tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היחסים בין מקסיקו לקובה הגיעו לנקודה קריטית כאשר התרחש עימות בין ויסנטה פוקס ופידל קסטרו, כאשר האחרון פרסם בפומבי הקלטה שבה פוקס ביקש מקסטרו לעזוב ועידה בנושא מימון ופיתוח (שבה נכח דה קסטרו) כדי להימנע מפגישה עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש.
4 כמו כן, קובה השעתה את התשלומים בגין חוב בסך 400 מיליון דולר שנחתם עם מקסיקו.
במאי 2004 גירשה ממשלת מקסיקו את הנציג הדיפלומטי של קובה והחזירה את שגרירה מהוואנה.
בשנת 2006, עם עלייתו של פליפה קלדרון לנשיאות במקסיקו וראול קסטרו לנשיאות קובה, החלו היחסים להתקדם לאט לאט, שלב שהואץ עם עלייתו של אנריקה פניה נייטו לנשיאות במקסיקו.
בדצמבר 2018 הגיע נשיא קובה, מיגל דיאס-קאנל, למקסיקו כדי להשתתף בהשבעתו של נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור.
ביקורים רמי דרג מקובה במקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו בקובה
הנשיא אנריקה פניה נייטו (2014, יוני ונובמבר 2016)
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם אארומקסיקו, אארומקסיקו קונקט, קובאנה דה אוויאסיון, אינטרג'ט וויוה אארובוס.
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין קובה למקסיקו ב-442 מיליון דולר.
היצוא מקובה למקסיקו כולל: רום; סיגרים; צלחות, סדינים; כלי בית; בירה מאלט; ציפורי שיר; יצירות של ספרות אוניברסלית; ומנועי מטוסים.
הייצוא ממקסיקו לקובה כולל: אבקת חלב או כדורים; שומנים ושמנים; כובעי אלומיניום; מים; דשן ממוצא מן החי או מן הצומח; שמפו; בירה מאלט.
ישנם ייצוגים של חברות מקסיקניות בקובה שיש להן עסקים קבועים ומייצאות סוגים שונים של מוצרים לאותה מדינה.
שתי המדינות חתמו על הסכמי סחר וכלכלה שונים, כולל הסכם סחר חופשי.
בשנת 2013 ביטלה מקסיקו 70% מהחוב של 340 מיליון דולר שהיה לקובה.
מאזן הסחר בין שתי המדינות מראה, עד כה, עודף לטובת מקסיקו.
קובה היא שותפת הסחר השלישית של מקסיקו ב ו-36 בעולם לפי נפח סחר, המהווה 0.36% מכלל היצוא של קובה.
מקסיקו היא שותפת הסחר השנייה של קובה בצפון אמריקה והחמישית בעולם, המהווה 6.1% מהיבוא של קובה.
קובה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי, קונסוליות כלליות במרידה, מונטריי ווראקרוס ומשרד קונסולרי בקנקון.
מקסיקו מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה.
יחסי מרוקו–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין מרוקו וקוריאה הדרומית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביולי 1962. ב-31 ביולי 2019 שיבח השגריר הדרום קוריאני את היחסים בין המדינות וקרא שהרחבתם, בטקס שנערך במלאת 20 שנה לעלייתו לשלטון של מוחמד השישי.
בשנת 2019 הסתכם הסחר בין המדינות ב-4.83 מיליון דולר, כאשר היצוא מקוריאה הדרומית למרוקו הסתכם ב-3.23 מיליון דולר, ואילו היבוא ממרוקו לקוריאה הצפונית הסתכם ב-1.6 מיליון דולר.
מרוקו מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
קוריאה הדרומית מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין מרוקו וקוריאה הצפונית.
בשנות ה-70 סיפקה קוריאה הצפונית תמיכה כספית ואספקת כלי נשק לחזית פוליסריו, שלחמה נגד מרוקו בסהרה המערבית, מה שגרם למתיחות בין המדינות.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1989.
יחסי מקסיקו–קולומביה הם היחסים הדו -צדדיים ההיסטוריים והנוכחים בין הרפובליקה של קולומביה והמדינות המקסיקניות המאוחדות.
שתי המדינות חברות באיגוד מדינות הקריביים, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, איגוד האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון המדינות האמריקאיות, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות, הברית הפסיפית והאו"ם.
בשתי המדינות התקיימו תרבויות ילידות גדולות; האצטקים ובני המאיה במקסיקו והמואיסקה והאינקה בקולומביה.
קולומביה ומקסיקו חולקות שניהם היסטוריה משותפת בכך ששניהם יושבו על ידי ספרד והן היו מקום מושבה של אחת מארבע מלכויות המשנה של ספרד.
זמן קצר לאחר קבלת העצמאות בשנות ה-20 של המאה ה-19, האימפריה המקסיקנית הראשונה ורפובליקת קולומביה הגדולה גבו פעם אחת באחת מהן כיום במדינות העצמאיות של קוסטה ריקה ופנמה.
מגע ראשון בין שתי המדינות התקיים ב-3 באוקטובר 1823, אולם יחסים דיפלומטיים כוננו רשמית ב-10 ביולי 1831.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות התקרבו יותר ויותר מבחינה פוליטית ודו-צדדית.
גוש הסחר נמשך ללא ונצואלה עד 2007.
במהלך השנים האחרונות, שתי המדינות הסתבכו יותר ויותר במלחמה בסמים.
קולומביה ידועה מזה שנים רבות כאחת מיצרניות הסמים הגדולות ביותר ובעלת קרטלים ידועים לשמצה.
מקסיקו הייתה באופן מסורתי מדינת מעבר לסמים מקולומביה שעברו בדרך לארצות הברית (שוק הביקוש הגדול ביותר לצריכת סמים).
עם זאת, מקסיקו גם השתתפה יותר ויותר בייצור סמים עצמאי וקרטלי סמים מקסיקניים רבים שותפו יותר ויותר עם קרטלים קולומביאנים במעבר סמים לשווקים אחרים ברחבי העולם.
גם הממשלה הקולומביאנית וגם המקסיקנית פעלו יחד במאבק בקרטלים ושכרו יועצים האחת מהשנייה שיתרגלו טקטיקות מוצלחות במדינות זו בהתאמה.
קולומביה ומקסיקו הן שתיים מארבע המייסדות של ברית האוקיינוס השקט (האחרים הם צ'ילה ופרו).
משנת 2017 עד 2018 חגגו שתי המדינות "שנה כפולה" במטרה לקדם התקרבות רבה יותר בין שתי המדינות, לחזק את הקשרים באמצעות פעילויות בתחומי התרבות, החינוך והניידות האקדמית, מסחר והשקעות, יזמות וחדשנות, בין היתר נחגגו לאורך שנתיים.
ביקורים רמי דרג מקולומביה במקסיקו
הנשיא חוליו ססאר טורבאי איילה (1979)
הנשיא וירחיליו ברקו ורגס (1987)
הנשיא אנדרס פאסטראנה אראנגו (1998, 2002)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו בקולומביה
הנשיא חוסה לופס פורטייו (1976)
בשנת 2017, קרוב לחצי מיליון אזרחים קולומביאנים ביקרו במקסיקו לצורכי תיירות.
קיימות טיסות ישירות בין קולומביה למקסיקו עם חברות התעופה הבאות: אארומקסיקו, אוויאנקה, LATAM קולומביה ווינגו.
הסחר בין שתי המדינות גדל באופן דרמטי בשנים האחרונות.
מאז 2001, הסחר הדו-צדדי בין קולומביה למקסיקו עלה ב-382%.
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות בכ-5 מיליארד דולר.
הייצוא העיקרי של קולומביה למקסיקו כולל: פחם, נפט גולמי, קפה נמס וחלקי רכב.
הייצוא העיקרי של מקסיקו לקולומביה כולל: טלוויזיות בעלות מסך שטוח, נפט מזוקק למכוניות, מכלים או מכלים אוטומטיים; מוטות או מוטות גליים לחיזוק, עבור מלט או בטון; שמפו; אבקת חלב או כדורים; טקילה ובירת מאלט.
קולומביה היא שותפת הסחר התשיעית בגודלה של מקסיקו בעולם.
בין השנים 2000–2017 השקיעו חברות מקסיקניות מעל 4.4 מיליארד דולר.
חברות רבות לאומיות מקסיקנית כגון אמריקה מוביל, Grupo Alsea, Grupo בימבו, סמקס, אורביה ומייב (בין היתר) פועלות בקולומביה.
קולומביה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי וקונסוליות בקנקון ובגוודלחרה.
מקסיקו מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה.
יחסי מקסיקו–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קניה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות.
שתי המדינות חברות בקבוצת ה-15, בקבוצת ה-24 ובאו"ם.
קניה ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 במרץ 1977, ארבע עשרה שנים לאחר שקיבלה קניה עצמאות מבריטניה.
במרץ 1981 פתחה מקסיקו שגרירות בניירובי.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות הגדילו את מעורבותן בשיתוף פעולה הדדי בין חילופי מדעים, חינוכיים ותרבותיים.
בשנת 2010 אירחה מקסיקו את ועידת שינויי האקלים של האו"ם בקנקון.
בין המוזמנים הייתה ראש הממשלה ראילה אודינגה.
במהלך הוועידה נפגשו נשיא מקסיקו פליפה קלדרון וראש הממשלה אודינגה ובמהלך מפגשם שני המנהיגים דנו בהגברת דיונים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות והגעה להסכמות בנושא חינוך, איכות סביבה, שיתוף פעולה אווירונאוטי, בריאות והסגרה.
