tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוועידה שנערכה ביולי 1941, הוגדרה מדיניות שמטרתה להבטיח את ביטחון הרייך, על פי המדיניות, תיאסר נוכחות של כל כוחות צבאיים שאינם גרמנים ממערב להרי האורל (הדבר גם כלל מיליציות של אנשי האזור שאינם בהכרח רוסים), גם אם הדבר יגרום למלחמה בת מאה שנים.
מדיניות זו הייתה אמורה למנוע מכל המעצמות המערביות עוינות לגרמניה לקשור קשר נגדה בשיתוף פעולה שכנותיה המזרחיות בעתיד.
כמו כן, נקבע כי אף מדינה רוסית ריבונית לא תוכל להתקיים ממערב להרי האורל.
על אף תמיכתו בתזה זו בעבר, עם הזמן דחה היטלר את הרעיון שהרי האורל יהיו הגבול המזרחי של הרייך, כי לדבריו הרים בינוניים כאלה לא מתאימים לגבול בין אירופה לאסיה.
היטלר אף טען שמצב בו "הרים בינוניים מייצגים את הגבול בין העולמות האירופאים והאסייתיים" הוא אבסורדי, וקבע שאפשר גם להעניק את התואר הזה באותה המידה לאחד הנהרות הרוסים הגדולים.
הוא טען שהחומה נחוצה כדי "לשמר את חיוניות הגזע במקרה והמלחמה במזרח תהפוך למלחמה ממושכת".
למעשה, המושג "קיר חיים" הופיע בספרו של היטלר, "מיין קאמפף", שפורסם לראשונה ב-1925.
הרעיון של "קיר חיים" הלך והתעצם במוחו שהיטלר ככל המלחמה נמשכה.
בדצמבר 1942, כאשר החלה התפנית לרעת הגרמנים בקרב סטלינגרד, שוחח היטלר עם אנטון אדריאן מוסרט, פוליטיקאי לאומני הולנדי ששיתף פעולה עם הנאצים.
היטלר אמר למוסרט כי "הגלים האסיאתיים מאיימים על אירופה ומתכוונים להשמיד את הגזעים העליונים" וטען כי איום זה ייעצר רק אם הנאצים יבנו חומה גדולה וביצורים בהרי אורל.
ב־20 באפריל 1943 (יום הולדתו של היטלר), ניהל היטלר דיון עם אדריכלו האישי ושר החימוש, אלברט שפר ועם קרל-אוטו סאור על עיצוב שצייר בעצמו לבונקר בן שישה אנשים, שישמש את החומה האטלנטית.
הבונקר יכלול מקלעים, תותחים נגד טנקים ולהביורים.
הוא ציין כי עיצוב שכזה אמור לשמש גם לצורכי הגנה ב"גבול המזרחי האולטימטיבי של גרמניה שיהיה עמוק בתוך רוסיה".
עם זאת, גם אם מדינות הציר היו מביסות את הסובייטים לחלוטין, ייתכן כי היו נשארים שאריות של כוחות יפנים, שהיו ממקוממים בגבולות הצפוניים-מערביים של סיביר, כחלק מהתכנון היפני לשמור על מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
תוכנית האנטארקטית האמריקאית ) היא תוכנית אמריקאית שנוסדה בשנת 1959 ומטרתה תמיכה בחקר יבשת אנטארקטיקה.
התוכנית מקיימת את כל משלחות המחקר האמריקאיות לאנטארקטיקה והאוקיינוס הדרומי, ואחראית על מספר תחנות וספינות מחקר הנמצאים ביבשת.
התוכנית מנוהלת על ידי הקרן הלאומית למדע (ארצות הברית) (NSF).
יסוד התוכנית היווה המשך למאמץ בין-לאומי שנמשך בשנה הגאופיזית הבין-לאומית (1957–1958) כשבמהלכו הוקמו 50 תחנות מחקר ברחבי יבשת אנטראטיקה.
לאחר מכן, בדצמבר 1959 ארצות הברית ביחד עם עוד 11 מדינות שהשתתפו בהקמת תחנות אלו חתמו על אמנת אנטארקטיקה שבו הם מתחייבות כי היבשת תיועד למטרות שלום ותהיה חפה מכל סכסוכים בין-לאומיים.
נכון ל-2025, חתומות 57 מדינות על אמנה זו.
התוכנית אחראית על 3 תחנות מחקר אמונדסן-סקוט, מקמרדו ותחנת פאלמר.
הפעילות בתחנות מבוצעת במהלך כל השנה.
תחנות המחקר אמונדסן-סקוט, מקמרדו, תחנת פאלמר וכן על ספינת המחקר נתניאל.
לתוכנית 2 שוברות קרח המשמשות לפעילות מחקרית ברחבי היבשת.
ספינת המחקר – שוברת קרח נתניאל פאלמר
נבנתה ב-1992 בעלת כושר נשיאה של 45 מדענים בנוסף ל-22 אנשי צוות ומסוגלת לשבור קרח בעובי מטר אחד במהירות של 3 קשרים.
התוחמת הצפונית הייתה גוש התנחלויות ששכן בצפון רצועת עזה.
הגוש כלל שלושה יישובים (אלי סיני, דוגית וניסנית) ואת אזור התעשייה ארז.
הגוש פונה יחד עם גוש קטיף, ההתנחלויות כפר דרום ונצרים שבמרכז הרצועה וארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון כחלק מתוכנית ההתנתקות.
בגוש התוחמת הצפונית התגוררו נכון ל-2004 כ-1,580 תושבים.
בניגוד למרבית היישובים בגוש קטיף, גוש זה התאפיין באוכלוסייה חילונית אמידה.
עם זאת, על אף קרבתם לעיר אשקלון ולמועצה אזורית חוף אשקלון השתייכו שלושת היישובים למועצה אזורית חוף עזה.
אלי סיני – התנחלות ויישוב קהילתי חילוני שהוקם על ידי מפוני ימית ב-1982. היישוב הצפוני בגוש, נכון ל-2004 היישוב הכיל כ-390 תושבים.
דוגית – התנחלות ויישוב קהילתי חילוני שהוקם ככפר דייגים ב-1990. דוגית היה היישוב הקטן, המערבי והדרומי ביותר בגוש.
נכון ל-2004 היישוב הכיל כ-70 תושבים.
ניסנית – התנחלות ויישוב קהילתי מעורב שהוקם ב-1984. ניסנית הייתה "בירת התוחמת הצפונית" והיישוב הגדול ביותר בה.
באזור שמדרום לניסנית שכן בסיס האם של חטיבת הגפן (שעם פינוי התוחמת עבר למחנה האוגדתי בסמוך לקיבוץ רעים) לצד מפקדה של מנהלת תיאום וקישור.
במזרח הגוש, בצמוד לגדר המערכת סביב רצועת עזה ולמעבר ארז הוקם ב-1970 אזור התעשייה ארז.
שלושת היישובים נבנו במסגרת האצבע הצפונית של תוכנית חמש האצבעות, שהייתה תוכנית התיישבות אשר תייצר אזורי חיץ בתוך רצועת עזה שנהגתה לאחר תום מלחמת ששת הימים.
האצבע הראשונה, הצפונית ביותר, הייתה התוחמת הצפונית.
המטרה בהקמת "התוחמת הצפונית" הייתה למתוח את ההתיישבות היהודית שמדרום לאשקלון עד לפרברי בית חאנון ועזה.
רובו של האזור לפני מלחמת ששת הימים היה שטח הפקר בין ישראל למצרים ולא היו בו יישובים פלסטיניים.
אחת הבעיות שהיו לתושבי התוחמת הצפונית הייתה היעדר גדר מערכת שמפרידה בין התוחמת עצמה לבין רצועת עזה.
על אף בקשות רבות מצד התושבים, הממשלה וצה"ל לא הקימו מעולם גדר בטענה כי הם חוששים שהקמת הגדר תיתפס כקביעת גבול קבע בין ישראל לרשות הפלסטינית וכי התוואי המוצע של הגדר עובר בשטחים פרטיים של פלסטינים.
בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, יישובי התוחמת הצפונית לא היו יישובים יהודיים המוקפים באוכלוסייה פלסטינית, ולא נטען שהתוחמת הצפונית הטילה מעמסה על כוחות הביטחון.
ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה בלטה בקרב אנשי ימין כמו עוזי דיין, אך כללה גם התנגדות של מספר אנשי שמאל בולטים באותה תקופה, בהם עמי אילון ועמרם מצנע, אשר טענו כי פינוי התוחמת הצפונית יקל על שיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל ובפרט לעבר אשקלון ויישובי האזור.
תושבי התוחמת טענו גם כי אין הצדקה מדינית לפנות את האזור, כי לטענתם, לפני מלחמת ששת הימים רוב האזור היה שטח הפקר בין ישראל למצרים ולא היו בו יישובים פלסטיניים או ערביים, וזאת בניגוד ליישובי גוש קטיף וצפון השומרון.
ביולי 2005 ניסה לקדם איש העסקים וחבר הכנסת לשעבר, שמואל פלאטו-שרון, הקמת מלון וקזינו באלי סיני שיפעל לאחר פינוי היישוב ויוכלו להיכנס אליו גם ישראלים וגם פלסטינים אך הרעיון נזנח ולא קודם מעולם.
בניגוד למרבית יישובי גוש קטיף ולכפר דרום ונצרים, רוב תושבי התוחמת הצפונית עזבו מרצונם את בתיהם והתפנו כבר ב-15 באוגוסט 2005. ההחלטה הסופית לפינוי בכוח של המשפחות שנותרו בתוחמת הצפונית וכן ביישובים נוספים בחבל עזה התקבלה שבוע לאחר מכן.
בדצמבר 2005, חצי שנה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ולאחר שיגור קסאם לעבר שדרות, פתח צה"ל במבצע שמיים כחולים.
במסגרת המבצע, צה"ל ביצע מספר פעמים ירי ארטילרי לעבר עמדות שיגור קסאמים שהוצבו באזור שבו היו יישובי התוחמת והרג חוליית מחבלים שניסתה לירות טילים מחורבות אלי סיני.
גם כעבור שנה, במבצע גשמי קיץ, נכנס צה"ל לשטח זה ונלחם במחבלים שפעלו מחורבות היישובים.
מספר קווים הגיעו לגוש התוחמת הצפונית ואף לגוש קטיף מהתחנה המרכזית של אשקלון ומיישובי עוטף עזה.
