tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיר פועל שדה התעופה הלאומי ליטל רוק ממנו יוצאים 18 קווי תעופה לערים בארצות הברית (ובהן סנט לואיס, שיקגו ודאלאס).
בשנת 2006 עברו דרך שדה התעופה כ-2.1 מיליון נוסעים בכ-150 טיסות יומיות.
קווי האוטובוס של חברת קווי גרייהאונד מקשרת את העיר לערי הסביבה, לקנזס סיטי ואוקלהומה סיטי, וקווי הרכבת של חברת אמטרק מקשרים את העיר לשיקגו ולסן אנטוניו (קו טקסס איגל) וללוס אנג'לס.
מערכת התחבורה הציבורית בתוך העיר מופעלת על ידי רשות מרכז ארקנסו לתחבורה (the Central Arkansas Transit Authority) המכונה CATA.
מערכת זו כוללת 18 קווי אוטובוס (מהם שני קווים מהירים).
מאז שנת 2004 פועל בעיר קו חשמלית.
העיתון הנפוץ ביותר בליטל רוק בפרט ובמדינת ארקנסו בכלל הוא ה"ארקנסו דמוקרט גאזט" (Arkansas Democrat Gazette) היוצא בתפוצה של כ-180 אלף עותקים במהלך השבוע וכ-276 אלף עותקים בסוף השבוע.
עיתונים נוספים היוצאים לאור בליטל רוק הם ה"דיילי רקורד" (Daily Record) העוסק בעיקר בתחום המשפט והנדל"ן, השבועון "ארקנסו טיימס" (Arkansas Times) הדן בעיקר בתחום התרבות, הבידור והפוליטיקה, וכן הרבעון "ליטל רוק פרי פרס" (Little Rock Free Press) העוסק בעיקר בתחום הבידור.
העיתון הכלכלי היוצא לאור בעיר הוא ה"ארקנסו ביזנס" (Arkansas Business).
ליטן () היא עיירה ברומניה.
העיירה ממוקמת בקרבת סוצ'אבה – בירת מחוז סוצ'אבה.
ראשיתה של הקהילה היהודית בליטן הייתה בשנת 1804, אז התיישבו בה ארבעה עשר תושבים פטורים ממסים.
רוב היהודים השתקעו בה באמצע המאה ה-19, רובם בעלי מלאכה, בעיקר פרוונים ונגרים, ומקצתם חנוונים.
לא הייתה בעיירה קהילה מאורגנת של היהדות המקומית ואת תפקידי הקהילה מילא ועד בית הכנסת.
גם בית קברות לא היה בה והמתים הובאו לקבורה בבית העלמין ב-פלטיצ'ן (Falticeni).
רב המקום היה ר' יוסף לנדאו (Landau, נולד ב-1791) שעבר לאחר מכן ל-יאשי (Iasi), ר' יוסף חיבר את ספר ההלכה "ברכת יוסף".
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה האוכלוסייה היהודית בליטן 4 פרוונים, 6 חייטים, 3 נגרים, 15 חנוונים, 3 בעלי מסבאות, שהיו גם סיטונאי תבואה.
בידי יהודי אחד הייתה אחוזה של מטעי סלק סוכר בשטח של 50 דונם.
לאחר האמנציפציה בשנת 1919 נבחר בליטן יהודי אחד למועצת העיירה.
רדיפות היהודים בעיירה התחילו בימי שלטון גוגה-קוזה (Goga-Cuza), בשנת 1937. רבים מהיהודים נקנסו לפי חוק לשמירת הבריאות בתואנה שחנויותיהם אינן נקיות.
עם נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביולי 1940, השליכו חיילים רומניים כמה יהודים מקרונות הרכבת בשעת נסיעתה.
יהודים אחרים נכלאו ונפדו בידי מנהיגי יהודי ל'.
עם פרוץ המלחמה בין רומניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, נצטוותה כל האוכלוסייה היהודית להתייצב לעת ערב ליד בנין העירייה, במקביל הודיע להם ראש העיירה בחשאי שעומדים לגרשם מן העיר.
כשבאו יהודי העיירה בערב לבית העירייה אמר להם קצין הז'אנדארמריה שלפי צו מאת יון אנטונסקו יובלו למחרת הבוקר ברגל לעיר המחוז פלטיצ'ן.
בעזרת ראש העיירה, קיבלו היהודים רשות לשכור עגלות.
את מפתחות דירותיהם וחנויותיהם נאלצו למסור למפקד הז'אנדארמריה.
משנתייצבו למחרת היום, עברה במקום שיירה של מכוניות צבאיות בדרך לחזית, כשבאחת מהן ישב אנטונסקו אשר התרעם על כי "היהודונים" טרם עזבו את המקום.
לעת ערב הגיעו המגורשים לפלטיצ'ן, ושם נתקבלו על ידי היהודים שבעיר אשר השתדלו לסייע להם.
לאחר המלחמה חזרו לליטן כ-20 משפחות יהודיות.
הרוסים, בעוברם דרך העיירה, השתמשו בבית הכנסת כאורווה לסוסיהם.
מבניין בית הכנסת נשארו רק הכתלים והגג.
ארגון ה"ג'וינט" תרם כסף לתיקון הבניין, ואף סייע בכסף ובמזון ליהודים שחזרו.
ליטניה, סוגה ספרותית, שירית, שעיקרה שירת תחינה, תפילת תחנונים ומזמורי בקשות.
מקור המלה ביוונית, Litanea, ובצורה קצת שונה באיטלקית, Litania.
הליטניה שימשה בשירה הליטורגית הנוצרית ועקבותיה נמצאים גם ביצירות של משוררים ידועים.
הליטניה בצורתה העברית, שירת התחנון, בנויה על בקשה שמבקש הש"ץ ועל המענה הכאילו פזמוני, החוזר על עצמו, שמשיב לו קהל המתפללים.
בעוד שבליטורגיה הנוצרית שימשה הליטניה בעיקר כתפילה נגד אסונות טבע, נגד מחלות ומגפות, ונגד כל מיני מרעין בישין - הרי שבליטורגיה היהודית והעברית הליטניה שימשה לתחנון על צורכי ציבור דתיים, כגון חופש הפולחן היהודי תחת כובשים זרים ועוד.
בתפילות ה"הושענות" הקדומות, ביניהן אלה של אלעזר הקליר נעשה שימוש בצורת הליטניה, של בקשת הש"ץ ותשובה חוזרת של קהל המתפללים.
הגלגול המודרני של הליטניה, כלומר חזרת הש"ץ והיענות השומעים, חלחל אל השירה המודרנית האירופית.
בשירה העברית החדשה עשה המשורר אבא קובנר שימוש מודרני בליטניה.
בפואמה שלו "אדמת החול", שהיא תגובתו השירית על ביקורו בצפון-מזרח ברזיל, באמצע שנות החמישים של המאה העשרים, מובאים שירים רבים בצורת הפניה אל האליל המקומי, שאנגו, הבנויים בצורת הפנייה של היחיד ומענה הציבור, החוזר ומחרה אחריו.
ליטעראַרישע בלעטער ("לִיטֵרָרִישֶה בְּלֶטֶר"; יידיש: 'כתב עת ספרותי') היה כתב עת לענייני ספרות, תיאטרון ואמנות ביידיש שיצא בוורשה בתקופה שבין מלחמות העולם, בין 1924 ל-1939.
במסגרת כתב העת ראו אור 730 גיליונות, כשבכל גיליון שנים-עשר עמודים הכוללים דברי ספרות, ביקורת על ספרות ואמנות.
עם יציאתו היו לעיתון היו כאלפיים מנויים, אבל תוך כשנה הוכפל מספר המנויים, ועל פי ההערכה קראו אותו כ-20,000 איש בקביעות.
המודל של מייסד כתב העת היה כתב העת הספרותי הפולני החשוב Wiadomości Literackie, שהופיע גם כן בין 1924 עד 1939, אבל בתוכן ובאידאולוגיה היה שונה לגמרי – בנייה ופיתוח של אומת יידיש.
העורכים הראשונים של כתב העת היו ישראל יהושע זינגר, פרץ מרקיש, נחמן מייזיל ומלך ראוויטש, אך מאוחר יותר העורך היחיד היה נחמן מייזיל.
עורכי כתב העת בחרו לא להיצמד לקו פוליטי מסוים, והודות לכך משך אליו כותבים מכל הזרמים שהיו אז ביהדות פולין.
בכתב העת פרסמו סופרים חשובים כמו יצחק בשביס-זינגר, יוסף אופטושו, יעקב גלאטשטיין, חיים גראדה, ה.
לייוויק ועוד רבים מטובי ספרות יידיש
למרות ההצלחה נקלע כתב העת לקשיים כלכליים וב-1925 הוא נעשה חלק מבית ההוצאה של בוריס קלצקין.
ליטל שוורץ (נולדה ב-15 בנובמבר 1976) היא סטנדאפיסטית, קומיקאית, שחקנית, תסריטאית ומדבבת ישראלית.
שוורץ נולדה, גדלה והתחנכה בקריית ים כבת זקונים ולה אחות גדולה.
אביה, מנחם, נולד בטרגו־מורש, בין רומניה להונגריה.
כשהיה תינוק, אבא שלו נפטר מסרטן.
אמא שלו, סבתה של שוורץ, זיטה, נלקחה לאושוויץ.
אמה, אירית, נולדה בשצ'צ'ין שבפולין.
עלתה לארץ עם משפחתה בגיל 16, לקריית ים.
שם היא הכירה את אביה.
אמה עבדה בדואר ואביה היה רכז ספורט.
בנעוריה למדה בתיכון רודמן בעיר מגוריה.
בצה"ל שירתה באגף להכוונת חיילים משוחררים.
לאחר שחרורה מהצבא למדה משחק ודרמה במשך שלוש שנים בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
בסיום לימודי המשחק שיחקה בין היתר בהצגות בתיאטרון הקיבוץ, התיאטרון של אורנה פורת, תיאטרון מדיטק בחולון, בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא ובמופעי פרינג'.
במקביל לתיאטרון החלה לכתוב מופע סטנדאפ משלה, יחד עם שי בן עטר ורן דברת.
ב-2003 גילמה תפקיד אורח בעונה השישית של הסיטקום "שמש".
בשנת 2007 שוורץ פרצה לתודעה כאשר החלה להופיע בפינה קומית בתוכניתו של יאיר לפיד, לאחר שצפה בה באחת מהופעותיה.
