tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופתה של יודין הונח המסד לעבודת ארכיון המדינה בשנים הבאות.
יודין שכנעה את הממשלה להפקיד בארכיון כל פרסום רשמי (בתחילה חשבו שפרסומים אלו יופקדו בארכיון הציוני) והגיעה להסכם דומה עם ממשלת ארצות הברית.
בנוסף, ניסחה הצעה ראשונה לחוק הארכיונים ופעלה להקים מועצה של כלל הארכיונים במדינת ישראל, שאכן הוקמה עם קבלת חוק הארכיונים בשנת 1955.
באוגוסט 1956 הצביעה מועצת הארכיונים העליונה לראשונה על מיניו של "גנז המדינה" ובחרה לתפקיד את אלכסדר ביין, מנהל הארכיון הציוני.
יודין התפטרה מתפקידה כמנהלת הארכיון במרץ 1957.
ב-24 באפריל 1960 נפטרה יודין בירושלים, ונקברה בהר המנוחות.
סופיה טיילור עלי היא שחקנית אמריקאית, אשר מוכרת בעיקר בשל תפקידיה כד"ר דליה קדרי בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" וכפאטין ג'אדמאני בסדרת הדרמה "הפראיות" של פריים וידאו.
עלי נולדה בשנת 1995 בסן דייגו שבמדינת קליפורניה ארצות הברית, לאביה הפקיסטני עזים עלי, ולאמה האמריקאית, ברוק.
בשנת 2003 קיבלה עלי את תפקידה הראשון בסדרת הטלוויזיה הפוליטית "רחוב קיי" שיצר וביים סטיבן סודרברג לרשת HBO.
לאחר מכן, הופיעה במגוון סדרות טלוויזיה, ביניהן: מעמידות פנים, "שייק" ו-"CSI: מיאמי".
בשנת 2017 עלי לוהקה לתפקיד משני בעונה ה-14 של סדרת הדרמה הרפואית של רשת ABC, "האנטומיה של גריי", בתפקיד של ד"ר דליה קדרי, אותה גילמה גם בעונות 15 ו-16.
בשנת 2018 גילמה את פנלופה בסרט האימה "מת או חובה".
באותה שנה הופיעה בוידאו קליפ לשירו של דרייק בל "Honest".
בשנת 2020 החלה לשחק בתור אחת הדמויות הראשיות בסדרה "הפראיות" באמזון פריים וידאו, את דמותה של פאטין ג'דמאני, שיחד עם עוד כמה בנות מתבגרות, מתרסקות על אי בודד ומנסות לשרוד.
ב-6 במאי 2022 שבה הסדרה לעונה שנייה.
בשנת 2022 שיחקה בסרטו של רובן פליישר "אנצ'רטד" בתפקיד קלואי פרייזר; הסרט מבוסס על סדרת משחקי הפלייסטיישן המצליחה, "Uncharted", שנוצרה על ידי איימי הנינג וחברת "Naughty Dog".
בשנת 2024 החלה לגלם את ד"ר זולה אחמד בעונה העשירית של סדרת הדרמה הרפואית "שיקגו MED" שיצר דיק וולף עבור רשת NBC.
שנהסרטתפקידהערות2007המיסיונרילדה הודית2008סיכוי קלושילדה מס' #12015The Walking Deceasedברוקלין2016כולם רוצים את זההשותפה של בוורלימונוברוק2017Bad Kids of Crestview Academyפיית' ג'קסון2018מת או חובהפנלופה אמארי2022אנצ'רטדקלואי פרייזרTBAThe F*** HappenedמוליEasy's WaltzסטייסיAbove the LineהנסיכהIndia Sweets and Spicesעאליה קאנה
סופיה גנדריאס (בספרדית: Sofía Gandarias; 1957 – 23 בינואר 2016) הייתה ציירת ספרדייה.
גנדאריאס נולדה בגרניקה שבחבל הבסקים וסיימה את לימודיה באמנויות באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
המוזיקה השפיעה רבות על חייה.
בשנת 1978 ציירה את "קוקושקה-אלמה ומאהלר" שלוש דמויות שגורלן קשורות זו בזו ומייצגות תקופתן.
זו הייתה תחילתה של פעילות אמנותית אינטנסיבית בסדרות כמו "מחאת השקט" (1980) או "נוכחים" (Precensias).
היא התחתנה עם אנריקה ברון קרספו, פוליטיקאי ספרדי וחבר הפרלמנט האירופי בשנת 1987. בנה אלחנדרו נולד בשנה שלאחר מכן.
היא חידשה את עבודתה עם תערוכה רטרוספקטיבית גדולה בשנת 1990 בוונציה, העיר שמהווה עבורה השראה.
המחויבות שלה לשלום ולסובלנות תרבותית התבטאה בתערוכתה "Pour la tolerance" בגרנד ארצ'ה דה לה פרטרניטה, פריז.
היא ציירה את דיוקנו של הכנר יהודי מנוחין אותו הגדירה "האיש החכם ביותר שפגשתי" והחלה לשתף פעולה עם הקרן שלו.
בשנת 2000 עסקה בציור סדרת הציורים "פרימו לוי – זיכרון" המבוססות על זכרונותיו של פרימו לוי מאושוויץ עליהם כתה בספרו הזהו אדם.
לאחר הפיגועים בניו יורק היא ציירה סדרת ציורים בנושא.
מתוכם הציור "Miserere Julianna" מוצג במוזיאון הזיכרון 9/11.
הסדרה "קפקא, בעל החזון", סדרה של 64 ציורים הוצגה בהאוס אם קלייסטפארק (ברלין) ומקומות נוספים.
ז'וזה סאראמאגו כתב על הסדרה - "אלוהים לא קרא את קפקא".
גנדריאס עסקה בעיקר בציור דיוקנאות וכן בציורים של אירועים כואבים שאירעו בהיסטוריה.
על אירועים אלו היא אמרה –"איננו יכולים לתקן את העבר, אך אנו יכולים וחייבים להתוות את העתיד".
בין האמנים שהשפיעו הכי הרבה על חייה, גנדריה זיהתה את דייגו ולאסקס, גויה ופרנסיס בייקון, זאת לצד המורה והמנטור שלה מנואל וילאסניור.
בשנת 2005 צורפה למסדר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
את סדרת ציוריה על פרימו לוי, תרמה משפחתה לאחר מותה לאוסף התמונות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
"טופסי" סימונדס הייתה פרופסור לביוכימיה, חוקרת במחלקה למיקרוביולוגיה, מרצה ודיקנית ללימודי תואר ראשון בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
במחקרה היא חקרה מטבוליזם של חומצות אמינו ומטבוליזם של פפטידים בזנים שונים של החיידק E.
בשנת 1953 הוציאה ביחד בעלה ג'וזף פרוטון את ספר המבוא המקיף הראשון לביוכימיה "ביוכימיה כללית" (General Biochemistry) מהדורה שנייה של הספר יצאה בשנת 1958.
סימונדס זכתה במדליית גרוון-אולין של האגודה האמריקנית לכימיה בשנת 1969 על הישגיה המחקריים.
סופיה סימונדס, שכינוייה בפי כל היה "טופסי", גדלה בעיר ניו יורק.
בשנת 1933 כשהייתה במהלך לימודי התואר הראשון שלה פגשה את בעלה ג'וזף פרוטון שגם הוא היה ביוכימאי בתחילת דרכו.
בשנת 1936 הם התחתנו וחיו יחד שנים ארוכות עד לשנת 2007 בה שניהם נפטרו ממחלה בהפרש של יומיים.
אף על פי שגם היא וגם בעלה עסקו בביוכימיה ואף פרסמו יחד את ספר המבוא הראשון לביוכימיה, וכן שניהם עבדו באוניברסיטת ייל, קריירות המחקר שלהם היו נפרדות.
בעוד פרוטון עסק ביצירה סינתטית של פפטידים, ובאינטראקציה שלהם עם אנזימים שמפרקים אותם, סימנודס התמקדה בחקר מטבוליזם של חלבונים בתאים חיים, כשהמודל המחקרי שלה היה זנים שונים של E.
בעלה קיבל דרגת פרופסור כבר בשנת 1950, אך בשל היחס השונה לנשים וגברים באותה תקופה, ועוד יותר מכך בשל העובדה שבעלה היה חוקר בעל-שם, היא נאלצה להמתין עד לשנת 1975 לקבלת דרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1938 סיימה את לימודיה בברנרד קולג' באוניברסיטת קולומביה וקיבלה תואר ראשון בכימיה, משם המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קורנל בניו יורק שם קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1942 על העבודה שעשתה במעבדה של חתן פרס נובל וינסנט דו ויניו.
היא נשארה שם לעוד שלוש שנים עד שנת 1945 אז עברה לאוניברסיטת ייל מכיוון שבעלה, ג'וזף פרוטון הוזמן לשם להיות פרופסור חבר לביוכימיה.
סופיה הצליחה לקבל תפקיד בביוכימיה בייל, אך התפקיד היה תפקיד יותר אופייני לאישה בתקופה זו, של עוזרת מחקר.
בשנת 1954 היא קיבלה תואר של פרופסור חבר וכאמור רק בשנת 1975 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1953 הוציאה ביחד עם בעלה ג'וזף פרוטון את ספר המבוא המקיף הראשון לביוכימיה "ביוכימיה כללית" (General Biochemistry), שזכה להשפעה רבה ואף תורגם ליפנית ולמספר שפות אירופאיות.
מהדורה שנייה של הספר יצאה בשנת 1958.
באותה תקופה לא היה תואר ראשון בביוכימיה בארצות הברית, וכפי שנאמר בפתיח, הספר נועד בעיקר לסטודנטים לתואר שני ולמועמדים לתואר שלישי במדעי החיים וכימיה.
בשנת 1969 הוענקה לה מדליית גרוון-אולין לנשים כימאיות יוצאות מן הכלל מטעם האגודה האמריקנית לכימיה על הישגיה המחקריים, מי שהציע את מועמדותה למדליה היה זוכה פרס נובל אדוארד טייטום שבמעבדתו התחילה לעבוד בייל, ואשר אתו שיתפה פעולה באחדים ממחקריה.
במשך הרבה שנים ניהלה את לימודי תואר ראשון של הפקולטה לביולוגיה מולקולרית וביוכימיה דאז.
בשנים 1988–1991 שימשה כדיקנית ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל.
