tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגדה נוספת בתלמוד מספרת על משפטים של עמים שונים (בני אפריקיא, מצרים, בני ישמעאל) עם היהודים בפני אלכסנדר מוקדון, בהם נציגי העמים לא הצליחו לתת תשובה לטענות היהודים.
על אף שאלכסנדר מוקדון איננו נוטל חלק פעיל בסיפור, הזכרת אלכסנדר מוקדון כיושב בדין בניצחונות של היהודים מסמלת, מן הסתם, יחס חיובי לאלכסנדר.
אלכסנדר מוקדון גם מוזכר במסכת תמיד כמנהל דיונים פילוסופיים עם חכמי הנגב.
יוסף בן מתתיהו מספר שאלכסנדר מוקדון פטר את היהודים מתשלום מיסים בשנות שמיטה, מכיוון שהם אינם מעבדים את שדותיהם בשנות שמיטה.
היו שייחסו את ציון התאריך בכתבים יהודיים על פי מניין השטרות כהבעת כבוד לאלכסנדר מוקדון, אך ספק אם כך הדבר שכן תחילת מניין השטרות נקבע כ-11 שנים לאחר מותו של אלכסנדר.
במקורות יהודים מסוימים (פירוש הרב סעדיה גאון לספר דניאל, משנה תורה לרמב"ם), על פי כתבי היד התימניים, מכונה אלכסנדר – אלכסנדרוס מקרון, מלשון "קרן" המכה באויבים.
כנגד כל אלה, ישנה אגדה שמספרת כי אלכסנדר החריב את הקהילה היהודית שהייתה במצרים ואת בית הכנסת המפואר ששכן שם, אך יש הגורסים טרכינוס במקום אלכסנדר מוקדון.
אלכסנדר מוזכר בקוראן בכינוי "ד'ו אל-קרנין" (ذو القرنين) , "בעל הקרניים", בגלל אגדה שאללה הצמיח לו קרניים שינגחו את חומות אויביו.
מסופר בסורת המערה שאלכסנדר כלא את גוג ומגוג בחומה, אותה הם יפרצו רק באחרית הימים.
אלכסנדר הגדול שימש השראה לפילוסופים, סופרים ואמנים רבים.
דמותו הונצחה בעבודות אמנות רבות, חלקן עוד בתקופתו.
פסלי שיש, מוזאיקות ובתקופות מאוחרות יותר ציורים רבים נוצרו בדמותו.
אלכסנדר הגדול מתואר כבחור צעיר, אתלטי ויפה תואר בפסלים שנעשו בתקופת חייו, כמו כן היסטוריונים עתיקים מזכירים שעיניו של אלכסנדר היו הטרוכרומיות ועין אחת הייתה כחולה והשנייה חומה, אך תיאורים אלה מאוחרים לעיתים במאות שנים ביחס לחייו ואין אפשרות להסיק מהם שאכן כך היה הדבר.
אין ערובה שאכן היה חסון כך נראה, אם כי בהתחשב בכך שהיה חייל קרבי כל חייו והשתתף בקרבות ומסעות מפרכים רבים, סביר שמבנה גופו היה אתלטי.
פיטר גרין שבחן את פסליו השונים ניסה לשחזר על פיהם את מראהו טוען שסביר שהיה נמוך ביחס לממוצע הגברים במוקדון ובעל מבנה חסון.
כל התיאורים האלה הם במקרה הטוב בגדר ניחוש מושכל ואין אפשרות לדעת בוודאות מה היה גובהו או צבע עיניו.
מלבד אמנות שימש אלכסנדר השראה לפוליטיקאים רבים בעת העתיקה.
רבים רצו להידמות לו ושמו שימש כחנופה למצביאים גדולים רבים.
בסמוך למותו ההילה שהתלוותה לשמו גרמה לתלמי הראשון להוציא את גופתו החנוטה במרמה מחזקתה החוקית ולהעבירה למצרים.
גם פילוסופים רבים שאבו השראה מדמותו.
הדבר בולט בעיקר בהקשר לתורות פילוסופיות גזעניות המדברות בשבח האדם הלבן על פני המזרחים.
אף שאלכסנדר הגדול התנגד לגילויי גזענות בצבאו ואף שילב פרסים בצבא ובממשל, ראו פילוסופים אלה בהצלחת צבאו הקטן על הצבאות המזרחים הגדולים ממנו הוכחה לעליונות הגזע הלבן.
בשנת 1956 יצא סרט בכיכובו של ריצ'רד ברטון תחת הכותרת "אלכסנדר הגדול", הופק על ידי MGM.
בשנת 1966 התפרסם "סופר המלך" הרומן ההיסטורי של הסופר יוסף אריכא המתמקד במסעו של אלכסנדר ברצועה הפיניקית ובארץ ישראל.
אלכסנדר הגדול היה הגיבור של טרילוגיה ספרותית פרי עטה של הסופרת מרי רנו: אש משמיים (1970), הנער הפרסי (1972) ומשחקי קבורה (1981).
תוכניות טלוויזיה רבות על אלכסנדר הגדול הופקו בעשורים האחרונים.
להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן שרה את השיר "Alexander the Great" באלבומה Somewhere In Time משנת 1986.
בסוף שנת 2004 יצא לאקרנים הסרט "אלכסנדר" שביים אוליבר סטון, בכיכובם של קולין פארל ואנג'לינה ג'ולי.
ספינת המלחמה של יו"ר המטה הכללי של ברית הארץ בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" נקראת אלכסנדר, כנראה על-שמו של המצביא הגדול.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו של ויל אדמס, "הצופן האלכסנדרוני", המספר את מסעו של דניאל נוקס בחיפוש אחר קברו של אלכסנדר הגדול במצרים.
הספר שמקורו בשפה האנגלית, תורגם גם לעברית.
אלכסנדר הגדול: אל בשר ודם – סדרה בריטית בנושא חייו של אלכסנדר, מהמלכתו עד לכיבוש בבל.
במשחק הווידאו "Assassin's Creed Origins" מזיכיון סדרת משחקי Assassin's Creed, מוזכר קברו של אלכסנדר הגדול כנקודת עניין במשחק, שבו מופיע גם המטה של אלכסנדר כממצא עתיק ורב עוצמה שידוע בשם פיסת עדן.
אלכסנדר דיומא היה סופר, מחזאי ובמאי תיאטרון, מתרגם, מבקר תיאטרון ומשורר צרפתי.
ספרי דיומא זכו לפופולריות רבה והוא נמצא במקום ה-13 בין הסופרים המתורגמים ביותר בעולם.
בין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למצוא את "שלושת המוסקטרים" ואת "הרוזן ממונטה כריסטו", ספרים שזכו לעיבודים קולנועים רבים.
דיומא היה בנו של הגנרל המולאטי הצרפתי תומא-אלכסנדר דיומא ואביהם של כמה ילדים, שניים מהם סופרים, אלכסנדר דיומא הבן ואנרי באואר (בן לאם יהודיה).
דיומא הקים את התיאטרון ההיסטורי בפריז, נסע לארצות שונות וכתב ספרי מסע על מסעותיו וגם על מסעי אחרים.
הוא הרוויח הרבה כסף ובזבז יותר.
אלכסנדר דיומא נולד בצרפת ב-24 ביולי 1802 בשם דיומא דַוִי דה לה פַּלֶטֶרי.
אביו, תומא-אלכסנדר דיומא, היה גנרל בצבא נפולאון ובנו של המרקיז אנטואן אלכסנדר דַוִי דה לה פּלֶטֶרי ושל מארי סזט דיומא (Marie Cessette Dumas), שפחה אפריקאית שהמרקיז החזיק בבעלותו.
תומא-אלכסנדר נולד כעבד במושבה הצרפתית סן-דוֹמֶנְג (כיום האיטי), אך הובא על ידי אביו לצרפת בעודו ילד ושם קיבל מעמד של אדם חופשי.
תומא-אלכסנדר נשא לאישה את מארי-לואיז אליזבת לבורט, בת לבעלי אכסניה, ויחדיו הביאו לעולם שלושה צאצאים, מארי-אלקסנדרין (1794), לואיז-אלכסנדרין (1796) ואלכסנדר.
תומא-אלכסנדר, שכונה "השד השחור" הצטיין כאיש צבא והגיע לדרגת גנרל בגיל 31. אלכסנדר התגאה במוצאו האפריקאי ואף כתב על כך במכתביו.
לאחר מות האב מסרטן ב-1806, כשבנו היה בן ארבע, המצב הכלכלי של המשפחה היה לא טוב, לכן דיומא נדרש לצאת לעבודה בגיל צעיר.
דיומא היה בליין ידוע בסלונים של פריז, ובביוגרפיה שנכתבה עליו הוכתר בכינוי מלך פריז.
הכינוי "מלך פריז" שימש כשמו של ספר על חיי דיומא, שכתב הסופר גיי אנדור ותורגם לעברית על ידי א.
הוא היה חבר במועדון החשישאים לצד סופרים רומנטיים נוספים.
דיומא חי עם נשים רבות, לדברי חוקר תולדות דיומא היו לו ארבעים פילגשים ונולדו לו שני בנים, שהיו בעצמם לסופרים, אלכסנדר דיומא הבן ואנרי באואר ובת, בהם הכיר כילדיו.
באחרית ימיו הוא התרושש בשל נטייתו לפזרנות, ונמלט מצרפת.
בשנת 1860 הוא הצטרף אל גריבלדי באיטליה ומונה לאחראי על המוזיאונים והעתיקות.
בשנת 1864 חזר דיומא לצרפת והמשיך לכתוב.
אלכסנדר דיומא מת ב-5 בדצמבר 1870 ונקבר במקום הולדתו, אך בשנת 2002 הוצא מקברו והועבר לפנתאון של פריז.
לאחר הצלחתם של שלושת המוסקטרים ושל הרוזן ממונטה כריסטו גדלו מאוד הכנסותיו של דיומא והוא החליט ב-1846 לבנות, בעזרתו של אנטואן, דוכס מונפנסייה, תיאטרון בו יציג דרמות היסטוריות, לכן קרא לו התיאטרון ההיסטורי.
התיאטרון נחנך בפברואר 1847 בשדרות ההיכל בפריז והוצגו בו מחזות של גדולי המחזאים האירופאים, שקספיר, גתה, שילר ועוד, אך קודם כל התיאטרון נתן במה למחזותיו של דיומא והוא הכין מחזות על פי כל אחד מהרומנים המצליחים שלו.
