tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאמרו של גלאצר ממכתביו של ש"י עגנון, נדפס בספר זיכרון לשמואל בלקין, 1981.
מאמרו של גלאצר צונץ ויוסט ויחסם למהפכה של שנת 1848, נדפס בקונגרס העולמי למדעי היהדות, תשכ"ט-1969.
נחום חֵת (26 באוקטובר 1896 – 15 בינואר 1990) היה משפטן, איש ציבור ועסקן ספורט, שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת השנייה.
נחום חת נולד לדינה ומאיר חת, סוחר במקצועו, באודסה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
כבר בגיל צעיר החל בפעילות ציונית, והיה חבר בתנועת צעירי ציון.
על פעילותו בהסתדרות התלמידים ובהסתדרות הסטודנטים הציוניות נאסר פעמיים ב-1912 וב-1915. הוא סיים לימודיו בגימנסיה ובאוניברסיטה באודסה.
הוא עלה לארץ ישראל בסתיו 1919 על סיפון האנייה "רוסלאן", והתיישב ב-1920 בחיפה.
כבר עם בואו התגייס לפעילות ציבורית והיה בוועד הציבורי של עולי אוקראינה, לסיוע ליהודים באוקראינה שנפגעו בפרעות שאירעו במהלך שלטונו של סימון פטליורה.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים והוסמך כעורך דין, עבד אצל אברהם וינשל בחיפה, ובין השאר ייצג פועלים שארגנו שביתה.
בספטמבר 1927 פתח משרד עצמאי.
עם קום המדינה התמנה חת ליועץ המשפטי הראשון של משרד הביטחון, ומתוקף תפקידו זה ניסח את תקנות שעת חרום (חוקת השיפוט), התש"ח-1948, המסדירות את המשפט הצבאי בצה"ל.
התקנות התבססו על תקנון ההגנה, והיוו את התשתית לחוק השיפוט הצבאי, שנחקק שנים ספורות לאחר מכן.
במקביל לעבודתו כעורך דין מילא שורה של תפקידים ציבוריים, בספורט, בחיפה ובמישור הלאומי.
חת היה בין מייסדי אגודת ידידי מכבי בחיפה ב-1930, היה באותה שנה ליו"ר האגודה, ובהמשך היה יו"ר הנהלת מכבי (1939-1935) ונשיא הסתדרות המכבי בארץ ישראל.
בשנה בה נבחר לכנסת, מונה גם לנשיא הראשון של הוועד האולימפי בישראל, שאיחד תחתיו את אגודות מכבי והפועל.
בתקופת כהונתו שוגרו שתי המשלחות הישראליות הראשונות למשחקים האולימפיים, שנערכו בהלסינקי (1952) ובמלבורן (1956).
בשנת 1965 זכה בפרס דב הוז מטעם עיריית תל אביב על תרומתו לטיפוח הספורט בישראל.
בשנת 1926 נבחר חת לחבר ועד הדר הכרמל.
בשנת 1950 הוא עמד בראש רשימת הציונים הכלליים למועצת עיריית חיפה שקבלה 5 מתוך 21 מושבים במועצה.
הוא פרש מהמועצה בתחילת 1952 כדי להקדיש את זמנו לעבודת הכנסת.
חת היה מחלוצי הפנייה לבג"ץ כנגד פעולות של רשויות מקומיות.
הוא עתר כנגד ניסיונה של עיריית עפולה לקבוע שיעורים שונים למס גולגולת על פי הכנסה, בטענה שאין זה מסמכותה של רשות מקומית, והמס בוטל.
כן עתר נגד החלטת המועצה לקבל את הצעתו של ראש העיר אבא חושי לשלב בוועדות המועצה אישי ציבור ומומחים שאינם חברי מועצה.
בית המשפט קיבל את טענותיו לפיהן אין זה מסמכותה של המועצה לקבל החלטה כזו לפי פקודת העיריות.
פסק הדין היה לאחת מאבני הדרך המרכזיות של המשפט המנהלי בישראל, שכן הוא ביסס לראשונה את עקרון החוקיות, לפיו רשות מנהלית אינה יכולה לפעול אלא לפי הסמכויות שהוקנו לה על פי דין, ופעולה החורגת מגדר סמכויותיה דינה בטלות.
חת היה חבר הוועד הלאומי בשנים 1944–1948.
ב-1949 נבחר ליו"ר הסתדרות הציונים הכלליים בחיפה, תפקיד בו החזיק עד 1959. בשנת 1951 נבחר חת לכנסת.
הוא שימש כיושב ראש ועדת הפנים ועמד גם בראש ועדת המשנה שחוקקה את חוק הגנת הדייר.
בנוסף, היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, בוועדת השירותים הציבוריים ובוועדת החינוך והתרבות.
לחת ולאשתו מיכל לבית לוין, נכדת יואל משה סלומון, נולדו שני ילדים - מאיר, פרופסור בבית הספר למשפטים ומומחה לשוק ההון ועדנה, עורכת דין ושופטת.
אחיו הוא האדריכל משה חת.
על שמו של חת נקרא רחוב בחיפה, סמוך לפארק מת"ם.
קרן על שמו ועל שם רעייתו מיכל מעניקה מדי שנה מלגות לספורטאים מצטיינים ונזקקים של אגודת מכבי חיפה.
זולוטוב נולד בשנת 1926 בוורשה בירת פולין, ובשנת 1935, בילדותו, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב עמהּ בתל אביב.
למד בבית הספר העממי תל נורדאו ובבית הספר התיכוני למסחר.
בנעוריו (1939–1944) למד פיסול בסטודיו אבני–שטרנשוס אצל הפסל משה שטרנשוס, שעמו שמר על קשר גם בעתיד ושילב את עבודותיו בפרויקטים שונים, שהבולט בהם הוא בית התרבות וההנצחה בניצנים.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים שירת במשך שנה במשטרת היישובים העבריים (שבמהלכה שמר בשדות קיבוץ עין השופט), ולאחריה החל בלימודי אדריכלות בטכניון בחיפה.
הוא הפסיד שנת לימודים כששירת בצה"ל במלחמת העצמאות, וסיים את לימודיו בשנת 1950. החל משנת 1955 יצא לדרך עצמאית.
בשנות ה-50 וה-60 היה זולוטוב לאחד מהאדריכלים המובילים והמצליחים של סגנון הברוטליזם בישראל, וחלוץ בחשיבה מתקדמת לגבי הבנייה העירונית בתל אביב.
בשנת 1958 תכנן את הבניין הגבוה הראשון בתל אביב.
הבניין, שהוקם ברחוב בן-יהודה 77–79, היה בן 11 קומות (קומת מסחר, קומת עמודים, 8 קומות מגורים וקומת גג, שבה שכן משרדו), והיווה נקודת מפנה בתכנון העירוני בישראל – לא רק פרויקט חלוצי בתחום הבנייה לגובה, אלא הוא אף הכיל את חנות הסופרמרקט הראשונה בישראל, שאותה הקימה חברת שופרסל.
בעקבות עקשנותו, שהביאה להקמת הבניין, על ייחודו כבניין גבוה ראשון בעיר וכן הטכנולוגיה שבה הוקם – זכה עליו זולוטוב בפרס רוקח לאדריכלות בשנת 1961.
זולוטוב ביקש להמשיך את התפיסה של הבנייה לגובה ותכנן שכונה גדולה של מגדלי מגורים בני עשרות קומות בגבעתיים.
לשיטתו, יש להקים מגדלים קבועים ובכך לאפשר אזורי גינון גדולים יותר, באזורים כמו גבעתיים, שבהם ניתן, הודות לאקלים, להקים גינות גדולות.
הפרויקט לא הוקם בסופו של דבר, בשל התנגדות הוועדה לבניין ערים והחברה הקבלנית.
פרויקטים משמעותיים נוספים שהציע ולא יצאו אל הפועל הם תוכנית לשדרות רוטשילד – שבה הציע לבטל את שדרת העצים ובמקומה לקבוע כביש מהיר טבעתי ומגדלי מגורים, מסחר ועסקים.
כמו כן, הציע תחנה לתחבורה מרכזית בתל אביב (באתר של בית הדר והחניון הסמוך לו).
בשנת 1963 זכה בפרס רכטר (שהוענק באותה שנה לראשונה) על בית ההארחה בעין עבדת.
בשנת 1966 נחנך בקיבוץ ניצנים אחד מהמבנים החשובים בתולדות האדריכלות הישראלית בתכנונו של זולוטוב.
הבניין, שיועד לבית זיכרון לבני הקיבוץ וחיילי גדוד 53 של חטיבת גבעתי שנפלו על הגנת הקיבוץ במלחמת העצמאות (בהם אחיו הגדול, ), וגם כאולם תרבות, נבנה ברוח סגנון הברוטליזם, תוך שילוב משחקי אור וצל מרשימים.
הבניין, המזכיר בונקר או עמדה צבאית, משקיף על מיקומו המקורי של הקיבוץ.
הבניין על מרכיביו השונים, מבקש להוביל בקרב המבקרים בו את תחושת הלוחם במלחמה על ביתו וכן את תחושת האובדן על אלה שנפלו.
לצד הבניין הזמין זולוטוב את הפסל משה שטרנשוס להציב אנדרטה לנופלים.
בשנת 2011 יצא לאור הספר "נחום זולטוב - אדריכל ומתכנן ערים" מאת האדריכלית טוּלה עמיר.
שנה לאחר מכן זכה ב"אות יקיר עמותת האדריכלים".
ארכיונו האישי של זולטוב נמסר ברובו לארכיון עזריאלי לאדריכלות.
חלקים קטנים מהארכיון נמסרו למרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל ולארכיון אדריכלות ישראל.
ב-2019-2020 נערכה תערוכה המוקדשת ליצירתו בארכיון עזריאלי לאדריכלות, מוזיאון תל אביב לאמנות.
זולוטוב נפטר במאי 2014, בגיל 87. נקבר בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
הותיר את אשתו, מרים לבית פיינשטיין, את שתי בנותיו, טלי צוקר ואורית גורי (מוזיקאית), נכדים ונינים.
בניין דירות וסופרמרקט, רחוב בן יהודה, תל אביב, 1958 (פרס רוקח לאדריכלות, 1961).
שיכונים ('שיכוני זולוטוב'), אשקלון, 1957.
שיכון לדוגמה (בשיתוף חבר אדריכלים), שכונה ה' בבאר שבע, 1959.
