tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף משמשת המסילה, בעונת הקיץ, למעבר שתי רכבות תיירים: רכבת קטר הקיטור "הג'קובייט" ורכבת "הרויאל סקוטסמן".
ב-2018 החל תכנון פרויקט שיפוץ הגשר כשהשיפוץ החל ב-2024.
ב-2007 הוציא השירות הבולאי של בריטניה סדרה של שטרות כשעל השטר של 10 ליש"ט מופיע גשר גלנפינן.
ב-2001 התפרסם הגשר בכל העולם עם צאתו לאקרנים של הסרט הארי פוטר ואבן החכמים כשבחלקו הראשון של הסרט עוברת הרכבת להוגוורטס על גבי גשר זה.
גם בסרטי ההמשך של הסדרה מופיע הגשר.
בעקבות פרסום זה הפך הגשר לאתר חובה לביקורי מעריצי הסדרה דבר שאילץ את המשטרה להוציא אזהרה להימנע מלצעוד על הגשר וזאת לאחר מספר מקרים של מעריצים שכמעט נדרסו על ידי רכבות.
בנוסף היה הגשר לזירת צילומים בסרטים וסדרות נוספים כמו "רינג אוף ברייט ווטר" , "שרלוט גריי" , "מונרך אוף דה גלן" , "סטון אוף דנסיטי" והכתר.
כמו כן שימש הגשר כרקע למשחק המרוצים "פורצה הורייזון 4" .
גשר גרנל הוא גשר מכוניות החוצה את נהר הסן ומחבר את הרובע החמישה-עשר (בגדה השמאלית) לרובע השישה-עשר (בגדה הימנית).
הגשר נבנה לראשונה ב-1827 והגשר הנוכחי נבנה ב-1968. אורכו 220 מטר והוא בנוי משתי קשתות מרכזיות כשהתמיכה האמצעית הוצבה על האי המלאכותי איל או סין (אי הברבורים), שנבנה במרכז הנהר.
בסמוך לבסיס התמיכה שעל אי הברבורים הוצב, ב-1889, העתק מוקטן של פסל החירות.
הגשר נקרא על שם קומונה צרפתית בשם גרנל שהתקיימה עד 1860 על גדות הסן אז נבלעה בעיר פריז.
ב-2016 שונה שם הגשר ל"גשר גרנל-הקדטים של סומיר".
שם זה מנציח כ-250 חללי קרב שנערך ביוני 1940 באזור העיר סומיר, על שפת נהר הנהר הלואר בין גרמניה לצרפת במהלך כיבוש צרפת.
חללים אלו היו בעיקר קדטים, תלמידי בית הספר לפרשים של סומיר .
בתחילת המאה ה-19 החל פיתוח עירוני מואץ של אזור על הגדה השמאלית של הסן שנקרא "מישור גרנל" (שהיה אזור חקלאי אז וכיום הוא ליבו של הרובע החמישה-עשר).
כחלק מפיתוח זה עלתה דרישה לבנות גשר על הנהר שיחבר את האזור המתפתח עם הגדה הימנית.
ב-1825 החלה בניית גשר מאבן והוא נחנך במאי 1827 עבור הולכי רגל וכרכרות סוסים.
המעבר בגשר היה כרוך בתשלום דמי מעבר שגבתה החברה שבנתה את הגשר.
ב-1866 רכשה עיריית פריז את הגשר והפסיקה את גביית דמי המעבר.
לבניית תמיכות הגשר הסתמכו בוניו על האי המלאכותי איל או סין (אי הברבורים) שבנייתו הושלמה באותן שנים.
בניית הגשר השני החלה כשנה לאחר קריסת הראשון.
מתכנניו יצרו גשר בן שש קשתות העשוי מברזל יצוק כשחלק מעמודי הגשר הוצבו על האי המלאכותי ואחרים שוקעו בקרקעית הסן.
ב-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפלו מספר פגזים בקרבת הגשר כתוצאה מירי מתותח פריז גרמני בקוטר 238 מ"מ.
באמצע המאה ה-20 בחנו מהנדסים, ממחלקת הגשרים של צרפת , את גשר גרנל ומצאו אותו צר מדי לצורכי התנועה ואת קורות המתכת שלו שבירות.
ממצאים אלו הביאו לתכנון גשר חדש.
פרויקט הבנייה החל ב-1966 וחנוכת הגשר התקיימה ב-1968. הגשר נבנה תוך שילוב מתכת ובטון.
אורך הגשר 220 מטר והוא כולל חמש קשתות: שתי קשתות, במפתח של 85 מטר כל אחת נבנו מעל המים, קשת בת 20 מטר נבנתה מעל האי ושתי קשתות של 15 מטר כל אחת נבנו בנקודות החיבור ליבשה.
רוחב הגשר 30 מטר כשמתוכם 22 מטר יועדו לתחבורה ושמונה מטר להולכי רגל.
הסגנון המעוצב של הגשר השני משך במאים להשתמש בו לצילום סצנות.
כך למשל צולמו במקום סצנות בסרטים מסייה ורדו של צ'ארלי צ'פלין (1947), פיירו המשוגע של ז'אן-לוק גודאר (1965) ועוד.
סצנות צולמו גם על הגשר השלישי כמו למשל בסרט פרנטיק של רומן פולנסקי (1988), בסדרה 10 אחוז ועוד.
הגשר מופיע במספר ציורים של אמנים צרפתיים.
גשר האישה (בספרדית: Puente de la Mujer) הוא גשר להולכי רגל המוביל לרציף 3 ברובע המסחרי פוארטו מאדרו, בואנוס איירס, ארגנטינה.
זהו גשר מסתובב מעוגן כבלים עם תורן זיזי.
הוא מורכב מתורן יחיד עם כבלים תלויים, חלק מהגשר מסתובב סביב הציר האנכי ב-90 מעלות על מנת לאפשר לתנועת הימית לעבור.
כאשר הוא במצב פתוח כדי לאפשר מעבר לכלי שיט, הקצה הרחוק מעוגן על עמוד ייצוב.
הגשר, שתוכנן על ידי האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה, דומה מאוד לגשר באורך 251 מטרים מעל נהר גואדלקיביר בסביליה, ספרד (1992) ולגשר באורך 213 מטרים מעל נהר סקרמנטו ברדינג, קליפורניה (2004).
באופן ייחודי התורן נוטה קדימה ולא אחורה, כפי שמתבקש בגשרים אלה.
על פניו התורן אמור ליפול קדימה הן בגלל נטייתו והן בגלל המשקל הקדמי, מה שמונע זאת הוא העיגון המאסיבי בבסיסו ובעיקר הזנב המבני - משקל נגדי מאזן בחלק האחורי והחתך שלו.
קלטרווה תיאר את העיצוב כמייצג דמות של זוג רוקד טנגו.
משקלו של הגשר 800 טון, אורכו 170 מטרים, רוחבו 6.20 מטרים והוא מחולק לשני חלקים קבועים, באורך 25 מטרים ו-32.50 מטרים, וקטע אמצעי באורך 102.5 מטרים.
משך הזמן הנדרש לסיבוב הגשר ב-90 מעלות הוא פחות משתי דקות, הסיבוב נעשה באמצעות מערכת ממוחשבת.
התורן עשוי פלדה וליבת בטון, מתנשא לגובה של כ-34 מטרים, ונוטה קדימה בזווית של 39 מעלות, ממנו יוצאים כבלי התלייה התומכים במפתח המרכזי.
בניית הגשר החלה בשנת 1998, והיא הושלמה ב-20 בדצמבר 2001. הגשר הוכרז כאתר מורשת תרבותית של העיר בואנוס איירס בשנת 2018. בשנת 2022 שופצה רצפת הגשר, תוך שימוש בעץ סינתטי העשוי מבקבוקים שנאספו ברחבי העיר.
גשר ג'ונס הנקרא באופן רשמי גשר הזיכרון ויליאם א.
ג'ונס, הוא גשר בעל קורות מקושתות, המשתרע על פני נהר פסיג במנילה, הפיליפינים.
הוא נקרא על שם חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויליאם אטקינסון ג'ונס , שכיהן כיו"ר ועדת בית הנבחרים לענייני האיים של ארצות הברית , אשר בעבר הפעילה סמכות שיפוט על הפיליפינים, והיה המחבר העיקרי של חוק ג'ונס , שהעניק למדינה אוטונומיה חקיקתית מארצות הברית.
הגשר, שנבנה כדי להחליף את פואנטה דה אספניה ההיסטורי בעשור השני של המאה ה-20, מחבר את דרך קווינטין פארדס (Quintin Paredes Road) במחוז בינונדו לשדרת פאדרה בורגוס במחוז ארמיטה .
הגשר, שתוכנן במקור על ידי האדריכל הפיליפיני חואן מ.
ארלאנו באדריכלות נאו-קלאסית צרפתית, כולל שלוש קשתות הנשענות על שני עמודים כבדים, מעוטרים באבן מלאכותית ובטון, וכן ארבעה פסלים על בסיסי בטון המייצגים באופן אלגורי אִמהוּת ולאומיות.
הגשר המקורי נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיילים יפנים נסוגים, ושוחזר בשנת 1946 על ידי רשויות העבודות הציבוריות של ארצות הברית והפיליפינים.
הגשר המשוחזר שמר על שלוש הקשתות ושני העמודים, אך הסיר את כל הקישוטים.
הגשר שוחזר חלקית לראשונה בשנת 1998. בשנת 2019, עיריית מנילה החלה בפרויקט שיקום ל"שחזור" גשר ג'ונס ולעיצובו הכמעט מקורי, תוך שימוש בארכיטקטורת "בוז-ארט" , בדומה לזו של גשר אלכסנדר השלישי בפריז, והחזרת שלושת פסלי לה מאדרה פיליפינית הקיימים (הרביעי דורש שחזור).
הגשר ממקום בין שני גשרים בולטים אחרים, המגשרים גם הם על נהר פסיג.
המזרחי מבין השניים הוא גשר גנרל דאגלס מקארתור , והמערבי מביניהם הוא גשר בינונדו אינטראמורוס .
גשר ג'ונס הוזמן במקור על ידי עיריית מנילה בשנת 1919, לפני שממשלת האי, באמצעות הלשכה הפיליפינית לעבודות ציבוריות, השתלטה על סיום בניית הגשר בשנת 1920.
הגשר, הממוקם רחוב אחד במעלה הזרם בקאלה נואבה (כיום רחוב א.ט.
