tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליעקב, היו שני אחים, מיכאל וגרגורי, שניהם היו רופאים במקצועם, האחרון שהיה מיקרוביולוג היה מעומד לפרס נובל על גילוי Shwartzman Phenomenon.
שוורצמן ואשתו התגוררו באודסה יחד עם ילדיהם, שם היה במשך יותר מעשרים שנה ראש הקתדרה לתרפיה.
ב־22 ביוני 1941 עם תחילת מבצע ברברוסה פלשו הכוחות הגרמנים לברית המועצות, רבבות מיהודי אוקראינה ובלארוס החלו במסע הבריחה מזרחה במטרה להתרחק מהגבולות המערביים.
רבים מהם הגיעו עד לסיביר.
עשרות אלפים מתוכם פנו לאזור הקווקז בתקווה שהגרמנים לא יגיעו לשם.
פרופ' שוורצמן, שלא האמין לתעמולה ששודרה ברדיו הסובייטי שעדכן על פלישת הגרמנים, לא התפנה ביחד עם משפחתו כרוב האוכלוסייה היהודית מזרחה, לכיוון פנים ברית המועצות.
הוא ומשפחתו יחד עם כשלושת אלפים מהפליטים הגיעו לעיירה סטברופול, שם שכן המכון ללימודי רפואה גבוהה.
מתוך אותה קבוצת פליטים היו מספר מרצים אשר הגיעו מהמכון לרפואה של דנייפרופטרובסק.
ביניהם היו מרצים מכובדים מתחומי רפואה מגוונים.
המכון ללימודי רפואה גבוהה קביל מרצים אלו בזרועות פתוחות.
בין המרצים החדשים נמנה גם פרופ' יעקב שוורצמן.
ב־3 באוגוסט 1942 נכבשה סטברופול, בידי ארמיית הפאנצר הראשונה של הכוחות הגרמניים.
בדומה לדפוס הפעולה של הנאצים בכל עיר שנכבשה על ידם בצפון הקווקז, גם בסטברופול החלו הגרמנים מיד בהשמדת היהודים, וזאת בעזרת חלק מהתושבים המקומיים.
לפני כיבוש העיר על ידי הנאצים פרופ' שוורצמן ציווה על ילדיו, שמואל וליאון, להצטרף לחיילים הנסוגים ולברוח בעוד הוא ואשתו נשארו בעיר.
שוורצמן ואשתו אנה נרצחו על ידי הנאצים יחד עם 72 אנשי צוות של המכון ללימודי רפואה גבוהה בסטברופול יחד עם בני משפחתם ב-20 בספטמבר 1942 ונקברו בקבר משותף ליד היער.
הרב יעקב שטיינהויז הוא ר"מ בישיבת קול תורה בירושלים, מחבר סדרת הספרים 'דבר יעקב'.
נולד לרב דב זאב שטיינהויז.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק.
מונה לר"מ בישיבת קול תורה לצעירים, לאחר תקופה עבר לשמש כר"מ בישיבת חזון ברוך, ולאחר מכן חזר ללמד בישיבת קול תורה הגדולה, שם הוא אחראי על התלמידים מחו"ל.
הרב שטיינהויז חיבר את סדרת הספרים 'דבר יעקב' על התלמוד הבבלי.
הסדרה כוללת 18 ספרים: 17 מהם על מסכתות הש"ס, וספר נוסף של דרשות על התורה.
סגנון הספר מתאפיין בהצגת השאלות והדיונים המרכזיים בסוגיה.
הספר נפוץ בקרב אנשי צוות בישיבות ובציבור הלומדים.
אביו הרב דב זאב שטיינהויז היה רב קהילת מחזיקי הדת בקופנהגן, ובשנת ה'תש"כ מונה למשגיח בישיבת קול תורה לצעירים.
דודו הרב אהרון שטיינהויז שימש כר"מ בישיבת קול תורה, והיה יושב ראש המחלקה הפדגוגית וחבר הנהלה במרכז החינוך העצמאי.
הוא היה חתנו של הרב אברהם דב זוננפלד, נכדו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
בנו משה חיבר סדרת ספרים בשם 'מורשת משה'.
בתו ברכה נעמי נפטרה בשנת ה'תשנ"ה.
דבר יעקב על מסכתות פסחים, בבא קמא, (2) בבא מציעא, (2) בבא בתרא, (2) סנהדרין, מכות, יבמות, כתובות (2), גיטין, (2) קידושין, (2) נדרים ואחד על פרשיות השבוע, ירושלים, ה'תש"ס–ה'תשפ"ה
יעקב הכהן רפפורט או יעקבקא רפפורט (אומאן ה'תקל"ה, 1775 – לבוב י"ב בניסן ה'תרט"ו, 31 במרץ 1855), היה רופא יהודי, סופר ומנהיג קהילתי יהודי בלבוב.
ורופאו האישי של רבי ישראל מרוז'ין.
נולד באומאן למשפחת רפפורט המיוחסת מצאצאי הרב שמחה הכהן רפפורט אב"ד דובנו, הורדנה ולובלין.
אביו הרופא ר' מרדכי כהנא רפפורט היה רבה של אלקסניץ, הסמוכה לברודי, ושם הדפיס את ספרו "אמרי נועם" (ספר ויכוח, סגולות ורפואות) בשנת ה'תקכ"ז.
ומשם עבר לאומן, והיה רבה של העיר.
ואמו סריל רפפורט, כתבה התחינה "תחינה אמהות".
קיבל את השכלתו הראשונית בבית מדרש והתקדם בלימודי התלמוד, אך בהמשך פנה ללימודים מדעיים ושפות.
ובגיל 15 החל ללמוד את השפות גרמנית, לטינית ופולנית, ובתוך שנתיים הגיע לרמה כזו שהבין לחלוטין את מיטב הספרות בשלוש השפות הללו.
בשנת ה'תקנ"ב 1792 בגיל 17 נישא ליוליאנא, בתו של דב בער מבוליחוב.
סביב שנת 1790, עם פרוץ מלחמת פולין-רוסיה , ברחו הוריו לגליציה, ויעקב הגיע ללבוב, בתחילת שנת 1798 נרשם ללימודים באוניברסיטת לבוב.
הוא היה מבין הסטודנטים היהודים הבודדים שקיבלו הזדמנות זו, ובכך פתח את הדלת לסטודנטים יהודים נוספים בעתיד.
שם השלים את לימודיו הפילוסופיים, ופנה ללימודי רפואה.
בשנת 1804 קיבל תואר דוקטור ברפואה, ומיד התמסר לעיסוק במקצוע, כשחברו ותומכו פרופסור ולנטין פון הילדנברנד (Johann Valentin Hildenbrand) , שהעריך את יעקב הצעיר עוד כשלמד אצלו, הכניס אותו לעולם הרפואה.
במהרה רכש רפפורט מוניטין רב בתחום, התפרסם כמומחה רפואי נודע בלבוב וגליציה, והיה מבוקש מאוד בקרב כל שכבות האוכלוסייה, ולעיתים ממרחקים גדולים, ואף מוריו פנו אליו לעיתים קרובות לצורך התייעצות רפואית.
לא רק בזכות כישרונו זכה לאהדה ולהערכה רבה כל כך, אלא גם בזכות ענוותנותו וידענותו בתחום עיסוקו, אנושיותו ואי-אנוכיותו, חוכמתו ללא צביעות.
רפפורט גם עסק בכתיבה ובפרסום מאמרים רפואיים, כתב חיבור בעברית ובגרמנית על חיסונים "עלים לתרופה", נושא שהיה עמוס בדעות קדומות בקרב עמו.
היה מעורב בפעילות קהילתית רחבה לשיפור חיי היהודים בגליציה.
היה יהודי גאה ותומך נלהב של שמירת המסורת היהודית והשפה העברית.
הוא האמין כי "אין אנו צריכים להתבייש בעמנו בהיותנו בין אנשים ועמים שונים" והתנגד לשינויים בתפילות היהודיות או לקיפוח השפה העברית לטובת גרמנית, כפי שדרשו מתקנים קיצוניים בגרמניה שקראו להתפלל בגרמנית ולשנות את המנהגים המסורתיים.
והיה מיוזמי ומייסדי בית הכנסת לנאורים בית הכנסת הטמפל בלבוב , וכיהן כיושב ראש, שדגל בשילוב ערכים מסורתיים עם רעיונות נאורים ומתונים, במטרה לשמור על זהות יהודית בתוך עולם מתפתח.
על אף השכלתו העמוקה והידע הרחב, הוא פרסם מעט, אך עמד בקשר עם אנשי רפואה בגרמניה, פולין ורוסיה, ופרסם מאמרים רפואיים מועילים, כולל מאמר מקיף על מגפת כולרה ב-1831, בספטמבר ואוקטובר.
אדולף שניצר תיאר את רפפורט כך, קודם שהעתיק המאמר:
ב-1814 התאחדו בעלות-הברית (בריטניה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) נגד נפוליאון ופלשו לצרפת.
ב-31 במרץ הם הצליחו לכבוש את פריז, והדיחו את נפוליאון.
וב-21 ביוני חגגו לכבוד הניצחון הזה.
והקיסר פרנץ השני בא ללבוב, אלפי אנשים הגיעו לבית הכנסת, והרב יעקב משולם אורנשטיין נתן להקיסר פורטרט של הקיסר שנדב רפפורט.
יוהאן אדוארד זק תיאר את המעמד כך:
נפטר בשבת פרשת צו - שבת הגדול י"ב בניסן ה'תרט"ו, 31 במרץ 1855, ונטמן בבית הקברות היהודי הישן בלבוב.
ונקבר ביום ראשון, י"ג בניסן, 1 באפריל.
קיבל אות מקיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון צלב השירות הזהב עם הכתר .
חבר כבוד באגודת הרופאים בווינה .
לאחר מותו קינה עליו הפייטן מוריץ רפפורט :
רבי פינחס בן יהודה אלטשול ה"מגיד מפאָלאָצק" נחלה בשנת ה'תקע"ג בעיר ברודי וכל הרופאים שם לא יכלו למצוא רפואה, הלך ללבוב לרפפורט.
רבי צבי הירש מזידיטשוב ריפא עצמו אצלו.
היה רופאו האישי של רבי ישראל מרוז'ין.
בשנת התקצ"ה נסע ללבוב, "לבקש עצה מהרופאים", ולאחר שהמשטרה גירשו אותו משם, הראה ר' ישראל תעודות מחלה בחתימת רפפורט, ונשאר לשבועיים נוספים במקום.
