tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי יוסף הורה להביא לו תרנגולים שאינם לבנים, ובזכות תפילתו הם הלבינו.
מסורות אחרות מציינות במקום את קברו של אבא יוסף הבנאי שכינו אותו "רבי יוסי הבנאי" (או בנאה).
הקבר מצוין שם עד היום.
מסורות אלו קושרות את אגדת התרנגול הלבן למקום, משום שכדי להלבין את התרנגולים הביאום לקברו של אבא יוסף הבנאי.
בית הכנסת נבנה במאה ה-15 על ידי יהודים ספרדים שעלו מאראגון, עוד לפני גירוש ספרד, ושימש את "קהל אראגון".
בית הכנסת נפגע מספר פעמים ברעידות האדמה הרבות שפקדו את צפת, ונחרב לחלוטין (למעט מתחם הקבר) ברעידת האדמה הגדולה ב-1759. שיקומו החל בראשית המאה ה-19, עת משפחת עבו ובראשה רבי שמואל עבו התיישבה בצפת וקבעה את מקום תפילתה בבית הכנסת.
גם הקהילות היהודיות בסמרקנד ובבוכרה תרמו הון רב לשיפוץ בית הכנסת.
כתובות בבית הכנסת מציינות שני תאריכים משמעותיים בשיקום הית הכנסת: 1873 ו-1905.
כיום עדיין מצוי בבית הכנסת ספר התורה של משפחת עבו, ומבית הכנסת יוצאת התהלוכה המרכזית של המשפחה מצפת לקבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון מדי שנה בל"ג בעומר.
בית הכנסת בכיכר טלקי (בהונגרית: Teleki téri zsinagóga, לעיתים קרובות נקרא: בית התפילה צ'ורטקוב בכיכר טלקי או הספרדי).
הוא בית כנסת אורתודוקסי שנמצא ברובע 8 בבודפשט, בכיכר טלקי.
זהו בית הכנסת היחיד בבודפשט הפועל היום שבמקורו היה חסידי.
הוא מכונה בית כנסת "צ'ורטקוב", כי חסידי צ'ורטקוב שהיגרו מגליציה לעיר הקימו אותו לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשל השימוש בנוסח ספרד, המקום כונה גם "בית-הכנסת הספרדי." מקום התפילה נוצר על ידי חיבור של שתי דירות בקומת הקרקע ופעיל מאז תחילת שנות העשרים של המאה ה-20.
בין היתר צולמה בשנת 1994 בבית התפילה יצירתו הקולנועית של מיקלוש ינצ'ו בשם "המסר של האבנים".
כמו כן נבחר בית הכנסת בשנת 2013 לפרק הפתיחה של תוכניתה של אופרה ווינפרי "אמונה".
הסדרה הוקרנה ברחבי העולם באוקטובר 2015 בערוץ OWN.
בית הכנסת בכיכר טלקי (באנגלית)
בית הכנסת בבחריין הוא בית כנסת חסר שימוש הממוקם בשדרת סאסאה, המהווה חלק מרובע מסחר ממעמד נמוך בעיר מנאמה, בירת בחריין.
בית הכנסת כבר אינו בשימוש בשל גודלה הקטן של הקהילה היהודית בבחריין.
הקהילה היהודית הזעירה בבחריין, המונה כ-35 איש מתוך אוכלוסייה כוללת של 700,000 איש במדינה, מצליחה לעיתים נדירות לגייס מניין הנדרש לתפילה.
עם זאת, בחריין היא אחת המדינות הערביות היחידות במפרץ הפרסי שבה קיימת קהילה יהודית או בית כנסת כלשהו.
לקהילה גם בית קברות יהודי קטן.
בסוף המאה ה-19 התיישבו יהודים מעיראק, מאיראן ומהודו בבחריין והקימו שם בית כנסת.
לאחר אישור תוכנית החלוקה אשר חזתה חלוקת את ישראל לשתי מדינות - מדינה יהודית ומדינה ערבית, פרצו פרעות מנאמה, שכללו שלושה ימים של מחאות וצעדות בבחריין נגד תוכנית החלוקה מצד תושבי המדינה.
ביום השלישי החלו המפגינים להתפרע ובזזו בתים יהודיים ובתי כנסת.
בית הכנסת במנאמה הושמד גם הוא על ידי פורעים ערבים זרים.
המתחים גרמו להגירה של יהודים רבים לממלכה המאוחדת ולארצות הברית.
עבור היהודים שנותרו בבחריין נבנה מחדש בית הכנסת במנאמה.
לאחרונה, מכיוון שבית הכנסת כבר אינו בשימוש, הקהילה היהודית רצתה להשתמש בו למטרות צדקה, אך ממשלת בחריין לא התירה זאת והתעקשה שיישאר כבית כנסת.
בית הכנסת "שערי תקווה" בליסבון הוא בית כנסת פורטוגזי היסטורי הממוקם בפרגזיה (רובע) סנטו אנטוניו, בעיר ליסבון.
יהודים התגוררו בליסבון לפחות מאז ימי הביניים, וכבר אז היוו קהילה גדולה.
עם גירוש ספרד בשנת 1492, קיבל לארצו מנואל הראשון, מלך פורטוגל מעל 150,000 מיהודי ספרד, המגורשים.
בכך הפכו יהודי פורטוגל למיעוט עצום ממדים, כפי הנראה כחמישית (20%) מתושבי הממלכה.
אך הקהילה ספגה מכה גדולה בשנת 1497, כאשר צו של המלך מנואל הראשון הורה לכל היהודים להתנצר, תחילה בהסכמה, ובהמשך הוטבלו לנצרות בכפייה.
כל בתי הכנסת בליסבון הוחרמו על ידי המלך והועברו למסדרים דתיים נוצריים.
הנוצרים החדשים, ("cristãos novos"), אותם יהודים שהומרו לנצרות בכפייה, היו בסכנה קבועה של רדיפה.
בשנת 1536 הוקמה האינקוויזיציה הפורטוגזית שתפקידה היה לחקור ולתפוס נוצרים העוברים על חוקי הנצרות ומקיימים דת אחרת (יהדות).
יהודים לשעבר שהואשמו על ידי האינקוויזיציה כי הם מאמינים בבדת היהודית או מקיימים את מצוות היהדות בסתר, נשפטו, רובם המוחלט נמצאו אשמים ודינם נגזר למוות.
בסופו של דבר לא היו יהודים גלויים בפורטוגל עד המאה ה-19. בראשית המאה ה-19 בוטלה האינקוויזיציה הפורטוגלית כחוק ויהודים ספרדים מאזורי מרוקו וגיברלטר, בעיקר סוחרים, החלו לנדוד לליסבון ואזורים אחרים בפורטוגל.
עם זאת, במהלך כל המאה ה-19, לא היה לקהילה היהודית הקטנה בליסבון בית כנסת רשמי וחבריה נאלצו לחגוג את טקסיהם הדתיים בבתים פרטיים.
הקמת בית הכנסת היהודית התרחשה בסוף המאה ה-19. במשך רוב המאה לא הייתה הסכמה מצד בית המלוכה הפורטוגלי להקמת בית כנסת.
בקשה רשמית להקמת בית הכנסת נעשתה ב־4 במרץ 1897. מטעם הקהילה היהודית הוקמה ועדה רשמית שתמליץ על מיקום ואופי הבניה.
קבלת האישורים ארכה כארבע שנים.
ב־23 באוגוסט 1901 נחתם הרישיון לרכישת הקרקע לאורך רחוב אלכסנדר הרקולאנו.
בשנת 1902 נרכשו האדמות, האדמות נתרמו לקהילה היהודית בליסבון, ותוכנית בית הכנסת פותחה על ידי האדריכל מיגל ונטורה טרה (1866-1919).
התוכנית הציעה מרחב שיאפשר ל-400 גברים ו-200 נשים לחגוג את פולחן הדת שלהם.
ב־25 במאי הונחה אבן הפינה להקמת הבניין על ידי אברהם הלוי.
בית הכנסת נחנך ב־18 במאי 1904, לאחר עבודתם של הבונים פריירה דה קמפוס, והיה בית הכנסת הראשון שהוקם בפורטוגל, מאז סוף המאה ה-15.
בשנת 1940 הוקמה ועדה לאיסוף כספים לתיקון הגג, שהוקם מחדש בשנת 1948. תוכנית פותחה על ידי האדריכל קרלוס ראמוס לתיקון בית הכנסת.
במאי 1949 נפתח בית הכנסת מחדש, במהלך טקס חגיגי בהשתתפות הרב הראשי של פריז, יעקב קפלן.
בדצמבר 1995 הוצע הבניין כמניין מורשת עולמית, בהיותו בית הכנסת הראשון שנבנה בפורטוגל, מאז הופסק יישוב היהודים בה.
טקס חגיגי לציון 100 שנות בנייתו נחגג בדצמבר 2004. נשיא פורטוגל ז'ורז'ה סמפאיו והרב הראשי הספרדי בישראל שלמה עמר היו בין הדוברים.
הקהילה היהודית הדתית בליסבון היא קטנה ביותר, ואין בה מספר מספיק של תושבים על מנת לקיים תפילות בימי חול.
בבית הכנסת מתקיימות תפילות בשבתות, במניין ובו כ-20 מתפללים, רובם תיירים יהודים ולא מקומיים.
בית הכנסת ממוקם בנוף אורבני, מוסתר בתוך הבלוק שמאחורי גדר וקיר, שקוע בבניין אלכסוני מהרחובות.
החזית המרכזית של בית הכנסת פונה לחצר פנימית, שכן החוק הפורטוגלי במאה ה-19 אוסר על מקדשים דתיים שאינם קתולים לפנות לרחוב.
ונטורה טרה הגה מקדש בסגנון שילוב נאו-ביזנטי ונאו-רומנסקי, בקנה אחד עם ארכיטקטורת בית הכנסת המתאימה לאדריכלות נאו-מורית.
בית הכנסת הוא מבנה מלבני, סימטרי, המכוון מערבה למזרח לכיוון ירושלים, עם חללים פנימיים בשפע, חללי תמיכה אחוריים וחיצוני לכיוון שטח מוגבה.
החזית העיקרית של בית הכנסת כוללת את היסודות, הפינות והאבנים הדקורטיביות באבן, עם חלונות מלבניים ממוסגרים בסריגים גאומטריים.
