tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשחק הוא אחת הדרכים שבה התנהגות סקרנית יכולה לבוא לידי ביטוי.
לילדים יש יכולות למידה גבוהות וכל שצריך לעשות הוא לאפשר להם לעסוק במשחק חופשי, תוך הענקת תחושת ביטחון ביכולת שלהם לשחק וללמוד בכוחות עצמם.
למשחק תרומה חשובה ביותר להתפתחותו הגופנית, הקוגניטיבית, הלשונית, הרגשית והחברתית של הילד.
באמצעות המשחק הילד מתחיל להבין איך הדברים פועלים, מה אפשר לעשות עם חפצים שונים, מהם חוקי ההתנהגות בסביבתו החברתית ועוד.
המשחק יכול לשמש גם ככלי לריפוי עצמי עבור ילדים, אשר מסייע להם להתמודד עם קשיי היום יום ותהליכים פנימיים.
רוב ההורים מבינים את חשיבות המשחק לילדם ויודעים שהוא לא רק עיסוק מהנה, אלא גם עיסוק רציני וחשוב.
הם שמחים לספק לילדם צעצועים ומשחקים שונים, מעודדים אותו ועוזרים לו להשתמש בהם.
הם גם דואגים להבטיח שישחק גם עם ילדים אחרים.
הפסיכולוגיה ההתפתחותית עוסקת בתחומים אלה שכוללים את ההתפתחות הגופנית, ההתפתחות החברתית, ההתפתחות הרגשית וההתפתחות הקוגניטיבית הנחקרת גם במסגרת הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
ההתפתחות היא הדרגתית ומתרחשת בכל התחומים במקביל, כך שכל תחום תלוי בתחומים האחרים ומשפיע עליהם.
למשל, ההתפתחות הגופנית מאפשרת לילד לחקור את סביבתו ולעודד את ההתפתחות הקוגניטיבית ואת היכולת שלו להבין את הסביבה.
באופן דומה ההתפתחות הקוגניטיבית מאפשרת שימוש בשפה לצורכי תקשורת ויצירת קשרים חברתיים מפותחים יותר.
במהלך תקופת הילדות מתרחשת התפתחות קוגניטיבית משמעותית.
לפי אחת התאוריות, חלק מההתפתחות הקוגניטיבית מתאפשרת הודות להרחבה של קיבולת החשיבה.
בגיל שלוש המהווה את סוף תקופת הינקות קיבולת זיכרון העבודה מאפשרת לילד לעבד כשתי יחידות מידע בו זמנית בלבד.
חלק משמעותי של ההתפתחות החברתית של האדם מתרחש בתקופת הילדות.
בגילאים אלו נוצרים קשרים בין-אישיים ראשונים מחוץ למשפחה.קשרים אלו יכולים להתקיים גם בעולם הפיזי וגם במרחב המקוון
המקור השני של קשרים משמעותיים עם אנשים בוגרים בחיי הילד הוא דמות מטפלת (כמו שמרטף או או-פר), גננת ומורה של בית ספר יסודי.
כדי להשתלב באופן מוצלח בחברה על הילד לדעת כיצד עליו להתנהג.
הדברים הנחשבים למוסריים או מקובלים חברתית תלויים בהקשר התרבותי ולכן יש ללמוד אותו במהלך ההתפתחות.
סוציאליזציה של הילדות הוא מונח מתחום הסוציולוגיה, המתאר את התהליך הסוציולוגי, החברתי, אותם חווים הילדים מרגע יציאתם לאוויר ועד סוף חייהם.
על פי ז'אן פיאז'ה הילדים עוברים בתהליך החברות הבנייה סוציולוגית, הם בונים לעצמם את הבנתם והתנהגותם בחברה בארבעה שלבים:
השלב הסנסורי/חושי מוטורי – שלב זה הוא עד גיל שנתיים בו הפעוט מתפתח ומגלה את העולם באמצעות חושיו: מישוש, טעם, ריח, ראייה ושמיעה.
השלב הטרום-אופרציונלי – שלב זה מתחיל מגיל שנתיים עד לגיל שש בערך.
בשלב זה מתחילים הילדים לראשונה להשתמש בשפה ובסמלים.
הבנה של המציאות אל מעבר לתחומם של החושים אך לא מעבר לתחום המופשט.
שלב האופרציות הקונקרטיות – בין הגילאים שבע לאחת עשרה מתחיל הילד בשלב זה להבין את הסיבתיות של דברים בסביבתו.
הילד מתחיל להבין מדוע וכיצד דברים קורים גם בעיני האחר, ולא רק מתוך ראייתם האישית בלבד.
שלב האופרציות הפורמליות – גיל שתים עשרה ואילך (לעיתים גם לפני).
הילד המתבגר מסוגל לחשוב ולא רק בצורה מופשטת אלא גם בצורה ביקורתית, חשיבה יצירתית ודמיונית.
בגיל זה ניחן הילד ביכולת להבין מטאפורות.
זיגמונד פרויד ניסח מודל בו הוא מחלק את התפתחות האישיות לשלושה חלקים.
"איד": החלק הראשון, שמאפיין ילד בשנותיו הראשונות.
האיד הוא השתקפות הצרכים והדחפים הבסיסים של כל אדם, שהם בלתי מודעים ותובעים סיפוק מיידי.
אלו הם צרכים הטבועים בנו מיום היוולדנו שדוחקים בנו לדרוש תשומת לב, מגעים ומזון.
"אגו": מאמציו של הילד, מגיל שלוש או ארבע, ליישב בין תאוות הטבע שלו, דחפיו הבסיסיים מלידה, לבין תביעותיה של החברה.
"סופר אגו": חותמה של התרבות על אישיותו של הפרט/ הילד.
בשלב זה מפנים הילד את הערכים והנורמות התרבותיות ומגדיר לעצמו את גבולות המוסר.
הילד מתחיל להבין למה אינו יכול להגשים את כל רצונותיו.
תהליך ההתפתחות נוצר כאשר יש קונפליקט בין ה"איד" – רצונותיו הבסיסיים של האדם – לבין ה"סופר אגו" – הערכים והרצונות של החברה – כאשר ה"אגו" מיישב, מייצב ומווסת בין תביעותיו של האדם לבין תביעותיה של החברה.
יישוב זה יוצר את אישיותו של האדם בהתאם לנורמות החברתיות.
מנגד, אי-יישוב של קונפליקטים בשלב הילדות עלול לגרום להפרעות אישיות בשלב מאוחר יותר.
בתום תקופת הילדות הילד מתחיל את גיל ההתבגרות ועובר לעצמאות.
התפיסה שילדים קשורים לעולם החי באה לידי ביטוי בעיצוב של צעצועים, בספרות ילדים ובמשחקים שונים.
לדוגמה: דוב צעצוע, סוס נדנדה, ברווז גומי, הספר פו הדב, כספיון הדג הקטן ועוד.
בתקופת הילדות הילד פוגש את מערכת החינוך לראשונה בגן שעליו אחראית הגננת.
הילד הופך לתלמיד בסביבות גיל 6, כאשר הוא עולה לכיתה א' בבית הספר היסודי.
במהלך תקופה זו הילדים יכולים להשתתף גם במסגרות נוספות כגון חוגים ותנועות נוער.
במערכת החינוך המורים משתמשים בספרי לימוד ומלמדים תחילה מיומנויות בסיסיות כגון קריאה וכתיבה.
בזמן שהילד רוכש בהדרגה מיומנויות להבנת הצופן של הכתב, לשונו מתעשרת, ידע העולם שלו מתרחב ונוצר הבסיס ליכולות הגבוהות יותר של הבנת הנקרא והבעה בכתב.
יכולות אלו ממשיכות להתפתח גם במשך שנות בגרותו של האדם.
כדי לעמוד בציפיות של בית ספר יסודי, על הילדים להפגין רמה נאותה של עוררות רגשית ומוטיבציונית, אשר תסייע ולא תפריע ליישום של תפקודים ניהוליים הנדרשים לצורך ביצוע של מטלות לימודיות.
הסקרנות היא היבט חשוב של ההתפתחות הקוגניטיבית של הילד.
כאמור, הסקרנות הטבעית שבה ניחנו הילדים דוחפת אותם לעסוק בהתלהבות בפעילויות מדעיות לצורך קבלת הסיפוק שבעשייה ובחקר כשלעצמם.
בהתאם לכך, העדרה של סקרנות וחוסר עניין בסביבה מעידים על פתולוגיה.
לאור זאת, אחת ממטרות החינוך היא לעודד ולפתח התעניינות טבעית זאת.
משרד החינוך יזם את תוכנית הלימודים במדע וטכנולוגיה לגיל הרך במטרה לבסס ולחזק את העיסוק בנושאים אלו בגני הילדים.
אולם, אם מכריחים את הילד ללמוד נושאים שאין הוא חפץ בהם באמצעות ענישה מחמירה, הדבר עלול לצמצם את סקרנותו.
זאת משום שסקרנות עלולה לדעוך בעקבות איסורים החלים עליה או חוסר שימוש בה.
סִפרות ילדים היא סוגה ספרותית המכוונת לגילאים צעירים, מגיל הינקות ועד ראשית גיל ההתבגרות.
סוגה זאת מתאפיינת בשפה פשוטה יחסית, שמרנות בבחירת האמצעים הספרותיים (בפרט בשירה לילדים), שימוש בנושאים הקרובים לעולמם של הילדים, ולעיתים קרובות גם בתשתית דידקטית, כלומר שימוש בסיפור או בשיר כאמצעי לימודי או כאמצעי להעברת מסר חינוכי.
עד תחילת המאה ה-20 נכתבו ספרי ילדים בידי סופרים ומשוררים שרוב עיסוקם היה כתיבה למבוגרים.
חלק ניכר מספרי הילדים היו עיבודים של סיפורי עם, דרשות דתיות או עיבודים של ספרים שנועדו במקורם למבוגרים.
בסוף המאה ה-19 נעשתה ספרות הילדים עשירה ומגוונת יותר מבחינת הנושאים וסגנון הכתיבה, אולם רק במאה ה-20 הופיעו סופרים ומשוררים הכותבים רק או בעיקר לילדים.
גם סופרים ומשוררים שכותבים לקהלים שונים יוצרים כיום הבחנה ברורה בין יצירותיהם לילדים ליצירותיהם למבוגרים.