משרדי חברת פי גלילות, תל אביב, 1959.
מרכז מבקרים ותחנת דלק, עבדת, 1962 (פרס רכטר לאדריכלות).
שיכונים ובית ספר שדה, נאות הכיכר, 1963.
בית תרבות והנצחה, קיבוץ ניצנים, 1966.
בית הבראה ביערות הכרמל, 1966.
קפיטריה ומועדון סטודנטים (אגף מתוך בניין גדול יותר שלא נבנה, כיום משמש בית הספר לאדריכלות), אוניברסיטת תל אביב 1966.
בית הכנסת המרכזי, נצרת עילית, 1967.
בית חולים פרטי, 1967, רמת אביב (הבניין לא הושלם, והשלד נהרס).
תחנת הרכבת תל אביב דרום, 1970 (כיום לא בשימוש).
בית הכנסת של התאחדות עולי בבל, באר שבע, 1971.
הדולפינריום בתל אביב, 1978, (כיום לא בשימוש).
בית "החוויה הישראלית", יפו העתיקה (כיום הוסב המבנה למגורים ומסחר ושונה לגמרי).
נחום ויינשטיין (1876, תרל"ו, ירושלים – 15 באפריל 1956, ד' באייר תשט"ז, תל אביב), ממייסדי תל אביב.
שוחט ובודק, והמוהל הראשון של תל אביב.
במשך ארבעים וחמש שנות פעילותו כמוהל, מל ויינשטיין כעשרים ושבעה אלף מילדי יפו ותל אביב.
הוא ניהל רישום מדויק של כל הילדים שמל, והשלטונות הבריטיים הסתמכו על רישומים אלו והוציא דרכונים על סמך תעודות שנחתמו על ידו.
ויינשטיין נולד בעיר העתיקה בירושלים בשנת 1876. בגיל חמש עבר עם המשפחה מירושלים ליפו, ואביו אליהו היה לשוחט האשכנזי הראשון של יפו, תפקיד שמילא במשך 60 השנה הבאות.
למד תורה מפי מלמדים פרטיים שהובאו ליפו מירושלים.
בגיל 12 נשלח לפתח תקווה ללמוד תורה אצל הרב ישראל צבי הכהן ולאחר מכן חזר ליפו ולמד בכתה הגבוהה של בית הספר שערי תורה.
בהיותו בן 17 נישא לאטיל ביילה בת יהודה לייב ופייגא שפירא מחברון.
ויינשטיין למד מאביו את מלאכת השחיטה, וממאיר המבורגר, המוהל הראשון ביפו – את מלאכת המילה.
בשנת 1895 הוזמן ויינשטיין על ידי חברת יק"א לעבוד במושבה יהודית שהוקמה על ידה בקפריסין בשם מרגוע-ציפלינג, שם חיו אז כעשרים משפחות יהודיות שבאו מאנגליה ללמוד התיישבות מטעם החברה אהבת ציון.
במשך הזמן חזרו רובן לאנגליה ואחרי שלוש וחצי שנים עזב ויינשטיין את קפריסין וחזר ליפו.
בשנת 1899 נתמנה למשגיח בשערי תורה בנווה שלום שהיה בית הספר העיקרי של יהודי יפו.
ובמקביל עבד כשוחט, בתור המוהל היחידי ביפו, כאחראי על סידורי חופה וקידושין, וכמשגיח על העירוב של השכונות.
עם הקמת אחוזת בית בשנת 1909 הצטרף אליה ויינשטיין כאחד מ-66 משפחות המייסדים, יחד עם אביו אליהו וינשטיין, אחיו המורה ישראל ויינשטיין ואחותו שושנה רייזל רסקין ומשפחתה.
הם בנו את בתיהם ב"אחוזת ויינשטיין" ברחוב לילינבלום 20-18.
בשנת 1917, בעת גירוש היהודים מתל אביב ויפו, הורשה ויינשטיין להישאר כדי לשרת את בעלי המלאכה היהודים שנשארו אף הם לשם עבודתם עבור הצבא העות'מאני.
ויינשטיין נפטר בביתו בשנת 1956 בהיותו בן שמונים, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחתו מנתה תשעה בנים ובנות.
חתנו של ויינשטיין, יהושע שקול (נפטר בכ"ז חשוון תשנ"א), המשיך את דרכו והיה מן המוהלים המפורסמים בירושלים.
בעקבותיו הלך בנו מאיר עמנואל שקול, נכדו של ויינשטיין, שגם היה מגדולי ומוותקי המוהלים בבני ברק (נפטר בכ"ט שבט תשפ"א)
נחום וילבוש (21 בנובמבר 1879 - 18 באפריל 1971) היה פעיל ציוני ויזם כלכלי, מחלוצי התעשייה המודרנית בארץ ישראל בתקופת היישוב.
וילבוש כיהן כמנהל מחלקת התעשייה של ועד הצירים, וכן ייסד שורת מפעלים שהבולט בהם הוא בית החרושת "שמן", שאותו גם ניהל במשך שנים רבות.
נולד בשם נחום בן זאב (וולף) וילבושביץ כבן הזקונים לזאב ושרה בת משה רוזנצוויג באחוזת לוסוסנה שבסמוך לעיר גרודנו, באזור רוסיה הלבנה, אז בפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אחיו הגדול היה המהנדס גדליהו וילבושביץ ואחותו הייתה מניה שוחט.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים יצא ללימודים בפוליטכניקום של אנהאט בקיסרות הגרמנית והוסמך שם כמהנדס בניין.
במהלך לימודיו הקים שם את אגודת הסטודנטים הציוניים.
לאחר סיום לימודיו התמחה במשך ארבע שנים בחברה במינסק בבניית מכונות.
עם הגיעו עשה לאיתור אפשרויות כלכליות, וערך סקירה של מקורות המים הנשפכים לים מבחינת ניצול כוחם, ובחן את אוצרות הטבע בארץ.
כמי שגדל בבית אחוזה עם טחנת קמח, תפיסתו הייתה ניצול משאבים קיימים ושכלול ופיתוח תעשייה מסורתית לצריכה מקומית ולייצוא.
את סיורו עשה ברכיבה עם אחותו מניה במדבר יהודה, בצפון הארץ ובדרום סוריה ובלבנון, עם מנדל חנקין ששימש להם מורה דרך ומתורגמן.
חלק מממצאיו הקשורים בניצול כוח המים פורסמו בכתב העת הציוני "יברייסקייה ז'יזן" ("חיים יהודיים") שנכתב בשפה הרוסית.
בשנת 1904 היה חבר המשלחת מטעם ההסתדרות הציונית לחקר אוגנדה.
השליחות עוררה ויכוח קשה והולידה מחלוקות על עצם קיום החקירה.
בהגיעו לארץ ישראל, משראה את פרי ההדר, היה וילבוש בין הראשונים להשקיע באונייה להובלת הפרי לייצוא.
הוא היה בין היזמים לגידולי קנה סוכר, והמציא מערכות השקיה מובלות מהירקון לבארות בפתח תקווה להשקיית פרדסים, ובכך להימנע משימוש בכוח חשמל, משנאסרה על ידי השלטון העות'מאני הקמת תחנות כוח.
בשנת 1906 נשא לאישה את שושנה פיינברג, בתו של ישראל פיינברג, מחלוצי ראשון לציון, ואחותו של אבשלום פיינברג.
וילבוש הציע להקים חברה לפיתוח תעשייתי בארץ ישראל, שתעסוק בעצירה משנית של שמן זית מגפת (פסולת זיתים), לאחר שהוצא ממנה השמן בצורה שהייתה מקובלת אז בארץ, במכבשים עשויים עץ.
הצעתו הייתה להשתמש באמצעים כימיים, בנפט.
לגרעין החברה חברו עסקנים ציוניים אמידים ברוסיה, בהם אחיו גדליה.
המפעל שהוקם, "חדיד" באזור בן שמן, שרד רק זמן קצר מחוסר כדאיות כלכלית ושריפה, וחלק מהציוד הועבר למפעל "עתיד" (לימים בית חרושת "שמן").
וילבוש היה ליועץ בהקמת מפעלי תעשייה.
בדיקות שערך הביאו לאיתור המקום המועדף להקמת בית חרושת ראשון למלט בארץ, "מפעל נשר חיפה", ובית-חרושת ללבני חול-סיד, "סיליקט" בתל אביב.
כמה מעבודותיו, בעלות עניין היסטורי כלכלי וטכנולוגי רב, לא הגיעו לפרסום.
הוא רק החל בהכנת חומר לעבודה יסודית על 'חרושת ותעשייה בארץ-ישראל ועתידן', שראתה אור בחלקה בלבד.
בשנת 1909 ייסד בחיפה את בית החרושת לשמן ולסבון "עתיד" עם חבריו טוביה דוניה, שמואל פבזנר ושמואל איצקוביץ'.
בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר משנה וחצי עבודה בסנקט פטרבורג במפעל שמן בו התמחה בתהליכי מיצוק שמנים.
כנתין עות'מאני נשאר בארץ, ומונה על ידי ג'מאל פחה למהנדס העיר ירושלים ובתפקיד זה מיפה את העיר.
במסגרת עבודות שיפור בעיר, שופצו גג כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא.
לאחר זמן מונה כמהנדס מים של הצבא הטורקי בעבר הירדן הצפוני, החורן והגולן והקים מערכת אספקת מים בתדמור.
בזמן המצוד על אנשי ניל"י נאסר לשבועיים בהיותו גיסו של אבשלום פיינברג.
בשנת 1919 ייסד בלונדון את חברת "שמן" עם אחיו משה (ממציא תהליך ייצור המרגרינה וייצור לחם חי מנבטים) והאדריכל גדליהו וחבר נוסף בשם אליהו פאינסון.
בשנת 1922 החלו האחים להקים את בית החרושת "שמן" ליד בית החרושת "עתיד" בחיפה, ובשנת 1924 נחנך מפעל השמנים על ידי הנציב העליון הרברט סמואל.
וילבוש היה מנהלו של המפעל שנים רבות, ובין פועליו נודע במידותיו הצנועות ואף נהג לאכול עימם בחדר האוכל.
במקביל לעבודתו במפעלי שמן, ניהל וילבוש בהתנדבות את מפעל המים של "הדר הכרמל", והיה חבר פעיל בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1923 הקים את ביתו ברחוב ירושלים 26 בחיפה, בית העומד על תילו עד היום.
