tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות כישלון בקבוצה הוא חזר לקוסטה ריקה לאחר עונה אחת ושיחק בברוחס (Brujas) עונה, ב-2006 חזר לארדיאנו.
לאחר עונה אחת הוא עבר למוניסיפאל ליבריה, שם שיחק במשך שלוש עונות.
ב-2010 חזר לליגה בארצות הברית לקבוצת צ'יבאס ארצות הברית.
בינואר 2012 חתם בקבוצה הגואטמלית קומוניקאסיונס ולאחר שנה עבר לסאפריסה מהליגה בקוסטה ריקה.
ב-17 באוגוסט 2014 חתם בפרספוליס האיראנית לשנתיים.
אומאנייה שיחק במספר קבוצות נוער של נבחרת קוסטה ריקה ואף השתתף בטורניר הכדורגל באולימפיאדת אתונה.
מ-2006 השתתף באופן קבוע במשחקי הנבחרת הבוגרת של קוסטה ריקה.
הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
גביע ארצות הברית הפתוח: 2005
ליגת העל של קוסטה ריקה: קלאוסורה
מיכאל אוחנה (נולד ב-4 באוקטובר 1995) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במכבי חיפה.
אוחנה שיחק במחלקות הנוער של הפועל ירושלים, בית"ר ירושלים ומכבי תל אביב, ובגיל 16 עבר לקבוצת הנוער של מועדון ספורט אשדוד.
ב-7 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–4 להפועל רמת גן במסגרת גביע הטוטו.
ב-22 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 1–2 לבני סכנין.
עד תום העונה ערך בסך הכל ארבע הופעות בליגת העל, ובעונה שלאחר מכן ערך חמש הופעות, כאשר המשיך לשחק במקביל בקבוצת הנוער.
בעונת 2014/2015 הפך לשחקן הרכב פותח בהרכב הקבוצה, וערך 31 הופעות בליגת העל.
ב-10 בינואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 3–3 נגד בית"ר ירושלים, ובסך הכל כבש שני שערי ליגה בעונה זו, אשר בסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בעונת 2015/2016 כבש שני שערים וסייע לקבוצה לסיים במקום הראשון בליגה הלאומית ולעלות בחזרה לליגת העל.
באותה עונה הגיע עם הקבוצה לגמר גביע הטוטו לליגה הלאומית, בו הפסידה להפועל אשקלון.
ב-7 בספטמבר 2016 חתם באלופת המדינה הפועל באר שבע, ששילמה עבורו 4.5 מיליון ש"ח ו-50% מסכום העברתו הבאה, וכן העבירה לאשדוד את דן ביטון בהשאלה לשנתיים.
ב-10 בספטמבר ערך אוחנה את הופעת הבכורה שלו בהפועל באר שבע, כאשר פתח בהרכב בניצחון 3–0 על בני סכנין באצטדיון טרנר.
ב-15 באוקטובר כבש את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון 5–0 על מכבי פתח תקווה.
ב-28 בדצמבר זכה אוחנה עם הקבוצה בגביע הטוטו לאחר ניצחון 4–1 מול עירוני קריית שמונה במשחק הגמר.
ב-16 בפברואר 2017 ערך אוחנה את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, כאשר נכנס למשחק כמחליף בדקה ה-67 נגד קבוצת בשיקטש במסגרת שלב 32 האחרונות בליגה האירופית.
בסך הכל ערך 31 הופעות ליגה בעונתו הראשונה בהפועל באר שבע, בהן כבש חמישה שערים, ובתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-8 באוגוסט 2017 זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים, לאחר שנכנס כמחליף בניצחון 4–2 על מחזיקת הגביע בני יהודה.
בעונת 2017/2018 שותף ב-15 משחקי ליגה וכבש שער אחד, ובסופה זכה עם הקבוצה שוב באליפות, אך לקראת תום העונה נפצע וחזר לשחק רק במרץ 2019.
ב-25 ביוני 2019 חתם בבית"ר ירושלים, ששילמה להפועל באר שבע 1.6 מיליון אירו בנוסף ל-50% מסכום העברתו העתידית.
ב-28 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול סקציה נס ציונה במסגרת גביע הטוטו, ושלושה ימים לאחר מכן כבש את שערו הראשון במדי בית"ר ירושלים, במשחק מול הפועל רעננה בגביע הטוטו.
ב-18 באוגוסט 2019 נפצע בברכו במשחק מול הפועל באר שבע בחצי גמר גביע הטוטו, ונדרש לתקופת החלמה ארוכה.
ב-10 באוגוסט 2022 חתם לעונה אחת במכבי נתניה.
ב-12 בינואר 2023 חתם במועדון ספורט אשדוד.
ב-24 בנובמבר 2024 חתם בעירוני טבריה.
ב-25 ביוני 2025 חתם במכבי חיפה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
אוחנה שיחק בכל נבחרות הנערים של ישראל, ולזכותו ארבעה שערים ב-17 הופעות במדי נבחרת הנוער, עמה שיחק באליפות אירופה לנוער בשנת 2014. ב-26 במרץ 2015 ערך את הופעות הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, במשחק ידידות מול .
ב-6 בנובמבר 2016 זומן אוחנה לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, על ידי המאמן אלישע לוי.
ב-2 בספטמבר 2017 ערך את הופעות היחידה בנבחרת, כשפתח בהרכב במשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מיכאל אוחנה גדל והתחנך בירושלים ולמד בתיכון ליד"ה.
סבו הוא אחיו הבכור של שוער העבר והמאמן יוסי מזרחי.
מיכאל אלבק (נולד באוקטובר 1934) הוא כימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן, אשר כיהן כנשיאה החמישי של האוניברסיטה.
נולד בגרמניה לחוקר המשנה והתלמוד פרופסור חנוך אלבק ולהניה (הנדל).
סבו הוא חוקר התלמוד שלום אלבק.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1935.
אלבק למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1959 קיבל בה תואר מוסמך בכימיה.
בשנת 1962 הוענק לו תואר דוקטור.
בשנים 1962-1964 שימש כחוקר ראשי במכון לסיבים ולעצי יער בירושלים.
מ-1964 ועד 1965 היה ראש המעבדות הכימיות בחברת מקורות.
בשנת 1965 הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1978 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין וב-2003 היה לפרופסור אמריטוס.
אלבק מילא תפקידים רבים באוניברסיטה: שימש פעמיים כדיקן הפקולטה למדעי הטבע (1967-1969, 1972-1975).
בשנת 1982 מונה לרקטור האוניברסיטה ולחבר בוועד המנהל ובמועצת הנאמנים של האוניברסיטה (כיהן כחבר בהם עד 1999).
בשנת 1986 סיים את תפקידו כרקטור ומונה לנשיא האוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד 1989.
אלבק שימש גם כנשיא החברה הישראלית לכימיה וכחבר במועצות הנאמנים של מוסדות שונים - חברת טבע, מפעלי ים המלח, מוסד ויצמן לפרסומי מדע והקרן הדו-לאומית גרמניה-ישראל (GIF).
מחקריו של אלבק עוסקים בכימיה, ביולוגיה ויישומים רפואיים של תרכובות טלור אורגניות ואי-אורגניות.
פרסם והוציא כ-120 פרסומים מדעיים ופטנטים.
אלבק היה נשוי לדוקטור שולמית אלבק, שכיהנה כחברת סגל בית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת בר-אילן (נפטרה ב-10 בדצמבר 2025), ולהם ארבעה ילדים, וביניהם אמנון אלבק, פרופסור לכימיה אורגנית, המכהן כרקטור אוניברסיטת בר-אילן (החל משנת תשפ"א).
אחיו של מיכאל אלבק, הוא פרופסור שלום אלבק, הקרוי על שם סבו.
הרב מיכאל אהרן זליגסון (נולד בכ"ה בטבת תשי"ג 12 בינואר 1953) הוא משפיע בישיבה קטנה אהלי תורה ובבית הספר בית רבקה, בשכונת קראון הייטס בניו יורק, מחבר ספרים חב"די.
נולד בניו יורק להינדה רחל והרב אברהם אבא זליגסון שהיה רופאו האישי של הרב מנחם מנדל שניאורסון וגם קרוב משפחתו.
למד בישיבת אהלי תורה ותומכי תמימים במוריסטאון, בשנת תשל"ב התחיל ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770, שם כתב יומנים ורשמים מהמתרחש במחיצת הרבי, והיה מצוות ה"חוזרים" של הרבי, שתפקידו היה לזכור את מהלך התוועדויותיו של האדמו"ר בשבתות וחגים, וכן כתב 'הנחות' פרטיות במשך שנים.
בכ"ג בסיוון תשמ"א התחתן עם חנה בת הרב שמואל גליקסמן, מחשובי חסידי גור.
בסוף שנות השבעים התחיל לערוך תוכן מפתחות לספרי אדמו"רי חב"ד.
בשנת תש"ן התמנה למשפיע במתיבתא אהלי תורה בשכונת קראון הייטס.
בשנת תשע"ג פרסם מדור שבועי בעיתון כפר חב"ד בקשר עם שבעים שנה להדפסת הספר "היום יום".
בשנת ה'תשע"ה, הקים הרב זליגסון את אתר התשורות.
הרב זליגסון נחשב למרצה מבוקש בבתי חב"ד ברחבי תבל.
בנו מרדכי, הוא מנהל התקשורת מדיה באתר Chabad.org.
