tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיים את שירותו בעיריית ירושלים בשנת 1970 בתפקיד מנהל המחלקה לחינוך ולתרבות.
בצד הניהול השוטף של מערכות החובה של החינוך, הניח יסוד לשרותי רשות ביזמה מקומית בתחום החינוך, התרבות, חינוך מבוגרים וכיוצא בזה.
בין המפעלים שהוקמו או הורחבו בירושלים בתקופת כהונתו: החינוך המשלים שהקיף כמעט את כל מערכת החינוך היסודית, תזמורת הנוער העירונית, השירות הפסיכולוגי-חינוכי, מפעל ביעור הבערות, אולפנים ואולפניות להנחלת הלשון, האוניברסיטה העממית, הפעלת "בית העם" כמרכז תרבותי של העיר, כינון הספרייה העירונית והפעילות התרבותית המוגברת בשכונות.
יזם בשנת 1961 את הקמת "יריד הספרים הבינלאומי בירושלים" ועמד בראשו במשך כ-10 שנים.
בשנים 1970–1986 כיהן כמנכ"ל של משרד הפנים, ושימש כיו"ר וחבר בפורומים בין-משרדיים ובין מוסדיים.
בכלל זה יו"ר המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, יו"ר רשות פס"ח, יו"ר ועדת המנכ"לים לענייני ירושלים, חבר ועדת המנכל"ים לשרותי רווחה חברתית בשעת חירום, חבר הוועדה הממלכתית לרפורמה בשלטון המקומי, חבר הוועדה לקביעת סדרי עדיפויות בהוצאה הציבורית ובתקציב המדינה, חבר המועצה לתכנון לאומי וחבר בוועדת שירות המדינה.
השתתף כנציג המדינה בפורומים בינלאומיים, בכללם IFHP-הפדרציה הבינלאומית לתכנון ובניה, ארגוןULA, ועידות HABITAT בוונקובר (קנדה) וכן שימש ראש משלחת ישראל בכנס הבין-ממשלתי לאיכות הסביבה שהתקיים בשנת 1977 בטביליסי.
בין השנים 1965–1975 שימש חבר מליאת רשות השידור והוועד המנהל שלה.
בשנים 1978/9 עמד בראש הוועדה שנתמנתה על ידי הממשלה לבירור נושא הערוץ השני בטלוויזיה בישראל.
הוועדה הגישה דו"ח מקיף והמלצות בדבר הקמת הערוץ השני.
עמד בראש צוות המומחים וקבוצת העבודה של ישראל שפעלו במסגרת המשא ומתן עם משלחות מצרים וארצות הברית על האוטונומיה ביו"ש ובעזה.
כן השתתף, במעמד של יועץ, במפגשים שקיימו ראשי המדינות וצוותות השרים בענייני האוטונומיה בשנים הנ"ל.
באותן שנים גם הרצה בחוג למינהל ציבורי, במסגרת תוכנית המ.א.
המקצועי, בפקולטה למדעי החברה והכלכלה של האוניברסיטה העברית.
משנת 1983 היה מרצה ללימודים עירוניים ואזוריים באוניברסיטה העברית.
היה מועמד להיות מבקר המדינה הרביעי לאחר יצחק טוניק, אך הפסיד ליעקב מלץ.
בשנת 1988 מונה ליו"ר הדירקטוריון של בנק המזרחי המאוחד בע"מ, יו"ר הדירקטוריון של בנק טפחות, וכן יו"ר (או חבר חברות בנות) בשלוחות חו"ל.
פרש מתפקידו בקבוצות בנק המזרחי בשנת 1995.
כיהן כיו"ר הוועד המנהל של "יד יצחק בן-צבי" משנת 1987 וכן כיו"ר חבר הנאמנים של "מכון לב"-בית הספר הגבוה לטכנולוגיה ירושלים.
בשנת 1997 זכה באות אביר איכות השלטון כמייצג הרשות המבצעת.
בשנת 1986 מונה על ידי ראש הממשלה שמעון פרס, לעמוד (יחד עם פרופ' יחזקאל דרור) בראשות ועדה לרפורמה במינהל הציבורי, אשר נקראה על שמו ועדת קוברסקי.
ועדה זו, המקיפה ביותר בנושא זה מאז קום המדינה, גיבשה המלצות מבניות רבות לייעול מגזר זה, שאושרו בהמשך בממשלה, אך מרביתן לא יושמו בפועל.
ב-1986 מונה יו"ר ועדת ההיגוי שמונתה על ידי ראש הממשלה לניסוח מדיניות כוללת וקביעת יעדים ודרכי ביצוע, כדי לממש את ההתייחסות המיוחדת לירושלים בחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל שנחקק בשנת 1980 ובקווי המדיניות של הממשלה.
הוועדה הגישה המלצות והן אומצו על ידי הממשלה.
בעקבותיה נחקק חוק והוקמה הרשות לפיתוח ירושלים.
בשנת 1991 עמד בראש הוועדה שקבעה את שכר הלימוד לתקופת השנים 1991–1995 במוסדות ההשכלה הגבוהה במדינה.
המלצות הוועדה, שנתקבלו פה אחד על ידי כל מרכיביה, הבטיחו רגיעה מיוחדת במינה במישור זה עם ביצוען הקפדני של מסקנותיה וקביעותיה.
חבר ועדת הבירור שנתמנתה על ידי ראש הממשלה לבדיקת מהומות הר הבית באוקטובר 1990.
יו"ר ועדת הבדיקה להרחבת תחום שיפוטה של ירושלים.
הוועדה הגישה המלצותיה לשר הפנים ובעקבותיה הורחב תחום השיפוט של הבירה-1992.
חבר ועדת הבדיקה שמינתה אוניברסיטת בר-אילן בעקבות רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
חבר בוועדה הציבורית לחוק משטרה חדש בראשותו של עו"ד חיים צדוק - 1995
חיים קוברסקי נפטר ב-20 באפריל 1997 והובא לקבורה בהר המנוחות.
השאיר אחריו אישה, סוניה, ושתי בנות.
במאי 2007, במלאת 40 שנה לאיחוד העיר ירושלים, החליטה הנהלת יד יצחק בן-צבי לקרוא בשמו את "בית הספר המרכזי ללימודי ירושלים ע"ש חיים קוברסקי".
נציבות שרות המדינה מעניקה כל שנה אות יקיר שרות המדינה ע"ש חיים קוברסקי לעובד צבור מצטיין.
פרס זה נחשב ליוקרתי ביותר בשרות המדינה.
בכל שנה עורך משרד הפנים טקס להענקת פרס שר הפנים ע"ש חיים קוברסקי, לרשות מקומית מצטינת.
עירית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת נוף ציון.
ישיבת בני עקיבא "נתיבות חיים" בפסגת זאב, קרויה על שמו.
בית הכנסת מרום נווה ברמת גן, קרוי על שמו.
חיים צורי (נולד ב-30 באפריל 1944) הוא פוליטיקאי ומנהל ישראלי.
כיהן כראש עיריית קריית מוצקין בשנים 1993–2023.
הוא דור שביעי בארץ ישראל מצד אביו, שהיה בן למשפחה ענפה וידועה בחיפה ובעכו (מצאצאי משה צורי), ופעיל במפלגת הציונים הכלליים.
צורי בוגר בית הספר היסודי הראשון בקריה, "אחדות", וסיים לימודי תיכון בבית הספר המקצועי "אינטר" בקריית חיים (בעשור השני של המאה ה-21, "מכללת עמל קריית חיים").
בשנת 1962, עם תום לימודיו, התגייס לצה"ל, ושירת בחיל השריון.
הוא סיים את שירותו כמפקד טנק בדרגת סמ"ר.
בתפקיד זה וכאיש מילואים השתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, בקרבות צה"ל בסיני ובתעלת סואץ.
בשנים 1966–1993 עבד כשותף בחברת "אחדות הנמל והקישון", שעיסוקה מתן שירותי קרקע לסוכני אוניות ועמילות מכס.
צורי שימש דירקטור בחברת נמל חיפה.
קריירה פוליטית וכהונתו כראש העירייה
ב-1987 הצטרף לסניף הליכוד בקריית מוצקין, נבחר לעמוד בראשו, ובבחירות בשנת 1988 נבחר לראשונה למועצת העיר.
הוא הצטרף לקואליציה ומונה לסגן ראש העירייה וממלא מקומו, ללא שכר.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1993), לאחר סיבוב בחירות שני בינו לבין ראש העירייה המכהן, שמחה מילר, נבחר חיים צורי בהפרש זעום לראשות העיר מטעם סיעת הליכוד.
במועצת העיר זכתה רשימתו בארבעה מנדטים.
בבחירות שנערכו ב-1998 נבחר לראשות העיר מטעם סיעה א-פוליטית בשם "מוצקינטו", וגם סיעתו זכתה ברוב במועצת העיר.
בבחירות בשנת 2003 נבחר בשלישית, ללא מתמודדים מולו, וב-2008 נבחר לכהונה רביעית, שבמהלכה קיבל תואר ראשון במשפטים.
בבחירות 2013, מששוב היה המתמודד היחיד לראשות העיר, זכה לאמונם של שמונים ושמונה אחוז מהמצביעים (כל האחרים שלשלו לתיבת ההצבעה פתק ירוק במעטפה לראש העירייה, שמשמעותו התנגדות לבחירתו של המועמד לראש הרשות).
יותר מפעם דווח בתקשורת על מזגו החם של צורי ויחסו לחברי האופוזיציה בעירו.
באחת מישיבות הוועדה לתכנון ובנייה השליך צורי בקבוק מיץ לעבר ראש עיריית קריית ים, וצלחת עוגות לעבר יושב ראש האופוזיציה בעירו, ארז פרידמן.
בית המשפט ביקר אותו על שנקט לשון בוטה בישיבות מועצת העיר נגד יריביו הפוליטיים.
גם ב ובשלישי, הועלו בתקשורת טענות נגד התנהלותו של צורי והתנהלות תומכיו במהלך ישיבות המועצה, ועל יחסו לגורמי האופוזיציה במועצת העיר.
בתקופת כהונתו נפתחו מרכז הספורט והבריכה העירונית "ספורטלי", פארק ציבורי שבו אמפיתיאטרון המכיל 2,500 מקומות ישיבה, גן החיות "חי פארק", היכל תיאטרון, ספרייה עירונית חדשה ומרכז פיס לאמנות, תרבות ומדע.
