tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד 100 האלבומים ההולנדי, למקום הרביעי במצעד האלבום האוסטרלי ולמקום ה-43 בבילבורד 200. באותו היום, הוא הוציא את השיר "The Door".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-35 במצעד 100 הסינגלים ההולנדיים.
באותו יום, הוא הוציא גם את השיר "Some Things I'll Never Know".
גרסת דואט של השיר "Some Things I'll Never Know", בשיתוף פעולה עם מארן מוריס, יצאה ב-27 בנובמבר 2023. גרסה זו הגיעה בשיאה למקום השמיני במצעד הסינגלים החמים של ניו זילנד.
סווימס הפך לתופעה בזרמי המוזיקה עם שירים בסגנון נשמה רטרו המשלבים השפעות ממוטאון וסגנון סטאקס.
תקופת ה"סופט-אלפא" במוזיקה, שבה זמרים גבריים עם רגשות עזים וקולות גדולים, מאפיינת את סווימס ואמנים נוספים כמו בנסון בון ונואה קאהן.
תיאודור שו וילסון היה פסנתרן ג'אז אמריקאי.
תואר על ידי המבקר סקוט יאנוב כ"פסנתרן הסווינג המובהק".
סגנון הפסנתר שלו היה עדין, אלגנטי ו-וירטואוזי והושפע מארל היינס ומארט טייטום.
הוא ניגן בהקלטות של רבים מגדולי הג'אז, כולל לואי ארמסטרונג, לנה הורן, בני גודמן, בילי הולידיי ואלה פיצג'רלד.
הוא היה מהמוזיקאים השחורים הראשונים שהופיעו בצורה בולטת לצד מוזיקאים לבנים.
בנוסף לעבודתו הענפה כנגן בלהקה וכסיידמן (נגן לצד הנגן הראשי), וילסון הוביל להקות משלו והקלטות משלו מסוף שנות ה-20 ועד שנות ה-80.
הוריו היו מורי בית ספר, וכך חינוכו המוזיקלי המוקדם החל בגיל 6 בפסנתר.
לאחר מכן למד כינור, אבוב וקלרינט במכון טסקיגי בטסקיגי, אלבמה.
וילסון עבר לדטרויט עם אחיו המוזיקאי גאס וילסון.
וילסון החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1929 עם הלהקה של ספיד ווב.
מ-1930 היה הפסנתרן של להקת מילטון סניור, תפקיד שהיה לפני כן של ארט טייטום.
לאחר סיבוב הופעות עם הלהקה בשיקגו, נשאר בשיקגו ועבד עם לואי ארמסטרונג ותזמורתו בין 1931–1933. הוא למד תחת ארל היינס בתזמורת Grand Terrace Cafe Orchestra של היינס לפני שעבר לניו יורק כדי להופיע עם ה-Chocolate Dandies של בני קרטר ב-1933.
אמצע שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40
ב-1935, בעת ג'אם עם בני גודמן וקרל בלינגר במסיבת בית שערכה מילדרד ביילי, הם משכו את תשומת ליבו של המפיק ג'ון האמונד, שארגן להם מפגשי הקלטות.
הקלטות אלו הפכו לבסיס של שלישיית בני גודמן, שהורכבה מגודמן, וילסון והמתופף ג'ין קרופה (ולאחר מכן ליונל המפטון).
השלישייה הופיעה בהפסקות של להקת גודמן.
בהצטרפות לשלישייה, וילסון הפך לאחד המוזיקאים השחורים הראשונים שהופיעו בצורה בולטת בקבוצה משולבת גזעית.
האמונד סייע בהשגת חוזה לווילסון עם ברונסוויק מ-1935 עד 1939, להקלטת עיבודי סווינג לוהטים של שירים פופולריים, מתוך מחשבה על שוק הג'וקבוקס הגדל.
בשנים הללו השתתף במפגשים רבים עם מוזיקאי סווינג כמו לסטר יאנג, רוי אלדרידג', צ'רלי שייבר, רד נורבו, באק קלייטון ובן ובסטר.
38 מהקלטותיו היו להיטים, בעיקר הקלטות ג'אז קאמרי עם זמרות בהן לנה הורן, הלן וורד, אלה פיצג'רלד, מילדרד ביילי ובילי הולידיי.
בילי הולידיי וטדי וילסון הקליטו ארבע עשרה הקלטות יחד ב-1935. מ-1939 עד 1942 הקליט עבור קולומביה רקורדס.
הוא עזב את הלהקה של גודמן והקים להקה בת 15 חברים ב-1939, אבל הפרויקט נמשך רק כשנה.
ב-1944 חזר להיות סיידמן, נגן צד בסקסטט של בני גודמן והקשר המוזיקלי שלו עם גודמן נמשך עד 1962. באמצע שנות הארבעים התמקד בהקלטות אולפן, הופעות על המסך ושידורי רדיו, במקום לנגן על במות ציבוריות.
לאחר פירוק הלהקה הגדולה שלו, וילסון הקים סקסטט שהופיע בקפה סוסייטי מ-1940 עד 1944. שם הוביל מופעי ג'אז בשם "ג'אז קאמרי" עם תזמורת ריקוד שכללה אותו ואת פרנקי ניוטון, אד הול ובילי הולידיי.
הוא כונה "המרקסיסט מוצרט" על ידי הווארד "סטרץ'" ג'ונסון בשל תמיכתו במטרות השמאל: הוא הופיע בקונצרטים לטובת כתב העת The New Masses ועבור Russian War Relief, ועמד בראש ועדת האמנים לבחירת בנימין ג'יי דייוויס, חבר מועצת ניו יורק שהתמודד מטעם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
מאוחר יותר, ה-FBI השעה את פעילותו בשידור, ברדיו ובפעילויות חברתיות בטענה שהוא מעורב בקומוניזם.
מ-1945 עד 1952 לימד וילסון בבית הספר ג'וליארד.
לאחר מכן סייר באירופה, כולל בסקנדינביה, אנגליה, סקוטלנד, גרמניה, הולנד ושווייץ.
בשנות ה-50 הקליט עבור ורב רקורדס.
וילסון הופיע בתור עצמו בסרטי הקולנוע "הוליווד" (1937) ו"סיפורו של בני גודמן" (1955).
מאוחר יותר עבד כמנהל מוזיקלי בתוכנית "המופע של דיק קאבט".
וילסון התגורר בפרוורי הילסדייל, ניו ג'רזי.
הוא היה נשוי שלוש פעמים, כולל לכותבת השירים איירין קיצ'ינגס.
הוא הופיע כסולן ועם קבוצות פיקאפ עד שנותו האחרונות, כולל הובלת שלישייה עם בניו תיאודור וילסון בבס וסטיבן וילסון בתופים.
בשנת 1979 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד למוזיקה ממכללת ברקלי למוזיקה.
הוא מת מסרטן הקיבה בניו בריטניה, קונטיקט, ב-31 ביולי 1986, בגיל 73. הוא נקבר בבית הקברות פיירוויו בניו בריטניה.
בנוסף לתיאודור וסטיבן, לווילסון היו שלושה ילדים נוספים, ויליאם, ג'יימס (ג'ים) ודיון.
וילסון נחשף לראשונה לג'אז בהאזנה למוזיקה של דיוק אלינגטון, ארל היינס, לואיס ארמסטרונג ופאטס וולר.
לאחר מכן פיתח סגנון מוזיקלי המבוסס על סגנונותיהם של ארט טייטום וארל היינס.
את ההשפעה של טייטום ניתן לאתר בריצות המהירות של יד ימין בדומה לאלה של טייטום.
עם זאת, הנגינה של וילסון התמקדה ברעיונות הרמוניים דיאטוניים "פנימיים" המבוססים על שלשות והרחבות.
הוא גם אלתר בהתבסס על התפתחות מלודית לירית.
נגינתו מאופיינת בהבעה דינמית עקבית עם מגע אלגנטי.
הריצות המתמשכות שלו והתיאום הקצבי הרגוע עם טון נקי ואחיד היו קשורים לאישיותו העצורה ולחוויה שלו עם בני גודמן תחת הפרדה גזעית.
וילסון תרם למודרניזציה של הסגנון הפסנתרני בניגוד לנגינת הפסנתר הגולמית של הארלם סטרייד.
תוך כדי עיבוד של קול עשירי ביד שמאל וניגון אוקטבה כפולה דמוית קרן ביד ימין בסגנון ארל היינס, הוא רדף אחר מרקם קל עם רעיונות קצביים פשוטים וסגנון מלודי בודד בהשוואה לסגנון המורכב של היינס.
הוא ניגן עם מוזיקאי ביבופ כמו צ'ארלי פרקר ודיזי גילספי במהלך עבודתו כנגן צד, אך סגנונו היה מבוסס על ארפג'ו בטון אקורדים והרמוניה דיאטונית.
נגינתו ב"קונגו בלוז" עבור Red Norvo והסקסטט שלו ב-1945, למשל, מדגימה את הניגוד הסגנוני בין וילסון לבין דיזי גילספי וצ'רלי פארקר.
סגנונו של וילסון השפיע על פסנתרנים אחרים, בהם מרי לו ויליאמס בת זמנו, מל פאוול, בילי קייל, ג'ס סטייסי וג'ו בושקין.
טדוגלוטיד היא תרופה יתומה לטיפול בתסמונת המעי הקצר.
בישראל היא נמכרת תחת השם המסחרי גאטקס.
בשנת 2012 אושרה לשימוש במבוגרים בארצות הברית וב, ובשנת 2019 בילדים מעל גיל שנה בארצות הברית.
טדוגלוטיד הוא פוליפפטיד המורכב מ-33 חומצות אמיניות.
בעל מבנה הזהה לפפטיד דמוי גלוקגון 2, מלבד החלפה של חומצת אמינו בודדה ׁ(גליצין במקום אלנין).
החלפה זו מונעת פירוק על ידי האנזים דיפפטידיל פפטידאז, דבר המגדיל את זמן מחצית החיים של הפפטיד.
טדוגלוטיד מגבירה ספיגה של חומרי מזון ונוזלים, אצל חולים עם תסמונת המעי הקצר, אשר נתמכים על ידי הזנה תוך-ורידית.
טדוגלוטיד הוא אנלוג לפפטיד דמוי גלוקוגן 2, כלומר הוא מפעיל את הקולטנים של הפפטיד הנמצאים במעי.
