tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרבית המקרים, מתגלה הגידול בשלב מוקדם והפרוגנוזה בו טובה.
הסיכון לחלות בסרטן רירית הרחם הוא כ-2%-3%, הגיל הממוצע לחלות במחלה הוא 61, ו-85% מן הנשים במחלה יאובחנו בשלבים 1 או 2 של הגידול.
התסמין הקליני השכיח ביותר המחשיד לסרטן זה הוא דימום שלאחר גיל הבלות (80%), כאשר אצל נשים בתקופת הפריון או נשים שהן פרה-מנופאוזליות, התסמין השכיח ביותר הוא דימום רחמי לא תקין מסוג מנורגיה, או מנו-מטרורגיה.
כ-10% מן החולות מתלוננות בנוסף על כאבי בטן תחתונים.
קיימים גורמי סיכון המקושרים לחשיפת יתר לאסטרוגן.
ללא עבר של לידות והריונות (נוליפריטי)
גיל התחלת וסת ראשונה מוקדם או מנופאוזה בגיל מבוגר יחסית.
טיפול בתחליף הורמונלי המכיל אסטרוגן
גנטיקה: HNPCC קשור בסיכון לפתח קרצינומה של הרחם.
גורמים מגנים מפני סרטן הרחם כוללים למשל נטילת גלולות- פרוגסטרון הנמצא בגלולות מקטין את הסיכון לסרטן הרחם וגם את הסיכון לסרטן השחלות, יש לקחת גלולות למשך שנה או שנתיים לפחות על מנת שהאפקט המגן יהיה בעל משמעות סטטיסטית.
פעילות גופנית מהווה אף היא גורם מגן.
פרופילים קליניים של סרטן הרחם
פרופיל קליני מסוג estrogen related- 80% מן הנשים עם קרצינומה של הרחם.
פרופיל זה קשור לחשיפה של רירית הרחם לאסטרוגן (בין אם ממקור אנדוגני או אקסוגני).
לרוב אלו נשים צעירות יותר (סביב גיל 60), הסובלות מהיפרליפידמיה, אשר טופלו בתכשירי אסטרוגן.
הגידולים לרוב ממוינים היטב והפרוגנוזה טובה יחסית.
פרופיל קליני מסוג Non estrogen related: אלו גידולים המקושרים יותר לאטרופיה של רירית הרחם ופחות להשפעה של אסטרוגן.
פרופיל זה קיים אצל 20% מן הנשים, נשים אלו לרוב קשישות יותר (סביב גיל 70), הגידולים אינם ממוינים והפרוגנוזה גרועה.
יש לקחת בדיקות דם כלליות ולבדוק האם קיימת אנמיה, תפקודי כבד, קריאטינין ורמות סוכר (לאור הקשר לסוכרת), רמות המרקר CA125 (בקירוב, 20% מן החולות בסטייג' 1 יציגו רמות מוגברות של מרקר זה, אולם בשונה מסרטן השחלות, השימוש במרקר זה לצורך אבחנה הוא מוגבל יותר).
באולטראסאונד ניתן לראות האם רירית הרחם היא מעובה.
אצל נשים שהן לאחר גיל הבלות, וללא שימוש בתחליפים הורמונליים, הרירית אמורה להיות בעובי של כ־5 מ"מ.
רירית מעובה מעבר לכך מחשידה לסרטן הרחם.
נטילת דגימה מרירית הרחם- ב-pipelle נלקחת דגימה של רירית הרחם (שאיבה של חלל הרחם).
הרגישות של הדגימה היא גבוהה מאוד.
אם הדגימה אינה מספקת ניתן לעשות גרידה של רירית הרחם, ואם הגרידה לא מספקת- ניתן לקחת ביופסיה מכוונת באמצעות היסטרוסקופיה.
יש לעשות צילום חזה כדי לראות האם יש מעורבות מתקדמת של המחלה
מידת התקדמות המחלה (קביעת הסטייג'ינג) נעשית רק באופן כירורגי.
מבצעים חשיפה את הבטן, כריתת רחם, שחלות וחצוצרות שטיפת האגן ונטילת דגימות מבלוטות לימפה.
סטייג' I - גידול המערב רחם בלבד.
Ia - חדירה עד מחצית מעובי המיומטריום.
Ib - חדירה יותר ממחצית מיומטריום.
סטייג' II - גידול המערב גם את צוואר הרחם.
סטייג' III - גידול המערב אברי אגן נוספים.
IIIa - גידול שהגיע לסרוזה של הרחם / אדנקסה.
IIIb - מעורבות וגינלית / פרמטריום.
IIIc - גרורות לבלוטות לימפה באגן / פרה-אאורטליות.
סטייג' IV - גידול המערב שלפוחית שתן ו/או רקטום ו/או גרורות מרוחקות.
בכ־75% מן המקרים הגידול הוא סטייג' 1 והפרוגנוזה היא טובה יחסית, מאחר שיש אבחון מוקדם של המחלה.
תת-סוגים של קרצינומה של הרחם
אנדומטרואיד אדנוקרצינומה- מרבית המקרים, כ-90%.
גידול פפילרי סרוזי - הפרוגנוזה פחות טובה, דומה לגידול פפילרי סרוזי של השחלה.
לרוב אצל נשים מבוגרות יותר, נוטה להישנות.
גידולים מסוג clear cells - נדירים אולם אלימים מאוד, גיל ממוצע 67, הגידול אגרסיבי מאוד יחסית.
גידולים אחרים - אדנוסקוומוס, מוקוסינוס ועוד.
הטיפול הוא כירורגי וכולל כריתה של הרחם ושל שתי השחלות והחצוצרות (היסטרקטומי + Bilateral salpingo ophorectomy).
הטיפול בכימותרפיה לאחר הניתוח כולל מתן דוקוסורוביצין וציספלטין ולעיתים גם טקסול.
טיפול בקרינה הוא טיפול מקובל באדנוקרצינומה למצבים בהם יש חדירה מעבר למחצית עובי הדופן או גרייד 3 (לא ממוין).
הטיפול בקרינה הוא למשך 6 שבועות לאחר הניתוח.
לעיתים יש תגובה טובה לטיפול בהורמונים (פרוגסטרון), בעיקר בהישנות של המחלה.
סרי לנקה השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), ומאז היא משתתפת במשחקים בקביעות.
במשחקי החורף לא נטלה סרי לנקה חלק מעולם.
באטלנטה בשנת 1996, השתתפה סרי לנקה עם ספורטאי אחד (קליקה פטרינה) בענף האתלטיקה קלה.
ב זכתה המדינה במדליה הפאראלימפית הראשונה כשהאתלט פראדיפ סנג'איגה אוגל דנה פתירנהלג (Pradeep Sanjaya Uggl Dena Pathirannehelag) זכה במדליית הארד במרוץ ל-400 מטר (קטגוריה T46) עם תוצאה של 49.28 שניות.
במדעי המחשב, בהקשר של אחסון נתונים והעברתם, סריאליזציה היא תהליך של תרגום מבני נתונים או מצב של אובייקטים, לפורמט שניתן לאחסן אותו (לדוגמה, בקובץ או בחוצץ בזיכרון) או להעביר אותו על גבי רשת מחשבים, ולאחר מכן "להקים אותו לתחייה" באותה סביבת מחשוב או בסביבה שונה.
כאשר רצף הביטים שנוצר בתהליך נקרא חזרה בהתאם לפורמט הסריאליזציה, ניתן להשתמש בו ליצירת העתק זהה סמנטית לאובייקט המקורי.
עבור אובייקטים מורכבים העושים שימוש נרחב בהפניות לאובייקטים אחרים (references), התהליך הזה אינו פשוט.
סריאליזציה של אובייקטים של תכנות מונחה-עצמים אינה כוללת את המתודות השייכות להם, אשר קודם לכן היו חלק בלתי נפרד מהאובייקט.
תהליך הסריאליזציה של אובייקטים נקרא גם deflating (הוצאת אוויר) או marshalling.
הפעולה ההפוכה, של יצירת מבנה נתונים מרצף של בתים נקראת deserialization או inflating (ניפוח) או unmarshalling.
שימור אובייקטים (persistence), לדוגמה לצורך כתיבת משתני המחלקה שלהם לקובץ על הדיסק, או על ידי שמירתם בבסיס נתונים.
הפעלת פרוצדורות מרוחקות (RPC), למשל באמצעות SOAP.
ביזור של אובייקטים, בייחוד בתכנות מונחה-רכיבים כמו COM ,CORBA, וכדומה.
זיהוי שינויים בנתונים המשתנים בזמן.
עבור חלק מהשירותים הנ"ל, על מנת שיהיו שימושיים, יש לשמור על חוסר תלות בארכיטקטורת המחשב.
לדוגמה, על מנת לנצל ביזור באופן האופטימלי, גם אם מחשב היעד פועל על גבי ארכיטקטורת חומרה שונה מזו של מחשב המקור, הוא אמור להיות מסוגל לבנות מחדש אובייקט מזרם הנתונים שהתקבל מהסריאליזציה, ללא תלות בסדר הבתים (endianness).
המשמעות של כך היא שהעתקה פשוטה (ומהירה יותר יחסית) של מבני נתונים כפי שהם מאורגנים בזיכרון לפני הסריאליזציה לא תעבוד בצורה אמינה עבור כל הארכיטקטורות.
ביצוע סריאליזציה לפורמט שאינו תלוי בארכיטקטורה פותר את הבעיות הנובעות מהבדלים בסדר בתים, סידור הזיכרון, או פשוט האופן השונה שבו מבני נתונים מיוצגים בשפות תכנות שונות.
ב-1987 פרסמה סאן מיקרוסיסטמס את פורמט הסריאליציה External Data Representation (XDR).
בסוף שנות התשעים החל להיות רווח השימוש ב-XML, פורמט טקסטואלי הקריא גם לאדם, והנתמך על ידי שפות שונות.
השימוש בפורמט טקסטואלי ביחס לפורמט בינארי, הופך את המידע לפחות קומפקטי.
מתחילת המאה ה-21 נעשה שימוש רב ב-XML במסגרת AJAX ביישומים אינטרנטיים.
פורמט סריאליזציה נפוץ נוסף הוא JSON, המבוסס על תחביר של JavaScript.
פורמט זה גם הוא טקסטואלי, אך קומפקטי יותר מ-XML.
