tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לפני מותו, מינה אל-מאמון את אחיו אבו אסחאק ליורשו, תחת השם אל-מעתצם.
אל-מאמון ניסה להתגרש מאשתו במהלך תקופת ח'ליפותו, היות שהיא לא הולידה לו בנים.
אשתו שכרה שופט סורי, לפני שאל-מאמון הצליח למנות אחר במקומו.
השופט, שתמך בעמדת האישה, סירב לאפשר את הגירושין.
לאור ניסיונו של אל-מאמון, אף ח'ליף אחריו לא נישא, והם העדיפו למנות ליורשיהם, את אחד מבניי השפחות בארמונם.
אַל-מָאלִחָה היה כפר ערבי ששכן בדרום-מערב ירושלים, צפון-מערבית לבית צפאפא.
במהלך מלחמת העצמאות עזבו רוב המשפחות את הכפר לאחר פרשת דיר יאסין והשמועות שנלוו אליה, ורק גברים ולוחמים נשארו בו כדי להגן עליו.
ב-15 ביולי 1948 נכבש הכפר סופית לאחר קרב קשה בידי כוח אצ"ל ו"פלוגת יהונתן" של ההגנה.
אין עדויות לגבי מועד הקמתו של הכפר אל-מאלחה, אם כי כבר במאה ה-6 ישנן עדויות על גאורגים שהשתקעו בכפר, באזור ירושלים וטיפחו שם גני ורדים.
תושבי הכפר באותו הזמן היו יהודים , ובהמשך השתנתה אוכלוסיית הכפר למוסלמית.
מן מאה ה-12 ישנן עדויות על נזירים גאורגים תושבי הכפר ששירתו כאריסים במנזר המצלבה.
במאה ה-16 השתלטה חמולת דארוויש הערבית על הכפר, וסיפחה אדמות באזור, שכללו את הקרקעות עליהן שוכנים בימינו קריית הממשלה והקטמונים.
אדמות אלו נקנו בחלקן עוד לפני הקמת המדינה על ידי הרב וסוחר הקרקעות ניסים אלישר, והוקמו בהן בתים לאוכלוסייה יהודית.
במאות ה-17-18 התאסלמו תושבי הכפר כתוצאה מירידת כוחה של הכנסייה הגאורגית בירושלים.
כ-13% מתוכם היו בבעלות יהודית והשאר בבעלות תושבי הכפר.
הכפר היה גדול יחסית, ובנוי מאבן ירושלמית.
במרכז הכפר, ברום של 750 מ', עמד מסגד עם צריח שקיים עד היום.
מלבד חקלאות מסורתית, שכללה, בין היתר, כרמי ענבים וזיתים, התפרנסו תושבי הכפר אף מגידול ורדים ומכירת מי ורדים לתושבי הסביבה.
עם זאת, פחות מ-10% מתושבי הכפר התפרנסו מחקלאות באופן בלעדי.
רובם עבדו כשכירים בירושלים ומעטים התפרנסו מהובלת סחורות מהכפר ומכירתן.
במאורעות תרפ"ט ובמאורעות תרצ"ו-תרצ"ט השתתפו תושבי הכפר בתקיפת השכונות היהודיות במערב העיר, ובייחוד שכונת בית וגן הסמוכה.
תושבי הכפר נטלו חלק בהתנגשויות האלימות שפרצו לאחר קבלת תוכנית החלוקה.
הכפר שימש בסיס ללוחמים הערבים שתקפו את השכונות היהודיות במערב העיר, ובייחוד את שכונת בית וגן.
לאחר פרשת דיר יאסין והשמועות שנלוו אליה, עזבו רוב המשפחות את הכפר, ורק גברים ולוחמים נשארו בו כדי להגן עליו.
אל הכפר הגיעו גם כוחות לוחמים לא סדירים מתימן ומעבר הירדן.
בתום ההפוגה הראשונה (10 ביולי 1948) הוחלט לכבוש את הכפרים שממערב ומדרום לירושלים, וב-14 ביולי, של אותה שנה, החלה המתקפה על הכפר, והוא נכבש עוד באותו היום.
עם זאת, ביום המחרת, השיבו הערבים במתקפת נגד, שגבתה את חייהם של 18 מלוחמי האצ"ל שהשתתפו בהגנת המקום לאחר כיבושו.
לאחר המתקפה נסוגו הערבים, וכוח של מפקדי גדנ"ע עלה לכפר והתבצר בו.
לזכר הנופלים הוקמה מצבה ברחוב גולומב, ועליה חקוקים שמותיהם.
לאחר המלחמה שוכנו בכפר עולים מכורדיסטן ומצפון אפריקה.
הכפר סופח לתחום שיפוטה של עיריית ירושלים, כשכונת ספר דרום-מערבית המרוחקת מלב העיר, שמו הוסב ל"מנחת".
שם זה לא נקלט בציבור הירושלמי, שהמשיך לקרוא לשכונה מלחה.
בינואר 1992, בעת עבודות פיתוח בשכונה, נהרס בית הקברות של הכפר.
מספר מצבות נשארו סמוך לבית הספר אורט.
אל-מדרסה אל-תנכיזיה היא מבנה מדרסה ממלוכית סמוך לכותל המערבי בסוף רחוב השלשלת בירושלים.
לפי בן-ציון דינבורג (די-נור) שכנו במקום בתקופה המוסלמית הקדומה בית כנסת ובית מדרש.
המדרסה הוקמה בשנת 1329 על ידי האמיר תנכיז, מושל ארץ ישראל וסוריה.
במשך מאות שנים שימש הבניין כבית משפט ומרכז שלטוני.
כיום מהווה המקום בסיס של משמר הגבול.
המדרסה הוקמה בשנת 1329 על ידי האמיר תנכיז, מושל ארץ ישראל וסוריה כמכללה ללימודי דת.
המימון להקמת המדרסה ולפעילותה בא מהקדשת הכנסות שוק הכתנים שבנה תנכיז ומהכנסות שני בתי-המרחץ שבו: חמאם על-עין וחמאם א-שיפא.
סמוך לתנכיזיה התקין תנכיז את צריח שער השלשלת, שקריאה ממנו לתפילה הייתה משאת נפשם של כרוזי ירושלים, ואת אכסניית הנשים (רבאט א-נסאא).
בימי הממלוכים היה במבנה בית דין להתדיינות בין מוסלמים לשאינם מוסלמים.
בימי האימפריה העות'מאנית שכָן במבנה בית המשפט העליון.
כמו כן היה זה מעון רשמי לאירוח אורחים נכבדים וכן מעונו הרשמי של המופתי של ירושלים.
אליעזר גרייבסקי בתיאור נסיעתו לירושלים לקראת חג השבועות בשנת 1873 כתב:
הירדנים הפכו את המקום לבית ספר תיכון.
ב-23 ביוני 1969 הוצא צו לפינוי המבנה בתוך 48 שעות, והמקום עבר לחזקתו של אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי והוחזק על ידי חיילי מילואים.
שר הביטחון עזר ויצמן התיר לרב גורן להתפלל עם מניין מאורגן בקומה השנייה הצופה לרחבת הכותל.
ב-1977 הוקם בית כנסת בשניים מהחדרים העליונים במבנה.
משה לוי נהג להשתתף בתפילות במקום, ובתפקידו כאלוף פיקוד המרכז סייע לבית הכנסת.
אריאל שרון ומנחם בגין הבטיחו לרב גורן שיקימו במקום ישיבת הסדר, אך ההבטחה לא קוימה.
גורמי השלטון הבכירים נמנעו מכל פעולה במקום מחשש שכל שינוי עלול לעורר דובים מרבצם במקום רגיש.
בעצתו של שמואל אדם, ביקש צבי בר, מפקד משמר הגבול, להכניס למקום כוחות שלו כדי להגיע לשליטה על הר הבית.
לאחר שבמשטרה לא טיפלו בבקשה מחשש לשינויים במקום, הצליח לשכנע את משה לוי, שהיה אלוף פיקוד המרכז, ולאחר שלוי הוציא מהמחכמה את חיילי המילואים, הכניס בר למקום את שוטרי משמר הגבול.
בר הוסיף שלוחמי משמר הגבול ניקו את המבנה מפסולת בניין שהצטברה במקום במשך שנים.
הכנסת משמר הגבול עברה בשקט מצד הווקף, אולם ספגה ביקורת מצד המפכ"ל, אריה איבצן, שחשש ממהומות.
עד היום קיימת במחכמה נוכחות קבועה של משמר הגבול, והוא משמש בסיס לפלוגה ג' של מג"ב ירושלים.
ככלל, בית הכנסת במחכמה סגור בפני הציבור הרחב, אך הרב גורן היה מתפלל בו בתפילת מוסף ביום הכיפורים ובתפילת מנחה בתשעה באב.
עם השנים המניין בתשעה באב גדל עד שהתפצל ל 2 מניינים.
בקבוצה הראשונה נמנים בני קהילתו של הרב גורן מתל אביב (כאשר המניין מתנהל היום בהובלת בנו רמי), ובקבוצה השנייה תלמידי ישיבת אור עציון (המניין התנהל כל השנים בהובלת הרב חיים דרוקמן והרב אליעזר ולדמן).
לפי חלק מהשיטות שטח בית הכנסת נחשב קדוש בקדושת הר הבית, ולכן חלק מהנכנסים מקפידים להיכנס אליו בטהרה, לאחר טבילה במקוה.
על פי הנחיות הרב גורן, ישנם מספר שינויים בתפילה, כגון עניית "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד" במקום אמן לאחר חתימת הברכות, והוספת המשפט "מן העולם ועד העולם" בחתימת הברכות בתפילה, כפי שנהגו בבית המקדש (פרק תשיעי ממסכת ברכות), וכך נוהגים ב-2 המניינים המתקיימים במקום בתשעה באב.
התנכיזיה היא המדרסה המפוארת ביותר בירושלים, פרט למדרסת אשרפיה שעל הר הבית, שנבנתה מאה וחמישים שנים מאוחר יותר.
מוג'יר א-דין מכנה אותה "זו שאין מושלמת ממנה בין המדרסות".
במדרסה ארבעה אולמות צדדיים (איוָואנים) התוחמים אולם הוראה מרכזי, מקורה בכיפה.
בקומה השנייה, מעל האולמות יש לפי התכנון המקורי 22 חדרים: 11 למורי האסכולה החניפית ו-11 (המשקיפים אל הר הבית) לצופים.
המבנה המפואר הוא דוגמה מצוינת להדגמת הארכיטקטורה הממלוכית.
