tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שירה נוסעת העירה, מיכל סנונית, ציורים: אליהו אריק בוקובזה, הוצאת מודן 2006
אליהו אלן לוין היה רב רפורמי קנדי-ישראלי, מחלוצי המאבק לשוויון זכויות לשחורים בארצות הברית וממייסדי קיבוץ יהל.
אליהו אלן לוין נולד במונטריאול שבקנדה.
ב-1956, במהלך ביקור בישראל, הכיר את סוזן מארש, נערה יהודייה שעלתה ממרוקו עם משפחתה.
השניים התחתנו וקבעו את ביתם בארצות הברית.
לוין הוסמך לרבנות מטעם היהדות הרפורמית וכיהן כמנהיג הקהילה היהודית ברדפורד ולאחר מכן בקהילת רוצ'סטר שבניו יורק.
ב-1961 החל להשתתף במאבק כנגד אפליה גזעית, מאבק שהחל לצבור תאוצה באותן שנים.
נכלל ברשימה של 400 המנהיגים שלחמו למען זכויות האזרח בארצות הברית.
בשנת 1971 עלה לישראל ופעל להקמתו של קיבוץ יהל, הקיבוץ הרפורמי הראשון בישראל, שהוקם ב-1976. בהקמת קיבוץ יהל שיתף פעולה עם הרב חיים סקירבל ועם איש החינוך גדעון אלעד.
הרב אליהו אליעזר גרודזינסקי (או: גרודננסקי; ט"ז בניסן ה'תקצ"א, 30 במרץ 1831 - כ"ח בניסן ה'תרמ"ז, 22 באפריל 1887) היה רב ואב"ד בעיר וילנה.
חתנו של רבי ישראל מסלנט.
נולד בווילנה לפייגא ולרב יצחק גרודזינסקי ("ר' איצל'ה שירווינטר"; תקס"א-תרכ"ז), דיין ומו"צ בקהילה היהודית בעיר.
למד בישיבתו של רבי ישראל מסלנט בבית המדרש המרכזי בפרבר זרצ'ה, ובשנת ה'תר"ו (1846) הוצג על ידי ר' ישראל בפני משה מונטיפיורי שביקר בישיבה, כבחיר התלמידים.
בשנת ה'תר"ט (1849) נשא את מלכה הינדה בתו של רבי ישראל מסלנט.
בשנת 1855 מונה למו"ץ בקהילה בווילנה ולאחר זמן הוכתר לראש המו"צים בעיר לצד הרב שלמה הכהן.
הוא נמנה בהמשך על הרכב בית הדין הווילנאי יחד עם הרב הכהן והרב יוסף ב"ר רפאל סקוביץ.
כאחד מחשובי הרבנים בווילנה הייתה לו השפעה על מינויי רבנים בעיר, הוא הביא בין היתר למינויו של ידידו הרב מאיר מיכל רבינוביץ (מיכל שאטער) מחבר "המאיר לעולם" לאחר שעזב את עיירת רבנותו, כמורה הוראה ראשי בעיר.
כשהקים ר' ישראל סלנטר את הוועדה המדינית לענייני היהודים בשנות ה-70 של המאה ה-19, נמנה עם חברי הוועדה.
השתתף באספות הרבנים בפטרבורג ב-1870 וב-1885, ונבחר יחד עם ר' ראוב'לה דיננבורגר ור' ליפא'לה ממיר כוועדה מייעצת לענייני יהדות לנציגים היהודיים בפטרבורג.
סייע לחותנו בהפצת תנועת המוסר ובייסוד כולל אברכים בקובנה ב-1879 ושימש בא-כוחו בניהולו לאחר נסיעתו לפריז.
חתניו הם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, ממנהיגי היהדות החרדית בליטא בתקופה שלפני השואה והרב ראובן דב דסלר, ממנהיגי תנועת המוסר ומנהל ישיבת תלמוד תורה בקלם, אביו של הרב אליהו אליעזר דסלר.
אליהו איצקוביץ' (1932–2015) היה יהודי יליד מולדובה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, היה איצקוביץ' היחיד שנותר ממשפחתו, לאחר ששומר רומני בשם סטונסקו (stănescu) הוציא אותם להורג מול עיניו.
איצקוביץ' נדר לנקום בסטונסקו, אך לא הצליח למצוא אותו לאחר המלחמה.
לאחר שעלה לישראל התגייס לצה"ל, אך כאשר שמע שסטונסקו התגייס ללגיון הזרים הצרפתי הוא ערק מהצבא והתגייס גם הוא ללגיון הזרים.
הוא הצליח למצוא את סטונסקו בווייטנאם (אז הודו-סין הצרפתית) ולנקום את רצח משפחתו.
כאשר שב לארץ, הוא נשפט על עריקה ושהה כשלושה חודשים במאסר.
אליהו איצקוביץ' נולד למשפחה יהודית בקישינב, (אז בתחומי רומניה, כיום במולדובה), הצעיר מבין ארבעה אחים.
כאשר משפחתו נשלחה למחנה ריכוז, שומר רומני בשם סטונסקו רצח את משפחתו לנגד עיניו.
לסטונצקו הייתה היכרות קודמת עם המשפחה.
הוא היה דייר בשכירות שלה, שניצל את הכיבוש הנאצי, כדי לנשל את המשפחה מכל רכושה.
כאשר שוחרר המחנה על ידי הכוחות הסובייטים ב-1944, חזר איצקוביץ' לבית שסטונסקו גזל ממשפחתו.
הוא מצא את בנו של סטונסקו, ובמהלך המריבה שהתפתחה, דקר אותו למוות עם סכין קצבים.
בית המשפט הרומני גזר עליו חמש שנים במוסד לעבריינים צעירים.
לאחר שחרורו ב-1952, קיבל את אישור המשטר הקומוניסטי לעזוב את רומניה ולעלות לישראל, וב-1953 התגייס ליחידת הצנחנים בצה"ל.
בזמן שירותו הצבאי שמע איצקוביץ' כי סטונסקו נמלט לצד הצרפתי של גרמניה והתגייס ללגיון הזרים הצרפתי.
הוא הגיש בקשה לעבור לשרת בחיל הים, אשר התקבלה ללא קושי רב לאחר מספר ימים, ואיצקוביץ' עבר לשרת בבסיס חיל הים בחיפה.
לאחר מספר חודשים האונייה עליה שירת נשלחה להביא אספקת ציוד מאיטליה.
כאשר האונייה עגנה בג'נובה, איצקוביץ' נטש את האונייה, חצה את הגבול לצרפת והתגייס ללגיון הזרים.
לאחר שהתגייס בצרפת, נשלח איצקוביץ' לאלג'יריה לאימונים, אשר לאחריהם נשלח לווייטנאם, שם החל בחיפושיו אחר סטונסקו.
בתחילת 1954, לאחר שגילה כי סטונסקו משרת בחטיבת הרגלים ה-3, ביקש איצקוביץ' העברה.
איצקוביץ' השתלב בגדוד, ובהמשך באותה היחידה בה שירת סטונסקו (שהשתמש בשם בדוי והיה בדרגת רב"ט).
איצקוביץ' התקרב לסטונסקו, נעשה חברו והמתין בסבלנות לרגע הנכון.
במהלך סיור רגלי באזור בקנין, הופרדו איצקוביץ' וסטונסקו משאר היחידה בזמן התקפה של הוייט מין.
לאחר שהשניים קמו מהבוץ כדי להצטרף לשאר היחידה, איצקוביץ' התעמת עם סטונסקו, קרא לו בשמו הרומני המקורי והזדהה כ"אחד מהיהודים מקישינב" רגע לפני שהשלים את נקמתו, וירה בסטונסקו בתת-מקלע טומיגאן.
איצקוביץ' סחב את גופתו של סטונסקו כאשר הצטרף לשאר היחידה (שהאמינה כי הלה נהרג בהתקפה), וסיים את שירותו בלגיון הזרים ב-1958.
לאחר סיום שירותו בלגיון הזרים, הגיע איצקוביץ' לשגרירות ישראל בצרפת כדי לשלם את המחיר על העריקה.
לאחר שווידא את טענותיו, חזר איצקוביץ' לישראל מרצונו על מנת לעמוד למשפט.
במשפטו הצבאי הוא נמצא אשם, אך לאור סיפורו החריג, הוא נידון לעונש המינימלי ושהה שלושה חודשים במאסר.
סרט על סיפורו של אליהו איצקוביץ', בשם "הצגת הקולנוע האחרונה בבוקרשט", יצא ב־2019. במאי הסרט היה לודי בוקן, והמפיק היה אודי ירושלמי.
נראה כי סיפורו השפיע על אחת מעלילות המשנה בספרו של יניב איצקוביץ' "ההתחלה של כל הדברים".
איצקוביץ' עצמו נפטר בישראל ב-2015. הוא הניח אחריו שני ילדים.
ד"ר אליהו אורבך היה הרופא היהודי "המלא" הראשון בחיפה.
הקים את בית החולים היהודי הראשון בחיפה והיה מחלוצי הרפואה המודרנית בארץ ישראל.
פעיל ציבור בחיפה בתחומים רבים.
כאות הוקרה קיבל את אזרחות הכבוד של העיר בשנת 1960.
אליהו אורבך נולד בבחבל פוזנן שבקיסרות גרמניה, כצעיר בניו של הרב ברוך מנחם, אשר שימש כרב לקהילות יהודיות קטנות בעיירות באזור.
החל מגיל שלוש הוא למד מאביו תורה, תלמוד ועברית, ובגיל 11 נשלח לברלין ללמוד בבית ספר עממי ובגימנסיה.
בלימודיו בגימנסיה בגרמניה הכיר אורבך את היינריך אליקים לוה, ממקימי ההסתדרות הציונית בגרמניה ותומך נלהב של הרצל.
בגיל 13 אורבך הצטרף לתנועה הציונית, ועם התבגרותו נעשה פעיל בה ובארגוני הבת שלה.
הוא היה כתב בעיתון הקונגרס שסקר את הפעילות בקונגרסים הציוניים, פעיל בארגון ספורט ציוני בר כוכבא, נוסד ב-1898, שדגל ביהדות השרירים על פי חזונו של מקס נורדאו, והיה ארגון הנוער הציוני החזק ביותר בברלין, וכן היה חבר פעיל בתא הסטודנטים הציוני "אגודת סטודנטים יהודיים" (VJSt) באוניברסיטת ברלין.
