tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהגיעו לפריז הוא גילה שההמון תלה על פנס רחוב את פולון דה דואה ואת אחיינו, וביצע לינץ' בברון דה בסנוול, פקודו של מפקד הבסטיליה לשעבר, דה ברולי.
נקר ניסה להימנע משפיכות דמים נוספת ודרש חנינה כללית.
דרישתו הייתה מוטעית, כי הוא לא שקל נכונה את עוצמתם של הכוחות הפוליטיים, שדרשו את דמם של האסירים.
אילו ביקש דיון הוגן בבית משפט, אולי היה עולה בידו להציל את חייהם.
הוא הפריז בחשיבותה של האספה, אשר הוקמה אד הוק.
האספה לא היססה לבטל את החנינה על מנת להציל את עורה שלה בפני זעמו של ההמון.
מפריז המהומות נפוצו בכל רחבי צרפת.
אנשי המעמד השלישי התארגנו והתחמשו.
רבים מהם התכנסו בוועדות והכריזו על קיום ממשל מקומי.
הם אף הקימו יחידות של המשמר הלאומי להגנת האינטרסים שלהם.
הקיצוניים שבהם שרפו את בתי האצילים ואף רצחו אצילים על שום היותם בעלי הסטטוס האריסטוקרטי.
כל שנה ב-14 ביולי נחגג בכל רחבי צרפת יום הבסטיליה.
בפריז מקיימים כל שנה בתאריך זה מצעד צבאי לאורך השאנז אליזה בבוקר ובלילה נורים זיקוקין די-נור מעל לגני טרוקדרו.
חוקי הפיזיקה השולטים בתופעה אינם חוקי אווירודינמיקה אלא משוואות קינמטיקה.
נניח כי הפרוסה מתחילה את דרכה ממצב התחלתי מאוזן, כשהחמאה מרוחה כלפי מעלה.
כדי לחשב האם הפרוסה תיפול על הצד המרוח, יש צורך בשלושה נתונים:
הגובה ההתחלתי (הגובה של השולחן, הצלחת או היד בטרם הנפילה)
את סך הזווית שצברה הפרוסה כשהתגלגלה באוויר במהלך נפילתה נחשב באמצעות אינטגרציה על המהירות הזוויתית לאורך זמן הנפילה:
בהנחת מהירות זוויתית קבועה, ניתן להמיר את האינטגרל במכפלה:
את הזמן T נחלץ מן הנוסחה לתנועה בתאוצה קבועה:
כדי שהפרוסה לא תיפול על הצד המרוח, הזווית
בתנאים טבעיים, המהירות הזוויתית בה מתחילות פרוסות ליפול קטנה יחסית לגובה מהן הן נופלות.
ברוב המקרים, הזווית שהפרוסה מספיקה לעבור גדולה מ-90 מעלות, אך קטנה מ-270.
מצבים בהם הכלל לא יתקיים
כיוון שהנפילה על הצד המרוח בחמאה נובעת מטווח הפרמטרים הסטנדרטי של גובה, מהירות אנכית ומהירות זוויתית, שינוי של כל אחד מהפרמטרים יכול להפר את הכלל ולהביא למצב בו רק מעט פרוסות אכן יפלו על הצד המרוח.
בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "מדע משוגע" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק נערך ניסוי, בו מכונה הפילה 100 טוסטים משולחן מגובה 76 סנטימטרים, מתוכם 89 נפלו על הצד המרוח בחמאה.
בשולחן בגובה כפול התוצאה ירדה ל-19. רוברט מת'יוס זכה בשנת 1996 בפרס איג נובל על עבודתו זו.
ניתן לשנות את המהירות האנכית של הנפילה.
דחיפת הפרוסה כלפי מטה בעת הנפילה תיתן לה זמן קצר יותר להסתובב, ואז אולי לא תספיק לעבור את 90 המעלות הראשונות.
דחיפת הפרוסה כלפי מעלה תעניק לפרוסה זמן רב יותר להסתובב, ואז קיים סיכוי שהפרוסה תצליח לעבור 270 מעלות.
דחיפה חזקה מדי כלפי מעלה עשויה להביא את הפרוסה לעבור 360 מעלות ועוד 90 מעלות, ושוב ליפול על הצד המרוח.
דחיפה חזקה עוד יותר עלולה להסתיים בפגיעת הצד המרוח בתקרה, וכמובן בתוצאה לא רצויה.
ניתן לשנות את המהירות הזוויתית של הפרוסה, כדי לנסות לגרום לה להסתובב לאט או מהר יותר, ובכך לחרוג מן התחום המסוכן.
בספרות הפופולרית, כלל נפילת פרוסת הלחם המרוחה בחמאה הביא לדיון היתולי ב"פרדוקס החתול המרוח בחמאה".
ה"פרדוקס" מתאר מצב בו פרוסת לחם מרוחה בחמאה קשורה לגב חתול.
ה"פרדוקס" מסתמך על הכלל דלעיל כי פרוסה תמיד תיפול על הצד המרוח, וכן על הכלל לפיו חתול תמיד נופל על רגליו.
התנאים סותרים, מחד החתול אמור ליפול על רגליו, מאידך הפרוסה אמורה ליפול מהצד של החמאה.
לפיכך החתול לא יכול ליפול לקרקע משום צד.
לכן ימשיך להסתובב באוויר לנצח כפרפטום מובילה.
"פרדוקס" זה אוזכר בסרטי קולנוע, ספרי קומיקס וסדרות טלוויזיה, לעיתים על ידי חיבור לגנרטור על מנת לייצר חשמל.
נפל תחמושת הוא חלק מאמצעי לחימה או תחמושת שנפל מבלי להתפוצץ ועודו מכיל חומר נפץ חי.
נפלי תחמושת הם מסוכנים ביותר ועלולים להתפוצץ בכל רגע.
במסגרת הצבא, יחידת סילוק הפצצות של חיל הנדסה היא האחראית על טיפול בנפלי תחמושת ונטרולם בבטחה.
יש הבדל בין נפלי תחמושת שנורו על ידי צבא ידידותי (למשל: במהלך אימונים) לבין נפלי תחמושת שנורו על ידי האויב.
ההבדלים נובעים מכך שמאז מלחמות העולם התפתח מרוץ חימוש במלכוד הפצצות לשם פגיעה בחבלני הצד השני כשאלו מנסים לנטרל את הנפל.
בתחמושת שנורתה על ידי צבא ידידותי, גם אם מלכוד כזה קיים, הוא מוכר וידוע מראש ולכן ניתן להפעיל עליו דרכי טיפול מתאימות.
בנפלי תחמושת של האויב, לעומת זאת, דרכי המלכוד ואופן הפעולה של המרעום אינם ידועים ומשימת הנטרול הופכת קשה ומסוכנת יותר.
בישראל מפוזרים נפלי תחמושת רבים שמקורם באימונים ובקרבות הרבים שהתרחשו בארץ.
נפלי תחמושת אלה גרמו ללא מעט תאונות של אספני תחמושת ומתכות שלא היו זהירים מספיק ונפגעו מנפל שהתפוצץ בידיהם.
עם הזמן, ישנם חומרי נפץ שמתפרקים לניטרוגליצרין, המתפוצץ אף מנקישה קלה, מה שמגביר עד מאוד את הסיכון בנגיעה בהם.
נְפִיצָה או דיספרסיה () היא תופעה המתרחשת כאשר גלים בתדרים שונים נעים במהירויות שונות בתווך.
אחת מהדרכים בהן התופעה באה לידי ביטוי היא כאשר מתקיימת שבירה אל התווך שגורמת לגלים שאינם מונוכרומטיים להישבר בזוויות שונות כשהם עוברים בתוך תווך, בתלות באורך הגל (או בתדירות) שלהם.
דוגמאות לנפיצה הן הקשת בענן, פיזור אור, העובר דרך מנסרה, והתרחבות פולסי אור בסיבים אופטיים.
במקרים רבים, יצירת הפרעה בתווך בתדירות קבועה תגרום להתפשטות גל בתווך בתדר זהה.
עם זאת, מהירות התפשטות הגל היא תכונה של התווך: לדוגמה, הפרעה בחבל מתוח תתקדם מהר יותר מהפרעה בחבל רפוי.
בנוסף, בתווכים מסוימים, התכונות שקובעות את מהירות הגל בתווך יכולות להשתנות כתלות בתדר ההפרעה (בדומה לנדנדה שתתנדנד בעוצמות שונות אם מנדנדים אותה לאט מידי, מהר מידי, או בדיוק בתדר הנדנוד שלה).
במקרים כאלו, נאמר שגל בתווך יחווה נפיצה, והתווך נקרא תווך דיספרסיבי (dispersive medium).
כאשר גל לא מחזורי ינוע בתווך, הנפיצה תגרום לעיוות צורתו.
לדוגמה, חבילת גלים המתקדמת בתווך תחווה התרחבות ככל שתתקדם בו יותר.
הסיבה לכך היא שחבילת הגלים מורכבת מאוסף של גלים סינוסיים בעלי אורך גל ותדירות שונים הנעים כל אחד במהירות אחרת, עקב שינוי יחס הנפיצה (ומקדם השבירה) כתלות באורך הגל.
ביטוי בולט לנפיצה הוא פירוק האור הלבן למרכיביו במעבר דרך מנסרה: אף על פי שמהירות האור בריק היא גודל קבוע אשר איננו תלוי בתדירותו, בתווך חומרי כל רכיב של האור (בעל תדירות שונה) נע במהירות אחרת.
כיוון שלפי חוק סנל תלויה זווית השבירה במהירות האור בחומר, כל רכיב של האור נשבר בזווית אחרת וכך מתקבלת תבנית של פסי אור בצבעים שונים, המסודרים לפי אורך הגל שלהם.
האור עובר נפיצה בחומרים שונים בהיקף שונה, אותו נהוג לבטא על ידי מספר אבה.
ככל שמספר אבה נמוך יותר הנפיצה גדולה יותר.
נסמן ב- את התדירות הזוויתית של גל סינוסי וב- את מספר הגל שלו.
יחס הנפיצה הוא התלות ההדדית ביניהם:
מהירות הפאזה היא היחס ביניהם:
מהירות החבורה של חבילת גלים היא: .
הנגזרת השנייה של התדירות הזמנית בתדירות המרחבית, , פרופורציונית למקדם הנפיצה של החומר, וקיימות הגדרות שונות למקדם הנפיצה עצמו.
גל כללי ניתן לכתיבה כסכום של גלים סינוסיים, כאשר התרומה של כל גל סינוסי ניתנת לחישוב כמקדם טור פורייה שלו אם הגל מחזורי או כהתמרת פורייה של הגל הכולל במקרה של חבילת גלים.
