tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסניף הראשי של הרשת משתרע על ארבע קומות בדיזנגוף סנטר שבתל אביב.
יתר סניפי הרשת שהם בבעלות מלאה פועלים בחיפה, ירושלים, באר שבע, פתח תקווה, ראשון לציון ורמת גן.
שאר הסניפים שהם "סוכנים מורשים" פועלים באילת, אשדוד, אשקלון, חדרה, טבריה, כפר סבא, מודיעין, נהריה, נתניה, עפולה, צהלה, רחובות ורעננה.
כלי בישול וכלי אפייה הם מגוון רחב מאוד של כלים המשמשים להכלת מזון בזמן הבישול או האפייה.
התכונה המשותפת לכל כלי הבישול והאפייה היא יכולתם לעמוד בחום גבוה בעת שהמזון נמצא בתוכם, ולהעביר את החום אל המזון לשם בישולו והכנתו לאכילה.
השימוש בכלי בישול נעשה במגוון של טכניקות.
בחלקן מוכנס המזון לתוך הכלי כשהכלי קר והחימום מתבצע בכלי ובמזון שבו בו-זמנית (למשל באפייה), ובחלקן מוכנס המזון לתוך כלי שחומם מראש (למשל בטיגון).
התכונה העיקרית הנדרשת לכלי בישול ואפייה היא עמידות בחום.
החומרים מהם עשויים כלי הבישול עומדים בחום גבוה בהרבה מזה שנדרש למזון כדי להתבשל.
עם זאת, כדי להצליח בבישול, ישנן מספר תכונות חשובות שבהן נבדלים כלי בישול ואפייה זה מזה:
העברת החום היא היכולת של הכלי להוליך את החום ממקור האנרגיה המשמש לבישול אל המזון.
תכונה זו תלויה בשני גורמים עיקריים: החומר ממנו עשוי הכלי, ועוביו.
חומרים מתכתיים הם מעבירי חום מצוינים, בעוד שלחומרים קרמיים תכונה של בידוד מחום.
לכן, בחירת הכלי המתאים לבישול תלויה מאוד בתכונה זו – לבישול מהיר לא יבחרו כלים עם העברת חום איטית, למשל.
פיזור אחיד של החום הוא תכונה חשובה בהכנת מאכלים רבים.
היכולת של כלי בישול לשמור על חומו תלויה בעיקר במסה שלו.
לשמירה על החום חשיבות בעיקר בטכניקות שבהן המזון מונח בכלי כאשר הכלי חם.
במקרים אלו, אגירת החום מונעת את קירורו המהיר של הכלי לאחר שהונח בו המזון.
לחלק מכלי הבישול תכונות המיועדות למניעת הידבקות המזון במהלך הבישול.
ישנם כלים העשויים מחומרים מונעי הידבקות, או מצופים בחומר מונע הידבקות כגון טפלון.
כלי בישול נבדלים זה מזה גם בגישה לטיפול ובקרה על המזון המתבשל בהם.
ישנם כלים כגון סיר לחץ אשר אינם מאפשרים כלל גישה למזון בעת הבישול.
כלים שנועדו לאפשר ערבוב תוך כדי בישול יהיו בדרך כלל עגולים או אליפטיים.
כלי בישול מלבניים, על אף שמאפשרים גישה למזון, בדרך כלל לא נועדו לבישול תוך ערבוב והם משמשים לחימום בלבד.
כלי בישול קעורים הם כלים שיש להם דפנות והמזון מוכל בתוכם באמצעות הכבידה.
סירים – כלים גדולים ועמוקים, לבישול כמויות גדולות של מזון.
מקור החום הוא אש גלויה או תנור אפיה.
משמשים בדרך כלל בבישול הכולל כמויות ניכרות של נוזלים.
מחבתות – כלים בעלי דפנות נמוכות יחסית, משמשים בעיקר לטיגון ועל אש גלויה.
תבניות – כלים גדולים אך שטוחים בדרך כלל, משמשים בעיקר לאפייה.
קיימים גם כלי בישול ללא דפנות, שטוחים או אף קמורים.
על כלים אלה ניתן לבשל מזון מוצק (כגון נתחי בשר) או אף מזון נוזלי שמתח הפנים שלו מונע ממנו להישפך אל מעבר לתחום הכלי.
החומרים הנפוצים מהם עשויים כלי בישול הם:
חרס – משמש להכנת כלי בישול משחר ההיסטוריה האנושית.
אינו מוליך טוב של חום, אך אוגר חום טוב.
החרס היה החומר הזמין והזול ביותר להכנת כלי בישול.
גם כיום נפוץ מאוד ככלי בישול, ומוערך גם בשל איכותו העיצובית המאפשרת שימוש בכלי הבישול גם להגשת האוכל.
לכלי חרס מספר חסרונות בולטים: הם נוטים להשחק, להיסדק ולהישבר אף מפגיעות קלות יחסית.
מתכות – בעבר היו המתכות העיקריות מהן עשויים כלי בישול ברזל, נחושת וארד.
מתכות אלו מוליכות חום מצוינות, ואף אוגרות חום.
עם זאת, חומרים אלו היו נדירים ויקרים עד לא מכבר.
בעת המודרנית מיוצרים כלי בישול מאלומיניום, נירוסטה ומסגסגות נוספות, דבר שהופך אותם לזולים יחסית.
גם היום עדיין מיוצרים כלי בישול מברזל ומנחושת, ואלו נחשבים יוקרתיים ואיכותיים יותר מכלים העשויים מסגסוגות למיניהן.
כלי בישול ממתכת, הגם שעמידותם רבה (אך לא מוחלטת) בפני פגיעות מכניות, סובלים לאורך זמן מדפורמציה, ואף פגיעים לתגובות כימיות (למשל כתוצאה משימוש בחומרי ניקוי).
מקרה מיוחד של כלי בישול ממתכת הם כלים העשויים ברזל יצוק.
כלים אלה דורשים הכנה לפני השימוש הראשוני על ידי ציפוי בשמן ושריפה בחום גבוה, שיוצרת שכבת הגנה על הכלי שמונעת חלודה והדבקות מזון.
כלי ברזל יצוק הם אוגרי חום מעולים וניתן לחממם לטמפרטורות גבוהות במיוחד מבלי לפגוע בהם, ולכן יעילים ביותר להכנת מזון הדורש חום גבוה מאוד לפרק זמן קצר - למשל אומצות.
זכוכית – משמשת בעיקר לתבניות ולמכסים.
הולכת החום של הזכוכית אינה טובה, וגם אינה אוגרת חום.
גם הזכוכית פופולרית ככלי משולב לבישול ולהגשה.
הזכוכית עמידה יותר לשחיקה מחרס אך שבירה הרבה יותר.
סיליקון – בשימוש מזה מספר שנים, משמש לתבניות אפייה בלבד.
אינו מוליך ואינו אוגר חום.
לתבניות הסיליקון שני יתרונות מובהקים – אפייה ללא הידבקות, ועמידות בפני פגיעות מכניות לאורך זמן.
מכסים: כלי בישול יכולים לכלול מכסה.
למכסה תכונות של שמירה על חום בתוך כלי הבישול, החזרת נוזלים (בצורת אדי מים שהתעבו) אל תוך התבשיל.
בנוסף, מונע המכסה כניסת עצמים בלתי רצויים אל תוך הכלי במהלך הבישול (למשל חרקים מעופפים או אבק וחול)
ידיות: כלי בישול רבים כוללים ידיות שמאפשרות את החזקתם בעודם חמים.
ידיות עשויות או מצופות במגוון של חומרים, בדרך כלל מבודדי חום כחרס, טין, עץ, בקליט, פלסטיק וסיליקון.
קיימות גם ידיות העשויות ממתכת, לעיתים אף כיציקה אחת עם הכלי, ובמקרים אלו החזקת הידית בעודה לוהטת אפשרית באמצעות כפפות מחומר מבודד.
ניקיון נכון של כלי בישול שומר על תכונותיהם לאורך זמן רב יותר.
להלן שיטות ניקוי המקובלות כיעילות לפי סוגי החומרים מהם עשוי הכלי:
אלומיניום - שפשוף הכלי עם חומר שוחק עדין.
במקרה שהכלי משחיר, הרתחה של תערובת מים וחומץ או מיץ לימון למשך 15 דקות.
ברזל יצוק - שטיפה בלבד במים רותחים, על מנת לא לפגוע בציפוי הפחמן על הכלי.
במידה ונשאר מזון דבוק, הסרה על ידי שפשוף במברשת ניילון.
ייבוש מיידי עם נייר סופג.
נחושת - שטיפה במי סבון חמים, ייבוש מיידי.
את הכתמים שנוצרים על הנחושת ניתן להסיר באמצעות חומרי הברקה ייחודיים לנחושת.
כלי חרס - יש להמתין להתקררות מלאה לפני הניקוי.
שיפשוף במברשת ניילון, שטיפה וייבוש באוויר.
כלים מזוגגים ניתן לנקות במדיח כלים.
כלי אמייל - טבילה במי סבון חמים.
זכוכית וחרסינה - טבילה במי סבון חמים.
כל כלי הזכוכית והחרסינה ניתנים לניקוי במדיח כלים.
משטחים מחומר מונע הדבקות - ניקוי באמצעות ספוג ומי סבון חמים.
פלדת אל-חלד - שפשוף עם מברשת ניילון ומי סבון חמים.
כלי הדיינים הם כלים שעל הדיינים להחזיק במושב בית הדין, בעת ניהול הדיון ומטרתם העיקרית היא לאכוף את ביצוע פסק הדין, או לסייע לקיומו.
חז"ל דורשים את המילה 'תשים' בפסוק 'ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם', על חיוב החזקת כלי הדיינים בבית הדין.
מקל - להכאת החייבים מכת מרדות.
רצועה - להלקאת החייבים מלקות.
סנדל - לקיום מצוות חליצה.
יש מהראשונים שלא מנה סנדל בין כלי הדיינים, משום שהשימוש בסנדל היה רק בזמן חז"ל, כאשר הנעליים לא היו בשימוש המוני, ויש מהאחרונים שכתבו שהוא לפי שאינו חובה, אלא רק בגדר המלצה.
יש מן הראשונים שמנו בין כלי הדיינים גם ספר תורה, לצורך השבועה.
מן האחרונים יש שכתבו בדעת ראשונים שהלימוד מהפסוק אינו אלא אסמכתא, והחזקת הכלים בבית הדין היא רשות.
