tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרושה מיומנות על מנת ליצור צורה מוצלחת של קומדיה כזו, והדמויות משורטטות מעט יותר אבסורדיות ממה שהן צריכות להיות, ומשוחקות עם תפיסה." איברט הוסיף את הסרט לרשימת עשרת הסרטים המוצלחים של 1978.
בביקורת במגזין טיימס כתב פרנק ריץ', "בשיאו הוא מבטא את הפחדים והתיעוב של ילדים שבגרו בשנות השישים המאוחרות, במקרה הגרוע נחשף בית החיות בטיפשות מתועבת.
השיאים המצחיקים מפצים בקלות על הרגעים הנמוכים." גארי ארנולד כתב בוושינגטון פוסט: "בלושי שולט על מערך זדוני הבעות קונספירטיביות עם הקבל...הוא מצחיק בצורה בלתי נמנעת בשילוב של רגעי סלאפסטיק בגאוניות".
דייוויד אנסן כתב בניוזוויק: " אם בית החיות לוקה בהוראתיות הפארודיה של ספר הסיום של בית הספר התיכון למפון, זהו עדיין הומור נמוך מסוגה גבוהה."
כשיצא הסרט יצאו לנדיס, ווידוס ואלן למסע ארצי לקידומו.
אולפני יוניברסל הוציאו כ-4.5 מיליון דולר על קידום הסרט בקמפוסים נבחרים ברחבי המדינה וסייעו לסטודנטים לארגן מסיבות טוגה.
מסיבה כזו במרילנד הגיעה לכאלפיים משתתפים ובאוניברסיטאות ויסקונסין הגיעו לשיא גינס של כעשרת אלפים איש.
תודות לסרט הפכה מסיבת הטוגות לאירוע האהוב בקולג'ים ב-1978.
בית החולים צ'יסטה, ידוע בשם "דער צ'יסטה שפיטאל",או בשמו הרשמי "בית החולים לבני דת משה" היה בית חולים יהודי גדול ששכן בפרבר הנקרא צ'יסטה (Czyste) בוורשה.
היסטוריה עד למלחמת העולם השנייה
בית החולים לפני מלחמת העולם הראשונה
בית החולים הוקם בשנת 1837 על ידי קבוצת יהודים בעלי הון, ביניהם חסידים אך רובם מתבוללים.
בית החולים לא היה גדול במיוחד, לפני מלחמת העולם הראשונה היו בו רק 250 מיטות אך עם הזמן גדל, בהתאם לגידול האוכלוסין והגיע ל-400 מיטות.
כשהצפיפות בבית החולים עלתה, עקב אוכלוסיית היהודים שהלכה וגדלה החליטו רופאי בית החולים לפעול למען הקמת בית חולים נוסף והוא נפתח ב-1902.
בבית החולים היו כל המחלקות הנחוצות, ביניהן אפילו מחלקה לאשפוז חולי רוח שנפתחה ב-1911. בית החולים אף נחשב לפורץ דרך בתחומים שונים, לדוגמה: בו הוקמה המחלקה הראשונה בפולין לריפוי פיזיקאלי ובמרפאה לאשפוז יום בבית החולים היו מכשירים מאוד מתקדמים לאותה תקופה.
כדי למלא צורך רב של כח אדם מקצועי ומחסור באחיות בבית החולים, נפתח בשנת 1923 בסמוך לבית החולים בית הספר הראשון לאחיות סיעודיות על ידי עמליה גרינוולד אחות מוסמכת אמריקאית.
עם הקמת הגטו בית הספר הועבר ממקומו הסמוך לבית החולים צ'יסטה אל תוך גטו ורשה.
היה זה המוסד החינוכי היחיד שפעל בתוך הגטו בין 1941–1943 באישורם של הגרמנים.
בית החולים במלחמת העולם הראשונה
בזמן מלחמת העולם הראשונה לא הפסיק בית החולים לפעול ובסיומה הוא הורחב.
מבנה בית החולים ששודרג, הציוד המשוכלל והיחס החם והמקצועי של הרופאים יצרו לבית החולים שם טוב בוורשה והסביבה.
אך מספר האחיות בבית החולים היה קטן ולכן בשנת 1923 הוקם לצידו בית ספר לאחיות סיעודיות.
בית החולים לפני מלחמת העולם השנייה
בית החולים ברגעים האחרונים שלפני המלחמה היה במצב טוב מאוד.
בשנת 1938 היו בו כבר 1,174 מיטות, למעלה מארבעה אחוזים מהאוכלוסייה היהודית בוורשה טופלו בו בשנים 1936–1937, מספר העובדים עמד על 488, התקציב השנתי בו הגיע ל-2,200,000 זלוטי ויותר ממחציתו ממומן על ידי העירייה.
בנוסף, הרופאים זכו להערצה מצד היהודים והלא-יהודים בשל הכשרתם המקצועית הגבוהה והמסירות.
מנהלי המחלקות היו רופאים ומדענים יהודים ידועים בכל פולין.
המפורסמים ביניהם, הד"ר סולובייצ'יק המנתח המפורסם, הפרופ' פלטאו, רופא העצבים המפורסם ורופאים אחרים כד"ר ורטהיים, ד"ר כהן, ד"ר קליין ואחרים.
בבית החולים ערכו מחקרים רבים ופרסמו אותם.
מכל פולין הגיעו אליו מטופלים יהודים ומתמחים שבתי החולים היו סגורים בפניהם עקב האנטישמיות.
בזמן מלחמת העולם השנייה אפשר לחלק את התקופות לחמש:
תקופה ראשונה: מראשית המלחמה בספטמבר 1939 עד המעבר לגטו בראשית 1941
הגרמנים הגיעו לוורשה והחלו להפגיז את העיר.
עם תחילתן של הפצצות החל הצוות הרפואי לקלוט פצועים שנפגעו מהפצצות.
בית החולים עצמו היה מופגז דבר שסיכן את העובדים ואת החולים.
אחת הפצצות נחתה באחת מהמחלקות הכירורגיות דבר שצמצם את כמות החולים שבהם ניתן היה לטפל.
בהמשך מחלקות נוספות נהרסו ובית החולים נותר ללא מכבסה, יכולת הסקה או מטבח.
כתוצאה מפגיעות רבות במבנה גם מערכות החשמל, הגז והמים הפסיקו לפעול ועל הרופאים היה לטפל בחולים בתנאים בלתי נתפסים.
כדי להתמודד עם המצב היה עליהם להביא מים מהנהר ולחטא מכשירים במכונת כביסה.
קושי נוסף היה העדר רופאים שכן חלק מן הרופאים הלכו לעזור בחזית מל הגרמנים לפי בקשת ממשלת פולין.
בית החולים היה עסוק מאוד, חולים רבים הגיעו אליו בכל יום חיילים ואזרחים פולנים ויהודים, מספרם היה כה רב שהיה על הצוות הרפואי לפנות מטופלים שהתאשפזו לפני המלחמה כדי לפנות מקום למטופלים חדשים.
למען המחשה, בית החולים היה כה עמוס שבוצעו בו 30 עד 40 ניתוחים ביום והוא עבד 24 שעות ללא הפסקה.
לאחר 27 ימי הפגזה הגיעה התפוסה בבית החיים לשיאה - 5000 פצועים.
ביום זה נודע על כניסת הגרמנים לעיר.
תחת הכיבוש הגרמני היה קשה מאוד לנהל את בית החולים.
לא ניתנה אספקה ולא כסף (הגרמנים לא שילמו למי שעבד בבית החולים היהודי), הרופאים חיו בפחד שיגרשו אותם ואת בני משפחתם מביתם בזמן שהם בעבודה ורופאים יהודים נשלחו למעצר על ידי הגסטאפו דבר שצמצם את מספר הרופאים והקשה על הטיפול.
השלטון הגרמני טען שלא יתערב בניהול אך למרות זאת שלח את מנהל בית החולים הנוכחי להורג ומינה מנהל חדש.
לאחר מכן חלו על בית החולים גלגולים רבים, מבית חולים צבאי אזרחי הוא הפך לאזרחי בלבד, לאחר מכן בשל הריבוי בחיילים פצועים הוא הפך לצבאי בלבד.
בהמשך צווה על בית החולים להיות יהודי בלבד, כל הגלגולים הללו פגעו במטופלים שנאלצו לעבור לבתי חולים אחרים בכל פעם ששונה אופיו של בית החולים.
המגפות בפולין גברו ובית החולים הפך לבית חולים למגפות, באותו זמן יצא צו שאוסר על רופאים ואחיות יהודים לצאת מבית החולים בטענה שהם אלו שמפיצים את המחלות.
על האחיות היה לברוח אחת לתקופה מחלון בחדר המתים כדי ללכת לטפל בילדיהם שנותרו לבד בבית.
כעבור חצי שנה של כיבוש גרמני הפך בית החולים לבית החולים היהודי היחיד באזור ואליו הובאו כל היהודים כיוון שבשאר בתי החולים היהודים נדחו.
תקופה שנייה: מראשית 1941, עם המעבר לגטו, עד הגירוש הגדול ביולי 1942
בראשית 1941 החלה להתפשט השמועה על פתיחת הגטו.
נשאלה השאלה, האם בית החולים יהיה בשטח הגטו, והוחלט שלא.
בשבוע וחצי הראשונים היה בית החולים מחוץ לשטח הגטו.
בהמשך ינואר של אותה שנה הועבר בית החולים לתוך שטח הגטו.
המעבר יצר אי סדר ובלבול בקרב הסגל הרפואי שהובילו להזנחת החולים.
בשבועיים הראשונים בהם הגטו היה סגור לא יכלו הרופאים בתוך הגטו לטפל בחולים שבבית החולים (שעוד לא עבר) והרופאים שהיו מחוץ לגטו לא יכלו לטפל במי שבתוך הגטו.
כדי להגיע לבית החולים היה על הרופאים שבגטו להשיג אישור יציאה ומי שלא השיג אישור נשאר לגור בבית החולים.
היציאה מהגטו התנהלה בצורה מסודרת וקפדנית, הרופאים צעדו בשורה שמורה על ידי חיילים.
היציאה מהגטו הייתה מאורע משפיל בגלל פולנים וגרמנים אנטישמים שזרקו אבנים על השיירה שעברה.
