tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאולוגיית השחרור היא גישה תאולוגית נוצרית המדגישה את שחרור המדוכאים.
בהקשרים מסוימים, היא עוסקת בניתוחים חברתיים-כלכליים, עם "דאגה חברתית לעניים ושחרור פוליטי לעמים מדוכאים".
בהקשרים אחרים, היא מתייחסת לצורות אחרות של אי שוויון, כמו גזע או מעמד.
תאולוגיית השחרור ידועה בעיקר בהקשר הלטינו-אמריקאי, במיוחד בתוך הנצרות הקתולית בשנות ה-60 של המאה ה-20 לאחר ועידת הוותיקן השנייה, שם היא הפכה לפראקסיס הפוליטי של תאולוגים כמו גוסטבו גוטיירס, לאונרדו בוף ובישועים חואן לואיס סגונדו וג'ון סוברינו, שתבעו את הביטוי "אופציה מועדפת לעניים".
ביטוי זה שימש תחילה על ידי האב הישואי פדרו ארופה ב-1968 וזמן קצר אחר כך הסינוד העולמי של הבישופים הקתולים ב-1971 בחר כנושא שלו את הצדק החברתי.
ההקשר הלטינו-אמריקאי הוליד גם תומכים פרוטסטנטים של תאולוגיית השחרור, כמו רובן אלבס, ג'וזה מיגונס מנינו, ורנה פדילו, אשר בשנות ה-70 של המאה ה-20 קרא לשילוב של אוונגליזם ואחריות חברתית.
תאולוגיות שחרור התפתחו גם בחלקים אחרים של העולם כמו תאולוגיה שחורה בארצות הברית ובדרום אפריקה, תאולוגיית השחרור הפלסטינית, תאולוגיה דלית בהודו ותאולוגיה של מינג'ונג בדרום קוריאה.
תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית
הצורה הידועה ביותר של תאולוגיית השחרור היא זו שהתפתחה בתוך הכנסייה הקתולית באמריקה הלטינית בשנות ה-60, שנוצרה בעיקר כתגובה מוסרית לעוני ולאי הצדק החברתי באזור, שאי השיוון בו הוא מהגבוהים בעולם.
המונח נטבע ב-1971 על ידי הכומר הפרואני גוסטבו גוטיירס, שכתב את אחד הספרים החשובים של תאולוגיית השחרור.
תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית השפיעה על חלקים מהתנועה האוונגליסטית ועל הבישופים הקתולים בארצות הברית.
השימוש שעשו חסידיה ב"מושגים מרקסיסטיים" הוביל באמצע בשנות ה-80 לגינויה על ידי הכס הקדוש, אך עם זאת קבע כי "כשלעצמו, הביטוי 'תאולוגיה של שחרור' הוא מונח תקף לחלוטין".
הקרדינל רצינגר (לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר) דחה צורות מסוימות של תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית בשל התמקדותה בחטא ממוסד או מערכתי ועקב זיהוי ההיררכיה של הכנסייה הקתולית בדרום אמריקה כבני אותו מעמד מיוחס, שכבר זמן רב דיכא אוכלוסיות ילידים מאז הגעתם עם הספרדים ב.
פחות או יותר במקביל לפרסומים הראשונים של תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית התפתחה גם תאולוגיית השחרור השחורה ותאולוגיית השחרור הפמיניסטית.
תאולוגיה שחורה מתייחסת לפרספקטיבה תאולוגית שמקורה בכמה כנסיות שחורות בארצות הברית ומאוחר יותר בחלקים אחרים של העולם, המהווה ניסיון נוצרי לעזור לאלה ממוצא אפריקאי להתגבר על הדיכוי.
היא מתמקדת במיוחד בעוולות שבוצעו נגד אפרו-אמריקאים ודרום אפריקאים שחורים במהלך ההפרדה הגזעית האמריקאית והאפרטהייד, בהתאמה.
התאולוגיה השחורה מערבבת את הנצרות עם שאלות של זכויות אזרח, במיוחד כפי שהועלו על ידי תנועת הכוח השחור ותנועת התודעה השחורה.
במיתולוגיה היוונית, תַאוּמַאס היה אל ים, בנם של פונטוס וגאיה, ואח של נראוס, פורקיס, Ceto ו-Eurybia.
על פי הסיודוס, אשתו של תאומאס אלקטרה, אחת מהאוקיינידים, הבנות של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס, איתה הוליד את איריס, שליחת האלים, ואת ההרפיות.
שמות הבנות ההרפיות של תאומאס משתנים מפעם לפעם.
הסיודוס ואפולודורוס קראו להם: Aello ו-Ocypete.
ורגיליוס, כתב ש-Celaeno היא אחת מן ההרפיות.
עם זאת, בהקדמה של Hyginus, "Fabulae" שמותיהן: Celaeno, Ocypete, Podarce, כבנותיו של תאומאס ואלקטרה.
בסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5, המשורר Nonnus כתב כי לתאומאס ואלקטרה היו שני ילדים: איריס, ואת הנהר, Hydaspes.
אפלטון קישר את שמו של תאומאס עם "θαῦμα" ("פלא").
תאומאס היה גם שמו של קנטאור, מי נלחם נגד לפיתים על Centauromachy.
תאומטיכתידיים (שם מדעי: Thaumatichthyidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת החכאים, אשר חיים רק במצולות הים ברחבי כל האוקיינוסים.
משפחה זו כוללת שני סוגים ובהם 8 מינים.
משפחה זו קרובה מעט למשפחת החכאים אונירודיים.
דגים אלה קטנים יחסית באורך של 7.5 עד 15.5 סנטימטרים וכמו אצל חכאים אחרים הנקבות גדולות יותר מהזכרים.
המאפיין העיקרי שלהם הוא מבנה הלסתות המגושמות והארוכות יחסית שבהן שורות של שיניים מחודדות דמויות ניבים שמיועדות בעיקר לתפיסת טרף של דגים ודיונונים השוחים בקרבתם.
כמו שאר החכאים הם מפתים טרף באמצעות איבר זוהר - תוצאה של נהורנות, בקצה "חכה" מאחד מקוצי סנפיר הגב שלהם.
אצל בני הסוג Thumatichthys הפיתיון מוצב ממש מתחת ללסת העליונה, כלומר בתוך פיהם.
אצל הסוג Lasiognathus הפיתיון הקרן של החכה מוצבת מעל הלסתות ומשתלשלת מטה, גם נמוך יותר מטווח הלסתות, אך הם יכולים להרקיד את הפיתיון כדי שיצוף באזור הלסתות.
תאומי רובינשטיין הם מגדלי תאומים, צמד גורדי שחקים ומגדלי משרדים, שמוקמים במתחם חסן ערפה במרכז תל אביב.
בנייתם החלה בשנת 2016 והסתיימה בחודש יוני 2021. בכל אחד מהמגדלים 34 קומות (ועוד חמש קומות של החניון התת-קרקעי של צמד המגדלים) המתנשאים לגובה של כ-145 מטרים.
בסמוך לצמד המגדלים נמצאת תחנת קרליבך, שתשמש את הקו האדום והקו הירוק של הרכבת הקלה בגוש דן.
ב-2011 רכשה קבוצת רובינשטיין קרקע במתחם חסן ערפה, באותם ימים המתחם, שכונה "שכונת המוסכים" הכיל בעיקר בתי עסק, מוסכים צפופים ועוד.
המתחם היה מיועד לפינוי מסיבי, שבסיומו יוקמו מספר מגדלי משרדים.
ב-2016 החלה העבודות להקמת צמד המגדלים, בני 34 קומות כל אחד.
זמן קצר לאחר תחילת העבודות שכר משרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות' משרדים במגדל המזרחי, ואכלס אותם בחודש יוני 2021. ב-2017 שכרה חברת הטכנולוגיה, מלאנוקס כ-18 קומות במגדלי המערבי.
גם חברת מאנדיי שכרה שטח של תשעה-עשר אלף מ"ר, שמתפרס על חמש עשרה הקומות העליונות במגדל המזרחי.
באוגוסט 2021 שכרה חברת הסטארט-אפ "סנאפי" משרד בגודל של כ-2,500 מ"ר.
תַאְוּיל הוא כינוי לאחד מסוגי הפרשנות ל, יחד עם התפסיר.
בעוד התפסיר מנסה לפרש את הפסוקים כפשוטם, התאוויל נוטה להרחיב ולהוסיף פרטים על אותם הפסוקים.
בכך דומה ההבדל בין התפסיר לתאוויל להבדל בין פרשנות הפשט למקרא למדרשים.
בראשית ימי האסלאם משמעותו של מושג התאוויל הייתה כמשמעותו של התפסיר, ואילו רק בהמשך נתקבעה משמעותו הנוכחית.
המילה "תאוויל" עצמה מופיעה שש פעמים בקוראן.
בקוראן עצמו מופיע פסוק העוסק בפרשנות הקוראן:
הפרשנות הנפוצה לפסוק זה היא שהפסוקים הסתומים הם אלה שצריכים את הפירוש הנרחב, הוא התאוויל.
היבטים אלה מבדילים אותה מהתאולוגיה הנגלית, המבוססת על כתבי קודש, ניסים ו/או חוויות דתיות, וכן מהתאולוגיה הטרנסנדנטלית , המבוססת על נימוק אפריורי.
זהו סוג של פילוסופיה, במטרה להסביר את טבעם של המנועים השמימיים, או האלים, או אל עליון אחד, האחראים לתנועה השמימית.
המסכת של אריסטו מטאפיזיקה מתיימרת להדגים את קיומו ההכרחי של מניע ראשוני (Unmoved mover) שאין לו מניע שמניע אותו.
בדתות מונותיאיסטיות תאולוגיה טבעית כרוכה בעיקר בוויכוחים על תכונות שיש או אין לאלוהות, ובמיוחד על קיומה של האלוהות, תוך שימוש בטיעונים שאינם כרוכים בפנייה להתגלות.
את האידיאלים של התאולוגיה הטבעית ניתן לייחס לתנ"ך ולפילוסופיה היוונית.
מקורות מוקדמים לאידיאלים אלו אפשר לאתר בירמיהו וחכמת שלמה (בערך 50 לפנה"ס) ובדיאלוג של אפלטון טימאוס (בערך 360 לפנה"ס).
