tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב־2 ביולי 1965. יוון סיפקה להונדורס סיוע הומניטרי בעבר.
למרות שהיחסים הבילטרליים מוגבלים, קיים שיתוף פעולה טוב בין שתי המדינות בנושא תמיכה הדדית במועמדות במסגרת ארגונים בין־לאומיים.
יש מספר קטן של אנשים ממוצא יווני המתגוררים בהונדורס.
יוון מיוצגת בהונדורס באמצעות שגרירותה במקסיקו סיטי, מקסיקו, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בטגוסיגלפה.
הונדורס מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יחסי הונגריה–קפריסין הם יחסי החוץ בין הונגריה לקפריסין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 באוקטובר 1960. באוקטובר 2021 שוחחו שרי החוץ של שתי המדינות, ולאחר מכן אמר שר החוץ פיטר שיירטו כי להונגריה וקפריסין יש אותן דעות בנושאים מרכזיים באירופה כמו הגירה, הרחבת האיחוד האירופי במערב הבלקן, אספקת אנרגיה אירופית וחיסונים נגד נגיף הקורונה.
באוקטובר 2022 חתמו קפריסין והונגריה על מזכר הבנות לקידום התיירות בין שתי המדינות.
הונגריה מחזיקה בקפריסין שגרירות וקונסוליית כבוד בניקוסיה.
קפריסין מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט.
יחסי החוץ של איחוד האמירויות הערביות הם היחסים הבילטרליים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין מדינות העולם וגופים בינלאומיים שונים.
יחסי החוץ של איחוד האמירויות הערביות מנוהלים על ידי משרד החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי בראשות השר עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן.
לרוב המדינות יש נציגויות דיפלומטיות בבירה אבו דאבי, כאשר רוב הקונסוליות נמצאות בדובאי.
איחוד האמירויות הערביות חברה באומות המאוחדות ובליגה הערבית ומקיימת יחסים דיפלומטיים עם יותר מ-60 מדינות, כולל סין, יפן, דרום קוריאה, פקיסטן, רוסיה, הודו, נפאל, ארצות הברית ורוב מדינות מערב אירופה.
היא חברה באופ"ק (OPEC), אועפ"ק (OAPEC) ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).
באוקטובר 2010, איחוד האמירויות קיבלה מעמד של משקיף בארגון הבינלאומי דה לה פרנקופוני.
כתוצאה ממדיניות החוץ של איחוד האמירויות, דרכון האמירויות עלה בדירוג מדד הנלי לדרכונים במהלך העשור האחרון ב-28 מקומות.
על פי המדד, נכון ל-2019, לבעלי דרכון אמירתיים הייתה גישה ללא ויזה או ויזה עם הגעה ל-165 מדינות וטריטוריות, מה שמדרג את הדרכון האמירתי במקום ה-21 בעולם מבחינת חופש הנסיעה.
לפי מדד הדרכונים העולמי של ארטון קפיטל הקנדית, הדרכון של איחוד האמירויות הוא הטוב בעולם, וניתן להיכנס באמצעותו ל-180 מדינות ללא ויזה.
רשימת המדינות שאיחוד האמירויות הערביות מקיימת איתן יחסים דיפלומטיים:
מדינהתאריך התחלההערות16 במרץ 1975ראו יחסי אוסטרליה–איחוד האמירויות הערביות
לאוסטרליה יש שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי
לניו זילנד יש שגרירות באבו דאבי
מיקום ומעמד הגבול עם ערב הסעודית אינם סופיים, הגבול דה פקטו משקף הסכם מ-1974; אין גבול מוגדר עם רוב עומאן, אלא קו אדמיניסטרטיבי בצפון הרחוק;
איחוד האמירויות תובעים לאי דרך האמירות שארג'ה במפרץ הפרסי המנוהל כיום על ידי איראן (הנקרא בערבית אבו מוסא על ידי איחוד האמירויות וג'זירה-יה אבו מוסא בפרסית על ידי איראן) - עליו נקטה איראן צעדים להפעיל שליטה חד צדדית מאז 1992, כולל הגבלות גישה והצטברות צבאית על האי.
יחסי החוץ של איסלנד הם יחסי-החוץ הדו-צדדיים שמקיימת איסלנד עם המדינות ברחבי העולם והארגונים הבין-לאומיים השונים, יחסי החוץ של איסלנד נמצאים תחת אחריותו של משרד החוץ של איסלנד (אנ').
לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיכו להתפתח יחסי החוץ של איסלנד אם כי באיטיות מסוימת שנמשכה עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 בהן חל גידול מהיר ביחסי החוץ של איסלנד, איסלנד מקיימת קשרים קרובים במיוחד עם שאר המדינות הנורדיות, ונהנית מיחסים קרובים עם מדינות אירופה, האיחוד האירופי וארצות הברית.
בשנת 2006 הודיעה ארצות הברית כי תפנה את כוחותיה מהבסיס, אך למרות זאת תמשיך לספק לאיסלנד הגנה אזרחית וההסכם יישאר בתוקפו למרות הפינוי.
בשנת 2016 דווח כי ארצות הברית חזרה להשתמש בבסיס, לאורך ההיסטוריה איימה איסלנד מספר פעמים בפרישה מברית נאט"ו, בעיקר על רקע המתיחות עם בריטניה סביב הגדלת שטחי הדיג.
בנוסף, ב-11 באוקטובר 1986 – בשלהי המלחמה הקרה, התקיימה ברייקיאוויק בירת איסלנד פסגת רייקיאוויק בין נשיא ארצות-הברית רונלד רייגן לבין המזכיר הכללי של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, כחלק מהתהליך שהוביל בסופו של דבר להסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני (INF) שנחתם בין המדינות.
מאוחר יותר, בראשית שנות ה-70 צידדה ישראל בתביעת איסלנד כנגד בריטניה ודנמרק (איי פארו) ותמכה בדרישתה להרחבת שטחה הימי לטובת הגדלת שטחי הדיג שלה, במה שנודע לימים כמלחמת הבקלה.
בנוסף, כחלק מהמתיחות סביב אזורי הדיג, התגלעה מתיחות קטנה בין כלל המדינות שהוזכרו גם סביב האיון הבלתי מיושב רוקול.
בעקבות המתיחות בין איסלנד לבריטניה בשנות ה-70 שנודעה כ"מלחמת הבקלה" – ושבמהלכה אף נותקו היחסים בין המדינות, התקבלה אמנת האו"ם לחוק הים עליה חתומות מדינות רבות ברחבי העולם.
השלכות המשבר הכלכלי של 2008
למשבר הכלכלי של 2008 הייתה השפעה ניכרת על הכלכלה והפוליטיקה האיסלנדית, ובכללם גם יחסי החוץ של המדינה.
רשימת המדינות המקיימות יחסים עם איסלנד ותאריך כינון היחסים:
יחסי החוץ של ישראל הם היחסים הבילטרליים שבין מדינת ישראל לבין מדינות העולם וגופים בינלאומיים שונים.
יחסי החוץ של ישראל, בדומה ליחסי החוץ של שאר מדינות העולם, ידעו במהלך השנים עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם, ועם גופים בינלאומיים.
כמדינה קטנה מוקפת אויבים ב שאפה ישראל לקבל את חסותה של מעצמה מערבית אחת (בתחילה צרפת ולאחר מכן ארצות הברית).
על יחסי החוץ של ישראל משפיע הסכסוך הישראלי-ערבי, ואף ההכרה בה מוגבלת, כש-28 מתוך המדינות החברות ב אינן מכירות בישראל.
מתוכן 5 מדינות נחשבות ל"מדינות אויב" ונמצאות במצב מלחמה עם ישראל.
היחסים הדיפלומטיים של מדינת ישראל נעוצים בפיתוח קשריה הבינלאומיים של התנועה הציונית, התנועה הלאומית של העם היהודי, בקרב המעצמות העולמיות.
החל ממלחמת העולם הראשונה, שמה התנועה הציונית את יהבה בפיתוח קשרים עם בריטניה.
אז הייתה האימפריה הבריטית המעצמה הגדולה בעולם – "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם".
ההישג החשוב ביותר של הציונים בקשריהם עם בריטניה היה הצהרת בלפור, שבה הצהירה בריטניה על מחויבותה להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
אולם הידרדרות מסוימת חלה עם פרסום "הספר הלבן".
אז החלה התנועה הציונית להדק את קשריה עם המעצמה העולה, ארצות הברית.
הקונסוליות הראשונות בארץ ישראל נוסדו על ידי מעצמות אירופיות במהלך המאה ה-19, בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
המעצמה הראשונה שייסדה קונסוליה בארץ הייתה בריטניה, שפתחה קונסוליה בירושלים ב-1838. ארצות הברית פתחה את הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים ב-1844.
הקמת המדינה נעשתה בהסתמכות על המנדט שניתן על ידי חבר הלאומים לבריטניה להקמת "בית לאומי" לעם היהודי בארץ.
עם הקמת האו"ם לאחר מלחמת העולם השנייה, נקבע במגילת היסוד של האו"ם כי תנאי מנדט שנתנו על ידי חבר הלאומים יוסיפו להתקיים, כשעיקר הכוונה בסעיף זה למנדט הבריטי על ארץ ישראל.
ב-1947 הוקמה ועדת אונסקו"פ, הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל, שהמליצה על ביטול המנדט לאלתר והמליצה בדעת רוב על חלוקת הארץ לשתי מדינות ("תוכנית החלוקה"), הצעה שנחשבה לניצחון דיפלומטי של נציגי המדינה שבדרך.
הוועדה העבירה את מסקנותיה ל באוגוסט, והם נתקבלו על ידי עצרת הכללית ב-29 בנובמבר, בתמיכת 33 מדינות, שכללו הן את מדינות הגוש המזרחי והן את מדינות הגוש המערבי, לעומת 13 מתנגדות, רובן ממדינות ערב, ו-10 נמנעות.
לאחר ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, הטילו בריטניה וארצות הברית אמברגו נשק על כלל המדינות ב, כולל ישראל.
