tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות בולטות כוללות את הקיסרית לו משושלת האן, ואת הקיסרית האלמנה צְישִׂי, אימו של הקיסר טונְגגְ'ה (1861–1874) ודודתו ואימו המאומצת של הקיסר גוָאנְגשׂוּ' (1874–1908), ששלטה בסין במשך 47 שנים (1861–1908).
מכיוון שעל פי החוק היה לקיסר מעמד אבסולוטי שאסור היה לאיש לערער עליו, היו נתיניו חייבים להראות את הכבוד המקסימלי בנוכחותו, בין בדו-שיח ישיר או בכל צורה אחרת.
לפני הפנייה היה הדובר צריך להשתחוות עד שראשו נגע ברצפה.
צורת השתחוות זו קרויה בסינית קוֹאוּטוֹאוּ (叩頭).
מילה זו חדרה לשפה האנגלית כ-Kowtow, והיא מתארת סוג השתחוות זה וגם במשמעות נוספת של התרפסות.
בשיחה עם הקיסר היה זה פשע להשוות בין הדובר לבין הקיסר בכל צורה שהיא.
היה זה טאבו להתייחס לקיסר בשם בו נולד ואפילו לאימו הורתו נאסר הדבר, ובמקום זאת היא פנתה אליו כ"חְוָאנְגדִי" (קיסר), או בפשטות כ"אֶר" ("בן").
אסור היה לפנות לקיסר בגוף שני ("אתה").
כל מי שדיבר אל הקיסר היה חייב לפנות אליו בתואר בִּישְׂיָה (陛下) המקביל ל"הוד מעלתך הקיסרי" או "חְוָאנְג שָׁאנְג" (皇上, "הקיסר הנעלה"), או " טְייֵן גְ'ה (天子, "בן השמים"), או "שֶׁנְג שָׁאנְג" (聖上, השמיימי הנעלה).
המשרתים נהגו בדרך כלל לפנות אל הקיסר כ" וָאן סְווֵי יֵה" (萬歲爺, "אדון "עשרת אלפים השנה", מקביל ל"אדון שיחיה לנצח").
הקיסר התייחס לעצמו כ "גֶ'ן" (朕), שניתן לתרגמו כמונח המלכותי "אנו" (pluralis majestatis), בנוכח נתיניו היה מותר לקיסר בלבד לעשות שימוש במונח.
בניגוד למוסכמה המערבית בה מתייחסים לשליט תוך שימוש בשמו בו נודע כמלך (לדוגמה: ג'ורג' החמישי) או בשמו הפרטי (לדוגמה: המלכה ויקטוריה), ההתייחסות לקיסר שולט הייתה בפשטות כ"חְוָאנְגדִי בִּישְׂיָה" (皇帝陛下, "הוד מעלתו הקיסר") או "דָאנְגגִ'ין חְוָאנְגשָׁאנְג" (當今皇上, "מעלת הקיסר הנוכחי") כאשר מדברים עליו בגוף שלישי.
בדרך כלל הוא כונה "הוד מעלתו הקיסר של שושלת (X) הגדולה, בן השמים, אדון עשרת אלפי השנים".
צורות הפנייה השתנו מאוד במהלך שושלות יואן וצ'ינג.
הקיסר היה ידוע גם על פי השם של תקופת שלטונו (年號).
מאז אומצה שיטת שם התקופה על ידי הקיסר ווּ משושלת האן ועד תקופת שושלת מינג, נהג השליט בדרך כלל להחליף את שם התקופה על בסיס קבוע למחצה במהלך שלטונו.
במהלך שושלות מינג וצ'ינג נהגו הקיסרים לבחור שם תקופה אחד במהלך שלטונם, והמנהג היה להתייחס לקיסרים לשעבר בשם זה.
בשושלות קודמות יותר היו הקיסרים ידועים בשם המקדש שלהם (廟號) שניתן להם לאחר מותם.
לכל הקיסרים ניתן גם שם לאחר מותם (謚號), שלעיתים צורף לשם המקדש שלהם (לדוגמה, הקיסר שֶׁנְגדְזוּזֶ'ן聖祖仁皇帝 היה שמו של הקיסר קָאנְג שִׂי).
