tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוחות הסתיו שוברות לרוב את הגבעול הזקוף ומשיטות את שרידי הצמח על פני הקרקע.
חסה אייסברג , המכונה גם חסה פריכה crisphead lettuce, היא זן נפוץ של חסה.
היא פותחה בשנת 1894 בארצות הברית על ידי חברת הזרעים Burpee Seeds and Plants, ומאז הפכה לסוג חסה בסיסי הנצרך ברחבי העולם.
היא חסה מטיפוס חסת ראש בעלת עלים ירוקים ופריכים, הנחשבת לאחד מזני החסה הנפוצים בשוק הטרי בעולם.
שיעור המים הגבוה בעלים, המרקם הפריך והיכולת לשמור על צורת ראש מעוגל הופכים את חסת האייסברג לירק מועדף לשימוש בסלטים, כריכים ומנות מוכנות.
חסת אייסברג קיבלה את שמה מהאופן שבו ארזו אותה להובלה – בתחילה נארזו ראשי החסה על מצע של קרח כתוש במהלך הובלה ארוכה, מה שגרם להם להיראות כקרחונים קטנים.
חסרת אייסברג טופחה בשנת 1894 על ידי חברת Burpee Seeds and Plants, אשר הכניסה אותה לקטלוג הזרעים שלה באותה שנה ושיווקה אותה תחת הסלוגן: „אין חסה דמוית כרוב נאה או מוצקה יותר בגידול".
בארצות הברית, בראשית המאה ה־20, גודלה חסרת אייסברג בקיץ באזורים הרריים במדינות קולורדו ואיידהו, ובאביב באריזונה ובעמק האימפריאל שבקליפורניה.
היא הפכה במהירות לזן החסה הנפוץ ביותר שיוצר במערב ארצות הברית, בעוד שחסת Boston Head נותרה הפופולרית ביותר במזרח ארצות הברית.
בשנת 1922 הפכה חברת Sawdey-Hunt לרוכשת הגדולה ביותר של החסה.
החברה מכרה את ראשי החסה לרשתות מלונות ברחבי ארצות הברית, ובראשן רשת וולדורף אסטוריה.
הזן מבוקש בשל טעמו העדין ומרקמו הפריך, והוא נצרך ברחבי העולם.
חסת אייסברג מאופיינת בראש עגול ומוצק יחסית, בעל עלים צפופים, פריכים ובהירים, הנערמים לשושנת עלים סגורה.
צבע העלים נע מירוק בהיר עד ירוק, ובחלקים החיצוניים הכהים מרוכזים ויטמינים ומינרלים יותר מן החלקים הפנימיים.
הזן משויך למשפחת המורכבים, כמו שאר זני החסה, והוא מותאם במיוחד לשיווק כראש שלם ולשימוש בתעשיית המזון המהיר בזכות מרקמו היציב והעמיד.
חסרת אייסברג מבשילה מהר יותר בטמפרטורות קרירות, ומגיעה לשלב הבשלה אופטימלי בתוך כ-60 יום לאחר השתילה.
היא רגישה מאוד לטמפרטורות חמות, ומומלץ לקצור אותה בשעות הקרירות ביותר של היום.
פרטים שהבשילו הבשלת יתר הם בעלי ראשי חסה קשים מאוד, בעוד שפרטים שלא הגיעו להבשלה מספקת הם בעלי ראשי חסה רופפים שנוטים יותר להנזק.
חסת אייסברג היא ירק שנוטה להירקב במהירות; מחקרים הראו שהיא בין המוצרים המושלכים ביותר בחנויות קמעונאיות במדינות מסוימות עקב רקבונות וטיפול לא נכון במהלך האחסון.
משך חיי המדף מתקצר לעיתים קרובות עקב אריזה בלתי מתאימה.
האריזה המתאימה ביותר היא עטיפה בשכבת פלסטיק, אשר מפחיתה את הסיכון לנזק ושומרת על לחות מחוץ לראש החסה.
מחזור הגידול של חסת אייסברג תלוי במידה רבה בעונה ובתנאי האקלים.
בזנים אביביים–קיציים מחזור הגידול קצר יחסית ונע בדרך כלל סביב 50–70 ימים ממועד השתילה ועד לקטיף, בעוד שבזני סתיו–חורף משך הגידול יכול להגיע לכ–100–120 ימים.
החסה מותאמת במיוחד לאקלים קריר עד מתון, ועמידה יחסית לקור אך רגישה לטמפרטורות גבוהות העלולות לגרום להקדמת עלייה של עמוד הפריחה ולפגיעה באיכות הראש.
הטמפרטורה משפיעה באופן ישיר על קצב הגידול, גודל הראש, ולכן נהוג לבחור מועדי זריעה ושתילה כך ששלב יצירת הראש יחול בעונות הקרירות יותר של השנה.
תנאי גידול מיטביים כוללים טמפרטורות מתונות, השקיה סדירה ודישון מאוזן, כדי להשיג ראשים צפופים אך לא קשים מדי.
במדינת קליפורניה בארצות הברית מגדלים חסת אייסברג לאורך כל ימות השנה, שיא הגידול במאי ויוני, כשבחודשים דצמבר, ינואר ופברואר הגידול מזערי.
בתקופות אלו רוב האספקה הארצית מסופקת על ידי מדינת אריזונה.
ב־2009 שתלו בקליפורניה 114,000 דונם של חסת אייסברג, עם תשואה ממוצעת של 20.7 טון לדונם.
גידול חסת אייסברג בקליפורניה היה בעיקר באזורי החוף המרכזי, החוף הדרומי והעמק המרכזי.
זריעה של חסה מסוג חסת אייסברג באמצע הקיץ מביאה לקטיף כ־60–80 ימים לאחר מכן.
זריעה בתקופות הקרירות של סוף הסתיו והחורף עשויה להביא לקטיף רק לאחר יותר מ־120 ימים.
בהתאם לאזור הגידול, חסת אייסברג מגודלת בקרקעות מסוג אדמה חרסיתית וכן בקרקעות חמרה, אם כי האחרונות מחייבות ניקוז מתאים.
רוב חסת האייסברג בקליפורניה נזרעה באמצעות מזרעות מדויקות ובזרעים מצופים.
חסת אייסברג מקליפורניה משווקת בדרך כלל ברחבי ארצות הברית וקנדה, אם כי כמויות קטנות יותר נשלחות גם לאירופה.
בישראל מגדלים חסת אייסברג בקרקע וכן במערכות הידרוֹפּוֹניקה מתקדמות.
בגידול הידרופוני בישראל נעשה שימוש בתעלות מים שעליהן צפים מגשי פוליאוריתן המותאמים לגידול, והצמחים מפתחים מערכת שורשים במים מועשרים בדשן, ללא מגע ישיר בקרקע.
שיטה זו מאפשרת מחזורי גידול קצרים יחסית – לעיתים כשלושה שבועות מזמן שתילת השתילים ועד לקטיף – לצד שליטה טובה בטמפרטורה, בלחות, בדישון ובאיכות המים.
השיטה מאפשרת תפוקה גבוהה (עד 40 טון/דונם), חסכון במים (90% פחות מגידול בקרקע), היגיינה גבוהה (ללא קרקע = פחות חשש למזיקי קרקע).
אתגרים: ניטור מדויק של החומציות PH והדשנים במים ורגישות לחום קיצוני.
בגידול המסורתי בקרקע נזרעת החסה בשטח פתוח או בבתי רשת ובחממות, לעיתים באמצעות מזרעות מדויקיות וזרעים מצופים, לצורך קבלת צפיפות אחידה וראשים בעלי גודל אחיד.
הקרקע המועדפת היא אדמת לֶס (סילט לואם) או אדמת חרסית מנוקזת היטב, וההשקיה מתבצעת בדרך כלל בהמטרה או בטפטוף.
זנים ישראליים של חסת אייסברג
בישראל מגודלים כמה זני חסת אייסברג שטופחו או מותאמים במיוחד לתנאי האקלים המקומיים, ונמצאים בשימוש נרחב בגידולי קיץ וסתיו, בשוק הטרי ובתעשיית הסלטים.
להלן כמה מן הזנים הבולטים (רשימה חלקית):
לירז – זן חסת אייסברג קיצית, המתואר כ"זן אייסברג קייצי" המתאים לגידול בתנאי חום, בעל ראש עגול–שטוח ומרקם פריך.
הזן משווק לחקלאים כזן מוביל לגידולי קיץ, תוך דגש על אחידות ראש ויכולת עמידה בהתחממות.
זיקטלה – זן אייסברג שנבחן במבחן זני חסה בקיץ בשטח פתוח בישראל, והראה אחוז נמוך של צמחים שהפריגו (bolt) וראש איכותי ביחס לזנים אחרים בניסוי.
הוא סווג כנציג של טיפוס אייסברג המתאים לגידולי קיץ בתנאי שטח פתוח.
איריס – זן אייסברג נוסף, אשר קיבל את הציון הכללי הגבוה ביותר במדדי איכות, ולא נמצאו בו צמחים שהפריגו בניסוי הקיץ.
הזן נבחן לצד זיקטלה, Ice Calor ואורית, והוצג כאפשרות איכותית לגידול קיצי בתנאי ישראל.
Ice Calor – זן אייסברג אשר במבחן הזנים נמצא בו שיעור גבוה יחסית של הפרגה בתנאי קיץ, אך עדיין נכלל כמועמד לגידול קיץ בשטח פתוח.
הזן זן זה נחשב כטיפוס אייסברג עם ראשים גדולים.
אורית – זן אייסברג נוסף, שגם אצלו דווח על שיעור גבוה של צמחים שהפריגו בקיץ.
לילך – זן חסת אייסברג ירוק של חברת "הזרע" (Hazera), המתואר כזן לשטח פתוח לעונת גידול קיץ, בעל קולס שטוח–עגול וראש ירוק בהיר.
הזן משווק כחלק ממערך זני האייסברג הקיציים של החברה.
סולו מיו – זן חסה המתואר כ"חסה קראנצ'ית במרקם אייסברג" בעל ראש מאורך וזקוף, המיועד לשטח פתוח ולגידול הידרופוני.
ליעד – זן חסת אייסברג בעל ראש עגול ואחיד, המתואר בחוברת "זני חסה איכותיים לקיץ" כמתאים גם לעיבוד תעשייתי, עם ראש בעל עלים פריכים ומבנה אחיד.
