, היות שאינה בתולה לחלוטין.
בנוסף, אדם הנושא בוגרת, אינו יכול לטעון לקידושי טעות, אם טוען על פי עצמו שהבוגרת אינה בתולה, כל זמן שאין עדות שזינתה.
הראשונים חלוקים בנושא, לפי שיטת התוספות מדובר כאשר האדם טוען טענת "פתח פתוח", כלומר אדם יכול לחוש אם האישה אותה הוא נושא קיימה יחסי אישות עם גבר אחר, או שזו לה הפעם הראשונה והיא עדיין בתולה, וזאת על ידי תחושת קרום הבתולים בשעת הביאה הראשונה (תחושה המכונה 'פתח פתוח מצאתי').
לדעת רבי אלעזר בתלמוד הירושלמי, מעת שבגרה האישה לא ניתן לטעון עליה לא טענת 'פתח פתוח' ולא טענת 'דמים'.
יש אומרים שלכל הדעות, כאשר הבתולה הבוגרת כבר בגרה והגיעה לסביבות גיל עשרים, אין עליה לא טענת 'פתח פתוח' ולא טענת 'דמים'.
בּוּדָה (געז: ቡዳ) הוא ישות מיתולוגית שהאמונה בו נפוצה במזרח וצפון אפריקה.
לפי אמונה זו לבודה יש את כוחות העין הרע ויש בכוחו להשתלט על אנשים, לשנות את צורתם לצורת צבוע ולבצע דברים מרושעים לרבות קניבליזם.
באתיופיה ובאריתריאה הישות נקשרת לאוכלוסיות שהן חסרות אדמה ואשר עיקר פרנסתן קשורה לייצור של מוצרים מתוך חומרי גלם כדוגמת קדרות, בורסקאות, נפחות ואריגה.
על פי האמונה העממית באתיופיה, לחוה היו 30 ילדים והיא החביאה 15 מהם.
כאשר מצא אותם האל, הוא קילל אותם; את חלקם הפך לחיות וחלק אחר השאיר בדמותם האנושית ואלו הם אבות הבודה.
לפי תפיסות אלו הבודה הוא צבוע (אמהרית: "ג'יב") המחופש לאדם בשעות היום ואשר לובש את צורתו המקורית בלילה והיא דמותו האמיתית.
הבודה עצמו אוכל אנשים ומוצץ את דמם לא רק פיזית כי אם גם רוחנית לאחר שהטיל עליהם את עין הרע.
כינוי נוסף שניתן לאדם כזה הוא "ג'ריתם" שמשמעותו זנב, כלומר זנב הצבוע שאינו קיים כאשר הוא בצורת אדם.
למרות העניין המאגי, אוכלוסיות אלו שהאמינו בבודה השתמשו בשירותיהן של אותן אוכלוסיות ובמוצריהן, אך נזהרו מהם.
האמונה גם גורסת כי הבודה מעביר את כוחותיו לצאצאיו.
ההשלכות של אמונה זו על קבוצות מסוימות, בייחוד נפחים, היו לדחוף אותם לשוליים, להתרחק מהם פיזית ואף לבצע טקסים כנגדם.
פעמים רבות קורה כי ישנן האשמות של אוכלוסיות כלפי אנשי הבודה כאשר הטענה המרכזית היא שאחד מהם נאכל.
במצב כזה ישנם טקסים אשר מבוצעים והאדם אשר חשוד ב"אכילת" הקורבן נאנס לבקש את סליחתו.
החל מהמאה ה-15 ואילך נושלו ביתא ישראל מאדמותיהם על ידי הקיסרים האתיופים ובמקביל לכך החלו היהודים יותר ויותר לעסוק במלאכות שאינן קשורות למלאכת האדמה לרבות בנפחות וקדרות.
במאות ה-17 וה-18 רובם המוחלט של בעלי מלאכות אלו באימפריה האתיופית ובעיקר בשטחים האמהרים והתגרים היו יהודים.
