tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב עמאר נתמך על ידי הרב עובדיה יוסף ומפלגת ש"ס, ואילו המפד"ל תמכה ברב אליהו שהיה בנו של הרב מרדכי אליהו אותו החשיבה כאחד ממנהיגיה הרוחניים.
לתפקיד הרב האשכנזי התמודדו הרב יעקב אריאל, רב העיר רמת גן, שנתמך על ידי המפד"ל, והרב יונה מצגר רב צפון תל אביב.
במהלך מפתיע תמך הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיגה הרוחני של דגל התורה במועמדתו של הרב מצגר, אף שמצגר עצמו היה בוגר ישיבת ההסדר כרם ביבנה ולא נחשב לתלמיד חכם בולט בהשוואה לרב אריאל.
אישי ציבור דתיים טענו שהרב אלישיב תמך ברב הצעיר והבלתי בולט מבחינה תורנית, כדי לפגוע במעמד הרבנות הראשית.
מקורבים לרב אלישיב אמרו שהוא עשה זאת כדי לטרפד את היתר המכירה ומשום שלא עלה אז על הפרק מועמד מתאים יותר לדעתו.
נטען גם שסייעה לו גם עובדת היותו גיסו של נתי גרוסמן.
נסיבות בחירתו עוררו תרעומת אצל רבים בציבור הדתי לאומי.
לאחר הרשעתו חזרו עיתונאים דתיים והפנו אצבע מאשימה כלפי העסקנות החרדית שהובילה לבחירתו על פני הרב אריאל.
ב'דיל' פוליטי משותף תמכה ש"ס במועמדתו של הרב מצגר ובתמורה תמכה יהדות התורה במועמדתו של הרב עמאר, מה שהביא לבחירתם של שני המועמדים.
בחירות לרבנות הראשית לישראל התקיימו בתאריך 21 בפברואר 1993. בבחירות אלו נבחרו הרב ישראל מאיר לאו כרב הראשי האשכנזי והרב אליהו בקשי-דורון כרב הראשי הספרדי והראשון לציון.
לאחר כהונה של עשר שנים של הרבנים הראשיים הקודמים – הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו – התקיימו בחירות בהתאם לחוק הרבנות הראשית לישראל שקובע כהונה בת עשר שנים לשני הרבנים הראשיים.
הגוף הבוחר כלל 145 חברים: והורכב מרבנים, בהם רבני ערים ומועצות דתיות, ונציגי ציבור – נבחרי ציבור, שרים, ראשי מועצות ואישי ציבור דתיים.
2 רבנים אזוריים מהמועצות האזוריות הגדולות: הרב שלמה דמארי (מטה יהודה), הרב מרדכי זמיר (עמק יזרעאל).
8 רבנים מהיישובים הגדולים: הרב מרדכי אשכנזי (כפר חב"ד), הרב דוד גרינוולד (נחלים), הרב שלום זכריה (אחיעזר), הרב אליעזר וייס (כפר הרא"ה), הרב מנחם ולדמן (ניר עציון), הרב יצחק שהרבני (אחיסמך), הרב מרדכי מלכה (חצב), הרב שמעון גואטה (עוזה).
4 רבני שכונות: הרב אברהם קופשיץ (ירושלים), הרב חנניה דרעי (תל אביב יפו), הרב עקיבא הכרמי (חיפה), הרב מאיר סויסה (באר שבע).
10 הדיינים הוותיקים ביותר בבתי הדין הרבניים: הרב אברהם שפירא, הרב שמואל שפירא, הרב יוסף נדב, הרב משה מילצקי, הרב דוד עטייה, הרב אריה הורוביץ, הרב מרדכי אליהו, הרב נחום קרייסמן, הרב חיים צימבליסט, הרב משה טופיק.
2 הרבנים הצבאים בעלי הדרגה הגבוהה ביותר: הרבצ"ר אלוף הרב גד נבון וסגן הרבצ"ר סא"ל הרב חיים מנחם בקשט.
10 רבנים שמינה השר לענייני דתות באישור הממשלה: הרב משה אביטל, הרב אברהם דיין, הרב יצחק דניאל, הרב יהודה דידי, הרב יוסף הדנה, הרב מנחם הכהן, הרב יצחק יוסף, הרב מרדכי פירון, הרב ישראל פנחסי, הרב יוסף יעקב צוברי.
6 ראשי המועצות המקומיות הגדולות: אפרים חירם (רמת השרון), בצלאל טביב (ערד), דוד לוין (פרדס חנה), מרדכי ליניק (יהוד), יוסף ונונו (קריית מלאכי), שלמה בן לולו (בית שאן).
4 ראשי המועצות האזוריות הגדולות: מאיר ויזל (מטה יהודה), שמואל כהן (עמק יזרעאל), עמוס דגני (עמק חפר), יחזקאל בירט (מטה אשר).
4 ראשי מועצות דתיות של המועצות המקומיות הגדולות: סעדיה בצלאלי (רמת השרון), מרדכי עזריה (ערד), שלמה אבני (פרדס חנה), דוד ריעני (יהוד).
2 שרי הממשלה: שר האנרגיה והתשתית, שר התקשורת והשר לביטחון פנים משה שחל (העבודה), שר הפנים אריה דרעי (ש"ס).
5 חברי כנסת: הרב יצחק לוי (המפד"ל), משה ניסים (הליכוד), נעמי חזן (מרצ), אלי דיין (העבודה), הרב משה מאיה (ש"ס).
10 אנשי ציבור שמינה השר לענייני דתות: הרב יוסף בוקסביום, אורה גז, סיני גלבוע, יעקב ישי, צבי כהן, אלי כהן ג'וור, ישראל ליפל, אהרון מאיר, אלי סדן, יובל פרנקל.
יו"ר ועדת הבחירות לרבנים הראשיים לישראל היה סגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים יעקב בזק.
לתפקיד הרב הראשי הספרדי התמודד הרב אליהו בקשי-דורון, רבה של חיפה, שזכה לתמיכת חוגים רחבים הן מן הציבור החרדי והן הדתי-לאומי.
מתחרהו העיקרי היה הרב חיים דוד הלוי, שהיה רבה הספרדי של תל אביב-יפו.
הרב בקשי-דורון נבחר לתפקיד בתמיכת הרב עובדיה יוסף.
לתפקיד הרב הראשי האשכנזי התמודד הרב ישראל מאיר לאו, רב העיר תל אביב, ניצול השואה ודמות פופולרית בציבור הכללי.
מולו התמודד הרב שמחה הכהן קוק, רב העיר רחובות, שהיה מזוהה יותר עם הציבור החרדי, והרב שאר ישוב כהן.
בין השאר נטען על קשרים לא ראויים בין הרב לאו לבין מספר נשים.
הרב ישראל מאיר לאו נבחר לרב הראשי האשכנזי.
הרב אליהו בקשי-דורון נבחר לרב הראשי הספרדי.
השניים כיהנו בתפקידם עד לשנת 2003.
בחירות לרבנות הראשית לישראל התקיימו בשש עשרה במרץ 1983. בבחירות אלו נבחרו הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא כרב הראשי האשכנזי והרב מרדכי אליהו כרב הראשי הספרדי והראשון לציון.
הבחירות נערכו לאחר סיום כהונתם של הרבנים הראשיים הקודמים – הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף – שכיהנו במשך עשר שנים.
זמן קצר לפני הבחירות שונה חוק הרבנות הראשית לישראל, ונקבע בו כי רב ראשי לא יוכל לכהן יותר מתקופת כהונה אחת.
שינוי זה מנע מהרב גורן והרב עובדיה יוסף להתמודד לכהונה נוספת.
כמו בבחירות קודמות, הגוף הבוחר כלל 150 חברים – רבנים, בהם רבני ערים ורבנים אזוריים, ונציגי ציבור – חברי כנסת, שרים, ראשי מועצות מקומיות ואישי ציבור דתיים.
2 רבנים אזוריים של המועצות האזוריות הגדולות: הרב שלמה דמארי (מטה יהודה), הרב שלמה דידי (עמק הירדן).
8 רבנים מהמושבים הגדולים: הרב מרדכי אשכנזי (כפר חב"ד), הרב שלום זכריה (אחיעזר), הרב אפרים יחיאל (בטחה), הרב שלום בן חמו (שדה עוזיה), הרב סאסי כהן (ברכיה), הרב רחמים דיעי (דלתון), הרב אברהם גולדברג (כפר פינס), הרב זבולון כהן (אחיסמך).
4 רבני שכונות: הרב יצחק חיים ליפקין (ירושלים), הרב אברהם דב אוירבך (תל אביב יפו), הרב עקיבא הכרמי (חיפה), הרב מנחם גבאי (באר שבע).
10 הדיינים הוותיקים ביותר בבתי הדין הרבניים: הרב ישעיהו משורר, הרב רפאל עבו, הרב אברהם שמחה הכהן קפלן, הרב יוסף קאפח, הרב אליעזר יהודה ולדינברג, הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם כהנא שפירא (היה גם מועמד), הרב ברוך רקובר, הרב יוסף כהן, הרב אברהם שאר ישוב.
2 הרבנים הצבאים בעלי הדרגה הגבוהה ביותר: הרבצ"ר אלוף הרב גד נבון וסגן הרבצ"ר אלוף-משנה הרב חיים מנחם בקשט.
10 רבנים שמינה השר לענייני דתות באישור הממשלה: הרב אברהם אלמליח, הרב דוד בר חן, הרב חיים חדד, הרב יצחק מאיר חרל"פ, הרב בנימין אביעד, הרב עזרא בצרי, הרב יוסף בוסכילה, הרב מרדכי לופס, הרב משה תופיק, הרב בנימין ברזאני.
6 ראשי המועצות המקומיות הגדולות: מנחם שרמן (רמת השרון), אשר דר (קריית אונו), יצחק בוכובזה (אור יהודה), יצחק קדמי (הוד השרון), דוד לוין (פרדס חנה - כרכור), אוני ארבילי (טירת הכרמל).
4 ראשי המועצות האזוריות הגדולות: דוד דוד (מטה יהודה), עמוס דגני (עמק חפר), ישראל פרדקין (עמק יזרעאל), נחום שריג (הגלבוע).
4 ראשי המועצות הדתיות של המועצות המקומיות הגדולות: זכריה עובדיה (רמת השרון), אפרים שירין (אור יהודה), יצחק מדמון (הוד השרון), יפת תירם (פרדס חנה - כרכור).
