tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הבקיע את השלושער השני שלו במדי ארסנל בניצחון החוץ 6–2 על דרבי קאונטי לאחר שעלה מספסל המחליפים, ובכך הפך לשחקן היחיד בפרמייר ליג שמבקיע שלושער נגד אותה קבוצה במשחק הבית ובמשחק החוץ של עונה כלשהי בתולדות הליגה.
למרות שבאותה עונה המועדון לא זכה בתארים כלשהם זכה אדבאיור להיכלל בנבחרת העונה של התאחדות הכדורגלנים לשנת 2008. הוא נבחר גם לכדורגלן השנה באפריקה מטעם קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
בסוף העונה הוא היה מועמד לעזוב את ארסנל, אך לבסוף חתם על חוזה לטווח ארוך תמורת שכר שבועי של כ-80,000 לירות שטרלינג.
ב-13 בספטמבר 2008 הוא הבקיע שלושער בניצחון החוץ 4–0 על בלקברן רוברס, והיו אלה שעריו הראשונים לעונת 2008/2009.
ב-18 ביולי 2009 חתם אדבאיור על חוזה במנצ'סטר סיטי למשך חמש שנים, תמורת סכום העברה משוער של 25 מיליון לירות שטרלינג.
ב-25 בינואר הושאל אדבאיור לריאל מדריד עד לתום העונה, כשאחריה הושאל לטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.
באוגוסט 2012 חתם באופן קבוע בטוטנהאם.
בחודש ספטמבר 2015 עזב אדבאיור את טוטנהאם, וב-26 בינואר 2016 חתם בקריסטל פאלאס.
ב-31 בינואר 2017 חתם באיסטנבול בשאקשהיר.
ב-26 באוגוסט 2019 חתם לעונה אחת בקייסריספור.
ב-11 בפברואר 2020 חתם בקלוב אולימפיה הפרגוואית.
אדבאיור בחר לשחק בנבחרת טוגו, והעדיף אותה על פני נבחרת ניגריה.
הוא הוביל את נבחרתו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2006 עם 11 שערים בטורניר המוקדמות, יותר מכל שחקן אחר בנבחרות שהעפילו.
על הישגים אלו הוא היה מועמד לפרס כדורגלן השנה באפריקה.
התאחדות הכדורגל של אפריקה העניקה לו את התואר בטקס שנערך בלגוס.
בהצבעה שנערכה בקרב 54 המאמנים של הנבחרות האפריקניות הוא גבר על מוחמד אבו תריכה מנבחרת מצרים ועל מייקל אסיין מנבחרת גאנה.
הייתה זו הפעם הראשונה שכדורגלן טוגולזי זוכה בפרס.
אדבאיור הוביל את נבחרתו למונדיאל 2006 בגרמניה, ולאחר ההעפלה קיבל את סרט הקפטן של הנבחרת.
הוא פתח בהרכב בכל משחקי שלב הבתים שבסיומו הודחה טוגו.
אדבאיור זומן לטורניר גביע אפריקה לאומות 2006, אך ישב על ספסל המחליפים במשחק הראשון בעקבות ריב עם מאמן הנבחרת.
הוא אף איים לעזוב את הטורניר ולחזור לביתו, אך לבסוף נשאר והתאמן עם סגל הנבחרת.
טוגו הודחה לאחר שהפסידה בכל משחקי שלב הבתים.
לאחר מכן הוא הודח מהנבחרת בעקבות מחלוקת על תשלום בונוסים.
הוא חזר לסגל בספטמבר 2007. ב-11 באוקטובר 2008 הוא הבקיע ארבעה שערים בניצחון 6–0 על נבחרת סווזילנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
עמנואל אוֹלְסְבַנְגֶר לעיתים: אולסוונגר ואף אולשְבנגר או אולשוונגר – כ"א בשבט תשכ"א, 7 בפברואר 1961, ירושלים) היה משורר, מתרגם, חוקר פולקלור, פעיל ציוני, אספרנטיסט, נואם ובלשן.
מתרגם חשוב של ספרות קלאסית לעברית משפות רבות, בהן יפנית וסנסקריט וכן איטלקית ולטינית.
יוזם העלאת יהודי קוצ'ין לישראל ופעיל עד מותו לטובת קהילה זו לצד פעילות לטובת קהילת ה"בני ישראל" מהודו.
בד בבד היה גם איש הומור וסאטירה.
נולד בעיירה גראייבו שבפולין הרוסית.
למד ספרות ושפות בעיר סובאלק, הסמוכה, ובאוניברסיטאות קניגסברג וברן.
מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, והיה מבין יוזמי אגודת הסטודנטים הציונים "החבר".
בעת לימודיו בשווייץ החל לפתח עניין בפולקלור יהודי.
בשנים 1918–1920 היה מזכיר החטיבה היהודית בחברה לפולקלור בשווייץ.
בשווייץ פגש גם את יוצר שפת האספרנטו, אליעזר לודוויג זמנהוף, למד אותה והחל להפיץ את השימוש בה בחוגים שונים.
היה עורך בהוצאת הספרים "תרשיש", במסגרתה תרגם יצירות קלאסיות (למשל שירי גתה, אפוסים הודיים מסנסקריט ו"הקומדיה האלוהית" של דנטה, תרגום עליו זכה ב-1946 בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת), וכן ערך את כתב העת לילדים "הדחליל", ובמסגרתו פרסם את הקומיקס (עלילון) העברי המקורי הראשון.
היה פעיל בחוגי הפצת שפת האספרנטו בישראל, נאם ולימד בקשת רחבה של נושאים, ונסע בעולם כשליח התנועה הציונית.
בשנת 1936 נשלח כשליח מטעם קרן היסוד לקהילות יהודיות באסיה, ועד שנת 1939 נדד בדרום-מזרח אסיה, הודו ויפן, נאם בפני קהילות יהודיות, חקר את הפולקלור המקומי, ולמד מספר לשונות, בהן סנסקריט ויפנית, ברמה שאיפשרה לו לתרגם מספרות שנכתבה בשפות אלו.
אולסבנגר נפטר בירושלים, ונטמן בהר המנוחות.
על שמו קרוי רחוב בשכונת קריית היובל בעיר.
דודתו הייתה "הסופרת העברית הראשונה", מרים מארקל-מוזסזון (1840–1920).
נכדתו היא רות אלמגור-רמון, המשמשת מאז 1983 כיועצת הלשון של רשות השידור מטעם האקדמיה ללשון העברית.
אחיו אליהו היה רופא והוציא לאור בשנת 1923 את האטלס הראשון בשפה העברית.
אחותו, זלמה וירז'בולובסקי-אולשוונגר, היא אמו של אליהו מרידור וסבתו של דן מרידור.
לפי עדות משפחתו, אולסבנגר ידע למעלה מ-18 שפות על בוריין, בהן עברית, יידיש, פולנית, רוסית, גרמנית, אספרנטו, איטלקית, לטינית, איסלנדית, יפנית, סנסקריט, אנגלית, צרפתית, ספרדית ועוד.
ידע נרחב זה איפשר לו לחקור מכלי ראשון יצירות בשפות אלה, שחלקן הוא תרגם לעברית.
כמו כן יצר קשר בלתי אמצעי עם דוברי השפות לצורך מחקר הפולקלור, בדגש על פולקלור יהודי.
אולסבנגר פרסם מאמרים וספרים בכמה לשונות בתחום הפולקלור היהודי.
אולסבנגר גם נאם בפני קהלים שונים בשפות רבות והיה מסביר חשוב בתחומים שעניינו אותו, לאמור שפת אספרנטו, ציונות, בלשנות, הומור ואסטרונומיה (כחובב).
הוא נודע כנואם שנון, מבריק ומבוקש וזכה לפרסים בתורת הנאום, למשל בפרס של אגודת דוברי אספרנטו.
מסגרת הפעילות העיקרית של אולסבנגר הייתה קרן היסוד, במסגרתה יצא למסעות אל קהילות יהודיות מבודדות.
גולת הכותרת של פעילותו היא המפגש עם יהודי קוצ'ין.
כבר במסעו הראשון להודו, ב-1936, נפגש אולסבנגר עם אנשי הקהילה ממדינת קראלה בדרום-מערב הודו, יצר עמם קשר והתרשם מנכונותם לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, שב לקוצ'ין.
הוא העלה לישראל קבוצת חלוץ שנקלטה בקיבוצים מבוססים כדי שתהיה בסיס שיקלוט את שאר הקהילה.
במקביל עסק הן בהסברה על ישראל, מבלי להסתיר את הקשיים הצפויים והן בהסדרים כלכליים ומשפטיים שיאפשרו את העלייה.
בין היתר גייס מהקהילה 800 אלף רופי לצורך מימון העלייה.
העלייה התקדמה באיטיות לאורך שנות ה-50. עקב העיכובים בעלייה, התייצב לפני ראש ממשלת ישראל דאז, דוד בן-גוריון, ותבע ממנו: "הביאו לי את בני, את יהודי קוצ'ין".
בן-גוריון, שהתרשם מההכנות שנערכו לעלייה ומהקליטה המוצלחת של העולים, נענה ושלח מטוסים להבאת העולים כ"מתנת יום ההולדת של ד"ר אולסבנגר".
אולסבנגר עסק גם במחקר ובשימור המסורות המיוחדות של העדה והמליץ על הקמת מוזיאון לפולקלור העדה במושב נבטים.
יהודי קוצ'ין ראו באולסבנגר כתובת לכל פניותיהם והתייחסו אליו כ"אבא".
בשנת 1957 רשמו את שמו בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל ונהגו להתכנס בירושלים ולחגוג בימי ההולדת של אולסבנגר.
בנוסף, הנציחו את שמו בבית הכנסת ובמוזיאון בנבטים.
אולסבנגר היה חבר כבוד גם בקהילת בני ישראל (הודו) והיווה אדם מקשר בין מנהיגות הקהילה וראשי היישוב בארץ ישראל.
הוא ביקר את הקהילה בהודו מספר פעמים והתקבל בהתלהבות ואהדה רבה.
באחד מביקוריו מצא בבית משפחת קהימקר הידועה את כתב היד השלם על היסטוריית בני-ישראל מהודו של הסופר חיים שמואל קהימקר אשר נסתיים בשנת 1897 אך לא ראה אור.
