tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השירים נכתבו – לראשונה מחוץ לשירת יהודי איטליה – במשקל הברתי, ומשקל זה שימש את משוררי ההשכלה הבאים עד תקופת התחייה.
מצד תוכנם משקפים השירים את גדולתו של משה, ומתארים גם את ההומניות שלו.
הם עוסקים בקורותיו של משה ועם ישראל מהולדת משה עד מעמד הר סיני.
יש בהם גם רעיונות פסיכולוגיים וגם רמיזות אקטואליות ובקשת גאולה רוחנית ומדינית ליהודים.
נפתלי הרץ עצמו כתב שמטרתו בכתיבת השירים לא הייתה ליצור יצירה פיוטית חדשה, אלא לבאר את המקראות ו"לקרב הבריות לתורה בנעימת השיר".
הוא ממשיך את דרכו השמרנית מבחינה דתית, וכמעט שאין בשירים עניינים שלא נזכרו במדרשי חז"ל או אצל הפרשנים.
"שירי תפארת" עשו רושם גדול מיד עם צאתם, ותורגמו לצרפתית ולגרמנית.
נפתלי הרץ נותר כל חייו על התווך שבין עולם ההשכלה ועולם המסורת.
בהופעתו החיצונית נראה כמשכיל אירופי בן הזמן, אולם מצד שני המשיך לשמור מצוות, וכשפנו אליו עורכי עיתון המשכילים "המאסף" שיכתוב אצלם, הסכים רק בתנאי שלא יתפרסמו בעיתון "שירי עגבים", לא יהיה עיסוק במיתולוגיה היוונית ולא ייכתבו דברי לגלוג וסאטירה על המסורת היהודית.
בעת זקנתו הוצעה לו משרת רבנות בקהילה הפורטוגזית בלונדון (נפתלי הרץ רחש מאז ימיו באמסטרדם נטייה חיובית ליהדות הספרדית, ואף העדיף את ההגייה הספרדית של העברית), אך הוא סירב להצעה.
בברלין כתב עוד מספר שירים, בין השאר שירי הזדמנות לרגל אירועים בחיי הנסיכים והקיסרים האירופאיים בני הזמן, פרסם יצירות ב"המאסף" והשאיר עוד כמה ספרים בכתב יד.
ב-1804 עבר לעיר המבורג, ושם עוד כתב ודרש דרשות בציבור.
ב-28 בפברואר 1805 הלך לעולמו ונקבר בבית הקברות של הקהילה הספרדית באלטונה.
ספר המדות - חיבור במוסר השכל שלימות המוסר ותיקון המידות
מגדל הלבנון - ביאורים למקצת שמות נרדפים.
יין לבנון - פירוש על מסכת אבות
רוח חן - פירוש על ספר חכמת שלמה (ספרות חיצונית)
לבנון / גן נעול - בירור יסודות ושרשי לשון הקודש
עוללות נפתלי / אמרי שפר - באור על ספר בראשית
מגיד חדשות - על ההיסטוריה של עשרת השבטים
חיקור דין - בעניין העונש המגיע לאדם אחר מותו
את הגישות השונות בין ההיסטוריונים על משמעותו של פולמוס "דברי שלום ואמת" סיכם ההיסטוריון משה סמט:
סמט עצמו נוטה להמעיט בעוצמתו של הפולמוס, ולדבריו, כעבור כמה שנים כבר התייחסו הרבנים לווייזל כאל אדם כשר כבתחילה, ואף שבחו אותו ואת ספריו.
בעולם האורתודוקסי ממשיכות שתי הגישות המנוגדות ביחס אל וייזל עד המאה ה-21: רבים מן הרבנים מתייחסים אליו כאל רשע ואוסרים על עיון בספריו.
בשנות התשעים של המאה העשרים התפרסמה בכתב העת החסידי "קובץ בית אהרן וישראל" סדרת מאמרים על אודות רבנים שהפליגו בגנותו.
חסידי ברסלב מחזיקים במסורת שלפיה כתב יד של גרסה אחרת של הספר "יין לבנון", ובו דברי כפירה מפורשים, הושלך לאש על ידי רבי נחמן מברסלב.
הרב דוד טעביל מליסא, שהיה בין המסכימים לספרו "יין הלבנון", התבטא נגדו בחריפות ואמר שמלכתחילה הסכים רק בגלל הפצרת רבני קהילתו.
לעומת זאת, רבנים ומחברים רבים ציטטו מדבריו של נפתלי הרץ, ובהם למשל רבי ישראל ליפשיץ בעל "תפארת ישראל", הרש"ש, יעקב צבי מקלנבורג בעל הכתב והקבלה, הרש"ר הירש, המלבי"ם בכמה מקומות בפירושו וכן גם רבי דוד צבי הופמן.
גם הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה הזכירו את וייזל.
תלמיד הראי"ה, הרב דוד כהן (הנזיר) התייחס בשיעוריו למורכבות ביחס לוייזל ואף העיד מה ששמע אודותיו באופן אישי מרבו החפץ חיים ומרבו הראי"ה קוק מהדורות חדשות של ספריו יצאו לאור בהוצאות תורניות במאה העשרים ובראשית המאה ה-21.
אצל המשכילים במאה ה-19 נחשב וייזל כאחד מאבות תנועת ההשכלה, ביחד עם מנדלסון.
"שירי תפארת" שלו נפוצו בין אנשי תנועת ההשכלה באירופה בעשרות השנים הבאות, בין השאר בגלל תפיסות ההשכלה המשוקעות בהם, ונכתבו עליהם דברי שבח רבים.
מנגד באה גם ביקורת על יבשותם ואורכם של השירים.
את הערכת שירתו של נפתלי הרץ סיכם במאה העשרים ח"נ ביאליק:
אצל חוקרי הספרות העברית קיימות שלוש דעות מתי החלה הספרות העברית החדשה:
לדעת מרדכי רבינזון, אברהם מאפו פותח את הספרות העברית החדשה, וקודם לכן נעשו רק בחינות והכנות לספרות יפה במובן המודרני.
לדעת חיים נחמן ביאליק ופישל לחובר, המחזות של רבי משה חיים לוצאטו פותחים את הספרות העברית החדשה, בהקדימו את התוכן לפני הצורה, ובזה הוריד את קדושת המלה מגדולתה והקדים את יפי התוכן ליופי המילולי.
לדעת יוסף קלוזנר וברוך קורצווייל, הרמח"ל שריד אחרון לתקופת היצירה של המקובלים במאות ה-15–17, ולא פתיחתה של התקופה הבאה.
היוצר העברי הידוע הבא אחרי רמח"ל הוא משה מנדלסון, אבל יצירתו של מנדלסון ברובה הייתה בגרמנית, וכתיבתו העברית לא המשיכה אחריה מורשת של יצירה.
לעומתו נפתלי הרץ כתב עברית בלבד, ו"שירי תפארת" שלו השפיעו על הספרות העברית עוד עשרות שנים אחרי מותו; רבים ממשוררי ההשכלה, ובהם שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, אד"ם הכהן ואפילו יל"ג ראו עצמם כיורשיו וכממשיכי דרכו.
מטעמים אלו קבעו קלוזנר וקורצווייל שנפתלי הרץ הוא אשר פתח בחיבורו "דברי שלום ואמת" את עידן הספרות העברית החדשה.
על שמו של נפתלי הרץ וייזל נקרא רחוב בתל אביב.
נפתלי הריברטו הבר (בספרדית: Heriberto Háber, ג' בכסלו ה'תרצ"א, 23 בנובמבר 1930 – כ"א בחשוון ה'תשס"ו, 23 בנובמבר 2005) היה פרופסור לספרות, סופר ומורה ישראלי-ארגנטינאי.
נולד בשם הרברט הבר באוסטריה לקלרה ושמעון הבר.
בשנת 1938 היגר עם הוריו ואחותו לארגנטינה, ימים ספורים לפני סיפוחה של אוסטריה על ידי הנאצים, ה"אנשלוס".
החל ללמוד מחדש בכיתה א' בארגנטינה, ובמקביל למד בחדר.
משסיים את לימודיו בבית הספר היסודי, החל ללמוד במכון ללימודי יהדות בבואנוס איירס, לימודים המקבילים ללימודים בבית ספר תיכון.
לאחר תום לימודיו התיכוניים וקבלת תעודת הבגרות, החל ללמוד בסמינר למורים "המדרשה העברית" ולאחר מכן, למד מדעי הרוח (ספרות) באוניברסיטת בואנוס איירס.
במסגרת עבודת הדוקטורט אף הגיע לביקור בישראל בשנת 1955. לאחר מספר שנים הוענק לו תואר פרופסור לספרות מטעם אוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1958 הפך לבעל קורא בבית הכנסת "Nueva Comunidad Israelita" בבואנוס איירס; פעילות בה המשיך עד לשנת 1962. לפרנסתו עסק מאז 1948 בלימוד עברית, יהדות וספרות במספר בתי ספר בדרום אמריקה וכן הכין נערים לבר מצווה.
בשנת 1962 קיבל לידיו את ניהול בית הספר היהודי בלה פאס, בירת בוליביה.
שלוש שנים אחר-כך, חזר לארגנטינה עם משפחתו, וניהל במשך שנה בית ספר בעיר רוסריו.
בין השנים 1966–1971 ניהל את בית הספר "הרצליה", מגדולי בתי הספר התיכוניים בקהילות היהודיות בגולה.
בשנת 1971 עלה עם אשתו וילדיו לישראל וקבע את ביתו באשדוד.
לימד במשך עשרים וחמש שנים ספרדית, עברית וספרות במוסד החינוכי כפר סילבר, עד פרישתו לגמלאות.
כתב כמה ספרים הומוריסטיים, העוסקים בין היתר בחייהם של העולים החדשים לישראל, החיים בישראל, דרך החיים של היהודים החרדים וחייו של מורה.
בנוסף כתב ספרים העוסקים בחגי ובמועדי ישראל, וכן בפרשות השבוע והפטרותיהן.
בנוסף הבר עסק בתרגום ותרגם את מרטין פיירו מספרדית לעברית, את אמפיטריאון של היינריך פון קלייסט מגרמנית לעברית וכן תרגם מעברית לספרדית את חדווה ואני של אהרן מגד ואת הסידור של ראש השנה.
הבר היה פעיל רבות גם בתחום העיתונות ונהג לכתוב טורים שבועיים בנושא פרשת השבוע, הפטרת השבוע והיהדות בכלל.