נחלקו הפוסקים האם גם בזמננו יש חיוב על הדיינים להחזיק את כלי הדיינים בבית הדין, או שבזמן הזה שבטלה הסמיכה שוב אין חיוב זה על הדיינים.
יש שאסרו להעמיד כלים אלו בבית הדין במקרה שהעם מצייתים לדין ואינם צריכים אמצעי כפייה.
כטב"מי תקיפה מופעלים לרוב בשליטה אנושית בזמן אמת, תוך שילוב של רמות שונות של אוטונומיה.
הם מיועדים לשוב לבסיס לאחר ביצוע המשימה, להבדיל מ"רחפנים מתאבדים" (כטב"מים מתפוצצים) שתכליתם התפוצצות על המטרה בלבד, או מרחפני תצפית שמטרתם איסוף מידע בלבד.
בכלי טיס מסוג זה אין טייס אנושי על סיפונו.
מאחר שההפעלה מתבצעת מרחוק באמצעות תחנת שליטה, אין צורך בציוד הדרוש לטייס אנושי, דבר שמביא להפחתת המשקל ולצמצום ממדי המטוס לעומת כלי טיס מאויש.
למדינות רבות קיימים כטב"מי תקיפה מתוצרת עצמית הנמצאים בשימוש מבצעי, ורבות אחרות מייבאות רחפנים חמושים או מפתחות דגמים מקומיים לשימוש עתידי.
אחת ההתייחסויות הראשונות לרעיון של רחפן תקיפה נעשתה על ידי לי דה פורסט (Lee de Forest), מהחלוצים בתחום הרדיו, ויו.
השניים הציגו את הרעיון במאמר שפורסם בשנת 1940 בכתב העת Popular Mechanics.
רעיון כטב"ם התקיפה המודרני, כפי שהוא מוכר, מיוחס לג'ון סטיוארט פוסטר הבן (John Stuart Foster Jr.), פיזיקאי גרעין ממעבדת לורנס ליברמור.
בשנת 1971, בעת שהיה חובב הטסת טיסנים הנשלטים בשלט רחוק, עלה בדעתו שניתן ליישם את התחביב לפיתוח נשק.
הוא שרטט תוכניות, ובשנת 1973 בנתה DARPA (סוכנות המחקר לפרויקטים מתקדמים של משרד ההגנה האמריקאי) שני אב-טיפוס בשם "פריירי" (Prairie) ו"קאלרה" (Calera).
הכלים פעלו באמצעות מנוע מכסחת דשא שעבר התאמה, יכלו לשהות באוויר כשעתיים ונשאו מטען במשקל של כ־13 קילוגרם.
במלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, השתמשה ישראל ברחפנים אמריקאים בלתי חמושות מדגם ריאן פיירבי, במטרה לעורר את מערך הנ"מ המצרי לירי מסיבי של כל הטילים שלו.
המשימה הושלמה מבלי לגרום לנפגעים בקרב טייסי חיל האוויר הישראלי, שמהר מאוד ניצלו את התרוקנות מערך ההגנה האווירי המצרי.
בסוף שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-80, פיתחה ישראל את דגמי המזל"ט מהסוגים הסקאוט והפיוניר, אשר סימנו מעבר למודל קל משקל, בסגנון דאון, בדומה לכטב"מים המודרניים.
ישראל הייתה בין המדינות הראשונות שפיתחו ושילבו כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) למטרות תצפית בזמן אמת, לוחמה אלקטרונית ולשמש כפתיונות מכ"ם.
הדמיות הרדאר והתמונות שסיפקו הכטב"מים סייעו לישראל לנטרל לחלוטין את מערך ההגנה האווירית הסורי במסגרת מבצע ערצב 19, בראשית מלחמת לבנון הראשונה (1982), וזאת מבלי שטייסים ישראלים נפגעו.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, במסגרת מלחמת איראן–עיראק, פרסה איראן כטב"ם חמוש שנשא שישה רקטות מסוג RPG-7.
פיתוח הכטב"מים באיראן החל כחלק ממאמצי הרפובליקה האסלאמית להשיג יתרון טכנולוגי צבאי ולהתגבר על מגבלות אמברגו נשק מערבי.
כבר בראשית הדרך התמקדו האיראנים בפיתוח כלים פשוטים, זולים וקלים לתפעול, מתוך הבנה שמפעיליהם יהיו לרוב אנשי מיליציות וצבאות פרוקסי חסרי תשתית מתקדמת.
דגמים מוקדמים שימשו בעיקר למשימות תצפית ואיסוף מודיעין, אך עם השנים התפתחה התעשייה המקומית לייצור כטב"מים חמושים ומתאבדים, דוגמת סדרות "שאהד", שהפכו לסמל עולמי של הלחימה הא-סימטרית האיראנית.
הכטב"מים האיראניים, ובראשם השאהד 136, מאופיינים בפשטות הנדסית, מודולריות וניידות גבוהה – תכונות המאפשרות ייצור המוני, תיקון מהיר והפעלה מבצעית בתנאי שטח קשים.
עלותם הנמוכה (לעיתים כ-20,000 דולר בלבד ליחידה) הפכה אותם לאטרקטיביים עבור צבאות פרוקסי כמו החות'ים בתימן, חזבאללה בלבנון ומיליציות בעיראק, לצד שימוש ישיר בידי איראן עצמה.
שאהד 136, למשל, הוא כטב"ם מתאבד בעל טווח של מאות ואף אלפי קילומטרים, שזכה לפרסום עולמי כאשר סופק לצבא רוסיה והופעל בהצלחה נרחבת במלחמה באוקראינה.
ההנדסה האיראנית שמה דגש על התאמה ליכולות נמוכות של מפעילים, על אחסון והובלה דיסקרטיים, ועל אפשרות לשדרוגים מהירים בשטח.
לצד דגמים גדולים, פותחו גם כטב"מים קטנים וחמקניים במיוחד, דוגמת שאהד 101, שנועדו למשימות פגיעה מדויקת וחדירה לעומק שטח אויב.
החל משנות ה-20 של המאה ה-21 נחשפו דגמים מתקדמים עם טווחים של עד 4,000 ק"מ, המאפשרים לאיראן לאיים גם על יעדים רחוקים באפריקה, אירופה וישראל.
הפצת הכטב"מים האיראניים למדינות ולארגוני טרור ברחבי המזרח התיכון, אפריקה ואף אירופה, הפכה אותם לאיום גלובלי משמעותי, והובילה למרוץ חימוש מואץ ולפיתוח מערכות יירוט והגנה ייעודיות בישראל, בארצות הברית ובמדינות נוספות.{{הערה|{כיוון=ימין}}
הצלחתה של ישראל בתחום הכטב"מים עוררה התרשמות רבה בקרב צבא ארצות הברית, שהחל במהרה לרכוש כטב"מים מישראל.
מערכות כמו Hunter ו־Pioneer האמריקאיות פותחו כנגזרות ישירות של דגמים ישראליים.
"מלחמת הכטב"מים" הראשונה הייתה מלחמת המפרץ הראשונה; על פי דו"ח של מחלקת הצי האמריקאי ממאי 1991, "לפחות כטב"ם אחד היה באוויר בכל עת במהלך מבצע סופה במדבר".
בעקבות הצלחת השימוש בכטב"מים במלחמה זו, השקיעו צבאות ברחבי העולם בפיתוח מקומי של כטב"מי תקיפה.
הפגיעה המבצעית הראשונה שביצע כטב"ם אמריקאי התרחשה ב־7 באוקטובר 2001, באזור קנדהאר שבאפגניסטן.
בשנים האחרונות הרחיבה ארצות הברית את השימוש בתקיפות כטב"מים נגד מטרות בפקיסטן ובאזורים נוספים, במסגרת המלחמה בטרור.
בינואר 2014 הוערך כי במהלך חמש השנים שקדמו לכך נהרגו כ־2,400 בני אדם בתקיפות שבוצעו באמצעות כטב"מים אמריקאיים.
ביוני 2015, הוערך כי מספר ההרוגים הכולל מתקיפות אלה חצה את רף 6,000 הנפגעים.
בשנת 2020, טורקיה הפכה למדינה הראשונה שהשתמשה בכלי טיס אוניברסליים (UCAV) במתקפה גדולה ומתואמת על שדה קרב קונבנציונלי, כאשר תקפה כוחות בסוריה.
הם שימשו לתקיפת עמדות אויב, למתן כיסוי לכוחות קרקע ולסיור אחר ארטילריה.
רחפנים היו בשימוש נרחב במלחמת נגורנו-קרבאך בשנת 2020 בין אזרבייג'ן לארמניה.
השימוש של אזרבייג'ן ברחפנים טורקיים זולים יותר מדגם TB2 נתפס כמכריע לניצחונם נגד הכוחות הארמנים.
רחפנים היו בשימוש נרחב גם במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022. השימוש ברחפנים מציע יתרון עלות: "אנשים לוקחים רחפנים קטנים, כמו אלה שניתן לקנות ב-JB Hi-Fi תמורת 2000 דולר, מניחים עליהם רימון, מעיפים אותם מעל קהל או טנק ומשחררים את הרימון.
בעצם אפשר לבנות מכונה בשווי 3000 דולר כדי להשמיד ציוד של האויב בשווי 5 מיליון דולר".
בשנת 2020 הייתה טורקיה המדינה הראשונה שעשתה שימוש מבצעי בכטב"מי תקיפה (UCAV) במסגרת מתקפה מתואמת בקנה מידה רחב בשדה קרב קונבנציונלי, כאשר תקפה כוחות בסוריה.
הכטב"מים שימשו לתקיפת מטרות אויב, לסיוע ולחיפוי על כוחות קרקעיים, ולסיוע באיכון מטרות עבור ארטילריה.
בכטב"מים נעשה שימוש נרחב גם במלחמת נגורנו קרבאך השנייה בשנת 2020 בין אזרבייג'ן לארמניה.
השימוש שעשתה אזרבייג'ן ברחפנים הטורקיים מדגם באירקטאר TB 2, הנחשבים זולים יחסית, נתפס כגורם מרכזי בניצחונה על הכוחות הארמניים.
שימוש מסיבי ברחפנים נרשם גם במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022. השימוש ברחפנים מציע יתרון כלכלי: "אנשים לוקחים רחפנים קטנים, כמו אלו שאפשר לקנות בחנות תמורת 2,000 דולר, מצמידים אליהם רימון, מטיסים אותם מעל רכב או קהל, ומשחררים את הרימון.
