tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפגזה נוספת על חוליאפולה בוצעה על פי הדיווחים על ידי טנקים וארטילריה רוסיים, שלאחר מכן בוצעו תקיפות אוויריות.
הן נמשכו גם בסוף אוגוסט.
ב-1 בספטמבר הפגיזו כוחות רוסים את חוליאפולה באמצעות טנקים וארטילריה.
ב-5 בספטמבר דיווח המינהל הצבאי של מחוז זפוריז'יה כי כוחות רוסים ירו על התשתית האזרחית של הוליאיפול, תוך כדי ריכוז מאמציהם העיקריים בשמירה על עמדותיהם.
למרות שלא נקטו פעולות התקפיות בחזית זפוריז'יה, ההפגזה הרוסית על התשתית על חוליאפולה נמשכה, עם דיווחים המצביעים על כך שאזרחים נפצעו ואחד נהרג בהפצצה.
ב-24 בספטמבר השמידו יחידות ארטילריה אוקראיניות בהוליאיפול 10 חלקים של מערכות נשק רוסיות, אך ההפגזה הרוסית על העיר נמשכה.
כוחות רוסים לא ביצעו פעולות התקפיות אקטיביות נגד העיר בתחילת אוקטובר, אלא המשיכו להפגיז אותה, תוך גרימת נזקים, באמצעות ארטילריה, מרגמות וטנקים.
על פי אולכסנדר סטארוך, ההפגזה הרוסית הרגה את סגן ראש העיר חוליאפולה אולכסנדר סביצקי ואת מנהל השירות המקומי אולכסנדר קוסרנקו, שלפי הדיווחים מתו במקומות עבודתם.
בעקבות ההפגזה, ב-4 באוקטובר, הגיב חיל האוויר האוקראיני בהתקפות בעמדות רוסיות ליד חוליאפול, תוך השמדת ציוד צבאי.
התקפות ארטילריה ורקטות רוסיות נמשכו בימים הבאים.
בעקבות מתקפת נגד מוצלחת שהביאה ללכידת חרסון על ידי כוחות אוקראיניים, תשומת הלב החלה לעבור למתקפה אפשרית בזפוריז'יה.
מאז לכידת חרסון, פעילות המסוקים הרוסיים סביב חוליאפולה הפכה תכופה יותר והפגזות ארטילריות על עמדות אוקראיניות בחוליאיפול התגברו, כאשר הציוד הצבאי הרוסי הועבר לכיוון העיר.
הכוחות הרוסיים המשיכו להחזיק בעמדות הגנה.
הקרבות בזיקים התחוללו בין צה"ל לחמאס, וכללו טבח שביצע חמאס, שהחלו ב-7 באוקטובר והמשיכו עד 11 באוקטובר, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל.
הקרבות התנהלו בקיבוץ זיקים, בבסיס הטירונים מחנה זיקים, ובחוף זיקים, שם בוצע טבח בידי חמאס וכן התנהלו מספר קרבות.
בזיקים הייתה כיתת כוננות עם ציוד מתאים, כולל רובי סער, שמונתה ומומנה על ידי הקיבוץ.
בשעות הבוקר של שבת ה-7 באוקטובר 2023, תושבי קיבוץ זיקים, הממוקם פחות מקילומטר מחוף זיקים, התעוררו לקולות ירי בלתי פוסק של רקטות ופצמ"רים.
באותן דקות חדרו לשטח ישראל מספר סירות גומי של כוח הקומנדו הימי של חמאס.
חיל הים הצליח לפגוע בחמש מהן, אך שתי סירות נוספות, עמוסות במחבלים ובאמצעי לחימה, הצליחו לחמוק ולהגיע לחוף זיקים.
המחבלים ירדו מהסירות ופתחו במסע רצח אכזרי בחוף.
בשעה 6:42 רבש"ץ הקיבוץ, אביתר עמר ורבנר, קיבל שיחת טלפון מחיל הים ובה דווח לו כי מחבלים חדרו דרך הים, וכי חלקם עושים את דרכם לעבר הקיבוץ.
אביתר הזעיק מיד את 12 חברי כיתת הכוננות שהיו בקיבוץ באותו בוקר.
אליהם הצטרף סרן י', מ"פ ביחידת מגלן, שהיה בחופשה בביתו בקיבוץ.
בשעה 6:51, חברי כיתת הכוננות התפרסו לאורך גדר הקיבוץ, כשהם מתקשרים זה עם זה באמצעות טלפונים ניידים.
בזמן זה, קובי פודה, אחד מחברי כיתת הכוננות, זיהה רכב שעולה מכיוון הים.
תחילה חשב שמדובר בדייגים או מתרחצים הנמלטים מהירי, אך התברר כי מדובר בתשעה מחבלים שהשתלטו על רכב סוואנה צבאי גנוב.
הרכב נעצר כ-15 מטרים מגדר הקיבוץ, ומתוכו יצאו שני מחבלים חמושים ומחבל נוסף עם מטול RPG.
קובי פתח באש לעברם, המחבלים השיבו אש והשליכו ארבעה מטענים לעבר הגדר לפני שנסוגו.
במקביל, מ"פ בגולני שניסה להגיע לחייליו בבסיס יפתח הסמוך, זיהה את המחבלים וניהל מולם קרב יריות.
בעקבות חילופי האש, בשעה 7:15 שלושה מחברי כיתת הכוננות – חיים יונוסוב, דני בורדה והרבש"ץ ורבנר – הגיעו לתגבר את עמדתו של קובי פודה.
המחבלים השליכו עשרה רימונים, אך הם לא פגעו בהם.
כעבור מספר דקות, מחבל נוסף התקרב לגדר והשליך רימון שהתפוצץ סמוך לעמדה, פצע את חיים ודני, והם פונו במהירות לחמ"ל.
כיתת הכוננות וסרן י' הצליחו לזהות חוליית מחבלים שניסתה להגיע לרכב הסוואנה הגנוב, ופתחו לעברה באש.
הקרב נמשך כ-45 דקות, שבמהלכן המחבלים נסוגו מגדר הקיבוץ.
הם התמקמו במארב על הכביש המוביל לחוף ולבסיסים ופתחו באש לעבר רכבים חולפים.
במהלך הנסיעה שלו לעבר מקום עבודתו בזיקים, לוחם שב"כ מיכאל בן משה נתקל במארב המחבלים.
כשהיה חמוש רק באקדח, הוא הצליח להרוג מחבל אחד, אך נורה ונהרג.
גופתו אותרה רק לאחר שישה ימים.
בשעה 09:05, כוח מגלן, בפיקודו של סרן י', הצליח לחסל חוליית מחבלים שהתמקמה מחוץ לקיבוץ.
על המחבלים נמצאה כמות עצומה של אמצעי לחימה, כולל רובים, רימונים, טילי RPG ורחפן, וכן ציוד הצלילה ששימש אותם לחדירה לישראל.
במשך היום, הקיבוץ נותר תחת איום מתמשך.
התקבלו התרעות על ניסיונות חדירה נוספים ברכבים צבאיים גנובים, ובמקביל נפלו רקטות בשטח הקיבוץ, וגרמו לנזקים לרכוש.
בשעות הערב, צה"ל שלח רכב ממוגן כדי לפנות משפחות עם ילדים קטנים.
תושבים נוספים פונו עצמאית, אך כיתת הכוננות המשיכה לשמור על גדרות הקיבוץ תחת מטחי רקטות בלתי פוסקים.
רק בסביבות חצות וחצי, לאחר 18 שעות של לחימה, החלו חברי כיתת הכוננות לרדת מהעמדות, כאשר כוח צנחנים הגיע להחליפם.
בבוקר יום ראשון, יום לאחר מתקפת הטרור, הושלם פינוי תושבי קיבוץ זיקים.
כשני שלישים מהתושבים פונו לבתי מלון באזור ירושלים, ושליש נוסף מהתושבים פונו זמנית לקיבוץ שדות ים, ולאחר מכן הועברו לבתי מלון באזור קיסריה.
הפינוי נועד להבטיח את שלומם של התושבים, לאור האיום הביטחוני המתמשך והפגיעות שנגרמו לקיבוץ.
נכון לאוגוסט 2024, לאחר כמעט עשרה חודשים מחוץ לבתיהם, כשני שלישים מחברי הקיבוץ חזרו לזיקים.
השיבה לוותה בתהליכי שיקום ושיפוץ של הקיבוץ, שהתמודד עם נזקים כבדים כתוצאה מהמתקפה ומהירי הרקטות.
בבוקר יום שבת, 7 באוקטובר, הגיעו ארבע סירות של חמאס מרצועת עזה לחוף זיקים.
בכל סירה היו שישה עד שמונה מחבלים.
שתי סירות גומי וסירה נוספת הושמדו על ידי ספינות פלגה 916 של חיל הים הישראלי שהיו בדרכן לחוף זיקים.
במקביל שוגרו מהחוף לעבר ספינות חיל הים טילי נ"ט ורחפנים חמושים.
סירת מחבלים אחת או שתיים הצליחה להגיע לחוף זיקים, והמחבלים שבה נהרגו על ידי כוח שנפרש בחוף.
מתחת למים, התמודד החיל עם צוללנים ששלח החמאס.
לאחר כמה שעות, אסף גדוד 51 של חטיבת גולני אזרחים שהסתתרו סמוך לחוף והיו עדים לחלק מהלחימה.
מחבלים שהצליחו להגיע לחוף רצחו 19 אזרחים.
לפי דיווח מ-19 באוקטובר, ברחו כ-20 עד 30 אזרחים ששהו בחוף מהמחבלים ומצאו מחסה במחנה זיקים.
עשרה אזרחים ששהו בחוף בבוקר 7 באוקטובר נחשבו נעדרים, ובהמשך נודע שתשעה מתוכם היו בין הנרצחים.
הם נרצחו לאחר שהמחבלים זרקו רימונים לתוך המיגונית בה הם שהו.
ב-16 באוקטובר הם אותרו, והודעות הועברו למשפחות ב-26 באוקטובר.
לפי פרסום נוסף, נרצחו נעדרים אחרים במקום אחר בו הסתתרו יחד עם שני לוחמים שנלחמו במחבלים.
בבוקר 8 באוקטובר הרגה פלגה 916 חמישה מחבלים חמושים של החמאס, שניסו לחדור מהים לחוף זיקים.
ב-10 באוקטובר, זיהה כוח צה"ל מגדוד 52 של חטיבה 401, בשיתוף עם כוח מיחידת מגלן, ארבעה מחבלים חמושים בחוף זיקים.
בערב 11 באוקטובר נסע כוח לוחמים של יחידת מגלן בסמוך לבסיס זיקים, וזמן קצר לאחר מכן נתקל במארב של מחבלי חמאס וספג אש כבדה.
