tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שיקוליו הפרגמטיים של מלנכתון, עדותו משקפת במידת מה את נטיותיו ההומניסטיות שעמדו לעיתים בסתירה למחויבותו ללותר ולרפורמציה.
פיליפ מקסס (צרפתית: Philippe Mexès; נולד ב-30 במרץ 1982 בטולוז שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
מקסס החל את הקריירה שלו בקבוצה הנוער של טולוז בגיל 15 עבר לאוקזר.
ב-2003 זכה עימה בגביע הצרפתי.
ביוני 2004 חתם בקבוצת רומא ל-4 שנים.
מאוחר יותר התברר כי הדבר נעשה בניגוד לרצונם של אנשי אוקזר שלא אישרו למקסס לנהל משא ומתן עם מועדון אחר, עקב כך הושעה השחקן אך חזר לרומא באופן זמני.
ב-12 בספטמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי רומא במשחק ליגה נגד פיורנטינה.
בפברואר 2005 ערער מקסס על ההשעייה אך הערעור נדחה והשחקן הושעה עד אפריל.
בסופו של דבר שני המועדונים סיכמו על העברתו של מקסס לרומא עבור 7 מיליון אירו.
אחרי עונה קשה, את עונת החל מקסס על הספסל.
ההתנהגות בלתי הולמת של רומא ברכישת מקסס, המועדון הושעה בשנת 2005 מלחתום עם שחקנים אחרים פרט לשחקנים חופשיים אך באוגוסט 2006 הסתיים העונש.
עקב המחסור בשחקני רכש, מקסס הפך לשחקן מפתח בקבוצה של לוצ'יאנו ספלטי.
מקסס שיחק בתשעה מתוך עשרה משחקים אפשריים בגביע אופ"א.
רומא סיימה במקום החמישי בסרייה א' שמוביל למוקדמות גביע אופ"א, אך עקב רשת הטיית המשחקים באיטליה שגררה אחריה עונשי הורדת נקודות, רומא סיימה את העונה במקום ה-2 שמוביל לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונת הפך מקסס לאחד משחקני המפתח של רומא ביחד עם כריסטיאן קיבו בהגנה.
באותה עונה מקסס הגיע עם רומא עד לרבע גמר ליגת האלופות, זכייה בגביע האיטלקי ומקום שני בליגה.
בקיץ 2007 חתם מקסס על חוזה חדש ל-4 שנים כאשר הוא ירוויח 4.5 מיליון אירו.
גם בעונה זאת רומא הגיע עד לרבע הגמר כאשר היא נעצרה על ידי מנצ'סטר יונייטד שעתידה לזכות במפעל בסיום העונה.
בליגה, רומא צמצמה פער 11 נקודות עם אינטר וסופו של דבר סיימה במקום שני אחרי אינטר, חזרה שלוש נקודות.
מקסס הגיע עם רומא עד לגמר הגביע שנה שנייה ברציפות כאשר הוא גם הבקיע באותו משחק אותו רומא ניצחה 1-2 וזכתה בגביע שנה שנייה ברציפות.
בעונת מקסס איבד את מקומו בהרכב לניקולאס בורדיסו שהגיע בקיץ של אותה שנה, אך סייע לרומא לסיים בחלק העליון של הטבלה.
בתחילת עונת חזר להרכב הקבוצה.
ב-10 במאי 2011 פרסמה מילאן הודעה לפיה מקסס יעבור למועדון לקראת עונת .
את משחקו הראשון במילאן שיחק במשחק ידידות נגד קבוצת הנוער, בו גם נפצע לאחר 45 דקות ונעדר כחודשיים וחצי.
ב-26 באוקטובר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי מילאן, בו ניצחה מילאן 1-4 את פארמה.
ב-21 בנובמבר 2012 כבש שער במספרת מחוץ לרחבה במסגרת ליגת האלופות נגד אנדרלכט.
בסיום עונת האריך את חוזהו במילאן בעונה אחת.
בצעירותו השתייך מקסס לסגל הנבחרות הצעירות של צרפת.
ב-2002 קיבל את זימון הבכורה שלו לנבחרת הבוגרת מאמן הנבחרת דאז ריימונד דומנק, אך לא היה חלק משמעותי בנבחרת.
לאחר הכישלון במונדיאל 2010 התמנה לורן בלאן למאמן הנבחרת.
תחת הנהגתו של בלאן, קיבל מקסס את חלוצת ההרכב בנבחרת ביחד עם עדיל ראמי הוא ייצב את ההגנה של צרפת.
ב-25 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת במסגרת משחק ידידות נגד .
מקסס השתתף עם הנבחרת ביורו 2012.
מקסס הוא הגרוש של קרלה איתה יילד את אנצו ב-2003 ואת אווה ב-2007. למקסס וחברתו סטלה, נולדה ורוניקה ב-2008.
אליפות אירופה עד גיל 18 בכדורגל (מקום שני):2000
פיליפ לסקובסקי (פולנית: Philip Laskowsky; 17 ביולי 1889 – 12 ביוני 1960) היה מלחין, מנצח מקהלות ושחקן בתיאטרון היידי.
לסקובסקי נולד בוורשה למשפחה מחסידות ראדזימין, בנו של סוחר עצים.
למד עם מלמדים בביתו ושר חזנות.
אחיו, שהיה פרופסור למוזיקה, לימד אותו משחק והכשירו להיות קאפלמייסטר צבאי.
בצעירותו השתתף במספר אופרטות כשחקן וכמנצח מקהלה והשתתף במסעות הופעות בפולין ורוסיה.
עם כיבוש ורשה על ידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה נוסד תיאטרון "צנטראל", ולסקובסקי שיחק בו בתפקידים קומיים באופרטות שתורגמו על ידו מגרמנית ליידיש.
בסוף המלחמה החל להלחין את האופרטות הראשונות שלו, והן הוצגו ברוסיה ופולין.
בשנת 1921 היגר לארצות הברית והשתלב בסצנת תיאטראות היידיש בניו יורק.
הוא הופיע כשחקן וזמר ועסק בכתיבה ובהלחנה של שירים ואופרטות.
מיוחסת ללסקובסקי הלחנת שירו הידוע של איציק מאנגר "על הדרך עץ עומד", שזכה לביצועים רבים.
לסקובסקי נפטר בניו יורק ביוני 1960, בגיל 71, ונקבר בחלקת Yiddish Theatrical Alliance בבית הקברות "מאונט הֶבּרון" שבקווינס.
פיליפ מולר (3 בינואר 1922 – 9 בנובמבר 2013) היה יהודי סלובקי, ניצול השואה, מאחרוני עובדי הכפייה ביחידת הזונדרקומנדו באושוויץ, מחנה ההשמדה הגדול והפעיל ביותר במלחמת העולם השנייה והשואה.
חזה במו עיניו בתהליך השמדת היהודים במחנה, שרד את תלאות המחנה וכתב ספר עדות מרכזי העוסק בשואה – "עד ראייה באושוויץ - שלוש שנים בתאי הגזים".
באפריל 1942, בהיותו בן עשרים, נשלח למחנה אושוויץ באחד מן הטרנספורטים הראשונים אל המחנה.
ניתן לו מספר אסיר 29236, והוא נשלח לעבודות בנייה בקרמטוריום של המחנה ובהתקנת תאי גזים.
כחבר ביחידת הזונדרקומנדו הוא היה עד "למשפחות, לעיירות ולערי היהודים שנקלטו אל המחנה".
הנאצים הורו לו לשרוף את גופות המתים בתנורים.
מטלת שריפת הגוויות הייתה הסיבה היחידה לכך שהנאצים הותירו אותו בחיים.
יחידת הזונדרקומנדו של מולר טיפלה במשלוחי אסירים חדשים באופן יום-יומי באזור שכונה "אזור הנקיון".
במסגרת תפקידו נהג מולר להבטיח לאסירים כי הם בטוחים וכי לא יאונה להם דבר רע, בעודו מכין את תאי הגזים לפעולה.
לאחר שהיהודים חוסלו בתאי הגזים, הוטל עליו להיכנס לתאי הגזים יחד עם אסירים נוספים, ולמיין את הנרצחים לפי גודל גופם ומשקלם.
וזאת על מנת למקסם את כמות הגופות שתישרף בשעה.
אחר כך, הוא ויתר חברי הזונדרקומנדו הרימו את הגופות והעמיסו אותן לתוך הקרמטוריום.
בגדי הנרצחים נאספו וחוטאו, וכל פריט ערך שנמצא עליהם נלקחו על ידי אנשי האס אס, או נגנב על ידי אחד מן האסירים על מנת לסחור בו תמורת מזון או תרופות.
מולר סיפר כי פעם אחת עלה בידו לאכול עוגה וגבינה שנמצאו בתא גזים לאחר הפעלתו.
מולר סיפר כי לאחר שהבין שעברה תקופה בת שלוש שנים, בה צפה מדי יום ביומו באלפי אסירים יהודים המוצאים להורג, חשב להתאבד ונכנס לתא גזים בעוד הגז הרעיל מוזרם לתוכו.
בספרו, הוא מתאר את מה שאירע כאשר התקרב לתא הרצח: הוא ראה אנשים כפריים ששרו את התקווה ואת ההמנון הלאומי הצ'כי בעודם מוכנסים לתא.
הוא הצטרף לקבוצה זו לתוך תא הגזים, ולאחר מספר דקות ניגשה אליו ילדה ודיברה אליו.
לפי מולר, אלה היו מילותיה:
בעקבות חוויה זו החל להאמין שעליו לשרוד על מנת שהוא ושורדים אחרים יוכלו לספר על שאירע במחנה.
מולר נותר אסיר ביחידה המיוחדת של אושוויץ עד לחודש ינואר 1945. שחרורו מרדיפת הנאצים הגיע רק בחודש מאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית ושחרור מחנה מאוטהאוזן.
מולר העיד לראשונה על זוועות המחנה בהיותו בבית חולים.
דבריו נרשמו באוסף עדויות בצ'כית.
מולר אף העיד במשפט אושוויץ השני בפרנקפורט שנערך בשנת 1964. כמו כן, היה בין המרואיינים בסרטו הדוקומנטרי של קלוד לנצמן "שואה".
