tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלטינית שימשה בתחילה רק כשפתם של הרומאים הקדמונים, אך עם התפשטות האימפריה הרומית היא הפכה ללינגואה פרנקה של חלקים נרחבים של אירופה.
הלטינית המשיכה להיות שפת האליטות התרבותיות גם לאחר נפילת האימפריה, כך שכתיבת ספרות בלטינית המשיכה להיות נפוצה במהלך ימי הביניים ואף לאחר מכן.
בין הכותבים הלטיניים החשובים ביותר ניתן למנות את קיקרו, ורגיליוס, אובידיוס והורטיוס, שכתבו את יצירותיהם במהלך התקופה הקלאסית, אך גם דמויות מפתח אחרות בהיסטוריה האנושית, כגון ברוך שפינוזה ואייזק ניוטון, כתבו את חיבוריהם בשפה זו.
את הספרות הלטינית נוהגים לחלק לתקופות הבאות:
התקופה הטרום ספרותית, מ-753 לפנה"ס (שנת הקמת רומא על פי מרקוס טרנטיוס וארו) עד 241 לפנה"ס (תום המלחמה הפונית הראשונה בין רומא לקרתגו).
התקופה המוקדמת, מ-241 לפנה"ס עד 78 לפנה"ס (שנת מותו של לוקיוס קורנליוס סולה).
התקופה הקלאסית (הידוע גם בתור "תור הזהב" של הספרות הלטינית), משנת 78 לפנה"ס עד 14 לספירה (שנת מותו של אוקטביואנוס).
זאת תקופת המעבר מהרפובליקה לאימפריה הרומית, ונהוג לחלקה לתתי-תקופות:
תקופת קיקרו, בין 78 לפנה"ס ל-31 לפנה"ס;
תקופת אוגוסטוס בין 30 לפנה"ס ל-14 לספריה.
תקופת הקיסרות מ-14 עד 550 לספירה (שנת פרסום הקורפוס יוריס קיוויליס על ידי יוסטיניאנוס הראשון).
ניתן לחלק את התקופה הזו לחלקים הבאים:
תקופת הקיסרות המוקדמת, מ-14 עד 117 לספירה (מות טראיאינוס);
תקופת הקיסרות האמצעית, מ-117 עד 192 לספירה (מות קומודוס);
תקופת הקיסרות המאוחרת, מ-192 עד 395 לספירה;
תקופת חלוקת האימפריה, מ-395 עד 550 לספירה.
תקופת הספרות הנוצרית, בין המאה השנייה לשישית.
תקופת הקונטרה-רפורמציה, בין המאה ה-16 למאה ה-18.
התקופה המודרנית, מהמאה ה-19 עד המאה ה-21.
הספרות הלטינית מתחילה את דרכה בשנת 240 לפנה"ס, כאשר קהל רומאי התאסף כדי לשמוע תרגום לטיני של מחזה יווני.
מבצע התרגום היה ליוויוס אנדרוניקוס , יווני שהובא לרומא כשבוי מלחמה בשנת 272 לפנה"ס.
אנדרוניקוס אף תרגם את האודיסיאה של הומרוס, במשקל לטיני עתיק הקרוי "סטורניאני".
המשורר הרומאי הראשון אשר חיבר יצירה על נושא רומאי מקורי היה גנאיוס נאיוויוס, במהלך המאה השלישית לפני הספירה.
נאיוויוס חיבר פואמה על אודות המלחמה הפונית הראשונה, בה לקח חלק.
מרבית יצירותיו של נאיוויוס היו עיבודים לטרגדיות יווניות, אך הוא יצר גם טרגדיות המבוססות על ההיסטוריה והמיתוסים הרומיים.
משוררים אפיים נוספים המשיכו בדרכו של נאיוויוס.
קווינטוס אניוס חיבר יצירה אפית היסטורית, "הרשומות ההיסטוריות" (זמן מה אחרי שנת 200 לפנה"ס), בה הוא תיאר את ההיסטוריה הרומית מתחילתה ועד לימיו.
הוא השתמש בהקסמטר הדקטילי היווני, אשר הפך למשקל הסטנדרטי לאפוסים רומאים.
אניוס אף חיבר מספר טרגדיות, וממשכי דרכו המפורסמים ביותר בתחום היו מקרוס פקוביוס ולוקיוס אקיוס.
שלושת יוצרים אלו השתמשו לעיתים נדירות באפיזודות מההיסטוריה הרומית; במקום זאת, הם כתבו גרסאות לטיניות לנושאים שנדונו כבר ביצירות היווניות.
רק פרגמנטים בודדים מיצירותיהם נותרו בידנו.
ידע נרחב יותר נמצא בידנו בנוגע לקומדיות המוקדמות – 26 מביניהן הגיעו לידינו, 20 מאת פלאוטוס ו-6 מאת טרנטיוס.
יוצרים אלו חיבור את הקומדיות שלהם על סמך יצירות יווניות המכונות "קומדיות חדשות", אך עשו שימוש חופשי בעלילות ובשפה, מבלי לחקות את אלו היווניות.
פלאוטוס נהג לצרף שירים ומשחקי מילים במחזותיו, והעצים את האפקט הקומי בעזרת הפעולות של השחקנים השונים.
מחזותיו של טרנטיוס היו בעלי טון מנומס יותר, ועסקו בעיקר בסיטואציות הקשורות למשק הבית.
יצירתו של טרנטיוס היוותה מקור השראה לקומדיות הצרפתיות והאנגליות מהמאה ה-17, והשפעותיה ניכרות אפילו במקומדיה האמריקאית בת ימינו.
היצירה המוכרת ביותר מהתקופה הזו היא "על אודות החקלאות" מאת קאטו הזקן.
קאטו אף כתב את ספר ההיסטוריה הראשון בלטינית, העוסק בהיסטוריה של רומא ושל ערים שכנות.
הוא היה המדינאי הרומי הראשון אשר העלה על הכתב את נאומיו הפוליטיים, על מנת להשפיע על דעת הקהל של הרומאים.
עידן הספרות הלטינית המוקדמת הסתיים עם גאיוס לוקיליוס, אשר יצר צורת שירה חדשה ב-30 ספרי הסאטירות שלו, אשר נכתבו במאה השנייה לפנה"ס.
הוא נהג לכתוב בסגנון קליל הדומה ללשון הדיבור על נושאים כגון ספרים, אוכל, ידידים ומאורעות אקטואליים.
תור הזהב של הספרות הלטינית
באופן מסורתי, נהוג לראות את פסגת הספרות הלטינית בתקופה שבין שנת 81 לפנה"ס לשנת 17 לספירה, על אף שמחקרים חדשים מערערים על העליונות הסגנונית של יצירות התקופה הזו.
נוהגים לתחום את תור הזהב של הספרות הלטינית לנאומו הראשון הידוע של קיקרו, ועד למיתתו של הסופר אובידיוס.
קיקרו נחשב באופן מסורתי לגדול מחברי הפרוזה הלטינית.
חיבוריו משנת 80 לפנה"ס עד שנת 43 לפנה"ס מתעלים על חיבוריהם של כל שאר המחברים הלטיניים הן מבחינת היקפם והן מבחינת רוחב היריעה של הנושאים הנידונים בהם.
ניתן לחלק את חיבוריו של קיקרו לארבעה תתי-נושאים:
מכתביו מעניקים מידע מפורט על אודות תקופה מכרעת של ההיסטוריה הרומית.
כמו כן, מכתבים אלו מאפשרים לנו להציץ על חייהם הציבוריים והפרטיים של המעמד השליט ברומא העתיקה.
היצירות הרטוריות של קיקרו הן המקורות הלטיניים החשובים ביותר העוסקים בתאוריות חינוכיות ובאומנות הדיבור.
יצירותיו הפילוסופיות היוו בסיס לאתיקה בימי הביניים, ונאומיו של קיקרו שימשו כמקור השראה לדורות של מנהיגים אירופיים ואמריקאים.
יוליוס קיסר וסאלוסטיוס היו מההיסטוריונים החשובים ביותר מתקופתו של קיקרו.
קיסר כתב פרשנויות צבאית נרחבות על מלחמותיו בגאלים ועל מלחמת האזרחים ברומא.
בסגנונו הישיר והפשוט הצדיק קיסר את מהלכיו כמצביא בזמן המלחמות השונות.
סאלוסטיוס, לעומת זאת, ביכר סגנון חופשי וממוקד יותר ביצירותיו, והציג באופן מבריק תיאורים של אישים מתקופתו והסברים לפעולותיהם.
לידתו של הסגנון הלירי בשירה הלטינית מתוארך בערך לאותה תקופה.
שירי האהבה הקצרים של קאטולוס ידועים בעוצמה הרגשית שלהם.
קאטולוס אף כתב שירים בהם הוא תוקף את יריביו ואת מבקשי רעתו.
יצירתו התאפיינה בשפה עשירה ועדינה, המלאה בתיאורים ומטאפורות.
אחד מהכותבים המלומדים ביותר בתקופה זו היה מרקוס טרנטיוס וארו.
הוא כונה בתור "הרומאי המלומד ביותר" על ידי קווינטיליאנוס.
הוא חיבר ספרים על מגוון נושאים רחב, החל מדת ועד לשירה.
מבין יצירותיו השונות הגיעו לידינו בשלמותן רק אלו העוסקות בחקלאות ובשפה הלטינית.
הקיסר אוגוסטוס התעניין באופן אישי ביצירה הספרותית שחוברה בתקופת שלטונו, בין 27 לפנה"ס ל-14 לספירה.
תקופה זו לרוב מכונה "התקופה האוגוסטינית" של הספרות הלטינית.
בשנים אלו ורגיליוס פרסם את חיבוריו ה"גאורגיקה", ה"אקלוגיקה" וה"אינאיס".
יצירה זו מתארת את המאורעות שהובילו להקמת העיר רומא, תוך כדי הצגת סיפורו של הנסיך הטרויאני אינאיס, אשר עזב את עיר מולדתו טרויה והגיע לחופי איטליה.
מטרתו של ורגיליוס בכתיבת אפוס זה היה להעניק הצדקה לכיבוש שאר אומות העולם בידי העם הרומאי.
אף על פי שורגיליוס נפטר בטרם השלים סופית את ספרו, הרי שיצירה זו נחשבת כיום ליצירה הספרותית החשובה ביותר שחוברה בלטינית.
