tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1943 הורחק הרצח מעיני האסירים עוד יותר.
במחנה בוצעו עינויים איומים באסירים, במחסן שלפי ועדת-החקר הממלכתית שימש לאחסון פעמונים שבורים של כנסיות אורתודוקסיות, ואחר כך כמחסן פחם, ומכאן שמו – "זבונארה" ( "פעמונייה").
שם הוחזקו אסירים שנידונו בסלקציה להוצאה להורג, בטרם נתלו או נרצחו.
ראשית הם עונו ברעב: האוסטאשים החזיקו אותם במבנה הזעיר ונתנו להם קערית-מרק בודדת ליום כמעט ללא מזון מוצק, כשהמרק תובל באבקת חזרת כדי להגביר את הצימאון והרעב.
מים ניתנו לאסירים במשׂורה, לא היו להם תנאים סניטריים, מגע עם אנשים, אור יום או מרחב תנועה, והכותנות שלהם הלבינו מכינים.
המחנה יאסנובאץ כמחנה השמדה ראשי
אופי הרציחות שהיו נהוגות במחנה גרמו למקום להשתייך למעשה לקבוצת מחנות ההשמדה העיקריים, והוא למעשה מחנה ההשמדה הראשי היחיד שלא היה על אדמת פולין.
אלו שנידונו לשהייה של שלוש שנים במחנה נרצחו במקום, ועִמם כל האנשים החלשים והזקנים, הנשים והטף, וגברים שלא היה להם משלח-יד או שלא ניתן היה לשכנם במחנה.
אסירים שלא נגזר דינם הוצאו להורג עם "אסירי שלוש-השנים".
המיונים היו נמשכים מספר ימים, שבמהלכם היו נערכים מסדרים וסלקציות של שתי הקבוצות: הוותיקים והחדשים, עד ששתיהן היו מצטמצמות כך שניתן היה לשכן את הנותרים במחנה.
ההשמדה בוצעה בעיקרה באמצעים ידניים במספר אתרים מרכזיים:
דונייה גראדינה – אתר בקרחת יער בסמוך לכפר גראדינה, שתושביו נהרגו או גורשו.
למקום הובאו אסירים, שהוכו בכלים קהים ואז נזרקו לנהר הסאווה או נקברו בקברי אחים.
בהמשך הובאו למחנה צוענים מכל רחבי קרואטיה העצמאית, ואלו רוכזו באזור במחנה שהיה שטח פתוח תחת כיפת השמיים שהוקף בתיל וכונה מחנה 3C.
הצוענים רוכזו שם ללא סלקציה ובתת-תנאים.
הגברים נשלחו לעבודות בדייק, והנשים צורפו לעובדי החווה שליקטו תירס באושטיצה ליד גראדינה.
בהמשך הובלו הצוענים בהדרגה לגראדינה ואושטיצה, ושם הוצאו להורג "בזריזות וביעילות".
רק קבוצה אחת של צוענים שרדה, ושימשה כקבוצה מיוחדת של קברנים שהשתתפו בהוצאות להורג בגראדינה.
אז הפכה גראדינה, יחד עם אושטיצה ודראקושניץ', לאתרי רצח-המונים שאליהם הובלו המוני אסירים – נשים, ילדים, זקנים וטף, שרוכזו במחנה 3C – לשם הוצאה להורג.
הקורבנות הועברו מעבר לסאווה במעבורת, והובלו לקברי אחים ותוך שהוכנסו לתוכם, הוכו בפטישים, אבנים וכדומה או שהועמדו על פי הבור, קשורים זה לזה בתיל, והוכו בעורף.
באתר האוסטאשים המציאו עוד שיטות רצח משונות: הם הכריחו חברים וקרובי משפחה לרצוח זה את זה (כך, למעשה, החלה התנסות הקברנים הצוענים), עקרו איברים חיצוניים: עיניים, אוזניים, אפים ועוד, ואף שמרו אותם למזכרת.
הם גם עקרו איברים פנימיים, כמו כליות, אפילו מקורבנות חיים, כפי שעשה המפקד של החיילים במקום, מוייצה.
גם צוענים לא בחלו באכזריות, ולפי הוועדה, התחרו זה עם זה, או אף עם האוסטאשים, בשיסוף גרונות או בהפלת קורבנות לקבר במהלומות פטיש.
בשלבים מסוימים, בגלל היעדר מקום, ואחר כך בגלל התבוסה הקרבה ובאה במלחמה החלו גם לשרוף גופות על מוקדים.
בוריסלאב שבה זוכר מקרה שבו נלקח איש, נדקר בשיפוד עץ בוער בישבנו, והועלה חי באש על המוקד.
קורבנות רבים, מתברר, נותרו בהכרה לאחר שהוכו.
חלקם נקברו חיים וחלקם נשרפו או הורתחו בקדרות ב"מפעל הסבון" שבו הפכו שומן ומוח-עצם אנושי לסבון.
וליקה קוסוטאריצה בשדותיה של עיירה זו נלקחו כ-50,000 איש ונרצחו במהלומות פטישים וגרזנים.
מקור המספר בא מדברי הקברנים, שספרו כמה גופות קברו מדי יום, וסיפרו זאת לחבריהם במחנה.
מבין קברנים אלו שרד רק ברגר.
כמו כן, איליה איוואנוביץ' שחשש שיישלח לקוסוטאריצה להוצאה להורג, ואף חלם על כך בהקיץ.
לפי דראגוטין סקרגאטיץ', עד שנכח גם בוועדת-החקר, נמצאו גופותיהם של 300 מהאנשים שחברו לניסיון הבריחה מן המחנה ונהרגו בקוסוטאריצה.
ה"גראניק" – רמפה על גדות הסאווה ששימשה לפריקה וטעינה של סחורות שהובלו בסירות.
בסתיו 44–1943 ייצרו האוסטאשים רשימות שמיות של אסירים שהוחלט לחסלם מפני שלא היה עוד צורך בעובדי-חווה.
נערכו מידי לילה סלקציות, שבמהלכן רוכזו הנבחרים במחסן הראשי, הוכו, הופשטו, ונכבלו בתיל והובלו לרמפה, שם הושמו משקולות על התיל שנכרך סביב זרועותיהם ואחד-אחד שיסעו את בטנם וגרונם, הכו אותם על הראש בפטיש וזרקו אותם למים הגועשים.
לאחר 20 יום, כשמספר רב של אסירים כבר נרצח, הייתה הפוגה מפני שגובה המים ירד.
אחר כך, לאור הצורך בהוצאה להורג של אסירים נוספים כדי לפנות מקום לאסירים חדשים שהחלו שוב לזרום בכמויות למחנה, והצורך להסתיר את הפשעים בטרם הקץ, הושב הגראניק לפעולה ושוכלל: האסירים הופשטו, נכבלו והובלו כשהם קשורים בזוגות גב-אל-גב ובין האחד לשני הונח בול עץ או עצם כבד אחר.
האוסטאשים שיסעו את בטנם או הכו אותם בפטיש שחובר לכבל, והפילו אותם לנהר חיים.
הגופות לעיתים צפו עד לבלגרד, ולעיתים שבו והופיעו על פני הנהר, בגדותיו, ואף יצרו מעין סכר קטן שהעלה סרחון נורא.
משך כל הזמן הזה ולפני-כן היו האוסטאשים מטביעים אסירים בגדות הנהר בגראדינה, בשדות שבלטו מגבול המחנה, ובשדות שבאזור בין יאבלאנאץ ומלאקה.
הוטבעו שם ילדים ותינוקות שהושמו בשקים והוטבעו במי הגאות.
מילקה זאביצ'יץ' זכרה חפיר שהיה מתמלא מים, ובו נמצאו גופות של תינוקות נרצחים בשיטה זו.
האוסטאשים השתמשו גם בשיטות "מכניות" כמו אלו שנהגו הנאצים להשתמש בהן במחנות ההשמדה שלהם בפולין:
המתה בגז: בהשראת משאית-הגז ששימשה את הנאצים בהרג אסירות מחנה סיימישטה, שלמעשה היה בתוך גבולות קרואטיה העצמאית, החלו האוסטאשים להשתמש בוואנים משטרתיים ירוקים.
נשים וילדים יהודים ששהו בג'אקובו נשלחו למחנה סטארה גרדישקה לשם הוצאתם להורג.
על כך העיד גם דראגוטין רולר.
לאחר שהשיטה הוכחה כ"לא יעילה", נעשה שימוש גם בתאי גז, שבהם נוסו הגזים גופרה דו-חמצנית וציקלון בה על ילדים של סרבים מקוזארה.
נהרגו שם גם כ-600 ילדים, שהובלו בקבוצה, עירומים ובוכים, ועל גבם ציורי צלבים, תחת פיקודו של אנטון וורבאן, שהודה במעשה.
עד אחר זוכר כי קבוצה זו "הוגזה" (הומתה בגז) במתפרה.
גם עדה אחרת זוכרת קבוצה של ילדים, שכ-20 נשים טיפלו בהם, עד שוורבאן הורה להמיתם.
ציורדנה פרידלנדר זוכרת כיצד בהגזה אחת טרק וורבאן את דלת התא על רגלו וידו של ילד, שמנע מהדלת להיסגר, ואז תפש אותו ברגלו השלמה והטיחו בקיר עד שמת.
לפי העדה מילקה זאביצ'יץ', פורַק תא-הגזים ב-1943, מחשש שהדבר ייוודע לצלב האדום.
שרפה: לאחר הקמת מחנה 3 באתר של משרפת לבנים, החלו האוסטאשים לשרוף אסירים חולים, וכן נשים וילדים מסטארה-גראדישקה בתוך כבשני הלבנים.
חברו של בוריסלאב שבה, ראדה זרניץ', הוטל חי לתוך כבשן.
עקב ההתנגדות של הילדים והנשים וצרחותיהם הרמות, הוחלט כי ראשית ירוכזו במן "אכסדרה" סמוכה, לאחר מכן יוכו עד לאובדן הכרה בלומים ופטישים ורק אחר כך ייזרקו לאש.
חולים משותקים ותינוקות יהודים נזרקו חיים מפני שלא היו יכולים להתנגד בלאו-הכי.
