tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יואל אליצור מביא ראיות לכך שבערים רבות ברחבי העולם היה מנהג לקרוא את המגילה גם ביום ט"ו, מספק אם העיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון.
בין שאר הערים הוא מונה את הערים בגדאד, דמשק, מוסול, פראג, באקו, איסטנבול וערים רבות ביוון.
לגבי חלק מן הערים הללו הועלתה התמיהה, כיצד ייתכן שהיו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון, שהרי נוסדו שנים רבות לאחר מכן.
לטענת אליצור, הסיבה שבגללה קוראים את המגילה בערים אלו גם בט"ו אינה בגלל שישנו ספק אם הן היו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון, אלא בגלל שיטה שלא נפסקה להלכה, שעל פיה היות העיר מוקפת חומה לעניין קריאת מגילה תלוי בהקפתה הנוכחית בחומה ולא בהקפתה בחומה בימות יהושע.
המשנה בערכין מונה את הערים הבאות כמוקפות חומה מימות יהושע בן נון:
הגמרא במסכת מגילה מביאה את דברי רבי יהושע בן לוי .
כמו כן, הגמרא מציינת שטבריה מוקפת חומה מימות יהושע בן נון, אולם מסתפקת אם החומה שלה, הפרוצה לכיוון הכנרת מספיקה כדי שטבריה תחשב מוקפת חומה, משום שגם הכנרת משמשת את העיר להגנה, או שמכיוון שהחומה פרוצה העיר אינה נחשבת מוקפת חומה.
למעשה ספק זה היה רק של חזקיה, בנו של רבי חייא, שהתגורר בטבריה, אבל רבי יהודה הנשיא, סבר שהעיר נחשבת בוודאי למוקפת חומה.
מקומות נוספים שהוזכר לגביהם ספק: חברון, שכם, יפו, לוד, עזה, צפת, עכו וחיפה.
יש שהוסיפו שיש ספק לגבי בית שאן, יריחו, באר שבע, רמלה, צור וצידון, ובחוץ לארץ, דמשק, איזמיר וחאלב.
בימינו מקובל שרק ירושלים מוקפת חומה מימות יהושע בן נון בוודאות אך שאר הערים מסופקות.
מכל הערים שהיותן מוקפות חומה מסופק, חברון וטבריה נחשבות כערים שבהן הספק קרוב יותר לוודאי.
גם לגבי לוד פרסם יואל אליצור מאמר שבו סיפק הוכחות לכך שלוד הייתה מוקפת חומה.
לאור מאמרו זה, החלו בשנים האחרונות לחגוג את פורים בעיר בט"ו באדר, אולם על פי פסיקת הרב נתן אורטנר, רב העיר לוד, ממשיכים לחגוג בעיר גם את פורים דפרזין, כדי לא לבטל את המנהג.
בבאר שבע נפוץ המנהג לקרוא את המגילה ביום י"ד בלבד, אך ישנם הקוראים אותה בי"ד בברכה ובט"ו ללא ברכה.
בשנת תשע"א יצא ספר מאת הרב אייל בן דוד, שלפיו יש לקרוא את המגילה בבאר שבע, גם בט"ו.
מאידך, הרב שמואל דביר הוציא חוברת, שלפיה מובן שיש לקרוא את המגילה בבאר שבע בי"ד בלבד ושמי שקורא את המגילה גם בט"ו עובר על איסור בל תוסיף.
בחברון ובקריית ארבע נוהגים בקריאת מגילה, ובכל שאר מצוות פורים, הן בי"ד והן בט"ו (ללא ברכה).
בבית שמש, הורה הרב משה ברנסדרופר החל משנת התשפ"ב לקרוא את המגילה גם בט"ו ללא ברכה, בעקבות סמיכותה של שכונת רמה ד' לתל ירמות.
ירמות היא אחת מהערים המוזכרים בספר יהושע באזור בית שמש, צרעה ואשתאול.
פסק זה עורר דיון נרחב בעיר, ועלו בו דעות שונות.
בחיפה נוהגים פורים ביום י"ד, אך יש המחמירים לקרוא מגילה בלא ברכה גם ביום ט"ו, משום שהיא סמוכה לעכו.
וכן נהג הרב יעקב ניסן רוזנטל אב"ד חיפה
בועז זיסו, על סמך המחקר הארכאולוגי, טוען שערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון, הן ערים שהייתה להם חומה בימי בית שני שהתבססה על ביצורים קדומים יותר שיוחסו לימות יהושע בן נון.
זיסו מנגיד זאת לכפרים שהוקמו בימות בית שני שלא על ערים עתיקות, שבהן נבנו בתים צמודים שיצרו חומה חיצונית, באופן של עיר שבתיה חומתה.
עיר מתוכננת היא יישוב מכל סוג שהוא (עיר, מושב או כפר) שבנייתו נעשתה על-פי תכנון מראש, בניגוד ליישובים שנבנו בשעת הצורך או ללא תכנון מראש – בנייה ורנקולרית.
ערים מתוכננות נבנות לרוב בשטחים שאינם מיושבים בשעת מעשה, כך שהתכנון מקיף את כל חלקי היישוב.
ערים רבות באירופה למשל בהולנד, גרמניה ופולין תוכננו מחדש על חשבון אזורים שנהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצורך בתכנון עלה כתוצאה מהמפגעים התברואתיים שהביא עמו העיור המואץ במערב אירופה וצפון אמריקה כתוצאה מהמהפכה התעשייתית במאה ה-19. תכנון זה ניתן לראות למשל בפריז ובניו יורק.
שלב הבא בתכנון היה עם הקמתן של ערי הגנים באנגליה של אבנעזר הווארד.
לעיתים, מדינות מקימות ערים מתוכננות כדי שישמשו עיר בירה, כמו: קנברה בירת אוסטרליה, וושינגטון די.
בירת ארצות הברית, גאבורונה בירת בוטסואנה, בלמופן בירת בליז, ברזיליה בירת ברזיל, סנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית, ניו דלהי בירת הודו, נייפידאו בירת מיאנמר, ולטה בירת מלטה, אבוג'ה בירת ניגריה, איסלאמאבאד בירת פקיסטן ואסטנה בירת קזחסטן.
כל הבניה ביישובים היהודים בישראל החל משנות השלושים של המאה ה-20, היא כתוצאה מתכנון כתוצאה מחוק התכנון והבניה.
המסדיר את התכנון בישראל, שגם הוא נבנה על בסיס תקנות עות'מאניות ובריטיות.
רוב התכנון הוא ברמת הרבעים והשכונות כמו תוכנית גדס.
אך יש מקרים בהן עיר שלמה תוכננה מהיסוד כמו מודיעין מכבים רעות, או אשדוד.
עיר סגורה או עיר סודית היא עיר ובה מתקנים צבאיים סודיים או מפעלי תעשייה ומכוני מחקר סודיים ובעלי חשיבות אסטרטגית.
ערים כאלה נפוצו בברית המועצות בתקופה הסובייטית.
ערים שהכילו מתקנים שהשתייכו לתוכנית החלל הסובייטית כונו "ערי חלל" (космоград, "קוסמוגרד") וערים שהכילו מתקנים שהשתייכו לפרויקט הגרעין הסובייטי נקראו "ערי גרעין" או "ערי אטום" (атомград, "אטומגרד").
על עיר סגורה חלו מגבלות כניסה ויציאה, היא לא הופיעה במפות (למעט מפות מסווגות) ולא כיוונו אליה שלטי הכוונה בדרכים.
האוכלוסייה כללה בדרך־כלל אנשי מקצוע שנבחרו בקפידה כגון מדענים שנהנו בתמורה לכליאתם, למעשה, מרמת חיים גבוהה יחסית, חינוך איכותי וחיי תרבות עשירים.
תקלות במתקנים סודיים בערים סגורות שגרמו לאסונות נשארו בגדר סוד, לא דווחו ולא נחקרו כמעט.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות ישנן ברחבי רוסיה כ־40 ישויות עירוניות בעלות "פוטנציאל מדעי וטכנולוגי גבוה ומערך תעשייתי מדעי־טכנולוגי" הנקראות נַאוּקוֹגְרַד ולהן מעמד מסווג.
בנוסף לערים סגורות נסגרו בתקופה הסובייטית מחוזות גבול מסיבות ביטחוניות (כגון קלינינגרד או האיים סארמאה והיומאה), שהכניסה אליהם הותרה לבעלי אישורים מתאימים בלבד.
אזורים כאלה התקיימו גם במדינות נוספות בגוש המזרחי כגון הגבול בין שתי הגרמניות, מצידו המזרחי ואזור הספר של צ'כוסלובקיה.
ארכיפלג נוביה זמליה נסגר עקב היותו מתקן לניסויים גרעיניים.
החל משנות הארבעים החל הממשל הסובייטי להקים ערים סגורות סודיות עבור תעשיית הנשק והתחמושת לטובת המאמץ המלחמתי הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן התפתחו ערים סגורות לטובת פרויקטי הגרעין והחלל, בנוסף לתעשיות נשק מתקדמות.
שמות הערים היו מיקוד שהורכב משם העיר הגדולה הקרובה ומספר כגון צ'ליאבינסק־70, צ'ליאבינסק־65 וזלטואוסט־35 במחוז צ'ליאבינסק.
בשנת 1992 הוציא נשיא רוסיה בוריס ילצין צו נשיאותי שהשיב למרבית הערים את שמן ההיסטורי.
היו אלה ערים קטנות יחסית שאכלסו מתקנים סודיים ביותר (כגון כורים גרעיניים או מתקנים להעשרת אורניום), שהיו סודיות לגמרי והכניסה אליהן נאסרה כליל, גם לאזרחים סובייטיים.
בנוסף, היו ערים גדולות יותר בעלות חשיבות צבאית כגון סבסטופול, ולדיווסטוק או פרם, שהכניסה אליהן נאסרה לזרים וחלקים מהן היו סגורים.
מיקום הערים הסגורות נבחר במעמקי ברית המועצות, בסיביר או הרי אורל, הרחק מכל גבול.
לרוב הוקמו לצד נהרות שאפשרו אספקה אוטונומית של מים ואנרגיה (באמצעות תחנות כוח הידרואלקטריות).
מפעלים להעשרת אורניום הוקמו בסמוך למכרות אורניום ומחצבים נדרשים אחרים (כגון בוקסיט).
מבקרים ותושבים נדרשו למערכת של בדיקה, סיווג והנפקת תעודות מעבר, שהופעלה על ידי ה־NKVD ולאחר מכן על ידי ה־KGB.