שלושת הרשמים מחולקים בין קומה שנייה לשלישית על ידי אפריז, המחלק חלונות מלבניים משלושה חלונות מעוגלים בגבעון.
הפתח הראשי כולל אכסדרה דמויי גותי ופתח צדי פילסטרים, המשמשים את חברי הקהילה, ואילו בחזית הצד השמאלית יש גישה נוספת של נשים.
החזית האחורית כוללת שלושה חלונות בקשת, עם שני חלונות מלבניים משני הצדדים.
הכניסה מורכבת מאולם אולם אולם תמיכה, עם גישה למרתף (מיקום חדרי הרחצה והמקווה) וגישה לקומות העליונות ולגלריה.
האגף (מימין לחזית הראשית) מתחבר לגלריה השנייה, דירה ומשתלב (במערב) עם חדרי הרחצה.
באמצע המקדש נמצא אגף מרכזי המשתרע על פני שלוש הקומות ועל ידי כנפיים רוחביות המחולקות על ידי עמודים וגלריות.
אל הקיר הקדמי, נמצא הבימה והשקמה המוגבהת שבמרכז, שם מקומם של הקצינים שלמעלה מחמש מדרגות הוא המקדש בו ממוקמים גלילי התורה.
משני הצדדים ומכוונים למרכז מושבים לגברים, ואילו מושבי הנשים ממוקמים בגלריות המעולות.
בית הכנסת במדרס היה בית הכנסת במדראס (היום צ'נאי).
בית הכנסת הוקם ב-1644 על ידי ז'אק (חיימה) דה פאיבה (פאביה), יהודי שבא מאמסטרדם ונפטר במדראס.
בית הכנסת של מדרס היה ידוע גם בשם אסנוגה או סנוגה שפירושו בית כנסת בלאדינו.
הקהילה הספרדית של אמסטרדם הייתה בין הקהילות היהודיות העשירות באירופה בתקופת תור הזהב של הולנד.
סוחרים יהודים משם הגיעו למדראס למסחר ביהלומי גולקונדה, אבנים יקרות ואלמוגים, והם פיתחו יחסים טובים מאוד עם שליטי גולקונדה ושמרו על קשרי סחר עם אירופה.
בתי הכנסת ובתי העלמין הראשונים של מדרס נבנו על ידי הקהילה הספרדית-פורטוגזית של אמסטרדם בשנת 1500, והיו ממוקמים ברחוב קורל מרצ'נטס, בג'ורג טאון במדרס שבהם הייתה נוכחות גדולה של יהודי פורטוגל במאה השבע עשרה והשמונה עשרה.
גם בית כנסת השני במדרס ובית העלמין היהודי בצ'נאי הוקמו ב-1644 על ידי ז'אק (חיימה) דה פאיבה (פאביה), מהקהילה הספרדית של אמסטרדם, שלימים הפכה לקצה הדרומי של רחוב מינט.
בשנת 1934 חלק מהמבנים נהרסו על ידי השלטון המקומי, והמצבות הועברו לפארק המרכזי של מדרס יחד עם שער בית העלמין עליו כתוב "בית החיים".
ב-5 ביוני 1968, הרס השלטון המקומי את שיירי בית הכנסת ואת בית העלמין היהודי צ'נאי והשתלט על הקרקע להקמת בית ספר ממשלתי, והרב לוי סלומון (הרב האחרון של בית הכנסת מדרס) נפטר מהתקף לב.
המצבות שנותרו הועברו אל מול בית העלמין של קאסימדו.
ב-1983, המצבות של מדרס הועברו ל"דרך לוידס", כאשר אושר פרויקט הרחבת נמל צ'נאי.
בתהליך הזה נעלמו 17 מצבות, כולל זו של ז'אק (חיימה) דה פאיבה (פאביה).
כיום בית הכנסת הראשון לא קיים ואין אוכלוסייה יהודית במקום.
בבית הכנסת ישנם שמונה ספרי תורה, כמה פריטי יודאיקה עתיקים מזהב וכסף.
משפחת הנריקס דה קסטרו החליטה למסור את כל הספרים לחוקר הארכאולוגי בהודו.
בית הכנסת בלוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Synagog Stad Lëtzebuerg) הוא בית כנסת יהודי בעיר לוקסמבורג, לוקסמבורג.
בית הכנסת בעיר נהרס על ידי הנאצים בזמן השואה.
מבנה חדש נבנה לאחר המלחמה.
בית הכנסת הראשון בעיר לוקסמבורג נוסד בשנת 1823 ברחוב דו פטיט-סמינייר (כיום רחוב דה לה קונגרס).
הרב שמואל הירש כיהן כרב הראשי הראשון בשנת 1843. בית הכנסת עבר למיקום אחר בשנת 1891 והוחלף על ידי הקונגרס דה נוטרדאם.
במקום זה הוקמה אנדרטה לזכר שואת יהודי לוקסמבורג ב־17 ביוני 2018.
בשנת 1894 הוקם בית כנסת חדש בפינת רחוב נוטרדאם ורחוב אלדרינגן.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים הגרמנים לודוויג לוי וצ'ארלס ארנדט, שפיקחו גם על הבנייה.
בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי בדומה לבית הכנסת הגדול של פירנצה.
היה בו מקום ל-300 אנשים, 150 למתפללים גברים, 120 למתפללות ו-30 מושבים למקהלה ולתלמידי בית הספר.
הוא נפתח ב-28 בספטמבר 1894 על ידי הרב הראשי יצחק בלומנשטיין, חברי הממשלה וחברי מועצת העיר.
במאי 1941 בית הכנסת חולל על ידי הגסטפו ונהרס בהדרגה עד 1943. הקהילה התקשתה למצוא חברה שתהיה מוכנה לעשות את התיקונים הדרושים.
לאחר מלחמת העולם השנייה תוכניות לבניית בית כנסת שלישי הוגשו על ידי האדריכלים ויקטור אנגלס ורנה מאילייט.
חלונות בית הכנסת תוכננו על ידי פרנץ קינן.
הבנייה החלה ב-12 ביוני 1951 בשדרת מונטריי.
בית הכנסת נחנך ב-28 ביוני 1953 על ידי הרב הראשי צ'ארלס לרמן בנוכחות ז'אן, דוכס לוקסמבורג.
בנובמבר 2018 הוצב לוח הנצחה במקום בו עמד בית הכנסת שנהרס ברחוב נוטרדאם.
בית הכנסת בית ישראל (בטורקית: Bet İsrael Sinagogu) הוא בית הכנסת הגדול ביותר בעיר איזמיר בטורקיה.
בנייתו החלה בשנת 1907 והושלמה בשנת 1909. הוא נמצא ברובע קראטאש (Karataş) בעיר.
ב-4 באפריל 2019 נזרק בקבוק תבערה לבית הכנסת.
הבקבוק נפל על המדרכה, והפצצה לא הרסה את בית הכנסת.
חבר בולט במפלגת הצדק והפיתוח גינה את הפיגוע ואמר "אין הבדל בין התקפות המיועדות לבתי כנסת, כנסיות ומסגדים.
כולם מכוונים לשלום חברתי בשנאתם."
בית הכנסת בית ישראל (בטורקית: Bet İsrael Sinagogu) ממוקם בסשלי , איסטנבול בטורקיה.
בדומה לבית הכנסת נווה שלום, בית הכנסת נתמך ומנוהל על ידי קרן נווה שלום.
בית הכנסת נבנה בשנות העשרים של המאה העשרים.
הוא הורחב בתחילת שנות החמישים, בעקבות הגידול באוכלוסייה היהודית באזור זה בעיר בשנות מלחמת העולם השנייה, בעיקר בשל הגירה יהודית משטחים שהיו תחת שלטון או השפעה של גרמניה הנאצית.
זהו כיום בית הכנסת המאוכלס ביותר בטורקיה.
ניתן לבקר בבית הכנסת בתיאום מראש עם קרן נווה שלום.
באיזמיר קיים בית כנסת בעל שם זהה.
בית הכנסת נפגע בפיגועים באיסטנבול בשנת 2003.
בית הכנסת בלנדאווה הוא בית כנסת לשעבר, כיום מוזיאון.
הוא ממוקם בעיירה לנדאווה שבסלובניה, הקרובה לגבול עם הונגריה.
הוא נבנה במאה ה-18 וכיום מוצגת בו תערוכת קבע על תולדות היהודים בלנדאווה.
ליד בית הכנסת היה בית ספר יהודי שפעל עד שנות העשרים של המאה העשרים ונהרס בסוף שנות התשעים כדי לאפשר הקמת מרכז תרבות הונגרי ובית קברות עם 176 מצבות, בערך 40 מהן מהמחצית השנייה של המאה ה-19. שאר המצבות הן מהמאה ה-20, ממוקמות מחוץ לעיירה.
יהודים מהונגריה התיישבו בלנדאווה בשנת 1773. יהודים מקומיים בסוף המאה ה-18 התכנסו להתפלל בביתו של הפונדקאי בודוג וייס.
בשנת 1837 שכרה הקהילה בית לשימוש אולם תפילה, בו היו 50 מושבים.
בשנת 1843 שכרה הקהילה ואז רכשה בניין נוסף, שהיה בית הכנסת הראשון שלהם.
בניית בית כנסת חדש החלה בשנת 1866, ובניין זה עדיין עומד במרכז העיר ספודניה אוליקה 5. זהו מבנה לבנים מלבני.
הבניין נפגע קשה על ידי הנאצים ונמכר לעיירה לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי הפדרציה היהודית של יוגוסלביה ושימש כמחסן.
העבודות לשיפוץ בית הכנסת לשימוש כמרכז תרבות ובו תערוכת היסטוריה יהודית מקומית בעזרת נשים החלו בשנת 1994. האלמנטים הדקורטיביים הפנימיים היחידים שנותרו בבניין הם שישה עמודי ברזל יצוק מחורצים התומכים בגלריה שנבנתה מחדש, בתוספת מעקות מדרגות ונישה קטנה בחדר המדרגות.
החלון העגול (הוורד) החד פעמי מעל הארון הוחלף לחלון מקושת, ושניים מחלונות הצד המקושתים (שקיימים בצד הדרומי בלבד) הוארכו והוגדלו.
החלון השלישי (צד שמאל) בצד הדרומי נותר ככל הנראה בצורתו ובגודל המקוריים.
בצד המערבי יש גם חלון מקושת מעל הדלת.
