tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם מינויו של גולדברג לשופט בבית הדין הארצי לעבודה ב-1982, נשאר המשרד בבעלותו של פינברג.
בהמשך הצטרפו למשרד שותפים נוספים.
המשרד הוא מהבולטים בישראל בתחום דיני העבודה.
לאחר פטירתו של מנחם גולדברג החליף אותו פינברג בעריכתם ובעדכונם של ספריו בתחום דיני העבודה, הנחשבים לספרי יסוד בתחום:
דיני עבודה (עוקדן) - הוצאת סדן, עוקדן הכולל 3 כרכים.
הספר כולל סקירה מקיפה של החקיקה והפסיקה בתחום, ומספק הסברים בלשון בהירה ומדויקת, על פי פסקי הדין הרלוונטיים.
הספר הוגדר על ידי נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק "ראשון הספרים בישראל בדיני עבודה".
סיומם של יחסי עבודה – מהדורה תשיעית מורחבת יצאה לאור בשנת 2025 בהוצאת סדן (יחד עם עו"ד אפרת בירן).
דיני ירושה ועיזבון - מהדורה שביעית מורחבת ומעודכנת 2014 בהוצאת סדן (יחד עם השופט שאול שוחט ורוה"ח יחזקאל פלומין).
עו"ד פינברג מכהן בדירקטוריונים, בין היתר, בוועד המנהל של בית ברל ובוועד המנהל של מוזיאון ארצות המקרא ירושלים וכן חבר במספר הנהלות של עמותות העוסקות בתחומים חברתיים.
עו"ד פינברג אב לבת, עו"ד מיכל פינברג-דורון, שותפה במשרד נ.
פינברג ושות' ולבן, אורי פינברג.
הרב נחום רכל (נולד בכ"ח בתשרי ה'תש"ד, 27 באוקטובר 1943) הוא רב ישראלי המכהן כנשיא ישיבת רמת השרון וצייר ישראלי, פעיל למען ההתיישבות בארץ ישראל.
נולד ברחובות בכ"ח בתשרי תש"ד, הוריו עלו מפולין.
הוא התחנך בבית הספר הממלכתי בעיר על שם משה סמילסקי, ולאחר מכן למד בתיכון הדתי ברחובות.
בסיום לימודי התיכון התגייס במסגרת גרעין נח"ל 'חלוצי שלוחות' של "בני עקיבא"; תפקידם היה לאייש את היאחזות 'בארותיים'.
שירת במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת כרם ביבנה, אליה נשלח מטעם הגרעין במסגרת מסלול 'הסדר'.
לאחר סיום השירות הצבאי החל ללמוד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק.
נחשב לאחד מגדולי תלמידיו ורואה בו כרבו המובהק.
ב-1965 נשא לאישה את שולמית לבית שטיינברגר; לזוג 13 ילדים.
ב-1971 נשלח על ידי הרב צבי יהודה ללמד בישיבה ביד בנימין, לאחר שהצוות החינוכי שם ביקש עזרה.
לאחר חמש שנים נתבקש להקים ישיבה גבוהה ביישוב קדומים שבשומרון.
יחד עם משפחתו עבר להתגורר ביישוב ושימש שם כראש ישיבה מספר שנים.
בקדומים הציג הרב רכל את תערוכת הציורים הראשונה שלו, הקים סטודיו להדפסי משי והדפיס את יצירותיו.
בהמשך עבר עם משפחתו למושב עצמונה בחבל ימית בסיני.
לאחר שפונה החבל ב-1982 הם עברו ליישוב הקבע בני עצמון שבגוש קטיף, שם המשיך הרב רכל ליצור באמנות ושימש כרב היישוב.
באותה תקופה גם לימד בישיבות שונות את כתבי הרב קוק.
בין השאר בישיבת תורת החיים בנווה דקלים.
לאחר מכן עבר עם משפחתו לגור בסמוך לעיר דוד, אך שנה לפני פינוי גוש קטיף חזרו להתגורר ביישוב בני עצמון כדי לחזק את הקהילה.
לאחר הפינוי ב-2005, עברו יחד עם תושבי היישוב אל עיר האמונה בנתיבות, שם התגוררו באוהלים במשך מספר חודשים עד שקיבלו בתים בשומריה אשר בחבל לכיש.
ב-2009 התבקש על ידי הרב ראובן ששון, ראש ישיבת רמת השרון, לשמש כנשיא הישיבה.
לאחר כשנה ששימש בתפקיד עבר עם אשתו להתגורר בעיר.
כיום הוא משמש גם כרבה של קהילת "ראשית" ברמת השרון.
הרב חנניה - ראש הגרעין התורני ברמת השרון ור"מ בישיבת אביתר.
הרב יואל - ר"מ במכינת בני דוד בעלי.
טובה - מדריכת כלות ומשיבה בקו הטהרה של מכון פוע"ה, נשואה לרב יוסף אוריאל מנהל תלמוד תורה "נוהג כצאן יוסף" ביישוב נריה.
בתו - נשואה לרב רעי פרץ, ראש מכינה קדם-צבאית עצם ובנו של הרב רפי פרץ.
בתו - נשואה לרב משה שטרנברג, ר"מ בישיבת הר המור ובנו של הרב עמיאל שטרנברג.
הרב רכל כתב פירוש לספר 'אורות התחיה' של הרב קוק.
בספר באים לידי ביטוי רבים מביטויי רוחו ומשנתו הרוחנית.
"אנו מתרגלים להסתכל מתחת לפני השטח, ולהבין שלמרות כל הדברים הנוראים והקשים שעוברים עלינו, במשבר הדת והאמונה ובמשברים אחרים, קול ד' נשמע לנו מתוך התהליכים האלה..".
"...אנו לומדים להבין איך מכל הבלבול וההפך משם שמים, הולכת וצומחת גאולת ישראל לקידוש שם ד' בישראל ובעולם..." (מתוך הספר, הובא בגב הכריכה)
שני מוריו העיקריים של רכל היו הציירים צבי גרא ומשה מודלינגר, אך הוא התפתח בעיקר באופן עצמאי.
ציוריו מתאפיינים בסגנונות ציור שונים: סגנון נטורליסטי לציורי הנוף של ארץ ישראל, סוריאליסטי לציורי המשל בהם הוא מבטא רעיונות ממקור חז"ל וכתבי הרב קוק, וסגנון פיגורטיבי-מופשט לרעיונות באותו תחום.
בולטים בציוריו הצבעים השמחים, שיש בהם אופטימיות ותקווה לגאולה, לתקומת הארץ, לגאולת העם בארצו ולבניין בית המקדש.
בצדן השני של התמונות כתב רכל מספר מילים המתמצתות את משמעות הציור.
על ציוריו הוא חותם בשם "זעירא".
רבים מציוריו נמכרו לציבור, וחלקם שימשו כתמונות על כריכות ספרים חדשים שתוכנם לקוח מאותם מקורות.
הרב נחום הכהן קוק (ח' בניסן ה'תרצ"ב, 14 באפריל 1932 – י"ב בניסן ה'תש"ע, 27 במרץ 2010) היה רב שכונת תל גנים ברמת גן ופעיל בתחומי הדת ושמירה על כבוד המת.
נולד בבית מנדלבאום בירושלים, בנם של הרב רפאל קוק ורחל, בת שמחה מנדלבוים.
נקרא על שם זקנו רבי נחום מקוברין.
למד בישיבת כפר הרא"ה, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים ובסלבודקה בבני ברק.
בשנת 1954 נישא לשושנה (נפטרה במרץ 2016), בת הרב שמואל אברמוביץ, רבה של רמת יצחק.
מאז נישואיו התגורר בשכונת רמת יצחק.
במשך מספר שנים למד בהיכל התלמוד בתל אביב.
התמנה לרבה של שכונת תל גנים ברמת גן ושימש רב מחלקת הנישואין בעיר.
במשך שנים רבות היה פעיל בתחומים שונים הקשורים לשמירה על הצביון הדתי וההלכתי בישראל.
היה פעיל מרכזי בשמירה על כבוד המת ופעל רבות מול בתי משפט והמשטרה להשגת אישורים למניעת נתיחת מתים.
כיהן בהתנדבות כרב בית החולים בילינסון והתמחה בתחום רפואה והלכה.
היה חבר בוועדת ערעור מחוזית של משרד הביטחון בנושאי פטור משירות בצה"ל.
כמו כן היה חבר בוועדה שעסקה במתן היתרי עבודה בשבת מטעם משרד העבודה.
היה יו"ר ועד רבני רמת גן.
ממייסדי הסתדרות עובדי המועצות הדתיות בישראל והיו"ר שלה, ולימים נשיאה.
בשנת 2008 קיבל אות יקיר רמת גן.
נפטר בשבת הגדול ה'תש"ע והלווייתו התקיימה במוצאי השבת.
נקבר בית הקברות פוניבז', בקרבת קברו של הרב שך.
על מצבתו נכתב בין השאר: "מסר עצמו לחזק בדקי הדת, עמל ויגע במצוות כבוד המת וקנה בה קניין".
בנו הוא המקובל הרב דב איסר קוק.
אחיו הם הרבנים שלמה, שמחה ואברהם יצחק קוק.
גיסיו הם הרבנים אברהם שרמן ויעקב כץ.
נחום (הרברט) פּוּנְדָק (פּוּנְדִיק) (בדנית: Herbert Pundik; 23 בספטמבר 1927 – 8 בדצמבר 2019) היה עיתונאי ישראלי-דני.
היה במשך שנים רבות עורך של היומון הדני "פוליטיקן".
במקביל, היה במשך שנים רבות עורכו של "דבר השבוע" - המוסף השבועי של היומון "דבר".
ב-2010 סיפר שהיה סוכן "המוסד" במשך כעשר שנים בשנות ה-60.
הרברט פונדק נולד בשנת 1927 בקופנהגן בירת דנמרק למשפחה שהיגרה לשם מאוקראינה.
ב-1943, בגיל 16 נמלטה משפחתו לשוודיה מדנמרק שהייתה תחת השלטון הנאצי, במבצע הצלת יהודי דנמרק.
במלחמת העצמאות הגיע לישראל והתנדב לצה"ל, לחם במסגרת גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, ובין היתר השתתף בכיבוש טנטורה, קרב עליו כתב גם בזכרונותיו, ובמבצע "בתק" לכיבוש מג'דל צאדק.
