tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם חיים בן-עטר, עורך "החרות", כתב בשנת 1912 בריאיון עם ענתבי: "ענתבי, למרות כל המגרעות והיחסים המוזרים שמיחסים לו, הוא האיש היחידי כמעט בין עסקנינו פה שאומר מעט ועושה הרבה.
הוא האיש המעשי היחידי כמעט בין עסקנינו שהשפעתו רבה וגדולה היא על כל החוגים השונים אשר פה ושיכל לבצע ולהוציא לפועל את אשר זומם וחושב".
אך לצד התשבחות, זכה ענתבי גם לביקורות חריפות, וכמה עיתונים עבריים תקפו אותו והאשימוהו בשחיתות, בחילול השפה העברית ועוד.
לאור רצונו של איתמר בן-אב"י לחזק את עיתונו הצבי כעיתון מוביל, וכחלק מיישום אסטרטגיה שנפוצה בתקופתו להרחבת קהל קוראי עיתונו, הוא בחר להיטפל לענתבי באמצעות סדרה בת 19 כתבות שפרסם נגדו.
רוב הכתבות פורסמו בעמוד הראשון של "הצבי", ועל כולם חתם בן אב"י.
במסגרת מסע ההשמצה שכונה "פרשת ענתבי" והחל באביב 1909, בן אב"י ואביו, אליעזר בן-יהודה, פרסמו מאמרים רבים התוקפים אותו.
ב-25 במאי 1909 פורסמה ב"הצבי" ידיעה קצרה שההנהלה הראשית של כי"ח פקדה על ענתבי לחזור לפריז להתייעצות.
לאחר מספר ימים פרסם העיתון ידיעה לפיה ענתבי יודח בקרוב בשל התלונות הרבות נגדו בארץ.
לאור מסע ההשמצה, עיתון "החרות", שהחל לצאת לאור באותה תקופה, עמד לצידו של ענתבי והציגו כאחד ממפתחי ובוני היישוב החדש, בעוד "הצבי" חזר וניסה להציגו כסכנה ליישוב.
כחלק מהתגובות שפרסם "החרות" לסדרת הכתבות של בן אב"י, הפריך זה הראשון את הידיעה על פיטוריו הקרבים של ענתבי, והסביר שבין בן יהודה לענתבי יש סכסוך עסקי, ובמסגרתו החליט בן יהודה להפעיל את דעת הקהל הארץ-ישראלית נגד ענתבי על סמך ידיעות חסרות יסוד.
בן אב"י הודיע שבתוך מספר שבועות יחשוף עדויות על מעשי שחיתות של ענתבי, וכוונתו הייתה להשתמש במסע ההשמצה כסדרת מתח, שפרטיה יפורסמו בהדרגה.
אולם למרות הבטחותיו, לא הצליח בן אב"י לספק הוכחות להאשמותיו, ו"החרות", ביודעו כי אין בידיו של הראשון אף מסמך נגד ענתבי, דרש ממנו בלעג להציג את המסמכים, אם אכן נמצאים בידיו.
עם זאת, היעדר ההוכחות לא מנע מבן אב"י להמשיך את מסע ההשמצה כנגד ענתבי, והוא המשיך להשתמש במגוון טקטיקות רטוריות כדי להכפיש את שמו.
עם ריבוי ההאשמות חסרות הבסיס כנגדו, נפוצו שמועות כי ענתבי עומד לתבוע את "הצבי" על הוצאת דיבה, אולם שמועות אלו לא גרמו לבן אב"י להפסיק להשתלח בו.
הוא לא הסתפק רק בפרסום כתבות בעיתונו, ויזם עצרת מחאה נגד ענתבי בבית העם בירושלים, שלוותה במסע פרסום נרחב בעיתונו וכללה כ-200 משתפים.
בן אב"י נשא את נאום הפתיחה, ואחריו יצחק בן צבי נשא נאום חברתי-כלכלי.
בסוף העצרת ניסחו המשתתפים מכתב משותף הקורא להנהלת כי"ח לפטר את ענתבי מתפקידו.
במסגרת מסע ההשמצה, אליעזר בן-יהודה כתב על ענתבי בין היתר: "...האדון ענתבי, מטבעו ובתכונת רוחו, גרם שהקרירות ביחס לחברה הגיעה עד מדרגת קר של הקוטב הצפוני...".
כשענתבי תמך ברב יעקב מאיר לכהונת החכם באשי בשנת 1906, מתנגדיו של ענתבי התנגדו לרב יעקב מאיר, רק בגלל תמיכתו של ענתבי.
מסע ההשמצה כנגד ענתבי החל לדעוך בחודש יולי 1909, ונפסק לחלוטין בתחילת חודש אוגוסט של אותה השנה.
אמנם מסע השמצה זה העלה את תפוצת "הצבי", אך הביא עמו פגיעה כלכלית, כשהברון רוטשילד, שתמך בעיתון כספית, כעס על מסע ההשמצה וקיצץ את תמיכתו בעיתון בחצי.
למרות ההשמצות כנגד ענתבי, חזרו השניים להיות ידידים, וזה האחרון סייע לבן אב"י להיחלץ ממשפט בחודש ספטמבר 1909, ולאחר מכן סייע לו ליישב את ההדורים עם משפחת אבושדיד, משפחתה של אשתו לעתיד, של איתמר בן אב"י.
בן אב"י כתב בזיכרונותיו כי סיבת פתיחת מסע ההשמצה באה בעקבות שמועה שהגיעה אליו על השפלתו של אחד ממורי כי"ח ופיטוריו בידי ענתבי.
אולם במקום אחר בזיכרונותיו הודה שהחליט להפוך את המאמר הראשון כנגד ענתבי לסדרת מאמרים במטרה להגדיל את תפוצת העיתון.
טענה נוספת לסיבת מסע ההשמצה היה סכסוך עסקי ששרר בין משפחת בן יהודה לענתבי.
טענות אחרות הסבירו כי העימות בין איתמר בן-אב"י ואלברט ענתבי נבע בעיקר מהשקפותיו הפוליטיות של ענתבי שהסתייג מהציונות המדינית אך שאף לשתף פעולה עם הציונים.
הוא טען שהציונות מזיקה לאינטרסים של העם ולדעתו הציונים היו חייבים להימנע ממעשים שיכולים להסעיר את הרוחות בעולם, כי זה יכול לשמש להסתה בעיתונות הערבית.
איתמר בן-אב"י כמובן תמך בתחיית השפה העברית, לעומת ענתבי, שרבים חשבו שהוא הזניח את הוראת השפה העברית במוסדות כי"ח לאחר פרישת נסים בכר.
המפנה בעמדתו של ענתבי כלפי העברית חל לאחר מלחמת השפות (בסביבות שנת 1912), אז זעם ענתבי על ארגון "עזרה" הגרמני שסירב להקדיש מקום רב יותר להוראת השפה העברית במוסדותיו.
העיתון "הפועל הצעיר" התייחס בלגלוג למסע ההשמצה כנגד ענתבי, ולדבריו, מאמריו אלו של בן אב"י היו מלאי התפארות ריקה.
עם זאת, היה העיתון ביקורתי מאוד גם כלפי ענתבי.
במאמר אחד תואר ענתבי כ"יהיר, הפכפך, רגזן, אלים, עריץ אסיאתי, מחלל השפה העברית במוסדות כי"ח, מטיל אימה על הכול סביבו, סמכותי מדי ומנצל לרעה את השפעתו בקרב השלטונות כנגד מתנגדיו".
גם בהנהלת כי"ח ויק"א שבפריס היו כאלה שחשבו שענתבי עושה יותר מדי – בוודאי שמעל ומעבר לתפקידו שלו, וראו זאת בעין רעה.
בין תומכי ענתבי נמנו אברהם אלמליח, מאיר דיזנגוף, מרדכי בן הלל הכהן, מנשה מאירוביץ' ואחרים.
אברהם אלמליח, מייסד עיתון "החירות" אמר כי אחת הסיבות להוצאת העיתון הייתה כדי לשמש משקל נגד לעיתון "הצבי" של איתמר בן-אב"י, הטורח לעורר את הרושם כאילו היישוב העברי סובל מתגרת ידו של העריץ אלברט ענתבי.
זלמן דוד ליבונטין, דמות חשובה במפה הפוליטית בארץ, שהתנגד להרבה מפעולותיו של ענתבי כתב לעיתון "הצבי" מכתב שפורסם בשנת 1909 בעיתון "החרות", ובו הוא מביע את תמיכתו בענתבי: "...
בשנת 1913 סיים ענתבי את תפקידיו בשרות כי"ח ויק"א, אך המשיך בפעילות ציבורית.
במהלך מלחמת העולם השתדל לפני אחמד ג'מאל פאשה, המושל הכללי של ארץ ישראל וסוריה למען יהודי ארץ ישראל.
הוא הצליח לבטל את גירושם של כמה עסקנים חשובים, ביניהם: מאיר דיזנגוף, מנשה מאירוביץ, ד"ר חיים בוגרשוב, מנחם שיינקין, יהודה גרזובסקי, יעקב שלוש ואברהם אלמליח, אך מאוחר יותר גורש בעצמו, כנראה כעונש על שלא שירת את פאשה כמצופה בעניינים שונים.
ב-16 באוקטובר 1916, אחרי הלשנה נגדו בפני השלטונות, הוגלה ענתבי יחד עם אשתו ושישה מילדיו לדמשק ואחרי כן לקושטא.
מרדכי בן הלל הכהן הדגיש כי מכל ידידי ענתבי בירושלים לא נמצא אף אחד שעזר לו מלבד דיזנגוף וקראוזה שהשתדלו שלא יחמירו את מצבו לפני הגלייתו.
לאחר הגלייתו החליטו ועדי המושבות למצוא לו ממלא מקום וייסדו בירושלים משרד לעזרה משפטית, בראשות עורך דין.
מרדכי בן הלל העז אף לומר כי יש לנטוש את שיטת הבקשישים והקשרים, ולהשתדל בממשל על יסוד טיעונים משפטיים.
אחרי הלשנה נוספת נגדו באיסטנבול גויס ענתבי חרף גילו המבוגר כחייל פשוט בחזית קווקז ובדיארבקיר.
כשהתגלו כישוריו בתחום הטכני מונה כמדריך.
בהחזרתו לקושטא נכלא במרתפי המסגד הכחול אך שוחרר עם תום המלחמה בנובמבר 1918.
הועסק כמתורגמן בשגרירות צרפת שנפתחה מחדש וסייע לגולים יהודים אחרים מסוריה וארץ ישראל.