בית הכנסת בכיכר בתלן, או בית הכנסת "היכל יהודה" (בהונגרית: Bethlen téri zsinagóga; נקרא גם: קהילת סטטוס קוו אנטה ובית הכנסת בכיכר בתלן, בהונגרית: Bethlen téri Status-quo Ante Körzet és Zsinagóga), הוא בית כנסת הממוקם ב בבודפשט, בבניין של מכללת מקדניאל, בבעלות הקהילה היהודית בעיר.
הבניין הוא המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים לשעבר.
כיכר בתלן גאבור היא כיכר ברובע השביעי של בודפשט.
הרובע השביעי של בודפשט נקרא "ארז'בטווארוש" (בהונגרית: Erzsébetváros; העיר של אליזבת).
לפני מלחמת העולם השנייה שכן כאן רובע יהודי, ובמהלך הכיבוש הגרמני היה זה גטו יהודי.
נכון ל-2023, נמצאים בארז'בטווארוש מספר בתי כנסת, מסעדות יהודיות, חנויות כשרות, חנויות ספרים יהודיות ומוסדות יהודיים אחרים.
רחוב אישטוואן חוצה את כיכר בתלן גאבור באלכסון מדרום-מערב לצפון-מזרח.
בית הכנסת ממוקם בפינה הצפון-מזרחית של הכיכר.
כתובתו היא רחוב אישטוואן 15.
המכון הלאומי של בודפשט לחרשים-אילמים יהודים הוקם בשנת 1874 על ידי אנטל פוֹכס.
הבניין נבנה בשנים 1876–1877 על פי התוכניות של האדריכל וילמוש פרוינד ויאנוש קאוזר, בסגנון אקלקטי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 תוכנן מחדש בסגנון נאו-רנסאנס על ידי האדריכל המפורסם בתקופה זו, ליפוט באומהורן וחתנו, ג'ורג' שומוג'י.
אולם התפילה של המכון הורחב מאוחר יותר כדי לשמש לבית כנסת, ובמצבו הנוכחי שימש (משנת 1932) את קהילת הסטטוס קוו אנטה.
עד השנים 1868–1869 השתמשו יהודים אורתודוקסים ונאולוגים (בהונגריה כונו היהודים המודרניים והליברלים בשם נאולוגים) באותם בתי כנסת בהונגריה.
ולעיתים קיימו את התפילות בחדרים שונים או בשעות שונות.
אך לא היה פיצול אמיתי בין שני הזרמים הללו, וכל יהודי היה חופשי ללכת פעם לאלה ופעם לאלה.
בשנים 1868–1869 התקיים הקונגרס היהודי הארצי בהונגריה (הקרע ביהדות הונגריה), וכתוצאה מקונגרס זה התפצלו יהודי הונגריה לשלושה זרמים: נאולוגיה, אורתודוקסיה וסטטוס קוו אנטה.
זרם ה"סטטוס קוו אנטה" רצה לשמר את המצב שהיה קיים לפני הקונגרס, כלומר לפני הפיצול, וסירבו לקחת חלק במחלוקת שבין הנאולוגים לאורתודוקסים.
בשנים 1944–1945, בתקופת השואה, פעל במבנה זה גם בית הכנסת וגם אחד מבתי החולים לשעת חירום של המועצה היהודית של בודפשט (יודנראט) בשיתוף עם הכובשים הנאצים ובחסות הצלב האדום הבינלאומי.
(בית החולים השני היה בתחומי גטו בודפשט ברחוב ושלני 44).
הגיעו לכאן על פי רוב בני משפחות עשירות שטופלו בנפרד על ידי השלטונות הגרמנים ולא הוכנסו לגטו בודפשט, אלא הועברו תחילה למחנות הריכוז של רחוב רוק סילרד וקישטארצ'ה.
ממחנות אלה הועברו מספר גדול של זקנים וחולים לבית החולים בכיכר בתלן, כשתמורת 10,000 עד 20,000 פנגו הונגרי כל אחד היה יכול להיות מוכרז כחולה הזקוק לטיפול בבית חולים.
בית החולים הוקם במהירות על ידי דוקטור דנש פוקס, ולימים נוהל המקום על ידי דוקטור יאנוש בידרמן.
דוקטור אדולף וולף צייד אותו במלאי הנדרש כדי לסייע גם ליהודים מעוטי יכולת, והיו בו 350 מיטות אשפוז.
הרופאים ג'רג' פרנק, פרנץ גרוסמן ולאסלו בנדק הצילו את חייהם של אנשים רבים בטיפולים והעבודה המסורה שלהם.
מטופלים שטופלו כאן לא נלקחו לגטו בודפשט.
ב-28 בדצמבר 1944 הותקף בית החולים על ידי אנשי מפלגת צלב החץ וחיילי אס אס, נבזז ונחטפו ונרצחו שני תריסר גברים.
עם זאת, האחרים שרדו את השואה.
לאחר המלחמה הפעיל במקום ארגון הג'וינט האמריקאי את הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים של יהודי הונגריה (DEGOB).
לאחר מכן, עד סוף שנות התשעים, הבניין היה ביתה של המכללה להכשרת מורים לחינוך מיוחד, וכיום (2017) שוכן בו הסניף ההונגרי של המכללה האמריקאית מקדניאל (McDaniel College) מכללה בינלאומית לכלכלה, מדע המדינה ואמנות.
אך בצדו השמאלי של המבנה נמצא בית הכנסת המשוחזר של כיכר בתלן, שהמשיך לפעול ברוב הזמן.
בית הכנסת היה ועדיין בית כנסת של הזרם סטטוס קוו אנטה.
לאחר הפסקה קצרה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בית הכנסת הוחזר ל בשנת 1980 והתחיל לפעול שוב בשנת 1985, ומשמש את הקהילה המקומית המתפתחת.
לקהילת בית הכנסת היה תפקיד משמעותי בהקמת האגודה הציונית ההונגרית בשנת 1990.
משנת 1988 ועד מותו בשנת 2015, כיהן הרב הראשי רוברט דויטש (1956–2015) כרב בית הכנסת בכיכר בתלן.
הוא היה נשיא רבני הונגריה ומנהל בית הדין הרבני.
לאחר מותו בגיל צעיר יחסית, נבחר בנו פטר דויטש שקיבל את הסמיכה לרבנות במכון לימודי דעת (פרחי שושנים) בישראל, לרב קהילת בית הכנסת בכיכר בתלן (היכל יהודה).
בית הכנסת בית יעקב (במקדונית: ) הוא בית הכנסת היחידי שפועל בסקופיה, מקדוניה הצפונית.
בעבר, הוא היה ממוקם ברובע היהודי בסקופיה, לצידו של בית הכנסת בית אהרון.
בית הכנסת הראשון נבנה באזור הבזאר הישן בתחילת המאה ה-20 עד ל-1937, ונהרס ב-1963, בעקבות רעידת האדמה שהתרחשה באותה שנה.
בית הכנסת הנוכחי, שנמצא בבניין הקהילה היהודית בסקופיה, משתייך לזרם הספרדי, ונבנה בסוף המאה ה-20 עד לתחילת המאה ה-21. הוא נבנה מתרומות ממשלת מקדוניה הצפונית וארגונים נוספים.
בית הכנסת נפתח לציבור ב-11 במרץ 2000, ומקיים באופן קבוע את מנהגי היהדות.
בית הכנסת אינו מעסיק רב, והוא משרת קהילה קטנה של כ-200 איש.
בבית הכנסת בית יעקב, נמצא פנקס של 14 עמודים, כתוב בכתב רש"י, בעברית ולאדינו, שנכתב בין 1749 לבין 1913. בפנקס, נכתב בעיקר לארגונים ההומניטריים-דתיים בסקופיה, לבית הכנסת, לארגון היהודי חברה קדישא, להלכה היהודית ולביקור חולים.
בכתב היד, מוזכרים חוקים, שהסדירו את גביית האגרות לחברי העירייה, ומצוין כי הארגונים שהוזכרו סייעו באופן קבוע לעניים, בעיקר לאלמנות ויתומים, בכסף, אוכל, בגדים.
כמו כן, נרשמו הערות למטיילים מארץ ישראל, שהגיעו לסקופיה כדי לאסוף תרומות עבור הארץ הקדושה.
פנקס זה סיפק נתונים על מצבה הכלכלי של הקהילה היהודית בסקופיה, על עבודתה הסוציאלית, על יחסיה עם אזרחים אחרים וארץ ישראל.
כיום, הפנקס נמצא במוזיאון ההיסטוריה היהודית בבלגרד.
בית הכנסת "בית תפילה בנימין" הוא בית כנסת בצ'רנוביץ.
בית הכנסת נבנה ב-1923. ב-1938, שעה שצ'רנוביץ הייתה נתונה לשלטון ממלכת רומניה, הונח בכניסה לבית הכנסת לוח זיכרון בגרמנית שנכתב באלפבית עברי.
בין 1959 ל-2012 היה זה בית הכנסת הפעיל היחיד בצ'רנוביץ, עד לפתיחתו המחודשת של בית הכנסת קורן בעיר.
בית הכנסת בית יעקב (בספרדית:Sinagoga de Madrid; באנגלית: Beth Yaacov Synagogue (Madrid)) הוא בית הכנסת השני שנבנה בספרד לאחר גירוש ספרד באופן רשמי.
הוא נבנה בשנת 1968, לאחר שאושר סופית בספרד "חוק חופש הדת" בשנת 1967. בית הכנסת ממוקם ברחוב באלמס 3, מדריד.
נוסח התפילה בבית הכנסת הוא ספרדי.
בשנת 1869 בוטל צו אלהמברה, האוסר על היהודים לשהות בספרד שהביא לגרוש יהודי ספרד, שהוציאו פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה במרץ 1492. לאחר ביטול צו אלהמברה שיבת היהודים לספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית, והיהודים החלו להתיישב בה מחדש בקבוצות קטנות.
גם במדריד התיישבו יהודים וכבר בשנת 1917 יהודי מדריד, הקימו לעצמם בית כנסת אך לאחר שהממשלה הרפובליקנית הובסה על ידי כוחותיו של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד (1936-39), הוכרזה הקתוליות כדת המדינה הרשמית ובתי הכנסת שהוקמו ברחבי ספרד, נסגרו.
החל מאמצע המאה העשרים משפחות יהודיות שהגיעו ממרוקו, הקימו בתי כנסת לא רשמיים בספרד.
