tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב מחקריו של אבו סעד נסובים על מערכת החינוך בנגב בפרט ומערכת החינוך בארץ בכלל.
אולם הוא יצא מחוץ למסגרת הזו בנסותו להרחיב את היריעה ולהתבונן על מערכות החינוך אצל חברות ילידיות ובני מיעוטים שיש להם רקע חברתי או סוציו-אקונומי דומה לחברה הערבית פלסטינית בישראל.
הוא הקים את המרכז לחקר החברה הבדואית, על מנת לקדם את ההשכלה הגבוהה ומערכת החינוך הבדואית בנגב.
בארצות הברית, שם שהה לצורך לימודי הדוקטורט, הוא הבחין בכך שלכל אוניברסיטה מכובדת יש מרכז לחקר החברה האינדיאנית.
בעיה דומה בין הבדואים לאינדיאנים.
בארצות הברית מערכת החינוך מתמקדת סביב החברה המערבית הלבנה, תפקיד המרכזים לחקר החברה האינדיאנית הוא לסייע לבתי הספר על מנת ליצור קאדר של צעירים שיגיעו לאוניברסיטה לעזור להם במלגות.
כל זאת תוך התאמת המודלים לתרבות האינדיאנית והתאמת המערכת לילד ולא הילד למערכת, כפי שנהגו כל השנים.
מרכזים כאלו קיימים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מינסוטה ואוניברסיטאות נוספות.
המדינה שם ותורמים פרטיים נותנים כסף לנושא.
כשסיים את הדוקטורט וקיבל משרה באוניברסיטת בן-גוריון, היה לו חלום ליצור מרכז שיקדם את ההשכלה הגבוהה ומערכת החינוך הבדואית בישראל, אוכלוסייה המונה 200,000 איש, כרבע מאוכלוסיית הנגב, שהיא בתחתית הסולם הסוציו-אקונומי בישראל, והחברה הכי פחות משכילה בישראל, בעלת שיעור הילודה ואחוז תמותת התינוקות הגבוהים ביותר.
הוא הקים את המרכז במימונו של רוברט ארנו Robert Arnow, יהודי מניו יורק שכהן כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון.
המרכז לחקר החברה הבדואית דואג לסטודנטים למלגות ולתמיכה אקדמית ועוסק במחקר סביב החברה הבדואית.
סטודנטים בדואים אוספים נתונים על הקהילה הבדואית וכך הוא מכשיר אותם כחוקרי החברה בעתיד.
המרכז מתמקד בקידומן של בנות בדואיות ובפילוס דרכן בהשכלה הגבוהה, שמתעכבת משום העובדה שהגיעו מחברות מסורתיות שמקנות עדיפות לבנים.
כבר בשנת הלימודים הראשונה להקמת המרכז דאג אבו סעד למלגות לחמש בנות בדואיות שילמדו, במימון קרן פרידריך אברט הגרמנית.
המלגות כללו שכר לימוד מלא, השתתפות בנסיעות ובמימון הספרים.
כל הבנות הן בוגרות תואר ראשון ואחת מהן היום בשלבי סיום דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית.
הוא גייס כל בת בדואית שרצתה ללמוד והיא קיבלה תמיכה אקדמית.
כל בת שקיבלה מלגה הייתה צריכה לעשות עבודה קהילתית בתוך החברה הבדואית.
עד להיווסדות המרכז רק 23 בנות בדואיות סיימו תואר ראשון ואילו במהלך עשר שנותיו סיימו 112 נשים תואר ראשון.
בשנת השקת המרכז לא הייתה אף בוגרת תואר שני, בשנת 2005 לבדה היו 22 גברים ו-12 נשים.
הוא פתח תוכנית לפרחי מדע בדואים מכיתות י' שהגיעו לאוניברסיטה כל יום שישי ולמדו אנגלית, פיזיקה ומתמטיקה, על מנת להכשיר אותם להתקבל לפקולטות למדעים והנדסה כאנשי מדע והייטק בעתיד.
אבו סעד והכלכלן הישראלי-קנדי הרווי ליטוויק הכינו נייר עמדה לשיפור המצב הכלכלי של הקהילות הבדואיות בנגב.
הם ראיינו את חברי ומנהיגי הקהילה שכללו 2000 בתי אב ובדקו איזו תעסוקה נחוצה להם.
עשו תוכניות לטווח קצר, בינוני וארוך.
והכינו תוכנית כלכלית משותפת לכלל אוכלוסיות הנגב, לא כלכלה יהודית בנפרד וכלכלה בדואית בנפרד, על מנת ליצור שיתופי פעולה בין בדואים ליהודים החיים ביישובים סמוכים כגון: תל שבע ועומר, כסיפא וערד, דימונה ועררה, רהט ולהבים וכדומה.
התוכניות הממשלתיות הקיימות התבססו על התאמת הבדואים למערכת ולא להפך, טיפול מלמעלה במקום טיפול מלמטה.
התוכנית הממשלתית האחרונה נעשתה ב-2003 על ידי אריק שרון על מנת לפתור את בעיית הבדואים.
לפי התוכנית הבדואים פזורים על הרבה קרקע והתוכנית כוונה להגביר את מספר השוטרים בנגב על מנת שימנעו מהבדואים "לגנוב קרקע" במקום תוספת של עובדים סוציאליים ויועצים חינוכיים.
המדינה הקימה עד היום שבעה יישובים בדואים וכולם נכשלו ונמצאים בתחתית ההשכלה וההכנסה בישראל.
בשנת 2000 יזם אבו סעד כנס בינלאומי ראשון לחקר החברות הילידיות בשיתוף עם המרכז האינדיאני שבאוניברסיטת לוס אנג'לס, וביחד עם החוקר האינדיאני פרופסור דויין שאמפיין שמנהל את המרכז שם.
מטרת הכנס הייתה להסתכל על החברות הדומות בעולם, כיצד התמודדו עם בעיית החינוך והתעסוקה.
נושא הכנס היה עתידן של החברות הילידיות בעולם והוא נערך באוניברסיטת בן-גוריון במשך שלושה ימים תחת חסותו של המרכז לחקר החברה הבדואית.
באו חוקרים מארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וברזיל והוציאו לאור ספר שהוא ממצאי הכנס, ויצא לאור בשנת 2003.
ב-2004 נערך כנס בינלאומי נוסף לחקר החברות הילידיות שעסק בנושא "חינוך והעצמה".
בעוד שהכנס הראשון היה כללי, הכנס השני התמקד בחינוך.
ספר הכנס התפרסם בשנת 2006. הכנס עסק בהעצמת וחיזוק מערכות החינוך בחברות כאלו.
אבו סעד, תמר הורוביץ וקטליין אבו סעד סיימו ספר שעומד לצאת לאור בנושא נשים בדואיות והשכלה גבוהה.
בספר הם מנסים להראות כיצד מרגישות הבנות הבדואיות באוניברסיטה, ואיך הבנות מתמודדות עם המפגש הבין תרבותי ואיך משפיע על זהותן ואורח חייהן, נושא שנחקר מעט.
יחידת המחקר למרכז לחקר החברה הבדואית והתפתחותה הוציאה ביחד עם הסוציולוג שלמה סבירסקי, מנהלו האקדמי של מרכז אדווה, שני מחקרים.
האחד, אותו חקר שלמה סבירסקי ביחד עם יעל חסון, נושאו הוא "תושבים שקופים" והוא דן במדיניות הממשלה כלפי האוכלוסייה הבדואית מ-1948 עד 2006 ויצא בשיתוף מרכז אדווה.
הפרסום השני הוא מבט ביקורתי על התוכנית לפיתוח הנגב, תוכניות הממשלה והיכן הבדואים נופלים, לא מנקודת הראות הבדואית, אלא בראייה כוללת של הנגב.
מחקריו של אבו סעד עוסקים במערכת החינוך, תוכניות לימודים, זהות אצל תלמידים בדואים, ערכי עבודה אצל מורים, השוויון בחברה ובמערכת החינוך, עלות סטודנט ערבי מול עלותו של סטודנט יהודי.
הוא ערך פרויקט בקניה שהשווה בין שבט המסאי לבדואים בנושא של שינויים חברתיים ושימוש בסמים.
ילד מוצלח שלי: מדריך מוטיבציה להורים ולמורים/ קולי למפרכט, ריצ'רד ישראלוביץ', אסמאעיל אבו סעד.
באר-שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשנ"ג, 1993.
פריצת דרך: תוכנית לפיתוח היישובים הבדואיים בנגב/ הוכן על ידי צוות הפרויקט לפיתוח אורבני ליישובים הבדואיים העירוניים בנגב: אסמאעיל אבו סעד, הארווי ליטוויק.
ספרים, מונוגרפים וכתבי עת שערך
שייח' אִסמאעיל אבו שנב היה מראשי תנועת החמאס ברצועת עזה וממייסדיה.
אבו שנב שימש כאחד מדוברי התנועה לפני שנהרג בירי טילים ממסוק ישראלי לעבר מכוניתו ב-21 באוגוסט 2003. יחד עמו נהרגו גם שניים משומרי ראשו, האני אבו אלעמארין, ומא'מן רבוד.
אבו שנב היה פעיל פוליטי בכיר של החמאס.
הוא נמנה עם השייכים אל המעגל המצומצם והקרוב ביותר למנהיג החמאס, שיח' אחמד יאסין, וככזה, לקח חלק בהליכי קבלת ההחלטות בתנועה.
אסמאעיל אבו שנב למד הנדסה באוניברסיטת קהיר והוסמך לתפקיד מהנדס.
הוא כיהן בעברו כיושב-ראש אגודת המהנדסים ברצועת עזה, ולעיתים גם הרצה בפקולטה להנדסה באוניברסיטה האיסלאמית בעזה.
הוא ריצה עונש של 10 שנות מאסר בישראל על מעורבותו בפעילות חבלנית.
במסגרת פעילותו בחמאס, הוא הרבה להתראיין בכלי התקשורת השונים, ולייצג את התנועה.
בעמדותיו הוא נחשב לסמן מתון יחסית, וכמשתייך לזרם הפרגמטי בחמאס (אשר מוכן לפשרות זמניות מול ישראל ומול הרשות הפלסטינית)- זאת לעומת מנהיגי חמאס בולטים אחרים, כגון עבד אל-עזיז א-רנתיסי ומחמוד א-זהאר, אשר ייצגו את הזרם הדוגמטי והבלתי מתפשר.
