tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מתייחס לנושאים של התחממות גלובלית, בירוא יערות, הכחדה המונית, והרס של בתי המחיה באוקיינוסים.
לטענת סרט, עתיד המין האנושי נמצא בסכנה.
הסרט מציע תקווה ופתרון חלקי לבעיות אלה ידי קריאה לפעולות תיקון על ידי עיצוב מחדש וחשיבה מחדש על הפעילות האנושית, וקורא לשינוי טכנולוגי ולאחריות חברתית ולסביבתנות.
מדענים וסביבתנים כמו דייוויד אור, דייוויד סוזוקי, וגלוריה פלורה מתארים עתיד שונה באופן רדיקלי מזה המוכר לנו, שבו כוונת האנושות לא תהיה שליטה במערכת החיים של הפלנטה אלא חקוי תהליכים טבעיים והרמוניים.
מומחים שרואיינו הדגישו כי כולם חייבים להיות מעורבים כדי להחליך את ההרס ואת שינויי האקלים.
תפקידם של בני האדם בהרס הסביבה מוסבר מנקודת מבטם של כמה תחומים מקצועיים שונים, ביניהם מדעני איכות הסביבה, אוקיינוגרפים, היסטוריונים כלכליים ומומחים רפואיים.
המומחים הרבים שהתבקשו בסרט תיעודי זה הוכיחו למעשה הסכמה בנוגע לשינויי אקלים הנגרמים על ידי האדם, וההשפעות הרבות האחרות של תיעוש ואובדן דרמטי של המגוון הביולוגי .
במרץ 2008 זכה הסרט בפרס הסרטים הסביבתיים של Earthwatch של "נשיונל ג'אוגרפיק" בוושינגטון די.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ברובן מצד המבקרים, עם ציון "רענן" של 68% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 87 ביקורות, וציון ממוצע של 63% על Metacritic בהתבסס על 30 ביקורות.
השנים הסוערות הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1958 בבימויו של הלמוט קאוטנר, עם סנדרה די וג'ון סקסון בתפקידים הראשיים.
זה סרטה הראשון של סנדרה די בתפקיד ראשי.
היא הופיעה עם סקסון גם בסרטים "בנות ה-17 מבלות" ו"דיוקן בשחור".
התסריט מבוסס על המחזה "Teach Me How To Cry" של פטרישה ג'ודרי משנת 1958.
מלינדה גרנט (סנדרה די) היא נערה בת 16 שלומדת בבית ספר תיכון בליברטיוויל.
היא גרה עם אמה אליזבת (תרזה רייט) המתפרנסת מתפירה.
מגיל צעיר אומרת לה אמה כי האב מת כשהייתה תינוקת אך בעיירה מתלחשים שהיא בת לא חוקית ובכיתה היא מוחרמת.
מלכי הכיתה הם הזוג פולי פישר (לואנה פאטן) וברוס מיצ'ל (ג'ודי מקריי).
בנשף ריקודים היא יושבת בפינה ואף אחד אינו מזמין אותה לרקוד פרט לוויל הנדרסון (ג'ון סקסון) שהוא תלמיד חדש וגם לא מקובל.
לשניהם יש דבר משותף בכך שאינם מקובלים.
כאשר הם נוסעים בלילה ברוס וחבריו נוסעים אחריהם ולועגים להם.
המחנכת מיס רובסון (וירדג'יניה גריי) מתעתדת להעלות את המחזה "העיירה שלנו" בכיתה.
היא מציעה זאת למלינדה ואמה אך הן מהססות.
לבסוף מסכימה מלינדה להיבחן ומועדפת על פולי.
מכאן היא מתחילה להיות מקובלת.
ברוס מנסה לחזר אחריה ופולי נהיית חברה שלה.
אד הנדרסון (ג'יימס ויטמור) הוא סוכן נדל"ן יליד המקום שעבר מקומות רבים ולא הצליח.
כעת חזר לעיירה וזקוק לתמיכה כספית כדי לרכוש נדל"ן.
הוא מבקש מידידו אלקס פישר (אלן בקסטר) עזרה ונענה בתשובה פושרת.
אלקס הוא אדם אמיד ואביה של פולי ונשוי ללורה (דורותי גרין), אישה אלכוהוליסטית ולא מתפקדת.
ג'יימס מבקש מוויל להתחבר עם "החברים הנכונים" כדי לעזור לו בעסקיו אך וויל מסרב.
אליזבת תופרת למלינדה בגד של שמלת נישואין להצגה.
הם עולים לגבעה סמוכה ומלינדה מחליפה את בגדיה ולובשת את השמלה.
פולי עוקבת אחריהם ומניחה שהם עוסקים בפעילות אינטימית.
מתקיים בתיכון נשף בנוכחות הורים וגם אליזבת מגיעה עם חששות.
פולי מזמינה את מלינדה לחדר סמוך ומאיימת שתפיץ את הידיעה על יחסיה האינטימיים עם וויל אם לא תוותר למענה על תפקידה בהצגה.
וויל נכנס, תופס את פולי, מנענע אותה חזק ואומר שזה לא נכון.
למקום נכנס ברוס ומתחיל מאבק בין שניהם כשג'ון מפליא בו את מכותיו.
אנשים פורצים לחדר ואלקס פישר מאיים שיגיש תלונה במשטרה.
הפעם עומד אד לצד בנו ומטיח בפני כולם מה שהוא חושב עליהם.
משפחת הנדרסון עוזבת את העיירה.
וויל נפגש עם מלינדה על הגבעה ומתוודה על אהבתו.
למקום מגיעה גם אליזבת ומתוודה כי אביה של מלינדה לא מת אלא עזב אותה ומאז היא מצפה כל יום למכתב ממנו.
וויל מבטיח כי לא יעזוב את מלינדה.
הוא ישלח לה מכתבים ולבסוף יחזור לעיירה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסנדרה דימלינדה גרנטג'ון סקסוןוויל הנדרסוןתרזה רייטאליזבת גרנטג'יימס ויטמוראד הנדרסוןוירג'יניה גריימיס רובסוןמחנכתלואנה פאטןפולי פישרתלמידהמרגרט לינדסידורותי הנדרסוןג'ודי מקרייברוס מיצ'לתלמידאלן בקסטראלכס פישרדורותי גריןלורה פישר
"השנים הכי יפות" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
את השיר הוציאו לאור חברות התקליטים מרגול הפקות וביג בוס רקורדס במאי 2004. הוא נכלל כרצועה וכסינגל הראשון מאלבום האולפן האחד-עשר של הזמרת גלה לי (2005).
"השנים הכי יפות" נכתב והולחן על ידי זאב נחמה ותמיר קליסקי, והופק על ידי תמיר צור.
ב-9 במאי 2004 נכנס השיר למצעד הסינגלים של תחנת הרדיו רשת ג' והגיע למקום התשיעי.
ב-23 במאי אותה השנה עלה למקום החמישי – הדירוג הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-18 ביולי יצא השיר מהמצעד לאחר עשרה שבועות רצופים.
לשיר "השנים הכי יפות" לא הופק וידאו קליפ.
אולם ב-13 באפריל 2011 הועלה לעמוד היוטיוב הרדמי של צנעני אודיו של השיר.
1960 מכונה השנה של אפריקה בגלל סדרה של אירועים שהתרחשו במהלך שנה זו – בעיקר עצמאותן של 16 מדינות אפריקה – שהדגישו את הרגשות הפאן-אפריקניים הגוברים ביבשת.
השנה הביאה לשיאן של תנועות העצמאות האפריקניות ולהופעתה של אפריקה ככוח מרכזי באו"ם.
התפתחויות פוליטיות מהירות אלו הובילו לספקולציות ותקווה לגבי עתידה של אפריקה כולה; ובכל זאת, היבשת החלה להתמודד גם עם המציאות של אלימות בעידן הפוסט-קולוניאלי.
בשנה זו גם החלה התנגדות מזוינת לממשלת האפרטהייד הדרום אפריקאית, שהיו לה השלכות פוליטיות ברחבי העולם ככלל, וברחבי אפריקה בפרט.
במהלך השנה קיבלו כל המושבות של אפריקה המערבית הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית עצמאות.
מוריס ממשרד המושבות הבריטי חזה בתחילת ינואר כי "1960 תהיה השנה של אפריקה".
הביטוי "השנה של אפריקה" שימש גם את ראלף באנץ' ב-16 בפברואר 1960. באנץ' צפה כי מדינות רבות ישיגו עצמאות באותה שנה, בשל "המהירות המתפרצת שבה עמי אפריקה בכל המגזרים יוצאים מהקולוניאליזם".
הרעיון של "השנה של אפריקה" משך תשומת לב תקשורתית ובינלאומית.
המיתולוגיה של השנה הושפעה גם מנאום "רוח השינוי", שנשא הרולד מקמילן ב-3 בפברואר 1960. בנאומו בקייפטאון, הודה מקמילן כי המעצמות האימפריאליות יתקשו להמשיך לשלוט במושבות שלהן.
הנאום ייצג הודאה של האליטה הפוליטית של בריטניה כי האימפריה הבריטית הסתיימה ולא ניתן להמשיך לקיים אותה.
נאום זה עורר תגובה מליגת הנאמנים לאימפריה של המפלגה השמרנית.
במילותיו של שר החוץ הגינאי, קאבה סורי:
במהלך 1960, עלה מספר המדינות העצמאיות באפריקה מתשע (בעלות אוכלוסייה כוללת של 95 מיליון איש) לעשרים ושש (בעלות אוכלוסייה כוללת של 180 מיליון איש), שקיבלו את עצמאותן מבלגיה, צרפת ובריטניה.
בתגובה לעימות הגובר באלג'יריה – במיוחד למשבר מאי 1958 – יצרה צרפת חוקה חדשה ב-1958. חוקה זו הפכה את המדינות הקולוניאליות לחלק מ"הקהילה הצרפתית" (La Communauté) אשר הפכה את האימפריה הצרפתית למעין פדרציה.
כל המדינות החברות הצטרפו להסכם מלבד גינאה, שקיבלה עצמאות ב-1958 כאשר סירבה להצטרף ל-La Communauté.
החלטתה הביאה את צרפת לנתק כל תמיכה בה, אך יצרה תקדים למושבות צרפתיות אחרות.