בתקופתו כראש העיר נסגרו שני בתי הספר היסודיים הוותיקים, "אלונים" ו"שרת", אולם מלבד גני ילדים חדשים, הוקמו בצפון העיר בתי הספר היסודיים ע"ש עליזה ומנחם בגין וע"ש יצחק נבון, נפתח בית ספר תיכון שני בעיר - תיכון מקצועי של רשת "עתיד", וכן שתי חטיבות ביניים.
בשנת 2006 עבר צורי למפלגת קדימה, אך בהמשך שב לליכוד.
בשנת 2016 פעל, משיקולים פוליטיים לדבריו, לביטול תוכנית "משימת החלל", פרויקט העשרה שבו השתתפו מאות מילדי קריית מוצקין שאותו הוביל ציקי אבישר.
באותה שנה פורסם כי צורי שלח לתושבי עירו שהתבטאו נגדו בפייסבוק מכתבי התראה לפני תביעה בגין לשון הרע.
בסמוך לכך, הקים אבישר תנועה מקומית בשם "רוח חדשה במוצקין" והחל להניח את התשתית לקראת התמודדות בבחירות.
בינואר 2018, בעקבות עתירה שהוגשה על ידי המועמד לראשות העירייה ציקי אבישר, קבעה ועדת הבחירות האזורית כי בחוברת מידע שחולקה לתושבי העיר על ידי העירייה ישנם מסרים הנחשבים לתעמולת בחירות של צורי.
שופט בית המשפט פסק כי יש להשמיד עותקים של החוברת שטרם חולקו, וכי העותר יקבל החזר הוצאות משפט.
ביולי 2018 קבע יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט חנן מלצר, במסגרת עתירה נוספת שהגיש אבישר, כי ריאיון שפורסם עם צורי במקומון בקריות, שעל פרסומו שילם צורי מתקציב העירייה, הוא בגדר תעמולת בחירות.
בשל כך חויב צורי להשיב את הסכום ששולם לקופת העירייה.
יו"ר ועדת הבחירות האזורית, השופט יצחק כהן, גם קבע כי לעובדי עירייה אסור להמשיך ולעבוד במטה הבחירות של צורי או לקיים פעילות הסברה לטובתו, והחיל את האיסור גם על רעייתו דפנה, מנכ"לית התיאטרון המקומי.
בבחירות 2018 גבר על מתחריו, ובהם באבישר, וזכה ב-59% מקולות הבוחרים, אולם כוחה של האופוזיציה התחזק משמעותית במועצת העיר.
בבחירות 2024, ולאחר שהושעה מתפקידו בעקבות הגשת כתב אישום נגדו, התמודד פעם נוספת.
זאת, אף שמבחינה חוקית לא יהיה רשאי לכהן כראש העירייה לפחות עד חודש יוני.
בבחירות אלה גבר אבישר על צורי בהפרש של 194 קולות בתום ספירת המעטפות החיצוניות.
סיעתו זכתה ב-7 מושבים מתוך 17 והוא הוסיף לכהן כחבר המועצה.
בסמוך למועד כניסתו של אבישר לתפקיד פורסם כי צורי הותיר אחריו נזקים כבדים בלשכת ראש העירייה.
בנובמבר 2017 פורסם בכאן - תאגיד השידור הישראלי תחקיר ממנו עולה כי צורי מעל בכספי רשת המתנ"סים המקומית.
ביוני 2018 נחקר צורי באזהרה בלהב 433 בעניין זה, והתיק נסגר.
במרץ 2018, בכתבה של יוסי מזרחי ששודרה בחדשות סוף השבוע של חברת החדשות, הועלו טענות לגבי שימוש פסול-לכאורה של צורי ומקורביו במאגרי מידע לצורך שמירת מידע רגיש על תושבי העיר.
לפי התחקיר, מאגר זה שודרג במימון העירייה בעלות 70 אלף שקלים מספר חודשים קודם לכן.
ב-4 במרץ פתחה הרשות להגנת הפרטיות בחקירת הפרשה, וכעבור מספר ימים, החלה לחקור נושאים אלה גם היחידה הארצית לחקירות הונאה שבלהב 433. ב-2019, צורי נחקר באזהרה מספר פעמים.
באוגוסט 2020 הודיעה המשטרה כי קיימת נגד צורי תשתית ראייתית לעבירות של שוחד, הפרת אמונים ופגיעה בפרטיות הציבור.
כמו כן הוגשה לבית המשפט המחוזי בחיפה תביעה נגדו ונגד גורמים נוספים בעירייה אך זו בוטלה לאחר שהתובע חזר בו.
במרץ 2023 הודיעה פרקליטות המדינה על הגשת כתב אישום נגד צורי, יוסי דואק, מנהל אגף המחשוב בעירייה, יוסי סטלקול ודובי שפיגלר.
צורי נאשם בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, פגיעה בפרטיות ושיבוש מהלכי משפט.
שלושה חודשים אחר כך, הודיעה הוועדה לבחינת השעיית ראשי רשויות על השעייתו של צורי מתפקיד ראש העירייה.
בקשתו של צורי לעכב את ההשעיה נדחתה על-ידי שופטת בג"ץ, ולבסוף נדחתה העתירה.
מאז 1997 נשוי חיים צורי לדפנה, הצעירה ממנו ב-16 שנה, ולשניהם אלו נישואים שניים.
לצורי שלושה ילדים מאשתו הראשונה, ובת משותפת עם דפנה.
דפנה שימשה מנכ"לית הקאנטרי קלאב העירוני "ספורטלי" ומנכ"לית ה"חי פארק".
בהמשך, שימשה במשך תקופה ארוכה כממלאת-מקום מנהל היכל התיאטרון העירוני, ובשנים 2014–2025 כיהנה כמנכ"לית התיאטרון.
הרב חיים צבי (הרש) טייטלבוים (י"ג בטבת תר"ם, 28 בדצמבר 1879 - ו' בשבט תרפ"ו, 21 בינואר 1926) היה רבה של סיגט והאדמו"ר מסיגט.
נולד לחנה (לבית אשכנזי) ולרבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, רבה של סיגט שבמרמורש בהונגריה (היום ברומניה).
נישא בשנת תרנ"ו לברכה סימה בתו של רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפערט, בנו של ר' חיים מצאנז.
לאחר פטירת אביו בשנת תרס"ד (1904) התקבל הוא לרבה של סיגט ולאדמו"ר של חסידי אביו.
נפטר בפתאומיות בעיר קליינווארדיין בשנת תרפ"ו (1926), בגיל 46, והובא לקבורה בבית הקברות היהודי בסיגט.
לאחר מותו מדימום תוך-גולגולתי בו' בשבט תרפ"ו (21 בינואר 1926).
מנהיגי הקהל הציעו למנות תחתיו את הרב יואל, אך האלמנה התנגדה לכך ודרשה שיקותיאל יהודה, בנו בן הארבע-עשרה, יירש אותו לפי הנוהג; הרב יקותיאל יהודה גרוס, אב"ד ברבשט, הובא על מנת לשמש כחונכו וכרבה של סיגט בפועל.
למעשה, ירש רבי יואל את האדמו"רות, וחסידי סיגט החלו להישמע לו.
את מקומו בעיר מילא בנו רבי , שהתמנה לתפקיד בגיל צעיר על פי בקשת האלמנה, לימים הוא נישא לבת דודו רחל בתו של רבי יואל טייטלבוים.
רוב חסידי סיגט קיבלו על עצמם את הנהגת אחיו רבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
בתו רוזה בלומה, נישאה לקרוב משפחתה הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם מצישינוב, נכד ר' יחזקאל שרגא הלברשטאם משינווא.
הוא שימש כאדמו"ר בצישינוב בגליציה.
בתו דבורה לאה נישאה לקרוב משפחתה הרב חיים יצחק אייזיק הלברשטאם, בן רבי יהושע מדלינא ונינו של רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ (חתנו של רבי יקותיאל יהודה סבו של רבי חיים צבי).
הוא שימש כרב בסלפינא במרמורש.
אחר פטירת אשתו נישא לאחותה - העסה.
בתו פסיל, אשתו הראשונה של קרוב משפחתה רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מקלויזנבורג (נכד רבי ברוך הלברשטאם), לימים הרבי מצאנז קלויזנבורג.
נספתה בשואה עם אחד עשר ילדיה.
בתו העסה, נישאה לבעל אחותה דבורה לאה לאחר שזו נפטרה - הרב חיים יצחק אייזיק הלברשטאם.
נספתה בשואה עם תשעת ילדיה.
בתו יוכבד רבקה נישאה לרב יוחנן טברסקי, בנו של רבי פנחס מאוסטילא מגזע רחמסטריווקא-בעלז.
בנו חנניה יום טוב ליפא – נפטר בתרפ"ז.
בנו הרב יקותיאל יהודה, מילא מקום אביו כרב ואדמו"ר בסיגט.
בנו רבי משה טייטלבוים, מילא מקום אבותיו כרב ואדמו"ר בסיגט, לאחר השואה.
בתו גיטל יהודית – נפטרה בימי חייו.
בתו חנה, נישאה לרב יחיאל יהודה איזקסון (בן רבי אברהם ישכר בער רבה של פוליאן-ריסקווה, בן רבי שלמה מרומן).
שימש כרב בסיגט לאחר שגיסו רבי משה היגר לארצות הברית ולאחר מכן כיהן ברבנות בשכונת אחוזה בחיפה ולוס אנג'לס.
בנו משולם זושא – נהרג בשואה.
בנו יחיאל מיכל – נהרג בשואה.
בנו יואל – נפטר לפני השואה.
בנו יחזקאל שרגא – נפטר לפני השואה.
ספר עצי חיים על התורה, סיגט, תרפ"ז
ספר עצי חיים על הלכות מקוואות, סיגט, תרצ"ט
שו"ת עצי חיים, סיגט, תרצ"ט
ספר עצי חיים על מועדים, סיגט, תרצ"ד
עצי חיים על מועדים, סיגט, תרצ"ד
עצי חיים על מסכת גיטין, סיגט, ת"ש
קונטרס זיכרון צבי על סדר בראשית, מכת"י תלמידו החביב הרה"ג ר' מרדכי ווילליגער, לייקוואוד תשס"ז
תהלים עם פירוש עצי חיים (יצא לאור על ידי משפחת שאהן, ברוקלין)
ר' שלמה זלמן פריעדמאן אדמו"ר מטענקא
ר' מרדכי ווילליגער מח"ס פרדס מרדכי אוצר השס
חיים צימר הוא איש עסקים, יו"ר קבוצת הפועל פתח תקווה בכדורגל בתחילת שנות ה-80 ויו"ר הפועל תל אביב בכדורגל בסוף שנות ה-80. שימש כממלא-מקום יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל וסמנכ"ל ההתאחדות בסוף שנות ה-90. בתחילת שנות ה-2000 שימש כמנכ"ל ההתאחדות לכדורגל.
