tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי דעות שונות שימש כהשראה לדמותו של סוואן בספרו של מרסל פרוסט, "בעקבות הזמן האבוד".
בוריס אפרוסי - גנטיקאי מפורסם
פאני ריינאך - אשתו של חוקר העתיקות והפוליטיקאי תאודור ריינאך
משפחת בית טוביה הייתה אחת המשפחות היהודיות בעלות ההשפעה בתקופת בית שני עד מרד החשמונאים.
המשפחה התגוררה באחוזה משפחתית בדרום הגלעד.
האזור שבו שכנה האחוזה נקרא ארץ טוביה, ובירתו של האזור הייתה רבת עמון.
אחוזת בית טוביה, שנבנתה על ידי הורקנוס לבית טוביה מזוהה היום על ידי רוב החוקרים עם האתר ארכאולוגי עיראק אל-אמיר.
באתר נמצאה על גבי קיר מערה כתובת בעברית קדומה עם השם טוביה.
שורשי המשפחה בימי בית שני.
בספר נחמיה מופיע טוביה כאחד המתנגדים העיקריים לשיקום חומת ירושלים, ועל כן מוצמדים לשמו הכינויים "עמוני" או "עבד העמוני" .
כינויים אלה יכולים להתפרש כמבטאים את קשריו עם העמונים, ונועדו לבטא בוז וגנאי כלפיו.
פירוש אחר הוא "עבד המלך" שמשמעותו פקיד בשירות המלך (הפרסי).
טוביה היה בעל עמדה חברתית ומדינית גבוהה בירושלים.
הייתה לו לשכה פרטית בבית המקדש, אותה העמיד לרשותו אלישיב הכהן הגדול שהיה קרוב משפחתו על ידי קשרי נישואין, אך הוא סולק משם זמן קצר אחר כך על ידי נחמיה שראה בכך חילול הקודש.
אישיות נוספת בשם טוביה מופיעה בכתובים בשנת 260 לפנה"ס לערך.
הפפירוסים של זנון מספרים על טוביה שישב במקום מושב אבותיו בעבר הירדן, שימש כמושל מקומי מטעם בית תלמי עמד בראש מושבה צבאית בשם בירתא של עמון שהייתה מורכבת מחיילים יהודים ונוכרים ועסק בסחר עבדים.
טוביה נשא לאישה את הבת של הכהן הגדול - שמעון הראשון.
הוא היה גיסו של הכהן הגדול חוניו השני.
בנו של טוביה - יוסף בן טוביה, שימש כגובה כספים עבור בית תלמי ביהודה.
בתקופתו הגיעה המשפחה לשיא כוחה.
יוסף לקח את התפקיד מגיסו חוניו השני ובכך פגע בתפקידו של הכהן הגדול.
בנו של יוסף, הורקנוס, שימש כשליח של אביו במצרים, ועל-פי המקורות הקים את האחוזה.
המקורות לידיעות אלה הם שלושה:
הפפירוסים של זנון: כמה עשרות מהפפירוסים של זנון נוגעים לארץ ישראל, ומהם שקשורים לאדם בשם טוביה, איש רם-מעלה ובעל השפעה.
ידוע כי אזור מגוריו ותחום פעילותו היה בעבר הירדן, בחבל ארץ עמון, שנקרא גם 'ארץ טוביה' על שמו.
מקור זה הוא אפוא עדות הן לנוכחותה של משפחת טוביה בעבר הירדן, והן למעמדה הרם, המדיני, הכלכלי והצבאי, וכן לנוכחות יהודית בחבל ארץ זה ובכללה שירות בצבא שסר לפיקודו של טוביה.
ספרו של יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים (יב, 160-222)
הממצא הארכאולוגי בעיראק אל-אמיר, אתר מהתקופה ההלניסטית השוכן מצפון-מזרח לקצהו הצפוני של ים המלח.
באתר התגלה ארמון הידוע בערבית בשם קאסר אל-עבד.
השם "טוביה" נמצא חרות על סלע על קיר מערה בסמוך לארמון זה, מה שהעלה את הסברה שמדובר בארמונה של משפחת בית טוביה.
משפחת ברבריני (באיטלקית: Barberini) היא משפחת אצולה איטלקית, שצברה כוח והשפעה במאה ה-17. מקורה במשפחת סוחרים מפירנצה שהעבירה את מרכזה לרומא.
בעקבות בחירת בן המשפחה, מפאו, לאפיפיור אורבנוס השמיני צברה המשפחה כוח ונכסים רבים.
אורבנוס השמיני מינה רבים מבני משפחתו לתפקידים בעיר רומא ובמדינת האפיפיור וכן רכש עבור המשפחה את ארמון ברבריני והכיכר בה הוא ניצב כיכר ברבריני, שניהם עוצבו על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני, שהיה רק אחד מהאמנים שאורבנוס השמיני ומשפחת ברבריני היו פטרוניהם.
בארמון נמצאת כיום הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה.
מקור המשפחה וההיסטוריה הקדומה שלה
מקור המשפחה בעיירה ברברינו ואל ד'אסטה (Barberino Val d'Elsa), והיא היגרה לפירנצה במאה ה-11. קרלו (1488–1566) ואנטוניו (1494–1559) ברבריני היו סוחרי צמר וטקסטיל מצליחים.
ב-1537 עזב אנטוניו ברבריני את פירנצה לאחר קרע בין משפחתו ובית מדיצ'י, ששלט בעיר.
ב-1559 התנקשו נאמני בית מדיצ'י בחיי אנטוניו.
פרנצ'סקו, בן אחיו, בא לרומא בעקבות דודו ורכש משרה כנסייתית.
עם מותו ב-1600 הועברו הונו ומעמדו הכנסייתי לידי אחייניו, שאחד מהם היה מפאו.
שם המשפחה היה Tafani שפירושו זבוב הסוסים.
מפאו התקין על שלט האצולה של המשפחה דבורים במקום הזבובים.
את אחיו אנטוניו מרצ'לו ("אנטוניו הגדול") ושני אחיינים שלו (פרנצ'סקו ו"אנטוניו הקטן") מינה לקרדינלים ואחיין נוסף, טדאו, מונה לנסיך פלסטרינה, לנושא דגל הכנסייה ומושל רומא ומפקד טירת סנטאנג'לו.
עבור מגוריו ומגורי בני משפחתו רכש את ארמון ברבריני המפואר והתקין סביבו את כיכר ברבריני המאופיינת במזרקת טריטון ומזרקת הדבורים (מעשה ידי ג'ובאני לורנצו ברניני).
אנשי רומא התייחסו לברבריני ומשפחתו כאל נובו רישים ("עשירים חדשים") המאופיינים בטעם המוני ובראוותנות.
הם תוארו כעדת דבורים (סמל המשפחה) המגיחה מפירנצה על מנת לינוק את דבשה של רומא.
כאשר הורה אורבנוס השמיני להשתמש בארד מן הפנתאון על מנת לפאר את בזיליקת סן פייטרו נטבע הביטוי (בלטינית) quod non fecerunt barbari, fecerunt Barberini ("מה שלא עשו הברברים, עשה הברבריני").
ב-1627 השיא אורבנוס השמיני את אחיינו טדאו לאנה, בת למשפחת האצולה הרומאית משפחת קולונה.
מנקודה זו ואילך החל מיזוגה של משפחת ברבריני במשפחת קולונה.
המלחמה והפזרנות של האפיפיור והמשפחה, שהיו פטרונים של אמנים ומדענים, שיקעו את מדינת האפיפיור בחובות כבדים.
בסוף ימיו של אורבנוס השמיני שולמו 80% מהכנסות המדינה למיסי על החוב הכבד שנטלה.
הסובלים הראשיים מן המצב הכלכלי הירוד היו אנשי רומא.
לאחר מותו של מפאו נותצו כמה מפסליו בעיר רומא על ידי ההמון.
האפיפיור הבא, אינוקנטיוס העשירי, נקט זמן קצר לאחר תחילת כהונתו צעדים חוקיים בשל אי סדרים כספיים כנגד בני ברבריני.
שלושת בני המשפחה המרכזיים, הקרדינלים פרנצ'סקו ואנטוניו וטדאו ברבריני ברחו לפריז, שם מצאו מקלט בחסותו של הקרדינל מאזארן ולואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בתגובה, עיקל אינוקנטיוס העשירי את ארמון ברבריני ופרסם בולה אפיפיורית שקובעת כי כל קרדינל שייעדר ממדינת האפיפיור שישה חודשים ללא אישור מהאפיפיור, ייענש בשלילת הבנפיקיום שלו ובסופו של דבר לשלילת מעמד הקרדינל עצמו.
עיקול הנכסים נמנע מאוחר יותר תוך התערבותה של אשתו של טדאו, אנה קולונה.
הסנאט הצרפתי קבע כי צו האפיפיור לא חל בתחומי צרפת, אך אינוקנטיוס לא נכנע עד שמאזארן הודיע על הכנות לפלישה צבאית לאיטליה.
לאחר מכן התחממו יחסי האפיפיור וצרפת, ושוקמו באופן מלא ב-1653 כאשר בנו הצעיר של טדאו, מפאו ברבריני, נשא לאישה את אחייניתו של האפיפיור.
בנו הבכור, קרלו, מונה לקרדינל.
בת אחרת של טדאו, לוקרציה, התחתנה עם דוכס מודנה, בן-ברית של פרנזה במלחמת קסטרו ובכך הושבה היציבות במדינת האפיפיור.
נציג המשפחה החי הבכיר ביותר הוא בנדטו פרנצ'סקו ברבריני, נסיך פלסטרינה (יליד 1961).
משפחת בניה הסופר הייתה משפחת סופרים, דהיינו מעתיקי ספרים, שפעלה בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 בצנעא, בירת תימן.
בראש המשפחה עמד הרב בניה הלוי (בניה הוא תרגום של "עמר").
שמו המלא היה בניה בן סעדיה בן זכריה אלמרגזי.
הוא נחשב לגדול מעתיקי הספרים ביהדות תימן.
יש הסבורים כי שימש כראש אב בית דין העיר צנעא.
גם ארבעת ילדיו דוד, יוסף, סעדיה ומרים וכן נכדיו בני בנו דוד, מעודד והרב אביגד (כיהן כראש אב בית הדין צנעא) היו סופרים.
הם העתיקו ספרים מגוונים: חומשים, נ"ך, ש"ס, מדרש, , כתבי הרמב"ם ועוד.
כארבעים מהם נשתמרו בספריות ובידיים פרטיות.