כך ניתן להשמיד כלי רכב יקר בשווי 5 מיליון דולר באמצעות מערכת בעלות של כ־3,000 דולר בלבד".
כטב"מים קרביים בשימוש חילות האוויר נכון ל-2025
חיל האוויר הישראלי מפעיל מגוון רחב של כטב"מים בין הדגמים המרכזיים ניתן למנות את "הרמס 450" ו"הרמס 900" של חברת אלביט מערכות, "שובל" ו"איתן" של התעשייה האווירית לישראל, וכן את "זיק", "רוכב שמיים" ו"קוליברי" המיועדים למשימות טקטיות ולתצפית קרקעית.
חיל האוויר הישראלי מפעיל טייסת של כטב"מים מדגם הרמס 450 מבסיס פלמחים שמדרום לתל אביב.
דגם זה הותאם בישראל לשימוש ככטב"ם תקיפה, ולפי דיווחים שונים צויד בשני טילי הלפייר אמריקאיים או בשני טילים מתוצרת רפאל.
על פי מקורות ישראליים, פלסטיניים, לבנוניים ומקורות עצמאיים, נעשה שימוש בכטב"ם התקיפה הישראלי ברצועת עזה, וכן נעשה בו שימוש אינטנסיבי במהלך מלחמת לבנון השנייה.
מדינת ישראל לא הכחישה את קיומה של יכולת זו, מאידך, מדיניותה הרשמית היא לא לאשר זאת בפומבי.
הכטב"מים של חיל האוויר ביצעו תפקיד מרכזי במבצעים רבים בעשורים האחרונים, בהם מבצע עופרת יצוקה (2008–2009), מבצע עמוד ענן (2012), מבצע צוק איתן (2014), מבצע שומר החומות (2021), ומלחמת חרבות ברזל (2023–הווה).
במהלך מבצעים אלו הופעלו הכטב"מים למשימות מגוונות: איסוף מודיעין חזותי ואלקטרוני, סיוע לכוחות קרקעיים, תקיפת מטרות טרור, סיכול ממוקד של מחבלים, ניהול אש בזמן אמת, ואף שיבוש תקשורת אויב.
הכטב"מים מדגמי "הרמס 900" ו"איתן" בולטים ביכולותיהם לשהות באוויר במשך שעות ארוכות, לשאת חימוש מדויק ולבצע תקיפות כירורגיות.
דגם "שובל" שימש בין היתר במבצע צוק איתן לאיתור ושיבוש חוליות שיגור רקטות, ובמבצע שומר החומות לתקיפת תשתיות טרור ברצועת עזה.
דגמים טקטיים כמו "רוכב שמיים" מופעלים בעיקר על ידי כוחות היבשה, אך משתלבים גם בפעילות חיל האוויר במשימות תצפית והכוונת אש.
הפעלת הכטב"מים מאפשרת להשיג עליונות מודיעינית, להגיב במהירות לאיומים, ולבצע פעולות מדויקות תוך מזעור סיכונים לחיי אדם.
ה־TAI אקסונגור (TAI Aksungur) הוא כטב"ם מתוצרת תעשיות האוויר והחלל הטורקיות (TAI), שפותח עבור הכוחות המזוינים של טורקיה.
הכטב"ם מבוסס על טכנולוגיה קיימת מסדרת כטב"מי האנקה (TAI Anka), והוא הכטב"ם הגדול ביותר מתוצרת החברה, עם כושר נשיאה המאפשר התקנת ציוד ייעודי בהתאם למשימות.
האקסונגור נועד למשימות ממושכות של סיור, איסוף מודיעין אותות (SIGINT), סיורים ימיים, וכן לשמש ככטב"ם תקיפה (UCAV).
הכלי הראשון נמסר לצי הטורקי ב־20 באוקטובר 2021.
בירקטאר קיזילמה ־ Bayraktar Kızılelma הוא כטב"ם תקיפה סילוני, בעל מנוע יחיד, בעל חתימה נמוכה (Low-observable), המסוגל לטוס במהירות על־קולית ומתוכנן לפעול מסיפוני נושאות מטוסים.
הכלי נמצא בפיתוח על ידי חברת Baykar, הידועה בעיקר בזכות הכטב"ם Bayraktar TB2.
ב־12 במרץ 2022 הודיע סלטשוק באיראקטאר, המנהל הטכנולוגי הראשי של Baykar, כי אב־הטיפוס הראשון של ה־Kızılelma נכנס לשלב הייצור.
טאי אנקה-3 (TAI Anka 3) הוא שם הקוד של כטב"ם תקיפה חדש בעל מנוע סילוני יחיד, הנמצא בפיתוח על ידי תעשיות האוויר והחלל הטורקיות (TAI).
הכטב"ם יעוצב בתצורת "כנף מעופפת", ויכלול טכנולוגיות חמקנות להפחתת חתימה מכ"מית ואופטית.
הייעוד המבצעי של הכלי יכלול דיכוי מערכות נ"מ אויב (SEAD), חדירה לעומק שטח האויב וביצוע תקיפות אסטרטגיות כ"מפציץ".
טאראניס הוא מיזם ניסיוני בריטי לפיתוח טכנולוגיית כלי טיס בלתי מאויש למשימות קרב (UCAV).
המיזם הוא חלק מתוכנית הניסוי הבריטית האסטרטגית לכלי טיס בלתי מאוישים (Strategic Unmanned Air Vehicle Experimental – SUAVE).
לדגם ההדגמה של טאראניס יהיה משקל המראה מרבי (MTOW) של כ־8,000 קילוגרם, והוא יהיה בגודל דומה לזה של מטוס האימון הבריטי BAE סיסטמס הוק – מה שהופך אותו לאחד מכלי הטיס הבלתי מאוישים הגדולים בעולם.
המטוס צפוי להיות חמקני, מהיר, ובעל יכולת לשגר מגוון חימושים לעבר מספר מטרות.
נוסף על כך, הוא עתיד להיות מסוגל להגן על עצמו מפני מטוסי אויב מאוישים וכלי טיס בלתי מאוישים אחרים.
עבודות הייצור הראשוניות החלו בספטמבר 2007, ובתחילת 2009 החלו ניסויי קרקע.
טיסת הבכורה של טאראניס התקיימה באוגוסט 2013 באתר הניסויים וומרה שבאוסטרליה.
לדגם יהיו שני תאי חימוש פנימיים.
עם שילוב מערכות אוטונומיות מלאות, הכוונה היא כי הפלטפורמה תוכל לקבל החלטות עצמאיות לאורך חלק נרחב מהמשימה.
מערכת הקרב האווירית הבלתי מאוישת המשותפת (Joint Unmanned Combat Air Systems – J-UCAS) הייתה מיזם משותף של חיל הים של ארצות הברית ושל חיל האוויר של ארצות הברית, שנועד לרכישת כלי טיס בלתי מאוישים למשימות קרב.
את המיזם ניהלה דארפ"א DARPA – הסוכנות למחקרי ביטחון מתקדמים של משרד ההגנה האמריקאי.
במסגרת סקירת ההגנה הרבע-שנתית (Quadrennial Defense Review) של שנת 2006, הופסקה פעילות התוכנית.
במסגרת המיזם תוכנן שימוש בטכנולוגיות חמקנות, לצד אפשרות לחמש את כלי הטיס בחימוש מונחה מדויק כגון פצצות JDAM (Joint Direct Attack Munition), או פצצות זעירות מונחות כמו Small-Diameter Bomb, שמטרתן הייתה דיכוי מערכות ההגנה האווירית של האויב.
מפעילי המערכת היו צפויים להיעזר במקורות נתונים בזמן אמת, לרבות לוויינים, כדי לתכנן ולהגיב לשינויים בתנאי שדה הקרב וסביבתו.
בהמשך, התוכנית חודשה תחת השם UCAS-D – תוכנית של חיל הים של ארצות הברית, שנועדה לפתח כלי טיס בלתי מאויש שמיועד לפעול מסיפון נושאת מטוסים.
UCAS-D והמטוס נורת'רופ גראמן X-47B הם ממשיכי הדרך של תוכנית J-UCAS שבוטלה בשנת 2006, והם פותחו עבור חיל הים של ארצות הברית בלבד.
חברת בואינג פועלת גם היא בתחום זה, עם פיתוח הדגם X-45N.
במאמר מערכת שפורסם בתחילת שנת 2011 תחת הכותרת "השאיפות הימיות של סין" (China's Naval Ambitions), טענה מערכת העיתון הניו יורק טיימס כי "על הפנטגון להאיץ את המאמצים לצמצום פגיעותם של כוחות הצי האמריקאי באסיה לאיומים מטילים סיניים, באמצעות מתן יכולת להשלכת עוצמה הרתעתית מטווחים רחוקים.
הפחתת הרכש של המשחתות מדגם DDG-1000 (שמערכת ההגנה מטילים שלה לוקה בחסר) הייתה צעד ראשון.
צעד משמעותי יותר יהיה הפחתת התלות של הצי במטוסי תקיפה מאוישים לטווח קצר, דוגמת F-18 ו־F-35, לטובת כלי טיס בלתי מאוישים המשוגרים מנושאות מטוסים, דוגמת N-UCAS...".
ב־6 בינואר 2011 הודיע משרד ההגנה של ארצות הברית כי תחום זה יהיה אחד מתחומי ההשקעה הנוספים במסגרת בקשת התקציב לשנת 2012.
צייד-הורג (Hunter-Killer) של חיל האוויר האמריקאי
ג'נרל אטומיקס MQ-9 ריפר (במקור ה־Predator B)
Eagle/Heron 2 של התעשייה האווירית לישראל
חיל האוויר של ארצות הברית שינה את מוקד תוכניתו לכלי טיס בלתי מאוישים למשימות קרב (UCAV) ממטוסי תקיפה טקטיים לטווח בינוני, לעבר מטוסים אסטרטגיים לטווח ארוך.
הטכנולוגיה בתוכנית Long Range Strike מבוססת על מדגים הטכנולוגיה Polecat של חברת לוקהיד מרטין.
דגם ה־Surveyor של חברת EADS (חלק מחברת איירבוס) נמצא בשלב חקירה ראשוני.
בנוסף, הוא יהיה מסוגל לשאת מטענים חיצוניים, כגון חיישנים להטלה מהאוויר או חימוש קל.
באמצע שנת 2010 החל ארגון הטרור המדינה האסלאמית לעשות שימוש ברחפנים מסחריים, כדוגמת רחפני DJI Phantom מתוצרת סין, כדי להפציץ מטרות צבאיות בעיראק ובסוריה.
