tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את נאום הפתיחה נשא ד"ר הרב ארנולד קיש, הרב הראשי המוביל של בודה, ולאחר מכן ד"ר הרב אימרה בנושופסקי, הרב הראשי, הדליק את נר התמיד.
נשא דברים גם הרב הראשי של בית הכנסת ברחוב ז'יגמונד, ד"ר הרב פאל וידור ספרי התורה הובאו לבית הכנסת מבית כנסת אחר.
הטקס הסתיים בשירת ההמנון הלאומי.
חנוכת בית הכנסת החדש בית שלום
בית הכנסת בית שלום המשופץ והמורחב נחנך ב-27 במרץ 2012 במסגרת חגיגית.
בטקס השתתפו, אילן מור, שגריר ישראל בהונגריה, וטמאש הופמן (פוליטיקאי).
במשך 80 שנים בחיי יהודי בודפשט (אחרי השואה), לא קרה שקהילה הזדקקה להרחבת מקום התפילה.
שיפוץ בית הכנסת לא היה מתאפשר ללא תמיכת עיריית אויבודה (Újbuda), הקהילה היהודית ואנשים פרטיים.
פטר פלדמייר וגוסטב זולטאי, נשיא ומנכ"ל התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה, הרב הראשי הלאומי בדימוס יוז'ף שווייצר, וברוך אוברלנדר, רבה של תנועת חב"ד, היו בין המשתתפים בחנוכת בית הכנסת.
הקרדינל פטר ארדה, נשיא ועידת הבישופים ההונגרים הקתולים, השתתף בטקס כנציג העולם הנוצרי.
לפני החנוכה הרשמית, החגיגית, ב-24 במרץ 2012, התקיימה בבית הכנסת גם קביעת מזוזה, שגם אותה ערכה הקהילה בפאר חגיגי.
בית הכנסת בית שלום המשופץ
הקהילה החליטה לשפץ את בית הכנסת בשנת 2009. התמיכה הכספית בהרחבה ניתנה על ידי כספי מענקים ותרומות.
הבנייה ארכה כחצי שנה ושילשה את החלל הפנימי, ויצרה את הסביבה המתאימה לתוכניות חינוכיות ותרבותיות.
בבית הכנסת מתקיימות תפילות בימי חול שבת וחגים.
אפשר ללמוד תלמוד באינטרנט בהרצאתם של זולטאן רדנוטי והרב אישטוון דרוואש בקישור זה.
בבית הכנסת מקיים הרב זולטאן רדנוטי הרצאות על הדת היהודית, התרבות והמסורת היהודית לפי תוכנית לימודים למתעניינים בימי ראשון מסוימים בין השעות 18:00–19:30.
לאחר תפילת שבת בבוקר, מתקיימים לימודי הלכה יהודית בהונגרית, בראשות הרב הראשי זולטן רדנוטי.
בבית הכנסת בית שלום ניתן ללמוד גם עברית מודרנית למבוגרים.
הקורס מתקיים בימי שלישי, במקביל, בשתי רמות: קבוצות מתחילים ובינוניים.
לימוד עברית מתאפשר על ידי הרב זולטאן רדנוטי והמורה ללשון אירן קנדה-וואשה.
ילדים יכולים לקחת חלק בלימוד השפה באמצעות משחקים בכל יום שישי.
"בית כברות לחיות: שושלות" הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי שנכתב ובוים על ידי לינדזי ביר, שזהו לה סרט ביכורים, בשיתוף פעולה עם ג'ף בוהלר.
הסרט מבוסס על הרומן "בית כברות לחיות שעשועים" מאת סטיבן קינג, שיצא לאור בשנת 1983 ומשמש כפריקוול לעיבודו הקולנועי משנת 2019. בסרט מככבים ג'קסון וייט, ג'ק מולהרן, נטלי אלין לינד, פורסט גודלאק, איזבלה סטאר לבלנק, פאם גריר, סמנתה מאטיס והנרי תומאס.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1969, טרם אירועי הסרט הראשון, ועוקבת אחר קורותיו של ג'ד קרנדל הצעיר לאחר שהוא מגלה בית קברות מקומי שבו כל המתים יכולים לשוב לתחייה, מבלי לתאר לעצמו את הזוועה שתשפיע על חייו.
לאחר הצלחתו הקופתית של הסרט הראשון, המפיק לורנזו די בונאוונטורה הצהיר על תוכניותיו לסרט פריקוול שתעמיק בחקר המיתולוגיה והיקום שיסודותיו הונחו בסרט.
בפברואר 2021 נמסר כי אושרה הפקת הסרט, וכי בוהלר ודי בונאוונטורה ישובו לכתוב ולהפיק את הסרט, בהתאמה.
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2021.
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ב-6 באוקטובר 2023.
בשנת 1969, ג'ד קרנדל הצעיר חולם לברוח מעיירת הולדתו, לודלו, עד שהוא מגלה את סודותיו המרושעים של מה שקבור בבית הקברות המקומי ונאלץ להתאחד עם חברי ילדותו על מנת להתמודד עם מורשתו המשפחתית הרדופה המחברת אותו לנצח לעיירה ולמתמודדים עם רוע קדום שפוקד אותה מראשיתה.
ג'קסון וייט – ג'אדסון "ג'אד" קרנדל
נטלי אלין לינד - נורמה
איזבלה סטאר לבלנק - דונה ריברס
הנרי תומאס - דן קרנדל
ג'ק מולהרן - טימי בטרמן
דייוויד דוכובני - ביל פטרמן
סמנתה מאטיס - קאת'י קרנדל
פאם גריר - מרג'ורי וושבורן
במרץ 2019 הצהיר המפיק לורנצו די בונאוונטורה כי פיתוחו של סרט פריקוול פוטנציאלי לאירועי הסרט "בית קברות לחיות" (2019) יתאפשר אם הסרט יצליח מבחינה כלכלית.
חודש לאחר מכן, פסלו הבמאים קווין קלש ודניס וידמייר את האפשרות שישובו לבימוי הפריקוול והצהירו: .
במאי 2019 הצהיר התסריטאי ג'ף בוהלר כי התקיימו דיונים ראשוניים באשר להיתכנותו של סרט המשך, ואמר: .
בפברואר 2021, אושרה רשמית הפקתו של הסרט וכי בוהלר ודי בונאוונטורה ישובו לכתוב ולהפיק את הסרט, בהתאמה.
במאי 2021, נמסר כי על בימוי הסרט תופקד לינדזי ביר, שזהו לה סרט ביכורים.
ביוני 2021 נמסר על ליהוקו של ג'קסון וייט לדמותו של ג'ד קרנדל.
ביולי 2021 נמסר על ליהוקה של פאם גריר לצוות השחקנים.
צילומי הסרט התקיימו במונטריאול, קנדה, באוגוסט 2021; מספר סצנות צולמו במכללת ג'ון אבוט.
הסרט עתיד לעלות לעלות לשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ב-6 באוקטובר 2023 בארצות הברית, קנדה, אמריקה הלטינית וברזיל, ויום למחרת במדינות נוספות.
בית כנסת בית אהרון הידוע גם בשם מקדש בית אהרון היה בית כנסת יהודי בחלוואן.
הוא היה בית הכנסת היהודי הראשון ב-ח'דיוות מצרים, קהיר.
המבנה הקטן הוקם בשנת 1892 כמרכז לקהילה היהודית.
התפילות האחרונות במבנה נערכו ב-1966, והוא נמכר ונהרס ב-1995.
משפחת מוסירי הייתה משפחה יהודית עשירה שהתבלטה בבתי המלון אינטרקונטיננטל, מנהאוס סבוי וסן סטפנו באמצעות דוד מוסירי.
ב-1885 שכר דוד כמה פועלים יהודים מהרובע היהודי בקהיר להקים תחנת רכבת בחלוואן במסילה בין באב אל-לוק לחלוואן.
מספר משפחות אלו התיישבו בחלוואן.
הקהילה משכה אליה גם מספר יהודים עשירים, שהגיעה בשנות הארבעים לכ-70 משפחות.
ראש הקהילה הראשון בחלוואן היה דוד מוסירי, ואחריו בנו אברהם מוסרי.
בשנת 1892 הקים פליקס סוארס את בית הכנסת בית אהרון כמרכז לקהילה היהודית.
מספר המתפללים בחורף עלה על חמישים איש מתושבי חלוואן ומבקריו, אך בקיץ היה קשה לאסוף מניין מכיוון שיהודים רבים עזבו את חלאוון לערי קיץ, במיוחד חוף ראס אל בר.
בין אנשי הדת של בית הכנסת חלוואן היו שושן, רבה הראשון של הקהילה, ושמואל ביזטי, שהיה גם שוחט תרנגולות עבור הקהילה, והגבאי מאיר סבאוני ואל-ג'בי חביב וידאל.
בתחילת שנות ה-40 הקימו בני הזוג יוסף ואסתר אזולאי תלמוד תורה.
היו בו כחמישים נערים ונערות, בני 10 עד 15. הנושאים כללו את התפילות היהודיות, חגים, מזמורים והשפה העברית, והלימוד שם היה רק בימים ראשון וחמישי בכל שבוע, והשאר of the week the students studied at The Holy Family School.
בית הכנסת הוקם בשנת 1892 בסגנון בזיליקה (סגנון בזיליקה: חלל מלבני המורכב משלושה מלבנים מבפנים, שהגדול שבהם הוא האמצעי), כמו רוב בתי הכנסת היהודיים.
המרפסת העליונה, שהקיפה את אולם התפילה משלושה כיוונים מלבד הצד המזרחי, המכיל את המקדש, שימשה כאולם תפילה לנשים
בית המקדש, המשמש את המזרח
אולם התפילה נמצא בקומת הקרקע, ומימין לו הבמה באמצע האולם, המכונה "אל-מימר", שמקורה במילה הערבית "דוכן" (על פי ה"ב).
שמותיהם של אלו שתרמו לבניית המקדש נחקקו בעברית ובצרפתית על ה"מימר".
בית הספר נסגר ב-1948, ובית הכנסת התקיים בפעם האחרונה ב-1966. ב-1995 נמכר בית הכנסת ונהרס.
כל מה שנותר ממנו היו כמה לוחות שיש.
הם הועברו ליד יצחק בן-צבי.
בית הכנסת בית יעקב/רבי מאיר (בפורטוגזית: Sinagoga Beth Yaacov/Rebi Meir) היא קהילה ובית כנסת יהודי מסורתי, הממוקם במנאוס, אמזונס, ברזיל.