לעומת זאת רכשה ישראל נשק מצ'כוסלובקיה, בתמיכת ברית המועצות.
בשנים הראשונות לקיומה של ישראל נחשבה המדינה ל"אנדרדוג", ובשל הקרבה ל, והצלחתה של המדינה הצעירה להפריח את הארץ וליישבה, דעת הקהל בעולם המערבי כלפי ישראל הייתה חיובית בעיקרה, ובישראל נפתחו שגרירויות של מדינות רבות.
למרות השתייכות השלטון לבעלי עמדות סוציאליסטיות עד קומוניסטיות, ביקשה המדינה לכונן קשרים עם כל מדינה שחפצה בכך מצידה בלא להתייחס למשטר של המדינות ולהשתייכותם הגושית.
עם זאת, בשנותיה הראשונות סירבה ישראל ליצור קשרים עם ספרד תחת משטרו של פרנסיסקו פרנקו הפשיסטי, בן בריתה של גרמניה הנאצית.
למרות היות המדינה בעלת משטר סוציאליסטי, יחסיה עם הגוש הקומוניסטי וברית המועצות הידרדרו ככל שהובן כי ישראל מעוניינת להימנות עם הגוש המערבי.
בעקבות משפט הרופאים, שנתפס כצעד אנטישמי ואנטי-ישראלי, והפיגוע בצירות הסובייטית, ניתקה ברית המועצות את יחסיה עם ישראל ב-1952, אך עם מות סטלין ב-1953 התחדשו היחסים.
אף על פי כן, המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) הוסיפה לנהל קשרים מיוחדים עם ברית המועצות.
ב-1950 הכריזו ארצות הברית, בריטניה וצרפת הצהרה משותפת, הידועה כהצהרה המשולשת, בה הוצהר כי הצדדים מחויבים לשלום ויציבות במזרח התיכון, ונועדה להבטיח את קיום הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
ביוני 1952 הקימו הצדדים את הוועדה לתיאום סחר נשק למזרח הקרוב (NEACC), שפעלה עד 1955, ובאמצעותה תיאמו מכירת נשק לצדדי הסכסוך, במהלך שלמעשה היווה אמברגו נשק על ישראל.
ב-1954, עקב פריצת המרד האלג'ירי נגד צרפת, שגרמה לעימות דיפלומטי בין צרפת לעולם הערבי, הביאה עמה שיפור ביחסי ישראל–צרפת, וצרפת הפכה לספקית הנשק העיקרית של ישראל מ-1956 ("מבצע יונה") עד למלחמת ששת הימים.
ב-1956 יצאה ישראל למבצע משותף עם בריטניה וצרפת נגד מצרים, שהיה הפעם היחידה בהיסטוריה הצבאית הישראלית בה לחם צה"ל לצד צבאות זרים.
בעקבות כך התבטא ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון "בפעם הראשונה מסתמן באופק שישראל לא תהיה לגמרי בלי בעל ברית בעולם".
באפריל 1955 התקיימה בבאנדוג שבאינדונזיה ועידת מדינות אסיה ואפריקה, לה הוזמנו מרבית מדינות אסיה ואפריקה העצמאיות, כשהשתתפות ישראל נמנעה בלחץ מדינות ערב, שאיימו להחרים את הוועידה אם ישראל תשתתף בה.
במהלך הוועידה הותקפה ישראל על ידי המשתתפות, והוועידה החליטה כי מדינות אפריקה ואסיה יתייצבו לצד הערבים ב, וקראה להחזרת מדינת ישראל לגבולות החלוקה.
הביקור הדיפלומטי הראשון של ראש מדינה זרה בישראל היה ביקורו של או נו, ראש ממשלת בורמה במאי 1955. הביקור זכה לתגובה אוהדת בציבור הישראלי והיו שראו בו פתיחת שער ל.
לצדם, מדינות הליגה הערבית, בפסגה באוגוסט בח'רטום ("ועידת ח'רטום") הכריזו על "שלושת הלאווים": לא להכרה בישראל, לא למשא ומתן עם ישראל, לא לשלום עם ישראל.
במקביל, התחזקו יחסי ישראל עם ארצות הברית, שהפכה לתומכת העיקרית של ישראל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים פעלו מדינות ערב לבודד את מדינת ישראל בעולם, ובלחצן ניתקו רוב מדינות אפריקה את יחסיהם עם ישראל.
בנוסף, הכריזו מפיקות הנפט הערביות על אמברגו באספקת נפט למדינות תומכות ישראל ("משבר האנרגיה העולמי"), שגרמה למדינות שתמכו עד אותה עת בישראל, כגון יפן, להפנות לה עורף.
בנובמבר 1975, קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 3379 שקבעה שהציונות היא גזענות.
ב-1977 נקשרו הקשרים הרשמיים הראשונים בין ישראל למדינה ערבית, עם ביקור סאדאת, נשיא מצרים, בישראל, שהביאו להסכמי קמפ דייוויד ב-1978 והסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979.
מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 ובעיקר טבח סברה ושתילה יצרו ביקורת עולמית על ישראל.
האינתיפאדה הראשונה ב-1987 פגעה גם היא בדעת הקהל לגבי ישראל, שכן העלתה את שאלת השליטה על האוכלוסייה הערבית ב.
ניסיונותיהן של מדינות ערב להציג את ישראל כ"מדינה קולוניאליסטית" נשאו גם הם פרי וישראל ספגה גינויים באו"ם.
התמוטטות הסדר הגושי בשלהי שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים והתחזקות הסחר הבינלאומי הביאה לשיפור ביחסי החוץ של ישראל, כשמדינות הגוש המזרחי (מזרח אירופה וברית המועצות לשעבר), החלו ב-1989 לקשור קשרים עם ישראל.
בנוסף, קבוצה של מדינות אפריקאיות אשר ניתקו את קשריהן עם ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים בהשפעת מדינות ערב החלו לחזק את קשריהן עם ישראל מאמצע שנות השמונים.
המדינות הראשונות בקבוצה זו היו זאיר, ליבריה, חוף השנהב וקמרון, ולקראת סוף שנות ה-80 הצטרפו אליהן אתיופיה וקניה.
ובראשית שנות ה-90 קיימה ישראל קשרים עם מרבית מדינות אפריקה.
גם עם במדינות הקומוניסטיות של מזרח אסיה קשרה ישראל קשרים בתקופה זו, החל ממונגוליה בספטמבר 1991, עבור דרך סין בינואר 1992 וכלה ב, קמבודיה ולאוס במחצית השנייה של 1993. כן נקשרו קשרים עם ה בדצמבר 1993, עם הודו, בינואר 1992.
ב-2020 נרשמה התפתחות ביחסי ישראל עם מדינות ערב, בעקבות חתימת הסכמי אברהם, הסכמי נורמליזציה בין ישראל לבין איחוד האמירויות הערביות, בחריין, סודאן ומרוקו.
ממדדים המודדים מוניטין מעמד והישגים מדיניים של מדינות, עולה כי ישראל נמצאת במגמת ירידה וממוקמת נכון לשנת 2024 בתחתית רשימת מדינות המערב.
במדד ה-best country המודד את התדמית המיוחסת למדינות, ישראל מובילה בנושאי יזמות וחדשנות אך בשאר התחומים היא ממוקמת בתחתית רשימת מדינות העולם וחווה ירידה עקבית מאז פורסם המדד לראשונה בשנת 2016. גם במדד אלקנו הבוחן נוכחות בינלאומית ובמדד lowy המודד נוכחות דיפלומטית קיימת מגמת ירידה.
בשנים הראשונות להקמת המדינה, צרפת הייתה המעצמה הקרובה לישראל.
במבצע קדש חברה ישראל לצרפת ולבריטניה כדי לתקוף את מצרים, אך אחרי מלחמת ששת הימים עלה המתח בין המדינות ומדיניות צרפת הפכה לפרו-ערבית.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 תחת הנהגתו של ראש-הממשלה לוי אשכול החל תהליך ההתקרבות של ישראל לארצות הברית, והיחסים הלכו והתהדקו עם הזמן.
בתקופת המלחמה הקרה נתפסה ישראל על ידי האמריקנים כנכס פרו-מערבי למול העולם הערבי הפרו-סובייטי ברובו.
גם לאחר נפילת מסך הברזל והפיכתה של ארצות הברית למעצמת-העל היחידה בעולם נשמרו היחסים המיוחדים בין המדינות.
קשר אסטרטגי זה עומד בבסיס מדיניות החוץ של ישראל.
ארצות הברית נחשבת ל"ידידה הגדולה" של ישראל, והיא מצהירה מפעם לפעם כי היא ערבה לקיומה ולביטחונה של ישראל.
ארצות הברית נחשבת לתומכת הקבועה של ישראל ב, והיא משתמשת בזכות ה שלה כחברה קבועה במועצת הביטחון כדי למנוע קבלת החלטות אנטי-ישראליות.
במקביל, ישראל היא תומכת מסורתית של ארצות הברית בכל החלטה שנוגעת לאינטרסים אמריקאים.
ממשלות ישראל נוהגות לתאם את עמדותיהן עם הממשל בארצות הברית.
כאשר מתגלעות מחלוקות, כמו בנושא ההתנחלויות, ממשלת ישראל שואפת שהמחלוקת לא תעיב על היחסים בין המדינות.
כתוצאה מההתנהגות של ממשלות ישראל ביחס לארצות הברית, יש הקוראים לה באירוניה "המדינה ה-51 של ארצות הברית".
כבר קודם להקמת מדינת ישראל נחשבה ארצות הברית למטרה אסטרטגית של הנהגת היישוב.
למרות הסתייגויות של חוגים מסוימים בממשל האמריקאי, הכיר נשיא ארצות הברית הארי טרומן בישראל, כ-11 דקות לאחר הכרזת העצמאות, כשארצות הברית היא המדינה הראשונה להכיר בישראל.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, מעניקה ארצות הברית סיוע לישראל, כשהסיוע הכלכלי בוטל בשנות האלפיים והסיוע הביטחוני נמשך עד היום, דבר שהופך את ישראל לקניינית נשק גדולה בארצות הברית.
