tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארי אנטואנט הועברה לקונסיירז'רי, הכלא שממנו נשלחו הנידונים אל מותם, אך עדיין לא נערך משפטה.
בתקופה ארוכה בה נכלאה בחדר צר, משמרות המהפכה שמרו על חדרה יום ולילה.
החדר היה פתוח לקהל, אשר שילם כסף לבוא ולצפות ב"מלכה האחרונה של צרפת", כשעשוע דומה לזה של צפייה בבעלי חיים בגן חיות.
התעללות המהפכנים במארי אנטואנט והמצוקה בגין הדאגה לילדיה הובילו לשינוי דרמטי במראה של המלכה.
עדויות מתקופת המהפכה מתארים בכתב ובציור את פניה הקמוטים ושערה שהלבין כמעט בין לילה.
"תסמונת מארי אנטואנט", תסמונת המעידה על מצב חרדה ומצוקה כה גדולים הגורמים לשערו של אדם להלבין במהירות, נקראת על שמה .
לאחר שנכלאה 76 יום, נערך משפט בן יומיים שנועד להרשיע את המלכה ולהביא להוצאתה להורג.
לשם כך הוצגו אישומים המתבססים על השמועות והרכילויות שפשטו בצרפת לאורך השנים, על התנהגותה הבלתי מוסרית והקלוקלת, פזרנותה, יחסיה המיניים הלא הולמים וראוותנותה.
ההוכחות והעדויות היו קטעי העיתונות המחתרתית והקריקטורות שקדמו למהפכה הצרפתית ואלה הפכו לכתב האישום.
תגובתה להאשמות הביעה יותר מכל עד כמה החשיבה מארי אנטואנט את דעת העם הצרפתי על פני דעתם של מקבלי ההחלטות: היא הסתובבה לקהל שליווה את המשפט והיה נוכח בדיונים, ופנתה במיוחד לאמהות בקהל ואמרה כי "הטבע עצמו לא עונה להאשמה כה בלתי מתקבלת על הדעת".
גזר הדין הידוע מראש ניתן לאחר הליך משפטי בן יומיים בלבד, בשעות הבוקר, על מנת שההוצאה להורג תתבצע עוד באותו יום.
ההוצאה להורג התרחשה ב-16 באוקטובר 1793 בשעה 16:00 בגיליוטינה לשמחתם של המוני הצופים וראשה הכרות הוצג בפני הקהל הצוהל.
מארי השאירה מכתב מוכתם בדמעותיה, אותו הפנתה לגיסתה, מאדאם אליזבת, דודתם של ילדיה והיחידה שנותרה מבני משפחת המלוכה בצרפת ואשר שהתה עימם במהלך כליאתם בארמון טווילירי ובמצודת הטמפל.
המכתב לא הגיע ליעדו מעולם ונשאר בידי המהפכנים.
שנים לאחר מכן הגיע המכתב ומילותיה האחרונות של מארי אנטואנט לידי בתה, מארי תרז שרלוט, היחידה ממשפחת המלוכה ששרדה את המאסר בארמון טוילירי וכיום הן חרוטות בקפלת אקספיואטורי בפריז.
לאחר הוצאתה של מארי אנטואנט להורג, "מחנכיו" החדשים של לואי שארל עזבו את מצודת הטמפל והשאירו אותו לבדו ללא השגחה.
לואי שארל נכלא בתא נפרד בקומה אחרת מאחותו, ואיש לא נכנס לטפל או לדבר איתו במשך כשנה.
לאחר שנה הגיע רובספייר לבדוק את מצבו וראה כי הילד גוסס וכי הוא סובל מתזונה לקויה וממצב נפשי ירוד.
לואי שארל נשאר למות לבדו בתאו, ורק בחודשיו האחרונים לחייו ולאחר בקשות רבות אושרה הגעתו של רופא להגיע ולטפל בו.
לאחר מותו נערכה נתיחה לגופתו, אשר הושלכה לקבר אחים בכנסיית סנט מרגוט.
דבר מותו של הילד הקטן השאירה רבים מאזרחי צרפת בתדהמה, שכן בזאת תמה תקוותם של המלוכנים להשיב את המלך לכסאו.
במשך שנים רבות עלו שמועות כי הילד ברח וכי גופתו של ילד אחר הושמה במקומו.
אולם ליבו של הילד, שנשמר בסתר על ידי אחד מהמנתחים בביתו, סייע לקבוע שנים רבות לאחר מכן כי אכן היה זה לואי שארל שמת במצודה כתוצאה מהזנחה.
בתה של מארי אנטואנט, מארי תרז, נותרה לבדה בתאה, כאשר היא אינה יודעת מה עלה בגורלה של אמה ושל דודתה.
כל שידעה היה כי הן הועברו ממצודת הטמפל אל הקונסיירז'רי, אולם איש לא הסכים לענות על שאלותיה ולספר לה על דבר הוצאתן להורג.
היא ביקשה שוב ושוב לראות את אחיה ולטפל בו, אולם בקשתה לא נענתה.
לבסוף, לאחר שלוש שנים במצודת הטמפל, כאשר היא בת 17 בלבד, היא שוחררה בהחלפת שבויים עם אוסטריה והוגלתה מצרפת.
רק לאחר שחרורה, גילתה מה עלה בגורלם של בני המשפחה.
הגופות הרבות שנערמו הושלכו לקברי אחים, באחד מהם נזרקה גם גופתה של מארי אנטואנט בחצר כנסיית מדלן, שם הושלכו גם גופותיהם של רבים מחיילי המשמר ששמרו על המשפחה המלכותית וגם גופתו של לואי ה-16.
כאשר שבה מארי תרז, בתה של מארי אנטואנט, לצרפת לאחר גלות של 20 שנה מאירועי המהפיכה, היא החלה בחיפושים נרחבים אחר גופותיהם של בני משפחתה.
בינואר 1815 הוצאו עצמותיה של מארי אנטואנט יחד עם עצמות לואי ה-16 ונקברו בבזיליקת סן-דני, שם נבנתה מצבת קבר למלך ולמלכה בקתדרלת הקבורה של כל מלכי צרפת.
עם זאת, במקום בו הושלכו הגופות הקימה מארי תרז את קפלת אקספיואטורי המוקדשת להוריה ולרבים שנקברו בקבר האחים שם, בתקופת הטרור של המהפיכה הצרפתית.
יש הטוענים כי מארי תרז לא רצתה להעביר את גופות הוריה המתפוררות מחצר כנסיית מדלן, שכן לא היה ניתן להעבירם בשלמותם, אך לואי ה-18 דרש את טקס הקבורה המלכותי על מנת לחזק את שלטונו המחודש בצרפת.
מארי תרז לא נכחה בטקס העברת הגופות וקבורתם המחודשת, במקום זאת בנתה את קפלת אקספיואטורי שכל עיטוריה ולוחות הזיכרון שבה מוקדשים לטבח של החפים מפשע בכלל ושל מארי אנטואנט ולואי ה-16 בפרט.
כיום מקום קבורתם הרשמי של מארי אנטואנט ולואי ה-16 הוא בבזיליקת סן-דני, בו קבורים כל מלכי צרפת.
כמו כן, שם מוצג ליבו, השריד היחיד שנותר מגופתו של לואי ה-17, בנם הקטן של מארי אנטואנט ולואי ה-16.
סגנון לבושה של מארי אנטואנט ידוע לשמצה ושמה של מארי אנטואנט כאייקון אופנה פורץ דרך ידוע עד היום.
מארי אנטואנט נמנעה מלקחת חלק בפוליטיקה הצרפתית אולם היא ניסתה לעשות שימוש בבגדיה על מנת להעביר את מסריה.
האופנה הצרפתית הייתה כלי לחיזוק השלטון והמעמדות השונים תחת קוד חוקים נוקשה, האוסר על פריטי לבוש מסוימים לבני מעמדות נמוכים ומעודדת ראוותנות מנקרת עיניים לבני המעמדות הגבוהים.
המלך והמלכה שאמורים להיות מורמים מן העם וממעמד האצולה, נדרשו להתלבש באופן ראוונתי ויקר המוכיח את עוצמת שלטונם.
סגנון לבושה היה לנושא השיחה העיקרי בקרב כל מעמדות המדינה, והיא זכתה להערכה בגין תעוזתה הסגנונית בלבושה ובתסרוקותיה.
לבושה, שהיה שונה מהאופנה הרווחת, הוצג בארמון ורסאי, בו זכתה להתנגדות נחרצת מצד אנשי האצולה, ואף בפריז, העיר הגדולה, בה ביקרה ערב אחר ערב בנשפים, בתיאטרון ובאופרה.
האופנה שימשה למארי אנטואנט אמצעי להעברת מסרים ישירות לבני המעמדות השונים בצרפת ותעוזתה בלבוש הפך אותה למקור להערצה ולחיקוי בקרב נשות צרפת ואף מעבר לים, כאשר דיווחים על האופנה הצרפתית החדשה הגיעו לרחבי אירופה.
מארי אנטואנט הייתה הראשונה שדמותה ועיצוביה צוירו על גבי גלויות וחוברות והופצו בכל אירופה והסגנון הצרפתי החדש הופץ כך ברחבי העולם.
עם זאת, בחירותיה האופנתיות של המלכה נודעו כשנויות במחלוקת ויש שטוענים כי הדבר נובע מהעובדה שהיא הופיעה בפני קהל מפוצל, מעמד האצולה מחד ופשוטי עם מאידך, שכל אחד מהם החזיק בתפיסה שונה על סגנון הלבוש הראוי למלכה, כך שלא יכלה לרצות את כולם כל הזמן.
מלבושיה וניסיונותיה למרוד במוסכמות באמצעות אופנה עוררו כעס, עד כי שני המעמדות, האצולה ופשוטי העם, שלא הסכימו על דבר, חלקו דעה אחת על מלבושיה השערורייתיים של המלכה.
מבין השינויים האופנתיים שמארי אנטואנט הובילה ניתן לציין את תסרוקת ה"פוף" המוכרת בצרפת: פאה מהודרת וגבוהה, המשלבת בתוכה אלמנטים סגנוניים שונים כגון פרחים וסרטים.
מארי אנטואנט לא המציאה את ה"פוף", אך הפכה את התסרוקת לסימן ההיכר שלה ועשתה בה שימוש להעברת מסרים אישיים.