הכוח הצליח לחסל את כל שמונת המחבלים.
במהלך ההתקלות נהרגו שלושה לוחמי מגלן.
לאירוע הצטרפו טנקים של גדוד 77 אשר החזיק את הגזרה עם חפ"ק הסמג"ד, פינו את הרכבים ואת הפצועים, וחיסלו שלושה מחבלים מההתקלות.
ב-12 באוקטובר הודיע צה"ל שנהרגו לפחות 13 מחבלים בזיקים על ידי גדוד 77 וכוחות התגבור, בזמן ביצוע קרב ההגנה על האזור .
ב-24 באוקטובר הרג צה"ל לפחות 10 מחבלים נוספים שניסו להגיע לחוף זיקים על ידי לוחמי גולני של גדוד 51 אשר היו תחת גדוד 77.
בבוקר יום שבת, 7 באוקטובר, נכנסו מחבלי חמאס לשטח ישראל מהים ודרך הפרצות בגדר המערכת סביב רצועת עזה, כ-1.5 ק"מ דרומית למחנה זיקים, שהוא בסיס הטירונים של חטיבת החילוץ וההדרכה של פיקוד העורף.
בבסיס שהו באותו יום 90 טירונים, שהתגייסו חודשיים קודם לכן.
מייד עם תחילת ירי הרקטות מרצועת עזה החליפו חיילי סגל הבסיס את הטירונים שהיו בעמדות שמירה סביבו, והטירונים נשלחו לתפוס מחסה במיגוניות.
שעה לאחר מכן, ב-7:31, החל ירי של כ-50 מחבלים על הבסיס, שכלל רימוני רסס, רקטות RPG ורובים.
מול המחבלים ניצבו רק 14 חיילי סגל הבסיס שנלחמו בגבורה מול עשרות מחבלים.
במשך 50 דקות של קרב הירואי בשלוש עמדות שונות בבסיס, הוכנעו המחבלים.
שישה מהם נהרגו במהלך הקרב אך הם הצליחו לבדם למנוע את כיבוש הבסיס.
מחבל בודד הצליח לחדור לבסיס והגיע לחדר הסגל שהיה צמוד למיגונית בה שהו כחמישים טירונים ואזרחים.
בחדר הסגל שכבה באותה עת סמלת נועה זאבי, שנפצעה קשה באחת העמדות וחולצה על ידי 4 טירונים שהתנדבו לעזור.
המחבל ירה והרג את הטירון נריה אהרון נגארי ששמר בפתח החדר, פנה לעבר מיכל אלון, ירה שלושה כדורים בגופה ופצע אותה קשה.
באותה העת, הטירון איימן לאלא' שהצליח להתחמק מהירי, הצליח להגיע לנשקו האישי, יצא החוצה, ירה לעבר המחבל והרג אותו.
בקרב, שהסתיים לפני השעה 10:00, נהרגו שבעה חיילים (ארבעה לוחמים ושלוש לוחמות): מפקד הפלוגה
, סגנית מפקד הפלוגה , 2 מפקדי מחלקות –
, מפקדת כיתת טירונים , לוחם ונהג חפ"ק הפלוגה וטירון .
בנוסף לכך נפצעו שבעה חברי סגל נוספים, אך בסופה של הלחימה המחבלים הוכנעו והבסיס לא נכבש.
בתום הקרב הגיעו לבסיס לוחמי יחידת מגלן כתגבורת.
לפני ההתקפה על מחנה זיקים, הותקפו במקביל מספר מחנות ארעיים הנקראים צק"ם (צוות קרב מחלקתי), מש"א ארז ומחנה יפתח הסמוכים.
אחד הצק"מים שהותקפו היה סמוך למחנה זיקים, באזור קריית המטווחים של הבסיס, אשר המחבלים שרפו אותו כליל.
לאותו צק"מ היה נמ"ר של לוחמי גדוד 51 (אשר החזיקו את הגזרה, תחת פיקוד גדוד 77) ובמשך כל ההתקפה ניסו המחבלים להיכנס לנמ"ר ולפגוע בחיילים.
מהמוצב יצא טנק בפיקוד סמג"ד 77 עם ארבעה אנשי צוות, כאשר שניים מהם הם קצינים לומדים של גדוד 77. הטנק היה תקול, ולא יכל להזיז את הצריח והתותח לשום כיוון, ולכן היה מוכוון אך ורק לכיוון הקרקע.
עם הגעת הטנק לצק"מ, הסמג"ד נתן הוראה לטנק להתחיל לירות פגזים לרצפה בזמן שהוא יורה אש מחפה.
הטנק הצליח להרוג מספר מחבלים והנמ"ר שוחרר.
לאחר אירוע שחרור הנמ"ר, ליווה הסמג"ד את הטנק למש"א ארז עם הנמ"ר ושם העביר את הפיקוד עליו למ"פ מגדוד 51 בכדי לשחרר את המוצב.
המחבלים במש"א ארז חוסלו והמוצב חזר לשליטת צה"ל.
הנמ"ר הגיע לכניסת בסיס זיקים, והשתתף בחיסול המחבלים שהתמקמו צפונית לבסיס, על הדיונה הגדולה שנתנה להם יתרון טקטי על בסיס זיקים.
מהתחקיר עולה כי כוח של חטיבת גולני שהיה בבסיס עזב את המקום על דעת עצמו ובלי לדווח על כך, בזמן שהייתה בבסיס רק פלוגה אחת, פלוגת תבור של חטיבת החילוץ וההדרכה, שהגנה על הטירונים, ובזכותה לא נכבש הבסיס.
ב-4 במאי 2025 הוצג תחקיר צה"ל על הטבח בחוף זיקים ובו גם הקרב בקיבוץ זיקים.
קרב חַלַבּ היה קרב על חַלַבּ, העיר הגדולה ביותר בסוריה, שהתרחש בין 2012 ל-2016, במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה.
הקרב התנהל בין צבא סוריה החופשי וקבוצות חמושות נוספות כמו ג'בהת אל-נוסרה לבין צבא סוריה, הנתמך על ידי חזבאללה, מיליציות שיעיות ורוסיה, והיחידות להגנת העם של הכורדים (YPG).
הקרב החל ב-19 ביולי 2012 והתמשך על פני כארבע שנים.
ביולי 2016 חיילי ממשלת סוריה סגרו את קו האספקה האחרון של המורדים לחלב, בסיוע תקיפות אוויריות רוסיות, ובכך יצרו מצור על העיר.
בתגובה, פתחו כוחות המורדים במתקפות נגד לא מוצלחות בספטמבר ובאוקטובר, שלא הצליחו לשבור את המצור.
בנובמבר, כוחות הממשלה פתחו במסע מכריע שהביא לכיבוש מחדש של כל חלב עד דצמבר 2016. ניצחון ממשלת סוריה נתפס באופן נרחב כנקודת מפנה במלחמת האזרחים בסוריה.
הקרב לווה בהרס בקנה מידה גדול במיוחד, עד שהוא כונה "אם הקרבות" ו"סטלינגרד של סוריה".
הקרב התאפיין באלימות נרחבת נגד אזרחים, התקפות חוזרות ונשנות על בתי חולים ובתי ספר (בעיקר על ידי חילות אוויר פרו-ממשלתיים, ובמידה פחותה על ידי המורדים), ותקיפות אוויריות והפגזות חסרות הבחנה נגד אזורים אזרחיים.
מאות אלפי תושבים נעקרו עקב הלחימה והמאמצים לספק סיוע לאזרחים או להקל על הפינוי הופרעו באופן שגרתי על ידי המשך הלחימה וחוסר האמון בין הצדדים היריבים.
קרב חלב נחשב לאחד המצורים הארוכים ביותר בלוחמה המודרנית, ואחד הקרבות העקובים מדם של מלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך הקרבות נהרגו יותר מ-31,000 איש, כמעט עשירית מכלל הנפגעים במלחמה כולה באותה תקופה.
הקרבות גרמו גם להרס חמור לעיר העתיקה של חלב, המזוהה עם ממלכת ימחד, שהוגדרה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
על פי ההערכות, 33,500 מבנים ניזוקו או נהרסו כליל.
הקרב נחשב לאחד הקרבות העירוניים הקשים ביותר במאה ה-21, בשל אורכו והרס הרב שהותיר.
במהלך המתקפה של ממשלת סוריה ב-2016, הזהיר הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם כי "פשעים בממדים היסטוריים" מבוצעים בחלב.
ניסיונות דיפלומטיים לסיים את הסכסוך
הקרב התאפיין בחוסר יכולת של הקהילה הבינלאומית לפתור את הסכסוך בדרכי שלום.
השליח המיוחד של האו"ם לסוריה הציע לסיים את הקרב על ידי מתן אוטונומיה לכוחות המורדים במזרח חלב, אך זו נדחתה על ידי ממשלת סוריה.
הקרב בח'אן יונס החל ב-19 במאי 2025, בח'אן יונס, בין צה"ל לארגוני הטרור הפלסטינים, כחלק מהלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, במסגרת מבצע מרכבות גדעון, במהלכו החלו כוחות צה"ל בתמרון קרקעי על מנת לכבוש את האזור הכולל את ח'אן יונס, בני סוהילה, עבסאן אל-כבירה, ח'וזאעה, עבסאן א-סע'ירה.
במהלך הלחימה בח'אן יונס, כוחות צה"ל פירקו את גדודי ח'אן יונס של חמאס באזור, כמו כן חל כיבוש זמני של מרחב ח'אן יונס בידי צה"ל, לפני נסיגה ב-7 באפריל 2024. בחודשים שלאחר מכן כוחות צה"ל החלו בפשיטות ממוקדות באזור, ב-30 באוגוסט 2024, השלימו כוחות צה"ל את משימתם באזור ונסוגו משם.
ב-18 במרץ 2025, כחודשיים לאחר כניסתה לתוקף של הפסקת האש בין ישראל לחמאס, פתחה ישראל במבצע עוז וחרב – חיל האוויר תקף מאות יעדים ברחבי הרצועה, עם סיומו, ב-16 במאי החל צה"ל בהפצצות ותקיפות אוויריות נרחבות והניע כוחות לתפיסת שטחים שולטים בשטח רצועת עזה, ובכך פתח במבצע מרכבות גדעון.
ב-19 במאי בבוקר נכנסו כוחות מיוחדים לאזור אל-עקאד במרכז ח'אן יונס, וניסו לעצור את אחמד סרחאן, שהיה קצין המבצעים המיוחדים בוועדות ההתנגדות, ואת בני משפחתו שהיו להם קשרים עם הארגון.
במהלך המבצע נהרג אחמד, אך משפחתו נלקחה אל מחוץ לרצועה לחקירות.
