tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא יצאה לאור בעברית ב-2009 בתרגומו של ארז וולק.
ב-2014 יצא לאור באנגלית הספר "My Fault: Mussolini As I Knew Him" (אשמתי, מוסוליני כפי שהכרתי), בעריכתו של ההיסטוריון בריאן סליוואן.
הספר מבוסס על מאמרים שפרסמה צרפתי בעיתון "קריטיקה" הארגנטיני, שבהן חשפה טפח מיחסיה עם הדוצ'ה.
ועל מחקר שערך המחבר במשך כ–30 שנה באיטליה, צרפת, שווייץ, בריטניה וארצות הברית.
מרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת , הידועה גם בשם המלכה מרגו הייתה בתו של אנרי השני, מלך צרפת ומלכת צרפת ונווארה כאשתו של אנרי הרביעי.
מרגריט הייתה אחותם של שלושה ממלכי צרפת: פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי.
מרגריט נולדה ב-14 במאי 1553 בארמון סן-ז'רמן-אן-לה שמחוץ לפריז.
היא הייתה ילדתם השביעית ובתם השלישית של אנרי השני, מלך צרפת ורעייתו קטרינה דה מדיצ'י, וכונתה "מרגו" בפי משפחתה.
שלושה מאחיה הגדולים של מרגריט, פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי כיהנו כמלכי צרפת, בעוד שאחותה הבכורה, אליזבת, נישאה לפליפה השני, מלך ספרד.
מרגריט לא הכירה כמעט את אביה, שמת כשהייתה בת שש, והייתה רחוקה מאמה, אותה העריצה וחששה ממנה באותו הזמן.
היא גדלה בחצר המלוכה של אחיה, המלך שארל התשיעי, יחד עם אחיה הצעירים אליהם הייתה קרובה מאוד.
הנסיכה מרגריט רצתה להינשא לאהובה אנרי, דוכס גיז, אך אמה התנגדה לאפשרות שבית גיז יתקרב על ידי כך לשלטון.
במקום זאת שאפה קטרינה דה מדיצ'י להשיא את בתה לקרלוס, נסיך אסטוריאס, בנו של פליפה השני מלך ספרד שהיה גם ארוסה לשעבר של אחותה של מרגריט, אליזבת, אולם נישואים אלו לא יצאו אל הפועל.
אז ניסתה קטרינה להשיא את מרגריט לסבשטיאו, מלך פורטוגל, אחיינו של פליפה השני שאישר את השידוך, אולם סבשטיאו עצמו פסל את הנישואים בשל התנגדותו לדיכוי האלים של ההוגנוטים בצרפת.
לבסוף אולצה מרגריט להינשא לאנרי, דוכס ונדום, בנה ויורשה של ז'אן ד'אלברה, מלכת נווארה הפרוטסטנטית.
שידוך זה נועד לקרב בין בית ולואה ובית בורבון ולהביא לפשרה בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים במלחמות הדת של צרפת.
החתונה התקיימה ב-18 באוגוסט 1572, חודשיים לאחר מותה של ז'אן ועלייתו לשלטון של אנרי כמלך נווארה.
הטקס נערך בקתדרלת נוטרדאם הקתולית והחתן, שהיה הוגנוטי, נשאר במהלך רובו מחוץ לכנסייה.
הנישואים בין אנרי למרגריט היו אמורים להביא לשלום בין הקתולים לפרוטסטנטים בצרפת, אולם מספר מנהיגים קתולים (ככל הנראה קטרינה דה מדיצ'י ביניהם) שאפו לנצל את החתונה שהביאה לפריז פרוטסטנטים חשובים רבים שהגיעו לחגיגות, ושישה ימים בלבד לאחר הטקס התחולל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, שבו נטבחו אלפי פרוטסטנטים בידי הקתולים.
אנרי ניצל מהטבח רק כשהעמיד פנים כי המיר את דתו לקתוליות ונמלט למקום מחסה.
ב-1574, אחרי מות המלך שארל התשיעי, תכננו פרוטסטנטים וקתולים מתונים לכבוש את השלטון ולשים את אחיה הצעיר של מרגריט, פרנסואה, דוכס אנז'ו, שהיה גם בן בריתו של מלך נווארה, על כס המלוכה.
הקשר נכשל ופרנסואה ואנרי הושמו במעצר.
ב-1576 נמלט אנרי מפריז וב-5 בפברואר, בעיר טור, התכחש לדת הקתולית והצטרף לכוחות הפרוטסטנטים.
מרגריט נשארה בחצר המלוכה של אחיה, המלך אנרי השלישי, והייתה למעשה כאסירה בביתה שלה.
לבסוף הורשתה לנסוע לבעלה בנווארה ובשלוש השנים הבאות חיו מלכי נווארה חיים שערורייתיים בארמון נראק, במהלכם רבו לעיתים קרובות והחזיקו מאהבים ומאהבות.
אחד ממאהביה הראשונים של מרגריט היה אהובה הקודם, דוכס גיז.
אולם חצר המלוכה של נווארה לא הייתה רק במה לפרשיות אהבים רבות, אלא שימשה גם כמוקד תרבותי חשוב של התקופה.
מרגריט הקיפה את עצמה בסופרים ומשוררים גדולים כתאודור אגריפה ד'אובינייה ומישל דה מונטן, שאתו ניהלה שיחות רבות.
היא ביקשה ממנו להסביר לה את ספרו של רמון סבונד "תאולוגיה טבעית" שאותו תרגם לצרפתית.
אף כי הוא אינו נוקט בשמה, דה מונטן מזכיר זאת במסה הארוכה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2, פרק 12) וכותב: "היות שאנשים רבים עסוקים בקריאת ספרו של רמון סבונד, ובמיוחד הגבירות שאנו חייבים להן עזרה, הצעתי להן את עזרתי בהציגי שני טיעונים המסבירים יצירה זו."
בשנת 1582 שבה מרגריט לחצרו של אחיה, אך אנרי השלישי, שהיה מזועזע מהתנהגותה המתירנית של אחותו (שבאותה תקופה נכנסה להריון מאחד ממאהביה), גירש אותה מפריז.
גירושה המשפיל של אחות המלך מחצר המלוכה עורר הדים בכל אירופה, במיוחד לאחר שבעלה סירב לקבל אותה בחזרה לחצר המלוכה של נווארה.
לאחר שמונה חודשי משא ומתן בין מלך צרפת למלך נווארה הורשתה מרגריט לשוב לבעלה, שלא גילה בה עניין רב.
בשנת 1585 ארגנה מרגריט הפיכה צבאית כנגד אחיה ובעזרת הליגה הקתולית כבשה את העיר אז'ן, אותה קיבלה כנדוניה עם נישואיה.
לאחר מצור שנמשך מספר חודשים מרדו תושבי העיר נגד מרגריט והיא נאלצה להימלט לטירת קארלה.
בשנת 1586 תפסו אותה חייליו של אחיה והיא הושמה במעצר ב, שם בילתה את 18 השנים הבאות.
בעודה אסירה, בשנת 1589 מת המלך אנרי השלישי ללא יורשים ואנרי מלך נווארה הפך למלך צרפת מתוקף נישואיו למרגריט.
למרות שנולדו לו כבר מספר ילדים לא חוקיים ממאהבותיו הרבות, ביניהם שלושה ממאהבתו המפורסמת גבריאל ד'אסטרה, אנרי שאף לבסס את שלטונו על ידי כך שיינשא מחדש ויביא לעולם יורש חוקי.
החל משנת 1592 נערך משא ומתן בין אנרי למרגריט כדי להביא לביטול חוקי של נישואיהם, אך המלכה לא הסכימה שאנרי יינשא לגבריאל, שלא הייתה בת למשפחת אצולה.
לאחר מותה של גבריאל בשנת 1599, ולאחר שהובטח למרגריט כי היא תוכל להמשיך להחזיק בתואר מלכת צרפת, בוטלו רשמית נישואיהם של מלך ומלכת צרפת מסיבת היותם עקרים.
שנה לאחר מכן נישא אנרי למארי דה מדיצ'י, שילדה לו שישה ילדים.
בשנת 1605 שוחררה לבסוף מרגריט משבייה, שבה לפריז וערכה קבלות פנים מפוארות לאנשי רוח צרפתים, ובהם סופרים, משוררים, מלומדים ואמנים.
היא שמרה על יחסים טובים עם המלכה החדשה, מארי דה מדיצ'י והייתה אף קרובה מאוד ליורש העצר, לימים המלך לואי השלושה עשר, לו הורישה את כל רכושה.
המלכה מרגריט נפטרה ב-27 במאי 1615 ונקברה בקבר המלכותי של בית ולואה בבזיליקת סן-דני.
43 שנים לאחר מותה של מרגריט התפרסמו זכרונותיה בספר, אותו כתבה בשבי באוסון.
הספר זעזע את הקהל הצרפתי שגילה על מזימותיה ועל מאהביה הרבים של המלכה.
ויליאם שייקספיר ביסס את אחד ממחזותיו, "עמל שווא של אהבה", על חצר המלוכה המתירנית של אנרי ומרגריט בנווארה.
הסופר הצרפתי אלכסנדר דיומא האב ביסס את ספרו "המלכה מרגו" על חייה של מרגריט.
ספר זה עובד לקולנוע בכמה גרסאות, בין השאר ב-1954 בכיכובה של השחקנית ז'אן מורו, וב-1994 בכיכובה של איזבל אג'אני.
מרגריט לונג הייתה פסנתרנית צרפתייה.
מרגריט מארי-שרלוט לונג נולדה בנים כבתם של פיייר לונג (לון) ואנה לבית טרון.
אחותה הבכורה, קלר, התמנתה בגיל 17 למורה לפסנתר בקונסרבטואר של נים.
מרגריט לונג למדה אצל אנרי פיסו בקונסרבטואר של פריז, שם זכתה בפרס ראשון בשנת 1891, וכן, באופן פרטי, אצל אנטואן מרמונטל.
מרגריט לונג הייתה הראשונה שביצעה את "קברו של קופרן" מאת ראוול ואת הקונצ'רטו לפסנתר ב-סול מז'ור שלו.