העובדה שביתא ישראל היו יהודים אף החמירה את התפיסה כלפיהם כבודה.
היהודי שהוא הבודה תואר כיצור אשר גרם לצליבתו של ישו והנוצרים החבשים ראו במצבם הירוד של היהודים כבודה כהוכחה לכך שהם נבחרי האל.
הנוצרים גם ייחסו למנהג הקרבת הקורבנות, בעיקר קורבן הפסח של ביתא ישראל כטקס שנתי המסמל את צליבתו של ישו, והנפח היהודי סימל את האדם אשר היה מעורב בהכנת המסמרים לצליבתו.
כמו כן הואשמו בהוצאת גופות של נוצרים מתוך קברים כאשר הללו מחופשים לצבועים למען טקסים דתיים.
על מצבם של היהודים והשלכותיה של אמונה זו מדווח הנוסע ג'יימס ברוס:
מועדון כדורגל בודה/גלימט (בנורווגית: Fotballklubben Bodø/Glimt) הוא מועדון כדורגל מהעיר בודה שבנורווגיה.
המועדון עלה לליגת העל הנורווגית בסוף עונת 2013 לאחר ארבע עונות ברציפות בליגה השנייה בנורווגיה.
המועדון זכה בשני גביעים והגיע לגמר הגביע הנורווגי חמש פעמים נוספות.
באוגוסט 2025 העפיל המועדון לליגת האלופות לראשונה בתולדותיו.
המועדון נוסד בשנת 1916. עד שנת 1937 היו ליגות אזוריות בנורווגיה ולא הייתה ליגה ארצית.
המועדון שיחק בליגה האזורית של האזור הצפוני של נורווגיה.
לאחר שנת 1937 המועדון שיחק בליגות הנמוכות בנורווגיה.
עד שנת 1963 הקבוצות מהאזור הצפוני לא אושרו להשתתף במשחקי גביע ועד שנת 1972 הקבוצות מהאזור הצפוני לא אושרו להשתתף בליגת העל של נורווגיה בגלל רמתן הנמוכה ביחס לקבוצות מהאזור הדרומי של נורווגיה.
בשנת 1975 זכה לראשונה בגביע הנורווגי ובעונת 1976/1977 שיחק לראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת נאפולי מאיטליה והודח מהטורניר.
בשנת 1977 הגיע לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת לילסטרום.
בעונת 1978/1979 שיחק בפעם השנייה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת יוניון לוקסמבורג ובשמינית הגמר הפסיד לקבוצת אינטר מילאנו והודח מהטורניר.
המועדון הצטרף לראשונה לליגת העל של נורווגיה בעונת 1977 ושיחק ארבע עונות ברציפות בליגת העל עד עונת 1980 שבסיומה ירד לליגה השנייה בנורווגיה.
מעונת 1980 ועד עונת 1992 שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית בנורווגיה.
בסוף עונת 1992 חזר לליגת העל אחרי 12 שנה.
המועדון שיחק בליגת העל הנורווגית מעונת 1993 ועד עונת 2005 שבסיומה ירד לליגה השנייה.
בשנת 1993 זכה בפעם השנייה בגביע הנורווגי ובעונת 1994/1995 שיחק בפעם השלישית בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת אולימפיה ריגה מלטביה.
בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת סמפדוריה והודח מהטורניר.
בעונת 1995 סיים את הליגה במקום השלישי ושיחק בפעם הראשונה בגביע אופ"א בעונת 1996/1997. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת בית"ר ירושלים ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת טרבזונספור מטורקיה והודח מהטורניר.
בשנת 1996 הגיע לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת טרומסה.
בעונת 1998 סיים את הליגה במקום החמישי ושיחק בפעם השנייה בגביע אופ"א בעונת 1999/2000. בסיבוב המוקדמות ניצח את קבוצת פ.צ.
ואדוץ מליכטנשטיין ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת ורדר ברמן מגרמניה והודח מהטורניר.