במבצע מרכבות גדעון פעלו שתי אוגדות ובהן 6 חטיבות, אוגדה 98 בצפון העיר, ואוגדה 36 בדרומה מכיוון ציר מורג.
ב-16 ביוני עברה אוגדה 98 לפעול בעיר עזה.
בתחילה פעלו בעיר חטיבת גולני, ברק, כפיר, וצנחנים שסיימה את פעילותה ב-20 ביולי.
לפי דיווחים לא מאומתים, ב-23 במאי נהרגו תשעה ילדים, אחים בני פחות מ-12, בתקיפה בחאן יונס, בצה"ל הגיבו כי למרות הפרסומים בתקשורת הזרה וגינויים בקהילה הבינלאומית, לא ניתן לקבוע שנהרגו 9 ילדים בתקיפה.
כמו כן, לא הוצגו ראיות חותכות למותם של הילדים, וכן לא נמצאו גופות.
ב-26 במאי צה"ל קרא לפינוי מיידי של תושבי חאן יונס ואזורים נרחבים נוספים בדרום ומרכז הרצועה, בעקבות מתקפה רחבת היקף.
ב-6 ביוני נפלו ארבעה לוחמי צה"ל עקב פיצוץ מבנה ממולכד בבני סוהילה שבח'אן יונס, שלושה מהם לוחמי יחידת יהל"ם, והאחרון הוא לוחם יחידת מגלן, בעוצבת הקומנדו, סמ"ר אורי יהונתן כהן, רס"ל תום רוטשטיין, סמ"ר יואב רוור, ורס"ם (במיל') חן גרוס.
לאחר מכן בלילה צה"ל כיתר את בית החולים האירופי במזרח ח'אן יונס, ובמהלך הפעילות במרחב הכוחות מצאו ולקחו לישראל את גופותיהם של מוחמד סינוואר, מפקד חטיבת רפיח מוחמד שבאנה ו-9 בכירים נוספים בחמאס שזהותם עדיין נבדקת, שנהרגו בתקיפת צה"ל ב-13 במאי, ערב המבצע.
בימים בין ה-7 ל-9 ביוני הוקף אזור קַאע אל-חַ'רַ֫אבַּה והוטל עליו מצור.
כוחות התקדמו וכבשו חלקים מדרום ומרכז ח'אן יונס וכל אזור ח'אן יונס הנמצא ממזרח לציר סלאח אל-דין.
ב-11 ביוני חילצו כוחות צה"ל מדרום ח'אן יונס את גופתו של החטוף יאיר יעקב שנחטף מביתו בניר עוז והחטוף אביב אצילי, במבצע של צה"ל והשב"כ.
ב-14 ביוני במהלך פעילות של גדוד שמשון (92) של חטיבת כפיר במרחב ח'אן יונס, חוליית מחבלים ירתה RPG לעבר כוח לוחמים של הגדוד.
כתוצאה מהירי נהרג, מפקד כיתה בגדוד, באותה תקרית לוחם נוסף נפצע באורח קל באירוע.
באותו היום פרסם דובר צה"ל בערבית התראת פינוי לתושבי חאן יונס, בני סוהילא, עבסאן אל-כבירה ואל-ג'דידה.
ב-16 ביוני במהלך פעילות גדוד 12 של חטיבת גולני במרחב ח'אן יונס, חוליית מחבלים ארבה לכוח הרכוב ופתחה באש לעברו ולאחר הצמידו מטען חבלה לנגמ"ש מסוג נמ"ר של כוח לוחמי גולני בעת נסיעה.
כתוצאה מפיצוץ המטען נהרג לוחם גדוד 12, ועוד עשרה לוחמים נפצעו, בהם ארבעה באורח קשה - קצין ושלושה לוחמים נוספים מגדוד 12. מצבם של שלושה מהפצועים מוגדר בינוני, היתר נפצעו באורח קל.
באותה תקרית נהרג גם סרן במיל' טל מובשוביץ מפקד פלוגה בגדוד ההנדסה 7086 חטיבת גולני.
באותו היום במסגרת מבצע עם כלביא, אוגדה 98 יצאה מהרצועה כדי לתפוס "כוננות מטכ"לית", אוגדה 36 החליפה אותה בפעילות במרחב.
לאחר כשבועיים חזרה האוגדה לפעילות, בצפון רצועת עזה.
ב-18 ביוני במהלך קרבות במזרח העיר ח'אן יונס נהרג סמ"ר סתיו חלפון לוחם הנדסה מגדוד 603 של חטיבה 7 לאחר שנהרג מפגיעת צלף.
ב-23 ביולי דובר צה"ל בערבית הוציא הודעת פינוי לתושבי ח'אן יונס.
ב-24 ביוני במהלך פעילות לוחמי הנדסה מחבל חמאס הצמיד מטען לפומ"ה של כוח מגדוד 605 של חטיבה 188. כתוצאה מפיצוץ המטען הפומ"ה עלתה באש.
החילוץ היה מורכב, והגיעו כוחות כיבוי והצלה שגררו אותה אל מחוץ לרצועה, כשהגיעו לשטח ישראל וכיבו את המשאית גילו ש-7 לוחמים נהרגו בתקרית: סמל שחר מנואב, סמל מעיין ברוך פרלשטיין, סמל רונן שפירו, סמ"ר ניב רדיע, סמ"ר רונאל בן-משה, סגן מתן שי ישינובסקי, וסמ"ר אלון דוידוב.
לאחר יומיים הרגו כוחות צה"ל את המחבלים שלקחו חלק בהריגתם של השבעה.
בלילה בין ה-1 ל-2 ביולי לאחר ירי הרקטות דובר צה"ל בערבית הוציא הודעת פינוי לתושבי חאן יונס, בשכונות אל ג'לאא, חמד סיטי, אלנסר, ואלקרארה.
ב-3 ביולי כוחות צוות הקרב החטיבתי 188 איתרו אמצעי לחימה, ביניהם רובים, אקדחים, מחסניות ופצצות מרגמה במרחב חאן יונס.
ב-4 ביולי פורסמה הודעת פינוי נוספת לשכונות נוספות.
כמו כן הותר לפרסום, כי במהלך פעילות הכוחות, נורה טיל נ"ט לעבר טנק, מהפגיעה נהרג סמל אסף זמיר, ונפצעו 2 במצב קשה.
ב-9 ביולי הותר לפרסום כי במהלך פעילות, מחבלים שיצאו מתת-קרקע תקפו את הכוח, במהלכה, ניסו המחבלים לחטוף חייל, רס"ר (במיל') אברהם אזולאי, שנאבק בהם, אך נורה על ידם ונהרג.
ביום זה צה"ל כבש את מרכז ח'אן יונס וכיתר את המזרח.
ב-10 ביולי כוחות סיירת גולני ביצעו התקפה גדודית על יעדי טרור במרחב ח'אן יונס בדרום הרצועה.
במסגרת הפעילות, הכוחות פעלו למיקוש מבנים חשודים כתשתיות טרור במטרה לפוצץ אותם.
כשעתיים לאחר פעולת מיקוש המבנים, התבצע הפיצוץ, כתוצאה ממנו נהרג קצין בסיירת גולני.
ב-16 ביולי חטיבה 188 וגולני נפגשו והשלימו את פתיחת ציר מגן עוז, הציר נועד לכתר את העיר על מנת להפעיל לחץ על המחבלים שם.
ב-21 ביולי, בעת ששהה במבנה במהלך פעילות, כוח לוחמי גדוד 13 של חטיבת גולני נפגע, מטיל נ"ט שנורה לעבר מבנה בו שהה הכוח.
כתוצאה מכך גרם לפיצוץ אמל"ח בתוך מבנה.
ב-26 ביולי, במהלך פעילות מבצעית של סיירת גולני בחאן יונס, חוליית מחבלי חמאס הצמידה מטען חבלה לנגמ"ש מרכבה (נמ"ר) של הסיירת.
כתוצאה מהפיצוץ, הנמ"ר עלה באש, ובאירוע נהרגו סרן אמיר סעד, – קצין הטכנולוגיה והאחזקה של הסיירת (טנ"א), וכן סמל ינון נוריאל, לוחם טנ"א של הסיירת.
כמו כן באותו היום נפטר מפצעיו רס"ם (במיל') בצלאל יהושוע מסבכר, הוא נפצע בעקבות כך ש-ההאמר שבו נסע עלה על מטען.
ב-6 באוגוסט דובר צה"ל בערבית פרסם הודעת פינוי לתושבי שכונת אל-נאסר בחאן יונס.
ב-20 באוגוסט כ-20 מחבלים תקפו מוצב גדוד נחשון של חטיבת כפיר באזור ח'אן יונס, חלקם אף חדרו למגנן של הכוחות.
15 מהם נהרגו בהיתקלות עצמה ולאחריה והשאר נמלטו.
כתוצאה מהירי שבוצע לוחם מגדוד נחשון, חטיבת כפיר, נפצע באורח קשה, ונפצעו שני לוחמים נוספים באורח קל.
עלתה הערכה כי המחבלים ניסו אף לחטוף חיילים.
אחד ההרוגים הוא עבדאללה ח'ליל עאבדין, מפקד יחידת נוח'בה שהשתתף גם בטבח שבעה באוקטובר.
ב-23 באוגוסט 2025, בשעה 13:20, במהלך התקפה של חטיבת כפיר בדרום ח'אן יונס, כוחות גדוד שמשון (92) פעלו להשמיד מבנים, ומלכדו אותם בעזרת מטענים.
במהלך התפעול של אחד המטענים, אחד מהם התפוצץ מסיבה שאינה ידועה.
המטען התפוצץ על מפקד מחלקה בגדוד סגן אורי גרליץ שנפגע באורח קשה מאד במהלך הפינוי שלו לטיפול רפואי נאלצו לקבוע את מותו.
ב-29 באוגוסט 2025, בשעה 22:00 סמוך לציר מגן עוז, שיירה לוגיסטית של אגד לוגיסטי 6036, אוגדה 36 שעושה דרכה מישראל לח'אן יונס, לתספק בציוד את הכוחות בגזרה, במהלך הנסיעה מתבצע ירי לעבר השיירה, כתוצאה מהירי נהרג רס"ל אריאל לובלינר.
ב-1 בספטמבר חטיבת כפיר יצאה מהרצועה.
ב-11 בספטמבר אוגדה 36 סיימה את פעילותה בעיר.
לאחר יציאת אוגדה 36 הועברה השילטה לאוגדת עזה.
ב-7 באוקטובר נפצע באורח קשה רס"ר שמואל גד רחמים, לוחם מילואים בחטיבת עציוני, בעקבות פיצוץ רימון צה"לי בתאונה מבצעית.