לוח היום יום עם הערות וציונים, הקשר של הפתגמים לתוכן הימים שלהם, וחידושים על הפתגמים (חלק גדול מהספרים עבר הגהה של הרבי מחב"ד), 3 כרכים, בהוצאת ספרים קה"ת, תשמ"א - תשמ"ח
תולדות חייו של אברהם אבא הרופא, 2 כרכים, ניו יורק, תש"נ - תשנ"ה
הלכות החג בחג, פתגמים והנהגות אדמו"רי חב"ד בימי החגים והוראות הרבי מחב"ד לכל חג, ניו יורק, תשנ"ב, תשנ"ט
חג החגים י"ט כסליו, ביאורים, סיפורים, מנהגים, פתגמים והוראות של רבותינו נשיאינו בקשר לי"ט בכסלו, ניו יורק, הוצאת ספרים קה"ת, תשנ"ט, יצא גם בצרפתית בתש"ס
לקט הלכות ומנהגי שבת קודש, ניו יורק, תשנ"ו; בשנת תשע"ז (2017) יצא בשם ספר הליכות ומנהגי שבת קדש - ושבת מברכים, של אדמו"רי חב"ד לדורותיהם, הוצאת ספרים קה"ת
השליחות החינוכים באגרות הרבי, צעירי אגודת חב"ד ארגנטינה, תשס"א
ספר המפתחות לשיחות קודש תרפ"ט-תשנ"ב, תוכן עניינים של כל הנושאים שהרבי דיבר במשך השנים, הוצאת ספרים קה"ת, 1,600 עמודים, ניו יורק, תשע"ב, תשע"ד
ספר המפתחות למאמרי אדמו"ר הרש"ב, הוצאת ספרים קה"ת, ניו יורק, תשמ"ב
מפתח לקונטרס עץ החיים, ניו יורק, תשנ"א
ספר המפתחות לרשימות הרבי, הוצאת ספרים קה"ת, ניו יורק, תשס"א
מיכאל אַבַּס (נולד ב-1982) הוא סופר ילדים ישראלי.
אבס נולד לשלמה ולאריאן אבס.
למד באוניברסיטת בר-אילן מדעי המדינה ותקשורת.
כתב 18 ספרים, חלקם לגיל הרך וחלקם לגילאי יסודי.
אולימפיאדת החידות, עגור הוצאה לאור (2010)
מסביב לעולם בשמונים חידות, עגור הוצאה לאור (2011)
יונתן והדלעת הענקית, עגור הוצאה לאור (2014) - נבחר למצעד הספרים של משרד החינוך תשע"ה
מי דופק בדלת?, עגור הוצאה לאור (2015)
סופר קומיקס: היום שבו האדמה רעדה (יחד עם נעמה פז), מודן הוצאה לאור (2018)
תעלומת החטיפה המסתורית, עגור הוצאה לאור (2012)
המרדף אחר איש החידות, עגור הוצאה לאור (2013)
מסתרי האי הנעלם, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2014)
הבריחה מיערות הערפל, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2015)
קרקס המסתורין, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2016)
בעקבות האוצר האבוד, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2017)
יומנו הסודי של צהוב הזקן, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2018)
החדר האסור, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2019)
סודות העיר החשוכה, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2019)
סכנה בקצה הנהר, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2020)
המסע אל העבר, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2020)
נקמתו של איש החידות, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2021)
השען והמרתף הסודי, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2022)
האור הכחול, עגור הוצאה לאור, מודן הוצאה לאור (2023)
מיכאל אלקיים (נולד ב-1 באפריל 1955) הוא צייר ישראלי המצייר בסגנון אמנות יהודית.
ציוריו מביעים את הקשר למסורת היהודית.
בשנים האחרונות ניכר ביצירתו הקשר הרב דורי והחזרה לשורשי בית אביו וילדותו.
תושב נתיבות, נולד בטינריר שבמרוקו ועלה לישראל ב־1956. התחנך בארץ, סיים את לימודיו בבית מדרש לאומנות בבאר שבע והשתלם בבית הספר הגבוה לאומנות "בצלאל" בירושלים.
מיכאל ממשיך מסורת משפחתית ארוכת שנים שעסקה בצורפות, ספרות סת"ם ויודאיקה.
מלמד אומנות בבית הספר התיכון בעיר שדרות.
מיכאל אלקיים שכל את שני אחיו במלחמות ישראל, והדבר השפיע על יצירתו.
התערוכה "לא עוד מלחמה" (1986) באה להנציח את זכרם של אחיו וזכרם של חללי צה"ל.
במהלך השנים הוצגה התערוכה ב"יד לבנים" ברחבי הארץ.
בשנים האחרונות, מאז ביקר במרוקו, יש בעבודותיו חזרה לשורשי בית אבא ולילדותו.
מיכאל הוא אביה של נטע אלקיים, אמנית וזמרת.
במרץ 2013 הציגו השניים תערוכה משותפת בשם "חוט של זהב" בגלריה בקיבוץ בארי.
התערוכה הציגה עבודות משותפות לאב ולבת ואת הקשר המשפחתי, המסורת המרוקאית והיהודית ואת סיפור המשפחה.
דיוקנאות של סבתות המשפחה היוו השראה לדמויות נשים בעבודתה של נטע.
התערוכה מציגה יותר מכל את הדמויות החסרות בה – אביו של מיכאל ושני אחיו שנפלו בקרב.
התערוכה מדגישה את "פחד החללים החסרים" המתמלאים באהבת אב ובת.
מיכאל חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, יו"ר המדור לאמנות פלסטית במועצה לתרבות ואמנות בקהילה.
מיכאל אלקיים קיבל את אות "יקיר העיר נתיבות" בתחום מורשת ותרבות לרגל 70 שנה למדינת ישראל.
יצירתו מתחלקת לשלושה סגנונות עיקריים:
טכניקת טמפרה על קלף בגוונים עזים.
יצירותיו עשירות במוטיבים וסמלים יהודיים המבוססים על קבלה, סיפורי התנ"ך, חגי ישראל ומעגל החיים היהודי.
על עבודותיו חלים כללים אשר מקורם במצוות "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה".
ציוריו סובבים סביב מעגלי החיים ומעגל השנה היהודיים ובאים לידי ביטויי בעיצוב כתובות, מזוזות וכרזות סביב חגים.
חלקם מצוירים כמעגל, בסגנון "מנדלה".
בנוסף ישנה חלוקה בציוריו בתבנית "קומות" הבאה לסמל את הספירות השונות ביקום, השפעות מהקבלה והמיסטיקה.
הציור מפגין סינתזה מקורית בין ישן וחדש, אומנות קליגרפית יהודית קלאסית עם עקרונות מתקדמים של ציור וקומפוזיציה בת ימינו, תוך שילוב אלמנטים של סימבוליזם יהודי ומיסטיקה.
טכניקת רישום בדיו, ציורי אקוורל על נייר וציורי שמן על בד בגוונים של חום צהוב אפור.
הציורים מנציחים את זכרם של שני אחיו שנפלו במלחמות ישראל.
בציורים אלו יש חיפוש מתמיד אחר השלום ופחד מהבלתי נודע.
האמן מנסה לחפש בנבכי בדידותו את הקשר בין החיים לבין אלה שאינם.
רישומי הדיו מתארים את השלום באמצעות היונה, המסמלת את השלום עוד מימי נח.
ציורי האקוורל (צבעי מים) מתארים את כאב המלחמה בהשארת חפציו של האדם המת.
הנופלים משאירים אחריהם עיזבונות, וביניהם חפצי קודש יהודיים כגון: טלית סידור ותפילין.
אלה מסמלים את המשכיות החיים היהודיים על אף המוות.
ציורי השמן על בד מתארים את החיפוש המתמיד של האדם אחר השלמות בחיים.
בציורים אלה יש שילוב של אלמנטים מיתיים, של חיים ומוות.
המסר של האומן ביצירות אלה הוא "לזכור ולא לשכוח את הנופלים".
בסגנון ציורו זה מצויים גם ציורים של דיוקנאות משפחתיים: יצירותיו דנות בקשרים ובמערכות היחסים בינו ובין משפחתו.
בשנות האובדן צייר את אחיו הנופלים, סבתו חנינה ואת אביו.
בשנים האחרונות העיסוק בשורשי המסורת והמשפחה עבר לדור הבא כאשר בתו היוצרת נטע אלקיים ממשיכת דרכו באומנות והדבר בא לידי ביטויי ביצירה משותפת.
טכניקת משיכת מכחול וצבעי שמן על קנבס.
סגנון ציור חם, אופטימי, עז הבעה וצבעוני מאוד.
הציורים האלו מאפיינים את סגנונו של האומן בשנים האחרונות, חזרה למחוזות ילדותו כפי שמשתקף בתערוכה "נוף ילדותי".
מיכאל עלה ממרוקו בגיל שנתיים ורק בשנים האחרונות בטיוליו במרוקו גילה להפתעתו שסגנונו משיק לאומנות המרוקאית ולהם שפה ויזואלית דומה.
בסגנון ציורו זה בולטת דו-ממדיות, ללא עומק ופרספקטיבה והוא ניחן בפשטות כמעט מוגזמת.
"אמנות ללא מסגרת" פרויקט חינוכי במסגרת "יום אומן".
תלמידי בתי ספר ציירו בצבעי שמן על גבי שטיחי קיר ענקיים.
נושאי היצירה: נקודות חשובות בהיסטוריה של עם ישראל.
בבתי ספר ברחבי הארץ ובמרכז מורים באר שבע.
"חגי ישראל" עיצוב 16 כרזות, בסגנון יודאיקה ובגודל 50/70, משרד החינוך והתרבות.
"יובל למדינת ישראל" עיצוב כרזה בסגנון יודאיקה, משרד החינוך והתרבות.
"מבראשית" ציורים מן התנ"ך בעיני ילדים ובני נוער.
מיזם ציורי ילדים בשכונות ובאזורי פיתוח, משרד החינוך המנהל הפדגוגי, אגף שחר לתרבות ואמנות בשכונות.
"נוף ילדותי" סדנת אמן ייחודית, עשרה מפגשים בהם ציירו תושבי העיר נתיבות את הזיכרונות מנוף ילדותם בעיר נתיבות.
היצירות הוצגו "בגלריה לאמנות השתתפותית – כותר נתיבות".
תערוכה משותפת הכוללת את התוצרים מהסדנה ואת יצירותיו של מיכאל אלקיים בנושא.
מיכאל אלקיים הציג בתערוכות בארץ ובעולם, ביניהן:
2001 – עיצוב 16 כרזות "חגי ישראל", משרד החינוך והתרבות
2001 – "צליל וצבע", מוזיאון חאן אשקלון
2006 – "מבראשית", אוצרות מחוז דרום ירושלים
2012 – "נתיבות תרבות, אמנות מקומית", כותר פיס, גלריה השתתפותית
2013 – "חוט של זהב", מיכאל ובתו נטע אלקיים, גלריה בקיבוץ בארי ובבית אבי חי ירושלים
2014 – "חרוזים שבורים, אמנים עכשוויים על זהותם המרוקאית", גלריית הסנאט במרכז המבקרים ע"ש ג'ורג' שרוט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע
2017 – "אומנות בהגירה" (Art in Migration), הגלריה לאומנות ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2017 – "הכל נשאר במשפחה: מורשת משפחתית באמנות הישראלית", גלריית הסנאט במרכז מבקרים אוניברסיטת בן-גוריון.