פיליפ מרטין מקס הוא כדורגלן גרמני המשחק בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית ובנבחרת גרמניה בעמדת המגן השמאלי.
פיליפ מקס הוא בנו של כדורגלן העבר המצליח מרטין מקס, שהיה פעמיים מלך השערים של הבונדסליגה.
פיליפ מקס התגורר כילד במינכן, בה אביו שיחק כדורגל במינכן 1860. מקס שיחק בקבוצת הילדים של מינכן 1860 ואחר כך בקבוצות הנוער של באיירן מינכן, ובגיל 17 עבר לשחק באקדמיה של שאלקה 04. בשנת 2012 החל מקס לשחק בעיקר בקבוצת המילואים של שאלקה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה ערך מקס במרץ 2014, כשהחליף את יוליאן דראקסלר במשחק הליגה מול בורוסיה דורטמונד.
עד לסיום עונת 2013/14 ערך מקס רק עוד הופעת בונדסליגה אחת במדי שאלקה, והמשיך לשחק בקבוצת המילואים.
בתום עונת 2013/14 נמכר מקס לקרלסרוהה, שם חתם על חוזה לשלוש עונות.
מקס השתלב באופן מיידי בקרלסרוהה, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בתום עונת הבכורה שלו בקבוצה, 2014/15, סיימה קרלסרוהה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, מה שהקנה לקבוצה אפשרות לעלות לבונדסליגה דרך משחקי המבחן מול המבורג, שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה.
המשחק הראשון, בו מקס שיחק 90 דקות, הסתיים בתיקו 1-1. בגומלין הובילה קרלסרוהה 0–1, ומקס הוחלף בדקה ה-84. קרלסרוהה ספגה שער שוויון והמשחק הסתיים בתיקו 1-1, ובהארכה המבורג ניצחה 1–2, ושתי הקבוצות נשארו בליגות שלהן.
את עונת 2015/16 פתח מקס בקרלסרוהה ושיחק מחזור ליגה אחד, אך באוגוסט 2015 חתם באאוגסבורג מהבונדסליגה על חוזה לשנתיים עם אופציה להארכה, תמורת דמי העברה של 3.6 מיליון אירו שהועברו לקרלסרוהה.
מקס הפך עם הגעתו לאאוגסבורג לשחקן מפתח, כשהוא מהווה מגן שמאלי המרבה לסייע להתקפה ובעיקר לקאיובי ולאלפרד פינבוגאסון.
מקס סיים בעונת הבכורה שלו במועדון, 2015/16, במקום ה-12 בבונדסליגה.
בעונת 2016/17 מקס ואוגסבורג סיימו את העונה במקום ה-13.
בספטמבר 2020 חתם מקס בפ.ס.וו.
לאור יכולתו הטובה של מקס במדי אאוגסבורג, זומן מקס לסגל של הנבחרת האולימפית של גרמניה לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
מקס ערך שלוש הופעות במסגרת הטורניר האולימפי, בהן הבקיע שער אחד, שהיה השער הרביעי בניצחון 0–4 על הנבחרת האולימפית של פורטוגל ברבע גמר הטורניר האולימפי, במשחק בו החליף מקס את סרג' גנאברי.
במשחק הגמר, בו הפסידה גרמניה לנבחרת האולימפית של ברזיל בבעיטות הכרעה, לא שותף מקס.
בנובמבר 2020 ערך מקס את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה, בניצחון 0–1 על צ'כיה במשחק ידידות.
פיליפ מקסימיליאן אופיץ היה בוטנאי גרמני מממלכת בוהמיה.
פיליפ מקסימיליאן אופיץ נולד בעיירה צ'סלאב.
הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים והחל משנת 1838 הועסק במערכת שמירת על היערות.
הוא היה בין הראשונים שהחלו באופן יסודי חקר של הצומח בצ'כיה.
הוא אסף אוסף גדול שכיום נמצא במוזיאון ליד פראג.
בשנת 1817 הוא הקים ארגון שמטרתו היה החלפת מידע ודוגמאות של פרחים, חרקים וזרעים.
לקראת בשנת 1858 בבעלות הארגון היה אוסף שכלל 1,700,000 פריטים.
בשנים 1823–1830 הוא היה עורך של עיתון Naturalientausch.
בשנת 1836 ביחד עם פרנץ קסאבר פיבר ובוטנאים נוספים הוא פרסם ספר Oekonomisch-technische Flora Böhmens.
על שמו נקראו מספר צמחים וסוגי צמחים.
פיליפ מוריץ, רוזן הנאו-מינצברג היה רוזן הנאו מינצברג החל משנת 1612 עד מותו.
פיליפ מוריץ היה בנו של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג, ושל קתרינה בלגיקה, רוזנת נסאו בתו של וילם השתקן.
כל השטחים הנוספים הללו אבדו בספטמבר 1634 כאשר כבש הקיסר הקתולי חזרה את המחוז, לאחר שניצח בקרב נורדלינגן.
החלפת הצדדים גרמה לפיליפ מוריץ תדמית לא אמינה, והוא נמלט דרך מץ, רואן, ואמסטרדם לקרוביו ממשפחת אוראניה-נסאו, בהאג ודלפט, הוא הותיר אחריו את אחיו הצעיר יקוב יוהאן כעוצר עקב היותו נייטרלי פוליטית.
הנאו הייתה עיר מבצר מפותחת ונותרה כבושה בידי כוחות שוודים בפיקוד הגנרל יקוב פון רמסי, ששלט בסביבות העיר עד שנת 1638, במהלכם מנע מיקוב יוהאן כל השפעה כך שהאחרון עזב את העיר.
ב-1637 התפייס פיליפ מוריץ עם הקיסר החדש, פרדיננד השלישי, והחליף צד פעם נוספת, חזרה אל הקתוליים.
הוא חזר להנאו ב-17 בדצמבר 1637, אך הגנרל השוודי לא התרשם מכך וכלא אותו בטירת העיר, ללא ספק קיווה הגנרל להחזיק בעיר כפייף עבור המלך.
למרות זאת ב-11 בפברואר 1638, נערכה בעיר הפיכה בידי יוהאן וינטר פון גולדנבורן, מפקד כח העיר.
והשוודים סולקו מן העיר ופיליפ מוריץ חזר אל השלטון, הגנרל רמסי נלקח אל דילנבורג ושם מת לאחר מספר חודשים מפציעה בקרבות הנאו.
פיליפ מוריץ מת ב-3 באוגוסט 1638 ונקבר כמסורת משפחתו בכנסיית סנט מרי בהנאו.
פיליפ מוריץ חזר להנאו בשנת 1626, ונישא לנסיכה זיבילה כריסטינה מאנהלט-דסאו, ונולדו להם חמישה ילדים:
זיבילה מאוריטניה (2 בנובמבר 1630 - 24 במרץ 1631), נקברה בכנסיית סנט מרי בהנאו, שרידיה נקברו בשנת 1879 בארון קבורה חדש לאחר שהקודם נרקב.
אדולפינה (31 באוקטובר 1631 - 22 בדצמבר 1631), סנדקה היה המלך גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה.
פיליפ לודוויג השלישי, רוזן הנאו-מינצברג (1632-1641), יורשו כרוזן הנאו-מינצברג
יוהאן היינריך (3 במאי 1634 - 28 באוקטובר 1634), קבור בכנסיית סנט מרי בהנאו
לואיזה אלינור בלגיקה (נולדה ב-3 במרץ 1636 במץ, ומתה באותה שנה בהאג ושם נקברה)
פיליפ נגויין (בצ'כית: Filip Nguyen; נולד ב-14 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן צ'כי ממוצא וייטנאמי המשחק בעמדת השוער בסלובן ליברץ.
בשנת 2012 עבר לקבוצת הנוער של ספרטה פראג.
בשנת 2013 עבר לקבוצת הבוגרים של המועדון, אך לא שיחק.
בשנת 2015 עבר לשחק בסידלינה נוביי בידוב.
בשנת 2016 עבר לשחק במדי ולאסים מהליגה הצ'כית השנייה, וב-26 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
הוא ערך בקבוצה 43 הופעות במשך שלוש העונות בהן שיחק בקבוצה.
בשנת 2018 עבר לסלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית, במדיה חתם לשלוש עונות וחצי.
ביולי 2019 דווח כי נגויין נמצא בתהליך התאזרחות בווייטנאם, כדי שיוכל לשחק בנבחרת וייטנאם במוקדמות מונדיאל 2022.
פיליפ לפונטן הוא זמר בלגי.
לפונטן נולד בשרלרואה, הוא למד תקופה בבית ספר של ישועים עד שבגיל שבע עשרה עזב הלימודים על מנת להתפתח בכיוון המוזיקלי.
הוא כתב זמרירים למספר פרסומות בטלוויזיה וביניהן לקוקה קולה ולסטלה ארטואה.
ב-1978 יצא אלבומו הראשון "Où ?" וב-1980 יצא הסינגל הראשון שלו.
הוא לקח חלק בפרויקט של הזמר הצרפתי ז'אק ברל.
ב-1989 יצא שירו "Cœur de loup" שנהיה ללהיט ודרכו הוא התפרסם ברחבי אירופה, השיר גם זכה למספר פרסים בצרפת ובקנדה.
הוא ייצג את בלגיה באירוויזיון 1990 עם השיר (הבחורה המקדונית שלי) שנכתב לאשתו המקדונית, הוא היה במקום ה-12.
ב-1994 היה מבין כותבי הפסקול של סרט הדרמה "Pardon Cupidon".
ב-2000 כתב את המחזה לילדים ונוער "Célia fée", מילות שיריו נודעו בכפל הלשון הנמצא בהן.
הוא כתב מספר שירים עבור הזמרת הבלגית מוראן .
פיליפ מוריס אינטרנשיונל בע"מ , היא חברת טבק אמריקאית בינלאומית העוסקת בייצור, פרסום שיווק והפצה של סיגריות, טבק ומוצרי עישון.
החברה משווקת את מוצריה ב-180 מדינות שונות בעולם ומעסיקה כ-83,100 עובדים ברחבי העולם.