בדצמבר 1959 הסכים מנהיג צרפת שארל דה גול שהמדינות החברות יוכלו לקבל עצמאות אם יבחרו.
כל המדינות בחרו זאת, בקצב מהיר הרבה יותר מזה שצפתה צרפת.
קמרון (לשעבר קמרון הצרפתית) קיבלה עצמאות ביום הראשון של 1960 (התאחדה עם קמרון הבריטית ב-1961).
טוגו (לשעבר טוגולנד הצרפתית) קיבלה עצמאות ב-27 באפריל 1960.
הפדרציה של מאלי קיבלה עצמאות ב-20 ביוני 1960, ולאחר מכן התפצלה למאלי ולסנגל ב-20 באוגוסט של אותה השנה.
מדגסקר קיבלה עצמאות ב-26 ביוני 1960.
דהומיי (ששמה ששונה לבנין ב-1975) קיבלה עצמאות ב-1 באוגוסט 1960.
ניז'ר קיבלה עצמאות ב-3 באוגוסט 1960.
וולטה עילית (ששמה שונה לבורקינה פאסו ב-1984), קיבלה עצמאות ב-5 באוגוסט 1960.
חוף השנהב קיבלה עצמאות ב-7 באוגוסט 1960.
צ'אד קיבלה עצמאות ב-11 באוגוסט 1960.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית קיבלה עצמאות ב-13 באוגוסט 1960.
הרפובליקה של קונגו (ברזוויל) קיבלה עצמאות ב-15 באוגוסט 1960.
גבון קיבלה עצמאות ב-17 באוגוסט 1960.
מאוריטניה קיבלה עצמאות ב-28 בנובמבר 1960.
מדינות אלו נשארו בתחום ההשפעה הצרפתי, במיוחד במונחים כלכליים.
צרפת גם תיווכה בהסכמים מדיניים עם הפדרציה של מאלי ומדגסקר, ובכך ויתרה על המנדט לפיו יציאה מהקהילה הצרפתית תוביל לסיום הקשרים הפוליטיים (כפי שהיה עם גינאה).
חברות צרפתיות קיבלו אפוא את ההסדר, מכיוון שהן יכלו להמשיך להרוויח מעסקיהן במדינות העצמאיות החדשות – שגם המשיכו להשתמש בפרנקים CFA.
החוקות החדשות שנוצרו על ידי מדינות אלו משתמשות בכמה רעיונות מהחוקה הצרפתית, כולל ערכים של דמוקרטיה וזכויות אוניברסליות וכן מערכת פרלמנטרית בעלת רשות מבצעת חזקה.
חלקן גם עושות שימוש בשפה של ההכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות האדם של האו"ם.
כל החוקות האלה מדגישות את הפאן-אפריקניות על פני הלאומיות.
שתי מדינות השיגו עצמאות מהאימפריה הבריטית ב-1960: סומליה, באמצעות איחוד סומלילנד הבריטית וטריטוריית הנאמנות של סומליה, וניגריה.
ב-26 ביוני הפכה סומלילנד הבריטית הפכה למדינה העצמאית של סומלילנד.
חמישה ימים לאחר מכן, היא התאחדה עם טריטוריית הנאמנות האיטלקית של סומליה כדי ליצור את הרפובליקה של סומליה ב-1 ביולי.
בניגריה הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר והכלכלה הטובה ביותר ביבשת.
היא הפכה לעצמאית ב-1 באוקטובר.
כמו כן, בשנת 1960, בדומיניון של גאנה נערכה הצבעה לשינוי המשטר לרפובליקה, ובכך הסתיים שלטונה של המלכה אליזבת השנייה, שכיהנה כמלכת גאנה בשנים 1957–1960. קוואמה נקרומה, שדגל בפאן-אפריקניות וכיהן קודם כראש ממשלת גאנה, נבחר במקביל לנשיא, ב-27 באפריל 1960.
הקונגולזים פעלו במרץ למען עצמאות, ובתחילת 1960 נכלא פטריס לומומבה בגין הסתה להתפרעות ב-1959. בהכירה בכך שקונגו עומדת להפוך לעצמאית, שחררה בלגיה את לומומבה ואפשרה לו להשתתף בוועידה בבריסל שהתרחשה בין 18 ל-27 בינואר.
בוועידה נקבע 30 ביוני כיום העצמאות של הרפובליקה של קונגו.
לומומבה זכה ברוב מוחלט בבחירות במאי 1960, והפך לראש ממשלת המדינה ב-30 ביוני של אותה השנה.
בהשראת האירוע כתב המוזיקאי הקונגולזי Le Grand Kallé את השיר "Indépendance Cha Cha", שהפך ללהיט פאן-אפריקני.
זמן קצר לאחר קבלת העצמאות, התפתח בקונגו משבר שנבע מהתלות בבלגיה, חיכוכים אתניים וגורמים נוספים ולובה על ידי התערבות המעצמות כחלק מהמלחמה הקרה.
המשבר הפך למלחמת אזרחים, ולומומבה הודח מראשות הממשלה ב-14 בספטמבר.
לאחר שנתפס, הוא עונה והוצא להורג.
תקופת אי-היציבות המדינית ומלחמת האזרחים, שנמשכה עד 1965, מכונה משבר קונגו.
האירועים בקונגו הובילו את עיתון הדיילי אקספרס – שהעדיף באופן עקבי את הקולוניאליזם – לגנות את "השנה של אפריקה" וקרא כי 1961 תיקרא "השנה של הריאליזם".
טבח שארפוויל התרחש ב-21 במרץ 1960 בדרום אפריקה, ועורר התנגדות מחתרתית המונית וכן הפגנות סולידריות בינלאומיות.
אירוע זה מצוטט לעיתים כתחילתו של המאבק העולמי באפרטהייד.
פעילים ואקדמאים דרום אפריקאים מתארים את האירוע כנקודת מפנה בהתנגדות לאפרטהייד, המסמנת את קץ מדיניות המחאה הבלתי-אלימה של האקטיביסטים.
יש האומרים שההשפעה הגדולה ביותר שלו הייתה הגברת המודעות של דרום-אפריקאים לבנים לאכזריות שבה דיכו את השחורים.
ב-5 באוקטובר 1960 הוחלט במשאל עם בדרום אפריקה לבטל את המונרכיה, מה שהוביל לעזיבת דרום אפריקה את חבר העמים בשנה שלאחר מכן בשל מדיניות הגזע שלה.
באוקטובר, נשיא גאנה, קוומה נקרומה, נשא נאום לאומות המאוחדות שבו דן בתפקידה של אפריקה בעולם ובתפקידו העתידי של העולם באפריקה.
נקרומה הכריז על עוצמתה החדשה של אפריקה, וטען כי האפריקאים לא מעוניינים בנקמה במדינות האירופיות שהתיישבו ביבשת, אך יתעקשו על חירותם המדינית:עובדה מרכזית אחת של זמננו היא ההשפעה המשמעותית של ההתעוררות של אפריקה על העולם המודרני.
הגאות העולה של הלאומיות האפריקאית סוחפת את כל מה שלפניה ומהווה אתגר למעצמות הקולוניאליות לעשות החזר צודק על שנות העוול והפשע שבוצעו נגד היבשת שלנו.
אבל אפריקה לא מחפשת נקמה.
זה נוגד את טבעה לנטור טינה.
למעלה משני מיליון מבני עמנו זועקים בקול אחד בעל עוצמה אדירה.
איננו מבקשים מוות עבור מדכאינו; איננו מביעים משאלות של גורל מר לאדוני-העבדים שלנו; דרישתנו צודקת וחיובית; הקול שלנו רועם על פני האוקיינוסים וההרים, על הגבעות והעמקים, במקומות המדבריים ובמרחב העצום של תושבי האנושות, והוא קורא לחופש של אפריקה.
אפריקה רוצה את החופש שלה.
זו קריאה פשוטה, אבל היא גם אות שמדליק נורה אדומה למי שנוטה להתעלם ממנה.נקרומה קרא להפסיק את העליונות הלבנה, במיוחד בדרום אפריקה.
בהקדמה לטקסט המודפס של הנאום, ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז כתב: "...אין ספק שקוומה נקרומה הוא הקול של אפריקה.
כלומר, שהוא מבטא יותר מכל אדם חי אחר את המחשבה והאידיאלים של היבשת השחורה ושהיבשת הזו צועדת לקדמת הבמה בענייני העולם".
ב-14 בדצמבר 1960 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את ההכרזה בדבר מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים.
הכרזה זו מאשרת כי "לכל העמים הזכות להגדרה עצמית" וכי שלטון של כוחות חיצוניים מהווה הפרה של זכויות האדם.
ההצהרה עברה ללא הצבעות נגד.
ארצות הברית ושבע מעצמות קולוניאליות נוספות נמנעו; זלמה ג'ורג', אפרו-אמריקאית במשלחת האמריקנית, עמדה ומחאה כפיים כדי לסמל על תמיכתה בהצהרה.
ועידת העמים הכל-אפריקאית השנייה, שהתקיימה בין 25 ל-31 בינואר 1960, קראה לעצמאותה המלאה של אפריקה ולהקמת בנק אפריקאי.
באולימפיאדת הקיץ בשנת 1960, האצן האתיופי אבבה ביקילה ניצח במרתון והפך לאפריקני השחור הראשון שקיבל מדליית זהב אולימפית.
הישגו העצים את הגאווה האפריקאית וההתמקדות העולמית ביבשת.
השנה של אפריקה שינתה את מעמדם הסמלי של אפריקאים ברחבי העולם, בכך שהעולם הכיר בקיומן של מדינות אפריקה ככוח שיש להתחשב בו בזירה הבינלאומית.
השנה סימנה את תחילתו של עידן חדש ואפרוצנטרי יותר בלימודי אפריקה, שסומן על ידי ייסוד ה-Cahiers d'Études africaines ו-Journal of African History.
השנה של אפריקה נתנה דחיפה גדולה עבור האפרו-אמריקאים, שעסקו בעצמם בתנועה לזכויות האזרח בתוך ארצות הברית.
מתוך אמונה ששביתות שֶׁבֶת יביסו את ההפרדה בדרום ארצות הברית, במאמר המערכת של שבועון "הבולטימור אפרו-אמריקן" נכתב: "'רוחות השינוי' ששוטפות את אפריקה, מנשבות גם באזורים השפופים של ארצות הברית".
