tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה הראשון שהבין כי הירידה בתפוקת האנרגיה של השמש היא לא תנודה טבעית, אלא תוצאה של אורגניזם חי שמתרבה בקצב מסחרר תוך שימוש באנרגיית השמש.
קצין בחיל האווי הסיני שנבחר לפקד על המשימה.
נבחר בזכות יכולת המנהיגות שלו, המיומנות המקצועית שלו ותפקודו תחת לחץ קיצוני.
יאו מודע לכך שמדובר במשימת התאבדות.
הוא מקבל על עצמו המשימהמתוך תחושת שליחות עמוקה להצלת כדור הארץ.
גרייס מוצא את גופתו בתחילת הספר כשהוא עדיין מבולבל.
אנחנו לומדים על יאו בהמשך הסיפור דרך הפלאשבקים של גרייס.
אנחנו נחשפים לדמות של מנהיג שלא נתן לשום דבר להסיח את דעתו מהמטרה.
קוסמונאוטית רוסייה, מומחית למערכות הטכניות של החללית ולתחזוקה.
תוארה כדמות צבעונית, בעלת חוש הומור נועז מעט וחיבה לוודקה (אותה ניסתה להגניב למשימה).
תפקידה הייתה המהנדסת של המשימה.
בראיון לעיתון הניו יורק טיימס אמר ויר כי לאחר שכתב את הספר "לבד על מאדים" הוא החל לכתוב אופרת חלל בשם "ז'ק", שעסקה בחומר המסוגל לספוג קרינה אלקטרומגנטית ולהשתמש בו עבור מסע בין-כוכבי.
לאחר שכתב 75,000 מילים הוא נטש את הספר ועבר לכתוב את "ארטמיס", אך כמה מהאלמנטים בו יובאו מאוחר יותר לספר "פרויקט הייל מרי".
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות, וכיכב ברשימות רבי-מכר שונות, ביניהן גם רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הספר זכה בפרס הדרקון לספר המדע הבדיוני הטוב ביותר לשנת 2021.
בתחילת 2020 מכר ויר את זכויות העיבוד הקולנועי של הספר למטרו גולדווין מאייר תמורת 3 מיליון דולר.
במאי הסרט יהיו פיל לורד וכריסטופר מילר ואת תפקידו של דוקטור ריילנד גרייס יגלם ראיין גוסלינג.
פרויקט הסידור הפתוח הוא פרויקט אקדמי-טכנולוגי בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים לאיסוף טקסטים ליטורגיים יהודיים לצורך הדפסת סידור תפילה אישי מותאם אישית לפרקטיקה הרוחנית של קוראיו.
מטרתו העיקרית היא שיתוף ליטורגיה יהודית וטקסטים דומים ולעודד את זמינותם בנחלת הכלל.
בשיתוף עם פרויקטים אחרים בתחום הרחב יותר של "יהדות פתוחה" פרויקט הסידור הפתוח משתף טקסטים וקוד מקור, מעודד יוזמות דומות של תוכן מבוסס משתמשים לאמץ רישיונות תוכן פתוח, ופונה לבעלי זכויות בטקסטים ליטורגיים לשחררם תחת רישיונות אלה.
הפרויקט שם לו למטרה להנגיש טכנולוגיה ותכנים נחוצים להדפסת סידורים אישיים, או כל סוג דפוס, בין אם נייר או דיגיטלי, המכיל טקסטים יהודיים.
הפרויקט ונחה על ידי תפיסה עיצובית "ממוקדת משתמשים", המדגישה חופש בחירה בכל מה שקשור בפרקטיקה ובביטוי הרוחני:
הרעיון לפרויקט עלה בשנת 2001 כאשר אהרון וראדי (Aharon Varady) התוודע לטכנולוגיות פיתוח קוד ומסדי נתונים במסגרת עבודתו בחברת אחסון אתרי אינטרנט אמריקאית.
מאחר שלא היה שבע רצון מסידורי התפילה הקיימים, וראדי רצה להדפיס לעצמו סידור משלו, בהשראת הסידור "הצבעוני" של הרב פרידמן.
הפרויקט נוסד כפרויקט קוד פתוח משום שוראדי סבר שאם הוא כבר טורח לסרוק טקסטים ליטורגיים מסוג זה, הרי שהיה ראוי לשתף את פירות המאמץ המיגע עם אחרים, וכך לחסוך מהם את הצורך להמציא את הגלגל מחדש.
האתגר העיקרי שניצב בדרכו של וראדי היה אחסון והצגת טקסטים בעברית עם ניקוד משום שלא היו אז בנמצא פונטים מתאימים.
בשנת 2004 פורסם תקן יוניקוד בגרסה 4 וב-2008 שילבו וראדי ואפרים פיינשטיין, מייסד פרויקט הליטורגיה היהודית, מאמצים.
ב-2009 הושק את פרויקט הסידור הפתוח בסיוע מכון PresenTense - אינקובטור יזמות חברתית שפעל בירושלים.
וראדי שימש מנהל הפרויקט ופיינשטיין המפתח הראשי.
החזון של מייסדי פרויקט הסידור הפתוח היה יצירת מסד נתונים פתוח ובו ליטורגיה יהודית וטקסטים דומים, בין אם בני זמננו, היסטוריים, מוכרים או נשכחים, בכל שפה בה מדברים או דיברו יהודים וליצור יישום רשת ייעודי לצורך הדפסה מהרשת (web-to-print).
מאז שנוסד הפרויקט עסקו המפתחים בתכנון סכמת XML שתארה את רצף הפעולות הכרוכות בתהליך הפרסום הדיגיטלי.
המפתחים חילקו זמנם בין איסוף תכנים ובין פיתוח הקוד.
כל התוצרים הקריאטיבים של הפרויקט היו זמינים תחת רישיונות חופשיים ידידותיים (קוד פתוח או נחלת הכלל).
התוכן נאסף בתהליך תעתיק דיגיטלי מתוך קבצים המכילים כתבי יד שנסרקו קודם לכן, או מתוך ספרים שראו אור בדפוס והפכו זמינים בנחלת הכלל.
את איסוף החומר ביצעו מתנדבים, שנעזרו בהרחבה Proofread Page שפותחה עבור מדיה-ויקי כחלק ממיזם מאגר הטקסטים החופשיים ויקיטקסט.
יצירות חדשות יותר, הנמצאות תחת זכויות יוצרים, הועברו לאתר הפרויקט על ידי בעלי הזכויות.
הפרויקט השתמש בטכנולוגיות XML שונות.
מידע סמנטי נשמר בקובצי TEI - סכמת XML בשימוש בפרויקטים בשדה מדעי הרוח הדיגיטליים - ומסד הנתונים הייעודי eXist.
על ידי כך ניתן היה לאפשר קידוד, קישור תרגומים, הוראות, הערות וביאורים המשויכים לחלקים שונים של הטקסט.
התוכנה עדיין בפיתוח, אבל קוד המקור פורסם תחת רישיון LGPL באתר אירוח הקוד GitHub.
המפתחים משתמשים בגופנים שונים, בהם גם גופנים שפותחו במסגרת פרויקט קולמוס.
רכיב השרת מאפשר יצירת מסמכים מורכבים המשלבים (טרנסקלוציה) קטעי טקסט ממסד הנתונים, וממשק המשתמש מאפשר סימון, כתיבה והתאמה של תוכן ממסד הנתונים.
כביש סעודיה-מצרים הוא הצעה לחיבור בין מצרים וסעודיה באמצעות כביש סלול וגשר.
הפרויקט, שעלותו מוערכת בכ-4 מיליארד דולר במימון סעודי, עתיד לחבר בין תבוכ וניאום לשארם א-שייח' דרך האי טיראן שבכניסה למפרץ אילת.
את העבודות צפויות לבצע קבוצת בן-לאדן הסעודית בשיתוף חברת "הקבלנים הערביים" המצרית.
מטרת המיזם היא הידוק הקשרים בין המדינות, יצירת מקומות עבודה ואכלוס חצי האי סיני, כחלק מתוכנית ממשלתית רחבה.
בנוסף, הגשר יהווה נתיב חלופי עבור כמיליון נוסעים ועולי רגל מדי שנה לקיום מצוות החאג' במכה.
ההיסטוריה של הפרויקט רצופה בעיכובים.
ממשל מובארכ השעה את התוכנית ב-2005 עקב הסתייגויות ביטחוניות שהעלתה ישראל.
בהיבט המדיני, סעיף 5 להסכמי קמפ דיוויד מבטיח את חופש השיט במצרי טיראן, נושא שעמד במוקד החששות הביטחוניים של ישראל בעבר.
בממשלתו של מוחמד מורסי ניסו לסיים את התוכניות לפרויקט בשנים 2012 ו-2013. פריצת הדרך הושגה באפריל 2016, במהלך ביקור המלך סלמאן במצרים, אז נחתם הסכם לסימון הגבול הימי והעברת האיים טיראן וסנפיר לריבונות סעודית – מהלך שישראל הצהירה כי אינה מתנגדת לו.
נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, לקרוא לגשר המתוכנן על שמו של מלך סעודיה, סלמאן בן עבד אל-עזיז.ביוני 2025 אישר שר התחבורה המצרי, כאמל אל-וזיר, כי תכנון הפרויקט הושלם במלואו.
בנוסף, ארגוני שימור, ובראשם האגודה להגנה ושימור הסביבה בהורגאדה, הביעו חשש מפגיעה בשוניות האלמוגים ובאוכלוסיית תחש המשכן, יונק ימי ייחודי לים סוף.
פרויקט ההיסטוריה הגאה החיפאית הוא פרויקט לתיעוד בעל פה וארכיון הפועל בעיר חיפה משנת 2015, במטרה לחקור ולתעד את תולדות הקהילה הגאה בעיר.
לצד קיום ראיונות ואיסוף חומר ארכיוני, הפרויקט מקיים גם פעילויות בהשתתפות הקהל הרחב, ובראשן פסטיבל חיפה להיסטוריה קווירית, שנערך מדי שנה מאז 2018. יוזמי הפרויקט אף אצרו, בשיתוף עם מוזיאון העיר חיפה, את התערוכה המוזיאלית הראשונה שהוקדשה לתולדות הקהילה הגאה בישראל.
פרויקט ההיסטוריה הגאה החיפאית הוקם בשלהי 2015, על ידי דותן ברום, יואב זריצקי ועדי סדקה – שלושתם פעילים בעמותת "הקשת החיפאית".
