tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדצמבר 1873 ועד לסיום כהונתו ב-1877, נודע סטיבנסון באופן כללי כיושב ראש (בהמשך נקרא "המנהיג הפרלמנטרי") של הסיעה הדמוקרטית בסנאט; הוא היה הראשון שפעל בתפקיד זה.
במהלך הקונגרס ה-44, הוא עמד בראש ועדת תביעות המהפכה.
הוא לא ביקש להיבחר מחדש בסיום כהונתו.
בבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת, היה אחד מהמדינאים שביקרו בניו אורלינס שבלואיזיאנה, והסיקו כי הבחירות במדינה התקיימו בצורה הוגנת.
לאחר כהונתו בסנאט, שב סטיבנסון למשרד עורכי הדין שלו בקובינגטון.
בנוסף, קיבל משרה בהוראת משפט פלילי וחוזים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי.
הוא המשיך להתעניין בפוליטיקה ונבחר ליושב ראש כינוס המפלגה הדמוקרטית של המדינה ב-1879 בלואיוויל, ולנשיא הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1880 בסינסינטי שבאוהיו.
בשנת 1883, החלה לשכת עורכי הדין האמריקאית לבחון את הרעיון של פדרליזם כפול.
בשל היכרותו האישית עם ג'יימס מדיסון, אותו תיאר כתומך בפדרליזם כפול, נשא סטיבנסון נאום בנושא בכינוס השנתי של הלשכה.
סטיבנסון טען כי מדיסון האמין בכל תוקף בזכויות המדינות הריבוניות, וראה בערעור לבית המשפט העליון "תרופה על פגיעה בזכויות השמורות למדינות באמצעות חוקים בלתי חוקתיים של הקונגרס".
באותה שנה נבחר סטיבנסון לנשיא הלשכה, ונאומו פורסם.
חבר הלשכה ריצ'רד ווקס תיאר את הדו"ח הנשיאותי של סטיבנסון משנת 1885, שסקר את החקיקה המדינתית והפדרלית, כ"מרתק ובעל ערך רב למקצוע".
בין האנשים שלמדו משפטים אצל סטיבנסון בשנותיו המאוחרות היו מזכיר האוצר של ארצות הברית לעתיד ג'ון גריפין קרלייל ומושל קנטקי לעתיד ויליאם גובל.
גובל הפך לשותפו המשפטי של סטיבנסון ולמנהל צוואתו.
בתחילת אוגוסט 1886, נסע סטיבנסון לסוואני שבטנסי, כדי להשתתף בטקסי הסיום של אוניברסיטת סוואני.
בעת שהותו שם, חלה באופן פתאומי והובהל חזרה לביתו בקובינגטון, שם נפטר ב-10 באוגוסט 1886. הוא נקבר בבית העלמין ספרינג גרוב בסינסינטי.
ג'ון סווייר היה איש צבא, איש הסְפָר ופוליטיקאי אמריקאי, ואחד מהאבות המייסדים של מדינת טנסי.
כאיש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הוא היה בעל תפקיד מוביל בתהליך קבלתה של טנסי כמדינה, הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית, וב-1796 נבחר כמושל טנסי הראשון.
הוא שירת כקולונל של הרגימנט של מחוז וושינגטון בקרב קינגס מאונטיין ב-1780, ופיקד על מיליציית הספר בעשרות קרבות נגד הצ'רוקי בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-18.
סווייר התיישב בעמק נהר הטנסי כבר בשנות ה-70. ב-1776 הוא נבחר כאחד מחמשת שופטי השלום של אגודת וטאוגה , וסייע להגן על פורט וטאוגה כנגד תקיפת הצ'רוקי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוא נבחר כחבר ועד הביטחון של מחוז וושינגטון, שנוצר במקום אגודת וטאוגה.
לאחר קרב קינגס מאונטיין, הוא הוביל את הפלישה שבה הוחרבו כמה יישובי הצ'רוקי בצפון ג'ורג'יה.
בשנות ה-80 הוא שירת כמושל היחידי של מדינת פרנקלין, שהייתה ניסיון מוקדם להקמת מדינה של המתיישבים בשטחים שמעבר להרי האפלצ'ים.
בראשית שנות ה-90 הוא היה הבריגדיר גנרל של המיליציה של הטריטוריה הדרום-מערבית.
סווייר כיהן שש תקופת כהונה של שנתיים כל אחת כמושל טנסי: מ-1796 ועד 1801, ומ-1803 ועד 1809. בשני המקרים הגבילה אותו הגבלת כהונה מלכהן בתקופת כהונה רביעית רצופה.
הקריירה הפוליטית של סווייר עמדה בסימן של יריבות שהלכה וגברה בינו לבין הפוליטיקאי העולה אנדרו ג'קסון, שכמעט והגיע לשיאה ב-1803 בדו-קרב.
לאחר תום תקופת כהונתו האחרונה כמושל, נבחר סווייר לשלוש תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי, והוא כיהן בתפקיד מ-1811 ועד מותו ב-1815.
ג'ון סווייר נולד במחוז אוגוסטה שמושבת וירג'יניה, ליד המקום בו שוכנת היום העיירה ניו מרקט , וכיום נמצא בתחומי מחוז רוקינגהם.
סווייר היה הבכור מבין שבעת ילדיהם של ולנטין סווייר ושל ג'ואנה גואד.
אביו, שהיה ממוצא ספרדי (השם סווייר הוא אנגליזציה של השם הפורטוגזי שאבייר - Xavier), היגר מאנגליה לבלטימור ב-1740, ובהדרגה עשה את דרכו אל ארץ הספר של עמק נהר שננדואה.
אחד מאחיו של סווייר, ולנטין סווייר , היה איש ארץ הספר, קצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית, והבונה של מוצב הספר סווייר סטיישן.
אביו של סווייר עבד כבעל פונדק, כסוחר פרוות וכמתווך קרקעות.
בנו הבכור שאף לעסוק באותם תחומים.
בגיל צעיר הוא פתח פונדק משל עצמו, וסייע לייסד את ניו מרקט.
ב-1761, בגיל 16, נשא סווייר לאישה את שרה הוקינס, ובתחילה התיישב בחווה.
על פי כמה מקורות שירת סווייר כקפטן במיליציה של מושבת וירג'יניה תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון במלחמת הלורד דאנמור ב-1773 וב-1774.
בראשית שנות ה-70, החלו סווייר ואחיו ולנטין לקיים מסעות לכמה יישובים באזורים שמעבר להרי האפלצ'ים, במה שכיום מהווה את החלק הצפון-מזרחי של טנסי.
בסוף 1773 עבר סווייר עם משפחתו ליישובי עמק קרטר שלאורך נהר הולסטון.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא עבר דרומה יותר ליישובי וטאוגה, במקום בו נמצאת כיום העיר אליזבתטון שבטנסי.
אנשי וטאוגה החכירו את קרקעותיהם מהצ'רוקי ב-1772, ויצרו גוף ממשל ראשוני שנודע כאגודת וטאוגה .
סווייר מונה ב-1775 כפקיד של בית משפט שכלל חמישה שופטים, וב-1776 נבחר כשופט בבית משפט זה.
ההכרזה המלכותית של 1763 אסרה על התיישבות אנגלית על הקרקעות של האינדיאנים ממערב להרי האפלצ'ים.
בשל העובדה שיישובי וטאוגה ישבו על טריטוריה של הצ'רוקי, החשיבו אותם פקיד הממשל הקולוניאליים הבריטים כבלתי חוקיים.
במרץ 1775 רכשו המתיישבים את הקרקעות מהצ'רוקי, וסווייר נרשם כעד לחתימת ההסכם.
הבריטים סירבו להכיר ברכישה, והמשיכו לדרוש שהמתיישבים יעזבו את האזור.
קבוצה של אנשי הצ'רוקי בהנהגתו של צ'יף בשם "קאנו נגרר", לא הסכימה למכירת הקרקעות על ידי השבט, והחלו לאיים על המתיישבים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית באפריל 1775, ארגנו אנשי וטאוגה, שרובם אהדו את הפטריוטים, את מחוז וושינגטון והקימו ועדת ביטחון של 13 איש.
הוועדה, שסווייר היה חבר בה, הגישה את "עצומת וטאוגה" לווירג'יניה באביב 1776, בו היא ביקשה להיות מסופחת אליה, אך וירג'יניה לא נעתרה.
אז עתרו אנשי וטאוגה לקרוליינה הצפונית.
מתוך חשש מפלישה של "קאנו נגרר", שקיבל כלי נשק מהבריטים, בנו המתיישבים את פורט קאסוול (או פורט וטאוגה) כדי לאבטח את יישובי וטאוגה, ואת תחנת איטון כדי לאבטח את יישובי הולסטון.
סווייר החל לבנות את פורט לי כדי לאבטח את היישובים בעמק נוליצ'וקי.
לאחר שקיבלו מידע על פלישה של הצ'רוקי מפי ננסי וורד , נמלטו מתיישבי נוליצ'וקי לפורט קאסוול, ועד מהרה בא סווייר בעקבותיהם.
התקפות הצ'רוקי החלו באמצע יולי 1776. "קאנו נגרר" יצא צפונה כדי לתקוף את יישובי הולסטון, בעוד שכוח בהובלתו של הצ'יף "אברהם הזקן" פלש ליישובי וטאוגה.
ב-21 ביולי הגיעו כוחותיו של "אברהם הזקן" לפורט קאסוול, שבה היה חיל מצב של 75 אנשי מיליציה בפיקודו של ג'ון קרטר, ותחתיו היו סווייר וג'יימס רוברטסון .
קתרין שריל, לימים רעייתו של סווייר, לא הצליחה להיכנס למבצר לפני שהשערים ננעלו, אך סווייר הצליח לרכון אל מעבר לגדר היתדות ולמשוך אותה למקום בטוח.
חיל המצב הצליח להדוף את הצ'רוקי, ולאחר מצור של שבועיים, נסוג "אברהם הזקן".
בסופו של דבר ביקשו הצ'רוקי שלום בעקבות הפלישה לארץ אוברהיל על ידי ויליאם כריסטיאן באוקטובר 1776.
אנשי וטאוגה שלחו חמישה נציגים, ביניהם סווייר, לוועידת החוקה של קרוליינה הצפונית בנובמבר 1776. בחוקה החדשה נוצר "מחוז וושינגטון" שבו נכלל רוב שטחה של טנסי של היום.