בנוסף לכך כביש 230, כביש 331 וכביש 3411 שימשו את יישובי התוחמת הצפונית.
עירית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בחבל עזה, שניים מהרחובות נקראו על שם ניסנית ועל שם אלי סיני.
ביישוב מבוא חורון נקראו רחובות על שם רוב יישובי גוש קטיף, אחד מהרחובות נקרא על שם אלי סיני, ניסנית ודוגית.
ביישוב ניצן, שבו מתגוררים רבים ממשפחות המפונים, נקרא רחוב על שם אלי סיני.
בהתנחלות אלעזר נקראו מספר רחובות על שם יישובים בגוש קטיף, וכן על שם אלי סיני וניסנית.
בעיר נתיבות הוקמה שכונה שרחובותיה קרואים על שם יישובי גוש קטיף והתוחמת הצפונית, בהם רחובות על שם אלי סיני, ניסנית ודוגית.
התוכי של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1938 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
הסרט בוים על ידי ביל רוברטס ומציג את מיקי מאוס ופלוטו החושדים שרוצח אכזר חדר לביתם שלמעשה זהו רק תוכי אבוד.
זהו הסרט הקצר ה-102 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והרביעי באותה השנה.
בלילה אפלולי וגשום, תוכי בכלוב הנמצא באחורי משאית נוסעת מנגן לעצמו שיר, כשלפתע מהמורה בדרך גורמת לכלוב ליפול לכביש ולהתגלגל ולהתנגש בתיבת הדואר של מיקי מאוס.
התוכי, שכעת חופשי מהכלוב השבור, ממשיך לכיוון ביתו של מיקי בתקווה לקבל מחסה.
בינתיים, מיקי במיטתו קורא בספר ופלוטו מאזין לסיפור לפני השינה הנשמע מהרדיו.
הסיפור נקטע על ידי מבזק חדשות אודות בוץ' המרטש אשר ברח מהכלא ומסתובב חמוש, לכן יש לנקוט באמצעי זהירות כי סביר להניח שהרוצח האכזרי נמצא בסביבה הקרובה.
מיקי ממהר לחסום את הדלת באמצעות כיסא, להסיט את הווילון ולתפוס את הרובה שלו.
התוכי מציץ מחלון מרתף ביתו של מיקי ומכריז "מלח על הסיפון!
מלח על הסיפון!" לפני שהחלון נסגר מאחוריו, גורם לו ליפול פנימה ולהתגלגל על חבית פחמים היישר לתוך התנור.
בחדר השינה, מיקי ופלוטו, ששמעו את הרעש המתרחש למטה, מזנקים מתחת לשמיכה ושוברים את המיטה.
מיקי חושב שבוץ' המרטש נמצא במרתף.
מיקי וכלבו מתקדמים חרש לעבר המרתף.
התוכי מוצא חור במרתף, אומר "אני רועד מקור" ומטפס במעלה החור.
דרכיהם של מיקי ופלוטו מתפצלות במהלך חיפושיהם אחר הפושע.
מיקי נכנס למרתף, אך זוג מגפיים שנתלה על הרובה שלו גורם לו לחשוב שזה פלוטו, עד שבטעות הם מכים אותו במורד המדרגות ומיקי רואה את המגפיים כשהוא מביט מתחתיו.
חושב שזה הרוצח, מיקי מצווה עליו "ידיים למעלה, בוץ'!" אך עקב סיבובו החד שרוכי המגפיים נקשרים סביב צווארו והוא מפיל בשגגה את מדף הנורות.
הנורות מתנפצות ארצה בזה אחר זה ומשמיעות רעש של מקלע.
מיקי מתחבא בתוך תנור ומכוון את הרובה שלו החוצה.
בינתיים, התוכי יוצא מתעלה שבסלון ומתפלא מיופיו של הבית.
הוא סוקר את החדר ומגלה קופסת שימורים המכילה אוכל לדגים בתוך השידה עליה מונח האקווריום של ביאנקה, הדגה של מיקי.
הוא מנסה לפתוח אותה אבל המקור שלו לא מספיק חזק.
פלוטו נכנס לחדר ושומע קריאת "עמוד במנוחה טיפש!", פלוטו מסתובב ורואה את ביאנקה, חושב שזו הדגה מתגרה בו.
כשהתוכי אומר "מתעקש אה?!", פלוטו מתייצב שוב מול ביאנקה.
התוכי ממשיך לאיים על הקופסה להיפתח ופלוטו ממשיך לטעות לחשוב שזו ביאנקה.
בסופו של דבר הוא מזנק עליה וזו האחרונה נושכת באפו, מה שגורם לשידה לנפול ולתוכי לחמוק משם.
התוכי עף למטבח כשהוא צועק "עזוב אותי!
תן לי ללכת מכאן!" ומתנגש במקרר שמפיל עליו תרנגול הודו מבושל.
פלוטו נכנס למטבח ורואה את ההודו, תאבונו גובר עליו והוא בא לנגוס בו, אך מופתע לחלוטין שהוא שומע אותו קורא "אה אה, לא!
פלוטו מרחרח את ההודו שמיד קופץ על אפו.
הוא מרחרח אותו שוב ונראה שהעוף הודו מחקה את הרחרוח שלו.
פלוטו נובח לעברו אבל זה מכה בפניו.
פלוטו המבועת כעת נסוג לאחור בפחד כאשר תרנגול ההודו מתקדם תוך השמעת קולות נביחה כדי להפחיד אותו.
כשפלוטו נדחק לפינה, הוא מתחיל לטפס על הקיר עד שהוא נופל על העוף, התוכי מגיח החוצה ואומר בכעס "בסדר חבוב, עכשיו תורך", ואז ממשיך לעבר פלוטו.
הכלב תוקף את ההודו בעוד התוכי נושך את זנבו וכעת השניים ניצבים פנים אל פנים.
כשפלוטו מתנשף ומעיף את התוכי, הוא תופס את הכיסא ברגליו וקורא לעברו "טיפוס קשוח, הא?!".
הדו-קרב נמשך כשבסופו התוכי כולא את פלוטו בתוך הפסנתר.
מיקי שומע מהתנור את נגינת הקלידים ומטפס באותו חור בו טיפס התוכי מוקדם יותר.
מיקי רואה את ההשתוללות של פלוטו שבפסנתר ושוב טועה לחשוב שמדובר ברוצח.
מיקי מכוון את הרובה וקורא לעברו "סופך הגיע, בוץ'!
תפסתי אותך!" עד שחברו הטוב מראה את פניו.
מעל הכיריים, התוכי מוצא צנצנת פופקורן.
בזמן שהוא אוכל את הגרעינים, הוא מפיל קצת על הכיריים, מה שגורם להם להתבשל ולהשמיע קול של מקלע.
מיקי ופלוטו מתייצבים מאחורי מחסה ומיקי מתחיל לירות ברובה הציד שלו.
ברגע שהפופקורן מפסיק לקפוץ, נשמע קול מתחנן "אל תירה!
אני נכנע!" שמיקי שש לשמוע ומיד רץ אל הארון ומוצא את התוכי בפנים.
כשהתוכי אומר "פולי רעב", מיקי נותן לו כמה קרקרים.
פלוטו נוהם לעברו, אבל אז הציפור דוחפת את הקרקרים לתוך פיו בזמן שמיקי צוחק.
שדרן רדיו – לא ידוע
הסרט הופץ בישראל בדיבוב עברי תחת השם מיקי והתוכי, כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי.
מאוחר יותר הופץ בגרסה מחודשת ועם דיבוב חדש תחת השם הנוכחי.
התוכנית ההודית לחישה מרחוק היא תוכנית של הארגון ההודי לחקר החלל לשיגור לווייני חישה מרחוק.
לתוכנית היו שלוש מטרות: לבנות לוויינים שיפעלו במסלול מסונכרן-שמש, להקים תחנות קרקע לבקרת הלוויינים ועיבוד נתונים, ולנצל את המידע המתקבל לצרכים אזרחיים שונים.
בשנים 1979 ו-1981 שוגרו הלוויינים Bhaskara-1 ו-Bhaskara-2, שהוכיחו יכולת הודית לבנות לוויין בעל אמצעי צילום מתאימים לחישה מרחוק.
הלוויין הראשון של התוכנית, IRS-1A, שוגר ב-1988 מקוסמודרום בייקונור.
הוא היה בעל רזולוציה של 36–72 מ'.
הלוויין היה במשקל של כ-975 ק"ג, ופעל כ-4 שנים.
בשנת 1993 שוגר הלוויין השלישי של התוכנית ממרכז החלל סאטיש דאוון, אך השיגור לא צלח עקב תקלה במשגר מדגם PSLV.
הלוויין IRS-P2 שוגר בהצלחה בשנת 1994. החל משנת 1996 משוגרים כל הלוויינים ממרכז החלל סאטיש דאוון, והם נבנים על ידי הארגון ההודי לחקר החלל.
לבקרה על הלוויינים ועיבוד נתונים נבנה מרכז בקרה בהיידראבאד.
נתונים המתקבלים מלווייני התוכנית פתוחים לציבור הרחב בעזרת מערכת "Bhuvan".
ממשלת הודו מנצלת את הנתונים למגוון רחב של מטרות: תכנון עירוני, הכנת מפות, השגחה על מצב השלגים, בדיקת מצב היערות, חקר מצב האוקיינוסים, חקר סביבתי ועוד.
הלוויינים מסדרת Cartosat, המיועדים לקבלת מידע בתחום הקרטוגרפיה, מהווים חלק מן התוכנית.
במסגרת התוכנית פותחו לווייני סדרה RISAT שצוידו במכ"ם מפתח סינתטי.
הדבר אפשר לקבל תמונת מצב של הנעשה על הקרקע גם בתנאי עננות גבוהה.
הלוויין הראשון של הסדרה RISAT-2 שוגר לחלל בשנת 2009. על הלוויין הותקן מכ"ם מתוצרת תעשייה אווירית.
החל משנת 2012 שוגרו לווייני הסדרה עם מכ"ם תוצרת הודו.
בסך הכול סדרה זו כוללת 6 לוויינים.
התוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן ע"ש פרופ' דפנה יזרעאלי היא יחידה אקדמית ללימודי מגדר לתארים מתקדמים, השייכת ליחידה ללימודים בין תחומיים באוניברסיטת בר-אילן.
התוכנית בבר-אילן היא הראשונה בישראל שהציעה תארים שני ושלישי בתחום לימודי המגדר.