לאחר חיפושים רבים אחר מבנה מתאים בשטח הגטו לבית החולים עדיין לא נמצא מבנה מתאים לקיום בית חולים בעל מחלקות שונות המסוגל להכיל מעל 1000 אנשים.
למרות זאת הוחלט להעביר את בית החולים לכמה מבנים שונים (מהלך שהקשה על הטיפול בחולים וגרם לפגיעה בהם).
המעבר היה לא פשוט הרבה מהציוד הרפואי הוחרם בדרך.
השלטון הגרמני אסר הכנסת ציוד רפואי מתקדם לבית החולים לכן היה צריך להבריח אותו בתוך כרים עליהם ישנו החולים שהועברו, היתרון בשיטה זו היה שהחיילים לא בדקו בצורה יסודית את הרכבים בהם היו החולים כי פחדו להידבק.
לאחר המעבר שונה שם בית החולים ל"צ'יסטה - בית החולים היהודי למחלות מידבקות".
שלושה חולים היו צריכים לחלוק מיטה אחת, מתים וחיים שכבו יחד באותה מיטה כי לא היה מי שיפנה את הגופות, הצוות הרפואי והחולים רעבו ולא היה מספיק כוח אדם.
אחת הדוגמאות לתנאים הקשים היא המחסור בכלים לעירוי.
במקום מכשיר עירוי היה על סטודנטים לרפואה להזריק מנות נוזלים מזרק אחר מזרק, במנות של 40 מיליליטר בכל פעם.
דוגמה נוספת היא המחסור בתרופות, הגרמנים לא הרשו הכנסת תרופות לגטו, לכן "טופורול", החברה לעידוד חקלאות בקרב יהודים, שתלה את צמח הקמומיל בסתר כדי שישמש כסם בטיפולים השונים.
בגלל התנאים הקשים ניסו תושבי הגטו להימנע מלשלוח את קרובי משפחתם החולים לבית החולים ורופאים הגיעו עד לבית החולה כדי לטפל בו בסתר (תמורת תשלום רב).
הרופאים השתדלו להמשיך בשגרה הרפואית שהתקיימה לפני המלחמה ולשמור על רמה מקצועית גבוהה.
לכן הם המשיכו בישיבות צוות רציניות, בהן הם דנו במחלות השונות ובדרכים לטפל בהן.
בתקופה זו החלו מחלת הטיפוס ומחלות מידבקות נוספות להתפשט למגפות, דבר שגרם ללחץ רב בבית החולים ולתמותה של מטופלים ואנשי צוות רבים.
אך בהמשך השנה ניתן היה לראות ירידה בתחלואה במחלות השונות ושיפור במצבם של רבים מהחולים.
את הנתונים הללו ניתן לזקוף גם לזכותו של בית החולים שכנראה, למרות התנאים הצליח לתפקד.
תקופה שלישית: מהגירוש הגדול ב-21 ביולי 1942 עד אקציית ספטמבר 1942
ב-22 ביולי 1942 פורסם ברחובות הגטו צו הדורש מהיהודים לעבור מוורשה למזרח.
כך החלו הפינויים מהגטו למחנות.
צוות בית החולים לא פונה, אך פעילות בית החולים פסקה לזמן קצר.
מבנים רבים שלו נהרסו ואחד מהם הפך למרכז השילוחים בו נעצרו יהודים לפני העלייה לרכבות.
במרכז זה היהודים סבלו קשות, הנשים נאנסו בלילות, משפחות נחטפו ונרצחו בלילות ובכל פעם שהגיע משלוח חדש של משולחים, הם נאלצו לנקות את הזוהמה והמתים מהחדרים במרכז השילוחים.
לאחר זמן מה בית החולים חזר לעבוד אך פעילותו צומצמה שכן ככל שגברו הגירושים צומצם שטח הגטו ואיתו נלקחו לבית החולים חלק מהמבנים ולכן המחלקות השונות חוברו.
נוצר מצב שחולים במחלות מידבקות שכבו באותה מיטה עם חולים במחלות לא מדבקות דבר שסיכן את החולים.
בסלקציות לגירושים דילגו על בתי החולים.
אולי כדי להראות שהנאצים אינם רוצים לפגוע ביהודים ולכן דואגים לחולים.
השערה נוספת היא שהם דילגו על בתי החולים כי לא רצו להידבק.
היהודים, שלא רצו להילקח למחנות, ניסו למצוא מקום מקלט בבית החולים והוא הפך גם למקום מסתור ליהודים שלא חלו.
אפילו היו רופאים ששברו גפיים של קרובי משפחה כדי שיוכלו לאשפז אותם.
אך המחסה לא נמשך לאורך זמן, ב-15 באוגוסט 1942 דרשו הגרמנים להקטין את מספר החולים בבית החולים ולכן ועדה של שלושה רופאים יהודים נאלצה לקבוע מי הולך.
המצב בו יהודים צריכים להחליט אילו יהודים ישרדו ואילו לא הכניס את הרופאים לפאניקה.
תקופה רביעית: מהאקציה בבית החולים בספטמבר 1942 עד ינואר 1943
ב-6 בספטמבר 1942 התקיימה האקציה האכזרית שכונתה "דוד".
לקראת אקציה זו יצא צו שדרש מכל היהודים להתרכז בין ארבעה רחובות.
גם על בית החולים היה לעבור למבנה חדש באחד מהרחובות הללו, תוך שלוש שעות בלבד נאלצו הרופאים להעביר למעלה מ-1000 חולים לאחד הסניפים שהיה קטן ומיועד לפחות מ-270 חולים.
המעבר היה קשה ומותח שכן זו היא משימה כמעט בלתי אפשרית אך לבסוף השלים צוות בית החולים את המעבר.
במבנה החדש גברה הצפיפות ומצבם של החולים החמיר.
באותה תקופה התנהלה סלקציה שקבעה מי נשלח למחנות ומי לא.
כחלק מהסלקציה הוטל על מנהל בית החולים להעניק "מספרי חיים" (זכות לא להישלח למחנות).
נוצרה דילמה אתית קשה כיוון שלא כל עובדי בית החולים יכלו לקבל מספר חיים ומרבית מהעובדים נידונו למוות.
הבחירה נעשתה על ידי קריטריונים התואמים את צורכי בית החולים לדוגמה, רק הצעירים או רק הרווקים הו מקבלים מספרי חיים.
בנוסף נדרש הסגל הרפואי לדלל 90% מהחולים ואכן אותם חולים נשלחו למחנות.
בשלב זה של המלחמה הנאצים ירו חופשי ברחובות הגטו.
בית החולים עבד ללא הפסקה בהוצאת כדורים ובתפירת פצעים.
בגטו כבר הבינו שהנאצים מתכננים להשמיד את כולם ולכן נעשו ניסיונות רבים לברוח.
צוות בית החולים תרם רבות לחלק מהבריחות.
למשל זקנים הוברחו בתוך ארונות קבורה או בתוך אמבולנסים על ידי צוות בית החולים (מסיבה לא ברורה התאפשר לצוות הרפואי לצאת מהגטו אל בית הקברות).
מקרה נוסף מספר על אחות בית החולים שסיממה ילדים כדי שלא ירעישו והבריחה אותם תחת גלימת האחיות שלה ממרכז השילוחים.
נעשו גם ניסיונות למנוע מילדים את הסבל שבקרונות המוות, כך עשתה רופאת ילדים שהשקתה את הילדים במורפיום ממית בזמן האקציה.
בתקופה זו פעלו גם מחתרות בגטו.
פעילי המחתרת שנפצעו לא יכלו להיות מובלים לבית החולים באופן גלויי כי היו נורים בשל היותם מורדים.
כדי לטפל בהם הגיעו הרופאים והאחיות אל הבונקרים של המחתרות כדי לטפל בפצועים.
במהלך הטיפול נחשפו הרופאים לסודות רבים במחתרת ובכך למעשה הפכו לחלק בלתי נפרד ממנה.
תקופה חמישית: מינואר 1943 עד המרד ב-19 באפריל 1943
באקציה שהתרחשה מה- 18 עד 22 בינואר 1943 חוסל בית החולים.
הנאצים פינו את החולים באכזריות ללא התחשבות במצבם הבריאותי.
על האקציה נודע ערב קודם ולכן מי שיכל ללכת מצא מקום מסתור, אך מי שהיה מרותק למיטה נורה במיטתו במהלך האקציה.
עובדי בית החולים התחבאו בעליות הגג ובמרתפים של בית החולים.
באקציה זו נשלחו 6,000 איש לטרבלינקה ונרצחו 800 חולים ו-80 אנשים מהצוות הרפואי.
לאחר האקציה עלתה השאלה - האם לפתוח מחדש את בית החולים.
המתנגדים טענו שאין טעם להמשיך להציל חיים כשהנאצים יורים בהם למחרת.
מנגד, התומכים טענו שכרופאים עליהם להמשיך לנסות להציל חיים עד רגעיהם האחרונים.
לבסוף הוחלט לפתוח מחדש את בית החולים.
ב-18 באפריל 1943 החל המרד המזוין של המחתרת היהודית.
חלק מהרופאים והאחיות הצטרפו למחתרת.
בית החולים שימש כמקום מפלט וסיוע לנפגעים.
לאחר המרד שרדו מצוות בית החולים רק כמה רופאים בודדים שהסתתרו בבונקרים בזמן המרד.
זה היה סוף סיפור הרפואה היהודית בגטו ורשה.
בית החולים שמואל הרופא הוא בית חולים גריאטרי ממשלתי (בניהול משרד הבריאות) הנמצא בבאר יעקב.
נקרא על שם האמורא שמואל, רופאו של רבי יהודה הנשיא.
החל משנת 1980 מוגדר כמרכז ייעודי לטיפול בחולים קשישים מכל גוש דן.
בבית החולים מתקיים מחקר קליני על ידי היחידה המדעית לחקר הגריאטריה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, המשתמש בבית החולים גם להכשרת סטודנטים לרפואה ולסיעוד.
במסגרת בית החולים מתקיים גם המרכז הארצי לטיפול בשחפת ובמחלות ריאה מורכבות וכרוניות, שריד למקורו ההיסטורי כבית חולים לחולי שחפת.
מנהל בית החולים הוא הפרופ' אליהו מזרחי.