מטה החברה נמצא בלוזאן שבשווייץ.
החברה מחזיקה במספר מותגים ידועים של סיגריות, ביניהן, "מרלבורו", "L&M", "פרלמנט", ומותגים רבים נוספים.
בשנים האחרונות, החברה עוברת טרנספורמציה ועוברת לשווק מוצרי אידוי וחימום טבק, מתוך מגמה להפסיק לשווק סיגריות בעתיד.
מאז שנת 2008 השקיעה החברה 7.2 מיליארד דולר בפיתוח וביסוס מדעי של טכנולוגיות המבוססות על חימום טבק, ומעסיקה למעלה מ-400 מדעני מחקר ופיתוח, מהנדסים וטכנאים לפיתוח מוצרי אידוי וחימום טבק.
חברת פיליפ מוריס הכריזה על כוונתה לחדול באופן מלא משיווק סיגריות עד שנת 2035.
מייסד החברה, פיליפ מוריס, נולד בשכונת וייטצ'אפל, לונדון, בשנת 1835. משפחתו פתחה חנות בלונדון בשנת 1847. בשנת 1854, יצרו במשפחתו של מוריס את הסיגריה הראשונה שלהם, בשם "פיליפ מוריס אינגליש אובלס" (Philip Morris English Ovals), אשר נמכרו ברציפות מאז ועד לשנת 2017. בשנת 1902, התאגדה חברת פיליפ מוריס בניו יורק.
בשנת 1924, החלה החברה לשווק סיגריות תחת המותג מרלבורו.
בשנת 1929, הקימה החברה את מפעל הסיגריות הראשון שלה ברי'צמונד, וירג'יניה.
בשנת 1954, פיליפ מוריס אוסטרליה, הייתה ההתרחבות הראשונה של חברת פיליפ מוריס מחוץ לארצות הברית.
בשנת 1972, הפך המותג מרלבורו למותג הסיגריות הנמכר בעולם.
בשנת 2001 עבר מרכז הפעילות של פיליפ מוריס לעיר לוזאן שבשווייץ.
ב-2003 שינתה חברת האם את שמה באופן רשמי ל"קבוצת אלטריה" (Altria Group).
בשנת 2008 התפצלה חברת פיליפ מוריס אינטרנשיונל מקבוצת אלטריה, וכיום הן שתי חברות נפרדות עם דירקטוריון נפרד.
מטה חברת פיליפ מוריס נותר בלוזאן, ואילו מטה אלטריה עבר לניו יורק.
נכון להיום, חברת אלטריה משווקת את מוצרי פיליפ מוריס בארצות הברית, ואילו פיליפ מוריס אינטרנשיונל משווקת את מוצריה בשאר מדינות העולם.
סיגריות מתוצרת פיליפ מוריס יובאו ושווקו בישראל באופן רשמי החל משנות ה-50 על ידי חברת מ.ח.
אלישר (החברה נוסדה על ידי מנשה אלישר, איש עסקים ירושלמי ידוע).
במשך השנים גדלה חברת מ.ח.
אלישר, והפכה למובילה בענף מוצרי העישון בישראל, תוך שיווק מוצריה של חברת פיליפ מוריס.
בשנת 2011 רכשה חברת פיליפ מוריס ישראל (PML) את חברת מ.ח.
אלישר בישראל, בשם פיליפ מוריס בע"מ.
כיום חברת פיליפ מוריס ישראל בע"מ מעסיקה בישראל כ-280 עובדים, רובם במכירות ובהפצה.
משרדי הנהלת החברה נמצאים כיום באזור רמת החייל בתל אביב, וארבעה מרכזי הפצה נוספים מפוזרים מצפונה עד לדרומה של המדינה.
פיליפ לסלי הייל היה אמן, סופר ומורה אמריקאי אימפרסיוניסטי.
הייל נולד בבוסטון, בנו של הסופר והכומר אדוארד אוורט הייל, אחיה של האמנית אלן דיי הייל, והיה קשור לנייתן הייל והארייט ביצ'ר סטואו.
הוא למד בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון אצל אדמונד צ'ארלס טרבל, ועם ג'וליאן אלדן וייר בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
בשנת 1887 נסע ללמוד בפריז במשך חמש שנים ובמהלך תקופת הקיץ צייר בז'יברני, שם הושפע מהפלטה ומעבודת המברשות של קלוד מונה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 צייר את יצירות ניסיוניות, שהעידו על העניין שלו בנאו-אימפרסיוניזם וסמבוליזם.
הייל חזר לבוסטון בשנת 1893.
בעבר התארס לאתל ריד, במקום זאת התחתן עם עמיתה האמנית ליליאן ווסטקוט הייל בשנת 1902, והם שכרו אולפנים סמוכים בבוסטון.
פיליפ הייל לימד בבית הספר במוזיאון בבוסטון, וכן במוזיאון המטרופוליטן ובאקדמיה לאמנות בפנסילבניה.
הוא כתב ביקורת אמנות ופרסם את יאן ורמיר מדלפט בשנת 1913, המונוגרפיה הראשונה על האמן שפורסמה בארצות הברית.
פיליפ קירן מקגינלי הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד אנג'וי הקשת בעונה השלישית של הסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
מקגינלי נולד בליברפול וגדל בגולבורן הסמוך לעיר ויגאן.
הוא למד בבית ספר יסודי אול סיינטס, בבית ספר תיכון גולבורן, בקולג' שש-שנתי וינסטנלי, בבית הספר למשחק אוקספורד, וב-Arts Educational Schools בלונדון.
במשך שנים רבות היה חבר בתיאטרון לנוער בוויגאן עד שהחל ללמוד בבית ספר למשחק.
"The Changeling" עם להקת התיאטרון Cheek by Jowl, בבימויו של דקלאן דונלן
"תקוות גדולות" עם הלהקה השייקספירית המלכותית
"קס" עם תיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר
בתפקיד טום הצעיר במחזה "Canary" בליברפול פלייהאוס
בתפקיד וולדורף במחזה "Straight" בתיאטרון סטודיו בשפילד
בתפקיד ישו במחזה "York Mystery Plays" בשנת 2016
פיליפ מיינלנדר היה פילוסוף, סופר ומשורר גרמני.
מחלוצי זרם הפסימיזם, הושפע רבות מעבודותיהם של ארתור שופנהאואר ועמנואל קאנט והתפרסם בעיקר בזכות המגנום אופוס שלו פילוסופיית הגאולה, בו טען כי החיים הם חסרי ערך ונועדו להסתיים, אמירה שבגינה זכה לתואר הפסימיסט הקיצוני ביותר שידע עולם הפילוסופיה אי פעם.
התאבד בגיל שלושים וארבע לאחר שעלה על ערימת כרכים של מהדורת ספרו החדש בביתו ותלה את עצמו.
נחשב לאחד מהוגי "הפסימיות הפוסט-שופנהאוארית" לצד אדוארד פון הרטמן ויוליוס באהנסן, ולאחת הדמויות הבולטות ב"מחלוקת הפסימיזם".
מיילנדר נולד בשם פיליפ באטז (Philipp Batz; שינה את שם משפחתו למיינלנדר מאוחר יותר), באופנבך על המיין ב-5 באוקטובר 1841 בעקבות אונס בנישואים כצעיר ביותר מבין ששת אחיו ואחיותיו.
אחד מאחיו אובחן עם מוגבלות שכלית התפתחותית, בדומה לסבו, אשר מת בהיותו בן שלושים ושלוש.
מאוחר יותר בחייו שינה את שם משפחתו למיינלנדר כמחווה לעיר הולדתו.
בהוראתו של אביו החל ללמוד בבית הספר המסחרי בדרזדן ב-1856 במטרה להפוך לסוחר.
כעבור שנתיים הועסק בבית מסחר בנאפולי, איטליה, שם למד את שפת המקום, ופגש לראשונה בעבודותיהם של דנטה, פטרארקה, בוקאצ'ו וליאופרדי.
מאוחר יותר תיאר את השנים הללו כמאושרות ביותר בחייו.
במהלך אותה תקופה נתקל לראשונה בעבודתו של הפילוסוף הגרמני ארתור שופנהאואר העולם כדימוי וכרצון.
בן תשע עשרה באותה העת, תיאר מיינלנדר בכתביו את חוויית היכרותו עם הספר כהתגלות עמוקה, והתייחס לאותה העת כחשובה ביותר בחייו, ואכן, השפעת משנתו של שופנהאואר ניכרת לאורך כל עבודותיו.
עם שובו לגרמניה ב-1863 החל לעבוד בבית העסק של אביו, ובאותה שנה כתב את הפואמה "אחרוני ההוהנשטאופנים".
כעבור שנתיים נפטרה אמו ב-5 באוקטובר 1865, יום הולדתו העשרים וארבע.
אובדנה פגע בו קשות וגרם לתפנית בחייו בה נטש את אהבתו לשירה לטובת לימודי הפילוסופיה.
בשנים הבאות התעמק בספריהם של עמנואל קאנט וארתור שופנהאואר, וכמו כן למד יצירות קלאסיות רבות, החל בעבודותיו של הרקליטוס וכלה באלו של קונדיאק.
מיינלנדר החל לעבוד בבנק ג'יי.
מארט מגנוס בברלין, ככל הנראה בחודש מרץ 1869, במטרה לצבור הון קטן בתוך מספר שנים איתו יוכל לקיים אורח חיים צנוע, אולם קריסת ב-8 במאי 1873, פגעה בכבדות בכיסו והרסה את תוכניותיו כליל, ובאותה שנה התפטר ממשרתו מבלי לדעת לאן פניו מועדות.
אף על פי שהוריו האמידים הצליחו לשלם תמורת ביטול גיוסו לצבא ב-1861, בפתק אוטוביוגרפי שכתב הביע מיינלנדר את רצונו "להתערבב לחלוטין בכל הדברים הקשורים אחד לשני, לעסוק בעבודה השפלה ביותר שקיימת, ולציית בעיוורון", וניסה לחפש את מקומו בעבודות אשר היו כרוכות בשימוש בנשק.