הפטטיד דמוי גלוקוגן 2 מוביל להגדלת זרימת הדם במעי, הגדלת השגשוג של האפיתל של המעי, עיכוב הפרשות-יתר של חומצת קיבה וזירוז ריקון הקיבה.
הטדוגלוטיד מראה פרמקוקינטיקה ליניארית (כלומר, עלייה במינון התרופה מובילה לעלייה פרופורציונלית בהשפעה).
זמן מחצית חיים ממוצע של טדוגלוטיד אצל אנשים בריאים הוא כשעתיים ואצל חולים עם תסמונת המעי הקצר כ-1.3 שעות.
שיא התגובה אחרי הזרקה תת-עורית של טדוגלוטיד מתרחש אחרי 3–5 שעות.
הזמינות הביולוגית של טדוגלוטיד היא כ-89% אחרי זריקה בירך ו-92% אחרי זריקה בבטן.
לא נבדק המטבוליזם של התרופה בגוף, אך מניחים כי כמו הפפטיד דמוי גלוקוגון 2 הטבעי המופרש, טדוגלוטיד מתפרק לחומצות אמינו.
הפרשת הטדוגלוטיד היא בעיקר באמצעות כליות.
עקב כך, רמת הטדוגלוטיד בחולים עם תסמונת המעי הקצר גבוהה יותר, עקב הפרשה כלייתית נמוכה יותר.
נמצא כי הטדוגלוטיד אינו גורם להארכת מקטע QC.
כמו כן, ישנן כמה תופעות לוואי שמצריכות תשומת לב מיוחדת:
גדילה אבנורמלית מהירה של תאי מערכת העיכול - טדוגלוטיד מעודד גדילה של תאי מערכת העיכול ולפעמים הם יכולים להפוך לסרטניים.
לכן, לא מומלץ השימוש בטדוגלוטיד אצל מטופלים עם מחלה ממאירה במערכת העיכול או חשד למחלה כזו.
כמו כן, יכולים להיווצר פוליפים במערכת העיכול.
מחלה של דרכי המרה או הלבלב.
טהיטי הוא האי הגדול ביותר בפולינזיה הצרפתית, ובו שוכנת גם בירתה פפאטה.
האי טהיטי נמצא בקבוצת האיים הפונים אל הרוח (Îles du Vent) שבאיי החברה שבמרכז פולינזיה הצרפתית, בערך באמצע הדרך בין אמריקה הדרומית לאוסטרליה.
שטח האי 1,042 קמ"ר, רוחבו המקסימלי 45 ק"מ, והנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגת אורוהנה (Orohena) שגובהה 2,241 מ' מעל פני הים.
האי נחלק לשני חלקים בצורת מעגל המרוכזים סביב הרי געש רדומים, המחוברים במצר יבשה קצר הקרוי על שם העיירה טארבאו (Taravao) הממוקמת בו.
החלק הצפון מערבי מכונה "טהיטי נואי" (Tahiti Nui - טהיטי הגדולה), והחלק הדרום מזרחי הקטן ממנו בהרבה קרוי "טהיטי איטי" (Tahiti Iti - טהיטי הקטנה), או גם טאיאראפו (Taiarapu).
החלק הגדול (טהיטי נואי) מאוכלס בצפיפות (במיוחד סביב עיר הבירה) ולכן נהנה מתשתית כבישים טובה.
החלק הקטן (טהיטי איטי) נותר מבודד למדי כשחלקו הדרום מזרחי, הקרוי "טאי פארי" (Te Pari), נגיש רק בסירה, או בהליכה.
החלק ההררי מכוסה ביער גשם טרופי צפוף בו גדלים שרכים רבים.
במישורי החוף מצויים שדות של פרחים טרופיים וטארו (הבסיס למזון העיקרי של הפולינזים).
החול בחוף הצפון מערבי הוא שחור בשל מקורו הגעשי של האי, בעוד שהחול בחוף הדרום מערבי הוא לבן.
העונה הגשומה היא מנובמבר ועד אפריל.
האי הקרוב ביותר הוא אי מוריאה הנמצא במרחק של כ-17 ק"מ.
פסגת הר טוהיבאה היא הנקודה הגבוהה ביותר שניתן לראות כשנמצאים במרחק מטהיטי.
טהיטי הוא האי המאוכלס ביותר בפולינזיה הצרפתית (כ-70% מכלל האוכלוסייה).
לפי נתונים משנת 2002 התגוררו באי 169,677 תושבים מהם 83% פולינזים, והשאר אירופאים, מהגרים מאסיה (בעיקר סינים) ובני תערובת.
תושבי טהיטי הם אזרחים צרפתים הנהנים משוויון זכויות מלא (כולל הצבעה לנשיאות ולפרלמנט הצרפתי).
השפות השולטות הן צרפתית ו"טהיטית" (ניב של השפה הפולינזית).
רוב התושבים מתפרנסים מתיירות, מדיג או מגידול ומכירה של פנינים שחורות.
יחד עם זאת יש בטהיטי גם מי שדורשים להתנתק מצרפת ולהפוך למדינה עצמאית.
משערים כי טהיטי יושבה על ידי פולינזים מסמואה בשנת 120 לפני הספירה, אם כי קיימות גם הערכות לתאריך מאוחר יותר (עד ל-300 לספירה).
טהיטי שמשה בסיס להגירה לאיים אחרים כגון איי קוק והוואי.
בשנת 1606 היו הספרדים האירופאים הראשונים להגיע לטהיטי, אך ספרד לא עשתה כל ניסיון להשתלט על האי או לסחור איתו.
האנגלי קפטן סמואל ווליס נחת בטהיטי ב-1767, ושנה אחריו הגיע הנווט הצרפתי הרוזן לואי דה בוגנוויל (Louis de Bougainville) .
בשנת 1769 הגיע לאי החוקר הידוע קפטן ג'יימס קוק.
תיאוריו הנלהבים על יופיֿים של האיים ועל חייהם המאושרים והמתירניים מבחינה מינית של הילידים עשו רושם חזק על בני דורו.
קפטן קוק העריך שמספר התושבים באי באותו זמן הוא כ-200,000. מכאן ואילך הגיעו לאי ספינות מאירופה בתדירות הולכת וגדלה.
הידועות בהן היא הביגל ועליה צ'ארלס דרווין שהגיעה אליו בשנת 1835, והבאונטי שמלחיה התמרדו נגד רב החובל, זמן קצר לאחר שעזבו את טהיטי ב-1789. בביקורו של קוק הוא נחשף גם לתרבות הקעקועים באי, והצית מחדש את תופעת הקעקועים באירופה, בעיקר בקרב יורדי ים.
באנגלית מכונה כתובת הקעקע Tattoo, מילה שמקורה בשפה הטהיטית ומשמעותה "לסמן".
האירופאים שהגיעו לאי גרמו לזעזועים ניכרים לחברה המסורתית שחיה בו.
עוד בתקופת ביקורו של ג'יימס קוק הוא הבחין שמחלות מין אירופאיות כבר התפשטו באי ופגעו בתושבים.
מאוחר יותר הופיעו גם המגפות האירופאיות שקטלו רבים מהאוכלוסייה המקומית שלא הייתה מחוסנת בפניהם.
עליונותם של האירופאים והתמותה הגדולה של המקומיים היוו רקע נוח למיסיונרים שפקדו את האי והטיפו לנצרות.
הם הרסו את המקדשים המקומיים, השתמשו באבנים לסלילת דרכים, ואסרו להמשיך ולעסוק באמונות הישנות.
במשך 50 השנים שאחר כך התנהל משא ומתן מדיני בין אנגליה לצרפת על השליטה באזור, ובסופו, בשנת 1842, הייתה צרפת למעצמה הקולוניאלית השולטת באזור.
טהיטי הפכה שטח חסות צרפתי בשנת 1847, בזמן מלכותו של המלך פומרה (Pomare).
כשיורשו, המלך פומרה החמישי (1842–1891) התפטר בשנת 1880, הפכה צרפת לשליטה של האיים.
הצייר פול גוגן חי בטהיטי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, והיא שימשה לו כרקע לרבים מציוריו.
בבירה פפאטה קיים מוזיאון קטן ליצירותיו.
בשנת 1946 קיבלו כל תושבי האי אזרחות צרפתית.
בשנת 1977 קיבל האי שלטון עצמי חלקי, אם כי מבחינה מדינית הוא טריטוריה צרפתית שמעבר לים, כמו פולינזיה הצרפתית כולה.
במסגרת אולימפיאדת פריז (2024) אירחה טהיטי שנמצאת באוקיינוס השקט, אך מהווה חלק מצרפת הריבונית, את תחרויות גלישת הגלים של האולימפיאדה.
התחרויות התקיימו במיקום המרוחק ביותר אי פעם מהעיר המארחת של משחקים אולימפיים.
טְהִימְפְּהוּ (בדזונגקה: ཐིམ་ཕུུུུ; לפי האקדמיה ללשון העברית: טִימְפּוּ) היא בירת בהוטן והעיר הגדולה בה , וכמו כן גם שמו של העמק המקיף את העיר, ושם המחוז בו היא נמצאת.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2017 אוכלוסיית העיר מנתה 114,551 תושבים.
עד שנת 1955 שימשה העיר פונקה כבירת בהוטן, ובאותה שנה הועבר מעמד הבירה לעיר טהימפהו.
בתחילת שנות ה־60 נקבעה טהימפהו רשמית כמושב הממשלה של ממלכת בהוטן בתקופת דרוק גיאלפו השלישי, ג'יגמה דורג'י ואנגצ'וק.
טהימפהו משתרעת מצפון לדרום על הגדה המערבית של העמק שנחצב על ידי נהר וואנג צ'ו, הממשיך את זרימתו אל הודו שם הוא נקרא נהר רידאק.
טהימפהו היא הבירה החמישית בגובהה בעולם, וגובהה נע בין 2,248 מטרים ל־2,648 מטרים מעל פני הים.
שלא כבמרבית הבירות, לטהימפהו אין נמל תעופה משלה; היא נשענת על נמל התעופה פארו, הנמצא במרחק של כ־52 קילומטרים (32 מייל) ממנה.
בטהימפהו מצויים מרבית מוסדות השלטון של בהוטן, ובהם טַאשִׁיצ'וֹ דזוֹנג — מושב הממשלה ובו חדר הכס, מזכירות הממשלה ומשרדי הפנים והאוצר — וכן בניין הפרלמנט (Gyelyong Tshokhang) שבו מתכנסת האספה הלאומית .