מאמריו פורסמו במספר שפות ובמבחר מקומות על פני הגלובוס.
כשנתיים לאחר פטירתו, נקראה על שמו הספרייה של התאחדות עולי דרום אמריקה (OLEI).
בבואנוס איירס פגש את גרטה (גורדון) ונישא לה.
הבר דיבר שפות רבות, בהן עברית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, לטינית, יוונית, איטלקית ויידיש.
Instantáneas de la Biblia: (בספרדית, "מראות מהמקרא" (תרגום חופשי), 1953)
מרטין פיירו: (תרגום לעברית של הפואמה הלאומית הארגנטינאית, שארך עשר שנים תמימות.
על עבודתו זו זכה למכתב הוקרה מנשיא ארגנטינה דאז, 1965)
ספרים בסדרת "Biblioteca Popular Judia" (ספרדית, "יהדות פופולרית"):
Cuentos de ISRABINOLANDIA: (ספרדית, "סיפורים מארץ איסורי הרבנים" (תרגום חופשי), 1991)
Nuevos Cuentos de ISRABINOLANDIA: (ספרדית, "סיפורים חדשים מארץ איסורי הרבנים" (תרגום חופשי), 1991)
נפתלי הרץ טור-סיני (Tur-Sinai) (טוֹרְטְשִינֶר (Torczyner)) (13 בנובמבר 1886, למברג, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 17 באוקטובר 1973, ירושלים) היה פילולוג וחוקר מקרא ישראלי נודע, ובפרט של לשונות שמיות עתיקות.
שימש נשיא האקדמיה ללשון העברית והשלים את עריכת מילון בן יהודה.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות ויקיר ירושלים.
טור-סיני נולד בשם הארי טורטשינר (Harry Torczyner) בשנת 1886 בלמברג שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום לבוב שבאוקראינה), בנו של יצחק אייזיק טורטשינר, סוחר וסופר עברי מברודי.
בגיל 6 עבר לבירת האימפריה, וינה.
שם למד בבית הספר, ומ-1905 עד 1909 למד פילולוגיה באוניברסיטת וינה וסיים בתואר דוקטור.
במקביל למד בבית המדרש לרבנים בווינה.
לאחר ביקור אקדמי קצר בברלין, שבמהלכו למד אשורולוגיה.
טור-סיני הגיע ב-1910 לארץ ישראל והשתתף בייסודן של הגימנסיות העבריות רחביה (בירושלים) והרצליה (בתל אביב), ולימד בהן.
בין 1912 ל-1919 כיהן כמרצה (Privatdozent) ללשונות שמיות באוניברסיטת וינה.
משנת 1918 היה גם מנהל הסמינר העברי למורים בווינה (שהיה שותף בייסודו).
ב-1919 עבר לברלין בירת גרמניה, ומאז ועד 1933 היה דוֹצֵנְט (Dozent) ללימודי המקרא ופילולוגיה שמית בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עלה טורטשינר לארץ ישראל.
עם עלייתו ארצה התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים ונמנה עם ראשוני המרצים בחוג ללשון עברית ובחוג לבלשנות שמית.
באותה תקופה מונה גם לעמוד בראש הקתדרה לתנ"ך של האוניברסיטה ולעורך כתב העת "לשוננו".
תרגומו של התנ"ך לגרמנית הוא בין התרגומים הבודדים שהושלמו במלואם עד לתקופתו.
בשנת 1934 נבחר לשמש כנשיא ועד הלשון העברית, בראשו עמד עד לייסוד האקדמיה ללשון העברית והמשיך כנשיאה עד לפטירתו.
בראש הוועד והאקדמיה ללשון עמד 39 שנים ולקח חלק מרכזי בחידוש השפה העברית.
בעצתו קיבלה האקדמיה ללשון את ההחלטה על המשך עריכת מילונו של אליעזר בן-יהודה, אשר בחייו הספיק להוציא חמישה כרכים בלבד.
בשנת 1959 השלימה המערכת את הכרך ה-16 וטור-סיני היה עורכם של הכרכים האחרונים.
עבודתו בפרשנות מילים מקראיות ספגה ביקורת רבה, ובשנת 1938 הביאה לדרישת שוחרי האוניברסיטה להדיחו מסגל האוניברסיטה.
היה נשוי למלכה זילברשטיין (נטמנה לצידו בהר המנוחות) ואב לשניים.
בערוב ימיו נשא לאישה את פרומה לבית אלפר, שטיפלה בו במסירות.
אחיינו, ז'אק טורטשינר , היה ממנהיגי ציוני אמריקה.
בשנת תשט"ו זכה טור-סיני בפרס ישראל למדעי היהדות.
זכייתו לצד יגאל ידין, אשר כיהן כרמטכ"ל, והקדיש למחקריו ארבע שנים בלבד לאחר סיום תפקידו, גררה קולות מחאה מטעמו.
ב-1940 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
ב-1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הלשון והספר: בעיות יסוד במדע הלשון ובמקורותיה בספרות.
ראה אור בהוצאת מוסד ביאליק.
תעודות לכיש, מכתבים מימי ירמיהו הנביא, ירושלים ת"ש.
פשוטו של מקרא: פירוש לסתומות שבכתבי הקודש לפי סדר הכתובים במסורת, חמישה כרכים, קריית ספר, ירושלים תשכ"ז.
ספר איוב, עם פירוש חדש, מאת נ.
טור סיני, מהדורה חדשה ומנופה, הוצאת ראובן מס, תשל"ב (1972).
משלי שלמה, הוצאת יבנה, 1946
נפתלי הרץ הרשטיק (24 במרץ 1947 – 1 בספטמבר 2024) היה חזן, מלחין ומנצח, מגדולי החזנים בדורנו.
נפתלי נולד בשלגוטריאן שבהונגריה, בהיותו בגיל חמש עלתה משפחתו לישראל.
בן למשפחת חזנים שהצמיחה בין השאר את אחיו חיים אליעזר ונתן מרדכי, ואת בניו ואחייניו שרגא, נתנאל ושרוליק הרשטיק.
אביו משה מנחם שימש כחזן בבית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט, ולאחר עלייתו לארץ ישראל בבית הכנסת הגדול בהרצליה וכן בבית הכנסת הגדול בצפון תל אביב.
הרשטיק היה בעל השכלה תורנית, מוזיקלית וכללית.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, בישיבת תפארת נתניה, בישיבת כפר חסידים, באוניברסיטת חיפה ובקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
למד חזנות אצל אביו ואצל החזנים משה קוסביצקי, לייב גלנץ ושלמה רביץ.
עוד מילדותו הוכר כילד פלא, ומגיל שש היה מופיע בקונצרטים רבים עם אביו ואחיו.
מגיל 13 החל לשמש בחזנות במקומות רבים ברחבי העולם, ובגיל 16 כבר הוכר כחזן ידוע, ובנוסף שימש כמנצח על מקהלת אביו.
מגיל 21 החל להופיע בבתי האופרה ולשיר אריות אופראיות בשפות שונות כגון: איטלקית, צרפתית, ספרדית ועוד.
החל משנת 1991 שימש נפתלי הרשטיק כמנהל האמנותי של מכון תל אביב לחזנות (TACI), מכון להכשרת חזנים, ומאז, במשך שנים רבות העמיד תלמידים הרבה, אשר ברבות השנים שימשו, ועודם משמשים, כחזנים בבתי כנסת ובקהילות בארץ ובתפוצות.
הופיע בקונצרטים רבים במקומות נחשבים ברחבי העולם, כגון בית האופרה של סידני, ובמקומות רבים נוספים.
ועבד עם מקהלת רינת והוציא אתה שלושה אלבומים ("מסורת קניגסברג", "מסורת דנציג" ו"הימים הנוראים").
קול הטנור הדרמטי המלא והאיכותי של נפתלי הרשטיק יחד עם תרבות השירה הקלאסית ויכולת הביצוע שלו הפכו אותו לאמן ייחודי.
הקלטותיו המגוונות הן בסגנון המזרח-אירופאי והן המערב-אירופאי מבוצעות בדייקנות מוזיקלית ופרשנות בעלת עומק והשראה.
עד היום מקהלת בית הכנסת משתמשת במרבית ההלחנות והעיבודים של הרשטיק וגולדשטיין.
תחום מוזיקלי נוסף בו עסק הרשטיק היה הניצוח.
אחד ההישגים שלו הוא מקהלת המכון בהדרכתו ובניצוחו.
המקהלה התפרסמה בזכות הצליל המיוחד שהופק ממנה והפרשנות המוזיקלית הניתנת למגוון היצירות הרחב שבוצעו על ידה.
איכות המקהלה הפך אותה למבוקשת והיא יוצאת תכופות לקונצרטים ברחבי תבל.
הרשטיק נישא לאלקה לבית קליין.
לבני הזוג נולדו שני בנים ושלוש בנות.
התגורר רוב ימיו בשכונת רחביה בירושלים, ובשנתו האחרונה התגורר ברעננה.
בנו הבכור, שרגא הרשטיק, מלמד במכון תל אביב לחזנות אותו ניהל אביו.
בנו הצעיר, נתנאל הרשטיק, מתגורר בניו-ג'רזי ומשמש כחזן בית הכנסת של המפטון, (לונג איילנד, מדינת ניו יורק).
הרשטיק הוא קרוב משפחה של הרב שלמה דיכובסקי.
נכדו, שלמה זיכל, הופיע עם סבו בבתי הכנסת שבו שימש כחזן בימים הנוראים.
זיכל השתתף בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי "בית ספר למוסיקה".
כמו כן, השתתף בתוכנית שירה "הכוכבים של צה"ל" בהובלת עידן רייכל בעת שירותו הצבאי כלוחם בחטיבת כפיר.
בין תלמידיו של נפתלי הרשטיק נמנים החזנים:
שרגא הרשטיק - בנו הבכור של נפתלי, נמנה עם צוות המורים במכון תל אביב לחזנות.
נתנאל הרשטיק - בנו הצעיר של נפתלי, חזן בית הכנסת של המפטון (The Hampton Synagogue) בלונג איילנד, ניו יורק.
יצחק מאיר הלפגוט - החזן הראשי בבית הכנסת בפארק המזרחי (Park East Synagogue) בניו יורק.
דוד וינבך -חזן בית הכנסת "מיל היל" (Mill Hill Synagogue) בלונדון.
