tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תורת השלמות שהעמיד הרמב"ם הייתה מיוסדת על הדינמיקה, שבה כל אחת מהשלמויות, לרבות שלמות הגוף, קבלה משמעות חיובית ודינמית.
כלומר, כל פעילות חייבת להיות תכליתית, כזו שתביא, בסופו של דבר, לפסגת יעדו של האדם.
משקלה וחשיבותה של כל פעולה אינם תלוים בה עצמה, אלא בתפקוד שלה ביחס לתכלית האדם באשר הוא.
השלמויות כולן אינן אלא סטטיות והדינמיקה הערכית, או השלמות הדינמית, תושג רק כאשר יועיד האדם לכל פעולה את תכליתה.
תאוריה זו עמדה בסימן הקדמתו למסכת אבות (פרק ה'): "אבל הנכון שישים תכלית כל מה שיתעסק בו בבריאות גופו והמשך מציאותו על השלמות, כדי שיישארו כלי כוחות נפשו, אשר הם אברי הגוף, שלמים, ותתעסק נפשע מבלי מונע במעלות המידות והמעלות השכליות".
משנתו זו של הרמב"ם עשתה לה כנפיים ונפוצה בקרב קהילות רבות באירופה והגותו שימשה בסיס לתלמידיו ולתלמידי-תלמידיו שהרבו לעשות לה נפשות.
עם זאת נמצאו רבים שהתקוממו כנגד התפשטותה של הפילוסופיה הרמב"מית בקרב הקהילות היהודיות.
הללו לא בחלו באמצעים ונקטו, בסופו של דבר, בהטלת חרם על כתביו.
חרם זה שיצא מבית דינו של הרשב"א ב-1305, ושקבע במפורש, כי מנוע אדם מישראל ללמוד פילוסופיה וחוכמות חיצוניות טרם מלאו לו 25 שנה, עשוי להעמידנו על כך שלכתבי הרמב"ם היה הד ניכר הרבה מעבר לזמנו.
על יסוד התפתחות הרפואה והפילוסופיה באיטליה במאות ה-15 וה-16, הונחלה חשיבות ערך גוף האדם בקרב הקהילה היהודית.
בתקופה זו טען רבי יוחנן לוריא (1510-1453) כי "אדם צריך למדוד כוחות גופו ונפשו ולפיהם לקבל עליו התשובה במידה הנכונה".
המהר"ל מפראג (1609-1512) דן בכובד ראש בזיקה שבין הגוף לנפש וטען כי הפעילות הגופנית משמשת מצע ורקע לפעילות האינטלקטואלית.
בתקופה הנידונה חלו תמורות מרחיקות-לכת בעולמה של היהדות באשר לחשיבות עימול הגוף.
רבי נתן בן רבי יחיאל מרומא הגדיר את ההתעמלות בראשית המאה ה-12 כדלקמן: "פושטין ומקפלין זרועותיהן לפניהם ולאחריהן, וכן רגליהם על גבי יריכותיהן ומתחממין ומזיעין, והוא כמין מעשה רפואה".
עמנואל הרומי, איש המליצה היהודי המפורסם (1336-1261) שיקע באחת ממחברותיו את המסר הבא: "מה דרך העצל?
ואשר על גופו יחמול, יתרון לו שיעמול".
הרמב"ם בחיבורו "על הנהגת הבריאות" שופע באשכולות של הוראות, כללים ונהגים הנוגעים לעולמה של ההתעמלות על השלכותיה השונות, ובכללן הרפואיות והריפויות.
עיקר חידושו ותרומתו התמצו ברצון להפוך את הפעילות הגופנית לחלק אינטגרלי מאורח חיי היהודי.
הגדרת ההתעמלות על-פי הרמב"ם הייתה מדעית וכמו הקדימה בשנים רבות את זמנה, כאשר הבסיס להגדרה היה הרעיון האירובי.
הרמב"ם שטח בפני הקורא הפוטנציאלי משנה מפורטת וסדורה לגבי העימול: משך הפעילות, מיקומה בלוח השעות היומי, סדריה, דרגות הקושי שבה ובעיקר מעלותיה: רפואה מונעת, חיזוק הנפש והנאה לשמה.
הרמב"ם לא ויתר לא לקשישים ואף לא לחולים והמריצם לעסוק בפעילות בהתאם ליכולת.
ניתן בהחלט להגדיר את מגמתו של הרמב"ם בנוסח של "עימול לכל", הכפוף להסתייגויות שונות, כגון זו המשקפת את ימינו אנו – טוב יעשו המתעמלים אם קודם לפעילותם יבדקו את כושרם הגופני על ידי רופא.
הרמב"ם יעץ למתעמלים כדלקמן: "ראוי שתקדים ותחפוף הגוף ותמרחהו (בשמן עיסוי) קודם ההתעמלות.
ואחר-כך יתעמל לאט וידריג, עד שיגיע לתכלית ההתעמלות וימשיך כל עת שתמצאו יפה המראה (כלומר רענן), ומהיר אל התנועה ותמצא חומו שווה וזיעתו נוזלת, ואולם מיד שישתנה דבר מאלה העניינים, יימנע מהתעמלות" ("פרקי משה ברפואה, יח, 14).
הרמב"ם זכה לשבחים על ידי מלומדים בני דורו, ואף זמן רב לאחר פטירתו.
משנתו שימשה, למשל, נר לרגלי מרקוריאליס (1606-1530) בספרו המפורסם "על אמנות ההתעמלות" ב-1569.
בתקופה זו, שעמדה בסימן פריחתה של הקהילה היהודית באיטליה הרנסאנסית, עולה עדות מעניינת מדברי רבי דויד אבן-יחיא, מי שהיה חכם יהודי שהגיע לאיטליה מספרד בראשית המאה ה-16 ועסק בהוראה.
וכך העיד על עצמו: "וזולת כל זאת אני הייתי הריפיטיטו"ר (מחזיר למוטב) אל התלמידים הקטנים ומתעמל עמהם עד עת האוכל".
השימוש בהתעמלות כאמצעי חינוכי, ובשעות הבוקר, ואף התנהגותי תוך כדי שימוש בדוגמה אישית, שיקפו את ההוראות הרמב"מיות.
מהאוצר הבלום של ספרות השו"ת עולה תמונה מעניינת, ולא מעט מאלפת, על פעילויות גופניות שונות שהתקיימו בקהילה היהודית האירופית של ימי-הביניים.
נמצאו יהודים, עשירים בדרך-כלל, ששכרו לבניהם מורים יהודים המומחים באמנות הסיוף.
על רקע הצטיינותם בענף זה אסר הקיסר רודולף השני במאה ה-16 על יהודי פראג להורות אותו ולהשתתף בתחרויות פומביות של סיוף.
נודעו יהודים שיצאו למסעות ציד בעקבות השפעת האצולה האירופית, וספרות השו"ת עוסקת בהלכות כלאיים בזיקה לרצועה שנקשרה לקולר כלבי הציד.
הרמב"ם המליץ מאוד על ענף ההיאבקות, ובספרות השו"ת של הרא"ש (רבי אשר בן יחיאל) הצרפתי (1327-1250) מסופר על תאונה שנגרמה כתוצאה מתחרות בהיאבקות בין שני יהודים.
הרא"ש פטר את ה"חובל" מתשלום נזיקין רק משום שהקרב ביניהם היה מוסכם, מוסדר ותחרותי.
פסיקתו של הרא"ש מעניינת, הן משום שהיא מעידה על הטמעת הענף הנידון בקטגוריה של תחרות, בנסיבות הזמן והמקום כמובן, והן מכיוון שהיה בה בפסיקה משום מקדם עידוד ליהודים לעסוק בענף זה.
עדויות מעניינות על בחורים יהודים המתענגים בהיאבקות (ובלשון מקור: "בצחוק התפיסה והאביקה") עולות מכתבי הרמ"ף (רבי משה פרובנציאלו) אשר באיטליה (1560).
התחרויות נערכו באווירה ספורטיבית נעימה והמנצח התכבד במאכל ובמשקה.
בל"ג בעומר היו נערכות תחרויות שונות, חלקן היתוליות, בין הבחורים הצעירים.
רבי יצחק מקורביי אשר בצרפת מעיד על כי "בחורים המתענגים בקפיצתם ובמרוצתם (בשבת) מותר, שזהו עונג שבת שלהם".
פסיקה זו, מניה-וביה, יש בה, כמו גם בפסיקות אחרות בנידון, משום חידוש-תורה, מכיוון שהן יוצרות תקדים לעריכת תחרויות ומשחקים בשבת.
ההיתר נולד על רקע תופעה נפוצה של פעילויות גופניות, והמנהיגים הרוחניים של הקהילה העדיפו לשחות-עם-הזרם ולשלוט בו מאשר להיסחף ולטבוע.
לא מעט בהשפעת היתרי חז"ל בספרות המשנה והתלמוד, כי יהודים שנזהרו מלרוץ בשבת והיו הולכים ומהלכים כפעילות גופנית לכל דבר ונודעו אף "המקומות המיוחדים לטייל" כנוסח השו"ת, למשל בקהילת טולדו שבספרד.
תמונה מאוד מעניינת וחסרת תקדים עולה מספרות השו"ת ומתארת חיקוי ספורטיבי בעל משמעות חברתית של מנהגי האבירים לערוך ביניהם "טורניר", היינו עימות רכוב בכידונים ארוכים.
מנהגים אלה חדרו לכמה קהילות בגרמניה ונערכו כחלק מהווי טקסי החתונה, כשגיבור ה"שמחה" היה החתן או המארס.
פגיעות גופניות קשות ולא בלתי צפויות במהלך עימות ספורטיבי זה עוררו שיגור שאלות נוקבות להנהגה הרוחנית המרכזית בעניין עצם עריכת תחרויות ממין אלו.
תשובת הרבנים הייתה קצרה ועניינית: אם מדובר בנוהג, במנהג, בעל חוקים ומקובל, יש לקיימו ואין לתבוע דמי נזק מהחובל.
הרבנים ביססו את היתרם על הנימוק המנוסח כך: "משום שמחת חתן".
הרמב"ם המליץ על המשחק בכדור, כמי שהושפע מכתבי גלנוס, ובפרט מספרו "עימול בכדור קטן", ומאבן רושד בן זמנו, שדרש בשבח המשחק בכדור קטן.