יוצ'נגקו), נשמר פתוח זמנית באמצעות גשר מסבך זמני, בזמן שהגשר החדש נבנה בקאלה רוסאריו (כיום רחוב קווינטין פארדס).
בניית גשרים חדשים הייתה חלק מתוכנית אב של מנילה.
האדריכל האמריקני דניאל ברנהם, רצה להדגיש את נהרות העיר, ולהשוות אותם לנהר הסיין בפריז ולתעלות ונציה.
תוכנית זו יושמה בקפדנות ופוקחה על ידי ויליאם א.
עם זאת, עם חקיקת חוק ג'ונס, שהעניק למדינה אוטונומיה מארצות הברית, האדריכל הפיליפיני חואן מ.
ארלאנו קיבל את הפיקוד, וסיים את התכנון הסופי של הגשר.
ויליאם אטקינסון ג'ונס, מחבר החוק, נפטר בשנת 1918, בזמן שהגשר עדיין היה בשלב התכנון, והפיליפינים קראו למעבר על שמו.
ארלאנו תכנן את הגשר בסגנון המעברים שנבנו במהלך שיפוצו של האוסמן בפריז.
הוא קישט את הרציפים בפסלי בנים על דולפינים, בדומה לאלה שעל גשר אלכסנדר השלישי בסיינה, שבו ביקר בעבר.
כמו הגשר הפריזאי, הוא סימן את שני קצוות הגשר בארבעה בסיסים.
ארלנו הזמין פָּסַל בשם מרטינז לבנות קבוצה של ארבעה פסלים שתיקרא La Madre Filipina (מולדת הפיליפינית), אשר יוצבו על הכנים.
עם כיבוש מנילה על ידי היפנים, הם שינו את שם הגשר ל"גשר בנזאי", זאת באמצעות צו נשיאותי מס' 41 שהוציא בשנת 1942 יו"ר הוועדה המבצעת של הפיליפינים, חורחה ב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצבא היפני הפציץ את הגשר נגד הכוחות האמריקאים שנכנסו במהלך קרב למנילה.
אחד מארבעת הפסלים אבד לצמיתות במהלך ההרס.
לאחר המלחמה, הוקם גשר ביילי כמעבר זמני לכלי רכב, בזמן שהגשר הראשי נבנה מחדש.
לאחר חקיקת חוק השיקום הפיליפיני משנת 1945, לשכת העבודות הציבוריות הפיליפינית ומינהל הכבישים הפדרלי של ארצות הברית, בנו מחדש את גשרי ג'ונס וקוויזון באמצעות קורות פלדה גדולות ועמוקות.
עם השלמתו, לא שוחזר אף אחד מהקישוטים המקוריים שלו, הן על העמודים והן על המעקות, והאסתטיקה הנאו-קלאסית שלו הוחלפה בארכיטקטורה נטולת קישוטים, לאור הדחיפות לסיים את שחזורו.
שלושת פסלי לה מאדרה הפיליפינית שנותרו, הוסרו גם הם, ומסדותיהם נהרסו.
אחד הועבר לתוך פארק ריזאל , בעוד ששני האחרים הועברו לכניסה לבניין הראשי של בית המשפט לערעורים.
בשנת 1998, לציון מאה שנה לעצמאות הפיליפינים , הגשר שוחזר חלקית על ידי האדריכל קונרד אונגלאו, שהוזמן על ידי הגברת הראשונה, אמליטה ראמוס .
מעקות אבן החליפו את עיצוב הפלדה הפוסט-מודרני.
בתקופתו של ראש עיריית מנילה, ליטו אטיינזה, הוארו קורות הפלדה, ועמודי תאורה נושאיים נוספו לגשר, מה שעורר תגובות מעורבות.
שני אריות שמירה נוספו לבסיס הצד הדרומי של הגשר, מה שהעניק לו אופי סיני, בניגוד לעיצובו הנאו-קלאסי המקורי.
בשנת 2019, ראש עיריית מנילה, איסקו מורנו, הודיע על תוכניות "לשחזר" את גשר ג'ונס לארכיטקטורה המקורית כמעט לחלוטין, כולל החזרת שלושת הפסלים ששרדו, וששמרו בעבר על הגשר.
זאת באמצעות 20 מיליון פזות שנתרמו לפרויקט.
הפסל הרביעי שנהרס במלחמה שוכפל באמצעות ארכיוני גשר ג'ונס מלפני המלחמה, בספרייה הלאומית של הפיליפינים.
מורנו הזמין את חוסה אקוזר, הבעלים של Las Casas Filipinas de Acuzar, לתכנן ולבנות עמודי תאורה בסגנון "בוז-ארט", בדומה לאלה שעל גשר אלכסנדר השלישי.
ארבעת הבסיסים לפסלי לה מאדרה פיליפינית שוחזרו, אשר ישמשו כבסיס לפסלים החוזרים.
עבודות שיפוץ ותיקון בוצעו גם על קורות הפלדה של הגשר.
פסלי הכרת תודה ודמוקרטיה הוצבו מחדש בגשר ב-22 בנובמבר.
גשר ג'ונס נחנך ב-24 בנובמבר 2019 ונפתח רשמית לציבור.
עם זאת, הפסלים הנותרים של לה מאדרה פיליפינית שהוצבו בשטח בית המשפט לערעורים' נחשבו שבירים מדי מכדי להזיז אותם למקומם המקורי.
במקום זאת, הם שוכפלו' והוצבו מחדש במיקומם המקורי ביוני 2021.
ארבעת הפסלים "השומרים" על הגשר נקראים קבוצת לה מאדרה פיליפינה (מולדת הפיליפינית).
שלושה ניצלו מאירועי המלחמה, אך הועברו למקום אחר.
הרביעי נהרס, והוא שוכפל בפרויקט הפיתוח מחדש של 2019. פסלים אלגוריים אלה נועדו לסמל אידיאלים מרכזיים הקשורים לדרכם של הפיליפינים מהמושבה האמריקאית לעצמאות.
כל פסל מסמל היבט אחר של הלאום, מאז שהפיליפינים עברו ממושבה של ארצות הברית לעצמאות:
פסל הכרת תודה: פסל זה, הממוקם בפינה הדרום-מזרחית של הגשר, מתאר את "האמא הפיליפינית" אוחזת בפנס של אמת והארה, עם שני פיליפינים צעירים כורעים ברך ומחזיקים זר דפנה המסמל ניצחון באמצעות חינוך.
הפסל הועבר לפארק ריזאל לאחר מלחמת העולם השנייה והוחזר למיקומו המקורי לאחר 74 שנים.
בזמן שהוצג בפארק, הוא נקרא באופן בולט "לה מאדרה פיליפינית".
פסל הדמוקרטיה: מראה דמות אם מנחמת גבר בוכה, תוך כדי חיבוק ילד (במקור עם יונה), מלמדת את הדור הצעיר להיות אסיר תודה על הקורבנות של זקניו.
הפסל נהרס במהלך קרב מנילה בשנת 1945. הוא שוכפל בשנת 2019 באמצעות ארכיונים שסופקו על ידי הספרייה הלאומית של הפיליפינים, והועמד בפינה הדרום-מערבית של הגשר במקום בו עמד הפסל הקודם.
פסל הקידמה: מציג את אמא פיליפינית עם גבר מותש המחזיק פטיש (עבודה) וילדה המחזיקה כדור (כוח), בעודה מרימה לפיד המסמל אמת וחינוך.
ממוקם בפינה הצפון-מערבית של הגשר.
הוא מסמל עבודה, חינוך וכוח.
העתק של הפסל המקורי הוצב ביוני 2021, יחד עם הפסל "צדק".
המקורי, שהוצב בשטח בית המשפט לערעורים, נחשב לשביר מדי מכדי שיוכל להיות מועבר ממקומו.
פסל הצדק: מתאר את לה מאדרה יושבת בתנוחה מכובדת, כששני ילדים כורעים לצידה: אחד מייצג ממשל קולקטיבי והשני עם מפתח ולוח של עשרת הדיברות (חוק וסדר).
הגובה והסימטריה השווה של הצעירים מדגישים שוויון בפני החוק.
הפסל ממוקם בפינה הצפון-מזרחית של הגשר, והוא מסמל חוק וסדר ושוויון בפני החוק.
העתק של הפסל המקורי הוצב ביוני 2021, יחד עם "הקידמה".
הפסל המקורי, שהוצב בשטח בית המשפט לערעורים, נחשב לשביר מדי מכדי שיוכל להיות מועבר ממקומו.
גשר המילניום הוא גשר תלוי המשמש לתנועת הולכי רגל מעל נהר התמזה בלונדון.
גשר המילניום מקשר את אזור הסיטי של לונדון, שבגדה הצפונית של הנהר, עם מוזיאון טייט מודרן שבגדה הדרומית.
במבט מהגדה הדרומית דרך הגשר בולטת לעין קתדרלת סנט פול שבצדו השני.
העומס הרב גרם לרעידה של הגשר, ולכן הוא נסגר יומיים לאחר פתיחתו.
במשך שנה וחצי תוקנו הטעויות ההנדסיות שבגשר, והוא נפתח מחדש ב-22 בפברואר 2002. בעקבות התקרית קיבל הגשר בפי הלונדונים את הכינוי wibbly wobbly bridge.
עיצובו של הגשר נקבע במסגרת תחרות שהופקה על ידי מועצת סאות'וורק ב-1996. העיצוב הזוכה היה פרי עטם של ארוף, פוסטר ושות', וסיר אנתוני קארו.
בעקבות הגבלות הגובה באזור וכדי לשפר את התצפית מהגשר, נקבעה התמיכה בגשר באמצעות כבלים שנמתחים מתחת לגובה הרציף של הנהר.
אורכו המלא של הגשר הוא 325 מטרים ורוחבו 4 מטרים.
תומכות הגשר מאפשרות משא של עד 2,000 טונות השווים ערך לכ-5,000 בני אדם אשר יכולים לעבור על הגשר באותו זמן.
בניית הגשר החלה בסוף 1998 כאשר העבודות המרכזיות החלו ב-24 באפריל 1999 על ידי חברת מונברג תורסון וסיר רוברט מקאלפין.
עלות הבנייה של הגשר עמדה על 18.2 מיליון ליש"ט והוא נפתח לקהל הרחב ב-10 ביוני 2000.
תנודות של הגשר הובילו לסגירתו לצורך תיקונים יומיים בלבד לאחר פתיחתו.
נעשו ניסיונות לצמצום התנודות על ידי הגבלת מספר האנשים החוצים את הגשר, דבר שהוביל לתורים ארוכים ולא תרם לצמצום התנודות.