ורפפורט העיד שר' ישראל העיד על עצמו: "אני הנני חלק הנפש מישראל למרות שאני בעצמי אין וכל מקום שיהודי סובל אני מרגיש זאת בפנימיותי".
סיפר ר' ישראל זלמן אלכסנדרובסקי משרשוב, שהיה אצל ר' יעקב אריה שפירא מקובלי, וסיפר שכשהוא היה בלבוב שאל שאלה מהרופא המומחה ראפאפארט.
בחורף שנת תקצ"ח שהה יוסף פרל אצל רפפורט כמה חודשים להתרפאות.
רבי שלמה דרימר כתב בשנת ה'ת"ר, בשו"ת "בית שלמה", יורה דעה, סימן ח: "וראיתי עוד לצרף לזה מאמר הרופאים, שאשה זו עשתה כבר שאלת רופאים כמה מומחים ומובהקים וכולם פה אחד ענו ואמרו שבא לה זה מחמת חולי מורידין, ואין בזה שום מיחוש נדות.
וגם הייתה אצל דאקטור יהודי ראפפורט הידוע בקהילת לבוב ואמר שהדם זה אין בו מיחוש נדות כלל, והוא רק דם הבא ממורידין טחורים".
רבי מרדכי זאב איטינגא מלבוב כתב בשנת ה'תר"ח, בשו"ת "מאמר מרדכי", סימן פט ששלח אשה: "הדאקטר המומחה המפורסם רפפורט מפה, והוא גם הוא אמר כי חלילה לה להניק עוד".
רבי נחמיה יחיאל רבינוביץ, מביחאווה הסמוכה ללובלין בנו של היהודי הקדוש נסע אליו כשנחלה אחרי פטירת רבו, רבי ישראל מרוז'ין, לשאול עצתו.
על שרבי שלום רוקח מבלז שלח אליו, ראו: "פאר וכבוד", מונקאץ' תרע"א, דף לה ע"א; "אהל קדושים", עמ' נ-נא.
אהרן מרקוס מספר בספרו "החסידות", עמ' 197: רבי מאיר מפרמישלאן "הסביר לפני רבי יעקב אורנשטין רבה של למברג את השיחה שבין אברהם אבינו ומלך סדום על ידי מסיבות שאינן מוזכרות בשום מקום.
וכאשר שאלו הרופא ד"ר יעקב רפפורט, שהיה מלומד גדול, רבי: איפה כתוב זה?
ענה לו: מי שעיניו טהורות מוצא זאת מפורש בתורה".
החזן שלמה וינטראוב פנה אליו כדי להתרפא.
למד רפואה בווינה, מת בטביעה בנהר הדנובה בן 18, בשנת 1824.
בתו - יורא (1808-1841) נישא ליצחק (איגנאץ) גולדשמידט, רופא בברודי.
בתו - סופיה נישא להרופא קאשוביץ.
ונישא שנית להבנקאי מוריץ קלאר.
בתו - שרה נישא לעורך דין אוסבלד מנקס מלבוב (נפטרה קודם 1872).
בתו - נינה (Nanette Nina Mina) נישא לאברהם (או: אשר) (אדם) ברח, שאימץ את שם משפחת חותנו וכותב את שמו כ-ברח-רפפורט (נולדה בערך 1813, נפטרה 27 ביוני 1883).
יעקב שור היה פיזיקאי יהודי סובייטי מומחה בחקר המגנטיות.
יעקב שור נולד בשנת 1908 בכפר דוברובו במחוז ויטבסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר שור למד פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד ובשנת 1932 לאחר סיומו נשלח לעבודה בסברדלובסק.
שור החל לעבוד במכון לחקר פיזיקה של מתכות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1938 שור התחיל ללמד באוניברסיטת אורל ובשנת 1944 התמנה לפרופסור בעקבות סיום לימודי פוסט דוקטורט בשנת 1942.
עבודות של שור התרכזו בתחום חקר מגנטיות במתכות.
הוא יצר מספר תרכובות חדשות, גילה תופעות שלא היו ידועות עד כה והציע הסברים לתופעות אלו.
שור פרסם כ-300 מאמרים מדעיים, כתב 2 ספרים וקיבל 25 פטנטים על המצאותיו.
שור הדריך 40 עבודות תואר שלישי ו-8 עבודות פוסט-דוקטורט.
על הישגיו בתחום מומחיותו שור קיבל מספר עיטורים ובשנת 1967 התקבל בחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
באותה שנה הוענק לשור פרס ברית המועצות.
שור נפטר בשנת 1986 בסברדלובסק.
יעקב (שוורצי) שוורץ (1956 – 10 בפברואר 2025) היה כדורגלן ישראלי אשר כונה "החתול המעופף", ושיחק בעמדת השוער בהפועל כפר סבא.
שוורץ נחשב לשיאן התארים במועדון, כאשר היה חלק מהקבוצה במשך 11 עונות.
הוא לבש את אפודת השוער במועדון בכ-250 משחקים רשמיים, והיה שותף לארבעה תארים מתוך חמשת התארים של המועדון בכל הזמנים עד היום.
שוורץ, שזכה לכינויים "שוורצי" ו"החתול המעופף" בפי האוהדים ותקשורת הספורט, נולד וגדל בכפר סבא.
לאחר שהצטרף למחלקת הנוער בעודו צעיר, ייצג את נבחרת הנוער של ישראל.
בהמשך עלה לקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא בעונת 1973/1974, והפך עד מהרה לשוער הראשון של הקבוצה, ונחשב ליורש של השוער המיתולוגי של הקבוצה יאיר נוסובסקי.
שוורץ היה שותף מלא והשוער העיקרי בשנים בהם המועדון זכה ברוב התארים שיש לו עד היום, בגביעי המדינה של 1974/1975 ו-1979/1980, באליפות המדינה של עונת 1981/1982, ובגביע אלוף האלופים של 1982. עונתו האחרונה במדי המועדון הייתה 1984/1985 בסופה פרש ממשחק פעיל, לאחר 250 הופעות וכ-11 עונות במדיו.
במקביל להיותו שחקן ואחרי פרישתו, היה שוורץ מורה נהיגה בכפר סבא.
יעקב רפאל סרוואל (באיטלקית: Jacob Raphael Saraval; בסביבות ה'תס"ז, 1707 – ה' באייר תקמ"ב, 18 באפריל 1782) היה רב איטלקי, איש ספרות ומוזיקאי.
היה אחד מהרבנים של ונציה שתמכו ביעקב עמדין במחלוקתו עם יהונתן אייבשיץ.
הוא התכתב עם החוקר האנגלי בנימין קניקוט בנושאים של פילולוגיה מקראית.
בשנת 1752 מונה לרב של מנטובה, ומסמכים רבים בארכיון הקהילתי נושאים את חתימתו.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-18 הוא נסע להולנד ולאנגליה בשליחות קהילתו.
כאשר עורך הדין האנטי-יהודי, ג'ובאני בטיסטה בנדטי מפרארה, פרסם בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18 את חיבורו "Dissertazione della Religione e del Giuramento degli Ebrei", השיב לו סרוואל בחיבור "Lettera apologetica" (מנטובה, 1775).
הוא היה ידוע גם כדרשן, משורר ומלחין של פיוטים, ועסק בענפים שונים של תרבות חילונית – אמנויות, ספרות ומוזיקה, בתחומים שבהם חיבר יצירות רבות.
בנוסף, הוא תרגם ממגוון שפות.
בין שיריו יש לציין "קינה" על מותם של שישים וחמישה יהודים, וביניהם גם בתו הגדולה, שנספו יחד בתאונה ביום י"ג בסיון תקל"ו.
בנוסף, הוא תרגם טקסטים פילוסופיים וספרותיים ממגוון שפות.
אחת מתרגומיו, ליברית האורטוריה "אסתר" של הנדל (שנעשתה, ככל הנראה, לבקשת יהודי אנגליה והולנד), "תשועת ישראל על ידי אסתר", היא אחד התרגומים הראשונים לשירה חופשית מעברית לאנגלית ללא שימוש במשקלים המסורתיים.
הטקסט העברי הולחן על ידי כריסטיאנו לידארטי בשנת 1774.
זמן קצר לפני מותו, עסק סארוואל בהכנת חיבור על האטימולוגיה של שמות התרפים.
תלמידו הוא בן ציון רפאל פריצי.
שימש חבר סגל ב ובאוניברסיטת קולומביה.
שחם נולד בתל אביב ב-1942 בשם יעקב ברונשטיין, אותו עברת לשם שחם ב-1968. קיבל תואר ראשון ותואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים, וכן דוקטורט, אותו השלים ב-1968. בשנה האקדמית 1972–1973 שימש כחוקר אורח, במלגת פולברייט, באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית ב-1977. ב-1984 הצטרף כחבר סגל למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קולומביה, ומונה לסגן ראש המחלקה ולמנהל שותף של המעבדה לאסטרופיזיקה של האוניברסיטה ב-1994.
עסק בחקר כוכבי נייטרונים ופולסרים.
הוא העמיד מספר תלמידים בולטים, בהם צבי פירן, אבישי דקל, וחתן פרס ישראל לפיזיקה הפרופסור צבי מזא"ה, אותם הנחה בלימודי הדוקטורט.
עסק רבות בהנגשת מדע פופולרי לציבור הרחב, והנחה את תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "תצפית" ששודרה ב.
שחם היה נשוי למאירה שחם ואב לשלושה ילדים.
נפטר בניו יורק ב-1995 כתוצאה מאירוע לב.
יעקב שדה (נולד ב-22 באוקטובר 1947) הוא מהנדס וסופר ישראלי.
שדה נולד בתל אביב וגדל ביפו.
התגורר בבאר יעקב בן יחיד ליוצאי רוסיה.
אביו עבד כאח בבית חולים מלב"ן.
את ספרו הראשון כתב כבר בגיל 13 - ספר ילדים בשם "האוצר הנעלם", שיצא לאור בשנת ה'תש"ך (1960) בהוצאת גיזת.
את לימודי התיכון השלים בבית הספר אורט יד ליבוביץ' בנתניה, במגמת אלקטרוניקה.
שירת בצה"ל כטכנאי קשר בחיל השריון והשתתף במלחמת ששת הימים באוגדתו של אריאל שרון.