בשנת 2003 הגיע לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת רוזנבורג.
בעונת 2003 סיים את הליגה במקום השני ושיחק בפעם השלישית בגביע אופ"א בעונת 2004/2005. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת לבדיה טאלין מאסטוניה ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת בשיקטש מטורקיה והודח מהטורניר.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגת העל מעונת 2006 ועד עונת 2013 שבסיומה עלה לליגת העל של נורווגיה לאחר ארבע עונות ברציפות בליגה השנייה.
ב-23 בנובמבר 2020 זכה המועדון רשמית באליפות הראשונה בהיסטוריה (לאחר 104 שנות קיומו), חמישה מחזורים לפני סיום העונה.
בעונה זו הייתה הקבוצה בלתי מנוצחת במשך 20 המשחקים הראשונים, מתוכם עשרה ניצחונות רצופים, כאשר רוב השחקנים בהרכב הם צעירים ממחלקת הנוער של המועדון, וגילו הממוצע של הסגל צעיר במיוחד (23.8 שנים בלבד).
ההישג של הקבוצה שמקורה בצפון מערב נורווגיה, הפך אותה גם לאלופת הכדורגל המתועדת הצפונית ביותר בכדורגל העולמי (אחרי שבשיא הקודם החזיקה KA אוקריירי מליגת העל האיסלנדית שזכתה באליפות המדינה ב-1989).
שנה לאחר מכן, זכה באליפות שנייה רצופה.
הקבוצה העפילה לשלב הבתים בליגה האזורית בעונת 2021/2022 והשיגה תוצאה היסטורית בדמות ניצחון 1–6 על רומא.
הייתה זו התבוסה הגדולה ביותר של רומא בתחרויות אירופיות מאז שהפסידה 1–6 לברצלונה בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2015/2016, וההפסד הגדול ביותר שלה בכל טורניר שהוא לא ליגת האלופות.
משחק החוץ שבועיים לאחר מכן בסטאדיו אולימפיקו הסתיים ב-2-2. אחרי שניצחה את משחק הבית שלה מול צסק"א סופיה והשיגה תיקו במשחק החוץ מול זוריה לוהנסק, גלימט סיימה במקום השני בשלב הבתים (ללא הפסד), והעפילה לשלב הבא.
בשלב הנוקאאוט, גלימט ניצחה את סלטיק גם בבית וגם בחוץ ועברה שלב נוסף.
לאחר מכן פגשה את א.ז.
אלקמאר בשמינית הגמר, גברה גם עליה בתוצאה 3–4 בסיכום שני המשחקים, והעפילה לרבע גמר המפעל.
ברבע הגמר פגשה שוב את רומא איתה כבר הייתה בשלב הבתים, וניצחה אותה במשחק הראשון 1–2, אך במשחק השני הובסה 0–4 והודחה מהמפעל.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של בודה מוצג ראשון.
אלקמאר2–12–2 (ה)4–3רבע הגמר רומא2–10–42–52022/2023ליגת האלופותשלב המוקדמות הראשון קלאקסוויק3–01–34–3שלב המוקדמות השני לינפילד8–00–18–1שלב המוקדמות השלישי ז'לגיריס וילנה5–01–16–1שלב הפלייאוף דינמו זאגרב1–01–4 (ה)2–4הליגה האירופיתשלב הבתים- בית א' ארסנל0–10–33/4 פ.ס.וו.
בודה-קושלבו (בבלארוסית: Буда-Кашалёва, בודה-קשליובה; ברוסית: Буда-Кошелёво, בודה-קושליובו) היא עיירה במחוז הומל בבלארוס.
בשנת 1873 הונח בעיירה קו מסילת ברזל שעבר בין מינסק והומל, והדבר הביא להתפתחות העיירה, בעיקר עקב שיווק עצים לקורות בניין מהעיירה ומסביבותיה.
בעיירה הוקמו בתקופה זו עמדת טלגרף וסניף דואר.