מריוותר, במבט לאחור על השנה של אפריקה, כותב: "אירועי 1960 חיזקו את הקשרים בין האפרו-אמריקאים ובין המאבק העולמי נגד העליונות הלבנה, על בסיס המציב את אפריקה במרכז".
באופן קונקרטי יותר, ייתכן שמתנגדים להפרדה גזעית בדרום ארצות הברית החלו לקבל השראה מדרום אפריקה – ולהפך.
הביטוי "השנה של אפריקה" שימש שוב ב-2005, בעיקר בשילוב עם תשומת הלב המערבית ליבשת, עקב פסגת ה-G8 ה-31 (שבה תוכנית לבטל חובות שנצברו על ידי מדינות אפריקה מוכות עוני ואיידס עמדה בראש סדר העדיפויות).
ב-2010, מספר מדינות אפריקאיות חגגו 50 שנות עצמאות במלאת חצי מאה ל"שנה של אפריקה".
השנים הוא רומן מאת אנני ארנו, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2022, אשר יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת גלימאר.
הרומן מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית משנות מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפסגת יצירתה של הסופרת.
הרומן נע בין תיאורי צילומים המתארים את המחברת ואשר צולמו בין השנים 1941 ל-2006, לבין ציור התקופה בה צולמו צילומים אלו דרך הזיכרונות החקוקים ברוחה של המחברת, ואשר נבחרו בשל הרלוונטיות הסוציולוגית שלהם.
הרומן מחבר מעל 60 שנות היסטוריה עם סיפור קיומה הייחודי של המחברת, אשר יוצרת מרחק ממי שהייתה על ידי שימוש בגוף שלישי, זו פעם ראשונה בכתיבתה; ארנו תמיד השתמשה בגוף ראשון בספריה, עד לספר זה.
הסיפור הוא בו זמנית אישי, בלתי-אישי (אימפרסונלי) וקולקטיבי.
אנני ארנו מחדשת אפוא את סוגת האוטוביוגרפיה והאוטופיקשן גם יחד.
"השנים" זכה לשבחי הביקורת עם הופעתו.
העיתון "לה מונד" מתאר אותו כ"צלילה מופתית לזמן ולזיכרון של אישה לאורך יותר מ-60 שנים" ובתור "הישג מזהיר של עבודה וגישה תובענית", מה שעושה אותו לאחד מתוך "100 רומנים שריגשו את העיתון מאז 1944. "לה פיגארו", שלעיתים קרובות היה ביקורתי עם המחברת, מתאר את "השנים" בתור "הספר היפה ביותר שלה.
ואילו באתר הצרפתי "Télérama", קיבל הספר את הדירוג המרבי, ותואר בתור "תוצאה מדהימה" וכן "ספר גדול ויפה, מסנוור באומנותו".
השנה היפה בחיי הוא מחזמר ישראלי שעלה בתיאטרון חיפה בספטמבר 2022, ובתיאטרון הבימה באוקטובר של אותה שנה.
את המחזמר כתב אוהד חיטמן, ביים משה קפטן ומככבים בו לי בירן (לסירוגין עם נדיר אלדד), רוני דלומי (לסירוגין עם אילי עלמני), מיקי קם, אורנה דץ, בן יוסיפוביץ' (לסירוגין עם אליעד סודאי), יואב מילשטיין, שירה לוי (לסירוגין עם לירון כרקוקלי), ואחרים.
על הכוראוגרפיה אחראי עוז מורג, על הניהול מוזיקלי והעיבודים אחראי ליאור רונן.
סיפורם של זוג צעיר, רוני - מוזיקאי כותב מחזות זמר ודנה - שחקנית, המתמודדים עם המעבר מחיי זוגיות רומנטיים, יציבים ורגועים לשגרה המאתגרת שבהורות לבנם אריק שזה עתה נולד.
המחזמר מלווה את השניים משלב ההודעה על ההריון להוריהם, דרך הלידה, ועד הקשיים בהורות בליווי אימהות דעתניות השונות בתכליתן - אמא של רוני שוש ואמא של דנה סילבי, כמו גם חברים הומואים בן ואודי שמגדלים תאומים וחווים בעצמם קשיים בשימור הזוגיות.
המשבר בזוגיות מוביל את הזוגות לחיפוש אחר גיוון בחיי המין, לבגידות, להתרחקות ולטיפול פסיכולוגי זוגי, עד שלבסוף הם מצליחים להתגבר על הקשיים ולחיות יחד.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמות לי בירן / נדיר אלדד רוני מוזיקאי שכותב מחזמר, בעלה של דנה, אביו של אריק.
רוני דלומי / אילי עלמני דנה שחקנית, אשתו של רוני, אימו של אריק.מיקי קם שושנה "שוש" לוינסון אמא של רוני, אלמנה, פולנייה.
בתו של יעקב בלומנטל וסבתא של אריק.
ד"ר רות וסטהיימר יועצת ומטפלת מינית, מופיעה בסוף השיר "חייבת לגוון".
אורנה דץ סילבי אמא של דנה, מרוקאית גאה, תושבת אשקלון.
בתו של מכלוף אוחיון וסבתא של אריק.
בן שורוש-רוטמן בעלו של אודי, ואבא לזוג תאומים.
אחראי, רציני, קר מזג, עצבני, שלילי, פסימי.
יואב מילשטיין אודי שורוש-רוטמן בעלו של בן, ואבא לזוג תאומים.
שירה לוי / לירון כרקוקלי נועה מלצרית, סטודנטית לפסיכולוגיה, הביביסיטרית של אריק, ניהלה רומן עם רוני וכתוצאה מכך היא בהריון.
ישראל ארנסט ד"ר גריי המטפל הזוגי של רוני ודנה, בן ואודי, ושוש וסילבי.
חנן שוורצברג אייל שחקן, אקס של דנה, שניהלה איתו רומן.
גל שטרית חלק מלהקת הדמויות במחזה, אחות/מיילדת.
נעם גז חלק מלהקת הדמויות במחזה.
עדן גולדמן חלק מלהקת הדמויות במחזה, מלצר בדייט של רוני ודנה.
גיא מאור חלק מלהקת הדמויות במחזה.
מיקה צור חלק מלהקת הדמויות במחזה (סווינגרית של הבנות).
מאור לוי חלק מלהקת הדמויות במחזה (סווינגר של הבנים).
אריק בנם של דנה ורוני, בסוף המחזה חוגג שנה.
אלה ולני התאומים של בן ואודי, נולדו בפונדקאות.
מספר השיר במחזהשם השירמבוצע על ידי (שם הדמות)צילום ועריכה22לא בטוח שאתה תצא מזהרוני, דנה, סילבי ולהקת הדמויות23ד"ר גרייד"ר גריי, רוני ודנה, אודי ובן, שוש וסילבי ולהקת הדמויות24בדיוק כמו אז - רפריזה גנועה25תאספי את עצמךסילבי26תכתוב - רפריזה אלהקת הדמויות27תכתוב - רפריזה דרוני28המשפחה מעל הכלשוששיר מוסן29השנה היפה בחייךרוני, דנה, שוש וכולם30תכתובכולם
השנים הטובות הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שהופק בטכניקולור על ידי וולט דיסני הפקות והופץ לבתי הקולנוע בשנת 1941 על ידי RKO Radio Pictures.
הסרט בוים על ידי ריילי תומסון והונפש על ידי וורד קימבל, וולט קלי, פרד מור, קלוד סמית', דייוויד סוויפט ולס קלארק עם אפקטי הנפשה מאת ארט פיצפטריק.
זהו הסרט הקצר ה-113 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והרביעי שיצא באותה השנה.
בסרט מככבים מיקי ומיני מאוס ומתאר באור רומנטי את העשור של שנות ה-90 של המאה ה-19.
הסרט כולל מוזיקה מקורית ומעובדת מאת צ'ארלס וולקוט.
צוות הדיבוב כולל את וולט דיסני בתפקיד מיקי ותלמה בורדמן בתפקיד מיני.
לאנימטורים וורד קימבל ופרד מור יש הופעת קמאו בה כל אחד מהם מדבב גרסה קריקטורית של עצמו.
עלילת הסרט מתרחשת באביב, מתישהו בשנות ה-90 של המאה ה-19, מיקי ומיני מאוס נפגשים במקרה זה את זה בפארק ציבורי יום אחד.
מיני מושכת את תשומת ליבו של מיקי בכך שהיא מפילה את המטפחת שלה בכוונה, בכדי שמיקי יחזיר לה אותה.
השניים הולכים יחדיו למופע וודוויל, בו הם רואים לראשונה מצגת שקופיות בשם "אבא היקר", הכוללת את השיר "אבא חזור לביתך".
במצגת, בת מנסה לגרום לאביה לעזוב את בית המרזח המקומי, כי הוא לא חזר מהעבודה כמובטח ובמקום הלך והשתכר בבית המרזח.
בשקופית הרביעית במצגת, ניתן לראות מגדל שעון, המורה על השעה 1:00 לפנות בוקר.
והאם בבית צופה בחלון ובנה חולה אנושות, בתקווה שהאב יחזור הביתה.
לרוע המזל, האב שיכור מכדי להקשיב לבת, ובסופו של דבר היא נאלצת להחזיר את אביה הביתה בעצמה.
המצגת גורמת למיני לבכות, אך מיקי מנסה לנחם אותה ואומר: "אל תתרגשי כל כך.
בשקופית האחרונה מוצגת גלויה עם הכיתוב "נ.ב בסופו של דבר הוא חזר!", המעידה על כך שהאב והבת חזרו הביתה.
המערכה הבאה כוללת צמד בדרנים מרקדים.
דמויותיהם הן גרסאות קריקטוריסטיות לשני האנימטורים של דיסני וורד קימבל ופרד מור, אשר דיבבו גם את הדמויות.
בדיבוב העברי הם פונים אחד לשני בשמות "בן" ו"איש".
לאחר סיום ההופעה, מיקי ומיני משייטים בכבישי האזור הכפרי במכונית מעידן הפליז.
גופי חולף על פניהם, רוכב על אופני פני-פרת'ינג (שמתהפכות), ודונלד דאק, דייזי דאק, יואי, דואי ולואי רוכבים על אופניים המיועדים לחמישה.