הפורמט נתמך על ידי שפות מגוונות, ונפוץ אף הוא בתקשורת שרת-לקוח ביישומים אינטרנטיים.
פורמט מקובל נוסף הוא YAML.
לסריאליציה המיועדת ליישומים מדעיים עתירי נפח קיימים סטנדרטים בינאריים ייעודיים, כדוגמת HDF או NetCDF.
סרטנים נזירים (שם מדעי: Paguroidea) היא על-משפחה של סרטנים מסדרת מעשירי רגל.
הוא נולד ללא קונכייה, ועליו להשיג אותה בכוחות עצמו: לעיתים ימצא קונכייה ריקה, ולעיתים יהרוג דייר על מנת לקחת את קונכייתו (יכול להיות חילזון או סרטן אחר).
תהליך זה יכול להתרחש גם כאשר הסרטן מוצא קונכייה טובה יותר או כשהוא מרגיש צפיפות בקונכייה הקיימת שלו.
לסרטן הנזיר צבת אחת גדולה ואחת קטנה במקצת.
הוא משתמש בצבת הגדולה כמגן כאשר הוא נכנס לקונכייה כדי להתגונן מטורפים (למעשה הצבת משמשת כמעין "מכסה").
בין המינים השונים ניתן למצוא מינים יבשתיים, אך רוב המינים שוכנים במים.
כדי להתגונן מתנאי סביבתו (הים) הוא מבלה את רוב יומו בתוך מחילה קרירה ויוצא בשעות הערב הקרירות.
כאשר סרטן הנזיר גדל והקוכייה שלו קטנה מדי או שהקונכייה שלו פגומה או שבורה הוא צריך להחליף את הקונכייה שלו.
סרטן הנזיר מחפש קונכייה חדשה שמתאימה לגודלו ולהגנתו, תוך התחשבות בצורתה, גודלה ומשקלה.
במהלך התהליך, הוא עשוי לבדוק מספר קונכיות לפני שיבחר את המתאימה ביותר.
לעיתים, סרטני נזיר רבים מתכנסים סביב קונכייה גדולה אחת ועורכים "שרשרת מעבר", בה כל סרטן מתקדם לקונכייה מעט גדולה יותר מזו שברשותו.
ההחלפה קריטית להישרדותם, שכן הקונכייה מגנה על גופם הרך מפני טורפים ופגיעות.
לעיתים, במקומות בהם יש פחות קונכיות, סרטני הנזיר נעמדים במין תור מול קונכייה גדולה ומחכים שכל אחד יבדוק האם הקונכייה מתאימה לו או לא.
השפעת האדם על סרטני הנזיר
כאשר אין לסרטני נזיר קונכייה זמינה בגלל התערבות אנושית, כמו איסוף קונכיות מהחוף להנאה או למטרות מסחר, הם נאלצים לחפש פתרונות חלופיים.
במקרים רבים, סרטנים משתמשים בפסולת אנושית, כגון פקקי בקבוקים, מנורות, חתיכות פלסטיק, או כלים שבורים, כדי להגן על גופם הרך.
בעוד שפסולת זו עשויה להוות תחליף זמני, היא לא מספקת את ההגנה והבידוד הדרושים, ולעיתים אף מסכנת את הסרטנים.
תופעה זו משקפת את ההשפעה ההרסנית של זיהום ימי והפרת האיזון האקולוגי על מינים ימיים.
אם סרטן הנזיר מת משום שהוא נכנס לפסולת אנושית במקום קונכייה, ימותו עוד הרבה אחרים, משום שכאשר סרטן הנזיר מת, הוא משחרר פרומונים, ואז הסרטנים האחרים באים בדרך כלל לבדוק האם הקונכייה שהייתה על הסרטן שמת מתאימה להם כרגע; אם היא מתאימה להם, הם לוקחים אותה.
כאשר סרטן מת בגלל הפסולת האנושית, סרטן אחר בא גם הוא לבדוק אותה, ומת גם הוא בגללה.
Coenobitidae - בה סרטן הקוקוס
חיים במים לאורך כל חייהם וניתן למצוא אותם בשוניות אלמוגים, אגני גאות, וסביבות ימיות אחרות.
הם תלויים לחלוטין במים לנשימה ולחיים, ומחליפים את קונכיותיהם בסביבה הימית.
חיים מחוץ למים אך זקוקים לגישה קבועה למים מלוחים ולמים מתוקים כדי לשמור על לחות הזימים ולבצע תהליכים פיזיולוגיים חיוניים.
סרטנים אלו מבלים את רוב זמנם על החוף, מתחפרים בחול או מסתתרים בין סלעים, וניזונים מפסולת אורגנית וצמחים.
בניגוד לסרטנים ימיים, הם נושמים אוויר ומשתמשים בקונכיות ריקות כהגנה גם על היבשה.
שלפוחית השתן, הממוקמת בבטן התחתונה היא איבר חלול ושרירי, האוגר שתן.
שלפוחית השתן מצופה בשכבת אפיתל המכונה אורותל (Urothelium) ומורכבת מתאי מעבר (Transitional Cells).
סרטן שלפוחית השתן, הוא תהליך ממאיר שמקורו בשכבת האפיתל המכסה את חלל שלפוחית השתן, מכאן שמו הרפואי סרטן אפיתל המעבר.
מכונה גם סרטן כיס השתן.
בנוסף, נמצא כי סרטן שלפוחית השתן שכיח יותר אצל גברים לעומת נשים.
אחת הסיבות לכך, היא קולטן האנדרוגן.
קולטן זה בעל תפקיד משמעותי בהתפתחות סרטן שלפוחית השתן ונמצא פעיל יותר אצל גברים מאשר נשים.
עישון- גורם הסיכון המרכזי לסרטן שלפוחית השתן.
עשן הסיגריות מכיל חומרים כימיים הנכנסים למחזור הדם, מגיעים לשלפוחית השתן ופוגעים בשכבת האפיתל.
קיים קשר לעישון ביותר ממחצית הגברים וכשליש מהנשים הסובלים מסרטן שלפוחית השתן.
חשיפה לחומרים כימיים- אנשים רבים נחשפים לחומרים כימיים מסכנים במסגרת עבודתם.
המקצועות בסיכון הם מכונאים, עובדי מפעלי גז, פלסטיק או צבע, תעשיית הדפוס, נפחים ועוד.
הנזק מהחשיפה איננו מיידי ועלול להופיע עד 25 שנים לאחר החשיפה.
דימום בשתן (המטוריה) הוא התסמין הנפוץ ביותר ויכול להופיע בשני אופנים, גלוי (הנראה לעין בלתי מזוינת) או סמוי (נראה רק באמצעות מיקרוסקופ).
סימנים נוספים אפשריים הם כאב בזמן השתנה, תכיפות ודחיפות בהשתנה.
תסמינים אלו, אינם ייחודיים לסרטן שלפוחית השתן ועלולים להיגרם גם ממצבים אחרים כגון הגדלת הערמונית, דלקות.
האבחון נעשה על ידי הסתכלות ישירה אל תוך שלפוחית השתן (ציסטוסקופיה), פעולה בה מוחדר סיב אופטי גמיש אל שלפוחית השתן דרך השופכה.
באמצעות פעולה זו, ניתן לראות את פנים שלפוחית השתן ולזהות אם קיים בו גידול.
ייתכן ויילקחו דגימות משלפוחית השתן (ביופסיה) במידת הצורך.
אמצעי אבחנה נוספים, כוללים צילומי אולטרה סאונד וטומוגרפיה ממוחשבת המדגימים תהליכים תופסי מקום בשלפוחית השתן.
בנוסף, ניתן לבצע בדיקת שתן כללית, לרוב תדגים הימצאות תאי דם אדומים בשתן.
לעיתים, תבוצע בדיקת שתן ציטולוגית שתדגים נוכחות של תאים ממאירים בשתן.
עם זאת, הדגמה של נוכחות גידול בציסטוסקופיה או בהדמיה, אינה מספקת כדי לקבוע את סוג הגידול, מידת האגרסיביות שלו והאם חודר לעומק שריר שלפוחית השתן או שטחי בלבד.
יש להמשיך לבצע, בהרדמה כללית או אזורית, בדיקה בי-מנואלית (בשתי ידיים) שתגדיר האם מורגש גוש והאם הוא נייד.
בהמשך, באמצעות מכשור אנדוסקופי מיוחד, מבצעים כריתה של הגידול דרך השופכה.
הגידול שמוסר בדרך זו, יעבור הערכה פתולוגית שתגדיר את סוגו, מידת האגרסיביות שלו ומידת החדירה לדופן שלפוחית השתן.
הערכה פתולוגית זו מורכבת משלושה מדדים:
T היקף הגידול ומידת החדירה לדופן שלפוחית השתן.
מדד זה מדורג לפי רמות:
Ta– הגידול הסרטני מצוי רק בציפוי שלפוחית השתן, מכונה גם קרצינומה in situ.
T1- הגידול הסרטני חדר אל השכבה הרירית הנמצאת בין ציפוי שלפוחית השתן ושכבת השריר.שלבים אלה מכונים סרטן שלפוחית השתן שטחי או מוקדם.
T2- הגידול הסרטני חדר לחלק משריר דופן שלפוחית השתן.T3a- הגידול הסרטני חדר לתוך כל שכבת השריר של שלפוחית השתן.T3b- הגידול הסרטני התפשט אל מעבר לשכבת השריר של השלפוחית וחדר לשכבת השומן העוטפת אותה.
שלבים אלה מכונים סרטן שלפוחית השתן חודרני.T4- הגידול הסרטני התפשט אל מחוץ לשלפוחית השתן, לאיברים ורקמות בסביבתו.
שלב זה מכונה סרטן שלפוחית השתן מקומי מתקדם.
N מידת מעורבותן של בלוטות הלימפה.
כאשר התאים הסרטניים מתפשטים לבלוטות הלימפה, הן מוגדרות כחיוביות.
N0– לא קיימים תאים סרטניים בבלוטות הלימפה.
N1- קיימים תאים סרטניים בבלוטה אחת, הקטנה מ-2 ס"מ.
N2- קיימים תאים סרטניים בבלוטות הלימפה, אולם היקפם קטן מ-5 ס"מ.
N3- קיימים תאים סרטניים בבלוטת לימפה אחת לפחות, שהיקפם עולה על 5 ס"מ.
M גרורתיות- מידת התפשטות המחלה לאזורים אחרים בגוף.