אורבך השתתף בקונגרסים הציוניים העולמיים השישי - "קונגרס אוגנדה" (1903), השביעי (1905) והשמיני (1907).
בקונגרס השישי פגש את הרצל במסגרת עבודתו בעיתון הקונגרס, והציג עם מתעמלים יהודים נוספים את הישגיו ב'בר כוכבא' בהופעת ראווה.
לקראת כינוס הקונגרס השביעי הוא נבחר כציר (נציג), ביחד עם לוה מטעם התנועה בברלין, לאחר שהביס את המועמדים הרשמיים שהוצעו על ידי הנהגת ההסתדרות בברלין, וארגן קבוצת סדרנים בקונגרס כדי למנוע הפרות סדר בדיון על ביטול תוכנית אוגנדה.
אורבך נבחר כציר גם בקונגרס השמיני, אשר בו החליט לעלות לארץ ישראל עם אשתו לעתיד, רחל לבית רוזנטל.
אורבך רצה לעלות לארץ כדי להגשים את הרעיון הציוני ולמד רפואת נשים ורפואה בתנאים טרופיים באוניברסיטת ברלין, משום שחשב שאלה יהיו התנאים שיתמודד איתם בארץ החדשה.
הוא הוסמך לרופא בשנת 1905 ופתח קליניקה פרטית בברלין.
אורבך ביקר בארץ ישראל לראשונה במרץ 1909, כהכנה לקראת עלייתו.
הוא החליט להתיישב בחיפה, משום שבאותה התקופה לא היו בה רופאים יהודיים וחיה בה אוכלוסייה יהודית קטנה, שמנתה כ-2,500 איש מתוך אוכלוסייה של כ-13,000 איש, לכן אורבך חשב שהוא יוכל לבצע בה עבודה חלוצית.
בנוסף, מאז שהרצל פרסם בשנת 1902 את ספרו אלטנוילנד, אורבך רצה להשתתף בבניית "העיר החדשה" שתקום בחיפה, על פי חזונו של הרצל.
בביקורו הראשון בארץ פגש אורבך ביפו את ארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי, והם שוחחו על עלייתו הצפויה.
בחיפה אורבך פגש מספר אנשים: משה ברמן, המנהל של חוות כנרת, ואנשי מפעל "עתיד" להפקת שמן זית (כיום שמן תעשיות), אשר אישרו לו שנחוץ רופא יהודי בחיפה ושהוא יוכל להשתכר היטב מעבודתו שם.
אורבך גם נפגש עם יוסף טריידל, מהנדס ומודד קרקעות בחיפה, שעודד אותו להתיישב בארץ למרות התנאים הקשים, עם יצחק נהון, מנהל בית הספר של כל ישראל חברים, בית הספר היהודי היחידי בחיפה ובו כ-200 תלמידים, ועם נתן קייזרמן, מנהל סניף בנק אפ"ק בעיר.
בסיוריו בארץ הוא נפגש, בין היתר, בראש פינה עם חיים קלווריסקי, הפקיד הראשי של יק"א למושבות הגליל, עם ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב, עם חנה יהודית לנדאו, מנהלת בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד בירושלים ועם ד"ר משה ולך, מייסדו של בית חולים שערי צדק בירושלים ומנהלו הראשון.
באותה השנה אורבך חזר לגרמניה כדי לשאת את רחל, ומייד לאחר חתונתם ב-15 באוגוסט 1909 נסע הזוג לארץ ישראל והגיע לחיפה ב-15 בספטמבר.
אורבך היה אז בגיל 27.
אורבך התחיל בעיסוקו כרופא בארץ.
בניגוד לרופאים שהיו באותה התקופה בחיפה, אשר שימשו כרופאים ורוקחים בו בזמן, הוא יזם במרפאתו את הפרקטיקה הרפואית האירופאית, שדגלה בהפרדה בין הרופא לרוקח, ובהימצאות חדר בדיקות מסודר שבו ניתן לבצע בדיקות יסודיות של החולה.
מרבית תושבי חיפה העדיפו את הפרקטיקה של אורבך, מפני שאפשרה לרופא לאבחן טוב יותר את החולים ולכן לתת להם טיפולים מתאימים.
הוא הקים בשנת 1911 את בית החולים היהודי הראשון בחיפה, שהיה בית החולים הפרטי הראשון בארץ ישראל, בבניין חדש (בסוף רחוב הגפן של היום) בן שתי קומות ומרתף ששכר אורבך מ"החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים", שבנתה אותו כדי להקים בו בית חולים מיסיונרי, אך לא מצאה תקציב להפעלתו.
אורבך ובני משפחתו התגוררו בחלק מהמבנה, ובחלקו האחר הוא הוסב לבית חולים שבו 20 מיטות אשפוז.
אורבך הזמין ציוד מגרמניה וגייס אחות שעלתה מברלין, יחד עם שתי צעירות מקומיות שהוכשרו תחתיה.
בית החולים הוקם במימונם של הברונית אדלידה דה רוטשילד מפריז, אשתו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, "הנדיב הידוע", וארגון ציוני מברלין.
אורבך היה הראשון לקבל יולדות, דבר שלא היה מקובל אז בארץ.
ניתוח בקע מפשעתי עלה 5 נפוליונים, כחצי מהמחיר הנהוג בביירות.
"מאחר שהחשמל הופעל בחיפה רק ב-1924 נאלצתי לנתח לאור מנורת נפט תלויה.
בבית חולים זה, פרימיטיבי ככל שהיה, ביצעתי במשך שלוש שנים ארבעה ניתוחים קיסריים בהצלחה מלאה, וכן ניתוחים לא מעטים של המעי העיוור, ניתוחי בקע, פצעי ירי בבטן כולל איחוי המעי, אולקוס שהתפוצץ".
בפברואר 1914 עבר בית החולים למשכנו בחדש בעיר ובחודש מרס ביקרה בארץ הברונית דה רוטשילד עם בעלה, ששיבחה את אורבך על ניהול בית החולים והבטיחה לו תרומה גדולה של 150 אלף פרנק להקמת בית חולים חדש וגדול (כ-50 מיטות).
עם זאת, פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914 דחתה את הקמתו של בית החולים העירוני בכ-20 שנים, עד שנת 1935.
פעילותו הציבורית עד מלחמת העולם הראשונה
במקביל לעבודתו כרופא, עסק אורבך בפעילות ציבורית נרחבת בחיפה.
המשימה הראשונה שלו הייתה לסייע להקמת הטכניון במעלה הכרמל, בשכונת הדר הכרמל כיום.
המימון להקמתו נתרם על ידי משפחת ויסוצקי ממוסקבה וכן על ידי חברת 'עזרה' הגרמנית, שמנהלה ד"ר פאול נתן ביקר בארץ בשנת 1908 כדי לקבוע את האתר להקמת הטכניון.
הוא החליט להקימו בחיפה, שכן מאז פרסום הספר אלטנוילנד, היא נחשבה כמרכז העתידי של התעשייה והמסחר בארץ.
בחורף של שנת 1909–1910 מונתה ועדת בנייה: יושב הראש היה נתן קייזרמן וחבריה היו שמואל פבזנר ואורבך, יועץ טכני - יוסף טריידל ואיש קשר עם השלטונות הטורקיים - שבתי לוי, פקיד ביק"א ולימים סגן ראש עיריית חיפה וראש העירייה היהודי הראשון.
בשנת 1910 השתתף אורבך בהקמת הקהילה היהודית בחיפה.
ייסוד הקהילה עורר תשומת לב רבה בארץ, שכן זה היה הארגון האזרחי הראשון שהקימו היהודים העירונים, שהיוו 90% מכלל 85 אלף תושביה היהודים של הארץ באותה העת.
יוזמי הקמת הקהילה, ואורבך ביניהם, השכילו לגשר על התהום בין אשכנזים וספרדים בעיר ולהביא לשיתוף פעולה בין שתי העדות לטובת התושבים היהודים.
באותה שנה יזם ד"ר ארתור רופין את רכישת אדמות הדר הכרמל, כדי להקים שכונת מגורים ליד קריית הטכניון שהייתה עתידה להיבנות במקום.
ראש ההסתדרות הציונית, אוטו ורבורג, וד"ר רופין החליטו לרכוש את הקרקעות באמצעות חברת הכשרת היישוב.
יהושע חנקין ביצע מטעמה את רכישת הקרקעות במקום, בסיוע של שמואל פבזנר, שקיים קשר עם בעלי הקרקעות הערביים.
בשנת 1911 התפשטה בעיר מגפת החולירע שהפילה עשרות חללים.
באותה שנה ביקר בחיפה הרב חיים נחום אפנדי, ששימש כרב הראשי (חכם באשי) של יהודי האימפריה העות'מאנית.
אורבך השתתף במלחמת השפות של הציונים נגד חברת 'עזרה' הגרמנית, לטובת הנחלת העברית כשפת ההוראה בבית הספר הריאלי בחיפה ובטכניון, ושימש כיושב ראש אספת המחאה בנובמבר 1913 בחיפה נגד חברת 'עזרה'.
בראשית 1914 עלה לארץ ד"ר ארתור בירם, לאחר שנבחר על ידי חברת עזרה למנהלו של בית הספר הריאלי בחיפה.
כציוני הוא התעלם מהחלטותיה של חברת עזרה וביקש שהעברית תהיה שפת ההוראה בבית הספר.
לכן עזרה סירבה להעמיד לרשותו את המבנה היפה של בית הספר.
הפתרון של בירם היה לקלוט תלמידים שלמדו בבית ספר עברי קטן שנוהל על ידי פנחס כהן ואשתו.
בירם שכר עבור בית הספר מבנה גדול ששימש בעבר כבית ספר של אליאנס.
עם ראשית הלימודים הקים בירם ועד מנהל לבית הספר, שהקל את הקשר עם תושבי חיפה וסייע בפיתוח בית הספר.
אורבך היה חבר בוועד המנהל כחצי שנה עד למלחמה וכ-10 שנים אחריה.
אורבך גם הסכים לשמש מורה מחליף להתעמלות פעמיים בשבוע, לאחר שצבר ניסיון באגודת בר כוכבא הציונית.
מספר התלמידים בבית הספר גדל ועם פרוץ המלחמה למדו בו 70 תלמידים ב-5 כיתות וכך הסתיימה מלחמת השפות בניצחונה המלא של העברית ובתבוסתה של חברת עזרה.