סגירת הגשר הובילה לביקורת ציבורית רבה כפרויקט מילניום בריטי נוסף שכשל בדומה לכיפת המילניום.
שינויים ותיקונים נוספים הובילו לחיסול התנודות על הגשר והגשר נפתח בשנית בפברואר 2002.
הגשר נסגר פעם נוספת ב-18 בינואר 2007 במהלך השתוללות הסופה קיריל, עקב החשש שהרוחות החזקות יעיפו הולכי רגל מהגשר.
תנודות הגשר נובעות ממשוב חיובי - תנודת צעדיהם של הולכי הרגל על גבי הגשר גרמה לתנודות קטנות של הגשר לצדדים.
תנודות הגשר הגבירו את תנודת הצעדים (שנובעת מצורך לאזן את שיווי המשקל של הגוף הנע) וחוזר חלילה.
רעידותיו של הגשר בימים הראשונים לפתיחתו נבעו לפיכך ממספר הצועדים הרב על גבי הגשר, שביום פתיחתו נכלל במסלול צעדת צדקה.
מספר האנשים שחצו את הגשר ביום הראשון של פתיחתו מוערך בכ-90,000 איש.
תנודות תהודה הנובעות מתנועת משא אנכי (כגון רכבות, כלי רכב והולכי רגל) הם סוגיה מוכרת בתכנון הנדסי של גשרים.
במקרה ספציפי זה גרמה התנועה הלטראלית של הגשר לתנועה הולכי הרגל הצועדים עליו להשתלב בתנועה על הגשר ולהעצימה במידה שמתכנני הגשר לא שיערו.
אף על פי שתופעה זו יוצאת דופן, היא אינה ייחודית לגשר המילניום בלבד.
תופעה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בכל גשר בעל תדירות תנועה צידית הפחותה מ-1.3 הרץ ובעל מסה נמוכה דיו, אם יהיו עליו מספיק גורמים שינועו עליו.
הגשרים האחרים בעולם שמתקיימת בהם תופעה זו:
גשר הולכי הרגל במרכז התצוגה הלאומי בבירמינגהם.
גשר גרובס בצ'סטר, במהלך מרוץ הסירות של נהר ג'ובילי ב – 1977.
גשר כלי הרכב בנמל אוקלנד במהלך הפגנה ב – 1975.
לאחר שנערך מחקר נוסף על ידי מהנדסי הגשר, הותקנו 37 מרסני מסה מתכווננת שתפקידם לווסת תנועה אופקית ו-52 מרסני מסה מתכווננת שתפקידם למתן את התנועה האנכית של הגשר.
עבודות התיקון עלו 5 מיליון ליש"ט וארכו כחצי שנה מחודש מאי 2001. לאחר תקופת מבחן, הגשר נפתח מחדש לציבור ב-22 בפברואר 2002 ומאז לא התקבלו תלונות על תנודות חזקות בגשר.
בסרט "הארי פוטר והנסיך חצוי הדם" נראה גשר המילניום הנופל למים על ידי אוכלי המוות של וולדמורט.
הגשר מופיע בפרק הראשון בסדרה מאפר לעפר.
גֶּשֶׁר הַזִּיו הוא קיבוץ מתחדש, בגליל המערבי, צפונית לעיר נהריה.
זהו היישוב היהודי הגדול ביותר במועצה אזורית מטה אשר.
היישוב מוגדר כ"אגודה שיתופית להתיישבות כפרית" ומנוהל על ידי אגודה מוניציפלית.
הקיבוץ הוקם ב-27 בינואר 1949 על ידי חלק ממפוני קיבוץ בית הערבה, אשר מצפון לים המלח, שתמכו אז רעיונית בתנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים", אשר הייתה מקושרת באותה תקופה למפא"י.
אלו נטשו אז את מושבם בעקבות מלחמת העצמאות ולצורך הקמת קיבוץ, חברו לאנשי תנועת "הבונים", אשר הגיעו מאמריקה הצפונית.
הקיבוץ הוקם בשטחו של בסיס נטוש של הצבא הבריטי, אשר שימש כוחות של הבריגדה הניו־זילנדית במלחמת העולם השנייה, וכן על אדמות הכפר הערבי המרוקן א-זיב.
שמו של היישוב ניתן לו לזכרם של ארבעה־עשר לוחמי הפלמ"ח שנפלו בפעולת פיצוץ גשר א-זיב בליל הגשרים בשנת 1946. שם היישוב שואב את השראתו מ-יזכור עם ישראל - ההספד שחיבר ברל כצנלסון לנופלים במאורעות תל-חי שבו מתאבלים על "זיו עלומיהם" של הלוחמים.
השם נבחר כך שיזכיר גם את אכזיב הקדומה, עיר על חוף הים בנחלת שבט אשר.
על פי המשנה נמצאת כזיב בגבולה הצפוני של ארץ ישראל.
שמה נשתמר בשמו של הכפר הערבי שננטש "אֶ-זִיב".
בשנת 2022 גילו שני היסטוריונים שיחידת הקומנדו הבריטית SAS השתכנה במחנה הבריטי בגשר הזיו ב-1943 לצורך אימונים לקראת פלישה ראשונה לאירופה הנאצית.
התגלית נחשפה על ידי פול מקיו מהעמותה הבריטית Secret WW2 Network ותא"ל ארז דוד מייזל מעמותת מורשת ההגנה.
בסיס האם שלהם היה בגשר הזיו, ממנו יצאו לאימונים אינטנסיביים בכל הארץ בפקודו של רב-סרן פאדי מיין.
המבנים שימשו לצורכי היחידה הכלליים והחיילים השתכנו באוהלים.
יחידה זו שימשה חוד החנית בפלישה לסיציליה במבצע האסקי, ב-9 ביולי 1943. היחידה קיימת עד היום, והיא בקשר עם סיירת מטכ"ל שרואה בה מודל לחיקוי.
ביוני 2023 התקיים טקס בגשר הזיו, במבנה בריטי משופץ,(שהפך לגלריה) לכבודם ולזכרם של לוחמי הקומנדו.
בחסות העמותה הבריטית, עמותת ההגנה, מורשת גשר הזיו, ונציגי סיירת מטכ"ל.
הטקס חובר בזום לנציגים מבריטניה ואוסטרליה.
במהלכו הוסר הלוט משלט מיוחד שחובר לקיר המבנה ומספר את סיפור היחידה.
מבנים בריטים אחרים בגשר הזיו שופצו והוסבו ל -"מסעדת ג'אק" לכבודו של ג'אק, הלוחם האחרון שנשאר עדיין בחיים, פתיחת המסעדה נדחתה לאור מלחמת חרבות ברזל.
עד לסוף שנות ה-90, היישוב תיפקד בצורה המסורתית של קיבוץ שיתופי.
פעלו בו ענפי משק, חדר־אוכל, בתי ילדים וכו'.
בשנת 1998 התבצעה ביישוב הפרטה.
מאז ההפרטה פועל הקיבוץ על פי מודל כלכלי של "רשת ביטחון" ומשכורות אישיות לחבריו.
בעזרת שינוי זה התגבר גשר הזיו על חובותיו לבנקים.
בשנות האלפיים בנוי היישוב מאגודה חקלאית המאגדת את מה שהיה שייך ל"קיבוץ הישן" (חבריו ונכסיו), ואגודה מוניצפאלית, הכוללת את כלל תושבי היישוב.
הנהלת האגודה המוניציפלית מנהלת את חיי היום יום של הקהילה ומהווה גם הוועד המקומי של היישוב.
בשנת 2004 הוחל אכלוס של 200 בתים חדשים שנוספו ליישוב כשכונה חדשה.
כמו כן, עוד כ־30 משפחות של "בנים חוזרים" רכשו בתים קיימים או בנו בתים חדשים ונקלטו כחברי האגודה החקלאית ולקהילה בכלל.
העברת זכויות בשטחים שהיו בעבר של הקיבוץ לטובת בתים צמודי קרקע לתושבי האגודה הייתה חלק עיקרי בתהליך ההבראה הכלכלית של היישוב.
ביישוב ישנם בתי-תינוקות, גני ילדים, בית ספר יסודי ("חופי הגליל"), ובית ספר על-יסודי ("סולם-צור"), בו לומדים תלמידים מקיבוצים ומהיישובים בסביבה.
המקום מהווה מרכז תרבותי אזורי: יש בו מתנ"ס אזורי של המועצה, בעבר נערכו במקום מדי שנה מרוץ "אורן" לזכרו של בן הקיבוץ שנפל במלחמת יום הכיפורים וטורניר טניס מסורתי "זוגות בסוכות" שהיה מיועד לתושבי היישוב ונוסד והופעל על ידי "העורף" (שמה של חברת הנעורים באותן שנים).
גשר הזיו הייתה חלוצה בתחום הלינה המשפחתית.
כבר בשנים הראשונות 1949-1950 החלו דיונים בנושא בהשפעת הגרעין האמריקני שהביא רוחות חדשות לחינוך.
נערך משאל והוחלט לעבור ללינת ילדים בבתי ההורים.
הבניה הראשונה למגורים בגשר הזיו, לאחר האוהל והצריף, הייתה בית-משפחה שכלל שני חדרים, מקלחת ומרפסת פתוחה.
ב-1952 החלו המשפחות להיכנס לבתים הראשונים.
כל התהליך נמשך 9 שנים.
יש אומרים שהשינוי הזה השפיע על אופיו הכללי של הקיבוץ להיות פתוח יותר וליברלי.
גשר הל גייט , אשר נקרא במקור גשר קישור הרכבת של ניו יורק הוא גשר קשת פלדה, שאורכו 310 מטרים, החוצה את האיסט ריבר, בין קווינס והברונקס, בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 החלו לתכנן את הקמת הגשר, במטרה שישמש את רכבת פנסילבניה המחברת בין מדינת ניו יורק לניו אינגלנד.
הגשר נבנה בתכנונו של גוסטב לינדנתל, והושלם ב-30 בספטמבר 1916.
בשנת 1996 שופץ הגשר לראשונה מאז הקמתו - ונצבע בצבע התואם את שמו - צבע הקרוי "צבע שער הגיהנום האדום" (משמעותו שמו של הגשר - "גשר שער הגיהנום").
משתמשות בגשר חברות הרכבות אמטרק, סי אס אקס, קנדיאן פסיפיק, וניו יורק ואטלנטיק.
הגשר עובר במקביל לגשר רוברט פ.
עד בניית גשר בייון בשנת 1932 היה גשר הל גייט גשר קשת הפלדה הארוך בעולם.