מחזור שהועתק בשנת 1508 על ידי הבן הרב יוסף, נמצא בספריה הממלכתית בברלין.
שאלת היחס בין נוסח המקרא בספריהם למסורה של טבריה עוררה פולמוס בין החוקרים בשנת התשכ"א 1961 מעל דפי "הארץ".
לפי תאריכי הקולופונים, העתיק רבי בניה כתבים בשנים 1483-1460, רבי דוד בשנים 1473-1510, רבי יוסף בשנים 1478-1508. רבי סעדיה העתיק ספר פילוסופי של אלגזאלי בשנת 1498 ורבי אביגד העתיק ספרים בשנים 1540-1531.
רבי יעקב ספיר, שביקר בתימן בשנת התרי"ט 1859, ראה חומש בכתב ידה של הסופרת מרים, ובו היה כתוב: "אל תשיתו עלי חטאת אם תמצאו בו שגיאות, כי אישה מינקת אנכי.
עוד כותב ספיר, כי יהודי צנעא אומרים שהרב בניה העתיק ארבע מאות ספרים, אולם מספר זה נראה מופרז.
משפחת בלייה הוא סרט קומדיה רומנטית שביים אריק לארטיגו (Éric Lartigau) ויצא לאקרנים בשנת 2014. הסרט הצליח מאוד בצרפת והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפרס סזאר ובפרס לומייר.
לסרט היו מועמדויות נוספות בפרסים אלו אך רק השחקנית הראשית בסרט, לואן אמרה, זכתה בפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר.
הסרט הוצג לראשונה ב־7 בנובמבר 2014 בפסטיבל הסרטים של אראס ויצא לאקרנים בצרפת ב־17 בדצמבר 2014.
בינואר 2021, יצאה לאקרנים גרסה של הסרט באנגלית בשם "CODA", שזכתה בפרס הראשון בפסטיבל סאנדנס וכן בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-94. הסרט נרכש לשירות הסטרימינג אפל טיוי.
הסרט עוסק במשפחתה של פאולה בת ה-16, נערה שומעת במשפחה שבה כולם חירשים.
בזמן שאביה החירש רוצה להיבחר לראשות העיר, פאולה מחליטה להצטרף למקהלת בית הספר ושם היא מגלה שיש לה כישרון מיוחד לשירה.
המורה של המקהלה מפציר בה להצטרף לבית הספר למוזיקה הטוב ביותר בפריז.
פאולה עומדת בפני דילמה, האם להגשים את חלומה, לנסוע לפריז ולהשאיר את משפחתה בכפר להתמודד לבדם; או לחלופין להישאר עם משפחתה בכפר מבלי להגשים את חלומה.
פרנסואה דמיאן (François Damiens) בתור רודולף בלייה (אבא).
לואן אמרה בתור פאולה בלייה.
קארין ויאר (Karin Viard) בתור גיגי בלייה (אמא).
לוקה גלברג (Luca Gelberg) בתור קוונטין בלייה (אח).
אריק אלמוסנינו (Éric Elmosnino) בתור מר תומאסון (מורה למוזיקה).
רוקסן דוראן (Roxane Duran) בתור מטילד (חברה).
עם צאתו של הסרט, דיווח האינדפנדנט על תגובת החירשים בצרפת לסרט "חלק מהפעילים למען החירשים כועסים על כך ששני שחקנים ידועים בעלי שמיעה מושלמת לוהקו לשחק את הוריה החירשים של פאולה שהם משתמשים בשפת הסימנים הצרפתית.
הם מתלוננים גם שהדמויות החירשות הן המקור העיקרי לקומדיה בסרט.
"כישרון לשיר שמשפחתה לא יכולה להעריך או לגשת אליו".
אטקינסון אמר, "שמיעת הקסם של אנשים מהקשר בין מוזיקה לחירשות פשוט לא מהדהדת אצל רוב החירשים".
אטקינסון גם מתח ביקורת על הליהוק, "הסרט משתמש בשחקנים שומעים כדי לגלם את תפקידיהן של דמויות חרשות, שתוצאתן היא פרשנות מביכה ופוגענית של תרבות החירשים ושפת הסימנים".
משפחת אסטרואידים היא קבוצת אסטרואידים ממוצא משותף שחולקים מסלולי הקפה דומים מבחינת ציר ראשי, אקסצנטריות ונטיית מסלול.
מעריכים שמקור רוב המשפחות הוא בהתנגשות בין גופים שמימיים.
מושג כללי יותר הוא 'קבוצת אסטרואידים' שלחבריו אין מוצא משותף למרות שהם חולקים מספר מאפיינים במסלול ההקפה.
האסטרונום היפני קיוצוגו היראיאמה היה הראשון שזיהה משפחת אסטרואידים.
ב-1918 הוא מצא שהדמיון במסלולם של מספר רב של אסטרואידים אינו יכול להיות יד המקרה וקבע שחייב להיות להם מוצא משותף.
הוא שיער שחברי המשפחה הם שרידיה של התנגשות בדומה להשערת ההתנגשות הענקית.
חמש המשפחות שזיהה נקראות על שמו משפחות היראיאמה.
התגלית לא הייתה טריביאלית היות שלכל אחד מהאסטרואידים המרכיבים משפחה יש מאפייני מסלול המשתנים במעט במחזוריות של אלפי ועשרות אלפי שנים ( באנגלית: osculating orbit ).
הסיבה לכך היא מידת השפעה שונה של כוחות הכבידה באזור (בעיקר של צדק) ונקיפה שונה בעת התקרבות לפריהליון.
היראיאמה היה הראשון שנטרל השפעות אלה מהנתונים, אם כי לא לחלוטין, וכך הוכיח שלאורך מיליוני שנים נתוני המסלול של חברי המשפחה נותרים דומים .
ב-1951 המשיך דירק ברואר (Dirk Brouwer) את מחקרו של היראיאמה, אישר את קיומן של משפחות היראיאמה והוסיף להן אחרות.
עד 1990 מחקרים אחרים, המבוססים על בסיסי נתונים שונים אך שכללו מידה של סובייקטיביות בפירוש שניתן להם, הציעו רשימות של משפחות נוספות, מה שהוביל בסופו של דבר לאי-התאמות וסתירות.
Arnold) הניח שאסטרואידים שמאפייני מסלולם מראים ריכוזיות בהתפלגות פואסון, שייכים לאותה משפחה.
ב-1971 שופרה עבודתו כך שתתאים לתוצאותיו של ברואר וב-1978 היא הותאמה גם למשפחות היראיאמה.
ב-1979 קוזאי (Kozai) מצא שקיימת מידה רבה של שרירותיות בטכניקה זו ויחד עם אי ההתאמות בין התוצאות השונות הוטל ספק בנוגע לאמינות המשפחות החדשות.
לכן, רק משפחות היראיאמה נלקחות בחשבון למחקרים פיזיקליים.
מחקרים אחרי 1989 הראו אי התאמה כימית במשפחות החדשות מה שמבטל אפשרות למוצא משותף.
איתור משפחות נעשה היום בעזרת מחשב ועל ידי אלגוריתמים כגון:
HCM - שיטת הקבצה היררכית (Hierarchical Clustering Method): איתור לפי השכן הקרוב ביותר למסלול
WAM - שיטת בדיקה של Wavelet (Wavelet Analysis Method): חיפוש צפיפויות חריגות במסלול
קיימות בין 20 ל-30 משפחות המוכרות באורח אמין ועוד כמה עשרות קבוצות נוספות שמאפייניהן המשותפים מוטלים בספק.
מספר החברים בכל משפחה משתנה מעשרה לערך במשפחות קומפקטיות ועד מספר מאות.
המשפחות הגדולות כוללות מספר לא ידוע של גופים קטנים נוספים שטרם זוהו או נבדקו.
מניחים ששליש מחגורת האסטרואידים משתייך למשפחה כלשהי.
מרב המשפחות נמצאות בחגורת האסטרואידים גם אם חלקן כמו משפחת פאלאס, משפחת הונגריה או משפחת פוֹקֵאָה מראות נטיית מסלול העולה על זו של מישור החגורה או שהציר הראשי שלהן קטן מזה של החגורה.
מספר מחקרים מצביעים על קיומן של משפחות בין האסטרואידים הטרויאנים.
שייכותם של אסטרואידים הנמצאים בגבולות הקבוצה אינה ודאית ולכן מספר החברים המדויק במספר רב של משפחות איננו ידוע.
כמו כן יש אסטרואידים זרים הנמצאים ברקע, בקרבת מסלול המשפחה ואשר יכולים לחדור גם למרחבה המוגדר.
בדיקת תכונות ספקטראליות שמגלות את הרכב האסטרואיד עשויה להצביע אם הוא שייך למשפחה או לא.
דוגמה בולטת מהווה קרס, האסטרואיד הגדול מכולם, שנמצא במשפחת גלפיון ואשר פעם נקראה 'משפחת קרס'.
משפחה אחת זוהתה סביב כוכב הלכת הננסי הָאוּמִיָה שמעבר למסלולו של נפטון.
המשפחות נוצרות כתוצאה מהתנגשויות בין אסטרואידים.
במרב המקרים הגוף שיוצר אותם מתפרק לחלוטין, אך קיימות משפחות שמוצאן מגוף ראשי ומחומרים שניטחו ממנו בזמן התנגשות.
ההתנגשות הותירה בגוף המרכזי מכתש.
דוגמה לכך הן המשפחות וֶסְטָה, משפחת פאלאס, היגְיָה ומאסאליה.
במשפחות אלה יש גוף אחד גדול וצביר אסטרואידים קטנים.
למשפחות אחרות כדוגמת משפחת פלוֹרה יש מבנה פנימי מורכב שניתן להסבר רק על ידי מספר התנגשויות שקרו באותו אזור של החלל בזמנים שונים.
תהליך ההיווצרות המתואר מסביר את ההרכב הגאולוגי הדומה של גופים מאותה משפחה.
יוצאת דופן היא משפחת וסטה שנוצרה מגוף בו הספיקה להיעשות דיפרנציאציה גאולוגית.
גילן הממוצע של המשפחות הוא מיליארד שנה, תקופה קצרה בהרבה מגילה של מערכת השמש.
לכן סביר להניח שהן שיירים של הערפילית שקדמה למערכת זו.
היעלמותן ההדרגתית של המשפחות קורית על ידי התפזרותם בתוך מסלול הגופים הקטנים יותר עקב אפקט יארקובסקי שדוחף אותם לתהודה מסלולית עם שדה הכבידה של צדק ולהפרעות מסלול הנגרמות על ידי צדק וגופים גדולים אחרים.