התפתחות זו באה בד בבד עם התפתחות החינוך הממלכתי ברחבי העולם, האיסור על עבודת ילדים ואימוץ גישה שעל-פיה ילדות היא מעין מעמד חברתי ומשפטי שממנו נובעות זכויות והגנות מיוחדות.
עיתונות ילדים היא עיתונות המיועדת לילדים (בדרך מגיל הגן ועד גילאי 12–13) והעוסקת במגוון נושאים.
חלק מכתבי העת המיועדים לילדים נכתבים – באופן חלקי או מלא – על ידי ילדים.
המוציא לאור של עיתונות ילדים יכול להיות גורם פרטי-מסחרי; אך יכול גם להיות גורם ממסדי כגון בית ספר, משרד ממשלתי, ארגון דתי, וכדומה.
כתבי עת לילדים כוללים בדרך כלל, לצד מאפיינים חדשותיים (כתבות או ראיונות בנושאים שמעניינים את קבוצת היעד), גם סיפורים, איורים, קומיקס, שירים וחידות המותאמים לגילאי קהל היעד.
לעיתים קרובות, קיימת כוונה לתרום לחינוך הקוראים ולסוציאליזציה שלהם.
עיתוני ילדים בישראל – בישראל יצאו לאור עיתוני ילדים רבים.
עיתון הילדים העברי הראשון היה "עולם קטן" שיצא לאור ב-1892. עורכי העיתון היו אליעזר בן-יהודה, יהודה גרזובסקי ודוד יודילוביץ.
העיתון יצא בשבעה עותקים (במשך כעשרה חודשים).
עיתון הילדים העברי הראשון שבו כתבו בני נוער היה "שפת עבר", שהוצא לאור על ידי איתמר בן-אב"י בגיליון אחד ב-1897. עיתון הילדים הוותיק ביותר בישראל כיום הוא "אצבעוני", היוצא לאור על ידי הוצאת אצבעוני בע"מ, בעריכת רמי שיר – מוציא לאור פרטי.
מוזיאון ילדים הוא מוזיאון המיועד לילדים כקהל יעד.
הנחת היסוד בהקמה של חלק ממוזיאוני הילדים - היא שתהליך הלמידה וההנאה שילדים יכולים לספוג בעת ביקורם במוזיאון שונה מחוויית הלימוד וההנאה של מבוגרים, וכי תהליך למידה זה צריך להתנהל באופן שונה.
כאשר מדובר בילדים המבקרים במוזיאון.
הוא צריך להתנהל, למשל דרך משחק – דבר שאינו תמיד אפשרי במוזיאונים אחרים.
בישראל פועל מוזיאון הילדים בחולון, המוגדר מפורשות כמוזיאון ילדים.
מוזיאון המדע בירושלים הוא בעל אוריינטציה ברורה לילדים, אם כי אינו מוגדר כך רשמית.
במוזיאון ישראל, בירושלים, יש אגף המוגדר כ"אגף הנוער".
רפואת ילדים היא דיסציפלינה רפואית העוסקת בטיפול הרפואי בתינוקות, ילדים ומתבגרים (החל מגיל ינקות ועד לגילאי 16–21, דבר המשתנה במדינות שונות).
ברוב מדינות העולם רופאי ילדים חברים באיגודים מקצועיים לאומיים לרפואת ילדים, כדוגמת האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים.
בישראל פועל "האיגוד לרפואת ילדים בישראל" במסגרת ההסתדרות הרפואית בישראל.
בנוסף קיימים ארגונים המאגדים מספר מדינות (דוגמת ALAPE, הארגון הלטינואמריקאי לרפואת ילדים ו-EAP, האקדמיה האירופאית לרפואת ילדים, וישנו גם ארגון בינלאומי הקרוי IPA.
רפואת ילדים שונה מרפואת בוגרים בהיבטים רבים.
ההבדלים הברורים מאליהם הם גודל גופו של המטופל ושלבי התפתחות האיברים בגוף.
גופו של תינוק, או יונק, לא רק שונה בגודלו מגופו של אדם בוגר אלא שמבחינה פיזיולוגית קיימים הבדלים משמעותיים בין בוגר לתינוק.
טיפול רפואי בילדים מעורר קשת שלמה של היבטים ייחודיים בתחומים כגון: מומים מולדים, אימונולוגיה, אונקולוגיה ועוד.
ככל שהולכים ומשתכללים אמצעי הרפואה, הולכות ומתרבות המחלות המטופלות כבר בשלבי הינקות והילדות, בידי רופאי ילדים.
רבים מן הילדים החולים במחלות כרוניות זוכים להגיע לבגרות וממשיכים את הטיפול במחלתם בידי רופאים אחרים.
רופאי ילדים מתמודדים אף עם מחלות זיהומיות באופן תכוף יותר מתחומי רפואה אחרים וכן דואגים לחיסון אוכלוסיית הילדים.
מדינות רבות תומכות במשפחות בגידול ילדיהן, באמצעות תמיכה כספית ישירה ובאמצעות מתן שירותים ציבוריים מסובסדים בנושאים הקשורים בגידול ילדים.
בישראל חוקים אחדים המעבירים חלקים מעלות גידול ילד מההורים אל המדינה:
חוק לימוד חובה מקנה לאדם לימוד במוסדות חינוך מגיל 5 ועד לסיום כיתה י"ב.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי מעניק טיפול רפואי לכל תושבי המדינה (וילדים בכלל זה).
חוק זה נכנסת לתוקף בתחילת 1995, אך גם קודם לכן, כאשר הטיפול הרפואי נעשה באמצעות חברות בקופת חולים, לא היו דמי החבר תלויים במספר הילדים במשפחה.
בנוסף נותנת המדינה מענקים אחדים להורים, כהשתתפותה בעלות גידול הילדים:
קצבת ילדים משולמת מדי חודש למשפחה, בהתאם למספר הילדים שבה.
נקודת זיכוי בגין כל ילד מקטינה את גובה מס הכנסה שחל על האם (ועל האב, כאשר הוא עומד בראש משפחה חד-הורית).
למשפחה חד-הורית ניתן מענק לימודים, לקראת תחילתה של שנת הלימודים.
מענק לידה משולם ליולדת בהתאם למספר הילדים שנולדו בלידה זו.
בפסק דין ורד פרי הוכרה תביעתה של עו"ד ורד פרי, אם לשני ילדים, להכיר בהוצאותיה בגין ההשגחה על ילדיה, בעת שהיא עובדת, כהוצאה מותרת בניכוי, בעת חישוב מס ההכנסה שלה (הכרה זו מביאה להקטנת נטל המס).
בעקבות פסק דין זה תוקנה פקודת מס הכנסה, ונקבע בה שאין להכיר בהוצאות לטיפול בילד או להשגחה עליו, אך הוגדל מספר נקודות הזיכוי הניתן בגין ילדים קטנים.
העסקת ילדים או עבודת ילדים היא עבודה המוטלת על ילדים ונוער (מתייחס למי שעדיין קטין על פי החוק).
העסקת ילדים במדינות המערב, בזמן המהפכה התעשייתית, הייתה דבר שבשגרה.
סוגי עבודות לילדים כוללים עזרה בעסק משפחתי, רחיצת מכוניות, צחצוח נעליים, מכירת פריטים קטנים כגון סיגריות וכדומה.
כמו כן, קיימת תופעה של שימוש בילדים למטרות צבאיות, לסחר בסמים, לסחר לא חוקי (המעורב בהפרת זכויות יוצרים) ולהשתתפות כשחקנים וזמרים במופעים.
היחס בימי הביניים לתקופת הילדוּת זכה לתשומת לב רבה במחקר ההיסטורי החדש, והדעות חלוקות בשאלה האם קיים הבדל חד וברור בין היחס לילדים באותו עידן לבין ההתייחסות להם בעת החדשה.
בספרו "הילד וחיי המשפחה תחת המשטר הישן" טען ההיסטוריון פיליפ אריאס וההולכים בעקבותיו כי תקופת הילדות לא זכתה להכרה בימי הביניים וכי יחסם של ההורים אל פעוטותיהם היה מנוכר.
זאת אולי בשל אחוז התמותה הגדול בקרבם שתרם, כמנגנון הגנה, להתפתחותה של קהות חושים כלפיהם (50% מהילדים מתו עד גיל חמש).
נקודה מכריעה במחקרו היא הטענה כי לפני העת החדשה, החברה המבוגרת ראתה את הילד כ"מבוגר קטן", ולא כישות נפרדת.
הוא מוכיח זאת מציורים בני התקופה, שמציגים את הילדים כאילו הם מבוגרים קטנים.
דוגמה נוספת לכך ניתן להביא מהעובדה שלילדים לא היו משחקים שונים מאלה של המבוגרים, אלא כולם שיחקו באותם סוגי משחקים.
סימפטום נוסף של תופעה זו אפשר לראות בכך שבכל ימי הביניים ואף בראשית העת החדשה, לא היה שום ניסיון להרחיק את הילד מהעולם המיני, ואף אם בעולם זה העיסוק המיני היה במידה מסוימת מוסתר יותר, לא היה הבדל בעניין זה בין הילדים לשאר האוכלוסייה.
התוצאה של היחס הזה לילדים היה לעיתים הזנחה וחוסר תשומת לב רגשית, וכן חופש רב יותר לילד, במסגרת הכללים של החברה המבוגרת.
ההיסטוריונית הישראלית שולמית שחר, מגדולי החוקרים בתחום זה, חולקת על מסקנותיו של אריאס בספרה "ילדות בימי הביניים".
לדעתה מצטרפים היסטוריונים נוספים כמו ניקולאס אורם וברברה הנוולט, שעבודתה כללה סקירה שיטתית של ארכיונים משפטיים בלונדון.
מסקנות החולקים על אריאס (שפרסם את מחקריו בשנות השישים) הן שילדים זכו לאהבה ולאמפתיה מהוריהם גם בימי הביניים ושההכרה בייחודה של תקופת הילדות בחיי האדם, וכן חלוקתה לשלבי ביניים, הייתה ידועה גם באותם ימים.
חלוקת הילדות לשלבי ביניים כפי שתוארה בכתביהם של הוגי דעות מימי הביניים איננה שונה בהרבה, לטענת שחר, מחלוקותיהם של חוקרים מודרניים כז'אן פיאז'ה או אריק אריקסון.
בברית החדשה נאמר: "והאוהב את בנו ובתו יותר ממני אינו שווה לי" (מתי י' 37–38).