קמרון הכניסה המפואר עשיר בעיטורי נטיפות ("מוּקָרְנָס"), שילובי אבן לבנה ושחורה ("אבלק"), כתובת הקדשה מסולסלת ופסוקי קוראן, הנמתחת לאורך הקיר כולו ובמרכזה הכוס שהיא הרנכּ, הסמל המשפחתי של תנכיז.
סברות לגבי האתר לפני הקמת הבניין
לפי עדויות נוסעים היה קיים בירושלים בתקופה הביזנטית ובתקופה המוסלמית הקדומה מקום פולחן וזיכרון, בית כנסת ובית מדרש בהר הבית או בסמוך לו, לצד "אבן נקובה" שהייתה ככל הנראה בכותל המערבי.
הח'ליף אל-מאמון אסר על היהודים להתפלל במקום, אך החליף א-טהאר ביטל את הגזירה והשיב את בית הכנסת למתכונתו.
אחרי הכיבוש הצלבני גורשו היהודים מהמקום.
במאמר משנת 1929 מנתח בן-ציון דינבורג (די-נור) כמה מכתבי הנוסעים ומציע למקם בית כנסת יהודי עתיק באתר בו הוקמה לימים, במאה ה-14, המחכמה.
עם זאת, סברתו של די-נור אינה מגובה בממצא ארכאולוגי.
על הזיהוי הסתמך נדב שרגאי.
הרב יצחק מאיר מורגנשטרן מקשר את בית הכנסת לבית הכנסת המוזכר בתפארת שלמה בשם האר"י שנמצא על גבול נחלת השבטים יהודה ובנימין, וכן עם בית הכנסת שמוזכר בחיי מוהר"ן (אות קב) שדרכו עוברות נשמות המתים (על פי רמז במכתבו של הרב ישראל קרדונר).
אל-כרמִל הוא כפר פלסטיני בנפת חברון.
מספר תושביו של הכפר הגיע בסוף 2006 ל-2,934. הכפר מזוהה בתור מקומו של האתר המקראי כרמל.
בתקופה הביזנטית היה במקום יישוב נוצרי גדול.
לפי המסורת המקומית תושבי הכפר, רובם מחמולת מח'אמרה, הם יהודים שהתאסלמו.
המילה כַּרְמֶל נגזרה מן המילה כֶּרֶם, ופירושה הוא: מְקוֹם כרמים, מְקוֹם גידול ענבים ובהקשר רחב יותר: מְקוֹם מטע של כל פרי.
אפשרות נוספת, פירוש המילה הוא - סוג של גרעיני דגן.
בסיפור אלישע הנביא בשונם נזכרת מתת של כרמל בצקלונו (גרעין הדגן בתוך התרמיל שלו), שמובאת כמנחה לנביא אלישע מארץ שלישה (שבהר אפרים) ().
הכפר ממוקם במקומה של "חירבת אל-כרמל", כפר בת של הכפר הפלסטיני הגדול באזור - יטא.
בסקר מיפוי מטעם הצבא הבריטי שנערך בשנת 1944 נכתב כי במקום מצויה "חורבה".
במפקד האוכלוסין שנערך על ידי ממלכת ירדן בנובמבר 1961 היה מספר התושבים 146. במפקד הישראלי משנת 1967 ירד מספר התושבים ל-76 נפש.
כיום, כאמור, מספרם 2,934 תושבים.
גורם חשוב שהייתה לו השפעה על מיקומו של היישוב בעבר היה המעיין - עיון אל-כרמל, מצפון לחורבה.
בשוליו של מכתש טבעי נובעים כמה מעיינות נקרה קטנים שמימיהם נוקזו לבריכת ביטון שנבנתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
כיום הבריכה מלאה מי גשם - מכוסה ירוקת - ומהווה מקום שתייה לעדרי הצאן.
המעיינות מטפטפים משכבות חוואר מתקופת הטורון - כמו מעיינות אחרים מסוג זה בהרי חברון.
שם המקום מופיע בספר שמואל כמקום בו הציב שאול המלך מצבה לאחר ניצחונו על עמלק: בהמשך הספר מסופר סיפורו של נבל הכרמלי, שמקום מושבו בעיירה כרמל.
מדרום למעיין מתנשאת חורבה בולטת: שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית ומגדל צלבני קדום.
מחלקת העתיקות הירדנית מצאה מדרום ליישוב שרידים של שתי כנסיות נוספות, המעידות על קהילה נוצרית גדולה כאן בתקופה הביזנטית
בתקופות הרומית, ביזנטית וגם בתקופה צלבנית שימש המקום כבסיס צבאי, מִנהלי וכלכלי חשוב - יחד עם היותו צומת דרכים חשוב.
אל-כתאב אל-אקדס (פרסית كتاب اقدس; ערבית الكتاب الاقدس - "אַלְכִּתַאבּ אלְאַקְדַס") הוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית.
הוא נכתב על ידי מייסד הדת, בהאא אללה, אשר העניק לו את שמו - "ספר הקודש".
הספר נכתב בערבית, אך בדרך כלל הוא מכונה בשמו הפרסי.
כינוייו הנוספים הם "האקדס", "הספר הקדוש ביותר", "ספר החוקים" ו"ספר אקדס".
על פי המקובל, כתיבת הספר הושלמה בבית עבוד בעכו ב-1873, אם כי קיימות ראיות לכך שלפחות חלק מהעבודה נעשתה קודם לכן.
בהאא אללה שלח כתבי-יד של הספר למאמיניו באיראן, ובשנת 1308 להג'רה (1890-1891) הוא דאג להדפסתו במומבאי.
שוגי אפנדי תיאר את אל-כתאב אל-אקדס כדלקמן:
הספר מנסח את חוקיה העיקריים של הדת הבהאית, ודן בהקמת מוסדות הדת, מנהגים דתיים, המעמד האישי, החוק הפלילי, שאלות חברתיות ואתיות ונבואות.
חלק ניכר ממנו עוסק בתכתובות ובפניות שניהל בהאא אללה.
ששת הנושאים העיקריים בהם עוסק הספר, לפי המתווה של שוגי אפנדי, הם:
מינויו של עבד אל-בהאא' כיורשו של בהאא אללה
הכרזתו העתידית של שומר האמונה
פרק החוקים מתחלק לארבעה נושאים עיקריים: תפילה, צום תשעה עשר הימים, חוקי המעמד האישי והחוקים האחרים.
בספר נקבע חקוק אללה - חובת תרומה של 19% מההכנסות.
לספר ארבעה נספחים הכוללים את 107 שאלותיו של זיינול מוקרבין ואת תשובותיו של בהאא אללה, חמישה כתבים נוספים של בהאא אללה, סקירה והסברים שצורפו לספר על ידי שוגי אפנדי והסברים שצורפו אליו על ידי בית הצדק העולמי.
לאחר השלמת כתיבת הספר, נשלחו מספר עותקים לקהילות הבהאיות באיראן.
הדפסה ראשונה (בהוראתו המפורשת של בהאא אללה) נעשתה ב-1890 בבומביי.
1899 – הוצאה מדעית ראשונה, ברוסית על ידי טומאנסקי בסט.
1901 – תרגום ראשון לאנגלית בידי אנטון חדאד.
התרגום הופץ בקהילה בצפון אמריקה, אך לא פורסם באופן רשמי.
1960 – תרגום לאנגלית על ידי לא-בהאים, של ארל אלדר (Elder) ומקאלווי מילר (McElwee Miller).
הבהאים דוחים תרגום זה כי מחבריו נחשבים לאנטי-בהאים.
ריקרדו קול טוען שזהו "תרגום עלוב עם פרשנות נוצרית פונדמנטליסטית שהודפס בחוסר דיוק", לעומתו, באוסאני נוקט בגישה סלחנית יותר: "תרגום מלא אך לא תמיד מדויק."
1973 – פרסום מתווה וסינופסיס שהתחיל שוגי אפנדי והמשיך בית הצדק העולמי.
1992 – תרגום רשמי לאנגלית על ידי בית הצדק העולמי.
מן התרגום הזה מתורגם האקדס לשפות אחרות.
הספר תורגם לעברית בשנת 2005 בידי המזרחן משה שרון והוא קרוי "הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה הספר הקדוש ביותר".
בשנת 2008 יצאה לאור מהדורה שנייה, מעודכנת ומורחבת.
אל-כרמל - מחקרים בשפה ובספרות הערבית הוא כתב עת היוצא לאור פעם בשנה מטעם החוג לשפה וספרות ערבית של אוניברסיטת חיפה מאז 1980.
כתב העת עוסק בספרות הערבית לתקופותיה, החל מהקלאסית של ימי הביניים וכלה במודרנית של המאה העשרים.
זהו כתב העת המדעי היחידי בישראל היוצא לאור בשפה הערבית ואחד הבודדים בעולם שמחוץ למדינות ערב.
במקביל לכתב העת יוצאת סדרת ספרים באותו התחום.
עד כה ראו אור בסדרה זו כתשעה ספרים.
המייסד הוא פרופסור ג'ורג' קנאזע בשיתוף עם פרופסור דוד צמח ששימש כעורך הראשי שלו מיום היווסדו ועד לשנת 1989. העורך הראשי של כתב עת זה כיום היא דוקטור ערין סלאמה-קודסי מהחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה, ואיתה יושבים במערכת הפרופסורים ראובן שניר ועלי חוסיין.
מחוז אל-מהרה הוא מחוז במזרחה של תימן.
בירת המחוז היא העיר אל-ע'יט'ה.
המחוז הוא הקטן ביותר בתימן מבחינת אוכלוסייה והמחוז ה-2 בגודלו מבחינת שטח, 82,045 קמ"ר.
המחוז גובל במערב עם חצרמוות, במזרח עם המדינה עומאן ובדרום עם הים הערבי.
בנוסף לשפה הערבית, במחוז מדוברת גם השפה המהרי.
אל-מהדי (מילולית: המנחה בדרך מישרים, הגואל), אבו עבדאללה מחמד בן אל-מנסור נולד בשנת 745, והיה הח'ליפה העבאסי השלישי בין השנים 775–785. אל-מהדי מונה לח'ליפות על מיטת חוליו של אביו, ושלטונו המשיך את קווי המדיניות של מייסדי השושלת.
תקופתו הייתה תקופה של התפייסות עם השיעים, ובימיו גברה מאוד השפעת הברמכים , משפחת הוזירים הגדולים שייעצה לשושלת למן היווסדה.
אל-מהדי אסר את יועצו הקרוב ביותר, יעקוב בן דאוד, והשליכו לצינוק בו מצא את מותו.