בתקופה שלפני הריגתו, שררו מאמצים פנים פלסטיניים במטרה לשמור על הפסקת אש (הודנה) חד צדדית מול ישראל.
פיגוע התאבדות אשר בוצע ימים ספורים לפני כן על ידי פעיל חמאס באוטובוס קו 2 בירושלים, ובו נרצחו 22 אזרחים ישראלים, תרם להחלטה הישראלית להרוג את אבו שנב.
היה זה מסר ישראלי תקיף לחמאס, ולפיו כמו הבכירים הצבאיים בחמאס, גם מנהיגיה הפוליטיים של התנועה ברצועת עזה אינם מחוסנים מפגיעה.
הריגת אבו שנב גרם לחמאס להודיע באופן רשמי על סיום ההודנה וחזרה לפעילות צבאית בהיקף מלא.
הריגת אבו שנב היוותה תקדים, וסללה את הדרך להתנקשויות וניסיונות להרוג בכירים נוספים בהנהגה המדינית של החמאס, ובכללם שיח' אחמד יאסין, ד"ר עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מחמוד א-זהאר, ואחרים.
בנוגע לשאלה מדוע בחרה ישראל להתנקש תחילה דווקא באבו שנב, אשר נחשב כמתון יחסית בעמדותיו ותמך בהפסקת האש, מסתמן כי מדובר היה בבחירה משיקולים מבצעיים - שכן בניגוד לבכירים אחרים בחמאס, אבו שנב לא הקפיד להסתתר ולשנות את שגרת יומו.
במסגרת ההתקפות הראשוניות של מבצע עופרת יצוקה ב-27 בדצמבר 2008, נהרג בסיכול ממוקד חסן אבו שנב, בנו של אסמאעיל.
מולאי אִסמאעיל בן שריף (ערבית: مولاي إسماعيل بن الشريف; תעתיק מדויק: מולאי אסמאעיל בן אלשריף; סביבות 1646 – 22 במרץ 1727) היה מלך מרוקו בשנים 1672-1727, היה המלך השני בשושלת העלאווית שמלכה במרוקו מאמצע המאה ה-17. נחשב אחד החשובים במלכי מרוקו.
אסמאעיל נולד סביבות 1646 לשריף אבן עלי מהשושלת העלאווית.
ב-1672, בהיותו בן 26, הוכתר מולאי אסמאעיל למלך, לאחר שירש את כסאו של אחיו ראשיד.
הוא הכיר היטב את העיר מקנס, שבה היה מושל בהמתינו לכס המלוכה, והחליט להפוך אותה לעיר הבירה.
הוא נזקק לעשרים שנים נוספות בשלטון, כדי ליצב את ממלכתו ולאחד את השבטים מהם הייתה בנויה הממלכה.
רק אז התפנה להגן על מרוקו מפני האויבים מבחוץ.
ספרד, ששלטה בצפון מרוקו, פורטוגל ששלטה בעיר מוגדור (כיום אסואירה), אנגליה שהפציצה את טנג'יר בתותחים וצרפת שחייליה התיישבו לחוף הים התיכון.
מולאי אסמאעיל הקים צבא מקצועי וחזק שמנה 150,000 לוחמים, לרשותם עמדו 12,000 סוסים.
צבא זה הורכב משבטים בהם התקיימה נאמנות חזקה לראש השבט ונאמנות למלך, אך תמיד היה חשש ממרידה במלכות.
כדי להבטיח את שלטונו, הקים, בנוסף לכך, גם צבא שהושפע מתפיסת צבא האימפריה העות'מאנית וכלל יחידות יניצ'רים שהיוו את יחידות העילית של הצבא.
הגדודים הללו היו מורכבים מילדים בעלי עור כהה, בני 10-18 שנים, שנלקחו מהוריהם באזור טימבוקטו שבמאלי, או ילדים של שבויי מלחמה או עבדים מאזור הסהרה.
ילדים אלו אוסלמו, עברו אימונים מפרכים על מנת לחשל את גופם וגויסו לצבא בגיל 20. הם חיו בנפרד מהאוכלוסייה ובתמורה לנאמנותם בלב ובנפש למלך קבלו טובות הנאה רבות.
כאשר השתחררו מהצבא, זכו לפנסיה והשתלבו היטב באוכלוסייה המקומית.
לצבא זה היו הצלחות רבות בשמירה על גבולות הממלכה.
קשריו עם לואי ה-14 מלך צרפת
למולאי אסמעיל היו קשרים מצוינים עם מלך צרפת לואי ה-14 האויב הגדול של ספרד.
שתי המדינות חתמו ב-29 בינואר 1682 על קשרים דיפלומטיים בארמון de Saint-Germain-en-Laye.
הוא ביקש להתחתן עם נסיכה צרפתית אך המלך הצרפתי סירב.
המלך הצרפתי שלח קצינים למרוקו לאמן את הצבא וכן להדריך את הבנאים בבניה ציבורית, בעזרתו של מלך צרפת מולאי אסמאעיל בנה בירה לתפארת לרשותו עמדו 25,000 עבדים שבנו את העיר כולל הארמון וההרמון שמנה 500 נשים.
מולאי אסמאעיל נחשב כאיש בעל מספר הילדים הרב ביותר בהיסטוריה: 888 ילדים, וב-2015 זכה מחקר העוסק בכיצד גידל מספר כזה של ילדים בפרס איג נובל למתמטיקה.
אחרי מותו, המשיך בנו, שעלה לשלטון אחריו, את הבניה המואצת בעיר.
ב-1755 חרב הארמון המפואר במקנס ברעידת אדמה.
ב-1757 נכדו של מולאי אסמאעיל, מוחמד השלישי, העביר את עיר הבירה למרקש.
אסמעאיל אבן ג'עפר בנו של האימאם השישי של השיעה, ג'עפר א-צאדק, יורשו על פי פלג האסמאעיליה והאימאם השיעי השביעי והאחרון על פי תת-הפלג האסמעיליים הטהורים.
אסמאעיל נולד בשעוול כבנו הבכור של האימאם השישי של השיעה, ג'עפר א-צאדק.
כבנו הבכור של האימאם הוא יועד להיות יורשו של אביו, אולם בשנת 755, עוד בחיי אביו, הוא הוכרז כמת ואביו אף הביא עדים שיעידו שבנו מת.
אחד מהעדים היה המושל של מדינה.
לאחר מותו של ג'עפר א-צאדק, התפתח קרב ירושה על תפקיד האימאם והצדדים נחלקו לגבי סיפור מותו של אסמאעיל.
חלק מהשיעים, האסמאעיליים הטהורים, גורסים שאסמאעיל לא מת, אלא הוא האימאם השביעי והאחרון שנעלם ועתיד לשוב כמהדי.
אחרים בחרו לאימאם את בנו של אסמאעיל, מוחמד, אך הם נחלקו בתוכם לגבי הדרך בה הועברה הירושה.
היו שטענו שאסמאעיל כלל לא מת בחיי אביו אלא רק התחבא ושסיפור המוות הופץ כדי להגן על אסמאעיל מרדיפות אל-מנסור הח'ליפה של אבסיד.
קבוצות אחרות טענו שהוא אכן מת בחיי אביו, אך למרות זאת הוא ירש את תפקיד האימאם, בגלל הוראה מפורשת של אביו, והעביר אותו לבנו מוחמד.
היו אף שטענו שההוראה של ג'עפר א-צאדק שאסמאעיל יירש אותו נועדה במיוחד לדאוג לכך שבנו מוחמד יירש אותו.
הזרם המרכזי של השיעה, המכונה גם התריסריים סובר שאסמאעיל לא ירש את תפקיד האימאם, אלא אחיו מוסא אל-כאט'ם, מכיוון שהלך לעולמו בחיי אביו או מכיוון שחטא בשתיית יין.
אסמא אל־אסד היא אשתו של בשאר אל-אסד, נשיא סוריה לשעבר, לו נישאה בדצמבר 2000.
אסמא אל-אסד נולדה בלונדון בשם אסמא אל-אח'רס (الأخرس), בתו של אב קרדיולוג בעל שם ואם שעבדה בשגרירות סוריה בלונדון.
משפחתה הייתה מוסלמית סונית ממוצא סורי, מהעיר חומס.
בצעירותה נודעה בשם האנגלי אמה (Emma) ולמדה בבית ספר נוצרי יוקרתי.
ב-1996 סיימה תואר ראשון במדעי המחשב וספרות צרפתית בקינגס קולג'.
לאחר הלימודים החלה לעבוד כאנליסטית בבנק השקעות בבעלות דויטשה בנק בלונדון.
בבנק עבדה המחלקת קרנות גידור עם לקוחות באירופה ומזרח אסיה.
מורגן, שם התמחתה בתחום המיזוגים והרכישות בענפי הביוטכנולוגיה והתרופות.
במהלך שלוש השנים שעבדה בג'יי פי מורגן שהתה תקופות ממושכות בפריז ובניו יורק.
במקביל לעבודתה הייתה פעילה גם באגודה הסורית-ערבית, אגודה שייסד אביה במטרה לחזק את הקהילה הסורית בלונדון.
אסמא אל-אח'רס פגשה בבשאר אל-אסד, נשיא סוריה לעתיד, בזמן שהלה למד רפואת עיניים בלונדון, והם נשארו בקשר.
לאחר שנשיא סוריה חאפז אל-אסד מת ביוני 2000, בשאר הפך לנשיא סוריה.
אסמא עברה לסוריה בנובמבר 2000 והתחתנה עם בשאר בדצמבר של אותה שנה.
הנישואין תפסו רבים בהפתעה, היות שלא היו דיווחים תקשורתיים על הקשר ביניהם או על מהלכי חיזור לפני הנישואין.
אסמא עזבה את עבודתה ונטשה את כוונתה ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד לטובת המעבר לסוריה ונישואיה לבשאר.
למשפחתה של אסמא קשרים טובים עם משפחת אסד, ואביה הוא שסייע לבשאר למצוא התמחות ברפואת עיניים בלונדון.
שנה לאחר חתונתם נולד לזוג בנם הראשון חאפז, שנקרא על שם סבו חאפז אל-אסד.
מאז נולדו לזוג שני ילדים נוספים.
בניגוד לחותנתה אניסה אל-אסד, גילתה אסמא מעורבות רבה בפעילות ציבורית, חברתית ודיפלומטית.
היא הרבתה להשתתף באירועי צדקה ובאירועים חברתיים אחרים: בשנת 2001 הקימה את ארגון F.I.R.D.O.S (ראשי תיבות: Fund for Integrated Rural Development of Syria; נשמע גם כמילה "גן עדן" בערבית), שבמסגרתו היא קידמה פרויקטים בתחומי החינוך, ופיתוח האזורים הכפריים בסוריה.
