tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטיחות פיננסית: CBDC יספק אלטרנטיבה לבנקאות רזרבה חלקית לשימוש יומיומי, למי שרוצה להימנע מכל סיכון של ריצות בנק, למרות הבטיחות היחסית שמספק ביטוח פיקדונות.
למרות שיש להם יתרונות פוטנציאליים, CBDCs נותרו נושא שנוי במחלוקת, ויש סיכונים הקשורים ליישום שלהם.
ניתוק הבנקים המסחריים: עם היכולת לספק מטבע דיגיטלי ישירות לאזרחיה, חשש אחד הוא שהמפקידים יעברו אל מחוץ למערכת הבנקאית ויעבדו ישירות ביניהם, ללא תיווך.
המשמעות היא שללא הפקדות הבנק המסחרי לא יכול לתת הלוואות וללא הלוואות אין אשראי שמניע את המשק.
ריכוזיות : מכיוון שרוב המטבעות הדיגיטליים של הבנק המרכזי הם ריכוזיים, ולא מבוזרים כמו רוב המטבעות הקריפטוגרפיים, ומכיוון שניתן לקודד חוקים בתוך המטבע יכולה הממשלה לקבוע חוקים תוך כדי תנועה, לחסום ארגונים או אנשים פרטיים מלשלוח או לקבל תשלום ואפילו "לשרוף" מטבע בארנקים.
פְּרָטִיוּת: לממשלות יש שקיפות מלאה לגבי כל התשלומים.
משמע, יכולת מעקב אחר מסלולי הכסף העלולים להוביל לאובדן הפרטיות הפיננסית (להבדיל מתשלום ב"מזומן" הקשה מאוד למעקב).
המטבע הדיגיטלי יאפשר מדיניות עקב אחרי האזרחים.
יכולת הגבלת ארנקים, או ריקון ארנקים של אנשים פרטיים ועסקים, אשר לא "מיושרים" עם מדיניות הממשלה.
הגבלת או איסור רכישות של מוצרים: מטבע דיגיטלי עלול לאסור "רכישת אלכוהול ביום חול.
גם מטבע דיגיטלי "ניתן לתכנות.
הממשלה יכולה באופן תאורטי לתת כסף שפג תוקפו בתוך פרק זמן מסוים, או כסף שניתן היה להשתמש בו רק על פריטים מסוימים, שניתן להשתמש בהם כדי לגרום להתנהגות שהממשלה מבקשת."
כפיית התנהגות צרכנים: "ניתן להתאים גם מטבעות דיגיטליים למטרות ספציפיות.
לדוגמה, בתוכנית הפיילוט הסינית, לכסף יש תאריך תפוגה של כמה שבועות מכיוון שהרשויות מקווים להניע את הצריכה".
מטבע מם הוא סוג של מטבעות קריפטוגרפיים שמקורם במם אינטרנט או שיש להם מאפיין הומוריסטי כלשהו.
לעיתים המונח משמש כמילה נרדפת ל"שיטקוין", מונח המתייחס למטבע קריפטוגרפי בעל ערך מועט או ללא ערך, אותנטיות או תועלת.
המונח עשוי לשמש במובן הרחב ביותר כביקורת על שוק המטבעות הקריפטוגרפיים בכללותו – אלו המבוססים על ממים ספציפיים כמו "מטבעות דוג'", ידוענים כמו Coinye, ותוכניות "פאמפ אנד דאמפ" כמו BitConnect – או שהוא עשוי לשמש כדי להפוך את הקריפטוגרפיה לנגישה יותר.
לעיתים קרובות משתמשים במונח בזלזול, ומשווים את הערך או הביצועים של מטבעות קריפטוגרפיים אלו לנכסים דיגיטליים מיינסטרים.
תומכים, לעומת זאת, מציינים כי חלק ממטבעות המם רכשו "הון חברתי" ושווי שוק גבוה.
בסוף 2013, Dogecoin שוחרר לאחר שנוצר כבדיחה על מם ה"Doge" על ידי מהנדסי תוכנה.
הדבר עורר את יצירתם של מספר מטבעות מם לאחר מכן.
באוקטובר 2021, היו כ-124 מטבעות מם במחזור בשוק.
דוגמאות בולטות כוללות את Dogecoin ו-Shiba Inu.
בסוף 2021, פרסומות שקידמו את מטבע המם Floki Inu בלונדון הובילו לחקירות שלאחר מכן סביב קידום מטבע המם, שנחשב למוצר פיננסי לא מפוקח על ידי רשות הסטנדרטים לפרסום בבריטניה (ASA).
מדינות מסוימות נקטו צעדים כדי לווסת מטבעות מם.
בתחילת 2021, רשות ניירות הערך של תאילנד אסרה על מטבעות מם כחלק ממלחמה נגד מוצרים דיגיטליים "ללא מטרה או תוכן ברורים".
מטבעות מם עלו בפופולריות מאז שאילון מאסק תמך בשימוש ב-Dogecoin, אחד ממטבעות המם הראשונים.
הוא המשיך לפרסם ציוצים על Dogecoin בשנת 2022, כולל אחד בינואר בו הצהיר שהוא יאכל ארוחת Happy Meal ממקדונלד'ס בשידור חי אם הם יתחילו לקבל את Dogecoin כתשלום.
למרות שהסיכון לאבד כסף משמעותי, נראה כי חלק מהפרויקטים מצליחים ובני קיימא לאורך זמן.
מטבעות מם ראו תחייה לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024. דוגמה אחת לכך היא Fartcoin, ששווי השוק שלה עלה על מיליארד דולר בדצמבר 2024. טראמפ עצמו השיק את מטבע המם $Trump שלושה ימים לפני השבעתו השנייה כנשיא ארצות הברית.
המשקיע האמריקאי דייוויד איינהורן הצהיר, "הגענו לשלב 'Fartcoin' של מחזור השוק...
מלבד מסחר וספקולציות, הוא אינו משרת שום מטרה ברורה אחרת ואינו ממלא שום צורך שאינו מטופל במקומות אחרים".
רשימה זו כוללת מטבעות מם שקיבלו כמות משמעותית של סיקור תקשורתי:
– שוחרר על ידי היילי וולש בדצמבר 2024, אישה אמריקאית שהפכה ויראלית ברשת בגלל מם "hawk tuah", והגיע לשיא של 490 מיליון דולר לפני שירד ל-25 מיליון דולר.
היא קיבלה האשמות גדולות בקידום תרמית "פאמפ אנד דאמפ", ועסקה בהונאת "rug pull" ומסחר פנים.
– נכון ל-25 בינואר 2025, שווי השוק של $Fartcoin הוא 1.28 מיליארד דולר והוא מטבע המם השביעי בגודלו לפי שווי שוק בבורסת Kraken.
– הוכרז בפומבי בחשבונות הטוויטר וה-Truth Social של הנשיא טראמפ שלושה ימים לפני השבעתו השנייה לנשיא.
יום לאחר מכן, שווי השוק הגיע ל-27 מיליארד דולר, כאשר אחזקות החברות של טראמפ עמדו על 20 מיליארד דולר.
– ב-19 בינואר 2025, אשתו של טראמפ, מלניה, השיקה והודיעה על מטבע המם שלה, $Melania.
Dogecoin – מטבע קריפטוגרפי שהגיע לשיא שווי שוק של 85 מיליארד דולר וצויץ והתייחס אליו לעיתים קרובות על ידי אילון מאסק.
הציוצים שלו כללו "Dogecoin הוא הקריפטו של העם", "בלי עליות, בלי ירידות, רק דוג'", ו"מילה אחת: דוג'", וקודמו על ידי עלייה בנפח המסחר ובערך המטבע.
ב-14 בנובמבר 2024, טראמפ הודיע כי מאסק ויווייק רמסוואמי יובילו מחלקה חדשה ליעילות ממשלתית או DOGE בקיצור, שהוא ראשי תיבות שחולקים את שם המטבע.
- מטבע מם שהושק במסגרת פרשת קריפטוגייט בארגנטינה ונשיא ארגנטינה חאבייר מיליי המליץ עליו למשקיעים.
רשימת 235 המטבעות הלאומיים של 193 המדינות הריבוניות החברות בארגון האומות המאוחדות, 31
ישויות בלתי עצמאיות, 8 מדינות המוכרות באופן חלקי או שאינן מוכרות כלל ו-2 ישויות שלהן מעמד של צופות באו"ם.
מִטְבָּעָת ארצות הברית היא המטבעה הלאומית של ארצות הברית, והיא עוסקת בייצור מטבע עבור המדינה, אשר מאפשר לה לקיים מסחר ולנהל כלכלה.
המטבעה הראשית ממוקמת בוושינגטון די.
סי., וכן קיימים מתקני בת נוספים בפילדלפיה, בדנוור, בסן פרנסיסקו ובווסט פוינט.
המטבעה נוסדה על ידי הקונגרס בחוק שיטת המטבע מ-1792 והוכפפה למחלקת המדינה.
לפי התנאים בחוק שיטת המטבע, המטבעה הראשונה הוקמה בפילדלפיה, בבירת ארצות הברית דאז.
היה זה המבנה הראשון של הרפובליקה שהוקם לפי המתחייב בחוקה.
המנהל הראשון של המטבעה היה המדען בעל השם דייוויד ריטנהאוס.
כיום נושא בתפקיד אדמונד מוי.
הנרי וויט היה המפקח הראשון ומעצב המטבעות הראשי.
הוא אחראי לעיצוב של חלק מהמטבעות הראשונים של ארצות הברית.
עמדה חשובה נוספת במטבעה היא של החרט הראשי, תפקיד שנשאו בו בין היתר: פרנק גספארו, ויליאם בארבר, צ'ארלס בארבר, ג'יימס לונגאיקר, כריסטיאן גוברכט ואנטוני פגוט.
המטבעה הפכה למוסד עצמאי ב-1799, ולפי חוק שיטת המטבע משנת 1873 הוכפפה למחלקת האוצר.
בשנת 1981 היא הושמה תחת אחריותו של גזבר ארצות הברית במחלקת האוצר.
המטבעה הפעילה מספר סניפים מאז שהוקמה בפילדלפיה בשנת 1892 בבניין הנקרא "Ye Olde Mint".
עם פתיחת הסניפים של המטבעה נוצר צורך להטביע סימן, מאפיין מזהה של המטבעה, על מנת לזהות את מתקן המקור.
הסניפים הראשונים של המטבעה היו בשארלוט, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הצפונית (1838–1861), דהלונגה, ג'ורג'יה (1838–1861), וניו אורלינס, לואיזיאנה (1838–1909).
