tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רכס זה מהווה חומת הרים בצורה ומכשול טבעי למעבר אדם ובעלי חיים מהערבה אל צפון הנגב.
במשך ההיסטוריה נפרצו שלושה מעלות שונים על מנת להתגבר על מכשול זה, החל מתקופת המקרא ועד לימינו.
כבר בתקופת המקרא היה ידוע על קיום מעלה בשם מעלה עקרבים הנזכר בכמה מקומות בתנ"ך ( ועוד).
כיום מעלה זה מזוהה עם שביל קדום המכונה בפי הבדואים – "המעלה הבהיר" (נ'קב צפעי בערבית), כנראה בגלל המדרון הקירטוני עליו הוא מטפס.
המעלה הזה לא נבדק ביסודיות, וקשה לתארך אותו, אך ניתן להניח שהוא המעלה הנזכר במקרא.
דרך מעלה עקרבים נפרצה לראשונה כדרך רשמית (המוכרת במחקרים היסטוריים) בתקופה הרומי-ביזנטית, בה שימשה דרך זו ככביש גישה בין חצבה לממשית.
פריצת הדרך הייתה משימה הנדסית מסובכת במיוחד בתקופה זו עקב הצורך לחצוב בסלע קשה, במדרון תלול ובלב המדבר, והקמתה מעידה על חשיבותה המיוחדת.
אורך התוואי של הכביש הרומי-ביזנטי מתחילת המעלה עד סופו הוא 7 ק"מ והוא עובר ממערב לערוצו של נחל גוב.
על מנת להתגבר על התלילות הרבה (שיפוע של 36%) נעשו בדרך פיתולים רבים ונחצבו מדרגות בסלע.
במקומות תלולים במיוחד הדרך נתמכה בגדרות אבנים על מנת למנוע סחף של הדרך.
הדרך שימשה בעיקרה למעבר נוח בין הים התיכון למפרץ אילת לשם העברת סחורות והיא הייתה הנוחה ביותר למסעות כאלו בקרב דרכי הנגב העתיקות.
תוואי דרך זה השתמר כמעט לחלוטין מהתקופה הביזנטית עד לעת החדשה.
בשנת 1927 שלטונות המנדט הבריטי רצו לחזק את שליטת המשטרה בשטח ההפקר שבין הנגב (משטרת כורנוב - ממשית) לערבה (משטרת עין חוצוב - עין חצבה) ולהקל על הגישה ביניהן.
לשם כך נסללה דרך "מעלה העקרבים", בצלע ההר שמול שרידי הדרך הביזנטית העתיקה שעברה במקום, וסמוך לנ'קב צפעי המזוהה כמעלה המקראי.
הדרך נסללה כדרך סולינג (דרך עפר עם אבני שפה בצידה: הסולינג הן אבנים גדולות שהוצבו בעומק 18–45 ס"מ לאורך שולי הדרך.
לרוחבה דחסו חצץ, חלוקים ושברי אבנים.
דרכים רבות כאלה נסללו ברחבי הארץ בימי המנדט הבריטי.), בשיטת הסרפנטינות (סרפנטין, serpens = נחש בלטינית) שנועדה להתגבר על תלילות הדרך בעזרת פיתולים רבים בכביש.
פיתולים אלו (הסרפנטינות) יוצבו בעזרת קירות תמך מאבן.
הדרך מתחילה ברכס חצרה בגובה 402 מ' מעל פני הים ומסתיימת בבקעת צין בגובה 80 מ' מעל פני הים.
הדרך יורדת גובה זה לאורך 3.6 ק"מ בלמעלה מ-36 פיתולים בכביש.
בנובמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, חיילי צה"ל השתלטו על דרך מעלה עקרבים במסגרת "מבצע לוט" שנועד להשיג שליטה ישראלית מבאר שבע ועד לסדום וחוף ים המלח.
בהמשך המלחמה הדרך שימשה את כוחות חטיבת אלכסנדרוני במבצע ייצוב לכיבוש ים המלח ואת כוחות חטיבת גולני במסגרת מבצע עובדה שסיים את מלחמת העצמאות.
על מנת שחיילי גולני לא יזוהו בידי הירדנים, לוחמי החטיבה ירדו בדרך בלילה ללא אורות למרות הסכנה הגדולה בירידה בדרך זו בתנאים אלו.
לאחר מלחמת העצמאות, בשנת 1950, חיל ההנדסה הישראלי שיפץ את דרך מעלה עקרבים במסגרת מבצע "ערבה" שנועד ליצור עורק תחבורה בין מרכז הארץ לאילת המבודדת.
חיל ההנדסה סלל את הכביש באספלט והציב חביות בצידי הדרך כדי להתאים את הדרך לתחבורה אזרחית.
בראש המעלה הציב חיל ההנדסה אנדרטה בצורת צריח, סמל חיל ההנדסה הקרבית, לציון המבצע.
כביש צר ומפותל זה שימש במשך שנים כדרך הבלעדית היורדת לאילת.
עקב כך, בשנת 1954, ניצלו מחבלים את תנאי הדרך הקשים, הריחוק שלה מנקודות יישוב ואת היותה דרך בלעדית לאילת כדי לבצע פיגוע קטלני הנודע בשם "טבח מעלה עקרבים".
בעקבות טבח זה ובשל קרבתה של הדרך לגבול הירדני, כביש מעלה עקרבים נסגר בשנת 1955. בהמשך אותה השנה נסלל על ידי חיל ההנדסה מעלה העצמאות במכתש רמון (כביש 40), שהחליף את מעלה עקרבים כדרך הבלעדית ממרכז הארץ לאילת, ומעלה עקרבים נזנח לחלוטין.
בעקבות מלחמת ששת הימים והרחקת הגבול הירדני מאזור מעלה עקרבים, הכביש נפתח מחדש לתנועת מטיילים.
אורכו של כביש מעלה עקרבים הוא כ-20 ק"מ, מתוכם כ-4 ק"מ בסרפנטינות.
רוחב הכביש נע בין 5.3 ל-6 מ', והוא כולל 36 עיקולים תלולים (18 סרפנטינות) מגובה 402 מ' מעל פני הים ועד לגובה 80 מ'.
במהלך השנים ירדה רמת ההשקעה בתחזוקת הכביש, ועקב כך מצבו ההנדסי והבטיחותי, שמלכתחילה לא היה טוב, הלך והתדרדר.
בשנים האחרונות חלקים מהכביש נסגרו על ידי משרד התחבורה והכביש הוכרז כ"כביש ללא אבא" (כבישים ברמה בטיחותית נמוכה מאוד שמשרד התחבורה נמנע מלהשקיע בהם).
הכביש נסגר לראשונה בשנת 2007 עד שנת 2014, והחל ממרץ 2017 הוא סגור לתנועה עד היום.
פרט לחביות שהציב חיל ההנדסה במקום, הכביש חסר מעקה בטיחות והוא גם כן חסר שוליים.
הכביש מאופיין בשיפועים משתנים, ובפיתולים רבים בזוויות חדות מעל תהום עמוקה, שלא מאפשרים תנאי נהיגה ראויים לנוסעים בכביש.
בנוסף לכל אלו, הכביש סובל גם מפגיעת שיטפונות, ניקוז בעייתי וסחף שגורמים לו נזקים רבים.
באוקטובר 2012, הוועדה לשימור אתרים בערבה תיכונה הכריזה על ארבעה אתרים לשמור בתחום מועצה אזורית ערבה תיכונה: סרפנטינות מעלה עקרבים, משטרת הרוכבים בעין חוצוב, דרך סולינג מנדטורית לאום רשרש ועין אמציה.
במעלה עקרבים נמצאות נקודות תצפית על הערבה, נחל צין והדרך הרומית-ביזנטית העתיקה, יחד עם הסברים קצרים.
בשנת 2016 רשות ניקוז ונחלים ערבה החליטה להוביל מהלך לשיקום ולשימור הכביש יחד עם גופים נוספים: רשות ניקוז ים המלח, מועצה אזורית ערבה תיכונה, מועצה אזורית תמר, משרד התחבורה, נתיבי ישראל, רשות הטבע והגנים והמועצה לשימור אתרים.
במסגרת הפרויקט שהושקעו בו כ-11 מיליון ש"ח (נכון לסוף 2016), יבוצעו פעולות מקומיות לאורך הכביש לשיפור תנאי הדרך מבחינה בטיחותית (כמו התקנת מעקות והרחבת הכביש) ומבחינה תשתיתית (כמו שיפור האספלט וגיזום צמחייה).
בקטע הסרפנטינות שהוא עיקר אתר המורשת, נבחנו כמה דרכי שיפור על מנת שלא לשנות מן המבנה המקורי שלו.
בעתיד מתוכנן קטע זה להפוך לחד סטרי ותוגבל בו מהירות הנסיעה על מנת שיהיה אפשר להשאיר את הדרך כמות שהיא יחד עם החביות בצדדיה.
בנוגע להקמת מעקות בטיחות בקטע הסרפנטינות קיימת מחלוקת בין משרד התחבורה שתומך בהקמתן, למועצה לשימור אתרים שרואה בהקמת מעקות חדשים פגיעה קשה בשימור של אתר מורשת זה.
בשנים האחרונות נעשים ניסיונות רבים לפתיחת הכביש או לפחות חלקים ממנו מחדש על מנת שיהיה ניתן לסייר בו ובאתרי הטבע הסמוכים אליו ושיוצאים ממנו.
סרפד דו-ביתי (שם מדעי: Urtica dioica) הוא מין של צמחים עשבוניים רב-שנתיים מהסוג סרפד.
הצמח קיים במיוחד באירופה, באסיה ובאמריקה הצפונית.
בצפון אירופה הסרפד הדו-ביתי נפוץ בעיקר באזורים הכפריים בשטחי האדמה המוזנחים בעיירות.
כמו מינים אחרים מאותו הסוג, עור האדם חשוף המתחכך בצמח גורם בדרך כלל לפריחת עור זמנית וכואבת.
סרצ'ן (בהונגרית: Szerecseny) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו בכפרים רבים באירופה גם בסרצ'ן אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה.
בסרצ'ן חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
סרפינו דה טיבולי (באיטלקית: Serafino De Tivoli; מרץ 1826 – 1892) היה צייר איטלקי ממוצא יהודי מקבוצת מאקיאיולי.