בשנת 2008 השתתפה כחברת מערכת בתוכניתה של עינב גלילי, "באה בטוב", ובאותה שנה הצטרפה כסטנדאפיסטית לתוכנית "צחוק מעבודה", בהנחיית שלום אסייג לצידם של יעקב כהן, שחר חסון, קובי מימון, אורי חזקיה וארז שלם, והמשיכה להשתתף בה לאורך שבע עונות התוכנית.
ב-2010 השתתפה בתור שופטת בתוכנית "היפה והחנון", הנחתה לצד שלומי קוריאט את התוכנית "קבלת שבת" בערוץ 24, והתמודדה בשעשועון שהנחה אברי גלעד "שחקו אותה בגדול".
בספטמבר 2011 השתתפה בתור חברת פאנל קבועה בתוכנית הקומית "אז מה היה לנו השנה?" בערוץ 10, שכללה סיכום קומי של אירועי שנת תשע"א, בהנחיית אורי גוטליב.
בין השנים 2009–2010 גילמה את כרמל עג'מי בסדרת הטלוויזיה שיצרה לימור נחמיאס "גירושים נפלאים" ששודרה ב-YES לצד אסי לוי, דב נבון ואורנה פיטוסי.
כמו כן השתתפה בדיבוב מספר סרטים וסדרות אנימציה בטלוויזיה, ובהם: "מסביב לעולם עם פליקס", "קובי קובי", "אגדת טרזן", "קיד פאדל" ו"המחליפים".
משנת 2013–2018 הייתה שותפה שוורץ ביצירת קומדיית המצבים "חברות" יחד עם שי בן עטר, ליאת שביט ויואב גרוס, ששודרה בערוץ 10, ובה גם כיכבה, לצד קובי מימון, לירית בלבן, מגי אזרזר, לירון ויסמן ואחרים.
בשנת 2015 החלה להנחות בתוכנית "מלחמת המינים" לצידו של שלום אסייג.
באותה השנה החלה לשחק במחזה "פאניקה" בתיאטרון הבימה, בתפקיד דייזי (לסירוגין עם טלי אורן).
במרץ 2017 החלה לככב בסדרת מערכונים משלה בשם "שוורץ" ששודרה בערוץ 10.
ביולי 2018 החל שידור העונה השנייה של סדרת הנוער "כפולה", בה השתתפה בדמותה של רננה, סוכנת המוסד.
באותה שנה, שיחקה בתפקיד הראשי בסרט העצמאי הקצר "יום רגיל", לצד בת-אל מוסרי ודובר קוסאשווילי.
בשנת 2019 הגישה את התכנית "השופטת ליטל" ב"כאן חינוכית".
בשנת 2020 החלה להגיש את התוכנית "קובי וליטל החיים עצמם" בערוץ רשת 13, בה שבה לשתף פעולה עם קובי מימון.
ב-2021 שיחקה בסדרה "מותק בול באמצע" בתפקיד חברת הכנסת עופרי בן לולו-אלול, ובסדרה "זאת שלי" בערוץ ניקלודיאון, בתפקיד סימה וגם שיחקה בסדרה היורשת את הדמות אהובה.
ב-2024 שיחקה בסרטו של שמי זרחין "חמדה" לצדו של ששון גבאי.
ובאותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "אליצורה" בערוץ "ניקלודיאון", שהיא נמנית גם מבין כותביו.
שוורץ היא בת זוגו של איש הסאונד אייל ימין, ולהם שתי בנות.
ליטל שמש (נולדה ב-3 באפריל 1983) היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה ופובליציסטית ישראלית.
היא מגישה את תוכנית "שבע" בערוץ עכשיו 14 ובנוסף נמנית מבין מגישי מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14. בעבר מגישת "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית.
בעלת תואר ראשון במדעי הרוח והחברה ותואר שני ביהדות ארצות הברית מאוניברסיטת חיפה.
בוגרת לימודי קופירייטינג במכללת ACC תרצה גרנות ובוגרת המכללה למדינאות בירושלים.
שמש נולדה באשדוד, בתם של אמנון שמש, קבלן עבודות עפר, ממוצא עיראקי ופולני מהיישוב הישן ותהילה (סופיה) ניגרקר, מקהילת בני ישראל מהודו ולה שני אחים גדולים.
הוריה התגרשו כשהייתה בת חמש והיא עברה עם אמה ואחיה לגדרה.
מנישואיו השניים של אביה יש לה אח נוסף.
מגיל 12 כתבה בעיתוני ילדים ונוער, בשבועונים כולנו וראש אחד, ושידרה ברשת א' תוכניות לנוער.
שירתה כלוחמת במשמר הגבול במשך כשלוש שנים בגזרת איו"ש בזמן האינתיפאדה השנייה.
במהלך שירותה נשלחה להרצות על ישראל בארצות הברית ובקנדה.
כיום היא משרתת בשירות מילואים פעיל כקצינת הסברה בפיקוד העורף.
בשנת 2004 חזרה לקבוצת ידיעות אחרונות ובמשך כארבע שנים שימשה העורכת הראשית של עיתוני הילדים של הקבוצה.
בשנת 2008 עברה לעבוד ככתבת ב"חדשות הוט", שם סיקרה את אזור הדרום.
בתקופה זו סיקרה את מבצע עופרת יצוקה, ושידרה כתבות ב"מבט" ב.
בנוסף ערכה באתר "סלונה" ועבדה כקופירייטרית עצמאית בתחום הדיגיטל.
שנה לאחר מכן הקימה את פורטל הנשים "פינקיש" המיועד לנשים צעירות.
החל מ-2010 פעילה בתחום ההסברה הישראלית.
היא בוגרת התוכנית בדיפלומטיה ציבורית של ארגון "Stand With Us".
מרצה על ישראל ועל שירותה כלוחמת ברחבי העולם, בקמפוסים, קהילות יהודיות, כנסיות ועוד.
הייתה ממקימי תנועת "האמת שלי" אך עזבה את הארגון, אשר ממשיך לפעול באופן עצמאי.
משנת 2012 משמשת עורכת וכמגישת אולפן החדשות באתר של "ישראל היום" ופובליציסטית המפרסמת את משנתה בנושאים אקטואליים שונים.
באותה שנה השתתפה בתוכנית הריאליטי "דייט בחשיכה".
ב-2015 הצטרפה שמש לתוכנית הפאנליסטים "הפטריוטים", וביוני 2016 החלה להגיש בערוץ רצועה לילית בשם "היום הזה" יחד עם אמיר איבגי.
בהמשך הגישה את "המהדורה המוקדמת עם ליטל שמש" ושימשה מגישה מחליפה בתוכניות שונות בערוץ, בהן "ריקלין ושות'" ו"הסיפור המרכזי".
שמש היא גם יוצרת של פורמטים לטלוויזיה ומכרה מספר פורמטים לחברות זרות.
הפורמט "Come to bed", דוקו-ריאליטי המתעד שיחות לפני השינה של זוגות, זכה באפריל 2016 בתחרות הפורמטים "Small world Big Ideas" שנערכה בקייב.
הפורמט מופץ בעולם על ידי חברת "Small World".
פורמט אחר שיצרה הוא תוכנית בישול בשם "Cook for the Chefs", אותה מפיצה חברת ההפצה הטורקית "Global Agency".
הפורמט מבוסס על תוכנית בישול רבת משתתפים המשלבת אלמנטים תחרותיים.
באוקטובר 2016 פורמט שיצרה, "Last chance to run", זכה בתחרות פיץ' ביריד מיפ.
בדצמבר 2016 נבחרה במכרז לצוות המנחים של התוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית אותה הנחתה לסירוגין עם דן מרגלית, אראל סג"ל ושרה ב"ק.
באפריל 2018 זכתה במקום השני בתחרות הפורמטים הבינלאומית של מיפ שנערך בקאן, עם הפורמט "I Need A Hero" במסגרתו חמישה גברים מתמודדים במספר אתגרים פיזיים כדי לזכות בליבה של אישה שעוקבת אחריהם בחשאי.
ביולי 2020 נבחרה לשמש שופטת בשלב חצי הגמר של פרסי האמי לטלוויזיה, בקטגוריית חדשות.
ביולי 2021 נבחרה בפעם השנייה לשמש שופטת בתחרות בקטגוריית חדשות.
הגישה תוכנית שבועית בגלי צה"ל לצד יבגני זרובינסקי.
מגישה אורחת בתוכנית "פתחי וזמרי בעם" בגלי ישראל.
בינואר 2021, עם השקת ערוץ הטלוויזיה "עכשיו 14", החלה בהגשת תוכנית האקטואליה "סוגרים שבוע" בערוץ.
מגישה לסירוגין גם את התוכנית "עכשיו ברשת".
לאחר שינויים בליינאפ של הערוץ, עברה להגיש את התוכנית "עכשיו לילה".
בנוסף מגישה לסירוגין את תוכניותיו השונות של הערוץ.
כיום מגישה את "המהדורה המוקדמת".
בשנת 2023 הנחתה ביחד עם עופר חדד את טקס פרס ישראל ביום העצמאות ה-75.
נשכרה כפרזנטורית של משרד ההסברה בשנת 2023.
ב-19 באוגוסט 2023 נרצחו דודה ובן-דודה, מצד אמה, שי סיילאס ניגרקר ואביעד ניר (ניגרקר) בפיגוע הירי בחווארה.
בפברואר 2024 הוציאה את ספרה הראשון, "כמה שווה יהודי מת?", שיצא בהוצאת סלע מאיר.
זכתה במרץ 2025 בפרס מולדובן על ספרה.
ב-27 באוקטובר 2024 הנחתה את טקס האזכרה הממלכתי לנרצחים באירועי השבעה באוקטובר, שהתקיים בהר הרצל בירושלים.
ב-30 במרץ 2025 נבחרה להגיש את טקס הדלקת המשואות ה-77 של מדינת ישראל לצד נטעלי שם טוב.
שמש בזוגיות עם ראיין אוליבר גלברט.
בדצמבר 2024 נולדה בתה הבכורה.
כמה שווה יהודי מת?, הוצאת סלע מאיר, ירושלים, 2024
ליטקה (בהונגרית: Litka) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בליטקה חיו מעט יהודים ובמקום אף קיים בית קברות יהודי.
ליטסאונד היא להקת פופ רוק בלארוסית.