בתיאטרון הזה דיומא היה גם במאי.
מרבית מחזותיו של דיומא, אך לא כולן, נכתבו יחד עם אוגוסט מקה.
דיומא נתן במה גם למחזאים צרפתים, דוגמת הונורה דה בלזק, אלפרד דה מיסה.
המכירות המצלחות של יצירות דיומא הכניסו לו לא מעט כסף והוא, כדרכו, מיהר להוציאו.
הוא קנה חלקת אדמת כרמים על צלע גבעה, פנה לאדריכל והזמין בנייה של טירה לפי טעמו, טירה שהנציחה את יצירותיו וגם סיפקה לו מקום מתאים לכתיבה ולמנוחה.
בגיל שמונה עשרה עבד אלכסנדר דיומא לפרנסתו כנער שליח במשרד עורכי דין וכפקיד במשרדו של הדוכס מאורליאן.
בשעות הפנאי עסק בכתיבה ספרותית.
הוא כתב סיפורים, שירים ומחזות, ואחרי הצלחת המחזה "המלכה קריסטינה" בשנת 1830 יכול היה להתמסר כולו לכתיבה ולחיי הרפתקאות.
יצירתו הראשונה הייתה אלגיה למותו של גנרל פוי (Foy) ובשנייה, וודוויל במערכה אחת בשם La chasse et l'amour (הציד והאהבה), שנכתב בשיתוף פעולה עם שני חברים, פייר-ז'וזף רוסו ואדולף דה לוון, יש ראשית דרך השיתוף ברבות מיצירות דיומא.
מ-1836 עד 1838 הופקד דיומא על טור ביקורת התיאטרון של L'Impartial ולאחר מכן של La Presse.
הוא כתב על אירועים דרמטיים אקטואליים והעמיד את תפיסת הביקורת שלו למבחן תוך שהוא פורס את השקפותיו על המחזות שהועלו, אך גם על מדיניות התרבות של הממשלה או על התפתחות הז'נרים הדרמטיים לאורך ההיסטוריה.
דיומא התיתם מאביו בטרם מלאו לו ארבע שנים, אך אימו ויתר בני המשפחה סיפרו לו רבות על עלילות הגבורה של אביו וכך התפתח טעמו לספרי עלילות גבורה.
בשנות הארבעים של חייו החל דיומא לכתוב רומאנים.
המניע לעיסוק בסוג ספרותי זה היה כלכלי - כותב מוכשר כמוהו יכול היה לכתוב בעיתונים רומאנים בהמשכים ולהרוויח משכורת יפה.
הצלחתו של דיומא הגיעה בעיקר עם כתיבת שלושת המוסקטרים ב-1844, המלכה מרגו באותה שנה והרוזן ממונטה כריסטו שנה לאחר מכן.
דיומא פרסם מספר רומאנים במקביל, וכך היה לאחד הסופרים המפורסמים בזמנו ונמנה עם האנשים העשירים ביותר בצרפת.
אלכסנדר דיומא ערך מסעות באירופה ובאפריקה, הצטרף לגריבלדי במלחמתו לשחרור איטליה (1860) ותיעד את רשמיו במחזות, סיפורים ושירים.
נוסף לספרים על מסעותיו, פרסם דיומא גם שני ספרי מסע על מסעותיהם של אחרים, אחרים שלא מזוהים בספרים, Un Gil Blas en Californie (אחד גיל בלאס בקליפורניה) ו-Taïti – Marquises - Journal de Madame Giovanni (טהיטי - איי מרקיז - היומן של מאדאם ג'ובני).
הוא היה מהיר כתיבה ובעל תפוקה מרשימה.
הוא כתב למעלה ממאתיים מחזות, רומנים וספרי-מסע, בהם תיאר את ההיסטוריה של אירופה דרך סיפורים שחלקם מבוססים על עובדות.
הוא ניסה לתאר בספריו את ההיסטוריה הצרפתית כפי שנראתה דרך עיניו.
בשנת 2005 פורסם דבר הימצאו של רומן אבוד מאת דיומא, ושמו "האביר מסנט ארמין".
הרומן עב הכרס התפרסם ב-1869 כסדרה בעיתון היומי "לה מוניטר אוניברסל".
ביוני 2005 הודפס הספר בצרפתית.
ב-1819 פגש דיומא את אדולף דה לוון, שוודי ממוצא אצילי, שעתיד להיות חברו ושותף יצירה במחזות.
בנובמבר 1838 נתן אוגוסט מקה לדיומא מחזה שלו, Un Soir de Carnaval, שלא הצליח למצוא לו במה ודיומא שכתב אותו ומצא לו במה.
בדצמבר נתן מקה לדיומא סיפור
דיומא שכתב את הסיפור תחת השם Le Chevalier d'Harmental, שפורסם ב-1841 והצליח מאוד.
שיתוף הפעולה בין שני הסופרים התפתח מאוד.
ב-1844 הביא מקה לדיומא את "זיכרונותיו של ד'ארטאניאן", שפורסם בהמשכים תחת השם שלושת המוסקטרים.
בספרו המפורסם הרוזן ממונטה כריסטו (Le Comte De Monte Cristo) מתאר דיומא את סיפורו של אדם שנכלא על לא עוול בכפו, בורח, מוצא מטמון ומעניש את האנשים שהובילו אותו לגורלו.
הסיפור מבוסס על מסמך שמצא דיומא בארכיון המשטרתי: בשנת 1807 הורשע אדם בריגול, עקב האשמת-שווא של ידידיו, שקינאו במזלו ובארוסתו שעמדה להינשא לו.
הוא היה כלוא במשך 7 שנים, ופגש בכלא כומר איטלקי עשיר שהוריש לו את הונו הרב.
הוא חזר לפריז ונעזר בכספו כדי להכין תוכנית נקמה מורכבת בידידיו.
דיומא הוסיף לסיפור המקורי פרטים ודמויות.
הסיפור, שפורסם בהמשכים, היה מיד לרב-מכר.
ספר זה נכתב בשיתוף פעולה עם מקה, איתו שיתף פעולה בכתיבת ספרים נוספים.
ז'ול ורן התיידד עם דיומא ושניהם כתבו יחד מחזה במערכה אחת בשם Les Pailles rompues, שהוצג בתיאטרון של דיומא.
ורן הקדיש לדיומא את ספרו Mathias Sandorf, ספר, שעלילתו דומה מאוד לעלילת הרוזן ממונטה כריסטו, אבל מתרחשת על רקע שונה.
טרילוגיית רשמי מסע בממלכת נאפולי הכוללת את:
טרילוגיית רשמי מסע באימפריה הרוסית הכוללת את:
מספריו בשיתוף עם אוגוסט מקה
1845 Vingt ans après (אחרי עשרים שנה) (המשך של שלושת המוסקטרים) הופיע בישראל תחת השם ארבעת המוסקטרים בתרגומו של אריה ענבי בהוצאת הספרייה הקטנה.
ממחזותיו שנכתבו יחד עם אוגוסט מקה
1949, שלושת המוסקטרים, בתרגומו של אריה ענבי, הופיע בהוצאת הספרייה הקטנה.
1950, שלושת המוסקטרים, בתרגומם של יצחק לבנון וחנה בן דוב, הופיע בהוצאת מ.
1953, שלושת המוסקטרים, בתרגומו של אריה ענבי, הופיע בהוצאת ישראל.
1970, שלושת המוסקטרים, מתרגם לא ידוע, בהוצאת רמדור.
1971, שלושת המוסקטרים, בתרגומו של יצחק לבנון, הופיע בהוצאת מסדה.
1980, שלושת המוסקטרים, בתרגומו של אליעזר כרמי, הופיע בהוצאת רביבים.
1980, שלושת המוסקטרים, בתרגומו של שרגא גפני, הופיע בהוצאת שלגי.
1988, שלושת המוסקטרים, בתרגומו של אביטל ענבר, הופיע בהוצאת זמורה ביתן.
2002, שלושת המוסקטרים, בתרגומו של עמיחי הדרי, הופיע בהוצאת קוראים.
1953, מקץ עשרים שנה בהוצאת מ.
2001, הרפתקאות המוסקטרים אחרי עשרים שנה, בתרגום מיכה פרנקל, הוצאת זמורה ביתן.
1968, הרוזן ברזאלון, בתרגומו של רפאל אלגד, הוצאת יהושע צציק.
1935, מונטה קריסטו, הוצאת מצפה.
1953, הרוזן ממונטה קריסטו, תרגם אברהם רגלסון, הוצאת מ.
1998, הרוזן ממונטה כריסטו, תרגמה עדה צרפתי, עיבוד לילדים.
2001, הרוזן ממונטה כריסטו, תרגם יוסף כרוסט, הוצאת מ.
2012, הרוזן ממונטה קריסטו, הוצאת כתר
2012, הצבעוני השחור, הוצאת כתר
היהודים, כמו שאר העמים בעת העתיקה, התרשמו עמוקות מאישיותו של אלכסנדר מוקדון ומהישגיו.
כתוצאה מכך, נוצרו מספר רב של אגדות עליו ועל מגעו איתם.
אגדות אלה נשתמרו בעיקר בתלמוד וביצירות חיצוניות קדומות יותר כמו קדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו.
הדים למאורעות דומים מצויים גם בכתבי הסופר הרומאי קורטיוס רופיוס.
המסורות היהודיות מתייחסות בדרך כלל בחיוב לאלכסנדר, למרות היותו עובד אלילים; בחלק מהמקורות מובע לעג לחולשתו של אלכסנדר לכוח, עוצמה ועושר.
התלמוד מתאר בהרחבה את המפגש בין אלכסנדר לראשי היהודים.
מפגש שאינו מצוי בתיאורים היווניים והרומיים אודות מסעי אלכסנדר.
תיאור המפגש בין אלכסנדר למנהיגי היהודים מובא במסכת יומא:
יוספוס פלביוס, בספרו "קדמוניות היהודים", מתאר את השתלשלות המאורעות כדלקמן:
בזמן המצור על צור שלחו השומרונים נציגים לאלכסנדר בבקשה להקים מקדש על הר גריזים, והוא נענה לבקשה.
לאחר מכן דרש אלכסנדר מהכהן הגדול ידוע שימסור את כניעתם של ירושלים והיהודים.
ידוע סירב, בטענה שנשבע לדריווש מלך פרס, ובתגובה עלה אלכסנדר עם צבאו לעבר ירושלים.
ידוע הכהן הגדול, יחד עם נכבדי העם, חיכו לאלכסנדר בצופים שמצפון לירושלים.