2 נציגי הממשלה: שר הפנים והשר לענייני דתות יוסף בורג (המפד"ל), שר המשפטים משה ניסים (הליכוד).
5 חברי הכנסת: אהרון אבוחצירא (תמ"י), הרב מנחם הכהן (העבודה), מאיר כהן אבידב (הליכוד), רפאל סוויסה (העבודה), יהודה פרח (הליכוד).
10 אנשי ציבור שמינה השר לענייני דתות באישור הממשלה: אורי פלאח, אברהם נביאי, יגאל ביבי, אברהם רביבו, אברהם אמיר, דוד דנינו, שמעון ניסים, יוסף בוסכילה, עובדיה עלי, שלמה יהודה.
יו"ר וועדת הבחירות לרבנים הראשיים לישראל היה שופט בית המשפט המחוזי יוסף גולדברג.
לתפקיד הרב הראשי הספרדי התמודד הרב מרדכי אליהו, דיין בבית הדין הרבני העליון ובעל מעמד מרכזי בעולם הרבני הספרדי.
מולו התמודד הרב אליהו בקשי דורון, רבה של חיפה, שנחשב אז לדמות עולה בקרב הדור הצעיר של רבני הספרדים.
לתפקיד הרב הראשי האשכנזי התמודד הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ראש ישיבת מרכז הרב, שנחשב למייצג הזרם המרכזי בציונות הדתית.
מולו התמודדו הרב יצחק קוליץ, חבר בית הדין הרבני הגדול, והרב שאר ישוב כהן, רבה של חיפה וחתנו של הרב גורן.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא נבחר לרב הראשי האשכנזי.
הרב מרדכי אליהו נבחר לרב הראשי הספרדי.
השניים כיהנו בתפקידם עד שנת 1993.
הבחירות לראשות עיריית ניו יורק 2025 התקיימו ב-4 בנובמבר 2025. ראש העיר הקודם, אריק אדמס, שנבחר לראשות העיר מטעם המפלגה הדמוקרטית ב-2021, ביקש להיבחר מחדש לכהונה שנייה כפוליטיקאי עצמאי, זאת למרות שהואשם בשחיתות פדרלית בספטמבר 2024 והתמודד עם קריאות להתפטר מתפקידו.
משרד המשפטים הורה לתובעים לבטל את האישומים נגד אדמס בפברואר 2025, והתיק בוטל באפריל 2025. עם זאת, הוא פרש מהמרוץ ב-28 בספטמבר לאחר שלא הצליח למצב את עצמו כמועמד מוביל.
נערכו ב-24 ביוני 2025, כאשר תקופת ההצבעה המוקדמת החלה ב-14 ביוני.
חבר האספה המדינתית של ניו יורק התומך בתנועת ה-BDS זוהרן ממדאני נבחר להיות המועמד הדמוקרטי לראשות העיר, לאחר שניצח בפריימריז, בהם השתתפו גם עשרה מועמדים נוספים, כולל מושל ניו יורק לשעבר אנדרו קואומו ומבקר העיר .
עם זאת, קואומו נשאר במרוץ כעצמאי.
המפלגה הרפובליקנית העמידה מטעמה את קרטיס סליווה, מי שהיה מועמד המפלגה לראשות העיר גם ב-2021.
הבחירות המקדימות נערכו ב, בעוד שהבחירות הכלליות השתמשו בשיטת בחירה בהצבעה ראשונה.
בבחירות ניצח זוהרן ממדאני, שקיבל כמחצית הקולות.
קואומו סיים במקום השני ואילו סליווה סיים שלישי.
אריק אדמס נבחר לראשות עיריית ניו יורק ב-2021. כראש עיר, אדמס יישם מדיניות קשוחה נגד פשיעה, כמו החזרת שוטרים בלבוש אזרחי והגברת השיטור במערכת הרכבת התחתית של העיר.
אדמס ספג גם ביקורת על טיפולו ב, חקירת ה-FBI על מסע הבחירות שלו ב-2021, תמיכתו במדיניות אפס סובלנות כלפי חסרי בית וקרבה לכאורה לנשיא הרפובליקני דונלד טראמפ.
ב-25 בספטמבר 2024, לאחר סדרה של חקירות פליליות נגד ממשלו, הוגש כתב אישום נגד אדמס באשמת שוחד פדרלי, הונאה וקשירת קשר.
הוא ראש העיר הראשון של ניו יורק שהואשם בפשעים בזמן כהונתו, ובעקבות כך נשמעו קריאות שדרשו ממנו להתפטר לפני תום כהונתו.
ב-10 בפברואר 2025, סגן התובע הכללי בפועל של משרד המשפטים של ארצות הברית, , הורה לתובעים הפדרליים לבטל את כל האישומים נגד אדמס ללא משוא פנים עד לבדיקה שתיערך לאחר הבחירות הכלליות בנובמבר.
ארבעה מסגני ראש העיר של אדמס הגישו את התפטרותם.
בפברואר, מבקר העירייה בראד לנדר (שגם הוא התמודד בבחירות הנוכחיות) פרסם מכתב פתוח שהעניק לאדמס תאריך יעד עד 21 בפברואר להציג תוכנית מגירה להתמודדות עם המשבר בממשלו.
התביעה נגד אדמס נדחתה באפריל 2025 עם 'דעה קדומה', כך שלא יהיה ניתן להגיש נגדו את האישומים הללו בעתיד.
ב-3 באפריל 2025 הודיע אדמס כי יפרוש מהפריימריז הדמוקרטיים ובמקום זאת יתמודד בבחירות הכלליות כעצמאי.
אדמס הוא ראש העיר המכהן הראשון שביקש להיבחר מחדש ללא מועמדות של אף אחת מהמפלגות הגדולות מאז ג'ון לינדזי ב-1969. בסוף ספטמבר 2025, לאחר שמועמדותו לא צברה תאוצה, פרש אדמס מהמרוץ, בהנחה שמרבית תומכיו יעבירו את תמיכתם לקואומו.
אנשי עסקים בולטים נטו לתמוך בתחילה באדמס (ובהמשך, לאחר פרישתו, בקואומו) בעיקר כדי למנוע מממדאני לנצח בבחירות הכלליות.
חלקם השתתפו בפגישה עם אדמס לאחר הפריימריז, כולל ראש הסגל לשעבר של אדמס , מנכ"ל פולימרקט , מנהל קרן הגידור , סוכן הנדל"ן מייקל לורבר, יזם הנדל"ן מאיר אורבך, מנהל קרן הגידור (שכינה את ממדאני "סוס טרויאני" עבור "האידאולוגיה הקיצונית והמסוכנת של הסוציאליסטים הדמוקרטים של אמריקה"), ומנכ"ל .
גם איל הנדל"ן אמר לניו יורק טיימס שהוא יתמוך באדמס.
אנשי עסקים כמו איל הסופרמרקטים ג'ון קטסימטידיס ומנהל קרן הגידור ביל אקמן, איימו לעזוב את העיר אם ממדאני ייבחר.
הבחירות המקדימות למפלגה הדמוקרטית נערכו ב-24 ביוני 2025, כאשר תקופת ההצבעה המוקדמת החלה ב-14 ביוני.
בעיר ניו יורק, הפריימריז נערכים באמצעות הצבעה מדורגת, הידועה גם בשם הצבעה מיידית.
מועצת הבחירות מפרסמת טבלה לא רשמית של קולות הבחירה הראשונה של המצביעים כבר בליל הבחירות וטבלאות של הדירוג המלא שבוע לאחר מכן.
המפלגה הרפובליקנית לא קיימה בחירות מקדימות; קרטיס סליווה הוא המועמד הרפובליקני לראשות העיר מכיוון שהפריימריז הסתיימו בבחירות ללא תחרות.
קואומו, שהתמודד בפריימריז הדמוקרטיים, הקים מפלגה פוליטית קטנה כדי להתמודד בבחירות הכלליות במאי 2025. ב-14 ביולי 2025 הודיע רשמית כי יתמודד לראשות העיר.
(WFP) תומכת לעיתים קרובות במועמדים של המפלגה הדמוקרטית בבחירות הכלליות, גם אם מועמדים אלה לא קיבלו את תמיכת ה-WFP בפריימריז הדמוקרטיים שלהם.
המפלגה הורתה לבוחרים לדרג את ממדאני במקום הראשון, בראד לנדר במקום השני, אדריאן אדמס במקום השלישי, זלנור מיירי במקום הרביעי וג'סיקה ראמוס במקום החמישי.
ב-6 ביוני, WFP הסירה את ראמוס מהרשימה שלה לאחר שהיא תמכה בקואומו.
+מועמדים עצמאייםמועמדניסיוןהודיעאנדרו קואומומושל המדינה לשעבר14 ביולי 2025עוזר לשעבר לתובע הכללי של ארצות הברית23 באוקטובר 2024
הבחירות לרבנות הראשית לישראל נערכו ב-15 באוקטובר 1972. לתפקיד הרב הראשי האשכנזי נבחר הרב שלמה גורן, והראשון לציון והרב הראשי הספרדי הנבחר היה הרב עובדיה יוסף.
הבחירות נערכו ב-15 באוקטובר 1972. הבוחרים היו 150 חברי האספה הבוחרת בנשיאותו של מרדכי סורקיס.
במהלך הבחירות הדיחו הרבנים הראשיים לתל אביב הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף לראשונה בתולדות הרבנות הראשית את הרבנים הראשיים המכהנים הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יצחק ניסים, זאת בעקבות החוק שנחקק בסמיכות למערכת הבחירות.
בניגוד למערכות הבחירות הקודמות של הרבנות הראשית שנערכו לאחר פטירתו של הרב הראשי הקודם, ב־1972 נחקק חוק בחירות הרבנות הראשית שקובע לקיים בחירות פעם בכ10 שנים ולכן לראשונה הועמדו הרבנים הראשיים המכהנים בבחירות, ושניהם הודחו על ידי הרבנים הראשיים לתל אביב.
מערכת הבחירות לרב הראשי האשכנזי הייתה סואנת במיוחד, בעקבות פרשת האח והאחות, רוב הגדולים ורבני ארץ ישראל טענו בפרשה שהאח והאחות ממזרים והינם פסולי חיתון, למרות רצונם להינשא.