רק לאחר המלחמה ב-1920 נפתח בית הספר הריאלי רשמית במבנה היפה בניהולו של בירם.
לפני המלחמה נולדו לזוג שני ילדים - צרויה (1911) (התחתנה עם הד"ר עמנואל ארנסט סימון) ודניאל (1913).
קצין רפואה בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אורבך חזר לארץ הולדתו גרמניה, לאחר מסע יבשתי דרך אסיה הקטנה, בולגריה ואוסטרו-הונגריה.
הוא גויס לצבא הגרמני כרופא צבאי והוצב בחזית הצרפתית.
בתחילת המלחמה אורבך הוצב ביחידה באזור גבול שקט יחסית, אך בהמשך הועבר לקרבת החזית וטיפל בפצועים בקרב על הסום.
במהלך המלחמה אורבך ניסח הצעה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית להקים בארץ ישראל אחרי המלחמה מדינה דו-לאומית לערבים ויהודים בחסות האימפריה העות'מאנית, אך היא נדחתה על ידי העות'מאנים לאחר שהועברה אליהם בידי הגרמנים.
פעילותו הציבורית לאחר מלחמת העולם הראשונה ומחקריו בתנ"ך
עקב השתתפותו במלחמה בצבא הגרמני, נחשב אורבך ל'נתין אויב' למנדט הבריטי בארץ ישראל, ולכן הבריטים התירו לו לחזור לארץ ישראל רק לאחר התערבות של ידידו חיים ויצמן.
הוא עלה לארץ בסוף 1920 עם ילדיו ואשתו השנייה, לאחר שרחל נפטרה במהלך המלחמה, והשתכן בחיפה, עיר שבה נולדו לו עוד בן ובת.
אורבך חידש את הפרקטיקה הרפואית שלו, גניקולוגית בעיקר, ובשנים 1925-1930 ניהל עם רופא נוסף בית חולים פרטי לנשים ויולדות.
היה חבר הקורטוריון (הגוף המנהל) של הטכניון.
אורבך היה ממקימי וראשי מפלגת עלייה חדשה, מפלגה ליברלית של עולים מגרמניה, וראש סיעתה בעיריית חיפה החל מ-1942, אשר הייתה הסיעה השנייה בגודלה בעירייה.
עם קום המדינה הוא פרש מפעילות פוליטית.
הוא עסק במשך למעלה מ-60 שנים בחקר התנ"ך, עיסוק אשר החל בשנתו האחרונה כסטודנט לרפואה, לאחר שקרא את ספריו של אדוארד מאייר "בני ישראל והשבטים שכניהם" ו"התהוות היהודים".
לאורך השנים הוא ראה את עצמו כתלמידו של מאייר, ואמר שהוא למד ממנו את שיטת עבודתו.
כהוקרה לפעילותו הרבה למען העיר חיפה ותושביה, קיבל אורבך אזרחות כבוד של העיר בשנת 1960. בראש הכרמל, בסמוך לאוניברסיטה, נקרא רחוב על שמו.
אורבך נפטר שבועיים לפני שמלאו לו 89 שנים.
על מצבתו נרשם: "חכם, רופא, חלוץ".
מארץ האב אל ארץ האבות - הרופא היהודי הראשון בחיפה (מגרמנית - דניאל אור, בנו של אליהו אורבך), ירושלים, הוצאת יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997
הנבואה - 1920 (גרמנית, ללא תרגום לעברית)
המדבר וארץ הבחירה: תולדות ישראל בתקופת המקרא [שני כרכים] - עם עובד, 1955 (בגרמנית 1932, 1936)
משה - 1953 (גרמנית, ללא תרגום לעברית)
אליהו אגסי (28 בדצמבר 1909 – 2 בנובמבר 1991) היה פעיל ההסתדרות בין השנים 1932–1976, והיה מראשוני הפעילים שעסקו בקירוב הפועל הערבי להסתדרות ושיפור תנאי עבודתו, ובהסברה לחיזוק נאמנותו של המגזר הערבי למדינה.
בין תפקידיו בהסתדרות ניתן למנות את ניהול המחלקה לענייני ערבים, עריכת-משנה של העיתון בערבית "חקיקת אל-אמר", וניהול בית-ההוצאה הערבי.
כאיש חינוך, היה חבר ב"מועצה לחינוך ולתרבות לערבים" מטעם משרד החינוך, וב"מרכז לתרבות וחינוך" של ההסתדרות, ופעל בתפקידים אלה לקירוב ערביי המדינה ולקירוב בין העדות בישראל.
כמו כן היה סופר, עיתונאי, פעיל בתחום פולקלור עדות-המזרח, ופולמוסן נגד האפליה העדתית ובעד מיזוג-גלויות/עליות.
אגסי נולד בשנת 1909 בבגדאד שבעיראק, לאביו הרב שמעון אגסי ולאימו רחל.
הוא היה בן הזקונים למשפחה בת עשרה ילדים, ששלושה מהם נפטרו לפני לידתו.
הוא למד בחדר ואחר כך בבית-הספר האמריקאי לבנים בבגדאד ואף שימש שם כמורה במשך שנה אחת.
הוא עלה בגפו ארצה בשנת 1928, ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ואחר כך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת לימודיו השנייה הוא נקרא על ידי אבא חושי ודב הוז לפעול בשליחותה של הסתדרות העובדים, ונאלץ להפסיק את לימודיו.
אגסי היה נשוי לעדה לבית ורדי, ולהם בת ושני בנים.
בתקופת טרום קום המדינה הוא שימש בתפקידים הבאים, בהם פעל לקירוב הפועל הערבי להסתדרות:
פעיל שטח במועצת פועלי חיפה בניהולו של אבא חושי (1932–1934)
מייסד ועורך עם מיכאל אסף של עיתון "חקיקת אל-אמר" (1937–1943)
חבר המחלקה לענייני ערבים בהסתדרות (1943–1947)
בין האישים איתם פעל בתקופה זו ניתן למנות את אבא חושי ומיכאל אסף, וכן יצר קשרים עם המנהיגות הערבית של הכפרים באזור חיפה והגליל.
את פעילות ההסתדרות בתקופה המנדטורית מסכם אגסי באמרו: "בתקופה המנדטורית הפעילות ההסתדרותית לבשה אופי פוליטי חזק, וגם ההתנגדות לפעולה זו הייתה התנגדות מטעמים פוליטיים...
אפשר להעריך את הפעילות ההסתדרותית הזו, מפני שהיא הפגינה מדי פעם בפעם, שאנשי השכבות העממיות הערביות מוכנים להושיט יד לפועל היהודי, להתארגן איתו ולהיעזר בו...
עצם קיומה של ההסתדרות והישגיו של הפועל היהודי היו גורם מתסיס ומעורר לחיקוי, וטבעי היה שתינתן לפועל הערבי האפשרות להתארגן באמצעות ההסתדרות ולהילחם על זכויותיו מול המעבידים הנצלנים.
מבחינה חברתית היה לפעילות ההסתדרות ערך מדרבן ומזרז את התפתחותו של ציבור פועלים ערבי בעל הכרה.
משלוש הבחינות האלה — הפוליטית, הכלכלית והחברתית — היה ערך רב להסתדרות ולפעולתה בקרב הפועלים הערבים".
אחרי קום המדינה שרת אגסי בהסתדרות בתפקידים הבאים:
חבר המחלקה לענייני ערבים ובהמשך – מנהל המחלקה (1948–1958, ובמחצית השנייה של שנת 1961)
חבר במועצה לחינוך ולתרבות לערבים מטעם משרד החינוך (1952–1958)
מרכז את פעילות התרבות בקרב עדות המזרח מטעם המרכז לתרבות וחינוך של ההסתדרות (1959–1961)
מקים ומנהל את בית-ההוצאה הערבי של ההסתדרות, עורך-משנה של עיתון "אליום" ועורך עיתון הילדים "לאוולדנא" (1962–1976)
מבין האישים הבולטים שפעלו באותה תקופה בקירוב המגזר הערבי ושאיתם פעל אגסי, ניתן למנות את ראובן ברקת, שמואל טולידאנו ומיכאל אסף.
בתקופה זו דגל אגסי בתפישה כי על ההסתדרות להתייחס לפועל הערבי באופן שוויוני לפועל היהודי, באמרו, כבר בשנת 1947: "סיכומו של דבר: לשכת עבודה אחת, חוקת עבודה אחת וארגון מקצועי אחד - היא המטרה שעל תנועתנו לשאוף להגיע אליה, מעבר לכל המכשולים אשר שונאינו מעמידים בדרכנו כיום...
ההכרזה על מטרה סופית זו צריכה להישמע כבר כיום, באשר יש בה משום גורם מחנך לציבורנו, עידוד רב לפועלים הערבים, ונטילת הרוח ממפרשיהם של מתנגדינו".
תפיסה זו מומשה על ידי ההסתדרות רק בשנת 1966.
לאחר סיום מילוי תפקידיו בהסתדרות, עיקר עיסוקו היה בתחום הפולקלור של עדות המזרח, בו מילא את התפקידים הבאים:
חבר בוועד המנהל של החברה לפולקלור ישראלי "ידע-עם" (1970 - )
חבר בוועדה האקדמית המייעצת ויו"ר ועדת הפולקלור של "מרכז מורשת יהדות בבל" (1977 – )
מבין אנשי הפולקלור הבולטים שאיתם פעל בתקופה זו ניתן למנות את מרדכי בן-פורת, פרופסור שמואל מורה ופרופסור דב נוי.
את העיסוק בפולקלור ראה אגסי כפעילות שתועלותיו רבות, לא רק בשימור המורשת של המוצא האתני, אלא גם בהקניית ערך עצמי וקירוב לבבות, כפי שהתבטא: "חשוב לעשות את העיסוק בפולקלור העדות למפעל תרבותי עממי שיקיף המונים, ויקנה להם את ההרגשה של שותפות בעשייה תרבותית שחשובה לכולנו...
מעלתו השנייה שהוא מבליט את הרקע המשותף של חיי היהודים באשר הם – עברם, דרכי מחשבתם, צרותיהם ויחסם אל סביבתם העוינת – כך שלפעמים קורה אפילו שסיפור של סבתא מעיראק זהה לסיפור של סבתא מרומניה...