בשנת 2005, בנוסף לכך שהקדישו את הקריירה שלהם למחקר והוראה בייל, תרמו סופיה ובעלה תרומה גדולה להקמת קרן ההוראה והמחקר של ג'וזף וסופיה פרוטון להיסטוריה של המדע בייל.
במהלך השנים פרסמה סימונדס מעל 40 מחקרים בעיתונים מדעיים נחשבים.
עבודת המחקר שלה התמקדה במטבוליזם של חומצות אמינו בחיידקים.
היא קבעה את היעילות של פפטידים ספציפיים על ידי שימוש בזנים מוטנטים של החיידק E.
זנים שונים של החיידק ניזונים לצורך צמיחתם מחומצות אמינו שונות.
מחקר על זנים שונים אלו מאפשר, לפיכך, לעקוב אחר התהליכים הביוכימיים של מטבוליזם תאי.
מדליית גרוון-אולין לנשים כימאיות יוצאות מן הכלל מהאגודה האמריקנית לכימיה.
סופיה ליליס היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, המוכרת בעיקר מתפקידה בתור בוורלי מארש (אנ') בסרט "זה" (2017) ובהמשכו "זה: חלק 2" (2019), בתור ננסי דרו בסרט "ננסי דרו והבית המסתורי" (2019) ובתור גרטל בסרט "גרטל & הנזל" (2020).
ליליס הופיעה לראשונה בסרט הקולנוע "37" בשנת 2016. היא שיחקה בתפקיד משנה בהפקה הבימתית של ג'ולי טיימור של המחזה "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר, שצולמה בהופעה חיה.
תפקיד הפריצה של ליליס היה בשנת 2017, כששיחקה בתפקיד ראשי, בסרט האימה "זה", עיבוד לרומן של סטיבן קינג באותו השם.
את הסרט ביים אנדי מושיאטי, שיחקו בו בין היתר ג'יידן מארטל, פין וולפהארד ויאט אולף, ביל סקושגורד, ג'ק דילן גרייזר, ג'רמי ריי טיילור, ושוזן ג'ייקובס.
על תפקידה הייתה מועמדת לפרס בחירת הנוער לשנת 2018 בקטגוריית "הפריצה הנבחרת בסרט" ולפרס סאטורן.
מאוחר יותר באותה שנה, היא גילמה את אחד מילדיהם של קריסטן בל ודאקס שפרד בקליפ של סיה לשיר Santa's Coming for Us.
בשנת 2018 הופיעה ליליס במיני סדרת הטלוויזיה "חפצים חדים" של HBO, בה גילמה את הגרסה הצעירה של קמיל פריקר, בגילומה של איימי אדמס בבגרותה.
בשנת 2019, ליליס כיכבה בתור המתבגרת ננסי דרו בעיבוד הקולנועי של האחים וורנר, "ננסי דרו והבית המסתורי".
בעוד שהסרט זכה לביקורות מעורבות עד חיוביות, הופעתה של ליליס זכתה לשבחים.
מאוחר יותר ב-2019, היא שחזרה את תפקידה בתור בוורלי מארש בסרט "זה: חלק 2".
בשנת 2020, ליליס גילמה את גרטל בסרט האימה "גרטל & הנזל", עיבוד מחודש של המעשייה הנזל וגרטל.
הסרט הכניס 22 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 5 מיליון דולר וזכה לביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים.
בחודש שלאחר מכן, ליליס שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה המקורית של נטפליקס, "זה מה שחסר לי עכשיו".
מאוחר יותר באותה שנה, היא הופיעה עם פול בטאני וקולטון ראיין בסרט הקולנוע "דוד פרנק", שהוקרן בבכורה באמזון פריים בנובמבר 2020.
ליליס לוהקה לתפקיד לצד נעמי ווטס בסרט "The Burning Season" של קלייר מקארתי.
היא לוהקה גם לסרט הקולנוע "Before I Sleep".
במרץ 2021, פורסם שליליס לוהקה לתפקיד בסרט הקולנוע "מבוכים ודרקונים: כבוד בין גנבים".
ליליס לוהקה לתפקיד לצד סקרלט ג'והנסון וטום הנקס, לסרטו של וס אנדרסון "אסטרואיד סיטי", שייצא לאקרנים במהלך ב-2023.
שנה סרט תפקיד הערות 2016 37 דבי ברנשטיין 2017 זה בוורלי מארש (אנ') 2019 ננסי דרו והבית המסתורי ננסי דרו זה: חלק 2 בוורלי מארש הצעירה (אנ') 2020 דוד פרנק בת' בלדסו גרטל & הנזל גרטל2023 אסטרואיד סיטישלי מבוכים ודרקונים: כבוד בין גנבים דוריקTBAThe Burning SeasonסיליהTrap HouseThe Thicket
סופיה הובליץ היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור שרלוט בירד בדרמת הפשע של נטפליקס, "אוזרק" בשנים 2017–2022.
הובליץ נולד בריצ'מונד, וירג'יניה ב-1 ביוני 2000. אמהּ עובדת בתעשיית הבידור כמנהלת אמנותית.
המשפחה עברה לברוקלין, ניו יורק כשהייתה בת שבע.
כשהייתה בת 12, הובליץ הופיעה לראשונה בטלוויזיה כמתמודדת בתוכנית המציאות מאסטר שף ג'וניור בשנת 2013. באחד הפרקים, היא בכתה בגלל טעות שעשתה במהלך אחת המשימות, כשגורדון רמזי מנחם אותה ומסייע לה לבצע מחדש את המשימה.
בשנה שלאחר מכן, היא זכתה בתפקיד המשחק הראשון שלה בתור דניאל הופמן בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה של לואי סי.
לואי, וסילביה הצעירה בפרק של סדרת הרשת של לואי סי.
משנת 2017 עד 2022, הופיעה בסדרת הדרמה הפשע של נטפליקס, "אוזרק", בה גילמה את שרלוט בירד, בתם של ג'ייסון בייטמן ולורה ליני.
שנה סרטתפקיד הערות 2020What Breaks the Ice סמי 2021איידה רד (אנ') דרלה ווקרTBAHunting SeasonטאגThe Gates רוקסי
שנה סדרהתפקיד הערות 2013 מאסטר שף ג'וניור (אנ') מתחרה הודחה בשבוע השלישי
תוכנית מציאות שודרה ברשת Fox 2014 לואי דניאל הופמן 2 פרקים 2016 הוראס ופיט (אנ') סילביה הצעירה פרק: "#1.10" 20172022 אוזרק שרלוט בירד תפקיד ראשי (4 עונות); 44 פרקים2025משפחה אמריקאית טובה (אנ')כריסטין הצעירהפרק: "Right There in Black and White"
שנה פרס קטגוריה עבודה תוצאה הערות שוליים 2019 פרסי גילדת שחקני המסך ביצוע יוצא דופן של אנסמבל בסדרת דרמה (משותף) אוזרק 2021 פרסי גילדת שחקני המסך ביצוע יוצא דופן של אנסמבל בסדרת דרמה (משותף) אוזרק
סופיה סוחובו-קובילינה הייתה ציירת רוסית.
היא הייתה האישה הראשונה שסיימה בהצטיינות את האקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
אחותה, יבגניה טור, ואחיה, אלכסנדר סוחובו-קובילין, היו שניהם סופרים ידועים.
היא נולדה למשפחה עשירה בעלת אדמות.
היא ואחיה חונכו בבית על ידי פרופסורים מאוניברסיטת מוסקבה.
לאחר שהחליטה על קריירה כאמנית, קיבלה שיעורים מצייר הנוף, יגור מאייר.
הוא היה משוכנע שיש לה כישרון אומנותי, ולחץ על קבלתה לאקדמיה הקיסרית.
ב-1849, אחת מיצירותיה זכתה לשבחים רבים בתערוכה באקדמיה.
מ-1850 עד 1851, היא ליוותה את מאייר וכמה מתלמידיו האחרים במסע לאיטליה.
ציור ששלחה בחזרה לאקדמיה כיצירת בחינה זכה במדליית כסף.
מ-1852 עד 1853 יצאה לנסיעה נוספת עם מאייר הפעם לחצי האי קרים.
ציור ששלחה משם זכה במדליית זהב.
היא סיימה את לימודיה ב-1854 עם מדליית זהב נוספת וביצעה ציור שהראה את עצמה מקבלת את המדליה, כמסר שדרך אקדמית זו פתוחה כעת לנשים.
ב-1857 היא נסעה להתגורר ברומא וביתה הפך למקום מפגש של אמנים רוסים שביקרו באיטליה.
בהיותה שם, היא התרחקה בהדרגה מציור נוף לטובת ציור פרוטרטים.
היא גם כתבה מאמרים עבור מגזינים רוסיים על רוסים מפורסמים שביקרו או חיו ברומא, שרבים מהם עדיין בעלי ערך להיסטוריונים לנוכחיים.
המידע על החודשים האחרונים לחייה לא ברורים.
המילון האנציקלופדי של ברוקהאוז ואפרון אומר שהיא מתה ברומא, בעוד שהמילון הביוגרפי הרוסי אומר שהיא חזרה לאחוזת אביה ליד קובילינקה זמן קצר לפני מותה.
רטרוספקטיבה גדולה נערכה באקדמיה האימפריאלית ב-1868 ולמעלה מ-150 מיצירותיה נמכרו.
רובם נופים של איטליה ודיוקנאות של איטלקים מפורסמים.
רוב ציוריה נותרו באוספים פרטיים.
סופיה אוליביה וילסון היא כדורגלנית אמריקאית, שמשחקת כחלוצה בקבוצת פורטלנד ת'ורנס בליגת הכדורגל הלאומית לנשים של ארצות הברית ובנבחרת ארצות הברית.
היא שיחקה בליגת המכללות עבור סטנפורד קרדינלס , וזכתה איתם באליפות הלאומית בשנת 2019. בשנת 2022 וילסון נבחרה לשחקנית השנה בכדורגל נשים בארצות הברית, לאחר שזכתה עם קבוצת פורטלנד תורנס בתואר האליפות באותה שנה, ונבחרה לנבחרת העונה.
היא נמנית עם סגל הנבחרת הלאומית לטורניר גביע העולם בכדורגל נשים 2023 שמתקיים באוסטרליה וניו זילנד, וכבר במשחק הראשון של הנבחרת כבשה שני שערים.