במהלך הקרב על מוסול (2016–2017), דווח כי המדינה האסלאמית השתמשה ברחפנים לצורכי תצפית וכן כפלטפורמות לשיגור חימוש, באמצעות מתקנים מאולתרים להטלת רימונים וחומרי נפץ אחרים.
במהלך הקרב, מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי הבריטי תקפו מתקן של הארגון ששימש לייצור ולהפעלת רחפנים.
ארגונים חמושים במלחמת האזרחים בסוריה
גם ארגונים חמושים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה עשו, לפי דיווחים, שימוש בכלי טיס בלתי מאוישים לצורך תקיפות.
דוגמה לכך היא מתקפה שבוצעה בתחילת ינואר 2018, ובה נחילי רחפנים חמושים במטענים תקפו בסיסים רוסיים במערב סוריה.
החל משנות העשרים של המאה ה-21 החלו קרטלי הסמים במקסיקו להפעיל מאות רחפנים חמושים במטעני חבלה, אשר שימשו לתקיפת כוחות ביטחון ולוחמים מקרב כנופיות יריבות במהלך מאבקי שליטה בשטח.
תופעה זו, שלא הייתה קיימת במקסיקו לפני 2020, התגברה באופן משמעותי, ובשנת 2023 בלבד דווח על 260 מקרים של שימוש ברחפנים נושאי פצצות, כאשר במציאות ייתכן שמדובר אף ביותר אירועים, במיוחד במדינת מיצ'ואקאן בה מתנהלים עימותים קשים בין קרטלים יריבים.
לפי נתוני הצבא המקסיקני, עשרות שוטרים, חיילים ואזרחים נפגעו כתוצאה ממטענים שהוטלו מרחפנים, וחלק מהפצצות אף גרמו להרוגים.
כל המטענים הללו מיוצרים באמצעים מאולתרים, לעיתים על בסיס אבק שריפה מסחרי או חומרי נפץ שנגנבו ממכרות.
השימוש ברחפנים חמושים הפך לכלי מרכזי בלחימה של קרטלי הסמים, לצד מטעני צד ומכוניות תופת, ומציב אתגר משמעותי לרשויות האכיפה במקסיקו.
חמאס במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר 2023
במהלך טבח שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר 2023, הפעיל חמאס עשרות רחפני תקיפה כחלק ממערך תקיפה מתואם, שכלל ירי רקטי מסיבי וחדירה קרקעית.
הרחפנים שימשו למשימות איסוף מודיעין, תקיפה ישירה ושיבוש מערכי הגנה ישראלים.
כבר בשלב הפתיחה, סמוך לשעה 06:30, שוגרו רחפנים חמושים במטעני נפץ קטנים לעבר מגדלי תצפית ועמדות "רואה יורה" לאורך גדר המערכת שהקיפה את רצועת עזה, תוך שיתוק מערכי התצפית של צה"ל ופגיעה ביכולת האיתור.
חלק מהרחפנים תיעדו את המתקפה ושידרו תמונות בזמן אמת למפקדות חמאס, כחלק מלוחמה פסיכולוגית.
הרחפנים שימשו גם לתקיפת כלי רכב משוריינים – טנקים ונגמ"שים – בסמוך לגדר המערכת, תוך יצירת פרצות שאפשרו לחוליות מחבלים לחדור לשטח ישראל.
על פי עדויות, חמאס אימץ טקטיקות דומות לאלה שנצפו במלחמת אוקראינה–רוסיה, כולל שימוש בזוגות רחפנים: אחד לאיסוף מודיעין והשני לתקיפה מבוקרת.
מודלים מסחריים שונו להרכבה עצמית, עם יכולת נשיאת מטעני נפץ של עד 60 ק"ג.
מומחים ציינו כי חמאס הטמיע לקחים מפעולות קודמות – במהלך הפגנות "צעדת השיבה" נמנע משימוש גלוי ברחפנים כדי לשמר תדמית של חולשה, בעוד שבמקביל בנה יכולות מבצעיות מתקדמות.
התברר כי הארגון צבר ידע טכנולוגי דרך תצפית על שדות קרב עולמיים, כולל התאמת רחפנים למשימות סיור ממוקדות נגד בסיסי צה"ל, בהם מתקן של יחידה 8200.
למרות התרעות מודיעיניות, היקף האיום והתחכום המבצעי של רחפני חמאס הפתיעו את המערכת הביטחונית הישראלית.
הדבר הביא להכרה בצורך דחוף בפיתוח מערכי הגנה ייעודיים נגד איומים ברום נמוך, כולל לייזרים מוטסים ומערכות שיבוש מתקדמות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, חזבאללה הרחיב משמעותית את השימוש בכטב"מים כחלק מהמאמץ הצבאי נגד ישראל בגבול הצפון.
החל מ-8 באוקטובר 2023, הארגון הפעיל עשרות ואף מאות כטב"מים מסוגים שונים, בהם רחפנים חמושים, כטב"מים מתאבדים וכטב"מי סיור ואיסוף מודיעין.
הכטב"מים שימשו לתקיפת עמדות תצפית, מתקני תקשורת, כלי רכב משוריינים ומבנים צבאיים של צה"ל, וכן לאיסוף מודיעין בזמן אמת על תנועות כוחות ישראליים לאורך הגבול.
חלק מהכטב"מים נשאו מטעני נפץ והופעלו כ"רחפנים מתאבדים" שפגעו ישירות במטרות צבאיות, בעוד אחרים שימשו לתצפית, איתור מטרות והכוונת אש מדויקת של טילי נ"ט ורקטות.
חזבאללה אף תיעד חלק מהתקיפות ושידר את הצילומים באמצעי התקשורת שלו, במטרה להמחיש את פגיעותיו וליצור השפעה פסיכולוגית.
לפי הערכות גורמי ביטחון, חזבאללה שדרג את מערך הכטב"מים שלו בעזרת טכנולוגיה איראנית, והצליח להפעיל כלים בעלי טווח, דיוק ויכולת נשיאת מטען משופרים.
צה"ל פיתח מענה מבצעי וטכנולוגי לאיום, שכלל יירוט כטב"מים באמצעים אלקטרוניים, ירי נ"מ וטילי כתף, אך חלק מהכלים הצליחו לחדור את ההגנה ולפגוע במטרות ישראליות.
השימוש הגובר בכטב"מים על ידי חזבאללה במהלך המלחמה יצר אתגר מתמשך למערכת הביטחון, והוביל להאצת פיתוח מערכות גילוי ויירוט ייעודיות.
החות'ים התימנים במהלך מלחמת חרבות ברזל
במהלך מלחמת חרבות ברזל, החות'ים מתימן הרחיבו את השימוש בכטב"מים כחלק מהמערכה האזורית נגד ישראל ובעלות בריתה.
מאז אוקטובר 2023 ועד מאי 2025 שיגרו החות'ים למעלה מ-60 כטב"מים מתאבדים לעבר שטח ישראל, בעיקר לכיוון אילת, תל אביב ולמתקנים אסטרטגיים בים האדום.
מרבית הכטב"מים יורטו על ידי מערכות ההגנה האווירית של ישראל, ארצות הברית ובעלות בריתה, אך מספר כטב"מים הצליחו לחדור למרחב האווירי הישראלי ולפגוע בתשתיות אזרחיות, לרבות נמל אילת, מתקנים לוגיסטיים ומבנים בערים מרכזיות.
באירוע חמור במיוחד ביולי 2024 פגע כטב"ם חות'י בלב תל אביב, סמוך לשגרירות ארצות הברית, וגרם למותו של אזרח ישראלי ולפציעתם של עשרה נוספים.
הכטב"מים בהם השתמשו החות'ים מבוססים ברובם על טכנולוגיה איראנית, דוגמת דגמי "שאהד" ו"סמאד", ומאפשרים להם לבצע תקיפות בטווחים של אלפי קילומטרים.
במלחמת אוקראינה–רוסיה נעשה שימוש נרחב ברחפנים ובכטב"מים, והם הפכו לכלי מרכזי בשדה הקרב המודרני.
חיילים אוקראינים עשו שימוש באותות GPS כדי להנחות רחפנים לאיתור סוללות ארטילריה רוסיות, לסייע באיכון מטרות ולהכווין אש ארטילרית אוקראינית.
כאשר אותות ה-GPS שובשו באמצעי לוחמה אלקטרונית רוסיים, יעילות הרחפנים נפגעה, והאוקראינים נאלצו להסתמך על מסלולים מתוכנתים מראש כדי לעבור אזורי שיבוש עד לחידוש הקשר.
מערכות מתקדמות שסופקו לאוקראינה ממדינות המערב, דוגמת AeroVironment Switchblade, כוללות יכולות אוטונומיות מתקדמות, ומאפשרות לרחפן לאתר מטרות בכוחות עצמו, כאשר נדרשת התערבות אנושית רק לאישור תקיפה.
המלחמה מאופיינת ב"מרוץ חימוש" טכנולוגי מתמיד בין שני הצדדים, הכולל שדרוג מתמיד של הרחפנים, מערכות הניווט והאנטנות, וכן פיתוח טכניקות לוחמה אלקטרונית מתקדמות לשיבוש והפלת רחפנים.
לצד זאת, תועדו לראשונה קרבות אוויר בין רחפנים, כאשר רחפן אוקראיני פגע ברחפן רוסי – מקרה שנחשב לאחד הראשונים של "קרב רחפן מול רחפן".
בנוסף, נעשה שימוש נרחב ברחפני FPV (First Person View), שהם רחפנים זולים, מדויקים וקטלניים, שהופעלו בהמוניהם על ידי שני הצדדים, למטרות תקיפה והן לאיסוף מודיעין.
הרחפנים הללו חוללו מהפכה בשדה הקרב, בזכות מחירם הנמוך, זמינותם הגבוהה ויכולת הפגיעה המדויקת שלהם.
השימוש בהם הביא לעלייה חדה בקטלניות, והם הפכו לכלי עיקרי בלחימה, כאשר אלפי יחידות רחפנים מופעלות מדי יום.
ב-27 בדצמבר 2022 חדרו חמישה כטב"מים מצפון קוריאה לשטח דרום קוריאה, כאשר אחד מהם הגיע עד לאזור סיאול.
כל חמשת הרחפנים שבו צפונה, למרות מרדף שנמשך כחמש שעות וכלל הפעלת מטוסי קרב ומסוקי תקיפה, שבמהלכו נורו כ-100 פגזים לעברם.