ומעלתו השלישית היא – שכל העם יכול לעסוק בו מתוך הרגשה של שוויון בתרומה, כך שהמונים שנגזרה עליהם פסיביות תרבותית, יגלו בעצמם יכולת לתרום תרומה אקטיבית, ולהיגאל מהרגשת עניות רוחנית משתקת."
את גישתו בעד מיזוג-גלויות/עליות ונגד אפליה גזעית ניתן לסכם באמירתו "כאשר עם אחד מקבץ את פזורותיו, וליכודם לחברה אחת מאוחדת (לא בהכרח הומוגנית) הוא בנפשו, חובה על כל אחד מבניו לגמול עצמו מרגשי עליונות, וחובה על מנהיגיו, מחנכיו, סופריו, בדרניו וכו' לעזור לו בכך, בכוונת מכוון..."
אגסי נפטר ב-1991 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ליקוט סיפורי ילדים של יהדות בבל, תרגומם, עיבודם והעלאתם על הכתב היוו לאגסי תחביב, מענה לשאיפה לשמר ולהעביר לדורות הבאים את זכר תרבות בבל החילונית, ומימוש תפיסתו לחשיבותו של העיסוק בפולקלור כמקרב לבבות.
אגסי ליקט, תרגם וערך מאות סיפורי ילדים של עדות המזרח ושל ערביי ארץ-ישראל, פרסמם בעיתוני ילדים בעברית ובערבית, וקיבץ חלק מהם בשישה ספרים.
חלק מהסיפורים נכללו בספרי הלימוד של משרד החינוך, וכ-150 מהם נשמרו בארכיון הסיפור-העממי (אסע"י) בראשותו של פרופסור דב נוי.
"חושם מבגדד" – בהוצאת "עם עובד", תל אביב, מהדורה ראשונה 1960, שנייה 1966, שלישית 1980. מהדורה רביעית מחודשת, מודפסת ואלקטרונית: בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2021.
"המכתב שנשלח עם הרוח" – בהוצאת "עם עובד", תל אביב, 1979. מהדורה שנייה מחודשת, מודפסת ואלקטרונית: בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2021.
"היפה בת הרוח", בהוצאת "הדר", תל אביב, 1980. מהדורה שנייה מחודשת, מודפסת ואלקטרונית: בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2021.
"הסיפור הארוך ביותר בעולם", בהוצאת "עגור", תל אביב, 1989.
"שלוש חידות", מהדורה מודפסת ואלקטרונית, בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2020 (מתוך עזבונו של אגסי).
"אלף ערב ועוד ערב", מהדורה מודפסת ואלקטרונית, בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2023 (מתוך עזבונו של אגסי).
בניגוד לקודמיו מיועד ספר זה לנוער ולמבוגרים, ומכיל, בנוסף לסיפורי-עם, גם זיכרונות מיהדות בגדד, אותם אסף אגסי מבני משפחתו, ידידיו ומכריו הרבים.
ספר נוסף שחיבר אגסי, שראה בהקניית השפה הערבית כלי לקירוב בין היהודים לערבים, הוא ספר לימוד השפה הערבית.
"ערבית מדוברת", בהוצאת בית ההוצאה הערבי, תל אביב, 1968
בשנות פעילותו בהסתדרות תיאר אגסי בכתביו את המצב החברתי, הכלכלי והפוליטי בארץ, ובפרט של הפועל הערבי, את הפעילויות שעשתה ההסתדרות לקרב את הפועל הערבי, ואת האתגרים והקשיים שבפניהם עמדה.
מידי תקופה חיבר אגסי סקירה נרחבת של פעילותו, ניתוחי מצב והצעות לפעילות המשך, ששימשו את מקבלי ההחלטות בהסתדרות לתכנון ההתארגנות והפעילות מול המגזר הערבי בהמשך הדרך.
ברשימה להלן מופיעות הכתבות שפורסמו.
"דרכנו אל הפועל הערבי במדינה העברית", "במערכה המקצועית", 1947
"שלבים בדרך", ב"ההסתדרות והפועל הערבי", תל אביב, 1953
"הפועל הערבי וההסתדרות", "החודש", תל אביב, 1953
כפעיל בקרב עולי בבל, חיבר אגסי מחקרים ומאמרים, שכללו סקירות היסטוריות וזיכרונות אוטוביוגרפיים של יהדות עיראק.
"20 שנה לפרעות ביהודי בגדד", בהוצאת התאחדות עולי בבל, 1961
"בבבל ובציון" – כתבה אוטוביוגרפית, "אמות" י', מרץ 1964
"מן ההווי היהודי מוסלמי", "ידע עם", כרך י"ז, מס.
"היכן צמחה התנועה הציונית", "הדים" גיליון 30, ינואר 1978
"ציונות, מחתרת ועלייה מעיראק", "הדים", גיליון 36, דצמבר 1978
"אוטונומיה ומנהל-עצמי של יהודי עיראק", "הדים", יוני 1981
"נערים בתנועה הציונית", "הדים", 1981
בהיותו מנהל "בית-ההוצאה הערבי", סקר אליהו, בין היתר, את הנעשה במרחב הערבי ופרסם מספר חיבורים, שהוצגו בסימפוזיונים שונים בהם השתתף.
"בעיות קידמה והתמערבות במרחב הערבי", "עיונים", המרכז לחינוך ותרבות, תל אביב, 1968
"הסוציאליזם הערבי", בית ברל, 1970
נושא הפולקלור המזרחי העסיק את אגסי, ובמסגרת פעילותו בקרב ארגוני הפולקלור השונים – "ידע עם", אח"י, אסע"י, ו"מרכז מורשת בבל" – כתב, בין היתר, מספר חיבורים על הפולקלור הבגדדי, ביניהם:
שנים ארוכות היה אגסי פעיל נגד האפליה העדתית ובעד מיזוג הגלויות, וככזה התפלמס רבות עם כותבים שונים.
אגסי היה נשוי לעדה לבית ורדי, יוצאת מזרח אירופה, וראה בכך גם דוגמה אישית למימוש חזון מיזוג העדות בו הוא דגל.
להלן רשימה של חלק ממאמריו בנושא:
כל החיבורים המוזכרים בפרק זה ובהערות השוליים ניתנים לקריאה באתר ארכיון אליהו אגסי, שהקישור אליו מופיע בסעיף "קישורים חיצוניים".
"מכון לבון" - ארכיון העבודה והחלוץ, חטיבה IV-104, "אישים בתנועת העבודה".
מפעל התיעוד - יהודי ארצות האסלאם, הספרייה הלאומית.
ארכיון קטעי עיתונות שנסרקו על ידי אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1992, לאחר פטירתו של אגסי, העניק לו המכון היהודי־ערבי של ההסתדרות את "פרס הדו־קיום", כהוקרה "על תרומה ייחודית וסגולית במסירות ובהתמדה להגברת ההבנה, לקירוב לבבות ולהעמקת הדו־קיום בין יהודים וערבים בישראל".
הרב אליהו אבוחצירא (ה'תרצ"ב, 1932, בארפוד - ה' באלול ה'תשפ"ד, 8 בספטמבר 2024) היה מאדמו"רי משפחת אבוחצירא בישראל.
כיהן כרבה הספרדי של נצרת עילית (נוף הגליל).
רבי אבוחצירא נולד בארפוד, בשנת ה'תרצ"ב, לרבי שמואל אבוחצירא, נכדו של רבי יעקב אבוחצירא, ולעזיזה בתו של רבי מסעוד אבוחצירא.
בצעירותו התמנה על ידי רבי מאיר אבוחצירא ללמד בתלמוד תורה המקומי.
הוא הוסמך לשוחט ובודק על ידי הבבא סאלי ובנו רבי מאיר.
בתחילת שנות ה-60 עלה לישראל והתגורר ברמלה, שם היה מקורב לרבי יצחק אבוחצירא ('בבא חאקי').
בישראל הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לטבריה, מאיר ועקנין ורפאל קוק, על ידי בית הדין בתל אביב בראשות הרב רפאל עבו, ובשנת ה'תשכ"ה הוסמך על ידי הרבנים הראשיים לישראל, יצחק נסים ואיסר יהודה אונטרמן.
עם מותו הפתאומי של בבא חאקי, היה אמור להתמנות לרבה של יבנה במקום הרב אברהם אבוחצירא שעבר למלא מקום אביו ברמלה, אך הוא ויתר על התפקיד לטובת קרובו, הרב יוסף אבוחצירא.
בכ"ב בטבת ה'תשל"ב התמנה לרבה הספרדי של העיר נצרת עילית.
לצדו כיהן כרב אשכנזי הרב פנחס מילר.
לאחר צאתו לגמלאות, עבר לאשדוד, שם עמד בראש קהילת בית הכנסת "משכנות שמואל" על שם אביו.
בשנותיו האחרונות היה זקן רבני משפחת אבוחצירא.
הוא נפטר בה' באלול ה'תשפ"ד (8 בספטמבר 2024), ונקבר בבית הקברות באשדוד.
אליהו (באיטלקית: Elia) הוא פסל שיש של הפסל לורנצו לוטי (לורנצטו), שפוסל בשנת 1520 לערך ומתאר את אליהו הנביא.
הפסל מוצג בקפלת קיגי בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו ברומא.
הפסל היה חלק מתוכנית האב המקורית של רפאל, יחד עם פסל יונה.
לורנצטו, תלמידו של רפאל, החל בפיסול שני הפסלים בהנחיית רפאל.
אחד הנושאים האיקונוגרפיים העיקריים בקפלת הקבורה של אגוסטינו קיגי היה תחיית המתים.
ניתן לפרש את שני הפסלים של יונה ואליהו בהקשר זה: סיפורו של יונה, שנבלע על ידי דג גדול והוצא ממנו כעבור שלושה ימים בפקודת האל, היה סמל להתגברות על המוות.
ואליהו מסמל את העלייה השמיימה ככתוב בתנ"ך: .
ג'ורג'ו וזארי מדגיש בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר היבט אחר בסיפורו של אליהו: "...
אליהו התקיים בזכות החסד האלוהי, עם קנקן מים ולחם אפוי באפר, מתחת לעץ הערער".
על הדברים האלה חזר במכתב פאביו קיגי, לימים האפיפיור אלכסנדר השביעי, שבימיו כקרדינל הבזיליקה השלים ברניני את בניית הקפלה.