משנת 1906 עד 1940 לימדה בקונסרבטואר של פריז ועם תלמידיה נמנו ז'אק פוורי, וילם איבס וסמסון פרנסואה.
איבס, פסנתרן הולנדי בעל שם בינלאומי, מלמד כיום תאוריה של הפסנתר באוניברסיטת סנט ג'ונס במינסוטה, ארצות הברית.
בשנת 1943 ייסדה יחד עם הכנר ז'אק טיבו תחרות בינלאומית לכנרים ופסנתרנים, הנקראת על שם שניהם.
עם תלמידיה נמנו:סמסון פרנסואה, סטראק, לוסט דקאב, אני ד'ארקו, פיה סבסטיאני, ברונו לאונרדו גלבר (חלבר), הרי דטינר, ונציסלב יאנקוף, קלוד קאהן, אליאן רישפן, איבון לפביר, ז'אק פברייה, ניקול אנריו, עדה צ'קי, כריסטיאן ורז'ה וכו'.
מרגריט יורסנאר הייתה סופרת צרפתייה ממוצא בלגי.
מרגריט יורסנאר הוא שם העט של הסופרת מרגריט קְלֶנֶוֶורק דה קְרָאיָינקוּר שנולדה בבריסל.
אמה נפטרה עשרה ימים אחרי לידתה, והיא קיבלה את חינוכה באופן פרטי באחוזת אביה בצפון צרפת.
בהיותה בת שמונה קראה את רסין ואת אריסטופאנס.
אביה, שהיה אדם משכיל שהרבה לנסוע, לימד אותה לטינית ויוונית.
בסוף מלחמת העולם הראשונה התלוותה לאביה במסעותיו ללונדון ולדרום צרפת, ועברה את בחינות הבגרות בעיר ניס מבלי להזדקק לבית ספר.
הם המשיכו לשווייץ ולאיטליה, שם גילו את וילה אדריאנה בטיבולי שליד רומא.
ב-1921 פרסמה את יצירתה הראשונה, הפואמה "גן ההזיות", שעליה חתמה בשם העט "יורסנאר" (כמעט היפוך של שם משפחתה).
ב-1928 פרסמה את "אלכסיי", שהיה הרומן הראשון שלה ואשר ניכרת בו השפעתו של אנדרה ז'יד.
ברומן זה מדובר במכתבו של מוזיקאי מפורסם לארוסתו, שבו הוא מתוודה כי הוא הומוסקסואל, ונפרד ממנה מתוך דאגה כנה לשלומה.
אחרי מות אביה ב-1929 בילתה יורסנאר את זמנה בחיי בוהמה בפריז ונסעה לשווייץ, לאתונה, לאיי יוון, לאיסטנבול ולבריסל.
היו לה פרשיות אהבים עם נשים, והיא התאהבה בסופר שהיה הומוסקסואל.
ב-1937 פגשה בגרייס פריק, מתורגמנית אמריקנית שהפכה למאהבתה.
ב-1939 נסעה לארצות הברית על פי הזמנתה של פריק, ושימשה כמרצה לספרות בניו יורק.
ב-1942 עקרה אל האי מאונט דזרט שבמדינת מיין, ולימדה ספרות צרפתית עד 1949. ב-1951 פרסמה את הנובלה "זכרונות אדריאנוס", שזכתה להצלחה מיידית.
בנובלה זו מתארת יורסנאר את חייו ומותו של אדריאנוס, אחד משליטיה הנאורים של האימפריה הרומית, הכותב מכתב ארוך אל נכדו המאומץ והקיסר העתידי, מרקוס אורליוס.
יורסנאר, שכתבה בצרפתית, פרסמה נובלות, מאמרים ופואמות, והותירה את זיכרונותיה בשלושה כרכים.
ב-1980 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הצרפתית.
היא בילתה את מרבית חייה בעיירה נורת'איסט הארבור (באי מאונט דזרט שבמדינת מיין), ושם הוקם מוזיאון המוקדש לזכרה.
אלכסיי (1928), תרגום: אביבה ברק, הוצאת זמורה ביתן, 1983
מעות של חלום (1934), תרגמה מצרפתית סביונה מאנה, הוצאת מחברות לספרות, 2010
זכרונות אדריאנוס (1951), תרגום: אירית עקרבי, הוצאת זמורה ביתן, 1987
היצירה בשחור (1968), תרגום: אביטל ענבר, הוצאת זמורה ביתן, 1988
כמים הזורמים (1982) תרגום: יורם ברונובסקי, הוצאת זמורה ביתן, 1992
מרגריטה (Margarita) היא משפחת קוקטיילים על בסיס טקילה המנוערים בשייקר או מעורבלים בבלנדר עם קרח.
הגרסה המעורבלת ידועה בשם "מרגריטה קפואה".
הקוקטייל הקלאסי מוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי ובגרסתו הרשמית מורכב מחמישים מיליליטר טקילה 100% אגבה, 20 מיליליטר ליקר קואנטרו ו-15 מיליליטר מיץ ליים סחוט טרי, אך בברים שונים משתמשים במינונים שונים בהתאם לטקילה בה משתמשים ולהעדפת הבר.
בנוסף ישנן וריאציות הכוללות פירות שנטחנים בממחה עם קרח, טקילה וקואנטרו.
מרגריטה קפואה (Frozen Margarita) היא מרגריטה המוגשת כברד ומורכבת מרכזי פרי טבעיים, טקילה וליקר תפוזים.
מרגריטה מעושנת (Smokey Margarita) כוללת למרכיבי המרגריטה הקלאסית גם 15 מ"ל מסקל, 45 מ"ל טקילה במקום 60 מ"ל וכתר המלח עשוי ממלח מעושן.
ישנן גרסאות שונות באשר לזהותה של "אותה מרגרט" על שמה קרוי הקוקטייל.
על פי אחת מהן, מדובר בכוכבנית מרג'ורי קינג ("מרגרט"), שבתקופת היובש של שנות ה-30 נהגה לחצות את הגבול מקליפורניה למקסיקו כדי שתוכל ללגום מהקוקטייל.
גרסה אחרת מספרת על דייוויד דניאל ("דני") נגרטה, שטען כי רקח את הקוקטייל בשנת 1936 בעיר טוואקאן שבמקסיקו, עבור חברתו מרגריטה, שאהבה משקאות מלוחים במיוחד.
גרסה נוספת מייחסת את המצאת המרגריטה לדון קרלוס אורוסקו, שטען כי יצר את המשקה בשנת 1941 ב־Hussong's Cantina בעיר אנסנדה, והגיש אותו לבתו של שגריר גרמניה, ששמה היה מרגריטה.
ברמן נוסף, פרנסיסקו ("פנצ'ו") מוראלס, סיפר כי רקח את המרגריטה בטעות בשנת 1942, כאשר לקוחה ביקשה ממנו להכין קוקטייל בשם "מגנוליה", והוא לא זכר את המתכון ויצר משקה חדש.
בארצות הברית הפכה המרגריטה לפופולרית מאוד החל משנות ה־50 של המאה ה־20, כאשר הופיעה בפרסומות, סרטים ושירי פופ.
בתחילה נחשבה למשקה מסיבות קליל ונגיש, שנצרך בעיקר בהקשרים בלתי־רשמיים.
עם השנים, ובעיקר משנות ה־80 וה־90, חל שינוי תדמית - המרגריטה החלה להופיע במסעדות שף ובתפריטים של ברים יוקרתיים.
שינוי זה התרחש במקביל להתחזקות מותגי טקילה "פרימיום", שהשקיעו בשיווק של הקוקטייל כסמל לאיכות, תרבות ומורשת מקסיקנית.
כך הפכה המרגריטה ממשקה פופולרי בלבד לסמל של צריכה תרבותית מודעת, בעלת ערך חברתי וכלכלי מובהק.
התפיסה של קוקטיילים כאמצעי לתקשורת חברתית איננה ייחודית למרגריטה.
כבר ביומני מסע מן המאה ה־17 תועדו משקאות מעורבבים, כמו פונץ', ששימשו לחיזוק קשרים חברתיים בין נוסעים, מתיישבים ואנשי צוות באיים הקריביים.
חוקרת התרבות אנה בוסקו (Anna Bosco) מציינת כי פונץ' הוגש לא רק למטרות רפואיות, אלא גם לשם יצירת תחושת קהילתיות, הפגת מתחים וסימון של טקסי מעבר – תפקידים שניתן לזהות גם במרגריטה בעידן המודרני.
העובדה שאי קריבי בשם "מרגריטה" מופיע ברשומות ההיסטוריות רק מדגישה את הקשר התרבותי והסימבולי שבין שמות של קוקטיילים, מקום וזהות.
המרגריטה הפכה לאייקון תרבותי בארצות הברית לא רק בזכות טעמה ונוכחותה במדיה, אלא גם כמשקה המזוהה עם אווירת חופש, נופש ורוח קיץ.
השיר "Margaritaville" של ג'ימי באפט משנת 1977 הפך אותה לסמל תרבותי מובהק של אורח חיים רגוע ובילוי קליל.
הפופולריות של המרגריטה גברה גם בתקופת היובש, אז אמריקאים רבים נסעו למקסיקו כדי לשתות אלכוהול, ובין המשקאות שגילו שם הייתה המרגריטה.
קוקטייל מרגריטה קלאסי מכיל בממוצע 11.55% אלכוהול בנפח (ABV), עם טווח שנע בין 10.58% ל־12.53%.
כמות האלכוהול הטהור בכל מנה הוערכה ב־0.86 אונקיות (כ־25 מ"ל), מה ששקול לכ־1.43 מנות אלכוהול סטנדרטיות על פי ההגדרה האמריקאית.
מרגריט דונאדיו הייתה סופרת, תסריטאית ובמאית סרטים צרפתייה.
מרגריט דיראס נולדה בגיה דהן שבהודו-סין הצרפתית (כיום וייטנאם) בשם מרגריט דונדייה (את שם העט 'דיראס' אימצה לעצמה בהשראת כפר בצרפת שבסמוך אליו רכש אביה פיסת אדמה שקיווה להתגורר בה בשארית חייו), לאחר שהוריה נענו להצעה של הממשלה הצרפתית שעודדה אנשים לעבוד בקולוניות.
