tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוצאה הקלאסית הזו, שהיא בת יותר מ-200 שנה, הורחבה בשנת 1982 על ידי ניצן במאמר משותף עם יעקב פרוש שבו זיהו המחברים את הכלל האופטימלי במצבים א-סימטריים (כישורי החלטה שונים, תועלות שונות מהחלטה נכונה, הסתברות א-פריורית שונה למצבי הטבע).
מתוצאה זו משתמע שכאשר ידועים כישורי ההחלטה השונים של הבוחרים, ניתן להעניק משקל גבוה יותר לפרטים מוכשרים יותר וכך להגדיל את ההסתברות שהקבוצה תבחר באפשרות הנכונה.
התוצאה הבסיסית של ניצן ופרוש המכלילה את משפט קונדורסה והתוצאות שבאו בעקבותיה עוררו מחקר תאורטי רב וזכו ליישומים רבים בתחום הפוליטי, הכלכלי, הארגוני והמשפטי.
נקודת תורפה שפגמה באפשרות היישום של התוצאה הבסיסית משנת 1982 בשלושים השנים מאז פרסומה היא חוסר היכולת להעריך באופן מעשי את כישורי ההחלטה של הבוחרים.
לאחרונה הציע ניצן שיטה להענקת משקלות אופטימליים לבוחרים גם כאשר לא קיימת כל אפשרות לבחון את כישורי ההחלטה שלהם.
השיטה מבוססת על התובנה שאם קיים מידע על הצבעות קודמות של הבוחרים, ניתן למדוד את כישורי ההחלטה שלהם על ידי השוואה פשוטה של החלטותיהם המבוססת על אלגוריתם מתאים, גם כאשר לא ידועות התשובות הנכונות על השאלות שעליהן הצביעו הבוחרים.
השיטה המוצעת מהווה תרומה משמעותית וחדשנית לקידום התחום שהעיסוק בו החל בסוף המאה השמונה עשרה (על ידי קונדורסה).
תיאור השיטה, יישומיה והשלכותיה החשובות בתחום קבלת ההחלטות מופיע במאמרים המשותפים עם משה קופל, יעקב גולדברגר ואייל בהרד (2012).
תחרות בין מפלגות והצבעה הסתברותית: התוצאה המרכזית בשני המאמרים המשותפים עם Coughlin (1981) מבהירה ששוי המשקל במודל של תחרות דו-מפלגתית עם הצבעה הסתברותית הוא בעל תכונה מיוחדת וחשובה: תוצאת הבחירות מובילה למכסימיזציה של הרווחה החברתית הנמדדת על ידי מכפלת התועלות של הבוחרים (פונקציית הרווחה החברתית שהוצעה על ידי ג'ון נאש).
תוצאה זו זכתה להתייחסות רבה בספרות העוסקת בתחרות בין מפלגות בהנחה של הצבעה הסתברותית.
תחרות פוליטית (Rent Seeking or Lobbying Contests): במאמר המשותף עם Katz and Rosenberg (1990) ובמאמר של ניצן משנת (1991) הוצגו לראשונה תחרויות פוליטיות בהן המתחרים הם "קבוצות" ולא פרטים יחידים.
במאמר הראשון הקבוצות מתחרות על זכייה בפרס בעל אופי של מוצר ציבורי שאיננו ניתן לחלוקה.
במאמר השני הקבוצות מתחרות על זכייה בפרס בעל אופי של מוצר פרטי הניתן לחלוקה.
לשני המאמרים האלה הייתה השפעה גדולה מאוד על הספרות בתחום תורת התחרויות הפוליטיות והם הובילו להכללות וליישומים רבים.
בעבודות משותפות יותר מאוחרות עם Ueda (2009),(2011),(2014) הורחב מודל התחרות הקבוצתית כך שהוא מאפשר תחזיות ביחס לכללי החלוקה שמאמצות הקבוצות המתחרות (כללי חלוקת הפרס בין חברי הקבוצה במקרה של זכייה).
אחת התוצאות המעניינות שהתקבלו היא שבמסגרת בה מנגנון חלוקת הפרס בין חברי הקבוצה איננו נתון, אלא הוא נקבע על ידי הקבוצה, הפרדוקס הידוע של Mancur Olson המכונה פרדוקס גודל הקבוצה (group-size paradox) לא מתקיים.
דהיינו, במסגרת שכזו גודל של קבוצת לחץ תמיד מהווה יתרון – גידול במספר החברים בקבוצה תמיד מגדיל את סיכויי הזכייה שלה בתחרות הפוליטית.
קביעה אנדוגנית של מדיניות ציבורית בתחרות פוליטית: בסדרת עבודות עם Epstein, נבחנה השאלה כיצד נקבעת מדיניות ציבורית במסגרת חדשה של תחרות בין קבוצות לחץ המנסות לקדם את האינטרס שלהם על ידי מאמצים המכוונים לקובעי המדיניות.
סיכום התוצאות מופיע בספר משנת 2007. התוצאות המרכזיות מבהירות באילו תנאים הפעילות של השדולות המשתתפות בתחרות הפוליטית מביאה לפשרה והן מסבירות מדוע רגולציה ממשלתית של מחירים או של מכסות הגירה תלויה במאפיני המערכת הפוליטית.
אפליה בתחרות פוליטית: שתי עבודות משותפות עםEpstein and Mealem (2011), (2013) ועבודה משותפת עם Mealem 2013)) מתמקדות בהפליה מכוונת בתחרויות פוליטיות שמטרתה לקדם את האינטרס של מתכנן התחרות (פוליטיקאי/בירוקרט הקובע את כללי המשחק בתחרות).
ההתייחסות להפליה היא חדשנית: ההפליה נתפשת לא כתוצר של אידאולוגיה או של תפישה חברתית מסוימת, אלא כביטוי לתמריץ של מתכנן התחרות לקדם את האינטרס הצר שלו – הנאה מהמשאבים שהמתחרים מוציאים בתחרות.
בהקשר זה מובהר הקשר בין התרבות הפוליטית וההפליה, מובהר מדוע הפליה ישירה (מיסוי דיפרנציאלי של הפרס) עדיפה על הפליה מבנית (התייחסות שונה למאמצים של משתתפי התחרות) ומובהר מדוע תחרות המבוססת על הגרלה עדיפה על תחרות המבוססת על מכרז (all-pay auction) כאשר המתכנן יכול לקבוע את צורת ההגרלה.
שאלה בסיסית בספרות הבחירה החברתית היא כיצד ניתן להצדיק שיטת בחירות.
בסדרת עבודות הציע ניצן את גישת הרציונליזציה המטרית לשיטות בחירה.
ביתר פירוט, בעבודות אלו מוצגת גישה חלוצית להצדקת השימוש בכללי בחירה (לדוגמה, כלל הרובניות - Plurality rule או שיטת בורדה).
הגישה מבוססת על הרעיון שהשימוש בכלל בחירה הוא מוצדק אם הכלל משיג פשרה חברתית: הכלל משיג קרבה מקסימלית לאידיאל של קיום אחידות דעים ביחס לבחירה הרצויה ביותר.
הקרבה נמדדת על ידי המרחק (מטריקה) בין מערכת הטעמים בפועל של הבוחרים למערכת טעמים אפשרית (היפותטית) שבה מושגת אחידות דעים.
שאלה חשובה אחרת בספרות הבחירה החברתית היא כיצד ניתן לדרג קבוצות של אפשרויות בהינתן מידע על העדפות הפרטים המוגדרות על כל האפשרויות עצמן.
בעבודה בסיסית משותפת עם Pattanaik (1984) הוצעה תשובה אקסיומטית לשאלה; הוצע דירוג של קבוצות אפשרויות המתבסס על החציון של יחסי ההעדפה המוגדרים על כל האפשרויות.
שתי התוצאות החשובות ביותר בספרות הבחירה החברתית הן משפט האי-אפשרות של Arrow ומשפט האי-אפשרות של Sen.
בעבודה משותפת עם Harel (1987) הוצע יישוב של הפרדוקס Sen (הידוע בשם Paretian-Liberal Paradox), המתבסס על סחר בזכויות ההתחלתיות של הפרטים.
בספרות הענפה המתמקדת בשיטות בחירה, השאלה המרכזית היא מהו כלל הבחירה הראוי.
בעבודה משותפת עם אייל בהרד (2007) הוכח שכלל הבחירות המכונה "כלל הרובניות ההפוך" inverse plurality rule)) הוא "כלל הזהב" מכיוון שהוא מממש בצורה מאוזנת את עקרון הרוב תוך הענקת הגנה מעריצות הרוב.
מאמר זה עושה שימוש במושגים ובתוצאות שפורסמו במאמר קודם עם בהרד (2002).
נשוי לפרופ' דורית ניצן, כירורגית פה ולסת במרכז רפואי הדסה, עין כרם.
אחיו הוא פרקליט המדינה לשעבר, שי ניצן.
שמואל ודורית הורים לחמישה ילדים.
רבי שמואל מרבינו מקאמינקא (תקל"ח-תקל"ט, 1778-1779 - י' באייר תר"ג, 10 במאי 1843) היה רב ואדמו"ר חסידי בדור השני בשושלת קמינקא-מיראפאל.
נולד לרבי משה אהרן (בנו של רבי צבי הירש מקמינקא), היה תלמידם של רבי לוי יצחק מברדיטשוב, רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ("האפטא רב") ורבי משה צסיס מצ'ונדוב.
חברם מילא את מקום סבו כרב ואדמו"ר בקמינקא ומאוחר יותר במירופול.
זכה להערצתם של רבי משה צבי מסאווראן ושל רבי ישראל מרוז'ין.
התפרסם גם כמוציא דיבוקים; בערב מלחמת העולם הראשונה ביקרה בקמינקא משלחת אתנוגרפית בראשות ש.
אנ-סקי, ששמע סיפורים על רבי שמואל והשתמש בו כהשראה לדמות הצדיק במחזהו "הדיבוק".
תלמידו היה רבי דוד לובינער, רבם של רבי מרדכי חיים קסטלניץ-סלאנים ושל רבי נפתלי חיים מדז'יקוב ירושלים; ומסופר שדרכו של רבי שמואל היה לְאַחֵר תפילתו, ומאידך דרכו של רבי דוד היה להקדים תפילתו, וכאשר רבי דוד היה בא אליו, היה רבי שמואל מקדים תפילתו בשבילו.