כיו"ר הפועל פתח תקווה, תרם צימר להעלאת הקבוצה אל ליגת העל בכדורגל.
מיוחסת לו המצאת המושג "מנג'ר" בכדורגל הישראלי, עם מינוי של גיורא שפיגל למנג'ר הפועל פתח תקווה, ושל דרור בר נור למאמן הקבוצה.
בנוסף מינה צימר את אברהם גרנט לתפקיד האימון הראשון בקריירה שלו.
הוא גילה את כישרונם של מספר שחקנים בולטים בכדורגל הישראלי, בהם אלון חזן וניר לוין.
ב-1986 היה בין המובילים של קבוצת הפועל תל אביב לזכייה באליפות.
כעבור שנתיים ירדה הקבוצה תחת ניהולו, לראשונה בתולדותיה, לליגה השנייה.
צימר אחראי להקמת מערך המחשוב בהתאחדות לכדורגל, הקמת ענף כדורגל נשים בישראל, וכן הקמת ליגת העל וכל הכרוך בשינוי גדול זה שנערך בכדורגל הישראלי.
חיים קיוה נולד בכפר דלוטובן שבגרמניה (פרוסיה המזרחית), ללואיס קיוה וליוהנה לבית טולר, במשפחה יהודית מתבוללת בעלת פונדק וחוות סוסים.
בנעוריו עבר לגור בברלין, וסיים שם את בית הספר הריאלי.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם "עליית הנוער".
משנה זו היה חבר קיבוץ נען, והחל לצייר כאוטודידקט.
נושאי ציוריו: דיוקנאות חברי הקיבוץ, נופי הקיבוץ וכדומה.
בשנות ה-40 היה חבר ב"", ובשנת 1946 נאסר על ידי הבריטים בעקבות "השבת השחורה" ברפיח, ושם רשם את סדרת רישומי הפחם שלו מהווי חיי אסירי המחנה.
בשנת 1948, במלחמת העצמאות, היה מפקד פלוגה בחטיבת גבעתי.
בשלהי שנות ה-40 עיצב תפאורות ותלבושות להצגות תיאטרון.
בשנת 1950 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב.
בשנת 1951 נסע לפריז לצייר באקדמיה גראנד שומייר, והציג ב"לה גאלרי" ברח' הסיין.
בשנת 1953 הדריך קיוה בסמינרים לרישום וציור של ההתיישבות העובדת בקיבוץ נען ביחד עם יוסף זריצקי ואביגדור סטימצקי, ולאחר מכן ניהל את הקורסים לבדו.
בשנים 1953-59 השתייך לקבוצת "אופקים חדשים", והציג בתערוכות של הקבוצה.
בשנים 1959–1969 התגורר לסירוגין בפריז ובבת ים.
בתקופה זו ניהל את מוזיאון בת ים, השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות: באנטוורפן, בפריז (סלון לאמנות חדישה), בשטוטגרט (גרמניה), בסטראסבורג (צרפת), בבריסל (מוזיאון לאמנות חדשה), בניו יורק (המוזיאון היהודי), בברמן (גלריה וידמן), בלוקסמבורג (גלריה הורן) ובדיסלדורף (גלריה די בריקה).
בשנת 1969 השתתף ב"סאלון ראליטה נובל" בפריז ובפסטיבל לציור בקאן-סיר-מר, זכה בפרס ראשון באגף של הציירים הישראליים).
בשנים אלה המשיך להשתתף גם בתערוכות של "אופקים חדשים" בישראל.
בשנת 1969 השתקע קיוה בבת ים, והפך למורה בכיר ומוערך במחלקה לאמנות ב"בצלאל" בירושלים, במכון לאמנות על שם אבני בתל אביב ובמכון לאמנות פלסטית בבת ים.
בשנת 1974 זכה לתערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון תל אביב ע"ש הלנה רובינשטיין.
בשנת 1982 הציג תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בירושלים.
חיים קיוה נפטר בשנת 1983 בבת ים.
בין תלמידיו: אורי ליפשיץ, שמעון אבני, אריה אזן, דניאל פרלטה ורבים אחרים.
היה נשוי לתרצה, ולזוג שלושה ילדים: מונה, יואב ואמיר.
עבודותיו נמצאות באוספים פרטיים וציבוריים בישראל ומחוצה לה.
על חיים קיוה מעיד גדעון עפרת:
פרס ראשון בסלון לאמנות חדישה בפריז ב-1962
פרס ראשון (באגף הציירים הישראלים) "האסכולה הפריזאית" בגלריה שרפאנטייה פריז ב-1963
פרס ראשון בפסטיבל לציור בינלאומי בצרפת (באגף הציירים הישראלים) בקאן-סיר-מר ב-1969
חיים קלוגמן (נולד ב-1935) הוא משפטן שכיהן כמנכ"ל משרד המשפטים בין השנים 1987–1996, תחת השרים אברהם שריר, דן מרידור ודוד ליבאי.
בשירותו הצבאי מילא תפקיד אב בית דין בבית הדין הצבאי, בדרגת סגן-אלוף.
שימש במשך עשרים שנה כאב בית הדין למשמעת של רשות השידור.
משנת 1963 ועד למינויו לתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים כיהן כיועץ מקצועי לשרי המשפטים חיים צדוק, שמואל תמיר, משה ניסים ויצחק מודעי.
בפעילותו המקצועית עסק רבות בנושאי חקיקה.
עו"ד קלוגמן היה שותף לחקיקת חוק הגנת הפרטיות, לתיקונים משמעותיים שנעשו בו (למשל פרק ד לחוק שהוא תוצאה של ועדה בראשותו), והוא ליווה את החוק - ואת הגנת הפרטיות בישראל מראשיתם.
תרומתו לקידום הנושא בישראל ולהגנת האזרח היא תרומה רבה וחשובה עד מאד."
בתקופת כהונתו כמנכ"ל המשרד שימש כיו"ר מועצת רואי חשבון בישראל והפעיל בהרחבה את שיפוטה על עבירות רואי חשבון.
כיהן כיושב ראש ועדות בין משרדיות שונות במינוי מטעם ממשלת ישראל.
בין היתר - הוועדה להכרה במכללות למשפטים, הוועדה לבדיקת מבנים במזרח ירושלים (ועדת קלוגמן 1992) והוועדה לעניין הסגרת ויליאם נקש לצרפת .
בשנת 1992 עמד בראש ועדת היגוי שהוקמה על ידי שרי המשפטים והמשטרה, והמליצה על הקמת מחלקה ארצית לחקירת חשדות לביצוע עבירות פליליות שבביצוען חשודים אנשי משטרה.
היחידה (מח"ש) הוקמה באותה שנה במשרד המשפטים בכפיפות לפרקליטות המדינה.
בשנת 1994 עמד בראש הוועדה שהמליצה על הקמת הסנגוריה הציבורית במשרד המשפטים, שמטרתה לתת לחסרי אמצעים ייצוג משפטי בהליכים פליליים.
הסנגוריה הציבורית החלה בפעילותה בחודש יוני 1996.
בעקבות פרסום דו"ח ועדת דוד ליבאי, לעניין עקורי הכפרים איקרית ובירעם שפונו במלחמת השחרור, נתמנה בינואר 1996 לעמוד בראש ועדת מנכל"ים לקידום יישום ההמלצות.
פעילות זו נפסקה עם פרישתו ממשרד המשפטים.
בשנים 1996–2003 שימש כמנכ"ל לשכת עורכי הדין בישראל והביא לרפורמה בדרכי הניהול והדיווח של הלשכה.
כיהן כחבר הוועדה למינוי שופטים שבראשות שר המשפטים בשנים 1996–1998. כן כיהן כדירקטור בבנק הפועלים.
משנת 2004 מכהן כחבר המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי.
בשנת 2004 הצטרף לפעילות בארגון הבינלאומי של עורכי דין ושופטים יהודיים (IAJLJ) ומכהן כסגן הנשיא ומזכ"ל הארגון ומשנת 2011 כמשנה לנשיא.
משנת 2008 עד שנת 2014 עמד בראש הוועדה הסטטוטורית לרישוי חוקרים פרטיים ושירותי שמירה במשרד המשפטים.
בינואר 2014 נתמנה, לפי חוק ההנדסאים והטכנאים המוסמכים, התשע"ג–2012, ליושב ראש ועדת המשמעת להנדסאים וטכנאים מוסמכים.
בפברואר 2020 נתמנה כממלא מקום יושב ראש המוסד לבוררות מוסכמת.
קלוגמן נשוי ואב לשלוש בנות.
חיים קינן (נולד ב-8 במאי 1941 בירושלים) הוא פזמונאי, מבקר קולנוע, חוקר תרבות ושדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי.
קינן נולד בירושלים, גדל והתחנך בגדרה ובפנימיית "הדסים".
בעל תואר ראשון מטעם אוניברסיטת ניו יורק בקולנוע ותואר שני מ-Brooklyn College בתיאטרון.
את דרכו ברדיו החל בגיל 9 באולפן הילדים של "קול ישראל" בהדרכת בלהה יניב.
בצבא שירת כעורך ומגיש תוכניות רבות בגלי צה"ל (בהן "מצעד הפזמונים העברי" הראשון ברדיו הישראלי), החידון הפופולרי "תקליט ללא תווית", "פזמון לרגע" ותוכניות אחרות.
הוא המשיך לעבוד בגל"צ גם לאחר שחרורו מצה"ל.
במקביל, פרסם טור בשבועון "עולם הקולנוע", שימש בתור הכתב הישראלי של שבועון המוזיקה האמריקני "Billboard" והנחה מופעי בידור ב"תיבת נוח" ובהיכל הספורט.
ב-1966 נסע ללימודים בניו יורק, שם גם הפיק, ערך והגיש את תוכנית הרדיו העברית "כאן ישראל", ששודרה ב-WEVD.