ארמון דְצֶ'נְצ'וֹלִינְג שוכן מצפון לעיר; עם זאת, משכן המלך כיום הוא ארמון לִינְגְקָנָה הסמוך לטאשיצ'ו דזונג.
תרבות בהוטן משתקפת במלואה בטהימפהו — בספרות, בדת, במנהגים ובקוד הלבוש הלאומי, בפרקטיקות נזיריות, במוזיקה, במחול ובתקשורת.
בעיר שוכנים מוסדות מרכזיים כגון הספרייה והארכיון הלאומיים , האקדמיה המלכותית לאמנויות הבמה , וכן רשות השידור הלאומית (BBS).
פסטיבל הטשהצ'ו (Tshechu) השנתי, הנערך בספטמבר או באוקטובר בהתאם ללוח הבהוטני, הוא מן האירועים התרבותיים החשובים בעיר .
משמעות המילה טשהצ'ו, היא "היום העשירי" בלוח הלבנה הבהוטני, ולכן מועדי הפסטיבל משתנים משנה לשנה.
בתימפו נערך הפסטיבל במשך שלושה ימים במתחם טאשיצ'ו דזונג, וכולל ריקודי מסכות טקסיים הקרויים "צ'אם" (Cham).
לפני 1960, טהימפהו הורכבה מקבוצת כפרים קטנים מפוזרים לעורך העמק, אשר חלקם מהווים כיום מחוזות של העיר .
ב-1885 התרחש באזור, במה שהיום הוא מגרש הספורט צ'אנגלימית'נג של טהימפהו, קרב בו הבהוטנים ניצחו .
הניצחון המוחץ סלל את הדרך לאוג'ין וונגצ'וק, מלכהּ הראשון של בהוטן, לשלוט בכל המדינה בפועל.
מאז המגרש הוא בעל חשיבות גדולה לעיר; תחרויות כדורגל, קריקט וקליעה למטרה מתקיימות בו .
האצטדיון המודרני שנמצא שם כיום הוקם ב-1974.
תחת שושלת וונגצ'וק, נהנתה המדינה משלום והתקדמות תחת שליטים רפורמיסטים מוצלחים.
המלך השלישי בשושלת, ג'יגמה דורג'י וונגצ'וק, שינה את השיטה הפאודלית הישנה על ידי ביטול העבדות, חלוקת האדמות מחדש ושינוי המיסוי.
הוא בצע הרבה רפורמות מנהליות, חוקתיות ומשפטיות.
הרפורמות המשיכו וב-1952 הבירה הועברה מהבירה העתיקה פונקה אל טהימפהו.
המלך הרביעי, ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, התחיל פיתוח במדינה כלכלי ובאופנים אחרים.
ב-1961, טהימפהו הפכה רשמית לבירת בהוטן.
עם הצטרפות בהוטן לאו"ם ב-1971 ולמס' ארגונים בינלאומיים אחרים, התחילה נוכחות של משלחות דיפלומטיות בעיר, מה שגרם לגידול מהיר של טהימפהו כמטרופולין.
ב-2005 המלך החליט להוריש את השלטון לבנו, ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק.
ההכתרה התקיימה בטהימפהו באצטדיון הלאומי המצוחצח, וחפף ליובל המאה לתחילת שושלת וונגצ'וק.
העיר גָדלה במהירות בעקבות הגירה המונית של כפריים אליה.
ההגירה גרמה לבנייה מחודשת של מרכז העיר, ולהקמת פרברים בה.
נורזין לאם, לאחרונה שודרג לרחוב ראשי בעיר, ובו יש חנויות, מסעדות, דוכנים קמעונאיים, ומבנים ציבוריים.
בשאר העיר ישנם בלוקי דירות, בתים פרטיים קטנים וחנויות פרטיות.
כל בנייני העיר נדרשים להבנות בסגנון מסורתי, עם ציורים ומוטיבים בודהיסטים.
רוב תעשיית העיר ממוקמת דרומית לגשר הראשי.
בשנים האחרונות, עולה מספר השירותים המסחריים והמשרדיים בטהימפהו.
בשונה מרוב ערי הבירה בעולם, אין נמל תעופה המשרת את טהימפהו.
אם כי, העיר משתמשת בנמל התעופה פארו במרחק 54 קילומטרים מהעיר.
החודש החם ביותר בטהימפהו הוא יוני, והחודש הקר ביותר הוא ינואר.
טה ואהיפוונמו (מאורית: Te Wāhipounamu – "המקום של אבן הירקן") הוא אתר מורשת עולמית מאז 1990 השוכן בחלקו הדרום מערבי של האי הדרומי של ניו זילנד.
האזור משתרע לאורך חופי ים טסמן ברצועה לא רציפה שאורכה כ-450 ק"מ ורוחבה נע בין 40 ל-90 ק"מ, בין הים לבין הרי האלפים הדרומיים.
בתחומו של טה ואהיפוונמו נכללים ארבעה פארקים לאומיים – פיורדלנד, אאורקי/הר קוק, הר אספיירינג ווסטלנד טאי פוואטיני, 2 שמורות טבע, 16 שמורות למחקר מדעי, 5 אזורים אקולוגיים ו-5 אזורי פיקוח נוספים.
סך הכל משתרע האזור על פני 26,000 קמ"ר.
דרום-מערב ניו זילנד שוכנת על קו המפגש בין הלוח הפסיפי ממזרח ללוח ההודו-אוסטרלי ממערב, לכן האזור נחשב לאחד הפעילים בעולם מבחינה סייסמית.
רכס הרי האלפים הדרומיים נוצר כתוצאה מפעילות טקטונית במשך 5 מיליוני השנים האחרונות, ואזורים שהיו מכוסים בעבר בים התקמטו והתרוממו עד לגובה של 1,000 מטר.
ההרים עוצבו בפעילות קרחונית וקרחונים עדיין מכסים חלק מהשטח שבו שוכנים 28 מ-29 הפסגות הגבוהות מ-3,000 מטר בתחומי המדינה.
ההר הגבוה בשטחו של טה ואהיפוונמו הוא הר טסמן הנישא לגובה של 3,498 מטר (הר קוק אינו חלק מהאזור המוכרז).
תהליכי הבליה בטה ואהיפוונמו נמשכו גם בין התקופות הקרחוניות, ואחד הגורמים העיקריים להם הוא כמות המשקעים הגדולה באזור, במיוחד ממערב לקו פרשת המים.
קו החוף עוצב על ידי פעילות הים, והוא משונן ומחורץ ומאופיין בצוקים, שרטונים ואיונים.
אזור החוף עשיר במשקעים המגיעים לממוצע שנתי של בין 3,000 ל-5,000 מ"מ שיורדים במשך כל עונות השנה.
כמויות אלה גדלות עם הגובה הטופוגרפי ומגיעות עד ל-10,000 מ"מ בשנה, וחלקים גדולים מהן יורדות בצורת שלג.
מעבר לקו פרשת המים פוחתת כמות המשקעים עד לממוצע שנתי של 1,000 מ"מ והאזור מתאפיין ברוחות חמות וחזקות הנושבות מכיוון צפון-מערב.
לים השפעה ממתנת על הטמפרטורות במערב האזור ובדרומו, ומזרחית לקו פרשת המים הטמפרטורות קיצוניות יותר הן בחורף והן בקיץ.
החי והצומח באזור טה ואהיפוונמו השתמרו כמעט ללא שינוי במשך אלפי שנים, בין היתר בזכות הבידוד היחסי של ניו זילנד ועקב העובדה שגם בניו זילנד עצמה אזור זה הוא פחות נגיש ומיושב.
החי והצומח באזור זה מייצגים בצורה טובה למדי את אלו שהתקיימו ביבשת העתיקה גונדוונה, וזו אחת הסיבות המרכזיות להכללת האזור ברשימת אתרי המורשת העולמית.
טהאטה (באורדו: ٹھٹہ; בסינדית: ٺٽو), או טהאטו, היא עיר היסטורית בעלת אוכלוסייה של 22,000 תושבים השוכנת במחוז סינד בפקיסטן, ליד אגם קאלרי, שהוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר במדינה.
המונומנטים הגדולים של טהאטה זכו למעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו בשנת 1981. העיר קרובה מאוד לנמל קראצ'י, ומסיבה זו מגיעים אליה תיירים רבים.
בין המאה ה-14 למאה ה-18 העיר מילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של חבל סינד, כיוון שחלשה על אזור הדלתה של נהר האינדוס, וכיוון שהייתה עיר הבירה של שושלות סאמה, ארגון ותרח'אן, ששלטו בעיר בין 1592 ל-1739 בשמם של הקיסרים המוגוליים של דלהי.
טהאטה הוזנחה החל מ-1739 כאשר מחוז סינד הוענק לשאה של איראן, כתוצאה מקרב כארנאל שהיה חלק מהפלישה הפרסית להודו.
השרידים המצויים בעמק שבו שוכן האתר הם מתחם מונומנטים והעיר עצמה, וזאת בנוסף לנקרופוליס השוכן במרחק של 12 קילומטרים על קצה גבעת מַכְּלי.
השרידים לתור הזהב של העיר, שנמשך ארבע מאות שנים, הם המונומנטים הבנויים מאבנים ומלבנים.
מונומנטי האבן הבולטים ביותר הם הקברים של ג'אם ניזאם א-דין השני ששלט במקום בין 1461 ל-1509, עיסא ח'אן תרח'אן שהצעיר ואביו ח'אן באבה, שנבנו לפני 1644. מונומנט הלבנים הבולט ביותר הוא מסגד דאנביר שנבנה על ידי שאה ג'האן (1644–1647) ובו יש 93 כיפות, מספר מאוזוליאומים ומספר קברים.
ניתן ללמוד מן האתר הארכאולוגי על הציוויליזציה שהתפתחה בסינד בין המאה ה-14 למאה ה-18. המונומנטים האסלאמיים של טהאטה נחשבים לייחודיים באדריכלות האסלאמית כיוון שהם הושפעו מכמה מקורות שונים.
המונומנטים של טהאטה שונים מבחינת שיטת הבנייה או הצבע שלהם מאלה של לאהור.
האוויר המלוח הנישא על ידי המונסון משפיע לרעה על הלבנים, ופוגע במאמצי השימור של המונומנטים השונים באתר.
בגבעת מַכְּלי (באורדו: مکلی قبرستان; קואורדינטות: ) שוכן אחד הנקרופוליסים הגדולים ביותר בעולם שקוטרו כ-8 קילומטרים, וההשערה היא כי קבורים בו למעלה מ-500,000 קדושים סופיים.