הוא למד ספרות בבית ספר פרטי דתי בפירנצה, ולאחר מכן החל את הכשרתו האמנותית בהנהלת קרלו מרקו הזקן.
הוא פגש את ויטו ד'אנקונה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 והצטרף אליו לציור נופים באוויר הפתוח.
בשנת 1848 הוא נלחם כמתנדב טוסקני עם ג'וזפה גריבלדי בריסורג'ימנטו.
בשנת 1855, ציוריו שהוצגו בתערוכה בפירנצה הביאו אותו לתשומת ליבם של האמנים שפקדו את בית הקפה מיכלאנג'ולו בפירנצה (כולל אלה שלימים יתפרסמו כקבוצת מאקיאיולי).
באותה שנה נסע לפריז, שם התרשם מאוד מציורי אסכולת ברביזון.
הוא ראה בריאליזם ובקיארוסקורו העוצמתי שלהם אמצעי לחידוש האמנות בעידן המודרני.
עם שובו לפירנצה העביר את ההתלהבות החדשה הזו לחבריו, שאימצו במהירות את רעיונותיו.
כהוקרה על ההשפעה שהייתה לו על חבריו האמנים בפירנצה כינה אותו טלמאקו סיניוריני "אבי המקיה".
דה טיבולי ערך ביקורים נוספים בפריז, ובשנת 1863 הציג תערוכה ב"סלון דה רפוזה".
בשנת 1873 עבר לפריז, שם פגש אמנים כגון טיסו ופיסארו, והפך לחברו הקרוב של דגה.
הוא חזר לפירנצה בשנת 1890, שם חי בבידוד יחסי עד מותו בשנת 1892.
פאוול אגייר הידוע בשם במה סרף מסה (Surf Mesa) הוא מוזיקאי אמריקאי.
המוכר בזכות הסינגל, "ILY (I Love You Baby)" (2019), שמכיל דגימה מהסינגל "Can't Take My Eyes Off You" (1967) של הזמר פרנקי ואלי, שזכה לפופולריות באפליקצית טיקטוק.
אגווייר נולד בסיאטל, הוא בנו של סקסופוניסט הג'אז טוני אגירה.
הוא החל להתעניין במוזיקה בכיתה ג' בבית הספר היסודי ולמד לראשונה באמצעות תוכנת מחשב FL Studio והדרכות הפקות ביוטיוב.
הוא החל לעבוד על פרויקטים בשם במה שלו סרף מסה כבר בתיכון, והוציא מוזיקה בפלטפורמת SoundCloud.
כשאגווייר תכנן לעבור לאריזונה ללמוד מדעי המחשב בבית ספר לטכנולוגיה, הוא שבר את רגלו והיה מרותק למיטתו במשך שלושה חודשים.
במהלך תקופה זו, אגווייר הצליח להתמקד באופן מלא בהפקת מוזיקה.
אגווייר החליט לעבור לגור בלוס אנג'לס לאחר שביקר אצל ילדה בה התעניין, מכיוון שהבין שזו ההזדמנות שלו להיות מוזיקאי בעיר.
בשנת 2019, הוציא אגווייר את סינגל הבכורה שלו "Taken Away" בהשתתפות אלכסה דניאל, ואת מיני-אלבום הבכורה שלו, Bedroom.
בנובמבר הוציא את הסינגל "ILY (I Love You Baby)"; את השיר הוא החליט להקליט בשל גרסת הכיסוי של הזמרת אמילי מוביל לשיר.
השיר זכה לפופולריות עצומה בפלטפורמת הווידאו טיקטוק, מה שהוביל לחתימתו של אגווייר בחברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ו-Astralwerks.
עד יוני 2020, השיר הפך ללהיט בינלאומי והגיע לעשיריות הפותחות באוסטריה, גרמניה, שווייץ, סקוטלנד, הולנד, מלזיה וסינגפור ולחמישייה הפותחת במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ביוני 2020, הוציא אגוויר רמיקסים רשמיים לשירם "Be Kind", של המוזיקאי מרשמלו והזמרת האמריקאית הלסי.
בשנת 2021, הוציא אגוויר את הסינגל "Carried Away", יחד עם הזמרת מדיסון ביר.
ב-4 ביוני, הוציא את הסינגל "Lose My Mind", בהשתתפות ביפולר סאנשיין.
סרפדיים (שם מדעי: .Urticaceae Juss) היא משפחה המקיפה צמחים עשבוניים חד-שנתיים, רב-שנתיים בעלי קנה שורש, בני שיח או שיחים, לעיתים רחוקות עצים, לעיתים רחוקות מאוד מטפסים מסדרת הוורדנאים.
המשפחה מונה 59 סוגים ו-2,106 מינים.
המשפחה נפוצה כמעט בכל רחבי העולם ובעיקר באזור הטרופי ובאזור הממוזג.
חלק מהמינים במשפחה בעלי שערות צורבות ומכאן שם המשפחה.
משפחה זו מיוצגת בישראל על ידי שלושה סוגים ושמונה מינים: סרפד (4 מינים), כותלית (3 מינים) ופורסקלאה (מין אחד).
הסרפדיים מאופיינים בפרחים מואבקי רוח.
המאובנים הראשונים של המשפחה תוארכו לתקופה קרטיקון עליון.
עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, או שיחים.
על פי רוב שעירים, לעיתים העלים והגבעולים בעלי שערות צורבות (למשל, במיני סרפד אבל לא במיני כותלית).
הגבעולים שעירים בשערות צורבות או בשערות רכות שאינן צורבות.
השערות שאינן צורבות הן רכות וגמישות וחסרות בסיס כדורי או גלילי.
לשערות הצורבות יש בסיס כדורי או גלילי מובהק וקודקוד נוקשה ומעט שקוף.
בעת מגע קל בעלה, חודר קודקוד השיער הצורב בקלות את העור ונשבר.
השבירה מאפשרת לנוזל הצורב של השערה לעבור מגוף השערה אל הבשר.
השערה הצורבת פועלת כמחט היפודרמית מיניאטורית.
הלוואים חסרים (במינים מסוג כותלית) או קיימים ואז הן בחיק העלים, או בצדי הפטוטרת, כשהם חופשיים זה מזה או מאוחים זה לזה.
העלים פשוטים, נגדיים ומצליבים זה לזה לאורך הגבעול (למשל, במינים מסוג סרפד) או מסורגים וערוכים בצורה לוליינית לאורך הגבעול (במינים מסוג כותלית).
הטרפים תמימים או משוננים חדות (בפורסקלאה שבירה) או משוננים קלות (במיני כותלית, סרפד) או בעלי אונות.
הטרפים ירוקים משני הצדדים או רק מצד אחד והצד השני לבן (בפורסקלאה).
על פניהם של הטרפים דגמים של קווים או נקודות הנוצרים על ידי ציסטוליטים (cystolith) - גבישי סידן פחמתי בצורת שונות בתוך תאי האפידרמיס הקרויים lithocyst.
התפרחת חיקיות (בחיק העלים) או אמיריות (בקצות הגבעולים), מכבדים או אשכולות מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, או צברי פרחים דמוי שיבולת.
הפרחים זעירים, בעלי עטיף פשוט (דור אחד), חד-מיניים או דו-מיניים, יש ומצויים פרחים זכריים וגם נקביים על אותו פרט (במינים חד-ביתיים) או על פרטים שונים (במינים דו-ביתיים) או על אותו פרט יש גם פרחים חד-מיניים וגם דו-מיניים (בצמחים פוליגמיים).
הפרחים הזכריים על פי רוב נישאים על עוקץ.
העטיף בן 4 או 5 עלים ירוקים או לבנים, השחלה מנוונת.
האבקנים 1 עד 5, כמספר עלי העטיף ועומדים מולם.
האבקנים כפופים כעין סליל קפוץ בפקעית הפרח והם מתיישרים במהירות עם פתיחת הפרח.
המאבק מתחבר מבסיסו אל הזיר והוא נפתח בסדק אורך והאבקה משתחררת בעצימות רבה.
הפרחים הנקביים בדרך כלל יושבים (ללא עוקץ), בעלי 2 עד 4 עלי עטיף שצבעם ירקרק או אדמדם מפורדים או מאוחים, בעלי שחלה עילית, עלה שחלה אחד, מגורה אחת ועם עמוד שחלה ובלעדיה (הצלקת יושבת).
הצלקת נימית או לעיתים רחוקות דמוית כיפה.
השיליה בסיסית ובה ביצית אחת.
האבקנים המנוונים קיימים או לא קיימים.
הפרחים הדו-מיניים בעלי עטיף בן 4 עלים, 4 אבקנים ושחלה אחת.
הפרי אגוזית, פרי יבש, לא נפתח, שנוצר מעלה שחלה אחד של שחלה עילית ומכיל זרע אחד.
הזרע חופשי או מחובר בצורה רופפת או הדוקה לעטיף הפרח אשר משתייר ומתפרה (גדל עם הפרי).
השם "סרפד" ניתן למין הקרוי היום סרפד צורב במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 480) משנת 1930, על פי הערבית ובהסתמך על הצעתו של אפרים הראובני בסעיף 224 בספרו "שמות צמחי ארץ ישראל שנתחדשו או שנתבררו" שראה אור בשנת תרע"ז (1917).
השם אושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 940 ו-941 כשם הסוג ושם המשפחה.
מיני הבר של משפחת הסרפדיים בישראל
בסוג סרפד 70 מינים, מהם 4 בישראל: סרפד החולה (Urtica kioviensis), סרפד הכדורים (Urtica pilulifera), סרפד צורב (Urtica urens) וסרפד קרומי (Urtica membranacea).
בסוג פוֹרְסְקוֹלֵאָה 7 מינים, מהם רק מין אחד בישראל: פורסקליאה שבירה (Forsskaolea tenacissima).
בישראל מספר מיני תרבות ממשפחת הסרפדיים.
סרפסייד היא עיירה לחוף האוקיינוס האטלנטי, במחוז מיאמי-דייד שבדרום-מזרח מדינת פלורידה שבארצות הברית, בסמוך לעיר מיאמי ביץ'.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, התגוררו בעיירה 5,744 תושבים.
השדרות בעיירה קרויות על שם סופרים אמריקאים או בריטים, בסדר אלפביתי ממזרח למערב.