אתר בית החולים שימש כבמחנה צבאי של הצבא הבריטי ולאחר הקמת המדינה הוסב למחנה עולים.
ראשיתו של בית החולים בביתן לטיפול בחולי שחפת במחנה העולים, שהוקם על ידי מלב"ן.
בית החולים נפתח על ידי מלב"ן ביולי 1951 על שטח של 180 דונם מאתר מחנה העולים, כבית חולים לחולי ריאות עם מאה מיטות וכוונה להרחיבו ל-500 מיטות אשפוז.
באוקטובר 1952 אושפזו בבית החולים כ-400 חולים.
בית החולים כלל גם בית ספר לאחיות שהכשיר אחיות לעבודה בבית החולים.
בית החולים אשפז גם ילדים, ועבורם קיים גן ילדים ובית ספר.
מלב"ן מימן באותן שנים את רוב הוצאות החזקת בית החולים.
לפחות מסוף שנת 1956 התקיימו דיונים בין מלב"ן ומשרד הבריאות על העברת בית החולים לידי משרד הבריאות.
ב-1 באפריל 1961 הועבר בית החולים לבסוף למשרד הבריאות, לאחר שהושג הסכם עם העובדים.
טקס ההעברה התקיים ב-27 במרץ 1961. בעת ההעברה היו בבית החולים 427 מיטות ב-11 ביתנים.
כבר מאמצע שנות ה-50 החלה ירידה במספר המיטות בבית החולים לאור שיפור הטיפול בקהילה של חולי שחפת וירידת השכיחות של המחלה בישראל.
בתחילת 1962 הוחלט על הפיכת בית החולים לבית החולים היחיד לטיפול בחולי ריאה בישראל, עם סגירת המחלקה לחולי ריאה בתל השומר ובית החולים לחולי ריאה בנצרת.
כן התווספו לבית החולים 35 מיטות לחולים כרוניים.
באפריל 1964 היו בבית החולים 330 מיטות.
לאור הקיטון במספר חולי הריאות הנזקקים לאשפוז, הוקם בבית החולים במאי 1964 מחלקה לכירורגיה קלה לניתוחים לא דחופים.
באוקטובר 1964 נמסר על כוונה להוסיף לבית החולים מחלקות פנימיות ואורתופדיה ולהופכו לבית חולים כללי משני.
לאור זאת, הוחלט לשנות את שם בית החולים והוא נקרא על שם שמואל הרופא.
לבית החולים הופנו חולים מאזור גוש דן בתורנות פעמיים בשבוע.
בעת מלחמות ישראל שימש בית החולים לאשפוז שבויים פצועים, וזכה להוקרה ותרומת ציוד מהצלב האדום.
במלחמת לבנון הראשונה אושפזו בו חיילים סורים שבויים ומחבלים.
ב-1976 החלה יוזמה של רופאים צעירים לפתח את בית החולים כבית חולים כללי עם חדר מיון פעיל באופן רציף, אולם בשנת 1980 נסגר בית החולים במתכונתו כבית חולים כללי והועבר לפעול במתכונת של בית חולים גריאטרי אזורי.
חלק ממחלקותיו הועברו לאסף הרופא וחלק אחר הועבר לבית החולים וולפסון (שנקרא אז "תל גיבורים").
מנהלו הראשון של בית החולים הגריאטרי היה בני חבוט שכיהן גם כראש האגף למחלות ממושכות וזיקנה במשרד הבריאות.
בית החולים מתמחה בטיפול באוכלוסייה הקשישה הכולל סיעוד, אשפוזים תכופים וריבוי מצבים כרוניים, מחלות רקע ומצב נפשי וקוגניטיבי מתדרדר.
כמו כן ניתנים בבית החולים שירותי מרפאות חוץ, דימות ומעבדה.
מצבים דחופים מופנים לבית החולים מחדר המיון של בית החולים אסף הרופא הסמוך.
בית החולים כולל למעלה מ-300 מיטות אשפוז בעשר מחלקות מן הסוגים הבאים: ריאות, מחלקה מוסדית, מחלקת שיקום גריאטרי, מחלקות פנימיות גריאטריות, מחלקת סיעוד מורכב ושירות פסיכו-גריאטרי.
מחלקת הריאות היא מרכז ארצי המתמחה בשחפת מסוגים שונים, מחלת ריאות חסימתית כרונית, ברונכיאקטזיס ומחלות ריאה אינטרסטיציאליות.
בית החולים קאריטס (ברומנית: Spitalul Caritas, לפי המילה הלטינית caritas, שמשמעותה חמלה, אהבה לזולת) היה בית חולים שפעל בבוקרשט, בירת רומניה בשנים 1880–2011 .
הוא שכן ברובע דודשט, ב"סקטור" 3 של העיר, ברחובות הנקראים בימינו טראיאן (מס.31-27), (בזמנו - רחוב שטירביי וודה 32) מקסימיליאן פופר ופרפומולוי.
החל משנת 1950 סונף לפקולטה לרפואה בבוקרשט.
בשיאו השתרע בית החולים על שטח של 1200–1300 דונם.
בימי הרדיפות נגד היהודים פעל באופן רשמי בבית החולים קאריטס בית ספר לרפואה ליהודים בהנהגתו של מרקו קאז'אל.
אחרי שנת 1950 היה בית החולים מסונף לבית הספר לרפואה בבוקרשט ופעלו בו שלוש קליניקות אוניברסיטאיות בראשות רופאים ידועים כמו מקסימיליאן פופר (פתיזיולוגיה), יון ז'ובארה (כירורגיה), קונסטנטין איליאסקו (רפואה פנימית ומחלות לב) ואחרים.
כמו כן פעלה בו למשך שנים רבות מחלקת היולדות הגדולה ביותר בבוקרשט.
בית החולים שירת לא רק יהודים אלא במידה רבה אוכלוסייה חלשה מהסביבה, הסקטור 3 של בוקרשט, ועוד משנות הקמתו בימי המלוכה נודע כ"בית חולים של העניים" שבו ניתנו טיפולי חינם לנזקקים.
אחרי איחוד הנסיכויות הרומניות מולדובה וואלכיה הגיעו לבוקרשט אלפי יהודים שהתיישבו באזור שמאחורי חנות הכל בו אוניריה של היום, בשכונה היהודית שקמה בין הרחובות קאליה קלראש, קאליה וקרשט והתחלת קאליה דודשט, באזור שכלל את הרחובות מירצ'ה וודה, אנטון פאן, לבירינטולוי, פרפומולוי, וולטורילור וטראיאן.
בשנת 1880 הוקם במקום בית מחסה לנשים וילדים עניים, ללא הבדלי דת ולאום, שנועד ל-60 אנשים.
בשנת 1891 נהפך הבית למרפאה "אמבולטורית" שנועדה לכל המקצועות הרפואיים.
מיוזמת הרופא היהודי מקס שאכמן,(1859-1925) ,בוגר הפקולטה לרפואה בפריז ווטרן של הצבא הרומני, נפתח כאן גם בית חולים בן 80 מיטות.
בבית חולים זה פעלו שרותי רפואה פנימית, רפואת נשים ויולדות, כירורגיה ורפואת ילדים.
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1916–1918 ההפך בית החולים לשית חולים צבאי תחת חסות הנסיכה מריה.
אחרי המלחמה, בשנת 1920 פנה ד"ר סיג'יסמונד קוהל (1939-1880) רופא נשים, ליו"ר קהילה היהודית בממלכה, ד"ר וילהלם פילדרמן עם בקשה לקנות מגרש לבית חולים חדש עם מחלקת יולדות ומרפאת נשים וילדים.
למימון בניית בית היולדות דאגה הקהילה היהודית שהפכה לבעלת בית החולים וחברת "Noua Maternitate ("בית היולדות החדש") שהוקמה על יד דר קוהל ועל ידי תרז באלי ממשפחת אנשי העסקים באלי.
הבניין החדש נחנך ב־23 ביוני 1933 בנוכחות המלך קרול השני, מלכת יוון, אליסאבטה, מלכת יוון ושר העבודה והבריאות ד.ר.
לבניין החדש של בית החולים היו שתי קומות ו-150 מיטות, במחלקות לרפואה פנימית, יולדות וכירורגיה.
בנוסף נתנו במקום שירותים מרפאתיים.
בגלל מיקומו וגישתו נודע בית החולים קאריטס כ"בית החולים של העניים" שבו קיבלו טיפול תושבים רומנים, צוענים, יהודים, ארמנים, ואחרים ללא הבדלי מוצא, רבים מהם עניים.
לפי ההסכם בין חברת Noua Maternitate הקהילה היהודית קיבלו החולים חסרי אמצעים טיפול חינם.
בשנים 1936–1940 מיוזמת רופא הילדים ד"ר מרקו קאז'אל בעזרת מימון ממשפחת פלאקס נבנה לבית החולים ביתן חדש בן ארבע קומות.
ימי מלחמת העולם השנייה והמשטר הצבאי-פשיסטי
בימי מלחמת העולם השנייה (עבור רומניה - 1941–1945) שוב שימש בית החולים כבית חולים צבאי.
לפי חוקי הגזע נסגרו שערי בתי הספר והאוניברסיטאות הציבוריות בפני היהודים.
לרופאים היהודים נאסר לטפל בלא-יהודים ולעבוד במוסדות בריאות ציבוריים.
בית הספר קאריטס ללימודי רפואה ליהודים
במרץ 1941 אישר משרד החינוך של המשטר אנטונסקו לימודי רפואה ליהודים גם בבית החולים קאריטס.
באמפיאטראות, במעבדות ובמחלקות התארגנו בשנים 1942–1944 מיוזמתו של המרצה מרקו קאז'אל לימודי רפואה ליהודים בכל 28 המקצועות שהיו כלולים בקוריקולום של השנים ג-ו של הפקולטות לרפואה.
בסגל בית הספר שנודע כ"בית הספר של קאריטס" או "בית הספר קאז'אל" השתתפו מרצים בכירים כמו מ.
דניאל, מינה גולדנברג-ביילר, סימיון יאגנוב, או.
למדו בקורסים אלה 50 סטודנטים, חלקם שסולקו מבתי הספר לרפואה בבוקרשט, יאש וקלוז'.