ליפא גלנץ - חזן בית הכנסת "בית ציון" (Beit Zion synagogue) במונטריאול.
אברהם מרדכי וקס - חזן בית הכנסת "שונה הלכות" בנתניה.
ישראל רנד - החזן הראשי בבית הכנסת הגדול ברמת גן.
גדעון צלרמאייר - החזן הראשי בבית הכנסת של קהילת "שער השמיים" (Congregation Shaar Hashomayim) במונטריאול.
משה השל - החזן הראשי לשעבר בבית הכנסת ג'ונס ווד (John's Wood Synagogue) בלונדון.
אברהם קישנבאום - החזן הראשי הנוכחי בבית הכנסת ג'ונס ווד (John's Wood Synagogue) בלונדון.
שי אברמסון - החזן הראשי לצה"ל.
ראובן פינסקי - מנכ"ל רשות השירות הלאומי-אזרחי.
צבי וייס - החזן הראשי הנוכחי בבית הכנסת הגדול בירושלים.
עזי שוורץ - החזן הראשי בבית הכנסת פארק אווניו (Park Avenue Synagogue) בניו יורק.
שמואל ברזילי - החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בווינה.
אברימי רוט - חזן וזמר חסידי.
ועוד חזנים רבים וידועי שם המשמשים בחזנות במקומות רבים ברחבי העולם.
מבין התקליטים והדיסקים של נפתלי הרשטיק:
"מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים", 1997
עלי עין: מחווה לעקיבא צימרמן בהגיעו ל-70 שנים, מכון ת"א לחזנות, תל אביב, תשס"ז, 2006.
נפתלי וגנר (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
וגנר, יליד ירושלים, נקרא על שם דודו (אחי-אמו) שנפל בקרב הקסטל במלחמת העצמאות.
אחותו היא מנצחת המקהלות הקאמריות יעל וגנר-אביטל.
בילדותו למד נפתלי וגנר פסנתר אצל ברכה עדן, אורה רותם-נלקן ואחרים.
את השכלתו המוזיקלית העיונית רכש באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין, שם למד תאוריה וקומפוזיציה, ואחר-כך באוניברסיטה העברית, שם למד במסלול ישיר לדוקטורט וכתב את הדיסרטציה שלו על "הטוניקה לכאורה" (סוגיה בתחום התאוריה של היינריך שנקר), בהנחיית פרופ' רוג'ר קמיאן.
העיסוק התאורטי והאנליטי במוזיקה טונאלית מערבית מלווה את עבודתו האקדמית של נפתלי וגנר עד עצם היום הזה.
בשנות ה-70 וה-80 היה וגנר פעיל כמלחין, וחיבר מוזיקה לתיאטרון ולטלוויזיה.
הלחין בין השאר מוזיקה למחזות "חנברט", "המבול" ו"אבא אובו" שהוצגו בתיאטרון החאן, ל"מפי העם" שהוצג בתיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת ול"כיבוי אורות" שהוצג בבימת הקיבוץ.
כן הלחין שירים לתוכניות טלוויזיה לילדים כמו ריצ'רץ' ו"שניים בראש אחד" בטלוויזיה הישראלית ול"קשת וענן" בטלוויזיה החינוכית.
בשנות ה-80 עסק וגנר גם בפיתוח לומדה מוזיקלית בבית התוכנה "קסנדו".
במסגרת זאת פיתח תוכנות להוראת הרמוניה ליד המקלדת (Keyboard Harmony), פיתוח השמיעה ההרמונית, פיתוח מיומנויות קצב ועוד.
בשנות האלפיים בנה וגנר ערוצי מחקר והוראה נוספים, ובהם אפיון סגנוני-מוזיקלי של אוצר שירי הביטלס ובחינה של קורפוסים שונים בשדה הזמר העברי.
לשם חקר שיריו של סשה ארגוב העמיד וגנר שיטה סדורה לבדיקת יחסי מילה וצליל סביב הגורם הפרוזודי, אשר יושמה על רפרטוארים נוספים; בין השאר, היא נוצלה כדי להתחקות על תהליך הטרנספורמציה שעברה על שירתו של ביאליק, שנכתבה במקורה בהברה אשכנזית, כאשר הולחנה בהטעמה דקדוקית (ספרדית).
וגנר עוסק בחקר המוזיקה בספרות: כיצד עושה הספרות היפה שימוש נראטיבי במוזיקה אמיתית או פיקטיבית.
כל תחומי מחקרו של וגנר מעובדים כקורסים וכסמינרים, ונלמדים בחוג למוזיקולוגיה בכל הרמות.
הביטלס: שבע השנים הטובות, מאגנס, ירושלים (1999)
את המלל את הלחן ואת מה שביניהם : משקל פואטי ומוזיקלי בשירי סשה ארגוב, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים (2003)
מוזיקה אז ועכשיו, הוצאת מפה, תל אביב (2004)
מוזיקה קטלנית: המוזיקה בעיני הספרות, מאגנס, ירושלים (2018)
נפתלי וייץ (21 בינואר 1866 – 12 בפברואר 1935) היה רופא ומחלוצי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת סוף השלטון העות'מאני ותחילת המנדט הבריטי.
וייץ נולד בה' בשבט תרכ"ו באודסה.
בעת לימודיו בגימנסיה היה שותף בהקמת סניף 'בני ציון' באודסה, הוא התקשר עם משה לייב ליליינבלום והיה לתלמידיו ומזכירו.
למד רפואה באוניברסיטת חרקוב ואחר כך עבר בפריז ב-1888, שם הוא הוסמך כרופא.
בתקופת לימודיו המשיך בפעילות ציונית: הוא היה שותף בייסוד אגודת סטודנטים יהודים, היה חבר ועד בוועד אגודת "ישוב ארץ ישראל", ופעיל באגודת "נושאי נס ציונה".
התחתן עם ד"ר חנה בת יעקב זלוטובסקי, אשר הייתה לשותפתו בפעילות הרפואית והציונית (ועם עלייתם לארץ הפכה לרופאה הראשונה בארץ ישראל)..
בשנת 1898 נענה להצעת הברון רוטשילד לשמש בתור רופא במושבות בארץ ישראל.
לאחר תקופה קצרה בירושלים עבר להתגורר בראש פינה ומשם שימש כרופא מטעם פקידות הבארון לכל מושבות הגליל העליון.
בשנת 1901 התגורר בזכרון יעקב.
עם הגיעו לזכרון יעקב הוא התבקש לאשר רשימה שהכין קודמו בתפקיד, ד"ר יוסף קון, של איכרים שיש לנשל מהמושבה בשל סיבות שצוינו כ:'זקנים, חולים, חלשים או עצלים'.
בתקופת שרותו בזכרון יעקב חלה התפרצות של מחלת קדחת צהובה.
הוא גם עמד לצידם של איכרי המושבות במלחמתם בפקידות הבארון.
בשנת 1903 השתתף בכינוס הראשון של ארגון היישוב שאורגן על ידי מנחם אוסישקין.
בתקופה זאת גם נשלח על ידי יק"א לקפריסין על מנת לבדוק אפשרות של התיישבות פרטית שם.
בשנת 1907 עבר לירושלים שם עבדו הוא ואשתו כרופאים פרטיים.
השניים התגוררו בשכונת החבשים, כיום רחוב בני ברית 5. בתקופה זאת היו הוא ואשתו מקורבים לאנשי ירושלים החדשה שכללו את בוריס שץ (מקים בצלאל), יהושע ברזילי, אירה יאן, יצחק בן-צבי ורחל ינאית בן-צבי.
היה שותף בהקמת הגמנסיה העברית בירושלים ובתו הייתה בין עשרת התלמידים הראשונים.
היה ממיסדיו ופעיליו של בית העם, ולקח חלק פעיל במלחמת השפות בשנת 1913.
ב- 1914 השתתף בוועידת הגרענת הארצית, שהתכנסה ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים.
בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים.
בראשית מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים.
עבד כרופא במחנות הפליטים באלכסנדריה.
השתתף ביסוד גדוד נהגי הפרדות, וביסוד הגדודים העבריים.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים חזר לארץ והיה פעיל ועד לחלוקת הסיוע מאמריקה, וכן בעזרה לוועד הצירים.
לאחר המלחמה חזר לעבוד כרופא פרטי, ובערוב ימיו שימש כרופא בבית החולים "משגב לדך".
נפטר בירושלים בט' באדר א' תרצ"ה ונטמן בתום הלווייה רבת משתתפים בבית העלמין בהר הזיתים.
הוא הותיר אחריו את אשתו חנה ובתו לאה.
הרב נפתלי הרץ הלוי וידנבוים (י"ג בחשוון תרי"ג, 26 באוקטובר 1852 – י"ד בסיוון תרס"ב, 1902) היה הרב האשכנזי הראשון של יפו והמושבות.
עסק בתורת הנגלה ובתורת הנסתר והיה מקובל.
נולד בביאליסטוק לאביו הרב הדרשן אליהו ליב.
בשנת תרמ"ד (1884) עלה מפולין לארץ ישראל.
התיישב בשכונת מאה שערים בירושלים וייסד בעיר ישיבה.
בשנת תרמ"ו (1886) נוסדה הקהילה האשכנזית ביפו, והרב נפתלי הערץ נשלח לכהן כרבה, על ידי רבני ירושלים רבי שמואל סלנט ורבי יהושע לייב דיסקין, שם ביסס את חיי היהדות בעיר ובמושבות, ובעיקר את קיום המצוות התלויות בארץ, שהייתה תופעה חדשה ביהדות מאז החורבן.
באדר ב' תרנ"א (אפריל 1891) התאחדו העדות הספרדית והאשכנזית בעיר יפו והרב הלוי התמנה לעמוד בראש הקהילה המאוחדת בהסכמת יחיאל מיכל פינס ויואל משה סלומון מטעם האשכנזים ואהרן שלוש והרב יעקב מאיר מטעם הספרדים.
בכך היה הרב לוי לסמכות הרבנית העליונה ביפו וסמל לאפשרות של אחדות בין ספרדים ואשכנזים בארץ ישראל.
הלוי, שהיה כפוף לרבנים מירושלים, ביקש להוכיח שהוא שומר על הצביון הדתי ונלחם בתרבות החילונית-רוסית שהביאו עמם עולי העלייה הראשונה ושינו את הצביון שהיה קיים ביפו לפני כן.