מרקוס טרנטיוס וארו (116–27 לפנה"ס) קבע הבחנה בין תאולוגיה פוליטית (הפונקציות החברתיות של הדת), תאולוגיה טבעית ותאולוגיה מיתית .
הטרמינולוגיה שלו הפכה לחלק מהמסורת הסטואית ולאחר מכן מהנצרות באמצעות אוגוסטינוס מהיפו ותומאס אקווינס.
תאומי המריבה הוא מותחן פסיכולוגי קנדי-אמריקאי משנת 1988, בבימויו של דייוויד קרוננברג, אשר גם כתב את התסריט יחד עם נורמן סניידר.
הסרט מבוסס על הספר "Twins" מאת בארי ווד וג'ק גיסלנד, המהווה עיבוד בדיוני לסיפורם האמיתי של התאומים הרופאים סטיוארט וסיריל מרקוס.
בכיכובו של ג'רמי איירונס בתפקיד כפול כצמד תאומים זהים, הסרט עוקב אחר התדרדרותם הנפשית והמקצועית של השניים, תוך חקירת נושאים של זהות, תלות הדדית והתמכרות.
הסרט זכה לשבחי הביקורת על משחקו של איירונס, בימויו של קרוננברג והאווירה המטרידה שיצר.
הוא הופק בתקציב של כ-13 מיליון דולר והכניס כ-14 מיליון דולר ברחבי העולם.
אליוט ובוורלי מנטל הם תאומים זהים, גינקולוגים מצליחים המנהלים יחד קליניקה פרטית בטורונטו.
אליוט, הכריזמטי והדומיננטי, נוהג לפתות נשים ולהעביר אותן לאחיו הביישן והרגיש, בוורלי, מבלי שהן מודעות לכך.
כאשר שחקנית בשם קלייר ניבו מגיעה לקליניקה לטיפול בבעיית פוריות, בוורלי מתאהב בה, מה שמערער את הדינמיקה בין האחים.
הקשר הרומנטי מוביל את בוורלי להתמכרות לסמים ולפיתוח אובססיה כלפי "נשים מוטנטיות", מה שמוביל אותו לעצב כלי ניתוח גינקולוגיים ביזאריים.
ההתדרדרות הנפשית של השניים מובילה לסיום טראגי.
ג'רמי איירונס בוורלי ואליוט מנטל: תאומים זהים, גינקולוגים מצליחים.
ז'נבייב בוז'ולד קלייר ניבו: שחקנית המתמודדת עם בעיות פוריות.
היידי פון פאלסקה קארי: עוזרת בקליניקה.
ברברה גורדון דנוטה: עובדת בקליניקה.
שירלי דאגלס לורה: דמות משנית.
סטיבן לאק אנדרס וולק: אמן מתכות המייצר את כלי הניתוח עבור בוורלי.
הסרט "תאומי המריבה" זכה לביקורות חיוביות.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 83% על סמך 60 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציע הופעה כפולה מרשימה של ג'רמי איירונס במסגרת קונספט מטריד, בבימויו המצמרר של דייוויד קרוננברג".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 86 מתוך 100, בהתבסס על 15 ביקורות, המעיד על "שבח אוניברסלי".
תֶּאוֹלוֹגִיָה דִיאַלֶקְטִית או גם נאו-אורתודוקסיה הייתה תנועה תאולוגית בתוך הנצרות הפרוטסטנטית שצמחה בשווייץ ובגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה ושגשגה עד סביבות 1933. היא דחתה באופן מוחלט כל יכולת אנושית להכיר את אלוהים, והכפיפה כל גישה של המאמין להתגלות הקדומה של אלוהים.
התנועה הייתה במידה רבה תגובה נגד הדוקטרינות של נצרות ליברלית מהמאה ה-19, והיא כללה הערכה מחדש של תורות הרפורמציה הפרוטסטנטית.
קרל בארת הוא הדמות המובילה המזוהה עם התנועה.
בארצות הברית, ריינהולד ניבור היה נציג בולט של הנאו-אורתודוקסיה.
תנועה זו אינה קשורה לנצרות אורתודוקסית מזרחית.
הנציגים הבולטים בעולם דובר הגרמנית היו קרל בארת (במיוחד דרך הגרסה השנייה של "Der Römerbrief", פירושו לאיגרת אל הרומאים, וב"הרצאת טמבאך" – "Der Christ in der Gesellschaft" ("הנוצרי בחברה") משנת 1919) ו (מאמרו "Zwischen den Zeiten" ("בין הזמנים") הופיע ביוני 1920 בכתב העת הליברלי ("העולם הנוצרי")).
מ-1923 ואילך, התנועה באה לידי ביטוי בעיקר בכתב העת ("בין הזמנים") ב.
נציגים עיקריים נוספים לצד בארת וגוגרטן היו , רודולף בולטמן, ו.
מסמכים חשובים נוספים כוללים את אוסף המאמרים של קרל בארת "Das Wort Gottes und die Theologie" ("דבר אלוהים ותאולוגיה", 1924) ואת המונוגרפיות של אמיל ברונר "Die Mystik und das Wort" ("מיסטיקה והמילה", 1924) ו-"Der Mittler" ("המתווך", 1927).
המונח תאולוגיה דיאלקטית היה מונח שצץ ב-1922 וכבר התקבל באופן נרחב באמצע שנות ה-20. המונח התקבל בחוסר רצון על ידי תומכי אסכולה זו; הם העדיפו את המונחים "תאולוגיה של דבר אלוהים" ("Wort-Gottes-Theologie") או "תאולוגיית דבר-אלוהים" או "תאולוגיית משבר" ("Theologie der Krisis").
מכיוון שהאסכולה כולה מיצבה את עצמה כנגד הרציונליזם התאולוגי של עידן הנאורות והתאולוגיה הליברלית, היא סווגה כ"נאו-אורתודוקסית" על ידי מבקריה, במיוחד בארצות הברית, והיא ידועה יותר במדינות דוברות אנגלית תחת המונח נאו-אורתודוקסיה.
עם זאת, המונח נאו-אורתודוקסיה כולל גם תנועות תאולוגיות אחרות כמו (שכללה את ו) או המשך הרעיונות של בארת על ידי ריינהולד ניבור, שאינן נחשבות לתאולוגיה דיאלקטית במדינות דוברות גרמנית.
קרל בארת דחה במפורש את התווית של (נאו-) אורתודוקסיה עבור עצמו.
תאולוגיה דיאלקטית חתרה במובהק לתאולוגיה "מלמעלה", שדחתה מכל וכל כל יכולת אנושית להכיר את אלוהים, וכך הכפיפה כל גישה של המאמין להתגלות קודמת של אלוהים.
עמדה זו של ה"אפשרות הבלתי אפשרית" של הכרת אלוהים ניצבת במסורת פילוסופיית האמונה, אף על פי שלא גלשה לצורה הרדיקלית של פידאיזם.
במקום זאת, הייתה לה מטרה לבסס מחדש את יכולת האמונה, בניגוד לרציונליזם התאולוגי – כפי שהתבטא בעיקר בתאולוגיה הליברלית של התקופה, שעדיין יוצגה על ידי מורהו של בארת, .
התנועה קיבלה השראה חשובה מכתביהם של סרן קירקגור ו, וכן מהתאולוגיה המקראית של ו.
כמו כן, נעשה שימוש בכתביהם של מרטין לותר וז'אן קלווין, מה שהוביל לקשרים עם "רנסאנס לותר" (Lutherrenaissance).
עמדתם של תומכי התאולוגיה הדיאלקטית מעולם לא הייתה עקבית.
מה שאיחד אותם היה התנגדותם המשותפת לתאולוגיה הממוסדת, ואפשר להבין זאת בעיקר כתוצאה מחוסר הוודאות של תקופת בין שתי מלחמות העולם.
מ-1933 ואילך נפרדו דרכיהם של הנציגים העיקריים: בארת, בולטמן ומרץ הצטרפו ל, גוגרטן הצטרף ל הנאצית, וברונר הצטרף למחנה הנייטרלי.
מכיוון שבארת, בולטמן וברונר עברו גם שינויים משמעותיים בתאולוגיה שלהם בשנות ה-30, שנת 1933 נחשבת בדרך כלל לסופה של התאולוגיה הדיאלקטית.
עם זאת, קרל בארת, לדוגמה, שמר על הגישה הבסיסית של העמדת דבר אלוהים בניגוד לתופעות המשבר של המודרניות.
הוא השלים את דחייתה של אנלוגיית ההוויה באפשרות של הכרת אלוהים במובן של אנלוגיית האמונה, מכיוון שאלוהים מתגלה לבני אדם מאמינים.
הפילוסוף הגרמני ניסח ביקורת תמציתית כאשר תיאר את התאולוגיה הדיאלקטית כ.
ביקורת נוספת הובעה בין היתר על ידי התאולוג הגרמני והתאולוג האוסטרי .
פננברג מבקר במיוחד את הניתוק ההכרתי של התאולוגיה של בארת, בעוד שווגנר מבין באופן יסודי את התאולוגיה הדיאלקטית כהפרעה לטרנספורמציה משמעותית של הנצרות (כשהתאולוג הגרמני מדבר על משבר הטרנספורמציה של הנצרות).
ביקורת נוספת מגיעה מדיטריך בונהופר, שכינה את דעותיו של קרל בארת "פוזיטיביזם של התגלות" ("Offenbarungspositivismus").
תאום דיגיטלי הוא מודל דיגיטלי של מוצר, מערכת או תהליכים פיזיים מתוכננים או ממשיים (תאום פיזי) המשמש כמקביל דיגיטלי שלהם למטרות כגון סימולציה, אינטגרציה, בדיקות, ניטור ותחזוקה.
תאום דיגיטלי הוא "קבוצה של מודלים אדפטיביים המחקים את התנהגותה של מערכת פיזית במערכת וירטואלית, ומקבלים נתונים בזמן אמת כדי לעדכן את עצמם לאורך מחזור החיים שלה.
בתחילת הראשונה של המאה ה-21, תעשיות הייצור החלו להתקדם מעבר להגדרת מוצר דיגיטלי ולהרחיב את מושג התאום הדיגיטלי לכל תהליך הייצור.
פעולה זו מאפשרת להרחיב את יתרונות הווירטואליזציה לתחומים כגון ניהול מלאי, כולל ייצור רזה, מניעת תאונות מכונות, תכנון כלים, פתרון בעיות ותחזוקה מונעת.