הגישה לעיר הסגורה הייתה מסווגת ומפוקחת.
מחסומים לבדיקת תעודות והרשאות הוקמו על דרכי גישה, קילומטרים רבים הרחק מהעיר עצמה.
שירותי אוטובוס ורכבת בלתי־מסומנים יצאו מנקודות סודיות ולוחות הזמנים שלהם לא התפרסמו בגלוי, או שנראו כמכוונים לכפר קרוב.
ערים מסוימות, קריטיות במיוחד, הוקפו בגדרות ונשמרו על ידי מגדלי שמירה.
העובדים היו תחת מעקב מתמיד וצמוד של סוכני־חרש, על מנת לוודא נאמנות לשלטון ואי־הדלפה של מידע סודי לגורמי חוץ.
על יהודים שעבדו בערים סגורות נאסרה עלייה לישראל גם שנים רבות לאחר שסיימו את תפקידם עקב "ידיעת סודות".
מירני (רוסית: Мирный), בסיס שיגור לטילים בליסטיים בין־יבשתיים, משרתת את קוסמודרום פלסצק
עיר הכוכבים (רוסית: Звёздный Городок)
ז'לזנוגורסק (Железного́рск) במחוז קרסנויארסק, היא עיר סגורה הקשורה לפיתוח התעשייה הגרעינית הרוסית שנודעה בשם קרסנויארסק־26. המפעל הוקם ב־1950 להפקת כלי נשק מפלוטוניום.
בעיר הוקם על פי הוראה ממשלתית המשרד המזרחי של OKB-1 (שידוע כיום כתאגיד הטילים והחלל "אנרגיה"), בעיר קיימת גם תעשיית חלל ענפה ובה יושבת גם "חברת רצ'טנב - לווייני חלל מודיעיניים"
אוסט־קמנוגורסק (כיום אוסקמן בקזחסטן) כוללת מכונים להפקת והעשרת אורניום.
סארוב (Саро́в) במחוז ניז'ני נובגורוד, נודעה עד 1995 בשם קרמליוב (Кремлёв).
זוהי העיר הסגורה ביותר ברוסיה שהכניסה לזרים אסורה אליה וזהו המרכז למחקר גרעיני של הפדרציה הרוסית.
את תפקידה כמרכז תוכנית הגרעין הרוסית קיבלה ב־1946 כאשר נפתח בה מכון המחקר המדעי הסובייטי לפיזיקה ניסיונית.
פריפיאט (באוקראינית: При́п'ять, ברוסית: При́пять) הייתה העיר הסמוכה לכור הגרעיני צ'רנוביל.
לאחר אסון צ'רנוביל ב־1986 פונתה והפכה לעיר רפאים.
נובואוראלסק, מחוז סברדלובסק - נודעה בעבר כסברדלובסק־44, ממוקמת במזרח הרי אורל כ־70 ק"מ צפונית ליקטרינבורג.
התעשייה העיקרית בעיר הוא "מפעל החשמל הכימי של אוראל" (УЭХК) שהוא מכון להעשרת אורניום ופיתוח טכנולוגיית הסרקזות (צנטריפוגות).
המפעל נפתח ב־1949 ופועל מאז.
אוזיורסק (Озёрск), מחוז צ'ליאבינסק, זוהי עיר סגורה שהוקמה ב־1945 על גדות נהר אירטיש ועד 1994 נודעה העיר בשם צ'ליאבינסק־65 וצ'ליאבינסק־40. ב־1994 העיר נפתחה לציבור ונקראה אוזיורסק.
העיר נחשבת לעיר סגורה מאחר שבשטחה נמצא מפעל מאיאק - הספק העיקרי של פלוטוניום ברוסיה.
בעקבות תאונה חמורה שאירעה ב־1957 הנהר הסמוך זוהם קשות.
סנז'ינסק (Сне́жинск), מחוז צ'ליאבינסק היא עיר סגורה שהוקמה ב־1957 ביוזמת קיריל שצ'ולקין ונודעה בשם צ'ליאבינסק־70 עד שנת 1991, שנתיים לאחר מכן קיבלה העיר את שמה הנוכחי.
סנז'ינסק היא אחת משני מרכזי מחקר של תוכנית הגרעין הרוסית, בעיר ממוקם "מרכז המחקר המדעי הכל רוסי לפיזיקה טכנית - מרכז הגרעין הפדרלי".
לסנוי (Лесно́й), מחוז סברדלובסק היא עיר סגורה במרחק 254 ק"מ צפונית ליקטרינבורג על גדות נהר טורה.
העיר נבנתה ב־1947 כאשר מפעל 418 החל להעשיר אורניום להפקת נשק גרעיני.
בזמנים שונים נקראה בשם סברדלובסק־45. ב־1992 נחשפה העיר לראשונה והופיעה העיר לראשונה במפות.
סברסק (Се́верск) היא עיר סגורה במחוז טומסק, סיביר, במרחק 15 ק"מ צפונית מערבית לעיר טומסק על הגדה הימנית של נהר טום.
הוקמה ב־1949 ונודעה כפיאטי פוצ'טובי (Пя́тый Почто́вый) עד 1954 כששמה שונה לטומסק־7 וזה היה שמה עד 1992. בעיר ממוקמת "החברה הסיבירית למיזמים כימיים" (Сибирский химический комбинат) שהוקמה ב־1954 ואחראית למספר כורים גרעיניים ומפעלים כימיים להפקת/העשרת אורניום ופלוטוניום.
זארצ'ני (Заре́чный) במחוז סברדלובסק היא עיר סגורה הממוקמת בצדו המזרחי של נהר פישמה, לא הרחק מיקטרינבורג.
העיר קיבלה מעמד של יישוב עירוני ב־1957. בתחומי העיר נמצאת תחנת הכוח הגרעינית בלויארסק.
זלנוגורסק (Зеленого́рск) במחוז קרסנויארסק היא עיר סגורה שבעבר כונתה קרסנויארסק־45 והייתה מעורבת בהעשרת אורניום עבור תוכנית הגרעין הסובייטית.
העיר ממוקמת בגדה השמאלית של נהר קאן.
העיר נמצאת במרחק 160 קילומטר מהעיר קרסנויארסק.
טריוחגורני (Трёхго́рный) היא עיר סגורה במחוז צ'ליאבינסק שהוקמה ב־1952 בשם זלאטואוסט־36. בשטח העיר שוכן מפעל לייצור רכיבים עבור כורים גרעיניים.
סנז'נוגורסק (Снежного́рск), מחוז מורמנסק, הוקמה כיישוב ב־1970 ועשור לאחר מכן הפכה לעיר.
בעבר נודעה בשם ו'יוז'ני ומורמנסק־60. המעסיק העיקרי בעיר הוא מפעל האוניות נרפה - המייצר את הצוללות גרעיניות של הצי הצפוני הרוסי.
זנאמנסק (Знаменск), מחוז אסטרחן, היא עיר סגורה לשעבר שנודעה בעבר בשם קפוסטין יאר־1 והייתה המכון הראשון ברוסיה שייצר טילים בעלי טווח ארוך כבר ב־1946. כיום את השם קפוסטין יאר נושא כפר סמוך השוכן לצד שדה ניסויים צבאי.
מז'גורייה (Межго́рье), בשקורטוסטן, היא עיר סגורה שנשאה בעבר את השם אופה־105 (Уфа́-105) ובלורצק־16 (Белоре́цк-16).
ויליוצ'ינסק (Вилючинск), מחוז קמצ'טקה, במזרח רוסיה, היא עיר סגורה שהוקמה ב־16 באוקטובר 1968 בשם "סובייטסקי".
מ־1970 ועד 1994 העיר נשאה את שם הצופן פטרופאבלובסק־קמצ'טסקי־50. בעיר שוכן מפעל לבניית צוללות (בין השאר גם גרעיניות) וזהו בסיס שייטת הצוללות של צי האוקיינוס השקט הרוסי, שהוקמה ב־1938.
סוסנובי בור (Сосно́вый Бор), במחוז לנינגרד היא עיר סגורה לשעבר שנוסדה במטרה לשרת את תחנת הכוח הגרעינית של לנינגרד.
העיר מאכלסת את המתקן לסילוק פסולת גרעינית הגדול ביותר בעולם.
זארצ'ני (Заре́чный), במחוז פנזה, נקרא בעבר פנזה־19 (Пе́нза-19).
המעסיק העיקרי בעיר הוא תאגיד רוסאטום.
דובנה, נוסדה בשנת 1952 כעיר למחקרים גרעיניים.
בעלת מעמד מיוחד של נאוקוגרד (עיר מדע)
נורילסק, עיר מכרות ומתקני הפקה של ניקל ומינרלים נוספים (נורילסק־ניקל) בסיביר (מחוז קרסנויארסק) ששימשה גם כמחנה עבודות כפייה (גולאג)
דודינקה, עיר סגורה במחוז קרסנויארסק
דיקסון (Диксон) במחוז קרסנויארסק הוא כפר במעמד של העיר השוכן במתחם סגור בצפון רוסיה.
נמל הים שלו הוא הנמל הצפוני ביותר ברוסיה.
סברומורסק (Северомо́рск) במחוז מורמנסק הוא עיר ימית בצפון רוסיה המאכלסת את הבסיס העיקרי של הצי הצפוני הרוסי, המחזיק בצי צוללות גרעיניות, שחונות בנמל סברומורסק.
זאוזיורסק (Заозёрск) היא עיר סגורה שבתקופה הסובייטית נקראה מורמנסק־150 (Му́рманск-150).
זהו הבסיס העיקרי של הצוללות הגרעיניות של רוסיה.
העיר הליניארית היא דגם רעיוני לפיתוח עיר חדשה, או להתרחבותה של עיר קיימת, כרצועה בנויה המוגבלת ברוחבה לאורך ציר תנועה ראשי.
האדריכל הספרדי ארתורו סוריה הגה את הרעיון בשנת 1882, כשהציע ליצור סדרה בלוקים עירוניים, כשבתווך עורק תנועת המונים כגון חשמלית, שנחצה במרחקים קבועים על ידי רחובות ניצבים משניים.
דגם העיר הליניארית מציג חלופה לגדילה אינסופית של העיר תוך שמירה על איכות אויר, יחסי שכנות, נגישות מיידית לשדות חקלאיים ופארקים הפרושים בשולי הרצועה הבנויה, והסתמכות על ציר התנועה כדי להגיע לאזורי הייצור ולחלקי העיר השונים.