הורטיוס, חברו של ורגיליוס, חיבר את ה"אפודות", ה"אודות" ה"סאטירות" וה-"מכתבים".
השלמות הסגנונית והתוכנית של ה"אודות" הקסימו דורות של קוריאם למשך מאות שנים.
בסאטירות ובמכתביו הוא עוסק בסוגיות אתיות וספרותיות בסגנון שנון ומתחכם.
"אומנות השירה" מאת הורטיוס השפיעה באופן ניכר על תאוריות ספרותיות מאוחרות יותר; ספר זה הציג את העקרונות הבסיסיים של הכתיבה הקלאסית כפי שנתפסה על ידי הרומאים.
לאחר מות ורגיליוס, הורטיוס הפך למשורר המוביל ברומא העתיקה.
האֵלֶגִיָה (קינה) הלטינית הגיעה לרמתה הגבוהה ביותר עם יצירותיהם של טיבולוס, פרופרטיוס ואובידיוס.
אובידיוס חיבר את ה"פאסטי" (Fasti), המתארים את הפסטיבלים הרומאיים ואת המקורות המיתיים שלהם.
יצירתו החשובה ביותר של אובידיוס, ה"מטמורפוזות", עוסקות במיתוסים רבים, השזורים זה בזה ליצירת רצף סיפורי אחיד.
אובידיוס היה סופר שנון אשר הטיב ליצור דמויות חיות ומלאות רגשות.
ה"מטמורפוזות" היה המקור הידוע ביותר למיתולוגיה רומית במהלך ימי הביניים והרנסאנס.
על סמך ספר זה נוצרו יצירות אומנות רבות, וחוברו שירים וספרים רבים.
בנוגע לפרוזה, ליוויוס כתב ספר היסטוריה על אודות רומא שחולק ל-142 כרכים.
רק 35 כרכים הגיעו לידינו, אך הם מהווים מקור ראשי לידע שלנו בנוגע לתקופה הרומית.
ממיתתו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה ועד שנת 200 לספירה בערך, המחברים הרומאים הדגישו את חשיבות סגנון הכתיבה, והתנסו בדרכי הבעה חדשות.
במהלך שנות השלטון של נירון (54 עד 68 לספירה), הפילוסוף הסטואי סנקה חיבר מספר דיאלוגים ומכתבים בנושאי אתיים כגון רחמים ונדיבות.
בספרו "סוגיות טבעיות" ניתח סנקה רעידות אדמה, שיטפונות וסופות.
הטרגדיות של סנקה השפיעו באופן ניכר על התפתחות הסוגה הדרמטית באירופה.
אחיינו לוקאנוס חיבר את ה"פרסליה" סביבות שנת 60 לספירה, בו הוא תיאר את מלחמת האזרחים בין קיסר לפומפיוס.
ה"סטיריקון" מאת פטרוניוס (שחובר אף הוא סביבות שנת 60) נחשב לרומן הראשון שחובר בלטינית.
רק חלקים בודדים מהיצירה הגיעו לידינו.
הספר מתאר את הרפתקאותיהם האבסורדיות והמוזרות של דמויות שונות מהמעמד הנמוך.
פואמות אפיות מהתקופה הן ה"ארגונאוטיקה" מאת גאיוס ולריוס פלאקוס, ה"תבאיד" (Thebaid) של סטטיוס וה"פוניקה" של סיליוס איטליקוס.
מרטיאליס היה ידוע בעיקר בזכות האפיגרמות השנונות והציניות שלו.
יובנאליס חיבר סאטירות מפורסמות העוסקות במידות הרעות שאפיינו את הרומאים בתקופתו.
ההיסטוריון טקיטוס תיאר את תקופת ראשית האימפריה הרומית באור עגמומי בספריו "היסטוריות" ו"אנלים", אשר חוברו שניהם בראשית המאה השנייה לספירה.
סווטוניוס, מחבר בן זמנו של טקיטוס, חיבר ביוגרפיות עבור 12 קיסרי רומא הראשונים, החל מיוליוס קיסר ועד לימיו של דומיטיאנוס.
מכתביו של פליניוס הצעיר תיארו את חיי הרומאים בני אותה התקופה.
קווינטיליאנוס כתב את החיבור המקיף ביותר על חינוך שהגיע לידינו מהתקופה הקדומה.
יצירות חשובות נוספות מהמאה ה-2 הן "לילות אטיקה" מאת אולוס גליוס, אסופת אנקדוטות על שיחות ספרותיות שהמחבר ניהל עם חבריו; וכן המכתבים של האורטור מרקוס קורנליוס פרונטו לקיסר מרקוס אורליוס.
היצירה המפורסמת ביותר מהתקופה הזו היא ה"מטמורפוזות" של אפוליוס, הידועה גם בתור "חמור הזהב".
עלילת היצירה סובבת סביב בחור צעיר ההופך לחמור, וכולל סיפורים ומעשיות רבים המערבים אהבה וכישוף.
הספרות הלטינית בימי הביניים וברנסאנס
הספרות הלטינית הפגנית הראתה סימני חיות אחרונים בין המאות ה-3 וה-5 לספירה.
אחרוני המחברים הפגנים הגדולים היו אמיאנוס מרקלינוס אשר כתב ספרי היסטוריה, קווינטוס אורליוס סימקוס שעסק ברטוריקה, ואוסוניוס ונמטיאנוס אשר היו משוררים.
ה"מוסלה" (Mosella) של אוסוניוס מציגה רוחב רגשות המסמן את תום עידן הספרות הקלאסית.
בו בעת, מחברים אחרים הניחו את היסודות לספרות הנוצרית בלטינית.
מחברים אלו כוללים את אבות הכנסייה אוגוסטינוס, הירונימוס, אמברוזיוס והמשורר הנוצרי הראשון, פרודנטיוס .
במהלך הרנסאנס חלה חזרה לסגנון ולשפה הלטינית שהייתה נהוגה בתקופה הקלאסית.
שפה זו, ש"טוהרה" מהשפעות לשוניות חיצוניות, המשיכה לשמש כלינגואה פרנקה בקרב אוכלוסיית המלומדים באירופה.
יצירותיהם של גדולי רוח כגון דקארט, פרנסיס בייקון וברוך שפינוזה חוברו בלטינית "מטוהרת" זו.
מבין היצירות החשובות שחוברו ישירות בלטינית ניתן למנות את עבודתם של ליניאוס, אוילר, גאוס ואייזק ניוטון.
רבים מבין המשוררים האנגלים המובילים כתבו שירים בלטינית (נוסף על אנגלית), וביניהם מילטון, תומאס קמפיון, ג'ורג' הרברט ואנדריו מרבל.
למעשה, חלק מהמשוררים האנגלים חיברו את מרבית שיריהם בלטינית, והגיעו בשפה זו לפסגות סגנוניות ראויות לשבח.
אנת'וני אלסופ וויסנט בורן תיארו את בריטניה של המאה ה-18 מבלי לשנות כלל את הסגנון הקלאסי שהיה נהוג בתקופה הרומית.
וולטר סוואג' לנדור, אשר חי במהלך המאה ה-19, היה ידוע באיכות השירה הלטינית שיצר.
כתבים לטיניים רבים משקפים את העניין של הרומאים ברטוריקה, אומנות הדיבור והשכנוע.
הדיבור בפני קהל אנשים היה חשוב ביותר עבור רומאים מלומדים, מכיוון שמרביתם שאפו לפתח קריירה פוליטית מוצלחת.
בזמן הרפובליקה הרומית, פעמים רבות נאום מרשים היה יכול לקבוע מי ייבחר לשלטון ואלו מיסים יועברו.
לאחר המעבר לשלטון יחיד החשיבות הפוליטית של הרטוריקה פחתה, אך הלימוד של האומנות הזו המשיך להיות נפוץ, והשפיע על סגנון הכתיבה.
היכולת להציג רעיון מוכר באור חדש ומעניין מהווה חלק משמעותי מאומנות הרטוריקה, והסופרים הלטינית הפכו למומחים לכך.
הלטינית היא שפה עשירה בהטיות (הן פעליות והן שמניות).
כתוצאה מכך, ניתן להביע רעיונות מסוימים בלטינית בקיצור רב, בשונה משפות אחרות.
נוסף על כך, הלטינית מאפשרת ליצור משפטים בעלי סדר מילים חופשי בהרבה משפות אחרות (כגון באנגלית), וכתוצאה מכך ניתן לתמרן את תחביר השפה ולהתאימו למשקלים שיריים שונים.
מחברים שונים עשו שימוש בתכונות האלו של השפה הלטינית, ויצרו סגנוני כתיבה שונים מאוד באופיים – חלקם בעלי אופי מינימליסטי, כגון סלוסטוס וטקיטוס, וחלקם בעלי שפע תיאורים ומשפטים ארוכים, כגון ליוויוס וקיקרו.
בתחילת דרכה, ללטינית היה חסר המגוון הרחב של אוצר מילים פואטי שאפיין את השירה היוונית.
משוררים לטינים מוקדמים ניסו לכפות על פער זה על ידי יצירת מילים חדשות, התואמות לאלו של היוונית.
אף על פי כן, הרומאים לא הרבו ביצירת מילים חדשות אלו, ונטו במקום זאת להשתמש באוצר מילים מוכר, אשר זכה לעושר השירי שלו בעזרת צירופי מילים בלתי צפויים וסידור מלודי של צלילי השפה.
תוכן הספרות הלטינית מגוון ביותר, כפי שמשתקף מסריקה של המחברים הלטיניים העיקריים: מצד אחד, ניתן למצוא את כובד הראש המאפיין את הטקסטים של אובידיוס, קיקרו וורגיליוס; כובד ראש זה אפיין את המעמד השליט ברומא בתקופת הרפובליקה.
מצד שני, מחברים אחרים כגון הורטיוס ויובנליס כתבו יצירות קלילות וסאטירות, המלאות בחוש הומור ובשנינות.
ספרות המוסר היא ענף של הספרות התורנית הכולל ספרים שנכתבו החל מימי הביניים שעיקרם חיזוק האמונה, חיי הרוח ותיקון המידות.
לדברי משה הלברטל, מטרתו של ספר המוסר היא להציב דמות של טיפוס אנושי אידיאלי, שעל האדם לשאוף להידמות לו.
ניתן לחלק את ספרות המוסר לשתי חטיבות כרונולוגיות: ספרות המוסר של ימי הביניים, שעיקרה ספרות פילוסופיה ומשלים, וספרות המוסר שנכתבה החל מן המאה ה-16 בקרב חוג מקובלי צפת ומגמתה תיקון עצמי-דתי.