התגורר באותה תקופה בשכונת פרה באיסטנבול ועשה הכנות לקראת שיבת המשפחה לצרפת.
ענתבי נפטר ב-4 במרץ 1919 אחרי שבועיים של אשפוז, בבית החולים של הצי באיסטנבול בעקבות אי ספיקת כליות שיוחסה להידבקותו בטיפוס הבהרות.
נקבר ב"חלקת המגורשים" בבית הקברות היהודי הישן של איסטנבול.
לפני מותו כתב מכתב שבו הביע את התלהבותו ממה שראה כתרומת "צרפת הנאורה" לשחרור שלושה עמים עתיקים שבמרחב המזרח הקרוב: היהודים, הארמנים והערבים.
דבריו תאמו את השקפתו שלפיה נאלץ להתעמת במשך השנים עם ההשפעה הגרמנית, ה"בולשביקית" ואף האנגלו-סכסית בקרב הציונים.
השאיר אישה, אנרייט ענתבי (1873–1954), בת למשפחת סלומון האשכנזית, פליטה מחבל לורן, שגדלה כמו ענתבי ברוח האהבה לצרפת ולתרבותה.
ענתבי הכיר אותה בשנות לימודיו בצרפת והתחתן איתה בירושלים ב-1 באפריל 1897. אנרייט סלומון ענתבי הייתה למורה ידועה ברשת בתי הספר אליאנס – בתוניסיה ובצרפת.
בימי השואה ניצלה בדרום צרפת יחד עם קומץ תלמידות מסלוניקי וממרוקו הודות לרשת ההתנגדות "מרסל" של מוסא עבאדי.
לזוג אלברט ואנרייט ענתבי היו שמונה ילדים – אחד מהם, גסטון הצטיין כצנחן בצבאו של שארל דה גול, בין השאר,
בספרה של דבורה עומר "אהבת איתמר" נזכר ענתבי כ"רשע" המסגיר יהודים לשלטון הטורקי.
בהמשך הספר מתברר כי הוא זה שהביא לשידוך הנכסף כל כך בין איתמר בן-אב"י ובחירת ליבו לאה אבושדיד.
רחובות בתל אביב ובירושלים נושאים את שמו.
ברחוב יפו, בירושלים, ליד מרכז כלל, מתנוססות תמונותהם של ניסים בכר ואברהם ענתבי.
מרכז כלל נבנה על הריסות בית הספר, שהשניים ניהלו.
נכדתו, אליזבת ענתבי (נ' 1945), בת בנו גסטון, פדגוגית, סופרת ואשת מולטימדיה, כתבה על סבה שני ספרים – אחד – "אלברט ענתבי וצרפת כדת" (1996) המקבץ ומעיר את התכתבותו, ו"הפאשה היהודי של ירושלים" (1996)
(אליזבת ענתבי – אלברט ענתבי או צרפת כדת.
מכתביו.1996 עבודת גמר בבית הספר למחקרים מתקדמים בפריז, החוג למדעי דת)
(תורגם לאנגלית תחת השם "הפחה היהודי הקטן של ירושלים",
אברהם אלברט טיכו (27 באוקטובר 1883 – 15 באוקטובר 1960) היה רופא עיניים ביישוב בימי המנדט הבריטי ובעשור הראשון למדינה.
טיכו נולד בעיירה בוסקוביץ שבמוראביה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא השלים את לימודי הרפואה בווינה, והתמחה ברפואת עיניים אצל פרופ' ברגמייסטר בבית החולים "רודולף".
ב-1912 נשלח ד"ר טיכו על ידי הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון" לפתוח מרפאת עיניים בירושלים לאחר שהד"ר משה יהושע ארלנגר חזר לשווייץ.
טיכו הביא איתו לעזרתו את אנה בראון, שהייתה דודניתו.
אנה הצטרפה אליו לירושלים זמן קצר אחר כך, והשניים נישאו שם.
ב־1914 השתתף בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת, הוועדה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים ונמשכה שלושה ימים.
במהלכה התקיימו חמש ישיבות ובוצעו הדגמות של ניתוחים בבית החולים, "למען ציון".
בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, וביניהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי ומאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ונפתלי וייץ, מרים נופך, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אריה פייגנבאום, אהרן יוסף ירמנס וקורבקוב מירושלים.
ד"ר הלל יפה, מעמודי התווך במאבק בגרענת, שהיה פעיל בגיבוש המדיניות להדברת המחלה וממוקירי רעיון הוועידה, לא נכח בה והרצאתו הוקראה על ידי ד"ר יעקב סגל.
טיכו פרסם את מסקנותיו מהוועידה במאמר: "רפויי הגרענת בבתי-הספר בירושלים".
מאז עלייתו ועד 1917 היה מנהל בית החולים והמרפאה לעיניים של אגודת 'למען ציון'.
ניהל את המלחמה נגד הגרענת (הטראכומה) בבתיה"ס ובמוסדות החינוך בעזרתה הכספית של 'הדסה'.
ב־1917 גויס לצבא הטורקי-גרמני-אוסטרי כרופא עיניים, כקצין מילואים, ונשלח לשרת בדמשק, חזר לירושלים אחרי מלחמת העולם הראשונה ב-1919.
במאורעות תר"פ נכנסו הפורעים הערבים לישיבת תורת חיים, שב, וערכו בה ביזה.
בשביעי של פסח העלו הפורעים באש, את בניין הישיבה על תכולתו.
הרב סולה פול וד"ר אברהם טיכו נכנסו לבניין הבוער תוך סיכון חייהם, וחילצו את ספרי התורה.
בין השנים 1919–1921 ניהל את מחלקת העיניים בבית החולים הדסה בירושלים, והחל מ-1919 גם עמד בראשו של בית חולים פרטי למחלות עיניים שהקים, בבית רוזה ובנימין ממשפחת קוקיא (עשרים מיטות).
הבית נמצא בשכנות לבית טיכו של היום.
לאחר מספר שנים שבהן פעלה המרפאה בירושלים, החליטו בני הזוג ב-1924 לשפר את רמת חייהם ולהתמקם בלב התרבותי והאינטלקטואלי של העיר, ולרכוש את בית המידות בקרבת רחוב הקונסולים (רחוב הנביאים היום), שנחשב באותה תקופה לסביבת המגורים היוקרתית ביותר בירושלים.
בין תלמידיו ותלמידותיו: ד"ר מרים נופך, וד"ר אפרים סיני.
בספרו "במלוא העין" מעלה סיני זיכרונות משנות העשרים של המאה ה-20, לצד עבודתו אצל טיכו.
ממשיך ד"ר סיני בזיכרונותיו: .
ד"ר סיני נותח על ידי טיכו בסוף שנות העשרים, לאחר שעבד "כרופא נודד" במושבות השפלה, היה חולה שלושה חודשים ונדבק באחת מעיניו בגרענת.
בתחילה הייתה מרפאתו של ד"ר טיכו ליד שער מנדלבאום, אך ב-12 בנובמבר 1929, כאשר הגיע לפתוח את המרפאה, הותקף מאחור על ידי ערבי ונדקר בגבו.
ההתנקשות עוררה הדים בכל הארץ, וגם בקרב הערבים, שכן ד"ר טיכו הציל מאות ערבים מעיוורון ומרבים מהם לא ביקש שכר.
התפרסמו מודעות הקוראות לציבור להתפלל להחלמתו.
הממשלה הציעה פרס בן 200 לא"י עבור מידע על המתנקש.
בעיתונות הערבית נטען שההתנקשות בוצעה על ידי יהודי אשר ביקש לפגוע בו כיוון שהיה מיודד עם ערבים ובגלל היותו מתנגד לציונות כמו יעקב ישראל דה האן.
ד"ר טיכו הכחיש את הדברים וטען בנחרצות שהדוקר היה ערבי.
כן אמר "ככל הציונים אני נושא בכל חובות היישוב המאורגן, משלם את המיסים הציוניים לקרן היסוד, לקרן קיימת, לוועד הלאומי וכן גם למוסדות חרדים.
לשום מפלגה לא השתייכתי ואינני שייך גם עתה, כי איני עוסק בפוליטיקה ומעולם לא נאמתי נאום פוליטי".
כן הכחיש שכתב מאמרים נגד הציונות ואמר שמעולם לא כתב מאמרים שאינם רפואיים.
לאחר ההתקפה החליט ד"ר טיכו להעביר את המרפאה לביתו, והסב את הקומה התחתונה של הבית למרפאת עיניים ששירתה את אוכלוסיית ירושלים, עשירים ועניים כאחד.
שמעו של ד"ר טיכו יצא למרחוק, ואת מרפאתו פקדו חולים מרחבי המזרח התיכון כולו.
ביתם של בני הזוג, שיחד עם הגן והחורשה הצמודים אליו השתרע על שטח של כ-3 דונם, היה למקום מפגש לאינטלקטואלים, אנשי ספרות, פוליטיקאים ואמנים, במיוחד דוברי השפה הגרמנית שהגיעו לארץ ב-1933 עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה.
בין היתר בני הזוג אירחו את הנציב העליון סר ארתור ווקופ, את האמנים מרדכי ארדון ומארק שאגאל, את הפילוסוף מרטין בובר, ורבים אחרים.
בני הזוג טיכו אמנם צברו נכסים רבים, אך לא ניהלו אורח חיים ראוותני והיו אנשי עבודה לאורך כל חייהם.
הם הטביעו חותמם האישי על ביתם, שנקרא על שמם עד היום.
ד"ר טיכו היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית ובוועד הפועל שלה.
אנה טיכו רעייתו, שימשה כאחות ואחות חדר-ניתוח, במרפאה בתקופת חייו עד שנפטר ב-1960, ציירה ורשמה את נופיה של ירושלים ואת אנשיה.
היא המשיכה להתגורר, ליצור ולארח בבית עד מותה בשנת 1980. בשנות חייה האחרונות הוזנח במקצת הבית וחלקים ממנו הושכרו.
בצוואתה הותירה את הבית, על אוסף האמנות שבו, למען תושבי ירושלים כאות הוקרה לעיר שכה אהבה.
הבניין, ששופץ על ידי האדריכל דוד קרויאנקר על פי תוכניות שאושרו על ידי אנה טיכו עוד בחייה, הוסב למוזיאון מודרני המיטיב לשקף את אווירת ירושלים של תחילת המאה ה-20.
בהלווייתו של ד"ר טיכו ספד לו שמואל יוסף עגנון: "ד"ר טיכו יכול היה לבחור לעסוק בכל תחום ברפואה, אבל בחר לעסוק ברפואת עיניים כדי שאנשים יוכלו לראות את ציוריה היפים של אשתו אנה טיכו."