בארצות הברית קיים לובי יהודי חזק שמסייע לקידום האינטרסים של מדינת ישראל אצל חברי סנאט וקונגרס ומתבסס על הקהילה היהודית הגדולה והעשירה בארצות הברית, שמתגוררת בעיקר במדינות מפתח במרוץ לנשיאות, כמו ניו יורק, קליפורניה ופלורידה.
בתקופת הנשיא דונלד טראמפ הכירה ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל בנאום ירושלים, והעבירה במאי 2018 את שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, בנוסף לכך ארצות הברית הכירה ברמת הגולן כחלק בלתי נפרד מישראל.
ברית המועצות הייתה מדינה השנייה בעולם להכיר בישראל.
נשק ישראלי הגיע פעמים רבות מגרורות של ברית המועצות, כמו צ'כוסלובקיה.
עד כדי כך הקשר היה חם בימי הקמת המדינה, שבארצות הברית פחדו שישראל הסוציאליסטית תהפוך למדינה קומוניסטית.
לאחר שדוד בן-גוריון בחר את צד המערב ולאחר שמלחמת קוריאה העלתה את החיכוך בין מעצמות העל, סייעה ברית המועצות למדינות ערב, במסגרת המלחמה הקרה בארצות הברית.
היא סיפקה לסוריה ולמצרים נשק, יועצים ואף לוחמים.
כמו כן עשתה שימוש רב בתעמולה אידאולוגית אנטי-ישראלית כדי לנגח את ישראל והציונות.
במשך שנים ארוכות סירבה ברית המועצות להתיר עלייה לישראל ושחרור סרבני מצפון, דבר שגרם לביקורת בישראל ולקמפיין "שלח את עמי".
אחת מנקודות השפל ביחסים אלו הייתה הפיגוע בצירות הסובייטית בתל אביב בפברואר 1953. למרות התנצלות ישראל ניתקה ממשלת ברית המועצות כל יחסים דיפלומטיים עם ישראל עד לשיחות חשאיות שנערכו בסופיה כארבעה חודשים מאוחר מכן.
לאחר תום המלחמה הקרה ונפילת ברית המועצות, הטונים הצורמים שהגיעו מרוסיה התמתנו, וחודשו היחסים דיפלומטיים, הכלכליים והביטחוניים עם רוסיה.
מאידך, רוסיה תומכת באיראן, בסוריה ובפלסטינים, ומייצאת להם נשק.
אחת הסיבות לכך היא כדי להוכיח עצמאות במדיניות החוץ מול ארצות הברית.
יש ביקורת בישראל על הקשר של הרוסים לתוכנית הגרעין האיראנית וכן על יחסם הסלחני לטרור פלסטיני.
במקביל, היחסים הכלכליים והתרבותיים של ישראל ורוסיה נמצאים בפריחה בשל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
בריטניה הייתה המעצמה העולמית העיקרית שהעניקה גיבוי ותמיכה לתנועה הציונית מימי הצהרת בלפור.
היחסים הקרובים עם היישוב נחלשו לקראת סוף תקופת המנדט.
לאחר הקמת המדינה שיתפה ישראל פעולה עם בריטניה (וצרפת) במלחמת סיני בשנת 1956.
בריטניה מקיימת יחסים צבאיים עם ישראל במסגרת נאט"ו ומייצאת לה נשק, בתנאי שלא תשתמש בו ביהודה ושומרון.
הבריטים הואשמו לעיתים קרובות על ידי ערבים בפרו-ישראליות, ועל ידי ישראלים בפרו-ערביות, בניהול מדיניותם במזרח התיכון.
שאלת המדיניות הבריטית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי, בעיקר לאחר 1967, היא שנויה במחלוקת בבריטניה עצמה, וניתן למצוא מגוון דעות רחב בנושא זה.
הצטרפותה של בריטניה למחנה הנלחמים בטרור האסלאמיסטי ברחבי העולם הביאה להבנה גדולה יותר לצורכי הביטחון של ישראל, בעיקר מצידה של ממשלת בריטניה.
עם זאת בקרב חלקים של השמאל הבריטי, כגון חבר הפרלמנט ג'ורג' גאלאוויי, נמשכת הביקורת כלפי מדיניות ישראל.
כמו כן באקדמיה הבריטית רווחת דעה אנטי-ישראלית רחבה ונוצרו יוזמות להחרמת אוניברסיטאות ישראליות במחאה על השליטה הישראלית ביהודה ובשומרון.
מגמה זו של ביקורת קשה הקיימת בכל חוגי השמאל באירופה, ובמיוחד בצרפת ובמדינות סקנדינביה, התגברה עם הפגיעה באוכלוסייה אזרחית פלסטינית במהלך האינתיפאדה השנייה, בניית גדר ההפרדה ומלחמת לבנון השנייה.
עם זאת, תוכנית ההתנתקות שיפרה את היחס לישראל באירופה.
יש בדרך כלל התאמה באירופה בין היחס לישראל לבין היחס לארצות-הברית.
החוגים האנטי אמריקנים בציבור האירופי הם בדרך כלל מתנגדי ישראל.
החוגים הפרו-אמריקנים, ובהם רוב הממשלות האירופיות, הם בדרך כלל גם פרו-ישראלים יותר.
עד שנות השישים הייתה צרפת הידידה המרכזית של ישראל, והיא סיפקה חלק ניכר מהנשק של המדינה הצעירה.
שיאי הסיוע הביטחוני של צרפת לישראל התבטאו בעסקת המיראז'ים והסיוע בבניית הכור האטומי בדימונה.
ב-1956 נלחמה צרפת לצד ישראל במלחמת סיני.
כיבושי ישראל במלחמת ששת הימים, והעובדה שישראל נלחמה בידידותיה של צרפת, לבנון וסוריה, הובילו להטלת אמברגו על סחר בנשק עם ישראל.
מלחמת לבנון הראשונה הביאה לביקורת מתמשכת על המדינה, ולמדיניות פרו-ערבית מובהקת, שהושפעה מהאוכלוסייה המוסלמית והערבית הגדולה בצרפת.
היחסים בין המדינות הגיעו לשפל בתקופת כהונתו של ז'אק שיראק, אשר הרבה למתוח ביקורת נוקבת על ישראל, תוך תמיכה בפלסטינים וביאסר ערפאת.
בשנים אלו גם התגברו באופן ניכר מקרי האנטישמיות בצרפת.
בשנת 2007 נבחר לתפקיד נשיא המדינה ניקולא סרקוזי, אשר ידוע בתמיכתו במדינת ישראל.
סרקוזי הביע מספר פעמים בכלי התקשורת את תמיכתו בישראל, ואף הגיע לוועידת הנשיא בבנייני האומה בירושלים.
עם עלייתו לנשיאות, הפכה צרפת לידידה הגדולה ביותר של ישראל באירופה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה קראה צרפת להפסקת אש הומניטרית בין ישראל וחזבאללה, וכך גם במהלך מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה.
ההתקרבות בין המדינות פסקה עם עלייתו לנשיאות של יורשו של סרקוזי, פרנסואה הולנד.
יחסי ישראל וגרמניה הם יוצאי דופן וטעונים.
מדינת ישראל, שהוקמה שלוש שנים אחרי כניעת גרמניה הנאצית, נעה בין שאיפה שברגש להחרמת גרמניה לבין רצון למחול לגרמנים על מנת לשפר את סיכויי ההישרדות.
בדרכון שהוציאה המדינה בשנותיה הראשונות נכתב כי הוא תקף לכל מדינות העולם, פרט לגרמניה, אולם בעל הדרכון היה יכול לבקש כי המילים "פרט לגרמניה" יימחקו.
ב-1952 נחתם הסכם השילומים עם גרמניה המערבית של קונראד אדנאואר.
ההסכם ספג ביקורת קשה מצד מנהיגים ישראלים, כמנחם בגין ודב שילנסקי ונגדו התקיימו הפגנות קשות, שבהן הופיעו, לראשונה אחרי השואה, יהודים עם טלאי צהוב.
במשך שנים אחר כך, ישראלים רבים החרימו תוצרת גרמנית וסירבו לבקר על אדמתה.
כיום רק ישראלים מעטים מחרימים סחורות גרמניות וברלין היא יעד תיירותי ישראלי מרכזי.
בתחילת שנת 1965, היה יחסו של קנצלר גרמניה, לודוויג ארהרד, אוהד לישראל והיהודים.
בדומה לקודמו, אדנאואר, היה גם ארהרד מעוניין בכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל, אך אף הוא נרתע מפעולה בנושא, בעיקר כיוון שחשש מהתגובות בעולם הערבי.
המצב הפוליטי בגרמניה עבר מספר שינוי משמעותי בעקבות מספר אירועים ב-1965:
לוי אשכול, שהיה אז ראש ממשלת ישראל, נאם ב ב-15 בפברואר 1965 נגד גרמניה בעקבות הפרות אלה.
גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, הזמין את ראש ממשלת גרמניה המזרחית, ולטר אולבריכט, לביקור רשמי בארצו.
גרמניה הבינה כי אם תתרחש החרפה ב או שתפרוץ מלחמה, העולם יטען כי גרמניה גרמה להפרת האיזון באזור, וכי אם ינותקו היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה המערבית ומצרים, ייווצר תקדים בעל השלכות חמורות שיצרו את צעדי המדיניות בנושא היחסים בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית.
ארהרד שחרר ידיעה לעיתונות ב-7 במרץ 1965, שבה נכתב: "הממשלה הפדרלית חותרת לכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל.
הממשלה הפדרלית לא תספק נשק לאזורי מתיחות."
באופן זה החלו יחסים דיפלומטיים מלאים בין ישראל וגרמניה המערבית ב-1965. יחסים אלה התחממו, גם כאשר מדינות אירופה אחרות ביקרו את ישראל.
לעיתוני גרמניה יש יחס מיוחד לישראל.