בית הספר קיבל תמיכה מכמה מבכירי הרפואה הרומנית, כמו הפרופסורים נ.ג.
לופו, קונסטנטין פארחון, שטפאן ס.
9 מחברי הסגל של בית הספר זכו אחרי הדחת הדיקטטורה של אנטונסקו באוגוסט 1944 להתקבל כפרופסורים ומרצים בפקולטה לרפואה בבוקרשט.
בתקופת המלחמה נוסף לבית החולים עוד ביתן שלגבי נסיבות בנייתו אין פרטים בתעודות.
בשנת 1948 הלאים המשטר הקומוניסטי החדש את בית החולים, שינה לו את שמו ל"בנארט אנדריי" לזכר אחד הפעילים הקומוניסטים שהוצא להורג בטרנסניסטריה ובשנת 1950 העניק לו מעמד של בית חולים אוניברסיטאי.
מאוחר יותר חזר בית החולים לשם "קאריטס".
בביתן האחרון שנבנה אורגנה הקליניקה לפתיזיולוגיה בהנהגת הפרופסור מקסימיליאן פופר.
החל משנות ה-1950 פעלו בבית החולים ארבע קליניקות, שלוש מהן מסונפות לאוניברסיטה לרפואה ולרוקחות בבוקרשט: הקליניקה לפנאומולוגיה ופתיזיולוגיה - עד 1960 בראשות מקסימיליאן פופר, הקליניקה לרפואה פנימית ולמחלות לב וכלי דם בראשות קונסטנטין איליאסקו, ובעקבותיו פ.
קארפ, אלכסנדרו קמפיאנו, טיבריו נאניה, הקליניקה לכירורגיה בראשות הכירורג הנודע יון ז'ובארה, ואחר כך בורלוי, קונסטנינסקו וברטוקו,
בשנים 1977–1979, הקימה הממשלה הרומנית במתחם בית החולים מבנה נוסף בן ארבע קומות, שפעלו בו מחלקות לקרדיולוגיה, רפואה פנימית, טיפול נמרץ ונאונטולוגיה, עם סך הכל של 150 מיטות.
בבית החולים היו 700 מיטות והוא המשיך לשרת אוכלוסייה גדולה וענייה, כולל צוענים רבים בסביבה.
בבית החולים נולדו כ-2500 ילדים בשנה והתאשפזו בו כ-20,000 אנשים.
בשנות ה-1980 בית החולים נועד להריסה במסגרת התוכנית לבניית שדרת ניצחון הסוציאליזם והמתחם מסביב לארמון הנשיאותי הענק הקרוי בית העם שתוכננו על ידי הזוג הנשיאותי ניקולאה צ'אושסקו ואלנה צ'אושסקו.
פעם כשאושפזה בו סגנית ראש הממשלה אלכסנדרה גיינושה (חברה שממשלת קונסטנטין דסקלסקו), הפציר בה מנהל בית החולים, פרופ' קארפ, לבקש מהנשיא לחמול על בית החולים ולפטור אותו מהריסה מכיוון שהוא משרת אוכלוסייה גדולה מאוד.
בהמשך הנשיא ערך ביקור בו והבטיח שבנייניו (להבדיל מבית החולים ברנקובנסק שנהרס) יישארו על כנם.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי במהפכת 1989, בשנת 1999 בהתאם לצו החירום 93 להשבת רכושן של קהילות אתניות ודתיות ברומניה עמדה הממשלה הרומנית להחזיר את בית החולים לבעליו הקודמים, הקהילה היהודית.
הנהלת בית החולים ערערה על ההחלטה בבית משפט בטענה כי מדובר במוסד המשרת את האינטרס הציבורי.
בשנת 2004 נקרא בית החולים על שם פרופ' ניקולאיה קאז'אל, בנו של מרקו קאז'אל, יושב ראש הפדרציה של הקהילות היהודיות ומיקרוביולוג יהודי רומני ידוע, שנפטר באותה שנה.
באותה שנה, 2004, החליטה ממשלת קלין פופסקו-טריצ'אנו כי ניתן להחזיר גם מוסדות ציבוריים ובית המשפט הגבוה אישר החלטה זו.
בשנת 2005 בית החולים הועבר לידי "קרן קאריטאטיה" שהוקם על ידי הקהילה היהודית בשיתוף עם "הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש" שמושבו בירושלים.
בו זמנית נחתם חוזה השכרה של בית החולים לעיריית בוקרשט.
חוזה השכירות לעשר שנים קבע דמי שכירות קבועים לחמש שנים עד שנת 2010 (בית החולים נדרש לשלם 2000 אירו לחודש - 24000 אירו לשנה) כשדמי השכירות היו צריכים לעלות בהתאם לכללי השוק.
הרשויות הרומניות דרשו שהקרן קאריטאטיה תישא בהתאם להסכם את הוצאות הביטוח נגד רעידות אדמה המגיעים ל-70,000 אירו לשנה.
מצד שני השמאי של הקרן קבע כי דמי השכירות צריכים להיות 62,000 אירו לשנה.
הערכות ממשלתיות משנת 2007 דיברו על אפשרות של 40,000 אירו לשנה.
בינתיים תנאי התחזוקה של הבניינים הלכו וירדו.
גם השוכר, עיריית בוקרשט, וגם הבעלים אינם מחויבים חד משמעית בחוק או בהסכם ביניהם לשקם את מבני בית החולים שתחזוקתם לקויה.
הבניינים לא הוכרו כמורשת היסטורית ולא נהנו מחובת השימור.
בין הקרן קאריטאטיה לעיריית בוקרשט מתנהלים דיונים משפטיים.
לדברי הקרן אף משקיע לא היה מעוניין לקנות את הנכסים בנסיבות אלה.
גם החרבת הבניינים דורשת מימון של מאות אלפי אירו.
בשנת 2007 התחילו לעזוב ראשי הקליניקות השונות לבתי חולים אחרים ובשנת 2011 באפריל פונה בית היולדות הגדול.
עד נובמבר 2011 פונה כל בית החולים פרט לבניין החדש יותר משנות ה-1970, בצבע כתום, המנוהל על ידי עיריית בוקרשט, והפך לדיור מוגן לקשישים על שם ניקולאיה קאז'אל.
שאר מבני בית החולים הגיעו למצב של חרובן והזנחה .
בית החולים קאלינקין (רוסית: Калинкинская больница) בסנקט פטרבורג (הידוע גם בשם "בית החולים החשאי") הוא בית חולים לשעבר שידוע בתור המרפאה הראשונה לרפואת מין ברוסיה.
בית העבודה על גדות פונטנקה (בית 166) נבנה על ידי האדריכל ניקולאי גרבל בשנת 1720. כאן פעל מפעל הטפטין הראשון בסנקט פטרבורג.
בבניין ארוך בן שתי קומות מאבן, עם קומה ראשונה מונמכת, בה היו במקור אתים ולוחות מסורתיים.
בשנת 1721 הובאה ממדינות המערב כנסייה עם כיפה, צריח ופעמונים.
האמנים הולנדים שהובאו היו אמורים ללמד נשים בעלות סגולה קלה "לייצר בד טוב וקל באופן ההולנדי".
לאחר ניסיון לא מוצלח להעביר את המפעל הבלתי רווחי לידיים פרטיות, הוא נסגר בשנת 1727 והמבנה הועבר לידי גדוד משמר איזמאילובסקי בשנת 1734 לצורך הסבתו למטה הגדוד ולארכיון.
הגדוד התמקם כאן עד שנת 1743. עם זאת, בשנת 1745, בצו של הקיסרית יליזבטה פטרובנה, חודשה עבודת המפעל.
בית החולים קאלינקין התמקם לראשונה במפגש נהר פונטנקה עם המפרץ הפיני.
השם קאלינקין מגיע מהכפר הפיני קליאולה או בשמו הרוסי - קאלינה.
בית החולים הוקם באמצע המאה ה-18, בתקופת שלטונה של יליזבטה פטרובנה, על בסיס אחת מ"חצרות התיקון", מעין בתי כלא שהיו קיימים מאז ימי פיוטר הראשון עבור נשים שהורשעו בזנות והפרות אחרות של החוק.
האזכור הראשון של "בית קאלינקין" הוזכר באוסף השלם של חוקי האימפריה הרוסית, בה נכלל צו של יליזבטה פטרובנה מ-1 באוגוסט (12) 1750 "אודות פירוק והעברה לידי המשטרה הראשית נשים ונערות מגונות".
בשנת 1799 הקים בית החולים קאלינקין את בית הספר הקיסרי לרפואה כירורגית ובשנת 1783 את המכון הרפואי הקיסרי לכירורגיה.
בשנים 1831–1833, הקים האדריכל לודביג שארלמן מבנה חדש בן שלוש קומות עם 300 מיטות.
במאות ה-19 וה-20, בבית החולים עבדו אנשי רפואת מין בולטים רבים ברוסיה, ביניהם וניאמין טרנובסקי (שעל שמו נקרא בית החולים בשנת 1922), אדוארד שפרק (שבמשך 20 שנה, בשנים 1870–1890, מילא את תפקיד הרופא הבכיר), זינאידה ילצינה, סרגיי קולנייב, אוסקר פטרסן, אולגה פודוויסוצקאיה ועוד.
בסוף המאה ה-19, בית החולים התמחה בטיפול בנשים והיו בו 500 מיטות רגילות, 50 מהן נועדו לגברים.
חולים שמטופלים בטיפול לא נדרשו להציג מסמכים.
בתקופה הסובייטית שכן במתחם המכון לאנטיביוטיקה ואנזימים.
בית החולים קינגסיט היה בית חולים פסיכיאטרי שנחשב לאחד מהמקומות הרדופים והידועים לשמצה בניו זילנד, עם דיווחים על למעלה מ-100 הופעות של רוחות רפאים.
הוא ממוקם בקראקה, ניו זילנד, דרומית לאוקלנד ומאז 2005 משמש כאתר שמיועד להפחדות; כמו כן, מאז 2013 הוא משמש גם כאתר לפיינטבול ומשחקי לייזר; המקום כונה כ"האטרקציה מספר 1 הרדופה בחצי הכדור הדרומי".
על פי stuff.co.nz, בית החולים קינגסיט נחשב לאחד המקומות הרדופים ביותר בניו זילנד.