הקהילה היא מיזוג של שתי קהילות קודמות שמקורן בשנות ה-20 של המאה ה-20. זוהי אחת מהקהילות הגדולות והמשפיעות ביותר של יהודי אמזונס בצפון ברזיל.
בניין בית הכנסת הנוכחי הושלם בשנת 1962-תשכ"ב.
כ-1400 ק"מ מן האוקיינוס האטלנטי, מנאוס היא בירת מדינת אמזונס בצפון-מערב ברזיל.
לפי מפקד קהילתי משנת 2006-תשס"ו, חיו בעיר כ-850 יהודים מתוך כשני מיליון תושבים, לפי דבריו של שליח הציבור המקומי, יצחק שלום דהאן.
הקהילה היהודית של מנאוס נוסדה בערך בשנת 1890-תר"צ, כאשר יהודים נמלטו מעוני ומחיי אי-ודאות במרוקו, ובאותה עת ברזיל חוותה את פריחת תעשיית הגומי.
הברחת זרעי עץ הגומי מברזיל לאנגליה בשנת 1876-תרל"ו והצלחת השתילתם באינדונזיה ובציילון סייעו בסופו של דבר להתפוצצות הבועה.
הוועד הישראלי של אמזונס (Comitê Israelita do Amazonas) הוקם ב-13 ביוני 1929 (ה' בסיוון תרפ"ט), כאשר כבר פעל בעיר בית הכנסת הראשון, בית יעקב, שנוסד ב-1925-תרפ"ה.
לאחר מכן נוסד בית הכנסת רבי מאיר בשנת 1937-תרצ"ז.
שני בתי הכנסת הללו התאחדו לבית כנסת אחד גדול בינואר 1962-תשכ"ב.
בשנות ה־60 הייתה גל חדש של הגירה למנאוס, בעיקר של אנשי עסקים יהודים מדרום ברזיל וקהילות יהודיות מדרום אמריקה.
בנייתו של בית הכנסת הנוכחי, שנחנך ב-1962-תשכ"ב, מומנה על ידי אנשי העסקים המקומיים יצחק בניוֹן סאבח (Isaac Benayon Sabbá), שמואל בן-שימוֹל (Samuel Benchimol), יוסף בן-זקן (José Benzaken) ומשה בן-חרוֹש ישראל (Moysés Benarrós Israel).
בית הכנסת מכונה מקומית "אֵשׁנוֹגָה", מהשורש בלאדינו למילה בית כנסת, שמקורו במילים העבריות אֶשׁ ונֹגָּהּ.
תנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית הבונים דרור הוקמה במנאוס והייתה חלק מן הקהילה, ופעלה שנים רבות עד שהוחלפה בתנועת הנוער הציונית הרוויזיוניסטית בית"ר, שפועלת בקהילה מאז תחילת 2025 ומעוררת עניין גובר ביהדות ובציונות בקרב בני הנוער של הקהילה.
בית הכנסת בית יעקב/רבי מאיר מקיים תפילות שבת מדי שבוע – בלילי שישי ובשבת בבוקר.
התפילות נערכות בדרך כלל בשעה 18:30 ביום שישי ובשעה 9:00 בבוקר ביום שבת.
בית הכנסת מקיים תפילות גם בכל חג, כולל ראש השנה, יום הכיפורים ושלושת הרגלים.
הקהילה חוגגת גם את יום העצמאות, יום השואה, יום הזיכרון, יום ירושלים, המימונה וההילולות – חגיגות הקשורות להנצחת רבנים וצדיקים ממרוקו ומהמסורת היהודית.
מטעמי ביטחון, תיירים יהודים וקבוצות תיירים יהודים (עם או בלי מדריך) המבקשים להשתתף בתפילות חייבים ליידע את הנהלת הקהילה מראש.
בשנת 1908-תרס"ח, על פי הנחיותיו של הרב הראשי של מרוקו באותה תקופה, הרב רפאל אנקאווה, נסע הרב שלום עמנואל מויאל לאמזונס כדי לבדוק את מצבם של מאות משפחות יהודים ממרוקו שהחלו להגר מאז 1810-תק"ע.
בשנת 1910-תר"ע נפטר הרב שלום עמנואל מויאל ממחלת הקדחת הצהובה ונקבר בבית העלמין הקתולי במנאוס עם מחיצה להבדיל בין שטח הקבורה לבין שאר הקברות, כי אז עוד לא היה אישור מהרשויות לבית החיים היהודי.
הוא נחשב לקדוש בעיני רבים גם מבני האוכלוסייה הלא-יהודית המקומית, המבקרים בקביעות בקברו.
נוצרים מקומיים בעיר האמזונית נוהגים להגיע לקברו בבית העלמין ז'ואו באטיסטה כדי להתפלל למעשי ניסים.
כאשר תפילותיהם נענות, הם מציבים שלטי תודה קטנים.
בית הכנסת הרמב"ן הוא בית כנסת עתיק השוכן ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ונחשב לבית הכנסת הרבני הקדום ביותר ברובע (בית הכנסת הקראי בירושלים קדום ממנו).
יסוד בית כנסת זה מיוחס לרמב"ן, אולם ישנן השגות על זיהוי זה.
בית כנסת הרמב"ן הוא אולם מלבני צר וארוך מאוד שכיוונו מזרח-מערב.
בסמוך לכניסה אליו ממערב (מרחוב היהודים), יש כיום שני חדרים, המשמשים לתפילה ולימוד.
חדרים אלו אינם ממבנה בית הכנסת המקורי אלא חנויות שהוסבו לשימוש זה.
בצמוד למבנה מדרום שוכנת חצר קטנה המחפה על בור מים גדול.
בית הכנסת מחולק לשניים לאורכו, על ידי ארבעה עמודים נמוכים התומכים תקרת קשתות צולבות.
נראה כי היה עמוד נוסף באמצע האולם, אך הוא הוסר (אולי כדי לפנות מקום לבימה), ויש המבקשים לזהותו עם עמוד מיותם העומד בחצר בית הכנסת מדרום.
כותרות העמודים דומות לסגנון הדורי, ויש הטוענים כי מדובר בעמודים שהובאו מהקארדו הסמוך והוצבו במהופך.
בעבר רווחה סברה כי גובה העמודים כפול מן הנראה לעין, וזאת מפני שרצפת בית הכנסת היום נסמכת על מילוי שהצטבר במקום במשך שנים, אולם לאחר שהתגלה חלקו הקדמי של בית הכנסת התברר כי העמוד הקדמי ניצב על בסיסו ואין רגליים לסברה שבית הכנסת היה עמוק יותר.
בכותל המזרח קבועים שני ארונות קודש, זאת בשל גזירה שגזרו המוסלמים בעת ששלטו על ירושלים.
הגזירה קבעה כי על היהודים להכניס את הקוראן לתוך ארון הקודש.
רב בית הכנסת הציע לבנות ארון קודש נוסף, צמוד לארון הקיים, שאליו יוכנס הקוראן.
כך נעשה, ואכן הביקורות הממשלתיות עברו בשלום ובשקט יחסי.
למבנה אין כמעט חלונות, דבר המקנה לו אווירה אפלולית ברוב שעות היום.
בעת עבודות שיקום בית הכנסת התגלתה על אחת מכותרות העמודים כתובת חרותה ובה שמות שלושת האבות: אברהם, יצחק, ויעקב.
תאריך הכתובת אינו ידוע, אך יש לשער שנחרתה עוד לפני סגירת בית הכנסת במאה ה-16.
עליית הרמב"ן לירושלים והקמת בית כנסת
בשנת 1267, בשנות ה-70 לחייו החליט הרמב"ן לעלות לארץ ישראל, ישנם חוקרים הטוענים כי רמב"ן ברח מעירו גירונה שבספרד, בעקבות פולמוס יהודי-נוצרי בו היה מעורב, אולם אחרים הפנו למניע אותו מציין רמב"ן במפורש בסוף דרשתו הידועה לראש השנה, אהבתו לארץ ישראל.
הוא קבע את משכנו בעכו.
בביקור שערך בירושלים נוכח בחורבנה הנורא של העיר, וזאת בשל פלישת המונגולים מספר שנים קודם לכן.
באיגרת ששלח לבני משפחתו כתב:
- כי רבה העזובה וגדול השיממון!
וכללו של דבר: כל המקודש מחברו חרב יותר מחברו: ירושלים חרבה מן הכל, וארץ יהודה יותר מן הגליל.
ועם חורבנה היא טובה מאֹד, ויושביה קרוב לאלפים, ונוצרים בתוכם כג' מאות, פליטים מחרב השולטאן.
ואין ישראל בתוכם, כי מעת באו התתרים ברחו משם ומהם נהרגו בחרבם.|מקור=איגרת הרמב"ן{{הערה|1=אברהם דוד, שאלו שלום ירושלים - אסופת איגרות עבריות בעניינה של קהילת ירושלים ויהודיה בתקופה הממלוכית, הקיבוץ המאוחד, 2003, עמוד 42}} (הפיסוק איננו במקור)}}
למרות שלא הייתה אז קהילה יהודית בירושלים, מצא לה הרמב"ן שריד בדמות זוג אחים צבעים, שאליהם התאסף מניין מתפללים בשבתות.
בהמשך מכתבו מתאר הרמב"ן את ייסודו של בית כנסת בעיר, במבנה נטוש.
בית הכנסת שייסד הרמב"ן אינו זהה בהכרח עם המבנה המכונה כיום 'בית כנסת הרמב"ן' .
עדויות על בית הכנסת במאה ה-15
על פי מסמכי בית הדין השרעי בירושלים נרכש מבנה בית הכנסת ב"חצר האשכנזים" ב-25 במרץ 1425, בתקופת שלטון הממלוכים בירושלים.
בשנת 1488 עלה לירושלים רבי עובדיה מברטנורא, מפרש המשנה הנודע.
בעת הגעתו לירושלים שיגר לאביו איגרת, ובה הוא מתאר את בית הכנסת של ירושלים, הוא בית הכנסת המכונה בימינו 'בית כנסת הרמב"ן' (אף שלא מדובר בהכרח בבית הכנסת שייסד הרמב"ן, ראו בהמשך):
גם רבי משה באסולה מתאר בשנת 1520 את בית הכנסת היחידי בירושלים: "בית כנסת אחד בלבד יש בירושלים ויפה הוא, עם ארבעה עמודים בתוכה".
למבנה בית הכנסת צמוד מסגד סידנא עומר, שהוא בעל צריח רבוע המתוארך למאה ה-14. בעדותו של רבי עובדיה מברטנורא נקשר מבנה המסגד לסגירת בית הכנסת:
בשנת 1474 החריב אספסוף מוסלמי את בית הכנסת.