מסיבה זו, במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו מרגלים של גרמניה הנאצית במטרה לפוצץ את הגשר (אולם תוכניתם לא יצאה אל הפועל).
גשר הל גייט השפיע על מתכנני גשר נמל סידני.
הגשר נחשב לאחד הגשרים החזקים בעולם, ומגזין דיסקברי משער שאם יפסיקו לתחזקו, הגשר יתמוטט רק לאחר כאלף שנים של שחיקה מכנית טבעית (גשרים אחרים בעולם יתמוטטו לאחר כ-300 שנים).
גשר הידידות הוא הגשר העובר מעל נחל סער בכביש הגישה לעין קנייא מדרום.
במלחמת ששת הימים נהרס הגשר על ידי הסורים כדי להקשות על הצבא הישראלי להתקדם לעברם.
לאחר המלחמה, הורה שר הביטחון דאז, משה דיין, לשקם את הגשר כמחווה של רצון טוב כלפי הדרוזים הגרים בגולן.
על-שם מחווה זו המייצגת יחסי ידידות איתם, וקרבתו לכפר הדרוזי באזור עין קנייא, ניתן לגשר שמו.
גשר הידידות (בפורטוגזית: Ponte da Amizade, בספרדית: Puente de la amistad) הוא גשר המקשר בין ברזיל לפרגוואי.
החוזה לבניית הגשר נחתם בשנת 1956, ובשנת 1965 נפתח הגשר לתנועה.
הגשר עובר מעל נהר פרנה ומהווה מעבר גבול חופשי לאזרחי אמריקה הדרומית.
אזרחי מדינות הנמצאות מחוץ ליבשת, נדרשים לעבור ביקורת גבולות בגשר.
הגשר מקשר בין העיר הברזילאית פוז דו איגואסו לעיר הפרגוואית סיודד דל אסטה.
אורכו של הגשר עולה על 540 מטר, הוא מגשר על פני כ-300 מטר.
גשר המיתרים הוא גשר מעוגן כבלים עם תורן זיזי בכניסה לירושלים (צומת הרחובות ויצמן, יפו, ירמיהו, שז"ר, הרצל) כחלק מפרויקט הרכבת הקלה.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה, ונחנך ב-25 ביוני 2008.
הגשר משמש למעבר הרכבת הקלה בין רחוב יפו לשדרות הרצל, וכן למעבר הולכי רגל, ובנוסף תוכנן כסמל חדש לעיר ירושלים.
ההחלטה על בניית גשר בצומת הכניסה לירושלים נתקבלה במסגרת תכנון הרכבת הקלה בעיר בשנת 2001, על רקע עומסי התנועה במקום שחייבו פתרון מפלסי.
לא ניתן היה לחפור מנהרה מתחת לצומת, בגלל מעבר כביש בגין מתחת לו, ועל כן הוחלט על בניית גשר במקום.
במסגרת הניסיון לקדם שינוי עירוני יחד עם בניית הרכבת הקלה הוחלט לבנות גשר מיוחד שיהווה סמל ומונומנט מרשים בכניסה לעיר ירושלים.
סנטיאגו קלטרווה הוזמן לתכנן את הגשר על ידי מהנדס העיר, אורי שטרית, בברכת ראש העיר, אהוד אולמרט, וחוזה התכנון נחתם עמו באפריל 2002. ביוני 2004 אושרה התוכנית להקמת הגשר על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
התוכנית אושרה לאחר שנדחו עיקר ההתנגדויות.
באוקטובר 2004, בוטל המכרז הראשון שפורסם להקמת הגשר, בשל השינויים בעלות הברזל בעולם, שהביא להתייקרות של לפחות ב-70 מיליון שקל בעלות הבנייה.
בינואר 2005 זכתה חברת "שפיר הנדסה ותעשייה" במכרז להקמת הגשר בעלות של 129 מיליון שקל, אך החליטה לוותר על הפרויקט.
במקומה מנו החברות "רמט" ו"כור מתכת" באמצעות חברת "וולקן הנדסה" שבבעלותה.
חלק מחלקי הגשר יוצרו באיטליה.
באפריל 2007, החלו בהנפת המיסעה של הגשר מעל צומת הכניסה לעיר.
המיסעה מורכבת משמונה חלקי פלדה, עליהם הונחו מסילות הרכבת.
ההנפה בוצעה באמצעות מנוף ענק (היחיד בישראל) המופעל בידי חברת החשמל.
במרץ 2008 התגלו סדקים לאורך הגשר, והם עיכבו את פתיחתו וייקרו את מחירו של הפרויקט.
עלות בניית הגשר הסתכמה בסופו של דבר כ-250 מיליון שקלים.
ב-25 ביוני 2008 התקיים טקס חנוכת הגשר.
רקדניות שהופיעו בטקס הצטוו ללבוש בגדים צנועים, וזאת בשל מחאת גורמים חרדיים על עצם השתתפותן באירוע.
הקמת הגשר לוותה בהתנגדויות רבות.
מתנגדיו טענו שהוא יקר מדי, נטע זר ומונומנט מיותר בכניסה לעיר, במיוחד בהתחשב בעובדה כי הבניינים מסביבו מסתירים אותו מזוויות רבות.
עיקר המתנגדים היו תושבי רחוב שדרות הרצל הגרים בסמיכות לתוואי הגשר.
לטענתם, הקמת הגשר תפגע בסביבה מבחינת רעש, רעידות וסינוור.
הצדדים היו גם חלוקים בשאלה האם הגשר ממוקם קרוב מדי לבתי מגורים, ואם הוא מתאים לנופה ולאופיה של ירושלים.
האמן הירושלמי יורם אמיר אף איים לקפוץ ממנוף בדרישה לבטל את בנייתו.
תנועת הרכבת הקלה על הגשר החלה במהלך שנת 2011, עם השלמת הקמת הקו האדום ותחילת נסיעת המבחן שלו.
באוגוסט 2017, למעלה מ-60 בעלי דירות בשדרות הרצל בירושלים קיבלו פיצוי בסך כולל של 3.5 מיליון שקל בגין ירידה בערך דירותיהם, בעקבות החלטה של השמאי שמינתה ועדת הערר המחוזית בירושלים.
בשנת 2019 בוצע בגשר שיפוץ נרחב בעלות של 3.3 מיליון שקל.
במסגרת השיפוץ רחבת האבן אשר מתחת לגשר עוצבה מחדש ונבנה בה כעין אודיטוריום קטן עם מקומות ישיבה ממדרגות אבן.
כמו כן, בוצעו באמצעות מנוף עבודות ניקיון והחלפת זכוכיות שבורות בגשר להולכי רגל, והותקנו על המיתרים כ-3600 נורות לד.
כל נורה משמשת כ"פיקסל" ויכולה להחליף צבעים וכן להתעמעם ולהתחזק.
הנורות מופעלות בלילה ויוצרות אפקטים ויזואליים, בהתאם לאירועים האקטואליים בעיר.
במאי 2021 ניזוק הגשר במספר אירועי ונדליזם קשים שהתרחשו בשעות הלילה, שבמהלכם נופצו הזגוגיות המותקנות על הגשר.
כתוצאה מהמעשים נשקפה סכנה להולכי הרגל, והמעבר עליו נסגר לשיפוצים.
הגשר מיועד לרכבת הקלה בירושלים, והוא מקשר בין שדרות הרצל ורחוב יפו.
אורך המיסעה 380 מטרים, משקלו 4,500 טונות ואורך הכבלים התלויים יותר מ-150 מטר.
גשר המיתרים בנוי כך שבמרכזו תורן נטוי ומעוקל העשוי מפלדת אל-חלד, המתנשא לגובה של יותר מ-119 מטרים וממנו נמתחים 66 מיתרים לבסיס הגשר, כך שכל עומס משקלו של הגשר מחזיק את התורן הנטוי לבל יפול.
בנוסף לרכבת הקלה, מאפשר הגשר גם מעבר של הולכי רגל.
ניצבי הגשר בנויים מבטון מצופה באבן מסוג "רמון אפור".
נתיב הולכי הרגל על הגשר עשוי זכוכית שקופה למחצה.
עם זאת, הרצפה הזקופה כוסתה לאחר מכן בנירוסטה ואבן לאחר שהתקבלו תלונות כי לובשות חצאית עשויות להיות חשופות תחת הגשר וכמו כן כי הריצוף השקוף חלק מדי בימי הגשמים.
למרגלות הגשר נבנו שתי רחבות מוארות ומרוצפות אבן המכונות "גן הגשר".
פרטי האבן המשמשים לחיפוי ניצבי הגשר, תוכננו במיוחד לצורך הפרויקט והם בעלי צורה מעוגלת ומשופעת, שהיא חדשנית בתחום התכנון האדריכלי.
בעקבות גשר המיתרים בירושלים, הוקמו גשרים דומים (אך קטנים יותר), בבאר שבע ובנהריה.
הגשר משמש לעיתים קרובות כמוקד להפגנות, שמפגינים מניפים עליו כרזות וחוסמים את התנועה סביבו.
בסצנה מרכזית מתוך הסרט "המוסד" בבימויו של אלון גור אריה, שיצא לאקרנים ב-2019, מתמוטט הגשר אחרי שטרוריסטים מפילים מכל דלק שגורם לגשר לרעוד ולמיתרים להתנתק.
העמוד התומך מתרסק על סוכן מוסד בגילומו של טל פרידמן.
גשר הגלילים הוא גשר נייד שתוכנן ופותח על ידי יחידת יפת"ח בפיקודו של תא"ל דוד לסקוב, לשם צליחתה של תעלת סואץ.
הרעיון המקורי של הגשר היה של לסקוב ושל האלוף ישראל טל.
גשר הגלילים בנוי מגלילי מתכת.
אורך כל גליל 9 מטרים וקוטרו 1.8 מטר.
הגלילים חוברו ביניהם במסגרות מתכת ועליהם הונחה מסעה עליה נעו טנקים וכלי רכב אחרים.
סך הכול אורך הגשר היה 220 מטר ומשקלו 220 טון.
הוא שימש כגלגל בעת גרירת הגשר לתעלה וכמצוף בעת שהגשר צף במים.
הגלילים מולאו בקצף פוליאוריטן למניעת חדירת מים למקרה שהגליל יפגע מפגז או נק"ל.
הגשר תוכנן מלכתחילה לגרירה בדיונות כדי לא לחסום את צירי התנועה שהיו עמוסים בכוחות אחרים.
10 טנקים תוכננו לגרור גשר באורך 200 מטר - רוחבה של תעלת סואץ.
