tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שקיבל הנחיות כוזבות ממיקי (המדבר בקול עמוק), פיט קולט שנפל בפח ומאיים לתפוס אותם, אך בסופו של דבר מפריע שוב לנוסעת.
פיט חוטף מכה נוספת, ובלי כוונה נוטל את הכובע של הנוסעת, שדוקרת אותו באחת מהמחטים שלה.
פיט נדחף ונתקל במיקי, הפעם מחופש לצ'יף אינדיאני עם פלוטו כתינוק בסל שעל גבו, אך פיט חושף אותם לאחר שפלוטו נושך את ידו.
בעוד מיקי ופלוטו נמצאים ליד חלון פתוח, הקולר של פלוטו נתפס על הוו של עמוד דואר חולף, ששולף אותו אל מחוץ לרכבת.
מיקי רץ אחריו לאורך הרכבת, תופס אותו בדיוק כשהוא יוצא מקרון הבילום.
פיט משליך אחריהם את המזוודות שלהם, גורם לשניים ליפול ארצה מעמוד הדואר.
לאחר מכן מיקי מרים את מבטו אל שלט התחנה ומופתע לטובה שמתגלה לפניו השלט של פומונה.
סרט זה ייחודי מבין הסרטים הקצרים של דיסני בכך שקיימים קטעי וידאו של סשן ההקלטות הכולל את הקריינות/דיבוב של וולט דיסני ובילי בלטשר.
לפי היסטוריון הקולנוע ליאונרד מלטין, הצילומים לא היו ידועים כקיימים והתגלו רק "לפני שנים לא רבות" (נכון לשנת 2004).
הווידאו הוא בשחור-לבן ואורכו כעשר דקות.
הוא מכיל את הצילומים הידועים היחידים של דיסני מופיע בתפקיד מיקי מאוס.
הוא נכלל כתוספת ב-VHS משנת 1997 וב-DVD משנת 2000 של הסרט "חופשי ומאושר".
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily", ב-26 בנובמבר 1940, פרסם: "סרט מצחיק.
מיקי מאוס ופלוטו הבלתי ניתנים לריסון נתקלים בכמה קשיים משעשעים בסרט קצר זה.
מיקי יוצא לדרכים עם פלוטו לבקר בפומונה.
הוא מיד נבעט מהרכבת כי אסור להכניס כלבים, אך הוא מערים על כך על ידי דחיסתו של פלוטו לתוך המזוודה.
למיקי ופלוטו יש הרבה בעיות עם הכרטיסן לפני שהם מגיעים ליעדם, לשמחתם נזרקים מהרכבת בדיוק כשהיא עוברת דרך פומונה".
בספטמבר 1940 הופיע במגזין "Good Housekeeping" עיבוד בן עמוד אחד לסרט.
בגרסה זו, פיט מגלה את פלוטו בכך שהוא רואה את זנבו מבצבץ מהמזוודה.
במקום להיות מסולקים מהרכבת, מיקי ופלוטו נכלאים בקרון המטען.
הסיפור סופר בטורי שירה ואויר על ידי טום ווד.
באוקטובר 1940 הודפסה לסרט גרסת פרוזאית במהדורה הראשונה של סדרת הקומיקס של דיסני.
גרסה זו, בת חמישה עמודים, היא שחזור קרוב יותר של הסרט, בתוספת פירוט שמיקי הולך ל"פגישה חשובה" בפומונה, כזו שהוא לא יכול לאחר בשבילה.
פלוטו מצטרף אליו רק בגלל שהוא יהיה בודד אם יישאר בבית לבדו.
במאי 2010, הסרט שימש השראה לעלילת הקומיקס האיטלקי "Topolino, Pluto e la gita in montagna" (מיקי, פלוטו והטיול אל ההר).
הסיפור בן 25 עמודים ונכתב ואוייר על ידי אנריקו פאצ'יני.
כמה מהשורות של מיקי ופיט בסרט נשמעות גם ב"השג לך סוס!" משנת 2013.
כשמיקי מדבר בקול עמוק כדי לתעתע בפיט, הוא מדובב על ידי בילי בלטשר.