המחוז החדש בחר בסווייר לאחד משני הנציגים לבית הנבחרים של המדינה.
ב-1777 היה המחוז למחוז מן המניין של קרוליינה הצפונית.
סווייר מונה כלוטננט קולונל של הרגימנט של המיליציה של המחוז החדש.
בעקבות הניצחון הבריטי בקרב קמדן באוגוסט 1780, כוח של לויאליסטים, בפיקודו של מייג'ור פטריק פרגסון, נשלח לדכא את פעילות הפטריוטים בהרים.
לאחר שהביס כוח קטן בפיקודו של צ'ארלס מקדואל, שיגר פרגסון מסר למתיישבים, בו הוא הזהיר אותם שאם הם יסרבו להניח את נשקם, הוא יצעד מעבר להרים ו"ישמיד את הארץ באש ובחרב".
סווייר והקולונל של המיליציה של מחוז סאליבן, אייזק שלבי, הסכימו לגייס כוחות ולצעוד מעבר להרים כדי להעסיק את פרגסון בכוח.
ב-25 בספטמבר, התאספו "אנשי עבר-ההרים" , כפי שהם נקראו, בסיקמור שואלס כדי להתכונן לצעידה.
כוח זה כלל את 240 אנשי המיליציה של מחוז וושינגטון בפיקודו של סווייר, 240 אנשי המיליציה של מחוז סאליבן בפיקודו של שלבי, ו-400 אנשי וירגיניה בפיקודו של ויליאם קמפבל .
כדי לממן את הוצאות הצעדה, השיג סווייר הלוואה מג'ון אדייר כנגד רכושו הפרטי כביטחונות.
הכוח המשולב יצא ב-26 בספטמבר אל מעבר להרים, ובסופו של דבר חבר לשרידי אנשיו של מקדואל.
ב-7 באוקטובר יצר הכוח מגע והקיף את הכוח של פרגסון, שהתחפר עם כוחות הלויאליסטים שלו בראש קינגס מאונטיין , ליד המקום בו עובר כיום הגבול בין קרוליינה הצפונית לקרוליינה הדרומית.
אנשיו של סווייר היו חלק מהכוח שאיגף מדרום, יחד עם כוחותיהם של קמפבל ומקדואל.
בתחילה לא עלה בידם של הפטריוטים לפרוץ את קווי הלויאליסטים, אך הצלפים חיסלו בהדרגה את כוחות הלויאליסטים.
בשיא הקרב, תקפו סווייר וקמפבל את הנקודה הגבוהה ביותר בה נצבו כוחות הלויאליסטים, וכך נתנו לכלל הכוח דריסת רגל בפסגת ההר.
פרגסון נהרג בשעה שניסה לפרוץ את הקווים של סווייר, וזמן קצר לאחר מכן נכנעו הלויאליסטים.
בקרב נהרג אחיו של סווייר, קפטן רוברט סווייר.
עם שובו מקינגס מאונטיין, נודע לסווייר מפי ננסי וורד על תקיפת הצ'רוקי הממשמשת ובאה.
הוא ארגן כוח של 300 איש וצעד דרומה.
ב-16 בדצמבר 1780 הוא הביס כוח של הצ'רוקי בקרב ביוד קריק, ליד מיקומה של העיר סוויירוויל של היום.
כמה ימים לאחר מכן הוא הצטרף לכוח של המיליציה של וירג'יניה בפיקודו של ארתור קמפבל , והכוח המשולב המשיך דרומה, וכבש ב-25 בדצמבר את העיירה הצ'רוקית צ'וטה.
שלושה ימים לאחר מכן הם כבשו והעלו באש את העיירות הצ'רוקיות צ'ילוהי וטאלאסי.
סווייר וקמפבל המשיכו והגיעו עד נהר היוואסי, שם הם העלו באש את הכפרים גרייט הייוואסי וצ'סטואי, ואת צעדתם בחזרה הבייתה הם החלו ב-1 בינואר.
בפברואר 1781 מונה סווייר כמפקד הקולונל של המיליציה של מחוז וושינגטון בעקבות מותו של ג'ון קרטר.
זמן קצר לאחר מכן הוא יצא במסגרת המשלחת נגד העיירות המרכזיות של הצ'רוקי, ששכנו מהעבר השני של ההרים בקרבת המקום בו ניצבת כיום ברייסון סיטי שבקרוליינה הצפונית.
כשהוא יצא מבין ההרים במרץ, הכוח שלו שמנה 150 איש כבש בהפתעה את הכפר טוקסגי, הרג כ-50 איש ושבה כמה אחרים.
תוך התמודדות עם התנגדות קלה, הוא התקדם והחריב כ-15 כפרים עד שובו הבייתה.
בספטמבר 1872 הוציא סווייר חיל משלוח נגד "קאנו נגרר" והכוח שלו, שהתרכזו בקובץ של כפרים בצפון ג'ורג'יה ואלבמה.
בשל העובדה שקאנו ואנשיו התיישבו קודם לכן ליד נהר צ'יקמגואה, כינו אותם המתיישבים "הצ'ירוקי של הצ'קמגואה", אך הם מעולם לא היו שבט נפרד.
סוייר הביס כוח קטן ליד הר לוקאוט, והחריב כמה כפרים של הצ'רוקי לאורך נהר קוסה.
הצ'יף אוקונוסטוטה סייע לתווך על שלום בין ארצות הברית לבין שבט הצ'רוקי, וכך הגיעו לקיצן הקרבות בין שתי האומות.
ביוני 1784 נכנעה קרוליינה הצפונית ללחצים מצד הקונגרס הקונטיננטלי, ומתוך רצון להיפטר ממחוז בלתי רווחי ושעלותו הייתה גבוהה, העבירה את קרקעותיה שממערב להרי האפלצ'ים אל הממשל הפדרלית.
עם זאת הקונגרס לא קיבל מיד את השטחים, ונוצר ואקום שלטוני בשטחים שכיום מהווים את מדינת טנסי.
באוגוסט אותה שנה שימש סווייר כנשיא הוועידה שהתכנסה בג'ונסבורו במטרה להקים מדינה חדשה.
במרץ 1785 הוא נבחר כמושל המדינה החדשה, שנקראה מדינת פרנקלין לכבודו של בנג'מין פרנקלין.
באוקטובר 1784 ביטלה קרוליינה הצפונית את העברת השטחים, ותבעה אותם מחדש לעצמה.
בתחילה תמך בכך סווייר, אך הוא שוכנע על ידי ויליאם קוק שמדינת פרנקלין תישאר על מכונה.
אף על פי שלסווייר עמדה תמיכת הציבור, מספר אנשים ממחוז וושינגטון, בהובלת ג'ון טיפטון נותרו נאמנים לקרוליינה הצפונית.
כתוצאה מכך, שתי ממשלות מקבילות פעלו במדינה.
שתיהן בחרו פקידי ממשל, והיחסים בין שתיהן היו בתחילה לבביים, אם כי בין סווייר וטיפטון התפתחה יריבות.
בשעה שקרוליינה הצפונית ומדינת פרנקלין התמודדו זו נגד זו על נאמנות תושבי האזור, נעשה סווייר מעורב בסכסוכים עם ג'ורג'יה על השגת השליטה על קרקעות הצ'רוקי, באזור צפון אלבמה של היום.
הוא תבע כמה אלפי אקרים של אדמות.
הוא גם נחשב כבעל ברית של ספרד, שהמושל מטעמה אסטבן רודירגז מירו ניסה בתחילה להשפיע על סווייר, אך הוא נטש בסופו של דבר את הרעיון.
ביוני 1785 ניהל סווייר משא ומתן על חוזה דמפלין קריק, שבו ויתרו הצ'רוקי על תביעותיהם לקרקעות שמדרום לנהר פרנץ' ברוד ועד לפיצול הנהרות ליטל וליטל טנסי.
בשנה שלאחר מכן הוא ניהל משא ומתן על הסכם קויאטי, שבו הורחב הגבול עד נהר ליטל טנסי.
מדינת פרנקלין ייסדה שלושה מחוזות חדשים (כיום מחוזות קוק, סווייר ובלאונט שבטנסי).
הסנאט של ארצות הברית מעולם לא אשרר את ההסכמים הללו, כנדרש כדי להפוך אותם לחוקיים בין השבטים לבין הממשלה.
גורל המתיישבים הלבנים שעברו לאזורים האלו נותר באי-בהירות במשך שנים.
בפברואר 1788 הגיעה היריבות בין סווייר לבין טיפטון לשיאה, במה שנודע כ"קרב פרנקלין".
בזמן שסווייר ניהל את המערכה נגד הצ'רוקי, הורה טיפטון לתפוס את כמה מהעבדים של סווייר כערבון על מיסים שהוא כביכול היה חייב לקרוליינה הצפונית.
בתגובה, הוביל סווייר 150 אנשי מיליציה לחוותו של טיפטון, שהוגנה על ידי כ-45 אנשים נאמנים לקרוליינה הצפונית.
כל אחד מהצדדים דרש את כניעת האחר, ולזמן קצר החלו חילופי אש.
ב-26 בפברואר, יומיים לאחר תחילת המצור על החווה, הגיעו תגבורות ממחוז סאליבן ופיזרו את הכוחות ממדינת פרנקלין.
סווייר נסוג, אם כי לא לפני ששני אנשים נהרגו.
שניים מבניו של סווייר ואחד מתומכי מדינת פרנקלין נשבו, אך כולם שוחררו בסופו של דבר.
בקיץ 1788 נהרגו כמה מתיישבים ממשפחת קירק על ידי עריקים מלוחמי הצ'רוקי במחוז בלאונט, במה שנודע כ"טבח נקיק תשעת המיילים".
בתגובה, פלש סווייר והחריב כמה עיירות של הצ'רוקי בעמק נהל ליטל טנסי.
כמה ממנהיגי הצ'רוקי נפגשו עם סווייר כדי לדון על שלום.
אך ג'ון קירק, בן משפחת הנרצחים, תקף את המשלחת והרג כמה צ'יפים, כוללת את טאסל הזקן ואת אברהם הזקן.
הצ'רוקי זעמו, וכתוצאה מכך התווספו תומכים חדשים לקאנו נגרר בהתנגדותו למתיישבים.