וילסון נולדה בווינדזור קולורדו למשפחת ספורטאים, ושיחקה בילדותה בקבוצות ילדים בקולורדו.
זכתה בשנת 2012 עם קבוצת ארסנל קולורדו באליפות המדינה בכדורגל ילדות עד גיל 12, ושנה לאחר מכן עם אותה קבוצה באליפות המדינה עד גיל 13. בשנת 2014 חזרה על ההישג הזה עם ארסנל באליפות המדינה עד גיל 14, ובשנת 2016 באליפות עד גיל 16.
בשנת 2018, עם תחילת לימודיה באוניברסיטת סטנפורד, שיחקה וילסון בנבחרת הקארדינלס וסיימה איתן פעמיים כאלופת Pac-12 ואלופת NCAA, לאחר 2 עונות בלבד, ונבחרה לשחקנית ההתקפה מצטיינת לשנת 2019 בגביע המכללות, בו זכתה עם קבוצת הקארדינלס.
ב-27 בנובמבר 2020, היא החלה את הקריירה שלה בנבחרת הבוגרת של ארצות הברית, במשחק מול הולנד, והפכה לשחקנית הראשונה שנולדה בשנות ה-2000 שמתחרה בנבחרת הבוגרת.
וילסון נבחרה לסגל הנבחרת הלאומית של 18 שחקניות לאולימפיאדת הקיץ 2024 בצרפת.
היא הבקיעה 3 שערים, לרבות זה שהעלה את הנבחרת לגמר בניצחונה בחצי הגמר על גרמניה 1:0.
כדורגלנית השנה בארצות הברית לשנת 2022
השחקנית בעלת הערך הרב ביותר לשנת 2022
השחקנית המצטיינת במשחק האליפות 2022
שחקנית הטורניר Sud Ladie 2018
מלכת השערים בטורניר Sud Ladies 2018
סופיה צ'ו ניקלין דאלאס הייתה רעייתו של סגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' דאלאס והגברת השנייה של ארצות הברית בשנים 1845–1849. היא הייתה בתם של פיליפ ניקלין, סוחר מפילדלפיה, ושל ג'וליאנה ניקלין, ונכדתו של .
ג'ורג' וסופיה דאלאס נישאו ב-1816 ונולדו להם שמונה ילדים.
דאלאס לא אהב את וושינגטון די.
סי., ובמהלך כהונתו של בעלה כסגן הנשיא היא נשארה בעיקר בפילדלפיה וביקרה אותו לעיתים בוושינגטון.
סופיה די מרטינו היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור סילבי בסדרת הטלוויזיה לוקי, כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
תפקיד זה זיכה אותה בשני פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV ובמועמדות לפרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.
די מרטינו ידועה גם בזכות השתתפותה בתוכניות הטלוויזיה "Flowers" ו-"Casualty".
די מרטינו נולדה בנוטינגהאם וגדלה בפרבר של אטנבורו.
היא למדה בבית הספר המקיף של צ'ילוול, שם השלימה תואר א' באמנויות הבמה.
היא המשיכה וסיימה תואר ראשון באמנויות בהצטיינות במדיה ובביצועים מאוניברסיטת סלפורד.
די מרטינו עוסקת בטלוויזיה, בקולנוע, בתיאטרון ובמוזיקה.
היא הייתה חברה קבועה בצוות של "Casualty", בה שיחקה את דמותה של פולין "פולי" אממרסון מ-2009 ועד 2011. בשנת 2018 הופיעה ב-"Click & Collect".
בשנת 2019, היא נבחרה לגלם את סילבי בסדרה לוקי ששודרה בדיסני פלוס.
די מרטינו זכתה בפרס "הביצוע החדשני הטוב ביותר" ובפרס "הקבוצה הטובה ביותר" יחד עם טום הידלסטון ואוון וילסון בטקס פרסי הקולנוע והטלוויזיה של MTV לשנת 2022.
בשנת 2016, די מרטינו הצהירה כי היו לה "קשרים עם גברים ונשים כאחד", כי היא סבורה ש"מיניות היא דבר נוזלי", וכי היא "בהחלט ניסתה תוויות שונות בזמנים שונים בחייה".
כיום, היא נשואה לשחקן והסופר, ויל שארפ, עמו היא במערכת יחסים מאז 2009. יש להם שני ילדים, שנולדו ב-2019 וב-2021.
+שנהסרטתפקידהערות2011Black Pondרייצ'ל2015יציאה מלכותיתפיבי2016The Darkest Universeאווה2018Click & Collectקלייר2019יסטרדייקרול2021SweetheartלוסיThe Electrical Life of Louis Wainג'ודית2024Witchesבתפקיד עצמהדוקומנטרימשפחת רדלילורנה
סופיה לונדברג (נולדה ב-1974) היא סופרת שוודית רבת מכר.
ספריה עוסקים בחברות נשית אמיצה, בנשים לאורך חייהן, כולל זקנה ומוות, ובנשים העוזבות את שוודיה, בפרט את האי גוטלנד, המצוי בים הבלטי.
ספריה פורסמו בעשרות מדינות ותורגמו לעשרות שפות.
סופיה לונדברג נולדה בשנת 1974 בווסטרוס שבשוודיה.
סבה יוסטה וסבתה מרתה היו בעלי בית הקפה סטריקיאנט בוויסבי שבגוטלנד, וגרו ליד חומות העיר, ברחוב סנקט יורנסגאטן המשקיף לים.
חלק זה בילדותה של לנדסברג היווה רקע לספרה "נוצה ברוח".
אחותה של סבתה, שגרה בבומנסגטן שבווסטרוס, היוותה השראה לספרה "פנקס הכתובות האדום"
לונדברג החלה את הקריירה שלה בלימודי כלכלה בקרלפורסקה שבווסטרוס Västerås.
בשנת 2000 קיבלה תואר ראשון בעיתונאות בסטוקהולם.
את הקריירה הספרותית שלה החלה כעיתונאית ועורכת מגזינים.
רומן הביכורים שלה, פנקס הכתובות האדום, פורסם ב-28 מדינות.
בעת שכתבה אותו עבדה גם כמורה לתקשורת בברגהאס.
פנקס הכתובות האדום, 2017, בעברית בתרגום מיה אשל, בהוצאת מודן, 2018
סימן שאלה הוא חצי לב, בעברית בתרגום מיה אשל, בהוצאת מודן, 2020. זכויות התרגום של הספר נמכרו ב-34 מדינות.
תחת עץ האלון, בעברית בהוצאת מודן, 2023.
נוצה ברוח,2021, בעברית בתרגום דורית בריל-פולק, בהוצאת מודן, 2023.
מועדון שישי בערב, מאת אליסון ריצ'מן, מ"ג' רוז וסופיה לונדברג, 2022, בעברית.
בעבודה משותפת עם אמן הגרפיטי דניאל "פאפט" בלומקוויסט, פרסמה לונדברג שני ספרים בסדרת "לואי וריו".
2020 - ספר הכתובות האדום מועמד לפרס ספר הכיס הטוב בצרפת.
2019 - סימן שאלה הוא חצי לב מועמד לפרס השנתי לרומן שגורם להרגשה טובה בשוודיה.
2019 - ספר הכתובות האדום מועמד לפרס הנוצה החופשית בצרפת.
2018 - ספר הכתובות האדום מועמד לפרס השנתי Suomalainen kirjakauppa בפינלנד.
2018 - ספר הכתובות האדום מועמד לפרס שנתי של לאבליבוקס לספרות יפה בגרמניה.
לונדברג חיה בלידינגו שבסטוקהולם עם בנה אוסקר.
הסופים חיים כסגפנים, חיים בעוני מתוך בחירה ומנעו מעצמם שינה, מזון ונוחות פיזית.
בראשית דרכם נקראו אנשים אלה "זאהִד" .
הסופיות צמחה בתוך העולם המוסלמי של שלהי המאה השמינית, בקרב קבוצת אנשים קטנה שכונו בשם "אלו הפוסעים בשבילי הדרך הרוחנית".
את אלוהים והאמת הם כינו "האהוב", בשל תשוקתם וכמיהתם העזה לאלוהות, והיו ידועים כ"אהוביו של אלוהים" או "אוהבי האל".
מאוחר יותר קיבלו את הכינוי "סופיים".
השערות נפוצות בקשר למקור השם הן:
בגדי הצמר הלבנים שנהגו ללבוש כביטוי לפשטות וחוסר תשומת לב לחיצוניות (צמר = צוּף, בערבית: صوف).
רמיזה לטוהר לבם (צפאא', בערבית: صفاء).
מתוך המילה "סאפווא" – אלו הנבחרים, משמעות המצוטטת פעמים רבות בספרות הסופית.
מתוך "סופה" – שמה של מרפסת גבס נמוכה שהייתה מחוץ למסגדו של מוחמד במדינה, שם ישבו חסידיו של מוחמד.
עבד אל-כרים אל-קושיירי ואבן ח'לדון דחו שניהם את כל האפשרויות מלבד צוּף על רקע לשוני.
במאמרו "חקר הסופיות במערב", אידריס שאה מסכם את הקשיים בדרכו של מי שמנסה לקבוע את פירוש המילה "סופי".
הוא מונה שורה ארוכה של הגדרות והסברים כולל אלה הרשומים למעלה.
כנגד זה, שאה נותן הסבר לא אטימולוגי למושג: "סופים מתייחסים לצלילים של האותיות צ, ו, פ (בערבית ص, و, ف) כמשמעותיים בהשפעתם על החשיבה האנושית."
לפי התפיסה הסופית, תורתו של מוחמד עוותה על ידי מלכים ושליטים שהכפיפו את חוקי האסלאם לצורכיהם והשתמשו בהם לטובתם האישית, על מנת להצדיק את מעשיהם ואת אורח חייהם.
הסופים, הרואים עצמם כמשמרי המסר הטהור של האסלאם המקורי, החלו להתגבש כאלטרנטיבה לשחיקה הרבה שעברה הדת הצעירה.
קבוצות קטנות של מחפשים אוחדו סביב מורים רוחניים, שבמהלך הזמן הפכו לאחוות ומסדרים שונים, כל מסדר נקרא על שם מייסדו.
שלב ראשון, במאה ה-8 חיו הזוהוד כבודדים ולא כקבוצה וכל אחד יצק משמעות רוחנית לאמונה באל על פי הבנתו.