הפרשה הזו הסעירה את המדינה והגיע אף לצמרת הפוליטית שחיפשה דרך איך ניתן להתיר אותם, הפרשה הגיע בשנת 1968 לשמועו של הרב שלמה גורן שהיה אז הרב הראשי הצבאי, אך כיוון שהיה רק רב צבאי ראשי, לא היה בכוחו להתיר את הממזרים.
במהלך המערכת, כך נטען, מפלגת העבודה תמכה ברב שלמה גורן כדי שיתיר את הממזרים, דבר שהרבה רבנים בארץ ובעולם טענו ש"מנוגד להלכה", והוא נבחר אך ורק כדי לעשות דבר שמנוגד להלכה לכאורה וכי הבחירות לרבנו הראשית היו פוליטיקה לשמה ולא נגועים בהלכה כלל.
הרבי מליובאוויטש התנגד מאוד לרעיון של החלפת רב מכהן ממשרתו, ובעיקר נגד הדחתם של הרב אונטרמן והרב ניסים.
באותו ביום נערכו גם בחירות למועצת הרבנות הראשית.
הרבנים האשכנזים שנבחרו היו: חברי מועצת הרבנות הראשית הרב שלמה יוסף זווין (120 קולות) והרב כתריאל פישל טכורש (103 קולות).
הרב הראשי של רמת גן הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי (94 קולות), הרב הראשי של באר שבע הרב אליהו כץ (78 קולות), וחבר בית הדין הרבני הגדול הרב אליעזר שפירא (69 קולות).
הרבנים הספרדים שנבחרו היו: הרב הראשי של נתיבות הרב רפאל צבאן (112 קולות), חברי מועצת הרבנות הראשית הרב חיים דוד הלוי (104 קולות) והרב יוסף קאפח (89 קולות), רב המועצה האזורית שפיר הרב בנימין אביעד (79 קולות), והרב הראשי של אשקלון הרב יוסף שרביט (75 קולות).
הבחירות לרבנות הראשית לישראל נערכו לראשונה בין 22 ל-24 בפברואר 1921. בבחירות נבחר הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרב האשכנזי הראשון של ארץ ישראל והרב יעקב מאיר לראשון לציון והרב הראשי הספרדי הראשון של ארץ ישראל.
עד לשנת 1921 לא היה לעם ישראל בארץ ישראל הנהגה רבנית רשמית, קודם לכן בשנת 1918 הוקם משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים בהנהגת הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב חיים משה אלישר שפעל לייצג את יהודי ירושלים, אך הוא לא הייתה סמכות רבנית של כלל עם ישראל.
ביוזמתו של הרב הראשי לירושלים הרב אברהם יצחק הכהן קוק הוקם מוסד הרבנות הראשית לישראל, שהיה המוסד הראשון ביישוב שזכה להכרה מהמנדט הבריטי, הרב קוק ראה בהקמת מוסד כזה תחילתו של תהליך הקמת הסנהדרין.
ב-7 בספטמבר 1920 מינה הנציג הרברט סמואל את המשפטן נורמן בנטוויץ' לעמוד בראש ועדה שתעסוק בנושא רבנות ראשית בארץ ישראל.
חוות דעתה של הוועדה הוגשה ב־13 בנובמבר 1920, הוועדה המליצה לבטל את משרת החכם באשי של פלשתינה, ובמקומו להקים מועצה המורכבת מ3 רבנים אשכנזים ו3 רבנים ספרדים ובראשם רב אחד אשכנזי ורב אחד ספרדי.
לאספה הבוחרת של הרבנות הראשית נבחרה אספה של 100 חברים, מתוכם 66 רבנים ו־34 אנשי ציבור, האספה הורכבה בוועדה על בראשות נורמן בנטוויץ'.
רבנים רבים בארץ שמחו לרגל ההקמה המתקרבת של הרבנות הראשית, ובראשם התומכים והמייסדים הרב קוק והרב יהודה לייב פישמן הכהן מימון, אך גם זכתה להתנגדות מצד הקנאים בירושלים ובראשם הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
הבחירות נערכו בין 22 ל־24 בפברואר על ידי אספת הבחירות בנשיאותם של הרב מימון ושל דוד ילין, האספה בחרה ברב קוק וברב מאיר כרבנים הראשיים לישראל.
על תפקיד הרב הראשי האשכנזי לא היו מועמדים מלבדו של הרב קוק (56) שכיהן אז בתפקיד הרב הראשי של ירושלים, ועל כן הוא נבחר פה אחד.
עם זאת על תפקיד הרב הראשי הספרדי היו שני מועמדים:
הרב יעקב מאיר (65) – הראשון לציון לשעבר, הרב של יהדות סלוניקי לשעבר.
הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל (41) – החכם באשי של יפו ונשיא תנועת המזרחי.
הבחירות לרבנות הראשית לישראל נערכו ב-17 במרץ 1964, ד' בניסן ה'תשכ"ד.
לתפקיד הרב הראשי האשכנזי נבחר הרב איסר יהודה אונטרמן, ולתפקיד הרב הראשי הספרדי נבחר הרב המכהן הרב יצחק ניסים.
הבחירות נערכו ב-17 במרץ 1964, הבוחרים היו 120 חברי האספה הבוחרת בנשיאות ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון משה זילברג.
הבחירות נערכו לאחר שבתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פסקה כהונתם של מועצת הרבנות הראשית.
לאחר פטירתו של הרב הרצוג בשנת 1959, נשאר הרב ניסים כרב ראשי בודד, ללא הרב הראשי האשכנזי עד לבחירת הרב אונטרמן.
מערכת הבחירות הייתה צמודה בעיקר בין הרב אונטרמן והרב גורן, ולבסוף ניצח הרב אונטרמן את הרב גורן בהפרש של 3 קולות בלבד.
הרב איסר יהודה אונטרמן – הרב הראשי לתל אביב וחבר מועצת הרבנות הראשית.
בשל היותו בן 78 נחשב אז לזקן הרבנים ברבנות הראשית.
הרב שלמה גורן – הרב הראשי לצה"ל, התמודד גם על חברות במועצת הרבנות הראשית באותם בחירות ולא נבחר.
הרב בצלאל ז'ולטי – שהיה דיין בבית הדין הרבני הגדול היה מועמד גם כן אף הסיר את מועמדותו ברגע האחרון.
הרב יצחק ניסים – הראשון לציון המכהן.
הרב עובדיה הדאיה – חבר מועצת הרבנות הראשית ובית הדין הרבני הגדול.
הבחירות לחברי מועצת הרבנות הראשית
באותו ביום נערכו גם בחירות לחברי מועצת הרבנות הראשית.
המועמדים הרבנים האשכנזיים (5 הרבנים הראשונים נבחרו, מי שנבחר מסומן בהדגשה)
הרב שלמה יוסף זוין – חסיד חב"ד, סגן יושב ראש התאחדות הרבנים דפליטי רוסיה ושאר הארצות.
הרב שאול ישראלי – מהציונות הדתית, רבו של כפר הרא"ה, מראשי ישיבת מרכז הרב וחבר המועצה המורחבת של מועצת הרבנות הראשית.
הרב כתריאל פישל טכורש – מהציונות הדתית, רב שכונת שפירא ואחראי הכשרות בתל אביב, יו"ר חבר הרבנים של הפועל המזרחי וחבר המועצה המורחבת של מועצת הרבנות הראשית.
הרב יהושע קניאל – מהציונות הדתית, חבר הרבנות בחיפה ודיין בבית הדין הרבני בחיפה.
הרב אליעזר גולדשמידט – חרדי ליטאי, אב בית הדין הרבני בתל אביב וחבר הוועדה למינוי דיינים.
הרב שלמה גורן – מהציונות הדתית, הרב הראשי לצה"ל ומועמד לרב הראשי לישראל.
הרב ד"ר קלמן כהנא – חרדי ליטאי, חבר הכנסת ורב קיבוץ חפץ חיים.
הרב אלימלך בר שאול – מהציונות הדתית, רבה הראשי של העיר רחובות (38 קולות)
הרב יצחק ידידיה פרנקל – רב בית הכנסת אהבת חסד בפלורנטין.
הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי – מהציונות הדתית, רבה הראשי של העיר רמת גן (17 קולות)
הרב דוד ליפשיץ – חרדי ליטאי, ראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן, חבר נישאות אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה, נשיא ארגון עזרת תורה (16 קולות)
הרב אפרים סוקלובר – מהציונות הדתית, רבה הראשי של רעננה (15 קולות)
הרב חיים זבולון חרל"פ – מהציונות הדתית, רבה הראשי של ראשון לציון.
המועמדים הרבנים הספרדיים (5 הרבנים הראשונים נבחרו, מי שנבחר מסומן בהדגשה)
הרב יצחק אבוחצירא – רבם הראשי של הערים רמלה ולוד.
הרב שלום יצחק הלוי – רב יהדות תימן בתל אביב, ראש רבני תימן בארץ ישראל, חבר מועצת הרבנות הראשית (66 קולות)
הרב חיים דוד הלוי – מהציונות הדתית, הרב הראשי הספרדי בראשון לציון.
הרב יהושע פיטוסי – הרב הראשי הספרדי בצפת.
הרב סלמן חוגי עבודי – אב בית דין בירושלים.
הרב עובדיה הדאיה – ראש ישיבת המקובלים בית אל, חבר מועצת הרבנות הראשית ומועמד לרב הראשי לישראל.
הרב אליהו פרדס – הרב הראשי הספרדי בירושלים.
הרב רפאל עבו – אב בית דין בתל אביב.
הרב יוסף קאפח – דיין בבית הדין הרבני בירושלים.
הרב מישאל דהאן – הרב הראשי הספרדי ואב בית הדין בבאר שבע.
הרב משה לוי – הרב הראשי הספרדי בבת ים.
הבטחת הכנסה היא קצבה המשולמת למי שהכנסתו אינה מאפשרת רכישה של צורכי קיום בסיסיים לו ולמשפחתו.
כאשר לבית אב אין בקביעות או באופן זמני הכנסות, משלמת לו המדינה הבטחת הכנסה - שמטרתה לאפשר למקבל רמת חיים מינימלית.
כאשר למשפחה יש הכנסה הנמוכה מסף השכר, משלמת לה המדינה סכום המהווה השלמה להכנסה זו (ולפיכך קרוי השלמת הכנסה).