תורתו נדפסה בספרים "שני המאורות" ו"בית שמואל".
על שמו נקרא בית הכנסת "בית שמואל" שבשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בנו רבי משה היה חתנו של רבי צבי בן רבי אהרן מטיטיוב - נפטר בתר"ד.
הרב שמואל נסים (1840–1916) היה אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, מרבני העדה וממייסדי ומנהלי בית החולים משגב לדך.
נולד בירושלים בשנת 1840 (ה'תר"א) לרבקה ולרב אליהו יעקב נסים.
בשנת 1897 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים.
בהמשך שימש כחבר בית הדין של העדה בירושלים, ובשנת 1900 (ה'תר"ס) מונה לשמש כאב בית הדין.
תחתיו שימשו כחברי בית הדין הרב שלום הדאיה, הרב אברהם גאגין והרב אברהם ביג'אג'ו.
שימש כגבאי בית החולים "משגב לדך" בירושלים, ונמנה עם מנהליו ומייסדיו בשנת ה'תר"ם לצד הרב מרדכי ישראל והרב גבריאל שבתי.
כן שימש במשך כ-28 שנים כגבאי צדקה של עניי כוללות הספרדים בירושלים.
בשנת 1906 נבחר שוב לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית לצד הרב נחמן בטיטו, הרב חיים משה אלישר והרב יעקב מאיר.
בשנת זו, כשנפטר החכם באשי האחרון, הרב יעקב שאול אלישר, ספד לו הרב שמואל נסים ליד מיטתו ביציאה מבית הרב בדרך ההלוויה להר הזיתים.
הרב שמואל התבקש לאחר מותו ברכה למלא את מקומו אך לא רצה, ובשנת 1907 מונה הרב אליהו משה פאניזיל לראשון לציון.
כן ספד לרב חיים חזקיהו מדיני בבית הכנסת אשר בחצר משגב לדך.
במשך כ-40 שנה עבד ברבנות הדתית ושימש את מוסדות הקהילה של העדה הספרדית, במיוחד התבלט בחלוקת מזון לעניי העיר ירושלים, שימש כמנהל וראש ועד קופת התמחוי, והיה ממונה על כשרות המצות של העדה הספרדית.
הלך לעולמו ב-1 ביולי 1916 (ל' סיוון ה'תרע"ו) ונקבר בחלקת בוראק של הספרדים בהר הזיתים.
הספידו אותו בביתו הרב אברהם ביג'אג'ו, ליד ביתו הראשון לציון הרב אליהו משה פאניז'יל, וכן הרב אברהם רומאנו.
הרב שמואל נסים השאיר אחריו חיבור ספר דרושים בכתב יד, וחלק מחידושיו הודפסו ב'המאסף' בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, ובמספר ספרים נוספים של רבני התקופה.
נישא ללאה, ויחד נולדו להם שני בנים: הרב יעקב חי בכור נסים, ואליהו נסים.
בני המשפחה היו בעיקר סוחרים אך מצאו עתים לתורה.
אליהו, היה בעל חנות בשוק של העיר העתיקה.
בנו הגדול יעקב חי בכור נסים היה גם בעל חנות לכלי סידקית וחרס ברחוב היהודים בעיר העתיקה, כיהן כיושב ראש ועד שכונת ימין משה מחוץ לחומות, והיה ממקימי בית הכנסת הספרדי של ימין משה.
נכדו של הרב שמואל נסים, משה בר-נסים, (בנו של בכור נסים) היה עוזרו האישי ויד ימינו של אליעזר בן-יהודה משך 22 שנים.
מאוחר יותר נישא שמואל לתמר, ונולדו להם שני ילדים נוספים: משה נסים, ומרדכי נסים.
מרדכי היה בעל חנות בשוק הצורפים, ואילו הבן הצעיר משה נסע בשליחות מצווה לסמרקנד והיה שם רב ומורה צדק בקהילה.
שמואל וצאצאיו התגוררו בשכונת ימין משה והיו רבנים פעילים בשכונה.
שמואל מרחב (26 בפברואר 1924 – 19 בפברואר 2001) היה מהנדס ישראלי בתחום האווירונאוטיקה, שכיהן כפרופסור בטכניון בחיפה.
שמואל מרחב נולד בשנת 1924 כשמואל לנדסברג במשפחה יהודית בעיר האגן, באזור ארנסברג שבחבל הרוהר בנורדריין-וסטפאלן שבגרמניה.
עלה לארץ ישראל והתחתן עם נעמי לבית רויפר.
בשנים 1948–1971 עבד כמהנדס מחקר, כמנהל מחקר ופיתוח וכראש חטיבה ברשות לפיתוח אמצעי לחימה ברפא"ל.
החל משנת 1959 פעל בטכניון כמורה נספח בפקולטה להנדסת חשמל ולהנדסה אווירונאוטית וכיועץ.
בשנת 1971 הצטרף לסגל הטכניון כמורה וכחוקר ועסק רבות בתחום הבקרה, ההנחיה והניווט במסגרת הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה והחלל.
פרסם מאמרים ודוחות רבים, חלקם גלויים וחלק רב מסווגים.
על שמו נרשמו חמישה פטנטים, והוא זכה בפרסים ממנהל החלל האמריקאי NASA ובמענקי מחקר מהמועצה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
מרחב מונה על ידי שר הביטחון למעריך מערכות אוויוניקה במטוס ה"לביא".
שימש כיועץ לחברות בישראל ובארצות הברית.
עם תלמידיו נמנו 30 משתלמים ובתוכם 7 דוקטורנטים שרובם היו מובילים באקדמיה ובתעשייה בישראל.
פעילותו המחקרית התרכזה בעיקר בבקרה האופטימלית, הבקרה האדפטיבית, זיהוי המערכות, מערכות אדם-מכונה, ניווט אוטונומי, שיערוך זרימה אופטית וכו'.
בשנים 1981–1983 שימש כדקאן הפקולטה להנדסת אירונאוטיקה.
שמואל מרחב נפטר בחיפה בשנת 2001, ונקבר בבית הקברות שדה יהושע.
אחד מילדיו הוא נרי מרחב, פרופסור בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
הוקם פרס על שמו ועל שם אשתו נעמי לחוקרים צעירים בתחום הנדסת האווירונאוטיקה.
שמואל נחמיאס (נולד ב-19 באוקטובר 1954) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.96 מטרים, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
שיחק בילדותו במחלקת הנוער של קבוצת הפועל תל אביב.
בעונת 1971/1972 הצטרף לקבוצה הבוגרת, ושיחק במדיה עד סיום עונת 1980/81, מלבד עונת 1976/77 שבה שיחק בהפועל גבעת ברנר, סה"כ שיחק בהפועל תל אביב במשך תשע עונות.
ב-10 בדצמבר 1979 היה מעורב בקטטה המונית במסגרת הדרבי שנערך במחזור ה-10 של הליגה הראשונה בכדורסל.
בסיום המשחק, ירק על שחקן מכבי תל אביב אולסי פרי, לאחר שסבר כי האחרון ניסה לפגוע בו כאשר זרק אליו את כדור המשחק.
בתגובה פרי וחברו לקבוצה ארל ויליאמס הסתערו על נחמיאס והפילו אותו לרצפה.
שחקנים משתי הקבוצות מיהרו למהומה והחלו לחבוט זה בזה, כשכוחות המשטרה מפרידים לבסוף.
בהמשך האירוע המשיכו שחקני מכבי תל אביב להתעמת עם אוהדי הפועל.
בסיום האירוע, נחמיאס אשר סבל מפציעה בגולגולת, הורחק מארבעה משחקנים.
אילו פרי וויליאמס הורחקו משישה.
בעונת 1981/82 עבר להפועל גליל עליון, ושיחק במדיה במשך שלוש עונות, עד לפרישתו בסיום עונת 1983/84.
בשנת 1974 לקח חלק בזכיית הנבחרת הבוגרת במדליית הזהב בטורניר הכדורסל שנערך במשחקי אסיה שנערכו בטהראן שבאיראן, תחת המאמן אברהם חמו.
בשנת 1977 שיחק באליפות אירופה.
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים: 160
סה"כ נקודות בפלייאוף בקריירה: 213
סה"כ משחקי פלייאוף בקריירה: 20
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים בפלייאוף: 163
רבי שמואל רבינוביץ הידוע כשמואל משינאווא (ה'תקנ"ז, 1797 – ח' בשבט ה'תרל"ג, 1873) היה אדמו"ר חסידי בדור השלישי לחסידות.
מחבר הספר "רמתיים צופים" על תנא דבי אליהו.
נולד בגליציה, בנערותו למד אצל רבי מנחם מנדל הגר מקוסוב.
בהיותו כבן 17 עבר ללמוד אצל רבי שלמה לייב מלענטשנא, ולאחר מכן בהיותו בן 18-19 הלך ללמוד אצל רבי שמחה בונם מפשיסחה שם גדל כבן בית, כשאכסנייתו בחדר לימודו של הרבי.
לאחר פטירת רבו בשנת תקפ"ז (1827), עבר ללמוד אצל רבי מנחם מנדל מקוצק, ולאחר מכן אצל רבי יצחק מנשכיז, ורבי יצחק מאיר אלתר.
כיהן כרב בערים וואלדובא, ברוק, שדליץ, ולאוויטש, ובסוף ימיו גם בעיר נאשיילסק, שם גם נקבר.
נשא בזיווג שני את הרבנית בריינדל בתו של רבי אברהם מטשכנוב.
חיבר את הספר הידוע "רמתיים צופים", שהוא פירוש על הספר תנא דבי אליהו בדרך החסידות.
בספר יש מקבץ של תורות ששמע בעצמו מפי שבעת רבותיו, החוזה מלובלין, היהודי הקדוש, רבי שמחה בונם מפשיסחה, רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי שלמה לייב מלענטשנע רבי יצחק מנסכיז', ורבי יצחק מאיר אלתר.
בנוסף קיבץ בספר את תורותם של למעלה משישים רבנים, ביניהם האדמו"ר הזקן מוורקא רבי ישראל יצחק קאליש, רבי אברהם משה מפשיסחה, רבי זושא מפלאצק ורבי שרגא פייבל דנציגר מגריצא.
