tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת המסתורין והאימה "אין מוצא" של רשת Epix בתפקיד בויד סטיבנס, שריף העיירה.
ב-27 באוגוסט 2002 נישא פרינו לשחקנית והדוגמנית לשעבר בריטני רובינסון לאחר שמונה שנים יחד.
יש להם שלוש בנות, השחקנית אורורה פרינו (אנ') (נ.
23 בספטמבר 1994), שמוכרת מתפקידה בסדרה "הבן האובד", וינטר (נ.
+שנהסדרהתפקידהערות1986–1987תהילהרקדן18 פרקים1989משפחת קוסביסקוטפרק: "The Dead End Kids Meet Dr.
מועמד פרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (2022, 2024, 2025)2022The Best Man: The Final Chaptersג'וליאן מרץ'מיני-סדרה
הארווי ויליאמס קושינג היה נוירוכירורג אמריקאי וחלוץ בתחום ניתוחי מוח.
בעיני רבים הוא נחשב לנוירוכירורג הבולט במאה ה-20 ומכונה לעיתים קרובות "אבי הנוירוכירורגיה המודרנית".
אביו, קירק קושינג, היה רופא.
הוא היה הצעיר מבין 10 ילדים במשפחתו.
קושינג סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל ואת לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שם סיים לימודיו בשנת 1895. את הכשרתו המעשית הראשונית עשה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, בית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד.
את הכשרתו בתחום הכירורגיה עשה תחת הדרכתו של המנתח ויליאם סטיוארט הלסטד בבית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שם חקר את נושא ההרדמה המקומית באמצעות קוקאין.
ב-1901 ערך מסע השתלמות באירופה במהלכו התלמד אצל תיאודור קושר ומשם הביא לארצות הברית מספר טכניקות ורעיונות.
את חייו המקצועים בילה בארבעה מוסדות: בית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בבית החולים פיטר בנט בריגהאם בבוסטון וכפרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
החל משנת 1933 ועד מותו עבד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל המשלוח האמריקאי באירופה.
קושינג נישא ב-1902 לקתרין סטון קרואל ולזוג היו חמישה ילדים, שני בנים ושלוש בנות.
בכורו נהרג בתאונת דרכים, בתו ברברה "בייב" פיילי הייתה לאשת חברה ואייקון אפנה ונישאה לויליאם ס.
בתו בטסי נישאה לג'יימס רוזוולט, בנו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ולאחר מכן לאיל ההון ג'ון היי ויטני.
קושינג פיתח בתחילת המאה ה-20 רבות מן הטכניקות הניתוחיות הבסיסיות לצורך ניתוח מוח.
בזכות זאת היה לדמות מובילה בתחום הנוירוכירורגיה.
תחת הנהגתו הפכה הנוירוכירורגיה לדיסציפלינה עצמאית ונפרדת בתחום הכירורגיה.
בין ההישגים שניתן לייחס לקושינג ניתן למנות:
שיפור משמעותי בהישרדות חולים לאחר ניתוחי מוח מסובכים להסרת גידולים מוחיים.
קידום תחום הנוירופתולוגיה בשיתוף פעולה עם הנוירופתולוג אייזנהרדט, והקמת אוסף שיטתי ורישום של ממצאים פתולוגיים מוחיים.
שימוש בצילום רנטגן לצורך איבחון גידולים מוחיים.
שימוש בגירויים חשמליים לבדיקת הקורטקס האנושי.
נטל חלק משמעותי בפיתוח מכשיר צריבה ע"ש בובי , מכשיר ניתוח חיוני לצריבה ואטימת כלי דם מדממים.
היה המורה המוביל בתחום הנוירוכירורגיה בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20.
שמו של קושינג נקשר לתגליתו הבולטת, תסמונת קושינג.
בשנת 1912 הוא דיווח על סינדרום אנדוקרינולוגי הנגרם על ידי תפקוד לקוי של בלוטת יותרת המוח, שאותו כינה בשם polyglandular syndrome.
בשנת 1926 קושינג אף זכה בפרס פוליצר על הביוגרפיה המקיפה שכתב על ויליאם אוסלר, מאבות הרפואה המודרנית.
"מאגר גידולי המוח של קושינג" הכולל למעלה מ-2,000 דגימות וצילומים מוצג בספריית הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ייל.
קושינג הלך לעולמו בשנת 1939 כתוצאה מסיבוכים של התקף לב.
בשנת 1988 הוציא לכבודו שירות הדואר האמריקאי בול בערך נקוב של 45 סנט.
ספריית בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל קרויה על שמו של קושינג וג'ון היי ויטני.
פסגת קושינג בהרי סטריבוג, באי בראבנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו.
הארווי פורבס פירסטיין הוא שחקן, מחזאי ותסריטאי יהודי אמריקאי.
פירסטיין נולד בברוקלין, ניו יורק.
הוא בנם של ג'קלין הרייט ג'ילבר, ספרנית בית ספר, ואירווין פירסטיין, יצרן ממחטות אף.
פירסטיין נולד כיהודי אבל מגדיר את עצמו כאתאיסט.
פירסטיין הוא הומוסקסואל מוצהר, והיה כזה גם בזמן שלא היה מקובל בקרב ידוענים הומוסקסואלים לצאת מהארון.
כתב ושיחק במחזות ובמחזות זמר רבים, וזכה בפרסים רבים על עבודתו.
לפירסטיין היו שאיפות גם בתחום הציור, והוא בוגר בית הספר הגבוה לאומנויות "פרט" בברוקלין משנת 1973.
בשנת 1998 הוזמן פירסטיין על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים הגאים שנערכו באמסטרדם ליטול חלק בטקס הפתיחה.
את נאומו המרגש הוא סיים במשפט הבלתי נשכח "אנחנו לא שונים, אנחנו מיוחדים" ("We are not different, we are extraordinary").
כיום פירסטיין עוד כותב טורים על נושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב, אך סיים את הקריירה שלו כסטנדאפיסט וכדראג קווין.
פירסטיין גר כיום ברידג'פילד, קונטיקט.
פירסטיין התפרסם לראשונה בשנות ה-80 במחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" אותו כתב ובו כיכב, ובהמשך גם בסרט הקולנוע בעל אותו שם.
ב-1983 זכה פירסטיין בשני פרסי טוני על ההצגה הטובה ביותר ועל השחקן הטוב ביותר בהצגה, שני פרסי Drama Desk על הצגה יוצאת דופן ועל שחקן יוצא דופן בהצגה, וכן בפרס Theatre World.
פירסטיין אף כתב את המחזמר "כלוב העליזים" ועל כך זכה ב-1984 בפרס טוני נוסף, הפעם על העיבוד הטוב למחזמר.
המחזמר עצמו זכה במספר פרסי טוני כולל פרס המחזמר של השנה.
בהמשך שנות ה-80, שיתוף פעולה עם המוזיקאי פיטר אלן בשנת 1988 בכתיבת המחזמר "רגלי יהלום" היה נקודת משבר וכישלון מסחרי.
המחזמר נסגר לאחר 72 קדימונים ו-64 הופעות בסך הכל.
מחזות נוספים שכתב פירסטיין היו: "מין בטוח", "בית הרוחות" ו"תשכח אותו".
בשנת 2007 כתב פירסטיין את המחזמר The Catered Affair שגם בו שיחק.
הוא היה מועמד לפרס Drama Desk על כתיבת הספר של המחזה והמחזמר עצמו זכה בפרס Drama League.
בשנת 2012 כתב את המחזמר "קינקי בוטס" ביחד עם הזמרת סינדי לאופר שכתבה את המוזיקה, בהשראת סרט בריטי בעל סיפור זהה.
באותה שנה עלה על במת ברודוויי המחזמר נערי העיתונים, שלו כתב את הלברית.
פירסטיין החל לשחק בתיאטרון "לה מה מה" (תיאטרון שלא למטרת רווח) בהצגה היחידה של אנדי וורהול בשם "בשר חזיר".
הוא המשיך להופיע ב"לה מה מה" ובמקומות נוספים.
בתפקידו כ"עדנה טורנבלייד" במחזמר "היירספריי" הוא זכה כשחקן המוביל במחזמר בפרס טוני בשנת 2003 .
בשנת 2005 במחזמר "כנר על הגג" חידש פירסטיין את תפקיד טוביה החולב.
פירסטיין וטומי טון הם היחידים שזכו בפרס טוני בארבע קטגוריות שונות.
במהלך השנים שיחק פירסטיין בתפקידים קטנים ובינוניים גם ב"קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן, ב"גברת דאוטפייר", ב"סמוצ'י חייב למות", ב"שיחות עם גרבו", "לשחק את מונה ליזה", ב"דופלקס" ובלהיט המדע הבדיוני "היום השלישי".
פירסטיין שיחק גם את תפקיד המספר בסרט התעודי-עלילתי "חייו של הרווי מילק".
בעבור תפקיד זה זכה פירסטיין בפרס אמי בקטגוריית חדשות ותעודה.
פירסטיין אף דיבב בסרט המצויר של וולט דיסני, "מולאן", וכן בסרט ההמשך שיצא לאור בדי.וי.די.
בטלוויזיה דיבב פירסטיין את דמותו של קרל, העוזר של הומר סימפסון, בקטע "סימפסון ודלילה" מתוך "משפחת סימפסון", וכן את קולו של אלמר בסרט "דקלין הסיסי" שהפיקה חברת HBO ב-1999 על פי ספר ילדים שכתב פירסטיין.
פירסטיין אף דיבב במשחק הווידאו "ממלכת הלבבות 2".
בתפקידים נוספים הופיע פירסטיין בסדרות "מיאמי מחלק מוסר" ו"חופשי על הבר", במסגרתה היה מועמד לפרס אמי בקטגוריית שחקן המשנה בסדרות קומיות.
בישראל הוצג ב-2012 המחזה שלו, "סיפור אהבה בשלושה פרקים" בכיכובו של אלון אופיר בתיאטרון הספרייה ברמת גן, וב-2017 הועלה אותו המחזה בתיאטרון הבימה בתרגומה של רבקה משולח ובבימויו של נתן דטנר עם מורדי גרשון בתפקיד הראשי.
