tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במושבה השלים קרופיק את חוק לימודיו והרחיבם ללימודי חקלאות ב"ארבייטער שולה".
עם סיום הלימודים הקצתה לו יק"א נחלה ליד המושבה וכן בקרבת גבעת עדה.
על אף עיסוקו של קרופיק בעיבוד אדמותיו הפך לקבלן המועדף על יק"א (ובהמשך פיק"א) לבצוע פרויקטי בנייה ברחבי הארץ.
לאחר מספר שנים מסר את נחלתו לילדיו והתמסר לעבודת הבניה.
קרופיק נשא לאישה את חסיה הירשנזון (גרושתו של משה רוזנצוויג).
לזוג נולדו 4 בנים ו-3 בנות.
משפחתו חוותה שתי טרגדיות כשב-2 במאי 1920 נרצח בנו בנימין קרופיק על ידי ערבים מכפר מרח (היא גבעת עדה) וב-24 ביוני 1938 נחטף ונרצח נכדו, יצחק קרופיק (בנו של בנימין), על ידי חברי כנופיה ערבית.
נפטר ב-1924 בזכרון יעקב והובא לקבורה בהר הזיתים.
חסיה, אשתו, נפטרה ב-1930 ונקברה בבית הקברות בזכרון יעקב.
בתים במושבה מנחמיה כפר תבור (1901).
שכונת שלושת הבתים בטבריה (1911).
בית המרחץ בזכרון יעקב (1912, חודש על ידי קרופיק ב-1913)
בית דניאל בזכרון יעקב (1914)
"בית האחוזה" בכרכור - משמשת כספרייה הציבורית (1921)
תעלות ניקוז בביצות כברה (נחל תנינים).
טוביה קורץ (נולד ב-1947) הוא מאייר ישראלי בסגנון ריאליסטי, המתמחה באיור טבע, בעלי חיים וצמחים, וכן באיורי היסטוריה צבאית ואמצעי לחימה.
קורץ מאייר באמצעות צבעי מים, צבעי גואש, אקריליק, עפרונות צבעוניים ואיירבראש.
נולד בשנת 1947 וגדל בחולון.
למד בתיכון לאומנויות ויצו צרפת בשכונת נחלת יצחק.
טרם גיוסו לצבא החל לעסוק באיור מקצועי.
בשנת 1964 אייר את השילוט בגן החיות של תל אביב.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, התגורר קורץ במשך שנה וחצי בניו יורק, שם למד הנפשה אצל ג'יל מירה.
עם שובו לישראל החל לעבוד כאנימטור ב, ויצר סרטי הנפשה רבים לתוכניות, סרטי הדרכה ופרסומות.
הוא אייר סרטוני הנפשה לתוכנית ללימוד עברית - "עברית בסימן טוב" - שהיו בה אותיות מצוירות והנפשות נוספות.
תיק עבודותיו של קורץ כולל גם את הפתיח לתוכנית "רגע עם דודלי" ואת סרטוני האנימציה של "ציפי הציפור" ששודרו במסגרתה, הנפשות ל"רחוב סומסום", ואת הפתיח לתוכנית הילדים "פרפר נחמד", פרויקט בו עבד בשיתוף פעולה עם דודו זר, עפרה וינגרטן, עוזי חיטמן ועפרה חזה.
קורץ אייר ספרי לימוד, ספרי עיון, מדריכי טבע ובהם אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל, "שבלולי ארץ ישראל - אורחות חיים ומגדיר", "רכיכות הים של ארץ ישראל - אורחות חיים" (שניהם מאת פרופ' יוסף הלר) וסדרת מדריכי כיס בהוצאת טבע ישראלי.
בנוסף, אייר קורץ עשרות בולים לדואר ישראל העוסקים בטבע, דינוזאורים, והיסטוריה של ישראל.
אחד הבולים שזכה לפרסום הוא זה של הדוכיפת.
כמו כן הכין תערוכה של איורים מתוך לוח שנה שהכין עבור חיל האוויר הישראלי, של מטוסי קרב שנקראים על שם צפורים, כמו "עיט" (הוא A-4 סקייהוק), "בז" (F-15) ו"נץ" (F-16A/B).
מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לבן.
טוביה פסח שפירא (ה'תר"ה, 1845 – ג' בניסן תרפ"ד, 7 באפריל 1924), שנודע בשם העט טַ"ף שפירא, היה סופר משכיל עברי, פובליציסט ומתרגם פורה.
נודע בין היתר באִגרוֹנים (מדריכים לכתיבת מכתבים) העבריים שפרסם.
נולד בעיירה סייני שבפלך סובאלק, בפולין הרוסית (ליטא).
בעקבות פרעות "הסופות בנגב" בשנת 1882 היגר לארצות הברית, אך לאחר שנה וחצי נטש אותה לאחר שהתרשם לרעה מהמדינה ומיהדות ארצות הברית.
הוא חזר לעיר מולדתו ב-1884, וב-1924 נפטר ונקבר בה.
בנו ישראל שפירא (1882–1957) היה ביבליוגרף ופרופסור ללימודים שמיים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
הוא הדפיס חלק מכתבי אביו.
ט"ף שפירא היה אחיה הצעיר של אסתר טובולובסקי, סבתם של מ"י פרייד ושל חיים ארלוזורוב.
אלוף ישראל תשע פעמים ברציפות במשקל עד 56 ק"ג (1959 - 1968), שיאן עולם לנוער (1962), אלוף שתי מכביות (השישית 1961 והשביעית 1965) ומאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות.
חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972) ומניצולי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
סוקולסקי נולד בגטו לבוב, פולין בשנת 1942. משפחתו נספתה בשואה והוא שרד.
בשנת 1958 בהיותו בן 16 זכה באליפות פולין בהרמת משקולות לנוער במשקל של עד 56 ק"ג.
הוא עלה לישראל בשנת 1959 והחל לשרת בצה"ל והתאמן בקבוצת הפועל קריית חיים.
בתחרות שנערכה ב-1 במאי 1962 קבע סוקולסקי במשקל תרנגול בלחיצה שיא עולם חדש עד גיל 20 בתוצאה של 88 ק"ג וכן השווה את שיא העולם בקרב 3 בתוצאה של 257.5 ק"ג.
חצי שנה לאחר מכן, באוקטובר אותה שנה הוא שיפר את השיא הישראלי בלחיצה במשקל תרנגול בתוצאה של 92.5 ק"ג, תוצאה שהייתה מקנה לו מקום חמישי באליפות העולם ומקום שלישי באליפות אירופה.
נוסף לכך, הוא שיפר את השיא הישראלי בקרב 3 בתוצאה של 272.5 ק"ג, שיפור לשיאו של אדוארד מרון (270 ק"ג).
בתחרויות הרמת משקולות של המכביה השביעית שנערכו באוגוסט 1965 זכה סוקולסקי במדליית זהב במשקל תרנגול בתוצאה של 272.5 ק"ג, לפני זאב פרידמן מישראל (257.5 ק"ג) וסוטונברג מארגנטינה (242.5 ק"ג).
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם בהרמת משקולות שנערכה בטהראן, איראן באוקטובר הוא זכה במקום שביעי במשקל תרנגול בשיא ישראלי חדש של 277.5 ק"ג.
בשנת 1971 מונה סוקולסקי למאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות.
סוקולסקי כמאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות היה חבר במשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן (1972).
הוא התגורר בכפר האולימפי בדירה מס' 1 של המאמנים והשופטים.
ב-5 בספטמבר בשעה 4:30 בערך הוא התעורר מצעקותיו של שופט ההיאבקות יוסף גוטפרוינד, שניסה בכל כוחותיו להחזיק את הדלת סגורה ללא הצלחה וצעק לחבריו "צאו החוצה".
ששת הדיירים הנוספים בדירה מס' 1, לא הספיקו להימלט, והוכנעו על ידי המחבלים: מאמן ההיאבקות משה ויינברג, גוטפרוינד, מאמן האתלטיקה עמיצור שפירא, מאמן הקליעה קהת שור, מאמן הסייף אנדרי שפיצר, ושופט הרמת המשקולות יעקב שפרינגר.
טוביה טוויג (נולד ב-8 באוקטובר 1979) הוא שחקן, סופר ילדים, כוכב ילדים, ומדבב.
הוא מוכר בשם הבמה "טוויגי משאלה".
טוביה נולד בהרצליה למנשה ודיאנה טוויג.
ב-1997 התגייס לצה"ל ושירת כקצין בנח"ל.
בשנת 2009 הצטרף כשחקן לתיאטרון "בים בם בום" אותו ניהל אסי סתיו.
ב-2012 הגה יחד עם אסי סתיו את הדמות של "טוויגי גיבור בריאות" ויחד עם אודי גוטשלק כתבו את המיני סדרה לילדים "טוויגי גיבור בריאות" בסגנון החבובות, בה טוביה משחק ומככב בתפקיד הראשי.
הסדרה צולמה ושודרה ב-YES וב-HOT בערוץ כוכבי הילדים.
ב-2013 הוציא טוביה את דיסק השירים הראשון של טוויגי.
ב-2014 שיחק בהצגה "טוויגי גיבור בריאות" ברחבי הארץ.
ב-2016 כתב והוציא לאור את ספרו הראשון "טוויגי גיבור בריאות -צחצוח השיניים" בהוצאת אוריון ובאיוריה של מירב שדה-לביא.
ב-2017 שיחק את הטוחן והמספר במחזמר "עוץ לי גוץ לי ובת הטוחן" של תיאטרון הילדים הישראלי.
באותו שנה שיחק גם את האריה בקוסם מארץ עוץ בהפקה של תיאטרון בים בם בום.
ב-2017 יצא ספרו השני "הג'ירף שאהב לנצח" בהוצאת אוריון ובאיוריה של מירב שדה-לביא.
ב-2019 שיחק את הג'יני במחזמר אלאדין ישראל, יחד עם כוכבי הילדים שי ורועי ולאחר מכן במחזמר אלאדין ויסמין עם בן זיני ועדי היממבלוי.
תפקיד הג'יני זוהה איתו משום שבאותה שנה התמודד עם מחלת הסרטן של ביתו תוך כדי שהוא מופיע במחזמר אלאדין ישראל והתראיין לכתבה עליו שנעשתה בחדשות ערוץ 12 שבעקבותיה התראיין בכלי התקשורת ובעיתונים.