במקביל שימש בתור כתב גלי צה"ל בארצות הברית.
כששב ארצה, בתום לימודיו, הזמינה אותו רבקה מיכאלי לעבוד ב"קול ישראל" כעורך ומגיש תוכניות.
עד צאתו לפנסיה, ב-2008, ערך והגיש תוכניות רבות ברשת ב'.
במקביל ערך והגיש במשך 5 שנים את "ציפורי לילה" בגל"צ ושימש מבקר תיאטרון וקולנוע בכתבי העת "אנשים" ומוניטין ובתוכניות הטלוויזיה "81/2" ו"טלסינמה" בערוץ הראשון.
בעשרים השנים האחרונות שימש גם מבקר הקולנוע של רשת ב' ב"קול ישראל".
בתור פזמונאי התפרסם קינן לראשונה בשיר "עוד תשוב", שאותו גם הלחין ושאותו הקליטה נחמה הנדל.
ב-1964 הגיע שירו "דברים של לא כלום" למקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון בביצוע נעמי לוי.
ב-1966 כתב את כל השירים לתקליט הבכורה של עדנה גורן ואת רוב השירים באלבום השני של חדוה ודוד.
ב-1966 כתב גרסאות עבריות לשניים משיריו של ניל סדקה, "או קארול" ו"למה שוב אינך עימי" , שאותן הקליט סדקה באולפני RCA בניו יורק.
ב-1995 כתב עם דובי זלצר את שיר הנושא לסדרת הטלוויזיה "רמת אביב גימל".
בין המלחינים הנוספים שעימם עבד: גיל אלדמע, קובי אשרת, נורית הירש, עוזי חיטמן, אלונה טוראל, שמעון כהן, חנן יובל, עודד לרר, אפי נצר, יהודה פוליקר, שייקה פייקוב, צביקה פיק, דוד קריבושי.
קינן הוא גם חובב שריקה.
ההקלטה שולבה באלבום "מבחר להיטי ישראל", הפכה ללהיט ושימשה אות לכמה תוכניות ברדיו ובטלוויזיה.
בין הנעימות הנוספות שהקליט בשריקה: "מארש טורקי" מאת מוצרט בלווי הפסנתרנית עדית צבי.
ב-2008 נבחר לדירקטוריון אקו"ם, בו הוא משמש גם היום.
ב-2012 החל לערוך ולהנחות את "בוקר של זהב", סדרת מופעים חודשית המוקירה את היוצרים הישראלים המבוגרים ואת יצירתם.
המופעים, שנערכים ב"בית היוצר" של אקו"ם בנמל תל אביב, מושכים קהל רב וזוכים לתגובות חמות.
ב-2011 יצא "גוונים" - אלבום אוסף כפול ובו 41 משיריו, בהם 4 שירים חדשים שנכתבו והוקלטו במיוחד לאלבום: "מקום" (שאותו גם הלחין) בבצוע עדנה גורן, "ביחד לטוב ולרע" (לחן: רן אלירן) בבצוע עדנה גורן וישראל גוריון, "בלב העיר", שאותו הלחינה ושרה נורית הירש ו"כבר נובמבר", שאותו הוא קורא.
בינואר 2013 נערך לכבודו, באולם דרום השרון בראש העין ערב משיריו, במסגרת "שירים הם חברים".
בערב ביצעו אמנים רבים מבחר משיריו שנכתבו במהלך השנים.
בנובמבר 2013 בחר ארגון נעמת בשירו "אשה חדשה" (לחן: יהודה פוליקר), בבצועה של ירדנה ארזי, ללוות קליפ שבו השתתפו נשים ידועות רבות, לרגל יום המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים.
קינן הוא מחבר הספר "השירים הגדולים: סרטים, מחזות זמר, סדרות טלוויזיה" שיצא לאור בהוצאת מפעלי תרבות וחינוך בע"מ.
קאזיס נולד בירושלים ולמד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בתחילת דרכו היה עורך-דין במשך שלוש שנים בירושלים, בטרם עבר לתל אביב.
לפני קום המדינה גויס לפלמ"ח בו שירת בחטיבת הנגב.
לאחר קום המדינה המשיך לשרת במצ"ח.
בין היתר ניהל קאזיס, בהוראת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, את חקירת כיתת חיילים ממשלט נירים שנחשדה שאנסה בחורה בדואית בנגב והרגה אותה.
בסופה של החקירה הורשעו שבעה חיילים ומפקדם בבית דין צבאי, ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
עם שחרורו מצה"ל עבד משך שנתיים במשרד לרכישת קרקעות של הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 1950 החל לעבוד אצל עורך הדין יעקב הגלר.
בסוף שנות ה-50 עזב קאזיס את משרדו של הגלר וביסס את מעמדו כעורך דין פלילי עצמאי.
לאורך השנים ייצג שורה ארוכה של נאשמים במשפטי פשע חמור, לרבות משפטי רצח ואונס שזכו לתהודה ציבורית.
בחלק מהמקרים הצליח קאזיס להביא לזיכויים של הנאשמים ברצח.
כמו כן כיהן כיו"ר האגודה למלחמה בסרטן.
לאורך השנים התמחו אצל קאזיס עורכי דין ידועים רבים, ובין היתר דרור מקרין, משה מרוז וצבי לידסקי.
במרץ 2013 פרש קאזיס מעריכת הדין.
באוקטובר 2013 קיבל את התואר "יקיר העיר".
חיים צבי לֶרְנֶר (בכתיב יידיש, שנהג בזמנו: לערנער; בראשי תיבות: חצ"ל; ברוסית (כתיב שלפני הרפורמה): Х.
Лернеръ; י"ד בניסן תקע"ה, 24 באפריל 1815 – ה' בסיוון תרמ"ט, 4 ביוני 1889) היה מדקדק יהודי ומורה לעברית שפעל באזור אוקראינה בימי האימפריה הרוסית, מהשמרנים שבמשכילי רוסיה.
חיבר את "מורה הלשון" – ספר לימוד חדש ושימושי לדקדוק השפה העברית, שנפוץ מאוד בתקופתו ומאוחר יותר.
נולד וגדל במשפחה יהודית בעיר דוּבְּנוֹ (דובנא) שבפלך ווהלין, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, והתחנך אצל אביו, טוֹדְרוֹס.
בגיל 18 הצטרף לחוג תלמידיו של זאב וולף אדלזון בלימודי עברית ("שפת עבֶר") ופילוסופיה.
החל משנת 1835 למד באודסה בבית הספר לדוגמה של בצלאל שטרן, והשתלם שם אצל שמחה פינסקר בדקדוק העברי.
במקביל למד גם שפות זרות: רוסית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
בשנת 1838 שב לעיר הולדתו כמורה לעברית, ובשנים 1841–1849 לימד ברדזיבילוב.
ב-16 בנובמבר 1849 התמנה על ידי השלטונות למורה בבית ספר יהודי ציבורי בברדיצ'ב.
בין השנים 1851–1873 לימד עברית בבית המדרש לרבנים מטעם שלטונות האימפריה הרוסית בז'יטומיר, עד לסגירתו על ידי ממשלת הצאר ב-1 ביולי 1873. שם בין היתר הקים לרנר את הספרייה.
חיים צבי לרנר התפרסם במיוחד בספרו ללימוד "מורה הלשון"; הספר ראה אור לראשונה בשנת 1859, יצא בשש מהדורות נוספות בימי חייו, והמשיך לצאת במהדורות חוזרות גם אחרי מותו של לרנר.
ספר לימוד זה הושפע במידה רבה על ידי שיטת ההוראה של מורו שמחה פינסקר.
נמתחה עליו ביקורת על כי לא ציין את חובתו למורו במהדורה הראשונה של הספר; הוא הכיר בכך במהדורה השנייה.
הספר כתוב בשפה עממית וצחה, ונכתב בהשראת שיטות לימוד הדקדוק של השפות האירופיות שנפוצו בזמנו, באופן שהפך את לימוד הדקדוק העברי לקל יותר מבספרי הלימוד של קודמיו.
לרנר נפטר בעיר ז'יטומיר בשנת 1889, בגיל 79. הוא ציווה את כל ספריו לייסוד ספרייה גדולה, וזו נפתחה לאחר מותו על ידי חתנו המשכיל, יליד דובנו, י"א קולישר (קאלישער) הרב מטעם ב"בית הכנסת לנאורים" בז'יטומיר.
ספר מורה הלשון, ליפסיה: דפוס ל' שנויס, תרי"ט.
ספר דקדוק לשון ארמית, ורשה: י' גאָלדמאן, תרל"ה.
(הדפסה נוספת: ורשה: האחים לעווין-עפשטיין ושותפם, [תרפ"-])
שמואל דוד לוצאטו, ספר דקדוק לשון תלמוד בבלי; נעתק לעברית מאת חיים צבי לערנער, סנקט פטרבורג: דפוס צעדערבוים וגאָלדענבלום, תר"מ.
ארבע מידות - על ברייתא של 32 מידות
תרגומים לשירי אדוארד יאנג Night-Thoughts ("רעיוני ליל"; התפרסמו ב-1960 ב"המליץ")
הרב חיים קלופט (נולד בכ"ד בשבט ה'תש"ח, 4 בפברואר 1948) הוא ראש ישיבת "קהלות יעקב" במודיעין עילית.
נולד בירושלים לרב יואל קלופט.
למד בישיבת אור ישראל הקטנה בפתח תקווה, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק.
נישא לבתו של הרב שאול ברזם, שהיה חתנו של הרב יעקב ישראל קניבסקי.
בשנות ה-80 פתח את הישיבה לצעירים בבני ברק בהכוונתו ובהדרכתו של סב רעייתו הרב יעקב ישראל קנייבסקי.
לאחר פטירת הסב את שם הישיבה ל'קהילות יעקב' על שם ספריו.
בשנת 1994 סייע לו הרב שך לפתוח ישיבה גדולה ביישוב אלומה (נקראה אז: חזון יחזקאל).
בשנת 2011 עברה הישיבה למודיעין עילית לבניין משלה, והוא החל לאגד סביבו קבוצות אברכים המשתתפים בשיעוריו ובשיחותיו בענייני מחשבה.
הרב קלופט מעמיק בלימודו, הוא מרבה לעסוק בענייני הגות ומחשבה.
שיחותיו מבוססות על תורת המהר"ל, הרמח"ל, הגר"א ורבי חיים מוולוז'ין.