אולסבנגר הוציאו לאור בשנת 1937 בתל אביב.
כשנתקלה קהילה זו באפליה בתחילת שנות ה-50 ואורגנו מחאות על ידם עד שלבסוף חלקם החליט לעזוב חזרה להודו, ניסה אולסבנגר לשכנעם להישאר ועזר לרבים להיקלט היטב ככל האפשר במדינת ישראל.
כמו כן עזר לעוזבים לחזור ארצה והיה ידידו הקרוב של המנהיג הבולט של הבני-ישראל מהודו באותן השנים, אייזיק (אק איי) דיווקר.
במסגרת עבודתו בקרן היסוד ביקר אולסבנגר בעשרות קהילות, נאם בפניהן ושכנע קהילות רבות לעלייה לארץ ישראל.
עוד בזמן לימודיו בשווייץ פגש אולסבנגר את אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר שפת האספרנטו, שפה בינלאומית שמטרתה לגשר בין העמים.
אולסבנגר נתפס להתלהבות מהרעיון ומהשפה והפך למפיץ שלה.
הוא תרגם לאספרנטו ספרות קלאסית, כתב שירים באספרנטו, לימד את השפה והטיף להרחבת חוג הדוברים בה.
בשנת 1940 ערך אולסבנגר את כתב העת לילדים "הדחליל", שיצא לאור במשך תקופה קצרה.
חשיבות כתב העת בכך שהיה בין הראשונים לפרסום רצועות קומיקס בעברית.
בגיליונות כתב העת התפרסם סיפור קומיקס לא חתום בשם "עלילות גד ויוסי" (שחוקר התרבות אלי אשד סבור כי נכתב על ידי אולסבנגר עצמו).
הסיפור מקיף רק ארבעה פרקים והוא אינו גמור, אך זהו סיפור הקומיקס העברי המקורי הראשון.
אולסבנגר נודע כאיש שנון בעל הומור, שהרבה לתבל את נאומיו באנקדוטות.
כך למשל, בדיון על שגיאות בשפה העברית סיפר כי התבקש למלא טופס ממשלתי כלשהו ובו נדרש למלא את שמו "באותיות לועזיות" (במקום "באותיות לטיניות").
אנקדוטה אחרת שנקשרה בשמו היא שבשנות הארבעים נהג לשבת בבית הקפה הידוע בירושלים, "חרמון", ברחוב עזה.
בין היתר נהג לשבת עם המשורר אברהם בן יצחק, שהיה ידוע בשתיקותיו הארוכות.
יום אחד ישבו ושתקו יחדיו.
לאחר זמן מה הפר אולסבנגר את השקט והציע: "טוב, שתקנו עד עכשיו על עניין אחד, בוא נשתוק מעכשיו על עניין אחר."
אחד הנושאים ששלהבו את דמיונו של אולסבנגר היה חקר החלל והאפשרות לטוס לירח.
לפי עדות בני משפחתו, הוא נהג לדבר רבות על האפשרות לראות אדם צועד על הירח, זמן רב לפני שהדבר הפך לאפשרות ריאלית.
בין אדם לקונו, תרשיש, תש"ו
הדבר והמפעל: דברים בכנוס סופרים ועיתונאים ביום יסודה של קרן היסוד, רמת הכובש, ב' בתמוז תש"ג.
דנטה אלגיירי, הקומדיה האלהית, תרשיש תש"ד - תשט"ז (מאיטלקית)
בהגודגיטה: שירת המברך, מוסד ביאליק, תשט"ז (מסנסקריט)
סאלוואדור דה-מדריגה, בת האצטקים, הוצאת מסדה תש"ח (מספרדית)
סאלוואדור דה-מדריגה, כוחה של אהבה (לב הפטדה) הוצאת מסדה תש"ט (מספרדית)
ג'ובאני בוקאצ'ו, דקאמרון: ספר עשרת הימים, יבנה, 1947 (מאיטלקית)
מוקשי-בנשי: ספורים מימי קדם, אחיאסף, תש"ד - מבחר סיפורים (מיפנית)
משירי יוהאן וולפגנג פון גתה, תרשיש תש"י (מגרמנית), כלל בלדה "הדייג".
משירת הודו: הגות ושירה, תרשיש 1960 (מסנסקריט)
ג'ובאנינו גוארסקי, עולמו הקטן של דון קאמילו, מסדה, תשי"ד, (מאיטלקית).(הוצאה נוספת: חיפה: איתמר)
--, דון קאמילו וצאן מרעיתו, הוצאת מסדה, 1956 (מאיטלקית).
חואן רמון חימנס, פלטרו ואני, עם עובד, תשט"ז (מספרדית)
עמנואל ברמן (נולד ב-1 ביוני 1946) הוא פסיכולוג קליני ופסיכואנליטיקאי, פרופסור אמריטוס (מומחה) בחוגים לפסיכולוגיה ולייעוץ באוניברסיטת חיפה, וחבר סגל במכון הישראלי לפסיכואנליזה.
זוכה פרס "סיגורני" לפסיכואנליזה (2011).
עמנואל ברמן נולד בוורשה בירת פולין, כבן יחיד.
אביו אדולף אברהם ברמן (1978-1906) היה פסיכולוג (בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת ורשה) ומורה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה ממנהיגי המחתרת היהודית בוורשה.
אחרי המלחמה היה חבר בפרלמנט הפולני וכשעלה ארצה היה חבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י.
אמו בתיה (בשיה) טמקין (1953-1907) למדה ספרנות באוניברסיטת ורשה והייתה מנהלת ספרייה ציבורית.
בתקופת המלחמה הייתה פעילה יחד עם אביו בהצלת יהודים שהסתתרו בזהות בדויה בצד הארי של ורשה הכבושה.
יומנה מתקופת המלחמה ראה אור בעברית ובפולנית.
חלק גדול מבני משפחתו של ברמן נרצחו בידי הנאצים.
ברמן עלה עם הוריו לישראל ב-1950 וגדל בתל אביב.
למד בתיכון עירוני א' במגמה ריאלית.
מגיל 16 החל לפרסם ביקורת ספרות ותיאטרון במוספים ספרותיים בעיתונים.
שרת בנח"ל, קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בחוגים לפסיכולוגיה ולסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, והמשיך ללמוד שם לתואר שני בפסיכולוגיה.
בתקופת התיכון והאוניברסיטה היה פעיל פוליטית בתנועות השמאל.
ב-1969 יצא לארצות הברית, וב-1973 קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית וחברתית באוניברסיטה של מדינת מישיגן; נושא עבודת הדוקטורט היה ניתוח מקרה של אישיות מרובת-פנים.
התמחה בפסיכולוגיה קלינית ובתרפיה משפחתית וקבוצתית בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין בניו יורק, וכן בתוכנית לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים לימודי פוסט-דוקטורט בשנת 1976. הוא עבד במרכז הפסיכיאטרי בברונקס, לימד בישיבה יוניברסיטי, וכתב על ספרות, תיאטרון וקולנוע בארצות הברית עבור עיתונים ישראלים.
ב-1976 שב לישראל ומונה למרצה באוניברסיטת חיפה; בשנת 2002 קודם לפרופסור מן המניין (מומחה).
ברמן ריכז שנים רבות את המגמה לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה, ובשנות התשעים הקים בה תוכנית הכשרה מתקדמת בפסיכותרפיה ועמד בראשה.
שהה בשלושה שבתונים כפרופסור אורח בתוכנית הפוסט-דוקטורט הפסיכואנליטית של אוניברסיטת ניו יורק.
ברמן הוא ממייסדי הארגון הבינלאומי לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה התייחסותית, International Association for Relational Psychoanalysis and Psychotherapy (IARPP), ומשמש כעורך בינלאומי ראשי של כתב העת המופיע בניו יורק Psychoanalytic Dialogues.
הוא גם חבר מערכת בכתב העת "שיחות".
בארצות הברית פרסם שני ספרים, קובץ בעריכתו, וספר פרי עטו.
בשנים 1977–1984 עבר הכשרה במכון הישראלי לפסיכואנליזה, ואחר כך היה מזכיר החברה הפסיכואנליטית.
הוא מלמד במכון הישראלי לפסיכואנליזה, ומשמש בו כאנליטיקאי מנחה (עושה אנליזות והדרכות למתמחים).
מראשית שנות השמונים יש לו קליניקה פרטית בתל אביב.
לאחר נפילת הקומוניזם בפולין הקימה החברה הפסיכואנליטית הבינלאומית ועדה שתעזור לפולנים לפתח את הפסיכואנליזה בפולין.
ברמן היה חבר הוועדה ובהמשך כיהן כיושב ראש שלה.
הוא נותן מדי שנה הרצאות, סמינרים והדרכות בוורשה.
מאז שנת 2001 לוקח ברמן חלק כיועץ וכמרצה בפסטיבל הסרטים הפסיכואנליטי האירופאי המתקיים מדי שנתיים בלונדון.
הוא משתתף קבוע בכנסים בינלאומיים על האנליטיקאי שנדור פרנצי, ובכנסים פסיכואנליטיים אחרים ברחבי העולם.
מאמריו הופיעו עד כה בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית, ספרדית, הונגרית וטורקית.
מאז שנת 1993 עורך ברמן סדרה המתמקדת בתרגום ספרות פסיכואנליטית לשפה העברית, במסגרת הוצאת עם עובד ובתמיכת החברה הפסיכואנליטית הישראלית.
בסדרה זו הופיעו כ-15 כרכים מכתביהם של פרויד, פרנצי, ויניקוט, באלינט, קוהוט, חנה סגל, מאנוני, ואוגדן.
ב-2011 זכה בפרס סיגורני הבינלאומי (לצד זוכים מברזיל, ארגנטינה ודרום אפריקה), על מפעל חיים ותרומה ייחודית לפסיכואנליזה.
עמנואל ברמן הוא תושב תל אביב, גרוש ואב לבת.
היה נשוי לסופרת רונית מטלון.