במהלך המבצע התרסק מטוס תקיפה קל מדגם KAI KT-1 Woongbi, אך שני אנשי הצוות שרדו.
ראשי המטה המשולב של דרום קוריאה הודו כי אמנם ביכולתם ליירט כטב"מים תוקפים, אך יכולתם להתמודד עם רחפנים קטנים למטרות ריגול מוגבלת.
קאנג שין-צ'ול, בכיר בצבא הדרום, ציין כי "היעדר המוכנות של צבאנו גרם לדאגה רבה בקרב הציבור...
יש להפעיל באופן אקטיבי אמצעי גילוי לאיתור מוקדם של כטב"מים עוינים ולפרוס במהירות אמצעי תקיפה".
בעקבות התקרית הכריז נשיא דרום קוריאה, יון סוק-יול, כי המדינה תשקיע בפיתוח כטב"מים חמקניים המסוגלים לחדור לצפון קוריאה, ותקים יחידה צבאית ייעודית לכך.
בשנת 2022 משרד ההגנה של דרום קוריאה הודיע על שורת צעדים חדשים להתמודדות עם איום הכטב"מים, במסגרתם יושקעו כ-560 מיליארד וון דרום קוריאנים בחמש השנים הקרובות.
התקציב יוקצה לארבע יוזמות עיקריות: פיתוח לייזר מוטס להשמדת כטב"מים גדולים, מערכת שיבוש ("soft kill") ליירוט כטב"מים קטנים, והקמת יחידה ייעודית ללוחמה ברחפנים, שתורכב משתי טייסות.
הלייזר נמצא כבר בשלב ניסויים וצפוי להיכנס לשימוש מבצעי בשנת 2027. מערכת השיבוש תיועד בעיקר נגד רחפנים קטנים, ותפעל באמצעים אלקטרוניים לשיבוש שליטתם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, ישראל הפעילה שורת אמצעים מתקדמים בהתמודדות עם איום הרחפנים והכטב"מים ששיגרו חמאס, חזבאללה והחות'ים.
צה"ל התבסס על מערך הגנה אווירית רב-שכבתי, שכלל את "כיפת ברזל", "קלע דוד" ומערכות יירוט נוספות, לצד שימוש במטוסי קרב ליירוט כטב"מים בנתיבים אסטרטגיים.
במקביל, הושקעו משאבים רבים בפיתוח והצטיידות במערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א) לשיבוש תדרי שליטה והנחיה של רחפנים וכטב"מים, וכן במערכות יירוט ייעודיות דוגמת תותחי "טייפון" ומערכות "פיטבול".
במהלך המלחמה, ישראל הפעילה לראשונה מערכות יירוט לייזר מבצעיות כנגד רחפנים וכטב"מים ששיגרו חמאס, חזבאללה והחות'ים.
לפי משרד הביטחון וצה"ל, בין 30 ל-40 כטב"מים הופלו במהלך הלחימה באמצעות מערכות לייזר מתקדמות, בראשן "מגן אור" (Iron Beam), שפותחה על ידי רפאל, וכן דגמים ניסיוניים נוספים שפותחו בשיתוף אלביט מערכות ומפא"ת.
המערכות הופעלו בעיקר בגזרת הצפון כנגד כטב"מי חזבאללה, אך גם בזירות נוספות, והיוו שכבת הגנה נוספת לצד "כיפת ברזל" ומערכות יירוט קינטיות אחרות.
הפעלת הלייזר התבצעה על ידי יחידות ההגנה האווירית של חיל האוויר, תוך כדי הלחימה, והמערכות עברו שיפורים טכנולוגיים מואצים במהלך המלחמה.
יתרונה המרכזי של מערכת הלייזר הוא עלות היירוט הנמוכה – כ-5 דולרים בלבד ליירוט, לעומת עשרות אלפי דולרים במערכות טילים מסורתיות.
עם זאת, המערכת מוגבלת ביעילותה במזג אוויר מעונן או אביך, ופועלת בטור מול מטרות.
הישגי היירוט בלייזר נחשבים לפריצת דרך עולמית, וישראל היא המדינה הראשונה שהפעילה מערכות לייזר מבצעיות בקנה מידה משמעותי בשדה הקרב.
משרד הביטחון הודיע כי מערכת "מגן אור" צפויה להיכנס לשירות מבצעי מלא עד סוף 2025, ותשולב במערך ההגנה הרב-שכבתי של ישראל.
קיימות רק הערכות לגבי היקף השגיאות בבחירת מטרות על ידי מפעילי כטב"מים ורחפנים, אולם שגיאות אלו אכן התרחשו וחלק מהן אף התפרסמו בתקשורת.
שגיאה קטלנית אירעה בדצמבר 2023, כאשר צבא ניגריה תקף בטעות כפר בצפון-מערב המדינה וגרם למותם של 85 אזרחים שחגגו בפסטיבל מוסלמי.
הצבא מסר כי סבר שמדובר במורדים.
מדינות המפעילות כטב"מים חמושים פעילים ידועים:
כלי נשיפה הם כלי נגינה אשר מפיקים צליל כאשר נושפים בהם.
האוויר הננשף אל תוך הכלי יוצר בו רטט וכך מופק הצליל.
כלי הנשיפה נחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
כלי נשיפה ממתכת, בהם: חצוצרה, קורנית, קרן יער, בריטון, טרומבון וטובה.
כלי נשיפה מעץ, בהם: סקסופון, חליל, קלרינט, אבוב ובסון.
על אף שבעבר כלי נשיפה ממתכת נבנו מפליז וכלי נשיפה מעץ נבנו מעץ, כיום אין להסיק לאיזו מהמשפחות שייך כלי על פי החומר ממנו הוא עשוי, אלא על פי הדרך בה מופק ממנו הצליל.
בכלי נשיפה ממתכת מופק הצליל מרטט שפתיו של הנגן.
בכלי נשיפה מעץ מופק הצליל באחת משתי דרכים:
האוויר שנושף הנגן מרטיט כפיס במבוק המכונה עלה (כמו בקלרינט ואבוב).
האוויר שנושף הנגן יוצר מערבולת המרטיטה את האוויר שבכלי (כמו בחליל, חלילית או משרוקית).
סקסופון, לדוגמה, עשוי בדרך כלל מפליז, אך משתייך למשפחת כלי הנשיפה מעץ, מכיוון שהצליל מופק בו על ידי עלה, בדומה לקלרינט.
באופן דומה, הסרפנט, כלי נשיפה עתיק, נבנה מעץ אך מקור הצליל בו הוא רטט שפתי הנגן והוא שייך למשפחת כלי המתכת.
בין כלי הנשיפה מחומרים אחרים נמנים קרן האלפים, קונכייה ואוקרינה.
בכלי הנשיפה נעשה גם שימוש נרחב בתזמורת ואף קיימות תזמורות כלי נשיפה.
לא תמיד היה כך הדבר, אך כיום נבדלים כלי הנשיפה ממתכת מכלי הנשיפה מעץ בישירות הצליל שלהם.
בכלי נשיפה מודרניים ממתכת הצליל בוקע אך ורק מן הפעמון, מכיוון שאין חורים נוספים בצינור.
לעומת זאת, כלי נשיפה מעץ מחוררים לכל אורכם, והצליל מתפזר מהם בכיוונים רבים בעצמה לא שווה.
צלילם של כלי המתכת המודרניים ישיר מאוד, בעוד שצלילם של כלי העץ אינו ישיר.
עובדה זו משמעותית כשמקליטים את הכלי: כלי נשיפה מעץ דורשים לפחות שני מיקרופונים וקשה יותר לתעד את צלילם באופן נאמן בגלל פיזור הצליל.
עם זאת, אין זה הבדל מהותי בין המשפחות.
כלי נשיפה ממתכת עתיקים כאופיקלייד והסרפנט שהוזכר למעלה מחוררים לאורכם ומתאפיינים בצליל לא כיווני.
כמו כן, אין מניעה תאורטית לייצר כלי נשיפה מעץ ללא חורים שצלילו יהיה כיווני, ואף נעשו ניסויים בכלים כאלה על ידי סקסופוניסט הג'אז אדי האריס (Eddie Harris), שחיבר פיה של סקסופון לחצוצרה וטרומבון (כלי שכונה סקסובון).
Bach) עשה שימוש קומי בשילוב דומה כשהמציא את הטרומבּוּן (Tromboon), כלי נשיפה המשלב פיה של בסון עם גוף של טרומבון.
כלי המיתר הוא מונח מטרייה המתאר משפחה של כלי נגינה, שבהם הפקת הצליל מתבצעת באמצעות רטיטת מיתרים המתוחים על גבי תיבת תהודה.
בכלי הפריטה כדוגמת גיטרה, עוד, נבל, בנג'ו, בוזוקי מפיקים את הצלילים על ידי פריטה במיתר באצבעות או באמצעות מפרט.
גם צ'מבלו נחשב לכלי פריטה, שכן לחיצה על הקליד פורטת במיתר בתוכו.
כלי נגינה כגון כינור, צ'לו, ויולה, קונטרבס וויולה דה גאמבה, הם כלי מיתר בהם מפיקים את הצלילים על ידי הרטטת המיתר באמצעות קשת, העשויה בדרך כלל ממוט עץ עליו מתוחות שערות סוס.
לעיתים מנגנים בכלי הקשת על ידי פריטה באצבעות (פיציקטו), ולעיתים נדירות ביותר על ידי הקשה על המיתרים במוט הקשת (קול לניו Col Legno).
דרך נוספת להפיק את הצליל מן המיתר היא על ידי הקשה עליו.
בתוך הפסנתר מתוחים מיתרים, ולחיצה על הקליד מפעילה פטיש קטן המקיש על המיתר.
בצימבלום הנגן מקיש על המיתרים ישירות בעזרת פטישים אותם הוא אוחז בידיו.
השמעת הצליל על ידי האוויר
דרך נוספת להשמעת צליל ממיתר היא באמצעות האוויר, כגון בנבל אאולי, בו הצליל מופק על ידי הרוח.
על פי המסורת היהודית, גם כינורו של דוד המלך ניגן באמצעות הרוח:
מכיוון שגובה הצליל המופק מן המיתר תלוי באורכו, בעוביו ובמתח שלו, כדי להפיק ממנו צלילים בגבהים שונים יש לשנות את אחת או יותר מהתכונות האלה.
כלי המיתר השונים מפיקים צלילים במגוון גבהים בדרכים שונות:
ריבוי מיתרים, כגון בכלי המקלדת שיש בהם מיתרים, בהם זו הדרך היחידה להפיק צלילים במגוון גבהים.