הסרט מציין את הפעם האחרונה שפיט ממלא תפקיד האנטגוניסט בסרט של מיקי מאוס.
פיט שובר את הקיר הרביעי כשהוא אומר לצופה "כרטיסן?!
אם כי ישנה סצנה בה מיקי ופלוטו לבושים כאינדיאנים באופן סטריאוטיפי, בדיסני+ אין לסרט כותרת אזהרה (דבר המצוי בסרטים אחרים כגון "דמבו", "פיטר פן", "ספר הג'ונגל" ועוד).
מיקי מאוס במחנה גירס היא חוברת קומיקס צרפתית משנת 1942 מאת הקריקטוריסט הצרפתי יליד גרמניה ממוצא יהודי הורסט רוזנטל.
רוזנטל יצר אותו כשהיה אסיר במחנה המעצר גירס בצרפת במלחמת העולם השנייה.
בקומיקס מופיע מיקי מאוס של וולט דיסני, שנעצר בחשד שהוא יהודי ונשלח לגירס.
רוזנטל הכיר במקורו של גיבורו על ידי הוספת ההצהרה "Publié Sans Autorisation de Walt Disney" ("פורסם ללא רשותו של וולט דיסני") לכריכה הקדמית.
רוזנטל היה עצור בגירס ואחרי שנתיים, בספטמבר 1942, גורש לאושוויץ; הוא נרצח ביום הגעתו.
מיקי מאוס במחנה גירס ראה אור לראשונה ב-2014 בפריז על ידי קלמן-לוי ו-מוזיאון השואה בפריז, 72 שנים לאחר כתיבתו.
מיקי מאוס במחנה גירס כונה "אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר ששרדו לקומיקס מהשואה" ו"אולי הנרטיב האמנותי הרציף המוקדם ביותר העוסק בשואה".
החוברת "מיקי מאוס במחנה גירס" מציגה סיפור מפי מיקי מאוס של וולט דיסני.
מיקי נעצר בצרפת על ידי הז'נדרמריה של צרפת של וישי כי לא הצליח להשיג תעודת זהות.
הוא אומר לשופט שאין לו אמא ושאביו הוא וולט דיסני.
כשהוא נשאל אם הוא יהודי, עונה מיקי שאין לו מושג.
השופט מגיע למסקנה שמיקי חייב להיות יהודי, והוא נשלח למחנה המעצר גירס.
שם הוא חווה את תנאי החיים הקשים של המחנה וחוקיו המעיקים.
הוא זקוק לזכוכית מגדלת כדי לראות את מנת המזון שלו ופוגש אסירים שנראה שהם בקנוניה עם הרשויות.
מיקי מחליט שזה לא בשבילו, ומכיוון שהוא דמות מצוירת, הוא מוחק את עצמו מהמחנה ומצייר את עצמו בהליכה לאמריקה:
"וכך, בגלל שאני לא יותר מציור, שפשפתי את עצמי במשיכת המחק...
המשטרה תמיד יכולה לבוא ולחפש אותי בארץ החירות, השוויון והאחווה (אני מדבר על אמריקה!)"
מיקי מאוס במחנה גירס הוא רצועת קומיקס בת 15 עמודים, 13 איורים, שכתב ואייר רוזנטל בדיו שחור וצבעי מים על נייר A5. הטקסט הוא בכתב יד והאיורים הם בשחור-לבן בחלק מהעמודים ובאחרים צבעוניים.
מבקרת האמנות הילרי שיוט (Hillary L.
Chute) הציעה בספרה "אסון מאויר" (Disaster Drawn) משנת 2016 שייתכן שמחסור בצבע בעבודתו של רוזנטל נבע מאי זמינות החומרים באותה תקופה.
הלוח הרביעי כולל תצלום של מחנה המעצר גירס ובו עשרות צריפים בשורות.
תצלום זה הודבק על דף הקומיקס לצד הטקסט וציור של מיקי המבוהל בוהה במבטו הראשון במחנה.