כל גל סינוסי מתקדם במהירות פאזה המתאימה לתדירות שלו, והתוצאה היא שמעטפת חבילת גלים מתקדמת בקירוב במהירות החבורה, אך הצורה הכוללת של הגל משתנה עם הזמן במעין מריחה.
גל מישורי – גל שמקיים , כלומר יחס הנפיצה הוא ליניארי ולכן מהירות הפאזה היא תמיד, ולא מתרחשת הנפיצה.
גל קול בגביש (פונונים) – , כאשר הוא קבוע הסריג, ו־ היא תדירות דבאי.
ארגון המחתרת ניל"י פעל ביישוב העברי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הארגון פעל במשך כשנתיים עד תפיסת חבריו על ידי העות'מאנים.
חשדות עות'מאניים בריגול כלפי יהודי היישוב החלו בשלב מוקדם של המלחמה.
עוד בטרם הוקמה ניל"י, בינואר 1915, נאסרו 13 צעירים בני חדרה (ובהם אבשלום פיינברג) בטענה כי הם מעורבים בריגול.
כל 'פשעם' היה שהם ישבו סביב מדורה בלילה בחוף הים - מעשה שפורש על ידי הטורקים כניסיון איתות לספינות בריטיות בים.
הם שוחררו לבסוף, עקב התערבות מקרית של קצין טורקי בכיר, בזכות קשריו של אהרון אהרונסון.
בשעה שפעלה כבר הרשת, עברו שמועות בין אנשי היישוב היהודי על רשת ריגול.
חלקן אף ירדו לפרטים: "נודע לי" - כתב צבי נדב, מראשי ארגון "השומר" - "שקיימת קבוצת מרגלים עבריים לטובת האנגלים ויוסף לישנסקי נמנה עליה, וקבוצה זו קשורה בבית אהרנסון ובאבשלום פיינברג...
הכתה אותי בתימהון עוד יותר גדול העובדה, שהם עובדים לאור השמש ללא שמירה אלמנטארית של חוקי הקונספירציה.
היו מראים באצבע: 'פלוני הוא בן חבורתם!...' סופר, שיוסף לישנסקי בא בימים אלה ממצרים והביא דרישת שלום ומתנה לאשה אחת נודעת" [ההדגשה במקור].
גם יוסף לישנסקי עצמו ציין זאת באחד ממכתביו לאהרן: "יהודינו פטפטו כל כך הרבה, עד שיש להתפלא איך הממשלה לא הרגישה בנו".
לא מן הנמנע ששמץ מאותן שמועות הגיע לאוזניהם של הטורקים, אך לא היה להם מידע מדויק.
נוסף על כל זאת, הבריטים לא השקיעו מאמץ במידור הסוכנים זה מזה.
כך, סוכנים ערבים שפעלו עבור הבריטים ידעו באופן מעורפל על קיום רשת ריגול יהודית באזור עתלית, וכשנתפסו על ידי העות'מאנים, דיווחו על כך בחקירתם.
גם זה עורר חשדות, אך עדיין לא היה בכך מספיק כדי לעצור את הרשת.
במשך חודשי הפעילות הראשונים התקיים הקשר על ידי אונייה בלבד.
קשר זה היה מוגבל: האונייה הייתה מבקרת בחופי עתלית רק בלילות חשוכי ירח, כלומר פעם בחודש, לערך.
ידיעות דחופות לא היו יכולות לעבור בדרך זו, ודבר זה היווה חיסרון משמעותי.
כמה דרכים לקשר חלופי נבחנו, ובהן העברת כבל ימי, קשר אלחוט ונחיתת מטוסים.
ההחלטה שהתקבלה הייתה להשתמש ביוני דואר.
יונים אומנו לצורך המשימה, ולבסוף הובאו לתחנת הניסיונות בעתלית, אשר שימשה בסיס לפעילות ניל"י.
ביוני הדואר נעשה שימוש מתחילת יולי 1917. לקראת תחילת חודש ספטמבר שלחה שרה אהרנסון שני זוגות יונים למצרים, וביקשה שהמנגם, אוניית הקשר, תגיע אל מול חופי עתלית ב-10 בספטמבר.
היו ידיעות מעורפלות על מתקפה צפויה של הטורקים בחזית עזה, אותן ביקשו חברי ניל"י להעביר.
יונים אלו לא הגיעו ליעדן, אולי עקב שימוש לא נכון של חברי ניל"י ביונים או בשל כישלון האימונים שעברו במצרים.
אחת מן היונים נחתה בין יוניו של בקיסריה.
ב-4 בספטמבר הוא הבחין ביונה הזרה ובפתק שהיה קשור לרגלה.
הפתק היה מוצפן והוא לא הצליח לקרוא אותו.
במהרה נפוצו שמועות ביישוב על תפיסתה של היונה, ויוסף לישנסקי ידע על כך כבר בליל אותו יום.
איש ניל"י, מנשה ברונשטיין, נשלח מיד לתחנה בעתלית, שחט את כל היונים שהיו שם וקבר את בשרן באדמה.
יוסף לישנסקי הגיע לתחנה בעתלית והשמיד או גנז מסמכים שחשש שייתפסו.
תפיסת היונה לא גרמה לתפיסת ניל"י באופן מיידי.
הטורקים לא הצליחו לפענח את הצופן (אף שהיה פשוט לפיצוח), וכשלו בניסיונם לשכנע את יהודי הארץ לעזור להם, בפיענוח או בהלשנה.
הם הציגו את היונה במלון 'גרף' בזכרון יעקב כאמצעי לחץ על האוכלוסייה, אך איש לא פצה את פיו.
לאחר מכן לקחו את היונה והעבירוה לחיפה ומשם - לקושטא.
עם כל זאת, בשלב זה ידעו הטורקים בוודאות שמתבצע ריגול מתוך הארץ.
תפיסת היונה גרמה לסערת רוחות אצל ראשי ניל"י.
יוסף לישנסקי חשב שצריך להמשיך את העבודה בכל מחיר.
לדעתם, היה צורך בהפסקת הפעילות לזמן מה עד שירגעו הרוחות.
ההכרעה נפלה לטובת דעתו של יוסף, והפעילות נמשכה.
ב-9 בספטמבר, או בעשרה בו, יצא למצרים נעמן בלקינד, מאנשי ניל"י הבולטים, על מנת לחפש את אבשלום פיינברג.
בלקינד לא ידע על מותו של אבשלום, מעטים ידעו על כך אז: שרה ואהרן אהרנסון, ליובה שניאורסון ויוסף לישנסקי.
אפילו משפחתו של אבשלום לא ידעה.
לאמו ולסביבתו הקרובה סיפרו כי הוא נסע ללונדון לקבל הכשרה כטייס בצבא הבריטי.
ברם, העובדה שלא התקבלו ממנו מכתבים הייתה מחשידה מאוד.
פיינברג נהג לכתוב מכתבים רבים, ושתיקתו הייתה מוזרה.
היו חשדות כי הוא מת, אך לא היו ראיות מוצקות לכך.
נעמן בלקינד, בן דודו של אבשלום וידיד נעוריו, החליט לצאת למצרים לברר את הדבר בעצמו.
להחלטה קדמו ויכוחים עם יוסף ושרה, שלא שיתפו את בלקינד בידוע להם.
בלקינד ביקש מהם לצאת למצרים ב'מנגם', אך הם סירבו.
הוא איים כי יצא לבדו למצרים, אך הם לא האמינו כי יממש את איומו.
בלקינד בחר ללכת בדרך היבשה, וב-13 בספטמבר נתפס, כנראה, על ידי קבוצת שודדים בדואים, אשר הסגירה אותו לידי העות'מאנים.
בלקינד הובל לבאר שבע, ושם טען לחפותו.
העובדה שבכליו נמצאו רשימות בעלות אופי צבאי מובהק הייתה בעוכריו.
הטורקים לא קיבלו את טענותיו שהלך לקנות שעורה או לראות את פרדותיו שנמצאו בשירות הצבא הטורקי.
הם החליטו לתלות אותו כעבור שלושה ימי חקירה, אך בעצת קצינים גרמנים שינו את החלטתם והמשיכו בחקירות כדי למצוא שותפים למעשה הריגול.
הבשורה על לכידתו של נעמן הגיעה לזכרון יעקב ארבעה ימים לאחר תפיסתו, ב-17 בספטמבר.
אנשי הרשת חששו מאוד, וניסו למצוא דרכים לפתור את הבעיה: הראשונה, לשחרר את בלקינד במבצע צבאי: שישה צעירים חברי ניל"י ייכנסו חמושים, לבושים כשוטרים טורקיים, לכלאו בבאר שבע וייקחו אותו לחופשי.
בעת הצורך, כך תוכנן, ייכנסו אנשי ניל"י עם הטורקים בקרב.
הצעה זו נדחתה בגלל הסכנה שבה.
ההצעה השנייה הייתה לפנות את כל שאר אנשי ניל"י ב'מנגם' למצרים.
הצעה זו יושמה באופן חלקי: ב-25 בספטמבר פונו אשתו ובנו של שמואל אהרנסון - אחיהם של שרה ואהרן - שהיה מפעילי ניל"י, למצרים באונייה.
פינוי מלא לא התבצע מחשש לעורר תשומת לב טורקית, שתגרום לפגיעה בנשארים בארץ.
פינוי שנעשה קודם לכן למרגלים ערבים ומשפחותיהם בחופי צור גרר עונשים כבדים לאנשי העיר, ובניל"י חששו מגורל דומה לאנשי היישוב שלא היו קשורים לריגול.
בשלב זה עדיין לא היה ברור כי לכידת בלקינד תפיל את שאר חברי הרשת, והוחלט לפנות את האנשים בהדרגה, כך שהפינוי לא ימשוך תשומת לב.
ההרגשה בעקבות ההחלטה לדחות את מועד הפינוי הייתה קשה, ושרה אהרנסון כתבה על כך: "אפשר מאוד שזו טעות מצדנו ושנאחר את המועד לברוח, אבל אנו מסכנים את עצמנו עד הרגע האחרון".
שרה עצמה תכננה לעלות על המנגם ב-27 בספטמבר, אך היא חיכתה לשווא: המנגם לא הגיעה.
ההצעה שנתקבלה לבסוף הייתה להמשיך בעבודה בתקווה שבלקינד יחזיק מעמד ולא יחשוף את חבריו, ובתוך כך לנסות לשחררו על ידי בקשיש.
בתחנה בעתלית לא היה כסף רב באותו זמן, ובניל"י העריכו הבקשיש הדרוש ב-3000 לירות טורקיות.