אביה של דיראס נפל למשכב זמן מועט אחרי בואם, ושב לצרפת, שם הוא הלך לעולמו.
לאחר מותו נותרה אימה שהייתה מורה בהודו-סין עם שלושת ילדיה.
המשפחה חיה בדלות יחסית לאחר השקעת נפל באחוזה מבודדת באזור האגררי של קמבודיה.
החיים הקשים שהמשפחה התנסתה בהם במהלך תקופה זו הותירו את חותמם על פועלה האומנותי המאוחר של דיראס.
דיראס הצעירה סבלה מהתעללות מילולית ופיזית מצד אימה ואחיה הגדול, וגדלה בבית שבו, לדבריה, איש לא חייך.
בהיותה בת 17 חזרה דיראס לצרפת, ארץ הולדתם של הוריה, שם היא החלה את לימודיה לתואר ראשון במתמטיקה.
במהרה היא נטשה את המתמטיקה לטובת לימודי מדע המדינה ואחרי כן משפטים.
לאחר שהשלימה את לימודיה ב-1935, היא נהפכה לפעילה ב־PCF (המפלגה הקומוניסטית הצרפתית) והייתה פעילה במחתרת.
מרגריט דיראס היא מחברתם של ספרים, מחזות, סרטים וסיפורים קצרים רבים, בכללם רב המכר האוטוביוגרפי L'Amant משנת 1984, שתורגם לאנגלית כ-The Lover ולעברית כ"המאהב".
הטקסט זכה בפרס גונקור לשנת 1984. סיפור התבגרותה מופיעה גם בשלוש ורסיות אחרות: The Sea Wall.
גרסת הסרט של המאהב יצאה לאקרנים בשנת 1992 והופקה בידי קלוד ברי.
עבודות חשובות אחרות שלה כוללות את: "מודראטו קנטבילה", שאף נהפך לסרט הנושא אותו שם, Le Revissement de Lol V.
דיראס גם הייתה התסריטאית של הסרט הצרפתי מ־1959 הירושימה אהובתי, שביים אלן רנה.
הרומנים המוקדמים של דיראס הם קונבנציונליים למדי בצורתם (עמיתה ריימונד קינו ביקר את ה"רומנטיות" שלהם).
על כל פנים היא נעשתה נועזת יותר בניסוייה ב"מודראטו קנטבילה" ודלדלה את הטקסט לצורך הטיית כובד המשקל למה שלא נאמר.
היא קושרה לתנועת הספרות הצרפתית של "הרומן החדש", אף שהיא עצמה לא השתייכה לקבוצה ספרותית כלשהי.
סרטיה היו ניסויים באופיים, נמנעו ברובם משימוש סינכרוני בקול, השתמשו בקול לרמוז יותר מלספר.
הסיפור המתואר נחווה באמצעות דימויים שהקשר שלהם למה שנאמר ספק נוגע ספק אינו נוגע.
בשנת 1939 היא נישאה לסופר רובר אנטלם ובשנת 1942 נולד להם בן שמת בלידתו.
בשנת 1944 נאסר אנטלם ונשלח לבוכנוואלד.
בסוף מלחמת העולם השנייה הוא נמצא במחנה דכאו במצב ירוד, כשהוא על סף מוות.
דיראס טיפלה בו עד שהשתקם, אולם אחר כך הם התגרשו והיא נישאה לסופר דיוניס מסקולו.
בשנת 1947 נולד להם בן, ז'אן מסקולו, העוסק בבימוי סרטים ובעריכת ספרים.
הזוג התגרש ב-1956. את פרשת טיפולה באנטלם היא כתבה בסיפרה "הכאב".
חייה הבוגרים של דיראס לא היו קלים.
על אף הצלחתה כסופרת, היא סבלה במשך תקופות ארוכות מאלכוהוליזם.
היא נפטרה בדיז'ון בגיל 81 מסרטן גרון ונקברה בבית הקברות מונפרנאס.
על קברה מופיעות האותיות MD בלבד.
ימים תמימים בצמרות העצים: תסכית ; עיבוד: מרים די-נור.
תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978
הירושימה אהבתי : תסריט ודיאלוגים; סרט בבימויו של אלן רנה / מארגריט דיראס ; מצרפתית: אביטל ענבר.
תל אביב: ספרית מעריב, 1988. מהדורה מחודשת - מצרפתית: גיא אלחנן, הוצאת כרמל, 2014
סכר נגד האוקיינוס השקט; מצרפתית: מרים טבעון.
עיניים כחולות שיער שחור; מצרפתית: אביטל ענבר.
תל אביב : ספרית מעריב, הקיבוץ המאוחד, 1988
הגן הציבורי; עיבוד של מחזה שעלה בתיאטרון הסימטה, בתרגום ובימוי של ניקול קסל, 1989
גשם קיץ; מצרפתית: עידו בסוק.
תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996
לכתוב / מותו של הטייס האנגלי / שבי הקסם של לול.
שטיין / סגן הקונסול, תרגמה מצרפתית והוסיפה אחרית דבר נורית פלד-אלחנן, הוצאת כרמל, 2004
מחברות המלחמה, תרגמה מצרפתית: חגית בת-עדה.
המאהב (תרגום חדש); מצרפתית: רמה איילון.
תל אביב: מחברות לספרות, 2013
אורליה שטיינר / מצרפתית: מאיה מיכאלי, הוצאת רסלינג, 2014
שיעור הפסנתר, מודראטו קנטבילה (תרגום חדש), מצרפתית: רמה איילון.
תל אביב: מחברות לספרות, 2015
אמילי ל', מצרפתית: רמה איילון, ספריית רות, 2023
Moderato Cantabile, 1977) הסרט "מודרטו קנטבילה", בבימוי פיטר ברוק עם ז'אן-פול בלמונדו וז'אן מורו בתפקידים הראשיים, בשנת 1960.
מרגריטה מסבויה, מלכת איטליה (איטלקית: Margherita di Savoia; 20 בנובמבר 1851 - 4 בינואר 1926), הייתה אשתו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
מרגריטה מריה תרזה ג'ובנה מסבויה נולדה ב-20 בנובמבר 1851 בטורינו, והייתה בתם של הנסיך פרדיננדו מסבויה, דוכס ג'נובה ואליזבת, נסיכת סקסוניה.
מצד אביה הייתה מרגריטה נכדתם של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה.
מצד אמה הייתה מרגריטה נכדתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה.
מרגריטה נישאה באפריל 1868 לבן-דודה אומברטו, נסיך הכתר של איטליה.
בשנת 1869 נולד בנם היחיד של בני הזוג, לימים המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
(יש הטוענים כי סיבת היותו של ויטוריו אמנואלה קטן קומה נעוצה בעובדה שהוריו היו בני דודים).
בינואר 1878 ירש אומברטו את כס המלוכה האיטלקי והוכרז כאומברטו הראשון, מלך איטליה, ומרגריטה הוכרזה כמלכת איטליה.
בשנת 1900 נרצח אומברטו על ידי מתנקש והמלכה מרגריטה הפכה ל של איטליה.
מרגריטה ייסדה רבים ממוסדות התרבות באיטליה, בהם בית דנטה.
כמו כן היא הייתה פטרונית של מוסדות צדקה רבים, ובראשם הצלב האדום האיטלקי.
פיצה מרגריטה נקראה על שמה בשנת 1906 וזאת משום שמרכיביה מסמלים את צבעי הדגל האיטלקי (עגבניות - אדום, בזיליקום - ירוק וגבינה - לבן).
המלכה הואשמה בכך שגילתה אהדה לתנועה הפאשיסטית בראשית ימיה.
ארבעת מנהיגי התנועה הפאשיסטית ובתוכם אמיליו דה בונו ואיטלו באלבו נפגשו עימה בשנת 1922 כדי לקבל את ברכתה בטרם פתחו במצעד על רומא.
על פי המיתוס, פיצה מרגריטה נקראה על שמה, כשבשנת 1889 השף רפאלה אספוזיטו הכין את הפיצה לכבוד ביקורה בנאפולי.
הוא שילב בה את הצבעים הלאומיים שבדגל איטליה: אדום – עגבניות, ירוק – בזיליקום ולבן – מוצרלה.
יש ספקות לגבי אמיתות המיתוס, וככל הנראה פיצה מרגריטה הייתה קיימת בנאפולי עוד לפני כן.
המלכה מרגריטה הייתה חובבת טיפוסי הרים, וכמה רכסים בהרי העולם השונים נקראים על שמה.
מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה , הייתה אשתו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
מרגריט נולדה ב-13 באפריל 1350, והייתה בתם של לואי לה מאל, רוזן פלנדריה ושל מרגרט מבראבנט.
בהיותה בת שבע שנים בלבד, השיא אותה אביה לפיליפ דה רובר, נכדו ויורשו של אודו הרביעי, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1361 מת פיליפ דה רובר, ועם מותו דוכסות בורגונדיה עברה בירושה לז'אן השני, מלך צרפת.
בשנת 1363 מסר ז'אן השני, מלך צרפת את דוכסות בורגונדיה לפיליפ, בנו הצעיר, שהפך לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1369 נישאה מרגריט השלישית לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1384, עם מות אביה, לואי לה מאל, רוזן פלנדריה, היא ירשה את רוזנות פלנדריה בשיתוף עם בעלה, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1404 מת בעלה, ובנם הבכור ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה עלה לשלטון במקומו.
על פי ההיסטוריון הצרפתי פרנסואה גיזו, אביה של מרגריט, לואי לה מאל, רוזן פלנדריה, לא אבה להשיא אותה לצרפתי, משום שרצה לשמור על קשרי ידידות עם אנגליה.