לדוגמה, על מנת להציג את תמיכתה בצרפת לציון ניצחון הצי הצרפתי על האנגלי הורכבה על ראשה של מארי אנטואנט פיאה ובה דגם קטן של ספינה, תסרוקת ובה שזורים ירקות ופירות מתוצרת צרפת בתוך תסרוקותיה נעשו על מנת לסמל את תמיכתה ונאמנותה של מארי אנטואנט בצרפת והאנשים העמלים בה.
נשות האצולה הבינו כי עליהם לאמץ את סגנונה של מארי אנטואנט אם ברצונן לשמור על מעמדן ובכך נקבעה האופנה החדשה.
מתנגדי המלכה, ובתוכם רבים מבני מעמדות האצולה, עשו שימוש בחידושי לבושה על מנת לערער את מעמדה.
תסרוקות ה"פוף" הפכו לגבוהות יותר ויותר ככל שהפכו פופולריות יותר ושמועות הופצו כי מארי אנטואנט הורתה על שבירת קירות ותקרות בארמון על מנת שתוכל לעבור בחדרים עם תסרוקתיה הגבוהות.
שמועה זו הכתה גלים ובחלוף הזמן היא פגעה ברגשות העם שראה בארמון ורסאי את קודש הקודשים הצרפתי.
בעקבות זאת עזבה מארי אנטואנט את תסרוקות הפוף ושינתה את סגנון לבושה ותסרוקותיה.
ב-1776 היא נטשה באופן סופי את שמלות הארמון הכבדות והמסורבלות לטובת שמלות פשוטות בעלות גזרה משוחררת, שלא דרשו את המחוך בסגנונו הצרפתי, אותו שנאה עוד מימיה הראשונים בצרפת.
היא בחרה לנטוש גם את תכשיטיה היקרים ולהחליפם בסרט משי דקיק שנקשר סביב צווארה.
מלתחתה התעדנה והתבססה על סגנון נקי ופשוט המתבסס על שמלות לבנות מבד מוסלין אוורירי, אשר נחשב באותם הימים ללבוש תחתון של נשים.
שמלות אלו לא דרשו קונסטרוקציה מורכבת של מחוכים ותחתיות, חידוש פורץ דרך לנשות התקופה על אחת כמה וכמה כאשר מדובר במלכת צרפת.
דוגמה לסגנון לבוש זה היא הדיוקן של מארי אנטואנט מ-1783, של אליזבט ויז'ה-לה ברן.
כבכל סגנון אופנתי של מארי אנטואנט גם סגנון פשוט זה הפך להיות מודל לחיקוי.
עם זאת, שמלות פשוטות אלה היו זולות לאימוץ ועד מהרה הפכו שמלות המוסלין הדקיקות לסגנון הלבוש המועדף על נשות האצולה ובנות המעמד הנמוך כאחד, שיכלו, ללא מאמץ רב, להיות אופנתיות כמו המלכה.
שבירת מחסום הלבוש בין המעמדות השונים יצר שערורייה שאין כדוגמתה בעיני מתנגדי המלכה: בת אצילים ובתו של סוחר לבושות באופן דומה ולא ניתן עוד להבחין מי זו מי על פי לבושן.
האצילים אף קראו לעברה: "אם את מסרבת ללדת לנו יורש, לפחות אל תעליבי אותנו במראה בטנך המשוחררת!" הדברים הגיעו עד לאמה, מריה תרזה, ובמכתביה לבתה היא הורתה לה לשוב למחוכים ולהתנהגות מקובלת.
סגנון רכיבתה של מארי אנטואנט על סוס היה אף הוא שנוי במחלוקת ופורץ מוסכמות.
במקום לרכב כשם שנהגו נשים לרכב בתקופה זו, באוכף רכיבה צידי, מארי אנטואנט רכבה באוכף רגיל, של גברים.
רכיבתה בדומה לגברים היו הבסיס לטענות כנגדה כי היא השולטת בבעלה, לואי ה-16. לבוש הרכיבה שלה שילב שמלות פשוטות ומשוחררות עם ג'קט רכיבה גברי שנתפר במיוחד בעבורה ותואר בציור כשהיא יושבת בשמלתה הלבנה ובג'קט רכיבה כחול.
התנהגותה ולבושה ליבו את השמועות שהיא, למעשה, "הגבר" במשפחתה.
אל מול דמותו השקטה והגמלונית של לואי ה-16, מארי אנטואנט השאירה רושם של אישה חזקה, שאינה מהססת לשנות סדרי עולם ואינה נכנעת לתכתיביו של איש.
בתקופת המהפיכה הצרפתית טענות אלה נגדה היו בעוכריה.
"אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות"
מארי אנטואנט זכורה בעיקר בשל האמרה המיוחסת לה "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות" (בצרפתית "S'ils n'ont pas de pain, qu'ils mangent de la brioche", בתרגום מילולי: "אם אין להם לחם, שיאכלו בריוש"), שהפכה במהרה לציטוט מפורסם המייצג היטב את התקופה.
אולם אמרה זו, כרבים מהסיפורים שסופרו על המלכה, התבררה כסילוף שנועד להכפשת שמה בידי המהפכנים של צרפת אשר תלו בה את האשמה למשבר הכלכלי הקשה שהוביל למהפכה.
הציטוט המפורסם הוא אחד מני רבים שתרמו להצגת דמותה של מארי אנטואנט כמלכה מנותקת מהעם, מושחתת ואטומה לסבלו.
משפט זה נצרב בזיכרון ההיסטורי ומיוחס לה כציטוט דברים בשם אומרם, אף שכיום כבר ידוע כי המשפט נאמר זמן רב טרם הגעתה לצרפת.
בספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, "הווידויים" אותו סיים לכתוב בשנת 1767 (כאשר מארי אנטואנט הייתה בת 12) ופרסם בשנת 1782, סיפר רוסו את האנקדוטה על המלכה שאמרה זאת על נתיניה.
היה זה סיפור ידוע בתרבות הצרפתית, שעבר מפה לאוזן שנים רבות לפני הגעתה של מארי אנטואנט לחצר המלוכה.
כאשר פורסם הספר, כבר כיהנה מארי אנטואנט כמלכת צרפת והייתה אם לשני ילדים (מתוך ארבעה שילדה בחייה) לאחר שנים רבות של המתנה.
הקושרים נגדה בחצר המלוכה עשו שימוש בספרו של רוסו ובציטוט שהביא, על מנת לטעון שהיא-היא הדמות המדוברת בספרו ובכך להשניא אותה על העם.
יש הטוענים כי המשפט נאמר על ידי אחותה של מארי אנטואנט, מריה קרולינה, מלכת נאפולי, טענה שעשויה להסביר מדוע הושלך הציטוט על מארי אנטואנט, בגין קשרי המשפחה בינה לדמות האלמונית שאמרה את המשפט המפורסם.
אולם מועד כתיבת ספרו של רוסו מפריך טענה זו, ומציב את הציטוט כרונולוגית בתקופה מוקדמת יותר לתקופת מלכותה של מארי אנטואנט ואחיותיה.
השערה אחרת, מקובלת יותר, היא כי ככל הנראה אמרה זאת מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי ה-14, כמאה שנים קודם לכן.
בין אם אכן הייתה זו מריה תרסה או כל אישיות אחרת, כיום אין עוד ספק כי הציטוט המפורסם לא נאמר על ידי מארי אנטואנט.
כיום קיימים מסמכים רבים המעידים על עשייה פילנתרופית של מארי אנטואנט, על הרפורמות שהכניסה בחצר המלוכה ועל תמיכתה בעניי הממלכה, וכן מסמכים המעידים על התנגדותם הנחרצת של בני מעמד האצולה ואנשי חצר המלכות לשינויים אלה.
בכל אלה יש כדי לספק הסבר להשחרת דמותה של מארי אנטואנט, לדחיקתה מן ההיסטוריוגרפיה כדמות משמעותית וחיובית בתולדות צרפת, ולהפיכתה לידועה לשמצה בגין חומרניותה וקלות דעתה.
מסמכים שונים מציגים כי היו אלה בני מעמד האצולה בצרפת שרצו לשמר את כוחם ואת שליטתם במלך, ובכך הביאו למפלתה של המלכה, למפלת המלוכה כולה, ובכך אף גזרו את דינם שלהם, כאשר בני האצולה עצמם איבדו נכסיהם ואת ראשם במהלך המהפכה הצרפתית.
מרשל צרפת מארי-פייר ז'וזף פרנסואה קניג איש צבא צרפתי.
הצטיין כמפקד בשורות צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן שימש כשר ההגנה הצרפתי.
קניג נולד בעיר קאן בצרפת.
הוא שירת בהצטיינות בשורות צבא צרפת במלחמת העולם הראשונה, ולאחר סיום המלחמה המשיך בשירותו במרוקו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת קניג כקפיטן (סרן) בגדוד האלפיני, חלק מן הגדוד השלושה עשר של לגיון הזרים אשר נשלח לנורווגיה, תחת פיקודו של הגנרל בותאר, על מנת לעצור את הפלישה הגרמנית לארץ זו.
המאמץ הצרפתי בנורווגיה היה חייב להיזנח, עם פלישת הוורמאכט בכוח גדול אל צרפת וארצות השפלה ב-10 במאי 1940. בחודש יוני 1940, קיבלו כוחות בעלות הברית בנורווגיה פקודת נסיגה, והועלו על אוניות בדרכם אל החזית הצרפתית.
קניג ואנשיו הונחתו בברטאן אשר במערב צרפת, אך לא הספיקו להילחם.
הם הגיעו מאוחר מדי, כאשר התבוסה הצרפתית הייתה כבר עובדה מוגמרת.
קניג ומספר מאנשיו הצליחו להימלט מברטאן באמצע חודש יוני 1940, ביחד עם אחרוני החיילים מחיל המשלוח הבריטי, והגיעו ללונדון.
הצטרפות לצרפת החופשית ומבצע בגבון
ב-18 ביוני 1940 נשא דה גול את נאומו ההיסטורי בתחנת ה-BBC בו הכריז על הקמת צבא צרפת החופשית, שימשיך להילחם כנגד הגרמנים מחוץ לגבולות צרפת.