באותו האירוע נפצעו שני לוחמים נוספים באורח קשה ובינוני.
ב-11 באוקטובר אמר ראש עריית ח'אן יונס ש-85% ממחוז ח'אן יונס נהרס.
שיגורי רקטות ממרחב דרום עזה
ב-1 ביולי שוגרו 2 רקטות, והתרעות הופעלו במבטחים, עמיעוז, ישע, ניר יצחק ופרי גן.
ב-5 ביולי שוגרו 2 רקטות, והתרעה הופעלה בכיסופים.
ב-6 ביולי נפלה פצצת מרגמה במרחב נירים ללא נפגעים.
ב-3 באוגוסט שוגרה רקטה והתרעות הופעלו בנירים ועין השלושה.
קרב טננברג בין הרוסים והגרמנים בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה אחד הניצחונות הגדולים של צבא גרמניה במלחמה זו.
תוצאותיו האסטרטגיות, הן בחזית המזרח והן בחזית המערב, השפיעו השפעה של ממש על המלחמה.
ב-26 באוגוסט 1914 פתחו הגרמנים במתקפה דו ראשית על כוחותיו של אלכסנדר סמסונוב.
עד מהרה הבין סמסונוב, שהוא אינו משתתף בכיתור של צבא האויב, כפי שסבר, אלא שהוא עתיד להיות מכותר בעצמו.
המתקפה מימינו ומשמאלו, החלה בשבירת הכנף הימנית של הארמייה השנייה שבפיקודו.
למחרת, ב-27 באוגוסט נפרצה אף הכנף השמאלית, והארמייה השנייה כותרה למעשה, כשכוחותיו של רננקמפף בצפון אינם מסוגלים לתמרן על מנת לסייע לה.
המערכה נמשכה עד ל-30 באוגוסט כשביומיים האחרונים היא הפכה מלחימה ניידת לכיתור הכוחות הרוסיים, למערכת השמדה, שכן הכוחות הרוסים איבדו כבר את שדרת הפיקוד, והפכו למסה אנושית בלתי מאורגנת, שכל מטרתה לצאת מן הכיתור שאליו נקלעה.
בהכנות לקראת מלחמת העולם הראשונה נאלצה גרמניה להתמודד עם התסריט הצפוי שהיא תמצא את עצמה בו זמנית בלחימה עם רוסיה בחזית המזרחית ועם צרפת בחזית המערבית.
בהתאם לכך, הוצבה בחזית המזרחית של גרמניה ארמייה אחת בלבד שהייתה צריכה להגן על פרוסיה המזרחית עד הניצחון המיוחל על צרפת.
עם פרוץ המלחמה בתחילת אוגוסט 1914 החלה צרפת ללחוץ על רוסיה לפתוח מהר ככל האפשר בלחימה נגד גרמניה כדי להקל עליה.
ורוסיה נענתה ושלחה לקרב באמצע אוגוסט שתי ארמיות למרות ששאר הצבא טרם היה מוכן וגם דרגי האספקה של שתי הארמיות לא היו מוכנים.
תוכנית הקרב של הרוסים הייתה להקיף את הארמייה הגרמנית בתנועת מלקחיים בין שתי הארמיות שלה.
הרוסים, נאמנים לתוכניתם, לאחר התארגנות וגיוס מילואים, פלשו לפרוסיה המזרחית ביום 12 באוגוסט 1914, בכוח של שתי ארמיות.
הארמייה הראשונה שהייתה תחת פיקודו של הגנרל פאול פון רננקמפף, ומנתה כמאתיים אלף לוחמים, יצאה לדרך מצפון, והארמייה השנייה בפיקודו של הגנרל אלכסנדר סמסונוב, יצאה לדרך בנתיב דרומי בסדר כוחות דומה, כמה ימים לאחר מכן.
מולן עמדה הארמייה השמינית הגרמנית בפיקודו של הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ, שהייתה שווה בכוחה לאחת מן הארמיות הרוסיות, אם כי כוח האש של הארמייה הגרמנית היה עדיף על כוח האש של הארמייה הרוסית המקבילה לה.
בימים הראשונים של הפלישה הרוסית, החלו הגרמנים נסוגים מפני הכוח העדיף.
נסיגה זו, תוך כדי קרב, הייתה הרסנית.
היה מדובר באזור כפרי מאוכלס, והגייסות הנסוגים התערבו באוכלוסייה, בקר, ועגלות, אשר סתמו את דרכי הנסיגה, וגרמו לתוהו ובוהו ולחוסר משמעת.
עם זאת, הרוסים, אשר לא היו מאורגנים ללוחמת תנועה מודרנית, לא יכלו לנצל את המצב על מנת לפרוץ דרך הקווים הגרמנים ולהגיע להישגים טריטוריאליים וטקטיים.
הם המשיכו בתנועתם באופן כבד, לפי נתיב שנקבע מראש.
הארמייה של גנרל סמסונוב לא קיבלה את צופן הקשר שלה ולפיכך ניהלה תקשורת רדיו בלתי מוצפנת.
השידורים נקלטו היטב על ידי תחנת האזנה בקניגסברג וכל תנועות הארמייה היו גלויות בפני המודיעין הגרמני.
ב-22 באוגוסט הודח פריטוויץ מן הפיקוד על הכוחות במזרח פרוסיה, ואל החזית הובהלו הגנרל בדימוס פאול פון הינדנבורג שקיבל על עצמו את הפיקוד על הכוחות, לאחר שפרש משירות צבאי פעיל מספר שנים לפני כן, וראש המטה אריך לודנדורף אשר זה עתה סיים בהצטיינות את כיבוש המבצר הבלגי בעיר לייז'.
עם הגיעם אל שדה הקרב, התקבלו על ידי הקולונל מקס הופמן, שפרש בפניהם תוכנית נועזת.
אל מול הארמייה של רננקמפף בצפון, יושאר אך מסך שתפקידו יהיה לעכבה, והארמייה השמינית תטיל את כל כוחותיה להשמדת הארמייה של סמסונוב בדרום.
תוכנית זו התבססה על העובדה כי כוחות של הארמייה השמינית, בפיקודו של הגנרל הרמן פון פרנסואה, כבר היו במצב בו יכלו לנתק את נתיבי האספקה של סמסונוב, עקב סירובו של פרנסואה לפקודה שקיבל מפריטוויץ לסגת בשלב מוקדם יותר של המערכה.
בינתיים, פעלו הכוחות הרוסיים כמסייעים לתוכנית זו.
כוחותיו של רננקמפף האטו מאוד את התקדמותם, בעוד כוחותיו של סמסונוב האצו את ההתקדמות, שכן סברו שהם רודפים אחר אויב מובס.
מניתוח של המצב בשדה ושל דוחות מודיעין, ראו המפקדים הגרמנים כי רננקמפף לא יהיה במצב בו יוכל לסייע לכוחותיו של סמסונוב משיפתחו הגרמנים במתקפה.
מאז 22 באוגוסט נסוג האגף הימני של הארמייה השמינית הגרמנית, הקורפוס ה-20 תחת פיקודו של גנרל פרידריך פון שולץ, מול עליונות הקורפוסים ה-13 וה-15 הרוסים.
הגרמנים נסוגו לצפון מערב דרך קו אוסדאו-ניידנבורג.
בערב 23 באוגוסט נכנסה הדיוויזיה ה-37 בין להנה לאורלאו לקרבות ראשונים עם החלוץ הרוסי.
באגף השמאלי תוגבר הקורפוס ה-20 על ידי דיוויזיית המילואים ה-3 של גנרל קורט פון מורגן, שהתקדמה מאלנשטיין דרך הוהנשטיין.
למחרת קיבל שולץ הוראה להחזיק בתפקידו החדש במגננה בין גילגנבורג לטננברג, עד להגעת קורפוס המילואים ה-1 והקורפוס ה-17 בעורף האויב.
לבסוף, לאחר מסע הרכבת הארוך דרך דויטש-איילאו, התמקם הקורפוס הראשון של הגנרל הרמן פון פרנסואה באגף הימני של הארמייה השמינית הגרמנית, מבלי שכוחות הסיור של הקורפוס ה-1 הרוסי שמו לב לכך.
ב-26 באוגוסט, החלה ההתקפה של הקורפוס הגרמני ה-1, הגנרל פון פרנסואה היה אמור לכבוש את סיבן ואוסדאו.
הקורפוס ה-20 היה צריך לתמוך בהתקפה עם האגף הימני שלו.
גנרל פון שולץ הורה על הדיוויזיה ה-41 בפיקודו של לאו זונטאג לתקוף את הקו בין גנסהורן ל-Gross Gardienen, כאשר הדיוויזיה ה-37 משמאל לוקחת חלק בהתקפה.
הדיוויזיה ה-1 בפיקודו של ריכרד פון קונטה הגיעה לטאיטשקן בסביבות השעה 8 בבוקר, הדיוויזיה ה-2 בפיקודו של אדלברט פון פאלק הייתה לפני בסביבות השעה 10 בבוקר בגרוס קושלאו.
בערב התייצבה הדיוויזיה ה-2 ממזרח לגרלאו, ואילו הדיוויזיה ה-1 התייצבה על קו מיישניץ – גרוס גריבן.
הגנרל פון פרנסואה לא איפשר להתקפה נוספת על אוסדאו באותו יום.
הוא נימק את היסוסו בכך שהארטילריה שלו עדיין לא התקרבה מספיק לעמדות הזינוק ושלא יכול היה להיות אחראי להתקפה שהוזמנה מוקדם מדי.
כתוצאה מכך, חיילי המרכז הרוסיים, שלא היו מודעים לסכנה המאיימת על האגף השמאלי שלהם, נדחקו עוד ועוד פנימה לפי הוראת המטה הקדמי.
גנרל סמסונוב הורה על התקפת המרכז שלו - הקורפוסים ה-23 וה-15 בפיקודם של הגנרלים מרטוס וקונדרטוביץ' - בניידנבורג.
הקורפוס ה-1 תחת פיקודו של הגנרל ארטמונוב היה אמור לכסות את האגף השמאלי שלו במלאווה.
הקורפוס הרוסי ה-13 בפיקודו של גנרל קלוייב הסתער על אולשטין וכבש את העיר הזו ללא קרב.
נגד הכוחות הגרמנים הנסוגים צפונה, הקורפוס ה-6 בפיקודו של גנרל בלגוובשצ'נסקי התקדם לפאסנהיים, שם כבר התהפכו האירועים.
הקורפוס הרוסי ה-6, היחידה המזרחית ביותר של הארמייה הרוסית השנייה, התקדמה הכי הרבה צפונה באזור בישופבורג.
אולם, לפי פקודות סמסונוב, היה עליה רק לכסות את התקדמות היחידות המרכזיות, ובלגובשצ'נסקי לא היה מוכן לפגוש יריב חזק יותר.