בשנת 1978 נתרמה היצירה מיקי מאוס במחנה גירס למרכז התיעוד היהודי בפריז על ידי משפחת הנסבאכר.
לא ידוע איך המשפחה רכשה את הספר.
הוא הגיע לקהל רחב יותר ב-2011 כאשר ארט ספיגלמן, יוצר הרומן הגרפי מאוס משנת 1991, שמתאר יהודים כעכברים, הזכיר אותו בספרו, MetaMaus.
שפיגלמן כתב כי גילוי הקומיקס של רוזנטל הוא "עוד תוקף שנתקלתי בו בדרך לספר שיש לה שורשים עמוקים".
מיקי מאוס במחנה גירס יצא לאור לראשונה ב-2014, יחד עם שניים מספרי הקומיקס הנוספים של רוזנטל שיצר בעת מעצרו בגירס, בהוצאת קלמן-לוי ומוזיאון השואה בפריז.
האוסף, שכותרתו Mickey à Gurs: Les Carnets de dessin de Horst Rosenthal (מיקי בגירס: ספרי הקומיקס של הורסט רוזנטל), חובר ונערך על ידי מדען המדינה וההיסטוריון הבלגי יואל קוטק (Joël Kotek) והעיתונאי והאוצר הצרפתי דידייה פסמוניק (Didier Pasamonik).
גלין מורגן תיארה את מיקי מאוס במחנה גירס כתערובת של וולט דיסני והרז'ה שפורשת "ביקורת ופארודיה קומית אפלה".
קייל קנודה (Kjell Knudde) אפיינה את הקומיקס כ"התנגשות מוזרה בין תמימות ילדותית למציאות הקשה של פוליטיקה ומלחמה נאצית".
ברנרד מרקס כינה את עבודתו של רוזנטל "עדות לא אופטימית ומרגשת מאוד על הזוועה שעבר".
מורגן אמר שמיקי מאוס הוא גם אאוטסיידר אמריקאי וגם אסיר יהודי, מה שהופך אותו ל"ישות מטא-טקסטואלית" המסוגלת להתעלות מעל המציאות של המצב ולתת לרוזנטל נקודת מבט שלא ניתנת להשגה בדרך אחרת.
מורגן כינה את העמוד האחרון של הקומיקס "פנטסטיה מטא-פיקשיונלית" וערך הקבלות בין מיקי שמוחק את עצמו לבין הנאצים שמוחקים את היהודים.
פנינה רוזנברג כתבה שעטיפת הקומיקס של רוזנטל המציגה מיקי מאוס חייכן במחנה ריכוז יוצרת חוסר התאמה שגדל ככל שהסיפור מתקדם.
הדיסוננס מגיע לשיאו כאשר מיקי מחליט להימלט ממצוקתו "האבסורדית, הקפקאית", ומוחק את עצמו כדי לברוח לארץ "החירות, השוויון והאחווה", אך הוא מבהיר שזו אמריקה שהוא הולך אליה, לא צרפת, שנטשה את המוטו הלאומי שלה, חירות, שוויון, אחווה, הפנתה עורף לזכויות האדם והפכה לאנטישמית.
אליסטר ודרבורן הציע כי על ידי הצגת מחנה ריכוז בקומיקס, רוזנטל משעה את המציאות ויוצר "מרחב מחנה מקביל" שדמותו המצוירת יכולה לחקור ולהטיל ספק "בקו רוחב שיהיה בלתי אפשרי בתוך המחנה החומרי עצמו".
ודרבורן הסביר שמיקי חוקר את גירס ב"נאיביות ילדותית".
הוא אינו מסוגל להבין את מטרת המחנה ואת כללי ההתנהגות שלו, ותמה מכך, יותר מאשר הוא בהלם.
רוזנברג אמר שרוזנטל משתמש בעכבר של דיסני כדי להעביר את "המצב הסוריאליסטי" אליו נקלעו אסירי המחנה ו"מותח ביקורת נוקבת" על ממשלת צרפת על שנטשה אותם.
מרקס העיר כי בהפיכת הגיבור לדמות מצוירת, רוזנטל מדגיש את האבסורד שבמצבם.