למותו של קיסר נהגו להתייחס כאל "גְ'יָאבֶּנְג" (駕崩, מילולית "התמוטטות") ולקיסר שזה עתה מת התייחסו כאל " דָאשִׂינְג חְוָאנְגדִי" (大行皇帝).
לאחר מותם נהגו לקבור את הקיסרים במכלולי קבורה מפוארים במיוחד.
חלק מהקיסרים נהגו להכין את אחוזת הקבר שלהם עוד בחייהם.
אחוזת הקבר הבולטת ביותר הוכנה על ידי הקיסר הראשון, צ'ין שה-חואנג (שושלת צ'ין) שהקים מאוזוליאום ליד העיר שי-אן במחוז שאאנשי והקיף את עצמו באלפי פסלי חיילים מטרקוטה.
צבא הטרקוטה נועד ללוותו לעולם הבא.
גם אתרי הקבורה של שושלות מינג וצ'ינג שנשמרו מרשימים בהיקפם, בייחוד אתר קברי שושלת מינג שליד בייג'ינג.
הן אתר הקבורה של צ'ין שה-חואנג והן אתרי הקבורה הקיסריים השונים של שושלות מינג וצ'ינג הוכרו כאתרי מורשת עולמית על יד ארגון אונסק"ו.
משפחת קיסר הייתה מורכבת מהקיסר כראש המשפחה, ומהקיסרית (皇后) כבת זוגו הראשית וכ"אם האומה" (國母).
בנוסף היו לקיסר בנות זוג נוספות ופילגשים (妃嬪) שדורגו על פי חשיבותן בהרמון, שבו הקיסרית הייתה החשובה ביותר.
בכל שושלת הייתה כללים בנוגע למספר הנשים בהרמון.
במהלך שושלת צ'ינג (1644–1911) למשל, קבעו הכללים כי בכל זמן נתון תהיה בהרמון קיסרית אחת, "חְוָאנְג גְווֵיפֵיי" אחת, שתי " גְווֵיפֵיי", ארבע "פֵיי" ושש "פִּין", בנוסף למספר בלתי מוגבל של בנות זוגות נוספות ופילגשים.
למרות שעל פי החוק היה לקיסר את המעמד הגבוה ביותר, על פי המסורת והתקדימים קיבלה הקיסרית האלמנה (皇太后) בדרך כלל את הכבוד הגדול ביותר בארמון והיא קיבלה את ההחלטות ברוב ענייני המשפחה.
לעיתים, במיוחד כאשר על כס המלוכה היה קיסר צעיר במיוחד, היא הייתה השליט "דה פקטו".
אל ילדיו של הקיסר, הנסיכים (王子), והנסיכות (公主) נהגו לעיתים קרובות להתייחס על פי סדר לידתם, כדוגמת "הנסיך הבכור", הנסיכה השלישית" וכו'.
הנסיכים זכו בתוארי אצולה לעיתים קרובות ברגע שהגיעו לבגרות.
אחיו של הקיסר ודודיו שרתו בחצר המלוכה על פי חוק והיה להם מעמד שווה לפקידי חצר אחרים (子).
הקיסר היה מורם מעל כולם בלא קשר לגילו או לדור אליו היה שייך.
הקיסר (בגעז: ንጉሠ ነገሥት' מבוטא: נגוסה נגסת; מילולית: "מלך המלכים") היה השליט היחיד של אתיופיה מהקמתה ועד למהפכה האתיופית בשנת 1974. בידי הקיסר היו כל סמכויות החקיקה, הביצוע והשיפוט.
התואר מלך המלכים השווה לתואר קיסר מקורו עוד בארם נהריים ובתרבויות השמיות של המזרח התיכון הקדום.
הפעם הראשונה שתואר זה שימש את שליטי אתיופיה היה במאה השנייה לספירה על ידי המלך האקסומי סאמבראוטאס.
התואר "מלך" (געז: ንጉሥ, תעתיק: "נגוס") בקיסרות אקסום החל ללבוש צורה מקומית: בכל מחוז היה מלך מקומי ששלט עליו, והמחוז שלו נקרא "ממלכה", כך שמעל מלך זה היה מלך נוסף, מעין "המלך של המלכים".