בהמשך, עם מינויו של איביצה מאטקוביץ' ל"מנהל" המחנה בינואר 1942, הורה זה למהנדס הינקו דומיניק פיצילי, האחראי על עניינים טכניים במחנה, לעיין במדגמי משרפות גרמניות, ולשכלל את הכבשנים לכדי "קרמטוריום".
פיצילי, בעזרת אסירים, הפך שישה כבשנים למשרפות.
האסירים, ששוב ננעלו באותה מנהרה, האמינו כי יובלו לרחצה וחיטוי, והורצו אחד-אחד אל מעבר לדלת פלדה שמאחוריה חיכו שני אוסטאשים חמושים במוטות ופטישים, שאחד מהם הימם את הקורבן במכה בעורף, והאחר זרק אותו לכבשן.
לפי שבה, האש ינקה את הקורבנות ממרחק קצר.
ילדים יהודיים וחולים, שרוכזו במשאיות, נזרקו חיים ונדחפו עם מקלות.
הכבשן הושמד במאי 1942 בשל טרוניות על הצחנה שעורר, אשר נישאה למרחקים.
בגראדינה היה קרמטוריום נוסף, וכן היו בשימוש שם ובמחנה מגוון מדורות ומוקדים שעליהם הועלו באש גופות שהוצאו מקברי-האחים או אף אסירים חיים.
ועדת החקר הממלכתית מציינת כי אין ראיות שהמשרפה בגראדינה נכנסה אי-פעם לכלל פעולה, אך עדים אמרו כי אכן שרפו שם.
בישול: לפי שיטה גרמנית שפותחה בשטוטהוף, עשה הינקו דומיניק פיצילי ניסיון לכונן בגראדינה "מפעל-סבון", שבו ירתיחו שומן לשד-עצמות אנושי ויהפכו אותו לסבון, שלעיתים היו בו פסי דם.
התהליך לא היה יעיל מחמת היעדר חומר גלם מספיק בגופות האסירים הכחושים.
לפי דברי מילאן בולאייץ', מנהל תצוגה על אודות המחנה במוזיאון בלגרד, נרמז כי גם אסירים חיים נמצאו בקדרות הללו.
קיימות הערכות שונות בנוגע למספר הקורבנות שמתו במחנה, אך קיים חוסר בהירות בעיקר עקב העדר רישום מדויק, ובשל האינטרסים השונים שמעורבים בכך.
מספר הקורבנות נע בין 30 אלף לפי ההערכה הממעיטה, ל-1,400,000 לפי הגדולה ביותר.
מקורות מערביים תומכים במקורות הקרואטיים, ואילו מקורות יהודים מעמידים אותו על מספרים גבוהים יותר.
על פי מרכז יד ושם, במחנה נרצחו 600 אלף איש, מהם 25 אלף יהודים.
מידע זה נשנה במקורות יהודים שונים, וברוב המוסדות לחקר השואה בכלל.
כך ישנן למשל הערכותיהם של יאשה רמאנו (800,000 קורבנות, מתוכם 25,000 יהודים), מנחם שלח וישראל גוטמן ב"אנציקלופדיה של השואה" ("כ-600,000 נפש") ומנחם שלח ויוסף לווינגר בספר "תולדות השואה: יוגוסלביה" (בין 500,000 ל-700,000), מרכז שמעון ויזנטל ועוד.
רק על פי האומדן של מוזיאון השואה האמריקני המספרים שונים:
"מחקר נוסף על קורבנות משטר האוסטאשה בקרואטיה במלחמת העולם השנייה נדרש על מנת לאפשר להיסטוריונים ולדמוגרפים להעריך בדיוק רב יותר את מספרם של אלו שהושמדו תחת שלטון מדינת קרואטיה העצמאית.
עקב השקפות שונות וחוסר בתיעוד, מספר הקורבנות הסרבים בקרואטיה משתנה במידה נרחבת, בין 25,000 ללמעלה ממיליון.
המספר המוערך של סרבים שנרצחו ביאסנובאץ נע בין 25,000 ל-700,000. הערכות המהימנות ביותר מעמידות את מספר הסרבים שנרצחו על ידי האוסטאשה בין 330,000 ל-390,000, עם 45,000 עד 52,000 סרבים שנרצחו ביאסנובאץ.
הגרמנים ומשטר האוסטאשה רצחו כ-32,000 יהודים מקרואטיה בין 1941 ל-1945. המספר המדויק של היהודים שנרצחו ביאסנובאץ אינו ידוע, אך הערכות נעות בין 8,000 ל-20,000 קורבנות.
מספרים אלו אינם כוללים יהודים אשר הועברו על ידי הרשויות של משטר האוסטאשה לידי הגרמנים לגירוש לאושוויץ ולמחנות אחרים.
סטטיסטיקות על הקורבנות הצוענים קשות להערכה, מאחר שאין ההערכות קבועות של מספרם בקרואטיה ובבוסניה-הרצגובינה לפני המלחמה.
הערכות הנראות נכונות יותר משערות שמספר הקורבנות הצוענים הוא כ-26,000, מתוכם 8,000 עד 15,000 הושמדו ביאסנובאץ.
ישנן רק הערכות בלתי מדויקות של מספר הקרואטים שנרצחו על ידי האוסטאשה.
קבוצה זו כללה מתנגדים פוליטיים ודתיים למשטר, הן קתולים והן בני המיעוט המוסלמי.
מאמינים כי בין 5,000 ל-12,000 קרואטים מתו ביאסנובאץ".
דו"ח ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה תחת ממשלת טיטו, והמתוארך ל-15 בנובמבר 1945, ציין שבין 500 ל-600 אלף בני אדם נרצחו ביאסנובאץ.
מספרים אלו נתמכו באופן רשמי כשיוגוסלביה התקיימה עצמאית.
המספרים צוטטו על ידי ישראל גוטמן באנציקלופדיה של השואה, על ידי מרכז שמעון ויזנטל ועוד אחרים.
רוב החומר המובא בדו"ח מוחזק אמין לדידם של רוב החוקרים.
בכתב-האישום של דינקו שאקיץ' נאמר כי הדו"ח הוא חלק מרכזי בחקר קורות המחנה.
החומר המצוי בעדויות הניצולים כמעט תמיד תואם את האמור בדו"ח.
בביקורה של ועדה לחפירת קברי-האחים ולזיהוי פלילי, נמצאו כ-350,000 גופות, ואחד מחברי הוועדה ציין כי הערכה של 700,000 נרצחים, ואף 800,000, יכולה להיחשב ריאלית.
בעיה עיקרית המתעוררת בנוגע לקביעת מספר ההרוגים ביאסנובאץ, הוא מיעוט החומר ההיסטורי שבנמצא, והמגמתיות שלו.
מקורות אוסטאשיים מדברים על קורבנות רבים; וייקוסלאב לובוריץ' הכריז כי "בשנה אחת בלבד לקיומו של יאסנובאץ שחטנו יותר אנשים מכל שיכלה האימפריה העות'מאנית של הטורקים לעשות משך כל שהותה באירופה".
מקורות גרמניים-נאציים העריכו גם הם את המספר הכולל של יהודים, סרבים ואחרים שנרצחו ב-NDH.
אדמונד גלאייזה פון-הורטזנאו דיווח כי "מחנות הריכוז האוסטאשיים הם פסגת האימה האנושית...
הגרוע מכל הוא יאסנובאץ, אליו אין נותנים לאף בן-תמותה רגיל להציץ".
הרמן נויבאכר מסכם את החישובים: "על שליש להיהפך לקתולים, על שליש לעזוב, ושליש מועדים למוות!
נקודה אחרונה זו התקיימה כשמנהיגי אוסטאשה בכירים ציינו, כי שהם שחטו מיליון סרבים (נשים, טף וזקנים בכלל זה) הייתה זו, לעניות דעתי, הערכה רברבנית ומוגזמת.
על-סמך דיווחים שהגיעו אלי, שמספר הקורבנות האומללים שנשחטו קרוב יותר לשלושת-רבעי מיליון או יותר." ארתור הפנר כתב: "הקונספט של יאסנובאץ צריך להיתפס כמתחם של שלושה מחנות קרובים, ועוד חמישה מחנות משנה "מיוחדים".
בלי משים לתעמולה, יאסנובאץ הוא ממחנות הריכוז הנוראים ביותר ויש להשוותו אך ורק ל"תופת" של דאנטה."
הערכותיהם של האיטלקים הפשיסטיים היו דומות לאלה של הגרמנים.
גם שליחי הוותיקן נתנו דעתם לממדי ההשמדה, ואפילו הקרדינל הצרפתי אז'ן טיסראן, שהיה אנטי-נאצי מובהק וקִיים קשרים עם הרשויות שהיו מעורבות בהמרת-הדת של הסרבים, דיווח ב-1942 על מותם של לפחות 350,000 סרבים.
הארכיבישוף של בריסל, גודפריד דניאלס, אישר זאת ואמר שלפחות חצי מיליון איש מתו ב-NDH.
הפרטיזנים וממשלת יוגוסלביה ביצעו גם הם הערכות מספריות דומות, ואספת הקהילות היהודיות של יוגוסלביה העריכה ב-1952 כי "כ-500,000–600,000 איש מתו ביאסנובאץ, מהם לפחות 20,000 היו יהודים" מזכיר הקהילה, אלכסנדר ארנון, העיד במשפט אייכמן כי ביאסנובאץ מתו כ-500,000 איש.
במקום אחר אמר, בהתכוונו בבירור ליאסנובאץ, כי במחנה אחד נרצחו מאות אלפי סרבים.
בשנות השמונים הערכות עצמאיות נעשו על ידי ולדימיר זראיביץ' הקרואטי ובוגוליוב קוצוביץ' הסרבי.
זריאביץ' חישב כי ביוגוסלביה כולה מתו רק מיליון איש (בניגוד ל-1,700,000 כמקובל בטרם נפילת יוגוסלביה, או 1,350,000 ב"תולדות השואה: יוגוסלביה"), ומתוך זה כי רק 300,000 מתו בקרואטיה העצמאית, ו-70,000 ביאסנובאץ (זריאביץ' העלה את המספר ל-80,000) בדרך כלל עם תחום שגיאה של עד 30%.
קוצוביץ' סתר את שתי הטענות האחרונות של זריאביץ' וטען כי לא ניתן להסיק את מספר ההרוגים ביאסנובאץ מתוך חישוב סטטיסטי של כל קורבנות יוגוסלביה.