ב-1954 עלה לישראל עם אשתו (רות לבית גינזבורג, לה נישא ב-1953) ובנם בן השנתיים אורי, והשתקע בתל אביב.
משנת 1955 שימש ככתב לענייני חוץ של היומון הדני "אינפורמשיון" ובשנת 1956 הצטרף ליומון הדני "פוליטיקן", ככתב נודד שבסיסו בתל אביב.
בשנת 1969 מונה למזכיר מערכת "פוליטיקן", בשנת 1970 מונה לעורך הראשי של "פוליטיקן", וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1993. בתקופתו הפך העיתון לנפוץ ביותר בדנמרק.
במהלך תקופה זו המשיך להתגורר עם משפחתו בתל אביב, תוך כדי נסיעות תכופות לקופנהגן.
מ-1993 הוא שימש ככתב בכיר לענייני חוץ ב"פוליטיקן" ומ-2002 הוא שימש כחבר במועצת המנהלים של העיתון.
בנו הבכור, סגן , נהרג במלחמת יום הכיפורים.
בן נוסף, ד"ר רון פונדק, היה ממתכנני הסכמי אוסלו, ונפטר ממחלה בשנת 2014. לנחום פונדק בת נוספת, מיכל פונדק, פעילת שמאל ומטפלת זוגית.
בדנמרק זה לא יכול לקרות: מבצע הברחת יהודי דנמרק לשוודיה באוקטובר 1943, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו.
נחום רז (בריזמן) (1936 - 16 בפברואר 2011) היה יקיר העיר תל אביב וחבר מועצת העיר תל אביב-יפו.
היה מעורב בפרויקטים רבים בעיר, ביניהם הקמת קריית עתידים בתל אביב.
נחום רז נולד בזמברוב שבפולין.
בגיל שלושה חודשים עלה לארץ ישראל עם משפחתו והם השתקעו בעיר תל אביב.
למד בבית הספר היסודי ביל"ו ובתיכון מקס פיין.
בשנות נעוריו התקבל כחניך למשרד הביטחון, שם החלה היכרותו הקרובה עם שר הביטחון וראש הממשלה דוד בן-גוריון ששירת בשתי התפקידים במקביל.
לאחר ששירת בצבא בחטיבת גבעתי, חזר למשרד הביטחון.
בשנות השלושים לחייו החל לעסוק בפעילות ציבורית הן ברמה הארצית והן בעירו, תל אביב.
בשנת 1959 שימש ראש אגף הצעירים של מפא"י במחוז תל אביב.
הוא הוקיר מאוד את יחסי הידידות שלו עם דוד בן-גוריון ושמר במשך כל השנים על תחלופת מכתבים ביניהם, שנגעו בנושאים פוליטיים, אידאולוגיים ועוד.
ב-1968 התחתן עם זהר אוריין קריינית קול ישראל.
הוא שימש עוזר למנכ"ל מפעלי נייר חדרה, וב-1969 היה יו"ר מועצת המנהלים של היכל הספורט ביד אליהו.
בעקבות "נס בדאלונה" של ראשית 1967, שבו השיגה מכבי תל אביב ניצחון על יריבתה הספרדית, גבר באחת העניין בכדורסל, והוחלט לשדרג את האולם ביד אליהו (שנקרא אז על שם יוסף בורשטיין, וכיום היכל מנורה מבטחים).
בהובלתו של רז, ובתכנונם של האדריכל זאב פורת ואינג'ינר אשר מילשטיין, הוגדל המקום וקורה בתקרת מתכת, והפך לאולם כדורסל בינלאומי.
ב-1973 הוא התמנה למנכ"ל מרכז הספורט הלאומי ת"א שהקים וניהל את אצטדיון האתלטיקה ואת מגרשי הטניס בהדר יוסף וב 1974 ביקש ממנו ראש העיר יהושע רבינוביץ' לנהל - גם את חברת "עתידים".
בהנהלתו של רז נבנתה קריית עתידים ברמת החיל, המשותפת לעירייה ולאוניברסיטת תל אביב, שנועדה לפתח מקורות תעסוקה ולהשביח את צפון מזרחה של תל אביב.
הוא שימש כמנכ"ל "עתידים" עד לפרישתו ב-2003.
בין היתר, כיהן גם כיו"ר ועדת הכספים של חברת "אתרים", ופעל להחזרת המרינה לרשות החברה; וכיו"ר האגודה לתרבות הדיור, הקים את סניף תל אביב.
בראשית שנות ה-80, קרא ראש העיר דאז, שלמה להט, לרז לנהל את "מרכז הירידים" שהיה שרוי אז במצב כלכלי קשה, רז הצליח לייצב את המרכז, להפריד בו עסקים מפוליטיקה ולמסור אותו כשהוא שוב איתן למחליפו.
תוך כדי כך תרם תרומה נוספת לתל אביב, כשב-1985 גילה יצירה אבודה של נחום גוטמן.
רז גילה כי "ימים ראשונים", יצירה ענקית שצייר גוטמן לתערוכת היובל של תל אביב, מוטלת באחד המחסנים, מפורקת ומוזנחת, וחלקים ממנה אפילו נוסרו.
היצירה הועברה למוזיאון תל אביב, שם שקד המשחזר דורון לוריא להחזיר עטרה לישנה, בסיוע חמי גוטמן, בנו של הצייר.
נחום רז נפטר ב-2011, הותיר אישה, קריינית קול ישראל לשעבר, זהר אוריין, שתי בנות ו-6 נכדים.
נחום פָּפֶּר (1887 חרסון, רוסיה - 31 בדצמבר 1936 נהלל) היה מהנדס ומודד קרקעות מוסמך, שעסק במדידה וסימון קרקעות מטעם חברת "הכשרת הישוב", בשותפות עם יהושע חנקין.
התמחה בשיטת רישום הקרקעות הטורקית.
עבד בחברת הנפט האנגלו-עיראקית (I.P.C) ובשובו משליחות מטעמה בעיראק, נהרג בתאונת מטוס ליד עפולה.
נחום פפר (Paper) נולד בשנת 1887 בחרסון שבאוקראינה לאביו אליעזר פפר ושרה (לבית סברדלוב).
נחום היה האח החמישי מתוך 8 אחים ואחיות.
סיים את בית הספר הריאלי בעיר והמשיך ללימודי הנדסה באוניברסיטה שבעיר.
ב-1904 עלתה משפחתו ארצה, במסגרת העלייה השנייה, אך ההורים התעקשו שנחום יישאר לסיים את לימודיו.
בתקופת לימודיו הצטרף לתנועת הפועל הצעיר ובנוסף נעשה חבר פעיל במפלגה הסוציאליסטית של רוסיה והשתתף במהפכת 1905 ובעקבות כך נאסר על ידי משטרת הצאר והוגלה לשנתיים לסיביר.
ב-1906 עלה נחום ארצה כאן הכיר את פניה איתין (בתו של אהרון איתין) וב-1908 התחתנו.
לאחר החתונה נסע הזוג הצעיר ללימודים בצרפת (נחום למד הנדסה בננסי ובטולוז) וב-1910 חזרו ארצה והתיישבו בתל אביב.
לאחר שובו מצרפת עמד נחום בבחינות הממשלתיות למודדים מוסמכים בארץ והחל לעבוד כמהנדס מודד ושמאי קרקעות ומונה למהנדס עירוני בנפת רמלה.
במסגרת תפקידו עסק במיפוי קרקעות של המושבות רחובות, גדרה, עקרון וראשון לציון ובמקביל הצטרף לקבוצת שומרים ששמרה על תל אביב.
ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התעת'מן נחום, התגייס ללצבא האימפריה העות'מאנית ושירת כמהנדס אזרחי בסלילת כבישים.
נחום ניצל הזדמנות זו והבריח חומרי נפץ, נשק ותחמושת לחבריו השומרים.
ב-1917, בתקופת שירותו של נחום בצבא גורשה משפחתו והוריו לגליל (תחילה ישבו בסג'רה ואחר כך בטבריה).
עם סיום המלחמה חזרה משפחתו מטבריה לתל אביב ונחום שהשתחרר מהצבא חזר גם הוא.
הוא החל לעבוד כמהנדס פיתוח במחלקה הטכנית של ועד הצירים (ששם לו למטרה לשקם את יהודי ארץ-ישראל), עבר לעבוד כמודד קרקעות בחברת הכשרת הישוב- המשרד הארצישראלי (מיסודם של אוטו ורבורג וד"ר ארתור רופין).
במסגרת תפקידו רכש נחום ידע רב בתחום החוקתי עות'מאני של רישום מקרקעין בטאבו וספרי אחוזה.
ב-1919 עברה משפחתו של נחום, לרגל עבודתו, לירושלים.
ב-1920 נבחר נחום לאספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל ובאותה שנה היה נחום בין מקימי ארגון ההגנה.
ב-1923 היה נחום, יחד עם אליעזר ילין (בנו של דוד ילין ובעלה של תלמה ילין), בין מייסדי "האגודה הטכנית העברית בארץ-ישראל" (לימים אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל).
ב-1924 היה שותף (עם שמואל דיין וחיים שורר) למשלחת לחורן שיצאה לבדוק אפשרויות התיישבות באזור.
ב-1925 עבר לחיפה שם ניהל את מחלקת המדידה של חברת הכשרת היישוב וב-1927 מונה למהנדס ראשי ומנהל המחלקה הטכנית של החברה (בעקבות פטירתו של המהנדס הראשי יוסף טריידל).
ב-1930 פתח נחום חברת מדידות עצמאית בחיפה אך המשיך את לתת את שרותיו להכשרת היישוב.
ב-1930 מינה משרד המושבות הבריטי את ועדת שו (Shaw) לחקור את מאורעות תרפ"ט ונחום היה בין חברי הוועדה שהכינה חומר לתזכיר של הסוכנות היהודית שהוגש לוועדה.
ב-1934 החל נחום לעבוד בחברת הנפט האנגלו-עיראקית (I.P.C) בחיפה ומתוך הכרה בכישוריו מונה לאחר זמן מה למהנדס אחראי ומנהל המחלקה הקרקעית של החברה.
במסגרת תפקידו נדרש נחום לנסוע מדי פעם לעיראק על מנת לתאם את בניית הצינור.