הלהקה ייצגה את בלארוס באירוויזיון 2012, בו לא העפילו מחצי הגמר.
ב-2002 האחים דמיטרי וולדימיר קאריאקין התייחדו כצמד מוזיקלי, ב-2005 הצטרפו אליהם עוד שני מוזיקאים ובכך נוצרה רביעייה והוקמה להקת ליטסאונד.
ב-2006 זכתה הלהקה בפסטיבל מוזיקה בינלאומי במאיורי שבאיטליה.
באותה שנה, השתתפה הלהקה לראשונה בתחרות האירופסט (קדם האירוויזיון הבלארוסי) בניסיון לייצג את בלארוס באירוויזיון, הם הגיעו למקום השישי עם השיר "My Faith".
ב-2008 השתתפו בתחרות פעם נוספת עם השיר "Do You Believe" שם עלו לגמר וסיימו במקום השני.
ב-2009 השתתפו באירופסט בפעם השלישית עם השיר "Carry On" שם היו במקום השלישי.
ב-2010 יצא אלבום הבכורה של הלהקה "Going to Hollywood".
בשנת 2012 הלהקה שוב השתתפה בקדם האירוויזיון עם השיר "We Are the Heroes", הם עלו לגמר בו סיימו במקום השני והזמרת אליונה לאנסקאיה הוכתרה כמנצחת.
לאחר שמועות על הונאה בחישוב הצבעות הקהל במהלך התחרות, נשיא בלארוס פתח בחקירה בנושא, דבר שהתברר כנכון, עקב זאת הם הוכרזו באופן רשמי כנציגי המדינה באירוויזיון, לאחר מכן גם שירם הוקלט בגרסה מחודשת.
באירוויזיון עצמו, לא הצליחה הלהקה להעפיל מחצי הגמר.
ליטרטורנאיה גאזטה היה שבועון ספרותי.
השם מתייחס לשני כתבי עת, אחד שראה אור במאה ה-19 והשני, הרואה אור מאז 1929 ועד ימינו.
כתב העת הספרותי נוצר על ידי אלכסנדר פושקין ואנטון דלביג וראה אור מה-1 בינואר 1830 ועד ה-30 ביוני 1831. הוא שב והופיע באופן סדיר בשנים 1840–1849. בכתב עת זה ראו רבים משיריו וסיפוריו של פושקין וכן היה הראשון לפרסם מיצירותיו של ניקולאי גוגול ופרסם גם מיצירות ויסאריון בלינסקי ואחרים.
בשנת 1929 ייסדה ממשלת ברית המועצות מחדש את השבועון הספרותי כביטאון הרשמי של אגודת הסופרים הסובייטים, ביוזמתו של מקסים גורקי, תוך הדגשת היותו ממשיך טבעי של העיתון מן המאה ה-19, שבאה לידי ביטוי על ידי הוספת דיוקנו המצויר של פושקין ללוגו העיתון.
משנת 1947 הפך העיתון למגזין הרואה אור שלוש פעמים בשבוע.
וכלל, בנוסף לחומר ספרותי, גם מאמרים פובליציסטיים בנושאיים פוליטיים וחברתיים.
השבועון היה בעל תפוצה ארצית רחבה ועל אף שנשלט לחלוטין על ידי השלטונות, ביקש לצייר תדמית פתוחה ונינוחה יחסית.
על דפיו פרסמו כל הסופרים החשובים של ברית המועצות.
מתקופת ההפשרה של חרושצ'וב הוקל הפיקוח ההדוק על כתב העת והתפרסמו בו גם יצירות פורצות דרך כגון הפואמה "באבי יאר" מאת יבגני יבטושנקו.
הוא לא מחה רק נגד הטבח עצמו, אלא הפנה אצבע מאשימה נגד שיתוף הפעולה של רוסים ואוקראינים עם השלטון הנאצי.
בין היתר התפרסם בכתב העת מדור סאטירי בשם "מועדון שנים עשר הכיסאות" (על פי הספר "שנים עשר כיסאות" מאת אילף ופטרוב).
עורכו הראשי העיתון מ-1962 ועד 1988 היה הסופר אלכסנדר צ'אקובסקי.
הרחבה נוספת בהיקף ובתכנים חלה ב-1967 וכתב העת היה לשבועון בעל 16 עמודים (בניגוד לארבעה עד שישה עמודים בכל כתבי העת האחרים שראו אור באותה עת) שכלל גם סקירות בנושאי אמנות, משפטים, מדע וידיעות חוץ.
השבועון סימן את קצה גבול הליברליות וחופש הביטוי המותר.
ב-1971 זכה כתב העת לעיטור לנין וב-1972 לעיטור לידידות בין העמים.
השבועון המשיך להופיע גם לאחר התפרקות ברית המועצות.
ערב התפרקות ברית המועצות פורסם העיתון ב-6 מיליון עותקים.
ב-1990 הוסר מן הלוגו דיוקנו של גורקי.
ב-2004, לרגל 75 שנים לכתב העת, הוחזר דיוקנו של גורקי ללוגו לצד דיוקנו של פושקין.
ליטר (בהונגרית: Litér) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בליטר חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ליטרטורסקיה מוסטקי היא חלקה בבית הקברות וולקובסקויה בסנקט פטרבורג, מוזיאון-נקרופוליס שקבורים בו סופרים, מוזיקאים, שחקנים, אדריכלים, מדענים ואישי ציבור רבים, רוסים וסובייטים.
מריה אוליאנובה (אמו של ולדימיר איליץ' לנין)
ליי-ווי לין בינג יונסדוטיר (/ˈleɪveɪ/ ליי-ווי; נולדה ב-23 באפריל 1999), הידועה בשם הבמה ליי-ווי, היא זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית איסלנדית.
היא זכתה לפרסום בתחילת שנות העשרים של המאה ה-21 בזכות הצלחתה כאמנית פופ ג'אז, כאשר מבקרים ציינו כי שיריה בסגנון הג'אז זכו להצלחה ניכרת בז'אנר שדעך במידה רבה מבחינה מסחרית.
לאחר שהופיעה כסולנית צ'לו עם התזמורת הסימפונית של איסלנד בגיל 15, ליי-ווי הייתה פיינליסטית בעונת 2014 של Ísland Got Talent, ועלתה לשלב חצי הגמר ב-The Voice Iceland בשנה שלאחר מכן.
היא הוציאה את המיני-אלבום הבכורה שלה, Typical of Me (2021), וסיימה את לימודיה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
אלבום הבכורה שלה, Everything I Know About Love (2022), הגיע במצעדים באיסלנד ובארצות הברית.
אחריו יצא אלבומה Bewitched (2023), שזכה בפרס אלבום הפופ הקלאסי הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי ה-66 (2024) שם גם ביצעה את הסינגל "From the Start" שזכה להצלחה במצעדים בקנדה, ניו זילנד ובריטניה.
האלבום השלישי שלה, "A Matter Of Time" יצא ב-22 באוגוסט 2025
ליי-ווי לין בינג יונסדוטיר נולדה ב-23 באפריל 1999 ברייקיאוויק.
אביה איסלנדי ואמה סינית, מגואנגג'ואו.
אמה היא כנרת קלאסית וסבה היה מחנך לכינור בקונסרבטוריון המרכזי למוזיקה בסין, אשר ליי-ווי מייחסת לו השראה רבה לאהבתה למוזיקה.
יש לה אחות תאומה זהה בשם Júnía Lín Jónsdóttir, שהיא כנרת ומשמשת כמנהלת הקריאייטיב שלה.
היא התגוררה בוושינגטון הבירה במשך שנתיים ולאחר מכן חזרה לרייקיאוויק ב-2008, שם למדה ב-Álftamýrarschool.
ליי-ווי התחילה ללמוד פסנתר בגיל ארבע וצ'לו בגיל שמונה.
היא סיימה את לימודיה במכללת רייקיאוויק למוזיקה, שם גם למדה שירה, בשנת 2018. היא העבירה את ילדותה במעבר בין רייקיאוויק לוושינגטון הבירה, כמו גם בביקורים בבייג'ינג.
בגיל 15 הופיע ליי-ווי כסולנית צ'לו עם התזמורת הסימפונית של איסלנד.
בהיותה באיסלנד, לאופי השתתפה במהדורת 2014 של Ísland Got Talent - הגרסה האיסלנדית של Britain's Got Talent - שם היא סיימה כפיינליסטית.
בשנה שלאחר מכן היא גם הופיעה כמתמודדת ב-The Voice Iceland והגיעה לחצי הגמר.
באותה תקופה היא הייתה המתחרה הצעירה ביותר בתולדות הסדרה.
ליי-ווי סיימה את לימודיה במלגה נשיאותית ממכללת ברקלי למוזיקה ב-2021. החל מאוקטובר 2023, היא מתגוררת בלוס אנג'לס.
ב-6 באפריל 2020, ליי-ווי הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Street by Street", שם הגיע למקום הראשון ברדיו האיסלנדי.
לאחר מכן היא השיקה את המיני אלבום הראשון שלה, Typical of Me, בשנה שלאחר מכן ב-30 באפריל 2021. הוא כולל את "Street by Street" ושישה שירים נוספים, מהם רבים נכתבו בחדר המעונות שלה בקולג'.
הרולינג סטון שיבח במיוחד את הביצוע שלה ל"I Wish You Love".
כותב השירים האמריקאי כלל את ה-EP ברשימת האלבומים הטובים ביותר של 2021. בנוסף, Typical of Me זכה לתשומת לב ממוזיקאים כמו ווילו סמית' ובילי אייליש.
באותה שנה, ליי-ווי הנחתה תוכנית מוזיקה שבועית ברדיו BBC 3 במהלך האביב והקיץ (ופעם נוספת במהלך דצמבר לספיישל חג המולד) בשם Happy Harmonies שבה הדגישה מוזיקה מרוממת במגוון רחב של ז'אנרים.
בנובמבר הופיעה ליי-ווי בפסטיבל הג'אז של לונדון.
בערך באותו זמן, היא שיתפה פעולה עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, כדי להוציא את שירה "Let You Break My Heart Again".
בדצמבר היא שיתפה פעולה עם הזמרת דודי כדי להוציא סינגל נוסף, "Love To Keep Me Warm", הקאבר שלהם ל-"Winter Weather" של טד שפירו.