אוצרים פרופ' חיים מאור, שיר כוג'סטה ונועה קמיל
מיכאל אורטובסקי (נולד ב-3 באפריל 1974 בטירספול) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-67 בישראל לפי מד כושר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא למד שחמט בבית הספר של מיכאל בוטביניק.
בשנת 1992 הוא חלק מקום 6–11 באליפות ישראל.
בשנת 1993 אורטובסקי חלק מקום 5–6 באליפות אירופה בשחמט לצעירים.
בשנת 1994 זכה באליפות ישראל בשחמט לנוער.
באותה שנה הוא חלק מקום 8–11 באליפות העולם לנוער.
בשנת 2012 הוא סיים במקום השני בתחרות בינלאומית בתל אביב.
הרב מיכאל (מיכל נח) אלאשווילי (ה'תרי"ז, 1857, או ה'תרכ"א, 1861 – ה'תרצ"ח, 1938) היה רבן של הקהילות סוג'ונה ופותי שבגאורגיה ודמות רבנית בולטת ביהדות גאורגיה במאה ה-20. נרצח במהלך "הטיהורים הגדולים" של יוסיף סטלין.
נולד בשנת ה'תרכ"א או ה'תרי"ז לאביו הרב מנוח אליאשווילי, שכיהן כרב העיירה סוג'ונה שבנפת אבאשה במשך למעלה מארבעים שנה.
למד בקולאשי מפי הרב יצחק גאנאשווילי.
בילדותו גילה כישרון מזהיר, וגמר מהר את ה"חדר".
למד מפי רבי יצחק בנאשווילי והוסמך לרבנות.
כבר בגיל 16 התמנה לחזן ושוחט בסוג'ונה.
בסביבות שנת ה'תר"ם התמנה לרב העיירה, תחת אביו.
בסוג'ונה ניהל ישיבה שבה למדו כחמישים נערים.
בשנת ה'תרס"ז (1907), התעורר ויכוח בינו לבין רבה של צחינוואלי, הרב יוסף אליהו הנקין, אודות מנהגם של יהודי גאורגיה שהחתן מעניק לכלה במסיבת האירוסים מתנות.
הרב הנקין סבר שפעולה זו נחשבת לקידושין, ואי אפשר לבטלה אלא על ידי גט, בעוד המנהג הרווח לא היה כך.
הרב הנקין פנה על כך לגדולי הרבנים במזרח אירופה, הרב חיים סולובייצ'יק והרב מלכיאל צבי טננבוים, שהסכימו עם דעתו, ולרבני ירושלים הרב שמואל סלנט (בשנת ה'תרס"ז) והרב חיים ברלין (בשנת ה'תרע"ב), אשר הפנו את השאלה לבירורו של הרב צבי פסח פרנק, שהכריע כדעת הרב אליאשווילי.
בנוסף, התכתב בהלכה עם רבנים נוספים, בהם ר' אליהו ילוז (שכינה אותו "הרב הדומה למלאך מיכאל"), הרב יעקב שאול אלישר, הרב איסר זלמן מלצר, הרב רפאל אהרן בן שמעון, הרב דוד חי אדרעי ועוד.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, עבר לכהן כרב הקהילה היהודית בעיר פותי.
בשנת ה'תרצ"ח נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד., והוצא להורג בשריפה יחד עם ספרייתו, במסגרת "הטיהורים הגדולים".
זבח ומנחה – תפילות לחולים, לאזכרות ובעתות צרה; דינים ומנהגים לימי האבלות ופרקי תהילים, משנה וזוהר לקריאה בימי האזכרה.
בן מנוח (לא הודפס) – על התורה.
שדי מגרש (לא הודפס) – שו"ת.
אלון בכות (לא הודפס) – הספדים.
מיכאל אֶנֶמאן (Michael Eneman; 1 בפברואר 1676, אנשופינג , שוודיה – 5 באוקטובר 1714, אופסלה, שוודיה) היה מזרחן שוודי, איש דת ופרופסור באוניברסיטת אופסלה.
מיכאל אנמאן החל ב-1695 לימודי תאולוגיה ופילולוגיה באוניברסיטת אופסלה.
ב-1703 הגיש שתי עבודות גמר לתואר מוסמך.
האחת, "על קברי קדמונים", שבה הראה את בקיאותו בשפות ובכתבים הקלאסיים וכן בעברית ובתנ"ך ואף שילב מידע ארכאולוגי.
העבודה השנייה, "על קבורת ישו", התמקדה בסוגיות תאולוגיות.
אחרי קבלת התואר האוניברסיטאי התמסר אנמאן ללימודי דת, וב-16 במאי 1705 הוסמך לכמורה.
ב-1706 נרשם להמשך לימודים בגרייפֿסוואלד, וב-1707 קיבל שם תואר דוקטור והמשיך לקנות דעת מפי מלומדים בשטטין, ברלין, ויטנברג ולייפציג.
ב-1708, בעיצומה של מלחמת הצפון הגדולה, הגיע למפקדתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה, באַלטרַנשטַד שבסקסוניה על מנת להתגייס לצבא שוודיה בתפקיד כומר.
אחרי מפלת השוודים בקרב פולטבה ב-1709 הלך אחרי מלכו לגלות בבנדרי, ומשם נשלח לקונסטנטינופול לשמש ככומר הצירות השוודית וכדי לסייע, בין היתר, לשבויים השוודים שנמכרו לעבדות בטורקיה.
המלך ביקש מאנמאן לשכלל את ידיעותיו בשפות המזרח ולהשיג מידע מכל סוג – דתי, חברתי, מינהלי, פוליטי וצבאי.
בקיץ 1711 יצא אנמאן מקונסטנטינופול למצרים ולארץ ישראל בשליחות מלכו ובמימונו.
המניע לשליחות זו נעוץ באדיקותו הלותרנית של המלך ובעניין שגילה בתנ"ך.
לימודי היהדות והשפה העברית זכו בתקופה זו בשוודיה לפריחה.
ב-1703 הושלם תרגום מחודש של המקרא לשוודית – "תרגום המלך קרל ה-12".
בשנים 1691–1720 הוגשו באוניברסיטאותיה 82 חיבורים לתואר דוקטור בתחום היהדות, ובאירועים חגיגיים נישאו נאומים בעברית.
עוד ב-1710 שלח המלך לארץ ישראל שלושה מקציני צבאו, בהם קורנליוס לוס, וב-1715 שלח את איש הכנסייה והמזרחן הנריק בנצליוס .
השכלתו של אנמאן ובקיאותו בשפות המזרח (כולל יוונית) הכשירו אותו לחקר הארץ.
אנמאן הפליג מסמירנה לאלכסנדריה שבמצרים, ומשם במעלה הנילוס לקהיר, שבה שהה כשלושה חודשים.
בתוך כך יצא לסייר במשך כחודש ימים בסיני, וביומנו תיאר את מנזר סנטה קתרינה וסביבתו וכן הביא סקירה של הבדואים בחצי האי.
באפריל חזר לקהיר ובסוף מאי הפליג מנמל דמיאט ליפו, שבה נאלץ להתעכב עד שנמצאה שיירה מאובטחת לירושלים.
בן לווייתו של אנמאן למסע היה עמיתו מימי הלימודים באופסלה, יוהאן סילפֿרקרנץ (Sjlfvercrantz), מפקח בלשכת המסחר השוודית שנשלח כדי לבדוק אפשרויות סחר עם הלבנט; בהגיעם ליפו נפרדו דרכיהם וסילפֿרקרנץ פנה לצפון הארץ.
אנמאן הגיע לירושלים בתחילת באוגוסט והתאכסן במנזר סן סלוודור.
למרות תסמיני מחלת השחפת שבה לקה, לא חדל מסיוריו בעיר ובסביבות העיר וכן יצא לביקורים בבית לחם, במנזר מר סבא שבמדבר יהודה ואף בים המלח.
ביומניו הקדיש לירושלים מקום נרחב.
בספטמבר ירד ליפו והפליג ממנה לעכו ומשם נסע לאתרי הנוצרים בגליל.
בהמשך מסעו הגיע דרך צור וצידון – לדמשק, עבר בבעלבכּ ומטריפולי, שבה נפל למשכב למשך כחודש, יצא בדרכו חזרה לארצו.
אחרי ביקור קצר בקפריסין במרץ 1713 הפליג לסמירנה שבה השתהה כשלושה חודשים בשל מחלתו ולקונסטנטינופול הגיע ב-20 ביוני 1713.
במרוצת שתי שנות מסעו במצרים, בארץ ישראל ובסוריה, בחן אתרים עתיקים, אך בעיקר התייחס למצבם של המוסדות הנוצריים, של בני העדות השונות ושל הלא-נוצרים.
ביולי 1713 שב אנמאן למחנה המלך, שהועתק בינתיים מבנדרי לדידימוטיכו בתראקיה.
אנמאן נמצא עם מלכו הגולה גם בעת שהיה אסור זמנית במבצר דֶמירטֶשׁ (Timurtaş) באדירנה.
מסופר כי המלך לא נלאה מלשמוע שוב ושוב את רשמיו של אנמאן ממסעו.
רק באוקטובר הורשה אנמאן לחזור לארצו.
את הדרך עשה במקומות שונים באירופה, בהונגריה, בגרמניה ובהולנד, שבהם פגש מלומדים ולמד בספריותיהם.
הוא חזר לארצו ב-5 באוגוסט 1714, וב-26 בספטמבר נערך טקס מינויו לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת אופסלה.
במהלך שנות המסע הלך מצב בריאותו והורע.
ב-29 בספטמבר, על ערש דווי, נשא לאישה את ארוסתו מנוער ושישה ימים לאחר מכן הלך לעולמו, והוא בן 38.
אנמאן ניהל יומן מסעות מפורט ושלח מכתבים לעמיתיו שבהם תיעד את תצפיותיו ורשמיו.