מודל זה כמו גם המודל של עיר הגנים, נוצר כביקורת על תהליכי העיור המואצים בערים במאה ה-19בעקבות המהפיכה התעשייתית, שיצרו תנאי מגורים קשים מבחינת היגיינה, צפיפות, זיהום אויר ומגפות.
האדריכל ארתורו סורייה, מימש את הדגם הרעיוני שפיתח בסוף המאה ה-19, בהצעתו ליישוב הסמוך למדריד Ciudad Lineal, שכיום כלול ברובע העירוני Ciudad Lineal ונבלע על ידי בינוי פרוורי המקיף אותו.
רוחבה הכולל של הרצועה כולה היה כ־500 מ' ובתווך נסלל רחוב הכולל חשמלית.
הרצועה יכולה הייתה לגדול תאורטית באופן אינסופי לשני הכיוונים של ציר התנועה, ובשנת 1930 הגיעה לאורך 5 ק"מ כשהמשך פיתוחה נקטע על ידי מלחמת האזרחים בספרד.
המתכנן הסובייטי ניקולאי אלכסנדרוביץ' מיליוטין [אנ] יישם מתווים עירוניים ליניארים בשנת 1930 בפיתוח הערים מגניטוגורסק וסטלינגרד בברית המועצות.
המודל שלו כלל שש רצועות מקבילות: מסילת רכבת, אזור תעשייה, רצועה ירוקה מפרידה, דרך מהירה, רצועת מגורים עם מבני ציבור, רצועת פארק לאורך נהר.
בשנת 1930 הציע האדריכל לה-קורבוזיה תוכניות לערים אלג'יר (פרויקט Plan Obus) וריו דה ז'ניירו, שהתבססו על דגם העיר הליניארית, והציגו מגסטרוקטורות רציפות באורך קילומטרים רבים, שבהם המגורים מכונסים מתחת לדרך מהירה עילית.
בשנות ה-60 תנועת המטבוליזם באדריכלות גילתה עניין מחודש במודל העיר הליניארית, ובולטת ההצעה לתכנון כולל למפרץ טוקיו של האדריכל קנזו טנגה.
ההצעה מציגה פיתוח המפרץ כמערכת גמישה של מגסטרוקטורות ליניאריות השוזרות תשתיות תנועה ואדריכלות.
ההצעה האוטופית שפותחה כבקורת על ההצעה שאושרה לפיתוח המפרץ, לא התממשה אך השפיעה על מתכננים ברחבי העולם.
רעיון העיר הליניארית לא פסח על מדינת ישראל, ויושם בשנים 1960-1962בחלקו בפיתוח העיר ערד, וכן בתכנון לא ממומש של עיר הבשור.
דוגמה עכשווית המבוססת על עקרונות העיר הליניארית הם העיר החדשה ניאום המתוכננת בערב הסעודית וכוללת את "הקו" [אנ], עיר ליניארית באורך 170 קילומטר, רוחב 200 מ' וגובה 500 מ'.
בשל פרופורציות מונומנטליות אלו לאורך אך גם לגובה ובשל השילוב של תנועת המונים בציר האופקי והאנכי, ניתן לומר שהעיר ניאום היא הכלאה בין עיר ליניארית לעיר ורטיקלית.
ביטוי עכשווי נוסף לרעיון העיר הליניארית הוא מסדרונות תנועת ההמונים בגישת תכנון מבוסס מערכת תחבורה עתירת נוסעים (מתע"ן בעברית או TOD בלעז).
גישה זאת מציעה פיתוח אינטנסיבי, צפוף ומעורב שימושים סביב רצף התחנות של קו הסעת המונים (BRT, מטרו או רכבת קלה), שבמקרה שהתחנות סמוכות יוצר מסדרונות רצופים של פיתוח עצים.
ניתן ליישם גישה זאת לפיתוח אזורים חדשים סביב קווי מתע"ן או התחדשות של מרחב עירוני קיים שמתוכנים בו קווי מתע"ן, כפי שקורה היום במטרופולין תל אביב ע"פ תמ"א 70.
ישנן ערים בהן מרכז העסקים הראשי בנוי לפי דגם של עיר ליניארית שבה ישנו רק רחוב ראשי אחד שבו מצויים כל המוסדות החשובים של העיר וכל מרכזי המסחר והעסקים.
לדוגמה העיר ברזיליה בירת ברזיל שבה ישנה שדרה מסחרית אחת ארוכה שבה מצויים כל מוסדות השלטון והתרבות בעיר.
כיום משתמשים ברעיון זה עבור אזורי תעשייה המוקמים לצד מסילת רכבת או כביש מהיר.
עיר מחוז הוא המרכז המנהלי, מושב הממשלה, או עיר הבירה של מחוז (county) או קהילה אזרחית (parish).
המונח עיר מחוז משמש את ארצות הברית, קנדה, רומניה, סין וטאיוואן.
בבריטניה ואירלנד הן נקראות מושב מחוז.
בארצות הברית, מחוזות הם חלוקה פוליטית פנימית של המדינה.
בהתאם לחוקי המדינה הספציפית, מחוזות עשויים לספק שירותים מסוימים לציבור, להטיל מיסים ולנהל ולאכוף חוקים ותקנות מטעם המדינה.
במדינות רבות, פונקציות ושירותים ממשלתיים מסוימים (כמו רשות המיסוי) מבוזרים אף מעבר לרמת מחוזית על ידי חלוקה פנימית של מחוזות לפי ערים (city), עיירות (town), עיריות מאוחדות וכדומה.
העיר שבה יושבת הרשות המחוזית נחשבת כמושב המחוז.
מושב המחוז הוא בדרך כלל גם מקום מושבם של הרשות המחוקקות, בית המשפט המחוזי, מטה השריף, היכל הרשומות, בית הכלא ומתקן הכליאה המחוזיים.
עם זאת, חלק מהם עשויים להיות ממוקמים בחלקים אחרים של המחוז, בייחוד אם הוא גדול מבחינה גאוגרפית.
עיר נסיך ג'ינגג'יאנג או ארמון נסיך ג'ינגג'יאנג (בכתב סיני: 靖江王城, בפין-יין: Jìngjiāng wángchéng) הוא אתר היסטורי במרכז העיר גווילין, שבמחוז גואנגשי שב.
האתר נבנה בתקופת שושלת מינג בין בשנים 1372 ו-1392, על ידי ג'וּ שוֹאוּצְ'יֵין, שהוענק לו התואר "נסיך ג'ינגג'יאנג" מקרוב משפחתו חונגוו, קיסר סין - מייסד שושלת מינג.
בתחילה התגורר הנסיך בעיר ג'ינגג'יאנג (כיום נפה עירונית במחוז ג'יאנגסו).
למעלה מ-20 שנים הוא בנה את עיר הבירה חדשה שלו החדשה, הממוקמת כיום במרכז העיר גווילין, לצד הנהר לי.
מאז בנייתו, באתר זה התגוררו 14 נסיכים מ-12 דורות בתקופת שושלת מינג.
סון יאט-סן - הנשיא הראשון של הרפובליקה הסינית (1912–1949), התגורר במקום בשנת 1921.
המקום נשרף מספר פעמים, ובכל זאת נשמר עד היום, ומאז 1993 מוגן על ידי הרפובליקה העממית של סין כאתר שימור לאומי.
מאז 1932 שוכנת במקום האוניברסיטה הרגילה של גואנגשי (广西师范大学).
אורך המתחם מצפון לדרום 556 מטר, ורוחבו ממזרח למערב 355 מטר.
סה"כ שטח של כ-198 דונמים, והוא מוקף חומות באורך 1.5 ק"מ, בגובה של כ-8 מטר ובעובי של 5.5 מטר.
ארבעה שערים מקיפים את העיר מארבעת צדדיה
במקום מעל 40 בניינים, העיקריים שבהם: ארמון צ'נג-יון - הארמון המרכזי, ארמון הקבורה הקיסרי, שער צ'נג-יון המלכותי, מקדש השמיים הקיסרי, המקדש הקדמון.
כל המבנים מעוטרים בקירות אדומים ובאריחים צהובים, שהם הצבעים האופייניים לארומונות בסין.
בחלק הצפוני של המתחם מתרוממת גבעה תלולה בגובה 66 מטר מסוג מגדל קרסט, המכונה "פסגת היופי".
ניתן להגיע לפסגה באמצעות 306 מדרגות אבן, ממנה נשקף נוף של העיר גווילין.
בפסגה מבנה בן 2 קומות.
למרגלות הגבעה - "מערת השלום".
זוהי מערה טבעית, שעל קירותיה נחרטו דמויות שונות של אלים ושל שליטים מן העבר, וכן סימנים אסטרולוגיים עתיקים.
"עיר מבעד לחלון (ואדי רושמייה)" (1958) הוא רישום מאת הציירת הישראלית אביבה אורי.
הרישום "עיר מבעד חלון" נוצר בשנת 1958, תקופה בה נהגה אביבה אורי לרשום על פי הנוף בתל חליסה שבחיפה.
בחלקו העליון של גיליון הנייר יצרה אורי מעין קו נוף, המורכב מחזרה על כמה קווים מאוזנים.
טכניקה דומה הפעילה האמנית באותה עת בתיאור נופי הרי יהודה.
מתחת לקו זה, במרכז הגיליון, מופיע תיאור של "ואדי רושמייה", הוא נחל גיבורים.
אורי שילבה ברישום, העשוי בקו שחור, בין תיאור טופוגרפי לבין תיאור אורבני.
בנוסף, הוסיפה האמנית קווים כחולים, העשויים בעפרון צבעוני, היוצרים חיבור בין חלקו התחתון של הפורמט לחלקו העליון.
שרה ברייטברג-סמל תיארה את סדרת רישומים זו כביטוי אידאי של הר, וקשרה את סגנון הרישום אל האמנות הסינית.
"רישומי ההר של אביבה אורי, למרות שהם שומרים על קשר עם המציאות הם רישומים רעיוניים.
ההר, יותר משהוא נוכחות פיזית, הוא נוכחות אידאית".
הרישום הוצג בשנת 2002 בתערוכה הרטרוספקטיבית של אורי במשכן לאמנות עין חרוד, בתערוכת היחיד שנערכה לעבודותיה בגלריה גורדון ב-2009
עיר מקלט היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה-פשע שעלתה לשידור ב-12 בדצמבר 2018 ב-YesVOD yesEDGE ומסוף פברואר 2019 זמינה ב-STINGTV והיא מכילה 12 פרקים.
הסדרה היא פרי יצירתם של איתן צור ועוזי וייל, והיא מבוססת על ספר בשם זהה שכתב הסופר ליעד שהם.
