tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות כך הוטל חרם על גיורים בארגטינה בידי
הרבנים שאול דוד סותהון (בואנוס איירס) ואהרון הלוי גולדמן (מוזסוויל).
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו שידורי רדיו כאשר בדרך כלל הם היו ביידיש ובספרדית במקביל.
שמואל גלזרמן היה בין מנחי התוכניות הפופולריים.
בשנת 1934 נפתח בית ספר ראשון של בית הספר שלום עליכם שבהמשך התפתח לרשת בתי ספר שפועלת עד היום.
בתחילת שנות ה-30 התרחשה פרשת צבי מגדל שבמרכזה היו יהודים.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 היו יוצאים לאור מספר עיתוני ילדים ביידיש (למשל "חבר'ל" אותו ייסד וערך שניאור וסרמן).
בשנת 1939 זליק מאזור ואביגדור שפריצר החלו להוציא עיתוני ילדים ביידיש נוספים.
ב-1946 ברחו פושעים נאצים בזהות בדויה לארגנטינה ומצאו בה מקלט.
לאחר הקמת מדינת ישראל כונן הנשיא פרון קשרים דיפלומטים עם המדינה החדשה.
לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן וחטיפתו לישראל ללא תיאום עם הממשלה גרמו לגל מחאות נרחב בארגנטינה, וכן לגל התקפות אנטישמיות שהובילו לגל עלייה בקרב יהודי ארגנטינה.
בשנת 1959 מונה דוד בלכר לשר בממשלת ארגנטינה והיה היהודי הראשון שקיבל משרה זו.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1960 נספרו 176,000 יהודים.
מלבדם נמנו 930,000 אנשים שהצהירו שהם אינם שייכים לשום דת, אך מעריכים שחלקם יהודים שהסתירו את דתם מפחד השלטונות.
נתונים אחרים מספר השנתי היהודי האמריקאי מצביעים על כך שעד לשלטון החונטה הצבאית בארגנטינה חיו בה בשנות השישים כחצי מיליון יהודים.
בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה נעלמו ונרצחו בין 9,000 ל-30,000 אזרחים במהלך המלחמה המלוכלכת, ומעריכים שכעשרה אחוז מהם היו יהודים, על אף שהיהודים היוו רק 1% מהאוכלוסייה.
פעילים יהודים, דוגמת הרב מרשל מאייר וניצולת השואה שרה רוס שהייתה מייסדות ארגון אמהות פלאסה דה מאז'ו, נאבקו לחשיפת פשעי המשטר.
בנוסף סבלה הקהילה מגל של אנטישמיות.
עם זאת, מדינת ישראל קיימה יחסים קרובים עם החונטה, סיפקה לה נשק רב, אימנה והכשירה את כוחות הביטחון של המשטר.
נושא הנעדרים והנרצחים היהודים בארגנטינה על לראשונה בוועדת הקליטה של הכנסת כבר בשנת 1977, בעקבות דיווחים של עולים חדשים וקרובי משפחה בישראל.
באוקטובר 1983 עתרו 6 עולים מארגנטינה לבג"ץ בדרישה שממשלת ישראל תדרוש באופן רשמי מידע על הנעדרים היהודים.
במרץ 2016 הגישו שורה של פעילים ישראלים שעלו מארגנטינה, בקשת לחשיפת מסמכים אשר מתעדים את הקשרים של המשטר הישראלי עם החונטה, על פי חוק חופש המידע.
מהמסמכים עולה כי ישראל קיימה קשרים עם המשטר בידיעה מלאה כי הוא מבצע רצח המוני, כולל רצח יהודים בשיעור חריג לעומת חלקם באוכלוסייה.
בסוף 1983 הוערך מספר היהודים במדינה בכ-300,000. במהלך שנות השבעים והשמונים כ-23 אלף מהיהודים במדינה עלו לישראל.
בשנות ה-90 נערכו פיגועים נגד מרכזים יהודיים בבואנוס איירס.
הפיגועים יוחסו לאיראן, ושלטונות המדינה פתחו בחקירה לגילוי האשמים.
באפריל 1992 פוצצה שגרירות ישראל, ונהרגו 32 איש.
ב-1994 פוצץ המרכז הקהילתי היהודי (AMIA), נהרגו 85 אנשים ונפצעו למעלה ממאתיים.
ב-18 בפברואר 2015 נטליו אלברטו ניסמן שהיה התובע הפדרלי שעמד בראש החקירה על שורת הפיגועים במוסדות יהודים בשנות ה-90 נמצא ירוי בביתו שעות ספורות לפני שהיה אמור להעיד בבית המשפט ולהגיש צו מעצר נגד הנשיאה כריסטינה קירשנר.
בראש התביעה מינו שופטת חדשה שתמשיך את עבודתו של ניסמן.
בעקבות המשבר הכלכלי שפקד את המדינה ב-2001, התגברה גם העלייה לישראל.
ראש הממשלה אריאל שרון אף הסמיך את ארגון "נתיב" לארגן את העלייה מארגנטינה, ובשני העשורים שמאז מספר העולים הארגנטינאים בישראל עמד על מעל 10,000.
בשנת 2013 גבריאל דוידוביץ' מונה לרב ראשי של ארגנטינה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2022.
נכון ל-2017 חיים בארגנטינה כ-180,000 יהודים, בעיקר בבואנוס איירס.
הקהילה מפעילה בתי ספר יהודים ושומרת על מאות בתי כנסת.
ארגונים מקומיים מחזקים את התרבות העברית והיהודית ואת הקשר עם מדינת ישראל.
הארגון היהודי הגדול ביותר הוא AMIA, שנוסד ב-1894. בראשו עומד, נכון ל-2023 דר' עמוס לינצקי.
הקהילה היהודית בבואנוס איירס נחשבת לציונית ורבים מחבריה עלו לארץ.
בעיר פעילים מספר בתי ספר יהודים, חילונים, דתיים וחרדים, וכמו כן פעילות תנועות הנוער בני עקיבא, עץ חיים, השומר, יונה ועוד.
בארגנטינה קיימים יישובי פאר שהם מעין מועדונים קטנים וסגורים ובהם מתגוררים יהודים בני המעמד הגבוה, בעיקר בסופי שבוע.
מועדונים אלו מקיימים פעילויות חברתיות ואירועי ספורט.
בין מועדונים אלו: "הכח" (Hacoaj) ו"סיסאב" (Cissab).
בבואנוס איירס רוב היהודים מרוכזים בשכונת אונסה (Once), אך יש גם לא מעט יהודים שחיים בשכונות ויז'ה קרספו (Villa Crespo), פלורס (Flores), בלגרנו (Belgrano) ואווז'נדה (Avellaneda).
בבואנוס איירס כיום יש בתי חב"ד רבים פעילים.
בפברואר 2019 הותקף רבה הראשי של הקהילה, גבריאל דוידוביץ', בביתו.
אלמונים פרצו לביתו בשעת לילה, הכו את דוידוביץ' ואמרו לו: "אנחנו יודעים שאתה רב הקהילה היהודית".
יהדות בולגריה היא קהילה יהודית מרובת קהלים, המתקיימת באזור בולגריה מהמאה ה־2 ועד ימינו.
ב־1945 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה 49,172 תושבים.
ראשוני היהודים בבולגריה היו הרומניוטים.
עדויות לקהילות מתקופת הקיסרות הרומית נמצאו בכפר גיגן ובערים פלובדיב וקיוסטנדיל.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה (681–1018) שימשו יהודי בולגריה מתווכים מול ממלכת הכוזרים, ובתקופת האימפריה הבולגרית השנייה (1185–1422) נהנו מחופש פולחן ועיסוקים חסרי תקדים באירופה של ימי הביניים.
בשלהי המאה ה־14 הגיעו לאזור בולגריה מגורשים מממלכת הונגריה ובמהלך המאה ה־15 הגיעו לשטחה מגורשים גם מצרפת ומבוואריה.
בשלהי המאה ה־15 הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית, ובכלל זה לבולגריה, מגורשי ספרד ופורטוגל בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני.
יהודי ספרד, שהיו אוריינים רב־לשוניים והיו בהם סוחרים ואומנים, השתלבו במערכת הכלכלית העות'מאנית ושגשגו.
בעבר היה מקובל לחשוב כי בשל גודלה של הקהילה הספרדית נטמעו בה בהדרגה בני קהילות הרומניוטים, האשכנזים והיהודים מהונגריה.
הרעה הדרגתית אך משמעותית חלה במצבם הכלכלי של יהודי בולגריה בשל מלחמות רבות אשר פרצו באזור בעקבות שקיעתה ההדרגתית של האימפריה העות'מאנית.
אל שטחי בולגריה הגיעו פליטים יהודים רבים שנמלטו בעקבות נסיגת הצבא העות'מאני מהשטחים שאיבדו העות'מאנים באירופה.
ב־1878, לאחר המלחמה העות'מאנית–רוסית, זכתה נסיכות בולגריה בעצמאות בפועל, מתוקף החלטות קונגרס ברלין.
החוקה הבולגרית החדשה הבטיחה זכויות נרחבות למיעוטים בנסיכות והקהילה מינתה רב ראשי שהובא מחוץ לגבולות בולגריה וניהלה את הקהילות ביישובים השונים באמצעות קונסיסטוריה מרכזית.
לאחר עצמאות בולגריה התבססה מערכת החינוך היהודית באמצעות בתי הספר של רשת כל ישראל חברים ובמקביל הוחל בהקמתם של בתי ספר קהילתיים.
התמורות בציבוריות היהודית כללו תהליך חילון, בדומה ליהדות באירופה בכללה, והנהגות הקהילות היהודיות הוחלפו בהתאם לכך.
בשלהי המאה ה־19 החלה פעילות ציונית בבולגריה אשר השפיעה על עלייה לארץ ישראל.
בני הקהילה היו שותפים להתיישבות בחורן , הקימו את המושבה בהר טוב ונמנו עם מקימי המושבה יבנאל.
ב־1898 נוסדה בבולגריה שלוחה של ההסתדרות הציונית.