בעת שנתנה ההכרזה היה אך מספר מועט ביותר של אנשים שיכולים היו להצטרף לקריאה - כמה מאות מאנשי הגדוד האלפיני, כמה אלפי מלחים באוניות שעגנו באנגליה בעת הכניעה, וכמה אלפי פצועים שפונו לאנגליה בעת הלחימה.
הייתה זו התחלה צנועה למדי.
קניג ואנשיו היו בין הראשונים שהצטרפו אל דה גול, שכן הם שהו באותה העת בלונדון, בטרנטהם פארק.
מפקדם, בותאר, ביקש לחזור לצרפת על מנת ללחום במחתרת.
קניג, ומפקדו לויטננט קולונל ראלף מונקלאר, וכמאתיים מאנשיהם, הצטרפו אל דה גול.
לאחר עזיבת דה גול את המקום, "יעצו" לאנשי הגדוד הקצינים הבריטים שהיו עמם, כי אם ימשיכו במעשיהם יוגדרו כמורדים בממשלתם החוקית.
בריטניה ניתקה את קשריה עם ממשלתו של המרשאל אנרי פיליפ פטן המכונה "צרפת של וישי" רק כמה ימים מאוחר יותר.
כוח האדם הצנוע שהצליח דה גול ללקט משברי יחידות שהגיעו לאנגליה לא היה בסיס לכל פעולה של ממש.
עתידה של צרפת החופשית עתיד להיות במושבות, ובמיוחד במושבות באפריקה.
צרפת שלטה בגוש יבשתי ענק, מאלג'יריה בצפון, ועד גבון בדרום.
למעשה כל חלקה הצפון מערבי של היבשת היה תחת שליטה צרפתית.
כאן היה בסיס טריטוריאלי ואנושי להמשך הלחימה.
בצפון היבשת לא היה כל סיכוי לאנשי "צרפת החופשית".
מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה היו תחת שליטה הדוקה של אנשי וישי.
נראה כי הסיכוי הטוב ביותר הוא במושבות אפריקה המשוונית קמרון, צ'אד וקונגו.
נקודה אסטרטגית בעלת חשיבות עליונה הייתה גבון.
ב-29 באוגוסט 1940 הודיע מושל גבון, מאסון, לדה גול על הצטרפותו ל"צרפת החופשית".
לאחר מכן שינה מאסון את טעמו, והודיע כי מדובר בטעות, וכי הוא נותר נאמן לצרפת של וישי.
הדבר יצר מובלעת של וישי, בתוך גוש של מדינות (צ'אד, קמרון, אפריקה המרכזית וקונגו) הנאמנות לצרפת החופשית.
למובלעת זו הייתה גישה אל הים, עובדה אשר הקשתה על הכנעתה.
לאחר קרבות שנמשכו מספר ימים, פלש צבא "צרפת החופשית" ב-8 בנובמבר לעיר ליברוויל, בירת גבון, במבצע המכונה "הקרב על גבון".
קניג, שמונה לקולונל (אלוף-משנה), הצטיין בקרבות אלו, ולאחר יומיים של קרבות כבש את העיר במחיר של עשרים הרוגים.
ביוני 1941 השתתף קניג במערכה שניהל צבא צרפת החופשית כנגד כוחות וישי בסוריה ובלבנון, מערכה שאחריה מונה לגנרל, ולמפקד החטיבה הראשונה של צבא צרפת החופשית.
באמצע שנת 1942 היה מצבם של הכוחות הבריטים בצפון אפריקה בכי רע.
בינואר 1942 החזיקה הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בעמדות בקו גזאלה בסמוך לטוברוק.
במשך כארבעה חודשים צברו הצדדים כוחות, לקראת מתקפה עתידית.
המפקד הבריטי, קלוד אוקינלק היסס מלפתוח במתקפה, ובחר לבצר את הקו, שנמשך לאורך כ-72 קילומטרים, מגזאלה בצפון לביר חכים בדרום.
החטיבה הראשונה של צבא צרפת החופשית, בפיקודו של קניג, המונה כ-5,500 לוחמים, נשלחה להחזיק בעמדה הדרומית.
ב-26 במאי 1942 תקף הפלדמרשל ארווין רומל את הבריטים, והצליח להגיע להישגים שהביאו לכך שהארמייה השמינית הבריטית ניהלה קרב נסיגה באזור קירנאיקה כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של רומל מזנב בעקבותיה, ומנסה לכתר אותה ולהשמידה.
אנשי קניג החזיקו במצודת ביר חכים באזור אגפה הדרומי של הארמייה השמינית, ונקודה אסטרטגית חשובה ביותר להבטחת הנסיגה הסדורה של הארמייה, ולמניעת כיתורה.
ב-27 במאי 1942 התקיפה חטיבת "אריאטה" האיטלקית את כוחותיו של קניג, ונכשלה.
ארבעים טנקים הושמדו בהתקפה, ועוד חמישה עשר בהתקפת נגד של קניג ביומיים שלאחר מכן.
ב-30 במאי נכנסו כוחותיו של רומל לפעולה.
היה זה המגע הקרבי המשמעותי הראשון בין גרמנים וצרפתים מאז כניעתה של צרפת, ויוחסה לו חשיבות סמלית רבה על ידי שני הצדדים.
מתקפתו של רומל הצליחה לגרום לכיתורה של החטיבה הראשונה, אשר הושלם ב-7 ביוני.
שליחים מטעמו של רומל הגיעו אל הגנרל קניג ודרשו ממנו להיכנע, על פי העיתון "דבר" קניג השיב "תשובה נמרצת שאינה ראויה לדפוס".
המשורר נתן אלתרמן, אשר כתב באותם ימים בעיתון "הארץ" טור בשם "רגעים" על ענייני השעה, העלה על נס את האירוע בשירו "תשובתו של הגנרל קניג".
האולטימטום תואר בעטו של אלתרמן:
אלתרמן מסיים את שירו במוסר השכל, כי לו נתן העולם כולו את תשובתו של הגנרל קניג להיטלר בשנות השלושים, היה העולם נראה אחרת.
מאוחר יותר אמר קניג כי לא נהג לגדף קציני אויב, לא כל שכן את שליחיו של רומל שאותו כיבד.
הוא סיפר כי כאשר הודיעו לו קציני המטה שלו כי שני קצינים איטלקים הגיעו בשליחות רומל, שאל באירוניה: "אולי רומל רוצה להיכנע?".
כשראש מטהו ענה לו כי רומל דווקא רוצה שהם ייכנעו, נפלטה מפי קניג קללה עסיסית.
הסיפור הגיע לעיתונים ושם, שינה הסיפור צורה וקיבל חיים משלו.
במשך ימים ארוכים עמדה החטיבה במצור, תחת מתקפה ארטילרית ואווירית עזה, ללא מים, בחום ובשרב של המדבר הלובי.
עמידת החטיבה שיבשה את תוכניותיו של רומל, ואת קווי האספקה והתקשורת שלו במצוד אחר הארמייה השמינית.
בלילה שבין 10 ביוני ו-11 ביוני הצליחו כוחותיו של קניג לפרוץ את המצור בכוח, תוך שהם נושאים עמם את כל ציודם ואת הפצועים שנפצעו בקרב.
החטיבה הצליחה ליצור קשר עם כוחות בריטים באזור אל גובי, ולפרוס שם מחדש את כוחותיה.
כעשרים אחוז מאנשי החטיבה נפגעו בקרב.
בחודש מרץ 1944 מונה קניג למפקד "כוחות הפנים הצרפתיים".
היה זה כינוי לכוחות המאוחדים של מחתרות תנועת ההתנגדות הצרפתית, אשר על פי הוראת דה גול אורגנו כיחידות צבאיות לכל דבר, וצורפו באופן רשמי ל"צבא צרפת החופשית" על מנת לקדם את פני פלישת בעלות הברית הממשמשת ובאה.
קניג נשלח למטהו של הגנרל אייזנהאואר בלונדון, ומשם הפעיל את הכוחות.
קניג עמד לצד הגנרל בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, וכוחותיו התקדמו עמו לכיוון פריז.
ב-25 באוגוסט 1944 נכנס דה גול, וקניג עמו, לפריז ששוחררה על ידי יחידות של צבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל לקלרק, לאחר שב-21 באוגוסט 1944, התמנה קניג כמושלה הצבאי של העיר.
לאחר המלחמה פיקד קניג על אזור הכיבוש הצרפתי בגרמניה, עד שנת 1949. ב-1949 מונה קניג למושל צפון אפריקה, וב-1950 לסגן נשיא המועצה לביטחון לאומי.
ב-1951 לאחר פרישתו, נבחר כנציג המפלגה הגוליסטית לאספה הלאומית, ולאחר מכן שירת תקופות קצרות כשר ההגנה תחת ראשי הממשלה פייר מנדס פראנס ואדגר פור.
הוא פרש סופית בשנת 1955.
בראשית מאי 1955 שיגר דוד בן-גוריון את שמעון פרס ששימש כמנכ"ל משרד הביטחון אל פייר קניג, שר ההגנה באותה תקופה.
ופייר קניג שקיבל אותו בלבביות, הורה לפתוח את מחסני החירום של צרפת ולספק לישראל את מבוקשה: טנקים, מטוסים, תותחים וציוד מכ"ם.
פייר קניג היה ידיד ישראל וכיהן כראש אגודת הידידות צרפת-ישראל.
באפריל 1969, לאחר פרישת דה גול מנשיאות צרפת, הציע אלן פוהר, נשיא הסנאט והנשיא הזמני של צרפת, לקניג, לרוץ כמועמד לנשיאות בבחירות והבטיח לו את תמיכתו.
קניג דחה את הבקשה תוך ציון בריאותו הרופפת והצהיר כי אין זה ראוי שגנרל אחד יחליף גנרל אחר בראשות המדינה.
קניג נפטר בשנת 1970, ובשנת 1984 הכריז עליו נשיא צרפת פרנסואה מיטראן כ"מרשל צרפת".
לאות הוקרה על פעילותו הצבאית והידידות שהפגין כלפי מדינת ישראל נקראו על שמו רחובות בערים בישראל (בכלל זה בשכונת תלפיות בירושלים, בשכונת נת-600 בנתניה, בשכונת נאות רחל בחולון ובדרום-מערב העיר בת ים).