היומן והמכתבים, האצורים בספריית אוניברסיטת אופסלה ובארכיון הלאומי השוודי, לא פורסמו בתקופה שבה המידע שהכילו לא היה מוכר.
ב-1740 הובא לדפוס פרק בודד מיומניו של אנמאן תחת הכותרת "מסע בארץ הקודש".
בשנות השישים של המאה ה-18 ראו אור כמה ממכתביו.
ב-1889, 175 שנים לאחר מותו של אנמאן, הפיק המזרחן והתאולוג קרל נילנדר (Nylander) את הספר "מסע במזרח 1711–1712", שבו קובצו חלקים מיומנו של אנמאן, למעלה ממחציתם על ארץ ישראל, בעיקר על ירושלים, ולכך נוספו ביוגרפיה וביבליוגרפיה.
פרקים בודדים מתוך הספר תורגמו לשפות אחרות.
בעברית הופיעו קטעים ספורים: תיאור שהייתו של אנמאן ביפו, רשמים ממצב היהודים בירושלים וכן שניים ממכתביו.
יתר כתביו של אנמאן, בהם דפי יומניו מתקופת פעילותו בקונסטנטינופול, נותרו עדיין ללא פרסום.
אנמאן רכש, ככל הנראה באיסטנבול, ציור של מכה, שבמרכזה מסגד אל-חראם ובלבו הכעבה, והביאו עימו לארצו.
ציור זה היה הראשון שהציג את מכה בצורת מפה נרחבת (במבט מצפון-מזרח, כביכול ממעוף הציפור) והראשון שפרש את מראה המסגד והכעבה בפני אנשי המערב.
מיכאל (מיכה) אלמוג (אברוצקי; 27 בנובמבר 1923 – 2 בנובמבר 1991) כיהן כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל בשנים 1973–1982. כמו כן, כיהן כמנכ"ל מרכז השלטון המקומי בישראל בשנים 1980–1991 וכן כסגן ראש העיר כפר סבא בשנים 1970–1978.
מיכאל אלמוג נולד וגדל בכפר סבא למשפחת אברוצקי, ממייסדי העיר, והיה הבכור מבין חמישה אחים וביניהם סא"ל זאב אלמוג (אברוצקי).
הוא למד מדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן וכן חינוך במכללת בית-ברל.
אלמוג נישא לניצה, בת למשפחת מילר, ולהם נולדו שלושה ילדים.
בעת מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט (1936–1939) גויס לכיתת הנוער הראשונה שגויסה להגנת המולדת ובהיותו כבן 18 היה מפקד גדוד הנוער הראשון "נעורים" ולאחר מכן פיקד על שבט הצופים, שבוגריו הקימו את קיבוץ מעגן מיכאל.
במלחמת השחרור שימש כמפקד גדוד בחטיבה 9 ואחר כך כסגן מפקד-חטיבה.
במהלך המלחמה השתתף בקרבות שחרור הגליל.
היה בין מקימי משמר הגבול, וראש מטה הגדנ"ע בארץ.
אלמוג שימש כמזכיר הראשון של הפועל כפר סבא.
כעשר שנים ניהל את המחלקה המוניציפלית במרכז מפא"י ובשנים 1970–1978 שימש כסגן וממלא מקום ראש העיר כפר סבא, זאב גלר, וכיו"ר ועדת החינוך של העירייה.
החל משנת 1980 עד יום פטירתו, בשנת 1991, היה מנהל כללי של מרכז השלטון המקומי.
אלמוג סייע רבות במאמצים לבניית מערכת היחסים בין ישראל וגרמניה בכל הנוגע לשלטון המקומי.
לצד כל אלה היה פעיל בתחום הספורט בישראל ומילא מגוון רחב של תפקידים: יו"ר ההתאחדות לכדורגל, חבר הוועד המנהל של מכון וינגייט, חבר מועצת ההימורים בספורט, חבר הוועד האולימפי.
על פועלו הרב, הוענק לו תואר יקיר העיר כפר סבא.
בנוסף, נבחר אלמוג כאחד ממאה המשפיעים על העיר כפר סבא בכל הזמנים.
אלמוג כיהן במשך הזמן הארוך ביותר בתפקיד יו"ר ההתאחדות לכדורגל ועמד בראש ההתאחדות כ-9 שנים, בין השנים 1973–1982.
אלמוג לקח חלק בשני חידושים משמעותיים במשחק הכדורגל.
הראשון היה השימוש בכרטיסים אדומים (לציון הרחקה) וצהובים (לציון אזהרה), אשר בהם נעשה שימוש לראשונה במונדיאל 1970.
בנוסף, לקח חלק אלמוג בהמצאת הכרעת משחק בדו-קרב פנדלים.
אלמוג שלח יחד עם מנכ"ל ההתאחדות יוסף דגן מכתב לפיפ"א, בשנת 1969, לאחר שנבחרת ישראל הפסידה בהטלת מטבע לנבחרת בולגריה ברבע גמר אולימפיאדת מקסיקו, בו הציעו להכריע את משחקי הכדורגל בבעיטות עונשין מאחד עשר מטרים.
בספרו "הוא תמיד בועט לצד ימין" של קלארק מילר האנגלי, הסוקר את ההיסטוריה של הפנדלים, מצוין כי מיכאל אלמוג היה זה שהעלה את הרעיון לראשונה, אלמוג פרסם את הצעתו באוגוסט 1969 במגזין הרשמי של פיפ"א שם הציע כי משחקים שחייבים להסתיים בהכרעה יתסיימו במקרה של תיקו בחמש בעיטות עונשין.
המשחק הראשון שהוכרע בדו-קרב בעיטות עונשין היה באנגליה, בחצי גמר גביע ווטני, והשחקן הראשון בעולם שהבקיע היה ג'ורג' בסט בניצחונה של מנצ'סטר יונייטד את האל סיטי.
העיתונות האנגלית שיבחה את ההמצאה אשר התפשטה מאז בכל רחבי העולם.
מיכאל אגורסקי היה סופר, פעיל ציוני ופרופסור ב.
אגורסקי נולד במוסקבה למשפחת פעיל במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שמואל אגורסקי.
בשנת 1938, במהלך הטיהורים הגדולים אביו נשלח לסיביר ממנה לא חזר.
שמו טוהר מכל אשמה בשנת 1956.
מיכאל אגורסקי סיים לימודי הנדסה ועבד בתחום התמחותו, כמנתח מערכות במכון מחקר שהיה כפוף לתעשייה הצבאית הסובייטית.
במאי 1969 הוא סיים עבודת הדוקטורט בקיברנטיקה.
בתקופה זו נישא לאווה, רופאה במקצועה.
לזוג נולדו בת ובן, טניה שעלתה אחר כך לישראל, ובני אגור, מטפס הרים שנהרג ב-1990 בתאונת טיפוס בהרי פאמיר.
למרות השכלתו הטכנית, מיכאל אגורסקי התעניין בנושאים שונים של מדעי החברה.
הוא למד לעומק יצירות פילוסופיות לרבות פילוסופים שיצירותיהם נאסרו בברית המועצות.
במחצית שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא התקרב לאלכסנדר מן.
קשרים של אגורסקי עם כמרים ופעילות למען ישראל לא התיישרו עם עבודתו במכון לפיתוח אמצעי לחימה.
לאור כך הוא עזב את עבודתו, אך כל ניסיונותיו להתקבל לעבודה בתחום התמחותו לא צלחו.
כתוצאה מכך, אגורסקי החל להתפרנס מתרגום.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 אגורסקי התקרב לפעילים ציוניים במוסקבה אך גם לפעילים דיסידנטים רוסים.
בשנת 1971 הוא לראשונה ביקש לקבל אשרת יציאה לישראל ולאחר סירוב כתב מספר מכתבים ללאוניד ברז'נייב.
בשנת 1972 הוא השתתף בהפגנה מול שגרירות לבנון במוסקבה.
בשנת 1973 הוא חתם על עצומה להגנת אנדריי סחרוב.
ביוזמת אלכסנדר סולז'ניצין, אגורסקי כתב מאמר לאוסף מאמרים בעריכת הסופר.
האוסף פורסם בסאמיזדאט בשנת 1974 ובהמשך בפריז.
בעקבות פעילותו הרחבה, באפריל 1975 אגורסקי קיבל אשרת יציאה מברית המועצות.
בשנת 1976 מיכאל אגורסקי התקבל ל.
בשנת 1979 הוא סיים עבודת דוקטורט בסורבון ומונה לפרופסור ללימודי תרבות ומדינות סלאביות.
במקביל לעבודה באוניברסיטה, אגורסקי נתן חוות דעת לממשלת ישראל, עבד בטלוויזיה ופרסם מאמרים על המצב בברית המועצות, בין השאר עבור העיתון "חדשות".
בשנים 1983–1990 הוא כתב 3 ספרים על המצב בברית המועצות.
לאחר תחילת הפרסטרויקה אגורסקי קיבל הזדמנות לנסוע לברית המועצות.
במהלך ביקורו הוא נפגש עם מכרים ותיקים ונתן מספר הרצאות לרבות הרצאה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1991 הוא הוזמן לביקור נוסף.
אגורסקי הגיע למוסקבה ב-19 באוגוסט 1991 בשיא האירועים של ניסיון ההפיכה.
הוא נפטר לאחר מספר ימים בעקבות התקף לב ונקבר בהר המנוחות.
מיכאל ארליצקי (24 בנובמבר 1924-ספטמבר 2011) היה פרופסור בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון שמחקריו עסקו בזרם חזק.
מיכאל ארליצקי נולד בלודז', פולין, בשם סווק ארליך.
לימודיו התיכוניים הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והוא הועבר לגטו לודז', שם עסק בתיקון מנועים חשמליים.
עם חיסול הגטו באוגוסט 1944 הועבר ארליצקי לאושוויץ, שם הועסק בתיקון טנקים גרמניים.
הוא השתתף בצעדת המוות ושוחרר על ידי הצבא האדום במאי 1945. אז שינה את שמו מארליך לארליצקי.
ארליצקי למד הנדסת חשמל בפוליטכניקה של לודז', והשלים תואר שני בשנת 1949. את הדוקטורט בנושא: The Influence of magnetic saturation upon the parasitic torque of induction motors קיבל בשנת 1954 מאותו מוסד.