בשנת 1960 הוכר כאזרח לשם כבוד בעיר חיפה על פועלו בקידום התעשייה והקמתו של בית חרושת "שמן".
וילבוש נפטר בכ"ג בניסן תשל"א, בגיל 92, ונקבר בחדרה.
שני ילדיו: זהרה ויואל וילבוש, פרופסור לאנתרופולוגיה באדמינטון שבקנדה.
החרושת והתעשייה בארץ ישראל ועתידותיהן, המשרד להוצאת ספרות ועיתונות על יד ההסתדרות הציונית בפולין, ורשה, תרפ"ב?
המסע לאוגנדה, הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, ירושלים, תשכ"ג.
נחום זיו-אב (22 בדצמבר 1908 – 16 באוקטובר 1954) היה ניצב במשטרת ישראל ובכיר בארגון ההגנה.
זיו-אב נולד בסמולנסק והתחנך חינוך עברי על ידי מורה פרטי, הסופר אהרון לובושיצקי.
בסיום לימודיו התיכוניים השתלם שנתיים בבית ספר גבוה לכלכלה, מהם פסק בעקבות עלייתו עם הוריו לארץ ישראל.
התיישב עמם במגדיאל ועסק בחקלאות ולתקופה קצרה כעגלון.
זיו-אב היה פעיל באגודת בני בנימין ומזכיר האגודה וכתב מאמרים בדואר היום, בהם הביע עמדות נגד מפלגות הפועלים.
כן היה פעיל במכבי במגדיאל ובארץ ישראל.
זיו-אב היה פעיל בנושא משק החלב של מושבות האיכרים, ובשנת 1936 נבחר ליושב ראש קואופרטיב גולן לשווק חלב.
בשנת 1933 היה מזכיר ועד מושבות השרון.
היה חבר ההגנה ומשנת 1938 נשא בתפקידים בכירים בארגון.
טרם הקמת המדינה שימש מפקד מרחב תל אביב.
עם קום המדינה והקמת משטרת ישראל מונה זיו-אב למפקח מחוז תל אביב והדרום בדרגת ניצב.
תפקיד זה מילא כשנה בטרם פרש מהמשטרה.
לאחר מכן היה מנהל מחלקת כוח אדם במחוז הדרום של חברת החשמל.
בפעילותו הציבורית לאחר קום מדינת ישראל, היה ממייסדי ארגון חברי ההגנה בישראל (1949), ושימש יו"ר מרכז הארגון עד לפטירתו.
זיו-אב ייעד לארגון תפקיד של גיוס ותיקי ההגנה להירתמות למען בניין מדינת ישראל, סיוע בקליטת העלייה ובענייני ביטחון וביקש שחבריה יובילו את המדינה הצעירה.
משאלתו של זיו-אב לא נתקיימה והוא התאכזב מדחיקת ותיקי ההגנה הצידה.
זיו-אב שינה את עמדותיו, התקרב להסתדרות הכללית, היה שופט בבית הדין העליון של הסתדרות העובדים הכללית, הצטרף למפא"י ונבחר למזכירות מחוז תל אביב.
היה חבר חוג "המעורר" במפלגה.
שימש פרשן צבאי בעיתון "מעריב" בשם העט מ.
זיו-אב היה חבר הנהלה בהוצאת הספרים "עיינות" וחבר הנהלת מועדון התעופה בישראל.
באוקטובר 1954 נפטר לאחר מחלה ממארת ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בשנת 1936 נשא את חיה בת יעקב ושרה ויין, ולהם שלושה ילדים: אברהם, אלינה ויעקב.
אחיו יצחק זיו-אב היה סופר ואיש-ציבור.
נחום וילקומירסקי (Nahum Wilkomirski; 1 בינואר 1884 – כ"ז בכסלו ה'תשי"ד, 4 בדצמבר 1953) היה חזן בולט בגרמניה בשנות ה-20, זמר בריטון ומלחין.
אביו של הזמר אברהם וילקומירסקי.
נחום וילקומירסקי נולד בליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
התחנך בישיבת מיר, ובגיל 18 נודע כבר כגדול בתלמוד.
הוא למד חזנות אצל החזן המפורסם פנחס מינקובסקי באודסה, ומהמורה לפיתוח קול פנחס בוריסוב.
וכיהן לראשונה כחזן בבית הכנסת החדש בביאליסטוק בשנים תרע"ט–תרס"ו (1918–1921).
בהמשך שימש כחזן בבית הכנסת בפוזנן.
בשנת 1923 הוזמן ללייפציג על ידי הנדבן חיים אייטינגון, שתרם להקמת בית הכנסת "עץ חיים" שם, לשמש כחזן.
בית הכנסת נחנך שנה קודם לכן והיה הגדול ביותר בכל סקסוניה.
וילקומירסקי כיהן שם כחזן ראשי (Oberkantor) עד לגירושו מגרמניה.
הוא שר גם בבתי כנסת נוספים כחזן אורח.
בזכות קולו המיוחד התפרסם בית הכנסת ואורחים רבים הגיעו ממרחקים לשמעו.
הוא הוזכר אפילו במדריך התיירים של לייפציג בסוף שנות ה-20.
העיתון הגרמני Allgemeine Deutsche Musik-Zeitung ("אלגמיינה דויטשה מוזיק-צייטונג") כינה אותו "קארוזו בין חזני גרמניה".
בנו אברהם עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.
בסוף אוקטובר 1938 גורש וילקומירסקי על ידי המשטר הנאצי, כיהודים רבים אחרים ממוצא פולני, לפולין.
בית הכנסת עץ חיים נהרס בליל הבדולח, בנובמבר אותה שנה.
אשתו, ססיליה לבית ריזנברג, ובתו ז'ניה עזבו גם הם את לייפציג בפברואר 1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בלונדון, ובשנת 1945 עבר לסן פרנסיסקו, שם שימש כחזן בקהילה האורתודוקסית "חברה תהילים".
וילקומירסקי נפטר בערב שבת בבית הכנסת לפני התפילה.
לאחר מותו, נקראו מרכז תרבות ובית כנסת על שמו.
הרב נחום זאב זיו (תרי"ז, 1857 – ב' בשבט תרע"ו, ינואר 1916) היה איש תנועת המוסר, ראש ומנהל ה"תלמוד תורה" בקלם, בנו של "הסבא מקלם".
נולד לרב שמחה זיסל זיו, ה"סבא מקלם", בסביבות שנת תרי"ז.
בנערותו למד בבית התלמוד בקלם.
עבר עם אביו לגרובין ולאחר מכן שב עמו לקלם.
תקופה מסוימת למד בישיבת הפרושים באיישישוק.
לאחר נישואיו עם פעשה, התגורר סמוך לחותנו בסידניק ועסק במסחר.
כעבור זמן עבר להתגורר בקניגסברג וניהל מסחר בתחום העצים.
במשך אותן שנים הנהיג את אורחות חייו בשיטת קלם, ומדי יום היה משכים לקום בשעה שלוש לפנות בוקר כדי ללמוד עד תפילת שחרית.
לעסקיו הקדיש רק שעות אחדות קבועות ביום, ובשעה קבועה היה עוזב את עסקיו ופונה לבית המדרש לעסוק בתורה.
עוד בהיותו עם אביו בגרובין, כאשר הסבא מקלם היה חולה, נטל על עצמו לסייע לאביו החולה בניהול התלמוד תורה.
כעבור שנים, בסוף שנת תר"ע (1911), עבר להתגורר בקלם והצטרף להנהלת התלמוד תורה יחד עם גיסו הרב צבי הירש ברוידא.
לאחר פטירת הרב ברוידא, בי"ז בסיון שנת תרע"ג (1913), הוטל עליו כל עול ניהול התלמוד תורה, זאת במקביל לשמירתו את כל סדרי הישיבה כאחד האברכים התלמידים.
הוא מסר שיחות לתלמידים והדריך אותם בתורה ומוסר, על פי שיטת אביו.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהצבא הגרמני כבש את קלם, המשיך רבי נחום זאב זיו לנהל את התלמוד תורה, תוך הקפדה על שמירת הסדרים הקבועים.
בשנת תרע"ו (1916) חלה, ונפטר בבוקר יום שישי ב' בשבט תרע"ו.
הלווייתו התקיימה בזריזות באותו היום, ונטמן סמוך לכניסת השבת בבית העלמין בקלם, בסמוך לאביו ה"סבא מקלם".
רבי נחום אבא גרוסברד – בן תלמידו המובהק רבי אהרן זאב גרוסברד מטבריג, מסר בשם רבו רבי יחזקאל לוינשטיין כי רבי נחום זאב אמר לפני הסתלקותו: "אזכור לטובה את מי שישתדל עבורי וישלח לי פאקלעך-חבילות".
על פי עדויות, היה מדקדק מאוד בדיבורו ומקפיד על מידת האמת.
היה מדקדק בהלכה והרבה במעשי חסד, בין השאר נהג לבקר בקביעות את החולים היהודים בקניגסברג, אך דאג לעשות זאת בצנעה.
במשך כל התקופות האלו עמד בקשר מתמיד עם אביו ועם בית ה"תלמוד תורה", ורבים ממאמרי הסבא המודפסים, הם מתוך המכתבים שהופנו אליו.
תלמידו המשגיח רבי יחזקאל לוינשטיין סיפר, כי בחוליו של הסבא כתב מכתב לרעו רבי יצחק בלזר מפטרבורג, "שאין לו איש להעמיד במקומו בראשות ה"תלמוד תורה", כי היחיד הראוי לאותה איצטלא הוא בנו, אך חס הוא לבטלו מתלמודו".
הרב ירוחם ליבוביץ, שנמנה עם תלמידיו המובהקים, ואף ניווט את דרכו בכהונתו כמשגיח בישיבות ראדין ומיר, העיד כי הסבא מקלם אמר על בנו נחום זאב כי הוא הכלי המפואר ביותר שעשו ידיו.
שלוש בנותיו של הרב נחום זאב זיו נישאו לאחר פטירתו לתלמידי חכמים מחניכי קלם:
בתו חיה נישאה לרב דניאל מובשוביץ
בתו פרידא נישאה לרב גרשון מיאדניק
בתו בלומה נישאה לרב אליהו אליעזר דסלר
נחום תאודור גְרוֹס (24 במרץ 1926 – 11 באוגוסט 2018) היה פרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נחום גרוס נולד בבית ציוני בווינה, אוסטריה, להורים יוצאי גליציה, אביו היה עורך דין, אחותו היא המעצבת והציירת עלי גרוס.