נעשו השוואות בין מיקי מאוס במחנה גירס של רוזנטל לבין מאוס של ספיגלמן.
צ'יוט כינתה את מיקי בגירס "קדימון רודף של מאוס", והצהירה כי שתי היצירות היו מרכיב חשוב בעיצוב התפתחות הקומיקס העכשווי.
ליסה נעמי מולמן כתבה ש"הכוח המדהים" של שני הספרים הוא בגרפיקה, ש"משלבת חומרים טקסטואליים והמחשה, ומייצרת הצטלבויות אירוניות ועמוקות", אך היא העירה שהדמיון הבולט ביותר הוא תיאור היהודי כעכבר.
רוברט ג'י ויינר (Weiner) ולין פולוול (Fallwell) ציינו כי השימוש של רוזנטל במיקי מאוס "ממחיש כיצד הופכים יהודים ל'אחר' - משהו שהוא תת-אנושי".
ריצ'רד מרן ברסם (Barsam) הצהיר כי בסרט התעמולה הנאצי "היהודי הנצחי" משנת 1940, "יהודים משווים לחולדות", והיטלר, שטען כי "[היהודים] הם ללא ספק גזע, אבל הם לא בני אדם", כינו עכברים מין ממאיר.
מולמן סבר כי על ידי הצגת היהודים כעכברים, רוזנטל ושפיגלמן "עוסקים באופן מטפורי בטענות הגזע המרושעות של היטלר".
סטיבן פיינשטיין כתב כי ההצהרה של רוזנטל "פורסם ללא רשותו של וולט דיסני" על השער הקדמי של מיקי מאוס במחנה גירס המחישה את דאגתו של המחבר מהפרת זכויות יוצרים.
פיינשטיין הציע שהקומיקס הלא רשמי של רוזנטל הדגיש את האירוניה ש"ההגנה המשפטית מעניקה לזכויות יוצרים מעמד חזק יותר, אפילו בעידן הנוכחי, מאשר הגנה על אנשים".
קנודה (Knudde) ציינה כי הסוף האופטימי של הקומיקס מצביע על כך שרוזנטל האמין שישוחרר ולא היה מודע למה שתכננו הנאצים עבורו ועבור העצורים האחרים.
קנודה אמרה כי גורלו של רוזנטל "מטיל צל עגום ואפל על כתביו".
ודרבורן הדגיש את "הגוון המובן מאליו" וה"פתוס" המעיבים על הקומיקס: בעוד שמיקי יכול להימלט מהעולם המצויר שלו, מחברו נשאר שבוי בעולם החומר.
מִיקִי מָלְץ (נולדה ב-11 באוגוסט 1964) היא סופרת, משוררת, מחזאית, מתרגמת, עורכת ועיתונאית ישראלית.
מיקי מלץ נולדה בשנת 1964 בקריית מוצקין לנעמי, ילידת חיפה, אחות במקצועה, וגד, יליד קריית מוצקין, קבלן.
הוריה נפרדו בזמן שירותה הצבאי.
בבית למדה לאהוב שירה וספרות ומגיל צעיר התחילה לחבר שירים וסיפורים, גם לפני שידעה לכתוב.
בגיל 10 השתתפה בתחרות שירי שלום שכתבו ילדים וזכתה במקום הראשון עם שירה "לקראת שלום", שנכתב ביום ההחלטה על הפרדת כוחות בחזית הדרום, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
את הפרס העניק לה נשיא המדינה, מר אפרים קציר ובגיל 11 היא הוציאה בהוצאת "טרקלין" את ספר השירים הראשון שלה, ששמו "מתי יבוא אדון אביב".
להפקת הספר נרתמו חבריו של אביה למילואים ביחידת הצנחנים.
אחד החברים, גבי פלינט, כתב את הספר כולו בכתב ידו בעזרת ענף שגילף את קצהו וטבל בדיו.
בשנת 1977 זכתה בפרס הראשון בתחרות שירי ילדים לכבוד שבוע הילד על שירהּ "קשה להיות ילד".
