tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מסע המלחמה של 1805 שיתף ברנדוט פעולה עם צבא מהנובר במהלך גדול שהסתיים בתבוסתו של הגנרל האוסטרי מאק בקרב אולם.
כגמול לתרומתו בקרב אוסטרליץ, הוא הפך להיות הנסיך הריבון של פונטקורבו, אך במהלך המערכה נגד פרוסיה באותה שנה, הוא ננזף על ידי נפוליאון על אי השתתפות צבאו בקרב ינה-אאורשטדט, למרות שהוא שהה בקרבת מקום.
ב-1808, בתוקף תפקידו כמושל ערי הנזה, הונחה ברנדוט לנהל מסע מלחמה כנגד שוודיה, דרך האיים של דנמרק, אך התוכנית הסתיימה בלא כלום בשל הצורך בכוחות ובשל נטישת המערכה על ידי חיל המשלוח הספרדי.
במלחמה נגד אוסטריה, הוביל ברנדוט כוח סקסוני בקרב וגראם ובהזדמנות זו, ביוזמתו שלו, הוא הוציא פקודת יום שייחסה את הניצחון בעיקר לגבורת חייליו הסקסונים, עובדה שהוכחשה על ידי נפוליאון.
במהלך קרב זה נלקחו מברנדוט סמכויות הפיקוד שלו לאחר שנסוג בניגוד לפקודותיו של נפוליאון.
מאוחר יותר העיר נפוליאון ש"שום דבר לא עוצר את ברנדוט".
בתקופת גלותו בסנט הלנה הוא אמר, "אני יכול להאשים אותו בכפיות טובה, אך לא בבגידה".
ברנדוט שב לפריז, שם הפקידה בידיו מועצת השרים את האחריות על הגנתה של הולנד כנגד חיל המשלוח הבריטי במערכה על וולכרן.
ב-1810 הוא עמד לקבל את המינוי החדש של מושל רומא, כאשר הוא נבחר באופן בלתי צפוי ליורש העצר של קרל השלושה עשר, מלך שוודיה.
בעיית ירושתו של קרל השלושה עשר החלה להתבהר כבר שנה קודם לכן, כאשר הוא עלה לכס המלכות ונראה היה שהענף השוודי של שושלת הולשטיין-גוטורפ עומד להיגדע לאחר מותו של קרל.
המלך היה אז כבר בן 61 ומצב בריאותו היה רעוע.
המלכה שרלוט הביאה לעולם שני ילדים שמתו בינקותם ולא היה סיכוי שהיא תצליח ללדת ילד נוסף.
המלך אימץ את הנסיך הדני, קרל אוגוסט, כבנו, זמן קצר לאחר הכתרתו, אך זה מת חודשים ספורים לאחר הגעתו לשוודיה.
סיבה נוספת לבחירתו הייתה האהדה האישית כלפיו שנבעה מהיחס הטוב שהוא הפגין כלפי השבויים השוודים במהלך המלחמה עם דנמרק.
הקיסר לא תמך בברנדוט, אך מצד שני לא התנגד, כך שברנדוט הודיע למורנר שהוא לא יסרב לכבוד אם הוא ייבחר.
ממשלת שוודיה נדהמה מעזות הפנים של מורנר, והוא נעצר מיד עם שובו לשוודיה.
עם זאת, זכתה מועמדותו של ברנדוט לתמיכה וב-21 באוגוסט 1810 הוא נבחר על ידי הפרלמנט להיות נסיך הכתר החדש.
חודש לאחר מכן, ב-26 בספטמבר 1810, הוא ויתר על התואר של נסיך פונטקורבו.
ב-2 בנובמבר נכנס ברנדוט באופן חגיגי לסטוקהולם וב-5 בנובמבר הוא קיבל את שבועת האמונים של הריקסדג (הפרלמנט) ואומץ על ידי קרל השלושה עשר תחת השם "קרל יוהאן".
במקביל הוא המיר את דתו מהנצרות הקתולית ללותרניזם של חצר המלכות השוודית.
תשישותו של המלך הזקן והמחלוקות שנתגלעו בין חברי המועצה המלכותית של שוודיה, הותירו את השליטה בידיה של הממשלה, בעיקר את השליטה על יחסי החוץ.
המהלך המרכזי של מדיניותו של קרל יוהאן היה המהלך לסיפוחה של נורווגיה, והוא הוכיח שהוא אינו בובה של צרפת.
לאחר התבוסות בקרב ליצן ובקרב באוצן במאי 1813, היה זה נסיך הכתר השוודי שהפיח רוח לחימה בבעלות בריתו ובוועידה שהתקיימה בטרכנברג הוא התווה את התוכנית הכללית של המערכה שהחלה לאחר פקיעת תוקפה של שביתת הנשק של פלסוויץ.
כמפקד העליון של הצבא הצפוני הגן קרל יוהאן בהצלחה על מבואותיה של ברלין ונחל ניצחונות נגד ניקולא אודינו באוגוסט וכנגד מישל נה בקרבות בגרוסברן ובדנוויץ, אך לאחר קרב לייפציג הוא פנה לדרך משלו, נחוש בדעתו כנגד כל הסכנות להכניע את דנמרק ולשמור לעצמו את נורווגיה.
עם כל זאת, לא היו מוכנים הנורווגים לקבל את מרותה של שוודיה.
כך פרצה המלחמה השוודית-נורווגית ביולי 1814. תחת פיקודו של קרל יוהאן התקדם הצבא השוודי במהירות לשטח נורווגיה.
השוודים נהנו מעליונות צבאית ברורה ומתמיכה של המעצמות הגדולות, אך למרות זאת העדיף קרל יוהאן להגיע לפשרה מהירה.
ב 10 באוגוסט הציע לנורווגים הפסקת אש, והסכים לקבל את עיקרי החוקה הנורווגית ולאחד את המדינות בתנאים כמעט שווים, תוך מתן אוטונומיה נרחבת לפרלמנט הנורווגי.
הנורווגים קיבלו את ההצעה, ומהלך זה סלל את הדרך להקמת ההאיחוד השוודי-נורווגי ב-1814.
העובדה שהוא מעולם לא למד לדבר שוודית או נורווגית, היוותה רק מכשול קטן עבורו, שכן שפת אמו הצרפתית הייתה הלינגואה פרנקה של התקופה ושפת הדיפלומטיה המסורתית, וזו הייתה שגורה על פיהם של רוב אנשי האצולה השוודית.
כמי שהיה בעל דעות רדיקליות בצעירותו, השתנו דעותיו במשך השנים בהדרגה לכוון הימני של המפה הפוליטית ובעת עלייתו לכס המלוכה הוא כבר היה שמרן קיצוני.
קרל יוהאן שרד את הלחצים הללו ובפברואר 1843 הוא חגג את יובל הכסף שלו בהתלהבות רבה.
קרל יוהאן מלך על שוודיה ונורווגיה מ-1818 ועד למותו ב-1844.
ב-26 בינואר 1844, יום הולדתו ה-81, נמצא קרל יוהאן בחדרו כשהוא מחוסר הכרה, בעקבות שבץ מוחי.
מאוחר יותר הוא חזר להכרתו, אך לא החלים באופן מלא וב-8 במרץ מת.
נטמן בהלוויה מלכותית בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם.
ברנדוט נישא ב-17 באוגוסט 1798 לדזירה קלארי, בתו של סוחר משי ממרסיי ואחותה של ז'ולי קלרי, אשתו של ז'וזף בונפרטה.
קרל האחד עשר (בשוודית: Karl XI; 24 בנובמבר 1655 – 5 באפריל 1697) היה מלך שוודיה מ-1660 ועד מותו, בתקופה הידועה בהיסטוריה של שוודיה כהאימפריה השוודית (1718-1611).
קרל היה בנם היחיד של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה ושל הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ.
אביו מת כשהיה בן חמש והוא חונך על ידי העוצרים שלו עד שהוכתר בגיל 17. זמן קצר לאחר מכן הוא נאלץ לצאת בראש צבאו כדי להגן על שטחי שוודיה כנגד הכוחות הדנים במלחמת סקונה.
לאחר שנלחם בהצלחה כנגד הדנים, הוא שב לסטוקהולם והעסיק את עצמו בשיפור המצב הפוליטי, הכלכלי וכספי המוזנח של שוודיה והצליח להשיג שלום למשך עשרים השנים הנותרות של תקופת מלכותו.
בתקופתו של קרל האחד עשר התחוללו בשוודיה שינויים במצב הכספי, במסחר, בצי, בצבא, במשפט, בדת ובחינוך.
את קרל האחד עשר ירש בנו היחיד, קרל השנים עשר, שעשה שימוש בצבא השוודי המאומן היטב בקרבות בכל רחבי אירופה.
העובדה שקרל הוכתר תחת השם קרל האחד עשר, אין פרושה שהוא המלך האחד עשר בהיסטוריה של שוודיה ששמו קרל.
אביו, קרל העשירי, נקרא על שם סבא רבא שלו, קרל התשיעי, שאימץ את מספורו המלכותי על פי היסטוריה בדיונית של שוודיה.
למעשה קרל האחד עשר היה המלך החמישי בהיסטוריה של הממלכה ששמו קרל.
מספור זה ממשיך עד היום, בשמו של מלך שוודיה הנוכחי, קרל השישה עשר גוסטב.
קרל נולד בטירת שלושת הכתרים בסטוקהולם בנובמבר 1655. אביו, קרל העשירי עזב את שוודיה עוד ביולי אותה שנה כדי להילחם נגד פולין במלחמה הצפונית הקטנה.
בחורף 1659 שב המלך וכינס את משפחתו ואת הפרלמנט.
באמצע ינואר 1660 הוא נפל למשכב וחודש לאחר מכן הוא כתב את צוואתו ומת.
על פי צוואתו של קרל העשירי, הוטל התפקיד לנהל את האימפריה השוודית בתקופה בה היה בנו קטין על המלכה הדוויג אלאונורה, הן כעוצרת רשמית והן כיושבת ראש של חבר העוצרים.
אמו של קרל, המלכה הדוויג אלאונורה, נותר העוצרת הרשמית עד הגיעו לבגרות ב-18 בדצמבר 1672, אך היא לא נזהרה דייה לא לערב את עצמה יתר על המידה בתככים הפוליטיים.