ברמן חקר כיצד התפתחו התפיסות הפסיכואנליטיות בתוך ההקשר ההיסטורי והביוגרפי שבו צמחו; לא כרעיונות בעלמא, אלא תוך בדיקה מי הגה אותן ובתגובה לאיזה דילמות (מקצועיות ואישיות), תהליכים חברתיים והשפעות.
הבנה היסטורית וביוגרפית מפורטת מחסנת לדעתו מפני אידיאליזציה משתקת של "האבות המייסדים" של המקצוע.
הוא כתב על פרויד, פרנצי וויניקוט, בין היתר במהלך עריכת מהדורות עבריות של כתביהם.
הוא מנסה לבדוק במפורט איזה שלבים עברה חשיבתו הטיפולית של פרויד, אותה הוא מגדיר כספוגה בקונפליקטים בלתי-פתורים ומשתנה ללא-הרף, על רקע אילו אירועים ותהליכים אישיים ומקצועיים עוצבה והשתנתה, וכיצד התגלגלו רעיונותיו של פרויד לאחר מותו.
הוא מדגים רבות משאלות אלה בניתוח מקיף לאחד המקרים הידועים של פרויד, מקרה דורה.
ברמן סבור שכדי להבין איך רעיונות נוצרים חשוב להבין את הקשר הבינאישי שהשפיע על גיבושם.
כיוונים תאורטיים וקליניים אינם נוצרים במוחו המבודד של הוגה אחד, אלא תוך כדי דיאלוג וויכוח בין שניים ("דיאדה מפרה"), המוביל פעמים רבות לרעיונות חשובים של כל אחד מהם.
כך למשל כתב על הקשר בין פרויד לפרנצי.
פרנצי היה תלמיד מרכזי וידיד של פרויד, הם התכתבו ביניהם במשך 25 שנה, וברמן מנסה לבדוק איך כל אחד מהם הגיע לתפישה מסוימת, ואיך היחסים המורכבים ביניהם השתלבו בוויכוח והשפיעו עליו.
פרויד מנסה להתחבר למדעי הטבע, מקווה להגיע לתאוריה אובייקטיבית ואוניברסלית על הצורה שבה פועלת הנפש האנושית, ועבורו הטיפול הוא בעיקר נגזרת של חתירה זו וכלי המשרת אותה.
לפרנצי לעומתו חשוב יותר הצד הטיפולי, מציאת דרכים לעזור לאדם במצוקה, ובשלב מסוים הוא מביע ביקורת על פרויד שבגישתו ההבנה המושגית עלולה לבוא על חשבון העזרה למטופל.
ברמן עוסק גם באינטראקציה בין היבטים אישיים ותאורטיים בעבודתה של מלאני קליין, תוך הדגשת התפקיד שמילאו ניסיונותיה לעשות טיפול פסיכואנליטי לילדיה הקטנים, ניסיונות שהסתירה בהמשך דרכה.
גם ביחסי קליין-ויניקוט הוא רואה דיאדה מפרה אך קונפליקטואלית, והוא מנתח אותם כמפתח להבנת חשיבתם של שני ההוגים, ולהבנת פריצתו של ויניקוט לכיוונים עצמאיים ייחודיים, כמו ההבחנה בין עצמי אמיתי וכוזב, הדגשת השפעת הסביבה, והעניין במשחק וביצירתיות כמגדירים את הבריאות הנפשית.
ברמן כתב רבות על התהליך הטיפולי, ובמיוחד על חשיבות הקשר הטיפולי שהוא רואה ככלי המרכזי בטיפול הנפשי; על מה שקורה באינטראקציה בין מטפל למטופל, תהליך המכונה בשפה מקצועית העברה והעברה נגדית.
הוא מדגיש כי טיפול אינו משהו שהמטפל עושה למטופל, אלא משהו שהמטפל והמטופל עושים ביחד, כאשר המטפל עוזר למטופל לעזור לעצמו, ונוצרת השפעה הדדית ביניהם (אינטרסובייקטיביות).
המטפל תורם לאקלים של הקשבה אמפתית ולחיפוש מילים לחוויות הקשות לניסוח, ומעודד את המטופל לחשוב, להתחבר לדברים ולחפש בתוך עצמו.
בתהליך זה יש קשיים וחרדות, ולעיתים נוצרת הימנעות, שחשוב לא להילחם נגדה אלא להבין את מניעיה.
כאשר המטופל נוטה לצנזר ולהימנע, הדבר מרמז על אי-אמון כלפי המטפל; ורק פתרון אותנטי של אי-אמון זה יאפשר לטיפול לזרום ביתר חופשיות.
לכן לדעתו הנושאים של העברה והעברה נגדית הם גורליים, ואם מצליחים לעבוד עליהם ולשפר את האמון והפתיחות, תתאפשר הכללה של התהליכים בטיפול לתהליכים המתרחשים בחיי המטופל בחוץ.
ברמן מזהיר מפני כניעות-יתר להמשגות תאורטיות, ומסתייג מקביעת כללים מוחלטים של "עשה" ו"אל תעשה" בטיפול, תוך העדפת התנהלות גמישה המותאמת לדיאדה הייחודית מטפל-מטופל; הוא סבור שהכללים המחייבים היחידים הם כללי האתיקה המקצועית.
הוא מדגיש את חשיבות החתירה לתועלת מוחשית של הטיפול בחיים היום-יומיים של המטופל, ומזהיר מהסכנה שהטיפול יהפוך לערך בפני עצמו ללא קשר לתוצאותיו.
ברמן עוסק שנים רבות בהכשרת מטפלים ופסיכואנליטיקאים, ומנתח בכתביו את הדילמות הכרוכות בכך.
מה המשקל של ידע נרכש והמשגה, לעומת הצדדים הרגשיים והאינטואיטיביים של המטפל המתחיל עצמו?
הוא תומך בקריאה ביקורתית מקיפה של הספרות הפסיכואנליטית, אך שם דגש מרכזי על חיפוש האמת הפנימית של המטפל הנמצא בהכשרה, ומזהיר מדוגמות מקצועיות נוקשות שעלולות לשבש חיפוש זה.
חלק מהמורכבות של התהליך נובע מהצורך לעזור לתלמיד לפתח מתוך האישיות שלו את צורת העבודה המתאימה לו, ויחד עם זה להיעזר בניסיון של המדריך ושל דורות קודמים.
ברמן מרבה לכתוב על מצבים שבהם מסגרת הלמידה תורמת או מעכבת, ועוסק בהשפעת חששות משיפוט והערכה משני הצדדים, אצל המדריך והמודרך כאחד.
הוא מתאר את תהליך ההדרכה הקלינית כתהליך שבו נוצרת דינמיקה רגשית ייחודית המשפיעה באופן מהותי על הלמידה, ולכן חשוב להבינה ולבטאה ולא להסתפק בדיונים על המטופל.
בניתוח התהליכים הרגשיים המתרחשים במסגרת המכון הפסיכואנליטי ומסגרות הכשרה דומות, הוא מדגיש את הצורך למנוע במידת האפשר יצירת אקלים שיפוטי-רודפני ותהליכי אינפנטיליזציה של המתמחים
והוא מתאר מאמצים שנעשו בישראל לשפר את המצב בתחום זה.
דיון מקיף בדינמיקה הרגשית והקבוצתית של תהליכי הכשרה מופיע בספרו
הקשר בין הפסיכואנליזה והפסיכותרפיה לתהליכים היסטוריים ופוליטיים
אמנם פסיכותרפיה מתמקדת בעולם הפנימי, אבל העולם הפנימי מושפע מהעולם החיצוני.
ברמן כתב למשל על הייחודיות בעשיית פסיכותרפיה בישראל לעומת ארצות אחרות.
בישראל בולטות בין היתר השפעות השואה, השפעות ההגירה, ותוצאות המלחמות; כולל התופעה הנפוצה של תגובות קרב – מזוהות ולא-מזוהות – אצל החייל החוזר מהמלחמה, תגובות המשפיעות על כל בני המשפחה.
מאמרו החלוצי בנושא זה, "ממלחמה למלחמה: טראומה מצטברת", צונזר קשות כאשר הופיע לראשונה בפרסום של הסתדרות הפסיכולוגים, ורק בהמשך התאפשר פרסומו המלא.
בעבודה אחרת עסק ברמן בחינוך המשותף בתנועה הקיבוצית, בסיכונים הרגשיים של הלינה המשותפת עבור הילדים שגדלו בה, ובדרך בה גייסו מייסדי הקיבוץ הסברים פסיכואנליטיים להצדקת השיטה, אף שאין היא עולה בקנה אחד עם תובנות פסיכואנליטיות מרכזיות ביחס לחיוניות של קשר הדוק אם-תינוק והורה-ילד בכלל.
גם עבודה זו עוררה פולמוס חריף כשהופיעה לראשונה ב-1988, אך בהמשך הצטרפו רבים לביקורת זו.
ברמן מתנגד לדעה הגורסת הפרדה גמורה בין חשיבה פסיכולוגית ופוליטית, וטוען כי ניסיון הפרדה מאולץ זה תרם לעיוותים קשים, כמו שיתוף הפעולה בין פסיכואנליטיקאים מסוימים למשטר הנאצי, או השתלבותם של אחרים במשטרים רודניים בדרום אמריקה.
הוא סבור ש"גיוס" הפסיכואנליזה למטרות פוליטיות גזורות מראש הוא בעייתי, אך ניתן להגיע לדו-שיח משמעותי שבו חשיבה פסיכואנליטית תסייע להבנת תהליכים פוליטיים, כולל הסכסוך הישראלי-ערבי, שהקושי בפתרונו נעוץ בין היתר בקושי של כל אחד מהצדדים להבין את מצבו הרגשי של הצד האחר, והתבצרות שניהם בעמדות נוקשות.
הוא סקר במפורט את תולדות המעורבות הפוליטית של אנליטיקאים ופסיכותרפיסטים ישראלים.
המפגש בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע
ברמן כתב רבות על החיבור בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע.
ספרות ואמנות עוסקים בעולמו הפנימי של האדם, הן היוצר והן הקורא והצופה.
פרויד כתב על ההשראה שקיבל מסופרים לחשיבתו, כמו הבנת תסביך אדיפוס בעזרת סופוקלס ושייקספיר, ועוד.