בית החולים הפסיכיאטרי הוקם בקראקה בשנת 1929. הבנייה החלה כאשר עשרים מטופלים ממוסד נפשי סמוך, הגיעו לאתר יחד עם שתים עשרה מריצות ועשרה אתים.
ד"ר הנרי בנט היה במקור הבעלים לשעבר של בית החולים קינגסיט בשנות החמישים.
בית החולים קינגסיט נקרא על שם בית חולים באברדנשייר, סקוטלנד בעקבות ד"ר גריי (המנהל הכללי של מחלקת בריאות הנפש במחלקת הבריאות באותה התקופה) שחזר מטיול בחוץ לארץ והחליט שזהו השם הנכון לתת לו.
גינות פרחים, שיחים ועצים גודלו בשטח בית החולים.
בית החולים קינגסיט פעל מאז שנת 1932. בשנת 1939 הסכימו מחלקת העבודות הציבוריות וחברת הבניה פלצ'ר בע"מ להקים בית אחיות דו-קומתי בבית החולים קינגסיט, תוך שהוסכם שהממשלה תספק את הפלדה לבניין.
בית החולים התרחב לאורך אמצע סוף שנות השלושים והארבעים של המאה העשרים עד כדי כך שבתחילת 1947 היו שם למעלה משמונה מאות מטופלים.
במהלך שנות החמישים, ד"ר הנרי בנט (האיש שעל שמו נקרא האגף לבריאות הנפש בבית החולים ואיקטו) היה קצין רפואה בכיר בתחום הבריאות בבית החולים קינגסיט.
משנת 1964 קיבלו צוותי אחיות בקינגסיט לבוש רשמי של בית החולים.
בשנת 1968, אחיות מסוימות בבית החולים פתחו בשביתה, מה שאילץ את הממשלה להזמין אנשים מובטלים ומתנדבים לסייע בעבודות בו.
בשנת 1973 נפתחה שם בריכה טיפולית על ידי ראש עיריית אוקלנד דאז, ברברה גודמן.
בית החולים חגג 50 שנות פעילות בשנת 1982. בשנים מאוחרות יותר קיבל בית החולים חולים מרצון.
בשנת 1996 נמכר בית החולים קינגסיט לאחר שהממשלה החליטה על כך.
הדבר הוביל לסגירתו הסופית שקרתה ביולי 1999.
לאחר סגירת בית החולים קינגסיט בשנת 1999, היו תוכניות לנצל השטח כאתר פוטנציאלי לכלא חדש, שיוכל להכיל שש מאות אסירים.
בשנת 2000 ננקטו צעדים משפטיים נגד שבט טאינוי בגין נושאים כספיים הקשורים לבית החולים לשעבר.
עד שנת 2004 יותר ממאתיים בני אדם התייצבו להגיש תלונות נגד הממשלה הלאומית, בגין האשמות של טיפול לרעה והתעללות בחולים במוסדות הפסיכיאטריים בניו זילנד (כולל בית החולים קינגסיט) במהלך שנות השישים והשבעים.
בשנת 2005 שודר הפרק "Ghost Hunt", שהציג את אתר בית החולים לשעבר.
בשנת 2009, החברה שבבעלותה בית החולים לשעבר טענה כי תמשיך בתוכניות לניתוק אספקת המים של התושבים באזור המקומי.
בשנת 2013, יזם נכסים חשף תוכניות שנועדו להפוך את אתר בית החולים לאחוזה כפרית בה יוקמו ארבע מאות וחמישים בתים.
הדבר עורר סערה בניו זילנד, היות שיש שטענו שמדובר באתר מורשת שאין להרוס ומולם היו שטענו כי בעקבות העבר העצוב של המקום, אין להכיר בו כאתר מורשת.
באותה השנה נערכה חקירה באזור בטענות שהוא "על-טבעי".
בשנתיים שלאחר מכן, בוצעו עשר חקירות נוספות בבניינים שונים בבית החולים קינגסיט; כולל אגף האבטחה המרבי הידוע לשמצה.
הפרומו לעונת 2014 של תוכנית הטלוויזיה המקומית "Shortland Street", צולם בחלקו בבית החולים קינגסיט וכך גם קליפ של להקת I Am Giant.
בית החולים רויאל הובארט הוא בית חולים ציבורי, במרכז העיר הובארט, בירת טסמניה שבאוסטרליה.
בית החולים מנוהל על ידי ממשלת טסמניה, כחלק ממשרד הבריאות ושירותי האנוש והוא בית החולים הגדול ביותר בטסמניה.
בית החולים מספק שירותים לכל דרום טסמניה ויש לו קיבולת של 400 חולים.
שירותים רבים ברחבי המדינה כגון ניתוחי לב וחזה, נוירוכירורגיה, טראומה גדולה, מיילדות בסיכון גבוה, רפואה היפרברית וטיפול נמרץ בילודים מבוססים בבית החולים.
בשנים האחרונות, בית החולים שופץ והוקמו בו מתחמים רבים, כולל מתחם חדש לנשים וילדים, שירות סרטן, טיפול נמרץ ומתקן לניתוחי יום.
הפרויקט עלה 565 מיליון דולר.
מתקני המחקר של בית החולים מכונים קרן המחקר של בית החולים רויאל הובארט.
בית החולים פועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת טסמניה.
בית החולים רויאל הובארט הוא בית החולים השני הכי ותיק באוסטרליה, אחרי בית החולים סידני.
בנוסף, לאור כך שהוא נפתח בשנת 1804, הוא המוסד האזרחי הוותיק ביותר בטסמניה.
הוא עבר למקומו הנוכחי, ברחוב ליברפול, בשנת 1820.
בית החולים הכללי בהובארט היה בעבר חלק מבית החולים רויאל הובארט.
הוא הועבר למערכת בתי החולים הציבוריים של טסמניה ב-1 ביולי 1992.
בנובמבר 1999 הושכר אגף המלכה אלכסנדרה והפך לבית החולים הפרטי בהובארט.
בית חולים קלווארי הוא בית חולים פרטי ללא כוונת רווח, הממוקם בהובארט, בירת טסמניה שבאוסטרליה.
היא הוקמה על ידי החברה הקטנה של מרי, בשנת 1899, בקמפוס סנט ג'ון.
בית החולים מעניק טיפול מיוחד בתחומי כירורגיה אורתופדית, אורולוגיה, גינקולוגיה, נוירוכירורגיה, כירורגיית ילדים, כירורגיה פלסטית, כירורגיית כלי דם, קרדיולוגיה, רפואה נשימתית, גסטרואנטרולוגיה, מיילדות, רפואה כללית, רפואה לטיפול קריטי, וטיפול בכאב על ידי מרדימים מומחים.
לבית החולים ישנם ארבעה קמפוסים בטסמניה: קמפוס עמק לנה, שנפתח בשנת 1938, קמפוס סנט ג'ון, שהוקם בשנת 1899, קמפוס סנט לוק, שנרכש בשנת 2004 וקמפוס סנט וינסנט, שנפתח בשנת 2005.
בבית החולים ישנן 400 מיטות.
בית החולים קלווארי בהובארט נוסד על ידי "החברה הקטנה של מרי" בשנת 1940, במטרה לספק שירותי בריאות.
עם זאת, מורשת בית החולים התחילה משנת 1899, כאשר בית החולים ההומאופתי נפתח באתר של מה שהוא כיום בית החולים קלווארי סנט ג'ון בדרום הובארט.
מוסד זה התמזג מאוחר יותר עם בית החולים האנגליקני סנט ג'ון בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1938 החלה בניית קמפוס עמק לנה (Lenah Valley), והוא נפתח רשמית בשנת 1940. במהלך העשורים, בית החולים הרחיב את מתקניו ושירותיו וכלל טיפולים רפואיים חדישים וטיפול מקצועי.
בית החולים היה מעורב בפיתוחים רפואיים מרכזיים בטסמניה וממשיך להרחיב את שירותיו.
בשנת 2024, מחלקת המיון של קלווארי חזרה לפעילות במשרה מלאה לאחר שמחסור בכוח אדם במגזר הבריאות הציבורי הוביל לצמצום שעות העבודה.
הממשלה הפדרלית תרמה 6 מיליון דולר לקלווארי ולבית החולים Royal Hobart- שני בתי החולים שנותרו עם שירותי יולדות בדרום טסמניה, וקלווארי דיווח כי הוא משתמש בחלקו לשדרוג חדרי לידה, רכישת ציוד חדש וביצוע עבודות תשתית.
בית החולים רפאל הוא בית חולים פרטי השוכן בפארק עתידים בתל אביב.
המבנה החדש של בית החולים נפתח בחודש מאי 2020 ומעניק שירותים רפואיים במגוון תחומים.
בית החולים פועל מתוקף רישיון שנרכש מבית החולים מרב שנסגר.
בית החולים הוא בבעלות חברת אבעד מרכזים רפואיים בע"מ שבשליטת חיים דור (46%), ויתרת האחזקה מתחלקת (שווה בשווה) בין משפחת רקנאטי (נפתלי השקעות), הראל חברה לביטוח ומשפחת פז.
מנכ"ל בית החולים הוא רו"ח רון משה, שעמד בראשות בית החולים מרב ובעברו עבד בהרצליה מדיקל סנטר.
בבית החולים מופעלים חדרי ניתוח בשילוב טכנולוגיות ומערכות רובוטיות מתקדמות, מחלקות התאוששות, טיפול נמרץ, מחלקות אשפוז, מכונים רפואיים ומרכזי רופאים, מחלקה בינלאומית ועוד.
בית החולים רפאל מתמחה במערכי כירורגיה רובוטית, כירורגיה כללית, אורתופדיה, גסטרואנטרולוגיה, אורולוגיה, גינקולוגיה, פלסטיקה, אף אוזן וגרון ועוד.
לצד מערך הניתוחים קיימים בבית החולים מכונים רפואיים ובכלל זה בריאות האישה (בדיקות ממוגרפיה, אולטראסאונד, גינקולוגיה ועוד) ומכון אנדוסקופי (בדיקות גסטרוסקופיה, קולונוסקופיה ועוד).