יורשי ספרות זו החל מהמאה ה-18 הגיעו בעיקר (אך לא רק) מזרם המתנגדים (לחסידות).
ספרי המוסר הראשונים נכתבו בערבית יהודית והתאפיינו בכתיבה פילוסופית.
הבולטים שבהם הם חובות הלבבות לר' בחיי אבן פקודה, הגיון הנפש (או ספר המוסר) לר' אברהם בר חייא.
ספרי המוסר הראשונים שנכתבו בעברית היו ספר מורא של אברהם אבן עזרא וספר המדע לרמב"ם.
עוד בסוגה זו ניתן למנות את "אבן בחן" לר' קלונימוס בן קלונימוס ואת מסילת ישרים לרמח"ל, שאף שראה אור ב-1740, הוא משתייך לאותה מסורת פילוסופית.
סוגה נוספת של ספרי מוסר שהיו נפוצים בימי הביניים הם קובצי דרשות, משלים וסיפורי מוסר כגון ספר "בחינת עולם" לידעיה הפניני, ספר "נופת צופים" ליהודה מסר לאון, דרשות מהר"ל מפראג, "ספר המוסר" לר' זכריה אלצ'אהרי, שערי תשובה לר' יונה גירונדי ועוד.
צורה נפוצה נוספת להצגת התוכן היא כצוואה של מנהיג תורני או כאיגרותיו (למשל איגרת הרמב"ן).
תת-סוגה נוספת של ספרות המוסר היא פירושים לספרים משלי (בתנ"ך) ופרקי אבות (במשנה; כגון שמונה פרקים לרמב"ם), המספקים קרקע נרחבת להנחיות מוסריות לקוראים.
פירושיהם של ר' יונה גירונדי ושל הגאון מווילנא למשלי ולאבות זכו לתפוצה נרחבת.
למסכת אבות נודע גם פירושו של רבי חיים מוולוז'ין, "רוח חיים".
חסידי אשכנז יצרו במאה ה-13 ספרות מוסר יוצאת דופן, המושפעת מרעיונות מאגיים ומיסטיים, החשוב שבהם הוא ספר חסידים וכן צוואת רבי יהודה החסיד.
במאה ה-18 יצרו חכמים מקרב המתנגדים לחסידות ("ליטאים") ספרות מוסר עשירה בכמותה ובביטוייה החריפים "שיצאה בביקורת קשה על העשירים ובעלי השררה, על מעשי עוול של מנהיגי הקהילה ועל מצבם הקשה של המוני העם, ואף תבעה את תיקון המצב"
אחד הספרים הראשונים בסוגה זו הוא קב הישר מאת ר' צבי הירש קאיידנובר (1706) שראה אור עוד לפני פרוץ החסידות.
ספרו של ר' אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא, יסוד ושורש העבודה (1782) מקשר בין המידות הראויות: היראה, האהבה לה', התשובה, ההקפדה על קדושה וטהרה והענווה והכוונה בתפילה; לבין הקבלה.
במסגרת המאבק בהתפשטות תנועת החסידות התחברו בליטא בתקופה זו מספר ספרי מוסר שהדגישו את מעלת לימוד התורה ותיארו את השקפת העולם המתנגדית.
מהם התפרסמו במיוחד "נפש החיים" לרבי חיים מוולוז'ין, תלמיד הגאון מווילנא, ו"מעלות התורה", מאת רבי אברהם, אחי הגר"א.
ב נדפסו החל מן המאה ה-18 ספרי מוסר רחבי תפוצה כגון פלא יועץ של ר' אליעזר פאפו ושבט מוסר של ר' אליהו הכהן שראה אור בלדינו ב-1722 שעיקרו תיאורים רבים ומפחידים של הגיהנום הצפוי לחוטאים.
רבי ישראל מאיר הכהן חיבר בשלהי המאה ספרי מוסר רבים שהקו המנחה שלהם הוא חיזוק לקיומן של מצוות שלדעתו בני דורו התרשלו בהם.
מתוכם התפרסמו במיוחד חיבוריו על שמירת הלשון.
עם התפתחותה של תנועת המוסר החל במאה ה-19 חלה פריחה בספרות המוסר.
מכתביו של מייסד התנועה רבי ישראל מסלנט הוציא לאור תלמידו רבי יצחק בלאזר את הספר "אור ישראל", המציג לראשונה את עקרונות התנועה, שבמרכזם הצורך להכרה בכוחות הנפש של האדם כבסיס לשיטת העבודה הרוחנית הנדרשת ממנו.
גם ספרו של הרב בלאזר "כוכבי אור" השפיע על התפתחות התנועה.
כתבי תלמידו, רבי שמחה זיסל זיו יצאו לאור בכמה ספרים, הבולט שבהם הוא "חכמה ומוסר".
ספרים מרכזיים נוספים על פי אסכולת קלם הם ספרי הרב ירוחם ליבוביץ ממיר, "דעת חכמה ומוסר" ו"דעת תורה", וספרי הרב אליהו אליעזר דסלר, "מכתב מאליהו", המשלבים גם הגות חסידית וקבלית.
אסכולת סלובודקה יוצגה על ידי הספר "אור הצפון", אסופה מכתבי רבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלבודקה", שיצאה לאור על ידי תלמידיו, חתנו הרב יצחק אייזיק שר והרב אברהם גרודזינסקי, ובאסכולת נובהרדוק יצא לאור הספר "מדרגת האדם", אוסף משיחותיו של "הסבא מנובהרדוק", הרב יוסף יוזל הורוביץ.
בדור השלישי של תנועת המוסר התפרסמו מלבד "מכתב מאליהו" גם ספריו של הרב שלמה וולבה "עלי שור", "אור יחזקאל" מאת הרב יחזקאל לוינשטיין, "לב אליהו", מאת הרב אליהו לופיאן וספרים רבים נוספים.
בעולם הישיבות, ובפרט בישיבות הנמנות עם הזרם הליטאי והספרדי, מקובל סדר לימוד מיוחד המוקדש ללמידת ספרות המוסר.
הספר הנלמד ביותר הוא "מסילת ישרים".
ספרים פופולריים נוספים הם "חובות הלבבות", "שערי תשובה" ו"אורחות צדיקים".
מתוך ההגות החדשה נלמדים בין היתר הספרים מכתב מאליהו ועלי שור.
הלמידה מתבצעת על פי הנחיותיו של מייסד התנועה רבי ישראל מסלנט באופן אישי, בשונה משאר סדרי הישיבות בהם נהוג לימוד בחברותא, וניתן דגש על למידה בקול רם ובהתפעלות רגשית.
לאה גולדברג החלה לכתוב לילדים באופן שיטתי לאחר עלייתה לארץ ישראל, בשנת 1935. עד אז התרכזה בכתיבת ספרות יפה למבוגרים, אם כי יומניה מלמדים שבילדותה ובנערותה הרבתה לכתוב יצירות לילדים, אך זנחה אפיק כתיבה זה.
לאחר עלייתה ארצה, ובעזרתם של חברי חבורת "יחדיו" (אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן ואחרים), יצרה קשר עם עורכו של עיתון "דבר לילדים" יצחק יציב.
במהלך שיחתם, הציע יציב לגולדברג לכתוב ולערוך במדור הילדים של עיתון "דבר", הצעה שנענתה בחיוב מצד גולדברג.
כבר בגיליון הבא של "דבר" פורסם שירה הראשון של גולדברג לילדים – "פילי הקטן".
כעבור שנים פרסמה גולדברג מיצירותיה לילדים גם בעיתון משמר לילדים, ואף ערכה גם את עיתון "אורות קטנים" שהופץ לילדי הגולה.
ספרות ילדים הייתה לאחד מעיסוקיה המרכזיים והיא כתבה בז'אנרים שונים ורבים בתחום זה, החל בכתיבת סיפורת, שירה ומחזות לילדים, ועד לכתיבת מאמרים תאורטיים בנושא.
כתיבתה הלירית של גולדברג נתפסה במשך שנים כפשטנית, ככזאת המחזיקה בעמדה נאיבית לעומת כתיבתם של שאר חברי חבורת "יחדיו".
עמדה נאיבית זו הייתה נדירה לתקופתה.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד טען שעמדה נאיבית זו קשורה בטראומה שחוותה במהלך ילדותה: בזמן מלחמת העולם הראשונה ברחה גולדברג עם משפחתה מקובנה לפנים רוסיה, ובחזרתם לקובנה נעצר אביה בחשד שהוא קומוניסט.
במהלך מעצרו עונה, עד שחווה התמוטטות נפשית, שהרחיקה אותו ממשפחתו.
מבחינת גולדברג הילדה, כותב הירשפלד, הייתה זו טראומה של ממש.
איבוד דמות האב, והקפיצה המיידית מן הילדות לבגרות הן התוצאות הישירות של טראומה זו, כשלמעשה העמדה הנאיבית שנוקטת גולדברג בכתיבתה היא לטענת הירשפלד הגישור על הפער שנוצר.
לדבריו, "על רקע המשבר הזה ועל רקע הפתרון הפואטי־פסיכי שנבנה עליו, מובנת הנטייה הנאיבית של גולדברג, אבל בעיקר – מוחשת עד כמה היא כרוכה באבל, בהבלגה ובהגלדה".
מרחב הגישור הנאיבי כביכול בכתיבה של גולדברג הוא שעשה את כתיבה לילדים, לדברי הירשפלד, נגישה יותר – בעוד שלמעשה, מדובר במנגנון שאינו פשטני או נאיבי כלל, המייצר את תפיסת המציאות הפסיכו-פואטית, ואת הכּנות של גולדברג.
ייחודה של גולדברג בכתיבתה לילדים
כתיבתה של גולדברג לילדים הפכה נכס צאן ברזל והתבלטה מעל לכתיבתם של שאר חברי חבורת "יחדיו", עד ימינו.
זאת בזכות גישתה לכתיבה עבור ילדים ונוער.
חוקרת ספרות הילדים יעל דר מציינת שבתקופה שבה העמידה גולדברג את עיקר כתיבתה לילדים – מסוף שנות השלושים עד שנות החמישים של המאה העשרים – נכתבו ספרי הילדים בשפה שנועדה להוות את הבסיס לשפה "הצברית" החדשה שתתפתח בארץ ישראל.