כאדם בוגר, התמסר קרל לפעילות גופנית ולצייד דובים כאמצעים החביבים עליו למילוי זמנו הפנוי.
על פי מקורות רבים מהתקופה, נחשב המלך כבעל חינוך לקוי ולפיכך הוא לא היה מוכשר מספיק כדי לנהל באופן יעיל את מדיניות החוץ.
קרל היה תלוי באמו וביועציו כדי לתקשר עם נציגיהן של ארצות זרות מאחר שהוא לא שלט בשום שפה זרה להוציא גרמנית, והוא גילה בורות בכל הנוגע לעולם שמחוץ לשוודיה.
איש הרוח האיטלקי, לורנצו מגלוטי, ביקר בסטוקהולם ב-1674 ותיאר את קרל האחד עשר הנער כמי ש"למעשה מפחד מכל דבר, נרתע משיחה עם זרים, וחסר תעוזה להביט בפניו של כל אדם".
מאפיין נוסף שלו הייתה מסירות דתית עמוקה: הוא היה ירא את האלוהים, התפלל בכריעת ברך לעיתים קרובות ונכח בטקסים.
מגלוטי תיאר את עיסוקיו העיקריים של המלך: צייד, ההתכוננות למלחמה הקרבה ובדיחות.
המצב באירופה באותה תקופה היה בלתי יציב ושוודיה ניצבה בפני בעיות כספיות.
ב-1671 החליטו עוצריו של קרל לשאת ולתת על ברית עם צרפת.
צעד זה היה אמור להבטיח ששוודיה לא תמצא את עצמה מבודדת במקרה של מלחמה ושמצבה הכספי של הממלכה ישתפר הודות לתמיכה הכספית הצרפתית.
ב-1672 כיוונה צרפת את התוקפנות שלה כנגד הולנד ובאביב 1674 נאצלה שוודיה לשלוח כוחות צבאיים לברנדנבורג בפיקודו של קרל גוסטב ורנגל.
דנמרק הייתה בעלת ברית של האימפריה הרומית הקדושה והיה ברור ששוודיה עומדת על סיפה של מלחמה חדשה עם שכנתה מדרום.
ניסיון לפשרה נעשה על ידי הקנצלר, נילס ברהה, שנסע לקופנהגן באביב 1675 כדי לנסות להסדיר את אירוסיה של אולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק עם המלך השוודי.
באמצע יוני אותה שנה, הוכרזו האירוסים באופן רשמי.
יחד עם זאת, כאשר הגיעו החדשות על התבוסה השוודית בקרב פרבלין, הכריז בספטמבר כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק, מלחמה על שוודיה.
בין חברי המועצה המלכותית השוודית המשיכו להתחולל הסכסוכים הפנימיים, והמלך נאלץ לנהל את ענייניו בלעדיהם.
קרל, שאז מלאו לו כבר 20 שנה, היה חסר ניסיון והממלכה הייתה מצויה באנרכיה.
הוא בילה את הסתיו במחנה החדש שנבנה בסקונה כדי להכין את האומה השוודית לקראת המלחמה.
החיילים השוודים בסקונה היו בנחיתות מבחינה מספרית ומבחינת ציודם בהשוואה ליריביהם הדנים.
במאי 1676 פלשו הדנים לסקונה, לכדו את לנדסקורנה ואת הלסינבורג והמשיכו דרך בוהוסלן לכוון האלמסטד.
לפתע הוא מצא את עצמו לבד ותחת לחץ גדול.
הניצחון השוודי בקרב האלמסטד ב-17 באוגוסט 1676, כאשר קרל והמצביא שלו, סימון גרונדל הלמפלט, הביסו דיוויזיה דנית, היה גילוי המזל הראשון של המלך.
קרל המשיך דרומה דרך סקונה והגיע ב-11 בנובמבר לרמה המישורית של נהר קבלינג ליד לונד.
הצבא הדני, בפיקודו של כריסטיאן החמישי, הוצב על הגדה הנגדית.
היה זה בלתי אפשרי לחצות את הנהר וקרל נאלץ להמתין במשך שבועות עד אשר מימיו קפאו לבסוף ב-4 בדצמבר.
בשלב זה שיגר קרל מתקפת פתע על הכוחות הדנים במסגרת קרב לונד.
היה זה אחד מהקרבות העקובים ביותר מדם באותה עת.
כל המפקדים השוודים הפגינו יכולת גבוהה, אך את התהילה באותו יום קצר קרל עצמו ברוח הלחימה שלו.
הקרב היה המכריע לטובת השליטה בסקונה והוא תואר כאירוע המשמעותי ביותר בעיצוב אישיותו של קרל.
קרל זכר את היום הזה עד יומו האחרון.
בשנה שלאחר מכן, הכריעו 9,000 איש בפיקודו של קרל, כוח של 12,000 דנים בקרב לנדסקרונה.
היה זה הקרב המתוכנן האחרון במלחמה, וזאת עקב העובדה שבספטמבר 1678, פינה כריסטיאן החמישי את צבאו בחזרה לזילנד.
ב-1679 הכתיב לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את התנאים לפיוס הכללי וקרל, שנאמר עליו שהוא זנח במרירות את "החסות הבלתי נסבלת" של המלך הצרפתי, נאלץ לבסוף להסכים לשלום כדי לשמור על שלמותה של האימפריה שלו.
בהסכמים שנחתמו בפונטבלו ובלונד, הוסכם על שלום עם דנמרק ובחוזה שנחתם בסן ז'רמן אן ליי, הוסכם על שלום עם ברנדנבורג.
קרל הקדיש את שארית חייו למניעת מלחמה נוספת על ידי כך שהשיג לעצמו עצמאות רבה יותר בניהול ענייני החוץ.
כמו כן הוא קידם את יציבותה הכלכלית של שוודיה וארגן מחדש את הצבא.
20 השנים האחרונות למלכותו היו תקופת השלום הארוכה ביותר בתקופת האימפריה השוודית.
בשנים הראשונות, הוא קיבל סיוע מאדם שהיה לראש ממשלתו הנאמן, יוהאן גורנסון גלינסטירנה.
מקורות מסוימים מציינים שהמלך היה למעשה תלוי בגלינסטירנה.
מותו הפתאומי של זה האחרון ב-1680, העניק למלך מידה מסוימת של חופש, ורבים ניסו להתקרב אליו ולמלא את מקומו של גלינסטירנה.
כלכלתה החלשה של שוודיה ספגה מכה קשה במהלך המלחמה והייתה כעת במשבר קשה.
באוקטובר 1680 כינס קרל את הפרלמנט.
מושב זה תואר כאחד החשובים ביותר בתולדותיו של הפרלמנט.
קרל דחף לביטולם של תוארי אצולה, נושא שנדון בפרלמנט כבר מאז 1650. משמעות הדבר הייתה שניתן היה להחזיר לכתר כל רכוש או קרקע שהיו בעבר בבעלותו ושהוחכרו או הוענקו, כולל מחוזות ונחלות של ברונים ולורדים.
צעד זה השפיע על חברים בכירים רבים של האצולה השוודית, חלקם קרסו כלכלית בעקבותיו.
אחד מאצילים אלה היה העוצר לשעבר של המלך, מגנוס דה לה גרדי, שיחד עם אחוזות רבות אחרות שלו, נאלץ להחזיר את טירת לקו בת 248 החדרים.
תהליך זה היה כרוך בבחינת תקפותו של כל תואר אצולה בממלכה, כולל במושבות ובמסגרתו הוסדר מצבה הכספי של הממלכה.
על פי המסורת השוודית, סייר קרל האחד עשר ברחבי שוודיה כשהוא לבוש כאיכר או כעובר אורח פשוט.
על פי האגדה הוא כונה "המעיל האפור" (בשוודית: Gråkappan).
סיוריו אלו נועדו כדי לגלות ולזהות שחיתות ודיכוי כנגד האוכלוסייה.
קיימים סיפורים רבים על קרל שהגיע לכפרים כדי לגלות אישי כנסייה מושחתים וכדי לשלוח אותם לגרדום.
עם זאת, הוא מעולם לא סייר לבדו.
הוא תמיד היה מלווה במשמר צבאי, אך הוא היה אחד ממלכי שוודיה באותה תקופה שסייר ברוב שטחה של ארצו.
הסיפורים על המעיל האפור פורסמו בספר של ארביד אוגוסט אפצליוס שפורסם באמצע המאה ה-19.
החלטה חשובה נוספת שהתקבלה במהלך כינוס הפרלמנט הייתה בנוגע למועצה המלכותית.
מאז 1634, היה המלך מחויב להיוועץ במועצה.
במהלך מלחמת סקונה, חברי המועצה היו עסוקים בסכסוכים פנימיים וקרל משל פחות או יותר מבלי להישמע לעצותיהם.
בכינוס של 1680 הוא ביקש מהמעמדות לדעת אם הוא עדיין כפוף למועצה ולשאלה זו השיבה אספת המעמדות את התשובה שלה הוא ציפה: "הוא אינו כפוף לאף אחד להוציא את עצמו" (envälde, בשוודית: אוטוקרטיה) ובכך מוסדה המונרכיה האבסולוטית בשוודיה.
ב-1693 אישרה אספת המעמדות את סמכותו של המלך על ידי הכרזה רשמית שהוא השליט היחיד של הממלכה.
בכינוס אספת המעמדות של 1682 הציג קרל את הצעתו לרפורמה בצבא, לפיה כל אחת מארצות שוודיה תקצה 1,200 חיילים בכוננות, בכל עת ושתי חוות תוקצנה כדי לשמש כמקום מגורים לחיילים.
החיילים, שכונו על שמו של המלך karoliner, אומנו יותר לצורכי התקפה מאשר לצורכי הגנה.
מגוריהם של החיילים בכל רחבי הארץ הפכו להיות פרטי נוף בולטים.
עם זאת, קרל גם דאג למודרניזציה של דרכי הפעולה הצבאיות ופעל לשפר את המיומנויות ואת הידע של הקצינים על ידי שליחתם ללימודים מעבר לים.