הוא הופיע בסרט הקומדיה רומנטית - אין גברים כאלה.
הארופ הוא חימוש משוטט לתקיפת מטרות שונות, תוצרת מפעל מב"ת של התעשייה האווירית לישראל.
ההארופ משוגר מחוץ לשדה הקרב, יכול לשהות זמן רב מעל אזור עוין, לאתר מטרות ולהתרסק עליהן.
בניגוד לקודמו, הארפי, מסוגל ההארופ לשוב ולנחות אם לא אותרה מטרה.
– במהלך הסכסוך ההודי-פקיסטני במאי 2025, משרד ההגנה הפקיסטני דיווח כי הצליחו להפיל כ-25 כטב"מים מדגם זה.
– במסגרת סכסוך נגורנו קרבאך תועד לראשונה הארופ בפעילות מבצעית שהופעל על ידי הצבא האזרי באפריל 2016. מטרתו הייתה אוטובוס עם חיילים ארמנים.
בספטמבר 2022 התחדשו הקרבות בין ארמניה לאזרבייג'ן ותועדו שימושים נוספים בהארופ, בהם השמדת סוללת S-300 ארמנית.
גם בהתחדשות הקרבות במלחמת נגורנו קרבאך השלישית תועד שימוש אזרי בהארופ.
הרוקיצ'י היאקוטאקה (ביפנית:百武 晴吉; 25 במאי 1888 - 10 במרץ 1947) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במלחמת העולם השנייה.
לעיתים נקרא הרויושי היאקוטאקה וסייקיצ'י היאקוטאקה.
שניים מאחיו הגדולים - סאבורו היאקוטאקה וגנגו היאקוטאקה - היו אדמירלים בצי הקיסרי היפני.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית כקצין חיל רגלים ב-1909, במחזור ה-21 שבו למד גם צ'יאנג קאי שק.
ב-1921 החל ללמוד במחזור ה-33 במכללת המטה של הצבא הקיסרי ועם סיום לימודיו נשלח למטה הכללי של הצבא הקיסרי היפני.
בין השנים 1925 ל-1927 שהה היאקוטאקה, אז בדרגת לויטננט קולונל, בפולין כקצין הצבא היפני.
ב-1928 הוא נשלח למטה צבא קוואנטונג בסין.
ב-1932 קיבל היאקוטאקה את דרגת הקולונל ולימד בבית הספר הצבאי למודיעין אותות.
לאחר מכן קיבל מינוי מפקד מחלקה במטה הכללי עד 1935. לאחר שפיקד במשך שנה על רגימנט הרגלים ה-78, התמנה היאקוטאקה באפריל 1936 למפקח בית הספר הקדם צבאי בהירושימה, ובמרץ 1937 קיבל את דרגת מייג'ור-גנרל.
באוגוסט 1937 התמנה היאקוטאקה למפקח בית הספר למודיעין אותות.
במרץ 1939 קיבל את הפיקוד על החטיבה העצמאית המעורבת ובאוגוסט של אותה שנה קיבל את דרגת לויטננט גנרל.
מחודש פברואר 1940 עד חודש אפריל 1941 שימש היאקוטאקה מפקד הדיוויזיה העשרים.
במאי 1942 קיבל היאקוטאקה את הפיקוד על הארמייה ה-17 ונשלח למפקדתה ברבאול שבדרום מערב האוקיינוס השקט.
במסגרת תפקידה נטלה הארמייה ה-17, תחת פיקודו של היאקוטאקה, חלק במערכות בגינאה החדשה, בגוודלקנל ובאיי שלמה.
לאחר שמרבית הפעילות בזירה הוטלה על הארמייה השמינית, הפנה היאקוטאקה את יחידותיו לאיי שלמה בלבד, בעיקר לבוגנוויל.
במהלך המערכה בבוגנוויל, נלכדו הוא ואנשיו על האי לאחר שבעלות הברית הקימו מתחם הגנה חזק בכף טורוקינה, ונותקו מקווי האספקה והתגבורת.
התקפתו על המתחם נהדפה ויחידותיו נאלצו להתקיים ממה שמצאו באי ולהתחבא בג'ונגל ובמערות עד תום המלחמה.
באפריל 1945 לקה בשבץ מוחי וחודש לאחר מכן החליף אותו גנרל מסטאנה קנדה.
היאקוטאקה נפטר ב-10 במרץ 1947.
הארווי לורנס פיקאר היה כותב קומיקס יהודי-אמריקאי ומבקר מוזיקה שהתפרסם בעיקר בזכות סדרת הקומיקס האוטוביוגרפית "אמריקן ספלנדור".
פיקאר תיאר את "אמריקן ספלנדור" כ"אוטוביוגרפיה הנכתבת תוך כדי התרחשותה.
למצוא עבודה, למצוא בת זוג, למצוא מקום מגורים ומקום ליצור בו.
אתה חייב להישאר פעיל בכל החזיתות.
ניסיתי לשלוט בעולם כאוטי וזה מאבק אבוד מראש.
הארווי פיקאר ואחיו הצעיר אלן נולדו בקליבלנד, אוהיו לסול ודורה פיקאר, יהודים יוצאי ביאליסטוק, פולין.
סול פיקאר היה חוקר תלמוד ובעל חנות מכולת על שדרות קינסמן, עם דירת מגורים למשפחה מעל החנות.
כילד, שפת האם של הארווי הייתה יידיש, והוא למד לקרוא ולהעריך רומנים בשפה זו.
הארווי סיים את לימודיו בתיכון שייקר הייטס מ-1957, משם המשיך לאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, אך נשר מלימודיו אחרי שנה.
לאחר מכן שירת בחיל הים, ואחרי השחרור חזר לקליבלנד, שם עבד בעבודות מזדמנות עד שנשכר כפקיד בבית חולים.
הוא החזיק בעבודתו גם לאחר שהתפרסם עד לפרישתו ב-2001.
בשנת 2003 עלה לאקרנים סרט הקולנוע "אמריקן ספלנדור", אדפטציה לסדרת הקומיקס הידועה של פיקאר.
בסרט גילם את דמותו השחקן פול ג'יאמטי, בעוד פיקאר עצמו הופיע בקטעי קישור וקטעי ארכיון.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית והיה מועמד למספר פרסים.
פיקאר כתב על השפעות הסרט בקומיקס "אמריקן ספלנדור: שנת הסרט שלנו".
בשנת 2006 הוא פרסם ספר Ego & Hubris: The Michael Malice Story שהוא ביוגרפיה של מייקל מאליס.
פיקאר חלה במחלת הסרטן 3 פעמים במהלך חייו, ואף כתב על מהלך הטיפולים (המוצלחים) בלימפומה בספר "שנת הסרטן שלנו" שיצא ב-1994, בשיתוף עם אשתו השלישית ג'ויס בראבנר.
השניים חיו באוהיו יחד עם בת האומנה שלהם דניאל.
בליל ה-12 ביולי 2010 נמצא פיקאר ללא רוח חיים על ידי אשתו, ג'ויס, בביתם, כאשר עמד לעבור טיפולים לאחר שלקה בפעם השלישית במחלת הסרטן.
מאוחר יותר נקבע כי מותו נגרם משילוב קטלני ולא מכוון בין תרופות נוגדות דיכאון.
הארולד "האפי" הוגאן הוא דמות משנה בדיונית שהופיעה בחוברות הקומיקס איירון מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tales of Suspense #45 מספטמבר 1963, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר דון הק.
את דמותו של האפי הוגאן ביקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "איירון מן", "איירון מן 2", "איירון מן 3", "ספיידרמן: השיבה הביתה", "הנוקמים: סוף המשחק", "ספיידרמן: רחוק מהבית", "ספיידרמן: אין דרך הביתה" ו"דדפול & וולברין") גילם השחקן והבמאי ג'ון פאברו.
האפי הוגאן הוא מתאגרף לשעבר אשר נחל כישלון בקרבות שניהל.
הוא נשכר בידי טוני סטארק לשמש כנהג אישי וכעוזר לאחר שהוגאן מציל את חייו.
הוגאן לומד את דבר זהותו של טוני בחוברת Tales of Suspense #70 (אוקטובר 1965).
הוא עבד במרבית חברותיו של סטארק, ביניהן "תעשיות סטארק", "תאגיד סטארק" ו"פתרונות סטארק", וכן נישא לוירג'יניה "פפר" פוטס, מזכירתו של סטארק, לאחר משולש אהבים ביניהם.
לאחר שטוני סטארק נעלם באירועי "אונסלוט", הוגאן מסרב להצעתו של הטייקון קנג'ירו פוג'יקווה להצטרף למיזוג שבין "תעשיות סטארק" לבין חברתו.
בהמשך, הוא שב לתפקידו כשטוני סטארק חוזר.
בעוד מלחמת האזרחים של מארוול יצרה מתחים רבים בין גיבורי-העל, סטארק ניצב בפני החלטות מוסריות ופוליטיות קשות.
כמוהו, גם הוגאן תמך בחוקי רישום העל-אנושיים, והיה לצידו כדי לספק עזרה נחוצה.
הוא מציין בפניו כי הוא היחיד שמהווה גם בן אדם רגיל וגם גיבור-על, ומי כמוהו יוכל לראות את מצב שני הצדדים הנלחמים.
במהלך יום השנה לנישואיו עם פפר, הוגאן מותקף בידי הספיימאסטר, שמותיר אותו במצב תרדמתי.
במהלך ארוחת ערב בין סטארק לפפר, היא מציינת בפניו כי משאלתו האחרונה של הוגאן הייתה שלא לסיים את חייו כמו חברו, מתאגרף לשעבר שספג הרבה מהלומות לראשו ולבסוף לא היה יכול לבצע מטלות מוטוריות פשוטות.
היא מבקשת ממנו לכבות את מכשיר ההנשמה בעזרת כוחות האקסטרמיס שלו, אך סטארק מסרב, באומרו שהוא לא רוצה להרוג את חברו הטוב ביותר.
