tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את העונה ביימו גאס ואן סנט, מקס וינקלר וג'ניפר לינץ', והיא נכתבה על ידי על בסיס הספר "Capote's Women: A True Story of Love, Betrayal, and a Swan Song for an Era" (בתרגום חופשי לעברית: "נשותיו של קפוטה: סיפור אמיתי על אהבה, בגידה ושירת ברבור") מאת לורנס לימר.
שני פרקי הבכורה של העונה עלו לראשונה ל-"FX Networks" ב-31 בינואר 2024, ופרקיה זמינים בשירות הזרמת המדיה "הולו" יממה לאחר שידורם.
לאחר שהסופר הנודע טרומן קפוטה הורס את יחסיו עם נשות החברה של חוג הסילון בניו יורק באמצעות כתיבת תיאור בדיוני אך מציאותי על חייהן האישיים השערורייתיים והנהנתנים ברומן הבלתי-גמור שלו, "וידויים אמיתיים", הן נשבעות להרוס את חייו כנקמה.
קליסטה פלוקהארט – לי רדזיוויל
טריט ויליאמס – ויליאם ס.
ג'ו מנטלו – ג'ק דאנפי
ראסל טובי – ג'ון אושיה
טום הולנדר – טרומן קפוטה
רבקה קרסקוף – האפי רוקפלר
רויה שאנקס – לואיזה פירת'
ג'יימי אסקו – ג'ניפר ג'ונס סקוט צימרמן – דייוויד או.
סלזניק דייוויד הילי – נלסון רוקפלר ג'סיקה לאנג – לילי מיי פולק, אמו של קפוטה.
אלה ביטי – קרי אושיה דניאל אדארו – כריס אושיה טום סטרטפורד – כריס צ'אק – ג'יימס בולדווין אליסון רייט
פאוול סיידה – אלברט מייזלס יובל דייוויד – דייוויד מייזלס שרלוט קרונין – ג'סיקה דיג'ובאני – קייט פיילי דניס סטרוסלסקי – סטנלי סיגל דן קורדל – ג'ו קפוטה ג'פרי גרובר – ריצ'רד אבדון'''
ב-28 בפברואר 2017, נמסר כי "FX Networks" חידשה את הסדרה "אויבות" לעונה שנייה אשר תכלול 10 פרקים ותתמקד ביחסיהם הבעייתיים של הנסיך צ'ארלס ואשתו, הנסיכה דיאנה, וכי על כתיבתה יופקדו ראיין מרפי וג'ון רובין בייץ.
עם זאת, באפריל 2022, נמסר על פיתוחה מחדש של העונה השנייה, שעלילתה תעסוק כעת ביחסיו הסוערים של טרומן קפוטה עם נשות החברה הגבוהה של ניו יורק, וכי על בימויה יופקד הבמאי גאס ואן סנט ותככב בה נעמי ווטס בתפקיד ראשי.
עבור כתיבת העונה, התבסס בייץ על רב המכר "נשותיו של קפוטה" מאת לורנס לימר.
בנוסף, על הפקת העונה הופקדו מרפי, אלכסיס מרטין וודול, בייץ, ואן סנט, דידי גרדנר, ג'רמי קליינר, ווטס, אריק קובטון וסקוט רוברטסון.
באוגוסט 2022, נמסר על ליהוקו של טום הולנדר לגילום דמותו של טרומן קפוטה, ועל ליהוקן של דיאן ליין וקליסטה פלוקהארט.
בספטמבר 2022, נמסר על ליהוקה של דמי מור לצוות השחקנים הראשי.
במרץ 2023, נמסר כי לצוות השחקנים לוהק גם כריס צ'אק.
צילומי העונה התקיימו בניו יורק במהלך סתיו 2022.
ברחבי העולם, העונה תהיה זמינה לצפייה באמצעות שירות הזרמת המדיה "דיסני+" (באמצעות לשונית "Star") ובאמריקה הלטינית, תהיה העונה זמינה לצפייה באמצעות "".
בישראל העונה עתידה לעלות לשידור באופן שבועי בערוץ yes TV Drama ב-8 בפברואר 2024, ובמקביל, פרקיה יהיו זמינים ב-yes VOD.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", קיבלה העונה את הציון 76%, על סמך 49 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.1/10. קונצנזוס המבקרים של האתר אומר, כי באתר הביקורות המושוקללות "Metacritic", זכתה העונה לציון משוקלל של 69/100, על סמך 28 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
בביקורת שכתב עבור "NPR", הצהיר דייוויד ביאנקולי כי
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםהליהוק הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט או סדרת אנתולוגיהאלכסה אל.
אויב הציבור הוא סרט פשע אמריקאי קלאסי משנת 1931 בבימויו של ויליאם ולמן ובכיכובם של ג'יימס קאגני, ג'ין הארלו, אדוארד.
וודס, דונלד קוק וג'ואן בלונדל.
הסרט עוקב אחר חייו של טום פאוורס, צעיר שעולה לגדולה בעולם הפשע בשיקגו בתקופת היובש.
הסרט מתאר את עלייתו ונפילתו כעבריין, תוך שהוא חושף את האלימות והסכנות של עולם הפשע.
התסריט מבוסס על רומן שלא פורסם „בירה ודם" מאת שני אנשי עיתונים לשעבר, ג'ון ברייט וקובק גלסמון - שהיו עדים לכמה מיריבות הכנופיות הרצחניות של אל קפונה בשיקגו.
בשנת 1998 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסרט עוקב אחר טום פאוורס (ג'יימס קאגני) ושותפו מאט דויל, שנמשכים לעולם הפשע מגיל צעיר.
טום, שגדל בסביבה קשה בשכונות של שיקגו, מפתח קריירה של פשע ועולה במעמדו.
למרות הצלחתו בעסקי האלכוהול והברחת המשקאות במהלך תקופת היובש, חייו סובבים סביב אלימות, בגידה ומוות.
ככל שהוא עולה בסולם הפשע, כך גם האיומים סביבו מתגברים, עד שהמחיר הופך כבד מנשוא.
ג'יימס קאגני בתפקיד טום פאוורס
ג'ין הארלו בתפקיד גוון אלן
אדוארד וודס בתפקיד מאט דויל
בוריס קרלו בתפקיד המפקח פלמר (הופעת אורח)
אויב הציבור נחשב לאחד מסרטי הגנגסטרים הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע.
הופעתו המחשמלת של קאגני בתפקיד טום פאוורס הפכה אותו לכוכב גדול, והסרט היה פורץ דרך בתיאורו של הפשע והשלכותיו, מה שהשפיע על הדמויות הקשוחות בקולנוע במשך שנים רבות.
הוא קיבל ציון של 100% באתר Rotten Tomatoes על תפקידו ההיסטורי בז'אנר הפשע.
אויבת יקרה שלי הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק ב-2020 ויצא לאקרנים ב-2022 בכתיבה, הפקה ובימויו של ציפי טרופה, עם עדי גילת וחנאן חילו בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שתי חברות ילדות משכונת אבו טור המעורבת בירושלים, ערבייה ויהודיה, שנפגשות שוב כעבור 25 שנה, ומנסות לחדש את החברות למרות התנגדות הסביבה הטעונה פוליטית בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ציפי טרופה זכתה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בפיניקס.
מאיה היהודיה (ירין ברגיטה) ואליס הערביה (רומי נדבורני) הן בנות 14 שנפגשו לראשונה בשיעור בלט.
הן משתדלות להיות חברות למרות התנגדות משפחתה הלאומנית של אליס.
דאוד (קינאן ספאדי) מחזר אחרי אליס והיא נכנסת להיריון ומסתירה זאת ממשפחתה בחשד לחייה.
היא נישאת בשידוך לאיברהים (איברהים סקאלה) והם עוברים לפריז שם משמש איברהים כפרופסור לספרות.
נולד להם בן, ג'וזף (עימאד חוסני) שאיברהים בטוח שהוא אביו.
כעבור 25 שנים הם חוזרים לישראל ואליס (חנאן חילו) מטפלת באביה שנמצא במוסד סיעודי וסובל מדמנציה.
שם היא פוגשת במאיה (עדי גילת) שאביה (ישראל גוריון) סובל גם הוא מדמנציה ומאושפז באותו מוסד.
מאיה היא אם יחידנית שמטפלת בבנה בן (בן גבעון) ומתפרנסת כצלמת מקצועית.
אליס נפגשת שוב עם דאוד המבוגר (אדיב ספאדי).
בנם ג'וזף שלומד פיזיקה מתרשם מדאוד ורוצה גם הוא להיות מחבל למורת רוחם של אליס ואיברהים, פרט למאיה ואליס אף אחד לא מודע לכך שדאוד הוא אביו הביולוגי.
דאוד מכין פצצה ומבקש מאליס להעביר אותה למקום מסוים.
היא מהססת ומפעילה את המטען במקום.
דאוד נהרג והיא נפצעת קשה.
הן נפגשות שוב כעבור מספר חדשים אך מחליטות שזו תהיה פגישתן האחרונה.
שם השחקן שם הדמות הערותעדי גילתמאיהאנאן חילואליסאדיב ספאדידאודעימדי חוסריג'וסףירין ברגיטהאליס הצעירהרומי נדבורנימאיה הצעירהקינאן ספאדידאוד הצעיראירהים סקאלהאיברהיםישראל גוריוןאביה של מאיהבן גבעוןבןבנה של מאיה
"אויבו של אויבי הוא ידידי" הוא פתגם עתיק שמציע את הטיעון לפיו שני צדדים יכולים או צריכים לעבוד יחד נגד אויב משותף, שעצם קיומו הופך אותם ל'ידידים'.
המשמעות המדויקת של הביטוי המודרני באה לראשונה בלטינית כ"Amicus meus, inimicus inimici mei" ("חברי, אויב אויבי"), שהפכה נפוצה ברחבי אירופה בתחילת המאה ה-18. השימוש הראשון המתועד בגרסה האנגלית הנוכחית היה ב-1884. יש הטוענים כי מקור הפתגם בערבית.