הצי השוודי סבל מתבוסות קשות בקרבות שניהל מול הכוחות הדנים-הולנדים במהלך מלחמת סקונה וחולשתו בתחומי הארגון והאספקה נחשפה.
הצי חוזק על ידי הקמתו של הבסיס הימי בקרלסקרונה ב-1680, שהפך לבסיס הראשי של פעולותיו מכאן והלאה.
כיום זהו הבסיס הימי בקרלסקרונה, שהוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
קרל האמין בחשיבותה של הטמעתם של השטחים החדשים של סקונה, בלקיניה, והלנד בדרום שוודיה, של בוהוסלן וימטלנד בדרום מערב שוודיה ושל האי גוטלנד.
מדיניות ההטמעה כללה את איסור הוצאתם לאור של כל הספרים שנכתבו בדנית או בנורווגית, ובכך הופרה הבטחה שנתנה במסגרת הסכם רוסקילדה, הכנסת השימוש בשפה השוודית לניהול הטקסים הדתיים וההקפדה על כך שכל הכמרים והמורים יהיו שוודים.
המלך רחש טינה לאיכרים בסקונה במהלך המלחמה והוא גילה במיוחד קשיחות כלפי מחוז זה.
תנועת הגרילה, Snapphane, שפעלה בצפון סקונה, תקפה את חייליו של קרל וגנבה את כספו.
הייתה להם גם תמיכה חזקה בקרב האיכרים המקומיים.
קרל היה חשדן כלפי תושבי סקונה עד יומו האחרון.
הוא לא התיר לחיילים שמוצאם היה מסקונה להיות מוצבים ברגימנט המקומי.
כל 1,200 החיילים של הרגימנט של סקונה היו מגויסים מקרב אוכלוסיית המחוזות הצפוניים.
הוא גם דרש שתינקט יד קשה כלפי תושבי המחוז והמושל הכללי הראשון של המחוז, יוהאן גלינסטירנה הנאמן עליו, היה ברוטלי במיוחד בדרך טיפולו בתושבים המקומיים.
תקופת כהונתו של המושל הבא, רוטגר פון אשברג, עמדה בסימן של וותרנות.
מדיניות ההטמעה לא יושמה באופן בולט כל כך בשטחים הגרמניים של פומרניה השוודית וברמן-ורדן ובשטחים באזור הבלטי, אסטוניה וליבוניה.
בגרמניה מצא קרל את עצמו מול התנגדות של המעמדות שם.
הוא גם הוגבל על ידי חוק של הקיסר הגרמני ועל ידי הסכם השלום.
בארצות הבלטיות, מבנה הכוחות היה שונה לחלוטין, כאשר האצולה שמוצאה היה גרמני עדיין שעבדה צמיתים, מנהג שקרל סלד ממנו ושאף לבטלו, אך הדבר לא עלה בידו.
בסופו של דבר, קקסהולם (כיום העיר פריזרסק שברוסיה) ואינגריה יושבו בדלילות ולא זכו לעניין רב.
קרל היה נוצרי לותרני מסור.
ב-1686 חוקק חוק הכנסייה ביוזמתו.
החוק הגדיר את המלך כשליט הכנסייה באותו אופן בה הוא משל בארץ והאל מושל בעולם.
על כל האזרחים הוטלה חובת השתתפות בתפילות ביום ראשון ואנשים שהתהלכו ברחובות בזמני התפילות, הסתכנו במעצר.
שלוש שנים לאחר מכן, הכריז קרל על חיוב כל האזרחים ללמוד ולקרוא את הקטכיזם שנכתבו על ידי הארכיבישוף אולוף סבביליוס ולאחר מכן על ידי הבישוף הקין שפגל, כדי שהם יוכלו להבין את "תפארת האל".
קרל עודד את הוצאתם לאור של ספרי שירי הכנסייה ואת הפצתם בכנסיות ומהדורה מודפסת חדשה של התנ"ך שהושלמה ב-1703, נקראה על שמו של יורשו של קרל, קרל השנים עשר.
ב-6 במאי 1680 נשא קרל לאישה את אולריקה אלאונורה, בתו של פרדריק השלישי, מלך דנמרק.
קודם לכן הוא היה מאורס לבת דודתו, יוליאנה מהסה-אשווגה, אך אירוסין אלה הופרו עקב שערורייה.
קרל ואולריקה התארסו ב-1675 בניסיון להחליק איבה ארוכת שנים, אך מלחמת סקונה פרצה עד מהרה.
במהלך המלחמה, רכשה אולריקה אלאונורה מוניטין של מי שהייתה נאמנה למולדתה העתידית על ידי כך שגילתה חיבה כלפי שבויי המלחמה השוודים.
בדיוני המשא ומתן לשלום בין שוודיה לדנמרק שהתקיימו ב-1679, היו הנישואין בין קרל לבינה חלק מסדר היום והם אושרו ב-26 בספטמבר 1679. טקס החתונה נערך בסטוקהולם ב-6 במאי 1680 והיה קצר וצנוע.
קרל ואולריקה אלאונורה היו שונים זה מזו.
קרל אהב לבלות את זמנו הפנוי בציד וברכיבה, בעוד שאולריקה נהנתה מקריאה ומאומנות.
קרל היה מלך מאוד פעיל ועסוק וכאשר הוא נעדר כדי לפקח על חייליו או כדי לבלות, הייתה אולריקה לעיתים קרובות בודדה ועצובה.
הנישואין עצמם נחשבו כמוצלחים והמלך והמלכה חיבבו זה את זה.
כמלכה, הייתה אולריקה אלאונורה מעורבת מעט מאוד בחיים הפוליטיים ודמותה של חמותה הטילה עליה צל כבד.
במהלך התהליך לביטולם של תוארי האצולה, ניסתה אולריקה אלאונורה לדבר בשמם של אלה שרכושם הופקע על ידי הכתר.
אך המלך אמר לה שהסיבה שהוא נשא אותה לאישה היא לא רצונו לשמוע את עצותיה הפוליטיות.
בכל אופן, אמונו האישי של קרל בה גבר בה עם הזמן.
ב-1690 הוא נקב בשמה כעוצרת לעתיד במקרה שבנו יירש את כסאו לפני הגיעו לגיל הבגרות.
למרות זאת, אולריקה אלאונורה מתה ארבע שנים לפני קרל.
בעת מותה היא תמכה כספית בכ-17,000 אנשים.
נאמר שעל ערש דווי התוודה קרל באוזני אמו שמאז מותה של אולריקה אלאונורה הוא לא היה מאושר כלל.
קרל האחד עשר ואולריקה אלאונורה הולידו שבעה ילדים, מתוכם שלושה בלבד שרדו לאחר מותו של אביהם:
הדוויג סופיה (1708-1681), דוכסית הולשטיין-גוטורפ וסבתו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה.
קרל השנים עשר (1718-1682), הבן היחיד שהגיע לבגרות ויורשו של קרל האחד עשר.
אולריקה אלאונורה (1741-1688, "הצעירה"), שבסופו של דבר ירשה את אחיה על כס המלכות השוודי.
ב-1693, כאשר מצב בריאותה התדרדר, הקדיש קרל את זמנו לטיפול בה.
מותה ביולי אותה שנה השפיע עליו קשות והוא מעולם לא התאושש.
מאז 1694 התלונן קרל על מיחושים בבטנו.
בקיץ 1696 הוא ביקש את חוות דעתם של רופאיו על כאביו שהלכו והתגברו, אך הם לא הצליחו לרפא אותו.
הוא המשיך למלא את תפקידו כרגיל, אך בפברואר 1697 הכאבים נעשו קשים מנשוא.
הוא שב לסטוקהולם ורופאיו אבחנו גוש קשה וגדול בבטנו.
בנקודת זמן זו עשו הרופאים ככל שביכולתם כדי להקל על כאביו של המלך.
קרל השנים עשר מת ב-5 באפריל 1697 כשהוא בן 41. ניתוח שלאחר המוות הצביע על כך שהמלך פיתח סרטן שהתפשט בכל חלל הבטן שלו.
קרל האחד עשר תואר בשוודיה לעיתים כגדול שבמלכיה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, ההתייחסות כלפיו השתנתה והוא נתפש כאדם תלותי, חסר ביטחון ונוח להשפעה על ידי זולתו.
בספר שיצא לאור ב-2003, הוא מתואר כמי שעיצב בכוח רצון חזק את הרפורמות הכלכליות של שוודיה וגרם ליציבות פיננסית וצבאית.
דמותו של קרל האחד עשר מונצחת בשטר של 500 קרונות שוודיות.
דיוקנו זה נלקח מציור של דייוויד קלוקר ארנסטרל.
דמותו של המלך מופיעה על השטר בשל העובדה שהבנק הלאומי של שוודיה נוסד ב-1688, בעת תקופת מלכותו.
העיר קרלסקרונה קרויה על שמו.
קרל היאסן הוא סופר מתח ועיתונאי אמריקני.
היאסן נולד וגדל בעיירה פלנטיישן, ליד פורט לודרדייל במדינת פלורידה בארצות הברית המשמשת כרקע לספריו, למשפחה ממוצא נורווגי, הבכור מארבעת ילדיו של עורך דין ומורה.
לאחר סיום בית הספר התיכון נישא לקוני ליפורד, והחל ללמוד באוניברסיטת אמורי ב-1970. בעת לימודיו באוניברסיטה גילה כישרון לכתיבה הומוריסטית.
ב-1972 עבר ללמוד באוניברסיטת פלורידה וב-1974 קיבל תואר ראשון בעיתונאות.
בשנת 1996 התגרש, ונישא לפניה קליזר ב-1999. יש לו ילד מכל אחד משני קשרי הנישואין.
לאחר שעבד במשך שנתיים ככתב העיתון "קוקואה היום" בעיירה קוקואה בפלורידה, עבר לעבוד עבור מערכת המיאמי הרלד בשנת 1976, והוא עובד שם עד היום.
משנת 1979 החל לעבוד כעיתונאי חוקר, וחקר את שדה הבניה והפיתוח, כשהוא חושף מזימות להרוס את נופה הטבעי של פלורידה עבור רווח קל.