ארליצקי עלה ארצה בשנת 1957 והצטרף לפקולטה להנדסת חשמל בטכניון כמרצה בכיר.
בשנת 1965 קודם לפרופסור חבר, ובשנת 1971 הפך לפרופסור מן המניין.
מחקריו של ארליצקי התמקדו בתחום הזרם חזק: תכנון ואופטימיזציה של מערכות הספק גבוה, ובמעגלים אלקטרומגנטים.
בהמשך השנים הנחה ארליצקי 14 סטודנטים לתואר שלישי ו-60 סטודנטים לתואר שני.
הוא פרסם מעל 70 מאמרים ורשם על שמו 6 פטנטים.
בין המצאותיו: כבל ירוק שמקטין את השדה המגנטי סביבו ומכשיר מגן למנועים חשמליים.
בין תלמידי הדוקטורט שלו: הפרופסורים אברהם אלכסנדרוביץ, יוסף אפלבוים ודוד שיבר ובכירים בחברת החשמל.
ארליצקי כיהן גם כיושב ראש ועדות החקירה לבדיקת הסיבות להפסקות החשמל הגדולות שאירעו באוקטובר 1979 וביוני 1980.
בשנת 2005 קיבל תואר עמית כבוד של התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל.
היה נשוי להלנה ואב לשניים.
מיכאל ארלנגר היה יהודי-צרפתי, ממייסדי "כל ישראל חברים" (אליאנס), יועץ לברון אדמונד דה רוטשילד, גזבר ופעיל תנועת "חובבי ציון".
ייסד עם קרל נטר את בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, "מקווה ישראל".
נולד ב-1828 בעיירה ויסמבור שבאלזס.
קיבל חינוך יהודי מסורתי וגם חינוך כללי מאביו, ישראל זיסקינד ארלאנז'ה, שהיה רב ואב בית דין.
שלט בצרפתית, עברית, גרמנית ואנגלית.
נשלח על ידי מעסיקו לאלכסנדריה שבמצרים, להקים שם נציגות.
באלכסנדריה התוודע למצבם של יהודי היישוב הישן ורכש מיומנות בשפות האיטלקית והערבית.
ב-1854 ביקר בארץ ישראל בלווית אלברט כהן.
מאוחר יותר הצטרף כחבר בתנועת "חובבי ציון" לפעילות יישוב הארץ.
ארלאנז'ה יעץ לברון אדמונד דה רוטשילד בנושא צדקה והשפיע על תרומות הברון ליהודי ארץ ישראל.
בסביבות 1870 ייסד עם קרל נטר את בית הספר "מקווה ישראל", בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל.
שמואל הירש, מנהל מקווה ישראל, דיווח במכתבים שבועיים (מסוף 1882 ועד סוף 1884) על מצבו של בית הספר לארלאנז'ה, שהעביר מידע זה ישירות לברון.
לאחר מותו של אלברט כהן ב-1877, קיבל ארלאנז'ה את תפקידו בניהול ארגוני הצדקה הנרחבים של הברון רוטשילד.
ביולי 1883 ביקר ארלאנז'ה בארץ ישראל, בין השאר במושבה ראשון לציון, נפגש עם האיכרים בעלי הקרקע והציג להם את תנאיו של הברון בתמורה לסיוע למושבה.
לבסוף חתם עם נציגיה על העברת המושבה לחסותו (האדמות נרשמו על שמו), כנציג הברון.
בסוף דצמבר 1883 חתם ארלאנז'ה כנציג הברון בראש פינה על חוזים לבנית בתי מגורים בזכרון יעקב ("על הגבעה ממול") עם קבלן מביירות וקבלן ערבי מחיפה.
לאחר הפוגרומים ברוסיה ב-1882 יצא עם איזידור לב מטעם כי"ח לברלין במטרה להקים ועד לסיוע ליהודי רוסיה.
בפעילותם בברלין תמך כספית הברון הירש.
ארלאנז'ה הגיע לביקור בארץ ישראל באביב 1887 כנציגו האישי של הברון רוטשילד ומנהל נכסיו בא"י.
יחד עם פקידי הברון ואליעזר בן-יהודה יצאו לבקר במושבה מזכרת בתיה.
שימש גם כסגן מנהל בית המדרש הרבני של צרפת בפריז.
שימש כחבר ההנהלה וגזבר "החברה לחקר היהדות" (Société des études juives) שהקים הברון רוטשילד בפריז ב-1880.
שימש כסגן-נשיא הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
מישל ארלאנז'ה נפטר ב-1892 בפריז.
ב-28 באוקטובר 1892 התאספו כמאה איש בבית הספר העברי ביפו והספידו את ארלאנז'ה.
בין המספידים היה גם מאיר דיזנגוף.
בפברואר 1905 החליטה המושבה ראשון לציון לקרוא רחוב על שמו.
בשנת 1934 נקרא רחוב על שמו בשכונת נוה שאנן בתל אביב.
מיכאל אליצור (26 באפריל 1921 – 27 בדצמבר 2003) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באוסטרליה ואוסטריה.
אליצור נולד בלייפציג שבגרמניה ב-1921. כאשר עלתה המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 עלה אליצור לארץ ישראל המנדטורית, והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה.
לאחר סיום לימודיו ב-1939 יצא להכשרה בקיבוץ אלונים, וב-1942 הצטרף לקיבוץ חמדיה.
ב-1946 הצטרף אליצור לבית ספר לדיפלומטיים שהקימה המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ולאחר סיום לימודיו יצא ללונדון כשליח "פאטווא", אגודה ציונית להעלאת בעלי מקצוע, עד 1949.
ב-1949 מונה למזכיר שני בצירות ישראל בלונדון, תפקיד בו החזיק עד ל-1952.
ב-1963 ו-1964 למד במחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
ב-1974 מונה לשגריר ישראל באוסטרליה ושגריר לא-תושב בפיג'י, טונגה ופפואה גינאה החדשה, תפקיד בו החזיק עד ל-1979.
ב-1983 מונה לשגריר ישראל באוסטריה ולסבא"א.
בעקבות מינוי קורט ולדהיים לנשיא אוסטריה ב-1986 החזירה ישראל אותו מווינה ולא מינתה שגריר אחר עד ל-1990.
חלה ומת במהלך ביקור באוסטרליה בדצמבר 2003.
מיכאל אייזנשטדט (16 באוגוסט 1953 – 27 בספטמבר 2024) היה מומחה לתולדות האופרה ושימש מתאם אמנותי באופרה הישראלית.
אייזנשטדט נולד בירושלים בבית החולים משגב לדך ומשנת 1961 גדל בשכונת טלביה.
בן בכור לשולמית לבית ירושבסקי (שעבדה במוסד ביאליק) ופרופ' שמואל נח אייזנשטדט (פרופ' מן המניין לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים).
הוא קרוי על שם סבו (אבי אביו) מיכאל אייזנשטדט.
לאייזנשטדט אחות (פרופ' עירית מאיר, בלשנית, נפטרה ב-2018) ואח (אליק אייזנשטדט, איש עסקים), צעירים ממנו.
בילדותו שהה כמה שנים עם משפחתו בארצות הברית בגלל עבודתו של האב.
למד ביסודי ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה (למד במגמת מזרחנות, סיים בשנת 1971).
בשנים 1971–1975 שירת בצבא, בסדיר ובקבע, ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
עם סיום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים.
למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1978 סיים תואר ראשון דו-חוגי בספרות אנגלית ובספרות ערבית ובשנת 1984 סיים תואר שני במדע הדתות.
את עבודת הגמר שעסקה במקורות הספרותיים לאופרה "פרסיפל" מאת ריכרד וגנר, ונקראה "סיפור החיפוש אחר הגראל הקדוש וגלגוליו: תפיסות ישועה כמוקד להבדלים" כתב בהדרכת פרופ' צבי ורבלובסקי.
בשנים 1985–1992 שהה בוונקובר קנדה ולמד לתואר שני נוסף בספרות אנגלית ב.
הוא התמחה בתיאטרון קנדי וסיים את לימודיו בשנת 1989. עבודת המ.א.
שלו עסקה במחזותיו של , מחזאי קנדי ממוצא בריטי.
משנת 1985 ועד למותו התמקד בכתיבה ובהנחיה בנושאי אופרה ותרבות.
היה נשוי לפרופ' מימי אייזנשטדט לבית קטקו, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, הנשיאה לשעבר של האוניברסיטה הפתוחה והנשיאה של המרכז האקדמי רופין.
בנו, עדו אייזנשטדט, היה סייף ישראלי וחבר נבחרת ישראל.
בתו, עדי, עובדת בתעשיית ההיי-טק.
התגורר שנים רבות בשכונת גילה בירושלים.
נפטר לאחר התמודדות של חצי שנה עם מחלת הסרטן, ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
היה הכתב הראשי והמבקר למוזיקה קלאסית ואופרה בעיתון ג'רוזלם פוסט ובעיתון הרוסי וסטי.
במשך שנים רבות עסק בכתיבה מקצועית בנושאים של אמנויות בכלל ושל מוזיקה, אופרה, תיאטרון ומחול בפרט לעיתונים מקצועיים ולעיתונים יומיים ושבועיים בקנדה, ארצות הברית, צרפת, בריטניה, ספרד, שוודיה וישראל.
כמו כן נתן הרצאות, הנחה דיונים ומופעים והרצה בסיורים בחו"ל עבור ארגוני תרבות, תזמורות סימפוניות ובתי אופרה בקנדה, ארצות הברית וישראל.
הא היה העורך והמגיש של מופעי "לקראת בכורה" של האופרה הישראלית.
כיהן כשופט בתחרויות זמרה בישראל ובחו"ל.
תרגם לכתוביות הפקות אופרה ומחזות זמר רבים ביניהם "פורגי ובס", "הטלפון", "המדיום", "מאמה מיה" ועוד רבים.
כמתאם האמנותי של האופרה הישראלית במשך שנים רבות, היה אחראי על עבודה דרמטורגית הקשורה להפקות האופרה, על ליהוק הפקות האופרה הישראלית, על תוכניות החינוך של האופרה, על ה'אופרה סטודיו' (הסטודיו לאמנים צעירים של האופרה הישראלית) ועל הפעילות הקהילתית והחינוכית הנרחבת של האופרה.