העימול בכדור קטן כמו גם בגדול נראה בעיני הרמב"ם כמועיל לחיזוק "עליוני גופם" של המתעמלים.
לבד מן ההיבט הרפואי והריפויי שייחס הרמב"ם למשחק בכדור, הוא ראה בו גם מקדם פסיכולוגי חשוב לבריאות הנפש, או כלשונו: "שתגיל הנפש ותשמח בו".
בשנת 1560 התפרסמה תשובתו של הרמ"ף שהתירה את המשחק בכדור, וליתר דיוק את המשחק בטניס בשבת, שהתקיים באולם ספורט מיוחד, ומתשובתו ניתן ללמוד על המעבר במשחק הטניס ממחבט עץ למחבט בעל מסגרת עץ המסורג שתי וערב במיתרים.
בחלוף כשבעים שנה מאז פרסם רבי יהודה אריה ממודנה אשר באיטליה את ההיתר לשחק טניס בשבת, ונימוקו – "משום עונג שבת".
בספרות אשכנז, מן המאה ה-14 ואילך, רווח המונח "בית מחול" (tanzhaus), ללמדנו על תנופה שחלה בתחום הריקוד בקרב הקהילות היהודיות, וזו היה בה כדי לעודד את רבי יוחנן לוריא, מחכמי אשכנז, להציע שורה של היתרים הנוגעים לריקודים מעורבים בין המינים, גם בקבוצות וגם בזוגות.
במחצית המאה ה-16 הזדקרה דמותו של בנימין ג'וליילמו דה פיזארו, בכיר מורי הריקוד היהודים שלימד את רזי המחול בבתי שועים ואצילים.
בספרו "חיבור על אמנות המחול" הבליט דה פיזארו את המעבר החשוב בין המחול כשעשוע, כיסוד חברתי גרידא לאמנות בפני עצמה.
וזו בהחלט תרומה חדשנית מאוד.
בחיבורו שוקעו קווי היסוד העיקריים של אמנות הריקוד בהתאמה למקצב מוזיקלי מיוחד.
תרבות החירשים היא תת-תרבות המהווה מכלול של אורח חיים, תפיסת עולם, התנסויות ומנהגים שהתגבשו בקרב קהילות חירשים על ידי שימוש בשפת הסימנים כדרך תקשורת בתקופה נתונה.
כ-6.1% מאוכלוסיית העולם לוקה בשמיעה במידה המפריעה להתנהלות היום-יומית.
כ-0.1% מאוכלוסיית העולם הם חירשים הבקיאים בשפת סימנים.
קהילת החירשים כוללת אנשים שומעים, חירשים וכבדי שמיעה בתנאי שהם דוברי שפת סימנים ובוחרים מרצונים להיכלל בקהילה.
תרבות החירשים צמחה בתוך הקהילה.
בקהילת החירשים וכבדי השמיעה, חירשות נחשבת "חוויה אנושית" שונה ולא לקות או נכות.
בגלל השפה המשותפת, התפתחה אצלם תת-תרבות.
חירשים וכבדי שמיעה ובני משפחותיהם המסמנים רואים בקהילה החירשת קהילה דומה לקבוצות אתניות עם שפה מאחדת משלה.
כדי להישאר כקהילה ולחלוק את התרבות יש צורך בשפה אחת, כפי שנכתב בסיפור מגדל בבל.
אנשים אחרים, שומעים וחירשים, אינם רואים סתירה בין היות החירשות לקות לבין קיום התרבות.
באנגלית, מקובל להבדיל בין התופעה הפיזיולוגית (deaf) ובין התופעה התרבותית בעזרת השימוש באות D גדולה במילה 'Deaf', הן בדיבור והן בכתיבה.
קיימת חברה אחת שהיא חברת השומעים, ויש לשאוף לשילוב מוצלח של אנשים חירשים וכבדי שמיעה בחברת הרוב ובתרבותה.
זאת על ידי הדגשת התקשורת האוראלית – שימת דגש על שיפור הדיבור והשפה.
חירשות היא לקות, והמצב האידיאלי עבור אדם לקוי שמיעה הוא להשתלב בצורה מלאה בחברה השומעת.
קיימות שתי חברות: חברת השומעים וחברת החירשים.
גישה זו רואה בחירשים קבוצת מיעוט עם תרבות ושפה משלה שהיא שפת הסימנים.
זהות 'חירשת' מייחדת את האנשים החירשים בחברות שונות, כמיעוט עם תרבות ושפה משלו, שהיא שפת הסימנים.
אנשים חירשים אינם חלק מקבוצה תרבותית נפרדת, אלא קבוצת אזרחים המתחברים זה לזה בשל צרכים תקשורתיים משותפים, החווים חוויות משותפות ויש להם העדפות משותפות.
כלומר, ההפרדה בין אנשים חירשים ואנשים שומעים היא בשל מכשולים תקשורתיים.
זוהי גישה שמקורה בארצות הברית, שם יש יותר אנשים שומעים הבקיאים בשפת הסימנים האמריקאית (ASL) ושם יותר מקובלת מעורבות חברתית בכל תחומי החיים בין אנשים חירשים ושומעים מכירים בחשיבותה של שפת הסימנים.
בקהילות יותר מסוגרות בתרבות החירשים המבכרות את הגישה השנייה, ידיעה של שפת הסימנים היא תנאי הכרחי אך אינו מספיק לקבלת אדם שומע לקהילה החירשת.
מאפיינים תרבותיים של קהילות החירשים
קהילת החירשים היא קבוצת מיעוט בעלת אפיונים תרבותיים.
מעֶבֶר לחוויות ייחודיות לאנשים עם מוגבלות מסוימת, ומעֶבֶר לַשוני שגורמת מוגבלות מסוימת לצורת התפיסה של האדם עם המוגבלות, לחירשים יש שפות משלהם, מוסדות חינוך משלהם, שהם הרבה פעמים פנימייתיים, כולל מכללות ואוניברסיטה של חירשים, מועדונים חברתיים, אירועי תרבות ובידור משלהם, ואמצעי תקשורת משלהם (טלכתב ושירות ממסר טלפוני).
הבדלים אלה בין החירשים לבין החברה הכללית מחייבים גם שוני בחוויות קולקטיביות ובערכים.
קבוצה אחרת של אנשים עם מוגבלות המתקרבת למצב כזה, היא קבוצת האוטיסטים בתפקוד גבוה.
גם בקהילת האוטיסטים בתפקוד גבוה יש אנשים הטוענים שהאוטיזם יוצר תרבות ואינו ראוי להגדרה כלקות.
עם זאת, אצל אנשים עם לקות שמיעה המתאם הפוך - אנשים עם ירידה קלה בשמיעה וללא קרובי משפחה חברי קהילה בדרך כלל לא יחושו הזדהות עם חירשים ולא יראו את עצמם כחלק מתרבות או קהילה סביב חירשות.
מכיוון שהם לעיתים קרובות לא לומדים שפת סימנים, קהילות תרבות החירשים גם לא יחשיבו אותם לחלק מהן ולא יתנגדו להגדרתם כ"לקויי שמיעה".
קהילות של תרבות חירשים אינן מקבלות באופן אוטומטי כל חירש קליני, ואינן פוסלות באופן אוטומטי כל אדם שומע.
תרבות החירשים מגדירה חירש כמי שמזהה את עצמו כחבר בקהילת החירשים, וששאר חברי הקהילה מקבלים אותו ככזה.
קהילה כזו יכולה לכלול אף אנשים שלמדו בבתי ספר של חירשים, כבדי שמיעה השולטים בשפת הסימנים ברמה של שפת אם, ילדים להורים חירשים (CODA) ומתורגמנים.
כפי שהשתמרות שפות ותרבויות של בני מיעוטים אחרים הייתה תלויה בהמשך בידודם מהחברה הכללית, כך היה חשש לירידה בשפת הסימנים ולהיחלשותה של תרבות החירשים.
בתרבות החירשים, עזרים ופיתוחים המצמצמים את התקשורת בין חירשים ובפרט את השימוש בשפות סימנים, נחשבים לאיום על תרבות החירשים ומתנגדים להם:
החלפתו של הטלכתב ב-SMS (מסרון) שאפשר לחירש לסמס לכל אדם ולא רק לחירשים, מכיוון שכתוצאה משימוש במסרונים, הצטמצמו הקשרים הבלתי-אמצעיים בין החירשים, עקב הירידה בתכיפות הפגישות בין חירשים.
את התקשורת הבלתי-אמצעית בין החירשים החליפה תקשורת בכתב.
הדואר האלקטרוני שהוריד מחשיבותו של הטלפון והפחית את הסתגרותם של החירשים ואת התלות בקהילה.
כתוביות סמויות בשידורי טלוויזיה, שהפכו את הטלוויזיה הכללית לנגישה לחירשים.
מנגד, תרגום לשפת הסימנים בשידורי טלוויזיה נחשב רצוי, זאת אף על פי שאחוז גדול באופן ניכר של אנשים עם לקות שמיעה מסוגלים לקרוא כתוביות תמלול בשפה המדוברת מאשר אנשים הבקיאים בשפת הסימנים הנפוצה באותה תרבות.
גם רשתות חברתיות המאפשרות העלאת סרטוני וידאו בשפת הסימנים נחשבות רצויות.
גם עזרים לתקשורת בכתב מהבית שלא היו שימושיים לשומעים נחשבו רצויים ובודדו את החירשים כקהילה סגורה, אולם אלו הלכו ונעלמו משום שמרבית החירשים מעדיפים תקשורת נוחה עם שומעים וחירשים על פני שימור קהילה סגורה סביב שפת סימנים.
קהילות אחרות של אנשים עם חוויות ייחודיות, קשר תוך קהילתי, וקהילה ברמת ארגון גבוהה, כמו מוגבלים בניידות ועיוורים, אינם מנותקים מהחוויות של הציבור הכללי, ואינם יוצרים תודעה חברתית נפרדת.
שתל שבלולי / שתל קוכליארי הוא התקן אלקטרוני המושתל בניתוח, ומאפשר לכבדי שמיעה וחירשים לשמוע.