כמה מספריו סובבים סביב נושא זה, כגון הספר "שחיה בעירום" המתאר מזימה להרוס את ביצות האוורגליידס, באמצעות הזרמת שפכי חקלאות מזוהמים בזרחן.
מאז 1985 החל לכתוב בעיתון טור שבועי.
בשנות ה-80 החל בקריירה כסופר מתח.
ביחד עם ידידו ויליאם מונטלבנו פרסם שלושה ספרי מתח בין 1981 ל-1986 ("Powder Burn", "Trap Line" ו-"A Death in China").
לאחר שמונטלבנו הפך לכתב חוץ, פרסם את ספרו הראשון ככותב עצמאי "Tourist Season" (עונת התיירות) ובו פיתח רבים מהמאפיינים שילוו את כתיבתו בעתיד.
מרבית כתיבתו של היאסן היא למבוגרים, אך כמה מספריו מיועדים לנוער.
אחד מספרים אלו, "קריאת הינשוף", אף הוסרט, וזכה במספר פרסים המיועדים לסופרי ילדים.
היאסן הוא שגילה את הסופר כריסטופר פאוליני כאשר קרא את ספרו "אראגון" שיצא בהוצאה עצמית, והתרשם ממנו עד כדי כך שהמליץ להוצאת "קנופף" עמה עבד להוציא את הספר לאור, וכך נחשף הספר לקהל הרחב.
ספריו של היאסן תורגמו לשפות רבות ובהן עברית.
מספרי הנוער של היאסן תורגמו לעברית "קריאת הינשוף" ו"מתח על המים".
ביוני 2018 נהרג אחיו רוב היאסן בפיגוע הירי במשרדי קפיטל גאזט בעיר אנאפוליס, מרילנד.
כתיבתו של היאסן משקפת את הנושאים המעסיקים אותו כעיתונאי, וכתושב פלורידה.
יצירותיו מסווגות כ"מותחנים סביבתיים" ולרוב תימצאנה על מדפי "ספרות המתח" בחנויות הספרים, על אף שהן יכולות להיקרא כרומנים מן הזרם המרכזי המתארים את מחשבותיו של היאסן על החיים המודרניים.
היאסן כותב באופן קצבי ומלא הומור.
פלורידה המתוארת בספריו היא כוורת של אנשי עסקים תאבי בצע, פוליטיקאים שאפתנים, תיירים טיפשים, פועלים קשי יום, וטרוריסטים מיליטנטיים למען איכות הסביבה.
זו אותה פלורידה אותה תיאר ג'ון מקדונלד באמצעות גיבורו טרוויס מקגי, המותאמת לשנות ה-90 ולעשור הראשון של המאה ה-21 בו נכתבו הספרים, ומתוארת בעין צינית וסאטירית.
ספריו של היאסן אינם מציגים תעלומת מתח, הנפתרת ככל שמתקדם הספר.
הסוגה אותה חובב היאסן היא "Caper story", בו מתבצעת עלילת פשע מסובכת הנפרשת בפני הקורא על כל פרטיה.
השאלה "מיהו הפושע" אינה קיימת, והיא מקבלת את התשובה לרוב בעמודו הראשון של הספר.
ניסיונות המשטרה לאתר את הפושע או למנוע את הפשע אינם מרכז העלילה.
ספרים אלו מתרכזים בתיאור ההתרחשויות והדמויות, ובטוויית עלילה מסובכת ורבת דמויות, כאשר השאלה היא לא "מי עשה זאת" אלא כיצד ישרדו הגיבורים את הסבך העלילתי המתוחכם שטווה להם היאסן, ומה יהיה הפיתול העלילתי הבא.
כתיבתו של היאסן היא מהירה, והאירועים המתוארים בספריו הם קיצוניים, אבסורדיים, ולעיתים אף פנטסטיים, על גבול הסוריאליזם.
כך, למשל, ג'ואי, גיבורת "שחייה בעירום" איבדה את הוריה בתאונת מטוס בה השתלט דוב קרקס על הגה המטוס, ואילו בעלה הראשון נהרג כאשר צנחן שמצנחו לא נפתח נפל על ראשו בעת משחק גולף.
הדמויות המתוארות בספרים הן לרוב על גבול הפשע ולעיתים מעבר לו, כל אחת ואחת מהדמויות ודמויות המשנה היא בעלת הרגלים אישיים מוזרים, ומניירות קיצוניות.
רבות מהדמויות בספריו נטשו את החברה העירונית, על מנת לחיות בטבע, בביצות או באיים שפלורידה משופעת בהם.
דמות החוזרת ברבים מספריו של היאסן היא "קלינטון טיירי", פרופסור לספרות אנגלית, שחקן פוטבול במכללה, גיבור מלחמת וייטנאם המתמנה למושל פלורידה.
לאחר שקבוצת יזמים מושחתים מנסה לשחד אותו, ומוגש כנגדה כתב אישום, והממסד המושחת מביא לזיכויה מכל עונש, נעלם טיירי מארמון המושל, והפך למתבודד בביצות המכונה "סקינק" (חומט), אם כי הוא מתייחס לעצמו כ"קפטן".
מעת לעת הוא מגיח מהביצה, והפך למעין אגדה אורבנית.
גבוה ומזוקן, בעל שיער ארוך ועין מלאכותית, אותה תלש מינשוף מפוחלץ, משמש טיירי כזרז לעלילה ברבים מן הספרים, ולעיתים יביא לפתרון סבך עלילתי בהופיעו כדאוס אקס מאכינה.
רוב ספריו של היאסן הם בדיוניים, אך יוצא דופן הוא "משחק כפול", מעין יומן מלא הומור המתאר את נסיונותיו של היאסן לשוב ולשחק גולף לאחר הפסקה בת שנים רבות, ואת ייאושו ונטישתו את המשחק בסופו של דבר.
סטריפטיז, תרגם יונתן פרידמן, הוצאת גוונים, 1995
סופה מתקרבת לחוף, תרגם יונתן פרידמן, זמורה ביתן, 1997.
הזוכה המאושר, תרגם יונתן פרידמן, זמורה ביתן, 2000.
כלבלב חולה, תרגמה אירית מילר, זמורה ביתן, 2001.
קריאת הינשוף, תרגמה לילית ברקת, אמציה, 2004.
ראש דפוק, תרגם אורי בלסם, זמורה ביתן, 2004.
שחייה בעירום, תרגמו אורי לוטן ושרונה גורי, ספריית מעריב, 2006.
ילדת טבע, תרגמה שרונה גורי, ספריית מעריב, 2007.
מתח על המים, תרגמה אסנת הדר, הוצאת מטר, 2008.
משחק כפול, תרגם יורם ארנון, ספריית מעריב, 2010.
סטאר איילנד, תרגם יורם ארנון, ספריית מעריב, 2012.
קרל היינריך גראון היה מלחין וזמר טנור גרמני.
גראון, כמו יוהאן אדולף האסה, היה בין המלחינים הגרמנים שחיברו אופרה איטלקית בתקופתו.
הוא הלך בעקבות אחיו, יוהאן גוטליב גראון, שגם הוא היה למלחין, ולמד משנת 1714 בבית הספר הגבוה למוזיקה בדרזדן, שם שר במקהלה וניגן בצ'לו ובכלי מקלדת.
בהמשך עבר לבראונשווייג, שם שר וכתב ללהקה שש אופרות.
אחיו של גראון, יוהאן גוטליב, היה כנר ראשי בתזמורת של חצר פרידריך השני, יורש העצר ואחר מלך פרוסיה, (פרידריך הגדול).
קרל היינריך הצטרף אל אחיו והיה משנה לכנר הראשי ואחר קאפלמייסטר, מאז עלייתו של פרידריך השני לכס המלוכה בשנת 1740 ועד מות גראון כעבור תשע-עשרה שנים בברלין.
האופרה שלו "קלאופטרה וקיסר" חנכה את בית האופרה של ברלין בשנת 1742. עוד אופרה היא "מונטזומה" (1755), לליברית של המלך פרידריך, יצירותיו אינן מבוצעות כיום לעיתים קרובות, אם כי הפסיון שלו, "מות ישו", מ-1755, הושמע לעיתים קרובות בגרמניה במשך שנים רבות אחרי מותו.
שאר יצירותיו כוללות קונצ'רטי וטריו סונאטות.
גרובס כתב ביוגרפיה ממצה וקטלוג על פי נושא, בשם The sacred Choral Music of the Graun Brothers ("היצירות הכנסייתיות למקהלה של האחים גראון").
קרל היינריך אולריכס היה הוגה דעות ולוחם זכויות אדם גרמני, מראשוני הלוחמים להכרה בזכויות להט"ב.
קרל היינריך אולריכס נולד בעיר אאוריך (Aurich) שבממלכת הנובר הגרמנית (כיום בסקסוניה התחתונה).
לפי הדברים שכתב בבגרותו, עוד בילדותו רצה להיות ילדה, לבש בגדי ילדות והעדיף את חברת הבנות.
החוויה המינית ההומוסקסואלית הראשונה שלו הייתה לפי דבריו בגיל 14. הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת גטינגן בשנת 1843, ועד שנת 1848 רכש תואר דוקטור גם בהיסטוריה, באוניברסיטת הומבולדט.
באותו זמן עבד כפרקליט בשירות הציבורי של ממלכת הנובר, ועבודת הגמר שלו לקבלת הדוקטורט, שנכתבה בלטינית, הייתה ניתוח משפטי מקיף של שלום וסטפאליה (1648).
בשנת 1859 עזב את עבודתו כפרקליט מטעם המדינה, לאחר שההומוסקסואליות שלו נחשפה ברבים.
בשנת 1862 פרסם את חמש החוברות שפרסמו אותו, העוסקות בהומוסקסואליות כמין השלישי, אותו כינה "המין האוראני" .
בתחילה פרסם את תורתו תחת שם עט, ובהמשך תחת שמו האמיתי.
בשנת 1865 הקים את "הברית האוראנית" - שהייתה למעשה ההתארגנות הלהט"בית הראשונה מסוגה בעולם המודרני.
הוא נכלא וישב בכלא עד שנת 1867, ולאחר שחרורו עבר למינכן, אז בירת ממלכת בוואריה.
