tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לתומפסון היה ידע רחב בסוגיית התפתחות הפסיכואנליזה ולגבי העמדות והאסכולות השונות בתוכה.
בתיאורה את האסכולות, אימצה תומפסון את עמדת האמצע של הספקטרום הפסיכואנליטי.
היא הבליטה איך ההשקפות השונות הוסיפו לחקר התחום והתייחסה ביראת כבוד לנציגי האסכולות השונות.
תומפסון חילקה את התפתחות הפסיכואנליזה לארבעה שלבים:
1900-1885 - התקופה שבה התגבשו אמח זיגמונד פרויד רעיונות היסוד של הפסיכואנליזה שנשארו מרכזיים לאסכולות רבות עד היום.
1920-1910/1900 - הדגשת חשיבות ההתפתחות הביולוגית המינית של הילד
אחרי 1925 - עד היום - הרחבת ההשקפה הפסיכואנליטית מההתייחסות לכוחות הפנימיים בלבד (הפסיכואנליזה הקלאסית) אל השפעות התרבות ושל אנשים אחרים על המטופל ועל טיפולו.
זאת ההשקפה שאומצה על ידי תומפסון עצמה - הדגשת חשיבות השפעתם של התרבות והיחסים הבינאישיים
בתאוריה ובפרקטיקה הדגישה תומפסון וניתחה את הגורמים הבינאישיים לצמיחת היחסים של האדם עם אחרים.
היא האמינה בתרומת הפסיכואנליזה להעצמת אנושיותם של המטופלים, ללא קשר לחומרת ההפרעתם הנראית לעין.
לדעת קלרה תומפסון אחת החוליות החלשות ביותר בחשיבה הפרוידיאנית הייתה ההסבר שלה לפסיכולוגיית הנשים.
היא נמנתה עם אותן הפמיניסטיות שמתחו בקורת על תאוריית קנאת הפין של פרויד.
לדעתה נטיית הנשים להרגיש נחיתות בתחום המיני מוסברת על ידי גורמים מתחום התרבות.
"קנאת הפין" היא למעשה ייצוג סמלי של גישת הנשים בתרבות המערב.
בשנת 1953 הציגה תומפסון סקירה על העובדות העיקריות בפסיכולוגיית הנשים.
בדיון לגבי ההבדלים הביולוגיים בין האישה לגבר, תומפסון הצביעה על הדרכים הכלליות שבאמצעותן החברה מתסכלת או מעוותת את הדחפים הבסיסיים של הנשים.
מבלי להתכחש לנחיצות הלך הרוח הפסיבי של האישה, תומספון טענה שהשפעת החברה על הפסיביות של האישה יותר חשובה מההשפעות הביולוגיות.
היא סברה שהחברה הפרטיארכלית משתמשת בהבדלים הביולוגיים כדי לבסס את עליונות הגבר ואת נחיתות האישה.
תומפסון לא הסכימה עם הקביעה של פרויד שהנשים נוטות לפחות סיפוק מיני מהגברים.
לדעתה מגמות חברתיות הן אלה המגבילות את הנשים בהבעת צרכים מינים חזקים.
אחת הסוגיות החשובות בפסיכולוגיית הנשים לפי תומפסון היא הקושי שבבחירה בין להיות אם בבית או בלהיות אשת קריירה ללא נישואים.
נשים נשואות המגדלות ילדים מרגישות שאינן ממצות במלואו את יכולותיהן ומחפשות תכופות עזרה פסיכואנליטית בגלל הבדידות ואי שקט שמרגישות.
יש קושי רב לנשים למצוא איזון בתחום זה..
נשים משתוקקות לקביעות, מה שיכול לגרום לקופנליקט: מחד, כמו את הגברים,
מאתגרים אותן ברעיונות של הישגיות ומאידך הן מקוות להתחתן וללדת ילדים.
תומפסון ביקשה להדגיש שכל החברות האנושיות עושות הבחנות מסוימות בין תפקידי הגברים ואלו של הנשים, אולם הבחנות אלה קשורות במידה מועטה לאבולוציה הביולוגית.
בכתביה נתנה תומפסון לפרויד את הקרדיט על פיתוח תאוריות בתחום פסיכולוגיית הנשים, אולם היא מצאה פגם במיקוד שלו בפסיכולוגית הגברים.
היא הדגישה שספיכולוגיית הנשים היא "משהו בזכות עצמו ולסתם שלילת הגבריות".
תומפסון ראתה במגדר ביסודו יותר תוצר של תרבות:אפיוני המגדר נקבעים לדעתה על ידי הדבקת משמעויות חברתיות תרבותיות להבדלים הביולוגיים.
בעיניה ההתבגרות היא השלב הבעייתי ביותר אצל בנות, בתחום תפיסת ההבדלים בנוגע ללחצים החברתיים והכוח.
היא הניחה שבגלל הפערים הכלכליים והשימוש בפתיינות כשיטה מפצה מובנת, "הנרציסיזם כביכול של הנשים וצורכן הגדול יותר להיות נאהבות הם כולם תוצר של הכרח כלכלי".
במאמרה "בכיוון פסיכולוגיית נשים" (1953) ניסתה תומפסון למצוא כמה יסודות כלליים של פסיכולוגיית הנשים האמריקאיות בתקופתה.
היא התמקדה בדרכים שבה החברה מתסכלת או מעוותת את צרכיהן הביולוגיים הבסיסיים של הנשים.
אצל קלרה תומפסון עברו פסיכאנליזה או הדרכה על הטיפולים רבים מהמטפלים מן הדור השני של האסכולה הפסיכואנליטית הבינאישית, לרבות הרי סטאק סאליבן עצמו.
המודרכים והתלמידים שלה הרחיבו את רעיונותיה על ההעברה ועל ההעברה הנגדית.
כמבינה את קשייהם הייחודיים של נשות מקצוע תומפסון נבחרה כאנליטיקאית על ידי נשים רבות שהיו פורצות דרך בתחומן.
הייתה חלוצה בארצות הברית גם על ידי כך שהקדישה את עצמה גם לאנליזה דידקטית ולהדרכתם של פסיכואנליטיקאים לא רופאים,
כחוקרת של ההעברה וההעברה הנגדית הבחינה תופנסון בגורמים הלא מודעים המשפיעים על בחירת האנליטיקאי על ידי מטופל.
לאורך חייה פרסמה תומפסון מעל 50 מאמרים ומאמרי רוויו ושלושה ספרים.
On Women 1971 בעריכת מוריס גרין
קלרה רוטשילד (בהונגרית: Rotschild Klára; בודפשט, 22 בפברואר 1903 – בודפשט, 13 בנובמבר 1976) הייתה יהודייה-הונגרייה, ממעצבות האופנה ההונגריות המוכרות והמצליחות ביותר.
מ-1934 עד דצמבר 1949 (עד להלאמתו), הייתה הבעלים של סלון הבגדים "Klára G.
Rotschild" בכיכר דיאק Deák tér 3) 3), ומשנת 1956 הייתה המנהלת האמנותית של סלון בגדי הנשים המיוחדים הממשלתית (Különlegességi Női Ruhaszalon), שנפתח ברחוב ואצי 12 (12 Váci utca).
קלרה רוטשילד נולדה ברחוב ואצי, פשט, כבתם השלישית של החייט היהודי אברהם רוטשילד ושל רגינה שפירר, גם היא תופרת.
באותה תקופה ההורים ניהלו סלון נשים מצליח ברחוב קורונהרצג - Koronaherceg (היום רחוב שנדור פטפי).
קלרה גדלה עם אחיותיה, ארז'בט ורוזה ואחר כך גם עם אחותה הקטנה מרגיט, והיא גדלו ממש ליד שולחן הגזירה והתפירה.
ככל שהתבגרה לקחה על עצמה יותר ויותר אחריות בעסק המשפחתי.
בשנות ה-30 עלו לרגל לפריז סוחרים מכל העולם, סוכנים ובעלי סלוני אופנה כדי לראות מה יש לבתי האופנה הצרפתיים להציע, ולהביא משם או להעתיק קולקציות שתתאמנה לטעמם של לקוחותיהם בארצותיהם הן בצורת סקיצות והן בצורת דגמים שיועתקו.
בבגרותה, ליוותה קלרה רוטשילד את אביה ואת אמה החורגת לסיוריהם לפריז, כך שלמדה בהדרגה את כל הטריקים של מקצוע האופנה כבר מגיל צעיר.
כשהוריה התגרשו ב-1916, המשיכה אמה להפעיל את חנות הבגדים בנפרד ברחוב ואצי 69, כשהיא מכוונת למעמד הבינוני, בעוד אביה, לאחר שהתחתן עם פאולה, התופרת הטובה ביותר שלו, המשיך לחזר אחר נשות המעמד הגבוה עם חייטות העילית שלו.
קלרה רוטשילד הצעירה, למרות שסיימה רק שש כיתות של בית ספר יסודי, ולא כל כך דיברה שפות, עבדה כמנהלת מעולה בסלון של אביה.
היא קיבלה את הלקוחות, פיקחה על ספרי העסק, גבתה תשלומים ושילמה את החשבונות.
באחת הפעמים ביקרה בדירתו את פאל קרוי שומוג'י, "נער הזהב" של התקופה שהיה ידוע לשמצה, כדי לבקש ממנו לשלם את חשבונותיו, חובותיו לעסק של אביה, חובות שהיה חייב עבור בגדי השחקנית המאהבת שלו.
אולם במקום להסדיר את חובו, שומוג'י העליב וזרק את קלרה רוטשילד מהדירה.
קלרה גם נפצעה פיזית מהגסות של האיש, אבל המקרה ריסק אותה אפילו יותר מבחינה נפשית.
הוא אף ניסתה לשים קץ לחייה עם מנה גדולה של כדורי שינה.
לאחר מכן קיבלה טיפול פסיכיאטרי במשך שבועות, ועם החלמתה הגישה תביעה לפיצויים נגד שומוג'י שעליה דווח גם בעיתונות.
ב-1931 התחתנה עם הסוכן נוסע פאל גליקסטאל (Pál Glücksthal), שסחר במשי ובבדים.
השערורייה וגובה הפיצויים שפסקו לה בבית המשפט תרמו רבות לכך שב-1934 הצליחה רוטשילד, לפתוח את החנות העצמאית שלה בכיכר פרנץ דיאק מס' 3, בקומת הביניים.