דיון ציבורי סוער התעורר בשל התבססותו הרחבה של הרעיון הציוני בציבוריות היהודית והצית מאבק על השליטה ברחוב היהודי בין ניצי התנועה הציונית, נכבדי המשפחות העשירות שכונו נוֹטָאבֶּלִים וממסד הרבנות הראשית בראשות הרב מרדכי אהרנפרייז.
במקביל התחולל מאבק על דמותו של החינוך היהודי בבולגריה בין מוסדות החינוך הקהילתיים שנשלטו על ידי התנועה הציונית לבין ראשי כל ישראל חברים (כי"ח).
כל המאבקים הוכרעו לבסוף לטובת התנועה הציונית, ורשת כי"ח עזבה את בולגריה.
בראשית המאה ה־20 חיו בבולגריה 33,307 יהודים אשר השתייכו ל־34 קהילות מאורגנות.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה, פרץ במדינה משבר כלכלי וחברתי חריף אשר לווה בהגירה פנימית אל הערים הגדולות ככלל ואל סופיה בעיקר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבולגריה כ־48,000 יהודים – יותר ממחציתם בבירה סופיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נרדפו יהודי בולגריה על ידי השלטון הבולגרי והיו כפופים לחוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג.
כ־9,000 גברים יהודים נשלחו לעבודות כפייה.
בולגריה, שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית, חתמה על ההסכם התלת־צדדי והוורמאכט נכנס למדינה ללא קרב והתקבל בהתלהבות על ידי תושבי בולגריה.
הגרמנים השתמשו באדמת בולגריה כבסיס יציאה לכיבוש יוון ויוגוסלביה.
חודש מרץ 1943 היה הגורלי בתולדות הקהילה.
ב־10 במרץ נכשל ניסיון גירושם למחנות ההשמדה של לפחות 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" בעקבות מאבק עיקש שניהלו ראשי הקהילות השונות בסיועם של קומץ תומכים – פוליטיקאים וראשי הכנסייה הבולגרית.
במקביל, גירשו הבולגרים לטרבלינקה את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופירוט.
במאי גורשו כ־19,000 מיהודי סופיה לערי השדה ובהמשך גורשו גם מאות יהודים לערים מרכזיות נוספות.
לאחר תום המלחמה חודשה הפעילות הציונית במדינה.
העלייה התחדשה גם היא בהדרגה תוך מאבק איתנים על השליטה ברחוב היהודי בין הציונים לקומוניסטים היהודים.
תהליך העלייה הואץ לאחר הקמת מדינת ישראל בסיוע השלטונות הקומוניסטיים ומרבית בני הקהילה עזבו את בולגריה.
מהרומניוטים באימפריה הרומית ועד לביזנטית
בראשית ימיה של נסיכות בולגריה התגבשה הערכה כי ראשוני היהודים התיישבו באזור בולגריה בתקופת בית ראשון.
הנחה זו התבססה על ממצאיהם של הארכאולוגים קארל והרמן שקורפיל והפרשנות שניתנה להם על ידם ועל ידי חוקרים בולגרים כגון קונסטנטין פטקוביץ'.
בנוסף, נודע מממצאים שונים על התיישבות יהודים בעת ההיא בבלקן ובכלל זה בסלוניקי.
לדוגמה, כתובות שנמצאו בעיר דלפי שתוארכו למאה ה־2 לפנה"ס מתארות פדיון עבדים יהודים על ידי הקהילה המקומית.
כן נתגלתה הנחיה של הסנאט הרומי מאותה התקופה למושלי הפרובינקיות ובכלל זה באזור הבלקן להתייחס באופן נאות לתושבים היהודים.
בשל ממצאים אלו הסיקו החוקרים כי הייתה התיישבות כזו גם באזור בולגריה.
ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס טען כי במהלך מלחמת פרס–יוון חיילים יהודים ששירתו בצבא ממלכת פרס האחמנית התיישבו בבלקנים.
מחקרים אלו הסתמכו בחלקם על פולקלור, על פרשנות מופלגת או שגויה של מקורות ראשוניים ושניוניים, חלקם נשללו בהמשך על ידי המחקר המודרני וחלקם נותרו בגדר השערות מחקר בלבד.
ב־1912 הוביל הפרופסור גבריל קצרוב משלחת ארכאולוגית אשר גילתה ליד הכפר גיגן את חורבותיה של העיר הרומית אוּלְפִּיָה אֶסְקוּס שהוקמה ב־106 על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס.
במקום נמצאה מצבה ועליה כיתוב שכלל את הביטוי ארכי־סינאגוגוס יוספוס.
קצרוב תארך את המצבה לאמצע המאה ה־2 ובמאמר שהוציא לאור קבע שתולדות יהודי בולגריה קודמות להגעת השבטים הסלאבים לאזור בולגריה.
בהמשך, תארך חוקר נוסף את המצבה למאה ה־4. באותה העת, הייתה זו העדות הארכאולוגית הקדומה ביותר להתיישבות יהודים באזור בולגריה (פרובינקיית מואסיה התחתונה של הקיסרות הרומית).
יהודים אלו כונו בהמשך רומניוטים.
בשלהי המאה ה־19, איתר הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר מוריץ גרינוואלד בבית העלמין העתיק של העיר הרומית בּוֹנוֹנְיָה מצבה ועליה הכיתוב "אנאניס" שתוארכה למאה ה־2 וזוהתה כמצבתו של יהודי בשם חנניה.
הפרשנות לממצא זה נתונה במחלוקת.
בראשית שנות ה־80 של המאה ה־20 התגלו בעיר העתיקה של פלובדיב שרידי בית כנסת עתיק מתקופת הקיסרות הרומית.
ההיסטוריון הבולגרי חריסטו דאנוב אשר חקר את הממצאים ביחד עם הארכאולוגית אלינה קסיאקובה תארך במאמר שפרסם ב־1984 את חלקו התחתון הקדום יותר של המבנה למאה ה־2 ואת חלקו העליון למאה ה־4. דאנוב ציין, כי המבנה היה גדול ממדים ושימש גם כמרכז כלכלי, ארגוני ותרבותי ליהודי פלובדיב.
לאור הממצאים השונים קובע המחקר המודרני כי ראשוני היהודים התיישבו באזור בולגריה לאחר חורבן בית שני, עת נשלט השטח על ידי הקיסרות הרומית.
הממצאים העידו על קהילות בעלות מוסדות חינוך ודת, אשר זכו למעמד חברתי רם יחסית והיו בעלות איתנות כלכלית.
במהלך פלישת ההונים לאזור חרבו מקומות יישוב רבים בשטחי בולגריה ועימם חרבו גם קהילות יהודיות.
בנוסף, הקיסרים הביזנטיים פוקאס ולאו השלישי הורו להמיר את דתם של יהודי האימפריה, אשר חלק מאזור בולגריה נכלל לפרקים בשטחה, אם כי לא ברור מה הייתה מידת יישומם של הצווים.
ככל הנראה שבו היהודים בהדרגה להתגורר ביישובים המרכזיים אשר היו ממוקמים על נתיבי המסחר כגון בווידין.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה התקיימו קשרי מסחר בין ממלכת הכוזרים לבולגריה, ולעיתים אף התחוללו עימותים צבאיים.
סוחרים בני הקהילה בבולגריה שימשו כמתווכים בין שתי הישויות, כמו במקרים רבים אחרים בארצות הפזורה היהודית, וקיימות עדויות רבות על השפעה תרבותית יהודית על אוכלוסיית בולגריה; מרבית ההיסטוריונים סבורים כי עיקר ההשפעה "היהודית" הייתה מצד הכוזרים, בעיקר לאחר התגיירות האליטות בממלכה בשל מספרם הגדול ועוצמתם הצבאית והכלכלית.
בתקופתו של קרום, חאן בולגריה, נכבשו הערים אדריאנופול וסלוניקי ושבויי מלחמה יהודים שנלקחו מערים אלו, הורשו בהמשך להתיישב בערי הממלכה הבולגרית.
בתקופה זו מתועדים סוחרים יהודים בערים מרכזיות היושבות על נתיבי המסחר, כגון בווידין.
ב־863, תקופת שלטונו של בוריס הראשון, קניאז בולגריה, אימצו הבולגרים את הנצרות האורתודוקסית ושליחיו של בוריס הראשון הפנו 106 שאלות הלכתיות לאפיפיור ניקולאוס הראשון.
השאלות אבדו, אך מתשובותיו של האפיפיור שנשתמרו בארכיוני הוותיקן עולה כי הייתה השפעה יהודית ניכרת בממלכת בולגריה.
מבין התשובות: ביטול הצורך להמשיך ולשמור את יום השבת, התרת כל בעלי החיים למאכל, התייחסות לתפילת הגשם, קבורה "מחוץ לגדר" והבאת ביכורים.
עוד עולה ממחקרים, כי ליהודי בולגריה הייתה השפעה ממשית על ייסוד האלפבית הגלגוליטי שהתפתח בהמשך לכתב הקירילי, כאשר האחים קירילוס ומתודיוס, שאלו מספר אותיות מהאלף בית העברי הקדום כגון, האותיות ש (Ш בכתב קירילי), צ (Ц בכתב קירילי) ו־ב (Б במהופך בכתב קירילי).
אחת מהשערות המחקר בדבר השפעה יהודית על אזור בולגריה עוסקת בשושלת המלוכה האחרונה של האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר כונתה על ידי הביזנטים קוֹמִיטוֹפּוּלִי וכך נודעה בתיעוד ההיסטורי.
קיימות מספר גרסאות למקורה של המשפחה ושמות בניה סמואיל, ארון, דוד, מוזס וגבריל שהם בעלי קונוטציה יהודית, הובילו להשערות מחקר שטרם הוכחו בדבר מוצא יהודי או כוזרי קדום של המשפחה.
ב־1018 נכנע השליט הבולגרי פרסיאן השני לצבאותיו של קיסר ביזנטיון בסיליוס השני והאימפריה הבולגרית הראשונה חדלה מלהתקיים.
בתקופת הביניים שבין האימפריה הראשונה לשנייה קיימות עדויות מעטות, חלקן שניוניות, על יהודי בולגריה.