העמותה התפרקה שנתיים לאחר מכן, אך הפרויקט המשיך כמיזם עצמאי.
מטרת המיזם היא לתקן את "השוליות הכפולה" של ההיסטוריה של הקהילה הגאה בעיר, כלומר היעדר תיעוד היסטוריוגרפי של קהילה זו במסגרת הכתיבה ההיסטורית על חיפה עד אותה עת, לצד השוליות של חיפה בכתיבה על תולדות הקהילה הגאה בישראל.
הפרויקט החל בתיעוד בעל פה של ותיקי וּותיקות הקהילה הגאה בחיפה.
מתוך תיעוד סיפורי החיים של המרואיינים והמרואיינות בפרויקט צמח גם הארכיון, שכולל חומר ארכיוני שנאסף מהם.
בין המרואיינים בפרויקט ניתן למנות את חנה ספרן, רפי אפלר־ח'טאב, ננסי שניידר ואחרים.
בשנת 2018 יזם צוות הפרויקט את פסטיבל חיפה להיסטוריה קווירית, המקבל את השראתו מ"חודש ההיסטוריה הלהט"בית" , המצוין במקומות שונים בעולם.
הפסטיבל כולל את יום העיון השנתי בהיסטוריה קווירית, ואירועים מתחלפים משנה לשנה.
לאורך השנים, נכללו בפסטיבל הקרנות סרטים, מופעי דראג, הרצאות, אירועי ספרות, סיורים, מסיבות ותערוכות.
בשנת 2024 נערך הפסטיבל החמישי במספר.
בשנת 2021 אצר צוות הפרויקט בשיתוף עם מוזיאון העיר חיפה (האוצרת הראשית הייתה באותה עת עינבר דרור לקס ואוצרת המשנה יפעת אשכנזי) את התערוכה "מה יגידו השכנים?
תערוכה זו הייתה הפעם הראשונה שבה מוזיאון ישראלי הקדיש תצוגה מקיפה להיסטוריה גאה (קדמו לה, עם זאת, תערוכות של אמנות גאה).
בתערוכה הוקדשו חדרים לנושאים שונים, ביניהם ההיסטוריה הטרנסית של חיפה, תולדות התנועה הלסבית־פמיניסטית בעיר (בשיתוף עם ארגון "אשה לאשה"), ההיסטוריה הקווירית הפלסטינית, וכן פרשת "הרשימות הוורודות" – פרשה שבמסגרתה חשדה הקהילה הגאה החיפאית כי המשטרה אוספת את שמות ההומוסקסואלים בעיר, בעקבות סדרה של מקרי רצח של הומוסקסואלים חיפאים בשנות התשעים.
כן באותה שנה הקימה האגודה למען הלהט"ב את ארכיון הגאווה הישראלי בשיתוף פעולה עם הפרויקט ופרויקטים נוספים מהארץ.
החל משנת 2023, הפרויקט מובל על ידי דותן ברום ומאיה יאירי.
פרויקט הייל מרי הוא סרט מדע בדיוני אפי אמריקאי עתידי המבוסס על הרומן מאת אנדי ויר, בבימויים של פיל לורד וכריסטופר מילר על פי תסריט מאת דרו גודארד.
מככבים בו ראיין גוסלינג, סנדרה הולר ומילנה ואינטרוב.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-20 במרץ 2026, על ידי אולפני אמזון דרך מטרו גולדווין מאייר.
דוקטור ריילנד גרייס מתעורר על חללית ללא זיכרון על משימתו או זהותו.
בהדרגה הוא נזכר ביעדי המשימה, מערכת השמש טאו סטי המרוחקת 12 שנות אור מכדור הארץ, בחיפוש אחר פתרון לאירוע קטסטרופלי שהתרחש על פני כדור הארץ ודחף אותו לשלבים המוקדמים של עידן קרח.
בחיפושו אחר תשובות גרייס מוכרח להסתמך על הידע המדעי העצום שלו, כושר ההמצאה והרצון האנושי.
ראיין גוסלינג - ריילנד גרייס, אסטרנואוט ניצול יחיד שנמצא במשימה להציל את האנושות
סנדרה הולר - אווה סטראט, הממונה על גרייס
במרץ 2020 דווח כי אולפני מטרו גולדווין מאייר נמצאים במשא ומתן לרכישת הזכויות לספר "פרויקט הייל מרי" מאת אנדי ויר שתאריך יציאתו נקבע באביב 2021, כאשר ראיין גוסלינג נועד לככב ולהפיק.
הזכויות נרכשו בסופו של דבר תמורת 3 מיליון דולר.
במאי 2020 נשכרו פיל לורד וכריסטופר מילר לביים את הסרט, בעקבות בקשתו של גוסלינג שהציג את הסרט למנהלי האולפן בתור "הפרויקט המושלם" עבור צמד הבמאים.
לורד ומילר כבר היו מעורבים בעסקה עם סרטי יוניברסל אך בעקבות דיונים בין שני ראשי האולפנים נתנה יוניברסל את ברכתה למהלך.
השניים חתמו גם כמפיקים, ובכך הצטרפו לגוסלינג וויר.
בנוסף אליהם הצטרפה כמפיקה איימי פסקל, שהפיקה עם לורד ומילר את טרילוגיית סרטי ממד העכביש.
אדיטה סוד ורייצ'ל או'קונר מפיקים גם הם.
ביוני 2020 נשכר דרו גודארד לכתוב את התסריט לסרט.
גודארד כתב בעבר תסריט עבור "להציל את מארק וואטני", גם הוא על פי ספר מאת אנדי ויר, וזכה על עבודתו במועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
אולפני אמזון רכשו ב-2022 את מטרו גולדווין מאייר, ובאפריל 2024 הכריזו כי הסרט יופץ בשנת 2026. במאי 2024 לוהקה סנדרה הולר לסרט, וגרג פרייזר הוכרז כצלם.
ביוני הצטרפה מילנה ואינטרוב לצוות השחקנים.
צילומי הסרט העיקריים החלו ב-3 ביוני 2024 בממלכה המאוחדת והסתיימו ב-26 באוקטובר.
פרויקט הפצצה האטומית הסובייטית היה פרויקט של ברית המועצות לפיתוח נשק גרעיני, במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה.
מדען הגרעין היהודי-סובייטי גאורגי פליורוב, העלה חשש כי המערב מפתח נשק להשמדה המונית.
מאז 1939, פליורוב ניסה לשכנע את שליט ברית המועצות יוסיף סטלין לעבוד על פרויקט גרעין ב-1942. ניסויים מקדימים של הכנת הפצצה נעשו במכון קורצ'טוב שבמוסקבה.
בנוסף, ברית המועצות בנתה מכשירי ריגול גרעיני על מנת לרגל אחר פרויקט מנהטן.
הפרויקט כלל האצה של ייצור פלוטוניום במאיאק ובמחוז צ'ליאבינסק והאצה של מחקר במכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית.
לאחר שסטלין גילה על הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, הוא האיץ את מחקרי הפרויקט, שכלל ריגול אחר תוכנית הגרעין של גרמניה הנאצית.
קלאוס פוקס, פיזיקאי גרמני, העביר מודיעין טכנולוגי אודות הפצצה האטומית לידי ברית המועצות במסגרת הפרויקט.
מאיאק נבנה בשנים 1945–1948, בחיפזון רב ותחת חשאיות מוחלטת, לצורך קידום תוכנית הגרעין.
בדצמבר 1946, ברית המועצות הקימה את הכור הגרעיני F1, הראשון באירופה שצלח בביצוע תגובת שרשרת גרעינית.
ב-1947, הוקם מכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית, אשר משימתו הייתה פיתוח נשק גרעיני.
לקראת קיץ 1949 הושלם ייצור הדגם הראשון של RDS-1, שם הקוד של הפצצה הגרעינית הסובייטית הראשונה, שהכילה 22 קילוטון TNT.
פרויקט ונוס הוא ארגון ללא כוונת רווח שמרכזו בעיירה ונוס שבפלורידה, ארצות הברית.
הארגון פועל מאז שנות ה־80 של המאה ה־20, ומקדם חזון עתידני של "כלכלה מבוססת משאבים" (Resource-Based Economy) – מודל חברתי־כלכלי שבו ניהול משאבי הטבע, התכנון העירוני והייצור התעשייתי נעשים על בסיס נתונים מדעיים ויכולת טכנולוגית, ולא באמצעות שוק כספי ומערכת רווח־הפסד מסורתית.
פרויקט ונוס נוסד על ידי העתידן והמעצב התעשייתי ז'אק פרסקו (Jacque Fresco) ושותפתו רוקסאן מדוז (Roxanne Meadows).
הארגון עוסק בעיקר בפעילות חינוכית ובהצגת מודלים אדריכליים ותכנוניים של "ערי עתיד", שאמורות, לפי החזון, לאפשר ציוויליזציה גלובלית בת־קיימא, ללא מלחמות, עוני ורעב.
שורשי פרויקט ונוס נמצאים בעיסוק רב־שנים של ז'אק פרסקו בתכנון סביבתי, הנדסה תעשייתית ו"רעיונות חברתיים טכנולוגיים".
בשנות ה־50 וה־60 הוא פעל בפרויקטים שונים בארצות הברית, בין היתר בתחום הערים העתידניות והשימוש באנרגיה מתחדשת.
בשנת 1970 הקים פרסקו ארגון בשם Sociocyberneering Inc., שניסה לשלב בין טכנולוגיה, שימור אנרגיה ותכנון חברתי.
בהמשך רכשו פרסקו ומדוז שטח חקלאי ליד היישוב ונוס בפלורידה, והחלו להקים בו מרכז מחקר קטן ומתחם הדגמה, הכולל כיפות בטון, מודלים של ערים ומבנים עתידניים ומתקנים נוספים.
בהדרגה החלו לקרוא למכלול זה בשם "The Venus Project", על שם העיירה ונוס שבה שוכן המרכז.
הפרויקט זכה לחשיפה ציבורית רחבה לאחר שהופיע בסרט התיעודי "Zeitgeist: Addendum" משנת 2008, שבו הוצג כפתרון מוצע לשורה של בעיות כלכליות, פוליטיות וסביבתיות.
בשנים שלאחר מכן ערכו פרסקו ומדוז מסעות הרצאות ברחבי העולם, והפרויקט הפך למוקד דיון עבור תנועות ביקורת קפיטליזם ותנועות אוטופיסטיות שונות.