המטבעות בשארלוט (סימן זיהוי C) ובדהלונגה (סימן זיהוי D) נפתחו כדי להקל על המקומיים להמיר הפקדות זהב למטבעות, והטביעו רק מטבעות זהב.
מלחמת האזרחים האמריקנית גרמה לסגירת שני מוסדות אלו לצמיתות.
המטבעה בניו אורלינס (סימן זיהוי O) נסגרה בתחילת מלחמת האזרחים (1861) ולא נפתחה מחדש עד תום תקופת השיקום בשנת 1879. במהלך שתי התקופות בהן פעל המתקן הוטבעו בו מטבעות מזהב ומכסף ב-11 קטרים שונים, אם כי רק עשרה קטרים הוטבעו בו זמנית במטבעה.
בשנת 1851 הוטבעו מכסף: מטבע של שלוש סנט, חצי דיים, דיים, רבעים וחצי דולר, ומזהב: דולר, רבע איגל, חצי איגל, איגל ואיגל כפול.
כל איגל שווה בערכו ל-2.5 דולר).
סניף חדש נפתח בקרסון סיטי, נבדה, בשנת 1870. הוא פעל עד 1893, עם ארבע שנות הפסקה זמנית מ-1885 עד 1889. כמו הסניפים בשארלוט ודהלונגה, הסניף בקרסון סיטי (סימן זיהוי CC) נפתח כדי לנצל את המחצבים המקומיים, במקרה של קרסון סיטי, עורק גדול של כסף, אף שגם מטבעות זהב הוטבעו שם.
סניף נוסף הוקם בשנת 1920 במנילה בפיליפינים, אז מושבה של ארצות הברית.
עד היום הסניף במנילה הוא הסניף היחיד שהוקם מחוץ לגבולות היבשתיים של ארצות הברית.
הסניף היה אחראי על ייצור מטבעות של המושבה (יחידות של: אחד, חמש, עשר, עשרים וחמישים סנטאבו).
הסניף פעל בין השנים 1920–1922, ושוב בין 1925–1941 (עד כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה).
מטבעות שהוטבעו במנילה נושאים את הזיהוי M או בלי זיהוי כלל, בדומה למטבעות שהוטבעו בפילדלפיה באותה עת.
המתקן הגדול ביותר של המטבעה ממקום בפילדלפיה, אחת מארבע מטבעות פעילות.
המתקן הנוכחי בפילדלפיה נפתח ב-1969, והוא המטבעה הרביעית לפעול בפילדלפיה.
הראשונה נבנתה בשנת 1792, כאשר פילדלפיה הייתה עדיין בירת ארצות הברית, והחלה לפעול ב-1793. עד שנת 1980 לא נשא אף מטבע מן המטבעות שנטבעו בפילדלפיה סימן זיהוי, להוציא מספר מטבעות חריגים שציינו אירועים מיוחדים.
בשנת 1980 נתווסף סימן הזיהוי P לכל המטבעות בשיטת המטבע של ארצות הברית להוציא את הסנט.
עד שנת 1968 הייתה המטבעה בפילדלפיה אחראית לכמעט כל הטבעות ההגהה וההטבעות לאספנים.
המטבעה בפילדלפיה אחראית גם על הכנת התבניות והחריטה של המטבעות.
כמו כן, מחלקת העיצוב של המטבע ממוקמת במטבעה בפילדלפיה.
הסניף בדנוור החל לפעול ב-1863 כמשרד מקומי לבדיקת דרגת הטוהר של זהב, ארבע שנים לאחר שנמצא זהב באזור.
עד סוף המאה המשרד גלגל למעלה מ-5 מיליון דולר בשנה מהפקדות של זהב וכסף, וב-1906, המטבעה פתחה את הסניף החדש שלה בדנוור.
דנוור משתמשת בסימן זיהוי D, ומטביעה מטבעות רק למחזור, לבד מההטבעה שלה יחד עם עוד שלוש מטבעות של מטבע 10 דולר מזהב לציון אולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984. בנוסף, היא גם מייצרת תבניות הטבעה לעצמה ולמטבעות אחרות.
הסניף בסן פרנסיסקו נפתח בשנת 1854 על מנת לשרת את המחצבות בקליפורניה בזמן הבהלה לזהב.
סימן הזיהוי שלה הוא S.
במהרה גדל הסניף מעבר לקיבולת של הבניין הראשון שלו, והוא עבר לבניין חדש בשנת 1874. בניין זה, אחד היחידים ששרדו את רעידת האדמה הגדולה של שנת 1906, שימש עד לשנת 1937, אז נפתח מתקן חדש.
הסניף בווסט פוינט הוא הסניף החדש ביותר של המטבעה, אשר קודם לכן שימש מתקן אחסון למטילים.
בשנת 1996 טבעה וסט פוינט מטבעות דיים, אבל עבור אספנים ולא למחזור.
הסניף בווסט פוינט משמש עדיין לאחסון חלק מיתרות הזהב של ארצות הברית, וכיום הוא המתקן היחיד המטביע מטבעות איגל מזהב, מכסף ומפלטינה.
אמנם הסניף בפורט נוקס, קנטקי, אינו משמש להטבעת מטבעות, אלא משמש לאחסון חלק מייתרות הזהב, הוא בכל זאת נחשב לאחד הסניפים של המטבעה.
מטרת המתקן הוא אחסון מטילי זהב וכסף של ארצות הברית ומדינות אחרות.
המטבעה מנהלת תוכניות כלכליות נרחבות.
קו המוצרים כולל ערכות מיוחדות של מטבעות לאספנים, מדליות לאומיות, מטילי זהב, כסף או פלטינה אמריקניים ומטבעות זיכרון לציון אירועים לאומיים כגון אישור החוקה.
תחומי הפעילות של המטבעה כוללים:
ייצור, מטבעות ומטילים מקומיים וזרים.
ייצור ומכירת מדליות זיכרון לאומיות
עיצוב וייצור מדליות זהב של הקונגרס
עיצוב, ייצור ושיווק מטבעות מיוחדים.
ייצור ומכירת מטבעות הגהה ושאר פריטים הנוגעים למטבעות ומדליות.
שמירה ובקרה על העברות של מטילים.
הפצה של זהב וכסף למטרות מורשות.
הפצת מטבעות מהמטבעות אל הבנק הפדרלי.
יצוין כי המטבעה אינה אחראית על הדפסת שטרות, תחום באחריות הלשכה לחריטה ולהדפסה בתוך משרד האוצר.
בשנת 2000 הייתה המטבעה אחראית על ייצור של 28 מיליארד מטבעות.
משטרת המטבעה, גוף אכיפה פדרלי, אחראי לשמירה על מתקני המטבעה, עובדיה והעתודות הכספיות של ארצות הברית.
למעט תקופה קצרה בין השנים 1838–1839, כל המַטבעות שנטבעו במִטבעות לפני 1909 נושאים את סימן המטבעה שייצרה אותם בצד הערך.
במטבעות גדולים מזהב וכסף סומנו המטבעות בצד הנושא, מעל לשנת ההטבעה.
בין השנים 1965 ו-1967, עברה המטבעה למטבעות ממתכות רגילות, וכל המטבעות הוטבעו עם סימני זיהוי כדי לא לעודד צבירת מטבעות לפי ערכם.
הסימנים עברו לצד הקדמי של הניקל, הדיים, הקוורטר, וחצי הדולר בשנת 1968, והופיעו בצד הנושא של מטבע הדולר שהוחזר למחזור בשנת 1971.
סנט: שלא כמו בשאר המטבעות, להם היה סימן על צד הערך עד 1964, לסנט לינקולן היה סימן על צד הנושא מתחת לשנה מימין לדיוקנו של לינקולן מאז הפצתו לראשונה ב-1909.
ניקל: מ-1968 עד 2005 נמצא הסימן נמצא ליד השוליים של צד הערך, בכיוון השעון מהשנה ומימין לדיוקנו של תומאס ג'פרסון.
בעיצוב המחודש של צד הנושא של הניקל אשר הופיע בשנת 2006 מופיע הסימן מתחת לשנה בצד הימני התחתון.
מטבעות ניקל מוקדמים רבים מהשנים 1938–1964 נמצאים עדיין במחזור, והסימן מופיע אצלם בצד הערך מצד ימין, להוציא המטבעות שהוטבעו בזמן מלחמת העולם השנייה.
דיים: הסימן מופיע מעל השנה בצד הנושא מימין לדיוקן של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
קוורטר: הסימן מופיע מימין לדיוקן של ג'ורג' וושינגטון.
חצי דולר: הסימן מופיע מתחת לדיוקן של ג'ון פיצג'רלד קנדי, מעל השנה.
דולר אייזנהאואר (1971–1978): הסימן מופיע מתחת לדיוקן של דווייט אייזנהאואר, מעל השנה.
דולר סקגוואה (2000-2008): הסימן מופיע מתחת לשנה.
בשנת 2009 הועבר הסימן לשולי המטבע.
דולר נשיאותי (2007-2016): הסימן והשנה נמצאים על שולי המטבע.
דולר חדשנות אמריקאית (יצא לראשונה ב-2018): הסימן והשנה נמצאים על שולי המטבע.
בשל מחסור בניקל במהלך מלחמת העולם השנייה, שונה הרכב המטבע חמישה סנט כדי לכלול כסף.
כדי לסמן את השינוי, סומנו מטבעות ניקל שהוטבעו בפילדלפיה, אשר לא סומנו עד אז, ב-P בתחום מעל מונטיצ'לו בצד האחורי של המטבע.
מטבעות דומים מסן פרנסיסקו סומנו באותה צורה, ובאלו מדנוור בא השינוי לידי ביטוי ב-1943. מיקום חדש זה של הסימן נמשך עד 1946, כאשר חזרה כמות הניקל במטבע להרכב שלפני המלחמה.
סימן הזיהוי P הפסיק להופיע אחרי המלחמה, וחזר רק ב-1979 על ה"אנתוני דולר".
עד 1982, הוא הופיע על כל ייצור רגיל של מטבעות להוציא הסנט, שעדין לא נושא סימן זיהוי.
הסנטים במחזור שהוטבעו בסן פרנסיסקו ובווסט פוינט אינם נושאים סימן גם הם.
שכן השימוש במתקנים שלהם נעשה כדי להוריד את העומס מפילדלפיה.
בהתחשב במספר הקטן של מטבעות כאלו שיוצרו בכל אחד מהמתקנים האלו, הם היו עלולים להפוך לפריט אספנים.