בישראל פועל מנגנון זה בשני מסלולים: הבטחת הכנסה המיועדת לכלל הציבור דרך המוסד לביטוח לאומי, והבטחת הכנסה על ידי משרד החינוך המיועדת ללומדים בישיבות (אדם הלומד בישיבה אינו עומד בתנאי הזכאות להבטחת הכנסה מהמוסד לביטוח לאומי).
הבטחת הכנסה באמצעות המוסד לביטוח לאומי
במדינת ישראל פועל מנגנון הבטחת ההכנסה מתוקף חוק הבטחת הכנסה, התשמ"א-1980, שבהפעלתו עוסק המוסד לביטוח לאומי.
גובה הסכום שמשפחה זכאית לו כהבטחת הכנסה נקבע לפי גודל המשפחה והרכבה, על פי המפתח המפורט בטבלה הבאה.
גמלת הבטחת הכנסה חייבת במס הכנסה.
עד שנות השבעים, סיוע סוציאלי לאזרחים חסרי הכנסות אחרות התבצע דרך לשכות הסעד, והותנה בקבלת סיוע פסיכו-סוציאלי מעובדי הלשכות.
התפיסה שעמדה בבסיס גישה זו הייתה כי מקורו של היעדר האמצעים הכלכליים הוא בקשיים - פסיכולוגיים או אחרים - של הפרט, ועל מנת לסייע לו יש לספק לו משאבים כלכליים מחד, וסיוע פסיכו-סוציאלי מאידך.
על כן, את הסיוע הסוציאלי בלשכות סיפקו עובדים סוציאליים, וקבלת סיוע כספי הייתה מותנית בקבלת טיפול מעובד סוציאלי
מאז שנות ה-60 ספגה מערכת זו ביקורת חריפה, מכמה סיבות.
ראשית, חוקרים וקובעי מדיניות החלו להצביע על כך שלעוני ולאבטלה סיבות מבניות.
העובדה שאדם נותר חסר הכנסה אינה, ברוב המקרים, בתחום יכולת ההשפעה שלו, והיא נובעת פעמים רבות מתנאים השוררים בכלל המשק - כגון מיתון, עלייה באבטלה או פערי שכר גדלים.
במציאות כזו, אין סיבה להתנות את הסיוע הכספי בסיוע פסיכו-סוציאלי, שכן הוא אינו עני בגלל תפקודו האישי הלקוי, ושיפור של תפקוד זה לא יביא להיחלצותו מהעוני.
ביקורת נוספת על שיטה זו התמקדה בסטיגמטיזציה הכפולה שהיא יוצרת - הן סטיגמטיזציה של העניים והן סטיגמטיזציה של מקבלי הטיפול בלשכות לשירותים חברתיים.
מחד, העובדה שקבלת סיוע מותנית בקבלת טיפול פסיכולוגי, מסמנת את העניים כבעלי בעיות נפשיות, וגורמת לנזקקים לסיוע להימנע מהסתמכות על הלשכות.
מאידך, העובדה שהסיוע ניתן בלשכות גרמה לכך שאלו נתפסו כאתר המיועד לטיפול בעניים בלבד, דבר שגרם ללקוחות אחרים להימנע מגישה ללשכות, ולכן מנע מאוכלוסיות אלו טיפול לו נזקקו.
מנקודת המבט של העובדים הסוציאליים, השילוב של מערך הסיוע הכספי בלשכות יצר עומס אדיר על הלשכות, שנאלצו להתמודד עם פונים רבים מיכולת הקליטה שלהם.
במקביל, הענקת סיוע כספי הקשתה על העובדים להתמודד עם העבודה העיקרית שלהם, מתן סיוע פסיכו-סוציאלי, שכן היא אילצה אותם להתמודד עם רבים שלא ביקשו טיפול כזה, ועשו כל שביכולתם כדי להימנע מלקבלו, והגיעו ללשכות רק על מנת לזכות בסיוע הכלכלי.
לבסוף, צורת חלוקת משאבים זו יצרה חוסר שוויון קשה.
סכומי הסיוע היו נתונים לשיקול דעתם של העובדים הסוציאליים, והסכומים שניתנו בכל אחת מהלשכות היו שונים באופן מהותי.
גם חלוקת הכספים בין הלשכות לא תאמה תמיד את מספר הנזקקים בכל לשכה, ולכן נוצר אי-שוויון משמעותי על בסיס מרחבי.
במקביל לתהליך זה, חלה גם שחיקה בגובה הקצבאות, שבצירוף עם העלייה ברמת החיים במהלך שנות ה-60 הביאה להתמרמרות גוברת והולכת על גובהן הנמוך של הקצבאות, ועל רמת החיים המינימלית שהן מאפשרות.
קשיים אלו הביאו להכרה בצורך לאמץ שיטה חדשה לחלוקת קצבאות קיום, ואכן - בראשית שנות ה-70 החל מהלך של פיצול קצבאות הקיום מהסיוע הפסיכו-סוציאלי.
לשכות הסעד שכרו עובדים חדשים, שתפקידם היה לחלק את הקצבאות על בסיס שאינו תלוי בקבלת סיוע פסיכו-סוציאלי, וכך נוצרה בתוך הלשכות הפרדה בין העובדים הסוציאליים לבין הגורמים האמונים על חלוקת הקצבאות.
שינוי זה פתר את מקצת הבעיות, אך לא נתן פתרון מקיף לכולן.
אי לכך, נחקק בשנת 1980 חוק הבטחת הכנסה, התשמ"א-1980, שהעביר את האחריות על תשלום דמי הבטחת הכנסה מלשכות הרווחה למוסד לביטוח לאומי.
לשינוי זה, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1982, היו מספר השלכות חשובות, בנוסף למתן מענה לחסרונות שפורטו לעיל:
החוק קבע שורה של כללים אחידים הקבועים בחוק לקבלת סיוע זה, במקום הסתמכות על חוות דעת של עובדים סוציאליים ואנשי ארגון, ובכך הקל על מקבלי הגמלה ומנע החלטות שרירותיות.
החוק העביר את האחריות לתשלום דמי הבטחת הכנסה מהרשויות המקומיות לממשל המרכזי, ובכך מנע אי-שוויון בין הזכאים לקצבאות ברשויות הסובלות ממחסור תקציבי לאלו מרשויות מבוססות.
החוק קבע קצבה בגובה המוגדר כאחוז קבוע מהשכר הממוצע במשק (21% ליחיד), לו זכאי מי שאין לו הכנסות כלל.
כמו כן, מוגדר דיסריגרד מסוים, המאפשר למקבלי שכר נמוך לקבל חלק מהקצבה בנוסף להכנסתם.
קבלת קצבת הכנסה מותנית בשלושה מבחנים, שרק העמידה בשלושתם מזכה בקצבה:
מבחן תושבות: על המבקש להיות תושב ישראל ב-12 החודשים שקדמו לבקשתו (כאשר חוקק החוק, התקופה עמדה על 24 חודשים, וקוצרה לאחר מכן)
מבחן הכנסה: למבקש אין הכנסה מכל המקורות (שכר, הון, רכוש, וחלק מקצבאות הביטוח הלאומי), או שהכנסתו מהמקורות הללו אינה עולה על הסכום המזכה בקצבה.
מקורות הגידול העיקריים היו תחילת זכאות של עולים לתשלומי הבטחת הכנסה החל משנת 1992 וחוק משפחות חד-הוריות מאותה שנה.
אוכלוסיית העולים מהווה החל משנה זו, באופן יציב, כשליש מכלל מקבלי הבטחת הכנסה.
שיעור הנשים המקבלות הבטחת הכנסה מכלל הנשים בגילאי עבודה זינק מ-2.4 אחוז ל-6.2 אחוז.
יתר על כן, שיעור הגידול הושפע רק באופן חלקי ממגמות בשיעורי האבטלה ונטה לעלות גם כאשר במקביל צנחו שיעורי האבטלה.
עיון במגמות בקרב מקבלי גמלה להבטחת הכנסה מעלה כי משך השהות הממוצעת של משפחה גדל בחמישים אחוז, חל גידול באחוז משפחות חד-הוריות מכלל מקבלי הגמלה מ-28.8 אחוז ל-35.4 אחוז ובאחוז המשפחות המקבלות גמלה בשיעור חד-הוריות מ-51.6 ל-77.5, וכן חל גידול דרמטי באחוז "בלתי ניתנים להשמה" (מובטלים כרוניים) מ-17.4 ל-33.7.
החל משנת 2002 החל משרד האוצר, בראשות השר בנימין נתניהו, לחתור לצמצום מספר מקבלי הבטחת הכנסה ותשלומים אחרים, באמצעות החמרת הקריטריונים לקבלת הבטחת הכנסה (ודמי אבטלה).
גובה הגמלה, כאחוז מהשכר הממוצע, לא שונה כלל באף אחד מהקריטריונים.
צעדים אלו עוררו מחאות רבות, שהבולטת שבהן הייתה הצעדה לירושלים ושביתת-השבת בה של ויקי קנפו, אם במשפחה חד-הורית.
במקביל, חלה ירידה בשיעור האבטלה, מקרוב ל-11 אחוז למעט פחות מ-10 אחוז בתחילת שנת 2005.
ביום 2.8.2012 פורסם תיקון לחוק הבטחת הכנסה, אשר הקל את התנאים בהם אדם יכול לקבל קצבה על פי החוק למרות שהוא משתמש ברכב כמנהג בעלים.
במאי 2018, קבע בית הדין הארצי לעבודה כי אין לשלול גמלת הבטחת הכנסה ממי שמקבל סיוע כספי מבני משפחתו או עמותות סעד.
פסק דין קבע שהמדינה לא הוכיחה שניתן להתקיים בכבוד אנושי בסיסי מגמלת הבטחת הכנסה, ופסל את נוהלי המוסד לביטוח לאומי שמאפשרים לשלול את הגמלה ממי שמקבל סיוע כספי מבני משפחתו או עמותות סעד.
פסק הדין ניתן בעקבות חמישה ערעורים שנגעו לחוקיות הנוהל של המוסד לביטוח לאומי לשלול גמלת הבטחת הכנסה ממי שמקבל עזרה כספית קבועה מבני משפחתו או מעמותות.
עד אז מקבלי הבטחת הכנסה, נמצאו בסכנה שגמלתם תישלל בשל סיוע שהם מקבלים מארגוני צדקה ומקרובים, כיוון שהגמלה אינה מספיקה למחיה.