התוכנית הוקמה בשנת 2000 על ידי פרופ' דפנה יזרעאלי.
משנת 2024, ראש התוכנית הוא חוקר הגבריות פרופ' דני קפלן.
בשנת 1998 קיבל סנאט האוניברסיטה החלטה להקים תוכנית ללימודים מתקדמים בתחום המגדר, וכשנתיים מאוחר יותר נפתחה התוכנית הבין תחומית לתארים מתקדמים על פי הצעתה של פרופ' יזרעאלי.
התוכנית הציעה בתחילה מסלול לתואר שני מחקרי עם או בלי תזה.
בשנת 2003 אוחדה התוכנית עם מרכז רחל ויהודה לייב גוורץ לחקר האישה והמשפחה, ומאוחר יותר נקרא המרכז על שם דפנה יזרעאלי.
נכון לשנת 2020 הוענקו בה כ-420 תוארי מוסמך וכ-90 תוארי דוקטור.
התוכנית מציגה גישה ביקורתית, שמבקשת לפרק מוסכמות חברתיות בנוגע למגדר כדי ליצור חברה שוויונית יותר.
היא משלבת תיאוריות מכמה דיסציפלינות, לדוגמה סוציולוגיה, פסיכולוגיה, מדיניות חברתית, חינוך, לימודי דת, לימודי תרבות ופילוסופיה, ומעודדת מחקר ביקורתי על יחסי כוח מגדריים.
דת ומגדר, פמיניזם יהודי – חקר היבטים מגדריים בתרבות היהדות ובהלכה ובזהות הדתית.
התוכנית פועלת גם בשיתוף המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה הלר, שהוקם בשנת 1998 ומטרתו לתעד נשים בהיסטוריה היהודית ולעודד מחקר בנושא.
חברה, משפחה ומיניות – מחקרים העוסקים במבנה ומוסד המשפחה, אימהות ואבהות, גוף, מיניות ומרחב, סוגיות של זהות להט"ב ותיאוריה קווירית.
ארגונים, עבודה ומדיניות רווחה – חקר נורמות ופרקטיקות שבאמצעותן מתוחזק הסדר המגדרי בארגונים.
יחסי הגומלין בין מגדר, מדיניות רווחה ומבנה חברתי.
פילוסופיה ואתיקה פמיניסטית – סובייקטיביות פוליטית, חקר פגיעוּת ככלי להבנת תהליכי שינוי חברתי ותפיסות של זמן.
פמיניזם מזרחי ופלסטיני והצטלבויות – התוכנית מעודדת מחקר על זהות אתנית, דת ומעמד מזווית מגדרית, ובכלל זה חקר פמיניזם ישראלי מזרחי, מוסלמי ופלסטיני.
החוקרות בוחנות כיצד אתניות, דת ומעמד מצטלבים בצורות אפליה שונות.
מסלול מחקרי (עם תזה) – מסלול לתואר שני המחייב כתיבת עבודת גמר ומיועד לסטודנטיות ולסטודנטים המבקשים להשתלב במחקר מתקדם.
תוכנית הלימודים כוללת קורסי ליבה, סמינריונים וכתיבת תזה בהנחיית סגל התוכנית.
מסלול עיוני – מאפשר לקבל תואר שני ללא כתיבת תזה; המסלול משלב קורסים תאורטיים וקורסי בחירה בתחומים שונים של לימודי מגדר.
מגמת "מגדר בשטח" – משלבת עשייה חברתית עם לימוד תאורטי, במשולב עם החממה לאקטיביזם פמיניסטי.
הסטודנטיות והסטודנטים מפתחים יוזמות לשינוי חברתי ומקבלים ליווי אקדמי ומנטורינג של חוקרות ואקטיביסטיות מנוסות.
בין היוזמות שנולדו במסלול: פיתוח מנהיגות בקרב נשים בקהילות פליטות, חנות שמלות יד שנייה, תמיכה באימהות גרושות בתקופת מלחמה, סדנאות על בריאות מינית בחברה הערבית, סיוע לנשים חרדיות בזיהוי התנהגויות אלימות בזוגיות, ופרויקטים לשילוב נערות במדע וטכנולוגיה.
מגמה ללימודי גבריות – מגמה יחידה מסוגה בישראל המציעה קורסים העוסקים בדילמות של גברים בהיבטים של משפחה, מיניות, ארגונים, תרבות ודת, כולל קורסים על אבהות, גבריות חדשה, רגשות בקרב גברים ומדיניות חינוכית מודעת גבריות.
מגמת "מגדר ומיניות מיטיבה" – הוקמה ב-2025 ומציעה תואר שני המשלב הכשרה עיונית ומעשית לקידום מיניות מיטיבה ושוויון מגדרי בקרב ילדים, בני נוער ובוגרים צעירים.
הלימודים עוסקים בחינוך מיני, זהות מגדרית ומינית ומניעת אלימות מגדרית.
המגמה משלבת ידע מתחומי הסוציולוגיה, חינוך, פסיכולוגיה, ומדיניות ציבורית ומכשירה אנשי ונשות מקצוע בתחום החינוך, הייעוץ והטיפול בפיתוח פדגוגיות פמיניסטיות והטמעת חשיבה ביקורתית בקרב צעירות וצעירים.
התוכנית מציעה מסלול דוקטורט בלימודי מגדר, שבו נדרשים הסטודנטים ללמוד שנה של קורסי ליבה, להגיש הצעת מחקר ולבצע מחקר עצמאי.
מסלול זה מתאים לבעלי ובעלות תואר שני עם תזה וכולל אפשרויות למלגה.
התוכנית מארגנת כנס שנתי, "ביכורי מגדר", שמציג את תוצרי המחקר של הסטודנטיות והסטודנטים, וכן כנסים ארציים וימי עיון בנושאים אקטואליים.
בשנת 2022 התקיים כנס "התנגדויות לשוויון מגדרי".
בשנת 2024 התקיים כנס בנושא "דת ולהט"ב".
במסגרת יום האישה הבין לאומי יוזמת התוכנית אירועים שמטרתם לעודד שיח ציבורי על פמיניזם ושוויון מגדרי.
בכימיה ובפיזיקה, התורה האטומית היא תאוריה העוסקת בטיבו של החומר, וקובעת כי החומר עשוי מיחידות נפרדות "סופיות" הקרויות אטומים, בניגוד לדעה עתיקה יותר, שלפיה ניתן לחלק את החומר ליחידות הולכות וקטנות, עד אינסוף.
התורה האטומית החלה כרעיון פילוסופי ביוון העתיקה ובהודו, ונכנסה לזרם המרכזי במדע בראשית המאה ה-19, כאשר תגליות בתחום הכימיה הראו כי החומר אכן מתנהג כעשוי מחלקיקים.
השם "אטום" (מהמילה היוונית "אטומוס", "בלתי ניתן לחלוקה") ניתן לחלקיק הבסיסי שמרכיב את היסודות, מאחר שהכימאים האמינו באותה תקופה כי לא ניתן לחלקו יותר.
ובכל זאת, בתחילת המאה ה-20, באמצעות ניסויים שונים בתחום האלקטרומגנטיות והרדיואקטיביות, גילו פיזיקאים כי "האטום הבלתי ניתן לחלוקה" הוא גוש של חלקיקים תת-אטומים (אלקטרונים, פרוטונים ונייטרונים) אשר עשויים להתקיים גם בנפרד.
זאת ועוד, בתנאים קיצוניים כגון בתוך כוכב נייטרונים, טמפרטורות גבוהות במיוחד ולחץ קיצוני מונעים מהאטומים להתקיים מלכתחילה, וקיימים רק החלקיקים התת-אטומיים.
התחום במדע אשר חוקר את החלקיקים התת-אטומים הוא פיזיקת החלקיקים, והפיזיקאים העוסקים בו מקווים לגלות את טיבו היסודי האמיתי של החומר.
הרעיון שלפיו החומר מורכב מיחידות בדידות ולא ניתן לחלקו ליחידות קטנות יותר היה קיים במשך אלפי שנים, אך רעיונות אלה התבססו על טיעונים פילוסופיים מופשטים ולא על ניסויים מדעיים.
טיבם של האטומים בפילוסופיה היה שונה בצורה ניכרת בתקופות שונות ואצל תרבויות ואסכולות שונות, ולעיתים נכללו בו אף אלמנטים רוחניים.
הרעיון הבסיסי של האטום אומץ על ידי מדענים אלפי שנים מאוחר יותר, מאחר שהסביר באופן אלגנטי תגליות חדשות בתחום הכימיה.
חלק מהתאוריות המוקדמות ביותר הידועות פותחו בהודו העתיקה במאה ה-6 לפני הספירה על ידי קאנדה, פילוסוף הינדי.
בפילוסופיה ההינדית, אסכולות הניאיה והוייששיקה פיתחו תאוריות נרחבות שעסקו בדרכים שבהן התגבשו אטומים לכדי עצמים מורכבים יותר (ראשית בזוגות, ואז בשלשות של זוגות), אך האמינו כי האינטראקציות נקבעו בסופו של דבר על ידי רצונו של האל (אישורה ההינדי), ושהאטומים עצמם היו בלתי פעילים, ללא תכונות פיזיקליות משל עצמם.
מנגד, הפילוסופיה של הג'ייניזם קישרה בין התנהגות החומר לטבעם של האטומים עצמם.
בפילוסופיה זו, לכל אטום היה סוג אחד של טעם, ריח וצבע ושני סוגים של מגע, אם כי לא ברור כיום למה הייתה הכוונה ב"סוג של מגע".
אטומים עשויים להתקיים באחד משני מצבים: קטן, בו הם יכולים להיכנס לחללים קטנים ככל הנדרש, וגדול, בו הם מוארכים ותופסים נפח סופי בחלל.
אמנם אטומים עשויים מאותו חומר יסודי, אך הם עשויים להשתלב בהתאם לתכונותיהם הבסיסיות וליצור שישה סוגים של "גושים", אשר נראה כי הם תואמים את המושג היווני של "יסודות": אדמה, מים, צל, "עצמי חושים", "חומר קארמי" ו"חומר שאינו כשר".
במאה ה-5 לפני הספירה פיתח דמוקריטוס את מושג האטומים על מנת לפשר בין שתי אסכולות שונות שעסקו בטיבה של המציאות.
מצד אחד היה הרקליטוס, אשר האמין כי השינוי הוא טבעו של הקיום.
מצד שני היה פרמנידס, אשר האמין כי השינוי הוא רק אשליה.
פרמנידס שלל את קיומם של תנועה, שינוי וריק.
הוא האמין כי המציאות כולה היא מסה יחידה ובלתי משתנה - מושג הידוע כמוניזם, וכי שינוי ותנועה הם אשליות בלבד.
מסקנה זו, וכן הטיעונים שהביאו אליה, עשויים להיראות מוזרים כאשר מתבוננים בהם באמצעות השיטה האמפירית המודרנית, אך פרמנידס דחה מפורשות את התפיסה החושית כדרך להבנת היקום, והשתמש במקום זאת בטיעונים מופשטים טהורים.
ראשית, הוא האמין כי אין חלל ריק במציאות, והמושג שקול לאי-קיום: "אם הריק קיים, אזי הוא אינו שום דבר; ולכן הוא אינו ריק".
מכאן הוא הסיק כי תנועה היא בלתי אפשרית, מאחר שאין ריק שאפשר לנוע לתוכו.
הוא כתב גם כי "קיום" חייב להיות שלמות בלתי ניתנת לחלוקה, כי אם הוא היה ניתן לחלוקה, אזי היה קיים ריק שיכול היה לחלק אותו לחלקים קטנים יותר - והרי הריק אינו קיים.
לבסוף, הוא קבע כי השלמות חובקת-הכל אינה יכולה להשתנות, מאחר שהיא כבר כוללת בתוכה את כל מה שקיים ושעשוי להתקיים.
דמוקריטוס קיבל את רוב טיעוניו של פרמנידס, פרט לרעיון שלפיו השינוי הוא אשליה.
הוא האמין כי השינוי הוא אמיתי, וגם אם אין בו אמת, עדיין יש להסביר את מהות האשליה.
לכן הוא תמך במושג של חלל ריק, וקבע כי היקום עשוי מישויות "פרמנידיות" בלתי ניתנות לחלוקה אשר נעות בריק.
ישויות אלה, אשר "קיימות", הן אם כך בלתי ניתנות לשינוי ולחלוקה ("אטומוס", המילה היוונית ל"בלתי ניתן לחיתוך"), אך הסידור שלהן בחלל משתנה כל הזמן.
כל האטומים של דמוקריטוס היו עשויים מאותו חומר, אך היו בעלי מגוון בלתי-מוגבל של צורות וגדלים; תכונה זו, ביחד עם האפשרויות השונות לסידורם בחלל, הסבירה את כל החומרים והעצמים השונים ביקום.
במהלך המאה ה-11 (תור הזהב של האסלאם), אטומיסטים אסלאמים פיתחו תאוריות אטומיות אשר היוו מיזוג של האטומיזם היווני וההודי.
הרעיונות העתיקים של היוונים וההודים פותחו ונוספו עליהם רעיונות אסלאמיים חדשים, כגון האפשרות לקיומם של חלקיקים קטנים מן האטום.
האסכולה המצליחה ביותר של האטומיזם האסלאמי הייתה האסכולה הפילוסופית של אשעריה, אשר באה לידי ביטוי במיוחד בעבודתו של הפילוסוף אל-ע'זאלי.
באטומיזם אשעריתי, האטומים הם העצמים הגשמיים הנצחיים היחידים שבנמצא, וכל שאר תכולתו של העולם היא "מקרית", או ארעית.
דבר מקרי אינו יכול להיות הסיבה לשום דבר אחר, פרט לתחושות, מאחר שהוא קיים לרגע קצר בלבד.
מקרים בלתי צפויים אינם נגרמים מסיבות פיזיות טבעיות, אלא הם תוצאה ישירה של התערבותו הבלתי-פוסקת של אלוהים, בלעדיה שום דבר אינו יכול להתקיים.
מכאן, הטבע תלוי באלוהים באופן מוחלט, רעיון אשר משתלב עם רעיונות אשעריתיים אסלאמיים אחרים העוסקים בסיבתיות או בהיעדר סיבתיות.
בראשית המאה ה-19 פיתח ג'ון דלטון את התאוריה האטומית שלו, שבה טען כי כל יסוד כימי מורכב מאטומים מסוג אחד ויחיד, אשר אינם ניתנים לשינוי או להשמדה, אך עשויים להתאחד על מנת ליצור מבנים מורכבים יותר - תרכובות.
לא ברור כיצד בדיוק הגיע דלטון לתאוריה שלו, אך בכל מקרה, היא אפשרה לו להסביר מגוון של תגליות חדשות בכימיה שנעשו בידיו ובידי עמיתיו.
התגלית הראשונה הייתה חוק שימור החומר, אשר ניסח אנטואן לבואזיה ב-1789, וקובע כי סך המסה בתגובה כימית נשאר קבוע, כלומר למגיבים אותה מסה כוללת כמו לתוצרים.
דלטון הסיק מחוק זה כי החומר אינו ניתן להשמדה.
התגלית השנייה הייתה חוק היחסים הקבועים.
את החוק ניסח הכימאי הצרפתי ז'וזף לואי פרוסט ב-1799. לפי חוק זה, אם תרכובת מתפרקת למרכיביה היסודיים, אזי המסות של המרכיבים יהיו תמיד באותו יחס, ללא קשר לכמות או למקור של התרכובת המקורית.
דלטון למד את עבודתו של פרוסט והרחיב אותה באמצעות פיתוח חוק היחסים הכפולים: אם שני יסודות עשויים ליצור יותר מתרכובת אחת, אזי היחסים בין המסות של היסוד השני, כאשר הן משתלבות עם מסה קבועה של היסוד הראשון, יהיו יחסים של מספרים שלמים קטנים.
זוג אחד של תגובות אשר חקר דלטון היו צירופים של "אוויר חנקני", אשר ידוע כיום כתחמוצת החנקן (NO), עם חמצן (O2).
תחת תנאים מסוימים, גזים אלו הרכיבו תוצר שהיה בלתי ידוע בזמנו, אשר כיום ידוע כי היה חנקן דו-חמצני (NO2) - ביחס צירוף מסוים:
אך כאשר חזר על התגובה הכימית תחת תנאים אחרים, כמות כפולה בדיוק של תחמוצת החנקן (יחס של 1:2) הגיבה בשלמות עם החמצן ליצירת תוצר שונה - הידוע כיום כדו חנקן תלת חמצני (N2O3):
דלטון האמין גם כי התורה האטומית תוכל להסביר מדוע המים סופגים גזים שונים ביחסים שונים; לדוגמה, הוא מצא כי מים סופגים פחמן דו-חמצני הרבה יותר טוב משהם סופגים חנקן.
דלטון טען כי ההבדל נעוץ בהבדלי המסות והמורכבות של החלקיקים שמרכיבים את הגזים.
ואכן, מולקולות פחמן דו-חמצני (CO2) הן כבדות וגדולות יותר ממולקולות חנקן (N2).
ב-1803 הציג דלטון בעל-פה את הרשימה הראשונה שלו של משקלים אטומיים של מספר חומרים.
המאמר פורסם ב-1805, אך דלטון לא ציין בו כיצד הגיע לערכים אלו.
את השיטה חשף לראשונה ב-1807 ידידו תומאס תומסון, במהדורה השלישית של ספר הלימוד של תומסון, "מערכת הכימיה".
בסופו של דבר פרסם דלטון הסבר מלא בספר הלימוד שלו, "שיטה חדשה של פילוסופיה כימית", בשנים 1808 ו-1810.
דלטון העריך את המשקלים האטומיים באמצעות יחסי המסות שבהם הם התרכבו, כאשר המימן היווה את היחידה הבסיסית.
למרות זאת, דלטון לא הבין כי ביסודות מסוימים, האטומים קיימים בצורה טבעית כמולקולות - לדוגמה, חמצן טהור קיים בטבע כ-O2. הוא גם האמין, בצורה שגויה, כי התרכובת הפשוטה ביותר של שני יסודות תמיד מכילה אטום אחד מכל סוג (כלומר, מים הם HO ולא H2O).
טעויות אלה, נוסף על דיוק מוגבל של הציוד שבו הוא השתמש, גרמו לשגיאות רבות בטבלה.
לדוגמה, הוא האמין כי אטומי חמצן היו כבדים פי 5.5 מאטומי מימן, מאחר שבמים הוא מדד 5.5 גרם של חמצן לכל גרם אחד של מימן.
אך לאמתו של דבר, אטום חמצן כבד פי 16 מאטום מימן.
טענה זו, הנקראת חוק אבוגדרו, אפשרה לו להסיק את טבעם הדו-אטומי של גזים רבים על ידי מדידת הנפחים שבהם הם יצרו תגובות.
לדוגמה, מאחר ששני ליטרים של מימן מגיבים עם ליטר אחד בלבד של חמצן ליצירת שני ליטר של אדי מים (בלחץ וטמפרטורה קבועים), הרי שמולקולת חמצן יחידה מתפרקת לשני חלקים ליצירת שני חלקיקי מים.
לכן הצליח אבוגדרו לתת הערכות מדויקות יותר למשקל האטומי של חמצן ויסודות רבים אחרים, ולבסס את ההבחנה בין מולקולות ואטומים.
ב-1827 הבחין הבוטנאי רוברט בראון כי חלקיקי אבקה אשר צפו במים התנועעו בקביעות ללא סיבה נראית לעין.
ב-1905 שיער אלברט איינשטיין כי התנועה הבראונית הזו נגרמת על ידי מולקולות מים אשר פוגעות ללא הרף בחלקיקי האבקה, ופיתח מודל מתמטי משוער שתיאר אותה.
המודל אושר בניסוי ב-1908 על ידי הפיזיקאי הצרפתי ז'אן-בטיסט פרן, וסיפק אישור נוסף לתאוריה החלקיקית (ומכאן, לתאוריה האטומית).
האטומים נחשבו לחלקיקים הקטנים ביותר של החומר, עד שב-1897 גילה ג'יי ג'יי תומסון את האלקטרון באמצעות עבודתו עם קרניים קתודיות.
שפופרת קרוקס היא מכל זכוכית אטום ובו שתי אלקטרודות מופרדות באמצעות ריק.
כאשר יוצרים מתח חשמלי באלקטרודות, נוצרות קרניים קתודיות, אשר גורמות לשטח קטן לזהור במקום שבו הן פוגעות בזכוכית, בצדו השני של המכל.
באמצעות ניסויים, גילה תומסון כי הקרניים עשויות להיות מוסטות באמצעות שדה חשמלי (בנוסף להטיה באמצעות שדה מגנטי, אשר הייתה כבר ידועה).
הוא הסיק כי קרניים אלו לא היו גלים, אלא חלקיקים טעונים שלילית שאותם כינה "גופיפים".
מאוחר יותר קיבלו החלקיקים את שמם המוכר כיום, "אלקטרונים".
תומסון האמין כי הגופיפים נוצרו מהאטומים שבאלקטרודות.
מכאן הוא הסיק, כי את האטומים ניתן לחלק, וכי הגופיפים היו אבני הבניין שלהם.
על מנת להסביר את מטענו הנייטרלי של האטום בכללותו, הוא הניח כי הגופיפים פוזרו בים או ענן של מטען חשמלי; מודל זה ידוע כמודל עוגת הצימוקים.
מאחר שנתגלה כי האטומים דווקא כן ניתנים לחלוקה, בסתירה לשמם, המציאו הפיזיקאים מאוחר יותר את המונח חלקיקים יסודיים, לתיאור חלקיקים שבאמת אינם ניתנים לחלוקה.
מודל עוגת הצימוקים של תומסון הופרך ב-1909 על ידי אחד מתלמידיו, ארנסט רתרפורד, שגילה כי רוב המסה והמטען החיובי של האטום מרוכז בחלק קטן מאוד מנפחו, כנראה בדיוק במרכז.
בניסוי עלה הזהב שיגרו הנס גייגר וארנסט מרסדן, עמיתים של רתרפורד אשר עבדו בהדרכתו, חלקיקי אלפא דרך יריעה דקה של זהב ולעבר מסך פלואורסצנט אשר הקיף את היריעה.
עקב המסה הזעירה של האלקטרונים, התנע הגבוה של חלקיקי האלפא והפיזור האחיד של המטען החשמלי שנחזה לפי מודל עוגת הצימוקים, ציפו הנסיינים כי כל חלקיקי האלפא יעברו דרך האטומים ללא הסטה ניכרת, או ייבלעו בהם.
לתדהמתם, חלק קטן מחלקיקי האלפא חוו הסטה משמעותית.
תוצאה זו הביאה את רתרפורד להציע את המודל הפלנטרי של האטום, שבו אלקטרונים נקודתיים נעו במסלולים בחלל מסביב לגרעין האטום, כמו כוכבי הלכת (פלנטות) הנעים סביב השמש.
ב-1913, בעת ניסויים עם תוצרי התפרקויות גרעיניות, הבחין הרדיוכימאי פרדריק סודי כי נראה שיש יותר מיסוד אחד בכל תא בטבלה המחזורית.
מרגרט טוד טבעה את המונח "איזוטופ" עבור יסודות אלו.
באותה שנה, ג'יי ג'יי תומסון ערך ניסוי שבו ניתב זרם של יוני ניאון דרך שדות מגנטים וחשמליים, אשר פגעו בלוח צילום בצד השני.
תומסון הבחין בשני אזורים זוהרים על לוח הצילום, אשר הצביעו על שני מסלולי הסטה שונים.
הוא הסיק מכך כי לחלק מיוני הניאון הייתה מסה שונה מלאחרים, ולכן הם נעו במסלול אחר.
טבעה של המסה המשתנה יוסבר לאחר מכן על ידי גילוי הנייטרונים ב-1932.
ב-1918 הפציץ ארנסט רתרפורד גז חנקן בחלקיקי אלפא והבחין כי גרעיני מימן נפלטו מן הגז.
רתרפורד הסיק כי גרעיני המימן בקעו מגרעיני החנקן עצמם - כלומר, הוא ביקע את האטום.
מאוחר יותר גילה רתרפורד כי המטען החיובי של כל אטום שווה תמיד לזה של מספר שלם של גרעיני מימן.
גילוי זה, בנוסף לעובדה כי המימן היה היסוד הקל ביותר הידוע, וכי המסה האטומית של כל יסוד אחר הייתה כפולה שלמה בקירוב של המסה האטומית של המימן, הביאו אותו למסקנה כי גרעיני המימן הם חלקיקים ייחודיים והם המרכיבים היסודיים של כל הגרעינים האטומים: פרוטונים.
ניסויים נוספים שערך רתרפורד מצאו כי מסת הגרעינים של רוב האטומים עולה על זו של הפרוטונים שבגרעין.
הוא הניח כי המסה העודפת מורכבת מחלקיק שהיה בלתי ידוע עד אז, שהיה בעל מטען חשמלי נייטרלי; לחלקיקים אלה הוא קרא באופן זמני "נייטרונים".
ב-1928 הבחין ולתר בותה כי כאשר מפציצים בריליום בחלקיקי אלפא, הוא פולט קרינה נייטרלית מבחינה חשמלית, אשר חודרת דרך חומר בקלות.
מאוחר יותר התגלה כי קרינה זו עשויה לשחרר אטומי מימן מתוך שעוות פרפין.
בתחילה סברו כי זו קרינת גמא, מאחר שלקרינה זו (המורכבת מפוטונים באנרגיה גבוהה) הייתה השפעה דומה על אלקטרונים במתכת, אך ג'יימס צ'דוויק מצא כי אפקט היינון היה חזק מכדי שייגרם על ידי קרינה אלקטרומגנטית.
ב-1932 הוא חשף יסודות שונים כגון מימן וחנקן ל"קרינת הבריליום" המסתורית, ובאמצעות מדידת האנרגיה של החלקיקים הטעונים הנרתעים מהחומר, הסיק כי הקרינה הורכבה מחלקיקים נייטרליים, בעלי מסה דומה לזו של הפרוטון - הנייטרונים.
על גילוי הנייטרונים קיבל צ'דוויק את פרס נובל בשנת 1935.
המודל הפלנטרי של האטום סבל ממספר בעיות.
ראשית, לפי נוסחת לרמור של תורת החשמל והמגנטיות הקלאסית, חלקיק טעון מואץ פולט גלים אלקטרומגנטיים; מכאן שחלקיק בעל מטען חשמלי, כגון האלקטרון, יאבד אנרגיה בקצב קבוע וינוע במסלולים קרובים יותר ויותר לגרעין, עד שיתנגש בו תוך שבריר שנייה.
תופעה נוספת שהמודל הפלנטרי לא הצליח להסביר היא מדוע אטומים מעוררים פולטים קרינה בספקטרום שאינו רציף - כלומר, רק באורכי גל מסוימים.
תורת הקוונטים גרמה למהפכה רבתי בפיזיקה בתחילת המאה ה-20, כאשר מקס פלאנק ואלברט איינשטיין העלו את ההשערה כי אנרגיית האור נפלטת או נקלטת במנות בדידות (קוונטים).
ב-1913 שילב נילס בוהר את הרעיון הזה במודל האטום של בוהר, שבו האלקטרונים מקיפים את הגרעין אך ורק במסלולים מסוימים בעלי ערכים קבועים של תנע זוויתי ואנרגיה, כאשר המרחק מהגרעין - רדיוס המסלול - הוא פרופורציונלי לאנרגיה של האלקטרון.
במודל זה, האלקטרונים לא קרסו אל עבר הגרעין, מאחר שהם לא יכלו לאבד אנרגיה בצורה רציפה; במקום זאת, הם יכלו לבצע רק קפיצות קוונטיות בין רמות האנרגיה הקבועות מראש.
כאשר זה קרה, נפלט או נבלע אור בתדירות פרופורציונית לשינוי באנרגיה - ומכאן התדירויות הבדידות של האור שנצפו בתהליך זה.
המודל של בוהר הצליח לחזות רק את קווי הספקטרום של המימן; הוא לא הצליח לחזות את אלה של אטומים מרובי אלקטרונים.
וחמור מכך, כאשר טכנולוגיית הספקטרוגרפיה השתפרה, נתגלו גם באטום המימן קווי ספקטרום נוספים, אשר מודל בוהר לא הצליח להסביר אותם.
ב-1916, ארנולד זומרפלד הוסיף מסלולים אליפטיים למודל בוהר, על מנת להסביר את קווי הפליטה הנוספים, אך שינוי זה הפך את המודל לקשה מאוד לשימוש, והוא עדיין לא פתר את בעיית האטומים מרובי האלקטרונים.
ב-1924 שיער לואי דה ברויי כי כל החלקיקים הנעים - ובפרט, חלקיקים תת-אטומים כגון אלקטרונים - מפגינים תכונות דמויות-גל.
ארווין שרדינגר, אשר הוקסם מהרעיון, חקר האם ניתן להסביר את תנועתם של האלקטרונים באטום כגלים ולא כחלקיקים.
משוואת שרדינגר, אשר פורסמה ב-1926,
מתארת את האלקטרון כפונקציית גל במקום כחלקיק נקודתי, והיא חזתה בצורה אלגנטית רבות מהתופעות הספקטרליות אשר מודל בוהר נכשל בהסברתן.
על אף שרעיון זה היה נוח מבחינה מתמטית, היה קשה להמחישו בדמיון, והוא נתקל בהתנגדות.
אחד ממבקריו, מקס בורן, שיער כי פונקציית הגל של שרדינגר לא תיארה את האלקטרון, אלא את כל המצבים האפשריים שלו, ולכן ניתן להשתמש בה על מנת לחשב את ההסתברות למציאת אלקטרון בכל מיקום נתון מסביב לגרעין.
מאחר שפונקציית גל כוללת זמן בנוסף למיקום, לא ניתן להפיק ממנה ערכים מדויקים הן עבור המיקום והן עבור התנע של חלקיק בכל נקודה נתונה בזמן; עיקרון זה ידוע כעקרון אי-הוודאות.
עיקרון זה סתר את מודל בוהר, עם המסלולים המעגליים המסודרים והמוגדרים היטב שלו.
המודל המודרני של האטום מתאר את מיקומי האלקטרונים באטום במונחים של הסתברויות.
אלקטרון עשוי, באופן פוטנציאלי, להימצא בכל מרחק אפשרי מהגרעין, אך - בתלות ברמת האנרגיה שלו - נוטה להתקיים לעיתים קרובות יותר באזורים מסוימים מסביב לגרעין מאשר מבאחרים.
האזור בו הסיכוי למציאת אלקטרון מסוים הוא מרבי נקרא אורביטל אטומי.
התופעה האנושית הוא ספר מאת הפילוסוף והכומר הישועי הצרפתי פייר טייאר דה שארדן.
בספרו מתאר דה שארדן את האבולוציה כתהליך שמוביל למורכבות גדלה והולכת, המסתיימת באיחוד התודעות.
הספר הושלם ב-1930 אך הודפס ב-1955 בשל התנגדות הכנסייה הקתולית, שראתה בפרסומו פגיעה בתפיסתה האורתודוקסית.
בספר מציג דה שארדן את האבולוציה כתהליך שמוביל להגדלת המורכבות.
מהתא הבודד לבעל החיים החושב, תהליך של התמקדות פיזיקלית מוביל למודעות גדלה והולכת.
הופעתו של ההומו ספיינס מציינת את תחילתו של עידן חדש, בו כוחה של המודעות להפנות את עוצמתה כלפי עצמה מעלה את המין האנושי לדרגה חדשה.
באבולוציה של המינים לפי דה שארדן, זהות משותפת מתחילה להתפתח עם העלייה בהחלפת מידע.
הידע נצבר ומועבר ברמות גבוהות והולכות של עומק ומורכבות.
דבר זה מוביל להעצמה נוספת של המודעות וליצירתה של שכבת חשיבה שעוטפת את כדור הארץ.
דה שארדן כינה שכבה זו נוספירה, מושג שהוטבע לראשונה על ידי ולדימיר ורנדסקי.
הנוספירה היא המודעות המשותפת של המין האנושי, רשת המחשבות והרגשות שאליה כולם מחוברים.
התפתחות המדע והטכנולוגיה יוצרת התרחבות של ההשפעה האנושית ומאפשרת לאדם להיות נוכח בו זמנית בכל קצה של העולם.
כך הופכת האנושות לקוסמופוליטית ומותחת ממברנה מאורגנת לרוחבו של כדור הארץ.
דה שארדן מתאר את התופעה הזו כ"מבצע פסיכולוגי עצום, מגה-סינתיזה".
הרחבתה המהירה של הנוספירה דורשת הרחבה חדשה במימד הפסיכי.
בראייתו של דה שארדן, האבולוציה תגיע לשיאה בנקודת האומגה, סוג של מודעות-על.
שכבות של מודעות יתאחדו באומגה, יתמזגו עם שכבות אחרות ויצרו מודעות שניתן לראותה כאלוהים.
דה שארדן הדגיש שכל מודעות פרטית תישאר מודעת לעצמה גם בסופו של התהליך, אך תהיה מאוחדת במודעות המורכבת שתיווצר.
בשנת 2005 יצא הספר בתרגומו של יותם ראובני בהוצאת נמרוד.
"התומר" (בכתיב חסר, שהיה מקובל בזמנו: התֹמר) הוא שמה של קבוצת אמנים שפעלה בשנת 1920 בתל אביב-יפו.
חבריה היו מן הראשונים שתמכו באמנות מודרניסטית בארץ-ישראל.
הקבוצה הוקמה כקואופרטיב על ידי האספן יעקב פרמן וכללה את האמנים יצחק פרנקל פרנל, הפסל ליב הלפרין, מרים חד גדיא, יהודית ויוסף קונסטנטינובסקי (לימים קונסטנט).
היא נתמכה על ידי "משרד העבודה של הפועל הצעיר" ביפו.
הקואופרטיב ביקש להתפרנס מעיטור בניינים ומכירת יצירות אמנות אולם בעקבות מיעוט ההזמנות עסקו בעיקר בעיטור כלי קרמיקה ובהקמת בית ספר לאמנות ביפו.
הקבוצה הציגה מעבודותיה ב"תערוכה האמנותית הראשונה" שארגנו פרמן וקונסטנט בהגימנסיה העברית "הרצליה".
התערוכה הוצגה למשך שבוע ימים משום שבאותה עת פרצו מאורעות תר"פ.
התורן (הַתֹּרֶן) (Hatoren) היה כתב עת ל"ספרות, מדע וציונות", כפי שהצהיר בראש כל אחד מגיליונותיו, שיצא לאור בעברית בארצות הברית.
כתב העת יצא כשבועון בין השנים ה'תרע"ד (1914) ועד ה'תרפ"א (1921), על ידי ההסתדרות הציונית באמריקה ("הסתדרות אַחיעבֶר").
לאחר מכן הפך להיות ירחון עצמאי, בלתי תלוי בגוף כלשהו, שיצא לאור באמצעות חברת ההוצאה לאור "ספרות", עד שהפסיק להופיע בה'תרפ"ה (1925).
עורכי "התורן" בראשיתו היו מרדכי ליפסון, ד"ר ש"מ מלמד ודניאל פרסקי, לאחריהם י"ד ברקוביץ' ושמריהו לוין ומ-1918 ועד הפסקת הופעתו, ראובן בריינין.
כתב העת הצטיין בפלורליזם מפלגתי ודתי (כתבו בו גם אישים הקשורים ליהדות רפורמית וקונסרבטיבית), בתוך המחנה הציוני.
בכתב העת פורסמו מאמרים בנושאי השעה הבוערים בתחום הציונות, השפה והתרבות העברית וכן סיפורים מקוריים ומתורגמים, סקירות עיתונות זרה (אמריקאית, אנגלית, איטלקית, ערבית, צרפתית, גרמנית ורוסית), מאמרי מדע פופולרי בעיקר בתחומי מדעי החברה למשל בתחומי בלשנות השפות השמיות, גאוגרפיה, פילוסופיה הודית, מדעי הדתות ועוד.
עם הכותבים בירחון נמנו פסח גינזבורג, אשר ביילין, מנחם שיינקין, נחמן סירקין, דוד ניימרק, יהושע ברזילי, פנחס חורגין, אב"א אחימאיר, שאול טשרניחובסקי, חוה שפירא ועוד.
התופת (במקור: Inferno; גיהנום באיטלקית, בפורטוגזית וספרדית) הוא מותחן שנכתב על ידי הסופר דן בראון, הרביעי בסדרת הספרים שגיבורה הוא חוקר הסמלים רוברט לנגדון, לאחר "מלאכים ושדים", "צופן דה וינצ'י" ו"הסמל האבוד".
הספר יצא לאור באנגלית ב-14 במאי 2013.
הספר, בדומה לספרים הקודמים בסדרה, מרמז על ההיסטוריה והאמנות כשהשם "אינפרנו" (גיהנום) שואב השראה מהקומדיה האלוהית של דנטה והחלק הראשון בה המכונה "אינפרנו".
דן בראון יוצר קשר לחלק הראשון בספרו של דנטה החל מהציטוט בפתח הספר, המיוחס לדנטה עצמו: "המקומות האפלים ביותר בגיהנום ראויים לאלה השומרים על נייטרליות בעתות של משבר מוסרי".
הספר עוסק בבעיה של התפוצצות האוכלוסין של כדור הארץ.
הרומן נפתח בגבר מסתורי הנמלט מפני דמויות לא מוכרות בתוככי מגדל הפעמון של מנזר באדיה בפירנצה וקופץ אל מותו.
הפרופסור לתולדות האמנות של הארוורד, רוברט לנגדון מתעורר בחדר בית חולים כשהוא פצוע בראשו ולא זוכר דבר מאירועי הימים האחרונים.
הזיכרון האחרון שלו היה מהארוורד, אך בית החולים שבו הוא שוהה שוכן בפירנצה, איטליה.
סיינה ברוקס, רופאה בבית החולים מסבירה לו כי הוא סובל מזעזוע מוח, עקב פגיעה מקליע, שבעטיה הובהל לחדר המיון.
לפתע, אישה לבושה בבגדי פאנק בשם ואיינתה, תוך כדי שהיא מנסה לפרוץ לחדר, היא יורה ברופא הנוסף.
סיינה נועלת את הדלת ונמלטת עם רוברט אל דירתה בעיר.
רוברט מוצא בכיס חליפתו גליל מתכת מטיטניום שמוטבעת עליו אזהרה ביולוגית, ומחליט ליצור קשר עם הקונסוליה האמריקאית.
הם אומרים לו כי הם חיפשו אחריו ומבקשים את מיקומו.
הוא מוסר להם את המיקום סמוך לדירתה של סיינה, מתוך כבוד לפרטיותה.
כשהוא מביט מחלון דירתה, הוא רואה לתדהמתו את ואיינתה מגיעה אל המיקום שהוא מסר ובידה אקדח.
מתוך אמונה כי הממשל האמריקאי מבקש להרוג אותו, הוא מבין כי ההזדמנות היחידה שלו לשרוד הוא לגלות מהו הגליל הרעיל.
כשהוא פותח את הגליל הוא מגלה חותם גליל עשוי שנהב מתקופת ימי הביניים שעליו מגולף דמות של שטן תלת ראשי והאותיות SALIGIA (ראשי תיבות של שבעת החטאים של הנצרות בלאטינית), שבתוכו מקרן הייטק זעיר, שמקרין גרסה של מפת התופת מאת סנדרו בוטיצ'לי.
לפתע חיילים לבושי שחורים פושטים על הבניין, לאחר שרוברט חשף את האיי פי שלו בגלישה לחשבון הדואר האלקטרוני שלו בהרווארד, וסיינה ורוברט מצליחים להימלט.
השניים מגיעים לאזור של העיר העתיקה של פירנצה כשהם מבינים שלחותם הגליל יש קשר לדנטה, אך מגלים שהמשטרה המקומית והמשטרה הצבאית האיטלקית תחמו את השערים ותרים אחריהם, הם נמלטים אל גני בובולי.
רוברט מוצא את הפתרון למפת התופת באמצעות עשר אותיות שנוספו אל עשר השכבות, שכבר סודרו, של "תעלות הרשע", המעגל השמיני בחלק "גיהנום" של הקומדיה האלוהית.
הזזת השכבות בחזרה חושפת את המשפט "CERCA TROVA" ("חפש ותמצא"), אזכור לציור "קרב מרציאנו" מאת ג'ורג'ו וזארי, השמור בפאלאצו וקיו, ובהשראת "קרב אנגיארי".
החיילים עטויי-השחורים מופיעים שוב ורוברט וסיינה בורחים מהם ומגיעים אל העיר העתיקה כשהם משתמשים במסדרון וזארי שמחבר בין הגנים לפאלאצו וקיו.
מנהלת המוזיאון פאלאצו וקיו שמשכן את יצירת "קרב מרציאנו", מרתה אלווארז מזהה את רוברט כיוון שרוברט נפגש עמה לילה קודם יחד עם איגנציו בוזוני "הדומינו", מנהל הקתדרלה בפירנצה, וביקש לראות את מסכת המוות של דנטה.
רוברטו מבין שהוא עוקב אחר צעדיו שלו מהלילה הקודם.
מרתה לוקחת את השניים אל המסיכה אך מגלים שזו נעלמה.
כשהם סוקרים את מצלמות האבטחה, מתברר שרוברט יחד עם "הדומינו" גנבו את המסכה.
שומרי המוזיאון סוגרים על רוברט וסיינה, כשבנקודה זו מזכירו של הדומינו יוצר קשר עם רוברט ומעדכן אותו כי דומינו מת מהתקף לב, כשמילותיו האחרונות היו "גן עדן 25".
רוברט וסיינה נמלטים משומרי המוזיאון, כשהחיילים השחורים מגיעים לבניין.
הם חוצים את המבנה דרך היצירה "Apotheosis of Cosimo I" מאת וזארי.
לאחר שואיינתה מופיעה ומנסה לירות ברוברט, סיינה הודפת אותה ומפילה אותה לתוך אולם החמש מאות אל מותה.
רוברט לומד שהמילים "גן עדן 25" הרומזים לקנטו ה-25 בקומדיה האלהית (שבו המשפט אל מול אגן נטבלתי בו) מתייחסות לאגן הטבילה שבהבפטיסטריום של פירנצה.
השניים מוצאים שם באגן הטבילה את מסכת דנטה ובצידה האחורי חידה (בית מתוך התופת) שנכתבה בצורה של ספירלה ארכימדית, בידי בעליה הנוכחיים של המסכה, מיליארדר גנטיקאי בשם ברטרנד זובריסט.
אדם בשם ג'ונתן פריס שעקב אחריהם מופיע וטוען שהוא מארגון הבריאות העולמי ומסייע להם להימלט מהחיילים עטויי השחורים.
הם עוקבים אחר החידה ומגיעים ברכבת לוונציה, אך ג'ונתן נופל לפתע חסר-הכרה, בעוד סיינה נמלטת ורוברט נלכד בידי החיילים השחורים.
רוברט נלקח אל אליזבת סינסקי, מנכ"לית ארגון הבריאות העולמי, והוא מקבל הסבר נרחב אודות מה שאירע קודם לאשפוזו בבית החולים: ברטרנד זובריסט התאבד לפני כשבוע והיה מדען משוגע מהזרם של הטרנס הומניזם ואוהד מושבע של דנטה שביקש להנדס מוות שחור חדש כדי לגאול את העולם מהתפוצצות אוכלוסין.
אליזבת פשטה על הכספת של זובריסט ומצאה גליל והביאה את רוברט לפירנצה כדי לעקוב אחר הרמזים, אך רוברט ניתק קשר לאחר שנפגש עם מרתה ו"הדומינו", כשארגון הבריאות העולמי חשש כי הוא בגד והחליט לעבוד עם תומכיו של ברטרנד כדי להפיץ את המגפה.
החיילים השחורים (ה-SRS) מתבררים כיחידה מיוחדת של ארגון הבריאות העולמי, שמעולם לא התכוונו להרוג רוברט אלא להביאו בחזרה.
אולם ברטרנד הותיר מאחוריו צל: אגודת סתרים לא אתית בשם "הקונסורציום" שמטרתה להגן על גליל העצם עד לתאריך היעד.
כשאליזבת לקחה את הגליל, הם היו מחויבים להגן בכל מחיר על גליל העצם.
הם חטפו את רוברט לאחר הפגישה עם מרתה ו"הדומינו" אך רוברט לא פתר את המשפט כולו.
בשלב זה הם סיממו את רוברט כדי לגרום לו לשכוח מאירועי הימים האחרונים וזייפו פציעה ולגרום לכך שיתעורר בבית החולים ולמנוע ממנו מלפתור את העניין עד תומו.
השיחה אל הקונסוליה האמריקאית בוימה אף היא.
אולם מנהיג הקונסורציום החליט להתחיל לשתף פעולה עם ארגון הבריאות העולמי מתוך מודעות כי מעשיו של ברטרנד לא היו אלא מזימה לטרור ביולוגי.
סיינה מתגלה כנוכלת ו"הקונסורציום" מבין שהיא הייתה התומכת החשאית של ברטרנד (המתקראת גם FS-2080).
היא יודעת את מיקום מקור המגפה לאחר שרוברט למעשה פתר את החידה וברצונה להפיץ את המגפה בכוחות עצמה.
רוברט, ארגון הבריאות העולמי והקונסורציום מסייעים זה לזה, כדי לעצור אותה באמצעות מציאות מיקום החידה האמיתי, שלא היה ונציה אלא איסטנבול, מאז שאנריקו דאנדולו, דוכס ונציה, נקבר שם.
רוברט לנגדון ונציגי ארגון הבריאות העולמי מגיעים אל מוזיאון האגיה סופיה אך מגלים שהמגפה בבור מים הירבאטאן, הם מוצאים שם את סיינה לובשת בורקה.
סיינה בורחת מהם החוצה בעודה צועקת בטורקית "אש" (או משהו הדומה לכך) וגורמת לתיירים להימלט העירה.
עד מהרה מתברר שסיינה לא ניקבה את השקית שמתמוססת מאליה, והחומר שבו התמוסס במים שבוע לפני כן, וכי המגפה כבר התפשטה הרבה קודם ונמצאת בכל העולם.
התברר כי סיינה ביקשה לבלום בעצמה את המגפה, אך לא סמכה על ארגון הבריאות העולמי עצמו, שלא ינסה להשתמש במגפה כמחקר לפיתוח כלי נשק.
מנהיג הקונסורציום מנסה להימלט מארגון הבריאות העולמי והוא שולח אנשים הלבושים כשוטרים טורקיים שעוצרים אותו, אך מאוחר יותר הוא אכן נעצר על ידי המשטרה הטורקית ומוביל לחקירה על ארגון קונסורציום.
התברר שהווירוס ששמו אינפרנו הוא וקטור ויראלי שמתחבר עם דנ"א אנושי ומשנה אותו כך, שבאופן אקראי גורם לעקרות אצל כשליש מבני האדם, ואפילו עם טכנולוגיה של הנדסה גנטית בעתיד, שינוי בחזרה לגנום האנושי יהיה מסוכן.
סיינה מקבלת חנינה בתמורה לכך שתעבוד מול ארגון הבריאות העולמי בעתות משבר, עקב הרקע שלה כרופאה והידע והניסיון שצברה בעבודה עם ברטרנד.
סיינה ברוקס – רופאה בבית חולים בפירנצה
ואיינתה – מתנקשת מסתורית שרודפת אחרי לנגדון
אליזבת סינסקי – מנכ"לית ארגון הבריאות העולמי
זובריסט ברטרנד – מומחה לגנטיקה שמנסה לפתור את בעיית התפוצצות האוכלוסין
מרתה אלווארז – אוצרת מוזיאון פאלאצו וקיו
ג'ונתן פריס – איש ארגון הבריאות העולמי
"המנהל" – מנהל הקונסורציום הסודי
כריסטוף ברודר – מפקד צוות להתערבות ושליטה ה-SRS
לורנס נולטון – העוזר הבכיר של המנהל על המדצ'יום
בפרק העשירי של הספר רוברט לנגדון מזכיר אמרה של רוברט אופנהיימר, בזמן שנבחנה פצצת האטום הראשונה: "עכשיו הפכתי למוות, מחסל העולמות".
בראון מתייחס באופן לא מדויק ל"וישנו, מחסל העולמות".
אף שהפתגם נלקח מ"בהגאוואד גיטה" שבה קרישנה אומר זאת לארג'ון כשהוא מציג לו צורה אחרת.
קרישנה היא התגלמות הווישנו מה שעשוי להסביר אם רוברט משתמש בפתגם עם שמו של וישנו.
שמו של אנריקו דאנדולו היה אמור להיכתב כהנריקוס דאנדולוס, מאחר שהסמן על קברו בהאגייה סופיה נקרא כהנריקוס דאנדולו.
ביולי 2013 פורסם לראשונה כי טום הנקס ורון הווארד מעוניינים לשוב ולשתף פעולה ביצירת סרט קולנוע שיתבסס על הספר.
Sony Pictures הכריזו כי הסרט ייצא לאקרנים באוקטובר 2016 כאשר הצילומים התרחשו באיטליה ונמשכו מסוף אפריל עד יולי 2015.
"התזמורת האדומה" היא כינוי שנתן הגסטפו לרשת ריגול בראשות ליאופולד טרפר, שריגלה במערב אירופה למען ברית המועצות בשנים 1938–1942. כינוי זה ניתן גם לרשת מחתרתית נפרדת, בראשות הארו שולצה-בויזן.
כמו כן הייתה רשת נספחת לתזמורת האדומה שפעלה בשווייץ בראשות שאנדור ראדו (שם קוד: DORA) בשם השלישייה האדומה שהמשיכה את פעילות התזמורת האדומה לאחר מעצר טרפר בשנת 1942.
ליאופולד טרפר היה יהודי יליד פולין, קומוניסט שעלה לארץ ישראל, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), וב-1932 עבר למוסקבה.
בשנת 1937 גויס לשירותי הביון הסובייטיים תחת ארגון גה-אר-או.
תפקידו הראשון היה לחקור את פרשת הריגול "פאנטומאס" שהתגלתה בצרפת.
הוא טיהר את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מחשד של מתן מחסה למלשין ואף חשף את הבוגד האמיתי.
בדצמבר 1938 נשלח לבלגיה במסווה של איש עסקים קנדי בשם אדם מיקלר (Adam Mickler), כדי להקים שם רשת ריגול שמאוחר יותר קיבלה את כינוייה "התזמורת האדומה" מהגרמנים ("תזמורת" משום שכל שדרן מחתרתי נקרא בפי הגרמנים "נגן" ו"אדומה" בגלל שזהו הצבע של הקומוניזם).
טרפר קיבל רשות ממפעיליו הסובייטים לגייס באופן עצמאי את חברי הרשת.
הוא הגיע לבריסל, שם יצר קשר עם חברו מימי הפק"פ, ליאו גרוספוגל, שהפך ליד ימינו בניהול רשת הכיסוי שהקימו; עסק בייצור מעילי גשם בשם "The Foreign Excellent Trench-Coat".
חברה נוספת ברשת שגייס הייתה סופיה פוזננסקה.