למד בבתי ספר עממיים עירוניים, אחר כך בתיכון היהודי על שם הרב חיות.
בסוף פברואר 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בחיפה.
סיים כיתה ד' (במושגי אותה עת, כיום כיתה ח') בבית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1940. עבר לבית הספר המקצועי-תיכוני (בסמ"ת), במטרה להמשיך ללימודי פיזיקה בטכניון.
הוא הצטרף לתנועת הצופים ול"הגנה".
בבסמ"ת לימד יעקב טורי (לימים פרופסור באוניברסיטת תל אביב) היסטוריה בדגש על התפתחויות כלכליות וחברתיות ושינה את תוכניותיו של גרוס.
בתום ארבע שנים בתיכון יצא גרוס להכשרה מגויסת של הצופים בפלמ"ח.
שהה שנה בקבוצת אלומות, שם הכיר את מי שעתידה הייתה להיות אשתו, שרה לבית שצקי, ילידת ירושלים; ושנה שנייה באפיקים.
אחרי שנתיים (ב-1946) עבר לירושלים, והתחיל ללמוד באוניברסיטה העברית.
ב-1947 התחתן עם שרה לה היה נשוי עד לפטירתה במרץ 2014, ולהם נולדו בת (רונית) ובן (דניאל).
אחרי החלטת החלוקה ב-1947 התגייס לרזרבה של הפלמ"ח, בתחילה שירת בליווי שיירות, אחר כך כשלם, ולבסוף כסגן קצין חימוש של חטיבת הראל.
בקיץ 1949 שב ללימודים באוניברסיטה ולמד כלכלה, היסטוריה כללית ויחסים בינלאומיים.
כשסיים ב-1954 קיבל תואר מאסטר (עד 1950 ולוותיקים הלימודים היו בשלושה חוגים ישירות לתואר שני, לא היה תואר ראשון).
הוא כתב עבודת גמר בכלכלה על תוכנית הצנע.
ב-1951 התחיל ללמד בתיכון בית הכרם ובמקביל עבד חלקית במדור להכשרת מורים של המחלקה לחינוך (לימים בית הספר לחנוך) של האוניברסיטה.
ב-1958 עבר לחיפה, שם התמנה לסגן מנהל פדגוגי בבית הספר בסמ"ת.
ב-1960 שב לירושלים, ביוזמת האוניברסיטה, לשנת התרעננות וב-1962 נסע לארצות הברית ללימודי תואר דוקטור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בה הקימו מרכז להיסטוריה כלכלית.
גרשנקרון טען שככל שמדינה הייתה יותר נחשלת יחסית למתעשים הקודמים, כך תהליך התיעוש בה היה מהיר יותר.
באוסטריה, אותה בדק גרוס, התיעוש היה איטי בהשוואה לגרמניה, בגלל מגבלות פוליטיות וחברתיות.
בזמן הלימודים לתואר דוקטור לימד גרוס בברקלי.
מוריו בברקלי היו דייוויד לנדס, הנרי רוזובסקי, קרלו צ'יפולה ואלברט פישלוב.
ב-1966 שב לישראל והתחיל ללמד במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית.
הוא לימד גם היסטוריה כלכלית בשלוחה של האוניברסיטה בתל אביב ואחר כך שנים אחדות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1971/72 היה מרצה אורח במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת הרווארד.
תקופות קצרות יותר היה מורה אורח בברקלי ובאוניברסיטת מרילנד (קולג' פארק) וחוקר אורח בקומיסיון ההיסטורי בברלין.
ב-1984 התמנה למופקד הקתדרה על שם אלכסנדר ברודי להיסטוריה כלכלית, ב-1993 יצא לגמלאות ('אמריטוס').
גרוס סבור שהתחום הראשון בו הוא יכול להצביע על הישגים הוא תחום ההוראה, הן מהצד הפדגוגי והן מצד הנהגת חידושים.
מדצמבר 1950 עד קיץ 1958 לימד בתיכון בית הכרם, במשרה חלקית ואחר כך מלאה, כלכלה, היסטוריה ואזרחות.
הנהיג את הוראת הכלכלה (שהייתה שם חלק ממקצוע 'מדעי החברה' לבחינות הבגרות במגמה החברתית) לפי הגישה המודרנית ('הנאו-קלאסית') מאסכולת דן פטינקין, ובעקבותיו הלכו בהמשך הזמן אותם בתי ספר שכבר לימדו כלכלה (אבל בגישה מעין-סוציאליסטית) ואחרים שהנהיגו מקצוע זה.
בהוראת ההיסטוריה שם את הדגש על ההיבטים החברתיים והכלכליים (גם בהיסטוריה יהודית).
במקצוע 'אזרחות' הנהיג חידושים שייבא מבית הספר הריאלי בחיפה, כגון הוראתו בכיתה ט' ושימוש בעיתונים יומיים..
כעבור שנים גם היה פעיל בצוות של תכנון הוראת האזרחות מטעם משרד החינוך, ובהשתלמויות מורים באזרחות ובכלכלה.
במחלקה לכלכלה של האוניברסיטה העברית הנהיג את הוראת ההיסטוריה הכלכלית בגישה כלכלית-מודרנית, הצליח לעניין מספר תלמידי החוגים להיסטוריה בתחום, והנהיג הוראה בהיסטוריה כלכלית של משק הארץ והמדינה.
אחדים מתלמידיו המצטיינים פנו למסלול האקדמי באותו תחום ועשו חיל, בישראל ובארצות הברית.
ספר הלימוד שכתב, "מבוא לכלכלה", נועד לשלב את הוראת הקורס בשיטת פטינקין ותלמידיו עם ניסיונו הפדגוגי של גרוס.
עבודת הדוקטור עסקה, כאמור לעיל, בתיעוש באוסטריה במאה ה-19:
העבודה הייתה חלוצית בגישת 'ההיסטוריה הכלכלית הכמותית' ששילבה הסתמכות על תאוריה כלכלית עם שימוש במקורות סטטיסטיים, וזכתה להד רב בשתי האוניברסיטאות של וינה.
אף על פי שלא יצא כספר צוטטה עבודת הדוקטורט בעבודות מדעיות (באוסטריה) במשך שנים רבות למדי.
הכרה זאת גם הובילה להזמנה לכתיבת מאמר על מעמדה של הממלכה בכלכלה העולמית עבור מפעל סיכום היסטורי מטעם האקדמיה האוסטרית למדעים:
כמו כן הוזמן גרוס לכתוב את הפרק על אוסטריה-הונגריה בסדרת ההיסטוריה הכלכלית של הוצאת 'פונטאנה':
בעקבות הדוקטורט יצאו מספר מאמרים בנושאים משיקים, בהם הרצאה בכנס חנוכה 1966 על העיר וינה בכלכלה, שזיכתה את גרוס בהכרה מצד ההיסטוריונים באוניברסיטה העברית.
המאמר האחרון בתחום זה עסק בשאלת תצרוכת הפחם כמדד של צמיחה כלכלית במאה ה-19:
אולם עבודתו בתחום סבלה מקשיים בעבודה ארכיונית רציפה וכן מחוסר התעניינות בנושא בחוגי האוניברסיטה של אותה עת.
לכן הייתה הקרקע מוכנה למפנה.
ראשית עיסוקו של גרוס בהיסטוריה הכלכלית של ישראל היה בעבודת הגמר למ"א שכתב ביוזמתו ובהדרכתו של דן פטינקין.
העבודה ניתחה את הסתירות הפנימיות של מדיניות האינפלציה הכבושה בתקופת הצנע, תוך הסתמכות על מקורות לא-ארכיוניים (כהכרחי בהיסטוריה 'בת זמננו').
ב-1970 הוצע לו להשתתף בספר תולדות בנק לאומי, בחלק שעוסק בראשית הרעיון של בנק ציוני ובכינונו והתפתחותו עד 1918 – נושאים בהם החומר הארכיוני של הבנק היה ברובו בשפה הגרמנית.
את הספר יזם מנהל הבנק, ד"ר ארנסט להמן, שגם הציע לשלב בין תולדות המשק ותולדות הבנק.
הספר נכתב בארבעה חלקים כרונולוגיים, כ"א ומחברו.
"חלק ראשון: הנחת היסודות – סוף התקופה העותמאנית, 1918-1902 ," בתוך נ' גרוס, נ' הלוי, מ' סרנט וא' קליימן, בנקאי לאומה בהתפתחותה: תולדות בנק לאומי לישראל (מסדה, תל אביב 1977) עמ' 8–100 .
עבודה זאת הסיטה את מרכז הכובד של עבודתו המדעית למשק הארץ-ישראלי, וזאת משלוש בחינות: חלקם של הבנקים בהתפתחות הכלכלית, ההיסטוריה הכלכלית של היישוב ושל מדינת ישראל (עד 1967), והיבטים כלכליים של תולדות התנועה הציונית.
בעניין הציוני ראוי להזכיר את העבודה המשותפת עם יעקב מצר על הפיננסים הציוניים בתקופת בין-המלחמות שגם השוותה עם הפיננסים של ממשלת פלשתינה-א"י:
כן את המאמר שעוסק בפעילותו הציונית של הרברט סמואל, הנציב העליון הראשון בא"י, לפני התמנותו למשרה זאת:
ואת המאמר על חזונו הכלכלי של תאודור הרצל:
בתחום הבנקאות חשוב, נוסף על הנ"ל, הספר על 50 שנותיו הראשונות של בנק הפועלים, שנכתב בשותפות עם יצחק גרינברג אשר סקר את ההתפתחויות המקבילות במשק ההסתדרותי בדומה לסקירות משק הארץ בספר תולדות בל"ל:
לגבי שני הספרים האמורים התחייבו הנהלות הבנקים להימנע מכל התערבות בתוכן האקדמי של הספר.
מאמר בעל גוון מיוחד היה
"בנק פלשתינה הגרמני, 1914-1897: קטעי מחקר," בתוך נוף מולדתו, מחקרים ...
מוגשים ליהושע בן-אריה (י' בן-ארצי, י' ברטל וא' ריינר, עורכים), ירושלים, מאגנס תשנ"ט [יצא בגרסה גרמנית בשנת 1988 בכתב-עת להיסטוריה יזמית].