האסטרואידים הגדולים ממשיכים להצטמצם בגודלם עקב התנגשויות נוספות.
מכאן עולה ההשערה שבמשפחות העתיקות מספר הגופים הקטנים היה נמוך יותר ועל כך מתבססת השיטה לחישוב גיל המשפחות הקיימות היום.
התוצאות שחושבו מראות גילאים הנעים בין מיליוני שנים, כמו במקרה של משפחת קארין, למאות מיליוני שנים.
מניחים שהמשפחות העתיקות ביותר איבדו את כל חבריהן הקטנים והבינוניים כמו משפחות מטיס ואמלטאה.
עדות נוספת למשפחות עתיקות שהתפזרו ונעלמו מגיעה מבדיקות של יחסי היסודות הכימיים במטאוריטים ברזליים.
בדיקות אלו מאששות את קיומם של חמישים עד מאה גופים גדולים דיים שגלעינם הגאולוגי נחשף בשרשרת התנגשויות ויצר את המטאוריטים הנופלים כיום.
משפחות עם 1000 חברים או יותר
משפחת בוש היא אחת המשפחות הבולטות והמשפיעות ביותר בארצות הברית.
לאורך השנים משפחת בוש טבעה את חותמה בנוף הפוליטי האמריקני ובניה הגיעו גם לעמדות בולטות בעולם העסקי.
מוצאה האירופאי של המשפחה הוא אנגלי וגרמני, ובעולם החדש שורשיה נטועים היטב עד לעבר הקולוניאלי של ארצות הברית.
שני בניה המפורסמים ביותר של המשפחה הם ג'ורג' הרברט ווקר בוש אשר כיהן כסגנו של הנשיא רונלד רייגן ולאחר מכן כנשיא ארצות הברית ה-41, ובנו ג'ורג' ווקר בוש אשר כיהן כמושל טקסס ולאחר מכן כנשיא ארצות הברית ה-43. פרסקוט בוש, סב המשפחה, כיהן למעלה מעשר שנים כסנאטור מטעם מדינת קונטיקט.
בן נוסף של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ג'ב בוש, כיהן כמושל פלורידה ובעקבות אחיו ואביו, אף הוא ניסה לימים להתמודד גם הוא לנשיאות.
כמה מבניה הצעירים של המשפחה מובילים גם הם קריירות פוליטיות זוטרות.
בעבר התגוררה המשפחה בעיקר בצפון מזרח ארצות הברית, סביב מדינת ניו יורק.
החל משנות ה-50 חלק הארי של המשפחה מתגורר בטקסס.
ג'ורג' הרברט ווקר בוש וצאצאיו
פרסקוט שלדון בוש ג'ורג' הרברט ווקר בוש ג'ורג' ווקר בוש ג'ון אליס בוש ג'ורג' פרסקוט בוש Prescott S.
נכסים פרטיים מתחם בושBush compound קנבונקפורט, חוות קפלת הערבהPrairie Chapel Ranch קרוופורד, נכסים ציבוריים הספרייה הנשיאותית ג'ורג' בושGeorge Bush Presidential Library יוסטון, המרכז הנשיאותי ג'ורג' ווקר בושGeorge W.
משפחת אמבראר E-Jet E2 היא משפחה של שלושה מטוסים צרי-גוף בעלי טווח בינוני שפותחו על ידי חברת אמבראר הברזילאית, כדי להחליף את קודמיהם, משפחת אמבראר E-Jet.
במשפחה שלוש גרסאות מטוסים בעלות אותו גוף המטוס באורכים שונים ובכנפיים שונות, שני מנועי פראט אנד וויטני PW1000G בשני גדלים,מערכת בקרת טיסה טוס על חוט, בעלי מערכות אלקטרוניות אוויריות ותאי אחסון חדשים הגדולים יותר ב-40%.
החברה הודיעה כי כל מושב יצרוך בין 16% ל-24% פחות דלק ו-15% עד 25% הוזלה בעלויות האחזקה.
התוכנית הושקה בסלון האווירי בפריז ב-2013. בגרסה הראשונה, הטיסה הראשונה של ה-E190-E2 התרחשה ב-23 במאי 2016. המטוס צפוי להיכנס לשירות עם Widerøe ב-24 באפריל 2018.
ה-E175-E2 בעל סביבות ה-80 המושבים הוא המטוס הקטן ביותר מבין משפחת אמבראר E-Jet E2. המטוס יוארך בשורה אחת מה-E175, וכך יכיל עד 90 הנוסעים.
המטוס הראשון היה אמור להיכנס לשירות ב-2020, אבל הכניסה לשירות נדחתה בשנה לשנת 2021.
החברה מצפה כי דגם זה יאושר עד אמצע פברואר 2018, כאשר יותר מ-80% אושר כבר בנובמבר 2017. חברת התעופה Widerøe מתכננת להציג את המטוס ב-24 באפריל 2018 בטיסה בין ברגן וטרומסה, נורווגיה.
ה-E195-E2 מתחרה עם איירבוס A220-100. בפברואר 2016, הודיעה אמבראר כי החליטה להאריך את מוטות הכנפיים של ה-E195-E2 ב-1.4 מטר כדי ליצור כוח עילוי גדול יותר, יחד עם הגדלת משקל ההמראה המקסימלי בשתי טונות והרחבת טווח הטיסה בעד 830 ק"מ.
הגרסה הושקה ב-7 במרץ 2017 ואזול נתיבי אוויר ברזילאיים היה מפעילו הראשון.
טיסתו הראשונה הייתה ב-29 במרץ 2017. אמבראר מתכננת להציג את האב טיפוס בסלון האווירי בפריז ביוני 2017, ולהכניס את המטוס לשירות במחצית הראשונה של 2019. המטוס יוגדל על ידי תוספת שלוש שורות מה-E195, והוא יוכל להכיל עד 144 מושבים.
+תאריך ההזמנהמדינהחברהסוג מטוסהזמנותE175-E2E190-E2E195-E217 ביוני 2013ארצות הבריתסקייווסט איירליינס10010017 ביולי 2013ארצות הבריתILFC25255019 ביולי 2014סיןTianjin Airlines202021 במאי 2015ברזילאזול303015 ביוני 2015ארצות הבריתAircastle15102511 ביולי 2016אינדונזיהKalstar Aviation5516 ביולי 2016
גרסה E175-E2 E190-E2 E195-E2צוות טיסה2 טייסיםקיבולת נוסעים
משפחת בוקמה (בהולנדית: Bockma) הייתה משפחה הולנדית שפעלה למען הצלת ילדים יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה, בשיתוף עם התנועה המחתרתית ההולנדית ה-N.V.
משפחת בוקמה הייתה משפחה הולנדית שגרה בחווה על דרך צדדית, מחוץ לאזור העירוני של הירלן, לימבורג.
למשפחת בוקמה היו שמונה ילדים.
הרמן, אב המשפחה, עבד כאיכר וככורה פחם.
הרמן ושרה השתייכו ל-.N.V - תנועה מחתרתית הולנדית שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה בעיקר למען הצלת ילדים יהודים מידי הנאצים.
הקשר בין משפחת בוקמה לתנועת ה-N.V נוצר על ידי יאפ מוש (Jaap Musch).
לפני הצטרפותם לקבוצה, המשפחה הסתירה את ליאו בראון בעקבות בקשת הכומר פונטייר, ראש הכנסייה הקלוויניסטית בהרלן.
הרמן ושרה החלו לקלוט אנשים ולהסתירם, עוד לפני שהוסדרה עבורם אספקת כרטיסי מזון, על מנת להזין את המוסתרים.
במהלך השנים 1942–1944 הפך ביתם בהדרגה לבית מעבר לצורך הסתרת עשרות יהודים, בעיקר ילדים.
נוסף על כך הם הסתירו סטודנטים שפעלו במחתרת ההולנדית.
כל המשפחה נרתמה לפעולת ההצלה.
ילדי המשפחה נשלחו להחליף ביגוד תמורת מזון.
חלקם גם נאלצו לגנוב חיטה לשם הזנת המוסתרים.
בחורף 1942 חלו כמה מבני הבית וביניהם ילדי המשפחה וחלק מהילדים היהודים המוסתרים.
שרה והרמן בוקמה כרעו תחת העומס שכן פרט לדאגה למוסתרים הם נאלצו להמשיך ולעסוק בעבודתם לפרנסת המשפחה.
לפיכך הם ביקשו את עזרת בתם הבכורה, רינס קנוק-בוקמה, שעבדה כמנהלת משק בית אצל משפחה עשירה בהרלן.
רינס נענתה לבקשת הוריה ונחלצה לעזרתם.
היא עזרה להוריה בדאגה לאספקת כרטיסי מזון, בהעברת נשק ובקשר עם המוסתרים.
באחד המקרים, אספה יחד עם אביה 5 ילדים, תוך כדי התרחשות של אקציה באמסטרדם, ואיתרה תינוק שנשאר בבית ריק לאחר שמשפחתו שולחה.
הבן הבכור של משפחת בוקמה נמלט לאנגליה, שם הצטרף לכוחות המיוחדים של בריטניה ונהרג בהולנד בפעולת מחתרת בשנת 1944.
בבית שרר מתח רב עקב היעדרויות תכופות של הרמן, והמחלות שחזרו ופקדו את הילדים.
נוסף על כך, שרה הלכה ונחלשה מיום ליום וכולם חיו בפחד מתמיד להיתפס.
הבת רינס הייתה שרויה בקושי נפשי, לחץ ובדידות, אך בעיני המוסתרים היא הייתה דמות משרה ביטחון.
בני משפחת בוקמה שרדו את המלחמה פרט לבנם הבכור שמצא את מותו בחזית ב־1944.
אף על פי שכל המשפחה השתתפה במעשה ההצלה רק שלושה מהם הוכרו כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם - הרמן בוקמה, שרה בוקמה, רינס קנוק-בוקמה.
טקס הענקת התואר מיד ושם התקיים בהאג שבהולנד.
ב-14 במאי 1967 יד ושם הכיר בהרמן ושרה בוקמה כחסידי אומות עולם.
ב-8 במרץ 1987 יד ושם הכיר ברינס קנוק-בוקמה כחסידת אומות עולם.
לכבוד שלושתם ניטעו עצים בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם.
בני הזוג סזפן וקלרה בראדלו, בניהם אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס, ובתם פראנצ'יסק (בפולנית: Bradlo Szczepan, Klara, Antoni, Eugeniusz,Tedeus &Franciszka), הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו יהודים בתקופת השואה.