בניגוד לפסל יונה, לורנצטו היה רחוק מלהשלים את פסל אליהו עם מותו של רפאל בשנת 1520, אז הופסקה העבודה, ועל כן הגרסה הסופית של הפסל יכולה להיות שונה יותר מהתכנון המקורי של רפאל (שאבד).
עוזר צעיר של לורנצטו בשם רפאלו דה מונטלופו מתועד כמי שהשלים את פיסול היצירה בין השנים 1523–1524. שני הפסלים נותרו בסדנתו של לורנצטו זמן רב, כפי שתיעד וזארי.
לורנצטו מת בשנת 1541, כעשור לאחר מכן, בשנת 1552, שילם בן המשפחה לורנצו קיגי את החוב ליורשיו של לורנצטו והפסלים הועברו לקפלה, שם הוצבו ככל הנראה בשתי הגומחות מצידי הכניסה.
כאשר ביקר פאביו קיגי לראשונה בקפלה בשנת 1626, פסלו של אליהו היה משמאל לכניסה.
בין השנים 1652–1656 שיחזר ברניני את הקפלה וייצר שני פסלים חדשים: דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, ופסלו של אליהו הועבר למקומו הנוכחי, מימין לכניסה.
ישנן חילוקי דעות ביחס למיקומו המיועד של הפסל.
ג'ון שירמן חשב שפסל אליהו יועד ככל הנראה לאחת משתי הגומחות ליד הכניסה, ועל כן מיקומו הנוכחי נכון.
הפסל מתאר את הנביא במדבר עם מלאך.
הסביבה המדברית מתוארת בפירוט, במיוחד השורשים והצמחים הסבוכים מתחת לרגלי הנביא וחלק מן העץ שגדל מאחוריו.
אליהו מתואר כאדם מבוגר ומזוקן עם החפצים הרגילים: קנקן מים וספר.
הוא מביט כלפי מעלה אל השמיים, מה שאומר שהוא מביט במרכז הכיפה של קפלת קיגי, בה מצוירת דמותו של אלוהים.
הרב אליהו אלחרר (נולד בי' בשבט ה'תשכ"ו, 31 בינואר 1966) הוא רב ישראלי המכהן כרב העיר מוֹדִיעִין־מַכַּבִּים־רֵעוּת, וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
משמש גם כמנהל מחלקת המקוואות ברבנות הראשית, אב בית דין לענייני ממונות ונשיא "מעיין טוהר".
אלחרר נולד לאברהם ורוזה אלחרר, ונשא לאישה את דבורה יעל, בתו של הרב יהודה הכהן סקלי.
גיסו, בעלה של אחות אשתו, הוא יו"ר תנועת ש"ס, אריה דרעי.
כשהוקמה העיר מודיעין, מונה לרבהּ הספרדי של העיר, לצד הרב דוד לאו שמונה לרב האשכנזי.
הרב לאו נטל אחריות על מערך שיעורי התורה, הכשרות, העירובין ומחלקת נישואין והרב אלחרר הקים וניהל את מערך המקוואות.
בשנת 2003 אוחדה מודיעין עם מכבים-רעות, ולצמד הרבנים המכהנים הצטרף גם הרב יעקב צ'יקוטאי, שהיה רבהּ של מכבים רעות.
שלושת הרבנים כיהנו במקביל עד לשנת 2013, בה נבחר הרב דוד לאו לתפקיד הרב הראשי לישראל.
ב-2018 התמודד אלחרר בבחירות למועצת הרבנות הראשית, אך נכשל.
ב-2021 חתם יחד עם הרב צ'יקוטאי על מכתב היוצא נגד כוונת משרד הדתות לערוך שינויים במערכי הכשרות והגיור, ובתגובה לכך קראה תנועת מודיעין החופשית לפיטוריו.
ב-2025 נבחר למועצת הרבנות הראשית, לאחר שזכה ב-87 קולות מתוך 150 בעלי זכות הצבעה, יותר מכל מועמד אחר.
רבי אליהו אלפאנדרי או אלפנדרי (הראשון) היה ראש רבני קושטא באמצע המאה ה-17, מחבר ספר מכתב מאליהו.
נולד בקושטא בשנת הת"ל (1670) לערך למשפחה מצאצאי מהר"י באסן, שם למד אצל רבי משה בנבנישתי, מחבר שו"ת פני משה.
נודע כפוסק מפורסם, במיוחד בדיני גיטין ועגונות, וספרו "מכתב מאליהו" מהווה ספר בסיס להלכות גיטין ועגונות בספרות האחרונים שלאחריו.
חתם על פסק דין יחד עם רבי יהודה רוזאניס, בעל המשנה למלך ועם רבי אליעזר בן שנג'י, שגם כותב עליו .
רבי יעקב אלפנדרי כותב עליו בהקדמה לספרו: .
ייסורין עברו עליו בחייו, ומרוב טרדותיו נמנע מלפסוק בשאלות השייכות לחלק חושן משפט, בהן ניתן להתפשר גם ללא פסיקתו, כעדותו:
ניכר גם מהקדמתו של רבי יעקב אלפנדארי לספר סדר אליהו שהרב אליהו חי בדוחק גדול.
סדר אליהו רבה וזוטא (תע"ט) - שו"ת על הלכות עגונא דאתתא
מכתב מאליהו - מערכות על הלכות גיטין ובהם שקלא וטריא עמוק בדברי הש"ס והפוסקים, ובסופו קונטריס שמות הגיטין, וקונטריס שנשמט מסדר אליהו הכולל מראי מקומות למאות דינים בהלכות עיגון.
הרב אליהו אסאס הוא בעל תשובה וממייסדי ומנהיגי תנועת התשובה בברית המועצות.
נחשב למסורב עלייה הוותיק ביותר שעלה לארץ ישראל, לאחר 13 שנות סירוב.
נולד ב, כאיליה אסאס, לצבי ולסוניה.
הוריו דיברו בשפת היידיש, אך ידעו גם עברית, והיו בעלי השקפות לאומיות-יהודיות.
בשנת ה'תשט"ז (1956) ביקשו הוריו היתר יציאה כדי לעלות לארץ ישראל.
בווילנה הוא סיים תיכון וקיבל השכלה גבוהה במתמטיקה.
במהלך לימודיו האוניברסיטאיים הוא החל להתעניין במדינת ישראל וביהדות, ותר אחר חומר בעניין בספריות ציבוריות ובסאמיזדאט.
בין הספרים שהשפיעו עליו אידאולוגית היה הספר אקסודוס של ליאון יוריס.
בגיל 26, בשנת ה'תש"ל (1970), הוא עבר להתגורר במוסקבה.
כשנה לאחר מכן, בשנת ה'תשל"א (1971) ביקר לראשונה בבית כנסת, ומאז ביקוריו נמשכו בעקביות.
לאחר כשנה נוספת הוא נכנס לישיבת "קול יעקב" שבמוסקבה, אך נפלט משם לאחר שמונת חודשי לימוד, אחר שלא ראתה אצלו הנהלת הישיבה שאיפה מספקת לעלות לארץ ישראל.
לאחר מכן הוא התקרב לרבי אברהם מילר, מתלמידי רבי ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים"), שמסר שיעורים בבית הכנסת הגדול במוסקבה, והיה מחלוצי תנועת התשובה בברית המועצות.
לטענת אישים מקרב חסידות חב"ד, תהליך חזרתו בתשובה הונע ולווה על ידי חב"ד, ולדבריהם אף הודה כי התקרב ליהדות על ידי חסיד חב"ד בשם רבי געצע ווילנסקי.
בשנת ה'תשל"ז (1977) חש כי יכול הוא לחלוק מידיעותיו ולהשפיע על אחרים החוזרים בתשובה, והחל לפעול במישור זה שהיה בעת פריחתו.
הוא השתתף באולפני עברית, בסמינרים לתרבות יהודית שאורגנו על ידי התנועה הציונית ברוסיה, ובפסטיבלי שירה יהודית; הוא אף נשא דברים באירועים אלו.
באותה השנה העלה הצעה לאחד את כל הגופים הדתיים לגוף מאוחד; באספה הראשונה לגוף זה נכחו כ-15 איש.
הוא היה דומיננטי ובולט בהפצת תכנים דתיים בסאמיזדאט היהודי.
בין החומר שהפיץ, היה תוכן על חגי ישראל ולוח השנה היהודי, מאמרים ותוכניות לפעולה מעשית.
העביר הרצאות ושיעורי תורה ביער, כדי להימנע מחשיפת פעילות לעין הק.ג.ב..
בשנת ה'תשמ"ג (1983) הוסמך לרבנות.
בין תלמידיו במוסקבה היו פעילים ציוניים ידועים, מסורבי עלייה, בהם יוסף ביגון, פנחס פולונסקי, אביגדור אסקין, אלכסנדר אטרמן ועוד.
במשך שהותו במוסקבה, הקדיש הרב אסאס את זמנו וכוחו לחיזוק יהדות ברית המועצות ולבניית קהילה יהודית אורתודוקסית.
הוא יצר רשת של לימודי תורה, חינוך נוער ומחנות קיץ.
כמו כן עסק בפעילות ציבורית ברחבי רוסיה, בה - בין היתר - החתים רבים על הצהרות שונות, כחלק ממאבקו.
זאב אלקין, ציין כי כשהתחיל את פעילותו בתנועה היהודית בברית המועצות "הרב אסאס היה אחד מהדמויות האגדתיות שקראתי עליו".
החל משנת ה'תשל"ג (1973), משהתאפשרה לו חוקית הגשת הבקשה, פנה הרב אסאס לשלטונות הסובייטים בבקשה לעלות לארץ ישראל, אך סורב שוב ושוב, בין היתר בטענה שאשתו נושאת בתפקיד ביטחוני רגיש.
בשנת ה'תשמ"ט (1988) עמד הרב אסאס לבחירות לכנסת ברשימת מפלגת דגל התורה, ואף הוקלט לתשדיר התעמולה של המפלגה, יחד עם משה גפני וחיים ברילנט.
משנת ה'תשנ"ט (1999) הרב אסאס מלמד בישיבת אש התורה בירושלים.
הוא מייסד האתר היהודי-רוסי evrey.com.
נשוי לאניה, ולהם שני בנים ובת.
בראיון לכתב עת "יהודי ברית המועצות" הוא תמצת את משנתו בעניין הדת והציונות:
אליהאן סמאילוב (בקזחית: Әлихан Асханұлы Смайылов; ברוסית: Алихан Асханович Смаилов; נולד ב-18 בדצמבר 1972) הוא פוליטיקאי קזחי המכהן כראש ממשלת קזחסטן מאז ינואר 2022. קודם לכן, כיהן כשר האוצר של המדינה מספטמבר 2018 ועד מאי 2020 וכסגנו של ראש הממשלה אסקר ממין.