בן אחיו, רופא העיניים, הפרופ' אורי טיכו המשיך את דרכו במחלקת העיניים בבית החולים הדסה ירושלים כמנהל השרות לגלאוקומה.
קרוב משפחה נוסף: ד"ר בארי טיכו, מנהל המחקרים הרפואיים בביוג'ין, חברת הביוטכנולוגיה השלישית הגדולה בעולם.
"המורשת המשפחתית, מספר טיכו שזורה היטב במקצוע שבחרתי.
אם יש אלמנט גנטי מובהק במשפחת טיכו, זו הרפואה.
אביו, אמו ושלושת מארבעת אחיו של טיכו הם רופאים.
גם רעייתו וגם בן דודו פרופ' אורי טיכו."
ד"ר טיכו מונצח במערכון הידוע של שייקה אופיר "מקרה עין" המספר כיצד התקלקלה לציונה העין, וכיצד ד"ר טיכו תיקן אותה.
בעיר באר שבע נקרא על שמו רחוב, ובירושלים רחוב אברהם טיכו - זהו הרחוב הקטן המוביל לביתו.
ד"ר טיכו נטמן בהר המנוחות.
הרב אברהם אליהו קפלן (י"ב בחשוון ה'תר"ן, 16 בנובמבר 1889 – ט"ו באייר ה'תרפ"ד, 19 במאי 1924) היה ראש בית המדרש לרבנים בברלין ומאנשי תנועת המוסר.
נולד בעיירה קיידאן, במחוז קובנה שבליטא בה כיהנו סבו הרב שלמה זלמן שמחה טרויב ואבי-סבו הרב אברהם שמעון טרויב כרבנים.
אביו, שכונה "העילוי מרקוב", נפטר חמישה חודשים לפני לידתו והוא נקרא על שמו.
בשנת תרס"א בהיותו בן 11 נישאה אמו פראדל להרב יעקב רבינוביץ' מטלז.
הוא החל ללמוד אצל דודו הרב יצחק אליהו גפן הסמוכה לטלז.
בשנת תרס"ג לאחר בר המצווה שלו החל ללמוד בישיבת טלז.
בקיץ תרס"ו בגיל 17 נסע ללמוד בישיבת קלם, משם עבר לאחר חצי שנה לישיבת סלובודקה ובה למד כשבע שנים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה אז חזר לבית אמו בטלז, שם התקרב אל הרב יוסף יהודה לייב בלוך ראש הישיבה ורב העיר.
בשנותיו בישיבת סלובודקה התקרב אל "הסבא מסלובודקה", ר' נתן צבי פינקל, מן הדמויות הבולטות בתנועת המוסר, וכן אל הרב משה מרדכי אפשטיין שהסמיכו לרבנות.
כבר בנעוריו בלט בהשתתפותו בתנועת הנוער החרדית וכתב יומן, שירה ופובליציסטיקה.
נישא בשנת 1920 וכעבור מעט זמן התמנה לר"מ בבית המדרש לרבנים בברלין ("סמינר הילדסהיימר"), המוסד המרכזי של הנאו-אורתודוקסיה, והביא את רוחן של ישיבות ליטא ושל תנועת המוסר אל בית המדרש.
השתתף בעריכת השו"ת של קודמו בראשות בית המדרש, הרב דוד צבי הופמן.
בתפקידו זה שילב למדנות יחד עם הגות מוסרית, וכן החל לעסוק בכתיבת תשובות בהלכה.
פרסם מאמרי הגות רבים, וכן ערך את חלקו העברי של כתב העת "ישורון" של יהדות גרמניה.
הוא תמך באגודת ישראל, אך פרסם מאמר הספד אחרי מותו של תאודור הרצל.
כאביו, היה גם הוא בעל נפש פיוטית, ניגן בכינור וכתב שירים; המפורסם שבשיריו נקרא "שקעה חמה", אשר מושר באותה מנגינה כמו "אני מאמין" של שאול טשרניחובסקי.
נהג לחזור לימים הנוראים לישיבת סלובודקה בה שימש כחזן ביום כיפור בישיבה, והיה מלחין מדי שנה ניגון חדש לפיוט יעלה תחנוננו.
אחד מניגוניו השתמר עד היום בישיבת חברון.
לאחר ארבע שנים בבית המדרש לרבנים הלך לעולמו בט"ו באייר ה'תרפ"ד, והוא בן 34 בלבד.
מותו היה מכה קשה לבית המדרש; החליף אותו בתפקיד ידידו מישיבת סלובודקה, הרב יחיאל יעקב וינברג.
גיסו היה פרשן המקרא והמחנך פרופ' פיבל מלצר.
גיס נוסף (חתן אמו) היה הרב יעקב לנדא.
בנו היחיד, צבי קפלן עלה לארץ ישראל ביחד עם אימו.
הגותו על תנועת המוסר פורסמה במאמרו "בעקבות היראה", וכן מאמרים רבים שכתב על תנועת החסידות ועוד נדפסו על ידי בנו בספר "בעקבות היראה" (הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ך; מהדורה חדשה, תשמ"ח).
חידושיו בתלמוד ובהלכה יצאו בספר "דברי תלמוד" (מוסד הרב קוק, תשי"ח-תש"ל).
בדעתו היה לכתוב פירוש על התלמוד הבבלי שישלב את הלמדנות הליטאית עם מחקר התלמוד, אך הוא הספיק לכתוב רק את המבוא.
כתביו יצאו בהוצאה חדשה בספר "מבחר כתבים", ירושלים תשס"ח.
רבים מנאומיו המפורסמים, תורגמו והובאו לדפוס במסגרת האסופה "בעקבות היראה".
ניתן לאפיין אותם בהבעה חדה, ובדרך כלל בעימות מול גישות אחרות שרווחו בקרב הנוער היהודי.
לדוגמה, קטע מנאומו באספת נוער בטלז, ליטא, בשנת תרע"ט הוא מיצר על המצב הקיים בו
בסיון ה'תרפ"א, לאחר הרצח של יוסף חיים ברנר, כתב קפלן מסה הגותית על העם היהודי, במתכונת ביקורת על ספרו של ברנר "שכול וכישלון" ופרסם אותה בכתב העת ישורון.
המסה פורסמה שנית במהדורה מוערת עם הקדמה מאת אלון שלו בכתב העת השילוח.
תמך בתנועה הציונית, ואף כתב בספרו דברי שבח על בנימין זאב הרצל שבסיומם כתב:
אברהם אַלְדֶמַע (אַיזנשטיין) (1 באפריל 1884 – 5 ביוני 1963) היה אמן ומורה לאומנות בגימנסיה הרצליה, מראשוני הפעילים בהגנה וחלוץ אנשי התרבות בעיר תל אביב.
אלדמע מימש בחייו את פילוסופיית החיים שלו – להיות שמח ואופטימי תמיד, ולהפיץ שמחה ברבים.
הוא כונה "רומנטיקן ביום ובכיר הגנה בלילה", עקב יכולתו לשלב פעילות צבאית ותרבותית.
אלדמע נולד בעיירה ברדיצ'ב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
כבר בצעירותו הראה כישרון לציור ונשלח, כסטודנט לאומנות, לאקדמיה לציור באודסה שם השלים את לימודי התיכון.
באותה תקופה היה גם חבר בתנועות מהפכניות ("נרודניקים").
בהשפעת דב בר בורוכוב הצטרף לכוחות ההגנה היהודית באודסה במהלך פרעות 1905. בהשפעתם של בורוכוב וחנה מייזל שוחט התקרב גם לציונות והיה חבר בפועלי ציון.
הוא עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה והגיע ליפו ב-1906. הוא סייר בארץ ברגל וביקר בירושלים, בית לחם וחברון.
כבר בשנתו הראשונה בארץ החליף את שם משפחתו לסמל הפילוסופיה שלו: "אל-דמע" – תמיד בצחוק ובשמחה.
מרכז חיי התרבות בתל אביב
אלדמע הוזמן על ידי יהודה לייב מטמון-כהן למלא את משרת המורה לציור ב"גימנסיה היפואית", שהפכה לגימנסיה הרצליה, משרה שבה כיהן למעלה מ-45 שנים.
כמורה לציור היה אחראי על הפן האסתטי של בית הספר ובמיוחד של ההצגות שהועלו בו בחגים ובאירועים שונים.
כך למשל, הוא העמיד תפאורות מפוארות והחביא בהן תלמידים-שחקנים אשר יצאו אל הקהל במפתיע וכל זאת בתנאי החיים הקשים של תל אביב הקטנה.
"הופעתו, אפילו בימים הקשים והספגניים ההם, הייתה הדורה: מכנסי-רכיבה ('בְּריצֶ'ס' בלשון העת ההיא), חולצה מגוהצת, עניבה גדולה מהרגיל, כובע רחב שוליים, והעיקר: פרח ציפורן אדומה בדש, חדש וטרי מדי יום."
בפורים שנת 1912 החליט אלדמע לארגן קרנבל ברחובות תל אביב.
הוא ארגן תהלוכה בה רכב בראש על סוסו ואחריו בובות ענק וכל ילדי תל אביב, יפו והמושבות הקרובות מחופשים.
בקרנבל זה נכללו תחרויות ספורט ואף תחרות יופי (אסתר המלכה העברייה) בסגנון בחירת אסתר המלכה במגילת אסתר.
ראש העיר מאיר דיזנגוף ביקש מאלדמע להוביל "קרנבל פורים" שכזה מדי שנה, למרות התנגדות החוגים הדתיים שראו בה פריצות.
אלדמע קיבץ סביבו קבוצת חברים שנודעו כ"חבר'ה טראסק".
הם נודעו כ"עושים שמח" במעשי קונדס, תהלוכות והצגות רחוב, נשפים וחגיגות.
בשנת 1909 נסע אלדמע להשתלמות בשווייץ, שם נפגש עם חיים בוגרשוב, אשר גייס אותו למאמצי רכישת נשק לטובת הגנת היישובים העבריים בארץ ישראל.
אלדמע הבריח שלושה רובים אך נתפס בנמל יפו.
עקב היותו נתין רוסי נלקח למעצר במגרש הרוסים בירושלים, נשפט, זוכה ושוחרר לאחר חמישה חודשים.
בכלא שעשע את העצירים והסוהרים בנגינה וזכה אף לימי חופש.
במהלך גירוש תל אביב, ב-1917, נשאר אלדמע יחד עם נחום גוטמן, יצחק אולשן ועשרה אחרים חברי הקבוצה היפואית ככוח שמירה על הרכוש היהודי, בשעה שכל תושבי העיר היהודית יצאו לגלות.