בשנת 1954 יהודי ברצלונה הקימו את בית הכנסת הרשמי הראשון לאחר גירוש ספרד.
בשנת 1967, אושר סופית בספרד "חוק חופש הדת".
בשנת 1964 יהודי מדריד החלו בבנייה של בית הכנסת וב-16 בדצמבר 1968, הוא נפתח באופן רשמי, ברחוב בלמס 3, מדריד - (3 Balmes Street).
אולם התפילה מעוטר בכתובות בעברית שהועתקו מבית הכנסת אל טרנסיטו, שבטולדו.
לקהילה יש מקווה, קצבייה כשרה ובית ספר.
בית הכנסת בית יעקב הוא בית כנסת הממוקם לאורך החלק האסיאתי של הבוספורוס ליד כנסייה יוונית אורתודוקסית, בשכונת קוזגונג'וק , באיסטנבול, טורקיה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1878.
האוכלוסייה היהודית של קוזגונג'וק עזבה את המקום, אך בית הכנסת המשיך לתפקד על ידי מתפללים שמוצא משפחותיהם שם שהמשיכו לבוא אליו לתפילות.
כיום, מתקיימת באופן קבוע תפילה בשבת בבוקר.
יהדות טורקיה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון.
כבר בימי הבית השני התיישבו יהודים באסיה הקטנה.
האימפריה העות'מאנית, אשר בה היו קהילות יהודיות שונות ומגוונות, הזמינה את היהודים שגורשו מספרד ומפורטוגל במאה ה-15 להתיישב בה ורבים התיישבו בטורקיה.
רוב יהדות טורקיה היגרה מהמדינה – רובם עלו לארץ ישראל במחצית השנייה של המאה ה-20 וחלקם היגרו למדינות אירופה וצפון אמריקה.
הקהילה היהודית בטורקיה מונה כיום כ-15,000 חברים, רובם המוחלט מתגורר באיסטנבול.
כיום קיימים באיסטנבול 16 בתי כנסת.
בית כנסת "בית דוד" בוולגוגרד היה בית כנסת היסטורי שנבנה באוקטובר 1888 בעיר שנקראה בעבר צאריצין, ששמה הוסב בשנת 1925 לסטלינגרד ובשנת 1961 הוסב שמה פעם נוספת לוולגוגרד.
בית הכנסת נהרס במהלך קרב סטלינגרד לאחר פלישת הכוחות הגרמניים ונבנה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המאה ה-21 הוא עבר שיקום.
בית הכנסת משרת את הקהילה היהודית של וולגוגרד, רוסיה.
במאה ה-19 חיו בצאריצין כ-800 יהודים אף על פי שהייתה מחוץ לתחום המושב.
חברי הקהילה היהודית היו בעלי מלאכה, משוחררי צבא ניקולאי וסוחרים סיטונאיים שעסקו בעיקר בסחר דגים, נפט וקרסין.
היהודים התרכזו בעיקר בשכונה מעבר לנהר צאריצין, בה הוקם בית כנסת שהנציח את נס הצלת הצאר אלכסנדר השלישי ב-1888. בקהילה היו כ-150 חברי ההסתדרות הציונית והייתה בה פעילות ציונית רבה.
ב-17 באוקטובר 1888 נפתח בית הספר הראשון של הקהילה היהודית ליד בית הכנסת, שנמצא ברובע וורושילובסקי שבעיר .
המהלך הרשמי של הממשלה כנגד הדת הביא לסגירת בית הכנסת האחרון שנותר בסטלינגרד.
כפי שבית הכנסת האחר בסטלינגרד שהיה ברחוב פורט סעיד גם בית הכנסת בית דוד הפך למתקן רפואי.
סגירת בית הכנסת נבעה מצרכים של הרשויות המקומיות בנימוק שהקהילה היהודית בסטלינגרד התפוררה, כמו גם מנימוק שהקהילה היהודית לא עמדה בהתחייבויותיה על פי הסכם השכירות של המבנה, אף על פי שבפועל לא היו טענות מצד הוועד המקומי לאורך תקופת החכירה .
בשנת 1999 עם הגעתם של הרב זלמן ויעל יופה, אנשי חב"ד, לעיר, נרשמה מחדש הקהילה היהודית של וולגוגרד והחלה להגיש בקשות להנהלת העיר בנוגע להחזרת מבנה בית הכנסת לשעבר לידיה.
למינהל העירוני לא היו התנגדויות, אך התנאי להחזרה היה, שיש לתת לעירייה מבנה חליפי מאובזר כמרפאה לפיזיותרפיה.
כיוון שמבחינת הקהילה הצעירה זה היה בגדר בניית בית כנסת חדש, הוחלט בקהילה לדחות את נושא החזרת מבנה בית הכנסת.
בשנת 2001 הגישה הקהילה שוב בקשה, אך הפעם היא הביעה נכונות לבחון אפשרות נוספת - הקמת בית ספר דתי ליד בית כנסת ברחוב בלחנינסקאיה.
כיוון שהקהילה כבר הפכה משמעותית, הבקשה התקבלה .
ב-21 ביוני 2001, לזכרו של דוד איליץ' קולוטילין, שהיה מנהיג הקהילה היהודית הדתית בוולגוגרד לשעבר, החליטה האספה הכללית של VERO להעניק לבית הכנסת את השם "בית דוד" .
בשנת 2005 החלו עבודות תיקון ושיקום הרחבות שבהיקף מבנה בית הספר ושל בית הכנסת.
מנהלי פרויקט השיקום, היו האדריכל-רסטורטור וולגוגרד סרגיי סנה והמומחה הישראלי לבנייה וקישוט של בתי כנסת אהרן אסטרייכר .
ב-20 בנובמבר 2007 התקיים טקס פתיחת בית הכנסת, בה נכחו הרב הראשי של רוסיה ברל לזר, נציג שגרירות ישראל, נציגי הנהלות וולגוגרד והאזור.
בתום החלק הרשמי של טקס הפתיחה, בקומה הראשונה של בית הכנסת, הוצגו לוחות שיש משוחזרים עם טקסטים של המצוות בעברית, שנמצאו במרכז העיר זמן קצר לפני הפתיחה.
בנוסף לבית הכנסת עצמו, ממוקמים במבנה בית הכנסת, מרכז חינוך ותרבות, מעבדת מחשבים לבאים למתנ"ס, חדרי אירוח לאורחים ומבקרים השומרים שבת ואולם גדול לאירועים חגיגיים .
המחלוקת על מקום בית הכנסת הראשון בצאריצין
בהתייחס לתוכניות העיר צאריצין, נטען שבית הכנסת היה ממוקם במפגש הרחובות בלשובסקיה וקסימובסקאיה .
גרסה זו מאושרת גם על ידי ההחלטה לסגור את בית הכנסת שהיה ברחוב פורט סעיד בעיר בשנת 1929. בתוכניות העירוניות נכתב כי "לצורכי הדת של היהודים ניתן לענות לצורך על ידי בית הכנסת השני, הממוקם לאורך רחוב ירמן, 19" עם השנים שמו של רחוב ירמן הוסב לרחוב קאסימובסקאיה הנוכחית .
לפי דברי הרב זלמן יופה, בית הכנסת הראשון של צאריצין שכן ברחוב בלחנינסקאיה, כפי שמעידה הימצאותם של מגן דוד וחנוכייה בעלת שישה קנים שנשתמרו בצורתם המקורית .
בנוסף, על פי החלטת הדומה (האספה המחוקקת) האזורית
, בית הספר של בית הכנסת שכן בבלחנינסקאיה.
בית הכנסת בית תשובה הוקם בשנת 1986 וממוקם בעיר הרוסית בירוביג'ן.
הוא בית הכנסת העתיק ביותר בעיר ומכונה לעיתים "בית הכנסת הישן של בירוביג'אן".
בעוד שבמשך שנים כללו שירותי הדת של הקהילה שילוב של מסורות נוצריות ויהודיות, בשנת 2005, תחת הרב בוריס דב קאופמן (שהיה רב בית הכנסת שנים רבות), עבר בית הכנסת למתכונת יהודית בלבד ללא כל השפעה נוצרית.
בית הכנסת, הידוע בחמימותו ובייחודיותו, הוא בית עץ קטן בסגנון סיבירי.
ב-2010 דיווח ה-The Christian Science Monitor כי "בשום מקום הקשר בין יהודים ללא-יהודים כאן חף מאיבה כמו כאן".
הכתב מתאר מפגש בבית הכנסת לגיבוי טענתו:היה אפשר לחשוב שזה כפר יהודי מהמאה ה-19 לולא הטלפון בפינה.
אורכו של הבניין אינו עולה על 40 צעדים, עם תקרות נמוכות וגג פח.
תריסר בני קהילה, בעיקר בגיל העמידה, יושבים על ספסלים, וילון פשוט מפריד בין גברים לנשים.
הרב, דב קופמן, איש חביב שהולך עם מקל הליכה, אומר עם סיום הטקס: "אני אוהב את ישראל, הבן שלי עכשיו שם משרת בצבא, אבל זו (רוסיה) ארץ המולדת שלי".
לפתע עוצר שכן לא יהודי לומר שלום, מתיישב על אחד הספסלים.
הוא מהנדס בהכשרתו, יבגני סטולבוב פיקח על בניית רוב בירוביג'ן, וכיום הוא בפנסיה.
לאחר סיום השיפוץ נערך טקס חניכה מחדש.
בית הכנסת בית רחל הוא בית כנסת באסטנה, קזחסטן.
בית הכנסת הוקם ב-7 בספטמבר 2004, והוא בית הכנסת הגדול ביותר במרכז אסיה.
בטקס הפתיחה של בית הכנסת השתתפו נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב והרב האשכנזי הראשי לישראל יונה מצגר.
בנייתו מומנה על ידי המיליארדר הקזחי-ישראלי אלכסנדר משקביץ'.
בית הכנסת נקרא על שם רחל יופה, אמו של אלכסנדר משקביץ', מנהיג יהדות קזחה ונשיא ה-EAJC.
ה"ג'קרטה פוסט" תיאר את בית הכנסת כדוגמה נדירה מסוגה במדינה בעלת רוב מוסלמי, כ"סמל לאופן שבו מדינה מוסלמית יכולה לבנות ולקיים יחסי שלום בין האסלאם ליהדות".
בבית הכנסת פועל בית חב"ד מקומי בשם חב"ד ליובאוויטש נור-סולטן.