שתל השבלול קולט צלילים מהסביבה וממיר אותם לגירויים חשמליים של סיבי עצב השמיעה היכולים להתפרש נכונה במערכת השמיעה ולהביא לתפיסה שמיעתית.
עבור ליקוי שמיעה מולד, יעילותו של השתל השבלולי רבה ביותר אצל פעוטות וילדים.
השתל השבלולי הוא נושא טעון בקרב קהילות החירשים בישראל ובעולם.
עם הופעתו הביעו אגודות החירשים בעולם, ובהן אגודת החירשים בישראל, התנגדות רבה לשימוש בו.
לדעתם, האדם החירש הוא אדם שלם שאינו דורש תיקון.
לפי טענה זו, לחירשים שפה ותרבות מפותחים, ומאחר שאינם פגומים, הם אינם זקוקים ל"תיקונים" על ידי החברה השומעת, אלא לקבלתם כשווים.
ההנחה היא כי החירשות אינה נכות אלא תרבות, ועל כן זכותם לבחור עבור ילדיהם את ההשתייכות לתרבות ההורים החירשים.
שיקול נוסף נעוץ בגיל המוקדם יחסית, בו מתבצע הניתוח.
גיל המושתל אינו מאפשר לו לקבל ההחלטה בוגרת, מושכלת ונטולת לחצים בנוגע להשתלה.
בנוסף טוענים המתנגדים כי המגבלות הרבות על המושתל (לדוגמה, האיסור להרטיב את השתל, או הטיפולים השיקומיים והתרגולים הרבים והממושכים הנדרשים), פוגעות באיכות חייו, וסביר שללא ההשתלה היו נחסכות ממנו.
בתרבות החירשים, המונח "לקות שמיעה" פוגעני עבור כבדי שמיעה המתקשרים בשפת סימנים, ובמקומו אומרים "ירידה בשמיעה".
המונח מתייג קולקטיבית אנשים עם ירידות שונות בשמיעתם – כלקויי שמיעה, אינו מתייחס לזהותם התרבותית כחירשים ואינו אקטואלי בתרבות החירשים.
אנשים בוגרים או מבוגרים שהתפתחה אצלם ירידה בשמיעה ולא לומדים לסמן, מוכנים להגדיר את מצבם "לקות שמיעה".
תרבות החירשים מקבלת הגדרה זו שלהם על עצמם, אך איננה מקבלת שימוש גורף במונח לכלל חברי הקהילה.
המונח "כבדי שמיעה" משמש אנשים שהלקות היא חלק מזהותם ולרוב אינם רואים בה לקות כלל, בעוד שהמונח "לקוי שמיעה" משמש אנשים שחלה בשמיעתם ירידה אחרי שכבר גיבשו את זהותם בקרב החברה הכללית השומעת.
המונח "חירש-אילם" נחשב פוגעני באופן גורף עבור חירשים שאינם מדברים ואינם אילמים.
בשנות השלושים עלו ארצה מספר צעירים חירשים מגרמניה.
הראשון היה משה במברגר, שעלה לארץ ישראל ב-1934. הוא חיפש להיות בחברת חירשים, וב-1935 כאשר העתיקה משפחתו את מקום מגוריה לירושלים הוא פנה לבית הספר לחירשים.
המנהל, שהכירו מגרמניה, הפנה אותו לאריה צוקרמן, אדם חירש שהתגורר בירושלים.
בביתו של צוקרמן פגש במברגר את יחזקאל סלע, אף הוא חירש, שהשתייך לקבוצת חירשים ירושלמית שהתפתחה בעיר בראשית המאה העשרים.
כך נוצר גרעין ראשוני של קבוצת חירשים.
בפברואר 1944 נבחר הוועד הראשון לאגודה שבדרך, וב-3 ביוני 1944 הוקמה באופן רשמי אגודת החירשים, בהשתתפות 44 חברים.
יושב ראש האגודה הראשון היה משה במברגר, והאגודה קיבלה את האישור של ממשלת המנדט הבריטי.
שפת הסימנים הישראלית משמשת כאמצעי התקשורת העיקרי של חברי אגודת החירשים, ובשל כך מועדפת תקשורת יותר פנים מול פנים ופחות אלקטרונית.
בישראל, בית הספר אורט כו"ח גאולה הכיר בתרבות החירשים כשבחר בביטוי "כו"ח" לכבדי שמיעה וחירשים, וקהילת החירשים בישראל אימצה ביטוי זה במקום הביטוי "לק"ש" (לקויי שמיעה).
גם חטיבת ביניים גולדה מאיר מנס ציונה הכירה בתרבות החירשים, ומקיימת כיתות כו"ח בבית הספר.
במאה ה-21 מונה אגודת החירשים בישראל תשעה סניפים ומועדונים, כולל מועדון קלנסווה במגזר הערבי, וחברים בה כ-6,000 איש.
מועדוני האגודה משמשים לחירשים מקום מפגש חברתי ומציעים מערך מגוון של חוגים ופעילויות.
פרשה שעוררה דיון ציבורי בנושא עסקה בזוג לסביות חירשות בארצות הברית, שרצו להביא לעולם תינוק באמצעות הפריה חוץ-גופית.
הן פנו לבנקי זרע בבקשה לקבל דגימת זרע של גבר חירש בתקווה לתינוק חירש, וגילו שכל בנקי הזרע מסננים תורמים עם מוגבלויות.
לבסוף, הנשים השיגו תרומת זרע פרטית מבן דור חמישי של חירשים כדי לשפר את הסיכוי שהתינוק יהיה חירש.
תרבות ארצות הברית (מכונה גם התרבות האמריקאית) היא תרבות מגוונת, המאגדת בתוכה מגוון של קבוצות אתניות, מסורות וערכים.
במרוצת מאתיים וחמישים השנים מאז כינון ארצות הברית כמדינה עצמאית, עברה התרבות האמריקאית התפתחות מואצת והפכה מערב-רב של תרבויות מהגרים לתרבות עצמאית בעלת מאפיינים ייחודיים מובהקים.
תרבות זו מזוהה עם רוב תושבי ארצות הברית ומכונה mainstream American culture ("הזרם הכללי של התרבות האמריקאית").
עם זאת, אחת מתכונותיה הבולטות של ארצות הברית היא אופייה הרב-תרבותי, המאפשר למהגרים ולצאצאיהם לשמר מאפיינים תרבותיים ייחודיים.
לתרבות האמריקאית השפעה מרחיקת לכת בכל העולם.
התרבות האמריקאית התהוותה בראשיתה ממסורותיהם של המהגרים האירופאים, ובעיקר של המתיישבים האנגלים וההולנדים.
עם זאת, גם לאורחות החיים הגרמניים, האיריים והסקוטיים נודעה השפעה על התרבות האמריקאית, כמו גם למסורות אינדיאניות ולמאפיינים תרבותיים של העבדים ממערב אפריקה.
התרחבותה של ארצות הברית מערבה במהלך המאה ה-19 הידקה את קשריה עם התרבות המקסיקנית, וההגירות ההמוניות מדרום וממזרח אירופה בסוף המאה ה-19 והמאה ה-20 תרמו מרכיבים חדשים לתרבות האמריקאית.
גם גלי ההגירה מאסיה ומאמריקה הלטינית השפיעו רבות על תרבות ארצות הברית.
עד אמצע המאה ה-19 עיצבו סופרים כמו נתניאל הות'ורן, אדגר אלן פו והנרי דייוויד תורו את הספרות האמריקאית.
במחצית השנייה של מאה זו היו הסופר מארק טוויין והמשורר וולט ויטמן דמויות המפתח.
באותן שנים חיברה גם אמילי דיקנסון את שיריה, אך היא הפכה למשוררת חשובה רק לאחר מותה ב-1886.
11 אמריקאים זכו בפרס נובל לספרות.
ארנסט המינגוויי, חתן פרס נובל לספרות בשנת 1954, נחשב לאחד הסופרים המשפיעים ביותר במאה ה-20. בין היצירות הספרותיות האמריקאיות הקאנוניות ביותר ניתן למנות את מובי דיק מאת הרמן מלוויל, הרפתקאותיו של האקלברי פין מאת מארק טוויין ואת גטסבי הגדול מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
באמנות החזותית הייתה האסכולה הנטורליסטית "אסכולת נהר הדסון" התנועה המרכזית במאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 חל מפנה משמעותי באמנות החזותית בארצות הברית.
נקודת הציון של מפנה זה הייתה תערוכת האמנות המודרנית "Armory Show", שהוצגה בניו-יורק בשנת 1913 ועוררה סערה בקרב הציבור האמריקאי.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 התנסו אמנים כמו ג'ורג'יה אוקיף ומרסדן הרטלי בסגנונות שונים והטביעו את חותמם על האמנות האמריקאית.
במחצית השנייה של המאה התפתחו בארצות הברית תנועות אמנותיות חשובות כגון האקספרסיוניזם המופשט, עליה נמנים האמנים ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, ואמנות הפופ ארט, המזוהה בעיקר עם אנדי וורהול ורוי ליכטנשטיין.
בארצות הברית פעלו גם אדריכלים בעלי חשיבות רבה, כמו פרנק לויד רייט, פיליפ ג'ונסון ופרנק גרי.
הכוריאוגרפיות איזדורה דאנקן ומרתה גרהם היו דמויות מרכזיות במחול המודרני בארצות הברית, ונודעה להן השפעה רבה על התחום בעולם כולו.
בתחום הבלט הקלאסי היו ג'ורג' בלנשין וג'רום רובינס דמויות מרכזיות.
ברנום, שבשנת 1841 החל להפעיל מרכז בידור במנהטן, נמנה עם חלוצי התיאטרון האמריקאי.
בסוף המאה ה-19 הפיק הצמד הריגן והרט מספר קומדיות מוזיקליות פופולריות בניו יורק.
במאה ה-20 הועלו מחזות הזמר המודרניים בברודוויי, ושיריהם של מלחינים כמו אירווינג ברלין, קול פורטר וסטיבן סונדהיים הפכו ללהיטים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1936 זכה המחזאי יוג'ין או'ניל בפרס נובל לספרות.
מחזאים ידועים אמריקאים אחרים הם זוכי פרס הפוליצר טנסי ויליאמס, אדוארד אלבי ואוגוסט וילסון.