ב-2020 דיבב את סרט הילדים המצויר "מייה ולוכדי החלומות" בתפקיד האב.
טוביה טוויג, טוויגי גיבור בריאות – צחצוח השיניים, אוריון, 2016
טוביה טוויג, הג'ירף שאהב לנצח, אוריון, 2017
טוביה טוויג, לעזור למפלצון הפחד, אוריון, 2021
טוביה טוויג, פונץ' ובננה אוהבים לעזור, אוריון, 2021
טוביה טוויג, אהבה ועץ המשאלה, אוריון, 2023
טוביה מרגלית (25 במרץ 1941, כ"ו באדר ה'תש"א, ארץ ישראל – 4 ביוני 2020, י"ב בסיוון ה'תש"ף) היה קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל.
שירת בחיל חימוש (לימים חיל הטכנולוגיה והאחזקה) בשלל תפקידים עד להיותו מפקד החיל – קחש"ר – בדרגת תת-אלוף.
לאחר שירותו פנה לתחום העסקי במגוון תעשיות בתחום הביטחוני.
טוביה נולד בכ"ו באדר תש"א (25 במרס, 1941), בארץ ישראל וגדל בנעוריו בתל אביב.
למד בבית הספר דתי, בבית ספר "תחכמוני".
בהיותו בן שש פרצה מלחמת השחרור.
בכיתה ד' הצטרף לתנועת הצופים הדתיים (שבט העדה) שפעלה בבית ספרו.
בתנועת הנוער הכיר את עליזה, אשתו לעתיד.
בהמשך, למד בתיכון דתי "תיכון ב'" ברחוב צייטלין בתל אביב, אשר כונה "תיכון צייטלין"; ובמשך כמעט כל שנות התיכון נותר מרכז הכובד החברתי שלו בצופים, כמדריך.
בתום לימודיו בתיכון, התחיל מרגלית את מסלול לימודי העתודה האקדמית.
במסגרת העתודה למד בטכניון לתואר בהנדסת מכונות.
נכנס לחיל החימוש בתפקיד זוטר של מהנדס מכונות, מהנדס תכנון, בדרגת סמל.
את תפקידי הקצונה התחיל כקצין טכני במפקדת קחש"ר, עיקר התמחותו היה בנשק כבד.
לאחר מכן מונה לראש ענף נשק, בדרגת סגן-אלוף.
מתוקף תפקידו זה היה אחראי על כל תחום הנשק הקל והכבד ועל תחומים נוספים הקשורים בעקיפין לנשק, כמו אמצעֵי כינון ותצפית.
בהמשך מונה למפקד יחידת בחינה, שאחראית על בדיקת הציוד שצה"ל רכש לחיל היבשה הן מהתעשייה המקומית, הן מהתעשייה בחוץ לארץ והן מצבאות זרים, ועל הבטחת האיכות.
לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לעוזר קחש"ר.
במש"א (מרכז שיקום ואחזקה) פיקד על מפעל שבנה את טנק המרכבה ועסק בשיקום של טנקים אחרים, על מפעלים של מערכות אלקטרואופטיות ושל נשק כבד.
עבד בצוות תחת פיקודו של האלוף ישראל טל - טליק, בתכנון ופיתוח טנק המרכבה.
בזמנו הגיע מש"א לשיא פריחתו והעסיק שלושת אלפים עובדים, רובם אזרחים.
במהלך שירותו כמפקד מש"א פרצה מלחמת לבנון הראשונה.
המפעל, לפחות בחלקו, נשאר לעבוד בשבת בהיתר.
ב-1983 מונה לקצין חימוש ראשי והועלה לדרגת תת-אלוף - חובש הכיפה הראשון בצה"ל.
ב-1985 פרש מצה"ל לאחר שלא הסכים עם החלטת הרמטכ"ל להעביר את חיל החימוש לפיקודו של ראש אגף אפסנאות (אג"א).
לאחר השחרור כיהן בתפקיד ראש העמותה של חיל החימוש, במסגרת תפקידו הקים את אתר ההנצחה של החיל בנתניה.
כמו כן, היה שותף בחברת "פלמר", אשר נותנת שיירותי ייעוץ והנדסה לתעשיית הגומי.
בשנות ה-2000, פלמר רכשה את חברת תגל ביקנעם, ובה כיהן בתפקיד יושב ראש מועצת דירקטוריון פעיל.
כשהיה בן 79 נפטר טוביה מרגלית ממחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
השאיר אחריו את עליזה, רעייתו, את ארבעת ילדיהם ונכדים.
טוביה טאודור (טדי) צבי פרידמן (11 בינואר 1908 – 18 בדצמבר 1992) היה רב קונסרבטיבי ומנהיג רוחני אמריקאי וישראלי.
נשיא כנסת הרבנים, האיגוד העולמי של רבני היהדות הקונסרבטיבית, בשנים 1962–1964. בתקופת כהונתו תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
פרידמן נולד בסטמפורד שבמדינת קונטיקט, ארצות הברית להוריו, חיים צבי הרי (וילקומורסקי) ואנה קפית (קפיטולסקי) פרידמן.
הוריו היגרו לארצות הברית מליטא (אביו) ומרוסיה (אימו).
סיים לימודי תואר ראשון בסיטי קולג' ניו יורק (1929).
בשנת 1931 הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה ושימש שם פרופסור חבר.
סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בשנת 1952.
עמד בראש , בשנים 1951 - 1954, וכתב החלטות רבות לרבות בסוגיות משפחה, גירושין ועגינות.
עמד בראש כנסת הרבנים בשנים 1962–1964. בתקופת כהונתו כראש כנסת הרבנים תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח והיה בין מקבלי ההחלטה במאי 1963, במהלך כינוס ועידה של כנסת הרבנים, על שליחת משלחת של 19 רבנים למחאה נגד אלימות המשטרה בברמינהאם, אלבמה.
פרידמן לימד בבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית, שנקרא גם בית המדרש על שם מרשל ת' מאייר, מוסד ללימודי יהדות ולהסמכת רבנים של היהדות הקונסרבטיבית בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בשנת 1970, עם פרישתו מפעילותו כרב קהילה, עלה לישראל.
מאז עלייתו פעל בהנהגה של הסניף הישראלי של כנסת הרבנים ולימד במכון שכטר למדעי היהדות.
עמד בראש ועד ההלכה שנוסד על ידי כנסת הרבנים של ישראל בשנת 1985. גוף הלכתי שהתמקד בנושאים ייחודיים לחברה הישראלית.
שו"ת של הוועדה להלכות ושל ועד ההלכה בישראל מחייבים באותה מידה, אף שוועד ההלכה מתמקד בנושאים ייחודיים לחברה הישראלית.
בין השנים 1970–1973 היה חבר בוועד המנהל של הסוכנות היהודית בירושלים.
פרידמן נפטר בירושלים, בה התגורר.
גישתו הרוחנית הייתה שהמחויבות והנאמנות להלכה עומדים מעל לכל ספק, אלא שיש לפרש את ההלכה, כשם שתמיד פירשו אותה, וזאת בהתחשב בתנאים החברתיים, הכלכליים והמוסריים השוררים באותה עת ומתוך הצורך והכושר להיענות לצורכי השעה, ובעת ובעונה אחת להישאר נאמנים למקורות.
פרידמן שיתף פעולה עם הרבנים מוריס אדלר ויעקב אגוס להתיר שימוש בחשמל ביום שבת והתיר ליהודים לנסוע ביום שבת לבית הכנסת.
סבר כי מאחר שיהודים רבים בארצות הברית אינם גרים בסביבת בתי הכנסת, עקב נסיבות בלתי נמנעות של החיים המודרניים, אזי אם לא יאפשרו ליהודים לנסוע בשבת לבתי הכנסת הם יאבדו את הקשר לחיים היהודים.
פרידמן פעל למניעת השפעות של קבוצות דתיות קיצוניות על חופש הפולחן וחופש הדת בישראל.
הוביל מאבק נגד הממסד הרבני בישראל שלא הכיר בגירושים של רבנים קונסרבטיבים בארצות הברית.
היה מראשוני המאבק להצלת יהדות ברית המועצות.
התנגד להגדרתה של היהדות כגזענית מעצם טיבה.
סבר שלא רק שאין גזענות ביהדות אלא שהיהדות בעצם אמונתה באל יחיד, היא שהביאה את רעיון האוניברסליות לעולם.
לדעתו, על אף האמירות החריפות במקורות נגד עובדי עבודה זרה, יש לבארן מתוך ההקשר ההיסטורי החולף.
סבר שכל מי שטוען שאסור לוותר על אף שעל של ארץ ישראל השלמה, אין לו על מה לסמוך מבחינה הלכתית ושהמחלוקת סביב השאלה של ארץ ישראל השלמה היא סכסוך פוליטי ואין קשר בין המחלוקת להלכה.
סבר כי גיור לשם נישואין עם בן או בת ישראל אינו פסול ואין לפסול קבלת עול מצוות במקום שיש חשש שהגר לא יקיים את כל המצוות.
האמין כי כינון מדינת ישראל היא ישועה גדולה לעם היהודי ומפנה מכריע בתולדות עם ישראל ולפיכך יש לקצר את מנהגי האבלות ביום תשעה באב על ידי אי השלמת התענית שבסיומה יש לקיים תפילת מנחה גדולה.
סבר כי על פי ההלכה מותר להסגיר רוצח יהודי לחו"ל ושטובי בעלי ההלכה בכל הדורות פסקו שאם הפושע גרם נזק וצער לרבנים מישראל חייבים להסגירו.
היה חבר במערכת כתב העת Conservative Judaism, העוסק במחשבת ישראל ושיוצא לאור על ידי כנסת הרבנים ובית המדרש לרבנות, בין השנים 1953–1961, ושם פרסם חלק ממאמריו.
היה עורך, במשותף עם רוברט גורדיס, של כתב העת "Jewish Life in America".
כתב טור בשם "Letters to Jewish College Students", הדן בסוגיות של יהדות וחיים מודרניים של סטודנטים בקולג'.
לאחר עלייתו לישראל כתב טור בשם "Letter from Jerusalem" שפורסם בכתב העת Conservative Judaism.
פרידמן נישא בשנת 1931 לרות ברונהט (1910 - 1973) והיה לאב לשלושה ילדים: הרב הלל פרידמן, נעמי מאייר ו-ג'ודי רותם.
חתנו, הרב מרשל מאייר, היה מנהיג היהדות הקונסרבטיבית בדרום אמריקה, ונודע גם בשל פעילותו למען זכויות אדם בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983).