2022 סימנה את הופעת הבכורה של ליי-ווי בטלוויזיה בארצות הברית בטלוויזיה, כשהיא הופיעה כאורחת המוזיקלית בתוכניתו של ג'ימי קימל ב-21 בינואר; שם, היא השמיעה את השיר שלה "Like the Movies" מתוך Typical of Me.
לאחר חמישה חודשים, אלבום הבכורה שלה, Everything I Know About Love, שוחרר ב-26 באוגוסט 2022 דרך AWAL לשבחי המבקרים.
במצעד ה-Alternative New Artist Album של בילבורד, האלבום הגיע למקום הראשון בהופעת הבכורה שלו.
באוגוסט 2023, הוכרז שליי-ווי חתמה על הסכם פרסום עולמי עם Warner Chappell Music (WCM).
בחודש שלאחר מכן, אלבומה השני, Bewitched, יצא ב-8 בספטמבר 2023. שבוע לפני היציאה, היא הדליפה את דפי התווים כדי שהמעריצים יוכלו לשמור מראש את האלבום.
האלבום זכה לשבחי המבקרים וגרף את המועמדות והזכייה הראשונה של לאופי לפרס הגראמי, עבור אלבום הפופ המסורתי הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי השנתי ה-66, שם הופיעה עם בילי ג'ואל בשירו, "Turn the Lights Back On".
באוגוסט 2025 פרסמה את האלבום A Matter of Time.
האלבום מכר כ-99,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון לצאתו והגיע למקום הראשון בארבעה מצעדים של בילבורד: מצעד האלבומים העצמאיים, מצעד אלבומי הג'אז, מצעד אלבומי הג'אז העממי ומצעד אלבומי הויניל.
האלבום נכנס גם למקום הרביעי במצעד הכללי בילבורד 200, הישג ראשון של ליי-ווי בעשירייה הפותחת.
האלבום הוא גם אלבום הג'אז בעל הבכורה הגבוהה ביותר במצעד בילבורד 200 מאז דצמבר 2018, אז אלבומו של מייקל בובלה, Love, נכנס למקום השני.
למרות שליי-ווי הושפעה ממוזיקה קלאסית, וממלחינים קלאסיים כמו פרדריק שופן, וניגנה אותה מגיל צעיר, היא פנתה לתקליטים של אביה של מוזיקאיות ג'אז כמו אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי כדי לפתח את סגנונה המוזיקלי.
היא ציטטה את פיצג'רלד וצ'ט בייקר כהשפעותיה האמנותיות הגדולות ביותר, וציינה את הראשון כמוזיקאי האהוב עליה.
ליי-ווי גם ציטטה את טיילור סוויפט, נורה ג'ונס ואדל כהשראות למוזיקאיות שלה; היא אמרה "[סוויפט] עשתה למען הפופ והקאנטרי את מה שאני מקווה לעשות עבור הג'אז.
היא הצליחה לאחד אנשים ברחבי העולם שזו אחת המטרות העיקריות שלי כמוזיקאית".
מבקרים רבים כמו מאורה ג'ודקיס, עורכת בוושינגטון פוסט, והעורכת מורי סטסן מ-Music Business Worldwide ציינו כי ליי-ווי "מחזירה" את הג'אז ל-דור ה-Z, מכיוון שהז'אנר ירד במידה רבה מבחינה מסחרית וקיבל פחות תהילה בעידן המודרני בהשוואה לז'אנרים אחרים, כאשר מייקל דווייר מ-The Sydney Morning Herald ציין אותה כ"שגרירת ג'אז של TikTok".
ארגונים כמו Billboard ו-National Public Radio, סברו כי ליי-ווי יצרה תוכנית להצלחת הג'אז בתעשיית המוזיקה המודרנית, וסייע לדחוף את הז'אנר בחזרה לסצנת המיינסטרים.
יציאת אלבומה השני, Bewitched, זכתה לשבחים מהמבקרים בשל הלחנתו ותפיסת הג'אז שלה.
האלבום קיבל ציון של 83 מתוך 100 במאגר הביקורות Metacritic על סמך שש ביקורות של מבקרים, מה שמצביע על "הערכה אוניברסלית".
מורגן אנוס, סופר ב-Grammys.com, כתב שההצלחה של 'Bewitched מראה שליי-ווי השאירה את "מוזיקאי הג'אז מרותקים".
פרס שנה קטגוריה עבור תוצאה פרסי הגראמי 2024 אלבום הפופ המסורתי הטוב ביותר Bewitched פרס הווידאו קליפים של MTV2024הופעת הפוש של השנה"Goddess"פרס המוזיקה של MTV אירופה2024מופע הפוש הטוב ביותרליי-וויהאמן הנורדי הטוב ביותרפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025מופע חי למדיה חזותיתGarden State 20th Anniversary Concert
ליטלטון וולר טאזוול היה עורך דין, בעל מטעים ופוליטיקאי מווירג'יניה ששימש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור אמריקאי ומושל וירג'יניה ה-26, וכן חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה.
טאזוול נולד ב-17 בדצמבר 1774, זמן קצר לפני חג המולד, בוויליאמסבורג שבמושבת וירג'יניה, והיה בנם של הנרי טאזוול (1753–1799) ורעייתו דורותי אליזבת' וולר (1754–1777).
אביו היה פקיד בכנסים המהפכניים במהלך השנתיים הבאות.
למרות שאמו נפטרה כשהיה ילד, סבו מצד אמו, עורך הדין בנג'מין וולר, לימד אותו לטינית.
טאזוול חונך באופן פרטי על ידי ג'ון ויקהאם; מאוחר יותר סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג ב-1791. הוא התחתן עם אן סטראטון ניביסון טאזוול (1785-1858), והיו להם לפחות שש בנות ושני בנים, אם כי רק ארבע בנות שרדו עד מות אמם.
לאחר שלמד משפטים, טאזוול התקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה בשנת 1796 והחל לעסוק במחוז ג'יימס סיטי, וירג'יניה.
טאזוול עבר לנורפוק, וירג'יניה ב-1802. הוא ייצג את רובע נורפוק באסיפות הכלליות של 1804–1805 ו-1805–1806, אך הוחלף בוויליאם ניוסאם הבן.
באספה של 1806. אף על פי כן, ב-5 ביולי 1807, הוא הפיג את משבר ההטבעה שבו היו מעורבות אה"מ "לאופרד" הבריטית בנמל נורפוק ו-USS "צ'סאפיק" וראש עיריית נורפוק, ריצ'רד א.
טאזוול שימש גם כאחד מנציבי התביעות במסגרת האמנה עם ספרד, אשר ויתרה על פלורידה ב-1821.
המחוקקים של וירג'יניה בחרו בטאזוול בשנת 1824 לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המקום שהתפנה בעקבות מותו של ג'ון טיילור.
הוא נבחר מחדש ב-1829, וכיהן מ-7 בדצמבר 1824 עד 16 ביולי 1832, אז התפטר כדי להיות מושל וירג'יניה.
בהיותו בסנאט, טאזוול היה נשיא הסנאט הזמני במהלך הקונגרס ה-22 של ארצות הברית ויושב ראש ועדת החוץ של הסנאט.
עבודתו העיקרית שפורסמה היא "סקירת המשא ומתן בין ארצות הברית לבריטניה בכבוד המסחר של שתי המדינות" (1829).
טאזוול שימש כנציג נורפוק לוועידת החוקה של וירג'יניה בשנים 1829–1830.
כאשר הוויגים השיגו רוב באספת וירג'יניה למשך שש שנים, הם בחרו לראשונה ברפובליקני הזקן כמושל וויגי בשנים 1834–1836. עם זאת, הוא התפטר שנה לפני סיום כהונתו.
במהלך השנתיים שלו כמושל, נאלץ טאזוול להתמודד עם התנועה לביטול העבדות.
עם זאת, מרד נט טרנר התרחש ב-1831 בזמן שטאזוול חזר לביתו מוושינגטון (וגרם לו להזניח את המטעים שלו).
הוא הפך לתומך של קולוניזציה סיטונאית וכמושל, ביקש מבית המחוקקים של וירג'יניה לבקש רשמית ממדינות הצפון לדכא קבוצות של התנועה לביטול העבדות וכן ביקש מהקונגרס לדכא משלוח ספרות כזו דרך משרד הדואר האמריקאי.
תקופת כהונתו של טאזוול סומן גם על ידי הרחבת תעלת נהר ג'יימס, שאמורה הייתה להתחבר לתעלת קנאווהה ובכך לנהר אוהיו.
תחת הנהגתו, האספה הורתה לסנאטורים האמריקאיים של וירג'יניה לתמוך בשיפורים פנימיים, בתעריפי מגן ובבנק לאומי התומך במערכת האמריקאית של הנרי קליי.
בעקבות כהונתו כמושל, פרש טאזוול מהחיים הציבוריים אך קיבל 11 קולות אלקטורליים לסגן הנשיא בבחירות של 1840.
טאזוול היה הבעלים של מטעים ואנשים משועבדים באזור המפטון רודס.
במפקד האוכלוסין הפדרלי של ארצות הברית של 1830, משק ביתו בנורפוק כלל תשעה אנשים לבנים חופשיים (5 ילדיו) ותריסר אנשים משועבדים.
למרות שמפקדי עבדים של מדינת וירג'יניה אינם זמינים באינטרנט, וכמה דיווחי מפקד אוכלוסין פדרליים נראים חסרים או שגויים באינדקס, עד 1860, משק הבית שלו כלל תשעה אנשים משועבדים (3 גברים, 5 נשים וילד אחד בן שנתיים) בנורפוק, ויותר מ-100 אנשים משועבדים ברחבי מפרץ צ'ספיק במחוז נורת'המפטון, וירג'יניה (בירושה דרך אשתו).
המושל טאזוול מת כאלמן בנורפוק, וירג'יניה, ב-6 במאי 1860. בתחילה הוא נקבר עם אשתו באחוזתו בחוף המזרחי של וירג'יניה, הוא נקבר מחדש בשנת 1866 בבית הקברות אלמווד בנורפוק.
טאזוול, וירג'יניה, מחו טאזוול, וירג'יניה ומחוז טאזוול, אילינוי נקראים לכבודו ולכבוד אביו, וכך גם הערים טאזוול וניו טאזוול, טנסי.
שלט המזכיר אותו ניצב בפינת הרחובות טאזוול וגרנבי בנורפוק, ליד מלון Tazewell Hotel and Suites, שם היה ביתו בן שתי הקומות.