מטבעות עות'מאניים שימשו בכל רחבי האימפריה העות'מאנית, לעיתים לצד מטבעות אירופאים אחרים.
רוב המטבעות העות'מאניים מקושטים בדימוי הטורה, חתימתו של הסולטאן העות'מאני.
המטבעות העות'מאניים היו המטבעות העיקריים בשימוש בארץ ישראל במאה ה-19. מטבעות נוספים הוכנסו לשימוש על ידי נתינים וקונסוליות של מדינות אחרות, כגון רוסיה ובריטניה, וזאת כחלק ממשטר הקפיטולציות באימפריה העות'מאנית.
להלן פירוט של המטבעות העיקריים וערכם היחסי:
גורוש (גרוש, קורוש, פיאסטר) = 40 פארה
לירה טורקית = 100 קורוש
מטדור (בספרדית: Matador) הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1986, שביים פדרו אלמודובר, על פי תסריט שכתב ביחד עם חסוס פררו.
הסרט הוא מותחן העוסק בדייגו מונטס (נאצ'ו מרטינס), מטדור שפרש בטרם עת עקב פציעתו בזירה ועבר לעסוק בהוראת מלחמת שוורים למתחילים, בתלמידו אנחל חימנס (אנטוניו בנדרס) המודה בפשעים שלא ביצע, ובמריה קרדנל (אסומפטה סרנה), עורכת הדין המייצגת את אנחל.
המטדור ועורכת הדין חשים זיקה הדוקה בין סיפוק מיני למוות.
כתוביות הפתיחה של הסרט מוקרנות על רקע סצנה שבה גבר מאונן אל מול טלוויזיה המקרינה אוסף קטעי סרטים שבהם נשים נרצחות בשלל דרכים.
את האנלוגיה בין מלחמת השוורים לחיזור מדגיש דייגו בדבריו לאנחל לאחר השיעור: "לנשים יש להתייחס כמו אל שוורים: לתקוף אותן, לכתר אותן, בלי שישימו לב.
לאחר שמתברר לדייגו שאנחל הוא בתול, הוא שואל את אנחל האם הוא הומוסקסואל.
אנחל הנזעם מבטיח להוכיח שאין זה כך, וכהוכחה תוקף ברחוב את אווה, שכנתו של אנחל וארוסתו של דייגו, ואונס אותה.
בתום האונס אווה מסתלקת, ובדרכה מחליקה ונפצעת בלחיה.
אנחל, שחש חרטה, ניגש לתחנת המשטרה ומתוודה על האונס, אך כאשר המפקח (אוסביו פונסלה) חוקר את אווה, היא מסרבת להגיש תלונה, אף שהיא מאשרת את פרטי האונס.
בהמשך חקירתו מודה אנחל בארבעה מעשי רצח נוספים, של שני גברים ושתי נשים.
מריה קרדנל מגיעה אל אנחל לתא המעצר, ומודיעה לו שהיא עורכת הדין שתייצג אותו.
מריה נפגשת עם אמו של אנחל, וכאשר היא יוצאת מהפגישה היא מגלה בהתרגשות שדייגו עוקב אחריה.
השניים נפגשים, והולכים לביתו של דייגו, שם דייגו מחבק ומנשק אותה.
מריה מנסה לדקור את דייגו בסיכת שיער שהיא שולפת משערה, אך דייגו מתגבר עליה, לוקח את הסיכה ומסביר לה: "זיכרי שכשמגיע הרגע להרוג, אסור לנו להסס".
דייגו רואה את מריה בתצוגת אופנה שבה משתתפת אווה, ולאחר מכן מזהה אותה בקהל בקלטת וידאו שצולמה במלחמת שוורים שבה השור נגח בו והביא לפציעתו.
הוא ניגש למשרדה של מריה, אך היא דורשת ממנו להסתלק.
המפקח עורך חקירה בבית הספר של דייגו, ומשוחח איתו ועם תלמידיו.
הממצא העיקרי שלו הוא סיכת שיער שמצא בלוקר של אנחל.
אנחל מועבר להסתכלות פסיכיאטרית, ובמהלכה הוא סובל מחזיונות שבהם הוא רואה מקרי רצח רבים.
בפגישה עם מריה בבית החולים הוא מתאר באוזניה כיצד רצח שתי תלמידות שהשתתפו איתו בקורס לחימת שוורים.
המפקח, שהאזין לשיחה מאחורי הדלת, נכנס לחדר, ולוקח את אנחל כדי שיראה את מקום הימצאות הגופות.
הם נוסעים לבית הספר, ושם אכן נמצאות שתי הגופות, במקום שעליו הצביע אנחל.
חרף זאת, המפקח חושד גם בזיקה של דייגו לרצח התלמידות.
גם מריה, שנכחה בגילוי הגופות, חושדת בדייגו, ומזמינה אותו לנסוע אתה.
הוא מובילה אותו לביתה הכפרי, שם יש לה אוסף נרחב של חפצים הקשורים בו, ובכלל זה חליפת המטדור שלו, שאותה קנתה ממשרתו.
היא מתוודה שאהבה אותו מאז הפעם הראשונה שבה ראתה אותו הורג שור, ומוסיפה: "חיפשתי אותך בכל הגברים שאהבתי, וניסיתי לחקות אותך כשהרגתי אותם".
המפקח משוחח עם אמו של אנחל, ואומר לה שלדעתו אנחל אינו אשם ברציחות שבהן הודה.
הוא מבקש ממנה לנסוע לבית החולים כדי לשוחח עם אנחל ועם הפסיכיאטרית המטפלת בו על הודאותיו.
כאשר הם מגיעים לבית החולים הם מוצאים שאנחל התעלף לאחר שהועבר לידו חולה מדמם.
האם מסבירה שאנחל אינו מסוגל לראות דם.
"איך יכול היה לרצוח אם אינו יכול לראות דם?" שואל המפקח, ורואה בכך הוכחה לכך שאנחל אינו אשם ברציחות.
דייגו מודיע לאווה על ניתוק הקשרים ביניהם, אך אווה אינה משלימה עם זאת, ובעזרת המשרת נכנסת לביתו.
היא כותבת על הלוח: "דייגו היקר, אני אוהבת אותך, אווה".
דייגו ומריה מגיעים לביתו של דייגו, ומשוחחים על כך שהמשטרה הולכת וסוגרת עליהם, כל אחד ורציחותיו.
אווה, שנמצאת בבית, שומעת זאת בסתר.
לאחר שמריה מסתלקת, דייגו, שלפי הכתובת על הלוח הבין שאווה בביתו, קורא לה.
חרף כל מה ששמעה, אווה מביעה את אהבתה לדייגו, ומסרבת להיענות לדרישתו להיפרד ממנו.
דייגו מטלפן למריה ומספר לה שאווה שמעה הכל, והם קובעים שעליהם להזדרז בהגשמת תוכניתם.
מריה מעבירה לתיקה את האקדח שבמגירתה ויוצאת מהמשרד.
היא ניגשת לחנות התכשיטים וקונה סיכת שיער, ודייגו פוגש אותה שם.
אנחל נמצא בבית החולים עם הפסיכיאטרית המטפלת בו, ואומר לה שהוא חש שדבר נורא עומד להתרחש.
באותה עת, אווה מספרת למפקח שדייגו ומריה אשמים בארבע הרציחות, אך המפקח מפקפק בסיפורה.
הפסיכיאטרית מתקשרת אל המפקח ומספרת לו על החיזיון של אנחל, ומשכנעת אותו לנסוע על פי ההנחיות של אנחל.
המפקח, אווה, הפסיכיאטרית ואנחל יוצאים לדרך בעקבות דייגו ומריה, על פי הנחיותיו של אנחל, הרואה את הדרך בחזונו.
דייגו ומריה מגיעים לביתה הכפרי של מריה, שם הם מקיימים יחסי מין, שבשיאם מריה הורגת את דייגו בסיכת שיער, ומתאבדת בירייה מאקדחה.
המפקח וחבורתו מגיעים בדיוק ברגע זה לבית, מתעכבים לרגע לצפייה בליקוי חמה המתרחש באותו רגע, ושומעים את הירייה.
הם נכנסים ורואים את גוויותיהם העירומות של דייגו ומריה שלובות זו בזו.
אנטוניו בנדרס: אנחל חימנס, צעיר הלומד להיות מטדור אך מתעלף למראה דם, מודה בפשעים שלא ביצע.
הופיע גם בסרטים נוספים של אלמודובר: "מבוך התשוקות" (1982), "חוק התשוקה" (1987), "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988), "קשור אותי!
נאצ'ו מרטינס: דייגו מונטס, מטדור שפרש בטרם עת עקב פציעתו ועבר לעסוק בהוראת מלחמת שוורים למתחילים.
אסומפטה סרנה: מריה קרדנל, עורכת דין המגנה על אנחל ומאוהבת בדייגו מונטס.
אווה קובו: אווה סולר, אהובתו הצעירה של דייגו מונטס.
צ'וס למפראבה: פילאר, אמהּ של אווה.
חולייטה סראנו: ברטה, אמו של אנחל.
הופיעה גם בסרטים נוספים של אלמודובר: סרטו הראשון, פפי, לוסי, בום (1980), "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988) ו"קשור אותי!
כרמן מאורה: חוליה, פסיכיאטרית המטפלת באנחל.
אוסביו פונסלה: מפקח משטרה החוקר את אנחל.
גילם את התפקיד הראשי בסרטו הבא של אלמודובר, "חוק התשוקה" (1987).
ברבים מסרטיו של אלמודובר, לגברים מקום משני.
בסרט שלפנינו פועלים גברים אחדים, שעיסוקיהם משקפים גבריות, אך הם רחוקים מלהלום את אידיאל הגבריות ההגמונית.
דייגו הוא מטדור, פסגת הגבריות הספרדית, אך זהו מטדור שהפך נכה לאחר שהובס על ידי השור, והוא מובל אל מותו הטקסי על ידי אישה, מריה קרדנל.
אנחל, המכשיר עצמו להיות מטדור, מתעלף למראה דם, ונשלט על ידי אִמו, ברטה.
מפקח המשטרה, דמות שאף לה עיסוק גברי, נחשד בהומוסקסואליות, ואל פריצת הדרך בחקירה מובילה אותו אישה, חוליה, הפסיכיאטרית המטפלת באנחל.
מטבעות בר כוכבא הם מטבעות שהוטבעו שוב ושוב על ידי המִנהל של מרד בר כוכבא (בין השנים 132–136 לספה"נ) והיו בשימוש בזמן המרד.