דבר נוסף שהיה בהיסטוריה המודרנית של אתיופיה היה כאשר מונתה קיסרית, והתואר שלה בגעז שונה ל"מלכת המלכים" ("נגסתה נגסת").
על מנת לרשת את כתר הקיסרות היה האדם צריך להיות קרוב משפחה של הקיסר המנוח.
באתיופיה היה גם מקובל להכתיר קיסרים שהיו קרובים למנוח גם מצד אמו ואפילו להכתיר אישה לקיסרית.
מנהג זה תרם למאבקי הכוחות על הכתר, בעיה שנפתרה באמצעות כליאת היורשים האפשריים במבצר הררי מבודד, כדי להקטין את הסיכון להפיכה.
מנהג כליאת היורשים יושם לראשונה בתקופת האימפריה החבשית ובא לקצו המר במהלך מרד יהודית המלכה, כשכמעט כל בני משפחת המלוכה החבשית הושמדו במתקפה מרוכזת על מנזר דברה דמו.
הקיסר האגאווי ימהרנה קריסטוס חידש את המסורת כשכלא את שארי בשרו באמב גשן, אם כי חלק מההיסטוריונים מתארכים זאת לתקופתו של הקיסר וואדאם ערד שהחל זאת לאחר מלחמת הירושה בין בניו של יאגבה ציון.
בזכות מנהג זה הצליח אחמד גראן לחסל את רוב הטוענים לכתר במתקפה מוצלחת על הכלא באמב גשן.
הקיסר פאסיל חידש את המנהג בשלישית, כשכלא את קרובי משפחתו בווחני.
המנהג החזיק מעמד למעלה ממאתיים שנים עד דעיכת השושלת הגונדרית ועליית תוודרוס השני.
לאחר המהפכה האתיופית רבים מבני בית המלוכה האתיופי גלו לבירות אירופה.
לאחר השושלת האגעזית הומלך בנה של מלכת שבא ושלמה המלך, מנליק הראשון ועל פי הכברה נגסט הוא ייסד את קיסרות אקסום ואת שושלת מנליק.
לאחר מכן במאה ה-2 המלך האקסומי סאמבראוטאס שינה את התואר ממלך לקיסר וכך אקסום הפכה לקיסרות.
בשנת 858 התרחש מרד יהודית המלכה שבמרד זה כמעט הושמדה שושלת הקיסרים האקסומיים, השושלת מצאה מקלט בשאווה והיהודים שלטו על אתיופיה, בשנת 933 השתלטה על אתיופיה שושלת חדשה שושלת זאגווה שהייתה אגאווית במוצאה ולא חבשית שושלת זו שלטה על אתיופיה עד 1270.
במהלך השלטון האיטלקי באתיופיה (1936–1941) גלתה השושלת מאתיופיה לארץ ישראל ומשם לבריטניה.
תחת השלטון האיטלקי קיבל המלך ויטוריו אמנואלה השלישי את התואר "קיסר אתיופיה" ("Imperatore d' Etiopia") בו החזיק עד 1943. במהלך 1941, כאשר שוחררה אתיופיה, חזר אליה הקיסר היילה סלאסי וב-1955 יזם חוקה חדשה שתבטיח את רציפות הקיסרים מזרעו שלו בלבד, מהלך שהכעיס את האריסטוקרטים השונים שהשתייכו לשושלת.
ב-12 בספטמבר 1974 הודח היילה סלאסי ובמקומו הוצהר שבנו אספא ווסן הוא הקיסר, לאחר מאבקים בין תומכי המלוכה ומתנגדיו המלוכה בוטלה רשמית ב-מרץ 1975. השושלת האתיופית גלתה מארצה וכיום היא מנסה להחזיר את כוחה ולהפוך את אתיופיה למונרכיה חוקתית.
החוקה האתיופית החדשה של 1994 לא מכירה בשום קיסר, והשושלת הגולה הקימה את מועצת הכתר האתיופית, מועצה שמשמרת את רציפות הקיסרים.
קיסרופאפיזם (caesaropapism/cäseropapismus - הלחם מילים של קיסרות ו-papa - פאפא במובן אפיפיורות) הוא מקרה פרטי של תאוקרטיה.