בשנת 783 ייסד את המיחנה, האינקוויזציה המוסלמית ששפטה כופרים ומתחסדים ("זנאדכ" ו"כאפרון").
תחת אמתלת הכפירה, חיסל אל-מהדי רבים מיריביו הפוליטיים.
בשנת 777 הביס אל-מאמון מרד בח'וראסאן בראשות יוסף בן אבראהים ובשנת 778 הכניע מרד אחר בסוריה בראשות עבדאללה בן מרואן בן מחמד לבית אומיה.
באותה שנה הוא הדיח את יורשו המיועד עיסא בן מוסא ומינה תחתיו את בנו, מוסא אל-האדי.
בנוסף לכך הוא השביע את אצילי החצר לתמוך בו בבוא העת.
לבסוף, הורעל אל-מהדי בידי אחת מפילגשיו בשנת 785.
חיי החברה, המנהל והמשטר תחת אל-מהדי
אל-מהדי הרחיב את האדמיניסטרציה העבאסית והקים דיואנים, או מיניסטריונים, עבור הצבא, הוזירות והאוצר.
בראש רבות ממחלקות אלו עמדו בנים למשפחת ברמכ הנזכרת.
כמו כן, קאדים, או שופטים, מונו בערים השונות של האימפריה והחוקים המפלים כנגד לא ערבים, או מואלים, בוטלו ברובם.
התפתחויות טכנולוגיות שונות ובראשן הכנסת נייר לשימוש נרחב, הואצו במהלך עשור שלטונו של אל-מהדי.
הידע הטכני הקשור בנייר ויצורו הגיע לח'ליפות לאחר תפישתם בשבי של מספר בעלי מלאכה סיניים בקרב טלס (751 לספירה).
בעבר עשו שימוש בעיקר בלוחות חרס או בפפירוס, אך עתה לראשונה רחוב שלם במרכז בגדאד הוקדש לתעשיית הנייר והספרים.
הוזלת עלויות חומרי הכתיבה אפשרה כתיבה רבה יותר בידי יותר אנשים.
כך עלו בעקיפין גם רמת הבירוקרטיה, שיעור יודעי הקרוא וכתוב והתרחבו חוגי המשכילים.
לתהליך זה הייתה השפעה ארוכת טווח ומרחיקת לכת ופירותיו הברורים ביותר ניכרו בימי נכדו של אל-מהדי, אל-מאמון אשר החל תור זהב של פריחה תרבותית ומדעית בבגדאד.
במרכזו של תור זהב זה עמדה ספריית בית אל-חכמה ומפעל התרגומים שהנציח את הידע של העולם היווני, הפרסי וההודי העתיק ושימר אותו במהלך ימי הביניים עד להשבתו לאירופה המתעוררת בשלהי התקופה.
במישור הדתי ניהל אל-מהדי מדיניות כפולה שעיקריה רדיפת מינות ואימוץ רשמי של הקו האורתודוקסי.
בין היתר נקט אל-מהדי במדיניות זו על מנת להרגיע מעט את התסיסה השיעית, שנבעה בחלקה ממה שנתפש בעיניה כגישה סלחנית לכפירה דתית מצד השלטונות.
התפשטותן של כתות סינקרטיסטיות ומגזימות, הע'לאת, נתפשה כאיום על יציבות החברה והשלטון.
לראשונה אימץ אל-מהדי את הקו הגורס כי לח'ליפה יש בתור ממלא מקום הנביא את האחריות והחובה להגדיר את התפישות האורתודוקסיות וההבחנות התאולוגיות המקובלות על מנת להגן על ה"אומה" מפני כפירות שדינן שמד.
אף על פי שבימי אל-מהדי לא הייתה לקביעה זו חשיבות מיוחדת, היא תוליד לימים את ימי ה"מבחן" (מיחנה) והמשבר הגדול שיזעזע את הח'ליפות והאסלאם בימי אל-מאמון נכדו.
בגדאד הייתה לעיר קוסמופוליטנית והחלה לפרוח ביתר שאת תחת שלטונו.
בגדאד משכה אליה מהגרים מרחבי הח'ליפות - מן הודו, פרס, עיראק, סוריה, מצרים, אפריקה ואל-אנדלוס.
בעיר התבססו קהילות גדולות של נוצרים, יהודים וזורואסטרים.
השפעות תרבותיות מזרחיות כגון הבודהיזם התירו אף הם בחסות הברמכים שהיו במוצאם כוהני דת בודהיסטים מאפגניסטן.
בגדאד התבססה והפכה לעיר הגדולה ביותר בעולם בתקופתה.
חיי הפרט, אופיו והזיכרון ההיסטורי של ימי שלטונו
לאל-מהדי הייתה בת בשם בנוקא (767-783) מאשתו ח'יזוראן, אשר הייתה גם אימו של הארון א-רשיד.
בנוקא הייתה ביתו המועדפת של אל-מהדי ובשל כך הוא נתן לה ארמון משלה.
אל-מהדי התיר לה אף לרכוב בפמלייתו מחופשת לגבר וחמושה.
לאחר מותה בגיל 16 מימן אל-מהדי את כתיבתם של שירי קינה רבים לזכרה.
אל-מהדי חבב במיוחד מוזיקה ושירה אירוטית, ותחת שלטונו זכו המשוררים לפטרונות ניכרת.
לפי אבן ח'לכאן (1211-1288) הוא היה "בעל כישרון גדול כזמר ויד מיומנת על כלי נגינה".
הוא מוסיף ומתאר אותו כאיש רעים להתרועע.
אל-מהדי היה בעל עור כהה אותו ירש מצידה של אימו והוא כונה בשל כך אל-ת'נין, שפירושו "התנין".
במרוג' אל-ד'הב (אחו הזהב), מביא אל-מסעודי מספר אנקדוטות שמשקפות מעט מאופיו.
דוגמה אחת היא תיאור מסע ציד שבמהלכו סעד אל-מהדי בחברתו איכר עני שהגיש לו ארוחה דלה.
אחד מרעיו הבציר בו להעניש אותו על כך שהגיש לו סעודה כה עלובה, אך במקום זאת תגמל אל-מהדי את האיכר על שנתן לו את מרבית המעט שעמד לרשותו.
דוגמה אחרת מספרת על אל-מהדי שסעד תחת מסווה בחברת בדואי.
הבדואי הגיש לו אוכל טעים ולאחר מכן "משקה מרענן", אשר הוביל את אל-מהדי לגלות טיפין טיפין את מעמדו האמיתי.
בראשית הכריז שהוא מסריסי הח'ליפה, לאחר מכן אחר משרי הצבא ולבסוף הח'ליפה בכבודו ובעצמו.
הבדואי המופתע מחה וקבל שעוד מעט ויכריז אל-מהדי שהוא הנביא בכבודו ובעצמו.
אנקדוטה שלישית מספרת כיצד לאחר שבזבז הון עתק מאוצרות המלוכה שהשאיר אל-מנסור אחריו נזעק שר האוצר אך ורק לגלות שהכנסות חדשות כיסו את הגירעונות שנגרמו.
אל-מסעודי משווה את נדיבותו ל"גלים של צדקה".
זמן קצר לפני רציחתו, מסופר שאל-מהדי זכה לקבל חיזיון ובו פסוקים מבשרי רעות מהקוראן.
אל-מאייד היה בנו השלישי של הח'ליף העבאסי אל-מתוכל הראשון ואחיהם של אל-מסתנצר הראשון ואל-מעתז אשר לימים יכהנו כח'ליפים שניהם.
בשנת 860 הכריז אל-מתוכל על שלושת בניו כעל יורשים אפשריים, אך נטה להעדיף את אל-מסתנצר.
אל-מסתנצר חשש שמא ישנה אביו את דעתו ובתמיכתו הבלתי מפורשת של פלג מהצבא הטורקי הוא ארגן את רציחתו בידי חייל טורקי ב-11 בדצמבר 861. הטורקים לחצו על אל-מסתנצר להסיר את שני אחיו ממעמדם כיורשים מחשש שינקמו את רצח אביהם.
אל-מסתנצר מינה את בנו כיורש עצר וב-27 באפריל 862 חתמו שני האחים על כתב הוויתור.
לאחר כחצי שנה בשלטון נפטר אל-מסתנצר מסיבות לא ידועות.
הם פסחו על שני האחים ומינו תחתם את אל-מסתעין הראשון, נכד אחר של אל-מעתצם הראשון.
בשנת 866 הודח אל-מסתעין ואחיו אל-מעתז עלה לשלטון.
מיד עם עלותו לשלטון הוא הוציא להורג את אל-מסתעין אך חיילות הטורקים הסבו את תמיכתם אל-מעתז לאל-מאייד לאחר תגרות שהתלקחו בינם ובין המע'רביים (המורים והברברים).
בקנאתו, אל-מעתז הורה על הוצאתו להורג של אל-מאייד לאחר שהטורקים ניסו לשחררו על ידי הקפאתו בקרח או לחלופין על ידי חניקתו בשטיח רך.
הגופה העירומה הוצגה בפני החצר כדי להראות כאילו מת מסיבות טבעיות.
כמו כן הורה על כליאתו של אחיו אבו אחמד שהוביל את הלחימה לצידו.
אל-מאייד היה הנסיך העבאסי היחיד שמסופר עליו שהתנצר.
לפי מסורות נוצריות, הוא הוטבל יחד עם שלושה מרעיו בידי הקדוש הנוצרי תיאודור מאדסה וקיבל עליו את השם יוחנן.
אל-מהתדי באללה (מילולית: ההולך באורך מישרים באל), אבו אסחאק מחמד בן אל-ואת'ק באללה נולד בשנת 843 והיה הח'ליף העבאסי בין השנים 869 ו-870. לאחר חיסולו של אל-מעתז, מינו הטורקים את בן דודו מחמד כח'ליף תחת השם אל-מהתדי באללה.
אל-מהתדי היה בנה של שפחה יוונית לח'ליף אל-ואת'ק באללה הראשון.
בניגוד לקודמיו בתפקיד, אחיזתו בשלטון הייתה איתנה יותר והוא היה אדוק באמונתו.
אל-מהתדי גירש את המשוררים והמחוללות מן החצר והחל במקום לשפוט את העם על בסיס יומי.
הוא אסר על הימורים ושתיית יין.
כל זאת לפי דוגמתו של הח'ליף המהולל עמר בן עבד אל-עזיז לבית אומיה.
למרות זאת, שלטונו החזיק פחות משנה.