עם איחוד גרמניה בשנת 1871 הפך החוק הפרוסי, לחוק הקיסרות הגרמנית כולה, ובו סעיף 143 בחוק העונשין מ-1851, שכלל התייחסות מחמירה להומוסקסואליות ואסר על יחסים חד מיניים בין גברים.
סעיף זה אושר מחדש כסעיף 152 בהצעת חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון-גרמנית (והפך לסעיף 175).
בכנסים משפטיים שונים המשיך אולריכס לדרוש למען זכויות ההומוסקסואלים, דבר שעורר כלפיו עוינות רבה.
בשנת 1880 גלה מרצונו לאיטליה, שם נפטר בל'אקווילה ב-1895.
הגותו של אולריכס לגבי ההומוסקסואליות הייתה יוצאת דופן באותו זמן, הן בעצם הכתיבה על התופעה והן באופן החיובי שבה תיאר אותה.
לפי גישתו, יש לשייך גברים הנמשכים לגברים למין שלישי, שאינו "גברי" או "נשי", מין שאותו כינה "המין האוראני".
מין זה, לפי אולריכס, הוא שילוב של גוף וכוחות פיזיים גבריים עם נפש וכוחות נפש נשיים, ובכך, לטענת אולריכס, איכותו.
תורה זו של אולריכס פותחה על ידי חוקרים רבים בתחילת המאה ה-20 באירופה, בעיקר ריכרד פון קראפט-אבינג, מגנוס הירשפלד והאוולוק אליס.
קרל החמישה עשר (בשוודית ובנורווגית: Karl XV, שמו המלא: קרל לודביג אויגן; 3 במאי 1826 – 18 בספטמבר 1872) היה מלך שוודיה (כקרל החמישה עשר) ונורווגיה (כקרל הרביעי) מ-1859 ועד מותו.
למרות שהוא ידוע בשוודיה כקרל החמישה עשר (וכך גם היה מוטבע שמו על מטבעות נורווגים מהתקופה), הוא למעשה המלך השוודי התשיעי ששמו היה קרל, עקב העובדה שאחד מקודמיו, קרל התשיעי, מלך שוודיה (מלך בשנים 1604–1611), אימץ את המספור הנ"ל על פי היסטוריה אגדית של שוודיה.
קרל נולד ב-3 במאי 1826 בארמון סטוקהולם ובעת לידתו הוענק לו התואר דוכס סקונה.
הוא היה בנם הבכור של אוסקר הראשון, מלך שוודיה ושל ז'וזפין מלוכטנברג.
ב-1841, העניק לו סבו, קרל הארבעה עשר, דרגת קצונה.
לאחר שאביו עלה לכס המלוכה ב-1844, הוא מונה להיות הנגיד של אוניברסיטת אופסלה ושל אוניברסיטת לונד וב-1853 הוא מונה להיות נגיד האקדמיה המלכותית השוודית לאומנויות.
ב-11 בפברואר 1846 הוא התקבל להיות חבר כבוד של האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-19 ביוני 1850 הוא נישא ללואיזה, נסיכת הולנד, אחייניתו של וילם השני, מלך הולנד, מצד אביה ואחייניתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מצד אמה.
זו האחרונה הייתה השחקנית המפורסמת ביותר בשוודיה בתקופת מלכותו והוא זנח את אשתו לטובתה.
עם זאת, יחסיו עם בתו, לוביסה, היו חמים וקרובים.
בשנים 1856 ו-1857 הוא מונה להיות המשנה למלך נורווגיה לזמן קצר.
ב-25 בספטמבר 1857 הוא היה לעוצר ובמות אביו ב-8 ביולי 1859 הוא עלה לכס המלוכה.
כנכדה של אוגוסטה, נסיכת בוואריה מצד אמו, הוא היה צאצא של גוסטב הראשון ושל קרל התשיעי שדמם הוחזר לשושלת המלוכה השוודית לאחר שניתק ממנה בשנת 1818, עם מותו של קרל השלושה עשר.
בהיותו נסיך הכתר, גרם אופיו הגס של קרל תחושה לרבים לחשוש מעלייתו לכס המלוכה.
עם זאת, הוא התגלה כאחד המלכים הסקנדינבים האהודים ביותר וכמונרך חוקתי במלוא מובן המילה.
תקופת מלכותו תיזכר בשל הרפורמות המגוונות והמרחיקות לכת שהונהגו בה.
חוקים רבים הופעלו תחת הנחייתו של המלך שהמוטו שלו היה "הארץ תיבנה באמצעות החוק" (Land skall med lag byggas).
קרל גם סייע ללואיס גרהרד דה גיר לבצע את הרפורמה שלו בפרלמנט של שוודיה ב-1866. הוא גם העניק חירות לנשים על ידי חקיקת חוק גיל הבגרות לנשים לא נשואות ב-1858. אחותו, הנסיכה יוג'יני, הייתה האישה הראשונה בשוודיה שהוכרזה כבוגרת במסגרת חוק זה.
קרל היה תומך נלהב בסולידריות של שלוש הממלכות הסקנדינביות ונאמר שידידותו עם פרדריק השביעי, מלך דנמרק, הובילה אותו להבטיח לסייע לדנמרק ערב מלחמת שלזוויג השנייה ב-1864, החלטה שייתכן שתחת הנסיבות הייתה שגויה ובלתי מוצדקת.
עם זאת, חוסר המוכנות של הצבא השוודי והקשיים הנסיבתיים, אילצו את קרל לשאוף לנייטרליות מוחלטת.
ב-1872, לאחר מותה של אשתו שנה קודם לכן, הגה קרל תוכנית שנויה במחלוקת להינשא לרוזנת הפולניה מריה קרנסיסקה.
תוכניתו זו זכתה הן להתנגדות בקרב משפחת המלוכה והן בקרב חוגי הממשלה, אך היא נגדעה באיבה עקב מותו של המלך.
קרל החמישה עשר מת במאלמה ב-18 בספטמבר 1872.
מאשתו, לואיזה, נסיכת הולנד, נולדו לקרל שני ילדים.
בן - הנסיך קרל אוסקר, דוכס סדרמנלנד שמת בינקותו, ובתו, לוביסה, נסיכת שוודיה, שנישאה למלך דנמרק.
מותו בטרם עת של בנו החוקי היחיד גרם לכך שלאחר מותו של קרל עבר הכתר השוודי לאחיו הצעיר אוסקר השני.
שבועות ספורים לפני מותו של קרל, ילדה בתו לוביסה את בנה השני.
הנסיך הצעיר של דנמרק הוטבל בשמו של סבו.
ב-1905 ירש נסיך זה את כתר נורווגיה כהוקון השביעי.
מלך נורווגיה הנוכחי, האראלד החמישי, הוא בן-נינו של קרל החמישה עשר דרך אביו ואמו.
אף לא אחד ממלכי שוודיה שמלכו אחרי קרל החמישה עשר היה צאצא שלו.
עם זאת, צאצאיו ישבו על כיסאות המלוכה בדנמרק, לוקסמבורג, יוון, בלגיה, ונורווגיה.
קרל הגדול היה מגדולי שליטי אירופה בימי הביניים ויחסו ליהודים היה חיובי.
הוכתר לקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum) ברומא ב-25 בדצמבר 800 על ידי האפיפיור לאו השלישי, ועקב כך נחשב בדיעבד לקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה.
קרל הגדול משל ביד רמה באימפריה הפרנקית במשך 43 שנה, בשנים 768–814. בתקופה זו ניהל מלחמות בזירות שונות ברחבי אירופה וכך הרחיב את גבולות שלטונו.
במזרח הוא כבש את כל שטחה של גרמניה, ובדרום מערב ביסס את שלטונו באיטליה והמשיך אף לוונציה, לאיסטריה ולדלמטיה.
לאחר שנות לחימה עיקשות בגבול הצפוני, קרל ולוחמיו הגיעו עד לבסיס חצי האי יוטלנד.
במקביל להישגיו הצבאיים, הוא הנהיג מדיניות פנים מרשימה המאורגנת באמצעות מנגנון ניהולי-פקידותי, שבו הסמכות ניתנה למושלים המופקדים על האזורים השונים, ומוטל היה עליהם להשליט את צווי הקיסר.
קרל העניק כבוד רב לכנסייה, שהייתה כפופה למרותו, הוא שמינה את הבישופים והארכיבישופים למשרותיהם ופיטר אותם בהתאם לרצונו, והנחיל להמון העם, את אורח-החיים הנוצרי כדת מחייבת, כאשר הענישה על עברות דת, נעשתה כאילו היו אלה פשעים פליליים.
למרות זאת השלטון היה חילוני מיסודו, והאינטרסים הכלכליים והמדיניים, הם שהנחו את השליטים בהחלטותיהם ובחקיקת החוקים.
בתקופה זו ליהודים היו תנאים נוחים להתיישבות בצפון מערב אירופה, הממלכה הקרולינגית התאפיינה בסובלנות כלפי חברות מיעוט, ובהיעדר קנאות דתית, ובעקבות השתלטות מוסלמית על נתיבי הים התיכון נחסמו דרכי החליפין שבין אירופה הקתולית למזרח וכך נוצרו תנאים מיטביים ליהודים בעלי קשרים המרושתים, באזורים שונים, לעיסוק במסחר.
תנאים אלו הביאו לידי הקמת מושבות סוחרים שמרבית האוכלוסייה בם בעלת צביון יהודי.
לאור השגשוג בפריחת המסחר, החלו יהודים להגר לצרפת, ונוצרו הקהילות היהודיות הגדולות, בערים ליון, ארל, ונרבון.
יחסו של המלך קרל ליהודים, היה חיובי, הוא נהג בכבוד באמונתם ובאורח חייהם ואפשר להם לקיים את מצוותיהם הדתיות ללא כפיית דת נוצרית.
הוא העריך את החשיבות בשותפות של היהודים כסוחרים המהווים חוליה מקשרת בין המזרח והמערב.
במרוצת שנות שלטונו פעל המלך קרל לשכן מקצת מהסוחרים הללו סביב לארמונו בעיר אאכן, וכך הבטיח העברה של אספקה סדירה של סחורות נדרשות לחצר ארמון המלך, ביעילות ובמקצועיות.
פעילות שהועילה רבות לבניית עיר מושבו של המלך קרל, אאכן.