מאז פרויד נוצרה מסורת של ניתוחי ספרות פסיכואנליטיים.
נושא זה מומחש בהרחבה במבואות שכתב לספר בעריכתו.
המחשה מוקדמת לגישה זו ניתן למצוא במאמרו של ברמן "ערגון העקידה", על הספר "שדות מגנטיים" של עמליה כהנא-כרמון,
העוסק במאמץ המתבטא בספר זה להימנע מהכאב של קרבה בין-אישית על ידי הפלגה לגבהים מיסטיים.
ניתוח מוטיב רגשי מרכזי ביצירות "הנסיך המאושר" של אוסקר ויילד, "העץ הנדיב" מאת של סילברסטיין ו"נחת" של קרת מופיע במאמרו על הפנטזיה של הורות כהכחדה עצמית.
דיון ברוח זו בתחום הקולנוע מופיע במאמרו על הסרט "ורטיגו" של היצ'קוק,
בו הוא מנתח את הדינמיקה של הסרט ואת החוויה שהוא מעורר בצופה, תוך דגש על "פנטזיית ההצלה" של גיבור הסרט, הדומה לפנטזיות של מטפלים כלפי מטופליהם.
הבלש מנסה להציל אישה שהוא אוהב, אך בפועל הורס אותה.
בפנטזיה שלו הוא האביר שמציל את הנערה מהדרקון, אך במציאות הרגשית האותנטית הוא אבוד בדיוק כמו הנערה, ובסופו של דבר הופך לקטלני כמו הדרקון; כך שההבחנה החדה בין שלוש הדמויות במיתוס מתגלית כאשלייתית.
סרטים של פדריקו פליני, וודי אלן ופדרו אלמודובר, וכן הספר "מסעי גוליבר" של ג'ונתן סוויפט, נידונים במאמר "האישה הגדולה מן החלומות".
עמנואל אוֹפוֹסוּ יֶבּוֹאַה הוא ספורטאי נכים, פעיל חברתי וידוען גנאי.
קורות חייו הונצחו בסרט התעודי "המתנה של עמנואל" (2005).
יבואה נולד עם לקות ברורה בעצמות אחת הרגלים, שלא מאפשרת דריכה על אותה רגל ולא מאפשר לבישת מכנסיים.
הוא גדל בכפר קטן בלא חשמל ובלא מים זורמים במדינת עולם שלישי, בתקופה בה לא הייתה באותה מדינה שום מודעות לנגישות, ומרבית נכי התנועה זחלו ברחובות ללא כיסאות גלגלים וקיבצו נדבות.
בעקבות נכותו הברורה של עמנואל, אביו דרש מאמו שתנטוש אותו ביער עם לידתו.
משסירבה האם לעשות זאת, עזב האב את המשפחה והאם פרנסה לבדה את עמנואל ואחיו.
האב ניסה לחזור אל חיק המשפחה רק עשרות שנים מאוחר יותר, אחרי שיבואה הפך לגיבור לאומי ולידידם של שועי עולם כגון מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, שרי חוץ, כוכבי קולנוע, ספורטאים בינלאומיים, ראשי שבטים ונשיא המדינה.
יבואה היה תלמיד מצטיין, למרות הקושי שלו להגיע אל בית הספר, שהיה במרחק הליכה גדול.
יבואה נאלץ להגיע אל בית הספר כשהוא הולך קילומטרים אחדים בכל כיוון, כשהוא שעון על קביים ונושא את ספריו.
אמו של יבואה אסרה על יבואה לקבץ נדבות ואסרה עליו ועל אחיו לעבוד, מתוך חשש שהדבר יפגע בלימודיהם.
יבואה היה היחידי מבין אחיו שהצליח לשכנע את האם שתאפשר לו לעבוד מעט, לצד לימודיו בבית הספר.
יבואה הסביר לאמו כי הדרך היחידה שלו להשתלב בחברת הילדים היא לרכוש לעצמו כדור רגל ומשחקים נוספים.
עבודתו של יבואה סיפקה לו דולר אחד ביום – סכום משמעותי לאדם פשוט בגאנה באותה תקופה, ויבואה הצליח לשכנע את אמו שתיקח חלק מהסכום הזה כסיוע לפרנסת המשפחה.
כך סייע יבוא הנכה בפרנסת אחיו הגדולים וחסרי הלקות.
כשהיה יבואה בן שלוש-עשרה, החלה בריאותה של אמו להתדרדר בשל עומס עבודתה.
יבואה החליט לקחת חלק גדול יותר בפרנסת המשפחה, אך לא רצה להתעמת עם אמו.
הוא ברח מהבית באישון לילה ונסע אל עיר הבירה אקרה, מוכת האבטלה, שלא היה לו בה שום קרוב ורֶע ומצא בה עבודה שאפשרה לו לשלוח לאמו שני דולרים בכל יום.
באקרה גילה יבואה, שמצבם העגום של הנכים אינו ייחודי לכפר הולדתו, אלא חלק בלתי נפרד ממסורת מולדתו.
הוא פגש בבירה נכים חסרי בית שאינם מודעים לקיומם של כיסאות גלגלים, זוחלים ברחובות, מקבצים נדבות ומגדלים את ילדיהם באוהלים ופחונים מאולתרים בגנים ציבוריים.
יבואה שאף לשנות מצב זה בקנה מידה לאומי.
הוא יזם מסע אופניים, שבו הוא הקיף לבדו את המדינה למרות נכותו.
מסע אופניים זה תפס תשומת לב תקשורתית והפך את יבואה לגיבור לאומי עם נכות בולטת.
יבואה ניצל את תושייתו, את הכריזמה שלו ואת שליטתו בשפה האנגלית כדי לאפשר את מסע האופניים הזה.
המסע התאפשר בזכות שכנוע ראשי השבטים לאפשר לו לעבור בשטחם, בזכות שכנוע מאמן רכיבה על אופניים שיאמן אותו בהתנדבות ובזכות מכתב לעמותת ספורט נכים בארצות הברית שמבקש תרומה של זוג אופניים.
בעקבות הצלחתו ההסברתית של יבואה, הזמינה אותו העמותה שתרמה את אופניו להשתתף באירועי ספורט שונים בארצות הברית.
השתתפותו, לצד פועלם של ספורטאים נכים אחרים סוקרה על ידי כלי התקשורת של מולדתו והיוותה המשך למסע ההסברה שלו.
חלק מהספורטאים הנכים שהכיר יבואה בארצות הברית לקו בלקות דומה לשלו והם שכנעו אותו לכרות את רגלו הפגומה ולהחליף אותה ברגל תותבת.
הרגל התותבת שיפרה את תפקודו הספורטיבי ופתחה בפניו ענפי ספורט נוספים כגון ריצת מרתון מסוקרת שביצע.
הרגל התותבת אפשרה ליבואה גם ללבוש מכנסיים ארוכים והוא יצא בחליפה לסדרת פגישות מסוקרות עם כוכבי קולנוע ומדינאים בינלאומיים, כולל מזכ"ל האו"ם דאז קופי ענאן שהיה בן עמו שלו.
הפגישה עם ענאן אותתה לבני עמו של יבואה שהטאבו על שילובם של נכים בחברה הגנאית נשבר.
עם חזרתו של יבואה לגאנה הוא התקבל בה בטקס ממלכתי וארגן בגאנה קבוצת כדורסל נכים שהוזמנה לשחק בתחומי ארמון הנשיאות.
יבואה יזם באקרה הבירה שני מיזמי נגישות בולטים ומתוקשרים.
הראשון היה מיזם חלוקת מאה כיסאות גלגלים.
כיסאות אלה הורכבו על ידי מתנדבים מחלקים זולים שנתרמו על ידי ארגוני סיוע בינלאומיים.
המיזם השני היה הנמכה של אחד מתוך כל קבוצת טלפונים ציבוריים כך שיתאפשר למשתמשי כיסאות גלגלים להשתמש בהם.
מיזם זה נעשה בשיתוף חברת הטלפונים.
עמנואל אקס (פולנית: Emanuel Ax; נולד ב-8 ביוני 1949) הוא פסנתרן קלאסי יהודי-אמריקאי.
נחשב לאחד מהפסנתרנים הבולטים של המאה ה-21; היה הזוכה הראשון בתחרות רובינשטיין וזכה על הקלטותיו בשבעה פרסי גראמי (נכון ל-2010).
אקס הוא חבר סגל בית הספר ג'וליארד בניו יורק.
אקס נולד להורים ניצולי השואה בלבוב בשנת 1949. בהיותו בגיל שמונה עקרה המשפחה לוורשה ושנתיים לאחר מכן לוויניפג, קנדה.
ב-1961 עבר עם משפחתו לניו יורק.
מורו הראשון לפסנתר היה אביו, ואקס המשיך ללמוד מוזיקה לאורך התבגרותו.
עם הגיעו לניו יורק המשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד.
בשנת 1974, בן 25, זכה בתחרות רובינשטיין בתל אביב והיה לראשון הזוכים בתחרות זו.
הוא צוין לשבח הן על הטכניקה והן על ההבעה הלירית בנגינתו.
אקס מבצע מוזיקה מאת קשת רחבה של מלחינים מהיידן, מוצרט, בטהובן ובראהמס ועד הינדמית ומייקל טיפט.
שותפו במשך שנים רבות הוא הצ'לן יו-יו מה, עימו הופיע בתקליט זוכה פרס גראמי להופעה הטובה ביותר בתחום המוזיקה הקאמרית "שלישיות קלרינט מאת ברהמס, בטהובן ומוצרט" יחד עם נגן הקלרינט ריצ'רד שטולצמן.
יחד עם מה ועם הכנר אייזק שטרן ונגן הויולה ג'ם לרדו מופיע במסגרת רביעית-פסנתר ידועה שהקליטה יצירות רבות משל ברהמס, גבריאל פורה, בטהובן, שומאן ומוצרט.
על ארבעה מתקליטיו אלה זכה בפרסי גראמי.
פרסי גראמי נוספים קיבל על הקלטת סונטות של היידן, קונצ'רטי של ליסט וברהמס וקטעי טנגו של אסטור פיאצולה.
אקס הביע עניין בתחום הביצוע האותנטי.