אף כי לא זכה להכרה במרוצת חייו, המלחין צ'ארלס אייבס, שפעל בראשית המאה ה-20, נחשב לאחד המלחינים הקלאסיים האמריקאים הראשונים.
מלחינים חשובים אחרים כמו הנרי קוול וג'ון קייג' תרמו רבות לדמותה של המוזיקה הקלאסית בארצות הברית.
המלחינים האמריקאים אהרן קופלנד וג'ורג' גרשווין שילבו מוזיקה קלאסית עם ז'אנרים אחרים וזכו אף הם להכרה בינלאומית.
התנועה הפילוסופית האמריקאית הראשונה הייתה האסכולה הטרנסצנדנטלית, שהובילו ראלף וולדו אמרסון והנרי דייוויד תורו.
לאחר מלחמת האזרחים פיתחו צ'ארלס פירס, ויליאם ג'יימס וג'ון דיואי את התורה הפרגמטיסטית.
במהלך המאה העשרים נודעה לפילוסופיה האנליטית השפעה רבה על הפילוסופיה האמריקאית.
אסכולה זו, שמקורה באירופה, פותחה בארצות הברית על ידי הוגים כמו וילארד ואן אורמאן קוויין וריצ'רד רורטי.
ארצות הברית נחשבת לאחת המדינות המובילות בתחום האופנה.
האופנה האמריקאית היא אקלקטית מכיוון שקלטה לתוכה מהגרים רבים.
בארצות הברית נמצאות חברות אופנה רבות כמו קלווין קליין, j.
ניו יורק וקליפורניה הן מרכזה של תעשיית האופנה בארצות הברית.
מכיוון שארצות הברית קלטה לתוכה מהגרים רבים ממגוון רב של עמים ותרבויות, אין פלא שהמטבח האמריקאי אף הוא מגוון מאוד וקשה להגדרה.
מחד גיסא, המטבח האמריקאי הוא סינתזה של מטבחים שונים מרחבי העולם.
מאידך גיסא, המטבח האמריקאי ייצא בעצמו מגוון רב של מאכלים, והוא מוכר ופופולרי כיום בעולם לא פחות מהמטבח הסיני, הצרפתי או ההודי.
המטבח האמריקאי דומה מבחינת מרכיביו למטבחיהן של מדינות מערביות אחרות.
חיטה היא הדגן הנפוץ ביותר במטבח זה, ומרכיבים אופייניים אחרים הם תרנגולי הודו, בשר אייל פרדי לבן-זנב, תפוחי אדמה, בטטות, קישואים, וסירופ מייפל - מאכלים מקומיים שהיוו חלק מהמטבח הילידי ואומצו על ידי המתיישבים מאירופה.
מאכלים נוספים המזוהים כאמריקאים הם בשר החזיר והבקר המבושלים מעל ברביקיו, עוגות סרטן, חטיף תפוחי אדמה ועוגיות שבבי שוקולד (או בשמן הנפוץ יותר: עוגיות שוקולד צ'יפס).
במדינות הדרום ובקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקאית נפוץ מטבח האוכל נשמה (Soul food), שפותח על ידי האפריקאים בתקופת העבדות.
מאכלים אופייניים אחרים של ארצות הברית, כגון פאי תפוחים, עוף מטוגן, פיצה, המבורגר ונקניקיות, מבוססים למעשה על מאכלים שהביאו איתן קבוצות מהגרים שונות.
טוגנים (שמקורם בצרפת), מאכלים מקסיקניים כמו בוריטו וטאקו, והפסטה האיטלקית נצרכים בכמויות גדולות בארצות הברית.
ככלל, מעדיפים האמריקאים קפה על פני תה.
צריכת מזון מהיר ומשקאות מוגזים גבוהה במיוחד בארצות הברית וגורמת לתופעה של השמנת יתר.
מאז שלהי המאה ה-19 נחשב הבייסבול לענף הספורט הלאומי בארצות הברית, אם כי על פי כמה אמות מידה, נחשב הפוטבול לענף האמריקאי הפופולרי ביותר.
כדורסל והוקי קרח אף הם ענפים פופולריים מאוד בארצות הברית.
ענף הכדורגל, שנחשב לענף הספורט הפופולרי ביותר בעולם, זוכה לפופולריות נמוכה יחסית בארצות הברית.
עם זאת, בשנים האחרונות מתרחבת תפוצתו של ענף זה בקרב הקהלים הצעירים.
גם ענף הטניס זוכה לאהדה בארצות הברית.
באשר לענפי ספורט שאינם קבוצתיים, אגרוף ומרוצי סוסים היו בעבר הענפים הפופולריים והנצפים ביותר.
כיום תפסו את מקומם הגולף ומרוצי המכוניות, ובייחוד מרוצי נאסקאר (NASCAR).
בעוד שמרבית ענפי הספורט המרכזיים מקורם באירופה, כמה ענפי ספורט הומצאו בארצות הברית.
משחק הכדורסל, למשל, הומצא על ידי ד"ר ג'יימס נייסמית' ב-1891 במסצ'וסטס.
משחק הלקרוס, הפופולרי בארצות הברית, פותח על ידי מקומיים.
הסקייטבורד והסנובורד פותחו אף הם בארצות הברית במאה העשרים, כפיתוח של גלישת הגלים, עיסוק ספורטיבי שמקורו בהוואי, אשר זכה לפופולריות גם בארצות הברית.
היקף אירועי הספורט בארצות הברית הוא גבוה מאוד בהשוואה למדינות אחרות בעולם.
אירועי כדורסל ופוטבול בבתי ספר תיכוניים, ובמיוחד במכללות, זוכים לפופולריות רבה מאוד ויש בכוחם למשוך קהל עצום לאצטדיונים.
קבוצות פוטבול בולטות בבתי ספר תיכוניים מחזיקות לעיתים באצטדיונים עם למעלה מעשרת אלפים מושבים.
אליפות הכדורסל של המכללות, שנערכת בחודש מרץ וידועה בכינוי "השגעון של מרץ" (March Madness), היא אחד האירועים החשובים בלוח השנה של הספורט האמריקאי ומשחקיה משודרים ברשתות הטלוויזיה הארציות.
ענף הספורט הוא מקור הכנסה משמעותי עבור מוסדות הלימוד הנחשבים בארצות הברית.
כתוצאה מכך, הדרישות האקדמיות מתלמידים ספורטאים נמוכות לעיתים קרובות מהדרישות מיתר התלמידים, אם כי גם התלמידים הספורטאים נדרשים לעמוד בתנאי סף מינימליים.
שמונה אולימפיאדות נערכו בארצות הברית, ארבע של קיץ וארבע של חורף.
נכון ל-2004 זכו נציגי ארצות הברית ב-2,191 מדליות באולימפיאדות הקיץ, יותר מכל מדינה אחרת, ו-216 מדליות באולימפיאדות החורף, מספר שרק נורווגיה הצליחה להתחרות בו.
ספורטאים אמריקאים רבים זכו להכרה עולמית, וחלקם נחשבים לטובים בתחומם בכל הזמנים.
שחקן הבייסבול בייב רות', המתאגרף מוחמד עלי, הכדורסלן מייקל ג'ורדן, שחקן הגולף טייגר וודס ומחליק הסקייטבורד טוני הוק, הם רק כמה מהספורטאים האמריקאים החשובים ביותר.
הקולנוע האמריקאי הוא בין המפותחים והמצליחים ביותר בעולם, והיקף תעשיית הסרטים בו עצום: הוליווד מפיקה כיום כ-300 סרטים בשנה.
אף כי לא כל הסרטים האמריקאים מופקים בהוליווד, הפך המחוז המפורסם בלוס אנג'לס לשם נרדף לתעשיית הקולנוע המקומית.
חמש הרשתות הגדולות ביותר בארצות הברית הן NBC (בבעלות תאגיד NBC Universal), ABC (בבעלות חברת וולט דיסני), CBS (בבעלות תאגיד CBS), FOX (בבעלות תאגיד חדשות) ו-The CW (בבעלות משותפת של תאגיד CBS וחברת טיים וורנר).
בנוסף לרשתות אלו קיימים ערוצי כבלים ולוויין.
רוק אנד רול, בלוז, קאנטרי, רית'ם אנד בלוז, ג'אז, מוזיקת פופ, טכנו, והיפ הופ הם כמה מהז'אנרים המוזיקליים האמריקאיים הפופולריים ביותר, שזכו להצלחה בינלאומית.
מותגים ומונחים שמקורים בארצות הברית הפכו למקדמי מכירות למוצרים אמריקאיים רבים אשר הופצו בעבר ומופצים כיום ברחבי העולם.
ארצות הברית מייצאת כיום כמות עצומה של תוכני בידור לשאר העולם, במיוחד סדרות טלוויזיה, סרטי קולנוע ומוזיקה.
תוכני תרבות אמריקאים רבים מופקים כיום תוך מחשבה על קהלי יעד נרחבים בכל העולם.
במדינות רבות בעולם מתקיימים כיום למעשה שתי תרבויות: התרבות המקומית והתרבות הגלובלית/הפופולרית-אמריקאית.
משום כך רבים רואים בדומיננטיות של התרבות האמריקאית איום ממשי לזהות התרבותית המקומית הייחודית.
השפעת התרבות האמריקנית על שאר העולם מכונה "אמריקניזציה", והיא מזוהה לעיתים קרובות עם תהליכי הגלובליזציה ומעוררת בקרב ציבורים שונים ביקורת חריפה.
מתנגדי האמריקניזציה מוחים על החלשותן של התרבויות המקומיות ברחבי העולם כתוצאה מהדומיננטיות של התרבות האמריקאית ורואים בהתפשטותה המהירה ביטוי לאימפריאליזם תרבותי.
נוסף לכך, רבים מבקרים את התרבות האמריקאית עצמה, ורואים בה תרבות שטחית, ממוסחרת וצעירה מדי.
המצדדים באמריקניזציה ובתרבות האמריקאית טוענים מצדם שהיא מקדמת את ערכי החופש ואת האחריות האישית.
התרבות הגרמנית החלה הרבה לפני צמיחתה של גרמניה כמדינת לאום.
בשל ההיסטוריה התרבותית העשירה שלה, המדינה מוזכרת לעיתים קרובות בתור das Land der Dichter und Denker ("ארץ המשוררים וההוגים").