וכן בית החייל במושבה הגרמנית בחיפה.
מָארֵי (מאנגלית: Murray) הוא הנהר הארוך ביותר באוסטרליה.
הוא זורם לכיוון מערב ויוצר את קו הגבול בין ניו סאות' ויילס לוויקטוריה.
לאחר מכן הוא פונה צפון מערבית, וב-500 הקילומטרים האחרונים שלו הוא מדרים ונשפך דרך אגם אלכסנדרינה למפרץ אנקאונטר שבאוקיינוס ההודי.
לנהר מארי ספיקת מים נמוכה, יחסית לנהרות אחרים בעולם באורך ובעלי אגן ניקוז דומה לו.
לנהר מארי משמעות תרבותית ניכרת לתושבי אוסטרליה הקדמונים, האבוריג'ינים.
רפובליקת מארי אֵל היא רפובליקה בפדרציה הרוסית.
שמה ניתן לה על שם תושבי המקום, המארי.
נכון לשנת 2024 ברפובליקה מתגוררים כ-670 אלף תושבים.
שבטי מארי עתיקים מוכרים מאז המאה ה-5. מאוחר יותר היה אזור מארי אל כפוף לאימפריה הבולגרית הראשונה (בולגריה שעל הוולגה) ולאורדת הזהב, ובשנות ה-40 של המאה ה-15 היא הייתה לחלק מחאנת קאזאן.
ב-1554 נכבשה חאנת קאזאן בידי איוואן האיום נסיך מוסקבה.
המארי, שהיוו עד אז את לשון המאזניים בין הטטרים לרוסים ותמכו בדרך כלל בטטרים, עברו לשלטון רוסי.
מאחר שלא הייתה למארי מדינה משלהם, הם לא התנגדו באופן פעיל לשלטון החדש, אך כשהשלטון הרוסי התחיל לנצר אותם בכפייה, נמלטו רבים מהם ליערות וכפרים שלמים התרוקנו מיושביהם.
שטח המחיה של מארי פוזר בין הגוברניות השונות.
ב-1918 התאחדו כל הרפובליקות בין הרי אורל לוולגה למדינת אידל-אורל, שהכריזה על עצמאותה מרוסיה.
בשנת 1919 כבשו הכוחות הקומוניסטיים את המדינה הצעירה, חילקו אותה לרפובליקות והפכו את מארי אל למחוז אוטונומי ב-1920. ב-1929, המחוז האוטונומי מארי אל צורף למחוז ניז'ני נובגורוד, וב-1936 הופרד ממנו והפך לרפובליקה אוטונומית בפדרציה הרוסית.
בשנות השלושים חיסל השלטון הרוסי את האינטליגנציה המקומית והביא לאזור מתיישבים רוסים, ומאז 1939 הם מהווים את הרוב באוכלוסייה.
ב-1990 הפכה הרפובליקה האוטונומית לרפובליקה.
הרשות המחוקקת היא "האספה המדינית של רפובליקת מארי-אל" שכולל 52 חברים.
בבחירות שנערכו בשנת 2024 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-48 מושבים.
בראש הרפובליקה עומד "ראש הרפובליקה" (עד לשנת 2011 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים.
בשנת 2021 הבחירות הישירות בוטלו ומאז ראש הרפובליקה נבחר על ידי האספה המדינית של רפובליקת מארי-אל מרשימת מועמדים שאושרה על ידי נשיא הפדרציה הרוסית.
בשנת 2022 לתפקיד נבחר יורי זייצב.
מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת שלוש ערים בעלי מעמד מיוחד ו-14 ראיונים.
הרפובליקה נמצאת במזרח החלק האירופי של הפדרציה הרוסית, והיא ה-60 בגודלה בפדרציה.
היא גובלת מצפון וממזרח במחוז קירוב, מדרום – ברפובליקת טטרסטן ובצ'ובשיה, וממערב – במחוז ניז'ני נובגורוד.
הנהרות החשובים של הרפובליקה הם וולגה ויובליו האזוריים, שהארוך מביניהם הוא קוגשגה הגדולה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התגוררו כ-750 אלף תושבים.
בבירת הרפובליקה מתגוררים כ-285 אלף תושבים (כ-40% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה).
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין של שנת 2020 האוכלוסייה כוללת רוסים, המהווים 47.7% מהאוכלוסייה וחלקם לא משתנה לאורך שנים.
בני עם המארי המהווים 36.4% מהאוכלוסייה, טטרים, המהווים 4.3% מהאוכלוסייה, ועמים נוספים, בהם צ'ובשים (0.5%).
ענף תעשייתי המוביל הוא בניית מכונות ועיבוד מתכות.
רוב המפעלים מרוכזים ביושקר-אולה ובעיר וולז'סק.
דרך הרפובליקה עובר כביש ארצי R-176 "ויאטקה" צ'בוקסרי-סיקטיבקר.
על נהר וולגה הוקמו נמלים להעברת סחורות ונוסעים.
ביושקר אולה פועל נמל תעופה לטיסות פנים.
המארי הם בני עם שחיים ליד גדות הנהרות הוולגה והקאמה ברוסיה.
כיום מתגוררים מרבית המארי ברפובליקת מארי-אל שבפדרציה הרוסית.
אוכלוסיית מארי משמעותית ניתן למצוא גם ברפובליקות טטרסטן ובשקיריה.
לפי מפקד האוכלוסין הרוסי, הזדהו 604,298 אזרחים כמארי.
המארי מדברים שפה ייחודית הנקראת מארי, השייכת למשפחת השפות הפינו-אוגריות, ונכתבת באלפבית הקירילי.
הדת המקומית של אנשי המארי הייתה דת פגנית המדגישה את חיבור של האדם עם הטבע.
בדת פנתאון אלים, כשהחשוב שבהם הוא האל הלבן הגדול, ובנוסף אליו נמצאים בין השאר גם אל האש, אל הרוח.
בנוסף קיימות בדת דמויות של חצי-אל חצי-אדם, הבולט שבהם הוא צ'ומבולט, מנהיג ולוחם דגול.
במאה ה-16, בני המארי התנצרו, לאחר שהאזור סופח לאימפריה הרוסית בעקבות כיבושיו של הצאר איוון האיום.
עם זאת, חלק מהאוכלוסייה עדיין נוהג במנהגים פגנים של הדת המקומית, או דובק במארלה, שילוב של נצרות עם מנהגים פגנים.
מָארִי-ז'וזף לָגְרָאנְז' היה כומר קתולי במסדר הדומיניקני.
הוא ייסד את בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (EBAF) בירושלים.
היה איש מלומד, בעל שטחי התעניינות רבים ומגוונים.
חיבר את הספר Critique textuelle; II, La critique rationnelle (פריז, 1936), אשר השפיע על שיטות חדשות הקשורות לביקורת נוסח המקרא של הברית החדשה.
בית הספר נוסד במנזר סנט אטיין בירושלים ב-15 בנובמבר 1890 כ"בית הספר המעשי ללימודי המקרא" (École Pratique d'Études Bibliques), ורק בשנת 1920 הוכר באופן רשמי גם כבית ספר לארכאולוגיה ושמו שונה בהתאם.
לגראנז' גילה בשנת 1898 את הכתובת הרביעית מכתובות תחום גזר.
יחסיו של בית הספר עם הכס הקדוש לא היו טובים בתחילת דרכו, ולגראנז' נחשד בנטיות מודרניסטיות.
לגראנז' נבחר לנשיאהּ הראשון של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית שנוסדה בירושלים ב-1920.
לגראנז' נקבר במנזר סנט אטיין.
קברו נמצא מתחת לבמה מוגבהת הנמצאת מול האפסיס המרכזי.
מארי-כריסטין בארו , היא שחקנית קולנוע צרפתייה, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1975.
היא אחייניתו של הפנטומימאי, השחקן והבמאי הנודע, ז'אן-לואי בארו.
היא התחילה את הקריירה שלה בתוכניות טלוויזיה מקומיות והתפרסמה בפעם הראשונה בסרטו של אריק רוהמר "הלילה שלי אצל מוד" בתור פרנסואה ארוסתו של ז'אן-לואי (ז'אן-לואי טרנטיניאן).
ב-1975 הייתה בארו מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בקומדיה הרומנטית "זוגות נשואים", שעובדה לאחר מכן לגרסה אמריקאית על ידי ג'ואל שומאכר ובמאי הסרט המקורי ז'אן-שארל טשלה.
התפרסמה מחוץ לקולנוע הצרפתי בדרמה הקומית של וודי אלן "אבק כוכבים" בתפקיד איזובל אחת מאהובותיו של הבמאי המפורסם סנדי בייטס (אלן).
לאחר מכן שיחקה את מאדאם ורדורן לצידם של ג'רמי איירונס ואורנלה מוטי בעיבוד הקולנועי המוצלח ליצירה הספרותית של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד".
ב-1983 שיחקה בסרט הדרמה האמריקאי "שולחן לחמישה", לצדם של ג'ון ווייט וקווין קוסטנר.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "מסדרים ללינה את החיים" של הבמאי כריסטוף הונורה.
בשנת 2023 שיחקה בסרט הדרמה "הדרכים הלא ידועות" שם גילמה את אימו של ז'אן דוז'רדן.
בשנת 2024 שיחקה בסדרת הקומדיה "פיאסקו" (אנ') שעלתה נטפליקס.
לבארו שני ילדים מנישואיה הראשונים למפיק דניאל טוסאן דו פלאנטייה, נישואיה השניים היו לבמאי רוז'ה ואדים ונמשכו כעשר שנים עד לפטירתו של ואדים.
מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Marie-Adélaïde vu Lëtzebuerg;14 ביוני 1894 - 24 בינואר 1924) כיהנה כדוכסית הגדולה של לוקסמבורג בין השנים 1912–1919.
מארי אדלייד נולדה ב-14 ביוני 1894 והייתה בתם הבכורה של גיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ואשתו מריה אנה, נסיכת פורטוגל.
מכיוון שלהוריה נולדו רק בנות, מארי אדלייד ירשה את אביה כדוכסית הגדולה עם מותו בשנת 1912. בכך היא הפכה לאשה הראשונה לכהן כדוכסית גדולה וגם הייתה הראשונה שנולדה על אדמת לוקסמבורג והייתה קתולית.