בשנת 1979 הוחלף שמו של רחוב 95 בעיירה ל"שדרות יצחק זינגר", על שמו של חתן פרס נובל לספרות, יצחק בשביס-זינגר, שהתגורר ברחוב זה משנת 1977 ועד לפטירתו ב-1991.
ב-24 ביוני 2021 התרחש אסון קריסת הבניין בסרפסייד, שבו קרס חלק גדול מבניין בעל 12 קומות בעיירה וגרם ל-98 הרוגים.
בעיירה מתגוררים כ-2,500 יהודים אורתודוקסים, ההופכים את העיירה לבעלת האחוז הגדול ביותר של יהודים במטרופולין של מיאמי.
בנובמבר 2022 הגיעה משלחת של ראש עיריית סרספייד לברקן, וחתמה על ברית ערים תאומות עם מועצה אזורית שומרון.
סרפינה הוא סדרה של שני ספרי פנטזיה לנוער מאת הסופרת האמריקאית רייצ'ל הרטמן.
הספר הראשון עם בוא הדרקונים יצא לאור בשנת 2012 ועם יציאתו דורג במקום השמיני ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך שבוע וזכה בפרס ויליאם סי מוריס לספר ביכורים לנוער.
הספר תורגם לעברית על ידי קטיה בנוביץ' ויצא לאור בהוצאת מודן, ב-2014.
הספר השני בשם Shadow Scale יצא לאור בשנת 2015, ותורגם לעברית בשנת 2016, תחת הכותרת "אור מבין הצללים".
ב-2018 יצא רומן נלווה המתרחש באותו עולם בשם Tess of the Road, ב-2022 יצא לספר רומן המשך In The Serpent's Wake.
עלילת הספר מתרחשת בממלכת גורד ועוקבת אחר סרפינה בת השש עשרה, מוזיקאית חצר.
אשר נגררת לפוליטיקה של הממלכה.
בממלכה דרקונים יכולים ללבוש צורה אנושית אך מוצאים את הרגשות האנושיים מביכים, ועל כן מדחיקים כל רגש ומאמינים רק בשכל.
סרפינה מגלה שהיא חצי אדם וחצי דרקון מה שמעניק לה יכולות מיוחדת, בהמשך היא מגלה עד מבני מינה ויחד איתם היא מחזירה את השלום בין הדרקונים לבני אדם, בין הדרקונים לבין עצמם ובין בני אדם לבין עצמם.
בספר יש דמויות לסביות וטרנסג'נדריות.
קבלת הפנים של סרפינה הייתה חיובית, הספר זכה לביקורות בולטות משמונה אתרי ביקורות.
Kirkus Reviews גם שיבחו את הספר, וכינו אותו "נהדר".
המבקר של ה"וושינגטון פוסט" העיר כי הרטמן הצליח "להחדיר דם טרי לקלישאה הקבועה של דרקונים".
מגזין SFX העניק לרומן ארבעה וחצי כוכבים, וציטט את הפרוזה כ"יפה".
Quill &amp; Quire גם ציין כי הספר בולט מ"עלילת הדרקון הסטנדרטי".
פבלישרס ויקלי בחר את הספר כאחד מ"הספרים החדשים הטובים ביותר לשבוע של 9 ביולי 2012", ואמר כי "יש הרבה מה ליהנות בהופעת הבכורה של הרטמן".
מבקרי ה"סקול לייבררי ג'ורנל" שיבחו את סגנונה של הרטמן, כמו גם את הקריינות לספר האודיו.
הספר נבחר ב-2013 לפרס Waterstones Children's Book Prize בקטגוריית ספרי העשרה, וזכתה בפרס Cybils לשנת 2012 לרומן הפנטזיה או המדע הבדיוני הטוב ביותר לנוער.
ב-28 בינואר 2013, הוא גם קיבל את פרס ויליאם סי מוריס לשנת 2013, בקטגוריית רומן ביכורים למבוגרים הטוב ביותר שפורסם בארצות הברית.
בבריטניה, סרפינה נכנסה לרשימה של מדליית קרנגי 2013, כאשר הרשימה הקצרה הוכרזה במרץ 2013.
סרפריט סינג הוא כדורגלן ניו זילנדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אוניאו דשפורטיבה דה לייריה, ובנבחרת ניו זילנד.
סינג נולד באוקלנד שבניו זילנד להורים ממוצא הודי.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בוולינגטון פיניקס מליגת העל האוסטרלית, ושיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 39 הופעות ליגה והבקיע תשעה שערים.
ב-1 ביולי 2019 חתם סינג על חוזה לשלוש עונות בבאיירן מינכן מהבונדסליגה.
הוא החל לשחק בבאיירן מינכן II, קבוצת המילואים של המועדון, בליגה הגרמנית השלישית.
לאחר שהראה יכולת טובה במדי קבוצת המילואים, נקרא סינג על-ידי המאמן האנזי פליק להתאמן עם הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-14 בדצמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את פיליפה קוטיניו בניצחון 1–6 על ורדר ברמן.
בכך הפך לשחקן הניו זילנדי הראשון שמשחק בבונדסליגה, מאז וינטון רופר ששיחק בעבר בוורדר ברמן.
ב-7 באוגוסט 2020 הושאל סינג למשך עונה אחת לנירנברג מהבונדסליגה השנייה.
ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בתיקו 1-1 נגד יאן רגנסבורג במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
תקופת ההשאלה שלו הסתיימה מוקדם מהצפוי, לאחר שערך 11 הופעות ליגה במדי נירנברג.
ב-6 ביולי 2021 הושאל סינג לעונה אחת ליאן רגנסבורג מהבונדסליגה השנייה.
ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על דרמשטאדט 98 במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
במשך זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-24 במרץ 2018 ערך סינג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניו זילנד, בהפסד 0–1 לנבחרת קנדה במשחק ידידות.
ב-2 ביוני הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 0–2 לנבחרת קניה במשחק ידידות.
סרפים סארובסקי הוא אחד הקדושים הרוסים הנודעים והמוערכים ביותר בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
הוא נחשב בדרך כלל לגדול הסטרצים (זקנים) של המאה ה-18.
סרפים הרחיב את תורת הנזירות של התבוננות, תיאוריה והכחשה עצמית להדיוט.
הוא לימד שמטרת החיים הנוצריים היא לקבל את רוח הקודש.
אולי הציטוט הפופולרי ביותר שלו בקרב חסידיו הוא "תרכוש רוח שלווה, ואלפים סביבך יינצלו".
סרפים הוכר על ידי הכנסייה הרוסית בשנת 1903 כקדוש ביוזמת הקיסר ניקולאי השני.
בשנת 1990 שרידים של סארובסקי התגלו מחדש והועברו לכנסייה במוסקבה.
סרפסבורג (בנורווגית: Sarpsborg) היא עיר בחלק הדרום-מזרחי של נורווגיה, במחוז ויקן.
סרפסבורג הייתה בירתו של המחוז לשעבר אסטפול.
העיר הכילה כ-58,182 תושבים נכון לשנת 2022. נכון לאותה השנה נפת סרפסבורג היא הנפה השביעית בגודלה במחוז ויקן.
נכון לאותה השנה סרפסבורג הייתה העיר ה-16 בגודלה בנורווגיה.
העיר היא חלק מאזור המטרופולין פרדריקסטאד-סרפסבורג, אשר נחשב כיום לאזור המטרופולין החמישי בגודלו בנורווגיה.
העיר ממוקמת בפתחו של נהר גלומה, שהוא הנהר הגדול ביותר בנורווגיה, והיא מוקפת ביערות ואגמים.
לסרפסבורג היסטוריה עשירה, עם עדויות להתיישבות אנושית במקום עוד במהלך תקופת האבן.
אחד ממוקדי העניין הבולטים ביותר של העיר הוא מוזיאון בורגארסיסל (Borgarsyssel) המציג את המורשת התרבותית וההיסטורית של האזור.
אטרקציות פופולריות נוספות באזור כוללות את אחוזת הפסלונד, שהיא בית אחוזה מהמאה ה-17 שהשתמרה היטב, ופארק קולאס אשר מכיל מספר שבילי הליכה ואגמים.
ישנם בעיר גם מספר גלריות אמנות, ותיאטראות.
העיר מארחת מספר פסטיבלים ואירועים במהלך השנה, כולל פסטיבל הסתיו הנודע, החוגג את קציר הסתיו עם אוכל מסורתי, מוזיקה ובידור.
העיר היא גם מרכז אזורי לתעשייה ומסחר.
הארלד דאל (1863–1920), אביו של הסופר הבריטי רואלד דאל היה יליד סרפסבורג
רואלד אמונדסן (1872-1928) מגלה ארצות, האדם הראשון שהגיע לקוטב הדרומי, יליד בורג (שם העיר לפני ששמה שונה לסרפסבורג)
אולריקה בראנדסטורפ (נולדה ב-1995 בסרפסבורג) זמרת, כותבת שירים ושחקנית נורווגית.
סרפנד הוא כפר בלבנון, השוכן על חוף הים התיכון.
לפני תחילת מלחמת לבנון השנייה חיו בכפר כ-10,965 תושבים.
הכפר שוכן בסמוך לדרך שמובילה מצור לצידון, ומוניציפלית משתייך למחוז דרום לבנון.
השם סרפנד משמר את שמה של העיר הפיניקית העתיקה צרפת, הנזכרת גם במקרא.
חורבות צרפת מצויים מצפון לכפר המודרני.
סרפנד נבנה בסמוך לחורבות העיר הקדומה צרפת, שעדיין עמדה במקום בשנת 1185. עם זאת, מאה שנה לאחר מכן, בורכרד מהר ציון כתב כי צרפת העתיקה חרבה, למעט 7–8 בניינים שעדיין עמדו על תילם.
סרפנד משמרת את שמה של העיר הקדומה.
בשנת 1875 המטייל והחוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בסרפנד וכתב כי מתגוררים במקום 400 מתואלים.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כוח צה"ל שעבר במקום נקלע למארב.
קרב התפתח במקום ובמהלכו נהרגו שני חיילים וחייל אחד נפצע אנושות.
סרפנטיסוכופס (שם מדעי: Serpentisuchops) הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת הפלזיוזאוריה ומשפחת הפוליקוטיליים.