כשראה אלכסנדר את הכהן הגדול, השתחווה לפניו וסיפר לאנשיו שראה את ידוע בחלום שבו ניבא לו ידוע את ניצחונו על מלך פרס.
אז עלה אלכסנדר לבית המקדש, הקריב שם קרבן, והעניק ליהודים זכויות רבות.
מאוחר יותר ניסו השומרונים להזמין את אלכסנדר למקדשם בהר גריזים, אך ללא הצלחה.
יוספוס מספר עוד שאלכסנדר מוקדון פטר את היהודים מתשלום מיסים בשנות שמיטה, מכיוון שהם אינם מעבדים את שדותיהם בשנים אלו.
הוא מוסיף וכותב כי לאחר מכן, כשראו השומרונים "שאלכסנדרוס חלק ליהודים כבוד ויקר עד כדי כך, החליטו להכריז כי [הם עצמם] יהודים הם".
עובדה דומה על אלכסנדר והשומרונים מזכיר הסופר הרומאי קורטיוס רופיוס, שחיבורו "תולדות אלכסנדר" הוא המקור הקדום המקיף ביותר לחיי אלכסנדר הגדול.
בזמן שהמקורות היווניים העוסקים בכיבוש אלכסנדר את ארץ ישראל בשנת 332 לפנה"ס מתרכזים בכיבוש עזה, מוסיף קורטיוס רופוס ומספר כי אלכסנדר אישית דיכא ביד קשה מרידה שומרונית בארץ ישראל, והשליט בה סדר:
פרופסור מנחם שטרן מעיר כי הנרטיב של קורטיוס תואם היטב למסורת הספרותית, המדגישה את נטייתו של אלכסנדר לטובת היהודים.
ייתכן גם שהפסיפס שנחשף בבית הכנסת העתיק בחוקוק מתאר מפגש בין אלכסנדר הגדול לכהן הגדול.
הדיון ההיסטורי על מפגש אלכסנדר והיהודים
אלכסנדר אכן עבר דרך ארץ ישראל לאחר המצור על צור, בדרכו לכיבוש מצרים, וכן בדרכו חזרה ממצרים אל האימפריה הפרסית, אולם אין הוכחות חד-משמעיות להכרעת השאלה האם ביקר אלכסנדר באזורים היהודיים בארץ ישראל.
יש מן ההיסטוריונים המודרניים ששוללים את שתי גרסאות האגדה, וסוברים כי המסורות המדברות על כניסת אלכסנדר מוקדון לירושלים הן מאוחרות, והסבירות שאלכסנדר אכן ביקר בעיר נמוכה; לדעתם, הוא עבר דרך מישור החוף, לא התערב כמעט בעניינים שבתוך ארץ ישראל, ולכל היותר שלח כוח צבאי קטן לבסס את שליטתו באזורים אלו.
בין הטענות שעולות מהסיפור של יוספוס הוא למשל שמתואר שאלכסנדר השתחווה בפני הכהן הגדול, בעוד היוונים ראו את מנהג ההשתחוות (הפרסי, פרוסקינסיס ) כמנהג בזוי וכי לא סביר שהכובש היווני הגדול יהיה זה שמשתחווה לכהן אקראי ומכאן שמטרתו פשוט לפאר את הכהן היהודי.
כמו כן מבקשים היהודים מאלכסנדר לשמור על זכויות הפולחן שלהם ושל יהודי בבל ואלכסנדר מסכים, אך באותה תקופה בבל כלל לא הייתה תחת כיבושו של אלכסנדר ולא יכל להבטיח הבטחה שכזו.
התיאור התלמודי של שמעון הצדיק ככהן הגדול בתקופתו של אלכסנדר אינו ברור כיוון שלפי דעת החוקרים כיהן שמעון ככהן גדול בזמנם של יורשי אלכסנדר, ואם האגדה נכונה, מדובר בסבו ידוע, וכתיאורו של פלאביוס.
גם תיאור מקום המפגש בין היהודים לאלכסנדר באנטיפטריס אינו מתקבל על הדעת, בשל העובדה שהמקום לא היה קיים בתקופתו של אלכסנדר - אך ייתכן שחכמי התלמוד השתמשו בשם המאוחר לציון אתר גאוגרפי, ולא כטענה שהעיר הייתה קיימת כבר אז.
עוד מציין הסיפור התלמודי אירועים דמיוניים שקרו לאלכסנדר, לדוגמה שהוא עף על כנפי נשרים ושבזמן אחר נכנס לעיר שכולה נשים וכי נראה שהביקור בירושלים הוא חלק מאותן אגדות.
כיוון שידוע שהייתה מרידה כלשהי של השומרונים נגד אלכסנדר מוקדון בערך ב-331 לפנה"ס, ייתכן גם שהיהודים שלחו נציגים לאלכסנדר או לבאי כוחו שהבטיחו שוב את נאמנותם לשליט, כאשר בראש המשלחת עמדו ראשי היהודים ובראשם הכהן הגדול שבאותה התקופה, כנראה ידוע.
סביר להניח שהשליחים היהודים נשלחו עוד לפני שאלכסנדר עבר בחזרה דרך ארץ ישראל, ולאור העובדה ששום כוחות לא הופנו נגד היהודים וירושלים, הצליחו השליחים בשליחותם.
עוד יש הטוענים כי הרס המקדש השומרוני שמתואר בסוף האגדה התלמודית לקוח כנראה מהרס שומרון על ידי היהודים בימי יוחנן הורקנוס הראשון.
מנגד, פרופ' אריה כשר טען כי "הפסילה הטוטאלית של גרסת יוספוס, בטענה לסתירות היסטוריות וספרותיות, אינה עומדת במבחן הביקורת".
לדעת כשר, סביר להניח שאלכסנדר הגדול אכן ביקר בירושלים, ונפגש שם עם הכהן הגדול וגדולי היהודים, כמתואר במסורת היהודית.
שאלות וויכוחים אגדיים בנוכחות אלכסנדר
התלמוד מציין מפגשים בין אלכסנדר ובין היהודים במספר מקומות נוספים.
במסכת תמיד מוצג סיפור בו נשאלים עשרת חכמי הנגב שאלות שונות על ידי אלכסנדר (בין השאר: כיצד לחצות את הרי החושך), ועונים לו בחכמה.
בתלמוד לא מבואר מי הם "חכמי הנגב", והאם נמנו על חכמי ישראל.
במסכת סנהדרין מוצגים כמה סיפורים על גביהא בן פסיסא, שהגן על היהודים בפני טענותיהם של הגויים, בוויכוחים שנערכו לפני אלכסנדר.
במגילת תענית מסופר כי אלכסנדר ביקש להיכנס לבית המקדש, בליווי גביהא בן פסיסא, אך חולי פתאומי כתוצאה מהכשת נחש מנעו מכך.
כמו כן במגילת תענית המפגש עם אלכסנדר לא מתקיים בירושלים אלא באנטיפטריס, עיר שיוסדה על ידי הורדוס מאות שנים לאחר אלכסנדר.
גם לפי הפרשנים המסורתיים, לא נשללת ההנחה כי תיאורים אלו לא התרחשו במציאות, ואלכסנדר נלקח כדוגמה בלבד; או לחלופין, התרחשו האירועים בפני נציגות כלשהי של מוקדון.
כך למשל טוען מהר"ל מפראג כי בוויכוח עם זקני הנגב משמשת דמותו של אלכסנדר מוקדון כסמל לחכמי יוון בכללותם.
התלמוד מביא גם מספר אגדות על אלכסנדר שאינן קשורות ליהודים.
מטרת רוב האגדות היא לזלזל בתאוותו של אלכסנדר לכסף, לעוצמה ולשלטון.
לדוגמה, במסכת תמיד מתואר ביקורו של אלכסנדר בממלכת האמזונות, במהלכו הגישו לו האמזונות כיכר לחם עשויה זהב המונחת על שולחן מוזהב.
לתמיהתו של אלכסנדר כיצד יאכל לחם מזהב, השיבו בנות המקום: "אם לחם רצית, וכי לא היה לך במקומך לחם לאכול שהוצרכת לבוא לכאן?".
בכך שם התלמוד ללעג את שאיפותיו הבלתי נדלות של אלכסנדר בפרט ושל דרך החיים היוונית בכלל לעושר ולכוח.
סיפור אחר מציג אף הוא את חמדנותו של אלכסנדר, ומתוארת בו הגעתו לשערי גן עדן.
אלכסנדר נוקש על שערי גן עדן, אולם נענה בשלילה ונאמר לו הפסוק: .
אלכסנדר מתחנן לקבל לפחות דבר-מה מגן העדן, ובתשובה הוא מקבל גלגל זעיר.
אלכסנדר שלא מבין את פשר המתנה מנסה לחקור את הגלגל, ומגלה שהוא כבד יותר מכל רכושו וזהבו; חכמי ישראל, בתשובה לתמיהתו, מסבירים לו שזהו גלגל של עין, והעין רואה את הכל וחומדת בכל ואינה יודעת שבעה לעולם, ולא די לה בכל כסף וזהב שבעולם.
לראיה, אמרו לו החכמים לכסות את העין בעפר ובאדמה, ואכן משכיסו אותה במעט עפר הפכה העין לקלה, משום שאינה יכולה עוד לראות ולחמוד חפצי ערך.
באמצעות משל זה שם התלמוד לקלס את תאוות הבצע של אלכסנדר, שאינה יודעת שבעה לעולם; אולם לאחר פטירת האדם הוא אינו רואה עוד דבר, לאחר קבורתו בעפר ובאדמה, ואז אין לו עוד חפץ ברכוש.
בכך רומזים חז"ל לכך שאת החיים יש להקדיש לדברים הנצחיים ולא לאגירת כסף וזהב שבבוא יומו האחרון של האדם אין בהם צורך עוד.
בתלמוד ירושלמי ובמקורות נוספים מסופר על ביקור אלכסנדר בממלכה רחוקה ("מלכו קצייא"), ועל משפט שעורך המלך בנוכחותו של אלכסנדר בין שני אנשים המתקוטטים על אוצר שנמצא.
המלך מתאמץ כדי להשכין את השלום בין המתדיינים, ואלכסנדר מציין בפניו שבארצו שלו היו הורגים את שני האנשים ומחרימים את האוצר לטובת האוצר המלכותי.
בתגובה משיב לו המלך: אם יורד הגשם וזורחת השמש בממלכתך, הרי אין זה בזכות בני האדם, שאינם יודעים לשפוט משפט צדק, אלא בזכות הבהמות שיש בה, שאינן מעוללות רעה לזולתן.