בסוף הסיפור, הוגאן מת, ואין הדבר ברור אם הוא מת בנסיבות טבעיות או בגלל התערבותו של סטארק.
מאוחר יותר, כשסטארק החל לאבד את זכרונו כדי למנוע מנורמן אוסבורן להשיג גישה לטכנולוגיה שלו, פפר מזכירה לו אודות חבריו ומכריו, ביניהם גם האפי הוגאן.
סטארק שואל "מיהו האפי?" (גם: מי שמח?).
הארט היא להקת רוק אמריקנית שזכתה לפופולריות לראשונה בקנדה ולאחר מכן בארצות הברית וברחבי העולם.
לאורך ארבעת העשורים שבהם הלהקה פעילה, היא עברה שלושה הרכבים שונים, כאשר האחיות אן וילסון (סולנית) וננסי וילסון (גיטריסטית) נשארות בלהקה בכל הרכב.
הלהקה התפרסמה באמצע שנות ה-70 עם שירים שהושפעו מרוק כבד ומהבי מטאל לצד מוזיקת פולק.
בראשית שנות ה-80 הפופולריות של הלהקה ירדה, אך ב-1985 היא חזרה לאור הזרקורים ואף חוותה הצלחה גדולה יותר בשנות ה-90 עם בלדות רוק מצליחות.
בשנות ה-2000, באלבומיה Jupiter's Darling (2004), Red Velvet Car (2010) ו-Fanatic (2012), חזרה "הארט" לסגנון הרוק הכבד והפולק האקוסטי.
אלבומיה של "הארט" נמכרו במעל ל-30 מיליון עותקים ברחבי העולם, ובמעל ל-22 מיליון עותקים בארצות הברית.
ב-2005 דורגה הלהקה במקום ה-57 במצעד "100 האמנים הגדולים של הרוק הכבד" של VH1. אלבומיה הגיעו לעשירייה הראשונה במצעד המכירות של בילבורד בשנות ה-70, ה-80, ה-90 ובעשור השני של המאה ה-21, והיא נמנית עם להקות הרוק הכבד המצליחות ביותר מבחינה מסחרית בתולדות הרוק.
ב-2013 נכללה הלהקה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
האלבום השמיני של הלהקה, Heart, נמנה במקום 44 ברשימת NPR, "150 "האלבומים הגדולים בכל הזמנים שעשו נשים".
הארווי הרשל קורמן היה שחקן קומי יהודי אמריקאי.
זכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרת המערכונים "המופע של קרול ברנט" והופיע בארבעה מסרטיו של מל ברוקס.
קורמן נולד בשיקגו למשפחה יהודית רוסייה.
בנם של אלן וסיריל ריימונד קורמן.
קורמן שירת בצי ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר שהשתחרר למד דרמה ב"בית ספר גודמן לדרמה" שבשיקגו.
קורמן החל את דרכו המקצועית בתעשיית הבידור בשנות ה-60 בתוכנית הבידור של כוכב הקולנוע דני קיי "המופע של דני קיי", כשחקן אורח בסדרה "עולמו המופלא של דיסני" ובדיבוב דמות החייזר גאזו עבור הסדרה הפופולרית "משפחת קדמוני".
בשנת 1967 החל קורמן לשחק בתוכנית המערכונים "המופע של קרול ברנט", הוא זכה למעמד של כוכב בזכות תפקידיו הקומיים בסדרה ובשנת 1975 קיבל על משחקו את פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
קורמן החל את דרכו בתעשיית הסרטים בשנת 1966 בסרט האנימציה הקולנועי "האדם ששמו פלינסטון" המבוסס על הסדרה "משפחת קדמוני".
קורמן השתתף גם בעיבוד הטלוויזיוני המצליח לספר הילדים "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתפקיד המלך הלבן.
קורמן דיבב בסרט "הפלינטסטונס" את דמותו של דיקטייבריד וגילם בסרט ההמשך "הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס" את דמותו של קולונל סלאגהופל.
קורמן היה אב לארבעה ילדים, בן ובת מנישואיו הראשונים לדונה אלהארט ושתי בנות מנישואיו השניים לדברה פירטץ.
הוא מת ב-29 במאי 2008 בגיל 81 כתוצאה מזיהום במפרצת האב-עורקית של הבטן, בעיה רפואית ממנה סבל בעברו.
הואר נקבר ב"בית העלמין וודלאן" שבסנטה מוניקה.
ההיסטוריה המטורפת של העולם (1981)
עקבותיו של הפנתר הוורוד (1982)
עולמו המופלא של דיסני (1965)
המופע של הארווי קורמן (1978)
ד"ר ג'יימס האנטר הארווי פירי היה רופא ובקטריולוג סקוטי.
פירי הוא שנתן לחידק מסוג ליסטריה את שמו, להנצחת שמו של ג'וזף ליסטר.
חצי האי פירי נקרא על שמו וכף מייבל נקרא על שם אשתו.
פירי קיבל את תואר הדוקטור לרפואה מאוניברסיטת אדינבורו.
משנת 1902 עד 1904 היה חבר במשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה בראשות ויליאם ספירס ברוס בתפקיד רופא וגאולוג.
אחרי המשלחת עבד במרפאה פרטית בסקוטלנד.
בשנת 1913 הצטרף לשירות הרפואי הקולוניאלי בקניה כבקטריולוג ובהמשך התמנה לסגן מנהל במכון למחקר רפואי של דרום אפריקה ביוהנסבורג, תפקיד שבו כיהן משנת 1926 עד 1941.
פירי היה פילטליסט נודע, שהתמחה בבולאות של מחוזות הקטבים.
במשך שלושים ושש שנים ערך את "הפילטליסט של דרום אפריקה"
וכתב עבודות על בולי סוואזילנד והניו ריפבליק (דרום אפריקה).
הָארוּת ומָארוּת הם שני מלאכים המוזכרים בסורה השנייה בקוראן.
הארות ומארות נזכרים בסורת אל-בקרה ("הפּרה"), פס' 102. חלק זה של הסורה (101–103) מתייחס לאנשים שעסקו בכישוף בתקופת שלטונו של המלך שלמה.
בשל מיעוט הפרטים בקוראן, ניסו פרשנים וסופרים מוסלמים למלא את החסר בנוגע להארות ולמארות.
קיימות גרסאות שונות של הסיפור, אך ניתן לתמצת אותו כך:
בני האדם מילאו את הארץ, אך מעשיהם היו רעים.
המלאכים התלוננו בפני אלוהים שהעדיף את בני האדם הסוררים על פניהם, ואלוהים השיב כי המלאכים לא היו צריכים לעמוד בפיתויים השונים כמו בני האדם.
הארות ומארות (שנחשבו לצדיקים ביותר מבין המלאכים) נשלחו מטעם המלאכים אל עולם בני האדם כדי לעמוד בניסיון.
תקופה ארוכה הם הצליחו אך לבסוף לא עמדו בפני הפיתויים הרבים וחטאו.
אלוהים רצה להענישם ואפשר להם לבחור האם ייענשו בעולם הזה או בעולם הבא.
הארות ומארות בחרו להיענש בעולם הזה, והם נכלאו בבאר עמוקה בבבל.
בסיפורי הנביאים של אל-כסאאי מסופר כי הארות ומארות דיברו רעות באדם הראשון וקינאו בו.
לכן העניש אותם האל, כבל אותם ואסר אותם.
לפי סיפור זה, הארות ומארות נכחו כבר בתקופתו של אדריס.
ויליאם טיסדאל טען כי הארות ומארות הם שני אלים ארמניים קדומים, להם סגדו הארמנים לפני התנצרותם.
הם העוזרים של האלה ספנדארמת (Spandaramet), ואחראים על עידוד היצרנות ופוריות הארץ.
המזרחן ד"ש מרגליות טען כי הארות ומארות היו למעשה יניס וימבריס (יוחנא וממרא בתלמוד הבבלי), שני קוסמים שנזכרו באיגרת השנייה אל טימותיוס, פרק 3, פס' 8. נאמר שם כי הם היו המכשפים שעמדו מול משה בחצרו של פרעה כמסופר בספר שמות, פרק ז', פס' 8–12.
לסיפור של הארות ומארות יש מקבילה בספרות היהודית האפוקריפית.
בספר חנוך ב' מסופר על המלאכים אריוך ומאריוך שנשלחו כדי להגן על הארץ.
בספר חנוך ג' מוזכרים המלאכים עוזא, עזה ועזאל, המלמדים את בני דורו של חנוך כשפים המאפשרים להם לזמן את גרמי השמיים.
השמות "הארות" ו"מארות" אינם ערביים במקורם, דבר שהובן כבר בראשית האסלאם.
חוקרים מערביים זיהו את שתי הדמויות האלה עם הישויות האלוהיות הורדאד ואמורדאד מן הפנתיאון הזורואסטרי.
בדת הזורואסטרית אחראיות הורדאד ואמורדאד על המים והצמחים המועילים.
הארון שפסו (באדיגית: Харун Шапсо, נולד ב-15 במרץ 1999) הוא כדורגלן ישראלי-צ'רקסי המשחק בעמדת הבלם בעירוני טבריה.
שפסו גדל בכפר קמא שבגליל התחתון, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של מכבי חיפה ושל הפועל נוף הגליל
ב-27 בדצמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מועדון הפועל נוף הגליל, כשפתח בהרכב בניצחון 0–2 על מ.ס.
כפר קאסם במסגרת עונת 2019/2020 בליגה לאומית.
ב-27 בדצמבר 2021 חתם בעירוני טבריה.
שפסו היה שותף לעליית הקבוצה מליגה א' צפון ועד לליגת העל.
ב-29 בספטמבר 2024 הבקיע את שערו הראשון בליגת העל בתיקו 1-1 עם מכבי תל אביב.
שפסו הוא בן דודו של הכדורגלן תאמבי סגס.
הארומהוטה (בהונגרית: Háromhuta) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית הארומהוטה קטנה משמעותית מ-221 תושבים בשנת 1990 עד 105 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 116 תושבים).
בהארומהוטה חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת.