כאשר המחלה מתפשטת היא מכונה גרורתית או שניונית.
M0- התאים הסרטניים לא התפשטו מעבר לכיס השתן
M1- התאים הסרטניים התפשטו לאזורים אחרים בגוף.
סרטן פתולוגית מתפשט לרוב לעצמות, לריאות ולכבד.
לאחר הכריתה הראשונית דרך השופכה, המשך הטיפול תלוי בהערכה הפתולוגית.
לעיתים, כדי למנוע הישנות של הגידול והפיכתו מגידול שטחי לחודרני, יש להשלים את הטיפול באמצעות שטיפות של כיס השתן עם כימותרפיה או אימונותרפיה.
שטיפות אלו יתבצעו, כאשר מדובר בגידול העולה בקוטרו על שלושה ס"מ, בגידולים מרובים או בגידול שטחי שנמצא כי חדר אל השכבה התת-רירית.
בגידול חודרני, נדרשת לרוב כריתה כירורגית מלאה של כל שלפוחית השתן, זאת בתנאי שבדיקות ההדמיה, אינן מראות גרורות מרוחקות.
כאשר מודגמות גרורות מרוחקות, מומלץ טיפול כימותרפי כללי.
בתחילת 2024 אושר במינהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) טיפול תרופתי עבור חולי סרטן גרורתי בשלפוחית השתן.
באוגוסט 2024 קיבל הטיפול הזה חוות דעת חיובית מהוועדה למוצרים רפואיים לשימוש אנושי (CHMP) של רשות התרופות האירופית (EMA).
הטיפול מבוסס על שילוב של התרופות ENFORTUMAB VEDOTIN (פאדסב) ו-KEYTRUDA (קיטרודה).
הטיפול מציע חלופה לכימותרפיה, שעד להופעת הטיפול התרופתי הייתה הטיפול המקובל עבור חולים עם סרטן שלפוחית השתן גרורתי או כזה שלא ניתן לנתח.
סרטרלין (בלועזית: Sertraline) מוכרת בשמות מסחריים שונים, בארץ מוכרת בעיקר בשם לוסטרל (Lustral).
שמות מסחריים נוספים: סרנדה (Serenada), סרטרלין טבע (Sertraline Teva), וזולופט (Zoloft).
שייכת לקבוצת מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI).
ההתוויה העיקרית שלו היא לדיכאון, יעילותו דומה לזו של תרופות נוגדות דיכאון אחרות מקבוצת ה-SSRI.
סרטרלין נסבל טוב יותר מתרופות נוגדות דיכאון מקבוצות קודמות כמו הטריציקליות ומעכבות ה-MAO.
התרופה יעילה גם להפרעות חרדה שונות כמו: הפרעת פאניקה, הפרעת חרדה חברתית, הפרעת חרדה כללית (GAD) והפרעה טורדנית כפייתית (OCD).
אושרה לטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), אך נראה שיעילותה כנגד הפרעה זו חלקית בלבד.
משמשת גם להקלת הסימפטומים הפרעה קדם-וסתית (PMDD) וניתן להשתמש בו במינונים תת-טיפוליים או לסירוגין (מינון בשלב הלוטאלי) לטיפול בו.
היא תרופה נוגדת דיכאון מקבוצת מעכבי הקליטה החוזרת של סרוטונין SSRI).
הופיעה לראשונה בשוק התרופות בשנת 1991 על ידי חברת פייזר (Pfizer).
סרטרלין ניתנת בעיקר כמרשם לדיכאון קליני אצל מבוגרים כמו גם להפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעת פאניקה, הפרעת חרדה מוכללת והפרעת חרדה חברתית אצל מבוגרים וילדים.
בשנת 2011, התרופה דורגה במקום השני במספר המרשמים שניתנו בארצות הברית לתרופות פסיכיאטריות (37 מיליון מרשמים).
סרטרלין חולק את תופעות הלוואי וההתוויות השכיחות של תרופות מקבוצת ה-SSRI האחרות, עם שיעורים גבוהים של: שלשולים, בחילות, נדודי שינה והפרעות בתפקוד המיני.
אך העלייה במשקל שגורם כנראה פחותה, ההשפעות על הביצועים הקוגניטיביים קלות.
בדומה לתרופות נוגדות דיכאון אחרות, השימוש בסרטרלין בדיכאון אצל אנשים מתחת לגיל 25 עשוי להיות קשור לשיעור מוגבר קל של מחשבות אובדניות.
אין להשתמש בו יחד עם מעכבי מונואמין אוקסידאז (MAOI).
השילוב עלול לגרום לתסמונת סרוטונין, שיכולה להיות מסכנת חיים במקרים מסוימים.
סרטרלין שנלקח במהלך היריון קשור לעלייה במומי לב מולדים בילודים.
ההבדלים בינה לבין נוגדי דיכאון חדשים יותר הם מזעריים וקשורים בעיקר לתופעות הלוואי.
ישנן ראיות לכך שייתכן שסרטרלין יעילה יותר מפלואוקסטין (פרוזק) בטיפול במספר תתי סוגים של דיכאון.
טיפול בהפרעת פאניקה בעזרת סרטרלין תורם לירידה במספר התקפי הפאניקה ומסייע בשיפור איכות החיים.
סרטרלין אינה יעילה לטיפול בהפרעה טורדנית כפייתית לעומת טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT); עם זאת, השילוב בין תרופות מקבוצת ה-SSRI לטיפול ב-CBT משיג את התוצאות הטובות ביותר.
על פי רוב, טיפול בהפרעה כפייתית טורדנית מצריך מינונים גבוהים יותר לעומת הטיפול בדיכאון.
סרטרלין נמצאה יעילה גם במקרים של חרדה חברתית והפרעה פוסט טראומטית.
סרטלין פותחה על ידי חברת פייזר ואושרה לשימוש רפואי בארצות הברית ב-1991. היא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
ב-2016 סרטרלין הייתה התרופה הפסיכוטרופית הנפוצה ביותר בארצות הברית.
ב-2021, הייתה התרופה האחת-עשרה הנפוצה ביותר בארצות הברית, עם למעלה מ-39מיליון מרשמים.
סרטלין אושרה להפרעת דיכאון מג'ורי (MDD), הפרעה טורדנית-קומפולסיבית (OCD), הפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD), הפרעה דיספורית קדם וסתית (PMDD), הפרעת פאניקה והפרעת חרדה חברתית (SAD).
סרטלין אושרה גם לשימוש בילדים הסובלים מהפרעה אובססיבית קומפולסיבית (OCD).
במחקרים חוזרים סרטרלין מציגה יעילות דומה לתרופות נוגדות דיכאון אחרות מסוג SSRI, עם יחס סיכויים לתגובה בדיכאון קליני של בין 1.44 ל-1.67. קיימת מחלוקת לגבי המשמעות הקלינית של השפעת הסרטלין ותרופות אחרות נגד דיכאון על הדיכאון.
מחקר גדול של סרטרלין באוכלוסיית טיפול ראשוני רחבה מצא שיפורים בבריאות הנפשית הכללית, באיכות החיים ובחרדה.
אך לא נמצאה השפעה משמעותיות על דיכאון אצל אנשים עם דיכאון קל או חמור.
ממחקרים שונים נמצא שיעילות הסרטרלין דומה לזו של תרופות נוגדות דיכאון אחרות.
במטה-אנליזה שבה נבדקו 12 תרופות נוגדות דיכאון מהדור החדש מצאו שסרטרלין ואסציטלופרם הן היעילות ביותר ומתאימות לטיפול בדיכאון בשלב האקוטי במבוגרים.
בניסויים קליניים השוואתיים מצאו שסרטרלין דומה ביעילות נגד דיכאון לשורה של נוגדות דיכאון: ונלפאקסין, פרוקסטין, פלובוקסמין, אסציטלופראם, ציטלופראם, נפזודון, מוקלובמיד, מיטרזאפין, ובופרופיון.
יכול להיות שסרטלין יעל יותר לטיפול בדיכאון בשלב החריף (ארבעת השבועות הראשונים) מפלואוקסטין.
במספר מחקרים כפול-סמיות, הוכיחו שסרטרלין יעיל יותר באופן עקבי מפלצבו עבור דיסתימיה, גוון כרוני יותר של דיכאון.
מהבחינה הזו ניתן להשואה לאימיפרמין, שהוא תרופה נגד דיכאון מהדור הישן (מהטריציקלים - TCA).
סרטלין הוכח כמשפר ליקויים תפקודיים הנגרמים על ידי דיסמתימה, וזה בין אם במקביל קיים טיפול קוגניטיבי - התנהגותי קבוצתי ובין אם לא.
לגבי תתי סוגים של דיכאון קיימים הבדלים בין סרטרלין לכמה תרופות נוגדות דיכאון אחרות במובן של יעילות וסבילות.
הוא עולה בכמה היבטים על תרופות אחרות מקבוצת ה-SSRI ומשתווה לתרופות מדור ישן יותר.
אך הסבילות לסרטלין הרבה יותר גבוהה בהשוואה לתרופות מהדור הישן בגלל פרופיל תופעות הלוואי שלו שהוא הרבה יותר קל.
עבור דיכאון חמור, סרטרלין טוב כמו קלומיפרמין (clomipramine) אך נסבל טוב יותר.
בדיכאון מלנכולי סרטלין כנראה יעיל יותר מפלואוקסטין, פרוקסטין ומיאנסרין.
הוא דומה לתרופות נוגדות דיכאון טריציקליות כגון אמיטריפטילין וקלומיפרמין.
בטיפול בדיכאון המשולב ב-OCD, סרטרלין משפיע משמעותית יותר מדסיפרמין במדדים של OCD ודיכאון.
בהשוואה לאימיפרמין סרטלין נמצא שווה בטיפול בדיכאון עם הפרעת פאניקה נלווית, ובשל פרופיל תופעות הלוואי נסבל טוב יותר.
בהשוואה לאמיטריפטילין סרטרלין גורם לשיפור כללי גדול יותר באיכות החיים של חולים הסובלים מדיכאון.
במחקרים בהם הושוו תרופות שונות מצאו שתרופות שעובדות על סרוטונין ונוראפינפרין (TCA, MAOI, אפקסור, מירו) כנראה שמביאות לאחוזים יותר גבוהים של רמיסיה.
ה-SSRI ממשיכות להיות התרופות בקו הראשון לטיפול וזה לאור טווח הפעילות הרחב שלהן, הסבילות כלפיהן, והבטיחות בשימוש בהן.