לאחר ויכוחים עם הטורקים, הוא נעצר ביוני 870, הוחזק בכלא בתנאים קשים ומת לאחר שלושה ימים.
משוררים ערביים קוננו על מותו בטרם עת בידי זרים.
אל-מג'יידל היה כפר ערבי בגליל התחתון, כ-6 ק"מ מדרום-מערב לנצרת, בגובה של כ-230 מטרים מעל פני הים.
הכפר נהרס במלחמת העצמאות ופונה מיושביו.
על פי חפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור, האתר מג'יידל יושב עוד בתקופה הפרסית, במאה ה-5 לפנה"ס.
למרות זאת, אתר נוסף שנמצא באזור, עין חילו, יושב עוד בתקופת הברונזה הבייניימית, במאה ה-22 לפנה"ס.
כמו כן, נמצאו באזור גתות לייצור יין, מערות קבורה מהתקופה ההלניסטית והרומית, ואף שרידים של דרך רומית קדומה.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך על ידי השלטון העות'מאני בשנת 1596, חיו בכפר 22 תושבים בלבד.
מספר זה כלל גם את הבדואים משבט חוריפאת שהתגוררו בסביבה.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, חיו בכפר כ-1,900 תושבים - מתוכם כ-1,640 מוסלמים וכ-260 נוצרים קתולים - ונבנו בה גם כנסייה ומנזר קתוליים.
כמו כן, הוקמו בו בית ספר לבנים ובית ספר לבנות, ומועצה מקומית של הכפר.
הבעלות על אדמות הכפר התחלקו בין 18,165 דונם טורקי בבעלות ערבית, 485 דונם בבעלות יהודית ו-186 דונם אדמה בבעלות ציבורית, סה"כ 18,836 דונם.
רוב תושבי הכפר התפרנסו בעיקר מחקלאות, ובעיקר מגידול דגנים ומטעים של עצי זית.
מלבד זאת, הם עסקו בייצור בדים.
הכפר היה ממוקם בדרום הגליל התחתון, מעל עמק יזרעאל וסמוך לכביש נהלל-תל עדשים, העובר בעמק.
נקודה זו היוותה מיקום אסטרטגי לפגיעה בנוסעים בכביש זה.
ב-28 ביוני 1948, החייל נפצע קשה לאחר שעלה על מוקש שטמנו תושבי הכפר.
הכפריים גררו אותו אל תוך הכפר, שם נרצח בעינויים.
תושבי הכפר גם הואשמו בסיוע לצבא ההצלה בראשות פאוזי קאוקג'י.
ב-15 ביולי 1948, במהלך מבצע דקל, נכנס גדוד 13 של חטיבת גולני אל הכפר אל-מג'יידל, וכבש אותו בהתנגדות מועטה של תושבי הכפרים.
בתי הכפרים נהרסו ותושביהם ברחו לכפר הערבי הסמוך יפיע ולעיר נצרת ולא הורשו לחזור לכפרם.
בשנת 1953 הוקמה מגדל העמק בחורשת הזיתים העתיקה ליד הכפר הנטוש.
כיום נמצאים שרידי בתים מן הכפר בצפון העיר.
על תילם עומדים מנזר המלאך גבריאל (סמוך לשדרות הבנים) וכנסייה.
אל-כיסווה היא עיר במחוז ריף דמשק בסוריה, השוכנת כ-13 קילומטרים מדרום לדמשק.
בשל מיקומה האסטרטגי הייתה אל-כיסווה זירה לכמה קרבות חשובים במהלך ההיסטוריה, ובין היתר קרב מרג' א-ספאר ב-1303, שבו עצרו הממלוכים את פלישת המונגולים, וקרב קשה בין אנשי צרפת החופשית וצרפת של וישי במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
במהלך 2017 נטען כי הוקם בעיר מתקן צבאי איראני שהותקף על ידי ישראל מספר פעמים.
אל-מהדי אמין בן עטיה אל-מותקי הוא כדורגלן עבר מרוקאי יליד-צרפת ששיחק בעמדת הבלם.
ב-3 בפברואר 2010 החתימה אודינזה את בן עטיה, מקבוצת קלרמונט מהליגה השנייה בצרפת.
ב-5 ביולי 2013 החתימה רומא את בן עטיה מאודינזה עבור סכום העומד על כ-13 וחצי מיליון אירו.
ב-26 באוגוסט החתימה באיירן מינכן את בן עטיה תמורת 26 מיליון יורו לחוזה ל-5 שנים.
ומשחקו הבכורה בבאיירן מינכן היה בליגת האלופות נגד מנצ'סטר סיטי.
ב-14 ביולי 2016 הושאל ליובנטוס האיטלקית.
ב-1 ביולי 2017 בן עטיה חתם ביובנטוס באופן קבוע.
ב-28 בינואר 2019 חתם בן עטיה בא-דוחייל הקטרית.
כיום בן עטיה משמש כמנהל הספורטיבי של המועדון האזרי קרבאך אגדם
בן עטיה ייצג את נבחרת צרפת הצעירה (ארץ הולדתו) עד גיל 18, אך מאוחר יותר הצטרף לנבחרת מרוקו (בשל מוצאו מאביו) שעד גיל 20.
ב-19 בנובמבר 2008 שיחק את המשחק הבינלאומי הראשון שלו בבוגרים של נבחרת מרוקו, נגד נבחרת זמביה, כאשר נכנס כמחליף במחצית השנייה.
אל-כִנדי (801–873) היה פילוסוף, מתמטיקאי, מוזיקאי ורופא ערבי מוסלמי משבט "אלכינדה" התימני (ומכאן כינויו אל-כנדי) שהשתלט על עיראק.
זכה לכינוי "פילוסוף הערבים" ונחשב לאבי הפילוסופיה הערבית והאסלאמית עקב הסינתזה (המיזוג) של פילוסופיה זו עם הפילוסופיה היוונית העתיקה והאימוץ של האחרונה למסגרת אסלאמית.
אל-כנדי היה צאצא לשבט הכִנדה, התימני במוצאו.
נולד והתחנך בעיר כופה שבעיראק, ולאחר מכן עבר לעיר בגדאד.
אל-כנדי נהפך לדמות מפתח בבית החכמה בבגדאד ומספר ח'ליפים מבית עבאס מינו אותו למפקח על התרגום מיוונית לערבית של יצירות פילוסופיות ומדעיות.
החיבור שלו ל"פילוסופיה של העתיקים" (כפי שהפילוסופיה של יוון העתיקה כונתה בפי המוסלמים) השפיע השפעה ניכרת על היצירה האינטלקטואלית העצמאית שלו, שבאה לידי ביטוי במאות חיבורים על נושאים מגוונים הכוללים מטאפיזיקה, אתיקה, לוגיקה, פסיכולוגיה, רוקחות, מתמטיקה, אסטרונומיה, אסטרולוגיה, אופטיקה, מטאורולוגיה, מוזיקה ועוד.
המוטיב החוזר בכתיבתו הפילוסופית של אל-כנדי הוא הניסיון להראות את ההתאמה בין פילוסופיה לתאולוגיה ואסלאם.
יצירותיו הפילוסופיות עוסקות בנושאים הקלאסיים שעניינו את הפילוסופיה האסלאמית כגון טבעו של אלוהים, נפש האדם וטבעם של הנבואה והידע הנבואי.
למרות ששיחק תפקיד חשוב בהפיכת הפילוסופיה היוונית העתיקה למוכרת בעולם האסלאם, היצירה הפילוסופית שלו עצמה לא זכתה להכרה רבה כפי שזכה לה אל-פאראבי, ומעט מיצירותיו הפילוסופיות נשמרו עד ימינו.
אל-כנדי תרם תרומות משמעותיות להתפתחות המדעים והפילוסופיה.
ג'ירולמו קרדאנו האיטלקי בן המאה ה-16 החשיב את אל-כנדי כאחד מ-12 המוחות הגדולים של ימי הביניים.
על פי הביבליוגרף הערבי בן המאה העשירית אבן אל-נדים, חיבר אל-כנדי 260 חיבורים במהלך חייו, מתוכם 32 בגאומטריה, 22 ברפואה ומספר דומה בפילוסופיה, 9 בלוגיקה, ו-12 בפיזיקה..
אל-כנדי היה הראשון להגדיר ולהשתמש בניתוח תדירויות כשיטה לפענוח הצפנים שהיו בשימוש בדורו.
בתחום המוזיקלי, אל-כנדי היה התאורטיקן הגדול הראשון של המוזיקה הערבית.
הוא היה מייצגיה של האסכולה הפיתוגיראית במוזיקה.
"אל-כנדי התמקד בקשר שבין ארבעת מיתרי העוד ויסודות העולם.
הוא טען לקיומה של זיקה בין המיתרים וארבעת המרכיבים הבסיסיים של העולם: אדמה, מים, אוויר ואש...
לכך היו, לדעתו, השלכות על משמעותה, כוחה והשפעתה של המוזיקה" הוא הציע להוסיף מיתר חמישי לעוד ודן במשמעויות הקוסמולוגיות של המוזיקה.
סך הכל פרסם חמש-עשרה מסות בתאוריה של המוזיקה, מתוכן שרדו חמש.
באחד מחיבוריו מופיעה לראשונה בערבית המילה מוזיקה.
אל-מאלכיה הוא כפר בחוף המערבי של בחריין.
אל-מאלכיה הוא ביתו של מועדון הכדורגל מאלכיה , מועדון המשחק בליגת העל של בחריין.
בשנת 2007 פרצו מהומות אזרחיות במקום לאחר שבעל כוח ממשפחת המלוכה בבחריין השתלט על החוף הסמוך לכפר.
עד סוף 2007 הסכסוך נפתר ותושבי הכפר קיבלו בחזרה את השליטה בחוף לאחר שאיימו בהליכים משפטיים.
הכפר היה ביתו של זיאד איבן סואן, אחד מהמשרתים והמלווים של עלי בן אבי טאלב, האימאם השיעי הראשון והח'ליף הסוני האחרון.
אל-מהדי בן סלימאן הוא כדורגלן עבר תוניסאי ששיחק בעיקר באולימפיק מרסיי, פרייבורג ונבחרת תוניסיה בעמדת החלוץ.
בן סלימאן החל את קריירת הבוגרים בשנת 1994 במועדון AS מארסה התוניסאי.
בשנת 1996 עבר לאולימפיק מרסיי לאחר שכישרונו התגלה, אך שיחק בקבוצה עונה אחת בלבד, בה סבל מפציעות חמורות שפגעו ביכולת המשחק שלו.