אך אמו של לואי לה מאל, מרגריט הראשונה מבורגונדיה, שהייתה בתו של פיליפ החמישי, מלך צרפת השפיעה על בנה להשיא את בתו לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
ב-19 ביוני 1369 התחתנה מרגריט עם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
מרגריט מבורגונדי, דוכסית בוואריה (1374–1441), התחתנה עם וילהלם השני, דוכס בוואריה
קתרין מבורגונדי (1378–1425), התחתנה עם לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה
בון (1379–1399) הייתה מאורסת לז'אן הראשון, דוכס בורבון
מארי מבורגונדי, דוכסית סבויה (1386–1422), התחתנה עם אמדאו השמיני, דוכס סבויה
מרגריט השנייה, רוזנת פלנדריה (Marguerite II de Flandre או Marguerite de Hainaut; 2 ביוני 1202 - 10 בפברואר 1280) הייתה בתם הצעירה של בלדווין התשיעי, רוזן פלנדריה (שהיה גם רוזן אנו בשם בלדווין השישי) ושל מארי משמפאן.
אביה יצא למסע הצלב הרביעי לפני לידתה, ואמה הצטרפה אליו שנתיים לאחר מכן.
אחרי מות אמה ב- 1204 ומות אביה בשנה שלאחריה, מרגריט ואחותה הבכורה ז'אן הועברו להשגחתו של דודן, פיליפ מנאמור עד 1208 כאשר העביר אותן לחצרו של פיליפ השני, מלך צרפת.
ב-1212, בהסכמתו של פיליפ השני, מלך צרפת מרגריט נישאה ל בושאר הרביעי מאוון, שהיה מושל אנו ואשר בתוקף תפקידו זה שימש כאפוטרופוס וכמורה של מרגריט.
אחותה ז'אן, שהתקנאה במרגריט על כך שנישואיה הבטיחו לה ירושה גדולה, ניסתה לבטל נישואים אלה בטענה שמרגריט הייתה בת עשר שנים בלבד, ולכן לא היה בכוחה להשלים את נישואיה.
מבלי לחקור הרבה בדבר, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי גינה את נישואיה של מרגריט, אם כי לא ביטל אותם.
בושאר ומרגריט המשיכו בחייהם המשותפים והביאו לעולם שלושה ילדים, אך ז'אן לא ויתרה והביאה למעצרו של בושאר ב- 1219. הוא שוחרר ב-1221 בתנאי שיסכים להיפרד ממרגריט.
ז'אן שכנעה את מרגריט להינשא לגיום השני מדאמפייר, שהיה אציל משמפאן.
מנישואים אלה נולדו שני בנים: גיום וגי דה דאמפייר (מאוחר יותר, גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה).
עם מותה של ז'אן ב-1244, מרגריט הפכה לרוזנת פלנדריה ולרוזנת אנו.
מצב זה גרם לשערורייה משום שמרגריט הייתה עדיין נשואה לבושאר.
פרץ מאבק בין שני הבעלים בדבר חוקיותם של הילדים - מאבק שנמשך עשרות שנים וגרם למלחמות הירושה של רוזנות פלנדריה ושל רוזנות אנו.
ב-1246, לואי התשיעי, מלך צרפת, ששימש כבורר בין הצדדים, נתן לילדיו של גיום השני מדאמפייר את הזכות לרשת את רוזנות פלנדריה, ולילדיו של בושאר הרביעי מאוון את הזכות לרשת את רוזנות אנו.
ב-1253 התעוררו שוב בעיות: ז'אן הראשון, רוזן אנו, שהיה בנו בכורו של בושאר, שכנע את ויליאם השני, רוזן הולנד וזיילנד לכבוש את רוזנות אנו וחלקים של רוזנות פלנדריה שהיו סמוכים לגבולות האימפריה הרומית הקדושה.
התפתחה מלחמת אזרחים שבסופה בקרב ואלקרן כוחותיו של ז'אן הראשון, רוזן אנו הביסו את אלה של בני משפחת דאמפייר ולקחו אותם בשבי.
מרגריטה פילוסופיקה, היא אנציקלופדיה כללית המכילה את הידע האנושי שהיה קיים בימי הביניים המאוחרים.
היא נכתבה בשפה הלטינית על ידי גרגור רייך בין השנים 1489–1496 וראתה אור לראשונה בשנת 1503 בגרמניה.
עבודה זו נועדה להעניק לסטודנטים באוניברסיטאות את הידע הבסיסי בשבע האמנויות החופשיות הכוללות את הטריוויום - "שלוש הדרכים": דקדוק, רטוריקה ולוגיקה ואת הקוארדיוויום - "ארבע הדרכים": אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה ומוזיקה.
כמו כן ישנה התייחסות בפרקים השונים למדעי הטבע ולפילוסופיה של המוסר.
חשיבותה נובעת אף מהאפשרות להבין את תוכנית הלימודים של האוניברסיטאות באותה עת, שדגלו בלימודי שבע האמנויות החופשיות, כתנאי להתקבלות הסטודנטים ללימודי תאולוגיה, משפט ורפואה.
האנציקלופדיה יצאה לאור ב-11 מהדורות ושימשה סטודנטים רבים בכל רחבי אירופה למעלה מ-100 שנה.
אלכסנדר פון הומבולדט, חוקר טבע ומגלה ארצות גרמני, יליד המאה ה-18, אמר כי מרגריטה פילוסופיקה היא אנציקלופדיה שתרמה באופן משמעותי להפצת הידע.
האנציקלופדיה מחולקת ל-12 פרקים, בהם מופיעים עשרות רבות של חיתוכי עץ פרי יצירתם של אמנים אנונימיים, הכוללים תווים מוזיקליים מוקדמים, מפות, דימויים ואלגוריות מתחום האסטרונומיה, האסטרולוגיה, גוף האדם, זואולוגיה ועוד.
הטקסט נכתב במתכונת של דיאלוג הנערך בין סטודנט השואל שאלות לבין מורה המשיב על שאלותיו.
האי מרגריטה (בספרדית: Isla de Margarita) הוא האי הגדול ביותר בוונצואלה, הממוקם במדינת המשנה נואבה אספרטה.
האי ממוקם צפונית-מזרחית לוונצואלה, בים הקריבי.
באי ממוקמת בירת מדינת המשנה – העיר לה אסונסיון.
בשנת 1498 הגיע כריסטופר קולומבוס אל האי מרגריטה, והיה האירופאי הראשון שהגיע אל האי, אשר היה מיושב קודם לכן על ידי מתיישבים מקומיים משבט הגואיקרייס (Guaiqueries).
סביב חופי האי גילו המתיישבים הספרדים פנינים רבות, אשר היוו שליש מההכנסות שהגיעו לממשלה הספרדית ממושבותיה ביבשת אמריקה.
בשל חשיבותו הכלכלית של האי, ומחשש להתקפות שודדי ים בוצרו חופי האי.
בשנת 1675 נכבש האי לזמן קצר על ידי שודד הים רד לגס גריבס, אשר בזז את אוצרותיו.
בשנת 1814 זכה האי לעצמאות מספרד.
בשנת 1816 מונה סימון בוליבר כמפקד צבא הרפובליקה השנייה של ונצואלה בהיותו באי, והחל מהאי את מסעו לשחרור ונצואלה מהשליטה הספרדית.
שלושת האיים מרגריטה, קוצ'ה וקובאגואה מהווים את מדינת נואבה אספרטה.
האי מורכב משני חצאי אי המחוברים ביניהם במצר יבשה צר שאורכו 18 ק"מ.
אקלים האי יבש, והטמפרטורה הממוצעת באי נעה בין 24 ל-37 מעלות צלזיוס.
באי מתגוררים כ-440,000 תושבים, בעיקר במזרח האי, בבירת האי לה אסונסיון (28,500 תושבים), ובערים פורלמר (85,000 תושבים) ופמפטאר (50,000 תושבים).
הנקודה הגבוהה ביותר באי – סן חואן, שגובהה 920 מטרים, ממוקמת בחצי האי פאראגואצ'ואה במזרח האי.
הנקודה הגבוה ביותר במערב האי, בחצי האי מקנאו, היא פיקו דה מקנאו, שגובה 760 מטרים.
עיקר כלכלת האי מבוססת על התיירות.
האי מוגדר כאזור חופשי ממס ערך מוסף על מנת לעודד תיירות מקומית ותיירות זרה לאי.
באי כ-50 חופי רחצה, והוא מהווה אתר פופולרי לגלישת רוח.
מרגריטה דורוז'ון (נולדה ב-4 בספטמבר 1987) היא אתלטית ישראלית-אוקראינית.
הוריה עסקו אף הם באתלטיקה: אביה היה יודה פטיש ואמה הייתה שיאנית ברית המועצות בהטלת כידון.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבייג'ינג בשנת 2006 זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 57.68 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) היא ייצגה אוקראינה וסיימה במקום 28 בהטלת כידון בתוצאה של 56.74 מטר.
אזרחית ישראל, אלופה ושיאנית ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2014 ניצחה דורוז'ון בתחרות הטלת כידון בשיא ישראלי חדש של 61.34 מטר ובדצמבר אותה השנה היא קיבלה אזרחות ישראלית, עקב נישואיה למאמן אלכסיי בוגוסלבסקי.
בתחרות שנערכה בהדסה נעורים בסוף אפריל קבעה דורוז'ון בהטלת כידון שיא ישראלי חדש של 63.34 מטר.
במהלך טורניר גולדן ספייק שנערך באוסטרבה שבצ'כיה ב-26 במאי 2015, היא קבעה שיא ישראלי חדש נוסף של 63.85 מטר, ואת הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בתחרות סבב ליגת היהלום שהתקיימה באוסלו ב-11 ביוני באותה שנה היא קבעה שיא ישראלי חדש של 64.56 מטר (הנוכחי, 2020).
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיימה דורוז'ון במקום ראשון בתוצאה של 58.00 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי היא הגנה על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 61.78 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בסוף אוגוסט היא סיימה במקום 16 בתוצאה של 61.04 מטר.
במהלך עונת 2016 נפצעה דורוז'ון ולא הצליחה לחזור לכושר טוב.
בתחרויות הזמנה שקיים הוועד האולימפי כשבועיים לפני תחילת המשחקים האולימפיים נדרשה דורוז'ון להטיל את הכידון למרחק של לפחות 60 מטר אולם בניסיונה הטוב ביותר הצליחה להטיל את הכידון למרחק של 48.75 מטר בלבד ואיבדה את ההזדמנות להשתתף באולימפיאדה.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 55.77 מטר.