במיוחד תקף הרב את ראשי הציבור, אנשי בני משה, מנחם שטיין, זאב טיומקין, יהושע ברזילי, יחזקאל דנין (סוכובולסקי) וחיים חיסין, אשר ביקשו להתקבל כשותפים בוועד הקהילה המאוחד ולהשפיע מבפנים בתחום החינוך והבריאות בעיר.
הרב, בתמיכתו של יחיאל מיכל פינס מירושלים, סירב בתוקף ותקף את החילונים בעיקר על הנהגת ריקודים של בחורים ובחורות וחילול שבת בפרהסיה ומאוחר יותר על הצגות תיאטרון ביפו ובמושבות.
בתחילה התכתב הרב עם טיומקין ותבע ממנו לצוות על הצעירים המשכילים לחדול ממעשיהם, אך טיומקין השיב לו שאין הדבר בתחום סמכותו והוא אף אינו רואה בדברים קלקול של אמות מידה.
בשיא המאבק הודיע הרב שיסרב לערוך קידושין לאיש שלא יבטיח לו כי ימנע מביתו "ריקודין נערים עם בתולות".
הלוי, שחסם את האפשרות של עולי העלייה הראשונה להשתלב במרקם הקיים, הפך בעיני העולים לסמל "החלוקה" ו"היישוב הישן", מאידך נאלץ הרב להוכיח לרבני ירושלים שהוא שולט במצב הדתי ביפו ובמושבות, שהלך והפך מאוים יותר ויותר על ידי העלייה החילונית.
בכך נקט, לעיתים בניגוד לרצונו, בקו קנאי ובלתי מתפשר.
במותו נישאו לכבודו הספדים בבית כנסת החורבה בירושלים לפני שנטמן בבית הקברות הר הזיתים.
בשנת תרמ"ט היה הרב נפתלי הרץ הלוי בין המתנגדים להיתר המכירה במושבות הברון.
בשנת תרנ"ו תמך וסידר היתר מכירה לחקלאים ביפו כהוראת שעה, כשההיתר קובע שהגוי קונה את העצים לקוץ, וכך גם בשנת תרס"ג.
הוציא לאור את סידור הגר"א ע"פ הקבלה.
ובו גם פירושיו שער נפתלי ואמרי שפר.
וכן הערות לשנות אליהו למסכת שבת שהדפיס בסידורו לראשונה.
ספר ברית עולם עם פירושו בשם "לוחות הברית", יצא לאור על ידי בנו רבי יוסף הלוי בשנת תרצ"ז.
כרך שני יצא לאור לראשונה בשנת תשס"א, על ידי נכדו ר' אריה לוי.
כתב פירוש על הספר משנת חסידים של הרב עמנואל חי ריקי בשם "כסף משנה".
יצא לאור על ידי מכון הגר"א בשנת תשס"ו.
יהל אור - ביאור הגר"א לזוהר, הערותיו ותיקוניו מסומנים בסוגריים מרובעות.
יצא לאור בדפוס האלמנה והאחים ראם וילנא תרמ"ב.
קרני אור - ביאור על הזוהר מהרב אלכסנדר זיסקינד בעל 'יסוד ושורש העבודה', הגהותיו מסומנות בסוגריים מרובעות שבתחילתם כתוב א"ה (אמר המסדר).
יצא לאור בדפוס האלמנה והאחים ראם תרמ"ג.
עמר מן - ביאור על האדרא זוטא מהרב מנחם די לוזאנו, לפעמים חתם הערותיו המנה"ל (המסדר נפתלי הירץ לוי) ולפעמים חתם נפתלי.
רבי יוסף הלוי – מחבר כמה ספרים, ומנהל הכשרות ביקב ראשון לציון.
חתנו: רבי יוסף צבי הלוי – כיהן ביפו כרב ואב"ד למעלה משישים שנה.
רבי נפתלי הלברשטאם (ב' בתמוז ה'תרפ"ח, 20 ביוני 1928 – י"ז באדר א' ה'תשפ"ב, 18 בפברואר 2022) היה יושב ראש ועד הכשרות של העדה החרדית.
נולד לרבי יעקב, האדמו"ר מטשאקאווא, בן רבי סיני מזמיגראד ולאיידל דינה בת רבי שלום מוסקוביץ' משאץ.
למד בתלמוד תורה תורה ויראה ובישיבת סלונים אצל הרב שלום נח ברזובסקי.
נישא לחיה שרה בת רבי שמואל שמעלקא גינזברג אב בית דין אורניאש מדייש.
הוציא לאור ספר "דברי נפתלי" על התורה והמועדים.
נפטר בי"ז באדר א' ה'תשפ"ב (18 בפברואר 2022), ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חתנו הרב שלמה גשטטנר הוכתר בעת ההלויה לאדמו"ר מטשאקאווא.
נכדו הרב יוסף מאיר כהנא הוכתר לאדמו"ר מטשאקווא בית שמש, בית מדרשו בשכונת רמת אברהם.
מונה לשמש יו"ר ועד הכשרות של העדה החרדית בירושלים בידי הרב זליג ראובן בנגיס, ושימש בתפקיד זה עשרות שנים.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשכ"ח החל למלא את מקומו כאדמו"ר.
אחיו היה הרב משה הלברשטאם.
שלמצה אידל דינה (נפטרה תשע"ט), נישאה לרבי שלמה גשטטנר, ממלא מקומו באדמו"רות טשאקאווא, מו"ץ ב ורב שכונת גבעת משה מטעמה, בנו של הרב נתן גשטטנר.
לאה, נישאה לרבי צבי כהנא (נפטר בשבט תשע"ה), האדמו"ר מזידיטשוב ספינקא ירושלים.
בנם הרב יוסף מאיר כהנא מכהן כאדמו"ר מטשאקאווא בית שמש.
רוחמה, נישאה לרבי יצחק יהודה טברסקי, ר"מ בישיבת רחמסטריווקא, ומשפיע בישיבת 'חיי תורה' בביתר עילית.
הרב נפתלי הירצקא פרנקל (כ' בתמוז תרצ"ט, יולי 1939 - ה' בטבת תשע"ז, 3 בינואר 2017) היה חבר בד"צ העדה החרדית ורב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים.
נולד בעיירה מאקווא בהונגריה להינדא ויהושע פרנקל שהיה שוחט ובודק וחזן.
למד בישיבת 'בית יוסף צבי' דושינסקיא תחת הנהגתו של הרב ישראל משה דושינסקי.
בתשכ"ב התחתן עם מרת חיה שרה, בתו של הרב יששכר דב גולדשטיין, רב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים וראש כולל שומרי החומות.
לאחר נישואיו למד בכולל תרביצ"א של חסידות דושינסקיא וכן למד אצל רבי יצחק יעקב וייס, גאב"ד 'העדה החרדית', והוסמך על ידו להוראה.
בתש"ל מונה למו"ץ בעדה החרדית.
בסיון תשס"ו התמנה לדיין בבד"ץ העדה החרדית והיה מראשי מערכת הכשרות שלה.
הרב פרנקל היה רב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים ורב בית כנסת "אהל ישראל" בשכונת תל ארזה.
נפטר בה' בטבת תשע"ז בגיל 77 בבית חולים לניאדו בנתניה, לאחר אירוע מוחי שעבר כמה חודשים קודם לכן.
הלווייתו התקיימה בהשתתפות אלפים בקריית צאנז שבנתניה ובסמוך לבנין זופניק בירושלים, הספידוהו האדמו"ר מצאנז והרב יצחק טוביה וייס.
לאחר מותו חתנו, הרב משה מרדכי ווידער, "אב"ד לינז", מילא את מקומו בראשות כולל שומרי החומות, ובנו הרב אהרן שמואל, איש חסידות דושינסקיא, מילא את מקומו בקהילת חוג חתם סופר ירושלים.
לרב פרנקל נולדו חמישה בנים ושבע בנות, ביניהם:
בנו הרב יוסף צבי ראש כולל במאה שערים ומראשי החבורות דישיבת מיר.
חתנו הרב חיים יחיאל מיכל הלברשטאם, בנו של הרב אברהם שלום ישכר דוב ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב, הוא מנהל רוחני בישיבת צאנז ירושלים ורב חסידי סטראפקוב.
בנו הרב יהושע, ראש כולל "שערי ניסים".
חתנו הרב יעקב וייס מירושלים בן איש החינוך הרה"ח ר' עביר וייס ז"ל מקרית ויז'ניץ בני ברק ר"מ בישיבת ויז'ניץ ומנהל התלמוד תורה בקרית ויז'ניץ בני ברק.
לאחר פטירתו הוציא לאור נכדו רבי לייבוש הלברשטאם ספר "פנ"ה הודה" לזכרו
נולד בגרמניה בעיר הנובר לרב נתן מרקוס אדלר.
בהיותו בן שש עקרה משפחתו ללונדון כשאביו התמנה לרב העיר.
הוא למד בבית הספר יוניברסיטי קולג' של לונדון בין השנים 1852–1854. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס על הצטיינותו ביוונית.
בגיל 20 נשא את דרשתו הראשונה, מאוחר יותר נסע לפראג ללמוד אצל הרב שלמה יהודה רפפורט ואצלו נסמך לרבנות.
ב-1862 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג.
עם פטירת הרב ברוך אברהמס באותה השנה, התמנה לעמוד במקומו בראש הג'וז קולג' בלונדון, הוא התפטר ממשרה זו כשהוצעה לו משרת המטיף בקהילה במערב לונדון.
בגיל 27 נישא לרחל בת סלומון יוזפס.
מאז שנת ה'תרל"ט (1879) ניהל את ענייני הרבנות בלונדון לצד אביו בשל זקנותו, עד פטירת האב בא' בשבט ה'תר"ן.
היה רבה של שכונת בייזווטר בלונדון, עוד בימי אביו.
לאחר פטירת אביו התמנה תחתיו כרבה של אנגליה כולה וכאב"ד לונדון.
נהג את נשיאותו ברמה, ותקף כל גוף רבני אחר באנגליה שלא היה תחת סמכותו.
אדלר כתב בהרחבה על נושאים בהיסטוריה של יהדות אנגליה ופרסם שני כרכים של דרשות.
בשנת 1909 הוא מונה כחבר המסדר הוויקטוריאני המלכותי בדרגת מפקד.
נפטר ב-18 ביולי 1911 ונקבר בבית הקברות וילסדן (Willesden).