שינוי אורך המיתר על ידי הנגן, כגון בכלי הקשת ורוב כלי הפריטה, בהם הנגן קובע למיתר אורך חדש על ידי לחיצה עליו.
שינוי המתח של המיתר על ידי הנגן, כגון בנבל, בו הנגן משנה את מידות המתיחה של המיתרים באמצעות הדוושות.
כְּלֵי נגינה הם חפצים המשמשים להפקת מוזיקה.
כל כְּלִי שניתן להפיק באמצעותו צלילים יכול להחשב כְּלִי נגינה, אבל המונח מתייחס רק לחפצים אשר זוהי מטרתם העיקרית.
המקצוע האקדמי אשר עוסק בחקר כלי הנגינה נקרא אורגנולוגיה.
כלי נגינה המפיקים צליל בתגובה לניעור, הכאה או הקשה.
כלי נגינה המפיקים צליל בתגובה לפריטה או קישות על מיתריהם.
כלי נגינה המפיקים צליל בתגובה לנשיפה לתוכם: האוויר העובר דרכם יוצר בהם ויברציה המתבטאת כצליל.
כלי נגינה המפיקים צליל בתגובה לדחיפת אוויר ממפוח למערכת צינורות.
כלים עם מנגנון אלקטרוני (ולא מכני) המפיק צליל.
המחשב עשוי להיחשב כלי נגינה אלקטרוני.
כלי נשק (או אמל"ח, ראשי תיבות: אמצעי לחימה) הוא כלי המשמש בעיקר בתגרות ובמלחמות בין בני אדם וכן לציד בעלי חיים ולהגנה מפניהם.
ההיסטוריה של כלי הנשק כנראה ארוכה כהיסטוריה של האדם, אשר הבין שהוא יכול ליצור כלים, שיתנו לו עדיפות על הזולת ויקלו על תנאי קיומו.
נהוגה חלוקה בסיסית בין 'נשק חם' ל'נשק קר'.
כמו כן, נהוגה גם חלוקה לפי מטרות פגיעת כלי הנשק – יש המיועדים לפגיעה ישירה בבני אדם ויש המיועדים לפגוע בטנקים, בניינים, מטוסים וכדומה.
בתקופת האבן נוצרו כלי הנשק הקר הראשונים על ידי בני אדם – סכינים וגרזנים אשר לוטשו מחומרים כגון עצמות ואבנים.
כמו כן, אבנים ומקלות שימשו ככל הנראה מאז ומעולם ככלי נשק קר על ידי בני אדם.
מאז ומתמיד נזקק האדם לנשק כדי לספק לעצמו מזון והגנה.
האדם הקדמון יצר לעצמו כלי נשק ממקלות ואבנים.
השיפור העיקרי שחל בכלי הנשק הקדומים בחלוף השנים היה בעיקר בחומרים שמהם הם היו עשויים.
גילוין של מתכות שונות – נחושת, ארד (ברונזה), ברזל ופלדה – היה הגורם המכריע בכלי הנשק עד לגילוי אבק השרפה.
התכנון של כלי הנשק של תקופת המקרא נשאר זהה ביסודו גם בכלי הנשק של ימי הביניים (למעט החומרים ושיפורים בחישול הלהב).
עדות קדומה בת 7,200 שנה ליצור המוני של כלי נשק בארץ ישראל נחשפה על ידי רשות העתיקות במסגרת מחקר שפורסם בשנת 2023 בכתב העת Atiqot.
העדות היא המוקדמת ביותר בדרום הלבנט ובישראל בפרט.
במהלך העת העתיקה כלי הנשק העיקריים היו חניתות מסוגים שונים, גרזני קרב, פגיונות, אלות וחץ וקשת.
חרבות היו נדירות יותר מאחר שיצירת להב ארוך הייתה יקרה וקשה בהרבה (בעיקר עקב מגבלות המתכות של אותה תקופה).
מתקופת יוון העתיקה ואילך חרבות קצרות נהיו נפוצות יותר, לגיונות האימפריה הרומית היו חמושים בגלאדיוס – חרב קצרה שבה היה מצויד כל לוחם.
גם פגיונות לדקירה היו נפוצים מאוד, בעיקר כנשק להגנה עצמית והתנקשויות.
עם נפילת האימפריה הרומית חלה ירידה באירופה באיכות הנשק ובטיב החישול שלו.
בתחילת המאה ה-11 חל שוב שיפור באיכות הנשק וגבר השימוש בפלדה לחישול להבים.
בתחילת ימי הביניים גרזני הקרב שלטו בשדה הקרב באירופה אך בשיא ימי הביניים החלו להידחק לטובת החרב – ובפרט החרב הארוכה – ששימשה כנשקו האישי של האביר – פרש בן מעמד האצולה.
כלי נשק נוספים לקרב פנים אל פנים כללו רומח, רומח פרשים, חנית, פגיון, אלה, אלת כוכב השחר, מורג, פטיש קרב, גרזן-חנית והאלברד.
לצד החץ והקשת הופיעו רובי הקשת, שהיו בעלי טווח וכושר חדירה גבוה יותר מקשתות רגילות.
לצד השיפור בכלי הנשק, חל גם שיפור ניכר בשריון.
אבירים עשירים יכלו לרכוש לעצמם קסדה כבדה ושריון גוף מפלדה שסיפקו הגנה טובה נגד חלק מכלי הנשק.
החל מרוץ חימוש בין כלי הנשק לשריונות שהגיע לשיאו בשלהי ימי הביניים ותחילת הרנסאנס עם פיתוח שריון הלוחות מחד, ופיתוח נשקי מוט עם להבים מגוונים, גרזני קרב כבדים וחרבות דו-ידניות גדולות מאידך.
מרוץ זה הגיע לסופו עם המצאת הרובה מבוסס אבק השרפה, שיכל לחדור בקלות שריון גוף מפלדה בירי ממרחק.
כלי הנשק באסיה היו דומים וכללו מגוון חרבות, גרזנים, נשקי מוט דוגמת יארי ונאגינטה, חניתות, אלות ופגיונות.
את החץ והקשת הבסיסיים החליפה הקשת המורכבת שעלתה על הקשת האירופאית בטווח ובכושר חדירה.
לצד כלי הנשק הללו הופיע גם כלי נשק עממיים כגון מוט בו וקלע, וכלי נשק אקזוטיים כמו נונצ'קו ושוריקן.
יש לציין את החרבות היפניות ובראשן חרבות הטאצ'י והקטאנה, שנחשבות לחרבות האיכותיות והחזקות ביותר שחושלו אי פעם, ואת השימוש של הסינים ברקטות מבוססות אבק שרפה.
עם תחילת העת החדשה החלו הרובים לשלוט בשדה הקרב, כאשר לצידם נלחמו חיילים החמושים ברמחים להגנה על הרובאים ופרשים החמושים בסיף פרשים ומוגנים בקיראס.
רובי המוסקט היו הרובים העיקריים בתקופה זו והיו אמינים, קלים ונוחים לתפעול יחסית לרובים הראשונים (אך כבדים ומסורבלים בהרבה לעומת הרובים המודרניים), ברמה שאפשרה לחמש בהם חיילים רבים.
התותחים השתדרגו מכלי מצור לארטילריית שדה בעקבות שיפור ניכר באיכותם, אמינותם וההנדסה שלהם.
מחוץ לשדה הקרב היו נפוצים גם האקדח, חרב הרפייר והפגיון ששימשו לדו-קרב והגנה עצמית.
בזירה הימית שלטו אוניות מלחמה בגדלים שונים (כגון פריגטות), כולן נושאות סוללות תותחים.
במאה ה-19 חל שיפור גדול באמינות ויעילות הנשק החם ובפרט ברובים.
שיפורים אלו כללו את המצאת המכלול הבריחי, קנה מחורק להגברת הדיוק ותחמושת אחודה (כדורים) בייצור תעשייתי.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הומצא הנשק האוטומטי המבצע ירי רציף של צרורות, הן בתצורת מקלעים והן בתצורת רובים מטענים ורובים אוטומטיים.
בתקופה זו גם התפתחו רובי הקרבין, השוטגאן והאקדח התופי.
התותחים וההוביצרים נהיו יותר גדולים, אמינים ומדויקים וטווח הירי שלהם גדל באופן ניכר.
אוניות המלחמה שודרגו מפריגטות מפרשיות לספינות משוריינות ממונעות שהגיעו לשיאן באוניות מערכה (Battleship) ענקיות שנושאות מגוון רחב של תותחים כבדים מאוד עד בינוניים וקלים.
במלחמת העולם הראשונה המקלעים הוכיחו את עצמם כנשק קטלני ביותר שלמעשה חיסל את טקטיקת ההסתערות בגושים גדולים.
כדי לשבור את קווי החפירות והביצורים פותחו כלי נשק חדשים, בהם הטנק – רכב קרבי משוריין נושא תותח טנק ומקלעים.
כלי נשק נוספים שנכנסו לשירות כללו מטוסי קרב קלים, צוללות ותותחי-על בעלי טווח וגודל פגז גדולים במיוחד.
כמו כן נעשה שימוש בנשק כימי (גז חרדל) בשדה הקרב.
במלחמת העולם השנייה חלה קפיצה גדולה בכמות ובאיכות הנשק.
הנשק הקל כלל רובים בריחיים, רובים חצי-אוטומטיים, מקלעים, תת-מקלעים, אקדחים ורובי צלפים.
הנשק הכבד כלל מגוון טנקים, נגמ"שים, זחל"מים, תותחים והוביצרים (כולל תותח מתנייעים), מרגמות וארטילריה רקטית.
מטוסי הקרב השתכללו באופן ניכר וכללו לצד מקלעים כבדים גם פצצות לתקיפת אוויר-קרקע.
נושאות המטוסים – ספינות ענק שמהוות "שדה תעופה צבאי צף" – הפכו לשליטות האוקיינוסים.
השיא ביכולת ההשמדה במלחמה זו היה הנשק הגרעיני, או ליתר דיוק: פצצת ביקוע גרעיני ("פצצת אטום").
בנשק הגרעיני נעשה שימוש פעמיים והיקף הנזק היה מאות אלפי הרוגים, זיהום רדיואקטיבי רב והשמדה בסדר גודל של עיר קטנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה החלה המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית נאט"ו לברית המועצות וברית ורשה.