המאמר האחרון בתחום זה היה
"הבנקאות היהודית וצמיחת המשק בתקופת המנדט," כלכלה וחברה בימי המנדט: 1948-1918 (ערכו א' בראלי ונ' קרלינסקי), עיונים בתקומת ישראל, סדרת נושא 2, שדה בוקר, המרכז למורשת בן-גוריון 2003.
מחקרים בהיסטוריה כלכלית של ארץ-ישראל
במידה רבה על סמך הספרות המחקרית והדוחות הקונסולריים שנסקרו לצורך הפרק השני של חלקו של גרוס בספר תולדות בל"ל, הוצגה תפיסתו את תולדות משק הארץ בשלהי התקופה העות'מאנית בהרצאה בערב עיון ביד בן-צבי.
ההרצאה והדיון יצאו אחר כך כמאמר:
"תמורות כלכליות בארץ-ישראל בסוף התקופה העות'מאנית," קתדרה 2 (אוקטובר 1976) עמ' 111–138.
הטענות, שהצמיחה הכלכלית בא"י החלה בשליש האחרון של המאה ה-19, אם לא לפני כן, מכוח הצטברות כוחות פנימיים והשפעות מצד גורמי חוץ; ששתי העליות הציוניות הראשונות ויבוא ההון שנתלווה להן היו רק חלק מההשפעות שבאו מחו"ל; שהעליות היו עירוניות ברובן המכריע; ושהפרדסנות הייתה במקורה מקומית – נתקלו ביותר התנגדות מאהדה.
אולם בהמשך הזמן קנתה לה גישתו של גרוס ישיבה מוכרת.
גרסה מעודכנת של פרק ב' האמור יצאה אחר כך בכרך ב' של תולדות היישוב היהודי בא"י (י' קולת, עורך), מוסד ביאליק תשס"ג, עמ' 279–308.
עוד לעניין המאה ה-19 שייך המאמר שנכתב יחד עם חיים גרבר,
שפורסם גם בגרסה עברית ברבעון לכלכלה ביוני 1982.
גרוס מייחס חשיבות למאמר דלהלן, שלמרות ממדיו הצנועים והפורמט ההגותי (ולא המחקרי) מדגיש את חשיבות האוטונומיה של המחקר ההיסטורי-כלכלי במסגרת ההיסטוריוגרפיה של תולדות היישוב ואת הצורך להתנתק מספירת 'העליות':
"הערה לעניין חלוקתן לתקופות של תולדות היישוב בתקופת המנדאט," קתדרה 18 (ינואר 1982), עמ' 174–177.
עוד ראוי לאזכור מיוחד המאמר על המדיניות הכלכלית של ממשלת פלשתינה-א"י, שהבליט מצד אחד את הדגש ששמה הממשלה על האינטרסים הבריטיים, ומצד שני שמדיניותה הכלכלית קידמה בפועל את צמיחתו של הסקטור המודרני בכלכלת הארץ, שרובו היה יהודי:
לתקופת המעבר מיישוב למדינה תרם המאמר על תקופת מלחמת העולם השנייה, שנכתב בשותפות עם יעקב מצר:
שני מאמרים של גרוס שעסקו בעשור הראשון של מדינת ישראל והבליטו את הצורך להתייחס למדיניות הכלכלית של אז תוך הבנה מלאה של הנסיבות והמשימות המיוחדות, במקום למתוח ביקורת במבט לאחור שמבוסס על גישה א-היסטורית:
התייחסות (תוך אזהרה) למציאות שנוצרה אחרי מלחמת ששת הימים בוטאה במאמר:
"ארץ-ישראל כשוק משותף ולקח המונרכיה ההבסבורגית," רבעון לכלכלה 69–70 (יוני 1971), עמ' 3–14.
גרוס כתב מספר ניכר של מאמרים, מהם בהזמנה, בנושאים שנסקרו לעיל ושרק חלקם צוינו בסקירה זאת.
הם התפרסמו בבמות אקדמיות שונות ובכללם כתבי-עת בארצות הברית.
חלק ניכר נאסף בקובץ לא על הרוח לבדה: עיונים בהיסטוריה הכלכלית של ארץ-ישראל בעת החדשה (מאגנס ויד בן-צבי, 1999) 420 עמ'.
בסוף הקובץ מופיעה רשימה של מאמרים על א"י שלא נכללו בו.
מעין נושא צדדי שנגע בו מדי פעם הוא תולדות היהודים ובפרט יזמות יהודית.
גרוס כתב הקדמות לשני ספרים שערך:
שמכיל מאמרים מהאנציקלופדיה יודאיקה האמריקנית, ו-
יהודים בכלכלה: קובץ מאמרים (מרכז זלמן שזר, ירושלים 1985), 437 עמ' + 50 עמ' תקצירים באנגלית.
"יזמות יהודית בכלכלה הקפיטליסטית – הצורך בדיון משווה," דת וכלכלה, יחסי גומלין (ערך מנחם בן ששון), ירושלים, מרכז זלמן שזר 1995, עמ' 47–52 [גרסה מקוצרת של הרצאה בכנס על יזמים יהודים במאות ה-19 וה-20 שנערך בגרמניה בשנת 1992]
תחום צדדי שני במחקריו היה תולדות המחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית.
בנושא זה התפרסמו שני מאמרים:
"מדעי החברה באוניברסיטה העברית עד 1948/49; תוכניות והתחלות", תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים: התבססות וצמיחה (ערכה חגית לבסקי), ירושלים, מאגנס 2005, עמ' 541-503;
"האוניברסיטה העברית ושלוחותיה בתל אביב, 1970-1950," עיונים בתקומת ישראל 19, שדה בוקר, המרכז למורשת בן-גוריון 2009, עמ' 93–119.
אולם למאמר על המחלקה לכלכלה בשנות החמישים לא נמצאה במה לפרסומו, פרט לסדרת 'המאמרים לדיון' (מאמר 04.07) של מכון פאלק.
נחום הַמָּדִי היה תנא שעלה ממדי לארץ ישראל, ופעל בה, בשלהי תקופת בית המקדש השני ולאחר חורבנו במאה ה-1.
מספר חוקרים (כגון שמואל ספראי) מזהים את נחום המדי, כ"נחום איש גמזו" המופיע בספרות התנאים כמה פעמים.
לדעת התנא רבי נתן היה נחום המדי חבר בצוות של שלושה חכמים בירושלים, שכונו דייני גזירות.
הם קבעו תקנות שונות בדיני ממונות, אך מסורת זו אינה מוסכמת, והדעה המקובלת היא שהצוות כלל שני חכמים בלבד, בלעדי נחום המדי.
דעותיו בהלכה וויכוחיו עם חכמי דורו
במשנה מובא שלדעתו של נחום המדי אפשר להתיר נדר גם על סמך טעות בהערכת המציאות העתידית, בעוד שלדעת חכמים אין להתיר נדר אלא אם כן הטעות הייתה בהערכת המציאות הקיימת, וכך מובא במשנה:
באחת מסוגייות התלמוד במסכת עבודה זרה, רוכזו מספר הלכות שאמר, ועל כולן הגיבו חכמי דורו בחריפות וביטלו את דבריו: "נשתקע הדבר ולא נאמר"; ותמה על כך האמורא רב אחא בר מניומי: "
בין ההלכות שקבע: בגולה (בבל, כנראה) איסור המסחר עם גויים לפני ימי חגיהם נוהג במשך יום אחד בלבד, ולא שלושה ימים כבארץ ישראל.
והטעם לכך, שהגויים בחוץ לארץ מתכוננים לחג במשך יום אחד בלבד.
במסכת בבא בתרא הובאה דעתו לעניין דיני ממונות, לפיה זאת אומרת שהמוכר חפץ מתכוון למכור גם את האביזרים הנלווים לו, אלא אם כן הוכח אחרת.
אזכור נוסף שלו במשנה מובא לעניין השמנים הכשרים להדלקת נרות שבת, וכך מובא בפרק במה מדליקין, במסכת שבת:
בברייתא הוזכר חכם בשם "נחום הזקן", ויש משערים כי הכוונה לנחום המדי, כיוון ש"סתם נחום - נחום המדי".
הרב נחום ויידנפלד (תרל"ה, 1875 - ד' בכסלו ת"ש, נובמבר 1939) היה רבה של דומברובה (Dąbrowa Tarnowska) שבגליציה, מחבר שו"ת "חזון נחום", מגדולי המשיבים בגליציה בתקופתו.
נולד לרב יעקב ויידנפלד, רבה של הרימאיליב ומחבר שו"ת כוכב מיעקב.
התפרסם כעילוי עוד בילדותו, כשהצליח לתרץ קושיה של הרב יצחק שמלקיש.
בגיל 15 כבר התכתב עם רבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר".
לפני גיל 20 קיבל סמיכה מהרב שמלקיש, שבחנו במשך שלושה ימים ברציפות בש"ס ובפוסקים.
בשנת תרנ"ו (1896) נישא לטאבה בתו של הרב אברהם פוקר מיאס.
חודשים בודדים התגורר ליד חמיו עד שנקרא לכהן ברבנות דומברובה כממלא מקום סבו, הרב שבתי רפפורט.
במהלך השנים הוצעו לו הצעות רבנות מערים גדולות יותר ברחבי פולין (בהם לודז') אך סירב מפני שהעדיף לכהן בעיר שקטה, בה לא יהיה טרוד ללכת לאירועים.
בשנותיו הראשונות ברבנות כבר הורה לו רבו, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה להכריע בשאלה בהלכות עגינות.
בזכות תשובה זו התפרסם והיה נחשב לבר סמכא במיוחד בתחום זה.
מלבד גדלותו התורנית, היה פעיל בענייני חיזוק הדת והיה מדבר תדיר באסיפות הרבנים בגליציה.
בשנת תרס"ז נשלח לארץ ישראל כנציג רבני גליציה לפקח מקרוב על פעולות כולל גליציה שהתגלו בו אי סדרים.
בביקורו בארץ ישראל השכין שלום בכולל, ובאותה הזדמנות ביקר אצל הרידב"ז שהיה רבה של צפת.
באותה הזדמנות ביקשו הרידב"ז להגיה את ספרו "בית רידב"ז" על ענייני שביעית (שנספח לספר "פאת השולחן").
