tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מסתיים באוגוסט 2024, כשבזירה האמריקאית ביידן נכשל בעימות ופורש מההתמודדות וטראמפ ניצל מהתנקשות, בזירה הישראלית חוסל אסמאעיל הנייה וישראל נכנסה לרפיח על אף זעמו של הבית הלבן, ובזירה הרוסית אוקראינה נשחקה עד שביידן הצליח להעביר את חבילת הסיוע המשמעותית והאחרונה.
וודוורד, שאינו מסתיר את דעותיו האישיות לאורך הספר, חולק בסיום שבחים לביידן ולאנשיו ומזהיר בחריפות מפני בחירתו של טראמפ לנשיאות.
עם זאת, הוא רומז להתנהלותה הבעייתית של האריס, כולל דוגמה ספציפית בהקשר הישראלי, כאשר נפגשה עם נתניהו וכביכול הסתפקה בדיון נייטרלי על הצורך בסיוע לעזה, ואז יצאה למצלמות וביקרה את ישראל בחריפות.
הספר חושף גם לא מעט פיקנטריה מדינית ופוליטית, כמו העובדה שטראמפ שלח לפוטין בדיקות מיוחדות לגילוי קורונה, וזה האחרון הציע לו לא לספר על כך כדי לא לפגוע במעמדו.
או שלל התבטאויות של ביידן ביחס לנתניהו, כולל ביטויים מעליבים אישיים, אך גם תובנה מפוכחת שנתניהו מייצג בנושאים בהם התעקש מול הבית הלבן את דעתם של רוב הישראלים.
לפי וודוורד, האמריקאים הופתעו מהיקף התקיפה האיראנית באפריל, וחשבו שהסיכוי ליירוט של למעלה ממאה טילים בליסטיים קלוש, מנגד, מיד לאחר התקיפה, ניסה ביידן לשכנע את נתניהו להסתפק בהישג של היירוט ולראות בזה ניצחון.
כך גם לאחר חיסולו של פואד שוכר בעקבות רצח 12 הילדים במג'דל שמס, זעם ביידן על נתניהו וקילל במהלך שיחה ביניהם.
סוף: כך הובילו הפסדים היסטוריים בשדה הקרב להשמדה מוחלטת הוא ספר מאת ההיסטוריון האמריקני ויקטור דייוויס הנסון, העוסק במלחמות השמדה, מלחמות שאחריהן הצד המפסיד הושמד הן במובן הפיזי והן במובן התרבותי.
הספר עוסק בארבע דוגמאות בולטות ובסופו מביא הנסון את מסקנותיו עם הערות רלוונטיות גם לזמננו.
הספר תורגם לעברית ויצא בהוצאת סלע מאיר בדצמבר 2025, עם הקדמה מיוחדת של המחבר, כולל התייחסות נרחבת למלחמת חרבות ברזל.
הנסון טוען כי קיים סוג של מלחמות, שבצירוף מסוים של נסיבות, כולל תמימות של הצד המפסיד, חוסר הבנה של הנסיבות ועוד היבטים שונים, עשוי להוביל בסופו של דבר להשמדה מוחלטת של הצד המפסיד.
השמדה אותה הוא מגדיר כמחיקה של התרבות והציוויליזציה שלו, מלבד השמדת אנשיו והרס ערי מגוריו.
ארבעת פרקי הספר סוקרים בהרחבה ארבעה מקרים כאלו: הפרק הראשון מוקדש להשמדתה של הפוליס היוונית תבאי בידי אלכסנדר הגדול לאחר שמרדה בו.
הפרק השני עוסק בהשמדתה של קרתגו על ידי האימפריה הרומית בתום המלחמות הפוניות.
הפרק השלישי סוקר את נפילתה של קונסטנטינופול בפרט והאימפריה הביזנטית בכלל בידי מהמט השני.
ואילו הפרק הרביעי מתמקד בהשמדתה של טנוצ'טיטלאן וההאימפריה האצטקית בידי הקונקיסטאדורים הספרדים בהובלת הרנאן קורטס.
הנימוקים המרכזיים שהנסון מציב ככאלו שהובילו את המפסידים להשמדתם הם: 1. הכחשה, מעין נאיביות שנובעת מתמימות, מאמונות שווא בסיוע חיצוני או בכוח פנימי שאינו קיים או שהוא חלש בהרבה מהמצופה, או מניתוח שגוי של האויב.
2. בידוד, שנובע ממחלוקות פנימיות וחיצוניות, עוינות של מדינות שכנות או קבוצות בתוך העיר או המדינה שיש להן אינטרס בנפילתה.
3. עקשנות, ללכת עד הסוף גם כאשר קיים מוצא של כבוד או לפחות כזה שימנע השמדה מוחלטת.
בסוף הספר, מנתח הנסון את מסקנותיו ומביא את הלקחים שלדבריו צריכים ארצות הברית והמערב כולו להפיק כדי להימנע מהשמדה.
הנסון עצמו מודה כי אין דוגמה מודרנית ממש של השמדה בסגנון שהוא מדבר עליו, אך הוא טוען כי גם בכל המקרים שהוא מפרט, הייתה למושמדים כל סיבה להאמין שהשמדתם היא מאורע בלתי אפשרי.
באינדפנדנט נטען כי אף שהספר כתוב היטב ומי שמתעניין בהיסטוריה של המלחמות הספציפיות ייהנה מעושר של פרטים ותיאור הקרבות, מסקנותיו של הנסון לוקות בחסר וההקשרים לא תמיד מדויקים או מובילים למסקנה שהנסון שואף אליה.
בביקורת אחרת באתר גאזטה נטען כי הספר הוא "ניתוח מצוין של העבר וההווה".
הספר זכה גם לכמה ביקורות נוספות, חלקן מחמיאות וחלקן מעורבות.
בביקורת של פרופ' ג'סטין ליונס באתר פרובידנס נכתב בהתייחסות לרלוונטיות של הספר בזמננו כי "סוגיית החולשות הפנימיות שמכינות את הקרקע להרס אפשרי ראויה לתשומת לב מיוחדת.
הנסון מציין שבכל מקרה שהוא בוחן, המקרים של הרס הציוויליזציה שהוא מתאר לא היו אירועים חד-פעמיים אלא סיום לתהליך ארוך של שקיעה פנימית והתפוררות".
מלחמה ושלום הוא ספר רחב יריעה של הסופר הרוסי לב טולסטוי.
הספר נחשב בעיני רבים אחד משיאי הרומן הריאליסטי וליצירתו הטובה ביותר של טולסטוי, לצד הרומן "אנה קארנינה".
הספר מופיע במקום השביעי ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר בכל הזמנים.
טולסטוי, שעד לכתיבת רומן זה כתב רק סיפורים קצרים ורומנים בהיקף מצומצם, שחלקם אף לא הושלמו, החל משתעשע ברעיון לכתוב "סיפור על ימים עברו" כבר בקיץ 1863, על בסיס רעיונות מוקדמים אף יותר.
במיוחד הוא שאף לכתוב רומן על מרד הדקבריסטים.
חלקים ראשונים ברומן, אף כי אלו היו רחוקים מדמותם הסופית, פורסמו בכתב העת הספרותי "השליח הרוסי" בשנים 1865–1869, והרומן כולו ראה אור בשנת 1869.
ברומן רחב־היריעה, שטולסטוי לא ראה בו רומן בעת כתיבתו, משולבים תיאור היסטורי של מלחמות נפוליאון, עלילות חייהן של דמויות דמיוניות, ומסות העוסקות בפילוסופיה של ההיסטוריה.
במסות מבטא טולסטוי את תפיסתו כי לא המצביא הדגול, התכנון והפעולה המכוונת הם שמעצבים את פני ההיסטוריה אלא תוצר אינספור הפעולות הקטנות והיומיומיות של החיילים והאזרחים.
רעיון זה מנחה את טולסטוי גם בהצגת האירועים ההיסטוריים והדמיוניים שבספר, והאפילוג בסופו מתנער לחלוטין מכל הירואיות או נוסטלגיה והופך שיר הלל ליומיומי ולפרוזאי.
עלילת הסיפור מתחילה ביולי 1805 ומסתיימת באפילוג בשנת 1819, וחלק גדול ממנה מתרחש בעת פלישת נפוליאון לרוסיה.
סביב שלושתם פועלות עוד עשרות רבות של דמויות, רבות מהן היסטוריות.
אנדריי המהורהר ופייר המגושם נפגשים בסנט פטרבורג של 1805 ונעשים חברים על רקע ניכורם המשותף ממעגלי החברה הגבוהה.
אנדריי מתנדב לשרת בצבא, ויוצא להילחם בצרפתים באוסטריה, כדי להימלט ממשפחתו ומאשתו.
אביו הגוסס של פייר מכיר בו כבן לגיטימי, והצעיר נעשה מייד מטרה לחיזורים.
הוא נושא לאישה את אֶלֶן קוּראגין, בת אצולה חמדנית ותככנית, הבזה לו ונואפת עם גברים אחרים.
אנדריי נפצע קשות בקרב אוסטרליץ, ואשתו מתה בלידה.
ב-1809 פוגש אנדריי בנטשה בת ה-16 ומתאהב בה.
אביו דורש להשהות את נישואיהם.
בינתיים נטשה מוקסמת מאנטול קוראגין, אחיה של אלן, ונקרעת בין שני הגברים.
אנדריי מגלה זאת ומבטל את האירוסין.
פייר מצידו מתאהב אף הוא בנטשה השבורה.
פייר, בהשפעת אימי הפלישה, הופך לאיטו מבונפרטיסט, המקווה שהסדר החברתי המיושן ברוסיה יוחלף, לפטריוט.
אנדריי, המשרת כקצין שדה, נפצע פצעי מוות בקרב בורודינו, שבו משתתף פייר כמתנדב.
הוא מנותח סמוך לאנטול קוראגין, שמת אף הוא.
משפחת רוסטוב נמלטת מאחוזתה כשהצרפתים מתקרבים, ונוטלת עימה חיילים פצועים, בהם גם אנדריי.
פייר מתחפש לאיכר ומנסה להסתנן למחנה הצרפתי ולהתנקש בנפוליאון.
הוא נעצר ומבלה חודשים בשבי, שם הוא פוגש באפלטון קרטאייב, צמית רוסי, הגורם לו להעריך לראשונה את נפשם של פשוטי העם.
על ערש דווי, אנדריי סולח לנטשה, המכירה עתה באהבתה לפייר.