עם עליית אנגלה מרקל לשלטון חלה התחממות ביחסים בין גרמניה לישראל, גרמניה אף מעניקה לה סיוע צבאי במסגרת הצוללות מסדרת דולפין שמימנה ממשלת גרמניה לישראל בתגובה למלחמת המפרץ.
אחד המניעים ליחסים בין ישראל וגרמניה הוא חובה מוסרית, שנמצאת בקונצנזוס הפוליטי והציבורי בגרמניה, לדאוג להישרדות ישראל.
כיום בעלות הברית העיקריות של ישראל באירופה הן בריטניה, אוסטריה, גרמניה, צרפת, צ'כיה והולנד.
מדינות מזרח אירופה מנהלות קשרים מסחריים ענפים וצומחים עם ישראל ומייבאות ממנה נשק.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 קשרה ישראל חמים עם מדינות קבוצת וישגראד.
מבין מדינות מערב אירופה באופן מסורתי, על אף שלישראל עם עמן יחסים מלאים, בקרב הממשלה והאזרחים באירלנד ואיסלנד קיימת גישה אנטי-ישראלית ותמיכה בלתי מסויגת בפלסטינים.
כך גם לגבי האוכלוסיות בחבל הבסקים והסקוטים.
הולנד וישראל מקיימות יחסי ידידות קרובים וחמים, והולנד נחשבת לאחת המדינות הקרובות לישראל, והיא תומכת עקבית בה במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ראש ממשלת הולנד, מארק רוטה, ידוע כתומך נלהב של ישראל.
הולנד הייתה המדינה האירופית היחידה שהחזיקה בשגרירות בירושלים לפני החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-1980, שקראה לסגירת שגרירויות בירושלים.
היחסים בין ישראל לשתי מדינות חצי האי האיברי, ספרד ופורטוגל, מעולם לא היו חמים במיוחד.
ישראל יצרה יחסים דיפלומטיים מלאים עם פורטוגל ב-1977, ועם ספרד ב-1986, שהייתה המדינה האירופית האחרונה להכיר בישראל.
ספרד נחשבת למדינה עוינת לישראל, והיחסים בינה לבין ישראל ידעו הרבה קשיים במשך השנים.
העוינות נוצרה עקב סירובה של ישראל לכינון יחסים עם ספרד ב-1949 ודחיית שירותי התיווך של הקונסול הספרדי הוותיק לירושלים, אנטוניו דה ביובר, בעקבות הנטיות הפשסטיות של המדינה הספרדית.
לאחר שנים מעטות התהפך הגלגל, וישראל הייתה זו שחיזרה אחר ספרד, אך ספרד, שיצרה כבר קשר יציב עם העולם הערבי, סירבה.
רק כעשור לאחר מותו של פרנקו, ב-1986, נקשרו יחסים בין ספרד לישראל, אך הקשרים בין המדינות לא התחממו.
בשנותיה הראשונות של ישראל, נהנתה המדינה הצעירה מאהדה רחבה מהמדינות הנורדיות, שתמכו בדמוקרטיה הצעירה בהתלהבות רבה, תוך דגש על היותה של ישראל מדינה ייחודית בנוף המזרח תיכוני.
הסממנים הסוציאליסטים של ישראל, דוגמת הקיבוץ, היוו מוקד משיכה למתנדבים משוודיה.
עם זאת, בחלוף השנים, עם פרוץ העימותים בין ישראל לפלסטינים ועקב תחושת האכזבה של ממשלת נורווגיה מכך שהסכמי אוסלו לא הובילו לשלום קבע, הפכו מדינות האזור למבקרות קשות של ישראל.
היחסים בין ישראל ליוון וקפריסין היו קרים לאורך השנים, כיוון שישראל נתפסה כמזוהה עם טורקיה, יריבתן הגדולה.
עם התדרדרות היחסים בין ישראל לטורקיה בתקופת רג'פ טאיפ ארדואן, התחממו היחסים בין ישראל ליוון ולקפריסין, ושלוש המדינות משתפות פעולה במגוון אזורים, בין היתר במסגרת פורום הגז של מזרח אגן הים התיכון.
ישראל נמצאת בקשרי מסחר וחוץ טובים עם הודו, עם קזחסטן, עם סין ועם יפן.
יחסי ישראל והודו קשורים גם לסיוע צבאי של ישראל להודו נגד פקיסטן השכנה.
הודו הפכה לשותפת מסחר מרכזית ותעשיית ההיי-טק הישראלית מעסיקה מתכנתים הודים רבים.
במשך שנים היו היחסים בין ישראל וסין בעייתיים עקב התמיכה המסורתית של סין ב והתנגדותה למדינות מערביות ועקב היחסים בין ישראל לטאיוואן.
יחסי ישראל וסין השתפרו מעט עם ההפשרה במדיניות הסינית, אך נפגעו עקב הווטו האמריקאי על עסקת ההשבחה של מטוסי הפאלקון.
דרום קוריאה וסינגפור מקיימות קשרים הדוקים עם ישראל בשל הדמיון שיש בין המדינות ומצבן הגאופוליטי.
ישראל מקיימת קשרים עם ממשלת מיאנמר, ויש לה שגרירות ביאנגון.
שגרירות מיאנמר בישראל נמצאת בתל אביב והיא אחת השגרירויות הגדולות של מיאנמר בעולם.
הקשרים כוללים סחר בידע והכשרת פקידי ממשל ממיאנמר בארץ.
ישנם פרסומים הטוענים שהקשרים כוללים גם סחר בנשק.
היחסים בין ישראל למדינות אפריקה השונות מגוון: מדינות צפון אפריקה המוסלמיות ברובן אינן מקיימות יחסים עם ישראל, פרט למצרים ומרוקו, אך מרביתן קיימו יחסים במידה מסוימת עם ישראל בתקופות שונות.
מדינות דרום ומרכז אפריקה מקיימות ברובן יחסים עם ישראל.
בשנותי הראשונות של ישראל היא קיימה יחסים עם משטר האפרטהייד הדרום-אפריקני, כברית מנודים.
קבוצה של מדינות אפריקאיות אשר ניתקו את קשריהן עם ישראל לאחר מלחמת יום כיפור בהשפעת מדינות ערב החלו לחזק את קשריהן עם ישראל מאמצע שנות השמונים.
המדינות הראשונות בקבוצה זו היו זאיר, ליבריה, חוף השנהב וקמרון ולקראת סוף שנות השמונים הצטרפו אליהם אתיופיה וקניה.
בספטמבר 2011 נפתחה מחדש שגרירות ישראל בגאנה לאחר 38 שנות נתק.
אתיופיה וקמרון נוקטות במדינות פרו-ישראלית, ומלאווי וגינאה המשוונית הכריזו כי יעבירו את שגרירויותיהן לירושלים.
מקרב מדינות אמריקה גואטמלה, פנמה וארגנטינה נוקטות בעמדה פרו ישראלית.
קנדה הייתה המדינה הראשונה בעולם שהודיעה על החרמת החמאס לאחר ניצחונו בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית בשנת 2006.
גואטמלה העבירה בעקבות ארצות הברית במאי 2018 את שגרירותה בישראל לירושלים.
יחסי אוקיאניה–ישראל הם היחסים הבין-לאומיים בין מדינת ישראל למדינות השונות באזור הגאוגרפי אוקיאניה, לאחר עצמאותן מארצות הברית, בריטניה וצרפת.
לכל 14 המדינות באוקיאניה (אם לא מכלילים את מערב גינאה החדשה משטח אינדונזיה ביבשת) יש יחסים עם ישראל, ו-12 מתוכן לא מכירות במדינה פלסטינית (מלבד ונואטו ופפואה גינאה החדשה).
אוסטרליה ונאורו (שתומכות בישראל באומות המאוחדות) הן בין המדינות הבודדות בעולם שמכירות במערב ירושלים כחלק משטח ישראל.
גם לאיי מרשל, מיקרונזיה, פיג'י (לרוב) ופלאו יש יחסים מצוינים עם ישראל, והן תומכות בה באו"ם (גם אם הן היחידות שעושות זאת עם ארצות הברית).
ב-2016 ניו זילנד הייתה בין היוזמות של החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהביא למשבר בין שתי המדינות, שתם שנה לאחר מכן.
ישראל שוכנת במרכז המזרח התיכון ומוקפת במדינות מוסלמיות-ערביות, ואף בשטחה חי מיעוט ערבי-מוסלמי גדול, ומראשיתה היא מצויה בסכסוך עם העולם הערבי.
מקום המדינה עד לשנות התשעים
הכרזת העצמאות של ישראל במאי 1948 נתקלה בהתנגדות רחבה בעולם הערבי, שהביאה לפריצת מלחמת העצמאות, בה השתתפו שבע מדינות ערביות-מוסלמיות שפלשו לתחומי המנדט הבריטי.
עם סיום מלחמת העצמאות סירבו מדינות ערב לחתום על הסכמי שלום והסכימו רק להסכמי שביתת נשק על מנת שהלחימה לא תעבור לגבולם (עיראק, שאין לה גבול משותף עם ישראל, סירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק).
כתוצאה ממצב זה לא קיימה ישראל יחסים משמעותיים עם מדינות ערב (למעט ירדן) עד לסוף שנות השבעים.
במהלך השנים היו מגעים בלתי רשמיים מעטים בין הצדדים, בעיקר בוועדות שביתת הנשק שהוקמו כתוצאה מההסכמי שביתת הנשק.
עם ירדן קיימה ישראל קשרים משמעותיים, שהיו המשך לקשרים עם המלך עבדאללה הראשון לפני קום המדינה.
כתוצאה מקשרים אלו נמנעה ירדן מהשתתפות משמעותית במלחמת יום כיפור ולאחר מכן קיימה שלום דה פקטו עם ישראל.
לאחר התבוסה במלחמת ששת הימים וחוסר ההצלחה של מלחמת ההתשה ניסתה מצרים להחזיר את כבודה, על ידי קבלת סיני מישראל.