שולמית שחר מצטטת מביוגרפיית קדושים, אשר על בסיס מימרה זו מספרת על אישה אשר היה לה בן חולה מאוד.
התעסקותה איתו מנעה ממנה הצטרפות למסדר הפרנציסקנים.
בעצת ידידה היא התפללה לאל והבטיחה לו שאם ימות הילד, היא תהיה לו שפחה נצחית.
ואכן יצאה בת קול ואמרה שנשמת הילד תעלה לגן עדן.
לצד מקור זה הנותן לגיטימציה קיצונית להזנחת ילדים יש מקורות נוספים הרואים בילדים פרי של תאוות בשרים שאינה יודעת גבולות, מה עוד שתזונתם ברחם מדם וסת האישה (כך על פי אמונת אותם ימים), שאין טמא ממנו.
מנגד קיימת התייחסות קוטבית הרואה את הילדות כתקופת טוהר, רצח ילדים נראה כזוועתי במיוחד ולא לשווא חזר המוטיב של "רצח התמימים", רצח הילדים בפקודת הורדוס המלך, שרצה להמית את ישו בעודו צעיר.
"נראה שהתאוריות החינוכיות של ימי הביניים היו קרובות יותר לאלו המקובלות על פסיכולוגים ומחנכים בימינו במספר נקודות מאשר לחלק מאלה שפותחו במאה ה-18.
בעוד שהעמדה הדומיננטית של המחברים בימי הביניים הייתה שבילד שטרם מלאו לו שבע שנים יש לנהוג ברכות, הרי שורת מחברים במאה ה-18 צידדה במשמעת נוקשה למן הגיל הרך ביותר ובמלחמת חורמה בפעוט כדי שימלא את מצוות ההורה".
אמנם אחרי גיל שבע כבר דרשו מהורים שלא להציג אהבה גלויה שתשחית את הילדים.
אנסלם מקנטרברי בלט בדעתו שאין להלקות ילדים, גם משגדלו, ויש לחנכם באמצעות אהבה ודוגמה אישית.
כאשר נולד הילד יוחסה חשיבות עליונה לטבילתו.
אפילו ילדים שנראה היה שתוחלת חייהם תהיה קצרה ביותר נטבלו, כדי שאפשר יהיה לקברם קבורה נוצרית.
אפילו אמהות שרצחו את ילדיהן הקפידו לעיתים לטבול אותם קודם לכן, והדבר סייע להן לקבל חנינה מבית הדין ששפט אותן.
ההנקה, על ידי אם או מניקה, הייתה חיונית לחייו של התינוק, שכן בטרם המצאת הפסטור ותחליפי החלב, קטנים היו סיכוייו של תינוק לשרוד אם אין הוא שותה חלב אישה.
נשות האצולה התייחדו בכך שלא הניקו את הילד בעצמן אלא מסרו אותו למינקת.
לעיתים המינקת הגיעה אל ביתם של ההורים כדי להניק, אך במקרים רבים הילד עבר לביתה ושם הניקה אותו.
גם בתי אסופים מסרו ילדים למיניקות, ואחוז התמותה בקרב ילדים אלו היה גבוה ביותר.
שחר מעריכה שהסיבה העיקרית למסירת תינוקות להנקה הייתה שיש קושי להמשיך בפעולת הנקה, אם האישה נכנסה להריון שני.
הברירה הייתה בין מסירה למינקת, לפחות לאחר החודשים הראשונים לחיי הפעוט, לבין התנזרות מחיי מין.
באופן כללי, אם- בת המעמד הגבוה שמסרה ילד למינקת לא נחשבה לאם רעה.
ילדיהן של המיניקות עצמן היו נתונים לעיתים בסכנה, משום שאמם כבר לא יכולה הייתה לספק להם די חלב.
ילדים נרצחו וננטשו בעיקר כי נולדו מחוץ לנישואין.
הסיבה הייתה תחושות של אשמה, פחד ובושה.
רצח ילדים, גם בלתי חוקיים, נחשב כרצח לכל דבר.
במקרה של לידת תאומים ננטש לעיתים קרובות אחד מהם, משום שהבריות האמינו כי שני ילדים עלולים להעיד על שני אבות שונים, והייתה התעברות אחר התעברות.
נטישת ילדים חוקית הייתה אפשרית לאור הקמתם של בתי אסופים.
במיוחד צמח מספרם במהלך המאה ה-15. יש המעריכים שפחות מ-10% מהילדים בבית אסופים שרדו עד לבגרות.
אימוץ חוקי היה בלתי אפשרי, והסיבה לכך הייתה רצונה של הכנסייה להשתלט על נכסי אנשים נטולי ילדים.
היו קיימות "תרופות עממיות" לחוליים של ילדים כגון הכנסתם לתנור או לבור עמוק, אך אלו גונו בידי הרשויות.
מראשית ימי הביניים הייתה קיימת האמונה ב"ילדי חילוף".
"ילדי חילוף" הם ילדים פגומים אשר הוחלפו בהיותם תינוקות שזה עתה נולדו, על ידי פיות או רוחות השטן בתינוקות חולים, חלשים, מוזרים ובעלי פגמים.
בילדים אלה היו מתעללים בכל מיני שיטות, בהנחה כי כך יוחלף בחזרה הילד וילדם האמיתי יוחזר.
כיום ישנם הסברים רפואיים, על סמך התבוננות באיורים של ילדים אלה, כי ילדי חילוף היו ילדים שסבלו מתסמונת דאון ומחלות דומות.
ילד שמנת (בתחילה – ילד תנובה) הוא כינוי ישראלי הלועג לילד או לבן נוער שצמח אצל משפחה מבוססת ובסביבה מפנקת, גדל בתנאי שפע ואינו יודע מחסור ודאגות פרנסה מהם.
כינוי זה משמש שם גנאי למי שהורגל בילדותו לחיי רווחה ומותרות, ודומה ל"נולד עם כפית זהב (כסף) בפה".
מקור הביטוי בתקופת הצנע של שנות ה-50, אז התייחס הביטוי, בגלגולו המקורי ילד תנובה, בעיקר לילדי ההתיישבות העובדת (קיבוצים ומושבים, בשונה מילדי היישובים העירוניים) אשר נחשבו, גם אם לא על בסיס עובדתי, לילדים בריאים הנהנים ממזון טוב הכולל גם מוצרי חלב כמו שמנת.
"ילד קטן" הוא שם הקוד שניתן לפצצה הגרעינית שפותחה במסגרת פרויקט מנהטן, והוטלה על הירושימה שביפן ב-6 באוגוסט 1945 על ידי מטוס חיל האוויר האמריקאי מסוג B-29 שכונה "אנולה גיי".
הפיצוץ הגרעיני שנגרם על ידי "ילד קטן" היה השני בהיסטוריה, לאחר הפיצוץ שהתרחש בניסוי טריניטי, אך הייתה זו הפעם הראשונה בה נעשה שימוש מלחמתי בנשק גרעיני.
הפעם השנייה והאחרונה אירעה שלושה ימים לאחר מכן בהטלת הפצצה "איש שמן" על העיר נגסאקי.
השימוש בשתי פצצות אלו היה אחד הגורמים המרכזיים לכניעת האימפריה היפנית לסיום מלחמת העולם השנייה.
הפצצה "ילד קטן" התבססה על ביקוע גרעיני של אורניום-235, בניגוד ל"איש שמן" ולמתקן שפוצץ ב"ניסוי טריניטי", שהתבססו על ביקוע של פלוטוניום-239. ליבת הפצצה הכילה 64 ק"ג של אורניום מועשר בשיעור ממוצע של 80%.
עוצמת הפיצוץ מוערכת ב-13 עד 16 קילוטון TNT, וכתוצאה ממנו ומתופעות הלוואי שנגרמו אחריו נהרגו למעלה מ-129,000 בני אדם.
תגובת השרשרת, בשיטת ירי תותח, הגורמת לפיצוץ גרעיני, מתרחשת כאשר נעשה שימוש בחומר בקיע בעל מסה קריטית.
על מנת למנוע מתגובת השרשרת להתחיל באקראי, הפרידו ב"ילד קטן" את החומר הבקיע, אורניום-235, לשני חלקים שהכילו אורניום מועשר: "קליע" ו"מטרה".
הקליע נורה לעבר המטרה, וכאשר חדר לתוכה נוצר מצב של "מסה קריטית" ועקב כך חלה תגובת שרשרת גרעינית.
יעילות מנגנון הירי נמוכה למדי שכן רק אחוז קטן מהאורניום עובר את תהליך הביקוע הגרעיני.
לפני הטלת הפצצה על הירושימה, לא נערך ניסוי גרעיני עם פצצה המבוססת על מנגנון דומה.
הניסוי היחיד לבדיקת נשק גרעיני היה ניסוי טריניטי, אשר נערך ב-16 ביולי 1945, אך מנגנון הפצצה בניסוי זה היה מבוסס על קריסה של פלוטוניום.
הסיבה העיקרית לכך שמנגנון דומה לזה של פצצת "ילד קטן" לא נוסה קודם לשימוש בה, היא המחסור באורניום מועשר.
אורניום-235 הוא מחצב נדיר בטבע ונדרש זמן רב על מנת להעשיר אורניום טבעי לרמה מספקת לייצור פצצה, בניגוד לפלוטוניום שאמנם אינו מצוי בטבע אך תהליך הפקתו קצר יותר.
בנוסף, מנגנון הירי היה פשוט למדי וניתן היה להסתפק בבדיקתו במעבדה.
המפתחים סברו כי העיצוב הפשוט יחסית של מנגנון הירי, אינו מחייב ניסוי מלא, וזאת בניגוד למנגנון הקריסה - המחייב תזמון מושלם של פיצוץ מטעני חומר הנפץ.
אף שהמנגנון נוסה בניסויים גרעיניים לאחר מכן ונבנו עוד חמש פצצות על פי מודל זה, מעולם לא השתמש בהן צבא ארצות הברית בשל חוסר בטיחותו של המנגנון.
התרסקות המטוס, שרפה, חדירת מים או מכת ברק עלולות היו להפעיל את מנגנון הפצצה ולגרום לאתחולה של תגובת שרשרת גרעינית.
המפרט הטכני המדויק של הפצצה עודנו חסוי משום שניתן לעשות שימוש בטכנולוגיה זו גם כיום על מנת לבנות פצצה גרעינית יעילה.