הוא הצטרף לארגון "ההגנה" עוד בראשיתו ב-1920, בהזמנתם של מפקדי הארגון אליהו גולומב ויוסף הכט.
ב-1922 הקים עמם ועם שאול אביגור ויהודה שרת "סליק" גדול לאחסון מאות כלי נשק מתחת לחצר ביתו.
הסליק החשאי היה למעשה מחסן הנשק הגדול בגוש דן במשך 25 שנה, עד קום המדינה, וקיומו לא נודע עד אז.
ביתו של אלדמע הפך למפקדה בלתי-רשמית והשבעות חברי ההגנה לארגון באזור גוש דן נערכו במרתף הבית.
לאלדמע היה כישרון לזיהוי כתב יד והוא הופיע לא אחת בבתי המשפט של השלטון המנדטורי, ואף סייע לקציני המשטרה הבריטית, שאף ביקרו בביתו.
בעת המתיחות של המרד הערבי הגדול (1936–1939) קיבל אלדמע מינוי של קצין משטרה וריכז את ההגנה על שכונת בורוכוב באופן חוקי.
בשנת 1922 הקימה חברת "שיכון" של ההסתדרות את שכונת הפועלים הראשונה, שכונת בורוכוב, שהתרחבה והפכה לימים לעיר גבעתיים.
המטרה הייתה ליצור כעין "קיבוץ" סמוך לעיר, שבו יגורו פועלים באווירה עירונית-שיתופית.
אלדמע היה מבין המתיישבים הראשונים בשכונה.
בעוד שעבור 21 המשתכנים הראשונים הוקמו בתים קטנים זהים בעלי קומה אחת, בנה אלדמע בית מיוחד ומקושט.
מדי חג ובכל הזדמנות, כגון יום תל חי ויום פטירת הרצל, קישט את גג הבית בכרזות, דגלים תמונות וצמחים.
כל החגיגות בשכונה, החל מחגיגת הייסוד, נערכו בבית אלדמע ובחצרו.
לאחר נישואיו הפך אלדמע את ביתו למרכז תרבות ובידור, שנודע כ"חצר אלדמע".
הוא הקים בחצר אמפיתיאטרון בן 800 מושבים שבו התקיימו הופעות של תיאטרוני המטאטא, הקומקום, האוהל והבימה.
הפדיון ממכירת הכרטיסים נמסר במלואו לתיאטרון, בלי כל שכר על "השכרת" המקום.
השחקנים הפכו לחברים אישיים של המשפחה ולבני-בית.
השחקנים וחלק מהקהל נהגו להישאר בבית לאחר ההצגה, לשתות ולאכול ולהמשיך בהצגת קטעים חופשיים עד שעות הלילה הקטנות, לרוב בהשתתפות ילדי המשפחה.
התדמית העליזה והפרועה שימשה לאלדמע גם כמסווה לפעילותו החשאית בשורות ההגנה.
החגיגות בחצר, שמשכו גם קצינים בריטיים שעמם שמר אלדמע על יחסי ידידות, נערכו ממש מעל פתח הסליק הענק שבנה תחת ביתו.
פתח האוורור הוסווה על ידי שובך יונים.
בבית המשיכו להיערך חגיגות מכל סיבה.
אלדמע היה הראשון שקיבל אישור ממשלת המנדט להפעלת זיקוקין די-נור, אותם הפריח בחגיגות ימי ההולדת של ילדיו (שכולם נולדו ביום כיפור והזיקוקין הופרחו מיד לאחר סיום תפילת נעילה).
אלדמע הפעיל את זיקוקי הדי-נור גם בחגיגת יום העצמאות הראשון באצטדיון המכתש בגבעתיים (שאלדמע היה אחד מיוזמי הקמתו).
לאחר שהתגורר כשנה לבדו בביתו הגדול בשכונת בורוכוב החדשה, פנתה אליו חנה צ'יזיק, שניהלה בשכונה משק הכשרה לפועלות, ובפיה דרישה כי יאפשר לנערות לגור בביתו הריק ורחב-הידיים במקום באוהלים דולפים במשק.
במשך שנה עבר אלדמע לגור במרתף ביתו (ככל הנראה השתלב הדבר עם הקמת הסליק) בעוד הנערות מתגוררות בביתו המרווח.
אלדמע היה רווק בן 41 כאשר אחת הצעירות שגרו בבית, זהבה יודלביץ', שבתה את לבו.
בני הזוג נישאו בשנת 1925 בחצר הבית הגדול.
בהזמנה לחתונה בעיתון "דבר" נכתב כי השניים "מודיעים בזה כי הלכו בדרך כל הארץ ובאו בברית הנישואין – עליהם השלום", וכי החברים "מוזמנים לבוא להשתתף בצערם...
בביתם, 'בית מועד לכל חי'".
שושביני החתן היו חברי ה"חבר'ה טראסק", שערכו במקום הילולה שנמשכה כל הלילה כולו, בצירוף יריות באוויר, כמנהג החגיגות אצל הערבים.
לזוג שלושה ילדים, שנקראו בשמות המביעים שמחה: רן, גיל ודיצה.
רן אלדמע היה מראשוני חיל הקשר.
גיל אלדמע נפצע במהלך מלחמת העצמאות ואיבד את רגלו.
אלדמע נפטר ב-5 ביוני 1963 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
אברהם אילוני (17 בדצמבר 1921 – 1 במרץ 2000) היה אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדיה של יחידה 8200 (קודם שנקראה בשם זה) ומפקדה במשך שלוש תקופות.
במלחמת העולם השנייה שירת בדרגת סמל במחלקת הקשר של חיל הספר העבר-ירדני.
שירת בש"י – שירות הידיעות של "ההגנה", ביחידה שלאחר הקמת צה"ל נקראה "ש.מ.2", בפיקודו של מרדכי אלמוג.
בשנת 1949 עמד בראש צוות של היחידה למשא ומתן על שביתת הנשק ברודוס, והצליח להאזין לשיחות המצרים ולהעביר את המידע לנציגים הישראלים.
עד 1952 שירת כסגן מפקד היחידה, ובשנה זו מונה למפקד היחידה, תפקיד אותו מילא עד 1957.
למד הנדסת חשמל באוניברסיטת ניו יורק, וכשחזר הקים את ענף האלקטרוניקה באמ"ן.
בשנת 1959 חזר לפקד על יחידת האיסוף, ששמה שוּנה ליחידה 515, ושירת בתפקיד עד שנת 1961. פיקד על היחידה בקדנציה שלישית בשנים 1966–1968 ובכלל זה במלחמת ששת הימים.
אברהם אידלסון היה מנהיג ציוני, עיתונאי ועורך עיתונים יהודיים-ציוניים מרכזיים ברוסיה.
אברהם בן דוד אידלסון נולד ב-1865 בליטא למשפחה יהודית מסורתית.
בשנת 1887 הצטרף לאגודת בני ציון, וכעבור שנתיים הצטרף לאגודת בני משה.
היה חבר בוועד המרכזי של חברת מפיצי ההשכלה, יחד עם הסופר ד"ר י.
קצנלסון (בוקי בן יגלי) ואחרים.
בשנת 1904 נוסד העיתון הציוני "ראזסווייט" ('השחר') על ידי קבוצת מנהיגים ציוניים ובהם ד"ר יחיאל צ'לנוב.
על עריכת העיתון הופקד אידלסון.
בשנת 1905 נקרא לעמוד בראש המערכת של הירחון "יברייסקאיה ז'יזן", שהיה הביטאון המרכזי של ציוני רוסיה בשפה הרוסית.
כמו כן ערך את השבועון "כרוניקה יברייסקוי ז'יזני".
עיתונים אלו שימשו במה למנהיגים והוגי דעות ציוניים ובהם זאב ז'בוטינסקי, שהיה חבר מערכת בשני העיתונים.
בשנת 1906 היה ממנסחי תוכנית הלסינגפורס (הלסינקי) לפעולה הציונית בגולה.
בשנת 1918, תקופה קצרה לאחר המהפכה הבולשביקית, התכנסו בפטרבורג כמה מבכירי התנועה הציונית ברוסיה, בהם אברהם אידלסון, והחליטו לייסד עיתון יומי והוצאת ספרים בארץ ישראל – לימים עיתון הארץ.
בשנת 1919 עזב את רוסיה והיגר לבריטניה.
נפטר בשנת 1921, בעת ביקורו בברלין.
על שמו רחוב במרכז תל אביב, וכן בשכונת רמות בירושלים.
אברהם אליהו הרכבי היה היסטוריון ומזרחן, ביבליוגרף וספרן יהודי רוסי.
הוא פרסם מחקרים על תקופת הגאונים, בקראות.
במסגרת עבודתו כמנהל המחלקה המזרחנית-שמית בספרייה הקיסרית בפטרבורג פרסם ותיאר כתבי יד עבריים רבים.
אברהם אליהו הרכבי נולד בנבהרדק באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביו, הרב יעקב הרכבי, היה סוחר עשיר ותלמיד חכם חשוב.
באמצע המאה ה-19 עלה אביו לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם שימש כר"מ בישיבת עץ חיים במשך ארבעים ושלוש שנים.
את לימודיו החל אברהם אליהו הרכבי אצל אחיו גרשון שלימד אותו תלמוד.
בגיל 15 התחיל ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם למד עד 1858. יחד עם לימודיו בישיבה למד גם רוסית, צרפתית והשכלה כללית רחבה.
ב-1858 נכנס לבית המדרש לרבנים בווילנה.
שם למד עד 1863 ואז החל ללמוד מזרחנות באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
מ-1864 החל לעבוד בחברת מפיצי השכלה בין היהודים ברוסיה בהתנדבות.
ב-1868 סיים וקיבל תואר מ"א בהיסטוריה.
נושא העבודה שלו היה: "דברי הסופרים המוסלמים על הסלאווים והרוסים" (Сказания мусульманских писателей о славянах и русских).
אחרי קבלת התואר נשלח הרכבי לברלין על חשבון הממשלה הרוסית כדי שיוכל, בשובו, לקבל את הקתדרה של היסטוריה של המזרח.
אבל כשחזר המינוי שלו למרצה בוטל בשל יהדותו.
ב-1872 קיבל הרכבי תואר דוקטור על מחקרו בנושא: "על מקום שבתם הקדום של השמים, הארים והחמיים" (О первоначальном обиталище семитов, индоевропейцев и хамитов).
באותה שנה התחיל לעבוד בספרייה הקיסרית בסנקט פטרבורג.