ניתן ללמוד על הימצאותן של קהילות יהודיות פעילות באזור בולגריה מכתביהם של טוביה בן אליעזר בעל הלקח טוב שהתגורר בקסטוריה, הרב אבישי מארץ זגור"ה, רבי יהודה משקוני יליד אוחריד וכן מתיעוד מסעותיו של בנימין מטודלה בבלקנים.
ב־1185 קמה האימפריה הבולגרית השנייה, ובתקופת קיומה ידעו יהודי בולגריה תור זהב שהיה כמעט חסר תקדים במונחים אירופיים של ימי הביניים.
יהודי בולגריה – ובעיקר יהודי בירת הממלכה טרנובו – נודעו כאורייניים, רב לשוניים אשר עסקו במסחר וזכו לחופש תנועה, פולחן ומעמד חברתי רם.
בראשית המאה ה־20 בעת עבודות להקמת קו מסילת רכבת התגלתה מצבה מבית העלמין היהודי שהיה בטרנובו.
במהלך מסע הצלב הרביעי החריבו הצלבנים את העיר פלובדיב והוציאו להורג את יהודי העיר שככל הנראה מנו כמה עשרות נפשות.
ב־1205 עלה בידי קאלויאן, קיסר בולגריה לכבוש מחדש את העיר ובמסורת יהודית שהשתמרה מתקופה זו מסופר, כי קאלויאן הוציא להורג את כל ראשי הכנסייה וראשי היישוב שמינו הכובשים כנקמה על רצח נתיניו היהודים.
בראשית המאה ה־13, תקופת שלטונו של איוון אסן השני, קיסר בולגריה, כתב בלה הרביעי, מלך הונגריה מכתב נזעם לאפיפיור גרגוריוס התשיעי ובו נטען שאיוון אסן השני מארח "כופרים יהודים" בממלכתו וכי בולגריה "מלאת יהודים" ויש לצאת למסע צלב נגדה.
על מעמדו של איוואן אסן בעיני הקהילות היהודיות מעידה איגרת קורונל (Koronel Manuscript).
האיגרת היא תוכחה ואזהרה נגד רודפי יהודים ובה אזכור ליחסו של איוואן אסן השני כלפי יהודי ממלכתו.
לפי גרסה אחת, האיגרת נשלחה על ידי רבי יעקב בן אליהו לאחיו המומר פאבלו כריסטיאני.
פאבלו כריסטיאני נודע בשל השתתפותו בוויכוח ברצלונה ומניחים שהאיגרת נשלחה בסמוך למועד הוויכוח או מעט לאחריו.
לפי גרסה שנייה נשלחה האיגרת על ידי רבי יעקב הרופא לבן דודו יעקב דה לָאטֶס מקרקסון ככל הנראה ב־1264. באיגרת מובא סיפור ניצחונו של איוואן אסן השני על תאודורוס קומננוס דוקאס נסיך אפירוס בקרב קלוקוטניצה שנערך ב־1230, ליד העיר חאסקובו של ימינו.
ב־1346 נשא איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה לאישה את שרה מטרנובו בת למשפחה מיוחסת מקרב הקהילה היהודית בעיר.
חוקרים מניחים שלא סביר שהמלך הבולגרי היה נישא לבת המעמד הנמוך ומסיקים מנישואין אלו שמעמדם של יהודי הממלכה היה רם ואיתן.
שרה התנצרה ושינתה את שמה לתאודורה, ובנה, איוון שישמן, היה אחרון קיסרי האימפריה הבולגרית.
בתקופת כהונתה נהנו יהודי בולגריה מחסותה וצברו מעמד רם יותר; אולם מעמדם אצל בית המלוכה גרם לחיכוכים מול האוכלוסייה הנוצרית.
החיכוכים הובילו לכך שב־1352 הוציאה הכנסייה צו לגירוש היהודים מבולגריה, אך הצו לא מומש.
עם זאת הורע מעמדם של יהודי הבירה טרנובו, גם על רקע מאבק הכנסייה בכתות שונות ובכלל זה בבוגומילים.
לפי גרסה אחת גורשו בכל זאת יהודי טרנובו מהעיר ב־1360. לפי גרסה נוספת בשנה זו נערכו פרעות ביהודי העיר, אך הם לא גורשו.
שתי הגרסאות מתבססות על מקורות בכנסייה הבולגרית ועל כן נתונות במחלוקת, שכן לכנסייה היה עניין לפגוע במעמדם של היהודים.
ב־1374 הגיעו לבולגריה יהודים אשר גורשו מממלכת הונגריה בצו המלך לאיוש הראשון והתיישבו בערי הממלכה.
יהודי הונגריה יסדו קהל עצמאי ונפרד מהקהילה הרומניוטית.
ביולי 1393 נכבשה טרנובו על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בפיקודו של הנסיך סולימאן, בנו של הסולטאן באיזיט הראשון.
מיתוס אנטישמי דתי שרווח ברבות הימים מציין שאחד מיהודי העיר פתח את שעריה בפני הכובשים העות'מאניים ובשל כך עלה בידיהם לכבוש אותה.
הנסיך סולימאן, שבז ל"בוגד", הורה להוציאו להורג והשליך את גופתו לבור.
לפי המיתוס, נוצרים שעברו במקום נהגו להשליך אבן לבור, עד שנוצר תל אבנים אשר כונה "קבר היהודי" (זִ'ידוֹב גְרוֹבּ).
ב־1886 הועלה מיתוס אנטישמי זה על הכתב בספר שעסק בהיסטוריה של העיר טרנובו, ובהדרגה נכנס לנרטיב ההיסטורי הבולגרי.
בפועל, נהרגו רבים מבני קהילת טרנובו בקרבות עם הצבא העות'מאני ואלו שנותרו הוגלו מהעיר ולא הורשו לשוב אליה.
בהמשך תועדו גולי טרנובו כקהילה נפרדת של יהדות איסטנבול, שכונתה "קהל טרנובו" והיא נטמעה בקהילה הספרדית הגדולה במהלך המאה ה־17.
מהמט השני, אשר הפך את הישות העות'מאנית לאימפריה, הביא אל קיצה את האימפריה הביזנטית וכבש שטחים נרחבים באירופה, ביצע גם טרנספר אוכלוסיות נרחב בכל הבלקן במטרה לאסלם את החבל ולהוביל להגברת האחיזה העות'מאנית בשטחים האירופיים.
גורל זה לא פסח על חלק מיהודי בולגריה שהוגלו ומקצתם נודעו כעובדי כפייה שכונו סוּרְג'וּן.
בהמשך זכו יהודי האימפריה, ובכלל זה יהודי אזור בולגריה, למעמד מועדף על פני נתינים נוצרים, ובאופן מסורתי נחשבו על ידי השלטון העות'מאני כמיעוט תורם ונאמן לסולטאן.
יחס זה הוביל להגעת מגורשים מרחבי אירופה לשטחי האימפריה העות'מאנית.
הקהילה בבולגריה הפכה למרובת קהלים ובנוסף לקהל הרומניוטי וההונגרי, נקלטו בה מגורשים מאזורים בצרפת, בבוואריה ובאיטליה.
בשלהי המאה ה־15 הגיעו לאזור בולגריה מגורשי ספרד, ובהמשך גם מגורשי פורטוגל, בעידודו של הסולטאן באיזיט השני.
מספרם הגדול שינה את אופיין של הקהילות השונות אשר קיבלו בהדרגה צביון ספרדי.
הגעתם של יהודי ספרד ופורטוגל חפפה לתור הזהב של האימפריה העות'מאנית ויהודי בולגריה ידעו פריחה כלכלית ותרבותית ומקרבם נודעו סוחרים ואומנים אשר הביאו את בשורת הדפוס לרחבי האימפריה.
בשלהי המאה ה־16, לאחר תקופת שלטונו של סולימאן הראשון, החל תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית.
התהליך לווה בהתנוונות מערכת השלטון המקומי, התערערות מצב ביטחון הפנים ומלחמות שהתחוללו בשטחי בולגריה בין העות'מאנים לבין האימפריה הרוסית וממלכת הבסבורג.
הקשר בין קהילות בולגריה לבין מרכזי ההלכה בסלוניקי, באדירנה ובאיסטנבול הלך והצטמצם והקהילות פיתחו בהדרגה עצמאות הלכתית.
במקביל חלה הידרדרות ניכרת ברמת החינוך ובמצבם הכלכלי של יהודי בולגריה.
בראשית המאה ה־18 נטמעו כל הקהילות בתוך הקהילה הספרדית הגדולה ואזכורים למוצאן של המשפחות השונות מופיע בשמותיהן, אשר נגזרו מכינויים שניתנו להן על ידי הספרדים.
רומאנו ופאפו לרומניוטים; מג'ר להונגרים; צרפתי, פרנסא ופרנקו לצרפתים; אשכנזי ליהודי בוואריה; מיטרני, פיזאנטי וגרציאני ליהודי איטליה.
בני הקהילה היהודית שנודעו כמיעוט מועדף ונאמן לעות'מאנים, הפכו למטרה לפולשים השונים לאזור בולגריה ולא אחת חרבו קהילות שלמות ופליטים עזבו את מקומות מגוריהם ועברו לערים אחרות.
במקביל, איבדו העות'מאנים בהדרגה שטחים באירופה ויהודים רבים ממחוזות אלו, העדיפו או אולצו לסגת ביחד עם העות'מאנים וחלקם הגיע לבולגריה.
ב־1878 הובסו העות'מאנים במלחמה העות'מאנית–רוסית וצבא האימפריה הרוסית כבש את בולגריה.
במהלך הלחימה הותקפו יהודי בולגריה הן על ידי חיילי הצבא הרוסי והן על ידי החיילים העות'מאנים הנסוגים שאיבדו כל רסן.
לאחר המלחמה הפכה בולגריה לנסיכות עצמאית ויהודיה עסקו בשיקום ההריסות ומיצובה של קהילה מודרנית ומאורגנת.
בראשית המאה ה־15 הוציא הסולטאן מוראט השני פירמאן המתיר ליהודי בולגריה לבנות בתי כנסת, לחכור קרקעות ולנהל את ענייניה הפנימיים של הקהילה.