בשנת 2011 ושוב בשנת 2014; משלחות פרלמנטריות מקניה ביקרו במקסיקו כדי לדון בנושאים בנושאי ביטחון לאומי, במאבק בפשע מאורגן, פליטים ושיתוף פעולה פיננסי.
בשנת 2014, מזכיר הסביבה של מקסיקו, חואן חוסה גרה עבוד, ביקר בניירובי כדי להשתתף בישיבת האספה האוניברסלית הראשונה של התוכנית הסביבתית של האו"ם.
במאי 2018, טום אמולו, מזכיר פוליטי ודיפלומטי במשרד החוץ והסחר הבינלאומי של קניה, ביקר במקסיקו כדי להשתתף בפגישה השנייה בין שתי המדינות בנושא אינטרסים משותפים ולחיזוק שיתוף הפעולה המדיני והכלכלי.
ביקורים רמי דרג מקניה למקסיקו
ראש הממשלה ראילה אודינגה (2010)
המזכיר הפוליטי והדיפלומטי טום אמולו (2018)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לקניה
מזכיר הסביבה חואן חוסה גרה עבוד (2014)
מזכירה לעניינים רב-צדדיים וזכויות אדם מרתה דלגדו (2019)
תת-מזכיר לזכויות אדם והגירה אלחנדרו אנסינס רודריגס (2019)
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם להקמת התייעצויות בנושא אינטרסים הדדיים (2007); הסכם שיתוף פעולה בנושא הגנה ושמירה על מינים וסביבה (2007); הסכם על שיתוף הפעולה בחינוך לדיפלומטיה ויחסים בינלאומיים (2008); הסכם על שיתוף פעולה בבריאות (2010) והסכם על שיתוף פעולה למינהל ועדות בחירות עצמאיות (2011).
הקנייתים הם קבוצת מהגרים שהתקבלה לאחרונה במקסיקו ומורכבת בעיקר מספורטאים ומשפחותיהם.
אנשים אלו הגיעו להתאמן בגובה רב לריצות סיבולת.
הקהילה הקנייתית הגדולה ביותר נמצאת בטולוקה, שגובהה הוא 2,667 מ' והיא נמצאת בקרבת ההר נבדו דה טולוקה, הנישא לגובה 4,680 מ'.
מדינת סקטקס היא גם יעד בשל הגובה והדמיון לגאוגרפיה של קניה.
גורם נוסף שגורם למקסיקו לפנות לספורטאים הוא מיקומה לגישה נוחה למרתונים בצפון ודרום אמריקה.
קנייתים תושבים אלו שולטים במרתונים לאומיים.
רבים מהרצים הללו חוסכים זכיות כדי לשלוח למשפחותיהם בקניה.
קבוצה קטנה של קנייתים עם אזרחות מקסיקנית הם בעלי מקצוע או סטודנטים.
אנשים בולטים כוללים את הרץ הילרי קיפצ'ירצ'יר קימאיו, השחקן אראפ בת'קה, השחקנית לופיטה ניונגו והרץ ריספר ביאקי.
בשנת 2018, הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-22 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של קניה למקסיקו כולל: שמן צמחי, סיבי כותנה, תה ועור.
הייצוא העיקרי של מקסיקו לקניה כולל: תירס, מכונות חיטוט וקידוח, טרקטורים, בירה וטקילה.
בקניה פועלות חברות רב לאומיות מקסיקניות כמו Gruma ו-Grupo Rotoplas.
קניה מיוצגת במקסיקו משגרירותה בוושינגטון די.
מקסיקו מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי.
יחסי מקסיקו–קזחסטן הם היחסים הבילטרליים בין קזחסטן ומקסיקו.
קזחסטן ומקסיקו כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-14 בינואר 1992, זמן קצר לאחר פירוק ברית המועצות.
מאז, התקיים מגע דיפלומטי מועט בין שתי המדינות, כאשר נציגי שתי המדינות נפגשים רק בפורומים בינלאומיים כמו באו"ם.
בספטמבר 2014 ערך שר החוץ הקזחי ארלן אידריסוב ביקור רשמי במקסיקו, הביקור הבכיר ביותר שערך פקיד קזחי במקסיקו אי פעם.
במהלך ביקורו, הודיעו שתי המדינות על תוכניות לפתוח שגרירויות קבועות בבירות זו של זו, בהתאמה.
במהלך ביקורו של שר החוץ אידריסוב, הוא נפגש עם מקבילו שר החוץ המקסיקני חוסה אנטוניו מיד וקיים פגישות פרטיות עם שר הכלכלה אילדפונסו גווארדו ויאריאל, נשיא הסנאט מיגל ברבוסה הוארטה והנשיא ויסנטה פוקס.
מאז הביקור, שתי המדינות הגבירו את שיתוף הפעולה בהקמת מנגנונים שיהפכו את המדינות לאזורים ללא גרעין.
במאי 2015 שוגרה רקטה רוסית הנושאת לוויין מקסיקני מקזחסטן והתרסקה דקות לאחר מכן עקב בעיות טכניות.
בשנת 2016, קזחסטן פתחה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנת 2017, מקסיקו השתתפה באקספו 2017 שהתקיים באסטנה.
במהלך האקספו, שתי המדינות גם חגגו 25 שנים ליחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג מקזחסטן למקסיקו
שר החוץ ארלן אידריסוב (2014)
סגן שר החוץ ירז'אן אשכבייב (2015)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לקזחסטן
תת-שר החוץ קרלוס דה איקאזה גונזלס (2017)
בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-23 מיליון דולר.
הייצוא המקסיקני לקזחסטן כולל: צינורות מתכת, מנועים חשמליים וגנרטורים, ציוד רפואי, משאבות אוויר ואקום, טרקטורים, מכוניות וכלי רכב ממונעים אחרים, עפרות מוליבדן, משקאות אלכוהוליים, מוצרי מזון ומוצרים כימיים.
מקסיקו היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של קזחסטן באמריקה הלטינית אחרי ברזיל.
קזחסטן מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי.
מקסיקו מיוצגת בקזחסטן באמצעות שגרירותה באנקרה, טורקיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד באלמטי.
יחסי מרוקו–קטר הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת מרוקו לבין מדינת קטר.
בעבר היחסים בין מרוקו לקטר היו יחסים קרים ואף היה מצב ששתי המדינות היו מדינות אויב אחת לשנייה.
ככל שעבר הזמן המדינות הפכו ליותר ידידותיות אחת לשנייה ובשנת 2000 נחתם הסכם לנרמול יחסים בין שתי המדינות.
קטר מחזיקה שגרירות ברבאט שבמרוקו ומרוקו מחזיקה שגרירות בוסט ביי אשר בדוחה שבקטר.
במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי בשנת 2019 שלחה מרוקו עזרה כלכלית לקטר.
יחסי מרוקו–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין קנדה.
שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים עם עצמאותה של מרוקו בשנת 1956. שתי המדינות הן חברות מלאות בלה פרנקופוני.
בקנדה חיים 100,000 מהגרים מרוקאים.
מרוקו מיוצגת בקנדה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה, וקונסוליה כללית שהיא מחזיקה במונטריאול, אחת הערים הגדולות בה.
קנדה מיוצגת במרוקו באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברבאט, בירת מרוקו.
יחסי מרוקו-ספרד בימינו, ממשיכים היסטוריה ארוכה של יחסי חוץ בין שליטים שפעלו בטריטוריות המהוות היום את ספרד ואת מרוקו, שתי טריטוריות הנהנות ממיקום אסטרטגי חשוב ומיוחד במינו הנובע מהעובדה ששתיהן נמצאות משני צידיו של מצר גיברלטר: מרוקו מדרום, בפינה הצפונית-מערבית של צפון אפריקה, וספרד מצפון, בפינה הדרומית-מערבית של דרום אירופה.
היום שתי המדינות חולקות גבול יבשתי באורך 18 ק"מ, הנובע מקיומן של שתי מובלעות ספרדיות בצפון מרוקו, מלייה וסאוטה, מובלעות שנוצרו ב-1956 בעקבות הפיכת מרוקו למדינה עצמאית, ולצורך שימור אינטרסים מדיניים של ספרד על אדמת אפריקה.
עם זאת, ספרד שמרה על שליטתה באזור סהרה המערבית, זאת בניגוד לעמדת מרוקו.
שורשי היחסים בין שליטים בטריטוריות הללו הולכים אחורה עד לתקופה הרומית.
עם התפוררות האימפריה ששלטה הן ב"ספרד" והן בצפון-אפריקה, התפתחו ישויות פוליטיות מקומיות, בסגנון ובשיטה שאפיינו את ימי הביניים.
עם עליית האסלאם כבשו כוחות מוחמד ויורשיו את כל צפון אפריקה עד לדרום-צרפת של ימינו.
המוסלמים התיישבו מצפון למצר גיברלטר, והקימו את ח'ליפות קורדובה, ששלטה בחלקים גדולים של חצי האי האיברי במשך כ-300 שנה.
הנוצרים שבלמו את המוסלמים בדרום-צרפת במאה ה-8, החלו בתהליך "הכיבוש מחדש" (הרקונקיסטה) כבר במהלך המאה ה-12, כאשר כוחות נוצרים בחצי האי האיברי, החל לדחוף כוחות מוסלמים דרומה.
תהליך השתלטות הנוצרים על חצי האי האיברי הגיע לשיאו ב-1492, שנה בה שוחררה גרנדה, העיר החשובה ביותר בדרום חצי האי האיברי.
הגרוש הסופי של יהודים ומוסלמים מחצי האי האיברי, הביא סוף סוף לגיבושה של ספרד, בערך כפי שהיא מוכרת עד היום, שכן עד אז שטחה היה מחולק בין ממלכות למיניהן, כמו אנדלוסיה, לאון, קסטיליה, קטלוניה וכו'.