מלבד שכלול הנשק הגרעיני, כגון בפיתוח פצצת המימן (פצצת היתוך גרעיני), חל שיפור גדול מאוד בנשק הקונבנציונלי.
לצד הארטילריה הקנית שכללה תותחים מתנייעים גברה ההצטיידות בארטילריה רקטית וטילי קרקע-קרקע כנשק השמדה טקטי.
נשק ההשמדה האסטרטגי היה טילים בליסטיים ארוכי טווח כאשר המעצמות התחמשו בטילים בליסטיים בין-יבשתיים גדולים המסוגלים לשאת ראש קרב גרעיני או נפיץ כבד למרחק של אלפי קילומטרים.
בשמיים שלטו מטוסי הסילון שנשאו בנוסף לתותחים ומקלעים גם פצצות וטילים (הן טילי אוויר-אוויר להפלת מטוסי אויב והן טילי אוויר-קרקע לתקיפה מדויקת של מטרות קרקעיות).
המסוק, שהומצא בתקופה זו, נכנס לשימוש צבאי נרחב הן כמסוקי תובלה וסער והן כמסוקי קרב נושאי חימוש (מקלעים, טילים ורקטות).
הטנקים נהיו משוכללים וכבדים יותר, ומגוון סוגי הטנקים של מלחמות העולם הוחלף ברובו בטנק המערכה – טנק כלבו כבד ומשוכלל בעל מנוע חזק, שריון עבה ותותח טנק גדול-קליבר (105–125 מ"מ).
בגזרת הנשק הקל הומצא רובה הסער שאפשר הן ירי בבודדות והן ירי אוטומטי מלא באמצעות נצרה בוררת, וזה נהפך לנשקו האישי של החייל המודרני.
רובי הצלפים הפכו למערכות נשק צלפים מדויקות מאוד בעלות טווח אפקטיבי (העומד על 800–2300 מטר, כתלות ברובה ובתחמושת) העולה באופן ניכר על זה של רובה הסער.
כדי להילחם בטנקים של האויב פותחו רקטות נגד טנקים (דוגמת RPG-7) וטילים נגד טנקים, בעלי טווח השמדה גדול יותר (מספר קילומטרים) והנחיה מתקדמת.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 רבות ממערכות הנשק הממונעות (מטוסי קרב, כלי טיס בלתי מאוישים, כלי שיט, טנקים, רכב קרבי משוריין וארטילריה) והטילים שודרגו במערכות מחשב ובקרת ירי מתקדמות, ששיפרו מאוד את הביצועים והדיוק שלהם.
האלקטרוניקה והמחשוב מהווים חלק חשוב מאוד באמצעי לחימה חדשים.
את כלי הנשק אפשר לסווג לפי קריטריונים שונים.
סיווג לפי אופן הפעולה של הנשק
כלי נשק לקרב פנים אל פנים (כמו חרב או גרזן)
כלי נשק להטלה (כגון כידון או רוגטקה)
כלי ירייה "קרים" (חץ וקשת למשל)
נשק קל (כגון רובים, אקדחים, מקלעים קלים וכו')
נשק כבד (כגון תותחים, מקלעים כבדים ומרגמות)
ארטילריה (נשק כבד לירי תלול מסלול לטווחים ארוכים, כגון הוביצרים ורקטות ארטילריות)
פצצות, מטעני חבלה, מוקשים וחומרי נפץ
טילים (כגון טיל אוויר-אוויר, טיל קרקע-אוויר, טיל נ"ט וטיל בליסטי)
כלי תחבורה הנושאים מערכות נשק וחימוש
רכב קרבי משוריין (כגון טנקים, תומ"תים ונגמ"שים)
כלי טיס חמושים: מטוסי קרב, מסוקי קרב, כלי טיס בלתי מאוישים וכו'.
כלי שיט חמושים: אניית מערכה, משחתת, ספינות טילים, ספינת סיור, צוללות מלחמה וכו'.
לייזר שורף (כגון אור איתן)
נשק כימי (כגון שימוש בגז רעיל)
נשק ביולוגי (כגון שימוש בחיידקים)
נשק גרעיני (כגון פצצת אטום או פצצת מימן)
כלי נשק נגד בעלי חיים (ציד)
כלי נשק נגד בני אדם (נ"א)
נשק אישי (כלי נשק קל שנועד להגנה עצמית ונשיאה יומיומית כגון פיגיון, חרב קטנה או אקדח)
נשק טקסי (כלי נשק שנועד בעיקר ליופי, תצוגה וטקסים ולא ללחימה אמיתית)
כלי נשק נגד ציוד ומטרות קשות (כגון רובה נגד ציוד)
כלי נשק נגד טנקים (נ"ט)
כלי נשק נגד מטוסים וכלי טיס (נ"מ)
כלי נשק נגד ספינות (נ"ס)
כלי נשק נגד צוללות (נצ"ל)
כלי נשק נגד מבנים ובונקרים
כלי נשק נגד טילים (טיל נגד טילים)
היחס לנשק נגזר מיחסו של האדם למלחמה.
פציפיסטים רואים בנשק חפץ שלילי, ואילו מיליטריסטים רואים בו מקור לגאווה.
יש הסבורים, ובמיוחד בארצות הברית, כי הזכות להחזיק נשק היא זכות יסוד בסיסית של הפרט, המהווה בין השאר חלק מזכותו להגנה עצמית, וזכות זו הוגדרה גם בחוקת ארצות הברית כזכות חוקתית.
במקרא נאמר שאין לחצוב את אבניו של בית המקדש בברזל, מפני שברזל נועד לייצור כלי נשק המביאים לשפיכות דמים, ואילו המקדש מטרתו הפוכה, להאריך ימים ולהביא שלום בין בני האדם.
הנביא ישעיהו () בנבואתו על אחרית הימים אמר:
בקרב הסמוראים כלי הנשק, ובייחוד חרב הקטאנה, נהפכו לסמל מעמד.
חרב הקטאנה נחשבה לחלק מנפשו של הלוחם וזכתה ליחס מיוחד בשל כך.
גם בקרב האבירים של אירופה החרב שימשה כסמל מעמד ולקחה חלק בטקסים שונים (כגון הכתרת האביר) לצד לחימה בדו-קרב ובשדה הקרב.
במדינות רבות נערכים מפגנים ומצעדים צבאיים, שמטרתם להציג את כלי הנשק של המדינה.
בישראל נערך בשנים עברו מצעד צה"ל, שנועד להפגין את כלי הנשק של צה"ל ואת עוצמתו, אך לאחר ויכוח ציבורי הוחלט להפסיקו, בעיקר מסיבות תקציביות.
עם זאת, עד היום מקיים צה"ל מדי יום העצמאות מטס אווירי, משט ימי ותצוגות נשק ואמצעי לחימה (כגון נשק קל, טנקים, תותחים, נגמ"שים וכלים הנדסיים) הפתוחות לקהל.
החוק הישראלי אוסר על נשיאת נשק, מכירתו או ייצורו ללא קבלת אישור מהגורמים המתאימים.
עבירות של החזקת נשק ללא רישיון מהוות סכנה לשלום הציבור וביטחונו, ובעלות פוטנציאל ממשי לגרימת מוות של בני אדם, לרבות אזרחים תמימים וחפים מפשע.
בדברי ההסבר להצעת חוק העונשין (תיקון מס' 140 – הוראת שעה), התשפ"ב-2021 נאמר: .
נתונים על נפגעים מעבירות נשק בישראל בשנים 2017–2020
דו"ח מבקר המדינה על החזקת אמצעי לחימה ואירועי ירי בחברה הערבית מצביע על בעיה חמורה במיוחד שקיימת בחברה הערבית.
בשנים 2017–2020 נרשמו בתיקי חקירה של משטרת ישראל 10,891 קורבנות (נתון זה כולל פצועים והרוגים יחד, עקב מגבלות מערכת המחשוב של המשטרה); כ-84% מהם ערבים תושבי ישראל וכ-12% מהם יהודים.
השאר הם ערבים שאינם תושבי ישראל או אחרים.
בתקופה זו מספר הקורבנות הערבים תושבי ישראל גדל בכ-72% .שכיחות התיקים שבהם נרשם קורבן ערבי תושב ישראל לכל 1,000 נפש הייתה גדולה פי 30 מהשכיחות המקבילה בקרב יהודים.
בשנים אלו פתחה המשטרה כ-23,000 תיקים בגין עבירות נשק שאותן ניתן לחלק לשלושה סוגי עבירות:
עבירות סחר בלתי-חוקי בנשק, ייצורו או הברחתו;
עבירות רכישת נשק, נשיאתו, החזקתו או הובלתו.
בתקופה זו גדל מספר תיקי כלל עבירות הנשק בכ-53% .
מכלל תיקי עבירות הנשק, כ-13,450 הם תיקים גלויים (כלומר תיקים שבהם זהות החשוד ידועה); ב-78% מהם יש חשוד ערבי תושב ישראל, וב-14% יש חשוד יהודי, כלומר יש ייצוג-יתר ניכר לערבים תושבי ישראל בין החשודים (באופן מובן לפי הנתונים לעיל).
בשנים 2017–2020, מספר החשודים הערבים תושבי ישראל בתיקי עבירות נשק גדל ב-66%.
מבחינת סוגי העבירות הנתונים מראים על פי התיקים הגלויים כי-29% מהעבירות הן עבירות ירי; שני שלישים (66%) מהעבירות הן עבירות רכישת נשק, נשיאתו, החזקתו או הובלתו; 5% מהעבירות הן עבירות חמורות יחסית של ייצור נשק, מכירתו או הברחתו.
כלי כתיבה הם כלים המשמשים לכתיבה או לשרטוט.
יש להבחין בין שני סוגים של כלי כתיבה:
אלה המשמשים לפעולת הכתיבה: עט, עיפרון, טוש, רייספדר וכו'.
לרוב, תלמידים נוהגים לאחסנם בקלמר.
אלה המשמשים לאחסון הטקסט שנכתב (או הרישום שנוצר): נייר, פפירוס וכו'.
מקור כלי הכתיבה הוא בתקופת האבן, כאשר האדם הקדמון צייר את הפטרוגליפים על קירות המערות.
עם הופעת הכתב בשומר ובמצרים העתיקה, הופיעו גם כלי הכתיבה המתקדמים יותר.
בתחילה כתבו רק את הדברים החשובים ביותר, כגון צווים מלכותיים או חוקי דת, על אבנים, ומאוחר יותר עברו לכתיבה על פפירוס.