בעת ההיא תועדו קהילות בווידין, ניקופול, סופיה, פלובדיב ופלבן.
מאחר שהתשתית העות'מאנית הייתה בעיקרה צבאית, התבלטו בני הקהילה היהודית כסוחרים וחלשו על היבוא והייצוא מגבולות בולגריה.
ב־1443 נכבשה וידין בידי קואליציית צבאות הונגרים ופולנים בראשות ולדיסלב השלישי מלך פולין.
בתקופת הכיבוש נרדפו יהודי העיר וחלקם נאלצו להגר ממנה.
כפי הנראה במועד זה חדלה הקהילה האשכנזית מלהתקיים.
לאחר קרב וארנה נכבשה מחדש העיר על ידי העות'מאנים והיהודים חזרו להתיישב בה.
ב־1470 שוב נכבשה העיר בידי ההונגרים אשר ערכו פוגרום בבני הקהילה היהודית.
באמצע המאה ה־15 הגיעו לבולגריה מגורשי צרפת אשר גורשו בצו המלך שארל השביעי, וב־1471 הגיעו מגורשי בוואריה אשר גורשו בצו לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, והתיישבו בווידין, בסופיה ובפלובדיב.
יהודי צרפת ובוואריה הקימו לעצמם קהילות אשכנזיות נפרדות.
בשלהי המאה ה־15, תקופת שלטונו של באיזיט השני הגיעו מגורשי ספרד ופורטוגל ובתוכם משכילים ומלומדים רבים, והקימו קהילות ספרדיות נפרדות בערים השונות.
היהודים השתלבו בכלכלה העות'מאנית וזכו לשגשוג כלכלי.
במרבית היישובים התגבשו קהילות יהודיות שהורכבו מארבעה קהלים, קהל ספרדי גדול וקהלים רומניוטי, הונגרי ואשכנזי קטנים.
ספרי שאלות ותשובות מלמדים על מחלוקות הלכתיות בין הקהילות השונות על רקע טענת הרומניוטים לבכירות בשל ותק הקהילה בבולגריה מחד ושל הקהילה הספרדית על רקע מספרם הגדול של בניה מאידך.
ב־1526, עם כיבוש בודה ופשט על ידי סולימאן הראשון הגיע גל מהגרים יהודים מהאזורים הכבושים אם מרצון או בכפייה.
בעת הזו התבלטה קהילת פלובדיב כמובילה בקהילות בולגריה הן בגודלה המספרי והן באיתנותה הכלכלית.
בשלהי המאה ה־16, תקופת שלטונו של מוראט השלישי, הורע מצב היהודים בבולגריה והוטלו עליהם גזרות שנועדו לצמצם את הונם ורכושם לטובת קופת האוצר העות'מאני.
מצב ביטחון הפנים התערער וב־1593 נכבשה וידין בידי כוחות צבא הונגרים וגרמנים ובוצע פוגרום ביהודי העיר.
המעטים ששרדו נפגעו ב־1596 במהלך פלישתו של מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה והקהילה פסקה מלהתקיים במשך כ־50 שנים.
בראשית המאה ה־17 תועדו קהילות יהודיות גם בקאזאנלק ובסטארה זאגורה ומתעודות עות'מאניות העוסקות בתשלום מיסים עולה כי קהילת סופיה הפכה לגדולה בקהילות בולגריה ומקרב בניה התבלטו סוחרי דרכים אשר סחרו עם הרפובליקה של ונציה וראגוזה.
באמצע המאה ה־17 לאחר גזירות ת"ח ת"ט, הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית עבדים יהודים שנשבו על ידי חייליו של בוגדן חמלניצקי והם נפדו בכסף רב על ידי הקהילות היהודיות ובכללן קהילות בולגריה ועשרות מהם התיישבו בערי בולגריה.
בסמוך למועד זה מוזכרת לראשונה קהילה יהודית בפאזארדג'יק.
במהלך המאה ה־18 הגיעו לבולגריה יהודים מאזור סרביה שהפכה לזירת קרבות.
היהודים שהגיעו בעיקר מבלגרד התיישבו בערי בולגריה ובספרי שאלות ותשובות מצוינות קהילות חדשות בקיוסטנדיל, בקרלובו ובצ'פינו באניה.
במהלך המלחמה העות'מאנית – רוסית (1768–1774) השמיד הצי הרוסי את הצי העות'מאני והמסחר הימי העות'מאני שותק כמעט לחלוטין.
כתוצאה מהמשבר, חודשו דרכי מסחר יבשתיות ופותחו חדשות וסוחרים יהודים השתלבו באפיקי המסחר החדשים.
ביישובים אשר מוקמו לאורך נתיבי המסחר היבשתיים נוצרו קהילות יהודיות ובתעודות עות'מאנית וספרי שאלות ותשובות, מתועדות לראשונה קהילות יהודיות ברוסצ'וק, בסליבן, בברקוביצה ובסבישטוב.
באותה העת פעל בניקופול "משיח השקר" יעקב פרנק והצליח להתסיס את קהילת העיר שהייתה כבר בתהליך נסיגה כלכלי ותרבותי בשל המלחמות המרובות באזור.
בשלהי המאה ה־18 ובראשית המאה ה־19, סוף תקופת שלטונו של הסולטאן סלים השלישי ותקופת שלטונו של מוסטפא הרביעי התחולל משבר שלטוני חריף באימפריה.
הממשל המרכזי איבד את האחיזה על האיילטים והוואלים המקומיים נקטו במדיניות פנים עצמאית, הטילו מיסים שונים ונסמכו רבות על שוחד.
באותה העת פעלו באזור בולגריה כנופיות שודדים מאורגנות שכונו קרדז'אלי, על שם עיר מוצאם, שהטילו אימתם על סוחרים בדרכים ואף ערכו פרעות ביהודי קיוסטנדיל.
אחד הוואלים, אוסמאן פאזוואנטואולו, מרד בעות'מאנים וכוחותיו כבשו את פלבן ופרעו ביהודיה ובהמשך כבשו את וידין והפכו אותה לבירת הישות החדשה (במועד זה מתועדת לראשונה קהילה יהודית בשומן).
ב־1830 פרעו חברי המיליצייה העות'מאנית באשי בוזוק בתושבי סופיה ובכלל זה בבני הקהילה היהודית.
הסולטאן מהמוט השני ניסה להחיל חקיקה וסדרי מנהל מודרניים ולשפר את מצב ביטחון הפנים במסגרת התהליך הכולל שכונה הטנזימאט.
במסגרת התהליך חויבו גם הקהלים השונים בתוך קהילות הערים השונות להתאגד לכדי ישות קהילתית אחת ולמנות ועד מנהל בן שלושה עד חמישה חברים ומתוכו נציג אחד שייצג את הקהילה מול השלטונות.
עידן "התחייה הלאומית הבולגרית" הביא עמו גם עוינות כלפי יהודי בולגריה משום שהיו מיעוט מועדף על פני הנוצרים והיו נאמנים לשלטון העות'מאני.
עם זאת, המהפכן הבולגרי הנודע וסיל לבסקי מצא מסתור בבתי יהודים בפלובדיב, רוסה, וידין ופאזארדג'יק בעת שנרדף על ידי השלטונות העות'מאניים.
המלחמה העות'מאנית–רוסית (1877–1878), הביאה עימה הרס וחורבן לחלק מקהילות בולגריה.
וידין וניקופול הוחרבו בפגזי הצבא הרוסי ויהודי רוסה נמלטו מהעיר לרומניה השכנה, חלקם לבלי שוב.
הצבא הרוסי הביא עמו את האנטישמיות המסורתית ובמקביל חיילי הצבא העות'מאני הנסוגים בזזו מכל הבא ליד.
חיילים רוסים בסיוע תושבים מקומיים ערכו פוגרומים ביהודי קרלובו, קאזאנלק וסטארה זאגורה.
ואילו חיילים עות'מאנים פרעו ביהודי פאזארדג'יק.
יהודי ימבול נמלטו מהעיר מחמת הקרבות ושבו אליה רק לאחר הפסקת האש.
העות'מאנים הנסוגים ניסו להעלות באש חלקים מהעיר סופיה ובני הקהילה היהודית התגייסו בהמוניהם לפעולות הכיבוי ומנעו את התפשטות הדליקה לרובעי המגורים.
אליעזר כלב מנכבדי פלובדיב שהיה מקורב לשלטון העות'מאני הציל עשרות בולגרים מהגרדום העות'מאני, תוך תשלום שוחד נכבד מכיסו ולאחר המלחמה נקרא רחוב בעיר על שמו.
מאות מיהודי בולגריה עזבו ביחד עם החיילים העות'מאנים והתיישבו בעיקר באדירנה ואיסטנבול.
התקופה שהחלה בהקמת נסיכות בולגריה והסתיימה לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה רבת טלטלות בקורותיה של יהדות בולגריה ולוותה במאבקים חברתיים, דתיים ופוליטיים אשר עיצבו את דרכה.
בשלהי המאה ה־19 עסקו יהודי בולגריה בשיקום נזקי מלחמת העצמאות הבולגרית ובהתמודדות עם גל האנטישמיות ועלילות הדם שפשטו בנסיכות לאחר המלחמה בעידודם של כוחות הצבא הרוסי שחנו במדינה.
הממשלה הבולגרית והסינוד ניסו להתמודד עם האירועים ובמקרים מסוימים אף להיאבק נגדם, בהצלחה חלקית.
במקביל החלה הקהילה לגבש את דמותה תוך מאבקים פנימיים חריפים בשל חילופי הדורות.
שלטונות בולגריה הזמינו משכילים יהודים לצורך פיתוח מערכת ההשכלה הגבוהה בנסיכות, והדבר הוביל לפיתוח מערכת החינוך הקהילתית אך גם ליצירת זיקה פוליטית ציונית, שכן רבים מהמשכילים היו מחוג חובבי ציון.
הגעתו לבולגריה של יוסף מרקו ברוך האיצה את התהליך ואגודות ציוניות הוקמו בקהילות השונות.