הסדרה עוקבת אחר המתרחש בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב, ומתמקדת, בין ביתר, בעולמם המורכב של מבקשי המקלט האפריקאיים בישראל והאינטראקציה שלהם עם הציבור הישראלי.
במרכז הסדרה עומדת חקירת רצח אכזרי ומתוחכם של פעילה למען מבקשי מקלט בדרום תל אביב.
נמכרה לשידור ברשת השידור האוסטרלית SBS
הסדרה עוקבת אחרי חקירת הרצח של מיכל פולג, פעילה העובדת תחת איתי, למבקשי המקלט האפריקאים.
מיכל הסתבכה עם ארגון פשע מקומי המכונה "הבנק" ועסק בסחיטת כספים ממבקשי המקלט, לאחר שצילמה כמה מחברי הארגון בעת ביצוע פשע ופרסמה את התמונה.
בעת ולאחר שניסתה לסייע להַאגוֹס טַקַלָה, מבקש מקלט שגורש בסופו של דבר לאפריקה, היא התעמתה עם יריב, עורך הדין שייצג את הבקשה לגירושו של האגוס, ושקיים בעבר מערכת יחסים עם מיכל, וחשפה כי הוא פעל בניגוד לחוק בעת הסתרת מסמך של משרד החוץ שידע על קיומו, מבית המשפט.
מיכל מדווחת ליריב כי היא הגישה נגדו תלונה בלשכת עורכי הדין, מה שגורם לו להיכנס ללחץ.
איתי מנסה בתחילה להניא את מיכל מעימות ישיר עם העבריינים, בטענה כי הדבר יגרום רק לנזק ללא שום תועלת.
בהמשך, מיכל מאוימת ומותקפת על ידי בריונים מטעם ארגון הפשע.
באותו הזמן, היא מנסה כמה פעמים ליצור קשר עם איתי ללא הצלחה, והיא משאירה לו הודעה בדבר פרטים רגישים שהיא חשפה.
כאשר איתי שומע את ההודעה, הוא ממהר ליצור קשר עם מיכל, אך אז מתברר לו שהיא כבר נרצחה.
לאחר הרצח המשטרה פותחת בחקירה, כאשר פקד ענת סיטון מופקדת על התיק.
לאחר שהשכן שמואל גונן מדווח על אפריקאי מצולק שנראה ליד דירתה של מיכל לאחר הרצח, הוא מזומן לתחנת המשטרה לסייע בהרכבת קלסתרון של החשוד.
איתי המזומן גם הוא לתת עדות, מזהה בחקירתו את תמונת החשוד כתמונתו של גבריאל קידנה, פליט שאחותו לידי מוחזקת בידי "הבנק" והוא נדרש לשלם להם דמי כופר עבורה.
למרות זאת, טוען איתי שהרוצחים הם ככל הנראה שליחי ארגון הפשע.
בעקבות זיהוי החשוד, המשטרה פותחת בחיפושים אחרי גבריאל.
במהלך החיפושים מסייע איתי לגבריאל לחמוק מהמשטרה.
במקביל, בארגון הפשע, בועז מדווח לשמעון פארו, ראש הארגון המכונה "הבנקאי", על הירצחה של מיכל.
פארו המבין את משמעות הרצח לאחר פרסום התמונה, מברר עם האחראי על הבריונים והפעולות האלימות, האם יש קשר בין האיום על מיכל לרצח, וכאשר נודע לו על כך שהמשטרה חושדת בגבריאל ומחפשת אחריו, גם הוא מעודד את מציאתו של החשוד והסגרתו למשטרה, ומציע פרס למי שיעשה זאת.
מי שעוד מוטרד מהרצח הוא יריב, אשר בליל הרצח היה שיכור וידוע לו כי בא אל דירתה של מיכל.
יום למחרת הוא מגלה כי הוא נפצע במצחו, אך מחמת השכרות הוא אינו יודע מדוע.
כאשר הוא שומע על הרצח ועל כך שבשכרותו הוא ביקר את מיכל, הוא נכנס ללחץ.
המשטרה מגלה אוזלת יד בחקירת הרצח, אך ענת מחליטה לחקור את התיק לעומק, למרות מורכבותו.
במהלך החקירה, היא מגלה כי גבריאל איננו הרוצח, אלא קיבל כסף מה"בנק", על מנת שיודה ברצח, ובכך המשטרה לא תתמקד בבנק.
בתחילה היא חושדת ביריב ניניו, ואף עוצרת אותו, אלא שמתברר בהמשך, לאחר מעצרו של דורון, העובד עם ה"בנק", כי הרוצח הוא ארמי, אפריקאי הדובר עברית ברמה גבוהה, ועוסק בתרגום עבור המשטרה, ובמקביל עובד בשיתוף פעולה עם ה"בנק".
מתברר שארמי הוא בעצם גנרל אִימַאן קַבַּאי, שביצע פשעי מלחמה במלחמה בנרונדי, ומבוקש בשל כך להעמדה לדין בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
לאחר שהאגוס העלה חשדות כנגדו, הטוענות כי הוא אינו מבקש מקלט, אלא פושע המלחמה, הוא דואג בסיוע הבנק לגירושו לנרונדי, שם האגוס נהרג.
כאשר האגוס מגורש, הוא שולח מסר למיכל, בו הוא מזכיר את החשד לגבי ארמי.
מיכל מתקשרת לארמי לבירור, ובעקבות כך, הוא מגיע לדירתה ורוצח אותה.
טרם הירצחה, היא מתקשרת לאיתי, ומשאירה לו הודעה, בה היא מזכירה כי היא גילתה פרט נורא.
בליל הרצח, יריב ניניו השיכור החושש ממיכל, מגיע לדירתה לאחר הרצח, וארמי פותח את הדלת, וטורק אותה על פניו של יריב.
כאשר ארמי מובל להארכת מעצר, הוא נרצח על ידי מבקש מקלט, הקורא שוב ושוב בשמו האמיתי "אימאן קבאי".
נטלי, פעילה למען גירוש מבקשי המקלט, ואשתו של דורון הפועל ללא ידיעתה עבור הבנק, מקבלת סיוע מפוליטיקאי ימני ממפלגת השלטון, בשם אהוד רגב, המסייע לה, ומבקש בתמורה את תמיכתה הפוליטית.
בתוך כך, החקירה מגיעה עד דורון, בעוד שנטלי עומדת בקשר עם ענת, ומסייעת לה.
בהמשך, דורון משתחרר, לאחר שארמי נעצר, ומחליט להפרד מנטלי, מכיוון שהיא הלשינה עליו.
כאשר נטלי שבה אל רגב לבקש סוא אומר לה כי הוא לא מעוניין להמשיך להיות אתה בקשר.
ענת, מסתייעת באביה אריה גור, אסיר בעל קשרים רבים העולם התחתון, לצורך קידום החקירה ובירור פרטים על ה"בנק".
אביה מגלה כי היא נתונה למעקב של הארגון, ומזהיר אותה על כך.
במקביל ענת מפתחת מערכת יחסים עם איתי נבון, העובר לגור בדירתה, בעת שהוא משאיר את דירתו למגורי גבריאל, המשתחרר ממעצר, ואחותו לידי.
כאשר ה"בנק" מהדק את המעקב על ענת, ושליחיו מתקינים ציוד האזנה בדירתה, איתי נכנס לדירה במפתיע, ונרצח על ידם.
ענת סיטון-גור - (חני פירסטנברג): קצינת משטרה בדרגת פקד המקבלת לידיה את הפיקוד על תיק חקירת הרצח של מיכל פולג.
בפרק 5, פוטרה מתפקיד ראש הצח"מ, ובהמשך הוחזרה אליו.
גילתה שגבריאל הוא לא הרוצח.
שמעון פארו - (דביר בנדק): ראש ארגון הפשע ה"בנק", מכונה "הבנקאי".
איתי נבון - (דורון בן-דוד): פעיל המסייע לפליטים.
מנסה לסייע להם, גם במחיר של שיבוש חקירת הרצח.
מפתח מערכת יחסים עם ענת, ובסוף נרצח על ידי בריוני הבנק, עקב התקלות עמם בדירתה.
מיכל "מיכי" פולג - (מלי לוי): פעילה המסייעת למבקשי המקלט, עובדת תחת איתי.
קיימה בעבר מערכת יחסים עם יריב, והיא נמצאת עמו בעימות.
נרצחת על ידי ארמי ליגס לאחר שנודע לו כי היא חושדת שהוא פושע מלחמה.
יריב ניניו - (אורי יניב): עורך דין העובד עבור גורמים הפועלים נגד האינטרסים של מבקשי המקלט.
מסתיר מבית המשפט מסמך של משרד החוץ, המכיל פרט שמתיר למבקש המקלט להישאר בארץ.
בפרק 6 הופך לאחד החשודים המרכזים ברצח, אך בהמשך משתחרר.
גבריאל קידנה - (שון מונגוזה): מבקש מקלט אפריקאי.
אחותו מוחזקת בידי ארגון הפשע "הבנק" הדורש ממנו דמי כופר.
חשוד בביצוע הרצח, והמשטרה מחפשת אחריו, ובסוף פרק 3 הוא מודה ברצח, על אף שלא ביצע אותו.
בועז יבין - (אלון פדות): אחד מהעבריינים, החברים בארגון הפשע ה"בנק".
מצולם על ידי מיכל בעת ביצוע פשע.
ארמי ליגס/אימאן קבאי - (מייקל אפוורקי): מבקש מקלט אפריקאי, דובר עברית טובה ומשמש כמתורגמן של המשטרה.
בהמשך מתברר כי הוא בעצם אדם בשם אִימַאן קַבַּאי, גנרל שביצע פשעי מלחמה במלחמה בנרונדי, ומבוקש בשל כך להעמדה לדין בבית הדין הבינלאומי בהאג.
אהוד רגב - (נתן רביץ): המעסיק של יריב ניניו, פועל לגירוש מבקשי המקלט.
אנדרה - (אולג לוין): חבר בארגון הפשע "הבנק", אחראי על בירור מידע ומשימות אלימות.
עמיר - (לביא זיטנר): עובד עם גבריאל.
מדווח למשטרה על הימצאותו של גבריאל בזירת הרצח.
שמואל גונן - (נח אומנסקי): שכן המתגורר בבניין שבו התגוררה מיכל פולג, כלבו רץ אל גופתה של מיכל.
מדווח למשטרה על הימצאותו של גבריאל בזירת הרצח ומסייע להרכבת קלסתרונו.
קובי - (ארז דריגס): חברו ועורך דינו של יריב.