סזפן בראדלו היה חוואי פולני עני, שהתגורר עם אשתו קלרה, שלושת בניהם - אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס והבת פרנצ'סקה, בעיר טרנוב.
בני המשפחה היו קתולים אדוקים ופעלו ממניעים דתיים הומניטריים.משפחת בראדלו הצילה 13 יהודים, שהסתתרו אצלם במשך 26 חודשים ו-10 ימים, מדצמבר 1942 עד 17 בינואר 1945.
בדצמבר 1942 פנו אל בראדלו שני יהודים מסלוטוואה בשם אברהם איינזפרוך ובנימין דרזביץ' וביקשו שיסתיר אותם ואת בני משפחותיהם מפני הגירוש הצפוי לגטו טרנוב.
המשפחה המורחבת כללה 13 יהודים, 6 בני משפחת בוכנר, 3 בני משפחת רייך, וכן את ישראל חמל, אברהם אינספרוצ',ואת בני הזוג בוכנה ובנימין דרסזוויקס.
סזפן, בסיוע היהודים, חפרו בונקר מסתור מתחת לערימת שחת שם הסתתרו וישנו על מיטות קומתיים שבנו מקרשים.
על מנת לספק למשפחת בראדלו ולמשפחות היהודים שהסתירו די מזון מבלי להיתפס, המשפחה נהגה לרכוש דגני חיטה וילדיהם סייעו בטחינתם לקמח.
במשך כל התקופה דאגה משפחת בראדלו לכל מחסורם וצרכיהם של היהודים שהסתתרו בביתם, כולל כביסה ומזון מבושל.
לעיתים בלילות הצליחו היהודים להשיג בעצמם קצת מזון נוסף, כשיצאו מהבונקר ויצרו קשר עם חקלאי מהסביבה.
על פי עדותה של בת משפחת בראדלו, פראנצ'יסקה, התקשורת בין בני המשפחה לבונקר המחבוא הייתה באמצעות תעלה, שדרכה הועבר מזון לבונקר והוצאה פסולת.
במהלך התקופה לקתה אם המשפחה קלרה בבעיות נפשיות כתוצאה מהלחץ, שנגרם עקב הסתרת היהודים ובסופו של דבר נפטרה.
לאחר מותה הופקד הטיפול במשק הבית בידי הבת פראנצ'יסקה.
כחצי שנה לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום, נאלצו בני משפחת בראדלו לארח בביתם גם ארבעה אנשים זרים שנעקרו מבתיהם.
הדבר הגביר את הסיכון להלשנה אולם המשפחה לא נרתעה מלהמשיך ולעזור.
לאחר פרסום מעשה ההצלה של המשפחה ברבים, כנופיית לאומנים פולנים האשימה את המשפחה בבגידה.
הם שדדו את המשפחה ודרשו כופר.
רוב היהודים שניצלו בזכות המשפחה שמרו על קשר עם ילדיהם של סזפן וקלרה גם אחרי המלחמה.
כל בני משפחת בראדלו זכו לקבל את תואר חסידי אומות העולם ב־6 בפברואר 1986. שמותיהם נחקקו בקיר הזיכרון בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
משפחת בנדר היו משפחה של רוצחים סדרתיים שפעלה בדרום מזרח קנזס, בין מאי 1871 לדצמבר 1872. המשפחה הורכבה מג'ון בנדר, אשתו אלווירה, ג'ון הבן, וקייט.
על פי הדעה הרווחת, ג'ון הבן וקייט היו אחים, אך עם זאת, ישנה תאוריה הגורסת כי הם היו נשואים.
ג'ון בנדר האב היה כבן 60 ודיבר מעט מאוד אנגלית.
כשהוא היה מדבר, הוא בדרך כלל לא היה מובן.
אלווירה בנדר, שלכאורה גם דיברה מעט מאוד אנגלית, הייתה בת 55. נטען כי היא הייתה כל כך לא ידידותית עד ששכניה התחילו לכנותה "שטנית".
ג'ון בנדר הבן היה כבן 25 עם שיער ערמוני ושפם, ודיבר אנגלית שוטפת אך עם מבטא גרמני.
קייט בנדר, שהייתה בסביבות גיל 23, הייתה מטופחת ומושכת ודיברה אנגלית רהוטה עם מבטא קל.
היא הייתה עורכת סיאנסים ונתנה הרצאות על רוחניות, והייתה ידועה כמי שדוגלת באהבה חופשית.
הדעה הרווחת הייתה שהבנדרים הם מהגרים גרמנים.
מעולם לא נמצא תיעוד או הוכחה מוחלטת ליחסיהם זה לזה, או למקום שבו הם נולדו.
בין הפונדק של המשפחה לבין מגוריהם, הפריד וילון.
כשהיה מגיע אורח, הם היו מושיבים אותו על מושב עם הפנים לכיוון השני, כך שהוא עם הגב אל הווילון.
קייט הייתה מסיחה את דעתו של האורח בשיחה בזמן שאחד מהבנדרים האחרים ניגש אל הווילון.
כשראשו של הקורבן מסומן דרך הבד הדק, אחד הבנדרים היה מנפץ את הגולגולת שלו בפטיש.
לאחר מכן, הגופה הייתה מושלכת אל המרתף.
ברגע שהגופה הייתה במרתף, הבנדרים היו פושטים אותה מכל הבגדים וחפצי הערך וקוברים אותה בקבר אחים.
במאי 1871 התגלתה הראשונה מבין הגופות המיוחסות למעשיה של משפחת הרוצחים הסדרתית הראשונה של אמריקה.
בקנזס, נמצאה גופתו של אדם בשם ג'ונס, שגרונו חתוך וגולגולתו מרוסקת - פציעות שיהיו מאוחר יותר סימן ההיכר של הפציעות הקטלניות שנגרמו על ידי משפחת בנדר.
המקרה הבא התרחש בפברואר 1872 כאשר נמצאו עוד שתי גופות לא מזוהות של גברים, עם פציעות דומות לאלו של ג'ונס.
בשנת 1873, דיווחים על נעדרים באזור הפכו כל כך נפוצים, שרוב האנשים שעברו במקום התחילו להתחמק מהשביל, אך לא כולם היו זהירים כל כך.
סיפור האימה הנוגע למשפחת הרוצחים הסדרתיים הראשונה של אמריקה קיבל תפנית קריטית, כאשר שני מטיילים - ג'ורג' ניוטון לונגקור ובתו הצעירה - מרי אן, נעלמו באזור הידוע לשמצה, ללא כל זכר.
היעלמותם של האב והבת הורגשה על ידי אחד מהשכנים והחברים שלהם, ד"ר ויליאם הנרי יורק, רופא ידוע.
ד"ר ויליאם הנרי יורק, שידע על המסלול שעברו מר לונגקור ובתו, בא לחפש אותם באביב 1873.
גם הרופא נעלם, אבל הפעם זה הניע שרשרת אירועים, שתחשוף את מעלליהם של הבנדרים.
גורלה של המשפחה נותר עלום, עם תיאוריות שנעות מלינץ' שבוצע במשפחה, ועד בריחה מוצלחת שלה.
הרבה פולקלור ואגדות אופפים את הבנדרים, מה שמקשה על היכולת להפריד בין עובדות לבדיות.
משפחת בולדווין היא משפחה אמריקאית אשר רבים ממנה עסקו בתעשיית הבידור והדוגמנות.
הידועים ביותר במשפחה הם ארבעת האחים כוכבי ההוליווד; אלק, דניאל , ויליאם וסטיבן הידועים בתור "האחים בולדווין".
מקור המשפחה נעוץ בריצ'רד בולדווין, שחי באנגליה בתחילת המאה ה-16. בני המשפחה היו מאמינים פוריטנים.
בשנת 1620, אחד מצאצאיו של בריצ'ד, ג'ון האולנד , היה מ"האבות העולים" שהיגרו לצפון אמריקה על ספינת המייפלאואר מפלימות' והגיעו לקייפ קוד בנובמבר 1620. הסיבה לעזיבתם את אנגליה הייתה הרדיפה הדתית שסבלו ממנה זרמים נוצריים אשר לא יישרו קו עם הכנסייה האנגליקנית השלטת.
האחים בולדווין הם הדור ה-13 שנולד על אדמת צפון אמריקה.
למשפחת בולדווין קרבה משפחתית לשלושה נשיאים אמריקאים; פרנקלין רוזוולט, ג'ורג' בוש האב וג'ורג' בוש הבן.
לאלכסנדר ריי בולדווין הבן (1927-1983; מורה להיסטוריה ומאמן פוטבול) ואשתו, קרול ניוקום (1929-2022), שתי בנות וארבעה בנים.
הבנים הם שחקני קולנוע וטלוויזיה ידועים בתעשיית הבידור.
אלק בולדווין (אלכסנדר ריי "אלק" בולדווין השלישי), בתו הבכורה היא הדוגמנית איירלנד מאשתו הראשונה, השחקנית קים בייסינגר.
הוא נישא בשנית למדריכת יוגה בשם הילריה ולהם שבעה ילדים משותפים.
דניאל בולדווין , נישואיו הראשונים היו עם שריל אן מקגריווי ולהם בת משותפת, נישואיו השניים היו עם אליזבת היצ'לר, לזוג נולדה בת אחת בשם אלכסנדר.
לאחר גירושיו ניהל מערכת יחסים עם איזבל הופמן, לשניים בן אחד משותף.
לאחר מכן היה נשוי לג'ואן סמית', דוגמנית בריטית לשעבר, לשניים נולדו 2 בנים והם התגרשו ב-2012.
ויליאם בולדווין, נישא לזמרת צ'יינה פיליפס ולזוג נולדו שלושה ילדים.
סטיבן בולדווין, נשוי למעצבת הגרפית הברזילאית קניה בולדווין.
לזוג שתי בנות דוגמניות, אליה בולדווין והיילי בולדווין אשר נישאה לזמר הקנדי ג'סטין ביבר.
כל ארבעת האחים הם שחקני הוליווד וכולם היו מועמדים לפרס אוסקר מלבד דניאל בולדווין.
מלבד אלק כל האחים השתתפו בסרט האמריקאי "נולד בארבעה ביולי" משנת 1989. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר ובארבעה פרסי גלובוס הזהב.
בסרט האמריקאי "קלולס" משנת 1995, השם "בולדווין" משמש כמילת סלנג לגבר מושך בהקשר לארבעת האחים בולדווין.