אגדות נוספות במדרשים הם למעשה חזרה על האגדות הנפוצות על אלכסנדר, כגון עלייתו לשמים במרכבת נשרים וכדומה.
אלכסנדר הגדול בספרות יהודית מאוחרת
התייחסויות מאוחרות יותר אל אלכסנדר מוקדון בספרות היהודית הם למעשה עיבודים של סופרים מהשפה הלטינית.
יוצא דופן הוא הספר יוסיפון מהמאה התשיעית לספירה, המציג התייחסות לאלכסנדר שמקורותיה שאובים מיוספוס פלביוס ומהתלמוד.
במקורות יהודיים מסוימים (פירוש הרב סעדיה גאון לספר דניאל, משנה תורה להרמב"ם), על פי כתבי היד התימניים, מכונה אלכסנדר "אלכסנדרוס מקרון", מלשון "קרן" המכה ומפלחת את אויביה.
העיבוד היהודי הראשון המוכר לנו של חיי אלכסנדר, "ספר תולדות אלכסנדר", מקורו במאה ה-12 והוא מיוחס לשמואל אבן תיבון או ליהודה אלחריזי.
הגרסה היהודית השנייה של חיי אלכסנדר היא "תולדות אלכסנדרוס" שנכתבה בידי עמנואל טוב עלם (בונפילס) בערך בסביבות 1350, והיא למעשה עיבוד התרגום הערבי של היצירה הלטינית על אלכסנדר.
ישנו גם עיבוד שלישי מאוחר יותר, שמקורו אינו ידוע.
אלכסנדר דובצ'ק (בסלובקית: Alexander Dubček; 27 בנובמבר 1921 – 7 בנובמבר 1992) היה מדינאי סלובקי ושליטה של צ'כוסלובקיה במהלך האביב של פראג.
נולד בשנת 1921 בסלובקיה להורים קומוניסטים.
בשנת 1925 היגר עם הוריו לברית המועצות.
הוא גדל בפרונזה שבקירגיזסטן, בקומונה של מהגרים צ'כוסלובקיים.
לאחר מכן עבר עם משפחתו לגורקי, בה למד בתיכון במגמת מסגרות מכונות.
בשנת 1938 שבה המשפחה לצ'כוסלובקיה.
דובצ'ק הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה פעיל במחתרת נגד השלטון הפשיסטי.
בשנת 1944 נטל חלק במרד הסלובקי, בו נפצע קשה.
לאחר המלחמה, בשנים 1945–1949 עבד בבית חרושת לשמרים בטרנצ'ין.
בסוף שנות ה-1940 ובתחילת שנות ה-1950 צבר כוח במפלגה.
בשנת 1963 מונה למזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסלובקית.
בשנת 1967 התעוררה תסיסה בקרב האינטלקטואלים בצ'כוסולובקיה, נגד מזכ"ל המפלגה, אנטונין נובוטני, שהיה שריד מהתקופה הסטליניסטית.
דובצ'ק צידד בדרישות לליברליזם, ודרש מנובוטוני לאפשר את הוצאתו של ספרו של לדיסלב מניאצ'קו לאור.
בסוף 1967 אולץ נובוטני להתפטר ובינואר 1968 הפך דובצ'ק למזכ"ל המפלגה ולשליט צ'כוסלובקיה בפועל.
אחרי שהפך לשליט המדינה דאג לשיקום העיתונות החופשית, זכויות האזרח, ולשחרור חברי המפלגה שנאסרו או הוגלו במהלך השנים.
עם זאת, הבטיחו מנהיגי צ'כוסלובקיה כי הם דבקים בקומוניזם.
ליברליזציה זו, שנודעה כ"האביב של פראג" וסוציאליזם עם פנים אנושיות, עוררה דאגה רבה במוסקבה.
נשיא ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב ודובצ'ק נפגשו, ובשל התעקשותו של דובצ'ק להנהיג בצ'כוסלובקיה "סוציאליזם בדרך הצ'כוסלובקית" נכשלה הפגישה.
ב-20 באוגוסט 1968 החלה הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה במטרה לשים קץ לליברליזציה ולהפיל את שלטון דובצ'ק.
דובצ'ק נלקח בחטף למוסקבה ושם נחקר, אולם לאור המחאות בצ'כולובקיה ובעולם הושב לצ'כוסלובקיה ואל תפקידו כמזכיר המפלגה.
הנהגת ברית המועצות ראתה בכך ויתור זמני שיתוקן בהמשך.
דובצ'ק ניסה להלך בין הטיפות.
מצד אחד הזהיר את בני עמו שיתרחקו מקיצוניות וכי להתגרות בברית המועצות יהיה מחיר כבד ומצד שני הצהיר שצ'כוסלובקיה צריכה להתפתח על פי דרכה.
ב-28 במרץ 1969, בעקבות ניצחון נבחרת צ'כיה על נבחרת רוסיה בהוקי קרח, אירעו בפראג מהומות אנטי סובייטיות שהרגיזו את שליטי ברית המועצות.
בעקבות זאת, הושבה הצנזורה בצ'כוסלובקיה.
ב-15 באפריל 1969 יצא דובצ'ק למוסקבה לשכנע את הנהגת ברית המועצות שננקטים צעדים מספקים למניעת מחאות אנטי-סובייטיות, וב-17 באפריל 1969, בעקבות אולטימטום של שר ההגנה של ברית המועצות, הודח ממשרת המזכיר הראשי של המפלגה ובמקומו מונה השמרן גוסטאב הוסאק.
לאחר הדחתו היה דובצ'ק ליו"ר הפרלמנט הצ'כוסלובקי.
שמו המשיך להנשא על ידי המפגינים הליברלים נגד השלטון הקומוניסטי, והשמרנים דרשו את מאסרו.
בספטמבר 1969, במסגרת טיהור נרחב של הליברלים מהשלטון, הודח דובצ'ק מהנהלת המפלגה ומהאסיפה הלאומית.
דובצ'ק סירב בישיבת ההדחה להודות במשגים בימי שלטונו.
בדצמבר 1969 התמנה לשגריר צ'כוסלובקיה בטורקיה.
מניחים שהוא מונה לתפקיד השגריר בתקווה שיערוק למערב.
במרץ 1970 הושעה דובצ'ק מחברותו במפלגה הקומוניסטית וביוני 1970 הודח מתפקידו כשגריר, הודח מהמפלגה, היה למכונאי, פקיד או מפקח במינהל היערנות בברטיסלאבה, בירת סלובקיה והתגורר בסנץ.
דובצ'ק שמר על שתיקה, בהוראת השלטונות, אולם בתחילת 1974 במכתב תנחומים שפורסם באיטליה הגן על האביב של פראג וביקר את שלטונות ארצו שרדפו את תומכיו מימי שלטונו.
באוקטובר 1974 שלח איגרת לנשיא הפרלמנט בו התלונן על שצ'כוסלובקיה הפכה למדינת משטרה ועל שסוכנים חשאיים עוקבים אחריו ואחרי בני משפחתו.
השלטונות הגיבו על דברי הביקורת של דובצ'ק בלעג ובהצעה שדובצ'ק יהגר למדינה אחרת.
ב-1989 היה חבר פעיל במהפכת הקטיפה וב-28 בדצמבר נבחר לכהן כיו"ר האספה הפדרלית של צ'כוסלובקיה.
באותה שנה זכה בפרס סחרוב לחופש המחשבה.
לאחר הפילוג של צ'כיה וסלובקיה היה ליו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של סלובקיה.
דובצ'ק נפצע בתאונת דרכים בספטמבר 1992 (שעוררה תאוריות קשר) ומת מפצעיו בתחילת נובמבר.
אלכסנדר דיומא הבן היה סופר ומחזאי צרפתי.
אלכסנדר דיומא הבן נולד בפריז כבנו הבלתי חוקי של אלכסנדר דיומא האב, מחבר הרומן "שלושת המוסקטרים".
אמו הייתה מארי-לור-קתרין לאבה, תופרת.
ב-1831 הכיר בו אביו כבנו, הוציאו מחזקת אמו, והעניק לו חינוך ברמה גבוהה.
עובדת היותו בן בלתי חוקי מצאה לה ביטוי במחזה שכתב ב-1858, "הבן הבלתי חוקי", בו תמך בגישה כי על אב לבן בלתי חוקי לאמץ את בנו ולשאת את אמו לאישה.
ב-1844 עקר דיומא לפרבר של פריז כדי להתגורר עם אביו.
בתקופה זו פגש בקורטיזנה מארי דופלסי (Marie Duplessis), עמה הייתה לו פרשיית אהבים שארכה כשנה, ושהייתה מקור השראתו לרומן "הגברת עם הקמליות".
את הרומן פרסם ב-1848, לאחר מותה של דופלסי ב-1847 משחפת.
הרומן עוסק בעולם הדמימונד, ששימשו למטרות בידור של גברים.
לאחר הצלחתו עובד הרומן למחזה בשם זהה, והועלה על בימת ה"תיאטר וודוויל" בפריז ב-1852. ג'וזפה ורדי כתב שנה מאוחר יותר את האופרה "לה טראוויאטה", בהתבסס על הספר והמחזה.
את הליברית כתב פרנצ'סקו מריה פיאבה.
הצלחתו של דיומא בתחום המחזאות הביאה אותו להתמקד בתחום זה.
ב-1864 התחתן, ונולדו לו שתי בנות.
ב-1874 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית.
ב-1894 עוטר באות לגיון הכבוד הצרפתי, ושנה מאוחר יותר מת.
ביצירותיו של אלכסנדר דיומא הבן בלטה מאוד המגמה המוסרית.
הוא דגל ביצירותיו בשוויון בין המינים, ביטול הדעות הקדומות ותיקון מידות.
הספר הידוע והיחיד פרי עטו שתורגם והופיע בעברית הוא "הגברת עם הקמליות" (1848), בתרגומו של אריה ענבי.
הספר הופיע בשנת 1949 בהוצאת נקודים.
מהדורה חדשה יותר הופיעה בהוצאת כנרת.
המחזה אשת קלוד (1873) עוסק בשיבת ציון, והוא המחזה הציוני הראשון שנכתב על ידי לא-יהודי.
שלוש שנים מאוחר יותר נכתב הספר הציוני "דניאל דרונדה" על ידי הסופרת הנוצרייה ג'ורג' אליוט.