אייל בן טובים - (מרטין אומנסקי): קצין משטרה בימ"ר בדרגת רב פקד, מבין אלו החוקרים את הרצח.
ירון - (דן קסטוריאנו): עוזרה של ענת סיטון.
מקנא בה מאוד מכיוון שאף על פי שהוא מנוסה ממנה, היא ברמה מתקדמת ממנו.
ממונה לראש צח"מ בפרק 5.
דוד דהרי - (אמיתי יעיש בן אוזיליו): קצין משטרה בדרגת ניצב משנה, מפקדה של ענת.
לידי קידנה - (אביבה נגוסה): אחותו של גבריאל.
מוחזקת על ידי חוטפים דורשי כופר, ובפרק הרביעי שוחררה על ידי ארמי.
נטלי - (לירז חממי): חברתה של ענת.
אשתו של דורון ומנהלת חנות יחד איתו.
בהמשך היא מוסרת עליו פרטים מפלילים לענת, ולאחר שהוא משוחרר ממעצר, הוא נפרד ממנה.
יהושע בורוכוב - (אורי הוכמן): חבר בארגון הפשע ה"בנק".
שירי יבין - (רונית אפל): אשתו של בועז.
גלית - (אסי לוי): הבוסית של יריב.
ביריון בנק - (מייקל קביה): חבר בארגון הפשע "הבנק".
נתן מכות לאיתי כיוון שניסה להיכנס למתחם של "הבנק".
האגוס טקלה - (שי פרדו): בחור אריתראי אשר מיכל ניסתה לעזור לו במשפט אך לבסוף גורש לנרונדי, שם נרצח.
מתברר שמי שדאג לגירושו, הוא ארמי.
עו"ד לנקרי - (שמעון מימרן): מייצג את מיכל במשפט.
ענבר - (שיר קליפר): ארוסתו של יריב.
ד"ר אליגריי - (זהר סידן): מדען אשר עוזר לענת להשיג מידע על הרוצח.
בפרק 6 אומר לענת שצבע עורו של הרוצח הוא לבן, מה שאומר שגבריאל לא רוצח (צבע עורו שחור).
אח של מיכל - (ניתאי גבירץ'): אחיה של מיכל.
מעוניין לגלות מי רצח אותה.
רוביק פולג - (עופר זוהר): אבא של מיכל.
אמא של מיכל - (פנינה צדקה)
דבורה גונן - (סוניה סונן): אשתו של שמואל.
זהר - (סיון מלכא): עובדת עם יריב.
גידי - (גל תורן): סוכן מוסד.
עובד עם פארו, אך מאיים עליו שהוא יאסור אותו אם לא ישתף איתו פעולה.
אמא של ענת - (עירית שלג): אמא החמה והאוהבת של ענת.
דורון - (חי מאור): בעלה של נטלי המנהל עמה חנות.
הוא מחזיק בחנות כספת נסתרת המשמשת את ארמי ואת ה"בנק.
בהמשך נעצר בעקבות דיווח של אשתו, ולאחר שחרורו נפרד ממנה.
נציג תעשיית הנשק - (אודי רצין)
נציג השב"כ - (אושר מימון)
נצגי האופוזיציה - (אלון לשם)
נציג המוסד - (אריק יפה)
יו"ר הוועדה - (יוסי אריאלי)
אריה גור - (מרק רוזנבאום): אביה של ענת אשר מרצה מאסר של 15 שנים על רצח.
אף על פי שהוא אסיר, יש לו השפעה רבה על אנשים רבים בעולם התחתון.
תומר כהן - (יואב היימן): חבר ילדות של מיכל.
שוטר סמוי - (רן לוי): נציג יחידת העיקוב של משטרת ישראל.
עיר יתומה הוא סרט דרמת פשע אמריקאי שכתב, הפיק וביים אדוארד נורטון על פי הרומן משנת 1999 באותו שם מאת ג'ונתן לת'ם.
נורטון כיכב גם הוא בסרט, יחד עם ברוס ויליס, גוגו אמבתה-רו, בובי קנאבלי, שרי ג'ונס, מייקל קנת' ויליאמס, לזלי מאן, איתן סופלה, דאלאס רוברטס, ג'וש פיס, רוברט ויזדום, פישר סטיבנס, אלק בולדווין ווילם דפו.
בניו יורק של שנות החמישים, בברוקלין, מסתובב בלש פרטי מיוחד מאוד: ליונל אסרוג הוא לא רק יתום חד עין אלא גם סובל מתסמונת טורט.
לשונו מקרקשת ומשתוללת בעודו טווה לפנינו את סיפור החקירה: הבוס הנערץ שלו, מנהיג הנערים היתומים ועבריין-צעצוע מקומי, נרצח ממש מתחת לאפו.
אדוארד נורטון בתפקיד ליונל אסרוג
ברוס ויליס בתפקיד פרנק מינה, המנטור והחבר של ליונל
גוגו אמבתה-רו בתפקיד לורה רוז
בובי קנאבלי בתפקיד טוני ורמונטה
וילם דפו בתפקיד פול רנדולף
לזלי מאן כג'וליה מינה, אשתו של פרנק
איתן סופלה בתפקיד גילברט קוני
ג'וש פיס בתפקיד ויליאם ליברמן
נורטון פיתח את הסרט מאז תחילת שנות האלפיים, אם כי לא היה בטוח אם יביים.
בפברואר 2014 נקבע הפרויקט, כאשר נורטון יביים.
ההפקה החלה בפברואר 2018 בעיר ניו יורק, כאשר נורטון, וילם דפו, ברוס וויליס, גוגו אמבתה-רו ואלק בולדווין, בין השאר, אמורים לככב.
בובי קנאבלי ודאלאס רוברטס הצטרפו לצוות כמה שבועות לאחר מכן.
ב-22 במרץ פרצה שרפה במרתף הבניין בו התרחשה ההפקה, מתחת לסט הסרט.
האש שפרצה גרמה למות הכבאי מייקל ר.
ההפקה הושעתה זמנית למחרת והתחדשה שבוע לאחר מכן.
צילומים נוספים נערכו בדצמבר 2018 בטרוי, ניו יורק.
סולן להקת רדיוהד תום יורק כתב שיר עבור הסרט, "Daily Battles", בליווי חברו פלי.
נורטון גייס את מוזיקאי הג'אז וינטון מרסליס כדי לארגן מחדש את השיר כבלדה שמזכירה את מיילס דייוויס משנות ה-50. שתי הגרסאות יצאו בשירותי סטרימינג ב-21 באוגוסט, והן יצאו כסינגל ויניל ב-4 באוקטובר 2019.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב -10 בספטמבר 2019, לפני יציאתו להפצה מסחרית ב-1 בנובמבר 2019. הוא הוקרן גם כסרט הנעילה של פסטיבל הסרטים בניו יורק לשנת 2019.
עיר זהובה (תרגום מילולי מרוסית: Го́род золото́й; בתעתיק: גורוד זולוטוי.
שמות נוספים: זהב עוטף קרתא, גן עדן, מעל מרומים כחולים..., עיר) היא בלדת רוק רוסית, המשתמשת במילותיו של אנרי וולחנסקי ולחנו של ולדימיר ווילוב.
השיר מוכר בעיקר מביצועו של בוריס גרבנשצ'יקוב ולהקת אקווריום, אך מופיע גם אצל זמרים אחרים, כאלכסיי חבוסטנקו ואלנה קמבורובה.
חלק גדול מפרסומו נבע מהשמעתו כחלק אינטגרלי מסרט הפולחן הסובייטי "אסא".
מילותיו, הנוגעות בעיר אוטופית, חולקות תמות עם קטעים בספר יחזקאל, כחזון ירושלים לאחר ביאת המשיח וחזון המרכבה, ועם קטעים מחזון יוחנן.
השיר תופס את המקום השלישי ברשימת 100 השירים הטובים ביותר של הרוק הרוסי במאה העשרים, ומגזין טיים אאוט הציבו ברשימת "100 השירים ששינו את חיינו".
בשנת 1972, חברת התקליטים הסובייטית "מלודיה" הוציאה את התקליט "מוזיקה ללאוטה מהמאות ה-16 – 17".
הרצועה הראשונה בו נקראה "סוויטה ללאוטה: קנצונה וריקוד".
חיבורה יוחס לפרנצ'סקו קנובה דה מילנו, מלחין איטלקי ונגן לאוטה מפורסם מן המאה ה־16. עם זאת, ספקות הוטלו בדבר היותו המחבר, כיוון שלא נמצא כל אזכור ליצירה בלקטים של המלחין לפני פרסום האלבום.
בפרסומו המקוון משנת 2003 העלה זאב גייזל את ההשערה כי מלחין השיר היה ולדימיר ויווילוב, גיטריסט ונגן לאוטה סובייטי, שככל הנראה ייחס את שירו למלחין הרנסאנס כדי לצבור פרסום.
בנובמבר 1972 חיבר המשורר אנרי וולוחונסקי את השיר "מעל השמים הכחולים...", שכותרתו באוסף יצירותיו הייתה "גן עדן".
בשיר נמצאים דימויים מתוך ספר יחזקאל, כארבע החיות המופיעות בחזון המרכבה ().
ככל הנראה, וולחונסקי ראה בספר מקור השראה.
אחרים רואים בטקסט תיאור של ירושלים השמימית מחזון יוחנן () הנחשב במסורת הנוצרית לתיאור גן עדן.
בנוסף, יש הרואים בחיות המופיעות בשיר כמסמלות את ארבע החיות המופיעות באפוקליפסה - המכונות טטרמורף ().
יש אפשרות שהשיר הושפע מלוח הפסיפס "שמיים" מהסטודיו של האמן בוריס אקסיילרוד, בו וולחונסקי שהה לעיתים קרובות.
+נוסח רוסי (גרסת גרבנשצ'יקוב)תרגום לעברית (זאב גייזל)Под небом голубым есть город золотой,
באוגוסט 2019, אמר גרבנשצ'יקוב כי הוא שמע לראשונה את השיר בתחילת שנות השמונים במחזה של אולפן התיאטרון של אריק גורושבסקי בביצוע של ליאוניד טיכומירוב.
השיר הדהד בו בחוזקה, עד כי כבר בהפסקה הוא ניסה לברר מהבמאי מי מחברו, ולא קיבל תשובה ברורה.
"תוך חמש דקות אימצתי את הלחן - מעולם לא שמעתי שיר טוב יותר ברוסית" נזכר גרבנשצ'יקוב.
במשך שנים רבות ביקש המבצע לברר מי כתב את המוזיקה ואת הטקסט.