בסרט ההנפשה הסאטירי "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר" משנת 1999, לאחר שארצות הברית מכריזה מלחמה על קנדה תוקפים מטוסי חיל האוויר המלכותי הקנדי את משפחת בולדווין בתור מתקפת מנע.
שורשי המשפחה היו מאמינים פוריטנטים מאנגליה, וזוהי הסיבה העיקרית להגירת ג'ון האולנד לאמריקה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר החל סטיבן בולדווין להתקרב לדת והמיר את דתו לכנסייה האוונגליסטית כמו אחיו אלן בולדווין.
בתו של סטיבן, היילי בולדווין, אף מרבה להזכיר ציטוטים מהתנ"ך, ואמרה בריאיון לטין ווג:
לאחר שירה והרג בשגגה צלמת על סט צילומי הסרט "ראסט" פרסם אלן בולדווין בקשה שיתפללו עבורה וציטט את הפסוק מתהילים צ"א:
מייקל בולדווין והזמרים האחים בולדווין אינם קשורים למשפחה.
משפחת בירדוגו ידועה במרוקו ובייחוד במקנס, כשושלת של רבנים ודיינים פוסקי הלכה, החל מהמאה ה-17.
ככל הנראה, מקור השם בירדוגו הוא בפורטוגזית Bara dogua ומשמעותו הוא "שרביט הזהב" (כשמו של הספר של רבי רפאל בירדוגו).
לפי מסורת משפחת בירדוגו, משפחה זו מיוחסת עד לרבי בוסתנאי גאון שהיה מזרע דוד המלך.
עדות זו העיד השד"ר מטבריה רבי משה פארדו אשר ראה מגילת עור קלף מעובד ישן, והיא מגילת יוחסין למשפחת בירדוגו.
לאחר גירוש ספרד, הגיעו ראשי המשפחה למרוקו.
מקום מושבם הראשון של המשפחה היה בעיר פאס, בירת מרוקו באותם ימים.
אולם לאחר שנוצרו מחלוקות במנהגים ההלכתיים בין התושבים הקדומים ובין המגורשים הספרדים, משפחת בירדוגו נדדה לעיר מקנאס שהיא מרוחקת מפאס כשישים קילומטר.
בנו היה רבי אברהם בירדוגו, ונכדו רבי משה בירדוגו, מכונה המשבי"ר (נפטר בשנת ה'תצ"א, 1730).
רוב תלמידי החכמים של העיר בדור שאחריו למדו בבית מדרש שהקים במקנס.
בנו, רבי יהודה בירדוגו, מחבר ספר מים עמוקים (נפטר ה'תק"ג 1743).
בניו, רבי שלמה ורבי יהושפט.
אחיו, רבי מרדכי בירדוגו, מכונה המרבי"ץ (נפטר ה'תקכ"ב, 1762).
חתנו היה רבי דוד בן חסין.
בנו, רבי יקותיאל בירדוגו (נפטר ה'תקס"ב, 1802).
היו לו ששה בנים, המפורסמים שבהם היו רבי יעקב בירדוגו המכונה אבי"ע (אב'יר יע'קב), ורבי פתחיה מרדכי בירדוגו.
אחיו, רבי רפאל בירדוגו, מכונה "המלאך רפאל" (נפטר ה'תקפ"ב, 1822).
בנו, רבי מימון בירדוגו, מכונה "המבי"ן" (נפטר ה'תקפ"ז, 1827).
רבי יוסף בירדוגו (מקנס) (נפטר ה'תרי"ד, 1853), נין של רבי יהודה בירדוגו.
רבי חיים יקותיאל בירדוגו (נפטר ה'ת"ש, 1940), בן נין של רבי יקותיאל בירדוגו.
רבי יהושע בירדוגו (נפטר התשי"ג, 1953), נין של רבי רפאל בירדוגו.
שני האחרונים כיהנו כרבנים הראשיים למרוקו.
הדסה, אשתו של רבי שלום לופס.
משפחת אלפרון היא אחת ממשפחות הפשע הידועות בישראל, שהתפרסמה בעיקר בזכות מעורבותה ב ובפעילויות פליליות מגוונות.
המשפחה הוקמה על ידי חיים וקמילה אלפרון שעלו ממצרים לישראל בשנת 1947 והתיישבו בגבעת שמואל.
חמישה מילדיהם - יעקב, ניסים, מוסא, אריה וזלמן - הפכו לדמויות מפתח בעולם הפשע הישראלי.
המשפחה הייתה מעורבת בעסקי סחיטה, סחר בסמים והפעלת כוח אלים, וכן הייתה ידועה בסכסוכים אלימים עם משפחות פשע אחרות, כולל משפחת אברג'יל ומשפחת אוחנה.
במהלך השנים, בני המשפחה חוו ניסיונות חיסול רבים, אשר לא מנעו מהם להמשיך בפעילותם הפלילית.
יעקב אלפרון, הידוע בכינויו "יענקל'ה", נולד בשנת 1955 והפך לדמות מרכזית במשפחת הפשע.
יעקב התפרסם בזכות מעורבותו בסכסוכים עם משפחות פשע אחרות ובשל ניסיונות החיסול הרבים שנעשו עליו.
בשנת 2008, יעקב נרצח בפיצוץ מכוניתו בתל אביב, רצח שהפך לאירוע בולט בעולם הפשע הישראלי.
יעקב נודע כאדם כריזמטי וקשוח, אשר השתמש בכוחו ובקשריו כדי לשלוט בעסקי המשפחה.
ניסים אלפרון, אחד מראשי העולם התחתון בישראל, נודע בכינויו "שורד סדרתי" לאחר ששרד תשעה ניסיונות חיסול.
ניסיונות החיסול כוללים פיצוצים וירי, האחרון שבהם היה בשנת 2013 בתל אביב.
ניסים היה דמות מרכזית במשפחת אלפרון והיה מעורב בעסקי המשפחה הפליליים במשך שנים רבות.
במאי 2020, עת גילה ניסים אלפרון כי סוס יוקרתי בבעלותו, ששוויו נאמד בכ-300 אלף שקלים, נגנב מחווותו.
אלפרון נמנע מלהמתין להתערבות משטרתית ובחר לפעול באופן עצמאי, תוך שהוא מוביל שיירה המונה כעשרה כלי רכב ועשרות מאנשיו אל תוך העיר קלקיליה, המצויה בשליטה מלאה של הרשות הפלסטינית (שטח A).
הכניסה לשטח בוצעה ללא תיאום מול צה"ל או כוחות הביטחון, במטרה לאתר את הרכוש הגנוב, מהלך שזכה להצלחה עם השבת הסוס לידיו.
בשנת 2021 נפטר ניסים ממחלת הסרטן בגיל 68, כשהוא מותיר אחריו שישה ילדים.
מוסא אלפרון, אחד מהאחים הבולטים במשפחת אלפרון, היה מעורב בעולם הפשע הישראלי מאז שנות ה-70. הוא היה חלק מעסקי המשפחה, שכללו סחיטה, סחר בסמים ואלימות.
מוסא ניצל מניסיון חיסול בשנת 1995, שבו איבד את רגלו בעקבות פיצוץ מטען חבלה ברכבו.
לאחר האירוע, הוא החליט לעזוב את עולם הפשע ופנה לעסקים לגיטימיים, כולל ניהול עסק להמרת מטבעות.
בשנת 2015 נפטר מוסא בביתו בגבעת שמואל, ככל הנראה מאירוע לבבי או ממחלה, ללא חשד לפלילים.
אהובה אלפרון, אלמנתו של יעקב אלפרון, הפכה לדמות מוכרת בתקשורת לאחר רצח בעלה בשנת 2008. היא ניהלה מאבק ציבורי נגד אלימות ופשיעה, תוך שהיא מנסה לשמור על ילדיה מפני גורל דומה לזה של בעלה.
אהובה הופיעה במספר ראיונות בתקשורת, בהם סיפרה על חייה לצד יעקב ועל ניסיונותיה להגן על משפחתה.
במאי 2010, אהובה ניסתה להתאבד באמצעות גלולות שינה, אך פונתה במצב קל לבית החולים ולא נשקפה סכנה לחייה.
היא התלוננה כי המשטרה רודפת את בני משפחתה מאז רצח בעלה.
דרור אלפרון, בנו הבכור של יעקב אלפרון, נחשב לבן ממשיך במשפחת אלפרון.
הוא נחשד והורשע במספר עבירות פליליות, כולל סחיטה, תקיפות אלימות, והצתות.
דרור נעצר ונכלא מספר פעמים, אך המשיך בפעילות פלילית לאחר שחרורו.
הוא נעצר שוב בפרשה שבה היו מעורבים אחיו אלעד ועומר, והמשטרה חושדת כי היה מעורב בגביית דמי חסות והצתות של בתי עסק.
אלעד אלפרון, בנו של יעקב אלפרון, גדל ברעננה ולמד בבית הספר התיכון 'אביב', שם סיים את לימודיו עם תעודת בגרות וציונים גבוהים.
הוא תכנן ללמוד מנהל עסקים ושירת בצבא כמאבטח מתקנים ולאחר מכן כנהג בבסיס פלמחים.
לאחר שחרורו מהצבא, ניסה לפתוח עסק אך הסתבך בפעילות פלילית.
אלעד נחשד בגביית דמי חסות, הצתת בתי עסק, איומים ותקיפות.
הוא ואחיו דרור ועומר נעצרו מספר פעמים על עבירות אלו.
במהלך השנים, אלעד הפך לדמות מרכזית בעולם הפשע של משפחת אלפרון.
על פי החשד, הוא היה מעורב בהצתת בתי עסק, תקיפת אנשים וגביית דמי חסות מבעלי עסקים.
המשטרה מעריכה כי אלעד היה הרוח החיה במבצעי הפרוטקשן והאלימות שביצעה הכנופיה.
בפרשה אחת, אלעד ושותפיו חשודים בהצתת שתי מאפיות באזור התעשייה בכפר סבא והצתת כלי רכב שבעליהם היו חייבים כסף.
בנוסף לפעילות הפלילית, אלעד גם עוסק בגישורים ובוררויות בין עבריינים ואנשי עסקים.
למרות מאמציה של אמו, אהובה, לשמור עליו מחוץ לעולם הפשע, אלעד המשיך לפעול בתחום זה והפך ליעד מודיעיני של משטרת ישראל.
עומר אלפרון, אחיהם של דרור ואלעד, היה מעורב גם הוא בפעילות פלילית יחד עם אחיו.
עומר נעצר מספר פעמים בחשד למעורבות בפשעים, כולל תקיפת שוטרים, הצתת בתי עסק וגביית דמי חסות.