הארולד ראמיס (Harold Ramis; 21 בנובמבר 1944 – 24 בפברואר 2014) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק, שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי.
ראמיס נולד בשיקגו, בן למשפחה יהודית.
ב-1966 סיים תואר ראשון באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ולאחר מכן חזר לשיקגו.
הוא כתב לעיתונים שונים, והיה עורך מדור הבדיחות בפלייבוי.
בתחילת שנות השבעים נטל חלק במיזם המערכונים "Second City" שם הכיר בין השאר את ביל מארי, דן אקרויד, ג'ון בלושי ויוג'ין לוי עימם שיתף פעולה לאורך הקריירה.
הוא כתב עם כריס מילר ודאגלס קני את התסריט לסרט "בית החיות" בכיכובו של בלושי שיצא ב-1978 והיה להצלחה גדולה.
הפרויקט הבא שלו היה כתיבת התסריט לסרט "Meatballs" שיצא ב-1979 ואף הוא זכה להצלחה.
הוא המשיך בכתיבת תסריטים לקומדיות מצליחות בהם "מהומה במועדון" (סרט אותו גם ביים), "שים פס על הפס".
יחד עם דן אקרויד כתב את התסריט לסרט "מכסחי השדים" ואף שיחק בו.
הסרט היה להצלחה בינלאומית והובילה גם לסרט ההמשך "מכסחי השדים 2" אותו כתב.
ב-1993 כתב, ביים והפיק את הסרט "לקום אתמול בבוקר" עבורו זכה בפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בתקופת הצילומים הוא הסתכסך עם כוכב הסרט וחברו הטוב עד אז ביל מארי.
הצלחה נוספת שלו הייתה בכתיבה ובימוי של הסרט "בואו נדבר על זה".
ב-2010 לקה בדלקת כלי דם שהובילה למותו ב-2014. ראמיס היה נשוי פעמיים ולו ארבעה ילדים משלוש נשים.
מהומה במועדון - בימוי, תסריט, 1980
נסיעה נעימה, המפתחות בפנים, בימוי, 1983
מכסחי השדים - תסריט, משחק, 1984
חזרה לנעורים - תסריט, 1986
לקום אתמול בבוקר - תסריט, בימוי, הפקה 1993, זכה בפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר
בואו נדבר על זה - תסריט, בימוי, 1999
הרי את מכושפת לי - תסריט, בימוי, הפקה 2000
בואו נדבר על זה פעם שנייה - תסריט, בימוי, 2002
הדייט שתקע אותי - משחק, 2012
הארון פארוקי (9 בינואר 1944 - 30 ביולי 2014) היה קולנוען, סופר ומרצה לקולנוע גרמני.
פארוקי נולד כהארון אל אוסמן פארוקי בעיר נוביי ג'יצ'ין שכיום נמצאת בצ'כיה.
אביו, עבדול קודוס פארוקי, היגר לגרמניה מהודו בשנות העשרים של המאה ה-20. אמו הייתה ממוצא גרמני, ופונתה מברלין בזמן הפצצת בעלות הברית על גרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה פארוקי ומשפחתו עברו לחיות בהודו ובאינדונזיה ובשנת 1958 המשפחה כולה חזרה לגרמניה והתיישבה בהמבורג.
פארוקי למד ב"אקדמיה לקולנוע וטלוויזיה" בברלין בין השנים 1966–1968. הוא הושפע עמוקות מברטולט ברכט וז'אן-לוק גודאר, ומאמצע שנות השישים החל ליצור סרטים שהיו למעשה מאמרים לא נרטיביים ועסקו בעיקר בפוליטיקה של הדימוי, והמדיום הקולנועי.
הוא ערך את כתב העת "Filmkritik" בין השנים 1974–1984.
בין השנים 1993–1999 פארוקי לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בהמשך כיהן כפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
פארוקי יצר למעלה מ-90 סרטים, רובם המכריע סרטי תעודה ניסיוניים קצרים.
עבודתו של פארוקי נכללה בקרנגי אינטרנשיונל 2004–2005 במוזיאון קרנגי לאמנות בפיטסבורג.
פארוקי היה נשוי לאורסולה לפקס (Ursula Lefkes) משנת 1966 ועד לפטירתה ב-1996. לזוג נולדו בנות תאומות.
בשנת 2001 הוא נישא לאשתו השנייה, אנטיה אהמן (Antje Ehmann).
הווידוגרמות המהפכות של הארון פארוקי ואנדריי ויג'יקה.
פנטנבורג, וולקר: "פארוקי / גודאר: סרט כתיאוריה".
אמסטרדם: הוצאת אוניברסיטת אמסטרדם 2015.
הארונה אבו דמבה סי הוא כדורגלן מאוריטני המשחק בעמדת המגן הימני.
אבו דמבה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של סדאן ובהמשך שיחק גם בזו של סטאד ריימס ובולון.
ב-7 בספטמבר 2012 אבו דמבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בולון בתיקו 2-2 נגד אפינאל.
בקיץ הצטרף לקבוצת המילואים של אמיין.
כעבור שנה חתם בגרנובל עמה היה שותף לעלייה של המועדון לליגה הצרפתית השנייה.
ב-13 ביוני 2022 חתם במרטיג מהליגה השלישית.
לאבו דמבה שורשים מאוריטנים שאפשרו לו לייצג את הנבחרת הלאומית של המדינה.
ב-6 באוקטובר 2016 אבו דמבה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאוריטניה בהפסד 4-0 ל.
אבו דמבה השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
הארוקה קיטגוצ'י (ביפנית: 北口 榛花; נולדה ב-16 במרץ 1998) היא אתלטית יפנית, האלופה האולימפית (פריז 2024) ואלופת העולם (בודפשט 2023) בהטלת כידון.
קיטגוצ'י נולדה וגדלה באסהיקאווה שביפן.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-1 באוקטובר סיימה במקום 13 בהטלת כידון בתוצאה של 60.84 מטר.
באולימפאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 55.42 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-22 ביולי זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 63.27 מטר, אחרי קלסי לי ברבר מאוסטרליה (66.91 מטר) וקארה וינגר מארצות הברית (64.05 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-25 באוגוסט זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של
66.73 מטר, לפני פלור רואיס מקולומביה (65.47 מטר) ומקנזי ליטל מאוסטרליה (63.38 מטר).
באולימפיאדת פריז זכתה קיטגוצ'י במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 65.80 מטר, לפני ג'ו-אן ואן דייק מדרום אפריקה (63.93 מטר) וניקולה אוגרודניקובה מצ'כיה (63.68 מטר).
קיטגוצ'י נשאה את דגל יפן בטקס הסיום של האולימפיאדה.
הארון א-רשיד פהים חמיד הוא כדורגלן אנגלי-דני המשחק בעמדת הקשר בנבחרת פקיסטן.
חמיד גדל במחלקת הנוער של קווינס פארק ריינג'רס.
ב-15 בפברואר 2023 הושאל חמיד למשך חודש לקינגסטוניאן מהליגות הנמוכות באנגליה, במדיה ערך חמש הופעות ליגה.
ב-26 באפריל 2023 הודיעה קווינס פארק ריינג'רס כי חמיד ישוחרר מהמועדון בתום העונה.
ב-21 במרץ 2023 ערך חמיד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פקיסטן, בהפסד 1-0 לנבחרת המלדיביים במשחק ידידות.
הארווי פרנל היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית.
פרנל כיהן כחבר האספה הכללית של ארקנסו בשנים 1919–1927, בארבע השנים הראשונות כחבר בית הנבחרים של ארקנסו ובארבע השנים הבאות כחבר הסנאט המדינתי.
בעקבות החזרתה של משרת סגן מושל ארקנסו, נבחר פרנל למשרה בבחירות כלליות וכיהן תחת מושל ארקנסו ג'ון אליס מרטינו.
במרץ 1928, כאשר התפטר מרטינו כדי לכהן כשופט פדרלי, הושבע פרנל במקומו והיה למושל ארקנסו ה-29. בראשית ימי כהונתו כמושל, היה פרנל אחראי על רפורמות פרוגרסיביות שהיו פופולריות בקרב קהל המצביעים במגזר החקלאי, כולל רפורמה להרחבה וחידוש של מערכת הכבישים ובתי הספר.
אך כאשר אגן האבק והשפל הגדול גרמו נזקים עצומים לכלכלת ארקנסו, תוכניותיו של פרנל ספגו ביקורת על הבאת המדינה למצב של פשיטת רגל, והפופולריות שלו צנחה.
הוא עזב את הפוליטיקה לאחר שתקופת כהונתו השנייה המלאה הסתיימה בינואר 1933.
הארווי פרנל נולד במחוז קליבלנד שבדרום ארקנסו.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר וורן.
לאחר סיום לימודיו הוא עבד כמנהל חשבונות וכפקיד בחנות ועסק בחקלאות במחוז צ'יוט שבדרום-מזרח המדינה.
ב-1918 נבחר פרנל כחבר בית הנבחרים של ארקנסו כנציג מחוז צ'יוט מטעם המפלגה הדמוקרטית וכיהן בו בשנים 1919–1923. הוא לא בלט במיוחד אך היה עקבי בהצבעותיו במושב בית הנבחרים שקידם צעדי רפורמה שאומצו על ידי המפלגה הדמוקרטית הארצית.
הוא ועמיתיו המחוקקים, שנחשבו פרוגרסיביים, עמדו מאחורי זכות הבחירה לנשים, חקיקת העסקת ילדים, וחוק היובש.
ב-1922 נבחר פרנל לסנאט של ארקנסו מטעם מחוזות אשלי וצ'יוט, וכיהן בו בשנים 1923–1927. הוא הצטרף ל"פרוגרסיביים עסקיים" אחרים ברחבי הדרום שהאמינו בשיפור שירותי המדינה, סלילת כבישים, והכנסת צעדי קידום בבתי הספר הציבוריים תוך אמונה במשיכת תעשיות למדינה שכשמונים אחוזים מאוכלוסייתה עסקו בחקלאות.