לאחר מותו של פרסקו בשנת 2017 המשיכה רוקסאן מדוז להוביל את הארגון, שהוסדר כארגון 501(c)(3) בארצות הברית.
ליבת החזון של פרויקט ונוס היא "כלכלה מבוססת משאבים" (Resource-Based Economy).
לפי הארגון, מדובר במערכת חברתית־כלכלית שבה:
משאבי הטבע של כדור הארץ נחשבים "נחלת כל באי עולם" ולא רכוש פרטי של יחידים או חברות;
החלטות על ייצור, תכנון עירוני והקצאת משאבים מבוססות על מחקר מדעי, מדידת צרכים ויכולות טכנולוגיות, ולא על מנגנון מחירים של שוק חופשי;
אוטומציה ורובוטיקה אמורות לבצע חלק גדול מן העבודה האנושית, ולאפשר אספקת צורכי החיים לכלל האוכלוסייה ללא קשר ליכולת תשלום;
שירותים בסיסיים כגון מזון, דיור, בריאות וחינוך מסופקים כזכות אוניברסלית, כחלק מתכנון כולל, ולא כמוצרי צריכה.
במאמרים פופולריים תואר פרויקט ונוס כמודל של "ציוויליזציית שפע" – חברה אנושית שבה המחסור החומרי מצטמצם מאוד בזכות טכנולוגיה ואוטומציה, והכסף מאבד בהדרגה מחשיבותו כמנגנון הקצאה.
מרכז המחקר של פרויקט ונוס משמש כאתר הדגמה לרעיונותיו של פרסקו.
במקום נבנו מבנים כיפתיים מבטון מזוין, מודלים של "ערי טבעת" עתידניות, דגמים של כלי תחבורה ומבני מגורים, וסרטוני הדמיה הממחישים כיצד נראית, לפי הפרויקט, ציוויליזציה מבוססת משאבים.
הארגון מפיק ספרים, סרטי וידאו וחומרי הסברה, ומקיים סיורים מודרכים באתר בפלורידה.
רעיונותיו תועדו בין השאר בסרט התיעודי "Future by Design" ובכתבות בכלי תקשורת כמו BBC, NBC ואתרי חדשות מקוונים נוספים.
היבטי תורת המשחקים, ביטחון ורווחה נפשית
תומכי פרויקט ונוס מציגים את הצעתם לא רק כשינוי טכנולוגי או אדריכלי, אלא כניסיון לעצב מחדש את "כללי המשחק" החברתיים והכלכליים.
לפי חומרי ההסברה של הפרויקט, בעיות גלובליות כמו מלחמה, עוני, פשיעה ומשבר אקולוגי נובעות במידה רבה מניהול לקוי של משאבי הטבע, ממחסור (אמיתי או מלאכותי) וממערכת כספית המעודדת תחרות והישרדות על פני שיתוף פעולה ארוך טווח.
תורת המשחקים ועיצוב "כללי המשחק" החברתיים
במסגרת הדיון התאורטי על פרויקט ונוס נעשה לעיתים שימוש במונחים מתורת המשחקים כדי לתאר את הכשלים של המערכת הנוכחית.
דוגמאות לכך הן "דילמת האסיר", שבה שחקנים חוששים לשתף פעולה מחשש שיופעל נגדם ניצול חד־צדדי; "טרגדיית נחלת הכלל", שבה משאב משותף מנוצל־יתר משום שכל שחקן פועל לפי אינטרס קצר טווח; ותחושת "משחק סכום־אפס", שבה רווח של צד אחד נתפס כהפסד של צד אחר.
אחד ההסברים המקובלים לכשלים מוסדיים במערכות פוליטיות וכלכליות הוא "בעיית הנציג" (Principal–Agent Problem) – מצב שבו קיימים פערי אינטרסים ומידע בין מי שמקבל את ההחלטות (נציגים, מנהלים, פוליטיקאים) לבין הציבור או בעלי המניות שאותם הם אמורים לשרת.
בספרות תורת המשחקים ובעבודות בכלכלה מוסדית מתואר כיצד נציגים עלולים למקסם תועלת אישית (כוח, יוקרה, רווח כספי) על חשבון טובת הכלל, במיוחד כאשר המידע על החלטותיהם חלקי או כאשר מנגנוני הבקרה חלשים.
בחומרי פרויקט ונוס נטען כי מערכות פוליטיות־כלכליות המבוססות על כסף, לובי ותמריצים פרטיים מעצימות את בעיית הנציג, וכי אחד מיעדי הכלכלה מבוססת המשאבים הוא לצמצם אותה באמצעות שקיפות טכנולוגית רחבה יותר, שימוש במדדים אובייקטיביים (נתוני סביבה, בריאות ותשתיות) לקבלת החלטות ותלות פחותה ברצונם הטוב של יחידים בעלי כוח.
עם זאת, מבקרים מציינים כי גם במודל זה נותרת שאלה מי יגדיר את המדדים האובייקטיביים, מי יפתח ויפעיל את המערכות הטכנולוגיות הגלובליות, וכיצד ניתן להבטיח שהן עצמן לא יהפכו למוקדי כוח חדשים של "נציגים" בעלי מומחיות וגישה לנתונים.
באתר הפרויקט נטען כי התגברות על מחסור באמצעות טכנולוגיה, אוטומציה ותכנון מדעי של משאבים עשויה להפחית באופן משמעותי פשיעה, אלימות והתנהגויות הישרדותיות הקשורות לחוסר ביטחון חומרי.
בכתבות ובמאמרי פרשנות שעסקו בפרויקט הודגש כי מדובר בתפיסה המבקשת "לעדכן את המשחק" עצמו – החל משליטה דמוקרטית בטכנולוגיה וכלה בהחלפת מדדי הצלחה כלכליים (כמו תוצר מקומי גולמי) במדדים של בריאות, השכלה ורווחה סביבתית.
המבקרים מציינים כי מודל זה אינו מנוסה בקנה מידה רחב, וכי עדיין לא ברור כיצד ייראו בפועל מוסדות קבלת ההחלטות, מנגנוני הבקרה וההתמודדות עם קונפליקטים פוליטיים ותרבותיים במערכת כזו.
חזון טכנולוגי ו"נבואה שמגשימה את עצמה"
ז'אק פרסקו תואר על ידי כותבים שונים כעתידן (futurist) שראה בטכנולוגיה מנוע מרכזי לשינוי חברתי.
בחומרי ההסברה של פרויקט ונוס מתואר שימוש "באוטומציה מתקדמת" וב"מכונות חכמות" לצורך שחרור בני אדם מעבודת כפיים שוחקת, איסוף מידע גלובלי על מצאי משאבים וקבלת החלטות תכנוניות על בסיס מדדים מדעיים במקום אינטרסים רווחיים צרים.
אף שפרויקט ונוס עצמו אינו מזוהה באופן רשמי עם מטבעות קריפטוגרפיים, בהודעות רשמיות שלו צוין כי שימוש עתידי בקריפטו או בטכנולוגיות ספר חשבונות מבוזר, אם יהיה, מחייב בחינה זהירה של יתרונות וחסרונות ביחס לחזון של ביטול מחסור וניהול שיתופי של משאבים.
ספרות המחקר בתחום בריאות הנפש בעשורים האחרונים מציגה קשר הדוק בין תנאים חברתיים־כלכליים לבין שכיחות דיכאון, חרדה והפרעות נפשיות שכיחות אחרות.
מחקרים בינלאומיים מצאו כי בקרב אוכלוסיות החיות בעוני, השכיחות של דיכאון וחרדה גבוהה פי 1.5 עד 3 מאשר בקרב בעלי הכנסה גבוהה יותר, וכי קיימת זיקה דו־כיוונית: עוני מגדיל את הסיכון לקשיים נפשיים, וקשיים נפשיים פוגעים ביכולת התעסוקה וההכנסה.
ארגון הבריאות העולמי מדגיש כי גורמי סיכון רבים להפרעות נפשיות "מעוצבים" על ידי תנאים חברתיים־כלכליים, וכי אי־שוויון חברתי וכלכלי מהווה גורם סיכון מרכזי לבריאות הנפש לאורך מעגל החיים.
מנקודת מבט זו, תומכי פרויקט ונוס טוענים כי מודל שבו צורכי היסוד נענים באופן אוניברסלי, ללא תלות ביכולת תשלום, עשוי להפחית חלק ניכר ממצוקות החרדה הקיומית, תחושת הנטישה החברתית והייאוש הנפשי הנובעים מחוסר ביטחון כלכלי, אבטלה כרונית ופערים חריפים ברמת החיים.
בחומרי הפרויקט נטען כי ציוויליזציה של "שפע טכני" – המבוססת על אוטומציה רחבה, תכנון עירוני יעיל וגישה חופשית לחינוך, תרבות ובריאות – עשויה ליצור תנאים בסיסיים נוחים יותר לרווחה נפשית, גם אם אינה מחליפה את הצורך בטיפול פסיכולוגי, בקהילה תומכת ובמענים קליניים פרטניים.
מבקרים מציינים כי גם בחברה עתירת שפע חומרי עשויות להישאר בעיות של טראומה אישית, דפוסי התקשרות פגועים ומחלות נפשיות שאינן תלותיות בעוני, ועל כן מודל זה מטפל בעיקר בשכבת המצוקה החברתית־כלכלית ולא בכל מרכיבי בריאות הנפש.
ביטחון, שלום והפניית משאבים לפיתוח איכות חיים
במישור הביטחוני טוען פרויקט ונוס כי מלחמות רבות, סכסוכים טריטוריאליים ומרבית הפשיעה המאורגנת קשורים במישרין או בעקיפין למחסור במשאבים, לתחרות על שליטה במשאבי טבע ולפערים כלכליים בין מדינות וקבוצות אוכלוסייה.
לפיכך, הצעתו של פרסקו אינה מסתפקת בביקורת על מרוץ החימוש, אלא מבקשת לעצב סדר חברתי וכלכלי שבו משאבי כדור הארץ מוגדרים כ"מורשת משותפת" של כלל האנושות, ומנוהלים באופן שנועד להבטיח רמת חיים גבוהה ובטוחה לכלל בני האדם.
תפיסה זו מהדהדת דיונים רחבים יותר בזירה הבינלאומית, בהם נטען כי הסטת חלק קטן מההוצאה הצבאית הגלובלית לטובת חינוך, בריאות ותשתיות חברתיות יכולה לתרום גם ליציבות ביטחונית ארוכת טווח.