הספר נמשך עד פרק ז' בתנא דבי אליהו רבא, ושאר הכתבים אבדו.
הספר הודפס לראשונה בשנת תרמ"א (1881).
רבי יעקב יצחק הורוביץ, החוזה מלובלין.
רבי יעקב יצחק מפשיסחה, היהודי הקדוש.
רבי מנחם מנדל הגר מקאסוב, האהבת שלום.
רבי יצחק מאיר אלתר, החידושי הרי"ם.
רבי שמואל מרציאנו דלחימר (ה'תרמ"א, 1881 – כ"ג בסיוון ה'תשכ"ב, 25 ביוני 1962) היה דיין, פוסק הלכה ורב הערים תאוריאת ואל ג'דידה במרוקו.
נולד בדבדו בשנת ה'תרמ"א (1880) לרבי משה מרציאנו ואסתר.
בילדותו למד אצל רבי דוד מרציאנו, ובבחרותו התקבל לישיבתו של רבי דוד הכהן סקלי, בה למד עד שרבי דוד הכהן התקבל לרבנות באוראן והישיבה נסגרה.
לאחר מכן עבר לישיבתו של רבי אברהם הכהן צבאן ורבי יוסף הכהן צבאן.
בשנת ה'תרס"א (1900) נישא לאסתר, בתו של ראש הישיבה רבי יוסף הכהן צבאן.
כאשר התמנה רבי אברהם הכהן צבאן לרבנות העיר מליליא, נסגרה הישיבה, ובני הישיבה עברו ללמוד תחת רבי שלמה מרציאנו.
בשנת ה'תרע"ח נקרא לשמש כרב בעיר תאוריאת שרוב תושביה היו יוצאי העיר דבדו.
בימיו הראשונים נתקל בבעיות הלכתיות הנוגעות לטהרה, אשר נבעו מהיעדר מקווה בעיר ואילוץ בני העיר ללכת ולטבול בנהר מרוחק.
ניסיונותיו לתקן תקנות הנוגעות לזמן הטבילה נכשלו, ולכך החליט לשפץ את המקווה בעיר.
ראשי הקהל לא ראו את החשיבות בכך, אך הוא איים כי אם לא ייבנה מקווה בעיר, הוא יתפטר מתפקידו כרב העיר.
אחר חיפוש הוא מצא מקום סמוך לעיר שהחלו לבנות בו מקווה טהרה, פנה לראש הקהל בדרישה להמשיך את בניית מקווה הטהרה, וטען כי הכספים שמיועדים לשיפוץ בית הקברות צריכים לשמש לשיפוץ מקווה הטהרה, לפי שראוי לתקן קודם את הנולדים ולאחר מכן את הנפטרים.
אך ניסיונותיו לא עלו וראשי הקהל לא נעתרו לדרישה.
בסופו של דבר מצא חצר פרטית בקצה העיר עם תשתית מוכנה לבניית מקווה, בבעלות משותפת של רבי שלמה הכהן זאגורי שגר באוג'דא, ואחיו רבי יהודה שגר במקום.
הוא פנה אליהם בבקשה להפוך את המקום למקווה ציבורי, והם הסכימו מיד בשמחה וללא דרישת תמורה כלל, ואף שלמו מכיסם כדי לשפץ ולהתאים את המקום לשימוש הציבור כולו.
לימים שיבחם וברכם על מעשיהם אלו, בהקדמה לספרו ויען שמואל.
שימש כרב העיר במשך 12 שנה, עד שנוצרו סכסוכים בין תושבי העיר, ובני משפחתו שגרו בכפר אוטאט אל חאג' קראוהו ואילצוהו ללכת עמם לזמן מה.
אשתו שהייתה חולנית וחלשה במשך מספר שנים, התפללה בקברו של רבי אברהם מכלוף באוטאט ומיד לאחר מכן הבריאה.
מסיבה זו החליט להישאר באוטאט וכיהן כרב העיירה במשך חמש שנים.
באוטאט פגש במנהג חריג לברך שהחיינו על דג הנקרא בערבות "שבאל", והביא למנהג סמוכות בספרו.
באותם ימים חלה בנו בכורו אברהם, ונפטר בשבת – כ"ו באלול ה'תרצ"ג, בגיל עשרים וארבע.
הוא נקבר יום וחצי אחר פטירתו, בשל סופת גשמים שהתרחשה באותו ערב ובשל עיכובים בירוקרטיים מטעם המושל הצרפתי בדבדו.
בעקבות האסון הכבד והאבל ששרר על בני המשפחה, החליט לעבור למקום חברת תלמידי חכמים.
בהתאם להחלטתו, עבר בשנת ה'תרצ"ה למקנאס, שם התערה בין תלמידי החכמים אך לא רצה לקבל שכר על לימודיו או לכהן במשרה כשלהי ולהשתכר ממנה.
כאשר נאלץ לדאוג לפרנסתו ופרנסת משפחתו, החל לעסוק מעט במסחר מספר שעות ביום וכך התפרנס.
במקנאס שהה שש שנים עד לשנת ה'תש"א.
בשנת ה'תש"א פנו אליו ראשי הקהל בעיר מאזאגאן בקשה לכהן כרב העיר.
אחר הפעלת לחצים ובקשה מיוחדת שנשלחה אליו מגיסו - רבי שלמה הכהן צבאן, הוא נעתר לבקשה, העתיק את מגוריו למאזאגאן והתמנה לרב העיר.
במהלך שעות היום נהג לשבת בישיבת רבי שלמה הכהן בעיר.
כעבור זמן מה פנו אליו מבית הדין הגדול בקזבלנקה שישמש כסופר בית הדין, והוא עבר עם משפחתו לקזבלנקה.
שם התגורר עשר שנים, בהן עסק בגיטין, שטרות, צוואות והלוואות, וכל ספק שנתקל בו נהג לעיין בספרי ההלכה ולברר את הדין, ולרשום לעצמו.
את רישומיו הגיש להגהה בפני חברי בית הדין שיסכימו עמו לנכתב, ורבים מכתבי יד אלו הופיעו לימים בספרו.
כמו כן רבים מכתבי יד אלו צוטטו בכתבי רבי שלמה הכהן צבאן.
בשנת ה'תשט"ו חלה מאוד ונשקף חשש לחייו.
הוא נזקק לעבור ניתוח יקר, ובני המשפחה התגייסו עבורו והניתוח עבר בהצלחה.
כעבור שנה חלתה אשתו אסתר, ובט"ו מרחשון התשט"ז נפטרה ונקברה בקזבלנקה.
מזה זמן רב החזיק בשאיפה לעלות לארץ ישראל וראה ביישוב החדש אתחלתא דגאולה (ייתכן וזו הסיבה שעבר לקזבלנקה מלכתחילה), ובעקבות פטירת אשתו החל לפעול בעניין ופנה לסוכנות בבקשה לקבל רישיון לעלות ארצה.
בתחילה סירבו לו אך בנו משה שעלה לארץ כבר בשנת 1937 התחייב שהוא ידאג לטפל בו בארץ ולשלם את הוצאות הנסיעה, לבסוף קיבל אישור עלייה.
ימיו בארץ ישראל והוצאת ספרו
בשנת ה'תשי"ח עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר לוד, שם עם הגיעו התמנה לרב קהילה.
בשנת ה'תשי"ט הוציא לאור בירושלים את ספר "ויען שמואל" ובו חידושים בהלכה ובתנ"ך.
הספר זכה להסכמותיהם של הרבנים יעקב משה טולידאנו, מאיר ועקנין, שלום משאש, יעקב ברדוגו, רפאל קוק, יצחק אביחצירא ועוד.
רבי שלמה הכהן זאגורי כתב שיר לכבוד המחבר, הובא בהקדמה לספר "ויען שמואל".
נפטר ביום כ"ו בניסן ה'תשכ"ב - 1962 ונקבר בבית העלמין הישן בלוד.
הותיר אחריו שבעה ילדים: אברהם (נפטר בחייו), חיים, סעדיה, משה, סוזאן, סעודה ושימי.
כיכר הרב שמואל מרציאנו בירושלים (סמוך למכללת אמונה) קרויה על שמו.
שמואל (פריץ) נתן (21 בנובמבר 1914 – 1 ביוני 1977) היה רב ישראלי, מזכירו האישי של יצחק בן צבי וממקימי תעשיית התיירות במדינת ישראל.
נולד בברסלאו והוסמך לרבנות מטעם בית המדרש לרבנים בברסלאו, משם עבר לברלין ועסק בפעילות ציונית.
במלחמת העולם השנייה כיהן כרב צבאי בדרגת לוטננט קולונל בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
בתום המלחמה היה למזכירו האישי של יצחק בן צבי, שכיהן כיו"ר הוועד הלאומי.
ב-1948, כתוצאה מידיעת שפות ובקיאותו הן באתרים ומנהגים יהודיים והן במנהגי כנסיות הנוצריות השונות, נקלט נתן בחברה הישראלית לתיירות במשרד ראש הממשלה ומנהל לשכת התיירות הממשלתית בירושלים.
ב-1952, עם הקמת "מרכז התיירות" במשרד המסחר והתעשייה התמנה לחבר מועצה המייעצת.
בשנות השישים ניהל את לשכת התיירות הממשלתית של ישראל בניו יורק.
בתקופת משה קול כשר התיירות כיהן נתן כיועץ ליחסי חוץ ויו"ר המועצות המייעצות, יו"ר ועדת האתיקה ויו"ר ועדת מדרוג בתי המלון.
כן ייצג את ישראל בארגון התיירות העולמי, שם נקרא "רבי נייתן" והיה "שר החוץ של התיירות הישראלית".
כיהן במקביל גם כנשיא בית הכנסת ישורון ומזכיר כבוד של המוסד הישראלי לפרסומים תלמודיים.
כרב אורתודוקסי-מודרני חיתן מאות רבות של זוגות צעירים חילוניים בירושלים.
נפטר בעיר מאלגה שבספרד בעת מילוי תפקידו בקונגרס הבין-לאומי של ארגון התיירות העולמי.
הובא למנוחות בהר הזיתים בירושלים .
רבי שמואל סורנגה חי במאה ה-18 בסלוניקי ואחר כך בירושלים.