במשך שנים הוא מסר 'ועד' מיוחד בספר נפש החיים, והשלים את הספר לאחר תשע שנים.
כיום הוא מוסר ועדים קבועים בספר 'נפש החיים' לבחורים ואברכים במודיעין עילית ובבני ברק.
תלמידיו מוציאים קונטרסים משיעוריו ושיחותיו, וכמו כן הם מועברים במסגרות שונות, בהן קול הלשון וקול הדף.
הרב קלופט נוהג להטיל פתיל תכלת בטלית קטן שלו, שלא כמקובל בציבור החרדי.
היה נשוי ללאה בתו של הרב שאול ברזם.
בנם הרב שאול קלופט מכהן עם אביו בראשות הישיבה, החל משנת 2010.
אחיו הרב שניאור קלופט הוא ראש כולל בחיפה.
גיסיו: הרב מנחם צבי ברלין (בעל אחותו) - ראש ישיבת "רבנו חיים עוזר" בבני ברק, הרב שמואל אביגדור פייבלזון (בעל אחותו) - ראש ישיבת נחלת נפתלי בצפת, הרב טוביה יעקובזון (חתן חמיו) - ראש ישיבה במודיעין עילית, הרב צבי יהודה אדלשטיין (חתן חמיו) - מראשי ישיבת אורחות תורה.
קונטרס "דברי תורה", בני ברק, תשל"ח.
קונטרס מה ראו על ככה : מהות ימי הפורים ולקחם ועבודת הימים לבני תורה.
ספר "חקרי לב", בעבודת ראש השנה, מודיעין עילית, תשע"ד.
ספר "חקרי לב", ב' כרכים על שער ג בנפש החיים, מודיעין עילית, תשע"ז.
חיים צדוק (נולד ב-1955) הוא זמר ישראלי.
בצה"ל שירת בלהקת פיקוד הדרום.
ב-1974 היה אחד מכוכבי המחזמר שהעלתה הלהקה "פגישת מחזור" מאת יורם טהרלב וקובי אשרת (לצד נתן דטנר, רותי דיין, נתן נתנזון, דורית צדוק ואחרים).
בין היתר ביצע את השיר "מכת חשמל", שזכה להצלחה רבה במצעדים.
בפברואר 1978 השתתף לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת תשל"ח כזמר ליווי בשיר "בלב אחד" של חדוה עמרני (במסגרת להקת "פלפל לבן").
בינואר 1979 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ט עם שיר הדיסקו "רקדי את הקצב הזה" שהגיע למקום החמישי בתחרות, והפך ללהיט במצעדים העבריים.
בדצמבר 1980 ביצע עם סוזי מילר בשירוויזיון מספר 2 את השיר "צפרדרוק", שכתבה ענת שרתוק והלחין ועיבד אלדד שרים.
באפריל 1982 השתתף בתחרות הקדם אירוויזיון בשיר "קוראים לה אהבה", שכתב מיקי בר גיורא לוין והלחין ועיבד אלדד שרים.
ב-1984 יצא אלבומו הראשון "חבל דק".
בשנת 1988 יצא אלבומו "תיק תק".
חיים צדיקוב (12 בדצמבר 1893 – 30 באוקטובר 1968) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי דגניה א' וממקימי הקבוצה היפואית, פעיל ציוני במצרים.
נולד בשנת 1893 בעיירה פושלאט , במחוז פוניבז' שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ב"תחום המושב" היהודי, באזור ליטא), בנם של עדה לבית סגל והמגיד הציוני שלום בצלאל צדיקוב ("המגיד צדיקוב").
בצעירותו קיבל חינוך דתי, ולאחר מכן למד בגימנסיה בשאוול.
בבחרותו היה חבר ב"צעירי ציון" ולאחר מכן ב"הסתדרות צ.
בשנת 1906 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל.
במשך כשנה עבד בקבוצת "אחוה" בביירות.
בשנת 1909 נמנה עם מייסדי דגניה א'.
בשנת 1915 היה בין מייסדי "הקבוצה היפואית" בתל אביב.
נישא לחברת דגניה א' סוניה (שרה דינה) מיכלסון, שעלתה לארץ ישראל כחלוצה בשנת 1912 עם "קבוצת טרומפלדור".
התגורר בדגניה במשך עשור, עד שנת 1919. לאחר שחלה במלריה נאלץ לנסוע למצרים לצורכי ריפוי.
שם נולד בשנת 1925 בנו היחיד, בצלאל.
במשך מספר שנים היה מורה לעברית במצרים.
בשנת 1927 ייסד יחד עם אליעזר יפה ואברהם האפט את סניף תנובה בקהיר.
שימש נציגן של חברות ארצישראליות גדולות, ובהן הכשרת הישוב ורסקו, לצורך שיווק קרקעות בארץ ישראל ליהודי מצרים.
בשנת 1927 היה ממייסדי המועדון העברי בקהיר ועמד בראשו.
כמו כן היה פעיל בארגונים יהודיים וציוניים שונים, ובהם קרן היסוד, הקרן הקיימת ובני ברית.
בנובמבר 1927, לבקשת החברים בדגניה הוא בחר עבורם את זן התמרים "אמרי", כזה שכדאי לגדלו בארץ ושלח חוטרי תמרים, שהיו הבסיס למטע התמרים בכל העמק.
לימים, הם ניטעו בגן לזכרה של המשוררת רחל, והחוטרים שנשלחו לכל רחבי הארץ נקראו על שמה: "דקלי רחל".
בראשית שנת 1940 נפטרה אשתו, שסבלה ממחלת לב בשבע השנים האחרונות לחייה.
בתקופת מלחמת העצמאות היה בין היהודים הרבים שנאסרו במצרים בחשד לציונות.
לאחר הקמת המדינה שוחרר וחזר לארץ.
אחותו רבקה הייתה נשואה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
בנו בצלאל אמיר היה קצין חינוך ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
הרב חיים צבי שניאורסון, (1834, לובביץ' בלארוס - 1882, דרום אפריקה) היה ממבשרי הציונות, שד"ר, חסיד חב"ד, עיתונאי מאנשי היישוב הישן שפעל למען יסוד מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
נולד בליובאוויטש, בשנת ה'תקצ"ד (1834) לרב נחום יוסף ולרבנית שרה רבקה בת ר' משה שניאורי בן האדמו"ר ר' שניאור זלמן מלאדי - בעל התניא.
בה'תר"ד (1844) עלה עם הוריו ואחיו הבכור שניאור זלמן והצעיר פנחס אליהו, לארץ ישראל והתיישבו בחברון, שבה היה מרכז חסידי חב"ד בארץ ישראל.
לאחר שנים אחדות עברו לירושלים.
מספר שנים לאחר מכן קיבל יחד עם משפחתו חסות בריטית במקום הרוסית שהייתה להם.
למד אנגלית וידע לדבר בשפה זו היטב.
בשנות פעולותיו בארצות הברית קיבל גם אזרחות אמריקאית.
כבר בהיותו בן 18 החל לצאת כשד"ר בשליחות לקהילות בארצות שונות ומאז יצא לשליחויות רבות במהלכן בהן ביקר בדמשק, בחלב, במצרים, בפרס, בהודו, בסין, באוסטרליה, ברומניה, באנגליה, בצרפת, בארצות הברית ובדרום אפריקה, שבה גם נפטר בעת שליחותו בשנת ה'תרמ"ב.
במשך השנים פרסם מאמרים רבים בעיתונות העברית והיהודית בישראל ומחוצה לה.
אחד ממאמריו אף צוטט בספרו של משה הס "רומא וירושלים".
נאם רבות בפני הקהילות היהודיות וגורמים לא יהודיים למען יישוב ארץ ישראל, פיתוח החקלאות בה והגנה על היהודים בארץ ישראל ומחוצה לה.
פעל למען יהדות רומניה ופרסם את הספר "ארץ-ישראל ורומניה - תיאור הארץ הקדושה ומצבם של רומניה ויהודי רומניה בעבר ובהווה".
בספרו זה פיתח את רעיונו ליסוד מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
קשר קשרים חשובים עם גורמים נוצריים באימפריה הבריטית ופעל מול גורמים שונים גם במישור הדיפלומטי ביניהם אף נפגש עם המלכה ויקטוריה ועם נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
פעל נמרצות למען היישוב היהודי בארץ ישראל, התנגד למנגנון ושיטת החלוקה ובשל כך סבל מהתנכלויות חוזרות.
לקח חלק ביוזמות ופעולות רבות למען היישוב.
היה חבר כבוד בתנועת כל ישראל חברים.
ברל כצנלסון כתב על רבי חיים צבי שניאורסון:
בשנת ה'תרי"ב, (1852) בקירוב, יצא רח"צ שניאורסון בשליחותו הראשונה מטעם קהילות חברון וירושלים ונסע אל דמשק, חלב ומצרים.
את דרכו חזרה לארץ עשה דרך המדבר.
בשנת ה'תרי"ז, (1857) יצא מטעם קהילות חברון וירושלים אל פרס, הודו, סין ואוסטרליה.
בהודו ביקר בעיקר מומבאי וכלכתה.
בביקורו בסין שהה גם מספר ימים במחיצת עסקן הציבור ממשפחת ששון, ראובן דוד ששון.
את המינוי לשליחות למען בתי מחסה קיבל בחודש סיון בשנת ה'תרכ"א מכולל הו"ד מכולל אוסטריה וגם מכוללות עדת הספרדים בראשות הראשון לציון הרב חיים דוד חזן שכן בניין הבתים היו מיועדים לבני כל העדות.
למסעו זה הצטייד שניאורסון גם בהמלצות מהקונסולים של אנגליה ואוסטריה.
המסע הארוך בשנית עד אוסטרליה טמן בחובו לא מעט סכנות בכללן טבעה הספינה בה הפליג בקרבת הודו.
שניאורסון הגיע לאוסטרליה בשליחותו השנייה בא' בכסלו ה'תרכ"ב תחילה פעל בעיר מלבורן בה ערך אסיפה עם ראשי הקהילה היהודית במקום אשר החליטו להקים ועד למען מטרת השליחות וארגנו מספר כינוסים ציבוריים בהם נכחו יהודים וגם נוצרים.
באסיפות אלו נאם השליח שניאורסון וכן מראשי הקהילה היהודית.
בין הנואמים היו גם אנשי דת נוצריים ודמויות בולטות בהנהגה המקומית של העיר.