כתיבתה של גולדברג, לעומת כתיבתם של חברי "יחדיו" האחרים, הייתה פשוטה יותר וקלה יותר להבנה – כך שעד ימינו יכולים ילדים לקרוא בקלות ולהבין את סיפורה ואת שיריה.
דר מציגה סיבה נוספת להפיכה של גולדברג לסופרת ילדים מוּכּרת ואהובה כל כך: לפי תפיסתה, גולדברג מציבה את עצמה בכתיבתה לילדים מהחוץ – היא אינה תובעת מקוראיה את החיבה שהיא מרעיפה עליהם.
ניתן לראות זאת בדימוי שבחרה גולדברג לעצמה כ"דודה של שום איש" (מתוך הספר ידידַי מרחוב ארנון), וכן בפירוש שמעניקה דר לשירה של גולדברג "הירח הצהוב" (מתוך מה עושות האיילות): היא מדמה את גולדברג לירח, מציבה אותה כצופה מהצד על הילדים; לא דמות האם החמה והמכילה, אלא דמות הצופה המעוניינת בטובתם.
מתוך כך – נוצרה השפה האלמותית של ספרות הילדים שלה.
כתיבתה העיונית של לאה גולדברג על אודות ספרות הילדים
במהלך השנים פרסמה גולדברג מאמרים תאורטיים רבים בנוגע לספרות ילדים, שאותם חקרה לאה חובב וכינסה בספר בין סופר ילדים לקוראיו.
חובב מחלקת את האזכורים של גולדברג לספרות הילדים על פי קטגוריות שונות של התייחסות – מאמרים פרגמטיים, מאמרי ביקורת פרקטית, אזכורים כלליים בתוך מאמריה התאורטיים האחרים, הערות והארות בתוך רשימות ויצירות לילדים שפרסמה וראיונות.
מתוך קטגוריות אלו מנסה חובב לדלות קו אחיד שיאגד את ספרות הילדים של גולדברג מבחינה תאורטית פרגמטית, אך אין היא מצליחה לחלוטין.
המאמרים בנוגע לספרות הילדים אצל גולדברג מאופיינים בפלואידיות מסוימת ובהכרעות שלאו דווקא מתקבלות.
באחד ממאמריה, "הבחינה הספרותית של ספרות הילדים" שהוא גם המאמר הפרגמטי הגדול ביותר בנוגע לספרות ילדים שכתבה, טוענת גולדברג שספרות ילדים מוגדרת בהכרח כספרות המותאמת בתוכן ובסגנון להבנתם של ילדים "מגיל 5 עד 13 בערך".
מצד שני, באותו מאמר היא מציגה את התהליך שבו ז'אנרים שלא יועדו במקור לילדים, "נכבשים" על ידיהם והופכים לתת-ז'אנר לגיטימי בספרות המיועדת עבורם.
המשל, לדוגמה, הוא ז'אנר שעבר את התהליך הזה ממש: ז'אנר שבמקור לא נוצר עבור ילדים אך הקריאה שלהם בו כבשה אותו לצרכיהם ואפשרה נדידה שלו מספרות מבוגרים אל ספרות ילדים.
היא גם משנה במהלך השנים את הגילים אליהם היא מתייחסת כגילי ילדים בספרות.
ספרות הילדים ככלי להשגת מטרות לאומיות
ההשפעה של הספרות הרוסית על גולדברג, זאת הנובעת בין היתר משנות ילדותה שלה ברוסיה ומתבטאת בין השאר באזכוריו הרבים של סופר הילדים הרוסי קוֹרנֵיי צ'וּקוֹבסקי בכתביה – כאילו מתפוגגת אל מול הפלואידיות שהיא עצמה מעניקה לספרות הילדים.
הספרות מותאמת אמנם לילדים עצמם, אך אינה נענית לחוקים קבועים וחקוקים בסלע כפי שהיה נהוג ברוסיה בצעירותה, שם ועדות ספרותיות מקצועיות קבעו כללים לכתיבה של ספרות ילדים.
גולדברג עשתה שימוש בכוחה של הספרות כדי לתווך לילדים את המציאות בה הם חיים.
כך בספרה ידידי מרחוב ארנון ניתן לראות בסיפור השלישי את יונה, הילדה מהמעברה ואת אורי מרחוב ארנון מקיימים ביניהם קשר של גילויים המוביל בסופו של דבר להקלה בקשיי הקליטה של יונה, הגם שאין זו קליטה מוחלטת (היות שיונה נותרת היתומה מהמעברה, בעוד המציאות של ילדי השמנת נותרת ללא פגע).
לעומת זאת, הקשר הנרקם ביניהם, הנמצא במוקד הסיפור, הוא האופטימיות הפרגמטית המאופיינת לילדים ומכינה אותם למציאות החיים החדשה הצפויה להירקם סביבם.
יעל דר מציינת כי רוב כתביה של גולדברג לילדים נוגעים לילדים ולדמויות בהתיישבות העובדת.
כך, למעשה, נרתמה גולדברג לקו הלאומי המקובל – שבו ה"צבר", הילד שבקיבוץ, הוא היחיד שברשותו גישה אל הילדות המאושרת האמיתית, זאת אף על פי שגולדברג עצמה הייתה עירונית.
ספרות כזאת יוצרת את התדמית הלאומית הרצויה של דורה.
סיפורה דירה להשכיר, על פי פרשנות מסוימת, מציג פן דידקטי נוסף של ספרות הילדים בארץ, פן המנסה לעורר את התפיסה הלאומית הכוללנית של ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, כהכנה לקראת קליטתם של יהודי התפוצות.
כך, למעשה, גולדברג מנסה לכונן ישראליות לאומית חדשה באמצעות שימוש במוטיב הקיבוצי הקיים והכנסה של מוטיבים חדשים נוספים המעודדים הכללה של לאומיות ישראלית חדשה.
מספרות הילדים של גולדברג עולים הכבוד וההערכה שהיא חשה כלפי ההיבטים הפסיכולוגיים של ספרות זו.
עינת יקיר הציגה את הרטוריקה של גולדברג כרטוריקה של חוסר אל מילוי: גולדברג מבטאת את העצב הקיים בעולם גם בסיפוריה שלה, ומציגה גם את האפשרות לשיפור המצב.
תמיד יש שמץ של עצב בסיפורים, כפי שניתן לראות מהציטוט "חזרתי הביתה ובליבי שמחה, שמחה רבה מאוד וצער מעט – רק טיפ־טיפה" (מתוך ניסים ונפלאות).
הכבוד שלה אל הילדים, במקרה הזה, בא לידי ביטוי בהצגת העולם כפי שהיא תופסת את האמת שבו – הספרות אין מטרתה "לכבס" עבור הילדים את המציאות לכדי פיסות הניתנות לעיכול קל, אלא פיסות המסייעות להבנת המציאות האנושית שמסביבם.
אחד הספרים הבולטים לילדים מאת לאה גולדברג, מתוך התפיסה הפסיכולוגית של וידוע המציאות לילדים וכן כספר הקרוב ביותר לכאורה לחייה במציאות, הוא ידידי מרחוב ארנון.
גולדברג חייתה עם אמה ברחוב ארנון מס' 15 בתל אביב, ובהקדמה לספר היא כותבת: "[ב]ספר זה יש הרבה מאד דברים שבאמת היו באמת.
[...] גם ידידיי הקטנים מרחוב ארנון כולם היו במציאות.
היא מכניסה את הקוראים אל חייה ומעניקה להם את היכולת להכיר את הפרסונה הביוגרפית שלה בצורה שהיא אולי אינטימית יותר מכל שיר פרי עטה המופנה למבוגרים.
רבים רואים בתיאורה את עצמה כ"דודה של שום איש" (בספר נסים ונפלאות) תיאור שבדיעבד מציג את חייה כרווקה ערירית.
ניתן להניח שלא רק מתוך הערכה לכוחה של הספרות להכיר לילדים את המציאות סביבם, אלא גם מתוך הערכה עצומה וכבוד אדיר לילדים עצמם, היא נותנת להם את הגישה אל חייה האישיים כמעין מפתח להיכרות איתה.
ספרי הילדים של לאה גולדברג
מרגולין את אלכסנדר כהן (ספרית פז), 1940.
ספר גן החיות, יואכים גולדשטיין ובנימין גרינבוים, 1942.
ידידי מרחוב ארנון, ספרית פועלים, 1943.
נשמור על ארצנו, דפוס קופסיה, תש"ד
הביתן הקטן, ספרית פועלים (אנקורים), 1945.
כך ישיר עולם צעיר, על פיו איוריו של ארפד איזינגר ועם לחנים של קטה יעקב, ספרי צבר, 1950.
מה עושות האיילות, ספרית פועלים (אנקורים), 1949.
מור החמור, ספרית פועלים, 1951
מלכת שבא הקטנה, ספרי צבר, 1956.
איה פלוטו, ספרית פועלים, תשי"ז
צריף קטן, ספרית פועלים, 1959
דירה להשכיר, ספרית פועלים (ספרית חלון), תשי"ט
נסים ונפלאות, ספרית פועלים, 1960
הרפתקה במדבר, הקיבוץ המאוחד, 1964
המפוזר מכפר אז"ר, ספרית פועלים, תשכ"ח
בנים, בנות, בובות, על פי תצלומי הבובות של אדית סמואל, עם עובד, 1968.
דירה להשכיר; כך ולא כך; מעשה בשלושה אגוזים, ספרית פועלים, 1970.
ספרות ילדים ונוער הוא כתב עת ישראלי, שבו מתפרסמים מאמרים העוסקי בספרות ילדים ונוער.
גיליון ראשון של כתב העת יצא לאור במאי 1974, בהוצאת משרד החינוך והתרבות.
מייסד עתב העת ועורכו הראשון היה גרשון ברגסון, שערך את כתב העת במשך 31 שנים.
בשנת 2006 החליפה אותו ד"ר סלינה משיח, וההוצאה לאור של כתב העת עברה למכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
בשנת 2018 מונתה ד"ר רננה גרין-שוקרון לעורכת כתב העת.
בגיליונו הראשון של כתב העת הציג העורך את מטרתו:
ספרות הילדים והנוער שלנו לא זכתה עד היום לבמה מיוחדת, אך מערכת הבעיות הקשורה בה מחייבת תשומת לב מיוחדת ועיון מיוחד.
כתב העת שלפנינו בא לספק צורך זה.