בקיץ 1997 חתם בפרייבורג מליגת הבונדסליגה השנייה, ובעונתו הראשונה סייע לה להעפיל אל הבונדסליגה כשהוא מבקיע שישה שערים.
בשתי העונות הבאות, היה בן סלימאן שחקן חשוב מאוד בקבוצה, והצטרפו אליו חבריו לנבחרת תוניסיה, זובייר בייה ועאדל סלימי.
בעונת 2000/01 ירד מעמדו של בן סלימאן בקבוצה, והוא הושאל לבורוסיה מנשנגלדבך ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בן סלימאן שיחק בגלדבאך חצי עונה והעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה, אך לא הותיר רושם רב ושיחק בחמישה משחקים בלבד.
בתום עונת 2000/01 חזר לפרייבורג, ומיד עבר לאל נאסר מערב הסעודית, ולאחר מכן לקלאב אפריקן התוניסאית.
בשנת 2002 פרש ממשחק פעיל בגיל 28.
בן סלימאן היה שותף להגעתה של נבחרת תוניסיה למקום השני בגביע אפריקה לאומות 1996, בו הפסידה תוניסיה 2-0 במשחק הגמר לנבחרת דרום אפריקה.
באותה שנה, השתתף עם נבחרתו באולימפיאדת אטלנטה (1996), שם הודחה תוניסיה בשלב הבתים.
בשנת 1998 הגיע עם תוניסיה לרבע גמר גביע אפריקה לאומות 1998, בו הבקיע שני שערים בשלב הבתים.
נבחרת תוניסיה הודחה באותו טורניר ברבע הגמר על ידי נבחרת בורקינה פאסו, לאחר הפסד בבעיטות הכרעה.
באותה שנה, השתתף בן סלימאן עם נבחרת תוניסיה במונדיאל 1998, בו הודחה תוניסיה בשלב הבתים.
באותה שנה פרש מהנבחרת לאחר שצבר 33 הופעות והבקיע שישה שערים.
אל־מג'דל (ערבית: المجدل) הייתה עיירה ערבית מוסלמית ליד חורבות אשקלון העתיקה.
בשנת 1596 היה מג'דל היישוב השישי בגודלו בארץ ישראל וגרו בו 2,795 תושבים.
מג'דל נודעה כעיירה עם שוק אזורי שוקק, אליו הגיעו פלאחים מכפרי הסביבה למכור את יבולם וכן בשל תעשיית האריגה שהביאה לכך שכינו אותה "מנצ'סטר של פלשתינה".
ערב מלחמת העצמאות התגוררו במג'דל כ־10,000 תושבים.
במהלך המלחמה ועד סוף 1950 גורשותושבי העיירה לרצועת עזה, ובשטחה הוקמה שכונה יהודית של אשקלון.
מערבית לעיירה נמצא "משהד סידנא אל-חוסיין" (Mash-had Sidna el Husein), או "משהד נבי חוסיין", מבנה עתיק מסוף המאה ה־11.
מג'דל הייתה ממוקמת כקילומטר וחצי מהים, מוקפת בשלושה כפרים: ממערב – אל-ג'ורה, חמאמה מצפון ו מדרום.
בחפירת הצלה שנערכה במרכז הרפואי ברזילי (2013) נמצאו ממצאים המעידים על התיישבות בתקופות: הרומית, הביזנטית, העבאסית והתקופה הממלוכית.
על פי מסורת שיעית, ראשו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד שנערף על ידי הסונים, בשנת 680 בכרבלא, הגיע ונטמן ב"משהד סידנא אל-חוסיין" (Mash-had Sidna el Husein), או "משהד נבי חוסיין", ליד מג'דל.
בסוף המאה ה־11 נבנה מסגד על המקום שהיה קדוש לשיעים ונהגו לעלות אליו לרגל.
בתקופת המנדט הייתה מג'דל חלק מנפת עזה וכדי להבדילה ממקומות אחרים בשם מג'דל, היא נקראה בפי כל "מג'דל ע'זה".
בקיץ 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, תקפו מאות ערבים ממג'דל ומכפרים נוספים את באר טוביה שהיה אז היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל, רצחו שניים מתושביה, שרפו את כל הבתים והחריבו את המושבה.
בין 5 ל-15 במאי הזהירה הוועדה הלאומית של מג'דל את תושבי הכפרים הסמוכים שלא לנטוש את בתיהם והציבה שומרים בכניסה לעיירה, כדי לא לאפשר את כניסתם.
על אף זאת באוקטובר 1948 נוספו לעיירה אלפי פליטים ערבים ממקומות אחרים בארץ ישראל.
אלה התגוררו ברחובות העיירה, במבנים ציבוריים ובפרדסים.
בזמן המלחמה חנה באזור חיל המשלוח המצרי בדרכו צפונה לכיוון תל אביב וחיל האוויר הישראלי הפציץ את העיירה מספר פעמים.
במהלך המלחמה הובאו לעיירה שבויים וגופות נופלים מיד מרדכי וניצנים.
תושבי המקום ערכו תהלוכת ניצחון עם הגופות ואף התעללו בגוויות.
בין 30 באוקטובר ל-4 בנובמבר 1948, נטשו החיילים המצריים את העיירה וברחו יחד עם רבים מתושביה לרצועת עזה.
העיירה נכבשה על ידי צה"ל, ב־5 בנובמבר 1948 (יחד עם איסדוד ויבנא), במהלך מבצע יואב.
לדברי ההיסטוריון בני מוריס, מפקד חזית הדרום, יגאל אלון, הורה, ככל הנראה, לגרש את התושבים שנותרו בעיירה, אולם הוראתו לא בוצעה.
באותו חודש הועברה האחריות על העיירה ליחידה של הממשל הצבאי ועשהאל צוקרמן, כיהן בתפקיד המושל עד קיץ 1949. בשבועות הראשונים של הממשל הצבאי חזרו אל העיירה פליטים רבים ובתחילת ינואר 1949 דווח על 2,600 נפש.
ב-1 בדצמבר 1948 ערך צה"ל סריקה בעיירה וגירש כ-500 ערבים שלא נפקדו במפקד בעת כיבוש העיירה ולכן נחשבו לתושבים בלתי חוקיים.
בהמשך גורשו מסתננים ותושבים שנחשדו בסיוע להם.
ההסתננות מעזה למג'דל החלה בסוף 1948 ונמשכה למעשה עד לפינוי העיר.
חלק מהמסתננים הגיע להתיישב מחדש בעיר ואחרים עסקו בגניבות.
ב-31 בדצמבר 1948 החליטה ועדת השרים לענייני רכוש נטוש, ליישב את מג'דל ביהודים ובסוף אפריל כבר היו בעיר כ-200 משפחות יהודיות שרוכזו בשני רחובות.
בסוף השנה כבר התגוררו בעיר כ-2,500 יהודים ושמה הוסב ל"מגדל־גד".
לצדם התגוררו כ־2,500 ערבים והממשל הקים עבורם בית ספר ומרפאה.
בתחילת 1950 שבו למגדל-גד ערבים מעזה במסגרת איחוד משפחות.
רוב הערבים שם היו מדלת העם, לאחר שהשכבות המשכילות ברחו במהלך המלחמה.
התושבים הערבים רוכזו בצפון העיר, במתחם שכונה על ידי הפקידים והחיילים הישראלים "הגטו", תחת הממשל הצבאי.
המתחם היה מגודר בגדרות תיל וכל יציאה ממנו וכניסה אליו הייתה טעונה אישור של צה"ל.
הפועלים הערבים הפשוטים עבדו והשתכרו, אולם בעלי הקרקעות נותקו מאדמותיהם ומפרנסתם.
הממשל הצבאי רשם את התושבים הערבים, חילק להם תעודות זהות ודאג לאספקת מצרכים עבורם.
הוא דאג לתעסוקתם, בעיקר בקטיף, וכך יכלו התושבים לשלם עבור המצרכים שקיבלו.
בנוסף לכך, טיפל במקרי סעד.
בדצמבר 1949 פונה החלק הדרום-מערבי של "הגטו" מתושביה הערבים והמתחם צומצם כדי לפנות בתים ליהודים.
בינואר 1950, בתיאום עם צה"ל, הגיעה למגדל-גד משלחת מצרית, שהוציאה את שרידי גופותיהם של חללי הצבא המצרי מבית הקברות המוסלמי שבעיר כדי לקבור אותם בשטח מצרים.
עד פברואר 1950 יושבו במגדל-גד כ־3,500 עולים חדשים ובמקביל נשלחו ערבים לרצועת עזה.
בתחילת יולי 1950 עברו כ־400 ערבים לרמלה ורבים עברו לעזה.
חלקם עברו לאחר שאויימו על ידי הממשל וחלקם נשמעו לתעמולה המצרית שבקרוב יהיה "סיבוב שני" למלחמה והם ינצחו.
ב-14 בפברואר 1950, במסגרת "תוכנית איחוד המשפחות", חזרו למג'דל 102 מפליטיה ששהו בעזה, והתקבלו בה בהתלהבות.
אלא שהעברה זו הייתה חד-פעמית ויומיים אחר כך התבצעה ההעברה הראשונה של תושבי מג'דל לעזה.
ביום העצמאות פתח הממשל את מחסומי ה"גטו" והתושבים הערבים הצטרפו לחגיגות התושבים היהודים.
ב-14 ביוני החל מבצע הפינוי הרשמי.
המפונים הוסעו לגבול במשאיות צבאיות.
המשלוח הראשון נעשה ללא תיאום עם שלטונות מצרים ולאחר מכן ההעברות נעשו בתיאום מלא.
כמעט כל המתפנים הוחתמו על הצהרה שהם עוזבים מרצון ושהם מוותרים על בעלותם על נכסיהם ועל זכות השיבה.
המשאיות יצאו מרחבה ליד בית העירייה, הגיעו למחסום ארז, משם הובלו על ידי המצרים במשאיות למחנות הפליטים.
אדמותיהם ובתיהם עברו לידי האפוטרופוס לרכוש נטוש.
ב-21 בספטמבר 1950 פרסם ראש מטה משקיפי האו"ם ויליאם אדוארד ריילי דו"ח על גירוש ערבים מישראל בו נכתב, בין השאר, על שמועות בדבר הכוונה לגרש את כל תושבי מג'דל הערבים.
משרד החוץ הישראלי דחה את האשמותיו והכחשות פורסמו גם בעיתונות הישראלית, אלא שבמהלך ספטמבר ואוקטובר לחצו שלטונות הצבא על הערבים הנותרים לצאת וב-8 באוקטובר נסגר בית הספר.