בעקבות האסיפה המשותפת הוקמה בעיר אגודה משותפת לתמיכה ביהודי ארץ ישראל בשם "חונני עפר ציון" לאגודה זו נרשמו מרבית חשובי העיר.
גם איסוף הכספים נחל הצלחה רבה.
עיתוני העיר פרסמו דוחות מפורטים על האסיפה המשותפת ולאחר מכן פרסם על כך גם עיתון היהודי המגיד בהרחבה.
בזמן שהותו של שניאורסון במלבורן הוציא לאור חוברת בשם "ישועת ישראל" בה הביא את נאומו הראשון לפני האסיפה המשותפת בתרגום לאנגלית מאת רב הקהילה.
וכן צירף את הפרסום שהופיע בעיתון המקומי ARGUS וסיכום של ההצעות שהתקבלו באותה אסיפה.
חוברת זו סייעה לו רבות בהסברה בהמשך למען פרוייקט בתי מחסה.
יש לציין שבזמן שהותו במלבורן העיבה פרשייה של התנגשות בינו לבין השד"ר יעקב ספיר שהעיבה על אמינותה של השליחות, אך שניאורסון יצא מפרשייה זו כשידו על העליונה בתמיכת נכבדי הקהל באוסטרליה ובאישור מחדש בשם שולחיו וממליציו בארץ ישראל.
כך שספיר נאלץ לעזוב את הארץ.
שניאורסון המשיך במסעו בערי אוסטרליה שבמדינת ויקטוריה וכן במדינת ויילס הדרומית.
גם בהם נעזר הן ביהודי המקום והן באישי דת נוצרים לגיוס הכספים הן באסיפות משותפות והן במגביות שערכו אישי הקהל בבתי הכנסת או בכנסיות וגם שם נעזר בפרסום העיתונות המקומית.
מאיירס ממלבורן העריך ש-75 אחוז מהכספים שנאספו באוסטרליה, הגיעו מתרומות הנוצרים.
פעולותיו של שניאורסון באוסטרליה ובכללם קטעים מנאומיו ומנאומי שאר הדוברים באירועים שארגן, הגיעו לעיתונות היהודית באירופה באמצעות העיתונות האוסטרלית.
זאת בנוסף לעיתון ג'ואיש כרוניקל מלונדון שהעסיק כתב משלו באוסטרליה בשל תפוצת העיתון ברחבי האימפריה הבריטית.
כך שרעיונותיו של שניאורסון בדבר 'גאולת ישראל בדרך הטבע' פורסמו בתפוצה רחבה באירופה ובחלק מהעיתונים אף ציינו את הדמיון בין דברים אלו לדברי הרב צבי הירש קלישר שפורסמו אף הן באותה עת.
יש לציין שבאותה עת בה הקים שניאורסון סניפים באוסטרליה, הוקמה בפרנקפורט ה"חברה ליישוב ארץ ישראל" על ידי דוד לוריא אף שאלו הוקמו במקביל ללא ידיעה זה על זה, אולם עיתון המגיד שידע על כך, קרא עם פרסום דבריו של שניאורסון לתמיכה בארגון של לוריא בפרנקפורט.
גם משה הס שהכין בראשית 1862 לדפוס את ספרו "רומי וירושלים", התרשם מהפרסומים בעיתון המגיד שהיו כבר בחודש מרץ, כך שהספיק להכניס את הפרסום מהעיתון בהערה מיוחדת כנספח בספרו הנ"ל, אותה הביא כהוכחה לתמיכת יהודים ונוצרים אדוקים ברעיון תחייתו המדינית של עם ישראל בארץ ישראל.
גם בשנת 1863 המשיכו להתפרסם באירופה ידיעות על פעולתיו ונאומיו של שניאורסון כגון בעיתון דער איזראעליט.
שניאורסון חזר לארץ ישראל בחודש סיוון ה'תרכ"ג 1863 וזכה לתשבחות על שליחותו המוצלחת ואף למכתב הוקרה מאת הראשון לציון הרב חיים דוד חזן.
בהיותו בארץ ישראל הגיע לידיו ספרו של הרב קלישר דרישת ציון בה מצא רעיונות דומים לשלו, וכן התרשם ממאמרו של דוד גורדון "בשובה ונחת תוושעון" שפורסם בעיתון המגיד.
לאור דברים אלו החל להתמסר יותר לרעיון יישוב ארץ ישראל וחידוש המדינה בה.
בשל פרסומו והמעמד שרכש בקרב ארצות האימפריה הבריטית, החל לפרסם מאמרים בעיתון ג'ואיש כרוניקל.
תחילה כתב בעברית ומאמריו תורגמו לאנגלית, ובהמשך כתב באנגלית, שפה אותה רכש בהדרגה במהלך שליחותו.
את מאמרו השני פרסם העיתון תחת הכותרת "ירושלים-התוכנית להתיישבות" ובה כתב כי אין זה נכון שתושבי הארץ רוצים לסמוך על החלוקה אלא להפך רוצים הם להתפרנס מזיעת אפם לו הדבר יתאפשר להם ואפילו בשכר מועט.
בעקבות מאמרו זה של שניאורסון פרסם העיתון בגיליון הבא מאמר ראשי מטעם העיתון שהוקדש לנושא "בעיית היישוב היהודי בארץ ישראל".
מאמרו בעיתון החבצלת בו קרא להקמת מושבות חקלאיות בארץ פורסם בט' בחשוון ה'תרכ"ד קיבל הד ופורסם מאוחר יותר עם התייחסות נוספת גם בג'ואיש כרוניקל.
מאחר שבאותה שנה נסגרו העיתונים העבריים בארץ בהוראת השלטונות, חזרו העיתונים והעלו את הנושא רק כעבור שבע שנים.
שניאורסון המשיך לפרסם מאמרים בעיתונות גם בשנים מאוחרות יותר בחלקן אף ככתב רשמי מארץ ישראל.
במאמריו כמו זה שהתפרסם בג'ואיש כרוניקל לקראת ט' באב ה'תרכ"ו קרא שוב שאין לסמוך על הנס אלא לגאול קרקעות לקנות שדות וכרמים וזו תהיה האתחלתא דגאולה.
גם בשנים הבאות כתב והשתתף בצורה בולטת בעיתונים יהודיים שונים בהם בעיתון העברי הצופה בארץ חדשה שהחל לצאת בארצות הברית ב-1871. שניאורסון גם המשיך והצליח לפרסם מאמרים אודותיו או מכתבים שלו בעיתונות הכללית של עמי העולם כגון בתקופת פעילויותיו בארצות הברית.
בשנת 1863 התקיימה בירושלים אסיפה גדולה ביוזמתו בהשתתפות הראשון לציון חיים דוד חזן ונכבדים מעדות נוספות.
מטרת האסחפה הייתה לבחון כמה אנשים מוכנים לעבור לעבודה חקלאית וכיצד לממש זאת.
באסיפה החליטו בין היתר שיש להשיג רישיון מהשלטון לרכישת קרקעות לשם עיבודן, ושיש להקים תשתית תמיכה בת שלוש שנים לשם התחלת הפרוייקט.
בעקבות האסיפה הודיעו כמאה משפחות על רצונם לעבור לעבודת אדמה ובראשות הוועד עמדו הראשון לציון, הרב חיים צבי שניאורסון והרב משה בנבנישתי.
היוזמה לא יצאה לפועל בגלל דעיכתה של ה"חברה ליישוב ארץ ישראל" בפרנקפורט עליה התבססה היוזמה וכן בשל הרעה ביחס השלטון הטורקי, דבר שבא לידי ביטוי גם בהוראתם בשנת 1864 לסגור את שני העיתונים העבריים שהיו באותה עת בארץ.
ניסיון היציאה למסע אל יהדות אתיופיה, תימן וסין
בשנת ה'תרכ"ד (1864) רצה הנוסע בנימין השני לצאת למסע אל יהדות חבש, תימן וסין כדי ללמוד על מצב היהודים שם.
זאת לאחר ששמע על רדיפות של יהודים באתיופיה בשל דתם, רדיפות של יהודי תימן מסיבות מדיניות וכן האפשרות לבקר בסין שלא הייתה קודם לכן.
לשם המסע חיפש תמיכה אצל ועד שליחי הקהילות בבריטניה.
בלונדון אכן נוסד ועד למטרה זו אבל בנימין נפטר באמצע ההכנות למסע.
מותו הפתאומי כמו גם ההכנות לשליחות לארצות אלה התפרסמו בעיתונות.
ר' חיים צבי שניאורסון שכבר שקל בעבר מסע אל חבש, פנה באמצעות העיתון ג'ואיש כרוניקל אל הוועד בבקשה שלא יבטלו את השליחות אלא ישלחו אותו.
לאחר שציין את ניסיונו ותרומותיו בשליחויות קודמות.
קלוזנר מציין ששניאורסון ראה בשליחות זו חשיבות כפולה: להביא לנידחי ישראל את דבר היישוב בציון והיהדות, ולקבל מידע אודות מצב היהודים שם וללמוד על המסורת שנשתמרה בקהילות הנידחות.
שניאורסון סבר שעצם העובדה שקהילות אלו נשארו ביהדותם למרות כל מה שעברו במשך השנים מעידה על אמונתם האיתנה.
למרות ההמלצות שצירף עבורו, הצעתו לקבלו לשליחות זו לא התקבלה.
אולם העניין המשיך להתפרסם ולהטריד את מנהיגי הציבור בעיקר בשל רדיפות ופעולות המסיון להמרת דתם של יהודי ביתא ישראל, כך שב-1867 נשלח שליח אחר מטעם חברת כי"ח.
בשנת ה'תרכ"ו (1866) סבל היישוב בכל הארץ מבצורת, ממספר מכות של ארבה וממגפת הכולרה.
באותה שנה שניאורסון שכבר חזר מרומניה, החל לשמש ככתב העיתון הלונדוני לתיאור המצב בארץ.
המצב בארץ הביא אותו לפרסם כי לא עת לבנות בתים ולקנות שדות אלא להושיט עזרה דחופה לרעבים ולחולים.
שניאורסון ניצל במה זו גם כדי למתוח ביקורת על סדרי היישוב ובעיקר על העדה האשכנזית.
ולהביע את השקפותיו כיצד ניתן וצריך לשפר את המצב.
ככתב העיתון הוא סיקר גם את ביקורו השישי של משה מונטיפיורי.