רק בסוף שנות השמונים, גרינשצ'יקוב הכיר את וולוחונסקי וחבוסטנקו, שהיגרו מברית המועצות וקיומם טויח על ידי הרשויות.
השיר הוקלט על ידי להקת אקווריום בינואר 1986 בבית הרדיו של לנינגרד.
הוא הוכנס לאלבום " עשרה חצים" בשם "עיר", ולאחר מכן בוצע בהופעות רבות והפך למין "כרטיס ביקור" מוזיקלי של גרבנשצ'יקוב.
בין גרסת גרבנשצ'יקוב לטקסט המקורי יש מספר הבדלים ניכרים.
השינוי העיקרי הוא החלפת השורה "מעל לשמיים הכחולים ..." ב"מתחת לשמיים הכחולים...".
על פי גרבנשצ'יקוב, הדבר עורר מחלוקת כאשר הוא נפגש עם אלכסיי חבוסטנקו, מבצעו הראשון של השיר וחבר ותיק של וולחונסקי.
לטענת גרבנשצ'יקוב, השינוי נבע מתחושתו "...כי את גן העדן לא חייבים לחפש איפשהו במקום אחר.
נראה לי, שאפשר לראותו על הארץ".
באותו הראיון, גרבנשצ'יקוב טוען כי חבוסטנקו קיבל את טיעונו.
בוריסוב, במעבר מהשורה "מעל לשמים הכחולים" ל"מתחת לשמים הכחולים", גרבנשצ'יקוב, במודע או שלא במודע, התייחס לשורת הפתיחה משירו של פושקין "מתחת לשמיים הכחולים של ארצו מולדתו".
השיר זכה לפרסום בברית המועצות לאחר שהוא בוצע על ידי גרבנשצ'יקוב בסרט הקאלט הסובייטי של סרגיי סולוביוב "אסא" (1988).
השיר נשמע בקטע בו זוג אוהבים, החושבים כי אהבתם לא עתידה לצאת אל הפועל, "צפים" בשקט ללמעלה וללמטה ברכבל של העיר יאלטה.
בקרדיטים של הסרט לא צוינו מחבר הטקסט ומלחין המוזיקה.
אמנם הבמאי הכיר אותם, אך אזכורם עשוי היה לסבך את הפצת הסרט באקרנים הסובייטיים.
בשנת 2014, במאי הסרט סולביוב נזכר כי "במהלך הקטע עם השיר, כל הקהל ריתק את עיניו לשמיים, וכמו במקהלה בודהיסטית, כמו בהמנון, כולם הצטרפו לשירת גרבנשצ'יקוב".
עבור הקהל הצעיר, שצפה בסרט בסוף שנות השמונים, בתקופת הפרסטרויקה, השיר נקשר בתקוות לשינוי, לעתיד טוב, לרחמים ולאהבת אדם.
שירי וולחונסקי תורגמו מספר פעמים לעברית.
התרגום המפורסם ביותר ל"גן עדן" נעשה על ידי זאב גייזל.
תרגום זה הוכר על ידי וולוחונסקי, שדיבר עברית וחי בישראל תקופה מסוימת בחייו, כמדויק ביחס למקור.
קיימות לשיר גרסאות כיסוי ותרגומים נוספים לעברית, כתרגום בועז אוסניס, המשתמש בשפה עכשוית יותר ומבוצע על ידי רוברט גילמור, וכביצוע של נטלי ברגר.
באופן כללי, תרגומים אלה נצמדים לנוסח של וולחונסקי ולא לשינויים שביצע גרבנשצ'יקוב.
בשנת 1985 תרגם המשורר והמתרגם האמריקני ריצ'רד פוויאר את השיר "גן העדן" לאנגלית.
קיימים תרגומים לשפות נוספות, כיפנית, גרמנית, אוקראינית, ואף קווניה ואספרנטו.
עיר סודית היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית, מז'אנר המותחן הפוליטי המבוססת על הרומנים "תיקי המרמלדה", "קוד המנדרין" ו"משחק הצללים" מאת כריס אולמן וסטיב לואיס.
פרק הבכורה הועלה לראשונה בשרת Foxtel של רשת Showcase ב-5 ביוני 2016 ובנטפליקס בינלאומית ב-26 ביוני 2018. הסדרה מופקת על ידי Matchbox Pictures ו-Foxtel.
סדרת המשך בשם העיר הסודית: תחת הנשר הוזמנה בפברואר 2018 ושודרה ב-4 במרץ 2019 באוסטרליה וברחבי העולם בנטפליקס ב-6 במרץ 2019.
עלילת ההמשך סוטה מהספרים שכתבו אולמן ולואיס, שהצטרפו לסדרה כיועצי תסריט.
מתחת לחזות השקטה של קנברה, בין מתח מתגבר בין סין לארצות הברית, עיתונאית חוקרת מקנברה, הרייט דאנקלי (אנה טורב), מפלסת את דרכה קרוב יותר לאמת וחושפת עיר חשאית של קונספירציות שלובות המאיימות על הקריירה שלה ועל חייה ומסכנים את החופש של כל אזרח אוסטרלי באשר הוא.
עיר סודית - תחת הנשר
הסיפור מתאר את הרייט זמן לא רב מבית הסוהר ומוצאת עצמה נשבית מבלי משים במשימת חיפוי צבאית ופוליטית, בהן ניכרות טביעות אצבעותיה של קטריונה ביילי (ג'קי וויבר).
החיפוש של הרייט אחר האמת מוביל אותה חזרה למסדרונות הכוח של קנברה, והפעם היא עובדת עבור חבר פרלמנט עצמאי.
מה שהיא חושפת היא תוכנית צבאית כל כך סודית שאפילו ראש הממשלה אינו יודע דבר על קיומה.
אנה טורב בתפקיד הרייט דאנקלי, עיתונאית חוקרת לשעבר בעיתון "Daily Nation", יועצת התקשורת הבכירה של קארן קוטופידס
ג'קי וויבר בתפקיד קטריונה ביילי, התובעת הכללית ושרת המשפטים, לימים שרת הפנים
מרקוס גרהאם בתפקיד אנדרו "גריף" גריפית'ס, ראש מטה שר הפנים, לשעבר כתב פוליטי בכיר בעיתון "Daily Nation".
סשה הורלר בתפקיד לודי סייפק, מנחה תוכנית הפאנלים של SKY, רמטכ"ל לשעבר תחת ראש הממשלה הקודם מרטין טוהיי
ג'סטין סמית' כוויליאם ווהן, מנכ"ל אגף ההאזנות של מינהל האותות האוסטרלי (ASD)
אלכס מיקיץ' כתומס מאהר, אנליסט זוטר במנהל האותות האוסטרלי
דניאל ווילי בתפקיד מלקולם פקסטון, שר ההגנה
אלכס דימיטריאדס בתפקיד צ'ארלס דנסר, קצין ארגון הביון והביטחון האוסטרלי (ASIO)
דיימון הרמן בתפקיד קים גורדון, אנליסטית בכירה במינהל האותות האוסטרלי
אלן דייל בתפקיד מרטין טוהיי, ראש ממשלת אוסטרליה
מקאי פייפר בתפקיד ברנט מורטון, שגריר ארצות הברית באוסטרליה
יוג'ניה יואן בתפקיד וונג מייגי, אשת השגריר הסיני
מאט זרמס בתפקיד שון ברימר, שוטר בכיר במשטרה הפדרלית האוסטרלית
הו היגינסון בתפקיד גאס רידארדון, עורך העיתון "Daily Nation"
מירנדה טפסל בתפקיד סשה רוז, עיתונאית ב"Daily Nation"
ברנה הרדינג בתפקיד קאסי, סטודנטית באוניברסיטת אוסטרליה הלאומית
בנדיקט סמואל בתפקיד פליקס קרופורד, מרצה ומנחה באוניברסיטה הלאומית האוסטרלית
שון טיילור כפול ווילר, מנכ"ל ארגון הביון והביטחון האוסטרלי
קייט מולבני בתפקיד ורוניקה "רוני" בורדוני, ראש מטה שר ההגנה
דייוויד רוברטס בתפקיד הגנרל רוס מקאוליף, ראש צבא ההגנה
אני פינסטרר כסגן האדמירל ג'ואנה הרטציג, המשנה לראש צבא ההגנה
דניאלה קורמאק בתפקיד קארן קוטופידס, חברת פרלמנט עצמאית מטעם וויקפילד, דרום אוסטרליה
לורה גורדון בתפקיד קרוליין "קאל" טרלור, מטיס מל"ט של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי
רוב קולינס כסגן ג'וזף סאליבן
דון האני בתפקיד איוואן גריטי, ראש ממשלת אוסטרליה
אנדרו מקפרלן כראש מרשל האוויר ווס לוקווד, ראש כוח ההגנה
ג'ואל טובק כג'ים הלייר, שר ההגנה, לימים ממלא מקום שר הפנים
לואיזה מיניון כמינה אל מסי, ידידה וחברתה לשעבר לתא של הרייט דאנקלי
רוברט רבייה כסמי אל-מסי, איש העסקים בקנברה ובעלה של מינה
טום ורן בתפקיד אלכס ברזין, לוביסט של חברת Vanguard Energy
רנה לים בתפקיד רס"ן הלן וו מצבא אוסטרליה ואשתו של ויליאם ווהן
בנדיקט הרדי בתפקיד דקלן בויד, עוזר של קארן קוטופידס
מייקל דנקה כמייקל לאוול, מנכ"ל חברת מבצעי דרום מזרח אסיה עבור חברת טרבושט
די אדמס בתפקיד גלן קרטיס, מנהיגת האופוזיציה הליברלית וחברת פרלמנט מטעם ויקטוריה
כריסטופר קירבי בתפקיד קיפ ביוכנאן, שגריר ארצות הברית באוסטרליה
פרדריק דו ריץ בתפקיד רובי למברט, ניצול בודד מפיצוץ פארק דאבורן
דאליפ סונדי בתפקיד יאסיר יונס, שגריר פקיסטן באוסטרליה
רונדדה פינדלטון כמדלין סטנדרס, מנכ"לית ארגון הביון והביטחון האוסטרלי
רוב מקפרסון בתפקיד ריצ'רד גאסקוין, מזכיר ההגנה של ארצות הברית
פיונה פרס בתפקיד סילבי דאנקלי, אמה של הרייט דאנקלי
עיר ללא רחמים הוא סרט קולנוע משנת 1961 בהפקה משותפת אמריקאית - גרמנית.
התסריט מבוסס על הרומן Das Urteil (פסק דין) של גרגור דורפמייסטר מ-1960.