הזן מיועד לגידולי קיץ בשטח פתוח ולשוק הטרי.
לצד זנים אלה, זני חסת האייסברג המגודלים בארץ הם ברובם זנים ישראליים או זנים שעברו התאמה לתנאי הארץ.
בישראל מהווה חסת אייסברג חלק משמעותי מענף גידול החסה, והיא מגודלת במגוון אזורים, בהם הגליל, השרון, שפלת החוף, השומרון, עמק יזרעאל, הנגב והערבה.
על פי ארגון מגדלי הירקות, כלל היקף גידול החסה בישראל (כולל כל הטיפוסים) מגיע ליותר מ־25,000 דונם בשנה, וחלקה של חסת אייסברג גדל החל מהעשור השני של המאה ה-21 בעיקר לצורכי עיבוד תעשייתי ולשימוש ברשתות מזון מהיר.
חלק ניכר מהזנים המגודלים בישראל הם זנים ישראליים שפותחו על ידי מינהל המחקר החקלאי וחברות זרעים מקומיות.
חסת אייסברג מיועדת בדרך כלל לשוק המזון הטרי המקומי, ונמכרת כראשים שלמים או כחלק מתערובות עלים ארוזות.
הביקוש לחסת אייסברג בישראל גדל עקב השימוש הנרחב בה ברשתות מזון מהיר, בבתי קפה, במסעדות ובמטבחים מוסדיים, בזכות מרקמה הפריך, יכולתה לשמור על צורתה תחת רוטב וחיי המדף היחסית ארוכים שלה.
חלק מן היבול מיועד לעיבוד תעשייתי – שטיפה, חיתוך ואריזה – עבור רשתות קמעונאיות המשווקות סלטים מוכנים וסלטי עלים ארוזים לצרכן.
תהליך השיווק כולל בדרך כלל קטיף ידני, ניקוי ראשוני בשדה, מיון ואריזה בשקיות פלסטיק או באריזות קרטון, ולאחר מכן שינוע בהובלה בקירור למרכזים לוגיסטיים ולרשתות השיווק.
שמירה על שרשרת קירור מהירה מן השדה למדף חיונית למניעת איבוד משקל, ריכוך העלים וקיצור חיי המדף.
בענף הירקות הישראלי משמשת חסת אייסברג גם כמוצר יצוא טרי בהיקפים משתנים, בעיקר בעונות שבהן יש יתרון עונתי לישראל לעומת מדינות אירופה.
לפי נתוני סחר של גופים בינלאומיים, ישראל נמנית עם המדינות המייצאות חסה טרייה (כולל זני אייסברג) לשווקים באירופה ובאזור הים התיכון, אף שחלקה היחסי בייצור העולמי קטן.
היצוא מתבסס בעיקר על גידולי חורף ואזורים חמים–יבשים כמו הערבה והנגב, שבהם ניתן לספק תוצרת בעונות בהן אקלים קר באירופה מגביל את הייצור המקומי.
ב, התואר "חסיד אומות העולם" ניתן למי שאינו יהודי ופעל למען הצלת יהודים במהלך השואה תוך סיכון חייו, ללא קבלת תמורה.
התואר ניתן בהתאם לחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם משנת 1953. עד כה הוענק התואר לכ-28,000 אנשים .
מקור המונח הוא תיאור הלכתי לאינו יהודי ששומר שבע מצוות של בני נח.
הרעיון בבסיסו של הביטוי הזכאי לכאורה להיקרא "חסיד" במשמעות הנהוגה ביהדות.
זאת, על אף העובדה כי הוא נמנה עם "אומות העולם", כלומר אינו יהודי.
בהלכה משמש התואר "חסידי אומות העולם" לגויים מאמינים המקיימים את שבע מצוות בני נח, ללא קשר להצלת יהודים.
חסידי אומות העולם השתייכו לכל שכבות האוכלוסייה.
היו בהם נוצרים מכל הכנסיות והכתות, מוסלמים, בני דתות אחרות ואנשים חילוניים; גברים ונשים מכל הגילאים.
הם הגיעו מכל השכבות החברתיות, ובהם משכילים וחסרי השכלה, אנשי ציבור לצד מנהיגים ודמויות ידועות בחברה, עירוניים ואיכרים, מכל קצוות העולם ומכל המקצועות.
היו להם מניעים וסיבות שונות שבגללן סיכנו את חייהם למען הצלת יהודים:
יחסי שכנות טובים בינם לבין היהודים טרם המלחמה;
מניעים הומניטריים של עזרה לאדם בצרה;
שליחות דתית, שמירה על ערכי המוסר והאנושיות.
סיכון החיים היה כפול: הן מצד הגרמנים והן מצד שכניהם בני עמם מהפחד שילשינו עליהם.
העונשים להסתרה היו חמורים, ואיימו על חיי המסתירים.
במזרח אירופה הרגו הגרמנים לא רק את המסתירים אלא גם את בני משפחותיהם.
במערב אירופה העונשים היו חמורים פחות, אולם גם שם התוצאות יכלו להיות טרגיות.
אחדים מחסידי אומות העולם במערב אירופה נאסרו, נשלחו למחנות ונספו שם.
אזרחים מקומיים רבים באירופה סיכנו את נפשם למען הצלת יהודים.
ישנם מספר סוגים של מעשי הצלה:
הסתרת יהודים בבתי המצילים, בחוות, או במנזרים.
המצאת ניירות מזויפים וזהויות בדויות.
הברחה מעבר לגבול וסיוע לבריחת יהודים.
הצלת ילדים, על ידי משפחות, מנזרים, וארגוני מחתרת שסייעו למצוא בתים לילדים.
הענקת אות חסיד אומות העולם
חוק זיכרון השואה והגבורה - יד ושם, תשי"ג (1953) שקיבלה הכנסת, הטיל על רשות הזיכרון להקים יד זיכרון "לחסידי אומות העולם ששמו נפשם בכפם להצלת יהודים".
כל תיק של מועמד לקבלת אות חסיד אומות העולם נידון ונבדק בקפדנות ב, שבראשה עומד שופט מבית המשפט העליון, לאחר שתחילה נאסף החומר במחלקה לחסידי אומות העולם ב"יד ושם" ונגבות עדויות מהניצולים.
כאשר אין אפשרות לעשות זאת, ניתן להסתמך על הצהרות ועדויות הנמסרות בפני נציגויות קונסולריות ישראליות במדינת מושב הניצול.
החוק קבע הגדרה ברורה ומפורטת למונח חסידי אומות העולם.
על פי המקובל בשפת יום יום הכוונה היא לאישיות מוסרית אשר בעת צרה ומבחן נטתה אהדה, חסד ועזרה ליהודים.
בהקשר לחוק הזיכרון השואה והגבורה ברור כי לא די באהדה, בחסד ובעזרה, שהרי המחוקק הציב דרישות נשגבות יותר, באומרו: "לחסידי אומות העולם ששמו נפשם בכפם להציל יהודים".
משמע, לדרגת חסיד אומות העולם במובן החוק מגיע רק מי שביצע מעשה הצלה של יהודי, וזאת מתוך חירוף נפשו.
לכאורה שני התנאים הללו חד הם שכן על-פי חוקי הנאצים כל המסתיר יהודי או מגיש לו עזרה מתחייב בנפשו.
מי שהגיש עזרה מתוך בצע הכסף אינו ראוי לתואר חסיד אומות העולם במובן החוקי, אף על פי שהסתכן בהצילו יהודים.
ארבעת התנאים העיקריים להכרת מציל כחסיד אומות העולם הם:
מעורבות פעילה של המצילים בהצלת יהודי אחד או יותר מסכנת מוות או גירוש למחנות המוות.
סיכון לחייהם, חירותם או מעמדם של המצילים.
המניע הראשוני של המצילים היה לסייע ליהודים נרדפים.
כלומר: ההצלה לא נעשתה עבור רווח כספי או תגמול אחר כגון המרת דתם של הניצולים, אימוץ ילדים וכו'.
קיומן של ראיות למקרה ההצלה – עדות של מי אלו שקיבלו את העזרה מהמצילים (עדות ניצול) או במקרים יוצאי דופן תיעוד ממקור ראשון המבסס את אופי ההצלה והנסיבות להצלה.
אדם זכאי לתואר "חסיד אומת העולם" גם אם בזמן המלחמה טען הניצול בפני המציל כי הוא אינו יהודי ולאחר המלחמה התברר כי הניצול הוא יהודי.
בשנת 2016 הועלתה בכנסת הצעה לתיקון החוק המבקשת להשוות את מעמדם של יהודים אשר הצילו יהודים אחרים לאלה שאינם יהודים.
הצעה זו העלתה ביקורת נוקבת מצד מוסד "יד ושם", שטען כי הדבר יהווה פגיעה ברגשותיהם של שורדי שואה רבים.
שמותיהם של חסידי אומות העולם מונצחים ב"יד ושם" על קיר כבוד מיוחד ובעץ שניטע על שמם (ולעיתים על ידיהם) בשדרת חסידי אומות העולם, והם מקבלים מדליה מיוחדת עליה מוטבע שמם ותעודת כבוד.
האות מוענק למצילים או שארי-בשרם בארצות מגוריהם באמצעות נציגיה הדיפלומטיים של ישראל.
בטקסים אלו נוכחים נציגים של הממשל המקומי והם זוכים על פי רוב לסיקור תקשורתי רחב.
לעיתים הניצולים מזמינים את מציליהם או קרוביהם לישראל ואז, לבקשתם, מתקיימים הטקסים ביד ושם.
הנצחת שמם וההכרה בגבורתם מהווה הכרת תודה של העם היהודי לדורותיו על החמלה והמוסר הגבוה שהפגינו אנשים אלה בזמן השואה כלפי העם היהודי.
לפי סעיף 2 (4א) לחוק יד ושם, זכאים חסידי אומות העולם לאזרחות כבוד של מדינת ישראל לאות הוקרה על פועלם, ואחדים מהם אכן קבעו בה את מקום מושבם.
לפי חוק הביטוח הלאומי, זכאים חסידי אומות העולם ובני משפחותיהם, היושבים בישראל, לתגמול חודשי השווה לשכר הממוצע במשק, למענקי הבראה ולהנחה בארנונה.