כפי שהסביר זאת פרנל, "כל בתי החרושת פעילים במדינות בהן קיימת מערכת חינוך טובה".
הוא גם האמין שאחריות המדינה לשיפור השירות הציבורי הייתה כרוכה בסמכות להעלות את המיסים למימון שירותים אלו.
הוא הגיש וקידם הצעות חוק להעברת מיסי מותרות ומיסי רישוי, וכן ההנהגה בפעם הראשונה של מס הכנסה, שהניב הכנסות של מיליוני דולרים מדי שנה לסלילת כבישים ולבניית בתי ספר.
ב-1926 הוחזרה על כנה משרת סגן מושל ארקנסו, לאחר שנוצרה מלכתחילה ב-1864, אך בוטלה ב-1874. בבחירות שהתקיימו באותה שנה נבחר פרנל כסגן מושל ארקנסו הרביעי.
בעקבות זאת, ב-1927 הוא החל לכהן בתפקיד תחת המושל ג'ון אליס מרטינו.
כשנה לאחר מכן התפטר מרטינו כדי לכהן כשופט פדרלי בבית המשפט של מחוז מזרח ארקנסו, ופרנל הושבע במקומו כמושל ארקנסו ה-29.
עם כניסתו של פרנל לתפקיד מושל ארקנסו, החלה מערכת הבחירות של 1928, והוא ביקש להיבחר כמושל בזכות עצמו.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא הביס את ברוק הייז מליטל רוק, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא ניצח בקלות את המועמד הרפובליקני דרו באוורס, שנוצח שנתיים קודם לכן על ידי מרטינו, בהפרש של 77.3 מול 22.7 אחוזים מקולות הבוחרים.
בשנתיים הבאות פעל פרנל לממש את הבטחות הבחירות שלו ותקף את מה שהוא כינה הבעיות המרכזיות של ארקנסו: מיסוי, חינוך ומערכת הכבישים הכפריים.
ב-1929 העביר בית הנבחרים את חוק מס ההכנסה כדי לממן מבחר של מיזמי הפיתוח של פרנל כמו חידוש בתי הספר.
על כל פנים, קריסת שוק המניות והבצורת שהתרחשה בקיץ אותה שנה הותירה את רובה של ארקנסו הכפרית ללא הכנסות של ממש.
היה זה במהלך תקופת כהונתו השנייה של פרנל כשהוא מינה את האטי קראווי למלא בסנאט של ארצות הברית את מקומו של בעלה תדאוס קראווי שנפטר.
מאוחר יותר הייתה קראווי לאישה הראשונה שנבחרה בזכות עצמה לסנאט של ארצות הברית.
בכל מושב של בית המחוקקים של ארקנסו נאבק פרנל על סדר היום הרפורמי שלו.
בעיצומו של משבר הבנקאות חסר התקדים ומהומות המזון מצידם של החקלאים באינגלנד שבמחוז לונוקי, הבטיח פרנל לארקנסו הנואשת שסיוע עצמי ומוסדות צדקה פרטיים יסייעו לשיקום כלכלי.
עד סוף שנת 1932, בשיאו של השפל הגדול, מיצתה ארקנסו את חלקה במשאבי הסיוע של ושל הצלב האדום.
בעוד שארקנסו נעשתה יותר ויותר תלויה בסיוע פדרלי, מינה פרנל ועדות לחקירת האבטלה, להעלאת מיסים, ולמימון סלילת הכבישים.
במקביל להאשמות על כך שממשלו לא היה יעיל, אם לא מושחת, ניצל פרנל כמה סעיפים מסדר היום הרפורמי שלו.
חוק חינוך החובה שרבים ייחלו לחקיקתו זמן רב, היה בין צעדי חקיקת החירום שהתקבלו אז.
כאשר אישרה ארקנסו את הניו דיל ב-1933, פרש פרנל מהחיים הפוליטיים.
הארווי פרנל נפטר בליטל רוק ב-16 בינואר 1936. הוא נטמן בבית הקברות רוזלון שבעיר.
הארוחה שלי עם אנדרה (My Dinner with Andre ; מתורגם גם: ארוחת הערב שלי עם אנדרה) הוא סרט ניסיוני אמריקאי משנת 1981 בבימויו של לואי מאל, ונכתב על ידי אנדרה גרגורי ווולאס שון המגלמים גרסאות בדיוניות של עצמם וחולקים שיחה ב-Café des Artistes במנהטן.
הדיאלוג כולל נושאים כמו תיאטרון, אוונגרד, אסתטיקה ומהות החיים.
הסרט נפתח ומסתיים במונולוג פנימי של וולי, מחזאי ניו-יורקי.
הוא חושש מארוחת ערב עם חברו הוותיק אנדרה, ממנו נמנע מאז שאנדרה ויתר על הקריירה שלו כבמאי תיאטרון ב-1975, ונכנס למשבר אמצע החיים רוחני ממושך הכולל: סינכרוניות, רוחניות מזרחית, חווית סף מוות והשאיפה לאוטופיה-קומונלית.
עיקר כולל את השיחה שנערכת בין וולי לאנדרה במהלך הארוחה.
במסעדה ניו יורקית מפוארת, אנדרה מספר לוולי על כמה מההרפתקאות שעברו מאז שהתראו לאחרונה, הכוללות עבודה עם המנטור שלו, הבמאי יז'י גרוטובסקי, וקבוצת שחקנים פולנים ביער בפולין.
בטיול בסהרה ניסה ליצור מחזה המבוסס על הנסיך הקטן מאת סנט-אכזופרי, ולבקר בפיינדהורן בסקוטלנד.
האחרון בשורה של אירועים זו היה כאשר אנדרה וקבוצה קטנה של חברים ארגנו מיצג בנושא ליל כל הקדושים, וחלקו כלל משתתפים שנקברו בחיים לכחצי שעה.
בעוד אנדרה אומר שהוא צריך לעשות את כל הדברים האלה כדי לצאת מהתלם שהיה בו וללמוד איך להיות אנושי, וולי טוען שלחיות כפי שעשה אנדרה בשנים האחרונות פשוט לא אפשרי עבור רוב האנשים, והוא מתאר כיצד הוא מוצא הנאה בדברים רגילים יותר, כמו כוס קפה או השמיכה החשמלית החדשה שלו.
אנדרה טוען שהתמקדות רבה מדי בנוחות עלולה להיות מסוכנת, ואומר ש"החיים הרגילים" בניו יורק בסוף שנות ה-70 דומה יותר לחיים בחלום מאשר לחיות במציאות.
בעוד וולי מסכים עם הרבה מביקורותיו של אנדרה על החברה המודרנית, הוא מסתפק בהיבטים המיסטיים יותר של סיפוריו של אנדרה, מכיוון שיש לו השקפת עולם רציונלית ומדעית.
לאחר שכל הלקוחות האחרים כבר עזבו את המסעדה, החברים נפרדים, לאחר שכל אחד התבטא בגלוי והרגיש שהשני קשוב לו.
אנדרה שילם עבור ארוחת הערב, וולי מפנק את עצמו בנסיעה במונית.
במונולוג סיום, הוא מדבר על החיבור העמוק שהוא חש לכל המקומות המוכרים שהוא עובר בדרך הביתה.
בשורה האחרונה של הסרט, וולאס מספר שכשהוא רואה את חברתו, הוא מספר לה הכל אודות ארוחת הערב שלו עם אנדרה.
וולאס שון – וולאס "וולי" שון
סינדי לו אדקינס – נערת מעילים
הסרט מכיל פרטים אוטוביוגרפיים רבים של צמד השחקנים שגם כתבו את התסריט.
לאחר שבילה מספר שנים מחוץ לתיאטרון, אנדרה גרגורי חיפש לחזור אליו, אז הוא שאל את חברו וולאס שון אם ירצה לעשות משהו יחדיו.
שון ידע שגרגורי רוצה לספר את הסיפור שלו, ושעבד עם ביוגרף בשלב מסוים, והציע להם לפתח סיפור המורכב משיחה בין שניהם, כשהעניין נובע מהאישיות המנוגדת שלהם ומהאנקדוטות של גרגורי.
לאחר ששיחק לאחרונה בסרטיו הראשונים, שון ראה את הפרויקט כסרט, ולא כמחזה.
למרות שהסרט התבסס על אירועים בחיי השחקנים, גרגורי ושון הכחישו (בראיון עם מבקר הקולנוע רוג'ר אברט) שהם פשוט שיחקו את עצמם, ואמרו שאם הם יעשו מחדש את הסרט, הם יחליפו דמויות כדי להוכיח את הנקודה.
בראיון עם נואה באומבך ב-2009, אמר שון:
בזמן ששון וגרגורי ניסו למצוא מישהו שיביים את הסרט, גרגורי קיבל שיחת טלפון, שבהתחלה חשב שהיא מתיחה, מהבמאי הצרפתי לואי מאל, שאמר שקרא עותק של התסריט שקיבל מחבר משותף והוא רצה לביים את הסרט, או אפילו רק להיות מפיק, אם גרגורי ושון לא חשבו שהוא הבמאי הנכון.
הכותבים הביאו את מאל להפקה, והוא עבד איתם כדי לחתוך החוצה שעה שלמה מהתסריט שהיה אז באורך שלוש שעות.
מאוחר יותר אמר שון שאמנם הוא בנה בקפידה את התסריט והיה מעדיף לעשות את הסרט הארוך יותר, אבל מאל ניצח ברוב הוויכוחים, והוא מוכיר תודה למאל שהחדיר לסרט חום שעזר לו להתחבר לקהל.
חזרה שנערכה במסעדה גרמה למאל לתהות אם יש לשנות את תפאורת הסרט, מכיוון שנראה שהאכילה עשויה ליצור בעיות.
שון וגרגורי ניסו לחשוב מה עוד הדמויות שלהם יכולות לעשות, אבל הם בסופו של דבר פשוט שגרגורי לא אוכל הרבה, מכיוון שהוא זה שמדבר רוב הסרט.
הסרט צולם בדצמבר 1980 בריצ'מונד בורג'יניה, במלון ג'פרסון שהיה אז פנוי, ששוחזר מאז ונפתח מחדש כמקום יוקרתי.