בהמשך שלטה ספרד בחלקים גדולים של אזור בו נמצאת מרוקו, אך איבדה אותם במהלך המאה ה-17.
במהלך המאה ה-19, ספרד חזרה לכבוש חלקים ממרוקו.
באותה שנה הפכה מרוקו למדינת חסות צרפתית, ואילו ספרד הוגדרה כמעצמה קולוניאלית משנית.
ספרד שלטה בחלקים הצפוניים של מרוקו, וצרפת בחלקים הדרומיים.
מרוקו קיבלה עצמאות מצרפת ב-1956. ספרד הכירה בעצמאותה של מרוקו ב-1958.
לאחר עצמאות מרוקו, היחסים בין שתי המדינות היו יחסית ידידותיים.
שתי המדינות שיתפו פעולה בתחומים רבים, כולל סחר, תיירות וביטחון.
המחלוקת על מעמדה של סהרה המערבית היא המכשול העיקרי ביחסים בין מרוקו לספרד.
מרוקו טוענת בעלות על סהרה המערבית, בעוד שהאו"ם מגדיר את השטח כשטח לא מאוגד.
ספרד תומכת בפתרון של פתרון פוליטי לסוגיה, אך היא אינה מכירה בעצמאות סהרה המערבית.
למרות המחלוקת על סהרה המערבית, מרוקו וספרד מקיימות שיתופי פעולה משמעותיים בתחומים רבים ויש ביניהן שיתוף פעולה הדוק בנושאי הגירה והמלחמה בטרור.
הסחר בין שתי המדינות הוא גדול, וספרד היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של מרוקו.
מרוקו אף סייעה בחקירת פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד.
יחסי מרוקו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה לממלכת מרוקו.
באופן יחסי היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה למרוקו היו טובים מאוד מאז המאה ה-18. ואז היחסים ההדדיים החלו עם חילופי טובין בין האימפריות של הסולטאן מוחמד בן עבדאללה והקיסרית קתרין השנייה.
בשנים המאוחרות של הקיסרות הרוסית היא תמכה בעמדות הקולוניאליות הצרפתיות במרוקו.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ברית המועצות לא חתמה על פרוטוקול טנג'יר.
במהלך המלחמה הקרה, מרוקו הייתה אחת משותפות המסחר החשובות ביותר של ברית המועצות באפריקה.
בתחילת שנות ה-60 היחסים הסובייטיים-מרוקאים התפתחו בצורה טובה מאוד.
במהלך מחאת מוסקבה ב-1964, כ-50 תלמידים מרוקאים פרצו לשגרירות של מרוקו בברית המועצות במוסקבה ולאורך כל היום השתתפו במחאה נגד עונשי מוות שנגזרו על ידי בית משפט מרוקאי רבאט.
בשנת 1978 ברית המועצות השקיעה רבות בתעשיית הכרייה של מרוקו.
במלחמת סהרה המערבית, ברית המועצות תמכה בחזית פוליסריו ובאלג'יריה.
בהקשר זה אמר המלך חסן השני בשנת 1980 כי מרוקו וברית המועצות "במלחמה".
לרוסיה שגרירות ברבאט, ומשרד קונסולרי בקזבלנקה.
מרוקו מיוצגת ברוסיה על ידי שגרירותה במוסקבה.
בשנות האלפיים יחסי הסחר הדו-צדדיים התרחבו באופן משמעותי, בעיקר בתחום הכרייה והחקלאות.
הנשיא הנוכחי ולדימיר פוטין ביקר במרוקו בספטמבר 2006 במטרה לחזק את הקשרים הכלכליים והצבאיים בין רוסיה למרוקו.
היחסים בין מרוקו לרוסיה עדיין בפיתוח מתמיד, בעוד שהסחר בין המדינות הגיע לשני מיליארד דולר בשנת 2011. במרץ 2016 ביקר המלך מוחמד השישי ממרוקו ברוסיה ונפגש עם הנשיא פוטין.
שני הצדדים חתמו על הסכם להגנה הדדית על מידע סודי.
על פי התקשורת המרוקאית, רוסיה תומכת בעמדת מרוקו בעימות בסהרה המערבית.
לאחר ירידה משמעותית בתיירות מאירופה, משרד התיירות של מרוקו מתכנן למשוך אליו יותר מטיילים מרוסיה.
בשנת 2019, ממשלת מרוקו וממשלת רוסיה הסכימו על השקעה בבתי הזיקוק במוחמדיה, שהושבתו מאז 2015. כך שיגיעו להספק זיקוק של כ-100,000 חביות ביום, בית הזיקוק אמורים להגיע מאוחר יותר ל-200,000 חביות ביום על ידי ניצול מתקני נמל נאדור.
הרחבה זו מבטיחה לספק מספר השפעות נלוות, כולל הגברת יצירת מקומות עבודה ופיתוח תשתיות, במיוחד באזורים הצפוניים של מרוקו.
יחסי מרוקו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין ממלכת מרוקו לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים ובמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה שונים במגוון תחומים.
הסוחרים השווייצרים הראשונים הגיעו למרוקו והתיישבו בעיר טנג'יר, עיר נמל שהייתה בשליטת ספרד (לעומת רוב מרוקו שנשלטה על ידי צרפת) בסוף המאה התשע עשרה ועסקיהם פרחו שם.
היחסים הרשמיים בין ממשלת שווייץ לבין מרוקו קיימים מאז תחילת המאה העשרים.
בשנת 1921, שווייץ פתחה קונסוליה בקזבלנקה.
הקונסוליה הועברה לעיר רבאט בשנת 1947. שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של מרוקו בשנת 1956. במהלך בניית היחסים הדיפלומטיים, שווייץ פתחה צירות ברבאט, אשר הועלתה לדרג השגרירות בשנת 1960. היא פתחה גם קונסוליה בטנג'יר שפעלה בין השנים 1958 ל-1968.
ב-1959 פתחה מרוקו נציגות בשווייץ שקיבלה מעמד של שגרירות בשנת 1961.
מרוקו מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
מרוקו מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בציריך.
שווייץ מיוצגת במרוקו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה ברבאט, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת במרוקו גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בקזבלנקה.
יחסי מרוקו–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין הרפובליקה הצרפתית.
קשרים ראשונים בימי הביניים (700–1500)
בעקבות הפלישה של ח'ליפות בית אומיה (ששלטה על מרוקו באותה העת) לחופיה של ספרד שנעשתה על ידי המפקד הברברי טאריק אבן זיאד בשנת 711, חילות ערביים וברברים רבים פלשו לאזור דרום ומרכז צרפת במהלך המאה השמינית לספירה.
המוסלמים המורים שנתמכו על ידי בית אומיה הגיעו עד לאזור העיר אנז'ה ובקרב טור בשנת 732 הם נהדפו חזרה לאזור הרי הפירנאים - גבול צרפת-ספרד.
בין המוסלמים לפרנקים התקיים גם שיתוף פעולה תרבותי כאשר במהלך המאה העשירית לספירה הנזיר הפרנקי ז'רבר מאוריאק שהפך לאחר מכן לאפיפיור סילבסטר השני נסע לספרד על מנת ללמוד על תרבות האסלאם, וייתכן כי למד את הנושא באוניברסיטת אל-קרוויין שממוקמת בעיר פאס שבמרוקו עצמה.
צרפת הדפה התקפות של אימפריית המוראביטון במהלך המאות ה-12 וה-13. הפרנקים אף תרמו לנוצרים באזור חצי האיברי ועזרו להם להפיל את אימפריית המוראביטון.
בשנת 1402 ההרפתקן ומגלה הארצות הצרפתי ז'אן דה בתנקור עזב את צרפת במסגרת משלחת והפליג על יד חופי מרוקו על מנת לכבוש את האיים הקנריים ולהפוך למלכם.
קונסולים ורופאים - הרנסאנס המוקדם (1500–1600)
במהלך המאה השש עשרה, יישומה של הברית הפרנקו-עות'מאנית בין המלך פרנסואה הראשון לסולטן סולימאן המפואר אפשרו קשרים רבים בין סוחרים צרפתיים לבין מדינות תחת ההשפעה העות'מאנית, מדינות כמרוקו.
בשנת 1533 פרנסואה הראשון שלח שגריר למרוקו, הקולונל פייר דה פיטו.
במכתב לפרנסואה הראשון מ-13 באוגוסט 1533, אחמד בן מוחמד מנהיג השושלת הווטאסית, בירך את הפתיחות הצרפתית, נתן את חופש השיט לצרפתים במרוקו והבטיח הגנה על הסוחרים הצרפתיים ברחבי המדינה.
צרפת החלה לשלוח ספינות למרוקו בשנת 1555 תחת שלטונו של אנרי השני, בנו של פרנסואה.
צרפת תחת אנרי השלישי שלחה קונסול לפאס (גילם בראר) בשנת 1577, היא הייתה המדינה האירופאית הראשונה לעשות כן.
בראר היה רופא במקצועו והציל את חייו של הנסיך המרוקאי עבד אל-מאליק במהלך מגפה באיסטנבול; כאשר הגיע לכס המלכות הוא ביקש להחזיר לבראר על שירותו והצלת חייו באותו המטבע.
בראר סיים את תפקידו ולאחר מכן נכנס לתפקד ארנול דה ליזה, ולאחריו אטיין הוברט מאורליאן.
אטיין מאורליאן החזיק גם בתואר של רופא הסולטן המרוקאי וגם בתואר הנציג הצרפתי במדינה.