בדצמבר 1936 שהה נחום בעיראק אך כששמע על קונצרט מיוחד של התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית בניצוחו של ארתורו טוסקניני החליט לחזור מייד אולם מזג האוויר הסוער גרם להתרסקות המטוס בשדה תעופה ליד עפולה ונחום ועוד נוסע נהרגו.
נחום נקבר בבית הקברות של נהלל.
לנחום ופניה נולדו 3 ילדים: יזהר (נולד בתקופת הלימודים בצרפת), רות ועכסה.
פניה נפטרה ב-1967. לאחר מותו של נחום המשיך בנו יזהר לנהל את משרד המדידות אך לאחר מספר שנים מכר אותו.
נחום היה מהראשונים שיצר מפות מפורטות של אזורים שונים בישראל.
הוא הניח את היסודות של תחום הקרטוגרפיה בארץ ויצר ארכיון מפות במסגרת עבודתו בהכשרת היישוב.
נחום פעל לשפר את מקצוע המדידה בארץ והכשיר אנשי מקצוע רבים בתחום.
היה פעיל בארגון הארצי של מודדי קרקעות.
נחום הכהן קוק (דצמבר 1902 – 16 באוגוסט 1990) היה רופא ותיק בתקופת היישוב ובמלחמות ישראל, מנתח בבית החולים האוניברסיטאי - הדסה בירושלים.
מוזכר לעיתים כחלק מאירועים בסיפורת, על אישים תורניים שפקדו אותו לשם רפואתם.
בשנת תשל"ד-1974 הוענק לו אות יקיר ירושלים.
נחום קוק נולד בפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית (כיום בלטביה) בדצמבר 1902 לרב דב בער הכהן קוק ולרבקה שאכן.
אביו, אחיו של הרב הראשי לארץ ישראל הרב קוק, כיהן כרב בעפולה וניהל את מכון הארי פישל לדרישת התלמוד.
אחיו של נחום הם, הלל קוק, רפאל הכהן קוק, סוניה מאירי, בתיה כלאב, נחמה ליפשיץ, ד"ר הרצל הכהן קוק וצילה הלוי.
הוא למד בישיבה, שירת בצבא האדום ולמד רפואה באוניברסיטת חרקוב.
על הבחירה שלו כיהודי בחור ישיבה, בלימודי רפואה סיפר כי כשהיה בגיל 17 הוא הלך ברחוב ולפתע צעיר אנטישמי ירה בו בחזה.
הוא הובהל פצוע לטיפול דחוף, ואז שמע את הרופא שמטפל בו אומר לאביו: "הבחור הזה לא יחיה".
באותו רגע, סיפר, גמלה בלבו ההחלטה, "לא רק שאני אחיה, אני גם אהיה רופא.
רופא מסוג אחר, כזה שנלחם על חיי החולים שלו" ואכן הוא המשיך לחיות והיה לרופא.
אחרי לימודי הרפואה עלה לארץ ישראל, והתקבל למשרה בבית החולים הדסה.
בתחילה לא היו עמו התעודות ולשם כך העיד הרב קוק עליו וקיבלהו לעבודה כרופא עוד בטרם הגיעו המסמכים לארץ ישראל.
קוק היה מתלמידיו הבולטים של פרופ' פליקס מנדל.
קוק נישא לקלרה ונולדו להם שלושה ילדים (שני בנים ובת).
מאד מפורסם הסיפור בו פנו אליו הצדיק הירושלמי הרב אריה לוין ואשתו.
סיפור המשמש באופן תדיר כדוגמה למימרא אשתו כגופו וכסיפור מופת בחינוך לשלום בית.
ד"ר קוק עבד כמנתח בבית החולים הדסה במשך כחמישים שנה.
ובנוסף עסק ברפואה כל הזמן, בכל מקום.
בימים שלפני הקמת המדינה ניתח את פצועי האצ"ל בבית חולים מחתרתי, במצור על ירושלים טיפל בפצועים בכל העיר, ובמלחמת ששת הימים ניהל בתוך בית החולים ביקור חולים, בית חולים צבאי מאולתר.
קוק נפטר בכ"ה באב תש"ן, 16 באוגוסט 1990, ונקבר בבית העלמין סנהדריה.
על המצבה שלו בבית העלמין בסנהדריה כתבה המשפחה "הקדיש חייו לחוליו, יקיר ירושלים".
הרב נחום רַגוֹזְנִיצְקִי (ה'תרכ"ה, 1865 - ד' באב ה'תרע"ח, 12 ביולי 1918) היה המנהל הראשי והבוחן של תלמוד תורה עץ חיים, ודמות בולטת ביישוב הישן בירושלים.
הוא כיהן כמנהל עץ חיים במשך כ-16 שנה, בין השנים ה'תרס"ב–ה'תרע"ח.
נולד בעיירה רגוזניצקי מוסט הסמוכה לביאליסטוק שבפולין ליצחק שמעון ולשרה רבקה רגוזניצקי, מחסידי קוצק.
בהיותו כבן 11 נפטר אביו.
אמו שהתקשתה בגידולו שלחה אותו לארץ ישראל לבית סבו הרב ברוך מרדכי ראגאזניצקי, סוחר אמיד שהתגורר בירושלים, ואחיינו של רבי משה פאלייר מקוברין.
בירושלים למד בת"ת ובישיבת עץ חיים.
בשנת 1882 בהיותו כבן שבע עשרה נשא את ציפורה בת הרב זלמן חיים ריבלין שהיה המנהל הראשי והבוחן בישיבת עץ חיים.
חמיו היה נכדו של הרב משה ריבלין מגיד מישרים ומנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים ואחיו של יוסף (יאשע) ריבלין בונה שכונות ירושלים מחוץ לחומות.
לאחר נישואיו החל לעזור לחמיו בניהול המוסד ובהדרכת תלמידים.
בשנת 1898 כשחלה חמיו החליף אותו הרב רגוזניצקי בניהול המוסד.
לאחר פטירת חותנו מונה באופן רשמי על ידי הקהילה והרבנים למנהל הישיבה.
מדי ערב היה לומד בחברותא עם הרב שמואל סלנט שולחן ערוך חושן משפט יחד עם גיסו הרב אליהו מרדכי אייזנשטיין.
לימים כשהתעוור הרב סלנט היה מגיע הרב רגוזניצקי מדי בוקר להקריא לו את הספרים שרצה ללמוד בהם.
אחרי התמנותו למנהל החל להשלים מהלך שבו החל כבר חמיו לרענן את שורות המלמדים בישיבה ובמוסדותיה, הצוות החינוכי הורכב ברובו ממורים מבוגרים וחסרי הכשרה שהסיבה העיקרית לשכירתם הייתה עלותם הזולה, לרוב הם הסתפקו בזכות לאכול בחדר האוכל של הישיבה ובשכר מזערי.
הוא החל להכניס כוחות צעירים ומוכשרים, על פי עדותו של הרב חיים מן שהיה ראש המלמדים ומייסד איחוד המלמדים, היה הרב רגוזניצקי מאתר אנשים שלטעמו התאימו לשמש בהוראת התלמידים ומתחנן בפניהם שיואילו לשמש כמורים.
הוא אף טרח רבות לגייס עבור מטרה זו כספים על מנת לתגמל את המורים בהתאם לעבודתם וכישוריהם.
משהתפתח היישוב היהודי מחוץ לחומות העיר העתיקה עמל הרב רגוזניצקי למצוא מקום למוסד מחוץ לחומות.
כשמצאו, הוא והרב יחיאל מיכל טוקצינסקי שהיה עוזרו, מקום בשכונת מחנה יהודה, טרח לגייס כספים מידידיו האמידים, כדי לבנות שם חנויות שיהוו מקור הכנסה מסודר למוסד לימים רבים.
לאורך שנות מלחמת העולם הראשונה, שררו ביישוב רעב ומחלות, בחודש יולי 1918 חלה הרב רגוזניצקי ומת, הוא נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים.
לאחר פטירתו נישאה אלמנתו מרת חוה בשנית לרב מרדכי חיים סלאנים ששימש בזקנותו כמנהיג חסידי סלונים בירושלים.
הרב יהודה לייב סלונים הוא בנם המשותף.
בשנת תרצ"ה הוציא פנחס גרייבסקי חוברת לזכרו של רבי נחום ראגוזניצקי בשם 'חזון נחום', בהסכמת הרב הראשי לישראל אברהם יצחק הכהן קוק.
בחוברת הקדיש לו המשורר יעקב רימון שיר:
נכדו הרב אליעזר יהודה וולדנברג הזכירו בהקדמתו לספרו שביתת הים העוסק בדיני הפלגת והנהגת אונייה בלב ים:
הרב זאב ראגין רב בבוסטון ומחבר הספר מנחת זאב
ר' ברוך מרדכי רגוזניצקי מחבר הספר כתבי אחים
מרים (מירקע) פרנק אשת הרב זאב פרנק מחבר הספר תולדות זאב
רחל לאה (רוחק'ה) וולדנברג (אמו של הציץ אליעזר)
הרב חיים שרגא פייבל פרנק - כיהן כרבה של שכונת ימין משה בירושלים ודיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
הרב אליעזר יהודה וולדנברג - מחבר שו"ת ציץ אליעזר ומחשובי הפוסקים במאה העשרים.
הרב נחמן טוקר - מראשי ישיבת חברון
הרב נחום רגוזניצקי - ראש ישיבת מאורות התורה
נחום עושרי (נולד ב-1 בינואר 1958) הוא מעבד ומפיק מוזיקלי, גיטריסט ובסיסט, מדמויות המפתח במוזיקה הישראלית הים-תיכונית.
מוכר בעיקר בזכות עבודתו עם הזמר יואב יצחק, חברו מנעורים.
עושרי החל את דרכו המקצועית, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, כנגן גיטרה חשמלית של הזמר התימני שלום צברי.
לאחר תקופה קצרה, הקים להקת חתונות, שסולנה היה יואב יצחק, עדיין אלמוני באותן השנים.
הלהקה פעלה במשך מספר שנים, ובמקביל ליווה עושרי כנגן גיטרה בס בהופעות ובהקלטות את הזמר חיים משה שעזב את להקת צלילי הכרם ופצח בקריירת סולו.
בשנת 1991, יואב יצחק, חברו של עושרי, התוודע לשיר ארמני שהשמיע שמעון פרנס בתוכניתו השבועית ברדיו.