למרות זאת קיימות השערות מפורטות באשר למבנה הפצצה בהסתמך על תצלומים, ראיונות שנערכו עם מדעני פרויקט מנהטן ואיסוף חומר ממקורות גלויים.
קוטר הפצצה "ילד קטן" היה 71 סנטימטרים, אורכה 3 מטרים ומסתה כ-4,000 ק"ג.
האורניום המועשר הופרד לשני חלקים בהתאם לעקרון הפעולה של מנגנון הירי: "קליע" ו"מטרה".
אחת ההשערות טוענת שהמטרה הייתה גליל שמסתו 25.6 ק"ג (40% ממסת האורניום הכוללת) והיא הייתה מורכבת מאורניום מועשר בשיעור של כ-90%.
אורכה היה 16 ס"מ וקוטרה 10 ס"מ, והיא נבנתה משש טבעות אורניום הנתונות בתוך קופסת פלדה בעובי 1.5 מ"מ.
קוטרו של הקליע, שצורתו גליל חלול, היה 16 ס"מ וזה היה גם אורכו.
משקלו הכולל עמד על 38.4 ק"ג.
קוטרו של החלל במרכז הקליע היה 10 ס"מ.
קרוב לוודאי שאורניום מועשר ברמה גבוהה יותר שימש לבניית המטרה, משום שלצורך הגברת יעילות הפצצה יש צורך למקם יותר אורניום-235 במרכז המסה העל-קריטית שנוצרה בעת פגיעת הקליע במטרה.
שני החלקים מוגנו על ידי מעטפת בורון.
היא נועדה לספוג את הנייטרונים שנפלטו, וכך להפחית את הסיכוי לתאונה.
מעטפת אחת ציפתה את חלל המטרה הפנימי והשנייה את הקליע עצמו.
כאשר הקליע חדר לתוך המטרה היה צורך להשיל את מעטפת הבורון: זו של הקליע הוסרה כאשר הוא נדחף לתוך המטרה, וזו של המטרה נדחקה החוצה עם כניסת הקליע.
מערכת מחזירי הנייטרונים, שנקראה "טמפר" , הורכבה משתי שכבות: שכבת טונגסטן קרביד ושכבת פלדה.
משקלה היה 2,300 ק"ג והמטרה מוקמה בתוכה.
הקנה בו נעשה שימוש היה למעשה קנה תותח בעל מנגנון מִכְנַס שהוסב במיוחד.
לאחר השינויים רוחב הקנה היה 10 ס"מ, אורכו 180 ס"מ ומשקלו 450 ק"ג.
על מנת לשגר את הקליע במהירות של 300 מטר לשנייה נעשה שימוש באבק שרפה תקני כחומר-נפץ הודף.
ארבעה יזמי (תחלי) נייטרונים מוקמו בקצה הקליע.
זאת, על אף שפעולת מנגנון הירי הייתה גורמת לביקוע ספונטני בתוך שבריר שנייה, גם לולא פעלו.
למעשה, הוחלט על הוספתם חודש בלבד לפני הרכבת הפצצה.
הפצצה "ילד קטן" פותחה במסגרת פרויקט מנהטן, על בסיס הגישה הראשונה שנבחנה לפיתוח פצצה גרעינית, ובה נעשה שימוש באורניום מועשר.
בשלב זה החומר הבקיע היחידי בנמצא היה אורניום-235, משום שהפלוטוניום ותהליך ייצורו התגלו רק בשנת 1941. מרבית העבודה התמקדה למעשה בתהליך העשרת האורניום, דהיינו - הפרדת האיזוטופ אורניום-235 מאורניום טבעי, המורכב רובו ככולו מאורניום-238 שאינו יוצר תגובת שרשרת יעילה.
תהליך ההעשרה החל ב-1943, באוק רידג' שבטנסי, לאחר מחקר ממושך ואינטנסיבי שהיה רצוף תקלות ומשברים.
אב הטיפוס של הפצצה פותח במהלך אביב 1943, עם תחילת פעולתה של המעבדה הלאומית לוס אלמוס במסגרת פרויקט מנהטן.
נעשו אז ניסיונות לבנות מנגנוני ירי הן עבור אורניום והן עבור פלוטוניום, אולם באפריל 1944 התברר כי שיעור הביקוע הספונטני של פלוטוניום גבוה מדי עבור מנגנון איטי מסוג זה, ולכן יתרחש פיצוץ מוקדם ובלתי אפקטיבי.
ביולי 1944 הופנו עיקר המשאבים ליצירת מנגנון חלופי, "מנגנון הקריסה", עבור פצצה המבוססת על פלוטוניום.
כאשר התברר כי הפלוטוניום אינו מתאים לפצצות עם מנגנון ירי, הועמדה קבוצת המדענים שעסקה בפיתוח הפצצה, בראשות א.
פרנסיס בירץ', בפני דילמה חדשה: מחסור באורניום מועשר שיאפשר ייצור של פצצה אפקטיבית.
ברור היה שלפני אמצע שנת 1945 לא תהיה בנמצא כמות מספקת של אורניום מועשר בשל התהליך האיטי של העשרת האורניום.
למרות זאת הצליח בירץ' לשכנע דרגים בכירים שהרעיון נכון ביסודו, וכדאי להמשיך לפתחו גם כאפשרות חלופית לפצצת הפלוטוניום.
אף שהמנגנון היה פשוט יותר ממנגנון הקריסה, עדיין נדרש צוותו של בירץ' לעבודה רבה וקפדנית.
בפברואר 1945 הושלמו ההגדרות למפרט הטכני של הפצצה, ובתחילת מאי 1945 הייתה הפצצה מוכנה למעט ליבת האורניום.
האורניום ששימש לייצור הפצצה הובא ממכרה שינקולובווה (Shinkolobwe) שבדרום קונגו, שהייתה אז מושבה של בלגיה וכונתה "קונגו הבלגית".
משלוח של 1,000 טון עפרות אורניום הגיע משם לארצות הברית כבר ב-1939. מרביתו הועשר במפעלי ההעשרה באוק רידג' באמצעים של הפרדה אלקטרומגנטית ודיפוזיה גזית.
ליבת הפצצה הכילה 64 ק"ג אורניום, מתוכם 50 ק"ג מועשרים בשיעור של 89% ו-14 הקילוגרמים הנותרים בשיעור של 50%.
ממוצע ההעשרה עמד על 80%, וכמות האורניום הספיקה ליצירת 2.5 מסות קריטיות בקירוב.
לשם השוואה, הפצצה "איש שמן" והמתקן שפוצץ בניסוי טריניטי הכילו חמש מסות קריטיות.
ב-14 באפריל 1945 יצאה רכבת מלוס אלמוס עם חלקי הפצצה העיקריים ו"קליע האורניום" למספנות הצי בסן פרנסיסקו.
"מטרת האורניום" טרם הושלמה בשלב זה.
כשעתיים לפני פיצוץ המתקן הגרעיני בניסוי טריניטי הועמסו מרכיבי הפצצה על הסיירת הכבדה אינדיאנפוליס שהפליגה לעבר בסיס חיל האוויר באי טיניאן באוקיינוס השקט, והגיעה ליעדה כעבור עשרה ימים ב-26 באפריל.
בדרכה חזרה, טובעה האינדיאנפוליס על ידי צוללת יפנית, תוך כדי ספיגת אבדות כבדות בחיי אדם.
באותו יום הוטסה "מטרת האורניום" מבסיס חיל האוויר קירטלנד שבניו מקסיקו לאי על ידי היחידה המיוחדת 509, שהוקמה לצורך מבצעי ההפצצה.
הפצצה "ילד קטן" הורכבה והייתה מוכנה לשימוש ב-1 באוגוסט 1945.
מנגנון הירי היה רגיש ביותר ולכן הטיפול בפצצה מרגע הרכבתה היה מסוכן ביותר.
לאחר הטענת חומרי הנפץ למנגנון המִכְנַס של הקנה, כל פיצוץ עלול היה לגרום לתגובת שרשרת גרעינית.
פיצוץ גרעיני היה משמיד לחלוטין את האי טיניאן, על 500 מטוסי ה-B-29 והחיילים שנמצאו בו.
מטעמי בטיחות החליט הנשק, סרן ויליאם סטרלינג פארסונס, להטעין את חומר הנפץ רק לאחר ההמראה.
לאחר הטלתה, ארבעה מדי גובה ונתיך ברומטרי אמורים היו לגרום לירי של קליע האורניום אל עבר מטרת האורניום.
קוצב זמן דאג להפעלת מדי הגובה לאחר 15 שניות מתחילת הנפילה.
היה זה מנגנון בטיחות שנועד למנוע מפִּרְצי מתח לגרום לפיצוץ מוקדם.
לחץ האוויר הנמוך בגובה רב עלה במשך זמן הנפילה וגרם לעיוות ממברנה מתכתית דקה בתוך גוף הפצצה.
כאשר הפצצה הגיעה לגובה הרצוי (8,000 רגל) הממברנה גרמה לסגירת מעגל שהביא לחימוש הסופי של הפצצה.
כאשר שניים ממדי הגובה מדדו את הגובה הנכון, הם הפעילו את מתג הירי שגרם לפיצוץ חומר הנפץ.
הקליע נורה במהירות של 300 מטר לשנייה אל עבר המטרה בתוך הפצצה.
עשר אלפיות השנייה לאחר מכן החלה תגובת שרשרת גרעינית בלתי הפיכה.
הפצצה חומשה במהלך הטיסה בגובה 9,600 מטר מעל הירושימה והוטלה על העיר בשעה 8:15 לפי שעון יפן.
הפיצוץ אירע בגובה 580 מטר מעל פני העיר, בעוצמה מוערכת של 13 עד 16 קילוטון TNT.
עוצמתו הייתה פחותה מזו של "איש שמן" (21 קילוטון), אך הנזק שנגרם להירושימה ומספר ההרוגים עלה בהרבה על זה שנגרם לנגסאקי.
הסיבה לכך היא שהירושימה שוכנת על שטח מישורי, לעומת נגסאקי שמרכזה בעמק קטן.
כ-70,000 בני אדם נהרגו כתוצאה ישירה מהפיצוץ ומספר דומה של אנשים נפצעו.
מספר גדול יותר של אנשים מתו מאוחר יותר כתוצאה מהנשורת הגרעינית וממחלות הקרינה.
עוברים רבים מתו בטרם נולדו, או שנולדו עם עיוותים גופניים שונים.