היותה של מארי אדלייד קתולית אדוקה היה אחד הגורמים שעיצבו את תקופת שלטונה, היא השקיעה מאמץ רב בהחייאת טקסים דתיים נשכחים מתוך מטרה לחזק את אחיזתה של האמונה הקתולית במולדתה.
אמונתה הקתולית הביאה אותה להתנגשות עם גורמי שמאל בלוקסמבורג, היא סירבה לקצץ את מספר השעות שמוקדשות לחינוך דתי בבתי הספר וגם התעמתה עם ראש ממשלתה פול איישן בנוגע למינוי אנשי שמאל בממשלתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לוקסמבורג הכריזה על נייטרליות אולם דבר זה לא מנע מן הקיסרות הגרמנית לפלוש ולכבוש את המדינה.
הדוכסית הגדולה והממשלה הורשו להישאר במדינה ולמרות שהיא נכבשה על ידי גרמניה הם דבקו במדיניות נייטרלית.
במהלך הכיבוש הגרמני מארי אדלייד הואשמה על ידי יריביה הפוליטיים בבית בשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש ובכך שהיא הייתה ידידותית יותר מן המידה הראויה כלפי הגרמנים.
מעמדה הבינלאומי של לוקסמבורג התדרדר לאחר ניצחון מדינות ההסכמה, המדינות המנצחות לא הסתכלו בעין יפה על התנהגותה של לוקסמבורג ושל הדוכסית הגדולה בזמן המלחמה.
צרפת הודיעה שבמצב העניינים הנוכחי היא לא יכולה להמשיך ביחסיה התקינים עם לוקסמבורג ובלגיה הכינה תוכנית לסיפוחה של הדוכסות הגדולה.
לאחר התפטרותה נדדה מארי אדלייד באירופה, היא הצטרפה למסדר נזירות למספר שנים, אולם בשל הרעה במצבה הבריאותי פרשה ממנו.
מארי אליזבת קולרידג' , הייתה משוררת, מסאית וסופרת בריטית מהמאה ה-19.
מארי אליזבת קולרידג' נולדה ב-1861 בלונדון, בה התגוררה עד יום מותה.
היא הבכורה מבין שתי בנות: אחותה פלורנס לינד קולרידג' הייתה צעירה ממנה בשלוש שנים.
אביה, ארתור דיוק קולרידג', התפרנס כעו"ד אך נטיותיו המוזיקליות הובילו אותו להקים במקביל לקריירה המשפטית שלו את מקהלת באך של לונדון (The Great London Bach Choir).
יחד עם אמה, מארי אן, הפכו הזוג קולרידג' את ביתם לבית פתוח עבור אמנים רבים וידועים כמו המשורר אלפרד לורד טניסון, הצייר ג'ון אוורט מיליי הסופר אנתוני טרולופ, המשורר רוברט בראונינג ועוד.
כבר מגיל צעיר ניכרו סקרנותה וכשרונה של קולרידג'.
משיכתה לאותיות השפה העברית הובילו אותה ללמוד עברית וכפי שתעיד על עצמה עד גיל 22 היא קראה את התנ"ך ודקלמה את שירת דבורה בערבי יום ראשון.
עד גיל 19 היא למדה את השפות: גרמנית, צרפתית ואיטלקית על בורין.
מאוחר יותר היא השתלמה גם בלימודי השפה היוונית והלטינית ובמקביל היא למדה היסטוריה וציור.
בחיפושיה אחר מורה רוחני שילווה את דרכה האינטלקטואלית, התיידדה מארי אליזבת עם וויליאם קורי, מורה נערץ ללימודים קלאסיים שפוטר מעבודתו באיטון קולג', ככל הנראה בעקבות פרשייה מינית עם תלמיד שלו.
תחת חסותו של קורי למדו קולרידג' וחברותיה יוונית.
הן קראו לקבוצה שלהן "הגבירות היווניות".
באותה תקופה ייסדה קולרידג' יחד עם ארבע חברותיה הקרובות את הקווינטט.
קבוצה זו כללה את אלה קולטמן, בנות הדוד מרגרט והלן דאקוורת' וויולט הודג'קין.
החברות ביניהן תלווה אותה כל חייה.
קולרידג' הרבתה לטייל באירופה ובאזורים הכפריים של אנגליה ולכתוב יומני מסע.
היא נחשבה למבקרת מוערכת, ומסות וביקורות פרי עטה התפרסמו בעיתונים כגון: Times Literary Supplement וב-Guardian .
חיבתה ומשיכתה להיסטוריה ניכרות במסות ובביקורות שלה.
בשנת 1889 נישאה מרגרט דאקוורת' להנרי ניובולט (Henry Newbolt), עו"ד מצליח וסופר בראשית דרכו, שהצטרף -"Settee", הסלון הספרותי שבביתה של מרגרט דאקוורת'.
עם הצטרפותו של ניובלט הפכה הקבוצה לקבוצת השראה ועריכה ספרותית של חיבורים פרי עטם של חברי הקבוצה.
כאן לראשונה חשפה קולרידג' את שיריה, ובעידודו של ניובלט השתכנעה לפרסמם.
בשנת 1893 פרסמה קולרידג' את הרומן הראשון שלה: "The Seven Sleepers of Ephesus".
למרות שהרומן לא זכה להצלחה היא זכתה לשבחים מהסופר רוברט לואיס סטיבנסון.
בשנת 1894 פגשה קולרידג' את המשורר וחוקר הספרות רוברט ברידג'ס (Robert Bridges) שסייע לה להוציא לאור את ספר השירים הראשון שלה.
הספר "Fancy's Following" התפרסם במהדורה מצומצמת תחת הפסבדונים "אנודוס" ("הנודדת" ביוונית).
בשנת 1895 קולרידג' החלה ללמד בקולג' לנשים עובדות, שם לימדה עד יום מותה והפכה למורה ולדמות נערצת.
בשנת 1897 יצאו לאור שני ספרים פרי עטה.
הראשון ספר שירה שרואה אור תחת פסבדונים ובמהדורה מצומצמת: "Fancy's Guerdon" והשני הוא הרומן הידוע ביותר שלה: "The King With Two Faces" שפרסם אותה וזיכה אותה בתמלוגים גבוהים.
מכאן ואילך פרסמה קולרידג' רק רומנים ומסות.
בחודש אוגוסט 1907, בזמן חופשה משפחתית, בצפון אנגליה קולרידג' מתה כתוצאה מסיבוך של דלקת תוספתן והיא בת 46. לפני מותה היא צוותה על משפחתה להשמיד את כל כתביה, יומניה ומכתביה.
למרות היותה סופרת ומבקרת מפורסמת בזמנה, נדחקה קולרידג' אל מחוץ לשיח הספרותי.
גילויה מחדש נעשה בעקבות התעוררות של חוקרות ספרות פמיניסטיות שמצאו בכתביה רבדים רבים שמאירים את היותה יוצרת חדשנית ונועזת.
המחקר אודותיה מתמקד הן בניסיון לפרש את המתחים הסמויים והגלויים בשירתה והן בניסיון לפענח את דמותה המורכבת והמסתורית.
שירתה של מארי אליזבת קולרידג' כמעט ונשכחה.
הוראתה להשמיד את כל כתביה סייעה לתהליך זה, שכן רוב עבודתה שלא ראתה אור אבדה.
חוקרת הספרות אליסון צ'פמן מציינת שבתחילת המאה קולרידג' הייתה ידועה בעיקר בזכות ביקורות הספרים שלה ובזכות הפרוזה שכתבה, אך שיריה כמעט ולא זכו להכרה והיא נדחקה מקאנון השירה של תקופתה.
קולרידג' השתמשה בפסבדונים "הנודדת" (Anodos), שניתק את זהותה כיוצרת משיריה.
קיימות מספר סברות לבחירתה לעשות כן.
הסברה הראשונה קשורה לחוסר רצונה להיות מזוהה עם המשורר הנודע סמואל טיילור קולרידג', שהיה דוד מדרגה שנייה מצד אביה.
במכתביה מציינת קולרידג' את החשש להיות מזוהה עם שירתו או לחסות בצילו האמנותי.
הסברה השנייה קשורה לכך שקולרידג' העריכה את כתיבת הפרוזה שלה יותר מאשר את שירתה, ורק בלחץ ידידיה הקרובים המשוררים הנרי ניובלט ורוברט בראונינג הסכימה לפרסמם.
אך צ'פמן, כמו גם חוקרות ספרות נוספות כגון קייסי באס בייקר, טוענת שיש לפסבדונים תפקיד חשוב בעיצוב האסתטיקה של שירתה של קולרידג'.
לדעתן, דימוי "הנודדת" איפשר לקולרידג' לנוע בין הזהויות השונות שיצרה לעצמה בחייה ובשירתה.
כתביה המגוונים מעידים על עושר סגנוני, חריפות שכל וחוש הומור מושחז, אך עם זאת ידידיה הקרובים מעידים על כך שלמרות קסמה הרב הייתה ביישנית מאוד.
קולרידג' "נדדה" על קו התפר שבין זהותה הפנימית והחצונית, ולכך מוסיפה החוקרת תרזה ויסטלר שקולרידג' השתוקקה לממש את חייה כגבר.
ביטוי לכמיהה הזו היא מוצאת במכתביה וברומנים שלה שאת עלילתם מוביל תמיד גבר צעיר ונמרץ.
מוטיבים מרכזיים בשירתה של קולרידג' הם דמות האישה כאנדרוגינוס או כפאם פאטאל.
בראון מציינת כי בתקופה שבה כתבה קולרידג' את שיריה לא נשמעו קולות "נשיים" עזי מבע כשלה.
משיכתה לסיטואציות בעלות נופך מיסטי ומכושף אפשרו לה ליצור קול אותנטי של נשים ייצריות וחזקות, בניגוד לשרטוט המאופק שלהן ברוח כתבי התקופה הוויקטוריאנית.
החוקרות סנדרה גילברט וסוזן גובאר מדגימות באמצעות ניתוח שירה של קולרדיג' "צידה האחר של המראה" כיצד הדימוי של הדוברת בשיר מבטא את מורכבות אישיותה: מחד, היא אישה ויקטוריאנית מהוגנת ומאידך אישה ייצרית המבקשת להתגלות.