יצחק, חיבר לשיר מילים בעברית, ופנה למעבד שערך עבורו עיבוד שאותו לא אהב, ולכן פנה לעושרי שיחבר עבורו עיבוד אחר.
השיר "זה הזמן לסלוח" התפרסם והפך לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר של יצחק.
החל משנת 1992 ועד שנת 1998, עושרי עיבד והפיק מוזיקלית מספר אלבומים ליואב יצחק: "זה הזמן לסלוח", "לאן הולכים כולם", "געגועים" ו"תני ללכת" שזכו להצלחה רבה.
ב-1991 עיבד את מרבית שירי אלבומו הרביעי של ישי לוי "מביט מהצד", והלחין מתוכו את השיר "מונה מונה".
ב-1992 עיבד כמחצית משירי אלבומו של נתי לוי "רוח סתיו".
ב-1993 עיבד כמחצית משירי אלבומו של נתי לוי "השמים הם הגבול", וכן את כל שירי אלבום הבכורה של פיני חדד "לא לבד", כאשר שיר הנושא של האלבום הפך ללהיט ענק.
ב-1994 עיבד את שירי אלבומו השני של פיני חדד "אולי נחזור", וכן חלק משירי אלבומו הכפול של דקלון "שר חצי יובל".
ב-1996 עיבד את שירי אלבומו השלישי של פיני חדד "הנשמה", בו בלט החידוש לשיר "שני אהבה קטנים", שביצעה במקור להקת "החברים של נטאשה".
ב-1997 עיבד את מרבית שירי אלבומו של ישי לוי "זירת חיי", את אלבום הבכורה של לידור יוספי "ראש בראש", וכן את אלבומו השלישי של נתנאל "בין השירים".
ב-1998 עיבד את אלבומו השני של לידור יוספי "ילד אתה עולם", בו בלט במיוחד הדואט "תני לי" עם חיים משה, וכן את שירי אלבומו השני של הזמר רונן עניא "דרך הלב".
עושרי עיבד גם שירים לזמרים נתי לוי, אייל גולן, שלומי שבת ואביהו מדינה, ומלווה אותם בנגינה על גיטרה חשמלית ואקוסטית במהלך הופעותיהם.
בין השנים 1998 ל-2004, עושרי שימש כמנהל המוזיקלי של התוכנית "ריח מנטה", ששודרה בערוץ 33 של רשות השידור בהנחייתו של המגיש ירון אילן.
עושרי נשוי ואב לשלושה ילדים.
נחום מתתיהו סרנה היה חוקר מקרא יהודי-אמריקאי, פרופסור למקרא באוניברסיטת ברנדייס (מסצ'וסטס).
ידוע בעיקר בזכות פירושיו לספרי בראשית, שמות ותהלים ובזכות תרומתו החשובה כעורך המהדורה המחקרית-מסורתית של החומש, JPS Torah Commentary.
בנוסף, התפרסם כמי שהנגיש את המחקר המקראי לציבור היהודי בארצות הברית.
סרנה היה אחד מחשובי חוקרי המקרא היהודים בארצות הברית, ושימש כמרצה וחוקר באוניברסיטאות שונות, כמו גם בבית המדרש לרבנים באמריקה.
סרנה נולד ב-1923 בלונדון למשפחה ציונית דתית.
הוריו ליעקב יהודה סרנה ומילי (לבית הורונזיק), ילידי פולין.
אביו היה רוויזיוניסט וממשפחה של "חובבי ציון".
לסרנה-סגל שלוש אחיות: תאודורה (רות) רוידה, מחנכת, רחל סרנה-ארטן, שכתבה ספר על פרשת מיכלינה ארטן ואביבה סרנה-סגל, משוררת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררה המשפחה בלונדון תחת הבליץ, הוא ואחיותיו פונו לכפר יחד עם שאר ילדי לונדון.
לאחר המלחמה הוא סיים תואר שני באוניברסיטת לונדון בשנת 1946, ותואר מבית הספר ללימודי יהדות של לונדון בשנת 1947. הוא היה מרצה ביוניברסיטי קולג' לונדון בין השנים 1946 ל-1949.
בשנת 1949 עלה עם אשתו לישראל והתעתד ללמוד באוניברסיטה העברית, אך באותה שנה נותק קמפוס הר הצופים מירושלים בידי הירדנים.
ב-1951 עבר סרנה לפילדלפיה עם אשתו הלן ובנו יונתן, שנולד בישראל.
ממכללת דרופסי לעברית וללימודי שפה בשנת 1955. הוא למד בתקופות שונות אצל כורש גורדון, איזידור אפשטיין וארתור מרמורשטיין והושפע רבות מעבודתו של יחזקאל קאופמן.
הוא היה מרצה במכללת גרץ בפילדלפיה בין השנים 1951 ל-1957, בין השנים 1957 ל-1963 הוא היה ספרן והחל מ-1963 פרופסור חבר לתנ"ך בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1965 עבר לניוטון, מסצ'וסטס כדי להיות פרופסור חבר באוניברסיטת ברנדייס, ב-1967 היה פרופסור ללימודי מקרא על שם דורה גולדינג והחל מ-1969 ראש המחלקה ללימודי המזרח הקרוב והיהדות.
הוא היה גם פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה, בבית הספר התאולוגי אנדובר ניוטון ובמכללת דרופסי בזמנים שונים לאורך שנות ה-60. הוא עזב את ברנדייס ב-1985 כדי ללמד באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק.
ב-23 במרץ 1947 נשא לאשה את הלן הורוויץ, שאותה פגש בפגישה של תנועת נוער ציונית.
אשתו, הלן, שהייתה ספרנית ההיברו קולג' בבוסטון ונפטרה ב-2008, סייעה בעריכת כתביו הרבים.
בנו, , הוא פרופסור להיסטוריה יהודית-אמריקנית באוניברסיטת ברנדייס.
נפטר לאחר מחלה ממושכת ב-2005 בבוקה רטון.
הוא קבור בבית הקברות בית אל, אחד מבתי הקברות היהודיים ברחוב בייקר בווסט רוקסברי, בוסטון, מסצ'וסטס.
1967: הפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית מחשבה יהודית על הבנת ספר בראשית
הרב נחום רַגוֹזנִיצקִי (1935 – 9 באוקטובר 2025, י"ח בתשרי תשפ"ו) היה ראש ישיבת מאורות התורה בקריית יערים, מוותיקי ראשי הישיבות בישראל ומתלמידי החזון איש.
נולד בירושלים למשה ולמרים רגוזניצקי, אביו היה בנו של הרב נחום רגוזניצקי מנהל ישיבת עץ חיים.
בבחרותו למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, והתקרב לרב אברהם ישעיהו קרליץ בעל החזון איש שנהג בו בחביבות יתירה, ואף קבע איתו פעם בשבוע לבוא לדבר בלימוד על ארבעה נושאים כל פעם.
הרב רגוזניצקי נהג להתייעץ עמו בכל ענייניו.
בתקופה זו התחיל הקשר עם חסידות נדבורנה, בכך שהרב רגוזניצקי הכיר והתיידד עם רבי חיים מרדכי רוזנבוים.
לאחר מכן התיידד גם עם בנו רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים והקשר ביניהם נמשך גם לאחר שהוכתר לאדמו"ר מנדבורנה.
בצוואתו הורה האדמו"ר שהרב רגוזניצקי יהיה בין האנשים שיערכו את ההקפות סביב מיטתו בהלוויה.
היה מחשובי חסידי נדבורנה, ובתקופה לפני פטירתו היה מזקני החסידים.
בסעודות הילולא הוא נושא דברים.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד בכולל שעל יד ישיבת 'שם עולם' – אמשינוב וכן כיהן כמגיד שיעור בישיבה שם התקרב לרב שמואל אוירבך שכיהן אף הוא באותן שנים כמגיד שיעור בישיבה, והיה לידיד נפשו.
בשנת תשמ"ג (1983), בשלהי ימי תנועת התשובה, הקים את ישיבת מאורות התורה בקריית יערים (טלז-סטון).
הישיבה יועדה עבור בוגרי ישיבות תיכוניות מהציבור הדתי לאומי.
הישיבה נקראה על שמו של סבו המקובל הרב מאיר שוורץ שהיה מקובל מפורסם בפודהייץ.
נפטר בחול המועד סוכות, י"ח בתשרי תשפ"ו, 9 באוקטובר 2025.
היה נשוי לבינה (י"ח בטבת תרצ"ז – א' בניסן תשע"ט) בת הרב אפרים ושרה מלכה לרמן, והתגורר בירושלים.
בנו וחתנו נמנים עם צוות הישיבה בראשותו.
אחיו, הרב אהרן רגוזניצקי, הוא המנהל הכספי של תלמוד תורה תשב"ר בבני ברק.
נחום עב (עבו; 1923 – 16 במאי 2015, כ"ז באייר ה'תשע"ה) היה סופר ומשורר, איש ההגנה, ממשחררי טבריה במלחמת העצמאות, סגן-אלוף בצה"ל, איש עסקים, סגן ראש העיר טבריה ויקיר העיר.
נולד בסג'רה למזל ולאליהו עבו שנמנו עם ראשוני המתיישבים במושבה, בן למשפחת עבו שהתיישבה בגליל מספר דורות לפני כן.
אביו יחד עם בן דודו, שלמה אל חייל (אלחיל), ייסדו בה את חוות סג'רה, והיוו את הבסיס לייסוד השמירה היהודית בגליל של אגודת השומר.
בשנת 1925 עברה המשפחה להתגורר בטבריה.
בצעירותו למד בבית הספר כי"ח כל ישראל חברים, ובמקביל הצטרף לארגון ההגנה.
בגיל 16 שימש גם כשומר, וקיבל רישיון לנשיאת אקדח.
בשנת 1939 הואשם בירי והרג של פורע ערבי ב-7 במאי של אותה השנה, כתגובה לפציעת אחיו בידי ערבים במסגרת הטבח בטבריה.
יגאל אלון הבריחו לכפר תבור, ולמשך תקופה של כשבועיים שימש שם כעוזר לרועה צאן.
הוא נתפס לבסוף ונידון למוות בתלייה בבית הדין הצבאי הבריטי בחיפה.
בשל גילו הצעיר, הומר עונשו למאסר עולם, למרות שהכחיש כי נכח בטבריה באותו היום.