עם זאת, מבקרים מציינים כי הקשר בין הפחתת עוני, הפניית משאבים אזרחית והיעלמות קונפליקטים אלימים אינו פשוט או ישיר, וכי אלימות פוליטית, סכסוכים אתניים ומאבקי זהות עשויים להתקיים גם בתנאי שפע יחסי.
על כן, גם תומכי הפרויקט מגדירים את הצעתם כ"תכנון מחדש" של החברה האנושית, הנשען על מדע וטכנולוגיה, ולא כפתרון מלא לכל סוגי הקונפליקטים והמשברים.
מדינת ישראל ככר פורה לפיתוח ותסיסת רעיונות לא טמנה ידה בצלחת.
והרעיונות של פרויקט ונוס זכו לתהודה גם בישראל.
כתבה ב־ynet תיארה את פרויקט ונוס כחזון של עולם ללא כסף, שבו "מערכת כלכלת הכסף משעבדת אותנו" ופרויקט ונוס נועד "להכין את העולם ליום שלאחר קריסת הקפיטליזם".
במאמר אחר באותו אתר הוצג פרויקט ונוס בהקשר של דיון בביטקוין וכלכלת שפע, ונשאל האם מדובר ב"קומוניזם עתידני".
בתחילת העשור השני של המאה ה־21 נוצרה בישראל קהילה של תומכי פרויקט ונוס, שפעלה תחת השם "פרויקט ונוס ישראל".
הקבוצה קיימה הרצאות, מפגשים ופעילות חינוכית ברחבי הארץ, תוך שימוש ברשתות חברתיות כפייסבוק וטוויטר להפצת הרעיונות.
לפי פרסומים שונים, אחד ממובילי הקבוצה הוא יונתן גן־מור, המתואר כמייסד־שותף של "פרויקט ונוס ישראל" וכמי שמרצה על כלכלת שפע ומחסור מלאכותי.
חשבון רשמי בשם "Venus Project Israel" פעיל ברשת X (לשעבר טוויטר), ומקדם חזון של עיר ניסיונית ופרויקטים חינוכיים בהשראת פרויקט ונוס העולמי.
דף בשם "צוות בראשית" ב-LinkedIn, המקדם מיזם להקמת קיבוץ דיגיטלי לסטארטאפים התואמים את שאיפת הפרויקט
חשבון בשם All inc ב-LinkedIn, המזדהה כצוות בראשית וכקשור לחוקר גאון בשם יניב חוזז, צעיר עם IQ נדיר מאומת של 190, וטוען להקמת צוות בראשית במטרה לאחד כוחות בין חברות שונות כקיבוץ מאוחד
השפעה על שיח חברתי–טכנולוגי וקיבוץ דיגיטלי
הרעיונות של פרויקט ונוס – ובעיקר הדגש על כלכלה מבוססת משאבים, אוטומציה ושיתוף גלובלי של משאבי טבע – מופיעים בדיון רחב יותר על כלכלה שיתופית, עתיד העבודה ויחסי אדם–טכנולוגיה.
במאמרים ובלוגים שונים בישראל ובעולם הושווה פרויקט ונוס למודלים של "קיבוץ דיגיטלי" ולקואופרטיבים דיגיטליים, שבהם קהילה משתמשת בכלים טכנולוגיים לניהול משותף של משאבים ותשתיות.
בדיון זה נעשה שימוש בביטוי קיבוץ דיגיטלי הן לתיאור דיגיטציה של קיבוצים קיימים והן כמטפורה לקהילות רשת שיתופיות.
חלק מהכותבים מציעים לראות בקיבוץ דיגיטלי מודל ניסיוני של "מעבדה חברתית–טכנולוגית", שבה ניתן לבחון ברמה מקומית־קהילתית רעיונות של כלכלה מבוססת משאבים, חלוקת משאבים שקופה ושיתוף ידע.
בין היוזמות שמציינות במפורש את פרויקט ונוס כמקור השראה לחזון כלכלי–חברתי, נמנות גם יוזמות קטנות של "קיבוץ דיגיטלי" בעולם הסטארט-אפים.
לצד התמיכה, פרויקט ונוס זוכה גם לביקורת מכיוונים שונים.
עמימות מוסדית – מבקרים מציינים כי המונח "כלכלה מבוססת משאבים" אינו מלווה בתיאור מפורט של מוסדות, נוהלי קבלת החלטות ומנגנוני בקרה, וכי לא ברור כיצד ייראה בפועל עולם ללא כסף, מחירים ושוק, במיוחד בהקשרים של סכסוכים פוליטיים ותרבותיים.
אוטופיה טכנולוגית – חוקרים וכותבים אחדים טוענים כי פרויקט ונוס מניח שטכנולוגיה תפתור חלק גדול מן בעיות המחסור, אי־השוויון והקונפליקט האנושי, תוך התייחסות מוגבלת בלבד לסוגיות של כוח, אינטרסים, תרבות ופסיכולוגיה חברתית.
חשש מאליטות טכנוקרטיות – חלק מהמבקרים משווים את פרויקט ונוס לרעיונות טכנוקרטיים מן המאה ה־20, ומזהירים מפני ריכוז כוח בידי "מומחים" וטכנולוגים במקום בדמוקרטיה ייצוגית, גם אם הכוונה המוצהרת היא שוויון והומניזם.
תומכי הפרויקט מדגישים מנגד שמדובר בראש ובראשונה במיזם חינוכי ובקריאה לחשיבה מחדש על מוסדות חברתיים וכלכליים בעידן של אוטומציה, בינה מלאכותית וגבולות אקולוגיים.
פרויקט מנהטן היה שם הצופן של מיזם מחקר ופיתוח שהתבצע במהלך מלחמת העולם השנייה ואשר הביא לייצור פצצות האטום הראשונות.
הוא בוצע רובו ככולו בידי ארצות הברית, ונתמך גם על ידי בריטניה וקנדה.
בשנים 1942–1946 ניהל את הפרויקט כולו מייג'ור גנרל לסלי גרובס מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
פיזיקאי הגרעין רוברט אופנהיימר ניהל את מעבדות לוס אלמוס שבניו מקסיקו, שבהן התבצע עיקר הפיתוח המדעי והתכנון של הפצצות עצמן.
תחילתו של הפרויקט הייתה במשאבים מצומצמים בשנת 1939, אך הוא גדל בהדרגה עד שכלל מעל 130,000 עובדים, התבצע בכ-30 אתרים, ועלה כ-2 מיליארד דולר (שווה-ערך לכ-23 מיליארד דולר של 2019).
שני סוגים של מנגנוני פצצות אטומיות פותחו במקביל במהלך המלחמה: הסוג הראשון היה פצצת מנגנון ירי, והסוג השני היה פצצת מנגנון קריסה.
מרבית הפיתוח של תהליכי העשרת האורניום נעשו באתר הגרעיני שהוקם באוק רידג' שבטנסי, שבו יוצרה בסופו של דבר פצצת האורניום "ילד קטן", שהוטלה על הירושימה.
במקביל פותחה ויוצרה פצצת פלוטוניום, שתכנונה ופיתוחה התבצעו במעבדות לוס אלמוס, ועיקר כורי הייצור שלה הוקמו באתר הנפורד שבמדינת וושינגטון.
בכורים אלו הוקרן האורניום וחלקו הפך לפלוטוניום, שהופרד באמצעים כימיים מהאורניום.
לבסוף יוצרו שתי פצצות פלוטוניום, הראשונה פוצצה בניסוי טריניטי, והשנייה, "איש שמן", הוטלה על נגסאקי.
במהלך הפרויקט נעשה מאמץ מודיעיני רחב היקף לאיסוף אינפורמציה על פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית.
במשימת אלסוס נשלחו עובדים מפרויקט מנהטן לאירופה, לעיתים אל מעבר לקווי האויב הנאצי, ואספו מסמכים וחומר גרעיני שייצרה גרמניה, ואף עצרו מדעני אטום גרמניים.
הפצצה הגרעינית הראשונה פוצצה בניסוי טריניטי, שבוצע בניו מקסיקו שבארצות הברית ב-16 ביולי 1945. שתי הפצצות, "ילד קטן" ו"איש שמן", התוצרים העיקריים של הפרויקט, הוטלו על יפן כחודש אחר-כך, באוגוסט 1945, והחריבו את שתי הערים היפניות הירושימה ונגסאקי.
נהרגו מהן על-פי ההערכות כ-340 אלף איש, רובם אזרחים.
בעת פיצוצן נהרגו מיד מההדף החזק שלהן, מחומן העצום, ומעוצמת הקרינה הרדיואקטיבית הקטלנית שלהן כ-120,000 אנשים, והשאר, כ-220,000 אנשים נוספים, מתו בתוך כחמש שנים מההתקפה מההשפעות הקטלניות ארוכות הטווח שגרמו פצצות האטום לנפגעים, שכוללות בין השאר התפתחות מהירה של מחלת הסרטן והרעלת קרינה.
גילוי הביקוע הגרעיני על ידי הכימאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן ב-1938, והתאוריה של התהליך שפיתחו ליזה מייטנר ואוטו פריש, הפכו את הפיתוח של פצצה אטומית לאפשרות סבירה באופן תאורטי.
בתהליך זה נבקע גרעין האטום כאשר פוגע בו נייטרון, וחלק מן המסה של הגרעין הופכת לאנרגיה.
בסוף שנות השלושים של המאה ה־20 החלה להתברר עוצמתו של התהליך.
היו חששות, במיוחד בקרב פיזיקאים, בעיקר יהודים, שברחו מגרמניה הנאצית וממדינות פאשיסטיות אחרות, שפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית יביא לפיתוח פצצה ראשונה שכזו בידי הגרמנים.
הם ידעו מניסיונם כי המחקר בתחום זה בגרמניה מתקדם ביותר.
רבים מהם חשו על בשרם את אימת המשטר הנאצי, והבינו היטב שאם תינתן הפצצה בידי אדולף היטלר, הוא לא יהסס להשתמש בה.
אם המסה של החומר הבקיע גדולה די הצורך ("מסה קריטית"), תשתחרר מהתהליך בתוך זמן קצר כמות עצומה של אנרגיה.
המסקנה כי ניתן לרתום את עוצמת האנרגיה המשתחררת בתגובת השרשרת ליצירת נשק רב עוצמה, הייתה מהירה.
באוגוסט 1939 ניסחו הפיזיקאים לאו סילארד ויוג'ין ויגנר את מכתב איינשטיין-סילארד שהזהיר את הנשיא פרנקלין רוזוולט מפני פיתוח אפשרי של "פצצה בעלת עוצמה גדולה במיוחד מסוג חדש", שגרמניה הנאצית עלולה לפתח ראשונה.