רבי נחום כתב קונטרס שלם בשם "תוספת שביעית" ובסופו כתב מאמר חריף נגד היתר מכירה.
יחד עם התנגדותו, פעל לגיוס כספים לאיכרים שומרי שמיטה והשיג תמיכה רחבה של רבנים ממזרח אירופה.
אחיו הגדול היה רבי יצחק, ממלא מקום אביו ברבנות הרמילוב.
אחיו הצעיר היה רבי דב בריש, רבה של טשיבין שהיה תלמידו (לאחר שהתייתם בצעירותו מאביהם).
בשנת תרצ"ט (1939) הדפיס את ספרו שו"ת "חזון נחום" חלק א' (או"ח יו"ד מהדורא קמא) ובהקדמת הספר כותב שדווקא בשעה טרופה כזאת, חובה להתחזק הלימוד התורה כמו במלחמת יריחו שנתבע יהושע על ביטול תורה.
רוב עותקי הספר הושמדו על ידי הנאצים בבית הדפוס.
כשפלשו הנאצים לעיר עם פלישתם לפולין, נמלט לכיוון הגבול הרוסי ואת כתבי ידו שלח לחתנו שהתגורר בקולבוסוף.
כשהגיע לגבול השיגוהו הנאצים וזרקו את תפיליו על הרצפה.
רבי נחום הרים את התפילין ונישקם.
הנאצים השליכו את התפילין שוב והזהירו אותו שלא ירים שוב.
מייד עם הגיעו לעיירה שינובה שבגבול הרוסי - לא עמד בצער ונפטר מדום לב.
מהעותקים הבודדים של ספרו ששרדו נעשתה מהדורת צילום בניו יורק, בהסכמת אחיו רבי דב בריש ויידנפלד, הרב מטשיבין ובהמשך בהוצאה חדשה עם הוספות של תשובות שנמצאו, על ידי מכון ההוצאה לאור של ישיבת טשיבין.
בנוסף היו לו עוד כ-10 כרכים של ספרים מוכנים לדפוס, בהם שו"ת או"ח יו"ד מהדורא תנינא, שו"ת אבן העזר עם תשובות רבות בנושא עגונות, שו"ת חושן משפט, הגהות על התלמוד בבלי והתלמוד ירושלמי, ספר באגדה ומאות דרשות של פלפולים הלכתיים שנאמרו על ידו בשבתות מיוחדות וחגים.
רבי נַחוּם דֹּב ברייאר (נולד בז' בניסן תשי"ט, 15 באפריל 1959) הוא האדמו"ר הנוכחי מבויאן, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ונשיא קופת מעות ארץ ישראל.
נולד בארצות הברית לרב מנחם מנדל ברייאר ולמלכה בת האדמו"ר רבי מרדכי שלמה פרידמן מבויאן.
נקרא על שם שני סביו רבי נחום מורגנשטרן (חותן סבו רבי יוסף ברייאר) ורבי מרדכי דוב ברייאר (אבי סבו ר' יוסף ברייאר).
אביו היה חסיד בויאן, ובמקביל היה איש אקדמיה וניהל אורח חיים אורתודוקסי מודרני.
סבו הנהיג את חסידות בויאן מאיסט סייד שבמנהטן.
בשנת תשל"א (1971), כשהיה רבי נחום דב כבן 12 נפטר סבו.
שני בניו של האדמו"ר, ישראל שלום יוסף ויצחק, לא רצו למלא את מקומו משום שהכירו בגדלות אביהם ולא ראו את עצמם כמתאימים לכהן תחתיו, כך שהחסידות נותרה ללא אדמו"ר.
גם מועמדותו של אחיו הגדול, ישראל אברהם, ירדה מעל הפרק.
המועמד הבא היה נחום הצעיר, אך מכיוון שבבויאן לא מקובל למנות ינוקא כרבי, המינוי התעכב עד להגיעו לגיל מבוגר יותר.
למד בישיבת זיכרון משה ברובע הברונקס.
כנער עלה לישראל ולמד בישיבת החסידות בירושלים "מתיבתא תפארת ישראל".
בי"ב בסיוון ה'תש"ם (1980) נישא לשושנה בלומה רייזיל, בת משולם זושא השיל בנו של רבי אברהם יהושע השיל, האדמו"ר מקופיטשניץ.
לאחר חתונתו נתבקש לכהן כאדמו"ר, אך סירב.
למד לקרוא קוויטלאך אצל רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
הוכתר לאדמו"ר בשבת חנוכה ה'תשמ"ה.
תחת הנהגתו הוקמו קהילות ומוסדות של החסידות בביתר עילית, בית שמש, מודיעין עילית, אלעד, קריית גת, מעלה עמוס ועמנואל בין חסידיו נמנים גם חסידי ענפים נוספים של בית רוז'ין (בעיקר טשורטקוב והוסיאטין) שבהם השושלת נפסקה, וכן דתיים לאומיים.
כן יש לחסידות קהילות ומוסדות במנהטן, בורו פארק, מונסי, ויליאמסבורג, לוס אנג'לס, לונדון, אנטוורפן, וכן קהילה קטנה בצור הדסה.
בשנים הראשונות להנהגתו חנך את בית הכנסת הגדול 'תפארת ישראל', שעוצב על פי בית הכנסת 'תפארת ישראל' שהיה בעיר העתיקה.
הרב ברייאר עורך טיש מדי שבת מברכים, בימי הילולה של אבותיו ובחגים.
נוהג לומר דברי תורה ארוכים בכל טיש.
חלק מדברי תורתו יצאו לאור בקבצים ובספרים בשם "אמרי קודש", ומדי שבוע מודפסים דברי תורה שלו על פרשת שבוע בעלון בשם פניני קודש.
האדמו"ר אחראי על קופת "מעות ארץ ישראל".
מדי שנה, בל"ג בעומר, מדליק את ההדלקה המרכזית בציון רשב"י בהר מירון בהשתתפות רבבות.
הוא ירש זכות זו מסבו, שקיבלה בירושה מרבי ישראל מרוז'ין, שקנה אותה מזקני צפת הספרדים.
מתגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים.
אשתו עוסקת בייעוץ רפואי, בפרט לסובלים מאנורקסיה במגזר החרדי.
בנו הרב יוסף ברייאר, נשוי לבת הרב יעקב שרייבר, מחשובי חסידי באיאן.
בתו חיה, נשואה לרב זלמן לייב, רב קהילה בשיקגו, בן רבי יהושע השיל אייכנשטיין מזידיטשוב בשיקגו.
בנו הרב מרדכי שלמה ברייאר, משמש כרב הקהילה בארצות הברית, נשוי לבת הרב ישראל אליעזר אדלר האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ.
בתו חוה שרה ברכה, נשואה לפנחס, בן הרב אשר חיים שטרנבוך, רב בית מדרש באנטוורפן (בנו של הרב אליהו שטרנבוך).
בנו הרב אברהם יהושע העשיל ברייאר, נשוי לבת הרב אליעזר ארנסטר, רב קהילת "מאור-חיים" ויז'ניץ בצפת.
בתו טובה עטיל, נשואה למאיר, בן רבי שמואל יצחק בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב.
בנו הרב יצחק מאיר ברייאר, נשוי לבת הרב חיים מיכאל ביברפלד, אב"ד טשורטקוב בלונדון.
בנו הרב ישראל ברייאר, נשוי למאטיל מרים חנה, בת הרב חיים ואגשל.
נחום הורביץ (2 בנובמבר 1892, קישינב, מולדובה – 13 בינואר 1989, כפר גלעדי, ישראל).
עלה לארץ במסגרת העלייה השנייה.
היה חבר בארגון השומר ועסק בשמירה ברחבי הארץ.
שירת במשטרת המנדט ואחר כך הצטרף למחדשי קיבוץ כפר גלעדי.
הוביל את שיקום חצר תל חי ואף ניהל את המקום.
זכה להאריך ימים והיה השומר האחרון מבין הגברים שהובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בכפר גלעדי (אשתו, יהודית, חברת השומר אף היא- נקברה לידו ב-1992).
נחום הורביץ נולד בשנת 1892 לחסיה ואהרון הורוביץ בעיר קישינב שחבל בסרביה שהיה חלק מהאימפריה הרוסית.
ב-1904 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבו באחת המושבות שבמרכז הארץ.
ב-1908 נפטרה אימו של נחום ואביו שלח אותו לבית היתומים "קריית ספר" ששכן בתחילה בשפיה ואחר כך עבר לבן-שמן.
ב-1909 פגש את ישראל שוחט שגייס אותו לארגון השומר.
במסגרת זו עבד בשמירה על היישוב היהודי בארץ (ראשון לציון, נס ציונה, מסחה, בית-גן, יבנאל, מצפה, מלחמיה, סג'רה, המושבה כנרת, תל עדשים ועוד).
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, התגייס נחום, כרוכב, למשטרת המנדט ועסק בשמירה על היישובים.
ב-17 בדצמבר 1919 נשלח, בפקודת ישראל שוחט, עם עוד 4 רוכבים (אריה אברמסון, צבי ניסנוב, יוסף נחמני ופולסקי מאיילת-השחר) לתגבר את השמירה על היישובים בגליל העליון וליד תל חי נפצע מיריות של ערבים.
ב-1921 עזב את המשטרה והשתתף, עם קבוצת אנשי השומר, בחידוש קיבוץ כפר גלעדי (לאחר שננטש ב-1920).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 מונה מטעם קק"ל למנהל פרויקט ייבוש החולה (שכונה מפעל "זיכיון החולה").
לאחר הקמת המדינה פעל נחום לשיקום חצר תל-חי ובשנת 1953 נפתח במקום מוזיאון ואתר הנצחה ונחום מונה למנהל האתר.
בהמשך הקים ליד החצר אכסניית נוער.
מספר שנים לאחר מכן הקים את מוזיאון בית השומר בכפר-גלעדי לשימור תולדות "ארגון השומר" בארץ.
בנוסף היה נחום שותף לקביעת הכיתוב שעל פסל האריה השואג שליד בית הקברות של כפר גלעדי.
נחום נפטר ב-1989 והיה אחרון אנשי השומר שהלך לעולמו.
נקבר בחלקת אנשי השומר בבית הקברות בתל-חי.
נחום נישא, בסג'רה, ליהודית רוזיצ'נסקי, שבישלה בסג'רה עבור אנשי השומר.