הספר בנוי מארבעה חלקים ושני אפילוגים במבנה הזה:
חלק ראשון (1805) אקספוזיציה המציגה את הדמויות העיקריות ומסתיימת בקרב אוסטרליץ.
הדמות המובילה את עיקר העלילה היא הנסיך אנדריי
חלק שני (1806–1811) – שלום – תקופת הביניים שבין הקרבות הגדולים, מתמקד בחיי השגרה במוסקבה ובאחוזות הכפריות.
חלק זה כולל חיפושי דרך ומענים שונים למשמעות החיים הניתנים על ידי דמויות הצעירים: קריירה צבאית וניהול אחוזה (אנדריי וניקולי), חברות באגודת הבונים החופשיים (פייר), דבקות דתית ומיסטית (מריה) וחיי חברה ואהבה (נטשה).
הדמות המובילה את עיקר העלילה היא נטשה.
חלק שלישי (1812) – עוסק כולו בפלישת נפוליאון לרוסיה, ושיאו בקרב בורודינו.
חלק זה מנגיד את דמויותיהם של המצביא הרוסי קוטוזוב, השקול, הזהיר והנמנע מקרבות מיותרים מול נפוליאון הנמהר, תאב הכוח והמלחמה.
הדמות המובילה את עיקר העלילה היא פייר, והוא אף מדווח על הקרב מנקודת מבט של "אזרח סקרן" שנקלע אליו.
בחלק זה מתחילים להופיע נוסף על העלילה פרקי הגות בפילוסופיה של ההיסטוריה.
חלק רביעי (1812–1813) – עוסק בכיבוש מוסקבה, בנסיגת הצבא הצרפתי ובשיקום.
בחלק זה הופך הדור הצעיר למוביל.
אפילוג ראשון (1820) – תולדות הדמויות העיקריות והמשפחות שהקימו, עד שנת 1820.
אפילוג שני – מסה על הפילוסופיה של ההיסטוריה.
הספר מספר את סיפורן של חמש משפחות – הבזוחובים, הבולקונסקים, הרוסטובים, הקוראגינים והדרובצקים.
הרוזן קיריל ולדימירוביץ' בזוחוב: אביו של פייר.
הרוזן פיוטר קירילוביץ' ("פייר") בזוחוב: דמות מרכזית שמאבקיה ואמונותיה הם לעיתים קרובות קולו של טולסטוי עצמו.
פייר הוא בנו הלא חוקי של הרוזן בזוחוב, שיש לו עשרות ילדים לא חוקיים.
הוא התחנך בחו"ל וחזר לרוסיה לתרבות שבה הוא מרגיש לעיתים נטע זר.
לפני מותו אביו מכיר בו כבן לגיטימי ומוריש לו את כל הונו.
משכך הוא הופך לדמות חברתית מבוקשת ושידוך נחשק.
הוא משכיל ואינטליגנטי אך מגושם בהילוכו החברתי.
לעיתים קרובות נאבק בין אמונותיו על הדרך שבה דברים צריכים להתנהל ובין האופן שהוא מנהל אותם בפועל.
פייר הוא מחפש-דרך, מאמין בקדמה ובליברליזם.
על פי האפילוג, לאחר הרסטורציה (הניצחון על נפוליאון), פייר מתאכזב מן התפנית השמרנית והריאקציונרית במדיניות הצאר אלכסנדר ונרמז שהוא יצטרף למרד הדקבריסטים.
הנסיך ניקולאי אנדרייך בולקונסקי: אביהם של אנדריי ומריה.
כהורה הוא מאד לא רגיש לצרכים הרגשיים של ילדיו.
הוא קשוח אך לעיתים נדירות מראה שקיימים בו עומקים נסתרים של רגשות.
הנסיך אנדריי ניקולוייביץ' בולקונסקי: בתחילת הסיפור מופיע כבעלה יפה התואר והמנותק של הנסיכה הקטנה וכאדם קר ונטול רגשות.
הוא מותיר את אשתו ההרה בביתו של אביו עם אחותו מריה, מתגייס לצבא ומשתתף בקואליציה האנטי-צרפתית החמישית כקצין בתפקיד שליש (Aide-de-camp).
לאחר שנחשב כהרוג בקרב אוסטרליץ, משפחתו חושבת שנהרג בקרב אך הוא מפתיע ומגיע לבית במהלך הלידה של אשתו.
זמן קצר לאחר מכן היא מתה בלידה.
הילד שורד, והמאורע מותיר את אנדריי מוכה אשמה, מדוכא עם תחושת חוסר משמעות.
גאולתו של אנדריי היא ברפורמות חברתיות, בעיקר סיוע לצמיתים.
גאולתו היא ההתחברות עם האנושי-הכללי וגילוי האהבה.
אנדריי הוא הדמות הטרגית של הרומן.
דמותו עוצבה על פי קרוב משפחתה של אימו של טולסטוי, הנסיך סרגיי ניקולאביץ' וולקונסקי, ליברל לאומי רוסי ומראשי מרד הדקבריסטים.
הנסיכה מריה ניקולייבנה בולקונסקאיה: מריה היא בחורה שמרנית ואדוקה בדתה.
היא חיה בצילו של אביה – אדם נוקשה ותוקפני שרודה בה לעיתים קרובות.
למרות יחסו אליה היא נשארת מסורה לו ונענית לכל גחמותיו.
היא אוהבת מאד את אחיה אנדריי ותומכת בו בכל משבר בחייו.
בזכות אופייה כאישה נוצרית ודתית, החיה לפי עקרונות של צניעות, אהבה וסליחה, יש לה כוח להמשיך להיות לצד אחיה ולשאת באורח רוח את חייה הלא קלים.
דמותה עוצבה על פי דמות אימו של טולסטוי, מריה וולקונסקיה.
כיוון שאבי המשפחה נוטה להרחיק את משפחתו מן החברה הגבוהה של מוסקבה ופטרבורג, המשפחה מתגוררת באחוזה כפרית ליד סמולנסק.
הרוזן איליה אנדרייביץ' רוסטוב: הפטריארך של משפחת רוסטוב; הוא אבא מסור, חביב על הכול, נדיב ואופטימי.
יש לו נכסים רבים אבל בגלל אורח חייו הפזרני ונדיבותו הוא מביא את משפחתו לעיתים קרובות למצוקה כלכלית.
הרוזנת נטליה רוסטוב: אשתו של הרוזן איליה רוסטוב: מתוסכלת מן ההתנהגות חסרת האחריות של בעלה בטיפולו בכספי המשפחה.
היא אם מסורה, קרובה מאוד לילדיה שמקפידה לשמור על ערוץ פתוח בינה לבינם.
היא אינה מהססת להביע את דעתה ולהתערב כשהיא חושבת שילדיה מתנהלים באופן שגוי שיזיק לעתידם.
הרוזנת נטליה איליניצ'נה "נטשה" רוסטובה: דמות מרכזית ברומן.
נערה שמתפתחת לבחורה יפהפייה שמושכת תשומת לב ויש לה הרבה מחזרים.
היא מלאת חיים, אימפולסיבית ורומנטית.
דמותה האימפולסיבית מתפתחת ומתעדנת ככל שהרומן מתקדם.
הרוזן ניקולאי איליץ' "ניקולנקה" רוסטוב: הבן הבכור האהוב למשפחת רוסטוב.
בתחילת הרומן הוא נלהב לשרת בצבא, אך ככל שמתקדמת המלחמה הוא מבין את המחיר המוסרי והאנושי שהיא גובה.
עם זאת נותר פטריוט ונאמן לצאר.
על פי האפילוג, ניקולאי הוא דגם האציל בעל האדמה החי על אדמתו, המבקש להפנות עורף לגינוני האריסטוקרטיה והסלונים ולחזור לחקלאות השורשית.
סופיה אלכסנדרובנה "סוניה" רוסטובה: בת הדודה היתומה של ורה, ניקולאי, נטשה ופטיה רוסטוב, שמתגוררת יחד איתם.
היא מאוהבת בניקולאי מגיל צעיר, אך הוא לא תמיד נשאר נאמן לה.
היא מתוארת כדמות מסורה ולא אנוכית שתעשה הכול בשביל האנשים שהיא אוהבת, גם כאשר הם מאכזבים אותה.
הרוזנת ורה איליניצ'נה רוסטובה: הבכורה בילדי רוסטוב.
נישאת לקצין ממוצא גרמני בשם ברג.
פיוטר איליץ' "פטיה" רוסטוב: הצעיר בילדי רוסטוב.
בתחילת הרומן הוא ילד צעיר שכמעט אינו מוזכר, בהמשך הוא מתבגר והופך לנער סקרן שמנסה למצוא את מקומו בעולם, ורגשותיו הפטריוטיים מובילים אותו להתנדב לצבא בגיל 15.
למשפחת רוסטוב בתים במוסקבה ובפטרבורג ואחוזה כפרית ליד מוסקבה.
הנסיך וסילי סרגייביץ' קוראגין: אדם קשה ושאפתן שנחוש לחתן את ילדיו עם בני זוג עשירים.
הנסיכה אלן וסילייבנה "הלנה" קוראג'ינה: אישה יפהפייה ונחשקת שיש לה מחזרים רבים.
היא מתוארת כאישה קרה ולא מוסרית, שכלפי חוץ נחשבת לחכמה ואינטלקטואלית.
אחרי שפייר יורש הון רב מאביו, אביה של אלן בשיתוף אנה פבלובנה דואגים להפגיש בין השניים מתוך תקווה שפייר יתאהב בה והם יתחתנו.
עם זאת די מהר לאחר נישואיהם פייר מבין שהוא אינו חושק בה, ויחסיהם מתוחים.
היא מנהלת רומנים מן הצד למגינת ליבו של בעלה, ובפועל רוב הזמן הם חיים בנפרד.
הנסיך אנטולי וסילייביץ' קוראגין: אחיה של הלנה.
כמו אחותו אף הוא יפה תואר והוא מעורב בפרשיות אהבה רבות.
נטשה מתאהבת בו והוא מנסה לברוח איתה כדי להתחתן.
הנסיך איפוליט וסילייביץ' קוראגין: אחיהם הצעיר של אנטולי ואלן.
מתואר כדמות שטחית ואנוכית, עסוק בשאיפות החברתיות שלו ואינו רואה את האנשים שסביבו.
הנסיך בוריס דרובצקוי: צעיר עני ושאפתן ממוצא אריסטוקרטי.
לאחר שג'ולי קראגינה יורשת הון רב הוא מתחתן איתה אף שהוא יודע שהוא לא באמת אוהב אותה.