ידוע על שם חיבורו פרשת הכסף על הרמב"ם והכסף משנה בהלכות עבודה זרה.
רבי שמואל סורנגה נחשב לאחד מחשובי חכמי ירושלים.
בשנת ה'תקי"ח (1758) הוא כיהן כראש "ישיבת אברהם מיוחס".
ספרו פרשת הכסף העוסק בהלכות עבודה זרה שכתב הרמב"ם, ובדברי נושא כליו הכסף משנה (שחיבר רבי יוסף קארו) יצא לאור בשנת ה'תקי"ח, 1758 בסלוניקי.
הרב שמואל נהון (לפני ה'תק"ץ, 1830 – ד' אלול ה'תר"ס, 29 באוגוסט 1900), היה משכיל, דרשן, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של תטואן במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
נולד בתטואן לאביו רבי יצחק שהיה מחכמי העיר ומפרנסי הקהילה.
משפחת נהון הייתה משפחה של חכמים שכיהנו בתפקידים רשמיים בעיר במשך כמה דורות.
רכש השכלה כללית, בהיסטוריה, ומדעים כלליים, וידע עברית, צרפתית וספרדית.
כמו כן התעניין במצבם של יהודי רוסיה ואירופה, ובהתפתחות לשון העברית כשפה מדוברת בקרב יהודי העולם.
בשנת ה'תרמ"ו שיכל את בנו ומאז הפסיק להתעטף בטלית גדול.
החל משנות השישים של המאה התשע העשרה, היה מעורב בפעילות החינוכית של ילדי העיר, ושיתף פעולה עם האליאנס.
פעל לשם האחדת לימודי הקודש והחול, בבית הספר, ובכך רצה לשרש את התפישה כי ההשכלה נוגדת את היהדות.
בהמשך, התמנה לרבה של העיר ולאב בית הדין בה.
חברי בית דינו היו רבי שמואל ישראל, ורבי שם טוב בן וואליד.
בית הדין היווה כתובת להתייעצות עם שאר בתי הדין שבאזור מרוקו הספרדית.
ובכלל, בית דינו התכתב בענייני הלכה עם שאר חכמי מרוקו מהערים השונות.
כמו כן בתפקידו היה דרשן וספדן, והספיד אישים שנפטרו בעיר, כדוגמת רבי וידאל ישראל.
בשאלת הגיור לשם אישות, צידד רבי שמואל להחמיר, בשונה מתלמידו רבי מרדכי בן ג'ו שצידד להקל.
מבין תלמידיו נמנה רבי יהודה ליאון כלפון שבהמשך כיהן כרבה של העיר.
תיאור מיוחד של הרב שמואל נהון התפרסם על ידי העיתונאי אליעזר דב שפירא:
נפטר בד' אלול ה'תר"ס, בתטואן.
הנהלת כי"ח וחכמי טבריה שלחו אגרת ניחומין למשפחה.
כמו כן הספידוהו יהודי פאס.
לאחר פטירתו, התמנה הרב שמואל ישראל לאב בית הדין ורבה של העיר.
בן נינו של הרב שמואל נהון, הרב יעקב גרשון, שימש מספר שנים כרבה של האגודה הישראלית של ונצואלה בקראקס ולאחר מכן כרבה של הקהילה הספרדית בסאו פאולו, ברזיל וכמנהל בית הספר יבנה בעיר זו.
בשנת ה'תשמ"ח, הקים בן נין נוסף, הרב משה גרשון, כולל בירושלים בשם 'קרן בן שמן', כשם ספרו של אביו רבי יצחק גרשון, מאחרוני חכמי תטואן ונין הרב שמואל נהון.
שם הספר וכולל האברכים רומז לשמו של רבי שמואל (קרן בן שמ"ן= שמואל נהון).
בן נוסף של רבי יצחק, אברהם גרשון, הקים על שמו את קהילת 'בית שמואל' בקראקס, ונצואלה.
פסקי דין - נדפסו בספרים שונים של חכמי מרוקו, ועוד מצויים בכתבי יד.
דרשות והספדים - נדפסו בקובץ 'קרן בן שמן'.
שמואל (מוניה) נדלר (נאדלער), היה סופר, משורר, פובליציסט ועיתונאי, ממנהיגי תנועת 'צעירי אגודת ישראל' בפולין, ועורך העיתון הקומוניסטי 'די נייע פרעסע' בפריז.
נולד בד' בכסלו ה'תרס"ט, 28 בנובמבר 1908, בגלינה, עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, לשמחה לייב נדלר.
היה מראשוני תלמידי הרב מאיר שפירא מתקופת רבנותו של האחרון בגלינה, ומאוחר יותר נמנה עם תלמידי ישיבת חכמי לובלין.
השתלם גם בלימודים כלליים וסיים את חוק לימודיו בגימנסיה של לבוב.
נדלר היה משורר והוגה אגודאי פורה.
מאמריו ושיריו פורסמו בכתבי עת המזוהים עם 'אגודת ישראל', כמו: 'דגלנו'; בטאון תנועת בית יעקב בפולין: 'בית יעקב חודש-זשורנאל' ובעיתונות היידית החרדית בת התקופה.
המסה סימפוניית הבעש"ט, בפרוזה ובשירה, שהקדיש לדמותו של הבעש"ט, הקנתה לו שם והערכה, בעקבות כך אף כונה 'משורר החצר האגודאי'.
יחד עם חברו אלימלך שטייאר, עמד נדלר בראש המערכת להוצאת ספר היובל לכבודו של הרב מאיר שפירא, שיצא לאור בשנת ה'תר"ץ, 1930.
מלבד משפת יידיש, הרבה נדלר לכתוב ולפרסם מאמרי הגות, שירים ופואמות בעברית.
כמה משיריו אף נכללו באנתולוגיה למשוררים עבריים בפולין בין שתי מלחמות העולם.
הסופר משה פראגר תיארו לימים:
בשנת ה'תרצ"ג, 1932, עבר נדלר לפריז ללימודים גבוהים עקב הגבלת הנומרוס קלאוזוס בפולין, ובסמוך לכך, בחורף ה'תרצ"ד, שלהי 1933, עורר סנסציה בהצהרתו ב'מועדון אגודת הסופרים והעיתונאים' שברחוב טלומצקה 13 בוורשה, כי הוא נוטש את עולם המסורת ועל אהדתו לאידאולוגיה הסוציאליסטית, ובלשונו: המעבר מאלהים לאדם ('איבערגאנג פון גאט צו מענטש').
המהפך החד של המשורר האגודאי לרעיונות השמאל הקיצוני, עורר סערה גדולה בחוגים דתיים וחילוניים כאחד.
מאוחר יותר התמנה נדלר לעורך העיתון הקומוניסטי-היידי 'די נייע פרעסע' (Di Naye Prese) בפריז, תוך שימוש בשם: "מוניה נדלר"
לאחר הכיבוש הנאצי הצטרף נדלר לתנועת ההתנגדות הצרפתית: היה מזכיר אגודת הסופרים הבלתי חוקיים; עורך העיתונות היהודית הקומוניסטית היידית של המחתרת, ועלון בשפה הצרפתית J'accuse!
נדלר נאסר ב־10 באוגוסט 1942, אחרי פעולת התנקשות של המחתרת, עונה והוצא להורג בידי הגסטאפו ביום כ"ח באב ה'תש"ב, 11 באוגוסט 1942, ב- Fort Mont-Valérien, מבצר מהמאה ה-19 ב Suresnes, פרבר ממערב לפריז.
רעייתו אידל, חברת מחתרת מאקי, שרדה את השואה.
רות, איבערזעצט מיט א פארווארט און ערקלערונגען, לודז', בית-יעקב-זשורנאל, תר"ץ [1930].
ספר היובל לכבוד הרב הגאון [...] מוהר"ר מאיר שפירא שליט"א [...] ערוך בידי שמואל נדלר, לודז' תר"ץ [1930].
דער וועג צו זון (מחזה ושירים), קולומיי תרצ"א [1931].
שמואל סְבוֹרָאִי (גולדזייגר) (1896 – אוגוסט 1971) היה איש העלייה השנייה, מורה, ממייסדי קיבוץ עין חרוד וממקימי ענף עצי הפרי.
הקים וניהל את מוזיאון בית שטרומן.
שמואל גולדזייגר נולד ב-1896 למשפחה ציונית שומרת מצוות, באודסה שהייתה אז בשלטון רוסיה.
באודסה, למד בבית-ספר יהודי ובבית-ספר למסחר.
היו לו שתי אחיות, פנינה וציפורה, ושני אחים: משה ושמעון.
בספטמבר 1912 היה שמואל הראשון ממשפחתו שעלה לארץ ישראל.
המשיך את לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב וסיים במחזור ג'.
לאחר מכן לימד בפתח תקווה, שמר ברחובות ועבד בסלילת כבישים בחיפה.
עם כניסת האנגלים לארץ, עבר למחניים בה עבד כפועל וכמורה למבוגרים, שם גם הקים חדר טבע.
את שרה יצקר, אשתו לעתיד, פגש במפעל לימודי של הסתדרות הציונית, ומשם יצאו השניים לעבוד בסלילת כבישים והצטרפו לגדוד העבודה.
בתקופת העבודה בכבישים ערך סבוראי את כתב העת "הסולל".
ביולי 1922, לאחר הולדת בתם הבכורה, עברה המשפחה לעין חרוד, בין ראשוני המייסדים.
סבוראי היה אחד ה"מורים הנודדים" שגויסו על ידי ההסתדרות בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים ויצרו את תחום "ידיעת הארץ", אך המשבר הכלכלי בשלהי שנות העשרים הביא להפסקת פעילותם.
כמורה, עסק סבוראי בשילוב של מסעות והרצאות, הנחה אחרים כיצד לחפש מוצגים, לבצע תצפיות, לרשום מדידות, ולסדר תצוגה להדרכה.
בעין חרוד סייע סבוראי בהקמת בית הילדים הקיבוצי (אם כי צידד בלינה משפחתית) ובעשרים השנים הבאות התמחה בגידול מטעי עצי פרי.
סבוראי יזם שליחויות מטעם ארגון הנוטעים אל מחוץ לארץ ישראל על מנת לחפש זנים מתאימים לגידול.