שניאורסון אף פנה למונטיפיורי בהצעה להקים מיזם לאגירת תבואה כך שבשעה שמחירה עולה בעת ביקושים רבים, יוכלו לספק לעניים תבואה במחיר זול ובאיכות טובה.
הצעה זו הייתה דוגמה לעמדתו שמנהיגי הציבור לא נותנים את דעתם לתכנון ארוך טווח ולא נערכים כראוי לספק את צורכי העניים בהתאם.
כך למשל בתיאור אחת ממכות הארבה ציין שלא הסבה נזק כבד כפי שחששו בתחילה וזאת על אף שלטובת גיוס תרומות ליישוב, היה יותר נוח להציג מצג קשה יותר.
דברים אלה כמו גם התקפותיו על שיטת החלוקה ואופן ביצועה, הביאו לכך שראשי הכוללים גרמו לפיטוריו ממשרתו ככתב העיתון והציגו אותו כלפי היישוב כאדם המזיק לציבור.
מאידך המשיך שניאורסון לפרסם מכתבים מטעמו כגון הכתבה שפורסמה תחת הכותרת "קול תלונה מירושלים" בה כתב נגד חלק מראשי הכוללים בארץ אשר לטענתו מסכלים כל יוזמה אופרטיבית לעזרת היישוב ובמיוחד יוזמות לפיתוח עבודה בחקלאות.
הוא אף האשימם שהם מנצלים את היותם גבאי החלוקה כדי להשתרר ולשעבד את הציבור.
על אף שיוזמתו להקמת מאגר תבואה לא התקבלה.
החליט שניאורסון בקיץ ה'תרכ"ו להוציא את היוזמה לפועל בעצמו.
לשם כך הקים את "חברת יהודה וישראל" בעזרת הרבנים עזריאל זליג הויזדורף ונתן קורנל לשם הקמת מחסן בירושלים לאגירת חיטה ופחמים בכמויות גדולות בקיץ כשמחירם זול כדי למוכרם לעניים בחורף במחיר זול.
בתחילה פנו אל "ועד כל הכוללים" שנוסד באותה שנה אך לא נענו.
הם המשיכו ופנו בתוכנית מפורטת אל יהדות אנגליה ולא ידוע אם קיבלו תמיכה מהם.
האגודה קיבלה לבסוף תמיכה משמעותית מהקונסול הפרוסי, והמחסן שהקימו החזיק מעמד זמן רב והקל על תושבי העיר ואפילו שימש תושבים מוסלמים.
בזמן שהותו בטבריה יזם פרויקט לאיסוף תרופות למען בית המרקחת המקומי.
לצורך הפרוייקט נעזר בקשריו עם יהדות אנגליה.
כמו כן החל ביוזמה להקמת התיישבות חקלאית של כ-60 משפחות מטבריה שהביעו רצונם בכך.
לשם כך כתב שוב לעיתון באנגליה, נפגש עם נכבדים יהודים משם, ואף יצא בהמשך לשליחות לאנגליה לטובת היוזמה, אך הפרוייקט לא הצליח לצאת אל הפועל.
קשריו עם חברת כל ישראל חברים
כאשר יצא שניאורסון ללונדון, נסע דרך מצרים, כנראה עבר בקושטא ומשם ביקר פעם שנייה ברומניה ואחר כך בפריז.
בדרכו, בשהותו באלכסנדריה, נפגש עם קרל נטר שהיה בדרכו לחקור אפשרויות של חקלאות עבור יהודי פרס ויהודי ארץ ישראל.
סביר להניח שבפגישתם עסקו שניהם בנושאי ההתיישבות החקלאית של היהודים.
במסעו לקח שניאורסון את בנו אברהם שמואל, כדי שילמד בחו"ל.
כאשר הגיעו לפריז נפגש שניאורסון עם ראש חברת כל ישראל חברים, אדולף כרמיה וכן עם הד"ר אלברט אברהם כהן.
יש להניח שגם עימם דיבר בענייני ישוב ארץ ישראל.
כמו כן מסר שניאורסון את בנו ללימודים בבית הספר של הארגון בהשגחת ד"ר אלברט כהן שלקח על עצמו להיות פטרונו של הנער.
בשנת ה'תרכ"ה בערך, יצא שניאורסון לראשונה בשליחות לרומניה בה שהה כשנה.
לא ידוע הרבה על תקופת שליחותו זו מלבד שרכש מידע רב על תנאי חיי היהודים בה, והתנאים הגאוגרפיים הכלכליים והפוליטיים שלה.
מידע זה סייע לו בפעולותיו הבאות למען היהודים ברומניה.
מספר שנים לאחר מכן החל שניאורסון לפעול נמרצות למען יהודי רומניה שמצבם בה היה רע מאוד.
שניאורסון הצליח להביא למינויו של היהודי בנימין פרנקלין פיישוטו כקונסול אמריקאי ברומניה.
מינוי זה ופועלו של פיישוטו תרמו מאוד למאבק לשיפור מצבם הקשה של יהודי רומניה.
בקיץ ה'תרכ"ח, יוני 1868 הגיע שניאורסון לאנגליה ושהה בה כחודשיים בשליחות היהודים מטבריה, בדגש על יוזמתם להקמת מושבה חקלאית.
לשם כך היו זקוקים לא רק לסיוע כלכלי אלא גם לאישורים מהשלטון העות'ומאני.
כשהגיע ללונדון הכריז העיתון ג'ואיש כרוניקל על בואו ועל מטרותיו.
בביקורו הוא פנה אל הציבור דרך העיתון וקיבל אהדה ואימון ממערכת העיתון.
בתקופה זו ערך שניאורסון הרצאות פומביות ופגישות פרטיות עם אישי ציבור בעלי השפעה כגון סר פרנסיס גולדסמיד יהודי חבר הפרלמנט הבריטי, ריצ'רד דובס ועוד.
שניאורסון הכיר את הטיעונים שיכלו לגרום להיסוס ואי אימון בהיתכנות יוזמתו והגיע אליהם עם תשובות ואף סימוכין לטענותיו.
כך טען שיש בארץ ישראל גם יהודים המנוסים בעבודת אדמה כגון בשפרעם כפי שהעיד משה מונטיפיורי לאחר מסעותיו.
עוד טען בעד שיפור המצב הביטחוני והטבה ביחסו של השלטון העות'מאני אל יהודי הארץ, לטענות אלה, סייע גם העיתון בפרסמו מכתב של רופא מבית החולים רוטשילד בירושלים המתאר את המצב בה.
אף על פי כן, שליחותו לא צלחה והוא עזב באכזבה את אנגליה בכותבו אליהם במאמר בעיתון: "קיוותי, כי מאנגליה תבוא ישועת אחינו בני ישראל בארץ הקודש, אך אהה, טעיתי!" הוא הביע תקווה שחברת כי"ח אשר באותם ימים החלה להתעניין ביוזמה חקלאית בארץ, תעזור למימוש יוזמתו.
כספיו לטובת שליחות זו נגמרו, והוא החליט לנסוע מאנגליה לארצות הברית "בשליחות עצמו" על מנת להביא את רעיונותיו אודות פיתוח היישוב היהודי בארץ לתושבי ארצות הברית יהודים ואף נוצרים.
שניאורסון הצליח לגייס מכמה אישים באנגליה מימון לטובת נסיעה זו.
ב-1869 שניאורסון הגיע לארצות הברית, מצויד במכתבי המלצה וביצירת קשרים עם חוגים בעלי השפעה יהודים ונוצרים.
שליטתו בשפה האנגלית, כישרונו הרטורי כמו גם הופעתו בלבוש מזרחי ייחודי סייעו להצלחת הרצאותיו ולהתעניינות ופרסום בעיתונות.
קלוזנר סובר שבזמן ביקורו זה הגיע שניאורסון לפסגת פעולותיו והשפעתו.
עם בואו לארצות הברית, נשלחה אליו הזמנה מטעם אישי ציבור בניו יורק המבקשים לשמוע את רעיונותיו.
בין החתומים נמנה גם הנרי וורד ביצ'ר' מטיף נוצרי ונואם מפורסם, מדינאי ועיתונאי חשוב, הידוע גם כאחיה של הארייט ביצ'ר סטואו כותבת הספר אוהל הדוד תום.
בוושינגטון, במסגרת הרצאותיו בעיר, הרצה פעמיים גם בפני נכבדי המדינה ובהם משפחת הנשיא והשגריר הטורקי באמריקה.
שניאורסון אף ניסה לפעול על הממשל להחליף את הקונסול מטעמה בירושלים, וכן עודד אותם להעניק סעד ותמיכה בדומה לתמיכת הקונסוליות האירופאיות בנתיניהם היהודים.
פעולתו הנמרצת בעניין החלפת הקונסול האמריקאי ויקטור בובושה, נבעה מחמת היותו עוין ותוקפני מאוד כלפי היהודים בירושלים.
עוינות שהגיעה לשיאה בפרשיית נערה יתומה שאחותה המומרת ניסתה להעבירה על דתה.
פרשייה זו במהלכה נפגעו ונאסרו המגינים על הנערה בהם ר' אריה נאמן, הסעירה את היישוב היהודי ועוררה הדים בחו"ל ונגעה גם לקונסוליה הפרוסית אשר פיטרה את הקונסול שלה בגין הטיפול בפרשה זו.
הקונסול האמריקאי בירושלים אמנם הושהה מתפקידו אך רק לזמן קצר וכשחזר היה עוין אף יותר בשל הדחתו.
בוושינגטון הגיע שניאורסון בלווית כמה מכובדים יהודים אל גורמי ממשל שונים, ואף נפגש עם מזכיר המדינה האמריקאי ועם נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
פגישה זו עשתה רושם רב וזכתה לתהודה רבה בציבור היהודי בארצות הברית ובתפוצות.
בעיתונות היהודית היו שבירכו על פעולותיו והיו שביקרו בטענה שפעל לבד מבלי שנשלח לכך כנציג רשמי ועוד.
יתר על כן זכתה פגישתו עם מזכיר המדינה וראיונו אצל נשיא ארצות הברית לפרסום בכל עיתוני ארצות הברית.
בחלקם אף הובא דו"ח מפורט עם כל נאומו בפני הנשיא.
העיתון הוושינגטוני "National Intelligencer" אף תמך בבקשתו שקונסול ירושלים יגן על היהודים וישמיע בשעת דחקם את קולו בעולם הנוצרי ובמדינה המוסלמית הגדולה בעולם.