אייזנשטדט כיהן גם כעורך הראשי של "אופרה", רבעון האופרה הישראלי.
אייזנשטדט קיבל מנשיא איטליה, קרלו אזליו צ'אמפי, את עיטור מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי בדרגת אביר, על תרומתו להעמקת ההיכרות עם השירה האיטלקית בישראל ובעולם.
מיכאל אייזנשטדט, האופרה הישראלית החדשה, תל אביב: עשור ראשון 1985–1995, תל אביב, הוצאת דניאלה די נור, 1995.
מיכאל אייזנשטדט, מחלום למציאות: עשרים שנה לאופרה הישראלית תל אביב-יפו, תל אביב, האופרה הישראלית תל אביב-יפו, 2005.
מיכאל אייזנשטדט, אופרה שייקספירית (על המלך ליר), אופרה, גיליון 26, 1998, עמ' 4-6.
מיכאל אייזנשטדט, מי האיש: לקראת השמעת יצירתו תהילים – ריאיון עם סטיב רייך, אופרה, גיליון 38, ספטמבר 2001, עמ' 46
מיכאל אייזנשטדט, גארי ברתיני: הרהורים אישיים על מנצח אדיר, מוזיקאי מופתי ואדם בעל לב של זהב שהלך לעולמו, אופרה גיליון 47, 2005, עמ' 24-25.
מיכאל אייזנשטדט, מסע אל תום, קלסיק, גיליון 4, 2006, עמ' 58-59 (על מורשתו של גארי ברתיני).
מיכאל (מיקי) אלעד (נולד ב-10 בדצמבר 1963) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור למדעי המחשב בטכניון.
מיכאל אלעד קיבל את שלושת תאריו האקדמיים בפקולטה להנדסת חשמל של הטכניון: תואר ראשון ב-1986 תואר שני ב-1988 ותיאר דוקטור ב-1997. עבודת המוסמך שלו, בהנחיית פרופ' דוד מלאך, עסקה באלגוריתמים לדחיסת וידאו.
עבודתה הדוקטור שלו, בהנחיית פרופ' אריה פויאר, עסקה באלגוריתמים לסופר-רזולוציה .
בשנים 1997–2001 עסק במחקר תעשייתי במעבדות חברת HP.
בשנים 2001–2003 עבד כחוקר באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2003 הצטרף כמרצה בכיר לסגל הפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
בשנת 2007 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2010 מונה לפרופסור מן המניין.
תחומי העניין שלו הם עיבוד אותות עיבוד ותמונה ולמידה חישובית, והוא מתמקד במחקריו בבעיות היפוך , בייצוגים דלילים , בלמידה עמוקה ובמודלים גנרטיביים בבינה מלאכותית.
בשנים 2016–2021 שימש עורך ראשי בכתב העת SIAM-Imaging-Sciences (SIIMS), שהוא הבמה המרכזית לפרסומים בנושאי מתמטיקה שימושית ליישומי עיבוד תמונה.
בשנת 2012 נבחר כעמית IEEE.
בשנת 2018 נבחר כעמית SIAM.
בשנת 2021 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים.
בשנת 2024 זכה בפרס רוטשילד ונבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מיכאל אטליאטס היה כרוניקן והיסטוריון יווני ביזנטי, שהיה פעיל בקונסטנטינופוליס ובסביבת פרובינציות האימפריה הביזנטית במחצית השנייה של המאה ה-11. הוא היה בן זמנו הצעיר יותר (אולי אפילו תלמיד) של מיכאל פסלוס וככל הנראה עמיתו המבוגר יותר של יואנס סקיליצס, שני ההיסטוריונים הביזנטים האחרים מהמאה ה-11 שחיבוריהם שרדו.
מיכאל אטליאטס היה כנראה יליד אטליאה (Attaleia, כיום אנטליה, בטורקיה) ועבר לקונסטנטינופוליס זמן מה בין השנים 1030 ו-1040 בקירוב כדי להמשיך ללמוד משפטים.
במהלך שנות שירותו במערכת המשפט של האימפריה הוא צבר הון פרטי קטן.
הבולטות על ספסל השופט הביאה אותו גם לתשומת לבם של מספר קיסרים שתגמלו אותו בכמה מעיטורי הכבוד הגבוהים ביותר שעובדי המדינה יכולים לקבל (פטריקיוס ואנתיפטוס ).
בשנת 1072, אטליאטס חיבר עבור הקיסר מיכאל השביעי תקציר חוק, הידוע בשם Ponema Nomikon, המבוסס על קובץ החוקים "בסיליקה" מסוף המאה ה-9.
בנוסף, הוא ערך "תקנה לבית המחסה והמנזר", שאותם הקים בקונסטנטינופוליס באמצע שנות ה-70. חיבור זה, המכונה "דיאטקסיס" (Diataxis), מספק מידע בעל ערך אודות ההיסטוריה החברתית, הכלכלית, התרבותית והדתית של הקיסרות הביזנטית במהלך המאה ה-11. הוא גם מספק מידע רב ערך על חייו של אטליאטס עצמו.
הוא כולל קטלוג של הספרים הזמינים בספריית המנזר, ומציע גם פרטים על הונו של המייסד בבירה ובתראקיה.
מהדיאטקסיס ניתן ללמוד שאטליאטס החזיק בנכסים רבים (גם חוות וגם נדל"ן עירוני) בקונסטנטינופוליס, ריידסטוס (טקירדא) וסלימבריה (סיליברי).
"ההיסטוריה" מסתיימת בדברי שבח ארוכים לקיסר ניקפורוס השלישי בוטניאטס, לו מוקדש כל החיבור.
בגלל ההקדשה והשבח הללו, נחשב אטליאטס במשך שנים לתומך ישר של הקיסר הקשיש והבלתי יעיל במידה רבה.
אולם קריאה מדוקדקת של הטקסט שלו מעידה על כך שמילות השבח עשויות להיות פחות כנות.
במקום זאת נראה כי אטליאטס מחבב את המפקד הצבאי הצעיר והקיסר לעתיד אלכסיוס קומננוס.
אטליאטס מת ככל הנראה בסביבות שנת 1080, זמן קצר לפני תחילת העידן הקומנניאני .
לכן לא היה לו סיכוי להקדיש מחדש את חיבורו למייסד השושלת הקומננית, אלכסיוס הראשון קומננוס, ש"ההיסטוריה" מתייחסת אליו כאל מושיע פוטנציאלי של המדינה הביזנטית.
בנו תיאודורוס מת זמן מה לפני 1085. גופותיהם, יחד עם אלה של שתי נשותיו של השופט, אירנה וסופיה, נקברו בשטח כנסיית גאורגיוס הקדוש בצד הדרום מערבי של קונסטנטינופוליס.
זה היה האזור שבו ככל הנראה היו מרוכזות האחוזות הקונסטנטינופוליטניות של המשפחה, קרוב למנזר של ישו פאנויקטירמון, שהאטליאטים היו פטרוניו.
ניתן עדיין לבקר בכנסיית גאורגיוס הקדוש (Samatya Aya Yorgi Rum Ortodoks Kilisesi), שכיום, לאחר שתי שריפות ושחזור נרחב, אינה דומה לכנסייה בימיו של אטליאטס.
"ההיסטוריה" של אטליאטס היא תיאור שנבנה באופן מודע של ההתדרדרות הצבאית הביזנטית.
בהקשר של הניתוח שלו, המחבר חורג לעיתים קרובות מההיסטוריה הפוליטית והצבאית של זמנו ומפזר על דפי יצירתו תמונות של תהילה רפובליקנית רומאית, הניצבות בניגוד מוחלט לחוסר הכשירות של בני דורו.
בסגולתם האזרחית של הגיבורים הרפובליקנים של "ההיסטוריה", הקורא מזהה חיפוש אחר פטריוטיות רומית חדשה שתוציא את האימפריה מהמשבר.
במקביל, כתיבת ההיסטוריה מאפשרת לאטליאטס להרהר בהווה הבעייתי של האימפריה דרך פריזמת העבר באופן המרמז על יכולתו לתכנן לקראת עתיד לא ודאי.
לפיכך, "ההיסטוריה" מאשרת את מעמדו של המחבר כפקיד בעל מעורבות פוליטית ויועץ אימפריאלי מוכשר.
כתיבת ההיסטוריה בכלל, ו"ההיסטוריה" בפרט, מציבה את אטליאטס כצופה שאפתן, פטריוטי וחריף בהתפתחויות פוליטיות של זמנו, תוך גינויו את מחדלי הממשל הביזנטי, וקיום דיאלוג הדוק על אקטואליה עם בני דורו על העולם הרומי המתערער סביבם.
מהשורות הראשונות של "ההיסטוריה", אטליאטס מסביר לקוראיו שהוא יחפש את הסיבות מאחורי האירועים ההיסטוריים השונים המוצגים בחיבורו.
ההיסטוריון מתייחס לאמירה פרוגרמטית זו ברצינות רבה לאורך כל חיבורו.
אטליאטס מספק, במידת האפשר, ניתוח היסטורי הולם לכל אירוע ומתמקד בכל פעם במעשיהם של אנשים.
התעניינותו של המחבר בגורמים לדברים מגיעה גם לתיאוריו את עולם הטבע.
לפיכך, תופעות טבע, כמו רעידות אדמה ורעמים, מתוארות ומוסברות ב"היסטוריה" באמצעות מה שהתקבל בזמנו כניתוח מדעי.
עם זאת, בכתיבה עבור קהל ספוג באמונה הנוצרית, אטליאטס זהיר ומזכיר לעיתים קרובות את האל הנוצרי ככוח אפשרי מאחורי אירועים היסטוריים וטבעיים, שהוא מסביר גם באמצעות נימוקים היסטוריים או מדעיים.
כך הקורא נתקל לעיתים קרובות במה שנראה כהסברים סותרים של אירוע בודד.
ניתוח מדוקדק של "ההיסטוריה", לעומת זאת, מראה שהניתוח של ההיסטוריון מעניק יתרון לניתוח מנומק.