בעודו בן שלושים ושתיים, שלח פנייה רשמית ב-6 באפריל 1874, לקיסר גרמניה וילהלם הראשון, והפציר בו כי יאפשר לו להתגייס, בקשה לה נענה הקיסר בחיוב.
מיינלנדר גויס לחיל הקירסירים בהלברשטאדט ב-28 בספטמבר.
לאורך חודשיו הראשונים בצבא עסק מיינלנדר באובססיביות בכתיבת הכרך הראשון של עבודתו, פילוסופיית הגאולה, אותו מסר לאחותו מינה בבקשה כי תחפש אחר מוציא לאור בזמן שישלים את שירותו.
כמו כן השאיר בידיה מכתב אשר יועד לאותו אדם, בו הדגיש את חשיבות השמטת שם לידתו והחלפתו בשם העט מיינלנדר, באומרו כי אינו יכול לחשוב על דבר השנוא עליו יותר מאשר חשיפתו לעיני העולם.
למרות התחייבותו לשרת בצבא לאורך שלוש שנים השתחרר מיינלנדר בטרם עת ב-1 בנובמבר 1875, ובמכתב מאותה תקופה אשר שלח לאחותו הסביר כי הוא "מותש לחלוטין, חסר כוחות..
גופי בריא לחלוטין, אך עייף ורצוץ"; לאחר שחרורו שב לאופנבך והתמסר כולו לעבודתו.
במהלך החודשיים הבאים כתב את זיכרונותיו ואת הנובלה רופרטין דל פינו, ותיקן את טיוטת המגנום אופוס שלו, פילוסופיית הגאולה, אליה צירף כרך נוסף בן מאות עמודים.
במהלך השנה הבאה החל מיינלנדר להרהר האם היו חייו בעלי ערך עבור האנושות.
לעיתים קרובות תהה האם סיים את תפקידו בעולם או שמא עליו להשקיע את מאמציו בתמיכה בתנועה הסוציאליסטית-דמוקרטית.
זמן מה לאחר פרסום הכרך הראשון של עבודתו, שב מיינלנדר לביתו ב-1 באפריל 1876, ולאחר שנעמד על ערימת כרכים חדשים של מהדורת ספרו אשר הודפסו זה עתה ונשלחו אליו יום קודם לכן, השתמש בהם כבמה ותלה את עצמו.
מיינלנדר ראה את הרצון כליבו הפועם של הקיום האנושי, עיקרון הראשית האונתולוגי.
חלק ניכר מכתיבתו התרחש בתוך עולמו הפילוסופי של שופנהאואר, אך בעת ובעונה אחת גם סטה מדרכו במספר היבטים.
במשנתו של שופנהאואר מאופיין הרצון כדבר יחיד ומאוחד הקיים מעבר לחלל והזמן.
עקרונות האידיאליזם הטרנסצנדנטלי עליהם נשען הובילו אותו למסקנה כי האדם מחזיק בגישה מוגבלת להיבט חלקי של "הדבר כשלעצמו" דרך מבט פנימי אל תוך מחשבתו.
מה שנתפש כרצון הוא כל מה שניתן לתפוש ולא יותר מכך, ללא כל צדדים נסתרים.
כל מה שניתן לראות דרך הסתכלות פנימית הוא הרצון האינדיבידואלי.
מנגד הביע מיינלנדר שלל עמדות בכתביו, והציב לעצמו ולעבודתו מטרה בעלת זיקה לפילוסופיית יוון העתיקה, קרי, חקירת היחס הנמצא בין קיומו היסודי של לבין השינוי התמידי המתרחש בעולם הניסיון.
בנוסף הדגיש מיינלנדר את רעיון גאולת האנושות אשר נקרא מאוחר יותר אנטי-נטליזם, היבט נוסף בו הסתמנה מחשבתו העצמאית; בתורתו של שופנהאואר, השתקת הרצון נחשבה למאורע נדיר, אשר רק הגאונים ביותר עשויים היו להגיע אליו וגם אז באופן זמני בלבד, ואילו רק קומץ "קדושים" הצליחו להגשימו לכל אורך ההיסטוריה.
לדעתו של מיינלנדר, כלל היקום נע באיטיות אך בוודאות לעבר השתקת הרצון לחיות, כלומר, אל הגאולה.
לטענתו הייתה בראשית הזמן סינגולריות יחידה אשר חוותה התפרצות והתרחבה לכדי היקום המוכר כיום, תהליך התפשטות מדבר יחיד אל דברים רבים אשר יצר מעבר חלק בין מוניזם ל.
מיינלנדר האמין כי כל הדברים ישובו במשך הזמן חזרה אל מקורם, ולדעתו הצליח להסביר דרך הפילוסופיה שבנה כיצד ייתכן השינוי בו אחד הופך לרבים, אשר שבים ומתמזגים חזרה לתוכו בסוף דרכם.
על אף סגנון כתיבתו הטכני ונטייתו להשתמש במונחים מדעיים, לא חשש מיינלנדר להתבטא בשפה ציורית ולהשתמש באלגוריות, וכהמשך למיתוס הבריאה שפיתח, יצר השוואה בין הסינגולריות המתוארת לעיל ובין אלוהים, ובהקשר זה קבע כי אלוהים מת.
פרשנותו לתורת המטאפיזיקה של שופנהאואר היא רבת חשיבות מבחינת שני היבטים עיקריים; ההיבט הראשון הוא עמדתו הנגדית הטוענת כי אין בנמצא דבר הנקרא רצון עצמאי או יחיד, אלא שהאחדות הרצונית נשברה לכדי רצונות אינדיבידואליים רבים בהם מחזיק כל אדם בנפרד.
לפיכך כאשר רצון אינדיבידואלי מסוים מושתק ומת, הוא אינו מגשים דבר, או במילים אחרות, משיג כלום מוחלט, בשונה מהכלום היחסי אותו תיאר שופנהאואר.
על ידי זיהוי המוות כגאולתו של האדם ודרך הפיכת הכלום למידה מוסרית טובה בפני עצמה, מציע מיינלנדר מגוון רחב יותר של אמצעים להצלתו של האדם.
ההיבט השני הוא פירוש המושג "הרצון לחיים" אשר טבע שופנהאואר כמסכה אשר נועדה להסתיר את "הרצון למוות", או לחלופין, הרצון לחיות סולל את דרך האדם לעבר הרצון למות.
עמדותיו של מיינלנדר אינן ממשיכות רק את הפילוסופיה הגרמנית ונוגעות גם בדוקטרינות זרות יותר.
בשדה האתיקה והמוסר התייחס נרחבות לאפיקורוס, אשר טען כי אושר קיים רק היכן שישנם גם הנאה ועונג, ומאחר שהמוות אינו טומן בחובו דבר, הרי שאין מה לפחד או לרצות ממנו.
לטענתו של מיינלנדר, אשר דגל בעמדות פסימיסטיות קיצוניות, אין בחיי האדם הנאות ממשיות אליהן ניתן לשאוף, למעט הכלום וחוסר הקיום אשר מבטיח המוות, אותם זיהה כדבר הרצוי היחיד אליו יש לייחל.
כמו כן הביע מספר עמדות המשויכות לזרם האגואיזם, לפיו הדבר הטוב ביותר עבור האינדיבידואל הוא לשמח את עצמו, אף על פי שכל רצונותיו ותשוקותיו יובילו אותו בכל מקרה רק לסבל וכאב.
לפיכך, המסקנה המתבקשת היא שהדרך היחידה להגיע לאושר אמיתי היא הרצון למות; לדבריו, יוצרת מודעות זו תהליך של שינוי צורה ברצונו של האדם לחיות, מושג שמהותו מסתכמת בקיום אשלייתי אשר אינו מסוגל ליצור או להחזיק אושר בכוחות עצמו, לכדי רצונו למות.
בסופו של דבר, לאחר שאינו חפץ האדם יותר בדבר, הופך רצונו האינדיבידואלי לאחד עם היקום, ונכנס להרמוניה יחד איתו ועם הרצון המאוחד השואף לכלום.
על פי ההנחות הללו יצר מיינלנדר הבדלה בין שני סוגים של אינטרסים; תפלים ומוארים.
אינטרסים תפלים מחפשים לקדם את עצמם באמצעות הרצון לחיות ובתוכו.
מנגד, אינטרסים מוארים גורמים לאדם להפוך לצנוע ולאמץ גישה סגפנית אשר שמה אותו בקנה אחד עם הרצון למות.
פרידריך ניטשה קרא את ספרו של מיינלנדר "פילוסופיית הגאולה" בשנת יציאתו ולפני פרסומן של ביקורות כלשהן.
ככל הנראה תרמה קריאתו לפרידתו הסופית ממשנתו של שופנהאואר.
ניטשה לא התייחס למיינלנדר בעבודותיו אלא רק לאחר כעשור, במהדורה השנייה של ספרו המדע העליז, אשר הכיר לראשונה את מושג "מות האלוהים" עם פרסומו המקורי כחמש שנים קודם לכן.
מספר חוקרים פירשו את האפוריזם שכתב ניטשה עדות לכך שמיינלנדר היווה השפעה רבה על תורתו ועמדו על דמיון בין הגותם.
כמו כן הזכיר ניטשה באחד ממכתביו כי פגש תומך נלהב בפילוסופיה של מיינלנדר, "אדם שקט וצנוע, בודהיסט וצמחוני להוט", אשר אמר לו כי מיינלנדר לא היה, למעשה, יהודי.
במהלך אותה תקופה כתב הסופר הגרמני בעבודתו "מיינלנדר: המשיח החדש" מ-1888 כי האמין בכל ליבו שמיינלנדר היה בין הגיבורים החכמים המעטים אשר דרכו אי פעם על אדמת העולם.
עבודותיו הפילוסופיות של מיינלנדר לא התקבלו בברכה בידי הרשויות.
באימפריה הרוסית, חיבורו שעסק במשמעותו האזוטרית של השילוש הקדוש נאסר לפרסום.
ברייכסטאג של הקיסרות הגרמנית הועלה ספרו "פילוסופיית הגאולה" לדוכן בטענה כי הפר מספר .