מיקום העסק במרכז העיר, הניסיון שצברה לצד הוריה והמוניטין של השערורייה היוו את הבסיס לקריירה שלה.
אולם כל זה לא היה מספיק כדי לעבור באופן דרמטי את מחזור העסקים של אביה שנה אחת בלבד לאחר פתיחת הסלון שלה.
כישוריה המעולים ליצור, לבנות ולשמר קשרים תרמו להצלחתה.
קלרה רוטשילד מצאה את הפנים האריסטוקרטיות של הסלון שלה, בחוש יוצא דופן, בדמותה של הרוזנת אדלסהיים-ליפוט, שמלבד היותה דמות מרכזית בחיי החברה היוקרתיים של בודפשט, התהדרה גם בארבע בנות שעמדו לפני נישואים (סיה, אילונה, מריטה ואווה).
כולן התחתנו בבגדי האופנה של רוטשילד.
החתונות המפוארות הביאו איתן את הקרובים ואת החברים האמידים של הרוזן והרוזנת, והסלון התפרסם יותר ויותר.
בולטת בין החתונות הייתה חתונתם של זוג החלומות של עידן הורטי, הרוזנת אילונה אדלסהיים-ג'ולאי (Edelsheim-Gyulai Ilona Mária Andrea Gabriella) ואישטוואן הורטי ב-1940 (בנו הבכור של עוצר ממלכת הונגריה מיקלוש הורטי), כאשר קלרה רוטשילד התאימה ותפרה באופן אישי את כל המלתחה של בחירת לבו של בן שליט הונגריה.
מהמחצית השנייה של שנות ה-30, הסלון הצעיר התהדר בלקוחות מפורסמים גם מהעולם, ביניהם אשתו של התכשיטן הצרפתי הנודע לואי ז'וזף קרטייה, הרוזנת ז'קלין אלמאשי, נאזלי אמו של פארוק מלך מצרים ובנותיה.
בשנת 1937, כאשר מלך איטליה ביקר בבודפשט, רוב נשות האצולה הזמינו את לבוש הנשף שלהן בסלון שלה בכיכר דיאק.
כל חייה המשיכה קלרה רוטשילד את המודל העסקי שלה שהגיע לשיאו בשנות ה-30. היא נסעה לפריז, התבוננה בדגמים של בתי האופנה המפורסמים ולאחר מכן העתיקה והתאימה אותם מדי פעם על פי טעמה המשובח, כדי ליצור מגוון קולקציות בגדים משלה.
הייתה לה עין טובה מאוד לאופנה ולחידושים, ומלבד עותקים ועיבודים מושלמים, היא כללה גם יצירות משלה בהרכבת הקולקציות.
עם זאת, הואשמה לעיתים קרובות לאחר המלחמה רק בחיקוי האופנה הפריזאית, למרות שהיא המשיכה את הפרקטיקה המבוססת של חייטות בבודפשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה הודות לקשריה ב"חלונות הגבוהים", היא לא נאלצה לוותר על הסלון שלו בתקופת מאמצי האריזציה ורדיפות היהודים.
קלרה רוטשילד ביקרה לעיתים קרובות במשרדו של הדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שם השיגה מכתבי מקלט וחסות הן למשפחתה והן לאחרים ובזכות הקשר הזה הוכרז בניין ביתם ברחוב בנצור כאחד מבנייני הטלאי הצהוב שבהם הורשו יהודים להתגורר, למרות שהבית לא היה באזור שנקבע לכך על ידי הצו הממשלתי.
לפי השמועה (שאין לגביה מקורות) היא עצמה בלבד המירה את דתה לקלוויניזם בשנות ה-30, אך לא הצליחה להציל את בעלה בשואה.
ממשפחתה, אמה נפטרה מסרטן ומהשמנת יתר עוד ב-1930, אך אחיותיה, וכן אחותה ז'וז'י (מנישואיו השניים של אביה) ואביה עצמה שרדו את שואת יהודי הונגריה.
לאחר המלחמה, גל ההלאמה של שנת הארבעים ותשע לא חס גם על סלוני ההלבשה ולאחר ההלאמה של הסלון שלה קלרה רוטשילד עבדה תקופה מסוימת כסוכנת ביטוח.
קלרה רוטשילד לבשה בדרך כלל חליפות בסגנון קוקו שאנל, לבשה מחוכים ומסגרות משקפיים בעיצוב מיוחד גם בגיל מבוגר.
הכנסת האורחים וחוש ההומור שלה היו אגדתיים, היא ערכה פגישות משחקי קלפים עם חבריה כל שבועיים.
היא אהבה לבקר לעיתים קרובות במרוצי סוסים וקרה שהפסידה הרבה כסף שם בהימורים על סוס.
היא ערכה שתי תצוגות אופנה בשנה במסעדת גונדל היוקרתית והמפורסמת בבודפשט, אבל ערכה גם תצוגות אופנה במלון רויאל, בקפה ז'רבו ובמלון דונה אינטרקונטיננטל.
בשנת 1971 קיבלה את דרג הזהב של מסדר ההצטיינות מהשר פאל לושונצי.
היא ערכה תצוגת אופנה מסנוורת במסעדת גונדל בספטמבר 1976, אבל בשלב זה היא כבר סבלה מכאבים איומים עקב השתלת השיניים הלא מוצלחת שלה.
היא התאבדה ב-13 בנובמבר, בקפיצה מחלון המטבח של דירתה בכיכר פטפי 3, מהקומה השביעית אל החצר הפנימית של הבניין.
על שמה נקרא בית הספר לעיצוב בגדים: "בית הספר הפרטי לעיצוב בגדים רוטשילד קלרי".
זה בית ספר קטן, אבל "יוצר מסורת" ובית הספר של ה"haute-couture" (הלבשת עלית) בהונגריה.
מוסד חינוכי זה נוסד על ידי גרטי אוראבץ, יד ימינה של קלרה רוטשילד, מתוך כוונה להעביר הלאה את אמנות התפירה ברמה הגבוהה ביותר, את ידיעת ה"haute-couture" שקלרה רוטשילד ייצגה גם בעצמה.
תערוכה במוזיאון הלאומי של הונגריה
ב-16 בנובמבר 2019, המוזיאון הלאומי ההונגרי פתח את התערוכה הזמנית שלו בשם קלרה רוטשילד - מלכת האופנה מאחורי מסך הברזל.
אוצרת פרויקט רוטשילד, היסטוריונית האופנה אילדיקו סימונוביץ, חוקרת את הנושא מזה שנים רבות, ותוצאותיה פורסמו בין היתר בספר קלרה רוטשילד - דיקטטור האופנה האדום.
בתערוכה מעידים עובדים, לקוחות, בני משפחה, חפצים אישיים, תמונות ארכיון וסרטים, כמו גם בגדים שנעשו במספרה, על חיי בעליהם, גיבורם ומעצבם, המנציחים פרק חשוב של המאה ה-20 בתולדות האופנה ההונגרית, סיפור הצלחה נשי אמיתי לדורות הבאים.
קלרה קובאץ' (בהונגרית: Kovács Klára; סקסארד, 7 במרץ 1912 – בודפשט, 29 בדצמבר 1982) הייתה רופאת ילדים (MD), דוקטור למדעי הרפואה (PhD) (1968) פרופסור.
קלרה קובאץ' נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוכן אלדאר קובאץ' ושל מרגיט הלאס.
היא השלימה את לימודיה באוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ', שם סיימה את לימודיה ב-1936 כדוקטור לרפואה.
בשנת 1941 קיבלה הסמכה מקצועית כרופאת ילדים.
במלחמת העולם השנייה לאחר הכיבוש הגרמני גורשה למחנה ריכוז בשל היותה יהודייה.
בין השנים 1945–1948 עבדה כרופאת ילדים ב"סיוע הלאומי", וכן מילאה תפקידים רפואיים מחוזיים במוסד לביטוח לאומי ההונגרי.
במשך שנתיים הייתה רופאת המפעל ב"מפעלי הפלדה ההונגריים" (Magyar Acélárugyár) ולאחר מכן עבדה כרופאה מומחית ב"קופת החולים הממשלתית ההונגרית (SZTK).
ב-1951 הצטרפה למכון לחינוך רפואי מתקדם של אוניברסיטת זמלווייס, שם עבדה כמרצה בכירה עד 1968. לאחר מכן, עד פרישתה קיבלה מינוי כפרופסור חבר במרפאת ילדים מס.
בשנת 1968 הוכרזה כדוקטור למדעי הרפואה (PhD) על בסיס עבודת הדוקטורט שלה שכותרתה הייתה "חקירת הפתוגנים החיידקיים של מחלות נשימה עמוקות של יילודים ותינוקות לצורך טיפול יעיל בהן".
היא הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (U1-24-2).
טיפול אנטיביוטי ממוקד בדלקת ריאות בעזרת בדיקת הפרשות תת-גלוטי.
(האזור התת-גלוטי הוא החלק התחתון של הגרון, המשתרע ממש מתחת למיתרי הקול ועד לחלק העליון של קנה הנשימ).
העם בלה שטיינר, דיולה פוטנוקי ויוז'ף סאבון.
Laryngotracheobronchitis maligna (דלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות) ממאירה בילדות המוקדמת.
עם ג'רג' ודאס ולאסלו קארפאט.
בדיקת פלורת החיידקים של הלוע, הגרון ותת הגרון.
עם בלה שטיינר, דיולה פוטנוקי ויוזף סאבון.
בדיקה בקטריולוגית של דרכי הנשימה של יילודים ותינוקות בדלקת ריאות.
עם בלה שטיינר, דיולה פוטנוקי, יוזף סאבון ודיולה פלדש.
השוואה של פלורת החיידקים של הפרשות הלוע, נקודות הריאה וריאות מנותחות .
עם בלה שטיינר, דיולה פוטנוקי ודיולה פלדש.
על הפתולוגיה והטיפול בדלקת ריאות ביילוד.
עם בלה שטיינר, דיוולה פוטנוקי ודיולה פלדש.
בדיקת פלורת החיידקים של התת-גלוטיס במערכת סגורה .
עם בלה שטיינר, דיולה פוטנוקי, יוז'ף שאבון ויודית היידקר.
בעיות אבחנתיות וטיפוליות של פריצות דיסק.
טיפול ב-Ceporin במחלות מסכנות חיים וקשות מאוד בינקות.
עם בלה שטיינר ואולגה סקיי.