במכתב הם מתריעים שעל ארצות הברית לנקוט בצעדים להשגת מצבורים של עפרות אורניום, וממליצים לזרז את המחקר של אנריקו פרמי ומדענים אחרים בתחום תגובות שרשרת גרעיניות.
הם שכנעו את אלברט איינשטיין לחתום על המכתב, והעבירו אותו לנשיא רוזוולט ב-2 באוגוסט 1939. רוזוולט מינה את ליימן בריגס ממשרד התקנים הלאומי האמריקני לראש ועדת הייעוץ בנושא אורניום שתבדוק את כל הנושאים שעלו במכתב.
בריגס ערך פגישה ב-21 באוקטובר 1939, שבה נכחו גם סילארד, ויגנר ואדוארד טלר.
הוועדה דיווחה לרוזוולט בנובמבר שאורניום "יספק מקור אפשרי לפצצות עם כוח הרס גדול בהרבה מכל מה שידוע עד עתה".
ב-27 ביוני 1940 הפכה ועדת הייעוץ ל"ועדת המחקר להגנה לאומית בנושא אורניום" (NDRC).
בריגס המליץ על השקעה ראשונית של 167,000 דולר למחקר האורניום, במיוחד של האיזוטופ אורניום-235, ושל יסוד שהתגלה באותם ימים, פלוטוניום.
ב-28 ביוני 1941 חתם רוזוולט על צו ביצועי שעל פיו הוקם המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD) בראשות המהנדס וניבר בוש, וה-NDRC הוכפפה אליו כאגף המחקר S-1. המשרד הוסמך לעסוק גם בפרויקטים הנדסיים גדולים לפי הצורך, בנוסף לפעילותו המחקרית.
בצו הושמטה המילה "אורניום" מטעמי ביטחון.
בבריטניה ביצעו אוטו פריש ורודולף פיירלס מאוניברסיטת ברמינגהאם פריצת-דרך ביוני 1939, בחקירת המסה הקריטית של אורניום-235. על פי חישוביהם היא הייתה בסדר גודל של 10 קילוגרם, משקל קטן מספיק שיאפשר לשאתו במטוס הפצצה.
התזכיר שכתבו במרץ 1940 הביא להקמת פרויקט הגרעין הבריטי, ואת כינונה של ועדת MAUD הבריטית, שהמליצה פה אחד על פיתוח פצצה אטומית.
באותה עת היה הפרויקט הבריטי מעט גדול יותר ומתקדם יותר מהפרויקט האמריקאי.
החל מיולי 1940 אפשרה בריטניה למדענים אמריקניים גישה למחקר המדעי שבוצע בה, ולכל הממצאים המדעיים שהשיגה בנושא, כולל לממצאי ועדת MAUD.
אחד מחברי הוועדה, הפיזיקאי האוסטרלי מרק אוליפנט, טס לארצות הברית בסוף אוגוסט 1941, ולתדהמתו גילה שהמידע שהועבר מאנגליה לא הגיע כלל לפיזיקאים אמריקאים בכירים.
כתוצאה מכך הוא ביקש וקיבל פגישה עם ועדת האורניום האמריקאית, וביקר בברקלי, שם הוא דיבר עם ארנסט לורנס.
לורנס התרשם מספיק כדי להתחיל לחקור את האורניום בעצמו, ואף דיבר על כך עם ג'יימס קונאנט, ארתור קומפטון וג'ורג' פגרם .
שליחותו של אוליפנט הייתה, לפיכך, מוצלחת; פיזיקאים אמריקאים חשובים החלו להיות מודעים לכוח הפוטנציאלי הגדול של הפצצה האטומית.
ב-9 באוקטובר 1941 אישר רוזוולט את התוכנית האטומית לאחר פגישה שכינס עם וניבר בוש וסגן הנשיא הנרי וולאס.
לצורך שליטה על התוכנית יצר רוזוולט "קבוצת מדיניות עליונה" שעמד בראשה (אף שמעולם לא השתתף בהמשך בכינוסיה), וכללה את וולאס, בוש, נשיא אוניברסיטת הרווארד הכימאי ג'יימס קונאנט, מזכיר המלחמה הנרי סטימסון, וראש מטה הצבא הגנרל ג'ורג' מרשל.
רוזוולט בחר בזרוע הצבא של הכוחות המזוינים (ולא בזרוע חיל הים) להפעיל את הפרויקט, מכיוון שלצבא היה ניסיון גדול יותר בניהול פרויקטי ייצור ובנייה בהיקף רחב.
הוא גם הסכים לתיאום מאמצים עם הבריטים, וב-11 באוקטובר 1941 שלח הודעה לווינסטון צ'רצ'יל שבה הציע שיתכתבו ויהיו מתואמים ביניהם בנושאי האטום.
לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 והכרזת המלחמה של ארצות הברית על יפן ועל גרמניה, כונסה ב-18 בדצמבר באגף המחקר S-1 פגישה "חדורה באווירת התלהבות ובתחושת דחיפות".
המחקר להפרדת האיזוטופ אורניום-235 מתוך עפרת האורניום-238 התקדם בשלוש טכניקות.
בינתיים נפתחו גם שני מסלולי מחקר על טכנולוגיות לפיתוח כור גרעיני.
הרולד יורי המשיך במחקר על מים כבדים באוניברסיטת קולומביה, וארתור קומפטון הביא מדענים מאוניברסיטאות קליפורניה, מאוניברסיטת קולומביה ומאוניברסיטת פרינסטון לקבוצת מחקר תחת ניהולו באוניברסיטת שיקגו.
הוא הקים בה בתחילת 1942 מעבדת מטלורגיה לחקר פלוטוניום וכורים, ושימוש בגרפיט כחומר ממתן מהירות נייטרונים.
בריגס, קומפטון, לורנס, מרפרי ויורי נפגשו ב-23 במאי 1942 כדי לנסח סופית את המלצותיה של ועדת המחקר S-1, שבהן היא קראה להמשיך בפיתוח כל חמש הטכנולוגיות שנחקרו.
ההמלצות אושרו על ידי בוש, קונאנט, ובריגדיר גנרל וילהלם סטייר, ראש מטה אגף שירות ואספקה של מייג'ור-גנרל ברהון סומרוול, שגם מינה נציג צבאי לענייני גרעין.
בוש וקונאנט העבירו את ההמלצות ל"קבוצת המדיניות העליונה", עם הצעה לתקציב של 54 מיליון דולר לבנייה לחיל ההנדסה של זרוע הצבא, ועוד 31 מיליון דולר למחקר ופיתוח ל-OSRD, והיא העבירה זאת ב-17 ביוני לנשיא רוזוולט, שאישר אותם מיידית.
קומפטון ביקש מהפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי לקחת על עצמו את המחקר על החישובים הקשורים בנייטרונים מהירים — המפתח לחישוב המסה הקריטית והיתכנות הפיצוץ — שבוצע עד אז בידי גרגורי ברייט.
ברייט נאלץ לעזוב ב-18 במאי 1942 בשל חששות הקשורים לביטחון מידע.
ג'ון מנלי, פיזיקאי במעבדה המטלורגית בשיקגו, מונה לעוזרו של אופנהיימר לתיאום ניסויים פיזיקליים שביצעו קבוצות שהיו מפוזרות ברחבי המדינה.
אופנהיימר ורוברט סרבּר מאוניברסיטת אילינוי בחנו את הבעיות של דיפוזיה של נייטרונים — איך נייטרונים נעים בעת תגובת שרשרת גרעינית, וכן בעיות של הידרודינמיקה — איך פיצוץ שנוצר מתגובת שרשרת עשוי להתנהג.
ביולי 1942 כינסו אופנהיימר ופרמי פגישות באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי לדון בעבודתם ובתאוריה הכללית של ביקוע גרעיני, עם הפיזיקאים התאורטיים הנס בתה, ג'ון ואן ולק, אדוארד טלר, אמיל קונופינסקי, רוברט סאבר, סטאן פרנקל ואלדרד נלסון, ועם הפיזיקאים הניסויים אמיליו סגרה, פליקס בלוך, פרנקו רזטי, ג'ון מלני ואדווין מקמילן.
הם אישרו עקרונית שפצצת ביקוע אפשרית באופן תאורטי.
נושאים רבים סביב פיתוח הפצצה היו עדיין בלתי פתורים או בלתי ידועים.
התכונות של אורניום-235 טהור היו יחסית לא ידועות, וכך גם לגבי פלוטוניום, יסוד שהתגלה רק בפברואר 1941 על ידי גלן סיבורג וצוותו.
המדענים שהשתתפו בפגישת יולי 1942 בברקלי שכינסו אופנהיימר ופרמי, חזו הפקת פלוטוניום בכורים גרעיניים שבהם אטומי אורניום-238 סופגים נייטרונים שנפלטו מביקוע של אטומי אורניום-235. בשלב זה עדיין לא נבנו כורים, ולרשות המדענים היו רק כמויות מזעריות של פלוטוניום מציקלוטרונים.
אפילו בדצמבר 1943, יוצרו ועמדו לרשותם רק שני מיליגרם של פלוטוניום.
היו דרכים רבות לאגד את החומר הבקיע לתוך מסה קריטית.
הדרך הפשוטה הייתה לירות "מצת גלילי" באמצעות "מדחס" לתוך תווך של "חומר אקטיבי" — חומר דחוס שימקד נייטרונים פנימה, ישמור את המסה המגיבה צמודה, ובכך יגביר את יעילותה.
נבדקו גם אפשרויות של שימוש בספרואידים ליצירת "מנגנון קריסה" בסיסי, שהוצעו על ידי רוברט באכר , וגם אפשרויות של שיטות אוטו-קטליטיות שיגבירו את כוח ההרס של הפצצה.
אף שרעיון פצצת הביקוע הגרעיני נחשב לאפשרי ופתור באופן תאורטי — לפחות עד שיגיעו נתונים נוספים מניסויים ממשיים — הביא הכינוס בברקלי לשינוי בכיוון.
אדוארד טלר לחץ לדיון בפצצת ניסוי חזקה יותר ב-1942. הפצצה, שכונתה "פצצת מימן", תשתמש בחומר נפץ של פצצת ביקוע כדי להצית תגובה של היתוך גרעיני בדאוטריום ובטריטיום, שהם שני איזוטופים של מימן.
טלר הציע מספר תוכניות, אך בתה התנגד לכל אחת מהן.