אלכסנדר לואי אונורה לברטון דשאפל , שחמטאי צרפתי שנחשב לאלוף עולם לא-רשמי בשני העשורים הראשונים של המאה ה-19. היה ללא ספק השחקן החזק ביותר בצרפת בתקופה האמורה, וצרפת אז הייתה זירת השחמט החזקה ביותר בעולם.
דשאפל היה השלישי מבין ארבעת ענקי השחמט הצרפתים - דה קרמר, פילידור, דשאפל ולה בורדונה - ששלטו בעולם השחמט על פני יותר ממאה שנה.
לשיא יכולתו הגיע בשנים 9–1838 כאשר היה ממוקם ראשון בעולם, לאחר שמשנת 1821 ועד 1837 היה ממוקם שני בעולם.
לפי כל העדויות היה דשאפל אדם סוער ומוכשר, שניהל חיים מרתקים.
אביו ואחיו היו בשירותו של לואי ה-16 ונאלצו להימלט מצרפת בימי המהפכה.
אחיו נורה בידי כיתת יורים בשנה השנייה למהפכה.
אך דשאפל עצמו היה אחד מהמהפכנים, התגייס לצבא נפוליאון והעפיל עד לדרגת גנרל.
הוא זכה לצלב כבוד, אחד הראשונים שהוענקו, על לחימתו בצבא נפוליאון.
הוא אף נפצע בקרב, איבד את ידו הימנית במלחמה מול הפרוסים ונחתך בחרב בפניו, שנותרו מעוותות.
לאחר שנפוליאון הכתיר עצמו לקיסר, הפנה לו דשאפל עורף וקרע את העיטור היוקרתי מעל צווארו.
הוא הצטיין לא רק בשחמט אלא בעוד משחקים, כמו ויסט וביליארד, משחק שנהג לשחק כשהוא אוחז במקל בגדם ידו הימנית.
לאחר פרישתו משחמט הוא התפרנס ברוחב ממשחק הויסט וקנה לו ולרעייתו וילה ליד פריז ובה פסיונים ומטעים.
הוא עסק בגידול דלעת וגם בתחום זה הצטיין וזכה בפרסים.
השחמטאי האנגלי בן התקופה ג'ורג' פריגל העיר כי דשאפל הוא "שחקן השחמט הגדול בצרפת, שחקן הויסט הגדול בצרפת, שחקן הביליארד הגדול בצרפת, מגדל הדלעות הגדול בצרפת והשקרן הגדול בצרפת".
אמירה זו שיקפה לא רק את מגוון כישרונותיו ויכולותיו של דשאפל אלא גם את אופיו ויחסי האנוש הבעיתיים שלו.
דשאפל היה מרותק למיטתו כשנה וחצי לפני שמת וסבל מהזיות.
משאלתו האחרונה הייתה להיקבר בלא טקסים מיוחדים כאחד האדם.
דשאפל העיד על עצמו שלמד את משחק השחמט על בוריו במשך ארבעה ימים, (גם בעיסוקיו האחרים הצליח לאחר זמן קצר מאוד).
הוא הופיע משום מקום בעולם השחמט ב-1798, ומהר מאוד היה לשחקן החזק ביותר בפריז ולמלכו הבלתי מעורער של הקפה דה לה ריז'נס, מועדון השחמט הידוע בעיר.
ב-1806 הוא הגיע לברלין עם צבאות נפוליאון וניצח שם את טובי שחקני העיר, על אף שנתן להם יתרון גדול של צריח בפתיחה.
ב-1820 לקח לו לתלמיד את לה בורדונה, שמהר מאוד עלה על מורו והרבה לנצחו.
דשאפל פרש אז ממשחק השחמט ולא שב לשחק עד 1836, עת התמודד עם מספר שחקנים חזקים והשיג תוצאות לא רעות.
גם משחקים אלה, כמו רוב משחקיו, היו בתנאים לא שווים.
לעיתים נדירות שיחק בלא לתת ליריבו יתרון של שני רגלים לפחות.
אלכסנדר הגדול הוא אפוס היסטורי שבוים, נכתב והופק על ידי רוברט רוסן בשנת 1956. הסרט הופק על ידי "יונייטד ארטיסטס" ומככב בו ריצ'רד ברטון בתפקיד אלכסנדר.
הסרט עוקב אחרי חייו של אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון שיצא בראש הליגה הקורינתית לכיבוש ממלכת פרס ולמעשה, לכיבוש רוב העולם שהיה ידוע אז ליוונים והקים אימפריה שהשתרעה מחבל הבלקן ועד הודו.
ריצ'רד ברטון – אלכסנדר הגדול
פרדריק מארץ' – פיליפוס השני
הארי אנדרוס – דריווש השלישי
במאי הסרט, רוברט רוסן קיבל מועמדות לאיגוד הבמאים האמריקני.
באופן מפתיע, הסרט לא קיבל ולו מועמדות אחת לפרס האוסקר, זאת אף על פי שידוע כי חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע אוהבים אפוסים מרשימים (כדוגמת "לורנס איש ערב", "גנדי" ו"לב אמיץ").
אלכסנדר מרדכי דוּשְקִין (Dushkin; 21 באוגוסט 1890, סובאלק – 2 ביוני 1976, ירושלים) היה מחנך עברי, מורה לחינוך והוגה דעות חינוכי.
חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשכ"ח (1968).
אלכסנדר מרדכי דושקין נולד לזאב ומרים דושקין בסובאלק שבפולין (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית), וכשהיה בן 11, היגר עם משפחתו לארצות הברית.
ב-1911 סיים לימודי תואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק, ב-1913 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה, וב-1914 סיים את לימודיו בסמינר למורים של בית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1918 הוכתר בתואר דוקטור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת קולומביה, על עבודה בנושא "החינוך היהודי בעיר ניו יורק".
בשנת 1919 הגיע לארץ ישראל, לימד מאז ועד 1921 בבית המדרש למורים בירושלים והיה המפקח הראשון על בתי הספר ביישוב מטעם שלטונות המנדט.
ב-1935 ייסד את החוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן שב לארצות הברית, והיה ממארגני החינוך היהודי בשיקגו.
בשנת תרצ"ה-1935 ייסד אלכסנדר דושקין יחד עם אליעזר ריגר ובן-ציון דינור את בית הספר התיכון השש-שנתי בבית הכרם בירושלים, (כיום: בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים - ליד"ה) מוסד ששימש גם כבית ספר לדוגמה שסייע בהכשרתם של פרחי הוראה מהאוניברסיטה העברית.
לאחר קום המדינה עמד דושקין בראש הוועדה לרפורמה ושינוי ארגון ההוראה באוניברסיטה.
הוא זכה בפרס ישראל לחינוך, בשנת תשכ"ח-1968.
בשנת 1973 זכה בתואר יקיר ירושלים.
לשניים נולדו שתי בנות: כנרת (1922 – 2005 ; נישאה בארצות הברית לוולטר ג'וזף גנסלר, כימאי), ופרופ' אבימה לומברד (1926 – 2008), חלוצה בתחום החינוך.
אחיו הצעיר, שמואל דושקין, היה כנר נודע.
מוסדות החנוך: בשנות תרע"ט-תרפ"א: רשימה סטטיסטית, סודרה על ידי א"מ דושקין, יפו, 1921.
החינוך היהודי בתפוצות - בעיית המורים, אלכסנדר מ' דושקין, ירושלים, 1968.
אלכסנדר ויקטורוביץ' דונסקוי הוא איש עסקים ופוליטיקאי רוסי.
בשנים 2005–2008 היה ראש עיריית ארכנגלסק.
הודיע על רצונו להתמודד לתפקיד נשיא רוסיה בבחירות של שנת 2008 אך בסופו של דבר לא השתתף.
לאחר שרות צבאי, חזר לעיר הולדתו בשנת 1991. תחילה עבר בעבודות מזדמנות אך עד מהרה החל בעסקים פרטיים.
בשנת 1992 הואשם בפלילים ונשפט.
הקים את חברת המסחר "סזון" (Сезон), שהפכה עם הזמן לרשת המרכולים הגדולה במחוז ארכנגלסק.
לטענתו, הוא בוגר שני מוסדות השכלה גבוהה פרטיים: "בית ספר לעסקים של סטוקהולם" (Handelshögskolan i Stockholm) ו"המכון הצפוני ליזמות" (Северный институт предпринимательства) בארכנגלסק, אך יש טענה שהוא זייף את התעודות המעידות אל תאריו.
בנושא נוהלו מספר משפטים ובסופו של דבר נמצא אשם.
עסק בפעילות חברתית - הקים מספר קרנות סיוע ליתומים ולמשפחות נזקקות.
בשנת 2005 התמודד בהצלחה בבחירות לראשות עיריית ארכנגלסק.
ב־31 באוקטובר 2006 הודיע על כוונתו להתמודד לתפקיד נשיא רוסיה.
זמן קצר לאחר הודעתו, נפתחה נגדו חקירה פלילית, בחשד כי זייף את תעודת סיום הלימודים שלו.
דונסקוי טען, שהחקירה היא כלי שנועד לאיים עליו ולגרום לו להסיר את מועמדותו לנשיאות.
לאחר פתיחת חקירות נוספות בסופו של דבר התפטר מתפקיד ראש העיר בתחילת 2008. חלק מהמשפטים שנערכו נגדו הסתיימו בהענשה.
בשנת 2009 עבר להתגורר במוסקבה ופתח מוזיאון של אומנות ארוטית.
בשנת 2011 נכנס לרשימת מועמדים לדומה מטעם מפלגת יאבלוקו.
באוקטובר 2011 הורד מהרשימה בעקבות החלטת ראשי המפלגה.
טיבריוס יוליוס אלכסנדר (ידוע גם כאלכסנדר האָלָבָּארְכֶס) היה פקיד יהודי במינהל הרומאי שפעל במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה.
אחיו היה הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני.
אלכסנדר נולד בסביבות שנת 10 לפנה"ס, למשפחה יהודית עשירה בעלת אזרחות רומאית.
הוא נולד באלכסנדריה או שהוריו התיישבו בעיר לאחר מכן.
יוסף בן מתתיהו כותב כי אלכסנדר "היה גם האלאבארכוס באלכסנדריה וראשון בקרב (היהודים) שם (ביחוש) משפחתו ובעושרו".
על פי הרכב שמו הרומאי המשולש, המשלב שם ענף של בית-האב יווני (אלכסנדרוס), לא סביר שמדובר בייחוס רומאי.