ביתו, המכונה בית בוש-טאזוול, פורק לחלוטין והוקם מחדש במיקומו הנוכחי כשלושה קילומטרים מהאתר המקורי שלו בסביבות 1902. הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1974.
טאזוול היה סבו מצד אמו של ליטלטון וולר טאזוול ברדפורד (1848–1918), פוליטיקאי בולט מווירג'יניה ומייסד אחוות פי קאפה אלפא.
בניין בקולג' ויליאם ומרי נקרא לכבודו של טאזוול.
ליי פנג (בסינית: 雷锋; 18 בדצמבר 1940 - 15 באוגוסט 1962), היה חייל בצבא השחרור העממי שהיה מושא למספר קמפיינים תעמולתיים גדולים בסין.
הידוע ביותר מבין הקמפיינים האלה נוצר בשנת 1963 וקידם את הסיסמה "לכו בעקבות החבר ליי פנג".
ליי הוצג כאזרח לדוגמה, וההמונים עודדו לחקות את חוסר האנוכיות שלו, צניעותו ומסירותו למאו דזה-דונג.
בשנים שלאחר מכן, ליי פנג הוצג כסמל ומודל למהפכה מפלגתית הן על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין והן על ידי ממשלת סין.
לאחר מותו של מאו דזה-דונג, התקשורת הסינית המשיכה לקדם את ליי פנג כמודל לרצינות ושירות, ודמותו עדיין מופיעה בצורות פופולריות כמו על חולצות טריקו ומזכרות.
הפרטים הביוגרפיים של חייו של ליי פנג, ובמיוחד יומנו, שכביכול התגלה לאחר מותו, נחשבים בדרך כלל כיצירות תעמולה; גם עצם קיומו של ליי פנג מוטל לעיתים בספק.
השימוש המתמשך בליי בתעמולה ממשלתית הפך למקור לציניות ואף ללעג בקרב חלקים מהאוכלוסייה הסינית.
אף על פי כן, תפקידו של ליי כאייקון תעמולה שרד עשרות שנים של שינויים פוליטיים בסין.
ליי פנג נולד בשם ליי ג'נגשינג.
הביוגרפיה הנוכחית של ליי פנג כפי שפורסמה בתקשורת הממלכתית של סין טוענת כי הוא נולד בוואנגצ'נג (בנציבות העירונית צ'אנגשה שבמחוז חונאן, ליד העיירה לייפנג הקרויה על שמו).
על פי הטלוויזיה המרכזית של סין, ליי איבד את כל משפחתו לפני הקמת הרפובליקה העממית והפך ליתום.
אביו נפטר כשהיה בן חמש בלבד (נהרג על ידי הצבא היפני הפולש), אחיו הבכור, שנוצל בעבודת ילדים, נפטר שנה לאחר מכן, ואחיו הצעיר נפטר זמן קצר לאחר מכן.
לבסוף, אמו מתה בהתאבדות לאחר ש"כבודה הושחת על ידי בעל הבית".
בסתיו 1958, קבוצת הברזל והפלדה של אנשאן גייסה עובדים בצ'אנגשה, מחוז חונאן.
ליי פנג הומלץ והצטרף למכרה הברזל גונגצ'אנגלינג של חברת הכרייה אנגאנג כמפעיל דחפור.
בצעירותו היה ליי לחבר בליגת הנוער הקומוניסטי של סין , ובגיל 20 והצטרף ליחידת תובלה של צבא השחרור העממי.
על פי הביוגרפיה הרשמית שלו, ליי נפטר בשנת 1962 בגיל 21 (22 לפי חישוב גיל מזרח אסייתי , לפיו יילוד נחשב לבן שנה בלידתו), כאשר עמוד טלפון, שנפגע ממשאית צבאית, פגע בו בזמן שכיוון את המשאית בנסיעה לאחור.
ליי פנג לא נודע לציבור עד לאחר מותו.
בשנת 1963 הוצג לראשונה "יומנו של ליי פנג" לציבור, על ידי לין ביאו במסגרת הקמפיין הראשון מבין רבים של "למד מליי פנג".
היומן היה מלא בדיווחים על הערצתו של ליי למאו דזה-דונג, מעשיו חסרי האנוכיות ורצונו לטפח את הרוח המהפכנית.
ביומן מספר ליי ששאיפתו היחידה היא "להיות בורג שאינו חלוד" במימוש התכלית המהפכנית.
השימוש של לין ביומנו של ליי היה חלק ממאמץ גדול יותר לשיפור תדמיתו של מאו, שסבלה לאחר הקפיצה הגדולה קדימה.
חוקרים מערביים מאמינים בדרך כלל כי היומן זויף על ידי פקידי המפלגה תחת ניהולו של לין.
היומן מכיל כ-200,000 מילים המתארות מחשבות חסרות אנוכיות עם הערות נלהבות על מאו ועל אופייה מעורר ההשראה של המפלגה.
הקמפיין החל בתקופה שבה הכלכלה הסינית התאוששה מקמפיין הקפיצה הגדולה קדימה.
5 במרץ הפך ליום הרשמי "לומדים מלי פנג" (סינית: 学雷锋日; פין-יין: Xué Léi Fēng Rì).
יום זה כולל אירועים ציבוריים שונים, בהם אנשים הולכים לנקות פארקים, בתי ספר ומקומות קהילתיים אחרים.
חדשות מקומיות באותו יום בדרך כלל מציגות צילומים מאירועים אלה.
ליי פנג זוכה לכבוד מיוחד בצ'אנגשה, חונאן, ובפושון, ליאונינג.
אולם הזיכרון ליי פנג (במקום הולדתו, כיום נקרא על שמו, לייפנג) ופסל ליי פנג ממוקמים בצ'אנגשה.
בית החולים המקומי נושא את שמו.
ישנו גם אולם הזיכרון ליי פנג, עם מוזיאון, בפושון.
יחידתו הצבאית של ליי פנג שכנה בפושון, שם מת.
כדי להנציח את ליי פנג, העיר פושון קראה לכבודו מספר ציוני דרך.
ישנו דרך ליי פנג, בית ספר יסודי ליי פנג, חטיבת ביניים ליי פנג ומשרד בנק בלייפנג.
קיימת תפיסה מוטעית נפוצה שליי פנג היה ידוע בארצות הברית וזכה לכבוד בווסט פוינט.
המיתוס הזה מקורו בכתבת אחד באפריל משנת 1981, שכתב סוכנות הידיעות שינחואה, לי ז'ורון, טעה לחשוב שהיא כתבה אמיתית.
לייב (ליבל) מלאך הוא שם העט של אריה ליב זלצמן (1894, ליד ראדום, פולין – 16 ביוני 1936, פריז), סופר, משורר ומחזאי יידיש.
לייב מלאך נולד למלמד עני שסחר בסוסים.
למד אצל אביו, ובגיל עשר התייתם מאמו.
את שם משפחתה, מלאך, אימץ לעצמו כשהחל לפרסם את יצירותיו.
לאחר מות אמו עבר לבית סבו, ובהיותו בר מצווה הגיע לוורשה.
החל לעבוד בגיל צעיר, והיה בין היתר גם שוליית אופה, מדביק טפטים ועוזר למלטש מראות.
בוורשה החל בכתיבת סיפורים ומערכונים ביידיש, ושם התפרסמו יצירותיו הראשונות ביידיש.
בשנת 1922 היגר לארגנטינה, והשתקע בבואנוס איירס.
בבואנוס איירס פרסם מחזות ראשונים שזכו להצלחה, והשתתף בשבועון לילדים יידישאי בשם 'פאר גרויס און קליין' (יידיש: "לגדול ולקטן").
בעשר השנים האחרונות לחייו נדד הרבה בין הקהילות היהודיות בעולם.
בין השנים 1926–1936 ביקר לייב מלאך בספרד, בהולנד, בפולין ובארצות הברית, והגיע גם לארץ ישראל.
בשנת 1935 ישב בארץ, ועבד כפועל חקלאי וכפועל בניין.
על ביקורו בארץ פרסם ספר מסעות בשם 'רפורטז'ות מארץ ישראל' (ביידיש: "פאלעסטינע-רעפארטאזשן").
בעת ביקורו בארץ קשר קשרים עם מתרגמים עבריים.
לייב מלאך כתב ביידיש לילדים, שירים ובלדות, סיפורים עממיים מעובדים וביוגרפיות.
יצירותיו לילדים התפרסמו ברחבי העולם היהודי.
המחזות שכתב לתיאטרון היידיש היו מלודרמטיים, ועסקו בין השאר בנושאים שלא היה נהוג להזכירם במחזות, כגון הזנות ברחוב היהודי.
לייב מלאך נפטר באופן פתאומי ב-1936, בגיל 42. השאיר אחריו כעשרים כרכים של יצירה מגוונת.
אלמנתו, לוטי פידלר-מלאך, הוציאה לאור לאחר מותו את יצירותיו בלוס אנג'לס ובהוצאת י"ל פרץ בתל אביב.
אחדות מהן גם תורגמו לאנגלית.
יצירותיו ומחזותיו מהווים מוקד לעיסוקם של חוקרי יידיש מודרניים.
איבערגוס: דראמע אין פיר אקטן, בואנוס איירס: [דפוס ג"פ סאליטא], 1926.
דער ווארשטאט (א פיעסע פאר קינדער אין צוויי אקטן), שיקגו: מ' צעשינסקי, [1934?].
א מאל א מאל: עפיק, ורשה: א.
ראטשילד (א מעשהלע), וילנה: נייע יידישע פאלקסשול, 1928.
דן-דאמינגאס קרייצוועג' (ראמאן), וילנה: קלעצקין, 1930.
אלטערס יוגנט-יארן, ורשה: ליטעראטור בלעטער, 1934.
דן-דאמינגאס קרייצוועג: ראמאן, [תל אביב]: פארלאג י"ל פרץ, 1969.
אין פוילען: פאעמע, ורשה: א' גיטלין, 1919.
די טויטע חופה: באלאדע, ורשה: א' גיטלין, 1921.
פאלעסטינע-רעפארטאזשן, ורשה: ליטערארישע בלעטער, 1935.
פון שפאניע ביז האלאנד (מערב-אייראפעישע רעפארטאזשן), [ורשה]: ליטערארישע בלעטער, [1937].
פון פוילן ביז טערקיי: רעפארטאזשן, פריז: א"ב צעראטא, 1939.