לאחר נפילת המשטר הצבאי, הוענקה למאייר מדליית סן-מרטין – אות הכבוד הגבוה ביותר בארגנטינה, בהוקרה על פעילותו הרבה למען זכויות האדם בתקופת השלטון הצבאי.
חתן נוסף של פרידמן, הרב דוד יוסף שפריצר, היה בין המייסדים של קהילת הוד והדר בכפר סבא.
נכדו של פרידמן, גבריאל מאיר הלוי, הוא מוזיקאי ומנחה סדנאות וטקסים רב - תרבותיים.
פרידמן, היא פרופסור ללימודי יוון ורומא בווסר קולג'.
נכדתו, דודי מאיר, היא פרופסור לרפואת ילדים במרכז הרפואי של אוניברסיטת קולומביה.
טוביה החולב (ביידיש: טביה דער מילכיגער, באנגלית: Tevya) הוא סרט אמריקאי, בבימוי מוריס שוורץ, שיצא לאקרנים ב-1939. הסרט מבוסס על דמותו של "טוביה החולב", מתוך הרומן בשם זה של קלאסיקון ספרות היידיש שלום עליכם.
"טוביה" נבחר ב-1991 לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, הסרט הראשון שלא בשפה האנגלית שזכה לכך.
טוביה החולב הוא יהודי כפרי פשוט, המתגורר עם אשתו גולדה ובתו הבתולה חוה בכפר אוקראיני בתחום המושב, שבו הם היהודים היחידים.
הם חיים בהרמוניה עם סביבתם, וזוכים לכבוד מן המקומיים – גם אם מסויג, שכן הכומר אלכסיי מצר על כך שטוביה איננו ממיר את דתו לנצרות.
בתו הנשואה, צייטל, באה לבקרו עם שני ילדיה ומתארחת אצלו לתקופה.
חוה, בתו, הנוהה אחר תרבות הגויים (היא מנסה להסביר לאביה מי הם טולסטוי וגורקי) מתאהבת בפֶדְיַה גלגאן, בנו הצעיר של אחד מנכבדי הכפר.
היא נמלטת, מתנצרת ומתחתנת אתו.
טוביה מכריז על חוה המשומדת כגרועה ממתה.
אשתו גולדה מתה משברון לב.
על חוה אכולת רגשי האשם נאסר לבקר את אמה הגוססת, והיא סובלת מיחס רע ממשפחת בעלה.
פדיה מבין שאשתו תיוותר חצויה כל עוד אביה ואחותה נמצאים בסמוך.
בעת שצו קיסרי מורה על גירוש היהודים מכפרים רבים, גלגאן האב מנצל את ההזדמנות כדי להורות על גירוש טוביה ומשפחתו בתוך 24 שעות.
חוה עוזבת את בעלה ושבה אל בית אביה, כדי להיות מגורשת יחד עמו ועם צייטל.
לאחר חילופי דברים קשים, טוביה סולח לבסוף לבתו.
ליאון ליבגולד – פדיה גלגאן
ויקי מרקוס – שלומ'לה, בנה של צייטל
ביטי מרקוס - פערל'ה, בתה של צייטל
ג'ליוס אדלר - הכומר אלכסיי
דוד מקרניקב - מיקיטה גלגאן
הלן גרוסמן - אשת מיקיטה
הסרט צולמה ב"אולפני ביוגרף", ובלונג איילנד שבניו יורק.
באמצע תקופת צילומי הסרט ב-באוגוסט 1939, התחילה פלישת גרמניה הנאצית לפולין, לפני מלחמת העולם השנייה, הפלישה של היטלר והנאצים השפיעו על השחקנים שלרובם הגדול היו משפחות בפולין, אך למרות זאת הצילומים המשיכו והסתיימו בהצלחה.
הסרט הופק בעלות של 70,000 דולר, וזכה להצלחה מסחרית גדולה ולשבחי הביקורת.
בניגוד לסרטי היידיש הממוצעים, שהתאפיינו בעלילה מבדרת וקלילה, הטון של "טוביה" היה אפל והוא עסק בסוגיות כבדות משקל כמו אנטישמיות והתבוללות.
טוביה גרינבאום הוא שחקן ובמאי, מראשוני הקאמרי.
גרינבאום נולד בגרמניה לאב כימאי.
הוריו לא הסכימו שילך לבית ספר למשחק, ולכן בגיל 18 הוא הצטרף לתיאטרון מקצועי במינכן.
לאחר שנתיים הוא התקבל לתיאטרון בהמבורג בו ביים ושיחק במשך 4 שנים.
לאחר מכן עבר לברלין ושיחק בסרט "אופרה בגרוש".
לאחר מכן שיחק ארבע שנים בציריך.
אז הצטרף לתיאטרון של האגודה היהודית לתרבות שפעלה בחסות הנאצים.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל הצטרף לקיבוץ יגור ועבד בתחילה בעבודה פיזית.
אך לאחר שחלה נתנו לו עבודות יותר קלות והוא הדריך את הנוער ובין השאר העלה אתם הצגה.
בשנת 1945 עזב את הקיבוץ, הצטרף לקבוצה שייסדה את התיאטרון הקאמרי ושיחק בארבע ההצגות הראשונות של התיאטרון.
הוא שיחק את פנלופו במשרתם של שני אדונים, את האב בחתונת הדמים, ותפקיד נוסף ב"דודתו של צ'רלי".
בשנת 1947 הוא ביים את ההצגה ז'אן.
בהמשך הוא שיחק את השופט בנטלי בהצגה "נערת הפקר", את הורודניצי ברביזור וכן שיחק בכולם היו בניי ובוולפונה ולאחר מכן הוא ביים את ביבר הזכוכית.
בשנת 1952 הוא ביים את אופרה בגרוש עבור תיאטרון אהל.
באמצע שנות ה-50 הוא ירד לגרמניה ונשכח מהתודעה של הציבור הישראלי.
אורי קיסרי כתב עליו: "היה שחקן בעל פרצוף סוגסטיבי, בעל כתפיים רחבות מעין כתפיו של ינינגס, או וורנר קראום.
כוחו העיקרי היה בלשונו, בעיניו, בקולו.
הוא לא עיצב תפקידים, אפילו לא דמויות.
על משחקו בדודתו של צ'רלי כתב אשר לרנר בהמשקיף: "טוביה גרינבוים הוא אולי היחידי היודע לכוון את המידה הדרושה ומשחקו מחושב לכל פרטיו.
הוא גרוטסקי בהליכתו, בכל תנועותיו ואפילו בדבורו.
בהיותו שחקן ותיק לא קבל כנראה על עצמו בכל חומר הדין את מרותו של הבמאי והוא התכוון לא רק להצחיק, אך בעיקר לשחק."
הרב טוביה הלוי היה רב, דיין, פוסק ודרשן בצפת במחצית השנייה של המאה ה-16. מחבר ספר חן טוב.
נולד לרבי אברהם בן טוביה הלוי, שהיה דרשן מפורסם בצפת.
אביו של רבי טוביה נפטר בעודו צעיר לימים:
מכיוון שלא מצא את כתבי אביו, החליט להדפיס את חידושיו שלו.
היה תלמידו המובהק של רבי שלמה סאגיש, שהיה רב מחכמי הוועד בצפת וראש ישיבה בעיר.
את דברי רבו זה מקדים לדבריו רבי טוביה בספרו פעמים רבות, כמעט בכל פרשה.
מרבי שלמה למד את תורת הנגלה וככל הנראה גם תורת הנסתר.
מחבריו, היו מגדולי תלמידיו של מהר"ש סאגיש, כגון המהרי"ט ורבי חייא רופא.
היה ממנהיגי הקהילה בצפת, רבי עמנואל אבוהב, נכדו של מהר"י אבוהב כותב: .
מסתבר כי לא למד את רבי יוסף קארו, אלא מכונה תלמידו כי היה דור אחריו בהנהגת העיר, אך ייתכן כי בצעירותו אכן קיבל ממנו תורה.
ישב בבית דין לענייני ממונות עם רבי משה קסטילאץ ורבי יוסף מטראני, שמזכיר זאת בספרו.
כרבו, כיהן ב"בית הוועד" בו נמנו עשרים חכמי צפת הגדולים בזמנו, ביניהם רבי שמואל אוזידא, המהרי"ט, רבי משה בן מכיר, מהריט"ץ, רבי אברהם די בוטון מחבר ספר לחם משנה ועוד, כדי לדון בסוגיות מורכבות.
בשנת השס"א חתם על פסק דין כזה בנוגע ליבום אישה.
יצא לחוץ לארץ בערוב ימיו כדי להדפיס את ספרו בוונציה, ושב לארץ ונקבר בצפת.
נפטר בין השנים שס"ה ל-שס"ט, אז כבר מזכיר אותו רבי שלמה עדני, שתכופות מביא ממנו דברים, בהוספת "זלה"ה".
חן טוב (ויניציאה שס"ה; פראג שפ"ד; ניו יורק תשס"ד) - דרושים על סדר התורה.
את הספר הגיה רבי יצחק ב"ר מרדכי גרשון טריויס, שהגיה גם את הספרים מנות הלוי לרשב"ץ, ספרי מהר"ם אלשיך ועוד.
הספר זכה לתפוצה רחבה, ובני דורו ואלה שאחריו מזכירים אותו רבות בספריהם.
יצא בשנת תשס"ד בעריכה מחודשת.
לוית חן - נזכר בחתימת ספרו חן טוב, אך לא הגיע לידינו.
זוכה שתי מדליות ארד מהמכביה השנייה (1935) בזריקת דיסקוס וביידוי פטיש ומאמן אתלטיקה ישראלי.
מיורצ'יק נולד וגדל בצ'נסטוחובה, פולין.
בגיל 13 הצטרך למועדון הספורט "ז.ט.י" בעיר הולדתו והתאמן בהתעמלות מכשירים.
בגיל 16 עבר להתאמן באיגרוף.
עבר להתגורר עם דודו, סוחר יערות בגרמניה.
בגיל 18 קבע בזריקת דיסקוס שיא אישי חדש של 35 מטר.
בגיל 19 התגייס לצבא פולין.
הוא זכה באליפות שלזיה 7 פעמים ברציפות.
הוא צורף לנבחרת פולין באתלטיקה והתאמן בהדרכתו של נורלינג משוודיה.