את הפרס העניקה לה נינה קציר, אשת נשיא המדינה.
מיקי למדה בבית הספר היסודי "אחדות" בקריית מוצקין והייתה כתבת נוער בעיתון "מעריב לנוער".
היא השלימה את לימודיה בבית הספר התיכון "אורט מוצקין" במגמה עיונית.
בשנת 1982 התגייסה לצבא הגנה לישראל והייתה כתבת צבאית בעיתון "במחנה" שם גם כתבה וערכה את המדור הסאטירי "פרה קדושה" יחד עם עמיר שינקמן, יאיר לפיד, יזהר כהן ורמי רנאל.
מיד עם שחרורה בשנת 1984 החלה לעבוד במוסף "תל אביב" של ידיעות תקשורת.
בין השנים 1988 ל-1995 הייתה חברת מערכת בעיתון "העיר", שם היה לה טור אישי וטור ביקורת טלוויזיה.
באמצע שנות ה-90' כתבה במהדורה הישראלית של מד מגזין, בין השאר גם את הסינרומן "בנפתולי הנפתולים".
את התמונות צילמה אפרת בלוססקי, וערכו רותו מודן וירמי פינקוס.
באותן שנים כתבה גם ב"סופשבוע" של עיתון "מעריב" ובמגזין "כותרת ראשית".
בשנת 1995 עברה לעיתון "את" שם עבדה כעורכת עד שנת 2000, ובמקביל פרסמה כתבות מגזין במוסף "סופשבוע" של מעריב.
בין 2001 ל-2003 פרסמה כתבות מגזין בעיתונים "לאשה" ובלייזר".
בשנת 2003 החלה לערוך מדורים שונים בעיתון "לאשה" עד שמונתה לעורכת מדור הספרים בעיתון.
בשנת 2016 עזבה את העיתון והוציאה את ספר השירים השני שלה, "מגיע זמן".
במהלך השנים, שיריה התפרסמו בעיתונים שונים וביניהם, "כותרת ראשית" ו"הארץ".
משנת 2016 היא מתרגמת עצמאית ועורכת ספרות עצמאית (מקור ותרגום).
בשנת 2024 הוציאה בהוצאת "שתיים" את רומן הביכורים שלה: "אהבה בקריות".
בספר, נער בן 16 שגדל בקריית מוצקין בשנות השבעים, נאבק במשיכה גורלית ועזה לחברו הטוב ביותר.
הסיפור מתרחש בתוך מסגרת זמן של שישה חודשים, על רקע עלייתה של מכבי תל אביב בכדורסל לגמר גביע אירופה לאלופות, לראשונה בתולדותיה.
באותה שנה התפרסם "לנצח", סיפור קצר שכתבה ויצא לאור במארז אנתולוגיית זמן.
משנת 2016 מתגוררת בקריית מוצקין.
מתי יבוא אדון אביב (1974): אוסף שירי שלום; הוצאת טרקלין
מגיע זמן (2016): שירה; הוצאה עצמית
אהבה בקריות (2024): רומן ביכורים, שתיים הוצאה לאור
מיקי מציל הוא מחזה ישראלי מאת ירון אדלשטיין, בבימויו של עמית אפטה שעלה בתיאטרון הקאמרי בפברואר 2024, וחלק מהרפרטואר של קבוצת "הקאמרי - דור חדש".
מיקי, סוכן שב"כ צעיר ופטריוט, נשלח למשימה חשאית במיוחד: לחזור במכונת זמן לנובמבר 1995 כדי להציל את חייו של ראש הממשלה, יצחק רבין.
בתל אביב של אותם ימים, למרבה ההפתעה, מיקי פוגש את הוריו ומנסה להציל גם אותם מבגידה שהרסה את נישואיהם, אלא שאז הוא נחשף לבגידה עמוקה ואפלה יותר משאי פעם יכול היה לשער.
עמית אפטה וגור קורן – דרמטורגיה
בישיבה סודית במטה השב"כ, ראש השב"כ (תום חודורוב) וראש אגף מו"פ, ד"ר סטרסוביץ' (מאיה קורן) מציגים בפני סוכני הארגון את הפיתוח האחרון של האגף, מכונת זמן.