מטרתנו להביא חומר עיוני, מחקרי, דברי ביקורת, ניתוחים ספרותיים והצעות מתודיות לציבור הנתון לסוג ספרותי זה.
נאורות מאוחרת היא תקופה בספרות הגרמנית, שהשתרעה מהשליש האחרון של המאה ה-18 ועד השליש הראשון של המאה ה-19.
במהלך המאה ה-18, סיווג רצף התקופות הספרותיות הפכו לבעייתיות יותר ויותר.
הכותבים, שכיום משויכים לתקופה זו או אחרת, לעיתים נדירות ראו בעצמם נציגים של כיוון מסוים, ושהמונחים המשמשים לחקר התקופה הרלוונטית מקורם בדרך כלל מאוחר יותר, בתקופת המחקר הספרותי של התקופה.
חוקרי ספרות משייכים לרוב מחברים לתקופות ספרותיות שונות בשלבים שונים של עבודתם, או בהערכות סותרות של חוקרים שונים.
אפילו סופרים מאוחרים יותר כמו גאורג ביכנר, שאת חלקם ניתן כבר לסווג כאנשי גרמניה הצעירה, עדיין מדגימים בבירור השפעות פוליטיות ואסתטיות של ספרת הנאורות; לעומת זאת, למשל, יצירות שונות של כריסטוף מרטין וילנד ניתן לסווג כחלק מספרות הנאורות המוקדמת, מהרוקוקו או מהספרות הקלאסית .
הנאורות המאוחרת מופיעה בצורות ספרותיות רבות.
בניגוד ל"סער ופרץ" ולרומנטיקה, כמעט ולא נכתבו בסגנון זה דרמות, רומנים היסטוריים ימי־ביניימים, מעשיות, שירה אפית ופרגמנטים, אלא לרוב רומנים, כמו גם אפוריזמות, ספרי מסעות, אוטוביוגרפיות, מאמרים ושירים פוליטיים.
סופרים המזוהים עם הנאורות המאוחרת
(כמה מהכותבים הבאים מיוחסים גם לתקופות ספרותיות אחרות, בעוד שחלק מהדמויות החסרות כאן, למשל ז'אן פול, יכולים להופיע ברשימה בהתייחס לחלקים מסוימים ביצירתם.
לבעיית מושג התקופה הספרותית ראו הפסקה הראשונה בערך זה).
ספרות לטינו-אמריקאית כוללת את הספרות בעל פה ובכתב של אמריקה הלטינית, שנכתבת במספר שפות, בעיקר ספרדית, פורטוגזית ושפות אמרינדיאניות, כמו גם ספרות הנכתבת בארצות הברית בשפה הספרדית.
ספרות זו זכתה לבולטות נרחבת במיוחד ברחבי העולם במחצית השנייה של המאה העשרים, בעיקר בשל ההצלחה הבינלאומית של הסגנון המכונה ריאליזם קסום.
כיוון שכך, נקשרת ספרות האזור לעיתים קרובות אך ורק לסגנון זה, לתנועת הספרות של המאה העשרים המכונה הבום הלטינו-אמריקאי, ולנציג המפורסם ביותר שלה, גבריאל גארסיה מארקס.
עם זאת, לספרות הלטינו-אמריקאית יש מסורת עשירה ומורכבת של יצירה ספרותית המתוארכת מאות רבות לאחור.
התרבויות הפרה-קולומביאניות התקיימו בעיקר בעל פה, אם כי האצטקים והמאיה, למשל, יצרו קודקסים כתובים ומפורטים.
מידע שבעל פה על אמונות מיתולוגיות ודתיות נכתבו לעיתים גם לאחר בואם של המתיישבים האירופאים, כמו שקרה עם "ספר העם" - Popol Vuh שתיאר את המיתולוגיה וההיסטוריה של אחד משבטי המאיה.
יתר על כן, המסורת של נרטיב אוראלי שרדה עד היום, למשל בקרב דוברי הקצ'ואה - Quechua של פרו והקיצ'ה - Quiché של גואטמלה.
מאותו הרגע בו נתקלו האירופאים בעולם החדש, החלו חוקרים ראשונים וכובשים לייצר סיפורים כתובים ולרשום קרוניקה של ניסיונם, כמו מכתבי קולומבוס או תיאורו של ברנאל דיאס קסטילו על כיבוש מקסיקו.
לעיתים, מנהגים קולוניאליים עוררו דיון נמרץ על מוסר הקולוניזציה ומעמדם של העמים הילידים, כפי שבא לידי ביטוי למשל בסיפור הקצר של ברטולומה דה לאס קסאס על חורבן האינדיאנים.
בני תערובת וילידים תרמו גם הם לגוף הספרות הקולוניאלית.
סופרים כמו אינקה גרסילאסו דה לה וגה ופליפה גואמן פומה דה איילה כתבו דיווחים על הכיבוש הספרדי המראים נקודת מבט שלעיתים קרובות מנוגדת לדיווחי הכובשים עצמם.
במהלך התקופה הקולוניאלית התרכזה רובה של התרבות הכתובה בידי הכנסייה.
זה היה, למשל, ההקשר במסגרתו כתבה הנזירה סור חואנה אינס דה לה קרוז שירה בלתי נשכחת ומאמרים פילוסופיים.
לקראת סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, החלה לצוץ מסורת ספרותית קריאולית ייחודית, כולל הרומנים הראשונים כמו "חייו ותקופתו של פרקיליו סארנייטו" של חוסה חואקין פרננדז דה ליזרדי (1816).
"המשחררים הספרדים" עצמם (הליברטדורס) היו לעיתים קרובות גם סופרים מכובדים, כמו סימון בוליבר ואנדרס בלו.
המאה ה-19 הייתה תקופה של "סיפורת יסוד" (במילותיה של מבקרת הספרות דוריס זומר), רומנים רומנטיים או מסורות נטורליסטיות שניסו לבסס תחושה של זהות לאומית, ואשר לעיתים קרובות התמקדו בתפקיד וזכויות הילידים או בדיכוטומיה שבין "ציוויליזציה או ברבריות", החלו להופיע באמריקה הלטינית.
יצירות חשובות נוספות של הספרות הלטינו-אמריקאית של המאה ה-19 כוללות קלאסיקות אזוריות, כמו השיר האפי של חוסה הרננדס "מרטין פיירו" (1872), המביא את סיפורו של גאוצ'ו עני ומסכן שגויס כנגד רצונו ונשלח למוצב גבול להילחם כנגד האינדיאנים, "מרטין פיירו" הוא דוגמה לז'אנר שירה ארגנטינאי שבמרכזו חייהם של הגאצ'וס.
התנועות הספרותיות של המאה התשע-עשרה באמריקה הלטינית נעות בין נאו-קלאסיציזם בראשית המאה לרומנטיקה באמצע המאה, לריאליזם ונטורליזם בשליש האחרון של המאה, ועד להמצאת המודרניזם, שהיא התנועה הספרותית המובהקת של אמריקה הלטינית, מסוף המאה התשע עשרה.
החלקים הבאים דנים ביסודיות יותר במגמות הבולטות בתנועות אלה.
רומנטיקה, ריאליזם, נטורליזם ומגמות ספרותיות מתעוררות
מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית שהתרחשו בראשית המאה התשע עשרה הובילו לעיסוק בנושאים ספרותיים של זהות, התנגדות וזכויות אדם.
סופרים עקבו לעיתים קרובות אחרי תנועות ספרותיות פופולריות וחדשניות (כמו רומנטיקה, ריאליזם ונטורליזם), אך רבים בחנו גם רעיונות כמו לאומנות ועצמאות.
עצמאות תרבותית התפשטה ברחבי אמריקה הלטינית במהלך תקופה זו, וסופרים תארו נושאים ומקומות לטינו-אמריקאים ביצירותיהם.
בעוד שספרות שבחנה את הסדר הקולוניאלי הופיעה בתחילה באמריקה הלטינית במהלך המאה השבע-עשרה, הרי שבמאה התשע עשרה היא קיבלה בטוי פופולרי של התנגדות לספרד, ארצות הברית ומדינות אימפריאליסטיות אחרות.
סופרים לטינו-אמריקאים חיפשו זהות לטינו-אמריקאית, וזה יתחבר באופן הדוק מאוד לתנועה הספרותית של מודרניזם מאוחר יותר.
בספרות הקולוניאלית שלטו בעיקר סופרים גברים, פרט לאחת הסופרות הגדולות ביותר כמו סור ג'ואנה אינז דה לה קרוז, אולם במהלך המאה התשע-עשרה החל מהפך שאפשר ליותר נשים סופרות להופיע ולהתגלות.
הנטורליסטית הפרואנית החלוצה, מרסדס קאבלו דה קרבונרה כתבה את הספר "בלנקה סול" (1888) בו העבירה ביקורת על חוסר הזדמנויות התעסוקה לנשים בחברה שלה.
הנשים הסופרות של המאה התשע-עשרה כתבו לא פעם על תופעות אי-השוויון באמריקה הלטינית שנותרו כשריד של הקולוניאליזם ובכלל זה הדחיקה לשוליים והדיכוי של עמים ילידים, עבדים ונשים.
יצירות רבות של נשים בתקופה זו קראו תיגר על החברות הפטריארכיות הלטינו-אמריקאיות.
סופרות נשים בולטות אלה דנו בצביעות המעמד השולט והמוסדות הדומיננטיים שהיו קיימים במדינותיהם המתפתחות וביקרו את שחיתות השלטון.
מספר דוגמאות מרכזיות ליצירות כאלה כוללות את "אינדול" של קלורינדה מאטו דה טרנר, מורשת והקונספירטור: "אוטוביוגרפיה של איש ציבור".
במאה ה-19, הופיע המודרניזם, תנועה פואטית שאת הטקסט המכונן שלה ניסח בשנת 1988 הסופר בן ניקרגואה רובן דריו בספרו "כחול" ("Azul").
זו הייתה התנועה הספרותית הראשונה של אמריקה הלטינית שהשפיעה על התרבות הספרותית מחוץ לאזור, והייתה גם הספרות הראשונה האמיתית של אמריקה הלטינית, מכיוון שההבדלים הלאומיים כבר לא היוו עניין, וסופרים ביקשו ליצור קשרים לטינו-אמריקאים.
חוסה מארטי, למשל, אף שהיה פטריוט קובני, התגורר גם במקסיקו ובארצות הברית וכתב לכתבי עת בארגנטינה ובמקומות אחרים.