הקשרים עם צרפת קרו במהלך שלטון עבד אל-מאליק ויורשו אחמד אל-מנסור.
בזמן ההוא, האנגלים ביקשו ליצור קשרים טובים עם השושלת הסעדית גם הם, ושאפו ליצירת ברית אנגלו-מרוקאית, עם ביקורו של אדמונד הוגאן ב-1577.
המשלחת המרוקאית הראשונה שנשלחה לצרפת הייתה זו של אל-חג'ארי ב-1610–1611. האחרון נשלח לאירופה בהוראתו של השליט המרוקאי במטרה להשיג פיצויים על התנהגות הספרדים ל"מוריסקוס" - המוסלמים המורים שנאנסו להתנצר על ידי הספרדים.
לעומת המודחארים שנשארו נאמנים לאסלאם, המוריסקוס הורשו להישאר בספרד אך היו תחת השגחה מתמדת.
הם נרדפו על ידי פליפה השני, מלך ספרד, התמרדו בשנת 1568 ולבסוף הושמדו ברובם בידי האינקויזיציה.
זמן קצר לאחר ביקורו של אל חג'ארי בצרפת, יצא אל המדינה אחמד אל-ג'זולי.
הוא יצא עם משלחתו אל המדינה בשנים 1612–1613. ראשית נסע אל ג'זולי להולנד, שם התערב הפרלמנט על מנת לאפשר לו לבקר בצרפת.
בצרפת עצמה הוא היה אחראי על השבת מלאי הספרייה של הסולטאן המרוקאי מולאי זידאן, מלאי שנלקח על ידי ז'אן פיליפ דה קסטלאן.
משלחותיו של איזק דה רזילי
איזק דה רזילי, בליוויו של קלוד דו מאס, הפליג לראשונה למרוקו כבר בשנת 1619. הוא עשה זאת בשליחות של לואי השלושה עשר ששקל כבר אז לכבוש חלק ממרוקו.
דה רזילי היה יכול לסייר בחופי מרוקו עד לאזור אסואירה (באותה התקופה - מוגדור).
דה רזילי ודו מאס חזרו לצרפת מלווים בשליח בשם סעיד פארס, שמשימתו הייתה לקחת את ספרי מולאי זידאן בחזרה למרוקו.
בשנת 1624 דה רזילי הושם כאחראי על פרשת הספרייה של מולאי זידאן והגיע לסלא על מנת לפתור אותה.
דה רזילי נעצר ונכלא על ידי המשטר המרוקאי לפני ששוחרר (הגיע למרוקו ללא אישורם), ונאלץ לעזוב כתבים נוצריים רבים מאחוריו.
נוצרים קפוצ'ינים רבים שניסו להתבסס במרוקו תמכו בדה רזילי במשימתו.
ב-1626 לאחר שהקרדינל רישלייה ביקש להקים קולוניה צרפתית, דה רזילי הציע לו לכבוש את אסואירה שבמרוקו ובתוך כך ליצור בסיס גם נגד הסולטאן במרקש שהיה עוין לצרפתים.
אלו תקפו כשלוש שנים לאחר מכן בשנת 1629 וגרמו לנזק אך בסופו של דבר נסוגו חזרה.
ב-1630 ביקר רזילי פעם נוספת במקורו ולקח חלק במשא ומתן על שחרור העבדים הצרפתיים מהמרוקאים.
הוא ביקר במרוקו שוב ב-1631 והשתתף במשא ומתן על האמנה הצרפתית-מרוקאית בשנת 1631, יחד עם צאצאיו של שודד הים והדיפלומט היהודי מרוקאי שמואל פאלאג'י.
במהלך המאה השבע עשרה מולאי איסמעיל, סולטאן מרוקו, חיפש בעלי ברית נגד ספרד, והייתה לו מערכת יחסים מאוד טובה עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
מולאי איסמעיל שלח את מוחמד תמים להיות שגרירו בצרפת בשנת 1682 ובין שתי המדינות נרקם שיתוף פעולה במגוון תחומים.
שוטרים צרפתים התאמנו עם הצבא המרוקאי וצרפתים עזרו למרוקאים בתחום הבניין.
קונסולים צרפתים היו נוכחים במרוקו, כמו ז'אן באטיס אסטל שהיה הקונסול בתטואן.
שגריר צרפתי נשלח למרוקו לראשונה בשנת 1693.
לאחר סיום מלחמת שבע השנים, צרפת הפנתה את תשומת ליבה אל הפיראטים הברברים, בעיקר אלו שפעלו במרוקו, וניצלו את הקונפליקט שהיה על מנת לתקוף ספינות של מדינות המערב.
קשרים בין צרפת למרוקו המשיכו לקרות במהלך המאה השמונה עשרה, כמו אלו של המהנדס הצרפתי תאודור קורן עם המלך מוחמד בן עבדאללה.
קורן עיצב את הנמל החדש של אסואירה בשנת 1760. בשנת 1767 צרפת כוננה אמנה חדשה עם מרוקו, שנתנה לצרפתים הגנה קונסולרית ודיפלומטית במרוקו.
האמנה הזו הייתה מודל לאמנות בין כוחות אירופאיים שונים בשנים הבאות.
בשנת 1777 מוחמד בן עבדאללה שלח שגריר לצרפת שנשלטה באותה התקופה על ידי לואי החמישה עשר, השגרירות הונהגה על ידי טהאר פניח וחאג' עבדאללה.
צוות השגרירות הביא איתו במתנה 20 עבדים צרפתים שנתפסו על ידי פיראטים ברברים בסלא, בנוסף ל-6 סוסים מפוארים.
שני השגרירים נשארו בצרפת למשך שישה חודשים.
שגרירות נוספת נשלחה לצרפת בשנת 1781, אך זו לא הוכרה לבסוף בעקבות עניינים פנימיים בצרפת.
לאחר התקופות הקשות והמטלטלות שעברה צרפת תוך המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, צרפת הראתה פעם נוספת עניין חזק מאוד במרוקו במהלך שנות השלושים של המאה התשע עשרה.
היא ראתה במרוקו כתוספת להשפעה שלה באזור המגרב, בנוסף לאלג'יריה ולתוניסיה.
המלחמה הפרנקו-מרוקאית הראשונה התקיימה בשנת 1844 והעילה הרשמית לה הייתה הברית המרוקאית עם אלג'יריה כנגד צרפת.
לאחר מספר תקריות בגבול שבין אלג'יריה למרוקו והסירוב של מרוקו לדרישה הצרפתית לבטל את תמיכתה באלג'יריה, צרפת החלה במלחמה.
צרפת ניצחה במלחמה ניצחון מוחץ וזאת לאחר הפצצת טנג'יר (6 באוגוסט 1844), קרב איסלי באוג'דה (14 באוגוסט 1844) והפצצת מוגדור (15 באוגוסט עד ה-17 באוגוסט 1844).
המלחמה נגמרה באופן רשמי ב-10 בספטמבר עם חתימת אמנת טנג'יר.
במסגרת אמנת טנג'יר מרוקו קיבלה את התנאים הצרפתיים וכלאה את עבד אל-קאדר (שהיה מראשי המתנגדים לכיבוש צרפת את אלג'יריה).
בנוסף לכך, מרוקו צמצמה את המשמר שלה באוג'דה והקימה ועדה לשמירת הגבול.
הגבול המרוקאי-אלג'יראי שנקבע באמנת טנג'יר השתמר.
הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הכירה ב"תחום ההשפעה הצרפתית" של צרפת במרוקו בשנת 1904 במסגרת ההסכמה הלבבית, כששתי אלו מתעלמות מהתגובה הגרמנית לנושא.
כך יצר הקייזר את המשבר המרוקאי הראשון.
המשבר המרוקאי נפתר בוועידת אלחסירס שהתקיימה בספרד בשנת 1906. אמנת אלחסירס נתנה לצרפת באופן רשמי זכויות במרוקו: שליטה על נמלי מרוקו ומשמר משטרה משותף עם ספרד במרוקו.
הכיבוש הצרפתי הצבאי במרוקו החל בשנת 1907 כאשר כבשה את אוג'דה, וזאת בתגובה לרצח הרופא הצרפתי אמיל משאם במרקש.
חזית מערבית נפתחה באוגוסט 1907 עם הפצצת קזבלנקה.
לאחר מכן החל המשבר המרוקאי השני.
המתיחות בין גרמניה לצרפת הגיעה לשיאה ב-1 ביולי 1911 כאשר ספינת תותחים קטנה של הצי הגרמני "פנתר" הגיעה לנמל אגאדיר.
ממשלת גרמניה טענה כי היא שיגרה את ה"פנתר" ואת "ברלין", משחתת קלה גדולה יותר שהגיעה כעבור ימים אחדים לאגדיר, כדי להגן על נתינים מגרמנים בדרום מרוקו.
הממלכה המאוחדת חששה שהגרמנים מתכוונים לבנות בסיס ימי באוקיינוס האטלנטי.
כתוצאה מכך נסוג הצי הבריטי קרוב לעבר צרפת, והאיבה בין הממלכה המאוחדת וגרמניה הגיעה לשיאה.
הגרמנים החליטו שלא להסכים עם פתרונו של המשבר המרוקאי הראשון ב-1906, ותבעו עצמאות מוחלטת של מרוקו מידי צרפת.
משא ומתן בין צרפת לגרמניה החל ב-9 ביולי ונמשך עד 4 בנובמבר, ונסתיים בחתימתן של שתי המדינות על הסכם לפיו גרמניה תכיר בשליטתה של צרפת במרוקו, וזו תתן לה מושבה חדשה באפריקה בשטח הרפובליקה של קונגו היום.