השב"כ מחליט שיש צורך לנסות את מכונת הזמן על אדם שיצא למשימה להצלת מדינת ישראל.
מיקי (אוריה יבלונובסקי), סוכן שב"כ פטריוטי במיוחד, מתנדב למשימה ומתבשר על כך שנבחר לחזור לנובמבר 1995 ולהציל את ראש הממשלה יצחק רבין.
באותו ערב, מיקי נפרד מהוריו הפרודים ושומע מהם שוב את הסיפור על למה הם נפרדו.
הוא משקר להם שהוא יוצא לעבוד בהודו כחלק מעבודתו בהיי טק ונפרד מהם.
בבוקר לאחר מכן, גולי (דולב אוחנה), חברו הטוב של מיקי, מנסה לשכנע אותו שלא לצאת למשימה, אלא שמיקי מסביר לו שהצלת רבין יכולה להוביל לעתיד טוב יותר למדינת ישראל ומוריש לו את החסכונות ואת הרכב שלו למקרה ומשהו מסתבך.
ראש השב"כ מסביר למיקי את המשימה, לשכור דירה באזור הכיכר, להצטרף לעמותת "שלום עכשיו", ולירות שלושה כדורי סרק ברבין, על מנת לגרום להגברת האבטחה על רבין ובכך למנוע את הרצח לחלוטין.
ברגע השיגור, גולי מתפרץ לחדר והשניים מוצאים את עצמם בסניף "מק דויד" בתל אביב של 1995.
מיקי וגולי מוצאים דירה עם חדר להשכרה ופוגשים את השותפים הפוטנציאלים שלהם: אביתר בנאי (תום חודורוב), נתי (יעלי רוזנבליט), נוי-נוי (רוני נתנאל) ואריה (תם גל).
מיקי, שמגלה כי אריה ונוי-נוי הם ההורים העתידיים שלו, מחליט שהוא וגולי ישכרו את החדר.
באותו ערב, מתקיימת בדירה מסיבת יום ההולדת ה-28 של נוי-נוי.
מיקי מבין שזה הערב שבו ההורים שלו נפרדו ומחליט למנוע את האירוע.
במקביל, אחרי שאביתר נעלב מזה שהחברים שלו לא מוכנים לשמוע את השירים שהוא כתב, גולי לוקח את הגיטרה של אביתר ומתחיל לנגן את "אלוף העולם" של חנן בן ארי ומבין שהוא יכול להצליח בתור מוזיקאי עם שירים שעוד לא נכתבו.
יום אחרי, מיקי וגולי מגיעים לכיכר להיפגש עם פעילי "שלום עכשיו" וגולי מספר למיקי שהוא הולך להוציא אלבום.
מיקי מגלה שאריה הוא ראש צוות השטח איתו הם נפגשים.
אריה אומר לגולי שהוא הולך להיפרד מנוי-נוי בשביל נתי.
מיקי, בניסיון למנוע את הפרידה חושף שנוי-נוי בהיריון ומתנדב לסיים לבד את ההכנות לעצרת כדי שאריה יוכל להיות איתה.
במהלך ההכנות מגיע אל מיקי בחור בשם יגאל (לידור אדמוני) ששואל על העצרת ועל הנאום של רבין.
מיקי נחרד כשהוא מבין שמדובר ביגאל עמיר.
באותו הערב, מיקי חוזר לדירה ומוצא את נתי המיואשת אחרי שאריה ביטל את הדייט שלהם, היא מספרת לו על זה ועל האודישנים הכושלים שלה.
מיקי מנסה לעודד אותה ומספר לה את הסיפור של אביגדור קהלני במלחמת יום הכיפורים והשניים מתחילים להתקרב.
אריה מתפרץ לדירה ומתנפל על מיקי אחרי שהוא מבין שנוי-נוי לא ידעה עדיין שהיא בהיריון.
אריה דורש לדעת אם למיקי יש קשר לתינוק וכשהוא לא מסוגל לענות על כך (כי התינוק הוא מיקי עצמו), אריה תוקף אותו ושובר למיקי את היד.
ביום לאחר מכן, מיקי וגולי הולכים למטה השב"כ לקחת נשק ומגלים את אי הסדרים בארגון שבין היתר הובילו לרצח רבין.
מיקי נחרד מכך שהם הצליחו לגנוב נשק מהשב"כ וחושש עוד יותר לחייו של רבין.
מיקי חוזר באותו הערב לדירה ופוגש את נתי ומשכנע אותה ללכת לאודישן שהיא ויתרה עליו קודם.
נתי מתאהבת במיקי ומציעה לו לבוא איתה לחדר.
מיקי מגלה שגולי שכב עם נוי-נוי ומתפרץ עליו וחושף שמדובר באמא שלו אחרי שגולי מספר לו שנוי-נוי מתכננת לעבור הפלה, מיקי מסביר לו שהתינוק זה הוא ושההפלה תמחק אותו מההיסטוריה ותמנע מהם לסיים את המשימה.
תוך כדי המאבק ביניהם, מיקי שובר גם את הרגל.
למחרת באיכילוב, מיקי וגולי פוגשים את נוי-נוי שמתכוננת לעבור את ההפלה.
מיקי מנסה לשכנע אותה בפעם האחרונה לא לעבור את התהליך ומספר לה על הילד העתידי שלה (הוא עצמו) ומבין שלמעשה החיים שלו לא היו טובים כמו שהוא חשב.
מיקי משלים עם זה שהוא לא הולך לשרוד ומבקש מגולי לסיים את המשימה שלהם, אלא שנוי-נוי מחליטה לשמור את התינוק ומיקי ניצל.
נתי מציעה למיקי לצאת לדייט.
בערב 4 בנובמבר, נתי מספרת למיקי שהיא החליטה להישאר בארץ.
מיקי מבין שהוא מאוהב בה אבל נשאר קרוע בין הרגשות שלו לחובתו למדינה.
נוי-נוי ואריה משלימים ומגיעים לדירה ביחד עם גולי.
מיקי וגולי יוצאים לשטח הסטרילי של הכיכר לבצע את המשימה.
בכיכר, מיקי עדיין מתלבט האם לבצע את המשימה כשלפתע ניגש אליו רבין עצמו (יצחק חזקיה).
רבין מתוודה בפני מיקי שהוא חשש מהעצרת ולא האמין שכל כך הרבה אנשים יגיעו.
מיקי, שיודע שהוא אמור לירות ברבין בקרוב, שואל את רבין מה הוא היה עושה במקרה שבו הוא צריך לבחור בין לשרת את המדינה לבין לדאוג למשפחה שלו.
רבין מספר למיקי שב-67, גם הוא פחד והעדיף להישאר עם לאה והילדים בבית.
רבין עולה בחזרה לבמה אבל משאיר את מיקי עם חומר למחשבה ואומר לו שבסופו של דבר, המדינה לא תהיה זו שתעזור לו כשהוא ייפול.
בסוף העצרת, מיקי רואה את יגאל עמיר מתקרב לאקדח ובמקום יורה את כדורי הסרק בגבו של רבין.
מיקי וגולי נעצרים על ידי השב"כ.
לפנות בוקר, בתא מעצר של השב"כ, ראש השב"כ מתחקר את מיקי וגולי.
מיקי חושף את פרטי המשימה לשב"כ, אלא שראש השב"כ חושף שרבין נהרג מהכדורים שמיקי ירה.
מיקי רואה בכותרות הראשיות בעיתון שהוא האיש שרצח את רבין ונכנס לדיכאון.
ד"ר סטרסוביץ' מגיעה מ-2024 ומספרת למיקי שאף אחד לא החליף את הכדורים, ושהוא עמד במשימה האמיתית שהשב"כ תכנן: שינוי הנרטיב לרצח רבין כך שהרוצח יהיה פעיל שמאל ולא יגאל עמיר.