חוסר ההצלחה שלה להשיג זאת באמצעים מדיניים בשל המדיניות הקשוחה של ממשלת גולדה מאיר היה בין הסיבות לפרוץ מלחמת יום כיפור.
לאחר המלחמה החלו מגעים מדיניים בין ישראל ומצרים שהתנהלו תחת המטרייה של שיחות הפרדת הכוחות.
הסכם הביניים שהושג ב-1975, הביא להמשך המגעים, לביקורו של אנואר סאדאת בישראל ב-1977 ולבסוף להסכם השלום ב-1979. עם זאת מצב השלום החם יחסית של השנים הראשונות התדרדר במהלך מלחמת לבנון הראשונה לשלום קר.
בתקופה זו ישראל קשרה יחסים עם מדינות מוסלמיות שאינן ערביות כגון ניגריה, ניז'ר, מאלי וצ'אד.
חלק מהיחסים שוקמו בשנות התשעים.
כמו כן, מדינות מוסלמיות כמו איראן (עד למהפכה) או קטר קיימו בעבר יחסים דיפלומטיים וקשרי מסחר משמעותיים עם ישראל.
מדינה מוסלמית נוספת שקיימה קשרים עם ישראל מ-1950 היא טורקיה, עמה יש ליישראל יחסים מורכבים מאז ועד היום.
לאחר חתימת הסכמי השלום עם מצרים ועם ירדן והחתימה על הסכמי אוסלו חל שיפור מסוים ביחסיה של ישראל עם מספר מדינות ערביות.
עם מצרים קיים שלום קר מאז פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982. בין מצרים, ירדן והרשות הפלסטינית לבין ישראל קיימים הסכמים מסחריים מיוחדים הנותנים עדיפות לתוצרת משותפת, בעיקר בתחום הטקסטיל.
ישראל נמצאת ביחסי איבה מתוחים עם סוריה ועם לבנון.
בשנים אלו הוחרפו היחסים עם איראן, שלאחר המהפכה האיראנית ועליית רוחאללה ח'ומייני לשלטון ניתקה את יחסיה עם ישראל.
איראן תמכה באופן פעיל בחזבאללה בזמן מלחמת לבנון השנייה.
היחסים של ישראל עם הרשות הפלסטינית יודעים עליות וירידות, שחלקן מביאות לפרצי אלימות קשים.
מדינות ערב שאינן מקיימות קשרים עם ישראל הן אלג'יריה, לוב, תימן, ולא ניתן לבקר בהם עם דרכון ישראלי או דרכון שהוחתם בישראל.
גם מדינות מוסלמיות שאינן במזרח התיכון כמלזיה ואינדונזיה אינן מקיימות יחסים עם ישראל.
מדינות ערב שמקיימות יחסים חמים יותר עם ישראל הן ערב הסעודית, ג'יבוטי ועומאן.
אלבניה גם היא שדרגה את יחסיה עם מדינת ישראל בתקופה זו, כמו חלק מהמדינות המוסלמיות במרכז אסיה שנוצרו מהתפוררות ברית המועצות.
היריבות הפנים-מוסלמית בין איראן ובעלות בריתה מול סעודיה ומדינות נוספות במזרח התיכון, הוביל ליצירת אינטרס משותף בין ישראל לבין יריבותיה של איראן.
אינטרס משותף זה הביא לגל של חיבורים בין ישראל למדינות המפרץ.
בשנת 2020 החלו היחסים בין ישראל ומדינות ערביות שונות לצאת לאור בהדרגה (שעד אז היו חשאיים, אם בכלל קוימו באופן ישיר) ובכך שברו את המוסכמה הכוללת בעולם הערבי שהחרימה את ישראל.
ראשונה לחתום על הסכם נורמליזציה הייתה איחוד האמירויות הערביות.
לאחר מכן הצטרפה בחריין וחתמה על הסכם במקביל לזה עם האמירויות.
ב-4 בספטמבר 2020, קוסובו חתמה על הסכם סרביה–קוסובו, ובנוסף לכך חתמה על הסכם לנורמליזציה עם ישראל.
ב-1 בפברואר, קוסובו כוננה יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל בטקס וירטואלי.
ב-14 במרץ, נחנכה שגרירות קוסובו בירושלים, ובכך הפכה קוסובו למדינה השלישית שפתחה שגרירות בירושלים (אחרי ארצות הברית וגואטמלה).
ב-23 באוקטובר 2020, הכריזו ישראל וסודאן על הסכם נורמליזציה בתיווך ארצות הברית.
ב-6 בינואר 2021, סודאן הצטרפה להסכמי אברהם על ידי חתימת ההצהרה.
ב-10 בדצמבר 2020, הכריזה ארצות הברית על הסכם נורמליזציה בין מרוקו וישראל, בתיווכה.
ב-22 בדצמבר 2020 ההסכם נחתם ברבאט, בירת מרוקו.
ב-26 בינואר 2021 פתחה ישראל מחדש את משרד הקישור ברבאט (עליו מונה דוד גוברין), וב-9 בפברואר באותה השנה נפתח משרד הקישור המרוקאי בישראל.
בין הסיבות לשבירת החרם על ישראל הן:
הבחירות לנשיאות בארצות הברית - לחץ אמריקאי כבד הופעל על נסיכויות המפרץ תחילה ולאחר מכן באפריקה עקב הבחירות המתקרבות בארצות הברית ורצונו של הנשיא דונלד טראמפ להישגים מדיניים בעייני הציבור האמריקאי והתקשורת בטרם הגיעו של יום הבוחר בנובמבר.
הטבות אמריקאיות - מדינות רבות סבורות כי דרך ישראל, בעלת בריתה הקרובה של ארצות הברית, האמריקאים ייטיבו עימם ויעניקו להם הטבות שחשקו בהם לאורך השנים.
בין היתר; מכירת נשק מתקדם לאמירויות (בין היתר מטוסי F-35 מתקדמים), הוצאת סודאן מרשימת המדינות המממנות טרור (הכללה ברשימה זו גוררת החרמה נוקשה וסנקציות בידי ארצות הברית ומדינות המערב), הכרה בסיפוח המרוקאי של סהרה המערבית והכרה בקוסובו כישות מדינית.
ישראל - המדינות חשקו ביצוא הישראלי הכולל טכנולוגיות מים, חקלאות וסייבר.
מימד נוסף הוא שיתוף הפעולה האזורי והחזית האחידה נגד איראן.
בנוסף לכך, נוצרה התחממות ביחסי ישראל עם מצרים, ירדן וטורקיה.
בפברואר 2023 נחנכה שגרירות צ'אד בישראל, במעמד ראש ממשלת ישראל נתניהו ונשיא צ'אד מחמוד דבי איטנו.
באוגוסט 2023 דווח כי שר החוץ אלי כהן נפגש בחשאי עם שרת החוץ של לוב נג'לא אל-מנגוש.
הפגישה התקיימה באופן חשאי ברומא שבאיטליה בתיווכו של שר החוץ האיטלקי אנטוניו טאיאני, והיא הפגישה הראשונה אי פעם בין שרי החוץ של שתי המדינות.
בעקבות פרסום דבר הפגישה החשאית הושעתה השרה ואף נמלטה מארצה.
לישראל היו יחסי מסחר וצבא מיוחדים עם טורקיה, שמהווה סיוע אסטרטגי מול השכנה המשותפת, סוריה.
גם לאחר עלייתה לשלטון של מפלגת הצדק והפיתוח הפרו-אסלאמית בטורקיה, נותרו היחסים המיוחדים, שחלקם נעשו ישירות מול הצבא.
ב-2016 נחתם הסכם פיוס בין המדינות, והחוזרו השגרירים.
אולם במאי 2018 על רקע המהומות בגבול עזה במאי 2018, גרשה טורקיה את השגריר הישראלי, ובתגובה גרשה ישראל את קונסול טורקיה.
היחסים שוקמו בתחילת שנות העשרים של המאה ה-21. אך התדרדרו לשפל, בשל מלחמת חרבות ברזל.
ולהקפאת יחסי התיירות והמסחר בין שתי המדינות.
החרם הערבי הוכרז בינואר 1946 על ידי הליגה הערבית, והוא כלל איסור על קשרים כלכליים ישירים של חברות הליגה עם ישראל וחרם שניוני על חברות המקיימות קשרים כלכליים עם מדינת ישראל.
החרם הערבי הגיע לשיאו בשנות השבעים והשמונים, והוא פגע בסחר הישראלי.
השפעת החרם על הסחר הישראלי התפוגגה בשנות ה-90, כשהתחילו להופיע בישראל מוצרים חדשים של מותגים בינלאומיים, כמו מכוניות מיצובישי וטויוטה, פחיות פפסי קולה וסניפים של רשת מקדונלד'ס וברגר קינג, ובראשית המאה ה-21 התפוררה השפעתו על מדינות ערב ונוצרו קשרי סחר בין מדינות ערב השונות וישראל.
עד מלחמת יום הכיפורים, ישראל עשתה ניסיונות להיחלץ מהבידוד העולמי ביצירת קשרים עם מדינות עולם שלישי מתפתחות בדרום אמריקה, אסיה ואפריקה כמו בורמה ואוגנדה.
היחסים עם מדינות אפריקה נפסקו בין השאר בגלל מה שראו ככיבוש ישראלי באפריקה (כיבוש סיני במלחמת ששת הימים) ובשל הבטחות לסיוע ערבי.
כדי להיחלץ מהבידוד ישראל קיימה יחסים מיוחדים עם מדינות מבודדות, כמו דרום אפריקה וטאיוואן.
חלק מקשרים אלו, עם מדינות שפוגעות בזכויות אדם, גרמו לנזקים נוספים בהיבטים שונים.
באופן מסורתי, ישראל נוטה לתמוך באו"ם באינטרסים של המעצמות הגדולות על חשבון מדינות העולם השלישי, ועל כך היא זוכה לביקורת באותן מדינות.
מאז הקמת המדינה ב-14 במאי 1948, ידעו יחסי ישראל והאומות המאוחדות עליות ומורדות.
רוב המחלוקות נוגעות בסכסוך הערבי-ישראלי (והסכסוך הישראלי-פלסטיני).