במסגרת חקירת המוזיקה של שופן הקליט קונצ'רטו שנוגן על פסנתר משנת ייצור 1853, דומה מאוד לזה שעליו ניגן המלחין.
לאקס הוענקה "מדליית סאנפורד" מטעם בית הספר למוזיקה באוניברסיטת ייל.
המדליה מוענקת בקביעות משנת 1972 ל"אומני במה מצליחים וחברים נכבדים במקצוע המוזיקה."
אקס נשוי ליוקו נזוקי, פסנתרנית ממוצא יפני, ומתגורר בניו יורק.
עמנואל בִּן גָּרְיוֹן (כ"ג בסיוון תרס"ג, 18 ביוני 1903 – י"ג בסיוון תשמ"ז, 10 ביוני 1987) היה סופר ומבקר ספרות, בנו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
נולד בברסלאו, (אז בגרמניה, כיום בפולין), בן יחיד לרחל לבית רמברג, רופאת שיניים, ולמיכה-יוסף ברדיצ'בסקי (מי"ב).
אביו למד אז באוניברסיטת ברלין, שם הכיר את אמו.
למד עברית אצל אביו ואצל חיים טשרנוביץ ("רב צעיר").
בשנות ה-20 למד תנ"ך והיסטוריה באוניברסיטת ברלין.
פרסם רשימות ספרותיות בעיתוני גרמניה.
במשך שבע שנים שימש עורך לשוני של האנציקלופדיה היהודית-גרמנית הגדולה "אשכול".
בשנת 1935 עלה עם אמו לארץ ישראל.
בשנת 1936 פגש את הרקדנית דבורה ברטונוב באחת מהופעותיה, וכעבור שנה נישאו השניים ברחובות.
לאחר כשנה נולד בנם עידוא, שהיה שחקן, מתרגם, משורר ומחזאי.
עמנואל בן גריון היה בעל טור קבוע בעיתון דבר ופרסם בו ביקורת ספרותית.
עמנואל בן-גריון עסק רבות בכתבי אביו ובעזבונו.
באמצע שנות ה-20 הוציא בגרמניה את הספר המדעי "סיני וגריזים" של אביו.
אחת מיצירותיו של ברדיצ'בסקי הייתה "ממקור ישראל", שהוא אוסף סיפורים עבריים שליקט ממקורות שונים.
האוסף פורסם בחייו בשישה כרכים בשפה הגרמנית בשם Der Born Judas ("באר יהודה").
לאחר מותו הוציא בנו עמנואל את הספר לאור.
בן-גריון ערך את ספר היובל "אדר היקר" לכבודו של חוקר החסידות ד"ר שמואל אבא הורודצקי, המכיל דברי ספרות ומחקר מאת סופרים ואנשי מדע.
בן-גריון חיבר שירים ופזמונים, ובהם "לא בפינה נדחת", שהושר ללחנו של עמנואל עמירן.
לאחר התאבדות בנו עידוא בגיל 34, כתב עליו את הספר "בין שלשום למחרתיים".
עמנואל בן-גריון נפטר בחולון בגיל 84.
עמנואל בן גריון נועד על ידי אביו, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, להפוך לחוקר שפות שמיות בגרמניה.
ואולם, מותו הפתאומי של אביו ב-1921 גרם לו לזנוח בהדרגה את הקריירה האקדמית לטובת יעוד חדש: איסוף, שימור והנחלה של כתבי אביו ומורשתו הרוחנית.
בן גריון התמסר למשימה זו עד יומו האחרון, ותרומתו בתחומים אלה הייתה מכרעת לעבודתם של חוקרים נוספים שבאו בעקבותיו.
למרות בקיאותו המוחלטת בכל חלקי יצירתו של ברדיצ'בסקי האב, וכתיבתו הענפה עליה, עמנואל בן גריון לא ראה את עצמו כחוקר או פרשן של אביו.
יחסו למורשת אביו תואר על ידו כ"שומר נחלה".
למרות שפעל גם כסופר, חוקר ומבקר ספרות עצמאי, הוא עמל קודם כל על פרסום כתבי אביו ולא על אלה שלו עצמו.
אבנר הולצמן, בספרו "עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות", מאיר באור נוסף את תחושותיו האישיות של בן גריון ביחס ליצירותיו של אביו.
בן גריון חזר וקרא בכתביו של ברדיצ'בסקי כל השנים, ותמיד מתוך התפעמות של קריאה ראשונה.
הוא ראה בהתמסרותו המוחלטת למורשת אביו את מימושו העצמי שלו, ולא התייחס אליה כוויתור על שאיפותיו.
בין שלשום למחרתיים: דפים אישיים
תרגום מיוונית ועיבּוּד לבני הנעורים.
ספרית „שחרות", הוצאת „עם עובד", תש"ו.
יאמן כי יסופר: סיפורי אגדה ומשל
שבילי האגדה: מבוא לאגדות-עם של העמים ושל ישראל
ילקוט מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון)
ממקור ישראל (שישה כרכים) (מהדורה מקוונת, באתר מס"ע – המרכז לסיפורי עם ולפולקלור)
מקורות וחקרם: מעזבונו של מיכה יוסף בן גריון (ברדיצ'בסקי)
עולם ועולמות בו: מ"י ברדיצ'בסקי (בן גריון) מורד ומשורר
קורא הדורות: מ"י ברדיצ'בסקי (בן גריון)
רשות היחיד: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון) בעשרים שנותיו האחרונותלקריאה נוספת
נורית גוברין, "עמנואל בן-גריון", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך ב, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 431–436.
אבנר הולצמן, עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018, עמ' 14 - 30
עמנואל בן-גוריון (תרע"ט, 1919 – ט"ו בניסן תשמ"ב, 8 באפריל 1982) היה סופר עברי ומומחה לתעופה, פרסם ספרי תעופה פופולריים.
בן אחותו של דוד בן-גוריון ואחיו של אריה בן-גוריון.
נולד ביליסבטגראד שבדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), כבנם השני של ד"ר משה קוריטני, רופא ממשלתי ומנתח, וציפורה לבית גרין (אחות לאברהם, מיכאל, רבקה ודוד גרין), גננת בהכשרתה ואחות בעיסוקה.
בשנת 1920 נרצח אביו בקליניקה שבביתם בידי רופא-עמית רוסי במהלך משחק שחמט בין חברים, והאם ציפורה ברחה מרוסיה עם שני ילדיה, אריה ועמנואל בחזרה לעיר הולדתה פלונסק אל אביה, אביגדור גרין.
במאי 1923 עלו אמו ואחיו אריה לארץ ישראל, ועמנואל נשאר בבית סבו.
ביולי 1925 עלה עמנואל עם סבו, אביגדור גרין, לארץ ישראל, שבה כבר שהו כשנה אמו ואחיו.
המשפחה התיישבה בשכונת הדר הכרמל בחיפה, שם הייתה ציפורה אחות בקופת חולים.
כל בני המשפחה עִברתו רשמית את שם המשפחה לבן-גוריון, שם שמקורו ביוסף בן גוריון, ממנהיגי המרד הגדול.
בשנת 1928 נישאה ציפורה לזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, ולמשפחה המורחבת הצטרפה גם רות, בתו של פרידמן-לבוב (לימים רות הילמן, פסנתרנית, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני באר שבע).
בשנת 1938 החל עמנואל בן-גוריון את לימודיו בבית הספר לאמנויות "בצלאל" בירושלים.
בשנת 1941, לאחר שלוש שנות לימוד ב"בצלאל", התגייס לצבא הבריטי.
לאחר שחרורו מהצבא הבריטי החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בתחום מדעי הרוח - היסטוריה, פילוסופיה וחינוך.
ב-14 בנובמבר 1947 הוא נפצע בגבו מיריות על האוטובוס בו נסע בחיפה.
הוא שוחרר מבית החולים לאחר כ-12 ימים.
לאחר קום המדינה עבד במטה חיל האוויר בדרגת סגן, והיה חבר בהוצאת "מערכות".
אז החל במחקריו על התפתחות מדע התעופה בעולם.
הוא פרסם רשימות ומאמרים בנושאים מדעיים בעיתונים שונים, ובהם: "הארץ", "במחנה" וכן בבטאון חיל האוויר.
בשנת 1957 יצא ספרו הראשון: "50 שנות תעופה עולמית", ולאחריו הוציא ספרים נוספים בתחום התעופה: "מהלאה לשמש", "תעופה על-קולית" ו"סילונים מדבירי שחקים".
הוא זכה על ספרו "תולדות התעופה בעולם" בפרס הוז לספורט בשנת 1959.
בערב פסח תשמ"ב (1982) נפטר כתוצאה מהתקף לב בהיותו בקיבוץ בית השיטה, והוא נקבר למחרת בבית העלמין של הקיבוץ, והוא בן 64.
ספרייתו ניתנה לביטאון חיל האוויר, והיא קרויה על שמו.
50 שנות תעופה עולמית, תל אביב: ע' בן-גוריון, 1957.
תולדות התעופה בעולם, 2 כרכים, תל אביב: מסדה, תשי"ח)–תש"ך.
(כרך א: תולדות התעופה מניצניה הקדומים עד התרחבותה והתפשטותה בתבל; כרך ב: שנות הכרעה והתפשטות (מהדורה ב: תשכ"א)
כיבושים במעמקי החלל, תל אביב: מרחבים, 1960.
מהלאה לשמש: חידושים בטכניקה ומדע, רקיטות, קליעים מונחים וירחים מלאכותיים, מהדורה ב, תל אביב: מרחבים, 1960.
סילונים מדבירי שחקים, 2 כרכים, תל אביב: מסדה, תשכ"א–תשכ"ג.
(כרך א: סילונים מדבירי שחקים; כרך ב: תעופה על קולית והנעה ראקטית)
אנשי תעופה מפורסמים, תל אביב: ש' פרידמן (סדרת "דובי"), תשכ"ב.
עמנואל צ'ינניה אמניקה הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
השחקן הזר המצטיין בליגת TFF הראשונה
גביע אפריקה לאומות 2013: מלך השערים
עמנואל בן-עמוס נולד בפתח תקווה לרבקה לבית פיינסילבר ולזלמן קסטרול.