בשנת 2003 נתנה את חסותה להקמת ארגון להגברת מעורבותן של נשים בכלכלת סוריה.
בראיונות עמה ציינה כי "על הנשים ליטול חלק בקבלת החלטות פוליטיות וביצירת מדיניות" וכי "יש להשקיע מאמצים נוספים ביצירת שוויון הזדמנויות בין גברים לנשים ובמניעת אפליה ביניהם".
בשנת 2008 זכתה אסמא אל-אסד בתואר הגברת הראשונה הערבייה של השנה מטעם המרכז לחקר הנשים הערביות ובשיתוף עם הליגה הערבית.
כמו כן קיבלה את מדליית נשיא איטליה על פעילותה החברתית.
בתחילת מלחמת האזרחים בסוריה, שמרה אסמה אל-אסד על שתיקה, עד שבפברואר 2012 פרסמה בעיתון ה"טיימס" מכתב תמיכה בבעלה והשתתפות בצער המשפחות השכולות.
שנה קודם לכן, בפברואר 2011, זכתה לכתבת פרופיל מחמיאה במגזין "ווג" שכותרתה הייתה "ורד המדבר".
בהמשך הכתבה הוסרה, לאחר מחאה, והעורכת הראשית אנה וינטור התנצלה עליה.
האיחוד האירופי הקפיא את נכסיה והטיל איסור על כניסתה לתחומו.
אל-אסד זכתה לביקורת על אורח חייה הראוותני בזמן שמשפחות רבות בסוריה סובלות ונהרגות.
ב-2018 חלתה בסרטן השד והחלימה ממנו ב-2019. עם זאת, כ-5 שנים לאחר החלמתה, דווח בעיתונות הסורית במאי 2024 כי חלתה בלוקמיה.
ביוני 2020 ארצות הברית הודיעה על סנקציות נוספות נגדה ונגדה, שנחשבו לקשות ביותר שהוטלו עד אז נגדם, והן נועדו למנוע כל העברה של כספים לממשלתו של הנשיא וגם באופן אישי עבור הנשיא ורעייתו.
אסלנית היא רצועת נייר או פלסטיק דקה וחד פעמית, המעוצבת בצורת מושב האסלה וניתנת להנחה או הלבשה על גבי מושב זה, וזאת במטרה לשמירת ההיגיינה והגנה מפני חיידקים העשויים להימצא עליו.
השימוש בה נפוץ בעיקר בבתי שימוש ציבוריים.
מחקרים שבוצעו בנושא שמירת ההיגיינה באמצעות האסלנית מטילים ספק ביעילותה של אסלנית נייר בהגנה מפני חיידקים.
היא בעיקר מקנה תחושת ביטחון מסוימת לעושים בה שימוש.
אסלנית כזו אינה יעילה כאשר מושב האסלה רטוב, מאחר שחיידקים הקיימים על גבי המושב מחלחלים יחד עם הנוזל מבעד לנקבוביות הנייר.
עם זאת, באופן כללי נמצא כי הסיכוי להידבק במחלה זיהומית עקב ישיבה על מושב אסלה חשוף הוא משני; הסכנה להיווצרות זיהום כלשהו עקב מגע עם מושב האסלה קיימת רק כאשר קיים פצע פתוח באחד מחלקי הגוף הבאים עמו במגע.
אסלנית מפלסטיק דק פותרת את הבעיות שבאסלנית נייר.
בשנת 2007 פיתחה אשת עסקים בריטית אסלנית הפועלת על עיקרון הביודגרדציה.
ב-2008 פותחה באוגנדה אסלנית שנשטפת בקלות באסלה בתום השימוש, בדומה לנייר טואלט; כאמור, מכיוון שהיא עשויה מנייר, היא אינה יעילה אם מושב האסלה רטוב.
ב-2009 הוגשה במדינת מיין שבארצות הברית הצעת חוק שתחייב הצבת אסלניות בכל בתי השימוש הציבוריים במדינה, אך היא נדחתה מאחר שאין ראיות ליעילות האסלניות בהגנה מפני חיידקים.
אסלינגן אם נקר היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה.
אסלינגן אם נקר היא עיר הבירה של מחוז אסלינגן וכמו כן העיר הגדולה במחוז.
העיר ממוקמת על גדות נהר הנקר.
אסלינגן אם נקר ממוקמת במקום צר של נהר הנקר, דרומית מזרחית לשטוטגרט.
שטח אסלינגן אם נקר הוא 46,430 דונם מתוכו 1,193 דונם של יער ו-112 דונם של מקורות מים ו 93 דונם הם כרמים.
העיר משתרעת לגובה של 230 מטרים עד 498 מטרים.
ממצאים ארכאולוגיים קבעו שהעיר אסלינגן אם נקר מיושבת מאז תקופת האבן החדשה.
במאה הראשונה לספירה אסלינגן הייתה חלק מהאימפריה הרומית.
בשנת 1181, פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לעיר את התואר, "עיר קבע" בזכות "ערי הקיסר החופשיות".
בשנת 1246 אסלינגן אם נקר הסתכסכה עם רוזן וירטמברג, אולריך הראשון.
בין השנים 1618 עד 1648 החלה מלחמת שלושים השנים ושנים אלו נחשבות לשנים קשות באסלינגן משום שלאחר קרב נורדלינגן (1634) כ - 1,200 פליטים נהרו לעיר וגרמו רעב עקב מספר התושבים שגדל.
1833–1848 אברהד קונרד פרידריך הילנד
אסמאא' מחפוז היא אקטיביסטית מצרית ואחת המייסדות של תנועת הנוער 6 באפריל.
אסמאא' מחפוז נולדה במצרים ב-1 בפברואר 1985. היא למדה באוניברסיטת קהיר ויש לה תואר ראשון במנהל עסקים.
באפריל 2008 ייסדה יחד עם אקטיביסטים מצרים נוספים את קבוצת הפייסבוק "תנועת הנוער של ה-6 באפריל" שנועדה לתמוך בשביתת הפועלים מאל-מחלה אל-כוברא.
ב-18 בינואר 2011 מחפוז פרסמה סרטון וידאו בפייסבוק בו קראה למצרים לצאת לרחובות ולהשמיע קול נגד משטרו של חוסני מובראק.
לאחר מכן הסרטון הועלה ליוטיוב ונהייה לוויראלי תוך מספר ימים.
הסרטון שלה קיבל קרדיט מעיתונאים רבים, בהם מונה אלטחאווי, כגורם מכריע בהצתת הניצוץ שהוביל להפיכה במצרים באותה שנה.
לאחר שפרסמה את הסרטון, יצאה להפגין עם ארבעה צעירים נוספים בכיכר תחריר, אך הם פונו במהרה בידי כוחות הביטחון המצריים לפני שההפגנה הספיקה לגדול.
לאחר מכן, מחפוז פרסמה סרטון נוסף בו הודיעה על כוונתה לצאת להפגין בכיכר תחריר ב-25 בינואר, שהוא חג לאומי במצרים לזכרם של שוטרים שנהרגו בעימותים עם הצבא הבריטי.
בסרטון היא קראה לאזרחים מצרים להצטרף אליה ואמרה: "אם אתם מחשיבים את עצמכם לגברים, בואו איתי ב-25 בינואר.
כל מי שאומר שנשים לא צריכות למחות משום שיכו אותן, שיראה קצת כבוד עצמי וגבריות ויבוא איתי ב-25 בינואר.
כל מי שאומר שזה פשוט לא שווה את זה כי בכל מקרה יגיעו מעט אנשים, אני רוצה לומר לו 'אתה הסיבה לכך, אתה בוגד, בדיוק כמו הנשיא או כל שוטר שמכה אותנו ברחובות'".
מאוחר יותר בשנת 2011 נעצרה מחפוז באשמת הכפשת המועצה הצבאית העליונה כשכינתה אותם "מועצה של כלבים".
היא נשפטה בבית דין צבאי, דבר שעורר את חמתם של אקטיביסטים רבים, ואף של מספר פוליטיקאים מצרים, בהם מוחמד אל-בראדעי ואימן נור.
היא שוחררה בערבות של 20,000 לירות מצריות ולבסוף בית המשפט הצבאי ביטל את כל ההאשמות נגדה.
באותה שנה הוענק לה פרס סחרוב לחופש המחשבה על תרומתה ל"שינויים היסטוריים בעולם הערבי".
ב-23 באוקטובר 2011, מחפוז ארגנה התכנסות בארצות הברית בתמיכה בתנועת כיבוש וול סטריט.
כשנשאלה מדוע הגיעה להפגין יחד עם פעילי כיבוש וול סטריט אמרה "הרבה תושבים אמריקאים הביעו איתנו סולידריות, וכעת עלינו להמשיך בכל רחבי העולם, כי קיימת האפשרות ליצור עולם אחר עבור כולנו".
העיתון "עסקים ערביים" מיקם את מחפוז במקום 381 ברשימת 500 הערבים המשפיעים ביותר בעולם.
אסלינג לופטוס היא שחקנית אנגלייה.
לופטוס מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד אגנס טאולר בסדרת הדרמה של ITV "מר סלפרידג'", ובתפקיד סוניה רוסטובה בדרמה התקופתית של ה-BBC "מלחמה ושלום".
לופטוס נולדה בנוטינגהאם שבנוטינגהאמשייר להורים אירים, פדי ואיילין לופטוס.
יש לה אחות מבוגרת ממנה בשם אויפי (Aoife).
בגיל תשע החלה לשחק בקרלטון וורקשופס.
היא למדה למבחני A-Levels בבית הספר בקט שבנוטינגהאם.
היא שיחקה בתפקידים קטנים בסרטי טלוויזיה וקולנוע בהם בסרט "This Is England".
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בשנת 2000 בפרק בסדרה "Peak Practice".
אחר כך הופיעה לופטוס בסדרות טלוויזיה שונות בהן "חדר מיון", "רופאים", "The Bill", והדרמה הקומית "The Fattest Man in Britain" בכיכובם של טימותי ספול ובובי בול.
ב-2008 תוארה לופטוס כ"כוכב של המחר" במגזין Screen International.
ב-2009 הופיעה בסרט הקצר "ג'ייד" של דניאל אליוט, שזכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-2010 כיכבה לופטוס בדרמה של ה-BBC "חמש בנות" בתפקיד קורבן הרצח ג'מה אדמס.