הסכם פאס שנחתם ב-30 במרץ 1912 הפך את מרוקו לפרוטקטורט (מדינת חסות) צרפתי.
מנקודת מבט משפטית קשיחה, ההסכם לא שלל את מעמדה של מרוקו כמדינה ריבונית.
גם לאחר אמנת פאס צרפת ערכה את הכוחות שלה במרוקו ונלחמה שם לא פעם אחת.
המלחמות הידועות ביותר של צרפת במרוקו היו מלחמת זאיין שהתקיימה בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת הריף, שהתקיימה מעט לאחר מכן.
שתי המלחמות התקיימו באזור צפון מרוקו ובהרי האטלס.
שיתוף הפעולה במלחמת העולם הראשונה
צרפת עודדה במהלך מלחמת העולם הראשונה גיוס מרוקאים לחיל שהורכב כולו מחיילי הקולוניות שלה, כמו שעשתה בקולוניות אחרות שלה באפריקה וברחבי העולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כ-40,000 מרוקאים נלחמו עבור צרפת, כשהם יוצרים את "הבריגדה המרוקאית".
חיילים מרוקאים שירתו לראשונה את צרפת במהלך הקרב הראשון על המארן בספטמבר 1914, והשתתפו בקרבות גדולים במהלך המלחמה, כולל קרב ארטואה הראשון, קרב שמפאן הראשון וקרב ורדן.
המרוקאים מצדם תמכו בצרפתים והתבטאו בעד הלחימה, חלקם אפילו תיארו את הלחימה המרוקאית במסגרת הצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה "אחד מהרגעים החשובים ביותר בהיסטוריה המשותפת המרוקאית-צרפתית".
מהדי בן ברקה היה פוליטיקאי מרוקאי, מנהיג האופוזיציה.
בשנת 1962 הואשם בקשירת קשר כנגד המלך חסן השני ויצא לגלות.
לאחר שתמך באלג'יריה בפלישתה למרוקו בשנת 1963, נידון למוות במולדתו בהיעדרו.
בן ברקה נראה בפעם האחרונה בפריז ב-29 באוקטובר 1965. פרשת חטיפתו עירבה את שירותי הביטחון בצרפת, ובמרוקו כמו גם את המוסד וה-CIA.
נראה כי נרצח וגופתו הועלמה.
הפרשה השפיעה על יחסי ישראל–צרפת באופן ישיר.
ב-3 במרץ 1973 הכריז חסן השני, מלך מרוקו, על מדיניות חדשה של מרוקניזציה ובמסגרתה הועברה הבעלות על אדמות ועסקים של המעמד הגבוה המקורב לממשל הצרפתי בעיקר, אל מרוקו.
לאחר המרוקניזציה עלה שיעור העסקים שנמצא בידי מרוקאים מ-18 אחוזים ל-55 אחוזים.
היחסים במאה העשרים ואחת (2000–הווה)
היחסים הנוכחיים בין צרפת למרוקו תוארו כיחסים נאו-קולוניאליים.
כקולוניה צרפתית לשעבר (ששמרה על עצמצאותה), מרוקו נחשבת כחלק מחבל "פרנצאפריק", מונח המשמש לתיאור היחסים בין הקולוניות לשעבר של צרפת באפריקה, לצרפת עצמה.
היחסים הללו בין הרפובליקה הצרפתית וממלכת מרוקו קיימים בעיקר בתחומי הסחר, ההשקעות, התשתיות, החינוך והתיירות.
במהלך 2021, פרצה סערה בצרפת בעקבות פרסומים כי שירותי הביון של מרוקו עקבו אחרי טלפון נייד של נשיא צרפת עמנואל מקרון.
מרוקו התעניינה במיוחד בקשרים עם אלג'יריה ובפעולות הבדלנים בסהרה המערבית.
בשנת 2024 הכירה צרפת בפועל בריבונות מרוקו בסהרה המערבית.
מרוקו היא הלקוחה הגדולה ביותר של צרפת, והמקבלת העיקרית של ההשקעות הצרפתיות ביבשת אפריקה.
צרפת היא המשקיעה הגדולה ביותר במרוקו בכל מגזר כלכלי, כולל חברת התעופה הלאומית, רויאל אייר מרוק, ורכבת מרוקו (ONCF).
מרוקו היא המשקיעה האפריקאית הגדולה ביותר בצרפת מן הצד השני - רוב הנשק של הצבא המרוקאי הוא נשק שנקנה מצרפת.
מעל 750 חברות צרפתיות פועלות במרוקו ומעסיקות בין 80,000 ל-100,000 אנשים.
הסחר השנתי בין מרוקו לצרפת מסתכם בעשרות ביליונים של דולרים בשנה.
צרפת מימנה 51 אחוזים מפרויקט הרכבת המהירה במרוקו, שנחנכה על ידי עמנואל מקרון ועל ידי מוחמד השישי יחד.
החינוך הצרפתי פופולרי מאוד במרוקו.
עד ימים אלו, בתי ספר מסוימים במרוקו מלמדים בשפה הצרפתית וערבית מלומדת כשפה השנייה.
בתי ספר צרפתיים רשמיים נמצאים בקזבלנקה, רבאט, פאס, מרקש, מקנס ואוג'דה.
צרפת היא יעד אליו נוהרים מרוקאים ללימודים אקדמיים.
כ-60% מכלל המרוקאים שלומדים מחוץ למרוקו, עושים זאת בצרפת.
ישנם 1,514,000 מרוקאים המתגוררים בצרפת לפי אומדן, זוהי הקהילה הגדולה ביותר של מרוקאים מחוץ למרוקו.
הלשכה הצרפתית המרכזית לסטטיסטיקה חשפה כי ההערכה היא שמתגוררים 755,400 בעלי אזרחות מרוקאית בצרפת ואלו מייצגים עשרים אחוזים מאוכלוסיית המהגרים בצרפת.
מוחמד השישי, מלך מרוקו בחר בצרפת כיעד הביקור הראשון שלו והנשיא הצרפתי הגיע לביקור גומלין במרוקו.
נבחרת מרוקו בכדורגל מכלילה בסגל שלה שחקנים אזרחים מרוקאים רבים שנולדו בצרפת.
צרפת מיוצגת במרוקו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברבאט, בירת המדינה.
צרפת מיוצגת במרוקו גם בדרג הקונסולרי באמצעות שמונה קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: אגאדיר, קזבלנקה, אסואירה, פאס, מרקש, אוג'דה, אספי, וטנג'יר.
מרוקו מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
מרוקו מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות חמש עשרה קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: פריז (ארבע קונסוליות בנוסף לשגרירות), בורדו, בסטיה, דיז'ון, ליל, ליון, מרסיי, מונפלייה, אורליאן, רן, שטרסבורג, וטולוז.
יחסי מרוקו–נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין ממלכת נורווגיה.
בין מרוקו לנורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים שידעו עליות ומורדות.
בין שתי המדינות התקיימו משברים על רקע חילוקי דעות.
נתינת המקלט של השגרירות הנורווגית לשני ילדים בעלי אזרחות כפולה מרוקאית-נורווגית בעת שברחו ממרוקו בשנת 2009 הובילה למשבר דיפלומטי בין שתי המדינות.
הילדים נשארו בשגרירות למשך שלושה ימים.
לאחר עזיבת הילדים, יום לאחר מכן, עזב השגריר הנורווגי את מרוקו.
הרשויות המרוקניות לא הסכימו להגעת שגריר נורווגי חדש למרוקו למשך מספר שנים בעקבות המקרה.
בשנת 2018 נרצחה במרוקו מארן אולנד, תיירת נורווגית, יחד עם לואיזה וסטרגר, תיירת דנית.
התיירות נרצחו על ידי המדינה האיסלאמית כנקמה על קרב דיר א-זור.
מרוקו מיוצגת בנורווגיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באוסלו, בירת המדינה.
נורווגיה מיוצגת במרוקו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה ברבאט, בירת המדינה.
נורווגיה מיוצגת במרוקו גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמית שהיא מחזיקה באגאדיר, ובקזבלנקה.
יחסי נאורו–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין ניו זילנד.
בין רפובליקת נאורו לבין ניו זילנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
ניו זילנד מעניקה סיוע לנאורו בעיקר במגזר הכלכלי ובנושאים אזוריים.
שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון האומות המאוחדות ובפורום איי האוקיינוס השקט.
ניו זילנד מעניקה לנאורים מלגות לימודים מדי שנה.
1995 - ברנרד דואויגו, נשיא נאורו
2003 - רנה האריס, נשיא נאורו
2011 - מרקוס סטיבן, נשיא נאורו
2001 - הלן קלארק, ראש ממשלת ניו זילנד
2003 - סילביה קרטרייט, המושלת הכללית של ניו זילנד
2018 - אאופיטו ויליאם סיו, שר הפסיפיק של ניו זילנד
2018 - ג'סינדה ארדרן, ראש ממשלת ניו זילנד
נאורו אינה מיוצגת בניו זילנד, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ניו זילנד אינה מיוצגת בנאורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ניו זילנד האמינה נציב עליון על נאורו היושב בוולינגטון, בירת המדינה.
יחסי נאורו–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין הרפובליקה של קוריאה.
בין רפובליקת נאורו לבין קוריאה הדרומית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין קוריאה הדרומית כוננו ב-20 באוגוסט 1979. בין שתי המדינות מתקיים שיתוף פעולה כלכלי מזערי והתקיימו ביקורים רמי דרג בין שתיהן שהובילו לעוד שיתופי פעולה מועטים.