במבנה בית החולים שוכנות מרפאות פרטיות נוספות הפועלות בשיתוף פעולה עם בית החולים ובהן מכון דימות המבצע צילומי רנטגן, אולטרסאונד ו-CT ומרפאות מומחים בתחומים השונים.
חדרי הניתוח ברפאל מצוידים בטכנולוגיות רפואיות מתקדמות בהן הרובוט הלפרוסקופי דה וינצ'י מדגם X, המשמש לניתוחי אורולוגיה, כירורגיה כללית, חזה וגינקולוגיה בגישה זעיר-פולשנית.
רפאל הוא בית החולים היחיד בישראל שמחזיק ברובוט MAKO של Stryker לניתוחי החלפת מפרקי ברך וירך.
לבית החולים שיתופי פעולה עם הביטוחים המשלימים של קופות החולים וחברות הביטוח.
בית החוף של האסטרונאוטים הוא בית בן שתי קומות שנבנה בשנת 1962 כחלק מתוכנית חלוקת חוף נפטון בקייפ קנוורל, פלורידה.
הבית והשטח הגיעו לרשותה של נאס"א בשנת 1963 כשהשטח הופקע תמורת 31,500 דולר לטובת הרחבה של מרכז החלל קנדי.
בניגוד לתחנת דלק וחנות סמוכה, הבית הושאר ושימש נקודת מפגש חברתית לאסטרונאוטים לפני השיגור לחלל.
באופן רשמי הוא נקרא אז בניין האימון והשיקום של האסטרונאוטים (Astronaut Training and Rehabilitation Building), היום הוא נקרא רשמית מרכז הכנסים של מרכז החלל קנדי.
לאורך ההיסטוריה של הבית בנאס"א הוא נודע כבית החוף של האסטרונאוטים או פשוט בית החוף.
הבית ניצב 50 מטרים מקו החוף בין כני השיגור 40 ו-41. הבית משמש גם כמרכז כנסים פרטי וכמקום לאסטרונאוטים ובני משפחותיהם להתכנסויות פרטיות ולברביקיו לפני השיגור.
הבית מכיל מזכרות כולל בקבוקי יין חתומים על ידי אנשי צוות שזוהו על ידי מדבקות משימה.
בשנת 2016 הבניין נפגע במהלך הוריקן מת'יו.
בית החולים פארקלנד ממוריאל הוא בית חולים ציבורי הממוקם בצפון מערב העיר דאלאס במדינת טקסס שבארצות הברית.
נמצאות בו 983 מיטות אשפוז.
בית החולים נוסד בשנת 1894 במבנה עץ שהוקם בשטח מיוער (Parkland) כקילומטר וחצי ממקומו הנוכחי של בית החולים.
ב-1913 הוכנס לשימוש מבנה לבנים שהוקם באותו אתר.
ב-1954 עבר בית החולים למבנה סמוך למקומו הנוכחי.
גם רוצחו של אוסוואלד אושפז בהמשך בבית החולים.
עומס המבקרים בבית החולים הלך וגדל עם השנים, עד שהתקבלה ההחלטה להקים לבית החולים קמפוס חדש ומודרני ליד הקמפוס הישן.
עבודות ההקמה החלו בסתיו 2010, ובקיץ 2015 החל בית החולים לפעול במשכנו החדש.
הוקמו בו בניין אשפוז בעל 17 מפלסים בשטח של 160 אלף מטר רבוע, מבנה מרפאות בשטח של 35 אלף מ"ר, מבנה משרדים בשטח של 25.5 אלף מ"ר וחניון בקיבולת של 6,000 מכוניות.
עלות הקמתו הגיעה ל-1.27 מיליארד דולר.
פארקלנד הוא בית חולים אוניברסיטאי, אחד מבתי החולים המסונפים למרכז הרפואי דרום-מערב של אוניברסיטת טקסס.
הוא עוסק בכל תחומי הרפואה ומהווה מרכז רפואי שלישוני.
הוא מהווה מרכז טראומה בדרגה I, אחד מארבעה בעיר דאלאס.
נמצאת בו אחת מיחידות הכוויות הגדולות ביותר בארצות הברית.
בנוסף לקמפוס המרכזי שלו מפעיל בית החולים מרפאות-חוץ רבות ברחבי העיר דאלאס.
בית החולים שוהדא אל-אקצא הוא בית החולים היחיד הממוקם במרכז רצועת עזה בדיר אל-בלח.
נכון לשנת 2018, בית חולים זה הוא אחד מ-15 בתי חולים ציבוריים ברצועת עזה ומנוהל על ידי אונר"א, משרד הבריאות של חמאס וארגונים לא ממשלתיים שונים.
בית החולים שירת עד לאחרונה כ-18,000 חולים מדי חודש.
לפי משרד הבריאות של חמאס, במיון של בית החולים היו למעלה מ-11,000 ביקורים.
בשנת 2018 היו בבית החולים 166 מיטות.
במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני המתמשך, בית החולים נפגע מהלחימה.
בשנת 2014 פגעו מספר פגזים ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים במסע הפצצות של צה"ל שכוון נגד טילים נגד טנקים שהציב חמאס באזור.
ארבעה פלסטינים נהרגו, וכ-40 נוספים נפצעו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הגיעו פליטים רבים אל מתחם בית החולים, וכתוצאה מכך הייתה בבית החולים צפיפות עצומה.
תקיפות אוויריות של צה"ל בדיר אל-בלח ובסביבות בית החולים הביאו למאות הרוגים ופצועים.
ב-7 באוקטובר 2024 הופצץ בית החולים מהאוויר בהכוונה מודיעינית של אמ"ן, לאחר שהתקבל מידע כי חמאס הקים בבית החולים מתחמי פיקוד ושליטה.
בית החולים הכללי ששון , הוא בית חולים ממשלתי גדול בעיר פונה, במדינת מהאראשטרה, הודו עם למעלה מ-1500 מיטות.
לבית החולים מסונף הקולג' הרפואי ב.
הנדבן היהודי ואיש העסקים, דוד ששון, ממומבאי תרם תרומה משמעותית שאיפשרה את הקמת בית החולים בשנת 1867. במקור בית החולים היה מסוגל להכיל רק 144 מטופלים וחולים.
עם השנים, הוקם בצמוד לבית החולים גם המרכז לטיפול בילדים ובית יתומים על ידי "אגודת ידידי בתי החולים ששון" (Society of Friends of Sassoon Hospitals - SOFOSH), הקשורה לכלל בתי החולים ששון.
אגודת SOFOSH נוסדה באוגוסט 1964 על ידי קבוצת אזרחים מהעיר פונה לטובת מטופלים עניים בבתי החולים ששון.
הפעילויות בתחום הטיפול בילדים שמקיימת האגודה, החלו בשנת 1973. מרכז הטיפול בילדים של SOFOSH, בשם "שריווסטה (Shreevatsa)", המתמחה בשיקום ילדים ומציאת בתים מאמצים בורם.
המרכז לטיפול בילדים, מספק בית לילדים יתומים ולילדים ממשפחות במצוקה כלכלית, מגיל לידה ועד גיל שש.
ילדים רבים משובצים במשפחות מאמצות בהודו ומחוצה לה.
מספר ילדים סובלים מלקויות פיזיות ונפשיות, וחלקם סובלים ממחלות מסכנות חיים.
לרבים מילדים אלו לא ניתן למצא משפחות מאמצות והם מקבלים טיפול במסגרת פרויקט "פריטנג'לי (Preetanjali)" של SOFOSH, המספק בית וטיפול לילדים.
נכון לשנת 2024 פרויקט "פריטנג'לי" הצליח לשדך מבוגרים לילדים כבר 51 שנים.
הזרת בבאג'אן טופל בבית החולים ששון ב-18 בספטמבר 1931.
מהטמה גנדי עבר כריתת תוספתן בבית החולים ששון ב-12 בינואר 1924.
מינה קומארי אושפזה בבית החולים ששון לאחר תאונת הדרכים שלה כשחזרה ממאהבלשוואר ב-21 במאי 1951.
בית החליפות היה מקום באולם של בית המקדש השני, שהיה משמש לאחסון סכיני השחיטה.
מקום זה היה אחד מההבדלים בין בית המקדש הראשון לבית שני, שכן הוא היה ממוקם בתוספת של 15 אמות (כ-7.5 מטר) מצפון ו-15 מדרום, שהיה האולם עודף על ההיכל - תוספת שלא הייתה קיימת במקדש הראשון.
עם זאת, יש הסבורים (אלחנן אייבשיץ, 'הבית השני בתפארתו' עמ' שסח ואילך) ש'בית החליפות' הוא כינוי אחר לאולם כולו, ולא לתוספות מן הצדדים.
לדעה המקובלת, שמו של המקום מקורו בסכינים שהיו מאחסנים בו - 'חלפים' (או 'מחלפים' בלשון ספר עזרא א, ט); וכך משמע פשט לשון המשנה (מסכת מידות ד, ז): "והוא היה נקרא בית החליפות, ששם גונזים את הסכינים".
עם זאת, לדעת חוקר המקדש אלחנן אייבשיץ זוהי רק משמעות משנית, ואילו המשמעות הראשונה והעיקרית היא על שם חילופי המשמרות שהיו נערכים במרכז האולם.
בפינה הצפון-מערבית ובפינה הדרום-מערבית של בית החליפות היו פתחים קטנים ("פשפשים") לכיוון העזרה, וכך ניתן היה לשחוט קדשים קלים בכל שטחה, על פי ההלכה שהשחיטה צריכה להיעשות לפני 'פתח אוהל מועד'.
בית החלוצות (לשעבר בית ליגת נשים למען ישראל) הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים שהוקם כבית חלוצות.
המבנה מצוי ברחוב אבן גבירול 14 ומשמש מאז העשור השני של המאה ה-21 את יד יצחק בן-צבי.
המגרש עליו הוקם בית החלוצות היה בבעלות "המרכז החקלאי" של ההסתדרות הכללית.
אף שהיה במרכז שכונת מגורים ההולכת ונבנית על ידי חברת הכשרת היישוב, יסדה בשנת 1922 האגרונומית רחל ינאית בן-צבי על המגרש משתלה של צמחים שכונתה "משק הפועלות".
במשתלה זו העבירה רחל ינאית בן-צבי קורסים לחלוצות שהגיעו לארץ ישראל ורצו ללמוד חקלאות.