ב-12 באוקטובר יצאו לעזה 229 נפשות, ובעיר נותרו 17 משפחות בלבד.
ב-13 באוקטובר הועברו 15 משפחות ללוד ושתי משפחות לעזה ולא נשארו ערבים במג'דל.
בעקבות תלונה של מצרים על "גירוש" ערבים ממג'דל לעזה, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם (17 בנובמבר 1950) את החלטה 89 ובהמשך לה, דרשה ועדת שביתת הנשק ישראל–מצרים (ב-30 במאי 1951) שישראל תאפשר את שובם של המפונים.
ישראל דחתה את ההאשמות ואת הדרישה.
רבים מהמפונים התחרטו זמן-מה לאחר הגיעם למחנות הפליטים בעזה וביקשו לחזור, אולם ישראל לא הסכימה לכך.
במקום העיירה מג'דל נבנתה "שכונת מגדל" באשקלון ובה שוכן המרכז המסחרי העיקרי בעיר.
כמו כן נמצא בה מוזיאון במבנה הח'אן והשוק העירוני.
בפברואר 1950 פוצץ צה"ל את המסגד שהיה בנוי במקום, בהוראת אלוף פיקוד דרום, משה דיין.
המשהד נמצא בתחום מרכז רפואי ברזילי.
בשנת 2001 נבנתה במקום המשהד בימה משיש, מוקפת ב"גדר" שיש מעוטר, בגובה כחצי מטר.
המבקרים במשהד הם צליינים מקומיים וכן תיירים איסמאעילים.
המאמינים השיעים חלוקים בדעותיהם לגבי שאלת מיקום ראשו של חוסיין, שכן נטען שהראש הגיע לקהיר ונקבר שם.
אל-מהדי פרנסואה קרסלה-גונזאלס הוא כדורגלן עבר בלגי-מרוקאי ששיחק בעמדת הקשר התקפי.
קרסלה נולד בלייז', בלגיה לאב ספרדי ואם מרוקאית.
הוא בוגר מחלקת הנוער של סטנדרד לייז'.
ב-13 בספטמבר 2008 ערך קרסלה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד קורטרייק.
ב-18 בדצמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע אופ"א בהפסד 0–3 לשטוטגרט.
את העונה קרסלה סיים עם 12 הופעות בלייז'.
ב-15 באוגוסט 2009 קרסלה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–5 נגד רוסלארה.
ב-24 בנובמבר הורחק במשחק ליגת האלופות נגד ארסנל לאחר שהטה את ראשו לססק פברגאס בירידה לחדר ההלבשה ובנוסף הורחק ממשחק נוסף.
את עונת סיים עם 5 שערים ב-44 משחקים בכל המסגרות.
בסוף שנת נכלל ברשימת 100 השחקנים הצעירים הטובים ביותר בעולם של המגזים "דון באלון".
במהלך משחק הליגה מול גנק שנערך ב-17 במאי 2011, קרסלה-גונזאלס איבד את הכרתו לאחר שכריס מאבינגה בעט בראשו והותיר אותו עם שברים בפנים ובשיניו אשר אילץ אותו לעבור ניתוח.
את העונה סיים כמלך שערי הקבוצה עם 14 שערים.
בספטמבר קרסלה חתם לארבע שנים באנז'י מחצ'קלה תמורת 5.7 מיליון אירו והצטרף לחברו לנבחרת מבארק בוסופה.
בעונתו הראשונה בקבוצה קרסלה רשם רק 8 הופעות וזאת בגלל הפציעה בסוף העונה הקודמת והשתתפותו בגביע אפריקה לאומות 2012. ב-5 באוגוסט 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו עבור המועדון במשחק הליגה נגד אמקאר פרם.
במהלך משחק הליגה נגד לובן שנערך ב-8 בדצמבר 2013, ביורן רוטין שחקנה של לובן ביצע עבירה על קרסלה ונראה מחויך.
כתגובה הכה אותו קרסלה והורחק, ובהמשך הורחק על ידי ההתאחדות הבלגית מארבעה משחקים נוספים.
ב-13 ביוני 2015 קרסלה חתם לארבע שנים בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגזית.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 0–1 לארוקה, ואת שער הבכורה שלו הבקיע בניצחון 1–2 נגד ויאננסה במסגרת הגביע הפורטוגזי.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם בגרנדה מליגת העל הספרדית לארבע שנים.
בסיום העונה גרנדה ירדה לליגה השנייה וקרסלה שוחרר מהמועדון.
ב-7 ביולי 2017 חתם באולימפיאקוס היוונית.
לקרסלה היו שלוש מדינות אותן יכול היה לייצג: בלגיה מולדתו, ספרד ארץ מוצאו של אביו ומרוקו ארץ מוצא של אמו.
בשנת בחר בנבחרת בלגיה וב-17 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד .
מאז הספיק לרשום עוד הופעה, אך בדצמבר התחרט והחליט לייצג את נבחרת מרוקו ומכיוון ששיחק רק במשחקי ידידות במדי בלגיה, המעבר יצא לפועל כחוק.
בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד .
קרסלה השתתף הנבחרת בגביע אפריקה לאומות בשנים: 2012 ו-2017.
ב-11 באוקטובר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–4 נגד .
אל-מדרסה א-טשתמוריה היא מבנה מדרסה ממלוכית סמוך לכותל המערבי ברחוב השלשלת 106 בעיר העתיקה של ירושלים, מזרחית למפגש הרחוב עם רחוב משגב לדך.
זוהי אחת משלוש מדרסות שנבנו בתקופה הממלוכית באזור זה שסביב הר הבית, בנוסף למדרסת אשרפיה ואל-מחכמה.
לפי הכתובת המצויה במקום, נבנתה המדרסה והקבר הסמוך לה בשנת 1382 או 1383, על ידי האמיר טשתמור אלעלאא'י, חמיו של הסולטאן הממלוכי ברקוק (שלו מיוחסת בניית חאן אל-סולטאן בעיר העתיקה), שהוגלה אל העיר בסוף ימיו.
בנו קבור במקום, מימין לכניסה למבנה.
מן המבנה יוצאת גזוזטרה ששימשה להקראת קטעי קוראן לעוברים ושבים.
חזית המדרסה היא דוגמה לאדריכלות ממלוכית בירושלים.
מבנה השער (הפורטל) מורכב ממוקרנס עיטורי נטיפות); משקוף הדלת בנוי תשליב אבנים (jogglers) - אבנים משתלבות בשני צבעים שונים ובצורות גאומטריות דמויות-עלים כאשר אחת היא תשליל (נגטיב) של השנייה והחזית בנויה מתשליב אבנים אדום-לבן (אבלק).
המבנה משמש למחסן ולמשרדי הלשכה המוסלמית, ומוסד לייעוץ משפטי ובוררות עבור תושבי מזרח העיר המוסלמים.
אל-מדרסה אל-אשרפיה היא מדרסה אסלאמית בצד המערבי של חראם א-שריף (הר הבית) בירושלים.
היא נבנתה בשנים 1480 עד 1482 על ידי הסולטן הממלוכי אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי וקרויה על שמו.
המבנה נחשב לאחד המבנים המייצגים את האדריכלות הממלוכית בירושלים.
בשנת 1465 בנה הנסיך חסן אלזהירי מדרסה בשם "סולטאניה" בהר הבית עבור הסולטן , שמת בשנת 1467. לאחר מותו ביקש יורשו, הסולטן אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי, לקבל לבעלותו את המדרסה.
קאיתבאי היה סולטן רב עוצמה שבנה מאות מבנים בממלכה הממלוכית, שרובם שרדו עד ימינו בארץ ישראל, סוריה, מצרים ומכה.
קאיתבאי לא היה מרוצה ממבנה המדרסה המקורי, שהיה כנראה צנוע בהשוואה למדרסות שהוא בנה בקהיר.
הוא הורה להרוס את המבנה ולבנות מדרסה חדשה.
זו נבנתה בין השנים 1480 ל-1482. קאיתבאי הזמין צוות של בנאים ובעלי מלאכה מקהיר לעבודה על פרויקט זה, ובראשם אדריכל קופטי.
היה זה אירוע נדיר יחסית, בו סולטן ממלוכי יזם פרויקט בנייה משמעותי מחוץ לקהיר.
שלושה חודשים לאחר השלמת המדרסה הורה קאיתבאי לבנות מחדש גם את הסביל (מתקן מי שתייה) מצפון-מזרח לו, שם הוא ניצב גם כיום.
מפעל הבנייה הונצח בכתובת בכניסה למדרסה, לצד השער: "הבניין של מדרסה מבורכת זו הוקם במצוות האימאם הנעלה אמיר המאמינים סולטאן ...
מלך אל אשרף אבו נאסר (יזכה לניצחון אדיר)...
למימון הבנייה השתמש קאיתבאי בהכנסות החקלאים מהכפר אומלבס, ששימשו גם לשיפוץ המסגד הגדול בעזה.
רעידת אדמה חזקה הרסה חלק ניכר מהקומה העליונה של המדרסה בשנת 1496, וכיום שרדו רק חלקים מהקומות התחתונות.
במבנה נערכו מחקרים ארכאולוגיים נרחבים, בהם נאספו נתונים רבים אודות המבנה המקורי.
המדרסה היא מבנה בן שתי קומות בצדה המערבי של רחבת הר הבית, והוא פונה לכיוון כיפת הסלע.
המדרסה בנויה בסגנון המפואר של המדרסות במצרים.
עיטורי הכניסה המפוארת כוללים כמה מהדוגמאות המובהקות לאדריכלות ממלוכית בשיאה: פיתוחי אבן, השתלבות גאומטרית, מוקרנס, אבלק, כרכוב הממסגר את הכניסה ושבכות סורגים.
מצפונה נמצאת מדרסה אל-עתמניה, שנבנתה במאה ה-15, ומדרום מתנשא המינרט של שער השלשלת.
המדרסה נבנתה סביב חצר מלבנית גדולה, בדומה למדרסה של קאיתבאי בקהיר ולמבנים אחרים מאותה תקופה.
עם זאת, בצד המזרחי של החצר נבנתה לוג'יה בעלת שלוש קשתות המשקיפה לכיפת הסלע.
מעונות לתלמידים נבנו במדרסה בלדייה הסמוכה.
אל-אשרפיה דומה בסגנונה למדרסות המצריות, ובעיקר לאלו שהוקמו בתקופת שלטונו של קאיתבאי במצרים.