חיבור בסנסקריט על יחסי עוצמה מדינית, הארתשאסטרה של צ'אנקיה, מציין כי:המלך שנמצא בכל מקום על היקף השטח של הכובש נקרא אויב.
המלך שנמצא גם הוא קרוב לאויב, אך מופרד מהכובש רק על ידי האויב, נקרא ידיד (של הכובש).במילים אחרות, צ'אנקיה מסמן כל מעצמה שכנה כאויב פוטנציאלי, וממילא, כל שכן של כובש כאויב שלו וכידיד של הנכבש.
תיאוריה כזו מכונה (מעגל המלכים) והיא השפיעה על מדיניות החוץ של אימפריית מאוריה.
עד היום היא מכונה תאוריית המנדלה של יחסי החוץ.
רעיון דומה עמד בבסיסה של ברית הפריפריה שפיתח ראובן שילוח במסגרת אסטרטגיית יחסי החוץ של מדינת ישראל.
הרעיון ש"האויב של אויבי הוא ידידי" שימש בצורות שונות כמדיניות חוץ של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
באירופה, למרות המתיחות בין בעלות הברית המערביות לברית המועצות, הם עבדו יחד כדי להתמודד עם התוקפנות הנאצית של אדולף היטלר.
גם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וגם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל היו חשדניים כלפי ברית המועצות בהנהגתו של יוסיף סטלין.
בציטוט מפורסם של צ'רצ'יל, הוא אמר "אם היטלר היה פולש לגיהנום, הייתי לכל הפחות מתייצב להגן על השטן בבית הנבחרים".
הדוקטרינה יושמה גם באזורים נוספים.
במלחמת סין-יפן השנייה, בזירת האוקיינוס השקט, נוצרה ברית בין קומוניסטים סינים ללאומנים סינים, אף שהם נלחמו ביניהם קודם לכן במלחמת האזרחים הסינית.
הדוקטרינה שימשה גם במהלך המלחמה הקרה בין מדינות הגוש המערבי לברית המועצות.
הסובייטים והסינים סייעו לצפון קוריאה במהלך מלחמת קוריאה וכן לצפון וייטנאם ולווייטקונג במהלך מלחמת וייטנאם, כדי להתנגד למטרות מדיניות החוץ האמריקאית.
באופן דומה, ארצות הברית ובעלות בריתה תמכו במוג'אהדין האפגני לאחר הפלישה הסובייטית בתקווה לסכל את התפשטות הקומוניזם.
בעולם השלישי, שתי המעצמות תמכו במשטרים שערכיהם סתרו את האידיאלים של ממשלותיהן, כמו קפיטליזם ודמוקרטיה ליברלית במקרה של ארצות הברית, והפרשנות המרקסיסטית-לניניסטית לקומוניזם במקרה של ברית המועצות.
כדי להתנגד להתפשטות הקומוניזם, ממשלת ארצות הברית תמכה במשטרים דיקטטוריים, כמו זה של מובוטו ססה סקו בזאיר, סוהארטו באינדונזיה ואוגוסטו פינושה בצ'ילה.
מנגד, כדי להתנגד להשפעה האמריקאית, ברית המועצות סייעה למדינות עם ממשלות אנטי-קומוניסטיות, כמו גמאל עבד אל נאצר במצרים, או סיוע להודו נגד ממשלת פקיסטן הפרו-אמריקאית.
ארצות הברית תמכה בממשלת עיראק תחת סדאם חוסיין במהלך מלחמת איראן–עיראק, כתגובה אסטרטגית למהפכה האיראנית.
ככלל, במזרח התיכון ניתן למצוא לא מעט דוגמאות למימוש הכלל של "אויב אויבי הוא ידידי".
ב, קיים גרף המייצג רשת חברתית ובוחן אם היא מאוזנת.
תיאר כיצד תורת האיזון יכולה לחזות את היווצרותה של קואליציה ביחסים בין-לאומיים.
הררי הדגים את השיטה כהסבר על אירועים מסוימים במזרח התיכון באמצעות מספר גרפים חתומים, שאחד מהם ייצג שמונה מדינות.
אויגן פון בהם-באוורק היה כלכלן אוסטרי, מן הראשונים והבולטים באסכולה האוסטרית.
היה שר האוצר של אוסטריה משנת 1895 עד 1904. ידוע בין היתר בשל מאמריו וביקורתו על המרקסיזם.
אויגן פון בהם-באוורק נולד בברנו.
התחנך באוניברסיטת וינה כעורך דין, שם קרא את "עקרונות הכלכלה" של קרל מנגר ובמהרה הפך לחסיד מובהק ונלהב של התאוריות הכלכליות שלו.
השפעה חשובה נוספת הייתה לעמיתו ללימודים פרידריך פון ויזר, שהפך מאוחר יותר גם לגיסו.
אחרי שהשלים את הדוקטורט שלו בשנת 1875 עבר לעבוד במשרד האוצר האוסטרי.
בשנות השמונים של המאה התשע עשרה בילה באוניברסיטת אינסברוק ואז פרסם את שני הכרכים הראשונים מתוך שלושה של עבודתו המרכזית "הון וריבית".
בהקדמה לספר הוא ציין שדעות ג'ון ריי השפיעו על תוכן הספר.
בשנת 1889 נקרא בהם-באוורק לווינה לכתוב הצעה לרפורמה במיסוי הישיר באימפריה האוסטרו-הונגרית.
המיסוי באותה תקופה היה כבד, במיוחד בזמנים של מלחמה, וסיפק תמריצים שליליים להשקעה.
בוהם-באוורק הציע לכונן מס הכנסה מודרני, הצעה שאושרה וזכתה להצלחה גדולה בשנים הבאות.
במהלך שנות התשעים של המאה התשע-עשרה כיהן בהם-באוורק מספר פעמים כשר אוצר (דיוקנו אף הופיע על שטר מאה שילינג) וכיהן ברציפות בין השנים 1900 ו-1904. כשר אוצר לחם לשמירה על צמידות לתקן הזהב ולתקציב מאוזן.
בשנת 1902 דאג לבטל את הסובסידיה לסוכר, שעמדה על כנה במשך קרוב למאתיים שנה.
הוא התפטר מתפקידו בשנת 1904 כאשר הדרישות הכספיות הגוברות של הצבא איימו להפר את האיזון התקציבי.
היסטוריון הכלכלה אלכסנדר גרשנקרון ביקר את מדיניותו "הקמצנית" של בהם-באוורק והאשים אותו שבאי נכונותו להוציא כספים רבים על עבודות ציבוריות נרחבות גרם לפיגורה הכלכלי של אוסטריה.
הכלכלנים האוסטרים ראו זאת באופן שונה, כשבח שאין משלו.
אחרי כהונתו כשר אוצר שב בהם-באוורק להרצות באוניברסיטת וינה, כיורשו של מנגר (שפרש שנה קודם לכן) והעמיד דור של תלמידים עמו נמנו ג'וזף שומפטר, לודוויג פון מיזס והנריק גרוסמן.
מחקריו של בהם-באוורק שייכים בעיקר לתקופת אינסברוק שלו, בטרם נקרא לכהן כשר אוצר.
עבודתו המרכזית "הון וריבית" נחשבת בעיני מיזס לאחת התרומות העיקריות לתאוריה הכלכלית המודרנית.
באופן מיזסי אופייני, הוא העיר שאזרח המתייחס לחובתו האזרחית ברצינות אינו רשאי להצביע עד שיקרא את בהם-באוורק.
הכרך הראשון של "הון וריבית" הוא מחקר מקיף של ההתייחסויות השונות לתופעת הריבית.
חלק חשוב ביותר כאן יש לביקורת על תיאורית הניצול, במיוחד בצורה שבה היא מופיעה אצל מרקס.
לפי בוהם-באוורק, קפיטליסטים אינם מנצלים עובדים: הם תומכים בהם בכך שהם מספקים להם הכנסה זמן רב לפני שההכנסה מהתוצר שסייעו להפיק מגיע לידי היצרן.
עשור מאוחר יותר שב בוהם-באוורק לנושא בחיבורו "קארל מרקס וסגירת המערכת" וקבע כי שאלת חלוקת ההכנסה בין גורמי הייצור היא שאלה כלכלית ולא פוליטית ביסודה.
האסכולה האוסטרית גם הפריכה את תאוריית הערך של העבודה כמו גם את מה שמכונה "חוק הברזל של השכר."
הכרך השני של מחקרו "תאוריה פוזיטיבית של הון" משנת 1889 כוללת את תרומתו העיקרית להבנת הליכי הייצור ותשלומי הריבית הנובעים מהם.
בוהם-באוורק מתבסס על "עקרונות הכלכלה" של מנגר כדי להציג גרסה אוסטרית של ערך שולי השונה מזו של ג'בונס ומשוואות שיווי-המשקל הכללי של ואלרה.
בהם-באוורק בחן כבר בראשית הקריירה שלו את השאלה האם יש הצדקה לתשלום ריבית לבעלי הון (כלומר, האם יש הצדקה לריבית חיובית).
הצדקה אחת לכך, לדעתו, היא שהתועלת השולית של ההכנסה נופלת לאורך זמן, משום שאנשים מצפים להכנסה גבוהה יותר בעתיד.
שנית, מסיבות פסיכולוגיות, התועלת השולית של מוצר פוחתת עם הזמן.
מסיבות אלו, המכונות היום "העדפת-זמן פוזיטיבית" אנשים מוכנים לשלם שיעורי ריבית חיוביים כדי לזכות בגישה למשאבים בהווה ועומדים על תשלום ריבית בתמורה לוויתור על גישה כזו.
אנשים מעריכים מוצרים הקיימים בהווה יותר מאשר מוצרים עתידיים בערך ובאיכות שווה.
כלומר, טובין עתידיים נסחרים בהנחה.
תשלום ריבית הוא שיקוף ישיר של פער ערך יזמי זה.
שתי הסיבות בהן נוקב בוהם-באוורק מקובלות היום על רוב הכלכלנים.