משטר בו יש מיזוג בין סמכות הממשל החילוני עם הסמכות הרוחנית של הכנסייה הנוצרית, ברוב המקרים שאליהם מתייחס המושג מתקיים משטר פוליטי בו השלטון החילוני שולט על ההיררכיה הכנסייתית וכך השליט (הקיסר) יכול להתערב גם בקביעת דוגמות ובענייני אמונה.
בשאר המקרים מדובר על כך שמוסדות הכנסייה שולטים על המדינה באמצעות הקיסר הנמצא בשליטתם.
ביישום מלא של קיסרופאפיזם, ראש השלטון המדיני (קיסר) הוא גם ראש ההיררכיה הדתית (אפיפיור) וכך היה גם בתרבויות רבות בהן השליט האזרחי העליון עמד מעל כהן הדת הראשי.
דוגמה ליישום המושג נעשתה בזמן אפיפיורות אביניון, כאשר המלכים הצרפתים שלטו למעשה על הכנסייה, היו מעורבים בבחירת האפיפיור, שסר למרותם ונטלו חלק מרכוש והכנסות הכנסייה.
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס ששם קץ למאבק האינווסטיטורה בין הקיסר והאפיפיור סביב נושא מינוי הבישופים ומאז הוגבלה אפשרותם של מלכי המערב להתערב בבחירת נושאי תפקידים בכירים בכנסייה ומכאן שהוגבלה אפשרותם למנות איש דת שיסור למשמעתם.
הכנסייה האנגליקנית נוסדה כאשר אנגליה פרשה מהכנסייה הקתולית במאה ה־16. סיבת הפרישה הייתה רצונו של המלך הנרי השמיני הנשוי לקתרין מאראגון שלא יכלה כבר ללדת, להינשא לאן בולין ממנה קיווה לקבל בן יורש.
הכנסייה הקתולית התנגדה לגירושים והאפיפיור קלמנס השביעי לא אפשר לו להכריז על נישואיו כבטלים מלכתחילה, ולכן גרם המלך לפרלמנט לחוקק סדרת חוקים שביטלה את כוחו של האפיפיור בכנסיית אנגליה והעמיד את עצמו בראש הכנסייה האנגליקנית.
תומאס קרומוול היה אחד התומכים הבולטים בהצעה להפוך את המלך הנרי השמיני לראש הכנסייה האנגליקנית ועזר להעביר את "חוק העליונות" שמיסד מעמד זה בפרלמנט.
הקיסרים של האימפריה הביזנטית, מהמאה ה-5 ועד המאה ה-10, הגנו על הכנסייה והתערבו באדמיניסטרציה שלה.
יוסטיניאנוס פרסם צווים דתיים על דעת עצמו או תוך הפעלת סמכותו על הגופים הדתיים על מנת שאלו יפרסמו את הצווים עבורו.
כמוהו נהגו גם זנון, בזיליסקוס (Basiliscus), הרקליוס וקונסטנס השני.
אף כי אנשי דת כיוחנן כריסוסטומוס ואתנסיוס התנגדו לבקרת הקיסר על הכנסייה, הבקרה של הקיסר על הכנסייה נהייתה כה הדוקה עד שהחל במאה הרביעית, נטל הקיסר לעצמו את התואר פונטיפקס מקסימוס ומינוי של פטריארך קונסטנטינופול לא היה עובר ללא אישורו.
קיסרופאפיזם היה מקובל גם ברוסיה.
כאשר איוואן האיום הכפיף את הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית למרותו.
בכך העלה את הקיסרופאפיזם לדרגת שליטה גבוהה יותר מאשר הייתה בימי הקיסרים הביזנטיים.
לאחר מותו של הפטריארך אדריאנוס ב-1700, הצאר פיוטר ה-I מנע את בחירת מחליפו, וכעבור 20 שנה, ב-1721 קבע שמעתה בראש הכנסייה לא יעמוד אדם אחד אלא "מועצה רוחנית".
קיסרופאפיזם היה מקובל בכנסייה האורתודוקסית של טורקיה עד 1923 ובקפריסין עד 1977 (עד מותו של הארכיבישוף מקאריוס השלישי).