הבטחת הכנסה באמצעות משרד הדתות ומשרד החינוך
בנוסף להבטחת ההכנסה באמצעות המוסד לביטוח לאומי, הייתה קיימת הבטחת הכנסה של משרד החינוך (עד 2004 של משרד הדתות) המיועדת עבור לומדים במוסדות תורניים העומדים בקריטריונים שונים.
קצבה זו מיועדת לתמיכה בלומדים במעמד תורתו אומנותו.
סעיף בספר התקציב המיועד עבור קצבה זו היה קיים החל משנת 1982, בעקבות הסכם קואליציוני שביקש להחיל על אברכים את קצבת הבטחת ההכנסה הרגילה שנכנסה לתוקף באותה שנה.
סכום הקצבה משתנה בכל שנה בהתאם לסך התקציב המיועד למטרה זו המתחלק למספר הזכאים.
על מנת לקבל קצבה זו נדרשו האברכים למלא מספר תנאים.
תנאים אלו אינם נקבעים עקב חוק כל שהוא, אלא על פי קריטריונים שנקבעו במשרד הדתות ובמשרד החינוך.
עד 2005 היו אלו קריטריונים פנימיים, ולאחר שנה זו נקבעו הקריטריונים על ידי ועדה.
התנאים העיקריים לקבלת קצבה זו הם:
לימוד של יום שלם במוסדות תורניים מוכרים, ומעמד של תורתו אומנותו.
הכנסה של עד כ־1200 שקלים בחודש למשפחה (לא כולל מלגת לימודים מהמוסד התורני, ללא תלות בגודלה וכן ללא קצבאות ילדים).
בני זוג עם לפחות 3 ילדים.
אי החזקה בנכסים משמעותיים (למעט דירת מגורים).
אי קבלת הבטחת הכנסה, דמי אבטלה או קצבת נכות מהמוסד לביטוח לאומי.
סך התקציב שיועד עבור קצבה זו ב־2009 עמד על כ־121 מיליוני שקלים.
בשנת 2010 קיבלו את הקצבה כ־10,000 אברכים, כ־20% מכלל ציבור האברכים, רובם המוחלט חרדים.
בשנת 2000 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ארנן יקותיאלי, שהיה אז חבר מועצת עיריית ירושלים, כנגד משרד הדתות, בטענה שקצבה זו מנוגדת לשוויוניות, היות שהיא מיועדת רק עבור אברכים, ולא עבור נשים וסטודנטים, לדוגמה.
העתירה נדונה במשך כ־10 שנים, ורק ביוני 2010 פסק בג"ץ בהרכב של 7 שופטים (ברוב של שישה מול אחד) כי הסעיף המקצה את הכספים בעבור תשלום קצבה זו אינו יכול להימצא בספר התקציב החל מתחילת שנת 2011, היות שהוא מנוגד לשוויוניות, שהיא אחת מעקרונות התקציב.
בעקבות זאת, הקימה הממשלה ועדה בין משרדית עליה הוטל לגבש המלצות בנושא.
בדצמבר 2010 קיבלה הממשלה את המלצות הוועדה, והחליטה להמשיך ולשלם קצבה זו תחת השם "מלגת לימודים ועידוד השתלבות בתעסוקה", בהגבלות מסוימות, כך שבפועל האברכים המשיכו לקבל את הקצבה.
הסכום שהוקצה לקצבה זו עמד על 110 מיליון שקל לשנת 2011 ו-109 מיליון שקל לשנת 2012.
בשנת 2013 קיבלו את הקצבה כ-9,400 אברכים, וסך הסכומים שהועברו היה כ-120 מיליוני שקלים.
העתירה נדונה במשך כ-3 שנים, ובמאי 2014 פסק בג"ץ שקצבה זו נוגדת את עקרון השוויון, ואינה מעודדת את השתלבות האברכים בשוק העבודה בסיומה של התקופה, ולכן יש לבטלה.
בעקבות כך הודיע משרד החינוך על ביטול תשלום מלגת הלימודים לאברכים, החל מינואר 2015.
הבטחת איכות תוכנה הוא מכלול הפעולות הנדרשות להבטיח את איכותה של תוכנת מחשב, כחלק מתהליכי הפיתוח והתחזוקה שלה.
תחום זה, שנהוג לראות אותו כחלק מתחום הבטחת איכות והנדסת תוכנה, הלך והפך חשוב ברבות השנים.
בעבר קרו מקרים של מוות כתוצאה מתוכנות שלא היו איכותיות מספיק: מטוסים שהתרסקו ומכשור רפואי שגרם נזק.
בעוד שפעם לא היה נהוג להשקיע כספים בהעסקת אנשי הבטחת איכות, מהנדסי בדיקות תוכנה, ובודקי תוכנה מיומנים, הרי שכיום חברות משקיעות משאבים רבים כדי לוודא שהמוצר שהן מוציאות לשוק בטוח לשימוש ואין בו באגים חמורים, תוך שימוש בתהליך ייצור המבטיח איכות הנדרשת מהמוצר הסופי.
לעיתים נוצר בלבול בין מושג הבטחת איכות תוכנה למושג בקרת איכות תוכנה.
בזמן שבקרת איכות תוכנה זהו תהליך הנועד לבדוק תאימות של המוצר אל מול הדרישות (ספציפיקציות), הבטחת איכות זהו שם כולל לכלל הפעולות הננקטות על מנת לייצר מוצר ברמת איכות נדרשת.
השלב הראשון בהבטחת איכות תוכנה הוא שימוש בתהליכים מוגדרים ומתועדים של פיתוח תוכנה.
כמו כל הליך ייצור, ייצור תוכנה מתחיל משלב הייזום, ממשיך דרך התכן, עיצוב, פיתוח, ותחזוקה של המוצר הסופי, וחוזר חלילה.
בכל אחד משלבי מחזור החיים הזה, ננקטים אמצעים שונים ומגוונים להבטחת האיכות של המוצר הסופי.
דוגמה לתהליך המושפע מעקרונות הבטחת האיכות הוא שימוש בתקנים עבור מסמכים המתעדים את הפיתוח (לדוגמה - תקן ISO-830, או נוהל מפת"ח, לתיעוד דרישות תוכנה SRS).
דוגמה נוספת לתהליך שמושפע מעקרונות הבטחת האיכות הוא בקרת איכות תוכנה, הלא הוא תהליך הבדיקות.
השלב הראשון בבקרת איכות תוכנה הוא היכרות עם המערכת הנדרשת לבדיקה.
השלב השני הוא כתיבת תסריטי בדיקה שמטרתם לבחון את כשירותם של המודלים השונים של התוכנה במצבים שונים.
לעיתים מתלווה לבדיקה הידנית או מחליפה אותה בדיקה באמצעות כלי בדיקה אוטומטיים (ישנם מספר מוצרים מסחריים, וגם כלים חופשיים תחת רישיון קוד פתוח, כמו CUnit/JUnit/CPPUnit לבדיקות רמת היחידה, BugZilla לניהול תקלות, וכדומה).
בבדיקה מסוג זה נכתב תסריט המורץ באופן אוטומטי על ידי התוכנה במצבים שונים.
בין סוגי כלי הבדיקה הקיימים ניתן לציין כלי בדיקה שמטרתם לבדוק עומסים על אתרי אינטרנט.
כלים אלו מדמים כניסה של משתמשים לאתר כדי לבחון את מהירויות הגלישה בעומסים שונים.
למרות שחברות העוסקות בייצור תוכנה מעסיקות אנשי הבטחת איכות, מהנדסי בדיקות תוכנה ובודקי תוכנה, במרבית התוכנות היוצאות לשוק נמצאים באגים.
דבר זה נובע מכמה סיבות:
יצירת תוכנה מדובגת היטב היא משימה שיכולה לארוך זמן רב מאוד, תוך התנגשות עם צורכי השיווק (Time to market).
כמעט בכל מוצר תוכנה, פרט אולי לפשוטים ביותר, מספר המצבים האפשריים הוא כה גדול עד כדי שאי אפשר לבדוק את כולם.
בתחום מדעי המחשב מוכרת הבעיה כבעיית התפוצצות מצבים, והיא נחקרת תחת התחום של אימות תוכנה.
באגים יכולים להיות "יחסיים" - מה שלאחד נראה תקין, לאחר יראה כתקלה, וכל עוד אין הגדרה מסוימת בדרישות התוכנה (ולעיתים גם אם יש), תיקון הבאגים יהיה תוצר של פשרה בין צוותי הפיתוח והשיווק.
המטרה של בדיקות תוכנה היא לוודא שהמוצר עונה על הדרישות שהוצבו (ולידציה), וכן למצוא באגים בתחומים שלא מכוסים על ידי הדרישות (או לא מכוסים מספיק).
במסגרת מדעי המחשב נחקר התחום של אימות תוכנה, שנועד לאפשר הוכחת נכונותה של תוכנה.
בנוסף, מתבצעים מחקרים בהבטחת איכות תוכנה תחת המטריה של מנהל עסקים, הנדסה וכתחום בפני עצמו (למשל בלימודי תואר שני ושלישי בטכניון).
הבטחת איכות היא תהליך מתוכנן ושיטתי למכלול פעילויות הנדרשות, כדי שמוצר או שירות יעמדו בדרישות האיכות שהוצבו להם ויענו על צורכי המשתמש במלואם.
תהליך הבטחת האיכות מודד את האיכות הנוכחית, מאתר תחומי איכות בעייתיים (גם עתידיים) ומסייע בתיקון או במזעור תחומים בעייתיים אלו.
בתהליך הבטחת איכות קובעים את הפעולות והתהליכים שנועדו לנטר את איכות התוצרים בכל שלבי מחזור החיים של המוצר, החל מתכנון המוצר ועד לשימוש בו על-ידי המשתמש.
מושגים כגון ו"הבטחת איכות" שייכים לעת החדשה, אך סוגיית האיכות קיימת מאז החל האדם הקדמון ליצור כלים.
האומן - יצרן הכלים - שאף להשביע את רצון הלקוח - והבטחת האיכות שמרה על גאוותו המקצועית והצלחתו הכלכלית.
לכן, היה עליו לבקר את איכות עבודתו.
בימי הביניים נקבעו תקנים מקצועיים לאיכות העבודה על ידי הגילדות המקצועיות.
המהפכה התעשייתית (המאות ה-18 וה-19) הייתה עת המפעלים ופסי הייצור ההמוניים שבהם קבוצת אנשים גדולה ביצעה עבודה דומה שהייתה רק חלק מתהליך הייצור השלם של המוצר.