בין השנים 1968–1976 השלים תואר ראשון ותואר שני בהנדסת חשמל בשלוחת הטכניון בבאר שבע (לימים אוניברסיטת בן-גוריון).
כסטודנט הצטרף לחברת ההי טק "ביטא הנדסה ופיתוח" בבאר שבע, שם השתתף וניהל פרויקטים שונים והתקדם עד לתפקיד סמנכ"ל הפיתוח.
בין השנים 1984 ל-1987 עבד בחברת אל-אופ (כיום חטיבה בחברת אלביט מערכות) כמנהל פרויקט פיתוח מערכות אופטו-מכניות.
בשנת 1987 ייסד, יחד עם עוד מספר שותפים, את חברת אוריסול.
החברה פיתחה מערכת תפירה ממוחשבת משולבת ראייה מלאכותית.
בשנת 1999 החברה נמכרה ועברה לבעלות קונצרן פאו צ'ן הטאיווני והמשיכה בפיתוח מערכות מתקדמות בתחום ייצור הנעליים.
שדה רשם מעל ל-20 פטנטים.
הוא משמש כיועץ לנושאי אוטומציה ורובוטיקה עבור החברה.
שדה נשוי ואב לשתי בנות.
האוצר הנעלם, ספר הרפתקאות לנוער, שיצא לאור בשנת 1960 בהוצאת גיזת.
ללא סימנים מקדימים, שיצא לאור בשנת 2020 בהוצאת ספרי ניב.
אוסף סיפורים קצרים על אנשים הנקלעים בעל כורחם למצבים לא שגרתיים ויוצאים מהם, כשהם שונים משהיו לפני כן.
הקומפיותרפיסט, שיצא לאור בשנת 2022 בהוצאת סטימצקי.
סיפורם של אלה המחפשים להשיג את המטרה על ידי עיגול פינות, ואגב כך נזרקים משגרת יומם למערבולת שגם אם אינה מטביעה אותם, משנה את חייהם מן הקצה אל הקצה
סופה מושלמת, שיצא לאור בשנת 2025 בהוצאה עצמית.
תרגומו לאנגלית בשם Termination Code יצא לאור קודם לכן בשנת 2024 בהוצאת הספרים של אמזון.
בינה מלאכותית לומדת, שפיתח צוות מדענים, שנועדה לחקור את ההתחממות הגלובלית יוצאת משליטה ומסכנת את עתיד האנושות.
על הצוות למצוא דרך להחזיר את השד לבקבוק.
The Laura Project שיצא לאור בשפה האנגלית בשנת 2025 בהוצאת אמזון.
גאון בפיתוח בינה מלאכותית מאבד את אשתו האהובה.
הוא מחליט להחזיר אותה לחיים במרחב הסייבר.
הפרויקט מצליח מעל למשוער, אבל לאשתו הווירטואלית תוכניות משלה.
יעקב שלום קצנלנבוגן (יש"ק) (1877, נובי שוויירז'ן, האימפריה הרוסית – 6 ביולי 1904) היה סופר יהודי עברי שהתגורר בלונדון.
קצנלנבוגן כתב בעיקר סיפורים קצרים, שמלנכוליה שורה עליהם.
ב-6 ביולי 1904, כשהיה בן 27, בעת טיול בשווייץ, טבע באגם ציריך, וגופתו לא נמצאה.
חוקר הספרות אבנר הולצמן כינס את כתביו של קצנלנבוגן מכִּתבי העת שבהם פורסמו, ופרסמם בשנת 2002 בספר בחוצות לונדון: מבחר סיפורים ורשימות (תל אביב: עמדה/ביתן, תשס"ג 2002), שאליו צירף אחרית דבר.
רחל המשוררת מצטטת, בראש שירה האחרון, "מֵתַי", את דברי קצנלנבוגן "רק המתים לא ימותו", ומקיימת דיאלוג עם מילים אלה.
יעקב הנרי שיף היה ברוקר, בנקאי ונדבן יהודי-אמריקאי.
נולד בשם יעקב הירש שיף (Jacob Hirsch Schiff) בפרנקפורט על המיין, בנם של מוריס וקלרה שיף.
משפחתו הייתה נצר למשפחת רבנים מפורסמת.
הוא קיבל חינוך יהודי אורתודוקסי, ולמד בבית הספר 'ישורון' בפרנקפורט מיסודו של הרש"ר הירש.
בהיותו בן שמונה עשרה היגר עם משפחתו לניו יורק, והחל לפעול כברוקר בבורסה של ניו יורק.
בגיל עשרים ושמונה נשא לאישה את תרזה לב, בתו של הבנקאי היהודי סולומון לב, שהיה שותף בבנק בשם "קוהן לב ושות'".
שיף הצטרף לצוות הבנק, הצליח בתפקידו, ותוך עשר שנים, ב-1885, מונה לעמוד בראש הבנק.
בתפקידו זה הביא שיף את הבנק לעמדת מפתח בשוק הכספים האמריקאי.
הוא היה מעורב במימון שורה של מפעלים חשובים בארצות הברית באותן שנים, כדוגמת חברת 'וסטינגהאוס', במימון בניית קווי רכבת והנחת קווי טלגרף וטלפון, והתמחה בשיווק איגרות חוב בהיקף גדול.
מפעלו המפורסם ביותר היה שיווק איגרות חוב של ממשלת יפן בשנת 1904 למימון מלחמתה של יפן ברוסיה באותן שנים.
הוא גייס לממשלה היפנית כמאתיים מיליון דולר על ידי שיווק איגרות החוב.
היה זה גיוס הכספים הגדול ביותר בתולדות משק הכספים האמריקאי עד לאותה העת.
כהוקרה על מאמציו קיבל שיף את אות מסדר השמש העולה מהקיסר היפני מיג'י.
בפעולתו זו שילב שיף אתגר כלכלי מהמעלה הראשונה יחד עם שנאתו העזה כלפי המשטר הצארי ברוסיה, שרדף את היהודים והנהיג מדיניות אנטישמית.
שנאה זאת לרוסיה הצארית לא הייתה נחלתו האישית של שיף אלא הייתה נחלת רבים.
באותן שנים, בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היגרו למעלה ממיליון יהודים מתחומי האימפריה הרוסית עקב הרדיפות האנטישמיות שרווחו בה.
ביטוי לשנאה זאת ניתן לראות בביטויי השמחה על נפילתה של האימפריה הרוסית בעקבות המהפכה הראשונה ברוסיה בפברואר 1917.
שיף היה נדבן גדול ותרם כספים לשורה ארוכה של מוסדות יהודיים.
שיף אף תרם לנפגעי הפוגרומים ברוסיה ולארגונים יהודים שדגלו בהגנה עצמית של יהודים מפני הפוגרומים.
באופן אישי פקד שיף את בית הכנסת הרפורמי טמפל עמנואל בניו יורק, אך את תרומותיו הפנה, לצד תרומות למוסדות של התנועה הרפורמית, גם למוסדות קונסרבטיביים ולאורתודוקסיים.
הוא תרם לבית המדרש לרבנים באמריקה, להיברו יוניון קולג' ואף לישיבת רבנו יצחק אלחנן שהייתה הגרעין לישיבה יוניברסיטי.
שיף תרם כספים רבים למפעלים ספרותיים בתחום היהדות בשפה האנגלית.
כך למשל תרם שיף כספים להוצאתה לאור של האנציקלופדיה היהודית, לתרגום התנ"ך לאנגלית, לחברה היהודית להוצאת ספרים, להקמתה של מחלקה יהודית בספריית העיר ניו יורק, ואף להקמתו של המוזיאון השמי באוניברסיטת הרווארד.
הוא אף תרם כספים למפעלים חינוכיים בארץ ישראל כמו הטכניון ומוסדות "חברת עזרה של יהודי גרמניה".
לצד כל אלה תרם גם כספים רבים למוסדות העוסקים ברווחה ופעילות הומניטרית.
כך למשל, תרם כספים לבית החולים מונטיפיורי בניו יורק, לארגון הצלב האדום האמריקאי, ועוד.
בתחילת המאה העשרים נחשב שיף למנהיג היהודי הבולט ביותר בקרב יהדות ארצות הברית.
הוא היה פעיל בנושא קליטתם של יהודים שהגרו מרוסיה לארצות הברית.
שיף חשש מההשלכות של יצירת ריכוז יהודי גדול מדי במזרח ארצות הברית, וייתכן שאף חשש מאנטישמיות.
עם זאת הוא לא היסס לפעול בפוליטיקה האמריקאית לטובת העניין היהודי.
כך למשל הוא פעל רבות לביטולו של חוזה הסחר בין רוסיה לארצות הברית.
כשם ששיף פעל לטובת היהודים בארצות הברית, כך הוא גם ניסה להפעיל את עוצמתו האישית והכלכלית לשיפור מעמדם של היהודים בארצות אחרות.
כך למשל ביוני 1911 הוא נפגש בברלין עם הקיסר הגרמני וילהלם השני וניסה לרתום אותו להטבת מצב היהודים ברוסיה הצארית.
מסופר שבאותו ביקור הוא הציע לעיריית פרנקפורט על המיין תרומה בסך כשני מיליון דולר לייסוד אוניברסיטה בעיר ובלבד שימונו בה גם פרופסורים יהודים לסגל ההוראה.
ואמנם, בשנת 1914 נוסדה אוניברסיטת פרנקפורט ובתוכה קתדרה לפילולוגיה שמית במימונו של שיף, ובראשה הועמד המזרחן היהודי-גרמני יוסף הורוביץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה תמך שיף בגרמניה ובאימפריה האוסטרו-הונגרית שכן אלו לחמו ברוסיה הצארית האנטישמית והנהיגו שוויון יחסי ליהודים שבתחומם.
לאחר מהפכת פברואר ונפילת האימפריה הצארית, ולאחר מינויו של אלכסנדר קרנסקי לראש ממשלת רוסיה, חל שינוי בגישתו והוא הסכים להלוות כספים לממשלה הרוסית החדשה.
שיף עמד בקשרים גם עם השלטון הבולשביקי והלווה לו כספים בראשית דרכו של שלטון זה.
קשר זה לא האריך ימים, שכן שיף נפטר בשנת 1920, אך הוא הזין תאוריות קונספירציה על מעורבותו של הון יהודי במימון ההשתלטות הקומוניסטית על רוסיה.
בשנת 1904 ביקש הרצל לפגוש בשיף עקב מעמדו הרם ביהדות ארצות הברית, על מנת לשכנעו לתמוך בציונות.