מנהל בר כוכבא לא הטביע מטבעות על אסימוני מתכת חלקים, כפי שהיה מקובל, אלא על מטבעות קיימים שהיו במחזור הכספים.
כך הוצאו מן המחזור מטבעות המוטבעים בראשי הקיסרים הרומים, אליליהם ומקדשיהם, ועליהם באה הטבעה מחודשת בסמלי המרד וסיסמאותיו.
תופעה זו קשורה, ללא ספק, גם בעובדה שמחד גיסא, בתקופת המרד התקיימו ככל הנראה מספר מִטְבָּעוֹת שפעלו במקביל (דבר המוכח מריבוי טיפוסי הרושמות), ולא מן הנמנע כי לא הייתה מטבעה אחת מרכזית, ומאידך גיסא הייתה שיטה זו מעין נקמה והצהרה פוליטית מובהקת.
על רבים ממטבעות מרד בר-כוכבא אפשר להבחין בדגמים המקוריים, שכן לעיתים לא הקפידו על שיוף דגמי המטבע המקורי עד תום.
על מספר מטבעות מופיע השם "אלעזר הכהן", אשר זוהה במחקר עם רבי אלעזר המודעי.
חוקרים רבים עשו שימוש נרחב במטבעות כדי ללמוד על המרד, וחלקם הסתמכו על מטבעות בר כוכבא כדי לענות על השאלה האם בר כוכבא כבש את ירושלים, כפי שניתן להבין מהתלמוד הבבלי ומההתעסקות הנרחבת בדיני המקדש והטהרה בספרות תקופת המרד.
על סמך הסלעים (מטבעות הכסף הגדולים) של בר כוכבא, שעליהם מצוירת חזית המקדש, ועל סמך מטבעות שבהן נזכר השם "אלעזר הכהן", היו חוקרים שהניחו כי בר כוכבא השתלט על ירושלים וחידש את עבודת הקורבנות.
היו שקשרו את הסיסמה "לחירות ירושלים" לסיסמה "לחירות ציון", המופיעה על מטבעות שנטבעו בירושלים בימי המרד הגדול, והניחו שכשם שמטבעות אלו נטבעות בירושלים, כך הוטבעו בירושלים מטבעות בר כוכבא, הנושאים את הכתובת "לחרות ירושלים".
גדליה אלון, בהתבסס על הכיתובים שעל מטבעות בר כוכבא בירושלים, טען כי בר כוכבא כבש את ירושלים.
אריה קינדלר, לדוגמה, טען כי הכיתוב "ירושלם" על המטבעות מתייחס לרשות הטביעה, שטבעה בירושלים עצמה, הכיתוב "שמעון" מתייחס למנהיג המרד, שמעון בן כוסבא, והכיתוב "אלעזר" מתייחס לאלעזר המודעי, המנהיג הדתי של המרד.
ליאו מילדנברג טען שהכתובות על פני המטבעות "שמעון", "אלעזר" ו"ירושלים" אינן יכולות לייצג רשויות טביעה, מכיוון שהן משמשות ביחד עם רושמות גב מכל מיני סוגים, ולכן מסקנתו היא שהכתובות על המטבעות הן כתובות סמליות בלבד.
מטבעות מדינת ישראל מראשית הטבעתם נושאים עליהם דגמים הלקוחים ממטבעות יהודיים עתיקים.
בכך ההטבעה של מדינת ישראל המודרנית מאזכרת שהיא חוליה בשרשרת ארוכת שנים של הטבעה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
הדגמים הבאים שהופיעו על מטבעות בר כוכבא שימשו במטבעות המדינה:
על המטבע הראשון של מדינת ישראל, מטבע של 25 מיל תואר אשכול ענבים שמקורו במטבע משנה א' למרד.
דגם דומה הופיע גם במטבע של 25 פרוטה.
על מטבע 5 פרוטה מסדרת המטבעות הראשונה, תואר נבל בעל 4 מיתרים שמקורו במטבע מרד.
על 2 מהגרסאות המאוחרות של מטבע 10 פרוטה מאותה הסדרה, תואר כד בעל ידית אחת שמקורו בדינר כסף שהיה בשימוש בזמן המרד.
על מטבע 100 פרוטה מאותה הסדרה, תואר עץ תמר שמקורו במטבע משנה א' למרד.
דגם זה הופיע בהמשך במטבע של 10 אגורות.
על מטבע של 25 אגורות תואר נבל בעל 3 מיתרים שמקורו בדינר כסף משנה ב' למרד.
מטבעוניים (שם מדעי: Amphisbaenidae) היא המשפחה הגדולה ביותר בקבוצת הטבעונים והיא כוללת כ-180 מינים.
המטבעוניים נמצאים בעיקר בדרום אמריקה, בחלק מהאיים הקריביים ובאפריקה שמדרום לסהרה.
אחד מהמינים במשפחה נמצא בחצי האי האיברי, במרוקו ובטורקיה.
המטבעוניים הם לטאות דמויות תולעים, חסרות גפיים שאף אין להן סימנים לגפיים בשלד.
ברוב המינים הזנב קצר ואוטונומי, אך אינו מתחדש אם הוא נחתך.
המטבעוניים, כמו הביפדיים והרינאוריים הם בעלי מבנה שיניים בו השיניים מחוברות בצידיהן לעצמות הלסת, בעוד הטרוגונופיים הם בעלי מבנה שיניים אקרודונטי.
בעבר נחשבו הביפדיים והרינאוריים לסוגים במשפחת המטבעוניים, אולם הם הופרדו ממנו בהתאם לממצאים שונים, בהם מידע כרומוזומי.
טבעון (Blanus) – ייתכן ששייך למשפחה עצמאית
מטבעות ארץ ישראל שימשו כאמצעי תשלום בשווקים ותרומה לצורכי ציבור בארץ ישראל מאז העת העתיקה, ועד הקמת מדינת ישראל.
מלבד שמותיהם הרשמיים, המטבעות כונו בשמות שונים, על ידי תושבי הארץ.
מטבעות רבים ושונים היו הילך חוקי בארץ ישראל; חלקם שהוטבעו בה וחלקם שהובאו מרחוק, בשל היותה ארץ מעבר בין יבשות, אומות ותרבויות שונות, ובכלל זה עולי רגל וחיילים צבאות ופקידי מנהל של כובשים מארצות שונות, ועקב משלוחי התרומות של יהודי התפוצות ליהודי הארץ.
מטבעות מתכת הם אמצעי תשלום שהחליף בהדרגה את השימוש במתכות יקרות על פי משקלם ואלה החליפו את סחר החליפין.
המטבעות הראשונים נוצרו בעולם היווני במאה ה-7 לפנה"ס וכבר במרוצת המאה ה-6 הגיעו גם לארץ ישראל.
מעט מאוחר יותר הגיעו גם מטבעות פרסיים ואחרים.
האוכלוסייה הפנימה את החידוש שבהמצאת המטבע העובר לסוחר, כאפשרות עדיפה ומשוכללת למסחר על פני האפשרויות שקדמו לכך על אף שבמקומות מסוימים במקביל שתמשו בשקילת מתכות יקרות.
ככל הידוע, המטבע הקדום ביותר שנמצא בארץ הוא מטבע כסף בעריך של דרכמה שנטבע באי היווני קוס ונחשף בחפירות כתף הינום בירושלים.
משלב מעט מאוחר יותר במאה ה-6 נמצאו טטרדרכמות אתונאיות.
המטבעות הקדומים ביותר שנטבעו בארץ הם מן התקופה הפרסית, מטבעות כסף קטנים שהונפקו בעזה, אשקלון, אשדוד שומרון וירושלים היא יהוד של אותה העת.
בתקופה ההלניסטית הלכו במחזור בארץ מטבעות אלכסנדר מוקדון וכן מטבעות שטבעו יורשיו המלכים התלמיים והשושלת הסלבקית.
מטבעות יהודיים נטבעו בידי השושלת החשמונאית, שושלת בית הורדוס, שקלי המרד הגדול ומטבעות מרד בר כוכבא.
השם שקל עבור המטבע נהג במקומות שונים במזרח וידוע במיוחד השקל הצורי אשר היה המטבע שבו השתמשו היהודים לתרומה לבית המקדש.
השם שקל מקורו בפעולת השקילה שכן קודם להמצאת המטבע נשקלו בצעי הכסף והמחירים נקבעו על פי המשקל בכסף או בזהב.
על כך ציין יעקב משורר כי "הקשר בין יחידת משקל למטבע הוא קשר ישיר ואמיץ.
יחידות המשקל הקדומות נהפכו למטבעות וגם תהליך הפוך אירע במרוצת השנים".
בימי המרד הגדול הותאמו מטבעות היהודים למשקל המקובל של מטבעות התקופה, והם נטבעו במתכונת הטטרדרכמה הצורית במשקל 14 גרם.
לעומת זאת, מטבעות בר כוכבא נטבעו על גבי מטבעות שהילכו במחזור הכספים באותה עת, כך שבמקום לצקת אסימונים ולטבוע עליהם, השתמשו הבר-כוכבאים במטבעות הקיימים כאסימונים, שפשפו את הדיוקנות והתיאורים עד לשחיקה וטבעו עליהם דגמים יהודיים, וכתובות עבריות.
בכך השיגו שתי מטרות, מאחד סילקו מן המטבעות שליטים וסמלים לא יהודיים ומאידך החליפו אותם בכתובות עבריות ותיאורים יהודיים כמו חזית בית המקדש, כלים מבית המקדש וסמלים צמחיים מן הארץ.
תחת השלטון הביזנטי הילכו במחזור מטבעות שנטבעו ברחבי האימפריה הביזנטית עם דיוקנאות השליטים, כפי שהיה קודם לכן בתקופה הרומית.
עם זאת מלבד מטבעות הערים שטבעו בארץ, ביקשו הרומיים ממטבעות מסוימות במרחב לטבוע עבורם טטרדכמות רומיות בעיקר עבור תשלומים לביצוע עבודות באימפריה.
תחת השלטון של השושלות המוסלמיות התחולל שינוי בתחום הכספים ושוב החלו לטבוע מטבעות בארץ.
כך למשל כבר בתקופת בית אומיה נטבעו מטבעות במירושלים, בטבריה, בבית שאן, בלוד ברמלה באשקלון בעזה בבית גוברין ועוד.
בתקופת מסעי הצלב נטהעו מטבעות דקים וקטנים עם אלמנטים הקשורים במבנים חשובים של ירושלים כמו הכנסייה הצלבנית של העיר, מגדל דוד וכנסיית הקבר.
מטבעות אלה היו דקים מאד היות שלא היה לטובעים מספיק מתכת לכמות המטבעות שנדרשה בשוק הכספים.
במצרים נטבעו מטבעות ברונזה גדולים בימיו של השליט הממלוכי צלאח א-דין חג'י השני (מת בדמשק ב-1193) במשקל של אונקיה (35 גרם) כל אחד.
"יחידת המשקל "אונקיה" השתבשה בערבית ל"אוקיה", ומאוחר יותר ל"אונז" (ounce) באנגלית".
משורר מספר על צורף ירושלמי נודע שנהג בשנות החמישים, להשתמש במטבע הישראלי אגורה כמשקולת של גרם אחד.
בארץ ישראל ובעולם העתיק בתקופה שלפני המצאת המטבע נמדד העושר, או ה"רכוש" במספר הבהמות שברשותו של אדם: בהמות רכיבה, לרוב סוסים, ומקנה, צאן ובקר; למשל, בפסוק בספר דניאל: "בחיל גדול וברכוש רב", פירושו ריבוי סוסים; שכן, חיל בשפות השמיות ובערבית משמעו סוס.
העושר נמדד גם בהחזקת בצעי מתכת; כך למשל בפסוק: "ואברם כבד מאד בַמקנה בכסף ובזהב".
בצעי המתכות הללו וכן הנחושת, נמדדו ונשקלו, והוטמנו בין השאר בכדי חרס.
אט אט התגבש בעולם העתיק הנוהג לייצר יחידות שקילה אחידות וקבועות במשקלן ובמראן, אשר שימשו כמטבעות.
על גביהם הוטבעו (בדרך כלל בלחץ או כבישת המתכת) דמויות הרכוש החקלאי השכיח; המקנה: כבשה, פרה, עז, איל, שור, סוס וחזיר.
במקביל כוננו אבני המשקל הקבועות; שמותיהם בעברית מקראית היו בין השאר: נצף, פים ובקע.
משמעויותיהן הראשוניות של מילים אחדות, עברו תמורה כאשר הומצא המטבע העובר לסוחר.
בלטינית המילה pecu ונגזרותיה התייחסה למקנה או בקר, תמורות הזמן הוסיפו משמעות של כסף, רכוש ועושר; ובתרבות הרומאית נוצר הביטוי (בלטינית): pecunia non olet (=לכסף אין ריח).
מספר מטבעות מוגדר ברשות היחיד, קבע, מאז העת העתיקה, את מעמדו הכלכלי של היחיד, ואת מדד העוני של התקופה; לדוגמה, דברי המשנה בדיון על הזכאות למתנות עניים אשר הושארו בשדה על ידי בעליו: "מי שיש לו מאתיים זוז [=שהם 200 דינרי כסף] לא יטול לקט, שכחה ופאה ומעשר עני".
לעיתים, קבעו השליטים את ערך המטבע והרכב המתכות שלו, על פי מדד שכר מקובל לפרק זמן מוגדר; כך למשל, ביוון העתיקה, מטבע דרכמה אחד היה שכרו של פועל יום.
מידע רב תומצת בעיצוב התיאורים שעל המטבעות שנטבעו בארץ ישראל.
למשל במטבעות שנטבעו במהלך התקופה הרומית בניאפוליס (שכם) תואר הר גריזים על שתי פסגותיו כאשר על הפסגה הראשית מתואר המקדש הפגאני לזיאוס אשר החליף את המקדש השומרוני.
כמו כן, מתוארת חומות העיר והדרך המובילה אל הפסגה בתקופה הנדונה 38 ערים בארץ ישראל ועבר הירדן המערבי, קיבלו מן הממשל הרומי זכות לטבוע מטבעות ברונזה.
מועצות ערים אלה ניצלו את צד הגב של המטבעות כדי לפרסם אתרים חשובים בעירם, וכך מצאנו את תיאור הר גריזים על מטבעות שכם, ונופים רבים אחרים על מטבעות ערים אחרות.
במקרים רבים אחרים המטבעות מצביעים על מבנים או אלוהיות שהוערצו בערים בעוד שלא כולם נחפשים בממצא הארכאולוגי, במקרים אחרים מאתרים בחפירות הארכאולוגיות את המבנים שתוארו על מטבעות המקום שכן המטבעות שימשו לפרסם מבנים אלה ותיארו אותם במדויק.
לרוב בחפירות נמצאים יסודות המבנים בעוד המטבע מתאר את המבנה בשלמותו ועוזר לשחזר את מראהו כפי שעמד בעיר.
תהליך הטבעה הצריך מטיל מתכת, רושמה מאבן או מתכת (ברונזה), ומכשיר הכאה כבד.
אמצעי וסמל של ריבונות שלטונית
מטבעות הכובשים הרומאים נקצצו ונפסלו על ידי היהודים, כך נעשה במטבעות הברונזה שנטבעו באנטיוכיה בשמו של קסטיוס גאלוס מצביא הגייסות הרומאים בתקופת המרד הגדול, וכך נעשה במטבעות בר כוכבא.
<div style="text-align: center;">מטבעות עוברים לסוחר בארץ ישראל בעת העתיקה (מבחר) שם מראה מתכת מדינה והשליט הטובע תאריך מידע אדרכון, דרכמון .
משקלו 8.5 גרם בממוצע דרכמה .
יוון העתיקה המאה ה-5-המאה ה-6 לפנה"ס ~ מטבעות יהוד מדינתא .
האוטונומיה היהודית בארץ ישראל כחלק מאימפריה הפרסית המאה ה-4 לפנה"ס ~ מטבע יוחנן הורקנוס .
המאה ה-2 לפנה"ס ~ מטבע של אלכסנדר ינאי .
הוטבעו בו ביוונית המילים: ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΗΡΩΔΟΥ, המלך הורדוס מטבע של מתתיהו אנטיגונוס השני, אחרון מלכי בית חשמונאי נחושת ועופרת .
בשנים 40 לפנה"ס – 37 לפנה"ס ~שקל צוריצור126 לפנה"ס – סביבות 60 לספירהמהמטבעות המשמעותיים בלבנט כולו, מטבע תשלום מחצית השקל במקדש פרוטה נחושת ועופרת מנהל מתתיהו אנטיגונוס השני כנ"ל ~ שקלי המרד הגדול כסף מִנהל המרד הגדול בשנים 66 עד 70 ~ פרוטה (אגריפס הראשון) .
המאה ה-1 מטבעות המרד הגדול .
מטבעות בר כוכבא כסף (מתכת) מִנהל מרד בר כוכבא בשנים132 עד 135 מטבעות בר כוכבא " " " מטבע הקיסר אנטונינוס פיוס (138–161 לספירה)ברונזהאלכסנדריה, מצריםמטבע משנת 8 לשלטונו,
145 ו-146 לספירהסדרה של 13 מטבעות, בהם מתוארים 12 המזלות השונים, ומטבע נוסף, בו מתואר כל גלגל המזלות.
דינר, Denarius היה בראשיתו דרכמה יוונית ברפובליקה של רומא, ואחר צורף שם זה למטבעות של הקיסרים כסף רומא .
על שמו נקרא מטבע בשם זה במדינות המאה ה-20:איראן, אלג'יר, אפגניסטן וירדן.
טריסית, ססטרטיוס, Sestertius כסף (מתכת) .
בתנ"ך מוזכרים משקלות - ואין ידוע אם כבר היו מטבעות בעלי ערך דומה בתקופה שבה הוא נכתב
גרה - החלק העשרים של השקל
שקל, מחצית השקל / בֶּקַע
זוז - כינוי במקורות היהודים לדרכמה היוונית, ובהמשך לדינר הרומי.
מקור השם במילה האכדית zūzu, שהתגלגלה ללשון חכמים דרך הארמית 'זוזא'.
רוב המונחים הנומיסמטיים הרומאים שובשו בפי היהודים הקדמונים.
למשל המילה נוֹמיסמָה, שמשמעותה מטבע, השתנתה במקורות למלוזמא; ובתלמוד בבלי, מסכת ברכות נאמר: "כדי שיכיר בין מלוזמא של טבריה למלוזמא של צפורי".
דינר זהב - שמו העברי של מטבע זהב טהור רומאי בשם אוראוס (Aureus).
משקלו היה בממוצע כ-7.25 גרם, וערכו 25 דינרי כסף.
לאחר נפילת האימפריה הרומית ועליית הערבים, קראו הערבים למטבעות הזהב שלהם בשם זה.
מיסמס, מסימס, מסומס, הוא סמיס - Semis
קונטרנק, קונטרונין, קרדינטס, הוא קורדנס - Quadrantes
פונדיון, הוא דופנדיוס - Dupondius
דיסקניס, הוא דקסטנס - Dextans
טריסית, הוא ססטרטיוס - Sestertius
חישובם בתקופת המשנה והתלמוד, ובכלל זה ערכי המטבעות, הוא אחת הסוגיות המסובכות והמורכבות.
התקופה הביזנטית בארץ ישראל החלה בשנת 491, ומאז הלכו בה מטבעות השליטים הביזנטים, על רוב המטבעות הובלטו פניהם של ראשי האימפריה קיסר או קיסרית, וכן את צורת הצלב, סמל הנצרות שהייתה דת המדינה הביזנטית.
בין המטבעות הביזנטים, נודעו מטבעות מארד גדולים בממדיהם, אבל חסרים את המסר המורכב והאמנותי של המטבעות הרומיים.
התקופה הערבית בארץ ישראל החלה במאה ה-7, ובראשיתה הלכו בארץ ישראל מטבעות השליטים הביזנטים, אולם עד מהרה החלו להטביע מטבעות משלהם, דומים במראם למטבעות השליטים הקודמים, מארד, אולם ללא סמל הצלב ועם כתובת ערבית, ואף עם כתובות ביוונית וברומית בחלק מהן.
התקופה הצלבנית בארץ ישראל החלה בשנת 1096, לאחר מסעי צלב והקמת ממלכת ירושלים, הטביעו השליטים הצלבנים מטבעות בכסף ובזהב, אשר הצלב מוטבע על כולן.
מטבעות עוברים לסוחר בארץ ישראל בימי הביניים (מבחר) שם מראה מתכת מדינה והשליט הטובע מידע מטבע פאטימי זהב מטבע הח'ליף אל-חאכִּם, הילך במרחב השליטה של השושלת הפאטימית הוטבע בשנת 1005 ביזנטין זהב מטבע צלבני, הילך בממלכת ירושלים מהמאה ה-12 מטבע של צלאח א-דין .
הילך בארץ ישראל בתקופת שלטונם של האיובים משנת 1190
נטבעו באירופה ובאסיה לפני ובמשך תקופה השלטון העות'מאני והיו מטבע עובר לסוחר, עד כיבוש הארץ על ידי הבריטים ב-1917.
מטבעות עוברים לסוחר בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית (מבחר) שם מראה מתכת מדינה והשליט הטובע תאריך מידע דוקט זהב מטבע איטלקי .
נקרא גם פלוֹרנטִינִי (פלורין) ו-צִיקֵינו.
במקורות העבריים: אדום זהב, ודוקטוס וָנזייאוס סוּלטני, טורקית: Sultani, וגם אַלְטוּן זהב.
הוטבע בדומה לדוקט האיטלקי מטבע עות'מאני שהוטבע על ידי הסולטאן מהמט השני "הכובש" מאמצע המאה ה-15 ערך המטבע השתנה בהתאם לאחוז הזהב בו, ותמיד נמוך בערכו מן הדוקט.
נקרא גם אשרפי או שריפי, פלוֹרִי או פלוֹרִין, ו-שַאהִי.
ובמקורות העבריים: אדום זהב, ובראשי תיבות: א"ז, ו-פֶּרַח.
אַקְצָ'ה כסף מטבע עות'מאני במאה ה-17, לאחר טביעת ה-פארא, הופסקה הטבעתו.
אולם המשיך להיסחר ולשמש להערכת נכסים גם במאה ה-18 ערכו היה כשליש הפארא, נקרא גם אַסְפֵּר וגם אשפר, אשביר.
בעברית נקרא: לבן, כשמו בטורקית.
מטבע אירופי, ואחר באימפריה העות'מאנית בשם זה, נקראו מספר מטבעות העשויים בגדלים ומתכות שונות, לפי רצונם של השלטונות העות'מאניים שהפיקו אותם נקרא גם אַסַדִי, אַרְיֵה, ו-רִיאֵל פיאסטר Piastre .
בשלהי המאה ה-19 נקרא גם גרוש בחלק מהאימפריה העות'מאנית זוּלֻטָה .
כסף ~ ~ זהב בלשון הסלביות.
נקרא גם צהוב, ערכו 30 פארא מַיְּידִיש .
נקרא על שם מועאיד, סולטאן ממלוכי במאה ה-15 ~ ~ פַּארַא, טורקית: para כסף מטבע עות'מאני .
ערכו ירד במשך הזמן כחלק 1/30 מגרוש ולבסוף 1/40. במקורות העבריים נקרא המטבע: פרה או פאר"ה, וברבים פרו"ת, מיידיש (על שם מטבע עות'מאני אחר בשם זה), או מאידי ; בערבית קטעה מצריה; ובעברית: חתיכה פלוס .
20 פלוס שווים פארא נפוליאון או לירה פרנצויז (לי"פ) זהב מטבע צרפתי המאה ה-19 מטבע זהב צרפתי, 900 אלפיות, 21.6K, משקל 6.4516 גרם מתוכם 5.8064 גרם זהב טהור 24K.
נאפוליון אחד שווה 20 פרנק צרפתי.
הטבעתו החלה במאה ה-19 על ידי נפוליאון בונפרטה ולכן הוא נקרא גם 'נפוליון'.
על המטבע דיוקנו של נפוליאון בצד אחד וסמל המלכות הצרפתי בצדו השני.
כתר או קרונה ברונזה מטבע של הקיסרות האוסטרו-הונגרית שלהי המאה ה-19
כיס, או כיסה, צרור של 500 גרוש עות'מאני
מג'ידי או מג'ידה (Mecidiye, Medjidie)- 1/5 לירה טורקית לאחר הטנזימאט
גרוש או פיאסטר - 1/100 של לירה (טורקית או מצרית)
לירה פרנצויז המכונה בקיצור לי"פ - נאפוליון זהב, מטבע זהב צרפתי = 20 פרנק
לירה טורקית - יחידת המטבע הבסיסית של האימפריה העות'מאנית לאחר הטנזימאט.
לירה שטרלינג - יחידת המטבע הבריטית = 20 שילינג.
החלוץ איש ביל"ו חיים חיסין שעלה לארץ עם חבריו מרוסיה הצארית בראשית תקופת העלייה הראשונה, תיאר ביומנו ב-23 באוגוסט 1882, אי-סדר רב ביחידות המשקל הנהוגות בשווקים ביפו: רוטל, גונטר ואונקיה.
מאזני המשקל אינם אחידים וגודלם משתנה מסוחר לסוחר.
הפיקוח השִלטוני נעדר, וכתוצאה מכך רבתה ההונאה בשקילת הסחורות השונות.
התשלום נעשה בערב רב של מטבעות עוברים לסוחר; ואי-סדר שורר בשעריהם ובערכם, המשתנה מאתר לאתר.
מִטְבָּעָה היא מתקן תעשייתי המייצר מטבעות למסחר.
ההיסטוריה של המִטבָעות קשורה באופן ישיר להיסטוריה של המַטבֵּעות.
עם זאת, ההיסטוריה של המִטבעות הושפעה גם מהמצב הפוליטי של התקופה.
לדוגמה, העבר של המטבעה של ניו אורלינס, כולל בעיקר שימוש של קונפדרציית המדינות של אמריקה שהחל ב-1861. בנוסף, המקורות של מטבעת פילדלפיה, אשר החלה לפעול ב-1792 והחלה במחזור המטבעות הראשון שלה ב-1793, שזורים בתחילתו של העידן הפדרלי בארצות הברית.
בתחילה, הטבעת מטבעות נעשתה בעיקר על ידי ריקוע או יציקה.
בהתאם לכך, בשוק היה קיים מספר קטן יחסית של מטבעות (כמאות או אלפים).
כיום, מבלטים (מעין תבניות ה"מחתימות" תמונות על מטבעות) מיוצרים בכמויות גדולות ובעזרתם הופכים דיסקיות מחוממות פשוטות לביליוני מטבעות.
עלות הנפקת המטבעות נמוכה מערכם בפועל (למשל, עלות הייצור של שקל אחד תהיה פחותה משקל אחד), וזאת על מנת להפוך את הליך ההטבעה לרווחי.
מספר ערי-מדינה ברומא העתיקה החזיקו במִטבעות משל עצמן.
כמו כן, מטבעות רומאיות היו נפוצות ברחבי האימפריה, ולעיתים שימשו לצורכי תעמולה.
המַטבעות לימדו את תושבי האימפריה מיהו הקיסר שלהם (באמצעות דיוקנו שהוטבע על המַטבעות), ואפילו קיסרים ששלטו לזמן קצר דאגו שדיוקנם יופיע על המַטבעות.
קוויטוס, למשל, שלט רק על חלק מהאימפריה מ-260-261 לספירה ועם זאת הוציא שני מַטבעות הנושאים את דיוקנו.
כמה מִטבעות יווניות קדומות נתגלו על איי יוון כמו כרתים (שם קיימת מטבעה עתיקה, בעיר קידוניה, עוד מאז המאה החמישית לפנה"ס).
המטבעה המלכותית של הממלכה המאוחדת.
המטבעה הלאומית של מקסיקו- נוסדה ב-1535, המִטבעה העתיקה ביותר באמריקה.
המטבעה המלכותית של יואכימסטל (צ'כית: Jáchymovská královská mincovna), צ'כיה.
המטבעה של פריז (Monnaie de Paris), צרפת.
"המכון הממשלתי להדפסה והטבעה" (איטלקית: Istituto Poligrafico e Zecca dello Stato), איטליה- המטבעה הראשונה שייצרה מטבעות דו-מתכתיים בתקופה האחרונה.
מטבעת קרמינקה (סלובקית: Mincovňa Kremnica), סלובקיה- נוסדה ב-1328, ואחת המטבעות העתיקות ביותר שעדיין פועלות.
מַטְבְּעוֹן מִדְבָּר או מטבעון מדברי (שם מדעי: Spalerosophis diadema) הוא נחש לא ארסי השייך למשפחת הזעמניים.
הוא נפוץ בעיקר באזורי מערב אפריקה ועד למרכז אסיה.
השם העברי ניתן לו על שום הכתמים דמויי המטבע המצויים על גבו.
פירוש השם הלטיני הוא ה"נחש הבוגדני" (spaleros בלטינית פירושו "לרמות" או "לבגוד", ו-ophis בלטינית פירושו "נחש").
שם המין (diadema) מציין עטרה או כתר, כלומר פירוש שמו המלא הוא ה"נחש הבוגדני המעוטר".
לתת-המין המצוי בישראל קוראים S.
cliffordi, לכבודו של הקונסול ההולנדי בלוב בראשית המאה ה-19, שאסף בלוב את הפרט הראשון מתת-המין הזה שתואר למדע.
שלגל, 1837) – צפון אפריקה, ממרוקו עד חצי האי ערב, כולל ישראל
ז'אן, 1865) – הרי זגרוס ואזור בושהר במערב איראן, מזרחה עד דרום טג'יקיסטן, אפגניסטן, הודו ופקיסטן
למטבעון המדבר גוף גדול (מגיע לאורך של 1.8 מטרים ולמשקל של חצי קילו) שדומה, באופן כללי, לגופם של בני הסוג זעמן.
צבעו היסודי חום בהיר עד צהוב.
ראשו רחב מהצוואר, ועובר עליו פס חום המחבר את שתי עיניו (ככל הנראה כדי להסוות אותן).
לאורך גבו ישנה שורת כתמים חומים דמויי מטבע וביניהם רווחים בהירים.
השוליים של הכתמים הם לבנים בהירים.
מטבעון מדבר נפוץ בעיקר בשטחי מערב אפריקה ועד למרכז אסיה.
תפוצתו בישראל היא באזור הנגב, מדבר יהודה ושטחי החולות שבמישור החוף הדרומי אולם העלמות שטחי החולות באזורים אלו מסכנים מאוד את קיומו בתפוצה זו.
תת-המין הנפוץ בארץ הוא גם תת-המין הנפוץ ביותר בכל אזור התפוצה.
שטחי המחיה שלו הם בפני הקרקע, בשטחים פתוחים של מישורי לס, מדרונות מסולעים של ואדיות וחולות.
זהו נחש שוכן קרקע זריז מאוד, אשר פעיל בקיץ בשעות הקרירות של היום, כלומר בשעות אחר הצהריים המאוחרות ובשעות הדמדומים.
בחורף הוא פעיל גם בשעות הצהריים.
בדרך כלל פעילותו היומית די מוגבלת.