פברואר 2011 - שליחו של שר החוץ הדרום-קוריאני
מאי 2011 - שר החוץ של נאורו, קייראן קקה
נובמבר 2014 - נשיא נאורו, בארון ואקה
נאורו אינה מיוצגת בקוריאה הדרומית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קוריאה הדרומית אינה מיוצגת בנאורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי מרוקו–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת מרוקו לרפובליקה של תוניסיה.
שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת, כחלק ממדינות המגרב בצפון אפריקה.
שתי המדינות נשלטו על ידי קרתגו, האימפריה הרומית, שבטים ברברים, האימפריה המוסלמית, ומאוחר יותר האימפריה העות'מאנית וצרפת.
בשנת 1956 זכו שתי המדינות בעצמאות, ועד מהרה הם כוננו יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2011 התרחשו בשתי המדינות מהפכות האביב הערבי, שהביאו לחילופי שלטון בתוניסיה ולרפורמות במרוקו.
בשנת 2020 נפגש שר החוץ המרוקני, נאסר בוריטה, עם נשיא תוניסיה, קייס סעיד, והעביר מסר ממוחמד השישי, מלך מרוקו על חיזוק היחסים בין המדינות.
כמו כן הם דנו בדרכים לפתרון מלחמת האזרחים השנייה בלוב, והכריזו שוב על נייטרליותם בסכסוך.
מרוקו מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס.
תוניסיה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין הרפובליקה של צ'ילה.
כתוצאה מהאמור לעיל, שתי המדינות הצליחו לקרב עמדות זו לזו בתחומים שונים.
כך, למשל, היא הקימה את הוועדה המשותפת מרוקו–צ'ילה והקבוצה הבין-פרלמנטרית הצ'יליאנית-מרוקאית בשנת 2010.
בין ההסכמים העיקריים שנחתמו בין שתי המדינות ניתן למנות הסכם שיתוף פעולה כללי והקמת התייעצויות פוליטיות שנחתמו בשנת 1999, והסכמים שונים בנושא דיג, חקלאות ימית, כרייה, חקלאות, בריאות, ספורט ושוויון מגדרי.
בדצמבר 2004 ערך מוחמד השישי, מלך מרוקו, ביקור ממלכתי בצ'ילה, שהפך לביקור הראשון של בן מלוכה ערבי ומוסלמי במדינת אמריקה הדרומית.
באפריל 2012 ביקר שר החוץ הצ'יליאני, אלפרדו מורנו צ'ארמה, במרוקו, שם ערך פגישות עבודה עם רשויות פוליטיות שונות.
בנובמבר 2016 השתתפה נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט בוועידת הצדדים לאמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים (COP22), שנערכה במרקש, בהזמנת המלך מוחמד השישי.
העמדה הצ'יליאנית בשאלת סהרה המערבית
בעבר צ'ילה הביעה את תמיכתה בעצמאותה של סהרה המערבית ובנסיגת הכוחות המרוקאים.
עם זאת, עד היום היא עדיין לא הכירה בה בפועל ואתר משרד החוץ כולל את סהרה המערבית כשטח נפרד של מרוקו, שלא כוננו עמו יחסים דיפלומטיים.
מנגד, סרחיו רומרו פיסרו, בזמן שהיה נשיא הסנאט הצ'יליאני אמר לעיתונאים מרוקאים כי הוא תומך בטענתה של אותה מדינה בשטח סהרה, שאושרה על ידי רשויות פרלמנטריות אחרות ושר החוץ הצ'יליאני, הרלדו מונוז, ב-9 באוקטובר 2017.
בשנת 2015 הגיע הסחר הדו-צדדי ל-2.5 מיליון דולר, וגדל ב-23% מאז 2010. המוצרים העיקריים שמייצאת צ'ילה למרוקו הם אשלגן חנקתי, סלמון ורסק אפרסקים, בעוד שמרוקו מייצאת לצ'ילה בעיקר שמנים תעשייתיים, שמן דגים וכלי רכב להובלת סחורות.
צ'ילה רואה במרוקו שוק אטרקטיבי עבורה ושער לשוק של שאר מדינות אזור צפון אפריקה, וזו סיבת הסכם סחר חופשי שנחתם בין שתי המדינות.
צ'ילה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט, אשר מוסמכת גם עבור סנגל ותוניסיה.
כמו כן, קיים משרד סחר בקזבלנקה, כמו גם קונסוליות כבוד בטנג'יר ומרקש.
המשרד בקזבלנקה מייצג גם את הברית הפסיפית במרוקו.
מרוקו מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה וקונסוליה בוולפראיסו.
יחסי מרוקו–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין למרוקו.
סין ומרוקו כוננו יחסים דיפלומטיים בנובמבר 1958.
משנת 2000 עד 2012, זוהו כ-36 פרויקטים פיננסיים רשמיים של מימון פיתוח סיני במרוקו באמצעות דיווחים שונים בתקשורת.
פרויקטים אלה נעים בין סכום כולל של 248 מיליון דולר עם בנק ייבוא הייצוא של סין להקמת כביש ברכיד-בני מלל בשנת 2011, ועד הסכם הלוואות מועדף בסך 150 מיליון CNY ברבאט כדי לבנות ולהצטייד בשמונה בתי חולים פרטיים כלליים באזורים שונים במרוקו.
בנובמבר 2016 הודיעה מרוקו כי היא מתכננת לפתח מרכז כלכלי חדש בצפון המדינה, בסיוע ארגוני פיתוח וחברות רב-לאומיות סיניות, כולל חברת התעופה האווירית הבינלאומית Haite Group, מרוקו-סין הבינלאומי ובנק BMCE של אפריקה.
עלות הפרויקט צפויה לעלות 11 מיליארד דולר.
ביוני 2020 הייתה מרוקו אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
שלושה סניפים של מכון קונפוציוס הוקמו במרוקו, הראשון במרץ 2008 באוניברסיטת מוחמד החמישי, השני במאי 2012 באוניברסיטת חסן השני בקזבלנקה, והשלישי באוניברסיטת עבד אלמלך אסאדי בספטמבר 2016.
יחסי מרוקו–פקיסטן הם יחסי החוץ בין מרוקו ופקיסטן.
היחסים באופן מסורתי חזקים ולבביים.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנות החמישים, זמן קצר לאחר עצמאותה של פקיסטן מבריטניה.
המדינות שיתפו פעולה באופן משמעותי בעבר וממשיכות להרחיב את הקשרים ביניהם.
בעבר פקיסטן טענה כי אינה מכירה ברפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית בסהרה המערבית, וכי מעמד האזורים שנוי במחלוקת ויוחלט על ידי החלטות האו"ם, היא תמכה בנקודת המבט המרוקאית כי הסכסוך הוא עניין פנימי.
בסוף שנת 2007, שגריר מרוקו, מוחמד רידה אל פאסי, הזמין ועודד יזמים ואנשי עסקים פקיסטנים לנצל את הסכם הסחר החופשי של מרוקו (FTA) עם ארצות הברית והאיחוד האירופי, במיוחד בבגדי הטקסטיל והמוצרים המוגמרים.
בפגישה עם סגן נשיא הפדרציה של לשכות המסחר והתעשייה של פקיסטן (FPCCI), זובאיר טופייל, אמר השגריר כי תחת ה-FTA, למרוקו יש גישה חופשית עבור בגדים מוכנים לארצות הברית.
"מרוקו היא יצואנית גדולה של בגדים מוכנים לאירופה, ואנחנו מזמינים חברות פקיסטניות לחלוק את הייצוא המרוקאי לאירופה", אמר פאסי.
השגריר המשיך והזמין חברות פקיסטניות להקים יחידות בגדים במרוקו, שם אפילו תוספת ערך של 30% מקובלת על האיחוד האירופי.
סגן נשיא ה-FPCCI, זובאיר טופאיל, קיבל בברכה את הצעת השגריר והדגיש כי המגזר הפרטי של שתי המדינות יתקרב לפתיחת אפשרויות חדשות לסחר דו-צדדי.
נכון לעכשיו, היצוא של פקיסטן למרוקו עומד על 11.5 מיליון דולר, ואילו הייצוא המרוקאי לפקיסטן עומד על 147 מיליון דולר.
מרוקו מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד.
פקיסטן מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–פורטוגל מכסים תקופה של כמה מאות שנים ועד היום.
המגעים הראשוניים החלו במאה ה-8, כאשר הכוחות המוסלמים פלשו לרוב שטחו של חצי האי האיברי.
לאחר הרקונקיסטה, פורטוגל התרחבה אז לאפריקה, החל משטחה של מרוקו, על ידי כיבוש ערים והקמת מאחזים מבוצרים לאורך חוף מרוקו.
התפשטות אסלאמית ראשונה (המאה השמינית)
האדמה שבין דורו לריו מיניו הייתה רוזנות פורטוגל הנוצרית, שהפכה לממלכת פורטוגל תחת אפונסו אנריקס בשנת 1129.
התרחבות מרוקאית בחצי האי האיברי (המאה 11–14)
פורטוגל חזרה שוב להיות מושפעת על ידי הרחבת האימפריה המרוקנית תחת השושלות מוראביטון ואל-מוואחידון, בין המאה ה-11 לבין המאה ה-13.
הפורטוגלים הצליחו לכבוש מחדש את ליסבון במצור על ליסבון בשנת 1147.
פורטוגל החלה לכבוש חלקים מחוף מרוקו החל משנת 1415 עם כיבוש סאוטה, ששלוש שנים מאוחר יותר הושמה במצור על ידי המרוקאים שלא צלח.
לאחר מכן תחת אפונסו החמישי, מלך פורטוגל, פורטוגל כבשה את אל קאסר אס-סגיר (1458), טנג'יר (אותה כבשה והפסידה מספר פעמים בין 1460 ל-1464) ואסילה (1471).