הוא התקיים במימי אמריקה הצפונית שלפני 70 עד 69.59 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה ידוע ממאובנים שהתגלו בויומינג בתצורות "Pierre Shale" והוא ידוע מדגימה אחת שהתגלתה במחצבה ב-1995 באמצעות קבוצת חוקרים.
הממצא מורכב מגולגולת חלקית, לסת תחתונה וחוליה בודדת כמו גם חלק מהאגן.
הסוג תואר למדע ב-2022 בידי החוקרים: Persons ,Street ו-Kelley כשמשמעות השם היא: "serpent" - נחש בלטינית, "suchus" - תנין בלטינית ו-"ops" - פנים ביוונית, כלומר: "פני תנין ונחש".
הסוג מכיל מין בודד, Serpentisuchops pfisterae על שם אנה פפיסטר, שעל אדמתה התגלו המאובנים.
עם זאת כנראה שמאפיין זה היה עוזר לבעליו בציד דגים תוך שימוש הן בצוואר ארוך והן ביכולת לתפוס טרף מהצד באמצעות הלסתות.
דבר זה עזר אולי לבעליו לתפוס נישה ייחודית.
סרפינה בטאליה (באיטלקית: Serafina Battaglia; 1919 – 10 בספטמבר 2004) הייתה עדה מרכזית נגד המאפיה הסיציליאנית.
היא העידה בעשרות משפטים נגד אנשי המאפיה וכנגד מאות נאשמים.
עדויותיה הובילו בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה העשרים למעצרם של עשרות אנשי מאפיה מרכזיים.
בטאליה הייתה האדם הראשון ששבר את חומת השתיקה שהייתה קיימת אל מול המאפיה הסיציליאנית בתקופה בה רבים הכחישו את קיומה.
היא העידה בפירוט על למעלה מעשרים רציחות והסבירה כיצד התרחש סחר בלתי חוקי בין משפחות המאפיה.
בטאליה נולדה ב־1919. לאחר נישואיה הראשונים עזבה את בעלה הראשון, והיא ובנה עברו לחיות עם סטפאנו ליאלה, שהיה לבעלה השני, דבר שהיה שערורייתי באותה תקופה.
סטפאנו ליאלה היה סוחר ומאפיונר.
אנשי המאפיה נהגו להיפגש במסעדה שלו.
ב-9 באפריל 1960 הוא נרצח על ידי אנשי מאפיה בכפר סיציליאני קטן בשם גודראנו .
כשבנה של בטאליה, סלווטורה, בגר והיה בן 21, תכננו הוא ואימו כיצד יהרוג את רוצחי אביו החורג כנקמה על מותו.
תוכנית זו לא צלחה וב-30 בינואר 1962 נרצח סלווטורה בידי המאפיה מול ביתו שבפאלמרו.
לאחר רצח בנה בטאליה הייתה נחושה להשיג צדק ולהעיד כנגד אנשי המאפיה.
ללא ממון חיפשה מספר שנים עורך דין שיגן עליה אך לא הצליחה בכך.
התמיכה היחידה שקיבלה בתקופה זו הייתה מאחייניתה ג'ובאנה גוגלילמיני ומהכתב המשפטי של ה"ז'ורנל דה סיציליה" מריו פרנצ'זה.
לאחר רצח בנה הגיעה באטליה להחלטה שלעולם לא תוותר במאבקה במאפיה הסיציליאנית.
היא נהגה להגיע לבתי המשפט לבושה בבגדי אבל שחורים.
עיתונאי התקופה קראו לה "האלמנה עם ה P38" בשל בגדי האבל וכיוון שהייתה נושאת עימה תמיד אקדח P38. עדותה אופיינה בעוצמה דרמטית.
היא השתמשה בקולה, בתנועות ידיה ובהבעות פניה בעת שהאשימה את ראשי המאפיה, תוך פניה אמיצה ישירה וגאה אליהם.
במהלך המשפטים הנאשמים היו בכלובים משותפים ובטאליה צעדה אליהם וירקה לעברם.
פרופסור אלפרדו דה מרסיקו, מגדולי עורכי הדין האיטלקים באותה תקופה, שהאזין לתצהיר שלה, הגדיר אותה כ"אנציקלופדיה מהלכת, המוקד הסייסמי, ההיסטוריוגרף של המאפיה".
הוא תיאר כיצד בעדויותיה "כתשה" כלשונו, בבהירות את הנאשמים.
באטליה הדגישה כי אם הנשים של הנרצחים היו מחליטות לדבר כמוה, לא מתוך שנאה או נקמה אלא מתוך צמא לצדק, המאפיה בסיציליה לא הייתה מתקיימת עוד.
היא התייחסה למאפיונרים כאל חסרי ערך ואמרה שאינם אנשים של כבוד ושהם תוקפים רק מי שמפחד מהם אך הופכים לפחדנים כשמעיזים לעמוד מולם באומץ.
על אף עדותה הבהירה, האסטרטגיה של הנאשמים הייתה להציג אותה כמשוגעת וכהיסטרית.
שוב ושוב הם צעקו לעברה מהכלוב בו הוחזקו קללות שמשמעותן הטלת ספק במצבה המנטלי והנפשי.
אל מול נחישותה התמדתה ועוצמתה, ניצבו אנשי מאפיה מושחתים ובעלי קשרים רבים במוקדי הכוח השונים.
כך למשל הרשויות הדתיות אסרו עליה להיכנס לכנסייה.
בנוסף הוסדרו משפטיהם על ידי עורכי דין מפורסמים ששיתפו פעולה עם שופטים אשר קיבלו מהם שוחד.
באופן זה זוכו המאפיונרים ברבים מהמשפטים בגלל חוסר בראיות.
כך למשל במשפט בו העידה נגד שלושה אנשי מאפיה שהואשמו ברצח בנה, לאחר הליך משפטי שנמשך שנים רבות בוטלה ההרשעה בשנת 1971. החל משפט חדש בו זוכו המאפיונרים מחוסר ראיות 17 שנים לאחר הרצח.
בטאליה לא בטחה בשופטים, פרט לשופט טרנובה.
טרנובה נרצח על ידי המאפיה הסיציליאנית ב-25 בספטבר 1979. העיתונאי פרנצ'זה, שהיה העיתונאי היחיד מבין העיתונאים אליהם פנתה, אשר הסכים לסקר נושא זה לעומק, נרצח אף הוא על ידי המאפיה ב־26 בינואר 1979 מול ביתו.
שניהם היו היחידים שהבינו את המשמעות של אדם אחד העומד לבדו כנגד המאפיה בניגוד לכל ההרגלים והמוסכמות.
למרות שאחרי שנים של הליך משפטי, זוכו רבים מהמאפיונרים, באטליה גרמה לראשי המאפיונרים לחשוש במהלך עשור בו התקיים ההליך המשפטי בעניינם.
בשנות חייה האחרונות חייה חיה באטליה בבדידות ולא יצאה מביתה.
היא ישנה עם אקדחה מתחת לכרית מחשש לחייה.
ב-9 באוגוסט 2004 נפטרה בביתה שבפלרמו בגיל 84.
בשנת 2023 יצרה השחקנית האמריקאית ממוצא איטלקי אלאונורה מיכאלי סרט בשם "האלמנה עם הp38", בו היא ממחישה את עדותה של בטאליה.
סרפד הכדורים (שם מדעי: .Urtica pilulifera L) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת הסרפדיים, בעל שערות צורבות (לא קוצים) לבאים עמן במגע ותפרחות נקביות דמויות כדור.
המין נפוץ מאוד כמעט בכל מחוזות ישראל מלבד החרמון, דרום נגב והערבה.
תפוצתו העולמית משתרעת בכל ארצות סביב אגן הים-התיכון וממשיכה עד מערב פקיסטן ועד חצי האי ערב.
ראה הרחבה על הסוג בערך סרפד.
סרפד הכדורים הוא צמח עשבוני, חד-שנתי, חד-ביתי (פרחים זכריים ונקביים על אותו פרט), מואבק רוח, המסתעף מבסיסו לגבעולים זקופים הנישאים לגובה של 25 עד 75ס"מ ולעיתים אף יותר.
הוא נושא זיפים או שערות נוקשות, סמורות וצורבות, לפעמים הוא כמעט קירח.
הגבעולים רְבוּעִים (בעלי 4 צלעות), זקופים, פשוטים או מסועפים ובעלי שערות צורבות.
הפטוטרות מוארכות, אורכם בערך כאורך הטרף או יותר.
בכל מפרק ישנם 4 לוואים מפורדים, קרומיים, קטנים וקצרים בהרבה מהפטוטרת, אורכם אינו עולה על 7 מ"מ.
העלים נגדיים, פשוטים ומשוננים, בעלי שערות צורבות, צבעם ירוק בהיר, אורכם עד 9 ס"מ לעיתים רחוקות עד 12 ס"מ רוחבם 7 ס"מ, לעיתים רחוקות 9 ס"מ.
הם כמעט דמוי ביצה, ובעלי שינון גס (השיניים קהות), בסיסם כמעט דמוי לב.
השיניים בקודקוד העלה שווים זה לזה (בשונה מסרפד החולה שקודקוד העלה שלו מסתיים בשן צרה שאורכה גדול פי 3 או יותר משאר שיני העלה).
התפרחות חיקיות, חד-מיניות (זכריות או נקביות) על אותו פרט.
התפרחות הנקביות דמויות כדור והזכריות דמויות שיבולת רפה (עגילים, catkins).
התפרחות הזכריות דמויות שיבולת (עגיל) והן בעלות צירים ארוכים ומסועפים והן מצויות בתחתית עמוד התפרחת או הן מצויות יחד עם התפרחות הנקביות דמויות הכדור בחלקו העליון.
התפרחות הנקביות כדוריות, קוטרן עד 13 מ"מ, והן נישאות על עוקצים ארוכים, 2 על כל עוקץ לעיתים רחוקות אחד בלבד, מאוחר יותר התפרחת מתכופפת.
הפרחים הזכריים בעלי 4 אבקנים, שערוכים מול עלי עטיף שווים ועם שריד של שחלה מנוונת שהתפתחותה ראשונית.
במרכז הפרח הסגור (בפקעית) עולים 4 אבקנים כפופים כקפיץ סלילי, ובמגע קל הם מתיישרים בפתאומיות, מאבקיהם מתפוצצים, והם מפזרים עננה של אבקה לעבר הפרחים הנקביים.