מספר סוציאליסטים בולטים הפגינו עניין בעבודותיו, ביניהם המנהיג אוגוסט בבל אשר התייחס לטיעוניו הפסימיסטים בעבודתו הפמיניסטית נשים וסוציאליזם, וכן הזכיר את אחותו של מיינלנדר באוטוביוגרפיה שלו.
אדוארד ברנשטיין אמר כי התעניין מאוד בעבודותיו.
הסוציאליסט ההולנדי ראה בעבודתו תרומה גדולה למאבק הסוציאליסטי.
הסופר והמאייר אלפרד קובין, אחד ממייסדיה של קבוצת הפרש הכחול, כתב על עבודתו של מיינלנדר "פילוסופיית הגאולה" כי, "עבודה זו, אשר מבטאת את מחשבותיי האמיתיות ומחזקת אותי, הפילוסופיה הזו, מגבשת את נחמת חיי ונחמת מותי".
הסופר היפני אקוטגאווה ריונוסוקה כתב במכתב ההתאבדות שלו הנקרא כי לאחר שחשב על המוות לאורך השנתיים האחרונות בחייו, קרא את עבודותיו של מיינלנדר אשר "ללא ספק מציירות דרך למוות".
כמו כן הזכיר אותו ריונוסוקה בספרו .
אמיל צ'וראן התרשם עמוקות מעבודותיו של מיינלנדר, ולאחר שגילה כי הסופר חורחה לואיס בורחס עסק במשנתו בכתביו לאחר שהתפעל מהן גם הוא, התפתח בין השניים שיח על הנושא.
מספר מבקרים הצביעו על כך שכתיבתו של מיינלנדר חשפה את אישיותו העדינה והחמימה.
ג'וליאן ארט טען כי קטעים רבים שכתב מביעים חום הודות לנשמתו עתירת הנדיבות, ובאפיון כללי יותר, אמר שאישיותו הייתה עדינה וכנה מאוד בטבעה, והתלכדה לכדי אדם מיוחד ויוצא דופן במינו.
הפילוסוף האמריקאי פרדריק צ'ארלס בייסר הבחין באנושיות שהפגין מיינלנדר בכתביו.
לדבריו, חש מיינלנדר סימפתיה רבה לסבלו של האדם, והקדיש זמן רב למחשבה ועיסוק בעוני שהכביד על האוכלוסייה בזמנו, ובייחוד על מעמד הפועלים.
כמו כן הביע את הערצתו כלפי היהודים, אשר נהגו בתושייה ודגלו במעשי צדקה.
עבריתDeutschמיינלנדר, פיליפ; עבודותיו בארבעה כרכים; נערך על ידי ווינפריד מולר סייפארת; הילדסהיים, 1996–1999;Mainlander, Philipp; Schriften in vier Bänden; Hrsg.
פיליפ מכניקוס (בהולנדית: Philip Mechanicus; 17 באפריל 1889, אמסטרדם – אוקטובר 1944, אושוויץ) היה עיתונאי הולנדי.
מכניקוס נולד באמסטרדם, הבכור מבין שבעה בניהם של אליאס ושרה גובס (Gobes) מכניקוס.
לאחר בית הספר היסודי התפרנס בגיל שתים עשרה כשליח בעיתון.
הוא התקבל לעבודה בעיתון והתמסר לקריאה.
בגיל שבע עשרה כתב את מאמריו הראשונים בעיתון "Het Volk" (העם) והחל בקריירה של עיתונאי.
לאחר שירותו הצבאי, עזב ב-1910 בערך לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שם כתב ממדן עבור העיתון "Sumatra Post".
לאחר מכן כתב מסמראנג שביאווה עבור העיתון "Lokomotif".
ב-1919 חזר לאירופה עם אשתו ובתו.
הוא הפך לעורך במחלקת החוץ של Algemeen Handelsblad.
בני הזוג נפרדו ב-1921. מכניקוס נישא בשנית כעבור כמה שנים ונולדה לו בת נוספת, לפני שנפרד מאשתו השנייה.
במהלך שנות ה-20 וה-30, דוחות המסע שכתב עבור ה-Algemeen Handelsblad היו פופולריים בקרב הקוראים.
דיווחיו על ברית המועצות מ-1929 עד 1934 ועל ארץ ישראל התפרסמו כספר.
במאי 1940 כבשה גרמניה את הולנד.
כיהודי, לא היה רצוי כעיתונאי ופוטר.
עם זאת, המשיך לכתוב מאמרים תחת השם הבדוי Pére Celjenets (שפירושו ברוסית "לשנות מיקום" או "לעבור").
ב-27 בספטמבר 1942 נעצר מכניקוס ברחוב ונלקח לכלא המשטרה.
הוא הוקע על כך שסירב לענוד את הטלאי הצהוב.
קודם לכן הצליח להסתיר את אשתו-לשעבר ובתו, ואלה שרדו עד סוף המלחמה.
ב-25 באוקטובר 1942 גורש למחנה הריכוז אמרספורט ועונה.
ב-7 בנובמבר נלקח למחנה המעבר וסטרבורק שם שהה במרפאה עד אמצע 1943 עקב פציעותיו.
למרות קשייו כתב רשימות ביומן.
בתחילת מרץ 1944 גורש למחנה הריכוז ברגן בלזן.
באוקטובר הועבר לאושוויץ עם 120 אסירים נוספים.
לפי מידע שסיפקו שני ניצולים, הוא הוצא להורג שלושה ימים לאחר הגעתו, ב-12 באוקטובר 1944.
פיליפ מוונה הוא כדורגלן אוסטרי המשחק במיינץ 05 ובנבחרת אוסטריה בעמדת המגן.
מוונה שיחק במועדוני הנוער של אוסטריה וינה ושטוטגרט.
בשנת 2013 מוונה החל לשחק בקבוצת המילואים של שטוטגרט, ששיחקה אז בליגה הגרמנית השלישית.
מוונה שיחק במילואים של שטוטגרט במשך שלוש שנים, ובקיץ 2016 עבר לפ.צ.
בעונת 2016/17 מוונה וקייזרסלאוטרן סיימו בחלק התחתון של הבונדסליגה השנייה אך נשארו בליגה.
בעונת 2017/18 מוונה וקייזרסלאוטרן נשרו אל הליגה השלישית, על אף שמוונה הבקיע ארבעה שערי ליגה.
לאחר ירידת הליגה עם קייזרסלאוטרן, חתם מוונה במיינץ 05 מהבונדסליגה, אליה עבר בהעברה חופשית.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, מיעט מאוד לשחק, אך בעונה השלישית, 2020/21, מוונה קיבל הזדמנויות רבות יותר וערך 20 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
עם זאת, בסיום עונה זו, עבר בהעברה חופשית לפ.ס.וו.
בתחילת עונתו הראשונה באיינדהובן, באוגוסט 2021, מוונה פתח בהרכב והוחלף בניצחון 4-0 של איינדהובן על אייאקס אמסטרדם במסגרת מגן יוהאן קרויף, וזכה בתואר הראשון שלו בקבוצה.
בהמשך עונת 2021/22 ערך מוונה 19 הופעות ליגה, הבקיע שלושה שערי ליגה, נבחר לנבחרת החודש בליגה ההולנדית לחודש דצמבר 2021, והגיע עם איינדהובן למקום השני בליגה, ולרבע גמר הקונפרנס ליג, לאחר שהקבוצה הודחה מליגת האלופות ובהמשך מהליגה האירופית.
מוונה זכה עם איינדהובן בסיום עונה זו בתואר נוסף, הגביע ההולנדי, לאחר ניצחון 1-2 בגמר על אייאקס אמסטרדם, אך הוא לא שותף במשחק זה.
בעונת 2022/23 מוונה ואיינדהובן הגנו על שני התארים בהם זכו בעונה הקודמת, בשני המקרים שוב מול אייאקס אמסטרדם.
מוונה לא שיחק בניצחון 5-3 במגן יוהאן קרויף, ונכנס כמחליף בתיקו 1-1 בגמר הגביע ההולנדי, בו ניצחה איינדהובן את אייאקס בפנדלים.
בעונה זו, מוונה ואיינדהובן סיימו שוב במקום השני בליגה ההולנדית, כשמוונה עורך 25 הופעות ליגה אך עונתם האירופית הייתה קצרה במיוחד, שכן הם הודחו ממוקדמות ליגת האלופות, ומיד אחר כך ממוקדמות הליגה האירופית, ולא המשיכו לשלב הבתים.
את עונת 2023/24 פתח מוונה באיינדהובן, וזכה איתה שוב במגן יוהאן קרויף, הפעם לאחר ניצחון 0–1 על פיינורד, במשחק בו לא שותף.
אך כבר באותו קיץ חזר מוונה למועדון הקודם בו שיחק, מיינץ 05. בעונת 2023/24 מוונה ומיינץ נאבקו במאבקי תחתית, אך סיימו את העונה במקום ה-13, כשמוונה עורך 23 הופעות ליגה ומבקיע שער אחד.
מוונההיה יכול לבחור אם לשחק בנבחרת קניה או בנבחרת אוסטריה, ובחר באוסטריה.
מוונה שיחק בנבחרות הצעירות של אוסטריה, וזומן לסגל הראשוני של אוסטריה ליורו 2020, אך נופה לבסוף.
את הופעת הבכורה שלו ערך מוונה בנובמבר 2021, כששיחק 90 דקות בהפסד של אוסטריה 2–5 לישראל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. מוונה ואוסטריה לא העפילו למונדיאל 2022.
מוונה ואוסטריה העפילו ליורו 2024, ומוונה נכלל בסגל האוסטרי לטורניר זה.
פיליפ מיאלייביץ' (בפינית: Filip Mihaljević; נולד ב-31 ביולי 1994) הוא אתלט קרואטי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם באולם (פורטלנד 2016), אלוף אירופה (מינכן 2022), וסגן אלוף אירופה (רומא 2024) בהדיפת כדור ברזל.
מיאלייביץ' נולד בליבנו, בוסניה והרצגובינה, אך עבר להתגורר עם משפחתו בספליט, קרואטיה.
שיחק בצעירותו כדורגל אך החליט להתמקד בקריירת אתלטיקה.