הם דרשו מהאנשים במצרים שישלחו הרבה כסף ובדחיפות, אך אלה התקשו לאספו במהירות כה רבה.
על כן, נכשל גם הניסיון לשחרר את נעמן בלקינד על ידי בקשיש.
בינתיים, גילו העות'מאנים את סודותיו של בלקינד.
מאוחר יותר הוא העיד שהוא סיפר להם שהוא מבקר באזור כדי לבקר שייך בדואי מסוים.
הם שחררו אותו ועקבו אחריו, בעוד הוא ממשיך אל השייך.
השייך, על פי פקודות הטורקים, שיכר (ואולי אף סימם) את נעמן, ומשך מפיו את סודותיו בדרך זו.
הוא סיפר שמות אנשים והתרברב במעשיו.
בערבו של אחד באוקטובר, מוצאי חג ראשון של סוכות התרע"ח, הקיפה פלוגת חיילים עות'מאנית את זכרון יעקב מכל עבריה.
על הגעת החיילים הטורקים נודע קודם לכן לאחר שדוד דוידסקו פעיל ניל"י והמוכתר של המושבה עתלית נחקר על ידי המושל הטורקי ומכך הבין שעלו על הרשת, הוא מיהר להגיע לחווה בעתלית והודיע לשרה אהרונסון שיצאה מיד לביתה בזכרון יעקב.
כשנודע לה על בואם של הטורקים, הפקידה אלף לירות טורקיות מכספי התחנה בידי דוד שטרנברג, קרוב משפחתה שלא היה פעיל ניל"י, ועברה בביתה והחביאה פרטים וחפצים מפלילים; זה לא עזר לה: הטורקים ידעו את מי הם מחפשים, ופנו מיד אל בית אהרנסון.
ארבע נשים יהודיות סייעו להם באיתור בתי שאר אנשי ניל"י.
הם עצרו את שרה, אפרים וצבי אהרנסון, בני משפחת לישנסקי (פרט ליוסף), ופעילי ניל"י אחרים: טובה גלברג, ניסן רוטמן, יהודה זלדין ועוד.
העות'מאנים לקחו עמם את שרה, צבי (אחיה) ופישל (אביה) אל המפקדה הטורקית הקרובה.
הם עינו את פישל וצבי אהרנסון בפאלקות (הלקאות על כפות הרגליים והידיים), בדרישה לגלות את מקומם של יוסף לישנסקי וראובן שוורץ - בן דודה של שרה וחבר ניל"י, שחשבו אותו בטעות לאחד הבכירים ברשת - והכריחו את שרה להביט בעינויים.
היא טענה שאביה ואחיה לא היו שותפים לריגול.
את מקומם של המתחבאים לא גילו.
הטורקים עינו גם בני משפחה של ראובן שוורץ.
לפנות בוקר, בתום העינויים, שוחררו האנשים לבתיהם, כאשר חיילים עות'מאנים הוצבו בפתחי הבתים.
בינתיים, התחבאו שאר חברי ניל"י במקומות שונים: יוסף לישנסקי, מנשה ברונשטיין ויצחק הלפרין ברחו לגבעות שליד זכרון יעקב, ומשם השקיפו על הנעשה.
ראובן שוורץ התחבא בביתו של ידיד משפחתו, ערבי שגר באזור זכרון יעקב.
דוד סוקולוביץ', שחי באזור עפולה, שמע על המעצרים והחקירות בזכרון יעקב והסגיר את עצמו לצבא הטורקי בתור עריק (פָרר).
הוא הועסק בעבודות כפייה, מבלי שידעו הטורקים כי ריגל נגדם בעבר.
בלילה, החליט מנשה ברונשטיין לחזור לביתו; הוא חשש מהתעללות במשפחתו.
בחסות החשיכה חדר לזיכרון ונכנס לביתו דרך החלון האחורי.
הוא העמיד פני חולה, וגם הוא נאסר.
יצחק הלפרין, שבו לא חשדו הטורקים בשלב זה, חזר בשעות הבוקר המוקדמות לבית אהרנסון ושוחח עם שרה.
היא הורתה לו לחזור ולמסור ללישנסקי כיכר לחם והנחיה לברוח.
הוא חזר ללישנסקי ללא הפרעה, הודיע לו על כך וחזר למושבה.
אביו וחותנו של ראובן שוורץ הולקו ברחובה הראשי של זכרון יעקב.
ראובן שוורץ הסגיר עצמו לאחר ששמע על כך מפי מסתירו.
באמצע היום השני לעינויים הועברו העצורים לבית משפחת ריבקינר, ששימש לפני כן כמשרד וספרייה עבור אהרן אהרנסון.
הפעם עונתה גם שרה אהרנסון.
העינויים כללו הצלפות, מכות, צביטות במלקחיים, הנחת ביצים רותחות תחת בית השחי ובין הברכיים ועוד.
בין עינוי לעינוי היו קושרים את שרה לידית הדלת, כדי שלא תוכל לנוח בישיבה על הרצפה.
היא הייתה נאנחת וצועקת מכאב על מכותיה ומקללת את הטורקים ביידיש, ערבית וצרפתית, אך לא גילתה דבר על שאר אנשי ניל"י ולקחה על עצמה את האחריות לכל פעולות הריגול.
כשהציעו לה הטורקים מים לשתייה, סירבה לקבל מידם.
רבקה לישנסקי, אשתו של יוסף, נכחה במקום עם שני ילדיה.
היא אמרה לטוביה, בנה הקטן, שיגיש את המים בעצמו לשרה, והיא קיבלה אותם מידו.
במהלך שלושת הימים הוכנסו רבים מעצורי זיכרון לבית ריבקינר ועונו שם.
בסופם של שלושת הימים הוחלט להעביר את העצורים לנצרת.
במשך פרק זמן זה, הצליחה שרה אהרנסון לכתוב מכתב (כנראה בבית השימוש) להעביר אותו לידיו של דוד שטרנברג.
במכתב השאירה הוראות לדוד שטרנברג מה לעשות בכסף שקיבל, וקראה לנקמה.
גם ראובן שוורץ הצליח להגניב החוצה פתקה, בה ביקש כי שם ילדו (שברית המילה שלו הייתה אז) יהיה עשהאל.
ב-5 באוקטובר 1917, בטרם היציאה לנצרת, ביקשה שרה ללכת לביתה, להתקלח ולהחליף בגדים.
שרה הובלה לביתה זקופה וגאה, והותירה רושם רב על רואיה.
מפקד משטרה טורקי שצפה בה, אמר לאחר מכן ש"החל להאמין במלכות ישראל" כיוון ש"שרה פסעה כמו מלכה".
בביתה נכנסה לחדר האמבטיה, הפעילה את ברז המים וירתה לתוך פיה מאקדחה.
החיילים הטורקים ששמרו על הבית הזעיקו רופא לקול הירי.
הרופא שבא היה ד"ר הלל יפה.
את הנעשה תיאר ביומנו: "את שרה מצאתי מוטלת בלי הכרה על הרצפה בחדר הרחצה, ולידה מוטל אקדח קטן...
הכרתה שבה אליה לאחר זריקה...
היא התחננה והתיפחה: 'בשם אלוהים!
גמור נא עם כל זה!
לא אוכל לחיות ולסבול, לא אוכל...".
שרה אהרנסון שותקה מן הירי, אך לא מתה.
ארבעה ימים גססה, ובבוקר 9 באוקטובר נפטרה.
כבקשה אחרונה ביקשה שאביה ישוחרר - אך הטורקים לא כיבדו בקשה זו.
את גופתה עטפו ברשתות הגנה מפני יתושים (לא נמצא בד מתאים בשלב זה של המלחמה).
מזכרון יעקב הועברו תשעה עצורים לבית כלא בנצרת ב-5 באוקטובר.
יחד עמם נלקחו עוד 15 אנשים מזכרון יעקב, שאותם איימו הטורקים להעניש אם לא יוסגר לישנסקי.
כמו כן, בוצע גל מעצרים נוסף ברחבי הארץ, ואנשי ניל"י (וגם אנשים שנחשבו בטעות לאנשי ניל"י) נוספים הושלכו לבית כלא זה.
חסן בק חקר ועינה את העצורים, בניסיון לגלות כמה שיותר פרטים על ניל"י ועל מיקומו הנוכחי של לישנסקי - שלא היה ידוע לאיש מן הנחקרים באותה שעה.
ראובן שוורץ נחשב בעיני הטורקים לבכיר ברשת.
הוא עונה מדי לילה, עד 23 באוקטובר.
על פי עדות אחד האסירים, ב-23 באוקטובר העירו החיילים הטורקים את האסירים, וראובן שוורץ היה תלוי על משקוף החלון בחדר.
ייתכן שאיבד עצמו לדעת, אך אפשר גם שמת בתוך העינויים, ותלייתו בוימה.
הוא נקבר בבית הקברות של עפולה, ועצמותיו הועברו משם מאוחר יותר (ב-1925) לזכרון יעקב.
אפרים אהרנסון (האב) בן ה-68 עונה עד כדי גסיסה, ושוחרר.
הוא אושפז בבית חולים ואחר כך השתחרר לביתו.
בינתיים הפעילו הטורקים לחץ כבד גם על כלל תושבי זכרון יעקב, לגלות את מקום מחבואו של יוסף לישנסקי.
מושל האזור הטורקי נאם לפני כלל התושבים ואיים עליהם בטבח והרס המושבה.
נערך גם טקס בבית הכנסת, בו הוציאו את ספרי התורה מארון הקודש, הדליקו נרות ונשבעו בנוכחות קהל רב להסגיר את יוסף לישנסקי לכשיוודע היכן הוא.
לישנסקי נמלט כשברשותו אקדח ו-80 לירות זהב.
זמן מה הסתתר ביערות שליד זכרון יעקב.
לאחר מכן הגיע לכרכור, והסתתר שם עד ה-2 באוקטובר.
נוכחותו במקום יצרה חששות ותחושת אי נוחות בקרב חברי קבוצת כרכור.
ב-2 באוקטובר הגיעה לכרכור עגלה, בה היו כמה מחברי השומר (צבי נדב, שמואל הפטר, לאה צ'ק ופנחס ריקליס), אשר הובילה נשק וזהב של ארגון השומר מפתח תקווה לגליל.
מקורו של הזהב היה במצרים, משם הועבר על ידי ניל"י, ובארגון השומר הוחלט להחרימו לאחר שנחשפה ניל"י.
כיוון שחששו להחזיק את הזהב האסור בפתח תקווה, העבירו אותו לגליל, לשם רכישת נשק.