גרמניה, במשך מאות שנים, הניבה מספר רב של אישי אשכולות, גאונים ואנשים בולטים במיוחד בכל תחומי התרבות; ביניהם: איינשטיין, בטהובן, קפלר, גתה, קאנט, באך, מרקס, וגנר, לותר, ניטשה, בנץ, אוהם, דיזל, לייבניץ, גוטנברג, הגל, שטראוס ועוד רבים אחרים שעיצבו את התרבות הגרמנית לדורות.
אישים היסטוריים רבים, אף שלא היו אזרחי גרמניה במובן המודרני, נתפסו בכל זאת כ"גרמנים" כיוון שהיו לחלק בלתי נפרד מהמורשת התרבותית של גרמניה.
דוגמאות לאישים מעין אלה הן וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ קפקא ושטפן צווייג.
ההתייחסות הספציפית ל"גרמנים", המציינת היווצרותה של אומה גרמנית כלשהי, הופיעה רק אחרי המאה ה-11. גרמניה אוחדה ב-1871 בהנהגתו של ביסמרק, ורק מעתה ניתן היה להגדיר את תרומותיהם של הגרמנים תחת גבולותיה הרשמיים של גרמניה.
אף שהמורשת התרבותית ארוכת שנים וקרובה לאלף שנות קיום, במאה ה-18 חלה פריחה תרבותית מקיפה, שהפכה את הגרמנים משבט נרדף של חנוונים וסוחרים לקהילה משגשגת של סופרים, משוררים, מחזאים, מוזיקאים, מדענים ופילוסופים שמובילים את התרבות האירופית.
עם היווסדה הפכה גרמניה למעצמה אירופית שצמחה ושגשגה עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
בגרמניה קיימים שישה־עשר סניפים, ובשאר העולם – בכ־93 מדינות – 149 נוספים.
גרמניה היא המדינה המתועשת המאוכלסת ביותר באירופה, הנודעת, בין היתר, בזכות ההישגים הטכנולוגיים אותם פיתחה.
גרמניה הניבה מהמלחינים, הפילוסופים והמשוררים המפורסמים ביותר באירופה.
עד היום, כמה מן האמנים המשפיעים ביותר שצמחו בגרמניה הם מהגיבורים של תרבות העולם המערבי.
גרמניה מצויה על פרשת דרכים בלב אירופה.
המדינה היא פדרציה, המורכבת מ-16 מדינות, שכל אחת מהן מספקת את חלקה בהיסטוריה התרבותית של הגרמנים עוד מימי קדם.
התרבות הגרמנית עוצבה על ידי זרמים אינטלקטואלים ופופולריים עיקריים באירופה, דתיים וחילונים כאחד.
כתוצאה מכך, הישגיה האומנותיים צריכים להיראות במסגרת רחבה יותר של תרבות אירופאית גבוהה, תרבות פופולרית מערבית ותת התרבות הגלובלית.
רק במהלך המאה ה-19, עם איחוד גרמניה, ניתן היה לבסס את המונח על התרבות של הגרמנים ועל תרומתם בתוך שטחיה המוגדרים.
עם התפשטות תקשורת ההמונים במאה ה-20 המדינה זכתה להכרה בתרבות הפופולרית של החברה הגרמנית מחדש.
חדירת האינטרנט במאה ה-21 הובילה הבחנה של הנוף התרבותי של האומה בתרבויות השונות של אפריקה ואת השינויים בזירת התרבות שלהם.
כחוק, על כל אחת ממדינות גרמניה מוטלת האחריות לדאוג לתרבות – המגוון התרבותי והזהות האזורית צריכה להיות מובטחת.
הממשלה הפדרלית ממונה על התרבות ואמצעי התקשורת אחראיים על מוסדות תרבות ופרויקטים בעלי חשיבות לאומית.
במדינה 240 בתי קולנוע מסובסדים, מאות תזמורות סימפוניות ופילהרמוניות, אלפי מוזיאונים ולמעלה מ-25,000 ספריות הפרושות על פני 16 מדינות.
מגוון תרבותי זה מספק את צורכיהם של מיליוני גרמנים מדי שנה; כ-91 מיליון מבקרים פוקדים את המוזיאונים הגרמנים וכ-20 מיליון נהנים מבתי הקולנוע ומהאופרות הגרמניות; 3.6 מיליון צופים ומאזינים לתזמורות הגרמניות על רובדיהן.
בגרמניה 33 אתרי מורשת עולמית שהוגדרו ככאלה בידי ארגון אונסק"ו.
משחתומה גרמניה על אמנת מאסטריכט משנת 1993, לעובדי האיחוד האירופי כוחות משמעותיים בתחום זכויות היוצרים.
הפצת השפה והתרבות הגרמנית בעולם שרויה באחריותו של מכון גתה, עם כ־130 סניפים ב־90 מדינות.
אף שהשפה והתרבות הגרמניות ותחושת ה"גרמניות" קיימות כבר יותר מאלף שנים, המדינה הידועה כיום כגרמניה אוחדה כמדינת לאום מודרנית רק בשנת 1871, עם כינון הקיסרות הגרמנית ביוזמתה של המדינה הדומיננטית דאז, ממלכת פרוסיה.
הגרמאנים הובחנו כישות מובחנת מבחינה אתנית ולשונית כבר החל מ-1000-500 לפנה"ס.
הגרמאנים האמינו במספר רב של אלים, שמשכנם נקבע על – ידיהם במקומות מקודשים כמו חורשות מקודשות, מעיינות, אבנים ועצים.
האלים כובדו בחגיגות פולחן בתקופות מסוימות בשנה או אחרי ניצחונות גדולים.
בחגיגות הוקרבו בעלי חיים ולעיתים, לפי טקיטוס, גם בני אדם.
בין המאה ה-4 למאה ה-9 לספירה נדדו הגרמאנים באירופה.
בימי הקיסרות הגרמנית (1871 – 1918) המדיניות הפנימית שהנהיג ביסמרק בגרמניה שיחקה תפקיד חשוב ביצירת התרבות הפוליטית האוטוריטרית של הרייך השני.
לאחר האיחוד ב-1871 פחת העיסוק הגרמני בפוליטיקה היבשתית, במה שאפשר לממשלה הפרלמנטרית-למחצה להעביר באופן חלק למדי שורת רפורמות מדיניות וכלכליות – בבחינת "מהפכה מגבוה" – אשר הפכו את המדינה החדשה למעצמה התעשייתית המובילה בעולם בן הזמן.
לא זו בלבד שהתוצרת המקומית הגרמנית דחקה את מוצרי הייבוא הבריטיים מהשווקים הגרמניים - בשנות השבעים של המאה ה-19, היצרנים הבריטים כבר חוו תחרות ממשית מול מוצרים גרמניים בשווקים בינלאומיים.
האימפריה הגרמנית חוקקה מספר תקדימים מתקדמים, כגון הקמת מערכת הרווחה החברתית הראשונה באירופה (עדיין במקומה היום), רפורמות חברתיות אחרות, וכן הבטחת חופש העיתונות.
תופעלה מערכת בחירות מודרנית לפרלמנט הפדרלי, הרייכסטאג, אשר ייצגה כל אדם מבוגר על חודו של קול.
זה איפשר לסוציאליסטים ולמפלגת המרכז הקתולית למלא תפקידים רבים בחיים הפוליטיים של האימפריה למרות העוינות התכופה של האצולה הפרוסית.
בתקופה זו החל לצמוח בעיקר בברלין, אך גם בערים נוספות, מעמד חברתי מיוחד, בורגנות הבילדונג (Bildungsbürgertum), בורגנים אשר הודות לחינוך אקדמי רחב וצריכת תרבות (בעיקר ספרות ומוזיקה) הגיעו לניעות חברתית ויצרו סוג של אליטה אינטלקטואלית ואריסטוקרטיה של "בעלי תרבות", שהייתה מנותקת מן האצולה המסורתית (מעמד היונקרים).
בורגנות הבילדונג נטתה לליברליזם, למודרניזם ולקפיטליזם, אך לא נעדר ממנה גוון לאומני עז.
קבוצה זו עודדה פריחה תרבותית בהיקף גדול.
האימפריה זכורה היטב בהיסטוריה של גרמניה כתקופה של מרץ תרבותי ואינטלקטואלי רחב היקפים.
ההצלחות החברתיות, הכלכליות והמדעיות בקיסרות הובילו את עידן הווילהלמינה להיחשב לפעמים כתור הזהב בהיסטוריה של הגרמנים.
בימי רפובליקת ויימאר (1918 – 1933) תרבותה של גרמניה פרחה, בעיקר בתחומי האמנויות והמדעים.
גרמניה הייתה המדינה המתקדמת ביותר בימים אלה מבחינת המדע, הטכנולוגיה, הפילוסופיה, הספרות והאמנות.
ברלין של שנות ה-20 הייתה המרכז התרבותי העמוס ביותר בימי הרפובליקה.
מחברים אחדים מאוסטריה, ובייחוד מווינה, נוטלים חלק בלתי נפרד מהתרבות הוויימארית.
הפריחה התרבותית ברפובליקה הייתה בכל התחומים, ובתקופה הקצרה בה היא פרחה, עלו אנשי תרבות אשר יצרו יצירות בלתי נשכחות בכל תחומי החיים.
בוויימאר נוצר זרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, שהשפעתו על הקולנוע העולמי הייתה גדולה – ובראייה היסטורית ניתן לראות בו הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא.
לכל אלו הושם סוף עצוב עם נפילת הרפובליקה – עליית הנאציזם ואדולף היטלר לשלטון ב-1933. אינטלקטואלים ואנשי תרבות גרמנים רבים עקרו מהמדינה לטורקיה, ארצות הברית, בריטניה, ולמקומות אחרים בעולם.
אלה שנשארו מאחור נאסרו לעיתים קרובות, או נעצרו במחנות ריכוז.
אינטלקטואלים הקשורים למכון למחקר חברתי (אסכולת פרנקפורט) ברחו לארצות הברית והקימו מחדש את המכון בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק.