רעיון ההיתוך נזנח מעט כדי להתרכז בייצור פצצות ביקוע.
טלר גם העלה השערה ספקולטיבית מרחיקת לכת, שפיצוץ גרעיני עלול להצית את האטמוספירה של כדור הארץ, בשל תגובת היתוך היפותטית של גרעיני אטומים של חנקן.
בתה חישב ומצא שדבר כזה אינו אפשרי, והוצא דו"ח שטלר השתתף בכתיבתו, שהראה ש"אין היתכנות סבירה שתתחיל תגובת שרשרת גרעינית המופצת עצמית".
ביוני 1942 בחר המהנדס הראשי של הצבא, מייג'ור גנרל יוג'ין רייבולד, בקולונל ג'יימס מרשל לראש החלק הצבאי בפרויקט.
מרשל יצר משרד-קשר בבניין משרד המלחמה בוושינגטון, והקים מטה זמני ברובע מנהטן שבניו יורק, שם היה יכול לקבל תמיכה מנהלית מחטיבת ההנדסה הצפון אטלנטית.
במקום זה הוא גם היה קרוב למשרדי סטון אנד ובסטר, הקבלן הראשי של הפרויקט, ולאוניברסיטת קולומביה.
הוא מינה את לוטננט קולונל קנת ניקולס לסגנו.
סומרוול, רייבולד וסטייר החליטו לקרוא לפרויקט "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים" (DSM), אך גרובס הרגיש ששם זה יעורר תשומת לב.
כיוון שפרויקטים הנדסיים נקראו בדרך כלל על שם העיר שבה הם שוכנים, הסכימו מרשל וגרובס שהמרכיב הצבאי בפרויקט יקרא "מחוז מנהטן" (Manhattan District).
באופן לא רשמי, הוא היה ידוע כ"מחוז הנדסי מנהטן" (MED), ושלא כמו מחוזות אחרים בחיל ההנדסה לא היו לו גבולות גאוגרפיים מוגדרים.
"פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים" נשאר שם-הקוד הרשמי של הפרויקט בכללותו, אך שמו הוחלף במשך הזמן ל"פרויקט מנהטן".
מאוחר יותר הודה מרשל כי "מעולם לא שמעתי על ביקוע אטומי, אבל ידעתי שאי אפשר לבנות מפעל, ובוודאי לא ארבעה מפעלים, תמורת 90 מיליון דולר".
צוות של סטון אנד ובסטר כבר סקר והמליץ על אתר עבור מפעלי הייצור.
מועצת הייצור המלחמתית המליצה על אתרים סביב נוקסוויל שבטנסי, אזור מבודד שבו רשות עמק טנסי יכלה לספק חשמל בשפע, והנהרות בו יכלו לספק מים לקירור הכורים.
לאחר בחינת מספר אתרים, בחר צוות הסקר אתר ליד אלזה שבטנסי.
קונאנט יעץ שאתר זה יירכש מיד, אך מרשל השתהה, והחליט להמתין לתוצאות ניסויי הכורים שביצע קונאנט לפני שינקוט בפעולה.
מבין תהליכי ההפרדה הפוטנציאליים, רק ההפרדה האלקטרומגנטית של לורנס נראתה מתקדמת ובשלה מספיק כדי להתחיל בנייה של מפעל ייצור המבוסס עליה.
מרשל וניקולס החלו להרכיב את המשאבים שיידרשו לפרויקט.
הצעד הראשון היה להשיג עבורו עדיפות צבאית בדירוג גבוה.
הדירוגים העליונים היו AA-1 עד AA-4 בסדר יורד.
דירוג העדיפות שהושג היה AA-3, ודירוג חירום מיוחד, AAA, למצבים שבהם יתעורר צורך בחומרים קריטיים.
ניקולס ומרשל התאכזבו מהדירוג, שהיה נמוך ממה שציפו.
וניבר בוש לא היה מרוצה מאי-יכולתו של מרשל להניע את הפרויקט במהירות, ובמיוחד מהתמהמהותו ברכישת האתר בטנסי, מהעדיפות הנמוכה שהקצה הצבא לפרויקט, וממקום המטה שלו בניו יורק.
בוש הרגיש שיש צורך במנהיגות חזקה ומשימתית יותר, ודיבר על כך עם הארווי באנדי ועם הגנרלים מרשל, סומרוול וסטייר.
הוא רצה שהפרויקט יעמוד תחת ועדת מדיניות בכירה, ושקצין בעל יוקרה, עדיף סטייר, יעמוד בראשו.
סומרוול וסטייר בחרו בלסלי גרובס לתפקיד ראש הפרויקט, והודיעו לו על כך ב-17 בספטמבר 1942. גרובס גם קודם לדרגת בריגדיר גנרל, מתוך כוונה שהתואר "גנרל" ישפיע לטובה על מדענים וחוקרים העובדים בפרויקט.
גרובס היה עתה בפיקודו הישיר של סומרוול, וקולונל מרשל היה תחת פיקודו של גרובס.
גרובס הקים את מפקדתו בוושינגטון, בקומה החמישית של בניין מחלקת המלחמה, שם היה לקולונל ג'יימס מרשל משרד קישור.
גרובס מונה רשמית לראש פרויקט מנהטן ב-23 בספטמבר 1942, וזומן לוועדת מדיניות צבאית שזימן מזכיר המלחמה הנרי סטימסון.
בהמשך מונו טולמן וקונאנט ליועצים המדעיים של גרובס.
ב-19 בספטמבר פנה גרובס לדונלד נלסון, יו"ר מועצת הייצור המלחמתי, וביקש סמכות להנפיק עדיפות AAA בכל פעם שנדרש.
נלסון נרתע תחילה, אך מיהר לסגת כאשר גרובס איים ללכת לנשיא.
לאחר מסע שכנוע ארוך קיבל גרובס, רק ב-1 ביולי 1944, את הסמכות לעדיפות AA-1.
אחת הבעיות הראשונות של גרובס הייתה למצוא מנהל לפרויקט Y, מעבדת המחקר בלוס אלמוס שתתכנן ותבנה את הפצצה.
הבחירה הברורה הייתה של אחד משלושת ראשי המעבדה, הרולד יורי, ארנסט לורנס או ארתור קומפטון, אך אי אפשר היה לוותר עליהם בתפקידם באותה עת.
קומפטון המליץ על רוברט אופנהיימר, שכבר הכיר מקרוב את עקרונות תכנון הפצצה.
אלא שלאופנהיימר היה ניסיון ניהולי מועט, ובניגוד ליורי, לורנס וקומפטון, לא זכה בפרס נובל, סטטוס שמדענים רבים חשו כי ראש מעבדה חשובה שכזאת צריך לשאת.
היו גם חששות לגבי סיווגו הביטחוני של אופנהיימר, שכן רבים מחבריו היו קומוניסטים, בהם אחיו פרנק אופנהיימר, אשתו קיטי, וחברתו ג'ין טטלוק.
שיחה ממושכת ביניהם במהלך נסיעה ברכבת באוקטובר 1942, שכנעה את גרובס וניקולס שאופנהיימר מבין היטב את הסוגיות הכרוכות בהקמת מעבדה באזור נידח, ושיש למנותו למנהל שלה.
גרובס אישית ויתר על דרישות הביטחון, הוציא לאופנהיימר אישור ביטחוני ב-20 ביולי 1943, ומינה אותו למנהל מעבדת לוס אלמוס.
לפרויקט היו יותר מ-30 אתרים פעילים, רובם המכריע בארצות הברית, אך גם בבריטניה ובקנדה.
אוק רידג', טנסי - בה בוצעה העשרת אורניום בשלושה מפעלים.
לוס אלמוס, ניו מקסיקו - בה הייתה המעבדה המדעית הראשית של הפרויקט.
הנפורד, מדינת וושינגטון - בה היה אתר ייצור הפלוטוניום והכורים הגרעיניים.
אוניברסיטת שיקגו - בה הייתה המעבדה המטלורגית, שבה נבנה הכור הגרעיני הראשון.
מספר אתרים לייצור מים כבדים - במערב וירג'יניה, באינדיאנה ובאלבמה.
יום לאחר שקיבל את ניהול הפרויקט, בחן גרובס מקרוב את האתר המוצע בטנסי והתרשם לטובה.
ב-29 בספטמבר 1942 אישר תת-מזכיר המלחמה, רוברט פטרסון, את רכישת השטח בגודל של 56,000 אקר (כ-227 קמ"ר) על ידי הפקעה, בעלות מוערכת של 3.5 מיליון דולר.
כ-1,000 משפחות הושפעו מצו ההפקעה, שנכנס לתוקף ב-7 באוקטובר.
מחאות, פניות משפטיות וחקירת קונגרס ב-1943 לא הועילו.
כמה משפחות קיבלו הודעה של שבועיים מראש בלבד לפינוי חוות שהיו בתיהן במשך דורות רבים.
ב'כרוז ציבורי' מס' 2 נקבע שאוק רידג' היא שטח צבאי סגור, ואיש אינו יכול להיכנס אליה ללא אישור צבאי.
כשהוצג הצו למושל טנסי, פרנטיס קופר, הוא קרע אותו בזעם והשליך אותו לפח.
בתחילת 1943 נקבע שמו הרשמי של האתר ל"קלינטון עבודות הנדסיות" (CEW).
חברת סטון אנד ובסטר התרכזה בבניית מתקני הייצור הגדולים, וחברת האדריכלות וההנדסה סקידמור, אוֹוינג ומריל תכננה ובנתה קהילת מגורים ל-13,000 אנשים.
בתי המגורים שכנו על מורדות הרכס בלאק אוק, שממנו קיבלה העיר החדשה את שמה, אוק רידג' (Oak Ridge = רכס אלון).
עיקר הייצור באוק רידג' התרכז בשלושה מפעלים ענקיים להעשרת אורניום.
מספר העובדים באתר גדל במהרה הרבה מעבר למה שתוכנן בתוכניות הראשונות, והגיע לשיאו במאי 1945, כשהועסקו בו כ-80,000 עובדים.
משהוחלט שמעבדות הפרויקט לא יהיו באוק רידג' אלא במקום מרוחק, התרכז חיפוש האתר בסביבות אלבקרקי שבניו מקסיקו, אזור שאופנהיימר אהב ואף הייתה לו בו חווה.