בנעוריו למד משחק בסטודיו של תיאטרון הבימה בהנחיית צבי פרידלנד והשתתף בהצגות התיאטרון כניצב.
הצטרף לפלמ"ח והיה ממייסדי קיבוץ מנרה בצפון.
בשובו לתל אביב בשנת 1946 הצטרף לתיאטרון הקאמרי שנוסד זמן קצר קודם לכן.
תחילה לוהק לתפקידי ניצב ותפקידים קטנים.
בהצגה הוא הלך בשדות (בכורה: 31 במאי 1948) מאת משה שמיר, לוהק בן-עמוס לתפקיד הראשי, דמותו של אורי.
הוא זכה לתהילה והפך לכוכב.
בהצגות הבאות ששיחק בהן בתיאטרון הקאמרי לוהק בן-עמוס לתפקידים ראשיים.
בתחילת שנות החמישים הוא חלה במחלה ממושכת ואושפז כשנתיים.
בשובו לאיתנו לא לוהק יותר לתפקידים מרכזיים, למעט בהפקה השנייה של "הוא הלך בשדות" ב-1956.
לקראת סוף שנות החמישים שיחק בן-עמוס בתיאטרון "זוטא", שייסדו זיגמונט טורקוב ומאיר ינאי.
באותה העת התחולל "המשבר הגדול" בתיאטרון הקאמרי בו הודחו שני מנהליו, יוסף מילוא ויצחק קדישון.
כששב בן-עמוס לקאמרי לא מצא בו את מקומו, עבד כמנהל הצגה ונאבק על זכותו לשחק.
ב-1962 שיחק בסרט חבורה שכזאת בבימויו של זאב חבצלת.
באמצע שנות השישים נסע בן-עמוס לארצות הברית ללמוד טלוויזיה.
הוא שב לישראל בניסיון להשתלב בטלוויזיה הישראלית, אך ללא הצלחה ושב ב-1964 לניו יורק.
שם עבד כצלם ובמאי פרסומות.
אחיו הצעיר, דן בן-עמוס, היה פרופ' לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית.
היה נשוי פעמיים ונולדו לו שני בנים ובת.
בנו, אבנר בן-עמוס, הוא פרופ' להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת תל אביב.
עמנואל בן-עמוס נפטר בניו יורק ב-2007.
עמנואל אמבולה הוא כדורגלן זמבי המשחק בנקאנה בעמדת המגן השמאלי.
אמבולה התחיל את הקריירה שלו במינינג ריינג'רס.
בינואר הצטרף לפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית.
ב-14 ביולי 2009 השתתף במשחק נגד דינמו זאגרב והפך לזמבי הראשון שמשחק במוקדמות ליגת האלופות.
בעונתו הראשונה במועדון זכה בדאבל.
בשנת היה מועמד לטוטנהאם הוטספר וארסנל אך המהלך לא יצא לפועל.
בספטמבר בית הדין של פיפ"א ביטל את חוזהו של אמבולה בפיוניק משום שהוא חתם עליו בהיותו קטין, ולבסוף הוא חתם במזמבה.
בפברואר הושאל לפורטו ושיחק בקבוצת המילואים.
ב-2 בספטמבר 2013 חתם בהפועל רעננה.
ב-13 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-4 נגד הפועל פתח תקווה, שבוע לאחר מכן הורחק בהפסד 2-0 נגד מכבי תל אביב.
בעונת 2018/2019 חלה ירידה במעמדו, וב-17 בינואר 2019 אמבולה חתם בבני סכנין.
ב-15 בנובמבר 2008 אמבולה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה נגד .
הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2010 והפך לשחקן השני הכי צעיר בתולדות המפעל, כאשר הוא היה בן 16 שנים ו-8 חודשים.
ליגת העל של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל:
עמנואל בן סבו (נולד ב-15 בנובמבר 1964) הוא סופר, פובליציסט, איש חינוך ועיתונאי ישראלי.
עמנואל בן סבו נולד בישראל, ב-1964. אביו יליד במחוז טנג'יר-תטואן שבצפון מרוקו ואמו ילידת מקנס שבצפון מרוקו.
גדל בבית שאן, בה למד בבית ספר ממלכתי דתי.
מגיל 12 למד שש שנים בישיבת בני עקיבא תקוות יעקב במושב שדה יעקב שבעמק יזרעאל.
בשנת 1982, בהיותו תלמיד בכיתה י"ב, הוציא את ספר שיריו הראשון "ברעום התותח" שהוקדש לחלל צה"ל תושב בית שאן שנפל במלחמת לבנון הראשונה שנערכה באותה שנה.
מהישיבה התיכונית המשיך לישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים.
בתקופת לימודיו בישיבת ההסדר, בשנת 1987, פרסם תחת שם העט "חמיס טוטנג'י" שירים במוספי הספרות של העיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב", ו"כותרת ראשית".
התגייס במסגרת ההסדר לחטיבת גבעתי, ובמקביל למד הוראה בסמינר למורים בירושלים.
מאז שנת 1992 הוא משמש כסגן מנהל בפנימייה הטיפולית "אמונה" בעפולה.
הוא עורך ראשי של מקומונים בצפון הארץ וחבר באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
בחודש מאי 2015 נתמנה עמנואל בן סבו לכהן כיושב ראש סניף גליל והעמקים של אגודת הסופרים העברים, ובחודש יולי התקבל כחבר ב"סומליון" - אגודת סופרים ומשוררים לילדים ולנוער המונה למעלה ממאה וחמישים סופרים ומשוררים לילדים ולנוער בישראל.
לצד עבודתו העיתונאית והספרותית שימש במשך שלוש שנים מנהל בפועל של הפורום הארצי של מרכזי פנימיות טיפוליות-שיקומיות.
הופיע בבתי ספר בכל רחבי הארץ מטעם משרד החינוך כ"סופר אורח".
בנוסף לכך לימד כתיבה יוצרת ועיתונאות בבית הספר לנוער שוחר דעת בבית שאן.
הוא העביר קורס בצה"ל להתמודדות עם נוער שוליים.
עמנואל בן סבו היה הראשון שפרסם את דבר קיומו בישראל של פורום העדה הארמית-נוצרית בראשותו של האב גבריאל נדאף, שנוסד כאשר שר הפנים גדעון סער הכיר בעדה הארמית-נוצרית בישראל כלאום רשמי במרשם האוכלוסין.
עמנואל בן סבו הרחיב לתאר בעיתונו את פעילותם של האב נדאף ושל הפורום שקרא לגיוס צעירי העדה הנוצרית לצה"ל.
בדצמבר 2017 העניק לו הפורום את תואר יקיר העדה, בטקס שנערך בנוכחות שרת המשפטים איילת שקד.
בשנת 2019 ייסד, עם שני שותפים, את אתר החדשות "האשתאגניוז".
בשנת 2021 ייסד את הוצאת הספרים "עכשיו אפשר", המפרסמת את ספריו וספרים של מחברים אחרים, בהם ספרו של עודד אלון, "חיות וחוויות".
בשנת 2022 יזם את "מצעד אל החיים", שבו יצעדו ישראלים אל בתיהם של שורדי השואה, וישמעו את סיפורם מכלי ראשון.
בפברואר 2024 הוענק לו "אות יוסף באו".
ביולי 2024 יצא לאור הכרך הראשון בסדרה "הותר לפרסום - יומן מלחמה, חרבות ברזל", המתארת את האופן שבו עברה משפחתו את המלחמה, ובהמשך יצאו לאור שלושה כרכים נוספים בסדרה זו.
הוא פעיל בעירו לאיסוף תרופות מטעם עמותת חברים לרפואה.
מאז שנת 1982 פרסם עמנואל בן סבו עשרות ספרים למבוגרים ולילדים, חלקם ספרים בפרוזה וחלקם ספרי שירה.
שיריו תורגמו לשפה הערבית והופיעו בכתבי עת ספרותיים ובמוספי הספרות של העיתונים העבריים.
בשנת 2017 ראו אור שני ספרי ילדים חדשים פרי עטו של עמנואל בן סבו, "גרגורי פועל הבניין משלים מניין" ו"חולצה לבנה להכניס זה מכעיס" בספר הראשון מסופר סיפורו של פועל זר בשם גרגורי שהשתלב במניין של בית כנסת.
בספר השני מתואר הווי של מסורת.
ברעום התותח, הוצאת מודן, 1982.
דעיכת המאור, הוצאת מודן, 1982
זמר נוגה, הוצאת מודן, 1983
לו יישאר קברי פתוח לעד, גל און, 1984
אצבעות על קצות הציפורניים, הוצאת ירון גולן, 1986
אני הרוח בבוא הגעגוע, מיטב ארגמן, 2020
בובות לא קוברים, גל און 1989
צעדים אפורים, הוצאת ירון גולן, 1990
צריחות, הוצאת ירון גולן, 1991
מסכות, הוצאת ירון גולן, 1992
אבק בדרך, הוצאת מודן, 1987
ברחובות האתמול, הוצאת מודן 1988.
פתקים של תקווה, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021.
איש בלי קירות, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021.
ערבי בשביל ישראל, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפור חייו של נאיל זועבי.
תרופת הפלאים, הוצאת אופק 1994.
אבא שלי עיתונאי, הוצאת אופק 1997.
נריה האביר, הוצאת יהודה הפקות 2009.
גרגורי פועל הבניין משלים מנין, הוצאה עצמית 2017.
חולצה לבנה להכניס זה מכעיס, הוצאה עצמית 2017.
אריות על הגבעה, הוצאת מיטב-ארגמן, 2019. ספר ילדים המספר את סיפורם של שלושת הצנחנים מתצלום הצנחנים בכותל המערבי.
אחי וסוכריות החיים, שני ספרי ילדים בנושא השואה.
הקבצן הקטן מדאראבאן, הוצאת מיטב-ארגמן, 2019. ספר ילדים המספר את סיפורה של שואת יהודי רומניה בגטו דורוהוי.
בר המצווה של מוישל'ה, הוצאת מיטב-ארגמן, 2020. סיפור הבר מצווה של משה פורת, כיום חבר קיבוץ שלוחות, בעת שהסתתר במרתף בהונגריה בזמן השואה.