חסידי אומות העולם לפי מדינות
אליזבת איידנבנץ, מורה ואחות שווייצרית.
ייסדה את בית היולדות של אלנא ובין השנים 1936–1944 הצילה כשש מאות תינוקות, פליטים יהודים וצוענים שברחו מגרמניה הנאצית וממדינות שנכבשו על ידיה.
אליס, נסיכת באטנברג - נסיכה ממשפחת המלוכה הבריטית ואמו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
החביאה בביתה באתונה אלמנה יהודייה ושניים מילדיה בתקופת הכיבוש הגרמני ביוון.
אלידה בוסהרט הייתה פעילה בצבא הישע בהולנד, והצילה ילדים יהודים רבים באמסטרדם ובמערב הולנד, מצאה להם מקומות מסתור, ואספה עבורם אוכל וכסף לאחזקתם.
אוטו ויידט, היה בעלים של בית מלאכה בברלין שרוב עובדיו היו יהודים חירשים ועיוורים.
וכאשר החלו רדיפות הנאצים בתקופת השואה, ניסה לשמור על עובדיו תוך סיכון עצמי.
עזרתו כללה מציאת מקומות מסתור עבורם, זיוף תעודות, שוחד של מנהל לשכת התעסוקה ועוד, לאחר המלחמה הקים בית יתומים עבור ניצולי מחנות הריכוז.
אידה קוק, סופרת בריטית, שסייעה לעשרות פליטים מגרמניה להגיע לבריטניה.
אירנה סנדלר, חברת ארגון "הוועד להצלת יהודים" ז'גוטה הפולני, הצילה מספר רב של ילדים יהודים על ידי הברחתם למנזרים ולמשפחות נוצריות.
אוסקר שינדלר: שינדלר היה תעשיין גרמני שפעל בקרקוב שבפולין.
בזכות קשריו ההדוקים עם ההנהגה הנאצית הצליח להציל מאות יהודים על ידי העסקתם במפעלים שהיו בבעלותו.
פועלו הונצח בסרט "רשימת שינדלר".
הבחירה, בו ובאשתו, ל"חסידי אומות העולם" הייתה שנויה במחלוקת והם נבחרו רק לאחר דיונים חוזרים בוועדה, בהם הוחלט .
אנדרה גלן-הרשקוביצ'י מבריסל שבבלגיה, הצילה בתקופת השואה, יחד עם אחרים, כאלף ילדים יהודיים.
אנחל סאנס בריס, דיפלומט ספרדי, וג'ורג'ו פרלסקה, איטלקי שהתחזה לדיפלומט ספרדי.
הצילו יחדיו אלפי יהודים באמצעות שימוש בסמכויות השגרירות הספרדית בבודפשט, בין השאר תוך שימוש בחוק הספרדי מ-1924 המעניק אזרחות לצאצאי מגורשי ספרד.
השניים השתמשו בחוק זה גם כשהיהודים האמורים לא באמת היו מצאצאי המגורשים.
ארישטידש דה סוזה מנדש, קונסול פורטוגל בבורדו, צרפת.
העניק 30,000 ויזות של מדינתו ליהודים, תוך שהוא מפר את האיסור של ממשלתו - וכך הצילם מהנאצים.
גאורג פרדיננד דוקוויץ, דיפלומט גרמני בשגרירות ארצו בדנמרק, אשר איפשר את הצלת יהודי דנמרק בכך שהדליף את הידיעה על גירושם הצפוי למחתרת הדנית, והשיג בחשאי את הסכמת ממשלת שוודיה לקליטת היהודים.
גרטרודה בבילינסקה, קתולית פולנייה שהייתה מטפלת בבית משפחה יהודית.
כשנפטרה אם המשפחה, המשיכה גרטרודה לטפל בילד שנרשם כאחיינה במסמכים מזויפים שהשיגה.
היא סיכנה את עצמה ונדדה עם הילד במחנות עקורים, עלתה איתו לאניית המעפילים אקסודוס ובשנת 1947 הגיעה עמו לארץ ישראל.
ד"ר סימיליאן צ'קדה, בישוף סקופיה, התנגד בגלוי לנאצים והציל ילדים יהודים.
דימיטר פשב פוליטיקאי בולגרי והמטרופוליט סטפן ראש הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, שניהלו בנפרד מאבק עיקש ברשויות הפוליטיות ומול מלך בולגריה, אשר מנע את גירושם של יהודי בולגריה אל מחנות ההשמדה.
ד"ר היינריך קרל ארנסט גריבר שהיה כומר פרוטסטנטי בברלין שפעל למען הצלת יהודים תוך סיכון חייו.
הרמן גרבה, מהנדס גרמני שהציל עשרות יהודים ממפעלו מהאקציות ברובנו, וכן צייד קבוצת עובדים אחרת בניירות מזויפים וכך הציל את חייהם.
לאחר סיום המלחמה העיד במשפטי נירנברג על פשעי הנאצים בווהלין.
חֲסִידָאִים (שם מדעי: Ciconiiformes) היא סדרה של עופות בינוניים עד גדולים ביותר.
בסדרה ישנה משפחה אחת - חסידתיים (Ciconiidae).
הגדול בחסידאים הוא מרבו ענק שמוטת כנפיו מגיע ל־3.2 מ' ומשקלו עשוי להגיע ל־8 ק"ג.
הקטנה בסדרה היא חסידה אבדימית (Ciconia abdimii) שמוטת כנפיה מגיע ל־73 ס"מ ומשקלה ל־1 ק"ג.
בסדרה ישנה כיום משפחה אחת: חסידתיים (Ciconiidae).
שלוש משפחות נוספות נכחדו ממנה:
בעבר השתייכו משפחות המנעלניים (Balaenicipitidae), הטגואניים (Scopidae), האנפתיים (Ardeidae) והכפניים לחסידאים, אך היום הם כלולים בסדרת השקנאים.
כמו כן הקטות נחשבות היום סדרה עצמאית.
מבחינות רבות קרובים החסידאים לדורסי היום, ולכן אין פלא שלפי שיטות מיון רבות נכללה (או עדיין נכללת) משפחת הקונדוריים בסדרה, זו כשחלק משיטות המיון מיינו את המשפחה הזו לחסידאים עוד קודם.
חֲסִידָה (שם מדעי: Ciconia) היא סוג עוף במשפחת החסידתיים.
לחסידה רגליים גבוהות ואדומות ומקור ארוך, ישר וחד.
תוחלת החיים של החסידה בטבע היא 10–12 שנה ובשבי גילה עשוי להגיע אף ל־30 שנה.
שלא כרוב בני הסדרה, הניזונים בראש ובראשונה מדגים, ניזונה החסידה בעיקר מחרקים כגון: ארבה, חרגולים וצרצרים.
היא ניזונה גם מבעלי חוליות: דגים (בעיקר חלשים ומתים), דו־חיים, נחשים, אפרוחים וגוזלים שונים, מכרסמים קטנים כגון נברנים ועוד.
החסידה משפדת את טרפה בדקירת מקור.
בעלי חיים קטנים היא מניפה כלפי מעלה, ובולעת אותם; בעלי חיים הגדולים מכושר בליעתה, היא מרטשת קודם לכן במקורה.
החסידות חורפות בארץ בעיקר בבריכות הדגים, לרוב בלהקות גדולות למדי, ומרבות לאכול דגים.
היא מקננת באירופה ובאסיה שבחצי הכדור הצפוני, וחורפת באפריקה שבחצי הכדור הדרומי.
בסתיו ובאביב חולפים בשמי ארץ ישראל שני מיני חסידות, החסידה הלבנה (Ciconia ciconia) והחסידה השחורה (Ciconia nigra), ולעיתים נדירות מקננת החסידה הלבנה בארץ.
החסידה בונה את קינה במקומות שטופי שמש, לרוב על עצים ולעיתים על סלעים.
בסביבה עירונית נבנה הקן לעיתים על מגדלים, צריחים, ארובות, עמודי חשמל, וכיוצא באלה, מעשי ידי אדם.
קוטר הקן עשוי להגיע ל־1.5-2 מטרים.
החסידה נוהגת, בדרך כלל, לשוב שנה אחר שנה לאותו קן, ועם שובה ממסע הנדידה היא משפצת אותו, כך שהקן הולך וגדל במשך השנים, ועשוי להגביה עד לכדי 2-2.5 מטרים.
הרבייה מתבצעת לאחר מחוות ראווה מתמשכות וטקס חיזור מורכב.
הגוזלים פורחים מהקן כשהם בני כ־60 יום.
ימים אחדים לאחר מכן הם נוטשים את האזור ונודדים.
בני הזוג נקשרים זה בזה לכל חייהם.
כ־70% מקרב גוזלי החסידות לא שורדים את מסע הנדידה.
בעקבות שינוי האקלים העולמי, קיצור תקופת החורף והתחממות העולמית, ישנן חסידות שלא נודדות ונותרות באירופה והאדם מסייע בהאכלתם, כך הן גם לא צורכות אנרגיה.
הבעיה שנוצרת כתוצאה מכך היא שבעלי חיים שהיו נאכלים על ידי החסידות מתרבים ומצד שני בעלי חיים שהיו צדים את החסידות מתמעטים.
החסידות מתלהקות ללהקות בנות מאות, ולעיתים אלפי פרטים.
הן עושות את מרבית מעופן בדאייה, כשמדי פעם, בהתאם לתנאי הדאייה, הן ממריאות מעלה, ללא ניע־כנף, בארובות של אוויר חם (תרמיקות), וממשיכות בגלישתן־דאייתן.
לרוב הן דואות ברום של 300–600 מטרים, אך הן עשויות להינשא לרום של למעלה מ־1.5 ק"מ.
בלהקת חסידות נודדת אין סדר וארגון, ולמעשה כל חסידה נודדת כביכול לעצמה, ללא תלות בחברותיה הנודדות עימה.
על פי סימן זה קל להבדיל בין להקת חסידות ללהקת שקנאים, המאורגנים במבנים ברורים.
בנדידתן מאירופה לאפריקה, בחודשי הסתיו, עוברות החסידות מרחק של כ־12,000 ק"מ, כ־300 ק"מ ביום.
בדרכן הן חולפות לאורך הבקע הסורי־אפריקני ומתנקזות בעיקר דרך עמק בית שאן.
מספר החסידות שחולפות בישראל בדרכן דרומה נאמד במאות אלפי פרטים.
בדרכן חזרה לאירופה, בתחילת האביב, חולפות חסידות רבות באזור מישור החוף.
נדידתן אז איטית יותר, ובעונה זו ניתן לראות חסידות בכל רחבי הארץ, בכרי מרעה, בשדות חרושים, ליד שלוליות, בבריכות דגים ואף במדבר.
הגידול במספר החסידות החורפות בישראל חל, כנראה, בגלל הגדלת שטחי השלחין ובריכות הדגים, וזוהי כנראה גם הסיבה לכך שישנן חסידות ששבו לקנן בארץ.
מחקר שנערך בגמניה ובאוסטריה והתפרסם במרץ 2024 הראה, שחסידות עשויות לשנות את נתיב הנדידה שלהן משנה לשנה, בהתאם לניסיונן המצטבר מהנדידות הקודמות.
כלומר - החסידות לומדות מהניסיון ולא פועלות רק על סמך קידוד גנטי כאשר הן קובעות את מסלול הנדידה שלהן.
ברוב אזורי אירופה נמצאת אוכלוסיית החסידות בירידה מתמדת, בעיקר במערבה ובמרכזה.
סיבותיה של ירידה זו אינן ברורות די הצורך.
חסידות רבות נפגעות מחוטי חשמל, מרכב ומכלי טיס.
ייבוש ביצות וזיהום מקורות מים תורם גם הוא לירידה במספרן.
באזורים שונים בעולם אף יורים בהן בנשק חם.
ייתכן שגם חומרי ההדברה שמשתמשים בהם בחקלאות משפיעים עליהן.
במצרים העתיקה העריצו את החסידה והיא הייתה הסמל לחיבור בין אב לבנו.
ביוון העתיקה הוציאו להורג את מי שפגע בחסידה.
בפולקלור האירופי תופסת החסידה מקום נכבד.
באמונה הנוצרית היא מסמלת צניעות ומתינות, וקשורה בבשורה: כשם שהבשורה למריה מסמלת את לידת ישו, כך מבשרת החסידה את בוא האביב.
בתרבות העממית מקושרת החסידה להבאת תינוקות.
המקור לאגדה הוא במיתוסים של צפון אירופה: החסידות שבות לאירופה בכל שנה בסביבות מרץ־אפריל, בערך 9 חודשים לאחר היום הארוך בשנה – 21 ביוני.
בתרבויות האליליות של השבטים הגרמאניים היה היום הארוך נחגג בפסטיבלים והיה נהוג לערוך בו חתונות (מעין ל"ג בעומר פגני).
מי שהתחתן ביוני קיווה לילד בסביבות מרץ־אפריל, עם הגעת החסידות.
דווקא החסידה נקשרה בפולקלור עם משפחתיות וילודה מכל הציפורים הנודדות המגיעות לבלות את הקיץ באירופה משום שהיא עוף גדול ובולט, וטבעי שעוף מונוגמי החוזר לקנן באותו מקום ועם אותו בן/בת זוג ודואג לאפרוחים תקופה ממושכת.
גם באירופה הנוצרית היו שראו את החסידה כצליינית החוזרת מירושלים.
מוטיב זה מופיע גם ב"שיר החסידה" של חיים אידיסיס, ביחס לקהילת ביתא ישראל.
החסידה היא הסמל של חבל אלזס בצרפת, וככזו היא מופיעה באינספור ציורים, פסלים ובובות ברחבי החבל.
החסידה מוזכרת שש פעמים בתנ"ך.
היא נזכרת בתורה כעוף טמא (; ), היא ניכרה באברותיה והייתה סמל לתעופה , ומתוארת כבעלת מוטת כנפיים מרשימה שבעזרתה היא מסוגלת לדאות בעזרת זרמי האוויר: החסידה היא עוף נודד, כפי שתיאר זאת הנביא ירמיה: אך לעיתים מקננת גם בארץ:
תרגומי התורה ליוונית וללטינית מביאים זיהויים רבים לעוף זה, מה שמעיד על היעדר מסורת זיהוי בידם.
לעומתם, בתרגומים הארמיים מסורת הזיהוי עקבית.
החסידה נקראת "חוריתא" או "דייתא חוורתא" – העוף הלבן.
מסורת זו מצאה את ביטויה גם בתלמוד.
אפשר שהשם 'דיה' רומז על כך שמדובר בעוף דורס מובהק, ואפשר שמדובר בשם עממי שאינו מעיד על שיוך סיסטמטי למשפחת הדורסים, אלא בא לאפיין את תכונותיו.
כלומר, עוף בעל מוטת כנפיים מרשימה, שדרכו לדאות, ולעיתים צד את טרפו כדרכם של הדורסים.
שתי מגמות פרשניות אלה היוו למעשה את היסוד לשני הזיהויים העיקריים שהיו מקובלים מאוחר יותר בימי הביניים.
הזיהויים העיקריים ל'חסידה' בימי הביניים היו של רב סעדיה גאון ושל רש"י.
הרס"ג זיהה את החסידה שבתורה עם ה"צקר", כינוי בערבית לכל עוף דורס שבאמצעותו ניתן לצוד, לרבות כל סוגי הדורסים.
רש"י בפירושו לויקרא כתב שהחסידה "זו דיה לבנה – ציגוניה" (Ciconia).
במאה הארבע עשרה פקפק רבנו אשר בן יחיאל (הרא"ש) בדבר אמינות המסורת המתירה את אכילת החסידה.
מדבריו משתמע כי באשכנז, באזורים מסוימים בספרד ובצרפת לא אכלו עוף זה.
אך בן תקופתו, רבנו ירוחם, צידד בכשרות החסידה על אף שהכיר, ואף הזכיר, את דברי הרא"ש.
הוא ציין כי הוא עצמו בעל מסורת על כשרות ה־Ciconia.
נראה ששורשי מחלוקת זו נעוצים בפרשנות המקרא לעוף 'חסידה'.
דעת המתירים את אכילת ה־Ciconia כנראה משקפת את המצדדים בזיהוי ה'חסידה' לפי שיטת רס"ג, שהיא אינה ה־Ciconia.
אם אכן הייתה בידם של אנשים אלה מסורת שמותר לאכול עוף זה, לכאורה לא הייתה צריכה להיות שום מניעה לאכלה.
מסורת כזו הייתה כנראה בידי חלק מספרד המוסלמית, אף על פי שאין ראיה חד משמעית לכך והיא בגדר השערה.
אך פוסקי צרפת, אשכנז וחלק מאנשי ספרד ראו ב־Ciconia עוף טמא, בעקבות זיהוי של רש"י את ה'חסידה' עם עוף זה.
אפשר שניתן למצוא אישוש לסברה של הטוענים שעוף זה הוא טהור בשל סימני הטהרה שבו.
בניתוח אנטומי שנערך בחסידה לבנה באוניברסיטת בר־אילן נמצא שאין לחסידה זפק מובהק, אך קורקבנה נקלף ביד.
כמו כן, יש לה אצבע יתרה.
בסופו של דבר, התקבלה על רוב הפוסקים – האשכנזים והספרדים כאחד – הגישה הפרשנית וההלכתית שה'חסידה' היא ה־Ciconia, ולפיכך היא אסורה.
לא ידועה מסורת אכילה של Ciconia במהלך שבע מאות השנים האחרונות, מאז ימי רבנו ירוחם ועד ימינו.
בתנ"ך החסידה מוזכרת במספר הקשרים.
ביהדות הבתר־מקראית (מפרשי התנ"ך ופוסקי ההלכה) התחבטו בשאלת זיהויה של ה"חסידה" המקראית.
לזיהוי היו השלכות לגבי הכשרת או פסילת העוף לאכילה.
בקרב יהדות אתיופיה נשמר לחסידה מקום של כבוד כשליחה הדורשת בשלום ירושלים וארץ ישראל.
מוטיב זה משתקף בשיר שהיו נוהגים הילדים לשיר למראה החסידות הנודדות: (חסידה חסידה, דרשי בשלום ירושלים…)
חֲסִידָה לְבָנָה (שם מדעי: Ciconia ciconia) היא מין במשפחת החסידתיים.
החסידה היא עוף גדול ולבן כולו מלבד נוצות התעופה השחורות שלה, ומקורה האדום.
בעונת הרבייה שלה היא נפוצה בין מזרח אירופה לצפון אפריקה ובחורף היא נודדת למרכז אפריקה, לדרום אפריקה ולהודו.
החסידה הלבנה היא הציפור הלאומית של ליטא.
ciconia, דוגר בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובעיקר ברחבי אירופה.
תחומי קינונה של החסידה הלבנה אינם כוללים את צפון אירופה ואת מזרחה, כנראה בגלל רגישותה לקור ולגשם.
גשם עז מרטיב את נוצותיה ופוגם בכושר מעופה.
למרות זאת ניכרת בשנים האחרונות מגמת התפשטות לצפון ולמזרח, אולי בעקבות התחממות שחלה באקלים האירופי.
החסידות באירופה מתחלקות לשתי אוכלוסיות: האוכלוסייה המערבית, הקטנה יותר, נודדת דרך ספרד וגברלטר למערב אפריקה הטרופית וחורפת בעיקר בין סנגל לנהר הניג'ר.
האוכלוסייה המזרחית נודדת מעל למצר הבוספורוס וארץ ישראל וחורפת במזרח אפריקה ובדרומה.
הנדידה מתחילה עם תום הקינון, בסוף יולי ובעיקר במשך אוגוסט.
כרבע מאוכלוסייתה של החסידה הלבנה גדלה בפולין.
כ-13,000 זוגות של חסידות לבנות גדלות בליטא, האוכלוסייה החמישית בגודלה והאזור הידוע הצפוף ביותר של מין זה בעולם.
כל נוצותיה לבנות, למעט נוצות היד והאמה ונוצות הכנף הגדולות – שהן שחורות.
אין הבדל בצבע בין הזכר לנקבה, אך הזכר גדול יותר.
למקור ולרגליים צבע אדום עז.
תוחלת החיים של החסידה נעה בין 22-25 שנים.
החסידה הלבנה ניזונה בעיקר מצפרדעים וחרקים גדולים, אך גם מלטאות וממכרסמים ובניגוד לדימוי הרווח לרוב אינה ניזונה מדגים וסרטנים סמוך לנהרות, אם כי לעיתים גם דגים נכללים בתפריטה.
איתור הטרף נעשה תוך כדי הליכה שקטה על הקרקע במרחבים פתוחים, כאשר החסידה מבצעת תנועת קודקוד ומקור זריזה.
חסידות גם ישדדו קיני ציפורים קטנות ואף יאכלו לעיתים נבלות.
החסידות יוצרות בצעירותן זוגות מונוגמיים הנשארים יחד שנים.
הזוג נפגש מדי שנה בעונת הרבייה לטובת העמדת צאצאים.
החסידה מקננת במקומות גבוהים ושטופי שמש כמו צמרות עצים, ארובות ועמודי חשמל, בכך היא מעלה את סיכויי צאצאיה לשרוד ומגינה עליהם מפני טורפים.
הקן מגיע ברוחבו לכדי מטר, והוא עשוי בעיקר מזרדים וענפים דקים.
לחסידה יש השקעה הורית במשך כ-4 חודשים.
הדגירה של החסידה מתחילה מיד עם הטלת הביצה הראשונה.
בהטלה אחת מוטלות בין 3-5 ביצים והדגירה נמשכת כ-34 ימים שלאחריהם בוקע הגוזל, כאשר עיניו עצומות.
ההורים מגנים על הגוזלים ומאכילים אותם בקן למשך כ-60 יום עד שהם מפתחים יכולת תעופה.
לאחר עזיבת הקן ההורים מלווים את הגוזלים כחודש נוסף מחוץ לקן עד לעצמאות וליכולת למצוא מזון.
חסידות אוז'רוב היא חצר חסידית פולנית שרוב חסידיה נספו בשואה.
רבי אריה היה תלמיד החוזה מלובלין, וחברו של יעקב יצחק מפשיסחה שנודע בכינויו "היהודי הקדוש".
היה חתנו של רבי ראובן מדזרנובצה.
בשנת תקע"ב היה לרב באוז'רוב (עיירה בפולין), ובשנת תקע"ה היה לאדמו"ר.
לאחר כמה שנים עבר לאופלא ושם נפטר.
חתנו היה רבי יעקב ירחמיאל מראדום.
רבי יחיאל חיים מאופלא (תק"פ-ח' בתמוז תרמ"ח), חתן רבי אברהם שלמה מולדובה.
התמנה לאדמו"ר בשנת תקצ"א באופלא אחרי מות אביו, ובערוב ימיו עבר לקראקא.
אחריו התמנה בנו רבי אריה לייבוש (-ז' בניסן תרע"ד).
הוא כיהן ברבנות מגיל 20 בעיירות טרלה, יוזף, חמלניק, אופלה, ואוז'רוב.
חיבר את הספר "ברכת טוב".
חתנו היה רבי ירחמיאל צבי מביאלה-שדליץ.
אחריו כיהן בנו רבי אברהם שלמה (כ"ה בתשרי תרכ"ה-י"א בחשוון תרע"ח).
היה חתנו של רבי חיים שמואל מחנטשין.
במלחמת העולם הראשונה נמלט לאפטא ושם נפטר.
בנו רבי אליעזר יהושע, כיהן כראש ישיבה בקילץ וכרב ברקוב ובחמלניק.
אחיו של רבי שלמה, רבי אלתר, כיהן אף הוא כאדמו"ר, בטרלה הסמוכה לאוז'רוב.
היה חתנו של רבי מאיר שלום מקאלושין.
נרצח בשנת תש"ב על ידי הנאצים בטשמילוב.
האדמו"ר הידוע ביותר בשושלת היה בנו הראשון של רבי שלמה, רבי משה יחיאל הלוי אפשטיין, מחבר הספרים "אש דת" ו"באר משה".
רבי משה יחיאל נפטר בא' בשבט ה'תשל"א.
הוא היה נשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וחתן פרס ישראל לספרות תורנית בשנת תשכ"ח, כמו כן חיבר עשרות ספרים שרובם לא הגיעו לדפוס.
בשנות שהותו של רבי משה יחיאל בארצות הברית, שימש האדמו"ר רבי יחיאל יהושע רבינוביץ מביאלא נכדו של רבי אריה לייבוש כאדמו"ר לחסידי אוז'רוב בארץ, לבקשתו של רבי משה יחיאל.
האדמו"ר הנוכחי הוא רבי תנחום בקר, בן בתו של רבי משה יחיאל.
הוא ומוסדותיו שוכנים בבני ברק.
לחסידות ישיבה כלל חסידית בשם "מרבה תורה", בראשות בנו של האדמו"ר, הרב אריה בקר.
לחסידות מכון והוצאה לאור לספרים וכתבי יד בשם אש דת בראשותו של הרב יחיאל בקר.
המכון הוציא לאור, בין היתר, את הספרים "באר משה", "אש דת" ו"ברכת טוב" של אדמור"י החסידות.
במשפחה זו רק מין אחד נוסף, חסחוסן דרום-אפריקאי.
משפחת החסחוסניים נחשבת למאובן חי.
החסחוסן הצלופחי הוא דג סחוס נדיר, המשתייך לסדרת שש זימאים (Hexanchiformes) שבמחלקת דגי הסחוס, ולמרות דמיונו הרב לצלופח אינו מסווג כדג גרם.
לחסחוסן צלופחי גוף כשל צלופח, אך לו שישה זימים, ופה משונן כשל כריש, שבו שיניים קטנות וחדות מאוד.
אורכו מגיע עד ל-1.80 מטר.
המין התגלה לראשונה במימי יפן ב-1884, ובמשך השנים נתפסו פרטים מעטים שלו.
אחת הסיבות לכך היא שהדג חי בעומק רב, בין 120 ל-1,280 מטרים וממעט לעלות לפני הים.
ב-23 בינואר 2007 נלכד פרט חי בסמוך לנמל שיזואוקה שביפן.
הפרט זוהה כנקבה שאורכה כ-1.60 מטר, והיא מתה כעבור שעות אחדות.
צוות המטפלים הספיק להסריטה בעודה בחיים, לראשונה במין זה.
מבחינה טקסונומית, במשפחת החסחוסניים רק שני מינים השונים מאוד משאר המינים בסדרת השש-זימאים, ולכן מוצע לשייכם לסדרה נפרדת בשם חסחוסאים (Chlamydoselachiformes).
הזואולוג לודוויג דדרליין (Döderlein) זיהה, תיאר וסיווג לראשונה את חסחוסן צלופחי כמין בדיד של כריש.
לאחר שלוש שנים (1879–1881) של מחקר ימי ביפן, דדרליין לקח שתי דגימות חסחוסן צלופחי לווינה, אך איבד את כתב היד הטקסונומי של המחקר.
שלוש שנים מאוחר יותר, בעלון של מכון אסקס (כרך 16, 1884) פרסם הזואולוג סמואל גרמן (Garman) את הטקסונומיה הראשונה של החסחוסן הצלופחי, בהתבסס על תצפיותיו, מדידותיו ותיאוריו: נקבת כריש באורך 1.5 מטר ממפרץ סגאמי, יפן.
במאמר "כריש יוצא דופן" סיווג גרמן את המין החדש לסוג ומשפחה, וקרא לו Chlamydoselachus anguineus (כריש דמוי צלופח עם סלסולים).
המינוח היווני-לטיני של חסחוסן צלופחי נובע מהמילים היווניות כלמי (מסולסל) וסלכוס (כריש) ומהמילה הלטינית anguineus (כמו צלופח).
מלבד שמו הנפוץ, החסחוסן הצלופחי ידוע גם בשם "כריש לטאה" (lizard shark) ו"כריש הפיגום" (scaffold shark).
החסחוסן הצלופחי נחשב ל"מאובן חי", מכיוון שהשושלת המשפחתית שלו מתוארכת לתקופת הקרבון (כ-360 עד כ-300 מיליון שנה לפני זמננו).
מניתוח אנטומי זה, גרמן שיער שהחסחוסן הצלופחי קשור לכרישי הקלאדודונטים (Cladodont) מהסוג Cladoselache שהתקיימו בתור הדבון (כ-420 עד כ-360 מיליון שנה לפני זמננו) בעידן הפלאוזואיקון (כ-540 עד כ-250 מיליון שנה לפני זמננו).
בניגוד לתזה של גרמן, האיכתיולוג תיאודור גיל (Gill) והפלאונטולוג אדוארד דרינקר קופ שיערו שהעץ האבולוציוני של החסחוסן הצלופחי מצביע על קשר להיבודונטים, שהיו המינים הדומיננטיים של הכרישים בתקופת המזוזואיקון (מ-252 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו).
קופ שייך את מיני החסחוסן הצלופחי (Chlamydoselachus anguineus) לסוג המאובנים קסנקנתוס שהתקיים מסוף הדבון עד סוף הטריאס (מכ-250 ועד כ-200 מיליון שנה לפני זמננו).
התכונות האנטומיות של הגוף, השריר והשלד משייכות את החסחוסן הצלופחי מבחינה פילוגנטית לתת-המחלקה מחויצי זימים - כרישים ובטאים מודרניים - ומקשרות את החסחוסן הצלופחי לכריש מסדרת השש זימיים.
ניתוח גנטי מ-2016 עשוי גם הוא להצביע על כך.
האיכתיולוג שיגרו שיראי (Shigeru Shirai) שיער שהחסחוסן הצלופחי שייך לסדרת החסחוסנים (Chlamydoselachiformes) ושיש בסדרה זו רק שני מינים (C.
כחיה ימית, החסחוסן הצלופחי נחשב מאובן חי בגלל שהאנטומיה והמבנה שלו לא השתנו, יחסית, מאז הופעתו לראשונה בים הקדום של הקרטיקון המאוחר (לפני כ-95 מיליון שנה) או בסוף היורה (לפני כ-150 מיליון שנה).
במונחים אבולוציוניים, החסחוסן הצלופחי הוא מין בעל חיים שהתפתח לאחרונה בהיסטוריה של כדור הארץ; הגילויים המוקדמים ביותר של שיניים מאובנות של המין Chlamydoselachus anguineus מתוארכים לתקופת הפלייסטוקן המוקדמת (11 עד 2.5 מיליון שנה לפני זמננו).
בשנת 2009, ביולוגים ימיים זיהו, תיארו וסיווגו את ה-Chlamydoselachus africana (חסחוסן צלופחי בדרום אפריקה) במימי האוקיינוס האטלנטי של דרום אנגולה ודרום נמיביה כמין של חסחוסן צלופחי השונה מה-Chlamydoselachus anguineus שזוהה ב-1884.
חֲסִידָה שְׁחוֹרָה (שם מדעי: Ciconia nigra) היא מין בסוג חסידה שבמשפחת החסידתיים.
גובהה של החסידה השחורה כמטר ומוטת כנפיה כ-160 ס"מ, משקלה כשלושה ק"ג.
צבעה שחור למעט בטנה הלבנה ורגליה האדומות.
מזונה העיקרי הוא דגים אך כולל גם מיני חרקים, זוחלים וצפרדעים.
במרבית המקרים היא מעדיפה לצוד בנחלים רדודים ולא במקווי מים גדולים.
מספר הפרטים מוערך בכ-32,000 עד 44,000. תחום התפוצה של החסידה השחורה גדול מאוד, ומוערך בכמיליון עד עשרה מיליון קמ"ר .
קני החסידות השחורות גדולים ובנויים מענפים רבים.
הם ממוקמים על צמרות עצים או צוקים בגבהים שבין ארבעה ל-25 מטרים.
לכל זוג חסידות קן אישי משלו, ולעיתים הן אף משתלטות על קנים של מיני עופות אחרים.
הן גם נוהגות לעשות שימוש חוזר בקיניהן.
החסידה השחורה מאוד זהירה ו"ביישנית" בהתנהגותה, בניגוד לקרובתה החסידה לבנה.
מרבית החסידות השחורות נודדות לאורך מסלולים קבועים שסופם בדרך כלל באפריקה, למעט האוכלוסייה שבחצי האי האיברי שאינה נודדת.
החסידות נודדות בקבוצות קטנות שאינן עולות על 100 פרטים ולעיתים אף לבדן.
בישראל ניתן לצפות בחסידות כחלק ממסען בעיקר בחניות ערב באזורי מקווי מים, וכן בעת שהן חונות בעמק החולה.
החסידה השחורה היא העוף הלאומי של בלארוס.
חסות מסחרית אינה נדבנות וזאת משום שחסות זו היא הוצאה עסקית, וככזו יש ציפייה מצד נותן החסות לתמורה עקיפה.
אתלט המקבל מוצרים של חברות אם בחינם או במחיר סמלי על מנת שישתמש במוצריהם (אם מקבל החסות קשור לתחום אליו מיועדים המוצרים)
אדם מפורסם (שחקן, איש ציבור או אתלט) אשר מקבל מוצרים של חברות בחינם או במחיר סמלי אשר אינם קשורים לתחום עיסוקו, על מנת שיראה איתם בציבור או ידבר על טיב המוצר בזמן חשיפתו לתקשורת בשל עבודתו
ידוען אינטרנט המפרסם חברה בסרטונים שלו ומציע לצופים קוד הנחה ברכישת המוצרים או השירותים שהחברה מציעה
ארגון אשר מקבל כסף בתמורה לשטחי פרסום של נותנת החסות במשרדים של הארגון או באירועים אותו הוא מארגן (קבוצות ספורט ומגרשיהן למשל)
ארגון המקבל מוצרים בתמורה לכך כי המוצרים יהיו מסומנים בלוגו או פרסומת לנותנת החסות וכי נותן החסות יכול להציג את שם הארגון כמקבל חסות ממנו (חולצות של תנועות נוער למשל)
חברה אשר מפרסמת כי בקניית מוצר שלה תנתן תרומה לארגון
שירות שלם שנוצר על מנת למכור את ציוד הקצה (תחנות רדיו אמריקאיות בתחילת המאה ה-20)
רשות ציבורית או חברה (תאגיד) מסחרית מבוססת הנותנת חסות לרעיון תמורת זכויות במוצר הסופי או בתוצאות הפיתוח (החממות הטכנולוגיות של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה)
בעוד מטרת מקבלי החסות ברורה מאליה מטרות נותני החסות רבות אך בבסיסן הן נעוצות במספר מצומצם:
הגדלת נפח הפרסום לחברה, מותג או מוצר ברמה גבוהה ובעלות נמוכה יחסית
קישור של המוצר עם מטרה נעלה על מנת לעלות את קרנה של החברה ומתן פנים ידידותיות יותר בפני ציבור הקונים
מתן גושפנקה מקצועית למוצר כאשר איש מקצועי ומוכר בתחום פעולת החברה משתמש בו (מייקל ג'ורדן ונעלי נייקי למשל)
במדינות רבות על מנת להפוך את החסות והתרומה לכדאיות יותר, נקבעו סכומים מסוימים הפטורים ממס כך שהחברות משלמות פחות מיסים וגם נהנות מפרסום חיובי, בעוד המדינה מרוויחה כסף המועבר למטרות רצויות וגם כספי מיסים ממקבלת החסות, עקב העלייה בפריון כתוצאה מהפרסום
הצד השלילי של חסות מסחרית
מחקרים רבים שנערכו בשל מחאת הורים הצביעו על הקשר (גם אם מובהקותו עדיין בחילוקי דעות) כקיים.
במדינות שונות הועלו חשדות לפיהם כספים וטובות הנאה הועברו לפקידי-ציבור ופוליטיקאים למטרות שוחד תחת מעטה של כספי חסות מסחרית.
טענות נוספות הועלו כלפי ארגונים מתווכים של חסויות מסחריות על בסיס העובדה כי עמלת התיווך עלולה להגיע לאחוזים ניכרים (10%-25%) מסכום כספי החסות כך ש"נגזר קופון" על חשבון ארגונים בעלי מטרות חברתיות הזקוקים לכסף.
חסיד שוטה הוא כינוי גנאי שנתנו חז"ל לאדם שמנסה להחמיר בקיום מצוות, אך למעשה הוא נוהג כשוטה; כלומר, רצונו להתנהג כחסיד מוביל אותו לחטוא או לנהוג באופן מטופש.
במשנה מתואר "החסיד השוטה", יחד עם דמויות מגונות אחרות, כ"מכַלי-עולם" או "מבַלי-עולם".
רבי מנחם המאירי מגדיר מונח זה בהתבסס על דוגמאות מהתלמוד:
בשיח הכללי משמש הכינוי "חסיד שוטה" כמטבע לשון המתאר אדם הנוהה אחר מורה רוחני, תאוריה מדעית, תנועה פוליטית וכדומה, ורוחש להם נאמנות עיוורת.
בתלמוד הבבלי מובאת דוגמה לחסיד שוטה: אדם הרואה אישה טובעת בנהר, אך ; כלומר, לא מציל אותה כדי לא "להיכשל" באיסור הסתכלות בערווה.
בדוגמה זו החסיד השוטה מעדיף לשמור על איסור הסתכלות בעריות על אף שבכך הוא מזניח את דין פיקוח נפש, החמור יותר מרוב המצוות שבתורה.
בתלמוד הירושלמי מודגמת התנהגות של חסיד שוטה בכמה אופנים:
ישנן שתי פרשנויות אפשריות לקטע האחרון; לפי הפרשנות הראשונה מדובר בשתי דוגמאות שונות: הראשונה עוסקת בביכורים, שבזמן בית המקדש היו מעלים אותם לכהנים בירושלים, והחסיד השוטה במקרה זה מתכנן לתת את הפרי לאדם הראשון שייתקל בו, כדי להימנע מהנאה מפרי ששייך לכהנים, על אף שבית המקדש כבר לא קיים.
הדוגמה השנייה של הירושלמי, לפי פרשנות זו, היא של אדם הרואה נערה מאורסה שעומדת להיאנס, אך במקום להרוג את האנס ולהציל את הנערה הוא מבכר לרוץ אחר הנערה כדי להציל אותה בצורה אחרת כדי להישמר מאיסור רצח.
למעשה, התעכבותו בהצלת הנערה כדי להישמר מאיסור רציחה, לכאורה, מביאה לכך שהנערה המאורסה תיאנס.
לפי גישה אחרת מדובר בדוגמה אחת, שבה אדם נדר להעניק פרי יפה שהיה לו לאדם הראשון שייקרה בדרכו, ונקרתה בדרכו נערה מאורסה, וזה רץ אחריה כדי לתת לה את הפרי.
השטות במעשה זה, היא שלמרות נדרו לתת את הפרי לאדם הראשון שנקרה בדרכו, לא היה עליו לרוץ אחר נערה המאורסה שכן זה מעורר חשד ויש בו אף סכנת חיים.
הרמב"ם מגדיר כחסיד שוטה אדם המקדיש את כל ממונו.
חסיב סבאג היה איש עסקים פלסטיני.
נולד למשפחה יוונית-קתולית בצפת וסיים את לימודיו בקולג' הערבי בירושלים בשנת 1938. בשנת 1941 סיים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 1943 הקים יחד עם ארבעה שותפים בחיפה את חברת הבניה Consolidated Contractors Company (CCC).
באפריל 1948 ברח מחיפה בעיצומה של מלחמת העצמאות ועבר ללבנון, שם ייסד מחדש את החברה בשנת 1950. החברה הפכה עם השנים לאחת מחברות הבניה והלוגיסטיקה והתשתיות הגדולות בעולם הערבי, אשר מעסיקה עשרות אלפי עובדים.
סבאג היה חבר במשך שנים רבות במועצה הלאומית הפלסטינית.
במשך שנים היה פעיל למען מטרות נדבנות.
בשנת 1993 הקים את המרכז להבנה מוסלמית-נוצרית (Center for Muslim-Christian Understanding) באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
אחיו, עיסא, היה עיתונאי ב-BBC, ובנו הוא קארל סבאג, עיתונאי וסופר בריטי.
ביהדות ובהלכה, חסיד הוא אדם העושה מעשים טובים שאינם חובה על פי ההלכה, אלא לפנים משורת הדין על פי רוח ההלכה.
וכן המקפיד על חומרות הלכתיות שחובתן היא רק ליחידים במעלה של פרישות וקדושה.
אלה הנוהגים בדרך זו בעקביות, מכונים בהלכה בשם "חסידים ואנשי מעשה".
ההלכה אינה דורשת מכולם לנהוג כך אלא מיחידי סגולה.
מקור המושג 'חסיד' הוא מדברי המשנה במספר מקומות.
למשל במסכת ברכות אומרת המשנה:
כלומר, החסידים הקדמונים היו נוהגים להקדיש שעה אחת לפני התפילה המקובלת על מנת להתכונן אליה.
למשל, לעסוק בהתבוננות בגדלותו של אלהים.
נוהג זה מוזכר גם בשולחן ערוך.
גם במסכת אבות שעוסקת בענייני מידות טובות והנהגות, נזכר המושג חסיד מספר פעמים, כאחד הנוהג במידה הטובה.
מאוחר יותר, בימי הביניים, שימש המונח "חסיד" בהגות ובאורח החיים של תנועה רוחנית ביהדות אשכנז שכונתה "חסידות אשכנז", כמו גם של תנועה רוחנית במצרים בהנהגת צאצאי הרמב"ם, אשר כונתה בשם "חסידי מצרים".
מהמאה ה-18 ועד היום, שימש המונח חסיד את תנועת החסידות שנוסדה על ידי הבעל שם טוב, במשמעות שונה, הפונה לכל יהודי לעבוד את השם בכל דבר ודבר שהוא עושה בחשק, בהתלהבות ובשמחה.
מעשים אלו, שאותם עושה אדם המתנהג כחסידות, מוגדרים כמידת חסידות, לדוגמה:
מעשים חיוביים הנעשים במידת חסידות
ישנן עבירות, שההלכה בהם שאין אדם חייב ליהרג כדי שלא לעבור את העבירה.
ישנן דעות, שמידת חסידות היא ליהרג גם על כדי לא לעבור עבירות אלו.
כאשר דיין פוסק הלכה בדין תורה ונתברר כי הוא שגה בפסק הדין, ובכך הזיק לאחד מבעלי הדינים, הוא חייב לשלם מכיסו לבעל הדין שהוא גרם לו נזק, וזאת אם מדובר בטעות בשיקול הדעת (ולא בשכחת הלכה).
אך אם בעלי הדינים קיבלו על עצמם לקיים ככל אשר יפסוק הדיין - כפשרה - גם אם ישגה בדין התורה, אין הוא חייב לשלם.
קיימת דעה, כי גם אז מידת חסידות היא לשלם את הנזק מכיסו הפרטי.
מצווה מהתורה לקום לפני תלמיד חכם ככתוב בתורה .
נחלקו הפוסקים מה דינה של אשת תלמיד חכם (בעקבות המובא בתלמוד, כי רב נחמן היה קם לפני אשת רב הונא לאחר פטירתו).
ישנה דעה שחייבים לקום לפניה מהתורה, ישנה דעה אחרת שמדובר בחיוב מדברי חכמים, וישנה דעה שמדובר במידת חסידות.
רשע העובר עבירות מפני תאווה (בניגוד לרשע להכעיס) אין חיוב מהתורה לתת לו צדקה, לפדותו ולהחיותו; אך מידת חסידות היא להחיותו גם במצב כזה.
באופן דומה פסק הרמב"ם: .
מעשים שליליים הנשללים על ידי מידת חסידות
למרות ההתייחסות ההלכתית הקניינית לעבד כנעני שמאפשרת לאדון לרדות בעבד, זו הלכה-תאורטית שנשללה על ידי חז"ל, בהסבר "מידת חסידות ודרכי חכמה".
אסור למלא פיו שחוק כדי שלא יבא לקלות ראש וע"י זה לעבירה.
להרבה מפרשים זו מידת חסידות בעיקר הימנעות מוחלטת מצחוק ואפילו בשעת שמחה של מצווה
לפי הרמח"ל במסילת ישרים, כל מידת הפרישות והמעשים הנגזרים ממנה, הם תחילת מידת החסידות, ומהווים את הצד השני שלה.
לדבריו, בעוד החסידות מהווה את עשיית הטוב שמעבר לשורת הדין, הפרישות היא זו המייצגת את ההימנעות מהרע אף על פי שלא נאסר בשורת הדין.
מאמרים רבים בחז"ל מפנים את תשומת הלב של החסיד להתבונן שהחסידות שלו לא תפגע בחובותיו, שכן יש קדימות לחובה על פני הרשות.
בצורה הקיצונית ביותר של חוסר בהתבוננות זו, נקרא החסיד בפי חז"ל "חסיד שוטה".
הרמח"ל נתן לתופעה זאת את השם "משקל החסידות", כלומר שעל החסיד מוטל כל הזמן לבחון את דרכיו ולשקול את הרווחים שבמעשיו כנגד מה שהם עלולים לפגוע בדברים אחרים.
לעיתים החסיד אפילו צריך להתחשב בסביבתו כאשר הוא נוהג במנהג שעלול להיראות מוזר או מצחיק, ובכך יכול לגרום לאחרים לצחוק עליו ולחטוא, או שבכך יתחלל השם.
בנוסף, כאשר מדובר על חסידות, יש לשקול גם השלכות רחוקות, בפרט כאשר מדובר על הנהגה ציבורית כמו של גדליהו בן אחיקם וזכריה בן אבקולס.
לפי הרמח"ל, כדי להצליח בכך דרושים שלושה מרכיבים:
התבוננות ועיון תמידיים על מעשיו ועל השלכותיהם.
ביטחון באל שיצליח את דרכיו ולא יגרום על ידו תקלה.
אישים בולטים שצוינו כבעלי מעלת חסיד
כבר אדם הראשון כונה על ידי חז"ל בשם חסיד.
בתלמוד מוזכרים חכמים מסוימים כ"חסידים":
כך למשל מובאים בתלמוד מספר מעשיות המתחילות במילים "מעשה בחסיד אחד".
ובמקום אחר אמרו בתלמוד כי הכוונה היא תמיד לאחד מהשניים, או לרבי יהודה בן בבא או רבי יהודה ברבי אילעאי.
רבן יוחנן בן זכאי קרא כך לתלמידו רבי יוסי הכהן.
מספר אמוראים נזכרו בתלמוד בתוספות 'חסידא' (=החסיד) בשמם, כגון רב עמרם חסידא ורבי שמעון חסידא ועוד, וכפי הנראה היה מחמת שנודעו במעשי חסידות.
יש מהתנאים ואמוראים שהוגדרו על ידי הראשונים כ"חסיד", כך למשל רבי יוחנן בן גודגדא הוגדר על ידי הערכי תנאים ואמוראים כ"חסיד גדול", ואבא בר אבא (אביו של שמואל) מוגדר על ידי רש"י כ"חסיד גדול".
במאה ה-12 ובמאה ה-13 התקיים בקרב יהודי אשכנז חוג דתי שכונה "חסידות אשכנז" בראשותם של רבי שמואל החסיד ובנו רבי יהודה החסיד מחבר ספר חסידים.
באותה תקופה התקיים חוג אחר של מיסטיקנים פרושים במצרים, תחת הנהגת צאצאי הרמב"ם.
הללו הושפעו ממסורות סופיות, אותן שילבו במסורת הפילוסופית-יהודית שירשו מהרמב"ם וכינו עצמם בשם "חסידים".
גם הגאון מווילנא נודע בכינוי 'הגאון החסיד'.
בספר הזוהר מוזכר מספר פעמים הכינוי "חסידא קדישא" (מארמית: חסיד קדוש), ומשם נלקח ככינוי שבח לחכמים רבים בעיקר בקרב יהדות ארצות האסלאם, ביניהם: רבי חיים ויטאל, רבי חיים בן עטר והרמח"ל.
חסיבה בולמרכה היא אתלטית עבר מאלג'יריה.
היא אלופה אולימפית (ברצלונה 1992) ופעמיים אלופת עולם (טוקיו 1991 וגטבורג 1995) בריצת 1500 מטר.
הייתה לספורטאית הראשונה מאלג'יריה שזכתה במדליית זהב אולימפית והאישה האפריקאית הראשונה שזכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה.
היא החלה להתאמן בריצה בגיל 10.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן זכתה בולמרכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.21 דקות, לפני אלופת העולם היוצאת טטיאנה דורובסקיך (4:02.58 דקות) ולודמילה רוגצ'בה (4:02.72 דקות) שתיהן מברית המועצות ובכך הייתה לאישה הראשונה מאפריקה שזכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה בולמרכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא לאומי ואפריקה חדש של 3:55.30 דקות, לפני לודמילה רוגצ'בה (3:56.91 דקות) וקו יונשיאה מסין (3:57.08 דקות) ובכך הייתה לספורטאית הראשונה מאלג'יריה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכתה בולמרכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.29 דקות, אחרי ליו דונג מסין (4:00.50 דקות) וסוניה או'סאליבן מאירלנד (4:03.48 דקות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה בולמרכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.42 דקות, לפני קלי הולמס מבריטניה (4:03.04 דקות) וקרלה סקרמנטו מפורטוגל (4:03.79 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה בולמרכה במקצה הראשון מתוך שניים בשלב חצי הגמר אחרונה ובמקום 23 הכללי בריצת 1500 מטר בתוצאה חלשה עבורה של 4:23.86 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4:09.96 דקות.
כיום, בולמרכה היא אשת עסקים וחברה בוועד האולימפי הבינלאומי.
חסוס רואדה אמברוסיו (בספרדית: Jesús Rueda Ambrosio; נולד ב-19 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
רואדה נולד וגדל במחוז בדחוס, אקסטרמדורה שבספרד, והוא נוצרי.
רואדה גדל במחלקת הנוער של ריאל ואיאדוליד.
רואדה שיחק במשך ארבע עונות מלאות בקבוצת המילואים של ואיאדוליד מהליגה הספרדית השלישית.
ב-12 בנובמבר 2008, ערך רואדה את הופעת הבכורה הרשמית שלו עם הקבוצה הבוגרת של ואיאדוליד, כששיחק 34 דקות בתיקו 2–2 עם הרקולס אליקנטה במסגרת הגביע הספרדי.
ב-26 באפריל של אותה השנה, ערך רואדה את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה כשעלה כמחליף בתיקו 0–0 עם אוסאסונה.
בתחילת עונת 2009/10 הושאל רואדה לקורדובה מה ליגה הספרדית השנייה, במדיה ערך 30 הופעות ליגה וכבש שני שערים.
אחרי עונת ההשאלה, חזר רואדה לוואיאדוליד שירדה גם היא לליגה הספרדית השנייה ובחלוף עונה אחת, בה גם כבש שער בתיקו 1–1 בפלייאוף העלייה נגד רקראטיבו ולבה ב-11 באוקטובר וסייע לקבוצה לחזור חזרה לליגה הבכירה.
ב-13 באוגוסט, אחרי שהמועדון נע בין הליגה הראשונה לשנייה ביטל רואדה את החוזה שלו בוואיאדוליד.
ב-16 באוגוסט 2015, הגיע רואדה לישראל ויום למחרת חתם לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בבית"ר ירושלים.
ב-30 באוגוסט 2015, ערך רואדה את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר ירושלים בתיקו 0–0 עם מכבי נתניה.
ב-28 בספטמבר, כבש רואדה את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–1 על הפועל כפר סבא.
בקיץ 2016, מימשה בית"ר את האופציה על רואדה והודיעה לשחקן כי הוא ימשיך בקבוצה לעונה נוספת.
ב-30 ביוני 2016, ערך רואדה את הופעת הבכורה האירופית שלו במדי בית"ר בתיקו 0–0 עם סלובודה טוזלה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
באותה העונה היה חלק משמעותי בחוליית ההגנה של הקבוצה, וסייע לה לסיים במקום השלישי בליגה, שהוביל למוקדמות הליגה האירופית.
ב-17 במאי 2017 הודיע השחקן על סיום דרכו בבית"ר ירושלים.
ב-1 ביוני 2017 חתם רואדה באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
בעונתו הראשונה העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים לליגת האלופות, אך לאחר פציעה בדצמבר החמיץ את שאר העונה, בעונתו השנייה מיעט לשחק.
ב-21 ביולי 2019 חזר רואדה לספרד וחתם באקסטרמדורה מהליגה הספרדית השנייה, לעונה אחת.
ב-29 בינואר 2020 חתם רואדה בז'ימנסטיק טרגונה מהליגה הספרדית השלישית.
ב-5 באוגוסט 2021 חתם רואדה בלוגרונייס, גם היא מהליגה השלישית.
לקראת עונת 2022/2023 חתם בזאמורה, היורדת הטרייה לליגה הרביעית.
ב-16 בינואר 2023 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
חֲסִידָה אַבְּדִימִית או חֲסִידָה חָבָּשִׁית (שם מדעי: Ciconia abdimii) היא מין של חסידה החיה בביצות ואגמים ביבשת אפריקה.
היא קרובתה של החסידה הלבנה החולפת בישראל.
לחסידה זו רגליים אפורות, גוף שחור, מקור אפור עם ראש כחול וצוואר לבן.
זו החסידה הקטנה ביותר בסוגה ואורכה עד 73 ס"מ ומשקלה עד 1 ק"ג.
היא חיה במזרח אפריקה מאתיופיה עד דרום אפריקה.
היא ניזונה בעיקר מחרקים כמו ארבה או זחלים, אך גם מדוחיים, סרטנים, זוחלים ויונקים קטנים.
תפוצתה נרחבת ומצב השימור שלה הוא ללא חשש.
החסידה נחשבת לעוף קדוש בקרב כמה שבטים אפריקניים, המאמינים שהיא מביאה מזל וברכה.
חסידות אדז'וד הייתה חצר חסידית, ענף של בית רוז'ין.
תחילתה של החסידות באדז'וד ברומניה, ובהמשך בגאלאץ.
מייסד החסידות היה רבי אברהם יהושע השיל פרידמן.
רבי אברהם יהושע השיל פרידמן (?
- ט"ו באלול ת"ש, 1940), נינו של מייסד חסידות רוז'ין רבי ישראל מרוז'ין, היה בנם של שיינא רחל ורבי יצחק פרידמן מבוהוש.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ו (1896), החל לכהן באדמו"רות באדז'וד, רומניה.
אשתו הראשונה בת שבע הייתה בתו של רבי מנחם נחום פרידמן משטפינשט (חתן רבי אלעזר קושאנסקי) (בן רבי ישראל פרידמן מרוז'ין), והשנייה הייתה בתו של רבי זלמן הרונשטיין.
בהמשך עבר רבי אברהם יהושע השיל לגאלאץ, שבמזרח רומניה שם קבע את מושבו, בקרבת העיר בראילה ברומניה.
לאחר שהתיישב באדז'וד, הפכה זו למרכז חסידי גדול והמוני חסידים היו פוקדים אותה.
בניו של רבי אברהם יהושע השיל פרידמן מאדז'וד לא המשיכוהו באדמו"ורות:
רבי מנחם נחום פרידמן, בנו הגדול והיה עתיד למלאות מקום דודו בשטפנישט.
מאמריו כונסו בספרי "דברי מנחם", "פירוש על פרקי אבות", "החלום ופתרונו", "על האמת והשקר", "על היופי" ו"על האדם".
נולד בשטפינשט בשנת תר"מ, נשא את מרים בת רבי ישראל מטשורטקוב.
הרב אהרן מתתיהו פרידמן, נסתלק בצעירותו בחיי אביו.
היה חתן דודו זקנו רבי משה יהודה לייב מפאשקאן (חתן רבי מנחם דובער מסאדיגורה).
בתו הייתה חיה שיינא פרידמן.
הרב יצחק פרידמן, התגורר בפריז.
לאחר פטירתו של רבי אברהם יהושע השיל נתמנה אחיינו רבי יעקב יוסף שלמה הלפרין, בנו של רבי חיים דב מוסלוי למלאות את מקומו בגאלאץ כאדמו"ר לחסידות אדז'וד.
האדמו"ר השני, רבי יעקב יוסף שלמה, עלה לארץ ישראל.
הקים בית מדרש על-שם החסידות ולזכרה בתל אביב.
באדמו"ריותו שילב המשך של שלש חסידויות: אדז'וד, שטפנישט ווסלוי.
עם פטירתו בשנת תשמ"ה ממלא את מקומו בנו יחידו האדמו"ר רבי אברהם שמשון שלום, אשר גם הוא כאביו משלב שלוש אדמורויו"ת: האדמו"ר מוואסלוי שטעפאנעשט אדז'וד.
חסידודס הוא סרט אנימציה ממוחשבת אמריקאי, המיוצר על ידי אולפני האחים וורנר הנפשה, והוא עלה לאקרנים ב-23 בספטמבר 2016. הסרט בוים על ידי ניקולס סטולר ודאג סוויטלנד, ונכתב על ידי ניקולס סטולר.
בין המדבבים של הסרט ניתן למנות את אנדי סמברג, קייטי קראון, קלסי גראמר, אנטון סטארקמן, קיגן-מייקל קיי, ג'ורדן פיל, ג'ניפר אניסטון, טיי בארל, דני טרג'ו וסטיבן קריימר גליקמן.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-6 באוקטובר 2016, וטרום-בכורה ב-1 באוקטובר 2016.
קרונרסטון הוא מקום ידוע למסירת תינוקות ועובדיה הם חסידות, יחד עם ציפורים אחרות.
המנכ"ל הנוכחי של קרונרסטון, חסידה בשם האנטר (קלסי גראמר), מפסיק את עסקי מסירת התינוקות, מכיוון שהוא רואה שהחברה תרוויח יותר במשלוחי דואר וחבילות במוצרים טכנולוגיים.
לפי דעתו של האנטר, הסיבה לכך שהפסיקו את משלוחי התינוקות היא טוליפ (קייטי קראון), תינוקת שנוצרה במפעל, וג'ספר (החסידה שהייתה אמורה לשלוח אותה) רצה אותה ואימץ אותה לעצמו, ג'ספר פוטר והמפעל משאיר את טוליפ לגור במפעל.
שמונה עשרה שנים מאוחר יותר, טוליפ, כיום בגיל שמונה עשרה, פועלת לקידום רעיונות חדשים בקרונרסטון, אבל הם תמיד נהרסים לה.
בינתיים, ג'וניור (אנדי סמברג), חסידת משלוחים מרשימה ביותר מבין עובדי קרונרסטון, עומד לקבל את העמדה הנחשקה כבוס של קרונרסטון, בעוד האנטר עומד להיות מקודם כיו"ר המפעל.
כדי שג'וניור יהיה הבוס, האנטר אומר לג'וניור לפטר את טוליפ מהחברה, מאחר שהיא כבר אינה נחוצה בקרונרסטון.
למרות הבקשה לקידומו, ג'וניור לא יכול לפטר את טוליפ בשל נדיבותה ועבודה קשה, ולכן מסיח את דעתה וגורם לה להאמין כי היא מועברת לחדר הדואר כסוג של קידום, ומצווה עליה לא לעזוב אותו, שאליו היא מצייתת בהיסוס.
בינתיים, על פני כדור הארץ, נער צעיר בשם נייט גרדנר (אנטון סמארקמן) מרגיש בודד, כי הוריו, הנרי ושרה (טיי בארל וג'ניפר אניסטון), עסוקים בעבודה מכדי לבלות איתו, ומבקש אח צעיר.
לאחר שהוריו מלגלגים על הרעיון, הוא לומד מתוך חוברת ישנה של קרונרסטון של מסירת התינוקות, אז הוא כותב מכתב בו הוא מבקש אח קטן ושולח אותו לקרונרסטון.
המכתב עושה את דרכו אל טוליפ, שנמאסה כל כך בהמתנה, (בגלל פקודותיו של ג'וניור) ומניחה את המכתב בחריץ של מכונה כלשהי, המתגלה כמפעל התינוקות (כמו שהיא הייתה אמורה לשים אותו בתוך קופסת מכתבים ממש בסמוך אליה).
ג'וניור מגלה על זאת, מנסה להתערב ולעצור את המכונה, אך לא מצליח בתהליך, ולהפתעתם, תינוקת נוצרה בתוך מכל מתכת.
בידיעה שהאנטר לא יממן אותו כבוס, ועל כך שלא פיטר את טוליפ כפי שהוא היה אמור לעשות, ג'וניור מסכים לעזור לתינוקת ולספק אותה למשפחתה, ביחד עם טוליפ.
מכיוון שהכנף של ג'וניור שבורה, הם משתמשים במטוס של טוליפ להובלה.
כאשר טוליפ שואלת את ג'וניור למה הוא רוצה להיות בוס, הוא כועס ומפיל בטעות את טוליפ, והוא מצליח להחזיר אותה אך הם נופלים לטנדרה הקפואה, מה שהופך את טוליפ להיות מודאגת לשלומה של התינוקת.