על פי גרסה אחת, יצא לישנסקי עצמו אל העגלה וביקש שיצילו אותו; על פי עדויות אחרות, פנה אחד מאנשי קבוצת כרכור לנוסעי העגלה וביקש מהם לקחת עמם את לישנסקי.
כך או כך, הועבר יוסף לישנסקי לעגלה, והובל לתל עדש.
מתיחות נוצרה מיד בין לישנסקי לנוסעים בעגלה: אנשי השומר ולישנסקי היו יריבים ותיקים: בעבר ניסה להתקבל לארגון השומר, אך נדחה, והקים ארגון מקביל (אך לא מתחרה) בשם המגן.
נוכחותו של לישנסקי עוררה אי נוחות גם בתל עדש.
חברי ועד השומר התכנסו, ב-4 באוקטובר, לישיבה דחופה ביבנאל, ובה דנו מה עליהם לעשות בלישנסקי.
היו שתמכו בהסגרתו חי לעות'מאנים, מחשש שיתפס כשהוא בידיהם והם ייענשו קשות; חלק מהמשתתפים דרשו להוציא להורג את לישנסקי ולתת את גופתו לטורקים, כדי להימנע ממצב בו יספר לישנסקי לטורקים דברים מפלילים על אנשי השומר, יריביו הוותיקים.
האפשרות השלישית שהוצעה הייתה להסתירו עד שיגיעו כוחות הצבא הבריטי לאזור או עד שיתאפשר להבריחו מן הארץ.
בסופו של דבר הוחלט להסתיר את לישנסקי, והוא הועבר לחמארה, להמשך השמירה עליו.
הוא שוחח עם אנשי השומר ששמרו עליו.
הם ניסו לרמוז לו שעליו להתאבד, אך הוא בחר שלא לעשות זאת.
מאוחר יותר תיאר כי נלקח ממנו שעון הזהב שהיה ברשותו, והוא אולץ לספר למחזיקיו את מקומו של מטמון זהב שהיה שייך לניל"י.
כמו כן, סיפר להם שחלון הצריף בכרמו של פישל אהרנסון נשאר, בשוגג, פתוח; דבר זה היה סימן לאונייה הבריטית כי לא נשקפת סכנה לאנשיה וניל"י עדיין פועלת.
אחד מאנשי השומר נשלח כדי לסגור את החלון.
השמועה אמרה שנשלח לקחת את מטמון הזהב שנותר.
בינתיים, נמשכו החיפושים אחרי לישנסקי.
בחיפושים אלו נמצאו עריקים יהודים רבים מן הצבא הטורקי, שהסתתרו במשך רוב שנות המלחמה במקומות מסתור שונים.
לישנסקי עצמו כמעט ונתפס כמה פעמים.
בשלב זה, באו נציגי זכרון-יעקב ודרשו מאנשי השומר את הסגרתו של לישנסקי לידיהם.
אמנם, אנשי השומר התחמקו בתואנה שלישנסקי ברח מידיהם, אך העובדה שנודע שהוא בידיהם, והחיפושים הנרחבים, העלו ביתר שאת את החשש בקרב אנשי השומר, כי לישנסקי ימצא בידיהם והם יתנו על כך את הדין.
כמה ימים אחרי ההחלטה להסתירו, החליט יוסף נחמני לכנס דיון נוסף בעניין בביתו.
בדיון הוחלט להוציא את לישנסקי להורג.
הפקודה להורגו נמסרה לשומריו, ובמקביל הודיע נציג "השומר" למפקד משטרת טבריה (העות'מאני) שלישנסקי בידיהם, וכדאי לו לבוא ולקחת את גופתו, על מנת לזכות בפרס שהוצע על ראשו (100 לי"ת).
הקצין שלח ארבעה מפקודיו לקחת את גופתו.
בינתיים, שני שומריו של לישנסקי סיפרו לו כי הוחלט להעבירו ללבנון ולהסתירו שם.
על פי עדותו, נלקח בלילה לאתר ליד מטולה, ושם נאמר לו לחכות לבואה של עגלה אשר תיקח אותו ללבנון.
בזמן שחיכה נורה מאחור בידי אחד ממלוויו, ונפל.
היורים חשבו כי מת, והלכו.
לישנסקי, שנפצע בכתפו, חבש את עצמו ונע לכיוון מטולה.
כשהגיעו הטורקים למקום המוסכם לא מצאו איש.
במטולה התגוררה משפחת דודו (שאצלה התגורר בימי ילדותו ונעוריו), והוא נכנס לביתה דרך החלון.
בבית לנו באותה עת שני אנשי "השומר", שחיכו לבואו.
הם לא התעוררו בבואו, והוא נמלט משם לביתו של מכרו שם קיבל חצי כיכר לחם ומעט מים, והמשיך בדרכו.
בשלב זה החליט יוסף לישנסקי לברוח דרומה, ולנסות לחצות את קו החזית.
הוא נדד ברחבי הארץ, והסתתר במקומות שונים.
ב-17 באוקטובר הגיע לפתח תקווה, וביקש מקלט בביתה של מרים פסקל, אשתו של פרץ פסקל, מידידיו של אהרן אהרנסון שחי במצרים.
בתחילה רצתה האישה לגרשו, אך אחת מבנותיה איימה ללכת עמו אם יגורש, והאם חזרה בה (מאוחר יותר סיפרה, כי קנתה רעל כדי להמית עצמה אם ימצא לישנסקי).
הם הסתירו אותו באורווה ובבית אריזה סמוכים, ולבסוף שלחו אותו לדרכו מחשש לחייהם, כשהוא מצויד בכסף.
בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר 1917 יצא לישנסקי, מאופר ולבוש כבדואי, בדרכו אל קווי האנגלים.
באותו יום נתפס על ידי ערבים כשניסה לגנוב גמל.
הוא הובל לרמלה ומשם לירושלים.
עשרה ימים נחקר בירושלים ומשם הועבר ברכבת לכלא בדמשק.
רק מיעוטם היו אנשי ניל"י; היו שם גם אנשי ארגון "השומר", שהגיעו לכלא, כנראה, בעקבות הלשנות של יוסף לישנסקי עליהם (לבד משניים, סעדיה פז ושמואל הפטר, שהסגירו עצמם לטורקים בזמן החיפושים אחרי לישנסקי).
גם עסקנים עבריים מן היישוב נעצרו והושמו בכלא בדמשק.
ביניהם היו אברהם שפירא, שבתי לוי, משה שלוש ועוד.
נוסף על כל אלה, היו בכלא מספר אנשים שנחשדו לשווא בקשרים עם ניל"י או "השומר".
החקירות בדמשק בוצעו, כאשר עניין הריגול היה ידוע באופן מפורט למדי לטורקים.
נעמן בלקינד גילה פרטים רבים בהיותו בנגב, ויוסף לישנסקי הוסיף עליהם.
מנגד, תהליך העברת הכספים לארץ לא היה ברור לטורקים, והם ביקשו לדעת פרטים נוספים.
על אף הבטחות לחנינה, סירב לישנסקי לספר, והציל בכך את עסקני היישוב שהיו מעורבים בעניין (ובהם מאיר דיזנגוף).
על הלשנותיו של לישנסקי על אנשי "השומר" אין הוכחות ישירות.
עדות אחת מפיו הביא ד"ר משה ניימן: "על האגודה ("השומר") בכלל אמר, שהיא אגודה סודית ומסוכנת למולדת.
עדות סותרת מסר איתן בלקינד, ששמע מפיו של לישנסקי ש"הוא לא הלשין על איש בחקירות...
אישים ומפלגות מהיישוב נחלצו לסייע לכלואים.
מאיר דיזנגוף, אברהם בריל וחיים מרגליות קלווריסקי, זומנו בראשית נובמבר 1917 למשרדו של אחמד ג'מאל פאשה בדמשק, ושם הואשמו בחוסר נאמנות לטורקים.
לאחר מכן נשארו בדמשק ופעלו למען הכלואים, כאשר האמצעי העיקרי היה שוחד ובקשישים לאנשי ממשל ולסוהרים טורקים.
משפטיהם של הכלואים התנהלו במהלך שהותם בכלא.
בין השופטים פוזר שוחד ביד נדיבה, עד כדי כך שלא כולם נשפטו: עריקים רבים פשוט גויסו לצבא לאחר פרק זמן בכלא.
חלק מהאסירים שוחררו ללא משפט.
השאר נידונו למאסר לפרקי זמן שונים (בין חודשים אחדים לשלוש שנים).
דינם של ארבעה אנשים היה שונה: יוסף לישנסקי, נעמן בלקינד ואבשלום פיינברג (אשר דבר מותו בראשית 1917 לא היה ידוע לטורקים, והם דנו אותו שלא בפניו) נידונו למוות.
איתן בלקינד ניצל מגזר דין מוות ברור למדי, עקב גילו הצעיר.
השאלה בעניינו נשלחה לקושטא, אך התעכבה שם, ועד שחזרה התשובה החלה בריחה כוללת של הצבא הטורקי, ודינו של איתן בלקינד לא נחרץ למוות.
באוקטובר 1918 הועבר צפונה, יחד עם אסירים נוספים, באנדרלמוסיה שנוצרה הצליחו להשתחרר ולהגיע לשטח כיבוש בריטי.
יוסף לישנסקי ביקש להימלט מכלאו על ידי שוחד, שאותו ביקש להשיג מידי מאיר דיזנגוף, שסייע, כאמור, למרבית האסירים בכלא.
אף על פי שדיזנגוף קיבל כסף רב מניל"י, ועל אף העובדה שלישנסקי הציל את דיזנגוף בשתיקתו, התעלם דיזנגוף מבקשתו של לישנסקי לעזרה.
בהזדמנות אחת ביקש לישנסקי מד"ר משה ניימן, אחד מאנשי ניל"י הכלואים שעימו היה מיודד, רעל, כדי להתאבד.
ניימן לא מילא את בקשתו.
בלילה שבין ה-15 בדצמבר ל-16 בדצמבר, בשלוש לפנות בוקר, נלקחו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד מתאם אל הכיכר המרכזית בדמשק, אל עמודי התלייה.
בלקינד ולישנסקי שוחחו לפני מותם עם שליחו של החכם-באשי של דמשק, שהיה מורה לעברית בבית ספר אליאנס.
לאחר מכן נתלו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד.
שאר האסירים שהיו בכלא השתחררו לאחר פרקי זמן.
המגויסים בכפייה השתחררו מצבא העות'מאני לאחר כניסת כוחות צבאות ההסכמה לקושטא.