הוא נעצר יחד עם אחיו דרור ואלעד בפרשה שבה נחשדו בשלל עבירות אלימות.
עומר, כמו אחיו, ניסה להתרחק מעולם הפשע, אך המשיך להיתפס שוב ושוב בפעילויות פליליות.
היא משפחה אצילה פינית ושוודית.
המשפחה הצמיחה מדינאים, קצינים, מדענים, אמנים, בעלי אחוזות, סוחרים ומנהיגי תעשייה.
המשפחה משפיעה על המסחר והתעשייה.
האמינבים הם במקור משפחה אצילה רוסית.
שורשיהם מגיעים לאימפריה הרומית הקדושה ולרוסיה במאה ה-12.
רוסיה שקעה בכאוס בין המאות ה-16 וה-17. האציל פיודור אמינב עבר לשירות שוודיה ב-1612. הוא מונה לחבר באצולה השוודית ב-1618. המשפחה הוצגה בבית האצולה השוודי ב-1650 במספר 456.
האימפריה הרוסית כבשה את פינלנד משוודיה בין 1808 ל-1809. מלך שוודיה גוסטב הרביעי אדולף העלה את הגנרל יוהאן פרדריק אמינוף לדרגת ברון ב-1808.
יוהאן פרדריק אמינוף נשאר בפינלנד.
הקיסר הרוסי אלכסנדר הראשון הפך את פינלנד לדוכסות גדולה אוטונומית בתוך האימפריה הרוסית ב-1809. אלכסנדר הראשון אישר את תואר הברון לאמינוף ב-1812 והעניק לו את תואר הרוזן ב-1819.
משפחת האצולה אמינוף התקבלה כחברה בבית האצולה הפיני ב-1818. הענף הברוני של המשפחה הצטרף לבית האצולה באותה שנה, בעוד שהענף הרוזני הצטרף ב-1821.
פינלנד זכתה לעצמאות ב-1917. היא הפכה לרפובליקה ב-1919. בתקופת הרפובליקה של פינלנד, המשפחה התמקדה במסחר ובתעשייה.
נציגי המשפחה בלטו כבעלים, משקיעים, חברי דירקטוריונים ומנהלים בכירים.
כמה מחברי המשפחה זכו בתואר דוקטור למדעי הכלכלה.
משפחת בֵּירַב או בֵּי־רַב הייתה משפחת רבנים יהודית שמוצאה מספרד, ופעלה בארץ ישראל ובמצרים משלהי המאה ה־15 ועד למאה ה־18. אבי המשפחה והבולט בה, היה רבי יעקב בירב, גדול חכמי צפת בדורו ומחדש הסמיכה.
מסורת הסמיכה המשיכה להתקיים מספר דורות במשפחה זו.
הדור הראשון: רבי יעקב בירב
רבי יעקב בירב (1475–1541) היה בן ל"משפחת בני מימונגיל", שישבה בעיר מקדה שבממלכת טולדו, כתר קסטיליה, ולמד אצל רבי יצחק אבוהב.
רבי יעקב היה כנראה הראשון שכונה בי־רב, בית מדרש (בית הרב) בארמית, וממנו עבר השם לצאצאיו.
לאחר גירוש ספרד ב־1492, גלה רבי יעקב לצפון אפריקה, שם כיהן כרב בפאס חרף גילו הצעיר.
לאחר מכן נדד בין מצרים, ארץ ישראל ודמשק, ולבסוף קבע את מושבו בצפת, בה עמד בראשות הישיבה והיה לגדול חכמיה.
ב־1538 חידש את סמיכת החכמים שהופסקה בשלהי תקופת האמוראים, מהלך שעורר פולמוס עז עם חכמים אחרים, ובראשם רבי לוי בן חביב מירושלים.
גדולי תלמידיו היו רבי יוסף קארו, מחבר ה"בית יוסף" וה"שולחן ערוך", ורבי משה מטראני (המבי"ט), שהיו מהנסמכים על ידו.
בניו של רבי יעקב היו:
רבי אברהם בירב – מחכמי צפת.
ממקורביו של המבי"ט, ואולי אף מתלמידיו.
על פסק הלכה שלו חתם יחד עם המבי"ט, וחתם עם חכמים נוספים מצפת על הסכמה לפסק של המבי"ט.
רבי אהרן בירב – לאחר פטירת אביו, השתתף במחלוקת עם גיסו רבי יהודה אבואלעפיה על הזכות לקבל מעות שהובטחו לאביו, דיון שהביא לפסקים הלכתיים של חכמי הדור.
כנראה גר במצרים, ושימש שם בתפקיד ציבורי.
בגניזה הקהירית נמצא מכתב אליו מאדם בשם נתן חפץ המבקש תמיכה כלכלית.
רבי יצחק בירב – מחכמי צפת.
ירד למצרים ושימש כראש ישיבה בקהיר.
מתלמידיו היו רבי חיים כפוסי, רבי חיים ן' שושן ורבי אליעזר דלמדיגו מקנדיאה.
חתם עם רבי משה דמוהי, הדיין בקהיר, על איסור לכנות יהודי "משומד".
היה מראשי הקהילה היהודית בדמיאט לצד רבי צדקה כהן, ויהודי קהיר פנו אליהם בבקשה שיסייעו בפדיונו של רבי משה דמוהי שנאסר על ידי הקאדי.
שריד מקובץ תשובותיו ואחדות מדרשותיו השתמרו.
בתו של רבי יעקב הייתה נשואה עם רבי יהודה אבואלעפיה הנזכר.
רבי יעקב בירב (2) – מחכמי צפת.
מתלמידי רבי יוסף קארו, וסמוך על ידו.
היה ראש חכמי צפת משנת ה'שנ"ג (1593), וסמך בתורו שבעה מתלמידיו.
השתמרו פסקים ודרשות מפרי עטו.
רבי משה בירב – מחכמי צפת.
נסמך על ידי אחיו רבי יעקב.
מלפני שנת ה'ש"מ (1580) גר במצרים, ועסק שם בחכירה.
קטעים מפסקיו השתמרו בגניזת קהיר.
רבי יצחק בירב (2) – גר במצרים.
בנו של רבי יהודה אבואלעפיה היה רבי יעקב אבואלעפיה, אבי משפחת אבואלעפיה הארץ־ישראלית.
למד אצל רבי שלמה אבסבאן.
בשנת ה'שנ"ג (1593) היה בדמשק, ולאחר מכן שב לצפת ונסמך על ידי בן דודו רבי יעקב (2).
סמך את בנו רבי חיים אבולעפיה ואת רבי יאשיהו פינטו (ריא"ף).
היה מהמתנגדים לרבי חיים ויטאל.
בנו של רבי יעקב (2) היה רבי אהרן בירב (2), מחכמי מצרים בראשית המאה ה־17. רבי דוד קונפורטי כתב עליו שהיה "חכם, חסיד וגביר, מחזיק התורה ולומדיה".
בנו רבי יעקב (3) היה גם כן מחכמי מצרים.
בן אחר למשפחה היה רבי יוסף בירב, מחכמי מצרים באותו הדור, שהתכתב עם רבי יחיאל בסאן.
במאה ה־18 פעל רבי יעקב בירב (4), חתנו של רבי חיים אבואלעפיה (מצאצאי רבי חיים בן רבי יעקב אבואלעפיה), ממחדשי היישוב היהודי בטבריה.
את זכרונותיו מחידוש היישוב פרסם רבי יעקב בחיבור "זמרת הארץ" בלאדינו.
יאן וסיורדיה היו זוג קלוויניסטים הולנדים אדוקים והתגוררו בחווה במחוז פריסלנד.
הם האמינו שזו חובתם הדתית לעזור ליהודים בשעתם הקשה למרות הסיכון הרב הכרוך בכך.
בני הזוג הסתירו יהודים בחווה שלהם מסוף שנת 1942.
ב-1943 הובא יהודי בשם ז'אק וולך לחווה של הזוג בורסמה על ידי יאן דה פריס, פעיל מחתרת הולנדי.
אשתו ובנו הוסתרו אצל הזוג רינסה ופרדריקה בורסמה.
רינסה היה בנם של יאן וסיורדיה, והתגורר עם אשתו פרדריקה בסמוך לחוות הוריו.
כמה שבועות לאחר שז'אק הגיע לחווה הוא התאחד עם אשתו ובנו ועבר להסתתר יחד איתם אצל רינסה ופרדריקה.
במהלך שנות המלחמה הסתירה משפחת בורסמה בני משפחה נוספים ממשפחת וולך אשר הצליחו להימלט ממחנה וסטרבורק.
יאן בורסמה העמיד את החווה לטובת פעילות ההצלה ואיפשר להשתמש במקום גם כבסיס אימונים לחברי מחתרת מקומיים.
בקרבת החווה הוסתרה גם תחמושת.
בחורף, כשגבר הרעב, יאן שחט פרות מעדר החווה שלו, למרות האיסור על פי חוק, והסתיר את הבשר בקופסאות שהוברחו לאנשים רעבים באמסטרדם.
כל היהודים שהוסתרו אצל משפחת בורסמה ניצלו ושרדו את השואה.
משפחת בורסמה שמרה על קשר עם בני משפחת וולך גם לאחר המלחמה.
במרץ 1971 בנימין וולך שלח מכתב לשגריר ישראל בהאג והעיד שמשפחתו ניצלה בזכות עזרתם של יאן בורסמה ובני משפחתו שהסתירו אותם בחווה עד לשחרור.
אביו ז'אק וולך פנה בעצמו במכתב וביקש להכיר גם בבנו של יאן ובאשתו.
במכתב ציין שהם היו נפלאים בתקופת המלחמה וגילו אומץ, ושכל זה נעשה תחת פיקוחו של אב המשפחה יאן בורסמה.
אף על פי שבני משפחת בורסמה חיו בצמצום, הם דאגו שליהודים שהסתתרו אצלם לא יחסר דבר.
ב-25 במאי 1971 הכיר יד ושם ביאן וסיורדיה בורסמה כחסידי אומות העולם.
ב-7 ביולי 1986 הוכרו גם הבן רינסה בורסמה ואשתו פרדריקה בורסמה (קור).
טקסים להענקת התעודה והמדליה התקיימו בהאג וגם ביד ושם בירושלים.
בגן חסידי אומות העולם ניטע עץ לכבודם.