ולבסוף, בסצנה המזכירה את "שיגעון של אווירון", המכונית מתרסקת בפרה במורד הגבעה.
מיקי ומיני מגיחים מבין ההריסות ללא פגע, אבל כאשר הם מנסים לנשק זה את זה, הפרה מקפיצה את ראשה בין צמד העכברים.
פרד (בדיבוב העברי - בן) – פרד מור
וורד (בדיבוב העברי - איש) – וורד קימבל
תרנגולות – פלורנס גיל וגרטרוד לורנס
זמרים – ת'ראל רייבנסקרוף, מקס סמית', ג'ון ראריג, ביל דייס
למעט שיר אחד, "The Gay Nineties" (שיר הפתיחה), הסרט כולל בעיקר שירים אותנטיים שהיו מוכרים באותה התקופה.
רובם בוצעו על ידי הרביעייה הווקאלית "The Sportsmen", שבה הופיע ת'ראל רייבנסקרוף באחד הפרויקטים הראשונים שלו עבור דיסני.
בדיבוב העברי נשמעים שירים מקוריים במיוחד לסרט אשר נכתבו, כמו גם כל מלאכת הדיבוב, על ידי שפרירה זכאי.
בין המדבבים בעברית נכלל אוהד שחר בתור מיקי מאוס.
זהו הסרט הקצר הקלאסי היחיד של מיקי מאוס בו מופיעים דייזי דאק ויואי, דואי ולואי.
הרצף של מצגת השקופיות "אבא היקר" נחתכה מתוך הסרט כאשר הוא שודר בערוץ הטלוויזיה לילדים טון דיסני, עקב זה שהאב הוצג כאלכוהוליסט מטומטם.
נעשה שימוש חוזר בחלק מרצף הריקודים של וורד ופרד בסצנה מתוך הסרט הקצר בכיכובו של ג'ימיני הצרצר "You - and Your Senses of Smell and Taste".
הפרסומות על הווילון בתיאטרון מכילות אזכורים רבים לחברי צוות דיסני, כגון:
וולטר ד' כובעים משביעי רצון – וולט דיסני
המגדנייה של קלארק – לס קלארק
וילפרד ג'קסון, אוכל ודלק – וילפרד ג'קסון
ריילי סוסים להשכרה – ריילי תומסון
פרופסור צ'רצ'יל, כוונן פסנתרים – פרנק צ'רצ'יל
שרפסטין רופא שיניים – בן שרפסטין
נלסון מוצרי פאר – מיירון פ.
הסדקית של אלן העליז – אלן פול אלן
פיליפי, ציוד דיג – צ'ארלס פיליפי
הרב העליז, עורך הלוויות – הרברט ריימן
מארץ' רובים – רוברט "בוב" מארץ'
פלנגין, קפה – מרי פלנגין
הסרט היה הדבר הראשון ששודר אי פעם בערוץ דיסני, בהיותו הראשון שהוצג בתוכנית "!Good Morning, Mickey", שהייתה הראשונה ששודרה בערוץ ב-18 באפריל 1983.
השן שהתנדנד לה הילד הוא ספר ילדים שנכתב על ידי מאיר שלו ואויר על ידי מישל קישקה, ספר זה יצא לאור בנובמבר 2020 בהוצאת עם עובד .
בשונה מהמצב המוכר לבני האדם, בו ילד מתלונן על כך שאחת משיניו מתנדנדת, הסיפור מציג את נקודת מבטה של השן שמרגישה שהילד מתנדנד לה.
כשהילד מגלה שמתנדנדת לו שן, הוא נבהל מאוד, והקוראים עלולים לחשוב שיתוארו תחושותיו של הילד, אך מאיר שלו, החליט להפתיע אותנו בכך שהציג בסיפור את השן כגיבורה הראשית, ועשה האנשה לדמות השן, אשר הופכת בסיפור להיות בעלת תכונות ורגשות רבים.
מאיר שלו עושה האנשה לדמות השן: השן מתארת רגשות מעורבים בכל מיני מצבים בסיפור, למשל: כשאימו של הילד מכנה אותה בשם "שן חלב", היא נעלבת וקוראת לילד ולאימו בכינוי הנתפס בעיניה כמלגלג.
בשלל מצבים מהמציאות, מתואר שהשן היא שחשה תחושות לעומת הילד, כגון: כשלילד קשה לנגוס בתפוח, השן מרגישה זאת במקומו ומחליטה לקשור את הילד לדלת בשונה מהמוכר.
לאורך הסיפור משולבים משחקי מילים ושעשועי לשון רבים בהקשר לשיניים ואלו מוסיפים להנאת הקורא.
הספר מעביר מסרים חינוכיים, המתייחסים לערכים כמו עצמאות והתבגרות טבעית המתרחשות בחייו של כל אחד, וכולם גדלים וצריכים לקבל ולהבין זאת.
קהל היעד של ספר זה הוא ילדים בגילאי 3–7, אך הוא מתאים גם למבוגרים בזכות איוריו המשעשעים של מישל קישקה והפנייה של שלו אל ההורים שקוראים את הסיפור יחד עם ילדיהם.
הסופרת והלשונאית, עטרה אופק, טוענת שהאנשתה של השן והצגתה כדמות הראשית והכפולות המאוירות של הסיפור הופכות את הסיפור לספר מתח מרתק וממש מפצירות בקורא להתעכב עליהן ולא להחמיץ שום פרט, לא חשוב מה גילו של הקורא.
נירה לוין, באתר דףדף, טוענת כי איוריו של מישל קישקה, מאייר הספר, רומזים על קווי האופי ותכונות הדמויות, ובכך מעניקים לספר חוויה רב חושית ומענגת.
היא טוענת שהמסר של הסיפור, הוא מסר חיובי וחינוכי על ההזדמנות של דלי הסיכוי להשמיע את קולם.
השנים הראשונות הוא מארז המאגד את עשרת האלבומים הראשונים של שלמה ארצי על תקליטורים, וכולל גם אלבום אוסף של הלהיטים הכי גדולים מאותם אלבומים.
האוסף יצא בחברת התקליטים הד ארצי בשנת 2008, ומאז כבר לא בהדפסה ומבוקש מאוד בין אספנים.
מארז זה הוא אלבום האוסף התשיעי של שלמה ארצי, והראשון שהוא 10 תקליטורים.
האוסף כולל שירים מתקופתו המוקדמת יותר של ארצי, שנים שעליהם הוא ממעיט לדבר.
האוסף גם כולל שירים ואלבומים שמופיעים על גבי תקליטור בפעם הראשונה בעת יציאת המארז.
רשימת ההשמעה של אלבום האוסף שבלעדי למארז תקליטורים זה.
השנאה הוא סרט מתח חברתי צרפתי משנת 1995 שנכתב ובוים על ידי מתייה קסוביץ.
בכיכובם של ונסן קאסל, הוברט קונדה וסעיד טמאורי, הסרט מתאר 24 שעות בחייהם של שלושה חברים משכונת מהגרים ענייה בפרברי פריז.
שם הסרט נובע משורה שנאמרה על ידי אחד משלושת החברים, הוברט: " ", "שנאה מולידה שנאה".
קסוביץ זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר על סרט זה בפסטיבל קאן 1995.
לה היין נפתח במונטאז' של קטעי חדשות המתארים מהומות עירוניות בבניין בקומונה של שנטלופ-לה-ויגנס ליד פריז.
לאחר ההתפרעויות, אדם מקומי בשם עבד אל איצ'הא נפצע באורח קשה במעצר המשטרה והוא נמצא בטיפול נמרץ.
ההתפרעויות מסלימות, מה שמוביל למצור על תחנת המשטרה המקומית ולאובדן אקדח של שוטר.
הסרט עוקב אחר חייהם של שלושה חברים של עבדל, כולם צעירים ממשפחות מהגרים, במשך כעשרים שעות רצופות.
וינץ, צעיר יהודי עם מצב רוח תוקפני, מחפש נקמה על מצבו של עבדל.
הוא נוטר שנאה עמוקה לכל השוטרים ומחקה בסתר את טראוויס ביקל מנהג מונית מול המראה שלו בחדר האמבטיה.
הוברט, מתאגרף אפרו-צרפתי וסוחר סמים קטן, שואף להימלט מהפרברים וליצור לעצמו חיים טובים יותר.
אך אולם ההתעמלות שלו לאיגרוף נהרס במהומות.
סעיד, מוסלמי צעיר מצפון אפריקה, פועל כמתווך בין וינץ והוברט שמתווכחים כל הזמן.
שלושת החברים מנהלים שגרת יומיום חסרת כיוון ומוצאים את עצמם לעיתים קרובות במעקב משטרתי.
במסיבת גג שמפורקת על ידי המשטרה, וינץ מעליב שוטר בלבוש אזרחי.
לאחר שהשלישייה עוזבת, וינץ מגלה שהוא גילה את אקדח ה-.44 מגנום שאבד במהלך המהומה.
הוא מתכנן להשתמש בו כדי להרוג שוטר אם עבד ימות.
בעוד הוברט מסתייג, וינץ לוקח איתו את האקדח בסתר.
הם מנסים לבקר את עבדל בבית החולים אך נעצרים על ידי המשטרה.
סעיד נעצר לאחר שהם מסרבים באגרסיביות לעזוב, אך הוא משוחרר מאוחר יותר בסיוע שוטר שמכיר את אחיו.
מתעוררת מחלוקת בין וינץ להוברט לגבי נקודות המבט שלהם על שיטור ואלימות, מה שמוביל אותם להיפרד באופן זמני.
סעיד מלווה את וינץ, ואילו הוברט חוזר לזמן קצר הביתה.
הם מתאחדים במפגש נוסף בפרברים, שיורד במהירות לכאוס כאשר אחיו של עבדל מנסה לרצוח שוטר כמעשה נקמה.
זה מעורר עימות עם המשטרה, והקבוצה נמלטת בקושי לאחר שווינץ כמעט יורה בקצין מהומות.
הם עולים על רכבת לפריז, שם האינטראקציות שלהם עם פריזאים ידידותיים ועוינים מסלימים מספר מצבים לכדי עימותים מסוכנים.
בשירותים ציבוריים הם נתקלים בניצול פולני מהגולאג שמספר להם סיפור על אדם שקפא למוות לאחר שסירב להקל על עצמו בפומבי ליד הרכבת ולאחר מכן לא הצליח לעלות מחדש בזמן.