בעקבות קרב פרנקלין, קרסה התמיכה בסווייר ובמדינת פרנקלין בקרב המתיישבים שבשטחים שמצפון לנהר פרנץ' ברוד.
מושל קרוליינה הצפונית, סמואל ג'ונסטון, הוציא צו למעצרו ביולי 1788. באוקטובר, לאחר שסווייר תקף את דייוויד דידקריק, בעל חנות בג'ונסבורו, על כך שסירב למכור לו משקה חריף, לכדו טיפטון ואנשיו את סווייר.
הוא נשלח למורגנטון שבקרוליינה הצפונית, והועמד למשפט בעוון בגידה.
הוא שוחרר על ידי השריף של ויליאם מוריסון (מוותיקי קרב קינגס מאונטיין), לפני שהמשפט החל.
בינואר 1789 הביס סווייר פלישה גדולה של הצ'רוקי שהובלה על ידי הצ'יף גון ווטס בקרב פלינט קריק ליד ג'ונסבורו.
בפברואר 1789 נשבע סווייר אמונים לקרוליינה הצפונית.
הוא קיבל חנינה מהמושל אלכסנדר מרטין, ונבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית.
כאשר כינס הסנאט את ועידת פאייטוויל בנובמבר אותה שנה, היה סווייר נציג מחוז גרין לוועידה, ופעל להשגת האשרור של קרוליינה הצפונית לחוקת ארצות הברית.
לאחר אשרור החוקה ב-23 בנובמבר, סייע סווייר לנסח חוק הפרדה חדש, שעבר עם התנגדות מצומצמת בדצמבר.
חוק זה העביר את הטריטוריה שכיום היא מדינת טנסי, לידי הממשלה הפדרלית.
כדי לנהל את ההפרדה, יצר הקונגרס של ארצות הברית את הטריטוריה הדרום-מערבית באביב 1790, על פי תקנות צפון-מערב.
סוייר מונה כבריגדיר גנרל של המיליציה של הטריטוריה.
ויליאם בלאונט, מתווך קרקעות ופוליטיקאי מקרוליינה הצפונית, מונה כמושל הטריטוריה.
ביוני 1791 ניהל בלאונט משא ומתן על הסכם הולסטון , שפתר את סכסוכי הקרקעות עם הצ'רוקי שנוצרו בעקבות הסכם דמפלין קריק.
זמן קצר לפני ההפרדה, הוגדרה הטריטוריה כמחוז הקונגרס החמישי של קרוליינה הצפונית.
סוייר נבחר להיות נציג המחוז בקונגרס הראשון.
עד הגיעו לניו יורק, שם התמקמה הממשלה החדשה באופן זמני, התבצעה כבר פרישת טנסי.
לסווייר הותר לכהן בתקופת כהונתו, אם כי הוא לא ייצג יותר מחוז בחירה קיים של קרוליינה הצפונית.
בסתיו 1793, לאחר מתקפה של הצ'רוקי על תחנת קאווט, מערבית לנוקסוויל, הוביל סווייר את המיליציה של הטריטוריה דרומה לתוככי ג'ורג'יה לשטחי הבסיס שלהם.
הוא הביס כוח של הצ'רוקי בקרב הייווטר , והחריב כמה כפרים.
בשנה שלאחר מכן, מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את סווייר למועצת הטריטוריה, גוף שהיה מקביל לסנאט מדינתי.
באותה שנה הוא מונה למועצת הנאמנים הראשונה של בלאונט קולג', קודמו של אוניברסיטת טנסי.
ב-1796 התקבלה הטריטוריה הדרום-מערבית כמדינה בארצות הברית בשם טנסי.
סווייר החמיץ את ההשתתפות בוועידת החוקה של המדינה בעת ששירת במועצת הטריטוריה בוושינגטון, אך הוא נבחר כמושל טנסי הראשון.
הוא שם בראש סדר עדיפויותיו את רכישת הקרקעו מהאינדיאנים.
הוא דחק בהתמדה בקונגרס ובמזכיר המלחמה של ארצות הברית (אז האחראי על היחסים עם שבטי האינדיאנים) לנהל משא ומתן עם השבטים לצורך מטרה זו, זאת כדי לחסל את תביעות הקרקע של האינדיאנים ולקדם את התיישבות הלבנים.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, פיתח סווייר יריבות עם הפוליטיקאי העולה אנדרו ג'קסון.
ב-1796 ניהל ג'קסון מערכה לבחירתו כמייג'ור גנרל של המיליציה של המדינה, אך סווייר תמך בג'ורג' קונוויי.
ג'קסון הבין שסווייר התייחס אליו בהתכתבויות פרטיות כ"עורך דין עלוב ומסכן".
ב-1797 נודע לג'קסון, אז חבר הסנאט של ארצות הברית, שבשנות ה-80 בוצע מעשה הונאה במשרד הקרקעות בנאשוויל שהיה אז באחריות קרוליינה הצפונית.
הוא יידע את מושל קרוליינה הצפונית, וכאשר דרש המושל את מסמכי המשרד, סירב סווייר להעביר אותם.
ג'קסון הגיע למסקנה שבדרך זו או אחרת היה סווייר מעורב בשערורייה.
סווייר היה חבר הבונים החופשיים, ובעת כהונתו כמושל הוא סייע להקים את הלשכה הראשונה במזרח טנסי.
הלשכה השנייה בנוקסוויל קיבלה את הזיכיון שלה מהלשכה הגדולה של קרוליינה הצפונית ב-30 בנובמבר 1800, וסווייר היה "המורה הנכבד" הראשון שלה.
הלשכה של טנסי הייתה הלשכה השנייה של הבונים החופשיים בטנסי, כשהראשונה הייתה הלשכה של סנט טאמני שהוקמה ב-1796 בנאשוויל.
לאחר שב-1801 תמה תקופת כהונתו השלישית (של שנתיים) של סווייר, נמנע ממנו מתוקף הגבלת כהונה לכהן בתקופת כהונה רביעית רצופה.
הן ג'קסון והן סווייר התחרו על בחירה כמייג'ור גנרל של המיליציה, הבחירה הסתיימה בתיקו, ורואן בחר בג'קסון.
כאשר הכריז סווייר על מועמדותו למשרת המושל ב-1803, פרסמו רואן וג'קסון מסמכים שהושגו ממשרד הקרקעות של נאשוויל והאשימו את סווייר בשוחד.
ניסיונותיהם להשמיץ את סווייר לא צלחו, וסווייר הפופולרי ניצח את רואן בבחירות.
לאחר השבעתו לתקופת כהונתו השנייה, נתקל סוייר בג'קסון בנוקסוויל.
הם ניהלו ויכוח שבמהלכו האשים סווייר את ג'קסון בניאוף כאשר נשא לאישה את רייצ'ל דונלסון.
ג'קסון הזועם אתגר אותו לדו-קרב, וסווייר נעתר.
הדו-קרב היה אמור להיערך בפורט סאות'ווסט פוינט , אך הכרכרה של סווייר נעצרה בדרכה לשם.
כששב ג'קסון לנוקסוויל, הוא נתקל בפמליה של סווייר.
השניים החליפו עלבונות זה בזה, וסוסו של סווייר נמלט, כשהוא נושא עליו את האקדחים.
ג'קסון כיוון את אקדחו לכיוונו של סווייר, שהסתתר מאחורי עץ.
בנו של סווייר כיוון את אקדחו לעבר ג'קסון, והמשנה של ג'קסון כיוון את אקדחו לבנו של סווייר.
שני הצדדים הצליחו לפתור את הסכסוך לפני שאירעה שפיכות דמים.
ב-1804 סייע סווייר לויליאם קלייבורן להתמנות כמושל של טריטוריית לואיזיאנה שנרכשה אז, משרה שג'קסון שאף אליה.
בבחירות למשרת מושל טנסי של 1805 תמך ג'קסון ברואן, אך סווייר ניצח לאחר שגרף כמעט שני שלישים של הקולות.
מסע הבחירות האחרון של סוייר היה ב-1807 כאשר הוא הביס את ויליאם קוק.
סווייר סיים את כהונתו האחרונה כמושל ב-1809, שוב בשל הגבלת כהונה.
הוא ביקש להיבחר לסנאט של ארצות הברית אך בית המחוקקים של טנסי בחר בג'וזף אנדרסון.
באותם הימים בחירת הסנאטורים הייתה מסורה בידי בתי המחוקקים של המדינות, ובחירות כלליות הונהגו רק בראשית המאה ה-20. סווייר התמודד על מושב של מחוז נוקס בסנאט של טנסי, וניצח בקלות.
ב-1815 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני לקונגרס של טנסי.
הוא היה תומך נלהב במלחמת 1812. הנשיא ג'יימס מדיסון הציע לו תפקיד פיקוד בצבא, אך סווייר דחה את ההצעה.
ג'ון סווייר נפטר בטריטוריית אלבמה ב-24 בספטמבר 1815, בעת שניהל שם סקר קרקעות שג'קסון רכש זמן קצר קודם לכן משבטי המוסקוגי במסגרת הסכם פורט ג'קסון.
הוא נטמן על גדת נהר טאלאפוסה, ליד פורט דקטור.
ב-1889, לבקשת המושל רוברט לאב טיילור, הועברו שרידיו של סווייר לקבורה מחדש במדשאות בית המשפט של מחוז נוקס בנוקסוויל.
ב-1893 הוקמה אנדרטה על קברו, והיא נחנכה בטקס שבו נאם ההיסטוריון אוליבר פרי טמפל .
ב-1922 הועברו לצידו שרידיה של רעייתו השנייה, קתרין שריל.
ב-1946 הוצבה בסמוך אנדרטה לזכרה של רעייתו השנייה, שרה הוקינס.
ג'ון סטוקוול סמואלס הרביעי הוא שחקן, במאי, תסריטאי ודוגמן אמריקאי.
הוא ידוע בזכות תפקידיו בסרטים "אהבה בשחקים", "קריסטין", צפון ודרום וגם ביים סרטים כמו סודות בים הכחול על עבודתו בסרט הטלוויזיה "Cheaters", היה מועמד לפרס אמי על כתיבה מצטיינת למיני-סדרה, סרט או תוכנית דרמטית מיוחדת.
סטוקוול נולד בגלווסטון, טקסס, בנם של אלן ריצ'רדס ועורך הדין ג'ון ס.
אחותו היא ההיסטוריונית אוולין וולש, ואחייניתו היא הזמרת והיוצרת פלורנס וולש.