שלב שני, במאה ה-9, אנשים אלה התקבצו לקבוצה ומקבלים את השם "סופיות" [או "צופיות"].
על פי תורתם, אין האמונה באללה, בנבואה וביום הדין מספיקה, וכדי להגיע אל העונג של חיי העולם הבא יש להפנות עורף למעמד ולממון, לברוח מכל העיסוקים והקשרים ולכבוש את היצר.
הצופים הראשונים דגלו בסגפנות, בעינוי הגוף על ידי צומות, התבודדות, מיעוט שינה ותרגילים גופניים שונים כדי להתכונן ליום הדין.
הם התרחקו מבעלי השררה גם כדי להתרחק מטובות הנאה וגם כמחאה על אי אדיקותם של השליטים.
על פי תפיסתם, לידיעת האל האמיתית (מעריפה – שהיא ידיעה חווייתית בלתי אמצעית) מגיעים באמצעות אהבה אליו ולא באמצעות לימוד טקסטים (עילְם – ידיעה פורמלית הנרכשת בלימוד ושינון), וחשיבות האהבה גדולה מחשיבות קיום המצוות.
הם פיתחו טכניקות כמו שירה, ריקוד, דקלום וחזרה על תשעים ותשעה שמות האל כדי להגיע לאיחוד האקסטטי המיוחל עם האל.
שלב שלישי, במאה ה-10, התנועה הפכה לתנועת המונים.
הסופים התחרו עם אנשי הדת הבכירים על לב העם.
עדיין דגלה בחיי פשטות אך היו להם חיי משפחה ויכלו לעבוד לפרנסתם אם כי בצנעה גדולה.
בראש כל מסדר עמד שייח' שידע כיצד להוביל את אנשי התנועה לאיתיחאד עם אללה.
משמעות המילה טריקה היא מסע, מסע רוחני ליישום דרכו הרוחנית של השייח' להתאחדות עם האל.
בשלב זה רעיון ההתבודדות התחלף בנטייה להזדהות עם אינטרסים של קבוצת הטריקה.
גם נשים בודדות הצליחו להגיע למעמד של שייח' בראש טריקה.
שלב רביעי, במאה ה-12, הטריקות נעשו מחייבות, השייח'ים קיבלו מעמד פוליטי והפכו לבעלי השפעה חברתית נרחבת.
בתוך הטריקה יש היררכיה פנימית נוקשה, חלק מביטול העצמי כרוך לעיתים בשירות פיסי עבור השייח'.
בשלב האחרון, במאה ה-18, זרם הסופיות ניקה עצמו ממיסטיקה קיצונית.
הדגש הושם על מוסר ורוחניות של החברה יותר מאשר על החוויה האישית.
הטריקות הפכו מאורגנות יותר ופעילות פוליטית ודתית.
השייח'ים היו בעלי נגישות לבעיות העם והיו בעלי סמכות לפרש הלכה תוך הפעלת שיקול דעת.
בבסיס התפיסה הסופית, בדומה לזרמים מוסלמים רבים, נמצא התווחיד, העיקרון המונותאיסטי ש"אין עוד אלוהות מלבד אללה".
שתי גישות אלו, שאלוהים הוא הכול, ושאלוהים מלא אהבה, הובילו לכך שבלב הדרך הסופית ישנה שאיפה לכניעה לאלוהים באהבה, שוב ושוב, והשאיפה לראות בכל אדם, חיה, צמח ודומם את ההתגלמות המוחלטת של אלוהים השורה בכול.
הסופים מאמינים שהאלוהות יצרה את העולם כאחדות אחת הפועלת במסגרת של חוקים הרמוניים, של שאיפה לאיזון בין נתינה לקבלה, ומטרת הדרך הסופית היא לחזק את האחדות של הפרט עם הדרך האלוהית.
באופן מסורתי השקפתם הגיעה לצד ציות קפדני לחוקי הדת והפיכתו של הנביא מוחמד למודל לחיקוי.
מנקודת מוצא זו, שאיפתם להגשמה רוחנית מתמקדת בהתבוננות פנימית נוקשה ומאבק נפשי, בניסיון לטהר את האדם אפילו מהסימנים הקטנים ביותר של אנוכיות, ובכך להשיג אח'לאץ, טוהר מוחלט של כוונה ומעשה.
תרגול תווכל , אמונה אדוקה באלוהים, מתורגל לעיתים במידה כזו שכל מחשבה שעוסקת ביום המחר נתפסת כלא-דתית.
תפיסה בסיסית במיסטיקה הסופית עוסקת ב"מעט שינה, מעט דיבורים, מעט אוכל", וצום נחשב לאחד מהתרגולים החשובים ביותר לשגשוג רוחני.
הסופים מייחסים חשיבות רבה לציטוט של מוחמד: "העוני הוא גאוותי", ומפרשים את ה"עוני" כגישה שלפיה אין עניין בשום דבר בחיים פרט לאלוהים.
מדריך רוחני סופי אמור לקבל מתלמידו התמסרות מלאה לשיטות תרגול קפדניות.
רעיון ה"ג'יהאד", מלחמת הקודש המוסלמית, מקבל פרשנות בזרמים הסופיים שלפיה זוהי מלחמה ב"נפש התחתונה", שמומשלת לעיתים ל"כלב שחור" שלא ניתן להורגו אלא רק לאלפו לדרך האלוהים.
גם סבלנות והכרת תודה נחשבים כערכים נעלים.
על פי המיסטיקה הסופית, על האדם לעבור בחייו מסע רוחני, בניסיון להגיע לפנאא, המדמה מוות של התכונות האנושיות – מצב שבו האדם מתנקה מתכונותיו האנושיות, ומפנה מקום לתכונות האל.
תחנה רוחנית אידילית זו מתוארת כאקסטטית ומלאת פיקחון.
כדי להגיע אל הפנאא, על פי האמונה הסופית, יש לדבוק במסורות שונות, בהן תפילות טקסיות חזרתיוֹת.
על פי התפיסה הסופית, אין די לאנושות בידע המדעי, אלא היא זקוקה לצידו גם לידע אינטואיטיבי, כדי להגיע להארה רוחנית אמיתית.
במיסטיקה הסופית חיוני לחוות את העולם באופן ישיר.
המיסטיקנים הסופים מאמינים שאף תגלית לא יכולה לסתור את הכוונה האמיתית של הקוראן, ורואים בו את הביטוי הגבוה ביותר של חוכמה אלוהית.
הסופים מאמינים שמספר הדרכים אל האחד הוא כמספר בני האדם על פני האדמה, וכל אחד ואחד צופן בתוכו את הקריאה לפקוח את עיניו לנסתרות, ולבוא ולחזור אל שורש שורשי מהותו הפנימית.
דוגמה לחשיבות שמייחסים הסופים למציאת הדרך האישית לאלוהים ניתן למצוא בשירו של שייח' מוזאפר:
תורותיהם וכתביהם של הסופים מתארים את מסעה של הנשמה הנפרדת אל האחדות עם אלוהים, ומציעה קווים מנחים וייעוץ בנתיב מסע זה.
הספרות הסוּפית מציעה הסברים עשירים ומפורטים להבנת מערכת היחסים שבין האדם לאלוהיו, ומתארת כיצד כמיהה כנה לאלוהים עוזרת להיטהרות, ומדגישה כיצד נוכחותו של אלוהים עשויה להתגלות בפנינו גם ברגעים קשים, כשהיא נראית רחוקה מאיתנו ביותר.
המיסטיקנים שמגיעים, על פי תפיסתם הרוחנית של הסופים, לקרבה הגדולה ביותר לאלוהים – מקבלים את התואר "וַלִיּ", או ברבים "אַוְולִיַאא'".
הוולים נחשבים בתפיסה הסופית לכאלו שנוצרו, רוחנית, מתוך אורו של מוחמד הנביא.
ג'לאל א-דין רוּמי הוא המפורסם ביותר מבין המורים הסופים הרבים, וכתביו המתורגמים לשפות רבות הפכו את הסופיות למוכרת במערב.
יש חוקרים הסבורים שרבי אברהם בן הרמב"ם עסק ברעיונות הסופיים ולדעתם כמה מהם קיימים ביהדות.
הוא אף הנהיג קבוצה של חסידים שנהגו במנהגי פולחן ברוח הסופיות לדעתם, ושמם הידוע במחקר הוא חסידי מצרים.
החוקרים נמרוד לוז ומיכאל ארליך עסקו בהשפעת התיישבותם של מטיפים סופים על התאסלמותה של האוכלוסייה הכפרית באזור ירושלים וצפת תחת השלטון המוסלמי.
בקטשיה – מייסד: חאג' בּכּתאש ולי
כובראוויה – מייסד: נג'ם א-דין כּובְּרא
מוולאוויה – על שם ג'לאל א-דין רומי
נקשבנדיה – מייסד: בהאא א-דין נקשבנד בח'ארי
סנוסים – מייסד: מוחמד אבן עלי א-סנוסי
צ'ישתיה – מייסד: מועין א-דין צ'ישתי
קאדריה – מייסד: עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני
רושאניה – מייסד: באיזיד רושאני
שאד'ליה – מייסד: אבו אל-חסן א-שאד'לי
תיג'אניה – מייסד: אחמד א-תיג'אני
בדאוויה – מייסד: אחמד אל-בדאווי
סוהרוורדיה – מייסד: שיהאב א-דין עומר א-סוהרווארדי
ח'לותיה – מייסד: מוחמד בן אחמד בן מוחמד כרים א-דין אל-ח'לוותי
ח'לותיה ג'אמעה רחמאניה – מייסד: השייח' עבד א-רחמן א-שריף
היחס לסופיה בדתות וזרמים אחרים
ביקורת איסלמית על ההיבט האנטי-חומרני בסופיות
יש היבטים מסוימים של הפילוסופיה הסופית שמעוררים מחלוקות ודיון.
הבולט ביניהם הוא האופי האנטי-חומרני שבאתוס שלה.
גמאל מרזוק, פרופסור לפילוסופיה אסלאמית באוניברסיטת עין-שמס בקהיר, במאמר בשם "השפעת הנצרות על ההתהוות הראשונית של סופיות אסלאמית", הבליט את המגמה הנזירית והאנטי-חומרנית שבסופיות, ושם דגש על הנטייה שלהם "לנטוש חומרניות ולחיות רק כדי להתפלל, משהו דומה לחיים נזיריים".