הגשר נגרר בתרגילים על אדמה קשה על ידי 3 טנקים בלבד אך בפועל בחולות שבסמוך לתעלה נזקקו ל-18 טנקים כדי לגרור אותו.
עם הגעת הגשר לגדת התעלה, הטנקים מנתקים עצמם מהגשר בהפעלה פירוטכנית, והגשר נדחף למים על ידי הטנקים שעדיין רתומים לגשר ולבסוף על ידי שני טנקי דחפור שנותנים את הדחיפה הסופית.
לאחר מלחמת ששת הימים התברר לצה"ל שאין בידיו אמצעים לצליחת תעלת סואץ ונעשו ניסיונות שונים להכין אמצעים לצליחה של תעלת סואץ תחת אש.
בתחילת שנת 1972 שני אמצעי הצליחה שהיו בידי צה"ל היו התמסחים וגשר יוניפלוט.
גשר היוניפלוט (מכונה גם גשר הדוברות) היה מורכב ממצופי פלדה מעודפי מלחמת העולם השנייה שלאחר תרגול היה ניתן להרכיבן לגשר במשך שמונה שעות תוך שימוש במאתיים משאיות.
התמסחים היו כלים אמפיביים שנרכשו בזול כגרוטאות והושמשו בישראל.
הדעות היו חלוקות אם אמצעים אלו מספיקים לצורכי צליחת תעלת סואץ.
בתחילת 1972 הוצע על ידי דוד לסקוב לבנות גשר גלילים שיוכל להגרר בבת אחת ולהדחף למים מבלי לסכן חיילים שיהיו חשופים לאש אויב.
הרעיון היה שגשר הגלילים יורכב מול נקודת הצליחה במרחק של מספר קילומטרים מהתעלה ויגרר בקו ישר אל התעלה.
בהגיעו לקו המים הוא יידחף לתוך התעלה ותוך דקות יוכלו הטנקים לעבור עליו אל הגדה המערבית של התעלה.
הנחת העבודה של לסקוב הייתה שצה"ל יחזיק בגדה המזרחית של התעלה, ומשם תתחיל מערכת הצליחה.
הגשר כאמור פותח על ידי יחידת יפת"ח עליה פיקד תא"ל לסקוב כשהגיבוש העקרוני של רעיון הגשר היה של לסקוב יחד עם האלוף טל.
האלוף ישראל טל הוסיף את הרעיון שהגלילים עצמם יהיו גלגלים בעת גרירה יבשתית של הגשר וישמשו כמצופים כשהגשר מושק למים.
לצורך תכנון הקונסטרוקציה של הגשר שכרה יפת"ח את שרותי ההנדסה של המהנדס פרידריך לויכטר.
הדעות בצה"ל היו חלוקות לגבי כדאיות ההשקעה בגשר וישימות הרעיון להוביל את הגשר אל התעלה בתנאי סער.
חיל החימוש התנגד לרעיון גשר הגלילים, וחלק מאנשי חיל ההנדסה גם לא היו שלמים עם הרעיון.
אולם ישראל טל כסגן הרמטכ"ל עמד מאחורי הרעיון ודחף אותו קדימה.
היו אף שטענו, בהם מפקד גדוד הצליחה של חיל ההנדסה אבי זוהר (לימים תת-אלוף), שישראל טל העביר תקציבים מאמצעי הצליחה האחרים לטובת גשר הגלילים וביקרו אותו על כך.
גם עוזי עילם טוען בספרו כי האלוף טל התנגד בדיון מטכ"ל להכנת אלטרנטיבה כדוגמת דוברות ה"Gillois" (בצה"ל כונו תמסחים), שבסופו של דבר נרכשו בזול כגרוטאות, והצילו את המצב בתחילת הצליחה.
לעומת זאת, האלוף נחמיה קין, ראש אגף אפסנאות של צה"ל החל מאוקטובר 1972 טען שלא הועברו תקציבים מאמצעי הצליחה האחרים לפיתוח גשר הגלילים.
גרירת הגשר תורגלה פעמים רבות באתר אימונים בסיני, שבו נחפר אגם מלאכותי במידות התואמות את תעלת סואץ.
אולם פיתוח הגשר לא הושלם עד פרוץ מלחמת יום כיפור וחסרו לו אביזרי עזר.
הגשר לא עבר ניסויים קפדניים וגרירתו הייתה קשה בתנאי השטח במערב סיני.
ב-29 במאי 1973 הוצג גשר הגלילים בפני צמרת צה"ל ומאז הפך לחלק מרכזי בתוכניות הצליחה של צה"ל.
על פי התוכניות, צליחת התעלה תתבצע במהירות על ידי הובלת גשר הגלילים אל התעלה, דחיפתו למים ומעבר מיידי של טנקים לגדה המערבית.
שתי פלוגות ביצעו תרגילי גרירה לגשר הגלילים: פלוגה בפיקודו של אלי גבע מגדוד 82 בחטיבה 7, ופלוגה בפיקודו של צביקה קן-תור, מגדוד 9, מחטיבה 14 מאוגדה 252.
ערב המלחמה הועלתה חטיבה 7 לרמת הגולן, שם היא לחמה בגזרה הצפונית של רמת הגולן.
העלאת החטיבה נעשתה בפקודת הרמטכ"ל לתגבר את הכוחות ברמת הגולן לקראת מתקפה סורית על רקע המתיחות ששררה בסוף ספטמבר בגזרה הסורית.
הפלוגה של גדוד 9 הייתה מעורבת בלחימה, והגדוד ירד מהסד"כ בשל אבדות קשות.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היו בסיני חלקים לגשר גלילים אחד.
בימים הראשונים של המלחמה הורכב הגשר ולקראת ה-15 באוקטובר הוא היה מוכן לגרירה - כ-17 ק"מ מהתעלה.
גרירת הגשר לתעלת סואץ נתקלה במספר קשיים: הפלוגה מחטיבה 7 שהתאמנה לגרירה לפני המלחמה נמצאה בחזית רמת הגולן, ופלוגת המילואים מחטיבה 421 שנבחרה לגרירה הייתה מותשת לחלוטין לאחר מספר ימי לחימה וכמובן ללא כל הכנה מוקדמת.
הטנקים היו טנקי מגח עם שני ווי גרירה בעוד הגשר תוכנן להגרר על ידי טנקי צנטריון בעלי וו גרירה מרכזי אחד.
אולם הבעיה העיקרית הייתה שציר הגרירה היה כבוש על ידי הצבא המצרי, וכל זמן שצה"ל לא שלט על הציר, לא ניתן היה לקדם את הגשר לתעלה.
התנועה החלה עם עשרה טנקים גוררים, כשטנקי דחפור מסייעים למאמץ הגרירה בדיונות.
בסוף הגשר היה רתום "טנק בולם" שתפקידו היה לבלום את הגשר בעת גרירה בירידה כדי שהגשר לא ידרדר.
עם בוקר נקרע הגשר בגלל שהטנק הבולם "בלם" לפתע בעוד יתר הטנקים משכו את הגשר קדימה.
תיקון הגשר נמשך שש שעות ובוצע על ידי חוליה טכנית של יפת"ח שליוותה את הגשר מתחילת הגרירה.
גם אלמלא קריעת הגשר, לא היה הכוח הגורר מצליח לבצע את משימתו, משום שהמשך ציר הגרירה היה עדיין בידי המצרים, וכל מאמצי חטיבה 14 במשך הלילה לפרוץ אותו, שעלו בחללים רבים, לא צלחו.
בשל גודלו של גשר הגלילים לא ניתן היה להטות אותו לציר אחר, והנתיב המקורי תוכנן לעבור בחווה הסינית.
כאמור, בלילה שבין ה-15 ל-16 באוקטובר ניסו כוחות של צה"ל לפרוץ את ציר "טרטור", אולם ללא הצלחה.
ניסיון נוסף, של גדוד הצנחנים 890 בלילה שבין ה-16 ל-17 באוקטובר נכשל אף הוא.
על מנת לצלוח את התעלה הועברו תמסחים על גבי משאיות בציר "עכביש" שעקף את החווה הסינית, והם אלו שהעבירו את כוחות השריון הראשונים לגדה המערבית של התעלה, בבוקר ה-16 באוקטובר.
העברת חלקי גשר היוניפלוט אל התעלה התאפשרה הודות ללחימה בקרב החווה הסינית שהעסיקה את המצרים בזמן מעבר חלקי הגשר.
ב-17 באוקטובר בבוקר עמד גשר היוניפלוט על התעלה ושימש להעברת כוחות שריון נוספים לגדה המערבית.
ב-18 באוקטובר בבוקר התברר שהמצרים נסוגו מאזור החווה הסינית והדרך פתוחה להעברת גשר הגלילים אל התעלה.
לפני הגרירה נערך על ציר טרטור סיור לבדיקת התוואי בנסיעת טנק בודד (יהודה גלר, מג"ד 410) יחד עם ג'קי אבן (סגנו של שרון ומפקד מבצע הצליחה) בצריח.
בסיור זה נתגלו ב"טרטור 42" גופות הצנחנים מגדוד 890 ומספר שריונאים מגדוד 100, אחד מהם בחיים.
הגשר נגרר לתעלה במהירות של 10 קמ"ש, על ידי טנקים מגדוד 410 (חטיבה 600) וטרקטורים.
הובלת הגשר נעשתה תחת אש ארטילרית כבדה של המצרים ופינוי מוקשים מאולתר שביצעה חוליית הפלסים של חה"ן, שניווטה את הגשר.
הגשר הגיע לגדות התעלה בשבע בערב והושק עד למחצית רוחב התעלה.
הוחלט לא לבצע השקה מלאה עד שכח הצנחנים שנמצא בגדה המערבית יגיע למקום ההשקה.
בסביבות השעה 11 הגיע כח הצנחנים ואז הושלמה השקת הגשר.
את הגשר דחפו עשרה טנקים וכלי צמ"ה אל תוך התעלה ובכך הושק.
בשעה 1:00 בלילה (19 באוקטובר) הוכשר הגשר למעבר טנקים.
בשלב זה, כבר צלחה האוגדה של אריאל שרון את תעלת סואץ, ולפיכך תפקיד גשר הגלילים היה להרחיב את ראש הגשר.
גשר הדוברות ששימש קודם לכן גשר עיקרי, הפך לציר אספקה.
לאחר השקתו נקרא הגשר בשם "גשר ג'וני", ע"ש סא"ל אהרן טנא (ג'וני) מפקד ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום, שנהרג במבצע הצליחה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים והנסיגה מתעלת סואץ הוצא הגשר מהתעלה ונגרר צפונה כשהוא מפוצל למספר קטעים.