בשנת 1888 החלו לפעול בעיירה סדנאות מלאכה בתחומי העץ לבניה ולייצור נולים.
בתחילת המאה ה-20 הוקם בעיירה בית ספר, תחנת הדואר חודשה ונבנו בנייני מסחר ועסקים.
לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, ב-1918, כבשה גרמניה את העיירה.
לאחר המלחמה נכללה בודה-קושלבו בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, במסגרת ברית המועצות.
באוגוסט 1941 כבשה גרמניה הנאצית את היישוב במהלך מבצע ברברוסה, ובנובמבר 1943 שבה וכבשה ברית המועצות את היישוב.
בשנת 1995 הוקמה בעיירה כנסייה על שם ניקולאוס הקדוש.
בעיירה פועלים בית ספר טכנולוגי לחקלאות (לשעבר בית ספר ליערנות), גלריה לאמנות ומוסדות ציבור נוספים.
במשך כל תקופת קיומו של היישוב היו רוב בנייני היישוב עשויים מעץ, מצב שקיים גם היום.
ערב מלחמת העולם השנייה גרו בעיר כ-500 יהודים מתוך כ-3,400 תושבים.
באוקטובר 1941, כחודשיים לאחר הכיבוש הגרמני, הוקם גטו בעיירה ובדצמבר 1941 רצחו גרמנים את מאות יושבי הגטו בסמוך לעיירה.
בודאניב (באוקראינית: Буданів; בפולנית: Budzanów, נהגה: בוּדזאנוב; ברוסית: Буданов, נהגה: בודאנוב; ביידיש: ביזינעוו, בודזאנוב, בוזניב, בודזאנאוו או בודזאנאב) הוא כפר במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב בודאניב, השוכן על שתי גדותיו של נהר סרט, נזכר לראשונה בשנת 1549, עת הוענקו לו זכויות עירוניות.
לצדו נבנתה טירה, אשר נהרסה לאורך השנים בפשיטות המונגולים, הקוזקים והטורקים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נפגע היישוב בשל קרבתו לחזית הלחימה, וחלקו הגדול הועלה באש.
כמו כן, מעמדו העירוני של היישוב ניטל ממנו.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבודאניב הוא מראשית המאה ה-17, ומראשית המאה ה-18 פעלה במקום קהילה עצמאית.
בשלהי המאה ה-18 כיהן בקהילה הרב דוד שלמה אייבשיץ.
בקהילה פעלו חסידויות שונות, והיא נחשבה לענייה ביחס לקהילות אחרות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי היישוב, ובית הכנסת ובית המדרש שבכפר הועלו באש בידי הרוסים.
בסוף המלחמה פרעו ביהודי היישוב קבוצותיו של סימון פטליורה, תוך אונס נשים, ובקיץ 1919 פרעו ביהודי המקום חיילי הצבא הכחול, תוך התעללות ביהודים חרדים.
כתוצאה מכך, עזבו את היישוב רבים מיהודיו.
בין מלחמות העולם כיהן ביישוב הרב אורי-שרגא באב"ד (נספה בשואה).
ארגונים ציוניים פעלו ביישוב משנת 1902, ובשנות העשרים והשלושים פעלו במקום סניפי הציונים הכלליים, פועלי ציון והרוויזיוניסטים.
תנועת הנוער המרכזית ביישוב הייתה גורדוניה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו ביישוב למעלה מ-1,200 יהודים.
עם כניסת הצבא האדום ליישוב, ב-17 בספטמבר 1939, המוסדות היהודיים בו נסגרו, ועסקי היהודים הולאמו.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ביוני 1941, גויסו גברים יהודים מהכפר לצבא האדום, והוצאו מהיישוב.
עם נסיגת הסובייטים, רצחו איכרי הסביבה האוקראינים את יהודי הכפרים שבסביבת היישוב, ובבודאניב עצמה נערכה ביזה של חנויות היהודים.