רפובליקת ויימאר הייתה פרץ של יצירתיות שנבע מריכוז של חוויות קשות – חוויית המלחמה והתבוסה שבעקבותיה, חוויית המאבק המעמדי האלים בין השמאל והימין לאחר המלחמה, חוויית אי הביטחון האישי והכלכלי בימי האינפלציה הגבוהה, והשחרור האישי והפוליטי מהרוח הצרה של המיליטריזם הפרוסי של ימי הקייזר אל חופש יצירתי, תרבותי ואף מיני.
מרקוס בולוקס, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת מילווקי שבוויסקונסין התייחס לנוף התרבותי של רפובליקת ויימאר כמייצגת בולטת של מודרניות ביחס למצבה של המדינה –
בימי גרמניה הנאצית (1933 – 1945) המשטר הנאצי ניסה לשחזר את הערכים המסורתיים של התרבות הגרמנית.
האמנות והתרבות שבאו להגדיר את רפובליקת ויימאר בימיה הודחקו: האמנות החזותית נוטרה בקפדנות תוך התמקדות בהמחשת הגרמניוּת – הגזע הארי, מיליטריזם, גבורה, כוח, עוצמה וצייתנות.
אמנות מופשטת מודרנית ואמנות אוונגרדית הוסרו מהמוזיאונים והוצגו בתערוכה "אמנות מנוונת", שם היא הייתה ללעג.
זרמי אמנות שנחשבו כמנוונים היו דאדא, קוביזם, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם וסוריאליזם.
ספרות שנכתבה בידי יהודים וגזעים "לא ארים" אחרים, הומוסקסואלים או אחרים שהתנגדו לנאציזם, הושמדה בידי המשטר.
חורבן ידוע לשמצה של הספרות היה שריפת ספרים בכיכר בבל בשנת 1933.
את התרבות ברייך השלישי אפיינה התעמולה הנאצית, שהייתה חובקת כל – היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם – הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה – השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי על כל הכפופים למרות הרייך השלישי, בכל היבט של חייהם.
למרות הניסיון לעצב תרבות גרמנית טהורה, באזור מרכזי בודד של האמנות – האדריכלות – תחת הנחיותיו האישיות של היטלר, עוצבה בזרם אדריכלות נאו-קלאסית שהתבססה על האדריכלות הרומית העתיקה.
סגנון זה בלט בהתנגדות מוחלטת, חדשה, ליברלית יותר, וסגנונות אדריכליים פופולריים אחרים, כמו אר דקו.
מבנים שונים בסגנון רומי נבנו בידי אדריכל המדינה (וכן האדריכל האישי של היטלר) אלברט שפר.
רוב הסרטים הגרמניים של התקופה נועדו בעיקר לבידור.
ייבוא של סרטים זרים הוגבל כדין לאחר 1936, והתעשייה הגרמנית, שהולאמה רק ב-1937, פיצתה על מחסור בסרטים זרים, בעיקר של הפקות אמריקאיות.
הבידור הגרמני גבר בחשיבותו יותר ויותר בשנים המאוחרות של מלחמת העולם השנייה, כאשר הקולנוע סיפק הסחת דעת מן ההפצצות של בעלות הברית וממחרוזת התבוסות של גרמניה הנאצית.
הן ב-1943 וב-1944 הכנסותיו של הקולנוע הגרמני עלה על מיליארד גולדמארקים.
על הספורט פיקחה ליגת הרייך הנציונל-סוציאליסטית לחינוך גופני (Nationalsozialistischer Reichsbund für Leibesübungen) שהוקמה ב-1936. שני מפגנים עיקריים של האמנות הגרמנית והתרבות הנאצית בהם הציגו הנאצים את הישגיהם לעיני העולם כולו היו אולימפיאדת ברלין (1936) והתערוכה העולמית של פריז (1937).
האולימפיאדה הציגה לעולם את עליונות הגזע הארי של הגרמנים למדינות אחרות.
ספורטאים גרמנים נבחרו בקפידה – לא רק על פי כוחם, יכולתם או כישרונם, אלא בעיקר לפי המראה הארי.
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה ותחילתה של המלחמה הקרה, פוצלה גרמניה לשתי מדינות, מערב גרמניה ומזרח גרמניה, למשך כ-40 שנים, פיצול שסימל את חלוקתה של אירופה לגוש המזרחי ולגוש המערבי.
רק בשנת 1990, לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989, גרמניה התאחדה מחדש.
גרמניה המזרחית, שהייתה נתונה לשליטתה של ברית המועצות שילבה בתרבותה לאומיות גרמנית עם עקרונות הריאליזם הסוציאליסטי בהשפעת התרבות הסובייטית.
מנגד, הושפעה התרבות בגרמניה המערבית רבות מהתרבות באירופה המערבית ובצפון אמריקה.
בימי גרמניה המזרחית (1949 – 1990) תרבותה השתנתה לאורך השנים עקב האירועים הפוליטיים וההיסטוריים שהתרחשו במאה ה-20, בפרט כתוצאה מהנאציזם והקומוניזם.
השתקפות על ההיסטוריה של האמנות והתרבות במזרח גרמניה חושפת קשרים מורכבים בין האמנים לבין המדינה, לבין המתנגדים ולבין האמנות הקונפורמית.
בתוך ארבעה עשורים בלבד, גרמניה המזרחית פיתחה תרבות נפרדת בין ענפיה ויצרה ספרות, קולנוע, אמנות חזותית, מוזיקה ותיאטרון שזכו להכרה בינלאומית.
בשנות ה-50 סוגת האמנות שעודדה הממשלה הייתה הריאליזם הסוציאליסטי, שנועדה לתאר את החיים היומיומיים תחת הסוציאליזם בצורה שמראה את היתרונות של החיים והעבודה במזרח.
במוזיקה, להקות רוק היו אמורות לשיר בגרמנית בלבד.
זה היה נראה כמו אילוץ לוגי בידי מנהיגי המפלגה, וזה לא התקבל בקרב הדור הצעיר.
השפעות מהמערב נשמעו בכל מקום, משום שהטלוויזיה והרדיו היו אויבי המעמד.
התיאטרון המזרח גרמני נשלט בשנותיו הראשונות בידי ברטולט ברכט, שהחזיר אמנים רבים מן ההתנגדות האנטיפאשיסטית ופתח את התיאטרון שלו מחדש.
בגישה תיאטרונית פורצת דרך ביים ברכט שורה של מחזות ששינו את פני התיאטרון של המאה העשרים.
תעשיית הקולנוע בגרמניה המזרחית הייתה אקטיבית למדי – מלבד סרטים עממיים, היא נודעה ברחבי העולם בהפקות שלה, במיוחד בסרטי ילדים.
הספרות של גרמניה המזרחית הושפעה גם היא, במידה רבה, מהריאליזם הסוציאליסטי.
אי לכך, במשך עשרות שנים הספרות נדחתה אך היא נגישה יותר עבור חוקרים מערביים הנחשבים לאמינים ביותר במקורות של גרמניה המזרחית.
העשור הראשון של גרמניה המערבית (1949 – 1990), מלבד יוצאים מן הכלל, מייצג תקופה של קפאון תרבותי כללי, בין השאר בשל דגש המוצב על התאוששות כלכלית וחברתית, והעובדה שתפקידים בולטים רבים נלקחו בידי הדור המבוגר.
בנוסף, פנתה גרמניה המערבית מן הייצור המקומי והתמקדה במבט לכיוון מוצרים תרבותיים מהעבר.
אחד ממאפייני התרבות החזקים שהתפתחו בגרמניה המערבית היה פיתוח הכדורגל והשקעה בענף ספורט זה, שהיה ענף הספורט הגדול ביותר במדינה מימים אלה ועד היום.
נבחרת גרמניה בכדורגל שהוקמה ב-1908 המשיכה את מסורתה ברפובליקה הפדרלית וניצחה במונדיאל 1954, במה שזכה לכינוי "הנס של ברן".
המדינה אירחה את מונדיאל 1974 על ערייה השונות וכן בברלין המערבית.
לאחר שהובסו בידי עמיתיהם המזרח גרמנים בסיבוב הבתים הראשון, המערב גרמנים זכו פעם נוספת.
מינכן אירחה את אולימפיאדת הקיץ ב-1972 בה התרחש טבח הספורטאים הישראלים.
גרמניה המערבית זכתה ב-40 מדליות באולימפיאדה זו לעומת 66 של גרמניה המזרחית.
במדינה התעורר עניין רב בדור הישן של כותבים שצמחו בתחומי גרמניה המערבית, בעיקר תוך התמקדות במאן, ברכט, גתה, קפקא, הסה ובן, במקום סופרים עכשוויים.
במהלך 40 שנות הפירוד, סטייה כלשהי שחלה בחיי התרבות של שני חלקי העם ניתקו.
הן בגרמניה המזרחית והן בגרמניה המערבית עקבו אחר שבילים מסורתיים של התרבות הגרמנית הנפוצה, אך המערב, שהושפע מן הסתם מהתרבות המערבית, הפך קוסמופוליטי יותר.
גרמניה התאחדה מחדש ב-1990 לאחר נפילת הקומוניזם.
האיחוד היה למעשה הבלעה של גרמניה המזרחית, שלאור נפילת הקומוניזם לא יכלה לתפקד כישות נפרדת, אל גרמניה המערבית.
עבור רוב הגרמנים שחיו בגרמניה המערבית לפני האיחוד השינוי בחיי התרבות הוא מזערי.
לעומת זאת, עבור המזרח גרמנים היקף השינוי היה משמעותי בכל תחומי החיים.
תושבי מזרח גרמניה נחפזו לאמץ את אורח החיים המערבי.
ככל שעבר הזמן החלו חלק מתושבי מזרח גרמניה לשעבר לחוש נוסטלגיה להיבטים מסוימים של חייהם במזרח גרמניה.
למרות תנועות כמו "אוסטלגיה" (הלחם של Ost - מזרח ונוסטלגיה) שקיימת מתוך ניסיון לחגוג ולשמר חלקים של התרבות המזרח גרמנית, אורח החיים המערבי ששולט בגרמניה משפיע על חיי היום יום שלהם.
בנוסף, האיחוד גבה מחיר כבד מכלכלתה של גרמניה והגביר את המיתון בו הייתה נתונה הכלכלה הגרמנית מזה שנים מספר.
רוב העסקים המזרח גרמנים לא יכלו לעמוד בתחרות עם המערב, ונסגרו.