ב 25 נובמבר 1895 סעד הרצל על שולחנו של הרב אדלר ושטח בפני הנוכחים את תוכניתו.
הרב אדלר ראה את הנושא כאוטופי.
הוא לא הביע התנגדות ואמר שהוא יעביר את העניין לדיון בוועד ההגירה האנגלי ־ רוסי ב-14 בפברואר 1896, כשנה וחצי לפני כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון, פרסם הרצל את ספרו מדינת היהודים בין הרבנים המתנגדים היה גם הרב אדלר שכתב: "רחוק מן ההגשמה וגם מסוכן".
במהלך קיץ וסתיו 1896 הרצל נאם בלונדון 3 פעמים והרב נפתלי אדלר הביע בכמה הזדמנויות את התנגדותו לציונות המדינית.
בתגובה לתוכנית להקים בנק התיישבות ציוני בלונדון, דרש הרב אדלר בבית הכנסת ואחר כך הדפיס את דרשתו בחוברת מיוחדת בשם "ציונות דתית כנגד ציונות מדינית".
בדרשתו הסביר כי הציונות הפוליטית בהנהגת הרצל היא רעיון אוטופי וחסר סיכוי ואין לבזבז עליו את חסכונות היהודים.
הוא טען כי הניסיון לפתור את מצוקת היהודים במזרח אירופה באמצעות הקמת מדינה יהודית מנוגדת ל"ציונות הדתית" המסורתית שממתינה לגאולה מאת השם.
עם זאת הדגיש כי כל יהודי נדרש להיות "חובב ציון" ולתמוך במצוות יישוב ארץ ישראל, כך שאין בדבריו התנגדות לגישת הציונות המעשית.
בתגובה פרסם הרצל מאמר (30 בנובמבר 1898) וקרא לו בשם "שוב ד"ר אדלר" והוא מלין בו על הרב אדלר, שמנצל את במת בית הכנסת, בשבת, כדי להטיף נגד הציונות, בשם הפטריוטיות האנגלית (על אף שהוא נולד בגרמניה).
הרצל מתנגד לטיעונו של הרב אדלר בהזכירו שהרב שמואל מוהליבר תמך ברעיון הציוני וכן גם הרב הראשי הספרדי של לונדון - הרב ד"ר גאסטר, שנמנה עם מנהיגי התנועה הציונית.
הרצל לא מתייחס לגופן של הטענות, שאותן הוא מכנה "פּטפּוט אדלראי", ראשית, משום שהרב אדלר "חוזר כאן על כל ההבלותות הישנות שלו" ושנית כדי לא "לעשות רושם, כאילו אנו מתייחסים לדבריו ברצינות".
את המאמר הרצל מסיים במילים: "השאלה היא רק עד מתי ירשה הציבור גדול של הקהילה, המשלם משכורתו של האדון אדלר, לנצל עוד לרעה את במת בית הכנסת למטרותיה של כנופיה קטנה וחבלנית".
נפתלי טלמן היה גאוגרף ישראלי, חוקר מושבות הטמפלרים בארץ ישראל.
נפתלי טלמן נולד לחיה לבית קוכמן ולחיים שלום טלמן, בעיר החופשית דנציג.
אביו, היה בעל חנות צעצועים מקומית ואימו, הייתה מיילדת ידועה בקרב הקהילה היהודית.
בגיל שלוש הלך לגן ילדים יהודי בעיר ואחר כך לבית ספר עממי כללי עד כיתה ד'.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נעשו חיי היהודים קשים וההורים נאלצו לשלחו לבית ספר יהודי פרטי, שם למד עד כיתה ח'.
בשנת 1938, כאשר הפכו חיי היהודים לבלתי נסבלים, ארגנה הקהילה היהודית בעיר קבוצה של משפחות, ומשפחת טלמן ביניהם, שנשלחו כמעפילים לארץ ישראל על גבי האונייה "אסתיר".
תלאות רבות עברו על מעפילי "אסתיר" ולאחר ארבעה וחצי חודשים של נדודים, הגיעה האונייה אל מול חופי ארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בעיר עפולה וטלמן נשלח למוסד של עליית הנוער בכפר הנוער הדתי "כפר חסידים" שם למד מגיל 14 עד גיל 16 וחצי.
בכפר הנוער, גמר אומר כי ברצונו ללמוד את מקצוע החקלאות ועבר לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" – שם הוכשר להיות מדריך חקלאי.
מצויד בהכשרה זו, חזר לכפר הנוער וניהל שם את גן הירק.
אחר כך התגייס לצבא ושירת את שירות החובה כמדריך בחיל התותחנים.
לאחר שירותו הצבאי, נשא לאישה את חנה לבית קרייטנר (הנערה בעלת הצמה והסינר משירו של נתן אלתרמן – "צריף בנגב") והם עברו להתגורר במושבה יקנעם.
לאחר כשנה, נקרא לעבוד בבית הספר החקלאי כדורי, שם עבר הכשרה כמורה לחקלאות.
בכדורי נולד בנו הבכור אלי.
כעבור שלוש שנים, עברה המשפחה לכפר הנוער והילדים "הדסים", שליד נתניה.
נפתלי עבד שם כמורה לחקלאות ואשתו, חנה, כאם בית.
ב"הדסים" חיו במשך ארבע שנים (1956–1960), ושם גם נולדה בתו, דורית.
ב-1960 עברו מ"הדסים" לחדרה והוא החל לעבוד כמורה לחקלאות בחווה החקלאית "ערוגות פלז" בחדרה, שם הדריך פרחי הוראה של הסמינר למורים לחקלאות ולטבע, ובמדרשת רופין, בסמינר למורים חקלאיים (1960–1980).
כאשר הועבר הסמינר לבית ברל, המשיך ללמד שם בין השנים 1980–1993. נפתלי לימד שני מקצועות בחקלאות ושימש כמדריך פדגוגי.
ב-1987, נפטרה אשתו חנה, והוא נשא לאישה את אווה לבית גנדלמן.
נפטר לאחר מאבק עיקש במחלה ממושכת ב-28 במרץ 2012, ו' בניסן תשע"ב, בעיר חדרה.
במקביל לעבודתו, למד בערבים בבית הספר להשתלמות עובדי הוראה לתואר ראשון בהיסטוריה.
לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר שני ושלישי.
פועלו האקדמי-מחקרי המחדש והחשוב, עסק בהתיישבות גרמנים נוצרים בארץ ישראל ובירושלים, ובהתיישבות הטמפלרית בארץ.
עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית רות קרק ואלכס כרמל, עסקה במשק החקלאי הטמפלרי, והחידושים הטכנולוגיים שלו.
ד"ר טלמן קיים קשרים הדוקים עם צאצאי הטמפלרים בגרמניה ובאוסטרליה.
הוא הציג את עבודותיו המחקריות בכנסים רבים בישראל ומחוצה לה, בין פרסומיו השונים:
טלמן, נפתלי, "השפעות הגורם הגרמני (למעט הטמפלרים) על ההתפתחות היישובית של ארץ ישראל במאה הי"ט ועד למלחמת העולם הראשונה".
עבודת גמר לתואר שני בהנחיית רות קרק, המחלקה לגאוגרפיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1980.
טלמן נפתלי, "מוסדות ומבנים גרמניים בירושלים", קרדום, יולי 1982.
טלמן, נפתלי, "אופיו והתפתחותו של המשק החקלאי במושבות הגרמניות הטמפלריות בארץ ישראל 1869-1939", עבודת דוקטור בהנחיית יהושע בן-אריה ורות קרק, המחלקה לגאוגרפיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, דצמבר, 1991.
טלמן, נפתלי, "הארגון והניהול במושבות הגרמניות של הטמפלרים בארץ ישראל (1989-1868)", מתוך: מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, (העורכים יוסי כץ, יהושע בן אריה, יהושע קניאל), הוצאת יצחק בן צבי, ירושלים, תשנ"א, עמ' 95–197
נאוה דקל ונפתלי טלמן, "חינוך ומסגרות חינוכיות במושבות היהודיות והטמפלריות הכפריות בשלהי התקופה העות'מאנית", דור לדור, ל"ה, תש"ע, 2010, עמ' 7 – 24.
רבי נפתלי הירש קצנלנבוגן (נפטר בב' בתשרי תקס"א, 7 בספטמבר 1800, מנהיים) היה מרבני יהדות גרמניה, רבן של מרגנטהיים ומדינת קורפפאלץ, ורב במנהיים.
נולד בשוואבך לרב משה קצנלנבוגן, רבה של העיירה ושל מדינת אנסבך.
בילדותו למד אצל אביו, ובנערותו נסע לפרנקפורט לישיבתו של הרב יעקב כץ, בעל "שב יעקב".
בגיל 16 התבלט בשל דרשה שנשא בישיבה, וזמן מה אחר כך נישא לפרומט בתו היחידה של ראש הישיבה.
בהיותו בפרנקפורט הביא לדפוס את מהדורתו ל"חידושי הרמב"ן" על מסכת יבמות, בשם "תולדות אדם" (המבורג פור דר הה ת"ק).
בשנת תק"א (1741) נבחר לכהן כרבה של מרגנטהיים, והחזיק בכהונתו זו במשך 22 שנים.
לאחר פטירת אשתו, נישא למרלא בתו של רבי ליב מוכיח-ברלין.
מנישואים אלו היה גיסם של רבי ישעיה פיק ברלין ואחיו רבי דוד ברלין אב"ד אה"ו, ושל רבי יוסף שטיינהארט.
בשנת תקכ"ג (1763) נבחר לכהן כרבה של מדינת קורפפאלץ, ועבר לגור בעיר ליימן .
בתקופה זו היה מעורב בראשיתו של פולמוס הגט מקליווא.
בשנת תקכ"ח (1768) עבר למנהיים וכיהן בה כרבו של בית הכנסת הגדול וכראש ישיבה בקלויז במשך 32 שנים, במקביל להמשך כהונתו כאב"ד קורפפאלץ.
מתלמידיו, היה קרוב משפחתו, רבי משה טוביה מזונטהיים.
נפטר ביום השני של ראש השנה, ב' בתשרי תקס"א, 21 בספטמבר 1800.
הותיר אחריו כתבי יד רבים מחידושי תורתו, הקובץ נמצא בספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד.