ביולי אותה שנה שיחקה בתפקיד נשי ראשי בדרמה נוספת של ה-BBC בשם "Dive", מאת זוכי הבאפט"א דומיניק סאבאג' וסיימון סטיבנס.
בין השחקנים בסדרה היו ג'ק אוקונל, שכיכב בסדרה "סקינס", אדי מארסן, ג'ינה מקי, ג'וזף מול ויואן ברמנר.
הדרמה זכתה לשבחי הביקורת, בהם יואן פרגוסון מהעיתון האובזרבר צפה שאסלינג "אש" לופטוס תהיה "תופעה" (phenomenon).
ב-2010 שיחקה לופטוס בתפקיד לאוני פאולר בלהיט הקייצי "Spur of the Moment" מאת אניה רייס בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
על הופעתה קיבלה לופטוס ביקורות חיוביות, ודומיניק קבנדיש מדיילי טלגרף כינה אותה "נפלאה" (superb).
בפברואר 2017 שיחקה תפקיד ג'ואן בהפקה של נוטינגהאם פלייהאוס למחזה "Touched" מאת סטיבן לואו.
ב-2011 כיכבה לופטוס בסרט הטלוויזיה "The Borrowers" של ה-BBC, ששודר ביום הקופסאות, בתפקיד ארייטי.
ב-2012 השתתפה בשתי סדרות של ה-BBC "ג'ייד" ו"אויבי הציבור", ושיחקה בתפקיד קסנדרה במיני-סדרה "השוטר הטוב".
ב-2013 גילמה את אגנס טאולר בסדרת הדרמה "מר סלפרידג'" של ITV.
ב-2016 שיחקה בתפקיד סוניה רוסטובה בדרמה "מלחמה ושלום" על פי הרומן באותו שם.
אסמאעיל אל-אזהרי היה מנהיג לאומי סודאני, "אבי האומה" הסודאנית.
תולדות חייו על עלייתו לשלטון
התחנך בקולג' על שם צ'ארלס גורדון בח'רטום ובאוניברסיטה האמריקנית בביירות, אותה סיים ב-1930 כמורה למתמטיקה.
ב-1937 מונה למזכיר הראשי של הקולג' על שם צ'ארלס גורדון.
ב-1938, כחלק משאיפתו שבני עמו יטלו חלק גדול יותר במינהל ארצם, במסגרת השלטון הבריטי, ייסד את קונגרס הבוגרים הכללי (Graduates' General Congress) ונבחר לראשו.
ב-1942 הפך דה פקטו לדוברם של הכוחות הלאומיים הסודניים, כאשר מאמציו של הקונגרס לפעול יחד עם הבריטים עלו בתוהו.
על אף שקבוצה מסוימת בקונגרס המשיכה לדבוק בשיתוף פעולה עם הבריטים, על מנת להגיע לעצמאות באופן איטי ומדורג, חלק אחר, בראשותו של אל-אזהרי, נטה לאיחוד של סודאן עם מצרים, שהייתה אז כבר במעמד עצמאי ("איחוד עמק הנילוס").
ב-1943 ייסד את המפלגה הפוליטית הראשונה בסודאן, מפלגת אל-איחווה ("האחים", الإخوة) שאחד מבסיסי הכוח החשובים שלה היה הסיעה הסופית.
אל-אזהרי פעל נגד כל שיתוף פעולה עם הבריטים, ולפיכך קרא להחרמת הבחירות שערכו הבריטים במדינה למועצה מחוקקת מקומית ב-1948. בעקבות צעד זה נעצר על ידי השלטונות.
נכונותו ושאיפתו של אל-אזהרי לאיחוד עם מצריים זכו לתמיכה אוהדת מן הצד המצרי ושלטון המלך פארוק עשה ככל יכולתו למיזוג בין שתי הארצות, תוך בלימת השאיפות הסודאניות לעצמאות.
מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, ביולי 1952, שהעלתה לשלטון שם את מוחמד נגיב ולאחר מכן את גמאל עבד אל נאצר, שינתה את הנכונות המצרית לאיחוד, והפנתה את כובד משקלה דווקא לתמיכה בעצמאות סודאנית נפרדת.
בפברואר 1953 נחתם הסכם בין שלטונות מצריים, בריטניה ונציגים סודאנים, ליצור תוך שלוש שנים שלטון עצמי סודאני במסגרת קונפדרטיבית עם מצרים, ולקיים בחירות על מנת לקבוע את אופי המשטר במדינה.
על אף מאסרו, ועל אף שמפלגתו נקרעה בחילוקי דעות פנימיים, הצליח אל-אזהרי לשוב לעמדת הנהגה מובילה.
הוא ייסד את מפלגת האיחוד הדמוקרטי (الحزب الإتحادي الديموقراطي, אל חזב אל-איתיחאדי אל-דמוקראטי), שחרתה על דגלה התנגדות שלטון הבריטי וזיקה חד-משמעית למצרים.
בבחירות למועצה המחוקקת שהתקיימו בנובמבר 1953 זכתה המפלגה לרוב של 51 מושבים מתוך 97. ב-1954 היה אל-אזהרי לראש ממשלת סודאן.
עד מהרה התברר שהעם הסודאני, על אף תמיכתו במפלגתו של אל-אזהרי, לא היה מעוניין באמת באיחוד על מצרים.
במעשה בולט של מנהיגות מאחדת, הסכים אל-אזהרי לשתף פעולה עם המפלגה היריבה, חזב אל-אומה (حزب الأمة; מפלגת הלאום) ולהצהיר את הצהרת העצמאות של סודאן ב-1 בינואר 1956, שיצרה אותה כמדינת לאום נפרדת.
מאידך, הוויתור על בסיסה האידאולוגי של מפלגתו גרם להחלשתה בציבור ולצמצום בסיס הכוח שלה.
בפברואר גיבש אל-אזהרי "ממשלת מומחים" שהתבססה על פקידים-טכנוקרטים.
מפלגתו התפצלה, כאשר תומכיו שהשתייכו לסיעה הסופית הקימו את המפלגה העממית-דמוקרטית.
ממשלתו לא הצליחה לגבש חוקה ולא מנגנון משטר יציב, עקב רצונה של שותפתו-יריבתו לשלטון, מפלגת הלאום, במשטר נשיאותי ותמיכתו של אל-אזהרי במשטר פרלמנטרי.
לפיכך הוחלט שלא להחליט, ולהמשיך לבסס את מוסדות המדינה על בסיס של הסכמות מקומיות.
בעיה נוספת נבעה מהכללת דרום סודאן בגבולות המדינה.
אוכלוסיית החבל לא ראתה עצמה חלק מהאומה הסודאנית הערבית-מוסלמית והשליטה עליה החלה להתבסס על כפייה דבר שהוביל למלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה.
ביוני 1956 נכשל אל-אזהרי בהצבעת אי-אמון וממשלתו הראשונה נפלה.
ב-1961 נאסר אל-אזהרי במסגרת הפיכה צבאית ונשלח למאסר של מספר חודשים בג'ובה.
ב-1964 הושב השלטן הדמוקרטי על כנו ואל-אזהרי שב להוביל מפלגה פוליטית.
במרץ 1965 התמנה לנשיא המדינה, בתפקיד זה ביקש להשליט על המדינה את חוקי השריעה האסלאמים, כך שחוק האסלאם יגבר תמיד על החוק האזרחי.
כן הוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית.
מ-29 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1967 אירח את ועידת ח'רטום שגיבשה את מדיניות מדינות ערב כלפי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים (לא להכרה בישראל, לא למשא ומתן עם ישראל, לא לשלום עם ישראל).
במאי 1969 תפס ג'עפר נומיירי את השלטון בהפיכה צבאית.
אל-אזהרי נכלא ובריאותו התדרדרה בכלא עד שנפטר באוגוסט אותה שנה.
אסלן אלאנוביץ' לפינאגוב הוא ג'ודוקא רוסי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
ביולי 2016, לפינאגוב זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית זהב בגראנד סלאם טיומן שבמדינת הולדתו לאחר שניצח בגמר את סיידאי סאטו היפני.
בדצמבר 2016 לפינאגוב זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי כאשר ניצח באיפון את דמיאן שוורנוביצקי הפולני בקרב על המדליה.
באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, זכה לפינאגוב במדליית הארד.
הוא הגיע עד שלב רבע הגמר בו הפסיד לזבדה רקוויאשווילי הגיאורגי ונשר לקרבות בית הניחומים שם ניצח את איבליו איבאנוב הבולגרי ועלה לקרב על מדליית הארד בו גבר באיפון על פרנק דה ויט ההולנדי.
עוד באותה השנה הוא זכה במדליית כסף בטורניר המאסטרס שנערך בסנט פטרבורג ובמדליית זהב בגראנד פרי דיסלדורף לאחר שניצח בגמר את אטילה אונגוורי ההונגרי.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב, לפינאגוב זכה שוב במדליית הארד.
הוא הגיע עד שלב חצי הגמר בו הפסיד בעונשים לשגיא מוקי הישראלי ונשר לקרב על הארד בו גבר באיפון על אנרי אגוטידזה הפורטוגלי.
עוד באותה השנה לפינאגוב זכה במדליית כסף בטורניר המאסטרס שנערך בגואנגג'ואו.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2016 גראנד סלאם טיומן 2017 גראנד פרי דיסלדורף 2020 גראנד פרי תל אביב
אסמאא בנת אבי בכר הייתה אחת מהצחאבה, ואחותה למחצה של עאישה.
אסמאא נולדה בשנת 595 לספירה, לאבו בכר וקטילה בנת עבד אל-עזה.
לאחר שהוריה התגרשו, היא נשארה לחיות עם אביה.
בסביבות שנת 610 לספירה, קיבלה על עצמה את האסלאם, והייתה בין הראשונים שנכנסו לאסלאם בהזמנת אביה.
כאשר מוחמד ואבו בכר מצאו מקלט במערת ת'ור מחוץ למכה בזמן הגירתם לאל-מדינה בשנת 622, הייתה אסמה נושאת אליהם מזון בחסות החשכה.
היא התחתנה עם אל-זוביר בן אל-עוואם זמן קצר לפני ההיג'רה.
בשנת 623, היגרה אסמאא לאל-מדינה.
אסמה ראתה שהשכנות החדשות שלה באל-מדינה היו "נשים כנות".
היא הייתה אופה פשוטה, והן היו מכינות לה לחם.