הנסיכה אנה מיהלובנה דרובצקיה: אימו הענייה והשאפתנית של בוריס, שעוזרת לו להתקדם בקריירה שלו.
פיודור איבנוביץ' דולוחוב: קצין קר ונטול מצפון.
הוא גורם לניקולאי רוסטוב להיקלע לחובות בגלל הימורים כנקמה על כך שסוניה רוסטוב דחתה את הצעת הנישואים שלו.
לפי השמועות הוא ניהל רומן עם אלן בזוחובה, וכשבעלה פייר שומע על כך הוא קורא אותו לדו-קרב.
דולוחוב מפרנס את אימו הענייה ואת אחותו הגיבנת.
אדולף קרלוביץ' ברג: קצין צעיר ממוצא גרמני, שמתחתן עם ורה רוסטובה הצעירה.
אנה פבלובנה שרר: ידועה גם בשם אנט, היא המארחת של סלון שהוא התפאורה של חלק גדול מהתרחשות הרומן בפטרבורג.
ידידתו של הנסיך ואסילי קוראגין.
מריה דמיטרייבנה אכרוסימובה: גברת מבוגרת בחברה מוסקבה, בעלת חוש הומור כן ואכזרי.
אמליה יבגנייבנה בוריין: צרפתייה שחיה עם הבולקונסקים, בעיקר כבת לוויה של הנסיכה מריה.
בהמשך הרומן הנסיך ניקולאי בולקונסקי מקרב אותה אליו והדבר גורם למתיחות קשה בינה ובין מריה.
בסופו של דבר אנדריי מתערב והנסיך שם קץ ליחסים בינו לבין בוריין.
וסילי דמיטרי דניסוב: חברו של ניקולאי רוסטוב שמשרת איתו כקצין, הציע נישואים לנטשה אך סורב.
לפי המבטא שלו כנראה ממוצא פולני.
פלטון קראטייב: צמית, חברו לשבי של פייר.
נוסף על כך דמויות היסטוריות אמיתיות, כמו נפוליאון והגנרל מיכאיל קוטוזוב, לוקחות חלק בולט בספר.
רבות מדמויותיו של טולסטוי התבססו על אנשים אמיתיים.
סבו וסבתו וחבריהם היו המודלים לרבות מן הדמויות הראשיות.
הפילוסופיה של ההיסטוריה לפי טולסטוי
הפילוסופיה של ההיסטוריה אינה חלק שולי ב"מלחמה ושלום", אלא היא-היא הסיבה לכתיבת הרומן ולצורת הכתיבה שלו.
לדעת טולסטוי, ובפרט בפירושו של ישעיה ברלין להגותו שהתפרסמה במסתו "הקיפוד והשועל", כל האירועים ההיסטוריים תלויים זה בזה במארג אינסופי של אישים, מאורעות ונסיבות.
התפיסה האנושית האמפירית (תצפיתית) המוגבלת והסופית אינה מסוגלת לתפוס את השפעותיהם של שינויים במערכת על אירועים, לא בזמן אמת ולא בדיעבד.
לפיכך קיימות התפתחותיות שנראות כצירופי מקרים ואחרות כמתחייבות, אך אלו רק אשליות הנובעות מחוסר ידע מספיק.
טולסטוי יצא למעשה נגד מגמות בנות זמנו, מאז הגל ובפרט אוגוסט קונט, לנסות ולעצב את ההיסטוריה כמדע פוזיטיביסטי, שבו ניתן להגדיר חוקים היסטוריים.
הוא כופר הן בגישה שלפיה ההיסטוריה מונעת על ידי "אישיות גדולה" או "גאון" (ומכאן הגחכת דמותו של נפוליאון ושיבוץ כמות גדולה של "אנשים קטנים" בנקודות שונות ברומן) הן בגישה שלפיה המאורעות נקבעים לפי סכמה דטרמיניסטית הנענית לחוק טבע תאורטי כלשהו.
טולסטוי מספק כמה מטפורות לתפיסתו על העולם.
אחת מהן היא מטפורת המכונה: כפי שמכונה גדולה ומורכבת היא מערכת של גלגלי-שיניים בגדלים שונים, שקשה להבחין בתפקידו של הגלגל היחיד, אך הוא חיוני למערכת ככלל – כך גם מערכת העולם פועלת.
מי שמתבונן במכונה מבחוץ יכול לשער השערות שונות לגבי דרכי פעולתה, חלקן אבסורדיות (כמו זו הטוענת שהעשן הנפלט מארובת הקטר הוא הגורם לתנועתו).
אם מספר גלגלי השיניים הוא גדול לאין שיעור ואינסופי על פני הזמן והמרחב, אזי בלתי אפשרי להבין את המנגנון מתוך תצפית סופית.
מטפורה אחרת נבעה מכיוון המתמטיקה ובפרט החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי, בהשפעת ידידו סרגיי אורוסוב: תיאור מהלך היסטורי הוא אינטגרל על פני אינסוף משתנים קטנים-לאינסוף.
לפיכך כדי לספר על 1812 חייב טולסטוי לתת מבט כולל, אנציקלופדי (בהשפעת דני דידרו וז'אן-ז'אק רוסו), של החברה וההתרחשויות ברוסיה, כולל מאורעות פעוטים והחלטות של פרטים.
אם תיאור היסטורי ככלל הוא בלתי אפשרי באופן מלא, הרי שהדבר אף מוקצן כאשר מדברים על קרב, שבו לא רק החייל אלא גם הגנרל אינו יודע להסביר את התמונה הכוללת מעצם היותו בלב ההמולה.
טולסטוי מבטא זאת על ידי תפיסות הקרב השונות של אנדריי, של ניקולאי ובפרט של פייר, "המבקר חסר הדעת".
יתר על כן, מתוך הניגוד שבין תפיסתו של קוטוזוב ובין התאורטיקנים הצבאיים (ובהם דמותו הנלעגת של קרל פון קלאוזביץ).
מה שיש לקוטוזוב זו פיקחות – יכולת תפיסה כוללת ופרגמטית ("קיפוד" לפי ישעיהו ברלין) – הבנה עמוקה ואינטואיטיבית של "הדבר הנכון" שלא ניתן להכניס לשום תבנית של חוקים מדעיים.
דמות אחרת החולקת את אותה יכולת התפיסה היא פלטון (רמז לפילוסוף אפלטון) קרטייב, האיכר הבור (לכאורה), חברו של פייר לשבי, שמוחו אינו "מורעל" בחשיבת תאורטית ולכן הוא מבין באופן אינטואיטיבי את שיש לעשות.
על פי אורלנדו פייג'יס, טולסטוי ביקש לעצב את ההיסטוריה של "מלחמת 1812" כהיסטוריה לאומית-רוסית, תוך תיאורה כמלחמתו של העם הרוסי, שבו נטלו חלק כל שדרות העם.
טולסטוי ביקש לתאר את המלחמה ברוח הלאומיות הליברלית של הדקבריסטים, כאירוע מכונן שגיבש ואף יצר את העם הרוסי וחיבר את מעמד האצולה לאיכרים.
זאת, בניגוד למגמה ההיסטורית הרשמית, מבית מדרשו של ניקולאי קרמזין, שביקשה לתאר את ההיסטוריה של רוסיה כהיסטוריה של הצאר.
כבר ב-1920 תרגם את "מלחמה ושלום" י"א טריווש (התרגום יצא בהוצאת שטיבל).
טריווש לא הספיק לתרגם את שני האפילוגים ואת אחרית הדבר של טולסטוי.
הללו תורגמו בידי אברהם לוינסון.
גרסה חדשה של התרגום נעשתה בידי לאה גולדברג בשנת 1952 בעריכת אברהם שלונסקי, ומהדורה חדשה ומתוקנת של תרגום זה, מעשה ידיו של חיים פלג, יצאה בהוצאת ספריית פועלים בשנת 1976.
בשנת 2012 הועלה בתיאטרון ארס נובה המחזמר "נטשה, פייר והשביט הגדול של 1812", שהוא עיבוד של 70 עמודים מתוך הרומן.
שירו של יהונתן גפן "איפה נטשה ופייר" הדן בעליבות החיים ברוסיה הקומוניסטית, מזכיר את גיבורי הרומן "מלחמה ושלום".
מלחמה תוקפנית הוא מושג במשפט בינלאומי פומבי שמשמעותו כל מלחמה שמטרתה אינה הגנה עצמית או שמתנהלת כתגובה על התקפה נגדית.
ההגדרה באה מתאוריית המלחמה הצודקת וממגילת האומות המאוחדות.
רבים מנאשמי משפטי נירנברג הואשמו בעריכתה, תכנונה או ייזומה של מלחמה תוקפנית.
עם זאת, עצם יציאה למתקפה יזומה איננה נחשבת בהכרח ל"תוקפנות" כאשר מתקיים 'מצב לוחמה' בין הצדדים, למשל כתוצאה מאי-הכרה של מדינה אחת החברה באו"ם בשכנתה.
דוגמה לכך היא ישראל שלמרות שהתקבלה לאו"ם במאי 1949 וביולי 1949 סיימה לחתום על הסכמי שביתת נשק עם שכנותיה שהכריזו עליה מלחמה ביום הקמתה, אך שבהסכמי שביתת הנשק לא הודיעו על הכרה בישראל כמו גם על סיום מצב הלוחמה.
במצב זה המשפט הבינלאומי איננו רואה במתקפה יזומה משום מלחמה תוקפנית.
סעיף 39 של מגילת האומות המאוחדות קובע כי מועצת הביטחון של האו"ם תקבע את קיומה של כל מעשה תוקפנות ו"תמליץ, או תחליט אילו אמצעים יינקטו בהתאם לסעיפים 41 ו-42, כדי לשמור או להחזיר את השלום הבינלאומי.
מלחמות האינדיאנים הוא השם המשמש היסטוריונים לתיאור סדרת קרבות בין ארצות הברית וקנדה לבין האינדיאנים בארצות הברית.
מונח זה מתייחס, בדרך כלל, גם לקרבות בין אמריקה הקולוניאלית לבין האינדיאנים.
המלחמות נמשכו מתקופת אמריקה הקולוניאלית ועד טבח ווּנְדֵד נִי וכיבוש כל שטחי רצועת הספר ב-1890. התוצאה הסופית של הקרבות הייתה כיבוש האינדיאנים והטמעתם בחברה או הגלייתם לשמורות.