מאוחר יותר, הם מבקרים את אסטריקס, משתמש תדיר בקוקאין שחייב כסף לסעיד.
ביקור זה מוביל לעימות אלים, כשאסטריקס נראה שהוא מאלץ את וינץ לשחק ברולטה רוסית, למרות שהאקדח לא טעון בסתר.
הם נתקלים בשוטרים בלבוש אזרחי שעוצרים את סעיד והוברט בעוד ווינץ מצליח לברוח.
השוטרים מתעללים מילולית ופיזית בצמד לפני שהם כולאים אותם עד שעות הלילה המאוחרות, מה שגורם לשלושת החברים להחמיץ את הרכבת האחרונה מתחנת סן-לזאר ולבלות את הלילה ברחובות.
לאחר שסולקו מהגלריה לאומנות ולא הצליחו לפרוץ למכונית, השלישייה תופסת מחסה בקניון.
הם שומעים ממשדר חדשות שעבדל מת.
הם עושים את דרכם לגג, שם הם מעליבים גלוחי ראש.
עם זאת, הם נתקלים באותה קבוצה של גלוחי ראש שתוקפים ללא רחם את סעיד והוברט.
וינץ מתערב, מחזיק את אחד מהעורפים באיומי אקדח.
למרות שהוברט דחף את וינץ להוציא אותו להורג, וינץ מהסס ובסופו של דבר נותן לגלוח הראש ללכת.
בשעות הבוקר המוקדמות, השלישייה חוזרת הביתה, ווינץ מוסר את האקדח להוברט.
וינץ וסעיד נתקלים בקצין אותו העליב וינץ במסיבת הגג.
השוטר תופס את וינץ, מאיים עליו עם אקדח טעון על ראשו.
הוברט ממהר לעזרתם, אך השוטר פורק בטעות את אקדחו, והורג את וינץ.
עימות מקסיקני מתוח נוצר בין הוברט והקצין, שסעיד עוצם את עיניו.
נשמעת ירייה בודדת, ולא ברור מי ירה או מי נפגע.
נקודת השיא הזו מלווה בקריינות של שורות הפתיחה של הוברט שהשתנו מעט ("זה על חברה בצניחה חופשית...") והביטוי החוזר ("עד כה הכל טוב").
הסרט מתאר מיקרוקוסמוס של ירידת החברה הצרפתית מעוינות לאלימות חסרת היגיון, ומדגיש שלמרות המראה החיצוני, הכל לא בסדר והעתיד עדיין לא ברור.
שחקןדמותונסן קאסלוינץהוברט קונדההוברטסעיד טמאוריסעידמארק דורטמפקח נוטר-דאמיבנויט מגימלבנויטעבדל אחמדעבדלפרנסוואה לוונטאלאסטריקס/סנופיאנדרה דמאנטקונסיירז'פיליפ נאוןמפקד המשטרהזינדין סואלםשוטר בלבוש אזרחיוינסנט לינדוןאיש שיכורקארין ויארדנערת הגלריהפיטר קסוביץעובד הגלריהאנטוני סאוטרגלוח ראשמתייה קסוביץגלוח ראש
קסוביץ (במאי הסרט) אמר שהרעיון עלה בו כאשר צעיר זאירי, מאקומה מ'בווולה , נורה ב-1993. הוא נורה מטווח אפס בזמן שהיה עצור ואזוק בתחנת משטרה.
דווח כי לאחר חילופי דברים עם שוטר, השוטר איים עליו באקדחו, וכדור שנפלט מהאקדח הרג אותו.
קסוביץ החל לכתוב את התסריט ב-6 באפריל 1993, היום שבו מבווולה נורה.
הוא קיבל השראה גם מהמקרה של מאליק אוסקין, סטודנט בן 22 שמת לאחר שהוכה קשות על ידי המשטרה לאחר הפגנה המונית ב-1986 בה לא השתתף.
מותו של אוסקין מוזכר גם במונטאז' הפותח של הסרט.
קסוביץ כלל את החוויות שלו; הוא השתתף בהתפרעויות, הוא משחק במספר סצנות ואפילו ליהק את אביו פיטר.
רוב הצילומים נעשו בפרבר הפריזאי .
קטעים לא מבוימים שצולמו מ-1986 עד 1995 שולבו בסרט; מהומות עדיין התרחשו בזמן הצילומים.
כדי לצלם בפרברים, קסוביץ, צוות ההפקה והשחקנים, עברו לשם למשך שלושה חודשים לפני הצילומים וכן במהלך הצילומים.
בשל הנושא השנוי במחלוקת של הסרט, שבע או שמונה מועצות צרפתיות מקומיות סירבו לאפשר לצוות הצילום לצלם בשטחן.
קאסוביץ' נאלץ לשנות זמנית את שם התסריט ל- (עיר החופש).
חלק מהשחקנים לא היו מקצועיים והסרט כולל סיטואציות רבות שהתבססו על אירועים אמיתיים.
המוזיקה של הסרט בוצעה על ידי קבוצת הראפ הארדקור הצרפתית Assassin, ששירה "" (בתרגום חופשי "לעזאזל עם המשטרה") הופיע באחת מסצנות הסרט.
אחד מחברי assassin, מתיאס, הוא אחיו של ונסן קאסל, שמגלם בסרט את וינץ.
הסרט מוקדש לאלה שמתו בזמן יצירתו.
עם יציאתו לאקרנים, זכה "השנאה" לשבחי ביקורת נרחבים והתקבל היטב בצרפת ומחוצה לה.
הסרט הוצג בפסטיבל קאן 1995 שם ספג מחיאות כפיים סוערות.
קסוביץ זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל.
הסרט נפתח במקום הראשון בקופות הצרפתיות עם ברוטו של 12.5 מיליון פרנק לשבוע.
זה היה במקום הראשון במשך ארבעה שבועות רצופים.
לסרט היו בסך הכל 2,042,070 כניסות בצרפת, שם הוא היה הסרט ה-14 המרוויח ביותר של השנה.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג חיובי של 96% על סמך 69 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8/10. קונצנזוס המבקרים של האתר קורא, " לה היין פוגע קשות ועוצר נשימה, מסתכל ללא פשרות על חלוקות חברתיות וכלכליות שנמשכו זמן רב והשפיעו על פריז של שנות ה-90".
קווין תומאס מהלוס אנג'לס טיימס כינה את הסרט "גולמי, חיוני ושובה לב".
וונדי אייד מהטיימס הצהירה כי לה היין הוא "אחת היצירות האפקטיביות ביותר של קולנוע עירוני שנעשו אי פעם".
לאחר שהסרט התקבל היטב עם יציאתו לאקרנים בצרפת, אלן ז'ופה, שהיה אז ראש ממשלת צרפת, הזמין הקרנה מיוחדת של הסרט עבור הקבינט, בה נדרשו השרים להשתתף.
דובר ראש הממשלה אמר כי למרות ההתמרמרות על כמה מהנושאים האנטי-משטרתיים הקיימים בסרט, ג'ופה מצא כי לה היין היא "יצירה יפה של אמנות קולנועית שיכולה לגרום לנו להיות מודעים יותר למציאויות מסוימות".
הוא דורג במקום ה-32 ב"100 הסרטים הטובים ביותר של הקולנוע העולמי" של מגזין אמפייר בשנת 2010.
הבמאי הטוב ביותר (פסטיבל קאן 1995) - מתייה קאסוביץ
העריכה הטובה ביותר (פרסי סזאר) - מתייה קאסוביץ וסקוט סטיבנסון
הסרט הטוב ביותר (פרסי סזאר) - מתייה קאסוביץ
המפיק הטוב ביותר (פרס סזאר) - כריסטוף רוסיניון
הסרט הצעיר הטוב ביותר (פרסי הסרטים האירופיים) - מתייה קאסוביץ
הסרט הזר הטוב ביותר (פרסי חוג מבקרי הסרט של אוסטרליה)
הבמאי הטוב ביותר (פרס לומייר) - מתייה קאסוביץ
הסרט הטוב ביותר (פרס לומייר) - מתייה קאסוביץ
La Haine יצא גם בפורמט 4K Blu-ray על ידי Criterion ב-2 באפריל 2024.
פייר מק אורלן כתב ששים שנסונים.
רוב השנסונים שכתב נאספו בשני קבצים: שנסונים לאקורדיון (1953) ו"זיכרונות בשנסונים" (1965).
כפי שאמר הסופר ז'אן-פייר שברול, "השנסון לא היה בשבילו "כינור של אנגר" אלא אחד הקולות הטבעיים של חייו היצירתיים".
בנעוריו כתב מק אורלן על מנת להתפרנס הרבה שירים נוספים שאותם מכר בחוברות.
הם לא שרדו את מבחן הזמן.
על כך העיר ש"אכן, לאנשים יש טעם טוב".
השנסון בחייו של מק אורלן
כל חייו מק אורלן נלהב משנסונים.
כבר ב-1898–1899 שלח שירים ראשונים, שאותם כתב בסתר בתיכון באורליאן, אל הזמר ומלחין השנסונים המפורסם אריסטיד ברואן.
כעבור עשור, כשחי בפריז בתנאי דלות, ניסה מק אורלן להרוויח את מחייתו בעיקר על ידי כתיבת שנסונים שאותם מכר לאמנים בינוניים, או לפזמונאים שהורשו לקנות ממנו את זכויות היוצרים.
כך קרה שמוריס שבלייה, באותם ימים זמר מתחיל, נראה שביצע את השנסון Le Citron piqué (הלימון שנקטף), שנמכר לפזמונאי בשם סן-ז'יל.{{הערה|Bernard Baritaud Pierre Mac Orlan, Sa vie, son temps, Droz, 1992, עמ' 64–65}}.
ב-1911 כתב פרדריק ז'ראר, מנהל הקברט "הארנב הזריז", לחן לשנסון אחר בשם Les Coffrets (הארגזים), ואולם הוא ככל הנראה לא זכה להצלחה.
בינתיים מק אורלן עבר לכתיבת רומנים ושירים ליריים, וב-1936 נרשם ל"איגוד היוצרים" SACEM.