הפרחים הנקביים כמעט יושבים, מכוסים בשערות צפופות, גודלם 1.5 מ"מ, עם 4 עלי עטיף מהם 2 חיצוניים קטנים בהרבה מהפנימיים; השחלה אחת ובעלת צלקת יושבת (ללא עמוד שחלה).
הנביטה של הצמח והופעת העלים מתחילה בראשית נובמבר התייבשות הסופית של העלווה לא מאוחר מסוף יוני.
הפרי ירוק נמצא מסוף ינואר, ופרי בהפצה נמצא על התפרחות הכדוריות עד אמצע ספטמבר.
טיפוס תפוצתו של סרפד הכדורים הוא ים-תיכונית, אירנו טורני ועם חדירה לאזורים אירו-סיבירים.
תפוצתו העולמית משתרעת בכל הארצות סביב אגן הים-התיכון וממשיכה עד מערב פקיסטן ועד חצי האי ערב.
בישראל מין זה נפוץ מאוד כמעט בכל מחוזות ישראל מלבד החרמון, דרום הנגב והערבה.
הצמח גדל בבתי גידול עשירים בחנקן, בריכוזי אשפה, חצרות בתים, גינות מוזנחות, מטעים ופרדסים נטושים.
מין זה גדל בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי גידול טבעיים.
סרפד צורב (שם מדעי: Urtica urens) הוא צמח חד-שנתי זקוף שכל חלקיו מכוסים שערות נוקשות וצורבות (לא קוצים) בסוג סרפד ממשפחת הסרפדיים.
מין זה נפוץ כמעט בכל מחוזות ישראל מלבד החרמון, דרום הנגב והערבה.
תפוצתו העולמית רחבה ומשתרעת באזורים החמים של אירו-אסיה ואף חדרה והתפשטה ליבשת אמריקה, לאוסטרליה ולדרום אפריקה.
על ההבחנה בין 4 המנים הגדלים בישראל וסביבתה ראו בערך סרפד.
סרפד צורב הוא צמח עשבוני, חד-שנתי, חד-ביתי (פרחים זכריים ונקביים על אותה תפרחת), מואבק רוח, פשוט או מסתעף מבסיסו לגבעולים זקופים הנישאים לגובה של 25 עד 50 ולעיתים אף יותר.
הוא נושא זיפים או שערות נוקשות, סמורות (לא קוצים) וצורבות, לפעמים הוא כמעט קירח.
הפטוטרות מוארכות, אורכם בערך כאורך הטרף או קצר יותר.
בכל מפרק ישנם 4 לוואים מפורדים, קרומיים, קטנים וקצרים בהרבה מהפטוטרת.
העלים נגדיים, פשוטים ומשוננים, בעלי שערות צורבות, צבעם ירוק בהיר, אורכם מעל 8 ס"מ ורוחבם מעל 4 ס"מ.
הטרפים דמוי אזמל רחב עד דמוי ביצה, ובעלי שינון חד (השיניים חדות), בסיסם כמעט דמוי לב או מתחדד.
התפרחות חיקיות, מסוג אשכול (תפרחת בלתי מסוימת), דמויות שיבולת (הפרחים יושבים, הפרחים הצעירים נמצאים בראש השיבולת), אורכן 1.5 עד 2 ס"מ, והן קצרות מהפטוטרות שמחיקן הן יוצאות.
התפרחות דו-מיניות, כלומר הן נושאות גם פרחים זכרים וגם פרחים נקביים, לרוב, מעט פרחים זכריים והרבה פרחים נקביים.
הפרחים חד-מיניים, ללא חפים, עם עטיף ירוק בן 4 עלי עטיף.
במרכז הפרח הסגור (בפקעית) מצויים 4 אבקנים כפופים כקפיץ סלילי, ובמגע קל הם מתיישרים בפתאומיות, מאבקיהם מתפוצצים, והם מפזרים עננה של אבקה לעבר הפרחים הנקביים.
הפרחים הנקביים כמעט יושבים, עם 4 עלי עטיף, מהם 2 חיצוניים קטנים בהרבה מהפנימיים.
השחלה אחת ובעלת צלקת יושבת (ללא עמוד שחלה).
הפרי הוא אגוזית פחוסה במקצת, מוארכת, גודלה 1.5 עד 2 מ"מ, והיא כלואה בתוך עטיף משתייר ושעיר.
העלווה מצויה מתחילת נובמבר ועד סוף אפריל.
הפריחה מסוף נובמבר עד תחילת אוגוסט.
פרי ירוק מצוי מאמצע דצמבר, פרי בהפצת הזרעים מצוי עד אמצע ספטמבר.
טיפוס תפוצתו של סרפד צורב היא ים-תיכונית ואירו סיבירי עם חדירה לאזורים אירנו-טורני.
תפוצתו העולמית הטבעית רחבה ומשתרעת באזורים החמים של אירו-אסיה ומשם היא התפשטה ליבשת אמריקה, לאוסטרליה ודרום אפריקה.
הצמח גדל בבתי גידול עשירים בחומר אורגני (עשירים בחנקן) בריכוזי אשפה, בחורבות, ובחצרות בתים מוזנחות, בצל עצים, בשדות מושקים, במטעים ובפרדסים נטושים ובמרבצי צאן ובקר.
סרפד החולה (שם מדעי: Urtica kioviensis) הוא צמח רב-שנתי או צמח ביצות (helophyte) בן חלוף וצורב, נדיר מאוד ופגיע מסוג סרפד ממשפחת הסרפדיים.
גדל בבתי גידול לחים (מעונות מוצפים עונתית בחורף, תעלות מים, נחלים וביצות עשירים בחומרים אורגנים) בעמק החולה.
המין ידוע בישראל מאז תחילת המאה העשרים, ואז נחשב כמין בלעדי (אנדמי) לישראל ולעמק החולה וניתן לו השם המדעי: Urtica hulensis Feiribr.
לימים התברר שתפוצתו העולמית משתרעת באירופה ללא רצף טריטוריאלי ממקור תפוצתו לישראל, מה שמעלה את ההשערה להפצה ארוכת טווח באמצעות ציפורים.
מין זה נדיר, פגיע ומוגן בישראל אבל אינו בסכנת הכחדה עולמית.
סרפד החולה הוא צמח עשבוני רב-שנתי, חד-ביתי (בפרט פרחים זכריים גם פרחים נקביים) או לפעמים דו-ביתי (בפרט רק פרחים זכריים או רק פרחים נקביים), זקוף, גובהו 70 עד 100 ס"מ ובעל שערות דלילות, ארוכות, סמורות וצורבות.
הגבעולים זקופים, והם מחורצים (מתולמים) או רְבוּעִים (בעלי 4 צלעות).
הפטוטרות מוארכות והן כמעט שוות באורכן לטרפים או קצרות מהם.
בכל מפרק, משני צידיו, ישנם רק 2 לוואים יושבים (בשונה מסרפד הכדורים וסרפד צורב להם 4 לוואים קרומיים).
הלוואים ירוקים, (לא קרומיים) קטנים וקצרים בהרבה מהפטוטרת, אורכן עד 15 מ"מ, כל לוואי מורכב משני עלעלים מאוחים.
הלוואים דמוי ביצה עד מעוגלים, בסיסם כמעט דמוי לב, וקודקודם בעל שתי אונות זעירות.
העלים נגדיים, פשוטים, דמוי-ביצה, ואורכם לא יותר מ-12 ס"מ ורוחבם עד 8 ס"מ.
העלים בעלי שערות צורבות או גם בעלי שערות פשוטות, צבעם ירוק מבריק, בסיסם כמעט דמוי לב או מעוגל, והם משוננים גס ולא אחיד.
קודקוד העלה מוארך ומסתיים בשן צרה דמוית אזמל, שאורכה 1 עד 3 ס"מ, ואורכה גדול פי 2 או יותר משאר שיני העלה.
התפרחות חיקיות (שניים בכל חיק של עלה), דמויות שיבולת רפה (עגילים, catkins) וירוקות.
התפרחות הזכריות קצרות מהפטוטרות שמחיקן הן יוצאות.
והן נושאות פרחים רבים, צפופים זעירים מאוד וירקרקים.
ציר התפרחת חסר כנפיים קרומיות (לעומת סרפד קרומי שלו יש מלל מכונף לאורך הציר).
התפרחות הנקביות, דמויות עגיל, קצרות מאוד, ללא הרחבה של הציר, התפרחות הנקביות קצרות מאוד, עם ציר כפוף מכוסה זיפים במפרקים; הפרחים קטנים מאוד ואורכם 0.75 מ"מ.
העטיף מכוסה בשערות או בזיפים.
הפרחים הנקביים, מכוסים בזיפים, כמעט יושבים, גודלם 1.5 מ"מ, עם 4 עלי עטיף מהם 2 חיצוניים קטנים בהרבה מהפנימיים; השחלה אחת ובעלת צלקת יושבת (ללא עמוד שחלה).
העלווה מתחילת פברואר עד סוף נובמבר.
הפריחה מסוף מאי עד סוף ספטמבר.
פרי ירוק מצוי מסוף יוני, פרי בהפצת הזרעים מסוף ספטמבר ועד סוף נובמבר.
סרפים קומפנייץ (נולד ב-1 באוגוסט 2000) הוא ג'ודוקא ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל של מעל 100 ק"ג, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טשקנט 2022) בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
באליפות העולם 2022 שנערכה באוקטובר בטשקנט שבאוזבקיסטן הפסיד בסיבוב הראשון לאמבאניק אנדיאיי מסנגל.
בקטגוריית הנבחרות המעורבות זכה במדליית ארד יחד עם חבריו לנבחרת ישראל, על-אף שלא לקח חלק בקרבות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בהמשך חודש אוקטובר בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה זכה במדליית ארד.
באליפות ישראל שנערכה בינואר זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של מעל 100 ק"ג.
סרפאום הוא שם מקדשו של האל המצרי סראפיס.
סראפיס הוא אל המשלב בשמו ובפולחנו את האלים המצריים אוסיריס ואפיס (פר) אשר ייצגו במצריים את תחיית המתים; לפי המיתולוגיה המצרית אוסיריס שלט בעולם המתים ויוחסה לו השפעה על החיים בצורת ההשגחה על הטבע ופוריותו.