תאום דיגיטלי מאפשר, אם כן, יישום של מציאות מורחבת ומחשוב מרחבי לא רק על המוצר עצמו, אלא גם על כל התהליכים העסקיים התורמים לייצורו.
שורשיו של רעיון התאום הדיגיטלי נטועים עוד בשנות ה־60 של המאה ה־20, במסגרת תוכניות החלל של נאס"א.
אף כי המושג עצמו לא נטבע אז, נאס"א השתמשה באמצעי סימולציה מתקדמים כדי לדמות את משימות האפולו, ובפרט כדי לנתח את כישלון מכלי החמצן במשימת אפולו 13.
הרעיון הרחב יותר, אשר לימים התפתח למושג "תאום דיגיטלי", קיבל ביטוי תאורטי מוקדם בספרו של החוקר והמדען האמריקאי דייוויד גלרנטר (*David Gelernter*), Mirror Worlds משנת 1991, שתיאר חזון של "עולמות מראה" שבהם יש העתק ממוחשב מקביל לכל מערכת ממשית.
המונח Digital Twin עצמו נטבע לראשונה בשנת 1997 על ידי החוקרים הרננדס והרננדס (*Hernández & Hernández*), לאחר ששמות קודמים דוגמת *Virtual Twin* שימשו לתיאור גישות דומות.
מושג התאום הדיגיטלי כולל שלושה מרכיבים עיקריים: האובייקט או התהליך הפיזי והסביבה שבה הוא פועל, הייצוג הדיגיטלי של אותו אובייקט או תהליך, וערוץ התקשורת המחבר ביניהם, שבו זורמים נתונים ומידע בזמן אמת, כולל זרימות חיישנים (sensor flows) ומידע סביבתי.
ערוץ תקשורת זה מכונה לעיתים בשם החוט הדיגיטלי (*Digital Thread*).
המועצה הבין־לאומית להנדסת מערכות (INCOSE) מציינת כי "תאום דיגיטלי הוא מושג קרוב אך מובחן מהנדסה דיגיטלית.
הוא מהווה מודל נאמן־מציאות של מערכת, שניתן להשתמש בו כדי לשחזר את פעולתה של המערכת בפועל".
משרד ההגנה של ארצות הברית (DoD) גיבש בשנת 2018 את אסטרטגיית ההנדסה הדיגיטלית (*Digital Engineering Strategy*), שבה הוגדר תאום דיגיטלי כ־"סימולציה משולבת מרובת־פיזיקות, מרובת־סקאלות והסתברותית של מערכת בנויה, המתאפשרת באמצעות ה־Digital Thread, ומשתמשת במודלים, מידע סנסורי ונתונים מיטביים כדי לשקף ולחזות את ביצועי התאום הפיזי לאורך חייו".
תאולוגיה טבעית או הראיות לקיומו ולתכונותיו של האל הוא ספר משנת 1802 על אפולוגטיקה נוצרית ופילוסופיה של הדת, מאת הכומר האנגלי ויליאם פיילי.
הספר מציג את טיעוניו מתוך תחום תאולוגיה טבעית, ובמיוחד את הטיעון הטלאולוגי לקיום האל, כשהוא מתחיל באאנלוגיית השען.
הספר נכתב בהקשר של מסורת התאולוגיה הטבעית.
כבר במאות קודמות, תאולוגים כגון ג'ון ריי וויליאם דרהאם, וכן פילוסופים מתקופת הקלאסיקה כמו קיקרו, טענו לקיומו של האל ולכך שהוא שוחר טוב מתוך התבוננות בהרווחה של היצורים החיים והעולם הפיזי.
"תאולוגיה טבעית" של פיילי מציעה טיעון מורחב, המבוסס על סדרה של דוגמאות: מציאת שעון כיס בשדה; השוואת עין האדם לטלסקופ; וקיום מבנים מכניים מותאמים היטב בבעלי חיים, כגון מפרקים הפועלים כמו צירים או מפרקי כדור-שקע מלאכותיים.
פיילי טוען שכל אלו מובילים למסקנה על קיומו של בורא אינטליגנטי ושמערכת היא יותר מסך חלקיה.
הפרקים האחרונים נוטים לאופי תאולוגי יותר, וטוענים שתכונות האל חייבות להיות מספקות להיקף פעולתו, ושהאל חייב להיות טוב מכיוון שהעיצובים הנראים בטבע הם מועילים.
הספר הודפס פעמים רבות ונשאר ברציפות בשוק.
הוא ממשיך לשמש מקור השראה לבריאתנות ולתכנון תבוני עד היום, אך הקהילה המדעית מתייחסת אליו בביקורתיות.
צ'ארלס דרווין התייחס לטיעוני פיילי כנקודת מוצא חשובה שהשפיע עליו בצעירותו, אך הראה כיצד תורת האבולוציה מספקת הסבר אלטרנטיבי לעיצוב בטבע ללא צורך במעצב אינטליגנטי.
ביולוגים אבולוציוניים מודרניים כמו סטיבן ג'יי גולד וריצ'רד דוקינס מתייחסים לספרו של פיילי כדי להמחיש את חולשות הטיעון הטלאולוגי: רבים מהעיצובים בטבע, אף שהם נראים מושלמים, מכילים בעיות ו"טעויות בעיצוב" —כגון מבנה עין האדם (ויונקים אחרים) שאינה אופטימלית, או שרידים אבולוציוניים המצביעים על תהליכי עיצוב היסטוריים ולא על מעצב מושלם.
בנוסף, הם הדגימו כיצד תהליכים טבעיים, כמו ברירה טבעית, יכולים ליצור מורכבות ופונקציונליות דומה לזו שהוא ייחס למעצב, מבלי להניח קיומו של כוח עליון.
תאונת דרכים מתארת התנגשות בין כלי תחבורה לבין גורם אחר, למשל כלי תחבורה נוסף, הולך רגל, או גורם נייח כמו עץ או עמוד חשמל.
כלי התחבורה המעורב בתאונה יכול להיות יבשתי, למשל רכבת, מכונית או אופניים אך גם כלי שיט, כלי תעופה ואף חללית.
תאונות דרכים גורמות בדרך כלל להיזק הכולל פציעות ישירות ואף מוות של בני אדם המעורבים בה, כמו גם לפגיעה בבעלי חיים ולנזקי רכוש.
מעבר להיזק המיידי, תאונות דרכים גם משפיעות באופן רחב על עומסי תנועה, ועל פריון העבודה.
תאונות בהן מעורב כלי רכב מנועי מתרחשות במצבי נסיעה או חנייה, ויש המכלילים גם יציאה מכלי-הרכב או כניסה אליו, נפילת מטען מרכב מנועי וכדומה.
על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, בכל שנה נהרגים בתאונות דרכים ברחבי העולם כ-1.2 מיליון בני אדם, ועוד כ-20 עד 50 מיליון נפצעים בהן.
העלות הכלכלית של תאונות דרכים מהווה בממוצע כ-3% מתמ"ג של מדינה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נהרגו בישראל בין השנים 1949-2019 יותר מ-31,000 אנשים בתאונות דרכים.
תאונות דרכים גורמות למוות, פציעות ונכות של מאות אלפי אנשים בשנה.
ארגון הבריאות העולמי דיווח כי 1.25 מיליון בני אדם נהרגו בתאונות דרכים בשנת 2014, ובשנת 2021 נתון זה עמד על 1.19 מיליוני בני אדם
בעשורים האחרונים קיימת מגמה כלל עולמית של ירידה במספר ההרוגים בתאונות דרכים ביחס למאה אלף תושבים.
בשנת 1980 הממוצע העולמי של הרוגים בתאונות דרכים ביחס למאה אלף תושבים עמד על 24.8. עד 2021 נתון זה ירד ל-14.6 ירידה כזו קיימת במדינות עניות, בעלות הכנסה בינונית ועשירות כאחד.
בין המדינות העשירות שיעור ההרוגים בתאונות דרכים נמוך במיוחד בשוודיה ובנורווגיה (1.9 הרוגים למאה אלף נכון לשנת 2021), וכן בשווייץ, בריטניה ויפן (כ-2.1).
בהולנד הנתון הוא 3.0 ובגרמניה 3.3. בצרפת ובקנדה שיעור ההרוגים למאה אלף תושבים עומד על 4.4 ובארצות הברית על כ-10.8 - יותר מפי 5 לעומת המדינות העשירות המובילות בעולם.
בישראל שיעור ההרוגים למאה אלף תושבים עומד על 4.0 הרוגים - יותר מפי 2 לעומת המדינות המובילות בעולם.
נכון לשנת 2019, הפגעות בתאונות דרכים היא סיבת המוות העיקרית לילדים ולאנשים צעירים בגילאים 5-29 ברחבי העולם, והיא סיבת המוות ה-12 בחשיבותה לאנשים בכל הגילאים.
בארצות הברית תאונות דרכים מהוות כ-1.8% מתוך כ-2.4 מיליון מקרי מוות השנתיים, או 1 מתוך 56 מקרי מוות.
עם זאת מתוך מקרי שאינם נגרמים עקב זקנה, מחלה, התאבדות או רצח - "מוות עקב פגיעה בלתי מתוכננת"- תאונות דרכים הן גורם המוות המרכזי, ומהוות 38% מכלל מקרי מוות אלה.
הן שוות בגודלן לשתי סיבות מוות החשובות האחרות אחריהן - נפילות והרעלות.
שיעור הנפגעים הקשים בתאונות דרכים יבשתיות גבוה משמעותית בהשוואה לכמות ההרוגים.
בישראל לדוגמה שיעור הנפגעים החמורים (פצועים קשים והרוגים), ביחס למאה אלף תושבים, נע בין 28 ל-32 במשך העשור של 2013-2023. זאת ביחס לשיעור ההרוגים לנפש שעמד על 4 אנשים למאה אלף תושבים.
אנשים שנפגעו באופן קשה בתאונות דרכים צפויים לטיפול שיקומי ארוך, וסובלים לעיתים קרובות מנכות לכל החיים.
כמו כן לעיתים קרובות הם מאבדים לגמרי את כושר העבודה שלהם.
לדברים אלה מחירים בריאותיים, נפשיים וכלכליים גבוהים מאד, לפצוע, למשפחתו ולכלל החברה
נוסף לבני אדם, נדרסים בכל שנה מיליוני בעלי חיים שונים.