היא ואל-זוביר הגיעו לאל-מדינה "ללא רכוש, וללא עוזרים, וללא כל אחיזה בנכסים מלבד סוס".
לאסמה ולזוביר היו שמונה ילדים: עבדאללה (שהיה לח'ליף בחצי האי ערב), אל-מונזיר, אסים, אל-מוח'יר, חדיג'ה.
אסמה הייתה אומללה בחייה הנשואים, כי אל-זובייר היה "הקנאי ביותר בעולם" והיה "קשוח איתה".
בסופו של דבר, אל-זוביר התגרש מאסמאא.
אסמה נפטרה בשנת 692, כמה ימים אחרי בנה שנהרג.
אסלן הוא דמות ראשית בסדרת ספריו של ק.ס.
הוא הדמות היחידה שמופיעה בכל שבעת ספרי הסדרה.
אסלן הוא אריה מדבר, והוא בנו של הקיסר שמעבר לים, והמלך מעל כל המלכים בנרניה.
פירוש שמו הוא "אריה" בטורקית.
אסלן הוא מעין אלוהות עבור יצורי נרניה: הוא שבורא בהבל פיו את עולמה של נרניה, הוא הדמות המכוונת את האירועים, הגיבורים מתפללים אליו ונשבעים בשמו, והוא המורה על הבאת הקץ לעולם זה.
אסלן מוצג לראשונה כאשר מר בונה מספר לילדי פיוונסי (פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי) על אסלן.
מר בונה מסביר כי אסלן הוא המלך האמיתי של נרניה וכי הילדים (כבני אדם ובנות חוה) הם הנבחרים שיעזרו לסיים את השלטון הרודני של המכשפה הלבנה.
בהמשך פוגשים הילדים באסלן, וכאשר המכשפה טוענת שצריך להוציא להורג את אדמונד בגין בגידה, אסלן מציע את עצמו במקומו של אדמונד.
המכשפה הורגת את אסלן על שולחן האבן, אך אסלן קם מהמתים, משחרר את האסירים שהמכשפה הפכה לאבן, הורג את המכשפה בקרב ומכתיר את ילדי פיוונסי כמלכי נרניה.
ילדי פיוונסי מזומנים לנרניה מעולמם כדי לסייע לנסיך כספיאן - מלך נרניה החוקי - להפיל את דודו מירז שעלה בכוח לכס המלכות, ולהחזיר את החופש לנרניה.
כאשר הם תועים ביער, לוסי פוגשת באסלן, והוא מוביל אותם אל כספיאן.
בזמן המלחמה אסלן עובר בנרניה ומחזיר לחיים את רוחות היער והמים, ובסופו של דבר משיב את אנשיו של מירז לעולמם, ואת ילדי פיוונסי לעולמם.
אדמונד ולוסי פיווונסי עברים לים המזרחי של העולם הנרנייני יחד עם בן דודם יוסטס, שם הם מצטרפים למלך כספיאן למסע ימי.
אסלן מופיע בכמה נקודות של המסע כדי להעניק הדרכה - בין השאר כשיוסטס מכושף והופך לדרקון, אסלן מציל אותו מהקסם.
בסוף הספר מגיעים הילדים עם ריפיצ'יפ העכבר אל ארצו של אסלן, שמשיב אותם לעולמם.
אסלן מביא את יוסטס ואת חברתו לכיתה ג'יל פול לנרניה, ושולח אותם למצוא את הנסיך ריליאן שנחטף.
לאחר שמוצאים הילדים את ריליאן ומשחררים אותו מהקסם שהוטל עליו, משיב אותם אסלן לעולמם, ועוזר להם גם בו.
הסיפור מתמקד במסעם של הנער שסטה והסוס ברי, ובהמשך גם הנערה ארוויס והסוסה הווין, מקלורמן לארץ המלאכים.
לקראת סוף הספר מתברר כי אסלן ליווה את הדמויות לאורך כל המסע, ואפילו לפני פתיחת הסיפור - הוא הציל את הנסיך התינוק קור מארץ המלאכים מידי אויביו, ומסר אותו לדייג קלורמני שקרא לו שסטה.
בסוף הספר קור מוכתר למלך.
ספר זה הוא המוקדם ביותר מבחינת הכרונולוגיה של העלילה.
הספר מגולל את סיפור היווצרותה של נרניה בידי אסלן.
לאחר שהיא נוצרת, שולח אסלן את שתי הדמויות הראשיות - דיגורי קירק ופולי פאלמר - שג'דיס הרשעה (לימים המכשפה הלבנה) תהפוך לאיום גדול על נרניה, ושולח אותם למצוא תפוח קסם, שכאשר הוא נטוע יגן על נרניה מג'דיס.
אסלן מכתיר את מלכי נרניה הראשונים, ומשיב את דיגורי ופולי לעולמם.
קוף בשם טריק מוצא פרוות אריה, ומשכנע את ידידו החמור בהייה להתחזות לאסלן, וכך משתלט על נרניה.
טריק מנסה לכרות ברית על הקלורמנים, אך הם מנסים לשלוט בעצמם על הארץ.
בסוף הספר מופיע אסלן עצמו, מביא לסופה של נרניה, ומעביר את כל הגיבורים דרך שער גדול אל "נרניה החדשה".
בתחילת הספר האריה, המכשפה וארון הבגדים אדמונד מעדיף את התענוג באכילת רחת לוקום של מלכת השלג בתמורה ל"מכירת" אחיו ואחיותיו.
המקבילה הנוצרית של סיפור זה הוא מכירת ישו על ידי יהודה איש קריות לרומאים בתמורה לשלושים שקלי כסף.
בנוסף, ניתן להקביל את רדיפת מלכת השלג אחר האחים בנרניה לסיפור של טבח החפים מפשע ובכך בעצם להקביל את מלכת השלג להורדוס.
אסלן הוא הגואל, בנו של האל - הקיסר המולך על ימים - אשר נעדר לפרקי זמן ממושכים מנרניה.
בהיעדרו, הולכת ונחלשת אמונתם של בני עמו באסלן, בקיומו ובכוחו.
אסלן מקריב עצמו ונעקד על שולחן האבן (המקביל לצלב), על מנת לגאול ממוות את הנער אדמונד.
בכך הוא שובר את הכישוף ולאחר מכן קם לתחייה, ועוזב שוב לאחר השלמת משימתו.
דבר זה מקביל למעשהו של ישו על-פי המסורת הנוצרית, שהוקרב על הצלב כדי לתת לבני-האדם הזדמנות להיגאל מן החטא הקדמון של אדם וחווה באמצעות טבילה ואמונה בו, ולאחר-מכן קם לתחייה.
לאחר הריגתו של אסלן על שולחן האבן, לוסי וסוזן נשארות כדי לבכות על גופתו.
בברית החדשה, מריה אם ישו ומריה מגדלנה נשארות כדי להוריד את גופת הצלוב ולבכות עליו.
כאשר הוא מחליט להפגין את כוחו, שאגתו מזכירה גם לאלו ששכחוהו כי הוא האל האמיתי.
הוא בוחן כליות ולב, ולא ניתן לשקר לו.
כמו ישו, אשר לפי הנצרות בכוחו לרפא חולים כבמעשה נס, גם אסלן עושה ניסים - נשיפתו משיבה לחיים את היצורים שהמכשפה הפכה לפסלי אבן.
בסוף המסע בדורך השחר אומר אסלן לילדים כי הוא מופיע גם בעולמם, אך שם יש לו שם אחר.
בסוף הקרב האחרון אסלן דן את כל היצורים, ומעביר את הטובים שבהם לגן עדן ואת השאר אל האבדון, סיטואציה המקבילה לסיפור הביאה השנייה בנצרות.
אסלי אנבר (בטורקית Aslı Enver; נולדה ב-10 במאי 1984) היא שחקנית טורקית ילידת-בריטניה.
היא ידועה בעיקר בשל תפקידיה במספר סדרות טלוויזיה טורקיות ובכללן בגילום מינה סבן ב"Kavak Yelleri", אהו קומרל ב"משחק השתיקה" וסורייה ב"הכלה מאיסטנבול".
היא ידועה גם בתפקידיה בסדרות "קוראים לי איקראן", "אחי שלי", "סודות אפלים" ו-"הבחירה".
אסלי אנבר נולדה ב־10 במאי 1984 בלונדון, אנגליה, והתגוררה בה עד גיל 12. אביה הוא קפריסאי טורקי שגדל בלונדון שם פגש את אמה של אנבר והתחתן עימה, בזמן ששהתה בחו"ל ללימודיה.
כנערה, אסלי זכתה בתחרות שירים בלונדון.
היא החלה לימודי תיאטרון במרכז לאמנות מוג'דת ג'זן באיסטנבול.
למדה בתיכון לאמנויות באנגליה "Pera Fine Arts School" וסיימה לימודי תיאטרון באוניברסיטת האליץ ' .
תפקידה הראשון היה תפקיד אורח באוזן סיטקומו.
מאוחר יותר, היה לה תפקיד בסדרת הטלוויזיה Hayat Bilgisi ולאחר מכן שיחקה אסלי את הדמות הראשית "מינה- Mine" בסדרת הנוער הפופולרית Kavak Yelleri (גרסה מחודשת של דוסון קריק ) במשך חמש עונות.
בנוסף, שיחקה אסלי בסרטים Tamam mıyız?
בישראל התפרסמה אנבר עקב כיכובה בסדרה "הכלה מאיסטנבול" בה שיחקה כדמות הראשית "סורייה בוראן" והגיעה לישראל במסגרת הופעה של שותפה לסדרה אוזג'אן דניז.
ב־13 ביולי 2012 התחתנה אנבר עם השחקן והדוגמן הטורקי בירקן סוקולו .
ב־27 באוגוסט 2015 הם הצהירו באמצעות עורכי דינם על גירושיהם.
בשנת 2015 היא התקרבה לשותפה בסרט "אחי שלי", מוראט בוז, עמו התחילה מערכת יחסים ב -2016. הזוג נפרד במאי 2017. לאחר כמה חודשים של פיוס, הם בסופו של דבר סיימו את מערכת היחסים שלהם באפריל 2018. בנובמבר 2018 הודיעו על פיוסם לאחר 8 חודשי פרידה.
עם זאת, הם נפרדו שוב באוקטובר 2019.
השחקניות דולוניי סויסרט וניליי סורגובן נמנות עם חבריה הקרובים.
ב-12 בנובמבר 2022 התחתנה בסתר עם ברקין גוקבודק, בן זוגה בחצי השנה הקודמת.