עם זאת, היא שונה בפרטים רבים, שהותאמו למקום, או הושפעו מתפקידה ומעצם מיקומה בצמוד למסגד אל-אקצא.
העיטורים העשירים עשויים לפי מיטב מורשת האמנות הממלוכית, שהגיעה בתקופה זו לשיאה.
לא בכדי מתוארת אל-מדרסה אל-אשרפיה על-ידי ההיסטוריון מוג'יר א-דין "פנינת הר הבית" וכן "שנייה רק לכיפת הסלע ואל-אקצא."
למדרסה שני חלקים נפרדים: הקומה התחתונה, הכוללת אולם רחב ידיים וגרם מדרגות המוליך לקומה השנייה, והקומה העליונה, החשובה יותר, ובה חדרי מגורים ושירותים, חצרות וחדרי לימוד.
חלקה הקדמי של הקומה העליונה הרוס כיום.
במשך שנים ארוכות היה המבנה מוזנח, אך לקראת סוף המאה ה-20 עבר שיפוצים נרחבים, ובין השאר תוקנו נזקי רעידת האדמה של 1927.
חלק ניכר מהמבנה משמש כיום כבית ספר על-יסודי לבנות, בו מלמדים את השריעה.
בשטח המסגד שבבית הספר נמצאות שתי מצבות, אחת מהן היא של שייח' מוחמד אל-חלילי, מלומד מוסלמי וחוקר פיקה שמת בשנת 1734. אגף נוסף במבנה משמש כמשרד של המחלקה לכתבי יד של ספריית מסגד אל-אקצא, ומשחזרים בו כתבים מוסלמים עתיקים הכתובים בערבית ובפרסית.
החלקים הנותרים במבנה משמשים כבתי מגורים למספר משפחות.
בשנת 2000 ביצעה מנהלת הווקף שיפוץ מקיף במבנה.
אַלְ-מַהְגַ'ר הייתה תנועה ספרותית שנוסדה על ידי סופרים דוברי ערבית, שהיגרו לאמריקה מהלבנט תחת השלטון העות'מאני בתקופת מפנה המאה העשרים.
כמו קודמיהם בתנועת הנהדה, קיבלו סופרי תנועת אל-מהג'ר השראה מהמפגש האישי שלהם עם העולם המערבי והשתתפו בהתחדשות הספרות הערבית.
על כן, חלק מחוקרי התקופה התייחסו אליהם כאל שייכים לתנועת הנהדה המאוחרת.
סופרים אלו, באמריקה הדרומית כמו גם בארצות הברית, תרמו להתפתחותה של הנהדה בתחילת המאה ה-20. ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן נחשב למשפיע ביותר מבין משוררי אל-מהג'ר.
ספר הביקורת הספרותית, "אל-ע'רבאל" (الغربال, הכברה) מאת מיכאיל נעימה, שיצא לאור ב-1923, מכיל את העקרונות הראשיים של תנועת אל-מהג'ר.
כך, בשנת 1892 נוסדו בניו יורק העיתון האמריקאי הראשון בשפה הערבית, "כאוכב אמירכא" (كوكب اميركا, כוכב אמריקה), שהמשיך לצאת לאור עד שנת 1908, וכתב העת הראשון בשפה הערבית, "אל-פנון" (الفنون, האמנויות), הוצא לאור על ידי נסיב ערידה בניו יורק בין השנים 1913–1918. מגזין זה שימש שופר לסופרים מהג'ריים צעירים.
אגודת העט (الرابطة القلمية, The Pen League) הייתה החבורה הספרותית הראשונה בשפה הערבית באמריקה הצפונית.
החבורה הוקמה בתחילה על ידי נסיב ערידה ועבד אל-מסיח חדאד בשנת 1915 או 1916, ולאחר מכן הוקמה מחדש ב-1920 על ידי קבוצה גדולה יותר של סופרים מהג'ריים בניו יורק בהובלת ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן.
האגודה התפרקה בעקבות מותו של ג'ובראן ב-1931 וחזרתו של מיכאיל נעימה ללבנון ב-1932.
מטרותיה העיקריות של אגודת העט היו, במילותיו של נעימה ששימש מזכירהּ: "להרים את הספרות הערבית מבוץ הקיפאון והחיקוי, ולהחדיר חיים חדשים בעורקיה כדי להפוך אותה לכוח פעיל בבניית האומות הערביות.
כפי שהביע נעימה בתקנון שהכין עבור הקבוצה:הנטייה לשמור על שפתנו ועל הספרות שלנו בתוך הגבולות הצרים של חיקוי הקדמונים בצורה ובמהות היא נטייה מזיקה ביותר; אם תישאר ללא התנגדות, הדבר יוביל בקרוב לריקבון והתפוררות...
לחקות אותם זו בושה קטלנית...
שמונה מתוך עשרת החברים היו יוונים אורתודוקסים ושניים היו מרונים.
העיתון הראשון בשפה הערבית בברזיל, אל-פייחאא' (الفيحاء, אחד הכינויים לדמשק), יצא לאור בקמפינאס בנובמבר 1895. פחות מחצי שנה לאחר מכן יצא גם "אל-בראזיל" (البرازيل, ברזיל) בסנטוס.
השניים התמזגו שנה לאחר מכן בסאו פאולו.
החוג הספרותי הראשון בשפה הערבית באמריקה הדרומית, ריוואק אל-מערי (رواق المعري, מסדרון אל-מערי), הוקם ב-1900 על ידי סעיד אבו חמזה שקנה שביתה בסאו פאולו.
על שפיק אל-מעלוף נאמר כי הוביל את הקיבוץ הגדול של משוררי אל-מהג'ר באמריקה הדרומית.
אל-מדאם היא עיירה באמירות שארג'ה באיחוד האמירויות הערביות בצומת שבין כביש דובאי–חתא (E44 ) ובין כביש מליחה –שווייב (E55), והתפתחה בעיקר בזכות התחבורה בין חתא לעומאן.
נפח התנועה לעומאן דרך אל-מדאם וחתא פחת מאז סגירת הגבול במחדה ב-2016, אם כי נפח התנועה נותר על כ-5,000 נוסעים מדי יום.
הדרך מאל-מדאם לחתא פתוחה כיום רק לאזרחי איחוד האמירויות, עומאנים ולבעלי היתרים מיוחדים.
התפתחות אל-מדאם לאורך הכביש E44 לכיוון הדיונות הביאה לכך שהעיירה התארכה, וכוללת קניון.
זאת בנוסף למרכז רפואי, אולם חתונות ומספר רב של חנויות הממוקמות לאורך הרחוב הראשי של העיירה.
אל-מדאם מארחת פסטיבל קניות שנתי.
באזור מדברי מדרום לאל-מדאם, קיים אזור נטוש של בתים ומסגד.
האזור שמסביב לאל-מדאם מכיל מספר אתרים ארכאולוגיים מתקופת הברזל, כולל א-ת'וקייבה וג'בל בוחייס , כמו גם פוגארה המתוארכת לאלף ה-1 לפני הספירה.
ממזרח לעיר נמצא מבצר פילי .
אל-כפור (בערבית :كفور) הוא כפר בנפת כסרוואן שבמחוז כסרוואן-ג'בייל.
הכפר שוכן בגובה של 830 מטר מעל פני הים ושטחו הכולל הוא 4260 דונם.
תושבי הכפר הם ברובם קתולים מרונים.
נכון לשנת 2008 היה בכפר בית ספר ממלכתי עם 290 תלמידים ובית ספר פרטי עם 326 תלמידים.
במבצע טרף קל פעלו לוחמי סיירת גולני בכפר על מנת להרוג 2 בכירי חזבאללה.
אל-כרמל היה עיתון דו-שבועי בשפה הערבית שנוסד בשנת 1908 בחיפה בתקופה העות'מאנית ויצא לאור לאורך תקופת המנדט הבריטי עד לשנת 1942. העיתון נקרא על שם הר הכרמל, והגיליון הראשון שלו יצא לאור בדצמבר 1908.
"אל-כרמל" היה העיתון הפלסטיני הראשון, ומטרתו העיקרית הייתה מאבק בהעברת אדמות מבעלות ערבית לבעלות יהודית.
הבעלים, העורך והכותב המרכזי של העיתון היה נג'יב נצאר (1865–1947), ערבי פלסטיני נוצרי אורתודוקסי ואנטי-ציוני.
מאמרי המערכת שלו הזהירו מפני הסכנות הנשקפות מהציונות לפלסטינים והודפסו לעיתים קרובות בעיתונים סוריים אחרים.
החל משנות ה-20, אשתו של נג'יב, סאד'ג' נצאר (חיה בשנים 1900–1970 לערך) הייתה גם עורכת, מנהלת ועיתונאית בעיתון.
מלבד כתיבה, היא גם תרגמה מאמרים מהעיתונות הזרה.
"אל-כרמל" נוסד בשלהי 1908 ונרכש במרץ 1909 על ידי נג'יב נצאר.
בשנותיו הראשונות של העיתון, קו המערכת שלו שיקף גישה חיובית כלפי השלטון שבידי ועד האחדות והקדמה הטורקי, אך בשנת 1911, כמו רוב ההוגים הפאן-ערביים האחרים, הוא עבר להתנגד לוועד האיחוד והקדמה בגלל שנתפס כמוטה לטובת הציונות.
העיתון נטה לתמיכה בתנועה הרפורמית ובדצנטרליזציה של השלטון באימפריה (כלומר, נגד המדיניות הצנטרליסטית של "הטורקים הצעירים").
ההיסטוריון הפלסטיני אמריקני רשיד ח'אלידי מאפיין את העיתונים "אל-כרמל" ו"פלסטין" כ"מסייעים בעיצוב התודעה הלאומית הפלסטינית המוקדמת ובהנעת התנגדות לציונות".
ח'אלידי טוען שכמעט מיד לאחר פרסום הגיליון הראשון בדצמבר 1908, העיתון "הפך לכלי העיקרי של מערכה נרחבת נגד ההתיישבות הציונית בפלסטין".
נג'יב נצאר הדפיס ידיעות ומאמרי מערכת הנוגעים לציונות ומטרותיה, וגם פרסם מאמרים על ציונות מעיתונים ערביים אחרים שבסיסם בקהיר, ביירות ודמשק, כמו "אל-מוקאטם", אל-אהראם, אל-מופיד, אל-איתיחאד אל-עות'מאני, ואל-מוקטאבאס, כמו גם מאל-חדרה מאיסטנבול ומ"פלסטין" שבסיסו ביפו.