בהמשך פוצל הגשר למספר גשרים קטנים יותר שהוצבו בנקודות מעבר על גדת נהר הירדן.
חלק שלם של הגשר מוצג במוזיאון "יד לשריון" בלטרון, ומספר גלילים בודדים ללא מבנה הגשר הוצגו במוזיאון "בתי האוסף" ביפו.
גשר המים של מגדבורג (בגרמנית Wasserstraßenkreuz Magdeburg; "צומת דרכי מים מגדבורג") הוא גשר מים המאפשר מעבר של ספינות בין שתי תעלות שיט חשובות בגרמניה.
אורך הגשר החוצה את נהר אלבה הוא כ-918 מטר ובנייתו הושלמה בשנת 2003.
הגשר מחבר בין שתי תעלות המים אלבה-האבל ומיטלנדקנל אשר קרובות האחת לשנייה באזור מגדבורג ומובילות לאזור תעשייה מקומי.
הצעות ראשונות לחיבור שתי התעלות הועלו כבר בשנת 1919, אולם רק בשנת 1938 החלו העבודות הראשונות.
עבודות אלה הופסקו כמעט מיידית בעקבות מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, חולקה גרמניה וממשלת גרמניה המזרחית ביטלה את הפרויקט.
לאחר איחוד גרמניה, חודש הפרויקט.
הבנייה החלה בשנת 1997 והסתיימה כעבור שש שנים.
עלות הבנייה הייתה קרובה לחצי מיליארד אירו.
עשרים וארבעה אלף טונות של פלדה וכשישים ושמונה אלף מטרים מעוקבים של בטון נדרשו לבניית הגשר.
לפני פתיחת הגשר נדרשו ספינות בנתיב זה לנוע במעקף שאורכו היה מעל לשנים עשר קילומטרים.
כדי להתגבר על הפרשי הגובה בין הגשר לתעלות, הותקנו בשני צידי הגשר תאי שיט.
בגשר הותקנו מדרכות משני צידי התעלה לטובת הולכי רגל ורוכבי אופניים.
רוחב תעלת המים: 34 מטר
גשר הירקון הוא גשר מעל נחל הירקון בתל אביב-יפו.
על הגשר עוברת דרך נמיר המובילה אל שכונות עבר הירקון, והמשכה הוא כביש 2 המגיע עד חיפה.
בשנים 1918 עד 1974 הוקמו במקום ארבעה גשרים.
שניים מהם נהרסו והוחלפו, ושניים עודם בשימוש.
נחל הירקון הוא בעל הספיקה הגבוהה מבין נחלי החוף, השני בספיקתו בישראל לאחר נהר הירדן, ונחשב כמכשול טופוגרפי.
דרך הים ושיירות המסחר נאלצו לסטות מנתיבן ולעקוף את הנחל ממזרח למקורותיו, סמוך לתל אפק, או לעבור במעברות שעל שפך הירקון.
הבריטים גילו זאת במלחמת העולם הראשונה, לקראת קרב צליחת מעברות הירקון בדצמבר 1917. הצליחה התבצעה באמצעות רפסודות בשלושה מקומות, ובקרבתם הוקמו עמודי זיכרון.
תוך כדי הקרב וביום המחרת הניח הצבא הבריטי על הירקון שני גשרי חביות - אחד ליד שבע טחנות, ואחד ליד עיקול הנחל, מערבית לרחוב אבן גבירול של ימינו.
בעקבות הקרב, התייצבה החזית באזור כמה קילומטרים צפונית לירקון, ונוצר קו שתי העוג'ות.
לקראת קרב מגידו בספטמבר 1918, ביצע הצבא הבריטי עבודות הנדסיות בעורף החזית.
דרך עפר חדשה מיפו לשייח' מוניס נסללה בתוואי הנוכחי של דרך נמיר, דרך הכפר הסמוך ג'מאסין אל-ע'רבי, והוקם גשר סירות על הירקון.
הגשר מופיע במפות הבריטיות בשם Muwannis Bridge ("גשר מוניס").
השימוש בגשר הסירות נמשך בשנים הראשונות של המנדט הבריטי.
הגשר היה רעוע, ואף על פי שבוצעו בו תיקונים הוא נסגר לעיתים לתקופות ארוכות.
בינואר 1927 השלימה חברת סולל בונה, יחד עם חברי גדוד העבודה מתל אביב, בניית גשר בטון קבוע, באורך 40 מטר, שנועד לעמוד בהצפות.
הדרך והגשר שימשו בשנות ה-20 גם לקשר בין יפו ותל אביב לבין קריית שאול, רמת השרון, כפר סבא, רעננה, כפר מל"ל והרצליה.
בינואר 1932 עברה התנועה ליישובים אלה אל כביש השרון (כיום כביש 402 וקטע מכביש 40), שנסלל בין פתח תקווה לרעננה.
סמוך לגשר (היום בפינת דרך נמיר ושדרות רוקח, במקום שבו נמצא המיני-גולף) עמד בימי המנדט מועדון לילה בשם גן הוואי.
ב-10 באוגוסט 1947 נרצחו במועדון ארבעה יהודים.
לקרבתו של הגשר לכפרים הערביים הייתה חשיבות בימיה הראשונים של מלחמת העצמאות.
במרץ 1948 השתלטו כוחות ההגנה על הגשר והקימו בו מחסום, שניתק את הכפר שיח מוניס מהכפרים ג'מאסין וסומייל.
צעד זה היווה זרז משמעותי לנטישת התושבים הערבים הנצורים במרחב תל אביב.
ביולי 1950 נפתח כביש תל אביב נתניה, כיום חלקו הדרומי של כביש 2, והפך עד מהרה לציר העיקרי מתל אביב צפונה.
במקביל, הוקמו והתפתחו שכונות עבר הירקון, ביניהן רמת אביב.
הגשר הצר התיישן והפך לצוואר בקבוק, וב-1955 החלה החלפתו בגשר חדש.
במקום נבנה גשר מסבכים תלוי קשת, שבו הקורות המרכזיות קשורות לקשתות תומכות גדולות (אחת מימין ואחת משמאל).
מבנה זה מנצל היטב את התנגדות הקשת ללחצים אנכיים, קל משקל וקל יחסית לבנייה.
בנוסף, הגשר רחב והמפתח שהושג היה גדול יחסית (כ-50 מטר) לתקופה בארץ.
המהנדסת שושנה שחם ממחלקת העבודות הציבוריות תכננה את הגשר ופיקחה על הקמתו.
הגשר נבנה מפלדה, וצורתו האופיינית עם קשתות תמיכה גבוהות הפכה לסימן ההכר הבולט שלו.
ב-1974 נבנה בצמוד לגשר המסבכים גשר מקביל מבטון דרוך וללא קשתות, המוליך את התנועה דרומה.
הגשר המקורי הפך לחד סטרי ומוליך את התנועה לכיוון צפון.
מכלול הגשר כולל גם מנהרה קטנה שנבנתה ב-1973. היא עוברת מתחת לגשר ומקשרת את רחוב בני דן לרחוב קוסובסקי בשיכון בבלי.
גשר הפלדה היה אחד מסמלי תל אביב המתחדשת לאחר קום המדינה.
מבנהו המודרני (אם כי פשוט יחסית לימינו), גודלו ובעיקר מיקומו בכניסה הראשית לתל אביב מכיוון צפון, הפכו אותו למקום מפגש של צעירים ואמנים (בעיקר כנקודת איסוף ליציאה להופעות ולבילויים).
"שלישיית גשר הירקון" הייתה הרכב מוזיקלי שהתקיים בין השנים 1964 ו-1966 בשני הרכבים.
חברי ההרכב הראשון היו אריק איינשטיין, בני אמדורסקי ויהורם גאון, שהוחלף בהמשך בישראל גוריון.
לשלישייה תרומה נכבדת לזמר העברי.
רבים מצילומי השירים באותה התקופה (לא רק שלהם) התבצעו בפארק הירקון, שהיה אז אתר צילום פופולרי.
רוכבי אופנוע רבים נהגו לבצע "מבחני אומץ" ברכיבה מסוכנת על קשתות הגשר הגבוהות.
מנהג זה נמשך בהפסקות משנות ה-60 עד לשנות ה-80. לאחר פרסום תמונה, שבה מופיע הרוכב ניר שפיצר נוסע על קשת התמיכה של הגשר (צילם זיו קורן ופורסם בידיעות אחרונות), התחוללה מהומה תקשורתית שבמהלכה הוצבו ניידות משטרה, כמעט כבדרך קבע, וארבו לרוכבים.
המנהג פסק כאשר עיריית תל אביב הציבה מחסומי קבע על קשתות הגשר.
סטקיית מפגש גשר הירקון - מסעדה ותיקה שפעלה משנת 1966 ועד שנת 2013 בתחנת הדלק הסמוכה לגשר (ושימשה כנקודת איסוף לאמנים וצעירים).
ב-2013 נסגרה המסעדה ונפתח במקום סניף של Yellow.
מכירת גשר הירקון - מערכון קלאסי שבוצע על ידי חבורת זהו זה!, מוני מושונוב ושלמה בראבא, שהעתיקו את המיקום מגשר ברוקלין בניו יורק לתל אביב.
השיר "שש עשרה" שנכתב והולחן על ידי נעמי שמר ובוצע על ידי חבורת בימות, עוסק בסיטואציה רומנטית בין נער ונערה מתבגרים, המתרחשת בין היתר על גשר הירקון.
השיר מוכר בעיקר בזכות שורת הפתיחה שלו: .
הפתיח של סדרת הנוער "השמיניה" צולם בחלקו מתחת לגשר הירקון.
גשר החוקה (באיטלקית: Ponte della Costituzione) הוא הגשר הרביעי החוצה את התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל סנטיאגו קלטרווה ומכונה על שמו "גשר קלטרווה".
הגשר הוצב באתר בשנת 2007, עבודות הבנייה הושלמו בשנת 2008 והגשר נפתח לציבור ב-11 בספטמבר 2008.
ביוני 1999 החליטה עיריית ונציה להקים גשר רביעי מעל התעלה הגדולה.
בעקבות הליך ציבורי נבחר האדריכל סנטיאגו קלטרווה בנובמבר 1999 לתכנן את הגשר.
הוא תכנן גשר שנבנה באתר אחר, והועבר בשלמותו לאתר הבנייה.