שיר הנושא "עיר ללא רחמים" בביצוע ג'ין פיטני הפך ללהיט, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר.
כריסטין קאופמן זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית מתחילה
בעיר נוישטאדט בגרמניה המערבית יוצאת נערה נאה בשם קארין שטיינהוף (כריסטין קאופמן) לשחות עם החבר שלה בנהר.
ארבעה חיילים אמריקאים מבלים ושותים בבר המקומי כשמתיבת התקליטים בוקע השיר "עיר ללא רחמים".
הם הולכים לנהר ומוצאים את קארין בבגד ים ביקיני, מתנפלים עליה ואונסים אותה באכזריות.
החבר שמנסה להציל אותה מוכה אף הוא.
הם עוזבים את המקום פרט לקורפורל ג'ים לרקין רוברט בלייק שמכסה במעיל את גופה העירום ופניו מביעות צער.
הם נתפסים מיד ועומדים לפני משפט צבאי.
כל העיר סוערת והתושבים מבקשים עונש מוות.
הסניגור הצבאי הוא מייג'ור סטיב גארט (קירק דאגלס) והתובע הוא לויטננט קולונל פקנהאם (א.ג.
התובע דורש מבית המשפט עונש מוות במקרה שיורשעו.
מטרתו של גארט הוא להמיר את עונש המוות במאסר ממושך.
שלושת הנאשמים לא מודים באשמה פרט ללרקין שאכול רגשי חרטה ומנסה להתאבד.
גארט יודע שכדי למנוע את עונש המוות הוא יאלץ להעלות את קארין לעדות ולהכתים את שמה ואופייה.
הוא מבקש מאביה (הנס נילסן) למנוע את עדותה אבל האב חדור רגשות הנקמה ומבקש עונש מוות לנאשמים, מסרב.
קארין עולה לעדות וגארט מביא עדות של תושבים על "התנהגותה המופקרת".
שכן אחד מעיד כי הוא גר מול חדרה והיא מתפשטת עירומה מול החלון כאילו רוצה שיראו אותה.
הוא מוליך את חקירתו לכך שהיא הייתה עירומה כשהגיעו החיילים וכאילו רצתה בהם.
קארין מתמוטטת ולא ממשיכה בעדות.
הנאשמים מקבלים עשרים שנות מאסר עם עבודת פרך פרט ללרקין שמקבל רק שש שנים.
קארין הופכת למשל ולשנינה בעיר והתושבים לועגים לה ללא רחמים.
היא אינה יכולה לסבול זאת.
החבר שלה חובט בגארט בזעם ואחר כך מזייף את חתימת אימו על המחאה כדי לברוח ביחד מהעיר.
שניהם עולים על אופנוע אך משטרה שרודפת אחריהם עוצרת את החבר.
קארין בורחת למקום האונס ומטביעה את עצמה בנהר.
גארט עוזב את העיר ברגשות מרירים.
עיר לוויין היא עיר שצמודה לעיר־אם של מטרופולין.
לעיר לוויין יש שלטון מוניציפלי משלה ומרכזי תעסוקה עצמאיים בניגוד לפרוור או עיר שינה.
ראשון לציון, לדוגמה, היא אחת מערי הלוויין של תל אביב-יפו, עיר־האם של המטרופולין גוש דן.
שכונת עיר ימים היא שכונת מגורים בדרום-מערב נתניה, המשתרעת על פני 1,140 דונם לאורך חוף הים של נתניה, בין שכונת האירוסים לרמת פולג.
היא הוקמה בשנת 2006. כעבור עשור נבנו רוב בנייני המגורים בשכונה, אם כי תנופת הבנייה בשכונה נמשכת עד היום.
עיר ימים המתאפיינת בריבוי בניינים רבי-קומות ומגדלי יוקרה, נחשבת לשכונה היוקרתית ביותר בנתניה ולמבוקשת ביותר באזור השרון.
השכונה מוקדשת למשוררים ומוזיקאים, דבר הניכר בשמות הרחובות ובפסלים הפזורים בה.
עיר ימים ממוקמת במרחק נסיעה מאזור תעשייה פולג ופארק שיאים, הנחשב למוקד תעסוקה מרכזי וחשוב בארץ.
קניון עיר ימים הנמצא בלב השכונה, הוא הקניון הגדול ביותר בעיר נתניה ואחד הגדולים באזור השרון.
מרכז מסחרי ובילוי נוסף בשכונה הוא "מתחם פיאנו" ברחוב על שם דודו דותן.
בעת תכנון השכונה הושם דגש רב על איכות המגורים תוך שילוב שטחים ירוקים רבים.
במרכז השכונה משתרע פארק גדול, עם שבילים תת-קרקעיים להולכי רגל ולרוכבי אופניים, לצד מוקדי מסחר ובילוי.
כמו כן, בשכונה פועלים מוסדות חינוך ממלכתיים וגנים ציבוריים, וקיים בה חיבור הליכתי ישיר אל חוף פולג.
רבים מבקרים באופן חיובי את התכנון העירוני של השכונה, זאת לאור הקרבה למקומות הבילוי, הפנאי והתעסוקה.
מנגד, יש הטוענים כי אדריכלות הבניינים היא בנאלית וכי השכונה תוכננה כמעין מבצר משאר חלקי העיר.
בנוסף, קיים פולמוס רחב בדבר הקמת בתי המלון לאורכו של חוף פולג.
תושבי השכונה המתנגדים למהלך טוענים כי הקמת בתי המלון תפגע ברמת החיים בשכונה ובעקבותיה חלקות הטבע לצד שמורת האירוסים יהרסו לחלוטין.
השכונה נמצאת במרחק נסיעה קצר ממחלף פולג ומכביש החוף, דבר המאפשר יציאה מהירה מהעיר לכיוון צפון ודרום הארץ וכן למטרופולין תל אביב.
התחבורה הציבורית בשכונה לא מפותחת ביחס לשכונות אחרות בעיר, אך קיימת בה רשת סדירה של קווים עירוניים אל שאר חלקי העיר, קו ישיר אל תל אביב וכן קווים המקשרים את תושבי השכונה אל תחנת הרכבת בית יהושע, בה עוצרות רכבות המגיעות לאזורים רבים בארץ, בין היתר הרצליה ותל אביב.
עיר חכמה היא חלק מחזון תכנון ערים ואזורים הכולל שילוב בין טכנולוגיות מידע ותקשורת ופתרונות האינטרנט של הדברים באופן מאובטח במטרה לנהל את נכסי העיר ובכללם: מערכות מידע מקומיות, בתי ספר, ספריות, מערכות תחבורה, בתי חולים, תחנות כוח, תשתיות הולכת מים, אשפה, אכיפת חוק ושירותים קהילתיים אחרים.
למושג עיר חכמה אין הגדרה מוסכמת והניסוחים השונים שמוצעים שומרים על פי רוב על אמביוולנטיות ועמימות.
לצד האפשרויות לשיפור חיי התושבים בערים החכמות, יש המבקרים את רעיון העיר החכמה ואת האופן שבו הוא מיושם.
הביקורות מדגישות את הפגיעה בפרטיות כתוצאה משימוש בטכנולוגיות מעקב ואיסוף מידע, את מקומם המרכזי של תאגידי הטכנולוגיה בעיצוב החזון של עיר חכמה ואת הכוח שהתאגידים צוברים מיישום החזון שלהם.
אחרים רואים בעיר החכמה מקור להגדלת פערים חברתיים ויש החוששים מפגיעה במאפיין האורגני של החיים האורבניים כתוצאה מתכנון יתר של העיר החכמה.
המושג עיר חכמה מאגד תחתיו ריבוי הגדרות תלויות הקשר תרבותי ומקום.
לפי חוקרת העירוניות וההיסטוריה של המדיות הדיגיטליות צ'אמי יאנג "עיר חכמה אינה רעיון מקובע או סינגולרי שיכול להיתפס בשלמות.
כל עיר חכמה היא הופעה מקרית מתוך ריבוי חוטים היסטוריים שנארגים יחד במקום וזמן ספציפיים." עם זאת, ישנם מאפיינים חוזרים לערים חכמות.
על פי מדד הערים החכמות של המכון הבינלאומי לפיתוח ניהול בשווייץ "עיר חכמה מתארת מרחב אורבני שמיישם טכנולוגיה כדי להעצים את היתרונות ולצמצם את החסרונות של עיור."
האדריכל וחוקר העירוניות אנטואן פיקון מזהה ארבעה מאפיינים שיחד מהווים הגדרה לעיר חכמה:
הסתמכות על שימוש אינטנסיבי בתקשורת ובטכנולוגיה.
הכלאה בין תוכן אלקטרוני לעולם החומרי.
היכולת לגשר בין איכות החיים בעיר לבין פיתוח בר קיימא וניהול הדוק של תשתיות ומשאבים טכנולוגיים.
היצע של הזדמנויות חדשות לשוכני הערים אשר באמצעות מכשירים ניידים יאפשרו היווצרות של קולקטיבים חדשים וארגונים חברתיים שמבוססים על שיתופי פעולה בקנה מידה עצום.
ניתן לזהות את רעיון העיר החכמה כחוליה בשרשרת שמתחילה כבר בשנת 1624 בספר "אטלנטיס החדשה" מאת פרנסיס בייקון.
בייקון מתאר עיר עתידנית אוטופית המנוהלת על ידי מדענים.
היישומים הראשונים של טכנולוגיות עיר חכמה במובנה המודרני התחילו כבר בסוף שנות ה-70 ושנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-20 כשבתכנונה והתפתחותה של העיר לוס אנג'לס נעשה שימוש בנתוני עתק באמצעות מחשוב.
בתחילת שנות ה-80 סינגפור הכריזה על עצמה כ"אי חכם" עם רישות העיר בסיבים אופטיים במטרה לאסוף מידע מרחבי העיר ולנהל אותה.
למרות השימושים החלוציים בטכנולוגית מידע בלוס אנג'לס וסינגפור, המונח עיר חכמה נכנס לשימוש ככל הנראה רק באמצע שנות ה-80 לתיאור טכנולוגיית מידע שמאפשרת פיתוחים בתחום הניידות בעירו שיפור של ניהול השירותים והביצועים העירוניים בתחום הכלכלי והסביבתי.
עם זאת, שימוש רחב יותר במושג החל באמצע שנות ה-90, שינוי שפיקון מייחס לפרסום של סדרת מאמרים על מחשוב מקיף , מושג שנטבע על ידי מארק וייסר מחלוצי מדעי המחשב באותה התקופה.