זריאביץ' הוסיף וטען כי רוב הקורבנות למעשה לא מתו ביאסנובאץ אלא מחוצה לו, והוסיף רשימות שמיות לסימוכין אי-בזה.
עם זאת, הואשמו הערכות אלו בניפוח בשל צמיחת הלאומיות ברפובליקות היוגוסלביות.
זריאביץ' הואשם אף בהכחשת השואה (בעיקר כי השתמש בספריו של פרניו טוג'מן כמקור היסטורי), ואפילו קוצוביץ' הביע ספק בדייקנות חישוביו של חברו.
השיטות הסטטיסטיות שבהן השתמשו נחשבות ללא מדויקות ולבלתי-מהימנות.
כך, למשל, כל טעות של עשירית האחוז תגרום לסטייה של כ-50,000, וגם טווח סטיית התקן הוא גדול.
נטען, כי זריאביץ' וקוצוביץ' חישבו את אחוז הגדילה של כל האוכלוסייה יחדיו; בעוד שסרבים, קרואטים, בוסנים וכדומה, צריכים להיכנס לחישוב כל אחד לגופו וכן בנפרד, בין סרבים בסרביה לסרבים בקרואטיה וכדומה.
לפי חישוביהם, מספרי הקורבנות ומספרי התושבים הצועניים והיהודים של יוגוסלביה סוטים מן המקובל.
ניתן גם להביע מספר שיקולים המצביעים על מספר קורבנות רב, גדול מ-100,000. ראשית, בתור מחנה שהתקיימה בו השמדה שיטתית, על מספר הקורבנות במחנה להיות רב מאוד (מחנות-ההשמדה הקטנים ביותר, בלז'ץ וחלמנו, גבו 128,000 ו-300,000 נפש.
שניהם קטנו מיאסנובאץ בגודל ומשך קיום).
שנית, המחנה היה מחנה שבו הושמדו לא רק יהודים או צוענים, אלא גם סרבים, סלובנים ועוד, ולפיכך מספר המתים בו צריך להיות רב.
גם ההגדרה ליהודים, סרבים וצוענים הייתה רחבה, ומתנגדי משטר לא היו רק קרואטים אלא מוסלמים ועוד מגוון רב.
שלישית, כמחנה ריכוז וכמחנה מוות, יאסנובאץ התקיים משך זמן רב מאוד ועל פני שטח גדול ובו אתרים רבים ששימשו לקבורת המונים או רצח; יש צורך לכלול בחשבון את מחנה סטארה גרדישקה, סיסאק, ג'אקובו, גוספיץ' ועוד מחנות רבים.
מלבד כל זה, אלמלא היו גופות ואסירים רבים, הרי לא היה צורך בהקמת משרפות – אשר כאמור הוקמו כבר בפברואר 1942, ומה גם שכבשני המפעל שימשו לפני כן לצורך זה ולא עמדו בנדרש.
והוא הדין בתאי-הגז, שהיה צורך בהם על אף שהייתה משאית גז בשימוש, וכן לגבי עניינים נוספים.
מניין מקרי המוות המוזכרים בעדויות ובמידע תיעודי מהימן, מגיעים לכדי 300,000 לערך.
רשימות שמיות של קורבנות המחנה
מפעל ההנצחה של יאסנובאץ מחזיק ברשימה של 59,589 שמות של קורבנות יאסנובאץ שאספו הרשויות היוגוסלביות ב-1964. על פי המסמכים שפורסמו, 50,092 בני אדם איבדו את חייהם ביאסנובאץ, מהם רק 9,587 בסטארה גראדישקה.
ההערכה הנוכחית היא, שהללו מהווים חלק ממספר הרוגים השואף ל-100,000. לפי המנהל הקודם, סימו בראדר, יש לפחות 356,000 קורבנות.
ההנהלה הנוכחית של אתר-ההנצחה הואשמה בטשטוש האמת על המחנה, היות שהם הסירו מהתצוגה מוצגים כמו פטישים וסכינים שהיו אופייניים כל כך למחנה.
אפילו נשיא קרואטיה סטיפן מסיץ' הביע בפני אפרים זורוף, כשביקר אותו במרכז שמעון ויזנטל, ביקורת כלפי התצוגה.
קיימות מספר רשימות חלקיות נוספות ממקורות אחרים: רשימה של 60,000 שמות של אנטון מילטיץ', רשימות של מוזיאונים בוסניים על 49,000 קורבנות, רשימה של 2,400 נספים מתקופותו של דינקו שאקיץ' בלבד, ורשימה של קורבנות מוסלמים במחנה.
דראגויה לוקאייץ' שיחזר את שמותיהם של כ-20,000 ילדים שמתו במחנה.
מוזיאון השואה של בלגרד מחזיק ברשימה של 80,022 קורבנות (רובם מיאסנובאץ): בסביבות 52,000 סרבים, 16,000 יהודים, 12,000 קרואטים וכ-10,000 צוענים.
מנהל המוזיאון הקודם, מילאן בולאייץ', מאמין שהיו 700,000 קורבנות, והמרכז לחקר-יאסנובאץ מאמין שמספר הקורבנות נע בין 300,000 ל-700,000. האומדנים של מספר המתים יוצאים גם הם מנקודת הנחה שבמקרים בהם משפחות שלמות הושמדו, איש לא נותר כדי להוסיף את שמותיהם לרשימות.
בנוסף, לעיתים אנשים שמצוינים ברשימות נהרגו במקומות אחרים, או שהם שרדו אך לא נשמע מהם, או שיש לעיתים אף כפילויות ברשימות.
מחנה ההשמדה המשיך לעבוד במלוא הקיבולת עד סוף אפריל 1945. בסביבות 22 באפריל, כאשר נותרו במחנה רק כ-1,070 אסירים, והפרטיזנים כבר התקרבו למחנה, ניסו האוסטאשה למחוק את שארית הזוועות.
הם הרגו את האסירים שנותרו, פוצצו והרסו את הבניינים, מגדלי השמירה, חדרי העינויים, "כבשן פיצילי" ומבנים אחרים.
לא כל האסירים הלכו כצאן לטבח; כ-640 מהם ניסו לפרוץ בכוח ולהילחם נגד האוסטאשים, ואף עלה בידם להשתלט על כמה עמדות ולהרוג כמה קלגסים.
כ-80 אסירים הצליחו להמלט מהמחנה.
הנותרים, מהם רבים חולים וזקנים, נרצחו; ורק אחד, זיבקוביץ' יובאן שהסתתר בחורבות ימים ולילות בלי מזון, שרד.
בכניסתם למחנה מצאו המשחררים חורבות, פיח, עשן וגופות.
ניסיון בריחה של אסירים שהוחזקו בעיירה עצמה נכשל גם הוא.
הריסת שרידי המחנה בידי הממשלה הקומוניסטית
בחודשים שבהם כבר שלטו הפרטיזנים במחנה, הושמדו ביסודיות שטחי יאסנובאץ על ידי עובדי כפייה שכללו 200 עד 600 חיילים של משמר המולדת הקרואטי.
חיילים אלה נתפסו על ידי הפרטיזנים, וכך הפכו את האזור למחנה עבודה.
הם החריבו את המחנה עד היסוד ופירקו את החומה שהקיפה את המחנה.
באתר המחנה הוקמה אנדרטת זיכרון.
מיצוי הדין עם בכירי האוסטאשה
אנטה פאבליץ' היה ה"פוגלאבניק" (מנהיג) של המדינה הקרואטית, ולפיכך היה האחראי על מעשי פקודיו.
מעורבותו מודגמת היטב בוויכוחו עם הגנרל באדר על המחנה – כפי שהוזכר לעיל.
פאבליץ' ביקש שלא לפנות את תושבי קוזארה למחנה, בתואנה שאינו יכול להכילם.
לפיכך, סביר שהוא זה שהורה על הרחבת המחנה שהחלה אחר כך, והושלמה כאשר הודיע לו לובוריץ' שהמחנה יכול להכיל יותר אסירים.
בסוף המלחמה הוא נמלט דרך בליבורג לאוסטריה, וכמה חודשים לאחר מכן עבר לרומא.
קיים חשד שהוא הוסתר שם על ידי חברי הכנסייה הקתולית (בהמשך התברר כי היה מדובר ברשת הברחה של פושעי מלחמה בשם "נתיבי העכברושים").
עם בואו לארגנטינה היה ליועץ ביטחון לחואן פרון, ובאפריל 1957 הוא נורה פעמיים על ידי אדם ממוצא מונטנגרי בשם בלגויה יובוביץ', ונאלץ להימלט לארגנטינה.
פאבליץ' נמצא פליט בספרד, שם מת מפצעיו במדריד בסוף 1959.
אאוגן קווטרניק: ראש שירותי-הביטחון האוסטאשיים, מפקדו של וייקוסלאב לובוריץ', לפי עדותו של שוורץ הוא היה במחנה מספר פעמים, ומספר עדי-ראייה ראוהו נוכח בוועדה העיתונאית שהגיעה למחנה.
לפי ועדת-החקר הממלכתית הוא ולובוריץ' תכננו את הרחבת המחנה.
גם שרי הכרייה והייעור – איביצה פרקוביץ', ואלכסנדר זייץ' – נכחו במחנה.
מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' היה בהתחלה נזיר פרנציסקני שהיה לכומר צבאי של הגדוד הראשון של משמר ה"פוגלאבניק", ולפיכך היה מעורה עד מאוד בפשעים של יחידה זו באזור שסביב לבאניה לוקה.
מעשיו היו מזוויעים עד כדי כך שהועמד למשפט בידי ערכאה צבאית נאצית ונשלח לכלא, משם הועבר ליאסנובאץ כ"מודיע" – אסיר שסייע לאוסטאשים, ולימים היה לראש הסוהרים האוסטאשי.
תחת פיקודו בוצעו זוועות שונות, בהן נטל חלק בעצמו, ולימים הודה ששחט בעצמו כ-100 איש במחנות יאסנובאץ וסטארה גראדישקה.
אסירים שונים מעמידים את מספר הקורבנות שמתו בידו על מספר גבוה הרבה יותר.
במשך תקופה זו שארכה ארבעה חודשים, מתו לפי חישובו של מאיסטורוביץ' בין 20 ל-30 אלף.