ישנן אגדות רבות על תחילתה של הגבעה, אך הדעה הכללית היא שהנקרופוליס צמח מסביב למקדש חמאד ג'מאלי מזרם הסופיות, שנבנה במהלך מהמאה ה-14. הקברים והמצבות המפוזרים בנקרופוליס מתעדים את ההיסטוריה הפוליטית והחברתית של סינד.
המאוזוליאומים האימפריאליים מחולקים לשתי קבוצות: אלה של שושלת סאמה (1352–1520) ואלה של שושלת תרח'אן (1556–1592).
קברו של ג'אם ניזאם א-דין השני הוא מבנה בצורת כיכר שנבנה מאבן חול וקושט במדליונים בצורות גאומטריות ובצורות פרחים.
המאוזוליאום של עיסא ח'אן תרח'אן דומה לו, והוא מבנה דו-קומתי עם כיפות ומרפסות.
בניגוד לאדריכלות הסינקטיסטית של המבנים הללו, המשלבים מוטיבים אסלאמיים והינדואיסטיים, ישנם מונומנטים המראים את שורשיה המרכז-אסייתיים של שושלת תרח'אן.
דוגמה לכך היא קברו של ג'אן בג תרח'אן (נפטר ב-1600), שהוא מבנה לבנים מתומן טיפוסי שכיפתו מכוסה ברעפים מזכוכית בצבעים כחול וטורקיז.
מדבר טהאר (נכתב לעיתים תאר; בהינדי: थार, באנגלית: Thar), הידוע גם בשם המדבר ההודי הגדול,של הודו הוא מדבר גדול וצחיח בצפון-מערב תת-היבשת ההודית.
הוא נמצא בעיקר במדינה ההודית ראג'סטאן וגם בדרום המדינות: הריאנה ופנג'אב ובצפון גוג'ראט.
בפקיסטן המדבר מכסה חלק ממזרח מחוז סינד וחלק מדרום-מזרח מחוז פנג'אב.
מדבר צ'וליסטאן גובל במדבר טהאר ומתפשט לכיוון מחוז פנג'אב האפגני.
המדבר גובל בצפון-מערב עם נהר סוטלג', במזרח עם , בדרום עם ב ובמערב עם נהר האינדוס.
למרות האקלים הקיצוני, מדבר טהאר יכול לספק הזדמנויות פיתוח: כרייה - במדבר יש עתודות יקרות של מינרלים כמו פלדספר, פוסריט, גבס וקאולין.
מינרלים אלה משמשים לייצור מגוון דברים ממלט לדשנים ולכן הם בעלי ערך.
אבן גיר ושיש גם נחצבים באזור.
אבן גיר משמשת לבניית וייצור מלט, ושיש משמש לבנייה.
ייצור אנרגיה - אנרגיה מופקת במדבר טהאר באמצעות פאנלים סולאריים.
אנרגיה זו משמשת להתפלת מים.
אנרגיית רוח משמשת גם לייצור חשמל.
חקלאות - השקיה במדבר טהאר הפכה לחקלאית מסחרית.
ייצור יבולים כמו חיטה וכותנה יצר מקומות עבודה רבים והניב הכנסה לכלכלה המקומית.
תיירות - הפארק הלאומי מדבר טהאר מושך מבקרים רבים שרוצים לראות כמה מ -120 המינים שנמצאים שם.
טהסין אזגיץ' (טורקית: Tahsin Özgüç; 20 במרץ 1916 – 28 באוקטובר 2005) היה ארכאולוג שדה טורקי.
הקריירה הארוכה שלו החלה לאחר מלחמת העולם השנייה והוא היה לאחד מהארכאולוגים הבכירים המתמחים באנטוליה.
אזגיץ' נולד בעיירה קְרְג'אלי שבבולגריה.
הוא למד בפקולטה לפילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה שבאוניברסיטת אנקרה, וסיים את לימודיו ב-1940. ב-1942 הוא קיבל דוקטורט באותה פקולטה, וכיהן כעוזר הוראה בין 1945 ל-1946 ומרצה בין 1946 ל-1954, שהייתה השנה בה התמנה לפרופסור.
הוא כיהן כדיקן הפקולטה לספרות בין 1968 ל-1969, ולאחר מכן ועד 1980 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
לאחר פרישתו ב-1981 שימש במשך חמש שנים סגן יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה של טורקיה.
אזגיץ' ותלמידיו תרמו רבות לארכאולוגיה של אנטוליה.
הוא ניהל בה חפירות ארכאולוגיות ופרסם עם תלמידיו למעלה ממאה ספרים ומאמרים.
בין 1962 ל-1964 הוא הרצה כפרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי, ב-1964 באוניברסיטת חבל הסאר ובין 1975 ל-1976 באוניברסיטת מינכן שבגרמניה.
לאורך הקריירה שלו הוא שיתף פעולה עם אשתו נימט (Nimet), שהייתה אף היא פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת אנקרה.
הוא ניהל חפירות בקילטפה (קייסרי), ובזכות ניסיונו הרב הוביל לחשיפה של חפצי עתיקות וטקסטים עתיקים, שסייעו להרחיב את הידע על ההיסטוריה של אנטוליה ומושבות הסחר האשוריות בין 2000 ל-1700 לפנה"ס.
מלבד החפירות בקילטפה הוא עבד במקומות נוספים ובהם דוקיה, ארזינג'אן, ומסאט היאק.
הוא היה חבר במספר מוסדות מדעיים ובהם המכון הטורקי להיסטוריה, המכון הגרמני לארכאולוגיה, האקדמיה הבריטית, המכון האמריקני לארכאולוגיה, האקדמיה הבווארית למדעים, האגודה הארכאולוגית של הסיטי של לונדון, והמכון הטורקי לארכאולוגיה.
הוא מת באנקרה ב-28 באוקטובר 2005, והותיר אחריו אישה ובן.
צלב הכבוד הפדרלי מטעם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1978)
דרגה חמישית במסדר השמש העולה של יפן (1990)
מסדר הכתר של בלגיה (1991)
טהאן שווה (Than Shwe; נולד ב-3 בפברואר 1933) הוא איש צבא (גנרל) ופוליטיקאי מיאנמרי, שהיה המנהיג הצבאי של מיאנמר בשנים 1992–2011. בשנים 2003-1992 היה ראש ממשלת מיאנמר.
שווה החל לכהן כמנהיג מיאנמר לאחר התפטרותו המפתיעה של הגנרל מאונג, המנהיג הקודם, ובכך הפך שווה לגנרל, למפקד העליון של כוחות מיאנמר ולמנהיג החדש של המדינה.
כהונתו של שווה נחשבה לליברלית משל קודמו.
הוא תמך בהשתתפותה של מיאנמר באיגוד האומות של דרום מזרח אסיה (ASEAN).
הוא גם פיקח על נקיטת אמצעים נגד שחיתות, אשר הביאה לפיטורים של שרים ובכירים אחרים במדינה.
עם זאת הוא המשיך בדיכוי העיתונות החופשית של מיאנמר והביא למעצרם של עיתונאים רבים שהתנגדו למשטרו, ובהם הפעילה הפוליטית אונג סן סו צ'י.
בשנת 2006 הוא העביר את בירת המדינה מיאנגון לנייפידאו.
באוגוסט 2010 פורסמו שמועות לפיהן התפטרו שווה, סגנו ועוד שישה קציני צבא בכירים וכי שווה ימשיך לכהן כמנהיג המדינה עד סוף השנה.
דַלְפַּט סינג שחוואת (בהינדי: दलपत सिंह शेखावत; באנגלית: Dalpat Singh Shekhawat; 26 בינואר 1892 דלואי (Deloi), הודו - 23 בספטמבר 1918 חיפה, ארץ ישראל) היה קצין פרשים, בדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן), בגדוד נושאי-הרומחים של ג'ודפור (The Jodhpur Lancers).
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הצטרף עם יחידתו לצבא בריטניה ונלחם להגנת תעלת סואץ וכיבוש חצי האי סיני ארץ ישראל מידי הטורקים.
במערכה לכיבוש חיפה עמד בראש יחידתו שהסתערה, רכובה על סוסים, כידונים בידיה, על עמדות מקלעים טורקים באזור הצ'ק פוסט של ימינו, ויכלה להם.
סינג נהרג במהלך ההסתערות, לצד שניים מלוחמיו.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הצלב הצבאי (Military Cross) והתואר "גיבור חיפה" (Hero of Haifa).
דַלְפַּט סינג שחוואת נולד ב-26 בינואר 1892 בכפר Deloi שבנפת פאלי, מרוואר, ראג'סטן, הודו (מדרום לעיר ג'ודפור).
אביו היה קולונל טהאקור הארי סינג שחוואת (Thakur Hari Singh) שהיה מפקד יחידת נושאי-הרומחים של ג'ודפור ושחקן הוקי ידוע.
בגיל 6 נשלח ללמוד בקולג' איסטבורן באנגליה.
בגיל 10 התייתם מאביו ונלקח כבן חסות על ידי סר פראטפ סינג - מייסד יחידת נושאי הרומח של ג'ודפור, מהראג'ה של נסיכות אידר ועוצר של המהראג'ה של ג'ודפור.
כשחזר מבריטניה ב-1900 הצטרף ליחידה עליה פיקד אביו.
באותה תקופה הייתה הודו מחולקת למאות נסיכויות כשלכל נסיכות היה שליט (נסיך, מהראג'ה) וצבא.
הנסיכות נשלטה על ידי מהראג'ה סומר סינג ולפיקודו עמדה יחידת נושאי-הרומח של ג'ודפור (the Jodhpur Lancers).
יחידה זו הוקמה ב-1888 ונחשבה לאחת מיחידות נושאי-הרומח הטובות ביותר בהודו.
פעילות הכוחות הבריטיים עד הקרב לכיבוש חיפה
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גייסה בריטניה ברחבי האימפריה הבריטית עזרה בגיוס לוחמים וכוח אדם, ואף גייסה בכפייה במקומות אחדים.
יחידות רבות גויסו מהדומיניונים שלה (אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו ועוד).
כ-700 נסיכויות הודיות הסכימו לשלוח יחידות צבאיות וביניהן גם נסיכות ג'ודפור, ששלחה את גדוד נושאי-הרומחים שלה.
בתחילת המלחמה השתתפה היחידה בקרבות בצרפת ובפלנדריה (בלגיה).