סביר כי היה זה יוליוס קיסר שהעניק את האזרחות לאביו או אפילו סבו של אלכסנדר.
על פי הנאמר בחיבורו של פילון, "על בעלי החיים", לאלכסנדר ולפילון היה קרוב משפחה בשם ליסימכוס, שייתכן אף כי היה אחיהם הצעיר מצד האב.
יוסף בן מתתיהו מציין כי אלכסנדר היה "ידידו משכבר הימים" של הקיסר קלאודיוס.
אמירה זו מרמזת על כך שהשניים די קרובים בגילם.
מכיוון שאין עדות לכך שקלאודיוס ביקר אי פעם במצרים, ניתן להניח כי אלכסנדר שהה לתקופה מסוימת ברומא, ככל הנראה לפני שנת 35, אז ביקר אותו אגריפס באלכסנדריה.
יוסף מספר כי אגריפס הראשון "נתחנך יחד עם קלאודיוס" ברומא..
ייתכן, אם כך, שכמו אגריפס, גם אלכסנדר נתחנך ברומא והיה חלק מחוגו של קלאודיוס וכך נעשה חברו.
אלכסנדר הצטרף למינהל הפקידות הרומאית במצרים ועלה בסופו של דבר לתפקיד האלבארכס (Alabarches), המוכס הראשי במצרים (אם כי המשמעות המדויקת של התואר אינה ידועה בוודאות).
כמו כן הוא הפך למקורב לשושלת היוליו-קלאודית.
יוסף מציין כי אלכסנדר שימש כ"אפוטרופוס" של אנטוניה הצעירה, אמו של קלאודיוס.
ההסבר הסביר ביותר לשימוש במילה זו, הוא שאלכסנדר היה מופקד מטעם אנטוניה על נכסיה הקרקעיים במצרים ועל שליחת ההכנסות הכספיות לרומא.
מסקנה זו הובילה את החוקר ניקוס קוקינוס (Nikos Kokkinos) לזהות את אלכסנדר עם אדם בשם "גאיוס יוליוס אלכסנדר", שהחזיק בקרקע שמאוחר יותר נמכרה או הועברה לידי אנטוניה.
בזכות תפקידו, הפך אלכסנדר לאיש עשיר.
הוא עשה שימוש בחלק מרווחיו למימון ציפוי הזהב והכסף של תשעה משערי המקדש ובין השנים 32–35 לספירה הלווה סכום כסף גדול לקיפרוס, אשתו של אגריפס הראשון, כדי שזה יוכל לשלם את חובותיו.
בעקבות פרעות ביהודי אלכסנדריה, בשנת 40/39 יצאה לרומא משלחת של יהודי העיר, במטרה להבטיח כתב זכויות ליהודי העיר מן הקיסר קליגולה.
יוסף בן מתתיהו מציין כי "בראש משלחת היהודים עמד פילון, איש מפורסם מכול־וכול, אחיו של אלכסנדר האלאבארכוס".
נראה כי אלכסנדר נזכר כאן לטובת הקוראים שלא שמעו על פילון, אולם כן יודעים על אחיו העשיר.
אלכסנדר גם נזכר כמי שאינו נוכח במשלחת.
עם זאת, ייתכן כי לאחר ששמע על אי הצלחתו של פילון להציג את עמדת היהודים בפני קליגולה, יצא בעצמו לרומא, כדי לסייע למשלחת בכספו ובמעמדו, וזאת משום שיוסף מציין מאוחר יותר כי אלכסנדר נאסר ברומא על ידי קליגולה בשל "כעסו" של הקיסר.
אלכסנדר שוחרר מכלאו כשקליגולה נרצח בשנת 41 וקלאודיוס עלה לכס הקיסרות.
חברו, אגריפס הראשון, הומלך אז על ידי הקיסר למלך יהודה.
ייתכן שקלאודיוס העלה את אלכסנדר לדרגת פרש.
ידוע על שני בנים של אלכסנדר: טיבריוס יוליוס אלכסנדר ואחיו הצעיר מרקוס, שהתחתן עם ברניקי, בתו של אגריפס הראשון.
בכל כתבי פילון שיש בידינו, ישנה התייחסות אחת בלבד לאחיו, בחיבור "על בעלי החיים" (De Animalibus 8, או "אלכסנדר"), וגם היא עקיפה, ללא ציון שמו.
בקטע זה בחיבור, מתואר מפגש בין פילון לאחיינו, טיבריוס אלכסנדר, בעקבות הפצרתו העיקשת של אלכסנדר בבנו, לקבל הדרכה וייעוץ מדודו.
שנת מותו של אלכסנדר לא ידועה, ולא ידוע אם היה בחיים בעת שבנו הבכור, טיבריוס, השתתף כמצביא רומאי בהתקפה על ירושלים ובהחרבה שלה ושל בית המקדש בשנת 70.
ישנן עדויות לכך שצאצאיו של אלכסנדר נעשו סנאטורים רומאים ועשו חיל ברומא במשך מאות שנים.
אלכסנדר דנילוב (נולד ב-10 בנובמבר 1969) הוא קלע אקדח ישראלי-רוסי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא ייצג את רוסיה ואת ישראל ייצג בשתי אולימפיאדות (סידני 2000 ואתונה 2004).
דנילוב הוא בכיר קלעי האקדח של ישראל.
הוא זכה במקום שני באליפות אירופה 1995 בתרגיל 50 מטר באקדח חופשי.
ב-1997 דנילוב, שייצג את רוסיה, סיים חמישי בתחרות אקדח אוויר בגביע העולם במינכן.
ב-1999 זכה במקום הראשון (ייצג את ישראל) באליפות אירופה שנערכה בארנהם, הולנד, בתרגיל 10 מטר (אקדח אוויר).
ב-2000 זכה במקום ראשון באליפות אירופה במינכן בתרגיל אקדח אוויר.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא נפסל מהשתתפות בתרגיל אקדח אוויר.
בבדיקה נמצא שמשקל ההדק (כוח הלחיצה) נמוך מהמשקל הסטנדרטי (500 גרם).
הוא קבע תוצאה של 574 שלא הספיקה לעלייה לגמר.
בתרגיל באקדח חופשי קבע תוצאה של 556 נקודות, תוצאה שלא הספיקה לעלייה לגמר.
ב-2001 זכה במדליית ארד בגביע העולם באטלנטה.
בטורניר סבב הגביע העולמי של 2002 שנערך בפינלנד, סיים רביעי בתרגיל אקדח חופשי ושני בתרגיל אקדח אוויר.
באליפות אירופה ב-2003, סיים במקום התשיעי בתרגיל אקדח חופשי.
ב-2004 זכה במדליית ארד בגביע העולם בבנגקוק.
ב-5 באוגוסט 2004, זכה בגראנד פרי הצ'כי עם 668.7 נקודות, ובכך קבע שיא ישראלי חדש.
באולימפיאדת אתונה (2004), הגיע למקום 15 בתרגיל אקדח חופשי.
בתרגיל אקדח אוויר סיים במקום 20 ולא עלה לגמר.
בתחרות שנערכה במינכן מאי 2008 השיג דנילוב את הקריטריון הבינלאומי לאולימפיאדת בייג'ינג אך לא את הקריטריון הישראלי.
ערעורו לוועד האולימפי הישראלי בנושא זה נדחה.
אשתו, אולגה דנילוב, היא ספורטאית בענף החלקה מהירה במסלול קצר וייצגה את ישראל באולימפיאדת החורף ב-2002. השניים מתגוררים עם בתם ניקול במטולה.
(Alexandre Dumaine, 26 באוגוסט 1895 - 2 באפריל 1974) היה שף צרפתי, ידוע בעיקר על ידי פעלו במסעדה הגסטורנומית היוקרתית "הוסטלרי דה לה קוט ד'אור" בסולייה, בורגונדיה.
זכה בשלשה כוכבים במדריך מישלן האדום בעת פעילותו בין השנים 1935–1964.
אלכסנדר דימן נולד בשנת 1895 ביישוב דיגואן שבחבל בורגונדיה.
בשנת 1907, בגיל 12 התחיל חניכות במלון "הוטל דה לה פוסט" בפרה-לה-מוניאל באזור הולדתו.
מאוחר יותר עבד לעבוד בוישי בחבל אוברן, במלון קרלטון, אחר כך ב"קפה דה פארי" וב"פאלה אליזה".
בגיל 27 יחד עם אשתו, ז'אן דימן, עבד בחברה הכללית למסעדות גסטרונומיות באלג'ריה הצרפתית.
גולת הכותרת של פעילותו: מסעדת "הוסטלרי דה לה קוט ד'אור"
אחרי עשור באלג'ריה, התגעגע לצרפת.
בשנת 1932 פתח, שוב בעזרת אשתו, את המלון והמסעדה "הוסטלרי דה לה קוט ד'אור" ביישוב סולייה Saulieu, בחבל ילדותו, בורגונדיה, על הכביש RN6, לא רחוק מהכביש RN7 המוביל מפריז לקוט ד'אזור.
תוך זמן קצר הגיע, עם שלשה כוכבים ב"מישלן", לפסגות המקצוע והפך לאחד משלושת השפים הגדולים של צרפת שבין שתי מלחמות העולם, לצידם של פרנאן פואן בוייאן ואנדרה פיק בוולאנס.
עם לקוחותיו המפורסמים שנהגו לעצור לא פעם במסעדתו בדרך מפריז לריביירה נמנו אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, רנייה השלישי, הנסיך של מונקו, אדית פיאף, סלבדור דאלי, סשה גיטרי, אורסון וולס, אגה חאן הרביעי, הגנרל ז'ואן, צ'ארלי צ'פלין, ויוויאן לי, מיסטנגט, גרי קופר ואחרים.
אחרי שפרש בשנת 1964, בגיל 69, כתב יחד עם אנרי קלו- ז'וב ועם הפאטיסייה רוז'ה ארנו, את הספר "המטבח שלי", ספר מתכונים וזכרונות.
במתכונים שמופיעים בספר אפשר למצוא את ה"טרין דה בקאס שוד או שמברטן", (ה"בקאס" הוא סוג של צפורים חרטומנים, שמברטן הוא מין יין אדום מבורגונדיה) "טמבאל דה ברושה" (ברושה = סוג של דג טורף החי במים מתוקים, Esox).
מסעדתו, "לה קוט ד'אור" עברה מידיו לבעלות השף קלוד ורז'ה (מ"לה בארייר דה קלישי" בפאריז) ומשנת 1982 לניהולו של ברנאר לואזו.