בזמן זה נקבע גם מותם של ילדים רבים – כ-10,000. לאחר מכן היה מירוסלאב למפקד סטארה גרדישקה, והרג כמה מאות אסירים בחג במולד 1942. אחר כך חזר ליאסנובאץ עד חיסול המחנה.
לבסוף הוא נתפס על ידי כוחות יוגוסלבים קומוניסטים, נשפט, הודה בחלק מפשעיו, ונתן מידע חלקי על פשעי עמיתיו.
בתור מפקד שירות ההגנה האוסטאשי (Ustaška Obrna) היה אחראי על כל מחנות הריכוז, וביאסנובאץ שהיה פרי ידיו, הוא ראה דוגמה מופתית למחנה שכזה.
הוא לא בחל בהשתתפות בפשעים, ולפי עדויות שונות הוא נכח בכמה התעללויות.
לפי ועדת החקר הממלכתית, הוא הכריז ב-1941 כי "בזאת שחטנו כאן, ביאסנובאץ, יותר אנשים משיכלה האימפריה העות'מאנית של הטורקים לשחוט משך כל שהותה באירופה".
ב-1969 התנקש בו סוכן יוגוסלבי ממוצא קרואטי.
אנדריה ארטוקוביץ' ברח לארצות הברית, משם הוסגר לזאגרב ונידון למוות ב-14 באפריל 1986; הוא מת מוות טבעי בכלא ב-16 בינואר 1988. ארטוקוביץ' היה שר הפנים הקרואטי, והיה מעורה מאוד בנושאי ההשמדה.
מילקה זאביצ'יץ' חזתה בו אוכל "שניצל וקציץ בשר אדום" בעודו צופה מהחלון לעבר הגופות התלויות של ד"ר מארין יורצ'ב ואשתו, שנתלו עם עוד שלושה אזרחים.
אנשים אלה הואשמו ששיתפו פעולה עם עריק אוסטאשי, ועם מחתרות של אסירים.
הם נחקרו קודם לכן על ידי דינקו שאקיץ' ב-21 בספטמבר 1944, תוך שימוש בלהביור (בלשונו "V-1").
ארטוקוביץ', דינקו שאקיץ', וקפטן נוסף, צפו בגופות ו"העירו בבדיחות דעת על משהו וצחקו".
גם מיכיאלו מאריץ' זוכר כי ארטוקוביץ' נכח פעם אחת במחנה.
ליובו מילוש: היה מפקד ואחראי הוצאות להורג במחנות יאסנובאץ 1, 2 ו-3. הוא היה סדיסט שרצח אסירים רבים בגלל קפריזות פסיכופאתיות.
הוא היה רוכב על סוס, יורה באסירים ורומס אותם, לעיתים קרובות בגלל אי שביעות רצונו בנוגע לכריכים שהוכנו לו, או משום שאסירים עשו צורכיהם שלא במקום, או בגלל פנייה אליו בלשון פורמלית (מילוש ליובו) ובגלל "עבירות" בקשר לכלב התקיפה שאימן ("פוקסי") ולחתולו המפונק.
הוא היה שוחט "יהודונים" שבאו אליו למה שכינה "טיפול רפואי".
היה מתלבש כרופא והיה מתעסק במה שקרא "הטבח הריטואלי של היהודונים".
צדיק דאנון העיד כיצד הרג נער שגנב קלח תירס.
הצמיד אותו לעמוד הגרדום שלפני הצריפים, והורה לשפוך על גופו המעורטל מים קרים עד שהיה לפסל קרח.
דאנון מספר, כמו שוורץ, על נטייתו החולנית של מפקד זה לבוא לשמור על האסירים העושים את צורכיהם.
הוא חזה בהם נופלים וטובעים בבור הלטרינה, הטביע אותם, או הרג אותם על שלא עשו צורכיהם בדיוק במקום המיועד או על כי עשו אותם על רצפת הצריפים או במקומות העבודה.
לפי שוורץ, מילוש חינך ילד אוסטאשי, מאריאן שמו, לרצוח.
אגון ברגר אישר זאת (בעדותו המובאת אצל קארל שאביץ').
מילוש הועמד לדין, שבו הודה בפשעים שונים, והוצא להורג.
אנטון וורבאן היה המפקד של הבטליון ששמר על אזור מחנה יאסנובאץ.
וורבאן קשור לפשעים הכוללים את הרג תושבי הכפרים באזור, הוצאה להורג של קבוצות אסירים באתרים מחוץ למחנה, הרג אסירים שהובאו על ידו למחנה, והרג פרטיזנים שהתמודדו מולו בקרב.
הוא גם היה סגנו של מפקד סטארה גראדישקה, מילאן אורשקוביץ', ובזאת היה אחראי על המשמר שהושם על הנשים, ועל ההוצאות להורג בגז רעיל.
הוא הועמד לדין עם ליובו מילוש והגיב להאשמות בחריפות, שכן לטענתו, רצח "רק" 68 ילדים.
דינקו שאקיץ' נמלט לארגנטינה, אך בסופו של דבר נחשף שם בשנות ה-90 על ידי אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל.
הוא הוסגר והובא למשפט, ומשפטו מהווה יסוד מרכזי בחקר תולדות המחנה.
מילאן בולאייץ' התלונן כי שאקיץ' לא הואשם בפשע רצח-עם בגלל הבעיות הפוליטיות והחוקיות בקרואטיה, אך באופן כללי סיפק המשפט מידע רב שסייע לקבוע את מספר הרוגי המחנה: העדים וכתב-האישום עצמו אישרו את הנאמר בוועדת-החקר הממלכתית, והם העידו על מספרים גבוהים של קורבנות.
חיבור מספר הקורבנות בעדויות אלו עם הנמצא בעדויות אחרות עומד על כ-300,000. שאקיץ' הכחיש את המיוחס לו, וטען כי במחנה מתו מעט אסירים ולא היו זוועות, ובהמשך ניסה להטיל אחריות על פשעיו על אוסטאשים אחרים.
הוא נמצא אשם, ובזאת הזם בית המשפט את טענותיו של שאקיץ' ושל כל אלו שדומים לו בהערכותיהם (ולדימיר זריאביץ', פרניו טוג'מן ועוד).
הוא נדון על ידי הרשויות הקרואטיות ל-20 שנות מאסר ומת בכלא ב-2008.
נאדה לובוריץ' הייתה אחותו-למחצה של "מקס" לובוריץ' ואשתו של שאקיץ'.
היא נמלטה לארגנטינה עם בעלה, שהועמד לדין, אך הניסיונות להעמידה לדין עלו בתוהו.
פטר ברזיצה ברח לארצות הברית.
שמו היה ברשימת 59 הנאצים שחיו בארצות הברית שנמסרה על ידי ארגון יהודי לשירות ההגירה וההתאזרחות האמריקני במהלך שנות השבעים, אך עם זאת ברזיצה לא התגלה.
יאקוב "יאפ" סטאם (בהולנדית: Jakob "Jaap" Stam; נולד ב-17 ביולי 1972 בקמפן) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם ומאמן כדורגל בהווה.
סטאם נחשב לאחד מטובי הבלמים בעולם בשיאו וזכה בתארים אישיים רבים.
איינדהובן, במנצ'סטר יונייטד, במילאן ובאייאקס אמסטרדם.
בנוסף, השתתף בשלוש אליפויות אירופה ובמונדיאל אחד במדי נבחרת הולנד.
סטאם נולד בקמפן והחל את הקריירה שלו בקבוצת נוער של מועדון חובבים מקומי, DOS קמפן.
ב-1992 הוא הצטרף לקבוצת זוולה ששיחקה בליגה ההולנדית השנייה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול הראקלס אלמלו ב-15 באוגוסט אותה שנה.
מעתה ואילך הפך לשחקן קבע בהרכב הפותח של הקבוצה.
ב-1993 הוא עבר לקמבור מליגת העל ההולנדית, אך בעונתו הראשונה בקבוצה ירד עמה לליגה השנייה.
לאחר שתי עונות, עבר סטאם ב-1995 לוילם II, במדיה עשה את התקדמותו הגדולה.
יכולת מרשימה של סטאם הובילה לרכישת כרטיס שחקנו על ידי פ.ס.וו.
בסיום עונתו הראשונה באיינדהובן זכה סטאם עם הקבוצה בגביע ההולנדי שהיה תוארו הראשון כמקצוען.
בעונת הוא ביסס את מעמדו כאחד משחקני המפתח של הקבוצה, והיה שותף לזכייתה באליפות ליגת העל ההולנדית ובסופר קאפ ההולנדי, בעוד הוא עצמו נבחר לכדורגלן השנה בהולנד.
ב-1998 הפך לשחקן היקר ביותר בתולדות הכדורגל ההולנדי ולשחקן ההגנה היקר בעולם, לאחר שהועבר לקבוצת מנצ'סטר יונייטד תמורת 10.6 מיליון לירות שטרלינג.
בעונת היה סטאם שותף מרכזי לזכייתה של מנצ'סטר יונייטד בטרבל - אליפות הפרמייר ליג, גביע ה-FA וליגת האלופות.
הוא זכה בתואר שחקן ההגנה המצטיין של ליגת האלופות מטעם אופ"א ואף פתח בהרכב במשחק הגמר של הטורניר נגד באיירן מינכן.
בעונה הבאה זכה עם מנצ'סטר באליפות נוספת ובגביע הביניבשתי, ונבחר שוב לשחקן ההגנה המצטיין בליגת האלופות.
מלבד הזכיות באליפויות אנגליה בכל אחת מעונותיו במנצ'סטר, נבחר סטאם בקביעות גם לנבחרת העונה בליגה האנגלית.
את שערו היחיד במדי הקבוצה כבש סטאם בניצחון 2–6 מול לסטר סיטי.
בתחילת עונת הועבר סטאם ללאציו האיטלקית.
המעבר הגיע בעקבות סכסוך עם מאמנו אלכס פרגוסון, שנבע מהאשמות שכתב סטאם על פרגוסון והמועדון באוטוביוגרפיה שלו.
עם זאת, כעבור מספר שנים הודה פרגוסון כי ההחלטה למכור את סטאם הייתה שגויה מבחינה מקצועית.
בראשית תקופתו בלאציו, ב-2001, הושעה סטאם לחמישה חודשים ממשחק לאחר שנמצא בדמו החומר נאנדרולון האסור לשימוש.