עם התפתחות זו הביאה בחיקה את בעיית הצטברות החלקים הפגומים והפסולים, כי פועלי הייצור קיבלו אפשרות להרוויח יותר ככל שתפוקתם גדלה ("פרמיה").
הפרמיה תמרצה את העובדים לייצר מהר, אפילו כאשר נתגלו פגמים בתוצר.
כתוצאה מריבוי החלקים הפגומים, עלו עלויות הייצור.
כדי לשמר את הבטחת האיכות היה צריך למצוא את החלקים הפגומים ולסלקם מפס הייצור עוד לפני שעברו לשלב הייצור הבא.
שיטות עבודה אלה שוכללו ופותחו על ידי טיילור וממשיכיו, שפעלו בסוף המאה התשע-עשרה וראשית המאה העשרים.
במחקרים שנערכו לאחר מלחמת העולם הראשונה התגלה שאיכות המוצרים שהגיעו לשדות הקרב לא הייתה מספקת.
לדוגמה, רק שליש מהתחמושת שהגיעה פעלה, ושני שלישים ממנה היו פגומים.
בעקבות זאת נולדו בעשור השלישי של המאה ה-20 גישות ביקורת איכות חדשות, אשר ראשיתן בארצות הברית (אחד המובילים שבהם היה Walter A.
גישות אלה כללו הגדרות מדויקות של הקריטריונים לקבילות המוצרים, ואפשרו, תחת תנאים מסוימים, להתבסס על שיטות דגימה סטטיסטית במקום על בחינה פרטנית של כל חלק וחלק.
השם שניתן אז לשיטות אלה הוא SPC-Statistical Process Control (תהליכי בקרה סטטיסטיים), אם כי כיום המושג מתייחס למעקב אחרי כושר התהליך של קו ייצור.
מחקרים נוספים, שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה, העלו שמספר עובדי הביקורת צמח ועלה עד למחצית מספר העובדים במפעלים.
מצב זה הוגדר כבלתי כלכלי, ולכן חיפשו שיטות שישמרו על איכות המוצרים על ידי הבניית האיכות אל תוך תהליכי העבודה.
זה היה הרקע לפעילותם של דמינג, ג'ורן, קרוסבי ואחרים.
המודל הראשון שהוגדר היה של משרד ההגנה האמריקאי ונוסח בתקן הצבאי MIL-Q-9858. התקן היה מסורבל ולא נוח, ומשרד ההגנה ניסה, ללא הצלחה מרובה, לכפות על ספקיו את השימוש בו.
בשנת 1975 פרסם BSI, מכון התקנים הבריטי, תקן איכות משלו.
לאחר שהתקן הורץ במשך שנים אחדות הוא אומץ על ידי מכון התקנים הבין-לאומי ISO שהוציא אותו בשנת 1987, לאחר עיבוד על ידי צוות רב-לאומי, כגרסה הראשונה של ISO 9000.
מרבים לבלבל בין המושג "הבטחת איכות" לבין המושג "ביקורת איכות", אך לאמיתו של דבר אין מדובר בביטויים נרדפים: בעוד שהבטחת האיכות מטפלת בתהליכי העבודה במהלך מחזור החיים של המוצר והיא בעלת אופי מניעתי.
הגדרת המושג "הבטחת איכות" מעוררת את השאלה היסודית יותר, מהי "איכות" או מהו מוצר "איכותי"?
ההגדרה המקובלת לאיכות היא התאמה לשימוש (fitness to use), לעמידה בתקנים המקובלים במדינת היעד של המוצר המיועד ולציפיות המפורשות והמשתמעות של הלקוח הפוטנציאלי.
לא תמיד "איכות" נקבעת על ידי הלקוח.
לפני העמידה בדרישות הלקוח והמשתמש, המצפים למוצר משובח לטעמם, על הייצרן והמשווק להיות תואם לדרישות התקן (רגולציה).
גם אם הדרישות אינן תואמת לטעם לקוחות.
לדוגמה: ייצור משקאות ממותקים מוגבל בישראל לכמות סוכר המותרת על ידי תקן.
הבטחת איכות (Quality Assurance) - יחידה מרכזית בבקרה על איכות מוצרים, תנאי ייצור, תהליכי ייצור וחומרי גלם, משלב התכנון ועד שלב השיווק ותגובת לקוחות, ובהתאם להנחיות התקנים הרלוונטיים.
מנהל הבטחת איכות (בדרך כלל בתפקיד סמנכ"ל) אשר כל שינוי בתנאי הייצור מחייב אישורו.
זו איננה "הבטחה" אלא הטמעה של נוהלים מחייבים לקבלת אישור לייצור ושיווק על-ידי מערכות ניטור, נוהלי יצור (פרוטוקול) וניהול יעיל.
ביקורת איכות (Quality Control) - סדרת בדיקות, המוכתבת על-ידי הבטחת האיכות, ומבוצעת במעבדה הייעודית.
סדרת הבדיקות ומטרתן מנוסחת ומבוצעת במטרה לזהות חריגות בטיב המוצר שמחייבות תגובה.
עוסקת בבדיקת תוצרי התהליכים והתאמתם לקריטריונים שנקבעו מראש, והיא מתבצעת בדיעבד.
תקן - הוראה מחייבת המופצת ע-ידי הגורם הרלוונטי בכל מדינה ובדרך כלל מגובה במסמכים רלוונטיים באירופה או ארצות הברית, אם כי יש מדינות המנהלות תקנים שונים.
כל מדינה מקימה רשות האחראית לקביעת התקנים.
תקן זה קובע את האיכות הנדרשת, שמאפשרת שימוש ושיווק המוצר באותה מדינה, לא בהכרח האיכות המבוקשת על ידי הלקוח.
לכל תחום (מזון, מכונות, בנייה, רפואה ועוד) איכות נדרשת הכוללת מלבד טיב המוצר, גם בטיחות תהליך הייצור, מניעת זיהום, מניעת נזק ללקוחות ומשתמשים וכדומה.
שיווק לכל מדינה מחייב עמידה בתקנים שלה.
באירופה ובישראל מחייבים תקנים הנקראים ISO לכל תחום המייצר מוצרים (כולל גם חינוך ובריאות).
בארצות הברית מוסמך ה־FDA לרישוי (רגולציה) של מוצרים אלה.
בישראל קיימים תקנים של מכון התקנים הישראלי.
מדינות לעיתים אוסרות ייבוא מוצרים שאינם עומדים בתקן שלהם.
(כך למשל בסין תקנים ייחודיים להם, ובשפתם, ולכן חברות ישראליות מתקשות לפעמים לשווק בסין)
איכות נדרשת: מונח הקובע את רמת האיכות שמתחייבת מדרישות התקן בשוק היעד ואת דרישות השוק, כפי שהן מנוסחות על-ידי הגורם המוסמך בחברה (בתעשייה זאת הנהלה פעילה, סמנכ"ל שיווק או מנכ"ל).
מחלקת הבטחת האיכות מחויבת להפיק נהלים ופרוטוקולים תואמים לביצוע מיטבי של ההחלטות.
במקרים בהן החלטות מערכת השיווק אינן תואמות לנהלים הנדרשים על פי התקן, גובר התקן ויש לשנות את הגדרת איכות המוצר.
הבטחת איכות בכל ארגון מתחילה לפעול כבר בשלב התכנון, ומסתיימת בבקרה על המוצר הסופי ותגובת הלקוחות.
תפקידה של הבטחת האיכות הוא להגדיר את התהליכים, לבחון אותם וליזום שיפורים בהגדרות אלו.
לצורך זה פותח המושג של בקרת התהליך.
לפי CMMI יש לבקרת התהליך 10 נוהגים כלליים (generic practices), שמהווים יחדיו יעד כללי (generic goal), שהוא לאפיין תהליך יציב ויעיל :
קביעת מדיניות - הנהלת החברה, באישור דירקטוריון (אם ישנו),מאשרים את המדיניות (אסטרטגיה) ארוכת הטווח הקובעת את המטרות, דרכי הפעולה והתוצאות הנצפות.
תכנון התהליך על ידי מומחים.
בהתאם למדיניות, ובחישוב המשאבים הנדרשים, הערכות השוק והזמן.
הקצאת משאבים חומריים - תקציב, מכשור, משאבי אנוש, ברמה והיקף שיענו על צורכי התהליך.
הגדרת סמכויות: שיטת הניהול יכולה להיות אנכית- צנטרליסטית (מנהל ועובדיו, כמו מפקד וחייליו) או רוחבית (משתפת) -חלוקת סמכות ואחריות במורד קבלת ההחלטות.
השילוב הנכון בין שתי השיטות יקבע את התנהלות הארגון לטווח ארוך.
קליטה והכשרת העובדים: קליטת עובדים ברמה הבסיסית המתאימה לעבודה הנדרשת, והכשרה נוספת להתאמתם לתפקיד או תחנת העבודה המתוכננת.
לעיתים הבטחת איכות דורשת השכלה אקדמית ספציפית לתפקיד.
זיהוי ושילוב בעלי העניין בתהליך
נוסף למוצר עצמו, הבטחת איכות אחראית לנהל תהליכי יצור, מחקר, או שירות בהתאם לדרישות ייצור מתאימות למוצר.
GMP (Good manufecturing Practices) - מסמך הכולל הנחיות מדויקות לביצוע תהליכים הנחוצים לייצור מוצר באיכות הנדרשת.
החל מתכנון המבנה, איכות המים והאוויר, מסלולי תנועת חומרים, תחנות עבודה, גבולות לטיב חומרי הגלם, תנועת עובדים, הגנה מזיהום כתיבת הנחיות למשתמש, ותוויות ליחידת מוצר.
(GLP (Good Laboratory Practices - הנחיות לביצוע תהליכי מחקר ומעבדה המיועדות להבטיח מיטוב היעילות והדיוק בעבודת המעבדה.
למשל, תכנון ובניית המעבדה, בהקפדה על דרישות ייחודיות של המעבדה, ( סטריליות, מעבר חומרים, תאורה, תחנות עבודה ועוד).
תקנים לבדיקה שגרתית של המכשירים, תקנים מקצועיים לעובדים.
שמירה עקבית על הנחית התקנים הנדרשים לכל תהליך.
רישום נכון של כל פעולה, כל ניסוי (או בדיקה) החל בחומרי הגלם שנצרכו תיאור הפעולות שנעשו והתוצאות שהתקבלו.