D-trisomia עם אולגה סקיי, דיולה פלדש, יאנוש בראש וורה גרואק.
קלרה מריה פופ הייתה ציירת ואמנית בוטנית בריטית.
קלרה נולדה בלונדון, והוטבלה בשנת 1767. אביה היה ג'ארד לי, אמן חובב.
היא מצוירת כתינוקת עם הוריה ואחיה בציור של ג'ורג' רומני משנת 1768 בציור הנמצא בגלריה הלאומית ויקטוריה במלבורן, אוסטרליה.
היא עבדה כדוגמנית אצל אמן במשך מספר שנים.
בגיל 19, היא התחתנה עם הצייר פרנסיס ויטלי בשנת 1786. נולדו להם ארבע בנות, ובן אחד.
היא התחילה בציור מיניאטורות, וב-1796 היא הציגה באקדמיה המלכותית.[2] בעלה נפטר ב-1801, והיא נאבקה לפרנס את משפחתה.
עבודתה זכתה לתשומת לב ולהוקרה יופיו ודיוקו על ידי סמואל קרטיס המוציא לאור של המגזין הבוטני.
היא יצרה איורים חשובים, בגודל מלא, עבור המגזין הבוטני של קרטיס וכן עבור יצירותיו האחרות כמו הספר על הקמליות.
1819 היא נתמכה בעבודתה על ידי האדריכל סר ג'ון סואן, אשר הזמין אצלה ציור בשם "פרחי שייקספיר" (1835), המתאר פסל של המחזאי באוסף של סואן שמוקף בכל הפרחים המוזכרים ביצירותיו של שייקספיר.
בשנת 1807 היא נישאה שנית לשחקן והצייר אלכסנדר פופ, והפכה לאשתו השלישית.
היא לימדה ציור, ותלמידיה כללו את הנסיכה סופיה מגלוסטר וחברי אצולה בריטיים.
עבודתה נמצאת באוסף מוזיאון טייט.
קלרה סגלוביץ (בפולנית: Klara Segałowicz; 25 באוגוסט 1897 – יולי 1943) הייתה שחקנית יהודייה-פולנייה.
הייתה פעילה בתיאטרון ובקולנוע בשנים 1921–1939.
נולדה ב-1897 כקלרה בורודינו בקייב למשפחה יהודית.
אביה היה רופא ואמה, רוחל'ה לבית בורודינו, הייתה מיילדת בטומשוב מזובייצקי, לשם עברה המשפחה בשנת 1911. שם הופיעה לראשונה בסדרת הצגות תיאטרון חובבים מאת הבמאי שמואל בינם אורנבך.
בשנת 1921 עברה לוורשה והצטרפה לקבוצת המשחק של תיאטרון "המרכז".
בשנת 1922 נישאה לסופר היהודי זוסמן סגלוביץ', ממנו התגרשה לאחר שמונה עשר חודשים.
ההופעה הראשונה שלה הייתה במחזהו של פישל בימקו בשם גנונים (ביידיש: גנבים).
בשנות ה-30 הפכה לכוכבת הקולנוע והתיאטרון היהודי והופיעה בתאטרונים בורשה ובסרטים מקומיים בשפה היידיש.
בעלה השני, ליאון (לייב) נוישטדט, (נולד ב-1883) היה מרצה במכללה למורים היהודית, מנהל ועדת ההפצה ואחד ממנהלי סניף הג'וינט בוורשה.
שניהם נעצרו בעקבות הפלישה לפולין בשנת 1939. הם נכלאו בגטו ורשה שם נאלצה לוותר על המשחק ועבדה כמזכירה במחלקת ההלבשה של העזרה העצמית החברתית היהודית.
לאחר מכן הוחזקו בכלא פאוויאק, שם נורו למוות ב-1943 בתירוץ של דרכונים זרים מזויפים.
קלרה שורטרידג' פולץ הייתה עורכת דין אמריקאית, הראשונה בחוף המערבי, וחלוצה בנושא סנגוריה ציבורית.
שמו של בניין בתי המשפט הפליליים במרכז העיר לוס אנג'לס שונה בשנת 2002 ונקרא על שמה, ומוכר כיום כמרכז המשפט הפלילי של קלרה שורטרידג' פולץ.
פולץ נולדה בשם קלריסה שורטרידג' במילטון, אינדיאנה, בתם של טליתה ואליאס ווילטס שורטרידג',שהיה עורך דין ומטיף.
לפני מלחמת האזרחים האמריקנית עברה המשפחה למאונט פלזנט במדינת איווה, שם למדה פולץ בבית ספר משותף לשני המינים, עניין נדיר באותה תקופה.
בדצמבר 1864, בגיל 15, היא ברחה עם חוואי ויוצא מלחמת האזרחים בשם ירמיהו ד.
פולץ, והשניים החלו להביא ילדים לעולם, אך הוא התקשה לפרנס את משפחתו.
בני הזוג פולץ עברו מספר פעמים, תחילה לפורטלנד, אורגון, ולבסוף בשנת 1872 לסן חוזה, קליפורניה.
בתקופות אלו פרסמה פולץ מאמרים בעיתונים New Northwest ול-San Jose Mercury.
בסביבות שנת 1876, נטש בעלה אותה ואת חמשת ילדיהם.
היא החלה ללמוד משפטים במשרדו של שופט מקומי, בין השאר באמצעות תמיכתה של הסופרג'יסטית המקומית שרה נוקס-גודריץ'.
בנוסף, פרנסה את עצמה באמצעות הרצאות פומביות שהעבירה, החל מ-1877, בנושא זכות בחירה לנשים.
חברות בלשכת עורכי הדין של קליפורניה
פולץ רצתה לגשת לבחינות לשכת עורכי הדין, אך החוק בקליפורניה בזמנה התיר רק לגברים לבנים להתקבל לחברות בלשכה.
פולץ כתבה להגשה הצעת חוק שכונתה "חוק עורך הדין האישה", ובה החליפה את המונח "גבר לבן" במילה "אדם".
בספטמבר 1878 היא עברה את הבחינות והייתה לאישה הראשונה שהתקבלה ללשכת עורכי הדין בקליפורניה, ועורכת הדין הראשונה בכל החוף המערבי של ארצות הברית.
השכלתה הפורמלית הייתה מועטה, ולכן היא ביקשה ללמוד בבית הספר הראשון למשפטים בקליפורניה כדי לשפר את כישוריה.
היא פנתה יחד עם בעלת בריתה לורה דה פורס גורדון, למכללת הייסטינגס למשפטים, שסירבה לקבלה בגלל היותה אישה.
השתיים תבעו את המוסד, אך הכירו בהתנגדות העזה שניצבה בפניהן.
על מנת לקדם את מטרתן, הן ניסחו תיקון לחוקת מדינת קליפורניה לפיו "אף אדם לא ייפסל, בגלל מין, מלהיכנס או לעסוק בכל עסק, מקצוע או מקצוע חוקיים".
בהתבסס הן על הצעת חוק עורך הדין האישה, והן על הצהרת שוויון הזדמנויות בעבודה בחוקה, טענו פולץ וגורדון שאם נשים יכולות לשמש כעורכות דין, אז בהחלט יש לאפשר להן ללמוד עריכת דין באוניברסיטת קליפורניה.
השופט מוריסון הסכים, ובעניין Foltz v.
Hoge קבע שיש להכניס את פולץ וגורדון למכללת הייסטינגס.
על פסק דין זה הוגש ערעור, וכדי לטעון בעניינה, התכוננה פולץ ועברה את בחינת לשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון במדינת קליפורניה.
בסופו של דבר היא זכתה גם בערעור והצליחה לפתוח את שערי מכללת הייסטינגס לכל אישה מתאימה, אך ההליכים הותירו אותה מרוששת, כך שנאלצה לחזור לעבודתה המשפטית במקום לממש את חלומה ללמוד בבית ספר למשפטים.
היא עבדה בסן פרנסיסקו, בסן דייגו ובין השנים 1896–1899 גם בניו יורק, שם ניסתה לבסס את עצמה כעורכת דין תאגידית.
בעידן שבו נאום בפני קהל יכול היה להיות קריירה רווחית, נשאה פולץ דברים בשם המפלגה הרפובליקנית במהלך מסעות הבחירות בשנים 1880, 1882 ו-1884. ב-1886 היא הפכה לדמוקרטית, ובחורף של אותה שנה הרצתה בוויסקונסין, אילינוי ואיווה.
פולץ הפכה למנהיגה בתנועה למתן זכות בחירה לנשים.
במהלך קריירה שנפרשה על פני 56 שנים, היא דחפה כמעט לבדה חקיקה מתקדמת רבה למען זכויות נשים בתחומי המשפט וזכות ההצבעה.
ביריד העולמי של שיקגו בשנת 1893, במהלך כינוס של נשים מנהלות, הציגה פולץ בפומבי לראשונה את הרעיון שלה בנושא סנגוריה ציבורית.
תפישתה שנחשבה אז רדיקלית בדבר מתן סיוע לנאשמים בפלילים מעוטי יכולת, מקובלת ומשמשת כיום בכל רחבי ארצות הברית.
פולץ בולטת כ"ראשונה" בתחומים רבים: הפקידה ראשונה בוועדת המשפט של אספת המדינה (1880); האישה הראשונה שמונתה למועצה הממלכתית לתיקונים; האישה הראשונה בעלת רישיון נוטריון ציבורי; האישה הראשונה שמונתה לדירקטורית בנק גדול; ובשנת 1930, האישה הראשונה שהתמודדה על תפקיד מושל קליפורניה, בהיותה בת 81.
ב-1910 מונתה פולץ למשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס, והפכה לסגנית התובע המחוזי הראשונה בארצות הברית.
היא הייתה פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים, וניסחה את התיקון בנושא בקליפורניה ב-1911. בנוסף לכל זאת, היא גידלה חמישה ילדים, בעיקר כאם חד הורית, ועודדה נשים לא להתעלם מתפקידיהן הביתיים המסורתיים.
פולץ גם ייסדה ופרסמה את מגזין San Diego Daily Bee ואת New American Woman Magazine, עבורם כתבה טור חודשי עד מותה.
אחיה של פולץ, סמואל מ.
שורטרידג', נבחר מטעם קליפורניה לסנאט של ארצות הברית ב-1920 וכיהן שתי קדנציות.