הפגישה לא יצאה לפועל שכן הרצל כבר היה חולה מאוד ומת באותה שנה.
בשנת 1907 פרסם שיף את דעתו בעיתון הניו יורק טיימס, שלפיה הציונות איננה פתרון מעשי לבעיית היהודים.
עם זאת, בשנת 1908 ביקר שיף בארץ ישראל ותרם כספים למוסדות היישוב היהודי בארץ.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פעל יחד עם הנרי מורגנטאו, שהיה באותה העת שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, על מנת לסייע ליישוב היהודי בארץ ישראל.
מלחמת העולם הראשונה, ובמיוחד מצוקת היהודים במזרח אירופה במהלכה, הביאה לשינוי מסוים בעמדתו והוא קידם בשמחה את הצהרת בלפור אך בשל תפיסותיו הדתיות התנגד למגמות החילוניות של הציונות וסירב, לפיכך, להצטרף באופן רשמי לתנועה הציונית.
יעקב שמואל בִּיק (ה' בתמוז תקל"ב, 6 ביולי 1772 - ט' בסיון תקצ"א, 21 במאי 1831) היה סופר עברי, איש תנועת ההשכלה בגליציה.
באחרית ימיו פנה עורף להשכלה ותמך בתנועת החסידות.
ביק התגורר כנראה רוב ימיו בברודי, אם כי נסע בין ערי אירופה לרגל עסקיו ומסחרו.
קיבל חינוך דתי מסורתי אך רכש גם השכלה כללית ולמד גרמנית, צרפתית ואנגלית.
הוא הכיר את ר' מנדל לפין, זקן אנשי תנועת ההשכלה בגליציה, ונעשה ידידו ותלמידו; בהמשך התחבר עם משכילים גליציאנים נוספים, ובהם שי"ר, שמשון בלוך, רנ"ק, שמואל ליב גולדנברג ויצחק ארטר, ועמד אתם בקשרי מכתבים.
ביק היה פעיל בהנהגת הקהילה בברודי וכן תמך במשכילים צעירים ובסופרים מתחילים.
ב-1817 ערך כתב עת ספרותי בשם "עולת שבת" שהופץ בכתב יד בין המשכילים, אך לא האריך ימים ועותקיו לא הגיעו לידינו.
ב-1815 השתתף בפולמוס סביב תרגום ספר משלי ליידיש שחיבר ר' מנדל לפין.
המשכילים, שברובם התייחסו ליידיש כאל שפה נחותה ומשובשת, יצאו בביקורת על לפין ותרגומו.
משכיל בשם טוביה פדר חיבר סאטירה חריפה בשם "קול מחצצים" על לפין, ובה שיחה בעולם האמת בין ראשוני המשכילים (מנדלסון, וייזל ואחרים) שאינם מצליחים להבין את התרגום ונזקקים למלמד-תינוקות מפולין לצורך כך.
ביק כתב לפדר ופירט את התנגדותו לדבריו.
לשיטתו, היידיש ראויה להיחשב בין השפות.
נכון אמנם שהיא מעורבת משפות אחרות, אולם כך היו גם הגרמנית והאנגלית בראשיתן.
לדבריו, אם מעוניינת תנועת ההשכלה לפנות אל המוני העם, חייבים המשכילים לכתוב ביידיש, שהיא השפה הידועה לכלל הציבור ומשמשת אותו מזה מאות שנים.
בסופו של דבר הסכים פדר לגנוז את חיבורו.
בעקבות השתתפותו בפולמוס זה נחשב ביק אצל היידישסטים של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כאחד מחלוצי היידישיזם, אף כי למעשה לא ראה את היידיש כשפת תרבות אלא רק כאמצעי השימושי ביותר, בתוקף נסיבות הזמן והמקום, להפיץ השכלה לכלל עם ישראל.
בפולמוס זה, שבו הדגיש את ההכרח שבהבאת רעיונות ההשכלה לכלל העם, החלו להתגלות ההשקפות שיביאו למהפך בעמדותיו לאחר כעשור.
בשנות העשרים פרסם ב"ביכורי העתים" כמה תרגומים-עיבודים לשירים מצרפתית ומאנגלית, "אם כי הישגיו בתחום זה אינם מרובים מבחינת הרמה הפיוטית" (כלשונו של שמואל ורסס).
ב-1823 כתב עבור קהילת ברודי קינה על מות מושל גליציה יוזף פון הַאוּאֶר.
בקובץ "הצפירה" שפרסם מאיר לטריס פרסם מאמר פובליציסטי על ההשכלה.
הוא הכין גם טיוטות לכמה רשימות ביוגרפיות של חכמי ישראל ושל משכילים.
ואולם את רוב יצירותיו הספרותיות לא פרסם בימי חייו משום שסבר שהציבור היהודי הרחב אינו בשל עדיין לרעיונות המתקדמים של תנועת ההשכלה.
לאחר מותו של ר' מנדל לפין השתתף בעריכת פירושו למורה נבוכים ובהכנתו לדפוס.
ככל אנשי תנועת ההשכלה היה גם ביק רוב ימיו מתנגד לחסידות.
בראשית שנות העשרים אף כתב חיבור סאטירי נגד החסידות בהשראת "מגלה טמירין" של יוסף פרל, ושלח אותו אל פרל לעיונו.
ואולם בסביבות 1826 חל מהפך בעמדותיו והוא החל מתנגד לרעיונות ההשכלה ותומך בתנועת החסידות, אויבתה הגדולה.
בחליפת מכתבים ארוכה, חלקה חריפה, בין שי"ר וביק ניסה שי"ר לשכנע את ביק לחזור בו, ללא הצלחה; הדיונים ביניהם עסקו ביחס הראוי לפילוסופיה המודרנית, בזלזול של המשכילים ברבנים ובמעמדה ההיסטורי של החסידות לעומת כתות אחרות שהיו בעם ישראל.
ביק אף כתב ליוסף פרל והפציר בו שלא לפרסם את החיבור האנטי-חסידי שכתב בצעירותו, והלה הסכים (החיבור התפרסם רק ב-1954, על ידי דב סדן).
באופן כללי התייחסו המשכילים, שראו עצמם כקבוצה קטנה של בני עלייה העתידה להביא את אור ההשכלה לעם, אל ביק כאל בוגד בדרך, ולגלגו עליו ועל דרכו.
יחד עם זאת, לא ידוע על חצר חסידית מסוימת שביק הסתפח אליה, וכנראה גם החסידים קיבלו אותו בהסתייגות, באשר לא התכחש לגמרי לרעיונות ההשכלה שהיו שנואים על החסידים.
הוא עצמו ניסה כנראה לפשר בין רעיונות הנאורות של המשכילים ובין אהבת העם של החסידות, אך השעה לא הייתה כשרה לפשרה כזו, שניצניה נראו בסופו של דבר רק בסוף המאה ה-19. דב סדן כתב על המפנה בדעותיו:
ביק נפטר ב-1831 במגפת כולרה שהייתה בברודי, בעת שפעל בעצמו לסייע לקרבנות המגפה.
היחיד כמעט מבין המשכילים שהספיד אותו היה שי"ר, במכתב לשד"ל; רק לאחר שנים, עם תחיית היידיש, חזרו לעסוק בדמותו.
רוב כתביו שלא התפרסמו אבדו בשריפה שהייתה בעיר ב-1835; מקצת מחיבוריו ומאיגרותיו פורסמו אחרי מותו בכתבי עת שונים.
פנקס הטיוטות שלו שמור בספריית העיר פרנקפורט, ותצלום של הפנקס נמצא במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בבית הספרים הלאומי.
חוקר הספרות ח"ש הלוי כתב:
משה שמואל ווייסשטיין כתב עליו:
יעקב שלום ליכט (אפריל 1922 – 30 בספטמבר 1991) היה פרופסור בחוג למקרא שבאוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1985.
יעקב שלום ליכט נולד בווינה.
הוא גדל בברין שבצ'כיה ולמד בתיכון היהודי בעיר, בין מוריו היה ברוך קורצווייל.
סיים את לימודיו בספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בשנת 1948. ב-1949 היה עוזרם של נחמן אביגד ואליעזר ליפא סוקניק שערכו ופרסמו את מגילות מדבר יהודה.
הדבר הביאו לעסוק בתחום המקרא, הגותו ופרשנותו, מגילות מדבר יהודה, הספרים החיצוניים, האפוקליפסה והארכאולוגיה.
במאי 1957 קיבל תואר דוקטור על עבודת הדוקטורט שעשה על מגילת ההודיות.
בשנת 1965 מונה לדרגת מרצה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
היה מעורכיה וכותביה של האנציקלופדיה המקראית.
בשנותיו האחרונות עסק בפירוש מקיף לספר במדבר.
ליכט כתב בגישה ישירה ובהירת לשון ושילב במחקרו את חידושי המחקר במגוון מדעים שונים כמו: פילוסופיה, תורת הספרות, אנתרופולוגיה, תאולוגיה, ארכאולוגיה ופילולוגיה.
הוא ניסה להבין את הטקסט המקראי מתוך צורת ניסוחו ובשימוש בהגיון פשוט, מסקנות ברורות, אך השאיר גם מקום להטלת ספק.
אור ליעקב, מחקרים במקרא ובמגילות מדבר יהודה, לזכרו של יעקב שלום ליכט, בעריכת יאיר הופמן ופרנק פולק, בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, ירושלים, תשנ"ז.
מגילת ההודיות, ממגילות מדבר יהודה.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ו (הדפסה חוזרת, במקור תשי"ז).
פירוש על ספר במדבר (כב-לו).
פירוש על ספר במדבר (יא-כא).
פירוש על ספר במדבר (א-י).
הניסיון במקרא וביהדות של תקופת הבית השני.
ספר חזון עזרא (ספריית 'דורות' 6).
מגילת הסרכים, ממגילות מדבר יהודה.
כת מדבר יהודה וכתביה (עיונים כו).
ירושלים: הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי"ז.
רמב"ן - פרשנות המקרא היהודית - פרקי מבוא, בעריכת מ' גרינברג, ירושלים, תשמ"ג.
מועדי ישראל זמנים ומועדים בתקופת המקרא ובימי בית-שני.
ספר ויקרא עם פרוש חדש...
מבוא ופירוש התקין יעקב ליכט.
יעקב שמאי (22 במאי 1940 – 4 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
פעילותו הציבורית החלה כחבר הסתדרות העובדים הכללית בסיעת "תכלת לבן" של תנועת החרות.