בעצרת האו"ם חברות 60 מדינות מוסלמיות, מהן 24 מדינות ערביות.
פעמים רבות מדינות העולם השלישי מתנגדות גם הן לעמדה הישראלית, הנתפשת קשורה לארצות הברית.
בשנים 1961–2000 לא הייתה ישראל חברה באף קבוצה אזורית באו"ם, בשל התנגדות המדינות האסלאמיות בקבוצה האזורית של אסיה.
בשנת 2000 קיבלה ישראל חברות מוגבלת בקבוצת מערב אירופה ואחרות (WEOG).
לאו"ם היה תפקיד מכריע בהקמת ישראל, כשבעקבות קבלת תוכנית החלוקה על ידי העצרת הכללית ב-29 בנובמבר 1947 פינתה בריטניה את המנדט והוקמה מדינת ישראל.
התוכנית קראה לחלוקת שטחי המנדט בין שתי מדינות: יהודית וערבית ובינאום ירושלים.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 33 קולות, 13 מתנגדים ו-10 נמנעים.
זו הייתה הפעם הראשונה שהוקמה מדינה בעקבות החלטת האו"ם.
במהלך מלחמת העצמאות פעלו בישראל שני מתווכים מטעם האו"ם, שניסו להשיג הפסקת אש בין ישראל לשכנותיה: פולקה ברנדוט, שנרצח בירושלים, וראלף באנץ', שנתמנה במקומו והביא לבסוף לחתימת הסכמי שביתת הנשק ב-1949.
היחסים הישירים בין ישראל לאו"ם החלו בדצמבר 1948, בדיון ראשון על קבלת ישראל לארגון.
ב-17 בדצמבר נדחתה במועצת הביטחון בקשתה של ישראל להתקבל לאו"ם.
במרץ 1949 אישרה מועצת הביטחון את קבלתה של ישראל לאו"ם בהחלטה 69 שלה, שאשרורה על ידי העצרת הכללית בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949 קבלה את ישראל לאו"ם כחברה ה-59, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת ושגריר ישראל באו"ם אבא אבן את דגל ישראל בפתח הבניין.
על אף שישראל חבה את קיומה להחלטת האו"ם, אין היא נהנית בו מתמיכה, ובישראל קיימת חשדנות קשה כנגד האו"ם, שהתבטאה באמרתו של דוד בן-גוריון, "או"ם שמום".
לשפל חסר תקדים הגיעו יחסי ישראל והאו"ם בהחלטה 3379 של העצרת הכללית, שהתקבלה בנובמבר 1975, בתמיכת המדינות הקומוניסטיות ומדינות ערב, שהגדירה את הציונות כגזענות.
בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 4686 שביטלה את החלטה זו.
החלטות רבות של מועצת הביטחון של האו"ם עוסקות בישראל ובשכנותיה (החלטה 181, החלטה 242, החלטה 338 ועוד רבות אחרות).
היחסים הכלכליים בין ישראל לאירופה מבוססים על קרבה גאוגרפית ושוק דומה.
לאיחוד האירופי וישראל היסטוריה משותפת ארוכה, המתאפיינת בתלות הדדית ובשיתוף פעולה הולכים וגוברים - שניהם שותפים לאותם ערכי דמוקרטיה, כבוד לחירות ושלטון החוק, ושניהם מחויבים למערכת כלכלית קפיטליסטית בינלאומית פתוחה המבוססת על עקרונות השוק.
ביוני 1964 נחתם הסכם כלכלי בן שלוש שנים בין הקהילה הכלכלית האירופית (הגרעין הראשון של האיחוד האירופי) לבין ישראל.
אולם לקראת מועד חידוש ההסכם ב-1967 פרצה מלחמת ששת הימים שהביאה לקרע בין מדינות האיחוד ביחסן לישראל.
בעוד גרמניה, בלגיה, הולנד ואיטליה הביעו תמיכה ואהדה בישראל ובקשו לקשור קשרים כלכליים מיוחדים עם ישראל בסוף 1967, צרפת, שהאשימה את ישראל בפרוץ המלחמה וגילתה כלפיה יחס עוין, התנגדה.
כתוצאה מכך לא חודש ההסכם עד יוני 1970, כשבעקבות הסכמה בין צרפת והולנד, על פיה צרפת הסירה את התנגדותה ליחסים עם ישראל והולנד הסכימה לקשרים עם מדינות המגרב ולבנון, נחתם הסכם איחוד מכסים בן חמש שנים בין ישראל והקהילה האירופית.
במהלך שנים אלו צרפת השקיעה מאמצים רבים לשכנע את שאר חברות האיחוד האחרות לנקוט ביחס עוין כלפי ישראל.
במאי 1971 הביאה צרפת לקריאה לא רשמית של מדינות האיחוד שקרא לנסיגה ישראלית לגבולות שלפני מלחמת ששת הימים עם תיקוני גבול קלים, לבינאום ירושלים והחזרת הפליטים או פיצויים.
בשנת 1973 הצטרפו לאיחוד האירופי דנמרק, בריטניה ואירלנד, וישראל בקשה מגרמניה לוודא שהצטפותן לא תפגע באינטרסים מדיניים או כלכליים של ישראל.
ב-1995 נחתם הסכם ההתאגדות בין ישראל והאיחוד האירופי, המכונה "הסכם האסוציאציה".
ההסכם, אשר נחתם ב-20 בנובמבר 1995 ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000, נהיה למסגרת משפטית ליחסים בין הצדדים.
על פי ההחלטה, ישראל תצטרף לתוכניות של האיחוד האירופי בתחומים שונים וכן תוקם קבוצת עבודה משותפת לישראל ולאיחוד האירופי במטרה לצרף את ישראל לשוק האירופי האחיד (EU Single Market).
עבודה זו תניח תשתית לשדרוג נוסף של היחסים בעתיד.
ההחלטה על שדרוג היחסים עם ישראל התקבלה פה אחד על ידי שרי החוץ של 27 המדינות שהיו חברות באיחוד האירופי אז, ולמרות התנגדותם של גורמים בעולם הערבי וברשות הפלסטינית.
מספר פוליטיקאים הן באיחוד האירופי והן בישראל העלו את הרעיון שישראל תצטרף לאיחוד האירופי.
בין התומכים ברעיון - ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני, ראש ממשלת ליטא, אנדריוס קוביליוס וכן מספר חברי הפרלמנט האירופי.
באיחוד האירופי יש המתנגדים לרעיון צירופה של ישראל לאיחוד בשל סיבות פוליטיות או בשל מיקומה הגאוגרפי.
בין המתנגדים יש המתנים את צירופה של ישראל לאיחוד בהתקדמות המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים ולמדינות ערב.
ישראל חברה באיחוד מדינות הים התיכון, והיא חברה מייסדת בפורום הגז של מזרח אגן הים התיכון.
ישראל הושעתה מקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) של פיפ"א ב-1974 בעקבות הצעה של כווית, והצטרפה ב-1994 לאופ"א.
גופים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים רבים, כמו אמנסטי והצלב האדום, מבקרים את ישראל על הפרת זכויות אדם ביהודה ושומרון.
בישראל קיימת ביקורת על גופים אלה.
יהדות העולם היא מוקד כוח פוליטי, דיפלומטי וכלכלי של ישראל בקרב מדינות רבות, בעיקר באלה שבהן שולטת שיטה דמוקרטית.
יהדות ארצות הברית נחשבת לכוח מרכזי מאוד בפוליטיקה האמריקאית בזכות הלובי היהודי, שעוקב אחרי חברי סנאט, קונגרס ומועמדים לנשיאות ויחסם לישראל מול יחסם למדינות ערב.
יהדות העולם, שבמערב היא בעלת אמצעים רבים, מהווה מקור לתמיכה כספית בישראל וסייעה לבניית התעשייה הישראלית ולהכנסת כסף זר בתקופה שישראל הייתה זקוקה לו מאוד.
לעיתים, יהדות העולם עומדת בפני דילמה בין נאמנות למדינה ונאמנותה לישראל.
מקרים חריגים לכך הם פרשת פולארד או העסק הביש במצרים, פרשות שבסופן נפגעה הקהילייה היהודית המקומית בשל הסיוע לאינטרס הישראלי.
מספר המדינות המכירות בישראל על פי שנים:
ישראל מפעילה שיתופי פעולה בינלאומיים רבים בתחום הביטחון, עם דגש על תחומי הסייבר, מודיעין ולוחמה בטרור.
שיתוף הפעולה הביטחוני מוביל במקרים רבים להידוק הקשרים הקיימים בין ישראל לאותן מדינות, ולעיתים אף מוביל ליצירת קשרים עם מדינות שקודם לכן סירבו לקיים קשרים כלשהן עם מדינת ישראל.
ביולי 2021 דלף מידע לשורה של כלי תקשורת בעולם, לפיו ממשלות שונות בעולם משתמשות בתוכנת "פגסוס" של חברת קבוצת אן.
מדינת ישראל מפעילה ברחבי העולם כמאה משלחות דיפלומטיות, מתוכן 77 שגרירויות, 20 קונסוליות ו-5 משלחות מיוחדות ב-159 מדינות וארגונים בינלאומיים שיש להם יחסים רשמיים עם ישראל.
רבות מהנציגויות מואמנות בנוסף למדינות שיש להן יחסים דיפלומטיים עם ישראל אך אין בהן נציגות ישראלית תושבת.
הנציגות הדיפלומטית הראשונה של ישראל הייתה הצירות הישראלית בוורשה (פולין) שנפתחה ב-26 בספטמבר 1948.
במשך השנים אירעו מספר תקיפות נגד נציגויות ישראל בעולם.
המפורסם שבהם הוא הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1994 ותקיפת שלמה ארגוב, שגריר ישראל בממלכה המאוחדת ב-1982.
ממלכת ירושלים קיימה קשרים הדוקים עם שכניהם ועם אירופה המערבית.