הוראות מדויקות לשמירה על כללי סטריליזציה, טיפול בחומר אורגני, רמות סיכון ועוד.
ISO - שם כולל לסדרה של הנחיות המקבילות ל-GMP בשוק המשותף וגם בישראל.
לכל תחום יש הגדרה ותחום הזמן שבו נקבעו ההנחיות.
תכנון: הגדרת סטנדרטים, קריטריונים ודרישות ברורות עוד בשלב התכנון.
מתבסס על הבנה של ציפיות הלקוח ותרגומן למפרטים מדידים תוך התאמה לתקן.
לכן הגדרת איכות מוצר היא למעשה הגדרת נתונים סטטיסטיים לכל פרמטר במוצר.
סטייה מהגדרה זו פוסלת את המוצר או הרכיב שנבדק.
תחרות ופיתוח מוצרים בשוק הבינלאומי, יוצר לחץ לסיום מהיר של התכנון- תוך אפשרות לשנות פרמטרים במהלך היצור.
בקרת תהליכים: מעקב ופיקוח שוטף על תהליכי העבודה כדי לוודא שהם מבוצעים כראוי ועקביים.
בדיקות ומדידות: ביצוע בדיקות שיטתיות במהלך כל שלבי הייצור או הפיתוח, ועד העברת המוצר ללקוח.
רישום ומעקב על כל פעולה בכל תחנה וביקורות תקופתיות.
במערכות חדישות יש מעקב אוטומטי ממוחשב המדווח מייד כאשר יש סטייה מפרמטר מוגדר.
הבדיקות נעשות על-ידי מערך ביקורת האיכות.
טיפול באי-התאמות: מנגנון לזיהוי, תיעוד וטיפול בבעיות כשהן מתגלות, כולל ניתוח שורש הבעיה למניעת הישנות.
במקרים קיצוניים יש עצירה אוטומטית של תחנת העבודה ו" הדלקת נורה אדומה" לפעולה מיידית.
למשל זיהוי של שימוש בתרופה שאיננה תואמת את המרשם.
התאמת תהליך הבטחת איכות למוצר
לכל מוצר מאפיינים ייחודיים המחייבים הגדרות ותקנים מתאימים: לדוגמה- בגלל האופי הייחודי של תהליכי פיתוח מוצרי תוכנה ותחזוקתם וצרכי תעשיית המידע (Information Technology) בכללותה, התפתחה תת-התמחות לענף זה בשם SQA (הבטחת איכות תוכנה).
במוצרי מזון, תרופות ומיכשור רפואי, בהן נדרשים סטנדרטים של בטיחות של מערכת הייצור ושל המשתמש, בדרך כלל נוהגים לפי תקנים מחמירים, המעלים את עלויות הייצור והשיווק, אך מבטיחים מניעה של תקלות העשויות לגרום לאסון.
דוגמה טובה לתקלה כזאת היא חדירה של יונים למערך הייצור של שוקולד בישראל, שגרמה להשבתת המפעל כולו למשך שנתיים, התקלה נבעה מאי עמידה בדרישות התקן למבנה הייצור.
לכל מוצר ובכל ארגון קיימים מחזור חיים מוגדר.
מחזור חיים אופייני של מוצר כולל: אפיון הצרכים, ניתוח, תכנון, פיתוח המוצר, ייצורו, מכירתו ושירות בעת פעולתו.
מחזור חיי מוצר מתאר את שרשת האירועים משלב התכנון ועד הפסקת השימוש, מיחזור או השמדה (גריטה) כאשר כל שלב מורכב מתהליך אחד או יותר, כאשר היצרן אחראי על ביצועי המוצר כל עוד הוא נשמר בהתאם להוראות הכתובות על האריזה.
לכן הבטחת האיכות קובעת את הכללים ליצור, מכירה, שימוש ומיחזור המוצר.
TQM - שיטה בהבטחת איכות להגדרה, תכנון והשמה של ניהול יעיל וממוקד מטרה, משמשת כיום כבסיס לעבודת הניהול בעיקר במערכות גדולות.
תכנון התהליך - קביעת קריטריון לאיכות המוצר הסופי, התשתית שנדרשת לביצוע, הכנת מפרטים ומערכים (פרוטוכלים), לכל תחנת עבודה במסלול הייצור, משלב הרכש ועד מסירתו ליעד הסופי.
הכנת המפרט נעשית על-ידי מהנדס הייצור בתיאום עם הבטחת איכות ומנהל הייצור או השיווק.
שלב זה קריטי ביצירת מערך עבודה, שבו תחנות פועלות בטור או במקביל, ולכן חייב להיות סינכרון מלא בין התחנות.
כיום התכנון ממוחשב והקשר בין התחנות במערכי ייצור מתקדמים או בבתי חולים הוא אוטומטי.
הבטחת איכות מחייבת רישום מדויק של ביצוע כל שלב בכל תחנה, כדי לזהות סטיות לפני שנגרם נזק.
הנושא קריטי במיוחד במערכות בריאות וייצור מזון.
קביעת פרמטרים סטטיסטיים לקבלה או דחייה בכל תחנה, קביעת רמות סיכון ונוהלי עבודה לעובד ולמשתמש, הגדרת תהליך דחייה של מוצר החל מהסגר (מקום המיועד למוצרים שלא אושרו) של המוצר עד שיעבור בדיקות חוזרות וכלה בפסילה סופית של המוצר או הרכיב.
הביצוע מוטל על ביקורת האיכות.
מדדי הצלחה (בסיום השלב) - השוואת יעילות ואיכות העבודה בכל תחנה, בפרקי זמן קבועים.
מדדי כניסה - פרמטרים הקובעים את חומרי הגלם הנדרשים ומקורם, הכנת תחנות העבודה, הכשרת העובדים, התאמת תנאי עבודה (תאורה, אוורור) חלוקת פרקי זמן לעבודה רציפה ונחיות העובדים.
קביעת האחראי, המבצע (ים), הבודק (ים) והמאשר
תהליך הבדיקות הנדרשות - הכנת רשימת הבדיקות החיוניות (בדיקות בתהליך) והתקופתיות והתשתית שנדרשת לביצוע הבדיקות (לכל בדיקה יש תחנת עבודה, מצוידת ועובד מוסמך).
לעיתים ביצוע בדיקה מעקב יצור או מתערב בתחנת העבודה (למשל איסוף דוגמאות בתהליך), ולכן יש להקפיד על ביצוע בדיקות חיוניות, ולהימנע מבדיקות מיותרות.
ולשם כך הנחיות הבטחת האיכות הן התקן הבלעדי של הבדיקות.
חדשנות היא גישה חדשה הכוללת את כל מרכיבי הארגון (מפעל תעשייתי, בית-חולים, ועד לארגון חברתי) המטרה היא רתימת כל העובדים, מרצפת הייצור ועד המנכ"ל לחיפוש מתמיד של אפשרויות חדשות לשיפור הרווחיות, בשיתוף עם הבטחת האיכות של הארגון.
חדשנות היא מדיניות ארוכת טווח המוגדרת במטרות הארגון.
וכוללת תהליכים, צוותי בחינה ויישום, סיעור מוחות, שיתוף פעולה ותקשורת טובה בין עובדים, בעלי תפקידים והנהלה.
לטיפול יעיל ברעיונות המגיעים מכל אתר בארגון, החל ממחסני חומרי הגלם וכלה בשיווק.
לאיתור פעולות שיפור הממקסמים את תוצאות הפעילות הכוללת של הארגון.
דוגמה פשוטה היא הקטנת מלאי מוצר על-ידי שינוע משוכלל יותר של המוצר לנקודות המכירה.
או הכנסת אוטומציה בניהול המחסן.
פיטאוורארי הבתה גיורגיס דינאגדה המכונה גם "אבא מלא" היה בן לעם האורומו שעלה לגדולה בחצר מנליק וכיהן כמושל קאפה.
משהרכיב מנליק ממשלה ב-1907 מונה לשר המלחמה והמשיך להחזיק במשרה זו גם בתקופת זאודיתו ליג' אייאסו והיילה סלאסי (כמעט 30 שנה).
לאחר מותו של מנליק פעל הן נגד הניסיונות של טאיתו בטול והן נגד שלטונו של ליג' ייאסו ובכך סייע לעלייתו של היילה סלאסי, ואולם לאחר מכן התייצב נגדו בתביעה שלא לעשות רפורמות של ממש.
מותו ב-1926 סלל את הדרך לקיסרותו האבסולוטית של היילה סלאסי.
הבחרות הסוציאליסטית (גם "בחרות סוציאליסטית עברית" ו"הבחרות הסוציאליסטית העברית בארץ ישראל") היה שמה של המשמרת הצעירה של מפא"י (ושל אחדות העבודה לפני היווסדות מפא"י המאוחדת ב-1930).
ה"בחרות" נוסדה בשנת 1926 כמסגרת ליצירת עתודה פוליטית בקרב צעירים בגילאים 17 עד 23. קיומה הופסק במהלך מלחמת העולם השנייה, שעה שפוטנציאל הצעירים הופנה לגיוס לצבא הבריטי ולהגנה.
התנועה הטיפה להגשמה על ידי התיישבות או על ידי חיזוק הסניפים העירוניים ופעולה במסגרות התארגנויות פועלים כגון פלוגות הפועל.
התנועה הייתה בעלת זיקה לתנועת הנוער דרור בגולה.
בין אנשי "הבחרות" ניתן למנות את זאב שרף, אהרן ואפרים קציר, משה ברעם, אהרן אבני ואהרן בקר.
בין דצמבר 2004 לדצמבר 2005 נערכו ברשות הפלסטינית בחירות לרשויות המקומיות.
בחירות אלו שהיו הראשונות מאז הקמת הרשות התקיימו במשך שנה באופן הדרגתי.
בבחירות התמודדו רשימות מטעם תנועות פת"ח, חמאס, הג'יהאד האסלאמי, החזית העממית לשחרור פלסטין ורשימות עצמאיות.
הצלחתו היחסית של החמאס וזכייתו בכמה ערים מרכזיות, היו סימן ראשון לניצחונה של התנועה בבחירות למועצה המחוקקת שנערכו בינואר 2006.
ב-2010 הדיח מחמוד עבאס את מרבית ראשי הערים ביהודה שומרון המשתייכים לתנועת החמאס, ומינה במקומם ועדות קרואות בראשות אנשי פת"ח.