החל משנת 1982 שימש כראש סיעת הליכוד בהסתדרות ומחזיק מטעם המפלגה בתפקידים שונים, בהם: ממלא מקום יו"ר ההסתדרות (משנת 1998), ראש אגף מנהל משאבי אנוש (1998–2002) ויו"ר רשת "עמל" (2002–2008).
בין השנים 1997–1999 כיהן גם כחבר דירקטוריון חברת החשמל.
בשנת 1985 נבחר לכנסת ה-11 במקומו של יצחק זיגר שנפטר.
כהונתו נמשכה לאורך הכנסת ה-12 וה-13, במהלכן היה חבר בוועדת הכספים וועדת העבודה והרווחה.
יעקב שמאי נפטר בראש השנה תשע"ז, 4 באוקטובר 2016. נקבר בבית העלמין בגבעת עדה.
שמאי היה נשוי למרים ולהם שלוש בנות.
בתו, יפעת, נשואה לשר המשפטים, ח"כ יריב לוין, שמכהן אף הוא בכנסת מטעם הליכוד.
יעקב שילה (נולד ב-1937 בגדרה) הוא מעצב גרפי, מתרגם, קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
יעקב שילה נולד במושבה גדרה (1937), למד בתיכון העירוני רחובות, חניך המכבי הצעיר ובוגר "בצלאל" (1958–1962).
בתחילת דרכו האמנותית צייר קריקטורות ל"פי האתון" - ביטאון אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאייר ביקורת התיאטרון של "ידיעות אחרונות",
כיום עצמאי ומפרסם את עבודותיו באתרו הפרטי.
כשריונר בהכשרתו הצבאית (סא"ל במיל') מקדיש שילה רבים מאיוריו להצגת הווי חיל השריון.
הפרס הגדול (Grand Prix) בתערוכה הבינלאומית לקריקטורות, מונטריאול, קנדה, 1965.
יו"ר ועד השופטים בתערוכת מונטריאול, 1966.
פרס ירושלים ע"ש יוסי שטרן, 1993.
פרס עיפרון הזהב 2009 - המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס.
תערוכות יחיד: בית סוקולוב (1985) תיאטרון חולון (2000) תיאטרון ירושלים (2001) "יד לשריון" (2007), המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון (2009).
תערוכות קבוצתיות: 20 במספר, בישראל ומחוצה לה, במסגרת איגוד הקריקטוריסטים הישראלי.
תצוגה קבועה בחו"ל: 8 קריקטורות במוזאון ההיסטורי של בון, גרמניה.
מכתבים לקורדליה - מיומנו של מפתה', (מבחר התרגום: שמואל תמרי, כתב: יעקב שילה, ציור יעקב וכסלר), הוצאת עקד, תל אביב, 1961.
"חבריה " מגזין לילדים בעריכת יוסי גמזו בתוך שבועון הקומיקס "פופאי"
"דורית והתנין", תרגום ועבוד נחה שנוקל, הוצאת "עקד", 1963.
"זהירות שביר: מסעות וסיור במדינת ישראל- בחרוז, בציור ובמבט", מאת יוסי גמזו, הוצאת צ'ריקובר, 1966.
יעקב שמואל (נולד ב-7 באוגוסט 1968) הוא מתאגרף ישראלי מקצועני לשעבר במשקל נוצה.
מאזנו כמקצועני הוא 7 ניצחונות ו-0 הפסדים.
שמואל ייצג את ישראל באולימפיאדת סיאול בשנת 1988, הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום החמישי באולימפיאדה.
הוא גם היה אלוף ישראל במשקל נוצה פעמים רבות ואלוף מדינת ניו יורק לחובבים ב-1986.
החל את קריירת האגרוף בשנת 1980 אצל המאמן פימה ליפמנוביץ'.
בהיותו בן 14 ערך שמואל את הקרב הבינלאומי הראשון שלו נגד אלוף בתי הספר של אנגליה וניצח, בתחרות שנערכה בין נבחרת ישראל ולבין נבחרת צפון אנגליה.
בגיל 15 זכה לראשונה באליפות ישראל לנוער.
ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות ברחבי אירופה.
בשנת 1986 יצא לתחרות בניו יורק וזכה במדליית זהב בטורניר הספניש גלובז (אליפות מדינת ניו יורק לחובבים).
בשנת 1987 התגייס לצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין ושירת באשקלון.
בשנת 1988 השתתף שמואל באולימפיאדת סיאול שבקוריאה הדרומית.
בקרב הראשון הוא ניצח את ירמו אסקלינן מפינלנד, ובקרב השני את ריקרדו פיטמן מאיי קוק, אך בשלב רבע הגמר נוצח על ידי האיטלקי ג'ובאני פאריסי, שהמשיך וזכה במדליית הזהב.
בשנת 1990, לאחר שרותו הצבאי, עבר שמואל לצרפת ושם עבד כשנתיים כמתאגרף מקצועני.
בין 3 בדצמבר 1988 ו-10 בפברואר 1991 ערך שמואל שבעה קרבות כמקצוען, וניצח בכולם.
הוא התאגרף עם מיק פאול, מוסטפא ורקווי, פסקל ראגאוט, רדהא ג'ין עבאס, ג'ין מארק אוגוסטין, ליונל ג'ין ואנק ריגל.
בשנת 1995 הגיע למקום חמישי באליפות העולם שנערכה בברלין.
אך בעקבות הפסד למתאגרף טורקי באליפות אירופה, נמנעה ממנו האפשרות להתחרות באולימפיאדת אטלנטה (1996).
בשנת 1996 פרש שמואל מאגרוף תחרותי בעקבות פציעה ביד.
הוא עבר לאימון, אימן חמש שנים בקבוצת מכבי תל אביב באגרוף, ובמקביל אימן בנבחרת ישראל באגרוף.
נכון ל-2013 משמש כמאמן ומדריך לאגרוף במכון שפתח באור יהודה.
יעקב שכטר (Iacov Schächter; י"ב בכסלו ה'תרמ"ז, 9 בדצמבר 1886 – ג' בכסלו ה'תשל"ב, 21 בנובמבר 1971) היה הרב הראשי של צפון אירלנד ומחבר ספרים תורניים.
יעקב שכטר נולד כבנם של שרה רחל והרב אברהם שכטר מהיישוב פרומושיקה שברומניה.
התחתן בשנת תר"ע ובשנת תרע"א הוסמך לרבנות על ידי הרב משה מרדכי אפשטיין ורבנים אחרים.
בין השנים 1913-1920 שימש כרב בית הכנסת הגדול ע"ש אייזנהולד, בעיר גאלאץ ברומניה.
פעל אז רבות למען העמקת הרגש הלאומי-דתי והחייאת השפה העברית.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה מהיוזמים של ועד "עזרת נידחים" שפעל להגשת עזרה לפליטי המלחמה שנהרו לגאלאץ.
תפקידו בוועד היה מנהל פעולות העזרה.
בשנת 1920 הוזמן הרב למנצ'סטר אשר באנגליה, על ידי קהילת יוצאי רומניה להיות להם למנהיג רוחני.
הוא עבר לאנגליה וכעבור זמן, נתמנה גם כחבר בבית הדין הרבני בעיר זו.
בנוסף, פעל במנצ'סטר בשטח החינוכי ויזם הקמת בית מדרש עבור פעילות חינוכיות בקרב בני הנוער.
כאות תודה, קרא הקהל את בית המדרש על שמו: "אהל יעקב".
מאותו זמן הצטרף לתנועת המזרחי והקדיש מזמנו למען התנועה הציונית והציונות הדתית בפרט.
שימש כציר לקונגרסים הציוניים וכסגן נשיא הקק"ל בבריטניה ובאירלנד.
בשנת 1926, הוזמן להיות רב ראשי באירלנד הצפונית במקום הרב הרצוג.
ובשנת 1936 מונה כרבה הראשי של אירלנד.
התפרסם כתלמיד חכם וכדרשן ביידיש ובאנגלית.
את אהבתו הנלהבת לארץ ישראל ספג בילדותו.
בעיר רבנותו הראשונה, גאלאץ (שהייתה מרכז התנועה הציונית ברומניה משנת תרמ"ב והלאה) שימש כיושב ראש ועדת התרבות העברית של התנועה וכאות הוקרה על כך, הוא נרשם בשנת 1919, בספר הזהב הראשון של הקרן הקיימת.
כאשר עבר למנצ'סטר הצטרף לתנועת המזרחי כסגן יושב ראש, והשתתף בכנס הראשון של התנועה בליברפול.
בתום מלחמת העולם השנייה, פתח הרב במסע נרחב מעל דפי העיתונות ומעל במות כלליות למען שיקום הניצולים ושיבתם לארץ אבותם.
כאשר היחסים בין היישוב בארץ ישראל לבין ממשלת אנגליה החריפו וכאשר העיתונות הבריטית סירבה לפרסם מאמרים של ההנהגה הציונית, של הסוכנות היהודית ושל אנשים פרטיים, היה כותב הרב בעיתונות אירלנד הצפונית.
למאמריו מתקופה זו יש חשיבות רבה מבחינה היסטורית ומדינית.
בזמן המשבר החמור, בשנת 1947, ביקר בארץ ישראל כדי לבדוק מקרוב את הבעיות.
הוא נפגש עם השלטונות הבריטים, הצבאיים והאזרחיים ועם ראשי היישוב.
פעולותיו הציבוריים המרובים לא פגעו בדבקותו בתורה.
את שעותיו הפנויות והמעטות, מוקדם בבקר ומאוחר בלילה הקדיש לתורה.
כבר בשנת 1923 ערך והוציא לאור אחד מכתבי היד של אביו בצירוף הערות וחידושים משלו.
הספר קרוי: "מחזה אברהם" עם "ליקוטי יעקב".
ספר זה זכה להערכה מיוחדת מאת גדולי הדור, וביניהם, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת 1931, הוזמן על ידי עורך תרגום התלמוד לאנגלית, הידוע בשם "תלמוד סונצינו", להשתתף במפעל ובמסגרת זו תרגם את מסכת סנהדרין לשפה האנגלית בצירוף פירושים משלו.
בשנת 1953 יצא לאור פרי עמלו: "מבוא התלמוד" של הגאון הרב צבי הירש חיות בתרגום לאנגלית עם הקדמה וביאור מקיף.