תרומה חשובה נוספת של בהם-באוורק הייתה ביקורתו על מרקס.
בהם-באוורק היה אחד הכלכלנים הראשונים שדנו ברצינות ברעיונותיו של מרקס, בפרק מיוחד ב"הון וריבית" שהקדיש לו.
לפי מרקס "ערך השימוש של טובין...
הוא בעל ערך רק בגלל העמל האנושי המופשט המחופצן או מתממש בו".
או, לשון אחרת, ערך המוצר הוא כמשך זמן העבודה שהושקע בייצורו (בהתאם לתנאים החברתיים המקובלים באותה עת).
הקפיטליסט, לפי מרקס, נהנה מ"ערך עודף" הטמון בהפרש בין השכר המשולם לעובד והתוצרת (כלומר, הערך) שהוא מפיק.
כלומר, הערך העודף הוא תוצר הניצול הקפיטליסטי, שבו המעסיק נהנה מעבודה בלי לשלם תמורתה.
מכאן מגיע מרקס למסקנה כי "הון אינו רק שליטה בעבודה....
כל ערך עודף, בלי קשר לצורה המסוימת בה הוא מתגבש אחרי כן, אם ברווח, ריבית, רנטה או צורה אחרת, הוא במהותו רק הצורה החומרית של שכר עבודה שלא שולם.
סוד כוח ההון לפתח ערך טמון בשליטתו בכמות מסוימת של עבודה לא משולמת של אחרים." (עמ' 554).
במילים פשוטות, ריבית היא ניצול.
בהם-באוורק פותח כאן בניתוח הטענה כי ערך טובין מבוסס על העבודה המושקעת בייצורו בציון העובדה שאדם סמית ודייוויד ריקרדו, המשמשים אסמכתות ראשוניות לטענה זו אינם סומכים אותה בעדות כלשהי אלא מביאים את הטיעון כדבר שנכונותו מובנת מאליה.
בהם-באוורק מראה כי הדבר אינו כך, באמצעות הצבעה על המקרים הרבים בהם אנו אומרים ביחס לדבר כי לא היה שווה את העמל שהושקע בו.
כלומר, שלא היה יחס ישר בין העמל לערך.
כמו כן, הוא מציין, אין עמלו של אדם אחד שווה בערכו לעמלו של אדם אחר.
לדוגמה, עמלו של אמן מפורסם שווה בעיני אחרים הרבה יותר מעמלו של נגר פשוט.
הטענה הזו אצל אדם סמית, אומר בהם-באוורק, התקבלה משתי סיבות: ראשית, משום שאדם סמית אמר זאת.
ושנית, משום שלא סיפק לכך שום הוכחה, כאילו היה מדובר באמירה מובנת מאליה.
"מריקרדו עד רודברטוס, מסיסמונדי עד לאסאל, שמו של אדם סמית הוא הערובה היחידה שנדרשה לתורה הזו.
אף כותב לא הוסיף לה משלו אלא קיבל אותה כאמת שאינה דורשת הוכחה".
מרקס דווקא מנסה להוכיח את הטענה, אומר בהם-באוורק, אך מפגין רישול לוגי בפיתוח רעיונותיו.
הוא תוקף את טענתו של מרקס כי בחליפין ערך השימוש של מוצר אינו יכול להיות הערך המשותף לשני טובין באמצעות דוגמה קטנה: אם ישנם שלושה זמרים מהוללים באופרה, שכל אחד מהם זוכה לשכר נאה וזהה, הרי שלפי מרקס יש להתעלם מיפי קולם (ערך השימוש) כסיבה המסבירה את שכרם.
לעולם לא ניתן לנתק בין ערך השימוש והעובדה שאין ערך חליפין במקום שבו אין ערך שימוש, עובדה שגם מרקס נאלץ להודות בה שוב ושוב.
חמור מזה, גם אם מקבלים את טענתו של מרקס כי יש להתעלם מערך השימוש, כשלים לוגיים חמורים לא פחות ממתינים בהמשך הדברים.
מרקס טוען כי אם מתעלמים מערך השימוש נותרת רק תכונה משותפת אחת: זו של היות הטובין תוצר של עבודה.
כפי שטוען בהם-באוורק, מרקס מתעלם כאן מאלמנטים נוספים, כמו המחסור ביחס לביקוש, או שהמוצר הוא תוצר של הטבע, או שהוא כפוף לכללי היצע וביקוש, וכן הלאה.
ועל הכל, אפילו הטענה שהעבודה היא אחד המכנים המשותפים אינה עומדת בכל המקרים.
לדוגמה, מכרה זהב או פחם אינם תוצר של עבודה, אך יש להם ערך חליפין גבוה ביותר.
לאחר מכן פונה בהם-באוורק לנתח את האפשרות של הסתמכות על ניסיון מעשי כבסיס לטענה שערכו של מוצר הוא כערך העבודה שהושקעה בו.
ההנחה הרווחת, הוא מציין, היא כי אף שהניסיון אינו מאשר זאת לחלוטין, "ככלל, ערך המוצר נגזר מכמות העבודה שהושקעה בו".
בוהם-באוורק מונה כאן את היוצאים מן הכלל כדי להראות כי אחריהם לא נותר למעשה כל כלל.
מכלל "עקרון העבודה" מוצאים כל המוצרים שבמחסור.
כלומר, כאלו שלא ניתן לייצרם כלל או רק בכמות מוגבלת.
ריקרדו, לדוגמה, מזכיר פסלים וציורים נדירים, יינות איכותיים או ספרים ומטבע נדירים.
אבל, אומר בוהם-באוורק, אם נצרף אליהם אותם טובין שבייצורם מעורבים פטנטים, זכויות יוצרים וסודות מסחריים הרי שאותם "חריגים" מיוחדים הופכים הרבה פחות חריגים.
בהם-באוורק מלגלג על רעיון "העבודה המורכבת" של מרקס כהסבר לפערי הערך שבין עמלו של פסל, לדוגמה, לעמלו של כורה פחם.
בפועל, תוצר יום עבודה של האחד מוערך בשוק כשווה לחמישה ימי עבודה של האחר, ואימוץ מכפלות בדיוניות שאין להן קשר למציאות נתפש בעיניו כהתחכמות תאורטית תמימה ותמוהה.
לקטגוריה זו, של ערך שונה לזמן עבודה שווה, משייך בהם-באוורק חלק גדול מאוד מכלל עסקאות החליפין המבוצעות.
כיתה שלישית של חריגים היא זו של עבודות המבוצעות על ידי עובדים בשכר נמוך מאוד, שאינו מתקרב אפילו לשכרם של פועלים פשוטים.
כיתה רביעית וחמישית נוגעת לעובדה שגם במגזרים שבהם ישנו שכר דומה עבור עבודה דומה, היחס בין השכר לעבודה נוטה לתנודות לאורך זמן, וכלל דומה נכון גם ביחס לסחורות.
הרעיון המופרך של העבודה כבסיס הבלעדי לערך, אומר בהם-באוורק, נועל ומבודד את מרקס מאמיתות פשוטות.
הוא מתעלם מאלמנט הזמן בייצור (כלומר, מפרק הזמן העובר בין הפעולה הספציפית בייצור והפקת המוצר המוגמר).
חמור מזה, מרקס טוען כי ישנם שני סוגי הון: הון משתנה המשמש לשכר עובדים והון קבוע המשמש לאמצעי הייצור.
לטענתו, רק ההון המשתנה משפיע על כמות הערך העודף המושג, כשלהון הקבוע אין כל השפעה.
אבל כאן הוא מתעלם מהעובדה שלפי חוק טמיעת הרווחים כמות הערך העודף נמצאת ביחס ישר לכמות ההון שהושקע בכללו, בלי הבחנה בין סוגי ההון.
אפילו מרקס, הוא מציין, היה מודע לסתירה הקיימת כאן ואף הבטיח לטפל בה מאוחר יותר, אך לא עשה זאת.
לסיכום, טוען בהם-באוורק, תאוריית הניצול הסוציאליסטית, כפי שהיא מופיעה אצל רוברדטוס ומרקס, נציגיה המכובדים ביותר, אינה רק שגויה אלא גם אחת החלשות ביותר מבין תאוריות הריבית.
בשום תאוריה אחרת לא ניתן למצוא גחמנות, הנחות לא מוכחות, סתירה עצמית ועוורון לעובדות כמו בתאוריה הסוציאליסטית.
בשל הדברים הללו, וכן מעמדו כשר אוצר "בורגני" בממשלה האוסטרו-הונגרית, הפך בהם-באוורק לסמל האסכולה האוסטרית בעיני הסוציאליסטים.
"הון וריבית" פורסם במקור בשנות השמונים של המאה ה-19. כאן בתרגום בכרך אחד לאנגלית.
"המתודה ההיסטורית מול המתודה הדדוקטיבית בכלכלה פוליטית" - משנת 1890
"האסכולה האוסטרית" - תיאור ממצה משנת 1891 של האסכולה, מפי אחד מראשיה
"ערך, עלות ותועלת שולית" - משנת 1892
"קארל מרקס וסגירת המערכת" - ביקורת משנת 1898 על המרקסיזם והתאוריה של קרל מרקס
"טבעו של ההון - מאמר משנת 1907
"מקור הריבית" - מאמר קצר
"שליטה בחוקים הכלכליים" - מאמר קצר
"האם זכויות חוקיות וקשרים הם טובין כלכליים" - מאמר קצר
אויגן יוכום היה מנצח גרמני.
יוכום נולד בבאבנהאוזן, סמוך לאאוגסבורג, בגרמניה.
הוא למד נגינה בפסנתר ובעוגב באאוגסבורג וניצוח במינכן.
עבודתו הראשונה הייתה כפסנתרן חזרות באופרה של מינכן ואחר כך בקיל.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה עם הפילהרמונית של מינכן בשנת 1927, ובאותה שנה התמנה למנהל מוזיקלי בקיל.