כעת לבדו בין לאוטרן ל-Gross-Bössau הוא התמודד מול שני קורפוסים גרמניים - הקורפוס ה-17 של אוגוסט פון מקנזן (הדיוויזיות ה-35 וה-36) וקורפוס המילואים ה-1 של פריץ פון בלוב (דיוויזיות המילואים ה-1 וה-36), שנכנס לקרב מצפון-מזרח לאחר שגומבינן נסוג.
שני המפקדים הגרמנים הצליחו לנצל את עליונותם המקומית של שניים לאחד ובקרב אגם בוסאו ב-26 באוגוסט, אילצו את הקורפוס הרוסי לסגת בצורה לא מסודרת.
ב-27 באוגוסט, הגנרל פרנסואה, לאחר שקיבל ביקור אישי מלודנדורף, חידש את ההתקפה על אוסדאו.
האגף השמאלי של הקורפוס ה-1 הוחזק על ידי הדיוויזיה ה-2, שתקפה את אוסדאו מדרום-מערב.
על האגף הימני השתלטה הדיוויזיה ה-1, שנתקלה באוסדאו ממערב ומצפון מערב.
דיוויזיה נוספת בפיקודו של הגנרל אגון פון שמטאו הייתה אמורה לתמוך בהתקפה של ברגלינג.
הודות לעליונות חומרית פרץ הקורפוס הגרמני ה-1 את עמדות הקורפוס הרוסי ה-1 הבלתי מוכן, שהחל אז לסגת לכיוון דרום.
הדיוויזיה ה-1 התקדמה לגבול ליד סולדאו בשעות הערב.
הדיוויזיה ה-2 הגיעה לניידנבורג ויזמה את כיתור מרכז האויב מדרום.
לודנדורף עצמו הופתע מההצלחה המהירה של האגף הימני של חזית ההתקפה שלו.
הוא זיהה מיד את האפשרות לכתר את הארמייה השנייה הרוסית, אך הוא דחק בגיבוש מכיוון שהחלקים המרכזיים של הארמייה של סמסונוב כבר הפעילו לחץ חזק על עמדות ההגנה של הקורפוס של שולץ באלנשטיין ולכן היה סיכון שהקווים הגרמנים במרכז עלולים להיפרץ.
קורפוס המילואים ה-1 הופנה אפוא ימינה על מנת ליצור קשר עם הכוחות הנאבקים במרכז יחד עם דיוויזיית הלנדווהר ה-1 בפיקודו של גאורג פון דר גולץ ליד אלנשטיין.
בנוסף, דיוויזיית המילואים ה-3 בפיקודו של קורט פון מורגן, שנעה באגף השמאלי של הקורפוס של שולץ, תקפה מזרחה, יחד עם הדיוויזיה ה-37 בפיקודו של הרמן פון שטאבס, את עיקר הקורפוסים ה-13 וה-15 הרוסים שנערכו בהוהנשטיין.
במקביל, האגף הימני של הקורפוס ה-20 עם הדיוויזיה ה-41, באמצעות התקפה ליד ואפליץ יזם את ניתוק הקורפוס ה-15 הרוסי שהיה בנסיגה בניידנבורג, אך ספג אבדות כבדות בתהליך.
רק הקורפוס ה-17 המשיך כעת לדחוף את הכיתור המזרחי באזור ממערב לאורטלסבורג לדרום.
גם האגף השמאלי בפיקודו של הגנרל פון פרנסואה קיבל פקודות מלודנדורף לעצור את התקדמותו וגם לוותר על כוחות לגזרה המרכזית, אולם הוא סירב לפקודה זו והתעלם ממנה.
ב-28 באוגוסט, חלקים מהדיוויזיה ה-1 התאחדו ממערב לווילנברג עם המשמר המקדים של הדיוויזיה ה-35 מהקורפוס ה-17. הארמייה הרוסית השנייה, שהייתה אמורה למעשה לנתק את הנסיגה הגרמנית המשוערת, כותרה בעצמה.
המהלך ניתק את הרוסים מאספקה, והידיעה שיחידות גרמניות חוסמות את הנסיגה התפשטה כמו אש בשדה קוצים בין אנשי הצאר.
נוסף על הבלבול שנוצר מהלם זה, שאר היחידות התפזרו בכיס במהלך הלחימה עצמה, וסמסונוב לא הצליח ליצור קשר עם חייליו.
יחידות קטנות יותר ניסו באופן ספונטני לפרוץ החוצה, ואפשרו ל-10,000 איש להימלט דרך הקו הדק של הכוחות הגרמניים, אך עיקר הצבא, שהיה לא מאורגן ומדוכא, נכנע.
חיילים רבים חשו שהם נבגדו על ידי מפקדיהם.
אולם ב-30 באוגוסט, התקבל דיווח הן לפיקוד העליון של הצבא (AOK) והן לגנרל פרנסואה כי הקורפוס הרוסי ה-1 צועד שוב צפונה ממלאווה ונמצא במרחק של כ-6 ק"מ מניידנבורג כדי להקל על הצבא הלכוד.
למרות שה-AOK פרס את כל הכוחות הזמינים, הכוחות הרוסים לא יכלו להגיע עד 31 באוגוסט.
המצב נשלט על ידי הגנרל פרנסואה: מדרום לניידנבורג הוא הטיל את כל החיילים הזמינים (קבוצת שלים ופון מולמן) לעבר האויב חזיתית, מבלי לוותר על הכיתור בצפון, ובעקבות כך נסוגו חיילי הסיוע הרוסים.
בליל 30 באוגוסט התאבד הגנרל סמסונוב ביריה, והדבר חתם את הגולל על תבוסה רוסית כבדה.
הארמייה השנייה נמחתה מעל האדמה.
נלקחו כתשעים אלף שבויים, ושלושים אלף רוסים נהרגו.
הגרמנים כינו את הקרב "קרב טננברג" על שם עיירה באזור, שבה התקיים ב-1410 קרב היסטורי בין האבירים הטווטונים ובין כוחות סלביים (קרב גרונוולד, שנקרא בגרמניה גם "קרב טננברג").
בקרב זה הייתה התוצאה שונה לחלוטין, וכוחות פולנים וליטאים ניצחו את הכוחות הטווטוניים.
אחד מאבות משפחתו של הגנרל הינדנבורג נהרג בקרב זה.
להסבת השם "קרב טננברג" מאירוע של מפלה לאירוע של ניצחון היה אפקט תעמולתי מרומם.
הקרב עצר את הפלישה לפרוסיה המזרחית.
הגנרל רננקמפף שכוחותיו בצפון לא נפגעו, החל בנסיגה, שהפכה למרדף המכונה הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
למעשה, כבר בשלב זה הוכרעה המלחמה במזרח לטובת גרמניה.
מכאן ואילך לא היה ביד רוסיה לנצח במלחמה.
הדבר הביא לתסיסה בצבא הרוסי, אשר הביאה בסופו של דבר למהפכה הרוסית, ולחוזה השלום הנפרד בברסט-ליטובסק, ב-1918.
תוצאה הרסנית אחת של הקרב היא כי ההיסטריה הגרמנית מפני אובדן פרוסיה המזרחית הביאה להסטת גייסות מחזית המערב (שני קורפוסי חי"ר ודיוויזיית פרשים סך הכול כ-100,000 איש), אל חזית המזרח (אף כי גייסות אלו לא הגיעו בזמן כדי להשתתף בקרב), ולמעשה לאחת הסטיות העיקריות מתוכנית שליפן.
זו לא בוצעה כלשונה על ידי הרמטכ"ל הגרמני החששן וההססן, ולבסוף, נופצה כליל בקרב על המארן כאשר בעקבותיו המלחמה הפכה ממלחמת תנועה, למלחמת חפירות.
הקרב הביא לפרסומם של הגנרלים פון הינדנבורג ולודנדורף כאנשי מלחמה בלתי מנוצחים ולנסיקת הקריירה של לודנדורף עד לפיקוד על הצבא בסיום המלחמה, והקריירה של הינדנבורג כנשיא גרמניה, בתקופת רפובליקת ויימאר ולאחר מכן בימיו הראשונים של שלטון המפלגה הנאצית.
תיאור ספרותי מעולה של הקרב, מצוי בספרו של אלכסנדר סולז'ניצין "אוגוסט 1914".
סולז'ניצין מתאר בספר את מהלך הקרב מנקודת הראות הרוסית, תוך העלאת האפשרות כי הקרב ותוצאותיו (ההרסניות מבחינת רוסיה), לא היו מחויבי המציאות, וכי ההיסטוריה יכולה וצריכה הייתה להסתיים באופן שונה.
קרב יוטלנד היה קרב ימי גדול שהתחולל במלחמת העולם הראשונה.
הקרב ניטש בים הצפוני, מצפון-מערב לחצי האי יוטלנד, ב-31 במאי 1916, בין הצי הקיסרי הגרמני לבין הצי המלכותי הבריטי.
הוא נחשב לקרב המודרני הגדול ביותר בין אוניות שטח (להבדיל מנושאות מטוסים וצוללות), ולאחד מן הגדולים בהיסטוריה בכלל, הן בשל מספר כלי השיט שהשתתפו בו, והן בשל עוצמת החימוש שלהם.
זה היה הקרב היחיד במלחמה שהתנהל בין אוניות מערכה, וסימן את תחילת הקץ של סיירת המערכה.
האסטרטגיה הימית של שני הצדדים
במלחמת העולם הראשונה היה הצי הבריטי הגדול בעולם, ובמרכזו עמדו עשרים ושמונה אוניות מערכה מתקדמות ("דרדנוט").
מולו, היו לצי הגרמני שש עשרה אוניות מערכה חדישות.
עם תחילת המלחמה הטילו הבריטים מצור ימי על גרמניה.
הגרמנים היו מודעים לנחיתותם הימית, ולכך שלא יוכלו לשבור את המצור הבריטי באמצעות עימות ישיר בין הציים.
עם זאת, הגרמנים קיוו שהבריטים ינקטו באסטרטגיה תוקפנית, וינסו להשמיד את הצי הגרמני בבסיסיו, כפי שעשו בקרב קופנהגן.
התקפה כזו הייתה עשויה להביא לשחיקה בכוחו של הצי הבריטי, שייתקל בצוללות, במוקשים ימיים ובטורפדות, ויספוג אבדות כבדות.
אבידות אלו, כך קיוו הגרמנים, יצמצמו את הפער ביניהם לבין הבריטים, ויביאו לאפשרות להשיג ניצחון על הבריטים.
הצי הבריטי רוכז בצפון בריטניה, רובו במעגן סקפה פלו באיי אורקני שמצפון לסקוטלנד (שייטת סיירות המערכה רוכזה בנמל לשון הים של פורת', במזרח סקוטלנד).