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון, ארצות הברית במרץ 2016 זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 20.87 מטר, אחרי תומאס וולש מניו זילנד (21.78 מטר) ואנדריי גאג מרומניה (20.89 מטר).
מדליית ארד באליפות אירופה באולם 2021
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון, פולין במרץ 2021 זכה במדליית ארד בתוצאה של 21.31 מטר, אחרי תומאש סטאנק מצ'כיה (21.62 מטר) ומיכאל הרטיק מפולין (21.47 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום 15 בתוצאה של 20.67 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה סיים במקום רביעי בתוצאה של 21.83 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי סיים במקום שישי בתוצאה של 21.82 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.88 מטר, לפני ארמין סינאנצ'ביץ' מסרביה (21.39 מטר) ותומאש סטאנק (21.26 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט סיים במקום שביעי בתוצאה של 21.57 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה במרץ 2023 זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.20 מטר, אחרי לאונרדו פאברי מאיטליה (22.45 מטר).
פיליפ מייקל תומאס ( נולד ב-26 במאי 1949) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כבלש ריקרדו טאבס בסדרת הטלוויזיה משנות ה-80 "מיאמי וייס".
לאחר הצלחתו ב"מיאמי וייס", הופיע תומאס בסרטי טלוויזיה רבים ובפרסומות לשירותי ניחוש טלפוניים.
כמו כן, היה דובר של חברת הבידור לסלולרים Nextones ודיבב את הדמות לאנס ואנס במשחקי הווידאו Grand Theft Auto: Vice City (2002) ו-Grand Theft Auto: Vice City Stories (2006).
תומאס נולד בקולומבוס, אוהיו, וגדל בסן ברנרדינו, קליפורניה.
הוא ממוצא אפרו-אמריקאי, ילידי אמריקאי, אירי וגרמני.
אביו, לואי דיגס, היה מנהל עבודה במפעל וסטינגהאוס, ואמו הייתה לולו מקמוריס.
פיליפ ושבעת אחיו ואחיותיו החורגים נושאים את שם המשפחה תומאס, שהיה שם המשפחה של בעלה הראשון של אמו.
כילד, השתתף תומאס בהצגות קבוצת התיאטרון של הכנסייה הפנטקוסטלית בה גדל, ובגיל 15 החל להתעניין בשירותי דת דרך מקהלת הכנסייה בה היה חבר.
הוא סיים את לימודיו בתיכון סן ברנרדינו בשנת 1967 ועבד זמנית כמנקה כדי לחסוך כסף ללימודים.
תומאס זכה במלגה לקולג' אוקווד, מוסד אקדמי היסטורי לאפרו-אמריקאים בהאנטסוויל, אלבמה, שם למד דת ופילוסופיה.
לאחר שנתיים בקולג' אוקווד, עבר תומאס לאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, ושם נבחן לתפקיד במחזה "שיער" שהופק בסן פרנסיסקו, ובכך החל את קריירת המשחק שלו.
תומאס עזב את הלימודים כדי לפנות זמן למשחק, והופיע במספר סרטים בשנות ה-70, כולל הדרמה המוזיקלית משנת 1976 "נצנוץ".
פריצתו הגדולה הגיעה בשנת 1984, כשהתקבל לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "מיאמי וייס" לצדו של דון ג'ונסון.
בשנת 1984 החל תומאס לגלם את דמותו של ריקרדו טאבס, קצין משטרת ניו יורק לשעבר מהברונקס שהגיע למיאמי במטרה לנקום ברוצח אחיו רפאל טאבס.
במיאמי הוא פוגש את הבלש סוני קרוקט, שבמקרה מחפש את אותו אדם.
תומאס טבע את ראשי התיבות "EGOT" המתייחסים לשאיפתו לזכות בפרס אמי, גראמי, אוסקר וטוני.
אף על פי שלא היה מועמד לאף אחד מהפרסים הללו, הוא זכה בפרס בחירת הקהל ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2002 דיבב תומאס את דמותו של לאנס ואנס במשחק הווידאו Grand Theft Auto: Vice City.
הוא שיחק דמות משנה שסייעה לגיבור המשחק, טומי ורסטי, במספר משימות תוך ניסיון לנקום על מותו של אחיו ויקטור ואנס.
תומאס חזר לדבב את הדמות גם במשחק ההמשך מ-2006, Grand Theft Auto: Vice City Stories, שבו מסופר על הגעתו של לאנס למיאמי ועל תחילת מעורבותו בעסקי הסמים.
בשנת 1985 הוציא תומאס אלבום מוזיקה בשם "Living the Book of My Life" תחת חברת התקליטים שלו "Spaceship Records".
האלבום לא זכה להצלחה ולא הניב להיטים, אף שתומאס הפיק קליפ לשיר "Just the Way I Planned It".
תומאס ביצע את שיר הנושא של האלבום במהלך פרק בסדרת "מיאמי וייס" בשם "The Maze".
פרק נוסף בשם "Trust Fund Pirates" הציג שיר אחר שלו בשם "La Mirada".
בשנת 1987, הקליט תומאס שיר בשם "Ever and Forever" יחד עם הזמרת הארגנטינאית לוסיה גלאן.
אלבומו השני של תומאס, "Somebody", יצא בשנת 1988 אך גם הוא לא זכה להצלחה מסחרית.
בשנת 1993 כתב תומאס יחד עם קתי רהיל את השיר "My, My, My, Miam...I", שנבחר להיות שיר הנושא הרשמי של העיר מיאמי.
באותה שנה, כתב תומאס יחד עם מדריכת הכושר הג'מייקנית סנדי מורייס שירים למחזמר "Sacha", שרץ בדרום פלורידה ובניו יורק.
השניים הקימו את חברת "Magic Cookie Production", ותומאס הפיק את המוזיקה לסרטוני הכושר של מורייס בשנים 2001 ו-2006.
תומאס הוא צמחוני, אינו מעשן ואינו שותה אלכוהול.
בשנת 1986 נתבע תומאס על ידי דהיימה מת'יוס, אם בתו בת השנתיים ובנו בן התשעה שבועות, על דמי מזונות.
תומאס נישא בהמשך לדוגמנית קסנדרה גרין, שהגישה נגדו בשנת 1997 תלונה על אלימות במשפחה.
שנהכותרתתפקידהערות1972Come Back, Charleston Blueהכומר1972Stigmaד"ר קלווין קרוס1973Book of Numbersדייב גרין1975Mr.
Riccoפורביס מייפס1975Black Fistפלטש / בום בום1975Coonskinרנדי / האח ראביטדיבוב של האח ראביט1976Sparkleסטיקס1976El hombre de los hongosגספר / הילד המאומץ1978Death Drugג'סי1979The Darkקורן רוז1982Hey Good Lookin'בוגאלו ג'ונס / צ'פליןדיבוב1982Stigmaד"ר קלווין קרוס1988The Wizard of Speed and Timeהשוטר מיקי פולנקוגרסה באורך מלא1993Miami Shakedownפרנק פרגוסוןגם מפיק בפועל1994River of Stone ---2003Fateהבלש סיפריאן ריינס
פיליפ מלאדנוביץ' (בסרבית: Филип Mлaдeнoвић; נולד ב-15 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצה היוונית פנאתינאיקוס.
מלאדנוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בוראץ' צ'אצ'אק ובגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת.
ב-17 בדצמבר 2011 מלאדנוביץ' חתם לארבע שנים בכוכב האדום בלגרד.
ב-5 באוקטובר 2013 מלאדנוביץ' הגיש בקשה להתרת חוזהו במועדון וב-23 בנובמבר בקשתו התקבלה והוא הפך לשחקן חופשי.
ב-23 בפברואר 2014 חתם לשלוש שנים בבאטה בוריסוב מליגת העל הבלארוסית.
ב-15 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד מינסק במסגרת הסופר קאפ הבלארוסי בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-29 בספטמבר 2015 הבקיע צמד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות במשחק נגד רומא.
ב-5 בינואר 2016 חתם לשלוש וחצי שנים בפ.צ.
ב-1 ביולי 2020 חתם לשלוש שנים בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
ב-14 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-6 בהופעת הבכורה שלו בניצחון 6–1 בגביע הפולני נגד בלצ'טוב.
ב-2 בנובמבר 2020 הבקיע את שער הליגה הראשון שלו עבור לגיה בניצחון 0-3 נגד ורטה פוזנן.
ב-2 במאי 2023 היה שותף לזכייה של לגיה בגביע הפולני אחרי ניצחון בגמר נגד ראקוב צ'נסטוחובה, אולם כעבור שלושה ימים הורחק מהמגרשים לשלושה חודשים וקיבל קנס של 120 אלף זלוטי בגלל התנהגות בלתי הולמת.
ב-12 ביוני 2023 חתם לשנתיים בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית.
ב-31 במאי 2012 מלאדנוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה בהפסד 2-0 ל.
נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2022 ויורו 2024.
נבחרי העונה בליגת העל הסרבית:
כדורגלן החודש בליגת העל הפולנית: פברואר
שחקן העונה בליגת העל הפולנית:
מגן העונה בליגת העל הפולנית:
פיליפ ווטקינס מקיני היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1859–1865, וכמושל וירג'יניה ה-41 בשנים 1890–1894.
פיליפ מקיני נולד במחוז בקינגהאם שבווירג'יניה כבנם של צ'ארלס ומרתה מקיני.
את לימודיו הוא עשה בהמפדן-סידני קולג' , אותם הוא סיים בהצטיינות ב-1851. לאחר מכן הוא למד משפטים בוושינגטון קולג' (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בהדרכתו של השופט ג'ון וייט ברוקנברו .
לאחר סיום לימודיו הוא החל לעסוק בעריכת דין, ונישא פעמיים, בפעם הראשונה לאן פלמינג כריסטיאן, ובפעם השנייה לאנני קליי.
מכל אחד מנישואים אלו נולד לו בן אחד.
ב-1858 נבחר מקיני לבית הנבחרים של וירג'יניה כנציג מחוז בקינגהאם.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הוא התגייס לצבא הקונפדרציה ושירת כקצין בפלוגה K של רגימנט הפרשים הרביעי של וירג'יניה.