בראון מוסיפה כי שיר זה הוא רק דוגמה אחת מני רבות לצורך של קולרידג' לבטא את שני הצדדים של אישיותה.
לכך מתווסף דימוי האנדרוגינוס שקולרידג' אימצה בפסבדונים שלה.
בראון טוענת כי שני ייצוגים אלו הם הפיצול של קולרידג' – היצר הבלתי ניתן לריסון שבא לידי ביטוי בדמויות הפאם פאטאל, והא-מיניות שמאפשרת לה לשוטט חופשייה מכל ייצוג.
לטענתה בכתיבת הפרוזה שלה קולרידג' מבקשת לתת קול לפן הגברי שאליו היא כמהה ובכתיבת השירה היא מעניקה קול ביקורתי כלפי החברה שבה היא חיה, חברה שהשתיקה את קולה ואת קולות חברותיה.
פרשנות נוספת לשירתה של קולרידג' מתמקדת ביחסיה האינטימיים עם קבוצת חברותיה.
המתח המיני של דמויות רבות בשירתה מעלה השערה שמא הרצון להישאר אנונימית קשור בחשש מחשיפת רגשותיה.
תרזה ויסטלר מעידה כי בין קולרידג' ואלה קולטמן היו יחסים אינטימיים הקשורים ביחסי אהבה; אך כפי שטוענת החוקרת שרון מרקוס יחסים לסביים בין נשים (גם נשואות) היו מקובלים בתקופה הוויקטוריאנית.
בקריאה זו משערת בייקר כי שירים כמו "המכשפה" טומנים רובד נוסף וסמוי מן העין שיש לקרוא אותו דרך הכרה ביחסים הרומנטיים בקבוצה.
החוקרת אנג'לה לייטון מוסיפה כי האירוטיות החבויה בשיריה של קולרידג' מחזקים את הפואטיקה השברירית והחמקמקה שלה.
מארי אוּנְדֶר (באסטונית: Marie Under; 27 במרץ 1883 - 25 בספטמבר 1980) הייתה משוררת אסטונית בולטת, נמנית עם מייסדי איגוד הסופרים האסטוני.
שירתה תורגמה למעלה מ-26 שפות, והיא הייתה מועמדת לפרס נובל לספרות לא פחות משמונה פעמים.
אונדר נולד בטאלין, אז האימפריה הרוסית, ולמדה בבית ספר לבנות בשפה הגרמנית.
לאחר שהשלימה את לימודיה, עבדה כזבנית בחנות ספרים.
בזמנה החופשי חיברה שירה בגרמנית.
בשנת 1902 נישאה לקארל האקר, רואה חשבון אסטוני,
והשניים עברו להתגורר בפרוור של מוסקבה.
לזוג נולדו שתי בנות שם.
בשנת 1904, התאהבה אונדר באמן האסטוני אנט לאיקמה, שהיה אז בן 38. באותה שנה הוא צייר שני פורטרטים שלה, הנחשבים ליצירותיו הבולטות ביותר.
לאיקמה שכנע אותה לתרגם את שיריה לאסטונית ושלח את שיריה לעיתונים מקומיים.
שירה הראשון התפרסם ביומון האסטוני "פוסטימס" באוגוסט 1904.
בשנת 1906, חזרה אונדר עם משפחתה לטאלין.
בשנת 1913, פגשה את ארטור אדסון, שהפך למזכירהּ, ולימים ההדיר את ספרי השירה הראשונים שלה.
בשנת 1924 התגרשה מקארל האקר ונישאה לאדסון.
בשנת 1944 כבשה ברית המועצות את אסטוניה.
אונדר ומשפחתה נמלטו לשוודיה, ושהו כשנה במחנה פליטים.
בשנת 1945, עקרה המשפחה למלרהיידן, פרוור של סטוקהולם.
אונדר חיה שם עד מותה, בשנת 1980.
היא נטמנה לצד בעלה בבית העלמין סקוגשירקוגורדן בדרום העיר סטוקהולם.
ביוני 2016 הועברו קבריהם של אונדר ובעלה, בתה הדה ואחותה ברטה מסטוקהולם לבית העלמין של טאלין.
בין אסופות שיריה נמנים הספרים:
מארי-לואיז קארבה , 31 באוגוסט 1909, שאטלרו – 8 ביוני 2015, פריז), הייתה מעצבת אופנה וחסידת אומות העולם מצרפת.
קארבה עיצבה בגדים בשותפות עם אחיה, אמן האוונגארד הצרפתי רובר מאלה-סטבן , שהיה ארכיטקט בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
בשנת 1941 פתחה את חנות ההוט קוטור הראשונה שלה, בפריז, ובשנת 1945 פתחה חנות נוספת בשאנז אליזה.
היא הייתה ידועה בשימוש שלה באריגים כגון תחרה ומכיוון שהייתה בגובה 1.55 מטר, נטתה לעצב בגדים לנשים קטנות מידות.
קארבה הייתה מעצבת הבגדים הפריזאית הראשונה שרשמה פטנט על חזיית פוש אפ.
בין לקוחותיה היו זמרות, שחקניות קולנוע ונשות חברה רבות, בהן אדית פיאף, לסלי קארון, מרטין קרול ועוד.
כמו כן הייתה קארבה יצרנית בשמים.
את חוש השיווק המפותח שלה הפגינה ביום השנה העשירי לשחרור פריז, בשנת 1954, כששחררה מעל פריז במצנחים דוגמיות של בשמים מתוצרתה.
לאחר שנה יצרה קו אופנה לצעירים והחלה למכור זיכיונות ליצרנים בכל רחבי העולם.
בעיצוביה השתמשה בסגנונות אקזוטיים מתרבויות אפריקה ודרום אמריקה.
בשנת 1955 עיצבה קארבה את התלבושות לסרט בנות השטן.
למרות חוקי הגזע של משטר וישי המשיכה מארי-לואיז קארבה להעסיק בשנות מלחמת העולם השנייה יהודי ממוצא רומני שהתאזרח בצרפת בשנת 1926. היהודי, אנרי בריסיאנה (Bricianer), סבר שהוא מוגן מפני גירוש עקב אזרחותו הצרפתית, אך החל מקיץ 1942 גורשו יהודים מצרפת למחנות ההשמדה - אזרחים וזרים כאחד.
באוקטובר 1943 נעצרה אמו של בריסיאנה בניס והועברה למחנה דראנסי.
היא גורשה לאושוויץ במשלוח מספר 60. שוטרים צרפתים הגיעו לבית משפחת בריסיאנה בפריז כדי לעצור את בני הזוג וחמשת ילדיהם.
המשטרה נתנה למשפחה ארכה של 24 שעות ובריסיאנה פנה למארי-לואיז קארבה.
קארבה ארגנה מקומות מסתור ליתר בני משפחתו ורובם הוסתרו אצל אמה ודודיה.
קארבה אפשרה לבריסיאנה להתגורר בחשאי בחנותה ולהמשיך לעבוד בחנות.
תמורת עבודתו יכול היה בריסיאנה להרוויח כסף ולסייע בפרנסת משפחתו.
בני משפחת בריסיאנה השיגו מסמכים מזויפים ושרדו עד השחרור.
בשנת 1978 קיבלה קארבה את אות מסדר האמנויות והספרות ובשנת 2009 - את אות לגיון הכבוד.
ב-2000 הכיר יד ושם במארי-לואיז קארבה בתור חסידת אומות העולם.
מארי-פראנס בה הייתה נזירה נוצרייה קתולית וחסידת אומות העולם מצרפת.
בה נולדה בפלה שבמחוז ארדש בדרום-מזרח צרפת.
ב-1893 החלה חניכות דתית וקיבלה את השם "האחות מארי של המלאכים" (Sœur Marie des Anges).
לאחר לימוד במספר מוסדות לימוד קיבלה תעודת הוראה.
בין השנים 1927–1945 פיקחה על קהילה דתית במחוז ארדש.
היא הייתה מורה בבית ספר שבמנזר סן-ז'וזף בסן-פליסיין ובשנת 1942 קיבלה לידיה את ניהול בית הספר שבמנזר.
בדצמבר 1942, כחודש לאחר כיבוש האזור על ידי גרמניה, קיבלה בה למנזר שני ילדים יהודים, הנרי (בן 10) ודניס (בן 6) אמזל, והסתירה אותם מפני הגרמנים ומפני הז'נדרמים הצרפתיים ששיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש הגרמניים במצוד אחר יהודים.
היא העניקה להם טיפול מסור וחינוך, מימנה את שהותם במנזר והגנה עליהם עד השחרור.
הוריהם של הילדים, מהגרים יהודיים ממזרח אירופה שחיו בפריז עד הכיבוש הנאצי ואחריו עברו למרסיי, מצאו מקלט בכפר אף הם, והילדים היו מבקרים אותם בימי א'.
תודות לפועלה של בה, שרדו שני הילדים את השואה ובסיומה התאחדו עם הוריהם.
בשנת 2001 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בשנת 2009 נחנך לוח זיכרון לבה על קיר הבית בו נולדה בפלה, בטקס בהשתתפות ראש העירייה.
מארי-לורנס יונגפלייש היא אתלטית גרמנייה המתחרה בקפיצה לגובה.
יונגפלייש נולדה בצרפת, בת לאם מגרמניה ואב ממרטיניק, היא הבכורה מבין שישה ילדים.
בגיל שש עברה לפרייבורג וב-2011 לשטוטגרט.
היא זכתה באליפות גרמניה עד גיל 20 בקפיצה לגובה ב-2008 וב-2009, ובאליפות גרמניה עד גיל 23 ב-2011 וב-2012. ב-2011 וב-2012 סיימה שנייה באליפות גרמניה ובשנים 2013–2016 זכתה ארבע פעמים ברציפות באליפות המדינה.
באליפות אירופה באתלטיקה 2012 סיימה במקום ה-13 בתוצאה של 1.87 מטר ולא העפילה לגמר.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 סיימה במקום ה-11 בתוצאה של 1.92 מטר ולא העפילה לגמר.