לפני מספר שנים יצאה בארצות הברית מהדורה שנייה ומתוקנת.
בשנת 1954 פרש הרב שכטר מכהונתו בבלפסט בה שירת 28 שנים הוא עלה לארץ והתיישב בירושלים.
בשנת 1957 ערך והוציא לאור עוד כתב יד של אביו, בשם: "דובבי שפתים ישנים" בצירוף ביאורים משלו.
בנוסף, קיבץ הרב את מאמריו התורניים שפורסמו במשך השנים בירחונים שונים לספר: "שארית יעקב".
בסוף ימיו ליקט מאמרים והרצאות שפורסמו במשך השנים בעיתונים ובכתבי עת שונים והוציא אותם לאור בספר: "דברים לדור".
הרב יעקב שכטר נפטר ביום ג' בכסלו תשל"ב בירושלים ושם גם הובא למנוחות.
בשנת 2009 הודפס במהדורה מחודשת, ספר משלי עם פירושו: "דברי יעקב" על ידי בנו ישראל שכטר ועל ידי נינו הרב יעקב שפונגין.
יעקב שטרנברג (ביידיש: יעקבֿ שטערנבערג, נהגה: יַנקֶב שטֶרנבֶּרג; ברוסית: Яков Моисеевич Штернберг; 18 באפריל 1890, ליפקאני, בסרביה – 10 באפריל 1973, מוסקבה, ברית המועצות) היה במאי תיאטרון יידי, מורה לתיאטרון, מחזאי, משורר אוונגרדי וכותב סיפורים קצרים.
ידוע במיוחד על עבודתו בתיאטרון ברומניה בין מלחמות העולם.
שטרנברג נולד וגדל בעיירה ליפקאני (ביידיש: ליפקאַן) שבצפון בסרביה, באימפריה הרוסית (כיום במולדובה), שממנה יצאו כמה דמויות חשובות בספרות יידיש כמו יהודה שטינברג ואליעזר שטיינברג.
כילד למד שטרנברג בחדר מתוקן בקמניץ-פודולסקי וכן בגימנסיה, והתיידד עם משה אלטמן, שהתפרסם מאוחר יותר כסופר יידיש חשוב (דרכיהם נפרדו מאוחר יותר).
שטרנברג התחיל לפרסם ב-1908 עם סיפור מעשה בעיתון "אונזער לעבען" ('חיֵינו') (אודסה).
הוא פרסם שירה באסופה של אברהם רייזן "פרייע ערד" (1910), ב"דאס נייע לאנד" (1911) ובעיתון "גוט מאָרגן" ('בוקר טוב') (אודסה).
הוא עבר לצ'רנוביץ ואחרי כן לרומניה ב-1914. הוא היה קשור לכתב העת "ליכט" ('אור') שלא החזיק מעמד זמן רב.
פורסמו ארבעה גליונות ביאשי בין דצמבר 1914 וספטמבר 1915. כתב העת "ליכט" קרא לרפורמה בתיאטרון יידיש: תיאטרון יידיש צריך להיות אמצעי להשכלה, לעשות את הלבבות שבגולה ליהודים יותר...
התיאטרון ביידיש הוא היום מוסד מסחרי.
נגד מצב זה עלנו להילחם ולנסות להביא לתיאטרון יידיש חיים חדשים...
אנחנו נניח את האבנים הראשונות לרנסאנס של תיאטרון יידיש ברומניה".
ישראל ברקוביץ' רואה בערבים המוזיקליים שמימן העיתון את תחילתו של תיאטרון יידיש המודרני ברומניה ורואה בשטרנברג כמי שהכין את הדרך לווילנער טרופע ('הלהקה הווילנאית') – להקת התיאטרון שהביאה את רעיונותיו של קונסטנטין סטניסלבסקי לרומניה.
שטרנברג אימץ לו את הסיסמה "חזרה לגולדפדן".
הוא אמר שהוא הבין "שהדרך היחידה להגיע לקהל היהודי הרחב היא דרך תיאטרון מסורתי-תרבותי.
אפילו לא תיאטרון ספרותי, שאליו הייתי שייך באותו זמן.
לכן יצרתי תיאטרון פוליטי-חברתי, תיאטרון העוסק באירועים עכשוויים, שהיה, כך אני חושב, הראשון מסוגו ביידיש".
ב-1910 פרסם שטרנברג שירים בכתבי העת הספרותיים "האַמער" (בבראילה), "פֿרייהייט" ('חירות'), "ארבעטער צייטונג" ('עיתון הפועל'), "דאָס נייע לעבן" ('החיים החדשים') (כולם בצ'רנוביץ) וכן ב"ליטערארישע בלעטער" ('דפים לספרות') (ורשה) ו"צייט" ('זמן') (ניו יורק).
ב-1917, בתגובה לאלימות אנטישמית שהייתה באותו זמן ברומניה ובמקומות אחרים במזרח אירופה, העלה שטרנברג על הבימה קטעים מתוך שירו של ביאליק "על השחיטה".
ב-1920 היה שטרנברג לעורכו של "דער וועקער" ('המעורר'), הביטאון הרשמי של המחלקה היהודית של המפלגה הסוציאליסטית הרומנית – תפקיד שהיה בו סיכון, משום שהמשטרה הרומנית אסרה על הוצאת העיתון.
בראשית שנות העשרים הקים שטרנברג את הלהקה הראשונה שלו בבוקרשט.
עבור הלהקה כתב תשעה מחזות, בהם "צימעס" ('צִימֶעס'), "בוקארעשט–ירושלים" ('בוקרשט–ירושלים'), "אינמיטנדרינען" ('פתאום'), "גרינע בלעטער" ('עלים ירוקים'), "אויפֿן בוידעם אַ יריד" ('יריד בעליית הגג'), "איקס מיקס דריקס", "קוקוריקו", "שלום עליכם", "הערשעלע אָסטראָפאָלער".
המחזות חוברו יחד עם יעקב בוטושנסקי ומשה אלטמן.
בשנים 1924–1926 היה מנהלה של ה"וילנער טרופע".
הביקורות על הופעת ה"וילנער טרופע" היו מלאות התלהבות גם בעיתונות הרומנית הכללית.
כך כתב איש התיאטרון ויקטור אֶפטימיוּ (Eftimiu): "זהו המופע האמנותי המוצלח ביותר שזכיתי לראות בשנים האחרונות, לא רק אצלנו, כי אם גם במרכזים האמנותיים שבמערב....
מה שעושה את המופע למתנה רבת ערך כל כך היא הקונספציה של השחקנים, הערך שלהם, הבימוי (שטרנברג), הכניסה לתפקיד, הסגנון בו משחקים בהצגה...".
ב-1930 הקים שטרנברג את הסטודיו התיאטרלי "ביטס" (ראשי תיבות: בוקארעשטער יידישע טעאטער־סטודיע – 'הסטודיו התיאטרלי ביידיש של בוקרשט'), ששכן ברובע היהודי של בוקרשט.
הסטודיו זכה להצלחה רבה ומילא תפקיד חשוב בהתפתחות זרמים מודרניים בתיאטרון האירופי.
היטס העלה את מחזות מאת אוסיפ דימוב ("יאַשקע מוזיקאַנט", 'יושקה מוזיקנט'), יעקב גורדין, י"ל פרץ ("ביי נאַכט אויפֿן אַלטן מאַרק" – 'בלילה בשוק הישן'), שלום עליכם ("אוצר", והמפורסם מכולם – "דער פֿאַרכּישופֿטער שניידער", 'החייט המכושף'), ניקולאי גוגול ("החתונה").
רוב ההצגות היו קומדיות מוזיקליות עם יסודות של גרוטסקה, אבל היו גם המחזה "יאָשקע קאַלב" ('ישקֶה קַלב'), על פי ספרו של ישראל יהושע זינגר, והמחזה של שטרנברג עצמו "טעאַטער אין פֿלאַמען" ('תיאטרון בלהבות'), על מלחמת האזרחים בספרד.
כך, למשל, הוצג המחזה של פרץ "ביי נאכט אויפֿן אַלטן מאַרק" 150 פעמים.
באותו זמן פרסם שטרנברג את הלקט הראשון של שירתו בבוקרשט (1938).
מאחר שנטיות אנטישמיות ופרו-פשיסטיות צברו כוח באותה עת ברומניה, יצא התיאטרון למסע ארוך בערי אירופה המרכזיות.
ב-1939 גנבו שטרנברג ואלטמן את הגבול על פני הדניסטר והיו לאזרחים סובייטים.
שנה לאחר מכן, כשבסרביה מולדתו סופחה לברית המועצות, התיישבו הוא ורוב בלהקה בקישינב, שם נעשה שטרנברג המנהל האמנותי של תיאטרון הממלכתי היהודי המולדובני, וביים בין השאר את "מאָטל פייסי דעם חזנס" ('מוֹטְל בן פייסי החזן') מאת שלום עליכם.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 פונו הוא והתיאטרון לטשקנט שבאוזבקיסטן, שם הוא עבד עבור הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
אחרי המלחמה הוא חזר לקישינב וחידש את פעילותו התיאטרון הממלכתי היהודי המולדובני.
שם הוא ביים את המחזה שלו "די באַלאַדע פֿון דער עסעסאָווקע ברונהילדע און איר הונט" ('הבלדה על בּרוּנהילדֶה מהאס אס והכלב שלה').
באביב 1949, בשיאו של מאבקו של סטלין באינטליגנציה היהודית, נאסר שטרנברג
והועמד לדין באשמת פעילות טרוצקיסטית וציונית.
הוא הורשע ונשלח למחנות עבודה למשך שבע שנים.
כעבור חמש שנים טוהר שמו, והוא שב מהמחנות, התיישב במוסקבה ועבד כמתרגם של יצירות ספרות רומניות לרוסית.
הוא החל לפרסם מאמרים על ספרות בכתב העת "סאוועטיש היימלאנד" ('המולדת הסובייטית') שנוסד זה לא מכבר ונעשה חבר במערכת שלו למשך תקופה קצרה.
אוספים מיצירתו פורסמו בבוקרשט ובפריז ובתרגום לעברית על ידי אברהם שלונסקי ואלכסנדר פן.
שטרנברג נפטר מהתקף לב ב-1973, ביום שבו קיבל אישור לעלות לישראל.
ב-1977, הועלו לישראל עצמותיהם של יעקב שטרנברג ושל רעייתו, אוטיליה שטרנברג-ליכטנשטיין, ונטמנו בבית העלמין קריית-שאול.