מלכי-צדק מתואר בתנ"ך כבעל שתי הסמכויות יחד, מלך ירושלים וכהן לאל עליון.
המלכים החשמונאים, החל בשמעון התרסי ועד אלכסנדר ינאי החזיקו בשתי המשרות, גם כהן גדול וגם נשיא היהודים או מלך יהודה (החל באריסטובולוס הראשון).
בתקופה המאוחרת יותר תופעת השלטון הקיסרופאפיסטי לא הייתה מוגבלת לעולם הנוצרי.
הח'ליפה היה בעל הסמכות הרוחנית והגשמית על כל המוסלמים.
קֵיסָם שיניים הוא חפץ מחודד המשמש לניקוי שיירי מזון שנותרו בין השיניים לאחר אכילת מזון מוצק.
כיום נפוצים סוגים רבים של קיסמי שיניים, העשויים מעץ או מפלסטיק.
המוכרים יותר אלו קיסמי העץ המחודדים בצד אחד או בשני קצותיהם.
נהוג להשתמש בקיסם באופן חד-פעמי, ולזורקו אחרי השימוש.
יש אמצעים נוספים לטיפול בשיירי מזון בין השיניים, כמו חוט דנטלי, מברשות מיוחדות לניקוי בין השיניים (להבדיל ממברשת שיניים המיועדת לניקוי משטח השן), שימוש במכשיר היוצר סילון מים חזק, ועוד.
לשם השלמת פעולת ניקוי הפה משיירי מזון, מקובל לצחצח שיניים ולשטוף את הפה.
בשל צורתו של הקיסם, הוא משמש גם לצרכים אחרים, כמו להחזיק מנות מזון קטנות (למשל רולמופס או זיתים במרטיני), או לשמש כ"ידית" למטרייה זעירה בעיטור במשקאות אלכוהולים.
לקיסמים פשוטים לניקוי השיניים לאחר הארוחה אין מגע מספיק טוב עם חלקי השן שחוט דנטלי מגיע אליהם.
בעבר היה נהוג לחשוב שקיסמי פלסטיק שעוצבו במיוחד למטרה זו הם חלופה לחוט אולם כיום מסתייגים מהם, ועומדים על עדיפות השימוש בחוט.
הטענה היא שהחוט הדנטלי מגיע ליותר נקודות ובנוסף לכך, הוא סופח אליו הרבה יותר טוב את החומרים שמעוניינים לסלק מהשן ומהחניכיים.
בספרו של דאגלס אדמס, "היו שלום ותודה על הדגים", אדם בשם "וונקו השפוי" הבין שכל האנושות יצאה מדעתה לאחר שקרא את הוראות השימוש המפורטות על אריזת חפיסה של קיסמי שיניים.
קיסר רוסיה או קיסרית רוסיה, במקרים שבהם כיהנה אישה (Императоръ Всероссійскій, Императрица Всероссійская) - הוא התואר הרשמי של המונרך, מנהיג רוסיה, אף שבאופן מסורתי העם המשיך לכנות את הקיסר בשם צאר, אף על פי שרשמית שם זה חדל להיות הכינוי למנהיג המדינה כבר ב-1721, עם הקמת האימפריה הרוסית.
על פי סעיף 1 בחוקי היסוד של האימפריה הרוסית: הקיסר הוא השליט הרוסי בעל סמכות בלתי מוגבלת.
מציית לכוח עליון לא מתוך פחד, כי אם מתוך המצפון שציווה האל.
היותו בעל סמכות בלתי מוגבלת משמעותה כי הוא מבצע תפקידים ציבוריים במסגרת החוק ומחזיק בידיו את מושכות הצדק מבלי לדרוש תמורה.
על פי זה האימפריה הרוסית הייתה מדינה חוקתית בעלת שלטון מלוכני מוגבל.