אחיו היה רבי אליעזר קצנלנבוגן, רבה של מדינת גראבפלד והגנאו, ובנו של אחיו נקרא גם הוא רבי נפתלי הירש קצנלנבוגן, מחבר הספר "שער נפתלי", רבה של פרנקפורט דאודר וחבר הסנהדרין של פריז (נפטר תקפ"ח).
הרב נפתלי בן יעקב אלחנן בכרך, היה רב מקובל, יליד פרנקפורט שבגרמניה.
התפרסם בעקבות ספרו "עמק המלך" שנדפס באמסטרדם שנת ת"ח (1648).
בספרו הוא מסכם ומבאר את קבלת האר"י על פי שיטת הרב ישראל סרוג.
הוא נולד בפרנקפורט, חי במשך תקופה בקרב מקובלי פולין בקראקוב.
ביקר בקבר האר"י בצפת והביא משם מספר קונטרסים בקבלה הוא מציין את רבי סעיד סגי נהור ורבי סולימאן מערבי כמוריו באותה עת.
בשנת ה'ת"ח היה באמסטרדם לרגל הדפסת ספרו.
מכיוון שרוב ההסכמות על חיבורו הם מרבני פרנקפורט סביר להניח שבסוף ימין חי שם.
שבע רצון - ספר קבלי בלשון הזהר.
גן המלך - פירוש למאמרי זהר (נדפס לראשונה מכתבי יד, ההדירו והוסיפו מבוא והערות: יונתן מ' בן הראש ויהודה ליבס בהוצאת מאגנס בשנת תשפ"ג).
מעיין גנים - באור סדר התפילות.
ארבעה ראשים פירוש על פרשיות התורה בדרך פרדס"ן: פ'שט ר'מז ד'רש ס'וד נ'שמה.
אפריון שלמה פירוש על אגדות התלמוד בדרך פשט ובדרך סוד.
משנת חסידים פירוש שישה סדרי משנה על דרך הסוד.
זוהר הרקיע ביאור תרי"ג מצוות בדרך הסוד.
נופת צופים הדרכות לבא ללמוד תורת הסוד כגון: זיכוך הנשמה, תפילות בכוונה, תיקון חצות וכו'.
ספרו עמק המלך הוא סיכום של קבלת האר"י.
"עמק המלך" הוא הספר הנדפס הראשון על קבלת האר"י.
הדפסתו עוררה מחלוקת רבה עם הדפסתו.
בין מבקריו היה תלמידו של ר' חיים ויטאל, ר' חיים הכהן מארם צובא, שביקר קשות את הספר וכתב: "ומי התיר לזולת להעלות אותם בדפוס להתעולל בהם ערלי לב...
ומה לעשות דאתמסר עלמא לטפשאי..." הרב משה חגיז כתב, כי שם הספר ראוי להקרא "עמק הבכא" ולא "עמק המלך".
לדעת החוקר ר' יוסף אביב"י רבי נפתלי בכרך אגד את הקונטרסים שהיו לפניו למהלך האצלה אחד שלם ומסודר, רק שהוא נוסד לא רק על קונטרסיהם של תלמידי האר"י אלא גם על הקונטרסים של מהר"י סרוק ור' יוסף אבן טבול..
בספר נדפסה גם "מסכת כלים" המתארת, לכאורה, את מקום גניזתם של אוצרות בית המקדש.
הרב המחבר לא מסביר למה קרא לספרו בשם עמק המלך, אך הוא שוה בגימטריה לשמו הירץ.
נפתלי היינץ וידרא (24 באוקטובר 1909 – אוגוסט 1987) היה ממייסדי ענף הספנות בישראל, מנכ"ל חברת הספנות הלאומית צים, יו"ר מועצת המנהלים של רשות הנמלים, ומייסד "מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה" באוניברסיטת חיפה.
נפתלי היינץ וידרא נולד בלייפציג, גרמניה.
בצעירותו היה פעיל במועדון הספורט הציוני "בר כוכבא" לייפציג.
לאחר שהשלים לימודי כלכלה ומשפט באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת לייפציג ואוניברסיטת ברלין וקיבל תואר דוקטור במשפטים, עלה לארץ ישראל בשנת 1933.
ב-1936 הצטרף למחלקה הימית של הסוכנות היהודית, ושימש מנהל הסניף החיפאי שלה.
בתפקיד זה פעל להנחת תשתית מדעית לענף הדייג בישראל, והיה מעורב בהקמתם של יישובים שהתבססו על דייג, בהם שדות ים, נווה-ים, עין הים, החותרים ומשמר הים.
הוא עסק בהכשרת אנשי-ים יהודים והיה ממייסדי בית הספר הימי בחיפה וחבר ועד הנאמנים שלו.
בשנת 1947 היה ממייסדי חברת "קדם", השותפות הראשונה של חברת צים, שהפעילה את האנייה הראשונה של החברה, "קדמה".
הוא היה מנהל משותף של צים וב-1963 מונה למנכ"ל יחיד, תפקיד בו שירת עד 1966.
בשנת 1949 היה מנהלה ומייסדה של חברת "שהם שרותי הים", חברת בת בבעלותה המלאה של צים.
בין השנים 1969–1981 היה יו"ר מועצת המנהלים של רשות הספנות והנמלים.
בשנת 1969 הקים את המכון הישראלי לחקר הספנות.
ב-1987 נקרא המכון על שמו – מרכז וידרא לחקר הספנות והנמלים.
המחלקה הימית של הסוכנות היהודית
ב-1936 מונה בר כוכבא מאירוביץ לנהל את המחלקה הימית של הסוכנות היהודית.
המחלקה נועדה לטפל בכל הענפים הקשורים לים, כולל ספנות ודייג.
וידרא הצטרף למחלקה ב-1937, תקופה בה החלה המחלקה המדינית של הסוכנות לפעול להקמת יישובי דייגים לאורך חופי ישראל, בין השאר מסיבות מדיניות - הקמת בסיסים לסיוע לעלייה הבלתי לגאלית.
בתקופת המנדט הבריטי נעשו ניסיונות ספוראדיים לבסס במסגרת היישוב היהודי את ענף הדייג, שנתפס כבעל פוטנציאל כלכלי חשוב, ללא הצלחה.
וידרא הזמין ארצה את רב-חובל גוסטב פיטש, מומחה בתחום הדייג, ויצא ללמוד את הנושא בארצות ח"ול.
הוא הניח יסודות למחקר מדעי של הדייג, שאותו ראה כתשתית הכרחית לקידום הענף.
בין השאר הוקמה ביוזמתו מעבדת מחקר בחיפה, והחלה לפעול ספינת מחקר בשם "ניסיון" שנבנתה בשדות-ים.
הוא פעל להשגת תמיכה פיננסית ואשראי ליישובי הדייגים שהיו במצוקה כספית באותן שנים.
בין השאר טיפל בצורכיהם של ימאים בני היישוב היהודי, בהכשרת ימאים ועובדי נמל, בהשלטת השפה העברית בהצהרות המכס של ממשלת המנדט ובהקמת מתקנים לתיקוני כלי שיט בנמל חיפה.
לקראת קום המדינה פעל להכשיר כוח אדם שיתפעל את נמל חיפה עם יציאת הבריטים.
ב-1947 הצטרף ד"ר וידרא לחברת צים, שהוקמה ב-1945, כמנהל משנה ואחד מארבעת חברי הוועדה המנהלת של החברה.
הוא היה מעורב ברכישת האנייה הראשונה של החברה, "קדמה", שהחלה לפעול ב-1947. עם קום המדינה החלה פעילות קדחתנית של רכש אניות, פיתוח קווי נוסעים ומטענים והכשרת ימאים.
וידרא היה במוקד הפעילות הזאת, הטיף, כתב ופרסם רבות על הצורך בהרחבת צי הסוחר.
עם חתימת הסכם השילומים עם גרמניה הוזמן, יחד עם עמיתו לניהול צים, צבי יחיאלי, להגיש לוועדת השילומים הממשלתית הצעה להגדלת צי הסוחר.
ההצעה שכתב התקבלה, והאניות שנבנו במסגרת השילומים הביאו לצמיחה מואצת של צי הסוחר הישראלי בכלל וחברת צים בפרט.
וידרא קידם ופיתח הקמת קווי סחר בינלאומיים של צים לצד חברות בנות, נציגויות וסוכנויות ברחבי העולם.
בתקופת כהונתו צמחה צים מחברה קטנה שפעלה רק בים התיכון לחברה בינלאומית שהפעילה כ-150 אניות מסוגים שונים (נוסעים, משא, צובר ומכליות דלק) ב-21 קווים סדירים בכל רחבי העולם.
ב-1957 נתבקש על ידי שר האוצר פנחס ספיר לסייע להקמת חברת הספנות הלאומית של גאנה, לבקשת נשיא גאנה, ד"ר קוואמה נקרומה.
הצלחת החברה הביאה לפניות ממדינות נוספות.
וידרא עמד גם מאחורי הקמת חברת הספנות הלאומית של בורמה.
במאי 1963 מונה וידרא למנכ"ל יחיד של צים.
טרם מינויו נוהלה החברה על ידי קוורטט של דירקטורים שייצג את בעלי המניות.
הרכב הקוורטט האחרון היה: נפתלי וידרא, צבי יחיאלי, יוסף ברפל וצבי הרמן.
הראשון היה אחראי לניהול המסחרי ותפעול הצי.
יו"ר הדירקטוריון היה נציג האוצר, ד"ר יעקב ארנון.
החברה, שנקלעה לקשיים כספיים, לא עשתה חיל אף תחת שרביטו של וידרא.
לאור ההפסדים וכתוצאה מחוסר אמונו בדירקטור המתחזק מיכאל צור, התפטר וידרא מתפקידו בראשית 1966 ועזב את החברה בה שירת כמנהל עשרים שנה.
מיכאל צור, שהתמנה ליו"ר החדש של צים, לא חסך שבטו מן הדירקטוריון הקודם, והציג את החברה בפני הממשלה והציבור ככושלת, תוך האשמה והטלת רפש בווידרא ובעמיתיו לדירקטוריון.
וידרא הגיב על ההאשמות ובאוגוסט 1966 פרסם דיסרטציה בשם "עלבונה של צים", בה פירט את האירועים שקדמו להתפטרותו וניתח את מצבה הכלכלי-מסחרי של צים עד לאותו מועד.