במכביה העשרים היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 63.07 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת בתחילת אוגוסט היא סיימה במקום 14 בהטלת כידון בתוצאה של 61.27 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה דורוז'ון במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 42.12 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי הגנה דורוז'ון על תוארה וזכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 48.63 מטר.
לדורוז'ון תואר ראשון בניהול ספורט מאוניברסיטת חרקוב.
מרגריט היגינס הול הייתה עיתונאית וכתבת צבאית אמריקאית.
היגינס סיקרה את מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, ומלחמת וייטנאם, ובזכות עבודתה קידמה שוויון זכויות לנשים ככתבות צבאיות.
להיגינס הייתה קריירה ארוכה בעיתון ניו יורק הראלד טריביון (1943–1963) ואחר כך כבעלת טור בעיתון ניוזדיי (1963–1965).
בשנת 1951 היא הייתה האישה הראשונה אשר זכתה בפרס פוליצר לכתיבה בענייני חוץ וזאת על סיקורה את מלחמת קוריאה.
היגינס נולדה בהונג קונג בעת שאביה, לורנס היגינס, עבד בחברת ספנות.
המשפחה שבה לארצות הברית בהיותה בת שלוש.
בשנתה הראשונה כתלמידה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי היא עבדה בעיתון הסטודנטים "הדיילי קליפורניאן" (The Daily Californian).
בתקופת לימודיה באוניברסיטה הייתה חברה באחווה נשית, גמא פי בטא אשר מטרתה העיקרית לעורר השראה להישגיות נשית.
בשנת 1941, לאחר שסיימה תואר ראשון בצרפתית בברקלי, היא המשיכה ללימודי תואר שני בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה.
נחושה להיות כתבת צבאית, בשנת 1944 היגינס שכנעה את הנהלת הניו-יורק הראלד טריביון לשלוח אותה לאירופה, לאחר שעבדה בעיתון במשך שנתיים.
לאחר שהוצבה בלונדון ובפריז, היא הועברה במרץ 1945 לגרמניה.
היא הייתה עדה לשחרור מחנה הריכוז דכאו בחודש אפריל 1945 וזכתה לאות מערכה של צבא ארצות הברית בעבור הסיוע בעת כניעת אנשי האס אס שהיו שומרי המחנה.
היא סיקרה את משפטי נירנברג ואת הסגר שהטילה ברית המועצות על ברלין.
בשנת 1950, היגינס מונתה לכתבת הראשית של ההראלד טריביון בטוקיו.
זמן קצר לאחר הגיעה ליפן פרצה מלחמת קוריאה והיא הייתה אחת הכתבים הראשונים שהגיעו לאזור המלחמה.
ב-28 ביוני 1950 היגינס ושלושה מעמיתיה היו עדים להפצצת גשר האנגאנג בסיאול ונלכדו על גדתו הצפונית של נהר ההאן.
הם חצו את הנהר בדוברה ולמחרת הגיעו למטה צבא ארצות הברית בסוואן.
זמן קצר אחר כך היגינס קיבלה הוראה לצאת מתחומי קוריאה בפקודת גנרל וולטון ווקר, אשר טען כי מקומן של נשים איננו בחזית ולצבא אין זמן כדי לדאוג לתנאי מגורים המתאימים לנשים.
היגינס פנתה אישית למפקדו של ווקר, הגנרל דאגלס מקארתור, אשר שלח לבסוף מברק למערכת העיתון הראלד טריביון ובו קבע: "האיסור על כתבות נשים בקוריאה בוטל.
מרגריט היגינס זוכה להערכה מקצועית רבה על ידי כולם".
אירוע זה היה בבחינת פריצת דרך משמעותית לכתבות צבאיות.
כתוצאה מעבודתה העיתונאית בקוריאה היגינס חלקה עם עוד חמישה עיתונאים גברים את פרס פוליצר לשנת 1951 לכתיבה בענייני חוץ.
בשנת 1952 היא התחתנה עם ויליאם אוונס הול, מייג'ור גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, אותו פגשה בעת עבודתה כראש מערכת העיתון הראלד טריביון בברלין.
בתם הראשונה, אשר נולדה בשנת 1953, נולדה פג ונפטרה בהיותה בת חמישה ימים.
היגינס המשיכה לדווח על חדשות חוץ כל חייה וראיינה במהלך עבודתה אישים רבים ובהם פרנסיסקו פרנקו, ניקיטה חרושצ'וב וג'ווהרלל נהרו.
בשנת 1954 היא הייתה העיתונאית הראשונה לבקר בברית המועצות לאחר שהוקלו ההגבלות שהטיל משטר סטלין על סיקור עיתונאי.
בשנת 1955 היא יסדה וניהלה את מערכת עיתון ההראלד טריביון במוסקבה.
בשנת 1963 היא עברה לעבוד בעיתון ניוזדיי ונשלחה לסקר את מלחמת וייטנאם.
היא ביקרה בכפרים רבים וראיינה את רוב הדמויות המרכזיות שהיו מעורבות במערכה.
על ניסיונה בווייטנאם היא כתב ספר "סיוט וייטנאם שלנו".
בעודה עובדת בשלהי 1965, היגינס נדבקה בשושנת יריחו, מחלה שהובילה למותה ב-3 בינואר 1966, בגיל 45, בוושינגטון הבירה.
היא נקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד בעלה לוטננט גנרל ויליאם אוונס הול.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 נשים החלו לקבל תפקידים רבים יותר בשוק העבודה בארצות הברית, אולם עיתונאות נותרה מקצוע הנשלט על ידי גברים.
עיתונאיות סבלו אפליה מינית וההזדמנויות לנשים להשתלב במקצוע זה היו מועטות והוגבלו בעיקר לכתיבה על נשים והמיועדת לנשים.
בתוך תחום העיתונאות, תחום הכתיבה הצבאית היה תחום גברי כמעט לחלוטין ומספר הנשים שסיקרו קרבות ומלחמות היה זניח.
כך, במלחמת העולם הראשונה כולה הייתה אישה אחת בלבד אשר הורשתה על ידי צבא ארצות הברית לסקר את המלחמה.
על רקע זה היגינס בולטת כאשת מקצוע אשר קיבלה הכרה ופרסום בגיל צעיר.
אף על פי שאת מלחמת העולם השנייה סיקרו למעלה מ-130 כתבות צבאיות, שהיוו מיעוט קטן בין אלפי כתבים צבאיים גברים, דמותה של היגינס בולטת ביניהן.
לפרסומה תרמו ארבעה ספרים אותם כתבה על חייה וניסיונותיה כעיתונאית.
בספריה תארה בין היתר את מטרותיה המקצועיות, את תכונות האופי שתרמו לדעתה להצלחתה ואת המידה שבה לדעתה סבלה מאפליה בעיתון שבו עבדה, בצבא ובין עמיתיה למקצוע.
היסטוריונים רבים הסתמכו על תאוריה את מלחמת קוריאה, המלחמה הקרה, מלחמת וייטנאם ועיתונאות נשית.
העובדה שהיגינס לא היססה להתעמת עם הפיקוד העליון של צבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, בעת שניסו להרחיקה מקו החזית ומן המדינה בכלל, כל זאת בעת שהייתה בת 29, תרמו לתדמיתה כאישה עזת נפש וחדורת מטרה.
התעקשותה להישאר בקוריאה ולסקר את המלחמה פורסמה במגזין ניוזוויק.
בספרה על מלחמת קוריאה, אשר היה לרב מכר, היא אף מתארת עצמה כמי שתעשה הכל למען העבודה העיתונאית, תוך התעלמות מקידום אינטרסים אישיים.
הספר אף מעלה שאלות קשות על היבטים אכזריים במלחמה ועל תוצאות ההשפעה הסובייטית בדרום מזרח אסיה, דבר שהוסיף לדמותה כאישה חכמה, המנתחת מצבים באופן מעמיק.
היגינס לא היססה להגיע לקו החזית, הפגינה בעבודתה מחשבה עצמאית והבנה מעמיקה של הסכסוכים אותם סיקרה.
כל זאת בזכות הקדשת מלוא חייה הבוגרים למקצוע העיתונות.
עם זאת, מספריה היא גם מצטיירת כדמות קרה לעמיתיה, תחרותית מאוד ואפילו גסת רוח כאשר רצונה אינו ניתן לה.
ב-14 בספטמבר 2002 פרסם שרות הדואר הפדרלי בול לזכרה של מרגריט היגינס בערך נקוב של 37 סנט.
הבול הופץ לראשונה בכנס השנתי של הוועידה הלאומית של עיתונאים מקצועיים בארצות הברית כחלק מסדרת בולים על נשים בעיתונות.
ב-2 בספטמבר 2010 ממשלת קוריאה הדרומית העניקה לה לאחר מותה את אות השרות הדיפלומטי.
בטקס שנערך בסיאול קיבלו בתה ונכדה את האות אשר ניתן להיגינס על אומץ ליבה בפרסומיה על מאבק ההישרדות של קוריאה הדרומית בתחילת שנות החמישים.
לאחר מותה התפרסמו בעיתונות האמריקאית מאמרים רבים הסוקרים את עבודתה ותרומתה לעיתונות ולמעמדן של נשים במקצוע זה.
דמותה ועבודתה של היגינס זכו אף למחקר אקדמי במספר עבודות מחקר לתואר שני ולתואר שלישי.
מרגריט שארלוט דוראן הייתה שחקנית תיאטרון צרפתייה, עיתונאית, וסופרג'יסטית מובילה.
מרגריט דוראן נולדה במשפחה במעמד הבינוני ונשלחה ללמוד במנזר קתולי.
לאחר סיום בית ספר יסודי, התקבלה לקונסרבטוריום של פריז ואחריו הצטרפה ל-Comedie Francaise, אחד מהתיאטראות הוותיקים בצרפת .
ב-1888 ויתרה על קריירה בתיאטרון כדי להינשא לעורך דין צעיר ומצליח בשם ז'ורז' לאגר.