סמאילוב מונה לראש ממשלת קזחסטן על ידי נשיא המדינה בעקבות המהומות בקזחסטן שפרצו ב-2022 בעקבות עלייתם של מחירי הדלק.
מועמדותו אושרה פה אחד על ידי הפרלמנט של המדינה .
סמאילוב נולד בעיר אלמה-אטה (כיום אלמטי) שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
בשנת 1994, סיים את לימודי התואר הראשון במתמטיקה מעשית באוניברסיטה הלאומית של קזחסטן אל-פראבי ולאחר מכן בשנת 1996, באוניברסיטת KIMEP, שם סיים תואר שני במנהל ציבורי.
בשנת 1993 החל לעבוד בקרן השקעות והפרטה A-Invest.
בשנת 1995 מונה לתפקיד המומחה הראשי של מחלקת המסחר והתעשייה של מנהלת העיר אלמטי.
מאוגוסט 1996 עד פברואר 1998, סמאילוב היה סגן הראש ולאחר מכן ראש מחלקת הסוכנות הלאומית לסטטיסטיקה של קזחסטן.
בשנת 2003 מונה סמאילוב לסגן שר החוץ עד שמונה ליו"ר מועצת המנהלים של חברת המניות הממלכתית לביטוח אשראי והשקעות יצוא.
בפברואר 2006 מונה לסגן שר האוצר עד ינואר 2007, אז הפך לנשיא JSC National Holding Kazagro.
ב-21 בנובמבר 2008 מונה סמאילוב מחדש כסגן שר האוצר.
מ-27 באוקטובר 2009, סמאילוב שימש שוב כיו"ר הסוכנות של קזחסטן לסטטיסטיקה עד אוגוסט 2014, אז הפך ליו"ר הוועדה לסטטיסטיקה.
בשנת 1998, הוא היה סגן יו"ר הוועדה לסטטיסטיקה וניתוח של הסוכנות לרפורמות ולתכנון סטטיסטי של קזחסטן.
מ-1998 עד 1999, שימש סמאילוב כמומחה הראשי, ראש מגזר המחלקה ומפקח המדינה של המינהל הנשיאותי של קזחסטן.
מאוגוסט עד נובמבר 1999, סמאילוב היה מפקח המדינה של מחלקת הארגון והבקרה של המינהל הנשיאותי ובאותה שנה הוא הפך ליו"ר הסוכנות של קזחסטן לסטטיסטיקה.
ב-11 בדצמבר 2015 מונה סמאילוב לעוזרו של נשיא קזחסטן.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 18 בספטמבר 2018, אז הפך לשר האוצר.
ב-25 בפברואר 2019 הוא הפך לסגן ראש הממשלה הראשון של קזחסטן בממשלתו של ממין .
במקביל, סמאילוב כיהן כשר האוצר עד 18 במאי 2020, אז הוחלף על ידי ארולאן ג'מאובייב .
מ-27 במאי 2020, סמאילוב הוא נציג קזחסטן בוועדה הכלכלית של אירואסיה .
ב-1 בינואר 2022, בצו של נשיא הרפובליקה של קזחסטן, הוא מונה לתפקיד ראש הממשלה של הרפובליקה של קזחסטן .
בעקבות התפרצותן של המהומות בקזחסטן ב-2022, מינה הנשיא קאסים-ג'ומארט טוקאייב את סמאילוב לראש הממשלה בפועל ב-5 בינואר 2022, בעקבות התפטרותו של קודמו אשקר מאמין וממשלתו.
ב-11 בינואר 2022, מג'יליס, הבית התחתון של הפרלמנט של קזחסטן, אישר את מינוי של סמאילוב כראש הממשלה החדש בתמיכתם של 89 חברי פרלמנט מכל המפלגות שהצביעו פה אחד בעד מועמדותו.
הנשיא טוקאייב טען במושב כי השקפתו של סמאילוב לגבי כלכלת קזחסטן העתידית היא "נכונה" וכי יש לו "תוכנית מדויקת".
משם, הודה סמאילוב עצמו על התמיכה וציין זאת כ"אחריות גדולה" ושיבח את המדיניות הקיימת של טוקאייב.
הרב אליהו אזולאי (י' בכסלו ה'תר"ס, דצמבר 1899 – כ' באדר א' ה'תשמ"ו, מרץ 1986) היה מקים ורב מושב מגדים ומחבר ספרים.
נולד ליצחק וליקות (לבית עמאר) ברבאט שבמרוקו.
בילדותו למד בבית ספר אליאנס ואצל חכמי העיר, לדבריו הוא "גדל באווירה חב"דית".
בתרע"ט התחיל ללמוד ראיית חשבון בהתכתבות באוניברסיטת סורבון.
בתום לימודיו הוא עבר לקזבלנקה.
בתש"ז סייע לרבי רפאל עבו ולרב אברהם קלמנוביץ, להקים את מוסדות 'אוצר התורה', ושימש בהתנדבות כמזכיר הכללי של המוסדות.
במוסדות היו ישיבות ותלמודי תורה בהם למדו אלפי תלמידים.
עלה לישראל עם הקמתה בתש"ח.
במשך תקופה קצרה התגורר במחנה עולים ליד נתניה.
ב-15 באוגוסט 1949 ייסד את מושב מגדים יחד עם 96 משפחות עולים, רובן ממרוקו.
המושב החל כמושב דתי, ונקרא בתחילה "צפון עתלית" ו"עתלית ב'".
המושב הוקם על אדמות שהיו שייכות לעיירה הערבית א-טירה.
באופן רשמי הוא עסק במושב בהנהלת חשבונות, ועסק גם בענייני ציבור.
כן היה חבר במרכז המושבים ושימש בו כראש הוועדה הדתית.
במסגרת זו הקים בתי כנסיות ומקוואות במושבי העולים.
בשנת תשכ"ח (1968) יצא לגמלאות והקים בחיפה מרכז סיוע לקשישים בעיקר בנושאים בירוקרטיים.
נפטר בכ' באדר א' תשמ"ו.
בשנת תרפ"ה נישא לפנינה, בת אחיו אברהם, לזוג היו שישה ילדים.
חיבר מספר ספרי הלכה והגות, בלשון פשוטה וקלה להבנה.
לספריו הסכמות מאת הרבנים: מאיר ועקנין, יעקב סודרי, יצחק חזן, שלום משאש, אליהו בקשי דורון, אברהם חפוטא, שאר ישוב הכהן ועוד רבים.
הוא פרסם גם שבחים על ספריו ממספר פוליטיקאים דוגמת יגאל ידין, זבולון המר, משה קצב ועוד ח"כים רבים.
הביא גם מספר שבחים מרבניות ומורות.
לצורך כתיבת ספרו הוא התכתב עם רבנים רבים ביניהם הרב יוסף משאש, הרב משה מלכה הרב עובדיה יוסף ועוד.
יחד עם אליהו חכים ביצע את ההתנקשות בלורד מוין בקהיר ב־6 בנובמבר 1944. נתפס, נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
אליהו בית־צורי נולד בתל אביב לאסתר ויוסף משה שטיינהויז שעברת את שם משפחתו לבית צורי על שם העיר בה ניצח בקרב יהודה המכבי.
למד בגימנסיה בלפור בתל אביב.
הפילוג בין האצ"ל ללח"י הביך את בית־צורי, והוא התקשה לבחור בין הפלגים.
ידידותו עם עוזי אורנן, בן כיתתו, ועם אהרן אמיר, ומקורבותם של בנימין תמוז ויוסף ועדיה למשפחתו, הביאו אותם לפעילות בנושא, שהביאה את בית־צורי לאמץ השקפה לאומית עברית ולהצטרף ל"ועד לגיבוש הנוער העברי", חוג כנעני שהתגבש סביב דעותיו של יונתן רטוש.
כאשר השתכנע בית־צורי, ומסר על כך לאורנן, השיב לו אורנן בפתק בו נכתב בכתב עברי קדום "ברוך בואך בברית".
גם לאחר הצטרפותו ללח"י שמר בית־צורי על נאמנותו וקשריו לוועד.
יונתן רטוש היה קשור חברית ופוליטית לאברהם שטרן, אך בניגוד אליו, האמין שיש תחילה לגבש את הנוער העברי ורק לאחר מכן לצאת למלחמה בבריטים.
קולות נגד גישתו באו גם מתוך הוועד לגיבוש הנוער העברי, בין השאר מכיוון עמוס קינן ובית צורי, שאמר: .
בשנת 1940 החל ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים, אך הפסיק לימודיו עקב חוסר יכולת לממנם.
למד מדידות והחל לעסוק בכך במשרד פרטי בתל אביב.
קשריו של בית צורי עם הוועד עמדו בעינם להמשך חייו, ואף שבוע לפני היציאה לקהיר השתתף במפגש של הוועד ונטל מרטוש רשות לצאת לשליחות מטעם הלח"י.
יחד עם לוחם לח"י נוסף, אליהו חכים, השתתף בית־צורי בהתנקשות ששמה קץ לחיי הלורד מוין, השר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, שמקום מושבו היה בקהיר.
שני המתנקשים ירו בלורד מוין בעת שהיה במכוניתו והרגוהו.
הם נתפסו בעת שנמלטו באופניים ממקום ההתנקשות, והועמדו לדין בפני בית דין צבאי מצרי.
הצנזורה הבריטית דאגה שכמעט כל העיתונים המצריים וכל עיתוני ארץ־ישראל לא יפרסמו את פרטי המשפט ואת נאומי הנידונים; רק עיתונים זרים פרסמו פרטים וקטעי נאומים.
במשפטו, הפתיע בית צורי את הנוכחים בדברים שהיו לא רק אנטי בריטיים, אלא גם בלתי־ציוניים:
התוכן האנטי בריטי והבלתי ציוני של דברי בית צורי הביאו לאהדה רבה בקרב הציבור המצרי.
מנחם קפליוק, כתב דבר לענייני ערבים, שהה בקהיר בזמן המשפט, ובתזכיר שכתב להנהלה הציונית בירושלים כדי לעקוף את איסורי הפרסום של הצנזורה בריטית, כתב כי נאומו היה בלתי־ציוני לחלוטין, ואף הוסיף שבית־צורי הסתייג במפורש מהציונות והביך בכך יהודים ציונים שנכחו באולם המשפט.