בתקופתו המוקדמת כמנצח הוא היה מנהל מוזיקלי בדואיסבורג, ברדיו ברלין, ומנצח באופרה של המבורג, שם ניצח על מוזיקה מאת מלחינים כמו פאול הינדמית ובלה בארטוק, שהנאצים אסרו על השמעתם בכל מקום אחר.
פעילותו הסדירה במהלך תקופת השלטון הנאצי הדליקה נורה אדומה אצל שלטונות הכיבוש האמריקאים, והם עיכבו את מינויו למשרה במדינת בוואריה, שהייתה בתחום השלטון הצבאי האמריקאי.
לאחר שלא נמצאה הוכחה שהייתה ליוכום זיקה כלשהי למפלגה הנאצית, ושלא נתן לשלטונות הנאצים להתערב בבחירותיו האומנותיות, הותר לו להתמנות למנצח המייסד של תזמורת רדיו בוואריה.
בהמשך ניצח גם על תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם.
בשנת 1975 התמנה למנצח כבוד של התזמורת הסימפונית של לונדון.
הוא הרבה לנצח בפסטיבל ביירוית ובפסטיבל זלצבורג.
יוכום זכור בעיקר בפרשנויותיו לאנטון ברוקנר.
גם אחיו הצעיר, גיאורג לודוויג יוכום, היה מנצח.
אוֹיְגֶן קוֹלְבּ (Eugen Kolb; בהונגרית: Kolb Jenő; 21 בפברואר 1898 – 14 בספטמבר 1959) היה יהודי-הונגרי-ישראלי מבקר אמנות, תאורטיקן של האמנות, ומנהל מוזיאון תל אביב לאמנות משנת 1952 ועד מותו ב-1959.
אויגן (יֶנו) קולב נולד ב-1898 בשׁוֹפְּרוֹן שבהונגריה, לאמו גיזלה לבית שלזינגר, ואביו שמעון קולב יליד סטמר בן למשפחת טייטלבוים.
אביו היה בעל בית מסחר לאופנה.
השפות שדוברו בבית הוריו היו גרמנית והונגרית.
קולב למד בבית ספר תיכון בשׁוֹפְּרוֹן.
במלחמת העולם הראשונה שרת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי נפצע ונפל בשבי הרוסי.
לאחר שחרורו למד תולדות האמנות באקדמיה לאמנויות במינכן (Akademie der Bildenden Künste München), ובאוניברסיטת וינה.
בין מוריו היו היינריך ולפלין ומקס דבוז'אק שהשפיעו עמוקות על התפתחותו הרוחנית והרעיונית.
לאחר סיום לימודיו השתקע בבודפשט.קולב הוא מניצולי רכבת קסטנר שבאמצעותה הגיע בשנת 1944 לשווייץ, יחד עם אשתו ובתו.
ב-1946 עלה ארצה והשתלב במערכת על המשמר.ב-1952 מונה למנהל הכללי של מוזיאון תל אביב.היה נשוי לעדית לבית מֶלֶר (Edith Meller) ואב לבת, שושנה.
נפטר בביתו בגבעתיים מהתקף לב בשנת 1959, בגיל 61. נקבר בבית הקברות קריית שאול, בהלוויה שבה נטלו חלק מאות בני אדם.
בבודפשט קנה לעצמו מעמד בכיר בחיי התרבות בהונגריה.
הוא עבד כעורך האמנותי בהוצאת "זינגר וְווֹלפנר" ובמסגרת זו פרסם מונוגרפיות על ציירים הונגריים והיה גם העורך לערכים אומנותיים של האנציקלופדיה "אוּי אִידוֹק" (זמנים חדשים) אנציקלופדיה כללית בת 24 כרכים.
ב-1939 הצטרף ל"חוג גורדון" (ארגון של "השומר הצעיר" למבוגרים).
שימש כנציג התנועה בקהילה היהודית והיה פעיל בהסתדרות הציונית.
כפליט בשווייץ, בשנת 1945, שימש ככתב שטח של העיתון "המשמר", שנקרא לימים "על המשמר".
עם עלייתו לארץ הצליח להשתלט על השפה העברית, ומ-1946 ועד 1959 כתב מאמרים על אמנות וביקורת אמנות ב"על המשמר" ובכתבי העת של התקופה, ביניהם אורלוגין.
קולב התרשם שבניגוד לספרות, התיאטרון והמוזיקה, האמנות הפלסטית לא זכתה למעמד מרכזי בארץ, ופעל במטרה להעלות את רמתה.
בין השאר תמך בהקמת אופקים חדשים וליווה אותם בהמשך הדרך.
בשנת 1950 התמנה ליועץ אמנותי למוזיאון תל אביב, וב-1951 מונה למנהלו הכללי.
במקביל המשיך להרצות בסמינר הקיבוצים, בחוגי המרכז לתרבות מתקדמת ועוד.
כמנהל מוזיאון תל אביב ניסה לאפיין את הייחוד של הציור הישראלי ועמד על כך שתהיה לו זיקה לאמנות היהודית.
לקח על עצמו לקדם את מעמד האמנות בארץ ולדאוג גם לאמנים שלא הלכו בתלם ההפשטה נוסח זריצקי, ובהיותו מנהל המוזיאון נתן להם ייצוג הולם והיה אחראי לתערוכות של שלום סבא, אביגדור אריכא, נפתלי בזם, משה ברנשטיין, וב-1957 לתערוכה של אביבה אורי.
פעילותו של קולב בעולם האמנות בישראל ארכה 13 שנים בלבד, אך הייתה משמעותית ופורייה מאוד.
"קרן קולב" הוקמה בעזרת תרומות של יצירות של 59 אמנים, ומנוהלת על ידי מוזיאון תל אביב.
הקרן מעניקה אחת לשנתיים את "פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית".
לאונרדו דא וינצ'י: היוצר ויצירתו - האדם ועולמו / מאת א.
קולב, תל אביב: מסדה, תשי"ג.
טיציאן, בחיר ציירי ונציה / נערך והוסבר על ידי א.
קולב, עם מבוא ביוגרפי מאת אוסקר פישל, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
רפאל: הצייר ויצירתו באספקלרית תמונותיו המפורסמות ביותר / נערך והוסבר על ידי א.
קולב, עם מבוא ביוגרפי מאת ליאופולד צאן, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
20 ציורי מופת: הקדמה ודברי הסבר: א.
קולב, תל אביב: מסדה, תשי"ט.
הגרפיקה הישראלית / צבי זהר, אויגן קולב, מרחביה: ספרית פועלים - המדור לאמנות, תשכ"א-1960.
תערוכת זיכרון מיצירות הפסל זאב בן-צבי: 1952-1904 / (הקדמה: א.
קולב), תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1954.
יעקב פינס, נופים: חיתוכי עץ / בצירוף הקדמה מאת א.
קולב, תל אביב: דביר, תשט"ו.
ציורים אבסטרקטיים וסוריאליסטיים [קטלוג] / פתח דבר מאת א.
קולב, תל אביב: מוזיאון [תל אביב], תשט"ו.
צפירה אילין - תערוכת ציורי שמן / (מאמר מבוא: א.
קולב), תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשט"ז-1956. צפירה אילין הייתה אשתו של אפרים אילין.)
רכישות חדשות: מבחר היצירות שנוספו למוזיאון בשנות 1955-1952 / (הקדמה: א.
קולב), תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשט"ז.
מנחם שמי: 48 תמונות ומבחר אגרות ורישומים / ערוך בידי משה בסוק; מבוא: א.
קולב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
אגם - ציור בתנועה, תמונות משתנות / (א.
קולב - מאמר מבוא), תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשי"ט-1958.
משה ברנשטיין, דמויות יהודיות / הקדמה: א.
ברנד, תל אביב: יבנה, תשכ"ב.
מנחם שמי: 8 תמונות בצבעים / מבואות: א.
בסוק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו-1966.
פסלים / יעקב לוצ'אנסקי; דברי מבוא: א.
קולב, זאן קאסו; הצילומים מעשה ידי ישראל צפריר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז.
(מהדורה נוספת: קיבוץ גבעת-ברנר, חמו"ל, תשל"ו.)
בדמי ימיו: מאוריצי גוטליב 1856-1879 / עריכת הקטלוג: נחמה גורלניק; מאמרים מאת אויגן קולב, יז'י מאלינובסקי, תל אביב: מוזאון תל אביב לאמנות, 1991.
אוֹיְגֶן טוֹיְבְּלֶר היה חוקר חשוב של התקופה הקלאסית והיסטוריון של העם היהודי.
אויגן טויבלר נולד בעיירה שבפרובינציית פוזן בפרוסיה, הקיסרות הגרמנית, שם התגוררו כשלושים עד ארבעים משפחות יהודיות.
אביו היה סוחר תבואה, ואמו בת לשושלת רבנים ענפה, שהקפידה מאוד על לימודי בנה מכיוון שרצתה שימשיך במשלח יד אבותיו, דבר שגרם לו בילדותו למורת רוח רבה.
לאחר סיום חוק לימודיו בגימנסיה החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין מיסודו של הילדסהיימר, על מנת להיהפך לרב.
טויבלר פנה ללמוד תלמוד, אך במהרה נשבה בקסמיה של התרבות הקלאסית, קרי לימודי יוון ורומא העתיקות.
הוא עזב את בית המדרש לרבנים והחל ללמוד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, במקביל ללימודיו באוניברסיטת ברלין.
ב-1899 המליצה עליו האוניברסיטה להיות עוזר מדעי לתיאודור מומזן, שבמחיצתו שהה בשנים הראשונות של המאה העשרים.
הוא אף עסק בהכנת ספרו המונומנטלי על תולדות רומא וכן בדברי ימי עם ישראל בעת העתיקה, בימי הביניים ובעת החדשה.
את הדוקטורט עשה בשנת 1904 באוניברסיטת ברלין, נושא התזה היה: "הפרתים אצל יוספוס".
הוא התלמד תחת חסותו של ריינהולד קוזר (Koser) בארכיון לתולדות ימי הביניים והתקופה המודרנית.