הוא היה מקורב לקצין צבא בעל שאיפות פוליטיות, ז'ורז' בולנז'ה, ודרכם התוודעה מרגריט לעולם הפוליטיקה הרדיקלית.
היא החלה בכתיבת פרסומים עבור בולנז'ה והתנועה ה"בולנז'יסטית".
נישואיה לא החזיקו מעמד ובשנת 1891 התגרשה והחלה לעבוד ב"לה פיגרו".
בשנת 1896, שלח אותה העיתון לקונגרס הפמיניסטי הבינלאומי, לכאורה כדי לכתוב מאמר הומוריסטי.
הכנס השפיע עליה מאוד ושנה לאחר מכן, ב-9 בדצמבר 1897, דוראן ייסדה עיתון יומי פמיניסטי בשם "הקלע" (La Fronde).
עיתון זה היווה המשך לעיתונה של הוברטין אוקלר (Hubertine auclert: La Citoyennenne)
בעיתון של דוראן עבדו רק נשים, בכל המקצועות, תמורת שכר שווה לזה של עמיתיהם בעיתונים אחרים.
בתכניו הטיף למען זכויות נשים, כולל זכותן להיות חברות בלשכת עורכי הדין וכן ללמוד בבית הספר לאמנויות (Ecole des beuax arts).
במאמריו הראשיים דרש גם את זכותן של נשים להימנות על לגיון הכבוד ולהשתתף בדיונים פרלמנטריים.
הכתבות שלו היו הראשונות להיות נוכחות במקומות אלו מתוקף תפקידן.
ב-1907 ארגנה קורס לנשים עובדות, סייעה בייסוד איגודים מקצועיים לנשים עובדות וב-1910, ארגנה רשימת מועמדות לבחירות לרשות המחוקקת (כולל עצמה).
סייעה בהקמת תוכנית שהות עבור עיתונאיות ב-Pierrefonds במחוז פיקארדי.
הייתה פעילה למען זכות נשים לעבוד, ותמכה בהקמת מספר איגודים מקצועיים לנשים.
דוראן, נחושה במאבקה עבור שוויון נשים, הייתה אישה בעלת סגנון ואלגנטיות והייתה מפורסמת בטיוליה ברחובות פריז עם חיית המחמד שלה, אריה בשם "טיגר".
הייתה הכוח המניע בהקמת בית קברות לחיות מחמד Cimetière des Chiens בפרבר של פריז Asnières-sur-Seine שבו האריה שלה נטמן בסופו של דבר.
האקטיביזם שלה משך יחס של כבוד חסר תקדים לפמיניזם בצרפת ובאירופה.
לאורך הדרך, ליקטה אוסף עצום של מאמרים בנושא נשים, אותם העבירה לממשלה ב-1931. בשנה שלאחר מכן, נפתחה בפריז ספריית מרגריט דוראן, שנותרה עד היום אחד המקורות הטובים ביותר בעולם למחקר בפמיניזם ובהיסטוריה של נשים.
פרטים אודות מרגריט דוראן ניתן למצוא בשפה האנגלית בספרה של פרופסור מרי לואיז רוברטס האמריקאית, מ-2002, Disruptive act: The new woman in fin de siecle France.
מרגריט מצרפת, דוכסית ברי , הייתה בתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת ואשתו של אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה.
מרגריט נולדה בשאטו סן-ז'רמן-א-ליי, לפרנסואה הראשון, מלך צרפת ולקלוד, נסיכת צרפת, בתם של לואי השנים עשר, מלך צרפת ואן מברטאן.
מרגריט הייתה קרובה מאוד לדודתה מרגריט מנווארה ולגיסתה קטרינה דה מדיצ'י.
לקראת סוף שנת 1538 סיכמו אביה וקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שמרגריט תתחתן עם בנו של קרל - פיליפ מאוסטריה, אולם בסופו של דבר ההסכם בוטל והנישואים לא התקיימו.
ב-29 באפריל 1550 קיבלה מרגריט את התואר דוכסית ברי.
בשלום קאטו-קמברזי שנחתם בשנת 1559 בין צרפת לספרד, סוכם על החזרת דוכסות סבויה לאמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, ועל נישואיו עם מרגריט.
ב-30 ביוני אותה שנה נפצע אחיה אנרי השני, מלך צרפת באורח קשה, במהלך תחרויות אבירים שהתקיימו במהלך חתונת בתו אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת לפליפה השני, מלך ספרד כפי האמור בחוזה.
בעקבות כך נערך טקס החתונה של מרגריט בכנסייה קטנה סמוכה ב-9 ביולי בהשתתפות אורחים מעטים, ולמחרת מת אנרי השני מהרעלת דם.
למרגריט ובעלה נולד רק ילד אחד - קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, וב-15 בספטמבר 1574 מתה מרגריט בארמונה בטורינו.
מרגריטה אורטגה ולדס (בספרדית: Margarita Ortega Valdés; 1871, סונורה – 23 בנובמבר 1913, מקסיקלי) הייתה מומחית כלי נשק, צלפית, אחות, שליחה ומרגלת מקסיקנית, והחיילת המגוניסטית הידועה ביותר.
אורטגה נולדה למשפחה עשירה במדינת סונורה במקסיקו, להורים דולורס ולדס ופבלו אורטגה.
המשפחה עברה לבאחה קליפורניה בשנת 1891, שם כעבור שנה, בטקאטה (Tecate), אורטגה נישאה לפסקואל גורטר.
לזוג נולדה בת, רוסאורה גורטרי אורטגה, זמן קצר לפני מותו של פסקואל.
אורטגה נישאה בשנית, למנואל דמארה, בנו של אנטוניו דמארה.
ב-1911, אורטגה הצטרפה לשורות המפלגה הליברלית המקסיקנית, ונלחמה - עם בתה רוסאורה לצידה - עם המהפכנים במרד נגד פורפיריו דיאס..
לזמן קצר המורדים אך הצליחו לקבל שלטיה על עיירת הגבול מקסיקלי.
הלחימה באזור נמשכה ובשנת 1913, מרגריטה אורטגה נלכדה בשבי המיליציה המקסיקנית.
הן נאלצו לצאת לצעדה ארוכה במדבר, והושארו שם ללא אוכל או מים.
השתיים הצליחו להגיע למקום מקלט בפיניקס שבאריזונה, אך רוסאורה מתה מפצעיה לאחר זמן קצר.
כשאורטגה יצאה למשימה נוספת בסונורה, היא נלכדה שוב, והפעם העמידו אותה בכלוב בכיכר הכפר, שם הכו אותה והשפילו.
אך היא סירבה לבגוד בחבריה למהפכה, וכעבור ארבעה ימי עינויים, הוצאה להורג.
מרגריטה יוסיפובנה אליגר הייתה משוררת יהודייה-רוסייה, מתרגמת, ועיתונאית.
מרגריטה נולדה באודסה למשפחה יהודייה של עובדי משרד; שם המשפחה האמיתי היה זליגר .
בהיותה נערה עבדה במפעל כימי.
מ-1934 עד 1937 היא למדה ב"מכון לספרות על שם מקסים גורקי".
הנושאים העיקריים של שירתה המוקדמת היו הגבורה של העם סובייטי בתקופת התיעוש (שנת לידה, 1938; מסילת הברזל, 1939; אבנים ודשא, 1940) ובמהלך מלחמת העולם השנייה (מילים, 1943).
השיר המפורסם ביותר שלה הוא "זויה" (1942), שכתבה על זויה קוסמודמיאנסקיה, נערה צעירה שנרצחה בידי הנאצים.
שיר זה היה אחד השירים הפופולריים ביותר בעידן הסובייטי.
מ-1940 עד 1950, שירתה של אליגר אופיינה בשילוב של אופטימיות ("הרי לנין", 1953), ושירים בהם אליגר ניסתה לנתח את המצב במדינה בה חיה באופן מציאותי ("ניצחונך", 1944 - 1945).
ב-1956, בכינוס של חרושצ'וב עם האינטליגנציה הוא נזף בכותבים על התערבות במערכת הפוליטית.
יצוין, כי אליגר הייתה הסופרת היחידה שדברה נגדו באירוע.
לאחר פרישתו, הוא התנצל בפניה על התנהגותו.
אליגר כתבה מספר מסות ומאמרים על ספרות רוסית ורשמים מנסיעותיה ("על שירה ומשוררים", 1980; "החזרה מצ'ילה", 1966).
בעלה הראשון היה המלחין קונסטנטין מקארוב-רקיטין, שנהרג בחזית ליד ירצבו ב-1941, לאחר מותו של בנם הפעוט (ביתם טטיאנה [1940-1974] הייתה למשוררת ומתרגמת), טרגדיה כפולה שהשאירה אותה מוכת אסון.
בשנה שלאחר מכן היא ניהלה רומן עם הסופר אלכסנדר פדייב; ממנו נולדה בתה מריה, שנישאה להנס מגנוס אנצנסברגר והתגוררה בחו"ל במשך עשרים שנה, והתאבדה זמן קצר לאחר שחזרה לפרק זמן קצר לרוסיה ב-1991. בעלה השני והאחרון של אליגר היה פקיד הוועד המרכזי איגור צ'רנוצן (1918–1990).
היא שרדה את מותם של הבעלים והילדים, שנפטרו זמן קצר לאחר בתה מריה אנצנסברגר.
מרגריטה אליגר נקברה בפרדלקינו בסמוך לבנותיה.
מרגריטה, נסיכת בורבון-פארמה (באיטלקית: Margherita di Borbone-Parma; 27 בדצמבר 1849 – 29 בינואר 1893), הייתה בתו של קרלו השלישי, דוכס פארמה ואשתו של קרלוס, דוכס מדריד.
מרגריטה נולדה ב-27 בדצמבר 1849 בלוקה, לקרלו, נסיך לוקה וללואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה בתם של שארל פרדינן, דוכס ברי ומריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי.
מרגריטה ומשפחתה גורשו על ידי ג'וזפה גריבלדי מהדוכסות, ועברו להתגורר בוונציה, שהייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרית.