לזוג 3 ילדים וביניהם אורי הורביץ (שניהל את אתר תל חי בין השנים 1987 ל-1995), אבינועם (אבו) הורביץ וישראל (שרוך) הורביץ.
נחום זוננברג (נולד ב-29 בדצמבר 1946) הוא ביוכימאי ישראלי-קנדי המכהן כפרופסור באוניברסיטת מקגיל.
חתן פרס וולף לרפואה לשנת 2014.
זוננברג נולד במחנה עקורים בוצלר שבגרמניה.
הוריו, מאיר ופרדל הם ניצולי השואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט אביו מפולין לברית המועצות שם נעצר ונשלח למחנה עבודה בצפון אורל, רעייתו הראשונה ושני ילדיו נרצחו בשואה.
לאחר המלחמה חזר לפולין ונישא בשנית לאמו של נחום.
זוננברג גדל בישראל ושירת בצה"ל.
הוא סיים תואר ראשון ושני במיקרוביולוגיה ובאימונולוגיה באוניברסיטת תל אביב ותואר שלישי בביוכימיה במכון ויצמן למדע ב-1976, בהנחיית פרופ' מאיר וילצ'ק ופרופ' עדה זמיר.
את הפוסט-דוקטורט עשה במכון רוש לביולוגיה מולקולרית בניו ג'רזי.
ב-1979 הצטרף לסגל אוניברסיטת מקגיל בקנדה.
בשנת 1997 זכה במלגת מחקר של מכון הווארד יוז למחקר רפואי וב-2002 בפרס חוקר בינלאומי בכיר מהמכון.
בתחילת דרכו, חקר זוננברג את תהליך יצירת החלבונים והבקרה שיש על התהליך במהלך התרגום.
בין היתר, גילה את החלבון eIF4E, חלבון שנקשר ל-5' Cap של ה-mRNA, והוא הרכיב קובע המהירות של תהליך התרגום באאוקריוטים, וכן את הבקרה על חלבון זה.
הוא מצא חלבונים נוספים שעוזרים בבקרה על התרגום, וכן את מנגנון ה-Internal ribosome entry site (IRES).
זוננברג חקר תהליכים ביולוגים בתאים רגילים ובתאים סרטניים על מנת לפתח שיטות ריפוי גני ותרופות נגד מחלת הסרטן.
ב-1992 נבחר לעמית בחברה המלכותית הקנדית, ב-2006 נבחר לעמית בחברה המלכותית הבריטית ועמית כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-2008 זכה בפרס קרן גיירדנר הבינלאומי על תרומתו למדעי הרפואה.
ב-2010 זכה לתואר קצין במסדר קנדה.
ב-2014 זכה בפרס וולף לרפואה, מנימוקי השופטים: "פרופ' נחום זוננברג הוא חלוץ בתחום בקרת התרגום של חלבונים.
בסוף שנות ה-70 ובהמשך גילה זוננברג את החלבונים המפקחים על תהליכי הבקרה של סינתזת חלבונים ובעיקר בתהליך המפתח של התחלת התרגום ...
עבודתו של פרופ' זוננברג גם הוכיחה בשנים האחרונות את הקשר בין תהליכי תרגום חלבונים לבין זיכרון וגמישות סינפטית של מערכת העצבים קשר הפותח תחום חדש לחלוטין בנוירוביולוגיה."
ב-2022 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נחום זקן (נולד ב-1940) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
עוטר בעיטור העוז על לחימתו ותפקודו כמפקד גדוד 433 במלחמת יום הכיפורים.
זקן נולד בעיירה זאכו שבחבל הרי כורדיסטן העיראקית לאברהם ויהודית, ולו שמונה אחים.
ב-1951 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה במשך כחמש שנים במעברות, תחילה במעברת הקסטל ולאחר מכן במעברת מקור חיים בירושלים עד סוף 1955. אז עברה המשפחה לשיכון עמידר בו, חיו הוריו של זקן עד יומם האחרון.
אביו שהיה רב העדה בזאכו ובישראל, פרנס את המשפחה אחרי עלייתה בעבודות בניין ומע"ץ ואחר כך כמורה בבית ספר במעברת מקור חיים.
כנער עבד זקן במפעל פניציה לניפוח זכוכית, ומשעה חמש עד עשר בלילה למד בתיכון ערב בכיכר ציון עד לגיוסו.
בנובמבר 1958 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון בגדוד 82 של חטיבה 7 כלוחם וכקצין.
הוא שרת כאיש צוות בפלוגת הצנטוריונים הראשונה בצה"ל, שעליה פיקד רב-סרן שמואל גונן (גורודיש).
בהמשך סיים קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים, וחזר לגדוד 82 ומונה למפקד מחלקת טנקים.
ב-1962 השתחרר מהשירות הסדיר, למד לתואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד במשרד האוצר כבודק מכס, ובערב כמדריך בבית הנוער בירושלים.
ב-1966 נקרא על ידי האלוף ישראל טל שהיה מפקד גייסות השריון, לחזור לשנה לצבא קבע.
הוא שב לשירות בדרגת סרן ונשלח להשתלמות בצבא הבריטי.
בשובו הוא מונה לסגן מפקד פלוגת שריון בחטיבה 7 ולאחר מכן למפקד פלוגת טנקי צנטוריון בגדוד 82, עליה פיקד ב-1967 במהלך מלחמת ששת הימים בגזרה המצרית.
לאחר המלחמה הועלה לדרגת רב-סרן, ולאחר מכן שירת כסגן מפקד גדוד 79 ובשנת 1972 שירת כמפקד גדוד 52 בדרגת סגן אלוף, לתקופה קצרה מאוד.
ב-1973 מונה זקן למדריך ראשי במתקן 500, ובמינוי חירום היה מפקד גדוד 433 של חטיבה 500.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס הגדוד ותחת פיקודו של זקן נלחם בחזית המצרית, במסגרת עוצבת הפלדה של אלוף אברהם אדן (ברן).
הגדוד שהוקם אך כשנה לפני המלחמה, לחם כל ימי המלחמה, מקרבות הבלימה באסמאעיליה והקרבות על רכס "חמוטל" מול כוחות הארמייה המצרית השנייה, קרב שריון בשריון באגם המר, חציית תעלת סואץ, וניהול קרבות תנועה עד לכביש סואץ-קהיר וכיתור הארמייה השלישית.
גדוד 433 לחם ברצף כל ימי המלחמה עד יומה האחרון, בקרב בעיר סואץ.
למרות המכה האנושה שספג הגדוד במרכז העיר, כאשר מחצית מלוחמיו נפגעו וכל שדרת הפיקוד חוסלה, המשיך זקן לפרוץ ברחובה הראשי של סואץ עד לקצה המזרחי שלה, ובכך השלים את משימתו.
במהלך הלחימה ספג הגדוד 34 הרוגים, ו-138 נפגעים.
על תפקודו במהלך המלחמה ובקרב בעיר סואץ לאורך 24 באוקטובר, עוטר נחום זקן בעיטור העוז על ידי הרמטכ"ל.
בהמשך שירותו הצבאי הועלה זקן לדרגת אלוף-משנה ופיקד על מרכז השריון בבאלי"ש 750, ולאחר מכן על חטיבות השריון 656 ו-673. בשנת 1979 נשלח לבית ספר פיקוד ומטה של צבא היבשה בארצות הברית.
לאחר שובו מונה לסגן מפקד אוגדה, ולאחר מכן סגן מפקד גייסות השריון בדרגת תת-אלוף.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסגן מפקד גיס 479 שהתבסס על מפקדת גייסות השריון.
ב־1985 שימש כסגן מפקד גיס 441. לאחר מכן מונה לרמ"ט פיקוד מרכז, תפקיד בו שימש עד לשחרורו מצה"ל.
לאחר שחרור שימש זקן כדירקטור בחברת הנדל"ן שיכון ופיתוח ובחברת עמידר.
מתחילת 1994 שימש כמנהל כללי של חברת אפרידר עד שנת 2001, הרחיב את פעילותה.
לאחר מכן עסק בייעוץ כלכלי וביזום וקידום פרויקטים.
במקביל שימש בהתנדבות כחבר בוועדות שונות, כגון המועצה הציבורית שליד משרד החינוך לקידום נושאי תרבות ואומנות, הוועדה לביטחון ירושלים, יושב ראש עמותת מעוטרי צה"ל, סגן יושב ראש המועצה המקומית ויושב ראש ועדת התכנון ביישוב מגוריו.
כמו כן הוא מעביר הרצאות מורשת לבתי ספר ויחידות צה"ל, ותיעד את הלחימה של גדוד 433 בספרו סואץ אינה סטלינגרד.
הרב נחום גרינהויז (תרכ"ב - כ"א אדר תרע"ה, 1862 - 7 במרץ 1915) היה רב העיר טרקאי בליטא, וחתנו של הרב שלמה הכהן (בעל החשק שלמה).
נולד בשנת ה'תרכ"ב לרב אהרן זליג לוריא.
בהיותו בן עשרים נישא לחיה ברכה בתו של הרב שלמה הכהן מווילנא, ושנתיים לאחר מכן מונה לרבה הרשמי של העיר טרקאי מטעם הממשלה, בה הייתה קהילה יהודית מהוותיקות בליטא.
בסוף 1908, במהלך נסיעה עם הרב ריינס בענייני הישיבה בלידא, לקה בשבץ שהשאיר אותו מרותק למיטה במשך שבועות רבים.
בשנת ה'תרע"א נפצע בתאונת רכבת ועקב כך נעשה משותק, ובכ"א באדר ה'תרע"ה נפטר לאחר ייסורים.
את מקומו ברבנות העיר מילא חתנו הרב צבי אריה פרצוביץ אביו של הרב נחום פרצוביץ.
חתנו השני היה הרב יצחק שוסטר, רבה של סוקולקה.
בנו הוא הרב שלמה שוסטר, ששימש לאחר השואה רבה של לודז'.
היה אוהב ארץ ישראל נלהב והתמסר מאוד להפצת רעיון הציונות.
הוא הקים סניף של חובבי ציון בעירו והטיף לשיתוף פעולה של חרדים וחופשיים למען יישוב ארץ ישראל.
הוא תמך בציונות מעשית של העלאת יהודים לאט לאט וקרא לקנות מתוצרת היישוב היהודי בארץ ישראל.
הוא פרסם מספר מאמרים בעד הציונות ונגד מתקיפיה בעיתונות התקופה.