ידוע כי במשלחת של קרל הגדול אל הארון א-רשיד, הח'ליפה של השושלת העבאסית, השתתף יהודי ושמו יצחק, כנראה בשל ידיעותיו בשפות ובשל יכולתו ליצור מגע עם קהילות יהודיות במזרח.
השפעת "הרנסאנס הקרולינגי" על היהודים
קרל הגדול חידש את העיסוק בלימוד האינטלקטואלי, וייסד חברה אליטיסטית שכל מאמציה התרכזו בקריאת היצירות הספרותיות הקלאסיות ופיתוח של האומנות של הכתיבה והיצירה.
הוא העריך את תרבות העם היהודי שחרתה על דגלה את ערך לימוד התורה, ועל כן עודד את מפעל לימוד התורה, וכיבד את תלמידי החכמים.
בניגוד למלכים נוצרים אחרים, קרל לא הגביל את הפצת ספרות היהדות, למרות שלא תאמה את המסרים של הדת הנוצרית שממשלו החזיק בה כדת הרשמית של הממלכה.
על פי המסורת הפרובינציאלית מיוחסת לקרל הגדול בנייתם ומיסודם של הישיבות התלמודיות באשכנז.
מסורת הקמת הישיבה מסמלת את תקופת "תור הזהב" כפי שכונתה בפי היהודים שסימלה את פריחת הלימוד והיצירה היהודית, ובשל ההגירה הממושכת ממקומות שונים ובלבול בין המנהגים השונים התחזק הצורך בקביעת הלכה פסוקה וברורה ועל כן נוסדו בדומה לישיבה בנרבונה מרכזי לימוד נוספים.
בתקופת שלטון השושלת הקרולינגית, נשמרה החקיקה מתקופת הקיסרות הרומית המאוחרת, והיחס כלפי היהודים היה כאל זרים בני חסות, כאשר זהותם חופפת הן במישור הדת והן במישור הלאומי, לפיכך יהודי לא יכול היה להתנצר ויחד עם זאת להשתייך ללאום היהודי.
מאיחוד הזהות הזה, היהודים זכו להכרה במערכת חוקים אוטונומית נפרדת, כאשר בענייני הפנים של הקהילה, מעמדם היה של זרים משוללי זכויות ועל כן לא חלו עליהם דיני החוק הכללי של הממלכה ולמרות זאת הם זכו לחסות ולהגנה מצד השליטים.
מתוקף הגנה זו הובטחה להם שמירה על חייהם ורכושם, אפשרות להתנייד ולנוע, ופטור ממיסים שונים.
מדיניות זאת ננקטה בשל התועלת הכלכלית שניתן היה להפיק ממעמד זה של היהודים, דבר שהעניק להם חופש מסחר.
לעומת זאת נחקקו חוקים הדוחקים את היהודים מן החברה מתוך המניע של הכנסייה לחזק את הדת הנוצרית וליצור עליונות של מאמיניה ולטפח את עקרונותיה.
השליטים אפשרו לכנסייה להגביל את היהודים בייצור יין ומזון בבתיהם.
נוסף על כך נעשו דיונים רבים בנוגע לרכישת עבדים במטרה לאסור עליהם לסחור בעבדים ואף נעשו ניסיונות לחוקק חוק שאוסר על בעלות של יהודי על עבד או שפחה נוצריים.
קרל הגדול פעל למען שיפור מעמדם של היהודים מבחינה משפטית.
היתר זה עשה את השבועה בשם האל כלי משפטי יעיל גם לגבי היהודים ואפשר לשלבם במערכת המשפטית הכללית.
המלך לואי החסיד העניק הסדרים פרטניים שנערכו במסגרת כתבי החסות שנקראו "הפריבילגיות", וסיפקו לסוחרים יהודים מעטים חסינות חוקית על מעמדם, ואפשרו להם לחרוג מן החוקים שהכנסייה הגבילה אותם, ובכך ניסה לואי לשמור על נאמנותם לו.
אגוברד הבישוף של העיר ליון (Lyons) נולד בשנת 769 והיגר בגיל צעיר לגאליה.
בשנת 816 נתמנה למשרת הארכיבישוף של ליון, וכיהן בה עד שנת מותו ב-840. אגוברד היה קנאי לדת הנוצרית, וקיצוני בדעותיו, הוא לחם למען אמונותיו, ושאף לתיקון בחברה בהתאם לעקרונות הדת.
הוא התעמת עם לואי החסיד, בנושאים שונים ביניהם בנוגע לבעיית היהודים, כפי שכינה אותה.
הוא ראה את היהדות כשורש הרוע וכגורם מפריע לתודעתם הנוצרית של קהל מאמיניו ושאף להפרדה מוחלטת בין הנוצרים ליהודים.
הוא גרס כי התרחקות פיזית תוביל להפרדה רוחנית ותגן על החברה הנוצרית מפני ההשפעה השלילית מהיהדות.
הוא הפציר בלואי הקיסר לבטל את המדיניות שהעניקה פריווילגיות ליהודים וראתה בהם שותפים לשלטון, וקבל על ההסכמה להמשך הקמת בתי כנסת ברחבי הממלכה.
התנגדות חריפה נוספת הביע בנוגע לסוגיית העבדים, כי ראה בחומרה רבה את היכולת של היהודים להחזיק בעבדים נוצרים, ומחה על הרשות שניתנה ליהודי לשלוט על נוצרי ולשעבדו.
הוא תקף את המשנה הרוחנית של היהדות בטענה שתפיסת האל שלהם מעוותת, ועלולה לפגום בתמימות המאמינים הנוצרים, וראה בהם נגע חולה לחברה הנוצרית כולה, שיש להוקיע מתוכה.
בסוף ימי חייו העמידו הקיסר לדין, כתוצאה ממשפט זה הוא הודח ממשרתו כארכיבישוף, ותעמולתו כנגד היהודים הופסקה.
לאחר מותו של הקיסר לואי "החסיד", התחלקה הממלכה לשלוש ממלכות עצמאיות בין שלושת בניו.
קרל הקירח קיבל את השלטון על רובה של צרפת, לודוויג הגרמני קיבל את גרמניה ולותאר הראשון שירש את התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשל היותו בכור קיבל את שטחה של המרכזי של הממלכה שכללה את ארצות השפלה, אלזס, בורגונדי, פרובנס ואיטליה.
מעמדם של היהודים שרובם היה עתה תחת שלטונו של קרל הקירח התערער.
חברי הכנסייה התכנסו והחריפו את דחיקתם של היהודים מן החברה הנוצרית והחלו לדכא אותם ולהשפילם.
למען מטרה זו הם קבעו מספר תקנות: ראשית מועצת הכנסייה קבעה כי יש להרחיק את ילדי היהודים מבתיהם ולהשכין אותם במנזרים.
נוסף על כך הם אסרו על בניית בתי כנסת חדשים, והכריזו על נישול היהודים ממשרות חשובות, והחשיבו את זאת כחטא לכנסייה במידה ויהודי מאייש תפקיד של שופט או מושל.
הם שאפו להפרדה מוחלטת בין החברה הנוצרית לזו היהודית, ועל כן גינו בחריפות קשרי ידידות ונישואי תערובת.
מסרים אלה של דיכוי והשפלה חלחלו אל שכבת העם ואלו החלו לפגוע בשכניהם היהודים, ברכושם ואף בגופם.
היהודים תחת שלטונו של לותאר זכו ליחס אוהד למרות מאמציהם הרבים של הבישופים לשנות זאת.
גם בפרנקיה המזרחית בה שלט לודוויג הגרמני המשיכה המדיניות הידידותית כלפי היהודים, ונשמר מעמדם כסוחרים.
אך זאת לא נשמר לזמן רב, בשל הרפורמות שנעשו בממלכות השכנות, ובעקבות סכנת הפלישות הנורמניות הצורך במסחר היהודים לא היה חיוני כבעבר.
גנרל קרל דקר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
דקר נולד ב-30 בנובמבר 1897 בבורנטין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס דקר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-54. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף דקר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1935 הועלה דקר לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד גדוד הנ"ט ה-38 והועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-7 בספטמבר 1943 מונה דקר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, וב-1 בדצמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-4 במאי 1944 קיבל דקר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-15 באוקטובר 1944 מונה דקר למפקד קורפוס הפאנצר ה-39, ופיקד עליו בקרב על הבליטה.
ב-1 בינואר 1945 הועלה דקר לדרגת גנרל חיל השריון, ולחם עם הקורפוס בקרבות בגרמניה.
ב-21 באפריל 1945 הבין דקר שכבר אין תקווה בהמשך ההתנגדות, ובשל כך התאבד בגרוסברונסרודה שבבראונשווייג.
לאחר מותו ב-26 באפריל 1945 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
קרל נולד ב-3 באפריל 1643 לניקולאס השני, דוכס לורן וקלוד פרנסואז ד'לורן, בתם של היינריך השני, דוכס לורן ומרגריטה גונזאגה.
אביו מונה לדוכס לורן בעת פלישת הצבא הצרפתי בשנת 1634, אולם לאחר נסיגת הצרפתים בשנת 1661 חזר דודו קרל הרביעי, דוכס לורן ותפס את השלטון.
בעקבות כך הצטרף קרל לחצר המלוכה ההבסבורגית, ואף התמודד פעמיים בבחירות למלך פולין, אולם נכשל בהם.
בשנת 1659 מת אחיו פרדיננד פיליפ מלורן, וקרל ירש את דוכסות באר.
בשנת 1662 תכנן קרל להתחתן עם מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור, בתם של קרלו אמדאו, דוכס נמור ואליזבת דה בורבון, אולם קרל עזב את צרפת באותה שנה וההצעה לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1664 הצטרף קרל לצבא הקיסרי תחת פיקודו של ריימונדו מונטקוקולי, ואף לחם בקרב סנט גוטהרד.
בהמשך נלחם קרל יחד עם הצבא הקיסרי במלחמת הולנד–צרפת, ובשנת 1674 נפצע בראשו בקרב סנפה.