שנה לאחר מכן התיר הסולטאן הממלוכי קאיתבאי את פתיחת בית הכנסת מחדש, אולם בשנת 1587 הורה המושל העות'מאני של ירושלים על סגירתו באופן סופי בטענה שהמבנה מפר את תנאי עומר, האוסרים על הקמת בתי כנסת וכנסיות בירושלים.
במאה ה-17 הושב מבנה בית הכנסת לידי היהודים, אך נאסר עליהם להשתמש בו למטרות תפילה והתכנסות, והוא הוסב לשימוש כמחסן.
רחל ינאית בן-צבי שביקרה במקום לפני 1948 תיארה בספרה "אנו עולים" את בית-הכנסת, אך כמעט שלא זיהתה אותו כמבנה בית כנסת מפני ששימש אז כמפעל לייצור גבינות.
בתום מלחמת ששת הימים, הוחלט לשקם את מבנה בית כנסת הרמב"ן, וזאת לאחר חפירת הצלה ארכאולוגית מהירה.
כמו כן הובע הרצון להזדרז ולפתוח את בית כנסת הרמב"ן מחדש כבר באותה שנה - 1967, כדי "לסגור מעגל" של 700 שנה עם שנת עלייתו של הרמב"ן ארצה - 1267.
לאחר שיקומו של בית הכנסת הוא החל לשמש בית הכנסת המרכזי של תושבי הרובע היהודי, מאחר שבתי כנסת אחרים לא שוקמו אלא מאוחר יותר.
כרב בית הכנסת נבחר הרב אביגדר נבנצל, אשר התנה עם הכנסו לתפקידו כי בית הכנסת לא ישא אופי ונוסח מסוים, אלא כל מתפלל ואף שליח הציבור ינהג כפי מנהג אבותיו.
כך אף שאופי התפילה בבית הכנסת הוא אשכנזי, הרי שהנוסח אינו אחיד, והוא משתנה לפי מנהג שליח הציבור.
בשבתות מנהגי התפילה הם אשכנזיים מאחר שבני עדות ספרד מתפללים בבתי הכנסת הספרדיים.
הפולמוס על זיהוי בית הכנסת
בשנות השלושים של המאה העשרים זיהה האדריכל יעקב פינקרפלד את המבנה המוכר כיום בשם בית הכנסת הרמב"ן ברובע היהודי כמבנה העתיק אותו מתאר הרמב"ן בו נוסד על ידו בית כנסת.
פינקרפלד פרסם את מסקנתו בספרו "בתי כנסיות בארץ ישראל מסוף תקופת הגאונים ועד עליית החסידים" (1946), והעלה השערה כי המבנה הקיים אינו נפרס על כל שטחו העתיק של בית הכנסת, וכי בית הכנסת ממשיך מזרחה מהמבנה הקיים.
השערה זאת הוכחה כנכונה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו לאחר מלחמת ששת הימים.
השערתו של פינקרפלד התקבעה בתודעה הציבורית, ומאז ועד היום השתרש שמו של בית הכנסת כ"בית כנסת הרמב"ן".
אולם, מבחינה מחקרית קשה לקבל את השערתו, מאחר שמבנה זה אינו תואם כלל את התיאור באיגרת הרמב"ן משום שאין בו לא כיפה ולא עמודי שיש.
אף מיקומו של בית הכנסת בעייתי, שכן בעת ישיבת הרמב"ן בירושלים, ישבה הקהילה היהודית בהר ציון ולא ברובע היהודי של ימינו.
הארכאולוג מאיר בן דב זיהה את החורבה שבה ייסד הרמב"ן בית כנסת עם קפלת תפילה ביזנטית שהתגלתה בהר ציון ליד חומת העיר העתיקה (כ-150 מטרים מהמבנה הידוע כיום בשם בית כנסת הרמב"ן).
כאישוש לזיהויו הוא מסתמך על הסכסוך שפרץ בראשית המאה ה-15 בין נוצרים ויהודים בהר ציון, בדבר הבעלות על קבר דוד המלך, סכסוך שבעקבותיו גירשו שליטי העיר המוסלמים מהמקום הן את הנוצרים והן את היהודים.
בעקבות גירוש זה, פנו היהודים להתיישבות בתחומי הרובע היהודי של ימינו, וייתכן שזו גם הסיבה של נדידת בית הכנסת הראשון למקומו השני.
ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור כי בית הכנסת שאותו מתאר הרמב"ן לא היה בית כנסת קדום שיהודי ירושלים חזרו אליו, אלא הוא בית כנסת חדש שהוכשר לתפילה במהלך ביקורו, ונועד להחליף את מקום התפילה הקודם בביתם של האחים הצבעים.
בית הכנסת המרכזי ליהודי עיראק על שם אליהו חלסצ'י המוכר בכינוי בית כנסת הפירמידה הוא בית כנסת שהוקם בשכונה א' בבאר שבע בשנת 1980 ומשמש את יוצאי יהדות עיראק.
צורתו של המבנה הוא מעין אוהל וההשראה לכך בא מאוהל מועד.
צורתו המשולשת מזכירה גם פירמידה ומכאן שמו.
בשנות השבעים של המאה ה-20 הצליח אליהו נאווי, שהיה ראש עיריית באר שבע ויהודי עיראקי במקור, לרתום את איש העסקים הלונדוני דוד חלאסצ'י, שהיה גם כן מיוצאי עיראק, להקמת בנין עבור הקהילה העיראקית שיחליף את מבנה העץ הישן והקטן שהקים חכם משה דאלי.
אבן הפינה הונחה ב-30 באפריל 1975, ועזרא ירוחם ויעקב דגמי הובילו את הקמתו של המוסד שנחנך ב-7 בספטמבר 1980 במעמד ראשי ורבני העיר, הרב הראשי לישראל, שר הדתות, ואורחים נוספים.
בשנת 1983 הוציא השירות הבולאי בול המציג את בית הכנסת בעיצובו של אסף ברג תחת הסדרה "מועדים לשמחה ה'תשמ"ד" ובערך נקוב של 20 שקלים.
המבנה המתנשא לגובה של 18 מטר, עוצב על ידי האדריכל נחום זולוטוב בסגנון הברוטליזם.
במקור שאפו ליצור בניין בגובה 32 מטר עם עזרת נשים המרחפת מעל לגברים, אולם בשל מחסור בתקציב נבנה הבניין הנוכחי, בו עזרת הנשים מוקמה במפלס של המתפללים הגברים, כשביניהם מפרידה מחיצה לא אטומה.
צורתו של הבניין מזכירה מגן דוד אשר מלפנים נראה כפירמידה גדולה.
בקודקודו כיסוי שקוף המואר בזרקורים בלילות חג.
הבניין ניצב על שש נקודות של עוגני בטון מזוין שנחפרו בעומק של שישה מטרים, המאפשרים את העדרם של קורות תמיכה או עמודים בתוך חלל בית הכנסת.
הבטון חשוף, מה שעם הזמן הוביל לצורך לצפות אותו בחומר למניעת סדקים בשל האקלים הצחיח בנגב.
בית הכנסת מכיל 250 מקומות ישיבה, בקירותיו ויטראז'ים ודלתותיו עשויות זכוכית.
בשטחים מבטון מעוצבים משולשים המרכיבים סדרות של צורות מגן דוד.
מעל ארון הקודש ניצב לוח זכוכית שיובא מלונדון ועליו מודפס פרק "למנצח" מתוך ספר תהילים.
בארון שוכנים ספרי התורה, ביניהם ספר תורה עתיק שהועלה מעיראק.
בימים חמים, או בתקופות בהן יש עומס של מתפללים, דפנות בית הכנסת הופכות לפתחים, שכן בקצותיהם הוצבו צירים המאפשרים את פתיחתם וסגירתם.
בסמוך לבית הכנסת ישנו שלד לבניית סוכה, בור מים עבור תפילת התשליך בראש השנה ומתחם עבור ברכת הלבנה.
בית כנסת עולי בורסה הוא בית כנסת השוכן ברחוב הנביאים בירושלים.
בשנות השלושים של המאה העשרים החליטו יהודים מן העיר בורסה, טורקיה, לעזוב את קהילתם ולעלות ארצה, וכך הגיעו המשפחות הראשונות לעיר ירושלים.
את בית הכנסת הקטן של יוצאי בורסה הקימו בשנת 1933 כמה משפחות ובהן: סבן, בן מלך, בובטס ופלג'י.
העולים הגיעו ללא תמיכה מהממסד הציוני, לפיכך הקימו ביוזמתם בית כנסת בבניין שהיה בחזקת משפחת בנין .
החדר הושכר למתפללים בהשתדלות הרב יעקב מאיר, הראשון לציון של אותה תקופה, על מנת שישמש להם מקום מפגש ובית תפילה.
ארון הקודש שנתרם היה לא אחר מאשר ארון הבגדים של גב' בנין, עדות למצבה החומרי של הקהילה.
בשנות הארבעים, בעיצומו של המאבק בבריטים, התגייסו צעירים מקרב המתפללים למחתרות האצ"ל והלח"י ובבית הכנסת הוקם סליק קטן לכלי נשק (בארון הקודש שהעניקה גב' בנין).
כיום הסליק משמש כתחתית ל"כיסא אליהו" המוצג בבית הכנסת.
בשנות השבעים החליט בנה של המנוחה, אברהם בנין, לנסות לפתח את המתחם ולהרוס את המבנים שבו.
מתפללי בית הכנסת התנגדו וטענו כי החדר בו שוכן בית הכנסת הובטח להם לצמיתות על ידי גב' בנין המנוחה.
הדברים הגיעו לדיון משפטי, בו התערב הבנאי מר אברהם חסידוף, והבטיח מקום חלופי למתפללים, אך הוא נפטר ותוכניותיו נגנזו.
כמה מספרי התורה הקיימים בבית הכנסת הובאו הישר מבית כנסת "גירוש" בעיר בורסה, ואחרים הובאו, בעקבות מלחמת העצמאות, מקבר רחל ומבית כנסת איסטמבוליס של העיר העתיקה, על ידי משפחות סבן ובורלא.
על הקיר בבית הכנסת מונצחים חמישה עשר מראשוני בית הכנסת שייסדו את המקום.
מעל ארון הקודש כתובה הכתובת: "לקרב לבבות אחים, לתרום ולהתרים, לעזרת עולים נרדפים אשר לציון נכספים".
המקום זכה לכמה חזנים מפורסמים ובהם מרדכי כלפון ומשה ויטאל.
לאחר שבעבר פעל המקום בכל ימות השבוע הוא עבר לפעול רק בשבתות ובחגים, בין הבאים רק מעטים מצאצאי העולים וכן תלמידי ישיבות המתגברים את המקום.
התפילה בנוסח ספרדי ירושלמי עם מספר מנגינות בנוסח הטורקי המסורתי כגון "יגדל אלוהים חי" ו"אין כאלוהינו".
כאמור בית הכנסת הוא חדר גדול השוכן בקומתו הראשונה של בניין הנושק לרחוב הנביאים.
תקרתו גבוהה והחלונות שמצויים בגובה העין, צופים אל החצר.
החדר עצמו מתחלק לעזרת נשים השוכנת מאחור ותופסת כרבע מן השטח.
מקומות הישיבה הם כיסאות נפרדים עגולים מעץ.
בית הכנסת העל-עדתי היכל אהרן הידוע יותר כבית כנסת הכיפה הוא בית כנסת על-עדתי, שהוקם בשכונה ה' בבאר שבע.
שמו של בית הכנסת ניתן לו בשל צורתו האדריכלית.
בית הכנסת מכיל את בית המדרש נתיבי-עם על שם חיבורו של הרב עמרם אבורביע.
המבנה משמש כבית כנסת מרכזי עבור הציבור הדתי לאומי בעיר.
כיום, לאחר הרחבתו, המבנה שונה לחלוטין מצורתו המקורית.
ייחודו של בית כנסת הכיפה הוא כפול: ראשית, בשל צורתו והטכנולוגיה שבה נבנה ושנית משום שהוא ניצב בשכונה שהיא אחת מיצירות המגורים החדשניות ביותר שהוקמו בישראל .
בית הכנסת נקרא באופן רשמי "היכל אהרן" על שמו של הרב אהרן רבנשטיין ששימש שנים רבות כרב בית הכנסת.
לאחר פטירתו נבחר לתפקיד רב בית הכנסת אב"ד באר שבע הרב אהרון דרשביץ.
בין מתפללי בית הכנסת נמנים השופט ניל הנדל וד"ר שמעון גליק.
דוד טנא, שכיהן כראש אגף השיכון הממשלתי, ביקר בתערוכת "אינרטבאו" שהתקיימה בברלין ב-1957, והציגה רעיונות וניסיונות חדשים בתחום הדיור.
לאחר שחזר לישראל, החליט לגייס צוות אדריכלים בראשותו של אברהם יסקי (שהיה בן 31) ולהפקיד בידיהם תפקוד של שכונה באר- שבעית חדשה, שתשמש חלופה לבנייה השיכונית הגנרית של העיר.
בקדמת בתי השטיח ובמרכזה של כיכר ציבורית נבנה בית הכנסת ברוח המודרניסטית של השכונה, בניין בסגנון ברוטליזם, בתכנונו של האדריכל נחום זולוטוב.
בית הכנסת נחנך בשנת 1970.
צורת הכיפה של בית הכנסת נולדה מאילוץ תקציבי.
צורה קונסטרוקטיבית של כיפה מרחבית, מצומצמת בכמויות בטון ובעובי הבטון.
בהתאם לכך, גם התקרה נוצקה בשלוש קשתות בטון מרחביות.
בחזית המרכזית חורר הקיר בדוגמה של משרביה מודרניסטית, כדי לסנן את השמש המדברית העזה.
ילדי השכונה ראו במבנה "מגרש משחקים", ונהגו לטפס עליו במעין "מבחן אומץ".
בשנת 2007 עבר בית הכנסת הרחבה, במסגרתה הוקם בקדמת מבנה הכיפה אגף חדש המכיל עזרת נשים וזאת ללא התייעצות עם זולוטוב וללא התייחסות לשפה של המבנה.
האגף החדש מסתיר את הכיפה שהקנתה לבית הכנסת את שמו.
זולוטוב הזדמן למקום והביע את דעתו:
בית כנסת היזדים (תפארת ירושלים) בשכונת הבוכרים בירושלים שייך לעדת היזדים בירושלים בנשיאותו של רב העדה, הרב יוסף שרגא.
בית הכנסת התפרסם בזכות שיעורו הקבוע של הרב עובדיה יוסף שהתקיים בו במוצאי שבתות, אשר הועבר בשידור חי בתחנות רדיו ודרך לוויין.
הגבאי הראשון של בית הכנסת וממקימיו היה הרב יצחק שלום כהן.
בית כנסת היזדים הוקם בכ"ד באלול תשכ"א על ידי עולי פרס מהעיר יזד ביוזמתו של רבי מאיר רפאל במטרה לאחד את כל אנשי העדה שהתפללו אז בבתי כנסת אחרים בשכונת הבוכרים.
בית הכנסת ממוקם בשכונת הבוכרים ברחוב אדוניהו הכהן 26. הכסף לבניית בית הכנסת הגיע מאנשי העדה, על אף שמצבם הכספי לא אפשר זאת ובעיקר מנשות העדה שמכרו זהב ותכשיטים עבור בניית בית הכנסת.
הגבאי הראשון של בית הכנסת היה יצחק שלום כהן.
שנים רבות במוצאי שבתות היה מגיע להתפלל שם בקביעות הרב יצחק כדורי, נשיא ישיבת נחלת יצחק.
בין מתפלליו ניתן למנות גם את הרב אברהם מונסא, מחבר הספר "פדה את אברהם", והרב יעקב חיים סופר (הנין), ראש ישיבת כף החיים.
במשך עשרות שנים העביר הראשון לציון הרב עובדיה יוסף שיעור בבית הכנסת בכל מוצאי שבת (בשנותיו האחרונות נמסר השיעור מביתו עקב מצבו הבריאותי).
השיעור הועבר בשידור לוויין על ידי ארגון דר וסוחרת וזכה לתפוצה רחבה.
כיום נמסר השיעור על ידי בנו, הראשון לציון הרב יצחק יוסף בבית הכנסת בכל מוצאי שבת.
בכל שבוע לפני השיעור מוסר "הרב המקדים" (כל שבוע רב אחר) שיעור במשך כחצי שעה.
בבית הכנסת מתקיימים תפילות ושיעורי תורה במשך כל שעות היממה מניין אחר מניין (שטיבלך).
מתקיימים גם שיעורי תורה בכל שעות היממה ושיעור מרכזי בכל ערב מפי רב בית הכנסת הרב יוסף שרגא בענייני הלכה ואקטואליה.
בשבתות ובחגים מתפללים במניין המרכזי שבבית כנסת עם רב בית הכנסת שהוא גם החזן והקורא בתורה.
במקום יש כולל יום בראשות הרב יוסף שרגא, (המונה כ-30 אברכים), קופת גמילות חסדים לנזקקים, שיעורים לילדים, תהילים לילדים בכל שבת ואולם שמחות.
בבית הכנסת נערכת מדי שנה ערב כ"ח בחשון הילולה למקובל מולא אור שרגא (נפטר בשנת תקנ"ד, 1794), שהיה מנהיג קהילת היזדים בעיר יזד במאה ה-18, בהשתתפות רבני ועסקני הקהילה.
בית הכנסת הרמ"א (בפולנית: Synagoga Remuh; ביידיש: רמ"א שוהל) הוא בית כנסת בקרקוב, פולין, שהוקם ב־1557 ונקרא על שם רבי משה איסרליש.
בית הכנסת הוא הקטן ביותר בין בתי הכנסת ההיסטוריים של פרבר קז'ימייז' וכיום הוא אחד משני בתי הכנסת הפעילים בעיר.
בית הכנסת רמ"א היה בית הכנסת השני שהוקם בקז'ימייז', ועל כן הוא נקרא 'החדש', כדי להבדילו מבית הכנסת 'הישן' שבקצהו הדרומי של רחוב שרוקה.
הרמ"א (1525–1572), שעל שמו נקרא בית הכנסת, היה פוסק, ראש ישיבה ופילוסוף בפולין של המאה ה־16. הוא נודע בשל חיבורו ההלכתי "המפה", אוסף פרשנויות ותוספות על פי מסורת יהודי אשכנז ל"שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו.
בית הכנסת הרמ"א ובית הקברות הסמוך פתוחים בשעות היום למבקרים בתשלום סמלי.
מקימו של בית הכנסת, על פי אחת המסורות, היה ישראל בן יוסף, נכדו של משה אורבך ואביו של רמ"א, בעל נכסים שהגיע לקרקוב מרגנסבורג אחרי גירוש היהודים ממנה בשנת 1519. על פי מסורת זו, ישראל בן יוסף הקים את בית הכנסת לכבוד בנו רמ"א, שכבר בנעוריו היה מפורסם בלמדנותו.
הסבר אחר שניתן להקמת בית הכנסת נובע מהכתובת בעברית על לוח היסוד, לפיו בית הכנסת נבנתה לזכרה של מלכה, אשתו של ישראל בן יוסף ואמו של רמ"א.
לפי הסבר זה, שנת 1552 הייתה תקופה קשה עבור משפחתו של ישראל: אמו, אשתו וכלתו (אשתו הראשונה של רמ"א) מתו במגפה שפגעה בקרקוב באותה השנה, לצד תושבים יהודים רבים של קז'ימייז', ובית הכנסת הוקם לזכרם.
מסורת אחרת טוענת כי בית הכנסת הוקם על ידי רמ"א עצמו, לזכרה של אשתו הראשונה גולדה, שמתה בגיל עשרים.
בית הכנסת נבנה בשנת 1553 בקצהו של בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, על קרקע בבעלותו של ישראל בן יוסף.
שנה זו מצוינת בפירוש על כתובת הייסוד.
אולם, האישור מטעם המלך זיגמונט השני אוגוסט ניתנה בנובמבר 1556, אחרי התנגדות רבת שנים מצד הכנסייה.
בית הכנסת נבנה בסגנון הרנסאנס המאוחר.
במאות ה-17 וה-18 נערכו בו מספר שינויים.
בשנת 1829 נערך שיחזור מקיף, ובשנת 1933 נוספו כמה שיפורים טכניים (בפיקוחו של האדריכל הרמן גוטמן), ומאז ועד היום שמר על מראהו הכללי.
בתקופת השואה הוחרם בית הכנסת על ידי הגרמנים באמצעות ה"טרויהנדשטלה" (גוף שטיפל ברכוש השדוד של היהודים) ושימש כמחסן לציוד כיבוי אש, לאחר שתשמישי קודש ופריטים יקרי ערך, וביניהם הבימה, נשדדו ממנו.