שטחו של בית הכנסת "בית רחל" הוא 5.6 אלף מ"ר.
הגג מגיע לגובה של 25 מטר.
חלקו העליון של הגג מעוטר במגן דוד המהווה סמל לאמונה ולקהילה.
בפנים יש אולמות תפילה נפרדים לגברים ולנשים.
ישנם חדרים ללינת לילה לאלו המגיעים להתארח לשבת.
בית הכנסת בית ניסים (בטורקית: Bet Nissim Sinagogu) הוא בית כנסת בשכונת קוזגונצ'וק , איסטנבול, טורקיה.
בית הכנסת הוקם בשנת 1840 בשכונת לה ויראן באיסטנבול, שכונה בה חיו יהודים שלא היו עשירים במיוחד.
אהל הקודש בבית הכנסת הוא מסוף המאה ה-18.
לאחר עזיבתם של יהודים רבים, בית הכנסת נאבק שוב ושוב נגד סגירתו לצמיתות.
פירוש שמו של בית הכנסת בית ניסים הוא סמל לכך שבית התפילה התמודד עם מצוקות במשך עשרות שנים.
בית כנסת נוסף בשכונה הוא בית הכנסת בית יעקב.
בית הכנסת בית-יעקב ממוקם בלב העיר ז'נבה, שווייץ.
הוא נודע גם בשם בית הכנסת הגדול עד לשנת 1996 אז שינה את שמו.
הוא נבנה בין 1857 ל--1859 עבור קהילת יהודי אשכנז, שכללה כ-200 איש בעת בניית בית הכנסת.
הארכיטקטורה של בית הכנסת היא שילוב של אדריכלות נאו-מורית ואדריכלות ביזנטית.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל הפרוטסטנטי של ציריך ז'אן הנרי בשופן (1889-1821).
בכניסה ניתן לראות קשתות בסגנון מורי.
הבמה לקריאת התורה נמצאת מול ארון הקודש, המוצב מול הכניסה הראשית.
סגנון זה אומץ מאוחר יותר בהיסטוריה של בתי הכנסת העולמיים, שכן הבימה נבנתה עד אז בדרך כלל באמצע בית הכנסת.
עזרת נשים נמצאת משני צידי אולם התפילה בקומה השנייה.
בית הכנסת הוא הראשון שנבנה בעיר, הוא גם בית הכנסת המפואר הראשון שנבנה בשווייץ.
הוא מסווג כאנדרטה היסטורית מאז 1989.
יהודים החלו להתיישב בז'נבה בסוף המאה ה-18, אבל רק ב-1857, הרשויות ביטלו חוק ישן שאסר על יהודים להיות בעלי אדמות, אז ניתן ההיתר להתחיל בבנייתו של בית כנסת.
בשנת 1849 נהרסו הביצורים הישנים של ז'נבה ופינו את מקומם לפיתוח מחוזות חדשים.
ב-18 מאי 1853, קנטון ז'נבה העניק קרקע חופשית של כ-720 מטר מרובע הממוקמת על מעוז הולנד לשעבר.
עם זאת, כמה שבועות לאחר מכן שינתה מועצת המדינה את דעתה, והעדיפה להמתין עד להשלמת הפרויקטים העירוניים - כולל נתיבי תחבורה.
רק לאחר ארבע שנים הוחלט על מיקום סופי, בכיכר המשקיפה על שדרת ז'ורז'-פייבון החדשה.
ב-23 במאי 1857 אישרה המועצה הגדולה את בניית בית הכנסת.
כבר בשנת 1853 תכנן האדריכל ז'אן הנרי בשופן פרויקט בסגנון קלאסי למדי, אשר נוצר ברובו בהשראת בית הכנסת בדרזדן, גרמניה, הכולל מגדלים פינתיים עם כיפות, מגדל מתומן במעבר, וקשתות רבות.
התכנון של הבניין מעיד על כך שקהילת ישראל, בכוונותיה הראשונות, תכננה בניית בית כנסת מסורתי, שבו הבימה הוצבה במיקום מרכזי והספסלים מסודרים לאורך, בשני חצאים זה מול זה, סידור דומה למה שהיה בתקופה ההיא בבתי הכנסת של פריז, מרסיי או קלן.
בתוך בית הכנסת תוכננו שתי קומות, התחתונה לגברים והעליונה לנשים.
מכיוון שלשוויץ לא היו בתי כנסת מפוארים וידועים, האדריכל עשה מסע בעיקר לגרמניה, שם גילה אמנות נאו-מורית שעליה הוא התבסס.
בתכנון החדש הוא שיחזר את חזית בית הכנסת בהיידנהיים, שנבנה ב--1854 על ידי אדוארד בורקליין.
עם זאת, בשופן שאל גם השפעות אחרות, איטלקיות בעיקר.
באשר לכיפה המרכזית המרשימה העומדת בראש הבניין, היא מתבססת על סגנון מזרחי יותר.
בשנת 1857 בשופן הגיש את התוכניות החדשות למועצת המדינה.
בפברואר 1858 הציע האדריכל שני שינויים חשובים, הוספת מרפסת המשמשת ככניסה ראשית וחצי עיגול, בחלקו האחורי של הבניין.
התכנון הזה העניק לבניין אוריינטציה המשווה אותו לכנסיות נוצריות דבר שהיה די נדיר בבניית בתי כנסת, בין השאר תוכנן אפסיס, בצורת חצי עיגול המאפיין כנסיות רומנסקיות.
הבימה שתוכננה בתחילה במרכז החדר וארון הקודש הוצבו באפסיס, בקצה המזרחי של המבנה.
באשר לספסלים, הם סודרו כמו בכנסיות נוצריות.
בבית הכנסת תוכנן מספר מושבים הגדול בהרבה מסך החברים שהרכיבו את הקהילה באותה תקופה.
ההשערה היא כי אימוץ הסגנון המאפיין כנסייה נבע מתכנון בו הקהילה תגדל ובית הכנסת לא יוכל להכיל אותה בתכנון מסורתי יותר, כלומר מסיבות טכניות בלבד.
עבודות העפר הראשונות החלו בדצמבר 1857 והמבנה נבנה לאורך 1858. מינואר 1859 החלה העבודה על קישוט ועיצוב פנים.
עבור הרהיטים, השתמשו בבעלי מלאכה מקומיים, בעוד שחפצי הקודש הגיעו מליון בצרפת.
עבור ציורי הקיר הוזמן ז'אן ז'אק דריאז, שצייר בקונסרבטוריון המוזיקה ובביתן המורי של וילה ברתולוני.
הוא צייר שמים זרועי כוכבים על קמרון בית הכנסת וקיבל השראה מהאלהמברה בגרנדה לקישוט האפריז והתליונים .
אם לטון הכללי יש אווירה מזרחית, הקשת הממוקמת באפסיס מזכירה סגנון שהוא נאו-רומנסקי, עם הקשתות החצי-מעגליות שלו - קשתות מפותלות הנשענות על עמודים שמעליהם כותרות עלווה.
העבודה הסתיימה ביוני 1859. ב-1 ביולי 1859 נחנך בית הכנסת בנוכחות הרשויות העירוניות.
עלויות הקמת הבניין, שהוערכו תחילה ב-45 000 פרנק, הסתכמו בסופו של דבר ב-74 000 פרנק, סכום גבוה יחסית לתקופה, אשר שולם במשך מספר שנים על ידי בני הקהילה.
למעשה, רק 21 משפחות הגיבו בחיוב למנוי הראשוני, שאיפשר לגייס סכום של כ-15 000 פרנק.
בית הכנסת הגדול של ז'נבה עבר מספר שיפוצים במהלך ההיסטוריה שלו.
ב--1906 כבר היה צורך בשיקום גדול בעיקר של המתקנים הפנימיים: חימום, חשמל, פרקט וצבעים.
עם זאת, גם המעטפה החיצונית עברה שינויים וגם העוגב הוחלף.
בשנת 1936 נעשה שיפוץ נוסף של החזית והפנים.
בשנת 1955 בוצע שיפוץ נוסף במהלכו הכיפה הגדולה שוחזרה אך, באופן מוזר, נעלמו ארבע הכיפות הקטנות המכסות את המגדלים המעוטרים.
בשנת 1979 הוצמד חלק חדש לאפסיס של בית הכנסת, שאיפשר ליצור חדר עצמאי לקבלת פנים אך גם לחגיגת חג הסוכות.
הגג של חדר זה ניתן להסרה, ובכך מאפשר פתח לשמים.
בשנת 1990 התמקדו העבודות באיטום הכיפה הגדולה, אך רק בשנת 1996 בוצעו עבודות שיקום גדולות בבניין כולו.
גם בית הכנסת, שעבר שינויים רבים מאז הקמתו, סבל לא מעט מפגעי הזמן.
מלבד העבודה שנועדה לעשות מודרניזציה למבנה הפנימי, עלה הרעיון לשחזר את המראה שלו, ואת הפאר הקודם שלו.
האפריזים המעוטרים שוחזרו, וכך גם ארבע הכיפות הקטנות על ארבעת המגדלים.
בפנים, ציורי הקיר ושאר העיצובים הדקורטיביים שוחזרו במלואם.
במקביל, העוגב הגדול פורק ונתרם למוזיאון העוגב השווייצרי ברוש שבקנטון וו.
מתאריך זה שינה בית הכנסת הגדול של ז'נבה את שמו והפך ל"בית הכנסת בית יעקב".
בשנת 2008 בוצעו עבודות גדולות לבניית חדר רב תכליתי חדש.
חדר הקבלה הישן נהרס ובוצעו עבודות חפירה לבניית חלל זה, שחלק גדול ממנו נמצא ממש מתחת לבית הכנסת.
לחלק החיצוני של קונסטרוקציה זו, הרחבה של בית הכנסת, גג זכוכית, המורכב על מבנה מתכת, הנפתח לכיוון השמים הודות למנגנון חשמלי.
חדר חדש זה נחנך לרגל חגיגת ה-150 שנה לבית הכנסת בשנת 2009.
בית הכנסת בית-יעקב, שסווג כאנדרטה היסטורית בשנת 1989, הוא כיום חלק בלתי נפרד מהמורשת האדריכלית וההיסטורית של העיר ז'נבה.
בית הכנסת מיועד בעיקרו לפעילויות הדתיות של הקהילה היהודית של ז'נבה (CIG), הוא פתוח לביקורים של הציבור במועדים שונים.