יחסים אלו נעו מתלות ותמיכה כמו במקרה של אירופה דרך בריתות זמניות כמו במקרה של האימפריה הביזנטית ועד לעוינות גלויה כמו במקרה עם השכנים המוסלמים.
כמו כן, קשרים הדוקים נקשרו בין ממלכת ירושלים למדינות הצלבניות האחרות במזרח התיכון.
התלות של הצלבנים בארץ ישראל באחיהם שנשארו באירופה הייתה מוחלטת.
הנוצרים שהתיישבו בארץ ישראל היו שרויים במחסור תמידי בכוח אדם ובכסף.
מסע הצלב שיצא בשנת 1101 מאירופה נועד לפתור את בעיית האוכלוסייה, אך כמעט כל המשתתפים בו ניגפו בפני הצבא הסלג'וקי.
לדעת יהושע פראוור כישלונו של המסע (שלא נכלל במניין המקובל של מסעי הצלב) השפיע בצורה דרסטית על גורלה של ממלכת ירושלים מכיוון שגזר את דינה להיות לעד מדינה דלת אוכלוסין בתוך המון ערבי עוין מסביב.
על רקע התלות בנוצרים האירופאים ניתן להבין את החשיבות הגבוהה שהייתה לשליטה בערי החוף ובנמלים, דרכם קיבלו הצלבנים אספקה ותגבורת.
כדי להגן על ערי החוף ולהבטיח את השליטה במרחב הימי נזקקו הצלבנים לצי.
כאן באו לעזרתם הציים הגדולים של הערים האיטלקיות פיזה, ג'נובה והרפובליקה של ונציה.
אך בתמורה לעזרה נאלצו הצלבנים לתת לאיטלקים זכויות יתר בערים ואוטונומיה משפטית.
למעשה לא היו האיטלקים כפופים למלך ירושלים, לא הזדהו עם האינטרסים של הממלכה, ולעיתים אף סייעו באמצעות אספקה ומסחר עם אויביה.
קשרים בין הממלכה לשכניהם המוסלמים
בתחילת קיום הממלכה לא הייתה ישות מדינית מוסלמית אחת ששלטה באזור.
בדרום הייתה ממלכת מצרים שכבר עברה את שיאה ושליטת השושלת הפטימית במדינה הייתה בפרפורי גסיסה.
בעיות פנים רבות העסיקו את השלטון הפאטימי ולא היה להם פנאי לאיום החדש.
ממזרח הצליחו הצלבנים לכבוש את כל האזור הפורה והגיעו עד שפת המדבר, כך שלא היו להם שכנים בגבול זה.
מצפון ניצבה לה אמירות דמשק החזקה ועוד כמה אמירויות ערביות קטנות יותר.
המוסלמים היו מסוכמכים בינם לבין עצמם לא פחות, ובתקופות מסוימות, אפילו יותר מאשר עם הצלבנים.
למצב זה הייתה השפעה ישירה על יחסיהם של הצלבנים עם שכניהם.
ראשיתם של יחסים בין הצלבנים למוסלמים במעשי איבה ותוקפנות צלבנית.
הצלבנים פלשו לארץ ישראל ובכח הזרוע פילסו את דרכם באזור.
בשלב זה לא היו יחסים דיפלומטיים בין הצלבנים למוסלמים.
עם הזמן הבינו הצלבנים שאם ברצונם להתבסס במזרח התיכון עליהם לחדול ממעשי האיבה ולהגיע למודוס ויוונדי עם המוסלמים.
אחרי כמה עשרות שנות קיומה של הממלכה הצלבנית היו, אמנם פשיטות הדדיות למטרות שוד וביזה, אך ככלל, התרגלו המוסלמים לנוכחות הצלבנית ולא ביקשו להכניעם בכח הזרוע.
מלבד קשרי מסחר ותרבות נוצרו גם בריתות צבאיות בין המוסלמים לצלבנים נגד מדינה מוסלמית אחרת.
מצב זה הגיע לסיומו עם איחודן של הנסיכויות הסוריות על ידי נור א-דין באמצע המאה ה-12. ממשיך דרכו, צלאח א-דין הצליח ליצור אימפריה חזקה שאיחדה באופן זמני בין סוריה, צפון עיראק, מצרים וחלקים אחרים מהמזרח התיכון.
בכוחן המאוחד יכלו המוסלמים למדינה הצלבנית ותבוסת הצלבנים בקרב קרני חיטין המיטה אסון על ממלכת ירושלים.
בירתה חרבה וכמעט כל שטחיה נפלו לידיו של צלאח א-דין.
מסע הצלב השלישי ומותו של צלאח א-דין יצרו מציאות חדשה, הדומה למציאות שהייתה לפני איחוד המדינות המוסלמיות.
שוב התפלגו להם האמירויות הקטנות ונלחמו בינן לבין עצמן יותר משנלחמו עם הצלבנים.
שוב נוצרו בריתות צבאיות בין הצלבנים לסורים.
תבוסת הקואליציה הצלבנית-סורית בקרב הירביה בשנת 1244 פער חורים ענקיים במרקם החברה הצלבנית.
מפלתם הייתה כה גדולה שרק הפירוד בין המוסלמים מנע את נפילת הממלכה הצלבנית.
הצלבנים לא הצליחו להתאושש מנפילת הירביה ועמדו מנגד כשביברס הממלוכי כבש בזה אחר זה את הערים והמבצרים המוסלמים והנוצריים בארץ ישראל.
בסופו של דבר העסיקו מצרים הממלוכית על ארץ ישראל.
בשיטת הסלמי נפלו בזה אחר זה המבצרים הצלבנים ועריהם הבצורות.
עכו, בירת הממלכה מאז נפילת ירושלים, נפלה ב-1291 ופרק זמן קצר לאחר מכן נפלו המעוזים הצלבנים האחרונים והקיץ הקץ על הנוכחות הצלבנית במזרח התיכון.
קשרים בין הממלכה למדינות הצלבניות האחרות
מלבד ממלכת ירושלים קמו במזרח התיכון שלוש מדינות צלבניות נוספות: רוזנות טריפולי, רוזנות אדסה ונסיכות אנטיוכיה.
ממלכת ירושלים נהגה מעמדת בכורה בקרב המדינות הצלבניות וזכתה למרבית התמיכה האירופאית.
כמו כן, מלך ירושלים ראה את עצמו פעמים רבות כפטרון המדינות הצלבניות האחרות והתערב לא אחת בענייניהן הפנימיים ואף הגן על שטחן.
גם המדינות הצלבניות האחרות עזרו לממלכת ירושלים בעתות צרה.
היחסים בין האימפריה הביזנטית למדינות הצלבניות וממלכת ירושלים בפרט היו מורכבים ומבוססים על שיתופי פעולה וחשדנות לסירוגין.
היחס של הביזנטים כלפי הצלבנים השתנה והוכתב לרוב בהתאם לזהותו של הקיסר השולט.
מחד האימפריה הביזנטית, היוותה עמוד שידרה ליציאה למסעות הצלב כשלרוב היו עוברים צלבנים דרכה במסעם לארץ הקודש והדבר לרוב נעשה בתיאום עם הקיסרים שהיו דואגים לספק להם מזון ואספקה.
פעמים רבות קשרה האימפריה בריתות צבאיות עם ממלכת ירושלים וסייעה לה בקרבות מול המוסלמים ואף פעמים לא מעטות לחמה לצידם בפשיטות שנערכו בשטחים הללו.
בנוסף התקיימו קשרי נישואין בין המשפחה הקיסרית למשפחת המלוכה של ירושלים.
כך למשל המלכה איזבלה הראשונה הייתה ביתה של נסיכה ביזנטית שנישאה לאביה המלך אלמריך הראשון.
שיתוף הפעולה הזה הגיע לשיאו בתקופתו של הקיסר מנואל קומננוס הראשון אז האחרון יצא מספר פעמים עם הצלבנים למסעות צבאיים והעניק להם סיוע לוגיסטי וימי במלחמותיהם במוסלמים.
מאידך ראתה האימפריה בארץ ישראל שטח כבוש על ידי מעצמות זרות ולא הכירה בלגיטימיות של ממלכת ירושלים באופן מלא וניסתה להכפיף למרותה את כלל המדינות הצלבניות.
יתרה מכך, השליטים הביזנטיים תבעו להכיר בהם כשליטים האמיתיים של ארץ ישראל ודרשו מממלכת ירושלים וגם ממדינות צלבניות אחרות להיכנע לדרישותיהם.
גם הצלבנים לא ראו בעין יפה את הפעילות הביזנטית, ולא תמיד שאפו לבסס את יחסיהם על אינטרסים משותפים.
השפל ביחסים החל תחת הקיסר איסאאקיוס אנגלוס שהיה עוין כלפי המערב ואף שיתף פעולה עם צלאח א-דין, והגיע לשיאו במסע הצלב הרביעי.
מרבית הזמן הביזנטים היו עסוקים בענייניהם הפנימיים ולא עשו הרבה כדי לממש את טענותיהם על ארץ ישראל.
בגלל המרחק הרב בין הממלכה לביזנטים והנתק הגאוגרפי, לא ניסו האחרונים לממש את טענותיהם לגבי ממלכת ירושלים.
היו, אמנם, ביקורים ביזנטיים באנטיוכיה, הקרובה יותר אליהם, ובשלב מסוים, הכיר שליט אנטיוכיה בבכורה הביזנטית ואף נשבע אמונים לכתר הביזנטי, אך היו אלו מאמצים חד פעמיים שלא נשאו פרי לתווך הזמן הארוך.
במחצית השנייה של המאה ה-11 התחילו הארמנים להתבסס בדרום מערב אסיה הקטנה באזור קיליקיה.
הקמת ממלכת קיליקיה הארמנית התאפשרה, בין היתר, בעזרת הצבאות הצלבניים שעברו באזור.
לאחר ביסוס שתי המדינות הצלבניות השכנות - נסיכות אנטיוכיה ורוזנות אדסה, המשיכה להתפתח הממלכה הארמנית.
ארמנים סיפקו למדינות הצלבניות שכירי חרב רבים והיו איתם בקשרי מסחר פוריים.