הוא ריצה את עונשו בכלא עכו, שם הכיר את אנשי המחתרות שבעתיד היו למפורסמים (משה דיין ויצחק שמיר), ובכך היה ראשון אסירי ההגנה בתקופתו.
ביום סיום מלחמת העולם השנייה קיבל חנינה ממלך אנגליה לאחר שבע שנות מאסר.
על מאסר זה הוכר כאסיר ציון.
עם תום תקופת מאסרו, חזר לפעילותו בהגנה ואף השתתף בקורס קציני הגנה בג'וערה בשנת 1946. במלחמת העצמאות לקח חלק מרכזי בשחרור טבריה, כמפקד העיר העתיקה.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת גולני ולאחר מכן היה ממקימי היחידה למלחמה זעירה, שהייתה הבסיס להקמת הסיירות המובחרות בהמשך, ועל כך זכה בכנפי צניחה על רקע ירוק.
בשנים שלאחר מלחמת העצמאות היה ממקימי חטיבה 300 ושימש בה כסגן מפקד פלוגת הסיור של החטיבה.
מאז מלחמת העצמאות השתתף בכל מלחמות ישראל, עד מלחמת שלום הגליל והנסיגה הראשונה מלבנון.
מאמצע שנות ה-50 ועד לשנת 1974 שימש כיו"ר האיגוד המקצועי במועצת הפועלים בטבריה, שם סייע רבות לעובדים ודאג לשפר את תנאיהם.
בבחירות לראשות עיריית טבריה שהתקיימו לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974, נבחר למועצת העיר במסגרת רשימה מקומית בראשותו, וכיהן כסגנו בשכר של ראש העיר משה צחר.
לאחר סיום הקדנציה בשנת 1979, עבד לפרנסתו בהסתדרות העובדים, נבחר כיו"ר בהתנדבות של המועצה הלאומית למניעת תאונות.
בתפקיד האחרון כיהן עד לתחילת שנות ה-90.
בשנת 1983 ערך בבית יד לבנים בטבריה תערוכה שהציגה 40 שרידים ופריטי מלחמה ממלחמות ישראל, שאסף בעצמו.
ייסד ובנה בטבריה את חוף סירונית.
היה מקורב אישית לדוד בן-גוריון ויגאל אלון.
קיבל את תואר יקיר העיר טבריה על פעילותו ותרומתו לעיר.
במהלך העשור האחרון לחייו סבל מבעיות רפואיות, שהחמירו אט אט, עד שהלך לעולמו ב-16 במאי 2015, ונקבר בבית הקברות הישן של טבריה.
נחום עב (עבו): המאבק על טבריה, הצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
אסיר ציון בכלא עכו, בהוצאת משרד הביטחון
נחום פינגר (נולד ב-30 בנובמבר 1939) הוא פרופסור מן המניין (אמריטוס) ומראשוני המחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כיהן כרקטור אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2002-1994) וכסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה (2012-2010).
נחום פינגר נולד בשנת 1939 בעיירה נובוסליצה, שבבסרביה (כיום בשטח אוקראינה), בן יחיד לישעיהו-אברהם פינגר ולגולדה-מירה לבית בנצ'יק.
אביו ורוב בני משפחתו נספו בגטאות ובמחנות הריכוז בטרנסניסטריה, והוא היה בין ילדי העיירה הבודדים ששרדו את השואה.
ב-1946 הגיע כפליט, יחד עם אמו ודודתו אשר גידלוהו יחדיו, לעיר דז' שברומניה.
בינואר 1951 עלו לארץ ושוכנו במעברת מחנה דוד על יד חיפה, שם שהו במשך כ-4 שנים.
ב-1954 עברו בני המשפחה להתגורר בשיכון פקר, שכונה שהוקמה ברמת השרון לצורך קליטת ניצולי השואה מנובוסליצה.
בילדותו ובנעוריו התחנך בבית הספר היסודי במעברה, במוסד "יקיר" בכפר הרא"ה, בתיכון "יבנה" בחיפה ובבית הספר ביל"ו בתל אביב.
עם סיום לימודיו בשנת 1957 התגייס לחיל השריון.
ב-1960 התקבל ללימודים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, שם סיים תואר ראשון (1964), שני (1965) ושלישי (1970) בהנדסת תעשייה וניהול.
בהמשך סיים באוניברסיטת קולומביה גם תואר שני (1975) ושלישי (1986) בחינוך מבוגרים.
בשנת 1972 חזר לארץ והצטרף לסגל אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מתוך תפיסה שראתה בהקמת אוניברסיטה בנגב נדבך חשוב במימוש החזון הציוני.
היה ממקימי המחלקה להנדסת תעשייה וניהול, וכיהן כראש המחלקה בשנים 1975–1976 ובשנים 1978–1984. תחומי המחקר שלו כללו השפעת תמריצים ממשלתיים על ניהול, פריון בענפי התעשייה והשירותים, שיפור שיטות, איכות בתעשייה, וחינוך הנדסי-טכנולוגי.
בין השנים 1989–1994 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי ההנדסה.
בשנת 1994 נבחר לתפקיד רקטור האוניברסיטה, בו כיהן עד שנת 2002 (שתי קדנציות).
במסגרת תפקיד זה יזם הקמתן של מחלקות חדשות, תוכניות לימודים חדשות ושיתופי פעולה אקדמיים, אשר הביאו לפיתוחה של האוניברסיטה ולהרמת קרנה במישור הלאומי הבינלאומי.
בשנת 2007 מונה לחבר המועצה להשכלה גבוהה האחת-עשרה, וכיהן בה עד שנת 2012. במהלך תקופה זו כיהן גם כיו"ר ועדת המשנה להערכת איכות במועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2010 מונה לסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, ,תפקיד בו כיהן עד שנת 2012.
נחום פינגר מתגורר בעומר, נשוי לד"ר מיה פינגר לבית מוסביצקי, אמנית ומרצה בתחום האומנות, ואב לשניים.
משנת 2004 מכהן כיו"ר ארגון יוצאי נובוסליצה, עמותה העוסקת בהנצחת מורשת יהודי העיירה נובוסליצה שבאוקראינה.
בשנת 1997 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת טרנסילבניה של בראשוב.
בשנת 2012 הוענק לו אות יקיר באר שבע.
בשנת 2014 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם לשכת המהנדסים והאדריכלים בישראל.
בשנת 2017 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה הטכנית של קלוז'-נאפוקה ברומניה.
בשנת 2022 הוענק לו אות בן-גוריון.
נחום (חומי) פריטל הוא ספורטאי ורקדן פאראלימפי.
ב התחרה באתלטיקה בתחרות הטלת כידון בדרגת נכות 3 ודורג במקום ה-11 עם תוצאה של 16.70 מטר.
היה שותף בשנת 1994 להקמת מועדון סקי לנכים ובעקבותיו לפיתוח תחום ספורט אתגרי לבעלי מוגבלויות וממייסדיה של עמותת אתגרים.
פריטל פעיל תחרותית בריקוד בכיסא גלגלים ומתאמן בבית הלוחם בתל אביב.
בשנים 2015 ו-2017 השתתף באליפות העולם.
בתחרויות אחרות זכה להישגים ובשנת 2021 זכה במדליית כסף בריקודים לטיניים בקטגוריית רקדן בודד.
בשנת 2011 השתתף ורקד במחזמר שהוצג בגרמניה.
פריטל גר בירושלים ומוסמך בעריכת דין.
נאום (נחום) יזראילביץ' צירולניקוב היה קצין יהודי בדרגת תת-אדמירל בחיל הים הסובייטי.
נחום בן ישראל צירולניקוב נולד בעיר ביחוב שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי מדינת בלארוס) במשפחה יהודית.
מגיל 15 עבד כפועל במפעל לייצור יציקות ברזל.
בגיל 18 התנדב לשירות בצי.
הוא התקבל ללימודים בבית הספר הימי הגבוה על שם פרונזה.
לאחר שסיים את הכשרתו הוא שרת כקצין נשק בצוללת שהייתה חלק מצי הים השחור.
בשנת 1935 מונה לסגן מפקד צוללת.
בשנת 1938 הוא הועבר לצי האוקיינוס השקט שם מונה למפקד צוללת.
בשנת 1940 עבר לשרת במפקדת צי האוקיינוס השקט בתפקיד עוזר ראש אגף המבצעים.
ב-1941 מונה לראש אגף המבצעים.
צי האוקיינוס השקט לא נטל חלק בקרבות בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, אך היה בכוננות למלחמה מול יפן וליווה שיירות הספקה מארצות הברית לברית המועצות בחלק הצפוני של האוקיינוס השקט.
באוגוסט 1945 נטל צירולניקוב חלק בלחימה כנגד היפנים במהלך מבצע סערת אוגוסט.
הוא השתתף בתכנון השתלטות הצי על הנמלים בקוריאה והשתלטות על האיים הקוריליים.
לאחר המלחמה המשיך צירולניקוב לשרת בצי.
עד 1947 פיקד על אחד מבסיסי צי האוקיינוס השקט.
בשנת 1949 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
ב-1950 מונה למפקד שייטת צוללות בצי הבלטי.
ב-1954 מונה למדריך בכיר בבית הספר לקציני חיל הים בעיר לנינגרד.
ב-1955–1957 הדריך בבית הספר לקציני חיל הים בריגה.
ב-1957–1960 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
בתום לימודיו נשאר באקדמיה כמרצה בכיר לטקטיקה ימית.
בשנת 1969 פרש מן השירות הצבאי.
נחום צירולניקוב נפטר ב-28 בדצמבר 1979. נקבר בבית העלמין וגנקובסקויה.
במהלך הקריירה שלו עוטר נחום צירולניקוב ב: עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור נחימוב, שני עיטורי הכוכב האדום ובמדליות שונות.
נחום פלוטניצקי היה ממשתתפי המרד בסוביבור, וממעט הניצולים ממנו שנותרו בחיים.
נולד בשנת 1913 בכפר כפר ויצ'ין שבנפת לוניניץ, בחלקה המערבי של האימפריה הרוסית.
בשנת 1919 נכלל הכפר בתחומי הרפובליקה הפולנית.
באמצע שנות ה-30 שירת שירות חובה בצבא הפולני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס שוב לצבא.
השתתף בלחימה מול הצבא הגרמני שפלש לפולין.
בסוף בספטמבר 1939 נפל בשבי.