הגשר ניצב בנקודת מפתח מבחינת חשיבות תחבורתית בוונציה - במקום המקשר בין פיאצלה רומא (שבה נמצאים תחנת האוטובוסים המרכזית של ונציה ומגרשי החנייה של העיר) לבין תחנת ונציה סנטה לוצ'יה (תחנת הרכבת של ונציה).
מרבית המבקרים בעיר עוברים דרך צומת דרכים זה בהגיעם אל העיר.
הגשר בנוי פלדת אל-חלד, וניצב על בסיס בטון.
אורכו של הגשר 79.62 מטרים ורוחבו משתנה בין 17.6 מטרים ל-9.38 מטרים.
גובה הגשר 7.04 מטרים מעל התעלה.
גשר החירות (באיטלקית: Ponte della Libertà - "פונטה דלה ליברטה") הוא גשר באורך של 3,850 מטר, החוצה את לגונת ונציה, ומקשר בין העיר ונציה לעיר מסטרה.
הגשר תוכנן בשנת 1931 על ידי האדריכל אוגניו מיוצי ונחנך בשנת 1933 בנוכחות בניטו מוסוליני בשם "גשר ליטוריו" (Ponte Littorio).
הגשר, בו שני מסלולים לכל כיוון, נבנה בצמוד לגשר הרכבת אל העיר (שהוקם בשנת 1846 וכלל שתי מסילות ברזל לכל כיוון), במטרה לאפשר הגעת כלי רכב לאיי ונציה.
בתום מלחמת העולם השנייה שונה שמו של הגשר לשמו הנוכחי - "גשר החירות", לציון תום השלטון הפשיסטי באיטליה ושחרור העיר ונציה בפרט ואיטליה בכלל מהכיבוש הנאצי.
הגשר מגיע לאי טרונקטו, שם נמצאים מגרשי החניה לכלי רכב, ומאפשר הגעת אוטובוסים לתחנת האוטובוסים המרכזית הנמצאת בפיאצלה רומא (Piazzale Roma).
על הגשר שני מסלולים בכל כיוון, והוא נמצא בקצה המזרחי של הכביש הארצי SS11, המגיע מטורינו.
גשר החירות (בסרבית: Мост слободе - "מוסט סלובוד") הוא גשר מעוגן כבלים החוצה את נהר הדנובה בעיר נובי סאד שבסרביה.
הגשר הוקם בשנת 1981 אולם נהרס במהלך הפצצות נאט"ו ב-4 באפריל 1999. הגשר הוקם מחדש במימון האיחוד האירופי, בתכנונו של האדריכל ניקולה היידין ובעלות של 40 מיליון אירו ונפתח ב-7 באוקטובר 2005.
אורכו של המקטע המרכזי של הגשר 351 מטרים, אורכו הכולל 1,312 מטרים ורחבו 27.60 מטרים.
גשר הוהנצולרן הוא גשר רכבות והולכי רגל העובר מעל נהר הריין בעיר קלן בגרמניה.
הגשר הוא אחד משבעת הגשרים בעיר קלן.
הגשר ממוקם במרכז העיר בסמוך לקתדרלה של קלן והוא מבנה חשוב בנופה של העיר.
הגשר מחבר בין תחנת הרכבת הראשית של קלן ותחנת הרכבת Köln Messe/Deutz.
על הגשר עוברות כ-1,200 רכבות ביום, והוא אחד מגשרי הרכבות העמוסים בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל.
גשר הוהנצולרן נבנה בין השנים 1907–1911 במקום בו שכן לפני כן "גשר הקתדרלה" (Dombrücke), שנהרס כיוון שלא היה מסוגל לעמוד בעומס התחבורה עליו.
במתכונתו המקורית תוכנן הגשר ידי האדריכל פרנץ שווכטן (Schwechten) בסגנון נאו-רומנסי וכלל שתי מסילות ברזל וכן מעבר להולכי רגל וכלי תחבורה אחרים.
הגשר נקרא על שם בני בית הוהנצולרן ששלטו בגרמניה באותם הימים ואשר פסליהם הוצבו על הגשר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ הגשר פעמים רבות, אך לא ניזוק באופן משמעותי.
ב-6 במרץ 1945 עם כניסת כוחות אמריקאים לקלן, פוצץ הגשר בידי הגרמנים.
לאחר סיום המלחמה נבנה הגשר מחדש לשימוש רכבות והולכי רגל.
העבודות לשיקום הגשר הסתיימו בשנת 1959. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הורחב הגשר.
בתחילת המאה ה-21 התפתח טרנד שבו זוגות נאהבים תולים על הגדר שעל הגשר מנעול אהבה וזורקים את המפתח לריין כמחווה רומנטית וסמל לאהבה נצחית.
כיום הגשר עמוס במספר רב של מנעולי אהבה, במשקל כולל של כ-2 טונות.
גשר החירות (בהונגרית: Szabadság híd; עד 1945: "גשר פרנץ יוזף") הוא גשר על נהר הדנובה התוחם את מרכז בודפשט מדרום.
הגשר, העשוי ברזל ושני מגדלי אבן, הוקם בין 1894 ו-1896 לפי תכנונו של האדריכל יאנוש פקטהאזי (János Feketeházy).
תבנית הגשר מרמזת על גשר תלוי, אף שאינו כזה.
בצד פשט (המזרחי) מתחבר הגשר בכיכר Fővám tér, סמוך לשוק המקורה של פשט ולאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
בצד בודה (המערבי) מתחבר הגשר לכיכר גלרט (Gellért tér), לצידם של מלון ומרחצאות גלרט ולמרגלות גבעת גלרט.
אורך הגשר 366.6 מטרים ורוחבו 20.1 מטרים, והוא מיועד לתנועת מכוניות, חשמליות והולכי רגל.
שני עמודי התמיכה מעוטרים בסמל הונגריה הכולל כתר מוזהב ושני פסלים עשויים ברונזה של הציפור האגדית טורול בראש כל אחד מהם.
חנוכת הגשר, ב-4 באוקטובר 1896, התבצעה במעמדם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והונגריה ורעייתו, מלכת הונגריה אליזבת (סיסי).
המסמר האחרון בגשר, שהיה עשוי כסף, חובר בצידה של פשט על ידי הקיסר עצמו.
באותה עת, ועד סוף מלחמת העולם השנייה נקרא הגשר "גשר פרנץ יוזף".
ב-16 בינואר 1945 פוצץ הגשר, כמו שאר גשרי הדנובה בבודפשט, על ידי צבא גרמניה הנאצית, אולם נפגע פחות מכולם.
הכוחות הסובייטים הקימו גשר זמני ששימש כמעבר יחיד בין שני חלקי העיר בין מרץ 1945 לינואר 1946. ב-20 באוגוסט (החג הלאומי ההונגרי) 1946 נחנך הגשר מחדש כגשר החירות בהתבסס על תשתית שבכת ברזל עליה הותקן הכביש.
השבכה הוחלפה בתשתית בטון ב-1984, והגשר נצבע מחדש בצבעו המקורי, ירוק.
ב-20 באוגוסט 2007 נפתח הגשר מחדש לאחר שהיה סגור במשך כשנה ומחצה לצורך שיפוצים מקיפים.
גשר הזיכרון ארלינגטון הוא גשר כביש הנטוי על פני נהר הפוטומק בגבול העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
קצהו הצפון-מזרחי של הגשר, שאורכו 659 מטרים, מהווה את המשכה של שדרת המול של וושינגטון, ואילו הכביש הנמשך מקצהו האחר, בתחומי מדינת וירג'יניה, מוביל אל שערי בית הקברות הלאומי ארלינגטון, הסמוך לגשר.
הקונגרס הציע לבנות גשר באותו מיקום על גבי הפוטומק כבר בשנת 1886, אך הדיונים על הגשר והליכי התכנון שלו התמשכו בעצלתיים על פני שנים רבות, בין השאר עקב עבודות פיתוח נרחבות שנעשו בראשית המאה העשרים בקצהו המערבי של המול ופרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה הוצעו לו השמות "גשר הזיכרון לינקולן-גרנט" ו"גשר הזיכרון הגנרל גרנט".
בניית הגשר אושרה על ידי הקונגרס ב-1925 והוא נפתח לשימוש ב-16 בינואר 1932, בטקס במעמד נשיא ארצות הברית הרברט הובר.
קצהו הצפון-מזרחי של הגשר נח לרגלי אנדרטת לינקולן שבקצהו המערבי של המול.
קצהו הדרום מערבי ניצב על האי קולומביה, הסמוך לגדתו המערבית של הפוטומק.
שדרת הזיכרון, המתמשכת ממנו, חוצה את הגשר שעל פני תעלת הגבול (Boundary Channel) הצרה שבין האי קולומביה לגדתו של הפוטומק ומגיעה אל שערי בית הקברות ארלינגטון.
הגשר מקשר באופן מעשי וסמלי את אנדרטת לינקולן שממזרח לו ואת בית ארלינגטון, ביתו לשעבר של גנרל רוברט אי לי, גדול מצביאי מדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית, הניצב על הגבעה המתנשאת מעל לקצהו המערבי של הגשר.
חיבור זה היה מכוון והוא מיועד לסמל את האיחוד מחדש של מדינות הצפון והדרום לאחר מלחמת האזרחים.
הגשר תוכנן בסגנון הנאו-קלאסי על ידי משרד האדריכלים מק'ים, מיד ווייט (McKim, Mead & White).
הוא בנוי אבן ונשען על גבי תשע קשתות מבטון מזוין, שלהן מיפתח של כ-66 מטרים.
רוחבו הוא כ-30 מטרים ובו שלושה נתיבי תנועה לכל כיוון.
עלות בניית הגשר והכביש שעליו הגיעה ל-21 מיליון דולר.
חלקו המרכזי של הגשר נבנה ממתכת ונועד לשמש כגשר מתרומם, על מנת לאפשר מעבר של כלי שיט גדולים במעלה הפוטומק.
כוונה זו ננטשה לאחר שמצפון לגשר נבנה גשר תאודור רוזוולט, אשר לא כלל תכונה זו.
פניו האנכיים של כל אחד מעמודי הגשר מעוטרים על ידי עיטור עגול של נשרים ופסקס שעוצבו על ידי הפסל קרל פול ג'נויין (Carl Paul Jennewein).
במבוא הגשר הסמוך לוושינגטון ניצבים שני פסלים מוזהבים, פסלי "אמנויות המלחמה" (The Arts of War), "הקרבה" ו"גבורה" שמותיהם.
הם פוסלו על ידי הפסל ליאו פרידהנדלר והושלמו בשנת 1951.