מאז נפילת האימפריה העות'מאנית בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, ידעו יחסי החוץ של טורקיה עליות ומורדות – ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם גופים בינלאומיים.
כאימפריה לשעבר, שאפה טורקיה לחזור למעמדה הקודם כמעצמה אזורית, ולהבטיח לעצמה ריבונות ביטחונית וכלכלית רבה ככל האפשר.
מבחינה היסטורית, יחסי החוץ של האימפריה העות'מאנית ומאוחר יותר טורקיה איזנו את המעצמות האזוריות והעולמיות זו מול זו, ויצרו בריתות שהגנו בצורה הטובה ביותר על האינטרסים של המשטר המכהן.
בסוף שנות ה-30 גרמניה הנאצית עשתה מאמץ גדול לקדם תעמולה אנטי-סובייטית בטורקיה והפעילה לחץ כלכלי.
בריטניה וצרפת, להוטות לתמרן את גרמניה, ניהלו משא ומתן על הסכם משולש בשנת 1939. הם נתנו לטורקיה קו אשראי לרכישת חומרי מלחמה מהמערב והלוואה כדי להקל על רכישת סחורות.
טורקיה שחשש מגרמניה וברית המועצות, שמרה על נייטרליות בזמן מלחמת העולם השנייה.
היא מכרה כרום - מתכת החשובה לצורכי לחימה חשוב - לשני הצדדים.
עד 1944 היה ברור שגרמניה תובס ומכירות הכרום לגרמניה נפסקו.
לאחר מלחמת העולם השנייה טורקיה חיפשה קשרים הדוקים יותר עם מעצמות המערב.
היא הפכה לחברה מייסדת של האו"ם בשנת 1945, למקבלת סיוע בתוכנית מרשל ולחברה בנאט"ו ב-1952. יחסי האיחוד האירופי-טורקיה התחממו בתקופת המלחמה הקרה ובתקופה שלאחר המלחמה הקרה גיוון היחסים, עם טורקיה, ברגעים שונים, המבקשים לחזק את הנוכחות האזורית שלה בבלקן, במזרח התיכון ובקווקז, כמו גם נקיטת צעדים לקראת חברות באיחוד האירופי.
תחת מפלגת הצדק והפיתוח, כלכלת טורקיה צמחה במהירות והשפעתה של המדינה גדלה במזרח התיכון המבוססת על דוקטרינת עומק אסטרטגית, הנקראת גם נאו-עות'מאניות.
הוויכוח על יחסי החוץ של טורקיה שנוי במחלוקת הן בתוך טורקיה עצמה והן מחוץ למדינה.
במערב, קיים חלוקה בין אלה שמודאגים מהתנועה הנתפסת של טורקיה הרחק מהמערב לעבר אוריינטציה פחות דמוקרטית, יותר אסלאמית או יותר פרו-רוסית ופרו-סינית לבין אלה שאינם רואים את השינוי המשטרי בטורקיה, גידול בכוחה האזורי והיחסים עם רוסיה כאיום.
היחסים בין טורקיה לארצות הברית מוסדו לראשונה במסגרת ועידת קהיר השנייה בדצמבר 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
בעקבות זאת, השתתפה טורקיה בשנת 1950 במלחמת קוריאה לצד ארצות הברית במסגרת כוחות האו"ם, ובשנת 1952 הצטרפה לברית נאט"ו.
בעשור השני של המאה ה-21 ישנה הרעה ניכרת ביחסים בין המדינות, בעיקר בשל מלחמת המפרץ השנייה שניהלה ארצות הברית בשטחה של עיראק.
בנוסף לכך, מערכת היחסים הרעועה בין ישראל לטורקיה, עוררה שאלות גם בממשל האמריקני הדמוקרטי, וגם בין סנאטורים רפובליקנים.
ב-15 באוגוסט דיווח "Financial Times" כי הנשיא אובמה העביר מסר לטורקים בו נאמר, כי אם לא ישנו את יחסם לישראל, עלול הדבר לפגוע בביצוע עסקאות ביטחוניות, בינם לבין ארצות הברית.
בעקבות נפילת ברית המועצות, היחסים בין רוסיה לטורקיה השתפרו באופן ניכר, למרות חילוקי הדעות בין המדינות בנושא ההגמוניה בקווקז.
ב-16 במאי 2009 טס ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן לביקור רשמי היסטורי ברוסיה, ונפגש עם ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין.
במאי 2010 נחתמו עסקאות כלכליות ברמה גבוהה מאוד בין המדינות, בעיקר בתחום האנרגיה.
העסקאות אמורות להגדיל את היקף הסחר בין המדינות בחמש השנים הבאות מ-38 מיליארד דולר בשנת 2010, ל-100 מיליארד דולר בשנת 2015. בנוסף לכך, נחתמה עסקה בין המדינות להקמת תחנות כוח גרעיניות בטורקיה.
שר החוץ הטורקי אהמט דבוטואולו הודיע שרוסיה הציע לטורקיה תוכנית להקמת בנק משותף להגברת הסחר בין המדינות.
בשנים שטרם נפילת ברית המועצות האזור היה נתון לשליטה סובייטית.
בשנים לאחר פירוק ברית המועצות, טורקיה הכירה בעצמאותן של המדינות העצמאיות החדשות, והחלה לנהל עימם יחסים דיפלומטיים.
בשנים לאחר פירוק ברית המועצות, טורקיה הכירה בעצמאותה של גאורגיה ב-16 בדצמבר 1991. כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמי בין המדינות נחתם ב-21 במאי 1992. כיום ישנו הסכם סחר חופשי בין המדינות.
שתי המדינות הן בעלי חברות מלאה במועצה האירופית ובארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
טורקיה חברה בנאט"ו, בעוד גאורגיה היא מועמדת לצירוף לברית.
בין טורקיה לארמניה שוררים יחסים דיפלומטיים מתוחים, בעיקר בעקבות רצח העם הארמני שבוצע על ידי טורקיה בשנת 1915 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה; עד היום מכחישה טורקיה כל קשר לקיומו.
ישנם ניסיונות לחדש את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, אך ניסיונות אלו עד עתה לא צלחו במידה רבה, בעיקר בשל המחלוקת בין המדינות סביב חבל נגורנו קרבאך.
בשל התרבות וההיסטוריה המשותפת של אזרבייג'ן וטורקיה, שוררים ביניהם יחסים דיפלומטיים ענפים.
נשיא אזרבייג'ן לשעבר ביטא את הקשר בין המדינות במילים הבאות: "אומה אחת, שתי מדינות" טורקיה הייתה ועודנה תומכת נלהבת של אזרבייג'ן במאמציה לבסס את עצמאותה ולשמור על ריבונותה ועל שלמותה הטריטוריאלית.
המדינות חולקות גבול קצר משותף שלא עולה על כמה קילומטרים.
בנוסף לכל זה, טורקיה מבצעת תפקיד חשוב בנושא משאבי האנרגיה, שנמצאים בשטחה של אזרבייג'ן ובתובלה שלהם לאירופה.
בין המדינות מתקיימים גם יחסים צבאיים ענפים, המתבטאים בתמרונים צבאיים משותפים רבים שנערכים ביניהן.
טורקיה קיימה קשרים היסטוריים, תרבותיים, כלכליים ופוליטיים הדוקים עם מדינות הבלקן השונות ; מדינות, שחשובות לטורקיה שכן הן השער של המדינה ליבשת אירופה.
טורקיה ייחסה חשיבות רבה ליצירת אווירה של הבנה הדדית ודו-קיום שליו באמצעות קשרים הדוקים יותר עם מדינות הבלקן, שיובילו לשימור השלום והיציבות באזור.
טורקיה השתתפה במבצעים ובמשימות שמירת השלום של נאט"ו, תרמה ל-KFOR ולנציגות המשטרה של האומות המאוחדות בקוסובו (UNMIK), כמו גם לאיחוד האירופי, הובילה את משימת שיטור בצפון מקדוניה.
עבור מאמצי השיקום, טורקיה היא חלק מההשקה של תהליך שיתוף הפעולה של דרום מזרח אירופה (SEECP), וכוח השלום הרב לאומי דרום מזרח אירופה (MPFSEE) / חטיבת דרום מזרח אירופה (BRIGSEE).
טורקיה גם שיחקה תפקיד ביוזמות כלכליות אזוריות, כמו גם בהסכם היציבות לדרום מזרח אירופה ביוזמת האיחוד האירופי ויוזמת שיתוף הפעולה של דרום מזרח אירופה (SECI).
יחסי טורקיה–יוון הם מורכבים ומאופיינים בתקופות מתחלפות של עוינות הדדית ופיוס, כולל הידרדרות לאלימות.
במאה ה-21, הייתה התחממות בין הצדדים יחד עם מחלוקות בנושא הסכסוך הקפריסאי ובנושא ריבונות וזכויות נלוות בים האגאי ובמרחב האווירי.
מוסטפא כמאל אטאטורק כשליטה הראשוני של טורקיה המודרנית, הנהיג מדיניות פנים דמוקרטית וחילונית, ומדיניות חוץ מערבית.
אטאטורק היה חסיד נלהב של תנועת ההשכלה, וקידם בצורה ניכרת את החינוך בטורקיה, שהיה באותם זמנים בעל זיקה מערבית.
תהליכי המערביזציה בטורקיה העצימו, ובאותו מהלך, העצים תהליך ההתרחקות מהמדינות הקיצוניות אסלאמיות.
לטורקיה קשרים היסטוריים ותרבותיים עמוקים עם מצרים.
במשך מאות שנים, הייתה מצרים תחת כיבוש טורקי, במסגרת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1925 הוכרז רשמית על כינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
עם הזמן היחסים בין המדינות התקדמו באופן ניכר, עד שבדצמבר 2005, הוכרז על הסכם סחר חופשי בין המדינות.
שתי המדינות חברות חברות מלאה באיחוד מדינות הים התיכון, ומבצעים תפקיד חשוב באזור, דבר זה מתבטא בין השאר בגישור בסכסוכים בינלאומיים.