ב-2014 סיימה במקום השמיני באליפות העולם באולם בתוצאה של 1.92 מטר וחמישית באליפות אירופה בשיא אישי של 1.97 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 סיימה במקום השישי בשיא אישי של 1.99 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם ביולי 2016 היא סיימה במקום חמישי בתוצאה של 1.93 מטר.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בגרמניה ב-16 ביולי היא קבעה את שיאה האישי, 2.00 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה שביעית בתוצאה של 1.93 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 1.95 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2018 שהתקיימה בברלין זכתה במדליית ארד בתוצאה של 1.96 מטר.
באולימפיאדת טוקיו סיימה עשירית בתוצאה של 1.93 מטר.
מארי אנגל פנינגטון הייתה כימאית ובקטריולוגית אמריקאית שפיתחה שיטות קירור להארכת חיי מדף של מוצרי מזון המתקלקלים במהירות.
זכתה במדליית גרוון-אולין בשנת 1940.
מארי אנגל פנינגטון נולדה בנאשוויל, טנסי להנרי ושרה ב.
פנינגטון, והיא הייתה המבוגרת מבין שתי אחיות.
זמן קצר לאחר הולדתה, משפחתה עברה לפילדלפיה, פנסילבניה.
היא החלה להביע עניין במדע כבר מגיל צעיר וב-1890 לאחר סיום לימודיה בתיכון, היא החלה ללמוד ביולוגיה וכימיה באוניברסיטת פנסילבניה.
שנתיים מאוחר יותר השלימה את הלימודים הנדרשים לקבלת תואר ראשון, אך בגלל שאוניברסיטת פנסילבניה לא העניקה תארים לנשים באותה תקופה, היא קיבלה "תעודת מומחיות".
בשנת 1895 השלימה את הדוקטורט שלה וב-1897 התחילה התמחות של שנה באוניברסיטת ייל.
ב-1901 פתחה פנינגטון מעבדה קלינית עצמאית בפילדלפיה, ולאחר-מכן, ב-1904, התבקשה לעמוד בראש המעבדה הבקטריולוגית בשם המחלקה לבריאות וארגוני הצדקה של פילדלפיה.
ב-1905, נכנסה לתחום הקירור כשהצטרפה לצוותו של ד"ר הארווי ו.
וויילי , ראש המחלקה האמריקאית של הלשכה לכימיה של חקלאות.
כשנה מאוחר יותר, פנינגטון מתמנה להיות ראש המעבדה למחקר מזון, שם, בהתבסס על מחקרה, היא מציבה סטנדרטים בסיסיים לטיפול היגייני בעופות שנועדו למאכל..
ב-1919 עזבה פנינגטון את המעבדה למחקר מזון ועברה לניו-יורק.
ב-1922 פתחה עסק עצמאי כיועצת בנוגע לאחסון אוכל לחברות אחסון ומשלוח מזון.
בשנת 1940 הוענקה לה מדליית גרוון-אולין.
פנינגטון מעולם לא נישאה ובמהלך חייה התמקדה בעיקר בעבודתה ובמחקר שלה.
היא נפטרה מהתקף לב ב-27 בדצמבר 1952.
בשנות המחקר המוקדמות שלה ערכה פנינגטון ניתוחים כימיים ובקטריולוגים במוצרי חלב (במעבדה העצמאית שלה), ובהמשך כחלק מעבודתה במעבדה הבקטריולוגית בפילדפיה בחנה את הבעיות שבחלב לא בטוח וחקרה את הישמרות החלב בטמפרטורות נמוכות וכך יצרה סטנדרטים בסיסיים לתעשייה זו שאומצו בכל רחבי המדינה.
בהמשך, לאחר כניסתה לתחום המקררים, בדקה את ההשפעה של קירור על התנהגות של מוצרי מזון המתקלקלים במהירות וכראש המעבדה למחקר מזון מחקרה התמקד בכל השלבים העוברים עופות המיועדים למאכל בדרך לצרכן.
היא האמינה שעל-מנת שעוף המאוחסן בקירור יגיע בבטחה לשולחנו של הצרכן, כל שלב בתהליך חייב להיות מלווה בקירור מתאים וסביבה הגיינית.
מחקרה הוביל אותה להבנה שעוף יכול להיות מאוחסן בבטחה ולהישאר באיכות גבוהה למשך תקופה של מעל לשנה בטמפרטורה של 0 מעלות פרנהייט, וכך, בתחום נוסף שבו לא היו נהלים הקבועים בחוק, הצליחה פנינגטון להציב תקנים בסיסיים .
תגליתה העיקרית הייתה ההבנה שמזונות טריים נשארים בטוחים למאכל ולא מתקלקלים למשך זמן רב יותר בטמפרטורות נמוכות וקבועות.
על ידי ביטול תנודות הטמפרטורה ספירת החיידקים נשארת נמוכה לאורך פרק זמן ארוך יותר.
תגלית זו הייתה קריטית לטוהר ובטיחות המזון .
-בשנת 1940 הוענקה לפנינגטון מדליית גרוון-אולין על עבודתה בתחום הכימיה.
-פנינגטון מונצחת בידי ארגון ASHRAE ובהיכל התהילה הלאומי לנשים ונבחרה להיכל התהילה של החברה ההיסטורית לעופות .
מארי אלן רודין הייתה מתמטיקאית אמריקאית שחקרה שאלות טופולוגיות בעלות זיקה ליסודות תורת הקבוצות.
היא ידועה עקב היותה הראשונה לבנות מרחב דאוקר וכן עקב הוכחתה את השערת מוריטה.
בין יתר תפקידיה כיהנה כנשיאת האגודה האמריקאית למתמטיקה.
מארי אלן אסטיל נולדה בהילסבורו, טקסס, לג'ו אסטיל, מהנדס אזרחי, ואירנה שוק, מורה לאנגלית בבית ספר תיכון.
בגיל צעיר עברה משפחתה לליקי, עיר קטנה בה השלימה את לימודיה, ובגיל עשר נולד לה אח.
שתי סבותיה היו בעלות השכלה אקדמית, בקולג' שארפ שבווינצ'סטר.
מארי סיפרה בהמשך חייה שהחינוך היה חלק מאוד מרכזי מההווי המשפחתי שלה.
מארי למדה מתמטיקה באוניברסיטת טקסס באוסטין בהדרכתו של רוברט לי מור, שעל הבעיות המתמטיות שהוא פרסם המשיכה לעבוד מאוחר יותר ובשנת 1949 קיבלה תואר דוקטור ועברה לאוניברסיטת דיוק שבדורהאם.
בדורהאם היא פגשה את וולטר רודין, אף הוא מתמטיקאי ונישאה לו בשנת 1953. לאחר נישואיהם עברו לרוצ'סטר בניו יורק.
בשנת 1959, וולטר רודין קיבל הצעת עבודה כפרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ומארי קיבלה עבודה כמרצה בחוג לטופולוגיה, עד שבשנת 1971 קודמה לדרגת פרופסורית מן המניין.
למארי אלן היו למעלה מעשרים דוקטורנטים במהלך הקריירה שלה.
ובמהלך שנות עבודתה בוויסקונסין נולדו לה שני בנים, בשנים 1961 ו-1964.
במהלך שנות חייה מארי קיבלה יותר מארבעה תוארי דוקטור של כבוד, נבחרה להיות סגנית הנשיא של החברה האמריקאית למתמטיקה בשנת 1980-1981, נשיאת האיחוד האמריקאי למתמטיקה, חברה באקדמיה האמריקאית למדע ולאמנויות, והוזמנה לאקדמיה ההונגרית למדע.
בשנת 1984 נשאה את הרצאת נתר.
לאחר פרישתה, במקביל לניהול חיי משפחה, מארי המשיכה לעסוק במתמטיקה, כעת מתוך עניין בלבד, עד לפטירתה בשנת 2013
הקריירה המתמטית של מארי נסובה בעיקר סביב שאלות טופולוגיות להן זיקה הדוקה ליסודות תורת הקבוצות.
בין הישגיה הראויים לציון בתחום ניתן למנות את הוכחת השערת מוריטה והשערת נקיאל, וכן את הבנייה הראשונה של מרחב דאוקר, אשר הפריכה את השערתו בת עשרים השנים של דאוקר לפיה מרחב כזה אינו יכול להתקיים.
בנוסף היא עסקה במשפט אוריסון, וכן בבעיות של קדם דחיסות.
מארי אלן רודין נודעה במיוחד עקב דוגמאות הנגד שמצאה להשערות ידועות בתחום.
קרן מארי אלן רודין לחוקרים צעירים בתחום הטופולוגיה
הקרן, הקרויה על שמה של מארי אלן, מעניקה פרס שנתי לחוקרים מבטיחים בתחומים טופולוגיים מרכזיים, מאז מותה בשנת 2013.
מארי אן פוקס הייתה מדענית אמריקאית, שכיהנה כפרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
מחקריה, ששילבו בין תחומי הכימיה האורגנית, הפוטוכימיה והאלקטרוכימיה זיכו אותה בפרסים רבים, לרבות המדליה הלאומית למדעים (2009).
על שמה רשומים שלושה פטנטים.
פוקס כיהנה כנשיאת אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית בין השנים 1998–2004 וכנשיאת אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD) בין השנים 2004–2012. כתבה ספרי לימוד בכימיה אורגנית, פרסמה למעלה מ-400 מאמרים מדעיים, וקיבלה 12 תוארי "דוקטור לשם כבוד".
מארי אן פוקס נולדה בקנטון שבאוהיו.
אביה, צ'ארלס פיין, עבד במפעל פלדה ואמה, לוסיל פיין, הייתה מורה.
אווירת המלחמה הקרה והאיום הסובייטי על השליטה בחלל בשנות ילדותה של פוקס, הותירו חותם על שאיפותיה והתפתחותה בתחום המדע.
בעודה בתיכון, שקלה פוקס להתמקצע כמורה, אך סוגיית השלטת משמעת בתלמידים הניאה אותה מלעשות כן והיא החליטה לנתב את התעניינותה במדע לתחום המחקר האקדמי.
ב-1969 סיימה פוקס את לימודי התואר הראשון בכימיה ב"נוטרה דם" קולג' (NDC), את לימודי התואר השני סיימה ב-1970 באוניברסיטת המדינה בקליבלנד (CSU), את הדוקטורט שלה בכימיה קיבלה ב-1974 מדארטמות' קולג' ואת מחקר הפוסט דוקטורט שלה עשתה באוניברסיטת מרילנד.