בנוסף, לאורך כל השנה מאורגנים סיורים מודרכים או שניתן לקבוע אותם דרך מחלקת תרבות CIG.
בית הכנסת בליפטובסקי מיקולש הוא בית כנסת שהוקם באמצע המאה ה-19 בליפטובסקי מיקולש מחוז ז'ילינה, סלובקיה.
בית הכנסת הראשון בליפטובסקי מיקולש נבנה ב-1731. בניין החדש נבנה בין השנים 1842 ל-1846 עבור קהילה יהודית נאולוגית.
המבנה ניזוק בשריפה בשנים 1878, 1883 ו-1906. לאחר השריפה האחרונה הבניין שופץ ובוצעו שינויים בסגנון האדריכלי בפיקוח האדריכל ההונגרי הידוע Lipót Baumhorn.
הבניין הקיים הוא שילוב מוצלח של סגנון נאו-קלאסי ואר נובו.
הבניין הוא בעל צורה מלבנית 39 על 22 מטרים.
בבפנים הכיפה המרכזית נתמכת בארבעה עמודים התומכים גם בגלריית של עזרת נשים.
הבימה הועברה לעבר ארון הקודש ושניהם יוצרים יחידה ארכיטקטונית אחד.
רוב יהודי קהילת העיר ניספו בשואה, לאחר המלחמה חזרו לעיר כ-350 יהודים והקימו קהילה דתית קטנה שהתקיימה עד שנות ה-80. בית הכנסת שימש את ייעודו עד אמצע שנות ה-50, אז ננטש והוסב לחנות כלבו.
מבנה בית הכנסת נכלל ברשימת המבנים בעלי חשיבות היסטורית-תרבותית ב-1963.
במבנה בית הכנסת מוצגת כיום תערוכה על ההיסטוריה היהודית של האזור.
לפעמים הוא משמש גם כאתר לאירועי תרבות.
בית הכנסת בכוכב הירדן הוא בית כנסת המתוארך למאה השלישית או הרביעית לספירה שנמצא ביישוב היהודי כוכב ששרידיו ממוקמים כק"מ מטר דרום מזרחית למבצר כוכב הירדן.
גילוי מספר רב כל כך של אבנים בשימוש משני הובילו את הארכאולוגים לבצע סריקות באזור המבצר.
למרגלות המבצר, במרחק של כ־700 מטר לכיוון דרום מזרח, נתגלו שרידי יישוב ובו חלקה מאורכת, המתאימה לבניית בית כנסת.
במקום עדיין נראו שרידי בסיסי עמודי בזלת.
היישוב נמצא ליד מעין עין הידיד, על שמו של "הידיד" אורד צ'ארלס וינגייט.
הממצאים הראשונים שהעידו על קיומו של בית כנסת עתיק באזור המבצר של כוכב הירדן נתגלו באבני המבצר עצמו.
כשהתחילו החפירות הארכאולוגיות במבצר בשנת 1966 נתגלו בקירות המבצר אבני בזלת בשימוש משני, עליהם גילופים המאפיינים אבנים מעוטרות של בתי כנסת קדומים ברמת הגולן.
הגילופים כללו מוטיבים של גפנים, מיאנדרים כפולים העוטפים דוגמאות של בעלי חיים וצמחים.
החותם הסופי היה מציאת שברי משקוף בזלת עליו חרוטה מנורה שבעת קנים, ארון קודש, מחתה וטבולה אנסטה.
בשלב מאוחר יותר נתגלה חלק נוסף של המשקוף עליו כתובת בארמית.
במשקוף השלם נראו מנורת שבעת קנים, כשמכל צד של המנורה יש ארון קודש ולאחריו טבולה אנסטה כשבימנית מבניהן הייתה כתובת:תרגום: שנתנו [קבעו] את המשקוף הזה משל הרחמן ומעמלם אמן אמן סלה.
במיקום עצמו של היישוב נתגלתה טרסה מאורכת ומישורית שבה שרידי בסיסי עמודים וחוליות עשויות אבן בזלת.
מסביב נמצאו אבני בנייה רבות, ככל הנראה של שאר מבני היישוב.
החרסים שנתגלו על פני השטח תוארכו לתקופה הרומית והביזנטית.
השם הערבי של כוכב הירדן הוא כאוכב אל האווא.
כאוכב - כלומר כוכב, המילה הערבית משמרת את השם העברי שניתן למקום.
השם כוכב או כוכבא ניתן למקומות גבוהים בתקופת המשנה והתלמוד, דבר שתואם את אזכור שמות היישובים ברמת יששכר.
בית הכנסת בלאשצ'וב (בפולנית: Synagoga w Łaszczowie) היה בית כנסת יהודי עשוי אבן, בעל מבנה מפואר ומרשים עם עיטורים וקשתות, שמוקם בעיירה לאשצ'וב במחוז לובלין שבפולין.
בית הכנסת הוקם בשנת 1782.
המבנה שנרכש על ידי הקהילה היהודית, היה שריד לטירה של משפחת לאשצ'וב שנהרסה במהלך מלחמת פולין-שוודיה השישית.
במהלך ההתאמה עבר המבנה שינויים קלים יחסית.
במלחמת העולם השנייה, הרסו הנאצים את בית הכנסת ואת גלריית הנשים.
לאחר תום המלחמה שימש המקום כמחסן.
כיום לאחר השמדת הקהילה היהודית בידי הנאצים מבית הכנסת הגדול והמפואר נותרה חורבה נטושה והרוסה.
מבנה בית הכנסת מלבנים נבנה על פי תוכנית מלבנית בסגנון הרנסאנס.
על הקירות החיצוניים נשתמרו שרידי עיטורים אומנותיים.
הקיר הדרומי מעוטר בעליית גג גבוהה.
במקור היו גלריות נשים בצמוד לבית הכנסת בצד המערבי והצפוני.
ארבעה חלונות בקיר הצפוני חיברו בעבר בין גלריית הנשים לאולם התפילה הראשי.
מהאולם המרכזי, השתמרו העמודים שביניהם עמדה בעבר הבימה.
על הקירות והשרידים של הקמרונות עדיין ניתן לראות שברי פוליכרום וטיח.
מבית הכנסת נותרה חורבה ללא גג, והמקום מיועד להריסה.
בית הכנסת הראשון שנבנה בלאשצ'וב היה מעץ והוקם בסוף המאה ה-17, כאשר הוקמה הקהילה היהודית המקומית.
אך מיקומו ומראהו של הבניין אינם ידועים.
בית הכנסת החדש העשוי מלבנים, שנבנה בשנת 1782 ושרידיו נותרו עד היום, נמצא בחלקו הצפוני של היישוב, כ-200 מטרים מכיכר השוק לשעבר ברחוב ריצרסקה (Rycerska).
הוא הוקם לאחר שהקהילה היהודית בלאשצ'וב קנתה את המקום מבעל העיר דאז – הרוזן שפטיצקי, שני מבנים היו במקור חלק מהטירה המקומית, שנבנו במאה ה-16 והושמדו ב-1702 על ידי השוודים.
אחד מהם, שהיה ככל הנראה בית נשק, אוצר, אולם אבירים או מבנה שער, נבנה מחדש לבית כנסת, בעוד שבשני – שנבנה על שרידי בתי מגורים – שכן בית מדרש.
במהלך מלחמת העולם השנייה הרסו הגרמנים את בית הכנסת באופן חלקי, כולל עזרות הנשים.
לאחר המלחמה נשלט מבנה בית הכנסת על ידי הקואופרטיב העירוני.
השליטה על אוצר המדינה התבססה על החלטת בית המשפט המחוזי בטומשוב לובלסקי מ-17 בנובמבר 1962. אולם התפילה חולק לשתי קומות, וחלון אחד בצדו המערבי של בית הכנסת הפך לפתח כניסה.
אז שימש המבנה כמחסן תבואה.
מה שגרם לכך שכבר בשנות ה-70 הגג נהרס.
בשנות ה-90 המבנה היה במצב טכני ירוד מאוד – חסר לו גג, חלונות, דלתות ורצפות, ובשנת 2002 קרס הקיר המערבי.
נכון לעכשיו, החורבה שנותרה מהמקום מיועדת להריסה.
בית הכנסת של לאשצ'וב היה מבנה מרשים, עשוי לבנים ומטויח בסגנון הבארוק המאוחר.
בית הכנסת נבנה על פי תוכנית מרובעת וכוסה בגג ירוק עם רעפים.
מאוחר יותר נוספו נספחים מלבניים עם עזרות נשים בצד הצפוני והמערבי.
החזית הדרומית של בית הכנסת הייתה המעוטרת ביותר.
הוא חולק על ידי פילסטרים עם כותרות מסוגננות, ומעליה עליית גג עם מעקה, שנקטעה על ידי קרטוש דקורטיבי.
החזית המערבית והצפונית היו דומות במראה.
בחזית המזרחית נחצב אוקולוס על ציר.
קירות בית הכנסת כוסו בפוליכרום מסוף המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19. הכניסה לבית הכנסת הייתה בצד המערבי.
ארבעת החלונות הנראים מהצד הצפוני היו במקור חיבור בין אולם התפילה הראשי לבין עזרת הנשים שעמדה כמבנה נפרד עם קיר חוצץ.
בחדר התפילה הייתה בימה בעלת ארבעה עמודים.
בית הכנסת בלוקוב (בפולנית: Synagoga w Łukowie) היה בית כנסת יהודי מרכזי העשוי לבנים, בעל מבנה מרשים דו קומתי כשבחזיתו שעון שמש.
מוקם בעיירה לוקוב במחוז לובלין שבפולין.
בית הכנסת הוקם במחצית השנייה של המאה ה-18 לאחר מספר שריפות שכילו את בתי הכנסת הקודמים, ומאז שקק חיים, עד שחולל והופצץ ב-1944 על ידי הגרמנים בשואה כחלק מההשמדה השיטתית של הקהילה היהודית בעיר.
כיום עומדת במקום אנדרטה צנועה המעידה על המבנה המפואר שאיננו.
בית הכנסת בנאשיילסק, היה בית כנסת מוכר העשוי מעץ, שנבנה בבנייה ורנקולרית, בעיר נשיילסק, בפרובינציית מזוביה, פולין.
הוא נבנה בסוף המאה ה-17 על ידי שמחה וייס, בנו של שלמה מלוצק.