בשנת 1676 השתתף קרל במצור על פיליפסבורג, ובאותה שנה הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
באותה תקופה שרד קרל את מחלת האבעבועות שחורות, ובשנת 1678 שרד מנפילה מגשר בפיליפסבורג, ולאחר מכן מונה למושל הקיסרי בטירול.
ב-6 בפברואר 1678 התחתן לאופולד עם אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה גונזאגה, וכתוצאה מכך קיבל את השליטה בגונזאגה ובמנטובה.
בשנת 1679 במהלך הסכמי ניימכן הוכרה שליטתו של קרל בדוכסות לורן, אולם קרל לא קיבל את השליטה בדוכסות לידיו.
בשנת 1683 מונה קרל לגנרליסימו של הצבא הקיסרי, וזמן קצר לאחר מכן הביס את צבא האימפריה העות'מאנית בקרב וינה, בסיוע הצבא הפולני, מה שהביא לתחילת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
במהלך השנים לאחר מכן הביס קרל את הטורקים בסדרת קרבות בהונגריה, ולאחר ניצחונו בקרב מוהאץ' (1687) סופחה כל ממלכת הונגריה לשליטת בית הבסבורג.
באותה תקופה החלה מלחמת תשע השנים, וקרל נאלץ לעבור עם צבאו לאזור הריין.
אולם לפתע חלה אנושות, וב-18 באפריל 1690 מת קרל בעיר ולס.
אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של בנו של קרל - לאופולד.
ב-6 בפברואר 1678 התחתן לאופולד עם אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה גונזאגה, ממנה היו לו 6 ילדים:
קרל האזנפפלוג היה צייר גרמני שהתמחה בציורי נוף ואדריכלות.
האזנפפלוג, יליד ברלין, התמחה בצעירותו כסנדלר אצל אביו, ואחר כך אצל הצייר קרל גרופיוס.
ב-1822 קנה לעצמו מוניטין של צייר אדריכלות, ובעיקר של כנסיות.
בין הכנסיות שצייר נמנים כנסיית המשמר בפוטסדאם, קתדרלת מגדבורג, קתדרלת הלברשטאדט, קתדרלת קלן וקתדרלת ארפורט.
בנוסף צייר סדרה של כנסיות הרוסות תחת מעטה שלג בציורים ששילבו תצפיות על חורבות נטושות בתוספת פנטזיה, בסדרה זו מטרתו הייתה להעביר אווירה על פגיעותם ושברירותם של המבנים העתיקים מימי הביניים.
קרל הולובר היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה, באוניברסיטה העברית בירושלים, מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים, פרופסור לדרמטולוגיה וההיסטוריה של הרפואה, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת וינה.
הולובר נולד בשנת 1936 בווינה.
בין השנים 1954–1960 למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1960 סיים הולובר את בית הספר לרפואה של אוניברסיטת וינה.
בין השנים 1980–1981 כיהן הולובר, כמנהל בפועל של מחלקת עור ומין בבית החולים האוניברסיטאי בווינה.
בין השנים 1983–1986 ניהל הולובר את מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים.
משנת 1986 היה הולובר פרופסור לדרמטולוגיה, והיסטוריה של הרפואה.
בין השנים 1989–2001 ניהל הולובר את המכון לתולדות הרפואה באוניברסיטת וינה.
הולובר נפטר בשנת 2013, נטמן בווינה, אוסטריה.
הולובר נושא מדליית כבוד הכסף הגדולה של הרפובליקה האוסטרית
קרל הוהמן היה כדורגלן ומאמן גרמני, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
הוהמן נולד ב-18 ביוני 1908 בדיסלדורף שבגרמניה.
בגיל שמונה החל לשחק כדורגל בקבוצה בנראת שם גם שיחק כשהתחיל את הקריירה המקצוענית ב-1930. בעונתו הראשונה זכה עימה באליפות מחוז נורדריין-וסטפאליה.
בעונת 1932/33 סיימו במקום הראשון בבית א' באליפות המחוז אך הפסידו לפורטונה דיסלדורף בגמר לאחר שהם סיימו במקום הראשון בבית ב'.
באותה עונה זכה עימה בגביע מערב גרמניה לאחר ניצחון 1–3 על אסן.
בשנים 1937–1939 שיחק בפירמסנס וירד איתה לליגה המחוזית בעונתו השנייה בה.
כמאמן אימן את רוט-וייס אסן וזכה עימה בגביע הגרמני ב-1953 עם הלמוט ראן שהיה שחקן תחתיו.
במדי נבחרת גרמניה ערך הוהמן את הופעת הבכורה שלו ב-7 בספטמבר 1930 בהפסד 6–3 לדנמרק כשהוא כובש את השער השלישי עבור נבחרתו.
במונדיאל 1934 כבש צמד שערים במשחק נגד שוודיה ברבע הגמר שהעלה את הגרמנים לחצי הגמר, אך באותו משחק גם נפצע עקב היתקלות עם השוער השוודי, אנדרס רידברג, דבר שהוביל לאי השתתפותו במשחק חצי הגמר אותו גרמניה הפסידה לצ'כוסלובקיה.
הוהמן גם שיחק באולימפיאדה של 1936 וערך את משחקו האחרון ב-25 ביוני 1937 בניצחון על לטביה 1–3 כשהוא כובש את השער הראשון עבורה.
בסך הכל ערך 26 הופעות בהם כבש 20 שערים במשך שבע שנים.
קרל האגמייסטר היה צייר נוף גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
הוא היה בנו של מגדל פירות, שפיתח עניין מוקדם בטבע מהסביבה המיוערת של מקום הולדתו.
הוא השתלם כמורה בקופניק, ואז למד ללמד בית ספר יסודי בברלין, שם משך את תשומת ליבו של צייר הנוף פרדיננד בלרמן, שראה אותו עובד בפארק ארמון שונאוזן.
בלרמן שכנע את האגמייסטר לוותר על תוכניותיו להיות מורה לציור ולהיות אמן במקום זאת, ועזר לו להשיג מקום בסטודיו של פרידריך פרלר.
משנת 1871 עד 1873 הוא קיבל הכשרה מכוונת קלאסית בבית הספר לציור של פרלר שם נחשף בפני עבודתו של פיליפ אוטו רונגה והספר "תאוריית הצבעים" של גתה, שניהם ישפיעו מאוד על חשיבתו האמנותית.
החל משנת 1873, הוא החל לעשות סדרה ארוכה של נסיעות לימודיות, במהלכן התיידד עם קרל שוך, ומאוחר יותר עם וילהלם טריבנר.
השלושה בילו שנה בלימודי הציירים הוותיקים בהולנד, ואז המשיך האגמייסטר לאיטליה, שם הוא נשאר עד 1876, אז חזר לוורדר.
מאוחר יותר הוא נסע ברחבי גרמניה וחיפש נושאים ובהדרגה החל לכלול דמויות בנופיו, תוך שהוא לוקח עוזרות וחקלאים כמודלים.
בשנת 1884 שכנע קרל שוך את האגמייסטר להתלוות אליו לנסיעה לפריז, שם לשניהם הייתה חשיפה ראשונה לבית הספר ברביזון.
נסיעה זו סיימה את חברותם, ככל הנראה מכיוון שקרל שוך קינא בהתקדמות המהירה שעשה האגמייסטר.
לאחר חזרה לוורדר, ויתר האגמייסטר על צבעי השמן והחל לעבוד עם פסטל.
אף שלא הפך למורה לאמנות באקדמיה כלשהי, הוא מעולם לא דחה את מי שחיפש את עצתו האמנותית.
מאוחר יותר הוא הפך לאחד החברים המייסדים של הזצסיון הברלינאי.
בשנת 1912 העביר שיעורי אמנות פרטיים לנסיך פרידריך לאופולד בן השבע עשרה מפרוסיה (1895-1959) לבקשת הנסיך.
הוא הציג באופן נרחב ובשנת 1913 הוענק לו אות כבוד של בוואריה.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה כ"פרופסור כבוד פרוסי".
שנתיים לאחר מכן הוא חלה, אולי בגלל הרעלת עופרת מהצבעים בהם השתמש, וויתר על הציור.
רוב מה שהרוויח נעלם בהיפר-אינפלציה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1923 הוא מונה כחבר באקדמיה לאמנויות.
הוא מעולם לא החלים לחלוטין ממחלתו ונפטר כשגר עם אחיו בבית החווה המשפחתי.
קרל האסלינגר היה מוציא לאור, פסנתרן ומלחין אוסטרי מהתקופה הרומנטית.
ידוע כממשיך דרכו של אביו – טוביאס האסלינגר.
בנם של קרוליין והמו"ל טוביאס האסלינגר.
למד תחילה בארבעה שיעורים בגימנסיה האקדמית בווינה, ואז קיבל הכשרה מוזיקלית.
קיבל שיעורי פסנתר אצל קארל צ'רני, ולמד הלחנה אצל איגנץ פון זייפריד.
הופיע בפעם הראשונה בפומבי כשהיה בן 18.
ב-1843, לאחר מות אביו בשנת 1842, תפס עם אמו בעלות על מניות חברת ההוצאה לאור שניהל, ושינה את שמה לשם: קרל האסלינגר קוונדם טוביאס.
באותה שנה, נפתחה החנות מחדש בקוהלמרקט (כתובת היום: גראבן 19, וינה) והייתה מפורסמת.
לאחר פטירת אמו, הוא היה הבעלים היחיד של החברה, והצליח מאוד.
הוא פרסם בעיקר את יצירותיהם של האחים יוהאן, אדוארד, יוזף שטראוס וגם יצירות של המלחין קארל מייקל.
בשיתוף פעולה עם צייר הדיוקנאות יוסף קריהובר, הוא צייר את הדיוקנאות של המלחינים הללו.
קרל האסלינגר היה פעיל גם בהווי החברתי.
הוא ארגן קונצרטים שונים במסעדות ובאולמות קונצרטים.
לאחר מחלה שפקדה אותו בשנת 1859, הוא היה יכול לנגן רק ביד ימין גם זאת בצורה מתונה.
לאחר מותו, אשתו ג'וזפין, המשיכה לנהל את ההוצאה לאור עד שנמכרה למו"ל הגרמני רוברט אמיל לינאו ב-9 בדצמבר 1875.