ייסוד הארכיון לתולדות יהודי גרמניה
בשנת 1905 ייסד טויבלר את הארכיון לדברי ימי יהודי גרמניה, ועמד בראשו.
הארכיון איגד מאתיים גנזכים שונים שאוגדו יחדיו מכל רחבי גרמניה, תעודות ופנקסי קהילות שחלק הארי שלהם מן המאה ה-17 ואילך.
במסגרת תפקידו הוציא מ-1909 עד 1914 את כתב העת Mitteilungen aus dem Gesamtarchiv der deutschen Juden ("דוחות מהארכיון הכולל של יהודי גרמניה"), שם פרסם את מאמריו השונים במדעי היהדות.
הוא לא שאף להניח תאוריות חדשות, כי אם בלימודי שיטה.
הוא דגל בחקר היהדות בכלים היסטוריים ולא באמות מידה מתוחמות ומוטות תאולוגית כפי שהיה נהוג עד אותה עת.
שאיפתו של טויבלר הייתה ייצובו של מחקר ההיסטוריה על שלושה יסודות אובייקטיביים: שמירת המאפיין הייחודי של נושא ההיסטוריה ועצמיות, הגירה והתיישבות, הסתגלות והתבוללות.
הוא פירש את ההיסטוריה היהודית כחלק מתהליכי היסטוריה גדולים.
תחת ידיו של טויבלר התלמד ד"ר גיאורג הרליץ, שייסד שנים רבות לאחר מכן את הארכיון הציוני בברלין, העבירו לארץ ישראל וכיהן כמנהלו כעשרים שנה.
ב-1910 החל טויבלר להורות כמרצה להיסטוריה של עם ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית ב"בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות" בברלין.
טויבלר הציב את ההיסטוריה הגנטית של הסדרים פוליטיים כתופעה ביולוגית-היסטורית.
הוא פרסם מחקרים על היווצרותן של פריבילגיות היהודים בימי הביניים.
בספרו מ-1913 כתב על החוזים המדיניים הגדולים של הרפובליקה הרומית.
באותו הספר הצליח טויבלר להוכיח את אמיתותו של החוזה שנחתם בין יהודה המקבי לרומי, עליו כתוב בספר חשמונאים א', וכן מחקרים על ספר קדמוניות היהודים של יוספוס פלביוס.
לדעת טויבלר מדינת החשמונאים נוצרה ואף נפלה בשל התנאים הגאוגרפיים והפוליטיים שהתהוו באזור.
היות שפומפיוס סבר בשנת 63 כי לא היה לאל ידם של היהודים להשתתף בהגנת גבולותיה המזרחיים של האימפריה הרומית, הוא סתם את הגולל על עצמאותה של מדינת החשמונאים.
מייסד האקדמיה למדעי היהדות בברלין
ב-1919 ייסד טויבלר את האקדמיה למדעי היהדות בברלין, וניהל אותה עד 1920. בעקבות מכתב שקיבל מזלמה שטרן, שחיברה ספרים על תקופת האבסולוטיזם הנאור בגרמניה, הטיל עליה את מלאכת העריכה של סדרת הספרים שהתכוון לפרסם.
הייתה זו סדרת כרכים מקפת תחת הכותר "המדינה הפרוסית והיהודים", כשם ספרו של מקס להמן.
שנים אחדות לאחר מכן נישאו השניים.
מ-1921 עד 1924 כיהן טויבלר כפרופסור להיסטוריה עתיקה בציריך.
פרופסור לעת העתיקה באוניברסיטת היידלברג
בשנת 1924 הוזמן אויגן טויבלר לרשת את הקתדרה של דומשבסקי והתמנה לפרופסור מן המניין בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת היידלברג וב-1929 נעשה לחבר האקדמיה של היידלברג.
בראשית 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, פוטר יחד עם מרצים יהודים ומומרים נוספים עקב יהדותו והחליט לעזוב את היידלברג.
בשנת 1935 שב טויבלר ללמד כבעברו הרחוק בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין.
יחד עם זוגתו ההיסטוריונית סלמה שטרן ברחו לארצות הברית.
בבערוב ימיו, בין השנים 1940 ל-1941 היה מרצה להיסטוריה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
בתקופה זו התמקד במחקרו ובהרצאותיו בפרשנות התנ"ך, בעיקר של ספרי איוב ותהלים, תרגום השבעים והתקופה ההלניסטית.
הוא כתב ספר על תולדות ישראל, ממנו נותר חלק ניכר וכתב מאמרים על תולדות יהודי גרמניה בתקופה החדישה.
הוא אף כתב מאמרים על "מיכלאנג'לו והנביאים", מאמר על "רמברנדט והיהודים", מחזה על "שמשון ודלילה", מחזה על רמברנדט בשם "הטרגדיה של הגאון" וכן כתב שני רומנים על הטרגדיה שהמיט היטלר על האנושות.
אויגן טויבלר נפטר בסינסינטי בשנת 1953.
ארכיונו הפרטי של טויבלר פתוח לציבור בספריית אוניברסיטת בזל.
העמיד תלמידים למכביר, ומהם בולטים יצחק בער ובן-ציון דינור.
טויבלר שילב את הראייה האוניברסלית של אדוארד מאייר ביחד עם שיטת החדירה המושגית והמחשבתית של מומזן, בתוספת גישה פילוסופית משלו.
הוא ניסה להבין את המדינה הרומית על ידי התבוננות במבניה ובתפקודיה.
התמזג בו השילוב בין מחקר דקדקני ביותר לפי כוונת דברי הטקסט, לבין ניסוח אומנותי של הדברים, הוא תפס את התמונה הגדולה והשלמה ורק אז הסיק מן הכלל אל הפרט.
טויבלר היה היסטוריון כללי ותפס את התהליך ההיסטורי בגישה מאחדת, ואת המאורעות כנתונים זה בתוך זה ולא זה בצד זה.
כתב את ספרו החשוב "אימפריום רומנום".
את מאמרו על ה"ארכאולוגיה של תוקידידס" פותח טויבלר באבחון הסוגים השונים של פרוזה ומכאן מברר את מגמתו המדינית של הסופר.
במחקריו על העולם העתיק התחקה טויבלר אחר צורתן הגאוגרפית של הארצות ומקומן ביבשת, כמהווים אבן פינה בתפישתו את גורלן ההיסטורי והתפתחותן.
בשנים 1931 עד 1932 ערכה האקדמיה בהיידלברג דו"ח חפירות על לצורך בסיס לראשית רומא.
טויבלר פותח את הדו"ח בתיאור המבנה החיצוני של היישוב הבודד, בצורות הבניינים, הרחובות וצורתם, מיקומם על הגבעות - ומכאן הוא מסיק על אופן הארגון החברתי ועל האזרח השקט שגדל בעיר מדינה המבודדת מדינית.
אוֹיטָה (ביפנית: 大分市 – אויטה-שי) היא עיר במחוז אויטה שבצפון מזרח האי קיושו, האי הדרומי ביותר באיי הבית של יפן.
העיר אויטה הייתה קרויה בעבר פונאי (府内) והייתה עיר הבירה של ההאן של פונאי, חלק ממחוז בּוּנְגוֹ (豊後) שעליו שלטו הדאימיו ממשפחת האצולה של בית אוטומו.
במהלך תקופת סנגוקו (המאה ה-15-המאה ה-16) שגשגה העיר כאשר שימשה כנמל מסחר עם סין של שושלת מינג ועם הפורטוגזים.
לשיא פריחתה בתקופה זו הגיעה העיר כאשר שלט בה הדאימיו אוטומו סורין.
ב-1551 הזמין אוטומו לעיר את המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר, הרשה לו להטיף לנצרות, ובערוב ימיו גם התנצר בעצמו.
ב-1555 בנה לואיש דה אלמידה (Luís de Almeida) את בית החולים בסגנון מערבי ומוסד לטיפול בילדים, המוסדות הראשונים מסוגם ביפן.
במהלך שלטונו השתלט אוטומו סורין על 7 ממחוזות קיושו עד שהגיע להתנגשות עם משפחת שימאזו ששלטה על ההאן של סצומה בחלקו הדרומי של קיושו.
במלחמה ביניהם הובס אוטמו סורין וב-1586 נכבשה פונאי והועלתה באש.
אוטומו קרא לעזרתו של השוגון טויוטומי הידיושי והלה כבש את כל קיושו.
הוא אומנם החזיר למשפחת אוטומו את נחלותיהם, אבל כפיאודלים הכפופים לו.
בנו של אוטומו סורין, אוטומו יושימונה, נמלט משדה הקרב בפלישה של יפן לקוריאה ב-1593 ועקב כך הוחרמה נחלתו ופוצלה לכמה נחלות.
במאה ה-17 נרדפו הקהילות הנוצריות שקמו בבונגו וירדו למחתרת והם קמו מחדש לאחר שיפן נפתחה למערב באמצע המאה ה-19. אויטה היא כיום מרכז הדיוקסיה על שמה כשמושב הבישוף הוא הקתדרלה על שם פרנסיסקו חאווייר שבעיר.
העיר אויטה הוכרזה רשמית ב-1963 מאיחוד של כמה יישובים.
במהלך השנים נבנו מסילות ברזל וכבישים שחיברו את העיר לרשת הארצית, וב-1971 נבנה בקרבה לעיר שדה תעופה בינלאומי.
ב-2002 הייתה אויטה לעיר היחידה בקיושו שבה נערכו משחקים במסגרת מונדיאל 2002.
אויטה היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז אויטה.
נכון ל-30 ביוני 2011 התגוררו בעיר 475,861 תושבים (העיר החמישית במספר התושבים בקיושו) שנחלקו ל-205,639 בתי אב, צפיפות אוכלוסייה של 949.35 תושבים לקמ"ר.
שטח העיר, לאחר שב-1 בינואר 2005 צורפו לעיר העיירות הסמוכות סגאנוסקי ונוטסוהארו, הוא 501.25 קמ"ר.
העיר שוכנת על חוף מפרץ בּפּוּ, חלק מהים הפנימי סטו, המהווה את גבולה הצפוני.