בימי השיא שלה מנתה הרשת כ-290 חברים (66 מהם - יהודים).
לרשת היו סניפים במדינות סקנדינביה, דנמרק ובלגיה ובנוסף היו לה קשרים ברחבי אירופה ואף ביפן.
לפי ההנחיות שקיבל ממפעיליו הסובייטים אסף טרפר מידע אודות הצבא הגרמני.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 הגיעו הנחיות ממוסקבה להפסיק את כל פעולות הריגול נגד הגרמנים ולהפנותן לצרפת ולבריטניה כדי לא לסכן את היחסים עם גרמניה.
למרות זאת פעילויות רשת הריגול לא הופסקו לחלוטין אלא נשמרו בפרופיל נמוך, מה שתרם אחר כך ליכולת להשיג מידע על הגרמנים במהירות יחסית.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לבלגיה ב-10 במאי 1940, נאלץ טרפר לשנות את סיפור הכיסוי שלו, מכיוון שהבלגים חשדו בו שהוא גרמני והתכוונו לעצור אותו.
הוא החל להציג עצמו כאיש עסקים צרפתי בשם ז'אן ז'ילבר (Jean Gilbert).
הוא עבר לפריז ושם, ביחד עם ליאו גרוספוגל והלל כץ, הקים חברה מסחרית בשם "סימקס" (Simex) בפריז ואת "סימקסקו" (Simxco) בבריסל, ובעזרתן יצר קשרים חזקים עם גרמניה.
את ההון להקמת החברה גייסו מחברים בלגים שהוכנסו כשותפים ולא ידעו על המטרה האמיתית שלשמה הוקמה החברה.
החברה שימשה לא רק ככיסוי לפעילות הריגול של הרשת, אלא גם כמקור למימונה.
רשת הריגול של טרפר הייתה בין הראשונות שקיבלה מידע מהימן אודות ההכנות הגרמניות לפלישה לברית המועצות.
להתרעותיה החוזרות ונשנות הצטרפו התרעות הרבות שהתקבלו במוסקבה מרשתות הריגול השונות אך ללא הועיל.
ב-22 ביוני 1941, ערב יום הפלישה העביר טרפר דרך הנספח הסובייטי בווישי מברק בעל דחיפות עליונה לשידור מידי למוסקבה המתריע על פתיחת המתקפה הגרמנית על רוסיה למחרת, אך הממונים עליו במוסקבה עדיין לא האמינו לו וטענו כי זו "פרובוקציה בריטית".
"התזמורת האדומה" המשיכה לספק לברית המועצות מודיעין רב מתוך האימפריה הנאצית וסייעה רבות למאמץ המלחמתי בהדיפת הפלישה הנאצית מאדמת רוסיה.
אנשי ה"אבווהר" הגרמנים היו האחראים על גילוי רשתות הריגול שנשתלו ופעלו ברחבי האימפריה הנאצית.
בסוף 1941 הם גילו כי משדר אותו כינו "פ.ט.
איקס", שלקיומו היו מודעים זה מכבר, הגביר את תדירות שידוריו.
לאחר כמה בדיקות צמצמו את מיקומו של המשדר לבריסל ותפיסתו הפכה להיות בחשיבות עליונה.
מתוגברים באמצעי ריגול-נגד חדישים הגיעו הצוותים לבריסל ב-30 בנובמבר 1941. בבריסל פעלו שלושה משדרים שונים, אך הם היו מעוניינים ספציפית בהשבתתו של "פ.ט.
איקס" שהסב להם כאב ראש גדול.
בגלל לחץ כבד ממוסקבה למידע, פעל המשדר כחמש שעות כל לילה, מה שהקל מאוד על איתורו.
באותו חודש הועבר מרכז השידורים של "התזמורת האדומה" מהדירה בשדרות לונשן לרחוב אטראבט 101 בבריסל.
מאותה דירה פעלו ריטה ארנולד, מיכאיל מקארוב, דוד קאמי וסופיה פוזננסקה.
לאחר כמה בדיקות השתכנעו הגרמנים כי המשדר שוכן ברחוב אטרבאט שברובע אטרבק.
כמה חקירות נוספות צמצמו את האפשרויות לשלושה בתים שהיו סמוכים אחד לשני.
כוחות ה"פונק-אבוור" גייסו עוד כ-10 שוטרים ו-25 איש נוספים מחיל עזר שהשתכנו באזור למען פשיטה כוללת על שלושתם.
בליל 12 בדצמבר 1941 ב-2:30 יצאו הגרמנים בפשיטה רחבת היקף על שלושת הבתים.
הכוח אסר כמה פעילים של רשת הריגול (תחילה תפסו את קאמי, לאחר מכן לכדו את פוזננסקה בדירתה) ומלבד המשדר נחשפה גם מעבדת זיוף מתוחכמת מאוד, כפי שהעיד אחד הקצינים: .
הפשיטה הנחיתה מהלומה חזקה על הרשת הבלגית ואילצה אותה להשבית את פעילותה ולהתארגן מחדש.
שני המשדרים האחרים נדמו לעת עתה ואת הפיקוד עליה תפס אדם בשם קונסטאנטין ייפרמוב (Константин Ефремов) שהיה עד אז מהנדס צבאי בצבא הרוסי בדרגת קפיטן.
לאחר זמן מה, משהרגישו שהסכנה חלפה, חזרה הרשת לשדר מידע רב למוסקבה.
הגרמנים שהיו נחושים להשתיק את התשדורות אחת ולתמיד הצליחו לעלות על משדר נוסף ולאחר שגילו את מיקומו יצאו למבצע בלילה של 30 ביוני 1942 ואסרו את המשדר עם השדרן שלו, ובנוסף כמה תשדורות חשובות.
אחת מהתשדורות הכילה כתובת של משת"פ גרמני בדרג בכיר מאוד בחיל האוויר והוא נאסר זמן קצר לאחר מכן.
הגרמנים המשיכו במצוד אחר הרשת וב-30 ביולי 1942 אסרו את ייפרמוב.
ישנן שלוש גרסאות שונות לדרך בה הצליחו להעבירו צד ולשכנעו לפעול למען הגרמנים:
מקור אחד טען כי הוא היה בעל נטיות אנטישמיות ועל כן כשהובהר לו כי כל הממונים עליו הם יהודים ולא כדאי לו להקריב עצמו למענם הוא השתכנע.
הקצין הגרמני שהיה אחראי על מעצרו טען כי צוות מומחי העינויים של הגסטפו הצליח לשבור אותו לאחר ימים אחדים.
קצין אחר טען כי כל משפחתו לרבות אשתו של ייפרמוב חיה ברוסיה וכי איימו עליו שאם לא ישתף פעולה יעבירו מידע למוסקבה כי הוא בגד בהם וכך יאבד את אהבת משפחתו הפטריוטית ובנוסף השלטונות הסובייטים יתנכלו להם.
מאסרו של ייפרמוב והעברתו לצד השני החלו להניע את קריסת הרשת בבריסל.
בזה אחר זה פותו אנשי קשר וסוכנים ליפול למלכודות של הגרמנים כאשר חלקם נשברים בחקירות ולעיתים עוברים לפעול תחת אנשי הביון הנגדי הנאצי, ובכך מאיצים עוד יותר את נפילת הרשת.
לבסוף עלו הגרמנים גם על חברת "סימקסקו" ואסרו את עובדיה.
ב-24 בנובמבר 1942 נתפס טרפר על ידי הביון הנגדי הנאצי בצרפת כאשר הגיע לטיפול אצל רופא שיניים.
טרפר הוחזק במשך כחודשיים וחצי במפקדת הגסטפו בצרפת ונעשו ניסיונות רבים כדי להעבירו לצד השני ולהשתמש בו כבסוכן כפול.
מעדות של טרפר עצמו ואף לפי ספרו של ז'יל פרו, הוא עשה עצמו כמשתף פעולה עם שוביו, ובמקביל הצליח להבריח בחשאי דו"ח המפרט את פרטי לכידתו ונפילת רשת הריגול למוסקבה.
הגרמנים, שהאמינו כי שיתוף הפעולה של טרפר כן ואמיתי, העבירו אותו למתקן כליאה בעל רמת שמירה נמוכה יותר.
אחרי כשישה חדשים, ב-13 בספטמבר 1943 ניצל טרפר הזדמנות ביציאה שגרתית לבית המרקחת בליווי שומר יחיד ונמלט.
הוא איתר את חברתו ג'ורג'י ושניהם ירדו למסתור כאשר במקביל יצר קשר עם מוסקבה כדי לעדכן אותם בנעשה.
טרפר חש שהגסטפו שבעקבותיו ועל כן נפרד לבסוף מג'ורג'י כדי לא לסכן אותה יותר מדי והמשיך בבריחתו לבדו.
הוא יצר קשר עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ומצא מסתור קבע בו הגסטפו לא הצליח לשים עליו יד.
הוא עדיין היה חלש מהתלאות שעבר במנוסתו ואף קשריו היו רופפים; מוסקבה חשדה בו כי בעקבות מאסרו הוא עובד בשביל הגסטפו ורשת הביון שלו כבר לא הייתה קיימת.
אך למרות זאת, החל להשתקם במחבואו ולהמשיך לעשות ככל יכולתו בעזרת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואחת מתנועות המרי המחתרתיות הצרפתיות איתן הצליח ליצור קשר.
באוקטובר 1944, חודשיים אחרי שחרור פריז, הגיעה משלחת צבאית סובייטית לצרפת.
טרפר יצר עימם קשר וב-6 בינואר 1945 המריא חזרה למוסקבה במטוסו האישי של סטלין.
אחרי נחיתתו נידון טרפר לחמש עשרה שנות מאסר בטענה כי שיתף פעולה עם הגסטפו כדי להציל את עורו, והוא נכלא בלוביאנקה כמו חלק מסוכניו שנשארו בחיים.
בשנת 1955, אחרי שסטלין מת והצמרת הסובייטית עברה תהפוכות, שוחרר טרפר וחזר אל אשתו וילדיו.
גזר דינו בוטל על ידי בית המשפט הסובייטי העליון על היותו "נטול כל בסיס" והוא קיבל תעודה רשמית שטיהרה את שמו.
בשנת 1983 ניטעה חורשה ליד מחלף שער הגיא, במקום הוצבה אנדרטה לכל חברי הרשת, וכן מצבות זיכרון אישיות ל-18 מלוחמי התזמורת האדומה, יהודים ולא יהודים.