כמה אסירים ברחו תוך כדי ההמולה שהייתה בזמן הנסיגה הטורקית.
ביניהם היה רנה מזי"א, איש ניל"י.
במסעו לארץ חצה את נהר הליטני והצטנן מאוד.
הוא חלה, וכעבור כמה חודשים מת.
נפלומטר הוא מכשיר לספירת חיידקים על ידי כמות האור המתפזרת על ידי החיידקים בתרחיף.
צפיפות החיידקים בתרחיף היא פונקציה של מספרם.
קיים יחס ישר בין צפיפות החיידקים לבין גודל הפיזור, קרי ככל שיש יותר חיידקים כך הפיזור יהיה גדול יותר.
נפילת שבעת הנוטרים היה אירוע שבו נפלו שבעה נוטרים סמוך לעיירה הערבית יאזור, בדרך המובילה מתל אביב לירושלים, ב-22 בינואר 1948 (י"א בשבט ה'תש"ח).
מלחמת העצמאות נפתחה במלחמה על דרכי התחבורה.
כבר בתחילת המלחמה נחסמה הדרך מתל אביב לראשון לציון, שהייתה עורק התנועה היחיד למושבות הדרום ולירושלים, בשני מקומות: בשכונת אבו כביר ביפו וביאזור.
את מחסום אבו כביר אפשר היה לעקוף על ידי דרך הביטחון שהחלה להיסלל עוד לפני המלחמה.
דרך זו יצאה משכונת התקווה, חצתה בגשר את נחל איילון והגיעה עד לשער מקוה ישראל.
משם עברה הדרך בתוך מקוה ישראל דרך חולון לחוסמסה ושכונת מולדת.
משם היה צריך לסלול דרך העוברת בחולות ומגיעה לנחלת יהודה בפאתי ראשון לציון.
החלק האחרון של הדרך הצריך עבודה רבה בסלילה ובהקמת מזקפי ביטחון.
לפיכך הדרך לא הושלמה עד לסוף ינואר 1948 ובתקופה זו לא ניתן היה לעקוף את יאזור.
יאזור הייתה עיירה ערבית בת 4,700 תושבים.
הם היו מבוססים מבחינה כלכלית.
חלקם התפרנסו מחקלאות בפרדסי הסביבה וחלקם ממסחר ומעבודה בבתי חרושת במקום - בית חרושת לקרח, טחנת קמח ובבית החרושת היהודי לעורות במולדת שמחצית מעובדיו היו ערבים.
הכביש הראשי תל אביב-ירושלים (בימינו כביש 44) חצה את העיירה והיה מרכז לתושבים שנהגו לשבת בבית הקפה על אם הדרך.
כבר בימים הראשונים למלחמה נרגמו מכוניות יהודים, אך "ההגנה" נמנעה מפעולות תגמול כל עוד דרך הביטחון לא הושלמה ולא ניתן היה לעקוף את יאזור.
בנוסף לכך, רוב התושבים לא היו מעוניינים בשיבוש התחבורה היהודית מחשש לפעולות תגמול וכן בשל לחץ של נכבדי יפו לנהוג במתינות מחשש לחסימת הדרך ליפו.
בית הקפה נהרס ורבים מיושביו נהרגו או נפצעו.
בתגובה לכך פגעו הערבים בשיירה שנסעה לדרום.
כעבור יומיים שוב פגעו בשיירה יהודית.
בתגובה חסם הצבא הבריטי את הכביש ביאזור לתנועה יהודית.
במשאית הראשונה נהג חבר קיבוץ כפר מנחם.
המשאית השנייה הייתה של קיבוץ גת והשלישית של קיבוץ דורות.
שתי המשאיות הראשונות הצליחו להיחלץ, אבל התוקפים הצליחו לפגוע במשאית של דורות, העמוסה חביות סולר.
המשאית עלתה באש והנהג ועוזרו, ו נהרגו.
בימים הראשונים למלחמת הדרכים מילאו תפקיד חשוב הנוטרים, אנשי משטרת היישובים העבריים.
זאת, הן משום שניתן להם לשאת נשק בגלוי, והן מפני שנשקם - רובים ומקלע לואיס - היה טוב יותר מהנשק ה"בלתי לגאלי" של "ההגנה".
הנוטרים היו יוצאי יחידות הפלמ"ח והחי"ש.
הם היו למעשה פקודים של השלטונות הבריטים, שעשו הכל כדי להצר את צעדיהם.
אחת הפקודות אסרה עליהם לצאת מתחומי היישובים שעליהם הופקדו וללוות שיירות.
הנוטרים, אנשי המשמר הנע, לא צייתו לפקודה זו, והמשיכו ללוות שיירות יהודיות.
פקודה אחרת, שניתנה לאחר לחץ ערבי, אסרה על הנוטרים להשתמש בכלי רכב משוריינים, והורתה להם לנסוע רק בטנדרים פתוחים.
ב-17 בדצמבר 1947 התירו הבריטים להשתמש במשוריינים, אבל כעבור יומיים חזרו בהם, והנוטרים נאלצו שוב לנסוע בטנדרים פתוחים חשופים לאש מנשק קל.
על קטע הדרך חולון-צומת בית דג'אן הופקדה יחידה של מ"ן (משמרות נעים) בפיקודו של לוחם הפלמ"ח .
בבוקר 22 בינואר 1948 (י"א בשבט תש"ח), יצא משער מקוה ישראל טנדר ובו שבעה נוטרים בפיקודו של אליהו שמיר, כדי לבדוק את הדרך בטרם תעבור שם שיירה.
טנדר הנוטרים ליווה את המשאיות הריקות שנסעו לעקרון (בימינו בסיס חיל האוויר תל נוף) על מנת להביא את המשלוח השני של מטוסי האוסטר שנקנו מהבריטים והועברו לשיקום חשאי ביקב בשׂרונה.
בהגיע הטנדר לכניסה המערבית ליאזור עקף גווית כלב שהייתה על הכביש וכיסתה על מוקש.
המוקש הופעל מבית החרושת לקרח.
מעוצמת הפיצוץ נפגעו כל הנוטרים.
חלקם נהרגו במקום וחלקם נפצעו והוכרעו על ידי המון ערבי שהסתער עליהם במקלות ובסכינים והתעלל בגופות.
השבעה נקברו בחלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק.
מיד לאחר נפילת השבעה יצאו כוחות פלמ"ח באזור בפיקודם של נחום אריאלי ושמעון אלפסי ופגעו בתחבורה הערבית ליפו כל אותו היום.
בהתקפות אלה נהרגו 25 ערבים ונהרסו שמונה מכוניות.
יאזור הוטרדה כל הזמן על ידי כוחות חטיבת גבעתי ופלמ"ח.
ב-13 בפברואר 1948 תקפו כוחות "גבעתי" את יאזור ופוצצו מספר בתים.
עם שחר ה-20 בפברואר 1948, במלאת שלושים יום לנפילת השבעה, ערכו כוחות הפלמ"ח שיצאו ממקוה ישראל בפיקודו של נחום אריאלי, מפקד "פלוגת הקו" של הגדוד החמישי, בשיתוף עם אנשי מחלקת הנשק המסייע של ההגנה, את ההתקפה הגדולה והמוצלחת ביותר נגד יאזור.
מול התנגדות עזה פרצו לבית החרושת לקרח, שבו שכנה המפקדה הערבית של אנשי חסן סלאמה, ובה גם יועצים גרמנים ועריקים בריטים, ופוצצו אותו ושני בתים נוספים במתחם.
בפעולה נהרג לוחם הפלמ"ח בהתנדבו לחפות בנשקו על החבלן אמנון חינסקי בעת שהטמין את חומר הנפץ בבית החרושת לקרח.
הכוחות נסוגו למקוה ישראל, נושאים את חברם ההרוג רחמים הוורד ואת הפצועים, בהשאירם במקום 15 ערבים הרוגים.
פעולה זו הייתה הראשונה בה תקף כוח ההגנה במלחמת העצמאות לאור יום, והראשונה בה נעשה שימוש בנשק מסייע.
במאי 2015 הוצב שלט זיכרון המתאר את ההתקפה ליד שריד מבית החרושת לקרח.
עם סיום "מבצע חמץ" נטשו התושבים והלוחמים הערבים את יאזור.
ב-30 באפריל 1948 נכנס ליאזור כוח של חטיבת גבעתי ומצאו אותה ריקה.
הבריטים לא השלימו עם תפיסת יאזור על ידי היהודים מחשש שזו תפגע בתנועה לכיוון יפו.
כך היה עד לפינוי הבריטים מהארץ.
לאחר הקמת המדינה התיישבו במקום עולים חדשים והוקם היישוב אזור.
ליד אזור הוקם מושב משמר השבעה לזכר שבעת הנוטרים.
במושב נקראו רחובות על שם כל אחד משבעת הנוטרים.
שמות שבעת הנוטרים נמצאים במרכז האנדרטה לבני המושב שנפלו במערכות ישראל.
המחלף הסמוך בכביש הישן לירושלים נקרא מחלף השבעה
קטע הכביש הישן לירושלים (כביש 44) בין משמר השבעה לאזור נקרא "דרך השבעה".
"כיכר השבעה" בחולון, בצומת הרחובות חנקין וז'בוטינסקי.
שכונת המגורים "שבענה" נקראת על-שם השבעה.
"גן השבעה", סמוך למקום הקרב, ובמרכזו אנדרטה לשבעת הנוטרים ש"בגבורתם ובמותם סללו את דרך הגאולה".
בבית הספר "השבעה", נמצאת אנדרטה לזכר שבעת הנוטרים ובתוכה תבליט מתכת מאת הפסל משה ציפר המתאר את קרב השבעה.
בבית הספר מתקיימת מסורת של העלאת זכר הנוטרים מדי שנה בתאריך י"א בשבט, בהשתתפות המשפחות השכולות.
בזמן האירוע מוצגות באולם בית הספר עבודות התלמידים על שבעת הנוטרים, וכן עבודות המתארות את הקרב.
בסמל המועצה המקומית אזור מופיעים שבעה כוכבים לזכר שבעת הנוטרים.
בגן הבוטני במקוה ישראל יש פינת זיכרון לאליהו שמיר שהיה בוגר המוסד.
בשנת 1951 פרסם משה שמיר את ספרו "במו ידיו - פרקי אליק", על אחיו אליהו שמיר, מפקד הנוטרים.
הספר זכה להצלחה עצומה והפך לרב מכר.
הוא הוכנס לתוכנית הלימודים של משרד החינוך, תורגם לאנגלית, ועובד לתסכית ולסרט טלוויזיה.