בדצמבר 1869 אכן הועבר הקונסול האמריקאי סופית מתפקידו בירושלים.
הצלחתו של שניאורסון בעניין הקונסול עודדה אותו לפנות אל נשיא ארצות הברית בעניין מצבם הקשה של יהודי רומניה.
בינואר 1870 פנה אל הנשיא במכתב גלוי, אותו פרסם גם בעיתונים, בו ביקש שממשלת ארצות הברית תפעל להקלת מצבם של יהודי רומניה.
שניאורסון ביקש כי ארצות הברית תצטרף ללחץ מעצמות אירופה על ממשלת רומניה בעניין.
במכתבו הוא פנה אל ערכי המוסר החופש והצדק האמריקאיים.
כך למשל כתב שהיה מוסר את דם ליבו כמו אברהם לינקולן, למען אחיו, ובלבד שיראה אותם לפני מותו משוחררים וגאולים.
בעקבות פעולות אלה גדל פרסומו בארצות הברית והוא הוזמן להרצות בפני יהודים ונוצרים, בערים רבות בארצות הברית.
כך למשל בנובמבר 1870 הוזמן על ידי מנהיג המורמונים להרצות בפניהם בסולט לייק סיטי.
בהרצאותיו תיאר את מצב היישוב היהודי וכן של שאר יושבי הארץ תוך התייחסות לתרבותם מנהגיהם ועוד.
בחלקן גם פרס את השקפתו בדבר עתידה של הארץ במסגרת גאולת ישראל תוך שהוא מציע הצעות מעשיות לטווח הזמן הקרוב.
לתיאוריו של שניאורסון יש חשיבות רבה למחקר אודות מצבו של היישוב בארץ באותה תקופה.
במסגרת ידידותו עם סופרים ועיתונאים יהודים בניו-יורק, הצטרף בשנת 1871 לעיתונאי צבי הירש ברנשטיין ועם תחילת צאתו לאור של העיתון העברי הצופה בארץ חדשה בניו-יורק, לקח שניאורסון חלק בולט בכתיבה בו וסייע להפצתו במסעותיו בארצות הברית.
בכתבותיו בעיתון תיאר מרשמיו בקהילות יהודיות בארצות הברית בהן ביקר.
כתב בתקיפות בנוגע לשמירת הדת בקרב יהודי ארצות הברית במגמה לחזק בקרבם את הדת וכן המשיך לכתוב ולהתפלמס בנוגע לרעיון שיבת ציון.
חזרתו לטבריה החרם והפגיעה בו
בשנת 1874 עבר שניאורסון לטבריה, כנראה בשל מצב בריאותו נזקק לחמי טבריה ותנאיה החמים של העיר.
מצבו הכלכלי לא היה טוב והוא פתח במקום בית מלווה למשכונות.
עם חזרתו לטבריה חידש את היוזמה לייסוד מושבה חקלאית בסביבה וכן המשיך לצאת נגד סדרי החלוקה.
פעילותו עוררה התנגדות גדולה של ראשות חסידי גליציה מכולל אוסטריה בטבריה.
הללו זעמו עליו בגין עמדותיו ופעולותיו נגד החלוקה וגישתו בדבר דרכי גאולת ישראל בדרך הטבע.
בחינוך שקיבל בנו באירופה אצל חברת כי"ח ראו סכנה שתוכל לפגוע בהם אם יבוא בנו לטבריה.
כך העלילו עליו עלילות שונות שכללו טענות על מעילה בכספי תרומות לעניים, האשימו שהוא נהיה רפורמי ואף כופר ומומר, היו אף שטענו שהוא חבר לכת הבונים החופשיים.
לבסוף הטיל הדיין אברהם צבי הלוי חרם על שניאורסון ובכך ראה ההמון המוסת כאילו הותר דמו.
ב-28 בנובמבר נרגם באבנים והוכה על ידי אותם חסידים.
הוא נכלא בחדר לחמישה ימים ולאחר מכן הובל עירום בביזוי ברחובות העיר רכוב על חמור, תוך שהוציאו עליו לעז שהוא משוגע המדמה בנפשו שהוא המשיח.
למעשה הושלך שניאורסון וגורש מהעיר ואלמלא נאסף על ידי ראש מנזר פרנציסקני שבא לעזרתו וטופל על ידי נזיריו היה מת.
הדוכס מאולדנברג ששהה באותה עת בארץ ושמע על המקרה סידר שיעבירו אותו לירושלים שם שהה כחודשיים בבית חולים.
לאחר שהתאושש ניסה שניאורסון לתבוע שיעשה צדק עמו ושהפורעים יועמדו לדין.
הוא עבר מסכת ייסורים ארוכה נוספת בניסיונו זה.
תהליך שגרר פרשיות נוספות שזכו לפרסום בארץ ובתפוצות ואף בעיתונות הכללית באירופה, בהן הושמץ בצורה חמורה.
אחד האירועים הקשים היה בעת שהגיע לטבריה עם הקונסול האמריקאי לאחר שבהתערבותו נשלחו למושל טבריה הוראות ממושל הכללי בסוריה והפחה בעכו.
המושל בטבריה עצר כ-9 מראשי הפוגעים בו אולם הללו הצליחו באמצעות המון רב של חסידים ובאלימות לשחררם.
למושל טבריה לא היה הכוח הדרוש כדי לעמוד מול התקוממות זו.
התקוממות זו למעשה העמידה את כלל תושבי טבריה היהודים בסכנת הענשה קולקטיבית מצד השלטון, כך שאישים כמו מונטיפיורי נאלצו לצאת למען הגנתם של כלל תושבי העיר היהודים.
מה שאפשר שוב למסיתים להציג את שניאורסון כאויב מסוכן לציבור היהודי.
למרות מאמציו הרבים לא הצליח שניאורסון להביא להענשת רודפיו ולקבל פיצויים על אובדן רכושו.
העיתון ג'ואיש כרוניקל בהתייחסו לפרשיות הללו הציגן כדוגמה אופיינית של התנגדות קנאית לאדם שעשה מאמצים להפסיק את שיטת החלוקה.
על שנותיו האחרונות לא ידוע הרבה.
בשלב מסוים ייסד שניאורסון בנק קטן בירושלים בשותפות עם נתן גרינגרט.
מסעו האחרון של שניאורסון היה לדרום אפריקה כנראה במטרה לפעול שם כפי שפעל באוסטרליה.
כאשר הגיע לכף התקווה חלה.
המדינה עצמה סבלה ממגפות ומחלות רבות והוא הושם בהסגר ונפטר שם בשנת ה'תרמ"ב בקירוב.
ע"פ דברי השלטונות הבריטיים לאחיו פנחס נראה שהובא שם לקבר ישראל.
"ישועת ישראל" חוברת באנגלית שיצאה לאור במלבורן בשנת 1862. (פורסמה גם באנגלית בשנתון הרצל כרך ו ניו-יורק 1965).
"ארץ-ישראל ורומניה - תיאור הארץ הקדושה ומצבם של רומניה ויהודי רומניה בעבר ובהווה" בספר זה מופיע רעיונו ליסוד מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
יצא לאור בארצות הברית 1872.
אחיו הבכור ר' שניאור זלמן - מחבר ומוציא לאור של כתבי יד רבים של הספרות הרבנית והקבלה, רכש את ספרייתו התורנית העשירה של הרב החיד"א.
בביטאון המעיין נכתב שע"פ מפקד מונטיפיורי בשנת תרט"ו נמנה בין ראשי עדת חב"ד בירושלים, ובמפקד תרכ"ו הוגדר כ"סופר החברות של הכולל".
אחיו הצעיר פנחס אליהו, מכתב ממנו אל קרל נטר מצוי בארכיון מקוה ישראל.
בנו אברהם שמואל נשלח ללמוד במוסד החינוך של דר' אברהם אלברט כהן מראשי כי"ח אשר מונה כפטרון לחינוכו.
אברהם שמואל למד רפואה והיה רופא בברדיצ'ב.
בן נוסף בשם משה גר בצפת ובשלב מסוים עבר לארצות הברית והיה בה רב של קהילה חסידית.
כמו כן היו לו שתי בנות, אחת מאשתו הראשונה בשם חיה ובת נוספת מאשתו השנייה.
נודע בכינויו "האבא של הצנחנים".
קונביץ נולד בקובנה, בירת ליטא.
בשנת 1941, בהיותו בן 13, פלשו הגרמנים לליטא ובמהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו הוריו ואחותו.
הוא שרד את גטו קובנה ומחנה הריכוז דכאו.
חברו אורי חנוך, העיד על מקרה שבו כמעט קיפח קונביץ את חייו במחנה קאופרינג (מחנה משנה של דכאו):
"שעות ארוכות ביום ובלילה עבדנו באתר הבנייה, שלדי אדם שמשקלם ארבעים קילוגרם, נושאים על גבם שקי מלט ששקלו עשרים ושלשים קילוגרם.
מי שכשל ונפל לתוך יציקות הבטון, נקבר חיים...
חיים כשל ונפל ממדרגת העץ לעבר ברכת הבטון הענקית, שבה נקברו כל מי שנפלו מהפיגומים.
למזלו, כבר שקל מעט מאוד וכשנפל נתפס סנטרו בזיז ברזל שבלט מהמבנה והוא נשאר תלוי על הזיז.
העובדים האחרים ניצלו רגע שהמשגיח לא שם לב, הורידו אותו מהזיז, סחבו אותו כל הדרך ממקום העבודה על דלת עץ והעבירו אותו לבית החולים של המחנה.
כך עזרו אנשים טובים זה לזה במחנה שלנו".
לאחר המלחמה פעל קונביץ במסגרת בית"ר והאצ"ל בגולה.
קונביץ עלה לישראל, השלים את לימודיו באוניברסיטת תל אביב והקים משפחה ברמת גן (נולדו לו שלושה ילדים כאשר שניים מהם תאומים, בן ובת).
הוא עבד משנת 1950 בעיריית רמת גן.
הוא שימש כיו"ר איגוד הגזברים של ישראל והיה הגזבר הוותיק ביותר בארץ – שימש כגזבר העירייה במשך 40 שנה.
עבד תחת כל ארבעת ראשי העיר מאז היווסדה.
סך הכול עבד קונביץ בעירייה במשך כ-60 שנה.
קונביץ היה ממנהלי קבוצת הכח רמת גן אשר זכתה באליפות ישראל ובגביע המדינה בשנות ה-60.