ב-16 בנובמבר סיירו אופנהיימר, גרובס, דאדלי ואחרים באתר ליד ג'מז ספרינגס, אך אופנהיימר חשש שהצוקים הגבוהים המקיפים את המקום יגרמו לאנשיו תחושת קלסטרופוביה, והמהנדסים היו מודאגים מהאפשרות לשיטפונות ולהצפה.
לאחר מכן עברה הקבוצה לסביבת בית הספר לוס אלמוס, שהיה בית ספר כפרי לבנים.
אופנהיימר התרשם מהמקום, העדיף אותו על פני כל מה שראה עד כה, וציין את יופיו הטבעי ואת הנופים הנשקפים ממנו על הרי סנגרה דה קריסטו .
המהנדסים היו מודאגים מכביש הגישה הצר והמשובש, וחששו מקשיים באספקת המים.
פרט לכך כולם חשו שהמקום אידיאלי.
הבנייה החלה בדצמבר 1942, וגרובס הקצה לה 300,000 דולר ותאריך יעד לסיום ב-15 במרץ 1943. די מהר התברר שהיקף הבנייה גדול בהרבה, וכשהסתיימה ב-30 בנובמבר 1943, עלותה הייתה מעל 7 מיליון דולר.
מטעמי סודיות נקראה מעבדת לוס אלמוס "פרויקט Y" או "הגבעה".
בתעודות לידה של תינוקות שנולדו בה בזמן המלחמה, צוין מקום הלידה כתא דואר 1663 בסנטה פה.
במודל הארגוני ההתחלתי הייתה המעבדה אמורה להיות מעבדה צבאית, והמדענים היו אמורים להיחשב אנשי צבא.
אופנהיימר הרחיק לכת עד כדי כך שהזמין לעצמו מדים של לוטננט קולונל.
אלא ששני פיזיקאים מרכזיים, רוברט באכר ואיזידור רבי, התנגדו לרעיון.
קונאנט, גרובס ואופנהיימר החליטו לבסוף על פשרה שלפיה המעבדה תהיה מעבדה אזרחית שתופעל על ידי אוניברסיטת קליפורניה, אך תעבוד בחוזה עם משרד המלחמה.
בדצמבר 1942 התעורר חשש שאוק רידג' קרובה מדי למרכז אוכלוסייה גדול (העיר נוקסוויל), במקרה של תאונה גרעינית.
גרובס גייס את דופונט בנובמבר 1942 כקבלן ראשי לבניית קומפלקס הפלוטוניום, ודופונט המליצה שהאתר יהיה רחוק ממצבור האורניום הגדול שבאוק רידג'.
בדצמבר 1942 שלח גרובס את קולונל פרנקלין מתיאס ואת מהנדסי דופונט לאתר מקומות פוטנציאליים חלופיים.
מתיאס דיווח כי אתר הנפורד במדינת וושינגטון "אידיאלי כמעט מכל בחינה".
הוא מבודד, וזורם בו נהר קולומביה שיכול לספק מספיק מי קירור לכורי הייצור.
גרובס ביקר באתר בינואר 1943, והקים את 'הנפורד עבודות הנדסיות' (HEW), בשם הקוד "אתר W".
תת-מזכיר המלחמה פטרסון נתן את אישורו ב-9 בפברואר, והקצה 5 מיליון דולר לרכישת 162 קמ"ר של קרקע במקום.
הממשלה הפדרלית העתיקה כ-1,500 מתושבי הנפורד ויישובים סמוכים, וכן אינדיאנים משבט ואנאפום ומשבטים אחרים שגרו בשטח והשתמשו בו.
הייתה מחלוקת עם חוואים לגבי יבול משטחים שנזרעו או נשתלו לפני קניית הקרקע.
כפשרה, הרשה הצבא לקטוף או לקצור את היבול אם לוח הזמנים של הבנייה לא ייפגע, אך זה לא תמיד היה אפשרי.
דופונט לא יכלה לחזות במדויק את היקף הפרויקט, ולמרות זאת החלה באפריל 1943 בנייה של מבנים לכ-25,000 עובדים, שמחצית מהם היו אמורים לגור במקום.
כמהנדס הראשי של הנפורד, היה למתיאס פיקוח כולל על האתר.
בשיאו, היה הנפורד המקום השלישי בגודל אוכלוסייתו במדינת וושינגטון.
הנפורד הפעילה צי של יותר מ-900 אוטובוסים, יותר מאשר בעיר שיקגו.
כמו לוס אלמוס ואוק רידג', גם ריצ'לנד, עיר המגורים העיקרית של עובדי הנפורד, הייתה קהילה מגודרת עם גישה מוגבלת, אך נראתה יותר כמו עיר אמריקנית טיפוסית בזמן המלחמה: הפרופיל הצבאי שלה היה נמוך, ואלמנטים פיזיים, כמו גדרות גבוהות, מגדלים וכלבי שמירה, כמעט שלא נראו.
ב-25 ביוני 1942 החליט הצבא להקים מפעל ניסוי לייצור פלוטוניום מדרום-מערב לשיקגו.
עד מהרה התברר כי היקף הפעולות גדול מדי, והוחלט להשאיר בשיקגו רק מתקן מחקר ובדיקה, ולבנות את מפעל הניסוי כולו באוק רידג'.
ארתור קומפטון מאוניברסיטת שיקגו אישר למעבדה המטלורגית של האוניברסיטה לבנות כור גרעיני ניסיוני ראשון, שכונה בהמשך "שיקגו פייל-1" .
לכור נדרשה כמות עצומה של לבני גרפיט וגושי אורניום.
באותה עת היה מחסור באורניום טהור.
פרנק ספדינג מאוניברסיטת איווה הצליח לייצר 1.8 טון אורניום טהור.
2.7 טון אורניום נוספים, שהופקו בדחיפות ובתהליך מאולתר, סופקו על ידי חברת וסטינגהאוז.
בלון מרובע גדול נבנה על ידי חברת גודייר כדי לכסות את הכור.
ב-2 בדצמבר 1942 יצר צוות בראשותו של אנריקו פרמי את תגובת השרשרת הגרעינית הראשונה אי-פעם שנוצרה בידי אדם.
הנקודה שבה הראקציה בכור מתחילה לקיים את עצמה (לייצר את שרשרת התגובות באופן עצמי), מכוּנה: 'הכור הופך קריטי' או 'נכנס לשלב קריטי'.
קומפטון דיווח על הצלחתו לקונאנט בוושינגטון בשיחת טלפון (שסוכם מראש איזה משפט בה יבשר על הצלחה), שבה אמר את המשפט המפורסם: "הנווט האיטלקי נחת זה עתה בעולם החדש" ('הנווט האיטלקי' מרמז על פרמי).
הכור באתר ארגון, 'שיקגו פייל-3' , הראשון שהשתמש במים כבדים, הפך קריטי ב-15 במאי 1944. אחרי המלחמה עברו כל הפעילויות לאתר חדש, המעבדה הלאומית ארגון , שבפרווריה הדרומיים של שיקגו.
אף שהתכנון המועדף על דופונט לכורים גרעיניים היה קירור בהליום ושימוש בגרפיט כחומר ממתן, היא עדיין הביעה עניין בשימוש במים כבדים כגיבוי, במקרה שתכנון כור הגרפיט יסתבר כלא ישים מסיבה כלשהי.
לצורך זה, ההערכה הייתה שיידרשו 2.7 טון של מים כבדים לחודש.
פרויקט P-9 היה שם הקוד הממשלתי לתוכנית ייצור המים הכבדים.
גרובס אישר לדופונט להקים מתקני מים כבדים באתר ליד העיר מורגנטאון שבמערב וירג'יניה, במפעל התחמושת שעל נהר ואבאש ליד ניופורט שבאינדיאנה, ובמפעל תחמושת ליד צ'ילדרסבורג וסילקוגה שבאלבמה.
מים כבדים הופקו במפעלים אלו על ידי זיקוק, תוך ניצול נקודת הרתיחה הגבוהה מעט יותר של המים הכבדים.
ב-1941 החליפו הבריטים והאמריקאים מידע גרעיני אך לא שילבו מאמצי מחקר ופיתוח.
בריטניה דחתה את ניסיונותיהם של בוש וקונאנט, שביקשו לחזק את שיתוף הפעולה עם הפרויקט הבריטי, שנקרא בשם הקוד "סגסוגות צינור" , משום שלא רצתה שארצות הברית תפתח לפניה פצצת אטום משלה.
מכתב אישי מרוזוולט שהעביר מדען אמריקאי לצ'רצ'יל, ובו הציע רוזוולט לשלם על כל המחקר והפיתוח בפרויקט אנגלו-אמריקני, טופל ברשלנות, וצ'רצ'יל כלל לא השיב עליו.
ארצות הברית החליטה לפיכך, באפריל 1942, להמשיך לבד.
לבריטים לא היו המשאבים הדרושים לביצוע תוכנית מחקרית בהיקף כזה תוך כדי הלחימה על הישרדותם.
כתוצאה מכך, הידלדל הפרויקט הבריטי, ונסוג לאחור יחסית להתקדמות מקבילו האמריקאי.
חרף זאת, הגיעו צ'רצ'יל ורוזוולט ביולי 1942 להסכם פורמלי אך לא כתוב לשיתוף פעולה אטומי.
בינואר 1943 הודיע קונאנט לבריטים כי לא יקבלו עוד מידע אטומי אלא רק בשטחי מחקר מסוימים, והבריטים היו מזועזעים מביטול הסכם צ'רצ'יל-רוזוולט.
קונאנט ובוש הסבירו לבריטים שהפקודה "הגיעה מלמעלה".
המדענים האמריקאים החליטו כי ארצות הברית אינה זקוקה עוד לעזרה מבחוץ, ורצו למנוע מבריטניה לנצל את היישומים המסחריים של האנרגיה האטומית לאחר המלחמה.
רוזוולט הסכים להגבלת העברת המידע לבריטניה, גם אם הדבר יאט את הפרויקט האמריקני.
בתחילת 1943 הפסיקו הבריטים לשלוח מדעני מחקר לאמריקה, וכתוצאה מכך עצרו האמריקאים לחלוטין כל שיתוף של מידע עם הבריטים.
הבריטים ניסו לגרום להפסקת אספקת האורניום מקנדה ולהפסקת אספקת המים הכבדים, כדי לאלץ את האמריקנים לשתף אותם שוב, אך לא הצליחו בכך כיוון שקנדה נזקקה לאספקה אמריקנית.
הבריטים גם בדקו שוב את האפשרות לתוכנית גרעין עצמאית, אך הגיעו למסקנה שגם אם התוכנית תתקדם, הם לא יוכלו לבנות פצצה בזמן כך שתוכל להשפיע על תוצאות המלחמה באירופה.