הוא התחרה גם בהטלת כידון וקבע שיא אישי חדש של 48 מטר ובהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 12.65 מטר.
הוא בוגר בית הספר הגבוה לאתלטיקה בברסלאו.
מיורצ'יק השתתף ב שנערכה באוסטרבה, צ'כוסלובקיה, ב-1929 וב שנערכה באנטוורפן ב-1930 וב שנערכה בישראל בשנת 1932.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה בשתי מדליות ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.49 מטר, אחרי זאב שטיל מפולין (38.11 מטר) ובלא וייס מצ'כוסלובקיה (36.91 מטר) וביידוי פטיש בתוצאה של 26.43 מטר, אחרי בלא וייס (32.95 מטר) והרמן מגרמניה (29.75 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.39 מטר.
לאחר המכביה בחר מיורצ'יק שלא לחזור לפולין ארץ הולדתו ונישאר בארץ ישראל, כמו רוב הספורטאים מפולין.
הדגל של משלחת פולין למכביה שנשאו בטקס הפתיחה נשאר אצלו.
בתחרות שנערכה בתחילת פברואר 1936 בתל אביב בין מכבי תל אביב להפועל תל אביב הוא ייצג את הפועל.
הוא סיים פעמיים שני בהדיפת כדור ברזל (10.80 מטר) ובזריקת דיסקוס (36.60 מטר).
כחודש וחצי לאחר מכן, בתחרות ארצית שנערכה במרץ אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.45 מטר, אחרי שטיל (38.45 מטר)
בארץ עבד בחברת החשמל והדריך אלפי צעירים באתלטיקה וארגן קורסים בספורט.
הוא אימן אתלטיקה בקבוצת מכבי הצפון תל אביב ובין האתלטים המצטיינים אותם אימן נמנים אלופי ישראל בעבר: אריה קלינשטוב, צבי ינובר, ברוך חבס, זמיר בבל, דוד טבק ועוד.
הוא היה חבר באיגוד האתלטיקה הישראלי ואימן את נבחרת ישראל ל ולתחרויות בחו"ל.
הוא הנציח את בנו בשני מפעלי ספורט.
ב שנערכה בשנת 1969 זכה לכבוד לעמוד במשמר הכבוד בטקס הפתיחה.
למיורצ'יק ורעייתו היו שני ילדים, דב ופנינה.
נכדו, בנה של פנינה, קרוי על שמו.
עסק גם בפעילות חינוכית ובכתיבת ספרי לימוד חרדיים לתלמידות.
נולד בריפין (פולין הקונגרסאית, כיום פולין) לר' אלכסנדר צבי בן רבי נחום משה רבה של ריפין, מצאצאי רבי יום טוב ליפמן הלר, ולשרה.
בצעירותו למד תקופה מסוימת בעיירה זיכלין, ולאחר מכן, בגיל 15, נסע לסוכטשוב, שם למד אצל רבי אברהם בורנשטיין.
נשא את חנה בת אליהו אברהם מנובה מיאסטו על הסונה (בפי היהודים עיר-חדש) הסמוכה לפלונסק (נפטרה בי"ח בחשוון תשל"ד).
מגיל צעיר הרבה לכתוב חידושי תורה ובגיל 18 כבר התכתב בהלכה עם רבי יצחק שמלקיס ועם רבי אריה לייבוש הורוויץ, והחל לפרסם מחידושיו בקבצים תורניים כמו "אהל מועד" שיצא לאור בז'שוב, "יבנה", "הבאר", ו"המאסף".
בצעירותו קרא גם את ספרות תנועת ההשכלה היהודית, אך נותר חרדי מובהק בהשקפתו ובאורח חייו.
מאוחר יותר כתב את רוב מאמריו וספריו להצדקת דברי חז"ל ומסורת ישראל, כמענה לפקפוקים ולביקורות של חוקרי המסורת וספרות ההשכלה.
בהיותו בן 20 הוסמך להוראה על ידי רבי יצחק פייגנבוים ורבי יחזקאל ליבשיץ.
כמה שנים לאחר נישואיו הפסיד חמיו את הונו כתוצאה משריפה שפרצה בחנותו, ורט"י נאלץ לקבל משרת רבנות לפרנסתו בעיר סוכוצ'ין, שהייתה הקהילה הראשונה שהציעה לו את המשרה, ובה נשאר עד לעלייתו לארץ ישראל, גם כאשר שהוצעו לו משרות רבנות בקהילות חשובות יותר.
בחורף תרצ"ו (דצמבר 1935) עלה לארץ ישראל עלה לארץ ישראל לאחר שהחלים ממחלה.
הוא דחה הצעה לשמש כראב"ד בתל אביב, והתפרנס מחנות מכולת שניהלה אשתו.
עוד בפולין כינה את עצמו בספריו ובמאמריו טביומי, תרגום ארמי-עברי של השם גוטנטאג (יום טוב), ובעלייתו ארצה עברת את שם משפחתו לטביומי.
כבר מגיל צעיר עסק בפעילות ציבורית, בימים בהם התגורר בנובה מיאסטו על הסונה ליד חמיו סייע לרב העיירה בתפקידו, והקים קופות גמ"ח.
בימי מלחמת העולם הראשונה הצליח ליצור קשרים עם שלטונות הכיבוש הגרמני הודות להיכרותו את השפה הגרמנית, אותם ניצל לסיוע בעבור היהדות החרדית בפולין.
עם הקמת אגודת הרבנים בפולין בשנת 1922 הוא שימש בה כמזכיר למשך תקופה קצרה שהתפטר עקב עיסוקיו הרבים.
היה מהחברים הבולטים במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בפולין.
הרב טביומי עסק רבות בענייני חינוך.
בוועידה שערכה אגדות ישראל בפולין בשנת תרפ"ב הוא נשא נאום מרכזי על מהותו של החינוך בישראל, ועל תלמודי התורה "יסודי התורה" שהוקמו על ידי אגודת ישראל.
בהרצאה זו, שהתפרסמה בעיתונות היהודית והפולנית, נכחו גם פקידים מטעם ממשלת פולין, והודות לה הוכרו תלמודי התורה כמוסדות חינוך רשמיים על ידי הממשלה הפולנית.
כאשר הקימה שרה שנירר את תנועת בית יעקב התבקש הרב טביומי לכתוב את ספרי הלימוד הראשונים בעבור התלמידות.
בשנת תרע"ג החל לכתוב בעיתון המודיע סדרת מאמרים על אספת רבנים שהתכנסה ביבלונה (מחוז לגיונובו), לאחר שנבחר לנהל אותה בזכות כישרונותיו.
מאז הרבה לכתוב מאמרים רבים בקבצים השונים שיצאו לאור בפולין, לרוב תחת שם העט "בן צבי" או "אחד הרבנים".
מאמריו פורסמו בעיתונים וכתבי עת רבים: 'אהל מועד' שיצא לאור בז'שוב, המאסף, דאס אידישע ווארט, דער יוד, דגלנו, 'הבאר' שיצא לאור בזמושץ–ורשה, 'יבנה' שיצא לאור בלבוב, דאס יודישע טאגבלאט, דרכנו, ירחון בית יעקב, ושערים.
בדרך כלל הוא כתב מאמרים לחקירת דברי חז"ל והגנה עליהם בדומה לספריו של רבי יצחק אייזיק הלוי, וכן מאמרי אקטואליה שונים.
בשנת תרפ"ה יצא לאור ספרו הראשון טל לישראל, שהודפס שוב כבר בשנת תרצ"ב (מהדורה שלישית ירושלים תשס"ז).
המכיל מאמרים שונים בחקירת דברי חז"ל.
עטרת טוביה, ורשה תרצ"א, חידושי תורה על משנה תורה להרמב"ם, כולל מאמר "אוד מוצל מאש" במעלת התורה.
מעשה טוביה, בילגוריי תרצ"ד, מאמרים תורניים ביידיש.
ארץ טובה, ירושלים תש"ז, שאלות ותשובות.
אבל כבד, ירושלים תש"ח, הספד על רבי אברהם מרדכי אלתר, האדמו"ר מגור.
טל אורות, תל אביב תש"ח–תשי"ג, שלושה חלקים.
מאמרים בחקירת דברי חז"ל ובהגנה עליהם, היסטוריה יהודית, ואקטואליה, בדומה לדרכו של רבי יצחק אייזיק הלוי.
יקרא דחיי, ירושלים תש"ט, 54 מאמרי הספד.
אמרי טל, תל אביב תשי"ד, (פרקי זמן ומועד), הספר מכיל מאמרי השקפה והגות על חגי ישראל סביב לוח השנה, ובסופו מאמרי פובליציסטיקה.
טוביה מנדלסון הוא סופר, עיתונאי, עורך ותסריטאי.
בעבר היה מנהל ההוצאה לאור של הג'וינט.
טוביה נולד וגדל והתחנך בירושלים.
הוא בוגר בית הספר הדתי הירושלמי מעלה ולמד ב ספרות אנגלית ויחסים בינלאומיים.
הוא היה עיתונאי במשך 23 שנים ב"דבר", כתב עירוני וכתב מדיני.
בשמונה השנים האחרונות מתקופה זו היה עורך "דבר השבוע", מוסף סוף השבוע של "דבר", עד 1996. לאחר מכן עבד שלוש שנים ב"ידיעות תקשורת" והיה עורך מוסף העיתון המקומי בירושלים, "כל העיר".
הוא כתב טור תחת הכותרת "ארבעים פלוס" בשבועון הירושלמי "כל העיר".
משנת 1999 עד לפרישתו בסוף 2015 ניהל מנדלסון את ההוצאה לאור ותחום התקשורת באשל - האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל, בג'וינט ישראל.
מנדלסון היה ממונה על הפקתם של ספרים בעברית בנושאי זקנה וגרונטולוגיה.
בשנת 2014 היה חבר ועדת השיפוט של פרס סמולר-ג'וינט לשנת 2014 לעידוד החשיפה התקשורתית בנושאים הקשורים בישראל והתפוצות בפני הציבור הישראלי.
מנדלסון פרסם שני ספרים וכן תסריטים לטלוויזיה ולקולנוע.
הוא חבר באיגוד התסריטאים ובאקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2008 שיחק בסרט "ברוריה" שביים אברהם קושניר.
גבר גרוש (ירושלים: הוצאת כתר, 1993).
שמנים (ירושלים: הוצאת כתר, 2003)
1996: קפה פריז (סדרת טלוויזיה) ובה 39 פרקים בשלוש עונות, בבימוי אמנון רובינשטיין.