מאוחר יותר קוצרה השעייתו בחודש אחד.
בעונתו האחרונה בלאציו, , הוא היה שותף לזכיית הקבוצה בגביע האיטלקי.
לאחר יורו 2004 עבר סטאם למילאן, בה שיחק במשך שנתיים.
בינואר 2006 הוא הודיע כי יחזור להולנד ויחתום בקבוצת אייאקס אמסטרדם, על אף שמרבית ההערכות העידו על כך שיעבור להירנביין או יחזור לפ.ס.וו.
עם הגעתו לאייאקס מונה סטאם לקפטן הקבוצה ובעונתו הראשונה, , סייע לה לזכות בגביע ההולנדי.
באוקטובר 2007 הודיע על פרישתו מכדורגל, בגיל 35.
סטאם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של הולנד במשחק מול נבחרת גרמניה ב-24 באפריל 1996. הולנד הפסידה במשחק בתוצאה 0–1. במהלך כל הקריירה שלו הוא ערך 67 הופעות בנבחרת וכבש שלושה שערים.
סטאם השתתף לראשונה עם הולנד בטורניר בינלאומי ביורו 1996. במונדיאל 1998 הוא היה מהשחקנים החשובים בנבחרת של חוס הידינק שהעפילה עד לחצי הגמר.
בטורניר יורו 2000, אותו ארחה הולנד במשותף עם בלגיה, סייע סטאם לנבחרתו להעפיל פעם נוספת לחצי הגמר.
עם זאת, הוא החמיץ פנדל מכריע בדו-קרב בעיטות העונשין במשחק חצי הגמר מול נבחרת איטליה, שהוביל להדחתה של נבחרתו.
ביורו 2004 שנערך בפורטוגל הוא הגיע בפעם השלישית בקריירה הבינלאומית שלו לחצי גמר בטורניר גדול.
לאחר הטורניר הודיע על פרישתו ממשחק בנבחרת, בשל רצונו להתמקד בקבוצתו החדשה מילאן ולהקדיש זמן למשפחתו.
ביוני 2016 מונה סטאם למאמן רדינג מהצ'מפיונשיפ.
בעונת 2016-17 תחת סטאם רדינג העפילה לפלייאוף העלייה לפרמיירליג אך הפסידה בגמר להאדרספילד.
ב-28 בדצמבר 2018 מונה למאמן זוולה.
במרץ 2019 הודיעה קבוצת פיינורד כי חתמה על חוזה לשנתיים עם סטאם, שמשמש כמאמן הקבוצה החל ב-1 ביוני 2019.
יאסר עבד רבו הוא פוליטיקאי פלסטיני, חבר בוועד המנהל של הארגון לשחרור פלסטין ולשעבר מזכ"ל הוועד הפועל של הארגון.
היה ממנהיגי ארגון הטרור של נאיף חוואתמה ויושב ראש יוזמת השלום, יוזמת ז'נבה, הפלסטינית.
עבד רבו החל את פעילותו המדינית בתנועת הלאומיים הערבים.
בשנת 1967 הענף הפלסטיני של התנועה התפתח והפך לחזית העממית לשחרור פלסטין.
בתקופה זו עבד רבו נהיה לאחד ממנהיגי התנועה.
בשנת 1969 התפלגה החזית העממית והפלג בראשות נאיף חוואתמה יצר את "החזית העממית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" (החל משנת 1974 פלג זה שינה את שמו להחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין).
ארגון זה ביצע מספר פעולות טרור בשטחי ישראל ביניהן הפיגוע במעלות ב-1974. עבד רבו היה מן הבולטים במנהיגי התנועה.
בשנות ה-80 התקרב עבד רבו בדעותיו לאלה של יאסר ערפאת, מנהיג הארגון לשחרור פלסטין, ותמך במאמצים לקיום משא ומתן להגיע לפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
עמדותיו אלה הובילו לקרע גלוי ולפילוג בתוך החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, כאשר ערפאת נתן ברכתו לקיום ועידת מדריד.
עבד רבו, בתמיכת יאסר ערפאת, ניצב בראש פלג שעיקר בסיס כוחו בגדה המערבית, ואשר תמך בקיום הוועידה.
חוואתמה, מנגד, נותר בראש פלג של החזית אשר בסיסו בסוריה ואשר התנגד לקיום הוועידה.
הפלג של עבד רבו, אשר נקרא עתה האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני (פיד"א), זנח את האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית של החזית ואף את התמיכה בשימוש בכוח לשחרור פלסטין.
עבד רבו הפך לנציג פיד"א בוועד המנהל של הארגון לשחרור פלסטין.
למרות זאת, בשנת 1993 עזב עבד רבו את תפקידו כחבר המשלחת הפלסטינית לוועידת מדריד במחאה על כך שערפאת יזם מסלול שיחות מקביל (מסלול אשר הוביל בסופו של דבר להסכמי אוסלו).
לאחר חתימת הסכמי אוסלו, אשר זכו לתמיכת עבד רבו למרות נטישתו את משלחת מדריד, התירה לו ממשלת ישראל לשוב לתחום הגדה המערבית.
עבד רבו היה לחבר בממשלתו של ערפאת ברשות הפלסטינית.
עבד רבו אף שימש חבר במספר משלחות פלסטיניות למשא ומתן עם ישראל, כולל המשלחת הפלסטינית לוועידת קמפ דייוויד.
הוא יזם מספר יוזמות שלום, בברכת ערפאת, ביניהן יוזמת ז'נבה.
יוזמת אלה, יחד עם הגינויים הפומביים שהשמיע כנגד פיגועי התאבדות במהלך האינתיפאדה השנייה, חיזקו את מעמדו כמנהיג פלסטיני מתון ותומך בשלום.
למרות זאת, לאחר הקרב בג'נין בשנת 2002, בעת שכיהן כשר התקשורת בממשלה הפלסטינית, הוא האשים את ישראל בכך שכרתה קבר המוני ל-900 פלסטינים במחנה הפליטים בג'נין.
בהמשך התברר כי להאשמות אלה לא היה כל בסיס עובדתי.
עבד רבו אף השתתף במימון הסרט השנוי במחלוקת ג'נין ג'נין.
בשנת 2002, לאחר שנתגלעו מחלוקות פנימיות בארגון, התפטר עבד רבו מפיד"א.
זוהירה כמאל, פעילת זכויות נשים פלסטינית נבחרה על ידי הארגון להחליפו כנציגת הארגון בממשלה הפלסטינית, אולם עבד רבו סירב להתפטר מן הממשלה והוסיף לכהן כשר עצמאי בתמיכת ערפאת.
בשנת 2003 הקים עבד רבו ברמאללה את ארגון "קואליציית השלום הפלסטינית" ועמד בראש צוות פלסטיני מטעמו, אשר גיבש ביחד עם צוות ישראלי לא-רשמי, בראשות יוסי ביילין ובפיקוח של ממשלת שווייץ את יוזמת ז'נבה, המתבססת על מתווה קלינטון והבנות ביילין – אבו מאזן.
היוזמה מציעה פתרונות כוללים לכל הסוגיות שבהן דנו במשא ומתן, ובראשן סוגיית הגבולות המבוססת על קווי 67' תוך חילופי שטחים.
אבו מאזן החליט על סגירת הארגון, חרף התנגדות דיפלומטים מהאיחוד האירופי, שמכספיו ממומן הארגון, כתוצאה מסכסוך עם עבד רבו.
לאחר מותו של ערפאת פוטר עבד רבו מן הממשלה בידי מחמוד עבאס ומשמש היום כיועצו.
הוא מוסיף לכהן בוועד המנהל של אש"ף.
ב-2009 מונה כאחראי על רשות השידור הפלסטינית.
עבד רבו הבהיר באוקטובר 2010 שבתמורה לנסיגה ישראלית לגבולות הקו הירוק (כולל מזרח ירושלים) והכרה במדינה פלסטינית, תכיר הרשות בישראל בכל צורה שתבקש.
למרות זאת, תמך בשנת 2011 בקמפיין הדיפלומטי הפלסטיני להכרה במדינה פלסטינית באו"ם מאחר שלדבריו, מוצו כל האפשרויות המדיניות עם ישראל.
במהלך מבצע צוק איתן הצטרף לדרישות חמאס להפסקת אש וקרא לישראל להסיר את הסגר על רצועת עזה.
יאסר עבד רבו נולד ביפו, נשוי לסופרת ליאנה בדר ואב לשניים.
יאפי הוא ביטוי שהפך לשגור במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, ומתייחס לצעירים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם, בני המעמד הבינוני-גבוה, תושביה של עיר גדולה, בעלי השכלה ומקצוע צווארון לבן או מקצוע חופשי.
להפצה המהירה של המונח תרמו גם הספר "המדריך ליאפי" שיצא לאור בינואר 1983, והמועמדות של הסנטור גארי הארט, שזכה לכינוי "המועמד היאפי", לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1984. המגזין ניוזוויק הכתיר את 1984 כ"שנת היאפי", וציין שטווח המשכורות והמקצועות של היאפים מעורפל מבחינה דמוגרפית.
במאמר שפורסם ב-Wall Street Journal ב-1985 הייתה התייחסות לתופעה שנקראה "רתיעת היאפים" ("yuppie backlash"), שבה אנשים שתואמים את הפרופיל הדמוגרפי של יאפים מגלים הסתייגות ורתיעה מתיוגם ככאלה.
מאוחר יותר, ובמיוחד לאחר יום שני השחור ב-1987, קיבל המונח קונוטציה סוציו-אקונומית שלילית, שנודעת לו עד היום.
ב-8 באפריל 1991 הכריז הטיים מגזין על מותו של היאפי, במודעת אבל מדומה שפרסם.
הרומן של טום וולף מ-1987, "מדורת ההבלים", שהפך ב-1990 גם לסרט קולנוע בכיכובם של טום הנקס, ברוס ויליס ומלאני גריפית, זכה לכינוי "סאטירה של יאפיות מוגזמת".
הרומן של ג'יי מקינרני מ-1984, "אורות בוהקים, עיר גדולה", עוסק בחייו של צעיר יאפי במנהטן.
מקינרני עצמו זכה לכינוי "היאפי האבטיפוסי".