בישראל לבדה נדרסים בעלי חיים ממינים רבים אחרים, כולל דו-חיים, זוחלים, עופות ויונקים כולל מינים מוגנים ומינים בסכנת הכחדה.
בממוצע מדווחים לרשויות כ-2,000 אירועי דריסת בעלי חיים בישראל בכל שנה, אך זהו נתון חסר, שכן לא כל דריסה מדווחת.
לפי הערכות, מספר בעלי החיים הנדרסים בפועל מגיע לעשרות אלפים בשנה.
לדוגמה בעשור בין 2012 ל-2022 נדרסו למוות מעל 600 צבאים, זאת מתוך אוכלוסייה שמוערכת בכ-6,400 פרטים.
דריסת בעלי החיים גוררת שתי בעיות - האחת שבעלי חיים מפחדים מכלי רכב, נשארים במקומם וכך נפגעת הקישוריות האקולוגית וחוסן ובריאות האוכלוסייה.
זהו חלק מנושא גדול יותר של קיטוע בתי גידול של בעלי חיים וצמחים שתורם להכחדת בעלי חיים כיום.
הבעיה השנייה היא באוכלוסיות על סף הכחדה, כמו לוטרה לדוגמה, שבהן דריסת פרטים פוגעת משמעותית בגודל האוכלוסייה.
בישראל היקף השטח הנמצא במרחק של פחות מ-1 ק"מ מהכביש הקרוב ביותר עומד על 12,113 קמ"ר שהם 55% משטח המדינה
בניסיון להפחית את בעיית דריסת בעלי החיים קיימים פתרונות כמו גידור מיוחד בצד הכביש, או יצירת מעברים אקולוגיים מעל או מתחת לכביש.
אולם עלות אמצעים אלה, במיוחד מעברים אקולוגיים שגם מפחיתים בעיות הכחדה עקב קיטוע, הן גבוהות..
חוקרי תאונות מבחינים בין סיבות מיידיות לתאונות דרכים לבין סיבות מערכתיות.
סיבות מיידיות נוגעות למצבו של הנהג, הדרך או הרכב.
הסיכון לנוסעים שונה באופן מהותי לפי אמצעי התחבורה.
מחקר על הרוגים בתאונות דרכים בארצות הברית בשנים 2000-2008 דרג את הסיכון לנוסעים לפי אמצעי התחבורה בהם נסעו, ביחס למיליארד קילומטרים של נסיעה:
נוסעים בטיסה מסחרית - 0.07
נוסעים באוטובוס (עירוני ובין עירוני) - 0.11
נוסעים ברכבת תחתית \מטרו - 0.24
נוסעים ברכבת כבדה - 0.43
נוסעים במעבורת מסחרית מקומית - 3.17
נהגים או נוסעים במכונית או משאית קלה - 7.28
לפי מדד זה, נסיעה במכונית מסוכנת לנוסעים פי 66 לעומת נסיעה באוטובוס.
רכיבה באופנוע מסוכנת לנוסעים פי יותר מ-1,900 ביחס לנסיעה באוטובוס ופי 29 לעומת נסיעה במכונית.
סיבות מיידיות לתאונות הדרכים נגרמות בשל משולש גורמים עיקריים:
מצב התשתיות משפיע רבות על התנהגות הנוהג במכונית.
כבישים לא מתוחזקים, תמרורים לא ברורים ושלטי הכוונה מעורפלים, כבישים ללא הפרדה בין נתיבים, כתמי שמן על הכביש, מפגעים בטיחותיים וחוסר בתאורה, עלולים לגרום לתאונות דרכים.
מצב כלי הרכב יכול להשפיע לא מעט על תאונות.
מצב מכני רעוע של כלי רכב עלול לגרום לתאונה, כמו מצב של כשל מכני שבו גלגל ניתק מהרכב, עלול לסכן את הרכב ולגרום להתהפכות.
כלי רכב ישנים, לא ממוגנים כראוי בפני תאונות.
תאונה בין כלי רכב להולך רגל
בתאונה בין כלי רכב להולך רגל, מצבו של הולך הרגל יהיה לרוב גרוע יותר בעוד שלכלי הרכב לרוב כמעט שלא יקרה דבר.
חלק ניכר מהנפגעים בתאונות הדרכים הם הולכי רגל שנפגעים בערים.
לא תמיד הנהגים אשמים בתאונות כאלו, לעיתים הולכי הרגל אינם שומרים על כללי הבטיחות בדרכים, חוצים מעבר חצייה באור אדום, מתפרצים לפתע לכביש או הולכים בלילה בדרכים חשוכות ללא סימון מתאים.
תאונה בין כלי רכב לעצם נייח
חלק מהתאונות מתרחשות בין כלי רכב לעצם נייח כמו עמוד, עץ או קיר.
במקרה כזה קל לאבחן את מידת אחריותו של הנהג לתאונה, מאשר במקרה של שני כלי רכב שמתנגשים ששם יש צורך שבוחני תנועה של המשטרה יבדקו את השטח.
תאונה בין שני כלי רכב
תאונות בין שני כלי רכב, הן לרוב התאונות הקשות ביותר, שגורמות לריסוק של מכוניות ולפגיעה בנפש, ואף בהן יש תת-חלוקות שונות.
תאונה חזיתית שבה חזיתות כלי הרכב מתנגשים פגוש מול פגוש.
במקרה זה האנרגיה המופעלת כפולה, והמכוניות מתרסקות אחת לתוך השנייה.
במקרה של עדיפות ברורה לאחד מן הצדדים, כמו התנגשות של מכונית גבוהה או משאית ברכב משפחתי, את רוב הנזק יספוג הרכב הקטן יותר.
בכביש עם שני נתיבים, הגורם היחיד לתאונה חזיתית הוא סטייה של כלי הרכב מנתיבו לנתיב הנגדי (להבדיל מדרכים צרות עם תנועה לשני הכיוונים, שם לעיתים יופיע תמרור הנותן זכות קדימה לרכב המגיע מאחד הצדדים).
תאונה צידית, שבה חזית של רכב פוגעת בצד של רכב אחר.
במקרה זה מכיוון שחזית הרכב הרבה יותר קשיחה מצד הרכב, הרכב הנפגע יסבול מפגיעה קשה יותר מאשר הרכב הפוגע.
במקרה שבו שני כלי רכב מתנגשים, ישנה עליונות לכלי הרכב הקשיח יותר והגבוה יותר, ולעיתים כלי רכב מאותו דגם, שבו אחד מהם גבוה מהשני, יביא למצב שבו האנשים בכלי הרכב הגבוה יצאו בנזקים קלים, בעוד שבכלי הרכב הנמוך יהיו נזקים קשים.
אף שרכבת נחשבת לכלי נהיגה בטיחותי, לעיתים בהתנגשות בין רכבת לכלי רכב אחר או בין שתי רכבות עלולים להיות נפגעים רבים.
תאונת שרשרת היא תאונת דרכים שגוררת תאונות דרכים משניות, הנגרמת בדרך כלל משילוב של שני גורמים: בלימת פתאום ואי שמירת מרחק.
תאונת פגע וברח היא תאונת דרכים שבה גורם התאונה מסתלק מהאזור מבלי להגיש עזרה ומבלי להזדהות.
החוק בישראל מבדיל בין תאונת דרכים שהיא תאונה שיש בה פגיעה גופנית לאנשים, שבה חלה חובת דיווח על האזרח למשטרה, לבין תאונת נזק, שבה רק נגרם נזק למכוניות, ואין בה חובת דיווח למשטרה, אלא החלפת מידע אישי בין הנהגים שהיו מעורבים בתאונה.
במקרה של תאונת פגע וברח, גם אם מדובר ב"תאונת נזק", ניתן לדווח על הנהג הבורח למשטרה, כמו גם במקרים בהן לא התרחשה תאונה אלא רכב נסע בפראות, חצה נתיבים שלא כחוק, חצה צומת ברמזור אדום וכדומה.
במקרים כאלה ניתן לדווח למשטרת ישראל באמצעות המערכת המקוונת של המשטרה.
הגברת האכיפה של משטרת התנועה, ובכללה, הצבת מצלמות אכיפה, היא האמצעי העיקרי של כל המדינות למלחמה בתאונות הדרכים
חרף הגידול המתמיד במספר המכוניות ובנסועה, מסתמנת מגמה של ירידה הדרגתית ומתונה במספר ההרוגים בתאונות הדרכים מאז שנות השמונים.
התפתחות רמת הבטיחות של המכוניות ושיפור טכנולוגיות בטיחות ברכב.
מודעות הולכת וגוברת לבטיחות בדרכים.
חברות הרכב מנסות לשפר את רמת הבטיחות של הרכב באמצעים שונים, כמו מיגון הרכב: שיפור השלדה, התקנת כריות אוויר מתנפחות, שילוב אמצעים אלקטרוניים לשיפור התנהגות הרכב כגון מערכות בקרת יציבות, שילוב חיישנים למניעת תאונות כגון בקרת סטייה מנתיב, חיישנים להכנת הרכב לקראת מצב תאונה ועוד.
אך לאחר כל המאמצים כאשר מדובר בתאונות דרכים במהירות גבוהות כנגד כלי רכב חזקים ומסיביים, קשה לשמור על שלמותו הפיזית של האדם ברכב.
בכל מדינות העולם נוקטים באמצעים שונים במטרה להוריד את כמות תאונות הדרכים ואת רמת הקטלניות שלהן.
אמצעים אלו כוללים אכיפה של חוקי תנועה ופעולות הסברה.
ישנן שלוש דרכים מקובלות למדידת שיעור ההרוגים בתאונות דרכים: על פי מספר התושבים; לפי מספר כלי-הרכב או בהתאם למרחק הנסועה.
בשנים האחרונות חוקרים מבחינים בין הסיכון הנגרם לנוסע בסוג של תחבורה מסוימית, לבין הסיכון הנגרם לאחרים בגלל סוג של תחבורה מסוימת.
לדוגמה הולכי רגל הם בעלי סיכון גבוה יחסית להפגע (לעומת מוד תחבורה מסוים) אבל בעלי סיכון אפסי לפגוע באחרים.
רוכבי אופניים הם בעלי סיכון גבוה להפגע אבל בעלי סיכון נמוך לפגוע באחרים.
רכבת היא בעלת סיכון נמוך לנוסעים בה וכן מהווה סיכון נמוך לאחרים.
אוטובוסים ומשאיות הן כלי הרכב המהווים את הסיכון הגבוה ביותר למשתמשי דרך אחרים.