בנוסף, נצאר הקדיש סיקור מפורט לפעילות ולמטרות של ארגונים ציוניים בארץ ישראל ומחוצה לה.
בין מרץ ליוני 1911 פרסם העיתון סדרה בת 16 חלקים בנושא "הציונות: תולדותיה, מטרותיה וחשיבותה", שיצאה מאוחר יותר כחוברת בת 65 עמודים.
החומר כלל תרגום מרוכז של המאמר על הציונות מאנציקלופדיה יודאיקה, והערות של נצאר.
החוברת הסתיימה בתיאור מאמציו של תאודור הרצל למען הציונות, בקריאה לאישים כמו הרצל, "שישכחו את האינטרסים הפרטיים שלהם לטובת הציבור", לקום מקרב האוכלוסייה הפלסטינית ולהתנגד לציונות.
מטרתו של נצאר הייתה להסית את דעת הקהל נגד הציונות, שאת מטרותיה ופעילותה ראה כאיום על אופייה הערבי של ארץ ישראל, אך הוא גם התמקד בלהתריע בפני הציבור על מקרים שבהם השלטונות העות'מאניים ואחר כך הבריטיים שיתפו פעולה עם ציונים כדי להקל על רכישות קרקע יהודיות.
העיתונים "אל-כרמל" ו"פלסטין" ניהלו מסע תעמולה נגד הציונות, ובכך יצרו גורם של אינטגרציה בין הסנג'קים (מחוזות מנהליים עות'מאניים) השונים של ארץ ישראל.
שני העיתונים מיהרו לפתוח במאבק ציבורי בכל פרשה של רכישת קרקעות יהודית בזמן השלטון העות'מאני, ומספר פעמים אף הצליחה פעולתם זו לחבל בהשלמת העסקות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התבטא נג'יב נצאר נגד כניסה טורקית לסכסוך והוכנס לרשימת מבוקשים.
הוא הואשם בריגול למען הבריטים נגד טורקיה העות'מאנית ובעלות בריתה, ולכן ברח מביתו בחיפה לנצרת, ומשם נדד ברחבי הגליל ועבר הירדן המזרחי.
הוא היה במנוסה במשך שלוש שנים, במהלכן חי עם רועי עיזים בדואים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) נסגר העיתון על ידי השלטונות העות'מאניים.
בין הכותבים התורמים לעיתון היו רבים שהשתתפו במרד הערבי של 1916, כמו האינטלקטואל הדרוזי עלי נאסר א-דין והמחנך והעיתונאי חמדי אל-חוסייני.
זמן מה לאחר סוף מלחמת העולם הראשונה, בתקופת המנדט הבריטי, חודשה העיתונות בארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-20 היה העיתון מקורב לחוגי הוועד הפועל הערבי, ובהתאם לעמדתו גינה את ההתפרצויות האלימות של ערבים נגד יהודים במאי 1921 (מאורעות תרפ"א), וראה בהן מעשה של פרחחים.
משלהי 1923 בערך, החל העיתון לתמוך באופוזיציה לחוגי הוועד הפועל הערבי בפוליטיקה הפלסטינית, וחזר בו מגישתו האנטי-עות'מאנית: הוא החל לשבח את תקופת הח'ליפות, והודה כי טעה כשתמך ב"שוחרי המשרות והאינטרסים בשם הגזעיות (ענצריה)" (כלומר הלאומיים הערביים).
העיתון תמך במפלגת האופוזיציה שקמה באותה שנה, "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית", ובמרוצת שנת 1924 תקף את הוועד הפועל הערבי בשל מתינותו כביכול כלפי הציונות, והציג את "המפלגה הלאומית" כגורם העקבי ביותר בעמדתו האנטי-ציונית.
ב-22 באוגוסט 1925 התייחס העיתון לתופעה הנפוצה של מכירת קרקעות על ידי ערבים לידי יהודים, ולחלקם של המנהיגים הפוליטיים במצב הזה: "אין להאשים את הממשלה הבריטית על סירובה להיענות לתביעותינו.
עלינו להאשים את עצמנו, שכן הפקדנו את ניהול עניינינו בידי אנשים שאינם ראויים לאמון, מוכרי קרקעות, מתווכים ומחפשי משרות, אשר הבריטים בזים להם והעם שמינה אותם ממעט בערכם".
ב-1926 החל "אל-כרמל" לפרסם את "דף האישה" (Safhat al-nisa) שערכה סאד'ג' נצאר.
בין השנים 1926–1933 היא הגיבה בעיתון על מגוון רחב של נושאים, כולל פעילות נשים מקומית, אזורית ובינלאומית.
היא עודדה נשים לגדל את בניהן ובנותיהן באופן שוויוני ולהתחיל לעבוד כדי להקל על עצמאותן הכלכלית.
היא גם דחקה בנשים להיות מעורבות בפוליטיקה, תוך הימנעות מסיעתיות לטובת אחדות.
בשנת 1930 היא הייתה חברה מייסדת ומזכירת "איגוד הנשים הערביות" בחיפה, שהיה אחד הענפים הלוחמניים יותר של תנועת הנשים בתקופת המנדט הבריטי.
בסוף שנות ה-30 תוארה סאד'ג' נצאר על ידי השלטונות הבריטיים כ"איום לביטחון הציבור" ו"תועמלנית בולטת".
במרץ 1939 היא נעצרה על ידי המשטרה הבריטית והוחזקה במעצר מנהלי לפי תקנות ההגנה לשעת חירום בכלא לנשים בבית לחם עד פברואר 1940, אז נעצרה כי "היא עסקה באופן פעיל בתעמולה חתרנית".
לאחר שחרורה חזרה בשנת 1941 לערוך את העיתון, בזמן שפעל ללא רישיון, עקב סירוב הרשויות הבריטיות לחדש אותו.
היא המשיכה בפעילותה בתנועת הנשים עד 1948, אז הפכה לפליטה וכתבה עבור הוצאות לאור שונות בלונדון ובדמשק.
נראה כי היא מתה בדמשק במהלך שנות ה-70.
אל-כשל הוא מותחן קולנוע אמריקאי בבמויו של סידני לומט.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת הארווי וילר ומתאר תרחיש היפותטי בו קבוצת קבוצת מפציצים אמריקאית נשלחת בטעות להפיל פצצה גרעינית על מוסקבה, ואת ניסיונות הממשל האמריקני לעצור הפצצה זו.
לבלייק, גנרל בחיל האוויר האמריקאי יש חלום חוזר בו מטאדור ספרדי הורג שור בפני קהל מריע.
בלייק טס לוושינגטון על מנת להשתתף בכנס המובל בידי פרופסור גרוטשל, חוקר מדע המדינה ומומחה בפוליטיקה של נשק גרעיני.
בארוחת ערב ביום שלפני הכנס, גרוטשל פוטר את הטענה שמלחמה גרעינית תשמיד את הגזע האנושי.
לפי גרוטשל, במלחמה גרעינית, כמו בכל מלחמה אחרת, יש צד מנצח וצד מפסיד, והמליונים שימותו הם מחיר שיש לשלם על מנת להיפטר מהאיום הסובייטי.
רדאר של חיל האוויר האמריקני מזהה חדירת עב"מ לשטח האווירי של ארה"ב.
זמן קצר לאחר מכן, העב"מ מזוהה ככלי טיס אזרחי שסטה ממסלולו, אולם עקב טעות במחשב קבוצת מפציצים מקבלת פקודה לשגר מתקפה גרעינית על מוסקבה.
ניסיונות לבטל את הפקודה נכשלים עקב הפרעות בקשר הנוצרות ע"י הסובייטים.
קולונל ג'ק גריידי, מפקד קבוצת המפציצים, מציית לפקודה, וקבוצת המפציצים מתחילה לטוס לכיוון מוסקבה דרך האזור הארקטי.
נשיא ארצות הברית מנסה להחזיר את המפציצים או להפיל אותם.
הצבא, בתוכו בלייק, מזהיר את הנשיא שהסובייטים יתקפו עם כל מה שיש להם ואילו גרוטשל טוען שיש לתקוף בעוצמה מלאה על מנת להפחית את כוח האש של הסובייטים.
קבוצת מטוסי הקרב האמריקאיים שנשלחו ליירט את קבוצת המפציצים נאלצים להשתמש במבער האחורי שלהם על מנת להשיג את המפציצים, אך נגמר להם הדלק לפני שהמפציצים נכנסים לטווח שלהם והם צוללים למימי האוקיינוס האקרטי.
נפתחת תקשורת עם ראש ממשלת ברית המועצות.
ההפרעות בתקשורת נפסקות, ונשיא ארצות הברית פוקד על צוות המפציצים לחזור, אך הצוות פועל לפי התרגולת ומסווג את הפקודה כתחבולה סובייטית.
גנרל בוגאן, ע"פ פקודתו של הנשיא, מייעץ לסובייטים כיצד לפעול נגד מערכות ההגנה של המפציצים.
הנשיא מתקשה למצוא פתרון שימנע שואה גרעינית.
הוא פוקד על מפציץ אמריקאי חמוש בפצצה גרעינית לטוס לכיוון ניו יורק, ולהפציץ אותה במקרה שנופלת פצצה על מוסקבה, כך שתיווצר החלפה שווה: העיר הסובייטית הגדולה ביותר מול העיר האמריקאית הגדולה ביותר.
הסובייטים מצליחים להפיל את רוב המטוסים של קבוצת המפציצים, אך הם מפספסים את מטוסו של גריידי, הנושא את הפצצה, ומטוס נוסף הנושא אמצעי הגנה בלבד.
למרות תחינותיו הנואשות של בוגאן, הסובייטים נופלים במלכודת ועוקבים אחרי המטוס הנוסף, ובכך מאפשרים לגריידי לחדור את הגנותיהם.
הסובייטים משגרים את כל כלי הנשק הנותרים שלהם בעקבות מטוסו של גריידי.
כאשר גריידי קרוב למוסקבה, האמריקאים מצליחים להתקשר אליו ברדיו.
נשיא ארצות הברית ואשתו של גריידי מתחננים בפניו לעצור את המתקפה, אך גריידי מתעלם מהם במחשבה שזוהי רמאות סובייטית.
נשיא ארצות הברית מעלה על הקו את שגריר ארה"ב לבריה"מ ואת שליח בריה"מ לניו יורק על הקו ומתאר באוזני ראש ממשלת בריה"מ מה יקרה: כאשר הפצצות יפלו על מוסקבה, ישמע על הקו צליל שיגיע מהטלפון של שגריר ארה"ב שיימס.