זני האגסים אותם הביא ואקלם היו (נכון לשנות השבעים של המאה העשרים) לזני האגסים הנפוצים בישראל.
סבוראי יצא בשליחויות גם בנושאי תרבות ועלייה, השתתף באופן פעיל בדיונים רעיוניים ובמאבקים ציבוריים בעין חרוד וערך את ה"יומן" הראשון בתנועה הקיבוצית.
כמו כן פרסם מאמרים בעיתוני התקופה: "קונטרס", "דבר", "השדה'' ו"הפועל הצעיר".
סבוראי גם יזם את אכסניית הנוער הראשונה בארץ, ליד מעין חרוד ומערת גדעון.
היה פעיל ב"הגנה" ובמלחמת העצמאות שירת בתפקיד קצין הסברה וסעד חטיבתי.
כיהן מספר שנים כחבר המועצה ליד אגף העתיקות של משרד החינוך והתרבות.
בחודשי חייו האחרונים ארגן את תערוכה "50 שנות העמק" אך נספה בתאונת דרכים באוגוסט 1971, לפני פתיחתה.
סבוראי תרגם מרוסית את שני הכרכים של הספר "חיי הצמח" מאת ק.
טימירייאזב (הוצאת "הקיבוץ המאוחד", תש"ו) וערך את הספר "עצי פרי וגיזומם" (הוצאת "השדה", תש"ה).
בשנת 1938, עם נופלו של חיים שטורמן, חבר קיבוץ עין חרוד, הוצע לסבוראי להקים בית לזכרו - "בית שטורמן".
סבוראי יסד וניהל מוסד זה שנחנך ב-1941, בית לתרבות ולמורשתו של חיים שטורמן.
בנוסף, פעל סבוראי גם להנצחתם של אורד וינגייט ויהושוע חנקין.
לאורך השנים המשיך להדריך, לפעול להרחבת המוזיאון ולקידומו.
כדוגמה, ב-1947 יצא סבוראי לסיבוב הרצאות על תולדות עמק יזרעאל בערי הארץ ובמושבות, בלווית תערוכה של "בית שטורמן".
סבוראי סבר כי בית שטורמן לא צריך להסתפק בפעולות הרגילות והמקובלות על מוזיאונים, אלא עליו לחתור להמחשת הערך ההיסטורי של עמק חרוד מאז ימי האבות ועד ימינו, ולהקנות למבקרים את תולדות ההתיישבות החדשה באזור, מאז עליית פלוגות העבודה על אדמת נוריס.
ב-1919 נישא לשרה בת יהודה יצקר, ילידת אוקראינה שעלתה לישראל ב-1911. אביה, אחיה וגיסה צבי שץ נרצחו במאורעות תרפ"א ביפו.
לזוג סבוראי נולדו חמש בנות: איה גוזס, יוחי, רחל סבוראי, דפנה וארזה חולתי.
שמואל נוּמבּורג היה חזן, מלחין ומורה למוזיקה ליטורגית יהודית שפעל בצרפת.
נומבורג נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בעיצוב המסורת המוזיקלית של בתי הכנסת בצרפת במאה ה־19, ולמחדש גדול של חזנות אמנותית בסגנון מערבי.
נומבורג נולד בכפר דונאלוה (Donaulohe) שבבוואריה, למשפחת חזנים ותיקה ורבת־דורות.
אביו, ברוך נומבורג, שימש כחזן הקהילה המקומית, והוא היה הראשון שלימד את שמואל הצעיר שירה ומוזיקה.
כבר בילדותו גילה נומבורג נטייה חזקה לשירה ולמוזיקה, ולמד מקורות עבריים תיאוריה מוזיקלית.
בהגיעו לבגרות הוסמך לשחיטה ולחזנות, ובין השנים 1838–1845 שימש כחזן ושוחט בקהילת בזאנסון (Besançon).
וכמנצח מקהלה בבית הכנסת בשטרסבורג, תפקיד שבו העמיק את ידיעותיו במוזיקה ובניצוח.
נומבורג המשיך את לימודיו במינכן, שם למד פיתוח קול ותיאוריה אצל מנצח התזמורת המלכותית מיכאל רֶדר (M.
Röder), ובמקביל הושפע רבות מהחזן מאיר קאהן, ששימש חזן בקהילה היהודית במינכן.
בתקופה זו פעל במסגרת אגודה מקומית לשימור מקהלת בית הכנסת, ועבד לצד מלחינים גרמנים בני התקופה, בהם פרנץ לאכנר, קספר אט , לנץ והֶסֶל, שהעמיקו בו את התפיסה של שילוב אמנות הקודש עם סגנונות מוזיקליים קלאסיים.
והחל לאסוף ולתעד מנגינות מתפילת אשכנז בדרום גרמניה – עבודת איסוף שנחשבת בין הצעדים הראשונים של אתנומוזיקולוגיה יהודית.
בשנת 1845 נקרא נומבורג לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת דה נצרת שבפריז, ושם כיהן עד סוף ימיו.
במקביל שימש כפרופסור למוזיקה ליטורגית בסמינר הישראלי בעיר.
עם השנים רכש לו שם של מוזיקאי בעל השכלה רחבה ותרבות מוזיקלית עמוקה, ששילב בטקסי בית הכנסת סגנון אמנותי מושפע מן האסכולה הקלאסית.
על פי המלצתו של המלחין פרומנטל הלוי.
נומבורג ביקש להחזיר לעבודת הקודש את ההוד והפאר שאפיינו את המוזיקה בבית הכנסת הקדום, והמשיך את דרכו של החזן והמלחין ישראל לוי , שקדם לו בתפקיד.
הוא ייסד מחדש את מקהלת בית הכנסת, ניצח עליה במשך עשרות שנים, והלחין עבורה עשרות יצירות חדשות.
בפריז פגש נומבורג את המלחינים ג'אקומו מאיירבר, וז'אק אופנבך.
בשנת 1843 הציג בפני ממשלת צרפת תזכיר שבו הצביע על הצורך באיסוף ובהוצאה לאור של שירי חזנות אחידים לכלל בתי הכנסת בצרפת.
בעקבות זאת הופקד על הכנת קובץ ליטורגי אחיד, שבו עסק בשנים שלאחר מכן.
לאחר תקופה קצרה הציג את פרי עבודתו בפני הקונסיסטואר היהודי, וזכה להערכת אנשי המוזיקה בצרפת, ובהם המלחין הידוע ז'אק פרומנטל הלוי, שהיה מתומכיו.
בשנת 1860 מונה לפרופסור למוזיקה ליטורגית בבית המדרש הרבני של צרפת.
בין תלמידיו היה גם מי שעתיד היה להיות הרב הראשי של צרפת, הרב משה שול .
לאחר פטירת החזן יצחק דוד בשנת 1865, מונה נומבורג ל"שר הדת הראשי" – החזן הראשי של צרפת, תפקיד שבו כיהן עד קיץ 1878, אז נאלץ לפרוש עקב מחלה ממושכת.
נומבורג זכה בתואר "Officier d'Académie" זמן קצר לפני פטירתו, כאות הוקרה על תרומתו לתרבות הצרפתית.
הוא נפטר בסן-מאנדה (Saint-Mandé) הסמוכה לפריז ב־1 במאי 1880, ונקבר בבית הקברות מונפרנאס (Cimetière Parisien du Sud-Montparnasse).
נומבורג פרסם סדרת קובצי מוזיקה ליטורגית שהיו למוקד השפעה על חזנות אירופה במאה ה־19:
Zemirot Yisrael – מזמורים, תהילים ושירי תפילה עתיקים וחדשים (1864)
Shire Qodesh – אוסף חדש של שירי קודש לתפילה (1864)
Aguddat Shirim – קובץ שירים עבריים דתיים ועממיים מימי קדם ועד זמנו (1874)
Shir ha-Shirim Asher li-Shelomoh – מהדורה של שירי שלמה רוסי, בצירוף מאמר מקיף על חייו ויצירתו (1877), שהוקדש לברון אדמון דה רוטשילד, שתמך בפרסום היצירה.
נומבורג נודע כמי ששאף לשלב בין מסורת החזנות לבין הסגנון הקלאסי־אירופי, והשפעתו ניכרה בבתי הכנסת המרכזיים של צרפת גם לאחר מותו.
שמואל פּינלס (או פינלש; בזמנו נכתב פיניליש; בלועזית: Samuel Pineles; 23 ביולי 1843, ברודי, גליציה – 1928, גאלאץ, רומניה) היה נדבן ופעיל ציוני דתי, הרוח החיה בארגון קונגרס פוקשאן ונשיאו ומזכיר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, פעיל בכל ישראל חברים ברומניה.
שמואל פינלס נולד בעיירה ברודי שבגליציה, לסופר התלמודי והמשכיל הרב מנדל פינלס.
בגיל 17 התיישב בגאלאץ, שם סייע בעסקי אביו.
פינלס היה יזם ואיש פיננסים ופעילותו תרמה לשגשוג עסקי הנמל בגאלאץ.
בהיותו תורם בעין יפה, נחשב פינלס לאחד מעמודי התווך של הפילנתרופיה היהודית ברומניה.
הוא הושיט עזרה רבה לפליטי הפוגרומים שהגיעו לרומניה מהאימפריה הרוסית, ובהמשך עזר לפליטים היהודים שנמלטו מהשלטונות הסובייטיים.
הוא היה פעיל מרכזי בלשכת "בני ברית" של גאלאץ והמריץ רבים אחרים לתרום.
פינלס התבלט בפעילותו הציונית, יחד עם ד"ר קרפל ליפה ייסד ביאשי את הקבוצה "יישוב ארץ ישראל" ואת חובבי ציון המקומיים.
הוא יזם את הקונגרס הציוני בפוקשאן והיה נשיאו.
הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, שבראשו עמד, ארגן את עליית היהודים שהקימו את ראש פינה וזכרון יעקב.
לאחר הופעת הציונות המדינית של הרצל, הצטרף פינלס לרעיון בהתלהבות רבה.
בקונגרס הציוני העולמי הראשון (בזל 1897) נבחר פינלס כסגן נשיא, לצד מקס נורדאו ואברהם זאלץ.
עד מותו בשנת 1928 בגאלאץ השתתף פינלס בכל הקונגרסים הציוניים והיה פעיל בארגונים השונים ובעיתונות היהודית.