שיקול נוסף הנוגע כיום לתכנון תחבורה ובריאות במדינות מערביות נוגע לאורח חיים יושבני והניסיון להפחיתו על ידי תחבורה פעילה.
כך גם השוואה לגבי סיכון לאחרים - בעוד ההשוואה היא פשוטה ביחס להליכה רכיבה ורכבת לעומת מכוניות ואופנועים הנושא הופך מורכב יותר כאשר מערבים בנושא גם אוטובוסים.
כמו כן יש השפעה ניכרת לסוגי תשתיות ותכנון עירוני- לדוגמה רכבת תחתית, תשתיות אופניים ומיתון תנועה יכולות לשפר במידה משמעותית בטיחות של משתמשי דרך ושוהים בעיר, כך שחלק מהערים בעולם שואפות לחזון אפס הרוגים בתחומן.
תאומים סיאמיים או תאומים שלובים הוא כינוי לתאומים זהים אשר נולדים מחוברים זה לזה בחלקי גוף שונים.
מקור השם הוא בתאומים אנג וצ'אנג בנקר, שנולדו בסיאם (כיום תאילנד), חיו בין השנים 1874-1811 והתפרסמו בעולם המערבי בשל השתתפותם בשורה של מופעי קרקס (אם כי תאומים מחוברים היו מוכרים בתולדות האנושות גם לפני כן).
תאומים סיאמיים מתפתחים מביצית אחת, שלא חלה בה הפרדה מושלמת של תאי הנבט לאחר ההפריה.
החיבור בין תאומים סיאמיים יכול להיות בגולגולת (craniopagus), במותן (xiphopagus), בגב (pygopagus) ובאיברים נוספים.
חלק מהתאומים הסיאמיים נולדים מחוברים במערכות פנימיות כגון הלב או מערכת העיכול - מקרים כאלה נוצרים כאשר תא הביצית נפרד בשלב מאוחר יחסית (ביום ה-14 להיריון).
ברובם המוחלט של המקרים, תאומים כאלה מתים מספר ימים לאחר הלידה.
ישנה מחלה נדירה בשם דיפרוסופוס בה התינוק נולד עם שני פנים ושני מוחות.
לעיתים נוטים אנשים לחשוב כי דיפרוסופוס קשור למוטציית תאומים, אך אין זה כך.
כיום הרפואה המודרנית יכולה לבצע במקרים מסוימים פעולות כירורגיות להפרדת תאומים סיאמיים, אם כי הניתוח עלול להביא למות אחד התאומים או שניהם.
כך קרה לדוגמה עם אחיות בשם לאדן וללה ביג'אני מאיראן, אשר נולדו מחוברות בגולגולותיהן ומתו במהלך ניתוח להפרדתן בסינגפור ב-8 ביולי 2003. גם אם זוג התאומים שותף במערכות פנימיות ההפרדה היא אפשרית אם כי מסובכת בהרבה.
בשנים האחרונות נודע על מספר מקרים בהם קבעו הרופאים כי לא ניתן להפריד בין תאומים סיאמיים בעלי גוף אחד, עם לב אחד ושני ראשים, משום שיש לתינוקות יותר מדי איברים פנימיים משותפים.
בשנת 2020 מתו, בגיל 68, רוני ודוני גיילון, התאומים הסיאמיים המבוגרים בהיסטוריה.
השכיחות ללידת תאומים סיאמיים נמוכה ביותר, ונעה בין 1 ל-50,000 הריונות ל-1 ל-100,000 הריונות.
כ-60% מהתאומים הסיאמיים הן זוג תאומות.
בדצמבר 1995 נולדו תאומות מחוברות בבית החולים "שניידר" והופרדו בהצלחה.
ב-27 בספטמבר 2005 נולדו בבית החולים "שיבא" לראשונה בישראל תאומות סיאמיות המחוברות בבית החזה עם לב משותף אחד.
המום לא התגלה לפני הלידה מכיוון שהאישה לא הייתה במעקב היריון.
תאומים סיאמיים בעלי לב אחד נפטרים זמן קצר אחרי הלידה, וגם במקרה זה התאומות נפטרו שלושה ימים לאחר לידתן, כתוצאה מקריסת מערכות.
בשנת 2013 נותחו תאומים סיאמיים בבית החולים רמב"ם.
אחד מהם התפתח באופן תקין ונולד חי, אך השני נולד ללא רוח חיים לאחר שהתפתחותו נעצרה במהלך ההיריון והוא התמזג לתוך גופו של אחיו באופן חלקי.
בניתוח שארך כ-4 שעות הצליחו הרופאים להפריד בין גופו של האח המת לגופו של האח החי.
האיבר המשותף היחיד בין השניים היה הכבד, שהושאר בשלמותו בגופו של האח החי.
בשנת 2021 בוצע ניתוח להפרדת תאומות המחוברות בראשיהן בבית החולים סורוקה בהובלת ד"ר מיקי גידון.
בתלמוד מסופר שפלימו שאל את רבי יהודה הנשיא "מי שיש לו שני ראשים, באיזה מהן מניח תפילין".
בהתחלה רבי יהודה הנשיא חשב שהוא צוחק עליו, אולם לפתע בא לפניו אדם שסיפר שנולד לו תינוק בכור עם שני ראשים, ובפיו שאלה האם הוא צריך לקיים בו פעמיים את מצוות פדיון הבן, ולתת לכהן עשרה סלעים במקום חמישה).
בהמשך הסוגיה אין תשובה לשאלה בנושא תפילין, אולם בנוגע לפדיון הבן נפסק שכיוון שהמצווה היא לתת , במקרה של מי שיש לו שני ראשים יש לתת לכהן עשרה סלעים, חמישה סלעים על כל גולגולת.
כמו כן מוזכר במדרש שאדם כזה בא לדין לפני שלמה המלך ותבע ירושה כפולה מנכסי אביו.
שלמה ערך מבחן שבו הוא קשר את העיניים של אחד הראשים, ושפך מים רותחים על הראש השני.
מיד שני הראשים צעקו מהכאב, וכך שלמה הוכיח שהם אדם אחד.
במדרש מובאת דעה הסוברת שאלוהים ברא את אדם וחוה מחוברים בגבם כתאומים סיאמיים, ולאחר כמה שעות הפריד אותם.
בספר יוחסין לר' אברהם זכות בחלק השישי מתואר בהרחבה שבשנת ה'רנ"ט נולד אדם עם שני ראשים שכולו כפול עד הטבור, ומהטבור ולמטה היה אחד והיה אוכל ומשחק ומדבר.
ולאחר כמה שנים מת אחד מהם והשני חי שלוש שנים אחריו.
בספרות השו"ת מתקופת האחרונים, קיימים כמה דיונים הלכתיים בנושא, שהתעוררו בעקבות מקרים של לידת תאומים סיאמיים.
רבי יעקב ריישר מתייחס למקרה כזה ופוסק שתאומים סיאמיים שמחוברים רק בחלק מגופם ושאר גופם נפרד, נחשבים כשני בני אדם, ולכן למשל, שניהם צריכים להניח תפילין, וכל אחד מהם מקבל חלק בפני עצמו בירושת אביהם.
לתאומים כאלה אין אפשרות להתחתן על פי ההלכה, מפני שאסור לקיים יחסי אישות בפני בני אדם.
הפוסקים אוסרים לבצע ניתוח להפרדת תאומים סיאמיים אם יש בו סכנת חיים, ומאידך הם יכולים לחיות ללא סכנה מיידית.
תאומים הם אחים שתקופות ההריון שלהם חפפו זו לזו.
השכיחות העולמית הכוללת ללידת תאומים הייתה בעבר כ-1 מתוך 88 לידות, אולם בעקבות טיפולי הפריון הוא עלה ליותר משיעור כפול והיום הוא בערך 1 ל-40 לידות.
תאומים זהים הם תוצאה של התחלקות הביצית המופרית, המהווה את העובר הראשוני, לשניים (או ליותר).
הסיבה המדויקת להתחלקות אינה ברורה.
שני גושי התאים הופכים לשני עוברים הגדלים באותו רחם (אך לכל אחד חבל טבור משלו).
ככל שהתחלקות הביצית המופרית מתרחשת מאוחר יותר, כך חולקים העוברים ביניהם יותר "משאבים" בזמן ההיריון.
אם הביצית המופרית מתחלקת לשניים ב-3 הימים הראשונים שלאחר ההפריה, נוצרים תאומים זהים שלכל אחד מהם שלייה משלו ושק היריון משלו הנקראים תאומים דיכורייאלים דיאמניוטים (תאומים DC/DA).
אם החלוקה מתרחשת בין היום הרביעי ליום שמיני שלאחר ההפריה (אצל כ-75% מהתאומים הזהים), נוצרים עוברים שלכל אחד מהם שק היריון פנימי (אמניון) משלו, אך יש להם שלייה משותפת ושק היריון חיצוני (כוריון) משותף.
תאומים אלו נקראים מונוכורייאלים דיאמניוטים (תאומים MC/DA).
אם החלוקה מתרחשת בין היום השמיני ליום ה-12 לאחר ההפריה, נוצרים עוברים שלהם שק היריון משותף ושלייה משותפת ונמצאים ללא הפרדה כלל ברחם.
תאומים אלו נקראים מונוכורייאלים מונואמניוטיים (תאומים MC/MA).
זהו המצב הנדיר והמסוכן ביותר מבין השלושה.
בחלוקה מאוחרת יותר לאחר היום ה-12 להפריה נוצרים תאומים סיאמיים.
לתאומים זהים מטען גנטי כמעט זהה (מחקרים חדשים מראים כי קיים שוני במטען הגנטי עקב מוטציות, אבל לשם כך נדרש לבצע ריצוף מלא של הגנום, בנוסף, קיימים הבדלים נוספים, למשל בטביעות האצבעות) ועל כן הם תמיד מאותו זוויג, אולם הם אינם בהכרח זהים באופיים.
עם זאת, מחקרים הוכיחו כי תאומים זהים אשר גדלו בנפרד היו דומים זה לזה בתכונותיהם, במחוותיהם ובתחומי העניין שלהם.
ממצאים אלה תומכים בתאוריה כי לרובן של התכונות האנושיות קיים גורם גנטי.
מבחינה גנטית ילדיהם של תאומים זהים הם למעשה אחים למחצה ולא בני דודים רגילים.