על פי הערכות לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית מ-1894, במהלך למעלה מ-40 הקרבות שנערכו בין 1775 ל-1890 נהרגו כ-45,000 אינדיאנים וכ-19,000 מתיישבים.
ההערכה כוללת נשים וילדים שנהרגו לעיתים קרובות למרות חוסר מעורבותם הישירה בקרבות.
כאמור, ההערכה מתייחסת רק לאבדות החל מ-1775 ואינה כוללת הרוגים מלפני הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
אף על פי שהשם "מלחמות האינדיאנים" נראה ככולל את כל האינדיאנים תחת מנהיג אחד, לא כך הדבר.
האינדיאנים היו, ועדיין, קבוצות נפרדות בעלות היסטוריה נפרדת, בדומה ליחס בין תושבי אירופה מארצות שונות.
ההחלטה האם לצאת למלחמה התקבלה בדרך כלל במישור המקומי, אך היו מספר מקרים בהם נאבקו בצורה מאורגנת, לדוגמה תחת התאחדות שבטי האירוקוי או התלכדות זמנית כגון סביב הצ'יף טקומסה בקרב טיפקאנו.
היסטוריונים כיום רואים בדעה שהמלחמה הייתה מאבק בין-גזעי בין אינדיאנים ללבנים כפישוט יתר של המצב ההיסטורי.
אינדיאנים ולבנים לחמו זה לצד זה לעיתים קרובות.
לדוגמה, אף על פי שקרב הורסשו בנד מתואר לעיתים קרובות כניצחון ארצות הברית על שבט הקריק, היה הכוח המנצח מורכב מלוחמי קריק מאזור אחר, מהצ'ירוקי, ומכוחות מטנסי בהנהגת אנדרו ג'קסון.
מזווית ראייה רחבה ניתן לומר שהמלחמה הייתה על טריטוריית האינדיאנים ולא על השמדתם.
אלו מלחמות שנערכו בין האינדיאנים לבין כוחות המושבות האירופאיות בטריטוריה שעליה תוקם ארצות הברית, בתקופה שלפני הכרזת העצמאות של ארצות הברית,
מלחמת הפוֹוַאטן (1622–1644), ידועה גם כמלחמות האנגלו-פווהאטן.
מלחמת הפקווט – מאבק בין שבט הפקווט לבין המתיישבים האנגלים ובעלי בריתם, שבטים הילידים־אמריקאים שנשלטו קודם לכן על ידי הפקווט.
מלחמת קיפט (1643-45), ידועה גם כ-the Wappinger War או מלחמת המושל קיפט.
מלחמת המלך פיליפ (1675–1676) על שם מטהקומט מנהיג הוואמפנואה שכונה המלך פיליפ
מלחמה למען האלונים הוא ספר מאת אמה בול.
זהו ספר פנטזיה, המשתייך לקטגוריית "הפנטזיה האורבנית".
הספר תורגם לעברית על ידי דוד חנוך ויצא לאור בהוצאת הספרים מודן.
הספר הוא ספר ביכורים של הסופרת, וככזה היא בחרה לשתף את הקוראים בתהליכי כתיבתו.
הן הפרולוג והאפילוג עוסקים בהלך היצירה של הספר, ובסופו מובא תהליך ייחודי של עיבוד הספר לתסריט קולנועי.
גיבורת הסיפור היא אדי מק'קאנדרי, מוזיקאית וזמרת, החוזרת הביתה בתום הופעה כושלת עם הלהקה של אהובה לשעבר, ומוצאת את עצמה מותקפת על ידי זר אימתני וכלב גדול הגורמים לה לאובדן הכרה.
כשהיא מתעוררת, היא מגלה שהזר האימתני הוא שומר הראש החדש שלה, לאחר שנבחרה בעל כורחה להיות בת התמותה הנדרשת, כדי ששתי חצרות ממלכת הפיות תוכלנה להילחם אלה באלה, ורק נוכחותה בקרבות תאפשר מיתה של חיילי שני הצדדים, שאם לא כן – מלחמתם תימשך לנצח.
אדי מוצאת את עצמה נסחפת למאבק לא לה, שבמקביל אליו עליה לשקם את חייה, להקים להקה חדשה, לתקן חברויות ולפתח קשרים, וזאת כשפוקה חצוף, מציק וקנאי – צמוד אליה בכל שעות היממה ומשמש לה הן כמגן והן כטפיל מציק ועוקצני, שלא תמיד שש לשתף פעולה עם צרכיה, או להשיב לשאלותיה.
הסיפור משלב אלמנטים מודרניים עכשוויים, דוגמת להקות רוק, גיטריסטים פרועים, אופנועים ושירים של פיטר גבריאל, דייוויד בואי ורבים אחרים, ואלמנטים פנטסטיים דוגמת פיות, מלכה טובה ומלכה רעה.
מלחמה קדושה היה אחד השירים המפורסמים ביותר מהתקופה הסובייטית בברית המועצות.
השיר הפטריוטי הפך למעין המנון החיילים הסובייטיים ב"מלחמה הפטריוטית הגדולה" (השם שניתן בברית המועצות למלחמת העולם השנייה).
השיר נכתב על ידי וסילי לבדב-קומאץ' בשנת 1941, בזמן הפלישה הנאצית לברית-המועצות.
המלחין הוא אלכסנדר אלכסנדרוב, מייסד מקהלת הצבא האדום ומלחין המנון ברית המועצות.
השיר ידוע בזכות השורה הראשונה בשיר: "עורי מדינה ענקית", ולעיתים אף מכונה כך.
ב-24 ביולי 1941 שני עיתונים סובייטיים מרכזיים "איזבסטיה" (Известия) ו"הכוכב האדום" (Красная звезда) פרסמו את השיר.
מיד לאחר הפרסום, המלחין אלכסנדר אלכסנדרוב הלחין אותו ב-26 ביולי.
בתחנת הרכבת "ביילורוסקי ווקזאל", אחת מהלהקות הצבא האדום, שזמריה טרם יצאו לחזית, ביצעה את השיר לראשונה.
עד 15 בדצמבר 1941 לא הושמע השיר באופן נרחב היות ששררה תחושה שיש לו משמעות טראגית מדי: השיר לא עסק בניצחון קרוב אלא בקרב קשה, ומוות למען הניצחון.
רק מ-15 באוקטובר 1941, כאשר הנאצים כבר כבשו את קלוגה, רז'ב וקלינין (טבר), החלו להשמיע את השיר מדי יום ברדיו הסובייטי לאחר השמעת צלצול פעמוני מגדל ספאסקאיה, מגדל השעון של הקרמלין.
השיר צבר פופולריות רבה בקרב הלוחמים בחזית, וסייע למורל החיילים.
ב-22 במאי 2007 בוצע השיר בבריסל במטה מפקדת נאט"ו על ידי מקהלת הצבא האדום על שם אלכסנדרוב.
השיר עצמו תורגם לשתי שפות רשמיות: גרמנית והונגרית.
מלחמה ושלום הוא סרט קולנוע משנת 1956. סרט זה היה העיבוד הראשון לקולנוע של הרומן מאת לב טולסטוי.
סרט זה בוים על ידי קינג וידור והופק על ידי דינו דה לורנטיס וקרלו פונטי.
הפסקול נכתב על ידי נינו רוטה.
בסרט מככבים אודרי הפבורן, הנרי פונדה, מל פרר, ויטוריו גסמן, אניטה אקברג, הרברט לום, אוסקר הומולקה, הלמוט דנטין, טוליו קארמינאטי, בארי ג'ונס, מילי ויטאל, אנה מריה פררו, וילפריד לוסון, מיי בריט, ג'רמי ברט וג'ון מילס.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
כמו כן הסרט היה מועמד לפרס אוסקר עבור הבימוי הטוב ביותר (קינג וידור), הצילום הטוב ביותר והתלבושות הטובות ביותר.
מלחמה ושלום הוא סרט קולנוע סובייטי שהפקתו הסתיימה בשנת 1967 בהתבסס על הרומן מלחמה ושלום מאת לב טולסטוי.
הסרט בוים על ידי סרגיי בונדרצ'וק אשר שיחק בו בתפקיד פייר, וזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל-1968.
בנו הלא לגיטימי של אציל עשיר מוצג בפני החברה הגבוהה.
ידידו, הנסיך אנדריי בולקונסקי מצטרף לצבא הקיסרות כעוזרו של הגנרל מיכאיל קוטוזוב במלחמת הקואליציה השלישית נגד נפוליאון.
כשאביו של פייר מזהה אותו, פייר מושך את תשומת לבה של הלן קוראגין ונישא לה, רק כדי לגלות משמועות שהיא הייתה לא נאמנה ושכבה עם פיודור דולוחוב, חברו של אחיה של הלן, אנאטול.
בינתיים אנדריי משתתף במבצע כושל באוסטריה, היכן שהוא משתתף בקרב שינגראברן ובקרב אוסטרליץ.
הוא נפצע קשה ונחשב למת.
הוא חוזר לנחלת אביו בזמן כדי לראות את ליזה רעייתו מתה בעת לידת בנם.
סוף שנת 1809. נטשה, בתו הצעירה של רוזן, משתתפת בנשף הראשון שלה.
אנדריי נתאהב בה ונחוש להינשא לה, אך אביו דורש ממנו להמתין.
אנדריי יוצא לטייל בארצות ניכר ונטשה מתגעגעת אליו.
אך כשהיא פוגשת את אנאטול קוראגין היא מחליטה להעדיפו על פני אנדריי.
ברגע האחרון היא מתחרטת וזונחת את תוכניותיה להתחתן עם אנטול.
ברם, אנדריי שמה על תוכניותיה ומכריז כי הקשר ביניהם הסתיים.
פייר מנסה להרגיעה ומכריז לפתע על אהבתו כלפיה.
שנת 1812. צבאו של נפוליאון פולש לרוסיה.
הגנרל קוטוזוב מבקש מאנדריי להצטרף אליו כקצין מטה.
פייר יוצא לצפות בהתנגשות בין הצבאות, אך בקרב בורודינו הוא מתנדב לסייע לסוללת הארטילריה.
יחידתו של אנדריי ממתינה ככוח עתודה, אך מותקפת ואנאטול, שנמצא שם, נפצע קשות.
הצבא הצרפתי יוצא כשידו על העליונה ומתקדם אל מוסקבה.
כשמוסקבה ניטשת על ידי הכוחות הרוסיים, בני משפחת רוסטוב עוזבים את אחוזתם, כשהם לוקחים איתם חיילים פצועים ומבלי לדעת שביניהם נמצא גם אנדריי.