פינלס היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית ונמנה עם מייסדי "אוצר התיישבות היהודים".
ייסד גם כן את העיתון Emigrantul ("המהגר") בגאלאץ (יחד עם אלעזר רוקח).
העיר גבעת שמואל בגוש דן קרויה על שמו של שמואל פינלס וכן פארק שנמצא בצפון העיר.
כמו כן, קרויים על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב ובזכרון יעקב.
בשנת 1965 הועלו עצמותיו לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
שמואל סַפְרָאי (31 במאי 1919 – 16 ביולי 2003) היה היסטוריון ישראלי של תקופת בית שני, תקופת המשנה ותקופת התלמוד, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לידע ארץ ישראל לשנת תשס"ב (2002).
שמואל ספראי נולד בשנת תרע"ט (1919) בוורשה בירת פולין, ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש (1922, תרפ"ב).
התגורר בילדותו ובנעוריו בשכונת עץ חיים בירושלים.
למד בישיבת מרכז הרב במשך שנה אחת, ובבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים במשך שנתיים.
בשנים תש"א–תש"ה היה חבר קיבוץ שדה אליהו.
במשך שנות הארבעים ושנות החמישים למד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1958 קיבל תואר דוקטור על עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בעלייה לרגל בתקופת הבית השני.
תוך כדי לימודיו, בשנת 1950, נפטר מורו, גדליה אלון, וספראי עסק בעריכת כתביו במשך תקופה ארוכה.
בסוף שנות השישים נתמנה לפרופסור, החל ללמד באוניברסיטה העברית ונעשה פרופסור מן המניין בה בשנת 1978, ומאז עסק בהוראה בין כותלי האוניברסיטה ומחוצה לה, ואף כתב ספרים רבים.
בנו, פרופ' זאב ספראי, הוא היסטוריון וחוקר בחוג לתולדות ארץ ישראל שבאוניברסיטת בר-אילן.
בתו, פרופ' חנה ספראי, הייתה חוקרת בתחום ספרות חז"ל ופעילה פמיניסטית דתית.
שמואל ספראי זכה במהלך חייו בכמה פרסים, שהחשובים שבהם הם:
תשכ"ו-1966 – פרס רמת גן לחכמת ישראל, על ספרו "העלייה לרגל בימי הבית השני.
תשמ"ו-1986 – פרס עיריית ירושלים לחכמת ישראל ולחינוך.
תשנ"ז-1997 – פרס יצחק בן צבי לתולדות ארץ ישראל ויישובה, פרס מפעל חיים.
תשס"ב-2002 – פרס ישראל בחקר ידע ארץ ישראל.
המקדש בתקופת הבית השני, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, המחלקה לעלית ילדים ונוער, מדור להדרכה, תשי"ט.
עם ישראל בימי הבית השני, תל אביב: המכון הישראלי להשכלה בכתב ליד המרכז לתרבות ולחנוך, תשכ"ג.
העיר היהודית בארץ ישראל ומוסדותיה.
העלייה לרגל בימי הבית השני: מונוגרפיה היסטורית, תל אביב: עם הספר, 1965. (מהדורה שנייה מתוקנת ומעודכנת, ירושלים: אקדמון, תשמ"ה)
מיכאל אבי-יונה בהשתתפות שמואל ספראי, אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ירושלים: כרטא, 1966 (מהדורה שנייה מעודכנת ומשופרת, ירושלים: כרטא, 1974).
ר' עקיבא בן יוסף: חייו ומשנתו, פרקי הלכה ואגדה, מלוקטים ומבוארים בצירוף מבוא מאת שמואל ספראי, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספריית דורות', 31), תשל"א 1970. (הדפסה שנייה: תשל"ח; הדפסה שלישית: תשמ"ט)
עם ישראל בימי הבית השני, תל אביב: עם עובד ומישל"ב, תש"ל 1970.
מקורות לתולדות ישראל מחורבן הבית ועד מרד גאלוס, ירושלים: אקדמון, תשל"ה.
בשלהי תקופת הבית השני ובתקופת המשנה: פרקים בתולדות החברה והתרבות, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה לתרבות תורנית, תשמ"א (מהדורה שנייה: ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ג; ירושלים: משרד החינוך - האגף לתרבות תורנית, תשס"ג-2002).
ארץ ישראל וחכמיה בתקופת המשנה והתלמוד, אסופת מחקרים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד.
בימי הבית ובימי המשנה: מחקרים בתולדות ישראל, 2 כרכים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ד.
הגדת חז"ל, הגדה של פסח, הקדימו מבוא וביארו שמואל וזאב ספראי, ירושלים : כרטא, תשנ"ח-1998.
משנת ארץ ישראל - סדר מועד, עם מבוא ופירוש היסטורי חברתי, מאת שמואל ספראי וזאב ספראי, בהשתתפות חנה ספראי (10 כרכים), ירושלים: מכללת ליפשיץ, תשס"ט-תשע"א.
משנת ארץ ישראל - סדר זרעים, עם מבוא ופירוש היסטורי חברתי מאת שמואל ספראי וזאב ספראי, בהשתתפות חנה ספראי (2 כרכים), ירושלים: מכללת ליפשיץ, תשס"ט-תשע"א.
מנחם דורמן, שמואל ספראי ומנחם שטרן (עורכים), ספר זיכרון לגדליה אלון: מחקרים בתולדות ישראל ובלשון העברית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ל.
צבי ברס, שמואל ספראי, יורם צפריר, מנחם שטרן (עורכים), ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשמ"ב.
ב"ז קדר, טרודה דותן, שמואל ספראי (עורכים), פרקים בתולדות המסחר בארץ ישראל: קובץ מחקרים, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1990.
יורם צפריר, שמואל ספראי (עורכים), ספר ירושלים: התקופה הרומית והביזאנטית, 70–638, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ט-1999.
אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן (עורכים), יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד: מחקרים לכבודו של שמואל ספראי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג-1993.
הרב שמואל סָלַנט (נכתב גם שמואל סלאנט) (ב' בשבט ה'תקע"ו, 1 בפברואר 1816 - כ"ט באב ה'תרס"ט, 16 באוגוסט 1909) היה מורה הוראה, רבה ומנהיגה של עדת האשכנזים בירושלים במשך כ-44 שנים.
נולד בב' בשבט ה'תקע"ו בעיר וולקוניק או בעיר פייסק הסמוכה לביאליסטוק לרב צבי הירש, ששימש כרב העיר, ולריסא.
בילדותו למד אצל אביו, ולאחר שנתייתם עבר לעיר קידאן שם למד מפי הרב צמח שפירא, והתפרסם בכינוי 'העילוי מקיידן'.
לאחר מכן למד בסלנט אצל הרב צבי הירש ברוידא, ובישיבת וולוז'ין.
הוא נסמך לרבנות על ידי הרב אברהם אבלי פאסוועלער ראב"ד וילנה, והרב יעקב ברוכין רבה של קרלין.
בגיל שלוש עשרה נישא לפרומה, בתו של הרב שמעון מערקיל שפירא.
הזיווג לא עלה יפה, ולאחר כשלוש שנים הזוג התגרש.
הרב סלנט המתין עד שגרושתו תינשא לאחר, ולאחר מכן חיפש שידוך לעצמו.
כאשר אביו הזדמן לעיירה סלנט, פנה אליו הרב יוסף זונדל מסלנט וביקש את ר' שמואל כחתן לבתו טויבא, והאב הסכים.
כאשר עלה חותנו לירושלים, בשנת 1837, לא רצה הרב סלנט להצטרף אליו, אולם כעבור כשנתיים, כאשר חלה במחלת השחפת, המליצו לו הרופאים לעבור לגור בארץ חמה יותר כאיטליה.
בעקבות זאת החליט לעלות לארץ ישראל.
הוא נסע לירושלים כבן לווייתו של הרב משה ריבלין שעלה לכהן כמנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים, ושניהם התעכבו בדרכם מספר חודשים בקושטא עקב המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, שהתנהלה אז בין מוחמד עלי ובין הסולטאן.
במהלך שהותם בקושטא התיידדו שם עם משה מונטיפיורי ששהה שם בשל עלילת הדם בדמשק.
בעקבות הידידות התייעץ מונטיפיורי עם הרב סלנט, בכל פעם שביקר בירושלים, לגבי חלוקת כספי הצדקה שלו.
עם הגיעו לירושלים בשנת 1841 (אדר ה'תר"א) כיהן כאב בית הדין של בית הדין של העדה האשכנזית בירושלים, תחת חסותו של חותנו שהיה מורה הוראה של העדה האשכנזית בירושלים.
מקום בית הדין היה במתחם חורבת רבי יהודה החסיד, שהייתה מרכזו של הציבור האשכנזי פרושי בירושלים, ושם גם התגורר הרב סלנט כל חייו, בדירה קטנה ללא חלונות.
במתחם זה שכנה גם ישיבת עץ חיים בראשה עמד מאוחר יותר.
מאוחר יותר, כשהציעו לבנות לו בית מרווח, התנגד.
כאשר נבנתה שכונת משכנות שאננים נבנתה שם דירה מיוחדת לרב סלנט, אולם הוא העדיף להישאר לגור בעיר העתיקה.
בין השנים תר"ח - תרי"א (1848–1851) שימש הרב סלנט כשד"ר לגיוס כספים למען יהודי ירושלים בערי ליטא ופולין, וייסד את כולל וילנא.
בשנת תר"כ שימש כשד"ר בגרמניה, הולנד ואנגליה, ואסף כסף לשם בנייתו מחדש של בית הכנסת החורבה.
הרב סלנט הביא לחלוקה שווה של כספי החלוקה בין האשכנזים והספרדים, לאחר שנים שבהן נטתה החלוקה לטובת הספרדים.
בשנת תרכ"ו (1865) נפטר חותנו, הרב יוסף זונדל מסלנט, והרב סלנט התמנה במקומו למורה הוראה לעדת האשכנזים בירושלים, ועל פיו התנהלו גם ענייני הקהילה, למרות שלא מונה באופן רשמי לרב בשל קוטנה של הקהילה האשכנזית בעיר.
בהסכמתו בית הדין עבר לחצר כולל וורשא תחת הנהגתו של הרב מאיר אויערבאך.