אביו, עורך דין ומגנט פחם מטקסס, רכש את האחוזה "Salutation" בגלן קוב, לונג איילנד.
במהלך לימודיו באוניברסיטת הרווארד, נסע לניו יורק כדי להופיע באופרת הסבון "Guiding Light".
בתחילת הקריירה שלו, סטוקוול היה דוגמן בינלאומי.
במהלך תקופה זו, הפך לחבר של האמן הפופ אנדי וורהול.
תפקידו הראשון בסרט קולנוע היה ב-1981 בסרט "So Fine".
תפקידיו הידועים ביותר כוללים את הסרט הקומי "Losin' It" (1983) בתפקיד ספיידר; באותה שנה, בסרט האימה של ג'ון קרפנטר קריסטין בתפקיד דניס גילדר; ובסרט הקומי מדען בעל כורחו בתפקיד מייקל הרלן.
הוא הופיע במיני-סדרה צפון ודרום.
ב-1986, הופיע בסרט אהבה בשחקים בתפקיד קוגר.
הוא הופיע גם בתוכניות טלוויזיה כמו "The Young Riders" ו-"יום שישי ה-13"
סטוקוול ניהל מערכות יחסים קצרות עם השחקנית ביאנקה ג'אגר והדוגמנית ברברה אלן.
סטוקוול נשוי להלין הנדרסון, שף וקייטרינג.
ג'ון סטירס היה אמן אפקטים מיוחדים אנגלי.
זכה פעמיים בפרס אוסקר וכונה "דקאן האפקטים המיוחדים".
הוא היה אחראי על יצירת שלל גאדג'טים ואפקטים מיוחדים איקוניים לסרטים, כולל האסטון מרטין DB5 מסרטי ג'יימס בונד, חרבות האור של אבירי מסדר הג'דיי, כוכב המוות והרובוטים R2-D2 ו-C-3PO מזיכיון מלחמת הכוכבים.
סטירס נולד בדרום-מזרח אנגליה ולמד בבית הספר התיכון סוואקליס ב בין השנים 1945 ל-1949. לאחר מכן למד אמנות בבית הספר הארו והנדסה בבית ספר ב.
בתחילת הקריירה שלו עבד סטירס על כמה מסרטי ג'יימס בונד.
סטירס טען גם שלא היה מודע למועמדותו לאוסקר עבור הסרט "כדור הרעם".
הוא גילה על כך לכאורה רק מחבר בארצות הברית.
מלבד זאת הוא בנה להנאתו דגמי מטוסים בעלי קנה מידה עצום ולהטיסם.
סטירס נפטר עקב דימום מוחי פתאומי ב-28 ביוני 1999, יום הולדתה של אשתו ברנדה.
הוא הותיר אחריו שתי בנות.
ג'ון קנינגהם לילי היה נוירולוג, פסיכואנליטיקאי, פסיכונאוט, פילוסוף, סופר וממציא אמריקאי.
הוא היה חבר בקבוצת הוגים של שכללה את טימותי לירי, ראם דאס וורנר ארהרד, כולם אורחים תכופים בבית משפחת לילי.
הוא עורר לעיתים קרובות מחלוקת בקרב מדענים מהזרם המרכזי.
לילי ערך מחקר בגובה רב במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן הוכשר כפסיכואנליטיקאי.
הוא זכה לתהילה בשנות ה-50 לאחר שפיתח את מכל הציפה.
הוא ראה במכלים, שבהם המשתמשים מבודדים כמעט מכל גירוי חיצוני, אמצעי לחקור את טבע התודעה האנושית.
מאוחר יותר הוא שילב את עבודתו הזו עם מאמציו לתקשר עם דולפינים.
הוא החל לחקור כיצד דולפיננים משמיעים קול, והקים מרכזים באיי הבתולה של ארצות הברית, ומאוחר יותר בסן פרנסיסקו, כדי לחקור דולפינים.
עשור לאחר מכן, הוא החל להתנסות בסמים פסיכדליים, כולל LSD, לעיתים קרובות תוך כדי ריחוף בבידוד.
עבודתו היוותה השראה לשני סרטי הוליווד, "יום הדולפין" (1973) ו"מדינות משתנות" (1980), כמו גם לסדרת משחקי הווידאו "אקו הדולפין".
לילי נולד למשפחה אמידה ב-6 בינואר 1915, בסנט פול, מינסוטה.
אביו היה ריצ'רד קויל לילי, נשיא הבנק הלאומי הראשון של סנט פול.
אמו הייתה רייצ'ל לנור קנינגהם, שמשפחתה הייתה הבעלים של חברת קנינגהם והאס, חברת מגדלי בקר גדולה בסנט פול.
ללילי היה אח גדול יותר, ריצ'רד לילי ג'וניור, ואח צעיר יותר, דייוויד מאהר לילי.
ילדה הרביעית, מרי קתרין לילי, נפטרה בינקותה.
לילי גילה עניין במדע בגיל צעיר.
בגיל שלוש עשרה הוא היה חובב כימיה נלהב, והשלים את מעבדת המרתף המאולתרת שלו בכימיקלים שניתנו לו על ידי חבר רוקח.
תלמידים בבית הספר הקתולי הקהילתי שלו קראו לו "איינשטיין ג'וניור".
בגיל 14 הוא נרשם לאקדמיית סנט פול (SPA), אקדמיה להכנה לקולג' לבנים, שם מוריו עודדו אותו להמשיך ללמוד מדעים ולבצע את ניסוייו במעבדת בית הספר לאחר שעות הלימודים.
בזמן שהותו ב-SPA, לילי גם פיתח עוד יותר את התעניינותו בפילוסופיה.
הוא למד את עבודותיהם של רבים מהפילוסופים הגדולים, ומצא את עצמו נמשך במיוחד לאידיאליזם הסובייקטיבי של התאולוג והפילוסוף האירי ג'ורג' ברקלי.
למרות לחץ של אביו שילמד באוניברסיטה במזרח ליגת הקיסוס כדי להיות בנקאי, לילי קיבל מלגה במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה, קליפורניה, שם למד ביולוגיה.
הוא היה נשיא מועדון הסקי וחבר במועדון הדרמה, וגר בבית בלקר.
לאחר שנת הלימודים הראשונה שלו, נודע לקלטק שלילי היה ממשפחה עשירה וביטלה את מלגת הלימודים שלו, מה שאילץ אותו לפנות לאביו לעזרה.
דיק לילי הקים קרן נאמנות לתשלום שכר הלימוד ובסופו של דבר הפך לתורם של המכללה.
בשנת 1934, לילי קרא את "עולם חדש מופלא" מאת אלדוס האקסלי.
שיטות הבקרה הפרמקולוגיות של הדיסטופיה של האקסלי והקשרים בין תהליכים פיזיקליים-כימיים של המוח לחוויות סובייקטיביות של הנפש עזרו ללילי לנטוש את לימודי הפיזיקה שלו וללמוד ביולוגיה, ובסופו של דבר להתמקד בנוירופיזיולוגיה.
לילי היה מאורס למרי קראוץ' בתחילת שנתו האחרונה בקלטק.
חודשים לפני חתונתם, הוא קיבל עבודה בחברת עץ בצפון מערב ארצות הברית כדי להרגיע התקף של "תשישות עצבים" שנגרמה עקב לחצי האקדמיה ונישואיו הקרבים.
במהלך שנת השבתון הזו הוא אושפז לאחר שפגע ברגלו בגרזן בזמן גיזום שיחים.
תקופתו במחלקת הטראומה נתנה לו השראה להיות דוקטור לרפואה.
בשנת 1937, בעוד לילי חיפש בית ספר לרפואה טוב, אביו העשיר ארגן פגישה בין לילי לצ'ארלס הוראס מאיו ממרפאת מאיו המפורסמת ברוצ'סטר, מינסוטה.
בעקבות עצתו של מאיו, לילי הגיש מועמדות והתקבל לבית הספר לרפואה גייזל במכללת דארטמות' בהנובר, ניו המפשייר, שם התיידד היטב עם בנו של מאיו, צ'ארלס ויליאם מאיו.
לילי סיים את לימודיו בקלטק עם תואר ראשון במדעים ב-10 ביוני 1938, ונרשם לדארטמות' בספטמבר שלאחר מכן.
בדארטמות', לילי החל ללמוד אנטומיה, וביצע דיסקציות על 32 גופות במהלך שהותו שם.
פעם אחת הוא מתח מערכת מעיים שלמה לאורך חדר כדי לקבוע את אורכה האמיתי בוודאות.
במהלך הקיץ שלאחר שנתו הראשונה בדארטמות', לילי חזר לפסדינה כדי להשתתף בניסוי עם פרופסור לביוכימיה לשעבר שלו, הנרי בורסוק.
מטרת הניסוי הייתה לחקור את יצירתו של גליקוצאמין, מקור עיקרי לכוח שרירים בגוף האדם.
הניסוי כלל את לילי על דיאטה נטולת חלבונים לחלוטין תוך מתן מינונים מדודים של גליצין וארגינין, שתי חומצות האמינו שבורסוק שיער כי הן מעורבות ביצירת גליקוצאמין.
הניסויים דחפו את לילי לגבולות פיזיים ונפשיים קיצוניים; הוא נעשה חלש והוזה ככל שחלפו השבועות.
תוצאות הניסוי אישרו את השערתו של בורסוק ושמו של לילי נכלל בין המחברים, מה שהפך אותו למאמר המחקר הראשון שפורסם בקריירה שלו.
זה היה גם אחד המקרים הראשונים של דפוס לכל החיים של ניסויים על גופו עד כדי סיכון בריאותו.
לאחר שנתיים בדארטמות', לילי החליט שהוא רוצה לפתח קריירה במחקר רפואי, ולא בפרקטיקה טיפולית כפי שהיה מקובל בקרב סטודנטים לרפואה בדארטמות' באותה תקופה.
הוא החליט לעבור לבית הספר לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה, מה שיספק לו הזדמנויות טובות יותר לביצוע מחקר.
באוניברסיטת פנסילבניה, לילי פגש את פרופסור ה.
קאת'ברט באזט, חניכו של הפיזיולוג הבריטי ג'יי.בי.ס.
באזט הציג בפני לילי את השקפתו של הלדיין, לפיה מדענים לעולם לא צריכים לערוך ניסוי או הליך על אדם אחר שלא ביצעו תחילה על עצמם, השקפה שלילי אימץ וניסה להדגים לאורך הקריירה שלו.