האזיני תבל: דרמה ב-3 מערכות ו-14 תמונות (תרגום מכתב יד: בן יחזקאל [=ישראל רבקאי]), תל אביב: דרך הפועל, 1934.
יהודה לייב (לייבל'ה) גלנץ (גלאנץ) (י"א בסיוון ה'תרנ"ח, 1 ביוני 1898 – י"ג בשבט ה'תשכ"ד, 27 בינואר 1964) היה חזן ומלחין ישראלי.
לייבל'ה גלנץ נולד בקייב וגדל כילד פלא למשפחת חזנים.
אביו היה חזן וחסיד טאלנא, שהנחיל לבנו את יסודות החזנות והניגונים החסידים.
גלנץ היה פעיל ציוני נלהב עוד בנעוריו, והשתתף בכנסים ציוניים רבים.
בשנות ה-20 היגר לארצות הברית, אך ביקר מספר פעמים בארץ ישראל.
בשנת 1954 עלה לארץ, השתקע בתל אביב, כיהן כחזן בבית הכנסת "תפארת צבי" ולימד חזנות בבית ספר לחזנות שהקים.
בתחילת שנת 1964, חש בלבו באופן מפתיע בעת הופעה על הבמה, ונפטר לאחר כמה ימים.
לייב גלנץ פיתח כחזן סגנון ייחודי משלו.
גלנץ היה קשוב לסגנונות שונים במוזיקה הקלאסית (הז'אנר הרומנטי, הז'אנר הא-טונאלי וכו'), לזמר העברי והישראלי המתחדש ולניגוני עדות ישראל השונות.
את ההשפעות הללו יצק ללחניו החזניים.
עד שנות ה-30 נהג גלנץ להלחין את פרקי החזנות שלו בהברה אשכנזית, אך בהשפעת המשוררים העבריים הצעירים (כאלתרמן ושלונסקי) עבר להלחין בהברה ספרדית, בה שר עד סוף ימיו.
גלנץ הלחין גם נעימות, שחלקן נחשבות קשות לביצוע, למילותיהם של משוררים עבריים מפורסמים כביאליק וטשרניחובסקי.
ניתן להמחיש את השוני בין סגנונו המוקדם יחסית של גלנץ לסגנונו המאוחר, באמצעות היצירות "שמע ישראל" משנות ה-30, ו"אהבתי כי ישמע ה'" משנות ה-40:
בעוד ש"שמע ישראל" היא יצירה הבנויה על היסודות הקלאסיים של החזנות האשכנזית (וירטואוזיות, השתפכות הנפש עד לכדי "בכיינות" במידת מה), הרי ש"אהבתי" היא יצירה הרבה יותר מופשטת, מהורהרת ומופנמת, ואף שגם בה ישנו חלק של השתפכות נפש וזעקה ממעמקים, הרי שלא ניתן להגדירה כמלודרמטית.
פרקי החזנות של לייב גלנץ מושרים עד היום בקונצרטים לחזנות בישראל ומחוצה לה, על ידי חזנים ידועי-שם.
יהודה אריה לייב (לייבל'ה) לעוי-וייספיש (ז' בתשרי ה'תרפ"ב, 9 באוקטובר 1921 – ט"ו בתשרי ה'תשנ"ח, 16 באוקטובר 1997) היה אחד ממנהיגי נטורי קרתא ונודע בשל עיסוקו בהגותו של פרידריך ניטשה.
אביו של וייספיש, שלמה זלמן, היה בנו של דוד בהר"ן, נכדו של נחום לעווי ונינם של משה ריבלין ועקיבה יוסף שלזינגר.
אמו, חסא אסתר, הייתה בתו של אשר לעמיל בהר"ן, אחיו של דוד בהר"ן.
בן דודו היה נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב.
וייספיש היה ממקימי 'נטורי קרתא' ואחד משלושת המנהיגים הבולטים שלה בראשית דרכה, לצד עמרם בלוי ואהרן קצנלנבוגן.
וייספיש בלט בקיום קשרים מטעם הקבוצה עם בני דתות ולאומים אחרים.
הוא נפגש עם שרי חוץ של מדינות אחדות וכונה "שר החוץ של נטורי קרתא".
כמה חודשים לאחר קום המדינה, הוא חצה את הגבול עם ירדן ליד שכונת בית צפאפא בירושלים.
הוא נשלח בשם אנשי נטורי קרתא להציע לשלטונות הירדניים לפלוש לירושלים ולכרות ברית צבאית עם החרדים שבה.
וייספיש נכלא בראמאללה ושם יצר קשר עם שבויים ישראלים.
ב-22 בפברואר 1951 החזיר אותו הלגיון הירדני לישראל והוא נעצר.
את המשפט נגדו ניהל חיים כהן ובית המשפט המחוזי בירושלים גזר עליו שישה חודשי מאסר בפועל.
לימים השניים התיידדו על רקע אהבתם המשותפת לניטשה.
ב-1952 הורשע באי-התייצבות לרישום לצה"ל ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר.
בהמשך אותה שנה פעל במסדרונות האו"ם למען בינאום ירושלים.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, ולאחר שנטורי קרתא חדלה להיות תנועה רבת השפעה, ניכס לעצמו הרב משה הירש את הכינוי "שר החוץ של נטורי קרתא" והנהיג את התנועה לצד בנו של קצנלנבוגן.
בשנות ה-70 קנה וייספיש את פרסומו בציבור הישראלי דרך העיסוק המרובה שלו בהגות הפילוסופית של ניטשה.
את עיסוקו זה הצדיק באומרו "בלי לקרוא ניטשה, אי אפשר להבין כלל את היהדות".
וייספיש סבר שניטשה, שיצא כנגד תורות המוסר של הנצרות ושל קאנט והציב אידיאל של האדם העליון הנעלה מן הטוב והרע, קרוב לרעיון של מוסר הנובע מכוח החיים היהודי האינטואיטיבי.
ניטשה, ששלל כל שיטה באשר היא שיטה, העריץ לדעת וייספיש את היהדות, משום ש"היהדות זה לא שיטה, היהדות זה החיים בעצמם", כדבריו.
למרות שלא רכש השכלה מסודרת, נחשב וייספיש דובר ומרצה מבוקש, והוזמן להשתתף בסימפוזיונים במכון ון ליר ובאוניברסיטאות שונות.
וייספיש אף שאף להעלות את עצמותיו של ניטשה לארץ ישראל.
וייספיש התגורר מרבית שנות חייו בשכונת מאה שערים בירושלים, עבד כסופר סת"ם וניהל בית מלאכה לייצור תפילין.
לו ולאשתו, זהבה, ילידת עיראק, נולדו 11 ילדים, אך אשתו לא נחשבה לחלק טבעי בסביבתו הקרובה.
אחד מבניו התגייס לצה"ל, ונוּדה על ידי אביו.
וייספיש נפטר בט"ו בתשרי ה'תשנ"ח.
לייב ארת' (Live Earth, מופע לכדור הארץ) הוא שמם של שורת קונצרטים של מוזיקת פופ ומוזיקת רוק, בהם השתתפו שורת אמנים שהתרחשו ב-7 ביולי 2007 (07.07.07).
מטרת המופעים הייתה להעלות את המודעות לשינויי אקלים מעשי ידי אדם (התחממות עולמית), לעודד אנשים לחיות חיים סביבתניים יותר, ולעודד מס פליטת פחמן עולמי.
באירועים השונים הופיעו למעלה מ-150 אמנים מרחבי העולם על מספר במות ביבשות שונות.
דבר שהופך את המופע לאחד האירועים העולמיים גדולים ביותר בהיסטוריה.
שמו של המופע והפורמט שלו דמו למופע עולמי קודם, לייב 8.
אחד הנואמים המרכזיים שנאם במופע בוושינגטון, היה סגן נשיא ארצות הברית לשעבר אל גור, שמאז הפסדו בבחירות לנשיאות ארצות הברית עסק בפעילות הסברה בנושא התחממות כדור הארץ.
מכיוון שלא יכול היה להופיע בכל עיר ועיר, הוא הופיע בחלק מהערים כהולוגרמה.
המופע היה הסיום הגדול של החודש העולמי לאיכות הסביבה, שיזם גור.
ניו יורק - פוליס, קלי קלארקסון, הסמאשינג פאמפקינס, דייב מת'יוס בנד, אלישה קיז, פול אאוט בוי, אייקון, ג'ון מאייר, קניה וסט, קית' אורבן, לודקריס, רוג'ר ווטרס ובון ג'ובי.
לונדון - מדונה, רוג'ר טיילור, ביסטי בויז, בלאק אייד פיז, בלוק פארטי, קורין ביילי ריי, דמיאן רייס, סנואו פטרול, דייוויד גריי, דוראן דוראן, פו פייטרס, ג'נסיס, ג'יימס בלאנט, ג'ון לג'נד, קאסביאן, מטאליקה, פאולו נוטיני, הפוסיקט דולז, רייזורלייט, רד הוט צ'ילי פפרז וריי למונטיין.
סידני - Crowded House, ג'ק ג'ונסון, וולפמאדר, ג'ון באטלר טריו, מיסי היגינס, אסקימו ג'ו, סניקי סאונד סיסטם ופול קלי.
המבורג - כריס קורנל, אנריקה איגלסיאס, ג'ן דליי, ג'ולי, קייטי מלואה, מריה מנה, MIA., לילה דאונס, מיכאל מיטרמייר, ריימון, רוג'ר סיזרו, סשה, סילברמונד וסנופ דוג.
טוקיו - ריהאנה, קומי קודה, אקזיביט ולינקין פארק
ריו דה ז'ניירו - לני קרביץ, פארל ויליאמס ומייסי גריי.
הופעה מיוחדת התקיימה ביבשת אנטארקטיקה, שם הופיעה להקה בשם נונאטאק מול 17 אנשים.
במהלך שידור האירוע, בין ההופעות השונות, שודרו קטעי וידאו בשחור-לבן בהם שחקנים וידוענים שונים נתנו עצות לחיסכון באנרגיה, כגון שימוש בנורות פלואורסצנט קומפקטיות במקום בנורות ליבון, העדפת רכיבה על אופניים על פני נסיעה בכלי רכב, כיבוי מכשירי חשמל בתום השימוש ומיחזור נייר.
לטענת המארגנים, הועבר השידור בכ-120 תחנות טלוויזיה, בהן צפו כשני מיליארד אנשים בעולם.