בית־צורי וחכים נדונו לעונש מוות והוצאו להורג בקהיר ב־22 במרץ 1945. בית־צורי סיים את חייו כאתאיסט גמור, וכשהוצע לו לפני ההוצאה להורג להיפגש עם רב, סירב באמרו: .
על אף השתיכותו המובהקת של בית־צורי לתנועה הכנענית הלא־יהודית והלא־ציונית, הושרש בציבור הסיפור לפיו בעת תהליך ההוצאה להורג שרו השניים את "התקווה", ודומה שהטעם בסיפור היה תעמולתי.
חכים ובית־צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר.
ב־22 ביוני 1975, ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית־צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל.
במהלך האירוע נפתחו ארונותיהם של השניים, ולפי עדותה של גאולה כהן התגלה כי גופותיהם נותרו ללא פגע למעלה מ־30 שנים.
על שם אליהו בית־צורי נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (ירושלים, באר שבע, תל אביב-יפו, וזכרון יעקב) וביישוב חוות יאיר ובית ספר יסודי ברמת אביב ג'.
בתאריך 22 בדצמבר 1982 דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה" .
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של בית - צורי שדיוקנו מופיע עליו.
יונתן רטוש, שהיה קשור בקשרי ידידות וקשרים אידאולוגיים עם בית־צורי, הנציחו יחד עם אבשלום פיינברג בפתח ספר שיריו שירי חרב:
לכבודם של אליהו חכים ואליהו בית צורי נכתב השיר "שני אליהו".
את המילים כתבו אריה אלדד וישראל אלדד עריכת השיר נעשתה על ידי שולמית לבנת בלחנו של שמעון כהן.
ב־2023 יצא לאור הספר "מעשה בשני אליהו", העוסק באליהו חכים ואליהו בית צורי.
בן אלישר נולד בשם אליהו גוטליב בראדום שבפולין כבן זקונים לאליעזר והלה.
אביו ואחיו היו בעלי בית יציקה מצליח.
במהלך השואה, ב-28 באוקטובר 1942, בגיל 10, צורף למשפחה יהודית שנכללה בקבוצת יהודים תושבי ונתיני ארץ ישראל, שנקלעו לפולין לפני המלחמה, נאלצו להישאר בה לאחר כיבושהּ על ידי הנאצים, והוחזרו לארץ ישראל במסגרת חילופי אנשי היישוב כנגד טמפלרים גרמנים שהושבו לגרמניה.
בן אלישר צורף למשפחה זו במקום ילדם נתן חיים, שגורש על ידי הנאצים להשמדה.
ב-14 בנובמבר 1942 הגיע עם אנשי הקבוצה לארץ ישראל.
בארץ גדל בן אלישר בבית בן דודו (שהיה מבוגר ממנו), חבר באצ"ל.
הוא למד בבית הספר הדתי ביל"ו בתל אביב והיה חבר בתנועת בית"ר.
עם תום מלחמת העולם השנייה התברר לבן אלישר שאביו נספה במחנה הריכוז פלוסנבירג, חודשיים לפני תום המלחמה ואמו נהרגה בתאונת דרכים לאחר המלחמה.
ברשותה של האם היה סרטיפיקט שהועבר לאחר מותה לנתן אחיו של אליהו ששרד את המחנות, לאחר שירות במלחמת העצמאות חזר נתן לאירופה להמשיך את לימודיו ומשם היגר לארצות הברית.
אחותו היגרה עם בעלה בשנת 1947 לארצות הברית.
לאחר שחרורו מצה"ל, בתחילת שנות ה-50, נסע ללמוד בסורבון שבפריז, שם סיים בהצלחה תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במשפט בינלאומי.
במהלך לימודיו עבד כשומר לילה בשגרירות הישראלית, שם גויס ל"מוסד", שבו עבד בהמשך במשך 13 שנים.
הוא התקדם בשירות ופיקד בין השאר על מחלקה מרכזית באגף "צומת" של הארגון.
בשלוש שנות פעילותו האחרונות שהה במזרח אפריקה, בעיקר באתיופיה.
בשנת 1969 סיים את הדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת ז'נבה.
משנת 1971 ועד 1977 שימש ראש מטה ההסברה וכדובר תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
בשנת 1977, לאחר ניצחון הליכוד בבחירות לכנסת מינה ראש הממשלה, מנחם בגין את בן-אלישר למנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד 1980. בסוף שנת 1977, בעקבות ביקורו של נשיא מצרים בישראל, אנואר סאדאת, שימש בן אלישר ראש המשלחת הישראלית שיצאה לקהיר לניהול המשא ומתן לשלום.
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם מצרים, כיהן בשנים 1980–1981 כשגריר ישראל הראשון במצרים.
כיהן כחבר הכנסת בכנסות ה-10 עד ה-14 מטעם סיעת הליכוד.
בכל 5 הקדנציות היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ובכנסת ה-10 וה-12 אף כיהן כיושב ראש הוועדה.
בשנת 1996, ארבעה חודשים לאחר שנבחר לכנסת, התפטר ממנה עקב מינויו כשגריר ישראל בארצות הברית.
שנתיים אחר-כך החל לשמש שגריר ישראל בצרפת.
בתחילת אוגוסט 2000 התפטר דוד לוי מן הממשלה, בעקבות התנגדותו למהלכים מדיניים בוועידת קמפ דייוויד.
בעקבות כך, הודיע ראש הממשלה, אהוד ברק, למספר שגרירים שהחזיקו בעמדות ניציות על סיום תפקידם.
בהם היה גם בן אלישר, שהיה מקורב ללוי.
ימים ספורים לאחר הודעת הפיטורין שקיבל מברק, נפטר בן אלישר מהתקף לב במלון בפריז, שבו שהה ללא ליווי של מאבטח או שוטר ממשטרת פריז, בניגוד לנוהלי האבטחה של נציגים רשמיים של ישראל.
נסיבות מותו היו בלתי שגרתיות.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים.
אשתו הראשונה הייתה דיאנה לבית דודל, ואשתו השנייה ניצה לבית עפרוני.
הרב אליהו חיים בלומנצויג (נולד בו' בכסלו ה'תשי"א, 15 בנובמבר 1950) הוא ממייסדי ישיבת ההסדר ירוחם ואחד מראשיה.
נולד בירושלים לזאב בלומנצויג, שהיה מנהל מוסד הרב קוק.
למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ולאחר מכן במחזור הראשון של ישיבת הר עציון, אצל הרב יהודה עמיטל והרב אהרן ליכטנשטיין והיה נהג אמבולנס בשירותו הצבאי.
אלישיב רייכנר מספר בספרו על הרב עמיטל שכשהאחרון רצה לשכנע את הרב ליכטנשטיין ללמד בישיבתו החדשה, שלח את אליהו בלומנצויג הצעיר לדבר איתו בלימוד, על מנת שהרב יתרשם מרמתם הגבוהה של התלמידים.
בגיל 26 מונה לר"מ בישיבה זו.
כמו כן לימד בישיבת ימית לאחר שעברה ליישוב נווה דקלים ושימש תקופה קצרה כראש בית המדרש של בית מורשה בירושלים לצד הרב שג"ר.
בשנת תשנ"ג ייסד בירוחם את ישיבת ההסדר, יחד עם שמואל בן שלום, מנהל הישיבה באותו זמן.
לקראת שנת הלימודים תשנ"ה עבר עם משפחתו להתגורר בעיירה.
הרב בלומנצויג פעיל בארגון רבני צהר, בפורומים של הידברות, בצוות הרבנים המנחה את אינטרנט רימון ועוד.
מצוות התלויות בארץ הן מהתחומים שבהם הרב בלומנצויג מומחה, בעבר היה חבר בוועדת השמיטה הממלכתית.
כמו כן שיתף פעולה עם הוצאת פרנקל בהוצאת רמב"ם הלכות זרעים, אך שיתוף הפעולה פסק לאחר שההוצאה סירבה להפנות לשבת הארץ, ספרו של הראי"ה קוק.
בחודש אדר ה'תשע"ח (מרץ 2018) הודיע הרב בלומנצויג על צמצום פעילותו כראש הישיבה החל משנת הלימודים הבאה, ועל מינויים של שניים מרבני הישיבה, הרב אוריאל עיטם והרב חיים וולפסון, לסגניו.
לקראת שנת הלימודים תשפ"א הודיע כי בכוונתו לחזור לגוש עציון אם כי ימשיך לכהן כראש ישיבה ויעביר בה שיעורים כלליים.
כיום הוא מתגורר באלון שבות.
בתו שרון נשואה לרב יוסף צבי רימון.
בשנת תשפ"ד (2024) הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
בהתאם למסורת בית בריסק, שקיבל אצל הרב אהרן ליכטנשטיין, הוא מתייחס לכתיבה כמעשה הדורש השקעה רבה.
בשל כך הוא ממעט לפרסם דברים שכתב.
את משנתו הוא מעביר בשיחות בישיבה, בעיקר בשבתות.
גם את סיכומי התלמידים מסרב הרב בלומנצויג לפרסם בדרך כלל.
בחודש אלול של שנת תשע"ב תלמידיו הוציאו לאור את הספר שובו אלי על בסיס שיעוריו בישיבה בספר אורות התשובה.
בתשע"ה יצא לאור ספר שיעורים שלו על מסכת שביעית בשם שיעורי עיון.
הספר נערך על ידי אייל רזניקוביץ' ואחרים מתוך שיעורים שהועברו בישיבה ומתוך מחברת הסיכומים האישית של הרב.
הרב בלומנצויג כתב גם פתיחות הגותיות-שיריות למספר ספרים, כמו כתנות אור, ספר העוסק בנושא הצניעות שהוצא לאור על ידי תלמידיו, וכן פרסם כמה מאמרים.
בשנת ה'תשע"ט יצאו לאור כמה משיחותיו בישיבה על פרשיות השבוע בחוברת תחת השם והתהלכתי בתוככם.
בחנוכה של שנת ה'תשפ"א, לכבוד יום הולדתו ה-70, יצאו לאור שיחותיו בספר בן שני כרכים בשם זה.