בשנת תרל"ח (1878) נפטר הרב אויערבאך, והרב סלנט התמנה גם כאב בית הדין.
אולם הרב סלנט מעולם לא קיבל מינוי רשמי של רבנות מהקהילה האשכנזית בירושלים.
בשל כך היה אומר שאי אפשר לפטרו מרבנותו, היות שמעולם לא מונה באופן רשמי.
בשנת תרכ"ט (1869) נפטרה אשתו טויבא בת ר' יוסף זונדל מסלנט.
לאחר פטירתה נישא בשלישית לראשע דרייזא אלמנת ר' משה שנייטוך, נכדתו של ר' משה מגיד ריבלין.
בשנת ה'תרל"ז (1877) עלה לירושלים הרב יהושע ליב דיסקין.
חוקים אלו ביצרו את מעמדו של הרב סלנט כרבה של העדה האשכנזית בירושלים.
מאוחר יותר, כאשר ראו ראשי המוסדות השונים שבירושלים שטוב יהיה אם יהיה רב ראשי וראש לרבנים בירושלים באופן רשמי, דבר שיוכל לסייע בגיוס כספים, מסרו ביד הרב סלנט חותם של רב ראשי.
צעד זה תרם לחיזוק מעמדו בירושלים, ותרם גם לשמירת השלום בין הקבוצות השונות בעיר.
הרב סלנט היה פוסק מובהק, בעל נטייה להקל בפסיקת הלכה, ובעל בקיאות גדולה בתורה.
מסופר עליו כי היה פוסק בשאלות שנשאל על פי זיכרונו, בלא לעיין בספרים, וכן הסתמכו על פסיקותיו אף באחרית ימיו, כאשר היה כמעט עיוור, בשל בקיאותו הרבה.
הרב סלנט התפרסם גם בפיקחותו וחוכמתו, וישנם סיפורים רבים על כך.
כך למשל התיר מקרה של בשר שנתערב בחלב, על סמך ידיעה שהחלבן מוהל את החלב במים, כך ששיעור החלב שנשפך בטל בשישים בבשר.
הרב סלנט לא רצה לנהוג בעצמו מנהג צדיקים ונמנע ממתן ברכות וסגולות.
על הרב סלנט יצאו שמועות שאינו יודע לכתוב, אלא רק לחתום את שמו, אולם נמצאו מכתבים שכתב בכתב ידו, וכנראה שרק התקשה בכתיבה.
אולם הרב סלנט לא השאיר אחריו תשובות הלכתיות או ספרים בכתב ידו.בשנת ה'תשנ"ח, הוציא לאור נינו, הרב ניסן אהרן טוקצינסקי, שלושה כרכים של תשובות ופסקים שאסף ממקורות שונים ומכתבי יד.
הרב סלנט שימש כמנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים והיה גורם מאזן בין הקבוצות השונות בה.
ייסד יחד עם הרב מאיר אויערבאך את הוועד הכללי כנסת ישראל, שאיחד את כל הכוללות בירושלים, וכן היה ממייסדי בית החולים ביקור חולים.
חי בשלום עם הציבור הספרדי בירושלים ועם החכם באשי.
בעת ביקורו של בנימין זאב הרצל בירושלים, בשנת 1898 (שנערך במקביל לביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני) הביע הרב סלנט הסכמה להיפגש עם הרצל כחכם מדיני, אולם לא כציוני מדיני.
פגישה זו לא נתקיימה לבסוף, עקב חשש מהשלטון הטורקי שהיה עוין לציונות, או מנימוקים דתיים.
לאחר מותו של הרצל ב-1904, שיגר הרב סלנט מברק ניחומים לוועד הפועל הציוני, והסכים לעריכת הספד להרצל בבית הכנסת החורבה ללא השתתפותו, אולם חוגי הקנאים מנעו את קיום העצרת.
הרב סלנט התנגד לחינוך חילוני ולמגמות חילוניות, וחתם על האיסור על הספרייה הראשונה שנוסדה בירושלים, וכן על האיסור על בתי הספר של המיסיון ושל כי"ח.
הרב סלנט התנגד להיתר המכירה בשמיטת תרמ"ט, (1889) ואף חתם בכרוז על כך, אולם בשמיטה הבאה, בשנת תרנ"ו (1896), תמך בו יחד עם הרב יהושע לייב דיסקין, וההיתר נעשה על פיהם, וכן תמך בו בשמיטת ה'תרס"ג (1903).
מתיחות מסוימת שררה בין הרב סלנט לרב יהושע ליב דיסקין, ובין קבוצות שהיו מרוכזות סביב כל אחד מהרבנים.
כך למשל התנגדותו של הרב סלנט ליסוד בתי ספר חדשים בירושלים שילמדו בהם מקצועות חול ושפות זרות הייתה פחותה מהתנגדותו של הרב דיסקין.
הוא גם התנגד לחרם שהוצא על ידי חוג הרב דיסקין כלפי הרב יחיאל מיכל פינס.
הרב סלנט פעל למינויו של הרב דיסקין כרב האחראי על בית המטבחיים, אם כדי שלא יתערב בענייני הרבנות של הרב סלנט, ואם כיוון שנחשב לפוסק מיקל, דבר שהיה לו חשיבות רבה בתקופה שבה הייתה הקהילה היהודית בירושלים ענייה למדי.
בשנת ה'תרס"ה (1905), כאשר עלה ארצה הרב יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז), דאג לו הרב סלנט למשרת רבנות בצפת, כדי למנוע חיכוכים אפשריים אם יתיישב בירושלים.
לאחר פטירת אשתו השלישית נשא הרב סלנט בנישואים רביעיים את מחותנתו חיה (נפטרה ה'תרפ"א), אם חתנו חיים הירשברג שהיה נשוי לבתו מאשתו השלישית.
לעת זקנתו נחלשה ראייתו של הרב סלנט, ולבקשתו הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת) עלה לירושלים בשנת ה'תרס"א (1901), על מנת לשמש כעוזרו וכמחליפו בבוא הזמן, אולם הרב האדר"ת נפטר עוד בחייו, בשנת ה'תרס"ה (1905).
אשתו הראשונה הייתה פרומה, בתו של הרב שמעון מערקיל שפירא, ממנה התגרש לאחר שלוש שנות נישואין.
אשתו השנייה הייתה טויבא, בתו של הרב יוסף זונדל מסלנט.
בנימין סלנט - היה בין שבעת מייסדי שכונת נחלת שבעה.
חיה - נישאה לרב שלמה ברדקי (בן הרב ישעיה ברדקי).
אשתו השלישית הייתה ראשע דרייזא אלמנת ר' משה שנייטוך, נכדתו של ר' משה מגיד ריבלין.
רבקה - נישאה לרב חיים הירשברג.
אשתו הרביעית הייתה חיה אם חתנו חיים הירשברג.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי ראש ישיבת עץ חיים, היה נשוי לנינתו של הרב סלנט.
השופט נתן ברדקי היה נינו.
עוזי סלנט הוא נכד נינו של הרב סלנט.
שכונת קריית שמואל בירושלים, שנוסדה בשנת 1929 קרויה על שמו.
חברת דואר ישראל הנפיקה בול עם דיוקנו בשנת 2006.
על שמו נקראו רחובות בערים ירושלים, פתח תקווה ובאר שבע
שמואל עובדיהו (1892 – 9 בפברואר 1963) היה צייר ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
שמואל עובדיהו נולד בשנת 1892 באוקראינה, בעיירה ברשאד, פלך ברסלאב בשם שמואל אובודובסקי.
את דרכו האמנותית החל בוורשה ב"אקדמיה לאומנות יפה" ולאחר מכן התקבל כתלמיד באקדמיה הממלכתית במינכן אותה סיים בהצטיינות בהיותו בן 20.
עובדיהו השתקע בלודז' ושימש כמורה לציור בגמנסיה העברית מיסודו של ד"ר בראודה.
בשנת 1924 עלה עובדיהו לארץ ישראל (בשלב זה עיברת את שמו מאובודובסקי לעובדיהו) ומצא בארץ חולות לוהטים ומדבר שממה, נוף שונה בתכלית מזה לו הורגל אליו בארץ מוצאו.
בתארו את חוויותיו הראשונות על אדמת ארץ ישראל, עם הגיעו לחוף יפו, נראה לו עתידו, כצייר, חסר סיכוי לחלוטין:
סבלו של עובדיהו גדל והלך, משעמד על ההבדל המהותי שבין הנוף באוקראינה מכורתו לבין הנוף במולדתו החדשה.
קצב הבנייה בתל אביב דאז, הווי החלוצי של הבונים – "בלויים-יחפים וזיק משובת נעורים בעיניהם" – שבו את ליבו של עובדיהו ועוררו בו את התשוקה להטות, על פי דרכו, "שכם לעבודת העם".
אותה תקופה מרבה עובדיהו לצייר את "תל אביב בהתהוותה": מובילי זיפזיף ומלבני לבנים, סוללי כבישים ורוקדי "הורה".
ועוד "גילוי" היה לו לעובדיהו באותם ימים – הים.
שני נושאים אלה – שירת העמל ושירת הים – כבשו את לב עובדיהו כליל וברית עולם נכרתה ביניהם.
ברבות הימים התחילה עינו של עובדיהו להבחין במיוחד שבנוף הארץ-ישראלי.
הבתים החבויים בצל העצים, הירקון הרגוע, שתכלת רקיעו כתכלת מימיו, מעוררים בעובדיהו רגשות שלא ידעם וצבעיו מתבהרים-מתרוננים בשיר הלל והודיה למופלא שבטבע ולשגב הווייתו.
עובדיהו תופס מקום בשורה הראשונה של הציירים בארץ ישראל של אותה תקופה.
הוא זכה להיות נערץ על ביאליק (עד היום תלויות מתמונותיו בבית המשורר הלאומי) ועל מאיר דיזנגוף.
תמונותיו הוצגו במוזיאונים ובמיטב הגלריות בארץ ובחוץ-לארץ.
בשנים 1933 ו-1942 הציג תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
בט"ו בשבט 1963 נפטר שמואל עובדיהו בתל אביב.
?-1913 אקדמיה לאמנות, מינכן, גרמניה
1938 פרס דיזנגוף לציור ופיסול
שמואל פיינר (נולד ב-23 בינואר 1955, בתל אביב, ישראל) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת בר-אילן.