כעבור מספר ימים הצליח לברוח מהשבי.
הסתתר במשך כ שלוש שנים, תוך התחזות לפולני.
ביולי 1943 נתפס על ידי המשטרה הגרמנית ונשלח למחנה ריכוז סוביבור.
במהלך הסלקציה בכניסה למחנה הצהיר שהוא בנאי ולכן הועבר למחנה העבודה בסוביבור.
כבעל הכשרה צבאית גויס בספטמבר 1943 על ידי אלכסנדר פצ'רסקי להיות חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה.
הוא צורף לחוליה של צלפים (אותה הקים אלכסיי וייצן) - אסירים, בעלי ידע שימוש ברובים.
עם פרוץ המרד, הצליחו וייצן וחברי חולייתו להשתלט על מספר רובים ולירות על השומרים, כדי לחפות על בריחתם של אסירים אחרים.
פלוטניצקי הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה.
הוא נע דרך היערות מזרחה, שם פגש יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט.
עם הגעת הצבא האדום, גויס פלוטניצקי לצבא.
הוא צורף ליחידת המרגמות של דיוויזיית המשמר מס' 38 של החזית הבלארוסית השנייה ולחם בעד סוף המלחמה.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר בעיטור הכוכב האדום.
לאחר המלחמה התגורר בעיר פינסק.
בפגישה לקחו חלק: אלכסנדר פצ'רסקי, ארקדי וייספאפיר, סמיון רוזנפלד, יפים ליטבינובסקי.
נחום פלוטניצקי עלה לישראל בשנת 1979. התגורר בעיר נצרת עלית.
נחום (נחצ'ה) נשר (נולד ב-1961) הוא פרופסור לרפואה, מהמנתחים הבכירים בישראל, מומחה בכירורגיית לב חזה.
הוא מנהל את היחידה לכירורגית חזה זעיר פולשנית בבית החולים איכילוב.
למד רפואה בטכניון, וסיים את הלימודים בשנת 1991 בהצטיינות.
הוא התמחה בבית החולים כרמל בחיפה בכירורגיית לב-חזה.
את ההתמחות סיים בהצטיינות ב-2000.
לאחר מכן הצטרף לבית החולים איכילוב, למחלקת כירורגיית לב חזה.
הוא מתמחה בכירורגיה מתקדמת לטיפול בהפרעות קצב, וכירורגיה זעיר פולשנית בלב.
במהלך השנים השתלם בבתי חולים שונים בעולם.
באיכילוב הוא קודם ומונה לנהל את המרפאות לניתוחי לב וריאות - חזה זעיר פולשני.
נשר גם הקים מרפאה אסתטית שאותה הוא מנהל.
לצד עבודתו כרופא הוא עורך מחקרים, ופרסם כ-40 מחקרים רפואיים אקדמיים.
עבודתו האקדמית הובילה לקידומו לדרגת פרופסור.
נשר עבד במשרד החוץ כמאבטח בנציגות הישראלית בביירות.
ב-1 במאי 1984 נסע בכביש ביירות-טריפולי עם שני מאבטחים נוספים מהנציגות: ערן פלורנטין ושמואל רוזה.
הם נתפסו, נשבו על ידי הסורים, הם נכלאו בכלא אל-מאזה בדמשק יחד עם נהג המכלית יוחנן אלון, השריונאי אריה ליברמן והטייס גיל פוגל.
לאחר כמעט חודשיים, ב-28 ביוני 1984 שוחרר נשר יחד עם פלורנטין, רוזה, אלון, ליברמן ופוגל, והם הוחזרו לישראל.
נשר חבר באגודות מקצועיות שונות בארץ ובעולם.
האיגוד הקרדיולוגי בישראל ואיגוד מנתחי הלב הישראלי
האיגוד האירופי למנתחי חזה ולב
נשר מתגורר בשכונת רמת אפעל ברמת גן.
במלחמת חרבות ברזל התנדב לשרת בסוריה יחד עם בנו קורן כרופא צבאי בדרגת רס"ן.
נחום פרקר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר.
פארקר נולד ב-4 במרץ 1760 בשרוסברי שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת בצבא הקונטיננטלי והשתתף בקרב סרטוגה בשנת 1777. בשנת 1786 השתקע בעיירה פיצוויליאם, ניו המפשייר, וכיהן כחבר במועצת העיירה בין השנים 1790–1794, וכמזכיר העיירה וגזבר העיירה בין השנים 1792–1815.
פארקר כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בין השנים 1794–1804 וכן בשנים 1806–1807; בשנים 1804 ו-1805 היה חבר במועצת המושל.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן מ-4 במרץ 1807 עד 1 ביוני 1810, אז התפטר מתפקידו.
בשנים 1807–1813 כיהן פארקר כשופט בבית המשפט לתביעות רגילות במחוזות צ'שייר וסאליבן.
בין השנים 1813–1816 כיהן כשופט משנה במחוז השיפוט המערבי, בשנת 1821 כיהן כשופט בבית המשפט של המחוז של מחוז צ'שייר, ובשנת 1822 מונה לשופט בבית המשפט לתביעות רגילות של מחוז הילסבורו.
בשנת 1828 כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר ושימש גם כנשיאו.
פארקר נפטר בפיצוויליאם שבניו המפשייר, ב-12 בנובמבר 1839, בגיל 79, ונקבר בבית הקברות העירוני.
נְחוֹשֶׁת (לטינית: Cuprum) הוא יסוד כימי מתכתי שסמלו הכימי Cu ומספרו האטומי 29.
במקרא מוזכרת גם בצורת המשנֶה נְחוּשָׁה.
במכתבי אל עמארנה: nuhִustum; בכנענית: נחשת; בארמית: נְחָשׁ, נְחָשָׁא ובערבית: נֻחַאס (نُحَاس).
לנחושת יש שתי דרגות חמצון נפוצות - 2+ ו-1+.
היציבה והנפוצה יותר מבין השתיים היא 2+, שיוצרת מלחים פרה-מגנטיים (תשעה אלקטרונים בקליפה 3d) בצבע כחול או כחול-ירוק.
תרכובות נחושת בדרגת החמצון 1+ הן דיאמגנטיות (קליפה d מלאה- כל האלקטרונים מזווגים) וחסרות צבע.
בתנאים מיוחדים קיימת גם דרגת החמצון 3+.
נחושת פחמתית (CuCO3) היא מלח ירקרק, המופיע לעיתים קרובות על ציפויי נחושת בכלים וחפצים אחרים.
נחושת גופרתית (CuSO4) היא מלח כחול שמשתמשים בו לעיתים קרובות במעבדות כקוטל פטריות.
נחושת דו-כלורית, מלח בצבע חום בהיר, משמשת כזרז למשל בייצור אצטאלדהיד מאתן.
קיימות שתי תחמוצות נחושת יציבות - CuO ו-Cu2O.
תחמוצות אלו מהוות חומר התחלתי בייצור YBa2Cu3O7-\delta שהוא חומר בסיס בייצור מוליכי-על.
הנחושת היא מתכת מבריקה בצבע אדום-כתום, בעלת מוליכות חום ומוליכות חשמלית גבוהה.
היא נמצאת בטבלה המחזורית בין ניקל ואבץ, ובאותה עמודה עם כסף וזהב.
הנחושת היא מתכת אצילה למחצה, המאופיינת בפעילות כימית נמוכה, ועמידה בפני השפעות האטמוספירה.
חשיפה ממושכת לאוויר רטוב גורמת להיווצרות שיכבה ירקרקה של קרבונטים (פטינה) המגנה על המתכת מפני חמצון נוסף.
נחושת מופיעה בטבע בעיקר כעפרה (תרכובת, בדרך כלל עם גפרית) ובמקרים נדירים כמתכת טהורה.
קיימים ממצאים ארכאולוגיים המעידים על שימוש אנושי בנחושת מעל 5,000 שנה.
ידוע על גילוי עפרות נחושת בקפריסין כ-5,000 שנה לפני זמננו.
הרומאים, אחרי שכבשו את האי, כינו את המתכת Cyprium (מתכת קפריסין), ושם זה קוצר בהמשך ל-Cuprum.
מרכזי הפקה ידועים נוספים של נחושת בתקופות קדומות, מלבד קפריסין, היו גם הרמה האיראנית, הרי אדום, חצי האי סיני ואזורי הערבה ומדבר יהודה בארץ ישראל.
השימוש בארד (סגסוגת של נחושת ובדיל, הקרויה גם ברונזה) החל כנראה במצרים.
המצרים גילו שהוספת כמות קטנה של בדיל לנחושת מקלה על מלאכת החישול.
סגסוגות ארד נמצאו במצרים כמעט באותה תקופה שבה נמצאה נחושת.
השימוש בארד התפשט בין תרבויות במהירות רבה והוא מקור השם ל"תקופת הברונזה".
בסין החלו להשתמש בנחושת כ-4,250 שנה לפני זמננו, ולפני כ-3,200 שנה כבר יוצר בסין ארד באיכות גבוהה.
היוונים והרומאים השתמשו רבות גם בפליז, סגסוגת של נחושת ואבץ.
כיום מפיקים את מרבית הנחושת בצ'ילה, בארצות הברית, באינדונזיה ובפרו.
בעבר נכרו מחצבי נחושת גם בישראל.
תליון נחושת המתוארך ל-8700 לפנה"ס נמצא באזור צפון עיראק של היום.
ישנן עדויות לטיהור נחושת מתחמוצות נחושת (מלכיט לדוגמה) מלפני 7,000 שנים.
לשם השוואה, בזהב החלו להשתמש, ככל הנראה, בשנת 4000 לפנה"ס.
במערת המטמון בנחל משמר, שבמדבר יהודה, נמצא ב-1961 מטמון ("מטמון נחל משמר") ובו 429 כלי נחושת ברמת גימור גבוהה שנוצרו לפני כ-6,000 שנים.
זה האוסף הגדול ביותר של חפצים עתיקים מנחושת שנתגלה במזרח התיכון.
באירופה התגלתה גופה שהשתמרה בקרח משנת 3,200 לפנה"ס, שזכתה לכינוי "אצי, איש הקרח".
על אצי נמצא גרזן עם חוד נחושת (99.7% טהור).
רמות גבוהות של ארסן בשערו מצביעות על מעורבותו בייצור הנחושת.