במשתלה גידלו בין השאר את עצי האורן אשר נשתלו על מורדות שער הגיא על ידי הקרן הקיימת לישראל, וכן גידלו פרחים אשר נמכרו מצריף שהיה ברחוב אבן גבירול (מכירת פרחים בליל שבת לאחר כניסת השבת גררה הפגנות של תושבי השכונות החרדיות של ירושלים מול הצריף).
בשנת 1928 עבר "משק הפועלות" לאזור ארמון הנציב ולימים הוקמה שם חווה ללימוד חקלאות לבני נוער.
ברחוב אבן גבירול בשכונת רחביה הוקמה משתלה לחלוצים וחלוצות בתקופת העלייה השלישית.
בשנים 1941–1943 הוקם על המגרש מבנה לבית חלוצות במימון ליגת הנשים לארץ ישראל מניו יורק.
בבניין היו שמונה חדרי מלאכה, מטבח לימודי, חדר אוכל, מועדון לאימהות ולפועלות, אולם גדול, חדרי משרד, חדרי שירות ושני דירות.
הוא שימש מקום מגורים והכשרה מקצועית בחקלאות וכלכלת הבית לעולות חדשות שבאו לארץ ישראל, באמצעות סדנאות מלאכה של בישול, אריגה, תפירה, ייצור צעצועים, שמיכות ועוד, בערבים התקיימו גם לימודי ערב לעולות, כגון אנגלית וחשבון.
במקום שהו גם תקופה קצרה ילדי טהראן.
באפריל 1946, הושלמה תוספת קומות ונוספו 25 דירות ששימשו ל-90 עולות חדשות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 פעלה מבית החלוצות קול ישראל, תחנת השידור הלא חוקית של ארגון ההגנה שכונתה "תלם שמיר בועז".
במקום היה גם סליק של "ההגנה".
במהלך מלחמת העצמאות פעל במבנה האולפן הזמני של תחנת הרדיו קול ירושלים, תחנת שידור ישראלית, שפעלה בירושלים במלחמת העצמאות בעקבות קול ירושלים המנדטורית.
התחנה שידרה בירושלים במקביל לתחנת קול ישראל ששידרה בתל אביב.
התחנה הועברה לשכונת רחביה לקראת סיומו של המנדט הבריטי, בשל הקרבות הקשים שהתנהלו בקרבת מבנה האולפנים ברחוב הלני המלכה.
במשך השנים עבר המבנה לשמש בית ספר מקצועי לתפירה ולימודים כלליים.
בשנת 2006 מכרה ליגת נשים למען ישראל את הבניין ליד יצחק בן-צבי.
הבניין עבר שיפוץ יסודי במהלכו נחשף חלל מוסתר, בתוך רצפת הבניין, בו נמצאו פחיות שימורים ריקות, ששימשו ככל הנראה לאחסון חפצים, וגזיר עיתון, המתוארך לשנת 1948. לאחר פרסום הידיעה על מציאת החלל המוסתר בעיתון "הארץ" אישרה בת של אחת העובדות כי במקום אכן פעל סליק של ההגנה.
השיפוץ הושלם בספטמבר 2012 והוקם בו בית הספר ללימודי ירושלים, ע"ש חיים קוברסקי הכולל ספרייה ציבורית גדולה.
בשנת 2011 שופץ ושוחזר הצריף של משק הפועלות.
המבנה בן שתי הקומות, תוכנן על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך, בסגנון הבינלאומי שרווח אז, את שיפוץ המבנה תכננה עדה כרמי-מלמד.
במבנה כיום מרכזיה פדגוגית ומשרדים, ספרייה, חנות ספרים, אודיטוריום ל-300 איש וקפיטריה.
בית הטבילה האריאני (איטלקית Battistero degli Ariani) ברוונה הוקם על ידי המלך האוסטרוגוטי תאודוריק הגדול בין סוף המאה ה-5 לתחילת המאה ה-6.
המבנה נבנה בצורת מתומן האופיינית לבתי טבילה, וריצפתו שוכנת כיום בעומק של 2.3 מטר מתחת לפני הקרקע.
סביבו ארבע נישות בצורת אפסיס ומעליו כיפה.
בשנת 565, לאחר הוקעתה של המינות האריאנית, הפך בית הטבילה למבנה כנסייתי קתולי על שמה של מריה הקדושה (Santa Maria).
נזירים יווניים בנו לצידו מנזר בתקופת נציבות רוונה והקדישו את המבנה למריה הקדושה מקוסמדין.
בסביבות שנת 1700 עבר המבנה לבעלות פרטית וב-1914 הוא נרכש על ידי ממשלת איטליה.
הפצצות אוויריות בזמן מלחמת העולם השנייה הרסו חלק מהמבנים שנבנו במהלך השנים בצמוד למבנה וגילו את קירותיו החיצוניים.
בשנת 1996 הוכרז המבנה יחד עם שבעה מבנים נוספים ברוונה כאתר מורשת עולמית.
הפסיפס בתקרת המבנה דומה מאוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני שנבנה כחמישים שנים קודם לכן.
הוא מתאר את יוחנן המטביל לבוש בבגד מנומר מטביל את ישו הטובל עד מותניו בנהר הירדן כשהוא ערום.
בניגוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני מתואר ישו בבית טבילה זה כאיש צעיר ללא זקן.
משמאל להם נראה אל המים הפגני המסמל את הנהר, ומעליהם יונה המייצגת את רוח הקודש ומתיזה מים על ישו ממקורה.
סביב לתמונה המרכזית נראים 12 השליחים כשהם לובשים טוגה ופונים אל המתבונן, בניגוד לתיאורם כצועדים בתהלוכה בבית הטבילה הנאוני.
בין השליחים נראות קנטלברות, מעין ענפי צמח, ככל הנראה ער אציל, בהם נעשה שימוש באומנות הנוצרית המוקדמת.
בצידו האחד של פסיפס השליחים נראה כס מלכות עליו ניצב צלב משובץ אבנים יקרות הנח על כרית סגולה.
בית הטבילה הנאוני (באיטלקית: Battistero Neoniano) ברוונה הוא העתיק במונומנטים שבעיר ומתוארך לתחילת המאה ה-5. בית הטבילה מכונה גם "בית הטבילה האורתודוקסי" על מנת להבחין בינו לבין בית הטבילה האריאני שהוקם על ידי המלך האוסטרוגוטי תאודריק הגדול כחמישים שנה לאחר מכן.
הרצפה המקורית נמצאת כיום בעומק של שלושה מטרים מתחת לפני הקרקע, דבר המסתיר את ממדיו האמיתיים של המבנה.
במרכזו של פסיפס התקרה נראה יוחנן המטביל מטביל את ישו.
ישו מתואר כאיש זקן ומזוקן הטובל עד מותניו בנהר הירדן כשהוא ערום.
מימין להם נראה אל המים הפגני ומעליהם יונה המייצגת את רוח הקודש.
סביב לתמונה המרכזית נראית תהלוכה של 12 השליחים על רקע כחול כשהם לובשים טוגה ופליום בגווני זהב ולבן.
התהלוכה נעה בשני כיוונים מנוגדים ומסתיימת במפגשם של פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש.
פסיפס דומה לפסיפס זה מעטר גם את בית הטבילה האריאני בעיר.
בית הטבילה הוא אחד משמונה מבנים ברוונה שהוכרזו בשנת 1996 כאתר מורשת עולמית.
בית החינוך לילדי עובדים בצפון ת"א ע"ש אהרן דוד גורדון ובקיצור א.ד.
גורדון הוא בית ספר יסודי וחטיבת ביניים שנוסד ב-1931 בתל אביב.
בשנת 2009 למדו בבית הספר כ-640 תלמידים.
בית החינוך הוא מוסד חינוכי בעל מאפיינים ייחודיים, ברוח מורשת "זרם העובדים" של ההסתדרות הכללית.
לאחר ביטול הזרמים בחינוך, ב-1953, ניתן לו אישור לפעול כמוסד ניסויי.
בניגוד לרוב בתי הספר היסודיים, שהפכו, מאז הרפורמה בחינוך בשנות ה-70, לבתי ספר לכיתות א' עד ו', בבית החינוך נכללות עד היום כיתות א' עד ט'.
מסגרות חינוך עמלניות לילדים ונוער, ברוח תנועת העבודה, הוקמו בארץ ישראל, מראשית שנות העשרים, בקיבוץ כפר גלעדי ובתל אביב במסגרת ההסתדרות הכללית, ועברו גלגולי צורה רבים, עד להתגבשותם בצורתו של בית החינוך בתל אביב, וביישובים נוספים בארץ.
בית החינוך הוקם בשנת 1931 על ידי קבוצת הורים השייכת לזרם העובדים, מתוך מטרה מוצהרת לאפשר לאמהות העובדות לצאת ולעבוד במהלך יום הלימודים.
לשם כך נקבע יום לימודים ארוך, כנהוג בקיבוץ שהתאפשר בזכות הגשת ארוחת צהרים בחדר אוכל.
את היום הארוך ניצלו לעבודה בתחומים שונים ובהם בחדר האוכל בו הילדים הכינו את המנות המוגשות (כיום משתתפים התלמידים אך ורק בעזרה במטלות היסוד בחדר האוכל: הגשת המנות, סידור המקום וניקוי המקום).
רוב שנותיו שכן בית החינוך ברחוב לסל פינת רחוב אדוארד ברנשטיין (הצפון הישן של תל אביב).
במקור כלל בית הספר בניין בן קומה אחת ובניין עיקרי שכונה "הבניין הישן".
בשנות ה-50 הוקם מבנה נוסף, "הבניין החדש", שאפשר את הגדלת מספר התלמידים.
חלק מהמבנים נהרסו בשנות ה-90 והאחרים שופצו והותאמו למרכז תרבות ולאולפן שהוקמו והופעלו במקום.
בית הספר הועתק למשכנו הנוכחי, במתחם בית הספר "לדוגמא" לשעבר ברחוב הירקון 248, בקרבת הים ושדרות נורדאו.
את צביונו עיצב בעיקר גרשון זק, ששימש מנהלו שנים אחדות.