הסט תוכנן כך שייראה כמו ה-Café des Artistes בניו יורק, והצילומים נמשכו שבועיים.
לויד קאופמן היה מנהל ההפקה של הסרט, וטרומה סיפקה תמיכה בהפקה.
במהלך הסרט, אנדרה מתייחס לאשתו "צ'יקיטה".
בחיים האמיתיים, אנדרה גרגורי היה נשוי למרצדס "צ'יקיטה" נבלטו (Mercedes "Chiquita" Nebelthau) עד מותה ב-1992. נבלטו הייתה יוצרת דוקומנטרית ששיתפה פעולה בשלושה סרטים של יז'י גרוטובסקי, עליו דנים אנדרה וולי בסרט.
וולי מתייחס מספר פעמים ל"חברתו דבי" - בת זוגו הוותיקה של שון גם בחיים האמיתיים - סופרת הסיפורים הקצרים דבורה אייזנברג , שעוד לא פרסמה דבר כשהסרט יצא לאור.
אייזנברג מופיעה בתחילת הסרט כשוולי סורק את המסעדה בעודו עומד בבר ומחכה לאנדרה.
בשלב מסוים בסרט, אנדרה מתייחס ל"ROC", מתמטיקאי סקוטי שטען שפגש באל פאן.
מדובר בראשי התיבות של רוברט אוגילבי קרומבי (), ממייסדי קרן פינדהורן .
במהלך השיחה אנדרה מזכיר את תפיסתו התפילה של מרטין בובר בספר שחיבר על החסידות, וולי מושווה את עמדתו של אנדרה לאקזיסטנציאליזם של מרטין היידגר.
אנדרה מציין במהלך השיחה שביקר בישראל.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טלורייד.
באתר Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 92% על סמך 25 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.8 מתוך 10. ב-Metacritic יש לו ציון של 83 מתוך 100 על סמך 15 ביקורות, מה שמצביע על "הערכה אוניברסלית".
רוג'ר אברט וג'ין סיסקל הרעיפו שבחים רבים לסרט.
אברט בחר בו כסרט הטוב ביותר של 1981, והמפיקים טענו שאברט עזר לכך שהסרט הוקרן בבתי הקולנוע למשך שנה.
אברט וסיסקל דירגו אותו מאוחר יותר כסרט החמישי והרביעי הטוב ביותר, בהתאמה, של שנות ה-80. בשנת 1999, אברט הוסיף את הסרט לסדרת המאמרים שלו "הסרטים גדולים", התחיל את הביקורת הרטרוספקטיבית בכך שאמר: "מישהו שאל אותי לפני כמה ימים אם אני יכול לתת שם לסרט שהיה נטול קלישאות לחלוטין.
חשבתי לרגע, ואז עניתי, הארוחה שלי עם אנדרה".
בטקס פרסי מבקרי הקולנוע השני של בוסטון, הסרט זכה בפרס הסרט האמריקאי הטוב ביותר לשנת 1981, ושון וגרגורי זכו בתסריט הטוב ביותר.
טור הקומיקס "הצד הרחוק" () של גארי לארסון, שפורסם ב-21 ביולי 1982, נקרא "הארוחה שלי עם אנדי".
הסרט "ארוחת הבוקר שלי עם בלסי" מ-1983 הוא פרודיה על הסרט, בו אנדי קאופמן מנהל דיון על ארוחת בוקר בדיינר עם המתאבק פרדי בלסי .
שמות הדמויות בסרט האנימציה הקצר ההרפתקאות של אנדריי ווואלי ב.
בפרק העונה החמישית של משפחת סימפסון בשם "Boy-Scoutz 'n the Hood" מ-1993, מרטין פרינס משחק במשחק ארקייד המבוסס על הסרט.
העונה הראשונה של הסיטקום פרייזר מסתיימת בפרק שכותרתו "הקפה שלי עם ניילס" מ-1994, המבוסס באופן רופף על מבנה הסרט.
הסרט מוזכר ישירות גם בפרק "סיפור גן החיות" מ-1998 (עונה 5) כאשר מרטין אומר בלעג על הצפייה בסרט: "איזה מתח!
במהלך כתוביות הסיום של הסרט מחכים לגופמן (1996), קורקי סיינט קלייר מציג בובות פעולה של הדמויות מהסרט.
הפרק ה-19 בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה קומיוניטי, שנקרא "לימודי קולנוע ביקורתיים" , מבוסס על הסרט באופן נרחב ומתייחס אליו ישירות.
בסדרת הטלוויזיה איש משפחה, בפרק "Brian the Closer" מ-2014, המשפחה צופה בטלוויזיה ב"ארוחת הערב שלי עם אנדרה הענק".
סצנת הפתיחה של פרק העונה הראשונה של Nirvanna the Band the Show מ-2017 מציג את הדמות הראשית מחקה את מעשיו של וולי מתחילת הסרט.
הסרט הקצר עטור הפרסים הארוחה שלי עם ורנר מ-2019 של הבמאי מאבריק מור הוא פרודיה הן על הסרט והן על "הידידות המטורפת לחלוטין" בין הקולנוען ורנר הרצוג והשחקן קלאוס קינסקי.
הכותרת של פרק הבכורה של העונה החמישית של ריק ומורטי, "Mort Dinner Rick Andre" מ-2021, היא פרודיה על כותרת הסרט.
ארוחת הערב שלי עם אנדרה: תסריט לסרט בבימויו של לואי מאל.
תרגום: דורית גינת, תל אביב: י.
הארולד וקומאר בורחים מגואנטנמו הוא סרט קומדיית סטונרים אמריקאי משנת 2008, שנכתב ובוים על ידי ג'ון הורוביץ והיידן שלוסברג.
הסרט מהווה המשך לסרט "הרולד וקומאר משתוללים באמריקה" (2004), והוא הסרט השני בסדרת הסרטים של הארולד וקומאר.
בסרט מככבים ג'ון צ'ו, קאל פן וניל פטריק האריס.
עלילת הסרט עוקבת אחר הארולד לי (צ'ו) וקומאר פאטל (פן) כאשר תוכניותיהם לנסוע לאמסטרדם נקטעות לאחר שהם נשלחים בטעות למתקן המעצר בגואנטנמו.
לאחר חזרתם הביתה ממסעדת וויט קאסל, הארולד לי וקומאר פאטל מחליטים לנסוע לאמסטרדם כדי להפתיע את השכנה והאהבה של הארולד, מריה, ולעשן קנאביס.
בשדה התעופה הם פוגשים את אקסית של קומאר, ונסה פנינג, שמאורסת לקולטון גרהם, חבר קולג' של הארולד עם קשרים פוליטיים.
במהלך הטיסה, נוסעים טועים וחושבים שהבונג החדש של קומאר הוא פצצה, והמרשלים האוויריים עוצרים את השניים.
רון פוקס, סגן מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית הגזעני והנוירוטי, מאמין שהם סוכנים של קונספירציה משותפת של אל-קאעידה וקוריאה הצפונית ושולח אותם למחנה המעצר בגואנטנמו ביי בקובה, בניגוד להמלצת סגן מנהל בסוכנות לביטחון לאומי, ד"ר ג'ון ביצ'ר.
לאחר שהם נמלטים מהתעללות מינית על ידי שומר במחנה בזכות סיוע מקרי של שני אסירים אחרים, הארולד וקומאר בורחים ועולים על סירת פליטים קובנית למיאמי, פלורידה.
הם נפגשים עם חברם לקולג', ראזה, שמלווה להם רכב כדי שיוכלו לנסוע לטקסס, בתקווה שקולטון יוכל לעזור לנקות את שמם.
הארולד וקומאר עוברים מספר הרפתקאות בדרך לטקסס, כולל התנגשות בשכונה אפרו-אמריקאית בבירמינגהם, אלבמה, שם התושבים מציעים עזרה, ולאחר מכן שהייה בביתם של זוג אחים וילדם.
הם גם נמלטים מכנס של הקו קלוקס קלאן.
במקביל, פוקס מנסה למצוא אותם באמצעות טכניקות חקירה גזעניות.
הארולד וקומאר מוצאים טרמפ עם ניל פטריק האריס, שמצליח להעביר אותם דרך מחסום של פוקס, אך לוקח אותם לבית בושת שם המנהלת יורה בו.
כאשר הם מגיעים לטקסס, קולטון מסכים לעזור להם, אך לאחר שהוא רואה את קומאר מתחבר מחדש עם ונסה, הוא מוסר אותם לפוקס.
במהלך הטיסה חזרה לכלא, הארולד וקומאר מצליחים להשתלט על אנשי פוקס בעזרת ספריי פלפל של האריס ואגרופיהם, אך פוקס מאיים עליהם באקדח, עד שביצ'ר מתערב ואומר לפוקס שהעולם חושב שאמריקאים גזענים וטיפשים בגלל אנשים כמוהו.
ביצ'ר מבטיח לנקות את שמם של הארולד וקומאר, אך בטעות פותח את דלת התא, מה שמוביל לסחיפתם החוצה יחד עם הארולד וקומאר.
הארולד מצליח לתפוס מצנח ופותח אותו עבורו ועבור קומאר, בעוד פוקס נופל למותו.
הארולד וקומאר נוחתים דרך הגג של חווה יוקרתית, שמתגלה כאחוזת הנשיא ג'ורג' וו.
לאחר שהם מתיידדים ומעשנים קוש עם הנשיא, הוא נותן להם חנינה נשיאותית ומבקש מהשירות החשאי לקחת אותם לחתונה של ונסה וקולטון.
הם חושפים את בגידתו של קולטון, והוא מנסה לתקוף אותם אך הארולד מכה אותו.
קומאר מפייס את ונסה על ידי קריאת שיר שכתב לה בקולג', והם מתפייסים.
הארולד, קומאר וונסה נוסעים לאמסטרדם, שם הארולד מוצא את מריה, והזוגות מטיילים בעיר באושר בזמן שהם מעשנים קנאביס.
בסצנה שאחרי הכתוביות, האריס מתעורר לאחר שנחשב למת מחוץ לבית הבושת.