ב-2 ביולי 1941 נכנסו לבודאניב הגרמנים, והמשטרה האוקראינית, שקיבלה שליטה במקום, לקחה יהודים לעבודות כפייה שונות, ובהן קבורת הנרצחים באזור.
כמו כן, נערכה ביזה בבתי היהודים.
באותו חודש הוקם ביישוב יודנרט בראשות פייביש איינלגר, אשר נצטווה למסור לגרמנים תשלומי כופר גבוהים, חפצי ערך וזהב, ולספק יהודים לעבודה כפייה במחנות עבודה שונים ובאזור היישוב.
בנוסף, יהודי היישוב חויבו בנשיאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ובתליית מגן דוד בשערי בתיהם.
באוקטובר 1942 צוו יהודי היישוב לעבור תוך שלושה ימים לגטו טרמבובלה, והרכוש המועט שלקחו עמם לדרך נלקח מהם על ידי אוקראינים.
במקביל, נבזזו בתי היהודים המגורשים, בתי התפילה ביישוב פורקו, ומצבות בית העלמין היהודי נלקחו לריצוף רחובות הכפר.
רוב יהודי הכפר הועברו מהגטו למחנות ההשמדה, ונספו בהם.
כ-200 יהודים שהצליחו להימלט, ולשוב לבודאניב, נרצחו בידי שוטרים אוקראינים.
כ-17 יהודים מהכפר שרדו את השואה במקומות מסתור, וכ-50 שרדו לאחר שנמלטו לתוככי ברית המועצות.
בודדה באפלה הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי, משנת 1967. את הסרט הפיק מל פרר שהיה אז בעלה של הפבורן.
הסרט מבוסס על מחזה בשם זה מאת פרדריק נוט משנת 1966. הסרט מתאר את מאבקה הכמעט חסר סיכוי, של אישה עיוורת (אודרי הפבורן) נגד חבורת פושעים, שמנסים להונות אותה, תוך ניצול עיוורונה.
אודרי הפבורן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1967 על משחקה בסרט זה.
הסרט דורג בערוץ הטלוויזיה בראבו במקום העשירי מבין הסרטים עם הרגעים המפחידים ביותר.
מכון הסרטים האמריקאי דירג ב-2001 את הסרט במקום ה-55 בסדרת המותחנים הטובים ביותר ב-100 שנות קולנוע.
בלדרית סמים מעבירה סמים מוסלקים בתוך בובה, בטיסה ממונטראול לניו יורק.
בשדה התעופה קנדי היא מבחינה בפושע מוכר האורב לה, ראוט (אלן ארקין).
היא מבקשת מאחד הנוסעים, הצלם סאם הנדריקס (אפרם צימבליסט הבן), לקחת את הבובה לביתו כי היא קנתה אותה לבתה המאושפזת בבית חולים ואינה רוצה שבתה השנייה האמורה לפגוש אותה בנמל התעופה, תראה את הבובה ותקנא וכי תבוא לביתו מאוחר יותר כדי לקחת אותה.
בינתיים משתלט עליה הפושע וכשהם מגיעים לביתו של סאם ולא מוצאים את הבובה, הוא חונק אותה.
בינתיים מגיעים לדירה של סאם גם שני שותפיה של הבלדרית, מייק טלמן (ריצ'רד קרנה) וקרלינו (ג'ק ווסטון).
הם סורקים את הדירה ולא מוצאים דבר.
למקום מגיע גם רוט ומציע להם שותפות בעסקת הסמים.
כאשר הם מוצאים את גופת הבלדרית הם מבקשים לברוח אבל רוט מאיים עליהם כי טביעות ידיהם נמצאות בכל הבית ואם יימצאו יואשמו ברצח.
הם מסכימים ומסלקים את הגופה.
סוזי הנדריקס (אודרי הפבורן) מגיעה לדירה.
היא עיוורת לאחר שנפצעה בתאונת דרכים.
סאם הנדריקס הציל אותה והם התאהבו ונישאו למרות עיוורונה.