באזט התחבר לסטודנט הצעיר והנלהב לתואר שני, והקים מעבדת מחקר משלו.
בזמן שעבד תחת באזט, לילי יצר את המצאתו הראשונה, מד לחץ דיאפרגמה קיבולי חשמלי, מכשיר למדידת לחץ דם.
בזמן תכנון המכשיר, הוא קיבל ייעוץ בהנדסת חשמל מחלוץ הביופיזיקה בריטון צ'אנס.
צ'אנס גם הציג בפני לילי את עולם המחשבים, שהיה עדיין בחיתוליו.
בזמן שסיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה, לילי נרשם לקורס בשם "כיצד לבנות פצצת אטום".
הוא וכמה סטודנטים נוספים תעתיקו את רשימותיהם מהקורס לספר בעל אותו שם.
מנהל פרויקט מנהטן, הגנרל לסלי גרובס, ניסה לדכא את פרסום הספר, אך לא הצליח מכיוון שלא נעשה שימוש במידע מסווג בכתיבת הספר.
לילי סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1942.
הוא תרם תרומות בתחומי הביופיזיקה, הנוירופיזיולוגיה, האלקטרוניקה, מדעי המחשב ונוירואנטומיה.
הוא המציא וקידם את השימוש במכל בידוד כאמצעי לחסך חושי.
הוא גם ניסה לתקשר בין בני אדם לדולפינים.
הקריירה של לילי כמדען החלה במחקר עבור אוניברסיטאות וממשל.
בהדרגה הוא החל לחקור נושאים פחות קונבנציונליים.
הוא פרסם 19 ספרים, כולל "מרכז הציקלון", המתאר את חוויותיו האישיות עם LSD, ו"אדם ודולפין ותודעת הדולפין", המתארים את עבודתו עם דולפינים.
באמצע שנות ה-50, לילי החל במחקר על קוגניציה ותקשורת של דולפינים, עם תקופה אינטנסיבית של עבודה עד סוף שנות ה-60. תקופה זו הביאה תגליות רבות על האנטומיה ומבנה המוח של דולפינים, כמו גם תצפיות התנהגותיות ותקשורתיות.
לילי, שעבד במקור בקוקונט גרוב, פלורידה, רכש נכס בסנט תומאס בשנת 1960. המעבדה שעל חוף הים הוסבה לבית מגורים משותף של דולפינים ואנשים על ידי הצפת חלק מהבניין בכוונה.
בשנות ה-80 לילי ניהל פרויקט שניסה ללמד דולפינים שפה מסונתזת במחשב.
הוא תכנן "מעבדת תקשורת" עתידית שתהיה סלון צף שבו בני אדם ודולפינים יוכלו לשוחח כשווים ולפתח שפה משותפת.
בשנות ה-90 לילי עבר למאווי, הוואי, שם התגורר רוב שארית חייו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לילי חקר את הפיזיולוגיה של טיסה בגובה רב והמציא מכשירים למדידת לחץ גז.
לאחר המלחמה, הוא התמחה בפסיכואנליזה באוניברסיטת פנסילבניה, שם החל לחקור את המבנים הפיזיים של המוח והתודעה.
בשנת 1951 הוא פרסם מאמר שהראה כיצד הוא יכול להציג דפוסים של פעילות חשמלית במוח על גבי מסך תצוגה של קרן קתודית באמצעות אלקטרודות שתכנן במיוחד להחדרה למוח חי.
יתר על כן, עבודתו של לילי על גירוי חשמלי של מערכת העצבים הולידה פולסים של גירוי חשמלי מאוזנים במטען דו-פאזי (שנודעו מאוחר יותר בשם "גל לילי" או "פולסים של לילי"), שמהווה גישה מבוססת לתכנון גירוי חשמלי בטוח בתותבות עצביות.
בשנות ה-60 הוא מימן מחקר על תקשורת בין אדם לבעלי חיים עם דולפין.
בתחילת שנות ה-60, לילי נחשף לסמים פסיכדליים כמו LSD והחל בסדרת ניסויים בהם בלע סם פסיכדלי במכל בידוד או בחברת דולפינים.
אירועים אלה מתוארים בספריו "תכנות ומטא-תכנות במחשב הביולוגי האנושי", שפורסם בשנת 1968, ו"מרכז הציקלון", שפורסם בשנת 1972. בעקבות עצתו של ראם דאס, לילי למד את שיטת היוגה של פטנג'לי (וגילה ש"מדע היוגה "של אי.ק.
טיימני, פרשנות מודרנית של הטקסט בסנסקריט, מתאימה ביותר למטרותיו).
הוא גם הקדיש תשומת לב מיוחדת למדיטציית חקירה עצמית בה דגל רמנה מהרישי, וניסח מחדש את עקרונות התרגיל הזה תוך התייחסות לפרדיגמת המחשב הביולוגי האנושי שלו (המתוארתב Lilly (1968) וכן ב-Lilly (1972)).
מאוחר יותר נסע לילי לצ'ילה והתאמן אצל המדריך הרוחני אוסקר איצ'אזו, שאת גישתו לחקר התודעה המטאפיזית תיאר לילי כ"אמפירית".
לילי כתב כי הוא השיג את הדרגה המקסימלית של תודעת סאטורי - סמאדהי במהלך אימוניו.
הפתגם של לילי: "בתחום התודעה, מה שאדם מאמין שהוא אמיתי, או שהוא אמיתי או הופך לאמיתי במסגרת גבולות מסוימים.
גבולות אלה ניתן למצוא באופן ניסיוני וחווייתי.
כאשר הם מתגלים כך, גבולות אלה מתגלים כאמונות נוספות שיש להתעלות מעליהן.
עם זאת, בתחום הגוף ישנם גבולות מוגדרים שאין להתעלות עליהם."
משרד בקרת צירופי מקרים של כדור הארץ (E.C.C.O)
בשנת 1974, מחקרו של לילי, הוביל אותו להאמין בקיומה של קבוצה היררכית מסוימת של ישויות קוסמיות, שאת התחתונה שבהן כינה מאוחר יותר "משרד בקרת צירופי מקרים כדור הארץ" (ECCO) באוטוביוגרפיה שפורסמה במשותף עם אשתו אנטונייטה (המכונה לעיתים קרובות טוני).
לילי מציין כי "קיים מרכז בקרת צירופי מקרים קוסמיים (CCCC) עם תחנת משנה גלקטית בשם בקרת צירופי מקרים גלקטית (GCC).
בתוך GCC נמצאת יחידת בקרת מערכת השמש (SSCU), שבתוכה נמצא משרד בקרת צירופי מקרים כדור הארץ (ECCO)."
לילי גם כתב שיש תשעה תנאים שאנשים המבקשים לחוות צירוף מקרים בחייהם צריכים לעמוד בהם:
עליך לדעת/להניח/לדמות את קיומנו ב-ECCO
אתה חייב להיות מוכן לקבל את האחריות לשליטה על צירופי המקרים שלך
עליך להפעיל את מיטב יכולותיך עבור תוכניות ההישרדות שלך והתפתחותך כחבר מתקדם/מתקדם בחיל עובדי צירופי המקרים המבוקרים של ECCO.
מצופה ממך להשתמש במיטב האינטליגנציה שלך בשירות זה
מצפים ממך לצפות לבלתי צפוי בכל דקה, בכל שעה בכל יום ובכל לילה
עליך להיות מסוגל לשמור על מודעות/חשיבה/היגיון לא משנה אילו אירועים נארגן לכם.
חלק מהאירועים הללו ייראו קטסטרופליים/קטסטרופליים/מכריעים: זכרו להישאר מודעים, לא משנה מה קורה/כנראה קורה לכם
אתם בתוכנית האימונים שלנו לחיים: אין מנוס מכך.
אנחנו (לא אתם) שולטים בצירופי המקרים ארוכי הטווח, אתם (לא אנחנו) שולטים בצירופי המקרים קצרי הטווח במאמצכם
המשימה העיקרית שלכם על פני כדור הארץ היא לגלות/ליצור את מה שאנו עושים כדי לשלוט בדפוסי צירופי המקרים ארוכי הטווח: אתם מאומנים על פני כדור הארץ לעשות את העבודה הזו
כאשר משימתך על כדור הארץ תושלם, לא תידרשו עוד להישאר/לחזור לשם
זכרו את המוטו שהועבר אלינו (מ-GCC דרך SSCU): "אהבה קוסמית היא חסרת רחמים לחלוטין ואדישה ביותר: היא מלמדת את שיעוריה בין אם אתם אוהבים אותם או לא אוהבים אותם ובין אם לא."
אינטליגנציה או מודעות של מצב מוצק (SSI) היא ישות זדונית שתוארה על ידי לילי באוטוביוגרפיה שלו משנת 1978, "המדען".
לדברי לילי, רשת המערכות האלקטרוניות של מצב מוצק בעלות יכולת חישוב, שפותחו על ידי בני אדם, תתפתח בסופו של דבר ל"צורה ביולוגית" אוטונומית.
מכיוון שתנאי ההישרדות האופטימליים עבור צורה ביולוגית זו (וואקום בטמפרטורה נמוכה) שונים באופן דרסטי מאלה שבני אדם זקוקים להם (אטמוספירה אווירית בטמפרטורת החדר ואספקת מים נאותה), לילי ניבא עימות דרמטי בין שתי צורות האינטליגנציה.
עבודתה של לילי עם דולפינים ופיתוח מכל החסך החושי זכו להתייחסות בסרטים, מוזיקה והפקות טלוויזיה.
"אי הדולפינים: סיפורם של אנשי הים" הוא רומן משנת 1963 מאת ארתור סי.
קלארק, המתרחש בקהילת מחקר מוזרה ומרתקת שבה פרופסור מבריק מנסה לתקשר עם דולפינים.
ברומן משנת 1972 "המאזינים", לילי ומדענים אחרים שהיו חברים במסדר הדולפין מוזכרים כחלוצים.
מותחן המדע הבדיוני הצרפתי משנת 1967 Un animal doué de raison מאת רוברט מרל (שתורגם לאנגלית בשם "יום הדולפין" בשנת 1969) מציג דמות מרכזית שהיא מדען ממשלתי עם רעיונות דומים לאלה של לילי.