ב-1976 הצטרפה פוקס לאוניברסיטת טקסס באוסטין כמורה מן החוץ.
ב-1981 מונתה לפרופסור חבר וב-1985 לפרופסור מן המניין.
בשנת 1994 מונתה לסגנית נשיא המחקר באוניברסיטה.
ב-1998 מונתה לנשיאה ה-12 של אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, הנשיאה האישה הראשונה ולפרופסורית מחקר בכימיה.
במהלך כהונתה, התחזקה האוניברסיטה ברמה האקדמית.
מ-1995 עד 2000 שימשה פוקס כיועצת המדעית של ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2004 התמנתה פוקס כנשיאה השביעית של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, האישה הראשונה שהתמנתה לתפקיד זה, ושימשה כפרופסורית מחקר לכימיה.
במהלך כהונתה כנשיאה הוקמו מיזמי מחקר ושותפות חדשים, גויס סכום שאפתני של כמיליארד דולר, הורחבו תוכניות אקדמיות והאוניברסיטה זכתה לדירוג גבוה בין האוניברסיטאות הנחשבות.
ביוני 2012 התפטרה פוקס מתפקידה כנשיאת האוניברסיטה וחזרה לעסוק במחקר ובהוראה.
בנוסף לתפקידיה הניהוליים ולעבודת המחקר, עסקה פוקס בחינוך הדור הבא ועוררה בתלמידיה השראה לחקור ולהניב השיגי מחקר משמעותיים.
פרופסור פוקס, שהייתה חוקרת מתחום הכימיה האורגנית הפיזיקלית, פרסמה מעל 400 מאמרים מדעיים.
בעבודתה שילבה מחקר בינתחומי נרחב שהתמקד בקשר בין מבנם של חומרים חדשים לבין היכולת לווסת תהליכים באמצעים פוטוכימיים ושפעול אלקטרוכימי.
למחקריה של פוקס היו השלכות יישומיות בתחומי המרת אנרגיה סולרית, הנדסת חומרים וכימיה סביבתית, כגון: ניקוי רעלים סביבתיים, בניית התקנים אלקטרונים מולקולריים, סינתזה ואפיון של פולימרים פונקציונליים ושינוי משטחים לצורך זירוז תהליכים כימי.
כדי להשיג התקדמות בתחומים הללו, חקרה פוקס תגובות אורגניות חדשות והגדירה את מנגנוניהן.
בתחום אחד פורה במיוחד, חקרה פוקס תגובות אורגניות על פני שטח של מוליכים למחצה מוקרנים, ומצאה שהשליטה על מעבר אלקטרונים בתווכים בלתי הומוגניים כגון זאוליטים, סרטים דקים, או נוזלים סופר-קריטיים, מהווה צעד מפתח.
בבסיסם של מחקרים אלה עמד אפיון של מצבים מעוררים, של רדיקלים ורדיקלים יוניים בתווכים האלו.
לשם כך, בנוסף לשימוש בטכניקות רגילות מתחום הכימיה האורגנית, נעשה במחקריה גם שימוש בטכניקות מחקריות מיוחדות, כגון ספקטרוסקופיית לייזר, מתודולוגיה אלקטרוכימית ואנליזת פני-שטח.
בנוסף, התמקדה פוקס בהכנת מערכים מאקרו-מולקולריים (פולימרים, גבישים נוזליים וכו') שיאפשרו שליטה על תכונות מאקרוסקופיות (כגון כיווניות מעבר אלקטרונים, התפשטות תרמית או הולכה) בחומרים מעוצבים.
בין השאר, עבודת המחקר של פוקס תרמה להבנה של מצבים מעוררים ותהליכי מעבר-מטען, פוטוקטליזה של תגובות אורגניות בעזרת מוליכים-למחצה רחבי-פס, פוטואלקטרודות שעברו שינוי כימי ופוטוכימיה של אניונים אורגניים, וקידמה את ההבנה על אנרגיה מתחדשת.
פוקס רשמה על שמה שלושה פטנטים:
1988 – "תא פוטואלקטרוכימי מרובה-אלקטרודות לפוטוקטליזה ופוטוסינתזה ללא סיוע".
1994 – "אחסון מידע אלקטרו-אופטי הפיך בסרטים דקים בעלי פוטו-מוליכות אחידה".
1995 – "זיכרונות אופטואלקטריים עם סרטים דקים פוטו-מוליכים".
בשנותיה האחרונות אובחנה כחולת פרקינסון ונחשפה בסרטון להעלאת המודעות ועידוד המחקר על המחלה.
היא נפטרה ב-9 במאי 2021. הותירה אחריה בעל, ג'יימס ווייטסל, פרופסור לכימיה, ושלושה ילדים.
חברה ב"ארגון האמריקאי לקדמה מדעית" (AAAS), מ-1993
חברה ב"האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית)", מ-1994
חברה ב"האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים", מ-1994
חברה ב"החברה הפילוסופית האמריקאית", מ-1996
פרס ע"ש צ'ארלס לת'רד פרסונס,2005.
מארי איזבל, נסיכת אורליאן , הייתה נכדתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואשתו של הטוען לכתר צרפת הנסיך פיליפ, רוזן פריז.
מארי איזבל נולדה ב-21 בספטמבר 1848 בסביליה, לאנטואן, דוכס מונפנסייה ולהאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, בתם של פרננדו השביעי, מלך ספרד ומריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות.
ב-30 במאי 1864 התחתנה מארי איזבל עם בן דודה הנסיך פיליפ, רוזן פריז, ממנו היו לה 8 ילדים.
לאחר מותו של סבה לואי פיליפ, מלך הצרפתים שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת".
"אנרי החמישי", ובעלה "פיליפ השביעי".
בשנת 1886 נערכה חגיגת הנישואים של בתה אמלי, נסיכת אורליאן עם קרלוש, מלך פורטוגל בפאר רב, ובעקבות כך שוב גורשו פיליפ ומארי איזבל מצרפת.
בשנת 1894 מת בעלה פיליפ בבית סטואו בבריטניה, וב-23 באפריל 1919 מתה מארי איזבל בביתה בוילמנריקה דה לה קונדסה בספרד.
ב-30 במאי 1864 התחתנה מארי איזבל עם בן דודה הנסיך פיליפ, רוזן פריז, ממנו היו לה 8 ילדים:
מארי אלפונסין דניל גטאס (4 באוקטובר 1843 – 25 במרץ 1927) הייתה נזירה ערבייה-קתולית, חברת מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות בירושלים.
היא נודעה כמייסדת מסדר אחיות הרוזרי בירושלים, שהיה המסדר הפלסטיני-קתולי הראשון במזרח התיכון, וכן בהיותה אחת הנזירות הפלסטיניות הראשונות שעברו קאנוניזציה בכנסייה הקתולית והוכרזה כקדושה.
מארי אלפונסין נולדה בשם סולטנה מריה דניל למשפחת גטאס (מבטאים ר'טָאס) הערבית-נוצרית בירושלים.
היא התחנכה בבית הספר לנערות של מסדר האחיות סן ז'וזף, המשתייך ל, וכבר מצעירותה שאפה להקדיש את חייה לעבודת האל ולהפוך לנזירה.
בגיל 14 ביקשה להצטרף למסדר כנזירה מן המניין, אך הדרך היחידה לכך באותה עת הייתה לעזוב את הארץ ולהצטרף לאחד המנזרים בצרפת או באיטליה.
משפחתה התנגדה לשלוח אותה בגילה הצעיר לאירופה, ורק לאחר מאמצים רבים הצליחה סולטנה העיקשת לשכנע את הוריה ברצינות כוונותיה.
בעקבות כך הפעיל האב את קשריו והשפעתו בפטריארכיה הלטינית וקיבל עבור בתו אישור להפוך לנזירה בהליך חריג, שבו הכשרתה תתקיים בירושלים.
בגיל 15 השלימה סולטנה את השלב הראשון בקבלתה למנזר ונדרה את נדריה הראשונים על גבעת הגולגולתא בכנסיית הקבר.
אז גם בחרה לראשונה את שמה החדש - מארי אלפונסין – אולי בשל הערצתה לכומר הישועי מארי אלפונס רטיסבון שהקים בימיה את מסדר האחיות ציון בירושלים.
בגיל 19 נשלחה מארי אלפונסין ללמד נצרות בבית ספר בבית לחם ושם חוותה כמה התגלויות של מרים, אם ישו.
המשמעותית שבהן התרחשה, כך על פי יומנה, בחג האפיפניה, ב-6 בינואר 1874, שאז התגלתה בפניה מריה והנחתה אותה להקים מסדר-בת עבור נזירות פלסטיניות-קתוליות בשם "אחיות מחרוזת התפילה" (אחיות הרוזרי).
בהיותה אישה לא יכולה הייתה מארי אלפונסין להקים את המסדר לבדה, ולכן חיפשה פטרון שיסייע לה להוציא את התוכנית לפועל.
ב-1880 התגייס לעזרתה הכומר יוסף טאנוס, שהיה יועצו של הפטריארך הלטיני בירושלים.
יחד קיבצו השניים שבע נערות צעירות שהיוו את המסד למסדר-הבת החדש במשכנו הראשון בעיר העתיקה.
מארי אלפונסין ביקשה להצטרף למסדר החדש, אך לשם כך היה עליה לקבל את אישור הוותיקן להתיר את נדריה למסדר סן ז'וזף.
הדבר לווה במרמור רב מצד גורמים במסדר, אשר שכנעו את הקרדינל האחראי על המסדר בוותיקן לפעול נגד עזיבתה והתרת נדריה.
שלוש שנים היא נאבקה עד שקיבלה לבסוף את אישור האפיפיור לפרוש ממסדר נעוריה.
בעקבות השערורייה הובהר לה כי לעולם לא תוצב בראש מסדר אחיות הרוזרי, או כל מסדר אחר.
מארי אלפונסין הפכה באופן רשמי לנזירה העשירית במסדר אחיות הרוזרי ביום "חג גבירתנו של המחרוזת" שחל ב-7 באוקטובר 1883. כשנה וחצי לאחר מכן, ב-7 במרץ 1885, היא השלימה את נדריה והתקבלה רשמית לקהילה, במעמד הפטריארך הלטיני של ירושלים.