אפיס שהיה קשור בפולחן השמש היה בעל גוף אדם וראש שור שבין קרניו דיסק השמש.
המבנה בו נקבר הפר המקודש נקרא סרפאום.
פולחנו של הפר מקודש זה הפולחן קשור לחיי נצח ולפוריות.
פולחנו העיקרי של סראפיס התקיים בתקופה ההלניסטית בסרפאום גדול מידות אשר הקימו התלמים בבירתם אלכסנדריה.
תלמי הראשון הציב ב פסל ענק של האל בסגנונו המצרי-יווני, פסל שהיה השראה לתיאורי האל על מטבעות אלכסנדריה ומקומות פולחנו האחרים.
בתיאורו המלא על המטבעות הוא תואר כמו במקדש באלכסנדריה כשהוא יושב על כס, בדומה לאל זאוס, בידו שרביט ולמרגלותיו קרברוס שומר השאול, הכלב בעל שלושת הראשים.
לעיתים קרובות תואר סראפיס בראשו בלבד, הוא נראה מזוקן ולראשו הסל הקלוע שנועד למדידת תבואה, קלאטוס (ביוונית) או מודיוס (בלטינית).
במאה השנייה היו בכל מצרים כ- 42 מקדשים לסראפיס.
מקדשו המרכזי באלכסנדריה נחרב בסוף המאה ה-4 בידי הפטריארך של אלכסנדריה.
פולחן סראפיס היה נפוץ ברחבי מצרים התלמית באתרי מרפא רבים זאת בהקשר לתפקידו גם כאל מרפא.
בהקשרו לאל הראשי זאוס היה לו מקדש באבוקיר שבמצרים שם נמצאה כתובת יוונית מהמאה ה-3 בה מופיע האל בשם 'זאוס הליוס סראפיס הגדול" בשם זה מופיע האל גם על מטבעות אלכסנדריה.
כבר ב נפוץ פולחנו גם מעבר למצרים וידועים לא מעט מקדשים במזרח התיכון שהוקמו לכבודו.
הרומאים, אשר נחשפו לפולחן סראפיס עם כיבוש הממלכות ההלניסטיות, הקימו לו מקדשים ברומא, באיטליה וברחבי האימפריה.
מקדש לסראפיס ולאלה המצרית איסיס נבנה ברומא בידי מרקוס אנטוניוס, ושופץ בימי הקיסרים קליגולה ודומיטיאנוס.
בתקופה הרומית הושווה סראפיס לאלים זאוס, הדס, הליוס ואסקלפיוס, וכמה קיסרים (למשל קרקלה) ראו בו פטרונם האישי.
בין האתרים בהם נחשפו מקדשים לאל זה נמצאת אוסטיה, עיר הנמל של רומא, וכן אפסוס שבאסיה הקטנה.
בתקופה הרומית גברה הפופולריות של האל שכן אומץ בידי לגיונות הצבא הרומי.
בערים רבות בהן התקיימה מנהלה רומית וישבו חיילי הלגיונות, התקיים פולחן לאל זה, כך מטבע הדברים ברבות מערי הקולוניה שיושבו בווטרנים רומיים התקיים פולחן לסראפיס.
פולחנו של סראפיס הגיע לעיר אליה קפיטולינה (ירושלים הרומית) בידי הלגיון העשירי אשר חנה קודם לכן במצרים.
האל תואר לאורך שנים על מטבעות הקולוניה אליה קפיטולינה.
גם חיילי הלגיון השלישי שישב בעיר העריצו את האל סראפיס, כעולה מכתובת שהוקדשה לאל בידי חיילי הלגיון.
הכתובת נמצאה בשער ציון וזמנה מימי הקיסר טראיאנוס.
מקור הכתובת כנראה במקדש ליופיטר-סראפיס שפולחנו התקיים בעיר.
הכתובת פותחת במילים: 'ליופיטר סראפיס הגדול ביותר'...
גם בקיסריה ובניאפוליס (שכם) התקיים פולחן לסראפיס כעולה מתיאורו על מטבעות ערים אלה.
בניאפוליס הוא תואר על מטבעות מימי הקיסר אנטונינוס פיוס, בחזיתו של מקדש ואיתו אלי הרפואה, אך הוא מתואר גם לבדו בחזית מקדשו כשלראשו הקלטוס המאפיין אותו.
בקיסריה, מלבד על המטבעות נחשף אפריז אבן הנושא את דיוקן סראפיס.
בערי פוליס רבות גם כן התקיים פולחן לסראפיס, בעיקר בערים שיוסדו בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס ויושבו חיילים או וטרנים של הלגיונות הרומיים.
כך בדיוספוליס (לוד) ואלבתרופוליס (בית גוברין).
על פי רוב ידוע על פולחן לסראפיס מתוך הופעתו על גבי מטבעות שנטבעו בתקופה הרומית בערים שונות בפרובינקיות ובכלל זה בארץ-ישראל.
גם על מטבעות פתולמאיס (עכו) תואר ראשו של סראפיס בהופעתו האופיינית וגם בעיר זו התקיים פולחנו.
מלבד העדות הנומיסמטית קיימים ממצאים ארכאולוגים המצביעים על פולחן לסראפיס גם במקומות שלא טבעו מטבעות.
בעיר לגיו שליד מגידו, הוצב בימי הקיסר הדריאנוס הלגיון השישי ושם נחשף מזבח עשוי שיש מעוטר בעיט עם כתובת הקדשה שנכתבה בידי חיילי הלגיון לכבוד האל סראפיס.
בסמוך לכרמל נמצא ראש מפוסל של סראפיס וכן נמצא אתר פולחן לאל זה בסיני שכונה הסרפאום של טוסום.
הסרפד Boehmeria nivea, הידוע בכינויו רמי, עשב סיני או צמח משי סיני, הוא שיח או תת-שיח חד-ביתי במשפחת ה-Urticaceae הנפוצים בסין.
הוא יליד אזורים חמים ממוזגים וטרופיים של מזרח ודרום מזרח אסיה.
הוא גדל עד לגובה של שני מטרים.
עם עליו המסודרים לסירוגין באורך של 7-15ס"מ וברוחב 6–12 ס"מ, סגלגל-מחודד עם שוליים משוננים.
Boehmeria nivea גודל בסין ובמקומות אחרים בדרום מזרח אסיה במשך אלפי שנים, כמקור לגידול הסיבים רמי.
הוא הוכנס לקווקז, הודו, ונצואלה ואוסטרליה.
הוא הוכנס גם לדרום ארצות הברית.
הסרפד בוהמריה ניבאה תואר לראשונה על ידי קרל לינאוס בשנת 1753 בתור Urtica nivea .
בשנת 1830 העביר אותו שארל גאודישאוד-בופרה לסוג בוהמריה, אשר הוגדר על ידי ניקולאוס ג'וזף פון ז'קין בשנת 1760. למין זה מספר ניכר של שמות נרדפים, רובם מהסוגים בוהמריה ואורטיקה.
כמה שמות זנים הוצעו אך אינם מקובלים: Boehmeria nivea var.
סרפנד אל-עמאר היה כפר ערבי פלסטיני ששכן במישור החוף, כ-5 ק"מ צפון-מערבית לרמלה.
הכפר נחרב לחלוטין במהלך מלחמת העצמאות ועליו נבנה צריפין כולל אזור התעשייה והרחבה של המחנה הצבאי שפעל סמוך לכפר החל מ-1918. סרפנד אל-עמאר נודע גם בשם סרפנד אל-קוברה ("סרפנד הגדולה") כדי להבדילו מכפר האחות הסמוך, סרפנד אל-סוג'רה ("סרפנד הקטנה") שנודע גם בשם סרפנד אל ח'רב.
במספר חפירות ארכאולוגיות, שנערכו במשך השנים במקום בו עמד הכפר, נחשפו שרידים המעידים שראשיתו של הכפר היה בתקופה הביזנטית המאוחרת בארץ ישראל (סוף המאה ה-6 ותחילת המאה ה-7).
מאז שמר על רצף יישובי לאורך כ-1,500 שנים ונחשפו בו 11 שכבות מהתקופה הביזנטית המאוחרת ועד לתקופה המודרנית.
מהתקופה הביזנטית נחשפו מספר מבני מגורים ומבנה ציבורי ששימש ככנסייה, בו נמצאו סורג שעליו מגולף צלב, פריטים ארכיטקטוניים רבים, בעיקר משיש, כולל
עמודוני סורג ועמודים וכותרות משיש ואבן פסיפס מ'זכוכית זהב'.
כן נמצא שברי כלי חרס ובסיס קערה שעליו מוטבע צלב.
הכנסייה פורקה וכוסתה בתקופה מאורחת יותר במילוי עבה שהכיל כמות גדולה של רעפים וחלקי ריצוף משיש במגוון צבעים.
בנוסף נחשף בכפר מבנה קבורה שתוארך לתקופה הביזנטית או ראשית התקופה המוסלמית הקדומה.
התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל
מהתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל נחשפו בין השאר במקום מבנה ציבורי רחב היקף מהתקופה האומיית (תחילת המאה ה-8).
בתקופה העבאסית התרחב והתעצם הכפר והוא שימש כעורף חקלאי לעיר רמלה, שהתבססה כבירת המחוז.
שטח הכפר גדל נבנו בו בתי אבן ומתקנים חקלאיים ותעשייתיים רבים; נחשפו מתקופה זו באר אנטיליה, מתקני אגירה תת-קרקעיים, בריכות צמודות מחוברות בצינור וארבע בריכות עגולות - כנראה מתקני עיבוד ותעשייה שסיפקו תוצרת כלשהי לרמלה הסמוכה.
הכפר המשיך להיות מרכז חקלאי חשוב בתקופת ממלכת ירושלים (התקופה הצלבנית) והתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בשנת 1596, סרפנד אל-קוברה הייתה תחת ניהולה של הנַהִיה ("תת-המחוז") של רמלה, חלק ממחוז עזה ברישומי המס העות'מאניים.
אוכלוסייתה מנתה 48 משקי בית ו-17 רווקים; כ-358 נפשות, כולם מוסלמים.
הם שילמו מס קבוע של 25% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, שומשום, פירות, מטעים, כוורות ועיזים; סך הכל 14,000 אקצ'ה.