הוא נימק את מצבה הכלכלי הגרוע של החברה בשלוש סיבות: (1) הספנות בישראל לא זכתה לתמריצים ממשלתיים כענפי יצוא אחרים במשק, (2) אניות הסכם השילומים נמכרו לחברה במחיר מופקע, נגד רצונה, וכך פגעו ברווחיות הצי ובכושר תחרותו בשוקי התובלה הימית, (3) בשל התפתחות התעופה הפכה ספנות הנוסעים ללא רנטבילית בעליל.
המסקנה הבלתי נמנעת היא: אם הממשלה חפצה, משיקוליה שלה, להחזיק בצי של אניות נוסעים – שתעשה זאת בעצמה, על חשבונה, תוך נתק מלא מחברת צים.
טענות אלו לא נסתרו מעולם.
"עלבונה של צים" היה בראש וראשונה עלבונו של ד"ר וידרא שלא חזר לניהול ספנות אקטיבי.
לאור הוויכוח הפומבי שעורר צור על מצבה של החברה והנהלתה, קרא וידרא להקמת ועדת חקירה בלתי תלויה, "שתמשיך בבירור, תלמד את הבעיות, תשמע את כל הצדדים ותוציא מסקנות – ללא משוא פנים".
היו"ר מיכאל צור מינה למנכ"ל את מאיר גירון, אשר פרש מתפקידו בשלהי שנת 1969, לאחר סכסוך עם צור על רקע דרישתו של גירון לחסל את צי הנוסעים.
וידרא, שדרש זאת שנים רבות קודם לכן, סירב לעסוק בחשבונות העבר כאשר התבקש על ידי העיתונות להתייחס לנושא התפטרותו של גירון והפנה אותה לחוברת "עלבונה של צים".
מיכאל צור, שהפך בהמשך למנכ"ל "החברה לישראל", הורשע במאי 1975 בקבלת שוחד ונדון ל-15 שנות מאסר.
ב-1969 מונה ד"ר וידרא ליו"ר דירקטוריון רשות הנמלים.
בתקופת כהונתו התמודדה הרשות עם יחסי עבודה מתוחים בנמל אשדוד, תקופת החירום של מלחמת יום כיפור, סגירת תעלת סואץ, פיתוח נמל אילת, פיתוח טכנולוגי והתייעלות של כל נמלי ישראל והיערכותם לטיפול במכולות.
בתפקיד זה כיהן עד 1981.
במקביל לתפקידיו הציבוריים היה וידרא פעיל בתחום האקדמי.
הוא היה פרופסור חבר בחוג לכלכלה של אוניברסיטת חיפה, חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה ויו"ר הוועד הפועל שלה.
הוא פעל להפיכת תחום הספנות למקצוע אקדמי, ובשנות השבעים הקים את החטיבה לספנות באוניברסיטת חיפה, במסגרת החוג לכלכלה.
וידרא היה מעורב בבניית תוכנית הלימודים, הכשרת הסגל האקדמי, וכן ושימש כמרצה בחטיבה.
הקמת "מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה"
וידרא עמד בראש ועדה של המועצה הלאומית למחקר ופיתוח שהמליצה על הקמת מוסד מחקר עצמאי בתחום הספנות והתעופה, שיעסוק במחקר אקדמי וכלכלי של תחומים אלו.
וידרא פעל לגיוס מימון להקמת המכון, ולאחר שהוקם ניהל אותו, ותרם את שכרו מעבודות ייעוץ שונות לקופת המכון.
לאחר מכן פעל להעברת המכון לאוניברסיטת חיפה, כגוף אקדמי במסגרת האוניברסיטה.
מעבר זה הושלם ב-1987. עם חנוכת המכון במשכנו החדש, לאחר פטירתו של וידרא, הוסב שמו על שם מייסדו.
פרופסור יהודה חיות, מומחה בינלאומי בתחום הספנות והנמלים, ולימים נשיא אוניברסיטת חיפה, הפעיל את המכון כגוף מחקר באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2024 שונה שם המכון למרכז וידרא לחקר הספנות והנמלים.
בראש המרכז עומד פרופסור עמי פדהצור.
עיריית חיפה קראה בשנת 2006 על שמו של וידרא את הכיכר בדרך אלנבי מול המוזיאון הימי הלאומי.
נפתלי הרץ יהודה בן יצחק זאב הכהן ניימנוביץ' נולד בשנת 1843 ביוזפוב שבפלך לובלין, פולין הקונגרסאית.
התחנך בעיירה זָוויחוסט תחת השגחתו של סבו, הרשקה ניימנוביץ', ממשכילי זמושץ'.
למד גמרא, עברית ושפות, כהכנה ללימודים בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אולם סבו מצד אמו, דוד דוידזון, שהיה אדוק מאוד, לא התיר זאת, והוא נשאר בסביבה החסידית עוד מספר שנים, עד חתונתו.
בגיל 18 עבר לעיר הפלך לובלין והתעסק במסחר.
בד בבד החל לשלוח את ידו בכתיבה – הוא כתב כמה מאמרים בעיתון היהודי בפולנית Izraelita (איזראליטה) וכמה מאמרים בעיתון המקומי ביידיש.
לאחר שכשלו עסקיו נעתר להזמנתו של עורך עיתון "הצפירה", נחום סוקולוב, והגיע בשנת 1886 לוורשה כדי לקחת חלק בכתיבת מאמרים בעיתון העברי הפופולרי ביותר בתחום המושב.
תוך זמן קצר זכה מדורו הפיליטוני, "בראש הומיות" (שעליו חתם בשם העט שאימץ: "הנ"ץ"), להצלחה גדולה; הסופר וחוקר "הצפירה" שמואל לב ציטרון מספר שכאשר המדור לא הופיע ביום ו', התקבלו במערכת מאות תלונות על היעדרותו של הנ"ץ מהגיליון בתוספת אזהרה לבל יישנה המקרה.
המדור הופיע בעיתון "הצפירה" במשך כעשר שנים, בדרך כלל בגיליון של ערב שבת או חג, אך לעיתים גם התפרסם באמצע השבוע.
ניימנוביץ' המשיך לעסוק במסחר ספרים גם בתקופת ורשה, הוציא מספר ספרי לימוד, פרסם כמה סיפורים, ואף תרגם לעברית את ספרו של זמנהוף ללימוד שפת האספרנטו.
פעל להקמת סניף של "שפה ברורה" מיסודו של אליעזר בן יהודה בפולין.
נפתלי הרץ יהודה ניימנוביץ נפטר בוורשה בשנת 1898, בגיל 55.
הנ"ץ סיגל לעצמו בפיליטונים של "בראש הומיות" סגנון בדחני מליצי קמעה, שהיה משופע במימרות השאובות מארון הספרים היהודי, והתאפיין בשיח תלמודי.
הפיליטונים, שהשתייכו לז'אנר מאוד פופולרי בעיתוני התקופה, עסקו בקלילות ובעממיות בענייני דיומא שהעסיקו את היהודים בוורשה.
היה בהם מיזוג מוצלח בין הסגנון הלמדני והבטלני, לבין ליצנות רכה ונטולת עוקץ דוקרני.
חן צנוע מיוחד היה שפוך על מילותיו של הנ"ץ, כפי שהספיד אותו סוקולוב.
"בראש הומיות", הופיע במשך כעשר שנים, ועד כדי כך היה פופולרי אצל קוראי העיתון, שכאשר פרש הנ"ץ מכתיבתו בעיתון זמן קצר לפני פטירתו, ניסה העורך, נחום סוקולוב, לכתוב בעצמו את המדור.
סוקולוב עצמו מודה שניסיונו לחקות את סגנונו העממי ו"הבטלני" של הנ"ץ - לא צלח בסופו של דבר, אימץ עורך "הצפירה" סגנון משלו בכתיבת הפיליטונים, ומדורו "משבת לשבת" זכה להצלחה מסחררת שלא פיגרה, ואולי אף עלתה על זו של קודמו, הנ"ץ.
עם כל זאת, תרומתו של ניימנוביץ לכתיבה עיתונאית קלילה ועממית בשפה העברית, בתקופה שהשפה המדוברת הייתה יידיש - עומדת בעינה.
בנוסף לפיליטונים, הוציא הנ"ץ ספרים לא מעטים, חלקם ביידיש וחלקם בעברית, בהם סיפורי מעשיות, תרגומים לעברית של סיפורים אחרים, אוספים ספרותיים שונים שאותם ערך וספרים ללימוד עצמי של רוסית, פולנית ועברית.
שולמית, אָדער, דאָס וויזעלע אונד דער ברוננען, לובלין: דפוס הערשענהאָרן, תרל"ה.
ראו גם מהדורת לובלין תרנ"ד 1894 באוסף הספרייה)
נפתלי הירץ ניימאנאוויץ (הנ"ץ), דיא ביידע הערשעלס: אונ אַנדערע ערצאהלונגען, ורשה: דפוס בוימריטער, תרנ"ח 1898. (הספר באוסף הספרייה הלאומית)
הנ"ץ, שבת אין דאָרף, ברוקלין: היברו פּאַבלישינג קאָמפּאַני, [תרס"-].
(נדפס שוב בשנת תר"פ 1919) (סיפור) (הספר באוסף הספרייה הלאומית)
נפתלי הירץ יהודה הכהן ניימאנאוויץ, כתבי הנ"ץ: מאמרים נמרצים ונמלצים, סִפורים וציורים, ורשה: דפוס ר' יוסף לעבענזאהן, תרנ"ח 1898.
מורה שפת קֹדש: צום זעלבסטערלערנען לשון הקודש ...
בעאַרבייטעט פֿון בעלי דקדוק ...
אונטער דער רעדאַקציע פֿון ניימאַנאָוויטש הנץ עט קאָמפּאַניע, חוברות א–כד, ורשה: קעלטער, תר"ן.
(הופיע במספר הוצאות נוספות) (הספר באוסף הספרייה הלאומית)
נפתלי הירץ ניימאַנאַָוויטש (הנ"ץ), דער הויזלעהרער רוססיש: עלעמענטאַרבוך צום זעלבסט ערלערנען רוססיש, ורשה: דפוס אַלאַפּין, תרס"ב.
(הדפסה נוספת: ורשה, דפוס לוין אפשטין, 1904) (ספר ללימוד עצמי של רוסית)
ניימאנאוויטש (הנ"ץ), דער הויזלעהרער: דייטש, צום זעלבסטלערנען ..., ורשה: דפוס אַלאַפּין, 1902–1912. (ספר ללימוד עצמי של גרמנית) ()
ניימאנאוויטש (הנ"ץ), דער הויזלעהרער: פּאָלניש צום זעלבסטערלערנען גרינדליך דיא פּאָלנישע שפּראַכע ..., ורשה: [חמו"ל], 1904. (ספר ללימוד עצמי של פולנית) (וראו )
ניימאנאוויץ הנ"ץ (עורך), שלל צבעים: קובץ דברים ...