הנתונים לגבי ילדים מוגבלים אך מדגימים הפחתה בתסמיני דיכאון באוכלוסיית הילדים, והסרטרלין נחשב כקו טיפול שני לאחר פלואוקסטין.
לטיפול בדיכאון בחולים קשישים (מעל גיל 60) סרטרלין עדיף על פלצבו.
שווה ביעילותו לפלואוקסטין, אמיטריפטילין, נורטריפטילין ואימיפרמין.
פלואקסטין שייך לקבוצת ה-SSRI, אמיטריפטילין, נורטריפטילין ואימיפרמין - כולן שייכות לנוגדי הדיכאון הטריציקלים (TCA).
סרטרלין גורמת לשיעורים נמוכים בהרבה של תופעות לוואי מאשר TCAs, למעט בחילות, המופיעות בתדירות גבוהה יותר עם סרטרלין.
סרטרלין נמצאה יעילה יותר בקבוצת גיל מעל 70 כשהושוותה לפלואוקסטין ונורטריפטילין.
במטה-אנליזה של תרופות נוגדות דיכאון בקשישים מצאו שסרטרלין, פרוקסטין ודולוקסטין טובים יותר מאשר פלצבו.
בדיכאון המאובחן בדמנציה, הסרטלין לא נמצא יעיל יותר מפלצבו.
סרטרלין יעיל לטיפול ב-OCD במבוגרים, מתבגרים וילדים.
הטיפול בסרטרלין נסבל טוב יותר מהטיפול בקלומיפרמין בהפרעה אובססיבית קומפולסיבית.
טיפול ארוך טווח של עד 24 חודשים בסרטרלין מסייע במניעת החזרה של OCD.
מינוני הסרטרלין הדרושים לטיפול יעיל ב-OCD גבוהים מהמינון הרגיל לדיכאון, דבר שכיח בטיפולים בהפרעה אובססיבית קומפולסיבית הדורשת לרוב מינונים יותר גבוהים של תרופות לטיפול.
תחילת הפעולה איטית יותר עבור OCD מאשר עבור דיכאון.
ההמלצה הטיפולית היא להתחיל בטיפול עם מחצית מהמינון המרבי המומלץ למשך חודשיים לפחות.
לאחר מכן, ניתן להעלות את המינון למקסימום המומלץ במקרים של תגובה לא מספקת.
פלובוקסמין וסרטרלין אושרו לטיפול בילדים (גילאי 6-17) עם הפרעה אובססיבית קומפולסיבית (OCD).
50% מהסובלים ממהפרעה אובססיבית קומפולסיבית מתחילים להראות סימפטומים בילדות או בבגרות, יותר ממחציתם מגיבים לטיפול תרופתי.
נתונים ארוכי שנים מחזקים את המודל של הפרעה אובססיבית קומפולסיבית כהפרעה גנטית, ממושכת (life long).
הטיפול המומלץ הוא שימוש רציף בתרופות וטיפול CBT לאורך החיים.
הטיפול בילדים ובני נוער בסרטלין בין הגילאים של 6-17 שנים אושר אך ורק כנגד הפרעה אובססיבית קומפולסיבית.
סרטרלין הוכחה עדיפה על פלצבו לטיפול בהפרעת פאניקה.
הסרטלין הביאה להפחתת תדירות התקפי הפאניקה בכ-80% (לעומת 45% בפלצבו) והפחתת החרדה הכללית.
עם זאת, שיעור התגובה היה נמוך יותר עבור החולים עם פאניקה חמורה יותר.
מחקרים השוואתיים כפול-סמיות מצאו שלסרטרלין יש השפעה זהה על הפרעת פאניקה כמו לפרוקסטין או אימיפרמין.
למרות שאינה מדויקת, השוואה של תוצאות הניסויים של סרטלין עם ניסויים נפרדים של תרופות אחרות נגד פאניקה (אלפרזולאם, קלונאזפאם, אימיפרמין, קלומיפרמים, פלובוקסמין) מצביעה על שוויון משוער של תרופות אלו.
סרוקסאט ולוסטרל מומלצות לטיפול בהפרעת פאניקה (עם או בלי אגורופוביה).
תרופות אלו פועלות פחות מהר מבנזודיאזפינים על הפרעת פאניקה אבל טובות מהן לגבי טיפול בפאניקה עם דיכאון.
אפשר לתת סרטלין אחרי טיפול בבנזודיאזפינים, טיפול לא מוצלח קודם בבנזודיאזפינים אינו מפחית מיעילותו.
התחלת טיפול משולב של סרטלין וקלונאזפאם, ובהמשך הפסקה הדרגתית של הקלונאזפאם, עשויה להאיץ את התגובה.
סרטלין אושר לשימוש בהפרעת חרדה חברתית.
שלושת המאפיינים העיקריים של ההפרעה (פחד, הימנעות ותסמינים פיזיולוגיים) מגיבים לסרטרלין.
אחרי השגת התגובה יש צורך בטיפול אחזקה למנוע את חזרת התסמינים.
חולים שההפרעה מופיע אצלם בגיל מאוחר יותר השיפור יותר משמעותי.
במחקר שהישווה טיפול בסרטרלין לטיפול בחשיפה השיפור היה משמעותי יותר תחת טיפול בסרטלין.
אך תחת טיפול פסיכולוגי המשיכה ההשתפרות, בעוד שאלו שטופלו בסרטרלין הידרדרו לאחר סיום הטיפול.
גם פסיכותרפיה וגם טיפול תרופתי שימושיים בטיפול בהפרעת חרדה חברתית.
יש מחקרים המצביעים על כך ששילוב של טיפול תרופתי ושל טיפול פסיכותרפויטי מייצרים את התוצאה היותר טובה.
נראה כי השילוב של סרטרלין וטיפול קוגניטיבי התנהגותי יעיל יותר בילדים ובצעירים מאשר כל טיפול בנפרד.
ה-SSRI אושרו לטיפול בחרדה כללית, אך הסרטלין לא קבל אישור ספציפי.
עם זאת ממחקרים קליניים מבוקרים באיכות טובה יש המלצה לטיפול בסרטלין בהפרעת חרדה כללית.
סרטרלין אושר לטיפול בהפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD).
סרטרלין נחשב כקוו ראשון לטיפול תרופתי בהפרעת דחק פוסט טראומתית אם כטיפול יחיד ואם בשילוב של טיפול פסיכולוגי.
ממחקרים עולה שטיפול תרופתי ארוך טווח יכול להועיל.
מחקרים שונים מראים מגוון תוצאות לגבי השימוש בסרטלין להפרעת דחק פוסט טראומתית.
את המגוון אפשר להסביר במספר מישורים: סוגי הטראומות הפסיכולוגיות, הסימפטומים והמחלות הנלוות הנכללות במחקרים השונים ומבנה האישיות הבסיסי של האדם המתמודד עם ההפרעה.
תוצאות חיוביות הושגו בניסויים שכללו בעיקר נשים (75%) שרובן (60%) שהאירוע הטראומתי ממנו סבלו היה תקיפה פיזית או מינית.
מטה-אנליזה של ניסויים קליניים לגבי טיפול בהפרעת דחק פוסט טראומתית על ידי סרטרלין מצאה שהוא עדיף סטטיסטית על פני פלצבו בהפחתת תסמיני PTSD.
מטה-אנליזה נוספת הציעה פסיכותרפיה ממוקדת בטראומה כקוו טיפולי ראשון.
המחברים ציינו כי פייזר סירבה להגיש את התוצאות של ניסוי שלילי להכללה במטה-אנליזה מה שהופך את התוצאות לא אמינות.
מדובר בהפרעה מורכבת שהטיפול בה מורכב וההמלצה היא לטפל במספר גישות: טיפול קבוצתי, טיפול משפחתי, טיפול שיחתי (שגם כאן יש מספר טכניקות) וטיפול תרופתי.
הטיפול התרופתי המומלץ הוא SSRI ובמיוחד סרטלין ופרוקסיטין.
יש ממצאים ראשוניים לגבי היעילות של ונלפאקסין וריספרדון.
חרדה אצל קשישים היא בעיה שכיחה.
יש מספר תרופות העוזרות בהקלת החרדה וביניהן: דלוקסטין (Duloxetine) בוספירון (buspirone) ונלפאקסין (venlafaxine) וסרטלין.
הפרעה קדם-וסתית (PMDD) היא צורה חמורה של תסמונת קדם-וסתית.
סרטלין ופרוזק אושרו לטיפול בהפרעה זו.
שיפור משמעותי נצפה ב-50-60% מהמקרים שטופלו בסרטרלין לעומת 20-30% מהמקרים בפלצבו.
השיפור מתחיל במהלך השבוע הראשון לטיפול.
הוא מתבטא בשיפור במצב הרוח וירידה בעצבנות וחרדה.
שיפור נוסף הוא מתבטא בתפקוד משפחתי טוב יותר, בפעילות חברתית ובאיכות חיים כללית.
תפקוד בעבודה ותסמינים גופניים (כגון נפיחות, נפיחות ורגישות בחזה), הגיבו פחות לסרטרלין.
נטילת סרטרלין רק בשלב הלוטאלי, כלומר ה-12-14 ימים לפני הווסת, הוכח שמשפיע כמו טיפול מתמשך.גם טיפול מתמשך במינונים נמוכים מהרגיל (25 מ"ג לעומת 50-100 רגיל מ"ג) הוכח אף הוא כיעיל.
סרטרלין יכול להיות שימושי לטיפול בשפיכה מוקדמת, כשהתרופה ניתנת כל יום.
החיסרון בטיפול שנדרש טיפול יומיומי מתמשך כדי לדחות את השפיכה באופן משמעותי.
סרטלין משמש לטיפול בכלבים וחתולים עם בעיות התנהגות על רקע חרדה.
בנוסף עוזר לעשות מודיפיקציה להתנהגויות מסוימות הקשורות ללחץ, הפרעות אובססיביות קומולסיוביות ואגרסיה בכלבים וחתולים.
בנוסף עוזר לטיפול בחתולים שיש איתם בעיה של מתן צרכים בצורה לא תואמת.
תופעות הלוואי השכיחות הקשורות לסרטלין הן: בחילות, עייפות, נדודי שינה, כאבי ראש.
אלו תופעות המופיעות בתחילת הטיפול ונעלמות בהמשך.