הנוסע הסופי המצרי מוסטפא אל-דומיוטי אל-לוקאימי (נפטר ב-1764) דיווח על ביקור במקדש לוקאס בסרפנד.
הכפר הופיע ככפר ללא שם במפה של פייר ז'אקוטן שנערכה בזמן המערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל בשנת 1799.
בשנת 1838, דיווח אדוארד רובינסון כי היו שני כפרים בשם סרפנד באזור, שאחד מהם היה מיושב על ידי מוסלמים והשני הרוס.
לפיכך, ייתכן שסרפנד אל-קוברה נודע גם בשם "סרפנד אל-עמאר" מהמילה הערבית 'אמארה' שפירושה "לבנות" או "לאכלס".
בשנת 1863 מצא ויקטור גרן כאן אבנים מסותתות השייכות לכמה מבנים ישנים, ושני בורות מים, ככל הנראה עתיקים.
הוא חשב שהאתר הוא כנראה זה של עיר עתיקה בשם סריפאיה, המוזכרת כמקום מושבו של בישוף, ואחד הבישופים שלה השתתף במועצת ירושלים בשנת 636.
ברשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 לערך נרשם כי בכפר 60 בתים ואוכלוסייה של 205 תושבים, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה גברים בלבד.
בשנת 1882, סקר ארץ ישראל המערבית של ה־הקרן לחקר ארץ ישראל תיאר את סרפנד אל-עמאר ככפר שנבנה מלבני בוץ, הממוקם על גבעה; כמה עצי זית היו פזורים סביבו.
להערכתו עקב כך חצי מבתי האב בכפר ירדו מנכסיהם בעשורים האחרונים של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הם נאלצים להשכיר אדמה מהאפנדים או לעבוד כשכירים, כולל אצל איכרי ראשון לציון.
מכירת חלק מאדמות הכפר לאיכרי נס ציונה וראשון לציון
בשנת 1902 רכש "הוועד האודסאי" של חובבי ציון, באמצעות חברת יק"א, כ-4,000 דונם מאדמות סרפנד, לצורך הרחבת המושבה נס ציונה, אך השלטונות העות'מאניים וסכסוכים על קביעות גבולות החלקות שנרכשו, מנע את השלמת העסקה.
לאחר שנים ארוכות של דיונים, בינואר 1925, נחתם הסכם בין תושבי ספרנד ואיכרי נס ציונה, שהסדיר גבולות החלקות (הליך שנקרא "מפרוז") וכלל הסכם שאפשר את פיתוח הכפר "סרפנד אל ח'רב", שהיה צמוד לנס ציונה.
טקס חתימת ההסכם נערך בנוכחות המושל הבריטי, התושבים היהודים והערבים של האזור.
חלוקת הקרקע בין האיכרים היהודים בוצע בהגרלה שניהלה חברת פיק"א, שחלקות קטנות מאדמות סרפנד שנרכשו, בסך 20 דונם, נמסרו עוד קודם לקבוצה של בני האיכרים.
אחר כך התלונן יחיאל מיכל פוחצ'בסקי, ממייסדי ראשון לציון, על העסקה וטען ש"פקידי הברון", שניהלו את יק"א ופיק"א, עשו טעות בניהול המשא ומתן עם תושבי סרפנד; לטענתו היו צריכים לפעול להשלמת עסקה במסגרתה היו מפנים את הכפר וכל אדמותיו, תמורת קרקעות חלופיות, במטרה לייצר רצף של התיישבות יהודית באזור.
אזור סרפנד נכבש במהלך מרדף פלשת, קרב מהיר בו כבשו חיילי האימפריה הבריטית את כל אזור מישור החוף הדרומי בנובמבר 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה הקים צבא האימפריה העות'מאנית מחנה צבאי ובית חולים צבאי ליד סרפנד, ולכן לכיבוש האזור הייתה חשיבות אסטרטגית.
בתום הקרבות הקים הצבא הבריטי מחנה משלו במקום, בו חנו יחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
בדצמבר 1918, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה אך לפני ההתחלה הרשמית של המנדט הבריטי, חיילים ניו זילנדים מחטיבת הרובאים הרכובים של ניו זילנד שחנו ליד הכפר טבחו בתושביו כנקמה על רצח חייל ניו זילנדי, באירוע שקיבל את השם טבח סרפנד אל-עמאר.
מאמינים כי בין 40 ל-137 בני אדם נהרגו בטבח, ובתים רבים בכפר נשרפו עד היסוד.
בתקופת המנדט הבריטי (1920–1948), המחנה שהקים הצבא הבריטי ליד סרפנד אל-עמאר, הפך לבסיסו הצבאי הגדול ביותר במזרח התיכון, והכפר גדל באופן משמעותי עם תושבים שסיפקו שירותים שונים למחנה.
בנוסף השקיעו הבריטים בשדרוג וסלילה של כביש יפו-ירושלים שעבר בצמוד לכפר, והקמת שלוחה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים למחנה הצבאי שקיבלה את השם "Sarafand Line".
במפקד האוכלוסין של שנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית "סרפנד אל-עמאר" מנתה 862 תושבים; 861 מוסלמים ויהודי אחד, במפקד האוכלוסין של 1931 מספר התושבים גדלה האוכלוסייה ל-1183; 19 נוצרים ו-1164 מוסלמים, והיו בו בסך הכל 265 בתים.
במהלך תקופה זו, סרפנד אל-עמאר תוכננה מחדש בצורת מלבן ובתיה נבנו מאבן.
בכפר היו שני בתי ספר יסודיים, אחד לבנים ואחד לבנות.
בית הספר לבנים נוסד בשנת 1921 והפך לבית ספר יסודי מלא בשנים 1946–1947 עם 292 תלמידים.
בית הספר לבנות נוסד בשנת 1947 ולמדו בו 50 תלמידים.
בסמוך אליו שכן בית היתומים אל-רג'א ("התקווה") שהוקם לילדי פלסטינים שנהרגו במהלך המרד הערבי בארץ ישראל בשנים 1936–1939. בנוסף, בסרפנד היו בית חולים ציבורי ותחנה חקלאית שהוקמה על ידי ממשלת המנדט.
במפקד של 1945 מנתה האוכלוסייה 1,910 מוסלמים ו-40 נוצרים.
החקלאות הייתה הפעילות הכלכלית העיקרית, כאשר הדרים היו הגידול העיקרי.
בשנים 1944–1945, סך של 3,059 דונם הוקדשו לגידולי הדרים ובננות ו-4,012 דונם הוקצו לדגנים; 1,655 דונם הושקו או שימשו למטעים, בעוד ש-36 דונם סווגו כאזורים בנויים עירוניים.
המטעים הושקו מבארות ארטזיות, בעוד ששאר הגידולים הוזנו ממי גשמים.
בארות ארטזיות סיפקו גם מי שתייה.
בשנים 1946–1948 ביצעו מחתרות הלח"י והאצ"ל, מספר התקפות על המחנה הצבאי הבריטי סרפנד.
כולל פיגוע רב-נפגעים באמצעות מכונית תופת.
בהתקפה אחרת בוצע שוד מזוין של נשק, בו הרגו נוטר יהודי.
ב-19 ינואר 1948⁩ נהרגו 3 מתושבי הכפר ביריות ממשאית חולפת בה נהגו יהודים.
כאשר הצבא הבריטי פינה את ארץ ישראל לקראת סיום המנדט באמצע מאי, הם אפשרו לכוחות ערביים להשתלט על הבסיס הצבאי ב-14 במאי.
על פי ההגנה, יחידה ערבית "קטנה, חצי סדירה" הוצבה שם, אך גורשה על ידי שתי התקפות ממושכות מדרום-מזרח ומצפון; מערך ההגנה של היחידה הערבית הוכן רק להתקפה מהעיר היהודית ראשון לציון במערב.
סרפנד אל-עמאר נכבשה ככל הנראה ב-19–20 במאי על ידי הגדוד השני של חטיבת גבעתי במהלך מבצע ברק.
התושבים כנראה נמלטו או פונו באותו הזמן.
לאחר שוך הקרבות שוכנו בבתי הכפר עולים חדשים והמקום עדיין היה ידוע בשם "סרפנד אל עמר".
באוקטובר 1953 שונה שם הכפר ל"צריפין".
השם נבחר על שם היישוב צריפין המוזכר במשנה ובתלמוד הבבלי, אך בחפירות הארכאולוגיות שנערכו במשך השנים בכפר וסביבתו לא זוהו כל שרידים שניתן לשייכם ליישוב מתקופת המשנה והתלמוד (המאה ה-1 עד המאה ה-5).
בהמשך השטח הבנוי של הכפר ובית החולים הבריטי (לימים "בית החולים יצחק שמיר") צורפו לשטח השיפוט של באר-יעקב.
בשנת 1954 הוקם על השטחים החקלאים של הכפר המושב ניר צבי.
סרפנד אל ח'רב היה כפר ערבי בנפת רמלה, באזור שהוא כיום בצפון-מזרח נס ציונה.
נמצאו חרסים ביתיים ועבאסיים מהמאות ה-8 עד ה-10 (חלק מהתקופה המוסלמית הקדומה).
כתובת ערבית על לוח שיש, שהוחזק בעבר באוסף הפרטי של הברון ד'אוסטינוב, נמצאה בסרפנד אל-ח'רב.
כתובת זו, המתוארכת לתקופה הפאטימית וככל הנראה הובאה לכפר מאשקלון.
בשנת 1838, דיווח אדוארד רובינסון כי יש שני כפרים בשם סרפנד באזור, שאחד מהם היה מיושב על ידי מוסלמים והשני היה חורבה.
לפיכך, ייתכן שסרפנד אל-ח'רב ("סרפנד החרבה") קיבל את שמו בתקופה זו.
רשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 לערך מנתה 22 בתים ואוכלוסייה של 107 תושבים, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה גברים בלבד.
בשנת 1882, סקר פלסטין המערבית (SWP) של ה־PEF ציין את הכפר במפותיו כחורבת סוראפנד, ותיאר את השרידים הארכאולוגיים במקום כ"מיכל או בירכה של הריסות בבטון, הדומה לאלה שברמלה, קיימים כאן, עם עקבות של חורבות אחרות".