סוזי מסתדרת לנהל את משק הבית למרות מגבלותיה.
היא נעזרת בשכנתה גלוריה, נערה ממושקפת וחכמה (ג'ולי הרודס).
הפושעים מתחילים להפעיל לחץ פסיכולוגי על סוזי.
מייק מציג את עצמו בתור חבר של סאם מהצבא ומצליח ליצור יחסי אמון עם סוזי.
רוט מתחזה למיסטר רוט האב, המחפש את כלתו שהייתה לדבריו אהובתו של סאם וברחה אליו ולאחריו מגיע גם "רוט הצעיר" המחפש את אשתו שנעלמה.
מייק מזמין את ה"משטרה" ומופיע "סרג'נט" קרלינו המתחיל להסביר לסוזי שבעלה כנראה מסובך ברצח של האישה שגופתה התגלתה בשכונה.
הם מסבירים לסוזי שברשות הנרצחת הייתה בובה שסאם נתן לה וכי אם תמסור להם את הבובה לא יוכלו להוכיח קשר בין שניהם.
גם מייק לוחץ עליה פסיכולוגית למצוא את הבובה ואומר לה שמכונית משטרה עומדת ליד הבית.
חשדה של סוזי מתעורר לאחר שהיא מזהה דמיון בין חריקת נעליו של רוט הצעיר והמבוגר.
בעזרת סוזי היא מגלה שמכונית המשטרה היא למעשה רכב אזרחי.
גלוריה למעשה "שאלה" את הבובה מסאם וכעת היא מחזירה אותה.
סוזי מתקשרת למספר הטלפון שמייק נתן לה ומגלה לו שמצאה את הבובה אבל שני צלצולים מוסכמים מגלוריה מגלים לה שמייק הנאמן מדבר אליה מתא טלפון ברחוב הצמודה למכונית.
כאשר מגיע מייק ומבקש את הבובה היא שולחת אותו לחפש בסטודיו של בעלה.
היא שולחת את גלוריה להזעיק את סאם.
לתדהמתה היא מגלה שקו הטלפון נותק והיא מתכוננת לעימות המכריע עם הפושעים.
סוזי מנפצת את כל נורות החשמל בדירה ובפרוזדור.
מייק חוזר לאחר שלא מצא את הבובה ומאיים על סוזי.
לפתע נכנס רוט ודוקר אותו למוות לאחר שחיסל בחוץ גם את קרלינו.
הוא נועל את דלת הדירה בשלשלת וכאן מתחיל החלק המותח והמפחיד של הסרט.
הוא שופך בנזין על הרצפה, מבעיר נייר עיתון, מקרב אותו לפניה של סוזי ומאיים לשרוף אותה ואת כל הדירה אם לא תמסור לו את הבובה.
בתגובה היא שופכת עליו חומר לפיתוח תמונות, הוא נדהם לרגע אך מתאושש, שולף סכין ומתקרב אליה.
החדר חשוך פרט למקרר שמפיץ אור וסוזי אינה יכולה לכבותו.
רוט מגיע אליה עם הסכין והיא נכנסת ומוסרת לו את הבובה.
הוא חותך בסכין את בטן הבובה ומוציא את שקיות הסם.
בזמן שהוא עסוק עם הבובה נוטלת סוזי סכין מטבח גדול ומסתירה אותו מתחת לבגדיה.
רוט מוביל אותה לקיר במטרה לחסל אותה אך היא דוקרת אותו בבטנו.
הוא מתמוטט אך מצליח להתקרב אליה לאט והיא מסתתרת מאחורי המקרר.
הוא מצליח כמעט להגיע אליה אך נופל ומת וברגע זה מגיעים השוטרים, סאם וגלוריה.
בודהה איירליינס היא חברת תעופה נפאלית המתפעלת טיסות פנים ארציות וכן טיסות בינלאומיות בין נפאל להודו.
החברה נוסדה ב-1996 ומשרדה הראשי ממוקם בעיר הבירה קטמנדו.