כח העננים, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפורו של נער יתום שעלה מאתיופיה.
ילדותי הנעדרת, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפור ילדותה של מרים שליסר בתקופת השואה.
פפושה, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. ספר ילדים בהשראת קורות חייה של מרים שליסר בימי השואה.
אנדור, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפור חייו של ניצול השואה אהרון וייס.
הכותל של בנימין, הוצאת "עכשיו אפשר", 2022. סיפור חייו של ניצול השואה בנימין ורצברגר, שהפך למנקה הכותל המערבי.
על שפת התעלה, 2023. סיפור גבורתו של החייל נתן אלבז.
עמנואל בן סבו זכה בפרס רחל לשירה, פרס שופמן לספרות מקורית ופרס קרן עמו"ס (עידוד מלומדים וסופרים) שהוענק מידי נשיא המדינה עזר ויצמן.
בשנת תשס"ט 2009 הוענק לו אות "כתר רווחה חברתית וחינוך" של ארגון הנשים "אמונה".
ב-14 בנובמבר 2015 הוענק לו "אות קסת הזהב" של אגודת הסופרים, אות הוקרה ליצירה הספרותית והנגשתה לילדי ישראל.
לרגל יום העצמאות ה-71 הוענק לו "אות התקומה" בטקס שנערך במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים.
עמנואל ארנסט סימון (1898–1989) היה רופא, חלוץ רפואת הספורט בישראל, ומיוזמי הקמת המכון על שם וינגייט.
סימון למד רפואה בגיסן, ברלין, וירצבורג וסיים את חוק לימודיו במינכן.
בהמשך התמחה בדנמרק, שוודיה ופינלנד.
בין השנים 1917–1918 השתתף סימון במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה עבד, בין השנים 1923–1924, במכון להיגיינה בברלין.
שם עבד עד עלייתו לארץ ישראל.
בארץ ישראל היה סימון רופא הספורט הראשון בארץ.
בין השנים 1924–1927 סימון עבד בבית הספר הריאלי כרופא ומורה לחינוך גופני.
הוא ביסס את החינוך הגופני על יסודות מדעיים ונתמנה למורה ראשי להתעמלות ולספורט ולרופא הפנימיה.
סימון, שהיה בעברו אלוף ברלין ובוואריה בריצות 400 מטר ו-800 מטר, הביא סגנון חדש של הוראת החינוך הגופני והספורט בישראל.
משנת 1927–1936 ניהל סימון את מחלקת ההיגיינה ב"מרכז הבריאות שטראוס" בירושלים.
רופא הספורט ויקטור גוטהיינר היה אסיסטנט שלו.
אז נקרא שנית על ידי ארתור בירם, מייסד הריאלי, לשוב וללמד התעמלות בבית ספר הריאלי.
בשנת 1939 השתתף סימון בהקמת המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי ועמד בראשה עד שנת 1954. סימון היה מיוזמי הקמת מכון וינגייט, השיג את המימון הראשוני, ואת מתן שמו של אורד צ'ארלס וינגייט למכון.
הניח רעיה צרויה (בתו של ד"ר אליהו אורבך), ושלושה ילדים.
"מסע בסוריה ובארץ ישראל" (1930), ירושלים
"התעמלות טבעית למדריכים בספורט השימושי", המחלקה להכשרה גופנית שע"י הוועד הלאומי לכנסת ישראל בארץ ישראל, 1939
"סולם קיר: תרגילים לבית הספר ולאגודת הספורט", המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי, 1940
עמנואל אלבז-פֵלְפְּס (נולדה ב-28 בספטמבר 1982) היא עיתונאית ישראלית, המופיעה לעיתים בתוכנית מהצד השני עם גיא זהר המשודרת בכאן 11. קודם לכן, עבדה במיזם התקשורת רלוונט, שימשה כתבת חדשות החוץ בחדשות 10 ולאחר מכן, ב, במשך 11 שנים, עד יוני 2020.
אלבז-פלפס נולדה בפרבר של פריז למשפחה של יהודים יוצאי מרוקו ואלג'יריה.
היא עלתה לבדה לישראל בשנת 2000. בעלת תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ובתולדות עם ישראל, ותואר שני במזרח תיכון בן-זמננו – שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, למדה בבית הספר לאמנויות התקשורת חשיפה.
החלה את דרכה בתקשורת כמתרגמת ועורכת באתר "ג'רוזלם פוסט".
בהמשך, כתבה וערכה שם את המהדורה בצרפתית.
ב-2007 עברה ל"ישראל פוסט", בתפקיד עורכת חדשות החוץ.
ב-2009 הצטרפה לחדשות 10, תחילה כתחקירנית ומגישת פינה בתוכנית הבוקר, ובהמשך כקשבת בדסק החוץ ומגישת פינות בתוכניות "5 עם רפי רשף", "שישי בבוקר" ו"צינור לילה".
בשנים 2014–2016 עבדה כנספחת תקשורת בשגרירות ישראל בצרפת.
ב-2017 חזרה לעשייה עיתונאית והצטרפה לתוכנית התחקירים החדשה "זמן אמת", המשודרת בכאן 11, ובמסגרת התוכנית יצרה את הסרט "העוקץ של המאה" עם הבמאי ארי פינס.
בנובמבר 2017 שבה אלבז-פלפס לחדשות עשר ככתבת לענייני חדשות חוץ.
מאפריל 2022 ועד יוני 2023 הגישה אלבז-פלפס את הפודקאסט "חוץ לארץ" של הארץ.
לפני כן הגישה את הפודקאסט "הרפובליקה", שכלל שמונה פרקים על פוליטיקה בצרפת לקראת הבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2022. ב-2023 החלה להגיש בערוץ "רלוונט".
החל משנת 2025 החלה לשמש כפאנליסטית קבועה בתוכנית של מוריה וברקו בערוץ 13 יחד עם שי גולדן, ששי גז ופאנליסטים רבים.
עמנואל בָּלָָּבָן היה פסנתרן ומנצח פרילנס, שלימד בבית הספר איסטמן למוזיקה ואחר בבית הספר ג'וליארד.
בלבן נולד לג'וזף בלבן ואולגה ריבמן בלבן בברוקלין, ניו יורק.
הוא למד במכון לאמנות המוזיקה, אחר המשיך בלימודיו אצל פריץ בוש בגרמניה.
אומנם כפסנתרן ניגן כמלווה לאפרם צימבליסט, מישה אלמן ואריקה מוריני, אך הוא נשא עיניו לניצוח.
הוא היה מנצח בזמפר-אופרה בדרזדן וכן ניצח על תזמורות בברלין, ליפציג, ניו יורק ווושינגטון הבירה.
משנת 1929 עד 1944 ניהל את מחלקת האופרה בבית הספר איסטמן למוזיקה.
ב-1947 הצטרף לסגל המורים של בית הספר ג'וליארד, משרה בה המשיך עד מותו.
מ-1953 עד 1956 היה בסגל המורים של מרכז ברקשייר למוזיקה.
בניצוחו הוקלטו שתי אופרות מאת ג'אן קרלו מנוטי, "המדיום" ו"הטלפון".
הוא הותיר אחריו את אשתו, פריסילה בראון, אחיו אדוארד בלבן ואחותו סטלה אפלבאום.
מתרגומיו הבולטים: "הגשר על הנהר קוואי" מאת פייר בול, "שם הוורד" מאת אומברטו אקו ו"אלה תולדות" מאת אלזה מורנטה.
בארי נולד בשם אֶמיליו גָ'קוֹבּוֹ אנטונינו ברטווס (Beretvás) בשנת 1927 בפלרמו שבסיציליה, איטליה, הצעיר משלושת ילדיהם של רֶנֶה (לבית רייס) וד"ר ליאופולד ברטווס.
אביו היה רופא עור יליד בודפשט שבהונגריה שרכש אזרחות איטלקית וכיהן כמרצה לרפואה באוניברסיטת פלרמו .
בשנת 1933 הגיעה המשפחה לתוניס, שם גדל בארי ושם עברו עליו שנות מלחמת העולם השנייה.
ב-1948, בתקופת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, עלה לישראל במסגרת מח"ל ולחם בחטיבת הראל.
בארי היה בעל תואר מוסמך בהיסטוריה וגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנות ה-70 הורה בחוגים להיסטוריה ולתולדות האמנות באוניברסיטה העברית.
שימש עורך בהוצאת כרטא ובמדור ההיסטוריה ב"אנציקלופדיה יודאיקה".
בשנת 1977 נישא לאורה שוַרץ-בארי (נולדה ב-1939), אתנוגרפית שעניינה קבוצות יהודיות בתפוצות ואוצרת במוזיאון ישראל.
בני הזוג היו הורים לשני בנים: דוד וגד.
תרגומו הראשון של בארי, לספרו של פייר בול "הגשר על הנהר קוואי" , ראה אור בשנת 1958 (בעקבות הצלחת העיבוד הקולנועי שנעשה לו).
נפטר ב-1994. הותיר את אשתו ובניו.
פייר בול, הגשר על הנהר קוואי: רומן, מצרפתית: עמנואל בארי, עורך דוד שחר, תל אביב: הדר, תשי"ט 1958. (הופיע שוב ב-1975 בהוצאת שי) (Le Pont de la Rivière Kwaï)
מיכאל אביטבול, יהודי צפון-אפריקה במלחמת-העולם השנייה, תרגם מצרפתית: עמנואל בארי, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח (מפרסומי המרכז לחקר יהדות צפון-אפריקה), תשמ"ו.
איניאציו סילונה, פונטמרה , תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ו 1986. (Fontamara)
אומברטו אקו, שם הוורד, מאיטלקית ומלטינית: עמנואל בארי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז 1987. (Il nome della rosa)
פרימו לוי, הטבלה המחזורית, מאיטלקית: עמנואל בארי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, תשמ"ח 1987. (Il Sistema Periodico)
לאונארדו שאשא , יומה של הלילית ; לאיש כגמולו : שני רומאנים, מאיטלקית: עמנואל בארי, מירון רפופורט, תל אביב: הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, תשמ"ט 1988. (Il giorno della civetta; A ciascuno il suo)
מאריו ורגאס יוסה, מי הרג את פאלומינו מולרו?