לפי נתוני המדרוג בבריטניה צפו במופע רק כ-4.5 מיליון איש בשיא, פחות משליש מאלה שצפו במופע ההוקרה לנסיכה דיאנה שהתקיים מספר ימים קודם.
בארצות הברית מספר הצופים אמנם היה רב יותר, כ-19 מיליון, אך זו עדיין לא הייתה התוכנית הנצפית ביותר באותו הערב.
בניגוד לשידור בטלוויזיה, שידור המופע באינטרנט נחשב להצלחה גדולה ונספרו כ-9 מיליון צפיות בקטעים השונים, אם כי לא ידוע מה סך האנשים שצפו בהם.
מופע הלייב ארת' שודר בארץ בערוץ 10, את חלק הראשון של המשדר הנחו לינוי בר גפן וקובי אוז, שגם הופיע על בימת המופע, כסולן להקת טיפקס ואת חלקו השני של המשדר הנחו עדן הראל וחיים אתגר.
ברדיו שודר המופע בתחנת "רדיו רם".
בתל אביב, נערך מופע בכיכר רבין, אשר כוסתה לכבוד האירוע במרבד של דשא, ונכחו בו מאות אלפי צופים במהלך יומיים.
המופע כלל, בין השאר, הופעות של טיפקס, שוטי הנבואה, מוש בן ארי, אפרת גוש וקורין אלאל.
בירושלים ארגנו ארגוני סביבה כמו החברה להגנת הטבע, מגמה ירוקה ואקולנוע הקרנות של סרטים בנושא סביבה כחלק מפסטיבל הקולנוע ירושלים בסינמטק ירושלים.
בנוסף אורגנו סיורי הליכה ורכיבה על אופניים, ופעילויות נוספות במקום.
על פי חישובים של מומחים ידרשו שתילתם של 150 עצים כדי לפצות על כמות הפחמן שנפלט מהאירוע בכיכר רבין, וכדי לפצות על כך ערוץ 10 הבטיח שישתלו בשמו 150 עצים.
לֶייבּ מוֹרגנטוֹי (ביידיש: לײב מאָרגנטױ, לעיתים מארגענטוי) הוא שם העט של חנן לייב ספוז'ניק (ביידיש: סאַפּאָזשניק; 20 ביולי 1905, פינסק – 25 במאי 1979, חולון), עיתונאי ומשורר ילדים יידי פולני-ישראלי.
לייב מורגנטוי נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, רוסיה (פולסיה; לאחר המלחמה בפולין) בשנת 1905, למשפּחה של בעלי מלאכה.
הוא למד בּ"חדר מתוקן", ואחר כך בבית ספר יסודי בעברית וביידיש.
כשהיה בן 13 עבד כשוליית-סנדלר ("ספוז'ניק" ברוסית פירושו סנדלר), והמשיך בלימודי הערב שלו.
עם הפלישה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941, נמלט מורגנטוי לעומק ברית המועצות, נדד והיטלטל ברחבי המדינה, שהה בסמרקנד ואף הגיע למחנות סיביר.
בּקיץ 1947, לאחר הרפטריאציה (שיבת הפולנים הגולים למדינתם), שב מורגנטוי לפולין, השתקע בעיר לודז' ועסק בעבודתו הספרותית.
הוא כתב בפולנית, ברוסית, בעברית וביידיש.
ואף כתב מספר יצירות בתקופת השואה אשר מתארות את החיים בתקופה הזו מנקודת מבטו.
בשנת 1957 עלה מורגנטוי לישראל והשתקע עם משפחתו בעיר חולון.
נפטר בביתו שבשכונת ג'סי כהן בחולון באביב 1979, בשנה ה-74 לחייו.
שיריו הראשונים של מורגנטוי הופיעו בעיתוני הילדים בפינסק ובווילנה.
מאוחר יותר נדפסו שיריו בכתבי עת ועיתוני ילדים ביידיש בכל רחבי אירופה, אוסטרליה וישראל.
אחדים משיריו, כגון "עץ הכוכבים", הולחנו והושרו בפי זמרים ידועים, כגון חוה אלברשטיין, והפכו לשירי זמר מוכרים.
רואינען אין זון: לידער און פאעמען, לודז': יידיש-בוך, 1949. ('חורבות בשמש: שירים ופואמות')
ביי דער ארבעט קלינגט דאס ליד: לידער, ורשה: יידיש בוך, 1950.
אלדאס גוטס פאר אייך, ורשה: יידיש בוך, 1957. (לילדים)
צער און פרייד: לידער און פאעמען, 1928–1968, יובל-אויסגאבע, תל אביב: המנורה, תשכ"ט 1968.
עץ הכוכבים; תרגמו: אוריאל אופק, יורם טהרלב, דוד פאיאנס, אשר שופט ואפרים תלמי; ציר: אריה מוסקוביץ, תל אביב: יסוד ('מרגנית: ספריה לגיל הרך'), תשל"ח 1977.
הרב נתן יהודה לייב מינצברג, (כונה רבי לייבל; י"ב באדר ב' ה'תש"ג, 19 במרץ 1943 – ט"ז בחשוון ה'תשע"ט, 25 באוקטובר 2018) היה רב ישראלי חרדי שכיהן ראש ישיבת המתמידים ומנהיגה הרוחני של קהילת קהל עדת ירושלים.
סדרת ספריו, "בן מלך", עוסקת בפרשנות המקרא על דרך הפשט, בביאור דרשות חז"ל ובמחשבת ישראל.
נולד בירושלים, לאלימלך ורבקה מינצברג.
בגיל 5 נהרג אביו מפגז ירדני במהלך מלחמת העצמאות, והוא גדל בבית הרב ישראל יצחק רייזמן, שכיהן כדיין ומו"צ בעדה החרדית.
בגיל 16 התמנה למדריך ב"חבורות" של ישיבת המתמידים שהייתה אז תחת הנהגתו של הרב אברהם לייב קליין, והעביר שם שיחות מוסר.
בגיל 18 התחתן עם חנה, בתו של הרב אליעזר דוד ברנד, מראשי מערכת אוצר הפוסקים.
למד בין השאר בכולל בישיבת קמניץ בירושלים בראשותו של הרב מרדכי אליפנט, ובכולל "מגלה עמוקות - לב יהודה", שם למד מקרא במשך כמה שעות ביום.
לאחר שהרב קליין הזדקן ופרש מראשות הישיבה הפעילו תלמידי הישיבה לחצים על הרב מינצברג שיסכים להחליפו, והוא נעתר לבסוף, לאחר שהרגיש שדברים שאמר האדמו"ר מגור, הרב ישראל אלתר, בטיש שבו השתתף, הם סימן משמים שעליו לעשות זאת.
תחת הנהגתו התבססה קהילת 'המתמידים' והפכה ממסגרת חינוכית לצעירים לקהילה מבוססת עם בתי מדרש וישיבות שעוצבו בהתאם להשקפת עולמו והשפעתו הכריזמטית.
הרב מינצברג הרבה למסור שיחות ושיעורים, בעיקר במקרא, ובמחשבת ישראל אך גם בתלמוד ועניינים אחרים.
הותיר אחריו ספריית קלטות המכילה כ-4,500 שיעורים, חלקן שוכתבו ונערכו כספרים.
שיעורים אלה, על תוכנם וסגנונם העצמאי, היו ברבות הימים הרקע למחלוקת נגדו.
מדי שנה היה נוהג לנסוע עם תלמידיו בפרשת לך לך לשבת התאחדות במירון בין השאר נוהג לומר אז 'לופט תורה' (תורה הנאמרת בטיול של שאיפת אוויר) ורובה בנויה על אדני הזוהר והקבלה.
בשנת תשל"ג על רקע מעצרם של מספר בחורי ישיבה ששרפו חנות שמכרה בשר חזיר, הלחין את השיר ציון הלא תשאלי לשלום אסיריך, השורה הראשונה בשיר הפכה להמנון חרדי-קנאי, בהפגנות לשחרור עצורים.
למד שנים בחברותא עם אחיינו הרב שמואל ברנד ועם הרב אליעזר רובין שאף נמנה עם כותבי חידושיו.
במשך השנים החלה מתיחות בינו לבין חתנו הרב הירשמן ששימש כמנהל מוסדותיו, שהגיעה לשיאה בשנת 2011 כשנחשפה פרשת זיוף מסמכים חמורה שהתנהלה במשרדי המוסדות, ובעקבות דרישת הרב הירשמן לבצע חקירה פנימית לגילוי זהות המלשינים לטענתו, הרחיק הרב מינצברג את חתנו מניהול המוסדות ונוצר קרע בין השנים.
סכסוך זה הוביל לפרישה של כמה ממקורבי הרב הירשמן, ביניהם אף ראש ישיבת המתמידים באותה עת, הרב חיים מן ההר.
נפטר בט"ז בחשוון תשע"ט (25 באוקטובר 2018) כתוצאה מסיבוך של ניתוח שעבר, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בהלווייתו מונה בנו, הרב ברוך מרדכי מינצברג, חתנו של הרב ברוך שפירא, לממשיך דרכו בהנהגת הקהילה ומוסדותיה.
היה נשוי לחנה (לבית ברנד).
הרב אלימלך - מנהל חינוכי בתלמוד תורה צאן קדשים בביתר עילית ובבית שמש.
הרב ברוך מרדכי - ממשיך אביו בהנהגת הקהילה.
בתו - אשת הרב אשר ליכטנשטיין המשמש כר"מ בישיבת חיי משה בירושלים.
בתו - אשת הרב מתתיהו הירשמן, ששימש כמנהל מוסדות הקהילה במשך כ-20 שנה.
גיסיו הם הרב שלמה פישר, הרב שלום חיים פרוש והרב חיים ברנד (ר"מ בישיבת לוצרן ואביו של הרב שמואל ברנד).
הרב מינצברג פיתח במהלך השנים הגות עצמאית ושונה במידה רבה מהסביבה בתוכה פעל - קהילת בני הישוב הישן בירושלים, ובחלקה אף יוצאת דופן בעולם החרדי בכללותו.
גישתו ליהדות התאפיינה בשאיפה להתחברות טבעית לתורה ולמצוות ובניסיון לבאר את טעמי המצוות בדרך המתיישבת על הלב, ולפי פשוטו של מקרא, לדעתו, קיום המצוות ללא הבנתן באופן זה, או הניסיון להתרגש ממושגים הלקוחים מתורת הסוד, עשויה להביא לאדישות רוחנית ולעשייתם כ'מצוות אנשים מלומדה' ללא קשר נפשי ורגשי.