עם זאת, קריאתו לעזרה של אטליאטס את האלוהות היא לעיתים קרובות מעורפלת מספיק כדי להעלות את המושג הקלאסי של מזל (טיכה) במקום את האל הנוצרי ממש.
בכך, אטליאטס הוא תלמידו הראוי של מיכאל פסלוס, הפילוסוף שסימן את הסצנה האינטלקטואלית הקונסטנטינופולית בסקרנותו ובחיפושיו אחר ידע.
מיכאל אליעזר הוא שחקן ישראלי.
בשנת 1982 השתתף בהצגה "אליעזר שושני ו/או אליקו בן־שושן" שכתב יצחק בן-נר על פי ספרו "ארץ רחוקה".
באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "מישל עזרא ספרא ובניו" ששודרה בערוץ 1 ובה גילם את מחמוד.
בשנת 1989 שיחק בסרט "אדם ושמו סרג'".
בשנת 1995 השתתף בהצגה "חג הטבעות" שכתב רון ישועה.
באותה שנה התארח בפרק השני של הסדרה "תמונות יפואיות" ששודרה בערוץ 3, גילם את מנו שובאשי, בנה של חצ'ורה שובאשי (ג'וליה מסלאווי) ואחיה של לונה שובאשי (אורנה בנאי).
בהמשך הוחלפו הדמויות ואת תפקידיהן של מנו ולונה גילמו אלי חבקוק ואורלי קטן.
בשנת 2002 גילם את ציון בסרט "בית"ר פרובנס".
בשנים 2002–2004 שיחק בסדרת הטלוויזיה "המשאית" ששודרה בערוץ 2, בתפקיד שמעון, חברם הטוב של אשר (שלום אסייג) ומנש (אלי שמואל).
בשנת 2014 הופיע בסרט "מפריח היונים" בתפקיד סוהר.
סכסוך משפטי בין מיכאל אליעזר לג.ג.
במהלך צילומי הסרט "אדם ושמו סרג'" נפצע אליעזר באירוע חריג שהתרחש באפריל 1989 בעיר עכו.
אליעזר הועסק בסרט על פי חוזה אישי ולפיו גילם דמות של מקסיקני תמורת שכר יומי.
במסגרת אחת הסצנות נדרש לקפוץ מקומה עליונה של מבנה אל מזרן ובמהלך הצילום התפוצץ חומר נפץ שהונח בסמוך למקום קפיצתו.
לטענת אליעזר הפיצוץ התרחש במכוון במטרה להוסיף אמינות ואותנטיות לסצנה וכי הפעלול בוצע ברשלנות חמורה.
לדבריו הפעלולן עמד בסמיכות אליו ויכול היה להבחין כי הוא נמצא באזור סכנה.
אליעזר טען כי בעת הצילומים לא נכח במקום רופא אלא אחות בלבד וכי פינויו לבית החולים התעכב מספר שעות מסיבות לוגיסטיות שאינן קשורות למצבו הרפואי.
כתוצאה מהפיצוץ איבד אליעזר זמנית את הראייה בשתי עיניו ואושפז בבית החולים איכילוב בתל אביב שם הוצאו מעינו השמאלית חלקיקי אבק שריפה.
לאחר שחרורו מבית החולים המשיך בטיפול אצל רופא עיניים מומחה אולם לטענתו נאלץ להפסיק את הטיפול מאחר שחברת ההפקה סירבה לממן אותו.
בעקבות כך לדבריו סבל במשך חודשים מכאבים בעיניו.
אליעזר הוסיף כי לפני האירוע היה בריא וללא פגם חיצוני וכי הפגיעה בעיניו והשינוי האפשרי במראהו עלולים לפגוע בפרנסתו כשחקן.
בעקבות האירוע הגיש אליעזר באמצעות עורך הדין זאב פרידמן תביעה בגין נזקי גוף נגד חברת ההפקה "ג.ג.
אולפני ישראל ירושלים בע"מ" בבית משפט השלום בתל אביב.
בית המשפט קיבל את התביעה וחייב את החברה לשלם לו פיצויים בסך 20 אלף שקלים.
אליעזר ציין כי מטרת פנייתו לבית המשפט לא הייתה רווח כספי אלא מחאה על יחס מזלזל ועל סירוב החברה לשאת באחריות לנזקיו.
מטעם חברת ההפקה נמסר כי היא מכחישה כל אחריות לאירוע ואף הטילה ספק בעצם הפגיעה.
לדברי נציג החברה איציק קול פסק הדין ניתן מאחר שהחברה לא הגישה כתב הגנה במועד בשל מחלוקת פרוצדורלית בין עורכי הדין בנוגע לדחיית מועד הדיון.
החברה הודיעה על כוונתה לערער על פסק הדין.
ד"ר מיכאל מויסיביץ' בוטביניק היה שחמטאי יהודי-סובייטי בדרגת רב-אמן, ואלוף העולם בשחמט שלוש פעמים.
בעבודתו כמהנדס חשמל וכמדען מחשב באותו הזמן, הוא היה אחד משחקני השחמט המקצועיים היחידים שנחלו הצלחה בקריירה אחרת תוך כדי התמודדות בתחרויות שחמט.
הוא היה גם אחד מיוצרי תוכנת שחמט.
בוטביניק היה שחקן השחמט הראשון ששיחק ברמה עולמית שנולד בברית המועצות, מה שהעמיד אותו בעמדת לחץ פוליטי אך גם נתן לו את ההזדמנות להשפיע על השחמט הסובייטי.
מפעם לפעם הוא הואשם בגין שימוש בהשפעה זאת לצרכיו האישיים, אך לא היו מספיק ראיות כדי להוכיח זאת.
לבוטביניק גם היה תפקיד ראשי בארגון השחמט, ובעזרת זאת הוא תרם רבות למבנה מערכת אליפות העולם בשחמט אחרי מלחמת העולם השנייה.
בזאת הוא הפך גם לשופט, מה שנתן הזדמנות לשחקני שחמט סובייטים נוספים להשתתף.
כמה מתלמידיו של בוטביניק הם אלופי העולם בשחמט אנטולי קרפוב, גארי קספרוב וולדימיר קראמניק.
בוטביניק נולד ב-17 באוגוסט 1911, בעיר קואוקלה (כיום רפינו, בסביבות סנקט פטרבורג) שהשתייכה אז לדוכסות פינלנד.
הוריו, שניהם יהודים, היו רופאי שיניים.
כך התאפשרה למשפחתו הזכות לחיות מחוץ לתחום המושב שבו רוב יהודי רוסיה נאלצו לגור בתקופה זו.
כתוצאה, בוטביניק התגורר בשדרת נבסקי פרוספקט של סנקט פטרסבורג.
אביו אסר על דיבור יידיש בבית, לכן מיכאל ואחיו למדו בבתי ספר רוסיים.
בראיונותיו, הוא הגדיר את עצמו כאתאיסט.
ב-1920, אמו חלתה ואביו עזב את המשפחה אבל המשיך בקשר עם ילדיו, גם אחרי נישואיו השניים.
בתקופה זו, מיכאל התחיל להתעניין בעיתונות, והפך לקומוניסט.
בסתיו 1923, בגיל 12, חבר של אחיו הגדול לימד אותו שחמט בסט שחמט ביתי, ומאז התפתחה תשוקתו למשחק.
בתחרות השחמט הבית ספרית הוא הגיע למקום אמצעי, ביקש עזרה מחבר של אחיו, והבין שהאסטרטגיה שהוא צריך להשתמש בה היא לחשוב על "קונספטים מוחשיים", ומהם לפתח חוקים ואסטרטגיות כלליות.
מתוך הבנה זאת, הוא המשיך וניצח את חברו של אחיו.
בחורף 1924, בוטביניק זכה בתחרות השחמט של בית ספרו, ושיקר בנוגע לגילו הצעיר על מנת להתקבל לארגון השחמט של פטרוגרד.
נשיא הארגון העלים עין ונתן לו להצטרף.
בוטביניק ניצח בשתי התחרויות הראשונות של הארגון שבהן השתתף.
זמן קצר לאחר מכן, ניקולאי קרילנקו, שחמטאי נאמן וחבר חשוב בניסוח מערכת חוק בברית המועצות לאחר מהפכת 1917, החל בבניית ארגון שחמט לאומי ענק, והארגון של פטרוגרד שינה את שמו ומיקומו.
כדי לבדוק את יכולתם של אלופי השחמט הסובייטים, קרילנקו ארגן טורניר שחמט בינלאומי במוסקבה ב-1925 (Moscow 1925 chess tournament).
ביום המנוחה של האירוע, אלוף העולם חוסה ראול קפבלנקה ערך משחק סימולטני בלנינגרד.
בוטביניק היה אחד מהמתמודדים שהוזמן והוא ניצח במשחק (בגיל 14).
בשנת 1926, הוא העפיל לשלב הסופי של אליפות לנינגרד.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא נבחר לייצג את לנינגרד במשחק נגד סטוקהולם, שהתנהל בשוודיה, וזכה בתוצאה של +1 =1 נגד רב-האמן העתידי יסטה סטולץ.
בדצמבר 1926, הוא התקבל לקומסומול של בית ספרו.
בערך באותה תקופה אמו התחילה לדאוג ממבנה גופו השברירי, וכתוצאה הוא התחיל להתאמן בתוכנית אימונים יומית והמשיך בתוכנית זו במשך כל חייו.
בגיל 24 השתלב בוטביניק בצמרת השחמט העולמית, והגיע למקום הראשון בתחרויות שבהן השתתפו טובי השחמטאים בעולם.
ב־1946 קרא לדו-קרב את האלוף אלכסנדר אלכין, אך אלכין מת קודם שהתקיימה התחרות.
ב־1948 נערכה תחרות שבה השתתפו חמשת השחמטאים הבכירים בעולם: בוטביניק (ברית המועצות), סמיסלוב (ברית המועצות), קרס (ברית המועצות), רשבסקי (ארצות הברית), ואויבה (הולנד); בוטביניק ניצח בתחרות וזכה בתואר אלוף העולם בשחמט.
החל מ־1948 החליט איגוד השחמט העולמי לערוך את התחרות על כתר האליפות מדי שלוש שנים (קודם לכן בחר האלוף להתמודד עם מי שרצה), ובשתי התחרויות הבאות ניצח בוטביניק.