, מספרדית: עמנואל בארי, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ן 1990. (¿Quién mató a Palomino Molero?)
אלזה מורנטה, אלה תולדות, מאיטלקית: עמנואל בארי, עורך מנחם פרי, לקחה חלק בעריכה מרים שוסטרמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה (הספריה החדשה), תשנ"ה 1995. (La Storia)
אנדראה דה-קארלו , שניים מתוך שניים, מאיטלקית: עמנואל בארי, תל אביב: כנרת מבית קלסיכנרת, 1995. (Due di due)
יאן דהונט , ימי הביניים המוקדמים: מהמאה השביעית עד המאה האחת-עשרה, מאיטלקית: עמנואל בארי, עורך מדעי: אילן רחום, תל אביב: דביר, תשנ"ו 1996.
אטלס טיימס The Times לתולדות העולם , ערך: ג'ופרי באראקלו , [המהדורה העברית – העורך הראשי: חיים ביינארט, עורך עמנואל בארי], 3 כרכים, ירושלים: כרטא בשיתוף עם דבר, 1979.
אטלס כרטא לתולדות ארץ-ישראל: מפתח לשמות אישים וענינים מבואר ומאויר, ירושלים: כרטא, 1981.
בן דור נולד באוקופי, שבאוקראינה.
הוא למד ארכאולוגיה באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת רומא.
בחורף 1932–1933 הוא השתתף למשך מספר חודשים בחפירות בתבה ע'אורא.
בשנת 1933 הוא השתתף בחפירות במינטורנו ליד נאפולי.
בשנת 1935 הוא השתתף בחפירות של קתלין קניון בסבסטיה.
בשנת 1936 הוא השתתף מטעם מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי בחפירות ביריחו.
בשנת 1939 הוא מונה לספרן ואחראי על הארכיון של מחלקת העתיקות.
בשנת 1947 חפר מטעם מחלקת העתיקות בנהריה.
במהלך מלחמת העצמאות, כשירושלים הייתה נתונה במצור, נתמנה יחד עם ד"ר בנימין מייזלר לשמש כקצין לארכאולוגיה ליד מפקדת מחוז ירושלים.
הוא התמנה לסגן מנהל מחלקת העתיקות, וביצע חפירות בתל עפולה בשליש הראשון של שנת 1951.
בשנת 1955 הוא יצא לארצות הברית ועבד כמרצה אורח במכון ללימודי המזרח באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1956-1957 הוא היה מרצה אורח בהרווארד.
בשנת 1958 הוא עבר ללמד בבית ספר קנדלר לתאולוגיה באוניברסיטת אמורי.
בקיץ 1960 הוא הגיע לישראל במשלחת לקיסריה.
בשנת 1928 התחתן עם ד"ר סטלה לאקס, שהתמחתה בכימיה מוזיאלית ועבדה במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
עמנואל בן דור נפטר ב-24 ביוני 1969 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
עמנואל אונגרו היה מעצב אופנה צרפתי, שייסד את בית האופנה הנושא את שמו "עמנואל אונגרו" בשנת 1965.
אביו האיטלקי של אונגרו, התגורר בפרנקבילה פונטנה שבנפת ברינדיזי, והגיע לצרפת כשנמלט מאימת הדיקטטורה הפשיסטית באיטליה.
אונגרו האב, חייט במקצועו, העניק לבנו עוד בצעירותו את מכונת התפירה הראשונה שלו.
בגיל 22 הגיע אונגרו לפריז, וכעבור שלוש שנים החל לעבוד כמעצב אופנה עבור בית האופנה בלנסיאגה, שם עבד שלוש שנים.
לאחר מכן עבד כמה שנים אצל המעצב אנדרה קורוז' , וב-1965 פתח אונגרו בפריז, בית אופנה משלו.
הוא השיק את קולקציית בגדי הגברים הראשונה שלו בשנת 1973, ועשר שנים לאחר מכן את הבושם הראשון שלו "דיווה".
ב-1997 הקים בשותפות עם בולגארי ופראגאמו את עמנואל אונגרו פרפומ'ס, חברה זו הפיקה את הבשמים "Fleur de Diva" (1997); "Desnuda" (2001) ו"Apparition" (2004).
בשנת 2005 פרש אונגרו מבית האופנה שלו ומכר את המותג ליזם האינטרנט אסים עבדוללה תמורת 84 מיליון דולר.
ב-21 בדצמבר 2019 נפטר עמנואל אונגרו בפריז, והוא בן 86.
עמנואל בואטנג הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר בקוניאספור הטורקית.
בואטנג החל לשחק כדורגל באקדמיה לכדורגל של מערב אפריקה, וב-20 בפברואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–0 על אסאנטה קוטוקו.
ב-22 במאי 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–0 על טצ'ימאן סיטי.
בינואר חתם באדואנה סטארס, בה שיחק חצי שנה.
ב-17 בספטמבר 2018 הגיע בואטנג לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב.
תחילה לא שותף בואטנג במשחקי הקבוצה, וב-30 בדצמבר 2018 ערך בואטנג ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–0 נגד בני סכנין.
ב-14 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, כשהשווה ל-1–1 מול מכבי תל אביב בדקה ה-88 של הדרבי התל אביבי, ובסך הכל בעונת 2018/2019 כבש שער אחד ב-18 הופעות בליגת העל.
בעונת 2019/2020 ערך בואטנג 26 הופעות ליגה, והבקיע שער אחד בניצחון 2–1 על הפועל רעננה ברבע גמר גביע המדינה.
עונה לאחר מכן העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו עלה כמחליף במהלך המחצית השנייה ובהמשך הוחלף בשניות הסיום של ההארכה, בה הפסידה הפועל 2-1 למכבי תל אביב.
ב-10 באוגוסט 2021 עזב בואטנג את הפועל תל אביב, וחתם בקבוצת "אלפסבורג" מליגת העל השוודית.
ב-16 בינואר 2024 חתם בואטנג בקוניאספור הטורקית.
עמנואל בוכמן (בגרמנית Emanuel Buchmann; נולד ב-18 בנובמבר 1992) הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת קופידיס.
בוכמן סיים רביעי בטור דה פראנס 2019. בנוסף לכך, הוא אלוף גרמניה במרוץ הכביש לשנים 2015 ו-2023.
בוכמן נולד בראוונסבורג, שנמצאת בבאדן-וירטמברג, ב-18 בנובמבר 1992.
בוכמן חתם בבורה–ארגון 18 ב-2015. באותה שנה ניצח את אליפות גרמניה, כשהוא מקדים את ניקיאס ארנדט ואת מרכוס בורגהארדט.
בוכמן נבחר לראשונה לטור דה פראנס, וזה הפך לגרנד טור הראשון בו השתתף.
ב-2016, סיים שמיני בג'ירו דל טרנטינו.
בוכמן השתתף שוב בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-21, שלישי בדירוג הצעירים והראשון מתוך רוכבי קבוצתו.
הוא נבחר לסגל גרמניה אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, וסיים במקום ה-14 במרוץ הכביש.
את 2017 פתח בוכמן בספרד, הוא סיים שישי בטרופאו סרה די טראמונטנה ועשירי בוואלטה של מורסיה.
הוא סיים שביעי ב ועשירי בטור דה רומאנדי.
בוכמן סיים שביעי גם בדופינה ליברה, 2:32 דקות מיאקוב פוגלסן המנצח, כשהוא מנצח את דירוג הצעירים.
הוא סיים שני באליפות גרמניה, לאחר בן קבוצתו, מרכוס בורגהארדט.
בוכמן המשיך לעלות ולהשתפר בטור דה פראנס, כשסיים במקום ה-15, אך בפער גדול של 33:21 דקות מכריס פרום המנצח, ושלישי בדירוג הצעירים.
בוכמן השתתף גם בוואלטה אספנייה, אך לא היה רלוונטי, כשסיים במקום ה-65 הכללי.
ב-2018, בוכמן סיים במקום העשירי בטור אבו דאבי ורביעי ב.
הוא סיים תשיעי בטור דה רומאנדי ושישי בדופינה ליברה.
בוכמן המשיך את העונה המוצלחת שלו, אך לא הצליח לתרגם את זה לניצחונות, עם מקום שביעי ב ומקום 12 בוואלטה אספנייה.
ב-2019, ניצח בוכמן את המרוץ החד יומי "טרופאו אנדרקס יוסטה" וסיים שני בטרופאו די טראמונטנה.
הוא סיים רביעי בטור של אבו דאבי ושלישי בטור של חבל הבסקים, כשהוא מנצח את הקטע החמישי במרוץ.
הוא סיים שביעי בטור דה רומאנדי ושלישי בדופינה ליברה, 21 שניות אחרי יאקוב פוגלסן המנצח.
בוכמן המשיך ביכולת הטובה גם בטור דה פראנס, כשסיים במקום הרביעי, 1:56 דקות אחרי איגן ברנל ו-24 שניות מהמקום השלישי, סטיבן קרוויסווייק.
בוכמן הראה יכולת דומיננטית לאורך כל הטור והיה אחד המטפסים הבכירים במרוץ, זה היה המיקום הבכיר הראשון של רוכב בורה–הנסגרוהה בגרנד טור.
לאחר הטור, הוא סיים רביעי בגראן פימונטה ושמיני בג'ירו די לומברדיה.
ב-2020, ניצח בוכמן את מרוץ טרופאו די טראמונטנה, כשהוא מקדים את אלחנדרו ולוורדה ואת גרגור מילברגר .
הרב עמנואל יצחק ברוּדוֹ (י"ד באדר ה'תרי"ז, מרץ 1857 - ה' בטבת ה'תרפ"ו, דצמבר 1925) היה מחכמי יהדות סלוניקי בתחילת המאה ה-20; דרשן, אב בית דין וממלא מקום רבה הראשי של העיר.
נולד בפורים, י"ד באדר ה'תרי"ז (מרץ 1857) בסלוניקי למשפחה ממוצא רומניוטי.
למד בישיבות המקומיות, והוסמך לרבנות.
שימש דרשן, דיין, ואב בית דין בעיר, והיה חזן בבית הכנסת "קהל אראגון".
דרשותיו משכו קהל מאזינים רב.