ב־1936-1928 ובעיקר בשנות ה-1950 הוא כתב גם מאמרים על השנסון הצרפתי שאותם קיבץ פרנסיס לאקאסן בגיליון 11 של "מחברות פייר מק אורלן" (Cahiers de Pierre mac Orlan).
כאשר נבחר ב-1950 לחבר באקדמיית שארל קרוס, ערך כמה מאמרי רוויו עבור "אלמנך הדיסק" של אקדמיה זו.
רק אחרי 1947 כשהפסיק לכתוב רומנים והוזמן על ידי נינו פרנק כמבקר ופזמונאי ברדיו
פרסם מחזה רדיופוני שכתב עם פרנק "העלמה מארמאנטייר"'Mademoiselle from Armentières,
השנוסנים הפכו לתחליף לספרים, מעין הצהרת סיום בשלהי הקריירה.
הם ליוו את השידורים ברדיו של ראיונותיו ושל ספריו
(בתוכנית Les Greniers de la mémoire (עליות הגג של הזיכרון) בעריכת קרין לה באי ופיליפ טטאר בפראנס מוזיק ב-20 בינואר 2008)
מק אורלן שהיה בעצמו אקורדיוניסט חובב, לא רצה "שירים מולחנים" אלא שנסונים כתובים לפי כל הכללים.
סדרה ראשונה של שנסונים לאקורדיון הופיע ב-1953 עם לחנים של הנגן האוקרדיון ו.
מרסו, מתוכם ששה "שנסונים של חיילים" שבוצעו על ידי השחקנית לור דיאנה.
ב-1951 הוא פגש את ז'רמן מונטרו שביצעה את מרבית השנסונים בתקופה ראשונה זו ונותרה הזמרת המועדפת עליו.
מונטרו שרה ברדיו כשלושים שונסונים של מק אורלן, מתוכם 23 הוקלטו על דיסקים בשנים 1965-1952.
השנסון של מרגרט הוקלט בהמשך על ידי ז'ולייט גרקו (1953), מארי דובא (1957), מוניק מורלי, ברברה, קתרין סובאז' (1968), מיסטיגרי (1992), פרנסואז קושיידה (1996).
שנסון אחר הנמנה עם יצירותיו שהושרו הכי הרבה היה "La Fille de Londres
היא בוצעה לראשונה ברדיו בליווי לעיבוד רדיופוני מאת מק אורלן וארמאן לאנו לנובלה Docks מ-1926. מק אורלן השתתף הרבה ברדיו בתוכניות המוקדשת לא רק לשנסון הצרפתי אלא גם לשירה העממית הצרפתית ושירי החיילים, שירי האסירים, כמו כן השתתף בדיסק של מוניק מורלי עם שירי אריסטיד ברואן (1964)
הוא היה זה שהציג את הדיסק הראשון של פליקס לקלר בצרפת ב-1951 ותרם לבחירתו לגראן פרי של הדיסק באקדמיית שארל קרו.
ב-1957–1961 חזר לחיות במונמארטר ובהזדמנות הזאת בתיווכו של אנרי לנדייה.
התוודע למוניק מורלי ולבן זוגה האקורדיוניסט לינו לאונרדי שהפך ליורשו של מרסו כמלחין השנסונים שלו.
מורקלי הקליטה 29 שנסונים של מק אורלן בשני אלבומים ב-1962 ו-1968הרבה בסגנון "השנסון הריאליסטי"
רשימת השנסונים של פייר מק אורלן
שירי מק אורלן במדיה אמנותית אחרת
איורים מאת ז'אן-קלוד אודרי Houdry הוצגו בתערוכה באופרה של ריימס – 2015
פורסמו ב-1969 ב-Cercle du Bibliophile כרך שכלל את "Poésies documentaires complètes" (כלל השירים התיעודיים), השנסונים לאדורדיון וזיכרונות בשנסונים.
המדובר בשנסונים שהוקלטו על דיסק ושלא הופיעו בשני הקבצים שהכין.
1982 – À la Courtille – ב (מועדון) "קורטי", לחן וביצוע ראשון: פטריק דנן
1969 – À Morne-à-l'Eau במורן-א-לו – לחן מאת מון דה ריוול
1968 – Ballade de la protection (בלדת החסות) לחן מאת לינו לאונרדי, שרה בבכורה מוני מורלי, (מתוך "כל השנסונים תיעודיים")
1954 – La Chanson de Bagatelle שנסון הבגטלה, גרסה מתקונת של השיר המקורי – "Souvenirs de Grenelle" (זיכרונות גרנל) לחן מאת כריסטיאן ורז'ה, שרה בבכורה ז'רמן מונטרו
1968 – La Route d'Aigues-Mortes' (הדרך של אג-מורט) מתוך "כל שירים התיעודיים", לחן מאת לינו לאונרדי, שרה בבכורה מוניק מורלי
1981 – L'Auberge du Brûlot Fournier האכסניה של סרולו פורנייה – מתוך "כל השירים התיעודיים", לחן וביצוע ראשון: פטריק דנן
1982 – Les Filles de la Bièvre הבנות של הביאוור – לחן וביצוע ראשון: פטריק דנן
1968 – Les Rues barrées הרחובות החסומים, במקור – 'Les Six éléments ששת היסודות – מתוך כל השירים התיעודיים, לחן מאת לינו לאונרדי, בביצוע בכורה של מוניק מורלי
1989 – מרגריט לוק, לחן מאת לינו לאונרדי, ביצוע ראשון של מוניק מורלי
השנה שלי באוקספורד הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2025 בבימויו של איאן מוריס, עם סופיה קרסון וקורי מיילכריסט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ג'וליה וילן משנת 2018.
הצילומים נערכו באוניברסיטת אוקספורד ובאגפיה, ובהם הספרייה הבודליינית.
אנה דה לה וגה (סופיה קרסון) היא צעירה ממנהטן שמגיעה ללמוד משך שנה אחת שירה ויקטוריאנית באוניברסיטת אוקספורד ואחריה תחזור למשרה נחשקת בחברת השקעות גדולה בניו יורק.
ראש החוג הוא מרצה צעיר בשם ג'יימי דבנפורט (קורי מיילכריסט).
בתחילה נתקלת אנה בקשיי הסתגלות לתרבות הבריטית המקומית אך עד מהרה היא רוכשת חברים העוזרים לה.
מתפתח רומן בינה לג'יימי שלוקח אותה למקומות שונים כמו להספרייה הבודליינית ולמרוץ הסירות אוקספורד-קיימברידג'.
עם הזמן מתגלה לה שג'יימי סובל מסרטן תורשתי קשה ממנו מת אחיו.
הוא מבקש ממנה לעזוב אותו ולחזור לארצות הברית אך היא מסרבת.
ג'יימי נמצא בוויכוח עם אביו ויליאם (דוגריי סקוט) ואמו אנטוניה (קתרין מק'קורמק) בכך שהוא מרגיש שאין טעם להמשיך בטיפולי הכימותרפיה.
ג'יימי חולם עם אנה על טיול שיעשו ברחבי העולם אם יירפא, אך הוא מת.
אנה מחליטה לעשות את הטיול לבד וכעבור מספר שנים היא חוזרת לאוקסופורד כמרצה באותו חוג בו הרצה ג'יימי – החוג לשירה ויקטוריאנית.
שם השחקן שם הדמות הערותסופיה קרסוןאנהקורי מיילכריסטג'יימי דבנפורטדוגריי סקוטויליאם דבנפורטקתרין מק'קורמקאנטוניה דבנפורט
במתמטיקה, השערה היא טענה שהועלתה על ידי מתמטיקאי שמאמינים כי היא נכונה בעקבות ראיות תומכות ראשוניות, אבל עבורן לא נמצאה עדיין הוכחה או הפרכה.
ישנן השערות רבות שנותרו לא פתורות במשך עשרות ואף מאות שנים, כמו השערת רימן (שניתנה בשנת 1859) או המשפט האחרון של פרמה (שנוסחה ב-1637 והייתה השערה עד להוכחתה ב-1995 על ידי אנדרו ויילס).
שתי ההשערות האלה, ועוד רבות אחרות, הן דוגמאות להשערות שעיצבו את ההיסטוריה של מתמטיקה בכך שתחומים מתמטיים חדשים פותחו במטרה להוכיח אותן.
לא כל השערה ניתנת להוכחה או הפרכה: דוגמה מפורסמת לכך היא השערת הרצף, הבעיה הראשונה ברשימת 23 הבעיות של הילברט.
המתמטיקאים קורט גדל ופול כהן הוכיחו שלא ניתן להפריך או להוכיח את השערת הרצף (בהתאמה), מה שהופך אותה לבלתי תלויה באקסיומות של המתמטיקה.
יתר מכך, משפט האי-שלמות הראשון של גדל טוען כי גם אם נרחיב את מערכת האקסיומות שלנו להכיל כמה השערות בלתי תלויות, תמיד תהיה השערה שאינה ניתנת להוכחה או להפרכה (ולמעשה אף ניתן לבנות אותה באמצעות אלגוריתם)
במהלך השנים שבהן ההשערה קיימת ללא הוכחה, היחס אליה מתבסס על אמונה, מושג שזר לעולמה של המתמטיקה, אך אינו זר לעולמם של המתמטיקאים, שגם הם עשויים בשר ודם.
האמונה בנכונותה של השערה מסוימת, יחד עם חוסר האונים להוכיחה, גורמת למתמטיקאים לפתח תאוריות המתבססות על אמונה זו, תוך ידיעה ברורה שכל ההוכחות הנשענות על ההשערה עלולות להתברר כלא נכונות ברגע שבו תופרך ההשערה.
מאידך, כל ההוכחות הנשענות על ההשערה יהפכו למתמטיקה מוצקה ברגע שתוכח ההשערה.
בתורת המספרים, המשפט האחרון של פרמה (או השערת פרמה, בטקטסים ישנים) קובע כי לא קיימים שלמים חיוביים המקיימים עבור כלשהו.
פייר דה פרמה ניסח את המשפט לראשונה ב-1637 בשולי עותק של הספר אריתמטיקה, בהם כתב "גיליתי הוכחה נפלאה למשפט זה, אבל שוליים אלו צרים מלהכילה".
ההוכחה המוצלחת הראשונה ניתנה ב-1994 על ידי אנדרו ויילס ופורסמה רשמית ב-1995, אחרי 358 שנים של מאמץ מתמטי.