לחתונה הוזמנו רק משפחתה וחבריה הקרובים.
סרטים שנה כותרת תפקיד הערהחוף מבטחים
מותגים שדגמנה Bepanthol יאפי קרדי לסקון מולפט מאווי יסיל לוריאל פריז פנטי דה פאקטו בראבו
אסלן גאורגיאביץ' בז'ניה (באבחזית: Аслан Гьаргь-иҧа Бжьаниаq; נולד ב־6 באפריל 1963) הוא פוליטיקאי אבחזי, אשר כיהן כנשיאה של אבחזיה בין השנים 2020 עד שנת 2024.
בז'ניה נולד ב־6 באפריל 1963 בכפר טאמיש אשר שוכן במחוז אוצ'מצירה.
בשנת 1985 סיים את לימודיו באוניברסיטה.
בין 1991 ל־1993 עבד בז'ניה בשירות הביטחון הלאומי של אבחזיה.
בשנת 1994 הוא הפך לאיש עסקים במוסקבה.
בשנת 1998 סיים את לימודיו באקדמיה לכלכלה לאומית במוסקבה.
בין ה־1 בינואר 2009 ל־24 בפברואר 2010, שימש בז'ניה כיועץ של שגרירות אבחזיה במוסקבה.
ב־23 בפברואר 2010, לאחר בחירתו מחדש של נשיא אבחזיה, סרגיי בגאפש, הוא מינה את בז'ניה לראש שירות הביטחון הממלכתי, במקום אייורי אשובה.
לאחר מותו של בגאפש בשנת 2011, יורשו אלכסנדר אנקאב מינה אותו מחדש.
ג'ניה הפך לאחד ממנהיגי האופוזיציה באבחזיה, ונחשב למועמד מועדף בבחירות לנשיאות שנקבעו ביולי 2019. חודשיים לפניהן, הוא אושפז בבית חולים במוסקבה במצב קשה, בשל כמות גדולה של כספית ואלומיניום שהתגלתה בדמו.
ב־2020 הוא ניצח בבחירות לנשיאות, ומונה לנשיא אבחזיה.
ב-19 בנובמבר 2024 התפטר מתפקידו לאחר הסכם עם מפגינים שהסתערו על בניין הפרלמנט המקומי.
אסמא מוחמד עבדאללה היא פוליטיקאית ודיפלומטית סודאנית.
היא כיהנה כשרת החוץ בממשלת ארצה, האישה הראשונה בתפקיד זה.
בשנת 1971 סיימה את לימודיה בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטת חרטום.
היא למדה גם באוניברסיטת סירקיוז שבארצות הברית.
עבדאללה עבדה כדיפלומטית במשרד החוץ של סודאן, אחת משלוש הנשים הראשונות שהועסקו בו.
ב-1989, לאחר ההפיכה שבה עלה לשלטון עומר אל-בשיר, נאלצה לעזוב את עבודתה ונרדפה על ידי השלטון החדש.
היא יצאה לגלות במרוקו ושם עבדה כיועצת לארגונים בין-לאומיים, לרבות הארגון האסלאמי העולמי לחינוך, מדע ותרבות (ICESCO) .
במהלך המחאות בסודאן (2018–2019) פעלה עבדאללה במסגרת כוחות החופש והשינוי , מסגרת של ארגוני אופוזיציה למשטרו של אל-בשיר.
ב-2019 בחר ראש הממשלה הסודאני החדש עבדאללה חמדוכ בעבדאללה בהמלצת הארגון שבו פעלה לשמש כשרת החוץ בממשלתו החדשה, שקמה במסגרת תהליך הדמוקרטיזציה של סודאן.
היא כיהנה בתפקיד מספטמבר 2019 ועד יולי 2020.
אסלן אווגזארוביץ' ביוטוקאייב ידוע בכינוי האמיר חמזאט היה מחבל, אסלאמיסטי ומפקד כנופיית חמושים צפון קווקזים ראש ארגון הטרור "גדודי חללי גני הצדיקים".
ממנהיגי אמירות הקווקז, ששימש כסגנו של דוקה אומארוב.
לאחר חיסול אומארוב הוא הפך לאמיר השני של אמירות הקווקז ואז כעבור כמה שנים נשבע אמונים למנהיג דאעש, לאחר חיסולו של רוסטם אסלדרוב הוא הפך לאמיר השני של המדינה האסלאמית בקווקז (סניף של דאעש בקווקז).
היה ידוע בכינוי "אבו באכר" ובשם הבדוי "אמיר חמזאט".
אבל בקיץ של אותה שנה, היה קרע בין דוקה אומרוב וכמה מפקדים באמירות הקווקז שלמעשה הוביל לפירוקה של האמירות.
הודות לביוטוקאייב ואנשיו, הנהגת האמירות נותרה בידי אומארוב, וכאות תודה קיבל ביוטוקייב את הנהגת האזור הדרום-מערבי וארגון גדודי חללי גני הצדיקים.
בסתיו 2010, הפך לדמות בולטת במחתרת הצ'צ'נית.
בינואר 2011 הכין אסלן ביוטוקאייב, בבסיס ההדרכה של מחבלים מתאבדים בסמוך לכפר האינגושטי עלי-יורט, את המחבל מגומד יבלוייב בן ה-20 שנשלח לבצע את הפיגוע בשדה התעופה דומודדובו.
ביוטוקאייב הגן על הצעיר שהגיע ליער שישה חודשים לפני הפיגוע בבסיסו, התכונן אידאולוגית ותרופתית והכניס אותו לסמים פסיכוטרופיים חזקים.
עשרה ימים לפני הפיצוץ בדומודדובו (14 בינואר 2011) צילמו דוקה אומארוב, ביוטוקאייב ומגומד יבלוייב בבסיס ההתאבדות הודעת וידאו לפני שהשלימו את "המשימה ברוסיה".
במסגרת חקירה משטרתית ומעצרי שותפיו של בוטוקאייב, החמושים העצורים, בפרט, מנהיג השודדים הנחקר ממחוז אצ'חוי-מרטן, חאסו בטאלוב, שעוכב בפברואר 2011 בתחנת הרכבת קייבסקי, אושר כי היה זה ביוטוקאייב שהכין את המחבל המתאבד מגומד יבלוייב לבצע פיצוץ בדומודדובו.
גורמי הביטחון הפדרליים אמרו כי ביוטוקאייב וחבורתו הסתתרו ביער סונזה בגבול צ'צ'ניה ואינגושטיה בעמקי נהרות אסא ופורטנגה והצליחו לחמוק מחיילים פדרליים.
ב-28 במרץ 2011 דווח כי אסלן ביוטוקאייב נהרג בתקיפה אווירית של חיל האוויר הרוסי על בסיס מיליטנטי שנמצא 15 ק"מ דרומית-מערבית לכפר אלקון עלית באינגושטיה, יחד עם סגנו של אומארוב, סופיאן עבדולאייב.
עם זאת, מידע זה הופרך מאוחר יותר.
ביולי 2011, על פי צו של דוקו אומארוב, הוא מונה לסגנו והיה מהמשתתפים בהלווייתו של אומארוב ב-7 בספטמבר 2013.
לאחר מותו של אומארוב הוא הפך ליורשו בארגוני הטרור הצ'צ'ניים, לאחר שנשבע אמונים באפריל 2014 לאמיר החדש של אמירות הקווקז, עליסחאב קבקוב.
ב-2014 ארגן מתקפת חמושים על בירת צ'צ'ניה, גרוזני וביוני 2015, ביוטוקאייב נשבע אמונים למדינה האסלאמית ומנהיגה אבו בכר אל-בגדאדי בשם המחתרת בצ'צ'ניה.
על פי הדיווחים בשנת 2016, ייתכן ששהה בטורקיה.
ב-13 ביולי של אותה שנה נכלל ברשימות הסנקציות של ארצות הברית וב-8 באוגוסט ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי.
לאחר חיסולו של רוסטם אסלדרוב, הוא הפך למנהיג החדש של סניף המדינה האיסלאמית בצפון הקווקז.
ב-20 בינואר 2021 הודיע ראש צ'צ'ניה, רמזאן קדירוב, על חיסולו של אסלן ביוטוקאייב ואנשיו במבצע מיוחד.
אסלן קזבקוביץ' קראצב (באוסטית: Хъарацаты Хъазыбеджы фырт Аслан; ברוסית: Асла́н Казбе́кович Кара́цев; נולד ב-4 בספטמבר 1993, ולדיקווקז, צפון אוסטיה, רוסיה) הוא שחקן טניס רוסי מקצועני.
בשיאו (7 בפברואר 2022), דורג במקום ה-14 בעולם בדירוג הסבב ה-ATP, וכיום (מאי 2022) מדורג במקום ה-34.
עד כה זכה ב-3 תארים במשחקי יחידים.
הישג השיא שלו הוא הגעה לשלב חצי הגמר בטורניר גראנד סלאם ביחידים, באליפות אוסטרליה הפתוחה (2021) והוא השחקן הראשון בעידן הפתוח שהעפיל מהמוקדמות והגיע עד לשלב חצי גמר הגראנד סלאם.
אסלן נולד בעיר ולדיקווקז שבצפון אוסטיה, רוסיה ובגיל 4 עלה עם אחותו ואמו לישראל (המתגוררות כיום בחולון).
בגיל 12 זכה באליפות ישראל בטניס והתאמן לסירוגין במרכז הטניס ביפו עד גיל 15 אצל המאמנים שלום גבאי וויקטור דרובנוב.
לאחר מכן הוא התאמן בוינגייט אך לא הסתדר ובגיל 16 חזר לרוסיה לחיות עם אביו, תחילה בעיר טאגאנרוג ולאחר מכן במוסקבה.
טרם עזיבתו סומן כטניסאי העתיד של ישראל.
לטענתו העזיבה נבעה מחוסר התמיכה שקיבל מאיגוד הטניס הישראלי.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו בטורניר ATP באליפות סנקט פטרבורג הפתוחה 2013 שנערך באוקטובר אותה שנה.
בסיבוב הראשון הוא הפסיד לבן ארצו מיכאיל יוז'ני, 7-6 (7-5), 6-2, 6-2. בתחרות הזוגות הוא שותף לדמיטרי טורסונוב והם הגיעו לחצי הגמר, בו הפסידו לדומיניק אינגלוט ודניס איסטומין ב-3 מערכות (4–6, 7–5, 9–11).
בשנת 2014 העפיל לגביע הקרמלין, אך הפסיד כבר בסיבוב הראשון לריקארדס ברנקיס בשתי מערכות (6-3, 6-4).