בֶּנְטִינְק (בהולנדית, בגרמנית ובאנגלית: Bentinck) הוא שמה של משפחת אצולה הולנדית מדוכסות חלרה, אשר הוזכרה לראשונה במסמכים עם וונמר בנטינק (Wennemer Bentinck) בשנת 1304. השושלת הישירה מתחילה עם יוהאן בנטינק (Johan Bentinck; הוזכר בשנים 1361–1386), פרנס כנסייה ב, אשר הוכתר כאביר של חלדרלנד בשנת 1377.
ענף של ברונים נותר בהולנד וקיים שם עד היום.
ענף נוסף עבר ב-1688 לאנגליה ועלה לדרגת רוזנים ו.
ענף צדדי צעיר שלהם, , השיג ב-1733 באמצעות נישואים את הבעלות על של בעלת ה ו ב של האימפריה הרומית הקדושה.
בשל כך נחשב הבית לחלק מ הגרמנית; הם מכרו את הנחלה ב-1854 לאחר סכסוך ירושה, אך דרך ירושות השיגו בעלות על אחוזות בשוואביה ובהולנד.
אלו עברו ב-1958 – לאחר דעיכת בית אלדנבורג-בנטינק בקו הזכרי – לידי הבת.
גם דוכסות פורטלנד, שנקראה החל מ-1801 "קוונדיש-בנטינק" (Cavendish-Bentinck), נכחדה ב-1990; עם זאת, קיים עד היום ענף צדדי של רוזני בנטינק הווסטפאלים שחזר לאנגליה במאה ה-19, ואליו עבר ב-1990 התואר .
בת מהענף האנגלי, ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן, היא הסבתא-רבתא של מלך בריטניה המכהן, צ'ארלס השלישי.
מייסדי ענף זה הם בני הזוג יוהאן בנטינק (נפטר ב-1598) מלוונברג והנריקה פאן אברנק (נפטרה ב-1600).
הענפים האחרים, המתוארים להלן, מוצאם מהאח וילם בנטינק (נפטר ב-1576) מבית 'ט ולדה ('t Velde).
ענף לוונברג התיישב, מלבד בלוונברג (וילפ, חלדרלנד), גם באחוזות ברקלנקמפ (ברקלנקמפ, אוברייסל), () ולנגווישה (רוזנות טקלנבורג).
ענף זה נותר קתולי, והבנים הפכו בעיקר לקצינים בצבא של הנסיכות-בישופות של מינסטר.
החבר הבולט ביותר בענף זה היה ג'רארד אדולף בנטינק, אשר מונה ב-1672 על ידי הבישוף של מינסטר, כריסטוף ברנהרד פון גאלן, למושל של אוברייסל ולדרוסט (Drost – הממונה על המחוז) של .
בראשית המאה ה-19 נכחד ענף זה.
הנדריק בנטינק ירש ב-1596 את החוות "חרוט" ו"קליין וורמר" ב, הפך אותן לאחוזת אבירים ב-1633, וב-1639 הקים שם את מושב האצולה סכונהטן (Schoonheten).
מוצאם של הענפים האנגליים והווסטפאליים מבנו, האנס וילם בנטינק.
הבן אוזביוס (Eusebius) ייסד את הענף ההולנדי בסכונהטן.
הבנקאי הברון רולף בנטינק פאן סכונהטן (1913–1990), דור עשירי לאדוני סכונהטן, הוריש את הרכוש לארבע בנותיו.
ענף נוסף החזיק לפרקים בטירת ניינהויס (Nijenhuis) ב שב וב"בית דיפנהיים" (Huis Diepenheim) ב.
הברונים לבית בנטינק, שהעמידו מתוכם מדינאים, דיפלומטים וקצינים הולנדים רבים, ממשיכים להתקיים בקו הזכרי עד היום.
הענף האנגלי נוסד על ידי האנס וילם בנטינק (1648–1709) – חברו הקרוב ביותר ואיש סודו של הסטאדהאודר ההולנדי וילהלם מאוראנז', לימים המלך ויליאם השלישי מאנגליה – אשר עבר עמו לאנגליה ב-1688 וקיבל את התואר .
התואר "דוכס פורטלנד" הוענק ב-1716 לבנו הבכור, .
המשפחה מילאה תפקיד פוליטי חשוב באנגליה במאה ה-18 ובמאה ה-19: ויליאם הנרי, דוכס פורטלנד השלישי, נשא לאישה את בתו של ראש ממשלת בריטניה, ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר, והפך לראש ממשלה בעצמו; הוא שינה את שם המשפחה ל"קוונדיש-בנטינק".
בנו הצעיר, הלורד ויליאם קוונדיש-בנטינק, היה גנרל, והנכד היה חבר פרלמנט.
הדוכסית (1863–1954) מילאה תפקיד חברתי ועסקה בפעילות צדקה.
ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן (1862–1938) הייתה אמה של ליידי אליזבת בווס-ליון, ומכאן סבתה של המלכה אליזבת השנייה.
מושב המשפחה מאז המאה ה-18, בנוטינגהמשייר, וכן השכנה, עברו לאחר מותו של ב-1977, לבתו ולאחר מכן לבנה של אחותה ליידי מרגרט, ויליאם מרצ'זה פארנטה (נולד ב-1951).
תואר הדוכס עבר לבן-דוד ונכחד ב-1990 עם מותו של .
בכך עבר התואר "רוזן פורטלנד" לצאצאים מהענף הווסטפאלי הצעיר יותר, שאבותיהם חזרו לאנגליה במאה ה-19; כיום השחקן (נולד ב-1953) הוא רוזן פורטלנד ה-12.
הענף הווסטפאלי-הולנדי מוצאו מ (1704–1774), בנו השני של האנס וילם בנטינק (רוזן פורטלנד הראשון).
מאביו הוא ירש את הנחלות ההולנדיות שלו – שנרכשו בזמנו בכסף: אדונות (Rhoon) ליד רוטרדם עם טירת רון ובית פנדרכט (Pendrecht), וכן את בהאג.
ב-1732 הועלה וילהלם לדרגת (Reichsgraf) וב-1733 נישא ל, היורשת של הרוזן האחרון מאלדנבורג, .
ה (הסדר ירושה משפחתי שאינו ניתן לחלוקה) של רוזנות אלדנבורג ב כלל את ואת נחלת שהייתה תחת ריבונות דנית, לצד אחוזות באזור אולדנבורג וכן את בחלדרלנד.
נחלות אלו הוריש בזמנו אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג ו (נפטר ב-1667) לבנו הלא-חוקי , אשר קיבל לגיטימציה באמצעות צו קיסרי וב-1653 קיבל את התואר רוזן קיסרי מאלדנבורג.
נכדתו שרלוטה סופיה, ידידתו של וולטר והמודל לדמותה של קוניגונדה ברומן שלו "קנדיד", הפכה ליורשת היחידה של רוזנות אלדנבורג בעלת הריבונות המיידית.
בנם הבכור של וילהלם ושרלוטה סופיה, כריסטיאן פרידריך אנטון, המשיך את הענף הווסטפאלי-הולנדי; החל מ-1759 הוא החזיק בקניפהאוזן ובפארל, בעלות שעליה ערער לשווא אחיו יוהאן אלברט וילהלם.
במותו ב-1768 הותיר אחריו חמישה ילדים, ששני בניו הגדולים מביניהם, וילהלם גוסטב פרידריך ויוהאן קרל (נולד ב-1768; נפטר ב-22 בנובמבר 1833 כמייג'ור גנרל בריטי), פיצלו את הענף הווסטפאלי לענף בוגר ולענף צעיר.
האח הבוגר, , מייסד הענף הווסטפאלי הבוגר, קיבל לאחר מות אביו את נחלות הפידייקומיס הווסטפאליות, כולל הנחלות ההולנדיות.
היו לו מנישואיו הראשונים לברונית (Freiin) פון רדה שתי בנות ובן, וילהלם אנטון (נפטר ב-1813).
לאחר מכן הוא חי מ-1800 עם שרה מרגרטה גרדס, בתו של איכר מאולדנבורג, במה שכונה " (Gewissensehe; נישואים לא רשמיים אך מחייבים מוסרית) עד 1816, אז נישא לה באופן רשמי.
ממנה היו לו מספר ילדים, בהם שלושה בנים:
גוסטב אדולף (נולד ב-1809), ריטמייסר (סרן פרשים) בהנובר.
פרידריך אנטון (נולד ב-1812), לוטננט-קולונל (סגן-אלוף) קיסרי-מלכותי (בצבא האוסטרי).
עם זאת, כאשר הבן הבכור ויתר על הירושה בכל נכסי אביו והתיישב ב-1833 במיזורי, הוענקה הבעלות המשותפת על נחלות הפידייקומיס של אלדנבורג לאחיו גוסטב אדולף מידי האב, שמת ב-22 באוקטובר 1835.
הענף הווסטפאלי הצעיר נוסד על ידי אחיו של וילהלם גוסטב פרידריך, יוהאן קרל פון בנטינק, מייג'ור גנרל בריטי, אשר במותו ב-1833 הותיר אחריו שלושה בנים מנישואיו לז'קובה הלנה, רוזנת פאן רדה-גינקל (1767–1839) מבית הרוזנים מ:
קרל אנטון פרדיננד (1792, לוטננט גנרל בריטי; נפטר ב-28 באוקטובר 1864); נישא ב-1846 לרוזנת מכטילד פון .
יוהאן קרל ערער בבית המשפט, עוד בחיי אחיו וילהלם גוסטב פרידריך, על העברת הבעלות המשותפת בנחלות הפידייקומיס (שהוזכרה לעיל) לבנו הבכור וילהלם פרידריך, בטענה שבניו של אחיו אינם ראויים לירושה (בשל מוצאה של האם), וכך נוצר "סכסוך הירושה של בנטינק", שעורר בזמנו סערה גדולה.
סכסוך הירושה של בנטינק (בין הענף הווסטפאלי הבוגר לצעיר)
יוהאן קרל טען כי נחלות הפידייקומיס הן נכסים שרק בני האצולה הגבוהה יכולים לרשת; מכאן שילדיו של וילהלם גוסטב פרידריך פון בנטינק ושל גרדס, צמיתה לשעבר, שנולדו מחוץ לנישואים וקיבלו לגיטימציה רק בדיעבד, אינם זכאים לרשת במקרה זה.
מנגד, טענו האחרונים כי רוזני אלדנבורג לשעבר לא השתייכו לאצולה הגבוהה, ולכן העקרונות בדבר זכות הירושה של האצולה הגבוהה אינם חלים כאן, כל שכן שמייסד ענף אלדנבורג, שנחלותיו לשעבר עמדו על הפרק, היה בעצמו ילד לא חוקי שקיבל לגיטימציה באמצעות צו קיסרי.