קרל האסלינגר נפטר בשנת 1868 ונקבר בבית העלמין במצלינסדורף שבווינה.
קרל האסלינגר הותיר אחריו כמה מאות יצירות, כולל מוזיקה לפסנתר ומוזיקה קאמרית; שירים, מקהלות, מוזיקה דתית, מוזיקת ריקודים (ואלסים, פולקות וכו') ומארשים וינאיים.
39. פרסום ראשון: 1846. מקצבים: אלגרו נלהב, אנדנטה.
הקדשה: "מסייה לה קומה פרנץ ברונשוויק דה קורומפה".
ייתכן שפרנץ ברונשוויק דה קורומפה (1777–1849), היה בנה הראשון ויורשו של הרוזנת ג'וזפין ברונסוויק והיצירה הוקדשה לו.
124. תאריך הוצאה לאור: 1868. מוציא לאור: קרל האסלינגר.
הקדשה: לוועדה של עמותת נסוולדר.
117. פרסום ראשון: 1864 על ידי קרל האסלינגר.
דאס ליד פון דר גלוק, אופ.
112. ליבריט: פרידריך שילר, שפה גרמנית.
פרסום ראשון: 1861 על ידי קרל האסלינגר.
פורסם מחדש על ידי רוברט אמיל לינאו בשנת 1875.
פנטזיה על 'סוס הברונזה', אופ.
5. פרסום ראשון: 1836. מוציא לאור: טוביאס האסלינגר.
תאריך הלחנה: 1835. כלי נגינה: פסנתר סולו.
38. פרסום ראשון: 1846. מוציא לאור: טוביאס האסלינגר.
פרסום ראשון 1842– וינה: על ידי טוביאס האסלינגר.
84. כותרת הקדשה לפרנץ יוזף הראשון: "לזכר הצלתו המאושרת של האב הוד מלכותו של הקיסר האדיב ביותר שלנו, פרנץ יוזף א." פרסום ראשון: 1853. כלי נגינה: פסנתר סולו.
31. תאריך הוצאה לאור: 1842. מוציא לאור: טוביאס האסלינגר.
קרל היינריך בארת היה פסנתרן, מורה למוזיקה, מלחין, פרופסור ופדגוג גרמני ידוע.
קרל היינריך בארת נולד בפילאו שבפרוסיה המזרחית (כיום בלטייסק, רוסיה) ב-12 ביולי 1847. מעט ידוע על ראשית חייו של בארת, למעט שיעורי הפסנתר הראשונים שלו שהעביר לו אביו.
בגיל תשע, בשנת 1856 עבר היינריך בארת לפוטסדאם כדי ללמוד אצל לודוויג שטיינמן.
הוא למד הלחנה אצל אדולף מרקס.
המורים המאוחרים של בארת כללו פסנתרנים משמעותיים מהמאה ה-19. בין המורים הללו היו הנס פון בילוב וקארל טאוסיג.
שניהם היו תלמידים של פרנץ ליסט.
בארת ביסס את הקריירה שלו כסולן, מוזיקאי קאמרי ומורה ברחבי אירופה.
הוא נפטר בברלין ב־23 בדצמבר 1922.
בשנת 1868 קיבל בארת את תפקיד ההוראה הגדול הראשון שלו כפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון שטרן.
תלמידיו של בארת זוכרים את סגנון ההוראה שלו כחמור, וכי ציפיותיו היו גבוהות לתלמידיו.
בעודו גר בברלין, שימש בארת כפסנתרן בבית המשפט לקייזר פרידריך השלישי מפרוסיה.
הוא הופיע לעיתים קרובות בפומבי עם הכנר, המנצח והמלחין יוזף יואכים ועם אשתו של יואכים, הזמרת אמאלי וייס.
הוא הקים שלישיית פסנתר עם הכנר היינריך דה אהנה והצ'לן רוברט האוסמן.
לאורך כל קריירת הביצוע שלו ביצע בארת לעיתים קרובות את עבודותיו של יוהנס ברהמס, שאותו הכיר בארת באופן אישי.
וכן, עזר לקדם את יצירותיו של ברהמס.
שלישיית הפסנתר מס' 2, אופ' 73 מאת צ'ארלס ויליירס סטנפורד .
היצירה נמשכת 30 דקות וההקדשה היא משנת 1889.
סונטה לפסנתר בדו מז'ור אופ.11 מאת ריצ'רד אנדרסון .
היצירה נמשכת כ-30 דקות והיא הולחנה בשנת 1878.
קרל היינריך שטראץ היה גינקולוג גרמני-רוסי אשר התפרסם בזכות מחקריו האנתרפולוגים והאנטומים הייחודיים.
נולד ב-14 ביוני 1858 באודסה שבאוקראינה.
סבו סבסטיאן שטרנץ, היגר בסוף המאה ה-18, מבאדן-וירטמברג שבאימפריה הרומית הקדושה לרוסיה בתקופת שלטונה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
קרל היה בנו של סוחר עשיר ואחיו רודולף גדל להיות סופר ומחזאי ברלינאי מפורסם.
אמו מריה הגיעה ממשפחת סוחרים וינאית פרוטסטנטית.
אף על פי שנולדו כאזרחי האימפריה הרוסית, הגרמניות היוותה אלמנט מרכזי בהווי הבית, וב-1876, הצליחה המשפחה להגר לדוכסות הגדולה של באדן בסיוע של לואיזה, נסיכת פרוסיה.
בשנת 1877 החל לימודי רפואה באוניברסיטת היידלברג, שם בילה את סמסטר החורף של 78–1877 ו-79–1878 ואת סמסטר הקיץ של 1879. בסמסטר החורף של 1879/80 המשיך את לימודיו בפרייבורג ובשנים 1881–1882 למד בלייפציג.
ב-2 באוגוסט 1883 סיים בהצטיינות את הדוקטורט ברפואה באוניברסיטת היידלברג.
ובין השנים 1883 ל-1886 שימש כעוזר רופא במרפאת הנשים של בית החולים שאריטה בברלין.
בשנת 1887, נסע יחד עם אחיו רודלוף לאזור אפריקה המשוונית, בתור קצין רפואה בצבא הודו המלכותי ההולנדי .
הוא הועסק בין השאר בתור רופא נשים בג'אווה וערך מחקר במכון הפתולוגי-אנטומי בג'קרטה.
בשנת 1892 סיים את עבודתו כקצין צבאי ופרסם את תוצאות המחקר שלו.
עד שנת 1898 ערך מסעות מחקר באמריקה, סין ויפן.
וב-1902 הוא הפך לחבר באגודת ברלין לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרהיסטוריה .
בספרו "Mitteilungen zur Geschichte der Medizin und der Naturwissenschaften" הוא מציין כי סייר בכל העולם מלבד דרום אמריקה, דרום אפריקה ואוסטרליה.
בשנת 1908 חזר שטרץ לאירופה והתיישב בהאג שבהולנד, שם ניהל מרפאה נרחבת של מיילדות וגינקולוגיה בדנדלסטראט.
מפני שגר יותר מעשר שנות רצופות מחוץ לגרמניה, הוא איבד את אזרחותו הגרמנית, אך מאוחר יותר הוא רכש אותם שוב.
פעילותו במלחמת העולם הראשונה ומותו
פעילותו הרפואית של שטרץ במלחמת העולם הראשונה איננה ידועה ברובה כמו גם הענקת תואר הפרופסורה בצו אימפריאלי מ-1914. עם זאת, הוא עצמו הזכיר "רוסים פצועים" שהגיעו לטיפולו וכי עבודתו "לקחה אותו למקומות המגוונים ביותר באירופה".
אחיו רודולף כתב באוטוביוגרפיה שלו שבמשך שנים היה אחראי על בית חולים צבאי בצרפת, קורלנד ומקדוניה ושוב פעם בצרפת.
במתקפת האביב של 1918 פעל כמפעיל בצבא הגרמני והיה הראשון שדיווח על ההשפעה ההרסנית של קליעי הדום-דום שהיו בשימוש הצבא הבריטי.
ב-1919 חזר להתגורר בהאג ובשנת 1923 לקה במורסה באגן ומת לבסוף ב-21 באפריל 1924.
מחקריו של שטראץ זכו לשבחים ולפרסום רב.
ספרו מ-1908 "יופי הגוף הנשי" ("Die Schönheit des weiblichen Körpers") יצא לאור ב-22 מהדורות עד שנת 1913, ו-45 בשנת 1941.
אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר היא חקר הפרופורציות של גופם של ילדים ובני נוער, ושטרץ המשיך לצטט אותה שנים רבות לאחר מכן.
בעקבות הספר תיאר אותו הרופא הנס גרים בספרו:
פרסומיו הרבים בחקר היופי הנשי מלווים בצילומי עירום רבים, של נשים, לרוב צעירות, ממוצאים וגזעים שונים.
התמונות צולמו על ידו או נמסרו לו מקולגות עבודה.
הנשים על ג'אווה - מחקר גינקולוגי (1897) - ספר המסכם את חוויותיו של שטרץ במהלך חמש שנותיו כרופא נשים בג'אווה.
בהתבסס על מקרים שטופלו על ידו תיאר מחלות גינקולוגיות בחולים אירופאים ומקומיים.
יופיו של הגוף הנשי (1898) - הספר שהוקדש ל"אמהות, רופאים ואמנים" זכה לפרסום נרחב בעיתונות ועד 1941 יצאו 45 מהדורות שלו.
לאחר סקירה כללית של מושג היופי, באמנות, בספרות ובקאנון, מפרץ שטרץ מספר השפעות על היופי, כגון התפתחות, גיל, מחלות ולבוש.
בהמשך הספר הוא מתאר קריטריונים להערכת הגוף הנשי באופן כללי.
הוא מסיים את ספרו במספר "עקרונות לשימור וקידום היופי הנשי".
שטראץעצמו הסביר את כתיבת הספר: .
הספר מלווה בתצלומים רבים שהתווספו עם הוצאת המהדורות.
בגדי נשים והתפתחותם הטבעית (1900) - בספר זה סוקר שטרץ את בגדי הנשים בתרבויות השונות.
הוא סוקר השפעות תרבותיות, עירום, תכשיטים, בגדי נשים "פרמטיביים" וגם אירופאים.