התואר המלא של קיסר רוסיה, בתחילת המאה ה-20 היה:
התואר קיסר רוסיה נוצר על ידי פיוטר הגדול, ב-22 באוקטובר (2 בנובמבר) 1721. פרוסיה והולנד היו הראשונות להכיר בפיוטר הגדול בתוארו החדש, שוודיה הכירה ב-1723, טורקיה ב-1739, בריטניה ואוסטריה ב-1742, צרפת וספרד שלוש שנים אחר כך, ופולין ב-1764 והמדינה הרוסית החלה להיקרא האימפריה הרוסית.
ב-1 בספטמבר 1917, ממשלת המעבר הרוסית הכריזה על רוסיה כרפובליקה.
הקיסרית אנה, בתו של איוואן החמישי (1740-1730)
ניקולאי השני (1894 - 2 במרץ 1917 לפי הלוח היוליאני), נחשב לקיסר האחרון של שושלת רומנוב.
מיכאיל השני, אחיו (2 במרץ - 3 במרץ 1917 לפי הלוח היוליאני)
קיסמאיו (בסומלית: Kismaayo; בערבית: كيسمايو) היא עיר נמל בחופה הדרום מערבי של סומליה.
העיר היא העיר השלישית בגודלה בסומליה, והנמל הוא אחד החשובים בקרן אפריקה.
העיר נמצאת בסמוך לשפך נהר הג'ובה.
בין השנים 2006-2012 העיר לא הייתה בשליטתה של הממשלה המרכזית הסומלית, אלא היוותה מרכז לארגונים איסלאמיים, ביניהם "א-שבאב" שפרש מהממשלה המרכזית.
בספטמבר 2012 הצבא הלאומי הסומלי וכוחות (משלחת האיחוד האפריקאי לסומליה) כבשו מחדש את העיר מידי א-שבאב.
עד לשנת 2002 גרו בעיר כ-200,000 אזרחים, אך בשל הקרבות והשתלטות ארגונים איסלאמיים קיצוניים רבים מהם עזבו את העיר, וב-2009 התגוררו בעיר 70,000 תושבים בלבד.
קיסר חייב למות (באיטלקית: Cesare deve morire) הוא סרטם של האחים ויטוריו ופאולו טביאני, המתאר את העלאת המחזה השייקספירי יוליוס קיסר בבית הכלא רביביה באיטליה.
קיסמֶט (Kismet) הוא מחזמר שהועלה לראשונה ב-1953. את המחזמר עיבדו רוברט רייט וג'ורג' פורסט, על פי מוזיקה מאת אלכסנדר בורודין רוב המלודיות במחזמר הן מן האופרה "הנסיך איגור" ומיצירות נוספות.
השיר הידוע ביותר מן המחזמר הוא "Stranger in Paradise" שלחנו הוא לחן "המחולות הפולובציים" מן האופרה.
החל מ-1955 הועלה המחזה בווסט אנד בלונדון והועלה שם 648 פעמים.
באותה שנה אף הופק סרט מוזיקלי לפי המחזמר, בבימויו של וינסנט מינלי.
קיסמֶט (בטורקית: Kısmet; בערבית: قسمة) הוא מושג בתרבות האסלאם שפירושו מזל או גורל.
ברקע נשמע קולו של האימאם (Sands of Time ,לפי הפואמה "במרכז אסיה" מאת בורודין).
אחד מהם, חאג', נסע למכה.
את מקומו תופס פייטן אחר, קבצן ולו בת יפה, מרסינה, הגונבת פירות בבזאר לשם קיומם, בשעה שהוא מקבץ נדבות (fate, לפי הפרק הראשון של הסימפוניה השנייה של בורודין).
כיוון שחאג' (המקורי) קילל, חמש עשרה שנים לפני זמן המחזה, ראש משפחת פשע מקומית בשם ג'אוואן ובנו הקטן אבד כתוצאה מהקללה, נחטף הפייטן-קבצן שתפס את מקומו של חאג' ומובא בפני ג'אוואן.
מעתה ולכל אורך המחזה נקרא הפייטן הקבצן בשם חאג'.
ג'אוואן דורש מחאג' להסיר את הקללה והפייטן מבטיח לעשות זאת תמורת 100 מטבעות זהב (fate, פעם שנייה).
ג'אוואן חוזר למרכז בגדאד לחפש את בנו.