בגדיהם של אנשים רבים שהיו במרחק רב ממוקד הפיצוץ נצרבו לתוך עורם.
בארצות הברית דיווחו על הצלחת הפיצוץ בהתלהבות רבה, אולם יפן נכנעה רק לאחר הטלת הפצצה השנייה, "איש שמן", על העיר נגסאקי שלושה ימים מאוחר יותר.
השימוש בנשק הגרעיני (וההתקפה של ברית המועצות במבצע סערת אוגוסט) הביאו לסיום המלחמה לפני פלישה מתוכננת לאיי יפן, שעל פי ההערכות הייתה גובה מחיר כבד מאוד מהאמריקאים.
עם זאת, בשנים שלאחר מכן התעוררו ויכוחים וחילוקי דעות באשר לנחיצות השימוש בנשק גרעיני נגד יפן, הן מטעמים מוסריים והן מטעמים צבאיים.
ילדה רעה (במקור בגרמנית Das schreckliche Mädchen) הוא סרט קולנוע מערב גרמני עטור פרסים אשר יצא לאקרנים בשנת 1990. הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של העיתונאית והסופרת אנה רוזמוס מן העיר פסאו שבבוואריה, ועוסק בהתמודדותה של החברה הגרמנית עם זיכרון הרייך השלישי ומוראותיו.
סוניה (בגילומה של לנה שטולצה), היא תלמידה כשרונית בכתיבה, הלומדת בבית ספר תיכון בעיירה קטנה בגרמניה.
היא זוכה בתחרות כתיבת חיבורים, וזוכה בנסיעה לפריז כפרס.
בינתיים מתפתח גם רומן בינה לבין מרטין, מורה צעיר לפיזיקה בבית הספר.
כעבור שנה ניגשת סוניה שוב לתחרות.
הפעם היא בוחרת מבין הנושאים המוצעים את הנושא "העיר שלי בתקופת הרייך השלישי".
הנושא התמים לכאורה מתגלה במהרה כמשימה מאתגרת.
חקירותיה הנמרצות של התיכוניסטית הנלהבת נתקלות בחומה של חשדנות ואדישות מצד התושבים והשלטונות המקומיים, שלא ששים לשתף פעולה עם שאלותיה החטטניות.
בהדרגה מגלה סוניה שעיירתה השלווה למראה והציורית מעורבת עד צוואר בהיסטוריה של הרייך השלישי.
כך למשל היא מגלה כי רבות מהמשפחות הוותיקות והמכובדות של העיירה השתייכו למפלגה הנאצית עוד בטרם עלתה זו לשלטון.
היא לומדת לחרדתה שבסביבת העיירה הוקמו מחנות ריכוז רבים, וכי יהודי העיר גורשו ממנה ורכושם הוחרם.
ככל שסוניה מתקדמת בחקירתה, כך גוברים הקשיים המוערמים עליה.
בינתיים מתחתנת סוניה עם המורה מרטין ולתושבי העיירה נדמה כי היא מרפה מן הנושא.
אלא שלאחר לידת ילדיה היא מתחילה בלימודי היסטוריה באוניברסיטה והופכת את תחום מחקרה משכבר לתחום פעילותה האקדמי.
היא מצליחה להשיג צווים שיפוטיים שפותחים בפניה את הארכיונים המקומיים.
היחס אליה ואל בעלה בעיירה הופך מנוכר ונוקשה יותר ויותר, והם סובלים מהתנכלויות הולכות ומחמירות.
מאוחר יותר משתנה האווירה הציבורית בעיירה, וסוניה אף זוכה לאות הוקרה מהעירייה, שאותו היא מסרבת לקבל, משום שהיא רואה בו ניסיון להצר את צעדיה ולסתום את פיה.
הסרט הציג בצורה נוקבת ואמיצה את תהליך החיטוט של העם הגרמני בעברו, את המכשולים החברתיים הניצבים בפני המעוניינים לחשוף פרטים על העבר, ואת הצביעות המלווה לא-פעם את העיסוק בכך.
פער הדורות מומחש בסרט היטב.
סוניה הצעירה נחושה לחשוף את העבר, ואילו בני הדורות המבוגרים יותר מסתגרים בדלת אמותיהם ומבקשים לעצור בעדה.
הסרט זכה בפרס תא מבקרי הקולנוע הבריטיים לסרט הטוב ביותר שאיננו דובר אנגלית, בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר ובפרס תא מבקרי הקולנוע של ניו יורק לסרט הטוב ביותר.
כן היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ולפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
"ילדה רצה על המרפסת" (באיטלקית: Bambina che corre sul balcone) הוא ציור שמן מאת הצייר הפוטוריסטי ג'אקומו באלה (Giacomo Balla), משנת 1912.
הציור מתאר ילדה הרצה מצדו השמאלי של הבד אל צדו הימני.
הילדה אינה מתוארת בצורה ריאליסטית, כי אם בעזרת טכניקת הפוינטיליזם.
טכניקה זאת שימשה את באלה להדגיש את התנועה של הדמות בצורה "סימולטאנית".
בהשפעת הכרונומטוגרפיה, באלה תיעד את המשכיות התנועה ומיזג אותה אל רגע אחד.
באלה אף יצר רישומים מקדימים לעבודה זו, בהם הוא שם דגש על שינוי התנוחות של פלג הגוף התחתון בעת תנועת הריצה.
ילדה היא נקבה אנושית צעירה בתקופה שמהלידה ועד גיל ההתבגרות.
המונח משמש לעיתים קרובות גם כמילה נרדפת ל"בת".
עם זאת המונח "בת" יכול לתאר גם יחס שארות הקושר נקבה אל הוריה (המושג המקביל לזכר הוא ילד).
כמו כן ההבחנה בן או בת יכולה לחול על אישה בכל הגילים.
החל מגיל ההתבגרות מכונה האישה "נערה".
היחס והמעמד של בנות בכל חברה קשור בדרך כלל במעמדן של הנשים באותה התרבות.
בתרבויות בהן לנשים יש מעמד חברתי נמוך, בנות עשויות להיות לא רצויות על ידי הוריהן, והמדינה עלולה להשקיע פחות משאבים במתן שירותים הנחוצים לבנות.
בדרך כלל נולדים מעט יותר בנים מבנות (בארצות הברית לדוגמה נולדים כ-105 בנים לכל 100 בנות), אך אצל בנות יש מעט פחות סיכויים למות בילדות.
מפקד האוכלוסין של 2011 הראה כי שיעור הבנות בהשוואה לבנים מתחת לגיל 6 ירד גם בעשור האחרון מ-927 בנות עבור כל 1,000 בנים בשנת 2001 ל-918 בנות עבור כל 1,000 בנים בשנת 2011. בסין שיעור הבנות בהשוואה לבנים הוא 794 בנות עבור כל 1,000 בנים באזורים כפריים.
באזרבייג'ן שיעור הבנות בהשוואה לבנים הוא כ-862 בנות לכל 1,000 בנים בממוצע בשנה.
סטיבן מושר, נשיא המכון לחקר אוכלוסין בוושינגטון, ציין בעבר: "עשרים וחמישה מיליון גברים בסין לא יכולים למצוא כלות כי יש מחסור בנשים צעירות ...
ולכן יצטרכו לנסוע לחו"ל על מנת למצוא כלות." אחת הסיבות לחוסר האיזון המגדרי באזורים הללו הוא הגידול סחר בבני אדם לתעשיית המין.
דו"ח האו"ם משנת 2005 קבע כי במסגרת הסחר בבני אדם בסין עד 800,000 אנשים עברו מסין למדינות שונות כאשר כ-80% הם נשים ונערות.
ילדוֹת אבודות הוא רומן גרפי ארוטי שנכתב על ידי סופר הקומיקס הבריטי אלן מור ואויר על ידי בת זוגו, הציירת מלינדה גבי.
בריאיון לרשת BBC אמר מור ששאב את ההשראה לכתיבת "ילדות אבודות" מן הספר "פיטר פן" (החבורה שאותה מנהיג פיטר פן נקראת "Lost Boys" בספר על פיטר פן).
הרומן מתאר את פגישתן הדמיונית של שלוש דמויות מסיפורי ילדים מפורסמים: ונדי דארלין מ"פיטר פן", אליס מ"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ודורותי גייל מ"הקוסם מארץ עוץ".
השלוש נפגשות בעתיד כנשים בוגרות.
בפגישה השלוש חולקות ביניהן סיפורים אודות עברן והרפתקאות מיניות שעברו, ומפתחות יחסים אינטימיים האחת עם רעותה.
מור נחשב לאחר מאמני הקומיקס האהודים והמעוררים מחלוקת ביותר בארצות הברית, וכאשר יצא "ילדות אבודות" הוא עורר עניין וסוקר בהרחבה בתעשיית הקומיקס.
למרות המחיר הגבוה של הספר, 75 דולר, שתי ההדפסות הראשונות שלו בכמות של 10,000 כל אחת, אזלו עוד ביום ההפצה הראשון בארצות הברית.
אליס, אישה מבוגרת בעלת שיער אפור הקרויה גברת פיירצ'יילד (Lady Fairchild), ונדי פוֹטר בת ה-30 הנשואה לבחור בן 20 בשם הרולד פוטר ודורותי הנמצאת בשנות ה-20 לחייה נפגשות במקרה במלון יוקרה באוסטריה בשם "Hotel Himmelgarten" בערב מלחמת העולם הראשונה (1913–1914), וחולקות חוויות מיניות מעברן המבוססות על סיפורי הפנטזיה מעולמן:
ונדי מספרת כי היא ושני אחיה, ג'ון ומייקל דארלינג, פגשו חסר בית בשם פיטר פן, אחותו וחבורתם "הנערים האבודים" בפארק ציבורי המשמש לקרוזינג, במהלך הקיץ בו הייתה בת 16.
דורותי גייל מספרת על מקרה בו קיימה אורגיה עם שלושה חוואים ובהמשך גם עם אביה כאשר הייתה בת 16, לאחר שסופת ציקלון פגעה בקנזס.
כאשר הייתה כלואה בביתה עקב הסופה, חוותה את האורגזמה הראשונה שלה.
אליס מתארת קיום יחסי מין עם גבר וכמה נשים בבית ספר לבנות בו למדה בגיל 14.
בנוסף לסיפורים מהעבר מציג הרומן יחסי מין בין השלוש ובינן לבין צוות המלון וכמה מאורחיו.