ארבע שנים אחרי תחילת עבודתו בספרייה נתמנה למנהלה ובתפקיד זה כיהן עד מותו.
הממשלה צרפה את הרכבי למספר משלחות ארכאולוגיות כמו לצ'ופוט-קלה בשנת 1874, לארץ ישראל, סוריה ומצרים בשנת 1886. במסגרת נסיעתו זו ביקר את אביו ושני אחיו בירושלים וכן ביקר במושבות החדשות שהוקמו אז: ראשון לציון, גדרה ופתח תקווה.
בשנת 1884 חידש את הופעתו של מקיצי נרדמים והיה בין ראשי החברה.
במסגרת זו הוציא את ספרי תשובות הגאונים.
הוא התגרש מאשתו הראשונה אחרי שנות נישואין לא רבות ב-1874, ובהיותו בן 73 נישא פעם שנייה.
להרכבי נולדה בת מנישואיו הראשונים.
נפטר בשנת 1919 בסנקט פטרבורג.
על שמו רחוב בשכונת טלביה בירושלים ובשכונת יד אליהו בתל אביב.
הרכבי היה מחבר פורה וברשימת פרסומיו עד 1907 שנערכה על ידי שמואל אברהם פוזננסקי ופורסמה ב-1909 בספר זיכרון לאברהם אליהו נמנו 392 חיבורים בעברית, רוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
את מחקרו הראשון שעסק בתולדות יהודי רוסיה פרסם ב-1867 בכתב העת הכרמל.
במחקריו שפך אור חדש על ההיסטוריה הקדומה של רוסיה ועל ההיסטוריה היהודית רוסית.
הוא עסק מ-1864 בהיסטוריה של ממלכת הכוזרים.
הוא חקר את ההיסטוריה של דרום רוסיה, הקווקז, קרים וקייב העתיקה.
הרכבי טען בספרו היהודים ושפת הסלאווים (1867) שהיהודים בדרום רוסיה דיברו בשפות סלאביות לפני שהגיעו לשם יהודים מאשכנז.
הקהילה היהודית ברוסיה נוצרה על ידי יהודים שהיגרו מאזור הים השחור שם הם התיישבו אחרי גלות בבל והם אלה שהשפיעו על הכוזרים.
אחד התחומים החשובים בהם עסק היה הקראות.
בספרו "זיכרון לראשונים", פרסם חלקים מספרי המצוות הראשונים של הקראים.
דרך מחקריו בקראות חשף את זיופיו של אברהם פירקוביץ'.
ב-1856 קנתה הספרייה הקיסרית בסנקט פטרבורג תמורת 100,000 רובל את כתבי היד שפירקוביץ' אסף על פי המלצתו של הרכבי.
האוסף כולו נקרא בספרייה תחת השם: "אוסף פירקוביץ' הראשון".
בין כתבי היד שהגיעו היה מה שפירקוביץ' הציג כמצבתו של רבי יצחק סנגרי שהיה, כביכול בן שיחו של המלך הכוזרי וגייר אותו (השם יצחק סנגרי מופיע לראשונה בספר הכוזרי במהדורת יוהאן בוקסטורף).
הרכבי עמד על זיוף זה ופרסם את הדבר בספרו Altjüdische Denkmäler aus der Krim.
אחרי גילוי זה עמדו גם אחרים על זיופים בכתבי יד אותם גילה פירקוביץ'.
"פירקוביץ' פיברק אפיגרפים מזויפים לכתבי יד עתיקים באמת, להוכיח כי בעלי המסורה והמדקדקים, בעלי הניקוד והטעמים, ובכלל חכמי ישראל הגדולים כולם קראים היו".
באותו זמן פרסם מחקרים ותעודות בתולדות היהודים בפולין וליטא.
כמו כן עיבד ופרסם חיבורים מכתבי יד מתקופת הגאונים – תשובות, קובצי הלכות, פיוטים ושירי חול.
פרסום תשובות הגאונים זכה לקבלה נלהבת בקרב הרבנים שביקשו ממנו להמשיך ולפרסם.
הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ביקש מהרכבי לחפש בכתבי היד שהגיעו אחר תשובות גאונים שלא התפרסמו קודם לכן.
בעקבות התגובות החיוביות על פרסום הקטעים פרסם הרכבי את האוסף הגדול של תשובות גאונים הנקרא על שמו "תשובות הגאונים הרכבי".
תחומים נוספים בהם הרכבי עסק הם:
פלאוגרפיה עברית - הוא חקר את כתבי היד השומרוניים של התורה בספריית פטרבורג ותיאר אותם תיאור מקיף.
פילולוגיה - הוא פרסם מחקרים פילולוגיים על מילים מצריות, אשוריות ובבליות בתנ"ך.
ביבליוגרפיה - הרכבי הכין רישום ביבליוגרפי של כתבי יד של התנ"ך בספרית פטרבורג וכן תיאר את כל כתבי היד בעברית ובערבית באותיות עבריות בספרייה.
אברהם אליהו הרכבי, היהודים ושפת הסלאווים, מדרשות וחקירות ב"י בארץ רוסיא, ווילנא: דפוס ראם, תרכ"ז.
אברהם אליהו הרכבי, זיכרון לראשונים וגם לאחרונים, ס"ט פטרבורג: תר"מ-תרנ"ב.
חלק ראשון: זיכרון לראשונים, 8 מחברות; חלק שני: זיכרון לאחרונים, מחברת אחת.
זיכרון לראשונים וגם לאחרונים, חלק ראשון: זיכרון לראשונים, מחברת ראשונה, זיכרון רב שמואל הנגיד בן יוסף הלוי.
המחברת הזאת תכיל בקרבה את הנשאר לפליטה מספריו בן תהלים ובן משלי עם מבוא והערות.
זיכרון לראשונים וגם לאחרונים, חלק ראשון: זיכרון לראשונים, מחברת שנייה, זיכרון רב שמואל הלוי הנגיד ורב יהוסף הנגיד בנו (תולדותיהם ע"פ מקורות חדשים וכמה דברים הנמצאים בכ"י מהם ואותיהם), מאסף נדחים I + II, תרס"ב.
זיכרון לראשונים וגם לאחרונים, חלק ראשון: זיכרון לראשונים, מחברת חמישית, השריד והפליט מספר האגרון וספר הגלוי, על פי כ"י באוצר הספרים הקיסרי בפטרסבורג ושארי כ"י, עם הערות ותולדות ימי חיי הגאון הזה, ס"ט פטרבורג, חברת מקיצי נרדמים, תרנ"ב.
זיכרון לראשונים וגם לאחרונים, חלק ראשון: זיכרון לראשונים, מחברת שמינית, והיא חלק שני מספר לקוטי קדמוניות לקורות דת בני מקרא וספרותם (לר"ש פינסקר), חוברת ראשונה: השריד והפליט מספרי המצות הראשונים לבני מקרא (לענן הנשיא, בנימין הנהאונדי ודניאל אלקומסי), ס"ט פטרבורג: תרס"ד-1903. באתר ארכיון האינטרנט.
זיכרון לראשונים וגם לאחרונים, חלק שני: זיכרון לאחרונים, מחברת ראשונה, זיכרון ...
שלמה יהודה ליב כהן ראפופורט ...
מכתביו לרשד"ל עם הערות ...
מאת שלמה זלמן חיים האלבערשטאם, ועם מבוא והערות מאת המוציא לאור אברהם אליהו הרכבי.
שאלתיאל אייזיק גראבער, אגרות שי"ר, אשר הריץ...
אל רשד"ל (משנת תקצ"ג עד שנת תר"ך), עם הערות שזח"ה ועם מבוא והערות הרא"א הרכבי, 4 כרכים, פרזעמישל: דפוס הכנסייה היונית הנוצרית, תרמ"ה.
אברהם אליהו הרכבי, חדשים גם ישנים, 2 כרכים, ווארשא; ס"ט פטרבורג: תרמ"ו - תרע"ב.
אברהם אליהו הרכבי, רבי יהודה הלוי, קובץ שיריו ומליצותיו, עם מבחר הערות רשד"ל וחכמים אחרים, 2 כרכים, ווארשא: דפוס האחים שולדבערג, תרנ"ג (1893) - תרנ"ד (1894).).
הרב משה שמואל שמוקלר בהשתתפות אחיו ר' שמעון מרדכי, תולדות רבנו חיים מוואלוזין, חייו, זמנו, ספריו והישיבה הגדולה; עם הערות ומלואים מאת...
ד"ר אברהם אליהו הרכבי, ווילנא: ש"פ גארבער, תרס"ט.
(מהדורה שנייה: לובלין: דפוס מ.
יוסף יהודה בן יעקב הלוי טשארני, ספר המסעות, בארץ קוקז ובמדינות אשר מעבר לקוקז וקצת מדינות אחרות בנגב רוסיא, משנת התרכ"ז עד שנת התרל"ה, הוציא לאור אברהם אליהו הרכבי, ס"ט פטרבורג: בהוצאת החברה "לתרבות השכלה אצל יהודי רוסיא" בפטרבורג, תרמ"ד.
אברהם אליהו הרכבי, לקורות הכתות בישראל, ווארשא: דפוס י' אלאפין, תרנ"ה-1895. הדפסה ראשונה בתוך: צבי גרץ, דברי ימי ישראל, חלק ג', תרנ"ד, עמ' 491 - 511. באתר ארכיון האינטרנט.
אברהם אליהו הרכבי, לקוטים מרב סעדיה גאון, ברדיטשוב: תרנ"ח.
הדפסה מיוחדת מתוך: הגרן, ספר א', תרנ"ח.
שמחה אסף, זיכרון לאחרונים, מכתבי רא"א הרכבי לרש"א פוזננסקי, ירושלים: תרצ"ו.
הדפסה מיוחדת מ"קבץ על יד", סדרה חדשה, ספר א'.
אברהם אליהו הרכבי, לתולדות רבי שמואל הנגיד, ניו יורק: חבר המסיימים של בית המדרש למורים ובית המדרש ללמודי היהדות שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה, תשי"ח.
דפוס צילום מתוך: "מאסף", פטרבורג, תרס"ב.
10 פרסומים שונים של הרכבי ו.
לפרסומים ראו בתוכן העניינים של הקובץ.
הרב אברהם דוד אטיק (ט"ז באייר תש"ד, 9 במאי 1944 - ליל י' בשבט תשע"ה, 29 בינואר 2015) היה ראש ישיבה חרדי-ירושלמי.
נולד בעיר העתיקה להרב שלמה צבי, חסיד קרלין, ולחיה לאה לבית וינגרטן.