ב-1916, לאחר סיום קרבות ההגנה על תעלת סואץ הצטרפה לכוחות האימפריה הבריטית שכבשו את ארץ ישראל מידי הטורקים
ב-14 ביולי 1918, במהלך המאבק על עבר הירדן (מצפון מזרח ליריחו), בקרב הגנה על רכס אבו טולול, נגד יחידה עות'מאנית תוקפת, צוין דלפט סינג לשבח על אומץ ליבו, לאחר שהסתער בראש יחידתו על עמדת מקלע וחיסל אותה.
בקרב מגידו שהתקיים בין 19 עד 21 בספטמבר 1918, הסתערו פרשי נושאי הרומחים ההודיים מפתח ואדי עארה לעבר עפולה וכבשו את עמק יזרעאל, תחנת הרכבת של עפולה, והצטרפו לכוח שכבש את נצרת.
עקב שמועה על פינוי חיפה מכוחות עות'מאנים, גרמנים ואוסטריים, הופנו יחידות בריטיות לכיבוש חיפה וביניהן נכללה גם יחידת נושאי הרומחים של מייסור ונושאי הרומחים של ג'ודפור בפיקודו של דלפט סינג.
הקרב המכריע לכיבוש חיפה נערך ב-23 בספטמבר 1918. הכוח הבריטי המוביל הייתה ברידגת הפרשים ההודית ה-15 שכללה שלושה גדודים הודים (רגימנטים) ורגימנט אנגלי:
נושאי-הרומח של ג'ודפור בפיקוד מייג'ור סינג וסגנו קפטן בהאדור אמאן סינג ג'ודה (Bahador Aman Singh Jodah)
נושאי-הרומח של מייסור (Mysore Lancers)
נושאי הרומח של היידראבאד (Hyderabad Lancers)
לפי תוכנית המתקפה הושארו לוחמי היידראבאד המוסלמיים כעתודה, כדי שלא יצטרכו להילחם בטורקים.
גדודי הפרשים פתחו בהתקפה חזיתית לעבר העיר התחתית.
סינג תקף חזיתית את העמדה, נפגע בחוט השדרה ונוטרל.
סגנו, קפטן ג'ודה, המשיך את ההתקפה וסיים את כיבוש חיפה התחתית עד השכונה הגרמנית (ועל כך זכה באות מסדר השירות המצוין Indian Order of Merit), בעוד שאנשי מייסור בעזרת סייר דרוזי, עלו על הכרמל, השמידו את התותחים האוסטריים וירדו מדרום לעיר התחתית.
במהלך התקפה זו נהרגו שלושה חיילים הודים (כולל סינג, שנפטר בסוף אותו היום).
חיילים הודים מוסלמים שנהרגו במערכה לשחרור ארץ ישראל נקברו ב.
גופותיהם של החיילים ההודים ההינדואים נשרפו ואפרם פוזר בנהרות הודו.
לאחר מותו הוענקה למייג'ור סינג מדליית הצלב הצבאי וכן התואר "גיבור חיפה".
בבית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה הוצב לוח זיכרון המציין את תרומת החיילים ההודים (ודלפט סינג ביניהם).
כמו כן נחרת שמו של סינג על לוח מספר 33 בקיר הזיכרון לגדודים ההודים, בבית הקברות בפורט תאופיק במצרים.
בשנת 1922 עיריית ניו דלהי הקימה אנדרטה לכבודו ולכבוד החיילים ההודים שנפלו בקרבות.
"שלושת הפסלים" (teen murti) באנדרטה שעל שמם נקראו הכיכר (chowk), השדרה (marg) והמתחם ששימש את ראש ממשלת הודו הראשון ג'ווהרלל נהרו-מייצגים את שלוש הנסיכויות בהודו מהן הגיעו החיילים שנלחמו בארץ ישראל-ג'ודפור, מייסור והיידראבאד.
מדי שנה עורך הצבא ההודי טקסי זיכרון ליד האנדרטה.
פסלים של דלפט סינג הותקנו בערים פאלי (נפת הולדתו) וג'ודפור.
החל מ-2010 מקיימת העמותה לתולדות חיפה בשיתוף עיריית חיפה עצרת זיכרון שנתית בבית הקברות של חללי האימפריה הבריטית בחיפה.
בטקס הראשון ב-2010 השתתף קולונל מ.ס.
ג'ודה, נכדו של קפטן ג'ודה.
מותו של סינג מתועד בוועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
טהוּניה רוּבּל (נולדה ב-20 בפברואר 1988) היא דוגמנית, שחקנית, מגישת טלוויזיה ורדיו ישראלית.
זוכת העונה החמישית של תוכנית המציאות "האח הגדול".
רובל נולדה בעיר גונדר שבאתיופיה למשפחה בת 13 ילדים.
סבה, סלמון בוגלה הוא אחיו של איש החינוך יונה בוגלה.
בשנת 1991, בהיותה בת שלוש, עלתה יחד עם משפחתה לישראל במסגרת מבצע שלמה והתגוררה בשכונת קראוונים בגבעת המטוס שבירושלים.
ב-1995 בגיל שבע עברה יחד עם משפחתה לבית שמש.
בנעוריה שינתה את שמה למיכל כדי להשתלב בחברה הישראלית.
רובל למדה בבית הספר היסודי פירסט שבבית שמש ובתיכון אנקורי שבירושלים, אולם לא סיימה את לימודיה.
בשנת 2006, התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל התובלה כמדריכת קורס נהיגה.
במסגרת השירות הצבאי השלימה בגרות.
רובל למדה משפטים בקריה האקדמית אונו.
בתום שירותה הצבאי הכירה רובל את מעצב השיער מישל מרסייה, שהיה לבן זוגה.
מרסייה הפגיש את רובל עם סוכן הדוגמניות עופר רפאלי, בתקווה להפוך אותה לדוגמנית.
בשנת 2011 השתתפה באודישנים לתחרות "מלכת היופי", אך לא צלחה אותם.
כשנכנסה לעולם הדוגמנות החליטה לחזור לשמה המקורי טהוניה.
בשנת 2012, אחרי הפרידה ממרסייה, נסעה בעצת סוכנות הדוגמנות שלה לנסות את מזלה בלונדון, שם גרה שמונה חודשים בדירת דוגמניות.
רובל דגמנה למספר קמפיינים בלונדון, בין היתר לחברות MAC Cosmetics ,Sleek MakeUP, דיזל למגזין הבריטי "גלמור" ואף כונתה "אימאן הצעירה" בפי אחת מעורכות המגזין, הופיעה בכתבות אופנה במגזינים בולטים בהם Elle הבריטי והגרדיאן וכן בהפקות אופנה שונות.
כשחזרה לישראל הציע לה סוכן הדוגמניות רוברט בן-שושן להשתתף בתחרות ה"סופר מודל" הישראלית לשנת 2012, בה זכתה במקום הראשון.
רובל היא יוצאת אתיופיה הראשונה שזכתה בתחרות יופי בישראל.
עקב זכייתה נשלחה לתחרות העולמית בפיג'י, אך לא עלתה לגמר.
כשחזרה לישראל המשיכה בעבודתה כדוגמנית והובילה קמפיינים עבור חברות אופנה ישראליות.
רובל המשיכה לקדם קריירת הדוגמנות שלה גם לאחר יציאתה מבית "האח הגדול".
באוקטובר 2013 השתתפה בתצוגת אופנה לסתיו-חורף של חברת גולברי, תצוגת האופנה הראשונה שלה.
בינואר 2014, נבחרה לשמש כפרזנטורית של חברת בגדי הים הישראלית "קוברה".
היא נבחרה לאחת מהדוגמניות השחורות היפות בעולם על ידי האתר beauty-around.com.
במרץ 2014, השתתפה בפרסומת לרשת מוצרי האיפור והטיפוח "אפריל" ולקחה חלק במספר תצוגות אופנה.
בשנת 2014 הצטלמה רובל למסע פרסום בדרום אפריקה עבור חנות האופנה "Edgars", ובין היתר הצטלמה למספר מגזיני אופנה מקומיים.
במהלך שידורי התוכנית "האח הגדול" בה השתתפה, הייתה רובל מעורבת בפרשייה עם אחד המשתתפים האחרים אשר הטיח בה עלבונות גזעניים.
לאחר זכייתה, התארחה בתוכנית "הכוכב הבא" וביצעה את השיר "כל החלומות" של הזמר אייל גולן להעלאת מודעות נגד גזענות.
באוקטובר 2013, החלה להשתתף בתוכנית "הדיבור" בהנחיית אלירז שדה המשודרת בערוץ 24. בנובמבר 2013 החלה לשמש כממלאת המקום של קותי סבג בפאנל התוכנית "מה אתם אומרים?" בהנחיית חיים אתגר המשודרת בערוץ 2.
בשנת 2013, השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המציאות "האח הגדול" וזכתה בתוכנית בפרס של מיליון ש"ח.
ב-10 במאי 2014, שודר בערוץ 2 סרט דוקומנטרי על רובל בשם "בכוחות עצמה" בהגשת גלית גוטמן, אודות חייה מילדותה ועד זכייתה בתוכנית "האח הגדול", הסרט זכה לרייטינג של 20.5%.
הסרט שודר גם בחו"ל בערוץ הישראלי במזרח ומערב ארצות הברית ובאירופה.
עם עליית העונה השישית של התוכנית "האח הגדול", רובל החלה להגיש את התוכנית "ליווי מודח" באתר mako, בה היא ליוותה וראיינה את הדיירים המודחים לאחר יציאתם מהבית.
במרץ 2015, החלה להשתתף בתוכנית "הבילויים" בתור כתבת שטח בתחום האקסטרים ובתוכנית "עולם הזוהר" המשודרות בערוץ 24.
במאי 2016, השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי של HOT, "היחידה", לצד אורנה דץ, רמי קלינשטיין, דובדבני וקובץ' מושיק רוט ועוד.
ב-2021, היא הופיעה בתחפושת הבבושקה בעונה השנייה של "הזמר במסכה".
בשנת 2024 השתתפה רובל בסדרה "אינדל" של HOT.
מאז ינואר 2017, עד פברואר 2019 רובל הגישה יחד עם קותי סבג תוכנית שבועית ברדיו ירושלים בשם "טהוניה וקותי לא עושים חשבון".
לאחר זכייתה בתוכנית "האח הגדול", רובל נבחרה לדבב דמות מצוירת המבוססת עליה בשם "דגוניה", כחלק מקמפיין למותג השוקולד "קליק" של חברת יוניליוור ישראל.