במרץ 1943 החליט קונאנט, כי עזרה בריטית יכולה להועיל בכמה שטחים בפרויקט.
ג'יימס צ'דוויק וכשני מדענים בריטיים נוספים היו חשובים דיים למחקר בפרויקט, וצוות תכנון הפצצות בלוס אלמוס נזקק להם, למרות הסיכון בחשיפת סודות תכנון הפצצה.
באוגוסט 1943 ניהלו צ'רצ'יל ורוזוולט משא ומתן על הסכם קוויבק, שהביא לחידוש שיתוף הפעולה בין מדענים שחוקרים נושאים דומים.
בריטניה הסכימה להגבלות על נתונים הדרושים לבניית מפעלי ייצור גדולים, הנדרשים לייצור פצצות גרעיניות.
הסכם הייד פארק שסוכם בספטמבר 1944, הרחיב את שיתוף הפעולה לתקופה שלאחר המלחמה.
בהתאם להסכם קוויבק, הוקמה ועדת מדיניות משולבת לתיאום המאמצים של ארצות הברית, בריטניה וקנדה.
החברים האמריקנים בוועדת המדיניות המשולבת היו סטימסון, בוש וקונאנט, החברים הבריטיים היו תחילה פילדמרשל ג'ון דיל וקולונל ג'ון לוולין , והקנדי סי.
אך לבסוף כלל ההרכב הבריטי את לורד הליפקס ואת פילדמרשל הנרי מייטלנד וילסון.
כאשר התחדש שיתוף הפעולה לאחר הסכם קוויבק, הדהימו את הבריטים ההתקדמות המחקרית האמריקנית וההשקעה הכספית הגבוהה שלהם בפרויקט.
ב-1943 כבר הוציאה ארצות הברית יותר ממיליארד דולר (היום כ-11.8 מיליארד דולר), בעוד שעד אותה שנה הוציאה בריטניה רק כ-0.5 מיליון ליש"ט.
צ'דוויק לחץ, לפיכך, למעורבות בריטית גדולה ככל האפשר בפרויקט מנהטן הקיים, ולנטוש כליל כל תקווה שהיא לפרויקט גרעין בריטי עצמאי במהלך המלחמה.
צ'דוויק הבטיח, בתמיכת צ'רצ'יל, שכל בקשת עזרה מגרובס תיענה.
המשלחת הבריטית שהגיעה לארצות הברית בדצמבר 1943 כללה את נילס בוהר, אוטו פריש, קלאוס פוקס, רודולף פיירלס וארנסט טיטרטון .
מדענים בריטיים נוספים הגיעו בתחילת 1944. המדענים שעבדו במחקר על דיפוזיה גזית עזבו עד סתיו 1944. השאר נשארו עד תום המלחמה, וכללו 35 מדענים שעבדו עם לורנס בברקלי, ו-19 שנשלחו ללוס אלמוס והצטרפו לקבוצות קיימות שעסקו במחקר והרכבה של פצצת מנגנון קריסה, אך לא בפצצות פלוטוניום.
חלק מהסכם קוויבק קבע כי נשק גרעיני לא יופעל נגד מדינה כלשהי ללא הסכמה הדדית.
ביוני 1945 הסכים וילסון שהשימוש בנשק גרעיני נגד יפן יירשם כהחלטה של ועדת המדיניות המשולבת.
ועדת המדיניות המשולבת יצרה את הקרן לפיתוח משולב ביוני 1944, עם גרובס כיושב ראש, כדי להשיג עפרות אורניום ותוריום בשווקים הבינלאומיים.
בריטניה גם סייעה בהעברת רוב עפרות האורניום מקונגו הבלגית, בין השאר מכיוון שהממשלה הבלגית הגולה ישבה בלונדון.
בשנת 1944 רכשה הקרן 1,560 טון של עפרות תחמוצת אורניום מחברות שהפעילו מוקשים בקונגו הבלגית.
גרובס העריך את התרומה הבריטית הראשונית שניתנה בתחילת הדרך למחקר האטומי, ואת תרומתם של מדענים בריטיים לפרויקט מנהטן, אך ציין כי ארצות הברית הייתה מצליחה גם בלעדיהם.
הוא גם אמר שצ'רצ'יל היה "החבר הטוב ביותר שהיה לפרויקט הפצצה האטומית [בכך] ששמר על התעניינות גבוהה של רוזוולט בפצצה...
הוא עורר אותו כל הזמן בכך שסיפר לו עד כמה הוא חושב שהפרויקט חשוב".
ההשתתפות הבריטית בפרויקט במהלך המלחמה הייתה גם חיונית להצלחתה של תוכנית הפיתוח הבריטית העצמאית של נשק גרעיני לאחר המלחמה, כשחוק מקמהון מ-1946 סיים באופן זמני את שיתוף הפעולה הגרעיני עם ארצות הברית.
חומר הגלם העיקרי של הפרויקט היה אורניום, ששימש כדלק לכורים, כחומר מוצא למעבר לפלוטוניום, ובצורתו המועשרת - כחומר הבקיע בפצצה האטומית עצמה.
היו ארבעה מרבצים ידועים של אורניום ב-1940: במדינת קולורדו שבארצות הברית, בצפון קנדה, בצ'כוסלובקיה ובקונגו הבלגית.
כולם, פרט למרבץ בצ'כוסלובקיה, היו בשליטת בעלות הברית, ומהם ניתן היה להפיק כמויות מספיקות של אורניום לצורכי הפרויקט.
1,100 טון של עפרות אורניום נרכשו מקונגו הבלגית, ואוחסנו במחסנים בסטטן איילנד.
רכישות אלה הבטיחו אספקה מספקת כדי לענות על צורכי המלחמה, אך ארצות הברית ובריטניה הגיעו למסקנה כי חשוב שישלטו על כמה שיותר מרבצי אורניום שקיימים בעולם.
המקור העשיר ביותר של עפרות אורניום היה בשינקולובווה באזור קטנגה שבקונגו הבלגית, אך מכרה זה היה מוצף במים וסגור.
קנת ניקולס, "מהנדס המחוז" של פרויקט מנהטן, ניהל משא ומתן עם אדגר סנגייר , מנהל החברה הבלגית בעלת המכרה, על פתיחתו מחדש ועל מכירת כל התפוקה העתידית שלו לארצות הברית.
כ-30% ממניות החברה הבלגית נשלטו על ידי אינטרסים בריטיים, ולפיכך הובילו הבריטים את המשא ומתן.
סר ג'ון אנדרסון והשגריר האמריקאי בבריטניה ג'ון ויננט גיבשו במאי 1944 הסכם עם סנגייר ועם ממשלת בלגיה על פתיחתו מחדש של המכרה ועל רכישת 1,560 טונות של עפרות אורניום ב-3.20 דולר לקילוגרם.
בנוסף, וכדי למנוע תלות בבריטים ובקנדים בהספקת עפרות, טיפל גרובס גם ברכישת מניות תאגיד ונדיום מיורוואן שבקולורדו.
מכרה האורניום בקולורדו הניב לפרויקט כ-730 טון עפרות.
המפעל הכימי מלינקרוט מסנט לואיס לקח את עפרות האורניום הגולמיות והמיס אותן בחומצה חנקתית כדי לייצר חנקת אורניום .
אתר הוסף בתהליך הפרדת נוזל-נוזל כדי לנקות זיהומים מחנקת האורניום.
היא חוממה והתקבל אורניום טריאוקסיד שממנו התקבלה תחמוצת אורניום טהורה למדי.
ביולי 1942 ייצרה מלינקרודט טון של תחמוצת אורניום טהורה מאוד ביום, אך הפיכתה של התחמוצת למתכת אורניום התבררה כקשה לביצוע.
חברות כווסטינגהאוז ואחרות ניסו לייצר אורניום מתחמוצת האורניום, אך הייצור היה איטי מדי ואיכות האורניום שיוצר הייתה נמוכה מדי.
לצורך מחקר ומציאת חלופות טובות לייצור אורניום נקי, הוקם סניף מיוחד של המעבדה המטלורגית באוניברסיטת איווה באיימס שבאיווה, בראשות פרנק ספדינג .
המחקר נקרא פרויקט איימס , ותהליך איימס שגילתה היה זמין ב-1943.
אורניום טבעי מורכב מהאיזוטופ אורניום-238 בתכולה של 99.3%, ומהאיזוטופ אורניום-235, שרק הוא החומר הבקיע, בתכולה של 0.7%.
תהליך העשרת האורניום הוא בעיקרו הפרדה פיזית של אורניום-235 מתוך האיזוטופ אורניום-238, וקבלת אורניום עשיר מספיק באורניום-235. נבחנו מספר שיטות להעשרת אורניום, רובן פותחו ובוצעו באתר הפרויקט באוק רידג' שבמדינת טנסי.
הטכנולוגיה המועדפת הייתה בתחילה הפרדה באמצעות צנטריפוגות, אך זו נזנחה משהתברר שהיא לא ישימה.
הטכנולוגיות האחרות, שכללו: הפרדה אלקטרומגנטית, דיפוזיה גזית ודיפוזיה תרמית, התבררו כמוצלחות, ובהן השתמשו בפרויקט.
פותחו גם שיטות משולבות מוצלחות, שבהן פלט של טכנולוגיה אחת שימש כקלט להמשך תהליך ההפרדה באמצעות טכנולוגיה אחרת.
באפריל 1942 נחשבה ההפרדה באמצעות צנטריפוגות לשיטה המבטיחה היחידה, לאחר שכבר בשנות ה-30 היא נוסתה על ידי ג'סי בימס בתנאי מעבדה באוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר מחקר מתמטי-פיזיקלי התברר שבתנאי ייצור, הפקה של קילוגרם אחד של אורניום-235 ליום תדרוש 10,000 צנטריפוגות, שבכל אחת מהן רוטור שאורך זרועו ארבעה מטר.
בדגמי ייצור שנבנו התברר שגם עם רוטור בגודל כזה, התפוקה שהושגה הייתה רק 60% מהמצופה.
בנוסף, המהירות הגבוהה שנדרשה בסיבוב הצנטריפוגות הביאה לכשלים רבים ותכופים מדי במנועיהן ובמוטותיהן.
כתוצאה מכך המליצו קונאנט וניקולס לוועדה הצבאית המפקחת להפסיק להשקיע בשיטה זו, ובנובמבר 1942 היא הופסקה ונזנחה.