פולץ תמכה בקמפיין שלו, אם כי בקמפיינים קודמים היא לא הסכימה איתו בנושאים מרכזיים כמו תעריפים.
שורטרידג' (1858–1918) היה הבעלים של העיתון "דיילי מרקורי" בסן חוזה ורכש את The San Francisco Call בשנת 1895.
פולץ נפטרה מאי ספיקת לב בביתה בלוס אנג'לס ב-2 בספטמבר 1934 והיא בת 85. בין נושאי ארונה היו המושל פרנק מריאם וכמה שופטים פדרליים ומדינתיים בולטים.
גופתה נשרפה ואפרה נקבר בבית הקברות אינגלווד פארק במחוז לוס אנג'לס.
לאחר מאבק עיקש של תלמידותיה, העניקה בשנת 1991 מכללת הייסטינגס למשפטים תואר דוקטור למשפטים לפולץ לאחר מותה.
בנוסף, המרחב החברתי העיקרי באחד ממעונות הסטודנטים נחנך על שמה ונקרא לטרקלין קלרה ס.
בשנת 2002 שמו של בניין בתי המשפט הפלילי במרכז העיר לוס אנג'לס שונה למרכז המשפט הפלילי של קלרה שורטרידג' פולץ.
קלרה קמפואמור רודריגז (בספרדית: Carmen Eulalia Campoamor Rodríguez; 12 בפברואר 1888 – 30 באפריל 1972) הייתה פוליטיקאית, עורכת דין וסופרת ספרדייה, שנחשבת בעיני רבים לאם התנועה הפמיניסטית הספרדית.
קמפואמור נבחרה כנציגת המפלגה הרדיקלית לקונגרס הנציגים בספרד ב-1931, לפני שנשים הורשו להצביע בעצמן.
היא הייתה אחת הפעילות העיקריות למען זכות הבחירה לנשים בספרד, שעוגנה בחוקה הספרדית של 1931 בזכות מאמציה.
ב-1933, היא איבדה את מושבה בקונגרס אך כיהנה לזמן קצר בתפקיד ממשלתי, לפני שנמלטה מהמדינה במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
קמפואמור נפטרה בגלות בשווייץ, ולאחר מכן נקברה בבית הקברות פולו בסן סבסטיאן, ספרד.
קלרה קמפואמור רודריגז נולדה ב-12 בפברואר 1888 במדריד, ספרד לפילאר רודריגז מרטינז, תופרת, ומנואל קמפואמור, רואה חשבון.
לזוג היו שני ילדים נוספים אך אחותה הגדולה של קלרה נפטרה בגיל צעיר מדלקת קרום המוח ורק אחיה, איגנסיו, הגיע לבגרות.
בשנת 1898, בגיל עשר, מותו של אביה הוביל את קלרה לקחת תפקיד פעיל בכלכלת המשפחה.
בגיל 13, היא החלה לעבוד כתופרת, אך המשיכה את לימודיה בזמנה הפנוי על מנת לעבור את המבחן שיבטיח את כניסתה ללימודי משפטים.
קמפואמור עברה בהצלחה את מבחן הכניסה לבית הספר למשפטים והתקבלה לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מדריד.
היא עבדה במספר תפקידים ממשלתיים, תחילה במשרד הדואר בסן סבסטיאן ב-1909, ולאחר מכן כמורה להקלדה במדריד ב-1914. בנוסף לעבודתה כמורה, קמפואמור השתלבה בסצנה הפוליטית של מדריד על ידי עבודה נוספת כעיתונאית בעיתון לה טריבונה, שם יצרה קשר עם דמויות נשיות משפיעות באותה תקופה, כמו כרמן דה בורגוס ואווה נלקן.
היכרויות אלו הובילו את קלרה קמפואמור להצטרף ולשתף פעולה עם עמותות פמיניסטיות שונות ולכתוב פרשנויות פוליטיות.
לאחר סיום התואר שלה ב-1924, בגיל 36, החלה קמפואמור להשתתף בדיונים ובאגודות אינטלקטואליות במדריד.
קמפואמור הייתה האישה השנייה אי פעם שהצטרפה ללשכת עורכי הדין של מדריד, הראשונה שהגנה על תיק בפני בית המשפט העליון בספרד, ואחת הראשונות שייצגה את ספרד בליגת האומות.
הפרקטיקה הפרטית שלה התמחתה בסוגיות הנוגעות לנשים, כולל תיקי אבהות ודיני אישות.
היא הייתה התמחתה בנושאים אלו בארגונים המקצועיים בהם הפכה לחברה, ובפדרציה הבינלאומית של עורכי דין נשים - ארגון שסייעה לייסד ב-1928. קמפואמור תמכה בהצלחה ב-1927 בשיפורים בחוקי עבודת ילדים ובשינויים בחוק הבחירות.
כאשר ניתנה לנשים אפשרות חוקית להיבחר, היא נרשמה כמועמדת ונבחרה על אף חוסר יכולתה להצביע בבחירות.
באוקטובר של שנת 1931, קמפואמור הייתה האישה הראשונה שדיברה בפני המליאה בקונגרס הנציגים.
בנאומה פנתה אל יתר הגברים והזהירה אותם שהדרת נשים מזכות הבחירה היא הפרת החוק הטבעי: "לכל הנציגים: אני קודם כל אזרחית.
אני מאמינה שזו תהיה טעות פוליטית חמורה שלא לאפשר לנשים זכות זאת.
נשים אשר מכבדות וסומכות עליכם.
נשים אשר, כמו במהפכה הצרפתית, יחזקו את חוקינו כל עוד לא תעמדו בדרכן".
קמפואמור הצהירה שרפובליקה לא יכולה להבנות ללא מחצית מהאזרחים ולכן מוכחרים להעניק לנשים זכות בחירה.
דעותיה למען זכויות נשים התקבלה בהנגדות לא רק מצד שמרנים פוליטיים וקתולים שמרניים אלא גם מצד גברים משמאל המפה הפוליטית הספרדית ואף על ידי אחת משתי הנשים האחרות במליאה, ויקטוריה קנט.
כאשר מפלגתה שלה החליטה להתנגד לזכות בחירה לנשים, היא עזבה את המפלגה והמשיכה לתמוך בזכות הבחירה כחברה עצמאית באספה.
היא שמרה על השתייכות עצמאית בתוך מערכת מפלגתית חזקה באותה תקופה ועל ידי תמיכתן של פעילי נשים ברחבי ספרד היא הצליחה להבטיח מעמד משפטי שווה לנשים בחוקה החדשה.
לאורך הקריירה הפוליטית שלה, קמפואמור התעקשה שתפקידה העיקרי הוא להיות דוברת של נשים, וסוגיות נשים נותרו עניינה העיקרי.
כך למשל קמפואמור השתתפה וקידמה את ביטול הזנות בספרד.
זה התחיל כדיון בקונגרס ב-1932, והחקיקה אושרה ב-1935. הסיבות שלה לעורר אותה היו הפוטנציאל לסחר בבני אדם ולניצול הפעילות, והנסיבות שחלק מהנשים היו נתונות להן.
היא גם השתמשה בוועדה להגנה על נשים ונגד סחר בבני אדם של חבר הלאומים, ודחקה בקונגרס הספרדי לבטל את הזנות בהתאם לשכנותיו האירופיות.
בעקבות ניסוח החוקה החדשה של המליאה, קמפואמור הפכה למנודה פוליטית בעקבות נכונותה לנטוש את מפלגתה.
היא איבדה את מושבה בפרלמנט ב-1933, אך מונתה למנהלת הרווחה הציבורית בין השנים 1933 ל-1934. בשנת 1936, כאשר תחילתה של מלחמת האזרחים בספרד גרמה לאלימות במדריד, היא ברחה מהמדינה בחשש לחייה.
היא בילתה כעשור בבואנוס איירס כמתרגמת וכביוגרפית, שם כתבה את הביוגרפיות של קונספסיון ארנל וחואנה אינס דה לה קרוז.
לבסוף, התיישבה בלוזאן, שווייץ ועבדה כעורכת דין.
היא לעולם לא חזרה לספרד, מכיוון שנאסר עליה לחזור לספרד הפרנקואיסטית, אלא אם תחשוף את שמותיהם של בעלי בריתה והתנצלה בפומבי על הצהרות העבר נגד הכנסייה הקתולית.
ואכן, היא נידונה ל-12 שנות מאסר אם אי פעם תחזור לארץ הולדתה.
כגלותית המשיכה לכתוב על פמיניזם ועל חוויותיה בפוליטיקה.
קמפואמור נפטרה בגלות ב-1972. האפר שלה הוחזר ונקבר בבית הקברות פולו בסן סבסטיאן במאי 1972.
לאחר כינונה של הרפובליקה הספרדית השנייה, קמפואמור נבחרה לנציגת מחוז הבחירה במדריד על ידי המפלגה הרדיקלית.
היא בחרה להצטרף למפלגה זו מכיוון שהיא לדבריה: "רפובליקנית, ליברלית, חילונית ודמוקרטית", מאפיינים שתואמים את דעותיה הפוליטיות.
היא הייתה חלק מהוועדה החוקתית האחראית על הכנת טיוטת החוקה של הרפובליקה החדשה שהורכבה מ-21 נציגים.
כחלק מוועדה זו, היא נאבקה נגד אפליה מינית, למען השוויון החוקי של ילדים שנולדו בתוך ומחוץ לנישואין, למען הזכות לגירושין והזכות לבחירה אוניברסלית.
לאחר נאומה הבלתי נשכח בקונגרס הנציגים אושרה זכותן של נשים לבחור ב-1 באוקטובר 1931, עם 161 קולות בעד, 121 קולות נגד ו-188 נמנעים.
זכות הבחירה לנשים גם חיזקה את תפקידן של נשים בחיים הפוליטיים, ואיפשרה להן להשתתף בהן, ולא רק להיות משקיפות.
הבחירות הראשונות שבהן הורשו נשים להשתתף בספרד היו ב-1933, ורק 3 שנים לאחר מכן, ב-1936, פדריקה מונטסני תהפוך לשרה האשה הראשונה בהיסטוריה של מערב אירופה.
עוד לפני תנועה זו, נעשה ניסיון למתן זכות בחירה לנשים בשנת 1907.
השמאל, למעט קבוצה של סוציאליסטים וכמה רפובליקנים, לא רצו שנשים יצביעו כי הן היו אמורות להיות מושפעות מאוד מהכנסייה והן יצביעו בעד הימין.