לילה באדיס (במאי: אמנון רובינשטיין), בהפקת משרד החינוך.
נשוי לג'וזי, שהגיעה כמתנדבת מדרום אפריקה לאחר מלחמת ששת הימים, ואב לארבעה.
"טוביה ושבע בנותיו" הוא מיני-אלבום משותף של חוה אלברשטיין ויהורם גאון.
הוא יצא בשנת 1968 דרך חברת התקליטים CBS ישראל, כפסקול הסרט "טוביה ושבע בנותיו".
הוא מורכב מארבע רצועות, אחת בביצוע גאון, אחת בביצוע אלברשטיין ושתיים בשירה תזמורתית.
"העיירה של טוביה" מתאר מסע פנימי של חיפוש אחר שורשיו של אדם בשם טוביה.
המסע מוביל אל עבר העיירה הישנה, מקום של זיכרונות ושל כאב.
הוא נע בין חלומות של שמחה לבין מציאות קשה של עוני ורעב.
לאחר שירתו של גאון מתנגן קטע מעבר בשם "ריקוד זוגות", המושר בסגנון תזמורתי.
שירה של אלברשטיין נקרא "אהוב לבי נסע", והוא עוסק בתחושת געגוע וכמיהה לאהוב שנעדר, בזמן שהקיץ מביא עמו אור, יופי ופיתויים חדשים.
הדוברת מתמודדת עם סערת רגשות שנגרמת מהעדרו של אהובה ומהופעתו של נער אחר, כשהיא נקרעת בין הנאמנות ובין הרצון לברוח מהבדידות.
לאחר רצועה זו יש קטע מעבר תזמורתי נוסף בשם "ריקוד האיכרים".
הרב טוביה לוונשטיין (או: לוינשטיין; ט"ו בכסלו ה'תרכ"ד, 1863 – כ"ט בתשרי ה'תשי"ג, 1952) היה רבה של קופנהגן ורב קהילת "עדת ישרון" בציריך וממנהלי אגודת ישראל בשווייץ.
נולד בט"ו בכסלו ה'תרכ"ד בפרמריבו (אז בגיאנה ההולנדית) לרב משה יהודה לוונשטיין שכיהן כרב במקום.
אביו נפטר בעודו צעיר, ואחרי פטירתו עבר הבן טוביה להולנד.
למד בבית המדרש לרבנים באמסטרדם, בכולל בקובנה אצל רבי צבי הירש רבינוביץ, ובבית המדרש לרבנים בברלין.
נסמך להוראה בידי רבי עזריאל הילדסהיימר ורבי דוד צבי הופמן.
נסמך גם בידי רבי יוסף צבי דינר.
למד גם באוניברסיטה בברלין והשלים לימודי דוקטור לפילוסופיה.
מונה כרב בליוורדן ואחר תקופה קצרה לרבה של האג.
בשנת ה'תרס"ג מונה לרבה של קופנהגן שבדנמרק, במקומו של הרב דוד יעקב סימונסן.
כרב לחם נגד התבוללות ונגד התנועה הרפורמית, בעקבות כך בשנת ה'תר"ע פוטר.
משם עבר לשווייץ והקים קהילה בביתו עד שבשנת ה'תרע"ב מונה לרבה של הקהילה הנפרדת עדת ישורון בציריך.
גם שם לחם ברפורמים, לחם נגד השינוים בלוח השנה ועל קדושתה של השבת.
במהלך המאבק על קדושתה של השבת הוקם ועד והרב טוביה מונה למזכיר הוועד.
לחם גם על השחיטה היהודית יחד עם רבי חיים עוזר גרודזינסקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מהרבנים שישבו בראש ועידת ציריך (שהייתה המשך לוועידת קטוביץ (1912)) שבה הודיעו על חידוש פעולתה של אגודת ישראל על מוסדותיה.
כן השתתף בכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל.
לאחר השואה שימש תקופה כרב בהאג ועבד למען שיקום הקהילה.
הקדמות לספרו של משה אבן עזרא.
בנו, הרב מאיר דוד לוונשטיין - חבר כנסת מטעם אגודת ישראל.
בנו, הרב משה יהודה לוונשטיין
בתו זוסי, אימו של הרב אלכסנדר דינקל
הטוֹגָה, היא סוג של בגד שלבשו הרומאים.
הטוגה לא הייתה אלא חתיכת אריג צמר דק בצורת אליפסה, שנלבשה מעל לטוניקה.
הטוגה נתלתה מעל כתף שמאל, הקיפה את הגב, ומשם הובאה מתחת לזרוע ימין ונזרקה שוב מעל הכתף והזרוע השמאלית.
הטוגה הייתה לבוש אופייני לאזרחים רומיים ממין זכר, תושבי רומא שלא קיבלו אזרחות לא הורשו ללבוש את הטוגה, ומקורה כנראה באטרוסקים.
הנשים לבשו בגד מקביל בשם סטולה.
בימי המלוכה הרומית והרפובליקה הרומית, הייתה הטוגה לבגד מלחמה, אולם הוכחה כלא נוחה לשימוש בעת קרב ולכן ננטשה כבגד קרבי.
כתוצאה זוהתה הטוגה עם השלום.
הטוגה הפכה במהרה לצורת לבוש הכרחית למכהנים במשרות ציבוריות, והמשיכה להיות כזאת גם בימי האימפריה הרומית, כאשר הפכה הטוגה לצורת לבוש ארעית.
כתביו של מרקוס טוליוס קיקרו מכילים את האימרה "קֵדַנט אַרמַה טוגה" ("ייפול הנשק לטובת הטוגה"), משמע "יהי והשלום יחליף את המלחמה".
האימרה הפכה למוטו מדינת ויומינג בארצות הברית.
מינים שונים של טוגות נלבשו על ידי בעלי תפקידים שונים, לדוגמה:
טוגה וִירִילִיס: טוגה לבנה פשוטה שנלבשה על ידי מרבית הרומאים שהגיעו לבגרות.
נקראה גם טוגה פורה או טוגה אלבה.
טוגה פּוּלַה: טוגה שחורה שנלבשה על ידי בני המעמדות הנמוכים או על ידי אבלים.
טוגה פּרַאֵטֵקְסטַה: טוגה עם שוליים סגולים, נלבשה בידי קנסורים, כהנים, קיסרים, נערים שטרם הגיעו לבגרות ושחקנים בטרגדיות.
טוגה טרַבֵאַה: טוגה מפוספסת לאורכה בפסים אדומים ופסים סגולים, נלבשה על ידי חוזי עתידות.
טוגה פּיקטַה: טוגה סגולה או ארגמן, עדויית כוכבים, נלבשה על ידי מצביאים במצעדי ניצחון, קונסולים וקיסרים בימי חג.
טוגה קַנדִידַה: טוגה שהולבנה בעזרת אבקת גיר, נלבשה על ידי מועמדים לתפקיד ציבורי בהופעתם בפני הסנאט.
טוגו (Togo), או בשמה הרשמי הרפובליקה הטוגולזית , היא מדינה במערב אפריקה הגובלת בגאנה במערב, בבנין במזרח ובבורקינה פאסו בצפון.
בדרום נמצאת רצועת חוף קצרה באורך של כ-50 ק"מ עם מפרץ גינאה ובה נמצאת הבירה לומה.
בשנת 1884, כרת הגרמני גוסטב נכטיגל ברית עם ראש עיירה טוגוויל, ושמה של עיירה זו היה לשם הארץ כולה, לאחר שהייתה למושבה גרמנית.
פירוש השם טוגו הוא "מעבר לנהר" בשפת האווה – הקבוצה האתנית הגדולה בטוגו.
מעט מאוד ידוע על תולדותיה של טוגו לפני חשיפתה למדינות המערב במאה ה-15, עת הגיעו לאזור חוקרים פורטוגזים שכן העמים שחיו בה קודם לכן לא ידעו קרוא וכתוב ולכן לא העלו על הכתב את תולדותיהם.
מחקר אתנוגרפי מעלה כי שבטים שונים נדדו אל המדינה, אווה מניגריה ומבנין, מינה וגווין מגאנה.
ספנים וחוקרי ארצות פורטוגזים הגיעו לאזור במאה ה-15 והחלו לסחור בעבדים מהאזור אל אירופה ולאחר מכן גם אל יבשת אמריקה.
אחדים מן השבטים, ובראשם המינה, הפכו לסוכנים של סוחרים פורטוגזים, ונדדו ברחבי מערב אפריקה כדי לקנות עבדים משבט הקאביה ומאחרים.
במאה ה-18 טענה דנמרק לבעלות על טוגו, אולם ב-1884 חתמה האימפריה הגרמנית על הסכם עם מלך טוגו, מלפה השלישי, וטוגולנד הפכה למושבה גרמנית.
גרמניה תרמה להתקדמות המדעית במוצרי היצוא העיקריים של טוגו (קקאו, קפה וכותנה) ופיתחה את התשתיות לרמה הגבוהה ביותר באפריקה.
ב-1914, כחלק מן המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, כבשו את טוגולנד כוחות צרפת ובריטניה, אשר חילקו את המדינה ביניהן לאחר המלחמה לטוגולנד הבריטית (ממערב, כיום חלק מגאנה) וטוגולנד הצרפתית (ממזרח), שהפכה לטוגו.
בתקופת הקולוניאליזם גדל שבט המינה מבחינה פוליטית וכלכלית הודות ליתרונו הגאוגרפי אשר כלל גישה לחופי המדינה, ושיתוף הפעולה הארוך עם אירופה.
לעומתו, שבט האווה, אשר פוצל עם חלוקת טוגו, החל להתאגד משני הצדדים למען איחוד, בהנהגת מפלגת CUT (הוועד לאחדות טוגו) בראשות סילבנוס אולימפיו ואחרים.
התקוות הללו נגוזו כאשר טוגו הבריטית הצביעה למען איחוד עם גאנה.
בשנת 1956 השיגה טוגו אוטונומיה והוקמה ממשלה בראשות ניקולא גרוניצקי.
בשנת 1958 זכתה בבחירות הכלליות מפלגת CUT ואולימפיו הפך לראש הממשלה.
בהנהגתו טוגו הצרפתית השיגה עצמאות ב-27 באפריל 1960 תחת השם "רפובליקה טוגו".
ב-1961 סילבנוס אולימפיו נבחר לנשיא הראשון של המדינה.