תופעות לוואי נוספות: כשל בשפיכה, יובש בפה, נמנום, סחרחורת, רעד, הזעת יתר, תסמונת רגליים חסרות מנוח וירידה בחשק המיני.
תופעות הלוואי שהביאו להפסקת טיפול הן: בחילות, שלשולים ונדודי שינה.
שכיחות של שלשולים גבוהה יותר עם סרטרלין (במיוחד במינונים גבוהים) בהשוואה ל-SSRI אחרים.
תופעות לוואי הקשורות למערכת העיכול
לעיתים יש ירידה במשקל וירידה בתיאבון.
תופעה זו קיימת בשכיחות גבוהה יותר בלקיחת פלואוקסטין.
הופעה של אובדן משקל ותיאבון מופיעים בתחילת הטיפול, השיא אחרי 20 שבועות, אחרי זה יש חזרה למשקל שהיה.
תרופות מקבוצת ה-SSRI יכולות לגרום לעליה במשקל.
עד 1/3 מהמטופלים יכולים לעלות במשקל, עליה שהיא עמידה לדיאטה ולפעילות גופנית.
במחקר שנעשה לגבי טיפול בסרטלין אצל אנשים שאובחנו כסובלים מדיכאון, במשך יותר משישה חודשים לא הייתה עדות אצל הנבדקים לעלייה משמעותית במשקל.
מחקר אחר שעקב במהלך 30 חודשים אחרי חולים שאובחנו כסובלים מ-OCD וטופלו בסרטלין - לא הייתה עדות לעלייה משמעותית במשקל.
למרות שההבדל לא הגיע למובהקות סטטיסטית, העלייה הממוצעת במשקל הייתה נמוכה יותר עבור פלוקסטין (1%) אך גבוהה יותר עבור סיטלופרם, פלובוקסמין ופרוקסטין (2.5%).
מקבוצת האנשים שטופלו בסרטרלין, 4.5% עלו משמעותית במשקל (עלייה של יותר מ-7%).
תוצאה זו שווה לתוצאה עם פלצבו, שם, לפי הספרות, 3-6% מהחולים עלו יותר מ-7% ממשקלם ההתחלתי.
העלייה הגדולה במשקל נצפתה רק בקרב נשים מהקבוצה שטופלה הסרטרלין, המשמעות של ממצא זה אינה ברורה בגלל גודלה הקטן של הקבוצה.
תופעות לוואי נוספות הקשורות למערכת העיכול
תופעות לוואי הקשורות למערכת העיכול הן שכיחות ומופיעות עם תחילת הטיפול.
היותר שכיחות: בחילה, שלשלול, חוסר תיאבון, הקאות, גזים, והפרעות עיכול.
תופעות הלוואי היותר משמעותיות במערכת העיכול קשורות לסרטלין ופלובוקסמין.
בחילה ויציאות רכות הן לרוב תלויות מינון וזמניות, לרוב נעלמות אחרי מספר שבועות.
בטיפול עם סרטלין לעיתים הגזים ושלשול מתמידים.
אפשר להקטין משמעותית את תופעות הלוואי של מערכת העיכול על ידי לקיחת התרופה אחרי אוכל.
השכיחות של כאב ראש 18-20%, גבוה ב-1% בלבד מעל הפלצבו.
פלואקסמין היא בסבירות הכי גבוהה שתגרום לכאב ראש.
מצד שני, SSRI אפקטיביים כטיפול מניעה כנגד מגרנה וכאבי ראש מסוג tension-type.
כל SSRI יכולים לגרום לסינדרום QT ארוך, בעיקר כשלוקחים מינון יתר.
הסיכון בהארכת QT עולה בשימוש בנוגדי דיכאון בשילוב עם נוגדי פסיכוזה.
בשימוש בציטלופרם תופעת הלוואי הזו יותר שכיחה, לכן ה-FDA הוציא הנחיות לגבי השימוש בציטלופרם.
תופעות לוואי של מערכת העצבים
תופעות לוואי אלו כוללות: חרדה, הפרעות בשנה, פיהוק, קהות רגשית, התכווצויות וסימפטומים אקסטרא פירמידליים.
תרופות מקבוצת ה-SSRI משמשות כנגד חרדה אך בתחילת הטיפול עלולות לגרום לחרדה, במיוחד בחודשים ראשונים של הטיפול.
אבל מדובר בתופעת לוואי חולפת ובהמשך יש ירידה של החרדה.
השפעות ראשוניות אלו מופיעות משמעותית פחות בפרוקסטין ובאציטלופרם, אפשר שהם בחירות יותר טובות אם רוצים בסדציה, ובטיפול הפרעות משולבות של חרדה ודיכאון.
הפרעה אפשרית משמעותית של ה-SSRI יכולה להיות השפעה על השנה בכיוון של רדימות או בכיוון של נדודי שינה.
ההפרעה לרוב חולפת אם מתמידים בטיפול.
אבל עד 25% מהמטופלים ב-SSRI ממשיכים להתלונן על הפרעה בשינה או עודף ישנוניות עד עייפות מציפה.
פלואנקסול גורם בשכיחות הכי גבוהה לנדודי שינה, ולכן לעיתים קרובות נלקח בבוקר.
סרטרלין ופלובוקסמין יש להם נטייה שווה לגרום לנדודי שינה או רדימות, בעוד ציטלופרם ופרוקסיטין גורמות יותר לרדימות.
אציטלופרם גורם ליותר הפרעות שינה מציטלופרם.
יש אנשים המרוויחים מלקיחת התרופה לפני השינה.
בהפרעות השינה אפשר לטפל בבנזודיאזפינים או בתרופה אחרת המשרה שינה.
לעיתים יש צורך להחליף SSRI הגורמים לעודף ישנוניות ב-SSRI אחר או בתרופה אחרת מקבוצה אחרת.
אנשים רבים הלוקחים SSRI מדווחים על חלומות מאוד חיוניים או סיוטים.
הם מתארים את השינה כ-"busy".
הפרעות נוספות של שינה כוללות: חריקת שיניים, אי שקט ברגליים, nocturnal myoclonus, והזעה.
יש נטייה להתעלם מתופעת לוואי זו.
מקושרת לעיתים קרובות בשימוש כרוני ב-SSRI.
פציינטים מדווחים על: חוסר יכולת לבכות, תחושה של חוסר אכפתיות או אפתיה, מגבלה באינטנסיביות של התנסויות רגשיות.
תופעות לוואי זו לעיתים קרובות מובילה להפסקת הטיפול, אפילו כשהתרופה מאפשרת הקלה מדיכאון או חרדה.
במעקב מקרוב על פציינטים המטופלים ב-SSRI נמצאה עליה בפיהוק.
תופעה זו אינה משקפת עייפות או שינה גרועה בלילה אלא היא תוצאה של השפעת SSRI על ההיפותלמוס.
דווח על התכווצויות ב-0.1-0.2% מהפציינטים המקבלים SSRI.
שכיחות שהיא מושווית לנוגדי דיכאון אחרים ואינה גבוהה משמעותית מפלצבו.
השכיחות גבוהה יותר עם העלייה במינון (למשל פרוזאק 100 מ"ג ליום ויותר).
תרופות מקבוצת ה-SSRI יכולות לעיתים נדירות לגרום: אקטיזיה, דיסטוניה, רעד, נוקשות דמוית גלגל שיניים (cogwheel rigidity), טורטיקוליס (עווית בצוואר), אופיסטוטונוס (opisthotonos - מנח דמוי גשר של הצוואר ועמוד השדרה), הפרעה בהליכה, איטיות בתנועות.
דווחו מקרים נדירים של טרדיב דיסקינזיה.
אנשים עם פרקינסון יכולים לחוות החמרה אקוטית של הסימפטומים המוטוריים כשהם מטופלים בתרופות מקבוצת ה-SSRI.
תרופות מקבוצת ה-SSRI יכולות לפגוע בתפקוד האגרגציה של הטסיות אבל לא לירידה במספרן.
הדבר יכול לגרום לנטייה להיפצעות בקלות או זמן דימום מוארך.
במקרה של חשד לקיום הסימנים הללו יש לעשות מבחן לזמן דימום.
המעקב חשוב במיוחד אצל פציינטים המקבלים נוגדי קרישה או אספירין.
מתן במקביל של תרופה מקבוצת ה-SSRI עם נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (nonsteroidal) מעלה משמעותית את הסיכון לדימום גסטרי.
במקרים שהקומבינציה נדרשת יש לשקול שימוש ב-proton pump inhibitors שהיא קבוצה של תרופות שפעולתה העיקרית היא הורדה ביצירת החומצה בקיבה ברמה משמעותית וארוכת זמן.
תרופות מקבוצת ה-SSRI יכולות להוריד את רמות הסוכר, לכן חולי סוכרת צריכים מעקב זהיר.
שימוש ארוך טווח יכול להיות מקושר לעליה ברמות הסוכר, למרות שעדיין צריך לבדוק אם מדובר באפקט פרמקולוגי.
מקרים של היפונתרמיה נצפו אצל מספר פציינטים, במיוחד זקנים וכאלו המטופלים במשתנים.
יש פציינטים הסובלים מהזעה כתופעת לוואי לטיפול התרופתי.
מדובר בתופעת לוואי שאינה מסוכנת אך יכולה להיות מאוד מציקה.
ההזעה אינה קשורה לטמפרטורה חיצונית.
הזעה בלילה יכולה להרטיב את הסדינים, ואפשר שיהיה צורך בהחלפת בגדים.
טיפול בטרזוסין (Terazosin) 1-2 מ"ג ליום יכול להיות מאוד יעיל.
מדובר בתרופה שהיא חוסמת אלפא 1, משמשת כנגד יתר לחץ דם וגידולים שפירים של הערמונית.
אחוזי החזרה של דיכאון מאג'ורי במהלך היריון אצל נשים שעשו שינוי או הפסקה בטיפול בתרופות מקבוצת ה-SSRI מאוד גבוה.
האחוזים נעים בין 68-100. כך שנשים רבות צריכות להמשיך לקחת את הטיפול התרופתי במהלך ואחרי ההיריון.
ההשפעה של דיכאון אימהי על העובר אינה ידועה, אך ההשפעה על התינוק יכולה להיות משמעותית.
תינוקות שאימהותיהן לוקחות SSRI בחלק האחרון של ההיריון נמצאים בסיכון להתפתחות pulmonary hypertension.