שטרנברג לא פרסם הרבה שירה; ייתכן שהסיבה לכך היא פעילותו הרבה בתיאטרון.
יצירתו הספרותית של שטרנברג עברה כמה שלבים.
בתחילה סנטימנטלית-לירית כשהוא מתאר את נופיה של בסרביה.
אחרי כן כתב יצירות סימבוליות.
אחרי כן כתב סדרה של יצירות בעלות מוטיבים חברתיים ועירוניים עד הפואמה האקספרסיוניסטית-גרוטסקהית שלו "קאָליברי".
שויבן: ליטערארישע, געזעלשאפטלעכע פלוג-בלעטער, צ'רנוביץ, 1924 ('זגוגיות': דפים ספרותיים, חברתיים בעריכתו של שטרנברג).
די וואך: ליטעראריש-געזעלשאפטלעכע טריבונע, בוקרשט, 1934 ('השבוע': במה ספרותית-חברתית בעריכתו של שטרנברג).
שטאט אין פראפיל: ליד און גראטעסק, בוקרשט: די וואך, 1935 ('עיר בפרופיל: שיר וגרוטסקה').
וועגן ליטעראטור און טעאטער, תל אביב: ה.
ליד און באלאדע אויף די קארפאטן, פריז: אויפסניי, 1968 ('שיר ובלדה על הקרפטים').
אין קרייז פון יארן: געקליבענע לידער, 1915–1970, בוקרשט: קריטעריאן, 1970 ('במעגל הדורות': כל השירים).
מבחר שירים: תרגום מאידיש / בעריכת אלכסנדר פן, תל אביב: ארגון יוצאי ליפקני, 1967.
שלגי נולד בשנת 1913 בירושלים ובילדותו למד בבית-הספר "תחכמוני" בעיר.
בין השנים 1935-1939 למד אדריכלות בבריסל שבבלגיה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ועם פלישת גרמניה לבלגיה, חזר לארץ, התנדב לארגון האצ"ל ובהמשך לארגון הלח"י.
שלגי עבד אצל האדריכלים אריה שרון וזאב רכטר.
בשנת 1945 פתח משרד עצמאי, אותו ניהל עד 1989. הוא עבד בשותפות עם אדריכלים כגון מיכאל קון, שמעון פובזנר, אריה שרון, מיכאל נדלר ורובינסון, כמו כן גם עם הפסל יצחק דנציגר אשר איתו זכה בפרס השני בתחרות לתכנון חלקת קבר הרצל (1951) ובפרס הראשון בתחרות לתכנון "גן הגיבורים" בקריית אונו.
שלגי זכה בפרסים על השתתפות בתחרות לתכנון שכונת נורדיה בתל אביב (כיום דיזנגוף סנטר) יחד עם האדריכלים צ'צ'יק ורובינסון (1952).
יחד עם הרי לוריה תכנן שלגי בית-מרגוע בזכרון יעקב (1950); עם מיכאל קון השתתף בהתחרות לתכנון בית הסוכנות בתל אביב (1950); עם קון, לוריה ורובינסון תכנן את מרכז העיר עכו (1952); עם רובינסון תכנן מעונות לעובדי קופת חולים בתל אביב; ועוד.
שלגי תכנן עבור חברות "אזורים", "אפריקה ישראל", "חלמיש", מפעלי ים המלח ומשרד הביטחון.
הוא עסק בתכנון רובע ברנע באשקלון והשתתף בתכנון כפר שלם (סלמה) בתל אביב.
שלגי תכנן את אנדרטת לח"י בקריית אתא וכן גן הנצחה לזכרו של גור שרון.
שלגי הטביע את חותמו בתכנון עשרות בתים פרטיים ברחבי הארץ, במיוחד בשכונות כמו צהלה, תל ברוך, אפקה, הרצליה פיתוח, אשקלון, גבעת המבתר בירושלים ועוד רבים.
כמו ארכיוניהם של מאות אדריכלים שפעלו בארץ במחצית השנייה של המאה ה-20, גם ארכיונו של שלגי לא נשמר ברובו הגדול ומכלול עבודתו, למעלה ממאה פרויקטים בנויים ומתוכננים, אינו מתועד.
בארכיון אדריכלות ישראל קיימות רשומות שונות על עבודתו של שלגי, המתוכננת והבנויה.
הרב יעקב שכנזי (נולד בי"ד בטבת ה'תשי"ג, 1 בינואר 1953) הוא מרבני העדה החרדית הספרדית.
נולד בתוניסיה, כבן הבכור מתוך 12 אחים (4 אחים ו-8 אחיות).
למד בישיבה התיכונית פרחי אהרן בקריית שמואל ובישיבת נובהרדוק שבחדרה אצל הרב אלחנן פרלמוטר.
לאחר נישואיו למד אצל הרב ניסים הררי בכולל החיד"א בירושלים.
הרב שכנזי נשוי לסימה (שמחה) - בתו של הרב יהודה צדקה, ואב לחמישה.
הוא תושב שכונת בית ישראל בירושלים.
פעיל בין היתר בהדרכת חתנים ובהכשרת מדריכים לכך בציבור החרדי.
נעימות נצח - חלק א' על ענייני שלום בית, טהרת המשפחה וצניעות, ירושלים תשנ"א; חלק ב' על חינוך ילדים, שם תשנ"ה
קול יעקב - חידושים על התורה, ירושלים תשנ"ז
בני יעקב, ד' חלקים - על הלכות ריבית נדרים ושבועות, ירושלים תשנ"ט
שושנת העמקים - על יחסי אישות
טהרת יעקב - על טהרת המשפחה
רב פעלים חלק ג' - קיצור שו"ת רב פעלים לרבי יוסף חיים מבגדאד
שערי יעקב - שו"ת בספר אוצרות חיים וקיצור שו"ת סוד ישרים העוסק בקבלה
שימוש חכמים - ב' חלקים, על הלכות טהרה, ובסופו קונטרס "הוראת חכם" שבו הלכות והנהגות למורי הוראה.
יעקב הכהן שכביץ (שכי; א' בניסן תר"ד, מרץ 1844, חרקוב – ט"ו בטבת תרצ"ג, ינואר 1933, חיפה) היה מראשוני גדרה, פרסם מאמרים רבים והיה יוזם רעיון הקונקורדנציה לתלמוד של חיים יהושע קוסובסקי.
שכביץ נולד בחרקוב בשנת 1844 למשפחת כהנים המתייחסת אל הרב שבתי כהן (הש"ך) (הוא כתב את שמו ש"ך-עוויץ).
הוא למד בחדר ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין.
בשנים 1865–1866 לקח חלק בחבורה שביקשה לעלות לארץ ישראל כדי להתפרנס בה מחקלאות.
במכתבו מאותה תקופה ליהודה לייב פינסקר הוא כתב על ההתיישבות:
"במטרה לקנות אדמה בארץ הקדושה, מקום אפשר יהיה, מלבד אהבתנו לערש מולדת עמנו, גם להשתחרר מחיי המותרות הפסודות".
אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל ושכביץ נסע ללמוד כימיה באוניברסיטת ברלין כתלמיד שלא מן המניין ולאחר מכן שב לחרקוב, בה הקים בית חרושת לסבון ועבד כמלמד תינוקות.
לאחר פרעות הסופות בנגב הוא סייע לאנשי ביל"ו שהקימו את גדרה ורכש במקום שטח אדמה.
בשנת 1888, עוד טרם עלה לארץ ישראל, קיבל רישיון ביחד עם אנשי גדרה לבנות בית במושבה.
בשנת 1893 עלה לארץ ישראל והתיישב בגדרה.
את ילדיו לימד בביתו מאחר שלא היה מרוצה מהחינוך החילוני בבית הספר.
שאף להכין קונקורדנציה למשנה, דרבן את חיים יהושע קוסובסקי לעשות את המלאכה ואף ביקש לתמוך בו כלכלית.
נחשב לאחד מזקני תנועת המזרחי בארץ ישראל.
"גם בעל הבית הזה, שכביץ, מתבודד היה.
הוא לא השתייך לבילויים ולא התערב בענייני המושבה.
ולא מפני שגאותן היה חלילה.
אחד מענוי ארץ היה, אדם יקר.
אלא משונה במקצת, חביב ומוזר.
תורני עמקן, בקי בש"ס ובספרות הרבנית."
בנו, מרדכי היה "מוכתר" גדרה.
נכדו היה חוקר הספרות בועז שכביץ.
בן אחר היה משה שכביץ, איכר נודע בגדרה.
הוא נישא לאסתר לבית מדליה.
יעקב שלמה חזנוב (כ"ב באייר תרכ"א /1861, זורביץ, פלך מוהילוב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – י"ט באלול תרפ"ב, 12 בספטמבר 1922) היה מאנשי ביל"ו וממייסדי גדרה.
יעקב שלמה חזנוב נולד באביב תרכ"א (1861) בעיירה ז'ורוויצ'י (זורביץ) שבפלך מוהילוב שברוסיה הלבנה, בנם של שלום וצביה חזנוב.
למד ב"חדר" ובישיבה ונחשב לעילוי.
בעיר הולדתו הצטרף לביל"ו, ובחודש אלול תרמ"ב החל את מסעו לארץ ישראל.
מאחר שכספו לא הספיק לו, התעכב בסמירנה שבטורקיה במשך שנתיים, ועבד שם בבית-מלאכה למזוודות.
שם גם למד טורקית על בוריה.
באפריל 1884 (תרמ"ד) עלה לארץ, והצטרף לחבריו הביל"ויים שעבדו במקוה ישראל.
הביל"ויים הוותיקים התגוררו בבית אנטון איוב שליד יפו (שכונת נווה עופר), אולם מחוסר מקום שם, התגורר חזנוב יחד עם חברו דב ליבוביץ בבית ערבי-נוצרי בקרבת מקוה ישראל.
סכסוך עם הברון רוטשילד גרם לגירושם של הביל"ויים ממקוה ישראל.
עם עזיבתו, עבד כפועל בראשון לציון ובפתח תקווה.
יחיאל מיכל פינס התגייס לטובת המגורשים וסייע לחלק מהם לעבור לירושלים, שם התארגנו כקבוצה של בעלי מלאכה שכונתה "שה"ו", ראשי תיבות של "שיבת החרש והמסגר" ().
חברי הקבוצה הקימו בירושלים בית מלאכה לנגרות ולעיצוב חפצי נוי מעץ זית, והצליחו למכור את תוצרתם.