הבעיה הפתוחה הריצה את ההתפתחות של תורת המספרים האלגברית במאה ה-19, ואת ההוכחה של משפט המודולריות במאה ה-20.
הַשְׁעָרָה או הִיפּוֹתֵזָה במדע, היא הסבר אפשרי לתופעה בטבע או בחברה שטרם ניתן לה אישוש מספק.
זאת להבדיל מתאוריה מדעית, שהיא הסבר של היבט של עולם הטבע והיקום שנבדק ואושש שוב ושוב בהתאם לשיטה המדעית, תוך שימוש בפרוטוקולים מקובלים של תצפית, מדידה והערכה של תוצאות.
השערה מדעית מוגדרת על פי השיטה המדעית כהשערה שניתנת לבדיקה והפרכה.
העלאת השערה היא הצעד הראשון של תהליך המחקר המדעי.
השערות מדעיות חדשות מבוססות במקרים רבים על תצפיות ונתונים שלא ניתן להסביר באופן משביע רצון באמצעות התאוריות המדעיות הקיימות.
בהתאם לכך, השערת-עבודה או היפותזה ראשונית, היא השערה שמקובלת באופן זמני שמדענים מציעים כדי לקיים מחקר נוסף.
תהליך זה יכול להתחיל עם ביצוע מחשבה או ניחוש מושכל.
ההשערה היא אחד משלושת המרכיבים של הטיעון המדעי:
רעיון – השערה או תאוריה מדעית
תחזית – מה צפוי להיות התוצאות של ניסוי או תצפית אם הרעיון נכון.
ראיות – מה התוצאה בפועל של תחזיות או ניסויים שבוצעו.
השערות שיש להן כוח הסבר משמעותי של תצפיות או ניסויים מהעבר הן בעלות סיכוי גבוה יותר להתקבל ולהפוך לתאוריה מדעית מקובלת.
תאוריות מוצלחות הן גם בעלות כוח ניבוי כלומר הן מצליחות לקלוע בצורה טובה לתצפיות או ניסויים שטרם בוצעו.
אם הראיות לא תאומות לתחזית התאוריה הדבר יכול להתרחש בגלל בעיה בניסוי, או בגלל בעיה בתאוריה – במקרה זה ניתן להכניס תיקונים בתאוריה או לזנוח אותה כליל לטובת תאוריות מתחרות.
השערות הן חלק מרכזי בהתפתחות המדע ומופיעות בענפי מדע שונים, לדוגמה:
במדעי הטבע, ההשערה עוסקת בהסבר לתופעת טבע מסוימת, ואישושה או הפרכתה מתבצעים בשיטות המחקר המקובלות במדעי הטבע, ובפרט ניסוי.
במדעי החברה, ההשערה עוסקת בהסבר לתופעה חברתית כלשהי, ואישושה או הפרכתה מתבצעים בשיטות המחקר המקובלות במדעי החברה, כגון מודלים סטטיסטיים.
במדעי הרוח, בהיסטוריה, ההשערה עוסקת בהסבר לתופעה היסטורית כלשהי, ואישושה או הפרכתה מתבצעים בשיטות המקובלות בחקר ההיסטוריה, כגון מחקר ארכאולוגי, איתור מסמכים העוסקים בהשערה וכדומה.
השער החדש הוא אחד משערי ירושלים, הממוקם בחומה הצפון-מערבית של העיר העתיקה של ירושלים.
השער, שנפרץ בשנת 1889, מחבר בין המתחם הצרפתי ומנזר נוטר דאם דה ז'רוזלם, הנמצא מחוץ לעיר העתיקה, לרובע הנוצרי, הנמצא בתוך העיר העתיקה.
השער נמצא במקום הטופוגרפי הגבוה ביותר מכל שעריה של העיר העתיקה של ירושלים.
בניסיון לכבוש מחדש את העיר העתיקה ב-1948, כמה שבועות לאחר נפילת הרובע היהודי, פרצו במסגרת מבצע קדם לוחמי האצ"ל דרך השער החדש ואף תפסו בו ראש גשר.
אולם, מאחר ששאר חזיתות הפריצה נכשלו, נסוגו ממנו הלוחמים.
בין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים השער היה סגור ולא היה בשימוש שכן הוא נמצא על קו הגבול העירוני בין ישראל לירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים נפתח השער מחדש לציבור.
השער נקרא "השער החדש" מכיוון שהוא החדש בין שערי העיר העתיקה.
הוא נפרץ בחומה בשנת 1889, לפי בקשת כמרים נוצרים ובהשתדלות השגריר הצרפתי בשער העליון, כדי להקל על הקשר בין המנזרים הנמצאים באזור זה משני צדי החומה.
בערבית נקרא השער "אלבאב אלג'דיד" (השער החדש) וגם "באב עבד אלחמיד", על שם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני, שהסכים לפריצת השער.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הציע משה דיין להבקיע שער חדש יותר כדי לסמל את הניצחון הגדול, ואף הציע לו שם – "שער השבות", אך התוכנית נגנזה.
השערות מבטלות הוא כשל מעגליות רטרודוקטיבי שבו מגנים על השערה (היפותזה) אחת באמצעות העלאת השערה שנייה שתסביר מדוע האירועים שחוזה ההשערה הראשונה אינם מתרחשים.
ההשערה השנייה מבטלת או מחלישה את הניבויים הקיימים בהשערה הראשונה.
הדוגמה הבולטת ביותר להשערות מבטלות היא תאוריות הקשר למיניהן.
בכל תאוריות הקשר יש מבנה שבו מוצע הסבר אחד (שלו אין ממצאים תומכים), והסבר שני מסביר את העדר הממצאים באמצעות הטענה שמישהו נקט אמצעים כדי לטשטש עקבות או לסלק את הממצאים.
ייתכן בהחלט מצב שאכן מישהו נקט אמצעים כדי לטשטש עקבות פעולתו, אך לכל הפחות יש להצביע על ממצאים ברורים לקיום פעולה זו ואין להסתפק ב"חשדות" או צירופי מקרים בעלמא.
הנטייה לכשל "השערות מבטלות" קיימת בצורה בולטת גם בתאוריות שונות בתחומי הכלכלה והחברה הסובלות מחולשות תאורטיות בסיסיות, המוסברות באמצעות הכנסת גורם שלישי המסביר את נקודת החולשה באמצעות העלאת טענה לא נתמכת נוספת.
הדגם הטיפוסי לטיעונים אלו הוא הבא:
א' עושה דבר רע ב' והעדויות לכך הוסתרו/הוסוו/זויפו כך שיראו כמו ג' על ידי א' ובני בריתו.
בשימוש במבנה זה, ובסיוע ממצאים אנקדוטליים או השערות נוספות אפשר להעלות למעשה כל השערה וגם את היפוכה הגמור.
בעלי ההון השתלטו על הממשלות וגוזלים את כספם של העניים, אך הסיבה שאיננו מוצאים עדות לגזילה ישירה כזו היא שבעלי ההון מצליחים לסמם אותם באמצעות הטלוויזיה כדי שלא ישימו לב לכך שהם נגזלים.
הממשלות ובעלי ההון שודדים את המעמד הבינוני כדי לשרת את האינטרסים שלהם, אך מצליחים באמצעות תעמולה סודית מתוחכמת לשכנע את המעמד הבינוני שלמעשה הוא זקוק לרווחה שבעצם אינו נהנה ממנה.
החוקרים ראובן וגד טענו כי האינפלציה נגרמת על ידי העלאת מחירים יזומה על ידי בעלי ההון וגלגול האשראי במערכת.
הסיבה לכך שכל העובדות סותרות את הטיעון שלהם היא שהעובדות זויפו בעקבות קנוניה של כלכלנים מוניטריסטיים שבעלי ההון שכרו באמצעות שינוי תודעתם המעמדית.
למעשה, הוכחות נסיבתיות מבוססות על השערות מבטלות.
עם זאת, נהוג להרשיע אדם רק כשהסבירות להיותו חף מפשע נמוכה מאוד.
השערה מנוגדת לעובדות, הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי בו הטיעון מבוסס על ההנחה שמצב עניינים כלשהו יכול לנבוע רק מסיבה אחת, כאשר תיתכנה סיבות נוספות (כלומר, הרצף הסיבתי אינו ברור מראש).
מבנה הטיעון הוא הבא: אילו הייתה מבוצעת פעולה ב' (שלא בוצעה) ולא א' (שבוצעה), כי אז ב' היה מוביל בהכרח ל-ג'.
כשל לוגי זה נפוץ מאוד כאשר מעלים ספקולציות "מה אם" (What If) בנוגע לאירועים היסטוריים או עתידיים.
כמעט בכל המקרים, בגלל ששינוי באירוע היה פותח את הדלת למספר כמעט אינסופי של התרחשויות נוספות, חיזוי כזה נדון לכישלון.
הבעיה המובנית בכשל היא ההטיה הקוגניטיבית שבו.
השער הנשגב, השער העליון, או בקיצור השער (בטורקית: Babıali או Bâb-ı âli), היה כינוי למנגנון השלטוני של האימפריה העות'מאנית, ששימש בעיקר בשיח הדיפלומטי.
השער הנשגב היה שמו של השער הפתוח של חצר הסולטאן, שער שנוהל על ידי הווזיר הגדול (מקביל לראש ממשלה).
השער קיבל את שמו משמו של שער בארמון טופקאפי שבאיסטנבול, משכנו של הווזיר הגדול והמקום בו נערכו קבלות הפנים לשגרירי המדינות הזרות.
בהמשך, הפך השער הנשגב לשם נרדף למשרד החוץ העות'מאני.
השערים היא יצירה פיסולית של האמנים כריסטו וז'אן-קלוד.
יצירה זו כללה 7,503 שערי מתכת לאורך 37 קילומטרים של סנטרל פארק ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
מכל אחד ואחד השערים נתלה דגל בצבע זעפרן עשוי בד ניילון.
הפסל הוצג בין ה-12 בפברואר 2005 ועד ה-27 בפברואר 2005, אולם התוכניות הראשונות להצבתו הוצעו כבר בשנת 1979.
הבדים יוצרו בגרמניה, והשערים יוצרו במפעל בלונג איילנד.
לצורך הקמת השערים נוצרו בסיסים מיוחדים בשל דרישת רשות הפארקים שלא יקדחו חורים במדרכות הפארק.