התעשייה המזרח גרמנית, שבעבר נתמכה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, הופרטה ופורקה.
כתוצאה, נסקה האבטלה במזרח גרמניה לשיעור גבוה בהרבה מזו שבמערב, וחלק גדול מכוח העבודה המזרח גרמני, במיוחד העובדים המיומנים ביותר, היגרו למערב.
החיים במזרח גרמניה גם זכו לתיאור נוסטלגי במספר סרטים שזכו לפופולריות בגרמניה, כמו סרטו של וולפגנג בקר, "להתראות לנין!" העוסק בצעיר המנסה לשחזר את החיים בגרמניה המזרחית לטובת אימו החולה.
גרמניה היא ארץ מודרנית, רב-תרבותית ויצירתית, שעוצבה מסגנונות חיים רב־גוניים והבדלים אזוריים.
רוב האנשים – צעירים ומבוגרים כאחד – משכילים ונהנים מאורח חיים גבוה, וכן בעלי חירות מספקת כדי לתכנן את חייהם כפי שהם עצמם רואים לנכון.
המדינה מבססת רמה גבוהה של שוויון מגדרי, מקדמת זכויות לבעלי מוגבלויות והיא סובלנית מבחינה חברתית כדין כלפי להט"בים.
הומואים ולסביות רשאים לאמץ את ילדו הביולוגי של בן/בת זוגם, ואיחודים אזרחיים מותרים בחוק מאז 2001. סגן הקנצלרית לשעבר גידו וסטרוולה וראש עיריית ברלין לשעבר קלאוס ווברייט היו הומוסקסואלים מוצהרים בעת כהונתם.
גם שר הבריאות הנוכחי (2019) יינס שפאן, הוא הומוסקסואל מוצהר.
היום, הממשלה ומרבית החברה הגרמנית הגיעו להכרה שמהגרים מרקעים של מגוון תרבויות אתניות אחרות הם חלק מהתרבות הגרמנית ושהגירה מבוקרת צריכה להיות ביוזמתם בהתבסס על תקנים הגבלתיים.
לאמנות הגרמנית מסורת ארוכה ומכובדת באמנות החזותית, מהעבודות הידועות המוקדמות יותר של הציורים הפיגורטיביים ועד לתפוקה הנוכחית של האמנות העכשווית.
מפני שגרמניה אוחדה לכדי מדינת לאום רק במאה ה-19, והגדרת גבולותיה היה לתהליך קשה וכואב לשמצה, כך גם הגדרת האמנות הגרמנית כולה מעורפלת – ונתונה למחלוקות רבות.
באשר לתקופות מוקדמות יותר, מקובל להכליל במה שנקרא "אמנות גרמנית" גם יצירות שהופקו באזורים הדוברים גרמנית, כמו אוסטריה ואלזס וכן חלקים גדולים משווייץ, בעיקר בערים דוברי גרמנית או באזורים ממזרח לגבולות גרמניה המודרנית.
אמני רנסאנס גרמנים חשובים כוללים את מתיאס גרינוואלד, הנס הולביין, והנודע ביותר מהם אלברכט דירר.
אמנים נודעים אחרים, שלהם חלק בעיצוב האמנות הגרמנית הם קספר דויד פרידריך – מחלוצי הזרם הרומנטי באמנות ומקס ארנסט הסוריאליסטי.
מוריץ דניאל אופנהיים זכה לכינוי "הצייר היהודי הראשון" – בהיותו הראשון שזכה להכשרה אקדמית בציור וצייר הפורטרטים הבולט ביותר של בני המעמד הבינוני היהודים בגרמניה ושל עשיריה היהודים של גרמניה ואירופה.
ספרו של הצייר וילהלם בוש, "מקס ומוריץ" נחשב לאבי ה"קומיק-סטריפ" של ימינו.
פרנץ מארק היה ממייסדי "הפרש הכחול", תנועת האקספרסיוניזם הגרמני שירשה את מקומה של קבוצת "הגשר".
הרמן שטרוק היה מחשובי האמנים היהודים בגרמניה, שעיקר יצירתו היה עשייה גרפית בטכניקות הדפס שונות.
גרהרד ריכטר הוא מחשובי האמנים בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, שזכה בפרס וולף בשנת 1995. יצירתה של קתה קולוויץ נותנת ביטוי אישי עז לסבלם של פועלים ושל אנשים קשי היום שחיו בגרמניה בתקופת הרייך השני ובין שתי מלחמות העולם.
הלמוט גרנשהיים היה היסטוריון של הצילום, אליו מיוחס גילוי התצלום הראשון בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה גרא".
צילומיו של אוגוסט זנדר היו פורצי דרך וזכו להתייחסות בכתביהם של ולטר בנימין ואלפרד דבלין.
לאדריכלות הגרמנית היסטוריה ארוכה, עשירה ומגוונת.
האדריכלות מתאפיינת ברמה גבוהה של גיוון אזורי, שנגרמה בשל פיצול גרמניה לנסיכויות וממלכות במהלך ימי הביניים – שיחדיו מרכיבים סגנון אדריכלי הטרוגני ומגוון למדי, עם הבדלים אדריכליים בולטים מעיר לעיר.
כיום, בזכות ההיסטוריה האדריכלית המפוארת של גרמניה, היא עשירה באתרי מורשת עולמית שהוגדרו בידי ארגון אונסק"ו.
מגרמניה, בין היתר, צמח זרם האדריכלות האקספרסיוניסטית שמתאפיינת באימוץ מודרניסטי-מוקדם של חומרי בנייה חדשים, חדשנות עיצובית, מיקום חריג של עיקר מסת הבניין, מבנים השואבים לעיתים השראתם מצורות שבטבע, ניצול שיטות בנייה חדשניות המאפשרות ייצור המוני של לבנים, קורות פלדה ובמיוחד זכוכית.
ולטר גרופיוס, מחלוצי הסגנון הבינלאומי, ייסד בית הספר לאדריכלות באוהאוס, שהוא גם סגנון אדריכלי בפני עצמו.
בית הספר הוביל לפיתוח הסגנון הבינלאומי, שהיה לסגנון השולט ברחבי העולם משנות ה-30 ועד שנות ה-60 לערך.
בגרמניה מספר מן הקתדרלות הנודעות והעתיקות בעולם; כך, למשל, קתדרלת קלן נחשבת לאחת הקתדרלות החשובות והידועות באירופה והיא אתר תיירות פופולרי המושך מיליוני מבקרים מדי שנה.
תעשיינים, ממציאים ומפתחים גרמנים מהפכנים נוספים כצפלין, דיימלר, דיזל, אוטו, בראון ובנץ סייעו לעצב את כלי הרכב המודרני וטכנולוגיות תחבורה אווירית, כולל את ראשיתו של המסע בחלל.
עבודותיהם של איינשטיין ופלאנק הכריעו את יסודותיה של הפיזיקה המודרנית, שוורנר הייזנברג וארווין שרדינגר פיתחו מאוחר יותר.
הם הוקדמו בידי אנשי מפתח בפיזיקה כהלמהולץ, פראונהופר ופרנהייט לצד רבים נוספים.
וילהלם רנטגן גילה את קרני X, הישג שהביא אותו לזכייה, בפעם הראשונה, בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1901. עבודתו של היינריך הרץ בתחום ה אלקטרומגנטיות יצרה את התשתית להתפתחות התקשורת האלחוטית המודרנית.
מדע האווירודינמיקה נוצר בגרמניה, בידי לודוויג פרנדנטל, שנחשב למייסדה.
בין חוקרי הטבע הגרמנים ניתן למנות את אלכסנדר פון הומבולדט הנודע שעבודתו תרמה למדע הביוגאוגרפיה, ואלפרד וגנר, הוגה תאוריית נדידת היבשות שלאחר מכן פותחה לתאוריה הגאולוגית של לוחות טקטוניים.
מהנדס האווירונאוטיקה ורנר פון בראון פיתח את הטיל הבליסטי הראשון בעולם – V-2, ולאחר מכן היה חבר בולט בנאס"א ופיתח את משגר הלוויינים סטורן 5, שסלל את הדרך להצלחת התוכנית האמריקאית של אפולו.
עבודתו של הפיזיקאי היינריך רודולף הרץ בנושא הקרינה האלקטרומגנטית הייתה הכרחית להתפתחותה של התקשורת המודרנית.
באשר לפטנטים, גרמניה נמצאת במקום השלישי לאחר ארצות הברית ויפן.
עם למעלה מ-25,000 פטנטים רשומים שהוגשו למשרד הפטנטים האירופי, גרמניה היא האומה האירופית המובילה בתחום זה.
מתמטיקאים דגולים רבים נולדו בגרמניה, כגון גאוס, הילברט, רימן, ויירשטראס, דיריכלה, וייל ועוד רבים אחרים.
לייבניץ, פילוסוף גרמני חשוב, פיתח באופן בלתי תלוי את החשבון האינפיניטסימלי במקביל לניוטון.
גרמניה היא ביתם של כמה מן המרכזים האקדמיים המשובחים באירופה.
חלק מן האוניברסיטאות המפורסמת כוללות הן את אלה שבמינכן והן את אלה שבברלין: אוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת גטינגן, אוניברסיטת הומבולדט, אוניברסיטת היידלברג, בקרב רבות אחרות.
ברובה של המאה ה-20 הגרמנים זכו בפרסי נובל יותר מכל אומה אחרת.
כ-103 גרמנים סך הכול זכו בפרס נובל לדורות, מה שמקנה לה את מעמד האומה השלישית עם הכי הרבה זכיות.
מקדש ולהאלה עבור "גרמנים מכובדים וראויים לשבח" מציג פסלים רבים של מדענים גרמנים הראויים למעמד.
מוזיקה קלאסית גרמנית היא מהשכיחות ומהמבוצעות בעולם; המלחינים הגרמנים נודעו בקרב המלחינים המוכשרים והפופולריים בהיסטוריה, ששמם הפך לשם-דבר; ביניהם: יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן, פרנץ שוברט, יוהנס ברהמס וריכרד וגנר.
נכון ל-2006, גרמניה היא תעשיינית המוזיקה החמישית בגודלה בעולם עם השפעה חזקה בעוצמתה, כמקור תרבותי, לסגנונות מוזיקליים שונים, כגון טכנו, רוק וטראנס.