יעקב עבד כסתת ועוזר לנגר.
אולם כעבור זמן מה התפרקה חבורה זו.
בכ"ה בכסלו תרמ"ה יצא עם חבריו לייסד את גדרה.
הוא נמנה עם תשעת המתיישבים הראשונים, וחי בה עד לפטירתו.
בעזרת הידע שרכש בירושלים במלאכת הנגרות, בנה במו ידיו צריף-מגורים, ואף נודע בין הערבים בכנוי "הנגר" ("יעקוב אל-נגר").
בשנת 1889 נישא לחיה-צפורה (פייגה) ליס (1865–1946), אחותו הצעירה של הביל"ויי יוסף לייב ליס, ילידת סינובקה שבפלך מינסק, שעלתה ארצה בסתיו 1885 בעקבות אחיה ולפי הצעתו.בשנת 1891 נולד בנם היחיד, עמרם.
יעקב חזנוב היה בעל סגנון עברי צח ומלוטש.
שימש כפה לאנשי גדרה בעת שכתב את מכתבם הראשון שנדפס בהוספה ל"הצבי" של אליעזר בן-יהודה (כ"ד בטבת תרמ"ה).
הוא אף כתב על נטיעת הכרם הראשון בגדרה.
באספת כללית של "התאחדות הכורמים הקואופרטיבית" היה נציג גדרה ביחד עם דב ליבוביץ, ויצא בנאום סנגוריה על המקום.
צבי הנרי פרנק, שהיה נציגו של הברון רוטשילד בארץ, התרשם מאוד מכישרונו הרטורי ואמר לו ולליבוביץ: "עורכי דין הייתם צריכים להיות ולא איכרים".
חזנוב מילא תפקידים אחראיים בהנהלת המושבה, היה חבר בוועד המושבה ובוועד בית הספר.
בשנת 1907 השתתף במשלחת של דוד טריטש לאל עריש, שעסקה בחקירת אפשרויות ההתיישבות שם, והיה בין אלה שנאסרו באל עריש בפקודת הממשלה המצרית.
מת מדלקת ריאות בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים בקיץ 1922, בשנת ה-61 לחייו.
עבד לצד אהרן אהרנסון, ולאחר שלמד אגרונומיה בקליפורניה, כיהן כאגרונום הראשי של פיק"א בארץ ישראל.
פיתח זנים של תפוזים ושקדים הנושאים את שמו.
לאחר מכן היה איכר בגדרה ויו"ר המועצה המקומית של גדרה.
היה נשוי לאחותו של שלמה צמח.
אחייניתו היא הסופרת רוחמה חזנוב אשר כתבה על עלייתם של הביל"ויים לפלשתינה והתיישבותם במושבה גדרה.
יעקב שלמה חזנוב 1863–1922: איש מבני בילו: לקט ממכתביו, פרדס חנה: חמו"ל, תשל"ג.
(ליקט וההדיר בן המשפחה גדעון חזנוב, שגם הוסיף דברים לזכרו.)
איש מבני בילו; לקט מכתבי יעקב שלמה חזנוב, תל אביב: טרקלין, תשל"ט 1979.
"הביל"ויי - יעקב שלמה חזנוב" - אוסף המכתבים והגלויות השלם, תל אביב, מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2022,(בעריכת חוה כפרי).
יעקב שמואל צורי (שיזַק) (בכתיב יידי: שעזאק; 1884, תרמ"ד – 1943) היה חוקר תולדות התלמוד ומשפט עברי.
צורי נולד בשנת 1884 בפיליצה, פרוור של העיר צ'נסטוחוב שבדרום-מערב פולין הקונגרסאית, למשפחת שיזק (Rzezak; בכתיב גרמני: Schesak).
למד בישיבתו של הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב.
בהמשך למד בגרמניה ובצרפת סוציולוגיה, היסטוריה ומשפט.
בערך בשנת 1914 הוא עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים, ולימד בעיר, בבית הספר לגננות עבריות ובגימנסיה העברית, בשנים 1914–1924. הוא כתב מאמרים רבים בעיתון "דואר היום" בנושאי עיסוקו ועל אישים בני התקופה.
בשנת 1924 נסע לצרפת בעקבות מחלה, ובה ולאחר מכן בלונדון עסק במחקריו בתלמוד ובמשפט עברי.
צורי נודע כחוקר מקורי, שחלק מחידושיו נתקבלו על ידי חכמי דורו ואחרים נחשבו למוזרים.
חידושו הגדול הראשון היה ההבחנה בין תורתם של חכמי דרום ארץ ישראל לבין חכמי הגליל.
לטענתו, מדובר בשתי אסכולות שונות, אשר עברו לסורא ונהרדעהא-פומבדיתא, בהתאמה.
האסכולה הצפונית חותרת למצוא הבדלים בין מקרים הקובעים דינים שונים, באופן התואם את הנומינליזם, בעוד האסכולה הדרומית וממשיכה רב חתרו ליצירה אחדותית של כללים.
בהמשך חייו ביקש להכין קודיפיקציה של המשפט העברי, אך הספיק להכיון רק מספר ספרים בנושא.
צורי נפטר בשנת 1943 ולא השאיר אחריו מי שיאמר עליו קדיש.
ספר רעיונות התלמוד: עם מאמר תוכני הידיעה האנושית, פריז: N.
תולדת הדרומים ביחסיהם אל הגלילים בתקופת האמוראים, פריז: דפוס Danzig, תרע"ד.
תולדות דרכי הלמוד בישיבות דרום, גליל, סורא ונהרדעא, ירושלים: דפוס אחדות, תרע"ד.
תולדות הדרומים, ורשה: מרכז, תרפ"ד.
השפוט על לא ריב במשפט העברי, ירושלים: הסולל, תרפ"ד.
רבי עקיבה, ירושלים: ספריה לביוגרפיות תלמודיות, תרפ"ד.
רב אשי, ירושלים – בילגוריי: ספריה לביוגרפיות תלמודיות: דפוס נ' קראנענבערג, תרפ"ד.
רב: ביוגרפיה תלמודית, ירושלים: ציון רוהלד, תרפ"ה.
רבי יוסי בר חנינא מקסרין, ירושלים: ספריה ביוגרפית-תלמודית (דפוס ציון), תרפ"ו.
תולדות המשפט הצבורי העברי, פריז: Imprimerie D'art Voltaire, תרצ"א–תרצ"ז.
כרך א: שלטון הנשיאות והועד: תקופת התלמוד: ספר א: מבוא כוללות, תרצ"א; ספר ב: תקופת רבי יהודה הנשיא, תרצ"א.
כרך א: ספר ג, חלק א: תקופת רבן גמליאל ברבי הנשיא III; תקופת ר' יהודה הנשיא II, לונדון: י' נרודיצקי, תרצ"ג.
כרך א, ספר ג, חלק ב: תקופת רבן גמליאל ברבי הנשיא III, תקופת ר' יהודה הנשיא II: ישיבת ר' חנינא בר חמא בצפורי, לונדון: י' נרודיצקי, תרצ"ד.
שלטון ראשות הגולה והישיבות: תקופת רב נחמן בר יצחק ראש הכלה וראש הישיבה (ד"א פ' – ד"א קט"ו – 320–355), תל אביב: מצפה, תרצ"ט.
תורת המשפט האזרחי העברי, לונדון: מ"ל ציילינגאלד, תרצ"ד–תרצ"ז:
כרך א: שיטת הטענות, תרצ"ד.
כרך ב: הערעורים (על חוזים ויתר המעשים והעסקים המשפטיים) (חלק א), תרצ"ה.
כרך ג: משפט הנזיקין (חלק א), תרצ"ז.
תורת המשפט האזרחי העברי: ההיפותיקי, לונדון: החברה למחקר ולעריכת המשפט העברי, תש"ד.
יעקב שֶׁמלָה (מאי 1858 – 20 ביולי 1938) היה עיתונאי, סופר, מתרגם ואמן מלאכה יהודי-תוניסאי.
יעקב שמלה נולד בתוניס בשנת 1858. בצעירותו קיבל חינוך מסורתי ולצד זאת השתלם בלימודים כלליים, ושלט היטב בשפות עברית, ערבית, צרפתית ואיטלקית.
מגיל צעיר לקח חלק חשוב בעיתונות הענפה בערבית יהודית שיצאה לאור בתוניס בתקופה זאת.
את עבודתו העיתונאית החשובה ביותר עשה כעורך הראשי של העיתון אל-פג'ר (1912–1915) שנחשב לעיתון היהודי הטוב ביותר שפורסם בתוניס בזמנו, ובהיותו המייסד והעורך של העיתון "אל-בוסתאן" (1888–1906) ביחד עם מסעוד מעארך.
בנוסף לכל אלו, נהג לכתוב מאמרים לעיתונים נוספים, בהם "אל-חוררייא" (1908) ו"אל תמדן" (1914).
שמלה נחשב לאחד מחלוצי תנועת ההשכלה היהודית בצפון אפריקה.
במאמריו בעיתונות, בספריו ובקשריו עם דור צעיר של עיתונאים ומשכילים, הוא עשה רבות כדי להפיץ את עקרונות ההשכלה בקרב הדור הצעיר.
הוא שימש בנוסף לעיסוקו העיתונאי כנציג של מתדיינים בפני בית הדין הרבני בתוניס והיה מצוי היטב בהלכות הדת והמסורת.
קריאתו הייתה לעריכת "תיקונים בדת ללא ערעור על הדת" ("תצליחאת פי אלדין, מן ג'יר מא יתמס אלדין"), קריאה שרכשה לו מתנגדים שהאשימוהו בהתרחקות מהדת.
אחד ממפעליו הספרותיים הגדולים ביותר של שמלה היה תרגום מפורסם של הספר "הרוזן ממונטה כריסטו" מצרפתית לערבית יהודית.
התרגום הושלם ויצא לאור בדפוס בתוניס בשנת 1889 וכלל 7 כרכים עם סך כולל של 1,536 עמודים.
הספר זכה לפופולריות רבה בקרב יהודי תוניס.
עוד הוא תרגם ספר עלילתי על האינקוויזיציה וגירוש ספרד מאת הסופרת גרייס אגילר, והוציא אותו לאור בשם "אליהוד פי ספאניה" (תוניס, 1889).
מלבד תרגומים אלה, שמלה היה סופר פורה בזכות עצמו.