סיים במקום 218 בדירוג היחידים.
בשנת 2015 וב־2017 ייצג את רוסיה בטורניר הטניס באוניברסיאדה וזכה במדליות בזוגות.
הוא התאמן בגרמניה בשנת 2015 ובמרץ 2015 בקאזאן זכה בצ'אלנג' הראשון.
באפריל בטורניר באטמן (טורקיה) זכה בצ'אלנג' הראשון בזוגות.
ב־2019 עבר להתאמן במינסק עם המאמן איגור יאציוק.
בתחילת 2020 העפיל לגמר טורניר צ'אלנג' בבנגקוק.
אך באביב כל התחרויות בוטלו עקב מגפת הקורונה.
במחצית השנייה של אוגוסט הוא הגיע לגמר צ'אלנג' בפראג, שם הפסיד לסטאן ואוורינקה משווייץ בשתי מערכות (7-6, 6-4).
הוא נשאר בפראג לטורניר הבא והפעם זכה בגביע.
הוא זכה גם בצ'אלנג' מוסקבה.
בכך, היו לו שלושה ניצחונות בטורנירי יחידים.
היה חבר נבחרת גביע דייוויס של רוסיה בטורניר ATP בשנת 2021 שבו הנבחרת זכתה, אך לא היה מהתורמים לניצחון: הוא שיחק זוגות עם יבגני דונסקוי, והפסיד בכל המשחקים, שאף אחד מהם לא היה מכריע, מכיוון שדנייל מדבדב ואנדריי רובלב ניצחו בכל משחקי היחידים שלהם.
בינואר 2021 נערך לראשונה טורניר המוקדמות לאליפות אוסטרליה הפתוחה מחוץ למלבורן, בדוחא, קטר, וזאת בשל מגפת הקורונה.
הטורניר נערך כחודש לפני הטורניר המרכזי.
בשלב המוקדמות הוא ניצח את ברנדון נקשימה מארצות הברית, מקס פרסל מאוסטרליה ואלכסנדר מולר מצרפת.
כחודש לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר הראשי של הגראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בפברואר והגיע למשחק חצי הגמר שבו הפסיד לאלוף המכהן בשנתיים האחרונות, נובאק ג'וקוביץ' מסרביה (1 בעולם) ב-3 מערכות (6-3, 6-4, 6-2).
בסיבוב השלישי הוא ניצח לראשונה טניסאי מהטופ 10, לאחר שניצח את דייגו שוורצמן מארגנטינה (9 בעולם) ב-3 מערכות (3-6, 3-6, 3-6).
במרץ 2021 זכה יחד עם אנדריי רובליוב בטורניר הזוגות של טורניר דוחא ובכך זכה לראשונה בטורניר ATP.
באותו חודש זכה לראשונה בטורניר ATP ליחידים בדובאי.
באוקטובר 2021 זכה בטורניר המוסקבאי של ATP ליחידים.
כתב מודגש = דירוג שיא.
גמרי צ'אלנג' בטורניר יחידים (21)
כמות ניצחונות בטורניר יחידים + ניצחונות בטורנירי זוגות.
גמרי צ'אלנג' ופיוצ'ר בטורניר זוגות (8)
№שנהטורנירנבחרתיריבה בגמרתוצאה 1. 2021 גביע ATP נבחרת גביע דייוויס של רוסיהיבגני דונסקוי, א.קראצב, דנייל מדבדב, אנדריי רובלב נבחרת גביע דייוויס של איטליהמתאו ברטיני, סימונה בוללי, אנדראה ואואסורי, פביו פונאיני 2—0
שנהטורנירהישג שיא 2021 אליפות אוסטרליה הפתוחה חצי גמר
סר אסמאעיל אל-ח'אלידי אבני אל-מרחום סולטאן אבראהים אל-מאסיהור (בג'אווי: السلطان إسماعيل الخالدي بن السلطان إبراهيم المشهور, באנגלית: Ismail Al Khalidi Ibni Al-Marhum Sultan Ibrahim Al-Masyhur; 28 באוקטובר 1894 – 10 במאי 1981) היה סולטאן ג'והור בין 1959 ל-1981, במסגרת הפדרציה של מלזיה.
אסמאעיל היה הסולטאן ה-23 של ג'והור והסולטאן השלישי של ג'והור "המודרנית", אחרי אביו אבראהים, וסבו אבו בכר.
במותו ירש אותו בנו, טונקו מחמוד איסקנדר.
אסמאעיל, בנו של אבראהים, סולטאן ג'והור, נולד ב-28 באוקטובר 1894 בארמון סמאיים בג'והור באהרו, במהלך תקופת שלטון סבו, הסולטאן אבו בכר.
ב-7 בספטמבר 1895 מונה ל'טונקו מהקוטה' של ג'והור (נסיך הכתר של ג'והור) עם ירושת הכתר של אביו.
עם פטירת אביו, הסולטאן אבראהים בלונדון ב-8 במאי 1959, אסמאעיל הושבע כסולטאן ג'והור החדש.
הוא הוכתר בטקס רשמי שנערך ב-10 בפברואר 1960. תקופת שלטונו נחשבת למוצלחת, לנוכח המשך צמיחתה הכלכלית של ג'והור ושימוש מעמדה.
הסולטן אסמאעיל קיבל את השכלתו המלאית והאנגלית בג'והור באהרו והמשיך את לימודיו הגבוהים בממלכה המאוחדת יחד עם שני אחיו ואון ג'אפר בשנת 1904. הוא חזר לג'והור בשנת 1910 ולמד במכללה המלאית קואלה קנגסאר.
הוא עזב שוב ללונדון ללמוד מנהל מדינה בשנת 1913. לפני שהוכתר כסולטאן, אסמאעיל גם מילא את תפקיד העוצר מספר פעמים ומילא חובות הקשורות לענייני מדינה.
הוא חנך את הקונגרס המלאי ב-11 במאי 1946 בארמון איסטנה בג'והור באהרו שהוביל להקמת הארגון המאוחד הלאומי של המלאים.
אסמאעיל קיבל הכרה על פועלו במהלך מצעד גדול שנערך ב-8 ביוני 1946 כדי לחגוג את הצלחתה של בריטניה לשחרר את מלאיה לאחר כניעת האימפריה היפנית.
הסולטאן נהג להקדיש תשומת לב מיוחדת לפיתוחו של ג'והור.
הוא הקים את תאגיד ג'והור, רשויות הפיתוח בדרום מערב הארץ, תשתית מערב ג'והור, פתח את רשויות הקרקעות והפיתוח הפדרליות (FELDA), שיתוף הפעולה הקרקעי הפדרלי, רשויות השיקום (FELCRA) ונמל פסיר גודאנג לים סין הדרומי.
נמל התעופה סנאי החל את פעילותו בשנת 1973. הוא גם הקים את המועצה הדתית האסלאמית כדי להמשיך ולפתח את קידום דת האסלאם בג'והור.
הסולטאן אסמאעיל נפטר ב-10 במאי 1981 והובא למנוחות במאוזוליאום המלכותי של בג'והור באהרו.
אסלן רשידוביץ' אוסויאן היה מראשי המאפיה הרוסית שהשפעתו הגיעה לעולם הפשע של המרחב הפוסט-סובייטי ולחלק נכבד ממערב אירופה.
היה ידוע בכינויים סבא חסן וסבא.
על פי נתונים מבצעיים וחומרי תקשורת, אוסויאן היה מנהיג קבוצות הפשע הקווקזיות (בפרט "טביליסי" וה"כורדיות"), וכן אחד ממנהיגי הפשע וגנבים בחוק החזקים ביותר ברוסיה.
אוסויאן דבק בדעות האורתודוקסיות על קהילת הפשע והשתייך ל"גנבים" של מה שמכונה האסכולה הישנה, כלומר אלה שמכבדים את מערכת הכללים הבלתי כתובים של הפושעים.
פעל לעיתים קרובות כ"בורר" בסכסוכים פליליים.
משפחת הפשע של אוסויאן היא אחת החזקות ברוסיה, השתתפה בכמה מלחמות פליליות רחבות היקף של התקופה הפוסט-סובייטית.
בשנת 2010, אסלן אוסויאן נפצע קשה, אך שרד התנקשות, אך בתחילת 2013 הוא נורה למוות על ידי צלף.
אסמאעיל ראג'י אל-פארוקי היה פילוסוף אמריקאי ממוצא פלסטיני הידוע בתרומתו ללימודי האסלאם ולדיאלוג בין-דתי.
הוא למד מספר שנים באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר ולימד באוניברסיטאות בצפון אמריקה, כולל אוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה.
אל-פארוקי היה פרופסור לדת באוניברסיטת טמפל, שם ייסד ועמד בראש תוכנית לימודי האסלאם.
הוא גם ייסד את המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית (IIIT).
אל-פארוקי חיבר למעלה מ-100 מאמרים ו-25 ספרים, כולל "אתיקה נוצרית: ניתוח היסטורי ומערכתי של רעיונותיה הדומיננטיים" ו"אל-תוחיד: השלכותיו למחשבה ולחיים".
אל-פארוקי נולד ביפו, בארץ ישראל המנדטורית.
אביו, עבד אל-הודה אל-פארוקי, היה קאדי אסלאמי.
אל-פארוקי קיבל את חינוכו הדתי המוקדם בבית ובמסגד המקומי.
בשנת 1936 החל ללמוד בקולז' דה פרר ביפו.
בשנת 1942 מונה לרשם האגודות השיתופיות תחת ממשלת המנדט הבריטי בירושלים.
בשנת 1945 הפך למושל מחוז הגליל.
לאחר מלחמת העצמאות היגר לביירות, לבנון, שם למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
מאוחר יותר נרשם לאוניברסיטת אינדיאנה, שם קיבל תואר שני בפילוסופיה עם תזה שכותרתה "אתיקת ההיגיון ואתיקת החיים (אתיקה קנטיאנית וניטשיאנית)" בשנת 1949.
בתזה לתואר שני, בחן אל-פארוקי את האתיקה של עמנואל קאנט ופרידריך ניטשה.
לאחר מכן השלים תואר שני נוסף בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1951 וקיבל דוקטורט עם תזה שכותרתה "על הצדקת הטוב" מאוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1952. בדיסרטציה שלו, טען אל-פארוקי שערכים הם ישויות מוחלטות, הקיימות בפני עצמן וניתנות להכרה א-פריורי דרך אינטואיציה רגשית.