כך חלש הצי הבריטי על כל היציאות מהים הצפוני צפונה, ומנע את יציאת הצי הגרמני אל האוקיינוס האטלנטי דרך הים הצפוני.
צי הים הגרמני הגדול מצא עצמו לכוד בבסיסיו, ומנוטרל מפעילות.
האסטרטגיה שהחלה להתגבש אצל הגרמנים הייתה לנסות ולשחוק את הצי הבריטי בדרך אחרת: הגרמנים תכננו פעולות שבהן יבודדו וישמידו יחידות קטנות של הצי הבריטי, כך שלאחר כמה התנגשויות כאלה יוכלו להגיע קרוב יותר לשוויון מול הצי הבריטי.
מפקד הצי הגרמני החדש, אדמירל ריינהרד שר, שנכנס לתפקידו בתחילת 1916, החליט שיש לפרוץ את המבוי הסתום בזירה הימית; אם לא ניתן לעשות זאת באמצעות הצוללות (שר היה תומך נלהב במערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה) יש לעשות זאת על ידי צי הים הגדול.
יחד עם התסכול הגרמני, גם הבריטים מצאו עצמם בבעיה, תודעתית ומחשבתית בעיקר: הצי הבריטי, גאוות האומה הבריטית והצי החזק ביותר בעולם, שבבנייתו הושקעו משאבים לאומיים עצומים, מצא עצמו מנהל מדיניות הגנתית בעיקרה.
בעוד הצבא הבריטי מעורב בלוחמה הקשה והעקובה מדם בחפירות בצרפת, הרי שהצי הבריטי כמעט ולא יצא מנמליו בשנתיים הראשונות למלחמה.
היה זה מצב מוזר ובעייתי מאוד לצי שהתחנך על המסורת האגרסיבית והתוקפנית של נלסון, ולציבור הבריטי שציפה לקרב גדול ומכריע שבו ישמיד הצי הבריטי את צי האויב, קרב בסגנון קרב טרפלגר.
השליטה בים הייתה קריטית לבריטים.
שליטה זו אפשרה לבריטים להעביר לצרפת ציוד וחיילים מבריטניה, וכן להעביר תגבורות ואספקה ממדינות האימפריה הבריטית ברחבי העולם, וכן מארצות הברית וממדינות נייטרליות, אל הלחימה באירופה.
תבוסה של הצי הבריטי משמעותה הייתה אובדן השליטה בים, ותבוסה במלחמה.
הצי הגרמני בים הצפוני, שהיה עיקרו של הצי הגרמני, נקרא "צי הים הפתוח" (High Seas Fleet, בגרמנית: Hochseeflotte).
בראשו עמד ויצה-אדמירל ריינהרד שר.
הצי הבריטי, שהתבסס בתחילת המלחמה במעגן סקפה פלו, נקרא "גרנד פליט" ("הצי הגדול").
מפקד הגרנד פליט היה אדמירל ג'ון ג'ליקו.
בקרב יוטלנד השתתפו כ-150 אוניות מלחמה בריטיות, בהדחק כולל של יותר ממיליון טון, ובהן כ-65,000 איש, וכ-100 אוניות מלחמה גרמניות, בהדחק כולל של כ-900,000 טון, ובהן כ-45,000 איש.
שני הציים היו מחולקים לשני כוחות עיקריים: בצד הבריטי היה צי אוניות המערכה (דרדנוט) בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו, וצי משני של שייטת סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל דייוויד ביטי, ובצד הגרמני צי בפיקודו של אדמירל ריינהרד שר, וצי משני של סיירות מערכה בפיקודו של אדמירל פרנץ פון היפר.
לבריטים היו 28 אוניות מערכה מול 16 אוניות מערכה גרמניות.
קוטר התותחים הבריטיים היה גדול יותר מזה של הצי הגרמני, ומספרם היה גדול יותר; האוניות הגרמניות היו בנויות טוב יותר ובצורה בטוחה יותר.
לחלק גדול מהאוניות בשני הצדדים הייתה גם יכולת לשגר טורפדו.
שייטת אוניות המערכה פרה-דרדנוט, שנלוותה לצי הגרמני, הייתה איטית וחימושה היה נחות יחסית, דבר שהכביד על הצי הגרמני.
שייטת הסיירות המשוריינות הבריטיות הייתה גם היא איטית ופגיעה; שתי השייטות המיושנות היו פגיעות מאוד לכלי השיט המודרניים יותר משני הצדדים.
שר החליט לחזור לתוכנית הפעולה שהפעיל הצי הגרמני בעת הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בתחילת המלחמה.
על פי התוכנית, אמורה הייתה שייטת סיירות המערכה בפיקודו של היפר להפגיז את העיירה סנדרלנד, הנמצאת בצפון מזרח אנגליה, ליד ניוקאסל על הטיין.
שר קיווה שעם קבלת הידיעה על ההפגזה, תצא ממעגנה שייטת סיירות המערכה הבריטית, בפיקודו של ביטי, בניסיון ללכוד את הכוח הגרמני.
השייטת של ביטי הייתה ממוקמת במפרץ לשון הים של פורת', כמאה קילומטרים מצפון לשם; ביטי, אדמירל אגרסיבי ואימפולסיבי, לא יבליג על התגרות כזו וימהר לצאת בניסיון ללכוד את הגרמנים, כך קיווה שר.
כאשר ייצאו הבריטים, ימשוך אותם היפר לתוך מארב של צי הים הפתוח כולו, שימתין כ-50 קילומטר ממזרח לשם, והשייטת הבריטית תושמד.
שר הניח מלכודת נוספת: מכיוון שמערכת הצוללות הופסקה, עמדו לרשות הצי מספר רב של צוללות.
שר תכנן להציב כמה צוללות ביציאה מהמעגן הבריטי, בתקווה שאלה יצליחו להטביע אחת או שתיים מסיירות המערכה הבריטיות, ובכך להחליש עוד יותר את האויב.
במקביל, הוצבו מארבי צוללות ליד מעגנים נוספים של הצי הבריטי, בתקווה לפגוע באוניות נוספות, כאשר אלה ייצאו מנמליהן כדי לסייע לביטי.
שר חשש מאוד מהתערבותו של ה"גרנד פליט" הבריטי, אך קיווה שהמרחק הגדול מסקפה פלו, בסיסו של ה"גרנד פליט", יקשה עליו להתערב בקרב בזמן.
להערכתו של שר יעברו כשש או שבע שעות עד הגעתו של ג'ליקו עם ה"גרנד פליט", וזמן זה יספיק לגרמנים לסגת.
ואולם, כדי לוודא שהצי הגרמני לא ימצא את עצמו מתמודד עם הצי הבריטי העדיף, הכניס שר מרכיב נוסף לתוכנית.
התוכנית הייתה אמורה להתבצע רק במזג אוויר טוב, כאשר צפלינים יוכלו לסייר מעל הבסיסים הבריטיים ולספק מידע בזמן אמת על יציאתם של הכוחות הבריטיים.
שר קבע את תאריך המבצע ל-23 במאי 1916. בהתאם, יצאו הצוללות לדרכן ב-17 במאי.
יציאתן של הצוללות החלה חלון זמן שבו ניתן היה לבצע את המבצע: הצוללות לא היו יכולות להישאר בים מעבר ל-30 במאי, בשל מלאי הדלק המצומצם שלהן.
ואולם, תקלות שונות באוניות הגרמניות עיכבו את יציאת הצי הגרמני.
בנוסף לכך, היה מזג האוויר קשה, ולא ניתן היה לבצע סיורים אוויריים.
הצי הגרמני יצא לבסוף לדרכו רק ב-30 במאי, ועד אז החליט שר על שינוי התוכנית: השייטת של היפר תפליג צפונה, לכיוון חצי האי יוטלנד, כדי לאיים על התעבורה הימית הבריטית לסקנדינביה.
צי הים הפתוח יפליג בעקבותיה, כאשר המטרה נותרה אותה מטרה: לגרום לשייטת סיירות המערכה הבריטית לנסות וללכוד את היפר, וכך ליפול בעצמה במלכודת.
למפקדי הצי הבריטי היה ברור שהקרב המכריע בין הצי הגרמני לצי הבריטי יתחיל ביוזמה גרמנית.
ג'ליקו חשש לסכן את הצי שלו במתקפה יזומה על הצי הגרמני; כל עוד הצי הגרמני נמצא בנמליו לא היה הצי הבריטי יכול להצליח ללא סיכון משמעותי לאובדן כלי שיט רבים.
ואולם לבריטים היה יתרון חשוב: כבר בראשית המלחמה הצליחו הבריטים להשיג את כל ספרי הצופן של הצי הגרמני, וכך היו יכולים לקרוא באורח שוטף את התשדורות הגרמניות.
באדמירליות הבריטית הוקמה מחלקה מיוחדת שנקראה חדר 40, ובה עסקו מומחים בפענוח התשדורות הגרמניות.
לקראת תחילת המבצע הגרמני קלטו הבריטים תשדורות רבות, וגם אם לא הצליחו לפענח את תוכנן, היה ברור לראשי הצי שהגרמנים מתכננים מבצע נרחב.
בהתאם, החליט ג'ליקו שה"גרנד פליט" יצא כולו לים, במקביל ליציאת שייטת סיירות המערכה.
ב-30 במאי יצאו גם האוניות הבריטיות; הבריטים היו בים 5 שעות לפני הצי הגרמני, הודות למודיעין שלהם.
הצוללות הגרמניות נכשלו לגמרי בתפקידן, ולא מסרו לשר את המידע החיוני על יציאת הצי הבריטי.
שר היה משוכנע שהוא עומד מול שייטת סיירות המערכה, ולא היה לו מושג שהוא עומד להיתקל בצי הגדול.
מאידך, גם ג'ליקו לא היה בטוח מה הכוח שיעמוד מולו.
שלב ראשון: קרב סיירות המערכה
ג'ליקו הורה לביטי לנוע לנקודה הנמצאת כ-160 קילומטרים מצפון מערב לחוף חצי האי יוטלנד.
כאשר יגיע לנקודה זו, בערך בשעה 14:00, עליו לפנות צפונה ולחבור לצי הגדול, שיהיה במרחק כ-100 קילומטרים מצפון לו.
זאת, אם לא ייתקל בכוחות אויב לפני כן.
ג'ליקו לא ציפה להיתקלות; האווירה על סיפון האוניות הבריטית הייתה אווירת שגרה.
ב-12:48 קיבל ג'ליקו הודעה ממפקדת הצי בלונדון; המסר שהועבר אליו היה שהצי הגרמני עדיין נמצא בנמליו.