יש מוסלמים שסבורים כי גישה זו לא עולה בקנה אחד עם הקוראן: בסורת אל-חדיד, פסוק 27, מוצגת ההתנזרות כהמצאה אנושית ולא כצו אלוהי.
בנוסף יש בקוראן דגש חזק על החוקים הפיזיים של היקום, והפצרה במאמינים ללמוד ולהבין את ה"סימנים" של אלוהים בעולם הפיזי (כגון סורת אל-בקרה, פסוק 164).
גישה כזו מוציאה מכלל חשבון את ההימנעות וההתרחקות מהעולם החומרי.
סעיד, מנהל הקרן הבין-לאומית למחקר אסלאמי בארצות הברית, מציין עובדה מעניינת הקשורה למושג בערבית "עלים" (عليم) המופיע בקוראן.
בדרך כלל נוהגים לפרש את המושג הזה כ"מנהיג דתי".
סעיד טוען שהכוונה ב"עלים" היא בעצם לאנשי מדע, דבר שמצביע על החשיבות הגבוהה שהקוראן נותן לעולם הפיזי ולמאמץ להבין אותו.
בקוראן יש פסוקים המדרבנים מאמינים לנסות לשפר את מצב האנושות ולפעול לייסד את חוקי האלוהים בתוך החברה האנושית (כגון סורת אל-חג', פסוק 41), משימה שאינה עולה בקנה אחד עם הנטיות להתבודדות ולהתנזרות הקיימות בסופיות.
תורת הנסתר הסופית מקסימה אנשים במערב שנים רבות, במיוחד מזרחנים.
דמויות כמו רומי הפכו למוכרות מאוד בארצות הברית, מקום שבו הסופיות נתפסת כפן לא פוליטי ולא לוחמני של האסלאם.
אוריינטליסטים הציעו מגוון רחב של תאוריות לגבי התכונות של הסופיות, כגון שהיא הושפעה מנאופלאטוניזם או שהיא הייתה תגובה היסטורית של הארים נגד השפעה תרבותית "שמית".
חוקר האסלאם סבור שהתאוריות הללו כוזבות מנקודת המבט הסופית.
במכון האסלאם הנמצא במנהיים, גרמניה, שבו עובדים על נושא קליטת המוסלמים באירופה, רואים בסופיות השקפה שמתאימה במיוחד לדיאלוג בין-דתי ולהרמוניזציה בין-תרבותית בחברות דמוקרטיות ופלורליסטיות.
במכון מתארים את הסופיות כסמל של סובלנות והומניזם – היא אינה דוגמטית, היא גמישה ואינה אלימה.
לפי פיליפ ג'נקינס, פרופסור מאוניברסיטת ביילור שבטקסס, "הסופים הם הרבה יותר משותפים טקטיים של המערב: יש להם פוטנציאל להיות התקווה הגדולה ביותר של פלורליסטיות ודמוקרטיה במדינות אסלאמיות." כמו כן, מספר ממשלות וארגונים תומכים בקידום של סופיות כאמצעי להיאבק במגמות בלתי סובלניות ואלימות באסלאם.
לדוגמה, ממשלות סין ורוסיה תומכות באופן גלוי בסופיות כדרך הטובה ביותר להגנה נגד חתרנות אסלאמית.
ממשלת בריטניה, במיוחד לאחר פגועי הטרור ב-5 ביולי 2005, תמכה בקבוצות סופיות בקרב שלה נגד קיצונים אסלאמיים.
מכון מחקר ראנד הידוע ובעל ההשפעה, הוציא דו"ח חשוב בשם "בניית רשתות מוסלמיות מתונות", הדוחק בממשלת ארצות הברית לחזק קבוצות מוסלמיות המתנגדות לקיצוניות אסלאמית.
הדו"ח הדגיש את תפקיד הסופים כמוסלמים מסורתיים מתונים הפתוחים לשינוי, ולכן שותפים למאבק באלימות.
גם ארגוני חדשות כגון ה-BBC, ה-Economist והעיתון Boston Globe רואים בסופיות אמצעי להתמודד עם קיצונים מוסלמים אלימים.
אידריס שאה קובע שלסופיות יש טבע אוניברסלי, וששורשיה קודמים לעליית האסלאם והנצרות.
הוא מצטט את סוהראוורדי, סופי פרסי מהמאה ה-12, שאמר "[סופיות] הייתה צורת חוכמה מוכרת ומיושמת על ידי סדרה של חכמים, כולל החכם הקדום והמסתורי הרמס המצרי".
הוא מפרש את השירה של אבן אל-פריד ש"מדגיש שסופיות נמצא גם מעבר וגם לפני מערכות הידע; ש'היין שלנו התקיים לפני הענב והגפן' (המדרשה והמערכת)...".
אך יש חוקרים הדוחים את טענותיו של שאה.
המגמות המודרניות של נאו-סופים בארצות מערביות מתירות לאנשים לא מוסלמים לקבל "הדרכה בדרך הסופית", דבר שמוסלמים רבים מתנגדים לו עקב התפיסה שאת הסופיות אפשר ללמוד רק במסגרת האסלאם.
לסופים מספר פולחנים ייחודיים לזרם שמתווספים לפולחנים הסוניים המקובלים, ומטרתם להביא למצב נפשי הנקרא פיטרה .
הפיטרה היא מצב נפשי טהור ובסיסי שבו הנפש פתוחה לראות בכל דבר בעולם חלק מהשלם הנקרא אללה.
פולחנים אלו מקבלים צורה של תרגולים יום יומיים במודעוּת הדומים לתרגולי הקשיבות המזרחיים.
משום שהתרגולים רבים ואין הם חובה מוסלמית, רוב המאמינים הסופים אינם לוקחים חלק בכולם.
על המורה הסופי לבחור את התרגולים שיועילו ביותר לתלמידיו במצבם.
ניתן לחלק את התרגולים לשתי קטגוריות על:
מטרת תרגול הזִיכֶּר היא לפתח קשב ומודעות לנוכחות האל בהכול.
התרגול הפרטני המוכר ביותר הוא שינון 99 שמותיו של אללה (לרוב באמצעות מסבחה) או שינון פסוקים מסוימים מהקוראן או מהחדית'.
אך ישנם מגוון של תרגולי זיכר במסורות סוניות שונות, ובהם שירה, ריקוד, מוזיקה אינסטרומנטלית, והדלקת קטורת.
המפורסם שבתרגולים אלו הוא טקס הסמאע הטורקי המשלב שירה, ריקוד, תפילה וביגוד טקסי מיוחד.
תרגול המוראקבה הוא סוג של תרגול מדיטטיבי שמטרתו לטהר את הנפש ממושגים כוזבים דוגמת עצמי ונפרדות במטרה לאפשר ללב לקבל את התווחיד, האיחוד הכללי עם אללה.
בתרגול המורקאבה על המתרגל לצפות בליבו (המטפורי) ולהפיק תובנות על הקשר של ליבו אל האל ואל העולם שהאל ברא.
ביטול העצמי נועד לעזור בטיפוח אורח חיים צנוע ובהתחברות עם המהות האלוהית.
המוראקבה השפיעה רבות על אמני מדיטציה במזרח, ובמיוחד על אושו שכתב עליה מספר ספרים.
סַמָאע – "הדרווישים המסתחררים" (בפרסית, ערבית ו-אורדו: سَماع – סַמָאע; בטורקית: Sema) הוא טקס סופי, במיוחד במסדר המאולוויה, המתבצע כחלק מתרגול מדיטציה והתקרבות לאלוהים.
הטקס כולל, בין היתר: הכנה, תפילה, שירה, נגינה וריקודים מסוחררים, עם לבוש מיוחד.
בשנת 2005, אונסק"ו אישר את "טקס הסמאע" של טורקיה כאחת מיצירות המופת של המורשת בעל פה והבלתי מוחשית, של האנושות .
סוֹפיזם (, אופן הגייה: סופיסמה) הייתה תורתם של חברי קבוצת מורים פרטיים מכובדת באתונה שביוון העתיקה, שעיקר עיסוקם היה הוראת רטוריקה.
העדויות המוכרות כיום על הסופיזם הגיעו לידינו דרך ציטוטים חלקיים מתורתם שנכתבו על ידי מתנגדיהם, בייחוד כתבי אפלטון.
חשיבות הסופיזם במסגרת הפילוסופיה היוונית רבה, גם משום שהפילוסופיה הסוקראטית צמחה על רקע הסופיזם.
מקור השם במונח היווני – σόφισμα (סופיסמה) – שמקורו במילה σοφία (חוכמה) ובפועל σοφίζω (סופיזו), שפירושו לעסוק בדברי חוכמה.
מילים נוספות ממקור זה הן לדוגמה: σοφός (סופוס) שפירושה אדם חכם.
הסופיסטים משוכנעים בחוסר היכולת האנושית להגיע אל האמת.
ההגעה אל האמת בלתי אפשרית, מפני שחושינו קולטים את המציאות באופן המשתנה מאדם לאדם, עיבוד המידע החושי משתנה מאדם לאדם, ואף השימוש בשפה משנה את תפיסתנו את המציאות.
לאמת גם אין חשיבות משום שאין לה משמעות פוליטית רבה.
ויכוח בין "פיסיס" (טבע) ו"נומוס" (חוק).
תחילת חקר האדם, החברה והפוליטיקה בפילוסופיה.
חשיבות רבה ללימוד הרטוריקה (תורת הנאום), מפני שפריחת הדמוקרטיה ביוון העתיקה הביאה להכרה שהמקומות לצבירת כוח והשפעה הם בתי המשפט ואסיפות העם.
המפתח לצבירת הכוח וההשפעה הוא ביכולת השכנוע, הכישרון לסחוף אנשים לקבל את דעתך ולתמוך בך.
הסופיסטים לא היו אסכולה במובן המקובל של המושג; הם היו מורים מקצועיים שנדדו ברחבי יוון ואימצו שיטת לימוד שכונתה "פאידיאה".
הסופיסטים לימדו את מי שידו הייתה משגת את הישגי המדע של אותה תקופה, כמו: מתמטיקה, אסטרונומיה, "חינוך הרוח" באמצעות מוזיקה ושירה.
בעיקר שמו הסופיסטים דגש על תורת השכנוע – הרטוריקה (תורת הנאום) והדיאלקטיקה (אומנות הדיון).