הוא ביסס את תיאוריותיו על השימוש בפנומנולוגיה של מקס שלר ועל מחקרי האתיקה של ניקולאי הרטמן.
מחקריו הובילו אותו למסקנה שהיעדר בסיס טרנסצנדנטי מוביל לרלטיביזם מוסרי, דבר שגרם לו להעריך מחדש את מורשתו האסלאמית.
תוך שש שנים מהגעתו לארצות הברית, הוא הכיר בצורך בלימוד מעמיק יותר של האסלאם, מה שהוביל אותו ללימודים באוניברסיטת אל-אזהר במצרים.
עם עזיבתו את ארצות הברית, הוא פיתח שאלות חדשות בנוגע לחובות מוסריות ושאף לשלב את עיסוקיו האינטלקטואליים עם זהותו האסלאמית.
בשנת 1958, הוצעה לאל-פארוקי משרה במכון ללימודי אסלאם של אוניברסיטת מקגיל, בהזמנת מייסדו, וילפרד קנטוול סמית'.
מ-1958 עד 1968 הוא לימד לצד סמית' והתפרסם בגישתו הדינמית והמקורית למחשבה האסלאמית.
במהלך כהונתו, הוא למד תאולוגיה נוצרית ויהדות והכיר את הפילוסוף הפקיסטני פזלול רחמן.
בשנת 1961, סידר רחמן מינוי של שנתיים לאל-פארוקי במכון למחקר אסלאמי בפקיסטן כדי לחשוף אותו לתרבויות מוסלמיות מגוונות.
אל-פארוקי שימש מאוחר יותר כפרופסור אורח בבית הספר לדיביניטי של אוניברסיטת שיקגו וכמרצה חבר באוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1968 הצטרף לאוניברסיטת טמפל כפרופסור לדת, שם ייסד את תוכנית לימודי האסלאם וכיהן בתפקיד עד מותו ב-1986. במהלך כהונתו באוניברסיטת טמפל, הדריך אל-פארוקי סטודנטים רבים, כולל הסטודנט הראשון לדוקטורט שלו, ג'ון אספוזיטו.
במרץ 1977, מילא אל-פארוקי תפקיד משמעותי בכנס העולמי הראשון לחינוך מוסלמי במכה.
בכנס השתתפו משתתפים כמו מוחמד כמאל חסן, סייד מוחמד נאקיב אל-אטאס וסייד עלי אשרף, בין היתר.
הכנס הניח את היסודות להקמת אוניברסיטאות אסלאמיות בדאקה, איסלמבאד, קואלה לומפור, קמפלה וניז'ר.
אל-פארוקי היה גורם מכריע בדיוני הכנס ובפיתוח תוכניות הפעולה שלו.
ההתמקדות האינטלקטואלית המוקדמת של אל-פארוקי הייתה בערביזם (urubah).
הוא טען כי הערביזם הוא זהות וערכים המאחדים את כל המוסלמים לקהילת מאמינים אחת – "אומה".
אל-פארוקי האמין שהערבית, כשפת הקוראן, חיונית להבנת התפיסה האסלאמית של העולם במלואה.
הוא טען כי הערביזם בלתי נפרד מזהות מוסלמית, תוך שהוא מאמץ הן את הממד הלשוני והן את הדתי.
אל-פארוקי גם הדגיש את "תווחיד" (מונותאיזם) כמרכיב מרכזי במודעות הדתית הערבית, שמצא ביהדות, בנצרות ובאסלאם.
רעיון זה הדגיש זרם משותף של אמונות מונותאיסטיות בין דתות אלו, השורשות בתרבות ושפה ערבית.
הוא האמין כי האסלאם והמונותאיזם הם מתנות של המודעות הערבית לאנושות, בניגוד ללאומיות המבוססת על גזע של העידן המודרני.
עמדה זו נמתחה ביקורת על ידי כמה חוקרים על הגישה האסנציאליסטית והמרכזית-ערבית שנתפסת בה.
מבקרים, כולל אינטלקטואלים מוסלמים לא-ערבים, ערערו על טענתו שהערבית היא המבנה הלשוני היחיד המתאים למחשבה האסלאמית.
הזמן שבילה אל-פארוקי בפקיסטן, שם נחשף לתרבויות מוסלמיות מגוונות, לא שינה רבות את דעותיו המרכזיות-ערביות בהתחלה.
דעותיו של אל-פארוקי התפתחו משמעותית לאחר שעבר לארצות הברית.
מעורבותו באגודת הסטודנטים המוסלמים (MSA) באוניברסיטת טמפל חשפה אותו לקבוצת סטודנטים מוסלמים מגוונים מרקע תרבותי שונה.
חשיפה זו גרמה לו לשקול מחדש את התמקדותו המוקדמת בערביזם.
הוא החל להעדיף זהות אסלאמית רחבה יותר על פני לאומיות ערבית, ואמר: "עד לפני כמה חודשים, הייתי פלסטיני, ערבי ומוסלמי.
עכשיו אני מוסלמי שנמצא במקרה פלסטיני".
במחשבה נוספת על זהותו, אמר אל-פארוקי: "שאלתי את עצמי: מי אני?
מעבר זה הושפע גם מהשתתפותו בדיאלוג בין-דתי, שם החל לראות את החשיבות של זהות אסלאמית מאוחדת לקידום שיחות משמעותיות עם לא-מוסלמים.
מעורבותו של אל-פארוקי ב-MSA ומפגשיו עם תרבויות מוסלמיות מגוונות בארצות הברית חיזקו עוד יותר את זהותו האסלאמית הרחבה על פני דעותיו המרכזיות-ערביות הקודמות.
אל-פארוקי ביקש להקים עקרונות דתות מטה המבוססים על היגיון, כדי להעריך דתות על פי אמות מידה אוניברסליות ולא זו נגד זו.
מפעל שאפתני זה נועד למצוא בסיס משותף להבנה ולשיתוף פעולה בין דתות שונות.
הוא הציע מספר עקרונות מנחים לדיאלוג, כולל שכל דיאלוג נתון לביקורת, התקשורת חייבת לציית לחוקי הקוהרנטיות הפנימית והחיצונית, הדיאלוג צריך להתאים למציאות ולהיות חופשי מ"פיגורציות קנוניות", ומיקוד בשאלות אתיות במקום במחלוקות תאולוגיות.
אל-פארוקי האמין שדיאלוג דתות מטה יכול לשמש כאמצעי להשגת הבנה וכבוד הדדי בין קהילות דתיות שונות, ולסייע בגישור על הפער שנוצר על ידי הבדלים דוקטרינריים.
ההתמקדות שלו באתיקה על פני תאולוגיה נועדה להקל על מעורבויות בין-דתיות בונות יותר ופחות שנוי במחלוקת.
אל-פארוקי תרם תרומה משמעותית לפיתוח הרעיון של ידע הוליסטי, והביע דאגה מהחילון של הידע בחברות מוסלמיות.
הוא דן ב"מחלת האומה" וטען שההסתמכות על כלים ושיטות חילוניות מערביות מובילה לנתק מהמציאות האקולוגית והחברתית של מדינות מוסלמיות, ולעיתים קרובות מתעלמת מהפרות של אתיקה אסלאמית.
הוא הדגיש את החשיבות של שילוב עקרונות אסלאמיים עם ידע מודרני כדי להתמודד עם אתגרים עכשוויים ולשמור על שלמותה האתית של האומה.
מאמציו האינטלקטואליים המאוחרים של אל-פארוקי התמקדו באסלאמיזציה של הידע.
הוא חתר להרמוניה בין עקרונות אסלאמיים לבין תחומי הדעת העכשוויים, ותמך באינטגרציה הוליסטית של אמונה והיגיון.
עבודתו בתחום זה הובילה להקמת ה-IIIT, ששאף לפתח אפיסטמולוגיה אסלאמית ומתודולוגיה עבור תחומי מחקר שונים.
אל-פארוקי הדגיש את הצורך לשלב ידע אסלאמי עם מדעים מודרניים.
הוא האמין בפיתוח תוכנית לימודים אסלאמית מאוחדת שמשלבת דיסציפלינות עכשוויות תוך התבססות במחשבה האסלאמית.
גישתו כללה תהליך שיטתי לזיהוי והסרת אלמנטים שאינם תואמים לעקרונות האסלאם ושילוב ערכים אסלאמיים בתחומי אקדמיה שונים.
באופן חזק על רפורמה חינוכית, אל-פארוקי תמך ביצירת תוכניות לימודים ומוסדות אקדמיים שמשלבים את המדעים האסלאמיים והמודרניים.
גישה זו נועדה להכשיר חוקרים המיומנים בשני התחומים, המסוגלים להתמודד עם אתגרים עכשוויים מפרספקטיבה אסלאמית.
אל-פארוקי גם הדגיש את חשיבות פיתוח תוכניות לימודים, אסטרטגיות מעשיות ליישום וגישה הוליסטית לרפורמה במערכת החינוך כולה.
אל-פארוקי היה מבקר קולני של הציונות, וראה בה בלתי תואמת ליהדות בשל האידאולוגיה הלאומנית שלה.
הוא טען כי העוולות שגרמה הציונות מצדיקות את פירוקה.
הוא הציע כי יהודים ישראלים לשעבר שיוותרו על הציונות יוכלו לחיות כקהילה "אומתית" בתוך העולם המוסלמי, תוך דבקות בחוק היהודי כפי שמתפרש על ידי בתי דין רבניים במסגרת אסלאמית.
עמדה זו הדגישה את מחויבותו לחזון צדק המבוסס על עקרונות אסלאמיים.
בשנת 1980, ייסד אל-פארוקי את המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית (IIIT) עם טהא ג'ביר עלאלואני, עבדול חמיד אבו סולימאן ואנוואר איברהים.
אל-פארוקי תרם ללימודי האסלאם באמצעות כתביו הנרחבים ומעורבותו בארגונים אקדמיים ובין-דתיים.
הוא חיבר למעלה מ-100 מאמרים בכתבי עת ומגזינים אקדמיים ופרסם 25 ספרים, כולל "אתיקה נוצרית: ניתוח היסטורי ומערכתי של רעיונותיה הדומיננטיים" (1968), "אסלאם ובעיה ישראלית" (1980), ו-"אל-תוחיד: השלכותיו למחשבה ולחיים" (1982).
הוא היה מעורב בהקמת קבוצת לימודי האסלאם באקדמיה האמריקאית לדת ושימש כיו"ר שלה במשך עשר שנים.