היא נותרה אחד ממוסדות המופת של האמנות הקולינארית הצרפתית, עם 3 כוכבים ב"מישלן" בשנת 1991. אחרי התאבדותו של ברנאר לואזו שרביט הניהול עבר לידי תלמידו ועוזרו, פטריק ברטרון.
דימן לא הסתיר את העובדה שסוד ה"גראן קויזין" הצרפתי נמצא במסורת המטבח הכפרי של ארצו.
ככר ביישוב סולייה נקרא לכבודו - Square Alexandre Dumaine.
ביישוב מאקון בחבל בורגונדיה הוקם בית ספר תיכון מקצועי ע"ש אלכסנדר דימן עם התמחות בעיקר בענפי שירותים, כולל מלונאות, תיירות וטבחות.
אלכסנדר מישל ז'ראר דֶסְפְּלָה (בשם מלא בצרפתית: Alexandre Michel Gérard Desplat; נולד ב-23 באוגוסט 1961) הוא מלחין סרטים צרפתי.
הוא היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר להלחנת הפסקול הטוב ביותר וזכה פעמיים בשנת 2015 עבור הסרט מלון גרנד בודפשט ובשנת 2017 עבור צורת המים.
היה מועמד לעשרה פרסי באפט"א, וזכה שלוש פעמים: בשנת 2011 עבור הסרט נאום המלך, בשנת 2015 עבור מלון גרנד בודפשט ובשנת 2017 עבור צורת המים.
היה מועמד לאחד עשר פרסי גלובוס הזהב, וזכה פעמיים עבור הסרט הצעיף הצבעוני בשנת 2007 וצורת המים ב-2017. בנוסף זכה פעמיים בפרס גראמי, שלוש פעמים בפרס סזאר ופעם אחת בפרס סטלייט.
דספלה נולד בפריז לאב צרפתי ולאם יווניה, אשר נפגשו באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בגיל חמש החל לנגן על הפסנתר, וכן למד לנגן על חצוצרה וחליל.
הוא למד מוזיקה בצרפת ובארצות הברית, בין השאר עם המלחין הנודע יאניס קסנאקיס.
בין הסרטים שלהם הלחין מוזיקה: המלכה, ג'ולי וג'וליה, הסיפור המופלא של בנג'מין באטן, דמדומים 2: ירח חדש, סופר הצללים, נאום המלך, סוויטה צרפתית, הארי פוטר ואוצרות המוות, כוננות עם שחר, ארגו, שומרי האגדות, משחק החיקוי, מלון גרנד בודפשט, מבעד לעדשה ואחרים.
בנוסף למוזיקה לסרטים אלכסנדר דספלה כתב מוזיקה להצגות תיאטרון לרבות תיאטרון בובות של פיליפ ז'נטי.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026הפסקול הטוב ביותרפרנקנשטייןפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עלילתיפרנקנשטייןהפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט מדע בדיוני/פנטזיהעולם היורה: חיים חדשים
אלכסנדר פטרוביץ' דובז'נקו נולד ב-29 באוגוסט 1894 בסוסניציה שבמחוז צ'רניהיב - נפטר ב- 25 בנובמבר 1956, מוסקבה.
היה במאי קולנוע בברית המועצות, סופר אוקראיני, תסריטאי וזוכה תואר אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה (1950), חתן פרס לנין (1959, לאחר מותו) ופעמיים חתן פרס סטלין (1941, 1949).
הוא מוזכר פעמים רבות כאחד מיוצרי הסרטים הסובייטיים הראשונים החשובים ביותר, לצד סרגיי אייזנשטיין ווסבולוד פודובקין, כמו גם היותו חלוץ תיאורית המונטאז' הסובייטית .
דובז'נקו נולד בשנת 1894 למשפחת איכרים נוצרייה מרובת ילדים במחוז ויוניצ'י באזור סוסניציה שבמחוז צ'רניהיב (כיום התחום העירוני סוסניציה, אחד המרכזים האזוריים של האזור צ'רניהיב).
דובז'נקו היה נין למספר סיפורים ובתור מורה בבית, הדבר השפיע רבות על התפתחותו של דובז'נקו (שכינויו כילד היה "סשקה").
הוריו לא ידעו קרוא וכתוב.
מצבם הכלכלי היה ממוצע, הם היו בעלי אדמות אך אדמתם לא הניבה רווח כלכלי.
לדובז'נקו היו 14 אחים, אך בעקבות תחלואה גבוהה נפטרו כולם חוץ מאלכסנדר ואחותו פאולינה.
זיכרונות הילדות של דובז'נקו מהולים במוות והוא כתב על אמו: "נולדה לשירים, בכתה כל חייה, ליוותה לנצח".
דובז'נקו למד בבית הספר היסודי של סוסניצה, וכדי לממן את שכר הלימוד נאלץ אביו למכור חלק מאדמתו.
דובז'נקו היה תלמיד מצטיין, דבר שהעלה בו ספקות עד כדי כך שלימים הוא טען כי "המורים לא יודעים הרבה ולכן הם חושבים שאני סטודנט מצטיין...".
הוא קרא הרבה, עד כדי כך שאמו נזפה בו לפעמים.
הוא היה נער חולמני, הוא האמין שהוא כל יכול וחלם להיות אדריכל, צייר, רב חובל או מורה.
בשנת 1911, דובז'נקו החל ללמוד במכללה להוראה בגלוקובסקי והיה התלמיד הצעיר ביותר מבין כל התלמידים.
על הלימודים בגלוקובסקי דובז'נקו כתב: "פה חדלתי להאמין באלוהים".
כשסיים את לימודיו ב-1914 נשלח ללמד בבית הספר יסודי בז'יטומיר, שם עקב מחסור במורים, הוא לימד מדעי הטבע, התעמלות, גאוגרפיה, פיזיקה, היסטוריה וציור.
בשנת 1917 ניסה להתקבל לצבא אך לא גויס בעקבות בעיית לב, לכן עבר לקייב והתחיל ללמוד כלכלה באוניברסיטת המסחר של קייב.
באותה שנה התחיל ללמוד במכללה לאומנות בקייב.
בשנת 1918 בהיותו יושב הראש של מכללת המסחר ארגן דובז'נקו עצרת סטודנטים נגד גיוס לשורות צבא ההטמן (הצבא האוקראיני).
בזמן פיזור ההפגנה נהרגו כ־20 סטודנטים ורבים נפצעו.
דובז'נקו הפסיק את לימודיו במכללה לאומנות אך המשיך ללמוד כלכלה באוניברסיטה עד 1920/1921 מבלי לסיים ולהשלים את לימודיו.
דובז'נקו הוביל להחזרת וחילופי שבויי מלחמה בפולין.
בתחילת פברואר 1922 הועבר דובז'נקו לתפקיד מזכיר קונסוליית המסחר של ברית המועצות בגרמניה, באותה תקופה החל לצייר קריקטורות שפורסמו בעיתון ה"האמר" בארצות הברית וכשהבין שלא יוכל לשלב את עבודתו עם הציור ביקש ללמוד גרפיקה בגרמניה.
הוא למד שנה אחת בבית ספר פרטי לאומנות אצל פרופסור וילי גיקל המתמחה באקספרסיוניזם.
בקיץ 1923 התיישב בחרקוב, הבירה של אוקראינה הסובייטית באותה תקופה, ומצא את עצמו בחברת רומנטיקנים ספרותיים וסופרי הפוטוריסטים אוקראינים.
דובז'נקו עבד כמאייר בעיתון "ידיעות" וקריקטוריסט תחת שם העט "Sashko" ונודע כמאייר של ספרים, לדוגמה "רכבות כחולים" של פיטר פאנץ'.
לעיתים קרובות הקריקטורות שלו המכוונות היטב וידידותיות הופיעו בעיתונים אחרים.
בשלב זה, הוא בקשר הדוק עם האיחוד הספרותי "הארט" (שנוצר בינואר 1923) שלו השפעה על הקולנוע.
ההשראות היצירתיות והאידאולוגיות של ה "הארט" היו אלן בלקיטין ומייק יוגנסן.
לאחר קריסתה של "הארט" דובז'נקו שיתף פעולה עם הקהילה הספרותית, הסופרים האוקראינים VAPLITE.
בחרקוב באותה תקופה, רק התיאטרון נחשב לאומנות דרמטית, אשר לא עניינה את דובז'נקו.
בשלב זה, הוא פיתח תפיסה קולנועית משלו והחליט לנטוש את התיאטרון.
דובז'נקו סלל את דרכו לקולנוע, למרות חוסר הניסיון או ההשכלה שלו בתחום החדש.
הוא החל לעבוד באולפן קולנוע HFSA שבאודסה.
בשנת 1925 התמחה בסרט "הצבא האדום".
הוא החל בתפקיד במאי תוך כדי עבודה בקבוצת הקולנוע של ארנולד קורדיום בעת יישום הסרט "מאחורי היער" (על מלחמת המעמדות בכפר).
דובז'נקו כתב את התסריט לסיפור הילדים, "וסיה הרפורמיסט".
יורי ינובסקי, שעבד ב- HFSA באודסה, דחה את התסריט, אבל אחרי דיון בוועדת מוסקבה החלו תהליכי ההפקה של הסרט.
פאוסט לופטינסקי, שהתחיל את ההפקה, עזב את הצילומים במפתיע.
לאחר הצעת פאבל נאצ'סה בשנת 1926 דובז'נקו נסע לאודסה כדי להמשיך בבימוי הסרט.
במעבר לסרט, דובז'נקו תכנן להקדיש את עצמו, כפי שחשב אז, רק לז'אנר קומי וסרטי קומדיה.
על הסט של "וסיה הרפורמיסט" מפאת חוסר ניסיון ואי שליטה בטכניקה, יצר תקרית לאחר תקרית.
הוא נאלץ לעזוב את המקום, והשאיר את הצלם רון יוסף לסיים את הסרט.
בצילומי סרט זה והסרט "פרי אהבה" הוא נפגש עם הצלם דניל דמוצקי, אשר בהמשך עבד איתו על סרטים רבים נוספים בקולנוע האוקראיני.
דובז'נקו הגיע לאודסה עם תסריטו הראשון, "המלך", סאטירה על ניקולאי השני.
הגזמה טראגית על המלחמה הסתמית, כאשר חייל שמעולם לא נלחם, נידון למוות, ולאחר מותו מקבל מענק כבוד.
דובז'נקו הציע את התסריט לצ'ארלי צ'פלין, אך לא נענה.