בתחרות השלישית, בשנת 1957, הפסיד את האליפות לווסילי סמיסלוב.
ב-1958 זכה בוטביניק שוב באליפות העולם, והחזיק בכתר עד 1960, עת הפסיד למיכאל טל.
ב-1961 זכה בוטביניק שוב באליפות העולם, והחזיק בכתר עד 1963, עת הפסיד לטיגראן פטרוסיאן.
התקופה הארוכה שבה החזיק בוטביניק בכתר האליפות מוסברת בהשקעתו בניתוח המשחק: הוא השקיע בהכנות לכל משחק ובניתוח המהלכים בתום המשחק יותר מכל קודמיו.
בוטביניק שיפר את הפתיחות צרפתית וקארו - קאן והכניס אותן לאופנה.
על שמו קרויה התקפת "בוטביניק - פאנוב" בקארו קאן.
מאמצע שנות השישים צמצם בוטביניק את השתתפותו בתחרויות, והקדיש את זמנו לפיתוח תוכנת שחמט ולהדרכת שחמטאים צעירים.
אנטולי קרפוב וגארי קספרוב נמנו עם תלמידיו.
בוטביניק ידוע בלחימתו העיקשת ובסירובו להיכנע (הוא זכה לכינויים רבים בעקבות תכונה זו כגון: "איש הברזל" ו"הבולשביק העיקש").
מיכאל בוטביניק השתתף בנבחרתה האולימפית של ברית המועצות.
לבן: מיכאל בוטביניק שחור: לנינגרד 1934
על קמוש ניתן לקרוא במקורות הבאים:
הערכת העמדה לאחר המסע ה-14 ב-4 היא שללבן עמדה עדיפה.
מבחינה חומרית העמדה שקולה לחלוטין.
לכל צד אותם הכלים ושבעה רגלים.
הלבן לא התפתח טוב יותר מהשחור; ניתן אפילו לטעון שעמדת הפרש השחור ב-ה4, במרכז הכוחות הלבנים נראית מאיימת על הלבן.
ניידות הכלים של שני הצדדים שקולה לערך.
שני המלכים בטוחים בעמדותיהם ולא חשופים למתקפה ישירה.
התשובה היא שעמדת הלבן עדיפה משום שיש לו יתרון במספר הרגלים באגף המלכה.
לשני הצדדים שבעה רגלים אך הם אינם מחולקים בצורה זהה על גבי הטורים בלוח.
אם נחלק את הלוח לשלושה חלקים - טורים א'-ג' אגף המלכה, טורים ד'-ה' מרכז הלוח וטורים ו'-ח' אגף המלך נראה שללבן יותר רגלים באגף המלכה שלושה לעומת שניים ובמרכז הלוח לשחור שני רגלים לעומת אחד ללבן.
באגף המלך לשני הצדדים מספר זהה של רגלים.
הנקודה המרכזית היא שהלבן יכול לכפות יצירה של רגלי חופשי באגף המלכה בשעה שהשחור לא יכול לכפות (בדרך כלל) רגלי חופשי באגף המלך או במרכז הלוח.
בעמדה הזו הלבן תמיד יוכל לשחק ב-5 (עם או בלי א4 כמסע מקדים) ולהיות בטוח ביצירת רגלי מעבר.
אם העמדה הייתה בשלב סיום, ללא כלים על הלוח, המלך השחור נמצא מרחק גדול מדי מאגף המלכה ולא יוכל לעצור את התקדמות הרגלים הלבנים בזמן.
בעמדה הזו, יותר קשה ליצור רגלי מעבר לשחור באגף המלך, במיוחד כי הרגלים לפניו מגינים עליו ולכן מסובך יותר לקדם אותם.
לאחר כל הניתוח מעלה, צריך לנצל את היתרון של הרגלים באגף המלכה ונראה איך בוטביניק אלוף העולם בשחמט לעתיד עושה זאת.
המסעים החל מהמסע ה-15 מתחלקים למסעים הגנתיים, שמטרתם למנוע מהשחור פעולה מוצלחת באגף המלך: למשל 15. ז3 מונע מהפרש השחור להגיע ל-ו4 או ל-ח4 ולמסעי הכנה לקראת יצירת רגלי מעבר באגף המלכה כמו 17. א3 או 24. רד7 ו-25 ב-5. הלבן איננו ממהר, ומיישם את תוכניתו בזהירות ובסבלנות.
מקס אויבה אלוף העולם החמישי בשחמט (1935–1937) מסכם את מהלך הפעולות באופן הבא:
הערך ונתח את סיכוי הנגד של היריב שלך
הכן בצורה קפדנית את הפעולה שאתה מתכנן
בדוגמה שהובאה מעלה, כל הפעולות שהלבן עשה, הן ההגנתיות והן ההתקפיות נועדו להגיע למסע ה-26 והמכריע - ג6. הרגלי הזה שמיועד להפוך למלכה על טור ג' צריך לקבל מספיק תמיכה מיתר הכלים כדי להתמודד עם כל הגנה אפשרית של השחור.
לבן: מיכאל בוטביניק שחור: יקטרינבורג 1943
העמדה המוצגת לאחר המסע ה-12 מזכירה מאוד את הדוגמה הראשונה, גם כאן ללבן יתרון רגלים באגף המלכה, כאשר הפרש השחור ב-ה4 איננו מהווה פיצוי מספיק.
התוכנית של הלבן דומה - להבטיח את מבנה הרגלים באגף המלכה, לשלוט על ג6 ואולי גם על ג7 ולאחר ב5 להתקדם לג6 עם הרגלי.
המסע ה-13 של הלבן, רב5 מאיים ר:ג6 ולאחריו פה5, פרש חזק ששולט בעומק השטח השחור.
הפרש יוכל בסופו של דבר להגיע ל-ד4 ויהיה מוגן הן מהרגלים והן מהרץ.
ראה ערך בוטביניק - קפבלנקה אברו 1938
גאורגי ליסיצין (בלבן) - מיכאל בוטביניק
לבן: מיכאל בוטביניק - מילן וידמר גרונינגן 1946
בוטביניק נוקט בשיטה מקורית בפתיחה ונענה לבקשת היריב להחלפת כלים סיטונאית.
במעבר למציעה מקריב בוטביניק טיב ובכך מאפשר לצריח שלו להשתלט על השורה השביעית ולשלוט בלוח.
בסיום הפרש הלבן משטה בצריח השחור ומוכיח את עליונותו.
פאל בנקו - מיכאל בוטביניק
פאל בנקו - מיכאל בוטביניק משחק מ-1968.04.08 בתחרות מונטה קרלו, יוטיוב
מיכאל באלאק הוא כדורגלן עבר גרמני אשר שיחק בעמדת הקשר ובלט בעיקר בתקופותיו בבאייר לברקוזן, באיירן מינכן וצ'לסי.
באלאק ערך 98 הופעות במדי נבחרת גרמניה, בה שימש גם כקפטן, והבקיע 42 שערים.
בשנת 2004 נבחר באלאק על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
באלאק נולד בעיר גרליץ שבגרמניה המזרחית.
כאשר היה בן שבע, עבר עם הוריו לעיר קרל מרקס שטאט, כיום קמניץ, והחל לשחק בקבוצת הכדורגל המקומית פ.צ.
קרל מרקס שטאט, שבשנת 1990 שינתה את שמה לפ.צ.
בהיותו ילד קטן, למד באלאק לשלוט בשתי רגליו ולהשתמש בשתיהן באותה המידה.
לאחר כמה שנות אימון במועדון הילדים והנוער באלאק עבר לשחק בקבוצה הבכירה של קמניצר.
באלאק הראה יכולת טובה מאוד במדי הנוער של קמניצר ובעונת סיכם את תנאיו במועדון הבוגרים של הקבוצה, ששיחקה דאז בליגה השלישית בגרמניה.
בתקופה זו כונה באלאק בכינוי "הקייזר הקטן", כינוי שנועד להשוותו לפרנץ בקנבאואר שכונה "הקייזר".
את הבכורה בקבוצה הבוגרת של קמניצר ערך באלאק באוגוסט 1995, בהפסד 2-1 ללוקומוטיב לייפציג במסגרת הבונדסליגה השנייה.
באלאק וקמניצר נשרו באותה עונה אל הליגה השלישית, ובעונת 1996/97 הפך באלאק לשחקן הרכב קבוע והבקיע עשרה שערי ליגה, אך הקבוצה כשלה לשוב אל הבונדסליגה השנייה.
על אף ששיחק בליגה נמוכה, כישרונו של באלאק היה ידוע כבר אז, וב-26 במרץ 1996, ערך באלאק את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה עד גיל 21.
בקיץ 1997, לאחר שהרשים מאוד את המאמן אוטו רהאגל כאשר שיחק בקמניצר, חתם מיכאל באלאק בקייזרסלאוטרן שזה עתה עלתה לבונדסליגה לאחר שנשרה עונה קודם לכן.
באלאק ערך את הבכורה כאשר נכנס כמחליף חמש דקות לסיום משחק ליגה מול קרלסרוהה במסגרת המחזור השביעי בבונדסליגה.
ב-28 במרץ 1998, פתח באלאק לראשונה בהרכב במדי הקבוצה מול באייר לברקוזן.
באותה עונה ערך באלאק 16 הופעות במדי קבוצתו ועזר לה להיות העולה החדשה הראשונה שזוכה באליפות הבונדסליגה.
בעונת 1998/99 באלאק הפך לבורג חשוב בחלק ההתקפי של הקבוצה, שכלל גם את צ'יריאקו ספורצה, אולף מארשל, יורגן רישה ואובה רוסלר.
באלאק ערך 30 הופעות בעונה זו, בה קייזרסלאוטרן סיימה חמישית בבונדסליגה, ונעצרה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי באיירן מינכן.
ב-1 ביולי 1999 באלאק סיכם את תנאיו במועדון השלישי בקריירה שלו, באייר לברקוזן, שרכשה אותו מקייזרסלאוטרן תמורת 4.1 מיליון אירו.
מאמני הקבוצה כריסטוף דאום וקלאוס טופמולר הורו לבאלאק לשחק בעמדה ההתקפית של הקישור, לפני החלוצים.