את טעמם של מצוות התורה הוא ראה כמעשים המבטאים התנהגות אצילית ועדינות, ומידות טובות כיושר והגינות וכדומה.
ועל ידי המצפון המוסרי והרובד הרגשי, כל אדם יכול להרגיש זאת ולהתחבר לזה.
בשל כך, הוא הדגיש את הצורך בלימוד מעמיק של התורה שבכתב, משום שלדעתו ניתן להבין מסגנון הכתובים ומדרשות חז"ל עליהם את מגמתה של כל מצווה ולקיימה מתוך הכונה הנכונה והרגש הנכון.
הרב מינצברג היה מפרשני המקרא על פי הפשט הבולטים בציבור החרדי.
לדבריו, תרי"ג המצוות וסיפורי המקרא חולקו לחומשים השונים לפי מגמת כל חומש.
כך למשל הוא מפרט מדוע חולקו פרשיות המשכן לשלושה חומשים.
עוד הוא מראה במקומות רבים שחזרה על מצווה נובעת מהבדל סגנון בטעם המצווה, ומכל שינוי ניתן ללמוד פן נוסף בעבודת ה'.
למשל, בספרו 'בן מלך - שבת קודש', הוא מנתח שתים עשרה פרשיות בתורה העוסקות בעניין השבת והצורך בכל אחת מהן כדי להשלים את התמונה המלאה של המצווה בצורה מורכבת.
הרב מינצברג הדריך את תלמידיו לגעת במהות בדרך פשוטה, ללא פלפולים, וללא הגדרות למדניות מופשטות.
לדרך זו הוא קורא "עומק הפשט".
גם שיטת הלימוד העיונית בגמרא ובפוסקים בישיבתו מתייחדת בחתירה להבנת מהות ושורשי הדברים ואינה מסתפקת בהגדרה משפטית הנהוגה בשיטת הלמדנות הקלאסית ברוב הישיבות הליטאיות.
ומטרת הלימוד לדעתו הוא להבין ולהרגיש את הסברות והרעיונות העומדים בבסיס ההלכה עד שמגיעים לדרגא שמעצמו היה הלומד אומר זאת, הרב מינצברג היה אומר שזהו דרגת גדולי ישראל כמו החזון איש שהיה קובע הלכות מסברות ליבו, והיה מצביע על כך שבספרי החזון איש שגור הבטוי 'ליבי אומר לי' או 'ונראה'.
הגותו של הרב מינצברג עוסקת רבות ביסודות האמונה בה'.
בשונה מחוגים רבים ביהדות החרדית הוא מעודד חשיבה עצמאית ורציונלית ביחס ליהדות המולידה אמונה אמיתית ובלתי כפויה.
והיה מביע התנגדות לאמונות טפילות, או היגררות אחרי המקובל בחברה.
בספריו, ובעיקר ב'בן מלך - חכמה ומוסר' ו'בן מלך - שיר השירים', הוא מדגיש שחובתו העיקרית של יהודי נובעת מהקשר המיוחד בין האל לבין עם ישראל.
במקביל להיבטים השכלתניים בשיטתו, הרב מינצברג החשיב גם את פיתוח הרגשות והכמיהה בעבודת ה', כגון תפילה בהתלהבות, וקיום המצוות מתוך חיבור רגשי.
גישתו החינוכית גורסת כי בדורנו יש למעט בכל הקשור לענישה או ליראת העונש.
על המחנכים להדגיש את היופי והחשיבות של התורה והמצוות, ואת האושר להיות יהודי הזוכה לקיים את התורה.
כמו כן עודד את ההורים או המחנכים לנתינת יחס של כבוד וידידות לתלמידים, שיטה זו שונה באופן ניכר מהדרך החינוכית המקובלת בעדה החרדית, שהיא קשוחה יותר.
הדרכתו המעשית נוטה לאופטימיות ולראיית התורה והמצוות כחובה נעימה.
התורה והמצוות אינן שוללות את העולם הזה, אלא מדריכות את האדם לחיות בו בצדק, ביושר ובקדושה.
כמו כן ביחס להנאות העולם הוא דחה את ההשקפה שעצם ההנאה מהעולם הוא דבר מגונה והוא סבר שראוי ונכון שאדם יתענג ויהנה מהנאות העולם כמובן רק במינון הנכון, ובשיחותיו היה מרבה לעיתים לתאר את דרכי ההנאה מהעולם, מפלאי הטבע וחוויות הגוף.
הרב מינצברג טען שהקומוניזם מנוגדת להשקפת התורה ובנוסף הוא מנוגדת למצפון המוסרי, ולכן היא נכשלה.
בספר 'בן מלך - גלות וגאולה', אומר הרב מינצברג שהשואה היא תהליך אלוהי שנעשה בסיום הגלות, ומאז מתחיל תהליך של הכנה לגאולה שמתבטא בחזרת עם ישראל לארצו, הביטחון השורר בארץ, ובהתפתחות המואצת של הקהילות החרדיות בארץ ישראל.
עם זאת התנגד למדינת ישראל, משום שלדעתו היא מייצגת אידאולוגיה חילונית כפרנית, כמו כן ראה בהתפתחותם של תנועת החסידות ועולם הישיבות שהתפתחו במאתיים השנים האחרונות, הארה מחודשת המלמדת שישנן תובנות שהדורות האחרונים זוכים להן יותר מהדורות הקודמים, ויש בכך לבשר את הפצעת אורו של משיח.
הוא נמנע מהשתתפות בבחירות כדעת הרב רייזמן שגידלו בילדותו, אך לא אסר זאת על תלמידיו ובני קהילתו שרבים מהם משתתפים בבחירות כרוב הקהילות החרדיות.
בנוסף תמך באגודת קדושת ציון המייצגת גישה חרדית הרואה במציאות הנוכחית אתחלתא דגאולה.
בתקופת הפולמוס על משיחיות הרבי מלובביץ' הרבה להתבטא כנגדו ותמך בהתקפותיו של הרב שך עליו.
לאחר פטירת הרבי מלובביץ' ושוך הפולמוס הציבורי הפסיק את התקפותיו אלו, ומספר שנים לפני מותו אף התראיין לבטאון 'כפר חב"ד' והגדיר את הרבי כ'חד בדרא' (יחיד בדור), מה שהתפרש כשינוי תפיסתו בעניין זה.
עם זאת, חלק מרבני הבד"צ של העדה החרדית המשיכו לקיים קשר עם הקהילה ועם הרב מינצברג עצמו, כך לדוגמה הרב משה שטרנבוך ראב"ד העדה החרדית הספידו במסע הלויתו.
והטענות המרכזיות היו על שיטתו החינוכית המקבלת בחיוב ואף מעודדת חשיבה עצמאית והתעמקות ביסודות האמונה, על זה שהוא רואה את דורנו כנעלה על דורות קודמים בהיבטים מסוימים, בניגוד למקובל שיש ירידת הדורות, וכן על השקפתו המתייחסת ל'העולם הזה' באור חיובי, ובמיוחד נגד סגנון שיעוריו שהתאפיינו באווירה קלילה ומבודחת במידת מה.
ועל נוהגו לבקר אישים רבניים באופן שאינו מקובל בציבור החרדי, כגון דבריו על הרב יחזקאל לוונשטיין שביקר אותו בחריפות על המקום המרכזי המוענק במשנתו ליראת העונש.
בעיני הקנאים נחשבו דבריו מינות של ממש, בהקשר זה, עם חומר זה פנו מתנגדיו לרבנים בכירים בציבור החרדי והחתימו אותם על כרוז חריף נגד הרב מינצברג וקהילתו.
דבר היוזמה הודלף לתלמידיו של הרב מינצברג והללו בהתערבות הרב עזריאל אוירבך הצליחו למנוע את פרסום הכרוז, ואף להשפיע על חלק מהרבנים החתומים לחזור בהם מחתימתם.
למרות כך, החליטו יוזמי ההחתמה לפרסם את החומר.
הללו כינסו את הקטעים האמורים לחוברת בשם "כאבה של ירושלים", אשר יצאה לאור על ידי נטורי קרתא בחורף 2002.
פרסום החוברת גרם לסערה זוטא בציבור החרדי.
קהילתו פרסמה כרוז תחת הכותרת "זיוף מזעזע כל לב", ולפיו מדובר בזיוף ובהוצאת דברים מהקשרם.
בתגובה פרסמו מתנגדיו כרוז נגדי תחת הכותרת "היאך יכחיש חי את החי", שבו נטען כי העתקי הקלטות המקוריות בשלמותן יסופקו על-ידם לכל דורש.
בסופו של דבר שככה המהומה, והרב מינצברג המשיך למסור את שעוריו וספריו המשיכו לצאת לאור.
ואף זכו להסכמה מגדולי הרבנים בציבור החרדי, עם זאת ספריו ערוכים היטב ואינם משקפים את כל תוכני הקלטות.
תורתו של הרב מינצברג יוצאת לאור בסדרת הספרים "בן מלך" (על שם אביו הרב אלימלך מינצברג).
בתחילת הכרך הראשון על התורה, צורפו מאמרים המציגים את השקפתו בעניין חשיבות לימוד התנ"ך והעיון בדרשות חז"ל על המקרא, וכן מאמרי יסוד בשיטתו הפרשנית.
במשך מספר שנים תלמידי הרב מינצברג ערכו את חידושיו והוציאו עלון בשם תורה ודעת (עד עתה יצאו חמישה כרכים של אוגדנים של גיליונות העלון), וכן קבצים נוספים עם חידושיו.
כיום מוציאים תלמידיו עלון שבועי בשם אוצרות בן מלך שמתפרסמים בו חידושי תורה שלו על פרשת השבוע ועוד.
על הספרים הסכימו הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל וואזנר, הרב שמואל אוירבך, ורבנים נוספים.
לספרים צורף גם מכתב של כמה מזקני ירושלים (הרב זונדל קרויזר, ר' מרדכי אהרן שיינברגר, ר' חיים בנימין לוצקין ועוד) בשבח הכתבים.
להערכה מיוחדת זכה מהרב ברוך דב פוברסקי שהיה מקבל בקביעות את הגיליון תורה ודעת והיה עמו בקשר תורני.
בן מלך על התורה י"ב כרכים
בן מלך על המצוות התמידיות במקדש,