המקצועות שהם לימדו נחשבו למבוקשים, ונחשבה להכנה לקראת החיים כאזרחים בוגרים בשיטת הממשל הדמוקרטית של אתונה; בשיטה זו הייתה חשיבות רבה ליכולת להשפיע על אנשים רבים לקבל את דעתך.
חלק מהסופיסטים נחשבים לפילוסופים בעצמם (למשל פרותגורס).
עיסוקם של הסופיסטים במקצועות "רוח" ומיומנויות לחיזוק החברה נקשר לשורשי מדעי הרוח המודרניים.
"האדם הוא מידת כל הדברים" – הכול נתון לפרשנות ואין "אמת" אחת.
האמת היא סובייקטיבית, האמת היא יחסית – לכל אחד יש את האמת שלו.
המחשבה משתנה מאדם לאדם ואין לה קנה מידה אחד.
אין שום דבר; אין "יש" טהור, אין אמת.
גם אם היה משהו, אי אפשר היה לתפוס אותו במחשבה, משום שההכרה לא מסוגלת לתפוס "יש טהור".
גם אם היה משהו ואפשר היה לתפוס אותו במחשבה, אי אפשר היה לתאר אותו – "השפה לא מסוגלת לתאר את האמת"; יש פער בין המחשבה לשפה.
הרטוריקה היא כלי לשכנוע אדם באמת מסוימת, ומתוך שאין ערך דווקא לאמירת האמת, כי האמת עצמה אינה ניתנת להשגה, השימוש ברטוריקה ובסילוף האמת מקבל את ערכו.
רלטיביזם – הכול יחסי; כל אדם הוא קנה מידה לכל דבר, לרבות בעיות מוסר ומדינה; על כן, אין משטר "מתאים" או "טבעי" ואין עיסוק נעלה יותר על האחר, אלא כשהם מועילים.
אנשי הדור השני של הסופיסטים התעסקו רבות בסוגיית פיסיס–נומוס (הטבע לעומת החוק) – האם על האדם להשמע לחוק האנושי או לחוק הטבעי (החזק שורד)?
כלומר, מהו תוקפם של הסדר המדיני והמוסר, האם הם דברים טבעיים או מלאכותיים?
הנחת המוצא שלהם הייתה כי האדם הוא חיה השואפת למימוש יצריה.
סופיסטים אלו עשו הפרדה בין הטבע (צרכיו הטבעיים של האדם – הרצון לכוח ולשליטה) לבין הנומוס (החוקים, הנורמות, התרבות).
הנומוס הוא יציר מלאכותי של החברה ולכן הוא אינו חלק מן הטבע.
המתונים שבדור השני שללו את קיום המצב הטבעי, בו אין מוסר וכל אחד פועל על פי יצריו.
הם הציעו שהאנשים יחליטו על אמנה חברתית שבסיסה הוא כיבוד חוקי החברה.
הקיצונים שבדור טענו שמאחר ואין אמת מוחלטת – המשכנע הוא הצודק ובידיו יש הכוח.
לטענתם, בחברה בה התבונה שולטת והכול צודקים יש להתמקד בשכנוע ולא בידע וכי זוהי הדרך היחידה להשגת כוח פוליטי והשפעה.
הם ראו את העיקר בהשגת הכוח וההשפעה שנבעו מן השכנוע ולא בשכנוע עצמו.
לפי תפיסה זו, המשטר הטבעי הוא זה של החזק – המשכנע, המלחמה ואי הצדק בה הם טבעיים ואילו התרבות, הנורמות והמוסר הם מלאכותיים ומוטב לאדם לא לוותר על התרבות ולהודות שמי שחזק ונלחם כדי להשיג כוח – הוא הפועל לפי הטבע.
כך הם מאמינים שהחוקים הם כלי של החלשים להגביל את החזק, שצריך לפעול ללא התחשבות במבנה החברתי.
עמדה זו דוחה את היסוד התבוני באדם, שעיקרו שליטה עצמית, שיקול דעת וסבלנות, ומדגישה את היצר כיסוד העיקרי והמנחה את האדם בפעולותיו.
סופיה קופולה היא במאית, תסריטאית ושחקנית אמריקאית, בתו של במאי הקולנוע פרנסיס פורד קופולה, זוכת פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
קופולה נולדה בניו יורק, ניו יורק לאלינור קופולה, יוצרת סרטים דוקומנטריים, ולבמאי פרנסיס פורד קופולה.
קופולה היא דודניתם של השחקנים ג'ייסון שוורצמן וניקולס קייג' ואחותו של הבמאי רומן קופולה.
דודתה של קופולה היא השחקנית טליה שייר וסביה וסבתה של קופולה מצד אביה הם איטליה קופולה והמוזיקאי קרמיין קופולה.
לקופולה הייתה קריירת משחק מצומצמת.
בילדותה הופיעה בסרטים שונים של אביה ואחרים, בתור ניצבת-ילדה או תינוקת, הודות לייחוסה המשפחתי.
כמו כן, השתתפה בסרטים: "הסנדק 3" (1990, בגינו "זכתה" בשני פרסי "פטל הזהב") ו"מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום".
סרט הבכורה של קופולה כבמאית נקרא "חמש ילדות יפות" (1999), אשר בוסס על רומן מאת הסופר היווני-אמריקאי ג'פרי יוג'יניידס, עם תסריט אשר כתבה קופולה בעצמה.
סרטה הבא, "אבודים בטוקיו" (2003), זכה להצלחה גדולה, כאשר זיכה את קופולה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, והיה מועמד לשלושה פרסים נוספים נוספים: השחקן הטוב ביותר (ביל מארי), הבימוי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
מעט לפני עשיית הסרט נפרדה קופולה מבעלה, הבמאי ספייק ג'ונז.
קופולה העידה שהסרט, המתאר סוף שבוע של בדידות וחיפוש עצמי בטוקיו, הוא אוטוביוגרפי בחלקו, ומתאר אירועים שחוותה הבמאית בסוף שבוע דומה עם בעלה לשעבר.
סרטה השלישי, "מארי אנטואנט", יצא בשנת 2006. כתחקיר עבור הסרט, ביקרה קופולה בארמון בוורסאי, ליד פריז.
את תפקידה של מארי אנטואנט גילמה קירסטן דנסט, ואת תפקיד לואי ה-16, בעלה של מארי אנטואנט, גילם בן דודה של קופולה, ג'ייסון שוורצמן.
בסרט השתתפה גם השחקנית הישראלית שרה אדלר.
ב-2010 יצא סרטה הרביעי "אי שם" שזיכה אותה בפרס אריה הזהב, הפרס המשמעותי ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בכך היא הפכה להיות האישה האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס זה.
ב-2015 ביימה וכתבה סרט לנטפליקס "מאריי כריסמס" בכיכובו של ביל מארי.
ב-2017 יצא לאקרנים סרט הדרמה שכתבה וביימה "הפיתוי".
בשנת 2020 ביימה וכתבה את הסרט "און דה רוקס", בכיכובם של ביל מארי וראשידה ג'ונס.
בשנת 2023 לקחה חלק בהפקת סרט הדרמה "Fairyland" שהקרנת הבכורה שלו התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-20 בינואר 2023. בנובמבר 2023, יצא לאקרנים סרטה הביוגרפי "פריסיליה", המבוסס על הספר "אלביס ואני" מאת פריסיליה פרסלי וסנדרה הרמון, ועוקב אחר חייה של פרסלי, ויחסיה עם המוזיקאי אלביס פרסלי.
קופולה נכללה ברשימת טיים 100 לשנת 2024 כהוקרה על תרומתה המתמשכת לקולנוע.
באוגוסט 2011 התחתנה באיטליה עם בן זוגה ואבי שתי בנותיה תומאס מארס.
סופיה פולגאר (בהונגרית: Polgár Zsófia; 2 בנובמבר 1974, בודפשט) היא שחמטאית הונגרית-ישראלית בדרגת אמן בינלאומי.
נולדה בהונגריה ללאסלו פולגאר וקלרה פולגאר.
אביה אימן אותה ואת שתי אחיותיה, הבכורה סוזן והצעירה יהודית פולגאר, והן הפכו לילדות פלא בשחמט.
הוא אף לימד אותן את השפה הבינלאומית אספרנטו.
ב-7 בפברואר 1999 התחתנה עם רב-האמן הישראלי, ד"ר יונה קוסאשווילי, ועלתה לישראל.
לזוג שני ילדים ילידי ישראל.
אחד מהם, יואב, השתתף בעונה הרביעית של נינג'ה ישראל.
בהמשך עברה עם משפחתה לקנדה, שם עבד קוסאשווילי כאורתופד מנתח, ולאחר מכן חזרה לגור בראשון לציון שבישראל.
בשיאה דורגה פולגאר במקום השישי בין השחמטאיות בעולם.
פרשה משחמט תחרותי ביולי 2010.
בנובמבר 2016 ערכה משחק סימולטני בכנסת ישראל.
התחרות הזכורה ביותר של פולגאר הייתה 'טורניר רומא' בשנת 1989, בו זכתה עם 8.5 נקודות מתוך 9 בעודה בת 14 בלבד.
פולגאר ייצגה את הונגריה ב-4 אולימפיאדות שחמט.
סופיה רוטרו (באוקראינית: Софія Михайлівна Ротару; ברוסית: София Михайловна Ротару; ברומנית Sofia Rotaru נולדה ב-7 באוגוסט 1947) היא זמרת אסטרדה פופולרית, ממוצא מולדובי, אשר שרה שירים ברוסית, באוקראינית וברומנית.
היא קיבלה את התואר האמן העממי של ברית המועצות בשנת 1988.
רוטרו נולדה בכפר מרישיינציף מחוז צ'רנוביץ, בברית המועצות (כיום באוקראינה, קרוב לגבול עם מולדובה).
שיריה הפכו לקלאסיקה בברית המועצות ובחבר המדינות.
היא שיחקה בשבעה סרטים מוזיקליים, והופיעה בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
סופיה זכתה במספר רב של פרסים ומדליות, וב-1986 זכתה בתואר היוקרתי "אומן ברית המועצות" (Народный артист СССР).
ביום הולדתה ה-55 באוגוסט 2002, העניקו לה נשיאי אוקראינה ורוסיה, ליאוניד קוצ'מה וולדימיר פוטין את תואר הכבוד "גיבור אוקראינה", ותואר כבוד רוסי.