הנתונים לגבי נתון זה הם לא חד משמעית, הערכה היא שמדובר בסיכון נדיר: 1-2 תינוקות מתוך 1000.
אצל נשים מניקות המשתמשות ב-SSRI נמצאו כמויות קטנות מאוד של SSRI בחלב האם.
ולא נמצאו השפעות בעייתיות לתינוקות שינקו.
הריכוז שאותר בחלב האם של סרטלין ואציטלופראם היה נמוך במיוחד.
היו מקרים שדווח על ריכוז גבוה מהממוצע.
לאור זה סרטלין הוא אופציה מועדפת לטיפול נוגד דיכאון של אמהות מניקות.
אצל תינוקות שאימהותיהם לקחו סרטרלין במהלך ההיריון נצפתה עלייה של 29-42% במומי לב מולדים.
שימוש בסרטרלין בשליש הראשון קשור לעלייה של פי 2.7 במומי לב במחיצה.
הפסקה פתאומית בטיפול ב-SSRI, במיוחד עם התרופות שיש להן קצב פינוי קצר (כמו פרוקסיטין ופבוקסילין) מקושרת לסינדרום הפסקת טיפול.
תסמינים שכיחים שלה הם: סחרחורת, נדודי שינה, חרדה, תסיסה ועצבנות.
לרוב מתרחש תוך ימים מהפסקת הטיפול ונמשך מספר שבועות.
הפסקה פתאומית של הטיפול בסרטרלין עלולה לגרום לתסמונת הפסקה.
התסמינים הקשורים להפסקה פתאומית של הטיפול בסרטרלין פחות חמורים ותכופים מאשר כשמפסיקים באופן פתאומי פרוקסטין, ותכופים יותר מאשר בהפסקת פלואוקסטין.
ברוב המקרים התסמינים מתונים, קצרי מועד וחולפים ללא טיפול.
במקרים היותר קשים הטיפול הוא החזרה של הטיפול התרופתי וירידה הדרגתית במינון התרופה עד הפסקה.
מופיעה לרוב רק אחרי טיפול הנמשך לפחות 6 שבועות, נעלמת לרוב אחרי עד 3 שבועות.
אנשים הסובלים מסימפטומים של הסתגלות בתחילת הטיפול ב-SSRI יותר סביר שיסבלו מסימפטומים של הפסקה.
מניעת התסמונת אפשרית על ידי הפסקה הדרגתית של הטיפול התרופתי, מומלץ כמובן בליווי רופא.
פלואוקסטין הוא ה-SSRI שהכי פחות סביר שיגרום לסינדרום בגלל שלמטבוליט שלו יש זמן פינוי ארוך במיוחד.
כך שההפסקה שלו היא הדרגתית בפני עצמה.
כדי לטפל בסינדרום הפסקה שנגרם על ידי SSRI אחרים.
סרטרלין כמו תרופות אחרות מקבוצת ה-SSRI קשור לתופעות לוואי מיניות, ובכללן: הפרעת עוררות מינית, הפרעות זקפה וקושי להגיע לאורגזמה.
במחקר שהשווה סרטרלין לתרופת אחרות נמצא: שלנפאזודון ובופרופיון אין השפעה שלילית על התפקוד המיני, לעומת 67% מהגברים שקיבלו סרטרלין חוו קשיי שפיכה לעומת 18% לפני הטיפול.
מחקר אחר מצא הפרעה בעוררות מינית, המתוארת כ"סיכה לא מספקת ונפיחות לנשים וקשיי זקפה לגברים", אצל 12% מהאנשים שקיבלו סרטרלין בהשוואה ל-1% מאלו שקבלו פלצבו.
השיפור במצב הרוח שנבע מהטיפול בסרטרלין שיפר אתהתפקוד המיני כך שהחשק המיני והסיפוק הכללי ממין נשארו זהים לזו שלפני הטיפול בסרטרלין.
עם זאת, אצל אלו שקבלו פלצבו נמצא שהרצון והסיפוק השתפרו מעט.
יש אנשים שממשיכים לחוות תופעות לוואי מיניות לאחר שהפסיקו ליטול SSRI.
הפרעה בתפקוד המיני היא תופעת הלוואי המקושרת ביותר לטיפול ממושך ב-SSRI.
התלונות השכיחות ביותר: אנאורגזמה, אורגזמה מעוכבת, וירידה בליבידו.
מחקרים מצביעים על כך שמדובר בתופעה תלוית מינון, אך זה עדיין לא ברור.
בניגוד לרוב תופעת הלוואי של ה-SSRI תופעה זו לעיתים רחוקות עוברת עם הזמן ונעלמת רק עם הפסקת הטיפול.
ה- FDA פרסם אזהרת קופסה שחורה עבור תרופות נוגדות דיכאון שמזהירה מפני מחשבות אובדניות והתנהגות אובדנית של ילדים ומבוגרים צעירים.
אזהרה זו מבוססת על ניתוח בן עשור של נתוני ניסויים קליניים.
לאחרונה, ניתוח מחדש מקיף של נתונים הראה כי מחשבות אובדניות יורדות אצל חולים מבוגרים וגריאטריים שטופלו בתרופות נוגדות דיכאון בהשוואה לפלסבו.
לא נמצאו הבדלים עבור בני נוער.
אצל מבוגרים, הפחתה ברעיונות התאבדות ובניסיונות התרחשה במקביל לירידה בתסמיני דיכאון.
בכל קבוצות הגיל, חומרת דיכאון השתפרה תחת הטיפול התרופתי והיה קשור לירידה באובדנות רעיון או התנהגות.
נראה כי SSRI, כמו גם סרוטונינורדרנלין מעכבי ספיגה חוזרת (SNRIs), בעלי השפעה מגנה מפני התאבדות המתווכת על ידי ירידה בתסמיני דיכאון עם הטיפול.
לא נצפתה עדות לסיכון התאבדות מוגבר בקרב צעירים שקיבלו תרופות.
חשוב לזכור ש-SSRI, כמו כל תרופות נוגדות דיכאון, נועדו למנוע התאבדות פוטנציאליות בהיותן תרופות נגד דיכאון.
בפרקטיקה הקלינית, יש אחוז קטן מהמטופלים שבתחילת הטיפול עם SSRI נעשים מודאגים ונסערים.
הופעת תסמינים אלו עלולה לעורר או להחמיר מחשבות אובדניות.
לכן חולים הסובלים מדיכאון צריכים להיות במעקב צמוד במהלך תקופת הסיכון המרבי, שהיא בימים ובשבועות הראשונים בהם נוטלים SSRI.
הביטוי של מינון יתר הוא לעיתים קרובות: הקאה, עייפות, אטקסיה, טכיקרדיה והתכווצויות.
כיד לאשר אבחנה של הרעלה ניתן למדוד ריכוזי פלזמה, נסיוב או דם של התרופה (סרטרלין) ושל המטבוליט הפעיל העיקרי של נורסרטרלין (norsertraline), המטבוליט הפעיל העיקרי שלה.
כמו רוב תרופות ה-SSRI האחרות, הרעילות שלו במינון יתר נחשבת נמוכה יחסית.
תרופות מקבוצת ה-SSRI לרוב אין בעיה בשילוב עם תרופות אחרות.
סינדרום סרוטונין יכול להיגרם במתן במקביל של תרופות מקבוצת ה-SSRI עם: מעכבי מונו אמין אוקסיז (Monoamine oxidase inhibitors - MAO-I), ל-טריפטופן (L-Tryptophan), ליתיום, ונוגדי דיכאון נוספים המעכבים ספיגה מחדש של סרוטונין.
פלואקסמין, סרטרלין ופרוקסיטין יכולות להעלות בפלזמה את הרכוז של נוגדי הדיכאון מקבוצת הטריציקליים וכך לגרום לטוקסיות.
שילוב של תרופות מקבצת ה-SSRI עם נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAID) יכולים להעלות את הסיכון לדימום גסטרי.
סרטרלין עלול להפחית את היעילות של לבותירוקסין (levothyroxine) .
תחילתה בפייזר בתחילת שנות ה-70. הכימאי פייזר ריינהרד סרג'ס המציא סדרה חדשה של תרכובות פסיכואקטיביות, כולל לומטרלין, המבוססת על המבנים של התרופות הנוירולפטיות טיוטיקסן (thiothixene) ופינוקספין (pinoxepin).
עבודה נוספת על התרכובות הובילה לטמטרלין, מעכב ספיגה חוזרת של נוראפינפרין ומעכב ספיגה חלש יותר של דופמין.
הפתוח של טמטרלין הופסקה במהרה בגלל השפעות מעוררות לא רצויות שנצפו בבעלי חיים.
ב-1977 הפרמקולוג קנת קו השווה את המאפיינים המבניים של מגוון מעכבי ספיגה חוזרת, בסדרת הטמטרלין.
הוא פנה לכימאי אחר בפייזר, ווילארד וולש, ובקש ממנו לסנתז כמה נגזרות של טמטרלין שלא נחקרו בעבר.
וולש יצר מספר נגזרות של מעכבי נוראדרנלין ומעכבי ספיגה חוזרת משולשת.
אך להפתעת המדענים, אחד הפיתוחים, הבלתי פעילים בדרך כלל, היה מעכב ספיגה חוזרת של סרוטונין.
המשך הפתוח של התרכובות (שנעשה תוך שיתוף מדען נוסף - אלברט וייסמן) מעכבות הספיגה של סרוטונין נלקחה לפתוח והמוצר הסופי היה הסרטרלין.
וייסמן וקואה נזכרו שאין להם תרופה בקוו של נוגדי דיכאון שהם חוסמי ספיגת סרוטונין מסוג SSRI - במובן זה המחקר שלהם לא הייתה "מונעת מטרה מאוד", והגילוי של מולקולת הסרטרלין היה סרנדיפיטי .
לדברי וולש, הם עבדו מחוץ למיינסטרים בפייזר, ואפילו "לא היה להם צוות פרויקט רשמי".
הקבוצה נאלצה להתגבר על הרתיעה הביורוקרטית הראשונית להמשיך בפיתוח סרטרלין, מכיוון שפייזר שקלה לתת רישיון למועמד נוגד דיכאון מחברה אחרת.
סרטרלין אושרה על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ב-1991, כשהיא מבססת את ההחלטה על המלצת הוועדה המייעצת לתרופות פסיכו-פרמקולוגיות.
בבריטניה היה זמין כבר שנה קודם.