אלכסנדר דובז'נקו הכריז עצמו לראשונה כמאסטר מעניין ומקורי לאחר צילום הסרט "זבניגורה" (1928), בו באופן יוצא דופן חיבר אפוס מהפכני, סאטירה ושירה.
בשנת 1930, צילם את אחד מסרטיו המפורסמים ביותר "אדמה" אשר קיבל הוקרה בברית המועצות ומחוצה לה.
בשפה קולנועית חדשנית דיבר הבמאי על המאבק למען הקולקטיב, תהליכים חברתיים, אשר שברו את היסודות של חיי איכרים.
בהמשך יצר סרטים נוספים כמו "איוואן", "איירוגרד", "שורס." במהלך עבודה על הסרט "איוון" (1932) דובז'נקו התקרב לסטלין, הם התכתבו באופן קבוע.
הוא התארח אצלו לעיתים תכופות.
הסרט "שורס" (1939) צולם לפי הוראה ישירה של סטלין, אשר מיד התערב בתהליך יצירת הסרט.
בהדרגה מתגלות סתירות בין השקפת עולמו הפרטית של האמן אל מול האידאולוגיה הממשלתית הרשמית.
בשנת 1934 דובז'נקו עזב את אוקראינה ועבר למוסקבה, מחשש לגל של דיכוי.
מסוף שנות ה-30, הוא פינה יותר זמן לספרות והכנת תסריטים לסרטים הבאים.
במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה צילם כמה סרטים תיעודיים וכתב מאמרים עיתונאיים.
ב-1943 כתב תסריט לסרט "אוקראינה בלהבות", לאחר דיון בממשלה הקומוניסטית, התסריט קיבל הערכה שלילית ביותר של סטלין ולא אושר להפקה.
בשנת 1944 שמו של הסרט הפואטי "החיים בצבע" של דובז'נקו על חייו של הבוטנאי רוסי איוואן מיצ'ורין שונה ל "מיצ'ורין", למען עקרונות אידאולוגיים.
הסרט שונה ותוקן כל הזמן בניסיונות לרצות את דרישות הצנזורה.
על פי חלק מהמבקרים, התוצאה הייתה עבודה ריקה מתוכן שאינה מכילה שום דבר פרט לתעמולת פתוס.
מבקרים אחרים טוענים כי למרות שינויים למען האידאולוגיה, הסרט התברר כטוב והפך לאירוע בקולנוע הסובייטי.
במהלך הצילומים דובז'נקו לקה בהתקף לב.
גורל עצוב אפילו יותר פקד את הסרט האחרון של דובז'נקו "להתראות, אמריקה!".
הסרט תוכנן כתעמולה ממשלתית לפי מוטיב הספר "אנאבל בקרד", בריחת פליטה מארצות הברית לברית המועצות.
דובז'נקו החל לשנות ולתקן בלי סוף את הסרט, בניסיון לצלם נכון מבחינה אידאולוגית.
אף על פי שהסרט היה כמעט מוכן, דובז'נקו קיבל הוראות מהקרמלין להפסיק לצלם והסרט נשאר לא גמור.
"להתראות, אמריקה!" היה בארכיון 46 שנים, ורק בשנת 1995 עלה על המסכים.
בשנותיו האחרונות עסק דובז'נקו בעבודת הוראה ב-VGIK.
הוא המשיך לעבוד על תסריטים עתידיים לסרטים וחלם לחזור למולדתו, אוקראינה, אך לא היה יכול לעשות זאת ללא אישור רשמי של הרשויות.
דובז'נקו החל לכתוב תסריט לרומן האפי, "שער הזהב", אשר בו ראה מחדש את רגעי המפתח בהיסטוריה של אוקראינה.
אלכסנדר דובז'נקו מת ב-25 בנובמבר 1956 מהתקף לב בבית נופש ב"פרדלקינו", לפני היום הראשון של צילום הסרט החדש שלו "פואמה על הים." הוא נקבר בבית העלמין נובודוביץ' במוסקבה.
דובז'נקו לא הספיק ליישם רבים מן התסריטים שלו.
לאחר מותו, אשתו, הבמאית יוליה סולנצבה, צילמה את הסרטים לפי התסריטים שלו, "פואמה על הים", "סיפור של שנים לוהטות" ו"הדסנה הקסומה".
מאז 1960 בסוסניצה פועל מוזיאון בזיכרון עבור ה"קלאסיקה של הקולנוע" (דובז'נקו).
בשנת 1957 מתווסף השם דובז'נקו לאולפן סרטים אומנותיים של קייב.
בשנת 1960 הוקמו לוחות זיכרון, באולפן סרטים אומנותיים של קייב ובבית בו הוא גר בין השנים 1935-41 ברחוב קרל ליבקנכט 10, (ברונזה, תבליטים מגרניט והפסל ח"כ ורונסקי).
בשנת 1964 באולפן סרטים בקייב הוקם פסל טורסו (נעשה על ידי הפסל, ל.ב.
בשנת 1972 מאושרת מדליית זהב בשם א.פ.
דובז'נקו "עבור הסרט המלחמתי הפטריוטי הטוב ביותר".
בשנת 1994 בצו נשיא אוקראינה הוקם ארכיון סרטים מדיני, המכונה בשם, המרכז הארצי של אלכסנדר דובז'נקו.
בשנת 1994 בצו נשיא אוקראינה הוקם פרס מדינתי על שם דובז'נקו בתחום יצירת הסרטים.
מאז 2004 בסוסניצה (אזור צ'רניהיב), כאשר היו חגיגות ה-110 לדובז'נקו, נערך פסטיבל קולנוע נוער אוקראיני בשם "על גלי הדסנה הקסומה".
רחובות נקראים בשם דובז'נקו, במוסקבה [14], רמנקה [15], קייב [16], אודסה, ועיר נובה קחובקה.
באודסה, בבניין הראשי של אולפן קולנוע של אודסה מוקם לוח זיכרון.
מוקמים לוחות זיכרון בבתים שבהם הוא התגורר, בקוחבקה החדשה (רחוב לנין, 19) ובברלין (ביסמרקשטרסה, 69).
קולנוע על שם דובז'נקו בחרקוב ובצ'רניהיב.
נושאי העבודות מוקדמות של דובז'נקו מחוברים באופן הדוק עם הלהט המהפכני והופעת הקולנוע הסובייטי.
שבי אחרי עושר האפשרויות האמנותיות של השפה הקולנועית, הפך דובז'נקו טריבון לוהט של המהפכה הפרולטרית.
כך, העלילה של הסרט "ארסנל" - מרד פועלים במפעל בקייב, "איירוגרד" מספר את ההגנה על הגבולות המזרחיים של ברית המועצות נגד אויבי המהפכה.
בסרטים הראשונים של המאסטר הצופה יכול לראות שילוב של ז'אנרים רבים, סאטירה, הגרוטסקיות, אגדות ואפוס מהפכני.
בתקופה שלפני המלחמה ניתן לייחס לדובז'נקו התפתחות אמנותית ראשונית לפיתוח אמצעים אומנותיים לסרטים דוקומנטריים מלחמתיים.
בניית קומפוזיציה, עבודה ברורה על כל פריים - תכונות אלו מאפיינים את דובז'נקו כמאסטר בוגר.
אידאולוגיה עוברת למקום השני ומוחלפת על ידי ערכי הנצח.
בניגוד להתנהגות הדינמית של אייזנשטיין, המצלמה של דובז'נקו סטטית ומזכירה צילום סטילס.
אומץ פתרונות תסריטאיים, שינויים טבעיים בלוקיישנן, היעדר הדבקות ומעברים הפתיעה אפילו את הבמאים הנערצים העכשוויים.
למונטאז' החדשני של דובז'נקו הייתה השפעה עמוקה על עולם הקולנוע.
קוזינצב כתב על התרשמותו מסרטי דובז'נקו:
במשך כל האומנות של דובז'נקו מחלחל נושא של אחדות בין האדם לטבע.
במיוחד זה מתבטא בבירור בסרט "אדמה" וסרט "החיים בצבע" שהושחת על ידי הצנזורה.
הוא אינו מעוניין באסתטיקת הקולנוע, דובז'נקו כאמן מעוניין בערך הייחודי של חיי אדם.
1927 - "מזוודת השליח הדיפלומטי"
1939 - "בוקובינה, אדמה אוקראינית"
1943 - "הקרב על אוקראינה הסובייטית שלנו"
1945 - "ניצחון בגדה הימנית של אוקראינה"
1959 - "פואמה על הים" (הסרט לא הושלם על ידי המחבר)
1960 - "סיפור של שנים לוהטות" (הושלם על ידי יוליה סולנצובה)
1965 - "הדסנה הקסומה" (הושלם על ידי יוליה סולנצובה)
1934 - פרס פסטיבל הסרטים של ונציה לסרט "איבן".
1941 - פרס המדינה ע"ש סטלין מדרגה ראשונה לסרט "שורס".
1949 - פרס המדינה ע"ש סטלין מדרגה שנייה לסרט "מיצ'ורין".
1959 - פרס לנין לתסריט ספרותי "פואמה על הים" (לאחר מותו).
אלכסנדר דיטיאטין היה מתעמל סובייטי.
אלוף אולימפי (מוסקבה 1980), פעמיים ברציפות אלוף עולם (1979 ו-1981) בקרב רב אישי.
זוכה ב-11 מדליות אולימפיות, מהן 3 מדליות זהב, 7 מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
זוכה 12 מדליות מאליפויות עולם, מהן 7 מדליות זהב וזוכה 6 מדליות מאליפויות אירופה מהן 2 מדליות זהב.
אלכסנדר דיטיאטין נולד בלנינגרד והחל להתאמן בגיל 9. בשנת 1973 זכה באליפות ברית המועצות לקבוצת גילו.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1975 זכה במדליית זהב בקרב-רב אישי.
באליפות אירופה שנערכה בברן אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף בתרגיל על מקבילים ושתי מדיות ארד בקרב-רב אישי ובתרגיל על טבעות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היה הצעיר בנבחרת הסובייטית בהתעמלות מכשירים.
הוא זכה בשתי מדליות כסף, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הטבעות.
הוא סיים במקום רביעי בתחרות קרב רב אישי.
בשנת 1977 נפצע ולא יכול היה להמשיך בהשתתפות בתחרויות.
באליפות העולם שנערכה בשטרסבורג 1978 זכה ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובטבעות ומדליית ארד בקרב רב אישי ובתרגיל קרקע.