הפפירוס היה נפוץ בכל רחבי העולם העתיק במערב אירופה, אך במאה ה-2 לפנה"ס חל משבר ביחסי מצרים עם שאר המדינות, והם אסרו על יצוא צמח הגומא, שממנו עושים את הפפירוס.
היות שמצרים הייתה המקור היחיד ליצור פפירוס, נאלצו לחפש חומר חדש לכתוב עליו.
החומר החדש הומצא בפרגמון באסיה הקטנה, ונקרא לפיכך "פרגמנט".
אף על פי שהפרגמנט עמיד יותר מהפפירוס, יצורו יקר יותר ולכן כעבור פרק זמן קצר, כאשר האמברגו הוסר, חזרו להשתמש בפפירוס, אם כי לפרגמנט עדיין היה שמור מקום של כבוד.
עם הבאת הנייר מסין עברו בני אירופה להשתמש בו במקום בפפירוס.
קיימים יחסי גומלין בין כלי הכתיבה לבין התפתחות הכתב.
עמים שכלי הכתיבה הזמינים להם היו כרוכים בסיתות (הכאה על חרט החורט במשטח הכתיבה) פיתחו כתב הנכתב מימין לשמאל, ואותיותיו מורכבות מקווים ישרים.
זאת משום שנוח יותר לאדם ימני לסתת כאשר כלי הסיתות מונף ביד ימין ומסתיר את הטקסט הכתוב.
דוגמה לכתב כזה הוא כתב היתדות.
עמים שכלי הכתיבה הזמינים להם היו כרוכים במריחת חומר על משטח הכתיבה פיתחו כתב הנכתב משמאל לימין, קוויו עשויים להיות מעוגלים, והוא נוטה להיכתב במחובר.
זאת משום שהיד הנעה על משטח הכתיבה עלולה למרוח את הדיו אם תכתוב מימין לשמאל, כאשר הכותב הוא ימני.
כמו כן, נוח שלא להרים את כלי הכתיבה מן המשטח.
דוגמה לכתב כזה הוא הכתב הלטיני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה התפתחות טכנולוגית משמעותית בכלי נשק רבים.
המלחמה הביאה לפיתוח חילות-אוויר, טנקים, צוללות, ארטילריה וחילות שדה, כמו גם טקטיקות לחימה חדשניות.
על אף ההתפתחות הטכנולוגית המשמעותית, בשנים הראשונות למלחמת העולם הראשונה הצבאות הלוחמים עדיין לא השכילו להבין כיצד להשתמש בהם ביעילות בשדה הקרב.
את השנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה אפשר לתאר כהתנגשות בין טכנולוגיה מהמאה ה-20 עם מלחמות מהמאה ה-19, התנגשות שהובילה למאבקים לא יעילים עם מספר עצום של נפגעים משני הצדדים על כל מטר אדמה שנכבש.
ביבשה, רק בשנה האחרונה של המלחמה עשו הצבאות הגדולים צעדים יעילים במהפכה בענייני פיקוד ובקרה וטקטיקה להסתגל לשדה הקרב המודרני, ולהתחיל לרתום את הטכנולוגיות החדשות הרבות לביצוע מטרות צבאיות בצורה יעילה.
עם זאת, בסוף מלחמת העולם הראשונה כבר היה אפשר לראות בבירור שינוי במבנה הצבא ובאסטרטגיות לחימתו.
מצבא המחולק ליחידות גדולות המשתמשות בכלי נשק פשוטים, תוך ריכוז הסמכות אצל הפיקוד הבכיר, הפך הצבא לצבא המחולק ליחידות קטנות המשתמשות בכלי נשק מתקדמים, תוך האצלת סמכויות לקצינים זוטרים, הלוקחים החלטות "בזמן אמת".
מגמה זו נמשכה ובאה לידי ביטוי עוד יותר במלחמת העולם השנייה, וממשיכה במידה רבה עד ימינו אנו.
במלחמת העולם הראשונה נעשה לראשונה גם שימוש בנשק כימי, שנאסר שנים קודם לכן באמנות האג ב-1899.
כלי נשק חדשים שהופעלו במהלך מלחמת העולם הראשונה:
אש נוזלית (להביור), הוצגה לראשונה על ידי גרמניה בהוג ב-30 ביולי 1915.
טנקים משוריינים נוסו לראשונה על ידי הבריטים בקרב על הסום ב-15 בספטמבר 1916.
כל אלו הצליחו לתרום לפאניקה נוספת במחנות האויב, אך כשלו מלהביא פריצה משמעותית במלחמה.
תעופה בשירות הצבא השיגה התקדמות מרשימה, מפיתוחן של מכונות ירייה אוויריות (שהיו פרימיטיביות למדי בתחילה) על ידי חיל האוויר הגרמני בסתיו 1915 ועד לשימוש במפציצים כנגד לונדון (יולי 1917).
מבחינת בריטניה היווה השימוש הגרמני בצוללות (נקראו אף U-boot מהמילה הגרמנית "Unterseeboote") התפתחות דרמטית ביותר.
הצוללות שהופעלו תחילה נגד ספינות מלחמה, הופעלו, החל מפברואר 1915, כנגד אוניות סוחר של "מדינות ההסכמה".
הטבעתה של אוניית הנוסעים "לוסיטניה", ב-7 במאי 1915, שבה נספו 1,201 מנוסעי הספינה, עוררה זעם בארצות הברית.
פעולת הצוללות הגרמניות נגד אוניות סוחר, הביאה לטיבוען של מאות אוניות.
בשנת 1917 לבדה טובעו אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 7.4 מיליוני טון, ובמהלך המלחמה כולה איבדו מדינות ההסכמה ומדינות נייטרליות אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 12.5 מיליוני טון (לעומת אובדן אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 0.26 מיליוני טון בלבד למעצמות המרכז).
לצי הגרמני אבדו במאבק זה כמחצית מכלל 343 הצוללות שלו, ובשנת 1918 חזרה למדינות ההסכמה היכולת להעביר, כמעט ללא אבדות, אספקה מארצות הברית לבריטניה.
ארטילריה רבת עוצמה וארוכת טווח
הגרמנים טיפחו את פיתוח הרעיון של תותח על, וזאת בעיקר באמצעות מפעלי קרופ.
יעילותה של ארטילריה כבדה במיוחד לטווחים ארוכים הייתה לקח שנלמד מהמצור על פורט ארתור במלחמת רוסיה–יפן.
במסגרת מאמצים אלה פותח ההוביצר ברטה השמנה, שנועד לניפוץ ביצורים בגבול בלגיה, כחלק מתוכנית שליפן.
כן פותח תותח פריז שנועד לירי הפחדה ודמורליזציה על פריז, ממרחק 130 ק"מ.
תותחי ענק ארוכי טווח הונעו לשדה הקרב על מסילות ברזל בתצורה של תותחי רכבת.
אקדח שרות לוגר (פראבלום 9 מ"מ) (שם הנשק מלטינית: "היכון למלחמה" מהביטוי:"הרוצה בשלום ייכון למלחמה" - Si vis pacem, para bellum)
ׁׂ מאוזר מודל 1871 (הרובה נקרא גם הרובה היהודי בגלל שבשנת 1887 החברה נרכשה על ידי היהודי איזידור לאֶואֶ.
BAR - רובה אוטומטי בראונינג
כלי המקלדת הם משפחת כלי נגינה.
הידוע שבכלי המקלדת הוא הפסנתר.
כלי מקלדת הם כלי נגינה המפיקים צליל על ידי לחיצה על מקשים או כפתורים במקלדת.
המקלדת היא סט של מקשים או כפתורים שניתן ללחוץ עליהם כדי ליצור צלילים מוזיקליים.
כלי מקלדת מגיעים בצורות שונות, והם נמצאים בשימוש נרחב בז'אנרים מוזיקליים שונים.
חלק מכלי המקלדת הנפוצים ביותר כוללים:
פסנתר: הפסנתר הוא כלי מקלדת גדול המייצר צליל על ידי לחיצת מיתרים בפטישים בעת לחיצה על המקשים.
זהו אחד מכלי המקלדת המפורסמים והנפוצים ביותר במוזיקה הקלאסית והפופולרית.
סינתיסייזר: סינתיסייזר הוא כלי מקלדת אלקטרוני היוצר צלילים באמצעות מעגל אלקטרוני ופרמטרים משתנים.
סינתיסייזרים משמשים ליצירת מוזיקה אלקטרונית, צלילי רקע ומגוון רחב של אפקטים קוליים.
אורגן: האורגן הוא כלי מקלדת עם סט גדול של מקשים שנועד להפיק צלילים ייחודיים.
עוגבים נמצאים בשימוש נפוץ במוזיקת גוספל וג'אז, ויש גם גרסאות אלקטרוניות.
אורגנית: גרסה מודרנית של האורגן, מקלדת קטנה וניידת של עד 5 אוקטבות עם הדמיה אלקטרונית של כלי נגינה שונים.
צ'מבלו: הצ'מבלו הוא כלי מקלדת מוקדם שמפיק צליל על ידי פריטת מיתרים עם מפרטים כאשר מקשים נלחצים.
כלי זה היה פופולרי בתקופת הבארוק של המוזיקה.
אקורדיון: האקורדיון הוא כלי מקלדת נייד המפיק צליל על ידי לחיצה והרחבה של מפוח תוך לחיצה על כפתורים או מקשים.
הוא משמש לעיתים קרובות במוזיקת פולק ומוזיקת עולם.
צ'לסטה: הצ'לסטה היא כלי הקשה מקלדת המשתמש במוטות מתכת שנפגעו בפטישים כדי להפיק צליל דמוי פעמון.
הוא משמש בדרך כלל במוזיקת תזמורת.
מלוטרון: המלוטרון הוא כלי מקלדת מוקדם המבוסס על קלטת, המשמיע צלילים מוקלטים מראש בעת לחיצה על מקשים.
זה היה פופולרי במוזיקת רוק במהלך שנות ה-60 וה-70.
אלו הן רק כמה דוגמאות לכלי מקלדת, והם משמשים במגוון רחב של סגנונות מוזיקליים, מקלאסי וג'אז ועד לרוק, אלקטרוני ועוד.
את כלי המקלדת, בניגוד לכלי נגינה אחרים, קשה יחסית לסווג.
לכולם יש מערכת קלידים, עליהם הנגן לוחץ, כשכל קליד מפיק צליל אחד בלבד.
ההבדל בין כלי המקלדת השונים הוא הדרך בה הצליל מופק.
בהתאם לכך ניתן לחלק את כלי המקלדת לארבע קבוצות: