tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוליטיקאים קנדיים ואנשי תקשורת היו חשדנים ביחס לדוחובורים ולסגנון חייהם.
סירובם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ותפיסת עולמם הפציפיסטית עוררו אי נחת.
השימוש שלהם בצעדות עירום נתקבל באיבה.
מגזינים קנדיים הפגינו סקרנות רבה ועניין בייחוד בגופן ובגדיהן של נשות הקהילה.
עיתונים פרסמו סיפורים ותמונות המתמקדים בנשות הדוחובורים העובדות בעבודה חקלאית קשה, או מבצעות "עבודת נשים" כשהן לבושות בבגדים המסורתיים, או בעירום חלקי או מלא.
מבחינה כלכלית המשיכו הדוחובורים לקבל סיוע מהקוויקרים.
קליפורד סיפטון, שר הפנים רצה מאוד בקליטתם וארגן את הסובסידיות להבאתם.
בשנת 1906 החליטה הממשלה על רישום הקרקעות על פי שם הבעלים הפרטיים, ולא אפשרו את רישום הקרקע על שם הקהילה.
הדוחובורים סירבו לרישום זה ואיבדו כשליש מקרקעותיהם (258,880 דונם), אובדן שהעלה התמרמרות גדולה.
משבר נוסף היה כשנדרשו הדוחובורים להתאזרח ולהשבע אמונים לכתר הבריטי, דבר שנגד את עקרונותיהם.
משברים אלו פיצלו את הקהילה ל-3:
האדינוליחינקי ("העצמאיים") – שהיוו בשנת 1907 כ-10% מהדוחובורים הקנדיים.
הם שמרו על דתם, אך נטשו את הבעלות המשותפת על הקרקע, את המנהיגות המסורתית ואת החיים הקהילתיים.
הקבוצה הגדולה של הדוחובורים שהמשיכה להיות נאמנה לפיוטר ו וירגין, אשר הקימו ארגון בשם הקהילה הנוצרית לאחווה בינלאומית (אז CCUB, כיום USCC) והתעקשו על אורח החיים השיתופי.
הפלג הרדיקלי "בני החירות" המכונים גם "סבובודניקי" או "פרידומייטס" אשר התנגדו למה שראו כצבירת רכוש עודף של הדוחובורים, ומגמות של התקרבות לחברה הכללית.
זרם זה פעל באמצעים של צעדות עירום והצתות רכוש דוחובורי.
כדי להרחיק את קהילתו מהשפעת הסביבה הלא דוחובורית, ומהשפעתם של הדוחובורים "העצמאיים" בעלי האדמה הפרטית, וכן כדי לשפר את התנאים החקלאיים של הקהילה, החל וירגין בשנת 1908 לרכוש אדמות באזור דרום מזרח קולומביה הבריטית.
הרכישה הראשונה שלו הייתה בקרבת הגבול עם ארצות הברית, בגראנד פורק, ולאחר מכן השיג שטחים נרחבים באזור סלוקן וואלי ליד קסטלגר.
בין 1908 ל-1912 עברו לאזור קולומביה הבריטית כ-8000 דוחובורים אשר רצו להמשיך באורח החיים הקומונלי.
באקלים המתון יותר של קולומביה הבריטית, יכלו הדוחובורים לגדל פירות וירקות ובתוך שנים מספר זכו למוניטין כפרדסנים ויצרני שימורים.
וירגין נהרג בפיצוץ מטען חבלה על רכבת בה נסע לקולומביה הבריטית ב-29 באוקטובר 1924. הממשלה מיהרה להצהיר כי החבלה נעשתה על ידי אנשים מתוך הקהילה הדוחובורית.
הקהילה הדוחובורית נטתה שלא לשתף פעולה עם חקירת המשטרה, לא בוצעו מעצרים.
עד היום לא ידוע מי אחראי לרצח.
כך, על אף שבתחילה נתקבלו הדוחובורים ברצון על ידי השלטונות הקנדיים – רצח זה, לצד התעקשותם על אורח חיים קומונלי ואי הסכמתם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר הובילו למשבר אמון חריף בין השלטונות הקנדיים לקהילה, משבר שנמשך לאורך שנים.
וירגין אשר הגיע מברית המועצות בשנת 1928 ירש את מקומו של אביו כמנהיג קהילת הדוחובורים.
הוא נודע כ"פטר המטהר" ופעל לרכך את היחסים בין הקהילה הדוחוברית ליתר החברה הקנדית.
אולם הממשלה הקנדית האמינה כי וירגין הבן מנהיג בסתר למעשה גם את הפלג הרדיקלי של הדוחובורים "בני החירות", וכן עלו עליו חשדות כי הא סוכן בולשביקי.
הממשלה ניסתה לגרום לעזיבתו באמצעות הפעלת לחץ משפטי על קהילת הדוחובורים ונוהגיה ה"בלתי קנדיים", אך מאמץ זה לא צלח.
הפלג הרדיקלי של הדוחובורים "בני החירות" לא קיבל את מדיניותו של וירגין הבן, וראו בו כמטורף ומתבולל.
הם הסלימו את מחאתם באמצעות שריפת רכוש דוחובורי, ותהלוכות עירום.
הפרלמנט הקנדי אסר בשנת 1932 על עירום ציבורי וכ-300 פעילי "בני החירות" נעצרו בעוון עבירה זו ואף נשפטו לעונשי מאסר של עד 3 שנים.
נודיזם והצתה היו שתי צורות מחאה מרכזיות במאבקם של בני החירות כנגד חומרנות, נישול קרקעות על ידי הממשלה, חינוך חובה בבתי הספר הממלכתיים ורצח וירגין האב.
צורות מחאה אלו הולידו עימותים רבים עם כוחות המשטרה והמשמר המלכותי הקנדי הרכוב.
הם השתמשו באלימות כדי לדחות את הקידמה, ושרפו בלילות מכונות דיש חדשות וסממני קידמה נוספים, בית ספר שנבנה על ידי קומונה דוחובורית ואפילו את ביתו של וירגין הבן.
ב-1947–1948 ועדת סוליבן שדנה בנושא ההצתות הדוחובוריות המליצה על מספר צעדים לשילוב בני הקהילה הדוחובורית בחברה הקנדית, בעיקר באמצעות חינוך ילדיהם בבתי הספר הציבוריים.
באותו הזמן פתחה הממשלה במגעים עם מנהיגי "בני החירות".
הממשלה שנבחרה בשנת 1952 נקטה עמדה חריפה יותר ביחס למה שכונה "הבעיה הדוחובורית".
בשנת 1953 הועברו בכפייה 174 ילדים מ"בני החירות" לפנימיה ממשלתית בניו-דנבר.
מאוחר יותר התגלתה התעללות שילדים אלו עברו.
ההורים הורשו לבקר את הילדים רק אחת לשבוע כשגדר המתקן מפרידה ביניהם.
הילדים הבנים אולצו לחפור בורות להקמת הגדר כשהם מקבלים דולר בעבור כל בור שחפרו
בפחות מחצי מאה ביצעו "בני החירות" כ-1,112 אירועי אלימות והצתה שנזקם מוערך בכ-20 מיליון דולרים.
בין האירועים פיצוץ בתי ספר, גשרים, מסילות רכבת, היכל משפט ומגדל העברת כוח עצום במזרח קוטניי, שהוביל לאובדן של כ-1,200 מקומות עבודה.
רבים מחברי קומונות הדוחובורים והעצמאים מאמינים כי "בני החירות" הפרו את העיקרון המרכזי ברעיונות הדוחובוריים של פציפיזם ואי-אלימות, ולכן אינם ראויים לכינוי דוחובורים יותר.
עם זאת, קרעים שנוצרו בין כלל הקהילה הדוחובורית לבין "בני החירות" בתחילת המאה ה-20 אוחו בסופו של דבר.
הדוחובורים שנותרו באזור השליטה הרוסית נאלצו להשבע אמונים למדינה.
רק מעטים מחו כנגד גיוס החובה – לדוגמה, מתוך 837 תיקים משפטיים כנגד סרבני גיוס, מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד 1 באפריל 1917 רק 16 היו דוחובורים, ואף אחד מהם לא מאזור הקווקז.
וירגין (הבן) את יישובם מחדש של 4000 דוחובורים ממחוז נינוצמינדה שבגאורגיה למחוז רוסטוב שבדרום רוסיה, וכ-500 נוספים למחוז זפורציה באוקראינה.
הרפורמות הסובייטיות פגעו קשה באורח החיים הדתי של הדוחובורים, גם בחבל הקווקז וגם בהתיישבויותיהם החדשות באזור הרוסי והאוקראיני.
הקמפיין האנטי-דתי הביא לדיכוי המסורות הדוחובוריות ואף לאובדן של ספרים ותיעוד ארכיוני.
מנגד, העידוד הסובייטי לייצור חקלאי קומונלי דווקא התיישב היטב עם אופי הייצור הדוחוברי ועם אורחות חייהם הקומונליים.
קומונות דוחובוריות הפכו לקולחוזים משגשגים, בייחוד בתחום ייצור הגבינה.
מבין קהילות הדוחובורים בברית המועצות, היו הקהילות הקווקזיות המוגנות ביותר מהשפעת השלטון, בשל בידודן הגאוגרפי.
ההערכות הן כי בקנדה חיים כ-20–40 אלף אנשים ממוצא דוחובורי, כ-4,000 מתוכם מגדירים "דוחובורי" כזהותם הדתית.
ככל הנראה ישנם עוד כ-30 אלף בשטחי ברית המועצות לשעבר, ועוד כ-5,000 בארצות הברית לאורך הגבול הקנדי.
הדוחובורים הקנדים אינם חיים כיום בקומונות.
מפגשיהם הדתיים מתאפיינים בשירת א-קפלה, מזמורי תהילים ושירי דת בשפה הרוסית.
דוחובורים אינם מטבילים את ילדיהם, ודוחים גישות נוצריות מסורתיות כמו השילוש הקדוש, כנסייה ממוסדת ופרשנות מילולית של תחיית המתים או מושג גן העדן והגיהנום.
חלקם נמנעים מטבק, אלכוהול, מוצרים מן החי ומעורבות בפוליטיקה מפלגתית.
הדוחובורים מאמינים בטוב שביסוד האדם ודוחים את רעיון החטא הקדמון.
הפילוסופיה הדתית הדוחובורית מבוססת על עשרת הדיברות, וכן על רעיון "ואהבת לרעך כמוך", ו"אהבת האל בכל הלב, השכל והנשמה".
בשנות ה-80 היגרו רבים מהדוחובורים מגיאורגיה לרוסיה.
קבוצות עברו בין השאר למחוזות טולה, רוסטוב, וסטברופול.
לאחר פרוק ברית המועצות והכרזת העצמאות גיאורגיה, הוחלפו השמות הרוסיים של רבים מהכפרים לשמות גאורגיים.
במחוז נינוצמינדה קטנה האוכלוסייה הדוחובורית מכ-4000 בשנת 1979 לכ-700 ב-2006. נשארו בעיקר בני הדור המבוגר, שכן מרבית הצעירים מהגרים לרוסיה.
הקהילה הדוחובורית בעיירה גורלובקה, ממנה הגיע משפחת קלמייקוב שהנהיגה את הדוחובורים בעבר, נחשבת לקהילה הדוחובורית המשומרת ביותר ברחבי ברית המועצות לשעבר.
דוטינחם (, בסקסונית תחתית הולנדית: Deutekem) היא עיר במחוז חלדרלנד שבהולנד.
העיר שוכנת לאורך גדת נהר האייסל בחלק של המחוז הקרוי אחטרהוק והיא העיר המאוכלסת ביותר בו.
על פי ממצאים ארכאולוגיים הכוללים גולגולות, שברי כלי חרס וראשי חיצים מצור, האזור היה מיושב על ידי ציידים-לקטים כבר לפני 11,000 שנים לפני זמננו.
לאחר ציידים-לקטים אלו התיישבו במקום שבטים קלטים וגרמאניים כמו הפרנקים והסקסונים.
מטבעות רומיים נמצאו במקום וקיימות גם עדויות ארכאולוגיות על פעולות בזיזה של הויקינגים באזור.
האזכור הראשון של השם דוטינחם מגיע ממסמך משנת 838 בו מוזכר שם המקום כ-villa Duetinghem, יישוב בו הייתה כנסייה קטנה.
אזכור נוסף הוא משנת 887 בשם Deutinkem, מבצר עם כנסייה שניתן לבישוף של אוטרכט.
הכתיב של שם המקום השתנה במשך השנים והשמות Duttichem, Duichingen, ו-Deutekom הם רק דוגמאות.
במשך זמן רב נותרה דוטינחם מקום קטן, אך סביב שנת 1100 היא החלה לגדול ולאחר שסבלה מכמה פשיטות ביזה, נבנתה לעיר חומה.
ב-1236 הוענקו לה זכויות של עיר על ידי אוטו השני, רוזן חלרה וזוטפן, ובתמורה העלתה העיר מיסים וגייסה חיילים לצבאו של הרוזן.
מועצת העיר הוציאה חוקים עבור בקובץ שנקרא Keurboek van Doetinchem' (ספר החוקים של דוטינחם), שקבע עונשים חמורים על הפרתם.
ב-1226 עמדה דוטינחם בפני סכנה הולכת וגוברת של פשיטות ביזה ועקב כך הוגבהה החומה במטר אחד.
בחומה היו ארבע נקודות תורפה שבמשך הזמן הוחלפו בשערי עיר גדולים שהיו ידועים בשמות: Hamburgerpoort (נבנה ב-1302), Waterpoort, Gruitpoort ו-Hezenpoort.
מאוחר יותר נכרה חפיר סביב לחומה ובחזיתו סוללה.
טחנת הקמח המרכזית של העיר, walmolen (בהולנדית: wal – סוללה, molen – טחנה), ניצבת על שרידי הסוללה.
למרות אמצעי הגנה אלו, הוטל מצור על דוטינחם מספר רב של פעמים ובמהלך המרד ההולנדי (1648-1568) הוטל עליה מצור והיא נכבשה פעמיים.
יחד עם זאת, בסופו של דבר נעשו החומות מיותרות, או אולי חסרות תועלת וב-1672 הן נהרסו.
אף על פי כן, רק במחצית השנייה של המאה ה-19 הוסרו שערי העיר ורוב הסוללה.
כבר מימים קדומים, הייתה דוטינחם מרכז שווקים חשבו עבור האיכרים שמכרו בה את תוצרתם.
השוק נבנה ופעל בכיכר המרכזית שנקראה סימפולספלין ממש עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
דוטינחם ספגה כמות ניכרת של אסונות.
בנוסף לפעמים בהם הוטל עליה מצור, ב-1527 החריבה שרפה גדולה את רוב שטחה של העיר, כולל את הארכיון העירוני (ומשמעות הדבר שתאריכים רבים בהיסטוריה המוקדמת של העיר הם במידה מסוימת בלתי מהימנים) וב-1580 נספתה רוב אוכלוסיית העיר במגפת דבר.
כמו כן סבלה העיר משיטפונות לעיתים מזומנות.
עם זאת, למרות העובדה שדוטינחם שוכנת במרחק של פחות מ-10 ק"מ מגבול גרמניה, בשל הנייטרליות של הולנד במלחמת העולם הראשונה, תושבי העיר לא חוו דבר ממוראות המלחמה להוציא כוחות משמר גבול שהוצבו בסמוך לה.
גם במלחמת העולם השנייה יצאה העיר במחיר לא גבוה במיוחד בשלבים הראשונים של המלחמה.
עד היום לא הוכרע מה היו הכוונות של הפצצות אלו.
העיר עצמה שוחררה ב-1945 על ידי כוח רגלים קנדי לאחר קרב קצר.
בעשורים שלאחר המלחמה צמחה דוטינחם ותוך כמה שנים עברה בגודלה את שכנותיה באזור אחטרהוק, קרי דוסבורח, וינטרסווייק וזוטפן.
החברה ההולנדית, פיליפס, הפעילה בית חרושת בעיר במשך כמה שנים.
בין השנים 2003 – 2005 צמחה העיר באופן מהיר ביותר, כאשר שכונות חדשות כמו דיכטרן נבנו בה והתחום המוניציפלי של דוטינחם כולל כמה כפרים מחוצה לה כמו ווהל.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 המשיכה דוטינחם לגדול והיא העיר בעל שיעור הצמיחה הגדול ביותר בחלדרלנד.
הכנסייה הראשית של העיר הניצבת בכיכר המרכזית, כנסייתה קתרין הקדושה (Catharinakerk) נהרסה כמעט לגמרי בהפצצות של מלחמת העולם השנייה ועבודות השיקום שלה נמשכו מ-1948 ועד 1963. למרות שבמקור היא כנסייה קתולית, ב-1591 היא הוסבה להיות כנסייה של הנצרות הרפורמית ההולנדית.
בעיר קיימות שתי טירות, De Kelder (המרתף) וסלנגנבורח.
בעיר קיימות שלוש טחנות קמח.
במרכז העיר ניצבת ה-walmolen, שבחלקה התחתון שוכנת לשכת התיירות העירונית.
בדיכטרן קיימת טחנה הקרויה אאורה ובמזרח העיר ניצבת טחנה הקרויה בניקמולן.
כל הטחנות הללו פתוחות לביקור.
דוטינחם היא ביתה של קבוצת הכדורגל המקצוענית דה חראפסחאפ.
אצטדיון הבית של הקבוצה שופץ ולאחר שנים רבות בהם חלק מהקהל צפה במשחקים בו בעמידה, צוידו כל היציעים בו במושבים.
גג האצטדיון נצבע בכחול ובלבן, צבעי הקבוצה.
החל מ-2005 מתקיים בעיר מרוץ מרתון של ארבעה ימים העובר בכל רחבי אחטרהוק והוא מתחיל ומסתיים בדוטינחם.
דוחן פנינה (שם מדעי: Pennisetum glaucum, בישראל נקרא גם פֶּנְסילָריה) הוא מין הדוחן הנפוץ ביותר בגידול אנושי.
הוא גודל באפריקה ובתת-היבשת ההודית מאז התקופה הפרה-היסטורית.
מרכז הגיוון, והאזור המוצע של תרבות, הוא אזור הסאהל של מערב אפריקה.
לאחרונה אישר מחקר ארכיאו-בוטני נוכחות דוחן פנינה מתורבת באזור הסאהל של מאלי הצפונית, בין 2500 ל-2000 לפני הספירה.
העיבוד החקלאי התפשט בהדרגה מעבר לים אל הודו.
התיעוד הארכאולוגי המוקדם ביותר בהודו מתוארך לכ-2000 לפנה"ס, והוא התפשט במהירות בתת-היבשת עד לדרום הודו ב-1500 לפנה"ס, בהתבסס על ראיות מאזור האלור.
העיבוד החקלאי התפשט גם דרך מזרח ודרום אפריקה.
דוחן פנינה מגודל באופן נרחב בחלק הצפון מזרחי של ניגריה (בעיקר במדינות בורנו ויובה).
הוא משמש כמקור מזון עיקרי לכפריים המקומיים באזור זה.
דוחן הפנינה צומח בקלות באזור זה בזכות יכולתו לעמוד בתנאי מזג-אוויר קשים כגון בצורות והצפות.
תיעודים קיימים לתרבות דוחן פנינה בארצות הברית ב-1850 ולברזיל הגיע ב-1960.
גרעינים עגלגלים באורך 3-4 מ"מ (הגדולים מבין מיני הדוחן, למעט sorghum), בצבע לבן, צהוב חיוור, חום, אפור, כחלחל או סגול.
גובה הצמח נע בין 0.5 ל-4 מטרים.
דוחל (שם מדעי: Saxicoia) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת החטפיתיים השוכנות בעולם הישן בלבד.
הסוג סווג לראשונה כחלק ממשפחת הקיכליים; עם זאת, בעקבות מחקרים שפורסמו, הוא הועבר למשפחת החטפיתיים.
ארבעה מהמינים בסוג מצויים בארץ.
שמה מבטא את רעד הזנב האופייני לה ונגזר משורש ארמי ד־ח־ל (דחליל, בדחילו ורחימו) משמעו פחד ורעדה.
דוחל חום-גרון (Saxicola rubetra), מצוי בארץ
דוחל שחור-גרון (Saxicola rubicola), מצוי בארץ
דוחל מזרחי (Saxicola maurus), מצוי בארץ
דוחל שחור (Saxicola caprata), מצוי בארץ
"דוי הסר" הוא פיוט שחיבר דונש בן לברט, ושמו אף חתום בראשי החרוזים.
בקהילות אשכנז נהגו לשלב פיוט זה בהקדמה לזימון בסעודת הנישואים ושבע ברכות.
יש שכתבו שדונש חיבר פיוט זה לאחר מות בתו אשר נועדה להינשא לרבי נסים גאון.
ועל זה בקשתו 'דוי הסר וגם חרון'.
אחרים פירשו כוונת הפיוט שהוא כעין בקשה מהאל שינחה את הסועדים ובעיקר את החתן והכלה הטריים במעגלי צדק וישרה עליהם את ברכת בני ישורון ובני אהרון.
לאחר מכן ממשיכים את הזימון כרגיל.
בטעם אמירתו בסעודת נישואין יש שכתבו שלאחר השמחה הגדולה, יש להזכיר את חורבן בית המקדש, וזהו כוונת הפיוט.
בנוסח הפיוט ישנם מספר שינויים בקצת מהסידורים:
נחנו במעגלי צדק - יש נוסחאות: "במעגל צדק".
עוד נוסח: "נחנו מעגלי צדק".
בסיום הפיוט יש שגרסו רק את אחד הקטעים, כאשר בשעה שהמזמן הוא ישראל או לוי, אומר "שעה ברכת בני ישורון" ובזמן שהוא כהן אומר: "שעה ברכת בני אהרן".
גרסה אחרת גורסת כך: "נחני במעגלי צדק וכשרון שעה ברכת ישורון כבני אהרן".
וזליגמן בר תוקן: "בני ציון".
על פי הגניזה הקהירית, ישנו המשך לפיוט זה, שלא נתקבל בקהילות אשכנז:
דוטסי באוש היא רוכבת אופניים אמריקאית לשעבר ופעילה טבעונית לזכויות בעלי חיים.
זוכת מדליית כסף באולימפיאדת לונדון (2012), שיאנית עולם ברדיפה קבוצתית ל-3000 מטר (2010), 7 פעמים אלופת ארצות הברית ופעמיים אלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים.
בשנות התשעים, עסקה בדוגמנות בניו יורק, לקתה באנורקסיה, צרכה קוקאין וניצבה בפני סכנת חיים כשהגיעה למשקל של 45 ק"ג (גובה 175 ס"מ).
בשנת 1998, בגיל 26, החלה לעסוק ברכיבת הרים במסגרת טיפולי החלמה והבריאה לחלוטין.
בשנת 2002, הצטרפה לנבחרת הלאומית של ארצות הברית לרכיבת אופניים .
בשנת 2007 החלה לרכוב במרוץ אופני מסלול, זכתה בשתי אליפויות לאומיות לרכיבה בארצות הברית, ובמדליית ארד במשחקים הפאן-אמריקאיים .
בשנת 2008, זכתה במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים.
בשנת 2009, זכתה במדליית כסף בגביע העולם במרוץ אופניים .
בשנת 2010, זכתה באליפות המשחקים הפאן-אמריקאיים במסגרתם קבעה שיא עולם חדש במרוץ רדיפה קבוצתית למקצה 3000 מטר עם תוצאת זמן של 3:19.569 דקות.
באותה השנה זכתה גם במדליית כסף בגביע העולם במרוץ אופניים .
בשנת 2011, זכתה במדליית ארד בגביע העולם ובמדליית כסף באליפות העולם במרוץ אופני מסלול ברדיפה קבוצתית ל-3000 מטר .
בשנת 2012, זכתה במדליית כסף באולימפיאדת לונדון במרוץ 3000 מטר ברדיפה קבוצתית, וקבעה שיא אמריקאי בתוצאת זמן של 3:16.853 דקות.
כזוכה בת 39.5, באוש הייתה לספורטאית המבוגרת ביותר בענף מרוץ אופני מסלול לזכות במדליה אולימפית.
בשנת 2009 לערך אימצה אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר, ומאז עוסקת בפעילות לקידום טבעונות וזכויות בעלי חיים.
באוש ייסדה את הארגון Compassion Champs להעלאת מודעות בנושא זה, היא פועלת בארגוני זכויות בעלי חיים נוספים כגון Mercy for Animals והליגה ההומאנית , מרצה ומשתתפת בקמפיינים בנושא זכויות בעלי חיים.
בשנת 2018, השתתפה בסרט הדוקומנטרי Game Changers העוסק בספורטאי עלית טבעונים.
בשנת 2012, נבחרה לשגרירה הלאומית של האגודה הלאומית להפרעות אכילה , והיא מרצה בנושא התמודדות עם הפרעות אכילה.
בשנת 2015, כיכבה בסרט הדוקומנטרי Personal Gold שעקב אחר ארבע ספורטאיות אנדרדוג אמריקאיות שהפכו לתקווה האמריקאית עבור זכייה במדליה אולימפית.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי, החלה לשמש כפרשנית ספורט ב-NBC Sports Network, ובנוסף הקימה עם בעלה את חברת 'Bausch Haus Inc' העוסקת בטכנולוגיית ספורט.
באוש מתגוררת באירוויין שבקליפורניה, נשואה ומגדירה עצמה אל הורית.
2011 - רוכבת האופניים של השנה מטעם נבחרת ארצות הברית.
2014 - אות הוקרה (Wall of Recognition) מטעם עיריית אירווין.
דוטי צ'אנד היא אצנית הודית, ואלופת הודו בריצת 100 מטר.
היא האישה ההודית השנייה שהעפילה לריצת 100 מטר במשחקים האולימפיים, כשהשתתפה בריצה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
אושה, באולימפיאדת 1980 במוסקבה, 36 שנים קודם לכן.
צ'אנד נולדה ב-3 בפברואר 1996 לצ'אקרדהאר ואחוג'י צ'אנד בעיר גופלפור, באודישה, הודו, אחת משבעת ילדיהם.
משפחתה, אורגים במקצועם, היא מהקאסטות הנמוכות, וחיו מתחת לקו העוני.
אחותה הגדולה, סרסוואטי צ'אנד, גם היא אצנית, הייתה מקור ההשראה שלה להפוך לספורטאית.
צ'אנד זכתה באליפות הודו לנוער ב-2012, כשסיימה את ריצת 100 המטר ב-11.8 שניות.
באותה שנה, היא זכתה במדליית הארד בריצת 200 מטר באליפות אסיה שנערכה בפונה, בתוצאה של 23.811 שניות.
באותה עונה, היא גם הייתה ההודית הראשונה להגיע לשלב הגמר בריצת 100 מטר בתחרות עולמית, כאשר היא העפילה לגמר באליפות העולם לנוער של 2013. היא אז לקחה את אליפות הודו בריצות ה-100 ו-200 מטר, עם זמנים של 11.73 שניות ו-23.73 שניות (שיא אישי) בהתאמה.
ב-2016, זכתה צ'אנד במדליית זהב באליפות גביע הפדרציה בניו דלהי, כשהיא שוברת את השיא בן 16 השנה שרשמה באירוע האצנית רצ'יטה מיסטרי, אך הזמן שלה, 11.33 שניות, היווה פספוס של מאית שנייה להסמכה להשתתפות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
אך ביוני, בתחרות בינלאומית בקזחסטן, היא שברה את השיא הזה שלה, בתוצאה של 11.24 שניות, זכתה במדליית זהב, והוסמכה להשתתפות במשחקים האולימפיים.
ב-2014, צ'אנד הודחה מנבחרת הודו במשחקי חבר העמים הבריטי בגלאזגו ברגע האחרון, לאחר שהפדרציה האתלטית של הודו (חלק מהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית IAAF) הצהירה שיש לה היפר-אנדרוגניות, מה שפסל אותה מלהתחרות כאישה.
ההצהרה, בה נאמר בין היתר שמקרים מסוג זה "מטילים בושה על שמו הטוב של תחום הספורט בהודו" שוחררה לתקשורת הבינלאומית לאחר שצ'אנד בת ה-17 זומנה לסדרת בדיקות פולשניות (הידועות גם בשם "בדיקת מגדר"), כולל מדידת אברי מינה, וללא שתינתן לה אזהרה, או את התוצאות של הבדיקות.
לא הייתה האשמה שצ'אנד הייתה מעורבת ברמאות או סמים—ההחלטה התקבלה בהתאם לתקנות הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) שנועדו למנוע יתרון לכאורה של נשים עם רמות אנדרוגן גבוהות.
ההחלטה העלתה את התנגדותם של ארגוני אינטרסקס בינלאומיים, וגונתה כהפרה של פרטיותה של צ'אנד והפרה של זכויות האדם שלה.
בין המתנגדים להפרות אלה היא האצנית הידועה שאנטי סונדרג'ן, שגם היא עברה סוגיה דומה מספר שנים קודם לכן, שאמרה: "הם חיכו לרגע האחרון לעשות את הבדיקות, השפילו אותה ושברו את לבה...
נכתבו עליה כל כך הרבה דברים, שום דבר לא יכול לחזור לתקנו.
גם אם תתחיל טיפול רפואי, אנשים ירצחו אותה במבטיהם החשדניים...
הם יכלו לטפל בנושא באופן דיסקרטי...
היא לא ממשפחה עשירה או בעלת השפעה.
גם אם [הסוגיה המשפטית] תיפתר, התוכל לחיות בשלום בכפרה?"
צ'אנד עצמה סיפרה מאוחר יותר כמה התהליך היה משפיל וקשה, וכיצד בשל העוני של משפחתה, אם לא הייתה מקבלת סיוע מבחוץ, כל הסוגיה הייתה נתקעת עם הדחתה מהספורט.
על פי המאמן שלה, נגפורי ראמש, מקרים אחרים של הדחת ספורטאיות על בסיס דומה נגמרו בהתאבדויות.
הנושא של אינטרסקס ככלל, והיפר-אנדרוגניות בפרט, הוא לא מוכר ולא מובן בציבור.
במקרה של צ'אנד, ההתערבות של חוקרת הספורט והמגדר פאיושני מיטרה, שנחלצה להסביר למעורבים וכן לתקשורת על הנושא, וכן את הבעייתיות בעמדת IAAF, הביאה בתורה את המקרה לידיעתו של ברוס קיד—ספורטאי לשעבר ואקדמאי וסמנכ"ל באוניברסיטת טורונטו.
הוא גייס צוות משפטי לייצג את צ'אנד פרו בונו, וכך הוגשה עתירה לבית הדין לבוררות בספורט (CAS) בשם צ'אנד.
ביולי 2015 החליט בין הדין להשעות את תקנון ההיפר-אנדרוגניות למשך שנתיים, וקבע כי אין די ראיות לקשר בין רמות אנדרוגן גבוהות לביצועים אתלטיים.
בית הדין התיר ל-IAAF להגיש ראיות נוספות במהלך שנתיים אלו, ושבסיומן התקנות יבוטלו באופן אוטומטי אם לא יסופקו ראיות משכנעות.
החלטה זו אפשרה לצ'אנד להתחרות שוב.
לקראת סוף 2017, לאחר שקיבלה הארכה, IAAF הגישה דו"חות רפואיים ומשפטיים, וביניהם הצעה לתקנות חדשות בדבר היפר-אנדרוגניות, לפיהן ההגבלות יוחלו על נשים היפר-אנדרוגניות רק במרוצים שמרחקם בין 400 מטר לקילומטר.
בנובמבר 2017, קבע בית הדין שהדו"חות מספיק קשורים לעניין כדי לקבלם, אך לא פסק בעניין עצמו.
בינואר 2018 יצאה הודעה מטעם בין הדין שבהסכמת הצדדים התקנות יישארו בהשעיה למשך שישה חודשים נוספים, ובזמן הזה על IAAF להגיש תוכנית פעולה להחלת התקנות החדשות שהציעה; אם IAAF תחליט לבטל את התקנות הנוכחיות, עם או בלי להציב תקנות חדשות, תבוטל הבוררות שבפני בית הדין.
למרות האפשרות הניכרת כי בכל מקרה צ'אנד תוכל להמשיך להתחרות, התקנות המוצעות יכולות להשפיע של ספורטאיות אחרות, לדוגמת קסטר סמניה, שהייתה לפנים של סוגיית האינטרסקס בספורט מזה מספר שנים, ואשר מתחרה בעיקר במירוץ 800 מטר.
בינתיים, IAAF פרסמו באופן נרחב את הראיות, שהתבססו בעיקר על מחקר שפורסם בז'ורנל הבריטי לרפואת ספורט, לפיו באירוע ריצת 800 מטר יש יתרון של 1.8% בתוצאות למי שרמות הטסטוסטרון שלה גבוהות יותר.
אך בעקבות הפרסום עלו התנגדויות רבות למחקר שבבסיס הצעת IAAF, מתוקף כך שהמחקר הראה השפעה יותר גדולה של ייצור טסטוסטרון בענפי ספורט נשים אחרים, כמו קפיצה במוט ויידוי פטיש (2.9% ו-4.5% בהתאמה), עליהם לא ביקשה IAAF לפקח.
וכן, שהמחקר עצמו הופרך על ידי אותו כתב העת שפרסם אותו מלכתחילה, במאמר שפירק באופן שיטתי את הטכניקות שהביאו לממצאים של 1.8%.
נכון למרץ 2018, אין שינוי במקרה והתקנות המקוריות עדיין מושעות.
מאז ריו, חזרה צ'אנד למערך אימונים במחנה חדש בהידרברד.
למרות היותה האישה הראשונה לייצג את הודו באולימפיאדה באירוע ספרינט מזה 36 שנים, צ'אנד חשה מבודדת בשל ההתעסקות בהיפר-אנדרוגניות שלה.
ב-2017, זכתה צ'אנד במדליות ארד באליפות אסיה לאתלטיקה בריצת 400 מטר וכן במירוץ שליחים ובריצת 100 מטר.
במרץ 2018, חבר בוועד הבוחר של הפדרציה ההודית לאתלטיקה אמר שצ'אנד כנראה לא תיבחר לנבחרת הודו למשחקי חבר העמים הבריטי של 2018, אך ציין שזה בשל ביצועיה, ולא נושא ההיפר-אנדרוגניות.
הוא הוסיף שייתכן וישקלו את היכללותה דווקא בשל כך שנמנע ממנה הדבר בפעם הקודמת על לא עוול בכפה.
צ'אנד הגיבה שהיא מקווה שהוועד יתחשב בעובדה שלקחה מדליות בתחרויות נחשבות בעונה האחרונה, ושתוכל להשתתף בתחרות.
יוהאנה מריה יאנסון (בשוודית: Johanna Maria Jansson; נולדה ב-10 ביוני 1987), ידועה בשם הבמה שלה דוטר, היא זמרת-יוצרת שוודית.
היא הגיעה למקום השני במלודיפסטיבלן 2020 בהפרש של נקודה מהשיר הזוכה.
דוטר נולדה ב-10 ביוני 1987 בעיר ארביקה במערב שוודיה.
לאחר מכן, היא ומשפחתו עברו לסטוקהולם.
בסטוקהולם, דוטר החלה ללמוד בבית הספר למוזיקה "קולטוראמה", שם בחרה את שם הבמה שלה "דוטר".
דוטר הושפעה מג'פרסון איירפליין, ג'וני מיטשל, פירסט אייד קיט ופלורנס אנד דה משין.
בשנת 2014, דוטר הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "My Flower".
בשנת 2017, דוטר כתבה את השיר "A Million Years" שהשתתף בקדם השוודי לאירוויזיון 2017 בביצוע מרייט.
בגמר, השיר זכה במקום הרביעי עם 99 נקודות.
בשנת 2018, דוטר השתתפה במלודיפסטיבלן לאירוויזיון 2018 עם השיר "Cry".
אף על פי שדוטר הייתה הזוכה הפוטנציאלית של הקדם, היא לא העפילה לגמר והודחה מהתחרות.
בשנת 2019, דוטר כתבה את השיר "Victorious" שהשתתף במלודיפסטיבלן 2019 בביצוע לינה הדלונד.
בגמר, השיר זכה במקום ה-11 עם 40 נקודות.
בנוסף, דוטר הופיעה יחד עם הזמר מונס סלמרלוב בחצי הגמר השני של התחרות.
דוטר חזרה לקדם בשנת 2020 עם השיר "Bulletproof".
היא השתתפה ברבע הגמר השני והעפילה לגמר הגדול.
בגמר, היא זכתה במקום השני עם 136 נקודות, נקודה אחת פחות מהזוכות The Mamas.
ב-13 במרץ 2021, דוטר הגיעה למקום הרביעי בקדם השוודי לאירוויזיון 2021 עם השיר "Little Tot".
בשנת 2024 חזרה לקדם האירוויזיון עם השיר "It's Not Easy to Write a Love Song", איתו הגיעה למקום ה-12 והאחרון בגמר.
דְּוּי-טָאן (בוייטנאמית: Duy Tân, משמעות מילולית: "הִתחַדְשׁוּת"; 19 בספטמבר 1900 – 26 בדצמבר 1945) בשמו הפרטי נֵגוֹייְן פּוֹק וִין סָאן (Nguyễn Phúc Vĩnh San), היה קיסר וייטנאם האחד עשר משושלת נֵגוֹייְן אשר משל בין השנים 1907 – 1916 תחת חסות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנהיג קנוניה כושלת נגד צרפת בשביל להשיג את עצמאות וייטנאם.
בתגובה הרשויות הצרפתיות הדיחו את דְּוּי-טָאן ושלחו אותו לגלות.
בעוד עמד לשוב מהגלות באפריקה המשוונית הצרפתית לווייטנאם בשנת 1945, נהרג דְּוּי-טָאן בהתרסקות מטוס.
נֵגוֹייְן פּוֹק וִין סָאן היה בנו של הקיסר תָ'אַנְג תָּאִי, שהודח על ידי רשויות הודו-סין הצרפתית בשנת 1906, בהיות בנו בן שש, עקב קנוניה נגד הממשל הצרפתי.
ב-5 בספטמבר 1907 הוכתר וִין סָאן לקיסר דְּוּי-טָאן בידי רשויות השלטון הצרפתיות אשר הניחו כי ישמש בראש ממשלת בובות מנוטרלת עקב גילו הצעיר.
שמו הקיסרי "דְּוּי-טָאן", שפירושו "הִתחַדְשׁוּת", נרשם בכתב סיני בדומה ל"רפורמציה", אשר תאם לשמה של "אגודת הרפורמציה", ארגון לאומני וייטנאמי אנטי-צרפתי שהוקם באזור אותה התקופה.
דְּוּי-טָאן אהד את התוכניות של מנהיגי תנועת השחרור הווייטנאמים, שהיו זקוקים לסמל ולתמיכה של בני המלוכה כדי לזכות בתמיכה העממית.
הוא שיתף פעולה עם תוכניות המורדים להקים מרידות עממיות במחוזות תואה ת'יאן, קוואנג נאם וקוואנג נגאי במרכז וייטנאם בשנת 1916. עם זאת, פרטי העלילה הודלפו לצרפתים.
המרידות לא צלחו, ודְּוּי-טָאן נתפס כשניסה להימלט מהעיר האסורה הקיסרית בבירה הואה אל ההרים; ב-13 במאי 1916, הודח על ידי הצרפתים והוגלה לאי ראוניון, מול חופי מדגסקר, באוקיינוס ההודי.
בנו של הקיסר לשעבר דּוֹנְג קָ'אן, הנסיך קַאי-דִּין, הוכתר בידי הצרפתים לקיסר החדש.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת דְּוּי-טָאן בחזית המערבית עם צבא צרפת החופשית כמייג'ור וִין סָאן.
הוא היה בין חסידיו הראשונים של המנהיג הצרפתי שארל דה גול שהיווה אלטרנטיבה למשטר פטן בצרפת של וישי.
בסופה של המלחמה החלה מלחמת וייטנאם הראשונה (מלחמת הודו-סין הראשונה) במבצע מאסטרדום ודְּוּי-טָאן נקרא לשוב מגלותו באפריקה לפוליטיקה הווייטנאמית ולהחליף אל בָּאוּ-דַּאִי, קיסר וייטנאם.
הוא נהרג בהתרסקות מטוס ונקבר באזור הרפובליקה המרכז-אפריקאית (אפריקה המשוונית הצרפתית).
במהלך שנות השמונים הועברו עצמותיו חזרה לווייטנאם שם נקברו בשנית בקבורה ממלכתית שהתקיימה בחסות הממשלה.
דוּחֶשֶׁב הוא תהליך של אינדוקטרינציה שבו מצפים מנבדקים לקבל כאמת שתי אמונות סותרות, לעיתים קרובות בניגוד לזיכרון או לתחושת המציאות שלהם.
ברומן, כדי שמישהו יזהה - שלא לדבר על להזכיר - כל סתירה בהקשר של קו המפלגה דומה לחילול הקודש, ועלולה להכפיף את אותו אדם לדין משמעתי ולאי הסכמה חברתית מיידית של חברי המפלגה.
כמו היבטים רבים של החברות הדיסטופיות המשתקפות בספרו של אורוול, הוא ראה בדוחשב כמאפיין של טוטליטריות בסגנון סובייטי.
על פי 1984, ספרו של ג'ורג' אורוול, דוחשב הוא:
אורוול מסביר שהמפלגה לא יכלה להגן על כוחה מבלי להשפיל את אנשיה בתעמולה מתמדת.
עם זאת, ידיעה על הטעיה אכזרית זו, אפילו בתוך המפלגה הפנימית עצמה, עלולה להוביל להתפרקותה של המדינה.
אף על פי שהספר ידוע בעיקר במעקב המקיף של המפלגה על חיי היומיום באוקיאניה, משמעות שליטה זו של המפלגה היא שניתן לשלוט באוכלוסיית אוקיאניה (כולל האליטה השולטת) רק באמצעות שינוי המחשבה והשפה היומיומית.
בספר - "שיחדש" היא השיטה לשליטה עקיפה במחשבה באמצעות השפה, ודוחשב הוא השיטה לשליטה ישירה במחשבה.
מוקדם יותר בספר, דוחשב מוסבר כיכולת לשלוט בזיכרונות שלך, להיות מסוגל לשכוח משהו באופן ידני, ואז לשכוח את השכחה.
דבר זה מודגם על ידי אובריאן, בתקופה שבה מעונה וינסטון סמית' לקראת סוף הספר.
שיחדש משלבת דוחשב, מכיוון שהיא מכילה מילים רבות היוצרות אסוציאציות משוערות בין משמעויות סותרות, במיוחד לגבי מילים יסודיות וחשובות כמו טוב ורע, נכון ולא נכון, אמת ושקר, וצדק ואי צדק.
הדרישה לדוחשב הייתה קשה במיוחד על עובדי מחלקת הרישומים במיניסטריון האמת.
אחריות המחלקה הייתה לזייף רשומות היסטוריות, אפילו עדכניות, באמצעות שכתוב ומחיקה, הכל כדי שהמפלגה תוכל לשמור על האשליה שכל מה שהיא אי פעם אמרה ועשתה היה מושלם ועקבי.
עם זאת, למרות תפקידם הישיר בהונאה השיטתית הזו, אותם עובדים עדיין היו צפויים להאמין בגרסה האחרונה שנוצרה של ההיסטוריה, או שיעמדו בפני עונש חמור אם ייכשלו.
כפי שנחשף בספרו של גולדשטיין, שמו של המיניסטריון הוא בעצמו דוגמה לדוחשב: מיניסטריון האמת באמת עוסק בשקרים.
שאר המשרדים של מנחת א' נקראים בצורה דומה: מיניסטריון השלום עוסק במלחמה, מיניסטריון האהבה עוסק בעינויים ומניעת אהבה ותשוקה, ומיניסטריון השפע עוסק ברעב.
שלוש הסיסמאות של המפלגה - מלחמה היא שלום, חירות היא עבדות ובורות היא כוח - הן גם דוגמאות לכך.
יתרה מכך, ההונאה העצמית של דוחשב מאפשרת למפלגה לשמור על מטרות ענק וציפיות ריאליות:
לפיכך, כל חבר מפלגה יכול להיות חייל מאמין, אך לעולם לא יחסר לו מידע רלוונטי, המפלגה היא קיצונית ומיודעת היטב, ולכן לא סביר ש"תתאבן" או "תתרכך" ותקרוס.
דוחשב ימנע גישה של "לירות בשליח" שעלולה להפריע למבנה הפיקוד.
לכן דוחשב הוא הכלי המרכזי ליצירת משמעת עצמית של המפלגה.
הכלים הללו יחד מסתירים את הרוע של הממשלה לא רק מהעם אלא מהממשלה עצמה - אבל בלי הבלבול והמידע השגוי הקשורים במשטרים טוטליטריים פרימיטיביים.
מאז 1949 (כאשר התפרסם הספר 1984), המילה דוחשב הפכה למילה נרדפת להקלה על דיסוננס קוגניטיבי על ידי התעלמות מהסתירה בין שתי השקפות עולם - או אפילו של חיפוש מכוון להפיג דיסוננס קוגניטיבי.
מספר מרכזי לימוד של פסיכותרפיה (כגון טיפול קוגניטיבי), מעודדות אנשים לשנות את מחשבותיהם כדרך לטיפול במחלות פסיכולוגיות שונות (ראה עיוותי חשיבה).
דּוּחָל מִזְרָחִי (שם מדעי: Saxicola maurus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החטפיתיים, שפוצל מהמין דוחל שחור-גרון.
בדומה למינים דומים אחרים במשפחה, הוא הוצב בעבר במשפחת הקיכליים.
הוא מקנן במזרח הפלארקטי כולל במזרח אירופה, וחורף באזור הטרופי של העולם הישן.
בישראל הוא חולף מצוי בעיקר בסתיו, ונדיר יותר באביב; ופרטים מעטים נשארים גם לחורף.
המקומות המומלצים לצפות בו לאורך הבקע הסורי-אפריקני: בעמק החולה, עמק בית שאן, ובערבה.
מרבית הפרטים (70–80 אחוז) הנצפים בארץ שייכים לתת-מין S.
hemprichi ("דוחל כספי"), כשהשאר מזוהים כ-S.
variegatus ("דוחל ארמני") הנדיר יותר; אם כי ייתכן שתת-מינים אחרים מופיעים בארץ, אך טרם זוהו.
המין מוצב תחת הסוג דוחל שתואר על-ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. השם המדעי של הסוג, Saxicola, מגיע מלטינית, מהמילים saxum "סלע" ו-incola "שוכן, תושב"; שם המין הספציפי maurus הוא מיוונית maúros (μαύρος) "שחור" (בדומה לשורשי הכינוי "מור"), ומתייחס לצבע החלקים העליונים בהשוואה לקרוב משפחתו, דוחל שחור-גרון.
maurus נחשב כתת-מין של מיני דוחל אחרים, כמו דוחל שחור-גרון, או המין S.
torquatus כחלק ממין שנקרא "דוחל מצוי" , אך השם המדעי של האחרון מוגבל כיום למין "דוחל אפריקני" .
ניתוחי רצף ציטוכרום b של mtDNA ויצירת פרופיל DNA של המיקרוסטלייט ב-nDNA, על-אף שהם לא חד-משמעיים, ביחד עם עדויות מורפולוגיות, התנהגותיות וביוגאוגרפיות, מצביעים על כך שנכון להתייחס לדוחל המזרחי כאל מין עצמאי.
הדוחל שחור-גרון מאירופה מהווה מין מקביל מערבי שלו בשושלת האירו-אסייתית של הדוחלים; אבותיהם נפרדו במהלך הפליוקן המאוחר או הפלייסטוקן המוקדם, לפני בערך 1.5–2.5 מיליון שנים עם תחילת הגלס ברביעון.
מספר התת-מינים משתנה לפי חלוקות טקונומיות שונות:
פאלאס, 1773) - (המתואר לעיל) מקייץ במזרח פינלנד וצפון ומערב רוסיה האירופית עד למונגוליה ופקיסטן; חורף במרכז הודו.
armenicus (סטגמן, 1935) - מקייץ בדרום-מזרח טורקיה ובטרנס הקווקז עד לצפון ומערב איראן; חורף בדרום-מערב אסיה וצפון-מזרח אפריקה.
אהרנברג, 1833 - מקייץ במזרח אוקראינה וצפון אזרבייג'ן עד לצפון הים הכספי; חורף בצפון-מזרח אפריקה.
בליית, 1847) - מקייץ בצפון-מערב ומרכז ההימלאיה; חורף במרכז הודו.
פלסקה, 1889) - מקייץ בטיבט ומרכז סין, צפון מיאנמר וצפון תאילנד; חורף בדרום ודרום-מזרח אסיה.
פארוט, 1908) - מקייץ במרכז ובמזרח סיביר, יפן, קוריאה, צפון-מזרח סין ומזרח מונגוליה, ונודד דרומה לדרום סין והודו בחורף.
stejnegeri יופרד למין עצמאי תחת השם Saxicola stejnegeri, אך הפיצול לא התקבל במלואו.
הוא דומה לדוחל שחור-גרון (S.
rubicola), אבל המזרחי בדרך-כלל כהה יותר מלמעלה ובהיר יותר מלמטה, עם שת לבן וחלקים תחתונים לבנים יותר, ופחות כתום על החזה.
לזכר בלבוש קיץ יש ראש וחלקים עליונים שחורים (חסרים את הגוונים החומים של השחור-גרון), והוא בעל צווארון, כתם-כתף ושת בצבע לבן בולט, ואזור מוגבל של כתום על הגרון.
לנקבה יש חלקים עליונים וראש חומים-חיוורים, כתמי צוואר לבנים (ללא צווארון מלא), ושת בהיר ללא פספוס בגוון ורדרד-צהבהב.
לזכרים בלבוש חורף ניצוי במראה ביניים בין זכרי קיץ לנקבות, עם פס-גבה המזכיר את זה של דוחל חום-גרון (S.
rubetra); כשממין זה הוא נבדל בצווארון הלבן המלא.
במבט מקרוב, ניתן להבחין שחישוף האברות שלו ארוך באופן מובהק מאשר אצל דוחל שחור-גרון: אורך הכנף אצל הדוחל המזרחי 71–75 מ"מ, ואילו אצל השחור-גרון 64–71 מ"מ.
בכך הוא דומה לדוחל חום-גרון, שבדומה למזרחי מותאם לנדידה למרחקים ארוכים.
ההבדלים בין תת-המינים השונים ניכרים בעיקר בזנב: לזכרים מהתת-מין S.
maurus ("דוחל סיבירי") זנב שחור לגמרי, חסר צבע לבן.
hemprichi ("דוחל כספי") דגם זנב המזכיר סלעיות בכך שלנוצות הזנב החיצוניות בסיס לבן נרחב היוצר דגם זנב בצורת T בולט.
variegatus ("דוחל ארמני") זנב במראה ביניים בין שני הקודמים, עם בסיסים לבנים מצומצמים בלבד.
przewalskii נבדלים על ידי אזורים לבנים נרחבים יותר בניצוי.
הנקבות מראות לעיתים דגמי זנב המזכירים את אלו של הזככר בגרסה מוגבלת יותר, אך ברוב המקרים קשה או בלתי-אפשרי להבדילן בתנאי שדה.
לזכר יש קריאות תיקתוק, הנשמעות כמו שני חלוקי נחל שנדפקים זה בזה; הן צרודות וגסות יותר מהתיקתוק הצלול יותר של דוחל שחור-גרון, וחסרות את השריקה הגבוהה של האחרון.
השירה גבוהה ומצפצפת כמו של הסתרי המצוי.
טווח תפוצת הקינון מכסה את רוב אסיה הממוזגת, מקו רוחב 71°N בערך בסיביר מדרום להרי ההימלאיה ודרום-מערב סין, וממערב למזרח טורקיה ואזור הים הכספי.
הוא מקנן גם בצפון-מזרח אירופה, בעיקר ברוסיה אך מדי פעם גם מערבה עד לפינלנד.
טווח החריפה הוא מדרום יפן דרומה לתאילנד והודו, וממערב לצפון-מזרח אפריקה.
בנדידה, מספרים קטנים מגיעים עד מערב אירופה, ובאופן חריג גם מזרחה עד לאלסקה בצפון אמריקה.
הדוחל המזרחי הוא אוכל חרקים.
הוא מקנן בשטחי שיחים פתוחים או בשטחי עשב עם שיחים מפוזרים, מגובה פני הים עד לרום של כ-4,000 מטר או יותר.
נראה שהדוחלים נמנעים מתנאי מזג אוויר קרירים ונשארים בצפון רק בקיץ היבשתי החם.
באזורים ההרריים של גבעות ההימלאיה בבהוטן, ניתן לראות מדי פעם פרטים נוודים המחפשים מזון בשדות ובשטחי מרעה בגובה של יותר מ-2,000 מטר, אך רובם נעים יותר מטה ודרומה כדי לחרוף באזורים טרופיים.
למרות שהוא אינו נחשב למין נפרד על-ידי ה-IUCN, הוא בעל טווח תפוצה נרחב ונפוץ ולכן לא ייחשב למין מאוים.
דוטי (בהינדי: आमलक) הידוע גם בשם מרדאני, ג'איניבו, או פנקה, הוא פיסת בד המסודרת סביב המותניים והרגליים, בדומה לצורת מכנסיים.
הדוטי הוא בגד תחתון המהווה חלק מלבוש מסורתי לגברים בתת-היבשת ההודית.
הדוטי מעוצב מחתיכת בד לא תפורה מלבנית, בדרך כלל באורך של כ-1.5 מטר עד 4.5 מטר.
הדוטי נחשב למקביל הגברי לסארי שלובשות נשים לטקסים דתיים וחילוניים.
פיטאמבר הוא דוטי ממשי צהוב הנלבש באירועים משמחים.
אין לטעות בין דוטי ל"פנצ'קאצ'ים מוכנים" או "מכנסי דוטי", שהם טרנד חדש ומוכן ללבישה, פופולרי בקרב נשים ואופייני לילדים.
אף על פי שהמונחים או משמשים לעיתים כתחליף ל"דוטי", הם שונים מהדוטי, ש"מלופף" או כרוך סביב הרגליים, בצורה של מכנסיים.
הדוטי ידוע יותר בשם פנצ'קאצ'ים בדרום הודו, שאולי ניתן אפילו ללבוש אותו בזמן ריקודים כגון הליכת ירח, אבל לצורת החצאית של הוושטי יש מגבלות, על פי מעצבי אופנה.
בעוד שהסארי עדיין משמש נשים כלבוש יום יומי, רוב הגברים ההודים כבר לא יודעים איך לעטוף את הדוטי, מכיוון שהוא הוחלף על ידי "בגדים אנגליים" של הבריטים, באזורים עירוניים או בערים כמו בומביי (מומבאי).
לבוש זה זה מכונה גם "דאוטרה" בסנסקריט, שפירושו חבל או חוט.
הדוטי התפתח ממלבוש ההודי העתיק, ה.
רצועת כותנה לבנה או צבעונית ארוכה שעברה דרך הרגליים, תחובה מאחור ומכסה את הרגליים בצורה רופפת, ואז זורמת לקפלים ארוכים בקדמת הרגליים, באותו האופן שבו הם לובשים כיום דוטי רשמי.
בעוד שדוטי מזדמן וקצר עוטף את שתי הרגליים בחוזקה, בסגנון זה הצד האחורי של הדוטי נמשך לפנים ותוחב במותניים, לפני שתוחבים את שני הקצוות הרופפים מאחור, ויוצרים דוטי דמוי מכנס בהתאמה יציבה העוטף את שתי הרגליים.
סגנון זה נפוץ יותר על ידי חקלאים ואומני לחימה.
גברים ג'יינים שמרנים רבים לובשים "פנקה" כשהם מבקרים ב (דרסאר) לטקס הפוג'ה; חלק מהג'יינים מאמינים שבגדים לא תפורים הם "פחות חדירים לזיהום" ולכן מתאימים יותר לטקסים דתיים מאשר בגדים אחרים.
הם גם לובשים בד רופף ולא תפור, קצר יותר מהפנקה מלמעלה.
תנועת הרא קרישנה, הידועה בקוד הלבוש הייחודי שלה, מנחה את חסידיה במערב ללבוש "פנקה", בדרך כלל בגוון זעפרן או בד לבן מקופל בסגנון אתני בנגלי.
מהרישי מהש יוגי היה ידוע בכך שהיה לבוש בדוטי ממשי לבן.
ה"דוטי" נלבש מבחינה אתנית על ידי חקלאים, "פהלוואנו" (מתאבקים) ורועים של הסיקים בחבל פנג'אב; הניאו את השימוש בו במהלך , בשל המתחים הבין-קהילתיים שרווחו באותה תקופה.
הדוטי נלבש גם על ידי גברים נוצרים לטקסי הסכם טרום-נישואים שלהם, חתונות בכנסייה וקבלות פנים עד שנות ה-60, אז הם יצאו מהאופנה; מאז חתנים לובשים במקום זאת את החליפה השחורה ואת העניבה.
בשיאה של תנועת העצמאות ההודית, האריגה הייתה סמל של תנועת סוואדשי.
בשנת 1921, מהאטמה גנדי המפורסם בעצמו דגל רק ב"דוטי"' לעיתים קרובות טופלס וללא קורטה, כדי לקדם ולהזדהות עם האריגים והאומנות, שיוצרו על ידי הכפריים ועניי מולדתו.
דוטונבורי (ביפנית: 道頓堀 מבוטא מלעיל) הוא אזור בעיר אוסקה, הידוע כאחד מאזורי התיירות וחיי הלילה העיקריים של העיר, המשתרע לאורך תעלה באותו שם.
מבחינה היסטורית הרובע נחשב לרובע תיאטרון, אך עם השנים הפך לאזור של חיי לילה ובידור המאופיינים באווירה אקסצנטרית ובשלטי חוצות גדולים ומוארים.
אחד המאפיינים הבולטים ביותר באזור הוא שלט חוצות מואר של חברת הממתקים גליקו המציג תמונה של אתלט בתנוחת ניצחון, המהווה מוקד משיכה למקומיים ותיירים, ונחשב לאחד מסמלי העיר.
תחילתו של רובע דוטונבורי הייתה בשנת 1612, כאשר מנהל התעלות המקומיות, נריאסו דוטון, החל בבניית התעלה בקצה הדרומי של אוסקה.
בשנת 1615, במהלך המצור על אוסקה, הבנייה הופסקה עקב פטירתו של נריאסו במהלך המלחמה.
לאחר מותו, יאסוי קוהה והיראנו טוג'ירו המשיכו בבנייה, שהושלמה בספטמבר 1615. האדון החדש של טירת אוסקה, מטסודאיירה טדאקי, קרא לתעלה ולשדרה שלידה דוטונבורי ("בורי" מהמילה "הורי", שפירושה "תעלה").
גרסה שונה, שהתפתחה בהמשך, מייחסת את הקמת התעלה ליאסוי דוטון, שבשנת 1612 החל ביוזמה אישית להרחיב את נהר אומזו הזעיר, בתקווה להגביר את המסחר באזור על ידי חיבור שני ענפי נהר יוקובורי באמצעות תעלה.
לאחר שמת במהלך המצור על אוסקה, בן דודו המשיך במלאכה וסיים את בניית התעלה בשנת 1615. הפופולריות של גרסה זו הובילה להקמת אנדרטת אבן לזכרו של יאסוי דוטון בשנת 1915 בקצה הצפוני של ניפונבאשי.
אולם בהמשך, בשנת 1965, נקבע במשפט דוטונבורי (道頓堀裁判), שדן בזכות על התעלה כי יאסוי דוטון הייתה למעשה דמות בדיונית, זאת בהתבסס על רישומי משפחת יאסוי מהמאה ה-17.
אופיו של דוטונבורי הוגדר בשנת 1621 כאשר ממשלת שוגונות טוקוגאווה קבעה את דוטונבורי כאזור הבידור של אוסקה במסגרת תכנון עירוני.
עד לשנת 1662 פעלו בשדרה שישה תיאטראות קבוקי וחמישה תיאטראות בונראקו, וכן תיאטרון בובות מכני בשם טקדה קאראקורי.
במשך הזמן נוספו לאזור מסעדות ובתי קפה רבים עבור התיירים ומחפשי הבידור הנוהרים מדי לילה לדוטונבורי.
במהלך השנים, ירידת העניין בבידור מסורתי הובילה לסגירתן של רוב האטרקציות המקוריות של דוטונבורי.
מעט התיאטראות שנותרו נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר רק תיאטרון אחד, Osaka Shochikuza, שרד.
בשנות ה-60 החל פרויקט פיתוח מחדש במטרה לשפר את איכות המים בתעלה.
אדמות משתי גדות הנהר שוקמו על מנת להגביה את חומות הנהר.
בכדי להשיג חלק מהמימון לפרויקט, מחצית מהאדמה המשוקמת נמכרה לבעלי הקרקע הסמוכה לתעלה, כשהחצי השני יועד להיות חגורה ירוקה.
בהמשך, צאצאיו של יאסוי קוהה, אחד משני האנשים שהשלימו את התעלה בשנת 1615, הגישו תביעה נגד העיר וממשלות המחוז בטענה לזכויות בעלות על הקרקע שלאורך התעלה.
ההליך המשפטי בעניין ידוע כ"משפט דוטונבורי".
האזור ידוע במסעדות ידועות רבות.
בהקשר זה, ידועה המילה היפנית "קיודורה" (食い倒れ), שמשמעותה היא "להרוס את עצמך, כשתפשוט את הרגל מהוצאות על אוכל", או "לאכול עד שאתה נופל".
המילה מגיעה מפתגם רחב יותר, שאומר: "הרוס את עצמך עם אופנה בקיוטו, הרוס את עצמך עם ארוחות באוסקה" (「京都の着倒れ、大阪の食い倒れ), המשקף את הייחודיות באופנה ובאוכל של קיוטו ואוסקה, בהתאמה.
מאכלים הקשורים לאוסקה ולקואידאורה הם אוקונומיאקי, טאקויאקי וקיטסונה אודון.
המיקום הבדיוני של סוטנבורי, בסדרת משחקי הווידאו Yakuza של סגה, מבוסס על דוטונבורי.
אחד השלבים במשחק SNK vs.
דוטונבורי ואזורים אחרים באוסקה מופיעים במשחק המרוצים אספלט 9.
האזור מופיע בסרט ג'ון וויק 4.
דוחות דעת הקהל של האס דה, ובשמם הרשמי ("דוחות מהרייך") היו דוחות סודיים על דעת הקהל בגרמניה הנאצית שהכין האס דה בין 1939 ו-1944 וחילקו למנהיגים נאצים בכירים.
הדוחות נחשבים לאחד המקורות החשובים לגבי דעת הקהל בגרמניה הנאצית ותוארו על ידי ההיסטוריון רנדל ביטוורק (Randall Bytwerk) כ"אובייקטיביים יחסית, כפי שמתואר במקורות נאציים".
ה-SD הפעיל יחידה ייעודית שעסקה במעקב שיטתי אחרי דעת הקהל בגרמניה.
הגוף שהיה אחראי לכך נקרא SD-Inland, מחלקה III .
זו הייתה המחלקה של ה-SD שעסקה בענייני פנים של הרייך, ובתוכה פעלה תת-מחלקה שעסקה בדוחות מצב הרוח הציבורי (Stimmungsberichte).
המחלקה הייתה אחראית על איסוף מידע בתוך גרמניה.
בתוכה פעלו מחלקות משנה לפי תחומים: כנסייה, תרבות, כלכלה, אוכלוסייה.
כל אחת מהן אספה דיווחים מהשטח, מהמשטרה, מהגסטפו ומהמודיעים, וריכזה אותם לדוחות על הלך הרוח הציבורי.
אנשי המחלקה אספו תלונות, שמועות, בדיחות פוליטיות, תגובות למדיניות וכדומה, ולפי המידע ניתחו את מידת התמיכה במשטר ואת רמת הנכונות לציית.
הם העבירו את הדוחות להנהגה הנאצית, כולל היטלר.
כך אסף ה-SD מידע מודיעיני שהיה מקור מרכזי להבנת דעת הקהל בגרמניה הנאצית.
דויד אגנסו מנדס (בספרדית: David Aganzo Méndez; נולד ב-10 בינואר 1981) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
אגנסו התחיל את הקריירה שלו בעונת 99/00 בריאל מדריד, שבה גדל במחלקת הנוער.
בעונת 00/01 עבר לקבוצת אספניול, אך לא שותף בשום משחק באותה העונה ונאלץ לעזוב את הקבוצה.
בעונת 01/02 עבר לקבוצת אקסטרמדורה ששיחקה בליגה השנייה בספרד.
הוא שותף ב-16 משחקים בהם כבש 5 שערים.
בהמשך אותה העונה חזר לאספניול, בה שותף ב-12 משחקים אך לא כבש.
בעונת 02/03 עבר לויאדוליד שבה שיחק 30 משחקים וכבש 9 שערים.
בעונת 03/04 עבר אגנסו לקבוצת לבאנטה ששיחקה בליגה השנייה בספרד, שבה שיחק 33 משחקים וכבש 9 שערים, בסוף העונה עלתה הקבוצה לליגה הראשונה בספרד ואגנסו עזב אותה.
לאחר מכן חזר למועדון הביתי שלו, ריאל מדריד, בעונת 04/05, אך לא שותף בשום משחק, והחליט לעבור לקבוצת ראסינג סנטנדר שבה שיחק השוער הישראלי דודו אוואט.
בתחילת עונת 05/06 המשיך בראסינג סנטנדר.
בעונה זו שיחק 17 משחקים וכבש 3 שערים, אך החליט לעבור לקבוצה אחרת ולאחר שקיבל מספר הצעות מאירופה החליט לאחר התייעצות עם השוער דודו אוואט לעבור לקבוצת בית"ר ירושלים שהציעה לו את הסכום הגבוה ביותר מבין ההצעות שקיבל.
לאחר חצי עונה בישראל חזר לספרד, ושיחק גם בדפורטיבו אלאבס, ראיו ואיקאנו והרקולס אליקנטה בליגה השנייה.
בשנת 2012 עבר לקבוצת אריס סלוניקי היוונית.
לאחר שנתיים בקבוצה חתם בדפורטיבו לוגו מהליגה הספרדית השנייה שם פרש ממשחק פעיל במהלך העונה בעקבות פציעה.
דויד ברוזה (נולד בי"ז באלול ה'תשט"ו, 4 בספטמבר 1955) הוא זמר, מוזיקאי ומלחין ישראלי.
ברוזה נולד בשם דויד סיימון ברוויק ברוזה בחיפה.
אביו היה ארתור ברוזה, איש עסקים בריטי, ואמו הייתה הזמרת שרונה אהרון.
סבו היה וולסלי (פנחס) אהרון, ממקימי היישוב נווה שלום.
כאשר היה בן 12 עבר עם משפחתו לספרד בשל עסקיו של אביו, והוא הושפע רבות מן המוזיקה ומן התרבות הספרדית.
הוא למד בבית ספר בריטי במדריד (Runnymede College), ואחר כך בפנימייה יהודית אורתודוקוסית, כרמל קולג', באנגליה, שם התלונן הרב על נגינתו של ברוזה בשבתות ובחגים.
בגיל 14 ניגן ברוזה עם להקתו לפני ראש עיריית פאטונס שמצפון למדריד.
לאחר מכן היה אלוף מדריד בשחייה בסגנון חתירה לגיל 15.
ב־1974 חזר לישראל והתגייס לצה"ל.
תחילה שירת במחנה מקלף כמאבטח מתקנים, ובד בבד הצליח לשלב גם הופעות קטנות שבהן שר בעיקר גרסאות כיסוי לשירים של סיימון וגרפונקל ושל בוב דילן.
הצלחותיו בהופעות הביאו אותו אחרי שנה וחצי לצוות הווי חיל האוויר, שבו שר וניגן עם אחותו טליה ברוזה, עם דני בסן ועם דפנה ארמוני.
להיטם הגדול היה "בתוך", שאותו שרו ב"פסטיבל הזמר והפזמון" 1977.
לאחר שחרורו מן הצבא החל ברוזה את דרכו העצמאית כזמר בהופעות קטנות בפאבים ובמועדונים.
האמרגן שלמה צח פנה אליו שישמש מחליף ליצחק קלפטר, שפרש מן המופע "שיחות סלון" של יהונתן גפן, כחלק מ"להקה טובה" עם יעל לוי (שירה ודקלום), דני פאר (קלידים ופסנתר), ישראל בורוכוב (בס וקולות) ודון הרווי (תופים).
אלבום המופע שיצא ב־1978 כלל את ביצועיו של ברוזה עם יעל לוי ל"שיר אהבה בדואי" ו"עד עולם אחכה", וכן את השיר הראשון המשותף של ברוזה וגפן "יהיה טוב", שנכתב במהלך המופע לכבוד ביקורו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת בישראל, והפך ללהיט גדול.
שיתוף הפעולה בין ברוזה לגפן המשיך גם הלאה – באלבום והמופע לילדים "הכבש השישה עשר".
ברוזה הלחין וביצע את השיר "ברקים ורעמים" במופע זה.
ברוזה וגפן המשיכו בשיתוף פעולה גם שנים רבות לאחר מכן.
שיתוף הפעולה התבטא בתרומה הרבה של גפן לקריירה של ברוזה, בכתיבת חלק משיריו ובתרגום שירים מספרדית עבורו.
ברוזה העיד כי גפן הפך לחברו הטוב, והוא הושפע ממנו רבות כמבצע וכאדם.
ב־1979 הקליט ברוזה את השיר "אל תשאלי אם אני אוהב" (עמוס קולק/נורית הירש), עבור פסקול הסרט "אל תשאלי אם אני אוהב".
לפסקול הסרט "דיזנגוף 99" הוא הקליט את השיר "בין הרעשים" (מילים: רחל שפירא, לחן ועיבוד: יוני רכטר).
באותה שנה השתתף גם באלבום שירי הילדים "והילד הזה הוא אני", המבוסס על ספרו של יהודה אטלס בשם זה (לחן ועיבוד: אבנר קנר).
ב-20 בדצמבר 1979 יצא אלבום הבכורה של ברוזה "דויד ברוזה".
האלבום כלל שיר מתוך "שיחות סלון": "שיר אהבה בדואי", ביצוע חדש לשיר "יהיה טוב" (שכלל בית נוסף שלא נכלל בביצוע המקורי) וכן שירים חדשים שבהם ניכרת השפעה מהמוזיקה הספרדית כמו "סניוריטה".
שיר נוסף מן האלבום שזכה לפרסום הוא "מותר לומר", שהלחין ברוזה על פי שיר של נתן אלתרמן.
את שירי האלבום הפיק מוזיקלית טכנאי ההקלטות טומי פרידמן, ועיבד אילן מוכיח.
בהקלטות האלבום השתתפו חיים רומנו וחיים קריו בגיטרה חשמלית, אלון הלל ומאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, קובי כהן, מיכה מיכאלי ודורי לובלינר בגיטרה בס, אילן מוכיח בפסנתר וקלידים, וברוזה בגיטרה אקוסטית.
בסוף 1980 העלו ברוזה ויהונתן גפן את המופע "דויד ויהונתן", שגם תועד על גבי אלבום בשם זה, וברוזה גם ביצע בפסטיבל שירי הילדים מספר 11 את "שיר ערש" (מילים: תמר אדר, לחן: יואל לרנר, עיבוד: אילן מוכיח).
ב־1982 הוציא ברוזה את אלבומו השני, "קלף", שכלל שירים שהלחין בעצמו כמו "חיפה" (שנכתב במיוחד על ידי גפן על עיר הולדתו של ברוזה), "החיים הם חומר טוב", "שרוכים" ו"דניאלה".
את האלבום הפיק מוזיקלית יהודה עדר שניגן בגיטרה, ויחד עימו השתתפו בהקלטות גם מיקי שביב בבס, ז'אן פול זימבריס בתופים, ומיקי קם בקולות רקע.
סיבוב ההופעות שליווה את האלבום נקטע עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה.
במהלך המלחמה הִרְבָּה ברוזה להופיע בפני חיילים.
במרץ 1983 הוציא ברוזה את האלבום "האשה שאיתי", שהכיל שירים ספרדיים מתורגמים לעברית, כחלק מההשפעות הספרדיות שספג בנעוריו.
את השירים תרגם יהונתן גפן והפיק ועיבד לואי להב.
רבים מהשירים באלבום, כמו "האשה שאיתי", "בליבך" ו"סיגליות", הפכו ללהיטים גדולים.
באלבום נכלל גם שיר אחד מקורי שהלחין ברוזה למילים של גפן, בשם "הרומבה".
אלבום זה הוא אחד האלבומים הנמכרים ביותר בישראל עד היום, הוא נמכר ביותר מ־200,000 עותקים (פלטינה מחומשת).
גם סיבוב ההופעות שנלווה לאלבום הצליח מאוד.
באוגוסט 1983 הגיע הזמר הספרדי פאקו איבנז לישראל, והצטרף לסיבוב ההופעות של ברוזה.
במרץ 1984 יצא האלבום "ברוזה", שכמו "האשה שאיתי" הורכב גם הוא ברובו מתרגומים של יהונתן גפן לשירים ספרדיים.
ברוזה הלחין שיר אחד עבור האלבום, "מגיע לו".
בשיא הצלחת "האשה שאיתי" נסע ברוזה לניו יורק, ומאז הוא מתגורר בארצות הברית ומחלק את זמנו בין אמריקה לבין ישראל.
לדבריו, עזב "כדי לחפש משהו אחר, בשביל להרחיב אופקים".
למרות זאת טען: "אני מאוד ישראלי וכך גם המוזיקה שלי, שנושמת את המקום הזה שהוא העוגן".
בשנת 1989 חתם על חוזה עם חברת התקליטים EMI, שהוציא לאור את תקליטו הראשון באנגלית "Away From Home".
לאחר יציאת האלבום יצא לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית.
בשנות ה־90 הוציא עוד שלושה אלבומים באנגלית וכן הוציא ב־2000, 2002 ו־2005 אלבומים בספרדית, שזכו לביקורות משבחות בספרד ובאמריקה הלטינית.
ואף הצטרף (בדרך כלל כ"הופעת חימום") לסיורים של מוזיקאים פופולריים כמו פול סיימון.
הקריירה של ברוזה מחוץ לישראל הולידה שיתוף פעולה מוזיקלי לא צפוי ולא שגרתי, בינו ובין הזמר־היוצר האמריקאי טאונס ואן זאנט .
בשנת 1994 הופיע ברוזה עם ואן זאנט במופע מסדרת "Writers in the Round" שהתקיים ביוסטון.
השניים לא שבו ונפגשו מעולם, ולא היה ביניהם כל קשר נוסף לאחר אותו מפגש.
חרף זאת, כאשר נפטר ואן זאנט כשלוש שנים מאוחר יותר, הוא הותיר אחריו לברוזה קופסת נעליים מלאה בדברי שירה ומילות שיר מפרי עטו אשר לא פורסמו מעולם, ועימם בקשה מפורשת שברוזה ילחין את הטקסטים האלה.
שנים לאחר מכן הוליד הסיפור יוצא הדופן הזה את האלבום "Night Dawn: The Unpublished Poetry of Townes Van Zandt", שאותו הוציא ברוזה בשנת 2010.
במקביל לקריירה מחוץ לישראל, הוציא ברוזה בישראל כמה אלבומים.
בפברואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ, ערך בישראל סיבוב הופעות עם הגיטריסט האמריקני אל דימיולה.
ביולי 1991 יצא אלבומו "נשיקה גנובה", בהפקה משותפת של ברוזה ושל ג'פרי לסר.
שניים מהלהיטים הבולטים של האלבום היו לחנים של ברוזה לשירים של מאיר אריאל: "מתחת לשמיים" ו"בצהרי יום".
שיר נוסף מהאלבום שזכה להצלחה הוא "ביקור מולדת", שהלחין ברוזה למילים של יהונתן גפן.
גפן כתב שירים נוספים לאלבום.
בפברואר 1994 יצא אלבום הופעה של ברוזה בשם "דייוויד ברוזה במצדה", שתיעד את הופעתו במסגרת פסטיבל ערד באותה שנה.
האלבום זכה להצלחה, והגיע למעמד אלבום זהב.
בקיץ 1994 יצא אלבומו של ברוזה "החומרים שמהם עשויה האהבה", שאת רוב שיריו כתב יהונתן גפן.
מהם התפרסם השיר "סתיו מסוכן".
שירים נוספים שהתפרסמו מהאלבום היו "נטשה" ו"חולם אותך לאט".
במרץ 1996 הוציא את האלבום "סודות גדולים".
מתוכו התפרסם שיר הנושא, שהלחין ברוזה למילים של יהונתן גפן.
באוגוסט 1998, בעת שחזר מהופעה בבאר שבע, סטה הרכב שבו נסע, עלה על אי תנועה והתנגש חזיתית בעמוד של שלט דרכים שהיה במקום.
הרכב נהדף והתהפך, ופגע באי תנועה.
ברוזה נפגע קשה בכל חלקי גופו.
הוא הובהל לבית החולים קפלן ברחובות, ובו אושפז למשך 12 יום.
לאחר שחרורו מבית החולים נשאר פגוע באצבעות ידו השמאלית, והיה חשש רב שתאונה זו תקטע את הקריירה שלו.
ברוזה תבע את חברת הביטוח ואת נהג הרכב, בסכום של 4 מיליון ש"ח, על הנזקים הישירים והעקיפים שנגרמו לו.
באוגוסט 2004 זכה ברוזה בפיצויים בסך 1.2 מיליון שקלים.
בסופו של דבר הצליח ברוזה להשתקם ולחזור לנגן.
בשנת 2002 יצא אלבומו של ברוזה "זה הכל או כלום", בהפקתו המוזיקלית של יזהר אשדות.
האלבום כלל את הלהיטים "זה הכל או כלום", שכתב איתן נחמיאס גלס על פי לחן של עבדרחמן עמרני, "אבק של החיים", שגם אותו כתב גלס ושברוזה הלחין עם אשדות, ו"בוכה אל הקירות", שהלחין ברוזה ושכתבו יעקב רוטבליט ואלונה קמחי.
כותבים נוספים באלבום היו מיכה שטרית, יהונתן גפן ושלום חנוך.
בתוך ימים ספורים הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
בסוף השנה יצא לסיבוב הופעות בספרד, בעקבות השקת הגרסה הספרדית של האלבום – "Todo O Nada".
בשנת 2004 יצא אלבום האוסף "המיטב (לעכשיו)", שכלל את כל שיריו הידועים.
במרץ 2005 סירב קול ישראל לשדר שיר עברי־ערבי של דויד ברוזה ושל סעיד מורד, סולן להקת "סברין" הפלסטינית ממזרח ירושלים.
התכנון היה שהשיר החדש ישודר בה בעת בקול ישראל וברדיו פלסטין, אך מנהל הרדיו יוני בן מנחם טען שהשיר צריך לעבור קודם ועדת פלייליסט.
בגלי צה"ל הסכימו לשדר את השיר בו־זמנית.
לאחר שברוזה הופיע כמה פעמים כאורח בהופעותיה של להקת "מיומנה", יצאו השניים ב־2006 במופע משותף, "בחונטוס", שבו שולבו ריקודי הלהקה ושיריו של ברוזה.
ב־2006, בעת מלחמת לבנון השנייה, עבר ברוזה בין מקלטים ביישובי הצפון המופגזים וניגן ושר לתושבים שתפסו בהם מחסה.
גם במבצע עופרת יצוקה ברוזה חזר והופיע במקלטים לפני קהלים מצומצמים ביישובי הדרום.
בינואר 2006 הוציא את האלבום "פארקינג קומפלטו" שכלל ברובו שירים בספרדית, אך גם שני שירים בעברית.
ב־2008 הוציא אלבום המתעד את הופעתו במצדה, שנערכה מוקדם יותר באותה השנה, ומכיל שירים בעברית, באנגלית ובספרדית.
ב־2009 השתתף בסרטון של השיר "War/No More Trouble" בהרכב חובק עולם בשם "Playing For Change" שהתאחדו ליצירה משותפת.
בשנת 2010 השיק, בשיתוף עם יצרן הגיטרות שמוליק בודגוב, קו גיטרות קלאסיות על שמו.
ביוני 2011 יצא אלבומו של ברוזה "שפה שלישית", שהיה האלבום הראשון שהוציא בעברית לאחר כמעט עשר שנים.
באלבום זה החל ברוזה לכתוב את שיריו בעצמו, לאחר שמיעט לעשות זאת באלבומיו הקודמים.
משירי האלבום התפרסם השיר "חולם".
האלבום הוקלט תוך יומיים בתקציב של 65 אלף דולר שגויס ב-Kickstarter.
רובם של המשקיעים (80%) היו מחוץ לישראל, מכל רחבי העולם.
בשנת 2014, יצא אלבומו של ברוזה באנגלית "איסט ג'רוזלם, ווסט ג'רוזלם" ("מזרח ירושלים / מערב ירושלים"), בו השתתף זמר הראפ וויקליף ז'אן.
במקביל צולם סרט תיעודי בשם "מזרח ירושלים / מערב ירושלים", בהפקת גידי אביבי, שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של וודסטוק, ובמרכזו ההקלטות שערך ברוזה לאלבום עם מוזיקאים אמריקניים, ישראלים ופלסטינים באולפן הקלטות בשייח' ג'ראח במזרח ירושלים.
בשנת 2018 יצא אלבומו של ברוזה "טבעת הזהב".
את שירי האלבום כתבה המשוררת צרויה להב.
לצד האלבום השיק ברוזה פרויקט יוטיוב בו הוא מארח אמנים שונים לשיחה ושירה משותפת.
ב־2 בדצמבר 2020 ערך ברוזה בפארק תמנע מופע מיוחד עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב ועם הזמרת רחלה ובניצוחו של תום כהן.
המופע שודר בשידור חי באבו דאבי טיוי, ערוץ הטלוויזיה הממלכתי של איחוד האמירויות הערביות, בו־זמנית עם השידור בישראל.