הרומן של צ'אק פלאניוק מ-1996, "מועדון קרב", שהפך ב-1999 גם לסרט קולנוע מצליח בעל אותו שם בכיכובם של בראד פיט ואדוארד נורטון, עוסק ביאפי מפוכח, שהופך לחסר תחושה כתוצאה מהמטריאליזם הסטרילי של החיים המודרניים.
הרומן של ברט איסטון אליס מ-1991, "אמריקן פסיכו", שהפך ב-2000 גם לסרט מצליח בכיכובו של כריסטיאן בייל, עוסק בפטריק בייטמן, רוצח סדרתי של יאפים.
סדרת הטלוויזיה "שלושים ומשהו", ששודרה ברשת ABC בשנים 1991 - 1987, שיקפה את אורח חייהם של היאפים.
סרט הקולנוע "וול סטריט" מ-1987, בכיכובם של מייקל דאגלס וצ'ארלי שין, שעסק בחייהם של סוחרי ניירות ערך, תואר כמשקף את תרבות תאוות הבצע של היאפים בשנות ה-80.
העיתונאי דייוויד ברוקס כינה את היאפים "בוהמיינים בורגנים" ("bourgeois bohemians" או בקיצור "Bobos") בספרו משנת 2000 "BoBos in Paradise".
באפי (Buppie) הוא כינוי ליאפי אפרו-אמריקאי (black urban professional).
גאפי (Guppie) הוא כינוי ליאפי הומוסקסואל (gay urban professional).
יאפיפיקציה מחליפה לעיתים קרובות את הג'נטריפיקציה.
פירושה הפיכת אדם, מוצר או מקום מסוים לכאלה שקולעים לטעמם של היאפים.
תסמונת העייפות הכרונית זכתה פעמים רבות לכינוי "מחלת היאפים", אף כי האפיון הסוציו-אקונומי של הלוקים בתסמונת נתגלה כבלתי מבוסס.
"בול מזון יאפי" הוא מונח סלנג אמריקאי לשטר של 20 דולר, מאחר שהכספומטים בארצות הברית מאפשרים בדרך כלל משיכת שטרות של 20 דולר בלבד.
יאפ ואן פראך (בהולנדית: Jacob Philip (Jaap) van Praag; 11 במאי 1911, אמסטרדם – 12 באפריל 1981, אוטרכט) היה הומניסט יהודי-הולנדי.
בזכות אמו זכה בידע רב במקרא.
למד ספרות הולנדית, פילוסופיה והיסטוריה והיה מורה בבית ספר.
היה פעיל מאוד באגודות פציפיסטיות וסוציאליסטיות עד למלחמת העולם השנייה.
בתקופת הכיבוש הגרמני בהולנד חי במסתור.
היה ממייסדי האיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי (International Humanist and Ethical Union) ויושב ראש הראשון של האיגוד.
בין השנים 1964 ל-1979 היה לפרופסור באוניברסיטת ליידן.
יאפּ ואן זְבֵיידֶן (בהולנדית: Jaap van Zweden; נולד ב-12 בדצמבר 1960 באמסטרדם) הוא מנצח וכנר הולנדי.
אביו הפסנתרן עודד אותו להתחיל בלימודי כינור בגיל חמש והוא למד מוזיקה באמסטרדם.
תחרות כינור שבה זכה בגיל 15 אפשרה לו לצאת לארצות הברית ללימודים בג'וליארד אצל דורותי דיליי.
ב-1978, בן 18, היה לקונצרטמייסטר של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, הכנר הצעיר ביותר מאז ומעולם בתפקיד זה, שבו החזיק עד 1996.
ואן זביידן התחיל לעבוד כמנצח אחרי שליאונרד ברנשטיין הזמין אותו לנהל חזרה של תזמורת בברלין.
הוא הצהיר כי למד רבות על ניצוח מצפייה במנצחים השונים שהופיעו עם תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
בראשית דרכו ניצח על הרכבים קטנים יותר ובשנת 1997 היה למנצח במשרה מלאה.
משרת הניצוח הראשונה שלו בהולנד הייתה כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית ההולנדית באנסחדה, הולנד.
במשרה זו כיהן מ-1996 עד 2000. משנת 2000 עד 2005 היה מנצח ראשי של תזמורת הבית (Residentie Orchestra) בהאג, עמה הקליט את מכלול הסימפוניות של בטהובן.
ב-2005 התמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי של תזמורת הרדיו ההולנדית בהילוורסום.
בפברואר 2007 האריך את החוזה שלו עמה עד 2013. באוגוסט 2010 הודיעה הנהלת התזמורת על פרישתו של ואן זביידן מתפקיד המנצח הראשי ב-2012 שלאחריה יכהן כמנצח אורח ראשי.
הופעתו הראשונה של ואן זביידן כמנצח בארצות הברית הייתה עם תזמורת סנט לואיס ב-1996. בהופעתו השנייה כמנצח אורח בארצות הברית ניצח על התזמורת הסימפונית של דאלאס בפברואר 2006, קונצרט שזכה לשבחים רבים.
על סמך הזמנה זו, מינתה תזמורת דאלאס את ואן זביידן למנהלה המוזיקלי הבא אחרי אנדרו ליטון, החל בעונת 2008–2009. החוזה ההתחלתי הוא לארבע שנים, ובשנה הראשונה הוא מתוכנן לנצח על קונצרטים למנויים במשך 12 שבועות, ובמשך 15 שבועות בשלוש השנים הבאות.
בעונת 2007–2008 שימש ואן זביידן כמנהל מוזיקלי מיועד וניצח על שלושה קונצרטים למנויים.
באוקטובר 2009 הודיעה תזמורת דאלאס על הארכת החוזה עם ואן זביידן עד עונת 2015–2016. ואן זביידן סיים את תפקידו בדאלאס בשנת 2019 והתמנה למנצח כבוד של התזמורת.
נוסף למשרותיו בתזמורת הרדיו ההולנדית ובתזמורת דאלאס, התמנה ואן זביידן ב-2008 למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן באנטוורפן, בחוזה התחלתי לחמש שנים.
ב-2012 פינה את כס המנצח הראשי והיה למנצח כבוד של התזמורת הפלמית.
בינואר 2012 הודיעה התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג על מינוי ואן זביידן למנהל המוזיקלי הבא שלה, בחוזה התחלתי לארבע שנים, החל ב-1 באוגוסט 2012. הופעתו הראשונה כמנהל מוזיקלי של התזמורת הייתה ב-28 בספטמבר 2012. ביוני 2016 האריך ואן זביידן את החוזה עם התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג עד 2021–2022.
בשנת 2017 התמנה לתפקיד המנצח הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק, שם החליף בתפקיד את אלן גילברט.
בשנת 2024 התמנה לתפקיד המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של סיאול.
ואן זביידן נשוי מאז 1983 לציירת אלטיה ואן זביידן-ואן בורן.
הזוג ואן זביידן מגלה עניין מיוחד באוטיזם, כיוון שאחד מבניהם הוא אוטיסט.
בשנת 2000 הקימו את "קרן פּאפּאגֶנו" לתרפיה מוזיקלית לילדים אוטיסטים.
יאסנוגורסק היא עיר בראיון האדמיניסטרטיבי של יאסנוגורסק במחוז טולה, רוסיה.
העיר ממוקמת על יובל של נהר האוקה, 31 ק"מ צפונית לטולה ו-141 ק"מ דרומית למוסקבה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היו ביאסנוגורסק קרוב ל-22,000 תושבים.
העיר הוזכרה לראשונה ב-1578 ככפר בשם לאפטבו (Лаптево).
הכפר החל לגדול ולהתפתח במהירות כשנסללה דרכו, ב-1867, מסילת הברזל ממוסקבה לקורסק.
הקמת מפעל לציוד חקלאי סייעה רבות להתפתחותו.
ב-1938 הפך לאפטבו לכפר פועלים, וב-1958 הפך לעיר.
השם "יאסנוגורסק" ניתן לעיר ב-1965.
פיתוח העיר היה סביב מפעל לבניית מכונות למכרות פחם.
מפעל זה הוקם לפני מלחמת העולם השנייה וגדל במהירות.
בתחילת שנות ה-90 עבדו בו כ-7,000 פועלים.
עם פירוק ברית המועצות המפעל איבד את רוב לקוחותיו באוקראינה ובקזחסטן.
מספר המועסקים צנח לכ-800 ובשנת 2009 המפעל הכריז על פשיטת רגל.
בריחת התושבים לערים סמוכות היא תוצאה ישירה של קשיי המפעל.
יאסברני KSE (בהונגרית: Jászberényi KSE; נודעה בעבר גם כפורטרס יאסברני) היא קבוצת כדורסל הונגרית מהעיר יאסברן במרכז הונגריה המתמודדת בליגת העל ההונגרית.
הקבוצה מארחת באולם הספורט סלגוטרהן בעיר, המכיל 1,800 מקומות ישיבה.
הקבוצה נוסדה בשנת 2001. בסיום עונת 2004/05 העפילה לליגה השנייה.
בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה.
בעונת הבכורה סיימה הקבוצה בתחתית הטבלה.
בעונה השנייה סיימה במקום החמישי והפסידה ברבע גמר הפלייאוף לקבוצת קאפושווארי 3-2.
בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'.
יאפ הוא אי בקבוצת איי קרוליין השייך למיקרונזיה אשר במערב האוקיינוס השקט.
האי נחשב למורכב משלושה איים נפרדים אך רצופים מבחינת המבנה שלהם ומוקפים בשונית אלמוגים.
הם נוצרו כתוצאה מהתרוממותו של הלוח הפיליפיני ונחשבים ל"איים גבוהים" בניגוד לאטולים.
שטח האי מכוסה ברובו בגבעות ובצמחייה צפופה.
ביצות מנגרובים משתרעות לרובם של כל החופים.
תרבות הילידים של יאפ והמסורות שלהם הן בעלות זיקה חזקה למדינות האחרות של מיקרונזיה.
העיר הראשית של האי היא קולוניה והיא מהווה את בירתה של מדינת יאפ שהיא אחת מארבע המדינות המרכיבות את מיקרונזיה.
באופן היסטורי קיים קשר שבטי בין האי יאפ לבין כל 14 האיים המרכיבים את מדינת יאפ.