בסרט משנת 1973 המבוסס על הספר, ג'ורג' סי.
סקוט מגלם מדען בסגנון לילי, המכונה לדולפינים "פא", שמצליח ללמד דולפין לדבר אנגלית בסיסית.
הסרט " מדינות משתנות" משנת 1980, המבוסס על הרומן באותו שם מאת פאדי צ'ייפסקי, מציג את השחקן ויליאם הרט חוזר לצורה של קוף על ידי בליעת חומרים פסיכואקטיביים ולאחר מכן חווה את השפעותיה של תפוס ממושך בתא חסך חושי.
בשנת 1985, דייל פיטרסון ומעצב משחקי האמנות המוקדמים ג'ון אוניל פנו ללילי לקבלת סיוע בפיתוח משחק הקומודור 64 שלהם, The Dolphin's Pearl (ששמו שונה מאוחר יותר ל-The Dolphin's Rune).
עבודתה של לילי עם דולפינים מוזכרת באנימה הפסיכולוגית "Serial Experiments Lain".
משחק הווידאו אקו הדולפין (1992) מכיל גם הוא אזכורים ללילי, כולל שמה בהתייחס למשרד בקרת צירופי מקרים של כדור הארץ.
המוזיקאית האוונגרדית האמריקאית לורי אנדרסון הוציאה שיר מדוברת על לילי בשם "John Lilly" באלבומה משנת 1995, The Ugly One with the Jewels.
ב-15 ביוני 2014, הקומיקאים דייב אנתוני וגארת ' ריינולדס פרסמו פרק בפודקאסט שלהם The Dollop על לילי, שם הם מפרטים את חייו, מחקרו ושימושו בסמים.
בשנת 2019, מחקרה של לילי הוצג בעונה השישית של Drunk History בפרק שכותרתו "סמים".
מלבד מכל הבידוד, לילי המציא:
מדידה מיקרומטרית של נקודת ההיתוך של תרופות (מכשיר מיקרו-נקודת התכה לתרופות, 1940)
מנומטר חשמלי (מנומטר דיאפרגמה קיבולי חשמלי, 1942)
מכשיר למדידת שינויי לחץ (לחץ משתנה וקבל מכני, 1947)
מכשיר למדידת זרימת אוויר נשימתית (מד זרימת אוויר נשימתי, 1950)
מכשיר הדמיה חשמלי רב-ערוצי (בוואטרון ואלקטרו-איקונוגרמות 25 ערוצים, 1950)
ג'ון גונאר רפאל סטורגורדס (בפינית: John Storgårds; נולד ב-20 באוקטובר 1963) הוא מנצח וכנר פיני.
ג'ון סטורגורדס נולד בהלסינקי ולמד נגינה בכינור באקדמיית סיבליוס אצל אסתר רייטיו ויוקו איגנטיוס, והמשיך את לימודיו אצל חיים טאוב בישראל.
הוא היה ממקימי התזמורת הקאמרית "אבנטי!".
לאחר שצבר ניסיון בהובלת תזמורות מתוך סקציית הכינור הראשון, גבר העניין שלו בניצוח, במיוחד לאחר שהוזמן לנצח על התזמורת הסימפונית של אוניברסיטת הלסינקי.
בעקבות זאת, הוא שב לאקדמיית סיבליוס בין השנים 1993 ל-1997 כדי ללמוד ניצוח אצל יורמה פאנולה וארי קלאס.
שימש כמנהל אמנותי של פסטיבלים שונים, ביניהם פסטיבל המוזיקה קורסהולם (2004–2006) ופסטיבל "צלילי קיץ" של תזמורת "אבנטי!".
בשנת 2010 ניצח על הפילהרמונית של ה-BBC לראשונה כמנצח אורח.
במרץ 2011 מונה למנצח אורח ראשי, ובנובמבר 2022 מונה למנצח הראשי של התזמורת, החוזה שלו בתזמורת הוארך עד קיץ 2028.
בינואר 2015 מונה למנצח אורח ראשי של תזמורת מרכז האמנויות הלאומי בקנדה.
בספטמבר 2025 הוכרז על מינויו למנהל המוזיקלי הבא של התזמורת, החל מעונת 2026–2027.
סטורגורדס נשוי לקאטי פוסטיליה ואב לשני בנים.
הוא מתגורר עם משפחתו ברובניימי.
ג'ון רמזי סוויני הוא פוליטיקאי סקוטי המכהן כשר הראשון של סקוטלנד מאז שנת 2024. סוויני מכהן גם כמנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) בשנית, לאחר שכיהן בתפקיד זה לראשונה בשנים 2000–2004.
סוויני נולד באדינבורו, והתחנך בתיכון פורֶסטר (Forrester High School) שבעיר, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אדינבורו, שם סיים בשנת 1986 תואר ראשון במדעי החברה (Master of Arts) בהצטיינות בתחום הפוליטיקה.
בטרם נבחר לפרלמנט הבריטי, עבד כמתכנן אסטרטגי ראשי בחברת הביטוח Scottish Amicable, ובהמשך שימש במשך כחמש שנים כיועץ לפיתוח עסקי וכלכלי.
סוויני נשוי לאליזבת ולהם שלושה ילדים.
בזמנו הפנוי הוא עוסק בטיולי הליכה בהרים, ריצה ורכיבה על אופניים.
סוויני הצטרף למפלגה הלאומית הסקוטית בשנת 1979, בגיל 15, ומאז מילא תפקידים שונים במפלגה ברמה המקומית והארצית, בהם מזכיר לאומי, סגן יו"ר לענייני תעמולה וסגן מנהיג המפלגה.
בשנת 2000 נבחר למנהיג ה־SNP וכיהן בתפקיד עד 2004.
במאי 1997 נבחר סוויני לבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז Tayside North, שהיה בעבר אחד ממעוזי המפלגה השמרנית הבטוחים בסקוטלנד.
עם כינון הפרלמנט הסקוטי בשנת 1999 נבחר כחבר הפרלמנט הסקוטי (MSP) מטעם מחוז North Tayside, תפקיד שבו המשיך עד 2011, אז נוצרו מחוזות חדשים.
מאז הוא מכהן כחבר הפרלמנט מטעם Perthshire North, ונבחר מחדש ב־2016 וב־2021.
לפני בחירתו כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז טייסייד הצפונית (Tayside North) בשנת 1997, כיהן ג'ון סוויני בשורה של תפקידים במפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) ברמה המקומית והארצית.
בשנת 1999 נבחר כחבר הפרלמנט הסקוטי (MSP) מטעם אותו מחוז, ובמקביל המשיך לכהן כחבר הפרלמנט הבריטי עד לפרישתו מבית הנבחרים בבחירות הכלליות של 2001.
לאחר הבחירות לפרלמנט הסקוטי בשנת 2011 נבחר מחדש והצטרף לממשלה כשר האוצר והצמיחה בת־הקיימא (Cabinet Secretary for Finance and Sustainable Growth).
בנובמבר 2014 מונה לסגן ראש ממשלת סקוטלנד ולשר האוצר, החוקה והכלכלה (Cabinet Secretary for Finance, Constitution and the Economy).
לאחר הבחירות של 2016, נותר בתפקידו כסגן ראש הממשלה ומונה לשר החינוך והמיומנויות (Cabinet Secretary for Education and Skills).
ב־2021 מונה פעם נוספת לסגן ראש הממשלה ולשר להשבת ההתאוששות ממגפת הקורונה (Cabinet Secretary for Covid Recovery).
לאחר הבחירות במאי 2021, שבהן הגדיל את הרוב האישי שלו, הפך סוויני לחבר הפרלמנט הנבחר הוותיק ביותר בסקוטלנד.
במרץ 2023 הודיע על פרישתו מהממשלה לאחר 16 שנות שירות רצופות.
שנה לאחר מכן, במאי 2024, נבחר מחדש למנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית ולראש ממשלת סקוטלנד.
ג'ון קורנליוס סטניס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית וכיהן בסנאט במשך יותר מ־41 שנים, ובשמונה שנותיו האחרונות היה החבר הוותיק ביותר בסנאט.
הוא פרש ב־1989, ומאז ועד היום הוא הדמוקרטי האחרון שכיהן כסנאטור מטעם מיסיסיפי.
בעת פרישתו היה הסנאטור האחרון שנותר מתקופת נשיאותו של הארי טרומן.
בעת לימודיו בבית הספר למשפטים נבחר סטניס לבית הנבחרים של מיסיסיפי, שם כיהן בשנים 1928–1932. לאחר שכיהן כתובע וכשופט מדינתי, נבחר בבחירות מיוחדות ב־1947 למלא את מקומו של הסנאטור תאודור בילבו שנפטר.
הוא נבחר לכהונה מלאה ב־1952 ונשאר בסנאט עד שוויתר על התמודדות נוספת ב־1988. סטניס היה יושב הראש הראשון של ועדת האתיקה של הסנאט, וכן עמד בראש ועדת הכוחות המזוינים וועדת ההקצבות.
בשנים 1987–1989 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
בשנת 1973 הציע הנשיא ריצ'רד ניקסון את "פשרת סטניס", שלפיה סטניס – שהיה ידוע כלוקה בשמיעה – יורשה להאזין לקלטות פרשת ווטרגייט ולסכם את תוכנן, אך ההצעה נדחתה בידי התובע המיוחד ארצ'יבלד קוקס.
יחד עם עמיתו הסנאטור ממיסיסיפי, ג'יימס איסטלנד, היה סטניס תומך נלהב בהפרדה גזעית.
שניהם תמכו במועמדות ה"דיקסיקרטים" בבחירות 1948 בראשות סטרום ת'ורמונד, וחתמו על "המניפסט הדרומי" שקרא להתנגדות נרחבת לפסק הדין של בית המשפט העליון בעניין פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אשר ביטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
בעברו שימש גם כתובע במשפט Brown v.
מתמלול המשפט עלה כי סטניס ידע שהודאות הנאשמים – שלושה אפרו-אמריקאים – הושגו באמצעות הצלפות ועינויים חמורים שביצעו שוטרים.
סטניס נולד ב-3 באוגוסט 1901 למשפחה ממעמד בינוני במחוז קמפר שבמיסיסיפי, והיה בנם של המפטון האוול סטניס ומרגרט קורנליה אדמס.
סבא רבא שלו, ג'ון סטנהאוס, היגר מסקוטלנד לגרינוויל שבקרוליינה הדרומית סמוך למהפכה האמריקאית.