ההודעה הסתמכה על המודיעין הבריטי, שקלט את השידורים הגרמניים.
ההודעה הייתה מוטעית, אך ג'ליקו לא ידע זאת.
הטעות נבעה מ"קצר" בין המפענחים האזרחיים לבין הקצינים במטה הימייה, וכאשר הסתבר לג'ליקו מאוחר יותר שהמסר שקיבל היה טעות, איבד את אמונו בהודעות המודיעיניות שקיבל, ולכך הייתה השלכה משמעותית על המשך הקרב.
ביטי הגיע לנקודת הפנייה בזמן, ללא שנתקל בכוחות האויב.
במקביל, הגיע היפר לנקודה קרובה, במרחק כמה עשרות קילומטרים, גם הוא ללא מגע עדיין עם הבריטים.
ביטי החל לפנות צפונה, כפי שהורה לו ג'ליקו, ואולם אחת הסיירות הקלות של ביטי שסיירה לפני השייטת הבריטית, זיהתה באופק עשן של אונייה.
היא התקרבה אליה כדי לוודא את זהותה, וגילתה שזו אוניית סוחר דנית תמימה, בשם N J Fjord.
ואולם, מעבר לאונייה הדנית התגלו שתי אוניות מלחמה, שבתוך דקות התבררו כמשחתות גרמניות; המשחתות הגרמניות התקרבו לאונייה הדנית לאותה מטרה.
היריות הראשונות בקרב יוטלנד נורו על ידי שתי משחתות בריטיות בשעה 14:28, וביטי פנה במהירות כדי להגיע למגע עם האוניות הגרמניות.
ביטי נע בנתיב שנועד להביא אותו בין האוניות הגרמניות ובין דרך נסיגתן, כדי לחסום אותן ולהשמידן.
ואולם, שייטת אוניות המערכה שהייתה מצורפת לסיירות המערכה של ביטי, בפיקודו של אדמירל משנה יו אוון-תומאס, לא קיבלה את ההוראה, והמשיכה בפנייה צפונה.
רק שבע דקות לאחר מכן, כאשר הבין ביטי שאוניות המערכה אינן איתו, הוא אותת להן שוב, ורק אז הצטרפו אליו.
ביטי לא האט, ואוניות המערכה פיגרו אחריו, במרחק של כ-16 קילומטרים.
לו היה ביטי יודע שהמדובר לא רק בכוח של משחתות וסיירות, ייתכן והיה מאט, אך בשלב זה עדיין לא ידע ביטי שהכוח מולו הוא כוח סיירות המערכה של היפר.
בכך ויתר ביטי על יתרון חשוב: אוניות המערכה של אוון תומאס היו מסדרת "קווין אליזבת", שהיו אוניות המערכה החזקות ביותר בעולם באותה עת, ותותחיהן הכבדים, בני 15 אינץ' (381 מ"מ) היו יכולים לשנות לגמרי את מהלך הקרב המתפתח.
ביטי הורה לאוניית מטוסי הים, "אנגדין", לשגר מטוס ים לסיור.
המטוס הבחין בכמה מן האוניות הגרמניות, אך נתקל באש נ"מ כבדה ונאלץ לשוב על עקבותיו.
הייתה זו הפעולה האווירית היחידה בקרב.
ואולם, זמן קצר לאחר מכן הבחינו סיירות המערכה אלו באלו.
הגרמנים ראו ראשונים את הבריטים, והיפר הבחין שמדובר בסיירות המערכה הבריטיות.
הוא הורה לסיירות הקלות ולמשחתות שלו להצטרף אליו, ואז החל בפנייה דרומה.
להיפר היו שתי מטרות, משנית ועיקרית: הוא רצה למנוע מצב שבו יוכל ביטי לעקוף אותו ולחסום את דרכו בחזרה לבסיסו, אך חשוב מכך, היפר רצה למשוך את ביטי אל צי הים הפתוח, כדי לאפשר לשר להשמיד אותו.
היפר לא ידע שג'ליקו נמצא בים, כ-100 ק"מ מצפון, כשהוא נע במהירות דרומה, בעקבות הדיווח של ביטי; שר והיפר היו משוכנעים בשלב זה שתוכניתם הצליחה.
היפר ידע שטווח תותחיו קצר מזה של ביטי, ועליו לצמצם את הטווח כדי לפגוע; הבריטים טעו בהערכת הטווח וצמצמו אותו יותר מדי, וגם המתינו יותר מדי.
שתי השייטות הפליגו כעת דרומה, בכיוון דרום מזרח, בטורים מקבילים, במרחק של כ-14 קילומטרים ביניהם.
ב-15:48 פתחו שני הצדדים באש זה על זה.
שלב זה נקרא "הריצה דרומה".(The run to the south)
מערכות הירי הגרמניות היו טובות יותר, והגרמנים החלו להשיג פגיעות מדויקות באוניות הבריטיות.
הראשונה להיפגע הייתה אוניית הדגל של ביטי, "לאיון".
אחד מצריחי התותחים נפגע קשות, והיה צורך להציף אותו במים כדי שהתחמושת שבו לא תתפוצץ.
דקות ספורות לאחר מכן, ספגו הבריטים אבדה קשה בהרבה: בשעה 16:00 נפגעה "אינדיפטיגבל" מפגז שנורה על ידי האונייה הגרמנית "פון דר טאן"; האונייה החלה לשקוע בירכתיים, ושלושים שניות לאחר מכן התפוצצה.
מכל 1,037 אנשי צוותה שרדו שלושה בלבד.
דקות ספורות לאחר מכן הצטרפו לקרב אוניות המערכה של אוון-תומאס, והן פתחו באש מתותחיהן על סיירות המערכה הגרמניות שהיו בחלקו האחורי של הטור הגרמני, ואלו החלו להיפגע.
במקביל, המשיכה האש הגרמנית היעילה על השייטת הבריטית: מכיוון ש"לאיון" יצאה מטווח האש בשל הפגיעה בה, התרכזו כעת שתי סיירות מערכה גרמניות, "זיידליץ" ו"דרפלינגר" בסיירת המערכה הבריטית "קווין מרי".
בשעה 16:25 נפגעה האונייה הבריטית והתפוצצה; מתוך 1266 אנשי צוותה, 21 מלחים בלבד נותרו בחיים.
מיד לאחר מכן פגע מטח גרמני במים משני צדדיה של "פרינסס רויאל"; מן הגשר של ה"לאיון" היה נראה כאילו האונייה התפוצצה, וכך דווח לביטי.
השמועה אומרת שכאשר ראה ביטי את "קווין מרי" מתפוצצת, הוא הפטיר: "נראה שיש משהו לא בסדר עם האוניות הארורות שלנו היום" (There seems to be something wrong with our bloody ships today).
ואולם, שניות לאחר מכן יצאה "פרינסס רויאל" מתוך העשן ונדי המים העצומים ללא פגיעה
במקביל לקרב בין סיירות המערכה, הורה ביטי ב-16:15 למשחתות שאיתו לבצע התקפות טורפדו על אוניות האויב, והיפר הורה במקביל למשחתות שהיו מצורפות אליו להגן על הצי העיקרי ולתקוף את האוניות הבריטיות.
רוב הטורפדות החטיאו את מטרתם, למעט אחד שפגע ב"זיידליץ".
כאן הוכיח תכנון האוניות הגרמני את עמידותו, ולמרות הפגיעה וחדירת מאות טונות של מים לתוך האונייה, המשיכה "זיידליץ" בתנועה ובאש.
שתי משחתות בריטיות טובעו במהלך שלב זה, כמו גם שתי משחתות גרמניות.
ב-16:43 הורה ביטי למשחתות להפסיק את המתקפה.
באותו זמן, פחות או יותר, הבחין היפר באוניות הראשונות של צי הים הפתוח.
מבחינתו, המשימה הצליחה: יחידה חזקה של הצי הבריטי, שכבר נפגעה קשות על ידיו, הובלה למלכודת וכעת עמדה ליפול אל תותחיו של שר.
הוא פנה צפונה, כדי לתפוס את מקומו בראש טור המלחמה, כפי שהיה עליו לעשות.
במקביל, הבחינו הסיירות של ביטי, שהפליגו לפניו, באוניות המערכה הגרמניות.
בשעה 16:38 שלח מפקד שייטת הסיירות, קומודור ויליאם גודאינף, הודעה דחופה לביטי ולג'ליקו, על גילוי צי המלחמה הגרמני.
היפר ושר היו בטוחים שזוהי ההזדמנות הגדולה שלהם; במקביל, גם ביטי חשב שזוהי ההזדמנות שלו.
הגרמנים לא ידעו על הימצאותו של הצי הבריטי מצפון להם.
אם יצליח ביטי למשוך את האוניות הגרמניות אל תותחיו של ג'ליקו, יפלו הם במלכודת הבריטית.
הוא הורה לאוניותיו לפנות צפונה.
השלב השני בקרב החל, שלב שאותו מכנים ההיסטוריונים "הריצה צפונה" (The run to the North).
השלב הראשון הסתיים, ללא ספק, בניצחון גרמני: שתי סיירות מערכה ושתי משחתות בריטיות הוטבעו, במחיר של שתי משחתות גרמניות בלבד.
גם כעת היה נראה לגרמנים שהם על סף ניצחון מוחץ.
ביטי, לעומת זאת, ידע שה"גרנד פליט" מתקרב במהירות מצפון; אם יצליח למשוך את הצי הגרמני, יתהפך לגמרי הגלגל.
ביטי הורה לסיירות המערכה לפנות מעט שמאלה (בעת התנועה צפונה משמעות הדבר היה לצפון-צפון-מערב) כדי שייצאו מטווח תותחי האויב.
זאת, כדי לאפשר לצוותים המוכים מעט מנוחה.
גם בעת התנועה צפונה היה קצר בתקשורת בין ביטי לבין השייטת של אוון-תומאס שנלוותה אליו; הפקודה לפנות צפונה ניתנה באיחור, וההוראה על ביצועה התעכבה עוד יותר.
כאשר בכל הזמן הזה מפליגה שייטת אוניות המערכה לכיוון הצי הגרמני.
ביטי פנה צפונה ב-16:48, אך אוניות המערכה של אוון-תומאס החלו לפנות רק ב-16:54, כאשר היו בתוך הטווח של אוניות המערכה הגרמניות.
הוראה נוספת של ביטי הכבידה עוד יותר על אוניות המערכה: הוא הורה להן לפנות בזו אחר זו, כלומר על כל אונייה לפנות בתורה צפונה, באותה נקודה.
דבר זה אפשר לגרמנים למצוא את הטווח, ולירות בדייקנות אל נקודת הפנייה.