ג'ון צ'ו בתפקיד הארולד לי, סטונר ומשקיע בנק קוריאני-אמריקאי; חברו הטוב של קומאר פאטל ושכן לחדר.
קאל פן בתפקיד קומאר פאטל, סטונר וסטודנט לרפואה הודי-אמריקאי; חברו הטוב של הארולד לי ושכן לחדר.
דנאל אקלס בתפקיד ונסה פנינג, אקסית של קומאר וארוסתו של קולטון.
רוב קורדרי בתפקיד רון פוקס, סגן מזכיר הביטחון הלאומי הגזעני והנוירוטי.
רוג'ר בארט בתפקיד ד"ר ג'ון ביצ'ר, סגן מנהל ה-NSA.
אריק ווינטר בתפקיד קולטון גרהם, ארוסה של ונסה.
ניל פטריק האריס בתפקיד עצמו.
פאולה גרסס בתפקיד מריה, אהבתו של הארולד.
אמיר טלאי בתפקיד ראזה סייד, חבר קולג' של הארולד וקומאר.
אדי קיי תומאס בתפקיד רוזנברג.
כריסטופר מלוני בתפקיד המנהיג הגדול (קרדיט כרב קלייד סטנקי).
קלייד קוסאצו בתפקיד מר לי.
ג'ק קונלי בתפקיד סגן פריי.
רנדל רידר בתפקיד רוברט "ביג בוב" קלמנס.
ג'יימס אדומיאן בתפקיד ג'ורג' וו.
ארול סיטהאל בתפקיד ד"ר פאטל, אביו של קומאר.
אקו ואלי בתפקיד טיטס המינגוויי.
וילבור פיצג'רלד בתפקיד אביו של קולטון.
סרט ההמשך "הארולד וקומאר בורחים מגואנטנמו" הוכרז תחילה כסרט שיופץ ישירות לווידאו, אך הורוביץ ושלוסברג חתמו על ההפקה בינואר 2007, וג'ון צ'ו, קאל פן וניל פטריק האריס חזרו לתפקידיהם.
הצילומים העיקריים החלו גם הם בינואר 2007 והסתיימו במרץ 2007, עם אתרי צילום הכוללים את שרבפורט ואמסטרדם.
הסרט נתקל בביקורת לפני יציאתו בשל תיאורו הקומי של מחנה המעצר בגואנטנמו ביי, כאשר אמנסטי אינטרנשיונל השיקה קמפיין להעלאת המודעות לעדויות על עינויים והתעללות של עצירי המחנה.
"הארולד וקומאר בורחים מגואנטנמו" יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 באפריל 2008, על ידי האחים וורנר, הסרט הראשון של ניו ליין סינמה שיצא לאחר המעבר של האולפן לאחים וורנר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, עם שבחים להופעות של צ'ו, פן והאריס, אם כי חלק מהמבקרים מצאו אותו נחות מקודמו.
לעומת זאת, הסרט התקבל בצורה טובה יותר על ידי הקהל וצבר מעמד של סרט פולחן.
הסרט גם היה הצלחה מסחרית, והכניס מעל 43 מיליון דולר ברחבי העולם.
"הארוחה" הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק ב-2020 בבימוים של מתי הררי ואריק לובצקי, עם קרן פלס, עודד מנסטר, אולג לוין, יוליה טגיל וישי גולן בתפקידים הראשיים.
הסרט יצא לאקרנים ב-15 ביוני 2023.
התסריט מבוסס על הספר "הכדור השמיני" של דן רדלר (2013).
העלילה היא על זוג עולים קשי יום בעלי אהבה וחסרי כסף וזוג ישראלים אמידים מלאים בכסף וחסרים באהבה.
הגורל מזמן אותם לארוחה משותפת שמסתיימת באופן דרמטי.
גרגורי (אולג לוין) ואמה (יוליה טגיל) הם זוג עולים מאוקראינה שמתקשים להתקיים בישראל.
גרגורי עבד באוקראינה כמהנדס גשרים אך בישראל מתקשה להשיג עבודה, והוא עובד ביום כשומר בקניון TLV ובלילות כמאבטח במועדון, שם הוא סופג קללות בקשר למוצאו מאנשים שהוא מסרב להכניס.
אמה עובדת בחברת פרסום, אך מתפטרת בגלל שהבוס שלה (דודו באוכנר) מטריד אותה מינית.
יעל (קרן פלס) היא פסיכולוגית מצליחה בת ארבעים שנשואה לאלון (עודד מנסטר) ולהם ילד אחד.
אלון הוא בעל מפעל אלקטרוניקה.
היחסים ביניהם מתוחים, ויעל מנהלת רומן עם החבר שלהם אמנון (ישי גולן) אך אלון מסתכל על זה באדישות.
הוא משקיע את זמנו הפנוי בציור ובמשחק טניס עם אמנון.
היחידה שמנהלת קשר עם העולים החדשים היא מירב (חגית בן עמי) שמדליקה איתם נרות חנוכה ומביאה את אמה לסטודיו לציור בה היא מציירת, ואמה מתקבלת לשם כדוגמנית עירום.
אלון שמצייר שם דוגמניות עירום מתלהב מאמה ומציע לה לצייר אותה ביחידות תמורת סכום גבוה.
מחוסר ברירה היא נענית לו, אבל כשהיא מבחינה שהוא מתחיל להתקרב אליה היא הודפת אותו.
גרגורי מוצא עבודה במפעל האלקטרוניקה של אלון.
אלון מרוצה מעבודתו ומתעתד לקדם אותו.
הוא מזמין אותו ואת אשתו לסעודה בביתו.
גרגורי מגיע לשם יחד עם אמה.
אלון ואמה מופתעים ומנסים לשמור את סודם.
הארוחה מתפוצצת כאשר גרגורי מתבונן בציורי העירום של אלון ומזהה את אמה כדוגמנית העירום.
שם השחקן שם הדמות הערותקרן פלסיעלעודד מנסטראלוןאולג לויןגריגורייוליה טגילאמהישי גולןאמנוןחגית בן עמימירבשכנהדודו באוכנרמנהל חברת פרסום
הארולד ג'ורג' "הארי" בלפונטה, ג'וניור היה מוזיקאי, שחקן קולנוע ופעיל חברתי אמריקאי ממוצא ג'מייקני.
נחשב לאחד המוזיקאים הג'מייקנים המצליחים ביותר, והוכתר בתואר "מלך הקליפסו" בזכות הצלחתו להביא את המוזיקה הקאריבית לארצות הברית החל משנות ה-50. כמוזיקאי, בלפונטה ידוע וזכור בעיקר בזכות שיר העבודה "שיר סירת הבננה" – "Day-O (The Banana Boat Song)".
במהלך הקריירה שלו עסק רבות בפעילות חברתית בתחום זכויות אדם ומשימות הומניטריות במדינות העולם השלישי.
הארי בלפונטה נולד בשנת 1927 בשכונת הארלם בניו יורק.
בן להורים ילידי ג'מייקה, מֶלוִין, עקרת בית, והרולד ג'ורג' בלנפאנטי, שף.
בשנים 1932–1940 בלפונטה התגורר אצל סבתו בג'מייקה.
לאחר שחזר לניו יורק למד בבית ספר תיכון.
בגיל 17 הפסיק את לימודיו והתגייס לצי ארצות הברית ושירת בו בסוף מלחמת העולם השנייה.
בהמשך שנות ה-40 עבד כעוזר שוער.
דייר העניק לו שני כרטיסים להופעה של התיאטרון הכושי האמריקאי .
הוא התאהב בצורת אמנות זו והתיידד עם סידני פואטייה.
בסוף שנות ה-40 לקח שיעורי משחק בניו סקול בהדרכת ארווין פיסקטור, והופיע בתיאטרון הכושי האמריקאי.
בשנת 1954 קיבל את פרס טוני על השתתפותו במופע "John Murray Anderson's Almanac" בברודוויי.
בלפונטה החל את הקריירה המוזיקלית שלו כאשר הופיע במועדונים בניו יורק בסוף שנות ה-40.
הקלטותיו הראשונות יצאו בחברת קפיטול רקורדס שמנהליה רצו להפוך אותו ל"תואם פרנק סינטרה".
הניסיון נכשל מסחרית, ובלפונטה שוחרר מהחוזה.
הוא עבר לחברת תקליטי RCA ב-1952. ב-1953 הוציא את הסינגל הראשון שלו שם, "Matilda" (מטילדה) , שיר בסגנון קליפסו שהפך להיות אחד משיריו הקבועים בהופעות בהם נהג לשתף את הקהל בשירת הפזמון החוזר.
הפריצה הגדולה של בלפונטה שהביאה את סגנון הקליפסו לתודעה האמריקאית הגיעה ב-1956 עם אלבומו "Calypso" (קליפסו) , שכלל את שירו הידוע ביותר, "Day-O (The Banana Boat Song)".
ב-1959 היה לזמר האפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס אמי ובשנים 1960 ו-1965 זכה גם בשני פרסי גראמי.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הוציא עוד מספר רב של אלבומים שזכו להצלחה בלתי מבוטלת ובשנת 2000 זכה שוב בפרס גראמי על מפעל חייו.
בלפונטה נודע בחיבתו הרבה לשירים בעברית כגון "ערב של שושנים", "הבה נגילה", "הנה מה טוב" ועוד.
בלפונטה למד משחק בניו יורק ומימן את לימודי המשחק באמצעות הופעה במועדונים בניו יורק.
ב-1957 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "אי בשמש" וגם חיבר את שיר הנושא של הסרט שהפך ללהיט.
באותה שנה הפיק סרט קולנוע ראשון.
במהלך הסרט ביטלג'וס של טים ברטון משנת 1988, השפעתו של הארי בלפונטה ניכרת בשימוש בכמה מהלהיטים שלו.
במיוחד בולטת סצנה שבה, במהלך ארוחת ערב, דיבוק משתלט על האורחים וכולל את השיר המוכר "Day-O" (או "The Banana Boat Song").
כמו כן, סצנת הסיום של הסרט מתלווה לשיר "Jump in the Line".