תאומים שהם לא מאותו המין הם כמעט תמיד תאומים לא זהים, שכן המטען הכרומוזומלי שלהם שונה.
עם זאת, במקרים נדירים ביותר מתרחשת הפרעה גנטית שמאפשרת תאומים זהים של זכר ונקבה.
הדבר קורה כאשר אצל אחד מתאומים מונוזיגוטיים בנים נפגם כרומוזום Y במהלך חלוקת הביצית, תופעה המוכרת כסינדרום טרנר.
סיבות לשוני גנטי בין תאומים זהים:
כל התחלקות של תא מלווה בסטייה קטנה מהמטען הגנטי.ז"א שכבר עם היוולדם, לתאומים הזהים יהיה שוני במטען הגנטי.
יש מקטעי DNA החוזרים מספר פעמים (copy number variations) שונה מתאום לתאום
שוני במטען האפיגנטי הנצבר עם השפעות הסביבה ככל שמתבגרים התאומים.
תאומי ראי הם תאומים זהים בעלי מאפיינים אנטומיים הפוכים, כגון: האחד מהם ימני והשני שמאלי, כיוון צמיחת השיער הוא הפוך, צמיחת שן ראשונה בצדדים הפוכים ומראה אסימטרי.
על פי ההערכות מצב זה נובע מהתחלקות מאוחרת של הביצית המופרית – בין היום התשיעי ליום ה-12 לאחר ההפריה.
במקרים נדירים, אחד מתאומי הראי לוקה בתסמונת סיטוס אינברסוס שבה כל האיברים הפנימיים נמצאים בצד ההפוך של הגוף – החדר השמאלי של הלב נמצא בצד ימין וכולי.
מקובל ששכיחות תאומי הראי היא כ-25% מהתאומים הזהים ושהתופעה אינה מופיעה כלל בתאומי אחווה.
אולם היו שטענו לשיעור נמוך יותר (15-10%) של תאומי ראי בקרב תאומים זהים ולהימצאות תאומי ראי בקרב תאומי אחווה.
לעומת זאת, היו שטענו לזיהוי באמצעים וטוגרפיים של תכונות ראי במעל 50% ממדגם של תאומים זהים.
תאומי אחווה, הנקראים גם "תאומים דיזיגוטים" "תאומים אחים", "תאומים אחאים" ו"תאומים לא-זהים" הם תוצאה של הפרייתם של לכל הפחות כ-2 ביציות שונות, על-ידי לפחות שני תאי זרע שונים, ובאותו הזמן.
לפיכך תאומים אלה הם אחים רגילים לכל דבר, מלבד העובדה שהם בני אותו גיל.
כלומר, המטען הגנטי שלהם אינו-זהה, ולפיכך הם אינם-דומים זה לזה יותר מאחים שנולדו בלידות רגילות שונות.
הם יכולים להיות מאותו זוויג, או לחלופין, אף ממינים שונים.
תאומים חצי זהים - ססקיזיגוטים
במקרים נדירים ביותר (שני מקרים שתועדו אי פעם), ייוולדו שני תינוקות שלהם מטען גנטי זהה מצד האם אשר חולקים 100% מהדנ"א שלה, אולם הדנ"א שקיבלו מאביהם הוא כמו של אחים רגילים או של תאומים לא זהים.
הסיבה לכך אינה ידועה במלואה.
שני זרעונים עשויים להפרות ביצית אחת שהתחלקה, או את הביצית ואת הגופיף המקוטב, ב-2019 התפרסם מחקר על המקרה השני המתועד אי פעם.
במהלך המאה ה-19 רוב הדיווחים במדינות המערב על שכיחות של לידת תאומים נעו בין 1 ל-80 לידות עד 1 ל-90 לידות והשיעור נשאר יציב משנה לשנה.
שיעורים אלו נשארו יחסית יציבים עד סביבות שנת 1960.
שיעורים אלו היו תקפים לאוכלוסייה הלבנה, אולם בקרב נשות המזרח הרחוק היה השיעור כ-8 ל-1,000 ואצל נשים שחורות כ-16 ל-1,000.
שיעור הלידות של תאומים עולה באופן כללי עם גיל האם וגיל האב.
השיעור היה רק 5.7 לנשים מתחת לגיל 20, עלה עם הגיל עד ל-18.1 לנשים בגילאי 34–39 וירד ל-8.8 לנשים מעל גיל 45. כן עולה שיעור לידות התאומים עם מספר הלידות של האם.
תזונה לקויה מביאה לירידה חדה בשיעור לידות התאומים.
משנת 1960 עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 נרשמה ירידה בשיעור לידות התאומים במדינות המפותחות.
היו ששיערו שהסיבה היא ירידה באיכות הזרע, זיהום הסביבה, או השימוש בגלולה למניעת היריון, אולם הסיבה המדויקת אינה ידועה.
החל מסביבות 1980, ובארצות הברית אף משנות ה-70, חלה עלייה גדולה בשיעור לידות התאומים.
בנוסף לשימוש בטיפולי פריון, מיוחסת העלייה בשיעור לידות התאומים לעלייה בגיל האם בעת הלידה.
שיעור הלידות של תאומים זהים היה יציב ביותר מסביב לעולם ועמד על 3.5-4 לידות ל-1,000, כשליש מלידות התאומים במערב.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 ההנחה הייתה שהריון של תאומים זהים הוא אירוע אקראי שאינו תלוי בגזע, גיל וגורמים סביבתיים.
אולם בשנות ה-80 התברר ששיעור לידות התאומים הזהים היה פי 2.5 אצל נשים שעברו טיפולים לעידוד ביוץ.
כן נמצא שיעור גבוה בהרבה של לידת תאומים זהים אצל אימהות שהיו בעצמן תאומות זהות.
לנטייה להיריון של תאומי אחווה יש בסיס תורשתי - ישנן נשים בעלות נטייה תורשתית לשחרר יותר מביצית אחת בעת המחזור החודשי.
מכיוון שהמקום ברחם האישה הוא מוגבל, בהיריון תאומים הסיכון ללידה מוקדמת גדול בהרבה מאשר בהיריון יחידאי (היריון של עובר אחד).
היריון תאומים ממוצע נמשך בין 36 ל-37 שבועות, כאשר לא מעט מהריונות התאומים מסתיימים לפני שבוע 34. היריון שלישייה ממוצע נמשך כ-32 עד 33 שבועות (עם שונות גדולה) והריון רביעייה אף פחות מכך.
היריון מרובה עוברים נחשב תמיד להיריון בסיכון, וישנן בעיות מסוימות הייחודיות לו:
לדעתם של חוקרים רבים, אחד מתוך כל שמונה הריונות מתחיל כהיריון תאומים, אולם רק אחד העוברים שורד ומגיע ללידה עצמה, שכן השני אינו מצליח להתפתח ובמקום זאת נספג בגוף האישה בשלב מוקדם מאוד בהיריון ואינו מאותר כלל, ועל כן לרוב האישה אף אינה יודעת שהרתה תאומים.
מצב זה ידוע כ"תסמונת התאום הנעלם".
יש מקרים בהם תאי התאום אף נשארים בגוף התאום השני, מצב העלול לגרום בעיות לתאום הנולד.
אם החלוקה של הביצית המופרית מתרחשת אחרי היום ה-12 שלאחר ההפריה, ההפרדה בין חלקיה אינה שלמה, ונוצרים תאומים המחוברים זה לזה באיבר כלשהו בגופם - תאומים סיאמיים.
כיום מבצעים לרוב ניתוחים בתאומים כאלה במטרה להפרידם.
ניתוחים אלה עלולים להיות מסובכים מאוד אם האיבר המשותף הוא איבר פנימי מרכזי, כמו המוח, הלב או הכבד.
תסמונת מעבר דם בין העוברים
במקרה של תאומים החולקים את אותה השליה, קיים סיכון מוגבר לתסמונת מעבר דם בין העוברים, אשר עלולה לגרום למות התאומים.
כריכת חבל הטבור של עובר על אחיו התאום
במקרה של תאומים מונוכורייאלים מונואמניוטיים (הנמצאים ללא הפרדה כלל ברחם) קיים חשש כי חבל הטבור של עובר אחד ייכרך על צווארו של אחיו התאום.
בעבר, שיעור התמותה של הריונות מסוג זה הגיע לכדי 50 אחוזים.
כיום מקובל ליילד את האישה בשבוע היריון צעיר (כ-32 עד 34 שבועות) בניתוח קיסרי וכתוצאה מכך עלה משמעותית שיעור היילודים הבריאים.
תאונה היא אירוע פתאומי, בלתי צפוי ובלתי מתוכנן, שנגרם עקב ליקוי בסביבה או ליקוי פיזי והביא לפגיעה פיזית או נפשית באדם או לנזק לרכוש.
בדרך כלל הכוונה לנזק חמור יחסית.
תאונה היא לרוב מעשה ידי אדם, להבדיל מאסון טבע, שרבים ממאפייניו דומים לאלה של תאונה, אך הוא איננו נובע מפעולה אנושית.
תאונת דרכים: תאונה שבה מעורב כלי רכב אחד לפחות הנמצא בתנועה;
תאונת עבודה: פגיעה גופנית או נפשית בעובד תוך כדי עבודתו ובשל עבודתו;
תאונת אימונים: תאונה המתרחשת תוך כדי אימונים של יחידה צבאית, (למשל תאונות אימונים בחיל האוויר הישראלי).
אימונים אלה נעשים לעיתים תוך שימוש באש חיה או בתנאי פעילות קיצוניים, ולכן סכנת התאונה גבוהה בהם ומצריכה נקיטת אמצעי זהירות בהתאם.
תאונה שבה יש הרוגים רבים קרויה אסון.
לעיתים ניתן שם זה לתאונות שבהן הרוגים מעטים, אך הותירו רושם רב, כגון אסון פסטיבל ערד ואסון המכביה.
תאונה עלולה לנבוע מסיבות רבות, ובהן:
טעות אנוש של אדם המעורב בתאונה או של אדם אחר;
רשלנות של אדם המעורב בתאונה או של אדם אחר;
חוסר ערנות של המעורב בתאונה, כתוצאה מעייפות, שכרות, הסחת הדעת וכדומה;
חוסר מיומנות בהפעלת כלי מורכב ומסוכן, למשל נהיגת מכונית בידי אדם שלא הוכשר לכך.