ב-4 בפברואר 1867 התחתנה מרגריטה עם קרלוס, דוכס מדריד, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשל דעותיו הליברליות של חמיה חואן, רוזן מונטיסון הוא לא היווה יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו בעלה קרלוס לוותר לטובתו על תאריו.
ב-3 באוקטובר 1868 ויתר חואן על תאריו לטובת קרלוס, אשר הוכר כקרלוס השביעי, מלך ספרד, ובעקבות כך פרצה בשנת 1872 המלחמה הקרליסטית השלישית שבה תמך חואן בבנו.
המלחמה נמשכה עד לשנת 1876, ובחלק מהמלחמה הוא הצליח לשלוט ברוב ספרד אולם לבסוף הובס.
בשנת 1887 מת חמיה, ובעלה קרלוס הוכר על ידי הלגיטימיסטים כשארל האחד עשר, מלך צרפת ונווארה.
ב-29 בינואר 1893 מתה מרגריטה בוויארג'ו, ובשנת 1894 התחתן בעלה בשנית עם ברטה דה רואן, אולם נישואין אלו פגעו קשות בתנועה הקרליסטית.
ב-4 בפברואר 1867 התחתנה מרגריטה עם קרלוס, דוכס מדריד, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
בלאנקה, נסיכת ספרד (1868–1949), התחתנה עם לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה
ביאטריס, נסיכת ספרד (1874–1961), התחתנה עם פבריציו מאסימו
אליסיה, נסיכת ספרד (1876–1975), התחתנה עם פרידריך, נסיך שנבורג-ואלדנבורג
מרגריטה רוסה דה פרנסיסקו (בספרדית: Margarita Rosa de Francisco; נולדה ב-8 באוגוסט 1965) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה קולומביאנית.
מרגריטה רוסה דה פרנסיסקו נולדה בקאלי, ואיה דל קאוקה, קולומביה ב-8 באוגוסט 1965. היא בתו של ג'ררדו דה פרנסיסקו - מוזיקאי ושחקן ושל מעצבת האופנה מרסדס באקרו.
היא גם אחותו הגדולה של מנחה הטלוויזיה מרטין דה פרנסיסקו (ספ').
בילדותה למדה מרגריטה שיעורי בלט בקונסרבטוריון של אנטוניו מריה ולנסיה בעיר מולדתה, שממנו נאלצה לפרוש במהירות עקב בעיות בעמוד השדרה.
את הופעת הבכורה שלה בסרט היא עשתה בשנת 1982 עם כיכובה בסרט "Tacones".
לאחר מכן עברה לניו יורק כדי ללמוד אנגלית ובשנת 1984 נבחרה לדוגמנית השנה.
היא הוכתרה כסגנית ראשונה בתחרות מיס קולומביה (אנ') ב-1984, מאוחר יותר ייצגה את קולומביה בתחרות מיס עולם ב-1985, שם לא הצליחה באותה מידה.
ב-1986 החלה לשחק בטלנובלה "Gallito Ramirez" עליה זכתה בפרס, לאחר מכן הגישה גם תוכנית מהדורת חדשות בטלוויזיה.
בשנת 1992 גילמה את מרינה ואלדז בעונה השנייה של סדרת המשטרה הספרדית "Brigada Central" לצדה של רודי רודריגס.
בשנים 1994–1995 שיחקה בתפקיד הראשי בטלנובלה המצליחה "קפה בניחוח אישה", את דמותה של תרזה סוארז.
בשנת 2000 החלה לשמש שגרירה של רצון טוב עבור ארגון UNICEF.
מ-2001 ועד 2002 הנחתה את שתי עונותיה של הגרסה הקולומביאנית לתוכנית המציאות "הישרדות".
בשנת 2002 שיחקה בסרט הטלוויזיה המקסיקני "פידל", סרט ביוגרפי אודות שליט קובה פידל קסטרו, לצד גאל גרסיה ברנאל.
בשנים 2007–2008 שיחקה בתפקיד הראשי של מריה רובלס בטלנובלה המקסיקנית "Mientras haya vida"לצדן של רומינה גאטני ופאולה נונייס.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "על אהבה ושדים אחרים" (אנ') המבוסס על רומן מאת גבריאל גארסיה מארקס ומהווה קופרודוקציה קוסטה ריקאית-קולומביאנית, הסרט נשלח לייצג את קוסטה ריקה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
באותה שנה החלה לשחק בסדרת הדרמה הקולומביאנית "Kdabra" בתור אנה, אימו האגוצנטרית של לוקה, אותו מגלם כריסטופר אוקרמן.
שבה לשחק גם בעוד שתי עונות של הסדרה.
בשנת 2019 שיחקה לצדם של קרלוס פאנס וגבי אספינו בטלנובלה האמריקאית "לשחק באש", בתפקיד של מרטינה.
+שנהסרטתפקידהערות1982Tacones1996Ilona llega con la lluviaאילונה גרבובסקה2008Paraíso travelראקל2009על אהבה ושדים אחרים (אנ')ברנרדה קבררהL'homme de chevetלוסיה2010García אמליה2016Vive por miמארילוס2021Reefaג'קלין2023El paraíso אמא של חוליופרס השחקנית הטובה במסגרת אוריזונטי (אנ') בפסטיבל הסרטים של ונציה (2023)TBALa Divaמריאנה אלנדה
שודרו שתי עונות ברשת Caracol Televisión (אנ')2002Fidel נטי רבולטהסרט טלוויזיה של שואוטיים2004–2006; 2008
מרגריטה האק (באיטלקית: Margherita Hack; 12 ביוני 1922 - 29 ביוני 2013) הייתה אסטרופיזיקאית, פרשנית מדעית ואקטיביסטית איטלקייה.
מרגריטה האק נולדה ב-1922 בפירנצה שבאיטליה.
לאחר לימודיה בתיכון "גלילאו", היא קיבלה ב-1945 תואר בפיזיקה מאוניברסיטת פירנצה, לאחר שכתבה תזה בנושא משתנים קפאידים.
ב-1944 התחתנה עם אחד מחבריה לילדות, אלדו דה רוזה.
היא תרמה לעיר את הספרייה האישית שלה, שמנתה כ-24,000 ספרים על אסטרונומיה.
מרגריטה האק עבדה בפירנצה, ולאחר מכן במצפה הכוכבים של בררה שליד מילאנו.
היא הפכה לפרופסור באוניברסיטת טריאסטה וניהלה את מצפה הכוכבים של טריאסטה בין השנים 1964 ל-1987. היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לתפקיד זה באיטליה.
מצפה הכוכבים של טריאסטה הפך בזכותה לאחד מהמרכזים המדעיים החשובים באיטליה.
היא הבינה מוקדם מאוד את החשיבות של שיתוף המידע המתקבל מלוויינים בין כל החוקרים, כדי להרחיב את שדה המחקר שלהם, ועבדה בהרבה מרכזי חקר של נאס"א ושל סוכנות החלל האירופית.
תחת השפעתה, האסטרופיזיקאים האיטלקים החלו להשתמש בנתוני לוויין לצורך עבודתם ולשתף פעולה עם גופים כמו נאס"א ואיס"א.
המחקרים שלה הביאו לגילויים רבים בתחומי הרדיו-אסטרונומיה (חקר החלל באמצעות מעקב אחרי אותות רדיו הנפלטים מגרמי שמים) והספקטרוסקופיה (חקר הכוכבים על פי האור הנפלט מהם).
היא פרסמה לאורך חייה יותר מ-200 מאמרים, שהפכו אותה למומחית גדולה בתחום.
מרגריטה האק מפורסמת בעיקר בזכות המאמצים שלה להפוך את המדע לנגיש לקהל הרחב.
היא הייתה פרשנית מדעית מאוד מוערכת בתקשורת האיטלקית וכתבה הרבה ספרי מדע מופשטים.
ב-1978, היא ייסדה את העיתון המדעי "L'astronomia", ובשנת 2002 את העיתון "Le stelle", עיתון מדע פופולרי.
בשנת 2009 היא קיבלה את פרס גלילאו על פעולתה למען הנגשת הידע המדעי לקהל הרחב.
מרגריטה מפורסמת לא רק הודות לקריירה המדעית שלה, אלא גם בזכות האקטיביזם הפוליטי והחברתי שלה.
היא פעלה לאורך זמן למען המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, וזכתה לא פעם בבחירות, אבל ויתרה על מקומה מכיוון שבחרה להקדיש את עצמה לחקר תחום האסטרונומיה.
במהלך חייה היא פעלה למען:
זכויות הקהילה ההומוסקסואלית: היא פעלה למען ההכרה בזוגות הומוסקסואליים.
זכויות של נשים: היא פעלה למען הזכות לגירושים ולהפלות.
זכויות בעלי החיים: היא הייתה צמחונית, והיו לה 8 חתולים וכלב.
האק הייתה אתאיסטית, ולא האמינה בשום דבר דתי או על-טבעי.
היא תמיד התנגדה לכנסייה הקתולית, אותה היא החשיבה כריאקציונית ומתנגדת למדע.
בכתבה שפורסמה לאחר מותה, היא תוארה כאישה "אתאיסטית, פמיניסטית וצמחונית באיטליה דתייה, גברית ובשרונית".
פרס קורטינה אוליס - 1995
כל הפרסים האלו ניתנו למרגריטה האק על פעולתה למען פרסום והנגשת המדע לקהל הרחב.
צלב גדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה האיטלקית - 2012
מדליית הזהב של מסדר הכבוד האיטלקי לתרבות ולאמנות - 1998
עדכנית ל-2019, אף אחד מספריה לא תורגם לעברית.
מרגריטה פיאצולה בלוץ' (באיטלקית: Margherita Beloch Piazzolla; 12 ביולי 1879 – 28 בספטמבר 1976) הייתה מתמטיקאית איטלקית, פרופסורית מן המניין באוניברסיטת פרארה האיטלקית, שהתמחתה בגאומטריה אלגברית, טופולוגיה אלגברית, ופוטוגרמטריה.
הגילוי המרכזי שלה היה שמשטחים היפרפלטיים של דרגה 2 מאופיינים ב-16 עקומות רציונליות.