העלות המשוערת של הפרויקט הגיעה ל-21 מיליון דולרים, אולם האמנים סירבו לגלות את העלות המדויקת.
ב-3 בינואר 2005 החלו עבודות הקמת הפסל.
שלטים שהונחו בכל שבילי הפארק בהם הוקם הפרויקט סימנו לעובדים היכן להניח את הבסיסים שפוזרו בפארק באמצעות מלגזות בין ה-17 בינואר וה-27 בינואר.
סופת שלג שכיסתה את הפארק ב-22 בינואר האטה את עבודות ההקמה.
ב-7 בפברואר הוצבו השערים, שגובהם היה 6 מטרים, על הבסיסים.
רוחבם הממוצע של השערים הגיע ל-3.35 מטרים, אולם רוחב זה השתנה בהתאם לרוחב המדרכות.
הפסל נחנך רשמית ב-12 בפברואר 2005 על ידי ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג שפתח את הדגל על השער הראשון בשעה 8:30 בבוקר, בנוכחות כריסטו וז'אן קלוד.
שארית הדגלים נפתחו במהלך היום.
במהלך הצגת היצירה תיקנו אנשי הצוות שערים שנפלו בשל פגעי מזג האוויר או בשל ונדליזם.
עם תום התערוכה, ב-27 בפברואר, הוסרו השערים.
מקור ההשראה ליצירה הם השערים המסורתיים היפניים המכנים שערי טוריאי - שערים אלה בנויים ככניסה למקדשי השינטו.
שערים אלה מצויים בשער מקדש פושימי אינארי בקיוטו שביפן.
השען העיוור הוא ספר מאת ריצ'רד דוקינס.
הספר, אשר פורסם בשנת 1986, מסביר וטוען בזכות תורת האבולוציה באמצעות הברירה הטבעית.
כמו כן, מביא הספר טיעונים להפרכת ביקורות מסוימות שנמתחו על ספרו הקודם "הגן האנוכיי".
שני הספרים נועדו להציג לקהל הרחב את תפיסת האבולוציה המציבה את הגנים במרכז, ושמים דגש רב על מיקרו-אבולוציה על פני תאוריות המאקרו-אבולוציה.
בבחירת שם הספר התייחס דוקינס לאנלוגיית השען המפורסמת, שבה השתמש ויליאם פיילי בספרו "תאולוגיה טבעית" בשנת 1802. פיילי, שהציג את טיעוניו יותר מחמישים שנה לפני שצ'ארלס דרווין פרסם את "מוצא המינים", סבר שמורכבותם של האורגניזמים החיים היא עדות לקיומו של בורא אלוהי, כשם שקיומו של שעון דורש אמונה בשען תבוני.
דוקינס הציג את הניגוד וההבדלים בין עיצוב מעשה ידי אדם ואפשרות התכנון הגלומה בו לבין פעולתה נעדרת התכנון של הברירה הטבעית, ולפיכך כינה את התהליך האבולוציוני וספרו – "השען העיוור".
הספר הוא ספר המשך לשני ספרים חשובים ופורצי דרך של דוקינס בתחום חקר האבולוציה והסברתה לקהל הרחב – הגן האנוכי והפנוטיפ המורחב.
הספר זכה בפרס החברה הלאומית לספרות בשנת 1987, ובפרס הספרותי של העיתון "לוס אנג'לס טיימס".
פרק 1 – להסביר דבר מאד בלתי סביר – הפרק מתאר מורכבות של איברים ותופעות באבולוציה, ומתאר מדוע אין זה סביר כי איברים אלו התפתחו באופן מקרי.
פרק 2 – עיצוב טוב – אנשים רבים מתקשים להאמין שתאוריית האבולוציה נכונה בגלל שדברים רבים בעולם החי, כגון ניווט עטלפים על ידי סונאר, יוצרים אשליה של עיצוב טוב, מדהים במורכבותו.
פרק 3 – שינוי קטן מצטבר – בו מסביר דוקינס מדוע ברירה טבעית מצטברת, או שינויים קטנים לאורך זמן, היא הבסיס לתיאוריה האבולוציונית.
פרק 4 – יצירת מסלולים במרחב בעלי חיים – הפרק מסביר כיצד התפתחו איברים מורכבים כמו עיניים בעקבות שורה של מוטציות מקריות קטנות.
פרק 5 – הכוח והארכיון – הפרק מתאר את הקשר בין אבולוציה לבין גנטיקה המבוססת על DNA
פרק 6 – מקורות וניסים – עוסק במוצא החיים.
פרק 7 – אבולוציה בונה
פרק 8 – פיצוצים וספירלות – תפקידן של לולאות משוב בהתפתחות אבולוציונית.
פרק 9 – לנקב את המקוטעות (Puncturing Punctuationism) – דוקינס מבקר בפרק את התאוריה של שיווי משקל מקוטע
פרק 10 – עץ החיים האמיתי – הפרק עוסק ב"עץ החיים", מגוון מינים ומיון טקסונומי של מינים
פרק 11 – יריבים שגורלם נחרץ – הפרק עוסק בתאוריות יריבות לתאוריית האבולוציה הדרוויניסטית – כמו לאמארקיזם, וביריבות שהייתה בעבר בין גנטיקה לבין אבולוציה.
פרק 3 – שינוי קטן מצטבר
דוקינס מתאר ניסוי דמיוני הדומה למשפט הקוף המקליד, כדי להמחיש את ההבדל בין קצב הופעה של סדר (או תופעה מורכבת) עקב תהליך מקרי לגמרי, לבין קצב התפתחות סדר עקב תהליך שמשלב בחירה מקרית יחד עם בחירה לא-מקרית.
מתנגדי האבולוציה מתארים אותה לעיתים קרובות כתהליך מקרי לגמרי ומגיעים למסקנה נכונה באופן מקומי כי לא סביר שתהליך כזה יגרור הופעה של סדר מורכב.
דוקינס מבחין כי אבולוציה אינה תהליך מקרי לגמרי שכן משולבת בה ברירה טבעית ודבר זה משנה מאד את הסיכוי להופעת סדר והתפתחות של סדר כזה.
הטיעון לפיו אבולוציה מתקדמת רק עקב תהליך מקרי הוא איש קש (כשל לוגי) והברירה בין מתכנן מרכזי לבין מקריות מוחלטת היא דיכוטומיה כוזבת שכן קיימת אופציה שלישית שבה האבולוציה מתקדמת מכוחה של ברירה טבעית, שאינה מקרית וגוררת מורכבות מצטברת.
לא סביר להגיע לסדר באמצעות מקריות בלבד
דוקינס מתחיל בתיאור ניסוי מחשבתי דומה למשפט הקוף המקליד, שבו מגיעים לכך שהסיכוי לקבל סדר, ואפילו פשוט, עקב תהליך מקרי לגמרי, לוקח מאות מיליארדי שנים.
דוקינס שואל מה הסיכוי לקבל את המשפט, "נדמה לי שהוא כמו סמוּר" (METHINKS IT IS LIKE A WEASEL, מתוך המחזה "המלט") על ידי הגרלה מקרית מתוך 26 אותיות באנגלית ומקש רווח.
לדוגמה על ידי קוף שמקליד בצורה מקרית על מקלדת מחשב.
המסקנה של דונקינס היא כי מאד לא סביר להגיע לסדר באמצעות מקריות בלבד.
למסקנה זו מגיעים גם מתנגדים לאבולוציה באמצעות שימוש בטיעונים כמו טורנדו במגרש גרוטאות – מאד לא סביר שטורנדו שיעבור דרך מגרש גרוטאות יסדר באופן מקרי את הגרוטאות וירכיב מטוס בואינג 747.
הוספת בחירה לא מקרית גורמת להופעה מהירה של סדר
דוקינס ממשיך את הדיון בכך שהוספת ממד של בחירה לא מקרית, יחד עם שמירה על מקריות משנה את התוצאה מקצה לקצה.
הוא מתאר תוכנת מחשב פשוטה, "תוכנת הסמור", ששומרת על אותיות נכונות מתוך המשפט כאשר היא מאתרת אותן.
מגרילים בבת אחת את כל האותיות, אם האות השלישית היא מ', התוכנה תשמור עליה ואז תמשיך להגריל את כל האותיות שלא נכתבו נכון.
בעזרת תוכנה כזו ניתן להגיע מכל קלט תחילי של אותיות וניחוש מקרי של אותיות אחרות, למשפט המטרה, תוך כמה עשרות לולאות ריצה של התוכנה, כלומר תוך כמה שניות במקרה של תוכנת מחשב וכמה דקות במקרה של קוף מתקתק.
דבר זה מדגים את ההבדל העצום בין מקריות סתם לבין מקריות שמשולבת בסדרת שיפורים קטנים.
"תוכנת הסמור" שונה מאבולוציה במספר היבטים.
היבט אחד הוא שמכוונים למטרה מוגדרת מראש – המתכנת של התוכנה יודע מראש מה יהיה הסדר שיתקבל בסוף.
לעומת זאת בתהליך אבולוציוני כל דור רק מנסה לשרוד ולהתרבות ואין לו מטרה סופית ידועה כלשהי בעוד כך וכך דורות.
המשותף לשני הדברים הוא שלא מדובר בתהליך מקרי לגמרי – שכן הברירה הטבעית מפעילה תהליך חזק של סלקציה שבו רוב הדגמים הפחות מותאמים לסביבה אינם שורדים או מולידים פחות צאצאים, כך שבכל דור יש יתרון עצום לעיצובים שמותאמים יותר לסביבה.
דוקינס מתאר בהמשך הפרק דוגמאות נוספות לשילובים של החלטות מקריות וחוקים לא מקריים, שמובילים להופעה של סדר מורכבות ומגוון.
דוגמה חשובה לכך היא "ביומופרים" – תוכנה שמייצרת ציורים של מעין "עצים" במחשב.
צורות אלו משתנות על פי מספר מצומצם של "גנים".
ה"גנים" בתוכנה קובעים לדוגמה את האורך של ענפים, מה הזווית שייווצרו בין בנים בקודקוד מסוים, כמה בנים כאלה יהיו ועוד.
ה"גנים" יכולים לעבור "מוטציות" מקריות, והן עוברות סלקציה לא מקרית.