למקרא ..., חוברת א: "עולים ויורדים (סִפור)", ורשה: דפוס בוימריטער וגאנשער, תרנ"א 1890. (מקראה, חוברת אחת בלבד)
נפתלי הירץ ניומאנאוויטש (עורך), הנִּצנים: מאסף ספרותי לכל מפלגות בני ישראל ...
ולחובבי שפת עבר ..., ורשה: א' בלימריטטער, תרנ"ה.
ד"ר עספּעראַנטאָ [לודוויג זמנהוף], שפה אחת לכֻׂלנו: הקדמה ומורה הלשון שלם; נעתק לעברית מאת הנץ, ורשה: מאיר יחיאל האלטער, תרמ"ח.
דאקטאר עספּעראַנטאָ, דיא וועלטשפּראַכע עספּעראַנטאָ: ...
יעדער פֿערשטענדיגער מענש קען זיא ערלערנען אין אייניגע טעג אונד ...
פֿערשטענדיגען מיט דער גאֲנצער וועלט; אומגעאַרבייטעט פֿיר דעם יודישען פֿאָלק פֿאָן הנץ, ורשה: מ' לעווינסקי, תרמ"ט.
(וראו מהדורת ורשה 1911 באוסף הספרייה הלאומית)
רבי נפתלי הרץ קרצ'מר (מכונה: ר' הרצל קרצ'מר; ~ה'תרכ"ג, 1863 – ה'תרע"ג, 1913) היה שוחט העיר פוניבז' בליטא, שהתפרסם כצדיק וראש ישיבה שנקראה בשמו "ישיבת הגאון ר' הרצל".
עיקר פרסומו נבע מספרו בן חמשת הכרכים נועם המצוות.
נולד בביאליסטוק לר' אברהם (מֶמִי) קרצ'מר, נכדו של רבי אשר מטיקטין רבה של שרשוב ומחבר "כתר ראש" על הנהגות רבי חיים מוולוז'ין, ו"ברכת ראש" על מסכת ברכות ונזיר.
אביו היה סוחר טקסטיל ועלה עם משפחתו ליפו.
בנותיו נישאו לרבנים יוסף גרשון הורביץ, יונה ראם, ולשמואל הומינר.
אחיו הגדול משה שמואל היה נציג הברון וחי בפתח תקווה.
נישא לשרה בתו של ר' אליהו מאיר זילברבלט ועבר לגור בפוניבז'.
בראשית דרכו התפרנס כסוחר, אך החברה בשוק לא הייתה לרוחו והוא בחר לשמש שוחט תחת פיקוחו של רב העיר, רבי יצחק יעקב (איצל'ה) רבינוביץ.
הוא התפרסם כשהדפיס את ספרו "נועם המצוות" שזכה למספר מהדורות ולהסכמות נלהבות של רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק שהכירו בצעירותו בביאליסטוק, של רבי איצל'ה מפוניבז' ושל ר' יוסף לוינשטיין מסרוצק.
בהקדמתו למהדורה המחודשת של הספר, מספר תלמידו הרב שך, כי השתתף בקביעות בשיעוריו על טעמי המצוות שנמסרו מדי יום בין מנחה למעריב, והעיד כי "דבריו הבוערים ביראת ה', חדרו עמוק לליבות הצעירים".
שנים ספורות לפני פטירתו הפתאומית, הקים ישיבה לצעירים בעיר פוניבז' שעד אז הסתובבו מחוסר מסגרת מתאימה, חלקם בבית המדרש וחלקם ברחובות העיר.
מתלמידיו בישיבה זו היה הרב נחום ברוך גינצבורג.
הישיבה התרחבה ועברה לבית המדרש "גליקל'ס קלויז" (הבית של גליקל'ה), ביתה של גליקל'ה אלמנת רב העיר הקודם הרב יעקב הלוי, שהוקדש על ידה לשמש בית מדרש.
את טובי הבחורים היה מפנה ללימודי המשך בישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה, מסלול אותו עבר גם תלמידו המפורסם ביותר, הרב אלעזר מנחם שך, שהיה מנהיג הציבור החרדי במשך שנים.
לרבי נפתלי הרץ קרצ'מר לא היו צאצאים, הוא נפטר כנראה בפתאומיות בפוניבז' בשנת תרע"ג.
הרב פרופסור נפתלי וידר (Naftali Wieder; א' באייר תרס"ה, 5 במאי 1905 – י' באדר תשס"א, 5 במרץ 2001) היה חוקר התפילה.
נולד בעיר סיגט ליצחק אלימלך וידר, סיטונאי יין, וללאה לבית וולדמן.
משפחתו הגדולה, שבה היו שישה אחים וחמש אחיות, השתייכה לחסידות בעלז.
מצד אימו היה צאצא לרב צבי אלימלך שפירא מחבר "בני יששכר", ודודו מצד אביו, הרב שלום בן חיים אריה וידר היה מחברו של שו"ת "משמיע שלום".
אביו של אמו היה המרא דאתרא של העיירה בורשה.
למד ב"חדר" ובישיבה בעירו, סיגט, וכבר בצעירותו יצא לו שם של "עילוי".
נסמך לרבנות על ידי הרב ישראל חיים פרידמן, רבה של ראחוב ומחבר הספר "ליקוטי מהרי"ח", ועל ידי הרב חיים צבי טייטלבוים, רבה של סיגט ומחבר הספר "עצי חיים".
על פי עדותו, שירת כחבר בית דין בהונגריה.
בשל רצונו לרכוש השכלה, עזב את עיר מולדתו בשנת 1925 ועבר לברלין בירת גרמניה, כדי להשלים את חינוכו ולהתכונן לבחינת הבגרות, ובד בבד למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בעיר, אף שלא עזב את הדת.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה התקשה להמשיך בלימודיו, ורק תודות להשפעתם של פרופסורים באוניברסיטת וירצבורג התקבל ללימודים במוסד, בו כתב את עבודת הדוקטורט שלו על איכה זוטא.
העבודה, שיצאה לאור בברלין בשנת 1936, כללה תרגום גרמני של המדרש, וניתוח ספרותי משווה.
בשנים אלה ערך מחקרים לפרסום ונתן שיעורים פרטיים, כדי לממן את לימודיו.
כמו כן הרצה ועסק בחינוך מורים.
את רכושו, אותו הפקיד בנמל בהמבורג, איבד בשנות מלחמת העולם השנייה כשהופצץ הנמל על ידי בעלות הברית.
וידר תכנן לשהות באנגליה רק עד לקבלת סרטיפיקט לארץ ישראל, ובשל העובדה שזה לא התקבל, נשאר באנגליה בשנות מלחמת העולם.
הוא שהה באוקספורד, ועזר לשמעון ראבידוביץ' בעריכת כתב העת "מצודה – קובץ לשאלות החיים למדע ולספרות" שהוציא בשנים תש"ג–תשי"ד.
כתב העת פרסם מאמר, שבו טען שחיבורו האבוד של המשורר יהודה בר יצחק הלוי בן שבתי הלוי, שנשרף בסרגוסה במאה ה-13, היה ספר היסטוריה שעסק בחכמי היהודים ומלכי ספרד.
עזר גם לחוקר פאול קאלה, שהתגורר גם הוא באנגליה בעקבות עימותיו החוזרים עם הנאצים, בחקר מקורות רבניים.
בעזרת חיים רבין, ששימש אז מרצה לספרות חז"ל באוניברסיטת אוקספורד, שיפר את ידיעותיו בערבית ובאסלאם.
לימד עברית ויהדות בבית כנסת מקומי ואחר כך בצפון לונדון.
חקר חיבורי יהודים מימי הביניים שנמצאו באוספי אוניברסיטאות באנגליה, ובעיקר בניתוח תוכן התפילות, תחום עיסוקו המרכזי בהמשך חייו.
במחקריו על המנהגים שהנהיג הרב אברהם בן הרמב"ם בקהיר במאה ה-13 זיהה את הדמיון בינם לבין הפולחן הדתי של ה"סופים".
מחקריו בנושא פורסמו בכתב העת "מלילה" במנצ'סטר, וקובצו בשנת 1947 בספר בשם "השפעות אסלאמיות על הפולחן היהודי", שיצא לאור באוקספורד בסדרת "ספריית המזרח והמערב" של המו"ל בלה הורוויץ , והנציח את זכרם של אמו ואחיותיו שנספו בשואה.
בעקבות פטירתו של אברהם (ארתור) מרמוֹרשטיין, המרצה לספרות חז"ל בבית המדרש לרבנים בלונדון (, "קולג' היהודים"), מונה וידר בשנת 1947 למרצה לתלמוד, מדרש ותפילה בקולג'.
באחת מהרצאותיו פגש במרים לוי, ממשפחה יהודית שמוצאה בגיברלטר, והם נישאו בלונדון בשנת 1951.
בשנת 1954, ביוזמתו של שלמה דב גויטיין, מוין החומר מגניזת קהיר שנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
בין החומרים מצא פרופסור וידר חומר ליטורגי רב, ונוסחאות שונות של קטעי תפילות.
הספר יצא במהדורה נוספת, בשנת 2005, בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
הוא התיידד עם זיגפריד שטיין, ראש המחלקה לעברית בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ערך לצדו את כתב העת "Journal of Jewish Studies", וישב בוועדת המכון ללימודי היהדות שפעל בקולג' ובחסותו.
בשנת 1969 הוזמן וידר על ידי המחלקה לעברית ללמד אצלם.
שמו המשיך להופיע ברשימת המרצים של ה"ג'וז קולג'", הקדיש את רוב זמנו לקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
תוך זמן קצר זכה לדרגת פרופסור חבר.
בסוף שנות השישים מונה לראש המחלקה לתוארי מחקר בג'וז קולג'.
בהגיעו לגמלאות, בשנת 1972, החליטו וידר ורעייתו מרים לעלות לישראל, והתיישבו בשכונת בית וגן בירושלים.
גם בישראל המשיך במחקריו, והייתה אף יוזמה להביאו להרצות באוניברסיטה העברית בירושלים.