העלילה מתרחשת על רקע אירועים היסטוריים ותרבותיים מהתקופה בה מתרחשת העלילה כגון הצגת הבכורה של "פולחן האביב" מאת איגור סטרווינסקי, וכן ההתנקשות בפרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
המחלוקת סביב מיניות בקרב ילדים
"ילדות אבודות" היה נתון תחת ביקורת קשה והוטחו בו הטענות לפיהן סצנות המין שבו, המתארות יחסי מין עם קטינות מתחת לגיל ההסכמה, יגרמו לכך שהחנויות שמוכרות את הספר או אלה שיקנו אותו יואשמו במכירה או החזקה אסורה על פי החוק של פורנוגרפיה מסוג פדופיליה.
קמעונאים רבים הודיעו כי לא יחזיקו את הספר במלאי מחשש לתביעת זימה, אולם אחדים הודיעו כי יאפשרו את רכישתו באמצעות הזמנה מיוחדת.
בארצות הברית העמדה לדין בגין הפקה או החזקה של "חומר מגונה" אפשרית בכפוף לבחינת הנושא על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
למרות שפורנוגרפיה המציגה ילדים מסווגת כ"חומר מגונה" הסיווג דורש מעורבות דה פקטו של ילדים בהפקה, מה שלא קרה בהפקת הספר.
החוק במדינות אחרות פחות מפורש, ובחלקן אסור להציג ילדים בעירום בקונוטציה מינית ללא קשר לתהליך ההפקה.
חברת ההפצה הצרפתית Delcourt המתמחה בקומיקס השעתה באופן זמני את הפצת הגרסה הצרפתית של הספר בשנת 2008, בשל חשש שמא הדבר אסור על פי החוק המקומי.
הצלבות בדיוניות וביוגרפיות בדויות בעלילה
קרוס-אובר בסביבה משותפת של דמויות ראשיות מסיפורים נפרדים הוא טכניקה מקובלת בקומיקס העוסקים בגיבורי על, ז'אנר שמור כותב בו בהיקף גדול.
מור הושפע מעבודותיו של פיליפ חוזה פארמר בהן בא לידי ביטוי הקונספט "Wold Newton family" שפיתח ובו נעשה קרוס אובר בין עלילות שונות ומפותחות ביוגרפיות בדויות לדמויות מוכרות.
זו דוגמה מוקדמת למה שעשה מור ב-"ילדות אבודות", ומאוחר יותר בסדרת קומיקס אחרת שכתב - The League of Extraordinary Gentlemen.
מוטיב המחסה מפני הסערה והשפעה ספרותית
עלילה המציגה קבוצה של אנשים מבודדים יחד במקום מסוים וחולקים סיפורים או עוסקים בפעילות מנוונת אחרת בזמן ש"בחוץ" מתרחש משהו רע או כאוטי, היא דבר נפוץ בסיפור סיפורים בתרבות המערב.
מור עצמו תיאר את הספר כפורנוגרפיה, ז'אנר ספרותי שהוא וגבי רוצים לטפח:
ילדודס הוא אתר אינטרנט חינוכי ודתי לילדים, המכיל סרטים ושירים לצפייה ישירה (תחת הכותרת 'טלדודס'), משחקי מחשב, פורום לילדים, בדיחות ופעילויות כגון דפי ציור לצביעה עבור ילדים קטנים.
ילדודס הוא אתר מבית ערוץ 7 (בדומה לערוץ מאיר לילדים של מכון מאיר), המיועד לילדים בגילאי 5 עד 14. יוצרי התוכנית ילדודס הם הרב שלומי רוזנטל ויוני קמפינסקי.
האתר מכין תכנים חינוכיים עם מסרים יהודיים, כגון שמירת שבת, חגים ואמונה באלוהים.
באתר ישנם סרטי וידאו לצפייה ישירה תחת הכותרת 'טלדודס' (הלחם המילים "טלוויזיה" ו"ילדודס"), משחקים חינוכיים, בדיחות שהילדים מעלים לאתר, פורום לילדים ודפי צביעה לילדים קטנים.
"טלדודס" היא תוכנית טלוויזיה לילדים מבית ערוץ 7. בכ"ט בתמוז תשע"ב, 19 ביולי 2012, חגגה טלדודס מאתיים תוכניות.
"הרב שלומי מספר" - סיפורים מפי הרב שלומי רוזנטל, מיוצרי התוכנית.
הסיפורים בעלי מסר חינוכי ואופי יהודי, ובין השאר מספרים על רבנים צדיקים, חסידים שחירפו נפשם ללימוד תורה ועוד.
"החברים מגבעה שבע" - תוכנית בה מוצגות חידות לילדים, על ידי בובות דמויות ציפורים, בהשתתפות יוני קמפינסקי, מיוצרי התוכנית, היוצר גם את הקומיקס "אפרים" באתר.
בתוכנית מוצגות שאלות לילדים הצופים בבית, בנושא פרשת השבוע, כאשר לפני כל פרשה מביאה התוכנית חידה על הפרשה.
"תרבות, מוזיקה ופנאי" לילדים - מדור בו מוצגים הופעות, ראיונות ושירים עם אומני המוזיקה היהודית.
בין הראיונות: "כוכבי יאלילי לראשונה בישראל", "שלמה כץ על הכוחות שאחרי החגים", ו"ליפא שמלצר מצדיע לחיילי הנח"ל החרדי".
"פרקי בובות" - סדרה בה מופיעות בובות דמויות אנוש, בהשתתפות הרב בני לאו המשוחח עימן ומקריא להן סיפורים.
הסדרה מותאמת גם לילדים קטנים.
"משפט לעם" - מדי יום שני מתפרסם סרטון ובו שאלה בתחום דיני ממונות (חפצים, כספים וכדומה) המותאמת במיוחד לילדים.
הילדים מוזמנים לשלוח טופס אל מכון משפט העם (שמוציא בשיתוף ערוץ 7 את הפרקים בסדרה זו), ולהשתתף בהגרלה נושאת פרסים מתנת "כפר השעשועים".
את הבובות שבחידה מפעיל הבובנאי לן לויט.
משחקים - משחקים חינוכיים לילדים, עם הוראות הפעלה ומקשים הדרושים למשחקים.
האתר מכיל ברובו משחקים מבית היוצר "גלים".
ציורים לילדים - ציורי צביעה לילדים הניתנים להדפסה או לצביעה במחשב.
בדיחות - בדיחות שילדים מעלים לאתר.
בנוסף, במדור "הטוב הרע והמרקע" מועלים סרטונים משעשעים לילדים.
פורום - פורום לילדים, בו מועלים נושאים בהם ילדים עוסקים ומתעניינים.
בפורום אפשר להגיב על שרשור קיים, או ליצור שרשור חדש.
ילדה וּצבעים הוא ספר-ילדים פרי-עטה של אבירמה גולן.
לבנה, גיבורת הסיפור, קיבלה את שמה עקב העובדה שצבעה לבן.
למען האמת לא רק היא לבנה אלא גם כל העולם שסביבה.
היא חיה תמיד בשיעמום רב ועל-כן לא הייתה ילדה שמחה.
שיגרתה הופסקה הודות לאנשים טובי-לב שבאו אליה זה לאחר הקודם.
כל אחד מהם היה בצבע שונה ובהתאם לצבע זה הוא צבע בביתה של לבנה דברים שונים בצבע המתאים להם.
לדוגמה האיש החום, שהגיע הראשון, צבע דברים בחום.
בצובעם הוסיפו האנשים הנדיבים דברים חדשים שטרם הופיעו בביתה של לבנה.
האיש הירוק, למשל, העניק לה חסה.
עד בואם של האנשים מזונה היחיד של לבנה הייתה דייסה של אורז לבן.
מלבד צבעיהם ניחנו האנשים באופי וסגנון שונים.
האיש האדום, למשל, היה אינדיאני.
האיש הצהוב, לעומתו, בא מן המזרח הרחוק.
האיש שהגיע אחרון, שצבעו היה כחול, לא היה למעשה בן-אנוש אלא יצור בלתי-מזוהה בעל מראה חייזרי.
תרומותיהם של האנשים העניקו ללבנה חיים חדשים לחלוטין.
למרות ההבדל המשמעותי שנוצר היא טרם הייתה שבעת-רצון בצורה מושלמת.
זאת משום שהספרים שהיו אצלה לא הכילו אף לא מילה אחת.
אבל לשמחתה הגיע, אחרי שכל האנשים כבר הלכו, איש שחור.
האיש הזה, איש קטן יותר מקודמיו, פתר את הבעיה הזו.
באיור שהופיע ניתן היה לראות שהוא כתב, בין היתר, את "ילדה וצבעים", הסיפור שבו למעשה התרחשו כל הדברים שקרו.
ילדודס הוא אלבום האולפן ה-16 של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1978. האלבום הוא האחרון שהקליט איינשטיין בחברת "פונודור".
בשנת 2014 יצא לראשונה בגרסת תקליטור.
האלבום מכיל שירי ילדים מאת כותבים ומלחינים שונים, בהפקת יוני רכטר, אילן מוכיח, אילן וירצברג ושם טוב לוי.
השירים "אצו רצו גמדים", "רוח רוח", "מכופף הבננות", "אבא, אבא פיפי" ו"מדוע הילד צחק בחלום" הופיעו באלבומים קודמים של איינשטיין, ומופיעים באלבום זה בעיבודים חדשים.
השירים "יפתח המלוכלך" ו"דורית הגפרורית" הם תרגומים עבריים של אורי סלע המופיעים בספר "יפתח המלוכלך", המוכר יותר בשם "יהושע הפרוע" (בהמשך, השירים הולחנו מחדש על ידי מיקי גבריאלוב, שותף נוסף של איינשטיין, עבור אלבום שבוסס על כל הספר).
פסנתר וקולות רקע, לחנים (שירים 1,3,4,8) והפקה מוזיקלית: יוני רכטר
בס: אוהד אינגר, אלון אולארצ'יק, אבנר יפעת
גיטרות: חיים קריו ושלמה יידוב
פסנתר, (לחן שיר 5): אבנר קנר
תופים וכלי הקשה: אלון הלל, אהרלה קמינסקי
קולות רקע, (לחן שיר 10) עיבודים (שירים 7,10): אילן וירצברג
נגנים מהתזמורת הפילהרמונית ומהתזמורת הקאמרית חולון.