היה מחברי השיעור הראשון בישיבת בריסק, והיה לתלמידו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
נישא ללאה בתו של הרב אפרים פישל גרובער.
לאחר נישואיו החל לכהן כראש הישיבה הירושלמית "לפלגות ראובן", לצד דוד אשתו הרב חיים אורי פריינד.
בהמשך היה ר"מ בישיבת טשיבין ובהמשך ראש ישיבת סאטמר במונסי.
באמצע שנות ה-80 חזר לישראל וכיהן כר"מ בישיבה הירושלמית "אבן יהושע" של הרב משה ברלין.
בשנת תש"ן פרש עם חלק מהצוות ופתח את "ישיבת באר שלמה" ברחוב ירמיהו ובהמשך בבניין ישיבת בית התלמוד בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
באמצע שנות ה-2000 נסגרה הישיבה והוא החל לכהן כראש כולל במאה שערים.
היה מפורסם במיוחד בשיעורים למדניים עמוקים בסוגיות הגמרא שנאמרו מתוך התלהבות רבה.
היה ידוע לאיש חביב חם ופשוט למרות גאונותו המפורסמת.
היה פעיל במערכות נגד חפירת קברים, ונאם והשתתף בהפגנות רבות.
נהג לנסוע פעמים רבות לשבתות במירון ולומר שם את כל ספר תהילים.
במהלך מחלתו הוסיפו לשמו את השם "חיים".
הרב אטיק השתייך לקהילת קהל חסידי ירושלים.
אחיו היה הרב מנדל אטיק.
גיסו (חתן חמיו) הוא הרב חיים רבינוביץ האדמו"ר ממשכנות הרועים.
היו לו ארבעה בנים ושתי בנות.
אחד מבניו הוא חתנו של הרב מנדל סבוביץ', רב קהל חרדים בית יחזקאל וראש ישיבת אור ישראל איסר.
בתו אלטע ריבה היא אשתו של רבי פנחס בידרמן, האדמו"ר מלעלוב ניקלשבורג.
בשנת תשע"ו הוציאו תלמידיו סדרת ספרים משיעוריו:
שיעורי מרן הגאון רבי אברהם אטיק זצוקללה"ה - על מסכתות נדרים, גיטין, פסחים, סוכה, בבא מציעא, בבא בתרא, קידושין, כתובות, בבא קמא.
הרב אברהם אליעזר הלוי (תקי"ח, 1758 – י"א בכסלו תקפ"ו, 21 בנובמבר 1825) היה אב בית הדין של הקהילה היהודית טריאסטה, מחשובי רבני איטליה בדורו ומורו של שד"ל.
היה בנו של צבי הלוי ונכדו של הרב נתנאל הלוי, אב"ד פדואה ומודינה.
צבי עלה לארץ ישראל, שם נולד בנו אברהם אליעזר.
מילדותו היה תלמיד החיד"א, אותו העריץ; לימים, יחד עם רבה של פירנצה דניאל טירני, היה אחד הדוחפים לאימוץ פסיקותיו בכל איטליה.
כשבגר מונה לשד"ר מטעם חכמי צפת וסבב בגולה בשליחותם.
הוא פעל בעיקר בנסיכויות הגרמניות ובאיטליה, ולבסוף התיישב בליבורנו.
בינואר 1800 נפטר הרב נתן בן יצחק אשכנזי (טדסקו), אב"ד טריאסטה.
בתחילה פנו הפרנסים לאב"ד פדואה יצחק רפאל פינצי, אך הלה השיב שהוא קשיש וחולני מדי.
אז ביקשו מהרב הלוי לתפוס את מקום המנוח, וזה נעתר וקיבל את תפקיד ה-rabbino maggiore, תוארו הרשמי מול השלטונות, ב-1801. הוא שלט היטב באיטלקית ונודע כדרשן מחונן בשפה זו; אך בניגוד לקודמו לא גילח את זקנו וסירב ללבוש בגדים מודרניים, אלא הוסיף לעטות גלימה רבנית במשך כל שנותיו בעיר הנמל.
שד"ל תיאר אותו כמי ש"חסר תרבות אירופאית" וש"פלפולו היה חריף אך ישיר מאוד, ללא סופיזם." בימיו הראשונים בעיר היה טרוד במצב הקשה בענייני שחיטה וכשרות בכלל, ואיים להתפטר אם לא יוסדר.
כמו כמה רבנים אחרים בצפון איטליה, הוציא הודעות גינוי למתגלחים בחול המועד, ואסר עליהם להגיע לבית-הכנסת במהלך החגים, אף כי התיר לחברי העירייה היהודים להתגלח באופן סדיר לצורך תפקידם.
נושא כבד משקל שהושלך לפתחו היה בעיית הנישואין האזרחיים, שהוחלו בחוק ההבסבורגי ב-1786; נקבע כי כהני דת יחויבו לנכוח בהם וכי מי שטרם מלאו להם 24 יצטרכו להשיג אישור מהוריהם להתחתן.
מטרת החוק הייתה למנוע נישואין בחשאי של צעירים.
כמה שערוריות התחוללו בנידון, כשהרשויות איימו לבטל חתונות שנערכו בסתר על ידי ילדים אך היו בעלי תוקף הלכתי, ומאידך כפו הכרה באיחודים שנמצאו בהם פגמים לאחר מכן.
הרב הלוי הגה ב-1804 פתרון סבוך, אותו הצדיק כמוצא אחרון לצורך מגדר מילתא, שקיבל את הסכמת החיד"א ורבי חיים יצחק מוסאפיא מאישפלטרו.
הוא ניסה גם לקבל את אישור החת"ם סופר, אך הלה נשען על הדעות האשכנזיות המחמירות יותר בעניין זה ולא התרצה.
אב"ד טריאסטה קבע בתקנת חכמים עם ראשי הקהל כי כל אב יחויב להדריך את בתו לידור נדר לפיו כל חפץ שיועבר לידה לשם קידושין ללא פיקוח יהפוך לחסר ערך.
מנגנון זה של הפקעת קידושין הופעל ב-1805 הוסיף לשמש בעיר עד 1886.
שמואל דוד לוצאטו החל ללמוד מפיו גמרא, במשך שעה מדי יום, כשמלאו לו עשר.
לאחר שנאלץ לעזוב את בית-הספר כדי לפרנס את משפחתו היו שיעוריו של הלוי החינוך היחיד שקיבל.
כבר בגיל שש-עשרה הציע לנער להסמיכו לרבנות, אך הלה סירב בגלל שרצה לעסוק במחקר הכתובים.
לבסוף נפרדו דרכיהם בשל חילוקי דעות, אך שד"ל חיבר עליו קינה עם מותו.
ב-1819 מילא הרב הלוי תפקיד מרכזי בריב ההיכל הראשון, יחד עם מהר"ם בנט והחת"ם סופר; הוא עמד עם האחרון בקשר התכתבות רציף לאורך המשבר.
לאחר שמספר רבנים באיטליה כתבו תשובות מקלות שאפשרו, בסייגים מסוימים, להפעיל כלי נגינה בבית-הכנסת בשבת, ניצלו אותם בוני ההיכל בהמבורג, בית-הכנסת הרפורמי הראשון, להדוף את הטענות של הבד"ץ בעירם.
היה זה אב"ד טריאסט שסבב ברחבי הארץ כולה כדי להשיג כתבי איסור מכל בתי-הדין.
הוא הרחיק דרומה עד רגוזה.
פסק דינו, שנשלח להמבורג, היה מחמיר יותר מזה של רבני העיר; אלה אסרו רק נגינה בשבת וביום טוב, והוא אסר לנגן בכלל בבתי הכנסת, על אף שהנגינה הייתה נהוגה ברבים מבתי-הכנסת באיטליה עוד מימי שלמה מן האדומים.
כמו כן, השתתף בעתירה לחצר הקיסרית כשהרץ הומברג ביקש לשכנע את הרשויות לכפות על היהודים לאמר את התפילה רק בשפת המדינה.
הוא עצמו היה מסור למאבק במגמות החדשנות והמודרנה, אף כי פעל בסביבה הפתוחה והמתקדמת של יהדות איטליה.
ב-1823, בערוב ימיו, ביקר אותו המיסטיקן האנגלי ג'ון ורו , שעסק אז בהפצת רעיונותיו.
הלה זכר כי הלוי היה "מנומס מאוד." הרב מת ב-1825 ונקבר בטריאסטה.
תשובותיו והתכתבויות עמו התפרסמו בספרי החתם סופר, הרב פינצי ואחרים.
אלואיל (Allweil) נולד בתל אביב, בנו של המהנדס אשר אלואיל, שהיה מבכירי המהנדסים בארץ, מתכנן ראשי במשרד השיכון, מרצה בכיר בטכניון ומקים מרכז הבנייה הישראלי, ואחיינו של הצייר אריה אלואיל.
הוא למד בתיכון עירוני א' ולאחר מכן למד אדריכלות בטכניון כעתודאי.
אחרי שחרורו עבד במשרדי אדריכלים בישראל ומחוצה לה חזר לארץ ועבד במשרדו של האדריכל תאודור קיסלוב, שתכנן מבנים רבים באילת באותן שנים.
במסגרת עבודתו אצל קיסלוב היה אחראי על תכנון בית ספר תיכון בעיר והשתתף בתכנון מלון נפטון.
ב-1967 פרש מהמשרד של קיסלוב ופתח משרד עצמאי.
"הבית המדברי" באילת היה הפרויקט העצמאי הראשון שלו והפרויקט הבולט והמשמעותי ביותר שתכנן לאורך חייו המקצועיים כאדריכל.
את הבניין השלים ב-1971. הבניין האקלימי פורץ הדרך זכה לפרסום רב בעיתונות המקצועית.
חוץ מהבית המדברי, תכנן מודלים של בתי ספר וגני ילדים שנבנו בכל הארץ עבור חברת "מבט" – שהתמחתה בבנייה טרומית.
כך גם תכנן מודל לאולם ספורט ומודל לבית מגורים מטיפוס "בריטיש קוטג'" שמקבצים שלו נבנו ברמת חן ובעתלית.
ב-1990 עם כניסת המחשב, סגר את משרדו ועבד בפרויקטים שונים למשרד אדריכלות הנוף יהלום-צור (ליפא יהלום היה אחיה של אמו) וגם במשרדו של האדריכל אברהם יסקי.
בסוף פרש לגמרי מהמקצוע והשקיע את זמנו בהמצאת פטנטים שונים – תחום בו החל לעסוק כבר בעת שירותו הצבאי כקצין בחיל ההנדסה.