כמו כן החברה מתפעלת טיסות בשמי נפאל לצדי הרי ההימלאיה.
חברת התעופה הוקמה ב-23 באפריל 1996 כחברה פרטית מוגבלת על ידי סרנדרה בהאדור בסנט, שופט בית המשפט העליון בדימוס ושר בממשלה לשעבר ובנו בירנדרה בהדור בסנט.
פעילות החברה החלה ב-11 באוקטובר 1997 עם טיסת סיור אל הר אוורסט באמצעות מטוס מדגם ביצ'קראפט 1900D .
בתוך עשר שנים הרחיבה החברה את הצי ל-7 מטוסים.
בשנת 2008 קיבלה הלוואה מהתאגיד הבינלאומי למימון (IFC) לרכישת שני מטוסים מסוג ATR 42.
בודהה אייר קיבלה את המשלוח הראשון של ATR 72-212 בגרסת 70 מושבים ביוני 2010.
שמה של חברת התעופה נגזר משמו של גאוטמה בודהה.
יעדי החברה נכון ל-22 בספטמבר 2018:
טיסות בינלאומיותמדינהעירIATAICAOנמל תעופההערותמקורותבהוטןפארוPBHVQPRנמל התעופה פארוטיסות שכרהודוקולקטהCCUVECCנמל התעופה הבינלאומי של נאדאג'י סובארה צ'אנדרה בוסמתחיל מאמצע 2019ואראנסיVNSVEBNנמל תעופה לאל בהאדור שאסטרינפאלקטמנדוKTMVNKTנמל התעופה הבינלאומי טריבהוואןבסיס פעולה מרכזיטיסות פניםנפאלבהדראפורVDPVNCGנמל התעופה בהדראפורסידהרטאנאגארBWAVNBWנמל התעופה גוטהאם בודההבהרטפורBHRVNBPנמל התעופה בהרטפורבירטנגרBIRVNVTנמל התעופה בירטנאגארדהאנגדיDHIVNDHנמל התעופה דהאנגדיג'נקפורJKRVNJPנמל התעופה ג'נקפורנפאלגאנג'KEPVNNGנמל התעופה נפאלגאנג'פוקהרהPKRVNPKנמל התעופה פוקהרהפיפארה סימארהSIFVNSIנמל התעופה סימארהטומלינגטארTMIVNTRנמל התעופה טומלינגטארמחוז סורקאתSKHVNSKנמל התעופה סורקאת
ב-25 בספטמבר 2011 התרסק מטוס מסוג ביצ'קראפט 1900 בטיסה 103 לקראת סוף טיסת סיור באזור הר האוורסט.
כל 19 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על הסיפון נהרגו, כאשר הוא התרסק ליד נמל התעופה הבינלאומי טריבהוואן בעת שניסה לנחות.
מחוז משנה בודה-קושלבו (בבלארוסית: Бу́да-Кашалё́ўскі раё́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר בודה-קושלבו.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בודה-קושלבו 35,738 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.5% בלארוסים, ו-3.38% רוסים.
בוּדאי, פּוּטאי או הוׂטֵיי (סינית: 布袋, פין-יין: Bùdài, קאנג'י: 布袋, רומאג'י: Hotei, וייטנאמית: Bố Đại מילולית מסינית: שק בד), הוא שמה של דמות בודהיסטווה ספק היסטורית של נזיר בודהיסטי הידוע גם בשם הבודהה הצוחק (笑佛).
בודאי היה לפי המסורת נזיר צ'אן (המכונה גם זן בודהיזם) סיני, ולכן דמותו נפוצה בעיקר במדינות צפון מזרח אסיה, בפרט בסין, יפן ווייטנאם.
הוא פעל לכאורה במאה ה-10 בממלכת ווּיוּ שבסין.
משמעות שמו היא "שק בד" על שם שק הנוודים שהוא נושא עימו.