הבחירות הבאות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית התקיימו ב-2012.
במרץ 2004 החליטה ממשלת קריע השנייה על קיום בחירות למועצות המקומיות בארבעה סבבים שנועדו להתחיל באוגוסט 2004 ולהימשך עד שנה.
הבחירות נוהלו על ידי הוועדה העליונה של הבחירות המקומיות (Higher Committee for Local Elections) במשרד לשלטון מקומי ברשות הפלסטינית.
על הבחירות פיקחו משקיפים בינלאומיים.
חוק המועצות המקומיות הפלסטיני נחקק בדצמבר 1996 אך לא הופעל עד 2004. בדצמבר 2004 בוצע תיקון לחוק שקבע הבטחת ייצוג של 2 נשים לפחות בכל מועצה וקבע כי ראשי המועצות יבחרו בהצבעה של המועצה הנבחרת ולא בבחירות ישירות.
הסיבוב הראשון של הבחירות התקיים בשני חלקים: החלק הראשון נערך ב-23 בדצמבר 2004 ב-26 יישובים ביהודה ושומרון והשני ב-27 בינואר 2005 ב-10 יישובים ברצועת עזה.
בסיבוב זה נחל החמאס הישגים רבים, בעיקר ברצועת עזה, אך גם ביישובים ביהודה ושומרון שהיו נחשבים כמעוזים מסורתיים של הפת"ח.
הסיבוב השני של הבחירות למועצות המקומיות נערך ב-5 במאי 2005 ב-76 רשויות ביהודה ושומרון וב-8 מחוזות ברצועת עזה.
בסיבוב זה זכה הפת"ח ב-52 יישובים והחמאס ב-24 יישובים.
באוגוסט 2004 בוצע תיקון לחוק הרשויות המקומיות שקבע כי הבחירות יהיו בחירות יחסיות, בצורה שחייבה קיום רשימות ונועדה לאפשר ייצוג של כל הצדדים במועצות הנבחרות ללא דומיננטיות של פת"ח או חמאס.
בסיבוב השלישי שנערך ב-29 בספטמבר ב-104 רשויות מקומיות זכה הפת"ח ב-54% מהקולות לעומת 26% לחמאס.
תנועת הפת"ח ניצחה ב-65 יישובים, החמאס ב-22 יישובים ומועמדים עצמאיים ב-17 יישובים.
הסיבוב הרביעי נערך ב-15 בדצמבר 2005 ב-44 יישובים.
במחוזות שבהן לא נערכו בחירות מתגוררים כרבע מאזרחי הרשות הפלסטינית.
הבטחת ייצוג היא מנגנון המבטיח הגדלת ייצוג במוקדי קבלת החלטות של נשים וקבוצות נוספות שאינן מיוצגות.
קיימים מנגנונים שונים שמטרתם להגדיל ייצוג של נשים או קבוצות אוכלוסייה מודרות אחרות בזירה הפוליטית זאת משום שקיים ייצוג לא שוויוני של קבוצות אוכלוסייה שונות, ובראשן נשים, בזירה הפוליטית בישראל ובמדינות רבות אחרות.
מנגנונים אלה מכונים מנגנוני הבטחת ייצוג ומהווים פרקטיקה של העדפה מתקנת.
המדינות הסקנדינביות היו הראשונות לאמץ פרקטיקות אלו כבר משנות ה-70 של המאה הקודמת.
ההנחה העומדת בבסיס הבטחת ייצוג היא כי על-מנת להתגבר על החסמים המבניים בהם נשים או בני קבוצות מודרות נתקלות בתהליכי הבחירות, יש צורך בקביעת יעדים מספריים ברורים לייצוגן.
במדינות רבות, לרבות ישראל, קיימים מנגנוני הבטחת ייצוג שונים, למשל מכסות (quotas), שריון, או ריצ'רץ'.
מנגנונים אלה מתקיימים הן בבחירות ארציות והן בבחירות המקומיות, בשלב של הרכבת רשימת המועמדים והמועמדות, כגון בבחירות מקדימות.
מכאן, שהבטחת ייצוג היא מנגנון העדפה מתקנת שנועד להבטיח את ייצוגם של מגזרים מסוימים ברשימת מועמדים ומועמדות של מפלגה או רשימה המתמודדת בבחירות.
שריון קובע כי מקום מסוים ברשימה יוקצה (ישוריין) לנציגה או נציג של קבוצה חברתית או מגזר מסוים, מכסה משמעותה הגדרה של שיעור הייצוג ברשימה של נשים או נציגים/ות של קבוצה חברתית אחרת, וריצ'רץ' הוא מנגנון הבטחת ייצוג מגדרי שמשמעותו שיבוץ לסירוגין של אישה וגבר ברשימה.
עיקרון הבטחת הייצוג קובע כי רק אם לא ייבחר אף מועמד מאותו מגזר במקום גבוה יותר מהמקום שנקבע, יוקצה המקום למגזר.
פרקטיקה יעילה להגדלת הייצוג של נשים בפרלמנטים במדינות שונות הוא קביעה של מכסות ייצוג מינימליות.
מכסת הייצוג יכולה להיקבע בחוק או בתקנון מפלגתי
דוגמה בולטת להבטחת ייצוג מגדרי באמצעות מנגנון ריצ'-רץ' ניתן לראות ברשימת "דרך חדשה" בראשות רוביק דנילוביץ', ראש עיריית באר שבע.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 וכן ב-2018, הורכבה הרשימה מנשים וגברים לסירוגין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 קבעו מספר מפלגות המקיימות בחירות מקדימות מנגנוני הבטחת ייצוג.
מפלגת העבודה המירה את שיטת השריונים כולה במנגנון הבטחת ייצוג, הן לנציגי המחוזות השונים של המפלגה, הן לנשים והן למגזרים אחרים.
הליכוד שריין מקומות לנציגי המחוזות השונים, אך שילב גם מנגנון הבטחת ייצוג לנשים, לעולים חדשים ולמיעוטים.
בתקנון הבחירות נקבע כי אם אף אישה לא תיבחר בעשרת המקומות הראשונים, יוקצה המקום העשירי ברשימתו לאישה, ואם לא תיבחר אישה נוספת עד המקום ה-20, יוקצה גם מקום זה לאישה.
כן נקבע כי אם לא ייבחר עולה חדש עד המקום ה-21, יוקצה מקום זה לעולה, והמקום ה-25 יישמר באופן דומה לבן מיעוטים.
מרצ קבעה אף היא מנגנון הבטחת ייצוג מגדרי, המבטיח לפחות שני מקומות לכל מגדר בכל חמישה מקומות.
הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית נערכו ב-20 באוקטובר 2012, עם חלק שני שהתקיים ב-24 בנובמבר 2012 וכללו את 352 הרשויות המקומיות הפלסטיניות.
הבחירות לרשויות המקומיות תוכננו במקור ל-17 ביולי 2010. עם זאת, ועדת הבחירות המרכזית הפלסטינית לא הייתה מסוגלת לפעול ברצועת עזה שבשליטת חמאס, וכתוצאה מכך הממשלה הפלסטינית הודיעה ב-25 באפריל כי הבחירות יידחו ברצועה.
ב-10 ביוני 2010 הודיעה הממשלה כי כל הבחירות המקומיות בוטלו.
ב-10 ביולי 2012 הודיעה הממשלה כי הבחירות המקומיות תתקיימנה ב-20 באוקטובר של אותה שנה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בגדה המערבית ב-20 באוקטובר 2012, עם חלק שני שהתקיים ב-24 בנובמבר 2012, פת"ח טען לניצחון לאחר שחמאס הודיע שלא ישתתף בבחירות.
ההצבעה התקיימה רק ב-92 מתוך 353 רשויות מקומיות, וביותר מ-80 כפרים לא הצליחו לייצר רשימות מועמדים.
בחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית התקיימו ב-13 במאי 2017. הבחירות התקיימו ביהודה ושומרון בלבד ולא בעזה כאשר תנועת החמאס מחרימה אותן.
בכך, הן היוו הליך דמוקרטי ראשון המתקיים ברציפות ברשות הפלסטינית, זאת לאחר דחיות חוזרות ונשנות במועדי הבחירות לנשיאות הרשות הפלסטינית ולמועצה המחוקקת הפלסטינית.
ברוב המושבים בבחירות זכו נציגי פת"ח (52%), אך גם המועמדים העצמאיים זכו להצלחה רבה (37%).
במועצות בהן התקיים הליך הצבעה ולא נקבעה רשימה מוסכמת זכו המועמדים העצמאיים לכשני שלישים מן המושבים (65%).
הבחירות היו אמורות להתקיים ב-8 באוקטובר 2016, ארבע שנים לאחר הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית באוקטובר 2012. בניגוד לבחירות 2012, הבחירות אמורות היו להתקיים במקביל ב-414 עיריות ומועצות ביהודה ושומרון ובעזה אולם לבסוף בשל התנגדות החמאס הבחירות נערכו ביהודה ושומרון בלבד.
ב-8 בספטמבר 2016, קבע בית המשפט הפלסטיני כי הבחירות המקומיות ברשות ידחו בשלב זה עד להשלמת דיון משפטי בנושא ואלו נדחו לבסוף למאי 2017.
פת"ח (רץ תחת השם "גוש השחרור והפיתוח הלאומי")
הקואליציה הלאומית הדמוקרטית (רשימה משותפת של מפלגות פאן-ערביות - החזית לשחרור פלסטין, חזית השחרור הערבית, חזית המאבק הלאומי הפלסטינית והחזית הפלסטינית הערבית).
הברית הדמוקרטית (רשימה משותפת של מפלגות השמאל - החזית העממית, החזית הדמוקרטית, האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני, מפלגת העם הפלסטינית והיוזמה הלאומית הפלסטינית).
מתוך 326 רשויות, התקיימו הבחירות רק ב-145 רשויות, זאת בשל מועמד מוסכם ב-181 רשויות.
עם זאת, בבחירות בשנת 2012 התקיימה ההצבעה בפועל רק ב-92 רשויות.
שיעור ההצבעה בבחירות עמד על 53.4%, שיעור דומה לבחירות בשנת 2012. במועצות בהן היה מועמד מוסכם ולא התקיימה בהם הצבעה, זכה הפת"ח לרוב של 75% מן המושבים, מועמדים עצמאיים ב-12% מן המושבים והקואליציה הלאומית הדמוקרטית ל-3%.