ב-1957, הודות למאמציהם של חברי הקהילה היהודית ושל נציג הג'וינט בפולין, עקיבא כהנא, עבר בית הכנסת שיפוץ גדול והושב לו עיצובו הפנימי מלפני השואה.
הכניסה אל חצר בית הכנסת מרחוב שרוקה מס' 40 (בעבר נקרא "הרחוב הראשי"), הנמצא בלב הרובע היהודי ההיסטורי קז'ימייז'.
מעל לשער מתנוססת קשת ובה כתובת עברית "בית הכנסת חדש דרמ"א זצ"ל".
על חומות החצר כתובות לזכר יהודי קרקוב שנספו בשואה.
אל אולם התפילה המרכזי מגיעים דרך פרוזדור כניסה קטן מצפון, ועל ידו כניסה נפרדת לעזרת הנשים.
הקירות מסוידים לבן, בצד הצפוני והדרומי חלונות שחלקם העליון מעוגל, ובצד המזרחי והמערבי אשנבים המאפשרים כניסת אור היום פנימה ואשר ביחד עם מספר נברשות עומדות ותלויות משרים תחושת אור וגובה.
במרכז האולם בימה מלבנית מוקפת גדר מברזל מחושל ולו שתי כניסות, אחת מהן דלת צבעונית כפולה מן המאה ה-18 שהייתה לפנים בבית הכנסת מחוץ לקרקוב ושנחרב בשואה.
דלת הבימה מקושטת במנורה ועליה כתר בתבליט מוזהב, בסגנון המזכיר את האמנות העממית באזור.
ארון הקודש בסגנון הרנסאנס המאוחר, ולו דלת בסגנון אר-נובו, ומעליו פסוקי תנ"ך.
דלתות ארון הקודש המקוריות נעשו בראשית המאה ה-17 על ידי אמנים יהודים מקומיים והן שמורות עתה במוזיאון ישראל.
משמאל לארון ניצב נר תמיד עם כתובת עברית "נר תמיד ע"נ (עילוי נשמה) רמ"א ז"ל", ומימינו לוח זיכרון למקום בו נהג רבי משה איסרלש להתפלל.
לכבודו של רמ"א שמור גם אחד הכיסאות בקיר מזרח.
כתובת הייסוד נשתמרה על יד הקיר הדרומי.
אחת התוספות האחרונות לבית הכנסת הצנוע הוא שעון, מתנת נשיא מדינת ישראל השישי, חיים הרצוג, שביקר במקום בשנת 1992. עזרת הנשים הייתה במקור בקומה הראשונה של מבנה העץ, מקושרת לצד הצפוני.
מאז עברה שינויים רבים, וכיום צמוד יציע הנשים לקיר הצפוני של אולם התפילה.
בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב נמצא ליד בית הכנסת.
בשנות הארבעים של המאה ה-20 הנאצים הרסו אותו כמעט לגמרי.
רק כתריסר מצבות שרדו את תקופת השואה, וביניהם מצבותיהם של רבי משה איסרליש ובני משפחתו.
בבית הקברות טמונים גדולי עולם וביניהם הרמ"א ובני משפחתו, רבי נתן נטע שפירא בעל ה"מגלה עמוקות", רבי יואל סירקיש מחבר ספר "בית חדש" על הטור, רבי יהושע העשיל בעל ה"מגיני שלמה", רבי יום-טוב ליפמן הלר בעל ה"תוספות יו"ט" על המשניות, ועוד.
על פי האגדה קבור במקום גם יוסל'ה הקמצן הקדוש.
בית הכנסת כורזין (או בשמו הרשמי "בית כנסת תפארת ישראל") הוא בית כנסת ירושלמי, המשלב בסדר התפילות נוסח ספרדי ואשכנזי ומנגינות מכל העדות.
בית הכנסת נמצא ברחוב כורזין 5 (פינת רחוב בצלאל) בשכונת שערי רחמים, חלק משכונת נחלאות בירושלים.
במקורו, הוא שימש בית כנסת ליוצאי טורקיה.
בית הכנסת תפארת ישראל (נקרא בפי כל "בית כנסת כורזין" על שם הרחוב בו הוא שוכן) נוסד בשנות ה-50 על ידי קהילת יהודי "דיארבקיר" מטורקיה בשכונת נחלאות.
הוא פעל כבית הכנסת של הקהילה עד שנסגר בשנת 2006 עקב מיעוט מתפללים.
בית הכנסת לא היה פעיל במשך מספר שנים עד שבשנת 2009 מצאו צעירי נחלאות את המקום, שיפצו אותו, החיו אותו מחדש ויצרו סביבו קהילה המורכבת בעיקר מתושבי נחלאות והאזור.
קהילת בית הכנסת מאופיינת ברובה באוכלוסייה דתית לאומית, רווקים ורווקות מה"ביצה" של נחלאות וזוגות צעירים לצד משפחות מרובות ילדים וותיקות יותר.
בית הכנסת מתייחד בנוסח התפילה המשלב מזרח ומערב – נוסח אשכנז משולב עם הנוסח הספרדי – ירושלמי וגם מנגינות מנוסחים אחרים מתקבלים.
בהתאמה, גם ספרי התורה בבית הכנסת חלקם ספרדים וחלקם אשכנזים.
על פי אתר בית הכנסת, חברי הקהילה מעידים על עצמם כי מטרתם היא "ליצור קהילה ובית כנסת המבטאים את אחדות עם ישראל על כל גווניו" וכי "נוסח התפילה של בית הכנסת משקף את הגוונים המיחדים את עם ישראל בשובו אל ארצו וכולל ניגונים מכל העדות (ספרדים, אשכנזים, תימנים)".
בריאיון עם מי שייסד את בית הכנסת המחודש ומשמש גם כגבאי ומנהל הקהילה אהרון דרמון, הוא מספר שעם הקמתו מחדש של בית הכנסת, קשה היה להשלים מניין והיום הקהילה מונה מאות אנשים ובית הכנסת מתמלא כל שבת.
בבית הכנסת מתקיימות תפילות בשבתות ובחגים, כמו גם פעילויות שונות, דתיות וחברתיות שיוזמת הקהילה.
מעבר לשילוב הנוסחים, קהילת בית הכנסת נוהגת לשלב ילדים בחלק מהתפילות, לעשות קידוש קהילתי בראש חודש, סיורים מאורגנים בשכונת נחלאות וקידוש שמחת תורה עם מאות אנשים.
בית כנסת החסידה הלבנה (בפולנית: Synagoga pod Białym Bocianem) נוסד במאה ה-19 בברסלאו, כיום ורוצלב שבפולין.
בניין בית הכנסת נחנך מחדש בשנת 2010, לאחר שיפוץ מקיף שנמשך עשר שנים.
בית הכנסת משמש כמרכז דתי ותרבותי של הקהילה היהודית המקומית, תחת חסותו של איחוד הקהילות היהודיות בפולין.
זהו בית הכנסת היחיד בוורוצלב אשר שרד לאחר השואה.
בניין בית הכנסת נחנך בשנת 1829, עוד בעת שהעיר הייתה ידועה בשם ברסלאו והייתה חלק מממלכת פרוסיה.
המבנה בן שלוש קומות, בסגנון ניאו קלאסי, תוכנן על ידי האדריכל קרל פרדיננד לנגהנס (1781-1869).
לנגהנס היה מן הבולטים באדריכלי שלזיה במאה ה-19 ותכנן תיאטראות רבים ברחבי גרמניה.
בברסלאו הוא תכנן אף את בית האופרה.
העיצוב הפנימי המקורי של המבנה, אשר איננו קיים עוד, תוכנן על ידי הצייר רפאל בלאו (1771–1836) ובנו הרמן בלאו (1804–1850).
שמו של בית הכנסת זהה לשמו של פונדק אשר בעבר עמד באותו האתר.
בית הכנסת נבנה מכספי "אגודת האחים" , אגודה דתית ליברלית בברסלאו, והיה לבית כנסת פרטי של האגודה.
לאחר בחירת אברהם גייגר לרב העיר ב-1843, הועבר בית הכנסת מבעלות האגודה לבעלות הקהילה.
בית הכנסת המשיך לשמש את הקהילה הליברלית-רפורמית בברסלאו, עד שהיא גדלה ובית הכנסת כבר לא הכיל את מספר המתפללים.
ב-1872 נבנה בית כנסת החדש לטובת הקהילה הליברלית, ובית כנסת החסידה הלבנה הועבר לשימוש האורתודוקסים בקהילה, בהנהגת הרב גדליה טיקטין.
אולם התפילה הראשי מוקף משלושה צדדים בעזרת נשים.
מן המבנה המקורי שרדה מסגרת העץ של ארון הקודש ופריט עיצובי של לוחות הברית שעליהן עשרת הדיברות.
במהלך ליל הבדולח פנים המבנה נהרס על ידי האס אה, אשר אף קרעו את ספרי התורה בארון הקודש.
באותו לילה נשרף עד היסוד אף בית כנסת החדש, ששימש את הקהילה הליברלית בעיר.
בית כנסת החסידה הלבנה נמלט מגורל דומה כיוון שהיה ממוקם קרוב למבנים אחרים והפורעים חששו שהאש האש תתפשט למבנים סמוכים בבעלות לא יהודית.
לאחר ליל הבדולח בית הכנסת שופץ על ידי הקהילה היהודית ושימש יהודים מכל הזרמים עד לשנת 1943. באותה שנה השתלטו הנאצים על הבניין והפכו אותו למחסן רכוש יהודי שהוחרם.
בעת שתושבי הקהילה היהודית בעיר נאספו ונשלחו למחנות השמדה, שימש חצר בית הכנסת כנקודת איסוף באופן דומה לאומשלאגפלאץ בוורשה.
לאחר המלחמה השיבו שלטונות העיר ורוצלב את המבנה לידי הקהילה היהודית החדשה בעיר.
הבניין שימש כבית תפילה ומרכז קהילתי וסבל מתקצוב מועט והתנכלויות נישנות של גורמים אנטישמיים בעיר, אשר פעלו ככל הנראה בשליחות המשטר הקומוניסטי.
שנים ספורות לאחר אירועי מרץ 1968 בפולין, במהלכם התנהל מסע הסתה אנטישמי בחסות השלטון, עזבו רוב יהודי העיר את פולין והפעילות בבית הכנסת פסקה.
בית הכנסת היה בשימוש עד 1974 כאשר הרשויות הפקיעו את המבנה ונתנו אותו לשימושה של אוניברסיטת ורוצלב, אשר הפכה אותו לבניין ספרייה.
בשנת 1989 העבירה האוניברסיטה את המבנה לידי האקדמיה למוזיקה.