ב־1896 הגיע לבולגריה בנימין זאב הרצל וביקורו סחף את צעירי הקהילות השונות.
ב־1897 ייצגו ישועה כלב, קרל הרבסט וצבי בלקובסקי את יהדות בולגריה בקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל.
ב־1898 נוסדה ההסתדרות הציונית בבולגריה ושנותיה הראשונות לוו במאבק עיקש על השליטה ברחוב היהודי ועל חילוניותה של הנהגת יהודי בולגריה אשר ניטש בין ניצי התנועה, חסידיו של יוסף מרקו ברוך ובהם ישועה כלב ומרקו רומנו, לבין המחנה המתון בראשות יקיר רומנו ובינם לבין המשפחות הנכבדות (נוֹטָאבֶּלִים) והרבנות הראשית.
המאבק הסתיים בניצחונה של התנועה הציונית שהפכה לדומיננטית ברחוב היהודי.
במקביל, עוגן תפקידו של הרב הראשי בחוקי המדינה והנהגת יהדות בולגריה שהייתה ברובה המוחלט ספרדית, החליטה להזמין לבולגריה מאירופה רבנים אשכנזים משכילים כדי שינהלו את ענייני הקהילה ובכלל זה גם את ענייני הדת.
ב־1889, בעצתו של הרב צדוק כהן מצרפת ובאישורו של שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב, הוקמה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה שנועדה לנהל את ענייני הקהילות.
ב־1900 מונה להרב הראשי ד"ר מרדכי אהרנפרייז.
בתקופתו התחולל ביתר שאת המאבק על הנהגת יהדות בולגריה בין התנועה הציונית לממסד הרבני.
גם מאבק זה הוכרע לטובת התנועה הציונית והרב אהרנפרייז עזב את בולגריה.
לאחר עזיבתו, צומצם תפקידו של הרב הראשי לנושאי דת בלבד והנהגת הקהילה היהודית נשלטה בלעדית על ידי חברי התנועה הציונית והייתה חילונית בהגדרתה.
כנספח למאבק שליטה זה התחולל עימות בין רשת החינוך של כל ישראל חברים לבין אנשי התנועה הציונית ומערכת החינוך הקהילתית על רקע העדר תכנים לאומיים ולימודי השפה העברית.
העימות הסתיים בסגירת בתי הספר של הרשת ועזיבתה את בולגריה.
מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה במהלכן נהרגו 991 מבני הקהילה, חלקם מראשיה, הובילו לשיתוק הפעילות הקהילתית והפוליטית ולפגיעה במערכת החינוך.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה וחתימת חוזה ניי עברו על הממלכה שנות אי שקט פוליטי שלווה במשבר כלכלי וחברתי, שאחד מסממניו היה הגירה פנימית משמעותית מיישובים קטנים לערים מרכזיות בבולגריה ובעיקר לבירה סופיה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו למעלה ממחצית מיהודי בולגריה בסופיה.
התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה תקופת שיקום ובה מוצבה מחדש התנועה הציונית כגוף המנהיג את הקהילה, נציגי התנועה כיהנו בקונסיסטוריה היהודית והיו ראשיה.
החל מאמצע שנות ה־30 החלה בולגריה מתקרבת לגרמניה הנאצית, ולמדיניות זו הייתה השלכה על יהודי בולגריה בדמות אנטישמיות שהפכה בהדרגה לממוסדת.
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם הראשונה
ב־1879 אושרה חוקה חדשה לנסיכות, שנקראה חוקת טרנובו.
סעיף 40 של החוקה קבע שיהודי בולגריה ייהנו מחופש דת וסעיף 42 קבע, כי הקהילות היהודיות ינוהלו על ידי שלטונות דת עצמאיים מטעמן, אך בפיקוחו של השר הממונה מטעם הממשלה הבולגרית.
כך זכו יהודי בולגריה לאוטונומיה בניהול חיי הקהילה למשך 78 השנים הבאות.
בשנים הראשונות לעצמאות בולגריה עסקו בני הקהילה בשיקום הריסות המלחמה ונעזרו בנדבן היהודי הברון הירש, חברת כל ישראל חברים ויהודי אירופה ואמריקה, אשר שלחו תרומות לעזרת יהדות בולגריה.
ב־1880 פרסם ראש הממשלה ושר החוץ והדתות דראגן צאנקוב את ה"תקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים" שבמסגרתו נקבע כי קהל מתפללים בבית כנסת מסוים יוגדר יחידה דתית, בראשו יעמוד רב שימונה על ידי הנהלה שתיבחר על ידי קהל המתפללים ומקרבם.
ההנהלה תורכב משלושה עד חמישה שליחי ציבור ותהיה נתונה לפיקוחו של משרד הדתות הבולגרי.
לנבחרי הקהילה הותר לגבות מס קהילה ונקבע כי הרב הראשי של סופיה יהיה הרב הראשי ליהודי הנסיכות ויקבל משכורת שנתית מהמדינה בסך 1,000 לבות.
נכבדי הקהילות מינו ועדת איתור ולאחר בקשות חוזרות ונשנות אושרה בקשתם למנות רב מחוץ לבולגריה.
בהמשך אישר משרד הפנים את בקשת נציגי הקהילות לנהל את ענייניהן באמצעות קונסיסטוריה.
ב־1886 נבחר הרב סימון דנקוביץ' לתפקיד הרב הראשי והיה הראשון בשורת רבנים אשכנזים שכיהנו בתפקיד רב ראשי לקהילה שרובה המוחלט היה ספרדי.
ב־1891 החליף אותו ד"ר מוריץ גרינוולד וב־1900 מונה מרדכי אהרנפרייז לתפקיד.
בשלהי המאה ה־19 היגרו לבולגריה יהודים אשכנזים מאזור מולדובה, אוקראינה ופולין והקימו קהילות עצמאיות.
תהליך זה הואץ לאחר הסופות בנגב ולצד הקהילה הספרדית הגדולה, קמה קהילה אשכנזית שמנתה כ־10 אחוזים מאוכלוסיית יהודי בולגריה.
המשבר הכלכלי שפרץ עם תום המלחמה עורר מתחים בשל התחרות על אותם מקורות פרנסה בין הסוחרים הנוצרים לסוחרים היהודים ובמקביל לא נפקד מקומה של האנטישמיות הדתית המסורתית החדירו הרוסים.
רצף של פרסומים אנטישמיים ועלילות דם הופיעו ב־1890 בווראצה, ב־1898 בקיוסטנדיל וב־1903 בלום.
ממשלת בולגריה ניסתה להכיל את האירועים ואף נקטה פעולות מסוימות כדי לטפל בהם.
ב־1890 בעת עלילת הדם בווראצה במסגרתה הואשמו שני יהודים בשימוש בדם של נוצרים למטרות פולחן, הורתה הממשלה הבולגרית להעביר את המשפט לגורנה אוריאחוביצה כדי להשקיט את הרוחות ושלחה את קונסטנטין סטואילוב כדי שיכהן כתובע הכללי במשפט.
סטואילוב הוכיח את חפותם של היהודים והם זוכו.
לימים, התמנה סטואילוב לראש ממשלת בולגריה וב־1897 נפגש עם משלחת של יהודי בולגריה לדון באנטישמיות בממלכה.
לפגישה הוזמנו ראשי הסינוד ובעקבותיה הם יצאו בהצהרה שאין יסוד להאשמות כנגד יהודי בולגריה והורו לכמרים להפיץ את ההודעה לכל המאמינים.
המשטר הליבראלי של פרדיננד הראשון אפשר את קבלתם של צעירים יהודים לבתי הספר הצבאיים ורבים מהם המשיכו לדרגות קצונה בכירות.
בין הבולטים היו הקולונלים רחמים מושונוב, מורנו גרציאני ואברהם תג'ר, אשר הפכו לימים לפעילים, ממנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) גויסו בני הקהילה לצבא הבולגרי.
במקביל, מימנו וציידו קהילות רוסצ'וק, וידין ווארנה שתי חטיבות של לוחמים יהודים אשר מנו 800 איש, ועשרות נשים התנדבו כדי לשמש אחיות.
אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה התפעל מתעוזתם בקרב וציין, כי "הם צאצאיהם האמיתיים של אבותיהם החשמונאים".
במלחמות הבלקן נהרגו 277 מבני הקהילה היהודית ומתוכם שלושה קצינים.
הקרבתם זכתה להערכה רבה בקרב אזרחי בולגריה ושאלת נאמנותם לא הועמדה עוד בספק.
במהלך הקרבות, צר הצבא הבולגרי במשך מספר חודשים על העיר אדירנה ואף הצליח לכובשה לזמן מה.
מאות רבות מיהודי העיר נמלטו מהעיר לבולגריה והשתכנו בעיקר בפלובדיב וסופיה, שבהן נקטה הקהילה הוותיקה בפעולות להקלת מצב הפליטים.
לפלובדיב הגיעו תושבים גם מחבל תראקיה היווני אשר איבדו את נתינותם, חלקם זכו בהמשך לקבל דרכון ננסן אשר ברבות הזמן איבד את תוקפו.
מקצת היהודים הצליחו לרכוש בכסף אזרחות בולגרית, אך לאחרים, ובפרט מי שאיבדו את רכושם במלחמת הבלקן, לא עמדו האמצעים לכך והם נותרו מחוסרי אזרחות.
ב־1900, נכללו 34 קהילות ברשימת הקהילות המאורגנות בנסיכות: בסופיה, קיוסטנדיל, דופניצה, גורנה ג'ומאיה, נברקופ, וידין, לום, פרדיננד, ברקוביצה, פלבן, ניקופול, סומוביט, רוסה, ראזגרד, דובריץ', סיליסטרה, וארנה, שומן, פרובאדיה, בורגס, קרנובט, סליבן, נובה זאגורה, סטארה זאגורה, קאזאנלק, פלובדיב, סטאנימאקה, חאסקובו, קרדז'אלי, אייטוס, צ'ירפאן, סאמוקוב, פאזארדז'יק וימבול.
באוקטובר 1915 נכנסה בולגריה למלחמת העולם הראשונה כשותפה לגוש מעצמות המרכז והייתה שותפתן גם לתבוסה הקשה.