בשנת 1980 הוכלל הגשר במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.
גשר החגורה היקרה (בסינית: 寶帶橋, בפין-יין: Bǎo dài qiáo) הוא גשר קשת מאבן הממוקם בעיר סוג'ואו, שבמחוז ג'יאנגסו, סין.
הגשר ממוקם בסמוך לנקודת החיבור של התעלה הגדולה עם אגם דאנטאי, כ-2.5 קילומטרים דרומית־מזרחית לעיר סוג'ואו.
הגשר נכלל ברשימת המונומנטים הלאומיים של סין משנת 2001.
הגשר נבנה לראשונה בשנת 816 לספירה, בזמן שלטונה של שושלת טאנג.
שמו של הגשר נגזר ממעשה המושל המקומי, וונג זונגצ'ו (Wang Zhongshu), שמכר את חגורתו במטרה לעזור במימון הגשר.
מאז נבנה הגשר עוד מספר פעמיים.
הגשר העומד כיום נבנה בשנת 1446, בזמן שלטונה של שושלת מינג.
אורכו של הגשר הוא 317 מטרים ורוחבו 4.1 מטרים.
קיימות בו 53 קשתות ורוחבן הממוצע 4.6 מטרים.
שלוש הקשתות האמצעיות גבוהות מהאחרות כדי לאפשר לסירות המפרש של אותה תקופה בה נבנה, לעבור תחתיו.
גשר החגורה הקטנה החדש (בדנית: Nye Lillebæltsbro) הוא גשר תלוי המחבר את האי פין לחצי האי יוטלנד בדנמרק.
המִפְתח העיקרי הוא ברוחב של 600 מטר, העמודים מגיעים לגובה של 120 מטר והגובה המקסימלי מעל פני הים של ספינות שיכולות לעבור מתחתיו הוא 44 מטר.
גשר זה היווה תחליף לגשר החגורה הישן במרבית תפקידיו.
בניית הגשר החלה בשנת 1965, והסתיימה ב-21 באוקטובר 1970. הגשר נחנך על ידי מלך דנמרק פרדריק התשיעי.
הגשר נבנה גם כדי להיות כביש מהיר שיאפשר להגיע ממקום למקום באיים של דנמרק בשל התעבורה הגוברת בין יוטלנד לפין.
הכביש המוחזק על ידי הגשר מחומם, על מנת שישמר ללא קרח ושלג בחורף.
גשר החגורה הקטנה הישן נבנה על ידי מונברג אנד ת'ורסן.
בניית הגשר החלה בשנת 1929 והוא נפתח לתנועה ב-14 במאי 1935. אורכו 1,178 מטרים, רוחבו 20.5 מטרים, גובהו 33 מטרים, והמִפְתח העיקרי של הגשר הוא 220 מטרים.
על הגשר יש שני פסי רכבת המשמשים כתחבורה מסילתית, שני נתיבים צרים למכוניות וגם מדרכה להולכי רגל.
בזמן בניית הגשר לא הורשתה נסיעה של כלי רכב בגשר.
הבסיסים של הגשר הורדו לים מאוניות על פי חישובים מדויקים, והאנשים שבנו את הגשר השתמשו בדליי מלט על מנת ליצור תבניות שיהוו את החיבור של הגשר עם היבשה.
כאשר הגשר החדש נפתח ונכנס לשימוש בשנת 1970, התייתר תפקידו של הגשר הישן כקו התנועה הראשי למכוניות בין פין ויוטלנד.
עם זאת, הוא עדיין משמש כגשר הרכבות היחיד בין יוטלנד ובפונן ובכך הגשר הישן הפך לקו הרכבת היחיד המקשר בין יוטלנד ושלן והיחיד המחבר מבחינת תחבורה בין פרדריסיה ומידלפרת והעיירות הסמוכות.
בעשורים הראשונים לאחר בניית הגשר חברת הבנייה של הגשר דאגה לצבוע את מבנה הפלדה של הגשר מקצה אחד אל הקצה השני.
חמישה עד עשרה אנשים דואגים לתחזוקתו של הגשר כל הזמן.
בשנת 2015, המדריך "bridgewalking" החל להפעיל סיורים על דפנות הגשר.
סיור ממוצע ייקח כמה שעות ברמות אבטחה שונות.
גשר המילניום גייטסהד הוא גשר הטיה להולכי רגל ורוכבי אופניים העובר מעל נהר הטיין, שבאנגליה.
מצידו הדרומי רובע האמנים של גייטסהד ומצידו הצפוני ניוקאסל על הטיין.
הוא נפתח לציבור ב-17 בספטמבר 2001 אך פתיחתו הרשמית התקיימה רק ב-7 במאי 2002. הוא תוכנן על ידי חברת וילקינסון אייר אדריכלים (WilkinsonEyre) וחברת ההנדסה גיפורד.
הגשר מכונה לעיתים כגשר העין המהבהב או גשר העין הנוצץ בשל צורתו ושיטת הטייתו.
הגשר הוא המבנה ה-17 בגובהו בניוקאסל ונמוך במעט מגשר טיין הסמוך לו.
גשר הידידות הסינו-קוריאני או גשר הידידות סין-קוריאה הצפונית (בקוריאנית: 조중우의교; בסינית מפושטת: 中朝友誼橋) הוא גשר על נהר היאלו על גבול סין – קוריאה הצפונית.
הגשר מקשר בין העיר דאנדונג בסין לבין סינוויג'ו שבקוריאה הצפונית באמצעות רכבת וכביש.
הגשר אינו מיועד להולכי רגל.
גשר זה מהווה אחד ממעברי הגבול הרשמיים של קוריאה הצפונית, ודרכו ניתן להיכנס או לעזוב את המדינה.
הגשר נבנה על ידי הצבא היפני הקיסרי במהלך תקופת הכיבוש היפני בקוריאה ובמנצ'וקוו (צפון מזרח סין של היום), בין אפריל 1937 למאי 1943.
במקור היה שמו של הגשר גשר הנהר יאלו, ורק בשנת 1990 שונה לשם הנוכחי.
במרחק של כ-100 מטר במורד הזרם מהגשר שוכן גשר ישן, אשר כיום מכונה הגשר השבור על נהר היאלו, אשר נפתח לתנועה בין סין לקוריאה בחודש אוקטובר 1911.
העבודה על הגשר החדש החלה בשנת 1937, כאשר במהלך שנת 1943 הושק לתנועת רכבות בין שתי המדינות.
במהלך מלחמת קוריאה, בין נובמבר 1950 ועד לפברואר 1951, חיל האוויר האמריקני עשה שימוש במפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס ובמטוסי קרב מסוג לוקהיד F-80 שוטינג סטאר לשם התקפות חוזרות ונשנות על הגשרים שלאורך נהר היאלו, בניסיון לעצור את תנועת צבא השחרור העממי דרומה ולפגוע באספקה השוטפת שלו מכיוון סין העממית.
הפצצות אלו הובילו גם להריסתם של שני הגשרים.
בהמשך, הגשר החדש תוקן והוחזר לפעילות.
במקביל, הגשר הישן נותר הרוס בחלקו הצפון-קוריאני, וכיום משמש כאטרקציה תיירותית.
נכון לשנת 2018, לאורך הגשר עובר כבל סיב אופטי אשר מעניק לקוריאה הצפונית גישה לרשת האינטרנט דרך ספקית האינטרנט הסינית China Unicom.
בדומה לכבל דומה אשר נמתח לאורך גשר הידידות (קוריאה-רוסיה) מטעם ספקית האינטרנט הרוסית TransTelekom.
גשר הידידות הסינו-קוריאני מהווה אטרקציה תיירותית בסין, ומדורג בסולם AAAA במדד התיירות הסיני הלאומי.
נכון לימינו, סירות תיירות מסין נוהגות לשוט בסמוך ומתחת לגשר, תוך שיט בסמוך לחופי קוריאה הצפונית.
גשר הידידות קוריאה–רוסיה (בהנגול: 한국 러시아 우정의 다리; ברוסית: Корейский Мост Дружбы) הוא גשר רכבת מעל נהר טומן, המקשר בין קוריאה הצפונית ורוסיה לאורך הגבול המשותף בין שתי המדינות.
הגשר הושלם ונפתח לתנועה בשנת 1959, כתחליף לגשר זמני מעץ שנבנה במקום.
נכון לשנת 2018, גשר הידידות מהווה מעבר הגבול היחיד לאורך הגבול היבשתי בין רוסיה לקוריאה הצפונית, שאורכו כ-17 קילומטר.
אף שהגשר נועד באופן בלעדי לתנועת רכבות, לוחות ברזל אשר מונחים בין המסילות מאפשרים תנועת כלי רכב על הגשר, וזאת במקרים מיוחדים ובתיאום מראש.
בחודש אוקטובר 2017 הושלמה הנחתו של כבל סיב אופטי לאורך הגשר, אשר מעניק לקוריאה הצפונית גישה לרשת האינטרנט דרך ספקית האינטרנט הרוסית TransTelekom, חברת בת של חברת מסילות הברזל הרוסיות.
הכבל נועד לשחרר את קוריאה הצפונית מתלותה הבלעדית בספקית האינטרנט China Unicom לצורך גישה לאינטרנט (אשר מפעילה כבל דומה על גבי גשר הידידות הסינו-קוריאני).
גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו (בסינית: 港珠澳大橋, פיניין: Gǎng zhū ào dàqiáo) או בקיצור HZMB, היא מערכת תחבורתית באורך של כ-55 קילומטרים, הכוללת שלושה גשרים, מנהרה תת-ימית וארבעה איים מלאכותיים, ומחברת בין ערי המדינה הונג קונג ומקאו, וכמו כן העיר ג'והאי שבסין.
זהו למעשה הגשר הארוך ביותר בעולם נכון לשנת 2019 אשר נמצא מעל מאגר מים כלשהו (ים או אגם).
על פי התכנון, הגשר אמור להחזיק לפחות 120 שנים, ועלה סכום אדיר של כ-127 מיליארד יואן, או 18.8 מיליארד דולר אמריקאי.
העבודה על הגשר החלה בדצמבר 2009, והוא תוכנן להיפתח לציבור בסוף 2016. לאחר מספר עיכובים, הגשר נחנך בפברואר 2018 על ידי נשיא סין שי ג'ינפינג ובכירי הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית.
בשנות ה-80, הציע המהנדס ההונג-קונגי גורדון וו (Gordon Wu) מחברת Hopewell Holdings קונספט של בניית גשר-מנהרה בין הונג קונג, מקאו וסין.