בשנת 1923 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי (אז Mississippi A&M), וב־1928 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
בזמן לימודיו נבחר לבית הנבחרים של מיסיסיפי, שם ייצג את מחוז קמפר עד 1932. לאחר מכן כיהן כתובע בין השנים 1932–1937 וכשופט מחוזי בין השנים 1937–1947 במחוז השיפוט ה־16 של מיסיסיפי.
במסגרת תפקידו היה התובע במשפט שבו עונו שלושה אפרו-אמריקאים כדי להוציא מהם הודאה.
בית המשפט העליון קבע בפסק הדין כי מדובר בהטעיה מכוונת של בית המשפט ושל המושבעים, ובהפרה חמורה של ההליך ההוגן.
סטניס נישא לקוי היינס, ולזוג נולדו שני ילדים: ג'ון המפטון ומרגרט ג'יין.
בנו, ג'ון המפטון סטניס (1935–2013), שהיה עורך דין בג'קסון, ניסה להתמודד בבחירות לקונגרס ב־1978 אך הפסיד למועמד הרפובליקני ג'ון הינסון.
עם מותו של הסנאטור תאודור בילבו בשנת 1947, ניצח ג'ון סטניס בבחירות המיוחדות למילוי מקומו, כשגבר על ארבעה מועמדים נוספים (ובהם שני חברי קונגרס מכהנים – ו).
הוא נבחר לכהונה מלאה ב־1952 ונבחר מחדש חמש פעמים נוספות.
בין 1947 ל־1978 הוא כיהן לצד ג'יימס איסטלנד – ולכן, על אף הוותק הרב שלו, כיהן במשך 31 שנה כסנאטור הזוטר ממיסיסיפי.
שניהם היו באותה תקופה הצמד הוותיק ביותר בתולדות הסנאט, עד ששיאם נשבר בידי זוג הסנאטורים מקרוליינה הדרומית, סטרום ת'ורמונד ופריץ הולינגס.
מאוחר יותר פיתח סטניס מערכת יחסים טובה עם מחליפו של איסטלנד, הרפובליקני ת'אד קוקרן.
לקראת ועידת המפלגה הדמוקרטית של 1948, תמך סטניס ביוזמה למנות את הגנרל דווייט אייזנהאואר כמועמד הדמוקרטי לנשיאות – מחשש שנשיא ארצות הברית הארי טרומן לא יצליח להיבחר מחדש, וסבר כי אייזנהאואר יהיה מקובל גם על הדרומיים.
הצהרת התמיכה בזכויות האזרח בוועידה הדמוקרטית עוררה זעם בקרב נציגי הדרום, שחיפשו להקים תנועה נפרדת שתייצג את השקפתם.
סטניס ואיסטלנד היו שני הסנאטורים המכהנים היחידים שתמכו בגלוי במרד זה.
לפי הביוגרף מארטן צוויירס, סטניס היה מתון מאיסטלנד בגזענותו, והיסס תחילה לנקוט בעמדה תקיפה נגד זכויות האזרח – כנראה משום שהמעיט בהבנת עומק הזעם כלפי עמדת המפלגה בדרום.
רק לאחר שספג ביקורת, החמיר את התנגדותו לתוכנית.
ביולי 1948, בעת שהסנאט הצביע על הצעת חוק לביטול מסי הבחירה, טען סטניס כי לקונגרס אין סמכות חוקתית להעביר חוק כזה, וכי ההצעה הועלתה משיקולים פוליטיים בלבד.
ב־2 בדצמבר 1954 הצביע הסנאט בעד גינויו של הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין בשני סעיפים, ברוב של 67 מול 22. יומיים לאחר מכן תמך סטניס באימוץ תקנות חדשות שהוצעו על ידי ועדת הצנזורה המיוחדת.
במרץ 1955 תמך סטניס בהצעת חוק שנועדה להגדיל את שטחי הכותנה הלאומיים, תוך הכללת תיקון שמגדיל גם את שטחי זריעת החיטה.
בתחילת 1956 היה סטניס, יחד עם איסטלנד, אלן אלנדר וסטרום ת'ורמונד, בין כמה סנאטורים שנפגשו במשרדו של הסנאטור ריצ'רד ראסל הבן מג'ורג'יה.
ההיסטוריון רנדל בנט וודס תיאר את הקבוצה כ"צמאה לדם", כאשר הקיצונים במדינותיהם דחפו אותם להראות שהדרום לא יירתע מהצפון.
בינואר 1958 קיבלו הסנאטורים דו"ח על פיתוח טילים בליסטיים בין-יבשתיים מבנרד א.
סטניס אמר כי יש להתמקד במהירות הייצור והביע שביעות רצון מההתקדמות בפרויקט הטיל PGM-17 Thor.
במאי 1958, בתגובה להחלטת הנשיא אייזנהאואר להציב את המשמר הלאומי של ארקנסו תחת פיקוח פדרלי ולשלוח את הדיוויזיה המוטסת ה-101 כדי לאבטח את כניסתם של תשעת התלמידים השחורים לבית הספר הציבורי הלבן בליטל רוק, הודיע סטניס כי הוא מערער על חוקיות הצבת המשמר שם.
הוא טען שממשל אייזנהאואר הפר את החוקה ואת החוקים הפדרליים, אם כי הוסיף כי איננו רואה בנשיא אדם פזיז או מרושע.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות 1960 קרא סטניס לבוחרי מיסיסיפי לתמוך במועמד הדמוקרטי ג'ון פיצג'רלד קנדי, ולא ברשימת האלקטורים הלא מחויבים.
לבסוף ניצחו האלקטורים הלא מחויבים במדינה.
ביולי 1961, לאחר שהרפובליקנים בסנאט הודיעו כי ישתפו פעולה עם ממשל קנדי בהגדלת תקציב הביטחון, אמר סטניס כי ייתכן שהדבר יחייב העלאת מיסים – אך הוא לא יתמוך בה לפני שייבחנו כל הדרכים האחרות למימון ההוצאה.
בתחילת 1962 הוביל סטניס את הסנאטורים הדרומיים בהתנגדותם לחוק הבוחרים שהגיש משרד המשפטים של ממשל קנדי, שביקש לאסור מבחני אוריינות – כלי ששימש למניעת רישום בוחרים שחורים.
בספטמבר 1963 הודיעו סטניס, איסטלנד והסנאטור ריצ'רד ראסל הבן מג'ורג'יה על התנגדותם לאשרור אמנת איסור הניסויים הגרעיניים.
סטניס נאם נגד האמנה וטען כי היא תגרום לחיסרון צבאי לארצות הברית.
התנגדותו פגעה בתקוות ממשל קנדי להשגת אישור חלק בקונגרס.
ב־1964 הצביע סטניס נגד חוק זכויות האזרח, וב־1965 הצביע נגד חוק זכויות ההצבעה – אף שבאותה עת הייתה מיסיסיפי המדינה עם אחוז האזרחים השחורים הגבוה ביותר בארצות הברית (42%).
ביוני 1967 הודיע כי ועדת האתיקה של הסנאט תבחן מוקדם את האישומים נגד הסנאטור אדוארד לונג ממיזורי.
סטניס חיבר את קוד האתיקה הראשון של הסנאט ושימש כיו"ר הראשון של ועדת האתיקה.
באוגוסט 1965 מחה על בקשת ממשל ג'ונסון לתקציב חירום למלחמת וייטנאם.
באוגוסט 1967 קרא להרחבת ההפצצות בצפון וייטנאם כדי לקצר את המלחמה, והזהיר ש"הפסקה או הגבלה יהיו טעות".
ביולי 1969 הציע לחלק את דרום וייטנאם לשני אזורים, שאחד מהם ישמש את ארצות הברית לסיום המלחמה.
בדצמבר תמך ביצירת ועדת חקירה מיוחדת של הנשיא ניקסון לבדיקת טענות על הרג אזרחים וייטנאמים בידי חיילים אמריקנים.
ביולי 1968 שימש כמנהל הדיון על הצעת חוק להקלת העומס בשדות התעופה באמצעות תוספת ציוד וכוח אדם, ואמר כי החוק "נדחה זמן רב מדי".
ב־1969 הציג את הצעת ממשל ניקסון להגרלת גיוס, שתאפשר לזמן כל מתגייס פוטנציאלי לשירות בתוך שנה אחת.
עוזרו אישר כי הוא תומך במדיניות הממשל.
בינואר 1970 הצהיר ג'ון סטניס כי בכוונתו לקרוא למועמדים לנשיאות בבחירות הקרובות לבקר במדינות שמחוץ לדרום ולומר להורים: "אעשה לבתי הספר שלכם את מה שעשינו לבתי הספר במיסיסיפי, אלבמה ולואיזיאנה אם אבחר לנשיא" — כשהוא מנבא שכל מועמד שיאמר זאת יובס.
הוא ראה את השמירה על הפרדה דה-פקטו (כלומר, הפרדה הנובעת מהרכב דמוגרפי) בצפון כהפליה לעומת ביטול ההפרדה דה-יורה (כלומר, לפי חוק) בדרום.
בעקבות זאת, סטניס הגיש תיקון לחוק מימון החינוך שנועד להחיל תקני ביטול הפרדה אחידים בכל רחבי ארצות הברית.
ב־12 בפברואר, מזכיר העיתונות של הבית הלבן רונלד זיגלר אמר שנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בעד יחס שווה לצפון ולדרום בנושא ההפרדה, אך סירב לראות בכך תמיכה בתיקון שהציע סטניס.
מספר ימים לאחר מכן, ב־18 בפברואר, הצביע הסנאט בעד תיקון סטניס ברוב של 56 נגד 36. סטניס אמר לאחר ההצבעה כי מדובר ב"ציון דרך...
הוא הודה שאינו מצפה לשינוי בעמדות הדרום, אך קיווה שהצפון יבין את חשיבות הנושא לתושבי הדרום.
ביוני, הסנאט אישר תקציב חינוך של 4.8 מיליארד דולר אך דחה תיקון של סטניס שביקש לבטל הגבלות שנוספו לתמיכה בבתי ספר המתאחדים.
בפברואר 1970 מונה סטניס כחבר בוועדת משנה שבחנה אם ארצות הברית צריכה נושאת מטוסים גרעינית נוספת בעלות של 640 מיליון דולר.