יהודי בולגריה התגייסו בהמוניהם לצבא ובפועל שותקו כל חיי הציבור של הקהילה.
זמן קצר לאחר כניסת בולגריה למלחמה פלשו כוחותיה לסרביה.
מנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה הורשו להגיע לשטחים הכבושים ולסייע לבני הקהילות היהודיות.
הקולונל היהודי אברהם תג'ר מונה למפקד חיל המצב בעיר הסרבית הכבושה וראניה.
תג'ר סירב להוראת מפקדיו להוציא להורג אזרחים תושבי וראניה, הודח מתפקידו והועמד לדין.
בהמשך שמע ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי על נסיבות המקרה ומינה את תג'ר לאחד מנציגי צבא בולגריה לוועידת השלום בפריז.
עוד מונה כנציג המיעוט היהודי בממלכה הד"ר ישועה כלב ממנהיגי יהדות בולגריה.
במלחמה נהרגו 714 מבני הקהילה היהודית בבולגריה, מתוכם 28 קצינים חלקם בכירים.
אחוז הנופלים מבני הקהילה היה גדול מאחוז הנופלים בקרב כלל האוכלוסייה הבולגרית ורבים מהם היו מעמודי התווך של הקהילה.
הקהילה היהודית ככל בני העם הבולגרי יצאה מן המלחמה מוכה וחבולה.
תקופת אי השקט שלאחר המלחמה חוו היהודים קשיים נוספים.
אחד מחברי מנגנון הטרור ששילח את המפגעים אשר ביצעו את הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה באפריל 1925, שבו נהרגו 160 בני אדם, היה חיים מרקו פרידמן בן הקהילה היהודית הדבר הוביל לפרץ אירועים אנטישמיים בבירה סופיה.
בתגובת רצח משטרו של אלכסנדר צאנקוב מאות אנשי שמאל ובהם גם יהודים.
מבין הנרצחים ניתן לציין את העיתונאי יוסיף הרבסט אשר "נעלם" במהלך מעצרו וגופתו מעולם לא נמצאה.
יוסיף הרבסט היה אחיו של קרל הרבסט.
במרץ 1927 נערכו בבולגריה הפגנות יהודים לאות של סולידריות עם יהדות רומניה בעקבות המהומות האנטישמיות הסטודנטיאליות ברומניה וזיכויו של רוצח היהודי דוד פאליק.
ב־1928, אירעה רעידת אדמה בבולגריה אשר גרמה נזקים כבדים בערים פאזארג'יק, סטארה זאגורה, חאסקובו ופלובדיב.
הנזקים היו הן למבני מגורים והן למבני ציבור, כך שגם הפעילות הכלכלית שותקה.
היהודים חיו שבועות ארוכים במחנות אוהלים ארעיים מחוץ לעירם וזאת בשל תקופת השיקום הארוכה של נזקי הרעידה.
המשבר הכלכלי החריף שפרץ באירופה מתחילת שנות ה־30 לא פסח גם על בולגריה.
סוחרים יהודים רבים פשטו את הרגל, בתי ספר ומוסדות ציבור סגרו את שעריהם.
דווקא בעת הזו חל פילוג בתנועה הציונית בבולגריה נושא שלא הועיל להתמודדות עם גל הפאשיזם הגואה.
משבר זה הוביל לגל הגירה פנימית בתוך בולגריה בעיקר לבירה סופיה שריכזה אליה מחצית מיהדות בולגריה, חלקם פליטים במצב כלכלי קשה במיוחד.
החל מאמצע שנות ה־30, החלה בולגריה להתקרב במדיניותה לגרמניה הנאצית מסיבות כלכליות וכן בשל רצונה להחזיר אליה את השטחים שאיבדה לאחר תבוסת מלחמת העולם הראשונה.
ב־1935, הותר רשמית קיומם של ארגונים אנטישמיים בבולגריה ובחודש מאי של אותה שנה הושלכה פצצה לתוך בית הכנסת בעיר קיוסטנדיל.
ב־1936 הוקם ארגון אנטישמי בשם ראטניק ומאוחר יותר גם ארגון נוער פאשיסטי בשם בראניק.
הופצו ספרים ומאמרי שטנה כנגד הקהילה היהודית, אך הם לא זכו לתהודה רחבה בקרב מרבית שכבות האוכלוסייה.
יהדות בולגריה במלחמת העולם השנייה
תקופת מלחמת העולם השנייה הייתה מכוננת וגורלית בתולדותיה של יהדות בולגריה ובמהלכה נרדפו בני הקהילה וניצלו מגירוש אל מחנות ההשמדה, שעות ספורות לפני שיצא לפועל.
התחיקה האנטי־יהודית אשר פגעה בכל היבטי חייה של יהדות בולגריה, הובילה לחיזוק הזיקה הלאומית ציונית והגברת המוטיבציה לעלייה לישראל.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות ועם זאת המשיכה להדק את קשריה עם גרמניה הנאצית.
ב־15 בספטמבר 1939 פורסם צו גירוש ל־4,000 נתינים זרים, רובם ככולם יהודים והוא בוצע בקשיחות רבה על ידי המשטרה הבולגרית.
בפברואר 1940 התמנה בוגדאן פילוב, דמות אנטישמית ידועה לראש ממשלת בולגריה והוא מינה את פטר גברובסקי ראש הארגון האנטישמי ראטניק לתפקיד שר הפנים של הממלכה.
בינואר 1941, אושר בפרלמנט הבולגרי החוק להגנת האומה אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וחודשיים מאוחר יותר הצטרפה בולגריה להסכם התלת־צדדי והפכה לבעלת בריתן של מדינות הציר.
כ־9,000 מיהודי בולגריה נשלחו לעבודות כפייה.
הוורמאכט נכנס ללא קרב לשטחי בולגריה והשתמש באדמתה כדי לפלוש ליוון ויוגוסלביה.
שטחי תראקיה ומקדוניה הווארדארית הועברו לבולגרים כפיקדון והם החילו את האזרחות הבולגרית על תושביהם, להוציא את יהודי החבלים מהם נמנעו האזרחות וזכויותיה הנלוות.
במרץ 1943 גירשו הבולגרים למחנות ההשמדה את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט, ובמקביל, נכשל ניסיון גירושם של לפחות 6,365 מיהודי בולגריה הישנה בזכות מאבק עיקש שניהלו ראשי הקהילות תוך שהם נעזרים בקומץ פוליטיקאים וראשי הכנסייה.
במאי 1943 גורשו כ־19,000 מיהודי סופיה לערי השדה ובהמשך מאות יהודים מערים נוספות.
חלקם נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שפעלו לתקופות מסוימות בממלכה.
מאות מבני הקהילה הצטרפו לשורות הפרטיזנים, רובם השתייכו למפלגה הקומוניסטית ולפחות 130 מהם נהרגו בהיתקלויות עם המשטרה הבולגרית והצבא הגרמני.
חלקם, כגון אנה ונטורה, מתי רובנובה ואמיל שקרג'יסקי הפכו לסמלי המאבק נגד המשטר.
באוגוסט מת המלך בוריס השלישי ולאחר מותו, ובמקביל להרעת מצב הגרמנים בחזית המזרחית, החלה ממשלת בולגריה לשנות את מדיניותה הכללית ולהגמיש את המדיניות כלפי יהודי הממלכה.
בשלהי אוגוסט 1944, בוטל החוק להגנת האומה וב־9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בבולגריה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונסמכה על תמיכתו של הצבא האדום.
קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ואנטון יוגוב לשר הפנים, וליהודי בולגריה הותר לשוב לבתיהם.
בולגריה הכריזה מלחמה על גרמניה ומקצת מבני הקהילה גויסו בהליך מהיר לצבא הבולגרי ונשלחו להילחם לצד הצבא האדום.
במקביל, השתלטו הקומוניסטים היהודים באלימות על מוסדות הקהילה היהודית והחל מאבק על השליטה "ברחוב היהודי" בינם לבין התנועה הציונית ותנועות הנוער מטעמה.
מאבק זה חפף למאבק שהתחולל בכל המדינה, אך למרות כוחניותו, היה אלים במידה פחותה לאין שיעור לעומת מאבק השליטה הכללי בין הקומוניסטים לבין מתנגדיהם.
המסע לגירוש נתינים זרים – ספטמבר 1939
לאחר תום מלחמות הבלקן, מלחמת העולם הראשונה, והסכם לוזאן אשר חתם את מלחמת טורקיה – יוון בוצע טרנספר אוכלוסיות ופליטים יהודים הגיעו לשטחי בולגריה ובכללם נתיני טורקיה, יוון ומחוסרי נתינות שהיו נתינים עות'מאניים לשעבר.
במחצית השנייה של שנות ה־30 זרמו לבולגריה פליטים גם מצ'כוסלובקיה, ספרד, הונגריה, אוסטריה וגרמניה הנאצית.
ב־1939 עמד מספר הנתינים הזרים בקרב יהודי בולגריה על 824 משפחות בנות כ־4,022 נפשות.
בקיץ 1939 נודע לראשי הקהילות היהודיות על הכוונה לגרש את הנתינים הזרים מבולגריה והחלו ניסיונות להוצאתם מבולגריה על גבי ספינות מעפילים כגון הרודניצ'אר א' ו־ב' שארגן ברוך קונפינו, אך במספרים קטנים מאד.
ב־16 בספטמבר 1939, פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב הוראה, לפיה נגזר על הנתינים הזרים ומחוסרי הנתינות לצאת את גבולות המדינה.
מרבית המגורשים התקבלו במדינות שונות בעיקר טורקיה ויוון.
נתינים טורקיים ויווניים הורשו להישאר במדינות אלו ונתיני מדינות נוספות בעיקר מצ'כוסלובקיה, הונגריה, ספרד ואיטליה הורשו להיכנס לטורקיה ויוון, ומהן המשיכו למדינות השונות.
כ־1,000 מהמגורשים שהיו מחוסרי אזרחות או בעלי דרכון ננסן שפג תוקפו, נותרו ללא יעד יציאה מבולגריה.