הישגים אלה העניקו למלך את הכינוי "האפריקאי".
פורטוגל וספרד חתמו הסכם בשנת 1496 ובו סיכמו למעשה את אזורי השפעתן על חוף צפון אפריקה: ספרד הייתה יכולה לכבוש רק שטח ממזרח לפניון דה ולס דה לה גומרה.
הגבלה זו הסתיימה רק באיחוד השושלת של הכתרים הפורטוגזי והספרדי תחת פליפה השני, מלך ספרד, לאחר קרב אל-קסר אל-כביר בשנת 1578, כאשר ספרד החלה לנקוט בפעולות ישירות במרוקו, כמו בכיבוש לראצ'ה.
בסך הכול הפורטוגזים תפסו 6 ערים מרוקאיות ובנו 6 מבצרים עצמאיים על חוף האוקיינוס האטלנטי המרוקאי, בין נהר לוקוס בצפון לנהר סוס בדרום.
שניים מהם הפכו ליישובים עירוניים קבועים: סנטה קרוש דו קאבו דה גואה (אגאדיר, נוסדה בשנת 1505–1506), וכן מאזאגן נוסדה בשנת 1514–1517.
הפורטוגלים נאלצו לנטוש את מרבית יישוביהם בין השנים 1541 ל-1550 בעקבות התקפות הסולטאן מוחמד א-שייח' , במיוחד נפילת אגאדיר בשנת 1541 וכיבוש פאס בשנת 1549. עם זאת, הם הצליחו לשמור על כמה בסיסים: סאוטה (1415–1668), טנג'יר (1471-1661) ומאזאגן (1502-1769).
קרב אל-קסר אל-כביר בשנת 1578 היה אירוע מכריע, שכן סבשטיאו, מלך פורטוגל, נהרג בקרב וצבאו חוסל על ידי כוחות מרוקאים בברית עם האימפריה העות'מאנית.
טנג'יר נמסרה לאנגליה בשנת 1661 במטרה לעודד את אנגליה לתמוך בפורטוגל במלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, וסאוטה הועברה לבסוף לספרד בשנת 1668 באמצעות אמנת ליסבון, שהכירה לבסוף בבית ברגנסה כשושלת השלטון החדשה של פורטוגל ומושבות פורטוגל הנותרות מעבר לים.
אירועים אלו למעשה סיימו את המעורבות הישירה של פורטוגל במרוקו, עד שנטשו את מאזאגן בלחץ סולטאן מרוקו מוחמד השלישי בשנת 1769.
חמש שנים אחר כך, בשנת 1774, סיכמו ממשלות מרוקו ופורטוגל הסכם שלום וידידות, אחד ההסכמים הדו-צדדיים הוותיקים ביותר של שתי המדינות.
בשנת 1955 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
מרוקו מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–תאילנד הם יחסי החוץ בין מרוקו ותאילנד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1984. ב-2 ביולי 2018 נחתם בין המדינות הסכם בתחום החינוך.
הסחר בין המדינות די מצומצם, אולם קיים פוטנציאל אדיר להרחבת הסחר בין המדינות.
מרוקו מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק.
תאילנד מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת מרוקו לבין הרפובליקה הצ'כית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1947, ובשנת 2007 הן חגגו 60 שנה ליחסים הדיפלומטיים.
ראש ממשלת צ'כיה מירק טופולנק ביקר במרוקו בפברואר 2006. ב-4–5 בדצמבר 2018 ראש ממשלת צ'כיה אנדריי באביש ביקר במרוקו, שם פגש את ראש ממשלת מרוקו, סגן נשיא לשכת המייעצים, נשיא בית הנבחרים, ופתח פורום עסקי.
ליוותה אותו שרת התעשייה והמסחר מרתה נובאקובה ומשלחת עסקים גדולה.
בשנת 2017 היצוא הצ'כי למרוקו הסתכם ב-316.8 מיליון דולר, ואילו היבוא הסתכם ב-181 מיליון דולר.
לדברי ראש הממשלה באביש, ההזדמנויות העיקריות להמשך פיתוח הן בעיקר בתחומי האנרגיה, הרכב, תעשיות תעופה וביטחון, חקלאות, טכנולוגיות מזון ורפואה ותעשיית הכרייה.
צ'כיה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט וקונסוליה כללית בקזבלנקה.
מרוקו מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
יחסי מרוקו–רומניה הם יחסי החוץ בין מרוקו ורומניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962. שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד מדינות הים התיכון ובלה פרנקופוני.
בשנת 2012 חגגו שתי המדינות 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן, וארגנו מספר אירועי תרבות ואמנות הן ברומניה והן במרוקו.
במהלך השנים מאות מורים רומניים לימדו בבתי ספר במרוקו ואלפי צעירים מרוקאים למדו באוניברסיטאות ברומניה.
מרוקו מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
רומניה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט וקונסוליות כבוד בקזבלנקה, פאס, מרקש וטנג'יר.
יחסי מרוקו–שוודיה הם יחסי החוץ בין מרוקו וממלכת שוודיה.
בשנת 1763 חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות, סחר וניווט, ובשנת 1958 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה מצרפת.
באותה שנה פתחה שוודיה את שגרירותה ברבאט, ובשנת 2012 פתחה מרוקו את שגרירותה בסטוקהולם.
בשנת 2015 התדרדרו היחסים בין המדינות לאחר ששוודיה רצתה להכיר בעצמאותה של סהרה המערבית, אולם בינואר 2016 חזרה שוודיה מכוונה זאת.
ביוני 2023, לאחר פרשת השחתת הקוראן החזירה מרוקו את שגרירה משוודיה.
באוקטובר 2024, התבצעה פריצה לשגרירות מרוקו בשוודיה.
מרוקו מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם.
שוודיה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–סרביה הם יחסי החוץ בין מרוקו וסרביה.
יוגוסלביה ומרוקו כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-2 במרץ 1957. שתי המדינות היו חברות מייסדות של ארגון המדינות הבלתי מזדהות.
חסן השני, מלך מרוקו תמך בהצעה היוגוסלבית לארח את הוועידה הראשונה של הארגון בשנת 1961 למרות מועמדותה של קהיר.
האמונה הייתה שההצעה היוגוסלבית "תגדיל את האפשרות להשתתפות ערבית רחבה יותר" ללא קשר לחלוקה פנימית מסוימת.
ב-28 בנובמבר 1984 הכירה יוגוסלביה ברפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, מה שגרם לנתק בין שתי המדינות, אשר נמשך עד לשנות ה-2000. בינואר 2021 נפגש שר החוץ הסרבי ניקולה סלקוביץ' עם שגריר ממלכת מרוקו בסרביה מוחמד אמין בלחאג', ודן עימו על חיזוק היחסים בין המדינות במגוון תחומים.
מרוקו מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–פולין הם יחסי החוץ בין מרוקו ופולין.
באוקטובר 2017 מזכירת המדינה לענייני חוץ ושיתוף פעולה בינלאומי של מרוקו, מוניה בוצ'טה, ועמיתתה הפולניה יואנה ורונצקה קיימו ביום שני פגישה בוורשה במסגרת ההתייעצויות הפוליטיות הקבועות בין שתי המדינות.
הפגישה התמקדה בהיבטים השונים של היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים בין שתי המדינות, כמו גם הסיכויים לפיתוח שיתוף פעולה דו-צדדי.
בינואר 2020 נשיא הסנאט הפולני, תומאש גרודזקי, בירך על ההתקדמות שעשתה מרוקו בשנים האחרונות בהנהגתו של המלך המלך מוחמד השישי.
בשנת 2020 מרוקו ייצאה לפולין בשווי כמעט 617 מיליון דולר ואילו פולין ייצאה למרוקו בשווי 438 מיליון דולר.
מרוקו מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
יחסי מרוקו–פינלנד הם יחסי החוץ בין מרוקו ופינלנד.
פינלנד הכירה בעצמאותה של מרוקו ב-8 ביוני 1956, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 ביולי 1959. במאי 2016 נפגשו יו"ר בית הנבחרים המרוקאי (הבית התחתון), ראחיד טלבי עלמי, ויו"ר הפרלמנט הפיני, מריה לוהלה, וסיכמו על חיזוק היחסים בין המדינות.
היצוא של פינלנד למרוקו הסתכם ב-167.655 מיליון דולר בשנת 2019, והוא כלל דלקים וחומרי סיכה (43.3%), כמו גם ציוד תעשייתי, בעוד היצוא המרוקאי לפינלנד הגיע ל-7.73 מיליון דולר במהלך אותה שנה, והוא כלל מזון ומשקאות, ציוד תעשייתי, ציוד תחבורה ומוצרי צריכה.
בשנת 2020, עסקים פינים פתחו משרד בקזבלנקה במרוקו כדי לבחון הזדמנויות השקעה במדינה הצפון אפריקאית.
מרוקו מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
פינלנד מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט, קונסוליה כללית בקזבלנקה, ו-5 קונסוליות כבוד באגאדיר, אל-קניטרה, מרקש, אספי, וטנג'יר.
יחסי מרוקו–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין קניה לבין מרוקו.
קניה חתמה על הסכם סחר עם מרוקו להרחבת הסחר בין שתי המדינות.
ממשלות שתי המדינות חתמו גם על הסכם המאפשר טיסות ישירות בין שתי המדינות.
בפברואר 2014 כאשר רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית פתחה שגרירות בניירובי, פרץ סכסוך בין המדינות.