מכהן כיושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית.
היסטוריון של תהליכי המודרניזציה והחילון ביהדות אירופה במאות המאה ה-18 וה-19 ובמיוחד תנועת ההשכלה היהודית.
משנת 2023 חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
שמואל פיינר למד החל מ־1978 היסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (1980), שני (1984) ושלישי, וב־1990 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בציון מעולה על עבודת הדוקטור "ההשכלה ביחסה להיסטוריה: הכרת העבר ותפקודיו בתנועת ההשכלה היהודית, 1782–1882" (בהדרכת פרופ' עמנואל אטקס ופרופ' ישראל ברטל).
ב־1990 זכה במלגת אלון והצטרף לסגל המחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
ב־2001 התמנה לפרופסור מן המניין, ובשנים 2001–2004 כיהן כראש המחלקה לתולדות ישראל.
לצד המחקר שמואל פיינר פעיל בשורה של מוסדות וחבר בוועדות שתפקידן לקדם את מדעי הרוח בכלל ומדעי היהדות וחקר העבר בפרט בישראל.
מאז 2019 הוא מכהן כראש החברה ההיסטורית הישראלית ונמנה עם עורכי כתב העת "ציון".
חבר במועצה הציבורית של הספרייה הלאומית ובמועצה הציבורית של מרכז זלמן שזר.
עמד בראש מכון ליאו בק ירושלים לחקר יהודי גרמניה (2007–2019), היה חבר בוועדות שונות של המל"ג והות"ת (מרכזי המצוינות, ועדת מדעי הרוח, ועדת השיפוט למלגות רוטנשטרייך).
ספרו "מהפכת הנאורות" זכה בארצות הברית בפרס קורט (2004), ספרו "שורשי החילון" זכה בשנת תש"ע בפרס שזר לחקר תולדות ישראל.
בין היתר ביקר כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל, פרנקפורט ולוצרן.
ב־2007 זכה בפרס Meyer-Struckmann מטעם אוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף על ספרו "מהפכת הנאורות".
ב־2012 זכה בפרס הומבולדט למחקר, שמוענק בגרמניה על מכלול ההישגים במחקר.
תחום המחקר של פיינר הוא תהליכי המודרניזציה והחילון ביהדות אירופה של המאות ה-18 וה-19. בנושא זה הוא מתמקד בתנועת ההשכלה, שהייתה אליטה אינטלקטואלית יהודית שפרצה את גבולות התרבות המסורתית והציעה סדר יום חדש לחברה, לתרבות, לחינוך ולספרות.
ביסודה הייתה ההשכלה, תרבות הנאורות של היהודים באירופה, זעקה גדולה ומתמשכת ליקיצה, לפיכחון ולהתחדשות, שקולה הדהד במאות ה-18 וה-19 במרחב הציבורי היהודי וחולל בו תזזית חסרת תקדים.
ראשיתה של "מלחמת התרבות" בקרב היהודים נעוצה בהופעת המשכילים על במת ההיסטוריה.
ההשכלה, בעיניו של פיינר, הייתה התנועה הראשונה שפעלה באופן מודע ומכוון למען המודרניזציה של היהודים.
הובילו אותה באירופה של המאות ה-18 וה-19 אינטלקטואלים יהודים משכילים וביקורתיים, ששאפו לחולל מהפכה תרבותית שתחדש את פני החינוך, הספרות, המחשבה והחברה, ותעצב זהות יהודית מורכבת שמשלבת אדם, אזרח ויהודי.
פיינר קורא להשכלה "המהפכה הצרפתית" של היהודים; כפי שבמהפכה הצרפתית נלקחה הריבונות מהמלך ומהאריסטוקרטיה וניתנה לקבוצות חדשות של בורגנות ובעלי מקצועות חופשיים – כך גם בהקשר היהודי (אם כמובן במובן התרבותי בלבד), האליטה התורנית (רבנים-תלמידי חכמים) איבדה את מעמדה המונופוליסטי לטובת האליטה החדשה של הסופרים המשכילים.
פיינר הראה במחקריו שלכרונולוגיה של ההשכלה לא הייתה כמעט מקבילה אחרת: בעוד שהנאורות הייתה תופעה מובהקת של המאה ה-18, הרי שההשכלה הגיעה לשיאה בקרב יהודי מזרח אירופה דווקא במחצית השנייה של המאה ה-19, בעידן הלאומיות והרומנטיקה.
מבחינת תולדותיה של תנועת ההשכלה היא מייצגת תופעה רבת גוונים ובעלת היבטים שונים.
ההשכלה לא הייתה מעולם תנועה מגובשת ומאורגנת, או מסדר שחבריו התייצבו מאחורי פרוגרמה אחידה והלכו אחר מנהיגות מוסכמת.
נכון יותר יהיה לראות את ההשכלה כרפובליקה הספרותית שקישרה את האליטה האינטלקטואלית המודרניסטית של סופרים, משוררים, פובליציסטים, מוציאים לאור, סטודנטים, רופאים ומורים.
יריביהם מן האליטה הרבנית המסורתית, שהפכה תוך כדי העימות עם ההשכלה לאורתודוקסיה הדוחה את המודרניזציה על הסף, האשימו אותם בפגיעה באושיות המסורת הדתית ובערעור על סמכות הרבנים.
נושאי תווית המשכיל שילמו על-כן לא אחת מחיר חברתי כבד של בידוד והוקעה.
מחקרו של פיינר מראה כי ראשיתה של ההשכלה במפנה התרבותי של "ההשכלה המוקדמת" – בהתעוררות הסקרנות למדע ולפילוסופיה שהתעוררה בפינות שונות של החברה היהודית באירופה החל מראשית המאה ה-18 אצל כמה גברים צעירים חניכי התרבות המסורתית.
הללו לא מצאו את סיפוקם האינטלקטואלי בגבולות המוסדות, הידע וארון הספרים של האליטה התורנית, ואף היו חדורים בתחושת נחיתות ומוגבלות תרבותית בלתי נסבלת של היהודים לעומת התפתחות המדעים והתרחבות אופקי הידע בתרבות הסובבת.
הם מחו למעשה על הזנחתה של המסורת המדעית והפילוסופית היהודית לטובת התמקדות בלעדית במסורת התלמודית ובקבלה.
השכלה והיסטוריה: תולדותיה של הכרת-עבר יהודית מודרנית
זהו ספרו הראשון של שמואל פיינר שראה אור ב-1995, ויצא לאור גם באנגלית (2002).
הספר מנסה לבדוק את יחסה של ההשכלה אל ההיסטוריה בכלל ואל העבר היהודי בפרט.
הוא בוחן כיצד המשכילים ניצלו את דימויי העבר כדי לבסס את האידאולוגיה שלהם.
אחד הגיבורים ההיסטוריים שלהם היה, למשל, הרמב"ם.
בנוסף מראה הספר שבמהלך המאה ה-19 התקיים במקביל להיסטוריוגרפיה המדעית של "מדעי היהדות" אפיק של "היסטוריה משכילית".
הספר עוקב אחר השינויים בהיסטוריה המשכילית עד שלהי המאה ה-19, כאשר גוברת המגמה הלאומית בהיסטוריוגרפיה המשרתת את התודעה הלאומית המודרנית.
מהפכת הנאורות: תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18
ספרו זה של שמואל פיינר יצא לאור בשנת 2002. זהו ניסיון ראשון לכתוב את ההיסטוריה של תנועת ההשכלה במאה ה-18 במלוא היקפה, תוך שילוב ההיסטוריה האינטלקטואלית עם ההיסטוריה החברתית של המשכילים.
הוא מתמקד בעיקר באזורים דוברי הגרמנית של אירופה מההשכלה המוקדמת, דרך ההשכלה המאורגנת והבשלה של שנות ה-70 וה-80 ועד קריסתה של תנועת ההשכלה במפנה המאות ה-18 וה-19. פיינר מציג את מאבקי התרבות שניהלו המשכילים עם האליטה הרבנית, אך גם את המחלוקות הפנימיות ואת הגוונים שהתקיימו בתוככי תרבות ההשכלה היהודית.
הוא מגלה את חשיבותו של יצחק אייכל (1756–1804), יליד קופנהגן וסטודנט של עמנואל קאנט באוניברסיטת קניגסברג, כיזם תרבות נמרץ שהקים את אגודות המשכילים הראשונות ואת כתב העת "המאסף" והיה למעשה מנהיגה של תנועת ההשכלה.
הטענה העיקרית המובאת בספר זה היא שבהשכלה נוצר טיפוס האינטלקטואל היהודי המודרני: הסופר-העיתונאי-המו"ל, שאינו יונק ממקורות ידע וסמכות דתיים ורבניים את הידע שלו ואת סמכותו לפנות אל הציבור ולהציע סדר יום חדש מתוך מבט ביקורתי על החברה המסורתית ותרבותו.
הספר תורגם לאנגלית, וזכה בשנת 2004 בפרס קורת לספר הטוב ביותר בהיסטוריה יהודית של אותה שנה בארצות הברית.
הספר תורגם גם לגרמנית בשנת 2007 וזכה בפרס מדעי הרוח מטעם הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת דיסלדורף בגרמניה.
שמואל פיינר כתב את הביוגרפיה של משה מנדלסון (2005), דמות מרכזית בתרבות היהודית-גרמנית של המאה ה-18. הספר הוא אחד מבין הביוגרפיות של מנדלסון שמתפרסמות בהוצאת מרכז זלמן שזר בסדרת "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי" בעריכת אביעזר רביצקי, והוא תורגם לאנגלית, גרמנית וסינית.
דמותו של משה מנדלסון (1729–1786) סובלת ממטען כבד של דימויים.
פיינר כתב ביוגרפיה שמטרתה לנטרל את מטען הדימויים והמיתוסים, ולהציג את מנדלסון כדמות היסטורית שמובנת על רקע זמנה ומקומה.
במיוחד מנסה הספר לגלות רגישות לתנודות שעבר מנדלסון בחייו, ולחלומות ולסיוטים שלו.
מנדלסון, ההומניסט היהודי המודרני הראשון, ראה בחזונו חברה יהודית סובלנית, שבניה הם גם בני אדם בעלי זכויות אזרחיות והומניות.