טכנאי הקלטה: טומי פרידמן, יעקב מורנו, פרנקי גליקסמן ומשה הונכוביץ
ילד פרא הוא ילד שחי בבידוד מכל מגע אנושי מגיל צעיר מאוד, ויש לו ניסיון מועט בהתנהגות אנושית וחברתית מקובלת.
לרוב גם אין לו ידע באף שפה אנושית.
ידועים מספר מקרים של ילדי פרא שהוגבלו על ידי הוריהם, ובמקרים מסוימים אף ננטשו ממגוון סיבות (בעיקר מצוקות נפשיות של האפוטרופוסים או מגבלות של הילד).
חלקם חוו בשלב מסוים בחייהם התעללות או חוויות טראומטיות אחרות בטרם ננטשו.
ילדי פרא היוו לעיתים נושא פולקלור ואגדות, בהן הצטיירו בדרך כלל כמי שטופלו על ידי בעלי חיים (כמו טרזן, מוגלי ורמוס ורומולוס) לאחר נטישתם.
לילדי פרא חסרים הכישורים החברתיים הבסיסיים אשר נלמדים לרוב בתהליך התירבות.
לדוגמה: הם עשויים לא להיות מסוגלים ללמוד להשתמש בשירותים, לא ללכת זקוף לאחר שהלכו על ארבע כל חייהם, או להציג חוסר מוחלט של עניין בפעילות האנושית סביבם.
לעיתים הם נראים לוקים בשכלם וכמעט בלתי ניתן ללמדם שפה אנושיות.
היכולת הלקויה ללמוד שפה טבעית לאחר שבודדו במשך שנים רבות, מיוחסת לעיתים קרובות לקיומה של תקופה קריטית עבור לימוד שפה.
אין הרבה ידע מדעי על ילדי פרא.
ואין כמעט מקרים ידועים, אחד המקרים המתועדים ביותר הוא של האחיות אמלה וקמלה, שתואר על ידי הכומר ג'וזף לאל סינג בשנת 1926 כמי "שגודלו על ידי זאבים" ביער בהודו.
הרופא הצרפתי סרז' ארולס, לעומת זאת, טען כי המקרה היה הונאה שנעשתה על ידי סינג כדי לגייס כספים עבור בית היתומים שלו.
פסיכולוג הילדים ברונו בטלהיים קבע כי אמלה וקמלה נולדו עם מגבלות נפשיות ופיזיות.
יש מעט מקרים מתועדים, אחד מהם הוא המקרה של ג'יני ילדת הפרא.
ישנם מיתוסים, אגדות, וספרות בדיונית אשר הרבו לתאר ילדי פרא שגדלו על ידי חיות בר כמו זאבים, קופי אדם, קופים, ודובים.
דוגמאות מפורסמות כוללות רמוס ורומולוס, מוגלי, פיטר פן, טרזן, אטאלנטה ואנכידו.
ילדי פרא בדיוניים לעיתים קרובות מתוארים כגדלים עם אינטליגנציה ומיומנות אנושיות נורמליות יחסית, עם חוש מולד של תרבות יחד ויכולות הישרדות מוגברת.
השתלבותם בחברה אנושית עשויה להיראות קלה יחסית.
חריג אחד הוא מוגלי, שעבורו החיים בקרב בני אדם היו קשים מאוד.
הילדים המיתולוגיים לעיתים קרובות מתוארים כבעלי כוח עליון, אינטליגנציה ומוסר גבוה לעומת בני אדם נורמטיביים.
משתמע מכך כי בגלל החינוך שלהם הם מייצגים את האנושות במצב טהור והבלתי מושחת, רעיון המזכיר את הפרא האציל.
סרטו של פרנסואה טריפו L'Enfant Sauvage (ילד פרא בצרפתית) משנת 1970 עוסק בנושא באופן ריאליסטי בו מתוארים מאמציו הקשים של מדען המנסה לשקם ילד פרא.
ילדה עם שיער מוזר הוא אוסף סיפורים קצרים מאת דייוויד פוסטר וולאס שיצא לאור ב-1989.
אף שאין קשר בין הסיפורים, כמה מהם משקפים את עניינו של וולאס במגמות בספרות, כולל מטא-בדיון והאירוניה בפוסט-מודרניזם, ראיית מציאות צינית ולא מוסרית כסופרי קבוצת "בראט פאק" כברט איסטון אליס, תמרה ג'נוביץ וג'יי מקנירני.
סיפורים אחרים מתכתבים עם הערצת מפורסמים, יש בהם כאלו עם דמויות המבוססות על אנשים אמיתים כאלכס טרבק, דייוויד לטרמן ולינדון ג'ונסון.
הנובלה "מערבה הוא כיוון הדרך שהאימפריה צועדת אל" שסוגרת את הספר היא תגובה מורחבת לסיפור מטא-בדיון הקצר של ג'ון בארת'.
קובץ סיפורים בשם זה יצא לאור בעברית בשנת 2011 בתרגומם של אלינוער ברגר ואסף גברון ובעריכת נגה אלבלך, שהוסיפה אחרית דבר.
הספר מכיל שלושה סיפורים מהקובץ שפורסם באנגלית ועוד ארבעה סיפורים, שתי מסות ונאום שנאגדו מקבצים אחרים.
"ילדה עם שיער מוזר" התפרסם בהוצאת ספרית פועלים - סיפורת בחסות המפעל לתרגום ספרות מופת של מרכז הספר והספריות ובסיוע המחלקה לספרות, מנהל ותרבות.
"חיות קטנות חסרות מבע" - רצף זכיות ייחודי בתולדות תוכנית משחק הטלוויזיה "ג'אופארדי" של אח ואחות שננטשו בילדותם וסיפור אהבתן של האחות ותחקירנית, בתה של במאית התוכנית.
"במזל, התקציבאי הראשי יודע לבצע החייאה" – שני מנהלים בכירים עוזבים מאוחר את עבודתם בארגון ללא שם ונפגשים במגרש חניה.
המבוגר מבין השניים מקבל התקף לב.
"ילדה עם שיער מוזר" – עו"ד רפובליקאי סדיסט מבלה עם חבריו הפנקיסטים בקונצרט של הפסנתרן ונגן הג'אז קית' ג'ארת.
חברתו של העו"ד, שלקחה אל.אס.די יחד עם שאר חבריו, מפתחת בזמן הקונצרט קיבעון לנערה עם שיער מוזר.
"לינדון" – העבודה בצמידות לנשיא האמריקני לינדון ג'ונסון מסבכת אישית דמות בדיונית של צעיר בשם דייוויד בויד.
"ג'ון בילי" – המספר, עם מבטא דרומי בולט, מגולל את סיפורו של פאר העיירה צ'אק נאן הבן, והשלכות של מסע נקמתו.
"כאן ושם" – נער ונערה מתארים במקביל את מערכת יחסיהם
"ההופעה שלי" – מפיק טלוויזיה, בעלה האובססיבי של שחקנית שמופיעה בתוכנית הטלוויזיה "מאוחר בלילה" עם דייוויד לטרמן, לא מפסיק לנסות להנחותה.
לפי בוסוול, זהו הסיפור החשוב והמצליח ביותר באוסף.
הסיפור פורסם במגזין פלייבוי בשם "מאוחר בלילה".
"תגיד לעולם-לא" על קבוצת יהודים בשיקגו במהלך טקס בר-מצווה
"הכול ירוק" - שיחת בוקר ללא מוצא בין גבר לאישה.
סיפור הקצר ביותר שממשיך את "החקירה של פנים/חוץ"
"מערבה הוא כיוון הדרך שהאימפריה צועדת אל" – לפי בוסוול, הנובלה בת ה-150 עמודים "כשנקראת עצמאית..."היא יצירה מחייבת ויומרנית של נעורים; כשנקראת במצביעה על Infinite Jest "מדובר בהצהרה תוכניתית מרתקת של כוונות"
"המראה מהבית של גברת תומפסון" – ללא טלוויזיה, מוצא עצמו המספר ב־9/11 ביום שבו נפלו התאומים בחברת שכניו בבלומינגטו, אילינוי, צופים יחדיו במתרחש בניו-יורק.
הסיפור הופיע לראשונה בשנת 2004 בקובץ "אבדון" Oblivion: Stories
"חיות קטנות חסרות מבע" - מתוך הקובץ "ילדה עם שיער מוזר" .
"אוקטט (שני קטעים) בוחן פתע 4, בוחן פתע 7" - לאחר הצגת מקרה בקצרה מתבקש הקורא לענות על שאלה.
מתוך "ראיונות קצרים עם גברים נתעבים" 1999.
"ניאון ותיק וטוב" – בגוף ראשון, הליך התאבדותו של צעיר מצליח, בן גילו של וולאס.
"דוגמה נוספת לנקבוביותם של גבולות מסוימים (VI)"- שיחת זוג לפני גירושים.
"גלגולי נשמות של ילדים שרופים"- פעוט נכווה למוות בתאונה ביתית.
"קחו בחשבון את הלובסטר" – רשמים והרהורים מפסטיבל הלובסטר השנתי במדינת מיין.
מתוך "קחו בחשבון את הלובסטר" (2005)
"הכול ירוק - מתוך הקובץ "ילדה עם שיער מוזר"
"ילדה עם שיער מוזר"- מתוך הקובץ "ילדה עם שיער מוזר" .
"אלו הם מים" – מתוך נאום של וולאס לפני בוגרי "יוניון" קולג'.
ראה אור בספרון בשם זה ב-2009.
"ילדה של אהבה" הוא אלבומה העשירי של הזמרת שרית חדד אשר יצא לאור במרץ 2002. את מרבית שירי האלבום הלחין צביקה פיק.
האלבום כלל את השיר "נדליק ביחד נר" שייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון באותה שנה.
בנוסף אליו בלטו באלבום השירים: "אתה תותח" ו"לראות את הכאב".
באלבום חידשה חדד את "קרנבל בנח"ל", שביצעה במקור להקת הנח"ל.
האלבום זכה להצלחה גדולה כשמכר כ-80 אלף עותקים בתוך יומיים ובהמשך הגיע לכ-200,000 עותקים, והפך לאלבום השלישי הנמכר ביותר של העשור הראשון של המאה ה-21.