מניעת תאונות וצמצום נזקי התאונות
תאונות עלולות לגרום לנזק כבד, עד כדי אובדן חיי אדם או נזק גדול לרכוש, ולכן ננקטים צעדים שונים לצמצום הנזק.
כללי בטיחות (למשל, פוקה-יוקה) מיועדים להתוות התנהגות שבה הסיכון לתאונה קטן.
אמצעי בטיחות מיועדים למנוע תאונות (גדר מסביב לאזור בנייה, למשל, מגינה מפני כניסה בטעות לאזור מסוכן זה), או לצמצם את הנזק בעת התרחשות תאונה (חגורת בטיחות, למשל, נועדה לצמצם את הפגיעה בעת תאונת דרכים).
ארגונים הפועלים לצמצום מספר התאונות מדגישים כי לעיתים "תאונה" נובעת מרשלנות, ולכן ניתן למנוע אותה.
דוגמה: קמפיין "אלכוהול ונהיגה, רצח בכוונה תחילה!" שמנהל משרד התחבורה, שולח לציבור מסר שתאונת דרכים כתוצאה מנהיגה בשכרות (שבה הסיכון לתאונה גדל) אינה תאונה אלא פגיעה מכוונת.
בכל מקום שיש בו פוטנציאל לתאונות כלשהן, נהוג לרכוש ביטוח.
ברכבים נפוץ מאוד לרכוש ביטוח רכב בגין פגיעה ברכב עצמו, וכן ביטוח צד ג' למקרה שהרכב פוגע בכלי אחר.
החוק מחייב את הנהג לרכוש ביטוח חובה בגין פגיעות גוף.
נהג אשר נוסע ללא ביטוח חובה, עובר עבירת תנועה (ישראל) חמורה.
להתמודדות עם הנזק הכספי הגלום בתאונה משמשות תוכניות ביטוח שונות, כאלה המפצות על הנזק שנגרם לרכוש, וכאלה המפצות על אובדן ההכנסות הנובע מתאונה שגרמה לפגיעה בגוף.
במסגרת המוסד לביטוח לאומי פועל ענף נפגעי תאונות, המעניק גמלה לאדם שתאונה פגעה ביכולת ההשתכרות שלו, ואין מקור אחר שיפצה אותו על כך.
חברות הביטוח מציעות ביטוח תאונות אישיות, הכולל פיצוי במקרה של תאונה שגרמה נזק גופני למבוטח.
תוכניות לביטוח רכוש כוללות גם פיצוי בגין נזקי תאונה.
תוכניות לביטוח פנסיוני ולביטוח חיים כוללות פיצוי לכל מקרה של נכות או מוות, כולל מקרים שבהם הנכות או המוות נגרמו כתוצאה מתאונה.
כאשר הנזק שגרמה התאונה נובע מרשלנות של גורם כלשהו, יכול הנפגע לתבוע פיצוי מגורם זה.
תאומים הוא סרט קומי משנת 1988 בבימויו של איוון רייטמן ובכיכובם של ארנולד שוורצנגר ודני דה ויטו.
קבוצת מדענים מנסה סוג חדש של הפריית מבחנה במטרה ליצור את האדם המושלם, כאשר הזרע נלקח ממספר גברים שנחשבים לעילית בתחומם (אתלטים, מדענים וכדומה).
שלא כמתוכנן נולדים תאומים שאינם זהים כלל.
התאומים מופרדים, התינוק שמיועד להיות "האדם המושלם", ג'וליוס בנדיקט (שוורצנגר), גדל על אי ולומד שפות, ספרות ומדעים.
לעומתו, התינוק ה"לא מוצלח", וינסנט בנדיקט (דה-ויטו), נמסר לבית יתומים ולאחר עזיבתו את בית היתומים הוא מסתבך עם העולם התחתון.
ג'וליוס, עוזב את האי על מנת לפגוש את אחיו, ולאחר שהוא מוצא אותו הוא משכנע אותו למצוא ביחד את אמם.
במהלך חיפושיהם הם לומדים להכיר האחד את השני.
הם מוצאים את מי שחושבים שהיא אמם בכפר אומנים אך מתברר להם שהאישה שהם חושבים לאמם נפטרה.
וינסנט גונב מכונית ומגלה במקרה שתא המטען במכונית מכיל המצאה טכנולוגית גנובה שמסייעת בתפעול מטוסים בשווי חמישה מיליון דולר.
וינסנט יוצר קשר עם פושע שמשלם לו על ההמצאה ובעל המכונית שהיה אמור לקבל את הכסף רודף אחרי וינסנט, ג'וליוס שניחן בחוש למצוא את אחיו התאום מוצא אותו וביחד הם מביסים את בעל המכונית מחזירים את הכסף ומגלים שאמם לא נפטרה כפי שחשבו.
תאומים הוא המזל השלישי בגלגל המזלות, בין שור לסרטן.
סמלו הוא ♊︎ והשמש חולפת דרכו מסוף יוני עד סוף יולי ובו היא מגיעה לנקודה הצפונית ביותר בתנועתה המדומה על פני השמיים.
הקבוצה קרויה על שמם של התאומים קסטור ופולוקס, אשר על פי המיתולוגיה היוונית נתגלגלו לשני הכוכבים הבהירים הסמוכים קסטור ופולוקס בקבוצה.
α בתאומים (קסטור) נראה ככוכב כחול-לבן בבהירות נראית מדרגה 1.6 במרחק של כ-50 שנות אור.
טלסקופ קטן מאפשר להבחין שמדובר במערכת בת שלושה כוכבים, שניים מהם כחולים-לבנים בבהירות מדרגות 2.0 ו-2.8, ואליהם נלווה ננס אדום בבהירות מדרגה 9. ניתוח ספקטרוסקופי של הכוכבים מגלה שכל אחד משלושת הכוכבים הוא כוכב זוגי בעצמו, כך שמדובר למעשה במערכת בת שישה כוכבים.
β בתאומים (פולוקס) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
זהו ענק כתום בבהירות מדרגה 1.1 במרחק של 34 שנות אור.
לכוכב יש כוכב לכת עם מאסה של יותר מפעמיים המאסה של צדק, המקיף אותו אחת ל-590 ימים.
זהו אחד הכוכבים הנראים לעין היחידים שידוע שיש להם כוכבי לכת.
γ בתאומים (אלהנה) הוא כוכב כחול במרחק של כ-105 שנות אור בבהירות נראית מדרגה 1.9. ניתוח ספקטרוסקופי מראה על קיומו של בן זוג, בו לא ניתן להבחין באופן ישיר.
ε בתאומים (מבסוטה) הוא על-ענק צהוב במרחק של כ-900 שנות אור בבהירות נראית מדרגה 3. טלסקופ קטן מאפשר להבחין בבן זוג בבהירות מדרגה 9.
η בתאומים הוא ענק אדום במרחק של כ-350 שנות אור.
בהירותו משתנה באופן סדיר למחצה מדי 234 ימים בין דרגות בהירות 3.1 ל-3.9.
ζ בתאומים הוא על-ענק צהוב מסוג משתנה קפאידי שדרגת בהירותו נעה בין 3.7 ל-4.2 במחזוריות של 10.2 ימים.
הוא נמצא במרחק של כ-1200 שנות אור.
M35 הוא צביר פתוח שמכיל כ-100 כוכבים.
ניתן לראותו במשקפת אך הוא נחשב למרשים יותר בטלסקופ.
NGC2392 היא ערפילית פלנטרית סמוך לכוכב δ בתאומים שמכונה "ערפילית האסקימוסי" או "ערפילית הליצן".
בגלל המראה שלה בהגדלה חזקה ובצילום ארוך חשיפה.
הבהירות הנראית שלה היא מדרגה 10.
תאונה בערבה הוא סרט דוקומנטרי בבימוי של מיקי בהגן שהופק בשנת 1996.
בסרט מתוארת חבורה של ארבעה צעירים שבדרכם חזרה מחופשה באילת סטתה מכוניתם והתנגשה חזיתית במשאית, עקב נהיגה במהירות מופרזת, והם נהרגו במקום.
הסרט מספר על חבורה של ארבעה חברים טובים בשם-דניאל מרכוס, עירן פרחי, אבי לוי ומשה ("מוש") מילר.
הסרט כולל שיחות עם קרובי משפחה של החברים, אימו של דניאל-לינדה מרכוס, אימו של אבי-הניה לוי וחברתו-תמי גולן.
ב-3 בנובמבר 1993 ירדו ארבעת החברים לחופשה נוספת באילת, וב-5 בנובמבר הצטרפו אליהם שני חבריהם-אייל דיין ודני שקד.
ב-6 בנובמבר התעוררו הארבעה לקראת השעה 11 בבוקר ובערך ב-11:45 הם סיימו את חופשתם, את סקאיה הורידו בבית מלון.
לאחר מכן המשיכו בדרכם ובדרך ליד קיבוץ יטבתה הם נצפו על ידי ניידת משטרה כשנסעו על מהירות של 115 קמ"ש אך הניידת לא עצרה אותם.
ליד מושב עין יהב איבד משה מילר שנהג ברכב את השליטה בו לאחר שנהג במהירות של 120 קמ"ש והתנגש חזיתית במשאית שנסעה בנתיב הנגדי, המשאית מחצה את הרכב בחלקו הקדמי והאחורי והארבעה נהרגו במקום כתוצאה מכך.
שניים מארבעת החברים היו חיילים והם-עירן ודניאל.
הסרט מסתיים בקטע וידאו שצולם על ידי אישה שמתגוררת בעין יהב ובו נראית משאית צבאית שלוקחת את הגופות של ארבעת החברים לאחר התאונה.
אודות התאונה הופק גם סרט עלילתי בשם "צעירים לנצח".
תאונה אווירית או אסון תעופה הוא אירוע הקשור בכלי טיס, במהלכו נפגע אדם ו/או נפגע כלי טיס, או שחלה במהלכו תקרית חמורה הכרוכה בהפעלת כלי הטיס.
רישום התאונות האוויריות מראה כי מאז תחילת ימי התעופה נספו בתאונות אוויריות 173,896 בני אדם ב-34,564 תאונות (נכון לנובמבר 2024).
נכון ל-2011, 67.57% מהתאונות אירעו כתוצאה מטעויות אנוש, 20.72% היו תוצאת תקלה טכנית, 5.95% נגרמו בשל פגעי טבע, ו-3.25% היו תוצאה של פיגועי טרור.