ב-FDA הסרטרלין אושרה לטיפול בדיכאון מג'ורי.
במהלך הדיון ציין פול לבר, מנהל חטיבת ה-FDA למוצרי תרופות נוירו-פרמקולוגיות, כי מתן האישור הוא "החלטה קשה", שכן השפעת הטיפול על מטופלי חוץ עם דיכאון הייתה "צנועה עד מינימלית".
מומחים אחרים הדגישו כי השפעת התרופה על מאושפזים לא הייתה שונה מפלצבו וביקרו תכנון לקוי של הניסויים הקליניים על ידי פייזר.
לדוגמה, 40% מהמשתתפים נשרו מהניסויים, מה שהפחית משמעותית את תקפותם.
עד 2002, סרטרלין הייתה מאושרת לטיפול רק באנשים מגיל 18 ומעלה.
ב-2002 סרטרלין אושרה על ידי ה-FDA לשימוש בטיפול בילדים בני 6 ומעלה עם OCD חמור.
בשנת 2003, סוכנות הפיקוח על תרופות ומוצרי בריאות בבריטניה פרסמה הנחיה שלפיה מלבד פלווקסטין (פרוזק), תרופות מסוג SSRI אינן מתאימות לטיפול בדיכאון בחולים מתחת לגיל 18. עם זאת, סרטרלין עדיין משמשתבבריטניה לטיפול ב-OCD בילדים ובמתבגרים.
בשנת 2005, ה-FDA הוסיף אזהרה מקופסת בנוגע להתנהגות אובדנית של ילדים לכל התרופות נוגדות הדיכאון, כולל סרטרלין.
בשנת 2007, התיוג שונתה שוב כדי להוסיף אזהרה לגבי התנהגות אובדנית בקרב מבוגרים צעירים בגילאי 18 עד 24.
סרטני פרסה (שם מדעי: Limulidae; מכונים באנגלית Horseshoe crab) הם משפחה של פרוקי-רגליים ימיים שחיים בעיקר במים רדודים באוקיינוסים, על קרקעית בוץ או חול.
שמם העממי מטעה, שכן הם אינם סרטנאים אלא בעלי כליצרות.
נמצאו מאובנים בני 450 מיליון שנה של מינים ממשפחה זו, ועל כן הם נחשבים למאובנים חיים.
מדמם של סרטני הפרסה מופקת תמצית המשמשת לבדיקת נוכחות זיהומים בתרופות או ציוד רפואי, ולכן בשנים האחרונות פוחת מספרם עקב דיג יתר בחוף המזרחי של צפון אמריקה ועקב הרס אזורי מחיה באזור יפן.
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע מגדיר את מצב השימור שלהם כ"מין בסכנת הכחדה".
סרטני פרסה דומים במקצת לסרטנים אמיתיים, אך הם שייכים לתת-מערכה נפרדת הקרויה בעלי כליצרות וקרובים יותר למחלקת העכבישנים.
הם משויכים לתת-מערכת בעלי כליצרות ימיים בה נמצאים שתי סדרות: עקרבי מים (Eurypterida) אשר נכחדו, וזנבות חרב (Xiphosura) אשר כל המשפחות בה (9 במספרם) נכחדו לבד ממשפחת סרטני פרסה.
במשפחה זו גופא, ישנם 4 סוגים שמתוכם אחד נכחד, סוג אחד שבו נכחדו כל המינים למעט אחד, וסוג אחד שבו קיימים כל המינים למעט אחד.
המיון של המשפחה הוא כדלהלן:
סוג: Limulus – בו מין אחד קיים ו-4 מינים שנכחדו.
סוג: Tachypleus – בו שני מינים קיימים ומין אחד שנכחד.
סוג: מסולימולוס (Mesolimulus) – נכחד
גופו של סרטן פרסה מוגן בשריון.
הוא בעל חמישה זוגות רגליים, המשמשות אותו להליכה, שחיה, והעברת מזון לפה.
לכל רגל יש כף, חוץ מאשר לזוג האחרון.
יש לסרטן זה מספר זוגות עיניים, בהן עיניים המסוגלות לראות הן אור נראה והן אור על-סגול, עיניים הממוקמות מעל הבטן, ליד הפה, וכן עיניות.
ראיית היום שלהם חלשה עקב חולשתם של התאים קולטי האור שלהם, אך ראיית הלילה שלהם טובה פי מיליון מראיית היום.
הפה ממוקם בין הרגליים, ואלה מסייעות כמלתעות בטחינת מזון.
הזנב הארוך והנוקשה מאפשר לסרטן להתהפך בחזרה אל בטנו במקרה הצורך, כך שסרטן עם זנב שבור נדון למעשה למות בתוך זמן קצר.
הסרטנים נוהגים לשחות במהופך – בזווית של 30 מעלות לערך.
מאחורי רגליו יש לסרטן פרסה זימים, בהם הוא מעבד גזי נשימה ובעזרתם הוא לעיתים שוחה.
לסרטן אין שלד, כמו לכל פרוקי הרגליים, אך יש לו לוחות דמויי שלד פנימי שתומכים בזימים.
הם ניזונים מסרטנאים ודגים קטנים.
גודלם נע בין 15–20 ס"מ ל-60 ס"מ בקרב תת-מינים מסוימים של סרטן זה.
בעונת ההזדווגות נודדים הסרטנים למים רדודים לחופי אוקיינוסים.
הזכר בוחר נקבה, מטפס על גבה ונאחז בו.
לעיתים קרובות מספר זכרים מתגודדים סביב נקבה אחת, וכך ניתן לזהות את הנקבה.
היא בדרך כלל הגדולה במרכזם של 3–5 פרטים קטנים יותר.
הנקבה חופרת חור בחול ומטילה בו ביצים, בעוד הזכר או הזכרים מפרים אותן.
הנקבה יכולה להטיל בין 60,000 ל-120,000 ביצים בכל הטלה, בקבוצות של כמה אלפי ביצים בכל פעם.
רבות מהן נאכלות על ידי ציפורי חופים עוד לפני בקיעתן.
הצאצאים גדלים פי שישה בשנה הראשונה לחייהם.
גידול סרטני פרסה בשבי קשה, עקב העובדה שסרטנים אלה נוטים להזדווג רק במקומות בהם הוטלו ביצים בעבר.
עדיין לא ברור מה המנגנון לפיו מזהים הסרטנים את המקומות בהם הוטלו ביצים בעבר.
בניגוד לבעלי חוליות, לסרטני פרסת-סוס אין המוגלובין בדם, ובמקומו יש להם המוציאנין (Hemocyanin) האופייני לחסרי חוליות ומספק חמצן לאיברים.
מאחר שהמוציאנין מכיל אטומי נחושת, דמם של הסרטנים הוא בצבע כחול.
הדם מכיל תאי אמבוציט הקרויים כך מחמת שהם נעים כאמבה, והם ממלאים תפקיד דומה לתאי הדם הלבנים אצל בעלי החוליות בהגנה על האורגניזם מפני פתוגניות.
תאים אלו נלקחים מדמו של המין סרטן פרסת-סוס אטלנטי (Limulus polyphemus), ומופקת מהם תמצית מימית הקרויה Limulus amebocyte lysate או בקיצור LAL, על שם הסרטן.
התמצית משמשת לצורך זיהוי של אנדוטוקסינים של חיידקים רעילים (כמו ליפופוליסכריד למשל) בתרופות להזרקה, בשתלים וכיוצא בזה.
הדם של סרטנים אלו נשאב מהם למטרה זו.
הסרטנים נאספים בדרך כלל מהחוף, ולאחר ששואבים מהם דם הם מוחזרים לים.
לא כל הסרטנים שורדים את "תרומת הדם", והתמותה בעטיה מושפעת משילוב בין שאיבת כמות דם גדולה לשיעור הלחץ שהסרטן חווה בעת הטיפול והתפיסה.
אומדני תמותת סרטנים מצביעים על כך שבעקבות שאיבת הדם עשויים למות בסביבות 10%–30% מהסרטנים.
נכון ל-2017, ליטר דם נמכר בכ-50,000 ש"ח, מה שהופך אותו לאחד מהנוזלים היקרים ביותר העולם.
הביקוש הרפואי לדם הסרטנים גובר, ובחופי סין, יפן, טאיוואן, סינגפור והונג קונג הם הולכים ונכחדים.
הם אמנם מוחזרים לאוקיינוס לאחר השאיבה, אך מידת הפגיעה בהם אינה ידועה.
כעת היא החלה להחקר, ואחד הממצאים הוא שרוב הנקבות מתרבות פחות לאחר התהליך.
בסרטני פרסה משתמשים כפתיונות לדגים, לצלופחים ולחלזונות ים .
באזורים מסוימים בעולם, בעיקר במספר חופים במזרח ארצות הברית, נאסר באופן זמני דיג סרטנים אלה.
בביצים של מינים ממשפחה זו הנמצאים לחופי תאילנד מצוי הרעל טטרודוטוקסין, אך למרות סכנת הרעילות שבהן, הן משמשות למאכל באזורים מסוימים בדרום-מזרח אסיה וסין.
פיתוח עירוני ובנייה לאורך חופים, למשל קירות תומכים, מגבילים את היקף אזורי הרבייה של הסרטנים ומשבשים דפוסי קרקע באזורי גאות שבהם הם מתרבים, וכך פוגעים ברבייתם.
סרטני נהרות (שם מדעי: Astacoidea) הם קבוצת פרוקי-רגליים מסדרת מעשירי רגל השייכים למחלקה סרטנים עילאיים.
הם קרובי משפחה של הלובסטר ושל החסילונים, אך חיים רק במים מתוקים ברחבי העולם.
הם אינם חיים בישראל בצורה טבעית.
בסתיו 2022 נתגלו סרטני נהרות בנחל בצת שב, והם מוגדרים מין פולש.
סרטני הנהרות חיים בתוך המים ונושמים בעזרת זימים דמויי נוצה.
חלק מהמינים חיים בנהרות מהירים ושוחים היטב.
אחרים חיים באגמים שונים, ביצות, תעלות ושדות אורז והם אינם יכולים לחיות במים מזוהמים.
לסרטנים צבתות גדולות באמצעותן הם תופסים את מזונם המורכב מצמחייה, נבלות, תולעים ובעלי חיים קטנים נוספים כמו רכיכות ודגים קטנים.
סרטני נהרות מגודלים גם כחיות מחמד, אך יש לגדלם בנפרד עקב יכולתם להיות קניבלים.