בלפונטה הופיע גם במספר רב של תוכניות טלוויזיה ואף הנחה תוכנית אירוח משלו.
החל משנות השישים התמקד בקריירת השירה שלו וחזר להופיע בסרטים במספר תפקידי משנה.
בשנת 2006 הופיע בסרט "בובי" – דרמה על רצח קנדי.
בשנת 2018 הופיע בסרטו של ספייק לי "שחור על לבן".
בבעלות בלפונטה היו חברת הפקה והוצאה לאור של מוזיקה וסרטים.
דעותיו הפוליטיות של בלפונטה הושפעו מאוד מפול רובסון, דמות אמריקאית שנויה במחלוקת אשר, תמך בברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה.
בלפונטה לחם נגד גזענות ואפליה, שחש, כמו זמרים ואמנים אפרו-אמריקאים נוספים בזמנו, גם על בשרו, בעיקר במדינות הדרום בארצות הברית.
במקביל להצלחתו והתקדמות הקריירה המוזיקלית בשנות ה-50, הצטרף בלפונטה למאבק לשוויון זכויות בארצות הברית בהנהגתו של מרטין לותר קינג.
כזמר מצליח, גם עזר רבות לממן את פעילותו הפוליטית של קינג, אשר ככומר, היה בעל אמצעים מוגבלים.
בתקופה זו סומן הארי בלפונטה ברשימה השחורה של ג'וזף מקארתי, מוביל המקארתיזם.
ב-1985 עמד בלפונטה מאחורי הפקת השיר "We Are the World" זוכה גראמי בו השתתפו מיטב האמנים של התקופה במטרה לגייס עזרה לרעבים באתיופיה, וב-1987 זכה למעמד של שגריר של רצון טוב של יוניס"ף.
בתפקיד זה ובעזרת מעמדו, עזר בלפונטה לגייס תרומות וסיוע לילדים נזקקים באפריקה, בעיקר ברואנדה מוכת הרעב ב-1994, וקידם את המאבק באיידס בדרום אפריקה.
בלפונטה היה ידוע כמבקר חריף של ממשל ג'ורג' וו.
בוש וכמתנגד נחרצות למדיניות האמריקאית בעיראק.
התבטאותו החריפה ביותר הייתה בכנותו את בוש "הטרוריסט הגדול ביותר בעולם".
בלפונטה היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1948 התחתן עם מרגריט בירד (Marguerite Byrd), ונולדו להם שתי בנות.
בתו השנייה, שארי, היא שחקנית, דוגמנית וזמרת .
ב-1957 התגרש, ובאותה השנה נישא לג'ולי רובינסון (Julie Robinson), ונולדו להם בת ובן.
בלפונטה התגרש אחרי 47 שנות נישואים בשנת 2004, וב-2008 נישא בפעם השלישית לפמלה פרנק (Pamela Frank).
בלפונטה מת בביתו באפר וסט סייד במנהטן ב-25 באפריל 2023 בגיל 96 מאי-ספיקת לב.
בלפונטה זכה במספר פרסים חשובים במהלך הקריירה שלו.
בשנת 2000 זכה בפרס גראמי למפעל חיים.
בשנת 2014 זכה בפרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית, המהווה פרס אוסקר לשם כבוד, ובכך נכנס לרשימת האמנים זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני אשר אחד מהפרסים בהם זכו הוא לשם כבוד.
בין ההוקרות הנוספות להן זכה, פרס מרכז קנדי בו זכה ב-1989, והמדליה הלאומית לאמנויות בה זכה ב-1994. בשנת 2022 נכנס בלפונטה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
אי בשמש (1957) – בתפקיד דייוויד בויאר
שחור על לבן (2018) – בתפקיד ג'רום טרנר
הרולד הארט קריין היה משורר אמריקאי.
הארט קריין נולד בעיירה גארטסויל, אוהיו למשפחה הרוסה.
הוא גדל והתחנך אצל סביו מצד אביו.
בשנת 1916 יצא עם אמו לאיים הקריביים, להכיר את משפחתה.
מסע זה השפיע עמוקות על עולמו הרוחני ועל כתיבתו, ויחד עם התגלות נטייתו ההומוסקסואליות, הפך להיות חוויה מכוננת בחייו.
הארט קריין לא השתלב בעסקי המשפחה, והפך למשורר נווד, שנע ונד בין ניו יורק, אירופה והאיים הקריביים.
הוא התפרנס בקשיים רבים ובה בעת הפך לאלכוהוליסט.
הוא קשר קשרים ספרותיים ואישיים עם משוררים הומוסקסואלים ידועים אחרים, כגון פדריקו גארסיה לורקה, ואחרים.
על מותו נכתבו הררי טקסטים, וביניהם גם זה: "הארט קריין, מחבר האפוס "הגשר", קפץ מסיפון אונייה לים מול חופי פלורידה, בדרכו חזרה ממקסיקו לארצות הברית, ב-26 באפריל 1932, והוא בשנתו השלושים ושלוש.
קריין, שיש התולים את התאבדותו בנסיבות קיומו כ"הומוסקסואל בחברה הומופובית", היה אלכוהוליסט שבריאותו הידרדרה בערוב חייו וקפצה עליו הזדקנות מהירה, ומצבו החומרי היה נואש, בייחוד לנוכח המשבר הכלכלי הנורא שפקד את ארצו."
בשנת 1932 יצא קריין למסע למקסיקו, כדי לכתוב שירה על אחרוני האצטקים ומלכם האחרון מונטזומה.
בדרכו מנמל וראקרוס לארצות הברית, התאבד בקפיצה מהאניה אל הים.
קריין זכה לפרסם בחייו רק שני ספרי שירה.
"הגשר", שיצא לאור בשנת 1930, ו"בנינים לבנים", שיצא לאור בשנת 1926.
שיריו המקובצים נדפסו שוב באנגלית, ב"אסופת השירים של הארט קריין", שיצא לאור בשנת 1933, ושוב בשנת 1946. ו"המכתבים של הארט קריין", שיצא לאור בשנת 1952.
הארט קריין נשאר כסמל של משורר סובל וכשרוני, ודמותו נזכרת בשירתם של אחדים מטובי המשוררים האמריקאים, כגון רוברט פינסקי ואחרים.
לעברית לא תורגמו ספריו, אך שירים בודדים שלו תורגמו ונדפסו בכתבי עת ספרותיים בארץ.
שיר לדוגמה של הארט קריין
הארי אנדרו בלקמן היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, הידוע ביותר על כתיבת פסק דין רו נגד וייד, אשר קבע כי יש זכות חוקתית להפלות בארצות הברית.
בלקמן נולד בנאשוויל שבמדינת אילינוי.
הוא גדל בסיינט פול שבמינסוטה, שם הייתה לאביו הייתה חנות קטנה.
בבית הספר היסודי הוא למד יחד עם וורן ברגר, לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתיכון הוא למד בבית הספר לאומנויות מכניות.
הוא קיבל מלגה ללמוד באוניברסיטת הרווארד וסיים תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות.
משם המשיך בלקמן לבית הספר למשפטים בהרווארד וסיים את לימודיו בשנת 1932 עם תואר ראשון במשפטים.
לאחר לימודיו חזר בלקמן למינסוטה.
הוא שימש במשך שמונה-עשר חודשים כעוזר משפטי לשופט בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים, ג'ון סנבורן.
לאחר מכן הוא היה לעורך דין שותף בחברת עורכי דין מובילה במינאפוליס.
הוא עבד כעורך דין במשך 16 שנים, ועסק בעיקר בדיני מיסים, דיני נאמנות ומשפט אזרחי.
בשנים 1950–1959 הוא שימש כיועץ משפטי למאיו קליניק ברוצ'סטר, מינסוטה.
בלקמן אמר על שנות עבודתו במאיו קליניק שאלה היו השנים המאושרות ביותר בחייו המקצועיים.
שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים
בשנת 1958 סיפר ג'ון סנבורן לבלקמן שבכוונתו לפרוש מבית המשפט לערעורים, ושהוא מעוניין שבלקמן יהיה מחליפו.
סנבורן התנה את החלפתו בהבטחה שבלקמן ימונה תחתיו, ובסיועו של ברגר, שהיה אז שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, ההבטחה ניתנה.
ב-18 באוגוסט 1959 הכריז הנשיא דווייט אייזנהאואר שבלקמן הוא מועמדו לתפקיד, המינוי אושר פה אחד על ידי חברי הסנאט ב-14 בספטמבר ובלקמן הושבע לתפקיד ב-4 בנובמבר.
פסיקותיו של בלקמן בבית המשפט לערעורים נטו לגישה שמרנית יחסית.
במקרים מסוימים הרגיש בלקמן שפסיקות בית המשפט העליון מחייבות אותו לנקוט בגישה כזו.
כך למשל, בפסק דין פסק בלקמן נגד עותר שחור שהתלונן על כך שנמנע ממנו לקנות בית בשל אפליה.
העותר טען שחוק זכויות האזרח של 1866 אוסר על אפליה גזענית מסוג זה.
בפסיקתו דחה בלקמן את טענות העותר על בסיס תקדים של בית המשפט העליון שהגביל את כוחו של הממשל הפדרלי למניעה של אפליה רק במקרים שבהם הגוף המפלה הוא מדינה, ולא אדם פרטי או חברה פרטית.
עם זאת, בלקמן כתב שטענות העותר הן יציבות תאורטית, לוגית ומוסרית, ושהסיבה לדחייתן היא כפיפות הערכאות הנמוכות להחלטות בית המשפט העליון.
כשנידונה החלטתו בבית המשפט העליון כתב בלקמן לפרקליט המדינה של ארצות הברית ארין גריסוולד , שהוא מקווה שבית המשפט העליון יהפוך את פסיקתו, וכך היה.
בשנת 1969 התפטר שופט בית המשפט העליון אייב פורטאס, בעקבות בעיות אתיות ופיננסיות הקשורות בהתנהלותו.
הנשיא ריצ'רד ניקסון חיפש מחליף לפורטאס.