עשרות משפחות יהודיות הובאו אל גבולות יוון וטורקיה ונצטוו לחצות את הגבול.
אולם שומרי הגבולות לא אפשרו להן לעבור וכך הופקרו המשפחות בשטח המפורז ונפלו קרבן למעשי זוועה של משמרות הגבול.
עדויות של ניצולי הגירוש, מספרות על ביזת רכוש היהודים על ידי השוטרים הבולגרים בפלובדיב, כולל פרטי לבוש ועדיים ועל התעללות ואף הרג של יהודים שביצעו משמרות הגבול, בעיקר הטורקיים.
כמה עשרות מהמגורשים נעצרו על ידי משמר הגבול הטורקי ונכלאו באדירנה.
נציגי הקהילות היהודיות בעיקר בסופיה ופלובדיב, בסיוע כספי מארגון הג'וינט, שילמו שוחד לראשי המשטרה הבולגרית, ורק אז פנו נציגים בולגריים רשמיים לשלטונות הטורקיים, בבקשה להחזיר את היהודים הכלואים לשטח בולגריה.
לאחר שהוחזרו לשטח בולגריה, גורשו שוב לשטח ההפקר ונעצרו שוב על ידי הטורקים וחוזר חלילה.
נציגי הקונסיסטוריה היהודית פנו לשר הפנים הבולגרי בבקשה לסייע למגורשים והוא דחה על הסף את בקשתם בטענה שהמגורשים אינם אזרחים בולגרים.
גם פנייה למחלקת העלייה של הסוכנות היהודית להקצות סרטיפיקטים למגורשים נדחתה.
מצבם הקשה של הפליטים עורר הד תקשורתי מסוים, וסירובה של טורקיה לקבלם על רקע היותם חסרי נתינות, העמיד במבוכה את השלטונות הבולגריים.
משהבין הקולונל פאנטב שאינו מצליח ל"היפטר" מהיהודים, הורה לשלחם רגלית לעיר הנמל וארנה במגמה להעלותם על אחת מספינות המעפילים המפליגות מהנמל עם פליטים מהונגריה לארץ ישראל.
הפליטים הגיעו בהדרגה לעיר במספר מועדים.
מהעיר וארנה הגיעו ניצולי הגירוש ברובם לארץ ישראל באמצעות העפלה מאורגנת וגם על גבי אניות פרטיות, כשהבולט בקרב מארגני ההעפלה הפרטית היה הד"ר ברוך קונפינו, אשר הפעיל בסבבים את הספינות אגיוס ניקולאוס, רודניצ'אר, ליברטאד ומאוחר יותר, היה אחראי לרכישת הסלבדור שהפלגתה הסתיימה בטביעתה ובמותם של 238 מהמעפילים.
גם גופים אחרים ניסו לעסוק בהעפלה.
סוכן אוניות פרטי בשיתוף התנועה הרוויזיוניסטית וקבוצת "בעלי בתים" רכשו ספינה בשם "טריפולי" שעשתה הפלגה אחת כשעל סיפונה כ־700 מעפילים.
באפריל 1941, לאחר פלישת הגרמנים לממלכת יוגוסלביה נעצרו בבולגריה כ־100 פליטים יהודים שאיבדו את נתינותם היוגוסלבית וביחד עם 200 פליטים יהודים נתיני מדינות שונות נכלאו למשך מספר חודשים בעיירה איגנטייבו.
מרבית פליטי המסע לגירוש נתינים זרים אזרחי יוון שנקלטו בה, מצאו את מותם במחנות ההשמדה לאחר שגורשו אליהם על ידי הבולגרים והגרמנים.
החוק להגנת האומה והחבירה למדינות הציר
ב־23 בינואר 1941 נחתם ופורסם החוק להגנת האומה, אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג, פגע בזכויותיהם האזרחיות של יהודי בולגריה והגביל את פעולותיהם החברתיות והכלכליות.
חשבונות בנק של האזרחים היהודים נחסמו, נמנעה מהם זכות הצבעה, נחסמו תפקידים ציבוריים, נאסרו נשואי תערובת, והוטלה מכסה על מספר הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה.
על היהודים נאסר להעתיק את מקום מגוריהם.
היוזמה לחוק החלה עוד ביולי 1940 והובילו אותה שר הפנים פטר גברובסקי וראש המחלקה המשפטית במשרדו אלכסנדר בלב.
קדמה לפרסום החוק פעילות נרחבת של ראשי הקהילה היהודית שיצאו בצורה מאורגנת למסע שכנוע כנגד החוק הצפוי.
הם הצליחו לגייס יהודים בעלי השפעה שנפגשו עם כל חברי הפרלמנט והשרים וניסו לשכנעם להתנגד לחוק.
צעדים אלו נחלו הצלחה חלקית בכך שחלק מדעת קהל, בעיקר מקרב האינטליגנציה הבולגרית (כגון ארגון עורכי הדין וארגון הרופאים), התנגד בפומבי לחוק.
מצד שני היו גופים וארגונים אחרים אשר תמכו בחוק ובסופו של דבר לאחר דיונים סוערים באספה הלאומית חתם המלך על החוק.
ב־1 במאי 1941, גויסו כל הגברים היהודים בגילאים 20–42 לפלוגות עבודה ועסקו בסלילת כבישים בחלק המזרחי של המדינה.
כפועל יוצא מהחוק, הורעו מאוד תנאי חייהם של יהודי בולגריה.
הוטלו עליהם איסורים שונים שמנעו למעשה את השתתפותם בכל הפעילות הכלכלית, החברתית והתרבותית במדינה.
לבני הקהילה הונפקו תעודות זהות מיוחדות בצבע ורוד והם חויבו לענוד כוכב צהוב.
ב־1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה אל ההסכם התלת־צדדי שבין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית, בדומה לרומניה, הונגריה וסלובקיה שהצטרפו לברית זאת בנובמבר 1940. ביום זה, נכנס הצבא הגרמני לבולגריה ללא קרב והתקבל בהתלהבות המונית.
הצבא הגרמני לא נכנס ככובש, אלא כבעל ברית שהשתמש באדמת בולגריה כבסיס יציאה לכבוש את יוגוסלביה ויוון.
בתמורה להצטרפותה הועברו לבולגריה כפיקדון, שטחי תראקיה ומקדוניה מיוון ומיוגוסלביה, שנכבשו על ידי הגרמנים.
בתחילת 1942, בעקבות ועידת ואנזה הוחל במשרד הפנים בתכנון הטיפול ב"שאלה היהודית" בדומה לפתרון הסופי שתוכנן על ידי הנאצים לשאר אירופה.
לשם כך הפכה המחלקה שבראשות בלב לקומיסריון לענייני יהודים והוחל בתכנון פעולות מסודרות ונרחבות לגירוש היהודים למחנות ההשמדה בפולין.
ממשלת בולגריה הודיעה שהיא מוותרת על חזקתה לגבי יהודים בעלי אזרחות בולגרית שאינם על אדמת בולגריה.
מאות יהודים אזרחי בולגריה, 178 מהם בצרפת, כ־500 בגרמניה ובצ'כוסלובקיה ועוד כמה עשרות ביוון ויוגוסלביה נשלחו למחנות ההשמדה.
תחילה עמדו להיות מגורשים 11,343 יהודי מקדוניה ותראקיה שסופחו לבולגריה ולא נחשבו נתינים בולגרים משום שנמנעה מהם אזרחות בולגרית באמצעות תקנות מיוחדות.
גירוש יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט
בתאריך 22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב, בשם ממשלת בולגריה, על הסכם חשאי עם תיאודור דנקר, מטעם גרמניה הנאצית, על גירוש 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים ל"אזורים הגרמניים במזרח" (ההסכם נחתם בברלין ולכן פולין מוגדרת "מזרח" בהתייחס למקום שבו הוא נחתם).
כוונתו של בלב הייתה להשלים את מספר היהודים שבהסכם על ידי משלוח של יהודים מבולגריה גופא.
ב־4 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים "אקציה" בכל רחבי תראקיה ועצרו את יהודי גיומורג'ינה, דדאגץ', דרמה, סרה שאבאן, סרס, קוואלה וקסנתי.
העצורים הוכו, רכושם נבזז והם הועברו ברכבות פתוחות שנעו מספר ימים לאורכה של בולגריה עד לעיר לום שעל הדנובה.
הרכבות חלפו בנסיעתן בשטחים בהם עבדו עובדי כפייה יהודים, אשר נדהמו מהמראות שראו.
חלקם רצו לעבר הרכבות וניסו להשליך מזון לקרונות.
באותה העת החלו מגיעות לבולגריה ידיעות על השמדת יהודים מקיפה שמתבצעת באירופה, משנתקלו היהודים עובדי הכפייה ברכבות שחלפו באיטיות, שמעו את זעקות היהודים והבינו את משמעות חלקן בלאדינו, הסיקו שנחרץ גורלם וגורל בני משפחותיהם.
בלום הועלו היהודים על ארבע מעבורות שהפליגו לווינה.
במהלך הגירוש וההפלגה מתו עשרות מהמגורשים.
בווינה הועלו המגורשים על רכבות שנסעו לקטוביץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב־11 במרץ ביצעו הבולגרים אקציה במקדוניה ועצרו יהודים מסקופיה, מונאסטיר, שטיפ וערי הסביבה.
גם במקדוניה הוכו העצורים קשות על ידי החיילים הבולגרים ונשים נאנסו.
העצורים נכלאו בשטח מפעל הטבק "מונופול" אשר בסקופיה וממנו שולחו ברכבות ישירות למחנה טרבלינקה.
ב־14 במרץ נעצרו יהודי פירוט ובהמשך גורשו דרך העיר לום ביחד עם עצורי תראקיה.
אנדרטה לזכר מגורשי תראקיה, מקדוניה ופירוט נמצאת ב"יער יהדות בולגריה" המצוי בסמוך ליער חרובית.
196 נפשות מקרב יהודי מקדוניה שגורשו ניצלו ממחנות המוות ומקרב יהודי תראקיה ניצלו פחות מ־100 נפשות.