לאורך השנים פרסם מגוון מאמרים בעיתונות המקצועית.
היה נשוי עד מותו לרחל.
בנו הוא האדריכל מאיר אלואיל.
הרב אברהם אליהו מייזס (בכתיב יידי: מייזעס, לעיתים: מייזיס תרס"א, 1901 בערך – י"ח בסיון תשכ"א, 2 ביוני 1961) היה ראש ישיבה ליטאי שהיה פעיל בהפצת יהדות ברוסיה הקומוניסטית.
ב-1953 עלה לישראל והיה פעיל במאבקי היהדות החרדית עם המדינה לצד כהונתו כראש ישיבת תורה ויראה.
בילדותו התייתם משני הוריו וחי לבדו בעניות ורעב.
בבחרותו למד בישיבת סלוצק של הרב איסר זלמן מלצר.
לאחר מעברה של הישיבה לקלצק הוא פתח ישיבה מחתרתית ומסר בה שיעורים, עד שנסגרה על ידי הקומוניסטים.
הוא ניסה לפעול להשארת הישיבה בטענה שבחורים מבוגרים מותרים על פי חוק ללמוד בישיבה, אך כשל במאבקו.
הוא ניהל מאבק על פתיחת מאפיית מצות ושכר עורך דין שייצג אותו מול השלטונות, ואכן קיבל אישור לפתוח מאפייה, אך בהמשך הקומוניסטים סגרו אותה.
הוא עבר למינסק ופתח בה ישיבה בשם "ישיבת מסירות נפש".
הוא הרצה בישיבה על חובת מסירות נפש על קיום המצוות.
בין תלמידיו מישיבה זו היה הרב שאול ישראלי שעלה לארץ ישראל בהשפעתו.
הוא נעצר מספר פעמים אך המשיך בפעולותיו.
לבסוף נשפט למאסר של 6 וחצי שנים והוגלה לסיביר שם שהה עשר שנים.
הוא קיים מצוות בסיביר, שמר שבת והניח תפילין שהצליח להשיג, וישב בסוכה שבנה בבור מכוסה בסכך.
הקומוניסטים תפסו אותו בתוך הסוכה והצליפו בו מכות אך הוא סירב לצאת מהסוכה.
לפעמים נהג לשבור את קרח הנהר ולטבול בו.
לאחר סיום המלחמה נסע לצרפת וכיהן לצד הרב מרדכי פוגרמנסקי כראש ישיבה לפליטים ב"באיי", פרבר של פריז.
הוא מסר בישיבה שיעור שבועי בעיון ושיעור במוסר.
בשנת תשי"ג (1953) עלה לארץ ישראל ומונה לראש ישיבת תורה ויראה.
מיד עם בואו הצטרף למאבקי החרדים בירושלים.
הוא השתתף בהפגנות השבת, בהפגנות על מועדון מעורב במאה שערים ובפרט בהפגנות על גיוס בנות.
הוא היה נותן דרשת התעוררות ועידוד לפני ההפגנות, ולאחריה היו יוצאים המפגינים לרחוב.
תוך כדי ההפגנה היה נוהג לדבר בלימוד עם סובביו.
הוא היה מסרב לברוח כשהשוטרים היו מכים את המפגינים, ומספר פעמים אושפז בדרכו למעצר.
הוא נהג לומר שכל מכה תחשב לאות הצטיינות בביאת משיח, וכל יום בכלא יחשב כשנה.
הוא היה פעיל בהקמת מאפיית המצות של תולדות אהרן, שנודעה בזמנו כמאפייה עם הידורים וחומרות רבות, כמו שולחנות זכוכית לרידוד המצות (ולא עץ כפי שהיה נהוג עד אז) ומקלות רידוד חדשים בכל 18 דקות.
הוא נהג להתבודד מראש חודש אלול ועד לאחר יום כיפור.
מחותנו הרב שמואל וואזנר אמר בהספד עליו, שהוא לא סיפר את מרבית קורות חייו באומרו שאת קורותיו יספר בעולם הבא.
חתניו הם הרב חיים מאיר ואזנר, גאב"ד זיכרון מאיר וראש ישיבת חכמי לובלין, הרב מאיר שטרן והרב יוסף רוט שהיה ראש מוסדות בית דוד בבני ברק.
נכדו הוא העסקן הירושלמי-סאטמרי, אפרים שטרן.
יורה חכימא - בנושאי אמונה והשקפה, וחידושים על בבא בתרא, פריז תש"ח.
בן אברהם - ענייני מוסר, חשבון נפש ומאמרים נגד הפילוסופיה.
הרב אברהם אליעזר אלפרשטיין (ה'תרי"ג, 1853 - ה' בשבט ה'תרע"ז, 28 בינואר 1917) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, פרשן התלמוד הירושלמי, מראשי הישיבה הראשונים של ישיבת רבינו יצחק אלחנן וממייסדי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
נולד בקוברין שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית לרב ישעיה אלפרשטיין.
נסמך לרבנות בידי רבי אריה ליב ילין מבילסק ורבי מרדכי מלצר מלידא.
נשא אשה מרוזאני וגר בעיר.
במשך שנים ספורות כיהן כרב בית הכנסת קמניצקער בווילנה וכרבו של הפרבר הווילנאי נובוגורוד, בסוף ימיו בליטא התמנה כרב קהילת "זבח צדק" בסלובודקה.
ובשנת 1881 היגר לארצות הברית.
בארצות הברית כיהן כרב ב"קהל עדת ישורון" בניו יורק במשך מספר שנים, ואחר כך בשיקגו בבית הכנסת "אוהבי שלום" של יוצאי מריאמפולה.
בהיותו בשיקגו הדפיס את ספרו "הראל" (חידושי הרא"ל; שיקגו: דפוס רוזנברג, תרמ"ז-תר"ן) הכולל שלושה פירושים על מסכת ביכורים מן התלמוד הירושלמי.
לאחר שנים ספורות שב לניו יורק וכיהן כרבן של כמה קהילות.
הוא היה אחד הרבנים היחידים שלא נתנו הכשר, כדי לא להיות תלוי בתעשייני המזון ובאחרים.
התנה עם הקהילות בהן כיהן, שמשכורתו תכסה את כל הוצאותיו ושלא יעבוד במקביל במשרות אחרות.
באוסף כתבי היד הרבניים, שבספריית מנדל גוטסמן בישיבה יוניברסיטי, נמצא ארכיון מכתבים שנשלחו אליו.
השאיר אחריו בכתב יד ספר שלם על חכמת התכונה
הוא היה בין מייסדי אגודת הרבנים ומונה לסגן נשיא וראש הסניף של ניו יורק.
אברהם אלוני (1932 – 8 במאי 2010) היה ראש המועצה המקומית וראש עיריית קריית שמונה בין השנים 1971–1980 (למעט חופשה בלא תשלום בנובמבר 1975 – דצמבר 1976).
אלוני נולד במושב גבתון, ליד רחובות והתחנך בתל אביב.
הוא התגייס לפלמ"ח, לצה"ל ומשם למוסד.
במוסד היה שותף להעלאתם החשאית של יהודי מרוקו.
בהמשך שימש כיושב ראש תנועת "הנוער העובד והלומד".
הוא השלים תואר ראשון במינהל ובמשפטים באוניברסיטת תל אביב.
אלוני נשלח בשנת 1962 לקריית שמונה לשמש כמזכיר מועצת הפועלים המקומית, תפקיד אותו מילא עד היבחרו לראשות המועצה ב-1971. בתחילה, הוא נבחר לראשות המועצה על ידי חברי המועצה עצמם, אחרי הדחת אשר ניזרי.
בהמשך, בינואר 1974, הוא זכה לרוב בבחירות.
בנובמבר 1975 אלוני הכריז על חופשה של שנה בלא תשלום.
את מקומו מילא סגנו, דוד חזן.
אלוני פיתח את העיירה והשיג עבורה מעמד של עיר (היא הוכרזה כעיר בספטמבר 1974).
הוא הביא לבנייתם של מוסדות רבים מאוד בעיר ולשיפור התחבורה בה ואליה.
הוא גם ייסד שכונות נוספות.
אולם, בשנת 1980 הדיחה מועצת העיר את אברהם אלוני.
תשעה מחברי המליאה הצביעו בעד הדחתו.
שר הפנים מינה במקומו ועדה קרואה, בראשות רוברט ראובן מקריית אתא.
במהלך כהונתו של אלוני היו תקופות של מתיחות ביטחונית וירי קטיושות לקריית שמונה.
ב-19 במרץ 1978, למשל, נהרגו שני תושבי העיר מקטיושה.
היו גם חדירות של חוליות מחבלים.
באפריל 1974 חדרה חוליה, הגיעה עד רחוב יהודה הלוי, ורצחה 18 תושבים ).
אלוני נפטר בבית הסיעודי בקיבוץ עמיר, אחרי שסבל מספר שנים ממחלת אלצהיימר.
אברהם אילון (2 באפריל 1928 - דצמבר 2010) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ראש המחלקה להיסטוריה במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
אברהם אילון נולד בתל אביב ב-2 באפריל 1928, בן להודה ולדוד לנטשנר, ומכאן נגזר כינויו "לנטש".
למד בגימנסיה הרצליה ובמקביל הדריך בגדנ"ע.
התגייס לחי"ש והשתתף בהגנת תל אביב.
לחם במסגרת הפלוגה המסייעת של גדוד 51 של חטיבת גבעתי, ונפצע במבצע מכבי.
לאחר מלחמת העצמאות עבר קורס קצינים והמשיך כמדריך בו.
מונה למפקד חוות הגדנ"ע בבאר אורה.
בעקבות תאונת צניחה ולימודים באוניברסיטה העברית בירושלים עבר לעסוק בכתיבת היסטוריה צבאית, במסגרת הוצאת "מערכות".
בשנת 1964 מונה לראש ענף היסטוריה בדרגת סגן-אלוף.
במשך שנים אחדות הוביל את כתיבת ההיסטוריה של מלחמת ששת הימים, אך מחקר זה פורסם רק בשנת 2017.
במלחמת יום הכיפורים ליווה את סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל, ורשם בדקדקנות את האירועים במוצב הפיקוד העליון.
הטקסט המלא של מחברותיו אלה מוצג באתר האינטרנט של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
בתחילת המלחמה נעדר בנו, סגן , שהיה קצין תצפית קדמי במוצב החרמון.
לאחר כיבושו מחדש של החרמון חקר אילון את אחד השבויים הסורים, וזה הוביל אותו אל גופת בנו.
בעקבות זאת עסק אילון באיתורם של נעדרי צה"ל נוספים.