בשנת 1900 כתב האורוגוואי חוסה אנריקה רודו את מה שנחשב כמניפסט להתעוררות התרבותית של האזור, "אריאל".
דלמירה אגוסטיני, אחת הדמויות הנשיות של המודרניזם, כתבה שירה שהשתמשה בדימויים מודרניסטיים טיפוסיים (כמו ברבורים) ושילבה בהם מסרים פמיניסטיים ונושאים ארוטיים, כפי שמתארת מבקרת הספרות סילביה מולוי.
אף על פי שהמודרניזם עצמו נתפס לעיתים קרובות כאסתטי ואנטי-פוליטי, ישנם משוררים ומסאיסטים, ובהם חוסה מרטי, וגם הפרואנים מנואל גונזלס פראדה וחוסה קרלוס מריאטגי, שהציגו ביקורות משכנעות על הסדר החברתי העכשווי ובמיוחד על מצוקתם של העמים הילידים של אמריקה הלטינית.
באופן זה, ראשית המאה העשרים ראתה גם את עליית האינדיגניזם, מגמה שזכתה בעבר לפופולריות בהובלתה של קלורינדה מאטו דה טרנר, והתמקדה כעת בייצוג התרבות הילידית והעוולות שחוו קהילות כאלה, אותה הובילו בין היתר חוסה מריה ארגואדס, והמשוררת המקסיקנית רוסריו קסטיאנוס.
ההתנגדות לקולוניאליזם, מגמה שעלתה מוקדם יותר במאה התשע עשרה, הייתה חשובה ביותר גם במודרניזם.
ספרות התנגדות זו קודמה על ידי מודרניסטים בולטים כולל הנשיא חוסה מארטי (1853-1895) מקובה, ורובן דריו (1867-1916) מניקרגואה.
מרטי הזהיר את הקוראים מפני הנטיות האימפריאליסטיות של ארצות הברית ותיאר כיצד אמריקה הלטינית צריכה להימנע מלאפשר לארצות הברית להתערב בענייניה.
דוגמה עיקרית למסר מסוג זה נמצא במאמרו של מרטי "אמריקה שלנו" שפורסם בשנת 1892. דריו פעל גם כדי להדגיש את האיום של האימפריאליזם האמריקני, אותו ניתן לראות בשירו "לרוזוולט", כמו גם ביצירותיו האחרות הקייקווק: "הריקוד האופנתי" CakeWalk: El Baile de Moda.
רבות מיצירותיו פורסמו "בלה רביסטה מודרנה דה מקסיקו", מגזין מודרניסטי של אותה תקופה.
חורחה לואיס בורחס הארגנטינאי המציא את מה שהיה כמעט ז'אנר חדש, הסיפור הקצר הפילוסופי, והפך לאחד המשפיעים ביותר מבין כל הסופרים הלטינו-אמריקנים.
במקביל, רוברטו ארלט הציע סגנון שונה מאוד, קרוב יותר לתרבות ההמונים והספרות הפופולרית, ששיקף את העיור וההגירה האירופית שעיצבה את הדמוגרפיה של הקונוס הדרומי באותן שנים.
רומולו גלגלוס הוונצואלי כתב ב־1929 את מה שהפך לאחד הרומנים הידועים ביותר באמריקה הלטינית במאה העשרים, "דונה ברברה".
"דונה ברברה" הוא רומן ריאליסטי המתאר את הקונפליקט בין ציוויליזציה לברבריות באזוריה הירודים של דרום אמריקה, והוא יצירת מופת של קריאוליזם.
הרומן הפך ללהיט מיידי, ותורגם ליותר מארבעים שפות.
דמויות בולטות בברזיל בתקופה זו כוללות את הסופר יוצא הדופן וכותב הסיפורים הקצרים מאשאדו די-אסיס, אשר הן השקפתו האירונית והן הניתוח הפסיכולוגי העמוק שלו יצרו ממד אוניברסלי בפרוזה הברזילאית, המשוררים המודרניסטים מאריו דה אנדראדה, אוסוולד דה אנדרדה (שהמניפסט שלו "אנטרופופאגו" שיבח את מעצמת הטרנס-תרבותיות הברזילאית).
במקסיקו של שנות ה-20, יצגו תנועות הסטרידנטיזם ו"בני הדור העכשווי" את זרם האוונגרד.
המהפכה המקסיקנית שהיוותה השראה לרומנים כגון "אלו שלמטה", של מריאנו אזואלה, יצירה מחויבת של ריאליזם חברתי, תמשיך להיות נקודת ציון לספרות המקסיקנית במשך עשורים רבים.
בשנות הארבעים טבע הסופר והמוזיקולוג הקובני אלחו קרפנטייר את המונח "המופלא האמיתי", ויחד עם חואן רולפו המקסיקני ומיגל אנחל אסטוריאס מגואטמלה הם נחשבו כמבשרי הבום הלטינו-אמריקאי ואת הסגנון המייצג אותו "הריאליזם הקסום".
השירה המודרניסטית התפתחה לשירה ניסיונית יותר, במיוחד של אוונגארד, שהולידה מגוון תנועות ומגמות אמנותיות.
השירה של המאה העשרים באמריקה הלטינית הביעה לא פעם אהבה ומחויבות פוליטית, במיוחד בהתחשב במודל שסיפקו המשורר הפרואני סזאר ואייחו וחתן פרס נובל הצ'ילני, פבלו נרודה, אחריהם הגיעו משוררים כמו ארנסטו קרדנל הניקרגואני, רוק דלטון הסלבדורי והפרואנים בלנקה ורלה, חורחה אדוארדו איילסון או חאבייר סולוגורן.
משוררים משמעותיים אחרים כוללים את ניקולס גיין הקובני, גונזלו רוחאס הצ'יליאני ואת מריו בנדטי האורוגוואי, שלא לדבר על זוכי פרס נובל גבריאלה מיסטרל ואוקטביו פס, האחרון גם מבקר ומסאיסט מכובד, המפורסם במיוחד בזכות ספרו על תרבות מקסיקו, "מבוך הבדידות".
בצ'ילה, בראוליו ארנס ואחרים הקימו בשנת 1938 את קבוצת דוּדָא Mandrágora, הקבוצה הושפעה מהסוריאליזם וגם מוויסנטה ווידוברו Vicente Huidobro ממובילי האוונגארד בצ'ילה.
עם זאת, חבורת המשוררים הועמדה בצל על ידי פבלו נרודה וגבריאלה מיסטרל.
בפרו, פיתחו סזארו מורו ואמיליו אדולפו ווסטפאלן את הסוריאליזם של אזור האנדים.
אחרי מלחמת העולם השנייה, אמריקה הלטינית נהנתה משגשוג כלכלי גובר, ותחושת אמון חדשה יצרה גאות ספרותית - המכונה בשם הבום הלטינו-אמריקאי.
בשנים 1960 עד 1967 פורסמו מספר מיצירות הבום הגדולות הראשונות, תהליך שהתרחב תוך זמן קצר יחסית והפך לנחלת רבים, גם מחוץ לאמריקה הלטינית עצמה.
רבים מהרומנים ואוספי הסיפורים הקצרים היו מרדניים מעט מנקודת מבטה הכללית של תרבות אמריקה הלטינית.
סופרים חצו גבולות מסורתיים, התנסו בשפה ולעיתים קרובות ערבבו סגנונות כתיבה שונים ביצירותיהם.
מבנים של יצירות ספרותיות השתנו גם הם.
כותבי הבום העזו לצאת מחוץ למבנים עלילתיים מסורתיים, כשהם מחבקים אי-ליניאריות ונרטיבים ניסיונים.
דמותו של חורחה לואיס בורחס, אם כי אינו ממש סופר בום כשלעצמו, הייתה בעלת השפעה רבה על דור הבום.
סופרים לטינו אמריקאים קיבלו השראה מסופרים צפון אמריקאים ואירופאים כמו וויליאם פוקנר, ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף, מהמשורר והדרמטיקאי הספרדי האגדי פדריקו גארסיה לורקה ונוספים.
רבים מהכותבים הכירו זה את זה, מה שהביא להתרבות הדדית של סגנונות.
הבום השיק את הספרות הלטינו-אמריקאית על הבמה העולמית, שהייתה מובחנת ונועזת והתבלטה ברומנים ניסיוניים כגון קלאס (ספר) של חוליו קורטאסר (1963), שפורסמו לעיתים קרובות בספרדית ותורגמו במהירות לאנגלית.
באותה שנה, 1967, מיגל אנחל אסטוריאס זכה בפרס נובל לספרות, מה שהפך את הרומנים הקסומים שלו, המטאפורים הכבדים, הפולקלוריסטיים ולעיתים טעונים פוליטית, למוכרים וידועים בעיקר באירופה ובצפון אמריקה.
אולי, שיאו של הבום הגיע בשנת 1974 עם פרסום ספרו המונומנטלי של אוגוסטו רואה באסטוס אני העליון (Yo, el supremo).
סופרים חשובים נוספים מהתקופה כוללים את חוסה דונוסו הצ'יליאני, אוגוסטו מונטרוסו מגואטמלה ואת גילרמו קבררה אינפנטה מקובה.
אף על פי שהפריחה הספרותית התרחשה בזמן שאמריקה הלטינית זכתה להצלחה מסחרית, היצירות של תקופה זו נטו להתרחק מהתועלת שבמודרניזציה שהייתה אז בעיצומה.
תחת זאת, הן נטו לעיתים קרובות לא להתמקד בסוגיות חברתיות ומקומיות, אלא בנושאים אוניברסליים ולעיתים מטאפיזיים.
המהומה הפוליטית במדינות אמריקה הלטינית כמו קובה בתקופה זו, השפיעה אף היא על הפריחה הספרותית.
מספר מהיצירות צפו סוף לעידן השגשוג, ואף ניבאו כי בעיות ישנות יופיעו מחדש בעתיד הקרוב.
עבודותיהם בישרו את האירועים שיתרחשו בעתיד באמריקה הלטינית, עם הדיקטטורות של שנות ה-70 וה-80, המהומה הכלכלית והמלחמות המלוכלכות.
ספרות פוסט-בום מאופיינת לעיתים בנטייה לאירוניה והומור, כמו הנרטיב של אלפרדו ברייס אייצ'ניק, ובשימוש בז'אנרים פופולריים, כמו ביצירתו של מנואל פואיג.