בית הכנסת היה ממוקם ברחוב ברק יוסלביץ' (נכון למאה העשרים שם הרחוב הוסב לרחוב סטפנה סטארז'ינסק 6–8 (8-Stefana Starzyńskiego 6).
בית הכנסת נהרס בשנת 1880 בגלל מצבו הרָעוּעַ ובמקומו נבנה בית כנסת מלבנים ששרד עד שנת 1951.
בסקר הרשמי הראשון, של מבנים חשובים בפולין.
שנעשה מנקודת מבט כללית, על טיבם של האנדרטאות העתיקות בממלכת פולין, בראשותו של קז'ימייז' סטרונצ'ינסקי בשנים 1844–1855. בית הכנסת בנאשיילסק, מתואר כאחד המבנים הראויים לציון אדריכלי בפולין.
האולם המרכזי של בית הכנסת היה מרובע, במידות 13 על 13.2 מטרים.
מידות בית הכנסת היו 30 על 32 מטרים והוא יכל להכיל כ-1000 מתפללים.
בצד מערב הייתה מבואה ובצדדים הצפוני והדרומי היו חדרים נוספים שהיוו את עזרת הנשים.
לחדרים אלו היו במקור שלושה גגות נפרדים, שהוחלפו במהלך שיפוצים מאוחרים יותר בגגות משופעים.
בשנת 1857 נבנתה עזרת נשים נוספת מעל המבואה, שהגישה אליה הייתה חיצונית באמצעות מדרגות חיצוניות ומרפסת.
הכניסות לחדרי עזרת הנשים שמצדיי הבניין והמבואה היו נגישים באמצעות שני ביתני פינה שהיוו חדרי מדרגות.
בכל אחד מהקירות החיצוניים של הבניין היו 3 חלונות.
לבית הכנסת היה גג דו קומתי עם חלונות קוקיה.
התקרה שמעל לאולם, הייתה מקומרת.
מעל חדרי עזרת הנשים היו גגות דמויות פירמידה.
החלק החיצוני של בית הכנסת, כלל מרפסת בקומה השנייה.
בצד החיצוני של המרפסת היו מעקות בעלות עמודים מעוטורי כרכוב.
בכניסה הראשית היו דלתות עץ המעוטרות בגילוף של דמות גור אריה יהודה.
מעט ידוע על החלק הפנימי של בית הכנסת; הבימה עמדה במרכז האולם והיו לה ארבעה עמודים בפינותיה.
בית הכנסת במורסקה סובוטה (בסלובנית: Sinagoga Murska Sobota) היה בית כנסת אשר פעל בעיר מורסקה סובוטה בסלובניה בין השנים 1910–1944. ב-1954 נהרס המבנה על ידי שלטונות יוגוסלביה.
נוכחות יהודים ביישוב מתועדת החל מראשית המאה ה-18. קהילה יהודית אשכנזית נוסדה בעיר בראשית המאה ה-19. ב-1822 התגוררו במקום 13 יהודים.
לפי הרישום בפנקסי הקהילות, ככל הנראה הגיעו ראשוני הקהילה מהעיירה שטאדטשליינינג אשר בבורגנלנד.
בהמשך, הוקם בית עלמין לקהילה.
בני הקהילה השתייכו לזרם הנאולוגי, והיו ברובם סוחרים, סיטונאים, ואומנים.
באזור העיר התגוררו 84 יהודים ב-35 כפרים והם נסמכו הלכתית על קהילת מורסקה סובוטה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 169 נפשות.
באפריל 1944 רוכזו 169 מבני קהילת מורסקה סובוטה והכפרים הסמוכים בבית הכנסת, משם גורשו לעיירה צָ'אקוֹבֶץ שבאזור קרואטיה המודרנית, ומשם לגטו בעיר נג'קניז'ה.
במאי גורשו בני הקהילה מנג'קניז'ה למחנה ההשמדה אושוויץ.
41 מיהודי מורסקה סובוטה ניצלו מהשואה.
בהמשך, עלו 29 מהם למדינת ישראל.
בשלהי שנות ה-80 נהרס בית העלמין של הקהילה.
מספר מצבות מבית העלמין שימשו להקמת גלעד זיכרון לבני הקהילה היהודית בשטח בית העלמין העירוני.
ב-2010 נחנך בתחנת הרכבת שבעיר גלעד הנצחה לזכר הקהילה.
ב-1983 התגוררו בעיר 13 יהודים שהשתייכו הלכתית לקהילת ליובליאנה.
בית הכנסת הראשון התקיים בחדר שנשכר בבית מגורים אשר נהרס בשלהי המאה ה-19. באתר בו שכן הוקם בניין בו שוכנת במאה ה-21 הספרייה העירונית.
ב-1853 הוקם בית הכנסת השני לקהילה ברחוב לנדאווסקה 10 שבעיר.
המבנה היה קטן יחסית, שטחו עמד על 96 מטר רבוע והוא מנה 80 מושבים.
עם השנים גדלה הקהילה ובית הכנסת היה צר מלהכיל את קהל המתפללים.
בנוסף, המבנה היה רעוע ותחזוקתו לקויה.
ב-1905 נסגר בית הכנסת והמבנה נהרס.
במקומו תוכנן בית הכנסת החדש.
בית הכנסת החדש תוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן בסגנון אדריכלי מודרני.
לצד בית הכנסת נבנה המרכז הקהילתי במבנה דו-קומתי ובו משרדי הקהילה, דירות הרב, החזן והשוחט, ומבנה נוסף בו שכן מקווה טהרה.
עלות הקמת בית הכנסת עמדה על 60 אלף כתרים אוסטריים, בנייתו החלה במאי 1907 והסתיימה באוגוסט 1908. המבנה בן שתי הקומות נבנה מלבנים, היה מלבני, שכן במנח מזרח-מערב, ושטחו היה 325 מטרים רבועים.
מסגרת החלונות גולפו מעץ והחלונות מזכוכית.
המבנה היה מוגבה מהקרקע בכחצי מטר, היו לו שלוש דלתות כניסה אליהן הוביל גרם מדרגות.
כל אחת מחזיתות הבניין עוטרה ברוזטה, כאשר החזית המזרחית עוטרה גם במגן דוד.
בקומה השנייה שכנה עזרת הנשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה חולל בית הכנסת.
תכולתו נשדדה ופנים המבנה נהרס.
לקראת סיום המלחמה הפך הצבא האדום את המבנה לאורוות סוסים ושכן בו 60 סוסים.
קהילת מורסקה סובטה חרבה בשואה ולא שוקמה.
ב-1949 נמכר המבנה לרשות המקומית, וב-1954 נהרס המבנה ותחתיו נבנו מבני מגורים, ללא אזכור להיסטוריה של האתר.
ב-2014 הוקם במקום גלעד לזכר הקהילה היהודית ולצידו לוחית זיכרון ועליה מגן דוד וכיתוב: "כאן שכן בית הכנסת 1908–1954".
בית הכנסת בנאשיצה (בקרואטית: Sinagoga u Našice) היה בית כנסת אשר פעל בעיר נאשיצה בקרואטיה בין השנים 1898–1942. ב-1942, במהלך שואת יהודי קרואטיה הוחרב המבנה על ידי שלטונות האוסטאשה.
יהודים התיישבו בעיירה בראשית המאה ה-19, אך קהילה יהודית אשכנזית מאורגנת נוסדה בעיירה במחצית השנייה של המאה.
ב-1865 הוקם במקום בית עלמין יהודי וב-1898 הוקם בית הכנסת הקהילתי.
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 עם הפיתוח הכלכלי המואץ של האזור, היגרו לעיירה משפחות של סוחרים אמידים.
לבני הקהילה היה חלק משמעותי בפיתוח הכלכלי של אזור נאשיצה.
ב-1910 מנתה הקהילה 599 נפשות שהיוו 6.5 אחוזים מכלל תושבי העיירה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חל בממלכת יוגוסלביה משבר כלכלי שלא פסח על קהילת נאשיצה.
התהליך לווה בהגירה פנימית לערים גדולות וחלק מבני הקהילה היגרו ממנה בעיקר לאוסייק.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 299 נפשות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ומסירת האזור לחזקתה של ממשלת הבובות של האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים.
בני הקהילה מהעיירה והכפרים הסמוכים גורשו למחנות ההשמדה ונרצחו.
לאחר המלחמה לא התגוררו עוד יהודים בנאשיצה.
בית הכנסת נהרס ב-1942 על ידי שלטונות האוסטאשה.
המבנה נבנה במשך שנתיים ונחנך לקראת חגי תשרי 1898. המבנה המרשים היה סמל לאיתנותה הכלכלית של הקהילה, בשיאה של התקופה האוסטרו-הונגרית.
המבנה נבנה בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי .
בית הכנסת שכן ברחוב מרכזי, הסמוך למרכז המסחרי של העיר והיה בן שלוש קומות.
הוא נבנה מלבנים בעל חזית גבס המעוטרת בעיטורי טרקוטה.
למבנה היו שני מגדלים, בעלי כיפות המעוצבות בצורת לוטוס.
בבית הכנסת היו שני מתחמי עזרת נשים, אשר שכנו בקומתו השנייה והשלישית.
הריצוף בוצע כמוזאיקה בשיטת אופוס סקטילה.
בית הכנסת של ליובליאנה הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי שפועל במבנה מגורים במרכז העיר ליובליאנה, בירת סלובניה.
בית הכנסת נוסד בשנת 2021 ביוזמת פדרציית הקהילות היהודיות של גראץ וליובליאנה, והוא מקום התפילה היהודי הפעיל היחיד במדינה.
עד להקמתו נאלצה הקהילה להתבסס על פתרונות ארעיים.
ב־2 באוגוסט 2021 הודיעו הקהילה היהודית בגראץ והקהילה היהודית בסלובניה, בראשות אלי רוזן (נשיא הקהילה בגראץ) ואיגור וויצ'יץ' (סגן נשיא הקהילה בסלובניה), על הקמת פדרציית הקהילות היהודיות של גראץ וליובליאנה.
ההתאגדות חוצה הגבולות נועדה לחזק ולפתח את חיי הקהילה של שני הגופים.
טקס הפתיחה של בית הכנסת בליובליאנה, הפועל לפי מסורת אורתודוקסית, התקיים ב־9 בנובמבר 2021 – ביום הזיכרון לפוגרומים של נובמבר 1938 (ליל הבדולח).