פייר, לבוש כחקלאי, מנסה להתנקש בנפוליאון אך נבלם ונלקח בשבי.
כשהצרפתים נאלצים לסגת, הוא צועד במשך חודשים עם הצבא הצרפתי עד שהוא משוחרר על ידי פרטיזנים רוסים.
הצרפתים מובסים על ידי הגנרל קוטוזוב בקרב קראסנוי.
אנדריי מזוהה על ידי מכריו והוא מובא לאחוזתו.
הוא מוחל לנטשה בעודו על ערש דוויי.
נטשה מתאחדת עם פייר כשמוסקבה משוקמת ונבנית מחדש.
עבודות ההכנה עבור צילומי הסרט החלו באולפני מוספילם בשנת 1961 והצילומים החלו בשנת 1963. סצנת קרב בורודינו כללה כ-12,000 ניצבים, לדבריו של בונדרצ'וק, אף כי ספר השיאים של גינס נקב במשך מספר שנים במספר גדול פי עשרה וטען כי מדובר בסצנה בה מספר הניצבים הגדול ביותר.
הסרט היה אחד הסרטים הראשונים בברית המועצות שצולמו במצלמת 70 מ"מ.
הסרט צולם עם 6 ערוצי שמע סטראופונים.
הסרט הופץ לאקרנים בברית המועצות בארבעה חלקים בשל אורכו (484 דקות):
אנדרי בולקונסקי - יצא לאקרנים ב-1965.
נטשה רסטובה - יצא לאקרנים ב-1965.
פייר בזוחוב - יצא לאקרנים ב-1967.
בעת הפצתו בארצות הברית קוצר הסרט בשעה והוקרן בשני חלקים, כאשר כל חלק הוקרן כשני פרקים וכך נשמר המבנה של ארבעה פרקים (שמות הפרקים היו: נטשה ואנדרי, קרב אוסטרליץ, נטשה ופייר, ושריפת מוסקבה).
אורכו של החלק הראשון היה שלוש וחצי שעות, ואורך החלק השני היה שלוש שעות.
בישראל הגישה פורום פילם בקשה להפצת הסרט, ולאחר שזו לא קיבלה אישור, ייבוא והפצת הסרט הועברו לידי דוד אבידן - המאה השלושים, שקיבל היתר להפצת הסרט.
הסרט היה הסרט הסובייטי הראשון שהותרה הפצתו לאחר מלחמת ששת הימים.
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1969.
פרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1969.
פרס מעגל מבקרי הסרטים של ניו יורק לשנת 1968.
מלחמה מצרית הוא אחד ממשחקי הקלפים העתיקים ביותר והפשוטים ביותר המשתמש בחבילת קלפים רגילה (לרוב ללא הג'וקרים, 52 קלפים בסך הכל).
ניתן לשחק את המשחק בקבוצות של שני שחקנים ומעלה (אך ממספר מסוים של שחקנים צריך חבילות נוספות).
מטרת המשחק היא לקבל את כל הקלפים.
כאשר לכולם נגמרים הקלפים ביד, השחקן עם כל הקלפים בידו הוא המנצח.
בתחילת המשחק מחלקים את כל החבילה (או החבילות) בין השחקנים שווה בשווה כאשר גב הקלפים מופנה אל השחקנים.
קובעים תור (או שקובעים שהשחקן שקיבל את הקלף האחרון ישחק ראשון) ומתחילים במשחק.
השחקנים לא יודעים מה ערכם של הקלפים שלפניהם היות שפני הקלף מוסתרים.
כל שחקן בתורו שם את הקלף העליון בחפיסתו בקופה שבאמצע השולחן כשפני הקלף כלפי מעלה.
כל עוד השחקנים מניחים קלפים שערכם מ-2 עד 10, התור עובר לשחקן הבא המניח קלף בתורו.
אם הקלף שהניח השחקן הוא נסיך, השחקן הבא בתור מניח קלף אחד, אם מלכה יש להניח שני קלפים, אם מלך יש להניח שלושה קלפים, אם אס יש להניח ארבעה קלפים.
אם אין לשחקן שבתור די קלפים, הוא פורש מהמשחק.
אם בין הקלפים שהשחקן הניח יש נסיך או קלף גבוה יותר, הוא לוקח את כל חבילת הקלפים שבקופה אליו, טורף את הקלפים ומתחיל סיבוב חדש; אם כל הקלפים שהניח הם קלפי מספרים, עובר התור לשחקן הבא שצריך להניח מספר קלפים זהה.
אם נגמר סבב ואף אחד מהשחקנים לא הניח קלף מנצח, עוברת הקופה לשחקן שהניח את הקלף הגבוה.
בגרסה שונה במקצת של המשחק, כל השחקנים מניחים קלפים במספר הנדרש, והקופה עוברת לזה שהניח את הקלף בעל הערך הגבוה ביותר.
אם השחקן שתורו להניח קלפים מניח שני קלפים זהים אחד על השני (אין חשיבות לצבע ולסוג הקלף במשחק אלא רק לערכו) או מניח קלף הזהה לקלף הגלוי האחרון בקופה, השחקן הראשון שמניח ידו על קופת הקלפים המונחים באמצע, זוכה בקופה כולה.
גם שחקן שיצא מהמשחק משום שנגמרו לו הקלפים יכול להניח ידו על הקופה ולזכות בה.
אם שחקן לוחץ על הערימה בטעות - עליו להניח קלף מהחבילה שלו.
כאשר שחקן מפסיד את כל קלפיו הוא יוצא מהמשחק וממשיכים בלעדיו.
המנצח הוא השחקן האחרון שנשאר.
ישנה גרסה למשחק המכונה "סנדוויץ'".
בגרסה זו ניתן להניח יד על ערימת הקלפים גם כאשר שני הקלפים הזהים מופרדים זה מזה באמצעות קלף נוסף.
למשל אם שחקן הניח קלף 2, לאחריו קלף 8 ואחריו קלף 2 נוסף, השחקן הראשון שיניח את ידו על הערימה ייקח את כולה.
משחק שכולל את שני הג'וקרים.
אם שחקן מניח ג'וקר השחקן שאחריו צריך להניח חמישה קלפים.
גרסה בה ג'וקר יכול לשמש כל קלף.
כלומר, ברגע ששחקן מניח ג'וקר, השחקן הראשון שמניח את ידו על הקופה זוכה בה.
גרסה בה הנחת ג'וקר מזכה את השחקן שהניח אותו בקופה כולה.
בגרסה נוספת כאשר שחקן מסוים מניח קלף מלוכה, השחקן שאחריו מניח מס' קלפים לפי הצורך (נסיך-1 מלכה-2 וכו').
אם בין קלפים אלה יש רק מספרים, השחקן שהניח את קלף המלוכה המקורי לוקח את כל הערימה.
ואם יוצא קלף מלוכה הסיבוב ממשיך.
לכן הקלף הכי חשוב במשחק הוא נסיך.
בנוסף, אם בכל זמן שהוא במהלך המשחק יצאו שני קלפים זהים כלשהם ברצף, כל אחד מהמשתתפים רשאי להניח ידו על הערימה.
הראשון שהניח ידו על הערימה לוקח את כולה (לכן רצף נסיך נסיך הוא חשוב!).
עוד חוק חשוב הוא שכאשר יש רצף של שני מספרים היוצרים את הסכום 10 (A+9, 3+7, 2+8, 4+6) שוב כולם רשאים להניח ידם על הערימה והראשון שעשה זאת ייקח את כולה.
גרסה נוספת דומה למספר 5, כשהשוני הוא שבמקום הסכום 10, אם יש רצף בין קלף 10 ונסיך גם ניתן לשים יד על הערימה ולקחת.
גרסה זו מכונה בשם העממי "מכות" (במלעיל).
מלחמה כוללת או מלחמה טוטאלית היא מלחמה בה משתמשים בכל אמצעי הלחימה ובכל המשאבים העומדים לרשותה של מדינה, ללא הגבלות, על מנת לחסל לחלוטין את התנגדות האויב.
במלחמה זו אין הבדל בין לוחמים ללא לוחמים שכן כל האנשים מאותה המדינה, חיילים ואזרחים כאחד, נתפסים כנוטלים חלק במאמץ מלחמתי פעיל.
עדויות על מלחמות כוללניות קיימות משחר ההיסטוריה האנושית אך רק באמצע המאה ה-19 הוגדר המושג לראשונה כסוג נפרד של מלחמה.
לעיתים משמש המונח כתרגום ל-"Full-scale War", שבא להבדיל בין מלחמה בין שתי מדינות באמצעות צבאות סדירים לבין מלחמה א-סימטרית או עימות מוגבל המתרחש בעיקר בין מדינה למיליציות, ארגוני גרילה וארגוני טרור.
עקרונות המלחמה הכוללת גובשו לראשונה בצורה מסודרת בעת המהפכה הצרפתית.
הרפובליקה הצרפתית שזה אך קמה מצאה עצמה מאוימת על ידי קואליציה חזקה של מדינות אירופאיות.
הפתרון היחיד בעיניי הממשל היעקוביני היה לרכז את כל משאבי המדינה למען מאמץ מלחמתי חסר תקדים.
הממשל הוציא הוראה לגיוס חובה שקראה לכל הגברים הכשירים להתגייס לצבא.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית שנעשה שימוש בשיטת גיוס חובה להמונים.
הממשל קרא גם לכל אזרחי צרפת שלא היה ביכולתם לשרת בצבא, נשים, ילדים וזקנים לתרום את חלקם למאמץ המלחמתי על ידי סיוע לוגיסטי וטיפול בפצועים.
הצבא הצרפתי הובס בסופו של דבר בקרב ווטרלו אך המלחמות שינו ללא היכר את הצבאות האירופאים כאשר לראשונה גדל הכוח הצבאי הממוצע מכ-150 אלף איש לקרוב למיליון.
דבר בולט נוסף שניכר במלחמה זו בניגוד למלחמות אחרות הייתה כמות האבדות העצומה שספגו שני הצדדים כאשר כמחצית מכל האבדות היו אזרחים.
מרד טאיפינג שהתרחש בסין בין השנים 1850 ל-1864 הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית של סין בה נעשה שימוש בטקטיקות של מלחמה כוללת.
בעת העימות ניסו שני הצדדים למנוע אחד מהשני השגת משאבים על ידי השמדת שדות חקלאים ומעשי טבח באוכלוסיות הערים שנכבשו.
ההבחנה בין חייל לאזרח נעלמה כמעט לחלוטין כאשר כלל האוכלוסייה לקחה חלק במאמץ המלחמתי.
עובדה זו הביאה את הצדדים הלוחמים לנהל מלחמה לא רק נגד צבא האויב אלא גם נגד האוכלוסייה האזרחית שתחת שלטונו.
ההערכות לגבי מספר ההרוגים במלחמה זו נעים בין 20 ל-100 מיליון, לפי אומדן זה הייתה המלחמה עקובה מדם יותר ממלחמת העולם הראשונה וייתכן שאף יותר ממלחמת העולם השנייה.
מלחמות הבלקן הן שתי מלחמות, שהתרחשו בחבל הבלקן ב-1912 וב-1913. במלחמת הבלקן הראשונה הביסו ארבע ממדינות חבל הבלקן את האימפריה העות'מאנית.
במלחמת הבלקן השנייה, בולגריה, שהייתה המנצחת העיקרית מבין ארבע המדינות הללו, נלחמה נגד ארבע המדינות האחרות שהשתתפו במלחמת הבלקן הראשונה, והצליחה לסכל התקפת פתע של רומניה מצפון.
האימפריה העות'מאנית איבדה את רוב השטחים שהיו תחת שליטתה באירופה.
אוסטריה-הונגריה, על אף שהיא לא השתתפה במלחמות הבלקן, הפכה חלשה יותר בעקבות מלחמות הבלקן, ככל שסרביה נדחקה לאיחוד של העמים הדרום-סלאביים.
המלחמה הניחה את היסודות למשבר הבלקן ב-1914 ובכך שימשה הקדמה למלחמת העולם הראשונה.
בתחילת המאה ה-20 השיגו בולגריה, יוון, מונטנגרו וסרביה עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אך חלקים גדולים מעמיהן נותרו תחת השלטון העות'מאני.
בשנת 1912 הקימו מדינות אלו את הליגה הבלקנית.
מלחמת הבלקן הראשונה פרצה בגלל שלוש סיבות עיקריות:
האימפריה העות'מאנית לא הייתה מסוגלת לבצע רפורמות נחוצות, למשול בצורה משביעת רצון, או להתמודד עם הלאומיות הגואה בקרב העמים הלא טורקיים שבתחומה.
המעצמות הגדולות רבו בינן לבין עצמן ולא הצליחו להבטיח שהעות'מאנים יבצעו את הרפורמות הנדרשות.
הדבר הוביל לכך שמדינות הבלקן שאפו לפתרון משלהן.
נוסדה הליגה הבלקנית, וחבריה היו בטוחים שיוכלו להביס את הטורקים.
כתוצאה משתי מלחמות הבלקן איבדה האימפריה העות'מאנית את כל השטחים ממערב לנהר מריצה שהיו בשליטתה, והנהר מריצה הפך בעקבות כך לגבולה המערבי של טורקיה.
זרם גדול של פליטים טורקים התחיל להימלט אל לב האימפריה העות'מאנית מהשטחים שנכבשו.
בשנת 1914 האזורים שנותרו בשליטת האימפריה העות'מאנית חווה גידול אוכלוסייה משמעותי של 2.5 מיליון אנשים בעקבות הגירה מאסיבית של פליטים טורקים מחבל הבלקן.
אזרחי טורקיה מתייחסים למלחמות הבלקן כאל אסון גדול בהיסטוריה של האומה הטורקית.
הנפילה הבלתי צפויה והוויתור הפתאומי על השטחים האירופיים שהיו בשליטת טורקיה הפכו לאירוע טראומטי בתודעתם של טורקים רבים.
ראש המטה של הצבא העות'מאני נסים פאשה, הואשם בהפסד במלחמות הבלקן, והוא נרצח בעקבות כך ב-23 בינואר 1913 במהלך ההפיכה באימפריה העות'מאנית ב-1913 .
לאחר שנוכחה שהחוזה הופר, בולגריה, אשר לא הייתה מרוצה מחלוקת השלל במקדוניה (שנעשתה בחשאי על ידי בעלות בריתה לשעבר, סרביה ויוון) החלה לפעול נגדם צבאית.
כוחות הצבא המשולבים של סרביה ויוון אשר היו גדולים יותר הדפו את המתקפה הבולגרית והתקיפו בתגובה את בולגריה ממערב ומדרום.
רומניה, שעד כה לא נטלה חלק בסכסוך, פלשה לבולגריה מצפון תוך הפרת הסכם השלום בין שתי המדינות.
האימפריה העות'מאנית תקפה גם היא את בולגריה והתקדמה כדי לכבוש מחדש את אדריאנופול.
בהסכם בוקרשט בולגריה איבדה את רוב השטחים אותם כבשה במלחמת הבלקן הראשונה, ובנוסף לכך בולגריה נאלצה לוותר על מחוז דוברוג'ה (ה"קדרילטר") לרומניה.
אחד הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמות הבלקן היה היווצרותם של מדינות הלאום באזורים של אירופה שהיו תחת שליטת האימפריה העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-19 ושאיפתן לשחרר את בני עמיהן מעול השלטון העות'מאני .
סרביה שחררה אזורים נרחבים במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה (1877–1878), ואילו יוון שחררה את תסליה ב-1881 (אם כי ב-1897 איבדה חלק קטן יחסית משטחה לאימפריה העות'מאנית), ובולגריה שחררה את מחוז רומלייה המזרחית (1885).
כל שלוש המדינות, כמו גם מונטנגרו, חתרו לכבוש שטחים נוספים באזור רומלייה שהיה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית ואשר הורכב ממזרח רומלייה, אלבניה, מקדוניה, ותרקיה.
אוסף בעיות פוליטיות ותרבותיות העסיקו את המעצמות הגדולות בעקבות תהליך דעיכת האימפריה העות'מאנית החל מסוף המאה ה-18. על רקע הלחץ הרוסי על האימפריה, התעוררה השאלה המזרחית שכוללת את השלכות נפילת האימפריה על השלום והיציבות באירופה עצמה.
אוסטרו-הונגריה אשר הייתה בשליטת בית הבסבורג, ביקשה את המשך קיומה של האימפריה העות'מאנית, שכן שתיהן היו ישויות רב-לאומיות עם בעיות פנימיות, ולפיכך קריסת האחת הייתה עלולה להחליש את השנייה.
בנוסף בית הבסבורג ראה בנוכחות העות'מאנית באזור משקל-נגד להתעצמות הלאומיות הסרבית בקרב נתיניו הסרבים בבוסניה, בוויבודינה ובחלקים אחרים של האימפריה.
המטרה העיקרית של איטליה באותה העת הייתה למנוע ממעצמה אחרת להשיג גישה לים האדריאטי.
האימפריה הגרמנית לעומת זאת שאפה להפוך את האימפריה העות'מאנית לקולוניה גרמנית דה פקטו באמצעות מדיניות "הדחיפה מזרחה" , ועל כן תמכה בהמשך קיומה של האימפריה העות'מאנית.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, בולגריה ויוון חתרו לכבוש את אזור מקדוניה ואזור תרקיה מהאימפריה העות'מאנית.
היוונים האתניים חתרו לבצע "הלניזציה" כפויה על הבולגרים אתניים, אשר מצדם חתרו לבצע "בולגריזציה" על היוונים האתניים .
שני העמים שלחו כוחות חמושים בלתי סדירים לשטח העות'מאני על מנת להגן ולסייע לאחיהם שמעבר לגבול.
החל מ-1904 הייתה מלחמה בעצימות נמוכה במקדוניה בין היוונים, הבולגרים והצבא העות'מאני.
אחרי ש המפלגה הלאומנית "הטורקים הצעירים" תפסה את השלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 המצב השתנה באופן דרסטי.
מהפכת הטורקית הטורקים הצעירים (יולי 1908)
ביולי 1908 הצליחה המפלגה הלאומנית "הטורקים הצעירים" לבצע הפיכה אשר כונתה "הפיכת הטורקים הצעירים".
הגורמים הישירים להפיכה היו האיום ההולך וגובר על האימפריה ומצבו ההולך ומדרדר של הצבא העות'מאני.
כאשר פרץ המרד הוא זכה לתמיכת אינטלקטואלים, אנשי הצבא, וכמעט כל המיעוטים האתניים באימפריה העות'מאנית, כאשר על הסולטאן עבדול חמיד השני נכפה לאמץ מחדש את החוקה העות'מאנית של 1876. בעקבות כך נערכו בחירות להקמת פרלמנט עות'מאני אשר יכיל נבחרים רב-אתניים שייצגו טוב יותר את האוכלוסייה המגוונת של האימפריה העות'מאנית.
עם זאת, בעקבות ניסיונו של הסולטאן לבצע הפיכת נגד, נדחק האלמנט הליברלי של מפלגת הטורקים הצעירים והיסוד הלאומני הפך לדומיננטי.
בעקבות ניצחונה של איטליה במלחמה האיטלקית–עות'מאנית שנערכה בין השנים 1911–1912 איבדה מפלגת הטורקים הצעירים את השלטון לאחר הפיכה.
מדינות הבלקן ראו בכך הזדמנות לתקוף את האימפריה העות'מאנית במטרה לכבוש ממנה אזורים נרחבים.
בולגריה חתמה בהמשך על הסכמים עם סרביה על חלוקתו העתידית של אזור צפון מקדוניה.
הברית בין יוון, סרביה, בולגריה ומונטנגרו נודעה בשם הליגה הבלקנית.
קיומה של הליגה הבלקנית היה בלתי רצוי בקרב כל המעצמות הגדולות באותה העת.
מונטנגרו הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-8 באוקטובר.
ב-17 באוקטובר הכריזו גם יתר חברי הליגה הבלקנית מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
שלוש בעלות הברית הסלאביות (בולגריה, סרביה ומונטנגרו) הכינו לפני המלחמה תוכניות נרחבות לתיאום מאמצי המלחמה שלהם תחת פיקוח הדוק של רוסיה.
הוחלט שסרביה ומונטנגרו יתקפו באזור סאנדז'אק ושבולגריה וסרביה יתקפו באזור מקדוניה ותרקיה.
המצב של האימפריה העות'מאנית היה לא פשוט.
מצד אחד אוכלוסייתה מנתה כ-26 מיליון בני אדם ולכן היה להם מאגר עצום של כוח אדם פוטנציאלי שניתן להשתמש בו במלחמה, אך שלושה רבעים מאוכלוסיית האימפריה העות'מאנית וכמעט כל האוכלוסייה המוסלמית של האימפריה העות'מאנית חיה בחלק האסייתי של האימפריה העות'מאנית.
משום כך האימפריה העות'מאנית שלחה תגבורת מאסיה בעיקר דרך הים, וההגעה של התגבורת היה תלוי בעיקר בתוצאה של הקרבות שנערכו בין הצי הטורקי לצי היווני בים האגאי.
עם פרוץ המלחמה הפעילה האימפריה העות'מאנית שלוש מפקדות צבאיות - המפקדה התרקית בקונסטנטינופול שפיקדה על המלחמה נגד בולגריה, המפקדה המערבית בסלוניקי שפיקדה על המלחמה נגד יוון, ומפקדת וארדאר בסקופיה שפיקדה על המלחמה נגד סרביה.
רוב הכוחות של האימפריה העות'מאנית הוקצו לחזיתות הללו.
יחידות עצמאיות קטנות יותר הוקצו למקומות אחרים, בעיקר באזור של ערים שהיו מבוצרות במיוחד.
מונטנגרו הייתה המדינה הראשונה שהכריזה מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ב-8 באוקטובר.
יתר מדינת הליגה הבלקנית הכריזו מלחמה על האימפריה העות'מאנית עשרה ימים לאחר מכן.
בחזית הימית הצי העות'מאני חצה פעמיים את הדרדנלים והובס פעמיים על ידי הצי היווני.
הדומיננטיות היוונית בים האגאי לא אפשרה לעות'מאנים להעביר את הכוחות שהם רצו להעביר מהמזרח התיכון לתרקיה (על מנת שילחמו נגד כוחות הצבא בולגריה) ולחזית המקדונית (על מנת שילחמו נגד כוחות צבא יוון וסרביה).
בינואר, לאחר הפיכה מוצלחת שביצעה קציני צבא צעירים, החליטה האימפריה העות'מאנית להמשיך במלחמה.
לאחר התקפת-נגד עות'מאנית כושלת בחזית התראקית, הצליחו הכוחות הבולגרים, בעזרת הצבא הסרבי, לכבוש את אדריאנופול, בעוד שהכוחות היוונים הצליחו לכבוש את יואנינה לאחר שהביסו את העות'מאנים בקרב ביזאני.
המלחמה הסתיימה רשמית עם החתימה על הסכם לונדון ב-30 במאי 1913.
מלחמת הבלקן השנייה פרצה משום שבולגריה, אשר לא הייתה מרוצה מחלוקת השלל בסוף מלחמת הבלקן הראשונה, תקפה ב-16 ביוני 1913 את בנות בריתה לשעבר סרביה ויוון.
הצבא היווני הצליח להדוף את המתקפה הבולגרית ונכנס לבולגריה.
בנוסף לכך, סכסוכים טריטוריאליים שהיו קיימים בין בולגריה לרומניה הובילו לכך שגם רומניה תקפה את בולגריה.
האימפריה העות'מאנית ניצלה את ההזדמנות על מנת לתקוף את בולגריה כדי לנסות והשתלט על חלק מהטריטוריה שאיבדה במלחמת הבלקן הראשונה.
כשהגיעו כוחות הצבא הרומני לבירה הבולגרית סופיה, נחתם הסכם בוקרשט בו בולגריה נאלצה לוותר על חלקים שכבשה במלחמת הבלקן הראשונה ולהעביר אותם לשליטת סרביה, יוון ורומניה.
בהסכם קונסטנטינופול בולגריה העבירה את אזור אדירנה לשליטת האימפריה העות'מאנית.
מלחמות אחרות שנערכו בחבל הבלקן
לאורך ההיסטוריה נערכו באזור חבל הבלקן מספר מלחמות נוספות כאשר המלחמות הבולטות הן:
הסכסוך הארוך בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה האוסטרו-הונגרית.
המערכה בבלקן במלחמת העולם הראשונה (1914-1918)
המערכה בבלקן במלחמת העולם השנייה (1940-1945)
מלחמה ושלום היא אופרה מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב (אופוס 91 של המלחין) המבוססת על ליברית שנכתבה על ידי המלחין ורעייתו מירה מנדלסון, בהתבסס על הרומן "מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי.
פרוקופייב החל לכתוב את האופרה בקיץ 1942 בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות שהחלה שנה קודם לכן, ב-22 ביוני 1941. הטיוטה הראשונה של האופרה הוגשה עוד באותו קיץ למועצת האמנות של ברית המועצות.
המועצה דרשה כי סצנות המלחמה יהיו פטריוטיות והרואיות יותר, ופרוקופייב הוסיף מארשים צבאיים, קטעי מקהלה וטקסטים הרואיים בציות להוראות המועצה.
בכורת האופרה תוכננה לשנת 1943 בתיאטרון בולשוי שבמוסקבה.
על הבכורה אמור היה לנצח סאמויל סאמסוד ובימוייה אמור היה להיות בידי סרגיי אייזנשטיין.
מספר קטעים מהאופרה בנגינת פסנתר בלבד הועלו במרכז האמנים של מוסקבה ב-16 באוקטובר 1944, וביצוע קונצרטי של תשע מסצנות האופרה בניצוחו של סאמסוד הועלה ב-7 ביוני 1945 בקונסרווטריון של מוסקבה.
חלקה הראשון של האופרה (שבע סצנות) הועלה לראשונה בביצוע בימתי ב-12 ביוני 1946 בתיאטרון מאלי שבלנינגרד, בניצוחו של סאמסוד.
חלקה שני אמור היה להעלות ביולי 1947, ואף נערכו חזרות גנרליות לאופרה, אולם זו לא הועלתה בפני קהל.
בפברואר 1948 החל פרוקופייב לעבוד על גרסה מקוצרת של האופרה אשר ניתן להעלותה בערב אחד בלבד.
האופרה קוצרה אולם נשמר המבנה של 13 סצנות נפרדות.
גרסה זו הועלתה לראשונה ב-26 במאי 1953 בתיאטרו קומונאלה שבפירנצה בניצוחו של ארתור רודזינסקי - חודשיים לאחר פטירתו של פרוקופייב, כאשר האופרה קוצרה על ידו ושתי סצנות לא הוצגו.
הבכורה הרוסית של האופרה נערכה בתיאטרון מאלי בלנינגרד ב-1 באפריל 1955 בניצוחו של אדוארד גריקורוב.
גם בבכורה זו קוצרה האופרה וסצנות 7 ו-11 לא הועלו.
גרסה הכוללת את 13 הסצנות (שחלקים מהן קוצרו) הועלתה לראשונה ב-8 בנובמבר 1957 בתיאטרון סטאינסלבסקי-נמירוביץ'-דאנצ'נקו שבמוסקבה תחת ניצחו של אלכסנדר שאוורדוב.
ב-15 בדצמבר 1959 הועלתה האופרה לראשונה בשלמותה, בניצוחו של אלכסנדר מליק-פאשאיב בתיאטרון בולשוי שבמוסקבה.
הגרסה המקורית של האופרה, בטרם שונתה על ידי פרוקופייב בהוראת מועצת התרבות, הועלתה בשנת 2010 בגלאזגו שבסקוטלנד.
גרסה זו עובדה על ידי ריטה מקאליסטר.
תפקיד קולצוות בכורה מוסקבה1945צוות בכורהלנינגרד1946צוות בכורהפירנצה1953צוות בכורהלנינגרד1955 צוות בכורהמוסקבה1957 צוות בכורהמוסקבה1959 Version9 סצנותהופעה קונצרטית8 סצנותבכורה בימתית11 סצנות11 סצנות 13 סצנות(מקוצרות)13 סצנות נטליה (נטשה) רוסטובסופרןמ.
נדיוןטטיאנה לברובהרוזנה קארטריטטיאנה לברובהולנטינה קאייבצ'נקוגלינה וישנבסקאיההרוזן פיוטר (פייר) בזוקובטנורפ.
פדוטובאולס צ'ישקו פרנקו קורליולדימיר פטרובהנסיך אנדרי בולקונסקיבריטוןאנדרי איוואנובסרגיי שפושניקובאטורה באסטיאנינישרגי שפושניקוביבגני קיבקאלוהנסיך מיכאיל קוטוזובבסאלכסנדר פירוגובאיטאלו טאז'ואלכסנדר פירוגובאלכסי קריווצ'ניהנפוליאון בונפרטהבריטוןפאבל ליסיטסיאןהרוזן איליה רוסטוב (אביה של נטשה)בסאיטאלו טאחוהלנה בזוקובה (אשתו של פייר)מצו-סופרןא.
ואסילייבהקסי בורוגיניאירנה ארחיפובההנסיך אנטול קוראגין (אחיה של הלנה)טנורפ.
כשבעים תפקידים מפורטים בליברית של האופרה, ולכן, בשל מספר התפקידים הרב נהוג שזמרים משחקים מספר תפקידים.
סונייה, אחייניתה של נטשה (מצו-סופרן
הנסיך ניקולאי בולקונסקי, אביו של אנדרי (בס-בריטון)
הצאר אלכסנדר הראשון (תפקיד שקט)
הנסיכה מריה בולקונסקאיה, אחותו של אנדרי (מצו-סופרן)
דוניאשה, משרתה של נטשה (סופרן)
גבריאלה, משרתה של הגברת אחרוסימובה (בס)
ארמן אוגוסטין לואי דה קולינקור (תפקיד שקט)
הגנרל אוגוסטין דניאל בליאר (בריטון)
גנרל לוין אוגוסט פון בניגסן (בס)
הגנרל אלכסיי פטרוביץ' ירמולוב (בריטון)
מאלאשה, נערה צעירה (תפקיד שקט)
כמו כן האופרה כוללת מספר רב של תפקידים שאינם מצוינים בשמם: תושבי מוסקבה, משרתים, אנשי צבא, חיילים ומשוגעים.
סצנה ראשונה: גן בית הכפר של הרוזן רוסטוב, מאי 1806, אחרי השקיעה
אנדרי, אורח בביתו רוסטוב, מתאבל על מות רעייתו.
נטשה, אשר אינה יכולה להירדם מביטה מבעד לחלונה ומספרת לסוניה כמה יפה נראה הגן לאור הירח.
אנדריי מתעודד לשמע דבריה של נטשה.
סצנה שנייה: ערב ראש השנה 1810
נשף ריקודים נערך בסנקט פטרסבורג בנוכחות הצאר.
פייר מעודד את אנדרי, המאוהב בנטשה, שיפנה אליה ויציע לה לרקוד עמו.