היה זה שחרור חלקי בלבד, מפני שלמעשה נשארה טוגו תלויה בעיקר במעצמה הקולוניאלית לשעבר, צרפת.
ריכוזיות המשטר החד מפלגתי שהנהיג סילבנוס אולימפיו עורר מורת רוח בקרב משכילים וצעירים רבים ובקרב הקבוצות האתניות מצפון המדינה שהרגישו מקופחות.
בינואר 1963, בהפיכת בזק, נרצח הנשיא אולימפיו על ידי אנשי צבא, ומרבית שרי ממשלתו נאסרו.
אולימפיו הוחלף על ידי יריבו גרוניצקי.
בין שנות ה-60 המאוחרות לשנות ה-80, החלה צמיחה כלכלית, אשר נשענה בעיקר על כריית פוספטים, עיבודם וייצואם.
ניאסנגבה איאדמה, אשר החל לכהן כנשיא בשנת 67', ניסה להפוך את המדינה לאטרקטיבית לתיירים ומשקיעים, אולם המיתון של שנות ה-80 טפח על פניו והרס תוכניותיו כאשר מחירי הפוספט צנחו, ואיתם כלכלת טוגו.
בשנת 2004 הוכרז שטח של כ-500 קמ"ר באזור קוטמאקו כאתר מורשת עולמית.
בתחילת שנות ה-90 החלה הקהילה הבינלאומית להפעיל לחץ על איאדמה לדמוקרטיזציה, גישה אותה דיכא ביד ברזל.
פעילים פרו-דמוקרטים, בעיקר משבט מינה ואווה, דוכאו על ידי כוחות מזוינים אשר הרגו משתתפים בהפגנות במספר התנגשויות.
אולם לבסוף הכריע זעמם של אנשי צרפת וטוגו את איאדמה, והוא נכנע.
הוא נושל מכל סמכויותיו ונשאר נשיא רק בתוארו.
במקומו נבחר ראש-ממשלה זמני לקחת פיקוד, אך בתוך חודשים ספורים מקום מושבו ושלטונו נהרסו על ידי ארטילריות של צבא איאדמה.
התקריות האלימות נמשכו אל תוך 1993. התקפות טרור נגד העיתונות העצמאית וחיסולים פוליטיים הפכו עניין שבשגרה, בעוד המעבר המובטח לדמוקרטיה קפא על שמריו.
האופוזיציה המשיכה ליזום שביתות כלליות, אשר הובילו לעוד אלימות מצד הצבא ולהימלטותם של מאות ואלפי תושבי הדרום אל גאנה ובנין.
תוך הפעלת איומים ומנגנון פוליטי חכם אשר פסל מפלגה אחת מן האופוזיציה, ולשנייה גרם לסרב להשתתף בבחירות – איאדמה זכה בבחירות לנשיאות בשנת 1993, ברוב של 96% מהקולות.
בשנים הבאות איבדו מפלגות האופוזיציה מכוחן ואיאדמה חזר לשלוט באותה עוצמה כשלפני המשבר.
באוגוסט 1996 התפטר אדם קודג'ו, ראש ממשלת טוגו, ושר התכנון קוואסי קלוטסה מונה לראש הממשלה.
איאדמה זכה לחמש שנות כהונה נוספות ביוני 1998 ברוב של 52%, וכמעט הובס על ידי גילקריסט אולימפיו, בנו של סילבנוס אולימפיו.
מאוחר יותר התגלו הפרות זכויות אדם נרחבות במדינה.
ב-2002, במה שכינו המבקרים הפיכה חוקתית, הצביעה האספה הלאומית פה אחד לשינוי החוקה, ובכך אפשרה לאיאדמה להתמודד בשלישית בבחירות 2003. השינוי החוקתי הגביל את מוסד הנשיאות.
בינתיים כשל ניסיונו של גילקריסט אולימפיוס להדיח את האדם אשר הפיל את אביו, כאשר נאסר עליו להתמודד עקב חוקי מסים טכניים.
למרות טענות על הונאה בבחירות, זכה איאדמה ב-57% מן הקולות בבחירות 2003, אשר משקיפים מהאיחוד האפריקאי כינו בחירות חופשיות ושקופות.
איאדמה מת בפברואר 2005. בעקבות פטירתו, המדינה נכנסה למשבר פוליטי חדש שנמשך מספר שנים.
בשנים 2007–2008 התרחש תהליך של פיוס לאומי תוך שיתוף פעולה עם נציגת ארגון האומות המאוחדות במדינה, רוזין סורי-קוליבאלי.
ב-2010 התקיימו בחירות דמוקרטיות לנשיא טוגו.
ב-1967 הודח נשיא טוגו, ניקולא גרוניצקי, בהפיכה צבאית ללא שפיכות דמים.
בראש הקושרים עמד סגן-אלוף ניאסנגבה איאדמה שהפך למנהיג המשטר הצבאי של טוגו עד מותו בשנת 2005.
בתחילת שנות ה-90 אולץ איאדמה, באמצעות גל של שביתות והפגנות, לפתוח בתהליך מהוסס של דמוקרטיזציה, ומאז נמשך התהליך תוך מאבק מתמשך באופוזיציה, המלווה לפעמים באלימות.
אחרי המהפך הדמוקרטי במדינה נקבע המנון חדש.
ההמנון הישן שקבע אלפרד בורו, הנציג הגרמני בטוגו בזמן השלטון הגרמני על המדינה, הוחלף בשיר של הזמר הלאומי, Black Joe, ושמו "Sessime" או בטוגולזית "מהפכה".
צבא טוגו, המאומן בידי גורמים ישראליים, נחשב לאחד הצבאות היעילים ביותר באזור.
שר החוץ של טוגו החל מ-2015, פרופסור רוברט דוסיי, הוא תומך גדול של ישראל וביקר בה פעמים רבות.
שיעור נמוך של השכלה ושיעור גבוה של ריבוי טבעי מקשים על פיתוח הכלכלה.
התוצר המקומי הגולמי מסתכם בכ-7.3 מיליארד דולר והתמ"ג לנפש: כ-1500 דולר.
הצמיחה השנתית עומדת על כ-3.5% והאינפלציה על כ-2.5%.
היבוא מסתכם בכ-450 מיליון דולר והיצוא בכ-336 מיליון דולר.
לבירה לומה יש פוטנציאל להיות מרכז סחר בין-לאומי, אך הפוטנציאל אינו מנוצל וכיום הבירה היא מרכז הברחות, בעיקר לגאנה השכנה.
מיעוט השטחים המתאימים לעיבוד חקלאי מקשה על הסקטור החקלאי.
רוב התושבים מתפרנסים מחקלאות המשמשת לצריכה עצמית.
תעשייה מודרנית כמעט ואינה קיימת.
ענפי התעשייה הם עיבוד התוצרת החקלאית, טקסטיל, כריית פוספטים ועיבודם.
עיקר היצוא מטוגו הוא של פוספטים.
אחוז הפוספורוס בפוספטים הנכרים בטוגו הוא הגבוה ביותר מהמכרות בעולם.
הטריטוריה של טוגו היא צרה וארוכה והיא נמצאת בחלק המערבי של אפריקה ומצפון לקו המשווה.
בדרום המדינה נמצא מפרץ בנין, במערב נמצאת גאנה, במזרח בנין ומצפון בורקינה פאסו.
המבנה הגאוגרפי הוא כדלקמן: בצפון המדינה ישנה סוואנה, במרכז טוגו ישנן גבעות רבות.
הדרום מאופיין במישורים ורמות אשר מגיעות עד למישור החופי.
טוגו מחולקת לחמישה מחוזות המכילים בסך הכול 30 נפות.
אוכלוסיית טוגו מונה כ-8.4 מיליון בני אדם.
תוחלת החיים עומדת על כ-71.3 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 4.23 ילדים לאישה.
האוכלוסייה מחולקת ל-40 קבוצות אתניות - 43% מהאווה, 27% קבייה, 16% גורמה, 3.8% קבו, 3.2% יורובה, 6% שבטים אפריקאים אחרים, מיעוט ממוצא מזרח תיכוני, בעיקר מהגרים מסוריה ומהגרים מלבנון ומיעוט ממוצא אירופי.
חלוקת הדתות בטוגו היא: 44% נוצרים, 36% מאמינים באמונות שבטיות אפריקאיות, 14% מוסלמים ו-6.2% מגדירים עצמם כחסרי דת.
האוכלוסייה מתרכזת קרוב לחוף ולקו המשווה.
טוֹבֵל וְשֶׁרֶץ בְּיָדוֹ הוא ביטוי הלכתי, המצוי במקורות חז"ל, המתאר אדם שמבקש לעשות תשובה, ולתקן את דרכיו - אך באותו הזמן ממשיך לעשות מעשה פסול.
חז"ל השתמשו בביטוי כדי להדגיש שהאדם צריך לעזוב את חטאיו לפני שהוא מקבל עליו תשובה ודרכי תיקון.
בימינו מקובל ביטוי זה לתיאור אדם שמתאמץ במעשי טהרה וצדיקות, אבל לא נפטר לפני כן מהרגליו הרעים והמגונים או שתוך כדי קיום מעשה הטהרה או המצווה הוא עובר עברה בדרגה גבוהה יותר.
לדוגמה קיום מצווה או מנהג שולי תוך כדי העלבת חברו בבחינת מצווה הבאה בעבירה.
משמעותו ההלכתית של הביטוי היא שאדם הנוגע באחד משמונת השרצים המוזכרים בתורה נחשב טמא, וכדי להיטהר עליו לטבול במקווה.
ואולם אדם הטובל במקווה בעודו מחזיק במקור לטומאתו, ודאי שלא ייטהר.
חז"ל המשילו את האחיזה בשרץ לאחיזה בחטא, ואת התשובה לטבילה במקווה.
הביטוי מופיע לראשונה בתוספתא בהקשר של דיני תענית ותשובה, שבהם אין מועיל הצום והתפילה אם אין האדם גם מתכוון באמת לכך שברצונו בעזיבת החטא:
מקור מאוחר יותר שבו מובא הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, שם הוא מובא בהקשר דומה:
רש"י הסתמך על המדרש והשתמש בביטוי, כפי שהוא מוכר היום:
פרקליטו של הקפטן הלאומי, משה סיני, דרש ש"הפועל תל אביב" תשחרר אותו בלא תמורה, בטענה: "אם הפועל תל אביב תקבל תמורה זה יהיה כמו "טובל ושרץ בידו", שכן, הפועל תל אביב הפרה הסכם".