ראייתו טובה יותר מזו של שאר הנחשים השייכים למשפחתו.
המטבעון עלול להיות גם תוקפני בעת פחד מאויב, ולכן הוא מרבה לתקוף בנשיכות (שאינן מסוכנות מאחר שהוא אינו נחש ארסי, אך הן כן יכולות להכאיב מעט, כנעיצת מחטים קטנות).
ניזון בעיקר ממכרסמים, אך אם יזדמן לו יטרוף גם ציפורים.
פעילותו בשעות הערב מקבילה לשעות הפעילות של המכרסמים, ובכך הוא מגדיל את סיכוייו לתפוס את הטרף.
ההזדווגויות של מטבעון מדבר מתרחשות בחודש יוני.
אין נאמנות בין בני הזוג, מכיוון שדרכיהם נפרדות לחלוטין מיד עם תום ההזדווגות.
המטבעונה מטילה ביצים כ-40 עד 50 ימים לאחר ההזדווגות.
בכל הטלה מוטלות 3–16 ביצים.
רוב ההטלות מתרחשות בחודשי הקיץ (יולי ואוגוסט).
בדרך כלל, הנקבות מטילות ביצים פעם בשנתיים, אך נצפו גם מקרים של מספר הטלות בעונה אחת.
אורך הגוף הממוצע של הצעירים הוא כ-40 ס"מ, והם עצמאיים לחלוטין מיד עם הבקיעה.
בגרותם המינית של המטבעונים המדבריים מגיעה בגיל 4 שנים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 171-173
מטגלפה (בספרדית: Matagalpa) היא בירת מחוז מטגלפה בניקרגואה.
העיר נמצאת במרחק של 128 קילומטרים צפון-מזרחית למנגואה, בירת ניקרגואה.
במקור מטגלפה הייתה כפר של תושבים ילידים.
הספרדים הגיעו לראשונה לאזור ב-1528, אך לא הצליחו להשתלט על האזור, ורק כעבור כמה מאות שנים הילידים נכחדו לחלוטין.
ב-1840 התגלה זהב באזור מטגלפה, מה שגרם להגירה גדולה לאזור, הן של ספרדים והן של מהגרים גרמנים, אמריקאים ובריטים, שגם פיתחו את גידול הקפה באזור.
ב-5 באפריל 1851 מטגלפה קיבלה מעמד של כפר.
הכלכלה של מטגלפה מתבססת בין היתר על חקלאות מהאזור הסובב אותה, הכוללת גידול קפה, קקאו, תירס, שעועית ופירות וירקות שונים, גידול בקר, מוצרי חלב ותיירות אקולוגית.
מטגנס (ביוונית עתיקה: Μεταγένης) היה אדריכל וממציא שפעל במאה ה-6 לפני הספירה בקנוסוס שבכרתים.
מטגנס היה בנו של האדריכל הכרתי כרסיפרון .
תכנון מקדש ארטמיס באפסוס (באסיה הקטנה), שנחשב אחד משבעת פלאי העולם העתיק, מיוחס לשניהם.
בניית המקדש הסתיימה בשנת 550 לפני הספירה.
האב והבן אף מוכרים בזכות המצאת שיטות לשינוע אבנים גדולות ששימשו לבנייה.
האדריכל והסופר הרומאי, ויטרוביוס, תיאר את השיטה אותה פיתח מטגנס בספרו, "על אודות האדריכלות", וכתב כי הוא יצר עגלה שהייתה מורכבת משני גלגלי עץ גדולים שבצירם היה חור בתבנית האבן וסביב הגלגלים הייתה מסגרת שנרתמה לבהמות שסחבו את המשא.
באתר הארכאולוגי של בית שאן העתיקה נמצא שחזור דגם של כלי זה.
מטבעות החשמונאים הם מטבעות שהוטבעו על־ידי הכהנים הגדולים – שליטי ממלכת החשמונאים.
בעת המלחמות בין שליטי השושלת הסלאוקית ניצלו החשמונאים את ההזדמנות והקימו את ממלכה יהודית, ממלכת החשמונאים.
המטבעות שהטביעו השליטים החשמונאים מלמדים רבות על מהות השלטון ואופיו, וכן מחדשים לגבי השמות השונים של השלטים החשמונאים שלא כולם היו ידועים מן המקורות ההיסטוריים.
השליטים החשמונאים טבעו רק מטבעות ברונזה ולא כסף (לא ברור אם מסיבה כלכלית או פוליטית), רובם בערכים נמוכים של פרוטה וחצי פרוטה.
לסכומים גדולים שימשו אותם מטבעות הכסף הסלווקיים, ולאחר מכן השקלים הצוריים.
מרבית המטבעות נושאים עליהם כתובות בכתב עברי עתיק ששימש בימי בית ראשון.
יש בכך יצירת קשר בין שתי תקופות עצמאות השלטון היהודי בארץ ישראל, בדומה לשימוש בן זמננו בדגמי מטבעות יהודיים עתיקים על מטבעות מדינת ישראל.
על חלק ממטבעות החשמונים יש כיתובים ביוונית ויש אף יוצא מן הכלל הכתוב ארמית.
ככלל הסמלים הם כאלה הנפוצים באמנות היהודית, אין עליהם דיוקנאות השליטים ואף לא בעלי חיים והם שומרים על הדיבר השני שבעשרת הדברות.
על מרביתם סמלים נייטרליים כמו קרני שפע סמל לפריון האדמה או פרח השושן הקשור לירושלים ולבית המקדש והוטבע גם על מטבעות המלכים הסלוקים שטבעו בירושלים, ואת סמל שתי קרני השפע.
הכתובות העבריות שנמצאו על גבי מטבעות החשמונאים מציינות את שמות הכהנים הגדולים ולעיתים מופיע שם כפול הן השם החשמונאי השושלתי ולצידו השם היווני, באופן זה נמצאנו למדים על כמה שמות שלא היו מזוהים לאשורם:
"יהוחנן כהן גדול חבר היהודים"
"יהוחנן כהן גדול ראש חבר היהודים"
"יהודה כהן גדול חבר היהודים"
"מתתיהו כהן גדול החברים היהודים"
התואר "כהן גדול" מתאר את התפקיד הראשי של השליט החשמונאי שבזכותו הוא שולט ואף טובע מטבעות.
התוספת "חבר היהודים", ותאור השליטים ככהנים גדולים הן שתי תופעות שנחקרו רבות, בפרט על רקע העדרה של תופעה מקבילה בממלכות אחרות בתקופה זו, ולאור החשיבות הרבה של המטבעות בעולם העתיק כסמל שלטוני ראשון במעלה המשקף את האידאולוגיה הפוליטית של השליט.
יש שפירשו את המונח כמכוון למועצה שלטונית ממשית שפעלה ליד השליט החשמונאי כמעין סנהדרין וביטאה את הריבונות הלאומית-עממית.
יש הסוברים שמונח זה מכוון לכלל העם היהודי ולא למוסד פוליטי, וממילא חשיבותה של התופעה גדלה, שהרי, אזכור משולב שכזה, של שליט מונרכי ושל כלל העם על אותו מטבע היא תופעה ייחודית לחלוטין לממלכת החשמונאים.
לדעת רגב, זהו ביטוי מובהק לייחודה של ממלכת החשמונאים שהאידאולוגיה הפוליטית שלה התבססה הבנת השלטון כמשרת ומייצג העם ואת התוכן הדתי-לאומי שלו.
ואף שהעם נתפס כריבון השולט ביחד עם השליט.
הדור הראשון של החשמונאים לא טבע מטבעות.
בעבר סברו חוקרים שמטבעות בר-כוכבא הנושאים את השם "שמעון" נטבעו בידי שמעון החשמונאי (104-135 לפנה"ס), אך כיום ברור שהם שייכים לשמעון בר-כוסיבא.
בספר מכבים א', ט"ו, מצוטטת איגרת שאנטיוכוס ה-7 סידטס שלח לשמעון הכהן הגדול (החשמונאי).
אנטיוכוס ה-7 ביקש את עזרת שמעון בקרָב נגד טריפון על השלטון בסוריה.
בתמורה לעזרה, הבטיח אנטיוכוס לשמעון הבטחות שונות, ובין השאר "ומניח אנוכי לך לעשות מטבע שלך מטבע בארצך".
המקור מתייחס בערך לסוף שנת 139 תחילת 138 לפנה"ס, ובעקבותיו ניסו במחקר לזהות את מטבעות שמעון.
השם שמעון קיים רק במטבעות בר-כוכבא, שנטבעו על-גבי מטבעות מימי טריינוס והדריאנוס ולכן אינם חשמונאיים.
למעשה שמעון הכהן הגדול לא מימש את הרשות שניתנה לו לטבוע, כנראה כיוון שבסופו של דבר אנטיוכוס 7 לא נזקק לעזרתו ולא קיים את הבטחתו.
יוחנן הורקנוס א' ([135]127 - 104 לפנה"ס) הוא הכהן הגדול הראשון שידועים במחקר מטבעות שטבע.
כל מטבעות הנושאים עליהם את השם יהוחנן שייכים למלך אחד ולא כפי שסברו בעבר שחלקם שייכים להורקנוס ב'.
בהיעדר תאריכים על מטבעות יהוחנן, נשאלת השאלה מתי החל הורקנוס א' לטבוע.
מצבו של הורקנוס א' התחזק עם עלייתו המחודשת לשלטון של השליט הסלבקי דמטריוס ב' בשנת 129 לפנה"ס.
הלה היה עסוק במלחמות מחוץ לגבולות הארץ דבר שאיפשר להורקנוס לבסס את שלטונו ולהשתלט על טריטוריות וערים בזו אחר זו.
כך היה גם בימי אלכסנדר זבינס ששלט במקביל (122-127 לפנה"ס), עליו מעיד על פני מטבעותיו של יוחנן הורקנוס מופיעה כתובת במספר שורות בשני נוסחים:"יהוחנן הכהן הגדול וחבר היהודים" ו - "יהוחנן הכהן הגדול ראש חבר היהודים".
נראה אם כן, שיש לתארך את ראשית הטביעה של הורקנוס א' החל משנת 127 לפנה"ס.
משמעות הביטוי "ראש חבר היהודים" לא ברור, אך יש להניח שהתוספת "ראש" קשורה לאירוע פוליטי שהצדיק מתן תואר כזה להורקנוס א', וזאת לאחר שכבר נטבעו על ידו מטבעות ללא התואר ראש.
בראש הכתובת מופיעה A – אולי זו מאזכרת את אלכסנדר זבינה או אנטיוכוס ה-8 שתחת חסותם החל לטבוע.