חלק מהכותבים הרגישו שההצלחה של הבום היא כנטל, והוקיעה את רוח העוקצנות שמפחיתה את הספרות האמריקאית הלטינית לכדי ריאליזם קסום בלבד.
זה הביא את אלברטו פוגט הצ'יליאני לייסד את תנועת המק-אונדו כתגובת נגד למקונדואיזם שדרש מכל השואפים לכתוב למקם את סיפורם בג'ונגלים טרופיים מהבילים שבהם התקיימו זה לצד זה המופלאים והאמיתיים.
ביומן הלעגני של ג'יאנינה בראשי הפוסט-מודרניסטית, המספר של הבום הלטינו-אמריקני הלטיני נורה למוות על ידי אמנית האיפור של רשת מייסי'ס שמאשימה את הבום בכך שהוא מנצל את בדידותה.
עם זאת, סופרים אחרים עסקו בהצלחתו של הבום: כמו יצירת האמנות של לאורה אסקיבל - "כמו מים לשוקולדה" שכולה ריאליזם קסום.
הסופר המשפיע ביותר בשפה הספרדית בארצות הברית היה רוברטו בולניו.
דמויות חשובות נוספות כוללות את ססר איירה הארגנטינאי, את מריו בלאטין הפרואני-מקסיקני או את פרננדו ואלחו הקולומביאני.
תשומת לב רבה הוקדשה לז'אנר העדות testimonio ולטקסטים שהופקו בשיתוף עם נושאים משניים כמו ריגוברטה מנצ'ו.
לבסוף, זן חדש של כרוניקאים מיוצג על ידי העיתונים קרלוס מונסיוואס ופדרו למבל, שהמשיכו את המסורת ארוכת השנים של היצירה המסאית, כמו גם את התקדימים היצירתיים של אי-בדיון המיוצגים בין היתר, על ידי האורוגוואי אדוארדו גליאנו ו אלנה פוניאטובסקה המקסיקנית.
על פי מבקר הספרות הרולד בלום, הסופר הבולט באמריקה הלטינית של כל הזמנים, הוא הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס.
בספרו השנוי במחלוקת "הקאנון מערבי" משנת 1994, אומר בלום:
בין הסופרים, אולי הסופר הבולט שהגיח מאמריקה הלטינית במאה ה-20 הוא גבריאל גארסיה מארקס.
ספרו "מאה שנים של בדידות" (1967), הוא אחת היצירות החשובות בספרות העולם של המאה העשרים.
בורחס הביע דעתו שמדובר ב"דון קישוטה של אמריקה הלטינית".
בין גדולי המשוררים של המאה העשרים היה פבלו נרודה; לדברי גבריאל גרסיה מרקס, נרודה "הוא המשורר הגדול ביותר של המאה העשרים, בכל שפה שהיא."
הסופר והמשורר המקסיקני אוקטביו פס, ייחודי בקרב סופרים לטינו-אמריקאים בכך שזכה בפרס נובל, בפרס נוישטט ובפרס סרוונטס.
פז זכה גם בפרס ירושלים וכן תואר דוקטורט לכבוד מהרווארד.
פרס סרוונטס, המוענק מדי שנה מטעם ממשלת ספרד, נחשב בעיני רבים לפרס הספרותי החשוב ביותר בשפה הספרדית .
הסופרים הלטינו-אמריקנים שזכו בפרס הספרותי היוקרתי ביותר בעולם, פרס נובל לספרות, הם: גבריאלה מיסטרל (צ'ילה, 1945), מיגל אנחל אסטוריאס (גואטמלה, 1967), פבלו נרודה (צ'ילה, 1971), גבריאל גארסיה מארקס (קולומביה, 1982), אוקטביו פס (מקסיקו, 1990), מריו ורגס יוסה (פרו, 2010).
פרס נוישטט הבינלאומי לספרות, מונה בין מקבליו מספר סופרים לטינו-אמריקנים; ובהם: קלריבל אלגריה (ניקרגואה), אלווארו מוטיס (קולומביה), ז'ואאו קבראל דה מלו נטו (ברזיל), אוקטביו פס (מקסיקו), וגבריאל גרסיה מארקס (קולומביה).
המועמדים לפרס כוללים: ריקרדו פיגליה (ארגנטינה), מריו וארגס יוסה (פרו), מרג'ורי אגוסין (צ'ילה), אדוארדו גליאנו (אורוגוואי), הומרו ארידג'יס (מקסיקו), לואיס פרננדו וריסימו (ברזיל), אוגוסטו מונטרוסו (גואטמלה), ארנסטו קרדנל (ניקרגואה), קרלוס פואנטס (מקסיקו), חורחה לואיס בורחס (ארגנטינה), ז'ורז' אמאדו (ברזיל), ארנסטו סבטו (ארגנטינה), קרלוס דרומונד דה אנדרה (ברזיל) ופבלו נרודה (צ'ילה).
פרס ספרות בינלאומי חשוב נוסף הוא פרס ירושלים; על מקבליו נמנים בין היתר: מרקוס אגוויניס (ארגנטינה), מריו ורגאס יוסה (פרו), ארנסטו סבטו (ארגנטינה), אוקטביו פס (מקסיקו), חורחה לואיס בורחס (ארגנטינה).
סופרים ברזילאים שזכו בפרס קמואש, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר בשפה הפורטוגזית, כוללים את: ז'ואאו קבראל דה מלו נטו, רייצ'ל דה קיירוז, ז'ורז' אמאדו, אנטוניו קנדידו, אאוטראן דוראדו, רובם פונסקה, ליז'יה פגונדס טלס, ז'ואאו אובאלדו ריביירו, ופררה גולר.
מספר סופרים בולטים שזכו בפרס מאשאדו דה אסיס בברזיל כוללים: רייצ'ל דה קיירוז, ססיליה מאירלס, ז'ואאו גימראיס רוזה, אריקו וריסימו, לוסיו קרדוסו ופריירה גולאר.
זוכים לטינו-אמריקאים בפרס נובל בספרות
מיגל אנחל אסטוריאס, גואטמלה (1967)
גבריאל גארסיה מארקס, קולומביה (1982)
כרונולוגיה: סוף המאה ה-19 עד לימינו
ספרות ומהפכה היא יצירה קלאסית של ביקורת ספרותית מנקודת מבט מרקסיסטית, שכתב לאון טרוצקי בשנת 1924. על ידי דיון במגמות הספרותיות השונות שהיו ברוסיה בין המהפכות של 1905 ל־1917, ניתח טרוצקי את הכוחות הקונקרטיים בחברה, נאורים וגם ריאקציוניים, שעזרו לעצב את תודעתם של סופרים באותה תקופה.
בספר טרוצקי גם הסביר כי מאז שחר הציוויליזציה אמנות תמיד נשאה את חותמת המעמד השליט והיא הייתה בעיקר כלי המבטא את טעמו ואת רגישותו.
עם זאת, הוא המשיך וטען כנגד המסקנה הברורה לכאורה, שלאחר מהפכה פרולטרית הפרולטריון כמעמד שלטוני צריך, אם כן, לשאוף ליצור אמנות פרולטרית משלו כפי שחשבו באותה תקופה.
כדי להמחיש זאת הוא מציין כי לבורגנות כמעמד היו זמן ומשאבים לגבש דרך תרבותית משלה לפני המהפכות הבורגניות באירופה במאה ה-19, בעוד שמעמד הפרולטריון אינו משולל רק על ידי תרבות בחברה, אלא בעיקר על ידי אמצעים חומריים להשיג אותה.
לכן, בניגוד למהפכות קודמות בהיסטוריה, הפרולטריון לוקח את הכוח לא להתקין את עצמו כמעמד שלטוני לנצח, ומכאן ליצור תרבות מובחנת משלו אבל חברה שבה קיומם של מעמדות הוא בלתי אפשרי באופן מהותי.
לכן המשימה של הפרולטריון בשלטון, ביחס לאמנות לאחר שדאגה לצרכים הדוחקים יותר של חיי היומיום (רוסיה הייתה מדינה נחשלת ושסועת-מלחמה), היא להטמיע את כל ההישגים התרבותיים של העבר ולהניח את היסודות לתרבות חסרת-מעמדות לחלוטין ואנושית ואמנות בעתיד.
ההוכחה של טרוצקי לגבהים שבני האדם יכולים להגיע אליהם ברגע שמוטלות רצועות הדיכוי, מומחשת בציטוט הבא מהספר:
ספרות יוונית מתייחסת לספרות היוונית העתיקה, החל בשנת 800 לפני הספירה, ועד לספרות היוונית המודרנית של ימינו.
הספרות היוונית העתיקה נכתבה בניב יווני עתיק, הספרות נעה בין היצירות הכתובות העתיקות ביותר ששרדו ועד ליצירות מהמאה החמישית לספירה בערך.
תקופת זמן זו מחולקת לתקופות הפרה-קלאסית, הקלאסית, ההלניסטית והרומית.
הספרות היוונית הקדם-קלאסית נסבה בעיקר סביב מיתוסים וכוללת את יצירותיו של הומרוס ; האיליאדה והאודיסאה .
התקופה הקלאסית ראתה את שחר הדרמה וההיסטוריה.
שלושה פילוסופים בולטים במיוחד כתבו ביוונית: סוקרטס, אפלטון ואריסטו.
בתקופת הרומאים נרשמו תרומות משמעותיות במגוון נושאים, כולל היסטוריה, פילוסופיה ומדעים.
הספרות הביזנטית, ספרות מתקופת האימפריה הביזנטית, נכתבה אטיקיזם (יוונית פשוטה מהמאה ה-1), יוונית ביזנטית ויוונית מודרנית מוקדמת.
עיקר הכתבים מתקופה זו היו כרוניקות, אך גם האנציקלופדיות פרחו בתקופה זו.
ספרות יוונית מודרנית כתובה ביוונית מודרנית נפוצה.
הפואמה ארוטוקריטוס היא אחת היצירות המשמעותיות ביותר מתקופת זמן זו.
אדמאנטיוס קוראיס (המאה ה-19) וריגאס פראיוס (המאה ה-18) הם שתיים מהדמויות הבולטות ביותר.
ספרות יוונית עתיקה (800 לפנה"ס – 350 לספירה)
ספרות יוונית עתיקה מתייחסת לספרות שנכתבה בניבים יווניים עתיקים.