הסחר בין שתי המדינות נמצא בצמיחה מאז 1998, כאשר קניה מכרה סחורות בשווי של 1.5 מיליון שילינג קנייתי (20 אלף דולר).
באותה שנה היא ייבאה סחורות בשווי של 13 מיליון שילינג קנייתי (150 אלף דולר) ממרוקו.
בשנת 2011 ייצאה קניה סחורות בשווי 305 מיליון שילינג קנייתי (3.3 מיליון דולר) למרוקו, שם עלה הסחר באופן קיצוני בעוד שהיבוא ממרוקו היה בשיא של 3.4 מיליארד שילינג קנייתי (37.3 מיליון דולר).
עם זאת, בשנת 2012, המסחר ירד כאשר היצוא למרוקו הגיע לכ-283 מיליון שילינג קנייתי (3.1 מיליון דולר), בעוד שהיבוא ממרוקו היה בשווי של 312 מיליון שילינג קנייתי (3.4 מיליון דולר).
בנובמבר 2014 ביקר נשיא הסנאט הקנייתי, דייוויד אקווה את'רו, במרוקו כדי לחזק את הקשרים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
הדובר נפגש עם ראש ממשלת מרוקו, עבדאלילה בנקיראן, והם דנו במספר הנפקות, כולל מלגות להשכלה גבוהה בתחומי הרפואה וההנדסה.
בנקיריין אמר גם כי מרוקו מעוניינת להעמיק את שיתוף הפעולה עם מדינות אפריקאיות אחרות ולסייע לדרבן את הפיתוח ביבשת.
מרוקו מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי.
קניה מיוצגת במרוקו באמצעות שגרירותה בקהיר, מצרים.
יחסי מרוקו–קולומביה הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת מרוקו לרפובליקת קולומביה.
קולומביה רואה חשיבות רבה במרוקו כשותפה אסטרטגית ושער ליבשת אפריקה והעולם הערבי.
הדבר בא לידי ביטוי בדינמיות של היחסים הבילטרליים ובמחויבות הפוליטית הגלומה בהחלטה להעלות את רמת הייצוג הדיפלומטי של קולומביה ברבאט, בירת מרוקו.
גם קולומביה וגם מרוקו היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית עד לעצמאותן ב-1810 וב-1956 בהתאמה.
הקשר בין שתי המדינות התחזק עוד יותר בזכות הקמת פורומים פוליטיים בינלאומיים כמו פורום מרוקו-אמריקה הלטינית.
ב-6 באפריל 2021, מרוקו וקולומביה חתמו על ארבעה הסכמים, כולל הסכם חשוב הקשור לביטול אשרת השהות הקצרה לאזרחים מרוקאים וקולומביאנים המחזיקים בדרכון רגיל, ומטרתו לפטור את אזרחי שתי המדינות המחזיקים באשרה רגילה, דרכון ודרכון דיפלומטי, מדרישות הוויזה לשהייה קצרה (90 יום).
הסכמים אלו נחתמו בין שר החוץ של מרוקו, נאסר בוריטה, ושרת החוץ הקולומביאנית קלאודיה בלום.
ב-28 באוקטובר 2021, סגנית נשיא קולומביה, מרתה לוסיה רמירס ביקרה ברבאט, ונפגשה בעיר עם בוריטה, והכריזה כי קולומביה מכירה בריבונותה של מרוקו על סהרה המערבית (עם זאת, בפועל קולומביה לא ביצעה הכרה זו באופן רשמי).
עוד הודיעה רמירס כי קולומביה תומכת במרוקו בעימותים בסהרה המערבית מאז נובמבר 2020, וכי מדינתה תרחיב את תחום השיפוט של שגרירותה במרוקו.
בשנים האחרונות עמדתה של קולומביה כלפי סוגיית הסהרה המערבית עברה שינויים.
לאחר כניסתו לתפקיד של הנשיא גוסטבו פטרו באוגוסט 2022, שינתה ממשלת קולומביה את עמדתה וחידשה את היחסים הדיפלומטיים עם רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית (SADR), המייצגת את חזית פוליסריו.
באוקטובר 2023 הגיש שגריר ה-SADR את כתב האמנתו לנשיא פטרו, ובכך הביעה קולומביה תמיכה בזכות ההגדרה העצמית של העם הסהראווי.
עם זאת, בנובמבר 2023, הסנאט הקולומביאני אימץ החלטה רשמית הדוחה את עמדת הממשלה ותומכת בשלמותה הטריטוריאלית של מרוקו, לרבות על סהרה המערבית.
נכון ל-2025, קולומביה מקיימת יחסים דיפלומטיים הן עם מרוקו והן עם חזית פוליסריו, ללא עמדה חד-משמעית בנוגע למעמד הסהרה המערבית.
למרוקו יש שגרירות בבוגוטה, בירת קולומביה.
לקולומביה יש שגרירות ברבאט, בירת מרוקו.
יחסי מרוקו–סוריה הם היחסים הבילטרליים שבין ממלכת מרוקו לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת.
שתיהן היו בעבר חלק מהאימפריה הרומית, ומאוחר יותר האימפריה המוסלמית שהביאה עמה לשתי המדינות את האסלאם.
עם זאת, מרוקו הפכה לאחר מכן לממלכה עצמאית, ואילו סוריה הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
בהמשך מרוקו נשלטה על ידי צרפת, ולאחר מלחמת העולם הראשונה גם סוריה נכבשה על ידה.
מרוקו וסוריה כוננו יחסים דיפלומטיים אחרי נסיגת צרפת ממרוקו ב-1956. זמן לא רב לאחר מכן נשטפו שתי המדינות בגל הפאן-ערביות, אולם בזמן שסוריה נקלעה למערבולת פנימית, מרוקו הצליחה לשמור על יציבות.
הדבר הזה הוביל בהמשך למתיחות בין המדינות.
היחסים בין המדינות הפכו למתוחים במהירות, כשמרוקו צידדה במערב ואילו סוריה חברה לברית המועצות.
בנוסף, סוריה בהיותה חלק מהרפובליקה הערבית המאוחדת תמכה באלג'יריה במלחמת החול נגד מרוקו.
נטען כי בשנת 1965 הזמין מלך מרוקו, חסן השני, סוכנים מהמוסד והשב"כ כדי שיאזינו לוועידת הליגה הערבית בקזבלנקה, מה שסייע לישראל לנצח במלחמת ששת הימים.
היחסים בין המדינות השתפרו כשב-1973 שלחה מרוקו חיילים כדי לסייע לסוריה ולמצרים במלחמת יום הכיפורים.
השיפור ביחסים לא נמשך זמן רב, וסוריה תמכה בחזית הפוליסריו שנלחמת נגד מרוקו על עצמאות סהרה המערבית מאז 1975. בשנת 2013 הודה נשיא סוריה, בשאר אל-אסד כי סוריה סייעה לחמושים שנלחמים בכוחות המרוקאיים.
בשנת 1986 סוריה בהנהגת חאפז אל-אסד ניתקה את היחסים עם מרוקו אחרי שהמלך חסן השני ערך פגישה חשאית עם ראש ממשלת ישראל דאז, שמעון פרס.
המתיחות ביחסים נותרה עד אחרי מותם של המלך חסן השני וחאפז אל-אסד.
מרוקו תומכת בכוחות האופוזיציה הסוריים נגד משטר אסד, ואירחה את מפגש הקואליציה נגד אסד בשנת 2012 ו-2013. למרות שמרוקו השתדלה להתרחק מהסכסוך ותמכה בפתרון דיפלומטי, היא הואשמה על ידי סוריה בסיוע ובתמיכה בצבא סוריה החופשי.
בשנת 2019, עם השיפור במצבו של המשטר הסורי, בחרה מרוקו לתמוך בהחזרת סוריה לליגה הערבית.
יחסי נאורו–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין הרפובליקה הצרפתית.
נשיא נאורו בארון וואקה הגיע לצרפת כדי להשתתף בוועידת האקלים שנערכה בפריז, ב-30 בנובמבר 2015. לעומת זאת, לדיאלוג עם פרנסואה הולנד לשינוי אקלים שנערך בנובמבר 2014 בנומאה, קלדוניה החדשה שלחה נאורו אדם אלמוני בשם מילטון דוב, וזאת לעומת כל מדינות האוקיינוס השקט ששלחו מנהיגים ואנשים רמי דרג.
במרץ 2013, נאורו השתתפה יחד עם צרפת, טובאלו ואיי שלמה בכתיבת החלטה לאו"ם שגורסת כי פולינזיה הצרפתית צריכה להיכלל ברשימת האו"ם לשטחים וטריטוריות ללא ממשלה.
הבאת ההחלטה לאו"ם התקבלה בצרפת ללא הצבעה ב-17 במאי 2013, למרות ניצחון המחנה האוטונומי של פולינזיה הצרפתית בבחירות למועצת הטריטוריה ושליטתו בפוליטיקה בה.
יחסי נורווגיה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת נורווגיה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכם על כינון יחסים קונסולריים רשמיים - 29 בספטמבר 1973
הסכם על כינון יחסים דיפלומטיים - 11 בדצמבר 1996
הסכם בדבר החלפת מידע בענייני מס - 21 בינואר 2010
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו לנורווגיה הגיעה לסך 70.1 אלף דולר אמריקאי והיא כללה ריהוטים, מקומות ישיבה, מכשירים אורתופדיים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מנורווגיה לסן מרינו הגיעה לסך 3.67 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה דגים מעובדים (99.8%), חלקי חילוף ורמקולים (0.2%).
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו לנורווגיה הגיעה לסך 86.4 אלף דולר אמריקאי והיא כללה רהיטים חומרי הדברה ומקררים.