במקביל, השר הרשע (הווזיר) מבקר עם אשתו המפתה לאלום בשוק סחורות השיירות (Bazaar of the Caravans, לפי מוזיקה מתוך המחולות הפולובציים מהאופרה הנסיך איגור).
הם דנים בסידור הלוואה עבור הווזיר.
בתמורה לכסף אותו ילווה ממלך אבאבו, יצרף החליף הצעיר להרמונו את אחת מבנות המלך, או את שלושתן.
לאלום וסוחרי השוק משכנעים את הנסיכות שבגדאד היא המקום להיות בו ולא ממלכתן הנידחת (Not Since Nineveh).
מרסינה נתפסת בשוק בעת גנבה, אולם אז בדיוק מגיע חאג' ומשלם בעבור הפירות (Baubles, Bangles and Beads ,לפי הפרק השני של רביעיית מיתרים מס' 2 מאת בורודין).
הוא נותן לה מחצית מהכסף ועוזב.
החליף ויועצו, עומר, מסיירים בשוק בזהות בדויה.
החליף מתרשם מיופייה של מרסינה ומחליט לעקוב אחריה.
כאשר חאג' משלם במטבעותיו עבור שפחה, תופסת אותו המשטרה ומביאה אותו בפני הווזיר.
הווזיר מזהה לפי סימנים שהמטבעות שייכים לג'וואן ואוסר את חאג' בעוון גנבה ושייכות לכנופייתו של ג'אוואן.
בינתיים מוצאת מרסינה בית נאה לה ולאביה, החליף מגיע לבית ומציג עצמו כגנן.
השניים מתאהבים מיד, שרים את דואט האהבה המרכזי במחזה ("Stranger in Paradise", לפי לחן מן המחולות הפולובציים) ומבטיחים להפגש שנית בגן עם עלות הירח.
החליף מספר לעומר כי הוא מאוהב ומספר שוטרים שומעים זאת (He's in Love, לפי לחן מן המחולות הפולובציים).
בארמון הווזיר נידון חאג' לעונש מלקות בגין גנבה ולקטיעת כף ידו הימנית.
חאג' טוען שקטיעת ידו לא תאפשר לו לנגן ומציע לספר לווזיר סיפור, על מנת להוכיח את כוחו כמספר סיפורים (Gesticulate, פרק רביעי מן הסימפוניה הראשונה של בורודין).
לאלום מוקסמת מהסיפור ומהפייטן ומתחננת לבעלה שיחון אותו, לשווא.
חאג' מקלל את הווזיר ואל החדר מוכנס ג'וואן, התובע מחאג' לספר מיד היכן בנו.
אך מיד ג'אוון שם לב כי הווזיר עונד לצווארו מדליון שהיה שייך לבנו.
כך מתברר כי הווזיר הוא-הוא בנו שנחטף.
ג'וואן מהלל את חוכמתו של חאג' וקסמיו.
הווזיר, מצידו, שופט את אביו למוות משום שאין זה יאה שראש השופטים במסופוטמיה יהיה בנו של ראש הפושעים שלה.
בשעה שג'אוואן מובל לביצוע גזר הדין, מבין הווזיר שמכשף גדול קילל אותו.
באותו זמן נכנס החליף ומבשר שמצא כלה ושהוא עומד להתחתן באותו לילה.
הווזיר מוטרד: אם החליף לא ישא לאשה את אחת מבנות מלך אבאבו, יאבד הווזיר את כל כספו.
כיוון שהוא סבור שהכל פרי קללתו של חאג', הוא מתחנן בפניו שיבטל את הקללה ומציע למנותו לאמיר.
לאלום מבינה שהפייטן איננו קוסם, אך היא מתאהבת בו וחולמת על חיים כפולים (Bored, שיר שנכתב עבור הסרט, אך משולב ברוב ההפקות הבימתיות של המחזמר).
כאשר הווזיר חוזר שר חאג' שיר "מיסטי" עם נערות ההרמון (fate, פעם שלישית), ובשיאו קופץ מהחלון, כשהוא מותיר אחריו את גלימתו ואת הנוכחים המומים.
החליף ופמלייתו מתקרבים לביתה של מרסינה (Night of my Nights, סרנדה מ"הסוויטה הקטנה" של בורודין).