רבי אליה בן אשר הלוי לויטה אשכנזי, המכונה רבי אליהו בחור או הבחור (באיטלקית: Elia Levita; י"ב באדר ה'רכ"ט 1469 – ו' בשבט ה'ש"ט, 1549), היה בלשן עברי וחוקר המסורה בתקופת הרנסאנס, ממדקדקי העברית בימי הביניים ומראשוני הכותבים ספרות ביידיש.
נולד בעיירה נוישטאדט , ליד נירנברג שבבוואריה בין 1468 ל-1472. בצעירותו עבר לאיטליה בעקבות רדיפות וגירושים נגד היהודים בגרמניה.
ב-1496 שהה בוונציה, ב-1504 הגיע לפדובה, ועזב אותה ב-1509 כאשר החריבו אותה צבאות זרים.
ב-1516 עבר לרומא, ושם קיבל את חסותו של אג'ידיו דה ויטרבו, מלומד נוצרי והחל מ-1517 קרדינל, ואף התגורר בביתו.
בחור התמחה בדקדוק עברי ובחקר המסורה, ולימד עברית למלומדים נוצרים נוספים שבקשו לקרוא את כתבי הקודש בשפת המקור.
הוא הוזמן לאוניברסיטת פריז ללמד עברית, אך סירב משום שבימיו לא היה יישוב יהודי בצרפת.
בעקבות ביזת רומא ב-1527 שב לוונציה, ועבד כמגיה בבית הדפוס של דניאל בומברג וכמורה לעברית.
בסוף שנות השלושים הוזמן על ידי המלומד הנוצרי פאולוס פאגיוס לחזור לגרמניה ולפקח על בית הדפוס שבבעלותו.
בחור נענה להזמנה, ובשנים 1542-1541 עבד בבית הדפוס של פאגיוס בעיר איזנא שבוירטמברג, ובהמשך התלווה אליו לקונסטנץ.
בדפוס איזנא ראו אור כמה מחיבוריו החשובים ביותר.
בשנותיו האחרונות חזר לוונציה ושם מת בו' שבט ש"ט, 1549.
נכדו של אליהו בחור המיר את דתו, אך אף הוא המשיך לעבוד במלאכות הדפוס, והיה בין מדפיסיו הראשונים של ספר הזוהר (בדפוס קרמונה).
בין צאצאיו האחרים של אליהו בחור נמנה מאות שנים מאוחר יותר דייוויד קמרון ראש ממשלת בריטניה, דרך סב-סבו, אמיל לויטה, יהודי יליד גרמניה ובנקאי מפורסם שזכה באזרחות בריטית בשנת 1871 והתייחס כצאצא למשפחת אליהו בחור.
על שמו של אליהו בחור קיים רחוב בתל אביב .
לרבי אליהו בחור היו יחסים פוריים עם המלומדים הנוצרים שבזמנו (שכינו אותו בלטינית "אליה לוויטה").
הוא התגורר ברומא בביתו של הקרדינל המלומד אג'ידיו דה ויטרבו, וחי תחת חסותו; רבי אליהו לימד את דה ויטרבו עברית וכתבים יהודיים, והעתיק לספרייתו כתבי יד של חיבורים יהודיים, לרבות חיבורים קבליים.
קשריו של בחור עם הקרדינל תרמו לקבלת הפנים החמה שזכה לה דוד הראובני כאשר הגיע לרומא, ולסיוע שנתן הקרדינל לעריכת הפגישה בין הראובני והאפיפיור.
רבי אליהו בחור היה שותפו לבית הדפוס של המלומד הנוצרי פאולוס פאגיוס; בהקדמה ל"ספר הבחור" שכתב, הקדיש דברי תודה לשותפו הנוצרי.
היו לו קשרים רבים עם מלומדים הבראיסטים; ייתכן אף שנפגש ברומא עם מרטין לותר.
בין תלמידיו הנוצריים היה המלומד וההומניסט ההבראיסטי סבסטיאן מינסטר.
מינסטר חיפש זמן רב מורה מומחה לדקדוק העברי, ועמיתו לעבודה באוניברסיטת היידלברג, הפרופסור ליוונית ולטינית סימון גרינאוס , הציג בפניו את עבודותיו של רבי אליהו בחור.
חיבוריו של בחור שבו את ליבו של מינסטר והוא יצר עמו קשר; במהלך השנים קיים מינסטר עם רבי אליהו קשר מכתבים מקצועי, בו זכה להדרכה לא מבוטלת באשר לסוגיות השונות שהעלה בפניו בתחום שפת הקודש.
משנת 1525 החל לתרגם את ספריו של רבי אליהו מעברית ללטינית ולהוציאם לאור בשתי השפות, ובכך תרם לפרסומו של רבי אליהו בקרב ההבראיסטים הנוצרים.
בשנת 1531 הוציא מינסטר לאור בבזל את תרגומו הלטיני של הספר מהלך שבילי הדעת, פרי עטו של רבי משה קמחי, שיצא לאור על ידי רבי אליהו כבר בשנת 1508 בתוספת הערותיו.
תרגומו של מינסטר לספר עורר שנים מאוחר יותר את מורת רוחו של רבי אליהו בחור, על כך שמינסטר מעולם לא ביקש את רשותו לתרגם את הספר ולהוציאו לאור; ביטוי לכך עלה במכתב תשובה שכתב בחור לסבסטיאן מינסטר בשנת 1531, לשאלותיו בנושאים שונים הקשורים בשפה העברית:
בהמשך המכתב מביע בחור את אי הבנתו מדוע ערבב מינסטר "בספרו שילוש לשונות אחרות שאינן לשון עברי כלל, רק לשון הגרי ופרסי".
את המכתב הוא חותם כך:
סבסטיאן מינסטר ענה במכתב לאליהו בחור כי הספר כבר יצא לאור, ולכן בלתי ניתן לתקן את השגיאות שנעשו בו.
באותה עת עמד לצאת לאור ספר פרשנויות של רבי דוד קמחי לספר עמוס הנביא, בעריכת סבסטיאן מינסטר.
כדי לפייס באופן כלשהו את אליהו בחור, עיכב מינסטר את הדפסת הספר, כדי להוסיף בו את מכתבו של אליהו בחור, בו הוא מלין על השגיאות שנעשו בספרו 'דקדוק אליהו'.
אליהו בחור נחשב לאבי הרעיון של חלוקת הטעמים לדרגות.
ממנו שאבו חוקרי הטעמים הנוצרים את הרעיון, ואת הרעיון הזה הם פיתחו.
אליהו בחור הוא כינוי לא שגרתי במסורת הדורות למלומד יהודי, והיו שהבינוהו כמכוון לציין שהמדובר באדם צעיר או רווק (הגם שאת חיבורו 'הבחור' הדפיס ברומא בגיל 48).
או אפשר והכינוי קשור לפעילותו ומקצועו כמגיה בבית הדפוס (הבוכער זעצער).
מכל מקום, אין זה רק שמו של האיש, אלא גם כינויו של חיבורו הבלשני העיקרי, הקרוי גם 'דקדוק אליהו'.
בסוף ההקדמה לחיבור זה מסביר אליהו בחור את השם המוזר הזה כך:
"הנה קראתי שם הספר הזה: ספר הבחור.
וזה לשלוש סבות: האחת - בהיות הספר הזה בחור וטוב וכולו סולת ואין בו פסולת.
השנית - בעבור היותו מחובר אל כל בחור ללמוד בו בימי בחרותו, וייטב לבו באחריתו.
השלישית - בעבור היותו שם כנויי משונה ובשם בחור מכונה.
בבא ד'אנטונא – עיבוד ליידיש של "בבא דאנטונא" – הגרסה האיטלקית לסיפור האבירים "בוויס מהמפטון".
ספר זה, שנדפס באיזנא ב-1541, הוא מן החיבורים הראשונים של ספרות היידיש.
הספר תורגם לעברית על ידי דוד פור.
פאריז אונ' וינע – עיבוד ליידיש של "פאריס ווינה", סיפור פרובאנסלי רב-תפוצה מן המאה ה-14, על אהבתם של אביר זוטר ובת הדופן.
אף כי אין זה ודאי שאליהו חיבר אותו, כתיבתו מיוחסת לו, והיא נעשתה כנראה בעת שהותו בוונציה בין 1509 ל-1514.
הבחור או דקדוק אליהו – ספר דקדוק עברי.
תורגם ללטינית על ידי סבסטיאן מינסטר, שזכה להדרכתו של בחור במחקריו בשפה העברית.
המתורגמן - מילון לארמית של תרגומי המקרא, עם הקדמה לטינית של פאולוס פאגיוס.
התשבי – מילון עברי ללשון חז"ל ולשון ימי הביניים, שנתרגם ללטינית על ידי פאולוס פאגיוס ונדפס באיזנא ב-1541. חיבור זה מהווה עדות חשובה לאופן הגייתן של מילים עבריות בפי יהודי גרמניה ואיטליה בראשית העת החדשה, ואף נכללו בו ביאורים אטימולוגיים לכמה מילים יידיות.
טוב טעם – ספר על טעמי המקרא
מסורת המסורת – ספר על המסורה למקרא, שבו פירש את המונחים ואת הסימנים של המסורה וטען כי סימני הניקוד והטעמים חודשו בידי בעלי המסורה ואינם מזמן התלמוד.
נימוקים (כלומר: פירושים) לספרי הדקדוק של ר' משה קמחי ור' דוד קמחי.
את הנימוקים ל"דרכי לשון הקודש" של ר' משה קמחי העתיק אחד מעבדיו ופרסם אותם בלי ייחוס (פזארו רס"ח).
שמות דברים - מילון עברי-לטיני-יידיש.
[סידור] תפילה מכל השנה, עברית ואשכנזית.
- אליהו בחור תרגם את סידור התפילה ליידיש, והסידור נדפס רק לאחר פטירתו, במהדורה דו-לשונית עמודה עברית מול עמודה ביידיש, בדפוס מנטובה, בשנת 1562. סידור זה ידוע בכינוי 'סידור ר' אליהו בחור'.
ספר הזכרונות (קונקורדנציה לתנ"ך, חלק מהספר (אבב-אג) נדפס על ידי בר גולדברג, פריס, תרל"ה, 1875)
פרקי אליהו; טוב טעם (על טעמי המקרא).
פזארו, דפוס גרשום שונצינו ר"פ 1520
הרב אליהו בן-אמוֹזֶג (הראב"א) היה רב, מקובל, פילוסוף ופרשן המקרא.