את העיר חוצים שני נהרות, אויטה ואונו הנשפכים למפרץ בפו.
העיר גובלת בערים בּפּוּ (別府) מצפון מערב, יוּפוּ (由布) ממערב, טאקטה (竹田) מדרום מערב, בּוּנְגוֹ-אוֹנוֹ (豊後大野) מדרום ואוּסוּקי (臼杵) מדרום מזרח.
תחנת הרכבת הראשית של העיר היא תחנת אויטה (大分駅) שבה עוברים קווי מסילות הברזל הבאים של חברת הרכבות של קיושו (JR九州):
קו ראשי ניפּוֹ (日豊本線) - עובר לאורך חופה המזרחי של קיושו ומחבר את קיטאקיושו שבצפון מערב האי עם קגושימה.
קו ראשי קיודאי (久大本線) – חוצה את קיושו ממערב למזרח ומחבר בין קורומה לאויטה.
קו ראשי הוהי (豊肥本線) – חוצה את קיושו מהחוף המערבי לחוף המזרחי ומחבר את קומאמוטו עם אויטה.
אוטובוסים הם אמצעי התחבורה הציבורי הראשי באויטה, והם מופעלים על ידי שתי חברות אוטובוסים.
חברת האוטובוסים של אויטה מפעילה קווי אוטובוס בתוך העיר, וחברת אויטה קוטסו פועלת צפונית מערבית לעיר.
עבור נסיעות ליעדים רחוקים מפעילות שתי חברות אוטובוסים אלו וחברת האוטובוסים קאמנואי קווי אוטובוסים מאויטה למקומות מרכזיים בקיושו ובהונשו דוגמת פוקואוקה, קומאמוטו, אוסקה, נגויה ויעדים נוספים.
שדה התעופה של אויטה (קוד יאט"א OIT) נבנה על חוף הים כ-30 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר ויוצאות ממנו טיסות לטוקיו, לאוסקה, לנגויה ולאינצ'ון שבקוריאה הדרומית.
בעבר היה שירות רחפות שהובילו נוסעים משדה התעופה לעיר (נסיעה של כ-30 דקות), אך השירות הופסק בשלהי 2009. דרכים אחרות להגיע אל שדה התעופה הם במונית, באוטובוס או ברכב פרטי.
כבישים ראשיים שעוברים דרך העיר כוללים את "הדרך המהירה אויטה" (大分自動車道) המחברת בין העיר טוסו לאויטה, "הדרך המהירה היגאשי-קיושו" (東九州自動車道) המחברת בין קיטאקיושו לבין פרברי קגושימה, "הדרך הלאומית מספר 10" המחברת בין קיטאקישו לקגושימה (ומקבילה לקו הרכבת ניפו) ו"הדרך הלאומית מספר 210" שמחברת את אויטה עם קורומה.
ספינות רבות מפליגות מנמל אויטה למקומות כמו קנסאי ושיקוקו.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הוקם אזור תעשייה לאורך חוף מפרץ בפו.
בין המפעלים שקמו באזור התעשייה היו המפעלים הראשיים של יצרנית הפלדה הרביעית בעולם (נכון ל-2011) פלדת ניפון, ויצרנית הכימיקלים הגדולה שאווה דנקו (Showa Denko).
בשנות ה-70 בנו החברות האלקטרוניקה הגדולות טושיבה וקנון ואף הרחיבו מפעלים בפנים האי סמוך לעיר.
העיר הפכה למרכז יצור ראשי של מוצרי אלקטרוניקה כדוגמת מעגלים משולבים (LSI) ומצלמות דיגיטליות.
אזורי הבילוי והמסחר של העיר שוכנים מצפון לתחנת הרכבת המרכזית של אויטה, אם כי בשנים האחרונות החלה הפעילות באזור זה להתדרדר משום שהאזורים המסחריים הראשיים התפזרו בשל בניית מרכזי קניות גדולים בפרברים.
הר טקאסאקי (高崎山) – בין אויטה לבפו ידוע בשל קופי הבר, בייחוד המקוק היפני.
האקווריום "ארמון ימי" – קרוי גם "אומי טמאגו" ("ביצת ים") ונמצא בכניסה לפארק טקאסאקי-יאמה.
אצטדיון אויטה – מכונה גם "העין הגדולה".
שוכן ליד הדרך המהירה והוא המגרש הביתי של קבוצת הכדורגל "אויטה טריניטה".
ב-2002 נערכו באצטדיון זה שלושה מהמשחקים במסגרת מונדיאל 2002.
אתרי טבע ונופש – סביב העיר יש אתרי טבע הררים ומקומות רבים בהם פועלים מרחצאות הפועלים על מעיינות חמים (אונסן).
בין המאכלים המקומיים הידועים: הטוריטן (とり天) – עוף מטוגן בטמפורה, מעי דג הפוגו, והעוגות רואיסה (瑠異沙)– עוגת ספוג טבולה בליקר וזביירו (ざびえる) (שמו היפני של פרנסיסקו חאוויר) – עוגה עם רום וצימוקים.
לאויטה ברית ערים תאומות עם
אוֹיטָה (ביפנית: 大分県) הוא שמו של מחוז בצפון-מזרח האי קיושו שביפן.
בירת המחוז היא העיר אויטה.
שטח המחוז הוא 6,339 קמ"ר, כשהאי חצוי מצפון לדרום ברכס געשי, הכולל סדרת הרים בגבהים של כ-1,500 מטרים.
עובדה זו גורמת שהאי מכוסה ב-70% ביערות, ונהרות הזורמים מן הרכס משקים את הקרקע.
כ-28 אחוז מכלל המחוז הוא פארקים לאומיים.
הר יופו נמצא בשטח המחוז.
למחוז קו חוף באורך של 759 קילומטר, וערי נמל פזורות לאורכו.
באותו מפקד, נכחו במחוז 11,034 לא-יפניים, עליה של 15.2% מהמפקד הקודם.
היווצרותו של המחוז קרתה ברסטורציית מייג'י, אז אוחדו מחוזות מפרובינציית בונגו ומפרובינציית בוזן לכלל מחוז בשם אויטה.
מקור השם הוא, על-פי מקור מהמאה ה-8, שבעת ביקורו של הקיסר קאיקו (קיסר אגדי מתחילת המאה ה-1 לספירה), אמר: "זו היא אכן ארץ שממה, אך היא עוד תהיה ארץ של שדות ענק", כשהמילה "ענק" ביפנית היא: "אוקיטָה", ומשם נשתלשל השם לאויטה.
אוטומו סורין (1530-1587), דאימיו שהמיר את דתו לנצרות
פוקוזאוה יוקיצ'י (1835-1901), סופר, מתרגם, יזם ועיתונאי
אויגן קוגון היה היסטוריון ופעיל פוליטי גרמני, מתנגד ידוע של המפלגה הנאצית, אשר שהה שש שנים כאסיר במחנה הריכוז בוכנוואלד.
קוגון היה ידוע בגרמניה שלאחר המלחמה כעיתונאי, סוציולוג, מדען פוליטי, סופר ופוליטיקאי.
הוא נחשב לאחד מ"האבות הרוחניים" של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והאינטגרציה האירופית.
קוגון נולד במינכן, בנו של דיפלומט רוסי.
הוא בילה חלק גדול מימי נעוריו במנזרים קתולים.
למד כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטאות במינכן, פירנצה ובווינה.
הדוקטורט שלו, אותו קיבל בווינה בשנת 1927, עסק בנושא "מדינת פשיזם תאגידית".
באותה שנה, קוגון קיבל עבודה כעורך של המגזין הקתולי Schönere Zukunft ("עתיד ורוד") ונשאר שם עד 1937. בעבודתו הכיר את הסוציולוג אותמר ספאן, שהמליץ עליו ל"ועד המרכזי של האיגודים הנוצריים".
הוא שימש שם כיועץ מספר שנים מאוחר יותר.
ב-1934, לאחר הפוטש הנאצי באוסטריה שנכשל, קוגון התמנה למנהל הנכסים של בית סקסה-קובורג-גותה.
כיריב מושבע של הנאציזם, קוגון נעצר על ידי הגסטפו ב-1936 ושוב במרץ 1937 והואשם בין היתר כ"עובד למען הכוחות הסוציאליסטיים האנטי לאומיים מחוץ לטריטוריה של הרייך".
במרץ 1938 הוא נעצר בפעם השלישית, ובספטמבר 1939 גורש לבוכנוואלד, שם הוא שהה בשש השנים הבאות כאסיר מספר 9093.
בבוכנוואלד, קוגון עבד משנת 1943 כפקיד של רופא המחנה ארווין דינג-שולר, שעמד בראש מחלקת הניסויים בטיפוס במחנה.
על פי דוחותיו של קוגון, הוא פיתח מערכת יחסים על גבול האמון עם דינג-שולר באמצעות שיחות על משפחה, המצב הפוליטי והאירועים בחזית.
לדבריו, ההשפעה שלו על דינג-שולר הביאה להצלת חייהם של אסירים רבים, כולל סטפן הסל ואדוארד יאו תומאס, על ידי החלפת הזהויות שלהם עם אסירים שמתו מטיפוס.
בתחילת אפריל 1945 נכלל קוגון ברשימה של 46 אסירים שהאס-אס רצה לרצוח זמן קצר לפני השחרור הצפוי של המחנה.
דינג-שולר עזר להציל את חייו על ידי הסתרתו בארגז והברחתו מבוכנוואלד.
כהיסטוריון, עיתונאי ופוליטיקאי לאחר המלחמה
מייד לאחר ששוחרר ב-1945, קוגון התחיל שוב לעבוד כעיתונאי.
הוא עבד כהיסטוריון מתנדב לצבא ארצות הברית והחל לכתוב את ספרו "מדינת האס אס: מערכת מחנות הריכוז הגרמנית"
(Der SS-Staat: Das System der deutschen Konzentrationslager"), שפורסם לראשונה בשנת 1946, ונחשב עד היום בגרמניה כבסיס להבנת פשעי הנאצים.