בשנת 1995 נרכש המבנה על ידי חברה פרטית.
לאחר מכן חזר לידי הקהילה היהודית והיה בשיפוצים במשך שנים.
השיפוצים הושלמו ובית הכנסת נחנך מחדש בשנת 2010. במבנה פועל גם מוזיאון יהודי.
ב-2014, נערך בבית הכנסת טקס הסמכה לרבנות של ארבעה רבנים ושלושה חזנים, זאת לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
שר החוץ הגרמני השתתף בטקס.
בית הכנסת הכוראלי היה בית כנסת מרכזי בעיר מינסק שבבלארוס.
בית הכנסת היה ממוקם ברחוב ולדרסקי 7, והוא נסגר לאחר השתלטות הבולשביקים על בלארוס.
הבניין נהרס בחלקו במלחמת העולם השנייה, ונבנה מחדש לאחריה.
במבנה שוכן כיום "תיאטרון הדרמה הלאומי של בלארוס מקסים גורקי" .
בית הכנסת נבנה בשנת 1906, בסגנון אדריכלות מורית.
הכספים להקמת בית הכנסת הוקצו על ידי הקהילה היהודית בעיר ביוזמתו של רופא במינסק, אוסיפ לזרוביץ' לונץ .
לבית הכנסת שער מפואר הנמצא בכניסה לאולם בית הכנסת.
בכניסה לבניין נראית קשת מלכותית גבוהה, שמעליה חלון עגול גדול.
לאחר מהפכת אוקטובר (הקמת השלטון הבולשביקי בבלארוס) הופרט בניין בית הכנסת ובשנת 1923 הוסב בית הכנסת לתיאטרון היהודי הלאומי, שם הוצגו הרצאות, קונגרסים וסרטים.
מאוחר יותר שכן כאן "בית התרבות של מזכירות ה-MV Frunze CEC".
בנובמבר 1926 הועבר הבניין לשימוש ארגון גוסקינו.
בהמשך נפתח בבניין קולנוע Kultura, מהגדולים בבלארוס באותה תקופה.
זמרים ואמנים מפורסמים כמו ולדימיר מאיאקובסקי, לאוניד אוטיוסוב, סרגיי למשב ואחרים, הופיעו בבניין.
לאחר מלחמת העולם השנייה הבניין נבנה מחדש והוקם בו "תיאטרון הדרמה הרוסי על שם מקסים גורקי".
זהו בניין מלבני גדול בן שלוש קומות.
הספינה המרכזית הוסבה לאודיטוריום, הצדדית למבואה.
על הבניין מותקנים לוחות זיכרון.
כיום הבניין מאוכלס על ידי "תיאטרון הדרמה האקדמי הלאומי מקסים גורקי".
בית כנסת הרמב"ן הוא בית כנסת אשכנזי הממוקם ברחוב אמציה בשכונת קטמון שבירושלים.
בית הכנסת נבנה על-ידי קבוצת עולים מאירופה ונכון ל-2021 הקהילה מונה כ-300 משפחות.
בנוסף על התפילות הקבועות, בבית הכנסת מתקיימים שיעורים ואירועים קהילתיים.
נכון ל-2021, רב הקהילה הוא הרב איתיאל אורון.
במשך 30 שנה שימש כרב בית הכנסת הרב דב בער אליעזרוב, רב השכונה.
בשנים 2000–2018 כיהן הרב בני לאו כרב הקהילה, ובתקופת כהונתו התחזק הממד הקהילתי של בית הכנסת בנוסף להיבטים הדתיים בפעילותו.
בשנת 2016 הוחלט לצרף את הרבנית כרמית פיינטוך להנהגה הרוחנית של בית הכנסת בשיתוף עם הרב לאו.
בית הכנסת הרמב"ן הוא בית הכנסת האורתודוקסי הראשון בישראל שבו כיהנה אישה בתפקיד זה.
המינוי עורר מחלוקת רבה, עם התנגדותו של הרב שלמה אבינר ותמיכתו של הרב שלמה ריסקין.
פיינטוך סיימה את תפקידה ביולי 2019 לאחר שלא הצליחה להשיג את הרוב הדרוש (66%) להמשך העסקתה.
בית הכנסת מגדל או בית כנסת מגדלא הוא שמו של בית כנסת עתיק, והראשון מבין שניים, שהתגלו בעיר העתיקה מגדלא בישראל, סמוך לחופיה של הכנרת.
במקום התגלו שני בתי כנסת, האחד בחפירה שנעשתה בשנת 2009, והשני בחפירה שנעשתה בשנת 2021.
לדעת החוקרים שני בתי הכנסת, נחשבים בתי הכנסת העתיקים ביותר שנמצאו בישראל, והן בתי הכנסת היחידים שהיו בשימוש בזמן שבית המקדש השני היה קיים, בתקופת בית שני.
בתוך בית הכנסת, נמצאה אבן מגולפת שעליה צורת המנורה, מנורת שבעת הקנים שהייתה בבית המקדש השני.
חריטה זו היא הייצוג הקדום ביותר שיש למנורה, ואף נראה שהיא נעשתה על ידי אמן שראה את המנורה המקורית בבית המקדש.
מגדלא הייתה עיירת דייגים, והיא נזכרת בתעודות יהודיות של התקופה, כאתר מרכזי במלחמת היהודים-רומית הראשונה (66–73 לספירה) בזמן חורבן בית שני בשנת 70 לספירה ומוזכרת גם בתחילת דרכה.
ישנם טקסטים של הנצרות הקדומה, שנוצרו על ידי חברי הקהילה של מרים מגדלנה
בית הכנסת הראשון התגלה בשנת 2009 במהלך חפירת הצלה שערכה ד"ר דינה אבשלום-גורני מרשות העתיקות, חפירה שנעשתה לקראת בנייתו של בית מלון חדש בחוף מגדל, שנמצא באתר מגדלא העתיקה.
בית הכנסת משתרע על פני כ-120 מטרים.
כמו בבתי כנסת עתיקים אחרים, יש בו ספסלי אבן שנבנו כחלק מקירות בית הכנסת.
הקירות מעוטרים בציורי קיר מעוצבים וצבעוניים, והרצפה עשויה בחלקה מפסיפס.
בחזיתו המערבית של בית הכנסת שכן חדר מבואה מלבני שלאורך קירותיו ניצב ספסל אבן.
ממזרח לחדר המבואה שכן האולם המרכזי שתקרתו, מעפר כבוש ועץ, נתמכה בשלושה זוגות של עמודי אבן.
ברצפת האולם נקבע פסיפס בצורת רוזטה, וקירותיו טויחו בטיח צבעוני.
לאחר גילוי ממצאים אלו, הודיעה החברה הבונה את המלון שהיא תשלב את האתר כחלק ממרכז מבקרים שימשוך תיירים מכל הדתות מישראל ומכל העולם.
כמו כן אדריכל המלון עיצב מחדש את המתחם כדי שיכלול את בית הכנסת בכדי לשלב אותו בפארק ארכאולוגי שיהיה פתוח לקהל הרחב.
אחת התגליות המשמעותיות באתר היא אבן גיר מרובעת אשר שמשה כשולחן ואשר נצבה במרכזו של האולם.
האבן העשויה גיר, בניגוד ליתר חלקי המבנה העשויים בזלת, שימשה כשולחן קריאה, והיא עוטרה בארבעת צדדיה ובצידה העליון, כך ששימשה דגם לבית המקדש.
בצידה המערבי של האבן מופיעה חריטה של מנורת שבעת הקנים שלה שלוש רגליים, בדומה לציור הקיר של המנורה שנחשפה ברובע ההרודיאני בירושלים, ובשונה מבסיס מדרגות אבן של המנורה המופיעה בשער טיטוס.
מצידי המנורה מופיעים זוג כדים עם שתי ידיות וזוג עמודים.
האבן המקורית הוצגה בבית יגאל אלון ובאתר הציבו שני העתקים שלה - האחד בבית הכנסת והאחר בפינת תצוגה.
בשנת 2022 הוחזרה האבן המקורית לאתר, לאחר שעברה תהליך שימור.
חדר נוסף במבנה, גם הוא מעוטר בפרסקאות וברצפתו פסיפס, שימש לאחסון מגילות.
בחפירה זוהו שלושה שלבים למבנה, ונראה כי רק בשני השלבים המאוחרים שימש כבית כנסת.
ד"ר אבשלום-גורני מנהלת החפירות באתר, משערת שהחריטה נעשתה על ידי אמן שראה את המנורה בעצמו:
בדצמבר 2021 בחפירה נוספת שנעשתה במקום, התגלה בית כנסת נוסף מאותה תקופה בחפירת הצלה במגדלא.
בית הכנסת מעוצב כריבוע ובנוי מבזלת ואבן גיר.
הוא כולל אולם מרכזי ושני חדרים נוספים.
בית הכנסת נבנה קרוב לרחוב מגורים, בניגוד לבית הכנסת שנמצא בשנת 2009 שנבנה באזור תעשייה עתיק.
בית הכנסת פשדבוז' היה בית הכנסת של הקהילה היהודית האורתודוקסית בעיר פשדבוז' שבמחוז בפרובינציית לודז' שבפולין.
מיקום בית הכנסת הוא בפינה הדרום-מזרחית של הכיכר המרכזית, סמוך לצומת הרחובות קונצ'קה (Konecka) וקראקובסקה (Krakowska) של היום, ומצדו השני נהר פיליצה.
בית הכנסת היה בנוי מעץ ובנייתו הושלמה בשנת 1760. שימש כבית כנסת עד השואה, אז נהרס על ידי הנאצים בשנת 1939.
הקהילה היהודית בפשדבוז' הייתה קיימת כבר לפני שנת 1594, שאז העניק המלך סטפאן באטורי זכויות מגורים בפשדבוז', ורישיון לבניית בית כנסת ובית קברות בעיר.
בסקר משנת 1636 מופיע שבעיר היו 10 בתים יהודיים, ובית כנסת.
בשנת 1638 הייתה שריפה גדולה שכילתה בתים רבים, ולאחריה קיבלו היהודים אישור מהמלך ודיסלב הרביעי לחזור ולבנות את בתיהם, ואת בית הכנסת, וכן חידש המלך את שאר הזכויות הכלכליות שהיו להם.
בשנת 1657 בתום המלחמה עם שוודיה נהרס בית הכנסת, והיהודים התפללו בבתי כנסת קטנים יותר.
בשנת 1745 נתן אוגוסט השלישי אישור לבנות מחדש את בית הכנסת, ובשנת 1754 החלו לבנותו, ובנייתו הסתיימה בשנת 1760, התאריך היה מתועד באיור על הקיר.
המקום היה אתר תיירות פופולרי בשנות העשרים והשלושים, והאגדה מספרת שהקיסר נפוליון ביקר במבנה לראות את יופיו, ואף הציע לתת לבית הכנסת מתנה, שטיח רקום בזהב עשיר.
בתחילת מלחמת העולם השנייה כ־60 אחוזים מתושבי העיר היו יהודים, ולאחריה לא נשאר מהם כמעט איש.
בניין בית הכנסת נהרס ב־3 בספטמבר 1939.
בית הכנסת בפשדבורז', שנחשב לאחד מבתי הכנסת הבנויים מעץ היפים ביותר בפולין, משך בעבר תיירים לעיירה הקטנה.
בית הכנסת, נבנה מעץ ארזית על יסודות אבן, אורכו הכולל היה 19 מטר, שכללו מבואת כניסה, אולם מרכזי באורך 14.2 מטר, וברוחב 10.4 מטר, עם עזרת נשים שהייתה בנויה מעל מבוא הכניסה, ומעל צידו הצפוני של האולם.
האולם המרכזי עם גג בצורת קמרון חבית, שהתנשא מעל לקירות שגובהם היה כ-5 מטר, והגיע במרכזו לגובה של 8.8 מטרים.
התקרה המקומרת מעץ, הייתה מגולפת ומעוטרת בצבעים עזים ובקישוטים, עם מוטיב של סלסולים וכוכבים הנותנים רושם של עבודת סריג מורכבת ומעוקלת.
באמצע המאה ה-18 נבנתה במרכז האולם בימה בארוקית משוכללת, מתומנת, אליה עולים בשלוש מדרגות, ועליה חופת עץ גבוהה, הנתמכת על ידי קשתות קישוטיות וגבוהות, בעלת כרכוב קישוטי שבראשו דמות נשר בעל כנפיים פרושות, המגיע עד סמוך לתקרת האולם.
ארון הקודש המגולף בסגנון הבארוק והרוקוקו, היה מגולף בדמויות של אריות, עיטורי פרחים ובעלי חיים.
הקירות אוירו באיורים של מנורת שבעת הקנים, איור ובו עצים לצד נהר בבל, וכלי נגינה התלויים על ענפי העץ (לפי "על נהרות בבל"); איורים של נופי עיירות, טקסטים של תפילות מוקפים בזרי עלים ופרחים, ומוטיבים נוספים.
גבוה על הקיר הצפוני נכתב באיור: .
בחדר הספח מופיעה כתובת נוספת: .
בבית הכנסת נשמרו אוצרות כסף וזהב יקרים, גביעים ותשמישי קדושה, חלקם מתרומתם של אסתרה וברק יוסלביץ'.
בשנת 2002, קהילת בית ישראל בברקלי, קליפורניה, שתכננה לבנות בניין חדש לבית הכנסת, פתחו בקמפיין לבניית העתק של בית הכנסת בפשדבורז'.
עם זאת, גיוס כספים זה נכשל, והפרויקט ננטש.
בתי כנסת להט"בים הם בתי כנסת המשרתים בעיקר יהודים להט"בים.
בתי כנסת להט"בים מתוארכים לשנת 1970, כאשר הראשון, בית חיים חדשים (BCC) בלוס אנג'לס, נוסד בשנת 1972. הדוקטרינות הדתיות שלהם מגוונות, אך הן בדרך כלל ליברליות; רבות מהן מזדהות עם התנועה הרפורמית ואחת עם הרקונסטרוקטיביסטית, בעוד שאחרות, כמו קהילת בית שמחת תורה (CBST) בניו יורק, הן עצמאיות.
רבים משתמשים בליטורגיה מותאמת אישית שעוצבה על ידי החוויה הלהט"בית והפמיניזם היהודי, ולעיתים קרובות משתמשים במונחים דה-מגדריים כדי להתייחס לאלוהים.
בתי הכנסת הפיזיים הלהט"בים נמצאים בעיקר בארצות הברית.
בתי כנסת להט"ב ראשונים צצו לצד ובעזרתה של כנסיית המטרופוליטן הקהילתית התומכת בלהט"ב.
צמיחת בתי הכנסת עוצבה במידה רבה על ידי מגפת האיידס בארצות הברית בשנות ה-80, שבחלק מקהילות גבתה את חייהם של קרוב למחצית מחבריהם.
משרתו של הרב יואל קאהן בקהילת שער זהב בסן פרנסיסקו השפיעה על עמדות יהודיות ליברליות כלפי איידס ברחבי ארצות הברית.
בתי כנסת להט"בים אשר התאבלו על מותם מאיידס של חברי קהילה רבים יצרו את תפילת "מי שבירח" המודרנית לריפוי, תפילה שנעדרה בעבר ברב המנהגים היהודיים הליברליים.
דבי פרידמן והרבה דרורה סטל, זוג לסביות עם קשרים ל-BCC, הציגו זאת לראשונה בעיבוד הידוע שלהן לתפילה בשנת 1987. התפילה נתפסת כיום כמרכזית בטקסים היהודיים הליברליים.
הצטרפותה של BCC לתנועה הרפורמית בשנת 1974 הייתה להכרה הרשמית הראשונה בקהילה להט"בית על ידי זרם אמריקאי מרכזי מכל דת עולמית.
מאז, התנועה הרפורמית הפכה לטולרנית מאוד כלפי קהילות הלהט"ב, מה שתרם לירידה בנוכחות בבתי כנסת להט"בים, שכן יהודים להט"ב החלו להרגיש בנח גם במרחבים שאינם מוכווני להט"ב.
לפחות שלושה בתי כנסת רפורמיים של הקהילה הלהט"בית התמזגו לבתי כנסת רפורמיים גדולים יותר במאה ה-21. במקביל, נוכחות של לא-להט"בים (הטרוסקסואלים) בבתי כנסת להט"בים עלתה, כאשר חלקם מיצבו את עצמם כבית לקבוצות שוליים אחרות.
בית הכנסת הגדול ביותר לקהילות להט"ב, CBST, מונה למעלה מ-1,000 חברים נכון לשנת 2024.
בית כנסת מבצר, או בית כנסת מבוצר, הוא בית כנסת שנבנה כדי לעמוד בפני התקפות תוך הגנה על חיי האנשים המחפשים בו מחסה.
בתי כנסת מבצרים הופיעו לראשונה באיחוד הפולני-ליטאי במאה ה-16, בתקופה של פלישות תכופות ממזרח על ידי כוחות עות'מאניים, רוסיים ווולאכיים.
בית הכנסת הישן בפשמישל, שכיום הרוס, היה דוגמה טיפוסית.
באזור היו גם כנסיות מבוצרות, שכנסיית אנדרו הקדוש בקרקוב היא דוגמה ששרדה להן.
בית הכנסת העתיק בקרקוב, דוגמה נדירה לבית כנסת מבצר ששרד, נבנה מחדש בשנת 1570 עם קיר עליית גג הכולל חרך ירי וחלונות הממוקמים גבוה מעל פני הקרקע, מאפיינים שנשאלו מהאדריכלות הצבאית.
הוא שונה פעמים רבות מאז.
הקירות היו עשויים מבנייה בלבנים, עם תמיכות מסיביות כדי לעמוד בפני הסתערות.
בדומה לביצורים אחרים, בתי הכנסת נבנו לעיתים קרובות על גבעות.
בית הכנסת בשידלוב הוא דוגמה נוספת לבית כנסת מבצר ששרד מהמאה ה-16, עם שילוב נדיר של אלמנטים מבניים מהאדריכלות הגותית ומאדריכלות הרנסאנס.
בֵּית לֶחֶם היא עיר בהר חברון שבהרי יהודה, כ-10 ק"מ דרומית לירושלים.
העיר נמצאת בשטח A שבשליטת הרשות הפלסטינית.
על-פי המסופר במקרא, בית לחם היא עיר הולדתו של דוד, בה הוא נמשח בידי שמואל למלך על ישראל, ובהמשך ביצר אותה נכדו, רחבעם מלך יהודה.
העיר נזכרת בברית החדשה כעיר הולדתו של ישו.
במהלך מרד בר-כוכבא, העיר נחרבה בידי הקיסר הרומי אדריאנוס.
במאה ה-4 העיר נבנתה מחדש בידי הלנה, אימו של הקיסר הרומי קונסטנטינוס, ולאחר מכן הוא בנה בה את כנסיית המולד, על הגבעה בה לפי המסורת הנוצרית אירעה לידתו של ישו.
העיר נפגעה קשות במהלך מרידות השומרונים, אך שוקמה בהמשך בידי הביזנטים.
חומותיה פורקו בידי הממלוכים, אך נבנו מחדש על ידי העות'מאנים.
העיר היא בירת נפת בית לחם, שכוללת עיירות כגון בית סאחור, בית ג'אלה, אל-ח'דר ועוד.
בנפה מתגוררים על פי הערכות הרשות הפלסטינית כ-200,000 בני אדם.
בעבר הייתה רוב אוכלוסייתה של העיר נוצרית, אך שינויים דמוגרפיים שכללו הגירת נוצרים רבים אל מדינות המערב בשל חיכוכים עם המוסלמים שבעיר, הגירת מוסלמים מכפרי הסביבה ומחברון אל העיר, וילודה גבוהה יותר בקרב המוסלמים, הפכו אותה כיום לעיר מוסלמית בעיקרה.
לפי אומדנים שונים, כיום הנוצרים מונים 20%–40% בלבד מאוכלוסיית העיר.
הפירוש הנפוץ והמקובל ביותר הוא "בית לחם", כלומר, מקום שבו מגדלים ומשגשגים גידולי דגן, במיוחד חיטה ושעורה, מהם מייצרים לחם.
האזור סביב בית לחם היה ידוע עוד מימי קדם בפוריות אדמותיו והתאמתו לחקלאות.
הדבר מתיישב היטב עם הסיפורים המקראיים הקשורים לעיר, כמו מגילת רות, שבה מתוארת קציר השעורים בבית לחם.
אולם ע"פ המדרש, פירוש השם "בית לחם" אינו לחם אלא מלחמה, מהשורש "ל-ח-מ".
חוקרים מסוימים מציעים שהשם המקורי של העיר היה "בית לחמו".
"לחמו" ובת זוגו "לאחמו" היו אלי הפוריות המסופוטמיים בתקופה הפגאנית בכנען.
במקרה זה, השם היה מתפרש כ"בית האל לחמו", כלומר, מקדש או מקום פולחן לאל הפריון.
ממצאים מתקופת אל-עמארנה (סביבות 1400 לפנה"ס) מזכירים את העיר בשם "בית-לחמי".
אתרה של בית לחם הקדומה
בסקר הר יהודה נמצאו החרסים הקדומים במדרונות מזרחית לכנסיית המולד, מכאן ברור שהאתר הקדום שכן בראש הגבעה, אלא שבניית כנסיית המולד מחקה את רובו.
קשה להעריך את שטחו המרבי, אך נראה שהיה כ-25 דונם.
לפי העדויות הארכאולוגיות מהסקר ומחפירה, ראשית היישוב בתקופות הכלקולית והברונזה הקדומה 1, מהן נחשפו מערות מגורים וכן קברים, בשולי האתר.
נראה שלא התקיימה אז עיר של ממש, אלא שתושבי היישוב היו חקלאים ורועים.
מתקופת הברונזה התיכונה 2 מוכרת מערת קבורה אחת באזור, אך אין עדות ליישוב.
לא ברור עד כמה הייתה פה פעילות אנושית בתקופת הברונזה המאוחרת.
בתקופת הברונזה המאוחרת, בין מכתבי אל עמארנה, מאמצע המאה ה-14 לפסה"נ, נזכרת במכתב של מלך ירושלים לפרעה: "עיר בארץ ירושלים בית נינ-אורתה (bit ninurta) שמה"...
נינורתה הוא אל החקלאות ומאוחר יותר גם המלחמה מסופוטמי.
מובן השם בשומרית ייתכן- אל/אדון השעורה.
החל משנות ה-60 של המאה הקודמת נמצאו שלושה אתרי קבורה מרכזיים דרומית לבית לחם, האחרון בשנת 2016, בסה"כ מוערכים בכ-150 קברים, חלקם קברים מפוצלים.
הממצאים רבים ועשירים מהקברים מסוף תקופת הברונזה הקדומה ומהברונזה התיכונה כולה ובודדים ודלים מתקופת הברונזה המאוחרת ומספר קברים מראשית תקופת הברזל עד לכ-700 לפסה"נ (ע"פ פרופ.
לורנצו ניגרו- מנהל החפירות) וייתכן שכל בית קברות כזה שימש משפחת אב-חמולה.
הדבר יכול להצביע על כך שבסביבה היה ישוב/ים מועט באוכלוסין, אולם מקומו של ישוב זה לא ידוע.
בבית לחם אין ממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת.
ייתכן שמקומה של עיר זו הנזכרת היה באזור עין ארטס (הורטוס בלטינית- גן) בסביבות מחנה פ.
ישנו קשר בין שם זה לבין השם בית לחם גם במשמעות, ויותר מכך עם השם אפרתה הנזכר בתורה, בעניין מקום קבורת רחל.
האתר חוזר ונושב בהיקף מצומצם (5–10 דונם ואולי פחות) בתקופת הברזל 1. הוא גדל בהדרגה עד תקופת הברזל 2ג, ואז מגיע לשיא גודלו, כמו רבים מאתרי יהודה המקראית.
מתקופה זו נמצאה טביעת 'למלך' אחת; טביעות אלה מתוארכות למרד חזקיהו באשורים (705–701 לפסה"נ).
בתקופת הברזל 2ד הצטמצם היקף האתר בכחצי בערך; סביר להניח שהעיר חרבה במסע סנחריב, והתאוששה באופן חלקי בלבד לאחריו.
מהתקופה הפרסית ואילך היקף האתר הקדום מינימלי, ויש להניח כי בית לחם חרבה יחד עם ירושלים בעת חורבן בית ראשון, והתקיימה כיישוב קטן בימי שיבת ציון.
במהלך סינון עפר מהחפירות הארכאולוגיות של רשות העתיקות בעיר דוד בשנת 2012, נחשפה חותמת בולה קדומה שעליה מופיע לראשונה שמו של היישוב בית לחם בכתב עברי קדום, ממצא ראשון מסוגו מתקופת הברזל.
הממצא מהווה עדות ארכאולוגית מוחשית ראשונה לכך שבית לחם הייתה קיימת בתקופת הבית הראשון, ומאמת את אזכורה במקרא כעיר משמעותית בממלכת יהודה.
הבולה, שגודלה כ־1.5 ס"מ, כוללת את הכיתוב: "בשבעת / בת לחם / (למל)ך", ומתוארכת לסוף המאה ה־8 או ה־7 לפנה"ס.
בולה "פיסקלית" זו היא מעין חותם שנועד לאבטח את המס שנשלח, שיכול היה לכלול כסף, יין או תוצרת חקלאית אחרת.
ככל הנראה היה זה משלוח מס מבית לחם שנשלח למלך בירושלים, במסגרת מערכת המיסוי של ממלכת יהודה.
חוקרי מקרא מאמינים כי בית לחם, הממוקמת ב"הרי" יהודה, עשויה להיות זהה לעיר אפרת המקראית, שמשמעותה "פורייה", שכן יש אליה התייחסות בספר מיכה כבית לחם אפרת או בית לחם אפרתה.
התנ"ך גם מכנה אותה בית לחם יהודה.
היא נזכרת לראשונה בתנ"ך כמקום מות האם רחל, שם נקברה.
בבית לחם התיישבו האפרתים, אחת משלוש המשפחות הגדולות ביהודה (לצד הכלבים והירחמאלים): אֵלֶּה בְנֵי חוּר בְּכוֹר אֶפְרָתָה אֲבִי בֵּית לָחֶם.
העיר נזכרת גם ב ו בסיפור פסל מיכה ובפרשת פילגש בגבעה.
על פי מגילת רות, העמק שממזרח הוא המקום שבו לקטה רות המואבייה בשדות וחזרה לעיר עם נעמי.
בספרי שמואל, בית לחם נזכרת כביתו של ישי, אביו של דוד מלך ישראל, וכאתר משיחת דוד על ידי הנביא שמואל.
ממעיין בית לחם הביאו לו שלושה מגיבוריו מים כשהסתתר במערת עדולם.
בית לחם נמנית ראשונה ברשימת הערים למצור המיוחסת לרחבעם (דה"ב יא 6), וברשימת ערי יהודה, בקבוצה 9 שבהר.
שתי הרשימות מיוחסות במחקר המודרני למחצית השנייה של תקופת המלוכה.
כן נזכרת העיר בדברי הימים א'.
רחל נקברה על אם הדרך המובילה לבית לחם ("דרך אפרתה") צפונית לעיר (בראשית מ"ח 7), וכן בעיר התגוררה רות המואביה בשובה לארץ.
על פי ספר שמואל, בעיר נולד דוד המלך ובה נמשח למלך על ידי שמואל (שמואל א' ט"ז 4–13).
לאחר שנאלץ דוד המלך לגלות מן העיר, התגעגע למי הבאר בעיר, ושלושה מגיבוריו הביאו לו מים מהבאר (שמואל ב' כ"ג 13–17).
כמו כן, בספר שופטים מוזכר השופט אבצן מהעיר בית לחם.
לפי המסורת רחל נקברה לא הרחק מבית לחם, והמבנה הקרוי "קבר רחל" והמצוי במבואותיה הצפוניים, הוא אתר עלייה לרגל.
העיר בית לחם נהרסה במהלך מרד בר כוכבא, ובמסגרת גזירות אדריאנוס תושביה היהודים גורשו מהעיר.
ולאחריו הקימו הרומאים בעיר מקדש לאדוניס.
בשנת 326 הקימה הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס כנסייה במקום בו עמד המקדש.
בסוף המאה הרביעית התיישב בעיר הירונימוס וייסד בה שני מנזרים.
הנוסע מבורדו כתב במאה ה-4 כי קברי דוד, יחזקאל, אסף, איוב, ישי ושלמה ממוקמים ליד בית לחם.
במהלך מרד השומרונים בשנת 529 נחרבה העיר שוב.
הכנסייה שנהרסה נבנתה מחדש בהוראת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
בשנת 637 נכבשה העיר על ידי החליף עומר בן אל-ח'טאב שהורה לשמר את כנסיית המולד ונתן חופש פולחן לנוצרים בעיר.
לפי המסורת הנוצרית, ישו נולד בעיר ובה נבנתה כנסיית המולד.
עם זאת, חוקרים מציעים כי ייתכן ומדובר בבית לחם הגלילית, הקרובה לנצרת, על סמך ממצאים מהתקופה.
בשנת 1099 נכבשה העיר על ידי הצלבנים אשר ביצרו את העיר, בנו סביבה חומות וכן בנו את המנזר המצוי צפונית לכנסיית המולד.
לאחר הכיבוש הצלבני נוספו נזירים בנדיקטינים למספר הנזירים המידלדל.
ביום חג המולד בשנת 1100 הוכתר בעיר בולדווין הראשון כמלך ממלכת ירושלים.
ב-15 בספטמבר 1187 כבש סלאח א-דין את העיר וגירש את כל תושביה הנוצרים, יחד עם הבישופות הלטינית והכמורה.
בשנת 1192 התיר צלאח א-דין לארבעה כמרים לשוב אל העיר.
לא נגרם שום נזק לכנסייה עם כיבושו של צלאח א-דין, למעט שומרים מוסלמיים שהוצבו בשער.
בשנת 1229 נכבשה העיר בשנית על ידי הצלבנים, והכמורה שבה למקום באופן מלא מעכו.
היא נשארה בידיהם עד שנת 1244, עת חוּללה על ידי הטורקים הח'וורזימים.
עם עלייתו לשלטון של הסולטאן ביברס בשנת 1250 גורשו הכמרים שבעיר ובשנת 1263 נהרסו חומות העיר ביחד עם המנזר.
ידוע על אגדה שלפיה ביברס ניסה להעביר לקהיר את השיש והעמודים מהכנסייה, אך כוונתו סוכלה על ידי הופעה ניסית של נחש.
ב-1271 התיר ביברס גישה למקום עבור צליינים מהמערב.
בשנת 1347 הותר לכמרים הפרנציסקנים לשוב לעיר ולהחזיק בכנסיית המולד.
במהלך השלטון העות'מאני בעיר רבו המחלוקות בין הכמרים היוונים אורתודוקסים והכמרים הקתוליים על השליטה בכנסיית המולד.
בין השנים 1831–1841 שלט בעיר מוחמד עלי, ובשנת 1841 חזרה העיר לשלטון האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1897 קנה שליחו של הרב צבי הירש קלישר חלקת אדמה בבית לחם, מול קבר רחל.
הניסיונות ליישב את החלקה לא צלחו והוואקף השתלט עליה.