היה בין מייסדי המזרחי בשנת 1902, השתתף בכינוסיה ובקונגרסים ציוניים ונחשב בין רבניה הגדולים, עד כדי שהרב יצחק יעקב ריינס הועידו ליורשו.
באוגוסט 1904 נבחר למועצה של 23 ראשי המזרחי.
בסביבות שנת 1905–1906 הוא פרש בשקט מפעילות במזרחי.
בשנת 1911 הוא פרסם מאמר בשם "טעות לעולם חוזר" הקורא שלא לתרום לוועד האודסאי בגלל שהוא תומך בגימנסיה הרצליה, הנותן חינוך שקרא לו כפרני, הכולל את ביקורת המקרא
אחד מצאצאיו כתב שהוא שינה את עמדתו כלפי הציונות במיוחד בעקבות הקמת גימנסיה הרצליה.
כן סופר שהוא פרסם את המאמר בשנת 1911 בעקבות חשבון נפש שעשה לאחר שלקה בשבץ.
בתחילת 1913 פרסם מאמר נגד חברת מרבי השכלה.
נחום גלבוע נולד בשנת 1917 בעיר הבירה סופיה שבבולגריה הבן הבכור משני בניהם של יצחק ויפה פרץ.
אביו היה ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה.
נחום למד בבית ספר עברי ואחר-כך - בסמינר למורים עבריים בסופיה.
בעת לימודיו ביקר גם באקדמיה הלאומית לציור ולאחר סיום לימודיו היה מורה בבית הספר העברי המרכזי בסופיה.
כבן למשפחה ציונית מובהקת וכחניך תנועת הנוער "השומר הצעיר", ידע נחום מצעירותו שעתידו לעלות לארץ ישראל.
בשלהי 1939, יממה לאחר שנודע לזוג כי נמצא להם מקום על ספינת מעפילים לארץ ישראל, נישא נחום לחברתו רחל, ילידת פלובדיב.
ספינתם נתפשה על ידי הבריטים ונוסעיה נכלאו במחנה המעצר בעתלית, שבאותה תקופה קלט עולים בלתי חוקיים.
כעבור זמן קצר שוחררו הזוג מהמחנה בעתלית והחלו את צעדיהם בקיבוץ גן שמואל.
לאחר מכן, במצוות התנועה עברו לקיבוץ נגבה ולבסוף נמנו עם מקימי קיבוץ יקום.
עם הקמת הפלמ"ח ב-1942 התנדב אליו גלבוע ועקב כישרונו הרב בציור הופנה להתמחות בהכנת מפות.
לאחר שסיים בהצלחה את קורס מפקדי המחלקות עבר לשרת במטה המבצעים.
ב"" ביוני 1946 נפלה בידי הבריטים רשימה שמית של חברי מטה הפלמ"ח והוא קיבל הוראה להסתתר ולשנות את שמו.
כך הוא הפך מנחום פרץ לנחום גלבוע (שם משפחתו החדש נבחר בעקבות הצטרפות אחיו הצעיר, משה פרץ, כחבר בקיבוץ מסילות, אל מול הגלבוע).
השירות בפלמ"ח נמשך חמש שנים, עד שנת 1947. עם שחרורו מהפלמ"ח עזבה משפחתו את הקיבוץ ועברה להתגורר בחדרה.
גלבוע חזר למקצוע ההוראה ולציור, והפעם לתמיד.
יום לאחר הקמת מדינת ישראל נולדה בתו היחידה, יעל.
בשנים 1952-1953 זכה במלגה שאיפשרה את התמחותו המקצועית בפריז, הוא מנצל את השהות בעיר האורות כדי להשתלם באקדמיה לציור.
בצד יצירתו העשירה, היה מורה לציור במשך שנים רבות.
משנות ה-50 ערך יותר מעשרים תערוכות יחיד בישראל ובגלריות חשובות בניו יורק, לונג איילנד, שטוטגרט, קלן, בזל ועוד.
כמו כן, השתתף בעשרות תערוכות קבוצתיות בארץ וברחבי העולם.
ציוריו הוצגו בתערוכות רבות, והוא נחשב על ידי מבקרי אמנות כרומנטיקן ישראלי מבריק לא רק בשל סגנונו הריאליסטי-רומנטי, אלא גם ובעיקר, בשל הצבעוניות העשירה של ציוריו, הדיוק בפרטים ורוחב היריעה.
ציוריו מאופיינים על ידי רצון לתת ביטוי נאמן ומדויק יותר לתמונה הוויזואלית הנוצרת בדמיונו, בהשפעת רגשותיו ותגובותיו לחיים, לזיכרונות ורשמים מהעבר בבולגריה ובארץ ישראל החלוצית.
מקום מיוחד בעבודתו של גלבוע מקבלת מלאכת התיעוד והשימור של ראשית המדינה.
ציוריו של גלבוע, מקימים לחיים את מראה ישראל של פעם, קורותיה, אנשיה ובתיה.
מועט מאוד התיעוד האותנטי על נושאים אלו, וציוריו של גלבוע מהווים מקור מידע חשוב וזוכים לציטוט ולהתייחסות אצל כל העוסקים בתקופה.
נחום דרשוביץ (נולד ב-1951) הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וקודם לכן באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ידוע, בין השאר, בסדר דרשוביץ-מנה .
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון במדעי המחשב (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית ממכון ויצמן למדע, על עבודה שנעשתה בהדרכת פרופ' זוהר מנה שכותרתה The Evolution of Programs.
משנת 1978 נמנה עם סגל אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ובשנת 1998 חזר לישראל כאשר קיבל מינוי כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
היה חוקר אורח במכון ויצמן למדע, מיקרוסופט מחקר, אוניברסיטת סטנפורד, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת שיקגו ועוד.
תחומי מחקרו: מדעי המחשב התאורטיים, בינה מלאכותית, שפות תכנות, הנדסת תוכנה, מדעי הרוח הדיגיטליים.
בשנת 2011 הוענק לו פרס הרברנד.
נין לזכריה דרשוביץ ובן-דוד שני של אלן דרשוביץ.
נשוי לשולמית חוה הלוי, משוררת וחוקרת צאצאי האנוסים.
הרב נחום זאב דסלר (י"ט באדר א' ה'תרפ"א, 27 בפברואר 1921 – י"ח בשבט ה'תשע"א 23 בינואר 2011) רב ומחנך חרדי אמריקאי, דיקן האקדמיה העברית של קליבלנד ומייסדה.
נולד בקלם, לבלומה ולרב אליהו אליעזר דסלר, שהיה משגיח ישיבת פוניבז'.
אמו היא בתו של הרב נחום זאב זיו בנו של הסבא מקלם שאת שמו הוא נשא.
בשנת 1928 עברה משפחתו לאנגליה, בצעירותו למד בישיבת עץ חיים בראשות הרב מרדכי פוגרמנסקי.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת טלז בליטא.
בשנת ת"ש (1940), כשנה לפי כניסת הגרמנים לטלז נסע לארצות הברית יחד עם שניים מרבני הישיבה הרב אליהו מאיר בלוך והרב חיים מרדכי קאטץ, היה מהבחורים המייסדים של ישיבת טלז בקליבלנד שבאוהיו.
היה מייסד ודיקן האקדמיה העברית של קליבלנד המסונפת למוסדות ישיבת טלז ונחשבת למוסד הלימודים היהודי הגדול במדינת אוהיו.
בנו, הרב ראובן דב דסלר הוא מחבר סדרת הספרים "שנות דור ודור", בהם מכתבים ומסמכים מגדולי דורות קודמים.
חתנו, הרב עמנואל שיף מראשי ישיבת בית שרגא במונסי.
נפטר בקליבלנד בי"ח שבט ה'תשע"א, הלווייתו התקיימה בבנין האקדמיה העברית של קליבלנד ולמחרת בישראל.
נקבר בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.
רבי נחום דובער שניאורסון (ה'תר"ב, בלובביץ' - ח' בכסלו ה'תרנ"ו, 25 בנובמבר 1895, קייב) היה האדמו"ר השני מצ'רנוביל-אוברוץ' (אוורוטש).
נולד בשנת ה'תר"ב לאדמו"ר הרב יוסף יצחק שניאורסון (בן הצמח צדק), ולחנה (בת הרב יעקב ישראל טברסקי) בן הזקונים לאביו ואמו.
רבי נחום דובער היה אחיה של הרבנית שטערנא שרה, אשת אדמו"ר הרש"ב.
אביו שימש אדמו"ר בעיר אוברוץ', לחסידות צ'רנוביל-אוברוץ' ולאחר פטירת אביו מילא נחום דובער את מקומו.
בהנהגתו נהג כדרך אביו וניהל חצר בסגנון חסידויות צ'רנוביל-פולין, ולא בדרכה של חסידות חב"ד, כסגנון סבו רבי יעקב ישראל טברסקי, ולא כסגנון סבו הצמח צדק.
תשע עשרה שנה נשא באדמו"רות אוורוטש.
הוא התחתן בשנת תרט"ז עם בתו של דוד משה פרלוב מקוידינוב (בן לאדמו"ר שלמה חיים פרלוב מקוידינוב).
בחודשים האחרונים לחייו חלה ונסע לעיר קייב, לאחר כמה חודשים עבר שם ניתוח ונפטר כמה לאחר הניתוח, ביום ח' בכסלו ה'תרנ"ו, נקבר בקייב.
היה אדמו"ר בין השנים תרל"ז-תרנ"ו
חתנו הראשון הוא קרוב משפחתו דרך אשתו - רבי שלמה חיים פרלוב מקוידנוב (בנו של אהרן פרלוב מקוידנוב) שהמשיך אותו באדמורו"ת מאז שחמיו נפטר עד שהוא עצמו נפטר, לאחרי שנה בלבד, והיה האדמו"ר השלישי מאוורוטש.
חתנו השני הוא גם קרוב משפחתו דרך אשתו, רבי נח יוסף בועז שהמשיך את האדמורו"ת לאחר פטירת גיסו, והיה האדמו"ר הרביעי מאוורוטש.
לנחום דובער היו שלוש בנות, כל חתניו היו קרובים שלו; חתנו השלישי היה בעל בתו בתיה, הוא היה בן דוד ראשון של יצחק דובער, שמו הוא רבי מנחם מנדל שניאורסון בן המהר"ש.