בטקס שנערך במאי 2015 הוצב מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובשיתוף עם המועצה המקומית אזור, שלט הסבר ליד שער בטון שהוא השריד האחרון של בית החרושת לקרח, סמוך לאנדרטת השבעה.
השלט מספר את סיפור ההתקפה על בית החרושת לקרח שהייתה בתגובה לרצח השבעה ובו מונצח זכרו של לוחם הפלמ"ח רחמים הוורד שנפל בפעולה זו.
נֶפִּית (שם מדעי: Nepeta) היא סוג צמחים ארומטיים ממשפחת השפתניים.
הסוג מקיף צמחים עשבוניים רב-שנתיים, בני שיח ושיחים והוא כולל כ-296 מינים ו-47 תת-מינים, בעבר (2022) כלל הסוג 261 מינים ו-45 תת-מינים.
חמישה מינים מסוג זה מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל, הבולט שביניהם המין נפית כפופה (Nepeta curviflora).
רוב המינים של הנפית הם פרחי הצמח הם לבנים, כחולים, ורודים או סגולים-ורודים.
עלה של הגביע בעל עורק ראשי אחד ושני עורקים צדדים וביחד על פי רוב 15 עורקים לעיתים רחוקות 13 או 17.
הנפית שונה מכל שאר השפתניים בשני מאפיינים: ראשית צינור הכותרת צר וארוך מאוד, וכפוף על פי רוב כקשת; שנית, הגביע הולך וצר בחלקו העליון, ובחתך אורך אין הוא סימטרי.
הנפית כוללת עשבים רב-שנתיים, בני שיח או שיחים לרוב ארומטיים.
הפרחים על פי רוב דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, דו-שפתניים באופן מובהק.
הפרחים מקובצים לאורך התפרחת באשכולות או במכבדים שערוכים על מפרק הגבעול בזוגות נגדיים או בדור מדומה.
כל דּוּר נמצא בחיק זוג עלים נגדיים דמויי חפים.
החפיות המלוות את הפרחים צרים לרוב.
הגביע (אינו דו-שפתני ואינו נכון) דמוי צינור שהולך וצר בחלקו העליון ובחתך אורך אינו סימטרי, על פי רוב בעל 15 עורקים, השיניים שבשפתו שוות או כמעט שוות זו לזו גם בצורתן וגם בעמדתן.
הכותרת בולטת על פי רוב הרבה מן הגביע.
צינור הכותרת צר וארוך מאוד, מורחב על פי רוב בחלקו העליון, כפוף על פי רוב כקשת, ומחוסר טבעת שערות בפנים.
השפה התחתונה בעלת אונה אמצעית קעורה, עשויה כעין צלחת.
האבקנים שמספרם 4, חבויים מתחת לשפה העליונה (אינם בולטים מתוך הכותרת החוצה) וכפופים לפנים.
הזוג האחורי (הפנימי) ארוך מהזוג הקדמי (מאפיין חשוב).
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה, המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת.
עמוד העלי בולט מן הפרח וקודקודו שסוע לשתי אונות שוות זו לזו.
הפרי הוא מפרדת שעטופה בגביע משתייר ומחולקת ל-4 פרודות על ידי שני קווים מצטלבים.
הפרודות חלקות או מקומטות או מגובששים.
בישראל וסביבתה 8 מינים של נפית.
חמישה מינים גדלים רק בהרים הגבוהים: אחד אנדמי רק לסיני, ו-4 גדלים רק בחרמון שמהווה גבול תפוצתם הדרומי באזור המזרחי של הים התיכון; שניים נוספים רק בעבר הירדן המזרחי (נפית הגביעים ונפית מגובבת).
ומין אחד (נפית כפופה) מצוי בישראל כולל בחרמון.
נֶפִּית אִיטַלְקִית (.Nepeta italica L) - עשב רב-שנתי נדיר, גדל רק בחרמון, במדרונות טרשיים ברום 1,400 עד 1950 מ'.
גובהה 40 ס"מ, גונה ירוק מאפיר ופריחתה לבנה -ורדרדה.
העלים נגדיים, פשוטים ושפתם משוננת שינון עדין או חרוקה עם שיניים מעוגלות.
הדורים ערוכים בחלקו העליון של הגבעול, וקוטרם 1.5 עד 2 ס"מ.
החפיות המלוות את הפרח, כאורך צינור הגביע או ארוכות ממנו במעט, דמויי סרגל ושפתם קרומית.
הגביע דמוי צינור, משונץ מתחת ללועו, עם 13 עורקים לאורכו ועם 5 שיניים דמויי אזמל שמסתיימות בחוד שיכני.
צינור הכותרת כפוף וקצר מאשר במיני נפית אחרים וכמעט אינו בולט מהגביע.
צבע הכותרת קרם, לעיתים עם שמץ גוון ורדרד.
השפה התחתונה שסועה ל-7 אונות, האמצעית רחבה וקעורה.
המין גדל בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים.
תפוצתו העולמית מצטמצמת למזרח מרכז איטליה, לאיי הים האגאי, לקפריסין, לטורקיה, לסוריה, לעיראק ולבנון, ובישראל לחרמון.
3 תת-מינים אותרו הוגדרו ופורסמו בשנת 1992. הפריחה מסוף אפריל עד תחילת אוקטובר.
נֶפִּית הַבָּשָׁן (Nepeta trachonitica Post) - עשב רב-שנתי נדיר, גדל בחרמון בצידי דרכים ועל טרשים ברום 1,200 עד 1,500 מ'.
הפרחים ערוכים בדורים קרובים מאוד המצטרפים לשיבולת צפופה שאורכה 3 עד 5 ס"מ ורוחבה 2 עד 3 ס"מ.
החפיות קצרות מצינור הגביע ומכוסות שערות צמר הדוקות.
הגביע אורכו כ-1.3 ס"מ, צבעו ירוק-אדמדם.
הכותרת אדומה-ארגמנית או ורודה (לילכית) וצינורה בולט רק מעט מן הגביע.
המין נפוץ באזור מערב אירנו-טורני, אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי.
תפוצתו מדרום מזרח טורקיה דרך סוריה ולבנון לצפון ישראל (חרמון) ולצפון עיראק.
הפריחה מסוף פברואר עד תחילת יולי.
נֶפִּית הַגְּבִיעִים (Nepeta stricta (Banks & Sol.) Hedge & Lamond) עשב רב-שנתי נדיר, גדל בשדות בגלעד.
הצמחים מכוסים שערות מהודקות וקצרות (בשונה מנפית עטופה).
התפרחות נישאות על עוקצים ויוצאות מחיק עלי התפרחת המפותחים.
הגביע דמוי צינור, בעל 15 עורקים ובעל 5 שיניים שהן קצרות בהרבה מצינור הגביע.
המין אותר, הוגדר ופורסם בשנת 1980. המין נפוץ באזור מערב אירנו-טורני, אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי.
תפוצתו מטורקיה לסוריה, לבנון וירדן ומזרחה לאירן.
נֶפִּית כְּפוּפָה (.Nepeta curviflora Boiss) - בן-שיח ים-תיכוני מצוי בישראל שגדל בבתות שבשפלה המרכזית, בכל ההר, בבקעה הצפונית בגולן ובחרמון.
נפית כפופה היא בן שיח זקוף, גובהו 60 עד 100 ס"מ, גונו אפור בגלל שערותיו הצפופות.
העלים נגדיים, פשוטים, דמויי ביצה ושוליו חרוקים (שיניו מעוגלות).
התפרחות דו-בדיות, נישאות על עוקצים קצרים או יושבות בראשי ענפים בפריחה שופעת ובולטת למרחוק.
החפיות המלוות את הפרחים צרות לרוב וכאורך הגביע כמעט.
הגביע דמוי צינור צר וזעיר ואורכו כ-5 מ"מ.
הכותרת כפופה מאוד, צבעה כחול-סגול, אורכה 12 עד 15 מ"מ.
צינור הכותרת ארוך, כפוף ובולט מאוד מהגביע והוא שעיר, אך מחוסר טבעת שערות בפנים.
גם הגביע וגם הכותרת צמירים או לבידים (בעלי שערות צפופות והדוקות).
השפה התחתונה שסועה ל-7 אונות והאונה האמצעית רחבה וקעורה.
הפרח עשיר בצוף, אך רק פרפרים ודבורים ארוכות-חדק יכולים להגיע לצוף ולהאביק.
מרבים להשתמש בה כצמח נוי.
בתחילת החורף מלבלבים ענפים חדשים מבסיס ענפי הפריחה של השנה שעברה.
הפריחה מאוחרת באביב, מסוף אפריל עד תחילת ספטמבר.
נֶפִּית מְגֻבֶּבֶת (Nepeta glomerata Montbret & Aucher) - בן-שיח נדיר עשב רב-שנתי נדיר, גדל בחרמון בבתות ובסלעים, בדרדרות תלולות ברום 1,800 עד 2,800 מ.
נפית מגובבת מאפירה בגלל שעירותה הרבה, ולאורך הגבעולים שערות בלוטיות מסועפות רבות, אך לא הגביע ולא הכותרת צמירים-לבידים.
אורך החפים המלווים את הפרחים קטן פי 3 מצינור הגביע.
הגביע דמויי צינור ואורכו 6 עד 8 מ"מ.
הכותרת כפופה במקצת, צבעה לבנבן-ורוד שהופך בהמשך סגול בהיר, כחול-סגול), ואורכה כ-2.5 ס"מ.
צינור הכותרת שעיר ובולט מאוד מהגביע.
השפה העליונה זקופה, השפה התחתונה קעורה ושוליה חרוקים ל-7 עד 9 שיניים.
תפוצתו בגלעד, בלבנון בסוריה ובטורקיה.
ex Benth) – עשב רב-שנתי או בן שיח, גדל על סלעים ואנדמי להרי דרום סיני (בהר קטרינה).
פרט אחד התגלה על ד"ר אורי פרגסון בהרי דרום ירדן ב-20/11/2022. הגבעולים רבים ומכוסים בשערות צמריות קצרות והדוקות וגם בשערות מסועפות.
הדורים בני 2 עד 5 פרחים.
הגביע דמוי צינור עם 5 שיניים שקצרות פי 3 עד 4 מצינור הגביע.
הכותרת דו-שפתית באופן ברור, צבעה ורוד ואורכה קטן מ-3 ס"מ.
הפריחה מאמצע אפריל עד סוף יוני ואוקטובר ונובמבר.
& C.A.Mey) – עשב רב-שנתי נדיר מאוד, גדל באדום (דרום ממלכת ירדן) בשדות בור ובחורבות.