בשנת 1902 רכש "הוועד האודסאי" של חובבי ציון, באמצעות חברת יק"א, כ-4,000 דונם מאדמות סרפנד, לצורך הרחבת המושבה נס ציונה, אך השלטונות העות'מאניים וסכסוכים על קביעות גבולות החלקות שנרכשו, מנעו את השלמת העסקה.
לאחר שנים ארוכות של דיונים, בינואר 1925, נחתם הסכם בין תושבי סרפנד ואיכרי נס ציונה, שהסדיר את גבולות החלקות (הליך שנקרא "מפרוז") וכלל הסכם שאפשר את פיתוח הכפר "סרפנד אל ח'רב", שהיה צמוד לנס ציונה.
עם זאת, היחסים בין תושבי הכפר לתושבים היהודים במושבות היו טובים ביותר, ובעקבות מאורעות תרפ"ט אף פרסמו תושבי הכפר הצהרה פומבית נגד המסיתים ובעד יחסי שלום, הם כתבו:
במפקד האוכלוסין של פלסטין בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית הכפר מנתה 385 מוסלמים, במפקד האוכלוסין של 1931 מספרם גדל ל-974; 938 מוסלמים, 33 נוצרים ו-3 יהודים, והיו בו 206 בתי מגורים.
בשנות ה-20 בנתה ממשלת המנדט בית ספר בכפר.
בסקר הכפרים 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,040 תושבים; 930 מוסלמים ו-110 נוצרים, עם סך של 5,503 דונם של אדמה.
(3,545 בבעלות ערבית, 1,611 בבעלות יהודית, 347 אדמות ציבוריות) בשנים 1944-45, סך של 4,235 דונם הוקדשו לגידולי הדרים ובננות ו-499 דונם הוקצו לדגנים; 64 דונם הושקו או שימשו למטעים, בעוד ש-33 דונם סווגו כאזורים בנויים עירוניים.
ב-8 באפריל 1948, דיווחי ההגנה הזכירו כי נשים וילדים פלסטינים החלו לפנות את הכפר.
ב-19 באפריל דיווח עיתון "דבר" כי הכפר נטוש לאחר שקבוצה של חיילים עיראקים, נכנסה אליו אך עזבה לאחר מספר ימים.
ב-27 בדצמבר דיווח עיתון "הארץ" כי לאחר שהכפר היה נטוש במשך מספר חודשים, החלו לאכלס את בתיו נשות וילדי קיבוץ גת שפונו, הם הרסו חלק מהגדרות שהפרידו בין הבתים, במטרה ליצור מרחב משותף, והפכו את מבנה בית הספר לחדר אוכל ומכבסה.
בנוסף שוכנו במקום 14 משפחות מעולי בולגריה ו"סולל בונה" החל לבנות על אדמת הכפר שיכון לעולים ובו 100 יחידות דיור וקואופרטיב דרום יהודה החל לפעול קו אוטובוס למקום.
לאחר שתושבי קיבוץ גת השתלטו על הבתים עולים חדשים.
עם הקמת המועצה המקומית בנס-ציונה, בספטמבר 1949 , סופח אליה שטחה של "סרפנד אל ח'רב".
בתי הכפר נהרסו לבסוף לגמרי ובמקומם הוקמה שכונת יד-אליעזר, על שם אליעזר מרגולין ממפקדי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
סרקוסוכוס (שם מדעי: Sarcosuchus) הוא זוחל ענק דמויי תנין, שחי בתור הקרטיקון, כ-112 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש שם הסוג: "תנין בשר" (Sarco = בשר, Suchus = תנין).
המין Sarcosuchus imperator חי בצפון אפריקה והמין Sarcosuchus hartti חי באמריקה הדרומית.
סרקוסוכוס משתייך לענף "דמויי תנינאים" (Crocodylomorpha), אף שלא היה שייך לסדרת התנינאים (Crocodilia), ובמראהו ואורח חייו היה דומה לתנינים של היום, למעט גודלו.
תזונתו העשירה כללה דינוזאורים בינוניים בגודלם ו דגים גדולים.
מאחר שלא ידוע הרבה על Sarcosuchus hartti (עקב מיעוט מאובנים שנמצאו) ערך זה דן בעיקר במין Sarcosuchus imperator ממידע ממאובנים רבים שנמצאו, והסקרנות שעורר גודלו הרב.
המין סרקוסוכוס אימפרטור (Sarcosuchus imperator) היה מבין דמויי התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי פעם.
על פי שלדים מאובנים שנמצאו חלקם במדבר סהרה הוערך אורכו הכולל ב-9–12 מטרים, גולגולתו הגיעה לאורך של בן אדם בוגר (כ-1.80 מטר), ומשקלו הגיע ל-4–8 טונות.
הסרקוסוכוס ניזון מדינוזאורים הדרוזאוריים או צמחוניים אחרים כשם שהתנינאים בני ימינו ניזונים מזברות או גנו.
לבד מגודלו העצום, הסרקוסוכוס היה כמעט העתק מושלם של התנינים בני ימינו, ואף השתמש בשיטות טריפה דומות, מה שמרמז על הצלחת המין כולו.
גם בעידן הדינוזאורים הוא נחשב לאחד הטורפים האימתניים השורצים בנהרות וללא ספק טורף-על באזור תפוצתו.
הוא חלק את אותם נהרות באפריקה עם הספינוזאורוס, שהיה דינוזאור תרופוד גדול יותר (אורכו נע בין 14 ל-18 מטרים ומשקלו הוערך בין שבעה ל-20 טונות).
לא ברור אם השניים התחרו ביניהם, על אף שחלקו את אותו בית גידול, שכן הספינוזאורוס ניזון ככל הנראה בעיקר מדגים ודגי סחוס גדולים.
המאובני סרקוסוכוס ראשונים נתגלו על ידי הפלאונטולוג הצרפתי אלבר-פליקס דה לאפארן במדבר סהרה, בסדרת משלחות שפעלו בשנים 1946–1959. ממצאים אלו היה חלקיים וכללו שברים מהגולגולת, שיניים, מספר חוליות ואוסטאודרמים.
ב-1964 נתגלתה גולגולת כמעט שלמה בניז'ר, אך רק בשנים 1997–2000 נתגלו מאובנים טובים, כאשר הפלאונטולוג האמריקאי פול סרנו גילה שישה פרטים, כולל אחד עם שלד שמחציתו שלם וכולל את רוב עמוד השדרה.
סרקוסוכוס היה קרוב משפחה ענק של התנינאים, כאשר פרטים בוגרים הגיעו לאורך של 9–12 מטר ומשקל של כ-4–8 טון מטרי.
היה לו חרטום ארוך, שהיווה כשלושה רבעים מכלל אורך הגולגולת.
בכל צד של הלסת העליונה היו 35 שיניים ובלסת התחתונה היו 31 שיניים בכל צד.
הלסת העליונה הייתה ארוכה יותר מהתחתונה וכסתה את התחתונה כאשר נסגרה, תופעה המכונה overbite.
בפרטים צעירים צורת החרטום הזכירה את זו של הגאביאל, אך בפרטים בוגרים היא נהייתה רחבה יותר, וקרובה יותר לרוחב חרטום של תנין.
בקצה החרטום הייתה לסרקוסוכוס תפיחה גדולה, שנקראת Bulla, המזכירה את התפיחה שיש בקצה חרטומו של הגאביאל (בעוד שבגאביאל היא נמצאת רק אצל זכרים, אצל הסרקוסוכוס היא נמצאה בכל הגולגולות שנתגלו עד עתה).
מטרת תפיחה זו עדיין לא ידועה, אך הסברות הנפוצות הן שהיא כנראה שימשה לשיפור חוש הריח או כמגבר להפקת קולות ורעשים.
כמו כל התנינאים, גם סרקוסוכוס היה מכוסה בקשקשים כאשר גבו היה מכוסה במגיני עצם הנקראים אוסטאודרמים (מכונים באנגלית dermal scutes).
האוסטאודרמים כיסו באופן רציף את כל המשטח מתחילת הצוואר ועד לאמצע הזנב, והיו דומים לגוניופולודיים (Goniopholididae) כמו גוניאופוליס (Goniopholis) וסונוסוכוס (Sunosuchus).
תצורה זו היא בניגוד לתנינאים המודרניים, בהם יש רווח בין האוסטאודרמים של הצוואר לאוסטאודרמים של הגוף.
סרקוסוכוס היה יצור ענק ואחד מדמויי התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי פעם: אורכו היה או יותר ומשקלו הגיע ל-4–8 טונות.
טווח ההערכות די רחב מאחר שטרם נמצא שלד שלם שלו וההערכות השונות מתבססות על שיטות שונות של אקסטרפולציה ממאובנים חלקיים (בעיקר הגולגולת).
אחת הדרכים להעריך אורך כולל (TBL) של תנינאים הוא לפי אורך הגולגולת הכולל שלהם (THL), שנמדד בקו האמצע (Midline) מקצה החרטום ועד קצה שולחן הגולגולת מאחור.
בתנינאים חיים יש מתאם חזק בין אורך הגולגולת (THL) לאורך הגוף הכולל (TBL).
מתאם זה קיים בשני הזוויגים בפרטים בוגרים ותת-בוגרים.
בהיעדר שלד שלם של סרקוסוכוס, הפכה שיטה זו למועדפת כדי להעריך את אורכו הכולל.
כדי להעריך את אורכו השתמשו בשתי משוואות רגרסיה, כלומר: נוסחה ל-TBL כתלות ב-THL, כאשר נוסחה זו תלויה במספר פרמטרים אותם על החוקר לקבוע על סמך מדידות.
באחת מהן נקבעו הפרמטרים הללו על סמך מדידות של 17 גאביאלים מצפון הודו שחיים בשבי, ובשנייה על סמך 28 פרטים של תנין הים מצפון אוסטרליה שחיו בטבע.
שני מערכי נתונים אלו חוזקו בנתונים מהספרות לגבי פרטים גדולים.
הגולגולת השלמה הגדולה ביותר של סרקוסוכוס היא באורך ולפי ההערכות אלו הייתה שייכת לפרט באורך .
אורכו ללא הזנב הוערך ב-5.7 מטר באמצעות משוואה ליניארית המתבססת על נתונים לגבי תנין הים.
אחרי הערכת האורך הכולל, הוערכה גם המסה (משקל) בהתבסס על קשרים אמפיריים במיני תנינאים שחיים כיום ושינוי סקלה איזומטרי.