קשר זה מבוסס על הצורך הכלכלי של השגת מזון ועצים לבניית סירות.
אוכלוסיית האי נכון לשנת 2000 עומדת על 11,241 נפש בקולוניה ובשאר 10 הרשויות המקומיות שבאי.
שטחו הכולל הוא 102 קמ"ר.
האי יאפ ידוע בשל מטבעות האבן הגדולות אשר היו בשימוש בו והידועות בשם "ראי" (Rai stones).
אבנים אלה המעוצבות בצורת סופגנייה בעלת חור גדולה עשויות בדרך כלל מקלציט.
הגדולות שבהן מגיעות לקוטר של כ-4 מטרים, והקטנות מגיעות לקוטר של 3.5 ס"מ.
האבנים הגיעו ליאפ גם מאיים רחוקים כמו גינאה החדשה ומפלאו.
ערכן של מטבעות אלה מבוסס על גודלן ועל ההיסטוריה שלהן.
בעבר תושבי יאפ החשיבו את ערכן של אבנים אלה מכיוון שהחומר שממנו הן עשויות דומה לקוורץ, וסוג החומר זה הוא המבריק ביותר שהיה מצוי בסביבה.
לבסוף הוכרו אבנים אלה כהילך חוקי והיו אמצעי תשלום חובה בסוג עסקאות מסוימות.
הערך של האבנים נמדד על פי הקשיים והסכנות שהיו כרוכים בהשגתן.
כדי לחצוב את האבנים, היו צריכים תושבי יאפ להפליג לאיים מרוחקים ולשאת ולתת עליהן עם תושבי אותם איים שלעיתים היו עוינים.
לאחר חציבתן האבנים היו מועמסות על רפסודות שהיו נגררות על ידי סירות קאנו בעלות מפרש.
נדירותן של האבנים והמאמץ והסכנה שהיו כרוכים בהשגתן הפכו אותן ליקרות ערך עבור תושבי יאפ.
מאחר שלא מיוצרות עוד אבנים כאלה, מחירן נשאר קבוע.
בני האי יודעים מי בעליהן של כל אחת מהאבנים, אך האבנים לא בהכרח מועברות ממקומן במקרה של העברת בעלות.
גודלן ומשקלן של האבנים מקשות על העברתן ממקום למקום (העברתן של הגדולות שבהן מצריכה 20 איש).
למרות שהיום ההילך החוקי הוא הדולר האמריקני, האבנים משמשות לעסקאות בעלי אופי מסורתי או טקסי.
האבנים יכולות לשמש כאמצעי תשלום בטקסי נישואין, עסקות מקרקעין, או כפיצוי במקרי סכסוך.
יש המשווים את שיטת המסחר באבנים לבלוקצ'יין.
שפת בני יאפ שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות.
יאפ, (השם המקורי הוא (Wa'Ab או Waqab) יושב בתחילה על ידי מהגרים מחצי האי המלאי, מאינדונזיה, מגינאה החדשה ומאיי שלמה.
תושבי האיים המקיפים את יאפ הם צאצאי מהגרים פולינזים וככאלה הם שונים מתושבי האי יאפ עצמו.
תרבותם ושפתם קרובה יותר לאיי צ'וק השכנים.
תושבי יאפ והאיים הסובבים נחשבו לנווטים בעלי מוניטין באוקיינוס השקט.
שייטים מיאפ הפליגו למרחקים מרשימים בסירות הקאנו שלהם ללא עזרת מצפן, ללא ניווט באמצעות כוכבים וללא ניווט באמצעות משטר זרמי הים כמו שהיה נהוג בניווט המיקרונזי והפולינזי.
בעידן הפרה-קולוניאלי, תושבי יאפ ייסדו ממלכת איים ושלטו על מה שכיום כולל את איי מדינת יאפ.
החברה ביאפ היא חברה מעמדית מורכבת וכוללת לפחות שבע מעמדות.
באופן היסטורי מעמדו של כפר מסוים יכול לעלות או לרדת בהשוואה למעמדם של כפרים אחרים על פי האופן שבו הוא מטפל בסכסוכים בין כפרים.
במקרים רבים כפר ממעמד נמוך יצטרך לשלם מס לכפר ממעמד גבוה יותר.
בנוסף, טאבו על סוגי מאכלים מסוימים יכול להיות מוטל על כפרים ממעמד נמוך, כלומר, ייתכן שייאסר עליהם לדוג ולאכול סוגי דגים מסוימים.
היררכיה זו יכולה להיות גם בין משפחות בתוך הכפר.
עד הגעתם של המתיישבים הגרמנים, שיטת המעמדות הייתה גמישה והיו יכולים לחול שינויים במעמדם של כפרים בהתאם למקרי הסכסוך.
עם סוף המאה ה-19 הממשל הקולוניאלי הגרמני, השליט שלום ביאפ ואסר על סכסוכים אלימים.
המעמדות של הכפרים ביאפ כיום מבוססים על המצב כפי שהיה עם הגעתם של הגרמנים.
יאפ התגלה לראשונה על ידי משלחת ספרדית ב-1528. האי תועד שוב על ידי משלחת ספרדית נוספת ב-1543 שסימנה אותו במפות כ-Los Arrecifes, (בספרדית "השוניות".) מאמצע המאה ה-17 ועד 1899 הייתה יאפ מושבה ספרדית שנשלטה מהפיליפינים.
ביאפ שכן מרכז קשר גרמני ראשי לפני מלחמת העולם הראשונה ותחנה חשובה לקו טלגרף בינלאומי.
האי נכבש על ידי היפנים בספטמבר 1914 והפך לשטח מנדט יפני במסגרת חוזה ורסאי ב-1919. ב-1922 נחתם הסכם בין יפן לארצות הברית שהעניק לזו האחרונה זכויות כלכליות באי.
במלחמת העולם השנייה היה יאפ אחד מהאיים באסטרטגיה האמריקנית של דילוג מאי לאי כדי לכבוש את יפן.
יאפ נכבש על ידי האמריקנים בסיומה של המלחמה והוחזק על ידיהם כשטח נאמנות מטעם האו"ם יחד עם כל איי קרוליין עד ל-1986. בשנה זו אוחדו ארבע המדינות, יאפ, צ'וק (Chuuk, עד לינואר 1990 נקראה "טרוק"), פונפאי (Pohnpei, עד נובמבר 1984 נקראה "פונאפי") וקוסראה, למדינה אחת שנקראה המדינות הפדרליות של מיקרונזיה.
המדינה החדשה חתמה על חוזה ההתאגדות החופשית (Compact of Free Association) עם ארצות הברית ב-1982. תושבי מיקרונזיה יכולים להיכנס לארצות הברית עם הגבלות מעטות.
יאפ פנראט (בהולנדית: Jaap Penraat; 1918 – 2006) היה פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם מהולנד.
בילדותו סייע לשכניו היהודים בתור גוי של שבת.
עם כיבוש הולנד על ידי הוורמאכט במלחמת העולם השנייה סייע ליהודים להסתתר וזייף עבורם מסמכים שהציגו אותם כארים.
בנוסף הבריח כ-400 יהודים לספרד הנייטרלית באמצעות הסוואתם כפועלים עבור החומה האטלנטית.
פנראט נתפס, נכלא ועונה, אך לא חשף את דבר פעילותו.
לאחר שחרורו מהמעצר המשיך לפעול להצלת יהודים עד 1944. כאשר עמדה פעילותו בסכנת גילוי, נמלט והסתתר עד שחרור הולנד בתחילת 1945.
פנראט הפך למעצב נודע באמסטרדם, ובשנת 1958 עבר לארצות הברית, שם המשיך בפעילותו האמנותית.
פנראט מת בגיל 88 בביתו בהרי קטסקיל בניו יורק, שלוש שנים לאחר מות אשתו, ג'טי.
הוא הותיר אחריו שלוש בנות: מרג'לין, מיר, ונואל.
בשנת 1997 העניק יד ושם לפנראט את התואר חסיד אומות העולם.
יַאסְפֵּר סִילֶסֵן (בהולנדית: Jasper Cillessen; נולד ב-22 באפריל 1989) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בניימכן מליגת העל ההולנדית ובנבחרת הולנד.
הוא שיחק 141 משחקים עבור אייאקס בשש עונות, וזכה בתארים רבים, כולל שלוש זכיות בליגה ההולנדית.
ב-2016 הוא הצטרף לברצלונה תמורת 13 מיליון יורו.
הוא עבר לוולנסיה ב-2019, ונשאר במועדון במשך 3 עונות.
במאי 2011 קיבל סילסן זימון ראשון לנבחרת הולנד.
הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ב-2013 והיה השוער הראשון של הנבחרת כשסיימה במקום השלישי במונדיאל 2014.
סילסן החל לשחק כדורגל בגיל 7 שיחק בקבוצה חובבנית מקומית בשם "דה טרפרס", מעיירת הולדתו גרושבק הסמוכה לגבול גרמניה.
בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ניימכן.
במרץ 2008 חתם על חוזה מקצועני במועדון ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
את משחקו הראשון בקבוצה הראשונה ערך ב-28 באוגוסט 2010 מול הירנביין לאחר שהשוער הראשון גאבור באבוס נפצע בגבו, סילסן קפץ על ההזדמנות ורשם משחק טוב ונבחר לאיש המשחק.
את המשך עונת העביר בתור השוער הראשון של הקבוצה וגם לאחר החלמתו של באבוס נותר בתפקיד.
סילסן נבחר גם לשחקן העונה באחד מגופי התקשורת ההולנדיים.
חוזהו בניימכן הוארך עד לשנת 2014 אולם בתחילת עונת עבר לאייאקס אמסטרדם.
באייאקס התחיל סילסן בעיקר כגיבוי לשוער הראשון קנת' ורמיר, עד שעשה את פריצת הדרך שלו במהלך עונת , ותפס את עמדת השוער הראשון באייאקס.
שזכתה באליפות שלישית מאז הגיע לקבוצה וראשונה שבה הוא לוקח חלק משמעותי.
בעונה זו סילסן תפס את עמדת השוער הראשון גם בנבחרת הולנד אליה זומן על ידי המאמן לואי ואן חאל, תפקיד שהוא מילא גם במונדיאל 2014 אותו סיימה הולנד במקום השלישי.