ב־1971 יזם סטניס הצעת חוק שתאכוף את חוקי ביטול ההפרדה גם באזורים שבהם ההפרדה נבעה מדפוסי מגורים ולא רק מאזורים שבהם היא הונהגה על פי חוק.
הוא טען שהצעה זו תבטל את "הסטנדרט הכפול", שבו בתי ספר בדרום נאלצים לשלב תלמידים או לאבד מימון פדרלי, בעוד שבצפון ההפרדה נמשכת.
ההצעה עברה בסנאט ברוב של 44 נגד 34.
ב־1972 דרש סטניס להקצות 20.5 מיליון דולר למימון ציוד ומחקר צבאי כדי לעמוד בצרכי הביטחון הלאומי.
בינואר 1973 נורה סטניס פעמיים — בצד שמאל של החזה ובירך — מחוץ לביתו בוושינגטון על ידי שני נערים ששדדו ממנו את הארנק, שעון ומטבע של 25 סנט.
ב־1974 ניהל שיחות עם יושב ראש המטות המשולבים בעניין האזנות אפשריות בבית הלבן.
באותה שנה נפגש גם עם קצין צי, צ'ארלס רדפורד, שהודה שלקח מסמכים מתיקיו של הנרי קיסינג'ר ומסרם לפנטגון.
ב־1974 השתתף בכנס הכלכלי של מיסיסיפי, שם אמר הנשיא ניקסון כי "שום מדינה אינה מיוצגת על ידי אנשים שמגנים על מדינתם ועל האומה בהתלהבות כמו מיסיסיפי".
בהמשך אותה שנה התנגד סטניס לתיקון שנועד להרחיב גישה ציבורית למסמכים ממשלתיים, בטענה שמדובר בסכנה לביטחון הלאומי.
ב־1976 הצביע עם תשעה דמוקרטים נוספים יחד עם הרפובליקנים לטובת החלטה להשאיר את תוצאות הבחירות למושב בסנאט בידיים קיימות.
באותה שנה גם הצטרף לדמוקרטים שתמכו בג'ימי קרטר לנשיאות, ועיתון "הניו יורק טיימס" כתב כי סטניס ואיסטלנד "מנסים למשוך את מיסיסיפי לתמוך בקרטר", לראשונה מזה עשרות שנים במועמד דמוקרטי לנשיאות.
ב־1977–1978 היה סטניס בין הדמויות המרכזיות בסנאט בנושאי ביטחון והגנה.
הוא התנגד להחלטת הנשיא קרטר להפסיק את פיתוח פצצת נייטרון, והגיש תיקון לחוק להגנת מינים בסכנת הכחדה שיאפשר למנהלי סוכנויות פדרליות לקבוע אם פרויקט ממשלתי חשוב יותר מהגנה על מין מסוים – אך התיקון נדחה ברוב גדול.
ב־1978 ניהל מגעים עם ממשל קרטר בנושא בניית נושאת מטוסים גרעינית חדשה.
לאחר שנראה שקרטר יטיל וטו, שינה הנשיא את דעתו והבטיח לסטניס כי יאשר את הפרויקט.
בשנות ה־70 המוקדמות תמך סטניס במדיניות ניקסון כלפי וייטנאם ובמערכות נגד צפון וייטנאם וקמבודיה.
הוא התנגד להצעות שקראו לסגת מיד או לקצץ במימון הצבאי, וטען שהדבר יפגע במעמד המשא ומתן של ארצות הברית.
ב־1973, בזמן שהחלים מהירי, דרש סטניס לחוקק חוק שימנע מהנשיא לשלוח שוב כוחות לווייטנאם ללא אישור הקונגרס.
ביולי אותה שנה עבר חוק דומה בסנאט.
ב־1974 דיווח שוועדת השירותים המזוינים בסנאט, שבראשה עמד, אישרה תקציב של 21.8 מיליארד דולר לייצור נשק ולמחקר צבאי.
סטניס היה ממובילי הקו הניצי בסנאט.
הוא התנגד להוצאת כוחות מקמבודיה, אך תמך ב־1972 בהסכם הגבלת הנשק האסטרטגי (SALT I), ובהמשך נחשב לאחד הגורמים המתונים שהשפיעו על ההצבעה על הסכם SALT II.
ב־1978 התנגד להסכמי תעלת פנמה, בטענה שהם יגרמו לנסיגה מהירה מדי של ארצות הברית מהאזור.
באותה שנה תמך בבניית נושאת מטוסים גרעינית חדשה.
ב־1979 ניהל שיחות עם מזכיר המדינה סיירוס ואנס ועם הנשיא קרטר על תקציב החימוש, בניסיון לגשר על חילוקי הדעות בסנאט.
במהלך פרשת ווטרגייט (1973) הציע ממשל ניקסון את "פשרת סטניס" — לפיה סטניס, שהיה כבד שמיעה, יאזין בעצמו להקלטות הבית הלבן וידווח לסנאט — אך התוכנית נכשלה.
לאחר התפטרותו של ניקסון, התנגד סטניס להעמדתו לדין וטען שעצם ההתפטרות היא עונש מספיק.
הוא גם תמך בהחלטת הנשיא פורד לחון את ניקסון.
סטניס נבחר שוב ב־1976 ללא מתחרים.
ב־1981 הוחלף על ידי ג'ון טאוור כיו"ר ועדת השירותים המזוינים.
למרות גילו, המשיך להזהיר מפני קיצוצים בצבא.
ב־1982 נבחר לקדנציה שביעית לאחר שניצח את היילי ברבור (לימים מושל מיסיסיפי).
ב־1984 נקטעה רגלו השמאלית בשל מחלת הסרטן, ומאז השתמש בכיסא גלגלים.
ב־1987 מונה לנשיא הזמני של הסנאט, התפקיד השלישי בחשיבותו בממשל האמריקאי.
באותה שנה התנגד למינוי רוברט בורק לבית המשפט העליון.
ב־1988 תמך במתן סיוע בסך 43 מיליון דולר למורדים בניקרגואה, אך הצביע נגד הצעת חוק שהחילה עונש מוות על סוחרי סמים שביצעו רצח.
ב־23 ביוני 1988 נערכה ארוחה חגיגית לכבודו, שבה הודיע הנשיא רונלד רייגן כי נושאת המטוסים הגרעינית הבאה תיקרא על שמו – USS John C.
סטניס היה במשך שנים מתנגד חריף לשוויון זכויות לשחורים.
בשנות ה־50 וה־60 התנגד לחוק זכויות ההצבעה, לחוק זכויות האזרח של 1964 ושל 1968, וחתם על "המניפסט הדרומי" שקרא לסיכול חקיקה בתחום זה.
כפרקליט צעיר, ניסה להשיג הרשעה והוצאה להורג של שלושה אריסים שחורים ש"הודו" ברצח לאחר עינויים – הודאות שבוטלו בפסק הדין המפורסם Brown v.
Mississippi (1936), שבו קבע בית המשפט העליון שאסור להשתמש בעדויות שהושגו בעינויים.
מאוחר יותר אמר למפקד צי ארצות הברית אדמירל אלמו זומוולט כי "השחורים ירדו מהעצים הרבה אחרי שאנחנו ירדנו מהם".
רק בשנות ה־80 תמך לראשונה בחוק זכויות אזרח – הארכת חוק זכויות ההצבעה לשנת 1982. עם זאת, התנגד להפיכת יום הולדתו של מרטין לותר קינג ליום חג לאומי.
ב־1986 תמך במייק אספי, מועמד שחור לקונגרס ממיסיסיפי.
ב־1988 פרש מהחיים הפוליטיים לאחר 41 שנות שירות רצופות בסנאט – מבלי שהפסיד מעולם בבחירות.
הוא החל ללמד באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, שם לימד עד מותו בג'קסון ב־23 באפריל 1995, בגיל 93. הוא נקבר בבית העלמין פיינקרסט שבמחוז קמפר, מיסיסיפי.
בעת פרישתו היה תקופת כהונתו הרצופה (41 שנים ושני חודשים) הארוכה ביותר מלבד זו של קרל היידן.
מאז עברו אותו סנאטורים נוספים, ובהם רוברט בירד וסטרום ת'ורמונד.
ג'ון סטיוארט ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, וקצין בכיר בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בתקופת השיקום כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי.
ויליאמס נולד ב-10 ביולי 1818 ליד מאונט סטרלינג שבקנטקי.
הוא למד בבתי הספר המקומיים והשלים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, בשנת 1839. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1840, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר פריס, קנטקי.
במלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת תחילה כקפטן ביחידה עצמאית שצורפה לחטיבת הרגלים השישית של צבא ארצות הברית, ובהמשך כקולונל של רגימנט המתנדבים הרביעי של קנטקי.
הוא זכה לכינוי "סרו גורדו ויליאמס" בשל אומץ ליבו בקרב סרו גורדו.
ויליאמס כיהן כחבר בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1851 ו־1853, ונודע כתומך מרכזי בזכויות המדינות.
בתחילה התנגד לפרישת המדינות מהאיחוד, אך סלד ממדיניותו של הנשיא אברהם לינקולן ובסופו של דבר הצטרף לצד הקונפדרציה.
עם פרוץ המלחמה, נסע ויליאמס לעיר פרסטונבורג בתחילת 1861 ומונה לקולונל של רגימנט הרגלים החמישי של קנטקי.
הוא שירת בחזית המזרחית, תחילה תחת המפרי מרשל בדרום-מערב וירג'יניה.
הוא השתתף בפלישה הכושלת של מרשל למזרח קנטקי ב־1862 ונלחם לצידו בניצחון בקרב פרינסטון.
לאחר שמרשל התפטר ונשלח למזרח טנסי, הועברה בריגדת ויליאמס תחת פיקודו של ויליאם וינג לורינג למערכה בעמק קאנאווה, שם התכתשה בפאייטוויל והגיעה עד צ'ארלסטון.
בהמשך הועבר לורינג למיסיסיפי והוחלף בג'ון אקולס.
בסוף 1862 הועלה ויליאמס לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד הזמני של מחוז דרום־מערב וירג'יניה במקום אקולס.
הוא הוחלף לאחר מכן בידי הגנרל סמואל ג'ונס.
ויליאמס ארגן בריגדה של פרשים וסייע בהדיפת פלישת אמברוז ברנסייד למזרח טנסי בסתיו 1863, והשתתף בקרב בלו ספרינגס.