הרעיון המרכזי של וייסר היה שמחשוב יכול להיות בכל מקום, כולל בחפצים יומיומיים שאנחנו לא נוהגים לזהות כמחשבים.
מחשוב החפצים יהיה סמוי או כמעט סמוי: "הטכנולוגיות העמוקות ביותר הן אלו שנעלמות.
הן אורגות את עצמן למרקם החיים עד שהן הופכות בלתי מובחנות מהחיים [עצמם]".
רעיונות המחשוב המקיף, שהתחילו מחזונו של וייסר, עיצבו את הדימוי של העיר החכמה.
למרות התפתחות המושג באקדמיה ובקרב חברות הטכנולוגיה, המושג תפש מקום בתודעה הציבורית רק בשנים 2008–2010 כאשר ענקיות הטכנולוגיה סימנס, סיסקו ו-IBM אמצו את המושג והחלו להפנות את משאבי הפיתוח שלהן לנושאים עירוניים.
פיקון מייחס שינוי זה למשבר הכלכלי של 2008 ולירידת ערכן של השקעות החברות בטכנולוגיות מידע.
בעשור לאחר מכן ערים רבות חרתו על דגלן את ההפיכה ל"עיר חכמה", ומדינות רבות הפכו זאת למדיניות רשמית.
בין המקרים הבולטים הייתה ממשלת הודו שהקימה גוף ייעודי במשרד השיכון ההודי שמטרתו להפוך 100 ערים בהודו לערים חכמות.
גוף זה הדגיש בנוסף לשימושים טכנולוגיים לחסכון במשאבים ושיפור חיי התושבים כתוצאה מיעילות, את מיקוד העיר החכמה סביב קהילה, וכן הדגיש את השימוש בטכנולוגיה כאמצעי ולא כמטרה.
למונח "עיר חכמה" מספר הגדרות בהתאם לשדה שמגדיר אותן:
ICT - טכנולוגיות מידע ותקשורת – עיר חכמה היא כלי לשימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת בכדי לשפר את ניהול העיר.
להגדרה זו ניתן לייחס טרמינולוגיות כמו עיר דיגיטלית, עיר אינטליגנטית, עיר מידע ועיר מקושרת.
פיתוח עירוני מוכוון עסקים ויזמות – מאפיין מפתח של ערים חכמות הוא הדגש המונח בבסיסן על פיתוח עירוני מוכוון עסקים.
בתצורה זו הפיתוח העירוני מעוצב בידי תאגידים ויזמים פרטיים.
להגדרה זו ניתן לייחס טרמינולוגיות כמו עיר יזמות.
פיתוח קהילתי והון חברתי – קהילה חכמה היא קהילה אשר עושה מאמץ מודע להשתמש בטכנולוגיות מידע כדי לקדם את החיים והעבודה בה באופן משמעותי.
להגדרה זו מיוחסת הטרמינולוגיה "קהילה חכמה".
פיתוח מבוסס לימוד ומידע – ערים חכמות הן טריטוריות בעלות יכולת למידה והמצאה גבוהות, אשר נבנות בידי היצירתיות של אוכלוסייתן, מוסדות הידע שלהן ותשתיתן הדיגיטלית לתקשורת וניהול ידע.
להגדרה זו מיוחסות הטרמינולוגיות עיר ידע, עיר לימוד ועיר יצירתית.
פיתוח בר קיימא – עיר היא חכמה כאשר השקעות בתשתית מסורתית, פיתוח חברתי ותשתית תקשורת מודרנית תורמות לגידול בר קיימא ולאיכות חיים גבוהה, עם ניהול נבון של משאבים טבעיים.
להגדרה זו מיוחסות טרמינולוגיות כמו עיר בת קיימא ועיר אקולוגית.
"עיר מאפס" או התחדשות עירונית
חלק קטן אך בולט מן הערים החכמות בעולם הן ערים חדשות המעוצבות מיסודן כערים חכמות.
הקמתה של עיר חכמה מיסודה מאפשרת למתכנניה לבנות תשתיות שיתמכו בתכנון, מבני ציבור חכמים ואף להגדיר תקני בניה שיתמכו ברעיון העיר החכמה בהגדרתה המקומית.
לעומת זאת, רוב הערים הקיימות שהופכות לחכמות עושות זאת בתהליך של התחדשות עירונית שמאמץ עקרונות של עיר חכמה תוך כדי ההתחדשות.
סונגדו שבדרום קוריאה היא עיר שבנויה על אי מלאכותי במטרופולין אינצ'ון.
העיר נהגתה לראשונה בשנת 1986 כמרכז עסקים בינלאומי המבוסס על שילוב של מערכת תחבורה מתקדמת, שדה תעופה בינלאומי ותשתית טלקומוניקציה מתקדמת.
הקמת האי עצמו החלה בשנת 2000 ונמשכה כשלוש שנים, כשבמקביל הוקם תאגיד בבעלות ציבורית-פרטית במטרה לתכנן את העיר עצמה ולפקח על הקמתה.
תכנון האספקטים הטכנולוגיים של העיר בוצע על ידי תאגיד הטלקומוניקציה סיסקו.
הקמתה של סונגדו מאפס, יחד עם תכנון ריכוזי ביותר, אפשרה לבוני העיר ליצור תשתיות טלקומוניקציה ומחשוב מקיף שמוטמעות בכל האספקטים של העיר, לצד ריבוי של פארקים ומבני ציבור חכמים.
הטמעת חיישנים ורישות כל מערכות התחבורה, המים והחשמל עד רמת התשתיות הפנימיות בבניינים, מאפשרים להנהלת העיר ליעל את המערכות השונות בזמן אמת ולמנוע בזבוז.
כרטיסים חכמים אישיים מאפשרים השכרת אופניים חשמליות וניידות בתחבורה ציבורית וגישה למקומות ציבוריים.
כך נאסף מידע גם לגבי השימוש בשירותים והם מתוגברים או מצומצמים בהתאם לצורך.
הטמעת המחשוב המקיף בשלב מוקדם אפשרה למערכת החינוך לעבוד מרחוק הרבה לפני שהצורך בכך עלה בשאר העולם כתוצאה מהתפשטות נגיף הקורונה.
מערכת פנאומטית להולכת אשפה שמייתרת את השימוש במשאיות אשפה, מנהלת את הפחים עצמם ולא מאפשרת השלכת פסולת ללא שימוש בכרטיסים אישיים.
הפחים עצמם מוודאים שהפסולת שהתושב מנסה להשליך מתאימה לפח, במידה והפסולת אינה מתאימה הפח ידחה את קבלת הפסולת.
הפסולת הממוינת מגיעה למפעל מחזור שממחזר 76 אחוז מהפסולת העירונית והיתר נשרף להפקת אנרגיה.
הערכות הן כי סונגדו יעילה אנרגטית בכ-30 אחוז ביחס לערים בעלות מאפיינים דומים כתוצאה מעיבוד המידע וניהול משק האנרגיה החכמים.
למרות השימושים הטכנולוגיים הרבים סונגדו איננה נתפשת כהצלחה ברורה ומודל לחיקוי.
רבים מבקרים אותה כעיר מתוכננת מידי, שבה הטכנולוגיה היא המטרה ולא האנשים, וכי התוצאה היא עיר ללא "נשמה" שאין בה חיי לילה ותרבות/ – "כתוצאה מהדגשת יתר של אינטראקציה מתווכת [בטכנולוגיה], יורדת תשומת הלב לנוכחים בגופם, להתמכרויות דיגיטליות ודועכת ה"קרבה".
העיר מסדאר סיטי שבאבו דאבי היא דוגמה נוספת לעיר חכמה מן היסוד.
בדומה לסונגדו העיר מסדאר נבנתה בשיתוף פעולה רחב עם תאגידי טכנולוגיה בין-לאומיים שרואים בעיר מסדר מעבדת מחקר לפיתוחיהם.
בניית העיר החלה בשנת 2008 עם המטרה מוצהרת להפוך לעיר חכמה ובת קיימא, הכוללת מערך תחבורה חכם, 0% פליטות' 0% פסולת ועם חקלאות אקולוגית.
על פי התוכנית המקורית העיר הייתה אמורה להפוך למרכז מסחרי שוקק עם 50,000 תושבים ו-40,000 עובדים יומיים.
מאז הוקמו כ-10% אחוז מהמבנים והעיר מאוכלסת בדלילות.
במקום פועל מוסד אקדמי עם מאות סטודנטית ויעדי ל-0% פליטות התמתנו והעיר שואפת ל-40% הפחתה בצריכת מים ואנרגיה ביחס לערים דומות באבו דאבי.
ריו דה ז'ניירו בברזיל נחשבת לעיר חכמה עם מאגר גדול של תשתיות מידע פתוח ומקוון (BOLD).
המידע שימש לארגון השירותים העירוניים התשתיתיים.
מדי יום נאספים הנתונים הסטטיסטיים בנושאים כגון: מזג אוויר (גשם, גובה פני הים וגובה מי הנחלים), חינוך, בריאות עזרה סוציאלית ותחבורה.
מאמצי העיר החכמה של ריו התמקדו בפתרון בעיות הקשורות לאסונות טבע ובשיפור מערך התנועה והתחבורה הציבורית בעיר בזמן התרחשות אירועים גדולים.
הנהלת העיר זיהתה את האפשרויות הגלומות במידע העצום שהצטבר לא רק כדי להגיב ולשפר, אלא גם כדי לחזות אירועים עתידיים ולתכנן מערך תגובות ומענה הולם לכל אירוע עתידי.
לשם כך הקימה העירייה צוות מומחים רב תחומי (PENSA) שעיבד את הנתונים שנאספו משלושת המוקדים, ובשיתוף פעולה עם חברות Waze ו-Moovit שיפרה את איכות השירות הציבורי בעלות נמוכה.
בעזרת הנתונים המעובדים תכננה עיריית ריו את המתחמים ששימשו במשחקים האולימפיים ובמונדיאל, אך גם זיהתה מסלולים מתאימים להקמת נתיבי תחבורה ציבורית יעילים, ומסלולים אופטימליים להקמת מערכת תעבורת אוטובוסים מהירה (BRT).
לונדון עומדת בחוד החנית בכל הנוגע לשילוב משאבים וטכנולוגיות עירוניות.
ב-2010 לונדון הפכה את המידע הממשלתי לזמין לציבור באמצעות מערכת המידע, אשר מנוהלת בידי עיריית לונדון ומאפשרת לאזרחים לצפות ולהשתמש במידע גולמי, המופק בידי רשויות ומשרתי ציבור.