ביוני 1863 בקרב ברנדי סטיישן, הוא נפצע קשה, וכך הסתיים שירותו הצבאי.
לאחר המלחמה החל מקיני לעסוק בעריכת דין בפארמוויל שבווירג'יניה, אך עד מהרה הוא שב לפוליטיקה.
הוא שירת כמה תקופת כהונה במשך 20 השנים הבאות כפרקליט המדינה במחוז הנסיך אדוארד.
בתקופה זו הוא גם נוצח בכמה מערכות בחירות, כולל לבית הנבחרים של ארצות הברית ולתפקידי התובע הכללי של וירג'יניה ולמושל המדינה.
ב-1889 התמודד מקיני בבחירות למשרת מושל וירג'יניה, והפעם הביס את מועמד הרפובליקנים ויליאם מהון לאחר שזכה ב-57.19 אחוזים מקולות הבוחרים.
הנושא המרכזי של מקיני במסע הבחירות שלו היה העליונות הלבנה והסכנה בהתקדמותם של האפרו-אמריקאים.
מרגע שהחל בכהונתו, מוקד עשייתו כמושל הייתה פיתוח כלכלת המדינה והרחבת כוחה של המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה.
לאחר תום כהונתו, פרש מקיני לחייו הפרטיים, והתיישב עם רעייתו בפארמוויל.
פיליפ מקיני נפטר בפארמוויל ב-1 במרץ 1899. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
פיליפ ויליאם נואל הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית ווריק בשנים 1967–1973, ולאחר מכן ועד 1977 כמושל רוד איילנד ה-68.
פיליפ נואל נולד בווריק שברוד איילנד, כבנם של ג'ו נואל, מכונאי רכב, ושל אמה קרודלי נואל, עובדת בתעשיית התכשיטים.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בווריק, היה נשיא כיתתו בבית הספר התיכון, והיה חבר נבחרת הפוטבול של רוד איילנד לנוער.
את עבודתו הראשונה החל נואל בגיל 15, כאשר עבד כדייג מסחרי.
בהמשך הוא קיבל מלגת פוטבול באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
כאשר ביטלה ג'ורג'טאון את תוכנית הפוטבול שלה, הוא עבר לאוניברסיטת בראון.
ב-1954 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה בבראון, ולאחר מכן שב לאוניברסיטת ג'ורג'טאון כדי ללמוד משפטים, מתוך מטרה להצטרף ל-FBI.
עוד בעת לימודיו, הוא השיג עבודה מהסנאטור הדמוקרטי ג'ון פסטור במשרד הדואר של הסנאט.
לאחר שקיבל את התואר במשפטים, החל נואל קריירה מקצועית כעורך דין במגזר הפרטי, ופתח משרדים בפרובידנס ובווריק.
ב-1956 נשא נואל לאישה את ג'ויס אן סנדברג , שהייתה מלכת היופי של רוד איילנד והשתתפה בתחרות מיס אמריקה של 1953. היא גם הייתה מיס רוד איילנד ארצות הברית והשתתפה בתחרות מיס ארצות הברית של 1954. לשניים נולדו חמישה ילדים.
בעידודו של הסנאטור פסטור, התמודד נואל ב-1958 בבחירות למועצת העיר ווריק.
בבחירות אלו הוא נוצח, אך ב-1960 נבחר, ולאחר מכן כיהן בשלוש תקופות כהונה.
ב-1966 הוא נבחר כראש עיריית ווריק, וכיהן בתפקיד שלוש תקופות כהונה בשנים 1967–1973.
ב-1972 הוא נבחר כמושל רוד איילנד וכיהן בתפקיד בשנים 1973 - 1977. כמושל, קידם נואל חקיקה להקמת רשות הנמלים של רוד איילנד, עם סמכות לקבלת השליטה על קוונסט פוינט ועל נכסים נוספים שהועברו למדינה מידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הוא הקים את מחלקת הפיתוח הכלכלי של רוד איילנד, וקידם חקיקה להקמת תאגיד השיכון ומימון המשכנתאות של רוד איילנד.
נואל נשלח על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לשליחות דיפלומטית בסין.
הנשיא ג'רלד פורד מינה אותו לנציבות ליחסים בין-ממשלתיים של ארצות הברית.
בסוף 1975 הודיע פסטור על פרישתו מהסנאט, ובינואר 1976 הכריז נואל על כוונתו להתמודד על מועמדות הדמוקרטים כדי לרשת את מושבו.
ב-1976 היה נואל יושב הראש בפועל של ועדת המצע של הוועידה הארצית של הדמוקרטים של אותה שנה.
הוא גם היה יושב ראש ועידת המושלים הדמוקרטים.
בראשית אותה שנה נמתחה על נואל ביקורת על הערות שהוא העיר לאפיון תנאי העוני ב"גטו של השחורים".
בשל כך, הוא פרש במאי אותה שנה מתפקידו כיושב ראש ועדת המצע.
מאוחר יותר באותו חודש הוא שרד התרסקות מסוק בקמפוס אוניברסיטת רוד איילנד.
בבחירות המקדימות לסנאט, הוא נוצח על ידי ריצ'רד לורבר, שנוצח בבחירות הכללית על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית והמושל לשעבר, ג'ון צ'ייפי.
לאחר שלא עלה בידו להיבחר לסנאט, חידש נואל את עיסוקו בעריכת דין בפרובידנס ובוושינגטון די.
סי., היה ליזם מקרקעין מצליח, והקים כמה חברות הזנק בתעשיית הנפט, רובן בלואיזיאנה.
לאחר פעילותו הפוליטית נותר נואל פעיל במגוון מיזמים עסקיים, כולל המרינה של ווריק והקאנטרי קלאב שלה.
הוא ורעייתו חיו בחיי פרישה-למחצה באסטרו שבפלורידה.
הוא לא קיבל יותר לקוחות חדשים, אך ביצע פעילות משפטית עבור החברות של משפחתו, כולל עסקי מקרקעין מסחריים וחוות אורז בלואיזיאנה.
ב-2011 הוכנס נואל להיכל התהילה של מורשת רוד איילנד .
רעייתו ג'ויס נפטרה ב-13 בפברואר 2019.
פיליפ סלזניק (; 8 בינואר 1919 – 12 ביוני 2010) היה סוציולוג אמריקאי שחקר את התנהגותם של ארגונים בירוקרטיים, וניתח את כשליהם.
סלזניק התמקד במנגנון ההאצלה (delegation), כלומר- תהליך בו דרג ניהולי גבוה בהירארכיה הארגונית מעניק סמכויות שונות למספר יחידות משנה נמוכות ממנו.
על-פי סלזניק, להאצלה שתי תוצאות:
נוצרות יחידות-משנה המתמחות בתחום חלקי, על ידי הדרכה והכשרה ספציפיות.
התמחות זו מביאה לתלות של ההנהלה, שאינה מומחית בתחום המסוים, דבר שמגביר את ההאצלה.
עם הזמן, הופכות יחידות המשנה את מטרת המשנה שבתחום אחריותן למטרה כלל-ארגונית, ובזכות התלות של ההנהלה ביחידת המשנה, מכתיבות יחידות המשנה את מטרות המשנה שלהן כמטרות כלליות.
נוצר פיצול אינטרסים בין יחידות המשנה השונות, המוביל ליריבויות ביניהן.
פיצול זה מאלץ את ההנהלה לאמץ תפקידי גישור והכרעה בין יחידות המשנה, דבר הפוגע ביכולתה לנהל באופן תקין את הארגון.
היריבויות בין יחידות המשנה גוברות עם העמקת המומחיות וההאצלה.
לטענת סלזניק, הנהלה במצבי משבר ושינוי לא תוכל לגשר על הפערים, ותאלץ לברור בין מטרות המשנה בלא ידע תואם.
ספר לימוד שלו שתורגם לעברית
ליאונרד ברום ופיליפ סלזניק (תרגם: עמשי לוין), סוציולוגיה: יסודות, עקרונות, גישות, הוצאת צ'ריקובר, 1979
פיליפ קינדרד דיק ; 16 בדצמבר 1928 - 2 במרץ 1982) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי בעל השפעה עמוקה על הסוגה בכלל ועל "הגל החדש" בפרט.
הרבה לדון בספריו בשאלות של מציאות והיעדרה, במצבי תודעה ותפיסה חריגים, באשליות ומציאויות חלופיות, וכן בהשפעתם של סמים שונים, אמיתיים או דמיוניים.
אף על פי שעמיתיו גמרו עליו את ההלל עוד בחייו, לדוגמה סטניסלב לם, דיק זכה להכרה ציבורית מועטה עד למותו.
לאחר מותו נוצרו מספר סרטים פופולריים שהתבססו על ספריו, מה שהביא קהל רחב יותר לספריו.
כיום, יצירתו היא מהמוכרות ביותר בסוגת המדע הבדיוני, והיא זוכה להצלחה מסחרית כמו גם לביקורות חיוביות.
כשהוא דוחה את השקפת העולם האופטימיסטית והפשוטה של תור הזהב של המדע הבדיוני, דיק חקר בעקביות נושאים כגון טבען של המציאות ושל האנושיות בספריו, שאוכלסו על ידי אנשים עובדים פשוטים ולא על ידי "גיבורים גלקטיים".
הוא הקדים את תת-הסוגה של הסייברפאנק בהתעסקותו בעולם חסר-החוק של צפון קליפורניה ברבות מיצירותיו.
ספרו המפורסם "האיש במצודה הרמה" (1963, זוכה פרס הוגו), הוא יצירה חלוצית המשלבת בין סוגות ההיסטוריה החלופית והמדע הבדיוני.
כמו כן, הוא פרסם מספר רב של סיפורים קצרים ויצירות משניות שפורסמו במגזיני-מדע בדיוני זול (Pulp Magazines).
דיק נולד בשיקגו שבאילינוי, לדורותי קינדרד דיק.
אביו, אדגר דיק, היה חוקר הונאות עבור משרד החקלאות האמריקני.
הייתה לו אחות תאומה, ג'יין.