נחושת היא אחת מהמתכות הנמצאות בשימוש נרחב מאוד של האנושות.
השימוש העיקרי של נחושת החל מסוף המאה ה-19 הוא להולכת חשמל, ומכינים ממנה כבלי הולכת חשמל, שנמצאים בין השאר במנועים, שנאים, אלקטרומגנטים ומעגלים מודפסים, בשל המוליכות החשמלית הגבוהה שלה (המתכת היחידה שלה מוליכות גבוהה מעט יותר היא כסף, שמחירה גבוה בהרבה).
כמו כן, בשל מוליכות החום הגבוהה שלה נעשה בה שימוש בפתרונות קירור בתעשיית המחשבים והאלקטרוניקה.
בעבר שימשה הנחושת בעיקר להכנת כלים ואבזרי קישוט, וגם כיום יש מטבעות, כלים, חלקי ריהוט, וגם צינורות העשויים מנחושת.
נחושת היא חומר גלם בפיסול (לדוגמה, פסל החירות מכיל 31 טון נחושת), וכן בעשיית כלי נשיפה.
יוני נחושת יכולים להיות אנטי ביוטיים.
שימוש הקשור לכך הוא שילוב גרגירים של נחושת בטקסטיל, ואז עיבוד הטקסטיל למוצר מוגמר, הנותן הגנה מפני פתוגנים.
נחושת היא מינרל בעולם החי והצומח, והיא מצויה בכמות זעירה אך חיונית לתהליכים ביולוגיים חשובים.
אטומי נחושת מופיעים במרכזם של אנזימים וחלבונים אחדים בעלי חשיבות עליונה: ציטוכרום C אוקסידאז (קולט האלקטרונים הסופי בתהליך הנשימה התאית), המוציאנין (החלבון נושא החמצן השכיח ביותר באורגניזמים, אחרי המוגלובין.
משמש לנשיאת חמצן ברכיכות ובכמה סוגי סרטנים), סופראוקסיד דיסמוטאז (SOD, משמש לביטול השפעת הרעלים בתהליך הנשימה התאית; ראו ערך אנארובי לפרטים נוספים) ועוד.
מנה של 30 מיליגרם נחושת לכל קילוגרם ממשקל הגוף עלולה להיות קטלנית לבני אדם.
הרמה הבטוחה של נחושת במי שתייה היא עד 2-1.5 מיליגרם לליטר.
מחלת וילסון היא מחלה תורשתית שגורמת לגוף לצבור נחושת.
אם החולה אינו מקבל טיפול, עלול להיגרם נזק לכבד ולמוח.
בנוסף לכך, מחקרים מצאו קשר בין מחלות נפש כמו סכיזופרניה לבין רמות גבוהות של נחושת בגוף.
לא ידוע עדיין אם הנחושת היא זו שגורמת למחלת הנפש, או שהמחלה היא זו שגורמת לגוף לצבור נחושת או שיש גורם אחר הגורם לגוף לצבור נחושת ואותו הגורם שגורם לגוף לצבור נחושת גורם גם למחלת הנפש.
הנחושת מופקת בעולם ממרבצים שהם תערובת של תרכובות הנחושת וחומרים אחרים.
מתוך 165 תרכובות נחושת המצויות במרבצים, רק כ-12 הן בעלות חשיבות להפקת הנחושת:
כריית עפרות הנחושת נעשית בדרך כלל ממכרות פתוחים.
הן נאספות לאחר חשיפתן באמצעות פיצוצים מבוקרים.
לאחר האיסוף, מובלות העופרות למפעלי הזיקוק.
תהליך הזיקוק מתחיל בריכוז עפרות נחושת.
סדרה של פטישים הולמים בעפרות והופכות אותן לחלקיקים קטנים יותר, כך שניתן יהיה לסלק את הכמויות הגדולות של אדמה הנמצאת בהן.
לאחר מכן, חלקיקי העפרות מעורבבים עם מים ליצירת בלילה מרוכזת (הצפה flotation).
החומר מועבר למטחנה סיבובית (Rod Mill) אשר שוברת את העפרות לחתיכות קטנות עוד יותר (גריסה).
בסיום תהליך זה, העפרות עוברות למטחנת כדור (Ball Mill) המייצרת מהעפרות חלקיקי חומר בעלי קוטר של כ-0.25 מ"מ.
לאחר השלמת פירוק ראשוני של העפרות, ריאגנטים כימיים (Chemical Reagents) מעורבבים יחד עם הבלילה, וגורמים לאיחוי הנחושת בצורה טובה יותר.
בסוף תהליך זה מקבלים תערובת המכילה בערך 25-35% נחושת.
משם נשלחת התערובת לטיפול נוסף בחומרים כימיים ובחום.
תהליך זה נקרא "התכה", ובו מסירים בצורה פיזית את חומרי הפסולת.
התוצאה המותכת היא מתכת נחושת טהורה ב-99%.
בשלב זה הנחושת עדיין מזוהמת, 99% נחושת והשאר 1% מזהמים כגון חמצן, גופרית וברזל שעדיין צריך להסיר אותם.
הנחושת עוברת אז שוב לחימום בתוך תנור זיקוק.
לאחר ההתכה מוזרם בכוח אוויר לנחושת המותכת, אשר גורם לחמצון (oxidizes) של הזיהומים ומאפשר הסרתם בצורה קלה יותר.
לאחר מכן נלקחת דוגמה לבדיקה על ידי מפעיל תנור ההתכה, אשר קובע אם רמת המזהמים מקובלת, כלומר: אם הנחושת היא בניקיון של כ-99.5% טהורה.
הנחושת המותכת נוצקת לתוך אנודות חשמל (Electrical Anodes) גדולות, אשר משמשות בתהליך הזיקוק האלקטרוליטי.
לאחר השלמת תהליך זיקוק אלקטרוליטי, מתקבלת נחושת נקייה בכ-99.95% עד 99.99% טהורה.
במהלך תהליך זיקוק הנחושת וכתוצרי לוואי, נוצרות מתכות יקרות כגון זהב וכסף (בכמות קטנה), דבר המאפשר מקור הכנסה נוסף עבור בתי הזיקוק.
אמנם המתכות היקרות הן תוצרים חיוביים, אבל בתהליך נוצרים מזהמים שונים הפוגעים באיכות הסביבה.
רמת הזיהום הנמוכה היא אחת הסיבות שמיחזור נחושת טוב יותר מאשר הפקת נחושת מחדש מעפרות או ממחצבים טבעיים.
בישראל התגלו מרבצי נחושת באזור תמנע, לא רחוק מקיבוץ יטבתה שבערבה.
בתמנע מצויים בעיקר העפרות מלכיט וכריזוקולה.
ב-1951 הוקמה חברת מכרות נחושת תמנע והכרייה המסחרית החלה ב-1959. במכרה הועסקו כ-1,200 עובדים תושבי אילת.
הכרייה הופסקה ב-1983 בגלל צניחת מחירי הנחושת בעולם.
ב-2007 החלה כרייה נסיונית על ידי חברה מקסיקנית.
מאז חידוש הכרייה במכרה נהרגו במקום שני פועלים, מיכאל גלי וחיים ברמן.
ואיזוטופים בלתי-יציבים רבים אשר זמן מחצית החיים שלהם קצר (עד מספר שניות) ולכן אינם מצויים בטבע.
בספר שמות בני ישראל מצווים על בניית המשכן, שמכיל כמות גדולה של נחושת.
כשבנה שלמה המלך את בית המקדש, הוא הקים בפתחו שני עמודי נחושת כבירים בשם יכין ובועז.
נחושת נקשרה לאלה היוונית אפרודיטה במיתולוגיה היוונית.
באלכימיה, סמל הנחושת זהה לסמלה של אפרודיטה, המקובל כיום כסמל המין הנשי.
הקשר של אפרודיטה (ובעקבותיה המין הנשי כולו) לנחושת נוצר בשל השימוש בנחושת להכנת מראות שנחשבו אביזר טיפוח נשי.
לפי המיתולוגיה נולדה ונוס מקצף הגלים לחוף קפריסין, האי היה מזוהה עם האלה, וקפריסין הייתה מקור עיקרי לעפרות נחושת בתקופה ההלניסטית.
כך, למשל, נותן קיניריס, מלכה האגדי של קפריסין, למלך היוונים אגממנון את שריון הנחושת "מגן גיבורים עוטר לאדם ועשוי לתפארה" בצאתו למלחמת טרויה:
נחושה הוא יישוב קהילתי דתי במועצה אזורית מטה יהודה.
היישוב נמצא כחמישה ק"מ צפונית מזרחית לבית גוברין שליד עמק האלה וכשמונה ק"מ דרומית לבית שמש, למרות שהאיזור נמצא בקרבת הקו הירוק אינו נחשב כאזור מסוכן.
מקור השם "נחושה" בפסוק: .
ייתכן ששמו בעקבות עיר נחש, הנזכרת בנחלת שבטי יהודה ().
השם ניתן בהשראת הכפר הערבי הקטן דיר נעחש (דיר נאחש) שאת שרידיו ניתן לראות ביער מראשה הסמוך.
נחושה נוסדה בספטמבר 1955 כהיאחזות נח"ל על ידי גרעין של הנוער העובד הדתי.
ב-18 בנובמבר 1957 (כ"ד מרחשון תשי"ח) אוזרחה ההיאחזות והפכה למושב שיתופי.
בעת ההיאחזות נאמר על מתיישביה:
ביולי 1960 צורף המושב למועצה אזורית האלה.
ההתיישבות האזרחית בנחושה לא צלחה וגם ליווי מצד אנשי משואות יצחק לא הועיל, ואנשי המקום נטשו אותו.
קרקעות המקום בהיקף של כ-7,000 דונם הוחזקו כפיקדון על ידי אנשי משואות יצחק.
ניסיון להפעיל במקום חווה לגידול בקר לא הצליח, ורעיון שהועלה בשנת 1964 להקים במקום חוות בוקרים של עולים מארגנטינה לא יצא אל הפועל.
בשנת 1981 הוקמה נחושה מחדש כמושב עובדים של ארגון המושבים של הפועל המזרחי שכלל 30 נחלות.
בשנת 1994 אושרה הפיכת המושב ליישוב קהילתי המכיל 200 מגרשים למגורים לצד 50 נחלות חקלאיות.