בלוץ' נולדה בפראסקאטי, רומא, למשפחה מגוונת ומעורבת מבחינה תרבותית.
אביה ארל יוליוס בלוץ' היה ממוצא גרמני ומרצה להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת לה סאפינצה שברומא.
רק בשנים האחרונות לחייו הצליח להשיג אזרחות איטלקית.
אימה, בלה ביילי בלוץ', נולדה בוושינגטון, והיא קרובת משפחה של הנשיא השישה עשר של ארצות הברית, אברהם לינקולן.
אחותה הקטנה של בלוץ' נולדה בשנת 1883 והתעסקה בתחום התיאטרון, באופרה, והייתה תלמידתו של פייטרו מסקאני.
במהלך חייה פרופסור מרגריטה פיאצולה בלוץ' עבדה, למדה וחקרה בספיאנצה – אוניברסיטת רומא, ובאוניברסיטאות פאביה, פלרמו ופרארה.
בשנת 1908 בסיום לימודיה, כתבה בלוץ' את התזה שלה על גאומטריה ביולוגית, מיפוי בחלל והתזה פורסמה בכתבי עת מוכרים ביותר, כגון Annals of Pure ו־Applied Mathematic.
כאשר בלוץ' למדה ברומא באוניברסיטה לגאומטריה האלגברית, היא נבחרה להיות העוזרת של גווידו קסטלנואובו בגאומטריה תאורטית באוניברסיטת פאביה בשנת 1919. קסטלנואובו בחר בה להיות יד ימינו כיוון שזיהה את כישוריה, יכולותיה הגבוהות, והפוטנציאל שלה להתקדם בתחום האקדמי.
שנה לאחר מכן בלוץ' עברה לפאלרמו שם שיתפה פעולה במחקר עם המתמטיקאי מישל פרנקיז שמתמחה בגאומטריה אלגברית.
משנת 1924–1954 לימדה בלוץ' באוניברסיטת פרארה וחקרה גאומטריה תאורטית, גאומטריה עליונה ומתמטיקה משלימה, עד ליציאתה לגמלאות בשנת 1954. בשנת 1955 הוענק לה תואר פרופסור אמריטוס שאפשר לה להמשיך להמשיך להיות פעילה בחייה האוניברסיטאיים.
מרגריטה בלוץ' הייתה חברה במועצת המנהלים באיגוד האיטלקי בפוטוגרמטריה אוגנצ'ו פורו, והאקדמי למדעים של פראר.
בלוץ' הלכה לעולמה ברומא בשנת 1976.
מרגריטה בלוץ' חקרה בתחומי הגאומטריה האלגברית, טופולוגיה אלגברית, ופוטוגרמטריה.
טופולוגיה מעורבת במחקר של אותן תכונות של המרחב המתארות את האופן שבו הוא מקובץ יחדיו, כגון קשירות ואוריינטביליות.
טכניקה למיפוי ומדידות המתבצעים בעזרת תצלומי אוויר, ובמיוחד מודלים לשחזור מיקום עמדת הצילום לצורך מיפוי מרחבית צילום אוויר כולל בתוכו מידע מרחבי בהיקף נרחב כמו גם תיאור סמנטי, מידע מצבי ומידע גאומטרי.
משני תצלומי אוויר שבחלקם חופפים ניתן להפיק מודל סטריאוסקופי.
מאחר שכל תצלום מצולם בזווית שונה, ניתן לחברם לתמונה תלת־ממדית אחת.
לאחר התזה שלה בלוץ' עבדה על סיווג של משטחים אלגבריים הלומדים את תצורות השורות שעלולות לשכב על משטחים.
הצעד הבא היה ללמוד עקומות רציונליות המונחות על משטחים ובמסגרת זו השיגה בלוץ את התוצאה החשובה הבאה: "משטחים היפרפלטיים של דרגה 2 מאופיינים ב-16 עקומות רציונליות".
בלוץ גם תרמה לתאוריה של עקומות אלגברי הטיה.
היא המשיכה לעבוד על תכונות טופולוגיות של עקומות אלגבריות או מישור או שוכב על משוטט או מעוקב משטחים במשך רוב חייה, כותב על תריסר מסמכים על נושאים אלה.
היא ידועה גם על תרומתה למתמטיקה של קיפול נייר ובמיוחד נראה שהיא הייתה הראשונה למסד מהלך אוריגמי המאפשר לבנות על ידי קיפול נייר משיקים משותפים לשתי פרבולות.
כתוצאה מכך היא הראתה כיצד לחלץ שורשים מעוקבים על ידי קיפול נייר, דבר שאי אפשר לעשות על ידי הכלל ומצפן, מהלך שנקראה נקרא קיפול בלוץ'.
מרגריטה, נסיכת ליינינגן הייתה נסיכה גרמנייה מבית ליינינגן.
מרגריטה נולדה ב-9 במאי 1932 בקובורג, לקרל, נסיך ליינינגן ולמריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
ב-5 בינואר 1951 התחתנה מרגריטה עם פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן, בנו הבכור של פרידריך, נסיך הוהנצולרן, ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, ממנו נולדו לה שלושה בנים.
ב-16 ביוני 1994 התאבדה מרגריטה בביתה באיברלינגן.
ב-5 בינואר 1951 התחתנה מרגריטה עם פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן, בנו הבכור של פרידריך, נסיך הוהנצולרן, ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, ממנו נולדו לה שלושה בנים:
קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1952)
אלברכט, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1954), התחתן עם נטלי רוקבאדו דה ויטס.
פרדיננד, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1960), התחתן עם הרוזנת אילונה קאלנוקי דה קרספאטאק.
מרגריט זוראך (Marguerite Zorach; 25 בספטמבר 1887 - 27 ביוני 1968) הייתה ציירת, אמנית סיבים ומעצבת גרפית אמריקאית, והייתה מראשוני המודרניזם באמריקה.
היא זכתה במדליית לוגן לאמנויות בשנת 1920.
מרגריט (שם נעורים: תומפסון) נולדה בסנטה רוזה בקליפורניה.
אביה, עורך דין בעמק נאפה, ואמה היו צאצאים מאנשי ניו אינגלנד ומקווייקרים של פנסילבניה.
בצעירותה עברה המשפחה לפרזנו ושם החלה את השכלתה.
היא החלה לצייר בגיל צעיר מאוד והוריה סיפקו לה חינוך שהושפע מהתפיסות הליברליות, כולל שיעורי מוזיקה בבית הספר היסודי, וכן לימוד של ארבע שנים לטינית בתיכון פרזנו.
היא הייתה אחת מקבוצה קטנה של נשים שהתקבלו לאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1908.
בזמן לימודיה בסטנפורד, המשיכה מרגריט תומפסון להראות יכולת ומשיכה לאמנות, ובמקום להשלים את התואר האקדמי, היא נסעה לצרפת בהזמנת דודתה, הרייט אדלייד האריס.
מרגריט ביקרה בסלון הסתיו ממש ביום שהגיעה לפריז.
כאן היא ראתה יצירות רבות של אנרי מאטיס ואנדרה דריין, המכונים הפוביסטים.
הפוביסטים נודעו בשימושם בצבעים עזים ובעבודות מכחול ספונטניות, אינסטינקטיביות.
המפגשים של תומפסון עם העבודות האלה השפיעו עליה מאוד.
כוונתה של דודתה, שמרגריט תומפסון תלמד ב"בית הספר לאמנות יפות", אך תומפסון נדחתה מכיוון שמעולם לא ציירה עירום בחיים.
האריס ניסתה לאחר מכן לרשום את מרגריט לאקדמיה דה לה גרנדה צ'אומייר, ללמוד אצל הצייר פרנסיס אובורטין.
לתומפסון לא היה שום עניין בנוסחאות של ציור אקדמי ובמקום זאת היא בחרה ללמוד בבית ספר פוסט-אימפרסיוניסטי Académie de La Palette.
האקדמיה עודדה אותה להמשיך בגישה שלה ולצייר בסגנון שהיה ייחודי לה.
היא הציגה ב-Société des Artistes Indépendants משנת 1910, ובסלון הסתיו ב-1911, שניהם אירועים שהיו ידועים בנושאים המודרניסטיים שלהם.
כשהייתה בפריס, היא התחברה עם פבלו פיקאסו, גרטרוד שטיין, אנרי רוסו ואנרי מאטיס.
באקדמיה דה לה פאלט היא פגשה לראשונה את בעלה לעתיד שחלק איתה את התפיסה האמנותי, ויליאם זוראך.
ויליאם העריץ את האינדיבידואליות שלה, ואמר על יצירות האמנות המודרניות שלה "פשוט לא יכולתי להבין מדוע ילדה כל כך נחמדה תצייר תמונות פראיות כל כך."
אחרי פריז, היא עשתה סיבוב ארוך עם דודתה בשנים 12–1911. הם ביקרו בירושלים, במצרים, בהודו, בבורמה, בסין, בהונג קונג, ביפן ובהוואי.
היא התרשמה מהמקומות הזרים שראתה והשתוקקה לכתוב על חוויותיה.
היא שלחה מאמרים לעיתון בפרזנו.
לטיול הזה הייתה השפעה עצומה גם על אמנותה, והוא ישפיע עליה לצייר בצורה מופשטת יותר ממה שהייה בעבר.
היא גם החלה לייצר נופים בצבעים עזים וקווי מתאר שחורים עבים.
עם חזרתה לארצות הברית, היא הציגה בפרזנו ובלוס אנג'לס.
עד מהרה היא עברה לעיר ניו יורק והתחתנה עם ויליאם זוראך ב־2 בדצמבר 1912. הזוג החל מיד לשתף פעולה באופן אמנותי.
שניהם נכנסו ליצירות אמנות בתערוכת הארמורי ב-1913. הצלחתם המשיכה בשעה ששניהם הוזמנו להשתתף בתערוכת 'פורום ציירים אמריקאים מודרניים' בשנת 1916, בה מרגריט הייתה האישה היחידה בין 17 האמנים.
בשלב זה החלו ויליאם ומרגריט להתנסות בצורות אמנות אחרות כמו שירה.