תחת הכותרת: "טובל ושרץ בידו" מתלונן קורא בפני מערכת מעריב על אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, שהיא כביכול נלחמת נגד הפקעות מחירים בעוד שהיא עצמה העלתה מחירים בחוג לריקודי עם.
בעיתון דבר, 1981, מופיע מאמר תחת הכותרת: "טובל ושרץ בידו" המאשים את ראש הממשלה, מנחם בגין בכך, שהוא מכנה את הקיבוצים מיליונרים ומתמקד בבריכות השחייה שלהם.
האם אין הוא יודע, תוהה העיתון, שמאותן בריכות שחייה יוצאים טייסי הקרב וחיילי הקומנדו שהוא שולח להילחם במחבלים?
עקרון טובת הילד הוא מושג חברתי־משפטי מרכזי במשפט הבין-לאומי, המעוגן באמנת האו"ם בדבר זכויות הילד.
העיקרון מבטא את תפיסת הילד כבעל זכויות עצמאיות, אשר אינו כשיר לממשן לבדו, ועל כן מוטלת על החברה והמדינה החובה להגן עליהן.
בהתאם לכך, בכל החלטה או פעולה הנוגעת לילדים, טובת הילד מהווה שיקול משמעותי, גם מקום שבו היא אינה עולה בקנה אחד עם רצון הילד או הוריו.
עם השנים הורחבה משמעות העיקרון, והוא משמש קו מנחה בפרשנות ובהפעלת זכויות הילד בתחומים שונים, ובהם חינוך, רווחה, בריאות ומשפט.
הגדרה מורחבת לעקרון טובת הילד
עקרון טובת הילד הוא עיקרון מרכזי במשפט הבין-לאומי, אשר התפתח במהלך המאה ה־20 על רקע שינוי בתפיסת מעמדם של ילדים בחברה ובמשפט.
בעבר נתפסו ילדים בעיקר כמושא לאחריות ולסמכות הורית, מתוך הנחה כי טובתם מובטחת באמצעות החלטותיהם של המבוגרים הסובבים אותם, תפיסה זו החלה להתערער עם חשיפת פגיעות בילדים גם במסגרת המשפחה ובמוסדות ציבוריים, ועם ההכרה בכך שאינטרסים של מבוגרים אינם תמיד חופפים לאינטרסים של ילדים.
שינוי זה נבע משילוב של תהליכים חברתיים, משפטיים והיסטוריים רחבי היקף, ובהם התפתחות תפיסות זכויות האדם לאחר מלחמת העולם השנייה, לצד עליית המחקר הפסיכולוגי והסוציולוגי בדבר התפתחות ילדים.
תהליכים אלה ערערו את ההנחה המסורתית שלפיה טובת הילד מובטחת באופן אוטומטי באמצעות סמכותם של הורים או אפוטרופוסים, והובילו להכרה בכך שילדים עלולים להיפגע גם בתוך מסגרות הנתפסות כמגינות מטבען.
בהדרגה התפתחה ההכרה בילדים כנושאי זכויות עצמאיות, ולא רק כמי שזקוקים להגנה, והתגבשה ההבנה כי טובת הילד מחייבת בחינה נפרדת של מצבו וצרכיו של כל ילד.
שינוי זה קיבל ביטוי מובהק באימוצה של אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד משנת 1989, אשר עיגנה את עקרון טובת הילד כעיקרון מחייב במשפט הבין-לאומי.
פרשנות האמנה בפסיקת בתי דין בין-לאומיים ובהערות הכלליות של ועדת זכויות הילד של האו"ם הדגישה כי העיקרון אינו הצהרתי בלבד, אלא בעל משמעות מעשית מחייבת, ומשמש הן כלי פרשני מרכזי והן שיקול מהותי בכל הליך קבלת החלטות הנוגע לילדים.
הגדרת עקרון טובת הילד באמנת זכויות הילד
עקרון טובת הילד מעוגן באמנת האו"ם בדבר זכויות הילד כעיקרון מנחה החולש על כלל הוראות האמנה, והוא אינו מוגדר כהוראה מבודדת או טכנית בלבד.
העיגון המרכזי של העיקרון מצוי בסעיף 3(1) לאמנה, הקובע כי בכל הפעולות הנוגעות לילדים תהא טובת הילד שיקול ראשון במעלה.
"בכל הפעולות הנוגעות לילדים, בין אם ננקטות בידי מוסדות רווחה סוציאלית ציבוריים או פרטיים ובין בידי בתי משפט, רשויות מינהל או גופים תחיקתיים, תהא טובת הילד שיקול ראשון במעלה."
ניסוח זה מבטא את מעמדו המיוחד של העיקרון, אך אינו מעניק לו עדיפות אוטומטית על פני כל שיקול אחר, אלא מחייב מתן משקל מיוחד להשפעת ההחלטה על הילד במסגרת איזון רחב יותר של אינטרסים.
ועדת זכויות הילד הדגישה כי מדובר בעקרון מחייב, החולש על כל תחומי הפעולה הנוגעים לילדים, לרבות החלטות שיפוטיות, מינהליות וחקיקתיות.
האמנה אינה מספקת הגדרה ממצה למונח "טובת הילד", אך היא מציגה מכלול סעיפים המבהירים את תוכנו באמצעות זכויות והגנות קונקרטיות.
כך, סעיף 6 מדגיש את זכותו של הילד לחיים, להישרדות ולהתפתחות.
סעיף 12 מעגן את זכות הילד להביע את עמדותיו בעניינים הנוגעים אליו, וסעיפים 9 ו-18 עוסקים בחשיבות שמירת הקשרים המשפחתיים ובאחריות ההורים לגידול הילד.
סעיף 6 לאמנה מרחיב את ההגנה מעבר לאיסור פגיעה בחיים, אלא מחייב את המדינות בפעולה אקטיבית לצורך הבטחת תנאים המאפשרים התפתחות מלאה של הילד, בכך, עקרון טובת הילד מקבל ממד מתמשך המשמש בסיס פרשני רחב המעודד עשייה וקידום זכויות.
סעיף 12 לאמנה הופך את העיקרון של טובת הילד מעיקרון פטרנליסטי לעיקרון משותף, מחייב קבלת החלטות המבוססות על הערכה אינדיבידואלית ולא על הנחות כלליות בדבר צרכיו של הקטין, מעניק לו זכות להישמע ולהביע בעצמו מה טובתו.
בהתאם לסעיפים 9 ו-18 לאמנה יש הדגשה על טובת הילד והצדקה להתערבות השלטון לעשות איזון ולהכריע איפה עומדת טובת הילד בחייו המשפחתיים.
סעיפים נוספים באמנה מתייחסים להיבטים של רווחה, ביטחון וזהות, אשר מהווים חלק מהערכת טובת הילד, ובהם ההגנה מפני פגיעה והזנחה, הזכות לבריאות ולחינוך, והזכות לשמירה על זהות תרבותית וחברתית.
סעיפים אלה אינם מגדירים את טובת הילד במישרין, אך הם משמשים כלי פרשני לקביעת תוכנו בהקשרים שונים.
הרי טובתו משמשת שיקול עיקרי ואף עשויה להוות מקור נוסף להגנה משפטית מעבר למסגרות אמנות אחרות.
בפרשנותה של ועדת זכויות הילד הודגש כי טובת הילד אינה מושג מופשט או אחיד, אלא הערכה תלוית נסיבות, המחייבת בחינה פרטנית של מצבו, צרכיו וזכויותיו של הילד הספציפי.
לפיכך, סעיף 3 לאמנה נתפס כעקרון מסגרת, אשר יש לפרשו ולהפעילו לאור כלל הוראות האמנה ולא כהוראה עצמאית המנותקת מהן.
סקירה משפטית: המסגרת הבין-לאומית והסכמים נלווים
המסגרת המשפטית הבינלאומית הנוגעת לעקרון טובת הילד התפתחה בהדרגה, ממסמכים הצהרתיים כלליים למסגרת מחייבת בעלת מעמד משפטי ברור.
כבר במסמכים מוקדמים בתחום ההגנה על ילדים הודגשה החובה להבטיח את רווחת הילד, אף שטרם נוסח בהם עקרון טובת הילד כעיקרון משפטי עצמאי.
כפי שהוסבר לפני, המסגרת המחייבת המרכזית לעקרון טובת הילד היא אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד משנת 1989, אשר קובעת בסעיף 3(1) כי טובת הילד תהא שיקול ראשון במעלה בכל פעולה הנוגעת לילדים.
האמנה העניקה לעיקרון מעמד רוחבי, החולש על כלל הוראותיה ומשמש כלי פרשני מרכזי ביישומן.
לצד האמנה, נלווים לה שני פרוטוקולים אופציונליים משנת 2000, העוסקים בשיתוף ילדים בסכסוכים מזוינים ובסחר בילדים, זנות ילדים ופורנוגרפיית ילדים.
אף שהפרוטוקולים אינם כוללים נוסח עצמאי של עקרון טובת הילד, הם מפרשים ומיישמים אותו בתחומים ייעודיים, ומבוססים עליו כעיקרון פרשני ומנחה, הרי הפרוטוקולים תורמים להבנת היקפו היישומי של עיקרון טובת הילד.
בנוסף, ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948 כוללת התייחסות להגנה מיוחדת על אמהות וילדים, אשר שימשה תשתית נורמטיבית להתפתחות מאוחרת יותר של עקרון טובת הילד במשפט הבין-לאומי.
ביקורת על עקרון טובת הילד
למרות מעמדו המרכזי של עקרון טובת הילד במשפט הבין-לאומי, משפטנים רבים הצביעו על בעיות ומגבלות בשימושו.
אחת הטענות המרכזיות היא כי העיקרון סובל מעמימות מושגית גבוהה, מה שמאפשר פרשנות סובייקטיבית ושימוש גמיש מדי בידי רשויות ושופטים.
מצב זה עלול להביא לכך שהעיקרון יהפוך לכלי להצדקת החלטות המשרתות אינטרסים של מבוגרים וגורמים אחרים במקום את טובת הילד עצמה.
בעיה נוספת נוגעת לחוסר קריטריונים אחידים ומוגדרים ליישום העיקרון.
בהיעדר מסגרת ברורה, פסקי דין והחלטות מנהליות עשויים להשתנות בין מקרה למקרה, מה שפוגע באחידות המשפטית וביציבות הפסיקה.