הצמחים מכוסים שערות זקופות וארוכות.
הגביע דמוי צינור, בעל 15 עורקים, בעל 5 שיניים, שהן שוות באורכן לצינור הגביע או ארוכות ממנו.
תפוצתו במערב אסיה, מטורקיה לסוריה, לבנון וירדן ומזרחה לכיוון עיראק ואירן וצפונה לכיוון דרום הרי הקווקז.
נֶפִּית קִילִיקִית (שם מדעי: .Nepeta cilicia Boiss, מוכרת בשם N.
cilicica) היא צמח עשבוני רב-שנתי מצוי בחרמון ובגלעד.
נפית קיליקית היא בן- שיח זקוף, גובהו 60 עד 100 ס"מ, קירח (בעל שערות דלילות), וגונו הכללי ירוק כהה ומבריק.
גבעולי הצמיחה מרובים עם תפרחות כחולות-סגולות.
הגבעולים רבועים פשוטים או מסועפים.
פטוטרת קיימת העלים נגדיים פשוטים, דמויי ביצה, אורכם 1 עד 5 ס"מ, בעלי פטוטרת ושולים חרוקים (שיניו מעוגלות והשיניים העליונות חדות יותר).
התפרחות דו-בדיות, נישאות על עוקצים קצרים בדורים בראשי ענפים בפריחה שופעת ובולטת למרחוק.
הפרח סגול, גדול (17 מ"מ) ועשיר בצוף.
החפיות רבות וקצרות מצינור הגביע.
הגביע דמוי צינור צר וזעיר ואורכו כ-1 ס"מ בעל 13 עורקים ו-5 שיניים.
צינור הכותרת, שאורכו כס"מ אחד קירח וכפוף כקשת ובולט מאוד מהגביע.
השפה התחתונה שסועה ל-7 עד 9 אונות, האונה האמצעית רחבה וקעורה.
4 אבקנים ערוכים בשני זוגות, האחוריים ארוכים יותר.
מין זה גדל בבתות, בצדי דרכים בעיקר לרגלי סלעים גדולים ובין סלעים בהרים גבוהים.
התפוצה העולמית היא בטורקיה בסוריה ובלבנון.
שמה ניתן על שם חבל קיליקיה בטורקיה.
הפריחה מאוחר באביב, מסוף אפריל עד תחילת ספטמבר.
השפעתו של הצמח על חתולים
מינים רבים של צמח הנפית ידועים בהשפעותיהם על התנהגותם של חתולים מבויתים, בייחוד המין נפית החתול Nepeta cataria.
הנפית יכולה לגרום לתגובות התנהגות שונות כאשר היא ניתנת לחתולים, אף על פי כן, לא כל החתולים רגישים לצמח הנפית באותו האופן, משום שככל הנראה, היכולת שלהם לזהות אותו קשורה בנוכחות של גן רצסיבי תורשתי.
לחתולים אשר נושאים שני העתקים של גן זה, צמח הנפית יהיה בעל השפעה חזקה במיוחד, לחתולים אשר נושאים רק העתק אחד, ההשפעה תהיה ניכרת, והחתולים אשר לא מחזיקים בגן זה לא יגלו עניין כלל בצמח.
מחקרים מראים כי בערך שני שלישים מן החתולים הם בעלי רגישות לצמח.
קיימת מחלוקת לגבי הרגישות של אריות ונמרים לנפית.
על פי ניסוי של תוכנית הטלוויזיה הבריטית "Brainiac", טיגריסים אינם מושפעים מהנפית, אך לעומתם אריות הראו תגובה זהה לתגובת החתול הביתי.
ניסוי אחר שנערך על כמה מינים ממשפחת החתולים הראה דווקא את ההפך – האריה גילה אדישות בעוד שאר המינים הראו את התגובות המתוארות להלן.
מינים אחדים של צמח הנפית מכילים תרכובת בשם נפטלקטון המסוגלת לעורר תגובה של מיניות כביכול במוחו של החתול.
כאשר חתולים חשים בריחה של הנפית הם בדרך כלל יתגלגלו, ינסו לגעת בצמח, ינסו ללעוס את עלי הצמח, ילקקו את הצמח, יקפצו, יגרגרו משמחה ולעיתים קרובות אף יפרישו ריר מהפה.
חתולים רבים גם ינהמו וייללו.
תגובה זו ממשיכה במשך מספר דקות עד אשר החתול יאבד עניין.
לוקח לחתול קרוב לשעתיים עד אשר השפעות הצמח מתפוגגות לגמרי ועד אשר צמח הנפית יגרום לחתול להגיב באותו האופן בשנית.
גורי חתולים וחתולים זקנים יותר בדרך כלל מגיבים פחות לצמח הנפית.
להשפעות של הנפית אין תופעות לוואי מוכרות על בעלי חיים.
צמחים אחרים בעלי השפעה דומה על חתולים כוללים את צמח הולריאן (Valerian) וצמחים אשר מכילים אכטינידין (Actinidine).
נפילת ענקים הוא רומן היסטורי מאת הסופר הוולשי קן פולט, שפורסם בספטמבר 2010. זהו הספר הראשון בטרילוגיית "המאה", העוקב אחרי מערכות היחסים של חמש משפחות במהלך המאה העשרים בין השנים 1911 עד 1924. הספר הראשון סוקר מאורעות גדולים כמו מלחמת העולם הראשונה, המהפכה הרוסית והמאבק למען זכות בחירה לנשים.
הספר השני, "שקיעת העולם", והספר השלישי, "קצה הנצח", מתרחשים בתקופת מלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה, בהתאמה.
הרוזן אדוארד פיצהרבט, המכונה פיץ, בן 28, הוא האיש התשיעי בעשירי בריטניה בעל עשרות דונמים של מכרות פחם וחבר בבית הלורדים הבריטי.
אתל ויליאמס, מתקבלת כסוכנת הבית באחוזתו של פיץ בוויילס הנקראת טיי גווין.
ומארגנת את האירוע החשוב ביותר בתולדות העיירה: ביקור המלך ג'ורג' החמישי.
בעת ביקורו אירע פיצוץ במכרה שבו נספו כעשרה כורים.
אחיה של אתל, בילי, שהתחיל לעבוד במכרה כבר בגיל 13 היה בעת הפיצוץ במכרה וניסה לעזור ביחד עם אביו שעובד גם במכרה להציל כמה שיותר כורים.
אתל מצליחה לשכנע את המלך לבקר את משפחות ההרוגים כדי לעורר אהדה בקרב פשוטי העם אבל אביה רואה את זה כפגיעה בבני מעמדה וניסיון להתנתק מהם ולעבור לצדם של המעבידים.
לאחר המקרה מחליט הרוזן לפנות את משפחות ההרוגים ממקום מגוריהם כדי לאכלס אותו בכורים חדשים.
אביה של אתל מארגן שביתה ופיץ בתגובה מחליט לפנות את כל הכורים.
הרוזן פיץ מתאהב באתל ולאחר כחודש התברר לו שהיא בהריון ממנו, בדיוק באותו הזמן שהנסיכה ביאה, אשתו, גם נכנסת להריון.
הרוזן מביא עורך דין כדי לוודא שהסיפור עם אתל לא יתגלה לעולם ומשלם לה כסף כדי שתשמור בסוד את היותו אב לבנה.
אתל מסכימה לאחר שקנה לה בית בלונדון.
כשהגיעה חזרה לבית הוריה והודיעה להם שפיטרו אותה משום שנכנסה להריון מחייל שנהרג בקרב.
אביה מגרש אותה מן הבית.
בעקבות גירוש אחותו בילי בורח מן הבית ומבין שהתעברה מפיץ ונשבע לנקום בו.
בעת המלחמה פתחה אתל ביחד עם מוד עיתון שנקרא בפי הממשלה "חתרני" ובו עדויות משדה הקרב על עשרות הרוגים כדי לנסות ולסיים את המלחמה.
בילי נשלח לשדה הקרב שם פוגש את הרוזן פיץ.
הרוזן נפצע וחוזר לביתו וכשמגיע לבית הלורדים לשאת נאום בעד המשך המלחמה פוגש את אתל ומשכנעה להיות פילגשו ולזכות לחיים טובים יותר לה ולבנם.
לאחר ששמעה ממנו את הנאום בעד המלחמה היא מסרבת ומחליטה להנשא לברני, חבר מטעם המפלגה השמרנית וביחד הם מנהלים מאבק גם על זכות הבחירה לנשים.
במלחמה, בילי מואשם במסירת מידע לאחותו בעניינים סודיים והיא פרסמה זאת בעיתונה.
בילי הובא לפני פיץ כשופט שפסק עליו עשר שנות מאסר.
לאחר מאבק ממושך של אתל שוחרר בילי.
ואלטר פון ארליך, גרמני העובד בשגרירות הגרמנית בבריטניה מתאהב במוד, אחותו של הרוזן פיץ.
אביו, אוטו, מזהירו שאם ישא אותה הוא יאבד את עבודתו בגרמניה בגלל היותה אנגליה ומנסה לשכנע את מוד לא להסכים לטובתו של ואלטר.
באותו הזמן ואלטר מנסה למנוע את התפרצותה של המלחמה אחרי שרוסיה איימה לפלוש לגרמניה בעקבות האולטימטום האוסטרי.
מוד משתתפת בדיונים בפרלמנט ומקנה להם חשיבות רבה מאחר שהם אלה שיקבעו את עתידם המשותף של ואלטר ושלה.
כמה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, ואלטר מתחתן עם מוד בסודיות בכנסייה ומיד יוצא לגרמניה להשתתף בה.
במהלך המלחמה ואלטר משתתף בשדה הקרב בקרבות פנים מול פנים מול הבריטים והרוסים.
כשהוא חוזר לביתו לחופשה, אמו מנסה לשדכו לנערה גרמנייה בשם מוניקה והיא מנסה להבין מדוע הוא דוחה אותה ולא מוכן להתראות עמה עד שמגלה בארנקו תמונה של מוד.
ואלטר משביעה שלא תגלה לאף אחד ואומר שהוא בסכנת חיים אם ידעו עליו שהוא נשוי לאנגליה בעת מלחמה.
בביתו פוגש את גאס דיואר, שליח דיפלומטי אמריקני ושולח דרכו מכתב למוד שאומר שלא שכח אותה לרגע.
לאחר המלחמה הגיעה מוד לצרפת שם נפגשו והודיעו בריאיון לעיתון שהתחתנו ויחיו את חייהם המשותפים בגרמניה.
גרגורי ולב פשקוב הם שני אחים העובדים במפעל.