מיוחס לו אופי עליז וחוש הומור מפותח, דבר שמבדיל אותו מרוב היצוגים של נזירים שהגיעו להארה.
הראיה ההיסטורית המוצקה ביותר לקיומו וחיו של בודאי היא אוסף ביוגרפיות של נזירי צ'אן בשם "רשומות ג'ינגְדֵה" מהמאה העשירית לספירה.
שם הוא מתואר כנזיר שמן וקירח לבוש גלימות פשוטות.
הוא מוצג לרוב כנווד הנושא עימו את כל חפציו בשק בד, דבר שמרמז על היותו עני אך שמח בחלקו.
בתרבות הסינית הדמות שלו מסמלת הן שפע והן הסתפקות במועט.
לפי אגדות מקומיות, הוא היה נודד ונוהג לשחק ולהופיע בפני ילדי הכפרים אליהם הגיע, לחזות את מזג האוויר ולקרוא עתידות.
הוא היה לן במקום בו היה כשירדה השמש, בין אם בפנים או בחוץ, וכוחותיו המיסטיים היו מגנים עליו מאיתני הטבע.
במכתב מוות המיוחס לנזיר שמתוארך לשנת 916 נכתב שהנזיר הוא גלגול של הבודהיסטווה מאיטְרֶיה, הבודהה שתוולד בעתיד לאחר שהבודהיזם ישכח מהעולם.
בודהה של מקדש המעיין (בסינית: 中原大佛 או 魯山大佛) הוא פסל ענקי המתאר את בודהה.
הפסל ממוקם בנציבות העירונית במרכז מחוז חנאן שבמזרח סין.
הפסל, שנבנה בשנים 1997–2008, הוא הפסל השני בגובהו בעולם.
גובה הפסל כולו 152 מטרים, מהם 128 מטרים של הפסל עצמו, ו-25 מטרים של כס הלוטוס עליו ניצב הפסל.
הגבעה שעליה ניצב הפסל נחצבה ונבנתה מחדש כך שהפסל ניצב על שני כנים, העליון שבהם נקרא "כס הלוטוס" וגובהו 15 מטרים, כך שאם כוללים כן זה כחלק מהפסל גובהו הכולל 208 מטרים.
הכן השני שנחצב ונבנה לרגלי "כס הלוטוס" מכונה "כס היהלום".
לרגלי לפסל נמצא מנזר בודהיסטי.
הפסל נבנה בעלות כוללת של כ-55 מיליון דולר.
הפסל מורכב מ-1,100 חתיכות יציקת נחושת, במשקל כולל של 1,000 טונות.
בודהה מקדש המעיין, נקרא על שמו של המעיין החם טאנרוי הסמוך, שחומו מגיע ל-60 °C.
המעיין נחשב למעיין מרפא, ולכן הוקם בסמוך לו מקדש פוקאן, שנבנה במהלך שושלת טאנג.
במקדש פוקאן מצוי פעמון המזל הטוב.
בודה (בהונגרית: Buda) הייתה אחת מהבירות ההיסטוריות של ממלכת הונגריה, שאיחודה עם פשט ועם אובודה בשנת 1873 יצרה את בודפשט.
במאה ה-19 התייחסו לבודה ופשט יחד כ-Pest-Buda, Buda-Pest או בודפשט.
ראש העיר האחרון של בודה לפני איחוד היה פרנץ האזמאן.
מתוך שטחה של בודפשט של ימינו, לפני האיחוד, לבודה הייתה שייכת רובע מספר אחד ושנים, למעט פשטהידגקוט (Pesthidegkút) ואדיליגט (Adyliget) וכן יישובים אחרים שצורפו מאוחר יותר לבודפשט.
כיום חיים בבודה כשלוש מאות אלף תושבים.
מאז הקמת בודפשט רבתי, כלומר משנת 1950, משמש השם בודה במובן רחב יותר לכל הגדה הימנית של הדנובה בתחום העיר בודפשט (רבעים I, II, III, XI, XII ו-XXII).