גם בקשר למתח בין טובת הילד לבין זכויותיו העצמאיות, הביקורת מצביעה על קושי לפרש את העיקרון באופן שמאזן את שני ההיבטים באופן ברור.
במצבים בהם מימוש זכויות הילד עלול להיראות כפוגע ברווחתו, השיקול לטובת הילד עשוי לבלוע את זכויותיו, ולעיתים מעלה שאלות של פטרנליזם והגבלת אוטונומיה.
עקרון טובת הילד מתעורר במגוון רחב של הקשרים משפטיים וחברתיים.
כך למשל, חובת הלימוד מכוח חוק חינוך חובה עשויה לעמוד במתח מול רצונו של הילד שלא להשתלב במסגרת חינוכית, החלטות בדבר הפניית ילדים לחינוך מיוחד מעוררות שאלות מורכבות בדבר צרכיו והתפתחותו.
סוגיות הנוגעות לתזונה ולבריאות הילד עלולות להוביל לעימות בין הורים לבין גורמי ממסד, הסבורים כי טובתו מחייבת טיפול שונה מזה שמבקשים ההורים, וכן במקרים של אימוץ או הולדה מתרומת זרע, כאשר ילד מבקש לדעת את זהות הוריו הביולוגיים, לעיתים בניגוד לרצונם של ההורים הביולוגיים או המאמצים.
טוגאן סוחייב (Tugan Sokhiev) הוא מנצח אוסטי, שקיבל את הכשרתו המוזיקלית בסנקט פטרבורג.
סוחייב היה המנהל המוזיקלי של האופרה הוולשית הלאומית בעונת 2003-2004. כמי שמוצאו מרוסיה, ניצח על האופרה הרוסית "יבגני אונייגין" של צ'ייקובסקי בהפקה של להקת האופרה הוולשית.
כמו כן היה ממונה על הסדרה הרוסית של להקת האופרה, שכללה יצירות משל מלחינים רוסים רבים.
סוחייב התפטר מן האופרה הוולשית באופן פתאומי, בשנת 2004, עקב בעיות עם הצוות שהתקבל לביצוע ההפקה החדשה של "לה טרוויאטה" מאת ורדי.
אף כי נועדו לו עוד הופעות רבות עם הלהקה, פרש לאחר שניצח רק על ליל הפתיחה ועל ההצגה השנייה בתיאטרון החדש בקארדיף.
בשנת 2006 התמנה סוחייב למנצח אורח ראשי וליועץ מוזיקלי לתזמורת הקפיטול הלאומית של טולוז, שבצרפת.
ב-2008 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת.
בספטמבר 2010 נקבע למנצח הראשי והמנהל האמנותי הבא של התזמורת הסימפונית הגרמנית בברלין, תפקיד שנכנס לתוקף בשנת 2012, בחוזה ראשוני ל-4 שנים.
תואר המנצח הראשי המיועד ניתן לו באופן מיידי.
סוחייב פרש מתפקיד והחל מעונת הקונצרטים 2017 - 2018 המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי הבא של התזמורת הוא המנצח הבריטי הצעיר רובין טיקיאטי.
סוחייב ניצח כאורח על תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית של סידני, התזמורת הלאומית של צרפת, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית, הפילהרמונית של מינכן, האופרה הממלכתית של בוואריה, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין ותזמורות ה-BBC, בין השאר.
כמו כן ניצח בתיאטרון מריאינסקי ובמטרופוליטן אופרה.
טובלרון (Toblerone) הוא ממתק שוקולד המיוצר על ידי תאגיד מונדלז האמריקאי.
טובלרון מוכר בעיקר בגלל צורתו: גושי שוקולד דמויי משולש ומנסרה (המסמלים את הר המטרהורן שבהרי האלפים השווייצריים).
כמו כן, הוא ידוע באריזתו הצהובה.
הטובלרון הוכן לראשונה על ידי תיאודור טובלר ואמיל באומאן בברן, שווייץ, ב-1907. השניים פיתחו שוקולד חלב בשילוב עם נוגט, שקדים ודבש בצורת משולש.
שם המוצר הוא הלחם של שם משפחתו של טובלר והמילה האיטלקית
על צורתו הייחודית של השוקולד נרשם פטנט.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 יוצרו גרסאות נוספות של הטובלרון.
ביניהן טובלרון בטעם שוקולד חלב באריזה צהובה; בטעם שוקולד מריר באריזה שחורה; בטעם שוקולד לבן באריזה לבנה; בטעם אגוזים וצימוקים באריזה צהובה-סגולה; בטעם יערת דבש פריכה באריזה צהובה-לבנה.
גודל החטיף נע בין כעשרה סנטימטרים עד לכמטר.
פסגה בודדת של טובלרון נקראת "אלפּ", יחיד של אלפים.
בציור המטרהורן שעל האריזה חבוי איור של דוב (bear), המרמז על עיר הולדתו של טובלר, ברן.
במרץ 2023 החליטה חברת האם להעתיק את ייצור השוקולד לסלובקיה דבר אשר יגרור הורדת סימול הר המטרהורן מעטיפת השוקולד.
במקומו יוזכר שהשוקולד יוצר לראשונה בשווייץ בשנת 1908.
גודל הטובלרון ומספר הפסגות הוא כלהלן:
טוברמורי (בגאלית סקוטית: Tobar Mhoire) היא בירתו של האי מל (Mull) באיים ההיברידיים בסקוטלנד.
ממוקם בחלקו הצפון-מזרחי של האי ליד פתחו הצפוני של "מצר מל" (Sound of Mull).
אוכלוסייתה של טוברמורי מונה כ-700 תושבים, והיא הוקמה סביב נמל דייגים הנמצא בעיירה בשנת 1788. את העיירה תכנן המהנדס תומאס טלפורד (Thomas Telford).
על פי הפולקלור המקומי, ספינה של הארמדה הספרדית, Galeon de Florencia, טבעה במפרץ בו יושבת העיירה בשנת 1588 כאשר על סיפונה אוצר.
הטביעה יוחסה לקללתה של מכשפה מקומית.
המלחין פליקס מנדלסון ביקר בעיירה בשנת 1829 וביקורו מונצח בפסטיבל שנתי.
כמו כן בכל שנה מתקיים בעיירה פסטיבל מוזיקת פולק סקוטית.
מבנים רבים בטוברמורי, בעיקר חנויות ומסעדות, צבועים בצבעים בהירים שונים, בעיני רבים זו נחשבת לתעודת הזהות של העיירה.
סדרת הילדים הסקוטית "בלמורי" (Balamory) מצולמת בעיירה על רקע הבתים הצבעוניים.
בטוברמורי ישנו גם מוזיאון של האי מול, מזקקת ויסקי המייצרת ויסקי הנקרא "Tobermory" ומרכז אמנויות.
התנועה אל העיירה וממנה היא באמצעות מעבורות המקשרות אותה אל יתר סקוטלנד.
מקור השם טוברמורי הוא מן השפה הגאלית "טובאר-מוייר", "Tobar Mhoire" שפירושו "הבאר של מרים".
השם מתייחס לבאר הממוקמת בסמוך לעיירה שהוקדשה בזמני קדם למרים הבתולה.
טוֹבְּרוּק היא עיר נמל בחצי אי בצפון לוב, ליד הגבול עם מצרים.
בשנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיר 110,000 איש, והיא הבירה של מחוז טוברוק.
טוברוק הייתה מושבה יוונית, ולאחר מכן, בימי האימפריה הרומית, הייתה בה מצודה ששמרה על הגבול בין מצרים ולוב.
במשך מאות שנים שימשה טוברוק כתחנת מעבר לאורך דרך החוף בצפון אפריקה.
ב-1911 סופחה טוברוק על ידי איטליה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה עברה מיד ליד, הוטל עליה מצור, ונערכו בה קרבות קשים בין בעלות הברית ובין מדינות הציר.
במלחמה ניזוקה טוברוק, ולאחריה שוקמה ונבנה בה נמל נפט הקשור בצינור נפט לשדה הנפט העשיר בסריר.
עיר זאת כללה נוכחות קהילה יהודית לובית מעט ייחודית אודות להיות קהילה צעירה עם אחוז גבוהה של "מהגברים יהודים" מחוץ ללוב בשנות המאה ה־20, כולל ממדינות מערב אסיה ודרום אירופה (כגון טורקיה, איטליה ועוד).
לטוברוק נמל טבעי, מוגן, שמימיו עמוקים.
זהו אחד מהנמלים הטבעיים הטובים ביותר בצפון אפריקה על אף שהיעדרם של אתרים חשובים בקרבתו ממעיטה מעט ביכולת לנצלו.
העיר מוקפת במדבר דל אוכלוסין, שיושביו הם נוודים.
דרומית לעיר ישנו אזור של צוקים, האופייני לקירנאיקה.
צידם הדרומי של הצוקים הוא תלול וצידם הצפוני הוא מדרון מתון (מדרון דיפ).
צוקים אלו מפרידים בין צפון לוב לדרומה.
המושבה היוונית הקדמונית "אנטיפיגרוס" התקיימה בעבר בשטח בו נמצאת כיום טוברוק, והשם הקלאסי עודו בשימוש לעיתים.
פירוש השם הוא "מעבר לפיגרוס", היא עיר מינואית עתיקה בכרתים, הסמוכה לטוברוק.
בימי האימפריה הרומית הפכה העיר למצודה רומית השומרת על גבול קירנאיקה.
לאחר מכן הפכה העיר לתחנה חשובה בנתיב שיירות הגמלים שנעו לאורך החוף.
חשיבות אסטרטגית במלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה לוב מושבה איטלקית.
בשל נתוניו הטבעיים, הנמל העמוק והמוגן באופן טבעי התאים לשמש כנמל גם בתנאים של הפצצות.
לקיומו של נמל מסוג זה חשיבות עליונה כאשר הצדדים הלוחמים היו תלויים באספקה שהגיעה ממרחק של מאות ואלפי קילומטרים, מאירופה.
העיר בוצרה על ידי האיטלקים בניסיון חדירתם למצרים בשנת 1940. בנוסף לביצורים שימשו הצוקים שמדרום לעיר כמחסום טבעי.
העובדה כי העיר שוכנת על חצי אי, סייעה מאוד לפישוט קווי ההגנה, ולצמצום מספר החיילים שנדרשו להגנה אפקטיבית על העיר.