גרגורי פוגש את קתרינה, נערה שנרדפת על ידי המשטרה.
לאחר שהוא מבין שאין לה בית אחר הוא מביא אותה לביתם.
גרגורי מרגיש שהתאהב בה אך לרוע מזלו היא התאהבה באחיו.
גריגורי הצליח לאסוף כסף כדי לממש את חלומו, לנסוע לארצות הברית בתקווה שימצא עבודה שם וכך יוכל לשלוח כסף ללב שייסע גם הוא, אבל כשכבר נמצא על הרציף של האונייה מתברר לו שאחיו מבוקש על ידי המשטרה באשמת רצח שוטר ובהחלטה של רגע נותן לו את דרכונו ואת הכסף שאסף.
כשהוא חוזר, קתרינה אומרת לו שהיא בהריון מלב.
לאחר שפרצה המלחמה גרגורי נקרא להתגייס לצבא וקתרינה משכנעת אותו להתחתן איתה כדי שתוכל מהצבא קצבה קבועה כאשת חייל.
בסוף המלחמה גרגורי משתתף במהפכה נגד הצאר והופך להיות מראשי המהפכנים ועוזרו של לנין.
לבסוף הוא מממש את אהבתו לקתרינה ששכחה את אהבתה ללב ולשניים נולדה בת.
לאחר שלב הגיע לאמריקה הוא מסתבך עם ג'וזף ויאלוב, עבריין רוסי עשיר.
ויאלוב מתרשם מלב ולוקח אותו להיות נהגו האישי.
לב התקרב לבתו, אולגה, שהייתה מאורסת לגאס בנו של הסנאטור ומכניסה להריון.
כשויאלוב מגלה זאת הוא מחייב אותו להתחתן איתה אפילו שהיא מאורסת לגאס וממנה אותו לאחראי על המועדונים שלו שם לב נואף עם אחת הבחורות.
ויאלוב מעבירו לבית חרושת שם נתפס נואף שוב עם בחורה.
ויאלוב מחליט להעניש את לב ולשלוח אותו למלחמה.
לב נשלח לרוסיה שם הוא פוגש את אחיו גרגורי שאומר לו שיש לו בן.
לב לא מגלה עניין להישאר קרוב למשפחתו וחוזר לאמריקה.
לויאלוב מתברר שהבחורה איתה שכב לב התעברה.
לאחר ריב קשה לב הורג את ויאלוב ומגיע לאולגה עם הצעה שאם תסכים לחזור אליו ולאמר למשטרה שלא הוא הרג את ויאלוב, ישמור על הון המשפחה במקום ויאלוב.
אולגה אכן מסכימה וחוזרת אליו.
בעברו כורה וכעת מנהל את האיגוד המקצועי של כורי העיירה באברויין.
קארה וילאמס: אשתו של דייוויד.
מנהלת את משק בייתה בנאמנות.
בילי וילאמס: בנם של דייוויד וקארה ואחיה של אתל.
אתל וילאמס: בתם של דייוויד וקארה ואחותו של בילי.
סוכנת משק הבית של הרוזן פיצהרברט.
אדוארד פיצהרברט: רוזן אברויין ואחד האנשים העשירים בבריטניה.
מוד פיצהרברט: אחותו של אדווארד.
הנסיכה ביאה: נסיכה רוסית אשר התחתנה עם הרוזן פיצהרברט.
הנסיך אנדרי: אחיה של הנסיכה ביאה.
אוטו פון אולריך: אציל עשיר ממוצע פרוסי שגריר נודד ויועץ קרוב לקייזר.
וואלטר פון אולריך: בנו של אוטו.
נספח צבאי בשגרירות גרמניה לונדון.
רוברט פון אולריך: נספח צבאי בשגרירות אוסטריה בלונדון.
בן דודו של וואלטר חלק מהצד האוסטרי במשפחת פון אורליך והיורש של כל אדמות פון אורליך.
הספר התקבל בביקורות טובות לרוב.
הוא זכה בשבחים על הדיוק ההיסטורי והסיקור הנרחב, אך בו בעת הביקורות קבעו שמערכות היחסים המתוארות בספר, מביכות ומאולצות.
הספר שוזר את דמויותו הדמיוניות באירועים היסטוריים שהתרחשו במציאות.
הספר זכה לביקורות חיוביות מצד הקוראים לדוגמה באתר Goodreads הספר קיבל ציון של כ-4.3 על ידי כ-300,000 מצביעים.
הספר זכה כרומן ההיסטורי הטוב ביותר לשנת 2010 על פי בחירת הקהל באתר Goodreads.
נפיץ: תיירות מלחמה היא הצגתן של נעמי יואלי וגליה יואלי.
ההצגה עלתה בבכורה בפסטיבל עכו 2011, וזכתה בפרס על פריצת דרך ביצירה תיאטרונית ובפרס קיפוד הזהב לשפת במה.
המחזה מוגדר על ידי יוצרותיו כ"רשומון לזיכרון הישראלי קצר המועד".
בחלקו הראשון של המחזה נעמי יואלי מספרת זכרונות מילדותה והתבגרותה.
במקביל, גליה יואלי מקרינה על גבי מסך הקרנה ומסך טלוויזיה קטעי מידע ותיעוד שמעלים שאלות בקשר למבצע עופרת יצוקה ולגבי השתקפות הצד הפלסטיני בעיני הישראלים.
חיקוי של חנה רובינא הקוראת את "מגש הכסף" בחגיגות העשור למדינה
חיקוי של נהג אגד בזמן טיול לעזה, זמן קצר אחרי כיבושה
דמותה של אמה של נעמי, המדקלמת שיר עברי בביקור שורשים בעיר הולדתה בגולה.
חלקו השני של המחזה מתרכז במקרה של עז א-דין אבו אל-עייש, רופא מג'בליה, שעובד בבית חולים ישראלי.
בעיצומו של מבצע עופרת יצוקה, ב-16 בינואר 2009, נהרגו שלוש בנותיו ואחייניתו עקב פגיעת טנק ישראלי.
העבודה עוקבת אחר התגובות למקרה.
יואלי ובתה "מסיירות במחוזות הזיכרון האישי והקולקטיבי ומציגות את עקבות הקולות, העדויות והתגובות אשר ליוו וליבו את כרוניקת המוות, מעין 'והגדת לבתך' של הזיכרון הקצר".
בין הטקסטים, טקסטים משפטיים שנועדו להכשיר ולהצדיק פעולות צבאיות בקרב אוכלוסייה אזרחית.
היצירה בוחנת איך האחר, בדמותו של הרופא, פולש לתודעה הקולקטיבית הישראלית.
היצירה המשיכה והציגה בתיאטרון תמונע עד יוני 2012.
עיבוד וביצוע: נעמי יואלי וגליה יואלי.
סאונד ארט וייעוץ וידאו: אילת לרמן.
נפילת הממלכות הוא ספר פנטזיה שיצא לאור בשנת 2012. הספר נכתב על ידי הסופרת מישל רואן תחת שם העט מורגן רודס ודורג ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הוא הספר הראשון מתוך סדרה באותו שם הכוללת שישה ספרים.
בשנת 2015 פורסמה סדרת ספין אוף לסדרה, הנקראת באנגלית Spirits and Thieves (רוחות וגנבים), בתרגומה של שרית פרקול.
הספר יצא לאור בעברית בשם רוחות וגנבים, בהוצאת קוראים, ובעקבותיו יצא לאור באותה הוצאה גם ספר ההמשך, הקסם האפל.
הספר מתחיל בהצגת הדמויות ומצבן בכל אחת מן הממלכות.
קליאו, נסיכת אוראנוס (הממלכה הדרומית) נוסעת יחד עם ארון, ארוסה לעתיד, תיאון, שומר הראש שלה ומירה, חברתה והמשרתת שלה לפאלסיה (הממלכה האמצעית).
ארון נכנס לסכסוך עם מוכר יין וילדיו, שבסופו הוא הורג את בנו הבכור של מוכר היין - תומאס אגאלון.
ג'ונאס אגאלון, אחיו של תומאס, נשבע להרוג את קליאו ואת ארון.
בינתיים בלימרוס, הממלכה הצפונית, הנסיך מאגנוס, מתאהב באחותו לוסיה.
החלק האמצעי של הספר עוסק בברית של לימרוס עם פאלסיה ובמסעה של קליאו.
גאיוס, מלכה של לימרוס, שונא את קורבין, מלך אוראנוס זה מכבר, מחליט לכרות ברית עם הוגו באסילוס, (צ'יף פאלסיה) ולכבוש את אוראנוס.
באותו הזמן, קליאו בורחת עם ניק מאוראנוס על מנת לחפש אחר זרעים קסומים שיעזרו לאחותה החולה.
הוגו מבקש מגאיוס להקריב קורבן, כדי לכבד אותו, גאיוס הורג את עוזרו הממזר טוביאס.
הוגו וגאיוס נוסעים לאוראנוס, לקבל את כניעתו של המלך קורבין.
בפאלסיה, ניק וקליאו פוגשים אישה בשם איירין שמכניסה אותם לביתה ומספרת להם על הצופים ועל האלות.
לאחר מכן ג'ונאס חוטף את קליאו ואומר לניק לא לעקוב אחריהם.
באוראנוס, המלך קורבין מסרב להיכנע לגאיוס ולהוגו באסילוס ובכך בעצם מכריז על מלחמה.
בלימרוס, לוסיה מגלה שהיא קוסמת והיא הורגת את סאבינה, הפילגש של אביה, לאחר שהתגרתה בה ובאחיה וכמעט הרגה אותו.
לאחר שקליאו חוזרת לאוראנוס, מתחיל הקרב.
אמיליה מתה מהמחלה וקליאו מגלה שאיירין הייתה הצופה הגולה והיא הביאה לה את הזרעים הקסומים, אבל היא לא הספיקה להציל את אמיליה.
לוסיה משתמשת בקסם כדי לפרוץ את דלתות הארמון ומאבדת את ההכרה, עד סוף הספר לוסיה עדיין מחוסרת הכרה.
קורבין מת בקרב, והוגו נרצח על ידי גאיוס.
קורבין מצליח להביא לקליאו טבעת שמאפשרת נגיעה בארבעת הקריסטלים של האלמנטים ולא להפוך למושחת על ידם.
ג'ונאס מתכנן מרד בגאיוס לאחר שמעל באמון הפאלסיאנים ובסוף הסיפור גאיוס כובש את כל 3 הממלכות, קליאו מחליטה למרוד גם כן בבוא הזמן, ולהפוך למלכה, אך נתפסת על ידי הנסיך מאגנוס.
שבעתיד תינשא לו בעל כרחה.