שניהם נולדו שישה שבועות בטרם עת, וג'יין נפטרה ב־26 בינואר 1929 (בגיל חמישה שבועות בלבד).
זמן קצר לאחר מכן, המשפחה עברה לקליפורניה.
הוריו של דיק התגרשו בצעירותו, והוא חי עם אמו.
הוא סיים בית ספר תיכון בברקלי ולמד זמן קצר לתואר ראשון בגרמנית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא מכר תקליטים ועבד כדי.
בטרם מכר את סיפורו הראשון ב־1952. הוא עבד כסופר למחייתו, פחות או יותר, מאותו זמן והלאה.
הוא מכר את הרומן הראשון שלו ב־1955. שנות ה-50 המאוחרות היו קשות מבחינה כלכלית עבור דיק, עד כדי כך שהוא "לא יכול היה לשלם אפילו עבור קנסות-איחורים לספרייה", כהודאתו.
הוא ראה עצמו חלק מתרבות הנגד של קליפורניה של שנות ה־60, והזדהה עם משוררי דור הביט ועם המפלגה הקומוניסטית.
העובדה האחרונה נתונה במחלוקת, ודיק עצמו הודה שהושלך, פשוטו כמשמעו, לפחות מאחת מהפגנותיה של המפלגה.
ב־1963 זכה בפרס הוגו היוקרתי עבור ספרו "האיש במצודה הרמה".
דיק התנגד למלחמת וייטנאם ובשל כך היה לו תיק ב־FBI.
אף־על־פי שדיק נחשב כגאון בעולם המדע הבדיוני של זמנו, העולם הספרותי בכללותו לא הסביר לו פנים, והוא יכול היה למכור ספרים רק למו"לים של מדע בדיוני ששילמו מעט.
בשל כך, אף על פי שפרסם מספר גדול של רומנים בשנים הבאות, הוא המשיך להיאבק פיננסית ופסיכולוגית.
אפילו בשנותיו המאוחרות הוא סבל מבעיות כספיות.
בהקדמה לאוסף הסיפורים הקצרים משנת 1980, "האיש המוזהב", דיק כתב:
"לפני מספר שנים, כשהייתי חולה, היינליין הציע את עזרתו, כל מה שיכול היה לעשות, ומעולם לא נפגשנו; הוא נהג להתקשר אלי על מנת לעודד אותי ולברר מה שלומי.
הוא רצה לקנות לי מכונת כתיבה חשמלית, יברך אותו האל...אחד מהג'נטלמנים האמיתיים המועטים בעולם.
אני לא מסכים עם אף אחד מן הרעיונות אותם הוא מציג ביצירתו, אך אין זה חשוב.
פעם אחת, כשחבתי ל־IRS כסף רב ולא יכולתי לגייסו, היינליין הלווה לי את הכסף.
אני מעריך מאוד אותו ואת אשתו; הקדשתי לו ספר בהערכתי.
רוברט היינליין הוא איש נאה, מאוד מרשים ומאוד צבאי ביציבתו; ניתן לראות כי יש לו רקע צבאי, אפילו על פי תסרוקתו.
הוא יודע שאני פריק תלוש ובכל-זאת הוא עזר לי ולאשתי כשהיינו בצרה.
זהו הטוב ביותר באנושות, ממש שם; זה מה ומי שאני אוהב."
הקטע דלהלן מראה לא רק שלדיק היו בעיות כספיות באופן תדיר, אלא גם את ההערכה לה זכה מסופרי מדע בדיוני אחרים.
אף על פי שרוברט היינליין היה היפוכו של דיק כמעט מכל בחינה - בעיקר בתחומי הפוליטיקה וסגנון החיים והכתיבה - הם העריצו זה את יצירתו של זה.
דיק כתב על היינליין באותה הקדמה: "אני מחשיב את היינליין לאבי הרוחני, למרות שהאידאולוגיות הפוליטיות שלנו שונות תכלית השינוי אחת מן השנייה".
יצירת המופת הקולנועית "בלייד ראנר", בבימויו של רידלי סקוט, המבוססת על סיפורו של דיק - "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?", הפכה את שמו של דיק למוכר יותר, אך הוא לא ממש זכה ליהנות מתהילתו המאוחרת.
בתחילת דרכו כתב דיק בעיקר סיפורים קצרים, רבים מהם בהשפעת המלחמה הקרה והחרדה מהשמדה המונית.
בחלוף הזמן התעצב סגנונו הייחודי והתמקד בנושאים של אמיתי מול זיוף או חיקוי, טבעי מול מלאכותי, ומציאות מול בדייה או הדמיה.
ברבים מספריו הגבולות בין התחומים מטושטשים, ולעיתים אינם מובחנים כלל.
דיק עצמו סיכם את נושאי יצירתו כעוסקים בשאלות "מה היא המציאות" ו"מה מגדיר בן-אנוש אותנטי".
רבים מספריו של דיק אינם מתרכזים בדמות מפתח עיקרית על פני ציר עלילה אחד, אלא מתארים מספר דמויות על פני כמה קווי עלילה המשיקים זה לזה.
בחלק מספריו מופיעות דמויות נאציות או פשיסטיות.
לעיתים מופיעות בספרים כאלה גם דמויות יהודיות, כגון ראש ממשלת ישראל אמיל שטארק כדמות משנית בספר "הצלם" וכן פרנק פרינק, מהדמויות המרכזיות ב"איש במצודה הרמה".
בנעוריו, בערך בגיל שלוש-עשרה, חלם דיק חלום שחזר ונשנה.
הוא חלם כי הוא בחנות ספרים וכי הוא מנסה למצוא גיליון של מגזין המדע הבדיוני Astounding Magazine.
גיליון זה, לכשימצא אותו, יכיל סיפור הנקרא "האימפריה מעולם לא תמה" ("The Empire Never Ended"), שיגלה לו את סוד היקום.
בכל חזרה של החלום, ערימת המגזינים בה חיפש קטנה וקטנה, אך הוא מעולם לא הגיע לקרקעיתה.
לבסוף החל דיק לחשוש כי גילוי המגזין יביא עמו אי שפיות.
זמן קצר לאחר מכן פסקו החלומות.
הם מעולם לא חזרו, אך המשפט "האימפריה מעולם לא תמה" יופיע ביצירותיו המאוחרות יותר.
ב־20 בפברואר 1974 הוא התאושש מהשפעת סודיום תיופנטל (סם מרדים), שניתן לו לאחר הוצאת שן בינה פגומה.
כשפתח את דלת דירתו על מנת לקבל משלוח חדש של משככי כאבים, הוא שם לב כי האשה שמסרה לו את החבילה ענדה תליון ועליו מה שדיק כינה "vesicle pisces" (הוא התכוון ככל הנראה לקשתות המצטלבות של סמל הדג הקדום של הנוצרים, ה־Vesica piscis, הידוע גם בתור Ichthys).
לאחר עזיבתה, החל דיק לחוות חזיונות.
אמנם ניתן לייחס זאת לפעולתם של משככי הכאבים, אך החזיונות נמשכו שבועות.
לאורך פברואר ומרץ 1974 הוא חווה סדרה של חזיונות אותם כינה באופן קולקטיבי "2-3-74", קיצור של "פברואר/מרץ 1974".
הוא תיאר את חזיונותיו המוקדמים כקרני לייזר ותבניות גאומטריות, ולעיתים תמונות חטופות של ישו ורומא העתיקה.
כשהתמונות גדלו באורכן ובתדירותן, דיק טען כי הוא החל לחיות חיים כפולים, פעם בתור עצמו ופעם בתור תומאס, נוצרי שנרדף בידי הרומאים במאה הראשונה לספירה.
על אף שימושו המתמשך בסמים, דיק קיבל את החזיונות הללו כמציאות, והאמין כי הוא בא במגע עם ישות אלוהית כלשהי, אליה הוא התייחס כ"זברה", אלוהים, ובאופן התדיר ביותר, "ואליס" (VALIS).
ואליס (VALIS) - ראשי תיבות באנגלית של "מערכת אינטליגנציה נרחבת חיה ואקטיבית" (Vast Active Living Intelligence System); דיק השתמש במונח זה ככותרת לספרו (והמשיך את התֵמה בשלושה ספרים נוספים לפחות); מאוחר יותר הוא העלה השערה כי ואליס היא גם "גנרטור של מציאות" וגם אמצעי לתקשורת חוץ-ארצית.
הוא תיאר את ואליס כצומת אחת של רשת לוויינים מלאכותיים שמקורם בכוכב פומלהוט שבקבוצת הכוכבים דג דרומי.
על פי דיק, הלוויין המקיף את הארץ השתמש ב"קרני לייזר ורודות" על מנת להעביר מידע ולהקרין הולוגרמות על הארץ ועל מנת לבסס תקשורת בין מין חוץ-ארצי לבין האנושות.
דיק טען כי ואליס עשתה שימוש ב"תמריצים משלחי־רסן" ("disinhibiting stimuli") על מנת להכין את הנשואים לתקשורת; באחד מהמקרים, נעשה שימוש בסמל ה־vesicle pisces שתואר לעיל.
הוא כתב בפירוט על החוויה הזו ועל אמונתו כי האימפריה הרומית מעולם לא תמה במאמרו "כיצד לבנות יקום שלא יתפרק אחרי יומיים".
בשלב מסוים, במהלך מפגש עם ואליס, נודע לדיק כי לבנו הפעוט נשקפת סכנת מוות ממחלה לא ידועה.
בדיקות שגרתיות לא הראו כל סימן למחלה כלשהי אצל הילד; אף־על־פי־כן, דיק התעקש כי ייערכו בדיקות יסודיות על מנת להבטיח את בריאות בנו.
הרופא הסכים לבסוף, למרות היעדר תסמינים ברורים.
במהלך הבדיקה הרופאים גילו שבר מפשעתי שהיה הורג את הפעוט לולא נערך ניתוח בהקדם.
חייו של הילד ניצלו הודות לניתוח, ודיק ייחס זאת להתערבותה של ואליס.
אירוע נוסף הוא מקרה בו דיק דיבר בלשונות לא מוכרות לו (גלוסולליה).