שלושה דגמים ושלושה עריכים במטבעות יהוחנן: 1. פרוטה כפולה עם שתי קרני שפע מקבילות והכתובת "יהוחנן הכהן הגדול ראש חבר היהודים" ועל צד הגב, קובע מלחמה עם זמורה ומגיני לחיים, בשטח משמאל האות A.
2. פרוטה: על צד הפנים כתובת בתוך זר "יהוחנן הכהן הגדול וחבר היהודים" או "ראש חבר היהודים".
על צד הגב - צמד קרני שפע וביניהן רימון.
3. חצי פרוטה: פנים עם כף תמר (לולב) קשור סרט, לצדדיו כתובת כמו בקבוצה 2. על הגב - פרח שושן בוקע מבין שתי שיבולים.
כף תמר (לולב): אביזר חשוב בפולחן היהודי, קשור לחג סוכות ולבית המקדש.
בהשפעת תרבות יוון נוספה לו משמעות של ניצחון (מחזיקה אותו ניקה)
כתובת בתוך זר: החל ממטבעות יהוחנן, מופיע זר סביב הכתובת, אשר לדעת בר"ג זוהי עטרה של שלטון ולא של מלך.
הכתובת העברית הקדומה שמשה לצרכים דתיים שכן בתקופה זו היה הכתב המרובע (ארמי או אשורי) זה המקובל ביישוב היהודי בארץ.
אין ספק שהשימוש בו נועד לצורכי תעמולה והתרפקות על ימי הזוהר של ממלכת יהודה של ימי בית ראשון, שהשושלת החשמונאית ראתה עצמה ממשיכתו.
קסדה: הקסדה משקפת הביטים צבאיים של השלטון החשמונאי (בצבא הורקנוס א' היו גם חיילים לא יהודים).
האות A: אולי מאזכרת את אלכסנדר זבינה או אנטיוכוס ח' שתחת חסותם החלה הטביעה.
אם כך לדעת בר"ג מעיד על זיקה או תלות בשלטון הסלבקי, וזו פעולה של התפייסות.
יהודה אריסטובולוס בנו של יהוחנן טבע משך שנה אחת (104/103 לפנה"ס), אך כיוון שיה בשושלת שליט נוסף בשם אריסטובולוס היה ויכוח בראשית המחקר לגבי שייכות המטבעות.
משהוברר שהורקנוס הראשון טבע שפע של מטבעות, יוחסו מטבעות עם הכיתוב "יהודה הכהן הגדול" לבנו יהודה אריסטובולוס א', שמו העברי של אריסטובולוס א' נזכר אצל יוספוס "יהודה הקרוי גם אריסטובולוס".
יהודה אריסטובולוס א' שלט רק שנה אחת אך הספיק ליטול על עצמו את התואר "מלך" –דבר שלא הספיק למצוא ביטוי במטבעות.
ייחוס המטבעות עם הכיתוב יהודה לאריסטובולוס א' נעשה על פי השם וגם בהסתמך על פי צורת האותיות במטבעותיו, הכתב דומה מאד למטבע האחרון של הורקנוס "ראש חבר היהודים" גם הנוסח על מטבעות יהודה שומר על הנוסח של אביו.
כמו כן, בדגם קרני השפע שלו מופיע מעין גג שהוא תוצאה של השיבולים באבטיפוס של יהוחנן,
בעבר היו שטעו שיש לייחס את המטבעות עם השם יהודה לאריסטובולוס ב' (67 - 63 לפנה"ס) בדרך האנלוגיה מתוך הנחה שגם שמו העברי של זה היה יהודה אך אין לכך סימוכין.
כל מטבעות יהודה אריסטובולוס נטבעו בעריכים של פרוטה.
השם העברי של אלכסנדר ינאי נודע למחקר רק מתוך צייונו על המטבעות לצד השם היווני אלכסנדר, השם מופיע גם כיונתן.
במטבעות ינאי יש חידוש לעומת מטבעות אביו.
בנוסף לטיפוס הרגיל הנושא קרני שפע וכתובת, הוא טבע שפע אדיר של מטבעות שעליהם עוגן וכוכב.
סמל העוגן, אולי נועד לאזכר את כיבוש ערי החוף והפיכתם לחלק מממלכת החשמונאים.
חידושים במטבעות ינאי: א) ציון התואר "מלך".
ינאי הוא הראשון לציין תואר מלך על המטבעות, תואר שבגללו היה לו עימות עם הפרושים שלחצו עליו לוותר על הכהונה הגדולה.
נראה שהוא נטל לעצמו תואר זה בהמשך לאחיו יהודה אריסטובולוס.
התואר "מלך" צוין על המטבעות בשלוש שפות: עברית "יהונתן המלך", יוונית ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΑΛΕΞΑΝΔΡΟΥ (המטבעות הדו לשוניים הם תוצאה של הצורך להשתלב במרחב), וארמית "מלכא אלכסנדרוס" סביב הכוכב.
על מטבעותיו דגם עטרה מלכותית עם הסרטים, וכן כוכב שהוא שגרתי באמנות ההלניסטית אך ייתכן ומשמעותו על המטבעות הוא בהתייחס לאמרה "דרך כוכב מיעקב".
התואר "כהן גדול" על המטבעות כיתוב העברי מופיע לבד או עם יוונית בצד השנ.
היוונית מופיע עם עברית "יהונתן המלך", ועם הארמית "מלכא אלכסנדרוס".
זהו המטבע החשמונאי היחיד הנושא תאריך: "שנת כה" (103 - 25 =78 לפנה"ס) עם הכוכב.
בצד השני של יפוס מטבע זה קיימת הכתובת היוונית 'בסילאוס אלכסנדרו' והשנה KE (=25).
מרבית החוקרים קושרים מטבעות אלה לוויתורים של ינאי לפרושים כפי שהתבטאו בצוואתו לאשתו שלומציון.
מטבעות אלה כתובים ארמית שכן זו הייתה שפה מובנת להמונים.
כן נמחק נזר המלכות שסביב הכוכב והכתובת הועברה מבין קרני הכוכב אל שולי המטבע.
על המטבעות מופיע הדם המקוצר "ינתן" (משוער 40-76 לפנה"ס) שם זה מופיע על המטבעות המלכותיים של ינאי עם הפרח, וגם בכתובת בתוך זר.
משמע מטבעות אלה הם פוסט אלכסנדר ינאי, או שינאי טבע על מטבעות של עצמו בשנתו האחרונה[3].
השם יינתן נועד להבדילו מיהונתן.
ייתכן שאחד משני בניו טבע מטבעות אלה, משמע "ינתן" היה שמו העברי או של הורקנוס ב' או של אריסטובולוס ב' אשר נלחמו זה בזה.
שמם העברי של שניים אלה לא ידוע מן המקורות.
[אולי טבעו על מטבעות שנותרו במיטבעה לאחר מותו].
מסתבר שבשנות שלטונו של ינאי ידועה הייתה טביעת מטבעות עופרת בהיקף מצומצם באזורים שונים של העולם העתיק.
מטבעות כאלה נטבעו על ידי הסלבקים, הנבטים ואף בצפון אפריקה.
תופעה זו לא נתברר עדיין כל צרכה.
בשל קרבתם למטבע של שנת 25, כנראה הטבעתם סמוכה לשנות ה-70 לפנה"ס.
גם עליהם כתובות בארמית (ולא כתב עברי קדום).
חצאי פרוטות של יהוחנן ויהונתן – כף תמר, אך אצל ינאי עם הכתובת "יהונתן המלך".
במות אלכסנדר ינאי, ירשה שלומציון אשתו את המלוכה (היא נתמכה בידי הפרושים), שלטונה ארך 9 שנים (עד מותה בשנת 67 לפנה"ס).
בנה הבכור הורקנוס ה-ב' ירש את הכהונה הגדולה.
הצדוקים (אצולה+פיקוד צבאי) חברו לאריסטובולוס ה-ב' שראה עצמו יורש אביו.
ייתכן ולתקופה זו שייכים המטבעות עם השם ינתן שנועד להבדילו משם האב יהונתן.
מתתיהו אנטיגונוס (37-40 לפנה"ס) (הידוע גם בשמות מתתיהו אנטיגונוס ואנטיגונוס החשמונאי) היה בנו של השליט אריסטובולוס השני.
הוא ששלט בחסדי הפרתים, איחד שוב את המלוכה והכהונה הגדולה לאחר סילוקו של דודו, הורקנוס ב' בשנת 40 לפנה"ס.
הוא כרת את אוזנו של הורקנוס ב' והרג את פצאל.
האיש החזק באותה עת היה הורדוס בן אנטיפטר שהיה הטטררך של שומרון.
בשעה שבירושלים חלו חילופי הכהונה הגדולה, היה הורדוס ברומא וקיבל מהקיסר את התואר "מלך יהודה".
למעשה, אנטיגונוס לא נהנה משלטון מובהק על ארצו, שכן היה עליו להילחם כל העת כדי לממשו.
עם תפיסת השלטון בשנת 40 לפנה"ס בעזרת הפרתים, הוא קיבל
מהם תואר "מלך" תמורת טובות הנאה וכספים; כך שבו זמנית היו שני מלכים – אנטיגונוס שנתמך בפרתים ובנאמני בית חשמונאי, והורדוס שנתמך בידי הרומאים ומתנגדי בית חשמונאי.
המלחמה ביניהם ארכה למעלה מ-3 שנים, עד לניצחון הורדוס בשנת 37 לפנה"ס, וכיבוש ירושלים.
כיוון שהשם אנטיגונוס מופיע על המטבעות אין ספק באשר לזיהויו.
אך בניגוד לינאי התואר 'מלך' לא מופיע אצלו בכתובות העבריות אלא ביוונית בלבד.
שלושה עריכים במטבעותיו של מתתיה אנטיגונוס: 1. מטבע גדול וכבד שנטבע על אסימון כפול ומשקלו כ-15 גרם: עליו הכתובת "מתתיה הכהן הגדול וחבר היהודים" (לעיתים בכתב ראי) + קרני שפע בלי ללא רימון וללא תיאורי הפירות.
בצד הגב, זר והכיתוב: ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΑΝΤΙΓΟΝΟΥ (המלך אנטיגונוס)
2. עריך בינוני אף הוא נטבע על אסימון בעל עובי כפול, ומשקלו 8-7 גרם.
בצד הפנים - קרן שפע בודדת (חצי עריך מהקודם) והכתובת העברית: "מתתיה הכהן הגדול", או "מתתיה הכהן".