בעלה נפטר בשנת 2002. היא אם לבן רוסלן, מפיק מוזיקלי, וסבתא לנכדים אנטולי (נולד בשנת 1994) וסופיה (נולדה בשנת 2001).
סופיה לְבוֹבְנָה פֵּרוֹבְסְקָאיָה הייתה מהפכנית רוסייה, ממנהיגי נרודניה ווליה וממארגני התנקשות באלכסנדר השני.
אביה היה נצר למשפחת אצולה; תקופה מסוימת היה מושל סנקט פטרבורג, אך בשנת 1866, לאחר התנקשות בצאר, הועבר מתפקיד.
כמקובל במשפחות האצילים של רוסיה במאה ה-19, היא קיבלה השכלה בביתה.
היא סירבה ללכת להמשיך את לימודיה במוסד שאליו הלכו ללמוד יתר בנות האצילים.
בשנת 1869 החלה פרובסקאיה ללמוד בבית ספר לבנות שרוב התלמידות בו היו ממעמד הביניים, והתיידדה עם בנות שלמדו במקום.
בשנת 1870, לאחר שסירבה לדרישת אביה לנתק את הקשרים עם חברותיה, היא עזבה את הבית.
לאחר מספר חודשים היא עברה לקייב, במטרה להסתתר מאביה.
היא חזרה לסנקט פטרבורג בשנת 1871, רק לאחר שאביה הסכים לתת לה דרכון, ובכך הפכה פרובסקאיה להיות אזרחית עצמאית.
בשנת 1871 הקימה פרובסקאיה חוג קטן של נרודניקים, שלאחר מספר חודשים התמזג עם החוג של מארק נתנסון; ובשנת 1872 התמזגה הקבוצה עם זו של ניקולאי צ'ייקובסקי.
במקביל, הוסמכה פרובסקאיה כמורה, ולמדה קורסים ברפואה לצורך קבלת הסמכה למתן חיסונים.
כמו רוב הנרודניקים, השתתפה פרובסקאיה ב"הליכה לעם" ועבדה בבתי הספר בכפרים.
בינואר 1874 היא נעצרה ונשלחה למעצר במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג.
הודות למאמצי אביה היא שוחררה, אך נשללה ממנה הרשות להמשיך ללמד בבתי הספר.
היא סיימה את קורס הרפואה, ועברה לחצי האי קרים.
בשנת 1878 היא עמדה למשפט במסגרת "משפט 193" אך שוחררה ללא אשמה.
בקיץ 1878 היא נעצרה שוב, ונשלחה לגלות בסיביר; אך בדרך הצליחה לברוח ועברה למחתרת.
בשנת 1879 השתתפה בוועידה של "זמליה אי ווליה", ופעלה למניעת פילוג בארגון, אף על פי שתמכה ברעיון להתחיל פעולות טרור נגד השלטון.
החל מסתיו 1879 הייתה פרובסקאיה חברה בוועד הפועל של נרודניה ווליה, והייתה משתתפת פעילה בהכנת כל ההתנקשויות בצאר.
פרובסקאיה הייתה חברתו לחיים של אנדריי ז'ליאבוב (שבאופן רשמי היה נשוי).
בפברואר 1881, מספר ימים לפני ההתנקשות בצאר, נעצר ז'ליאבוב.
בעקבות זאת לקחה פרובסקאיה על עצמה את המשך ההכנות, והשתתפה בהתנקשות באופן פעיל – היא נתנה למתנקש את הסימן לזריקת הפצצה.
היא לא עזבה את סנקט פטרבורג לאחר הריגת הצאר אלכסנדר השני, במטרה לפעול לשחרור העצירים.
ב-10 במרץ 1881 היא נעצרה והואשמה בהשתתפות בהתנקשות.
הסנגור במשפט היה ניקולאי מורביוב, חבר ילדות שלה.
ב-3 באפריל 1881 הוּצאה פרובסקאיה להורג בתלייה, יחד עם ראשי ארגון נוספים.
סופיה קרפ שמה בלידתה היה שרה סגל.
היא הייתה ידועה גם בשם סופי גולדשטיין וסופי קרפ.
הייתה שחקנית יהודיה רומניה וזמרת בעלת קול אלט.
הייתה השחקנית המקצוענית הראשונה בתיאטרון יידיש
בהיותה בת 16 הגיעה לעיר גאלאץ להקת התיאטרון שנוסדה רק שישה חודשים קודם לכן על ידי אברהם גולדפדן – באותו זמן להקת התיאטרון המקצועי היחידה ביידיש – הגיעה לעיר בחורף 1876 –1877. הלהקה הורכבה משלושה גברים (גולדפדן, ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין).
הם שיתפו פעולה עם עוד שחקנים ומוזיקאים בהופעות קודמות שלהם ביאשי ובוטושאן אבל עד אותו זמן היו רק גברים, גם בתפקידים נשיים.
כאשר היא שיחקה את תפקיד הנכדה בהצגת הבכורה של להקת גולדפדן בגאלאץ, די באָבע מיטן אײניקל (הסבתא עם הנכד) הייתה בכך שרה סגל, באותו זמן תופרת, לשחקנית המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש.
אמה שנכחה בהצגת הבכורה התנגדה שבתה תופיע על הבמה.
שרה שהייתה כבר נגועה בחיידק הבמה צייתה לאמה אבל רצתה מאוד להופיע.
אמה טענה שכל זמן שהיא בביתה היא לא תשחק אלא אם כן תתחתן ותצא מהבית.
הפתרון היחיד היה להשיא אותה לאחד מהשחקנים.
היות שגולדפדן וגרודנר היו כבר נשואים הדרך היחידה הייתה להתחתן עם גולדשטיין (ולשנות את שמה למשהו "זוהר" יותר – סופי).
ב-Jewish Encyclopedia נכתב שהיא "זכתה להערכה רבה בדרמות ובאופרות של גולדפדן".
היא נשארה בתיאטרון יידיש כל חייה כשהיא הולכת בעקבות גולדפדן וגולדשטיין לבוקרשט, אודסה ובאימפריה הרוסית עד שהטילו איסור על תיאטרון יידיש ברוסיה ב-1883. אז היא שיחקה בגליציה, ברלין ובמקומות אחרים בגרמניה ואז שוב חזרה לרומניה שם היא התיישבה למשך זמן מה יחד עם להקת התיאטרון ביאשי.
שם, אחרי מותו של שכר גולדשטיין משחפת (על פי רוזנפלד) היא התחתנה עם שחקן אחר, מקס קרפ.
הפרסום הגדול שלה כפרימדונה הושג כסופי קרפ.
היא צוינה לשבח על גילום התפקיד יהודית במחזה של קרל גוצקוב אוריאל אקוסטה ושל בנווליו ברומיאו ויוליה מאת ויליאם שייקספיר.
ב-12 במרץ 1902 היא הקימה יחד עם יעקב פישל והמחזאי יוסף לטיינר את ה-Grand Theater בניו יורק – התיאטרון הראשון בניו יורק שהיה מיועד רק להצגות ביידיש.
תיאטרון זה היה אופייני לתיאטראות ביידיש באותה תקופה בכך שהוא נוהל בעיקר על ידי שחקנים.
בנוסף לקרפ ולטיינר הבמאים כללו אנשים מובילים בתחומם כמו מוריס פינקל, הקומיקאי ברנרד ברנשטיין והמלחין לואי פרידזל (Louis Friessell).
גוטליב היו הבמאים היחידים שלא היו שחקנים.
קרפ חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בגיל 44 בניו יורק.
סופיה רון-מוריה (נולדה בשנת 1967) היא עורכת דין עיתונאית, כתבת פוליטית, פובליציסטית וסופרת ישראלית.
בגיל שש עשרה התקרבה ליהדות והייתה פעילה במחתרת יהודית וציונית.
בשנת 1988 עלתה ביחד עם אמה לארץ ונקלטה במרכז קליטה במבשרת ציון.
לאחר מכן עברה לגור בקריית ארבע ובחברון.
בשנות ה-90 החלה את הקריירה העיתונאית שלה ככתבת פוליטית בעיתון הדובר רוסית "וסטי".
בשנת 1998 הוציאה את ספרה הראשון "נעבור את פרעה" בשפה הרוסית.
השר לשעבר יוסי שריד הגיש תביעת דיבה נגדה עקב דמיון בינו לבין אחת הדמויות בספר המוצגת באור שלילי, אך לבסוף הסיר את תביעתו בטרם התמנותו לשר.
באותה שנה היא נבחרה לאשת השנה בתחום התקשורת של העיתון "וסטי".
לאחר מכן החלה לעבוד ככתבת פוליטית בעיתון "מקור ראשון".
בשנת 2009 הוציאה לאור את ספרה הראשון בעברית "החתן העשירי".
בשנים האחרונות החלה לכתוב מאמרים פובליציסטים באתר "nrg" ובעיתון "מעריב".
ב-2 בדצמבר 2014, עם פתיחתה הלא-רשמית של מערכת הבחירות לכנסת העשרים הודיעה רון-מוריה על כוונתה להתמודד בפריימריז לרשימת הבית היהודי, אך לא הגיעה למקום ריאלי ולא שובצה ברשימה הסופית שהוגשה לוועדת הבחירות המרכזית.
בתחילת 2019 יצא ספרה "להרוג את בת שבע" בהוצאת ספרי צמרת, העוסק בעורכת דין צעירה המתמודדת בפריימריז.
רון-מוריה היא אם לשלושה בנים.
היא הייתה נשואה בפעם השנייה ליוחאי רון ולאחר מכן ליעקב מוריה.
ב-2014 נישאה ברביעית לבני לוין.
רון-מוריה הייתה מועמדת לכנסת ה-24 מטעם מפלגת תקווה חדשה בה שובצה במקום ה-25.
סופיה (זושה) פוזננסקה (בפולנית: Zosia Poznańska; לעיתים נכתב שמה פוזננסקי, (בפולנית פוזננסקי הוא שם משפחה גברי) 8 ביוני 1906 – 28 בספטמבר 1942) הייתה חברת "השומר הצעיר" ולאחר מכן המפלגה הקומוניסטית, צפנית ברשת הביון "התזמורת האדומה" במלחמת העולם השנייה.
זושה פוזננסקה נולדה בשנת 1906 בעיר קאליש שבפולין, בת אמצעית בין אחיה ואחותה.
היא גדלה בבית יהודי אמיד ומתבולל.
לאחר לידת אחותה הצעירה אושפזה אמה בשל דיכאון ולא חזרה הביתה שנים רבות.