מנהלים נוספים שהשפיעו על העקרונות החינוכיים והחברתיים, שרובם מנחים אותו עד היום, היו אליהו בילס (הקים יחד עם הצייר אהרון אבני את המדרשה לציור למורים), יצחק שטיין, דימה לוין, מדלנה טרייסטר, אלי נחמה, הראל גוטשטיין, שרון לוינהר-בכור, וכיום ענת זיידמן.
התלמידים מתחלקים לשכבה הבוגרת, עמה נמנים תלמידי הכיתות ה' עד ט', והשכבה הצעירה.
חלוקה זו התאימה לגודלו של חדר האוכל, שבמשך שנים היה האולם היחיד בבית הספר שבו ניתן היה לכנס תלמידים רבים תחת קורת גג אחת.
מדי יום שישי מגיעים התלמידים לבושים בחולצה הכחולה שאפיינה את תנועות הנוער הסוציאליסטיות.
בראשית שנות המדינה עיצב המורה והמלחין מאיר נוי את מסורת פתיחת שבוע הלימודים בשעה של שירה בציבור בחדר האוכל.
כיום נוהגים לערוך בחדר האוכל ביום שישי בצהריים מעין קבלת שבת ושירה בציבור.
לכל תלמיד נמסר שירון עם השירים שנבחרו לאותו היום.
בסוף השנה נאגדים הדפים לחוברת ונמסרים לתלמידים לפני היציאה לחופשת הקיץ.
בסיום השירה בציבור, טרם תחילת הארוחה, התלמידים שרים את המנון בית הספר מחרוזת בית חינוך.
בבית הספר מתקיים פעם בשנה "יום כחול", שהוא יום עבודה מחוץ לבית הספר, כגון : עזרה בעמותה כלשהי, ניקוי חופים וכו'.
כל שכבה נשלחת למשימה נפרדת.
בית החינוך שילב במסגרתו גם תלמידים לקויי ראייה ועיוורים שקיבלו תמיכה ממורים מומחים לנושא והשתלבו בכל השיעורים ובכל פעילויות בית הספר.
בבית ספר הוקם גם "מרכז קש"ת", האחראי על התלמידים לקויי הראייה.
בבית הספר קיימת "חברת ילדים" - בדומה לחברת הילדים והנוער בקיבוץ- גוף המורכב מתלמידי בית הספר ותפקידו לארגן את החיים בבית הספר באמצעות ועדות: ועדת תרבות, ועדת נוי וקישוט ועדת ספורט, ועדת חדר אוכל, ועדת פינת חי וועדות נוספות.
בית חולים הקריה (ובשמו הרשמי מ-1979: "בית החולים ע"ש יוסף סרלין") היה בית חולים לנשים (בית יולדות ומחלקות גינקולוגיות) אשר פעל בין השנים 1951–1997 ברחוב פועה בקריה בתל אביב, בצידו המזרחי של המתחם, לצד דרך בגין (במקום שבו ניצב כיום מגדל המטכ"ל).
בית החולים שימש במשך 46 שנים מקום משכנן של מחלקות הנשים והיולדות של העיר תל אביב.
תחילתו של בית היולדות בשנת 1951, עת הוחלט שעד שתושלם בניית בית החולים העירוני החדש ברחוב ויצמן (לימים המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי) וכפתרון ביניים למצוקת המיטות, יעברו מחלקות הנשים אשר שכנו בבית החולים הדסה ברחוב בלפור, לבניין בית הספר של המושבה הגרמנית.
בניין בית הספר היסודי של המושבה הגרמנית שרונה שימש באותה תקופה מחסן ממשלתי לאחר שהמושבה החקלאית של תנועת הטמפלרים, שהוקמה בשנת 1871, התרוקנה מתושביה בעקבות גירושם של הטמפלרים מארץ ישראל בידי הבריטים בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בניין בית הספר החדש לילדים דוברי גרמנית מיפו ושרונה הושלם בשנת 1931 על פי תכנונו של האדריכל תיאודור וילנד (Wieland).
חברת וונאגל משרונה ביצעו את הבנייה.
ב־22 ביוני 1951 נחנך בית היולדות הקריה.
את הטקס פתח ד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שאמר "שעם כניסת היולדות לכאן אנו מטהרים בית טמא זה, ששימש בית ספר לילדי הנאצים".
מנהל בית החולים החדש, ד"ר יוסף (גוסטב) אשרמן, דיווח "כי בבית חולים זה תוכל היולדת לשהות שמונה ימים אחרי הלידה, לעומת ארבעה ימים שיכולנו לאפשר עד כה".
בבית היולדות היו 150 מיטות אשפוז ושלוש קומות המצוידות במיטב השכלולים.
ביקורי היולדות במקום התקיימו בימים שני, חמישי ושבת לחצי שעה בלבד (14:00–14:30) והכניסה לילדים נאסרה.
ב-25 ביוני 1951 נולד בבית החולים התינוק הראשון.
מנהל בית החולים ומחלקות המיילדות והגינקולוגיה היה בתחילה פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן (1889–1968), יליד צ'כיה, רופא בעל שם עולמי אשר על שמו קרויה תסמונת אשרמן.
לאחר מותו נקרא בית היולדות על שמו.
למנהלת מחלקת ילודים והפגיה מונתה הד"ר שולמית סבירסקי.
עם פרישתו של אשרמן חולק בית היולדות לשתי מחלקות, בראשן עמדו פרופ' שלמה יונה רנצו טואף ופרופ' נדב סופרמן ומאוחר יותר הפרופסורים ראובן פייזר ומנחם דוד.
עם פרישתו של פייזר התמנה פרופ' יוסי לסינג למנהל מחלקת יולדות א', ויחד עם פרופ' דוד היה מיוזמי וממבצעי העברתו בשנת 1997 לבית החולים ליס לנשים וליולדות, הנמצא במתחם המרכזי של המרכז הרפואי ת"א (בצידו הצפוני של רחוב ויצמן).
ב-46 שנות פעילותו נולדו בבית החולים ליולדות הקריה מאות אלפי תינוקות.
בשנת 1970 קראה העירייה את בית היולדות ובית הנשים (ובעקבות זאת בית החולים כולו) על שמו של אשרמן.
בשנת 1979 החליטה הממשלה שבית החולים ייקרא על שמו של שר הבריאות יוסף סרלין, במלאת 5 שנים למותו.
בשנת 1997 נסגר בית החולים ליולדות, והוא הועבר למתחם המרכז הרפואי ת"א.
לאחר זמן קצר נהרס בית החולים ובמקומו נבנה בין 2000 ל־2005 מגדל המטכ"ל.
בזמן שיפוץ הבניין בשנות ה-80, הורה פרופסור פייזר להעביר את הארון ממקומו ואז נתגלה בקיר שמאחוריו לוח אבן מסיבי אשר בלט מעט לכיוון המסדרון.
לוח זה סולק אף הוא לאחר עבודה מאומצת.
כאשר נשלף מהקיר נמצא בתוכו גליל מתכת אפור מצופה אבץ מולחם ואטום, ובגליל לוח נחושת עם כתובת בגרמנית, מטבעות מנדטוריים שהוטבעו בהנפקה הראשונה של כסף ארץ-ישראלי בשנת 1927, ועשרה שרטוטים אדריכליים בהעתקת שמש של תוכניות המבנה במבטים שונים.
האוצר הועבר להנהלת בית החולים ומוסגר בלוח תצוגה צנוע אשר נתלה בחדר הישיבות.
עם העברת בית החולים ליולדות למִתחם איכילוב ב-3 ביולי 1997, הועברה הוויטרינה למשרדו של פרופסור יוסי לסינג, מנהל בית החולים ליולדות ליס במרכז הרפואי.
בית הטקסטיל במנשייה שבדרום תל אביב, מורכב משישה מגדלים הניצבים על פלטפורמה משותפת אחת.
המבנים ניצבים בין פארק צ'ארלס קלור ורחוב קויפמן ממערב לבין נווה צדק ורחוב המרד ממזרח.
מתחם בית הטקסטיל נבנה בהדרגה החל מפברואר 1972, אז אישרה העירייה תוכנית להקמת מבני מלונות משרדים ומסחר בשטח של כ-50 דונם.
שני המבנים הראשונים שהקמתם החלה באותה עת היו "בית גיבור" ו"מלון לרום" (דן פנורמה תל אביב).
התוכנית מ-1972 החליפה תוכנית קודמת שתכנונה החל בראשית שנות ה-60 להפקעת כל אדמות מנשייה ונווה צדק, פינוי התושבים, הריסת המבנים ותחתיהם להקים את מרכז העסקים הראשי החדש של העיר.
מרכז זה אמור היה לקשר בין יפו לתל אביב, ולהתחבר למרכז העסקים הישן באזור אחוזת בית.
בכל האזור תוכננה בניית מגדלי משרדים גבוהים וכבישים רחבים, אגב שאיפה ליצור מרכז עירוני הדומה למטרופולינים האמריקאים.
כדי להקים את הפרויקט נוסדה חברה עירונית ממשלתית, אחוזות החוף, שמאז 1997 אחראית לניהול החניונים הציבוריים העיר.
התוכנית עוררה התנגדות עזה בגלל הרצון להפקיע מבנים וקרקעות.
תוכנית זו הייתה מנוגדת לתוכנית מתאר קודמת מ-1954, של המתכנן היהודי אמריקאי אהרון הורביץ, שביקש לייעד את רוב שטח מנשייה הקרוב לים לפארק עירוני רחב היקף.
הצורך בתוכנית עלה מאחר שחלק ניכר מהבתים במנשייה היו במצב רעוע.
לאחר מלחמת העצמאות נכנסו לבתי השכונה הנטושים תושבים יהודים, בעיקר משכבות חלשות של האוכלוסייה.
האזור כולו, כולל נווה צדק, הלך ונעשה מוזנח ועני וסבל מפשיעה.
בשנות ה-50 החל בהריסת הבתים הערבים בשכונה באופן חלקי האזור היה לעיי חורבות עם ערמות פסולת בניין שלא פונו.
ושחלק מהבתים עוד נותרו במקומם.
שטח ההפקעה המתוכנן היה כ-880 דונם, שמתוכו כ-550 היה בבעלות ממשלתית כנכסי נפקדים שהוחזקו בידי רשות הפיתוח.