היה עוזר הנספח הצבאי בארצות הברית ואחר הדריך במכללה לביטחון לאומי.
נפטר בדצמבר 2010 ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
המערכה נגד מצרים בתש"ח, מטכ"ל/קצין חינוך ראשי, 1957
חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1959.
חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי, הוצאת מערכות, 1963.
סופת אש במדבר - המערכה בזירה המצרית במלחמת ששת הימים, מודן הוצאה לאור, 2017.
לכבוש את ההר - המערכה בזירה הירדנית במלחמת ששת הימים, מודן הוצאה לאור, 2017.
להסיר את האיום - המערכה בזירה הסורית במלחמת ששת הימים, מודן הוצאה לאור, 2017.
משברי ים - הזירה הימית במלחמת ששת הימים, מודן הוצאה לאור, 2017.
רבי אברהם אלימלך שפירא (1894, ה'תרנ"ד – 6 בדצמבר 1966, כ"ג בכסלו ה'תשכ"ז) היה אדמו"ר של חסידות גרודז'יסק בירושלים משנת ה'תש"ו ועד פטירתו.
אברהם אלימלך נולד לרב ישראל שפירא, האדמו"ר מגרודז'יסק.
נשא לאישה את מלכה שפירא, ביתו של הרב ירחמיאל משה מקוז'ניץ והיה סמוך על שולחנו.
הרב שפירא עלה לארץ בשנת ה'תרפ"ח (1928) והיה ממייסדי כפר חסידים.
בתחילה התפרנס מיגיע כפיו ולאחר תקופה קצרה עבר לירושלים והתגורר בבתי ורשה.
הוא עבד כחשמלאי ולא היה מוכן לשאת משרת רבנות.
לאחר ששמע כי אביו ומשפחתו נספו בשואה, הסכים לקבל על עצמו את האדמו"רות והחל לכהן כאדמו"ר משנת תש"ו (1946) בבית מדרש שהקים ברחוב חפץ חיים 34 בשכונת זיכרון משה בירושלים.
לאחר פטירתו רכש רבי אשר פריינד את בית הכנסת המשמש עד היום את חסידיו.
שיחותיו יצאו בשנת תשכ"ה (1965) בסוף הספר "אמונת ישראל" של תורת אביו.
נפטר בכ"ג בכסלו תשכ"ז (6 בדצמבר 1966), ונקבר בבית הקברות סנהדריה לצד גיסו הרב ישראל אלעזר הופשטיין, האדמו"ר מקוז'ניץ, שנפטר ארבעה חודשים לפניו.
היו לו שלוש בנות: חווה לאה שנשאה לרב זאב דרייזין, דבורה סילמן שנישאה לאיסר סילמן, רחל שנישאה לרב יהושע הוטנר.
חיים דב שטרן, נר ישראל חלק ו' , עמ' ס"ט, בני ברק תשנ"ד.
יצחק אלפסי, החסידות וארץ ישראל, עמ' 273, ירושלים תש"ע.
אברהם אלטלף (15 בינואר 1900 – 12 במרץ 1987) היה ממקימי יהוד, חזן, פייטן וראש המועצה הנבחר הראשון של יהוד ופעיל למען מורשת יהדות טורקיה.
אברהם נולד לרחל ונטורה וליעקב אלטלף באזמיר שבטורקיה.
המשפחה נדדה לכפר אורלה הסמוך בעקבות מחלה שהתפשטה באיזמיר.
למד בבית הספר הממלכתי המקומי ובמקביל למד את מקצועות היהדות מפי הרב המקומי באורלה.
אלטלף עסק בייצור נעליים, סנדלרות ובחקלאות.
נשלח בעל כרחו לעבודות כפייה בצבא הטורקי מספר פעמים.
עוד בהיותו באורלה שאף לעלות לארץ והיה בקשר מתמיד עם שליחי העלייה.
תקופה מסוימת עבדו בכרם ובשטחי החקלאות שלו בחורים ובחורות אשר עמדו לעלות ארצה ולהשתקע בקיבוצים או במושבות חקלאיות.
היו אלה בחורים ובחורות שלקחו חלק בייסודה של החווה "אור יהודה", שהוקמה בסביבות איזמיר, ואשר בשמה נקרא אחר כך היישוב "אור יהודה" בישראל שאוכלס ברבים מעולי טורקיה.
ב-1937 חזר אל איזמיר, שם שימש כחזן של קהילת קודש שלום.
ב-1948 שלח את בנו שמואל, לימים יו"ר המועצה הדתית של תל אביב, ארצה, ארבע שנים אחרי עלייתה של בתו הגדולה, מזל.
בשנים אלה שוב הדריך בהכשרה חקלאית את הנוער המאורגן בתנועת "בני עקיבא" באיזמיר, מייסודו של הפעיל הציוני דוד בן-תורה (ונטורה).
אברהם עצמו עלה ארצה עם שאר משפחתו, וקבוצת עולים צעירים מאיזמיר, בסוף 1948. הם שוכנו במחנה עולים אגרובנק כשלושה שבועות, ולאחר מכן הוצע להם ליישב את כפר יהודיה.
בישראל עסק אברהם אלטלף בהנהגת הקהילה ביהוד ובפיתוחה.
בנוסף, פעל להוצאה מחדש של ספרי רבני טורקיה, וכן היה החזן וממקימי בית הכנסת ליוצאי איזמיר בעיר, "בית מאיר", הנקרא על שמו של בנו, מאיר אלטלף שנפטר בטרם עת.
ב-1949 נבחר לראשונה ליו"ר מועצת העיר יהוד.
ב-1955 נבחר בשנית לראשות מועצת העיר יהוד, וב-1959 נבחר בשלישית לתפקיד עד לפרישתו בשנת 1961.
אלטלף פעל למען הגדרת המעמד המוניציפלי של העיר, ולתיעוש העיר על מנת לספק עבודות לתושבים שעסקו ברובם בעבודות דחק.
הוא אף הותקף במסגרת תפקידו בעקבות מספר החלטות שנויות במחלוקת פעמיים.
בנוסף לפועלו בשירות הציבורי, פעל אלטלף רבות לשימור מסורת יהדות טורקיה.
במסגרת פועלו, הקים את הוצאת הספרים "ועדה להוצאת ספרי מרן החבי"ף (חיים בן יעקב פלאג'י)" באמצעותה, הוציא לאור, יחד עם ישיבת "חדות חיים", ספרים בהוצאה חדשה ומוגהת.
כמו כן הקים וניהל את "האגודה להצלת אוצרות יהדות " שעסקה בהוצאה מחדש של ספרי רבני איזמיר בפרט וטורקיה בכלל, ובמיוחד את ספרי הרב חיים פלאג'י, במהדורת צילום, בין היתר בשיתוף חברת אהבת שלום.
עוד במסגרת פועלו לשימור מורשת יהודי טורקיה, הקליט אלטלף, יחד עם בנו הרב שמואל ובתו רחל וכן לבדו באמצעות הספרייה הלאומית, עשרות הקלטות של קטעי חזנות ושירה ממסורת יהודי איזמיר שבטורקיה.
לצד פעילותו ספרותית ותרבותית זו הוא פעל רבות כחבר המועצה הדתית ביהוד.
נפטר ב-12 במרץ 1987 בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמין של יהוד .
לאברהם ואסתר נולדו שישה ילדים:
מזל (מתילדה) לוי נישאה ליצחק לוי, בנו של הרב אלעזר הלוי, רבה של יהוד.
שמואל אלישמע אלטלף - יו"ר המועצה הדתית בתל אביב בשנות ה-90, מאיר אלטלף, רחל אלטלף, יעקב אלטלף ושרה שוורץ.
על שמו נקרא הרחוב הראשי באזור התעשייה של יהוד, כהוקרה על פעולתו לתיעוש העיר ליצירת מקומות עבודה לתושבים.
לזכרו הוקם מאגר "הוועדה להוצאת כתבי מרן החבי"ף ע"ש ר' אברהם אלטלף" ובו מידע, תמונות וקישורים לספרי הרב חיים פאלאג'י.
הרב אברהם אלחדד (ג' באלול תש"א, 26 באוגוסט 1941 – י"ח בכסלו תשפ"ב, 22 בנובמבר 2021) שימש כראש מוסדות "אוצר התורה" במשך 50 שנה בעיר סרסל הסמוכה לפריז שבצרפת.
נולד בעיר פאס שבמרוקו לאביו רבי יהודה ואימו ג'מילא אלחדד, בבחרותו למד בישיבת עץ חיים בעיר טנג'יר.
בשנת 1964 מונה לנהל את הישיבה התיכונית שבעיר טנג'יר.
בשנת 1965 נישא למדלן ויצמן, נצר למשפחת החיד"א, יחד קבעו את מגוריהם בעיר טנג'יר.
בשנת 1969 נקרא לעקור את מושבו לעיר סרסל הסמוכה לפריז שבצרפת שם ייסד את תלמוד התורה "תורת אמת" תחת רשת החינוך "אוצר התורה", במשך השנים הקים בעיר סרסל תיכון לבנות, וכן גני ילדים ומתיבתא, בהם חונכו אלפי תלמידים ברבות השנים.
הרב אברהם אלחדד היה פעיל גדול בקרב הקהילה לקרב את יהודי העיר לתורה ומצוות, ופעל רבות כדי שיהודי הקהילה ישלחו את ילדיהם לחינוך יהודי דבר שלא היה מוכר באותם ימים, כמו כן פעל להקים מבני דת, בתי כנסיות, מקוואות, ושיעורי תורה.
בשל מעמדו היה מקורב מאוד לאנשי ממשל רבים במדינת צרפת.
בשנת 2019 לאחר פעילות של 50 שנה בעיר סרסל עלה לישראל וקבע את מושבו בשכונת בית וגן בעיר ירושלים.
בנובמבר 2021 קיבל את מדליית "אביר החינוך" מממשלת צרפת על פועלו למען החינוך בעיר סרסל.
בנובמבר 2021 נסע הרב אלחדד למרוקו להשתטח על קברי הוריו, בדרכו חזרה אל הארץ נפל ונפצע, לאחר אשפוז בבית חולים מקומי בעיר טנג'יר במשך שבוע ימים (ביום י"ח כסלו תשפ"ב, 22 בנובמבר 2021) נפטר.
מלך מרוקו מוחמד השישי פעל לסייע למאמצי הצוות הרפואי לרפואתו ושלח את טובי הרופאים וציוד רפואי לבית החולים בו אושפז, כמו כן סייע בהטסת גופתו לקבורה בארץ ונידב לכך את מטוסו הפרטי.