ב-25 באוגוסט 2016 הודיע סילסן על הצטרפותו לברצלונה בחשבון האינסטגרם.
ב-10 בספטמבר ערך סילסן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לדפורטיבו אלאבס במסגרת המחזור השלישי בליגה.
בשלוש עונותיו בברצלונה סילסן שימש שוער מחליף למארק-אנדרה טר שטגן ומיעט לשחק בלה ליגה.
עם זאת, סילסן שיחק באופן קבוע במשחקי גביע המלך הספרדי והיה שותף לשתי זכיות רצופות של ברצלונה בגביע המלך בשנת 2017 ובשנת 2018.
ב-8 באוגוסט 2022 חזר לליגה ההולנדית וחתם במועדון נעוריו ניימכן.
ב-2024 חתם סילסן בלאס פאלמאס מהליגה הספרדית.
יאסר ררסאן א-שהראני הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת המגן הימני או השמאלי באל-קאדסיה ובנבחרת ערב הסעודית.
במאי 2018, א-שהראני זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 אשר התקיים ברוסיה.
א-שהראני מופיע לצד ליונל מסי בעטיפת המשחק FIFA 16 של אזור המזרח התיכון.
יאסר מחמוד חֻג'יראת הוא חבר הכנסת מטעם סיעת רע"מ, יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה, דוקטור לגנטיקה ובעבר ראש המועצה המקומית ביר אל־מכסור ומנהל ומרצה במוסדות שונים, בפרט בתחום התמחותו.
יאסר חֻג'יראת נולד ב־1965 ביישוב ביר אל־מכסור והוא בן לשבט אל־חֻג'יראת המקומי – אחד השבטים הבדואיים הגדולים של הגליל העליון.
הוא בעל תואר ראשון בביולוגיה, תואר שני בביוכימיה ודוקטורט בגנטיקה מהאוניברסיטה העברית ופוסט־דוקטורט על הגנטיקה של מחלת הסרטן מהטכניון ומקרן חקר הסרטן הממלכתית של בריטניה .
בתחילת דרכו בעולם התעסוקה לימד כימיה וביולוגיה בתיכון המקומי ביישוב בו הוא גר – ביר אל־מכסור, ובשנת 1997 הקים מעבדה לגנטיקה מולקולרית במרכז הרפואי העמק שבעפולה.
ב־2008 נבחר לראשות מועצת היישוב לאחר שזכה ב־46% מהקולות ופרש מתפקידו במעבדה לגנטיקה, בעוד רשימתו – אל־אצלאח וא־תע'ייר (החידוש והשינוי) – זכתה ל־2 מושבים מה־9 שבמועצה.
בבחירות הבאות לראשות המועצה (2013) הוביל בסיבוב הראשון עם כ־30%, אך בסיבוב השני הפסיד למוחמד גדיר כשקיבל 49% מהקולות.
בסיבוב זה לא זכה אף להיכנס למועצה.
גם בבחירות הבאות (2018) לא הצליח להעפיל למועצה או לראשותה, כשהפעם הפסיד לח'אלד חוג'יראת שקיבל 57% מהקולות.
עם סיום תפקידו במועצה, בסוף 2013, מונה לחבר דירקטוריון בחברות ממשלתיות, והיה ממתכנני הקמת מעבדה לשבבים גנטיים במרכז הרפואי כרמל שבחיפה.
בשנים 2016–2018 ניהל את חברת אל־פנאר (המגדלור) מייסודן של ג'וינט ישראל ויד הנדיב לקידום תעסוקת ערבים ישראלים, ולאחר מכן ניהל את מעבדת הקורונה של חברת MyHeritage.
במקביל הרצה בתחומי הביולוגיה והסיעוד בטכניון, במכללה האקדמית עמק יזרעאל ובבית החולים נצרת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום החמישי ברשימת רע"ם, שרשמה עלייה בכוחה וזכתה ל־5 מנדטים, וכך נבחר לבסוף לכנסת וסיים את תפקידו במעבדת הקורונה.
שלוש בנותיו הגדולות פנו, בדומה לאביהן, לתחום הרפואה.
יאספאטי (בהונגרית: Jászapáti) היא עיירה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, באזור המישור הגדול הצפוני במרכז הונגריה.
יאספאטי משתרעת על שטח של ואוכלוסייתה מונה 8,585 איש (נכון ל-2014).
ראש העיר הנוכחי של יאספאטי הוא פרנץ פרקש (Ferenc Farkas) ממפלגת פידס (Fidesz-KDNP).
האספה העירונית המקומית, שנבחרה בבחירות לרשויות המקומיות ב-2019, מורכבת מ-9 חברים (ראש עיר ו-8 חברי פרלמנט ברשימה אישית) המחולקים למפלגות ובריתות פוליטיות.
לפני הכיבוש הגרמני היו ביאספאטי 169 תושבים יהודים מתוך כ-16,000 תושבים באוכלוסייה.
קהילת יהודי יסאפטי הייתה קהילת סטטוס קוו וקיימה בית ספר יהודי.
במאי 1944 פורסם צו לריכוז יהודי המחוז בגטאות.
בעקבות צו זה הוקם באותו חודש גטו בעיירה יאספאטי.
היהודים גורשו לגטו בלא רכושם.
ב-30 ביוני הועברו לבית חרושת ללבנים במונור ובתחילת יולי גורשו לאושוויץ.
ליאספאטי ברית ערים תאומות עם:
יאסר אסניידר אספרייה מרטינס (בספרדית: Yáser Esneider Asprilla Martínez; נולד ב-19 בנובמבר 2003 בבאחו באודו שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ז'ירונה מהלה ליגה ובנבחרת קולומביה.
אספרייה גדל במחלקת הנוער של אנביגאדו מליגת העל הקולומביאנית, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-17 בינואר 2022 חתם אספרייה בווטפורד מהפרמייר ליג.
ב-1 בפברואר הושאל בחזרה לאנביגאדו.
בסך הכל ערך 40 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של אנביגאדו, בהן הבקיע שישה שערים.
לקראת עונת חזר אספרייה לווטפורד, שירדה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-12 באוגוסט 2022 ערך אספרייה את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ברנלי במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-16 בינואר 2022 ערך אספרייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה, בניצחון 2-1 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
ב-24 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-1 על נבחרת גואטמלה במשחק ידידות.
יאצי הוא משחק עם חמש קוביות משחק.
במהלל המשחק כל שחקן מטיל בתורו כל קובייה מפעם אחת עד שלוש פעמים.
המטרה במשחק היא לקבל בסופו של דבר סכום נקודות כמה שיותר גבוה.
הכללים הבסיסיים של המשחק פותחו על ידי זוג קנדי, כמשחק שמתאים לשיט ביאכטה, והוא כונה יצי (Yatzy).
ב-1956 מכר הזוג את הזכויות במשחק לאדווין ס.
Lowe), מי שאחראי גם למיתוג מחדש ולפופולריות של משחק הבינגו.
לאוו ביצע מספר שינויים בכללי המשחק ביחס לכללים המקוריים שגיבשו בני הזוג, והחל לייצר אותו.
בהמשך נמכרה החברה של לאוו עם הזכויות למשחק לחברת Milton Bradley בשנת 1973, שלבסוף התאחדה עם חברת Hasbro.
על פי הערכות החברה, מעל 50 מיליון עותקים של המשחק נמכרים מדי שנה ולמעלה ממאה מיליון איש משחקים במשחק באופן קבוע.
המשחק מורכב מ-13 סבבים שבכל אחד מהם לכל שחקן מותר לגלגל את הקוביות עד שלוש פעמים.
בכל הטלה, רשאי השחקן לבחור אלו קוביות 'לשמור' ולא להטיל פעם נוספת, ואלו הוא מעוניין להטיל פעם נוספת.
כל שחקן בתורו לאחר סיום ההטלות, צריך לבחור קטגוריית ניקוד אחת ולרשום בה את התוצאות בהתאם לתוצאת הקוביות.
קטגוריה שנבחרה אינה ניתנת לשימוש חוזר בהמשך (אם נבחרה קטגוריה שאינה מתאימה לתוצאות הקוביות, היא מקבלת את הציון 0).
בסוף המשחק סוכמים את תוצאות כל הקטגוריות, בתוספת בונוסים, כדי לקבוע את הניקוד הכולל.
הקטגוריות מחולקות לחלק עליון וחלק תחתון:
אם צוברים 63 נקודות או יותר בסכום הכולל של קטגוריות החלק העליון - מקבלים בונוס של 35 נקודות.
אם קטגוריית היאצי כבר מלאה (אך לא בניקוד 0), השחקן מקבל בונוס יאצי כפול של 100 נקודות בגין כל יאצי נוסף.
בנוסף, הוא נדרש לבחור קטגוריה.
על פי חוקי המשחק המקוריים מ-1956, הוא רשאי לעשות שימוש ביאצי הנוסף כג'וקר בכל אחת מקטגוריות החלק התחתון.
בגרסה משנת 1961 שונה הכלל, כך שעל השחקן לעשות תחילה שימוש בקטגוריה המתאימה למספר שקיבל כיאצי בחלק העליון - ורק אם קטגוריה זו תפוסה כבר, הוא רשאי להשתמש בו כג'וקר באחת מקטגוריות החלק התחתון.
אם גם כלל קטגוריות החלק התחתון תפוסות - יש למלא אותו באחת הקטגוריות הלא מתאימות בחלק העליון, ולרשום 0 נקודות.
יאסנטלאסלו (בהונגרית: Jászszentlászló) הוא כפר בנפת קישקונמאישה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם ביאסנטלאסלו אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
בשנת 1920 התגוררו בכפר 5 יהודים ובשנת 1920 התגוררו בו שני יהודים.
ישנו תיעוד של יהודי אחד שהתגורר בכפר שנרצח בשואה.
יאסר לערוסי הוא כדורגלן צרפתי-אלג'יראי בעמדת המגן השמאלי בקבוצת טרואה ובנבחרת אלג'יריה.
לערוסי גדל במחלקת הנוער של לה האבר, ובשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של ליברפול.
ב-5 בינואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ליברפול, כשהחליף את ג'יימס מילנר בניצחון 0–1 על אברטון במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA לעונת .
ב-26 ביולי 2021 חתם לערוסי בטרואה מליגת העל הצרפתית.