הספר תורגם למספר שפות ורק בגרמנית נמכר בחצי מיליון עותקים.
למרות התייחסות אינטנסיבית לעבר, קוגון בחר בעיקר להסתכל קדימה, לקראת בניית חברה חדשה בגרמניה הממזגת נצרות עם סוציאליזם, ואף דיבר על כך עוד בבוכנוואלד עם קורט שומאכר.
בכל מקרה, הצמיחה המהירה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה הפריעה לאיחוד המוצע של הימין הסוציאל-דמוקרטי עם מפלגת המרכז הגרמנית למפלגת עבודה כדוגמת המודל הבריטי.
קוגון ועיתונאים אחרים פרסמו ב-1945 את "Frankfurter Leitsätze" ("עקרונות מנחים של פרנקפורט").
בתוכנית זו הם קראו ל"סוציאליזם כלכלי על בסיס דמוקרטי", הניחו את הבסיס החשוב לתוכנית הנוצרית סוציאליסטית של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU), ועבור החוקה של המדינה הגרמנית הסן שנחתמה בדצמבר 1946, והביאה להלאמה של תעשיות מפתח.
ב-1946, קוגון וחברו וולטר דירקס ייסדו בפרנקפורט את "מחברת פרנקפורט", מגזין תרבותי ופוליטי בעל השקפה שמאלנית קתולית, שהגיע במהירות לתפוצה של 75,000 עותקים (גבוהה מאוד לאותה תקופה), ועד 1984 נשאר אחד המגזינים הפוליטיים-חברתיים ותרבותיים המשפיעים ביותר בעידן שלאחר המלחמה.
קוגון היה מעורב בחיפוש אחר "דרך שלישית" בחידושה של גרמניה.
הוא ביקר את קונראד אדנאואר, שלא היה מעוניין בבעלות והלאמת תעשיות מפתח קהילתיות.
כלקח מלקחי הנאציזם, קוגון היה בין הראשונים שקרא ליציאה ממדינת לאום מסורתית ולחם להקמת רפובליקה אירופאית.
בין היתר, הוא היה מעורב באיחוד הפדרליסטים האירופאים (UEF) וכיהן כנשיאה הראשון בשנים 1949–1954. בשנים 1951–1953, כיהן במקביל גם כנשיא המועצה הגרמנית של התנועה האירופית.
קוגון שימש כפרופסור בחוג למדע המדינה באוניברסיטה הטכנולוגית של דרמשטאדט משנת 1951 עד לפרישתו בשנת 1968. בשנים 1964–1965 עמד בראש התוכנית הפוליטית "פנורמה", ששודרה בתחנה הגרמנית ARD.
מאוחר יותר, תמך במדיניות המזרחית של הקואליציה הסוציאליסטית ליברלית וקידם באופן פעיל את הפיוס של פולין עם ברית המועצות.
את שנותיו האחרונות בילה בפרישה שקטה בטאונוס במדינת הסן.
אויגן פון שוברט היה גנרל בוורמאכט, שפיקד על הארמייה ה-11 במלחמת העולם השנייה.
פון שוברט נולד ב-13 במרץ 1883 בווירצבורג, שהשתייכה לממלכת בוואריה.
אביו היה קרל שוברט, מיור בצבא הבווארי, ואמו הייתה אנה לבית מיכלי.
פון שוברט הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1902. במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ובסיום המלחמה היה מפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים הבווארי ה-1. על לחימתו הוא עוטר בצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, ובצלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע ברייכסווהר ומ-1933, בוורמאכט.
ב-1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, באוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17, ובמרץ 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-33, בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, בפברואר 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובמרץ 1938 מונה למפקד הקורפוס ה-7.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה פון שוברט מפקד הקורפוס ה-7 שהיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין.
לאחר מכן במהלך המערכה על צרפת פיקד פון שוברט על הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16 בפיקוד ארנסט בוש.
ב-5 באוקטובר 1940 מונה פון שוברט למפקד הארמייה ה-11, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה ובכלל זה השתתף עימה בקרב אומן כחלק מקבוצת ארמיות דרום.
פון שוברט נהרג בהתרסקות מטוסו במיקולאייב ב-12 בספטמבר 1941, והוא בן 58 שנים.
צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות
צלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף
מסדר ההצטיינות הצבאית של בוואריה עם כתר וחרבות
צלב הברזל דרגה שנייה (1914)
צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה (1939)
גנרל אויגן מיינדל היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מיינדל נולד ב-16 ביולי 1892 בדונאושינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס מיינדל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ולקראת סוף המלחמה מונה לעוזר מפקד אגד הארטילריה ה-52. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר מיינדל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1934 הועלה מיינדל לדרגת מיור, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ההררית ה-112, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
במאי 1941 פיקד מיינדל על הרגימנט שבינתיים הפך לרגימנט הצנחנים ה-1 במהלך הקרב על כרתים, וב-12 במאי נפצע קשה במהלך הלחימה.
ב-31 באוגוסט 1944 קיבל מיינדל על פעולותיו בקרב פאלז תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובספטמבר לחם בהולנד כחלק מארמיית הצנחנים הראשונה לבלימת מבצע מרקט גארדן.
מיינדל לחם עם הקורפוס שבפיקודו, כחלק מארמיית הצנחנים הראשונה בקרבות בהולנד ובצפון גרמניה.
ב-8 במאי 1945 קיבל מיינדל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן נכנע בראש כוחותיו לכוחות בעלות הברית.
ב-29 בספטמבר 1947 שוחרר מיינדל מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר מיינדל במינכן עד למותו ב-24 בינואר 1951.
אויגן פולנסקי (בפולנית: Eugen Polanski, נולד ב-17 במרץ 1986 בסוסנוביץ שבפולין) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי ומאמן כדורגל, המאמן את קבוצת בורוסיה מנשנגלדבך.
פולנסקי ערך 19 הופעות במדי נבחרת פולין, והעביר את מרבית הקריירה בבונדסליגה.
פולנסקי נולד בסוסנוביץ שבפולין בשם בוגוסלאב אויגן פולנסקי, ובילדותו היגר עם משפחתו לגרמניה.
בגיל שמונה החל לשחק בילדים של בורוסיה מנשנגלדבך, שם גם עלה לבוגרים לאחר כעשור.
בפברואר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בהפסד 2-0 לורדר ברמן.
זה היה משחקו היחיד של פולנסקי באותה עונה.
את שערו הראשון הבקיע פולנסקי בתיקו 1-1 מול באייר לברקוזן בנובמבר 2005. בעונת 2006/07 פולנסקי ירד ליגה עם בורוסיה מנשנגלדבך, ונשאר בקבוצה בעונת 2007/08, אך מיעט לשחק.
בתום עונה זו, עלתה בורוסיה מנשנגלדבך חזרה אל הבונדסליגה, ופולנסקי עבר לחטאפה מהלה ליגה הספרדית.
פולנסקי שיחק עונה אחת בחטאפה, בה שיתף פעולה בקישור עם חאבייר קסקרו, וצבר 26 הופעות.
הקבוצה ניצלה בקושי מירידה בעונת 2008/09. ביוני 2009 הושאל פולנסקי לשנה אחת למיינץ 05, ובהמשך ההשאלה הפכה לחוזה קבוע.
פולנסקי היה אחד השחקנים היציבים בקבוצה, ושיחק בה שלוש עונות וחצי, בהן צבר 66 הופעות והבקיע שלושה שערים.
בפגרת החורף של עונת 2012/13 עבר פולנסקי להופנהיים, והשתלב מיד בקבוצה שהייתה בנויה על מערך התקפי מאוד אך פגיע בהגנה, עם קווין פולאנד, רוברטו פירמינו ואנתוני מודסט.
פולנסקי שיחק במועדון עד ליולי 2018, אז פג חוזהו.
בתחילת 2019, לאחר שלא חתם באף קבוצה, פרש פולנסקי ממשחק פעיל.
פולנסקי שיחק בנבחרות גרמניה השונות, וצבר 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. עם זאת, בזכות שורשיו הפולניים, הוא יכול היה לבחור לשחק בנבחרת פולין והוא אכן נענה להזמנתו של מאמן נבחרת פולין פרנסישק סמודה.
את הבכורה ערך במשחק ידידות מול נבחרת גאורגיה באוגוסט 2011. פולנסקי השתתף עם פולין ביורו 2012 אותו אירחה פולין, ופתח בכל שלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, אך הנבחרת הודחה בשלב זה.
בשנת 2014 ערך פולנסקי את הופעתו האחרונה במדי נבחרת פולין.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, החל פולנסקי לעבור הכשרה בעוזר מאמן בפ.צ.
סנט גאלן בשנת 2019. לאחר מכן בקיץ 2019 מונה פולאנסקי למאמן במחלקת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך.
במאי 2022 מונה פולנסקי למאמן קבוצת המילואים של המועדון.
בינואר 2024 האריך פולאנסקי את חוזהו כמאמן הראשי של בורוסיה מנשנגלדבך II עד קיץ 2026.
ב־15 בספטמבר 2025 פוטר ג'רארדו סאואנה, מאמן הקבוצה הבכירה של המועדון לאחר 10 משחקי בונדסליגה ללא ניצחון, ופולאנסקי מונה למאמן זמני במקומו.
לאחר שיפור ניכר בתוצאות הקבוצה ב-18 בנובמבר 2025 מונה פולאנסקי למאמן קבוע בחוזה עד יוני 2028.
אויגן זנגר (גרמנית: Eugen Sänger, 22 בספטמבר 1905 - 10 בפברואר 1964) היה מהנדס חלל אוסטרי הידוע בשל התרומות שלו לתאוריה של מטוסים עם גוף המייצר עילוי (lifting body theory) ולטכנולוגיה של מנועי מגח סילון (Ramjet engines).
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא ניסה להוביל פרויקט מקביל לזה שהוביל ורנר פון בראון, פרויקט אשר מטרתו לפתח מפציץ אשר יוכל הגיע לאמריקה וחזרה.