אמנים מודרניים כדוגמת סקורפיונז, רמשטיין, ננה, טוקיו הוטל, קסקדה ומודרן טוקינג זכו לתהילה בינלאומית.
מוזיקאים גרמנים, ובייחוד הלהקות החלוציות בסגנונן, כמו קרפטוורק סייעו באופן ניכר לפיתוחה של המוזיקה האלקטרונית.
מאז שנת 1970 לערך, גרמניה משגשגת בתרבות הפופולרית, וכיום היא מובלת יותר ויותר בידי ברלין והמבורג, תעשיית מוזיקה פורחת וכן סצנת אמנות מצליחה.
גרמניה מוכרת היטב בזכות בתי האופרה הרבים והנודעים שלה גם כן, כדוגמת זמפר-אופרה שבדרזדן – מבתי האופרה המפורסמים בעולם.
גרמניה מארחת פסטיבלים מוזיקליים מדי שנה.
הרוק אם רינג הוא פסטיבל המוזיקה הגדול ביותר בגרמניה, ובין הגדולים ביותר בעולם.
כמו כן, אמנים גרמנים מהווים אחוז ניכר בהכנסותיה של המוזיקה התעשייתית.
גרמניה מארחת כמה מהפסטיבלים הגותיים הגדולים בעולם כולו באופן שנתי, המושכים אליהם עשרות אלפי מעריצים.
ספרות גרמנית היא סך כל היצירות הספרותיות שנכתבו בשפה הגרמנית לשלביה בגרמניה, אך גם יצירות ספרותיות שנכתבו בשפה הגרמנית באוסטריה, בשווייץ או בצ'כיה עשויות להמנות עליה.
ספרות גרמנית עשויה להשתייך עוד לימי הביניים.
האפוס הקדום שירת הניבלונגים נחשב ליצירה מכוננת בתרבות הגרמנית והחשוב שביצירותיה בימי הביניים, שכותבו אינו ידוע.
התאולוג מרטין לותר שתרגם את התנ"ך לראשונה לגרמנית, מקבל קרדיט נרחב לאחר שהגדיר את הבסיס למונח "גרמנית גבוהה" המודרני.
בקרב הסופרים והמשוררים המוערכים ביותר יכללו לסינג, גתה, שילר, קלייסט, הופמן, ברכט והיינה.
תשעה גרמנים זכו בפרס נובל לספרות: תאודור מומזן, פאול הייזה, גרהרט האופטמן, תומאס מאן, נלי זק"ש, הרמן הסה, היינריך בל, גינתר גראס והרתה מילר.
המונח "פילוסופיה גרמנית" מתייחס לפילוסופיה בשפה הגרמנית או לפילוסופים גרמנים.
גרמניה מהווה חלק בלתי נפרד בהתהוות התחום, והשפעתה עליו בעלת משמעות היסטורית רבה.
הפילוסופים הגרמנים נודעו בקרב הפילוסופים הגאונים והמשפיעים בהיסטוריה של הפילוסופיה; רבים מהם עיצבו את הפילוסופיה המערבית, עוד מימי הביניים, כדוגמת אלברטוס מגנוס.
בפילוסופיה של המאה ה-17 שיחק תפקיד מרכזי איש האשכולות גוטפריד וילהלם לייבניץ.
עמנואל קאנט, מהוגי הדעות החשובים והמשפיעים אי־פעם, שיחק תפקיד מרכזי בהיסטוריה של הפילוסופיה.
הפילוסופיה שהגה, קאנטיניזם, היוותה מקור השראה לעבודותיהם של ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה כמו גם לאידיאליזם הגרמני (אסכולות בפילוסופיה של גרמניה במאה ה-17 וה-18, שבראשן עמדו יוהאן גוטליב פיכטה וגאורג וילהלם פרידריך הגל).
הגותו של הגל, שהיה ממייסדי האסכולה, תרמה רבות לעיצוב עולם הפילוסופיה במאה ה-19, עד כי בחוגים מסוימים היה קשה להביע דעות המנוגדות לה.
רעיונותיו זכו לדיון ממושך והייתה לו השפעה מכרעת על שורה ארוכה של הוגים.
קרל מרקס ופרידריך אנגלס פיתחו תאוריה קומוניסטית בהשפעת הגל בשם "מרקסיזם" במחציתה השנייה של המאה ה-19. תאוריה זו הייתה הראשונה בתחום המטריאליזם הדיאלקטי ואחת מבין כמה תאוריות סוציאליסטיות שהתגבשו באמצע אותה מאה.
מתאוריה זו נולדה אסכולת פרנקפורט בראשית המאה ה-20, שכללה קבוצת אנשים שעסקו בהגות ובמחקר בין תחומי.
גוטלוב פרגה ותלמידו, לודוויג ויטגנשטיין נחשבים, בין היתר, כאבות המייסדים של זרם הפילוסופיה האנליטית המאופיינת בלוגיקה, שניסתה בראשית דרכה לנתח את האמירות הפילוסופיות עצמן כדי לקבוע לאילו מהן יש משמעות ומובן ואילו אמירות הם נעדרות משמעות ונוצרו בגלל שימוש לא נכון בשפה.
פילוסופיה זו הפכה לזרם הפילוסופי המרכזי במדינות דוברות האנגלית ולעיתים היא אף מוגדרת כפילוסופיה של העולם האנגלו-אמריקני במאה העשרים.
במקביל, עסק אדמונד הוסרל בפיתוח זרם הפנומנולוגיה – הוסרל רצה לתאר כיצד העולם מורכב ומנוסה דרך הכרתנו ללא קשר לתאוריות ודעות קדומות.
מרטין היידגר והנס גאורג גדמר רדפו אחר הפילוסופיה הגרמנית המסורתית של המאה ה-20. מספר של אינטלקטואלים גרמנים היו בעלי השפעה ניכרת בסוציולוגיה, שמהגדולים ביניהם ניתן למנות את אדורנו, הברמאס, הורקהיימר, זימל, טניס וובר.
הוסרל והיידגר נחשבים, במידה רבה, לאבותיה של הפילוסופיה הקונטיננטלית.
בפילוסופיה של המאה ה-20 ושל המאה ה-21 נחשבת גרמניה כמדינה חשובה להתפתחותן הן של הפילוסופיה האנליטית העכשווית והן של הפילוסופיה הקונטיננטלית, יחד עם מספר מדינות נוספות באירופה.
גרמנית היא השפה המדוברת הרשמית השולטת בגרמניה, אחת מ-23 השפות הרשמיות של האיחוד האירופי, וכן אחת משלוש השפות המדוברות בנציבות האירופית, יחד עם אנגלית וצרפתית.
שפות מיעוט מוכרות של ילידי גרמניה הן דנית, סורבית, רומאני ופריזית, שמוכרות על ידי האמנה האירופית לשפות אזוריות או מיעוטיות.
שפות המהגרים הנפוצות ביותר הן טורקית, כורדית, פולנית ורוסית.
הגרמנית התקנית המדוברת כיום היא גרמאנית מערבית והיא קשורה באופן הדוק ומסווגת לצד אנגלית, הולנדית, ושפות פריזיות.
במידה פחותה, הגרמנית קשורה גם לגרמאנית מזרחית (נכחדה) ושפות צפון גרמאניות.
אוצר המילים הגרמני, ברובו, נגזר מן השפות הגרמאניות של משפחת השפות ההודו-אירופיות.
מיעוטים משמעותיים שאולים מלטינית ויוונית, עם כמות קטנה יותר מהצרפתית וגם, לאחרונה, מאנגלית.
גרמנית נכתבת באמצעות האלפבית הלטיני.
בנוסף ל-26 האותיות הלטיניות הרגילות, בגרמנית 3 תנועות אומלאוטיות – ä, ö, ו־ü וכן את האסצט (או s ארוכה) שנכתבת ß.
ניבים גרמניים נבדלים מסוגים של גרמנית תקנית.
הניבים הם זנים מקומיים מסורתיים הנעוצים בשבטים הגרמאניים השונים.
רבים מהם לא מובנים בקלות לדובר גרמנית תקנית, שכן לעיתים קרובות הם נבדלים בלקסיקון, הפונולוגיה והתחביר.
ברחבי העולם, כ-100 מיליון איש דוברים את הגרמנית כשפת אם ו-80 מיליון דוברים נוספים שזו אינה שפת אמם.
גרמנית היא השפה הראשית של כ-90 מיליון איש (18%) באיחוד האירופי.
67% מאזרחי גרמניה טוענים שהם מסוגלים לתקשר בשפה זרה אחת לפחות, ו-27% בשתי שפות שאינן שפת אמם.
הבמאי האוסטרי פריץ לאנג, שקיבל אזרחות גרמנית ב־1926, ושהקריירה שלו פרחה בטרום מלחמת תעשיית הקולנוע הגרמנית, היה בעל השפעה ניכרת במיוחד על תעשיית הקולנוע ההוליוודית.
הסרט האילם שביים, מטרופוליס (1927) נחשב ללידת סרטי המדע בדיוני המודרניים.
סרט הדוקומנטריה האקספרסיוניסטי "ברלין: סימפוניה של עיר גדולה" הוא דוגמה בולטת לז'אנר הסימפוני של העיר.
בעידן הנאצי הופקו בעיקר סרטי תעמולה (מהמפורסמים שבהם – היהודי הנצחי, היהודי זיס, ניצחון הרצון), אף על פי שעבודותיה של לני ריפנשטאהל עדיין מציגים אסתטיקה חדשה לתעשייה.
במהלך שנות ה-60 וה-70 במאים גרמנים מהקולנוע הגרמני החדש, כמו ורנר הרצוג, וים ונדרס וריינר ורנר פאסבינדר שמו את הקולנוע המערב גרמני בחזרה על הבמה הבינלאומית.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שמתרחש מדי משנה מ־1951, הוא אחד מפסטיבלי הקולנוע החשובים ביותר בעולם.
חבר המושבעים הבינלאומי שם דגש על ייצוג סרטים מכל רחבי העולם ומעניקים לזוכים את פסלון דובי (דוב הוא אחד מסמליה הרשמיים של ברלין) הזהב והכסף.
הספורט מהווה חלק בלתי נפרד מתרבות החיים הגרמנית.