בחנוכה 2014, שיחקה לראשונה במחזמר לילדים "פנטזיה - אלף לילה ולילה" בתיאטרון גבעתיים בתפקיד קיסמת, מלכת הנחשים, ולשם כך לקחה שיעורי משחק ושירה.
באוקטובר 2017, החלה לשחק בתיאטרון חיפה במחזה "העוגן" שכתב דייוויד לינדסי-אבייר לברודוויי.
בשנת 2018, השתתפה בתור אורחת כעצמה בסדרה "לצבי יש בעיה".
בשנת 2021, ביצעה הופעת אורח בסדרה "היורשת" בקשת 12.
ב-20 בנובמבר 2016, הוציאה את הסינגל הראשון שלה, דואט יחד עם הזמר מאיר אלפי בשם "יום יום".
לשיר צולם גם וידאו קליפ בהשתתפות השניים.
בראיונות לתקשורת סיפרה רובל כי חלמה לשיר בילדותה, אך למרות יכולותיה הווקליות מעולם לא פיתחה קריירת שירה.
כמו כן סיפרה כי לאחר השתתפותה בתוכנית "היחידה", בה הפגינה יכולות שירה, החלה להביע עניין בתחום המוזיקה וכך הגיעה ההצעה לדואט עם אלפי.
ב-2017, פורסם שרובל מתקרבת לדת ואף החלה לשמור שבת.
בינואר 2020, רובל נישאה ליניב בן-משה, וביולי באותה השנה נולדה להם בת.
טה אנאו היא עיירה באי הדרומי של ניו זילנד השוכנת לחופו הדרום מזרחי של אגם טה אנאו.
שם העיירה נגזר משם האגם הסמוך, הקרוי על שמן של מערות טה אנא-או (Te Ana-au) הנמצאות לחופו המערבי של האגם ומשמעות שמן בשפה המאורית היא - "מערת המים המתערבלים".
על פי מפקד האוכלוסין המקומי לשנת 2013, מונה העיירה 1911 תושבים.
העיירה ממוקמת בסמיכות לאתרי תיירות וטבע מרהיבים,
ובהם ההפארק הלאומי פיורדלנד, המילפורד סאונד ודאוטפול סאונד.
בהתאם לכך, עיסוקם העיקרי של התושבים המקומיים הוא תיירות ואירוח,
ומספר המיטות לאירוח בעיירה עומד על כ-4,000. העיירה משמשת גם כבסיס יציאה למסלולי המילפורד טרק והקפלר טרק.
טה דאום הוא מזמור הודיה ותפילה נוצרי קדום, הדומה לשילוב התפילות היהודיות מודים וקדושה.
המזמור קרוי על שם מילות הפתיחה שלו בלטינית, טה דאום לאודמוס, שפירושן "אֱלֹהֵינוּ מוֹדִים אֲנַחְנוּ לָךְ".
הוא נותר בשימוש יומיומי בכנסייה הקתולית, ומשמש גם בכנסייה האנגליקנית והלותרנית.
המסורת הנוצרית מייחסת את כתיבת המזמור לאמברוזיוס ואוגוסטינוס, כשאוגוסטינוס הוטבל לנצרות בידי אמברוזיוס בשנת 387. המזמור מיוחס גם להילריוס מפואטייה או לניקטס, הגמון רמשיאנה במאה הרביעית.
הפסקה בסוף המזמור, המתחילה במילים סאלוום פאק פופולום טואום, היא אוסף פסוקים מתהלים המתורגמים ללטינית, שנוספו מאוחר יותר לפיוט המקורי.
המזמור מתאים לנוסח השליחים, הכרזה פולחנית על האמונה, ומשלב בין תפילה וליטורגיה לבין הכרזת אמונים.
תחילה היא קוראת בשם האל, ומיד לאחר מכן מהללת את כל המברכים והמכבדים את האל, תחילה במערכת ערוכה של יצורי השמים, עבור בנוצרים הנאמנים שכבר הגיעו לשמים, ועד להפצתה של הכנסייה ברחבי העולם.
המזמור חוזר בסופו לנוסח ההתחלתי של המזמור באמירת שמו של ישו ומאזכר את לידתו, סבלו ומותו, קומו לתחיה, והאדרתו.
בשלב זה המזמור פונה לכנסייה ולמתפללים עצמם, מבקש רחמים וכפרה על חטאיהם, הגנה מפני חטאים עתידיים ואיחוד עתידי עם הנבחר.
המזמור נותר בשימוש יומיומי בכנסייה הקתולית, ומשמש גם בכנסייה האנגליקנית והלותרנית.
בכנסייה הקתולית, המזמור רשום בספר 'תפילות השעה'.
שרים את המזמור לאחר המיסה או כתפילה העומדת בפני עצמה.
הוא נאמר גם באירועי הודיה לאל כמו בחירת אפיפיור, מינוי הגמון, הכרזה על קדוש נוצרי, הודעה על המרה לנצרות, חתימת הסכם שלום, הכתרה מלכותית וכדומה.
ישנם גם ביצועים מודרניים, חלקם עם קטעים מתורגמים מלטינית לאנגלית ולשפות אחרות.
שיר הכנסייה הגרמני גרוסר גוט, ויר לובן דיך ("האל הגדול, אנו משבחים אותך"; ) הוא למעשה תרגום חופשי של טה דאום.
הפרק הראשון במופע האופרה 'טוסקה' מאת פוצ'יני מסתיים בקטע מרגש מתוך הפתיחה של טה דאום.
איגור סטרוינסקי השתמש ב-12 המשפטים הפותחים לצורך "המבול" שלו בשנת 1962.
לחנים רבים הולחנו למזמור זה, ביניהם היידן, מוצרט, ברליוז, ג'וזפה ורדי, ברוקנר, פורטוונגלר, דבורק (אנטונין דבוז'ק), בריטן, קודלי, ו-פורט בין הידועים יותר.
בעת שניצח על לחנו עבור לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ז'אן-בטיסט לולי נפצע ומת מפצעיו.
לחנו של מארק-אנטואן שרפנטייה למזמור טה דאום, משמש כלחן הפתיחה לרבים משידורי איגוד השידור האירופי, וביניהם המוכר ביותר שידורי האירוויזיון.
לחנו של ויליאם וולטון נכתב עבור הכתרת מלכת אנגליה אליזבת השנייה בשנת 1953.
[נוסף מאוחר יותר, בעיקר מפסוקי תהלים:]
יעבדוך כל יושבי ארץ: כי אתה מעולם אבינו.
מתנשאים לעומת שרפים וכרובים, בקול רעש גדול משבחים:
קדוש, קדוש, קדוש, אדוני צבאות,
וצִבְאוֹת חלליך מְלֻבָּשִׁים לָבָן ישבחוך,
אתה בן לאב לעולם ועד.
מלכות השמים פתחת לכל הַמַּאֲמִינִים.
שמע את שוועתנו, זכור את עבדיך: בְּדַם יָקָר גאלתם.
ומנם עם קדושיך, בכְבוֹדוֹ הַנִּצְחִי.
אלוהינו, הושיעה את עמך וברך את נחלתך.
נרוממך בכל עת ונברכה שמך לעולם ועד.
שמרנו והצילנו מכל פשעינו היום הזה.
אלוהינו, חוס נא עלינו, רחם עלינו.
אלוהינו, האר פניך אלינו כי בטחנו בך.
אלהי, בך בטחתי אל אבושה אל יעלצו אויבי לי.
טהורה לעד הוא סרט תיעודי זוכה בפרס האמי שיצא בשנת 2017 בערוץ Yes דוקו ועקב אחר קבוצת הכדורגל הישראלית בית"ר ירושלים בעונת , אותו ביימה מאיה זינשטיין.
בתחילת עונת 2012/13 הייתה קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בצמרת ליגת העל בכדורגל.
בתחילת שנת 2013 יצאה הקבוצה למשחק ידידות בצ'צ'ניה מול הקבוצה המקומית טרק גרוזני.
כחודש לאחר המשחק שהסתיים בתוצאת תיקו, האוליגרך הרוסי-ישראלי ארקדי גאידמק, הבעלים של הקבוצה באותה עת, החתים במועדון שני כדורגלנים הצ'צ'נים: זאור סדאייב וג'בראיל קדאייב.
הייתה זו אחת הפעמים הבודדות בהן שיחקו כדורגלנים מוסלמים בקבוצת בית"ר ירושלים, הידועה בכך שמעולם לפני כן לא שיחק בה שחקן מוסלמי או ערבי (למעט הניגרי, איברהים נדאלה, ששיחק בקבוצה בעונת 2004/2005).
בעקבות הבאת צמד הכדורגלנים הצ'צ'נים פתחו חלק מאוהדי הקבוצה (בראשות ארגון האוהדים "לה פמיליה") במחאה שכללה קריאות גזעניות, החרמת הקבוצה ופעולות אלימות.
מקור השם של הסרט הוא בשלט הפרובוקטיבי עם הכיתוב "בית"ר טהורה לעד" שהונף על ידי מספר אוהדי הקבוצה במשחק שהתקיים בליגת העל מיד לאחר צירוף הכדורגלנים המוסלמים.
היוזמה להפקת הסרט החלה לאחר שזינשטיין הבמאית נשלחה לבצע כתבה לתוכנית עובדה ששודרה בערוץ 2, על הגעת שני הכדורגלנים הצ'צ'נים.
בעקבות הכנת הכתבה החליטה זינשטיין לצלם על הנושא סרט תיעודי.
היא קיבלה על כך אישור מהנהלת בית"ר שאפשרה לה לצלם גם בחדר ההלבשה לפני ואחרי משחקים, באוטובוס הקבוצה, במגרש האימונים בבית וגן ובאצטדיון טדי בעת משחקים, ואפשרה לכדורגלנים בקבוצה להתבטא בפני המצלמה.
לסרט מתלווה קריינות עם שידור האירועים שבוצעה על ידי שדר הספורט מאיר איינשטיין, שהוקלט לאחר הצילומים כמשדר מן האירועים בזמן אמת.
הסרט פותח בהסבר על העונה אותה החלה הקבוצה באופן טוב, ועוקב אחרי מסעה של הקבוצה בצ'צ'ניה.
לאחר זמן קצר הובאו לקבוצה שני הכדורגלנים הצ'צ'נים-מוסלמים שהתקבלו באופן שלילי על ידי חלק מהאוהדים.
הקבוצה אינה מצליחה לנצח את יריבותיה והיא מתדרדרת בדירוג בטבלת הליגה.
במקביל האוהדים פותחים במחאה נגד הכדורגלנים החדשים, באמצעות קריאות גזעניות כנגדם במשחקים ובאימוניה הקבוצה.
הסרט מלווה באופן אישי את הכדורגלנים הצ'צ'נים ומראה את קשיי ההתאקלמות של קדאייב הצעיר בן ה-19 המביע געגועים לביתו, ושל סדאייב המבוגר יותר.
באחד המשחקים הועלה קדאייב מהספסל ואוהדי הקבוצה היריבה מכבי תל אביב החלו להתעמת איתו.
לאור תגובתו לאוהדים הוא הורחק מן המשחק בכרטיס אדום.
סדאייב לעומת זאת כבש שער באחד המשחקים, ובתגובה עזב קהל גדול של אוהדי בית"ר ירושלים את המגרש לפני סיומו.
בהמשך הסרט מתועדת פעילות האוהדים נגד קבוצתם, שהגיעה בשיאה להחרמת משחקים של הקבוצה על ידי רוב האוהדים, ולהצתת חדרו של מנהל המשק מאיר הרוש במתקן בית וגן, ובו נשמרו פריטים מן ההיסטוריה של הקבוצה.
הסרט מסתיים במשחק מכריע מול בני סכנין הידועה ביריבות הגדולה עם ביתר ירושלים על ירידה מליגת העל, שבסיומו הצליחה בית"ר ירושלים להיחלץ מן הירידה.
הסרט מלווה מספר דמויות הקשורות לקבוצה.
את חלקן ליווה בתיעוד בזמן אמת, וחלקן רואיינו לסרט.
בסרט רואיין הבעלים גאידמק עליו נאמר בסרט כי רכש את הקבוצה על מנת להתחבב על תושבי העיר במאמציו להיבחר לראשות עיריית ירושלים, וכי לאחר כישלונו בבחירות רצה לנקום באוהדי הקבוצה ואיבד בה עניין.
בסרט טען הבעלים דאז ארקדי גאידמק כי הביא את שני הכדורגלנים הצ'צ'נים-מוסלמים לא-בזכות יכולתם המקצועית, אלא רק כדי לשים מראה בפני בחברה הישראלית שלטענתו היא "גזענית", וכי ידע שהבאתם תעורר מהומות, ועל כן עורר את הפרובוקציה באופן מתוכנן.
הסרט עוקב אחר יו"ר הקבוצה איציק קורנפיין והקפטן אריאל הרוש שהביעו עמדה נחושה כנגד פעילות האוהדים, וספגו בשל כך קללות ואיומים מצד חלק מהאוהדים.
עוד דמויות שבלטו בסרט הן אלי כהן, מאמן הקבוצה, והכדורגלן אופיר קריאף שהביע תמיכה בלה פמיליה, והושעה מן הקבוצה בשל כך.
הסרט שודר בשנת 2017 בערוצים יס דוקו וכאן 11. לאחר הפקת הסרט נידון חבר בארגון לה פמיליה לעבודות שירות, לאחר שהטריד ואיים על חייה של במאית הסרט.
הסרט נרכש על ידי נטפליקס, PBS ,BBC וערוצים נוספים.
הסרט זכה בפרס על הבימוי והעריכה לסרט תיעודי, במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2016, ובציון לשבח בקטגוריית החוויה היהודית.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית סרטי תעודה לשנת 2017.
ב-2018 זכה הסרט בפרס אמי בקטגוריית סרטי תעודה העוסקים בפוליטיקה וממשל.
טהונגיאי-הואי קהא קהאנג (בתאית: เขตรักษาพันธุ์สัตว์ป่าทุ่งใหญ่-ห้วยขาแข้ง) היא שמורה לחיות-בר השוכנת בגבעות טנאסרים (בתאית: ทิวเขาตะนาวศรี) שבתאילנד.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1991, והוא מכיל בתוכו את שטחן של שתי שמורות טבע שונות: שמורת "טהונגיאי-נארסואן", ושמורת "הואי קהא קהאנג".
השמורות הללו הוקמו בנפרד בשנים 1972 ו-1974, בהתאמה, וכיום מהווים רצף טריטוריאלי.
שטחי השמורה מתפרסים על פני כמה מחוזות: קנצ'נבורי, טק ואותאי טהאני.
סך הכל מתפרסת השמורה על שטח של למעלה מ-600,000 דונם, סמוך לגבול מיאנמר.
השמורה מכילה דוגמאות של כמעט סוגי היערות שביבשת דרום-מזרח אסיה, וכוללת שתי מערכות-נהר חשובות.
בנוסף, היא מהווה בית למגוון גדול מאוד של בעלי חיים, לרבות פילים ונמרים, וזנים שונים אשר נמצאות בסכנת הכחדה.
השמורה היא אחד האזורים הכי פחות נגישים בתאילנד, עבור בני-אדם, וכפועל יוצא, אחד האזורים בתאילנד אשר הכי פחות מושפעים מהתערבותם של בני האדם.
חשיבות השמורה כאתר מורשת עולמי
חשיבותו של האתר כמרחב שימור טמונה בהטרוגניות ובשלמות של בתי הגידול שלה, במגוון של החי והצומח שלה, ובמורכבות של המערכת האקולוגית שלה.
האתר כולל יופי טבעי יוצא דופן וחשיבות אסתטית עם עמקים צדדיים תלולים ופסגות הרים מרשימים המשקיפים על מישורים נמוכים.
מראה הנוף של האתר הוא יוצא דופן, ושזור במפלים וזרמי מים, ובפסיפס ייחודי של סוגי היער.
האתר עומד ב-3 קריטריונים אשר בזכותם נחשב לאתר מורשת עולמי:
קריטריון7 – תכונות מיוחדות של יופי טבעי, וסביבת מחיה בעלת ערך מדעי רב.
קריטריון 9 – השמורה מייצגת ביומה יוצאת דופן וייחודית בדרום היבשת, המשלבת את תכונות החי והצומח של ארבעה אזורים (סיני-הימלאי, סונאדי, הודו-בורמזי, והאינדו-סינואוגרפי ההודי).
קריטריון 10 – השמורה מכילה מגוון עשיר במיוחד של בעלי חיים.
רשימות המינים שנצפו בשמורה, כוללת, בין השאר, 120 מיני יונקים, 400 מיני ציפורים, 96 מיני זוחלים, 43 מיני דו-חיים ו-113 מיני דגי מים מתוקים.
טהאי נווין (ב: Thái Nguyên) היא העיר התשיעית בגודלה בווייטנאם, והיא ממוקמת בצפון המדינה, כ-60 ק"מ מהאנוי.
טהאי נגויין ידועה בכל וייטנאם בשל התה שלה.
תה זה מיוצא כיום לאלג'יריה, צרפת, איראן, עיראק, יפן, פקיסטן וטייוואן.
העיר נחשבה למקום אסטרטגי במיוחד בזמן מאבקה של וייטנאם לעצמאות מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
בשנת 1959 הוקמה בעיר תחנת הפלדה הראשונה בווייטנאם.
באותה השנה התחלה להתפתח התעשייה המקומית באופן בולט.
העיר נחשבה לאחד המרכזים החשובים של צפון וייטנאם עד לאיחוד המדינה בשנת 1975.
בעבר העיר הייתה מורכבת ממספר רבעים עירוניים וכפרים, אשר אוחדו לכדי עיר אחת ב-19 באוקטובר 1962.
בעיר מצויה אוניברסיטה אזורית בולטת אשר הוקמה בשנת 1994. באוניברסיטה ישנן שבע מכללות (חינוך, הנדסה וטכנולוגיה, חקלאות וייעור, כלכלה וטכניקות, כלכלה ומנהל עסקים, רפואה ובתי מרקחת, תקשורת וטכנולוגיה), וכן בית ספר לשפות זרות ובית ספר בינלאומי.
מוסדות אחרים באוניברסיטה הם בית ספר להוראה, הוצאה לאור, שלושה מכוני מחקר, מרכז לחינוך לביטחון לאומי, מרכז לשיתוף פעולה בינלאומי, מרכז לפיתוח משאבי אנוש ומרכז ללימודי שפה זרה.
סר טה רנגי הירואה KCMG, DSO (במאורית: Te Rangi Hīroa; אוקטובר 1877 באורנואי (Urenui) בניו זילנד – 1 בדצמבר 1951 בהונולולו) ידוע בניו זילנד גם בשם סר פיטר הנרי באק (Sir Peter Henry Buck), היה אתלט, כימאי, רופא, פוליטיקאי ואנתרופולוג ניו זילנדי בולט.
פיטר היה ילדו היחיד של ויליאם הנרי באק (William Henry Buck).
הוא גדל במשפחה של אביו ואשתו נגארונגו-קי-טואה (Ngarongo-ki-tua), שלא הייתה אימו הביולוגית.
על פי המנהג המקומי (כשזוג נשוי לא יכול להביא ילדים לעולם) העמידה רינה, קרובתה של נגארונגו את עצמה כאם הביולוגית.
היא נפטרה זמן קצר לאחר לידתו של פיטר.
מצד אימו, הגיע פיטר באק משבט המאורי של נגאטי מוטונגה (Ngāti Mutunga) מאזור טראנאקי.
זקני השבט כיבדו אותו בשם אב קדמון מפורסם: טה רנגי הירואה.
מצד אביו, באק הוא ממוצא בריטי ואירי.
אף על פי שהוא גדל בסביבה אירופאית, הוא למד גם את המנהגים והמסורות וכן את השפה המאורית דרך אימו וקרוביה.
משנת 1899 למד באק רפואה וכימיה באוניברסיטת אוטגו.
במהלך תקופה זו הוא הרשים גם כספורטאי, למשל היה אלוף ניו זילנד בקפיצה לרוחק בשנת 1900 וב-1903. הוא סיים את לימודיו בשנת 1904 והתחתן עם מרגרט וילסון (Margaret Wilson) מאירלנד בשנת 1905.
בנובמבר 1905 החל לעבוד כרופא עבור המאורים תחת הרופא מאוי פומארה (Māui Pōmare), תחילה בדרום האי הצפוני, ואחר-כך בנורת'לנד.
שיתוף הפעולה עם פומארה היה מוצלח מאוד.
ב-1909 נפטר לפתע הונה הקה נגפואה (Hone Heke Ngapua), חבר מאורי בפרלמנט של ניו זילנד מאזור נורת'לנד.