לכן, המפלגה הרדיקלית הסוציאליסטית התמודדה מול קלרה עם סגנית מוכרת נוספת, ויקטוריה קנט, שהתנגדה לזכותן של הנשים לבחור.
הדיון האחרון היה ב-1 באוקטובר.
קמפומור נחשבה למנצחת, וכמו כן, אימוץ סעיף 36, שאיפשר זכות בחירה לנשים, הושג עם 161 קולות בעד, 121 נגד.
היא נתמכה על ידי רוב חברי המפלגה הסוציאליסטית - למעט כמה יוצאי דופן חשובים כמו אינדליסיו פריטו - רבים מהימין, כמעט כל חברי השמאל הרפובליקני של קטלוניה וקבוצות רפובליקניות קטנות כמו הפרוגרסיבים ואיגוד ההגנה של הרפובליקה.
הפעולה הרפובליקנית, המפלגה הסוציאליסטית הרדיקלית של ספרד, התנגדה לה למרות חברותה במפלגה ותמיכתה.
לא היא ולא ויקטוריה קנט הצליחו לחדש את מושביהן בבחירות של 1933. ב-1934 עזבה קמפואמור את המפלגה הרדיקלית בגלל כפיפותה לקונפדרציה הספרדית של ארגוני ימין אוטונומיים (CEDA) וההפרזה בדיכוי המרד באסטוריה.
באותה שנה, היא ניסתה (בתיווכו של ראש הממשלה סנטיאגו קאזרס קירוגה) להצטרף לשמאל הרפובליקני, אך קבלתה נדחתה.
בעקבות כך, היא כתבה ופרסמה - במאי 1935 - את Mi pecado mortal.
El voto femenino y yo, עדות למאבקיה הפרלמנטריים.
קמפואמור השתתפה בפרסומים שונים וכתבה מאמרים עבור עיתונים רבים בבואנוס איירס (את חלקם ניתן למצוא ב-La mujer en la diplomacia y otros escritos).
במשך זמן רב נשתכחה דמותה של קלרה קמפואמור.
עם זאת, תפקידה המכריע בפוליטיקה הספרדית ובמאבק למען זכויות נשים הונצח בתקופה האחרונה, כגון בחגיגת יום השנה ה-90 לאישור זכות הבחירה העולמית בספרד בקונגרס.
לאחר המעבר הספרדי לדמוקרטיה, היו הרבה מחוות והכרות בחסות ארגונים לטובת שוויון נשים.
מכונים שונים, בתי ספר, מרכזי תרבות, אגודות נשים, פארקים ורחובות הוחלפו לכבודה של קמפואמור.
בשנת 1998, ייסד משרד השוויון של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית את פרסי קלרה קמפואמור המוענקים מדי שנה.
הפרס מוענק לפי מחוזות, ומוקדש במיוחד לאותם יחידים או קבוצות שהיו חשובים בהגנה על שוויון נשים.
בשנת 2006 הכריז בית העירייה של מדריד על מתן פרס לכבודה של קמפואמור.
פרס זה הוענק בפעם הראשונה לעורכת הדין והפמיניסטית מריה טלו נונייז.
בשנת 2006, בעקבות יום השנה ה-75 לזכותן של נשים לבחור בספרד, נערך קמפיין לקונגרס הנציגים על מנת להכיר בתרומתה של קמפואמור באמצעות פסל במתקן הקונגרס.
בנובמבר, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE), הציעה כי קלרה קמפואמור תהיה הדמות הנשית שתבחר להופיע על מטבעות אירו עתידיים, בתור התומכת המובילה של זכות הבחירה לנשים ברפובליקה השנייה.
הצעה זו אושרה ב-12 ביוני 2007 על ידי הקונגרס, בתמיכת כל הקבוצות הפרלמנטריות למעט המפלגה העממית, שנמנעה.
בשנת 2007 השיק משרד הפיתוח הספרדי את הספינה Polivante B-32 "Clara Campoamor", שנקראת על שמה של קלרה ומופעלת על ידי החברה לביטחון והצלה ימית בספרד.
בשנת 2011, לרגל מאה שנה ליום האישה הבינלאומי, המטבעה המלכותית של ספרד ייצרו מטבע כסף בשווי של 20 אירו שמציג את תמונתה.
בשנת 2016, נורוויג'ן איירליינס כינתה את אחד ממטוסי הבואינג 737–800 החדשים שלה (EI-FJY) "קלרה קמפואמור" כאשר תמונתה מכסה את שני צידי סנפיר המטוס.
ב-23 בדצמבר 2020, שמה של תחנת הרכבת מדריד צ'מרטין שונה רשמית לשם מדריד-צ'מרטין-קלרה קמפואמור.
בשנת 2021, הפרלמנט האירופי קרא לאחד הבניינים שלהם בבריסל "קמפואמור".
כותרת שנה במאי/תשחקניתקלרה קמפואמור, האישה הנשכחת 2011 לאורה מאניהאלווירה מינגזמשרד הזמן2020חוויאר אוליבארסמריה מוראלס
קלרה נוביקובה היא קומיקאית ושחקנית יהודיה סובייטית-רוסית.
בשנת 1997 היא קיבלה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
קלרה גרצר (נוביקובה) נולדה בשנת 1946 בקייב (אד בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
אביה עבד במסחר ואמה שלה עבדה בבית החרושת.
לאחר סיום בית ספר קלרה למדה בסטודיו למשחק בקייב ובהמשך ב.
בשנת 1965 התחתנה עם ויקטור נוביקוב ושינתה שם משפחתה בהתאם.
אחרי גירושין בשנת 1975 היא השאירה את שם משפחתה ללא שינוי.
בסוף 1974 זכתה בפרס בתחרות שחקני אסטרדה.
בשנת 1976 היא החלה לעבוד במוסקבה.
בשנת 1989 נוביקובה החלה להופיע בסטנד אפ בדמות של "דודה סוניה", יהודיה מבוגרת מאודסה.
דמות זו זכתה בפופולריות רבה בברית המועצות וברוסיה.
בשנת 1992 נוביקובה נכללה בסגל תיאטרון של מיכאיל ז'בנצקי במוסקבה.
באותה שנה היא זכתה בפרס בפסטיבל הומור בסנקט פטרבורג ובשנת 1995 זכתה בפרס בפסטיבל בריגה.
נוביקובה נתנה הופעות רבות ברחבי רוסיה, מדינות אירופה, ישראל וארצות הברית.
היא השתתפה בתוכניות הומור בטלוויזיה רוסית.
בשנת 2010 היא שיחקה בהצגה של תיאטרון גשר.
בשנת 2022 הוקרן סרט תעודה על פעילותה.
על פעילותה בתחום האמנות קיבלה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית בשנת 1997.
עם בעלה השני היא התחתנה בשנת 1975, זמן קצר לאחר הגירושין.
הוא נפטר בשנת 2009 לאחר ניתוח.
בשנת 1977 לזוג נולדה בת.
אחיה של נוביקובה סיים לימודי רפואה ומתגורר בארצות הברית עם משפחתו.
קלרה פראגו (במקור פרידמן, בהונגרית: Faragó Klára; בודפשט, 6 באוקטובר 1905 − בודפשט, נובמבר 1944) הייתה שחמטאית יהודייה-הונגרייה, עורכת דין, המועמדת ההונגרייה הראשונה לאלופת העולם.
קלרה פרידמן נולדה במשפחה יהודית כבתם של בלה פראגו (כאמור פרידמן במקור) שהגיע לבודפשט מסורושטין בטרנסילבניה והיה קמעונאי, ושל אנה פישביין.
היו חמישה אחים במשפחה: אילונה, אישטוואן, שאנדור, שהפך למהנדס הטקסטיל ההונגרי הראשון ועבד במפעל טקסטיל גולדברגר, קלרה ומגדה.
אחד מחמשת הילדים, אישטוואן, מת בין שתי מלחמות העולם כתוצאה ממלריה, בה נדבק במהלך בניית מפעל טקסטיל בהוואי, שלושה נוספים נספו בשואה במלחמת העולם השנייה.
רק מגדה שרדה את מלחמת העולם.
שם החיבה של קלרה במשפחה היה קאטו.
הודות לאמה היא הצליחה ללמוד, כי היא רצתה שילדיה יצליחו בחיים.
היא למדה באוניברסיטת גראץ במשך שנה אחת ולאחר מכן סיימה וקיבלה תואר דוקטור במשפטים בבודפשט והפכה למנהלת של חברת הובלה.
בשנת 1944 הסתתרה בדירתה של בת דודתה רוז'ה בראון ברחוב בנצור 36/b בבודפשט, ממנה נודע שקלרה סטרה לבריון של מפלגת צלב החץ, שירה בה למוות.
לפי ארפאד ויידה, קלרה פראגו הייתה השחמטאית הטובה ביותר של הונגריה.
היא הייתה חברה בחוג השחמט של בודפשט, שם שיחקה בקביעות.
תחילה הופיע שמה לראשונה בתחרות נשים שאורגנה במקביל לאולימפיאדת השחמט 1926 הבלתי רשמית לרגל הקונגרס השנתי של פיד"ה בבודפשט.
זו הייתה התחרות הפומבית הרצינית הראשונה שלה, בה הייתה במקום ה-4 עד ה-6 מבין שמונה המשתתפות.
היא סיימה אחרי אדית הולוואי הבריטית, פאולה וולף-קלמר האוסטרית וגיזלה הארום .
בינואר 1928 השיגה תיקו בתחרות ה-105 לוחות הסימולטנית של אישטוואן אבוני (במקור פפר).
ב-1936, באחד הטורנירים הבינלאומיים החזקים ביותר לנשים באותה תקופה בזמרינג, שם התכנסו מיטב השחמטאיות מלבד אלופת העולם ורה מנצ'יק, היא סיימה במקום העשירי מבין 12 המשתתפות מעשר מדינות.
לפי הדיווחים בעיתונות של אז, היא הייתה יכולה להשיג תוצאה טובה עוד יותר אילולא הפסידה בכמה מהמשחקים שהיה לה בהם יתרון ברור ובסוף סיימה אותם בתיקו או בהפסד.
כאחת ההפתעות הגדולות של התחרות, בסיבוב החמישי היא ניצחה את אלופת אנגליה שלוש פעמים אדית מישל , שהובילה לאחר ארבעה סיבובים, ואת אלופת אוסטריה גיזלה הרום, והיא הייתה קרובה לניצחון גם במשחק שלה מול סוניה גראף, האוהדים הונגרים שהקיפו אותה במשחק הפריעו לה בריכוז, איבדה זמן, עשתה טעויות ולבסוף הפסידה.
לפי עיתונאי שדיווח על התחרות בזמרינג:
עם אלופת אוסטריה גיזלה הארום ניהלה פראגו תחרות זוגות באוקטובר 1936. הן שיחקו ארבעה משחקים בבודפשט, בהם ניצחה הארום 3–1. זה היה משחק הזוגות הראשון לנשים בהונגריה.
ב-1937 נערכה במקביל לאולימפיאדת השחמט של סטוקהולם תחרות אליפות עולם לנשים, בה השתתפו 26 מתחרות מ-16 מדינות.
בתחרות השיטה השווייצרית בת 14 הסיבובים.
באמצע התחרות, לאחר הסיבוב ה-7, היא הייתה במובילות עם 5 נקודות, ולבסוף סיימה באמצע הדירוג עם 7 נקודות בטווח במקומות 16-10. מהניצחונות שלה היו על מדליסטית הארד מילדה לאוברטה ועל גיזלה הארום האוסטרית בסיבוב השישי והשביעי בהתאמה.
ניצחונות יפים באליפות העולם לנשים בשחמט בסטוקהולם ב-1937:.
קלרה פראגו - מילדה לאוברטה, סיבוב 6, ( רשימת פתיחות בש"ח ECO E10)
קלרה פראגו - גיזלה הרום, סיבוב 7. הגנה בוגו-הודית, גרסת Nimzowitsch, (ECO E11)
קלריזן היא חברת תוכנה ישראלית שמפתחת פתרון לניהול פרויקטים ולתפעול ארגונים במודל עסקי של תוכנה כשירות.
קלריזן הוקמה בשנת 2005 בכפר סבא על ידי אבינועם נובוגרוצקי, ששימש כמנכ"ל וטניה אפשטיין, ששימשה כמנהלת הפיתוח בחברה.
השניים הקימו ב-1995 את חברת סמארטים (SmarTeam), שנמכרה ב-1999 לחברת דאסו סיסטמס תמורת 35 מיליון דולר.
בשונה ממוצרים אחרים שהיו קיימים בשוק לניהול פרויקטים באותה עת, ככלי המותקן במחשב האישי של מנהל הפרויקט, המוצר של קלריזן יוצר שיתוף פעולה בין גופים שונים ועובדים שונים בגישה קלה כתוכנה כשירות.
בנוסף הפתרון של קלריזן כולל יכולות למעקב אחר משאבי הארגון ואחר התקציב.
בדצמבר 2006 גייסה החברה 7 מיליון דולר, ובפברואר 2008 גייסה שמונה מיליון דולר נוספים מקרנות הון הסיכון כרמל ונצ'רס ובנצ'מרק קפיטל.
באפריל 2009 בחר מגזין הטכנולוגיה האמריקאי "רד הרינג" את קלריזן כאחת מחברות הסטארט-אפ מבטיחות באירופה.
עד סוף 2009 הצליחה החברה לצבור למעלה מ-500 חברות וארגונים כלקוחות והשלימה עוד גיוס של כ-8 מיליון דולר, בהובלת קרן הון הסיכון דאג ונצ'רס (DAG) האמריקאית, ובהשתתפות המשקיעים הקיימים - הקרנות כרמל ונצ'רס ובנצ'מרק קפיטל.
במאי 2010 זכתה קלריזן בפרס ה-"CODiE Awards", כשנבחרה על ידי איגוד תעשיות התוכנה והמידע הבינלאומי (SIIA) כפתרון התוכנה הטוב ביותר בקטגוריית ניהול פרויקטים.
במאי 2011 ערכה סבב גיוס של 12 מיליון דולר, ובמאי 2014 גייסה קלאריזן 35 מיליון דולר בסבב בראשות בנק גולדמן זקס.
הסבב הביא את סך ההשקעה בחברה מיום הקמתה ל-90 מיליון דולר.
בנוסף דיווחה באותה עת כי היא משרתת 2,500 לקוחות ב-76 מדינות, עם מאות אלפי משתמשים.
ב-2016 מונה בועז חלמיש, ששימש קודם כמנכ"ל מרקורי ישראל, למנכ"ל קלריזן.
במרץ 2018 הוביל חלמיש מהלך של management buyout (MBO), יחד עם קרן ההשקעות האמריקאית K1 קפיטל, שרכשו את מלוא הבעלות על החברה תמורת 110 מיליון דולר.
באפריל 2020, קלריזן מינתה את מאט זילי למנכ"ל החדש שלה, במקום בועז חלמיש שמתמנה ליושב ראש.
בינואר 2021 נרכשה קלריזן על ידי חברת התוכנה Planview מטקסס, העוסקת בתחום מקביל של פתרונות ניהול.
קלרה קלינגנסטרם (בשוודית: Clara Klingenström, ב-IPA: ; נולדה ב-21 בפברואר 1995) היא זמרת-יוצרת שוודית.
בשנת 2010 החלה את קריירת המוזיקה שלה, וב-2015 הפכה למוקד התעניינות רב לאחר שזכתה באזור גוטלנד בתחרות "מיוזיק דיירקט".
בשנת 2010 שלחה קלינגנסטרם את "Mr Lonely Man" להשתתפות ב"מלודיפסטיבלן 2011", הקדם השוודי לאירוויזיון 2011. היא הגיעה לרשימת 100 השירים הסופיים, אך לא נכללה בין חמשת השירים שהעפילו לקדם.
ב-1 בדצמבר אישר תאגיד השידור השוודי כי ויקיהאלדר עתידה להשתתף ב"מלודיפסטיבלן" השנתי, הקדם השוודי לאירוויזיון 2021, עם השיר "Behöver inte dig idag".
היא התחרתה במקצה הרביעי, שנערך ב-27 בפברואר 2021 בסטוקהולם.
בסיום סבב ההצבעה דורגה במקום הרביעי, והעפילה לשלב גלגל ההצלה.
בהתאם להצבעת הקהל דורגה במקום הראשון, והעפילה לשלב הגמר, שהתקיים ב-13 במרץ בו הגיעה למקום החמישי עם 91 נקודות.
קלרה סראג'ורדי דיאס (נולדה ב-ינארס דל וואייס, קטלוניה, ב-7 בדצמבר 2007) היא כדורגלנית ספרדייה, המשחקת בעמדת הקשר, בקבוצת הנשים של ברצלונה.
סראג'ורדי ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצת המילואים של ברצלונה בשנת 2023.
סראג'ורדי ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגה ב-18 במאי 2025, כשנכנסה כמחליפה בדקה ה-81 במשחק מול אתלטיק בילבאו.
באותה עונה שותפה למשך כ-170 דקות ב-4 משחקים .
בעונת 26–2025 כבשה סראג'ורדי את שער הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת ב-4 באוקטובר 2025 בניצחון הליגה של קבוצתה, 4-0 נגד אייבר.
סראג'ורדי זומנה לנבחרת ספרד עד גיל 17 במהלך שנת 2023.
היא שיחקה באליפות אירופה בכדורגל לנשים עד גיל 17, בה זכתה נבחרתה בתואר.
בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17 הובילה את נבחרתה עד לגמר בו הפסידה ספרד בפנדלים.
סראג'ורדי זומנה לנבחרת ספרד עד גיל 19 בשנת 2024.
סראג'ורדי שחקה באופן קבוע באליפות אירופה בכדורגל לנשים עד גיל 19, בו זכתה נבחרתה ספרד וסראג'ורדי אף כבשה שער במשחק הגמר.
ב- 28 באוקטובר 2025 ערכה את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת של ספרד כשעלתה כמחליפה בדקה ה-64 בחצי גמר ליגת האומות נגד נבחרת שוודיה.
אליפות אירופה בכדורגל לנשים עד גיל 17 : 2024
סגנית אליפות העולם בכדורגל לנשים עד גיל 17 : 2024
אליפות אירופה בכדורגל לנשים עד גיל 19 : 2025
נבחרת אליפות אירופה בכדורגל לנשים עד גיל 19 : 2025
קלרה פיטרס הייתה ציירת, טבע דומם דומם פלמי מאנטוורפן שיצרה הן בהולנד הספרדית והן ברפובליקה ההולנדית .
פיטרס היא האמנית הפלמית הידועה ביותר מתקופה זו ואחת ממעטות האמניות שפעלו באופן מקצועי באירופה של המאה השבע־עשרה, וזאת למרות ההגבלות על גישת נשים להכשרה אמנותית ולחברות בגילדות.
פיטרס התמחתה בציורי טבע דומם של מזון והייתה דמות בולטת בקרב האמנים שעיצבו את מסורות ה־ontbijtjes ההולנדיים - "יצירות ארוחת בוקר", המתארות מזון וכלי קיבול פשוטים - וכן את "סצנות סעודה" עם גביעים וכלים יקרים ממתכות אצילות.
פרטים מחייה של פיטרס אינם ברורים.
מקובל בדרך כלל בקרב חוקרים שעבודותיה מצביעות על כך שהייתה ילידת אנטוורפן.
בארכיוני העיר אנטוורפן מצוי רישום של קלרה פיטרס, בתו של ז'אן (יאן) פיטרס, שהוטבלה ב־15 במאי 1594 בכנסיית סנט ולבורגה באנטוורפן.
מסמך נוסף מציין נישואים בין קלרה פיטרס להנריקוס יוסן ב־31 במאי 1639, באותה כנסייה.
עם זאת, הן השם קלרה והן במיוחד השם פיטרס היו שמות נפוצים באנטוורפן.
טבילה בשנת 1594 הייתה מרמזת שציוריה המתוארכים לשנת 1607 צוירו כאשר הייתה בת 12 או 13. יש חוקרים המפקפקים בכך שעבודות מוקדמות כאלה יכלו להיעשות בגיל כה צעיר, והציעו שהיא נולדה כבר בשנות ה־1580.
פיטרס הייתה מבוססת באמסטרדם עד שנת 1611 ומתועדת בהאג בשנת 1617. יש שהציעו כי לאור היעדר עבודות ידועות של פיטרס לאחר 1621, היא חדלה לצייר לאחר נישואיה, בדומה למה שעשתה בפועל יהודית לייסטר.
בשל מספר העותקים הנראים של יצירותיה, שבוצעו בידי ידיים שונות, יש המשערים כי ייתכן שעמדה בראש אסכולה קטנה של אמנים.
לא נמצא כל רישום המעיד על מועד מותה של פיטרס; עם זאת, חוקרים מעלים השערות שונות: בשנת 1621 או לאחריה; לאחר 1654; לאחר 1657; בשנת 1659 או בשנת 1676.
הציור הידוע הראשון של פיטרס, חתום ומתוארך לשנת 1607, משקף את המיומנות הטכנית והקומפוזיציונית של אמנית מיומנת.
סגנונה מרמז על הכשרה באנטוורפן, מרכז מוקדם של התמחות בטבע דומם.
בעוד שרוב האמנים והשוליות נכללו ברישומי גילדת סנט לוקס המקומית, לא נמצא תיעוד של פיטרס באנטוורפן או במרכזי אמנות ברפובליקה ההולנדית.
חוקרים משערים שייתכן שהיא הייתה בתו של צייר, ולכן לא נדרשה להיכלל ברישומי השוליות.
חוקרים רבים מאמינים שעבודתה דומה מאוד לזו של אוסיאס בירט ומציעים שייתכן שהיא הייתה תלמידתו.
בירט החל את דרכו כצייר טבע דומם כאשר הפך לאמן גילדת אנטוורפן בשנת 1602. עם זאת, אף אחת מעבודותיו אינה מתוארכת, אם כי חלק מלוחות הנחושת הוטבעו בתאריכים משנת 1606 עד 1609 על ידי הספק שלהם.
היא נקשרה גם לאמנים מאנטוורפן הנס ואן אסן ויאן ואן דר בק.
יאן ברויגל האב הוצע גם הוא כמורה אפשרי.
אף על פי שלא רשומה ברישומיה, לפחות ציור אחד של פיטרס נושא את חותמת גילדת אנטוורפן על גבו, דבר המצביע על כך שייתכן שהיא אכן הייתה חברה, או לפחות עבדה על פאנלים שיצרו חברי גילדת אנטוורפן.
קלריס ליספקטור הייתה סופרת יהודיה ברזילאית.
קלריס ליספקטור נולדה כחיה פנחסיבנה ליספקטור ב-1920 בעיירה צ'צ'לניק שבאוקראינה, למשפחה יהודית שהיגרה יחד אתה לברזיל בעודה פעוטה והביאה עמה לארץ החדשה גם את היידיש.
בילדותה התגוררה ברסיפה, בירת פרנמבוקו, אך בגיל 12 עקרה המשפחה לריו דה ז'ניירו.
ליספקטור למדה משפטים, אם כי לא עסקה בעריכת דין, ועד 1960 שהתה עם בעלה הדיפלומט תקופות ארוכות מחוץ לברזיל.
באותה שנה שבה להתגורר בריו דה ז'ניירו, שבה נפטרה מסרטן ב-1977, יום אחד לפני יום הולדתה ה-57. היא הותירה אחריה שני בנים, פדרו ליספקטור ולנטה ופאולו גורגל ולנטה.
הרומן הראשון של ליספקטור, "קרוב ללב הפראי", יצא לאור כשהייתה בת 23 בלבד, בשנת 1944, והייתה בו חדשנות גדולה: הספרות הברזילאית של אותה תקופה עסקה בעיקר בחייהן של דמויות קשות-יום, מציאותיות לגמרי ונטועות במחוזות השונים של ברזיל.
הרומן של ליספקטור, לעומת זאת, הוא אקזיסטנציאליסטי.
הדמויות בדיוניות, הסגנון קטוע, ג'יימס-ג'ויסי או וירג'יניה-וולפי משהו; היה מי שאמר, בעקבות זאת, כי את הספרות הברזילאית צריך לחלק למה שקדם לליספקטור ולמה שבא אחריה.
בשנת 1960 פורסם קובץ סיפוריה "קשרי משפחה", ששנים אחר כך תורגם גם לעברית ויצא לאור יחד עם יצירה מאוחרת ואופיינית פחות, "שעת הכוכב".
"שעת הכוכב" – אפילו שמה של הנובלה נושא איתו את ההומור השחור הטיפוסי כל כך לליספקטור – מספר את סיפורה של מכביה, המהגרת מן הצפון העני לריו דה ז'ניירו שבה בכוונתה למות.
לעברית תורגם גם קובץ הסיפורים "אושר סמוי".
מכתביה של ליספקטור לבנה, שעוררו עניין ספרותי, יצאו לאור בשנים 2001 ו-2002, שנים לאחר מותה.
כך גם אוסף הטורים האישיים שלה, שפורסמו בעיתונות בין השנים 1967–1973, ראה אור בקובץ "לומדת לחיות".
יצירתה של ליספקטור עוסקת ברגעים בחיי דמויותיה, לכאורה רגעים קטנים, שהאירועים המתוארים בהם הם כמעט חסרי חשיבות; אך, לאמיתו של דבר, ההתרחשות הפנימית והאינטימית היא אינטנסיבית מאוד, והרגשות האנושיים המורכבים פועלים בה בעוצמה רבה; אותם רגעים קטנים מכריעים, איפוא, את גורלן של הדמויות, ומעצבים אותו.
הטקסטים של ליספקטור מציגים חוויה נשית מגוונת הכוללת דמויות של ילדות, נערות מתבגרות ובעיקר נשים מכל קצוות האוכלוסייה.
ממכביה המהגרת האנאלפביתית והענייה, ועד דמויות של עקרות בית, כותבות ואומניות – כולן מתמודדות עם הבניית הנשיות בחברה בה הן חיות ועם מיניות נשית שונה או נורמטיבית.
בראיונות שונים שנערכו עם ליספקטור היא התנגדה מהשיוך של כתיבתה לספרות נשית או פמיניסטית.
ככלל, ליספקטור התעקשה על הייחודיות של הכתיבה שלה ועל כך שתקרא לצד טקסטים ספרותיים קאנוניים אחרים כגון ג'ויס וקפקא.
עם זאת, ניתן לראות את התעמקות הסופרת בחוויה הנשית הברזילאית והגלובלית, כמו למשל בדמות הראשית של "שעת הכוכב" (מכביה).
יכולתה של ליספקטור לייצג ולתאר בשפה החסכנית והמדויקת שלה את העולם הפנימי של מכביה מזמינה קריאה פמיניסטית ומגדרית ומהווה קול יוצא דופן בספרות הברזילאית של המאה ה-20. מסיבות אלה ואחרות ההוגה הפמיניסטית הלן סיקסו בחרה להתמקד בכתביה של ליספקטור על מנת לחבר את התאוריה שלה של כתיבה נשית (ecriture feminine).
דרך הייסורים של הגוף (1974), סיפורים, מפורטוגזית, יעל סגלוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
אושר סמוי (1971), סיפורים, מפורטוגזית מרים טבעון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
קשרי משפחה; שעת הכוכב (1960; 1977), סיפור, מפורטוגזית מרים טבעון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000.
קרוב ללב הפראי (1943), מפורטוגזית מרים טבעון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018
(1964), מפורטוגזית מרים טבעון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
היכן היית בלילה (1974), מפורטוגזית מרים טבעון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
לומדת לחיות, מפורטוגזית דלית להב־דורסט, הוצאת כרמל, 2022
כל הסיפורים, מפורטוגזית מרים טבעון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023
הקלריתיים (יוספיתיים) (שם מדעי: Cleridae) הם משפחה בסדרת החיפושיות.
ידועים בערך 3,600 מינים ברחבי העולם.
אורך גופם נע מ-6 עד 18 מ"מ, הם שעירים, ובעלי הופעה צבעונית.
הקלריתיים מתהדרים לעיתים בצבעים מתכתיים.
המחושים מסתיימים באלה, או שהם משוננים.
הקלריתיים הם אחת המשפחות המגוונות בקרב החיפושיות, והם מצויים בבתי גידול שונים.
הבוגרים והזחלים טורפים חרקים, בעיקר זחלים שלהם.
בני המשפחה מצויים לרוב על פרחים, אך ניתן גם למצוא אותם על עצים נגועים בפרוקי-רגליים, הניזונים ממוהל הצמחים, אותם הבוגרים והזחלים טורפים.
המשפחה הזאת ידועה כבעלת ערך רב בוויסות אוכלוסיות של פרוקי רגליים כאלה.
ישנם מינים שהתמחו בטריפת זחלי דבורים.
מינים רבים מהסוגים Phyllobaenus ו-Isonhydnocera מצויים על צמחים עשבוניים.
הבוגרים טורפים חרקים שונים המצויים על הצמח.
זחלים מהסוג טריכודית הם טורפים ו/או טפילים של צרעות, דבורים וחרגוליים.
מינים מהסוג Necrobia טורפים וגם ניזונים מחומר אורגני מת.
הם מצויים על עצמות, עור מת ופגרים של דגים וחיות שונות.
רשימת מינים בישראל (רשימה חלקית)
קלרמון-פראן (בדיאלקט האוברני של אוקסיטנית: Clermont-Ferrand / Clermont d'Auvèrnhe) היא עיר וקומונה בחבל אוברן-רון-אלפ שבצרפת.
עד שנת 2016 העיר שימשה כבירת חבל אוברן.
קלרמון-פראן ממוקמת במישור לימן (Limagne) במאסיף סנטרל ומוקפת באזור תעשייה גדול.
העיר מפורסמת ברכס הרי הגעש המקיף אותה, שן דה פוי.
הר הגעש הרדום פוי דה דום המרוחק כ-13 ק"מ מהעיר הוא הגבוה שביניהם וידוע בין השאר בזכות אנטנות התקשורת שיושבות על פסגתו ובולטות למרחוק.
הכיכר העירונית המפורסמת ביותר בעיר היא Place de Jaude, בה ניצב פסל גדול של ורקינגטוריקס (Vercingetorix) רכוב על סוס ומחזיק נשק מוט מסוג Glaive.
על הפסל חקוקה הכתובת J'ai pris les armes pour la liberté de tous ("נרתמתי לנשק בשביל חירות לכולם").
הפסל פוסל על ידי הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי (Frédéric Bartholdi) שגם פיסל את פסל החירות.
עוד כיכר מפורסמת היא כיכר הקתדרלה הנמצאת מדרום לקתדרלת קלרמון-פראן ובה ניצב פסל של האפיפיור אורבנוס השני ומזרקה.
קלרמון-פראן היא מבין הערים העתיקות ביותר בצרפת.
היא מוזכרת לראשונה בכתבי הגאוגרף היווני סטראבון, שקרא לה "המטרופוליס של ארברני (Arverni)" שפירושו עיר בירה אזורית.
העיר נקראה באותו זמן Nemessos, בשפה הגאלית פירושה "יער קדוש", ומרכזה היה על התל בו נמצאת היום הקתדרלה.
באזור שליד העיר נולד בשנת 72 לפנה"ס ראש השבט הארברני ורקינגטוריקס (שלימים הוביל את ההתנגדות הגאלית לכיבוש הרומי על ידי יוליוס קיסר).
העיר נמצאת לא רחוק מרמת ז'רגוביה שם ערך ורקינגטוריקס ב-52 לפנה"ס את קרב גרגוביה ובו הדף את הרומאים.
אחרי הכיבוש הרומי, שונה שם העיר ל-Augustonemetum במהלך המאה ה-1 לספירה, שם ששילב בין השם הגאלי המקורי לשמו של הקיסר הרומי אוגוסטוס.
במאה ה-3 שונה שמה ל"ארבנריס" (Arvernis), כאשר היא שואבת את שמה - כמו ערים גאליות אחרות בתקופה זו - מהתושבים שחיו בין חומותיה.
העיר עברה גידול נרחב שנעצר באמצע המאה ה-3.
במאה ה-5 נהפכה העיר למושב בישוף, כאשר בישופה הראשון היה נמטיוס (Namatius) שמאוחר יותר הפך לקדוש.
הוא בנה בעיר קתדרלה שתוארה על ידי גרגוריוס מטור.
קלרמון עברה תקופה חשוכה אחרי נפילתה של האימפריה הרומית ובמשך כל ימי החשיכה וימי הביניים שאופיינה בונדליזם וביזה בידי השבטים הברברים שפלשו לגאליה.
בין השנים 471 ל-475 אוברן נהפכה למטרה של ההתפשטות של הויזיגותים, והעיר הושמה תכופות תחת מצור, כולל פעם אחת תחת אאוריק.
אף על פי שהעיר זכתה להגנתו של סידוניוס אפולינאריס, ראש הדיוקסיה בשנים 468–486 והפטריקי אקדיקיוס (Ecdicius), היא נמסרה לוויזיגותים בידי הקיסר יוליוס נפוס ונהפכה לחלק מהממלכה הוויזיגותית ב-507. דור מאוחר יותר היא נהפכה לחלק מממלכת הפרנקים.
ב-8 בנובמבר 535 נערכה המועצה הראשונה של קלרמון, ובה השתתפו 15 בישופים, ביניהם קיסריוס מארל , ניצייר מליון (Nizier, בישוף טרווי Trèves) והילאריוס הקדוש, בישוף מנד.
כ-16 הצהרות נעשו בה, ביניהן הקנון השני שקבע שהענקת אות כבוד אפיסקופלי צריך להיעשות לפי מעשי הצטיינות וערכים ולא כתוצאה מתככים ובחישות בצלחת.
בשנת 576 ניסה אוויטוס, בישוף העיר, לכפות את הנצרות על יהודי עירו, ועל פי דברי גרגוריוס מטור הוא הצליח להטביל יותר מ-500 איש.
ב-848 שונה שם העיר ל-Clairmont, על שם הטירה Clarus Mons.
בתקופה זו היא הייתה עיר אפיסקופלית שנשלטה על ידי בישוף.
הויקינגים לא חסו על העיר בתקופת החלשותה של האימפריה הקרולינגית והיא נבזזה על ידיהם וכן על ידי הנורמנים תחת שלטון הסטינג בשנים 862 ו-864, וכן בשנת 898 בזמן שהבישוף סיגון ערך עבודות לשיקום העיר.
הבישוף סטפנוס השני (אטיין השני) בנה בעיר קתדרלה רומנסקית באתר שבו יושבת כיום הקתדרלה הגותית.
הקתדרלה הרומנסקית נחנכה ב-946 ומגדליה שרדו עד המאה ה-19, אז הוחלפה בחזית נאו-גותית עבור הקתדרלה הנוכחית.
קלרמון הייתה נקודת ההתחלה של מסע הצלב הראשון במטרה לשחרר את המקומות הקדושים לנצרות ואת ירושלים מידי הכובשים המוסלמים.
האפיפיור אורבנוס השני הטיף למסע צלב ב-1095 בזמן המועצה השנייה של קלרמון.
ב-1551 נהפכה קלרמון לעיר מלכותית, ב-1610 לרכוש בלתי-נפרד של הכתר הצרפתי.
ב-15 באפריל 1630 נחתם האדיקט של טרואה (הצו הראשון של האיחוד) שכפה את איחוד הערים קלרמון ומונפראן.
האיחוד אושר ב-1731 על ידי לואי החמישה עשר, מלך צרפת בצו השני (אדיקט) של האיחוד.
באותה תקופה מונפראן הייתה לא יותר מעיר לוויין של קלרמון, ונשארה במצב זה עד תחילת המאה ה-20. מונפראן דרשה 3 פעמים עצמאות: ב-1789, ב-1848 וב-1863.
במאה ה-20 נבנו בעיר מפעלי מישלן וגני העיר, שעיצבו את העיר קלרמון-פראן ותרמו לאחדות קלרמון ומונפראן.
למרות איחודן, ישנם בעיר שני מרכזים, ומונפראן עדיין מחזיקה זהות נפרדת במידת מה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה הרב דוד (נתן) שפירו רב העיר.
ייצור מזון ועיבודו, יוזמות הנדסה, מכוני מחקר, חברות תוכנה ותעשיות רוקחות מספקים מקומות עבודה רבים לתושבי האזור.
החינוך ממלא תפקיד חשוב בכלכלה של קלרמון-פראן, העיר מאוכלסת ביותר מ-30,000 סטודנטים ונמצאת בה אוניברסיטה על שמו של בלז פסקל.
התעשייה בעיר נקשרה הרבה זמן ליצרן הצמיגים הצרפתי מישלן, שייצר את הצמיג הרדיאלי וצמח מקלרמון-פראן ליצרן מוביל בתעשיית הצמיגים.
במשך רוב המאה ה-20 מישלן הפעיל בעיר בית חרושת גדול ונרחב שהעסיק כ-30,000 עובדים.
אף על פי שמטה החברה נשאר בקלרמון-פראן, רוב הייצור עבר למפעלים במדינות אחרות.
תהליך זה התרחש באופן איטי ואפשר לעיר לפצות על כך בהשקעות בתעשיות אחרות ולמנוע אבטלה שהיא מנת חלקן של ערים פוסט-תעשייתיות אחרות.
האישיות המפורסמת ביותר של העיר היא המתמטיקאי והפילוסוף בלז פסקל שנולד בה.
בעיר ביצע פסקל את הניסוי המפורסם שבחן את ההשערה של אוונג'ליסטה טוריצ'לי בדבר ההשפעה של לחץ הגז על שיווי משקל של נוזל.
בניסוי זה נוצר ואקום בצינורית של כספית על ידי הלחץ ובין השאר פסקל שם ברומטר בראש הר הגעש Puy-de-Dôme.
האוניברסיטה העירונית נקראת על שמו של פסקל, אוניברסיטת בלז פסקל.
סמוך בעיר נמצא מסלול מרוצים של פורמולה 1, ה-Charade Circuit.
המסלול מורכב מכבישים ציבוריים סגורים שבהם נערך הגרנד פרי הצרפתי בשנת 1965, 1970, 1970 ו-1972. זה היה מסלול מפחיד, עם שיפועים חדים ושינויים דרסטיים שגרמה למספר נהגים להקיא בזמן שנהגו בו.
זוכים במסלול זה כללו את ג'ים קלארק, ג'קי סטיוארט (פעמיים) ויוכן רינדט.
בעיר משחק מועדון הרוגבי המפורסם ASM Clermont Auvergne וכן מועדון הכדורגל Clermont Foot Auvergne שנכון ל-2013 משחק בליגה השנייה בצרפת.
החל מ-1979 מארחת העיר פסטיבל סרטי קולנוע קצרים.
בנוסף, העיר הייתה נושא לסרטו התעודי המוערך של הבמאי מרסל אופולס, "הצער והחמלה", שהשתמש בעיר כבסיס לסרט, שתיאר את צרפת תחת הכיבוש הנאצי ואת ממשלת וישי תחת שלטונו של פיליפ פטן.
בעיר שתי כנסיות חשובות הבולטות באדריכלות שלהן:
נוטרדאם די פור: כנסייה רומנסקית שנבנתה במאה ה-11 והמאה ה-12 (מגדל הפעמונים נבנה במאה ה-19) והייתה מועמדת להיות אתר מורשת עולמית.
קתדרלת קלרמון-פראן (Notre-Dame de l'Assomption): קתדרלה גותית שנבנתה מהמאה ה-13 עד המאה ה-19. בחזית המערבית נאו-גותית חלון רוזטה וזוג צריחים מחודדים המתנשאים לגובה 108 מטרים.
מכתבים שכתב הבישוף העירוני בשנת 470, והם העדות הראשונה בכתב הנוגעת ליהודים בעיר.
כעבור מאה שנה נכפתה הנצרות על 500 מיהודי העיר, והאחרים נמלטו למארסיי.
קיימות עדויות על כך שבהמשך הקהילה חודשה.
בתחילת המאה ה-20 היה במקום יישוב יהודי בן מאה שנים לערך, שמנה שלושים משפחות.
בזמן מלחמת העולם השנייה העיר הייתה תחת שלטון וישי ומצאו בה מקלט כ-8,500 פליטים יהודים.
כאשר החלו רדיפות, חלק מהם הוסתרו בבית הספר על ידי גבריאל פיגה.
על פעילות זו הוא זכה בתואר חסיד אומות העולם.
בשנת 1969 הקהילה היהודית כללה קרוב ל-800 יהודים ובבעלות הקהילה היו מוסדות יהודיים מקובלים.
הערים התאומות של קלרמון-פראן הן:
קלרנס מלווין זנר היה פיזיקאי אמריקאי שהיה הראשון שתיאר את הפעולה האלקטרונית של דיודת זנר יחד עם מעבדות בל.
לאחר מכן, דיודה זו נקראה על שמו.