אנטולי, המאוהב אף הוא בנטשה, פונה להלנה ומבקש ממנה שתכיר בינו ובין נטשה.
סצנה שלישית: ביתו של הנסיך ניקולי 1812
הרוזן רוסטוב ונטשה מבקרים בביתו של הנסיך ניקולי, אביו של אנדרי, לו מאורסת נטשה.
אנדריי נמצא מחוץ לרוסיה זה כשנה.
הנסיכה מריה, בתו של הנסיך ניקולי, מציינת כי אביה לא יראה את הרוזן רוסטוב והרוזן עוזב.
הנסיך מופיע ומתנהג בגסות לנטשה, המבינה כי הנסיך מתנגד לנישואיה לבנו.
סצנה רביעית: ביתו של פייר במוסקבה, מאי 1812
הלנה מספרת לנטשה כי אנטולי מאוהב בה, ונטשה מסכימה להיפגש עמו.
סצנה חמישית: דירתו של דולוחוב, 12 ביוני 1812
דולוחוב מסייע לחברו אנטולי להיפגש עם נטשה, ומארגן את בריחתם על מנת להינשא אחד לשנייה.
נהג הכרכרה באלאגה, דולוחוב ואנטולי שותים להצלחת הבריחה והנישואין.
נטשה מגלה כי סוניה גילתה את סודה למאדאם אחרוסימובה, אצלה שתיהן מתגוררות.
גבריאלה, המשרת של אחרוסימובה מגרש את אנטולי ודולוחוב, ונטשה פורצת בדמעות.
פייר מגיע ומגלה לנטשה כי אנטולי נשוי לאישה אחרת, ומציע לפנות בשמה של נטשה לאנדריי ולבקש את סליחתו.
פייר מודה כי הוא עצמו מאוהב בנטשה.
סצנה שביעית: מאוחר יותר באותו הליל
הלנה משעשעת את אנטולי מטיבייר ואבה.
פייר מגיע למקום ודורש מאנטולי שיעזוב את מוסקבה.
דניסוב מגיע ומבשר כי נפוליאון וצבאותיו פולשים לרוסיה.
סצנה שמינית: סמוך לבורודינו, 25 באוגוסט 1812
ההכנות להגנה על מוסקבה בעיצומן.
אנדריי ודניסוב נפגשים על מנת לדון בשימוש בפרטיזנים במאבק נגד חילות נפוליאון.
פייר מגיע על מנת לצפות בקרב.
מרשל קוטוזוב מציע לאנדריי להפוך לחלק מצוותו אולם אנדריי מעדיף להישאר עם הגדוד שלו, והקרב מתחיל.
סצנה תשיעית: ערב 25 באוגוסט 1812
נפוליאון בוחן את צבאו ולאחר היסוסים שולח חיילים נוספים למערכה.
כדור תותח נוחת לרגליו אך לא מתפוצץ, ונפוליאון בועט בו.
סצנה עשירית: 27 באוגוסט 1812
קוטוזוב ומפקדיו מתכנסים לדון במצב המלחמה סמוך לסמולנסק ומתלבטים האם להגן על מוסקבה או לסגת.
הגנה על מוסקבווה תוכל להביא לתבוסה, אולם נסיגה מהעיר יביא לכיבושה על ידי נפוליאון.
קוטוזוב מחליט לסגת ולהקריב את מוסקבה למען הניצחון.
העיר מוסקבה מוצתת על ידי תושביה.
פייר נתפס לצד תושבים נוספים ומואשם בהצתות על ידי הצרפתים.
בית המשוגעים והתיאטרון של מוסקבה עולים בלהבות ושחקניות ומשוגעים בורחים ברחובות העיר.
נפוליאון מודה כי אנשי מוסקבה האמיצים מביאים לכישלון תוכניותיו.
סצנה 12: בקתת איכרים במיטשי
הנסיך אנדריי פצוע, סובל מחום ומהזיות.
הוא פונה על ידי משפחת רוסטוב ממוסקבה.
נטשה מבקרת אצלו ומתנצלת על התנהגותה.
אנדריי מכריז על אהבתו אליה ונטשה מבטיחה לו כי יבריא.
אנדריי נרדם וליבו (שהלמותו מבוצעות על ידי מקהלה מחוץ לבמה) מפסיק לפעום.
קבוצת חיילים צרפתים נסוגים מלווה קבוצת שבויים ממוסקבה בדרך לסמולנסק בזמן סופת שלגים.
קרטאב לא מצליח לעמוד בקצב ונורה למוות על ידי הצרפתים.
קבוצת פרטיזנים תוקפת את הצרפתים ומשחררת את השבויים ובהם פייר.
דניסוב מגלה לפייר כי אנדריי נפטר אולם נטשה חייה.
קוטוזוב וחייליו חוגגים את ניצחונם שהוא ניצחון רוחה של האומה הרוסית.
מלחמה ללא אות, ספרו של תא"ל משה (צ'יקו) תמיר, בעברו מפקד חטיבת גולני, אוגדת עזה וקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, עוסק בלחימת צה"ל בדרום לבנון (1982 - 2000).
בספר מתאר תמיר את שירותו הצבאי כמפקד וכקצין בחטיבת גולני ובפיקוד הצפון.
הספר נפתח בתיאור המפגש הראשוני של תמיר, והוא סמ"פ צעיר בגולני, עם מחבלי חזבאללה בהיתקלות בלבנון.
בהמשך מתאר תמיר את חוויותיו כמפקד פלוגה, כמפקד הסיירת החטיבתית וכן את רשמיו כמפקד גדוד 12 (ברק) וכקצין המבצעים של פיקוד הצפון.
תמיר טוען בספרו כי הלחימה בלבנון ספגה ביקורת נוקבת ולהיעדר תמיכה מן החברה בישראל, דבר שהיקשה על הלחימה הממושכת ערער את מורל הלוחמים ואת דבקותם במשימה.
תמיר מתאר בספרו את פעילות הביטחון השוטף ברצועת הביטחון בדרום לבנון כסיזיפית ומתישה.
את השינוי בדרך הלחימה של צה"ל בחזבאללה מייחס תמיר בספרו להחלטת של הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, אשר שינה את דפוס החשיבה הצה"לי כלפי הלחימה בלבנון, וקבע כי יש לראות בחזבאללה ארגון טרור וגרילה ולפעול כנגדו בהתאם.
תמיר גורס בספרו כי מהלך זה הוביל את צה"ל להישגים מבצעיים משמעותיים במערכה בלבנון, ולכך שבעת הנסיגה בשנת 2000 נטה מאזן הכוחות בבירור לטובת צה"ל.
פרק משמעותי במיוחד מקדיש תמיר לתקופה בה שימש כמפקד יחידת אגוז.
תמיר שימש בתפקיד בין השנים 1997–1998 והוביל את היחידה להצלחות רבות בלחימה כנגד ארגון החזבאללה.
תמיר מתאר בספרו את המבצעים הבולטים בתקופת פיקודו על היחידה ובהם מבצע נוף פראי, בו הרגו לוחמי היחידה בקרב את האדי, בנו של מזכ"ל החזבאללה, השייח' חסן נסראללה, תמיר מתאר בספרו כיצד בשל ההתנהגות החריגה של המחבלים בקרב עלתה בפיקוד צפון ההשערה כי בקרב השתתף פעיל בכיר של ארגון החזבאללה.
בעקבות זאת, ובשל אסון השייטת שאירע בתחילת החודש, פקד סא"ל תמיר, ששהה בכל העת בעמדת הפיקוד במוצב ריחן, על הכוח להעמיס את הגופות על אלונקות ולשאתן עִמו בחזרה לשטח ישראל.
באומרו ללוחמיו כי הם חייבים זאת לחללים הנעדרים מאסון השייטת.
לאחר הקרב התברר כי אחד המחבלים ההרוגים הוא האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל הארגון.
בספרו מתאר תא"ל תמיר את התחושות הקשות שחווה בעקבות אסון השייטת וגורס כי התרחש בשל מידע מוקדם על הפעולה המתוכננת שהגיע לחזבאללה, אשר בתורו ביצע מארב מתוכנן ללוחמי השייטת.
בנוסף מתוארים בספר המבצעים "מהלך מבריק" אשר בו הוביל תמיר, מפקד היחידה, כוח לוחמים מיחידת אגוז במבצע בלבנון כנגד חולית אבטחה של חזבאללה בכפר ע'נדוריה, בו הרג הכוח שבפיקודו כשמונה מחבלים ומבצע "תיק פלילי" כנגד עמדות חזבאללה בהר דב.
כן מוקדש בספר פרק לזכרו של תא"ל ארז גרשטיין, שהיה חברו ומפקדו של תמיר והשפיע עליו עמוקות.
הספר הוא יוצא דופן בשל העובדה כי נכתב בידי תמיר בעת שהלה היה עדיין קצין בשירות פעיל בצה"ל בדרגת אל"ם.
הספר נחשב לאחד המשמעותיים ביותר שנכתבו על שהיית צה"ל בדרום לבנון.
שמו של הספר נגזר מן העובדה כי צה"ל לא ציין את הלחימה ברצועת הביטחון שבלבנון בשנים אלו באות מערכה.
תמיר חותם את ספרו בהתייחסות אופטימית לחוזקה של החברה בישראל נוכח האינתיפאדה השנייה וליכולתן של יחידות השדה של צה"ל.
הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וכשי לבוגרי מסלול הלוחם ביחידת אגוז.
ב-1 במרץ 2021 אישרה הממשלה להעניק אות מערכה לחיילים ששירתו ברצועת הביטחון בשנים 1982–2000 כמערכה.
האות יוענק גם ללוחמי צד"ל.
ארגנטינה היוותה כר פעולה לסדרה של מלחמות אזרחים במהלך חלק גדול מהמאה ה-19, והן אלו שעיצבו את שיטת הממשל המקובלת בה עד היום.
תקופת מלחמות האזרחים משתרעת מ-1814 בעיצומה של מלחמת העצמאות של ארגנטינה עד 1880. בתחילת התקופה קמה המפלגה הפדרלית כחלופה לשיטה הריכוזית שעבר בירושה מהשלטון הקולוניאלי (תת ממלכת ריו דה לה פלטה) למדינה החדשה (הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה ולימים – ארגנטינה).
ב-1880, עם ההגעה להסכמה כללית לגבי ליברליזם וכלכלה חופשית, הארגון הפדרלי של הממשל וקבלת חוקת 1853; הוחלט על הפיכתה של בואנוס איירס לאזור פדרלי נפרד.