באק הוצע, התקבל והפך לחבר בוועדה לענייני ילידים.
עם זאת, הוא סירב לבחירה מחודשת בשנת 1914 ועזב את הפרלמנט.
באותה תקופה הוא התעניין בתושבי איי האוקיינוס השקט, והוא עבד זמן קצר כרופא באיי קוק ובניואה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עזר באק לגייס את בני המאורי שהיו יכולים להתנדב להצטרף לצבא.
הוא הועבר למזרח התיכון כקצין רפואה בשנת 1915, השתתף במערכת גליפולי וזכה בעיטור ה-DSO.
בהמשך נלחם בצרפת ובבלגיה לפני שהוצב בבית החולים הכללי מספר 3 של ניו זילנד בקודפורד (Codford), אנגליה.
עם שובו לניו זילנד היה באק קצין רפואה הראשי הראשון של המאורים, ובשנת 1921 מונה למנהל אגף ההיגיינה של המאורים במשרד הבריאות.
התעניינותו של באק באנתרופולוגיה של פולינזיה הפכה אותו למומחה המוביל לתרבות המאורית מסוף שנות העשרים של המאה ה-20. בשנת 1926 הוצע לו תפקיד חוקר למשך חמש שנים ב שבהונולולו בהוואי, אותו קיבל.
תפקיד זה אפשר לו להרחיב את מחקריו ולכלול גם עמים פולינזיים אחרים.
הוא היה מרצה מוערך הן בהוואי והן בארצות הברית וזכה בפרסים אקדמיים רבים.
בשנים 1932–1933 היה באק פרופסור אורח לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ייל.
הוא מונה למנהל מוזיאון בישופ בשנת 1936, תפקיד אותו מילא עד מותו בשנת 1951. הוא שימש גם כנאמן וכנשיא חבר הנאמנים של המוזיאון.
בשנת 1946 הוא מונה ל"אביר מפקד" של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (בראשי תיבות KCMG), שעל פי הכללים העניק לו גם תואר אצולה בריטי\ת.
סר פיטר באק קיבל גם את הכבוד הגבוה ביותר בשוודיה, .
למרות היעדרות ממושכת, המשיך באק לעבוד מרחוק למען הבריאות של המאורים.
הוא ביקר פעם אחרונה בניו זילנד בשנת 1949, כשהוא כבר סובל מסרטן.
הוא מת ב-1 בדצמבר 1951 בהונולולו.
אפרו נקבר במקום הולדתו אורנואי.
משנת 1997 החלה לחלק את "מדליית טה רנגי הירואה" כדי לכבד הישגים במדעי החברה והכלכלה.
טהאנו הוא ספר פנטזיה משנת 1990 מאת אורסולה לה גווין.
הספר הוא הרביעי בסדרת ארץ ים, אך ראה אור רק ב-1990, עשרים שנה לאחר קודמו בסדרה, החוף הרחוק ביותר.
במהדורתו הראשונה הייתה לספר כותרת משנה "הספר האחרון של ארץ-ים", אולם ב-2001 ראו אור שני ספרים נוספים, "מעשיות מארץ ים" ו"הרוח האחרת".
הספר זכה בפרס נבולה לרומן הטוב ביותר לשנת 1990 ובפרס לוקוס לרומן הפנטזיה הטוב ביותר לאותה שנה.
בניגוד לספרים קודמים בסדרה, שכוונו לילדים, ספר זה כולל תיאורי התעללות קשה, ואינו מתאים לילדים צעירים.
הספר תורגם לעברית בשנת 2025.
הספר ממשיך את סיפורה של טנאר, גיבורת "הקברים של אטואן" ומתרחש כעשרים וחמש שנה לאחר סופו של ספר זה.
פגישתם של טנאר וגד, גיבור סדרת הספרים כולה, מתרחשת יום או יומיים לאחר סיום "החוף הרחוק ביותר".
בספר זה מתגלה שטנאר (הנקראת עתה בשם גוהה) בחרה בחיים שקטים של אם, רעיה ובעלת חווה (חוות האלון - Oak Farm) ועזבה את לימודי הקסמים בהם החלה עם המג אוגיון, לאחר שנפרדה מגד.
היא נישאה לאדם פשוט בשם פלינט וגידלה בת ובן שבגרו ועזבו את הבית.
פלינט נפטר זמן קצר לפני תחילת העלילה.
בראשית העלילה מובאת אל גוהה/טנאר ילדה, בת לנוודים.
אביה ואחרים התעללו בילדה והשליכו אותה אל האש, דבר שפגע בה קשות והותיר מחצית מפניה ואת ידה הימנית מצולקות מאד.
טנאר קוראת לילדה ת'רו ומאמצת אותה.
לטנאר נודע שאוגיון על ערש דווי והיא יוצאת לסעוד אותו לפני מותו, מלווה בת'רו היא מגיעה לביתו בריי אלבי.
לפני מותו רואה אוגיון בת'רו פוטנציאל לכשפים, מורה לטנאר "ללמד אותה הכל" ומנבא שאנשים יחששו מפניה.
הוא מת מתוך הכרה שהעולם השתנה לטובה (בעקבות האירועים בסופו של "החוף הרחוק ביותר").
טנאר ות'רו נותרו בביתו של אוגיון יחד עם מכשפה בשם מוס.
שם, בבית בקרב הנשים, ת'רו מגלה התקדמות בדיבור והתעניינות בעולם.
לאחר ימים מספר נוחת על הצוק הסמוך הדרקון קאליסין ומביא את גד (הנקרא עתה "נץ" Sparrowhawk) חי אך בקושי וללא כל כוחות קסם.
טנאר ומוס מטפלות בו ומחזירות אותו לחיים, אך גד שבור מכך שאבדו לו כוחות הקסם ואף כועס על "אכזריות הצעירים" של המלך הצעיר לבנן, שלא הותיר אותו למות על חוף ארץ המתים.
גם גד מגלה קרבה לת'רו ולא נרתע מהופעתה המפלצתית-למחצה.
לאחר שגד מתאושש, מגיעה משלחת מהמלך על מנת להזמינו כדי שיכתיר אותו כרב-מג של ארץ-ים.
אולם גד מסרב בכל תוקף לבקר בעיר המלכות ובורח אל ההרים להיות רועה צאן.
טנאר מצליחה להגיע לספינתו של המלך ומבשרת לו שגד לא יבוא כיוון שאיננו עוד רב-מג.
במקביל מספר המלך שלא נבחר רב-מג חדש ושאנשיו מחפשים, לפי דבר נבואה לא-ברור "אשה על גונט".
דבר הנבואה מוזר מאוד כיוון שאשה לא יכולה לכהן כרב-מג.
בדרך לספינה נתקלות השתיים בהנדי, אחד מהנוודים שהתעללו בת'רו בילדותה, הוא נוגע בה וטוען שטנאר גנבה אותה ממנו.
אנשי המלך מצילים את השתיים, אך ת'רו שבה ונסוגה לאחר הזעזוע לחרדות והתכנסות.
טנאר שטה בספינת המלך חזרה אל חוותה.
החיים שבים למסלולם, אך באחד הלילות מגיעים הנדי ומספר נוודים אל הבית בלילה ומנסים לפרוץ פנימה.
ברגע האחרון נדקר אחד מהם (שמסתבר שהוא אביה הביולוגי של ת'רו) על ידי גד, ששמע על כוונתם והחליט לעקוב אחריהם.
לאחר שגד פוצע קשה את האיש, הוא מתאחד עם טנאר.
כעת מסתבר שבעלי כוחות הקסם מוותרים על יצר מיני, דבר שמסביר את אהבתם האפלטונית של טנאר וגד ב"קברים של אטואן".
אולם כעת, כאשר גד איננו עוד בעל כוחות קסם, הוא מתגלה כגבר ואהבתם יכולה להתממש.
טנאר וגד, יחד עם ת'רו, חיים באותו חורף חיי משפחה.
עם בוא האביב נקראת ת'רו לבקר את מוס, העומדת למות.
היא, ת'רו וגד יוצאים אל ריי אלבי.
שם הם מגלים שנפלו למלכודתו של כשף רשע בשם אספן, המעוניין בחיי נצח, כמו קוב, הכשף הרשע מ"החוף הרחוק ביותר".
בעוד גד וטנאר נופלים תחת קסמו, המאפשר לו להתעלל בהם, ת'רו חומקת וקוראת לדרקון קאליסין.
אז מתברר שלמעשה לת'רו יש טבע נסתר ובעל עוצמה ושהיא למעשה קשורה לדרקונים, דוברת את "השפה הקדומה", שפת הקסם ושפתם היחידה של הדרקונים וששמה האמיתי הוא טהאנו.
קאליסין מגיע ושורף את אספן.
קאליסין קורא לטהאנו בתו ושואל אותה אם תרצה להצטרף אליו ואל הדרקונים.
ת'רו/טהאנו בוחרת להישאר עם טנאר וגד והם שבים לחיות כמשפחה בביתו הישן של אגיון, כאשר חוות האלון עוברת לבנה של טנאר, ניצוץ (Spark).
ייחודו של הספר ביחס לסדרה
ספר זה, כמו "הקברים של אטואן", מציב במרכזו דמות נשית.
אולם באופן מודגש הרבה יותר, כל הדמויות המעניינות והחזקות הן דמויות נשים, כאשר הגברים, כולל גד, מצויים בשוליים.
האמהות של טנאר עוברת שלב מאימהות לילדיה הביולוגיים שבגרו ולא מסופר עליהם כמעט דבר, לאימהות קשובה, מלאת אהבה וחמלה, לילדה מאומצת פגועה ביותר.
הספר עוסק פחות בקסם ובהרפתקאות ומתרכז כמעט כל כולו בחיי בית, משק ומשפחה.
כולו מתרחש באי גונט ואירועי התקופה הגדולים כמו עליית כוחות הרשע והניצחון עליהם והכתרת המלך לבנן, מצויים בשוליים.
נקודת המבט היא של טנאר, אשה שבחרה בחיי פשטות, ולא מנקודת מבט הרואית של קוסם (כמו "הקוסם מארץ-ים" ו"החוף הרחוק ביותר") או בעלת כוחות ומעמד יוצאי-דופן (כמו "הקברים של אטואן").
הספר מציג את הגבריות של גד הקוסם (וכל הקוסמים תאווי הכוח) כפגומה.
בעבר לא עניין אותו דבר מלבד כוח ויכולת קסם.