האונייה הבריטית האחרונה, "מלאיה" ניצלה רק משום שמפקדה החליט לפנות מוקדם יותר, על דעת עצמו.
אוניות המערכה ספגו אש כבדה מהגרמנים, אך אלו היו אוניות מערכה, ממוגנות טוב בהרבה מסיירות המערכה, ולפיכך לא היו הנזקים גדולים כפי שהיה בשלב הקודם (אם כי "מלאיה" ספגה פגיעה משמעותית, שגרמה לאש ולנפגעים רבים).
אוניות המערכה שימשו כמשמר עורפי לאוניותיו של ביטי, והסבו נזקים משמעותיים לסיירות המערכה הגרמניות.
הקרב בין סיירות המערכה של הוד לצי הגרמני
סמוך לשעה 17:30 הבחינה הסיירת המשוריינת "בלאק פרינס", שהייתה במסך הקדמי של ג'ליקו, בסיירת "פאלמות'", שהייתה חלק מכוח הסיור של ביטי.
היה זה הקשר הראשון בין שני חלקי הצי הבריטי, שהלכו וקרבו זה לזה.
הכוח הבריטי הראשון שיצר מגע עם הצי הגרמני היה שייטת סיירות המערכה של אדמירל משנה הוראס הוּד.
ג'ליקו הורה להוד, עוד בתחילת הקרב, לצאת לעזרתו של ביטי, אך הוד לא הצליח למצוא אותו.
כעת, בשעה 17:38, נתקלה הסיירת הבריטית "צ'סטר", שהייתה בכוח המיסוך של הסיירות הבריטיות והפליגה לפניהן, בכוח הסיור הקדמי הגרמני, בפיקודו של קונטר-אדמירל פרידריך בודיקר.
הראות הייתה גרועה, עקב ערפל ואובך, והבריטים לא היו בטוחים מי האוניות שמולם; הגרמנים, שזיהו את יריביהם נכונה, הטעו אותם על ידי איתות בריטי, ו"צ'סטר" התקרבה עוד יותר.
אז פתחו הגרמנים באש על האונייה הבריטית, והסבו לה נזק כבד.
ואולם, גם הגרמנים לא ידעו מי עומד מולם; מתוך האובך והערפל הגיחו סיירות המערכה של הוד, והמטירו אש כבדה על הסיירות והמשחתות הגרמניות.
הסיירת הגרמנית "ויסבאדן" נפגעה קשות, ונעצרה במקומה, בעוד חברותיה נמלטות לכיוון הסיירות של היפר.
היפר שלח לעזרתן כוח של משחתות וסיירות, ואלה הותקפו על ידי משחתות וסיירת בריטית.
התפתח קרב מבולבל, שבו ניסו הגרמנים לגבור על התותחים הכבדים של הוד בעזרת טורפדו, אך הבריטים הצליחו לחמוק מהם, במחיר של משחתת אחת, "שארק" שהוטבעה.
במקביל, חידשו ביטי ואוון תומאס את הקרב מול הגרמנים הקרבים, שעדיין לא היו מודעים לעובדה שה"גרנד פליט" קרוב מאוד אליהם.
ביטי החל לפנות לצפון מזרח, במטרה להטעות את הגרמנים ולמנוע מהם זיהוי מהיר של צי אוניות המערכה הבריטיות, והוד נע בכיוונו של ביטי, כדי לחבור אליו ולתפוס את מקומו בטור.
שני הציים העיקריים היו קרובים מאוד זה לזה; השלב העיקרי של הקרב, קרב אוניות המערכה, עמד להתחיל.
שלב שני: קרב אוניות המערכה
ג'ליקו קיבל את ההודעה על איתורו של צי האויב יחד עם ביטי.
הוא הורה לאוניותיו להגביר מהירות, והתקדם דרומה.
כעת היה עליו לקבל החלטה גורלית: כיצד לפרוש את הצי שלו.
הצי נע במבנה של טורים; כדי להיכנס לקרב, היה על הצי לעבור למבנה של טור ארוך, כדי שכל תותחי האוניות יוכלו לירות.
השאלה הייתה לאן לפרוש את הטורים - לימין, כלומר מערבה, או לשמאל, מזרחה.
ההכרעה הייתה גורלית, שכן פרישה לא נכונה של הצי הייתה עלולה להביא אותו למצב שבו הגרמנים יהיו אלה שיחצו את ה-T הבריטי, ולא להפך, כפי שרצה ג'ליקו.
לרוע המזל, לא סיפק ביטי במשך השעה הקרובה כל נתונים על האויב: מיקומו, כיוון הפלגתו ומהירותו.
כל אלה היו חשובים מאוד לג'ליקו כדי לקבל את ההחלטה.
כאשר החל ביטי להעביר הודעות, בשעה 18:00 בערך, לא היו אלה ברורות.
עם זאת, ג'ליקו קיבל את ההחלטה הנכונה, ובשעה 18:15 הורה לצי שלו להסתדר בטור שמאלה, מזרחה.
שר הפליג ישירות, בניצב לקו הבריטי המתארגן.
הקרב של הוּד ושל הסיירות המשוריינות הבריטיות
בנוסף לראות הגרועה, שמנעה ממנו לראות את הצי הבריטי ולחוסר המידע המודיעיני, הוסחה דעתו של שר גם בשל המשך ההיתקלות בין סיירות המערכה של הוד לסיירות הגרמניות.
שתי סיירות משוריינות בריטיות, "ווריור" ו"דיפנס", שהיו במסך הקדמי של הבריטים, זיהו את הסיירת הגרמנית הפגועה, "ויסבאדן", אשר נפגעה, כזכור, על ידי סיירות המערכה של הוד.
בתוך כל ההתארגנות של ה"גרנד פליט", כאשר עשרות אוניות תמרנו כדי להיערך במיקומן המחודש, זינקו שתי הסיירות אל האונייה הגרמנית הפגועה.
לרוע מזלן, גילו שתי האוניות הבריטיות שהן נמצאות תחת אש תותחי אוניות המערכה הגרמניות, שכבר היו קרובות מאוד למקום.
"דיפנס" ספגה מיד שורת פגיעות, התפוצצה וטבעה על כל 903 אנשיה.
ל"ווריור" היה יותר מזל; אף על פי שנפגעה, לא השלימו הגרמנים את המלאכה, מכיוון שנקרתה להם מטרה גדולה יותר.
אוניית המערכה "וורספייט", שהייתה בשייטת של אוון תומאס, נפגעה במערכת ההיגוי שלה, ולא ניתן היה לשלוט על תנועתה.
האונייה החלה לנוע במעגל, ואוניות המערכה הגרמניות החלו לירות עליה.
אף על פי ש"וורספייט" נפגעה משלושה עשר פגזים כבדים, שרדה האונייה הבריטית את הקרב והצליחה לחזור לנמל בכוחות עצמה.
במקביל, חבר הוד לסיירות המערכה של ביטי, והכוח המשולב של סיירות המערכה הבריטיות החל להמטיר אש כבדה על אוניותיו של היפר, שהפליג כחלוץ לפני הצי הגרמני.
בתחילה הצליחו הבריטים לפגוע בכמה מסיירות המערכה הגרמניות; "ליצו", אוניית הדגל של היפר, נפגעה כה קשה עד שהיפר נאלץ לעבור ממנה למשחתת.
ואולם, בשעה 18:33 נפגעה אוניית הדגל של הוד, "אינווינסיבל", ממטח פגזים שנורה מהסיירות הגרמניות "ליצו" ו"דרפלינגר".
"אינווינסיבל" התפוצצה וטבעה; מצוותה שרדו 6 אנשים בלבד, לעומת 1,020 שטבעו, בכללם אדמירל משנה הוד.
הראות בים הייתה גרועה, מה גם שהשמש החלה לשקוע מאחורי הצי הגרמני (שהפליג לצפון מזרח).
אדמירל שר היה סבור שהבזקי האש שהוא רואה לפניו הם של סיירות המערכה היורות זו על זו; ואולם בשעה 18:25 הגיע אל שר מסר דחוף מאחת מן המשחתות המלוות: שבויים בריטיים, שנלכדו מאחת מהאוניות הבריטיות שטובעו, דיווחו שכוח של כעשרים אוניות מערכה בריטיות נמצא בסמוך.
דקות ספורות לאחר מכן, בשעה 18:30, זיהו אוניות ה"גרנד פליט", שהיה עתה ברובו ערוך בטור קרבי, את האוניות הגרמניות, והחלו לירות עליהן.
רק עשר אוניות בריטיות פתחו בפועל באש, אך הגרמנים באוניות המערכה הראשונות בטור גילו לחרדתם שהם עומדים מול ה"גרנד פליט" כולו שחצה את ה-T שלהן, ולא רק מול שייטת של סיירות מערכה.
לשר לא היה ספק באשר למצבו הקשה; האש הכבדה שהנחיתו הבריטים על הצי הגרמני הביאו את שר, לאחר שלוש דקות בלבד, להורות לאוניותיו לבצע פנייה של 180° לאחור, ולסגת.
התמרון, "פניית קרב לימין", בוצע במיומנות ובהצלחה, ושר ניתק מגע.
ג'ליקו החליט שלא לרדוף ישירות אחרי הצי הגרמני, שנע כעת לדרום מערב; הוא המשיך לנוע דרומה, במטרה להיות בין הצי הגרמני ובין בסיסיו, וכך - קיווה ג'ליקו - לכפות עליו קרב שבו יושמדו הגרמנים.
שר היה מודע היטב לסכנה, והחליט לנקוט בתמרון נועז: הוא הורה לאוניותיו, בשעה 18:55, לפנות שוב 180°, הפעם צפונה, ולתקוף בשנית את הצי הבריטי.
שר קיווה שיצליח להביך ולבלבל את הצי הבריטי, וכך לנתק מגע ולחזור לבסיסיו.
ואולם, התמרון נכשל; הפנייה הביאה את שר שוב אל מול הצי הבריטי, ובפעם השנייה הצליח ג'ליקו לחצות את ה-T של הצי הגרמני.
בפעם זו כבר היה הצי הבריטי פרוס באופן מלא, האש שהנחיתו אוניות המערכה הבריטיות על הצי הגרמני הייתה כבדה בהרבה, והאוניות הגרמניות ספגו פגיעות קשות, כמעט ללא יכולת להשיב אש יעילה.
שר הורה, בפעם השלישית, על ביצוע פנייה לאחור.
הפעם התבצעה הפנייה בצורה חלקה הרבה פחות מאשר בפעמים הקודמות: האוניות הגרמניות היו תחת מתקפה כבדה, ומערך הקרב של הצי הגרמני החל להתפורר.
"דהרת המוות", הגרמנים מנתקים מגע
שר הבין שהוא נמצא בסכנה גדולה מאוד.