אירוע זה נתון במחלוקת נוקבת בין היסטוריונים לגבי מידת אחריותם של הממשלה והמלך בוריס השלישי לניסיון גירוש יהודי "בולגריה הישנה", בעוד שמחלוקת זו אינה נתונה לגבי גירוש יהודי מקדוניה תראקיה ופירוט.
אלכסנדר בלב אמנם פעל בידיעת שר הפנים גברובסקי וראש הממשלה פילוב, אך היסטוריונים כגון בנימין ארדיטי, טוענים שהשלושה ביצעו מחטף שלא תואם עם שאר שרי הממשלה ובוודאי לא עם המלך בוריס השלישי שלא הייתה לו כל כוונה לגרש את יהודי "בולגריה הישנה".
היסטוריונים אחרים כגון חיים קשלס, אלברט רומנו ומיכאל בר זוהר מציגים תמונה שונה.
חלקם טוענים שהמלך הסכים לגירוש ואחר כך נמלך בדעתו וחלקם טוענים שהמלך הבולגרי התכוון לגרש את כל יהודי הממלכה כדי להבטיח את שרידותו ושרידות ממלכתו העצמאית וכי בבולגריה האוטוקרטית לא יכול היה להתבצע מהלך כזה ללא אישורו של המלך.
עוד טוענים מקצת ההיסטוריונים לאנטישמיות של המלך ומביאים כדוגמה את נאומו בפני ראשי הכנסייה הבולגרית (הסינוד), שבו טען שהיהודים הם המקור לכל תחלואיה ומלחמותיה של אירופה.
לאחר אישור ההסכם הוכנו רשימות שמיות של 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" שיועדו לגירוש.
הכנת הרשימות התבצעה בסודיות גמורה שכן היה ברור שקיימת התנגדות בקרב העם הבולגרי ובקרב נציגיו בפרלמנט למהלכים אלו.
על פי מסמכים שהוצגו במשפט אייכמן, התקיים משא ומתן למשלוח 5,000 ילדים יהודים מבולגריה לארץ ישראל, אולם יוזמה זו סוכלה על ידי אדולף אייכמן.
ב־6 במרץ החלו שוטרים בולגרים לפקוד את בתי היהודים בערי בולגריה השונות, לבצע רישום מספרי והורו להם להכין ערכות לבוש לקראת גירושם.
ב־9 במרץ בשעות הבוקר נחתם צו גירוש למכסה ראשונית של 6,365 מיהודי בולגריה.
בליל 13 במרץ יועדו בנוסף לגירוש 2,500 מיהודי סופיה.
למרות מעטה הסודיות, דלפה הידיעה על הגירוש דרך מספר מקורות והגיעה להנהגת הקהילה היהודית.
הרוקח סמואל ברוך שהיה ממנהיגי הקהילה פנה אל סגן יו"ר הפרלמנט דימיטר פשב שהיה בן כיתתו וידידו וסיפר לו על התוכנית הסודית.
במקביל יצאה מקיוסטנדיל לסופיה משלחת של ארבעה אישי ציבור כדי לפעול לביטול הגירוש.
הארבעה: פטר מיכאלב, איוואן מומצ'ילוב, ולדימיר קורטב ואסן סויצ'מזוב חברו לבן עירם דימיטר פשב ונועדו לפגישה טעונה עם שר הפנים גברובסקי.
במהלך הפגישה, חשף פשב בפני גברובסקי את גילוי המזימה ודרש ממנו לבטל את מבצע הגירוש תוך כדי איום בקיום דיון בפרלמנט שיביא להפלת הממשלה.
פשב טען שמדובר במחטף ובהפרת החוקה הבולגרית, שכן החלטת הממשלה הבולגרית דיברה על גירוש היהודים בשטחים שסופחו לבולגריה ולא מ"בולגריה הישנה".
לאחר שוולדימיר קורטב איים במרומז על חייו של גברובסקי בשם "הארגון המהפכני המקדוני" שהוא היה מנהיגו, הסכים גברובסקי להורות על "דחייה זמנית" של הגירוש ועל עצירה מיידית של כל הפעולות שעמדו להתבצע באותו ערב בכל רחבי בולגריה.
עם זאת ב־10 במרץ 1943 לפנות בוקר, נערכה אקציה בערי השדה בבולגריה ובכללן בפלובדיב.
למרות הכתוב במכסות משרד הפנים, בערים בהן בוצעו אקציות נעצרו מרבית בני הקהילה היהודית, עניין שמעיד על כוונתם האמיתית של גברובסקי ובלב.
התושבים רוכזו בחצרות בתי הספר ובמוסדות ציבור בערים השונות ורק בצהרי היום הגיעה פקודת השעיית הגירוש והם שוחררו לבתיהם.
צו הגירוש נותר "מושעה" ומעולם לא בוטל.
הצלחתם של פשב ותומכיו עודדה אותם להמשיך במאבק והם יזמו עצומה שעליה חתמו אנשי ציבור רבים שהיו מתומכי מדיניות הממשלה, וקראה לממשלה להפסיק את הצעדים נגד היהודים ולהתחייב שלא לגרשם.
בעקבות העצומה והדיון הציבורי שהיא עוררה, הודח דימיטר פשב ממשרתו כסגן יו"ר הפרלמנט ולמעשה סיים בכך את חייו הפוליטיים.
ב־1973 קיבל פשב את עיטור חסיד אומות העולם.
גם הכנסייה בבולגריה התנגדה לאורך כל המלחמה לצעדי השלטונות כנגד היהודים.
הסינוד הבולגרי ובכללו המטרופוליט סטפן ראש הכנסייה הבולגרית, והמטרופוליט נאופיט מווידין נפגשו עם המלך בוריס השלישי ודרשו ממנו לבטל את הגירוש תוך שהם מאיימים כי אם התוכנית תתממש, הם יורו לפתוח את כל המנזרים לקליטת פליטים יהודים וכומריהם יתנגדו באופן אקטיבי לביצועה.
פעולות דומות נעשו גם על ידי המטרופוליט קיריל בעיר פלובדיב.
גם המפלגה הקומוניסטית של בולגריה הביעה עמדות נחרצות נגד רדיפות היהודים וגירושם.
בנאומי הרדיו המחתרתי "חריסטו בוטב" השמיעו וולקו צ'רבנקוב ווסיל קולארוב איומים אישיים נגד ראשי המשטר.
בפועל שהו מרבית ראשי המפלגה בגלות ומידת השפעתם בפועל על האירועים הייתה שולית.
הגירוש לערי השדה מאי – יולי 1943 ומות המלך בוריס השלישי
באפריל 1943 קיבל "הסינוד" הבולגרי החלטה המצהירה כי תורת הגזע עומדת בניגוד לנצרות וכי הכנסייה לא תוכל שלא לסייע ליהודים הנרדפים.
בסוף אפריל 1943 נפגש המלך בוריס עם ריבנטרופ בברלין וסיכם איתו כי יהודי סופיה יגורשו אל כפרים וערי שדה בפרובינציות מרוחקות וזאת, כצעד מקדים לפני הגירוש למחנות ההשמדה.
כך רצה המלך לנווט בין הלחץ מצד גרמניה ובין ההתנגדות הפנימית בבולגריה לתוכנית הגירוש.
בהגיע צווי הגירוש סברו יהודי סופיה שהם נשלחים אל מותם והנהגת הקהילה ורבניה הראשיים דניאל ציון ואשר חננאל נקטו בכל צעד אפשרי כדי לבטל את הגירוש.
נערכה הפגנת המונים ליד בית הכנסת ברובע יוצ'בונאר בסופיה והיא פוזרה בכוח רב על ידי המשטרה.
מנהיגי ורבני הקהילה נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז בסומוביט.
ב־26 במאי גורשו יהודי סופיה ל־20 עיירות ערי השדה ברחבי בולגריה וממשלת בולגריה שכרה 6 מעבורות כדי לגרשם למחנות ההשמדה.
טלטלה אחזה גם במערכת הפוליטית הבולגרית ובצעד חסר תקדים העבירה קבוצת פוליטיקאים ובראשם דימו קזאסוב מכתב למלך בוריס ובו איום בדבר אחריותו האישית לתוצאות הגירוש.
המטרופוליט סטפן שלח איגרת אישית לארמון המלך ובה כתב "אל תרדוף אחרים שכן ירדפו גם אותך".
הגירוש אל הכפרים התבצע כמתוכנן ב־26 במאי, אך הגירוש למחנות ההשמדה נדחה שוב ושוב ולבסוף לא בוצע.
גירושי יהודים התרחשו גם בערים נוספות.
ב־15 ביוני 1943 גורשו יהודי סטארה זאגורה וקאזאנלק, בתאריך 17 ביוני 1943 גורשו יהודי וארנה ובורגס ובתחילת יולי 1943, נעצרו כ־500 יהודים (מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים), מהערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן.
עצורי מחנה הריכוז קאייליקה, מרבית המגורשים ואלפי עובדי הכפייה שוחררו בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום.
היהודים שגורשו לכפרים הגיעו עם מיטלטלין מועטים (בדרך כלל הורשו לקחת 20 ק"ג לנפש) והיו צריכים לדאוג לפרנסתם.
על פי עדויות של יוצאי בולגריה שעברו את התקופה, היו בהם כאלו שסבלו מחרפת רעב, אך לא ידוע על קרבנות בנפש מקרב בני הקהילה.
ההחלטות על דחיית הגירוש למחנות ההשמדה התקבלו בין היתר על רקע הטיית הכף בחזיתות העיקריות במלחמה לטובת בעלות הברית.
באוגוסט 1943 מת המלך בוריס השלישי מספר ימים לאחר ששב מפגישה במטהו של היטלר שבו הביע את סירובו המוחלט להכרזת מלחמה על ברית המועצות ולהשתתפותו הפעילה של הצבא הבולגרי במערכה.
לאחר מותו של המלך פסקו ניסיונות גירוש היהודים מהממלכה.
הממשלה הבולגרית שינתה בהדרגה את מדיניותה כלפי יהודי הממלכה ובאוגוסט 1944 ביטלה את החוק להגנת האומה.