יצירות אלו נעות בין היצירות הכתובות העתיקות ביותר ששרדו בשפה היוונית ועד יצירות מהמאה החמישית לספירה.
השפה היוונית נוצרה מהשפה הפרוטו-הודו-אירופית.
מספר אלפביתים וכתבי הברות שימשו לתרגום יוונית, אך ספרות יוונית ששרדה נכתבה באלפבית שמקורו באלפבית הפיניקי שצמח בעיקר באיוניה היוונית ואומץ במלואו על ידי אתונה במאה החמישית לפני הספירה.
כל הספרות היוונית העתיקה מקורה במידה מסוימת בעל-פה, והספרות הקדומה ביותר הייתה כזו.
היוונים יצרו שירה לפני שעשו שימוש בכתיבה למטרות ספרותיות.
שירים שנוצרו בתקופה הקדם-קלאסית נועדו לשירה או לדקלום (הכתיבה לא הייתה ידועה לפני המאה ה-7 לפני הספירה).
רוב השירים התמקדו במיתוסים, אגדות שחלקן היו סיפור עם וחלקן חלק מדת.
טרגדיות וקומדיות הופיעו בסביבות 600 לפני הספירה.
בראשית הספרות היוונית עומדות יצירותיו של הומרוס; האיליאדה והאודיסאה.
למרות שתאריכי החיבור משתנים, יצירות אלו תוקנו בסביבות 800 לפני הספירה או לאחר מכן.
דמות משמעותית נוספת הייתה המשורר הסיודוס.
שתי יצירותיו ששרדו הן מעשים וימים ותאוגוניה .
במהלך התקופה הקלאסית, רבים מהז'אנרים של ספרות המערב הפכו בולטים יותר.
שירה לירית, אודות, פסטורליות, אלגיות, מכתמים ; דרמות של קומדיה וטרגדיה ; היסטוריות, חיבורים רטוריים, דיאלקטיקה פילוסופית ומסות פילוסופיות נוצרו כולם בתקופה זו.
שני המשוררים הליריים העיקריים היו סאפפו ופינדר.
מתוך מאות הטרגדיות שנכתבו והוצגו במהלך תקופה זו, רק מספר מצומצם של מחזות שרדו.
מחזות אלה נכתבו על ידי אייסכילוס, סופוקלס ואווריפידס.
הקומדיה מקורה בטקס לכבוד דיוניסוס.
המחזות הללו היו מלאים במעשים מגונים, התעללות ועלבונות.
המחזות ששרדו מאת אריסטופאנס הם אוצר של הצגות קומיות.
שני היסטוריונים בעלי השפעה בעידן זה הם הרודוטוס ותוקידידס.
היסטוריון שלישי, קסנופון, כתב את "הלניקה", הנחשבת להרחבה של עבודתו של תוקידידס.
הישג הפרוזה הגדול ביותר של המאה ה-4 לפני הספירה היה בפילוסופיה.
הפילוסופיה היוונית פרחה בתקופה הקלאסית.
מבין הפילוסופים, סוקרטס, אפלטון ואריסטו הם המפורסמים ביותר.
עד שנת 338 לפני הספירה נכבשו רבות מהערים היווניות המרכזיות על ידי פיליפוס השני מלך מוקדון.
אלכסנדר בנו של פיליפוס השני הגדיל מאוד את כיבושיו של אביו.
העידן ההלניסטי מוגדר כזמן שבין מותו של אלכסנדר מוקדון לבין עליית השלטון הרומי.
לאחר המאה ה-3 לפני הספירה הפכה המושבה היוונית אלכסנדריה בצפון מצרים למרכז התרבות היוונית.
השירה היוונית שגשגה עם תרומות משמעותיות של תיאוקריטוס, קאלימאכוס ואפולוניוס מרודוס.
תיאוקריטוס, שחי בערך משנת 310 עד 250 לפני הספירה, היה היוצר של השירה הפסטורלית, סוג שבו שלט ורגיליוס הרומי באקלוג שלו.
הדרמה יוצגה על ידי הקומדיה החדשה, שמנאנדרוס היה המחזאי העיקרי שלה.
אחת התרומות החשובות ביותר של התקופה ההלניסטית הייתה תרגום השבעים של הברית הישנה ליוונית.
עבודה זו נעשתה באלכסנדריה והושלמה עד סוף המאה ה-2 לפני הספירה.
התקופה הרומית (31 לפנה"ס – 284 לספירה)
הספרות ביוונית בתקופה הרומית תרמה יצירות משמעותיות לנושאי שירה, קומדיה, היסטוריה וטרגדיה.
חלק גדול מהספרות מתקופת זמן זו היו היסטוריות.
היסטוריונים משמעותיים של התקופה היו טימאיוס, פוליביוס, דיודורוס סיקולוס, דיוניסיוס מהליקרנסוס, אפיאנוס מאלכסנדריה, אריאנוס ופלוטרכוס.
היסטוריונים אלו חיו מסוף המאה ה-4 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לספירה.
ארטוסתנס מאלכסנדריה כתב על אסטרונומיה וגאוגרפיה, אך עבודתו ידועה בעיקר מסיכומים מאוחרים יותר.
הרופא קלאודיוס גלנוס היה חלוץ בפיתוחים בדיסציפלינות מדעיות שונות כולל אנטומיה, פיזיולוגיה, פתולוגיה, פרמקולוגיה ונוירולוגיה.
זו גם התקופה שבה נכתבו רוב הרומנים היווניים העתיקים .
הברית החדשה, שנכתבה על ידי מחברים שונים באיכויות שונות של קוינה יוונית, באה מתקופה זו.
הבשורות ואיגרותיו של פאולוס הקדוש נכתבו גם בתקופה זו.
ספרות ביזנטית מתייחסת לספרות של האימפריה הביזנטית שנכתבה ביוונית אטית, יוונית ביזנטית ויוונית מודרנית .
הספרות הביזנטית שילבה את הציוויליזציה היוונית והנוצרית על הבסיס המשותף של המערכת הפוליטית הרומית.
ספרות מסוג זה התרחשה באווירה האינטלקטואלית והאתנוגרפית של המזרח הקרוב.
בספרות הביזנטית יש ארבעה יסודות תרבותיים עיקריים: יווני, נוצרי, רומי ומזרחי .
מלבד התכתבויות אישיות, הספרות של תקופה זו נכתבה בעיקר בסגנון אטיקיזם.
חלק מהספרות המוקדמת של תקופה זו נכתבה בלטינית ; חלק מהיצירות מהאימפריה הלטינית נכתבו בצרפתית .
כרוניקות, שונות מהיסטוריות, הופיעו בתקופה זו.
גם האנציקלופדיות פרחו בתקופה זו.
ספרות יוונית מודרנית (1453 – הווה)
בתקופה זו, הצורה העממית המודרנית של השפה היוונית הפכה לנפוצה יותר בכתיבה.
תקופה זו ראתה את תחייתם של לימודי יוון ורומיא ופיתוח ההומניזם והמדע הרנסאנס .
שיר הרנסאנס של כרתים, "ארטוקריטוס", הוא יצירה בולטת של תקופת זמן זו.
זהו רומן שנכתב בסביבות שנת 1600 על ידי Vitsentzos Kornaros (1553–1613).
הספרות היוונית המודרנית מושפעת באופן משמעותי מהדיאפוטיסמוס, תנועה שתרגמה את רעיונות הנאורות האירופית לעולם היווני.
בימינו, הספרות היוונית המודרנית היא חלק מקהילה הספרותית העולמית.
הסופרים היוונים ג'ורג' ספריס ואודיסיאס אליטיס זכו בפרס נובל לספרות.
ספרות חוכמה היא סוגה ספרותית שהייתה נפוצה במזרח הקרוב הקדום .
היא מורכבת מאמירות של משכילים וחכמים המציעים תורות על אלוהות ומידות טובות.
אף על פי שסוגה זו משתמשת בטכניקות של סיפורים מסורתיים בעל פה , היא הופצה בצורה כתובה.
ספרות החוכמה המוכרת ביותר מתוארכת לאמצע האלף ה-3 לפני הספירה ומקורה במסופוטמיה ובמצרים העתיקה.
אזורים אלה המשיכו לייצר ספרות חוכמה במהלך אלפיים וחמש מאות השנים שלאחר מכן.
ספרות חוכמה יהודית, יוונית, סינית והודית החלו להופיע בסביבות אמצע האלף הראשון לפני הספירה.
באלף הראשון לספירה, הגיעה גם ספרות החוכמה המצרית-יוונית, שחלק מהמרכיבים שלה שולבו מאוחר יותר במחשבה האסלאמית.
ניתן לסווג חלק גדול מספרות החוכמה לשני סוגים – שמרנית "חוכמה חיובית" וביקורתית "חוכמה שלילית" או "ספרות יָהֳרָה":
חוכמה שמרנית "חיובית" – עצות פרגמטיות בעולם האמיתי לגבי התנהגות ופעולות נכונות, השגת הצלחה בחיים, חיים טובים ומספקים וכו'.
דוגמאות לסוגה זו כוללות: ספר משלי, הוראות שורופק (Shuruppak), וחלקה ראשון של ה"סימה מילכה" (Sima Milka).
דוגמאות לסוגה זו כוללות: קהלת, הבלדה על השליטים המוקדמים, אנליל ונמזיטרה, חלקה השני של ה"סימה מילכה" (תגובת הבן), וניג-נם נו-קאל ("כלום אינו בעל ערך").
סוגה נפוצה נוספת היא יצירות קיומיות העוסקות ביחסים בין אדם לאלוהים, שכר ועונש אלוהיים, תיאודיציה, בעיית הרוע ומדוע קורים דברים רעים לאנשים טובים.
הגיבור "סובל סתם" – אדם טוב מוכה טרגדיה, שמנסה להבין את חלקו בחיים.
הדוגמה הידועה ביותר היא ספר איוב, אולם קדמו לו, וככל הנראה התבסס על, יצירות מסופוטמיות קודמות כמו התיאודיציה הבבלית (המכונה לפעמים איוב הבבלי), "אשבח את אדון החוכמה" או "שירו של הסובל הצדיק" (Ludlul bēl nēmeqi), דיאלוג בין אדם לאלוהיו ו"האדם השומרי ואלוהיו".
הסוגה הספרותית של מראות לנסיכים , שיש לה היסטוריה ארוכה בספרות האסלאמית וספרות הרנסאנס המערבית , היא מקור חילוני של ספרות חוכמה.