סרטנים קצרי בטן, שלעיתים מכונים רק סרטנים (שם מדעי: Brachyura), היא תת-סדרה מסדרת מעשירי רגל של פרוקי-רגליים בעלי עשר רגליים החיים לאורך חופי ימים שונים.
מצויים ביבשה, בים וכן בקרקעית האוקיינוס וחיים בכל העולם.
קבוצה זו גדולה מאוד וכוללת 6,793 מינים ב-93 משפחות.
לסרטנים קצרי בטן שריון גדול, עיניים מרכזיות, צבתות גדולות ועשר רגליים מכופפות.
הם בעלי בטן עגולה וחסרי זנב שריון.
הגדול בסרטנים אלה הוא סרטן עכביש יפני שמגיע לאורך 37 ס"מ ולמשקל 19 ק"ג והוא פרוק הרגליים השני בגודלו בעולם, לאחר סרטן הקוקוס (Birgus latro).
כמה מינים יודעים לשחות ממש אך רובם מעדיפים להיצמד לקרקע וחלקם חסרי כל יכולת להיכנס למים.
רוב הסרטנים מסננים מזון מיקרוסקופי מהחולות או ניזונים משיירים שמביא הים או מנבלות, אך כמה מינים צדים חיות אחרות – בעיקר סרטנים אחרים.
אלו המינים המוכרים ביותר של סדרת הסרטנאים.
מיני סרטנים נוספים כמו סרטן נזיר, סרטן היטי, סרטן מלכותי אדום, סרטן אוקיינוס אדום ולובסטר גם מכונים סרטנים אך שייכים לתת-סדרות אחרות.
בשנת 2021, קבע מחקר שבוצע בבית הספר לכלכלה של לונדון כי סרטנים, לצד תמנונים ודיונונים, הם יצורים בעלי תודעה אשר "מסוגלים להרגיש כאב, עונג, רעב, צמא, חמימות, אושר, נחמה והתרגשות".
בעקבות זאת הודיעה ממשלת בריטניה על הכללת סרטנים בחוק לרווחת בעלי חיים בעלי מודעות .
משפחה Gecarcinucidae – בה סרטן אדום של אי חג המולד
משפחה Inachidae – בה סרטן עכביש יפני
משפחה Dotillidae – בה סרטן בועות חול
משפחה חולוניים Ocypodidae – בה חולון החוף
משפחה שישניים Grapsidae – בה סרטן סלעים אדום
בנוסף היו כלולים בקבוצה מינים רבים שנכחדו (למשל האוויתלמסוס).
סרטני עכביש (שם מדעי: Majoidea) היא על-משפחה של סרטנים קצרי-בטן בעלי מבנה רגליים המזכיר רגליים של עכבישים ומכאן שמם.
אין להם קשר משפחתי לעכבישים.
בתוך בני קבוצה זו חיים המינים הגדולים ביותר מבין פרוקי הרגליים, אך הם לא הכבדים ביותר (המין הכבד ביותר הוא לובסטר אמריקאי ששוקל עד 20 ק"ג).
הגדול בבני הקבוצה הוא סרטן עכביש יפני שאורך גופו יכול להגיע ל-4 מטר ורגליים מגיעות ל-1.8 מטר בממוצע.
משקלו יכול להגיע ל-19 ק"ג והוא המין השני בגודלו מבין פרוקי הרגליים.
סרטנים אלה חיים על קרקעית הימים או האוקיינוסים בעולם, חלקם בתהומות חשוכים וקרים.
הם יצורים איטיים בעלי רגליים גדולות ומוגבהות וגוף שטוח שלעיתים מכיל עליו אלמוגים או ספוגיים רעילים המגינים על בעליהם.
הראש קטן והעיניים קטנות מאוד.
חלק מהסרטנים בעלי הסוואה ועל חלקם גדלים אצות.
לעיתים סרטנים כאלה מתקהלים ועולים למים רדודים כדי להשיר את שריונם ואז להזדווג.
במצב זה הם בסכנה מטורפים כמו תמנונים וטריגוניים רעבים המגיעים אחריהם.
משפחהInachidae - בה סרטן עכביש יפני
משפחה עכוביתיים (Majidae) - בה עכובית ים-תיכונית
סרי לנקה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מסרי לנקה מדליית ארד יחידה באתלטיקה בתחרות ריצת 2000 מטר מכשולים.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מסרי לנקה היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סרי לנקה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת השתתפה בתחרויות בענפים בדמינטון, טניס שולחן ושחייה אך לא הגיעה להישגים.
בענף האתלטיקה נשבר השיא הלאומי בריצת 1000 מטר נערים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ומנתה תשעה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפים.
המשלחת השתתפה בענפים אתלטיקה, בדמינטון, חתירה, טניס וכדורעף חופים אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
בענף השחייה נשבר השיא הלאומי במשחים 100 ו-200 מטר בסגנון שחייה חופשית.
סרי ג'ייוורדנפורה-קוטה (בסינהלית: ශ්රී ජයවර්ධනපුර කෝට්ටේ; בטמילית: ஶ்ரீ ஜெயவர்த்தனபுர கோட்டே; ידועה גם כקוטה) היא עיר הבירה האדמיניסטרטיבית של סרי לנקה.
העיר נמצאת באזורה העירוני של עיר הבירה דה פקטו, קולומבו, וממוקמת דרום- מזרחית אליה.
העיר ידועה בשל היותה עיר מודרנית ויוקרתית עם רמת חיים גבוהה משל אחרות במדינה.
הכפר דארוגמה שכן באזור מפגש של שני נהרות ובגלל מיקומו הגאוגרפי, פלישתם של אויבים אליו לא הייתה קלה.
במאה ה-13, ראש שבט בשם ניסנקה אלגקונדה בנה שם "קוטה" (מבצר בסינהלית).
אלגקונדה הוזכר על ידי אבן בטוטה כשליט קורונגלה, אך מקורות אחרים מעידים כי היה לשליט ראייגאמה קורלה (בנפת קלוטרה המודרנית).
בעקבות כיבושה של ממלכת ג'פנה בידי הנסיך סאפומל בשנת 1391, הודבק התואר "סרי ג'ייוורדנפורה" (בתרגום חופשי: "העיר הזוהרת של הניצחון המתפתח") לעיר.
עד סוף המאה ה-16, הייתה קוטה לבירת ממלכת קוטה ששלטה באזור מתחילת המאה ה-15.
בשנת 1501 הגיעו הפורטוגזים לאי והתקבלו בברכה על ידי המלך, אך לפורטוגזים היו שאיפות מונופוליסטיות ומיליטריסטיות ובשנת 1565 הם השיגו שליטה מלאה על העיר.
לאחר תקיפות הולכות ונשנות על ידי כוחות ממלכת סיטאוואקה השכנה שלא יכלו לעמוד בפניהן, נטשו הפורטוגזים את העיר וקבעו את עיר בירתם בקולומבו.
כמו ערים אחרות באותה התקופה, קוטה נבנתה מתוך שימת דגש על ביטחונה.
חפיר וסוללה נבנו כדי להוות הגנה על העיר כולה.
עד היום ניתן למצוא שרידים של מבנים, חומות ותעלות מגן מאותה התקופה.
תהליך העיור של העיר החל במאה ה-19. שרידים ארכאולוגים פורקו והוסבו לחומרי בניין (תהליך שנמשך עד היום).
הבניין החדש של הפרלמנט של סרי לנקה נחנך בעיר ב-29 באפריל 1982. המבנים הפרלמנטריים החדשים נבנו על גבי קרקע מאוחזרת במרכזו של נהר הדייאוואנה אויה.
בעבר, היה האי לנקודת נופש בקרב חיילים פורטוגזים בימיה האחרונים של תקופת ממלכת קוטה.
תהליך העברתם של מוסדות רשמיים מעיר הבירה לשעבר קולומבו עדיין נמשך.
סריאגאש (בקזחית: Сарыағаш; ברוסית: Сарыагаш) היא עיירה שנוסדה ב-1870 והיא נמצאת במחוז טורקיסטן שבקזחסטן.
סריאגאש נמצאת במרחק של כ-92 קילומטרים משימקנט, בירת המחוז, 15 ק"מ מטשקנט, ובמרחק של כ-1,072 קילומטרים מאסטנה, בירת קזחסטן.
בנוסף, העיירה ממוקמת ליד הנהר .
הנופים הטבעיים של סריאגאש הם ערבות שנחרשות תחת שדות, יערות טוגאי הנמתחים לאורך גדות הנהר.
אשוח, אשוחית, ברוש, עצי מישור גדלים באזורי הפארק של בתי הבראה ומרכזי נופש.
סריאגאש היא אחת מאתרי הנופש הרפואיים המפורסמים ביותר בקזחסטן.
בעיירה קטנה זו מרוכזים עתודות ענק של שתיית מים מינרליים.
במקורות נבנו מתחמי ספא וסנטוריומים מודרניים עם חדרי משאבה משלהם, מרכזים הידרופתיים, מחלקות טיפוליות, בריכות שחייה ואזורי פארק.
בעיירת הנופש מפעלים לבקבוק מים מינרלים.
החודש הכי חם הוא יולי (31 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 589 מילימטרים בשנה.
חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (118 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (3 מ"מ גשם).
העיירה ממוקמת ליד הכביש A2.
שדה התעופה הקרוב ביותר לסריאגאש ממוקם בטשקנט.
עם זאת, הצורך לנסוע דרך מחסום ולעבור את הגבול לאוזבקיסטן שולל למעשה את קרבתו של שדה התעופה.
נמל התעופה הבינלאומי של שימקנט ממוקם 130 ק"מ מסריאגאש.
שדה התעופה מחובר בטיסות סדירות עם מוסקבה ונובוסיבירסק.
תחבורה ציבורית בסריאגאש - אוטובוסים ומוניות.
נהגי מוניות רשמיים ולא רשמיים מציעים גם הם את שירותיהם לתיירים.
סרטן תאי עור קשקשיים , המוכר גם כקרצינומת תאי עור קשקשיים, הוא אחד הסוגים העיקריים של סרטן העור לצד סרטן תאי בסיס ומלנומה.
סרטן זה מופיע בדרך כלל כגוש קשיח על פני העור שחלקו העליון קשקשי אבל לעיתים מופיע גם ככיב.
ההתפרצות לרוב נמשכת מספר חודשים.