הפקה בפועל: אבי גואטה הפקות
עיבודים והפקה מוזיקלית: שי ראובני
עיבוד וניצוח כינורות ל"נדליק ביחד נר": ירון גוטפריד
הפקת סאונד ושירה: יהודה תמיר
קלידים: שי ראובני, בנצי מור
כלי הקשה: זוהר פרסקו, אורן בלבן, יהודה תמיר
כינור: סניה קרויטור, ילמז טשצ'שמה
כינורות ל"נדליק ביחד נר": אנסמבל הסולנים הישראלי
קולות: יהודה תמיר, דלית כהנא, הילה זייתון, ניקי גולדשטיין, לימור עופר, מיכל מלאכי
טכנאי אולפן ומיקסים: יהודה תמיר
טכנאי הקלטה ל"נדליק ביחד נר": חיים גוזלי
הוקלט באולפני אבי גואטה - 2002
עריכה דיגיטלית: איציק פליבה - "מסטר דיסק"
ילדוס בקיטבאיך סמטוב (בקזחית: Елдос Бақытбайұлы Сметов; נולד ב-9 בספטמבר 1992) הוא ג'ודוקא קזחי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג, סגן האלוף האולימפי מריו 2016, זוכה מדליית הארד מטוקיו 2020 ואלוף אולימפי מפריז 2024.
בשנת 2013 סמטוב זכה במדליית ארד באליפות אסיה ושנה לאחר מכן זכה במדליית הזהב במשחקי אסיה לאחר שניצח בגמר את בולדבאטר גנבאט המונגולי.
בשנת 2015 הוא התחרה באליפות העולם שנערכה באסטנה שבמדינת הולדתו וזכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
בשלב חצי הגמר הוא ניצח את טורו שישימה היפני לאחר שקיבל ניקוד יוקו על תרגיל מוצלח שביצע כעשר שניות מהפתיחה והספיק לו לניצחון.
בגמר הוא התמודד מול בן-ארצו רוסטם איברייב ולמרות שהקרב הסתיים ללא ניקוד סמטוב ניצח לאחר שיריבו ספג עונש.
סמטוב נבחר לייצג את קזחסטן בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג באולימפיאדת ריו 2016 ואף זכה במדליית הכסף.
בחצי הגמר הוא ניצח את אורחן ספארוב מאזרבייג'ן ובגמר הפסיד בניקוד ווזארי לבסלאן מודראנוב הרוסי לאחר שהקרב נכנס לניקוד זהב.
באותה השנה סמטוב זכה גם במדליית הזהב באליפות אסיה כשניצח בגמר את דיוברק אורוזבוייב האוזבקי.
באליפות העולם בשנת 2019 שנערכה בטוקיו, זכה סמטוב במדליית הארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את בן ארצו גוסמן קירגיזבייב הקזחי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה סמטוב במדליית הארד.
לאחר שני ניצחונות מוקדמים הוא הגיע לשלב חצי הגמר בו הפסיד לנאוהיסה טקטו היפני לאחר שבע דקות בתוך זמן ניקוד הזהב ונשר לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה סמטוב התמודד מול טורניקה צ'קדואה ההולנדי וניצח בווזארי.
לסמטוב שבע זכיות בתחרויות מהסבב העולמי של איגוד הג'ודו העולמי (6 זכיות בתחרויות גראנד פרי וזכייה אחת בתחרות גראנד סלאם).
שנה קטגוריה עיר מדינה 2013 גראנד פרי אלמטי 2014 גראנד פרי אסטנה 2015 גראנד פרי בודפשט 2018 גראנד סלאם יקטרינבורג 2018 גראנד פרי חוחחוט סין 2019 גראנד פרי אנטליה 2019 גראנד פרי בודפשט
ילדה עם בלון היא יצירת גרפיטי שצוירה על ידי האמן בנקסי לראשונה בשנת 2002 על קיר של חנות בשכונת שורדיץ' שבלונדון, ולאחר מכן באותה שנה על קיר ב-Southbank בלונדון, הפעם עם הכיתוב "תמיד יש תקוה (There is always hope)".
בציור מופיעה דמות של ילדה קטנה בשחור לבן, המושיטה ידה לכיוונו של בלון אדום בצורת לב.
כמו בציורים אחרים של בנקסי, גם כאן הדימוי אינו חד משמעי - האם הילדה מושיטה ידה לתפוס את הבלון - דימוי של ילדות מאושרת, או שהבלון נשמט מידה, והיא מביטה בו בצער ובכאב על היעלמותו הצפויה - דימוי מטפורי אפשרי לאובדן הבלתי נמנע של הילדות והתמימות.
משמעויות נוספות שניתן לייחס לדימוי - ביטוי של משך הזמן הקצר של תשומת הלב בעידן המדיה החברתית, וכן הגחכה של תחום ה"אמנות הגבוהה" ויודעי הדבר העוסקים בה.
משאל דעת קהל שהקיף 2,000 משיבים, ונערך בשנת 2017 דירג את היצירה "ילדה עם בלון'" כיצירת האמנות האהודה ביותר בממלכה המאוחדת.
בהמשך ליצירה המקורית, בנקסי השתמש בגרסאות שונות של דימוי הילדה עם בלון בהקשרים אמנותיים ופוליטיים.
במרץ 2014, ביום השנה השלישי למלחמה בסוריה, בנקסי עיבד מחדש את העבודה והוסיף עליה את הסימון WithSyria#, וב-13 במרץ היצירה הוקרנה על מגדל אייפל ועל עמוד נלסון בככר טרפלגר.
בשנה זו פורסם סרטון וידאו עם אנימציה המבוססת על דימוי זה, מלווה בטקסט שבוצע על ידי אידריס אלבה ומוזיקה של Elbow.
מיד לאחר מכן הזמר ג'סטין ביבר פרסם בחשבון האינסטגרם שלו צילום של קעקוע שעשה המבוסס על הדימוי, ובנקסי הגיב בדף פייסבוק המשויך אליו על ידי פרסום הצילום יחד עם הכותרת "Controversial".
בשנת 2017, במסגרת הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, בנקסי הציע לחלק עותקים שלו ללא תמורה למצביעים מתנגדי השמרנים.
בשנת 2007 עותק של היצירה נמכר בסותבי'ס בסכום של 37,200 ליש"ט.
בספטמבר 2015 ציור הקיר המקורי הורד ממקומו על קיר החנות במזרח לונדון ונמכר בסכום של 500,000 ליש"ט.
בנובמבר 2015, הדפס של היצירה נמכר במכירה פומבית בסכום של 56,250 ליש"ט, כפול מההערכה המקדמית.בשנת 2018, עותק ממוסגר של העבודה נגרס במהלך מכירה פומבית, באמצעות מתקן מכני שבנקסי החדיר למסגרת, דקות לאחר שנמכר ב-1.4 מיליון דולר.
המחלוקת בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת
בתחילת יוני 2017, לפני הבחירות הכלליות בבריטניה, בנקסי הציג גרסה של ילדה עם בלון כאשר הבלון נושא את ה"יוניון ג'ק" - דגל הממלכה המאוחדת.
בתחילה בנקסי הציע לשלוח הדפס של היצירה ללא תמורה למצביעים באזורים מסוימים שיוכלו להראות הוכחה שלא הצביעו למפלגה השמרנית.
ההצעה כללה הסתייגות: "ההדפס הוא מזכרת ממערכת הבחירות, הוא אינו מיועד להשפיע על ההחלטות של הבוחרים".
בנקסי ביטל את ההצעה ב-6 ביוני 2017 לאחר שהוזהר על ידי ועדת הבחירות שמעשה זה מנוגד לחוק האוסר על מתן שוחד במערכת בחירות ועלול לגרום לפסילת תוצאות הבחירות באזורים שנבחרו.
ב-5 באוקטובר 2018, ציור ממוסגר של 'ילדה עם בלון' הוצע למכירה בבית המכירות הפומביות סותבי.
הציור נרכש על ידי מי שהציגו למכירה מבנקסי בשנת 2006, והמסגרת המקושטת והמוזהבת נבחרה על ידי בנקסי עצמו.
ההערכה המקדמית של שווי היצירה הייתה 200,000-300,000 ליש"ט, ובפועל המכירה הסתיימה בהשגת מחיר של 1,042,000 ליש"ט - מחיר שיא לאמן.
מיד עם הכרזת הזוכה, היצירה החלה בתהליך של הרס עצמי באמצעות מגרסה מכנית שהוטמנה באופן נסתר בתחתית המסגרת.
תהליך הגריסה נעצר לאחר מחצית התמונה - החלק הגרוס השתלשל מחלקה התחתון של המסגרת.
הודעתה של גלריית סותבי כי מעולם לא התנסתה באירוע דומה, גרמה להשערות של המצויים בתחום האמנות כי שווייה של היצירה הגרוסה למחצה יהיה גבוה אף יותר.
השערה נוספת שנשמעה היא כי אדם שנצפה מסריט את האירוע בעת המכירה הפומבית הוא כנראה האמן עצמו.
הזוכה במכירה הפומבית החליטה לממש את הרכישה.
היצירה הגרוסה למחצה בשמה החדש אושררה פורמלית על ידי בנקסי.
גלריית סותבי הוציאה הודעה לפיה "בנקסי לא הרס יצירה במכירה הפומבית, הוא יצר חדשה", וציינה כי "זו היצירה הראשונה בהיסטוריה שנוצרה במהלך מכירה פומבית".
בנקסי ידוע כאמן בעל מסרים.
פעולת הגריסה יכולה להתפרש לא רק כהקנטה של עולם שוק האמנות, אלא גם כהתכתבות ישירה עם שדה היצירה ממנו הוא מגיע.
"הדחף להרוס הוא גם הדחף היצירתי", ציטט בנקסי את פבלו פיקאסו בחשבון האינסטגרם שלו.
שורשי העיסוק בהרס באמנות נטועים עמוק יותר מפיקאסו.
פסטיבל ברנינג מן האמריקאי, למשל, מבוסס על מורשת פגאנית שנחגגת עד היום בדנמרק.
גם המנדלה הטיבטית, המצוירת באמצעות הזלפת חול דקדקנית רק כדי להימחות מיד עם השלמתה, מייצגת מסורת ארוכת שנים.
עם האמנים בני זמננו שבחנו את המתח שבין העשייה האמנותית לבין איום החורבן המרחף מעליה ניתן למנות את אנה מנדייטה הקובנית־אמריקאית, שיצרה בשנות ה–70 וה–80 סדרות של טביעות גוף מתכלות, ומייקל לאנדי הבריטי, שבמיצג שערך בלונדון ב-2001 גרס את כל רכושו החומרי עלי אדמות.