2.51% מהתאונות נגרמו מסיבות אחרות.
לאורך ימיה של התעופה האזרחית והצבאית קיים שיפור מתמשך בבטיחות המטוסים, ובין השנים 1983 ל-2000 ניצלו 95% מהנוסעים שנקלעו לתאונות טיסה בארצות הברית.
באמנת שיקגו (1944) הוסדרו כללים והנחיות בנוגע לתעופה האזרחית.
בין שאר הנושאים ניתנו הגדרות לגבי אסון תעופה ותאונה אווירית ודרכים לחקירת מקרים אלו.
אסון תעופה מוגדר באמנת שיקגו כ"אירוע בכלי טיס הקשור בהפעלתו, והמתרחש בפרק הזמן שבין רגע עלייתו של אדם לכלי הטיס בכוונה לטוס בו עד לרדתו מכלי הטיס".
אירועי אסון תעופתי יכולים להיות תאונות אוויריות או תקריות אוויריות.
תאונה אווירית מוגדרת כאשר באותו אירוע קרה אחד או יותר מהדברים הבאים:
אדם נהרג או נפצע פציעה קשה כתוצאה מהיותו בכלי הטיס, או כתוצאה מפגיעה מכלי הטיס או חלק ממנו, או כתוצאה מהדף הסילון של כלי הטיס;
נגרם נזק חמור לכלי הטיס;
כלי הטיס נעדר או שלא ניתן לגשת אליו.
תקרית אווירית (Incident) מוגדרת כאירוע שאינו תאונה, הקשורה בהפעלת כלי טיס, המתרחש באותו פרק זמן, המשפיעה או עלולה להשפיע על בטיחות הטיסה.
למשל: כיבוי מנוע במטוס חד מנועי, או שני מנועים במטוס דו-מנועי; כשל של מערכת חיונית במטוס (הגאים, כני נסע, וכדומה); טעות משמעותית בניווט או חריגה משמעותית מהנתיב.
ההגדרה באמנת שיקגו מתייחסת לכל המקרים שבהם התרחש אסון אווירי בתעופה אזרחית.
ההגדרות אינן מתייחסות לתעופה צבאית, אך כוללות גם מקרים שבהם מטוס הופל בזדון (בפעולת טרור, למשל), אף שאין זו תאונה.
האסון האווירי הקטלני הראשון היה התרסקות בלון רוזייר, כדור פורח שתוכנן על ידי ז'אן פרנסואה פילאטר דה רוזייר, ב-15 ביוני 1785. בהתרסקות נהרגו רוזייר ואדם נוסף.
האדם הראשון שנהרג בתאונה אווירית שבה היה מעורב כלי טיס כבד מן האוויר היה אוטו ליליינטל.
ליליינטל היה חלוץ בבניית כלי טיס כבדים מן האוויר לא ממונעים.
הוא נהרג ב-10 באוגוסט 1898, כאשר הדאון שעליו גלש התרסק.
תומאס את'ולן סלפריג' (Thomas Etholen Selfridge) היה האדם הראשון שנהרג בתאונה בה היה מעורב כלי טיס ממונע כבד מן האוויר.
ב-17 בספטמבר 1908 התרסק המטוס שבו טס, עקב השתחררות מדחף המנוע הימני.
טייס המטוס היה אורוויל רייט, שנפצע קשה בתאונה.
ההתנגשות הראשונה באוויר בין שני מטוסי נוסעים אירעה ב-7 באפריל 1922, מעל פיקרדיה, בצרפת.
שני מטוסים דו-כנפיים, האחד בריטי והשני צרפתי, התנגשו זה בזה עקב ערפל ומזג אוויר קשה.
כל שבעת הנוסעים ואנשי הצוות בשני המטוסים נהרגו.
אסון המטוסים בטנריפה, ב-27 במרץ 1977, הוא אסון התעופה הכבד ביותר, שבו עיקר הנפגעים היו נוסעי מטוסים.
האסון אירע כאשר מטוס בואינג 747 של חברת התעופה KLM התנגש על המסלול בנמל התעופה טנריפה צפון, בטנריפה במטוס בואינג 747 אחר, של חברת פאן אם.
התאונה, שהביאה למותם של 583 בני אדם, נגרמה עקב טעויות טייס, טעויות פקח, בעיות תקשורת, ערפל ועומס בנמל התעופה.
התרסקות טיסה 123 של ג'פאן איירליינס ב-12 באוגוסט 1985 היא האסון הכבד ביותר שבו היה מעורב מטוס אחד.
520 נוסעים נהרגו כאשר מטוס בואינג 747 של חברת ג'פאן איירליינס התרסק; ההתרסקות הייתה תוצאה של אובדן לחץ פתאומי, שאירע בשל תחזוקה לקויה.
אובדן הלחץ גרם לשבירת הגה הכיוון ולקריעת צינורות הידראוליים, דבר שהביא לאובדן השליטה על המטוס ולהתרסקותו.
רק ארבעה נוסעים נותרו בחיים.
התאונה האווירית החמורה ביותר שאירעה בשל התנגשות באוויר בין שני מטוסים הייתה האסון האווירי בצ'רקהי דאדרי, שהתרחש ב-12 בנובמבר 1996, מעל הכפר צ'רקהי דדראי שבהודו.
מטוס בואינג 747 בטיסה 763 של חברת סעודיה, שהמריא משדה התעופה בדלהי, התנגש במטוס איליושין Il-76 בטיסה 197 של חברת קזחסטן איירליינס שהנמיך לנחיתה באותו שדה תעופה.
התאונה אירעה כאשר צוות הטיסה הקזחי הנמיך מתחת לגובה שאושר לו; 349 נוסעים ואנשי צוות נספו.
ב-3 במרץ 1974 התרסק מטוס מקדונל דאגלס DC-10 בטיסה טיסה 981 של טורקיש איירליינס ביער מצפון מזרח לפריז, צרפת, זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה אורלי.
346 הנוסעים ואנשי הצוות נספו.
סיבת ההתרסקות הייתה התפרקות דלת תא המטען, שהביאה לירידה חריפה בדיחוס הפנימי במטוס.
ירידת הלחץ הביאה לקריסת הרצפה שמעל דלת תא המטען, קריסה שהביאה לניתוק כבלי ההיגוי ולאובדן שליטה של הטייסים על הגה הגובה, הגה הכיוון ואחד ממנועי המטוס.
המטוס נכנס לצלילה חריפה והתרסק.
זו הייתה תאונת המטוס החמורה ביותר עד אסון המטוסים בטנריפה.
ב-25 במאי 1979 המריאה טיסה 191 של אמריקן איירליינס מנמל התעופה הבינלאומי שיקגו או'הייר במטוס DC10 של מקדונל דאגלס.
במהלך ההמראה נקרע מנוע מס' 1 של המטוס ונשאר על מסלול ההמראה, מה שגרם למטוס להיות לא מאוזן ולהתרסק בחניון מכוניות.
כל 258 הנוסעים ו-13 אנשי הצוות נהרגו, יחד עם שני אנשים על הקרקע.
זוהי תאונת המטוסים הקטלנית בתולדות ארצות הברית.
לאחר תאונה זאת ועוד כמה באירופה, סירבו האנשים לטוס ב-DC-10 מה שגרם לקרקוע המוני של המטוס, ובסופו לסגירת החברה ולקנייתה על ידי בואינג.
תאונות הקשורות לישראל ולכלי טיס ישראליים
בנמל התעופה בן-גוריון אירעו מספר תקריות ותקלות בטיחות שהיו על סף תאונת תעופה.
החמורה שבהן הייתה התנגשות מטוס חיל האוויר סטרטוקרוזר ומטוס טי.וו.אי בואינג 707 בנמל התעופה בן-גוריון, ב-30 בנובמבר 1970 בשעה 2:53 בלילה.
מטוס מטען מדגם בואינג 707 של חברת התעופה TWA בטיסה TW691 החל את נסיעת ההמראה שלו בדרכו לנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט ולקנזס סיטי.
הטייס, שקיבל אישור המראה ממגדל הפיקוח, הבחין על המסלול שלפניו במטוס תובלה מסוג סטרטוקרוזר של חיל האוויר הישראלי שנגרר על ידי טרקטור במסגרת תרגיל צבאי.
ב-10 במאי 1977 התרסק מסוק יסעור בבקעת הירדן במהלך תרגיל.
כל 54 הצנחנים ואנשי הצוות שהיו בו נהרגו.
ועדת חקירה קבעה כי המסוק המריא לאחר רצף של תקלות טכניות, חריגות מפקודות של הצבא ונוהלי חיל האוויר, וכאשר הוא נושא מספר נוסעים גבוה בהרבה מהוראות היצרן שהגביל את מספר הנוסעים ל-33 בלבד.
תאונה זו תוארה כתאונה האווירית החמורה ביותר בהיסטוריה של צה"ל, עד לאסון המסוקים מעל שאר ישוב.
ב-4 באוקטובר 1992 התרסק מטוס מטען מדגם בואינג 747 של אל על, בטיסה 1862 על שני בנייני מגורים בשכונת ביילמר, בדרום מזרח אמסטרדם, זמן קצר לאחר שהמריא מנמל התעופה סכיפהול.
מיד לאחר ההמראה ניתק מנוע מס' 3 מהכנף, פגע במנוע מס' 4 וניתק גם אותו.
המטוס שב לנחיתה בנמל, אך לא הצליח להגיע והתרסק.
שלושת אנשי צוות המטוס ונוסעת שהייתה עימם נהרגו, וכן נספו 39 אנשים על הקרקע בשכונת המגורים שלתוכה התרסק המטוס.
בליל 4 בפברואר 1997 התנגשו באוויר שני מסוקים מדגם CH-53 סי סטאליון "יסעור" של חיל האוויר.
המסוקים היו במשימת תובלת כוחות למוצבי צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
המסוקים התנגשו מעל היישוב שאר ישוב, וכל 73 החיילים ואנשי הצוות שהיו בהם נהרגו.
סיבת התאונה לא הובררה במלואה, אך נראה שנבעה מטעויות אנוש ואי-הקפדה על נוהלי בטיחות.
בעקבות התאונה הוקם להק האוויר למסוקים.
הייתה זו תאונת המסוק החמורה ביותר בהיסטוריה התעופתית הצבאית עד להתרסקות מסוק צבאי רוסי ב-2002, בה נהרגו 127 בני אדם.