היישוב החל בקליטת משפחות באתר מגורונים זמני והנחלות החקלאיות הפנויות הוקצו בתחילת שנות ה-2000. בשנת 2007 החלה החטיבה להתיישבות בשיווק המגרשים למגורים והבתים התאכלסו בשנים 2012-2011.
בנחושה גרות כ-300 משפחות דתיות לאומיות.
במקום בית ספר אזורי ממלכתי דתי (בית ספר יסודי בשם "האלה").
בשנת 2004 נערכה חפירה ארכאולוגית בנחושה על ידי רונה אביסר מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בחפירה נחשפו כ-30 כניסות למערות חצובות, 10 מערות פעמון עם קירות מטויחים, קברים חצובים עם כוכים, קולומבריום, מתקנים חקלאיים שהוסבו בחלקם לערכת מסתור תת-קרקעית ואורווה.
שברי חרס באתר מתוארכים לתקופת החשמונאים, התקופות הרומית והביזנטית ומעטים מאוד מתקופת ימי הביניים.
נחושתית הקוצים (שם מדעי: Protaetia cuprea, שם נרדף: Potosia cuprea, שם עממי באנגלית: Copper Flower Chafer או פשוט Copper Chafer) היא מין של חרק הנמנה בסדרת החיפושיות ושייך למשפחת הזבליתיים.
זוהי חיפושית גדולה (כ-2 ס"מ אורך) הבולטת בצבעה הירוק בעל ברק הנחושת.
הנחושתית נחשבה ליפה והמרשימה שבזבליות ישראל.
למין Protaetia cuprea תפוצה רבה הן באירופה והן באסיה כאשר כל אוכלוסייה מפגינה צבעים וכתמים שונים.
בארץ ישראל (ובאזור הלבנט) מצוי תת-המין Protaetia cuprea ignicollis.
בצפון הארץ מצוי המין נחושתית מגוונת (Protaetia judith) שלו מספר מופעי צבע, כולל כחול וירוק, כך שאפשר לבלבל אותו עם נחושתית הקוצים.
המין הקרוב נחושתית סגולה (Protaetia mirifica) ככל הנראה לא מצוי בארץ, אך פרט ממנו קיים באוסף האב שמיץ.
בארץ מין דומה השייך לאותה תת-משפחה (נחושתיות, Cetoniinae) ושמו Cetonia delagrangei אך זה נדיר ביותר וידועים ממנו פרטים בודדים בלבד.
צבעה של נחושתית הקוצים הוא ירוק מתכתי עם ברק זהבי נחושתי חזק, בייחוד על צדו העליון של החזה הקדמי, וסגול נוצץ בצידה התחתון.
בחלק מהפרטים צבע החזה אדום-נחושתי (נפוץ יותר בצפון הארץ).
באזורנו ידועה אברציה שזכתה לשם camilla בה צבע החיפושית ירוק-כחול עד כחול אך זו נדירה מאוד ותועדה מישראל פעם אחת בלבד.
צבעה של הנחושתית הוא צבע פיזיקלי-מבני.
בכסותית של הנחושתית יש מבנה באוליגנד - מבנה של שכבות דקות מסובבות בצורה ספירלית.
מבנה זה מחזיר אך ורק אור מקוטב מעגלית נגד כיוון השעון ובאורכי גל מסוימים המקנים לה את צבעה הירוק והנחושתי.
אם מתבוננים על הנחושתית דרך מקטב מעגלי בכיוון השעון, היא הופכת לחומה-שחורה מכיוון שהמקטב מסנן את האור המוחזר מהחיפושית.
התפקיד של מבנה הבאוליגנד הוא לספק לנחושתית עמידות בפני נפילות ומכות.
מבנה מסובב עמיד יותר מכיוון שהוא בעל דרגות חופש תנועה רבות יותר וגם מכיוון שסדקים אינם מתפתחים בו בקלות.
אורכה של נחושתית הקוצים הוא 18–23 מ"מ, והיא נפוצה באביב על צמחים שונים, בעיקר על תפרחות של קוצים, (כגון גדילן מצוי) אך גם על חוטמית זיפנית וחרצית.
הבוגרים ניזונים בעיקר מאבקה ומצוף.
נחושתית הקוצים פעילה בשעות היום.
רוב הזמן כנפי התעופה מקופלות תחת כנפי החפייה הירוקות המספקות להן הגנה.
בזמן התעופה עצמה רק כנפי התעופה פרושות וכנפי החפייה מונחות על הגב.
מפרץ שולי כנפי החפייה המאפשר החזקת כנפי התעופה פרושות, למרות שכנפי החפייה סגורות.
כנפי החפייה נפתחות בעיקר בזמני ההמראה והנחיתה, כאשר הנחושתית פורשת את כנפיה או מקפלת אותן.
מחזור חייהם בעלי גלגול מלא.
הזחלים מתפתחים ברקב צמחי המצוי באדמה או בתוך עצים נשירים.
המין מקים בארץ דור אחד בשנה כאשר שיא הפעילות הוא באביב בחודשים אפריל-מאי.
בתנ"ך, נָחוֹר היה בנו של שרוג בן רעו ואביו של תרח אבי אברהם.
נחור חי 148 שנה – משנת א'תתמ"ט לבריאת העולם (1912 לפנה"ס) ועד לשנת א'תתקצ"ז לבריאת העולם (1764 לפנה"ס).
בנו, תרח, נולד לו בגיל 29, הגיל הצעיר ביותר שמוזכר עד אליו בתנ"ך.
לפי עדות המקרא, היו לו בנים ובנות נוספים ().
בשמו נקרא נכדו, נחור בן תרח.
השם נחור מוכר מן הכתובות שבחרן וקשור בעבודת הירח שהייתה נהוגה שם.
בתעודות אשוריות מהמאה ה-13 והשביעית לפנה"ס אוזכרה עיר בשם Til-Nahiri או Nahuru שמיקומה מזרחית לעיר חרן, מערבית לנהר חבור.
על בסיס תעודות אלה העריכו חוקרים, כי שם העיר הוא אפונים המשקף דמות היסטורית הקשורה לנחור המוזכר במקרא.
שם חיצוני לאשתו הוא ישגב בת ישחוב, יסכה בת ניסה או יסכה בת נסתג.
נחום תא-שמע (נולד ב-22 ביוני 1953) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק כקשר בקבוצות הפועל ירושלים, הפועל חיפה ובית"ר ירושלים, וכן בנבחרת ישראל.
נחום תא-שמע נולד וגדל בירושלים בשכונת קטמון (1953).
אביו עבד במשרד החקלאות ואמו הייתה עקרת בית.
לנחום אח הגדול ממנו, בצלאל, ואח ואחות צעירים, מימי ויוסי.
אחיו יוסי תא-שמע היה גם הוא שחקן כדורגל ששיחק בהפועל ירושלים.
רוב חייו שיחק נחום תא-שמע בהפועל ירושלים, בה הוא נחשב עד היום לאחד מסמליה הבולטים.
היה שותף לזכייתה ההיסטורית בגביע המדינה בשנת 1973, ואף כבש את אחד משני השערים במשחק.
כשחקן הפועל ירושלים רשם נחום תא-שמע שתי הופעות בינלאומיות במדי נבחרת ישראל, הראשונה נגד ארצות הברית ב-1973 והשנייה נגד יוון שש שנים מאוחר יותר.
ב-1982 עבר לשחק בקבוצת בית"ר ירושלים.
העברתו של נחום תא-שמע ליריבה העירונית בית"ר עוררה מחלוקות וריבים בין אוהדי הקבוצות ומנהליה.
על אף ההדים שעוררה, העברתו לא נחשבה למוצלחת, ותא-שמע סבל מפציעות חוזרות ונשנות שהשביתו אותו מפעילות (קרע במיניסקוס).
הוא שיחק בקבוצה עד 1984.
עמדתו במגרש ברוב חייו הייתה עמדת הקשר האחורי והוא הצטיין בבעיטותיו החזקות ובכושרו הרב.
לאחר פרישתו מכדורגל, אימן תא-שמע בין היתר את מכבי עירוני אשדוד בעונת 1986/1987, וכן קבוצות נוער ביניהן זו של הפועל קטמון ירושלים.
תא-שמע, אשר מכונה על ידי אוהדי הפועל ירושלים בשם "מספר 5 האגדי", בעט את בעיטת הפתיחה במשחק השני של קבוצת הפועל קטמון ירושלים, ומונה כחבר בהנהלת הקבוצה על תקן "שחקן עבר בהפועל ירושלים".
תא-שמע היה עובד חברת חשמל, עד ליציאתו לגמלאות.
כיום תא-שמע משמש כסקאוט וכיועץ לסוכנות שחקני הכדורגל "TFM".
בנו, בני תא-שמע, הוא סוכן שחקני כדורגל.
נחומי הרציון (נולד ב-1941) הוא חוקר זמר עברי, מוזיקולוג, ועורך ומנחה מועדון זמר בקיבוץ דביר שבנגב.
נחומי הרציון הוא מוזיקולוג, בוגר אוניברסיטת תל אביב וחוקר תולדות הזמר העברי – תחום בו מתמחה, מרצה, מגיש תוכניות רדיו, כותב מאמרים ומארגן, עורך ומנחה ערבֵי-זמר.
נולד וגדל בחדרה להוריו, ברוריה ושמואל הרציון.
את חינוכו המוזיקלי הראשון קיבל מהמורה למוזיקה, אהרון (אוטו) גרוניך, בבית החינוך ע"ש ארלוזורוב בשיעורי הזמרה והמקהלה ובנגינה בתזמורת הנשיפה "מכַבֵּי האש" בחדרה.
בהמשך קיבל את החינוך והאהבה למוזיקה הקלאסית בבית הספר התיכון בחדרה, בשיעוריו של ד"ר חנן שטייניץ.
במקביל ללימודיו היה חניך ומדריך בנוער העובד (לימים הנוער העובד והלומד) ובמיוחד היה פעיל בחוגי הזמר של עמנואל זמיר: בחוג המקומי בחדרה, במפגשים אזוריים וארציים ובלהקה הארצית של זמיר.
במסגרת שירותו הצבאי בנח"ל שימש מדריך ורכז קן הנוער העובד והלומד בעפולה והצטרף עם הגרעין שלו "יַעַל" לקיבוץ ניר אליהו (1959), שם היה מרכז ענף הלול ומדריך בחברת הנוער.