הסכסוך המשפטי הובא בפני בית הדין הגבוה לערעורים באולדנבורג ב-1829. עבור התובעים, יוהאן קרל בנטינק ובניו, כתבו חכמי משפט ידועי שם כמו וילדה (Wilda), מילנברוך (Mühlenbruch) ו, בעוד שקליבר (Klüber), דיק (Dieck), אקנברג (Eckenberg), מיכאליס (Michaelis) ווסרשלבן (Wasserschleben) צידדו בנתבעים.
פצל (Pözl) ויוהאן קספר בלונצ'לי סברו כי העניין, בהיותו שאלה של משפט ציבורי, כלל לא יכול להיות מושא לסכסוך במשפט אזרחי.
בקיצור: לסכסוך הירושה של בנטינק נוצרה במהרה ספרות משפטית משלו.
פסק דין של הפקולטה למשפטים בינה, שאליה נשלחו התיקים, הכריע לטובת הנתבעים.
אך הצד התובע ערער על כך, ועל ערעור זה הייתה אמורה להחליט הפקולטה למשפטים בגיסן.
בינתיים עשו התובעים כל מאמץ כדי להשיג את מטרתם בדרכים דיפלומטיות; הם לא בחלו גם באלימות.
ואכן, ב-12 ביוני 1845 הצהיר ה כי משפחת בנטינק יכולה לתבוע לעצמה את זכויות האצולה הגבוהה ברוח "חוק הקונפדרציה" (סעיף 14).
בשל כך עתר הצד התובע לקונפדרציה, בעוד הסכסוך המשפטי תלוי ועומד, לשלול מהצד הנתבע את הכשירות לרשת את הנחלות שבמחלוקת, ובאורח מוזר, "השלטון המרכזי הזמני" של גרמניה שהוקם ב-1848 הוציא צו מתאים.
אולם צו זה לא יושם, שכן גם אולדנבורג התעקשה על הכרעה שיפוטית.
לבסוף, ב-1854, הציעה ממשלת אולדנבורג פשרה, שהתקבלה על ידי הצדדים הניצים מבלי להמתין לפסק הדין הסופי.
בהתאם לכך, רכשה הדוכסות הגדולה של אולדנבורג את הנחלות שבמחלוקת תמורת סכום של כ-2 מיליון טאלר, ושילמה סכום זה בתשלומים ובחלקים שנקבעו מראש לצדדים.
האמצעים הכספיים שנדרשו לשם כך הועמדו מתוך התשלומים של פרוסיה עבור מכירת "אזור היאדה" (Jadegebiet) האולדנבורגי לפרוסיה, כפי שנקבע ב.
פירוט נרחב של המסות המשפטיות הנוגעות למשפט כלול בפסק הדין של הפקולטה למשפטים בינה שהוזכר לעיל.
הרוזן קרל אנטון פרדיננד פון בנטינק (1792–1864) מהענף הווסטפאלי הצעיר נישא ב-1846 לרוזנת מכטילד פון ולדק-לימפורג, היורשת של ה"אדונות המעמדית" (Standesherrschaft) השוואבית שמושבה ב.
היו להם ארבעה בנים, שהבכור שבהם, הנרי צ'ארלס, נישא לאישה מה הסקוטי ועבר לאנגליה; לאחר דעיכת הקו הדוכסי הבוגר של קוונדיש-בנטינק, עבר התואר – אם כי ללא רכושם של הדוכסים – ב-1990 לצאצאיו, כיום .
הבן השני, וילהלם קרל, ירש – לאחר שאחיו הבכור ויתר על הירושה בשל נישואים שאינם לפי המעמד – את האדונות של ולדק-לימפורג וכן את ההולנדית, שמקורה בירושתם של הברונים פאן רדה, , ששושלתם באה אל קיצה.
עם זאת, הוא נישא לאחר מכן לברונית הולנדית, , שגם מוצאה לא היה מ.
נכדתו איזבל (1925–2013) נישאה לרוזן אורל צו מ; בשל כך עברה הבעלות בגיילדורף לבנם, הרוזן פיליפ צו אורטנבורג.
לבן השלישי של קרל-אנטון ומכטילד, קרל, ולבן הרביעי, גודארד, אין עוד צאצאים זכרים חיים.
גודארד התקבל לאצולה ההולנדית ב-1920, ואחיינו וילהלם פרידריך ב-1924, בתואר הרוזנים פאן אלדנבורג-בנטינק.
הרקע לכך היה שירושת משפחת הברונים פאן רדה, רוזני את'לון, שבאה אל קיצה ב-1844 ושממנה הגיעה אימו של קרל אנטון, עברה ב-1878 – לאחר סכסוכי ירושה ארוכים ומורכבים – לידי משפחת בנטינק.
ירושה זו כללה בפרט את במחוז אוטרכט וכן את טירת מידאכטן ליד בחלדרלנד.
אמרונגן, שבה העניק הרוזן גודארד ב-1918–19 מקלט גלות ראשון לקיסר המודח וילהלם השני, נותרה בידי המשפחה עד 1977 וכיום משמשת כמוזיאון, ואילו מידאכטן עברה לידי הרוזנת איזבל צו אורטנבורג, לבית הרוזנת בנטינק, וכיום מתגורר בה בנה, הרוזן פרנץ צו אורטנבורג.
ענף הרוזנים לבית בנטינק (ובכך כל הבית הווסטפאלי-הולנדי אלדנבורג-בנטינק), למעט הענף שחזר לאנגליה של רוזני פורטלנד הנוכחיים, בא אל קיצו בינתיים בקו הזכרי.
הענף האנגלי הצעיר נוסד על ידי יוהאן אלברט וילהלם (ג'ון אלברט) בנטינק (נולד ב-1737), בנו השני של שרלוטה סופיה שהוזכרה לעיל; הוא עבר לאנגליה, שירת בצי הבריטי ומת כבר ב-1775 כשהוא מותיר אחריו שני בנים: (1764–1813), תת אדמירל בריטי, וג'ון.
גם ענף זה לקח חלק במחאה נגד כשירותם לרשת של בניו של וילהלם גוסטב פרידריך.
ליד ויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה ב-, נקרא כנראה על שמו של .
במפרץ קרפנטאריה בקווינסלנד, אוסטרליה ב-}, נקרא על שמו של לורד ויליאם בנטינק מושל מדראס.
הזרועות ו, מפרצונים היוצאים מ, נקראו על שמו של ויליאם קוונדיש-בנטינק, דוכס פורטלנד השלישי על ידי קפטן ג'ורג' ונקובר בשנת 1793. זרוע בנטינק הצפונית היא בעלת חשיבות בהיסטוריה של קנדה, כיוון ששם השלים אלכסנדר מקנזי בשנת 1793 את החצייה היבשתית המתועדת הראשונה של אמריקה הצפונית על ידי אירופאי מצפון למקסיקו.
, ספינות של הצי המלכותי שנקראו על שמו של קפטן .
היא פריגטה מסדרה 23 (סדרת "דיוק", Duke) הקרויה על שם דוכסי פורטלנד.
זוהי הספינה השמינית הנושאת שם זה.
רחוב בנטינק ובית הספר בנטינק, באזור שבנוטינגהאם, נושאים את שם המשפחה.
רחוב בנטינק, ליד כיכר קוונדיש בוסט אנד של לונדון, נושא את שם המשפחה.
(Bentinckia), סוג של דקלים הקרוי על שמו של לורד ויליאם בנטינק, המושל הכללי של הודו הבריטית.
משפחת ברנולי היא משפחת סוחרים שווייצרית, שהוציאה מקרבה מתמטיקאים ידועים במשך שלושה דורות.
מוצא המשפחה מאנטוורפן שבארצות השפלה, ואבי המשפחה הגיע לבזל בשנת 1620. בנו, ניקולאס, חי בשנים 1623–1708. בנו ניקולאוס חי בשנים 1662–1716, ובנו שלו, גם הוא נקרא ניקולאוס, חי בשנים 1687–1759. שלושתם לא היו מתמטיקאים.
שני בניו האחרים של ניקולאס הם המתמטיקאים המפורסמים יאקוב ברנולי ויוהאן ברנולי (1667–1748), שהצטרפו אל ניוטון ולייבניץ בחקירת הרעיונות החדשים של החשבון האינפיניטסימלי.
משפחת גלאס (Glass) היא משפחה בדיונית המופיעה במספר סיפורים קצרים מאת ג.ד.
כל הסיפורים למעט אחד הופיעו בכתב העת "ניו יורקר", ולאחר מכן קובצו בספרים אחדים: "9 סיפורים", "פראני וזואי", וספר המכיל שני סיפורים - "הרימו את קורת הגג, נגרים" ו"סימור: מבוא".
משפחת גלאס מתגוררת בניו יורק, ההורים הם בסי ולס גלאס, זוג שחקני וודוויל בפנסיה.
בסי היא אירית ולס הוא יהודי, בדומה למוצאו של סלינג'ר עצמו, ולמעשה כל בני המשפחה מצביעים עליו ועל חייו בתקופות שונות.
שבעת ילדי המשפחה השתתפו בשלב זה או אחר בתוכנית רדיו לילדים מחוננים בשם "איזה ילד חכם" (It's a wise child).
הסיפורים מתעדים את הקושי של ילדי המשפחה לחיות בחברה צבועה הטרודה באגו ובכסף, בעוד הם סולדים מצביעות ומשטחיות ומחפשים את הרוחניות.
סימור גלאס (1917-1948): הבן הבכור והדמות הראשית בסיפורים.
ב-1942 נישא למוריאל, ולמרות אהבתו אליה הוא מודע לשוני הרב ביניהם וחש בדידות עצומה.
משפחתה של מוריאל אינה רואה את הקשר ביניהם בעין יפה, נדמה להם שסימור הוא אדם חריג ומוזר עד כדי סכנה, שאינו יאה לבתם.
זאת בעיקר כי שכנע את מוריאל לברוח איתו ביום חתונתם, תקרית המתוארת בסיפור "הרימו את קורת הגג, נגרים".
התנהגותו שהפכה פרועה אף יותר מעוררת במשפחתה של מוריאל חשש כי יפגע בבתם, ומנסים לגרום לה להיפרד ממנו.
סימור אינו פוגע במוריאל, אך מתאבד בירייה.
התאבדותו של סימור מתוארת בסיפור "יום מושלם לדגי בננה" - הסיפור הראשון שכתב סלינג'ר אודות המשפחה והנחשב לטוב שבהם.