בטקס השתתפו נשיא סלובניה בורוט פאחור, הארכיבישוף הקתולי מונסיניור סטניסלב זורה, המופתי של הקהילה המוסלמית בסלובניה נווזט פוריץ', וכן נציגים בכירים מהעולם הפוליטי, הדיפלומטי והציבורי.
אוסטריה יוצגה על ידי שגרירת אוסטריה בסלובניה, אליזבת אליסון-קראמר.
ימים ספורים לפני פתיחתו הרשמית של בית הכנסת, התקיימה ב־3 בנובמבר 2021 טקס הכנסת ספר תורה חגיגי, בהשתתפות משלחת של ועידת רבני אירופה שכללה רבנים מגרמניה, בריטניה, צרפת, אוסטריה, ספרד, שווייץ, שוודיה ופולין.
הטקס נערך בנוכחות הרב הראשי של פולין מיכאל יוסף שודריך, הרב הראשי של סלובניה אריאל חדאד, רב מחוז שטיריה שלמה הופמייסטר, ונשיא קהילת יהודי גראץ ובית הכנסת ליובליאנה אלי רוזן.
בית הכנסת ליובליאנה הוא המוסד היהודי היחיד בשטחה של רפובליקת סלובניה אשר מוכר על ידי ועידת רבני אירופה.
בית הכנסת ליובליאנה פועל לפי המסורת האורתודוקסית.
אולם התפילה כולל חלל לגברים עם כ־45 מושבים, ועזרת נשים בקיבולת של כ־25 מושבים.
בנוסף לחללים המרכזיים, בבית הכנסת קיימים חדרים סמוכים נוספים, בהם טרקלין קהילתי, חדר קידוש וחדר מנהלה.
הספסלים מעץ יוצרו על ידי קיבוץ לביא בישראל, וארון הקודש נבנה על ידי חברת Teammöbel מאוסטריה, אשר גם ציידה את בית הכנסת שבעיר באדן ליד וינה.
אחד המאפיינים הבולטים בבית הכנסת הוא הפרוכת הכחולה אשר תלויה מול ארון הקודש.
הפרוכת עוצבה על ידי מעצב האופנה הסלובני הצעיר מאטיץ ולר, בוגר הקולג' המלכותי לאמנות שבלונדון.
הדגם של הפרוכת מבוסס על סמלים יהודיים מסורתיים אשר הותאמו לעיצוב חלל התפילה, תוך שימוש בטכניקת חיתוך בלייזר להעברת אור היוצרת השתקפות וצללים דינמיים בעלי אופי מיסטי.
הצבת יצירותיו של ולר במקומות כמו גלריות, מוזיאונים וכעת גם בבית כנסת עולה בקנה אחד עם פילוסופיית העיצוב הרחבה שלו.
בית הכנסת במוסטאר (בבוסנית: Sinagoga u Mostaru) היה בית כנסת, אשר פעל בעיר מוסטאר במרכז בוסניה והרצגובינה בין השנים 1902–1942. ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה חולל, נבזז והועלה באש בית הכנסת על ידי חיילי הוורמאכט, ואנשי האוסטאשה.
ב-1952 נתרם המבנה על ידי שרידי הקהילה לידי הרשות המקומית ושוקם.
נכון ל-2022 הוא שימש כתיאטרון בובות.
עדויות לנוכחות סוחרים יהודים בעיר קיימות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-16. במהלך המאה ה-18 נוסדה קהילה ספרדית קטנה והוקם בית עלמין יהודי.
לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו למוסטאר גם יהודים אשכנזים, הוקמה קהילה מאוחדת אשכנזית-ספרדית, וב-1910 מנתה הקהילה 254 נפשות.
ב-1931 מנתה הקהילה 300 נפשות, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו במוסטאר 142 יהודים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר והשתלטותם בפועל של האיטלקים על האזור, הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים מרחבי בוסניה והאיטלקים סירבו לעוצרם ולמסור אותם לידי הגרמנים.
בהמשך פינה הצבא האיטלקי את יהודי העיר והפליטים לאזורים שונים ובכלל זה לאיטליה גופא.
לאחר תום המלחמה שבו מקצת מבני הקהילה למוסטאר ולאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה רבים מהם.
ב-1968 התגוררו במוסטאר 74 יהודים.
ב-1890 הוחל בבניית מבנה בית הכנסת לקהילה והוא נחנך לקראת חגי תשרי של 1902. בשל העובדה שהקהילה הייתה מעורבת ומנתה אשכנזים וספרדים, נקבעו הסדרי תפילה מיוחדים.
בחגי ישראל התפללו בנוסח אשכנז ובימי חול ושבתות בנוסח הספרדים.
היו שני חזנים לקהילה בהתאם לכל נוסח, ובתקופת בין המלחמות הסתמכה הקהילה על שירותי רבנות מסרייבו.
עלות הפרויקט הייתה 17,500 קרונות, הקהילה נאלצה ללוות כספים בכדי לממן את הבנייה וכמעט והגיעה לכדי פשיטת רגל.
המבנה הוא בן שתי קומות, כאשר קומתו השנייה שימשה לעזרת נשים, ושכן בה גם ביתו של הרב שהיה מגיע מסרייבו מעת לעת.
שטח האולם היה 220 מטר רבוע והקירות נבנו מלבנים בעובי 70 סנטימטרים.
בית הכנסת שימש את הקהילה עד שלהי 1942, מועד בו החלה העברת בני הקהילה לאזורים מחוץ למוסטאר וגם לאיטליה.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, נכנסו בראשית 1944 כוחות גרמניים ואנשי אוסטאשה למוסטאר, בזז את בית הכנסת והעלו אותו באש.
לאחר השואה שבו שרידי הקהילה למוסטאר, אך לא היה באפשרותם לממן את שיקום המבנה.
על כן ב-1952 תרמו אותו לרשות המקומית מוסטאר.
הרשות שיקמה את המבנה והפכה אותו לתיאטרון בובות תוך הריסה וסילוק של מרבית הסממנים היהודיים של המבנה.
במהלך מלחמת בוסניה נגרם שוב נזק כבד למבנה, וב-1996 שוקם בסיוע כספי מהאיחוד האירופי.
בסמוך לבניין נותרו שרידים בודדים, המעידים על שימושו הקודם של בית הכנסת.
ב-2003 הוכרז המבנה "אתר מורשת לאומית" של בוסניה והרצגובינה.
בית הכנסת בית יעקב או מקדש כהן הוא בית כנסת תוניסאי השוכן ברחוב דה לה לואר בתוניס, בירת תוניסיה.
בית כנסת זה היה הראשון שנבנה מחוץ לעיר העתיקה של תוניס.
הוא נושא את שמו של שלום כהן שתרם אותו לקהילה בסביבות 1880–1890. כהן בנה את אחוזתו לא רחוק משם, באתר שהפך מאוחר יותר לרחוב פריז, אחוזתו הפכה מאוחר יותר לארמון החברות הצרפתיות (כיום הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של תוניס).
מעל דלת הכניסה מופיעה הכתובת בעברית בית יעקב.
בבית הכנסת יש אוקלוס מוקף במגן דוד.
בית הכנסת בלוזאן הוא בית כנסת השוכן בלוזאן, עיר הבירה של קנטון וו בשווייץ (ספציפית ברחוב Avenue de Florimont 1).
בתחילת המאה ה-20, היהודית החלה לתכנן את בניית בית הכנסתבג'ין-ג'וקס מרסיר.
ב-1907, כאשר הנדבן היהודי-צרפתי דניאל איפלה-אוסיריס נפטר, הקהילה היהודית בשווייץ רכשה את השטח לבית כנסת ב-50,000 פרנקים שווייצרים.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1909 ל-1910, בתמיכה פיננסית של הקהילה האשכנזית המקומית.
בהמשך, קהילת יהודי בלוזאן רכשו שטח בנייה ב-300,000 פרנקים שווייצרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית ספרדית באזור החלה להתגבש, ורבים מהם היו מתפללים בבית הכנסת.
כיום בית הכנסת בלוזאן נחשב לשטח מורשת תרבותית תחת חסות ממשלת שווייץ.
הקהילה היהודית המקומית עורכת בה יציאות וכניסות שבת.
בית הכנסת מעוצב בהשראת אדריכלות רומנסקית-ביזנטית.
יש לה חדר כניסה, גלריה ו-160 מושבים השמורים לנשים.
דוכני בית הכנסת שמורים לגברים בלבד.
בית הכנסת מכיל גם ספר תורה.
הציורים בתוך בית הכנסת נעשו על ידי אוטו אלפרד בריפורד, והחלונות יוצרו בידי בית מלאכה בשם Guignard & Schmid.
בית הכנסת בית המדרש הוא בית כנסת לשעבר ובית מדרש, הכינוי העממי של הבניין הוא "הבניין היהודי" או "בית הכנסת השני") הוא ממוקם ברחוב דמלובה 33 (Demelova ulice 33) בעיר פרוסטיוב, במחוז אולומוץ בצ'כיה.
בית הכנסת הראשון בעיר הוקם ב-1676, ובשנת 1698 נשרף, חודש אחר כך נבנה מחדש, ונהרס ב-1905. בית הכנסת השני נבנה בשנת 1836 בסגנון קלסיציזם נאיבי בצד המערבי של רחוב דמלובה (DEMELOVA) ושימש תחילה כבית מדרש.
בית הכנסת שרת את הקהילה היהודית בפרוסטיוב עד 1939 (ליל הבדולח).
במהלך מלחמת העולם השנייה הנאצים גרשו את כל יהודי העיר, רוקנו את תכולתו הפנימית של בית הכנסת ובשנת 1940 הסבו אותו למחסן.
בשנת 1951 מכרה הקהילה היהודית את המבנה לכנסייה האורתודוקסית, והבניין שימש ככנסיית ג'ורג' הקדוש עד שנת 1966. משנת 1969 ובמשך כ-40 שנה שימש הבניין כגלריה לאמנות ומרכז קהילתי של הקהילה הנוצרית האורתודוקסית בעיר.
בשנת 1998 הבניין הוכרז כאתר תרבותי של הרפובליקה הצ'כית.
בשנים 2004–2018 שימש המבנה את הכנסייה האורתודוקסית פעם נוספת ככנסיית ג'ורג' הקדוש המנצח.
הקהילה האורתודוקסית המקומית ביצעה תיקונים בסיסיים במבנה, שמנעו את קריסתו.