משנות נעוריה המוקדמות הייתה פעילה בקן "השומר הצעיר" בקאליש.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם קבוצה קטנה של חברי "השומר הצעיר" מהקן שלה.
הם הגיעו למחנה הקיבוצים בעפולה והצטרפו לגרעין ד' שכבר ישב שם.
בשנת 1926 התאחד גרעין ד' עם גרעין ב' שהיה ותיק ממנו.
והקים כעבור זמן את קיבוץ משמר העמק.
במהלך השיחות בגרעין ד' עלתה סוגיית נישול הערבים לטובת ההתיישבות הציונית.
פוזננסקה שהייתה ציונית סוציאליסטית ככל חבריה, הביעה התנגדות חריפה לנישול הערבים מאדמתם.
בעקבות זאת הציע לה לאופולד טרפר (לימים ראש "התזמורת האדומה") להצטרף למזכירות של תנועת "איחוד" שהוא הקים, ושבה פעלו ערבים ויהודים יחדיו.
היא עברה לתל אביב ונהייתה לחברה בולטת במפלגת "איחוד", אך עם סיום אותה שנה נקראה לחזור לפולין בשל מחלת אחותה ושהתה שם 9 חודשים.
כששבה לארץ גילתה כי שלטונות המנדט סגרו את תנועת "איחוד", ועברה לפעילות בלתי-לגאלית בתנועת פק"פ.
היא המשיכה לחיות בתל אביב והוטל עליה לעבוד בניקיון בבניין המשטרה הבריטית, שם הצליחה להשיג שמות של חברי פק"פ שהמשטרה התכוונה לגרשם מהארץ (פק"פ הייתה בלתי לגאלית בא"י).
על רקע מאורעות תרפ"ט הגביר המשטר הבריטי את רדיפת חברי מפלגת פק"פ וגירושם מהארץ לאירופה גדל.
לאחר לבטים עזבה פוזננסקה את הארץ בסוף 1929, עברה לפריז והצטרפה לחבריה שם ולבן זוגה שמוליק פרבר שאותו פגשה בארץ ישראל בזמן פעילותה בפק"פ.
על קו פריז-בריסל לפני המלחמה
בפריז הייתה פוזננסקה פעילה במפלגה הקומוניסטית m.o.i (בצרפתית Mouvement Ouvrier International תנועת העובדים הבינלאומית).
בנוסף תיפקדה כנראה גם ברשת הריגול הסובייטית פנטומס (רשת זו פעלה בשיטה של פועלים מדווחים ועיסוקה היה ריגול לטובת ברית המועצות).
במשך היום עבדה בתפירת פרוות ולאחר מספר חודשים מצאה עבודה כמטפלת בילדים במשפחות שונות.
בשנת 1932 הצליחה המשטרה לחשוף את פעילותה של רשת פנטומס.
על רקע זה פוזננסקה נפרדה מבן זוגה ונסעה לבריסל.
שם עבדה במפעל לייצור מסכות גז וייתכן שגם המשיכה להעביר מידע למוסקבה.
באותה תקופה נוצר קשר רומנטי בינה ובין גבר נשוי בשם נפתלי קנארק שהיה אוהד של הקומוניסטים.
בתחילת שנת 1937 שכנע אותה טרפר לחזור לפריז, שם כבר הורגשה הסכנה מצד גרמניה הנאצית.
היא נפרדה מקנארק בכאב רב ושבה לפריז בתחילת שנת 1937. לאחר זמן מה שיקמה את יחסיה עם שמוליק פרבר.
באביב 1938 נשלח טרפר לבריסל על ידי הביון הצבאי הסובייטי על מנת להקים רשת ריגול סובייטית במערב אירופה (השם "התזמורת האדומה" הומצא רק בשנת 1941 על ידי מפקדה של יחידת האיתור הנאצית שהוקמה לאתר ולחסל רשת זו.
השם מיוחס לכלל סניפי רשת הריגול הסובייטית).
כעבור זמן מה, כנראה בסוף שנת 1938 הוא צירף את פוזננסקה ל"תזמורת האדומה".
ובאביב 1939 שלח אותה כנראה למוסקבה כדי לעבור שם קורס בשידור והצפנה.
פוזננסקה שבה ממוסקבה לפריז כעבור מספר חודשים.
בשנת 1939 גויסו לרשת הריגול חברים רבים נוספים.
פוזננסקה עבדה בעיקר עם מיכאיל מקארוב, דוד קאמי, אדם רייכמן, מלווינה גרובר אנטולי גורביץ' (קנט) וריטה ארנולד.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היא לא נדרשה לפעילות רבה והתרחקה מכל פעילות קומוניסטית גלויה.
מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב עד פתיחת מבצע ברברוסה
ב-24 באוגוסט 1939 יום לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סיפר טרפר לפוזננסקה ש"המרכז" האחראי בברית המועצות פקד עליו לפרק את רשת הריגול, אך הוא החליט שהרשת לא תתפרק אלא תמשיך לאסוף ידיעות.
עד מהרה ברית המועצות הודתה לו מאוד על כך.
את זושה הוא החזיר לבלגיה.
לאחר פלישת גרמניה לפולין אבדו עקבות אביה של פוזננסקה ואחותה מניושה (מניה).
ייתכן שהם הוגלו לגטו לודז'.
לאחר שהגרמנים כבשו את בלגיה ב-28 במאי 1940, שלח טרפר את פוזננסקה מבלגיה לטולוז.
באותם ימים נעשו שינויים נרחבים במבנה התזמורת האדומה, בדרכי פעולתה וביעדיה.
מטולוז שלח אותה טרפר שוב לבריסל שם קיבלה זהות חדשה של אזרחית בלגית בשם אנה ורלינדן ולמדה שידור והצפנה מידי הסוכן יוהאן ונצל.
הבית בבריסל נשכר על ידי ריטה ארנולד שהייתה עקרת הבית שם.
כשסיימה את לימודיה שם חזרה בהוראת טרפר לפריז.
וסייעה לו בהצפנת הידיעות שהעביר לנספח הצבאי הרוסי בוישי, זאת כל עוד לא פלשו הגרמנים לברית המועצות.
הגרמנים פלשו לברית המועצות ב-22 ביוני 1941. זרם המידע שאספו חברי הרשת על הצבא הגרמני בכמה מארצות אירופה שהיו כבר כבושות על ידי הנאצים, גבר מאוד.
בראשית אוקטובר 1941 שלח טרפר את פוזננסקה שוב לתא השידור החשאי בבריסל כדי לפעול שם כצפנית.
קצת לפניה נשלח לשם גם קאמי לעזור בשידור.
באותו חודש הועבר מרכז השידורים של התזמורת האדומה מהדירה בשדרות לונשן לרחוב אטרבט 101 בבריסל וכעבור זמן קצר החל לשדר חמש שעות מדי לילה.
בדירה זאת כבר גרה ריטה, ופעלו שני האלחוטנים מקארוב וקאמי, שהגיעו לסירוגין בלילות כדי לשדר את מה שזושה הצפינה בימים.
הם פעלו תוך סיכון חמור להיתפס.
ז'יל פרו, שכתב את הספר המפורסם ביותר על התזמורת האדומה אמר על חבריה "אנשים אלה הוקרבו, אנשים אלה הסכימו להיות מוקרבים".
טרפר הורה לקנט, מפקד הענף הבלגי של הרשת, למצוא לפוזננסקה ולקאמי דירות מסתור בטוחות יותר, כדי שלא תשהה בבית בו היה המשדר בשעות שבהן לא עסקה בהצפנה.
הוא התכוון להקים בסיועם של זושה וקאמי דירת שידור חשאית נוספת בפריז.
אך קנט התרשל ולא עשה דבר.
ב-12 בנובמבר 1941 הצפינה פוזננסקה את השדר הראשון על פקודותיו של היטלר להיערך למתקפה על הקווקז ובתוך כך גם על סטלינגרד.
הייתה לכך הן משמעות אסטרטגית (גרמניה התכוונה לנתק את רוסיה מאספקת הנפט שלה) והן משמעות סמלית (הנחתת מכה ניצחת על העיר ששמה היה סמל של המשטר הקומוניסטי באותם ימים).
הידיעה שהצפינה פוזננסקה היא גם הראשונה שנשלחה ל"מרכז" במוסקבה על מתקפה צפויה מתקפה זו.
בנובמבר 1941 החל המודיעין הגרמני לפעול ביתר שאת כדי לאתר את "התזמורת האדומה" ולחסלה.
הגרמנים תפסו כבר את המשדר הסובייטי שפעל בברלין וידעו שמשדר נוסף פועל בבלגיה באות שידור זהה שאותיותיו היו P.T.X הגרמנים איתרו את דירת המסתור כעבור 3 שבועות מרגע התחלת החיפוש הנמרץ.
ובלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1941 פרצו לתוכה.
תחילה תפסו את קאמי שברח, לאחר מכן לכדו את פוזננסקה בדירתה.
הגרמנים החלו לחקור את ריטה, ופוזננסקה ידעה שריטה תישבר ותגלה מה היו התפקידים של זושה ושל קאמי.
מכיוון שהיא הייתה היחידה שידעה את הצופן מתוך שלושת הנתפסים וידעה שהעיקר תלוי בה, החליטה פוזננסקה לנסות לברוח.
היא תכננה ללכת לשירותים שהיו מחוץ לבית ולברוח משם.
אך לא הותר לה ללכת לשם לבדה.
פוזננסקה וקאמי הובלו לכלא סן ז'יל בבריסל.
היא סיפרה לגרמנים שהגיעה מלודז' כדי להגן על משפחתה (שם היא באמת נולדה, אך משפחתה עברה משם בילדותה לקליש).
לאחר מספר חודשים הועברה למבצר ברנדונק שהיה באחריות ה-סיפו-ס"ד, וחוקריו השתייכו לגסטפו.
במתקן זה נחקרה בעינויים קשים לרבות תלישת ציפורניים, תלייה בידיים, הצלפות על גופה ומכות חשמל, אך היא לא נשברה.
ב-9 בספטמבר 1942 הוחזרה פוזננסקה לכלא סן ז'יל, אך זמן קצר לאחר מכן נודע לה שמידע נוסף הגיע לידי הגרמנים, ושאם לא תשתף פעולה היא צפויה להישלח לחקירה נוספת בברנדונק.