התכנון יוצא הדופן הזה נקרא "ציפור הכסף" והיה אמור להסתמך על גופו עצמו כדי לייצר עילוי ולשאת אותו לאורך נתיבו התת-מסלולי.
זנגר נעזר בתכנון באשתו המתמטיקאית איריין ברדט.
זנגר תכנן גם את המנועים הרקטיים שמטוס החלל ישתמש בהם, אשר יידרשו לייצר דחף של 1 מגהניוטון.
ב-1942 ביטל משרד התעופה הגרמני את הפרויקט יחד עם פרויקטים שאפתניים אחרים לטובת התרכזות בטכנולוגיות מוכחות, וזנגר נשלח לעבוד במקומות אחרים.
בהמשך המלחמה הוא עשה עבודה חלוצית על הטכנולוגיה של מנועי מגח סילון, ועבד עד סוף המלחמה על פרויקטים כמו המיירט Skoda-Kauba Sk P.14.
זנגר הגה את הרעיון התאורטי של הנעה פוטונית - שימוש בפוטונים להנעה לצורך מסע בין כוכבי.
לפי נוסחת ציאולקובסקי, המהירות הסופית אליה תגיע רקטה יחסית למהירות הפליטה של חומר ההנעה (במהירויות לא יחסותיות), וכיוון שהפוטון נע במהירות המרבית האפשרית - מהירות האור - מנוע אידיאלי כזה מספק את הנצילות המרבית האפשרית.
הוא הגה גם את השימוש בהנעת לייזר ופיתח קונספטים ומשוואות בנושא, וקידם את התאוריה של השימוש במפרש סולארי.
עבודתו על ציפור הכסף הוכיחה חשיבות רבה בעבור מטוסי ה-X-15, ה-בואינג X-20 דיינה-סור, ובסופו של דבר עבור תוכנית מעבורות החלל.
אויגן ויידמן (5 בפברואר 1908 – 17 ביוני 1939) היה פושע גרמני שהוצא להורג בגיליוטינה בצרפת, הייתה זו ההוצאה להורג הפומבית האחרונה שבוצעה במדינה.
הוצאות להורג באמצעות גיליוטינה נמשכו במדינה אך לא בפני קהל צופים, עד להוצאתו להורג של חמידה ג'נדובי ב-10 בספטמבר 1977.
ויידמן נולד בפרנקפורט על המיין, גרמניה, שם למד את לימודיו היסודיים, למשפחת אנשי עסקים שעשו את הונם בתחום הייצוא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לגור עם סבו וסבתו ובתקופה זו החלה לגנוב חפצים.
בשנות העשרים שלו ריצה עונש מאסר של 5 שנים בבית כלא בעיר זארבריקן בגין פריצה.
במהלך מאסרו פגש שני אסירים שלימים יהיו "הוריו" לפשע, רוג'ר מיליון וג'ין בלנק.
לאחר שחרורם מן הכלא, החליטו לפעול יחד ולחטוף תיירים המבקרים בצרפת ולגנוב את כספם.
הם שכרו למטרה זו וילה בסיינט-קלאוד ליד פריס.
חטיפתם הראשונה הסתיימה בכישלון מאחר שקורבנם נאבק היטב וגרם להם לשחררו.
ביולי 1937, הם ניסו לבצע חטיפה נוספת, הקורבן הייתה רקדנית בת 22 מניו יורק, ג'ין דה קובן, שויידמן בדיוק הכיר, והיא באה לבקר את דודתה אידה סקהיים בפריס.
היא הוקסמה ממראהו החיצוני של ויידמן וכתבה לחברתה: "פגשתי גרמני מקסים ואינטליגנט בשם זיגפריד.
אני הולכת לבקר אותו מחר בוילה באזור יפייפה ליד אחוזה מפורסמת שנפוליאון נתן לז'וזפין".
במהלך פגישתם הם עישנו ו"זיגפריד" נתן לה כוס חלב.
היא הצטלמה עמו במצלמתה החדשה (התשלילים נמצאו לאחר מכן ליד גופתה ובפיתוחם ראו את הרוצח שלה).
ויידמן חנק אותה וקבר אותה בגן הוילה.
בבגדיה היו 300 פרנקים ו-430 דולרים בצ'קים, אותם הקבוצה שלחה למשרתת של מיליון, קולט טריקוט.
דודתה קיבלה מכתב כופר ובו דרישה של 500 דולרים כדי שתוכל לראות את אחייניתה.
אחיה של ג'ין הגיע לפריס והציע פרס של 10,000 פרנק מכספי אביו לכל המוסר מידע על היעלמותה.
ב-1 בספטמבר של אותה שנה, ויידמן שכר את שירותיו של נהג בשם ג'וזף קאופי שיסיע אותו לריביירה הצרפתית.
שם, הוא ירה בצווארו של הנהג מאחור ביער בפאתי טור, גנב את מכוניתו ו-2,500 פרנקים.
הרצח הבא אירע ב-3 בספטמבר, לאחר שויידמן ומיליון פיתו את ג'ין קלר, אחות פרטית, למערה באזור מיוער.
גם אותה ויידמן רצח באמצעות ירייה לצוואר מאחור, וגנב 1,400 פרנקים ואת טבעת היהלום שלה.
ב-16 באוקטובר מיליון וויידמן קבעו פגישה עם מפיק תיאטרון בשם רוג'ר להבלונד, והבטיחו להשקיע כסף רב באחת מהצגותיו.
הוא נרצח בירי לצוואר, הפעם השלל עמד על 5,000 פרנקים.
ב-22 בנובמבר שדד ורצח את פריץ פרומר, גרמני צעיר שאותו פגש בכלא.
פרומר, שהיה יהודי, נכלא בשל דעותיו ומחאותיו נגד הנאציזם.
גם אותו ויידמן רצח בכך שירה בו מאחור ירייה מדויקת לצוואר.
גופתו נקברה במחסן הוילה בסיינט קלאוד, מיקום הירצחה של דה קובן.
חמישה ימים לאחר מכן ויידמן ביצע את רציחתו האחרונה.
ריימונד לסובר, סוכן נדל"ן, נורה כמו יתר הקורבנות כאשר הראה לויידמן נכס באזור סיינט קלאוד.
גם ממנו נשדדו 5,000 פרנקים לאחר הרצח.
קציני משטרה ובראשם מפקח צעיר בשם פרימבורן איתרו את ויידמן הודות לכרטיס ביקור שהשאיר במשרדו של לסובר.
בהגיעו לביתו, ויידמן מצא שני שוטרים מחכים לו בפתח.
הוא הזמין אותם לדירתו ומיד הסתובב וירה שלוש יריות לעברם באקדח שהחביא.
השוטרים, שלא נפצעו מן הירי, הלמו בויידמן בפטיש שהיה בקרבתם והכניעו אותו.
הוא נלקח לחקירה ולמאסר ונהיה אסיר למופת, הודה בכל רציחותיו, כולל רציחתה של דה קובן, הרצח היחיד שעליו הביע חרטה.
על הרצח הראשון שלו (דה קובן) אמר: "היא הייתה עדינה ולא חשדה בכלום...כאשר נגעתי בצווארה היה נפלה כמו בובה".
משפט הרצח של ויידמן, מיליון, בלנק וטריקוט נפתח בורסאי במרץ 1939, והיה המשפט הארוך ביותר בצרפת מאז משפט הרצח של אנרי דזירה לאנדרו, "כחול הזקן" המודרני, שנערך 18 שנים לפי כן.
אחד מעורכי דינו של ויידמן, וינסנט דה מורו-ג'פרי, ייצג גם את לנדרו במשפטו.
במשפט הרצח נכחה גם הסופרת הצרפתייה קולט.
ויידמן ומיליון נידונו למוות בעוד שבלנק נידון למאסר של שנתיים וטריקוט זוכתה.
גזר דינו של מיליון הומתק למאסר עולם.
ב-17 ביוני 1939, ראשו של ויידמן נערף מחוץ לכותלי בית הסוהר סיינט-פייר בורסאי.
"התנהגותם ההיסטרית" של הצופים בביצוע גזר הדין הובילה את אלבר לברן לאסור על הוצאות פומביות להורג.
ללא ידיעתם של הרשויות, ההוצאה להורג הוסרטה מדירה המשקיפה לאתר הגיליוטינה.
השחקן הבריטי כריסטופר לי, שהיה אז נער בן 17, צפה במתרחש.
אויגן שטולצר (בהונגרית: Stolzer Jenő; 1886, הונגריה – 22 בדצמבר 1958, רומא) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
היה נשוי לאדריכלית יהודית סגל.
בין שאר עבודותיו בישראל ומחוצה לה: תיאטרון הבימה וקולנוע אורה בחיפה.
שטולצר למד בבית ספר תיכון טכני בעיר בודפשט, הונגריה.
בהמשך למד עיצוב פנים במכללה הטכנית במינכן - (האוניברסיטה הטכנית של מינכן) במשך ארבע שנים וסיים את לימודיו שם בשנת 1908.
בגיל 24, בשנת 1916 הגיע לברלין וכעבור שנה הצטרף למשרדו של האדריכל אוסקר קאופמן והיה לשותפו.
עם קאופמן עבד באירופה וגם בישראל, במשך למעלה משלושים שנה.
בתקופה זו השלים את לימודיו לעבודת דוקטורט בנושא התיאטרון.
בשנת 1916 שירת שנה כקצין במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל כשבידו סכום לא גדול של כ-1,000 מארק, אותם קיבל בתמורה למכירת ספרייתו הפרטית.
כשנה מאוחר יותר, הצטרף אליו אוסקר קאופמן ושניהם המשיכו לעבוד יחד.
למשרד זה הצטרפה האדריכלית דר' יהודית סגל.
בעזבונה של אשתו, יהודית סגל שטולצר, התגלו מסמכים המעידים כי כשעזב את ישראל, ניסה לקבל חזרה את רכושו בברלין אך ללא הצלחה.
לאחר מותו, אשתו שעברה להתגורר במינכן, תבעה פיצויים בשמו ואף זכתה בהם.