יגאל עמיר המבוגר, שעכשיו התמנה לשר עם 18 מנדטים, מגיע מ-2024 לברך את מיקי על תרומתו למפעל הימין ומעניק למיקי שעון בו מיקי יוכל לספור את השעות שלו בכלא.
לאחר שד"ר סטרסוביץ' והשר עמיר עוזבים בחזרה להווה, סטרסוביץ' הצעירה מ-1995 נכנסת לתא ומספרת למיקי שהיא שמעה הכל ושהיא הולכת לעזור להם לתקן את מה שקרה.
גולי מציע שהיא תחזיר אותם ליום העצרת כדי שהם יוכלו להציל את רבין, או אפילו ל-73 כדי שיזהירו את גולדה ודיין מהמלחמה, מיקי מתנגד ומחליט לנסוע בחזרה ליום שבו הוא התנדב למשימה.
מיקי וגולי חוזרים לישיבה בה מיקי התנדב לחזור בזמן להציל את רבין, אבל הפעם הוא מחליט שלא להתנדב לתפקיד.
הוא מתפטר מתפקידו בשב"כ ומחליט לנסוע להודו באמת.
מיקי מדבר עם ההורים שלו ודורש מהם להתחיל לדבר באמת ולא רק דרכו.
בדרך לשדה התעופה, גולי שואל את מיקי לגבי כל השינויים שהם גרמו להם ב-1995. מיקי מסביר שבעצם משום שהם לא התנדבו, כל מה שהם עשו בעצם לא קרה.
מיקי וגולי הולכים להופעה של אביתר בנאי שנותן לגולי את האומץ לנסות להצליח כמוזיקאי באמת.
מיקי נוסע לפגוש את נתי ושומע ממנה שהיא נשארה בארץ, המשיכה עם חלום המשחק והקימה משפחה.
מיקי (אוריה יבלונובסקי) – סוכן שב"כ, פטריוט שגדל על המור"קים של קרבות ישראל.
מתנדב לצאת למסע בזמן ל-1995 על מנת להציל את ראש הממשלה יצחק רבין.
גולי (דולב אוחנה) – סוכן שב"כ, החבר הטוב ביותר של מיקי.
מצטרף בעל כורחו למסע של מיקי.
אריה (תם גל) – אביו של מיקי.
פרוד לאחר שקיים רומן ביום ההולדת של נויה (אמו של מיקי).
בשנת 1995, היה פעיל בתנועת "שלום עכשיו".
נוי-נוי (נויה) (רוני נתנאל) – אמו של מיקי.
בעבר הייתה חלק מתנועת ילדי הפרחים.
מקיימת רומן עם גולי אחרי שמיקי וגולי מגיעים ל-1995.
איילת נתנאל (נתי) (יעלי רוזנבליט) – חברה טובה של נוי-נוי ואריה ושותפה בדירה ב-1995. שחקנית מיואשת.
במקור, אריה קיים איתה רומן שהוביל לפרידה בין ההורים של מיקי.
מתאהבת במיקי כשהוא מגיע ל-1995.
אביתר בנאי (תום חודורוב) – מוזיקאי מתחיל ואחיו של מאיר בנאי, שותף בדירה של אריה ונוי-נוי.
מנסה להצליח כמוזיקאי אבל נתקע בצל של אחיו מאיר.
חודורוב מגלם גם את ראש השב"כ.
ד"ר סטרסוביץ' (מאיה קורן) – ראש אגף מחקר ופיתוח בשב"כ, הממציאה של מכונת הזמן ששולחת את מיקי להציל את רבין.
יגאל עמיר (לידור אדמוני) – רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין.
בעקבות השינוי בעבר אליו מיקי גורם, עמיר מתחיל קריירה פוליטית ומתמנה ב-2024 לשר בממשלה.
יצחק רבין (יצחק חזקיה) – ראש הממשלה ושר הביטחון של מדינת ישראל.
הביקורות להצגה היו ברובן חיוביות, משבחות את ההומור של המסע בזמן ואת הסאטירה החברתית המוצגת בייחוד בתקופת מלחמה.
בביקורת שלה למעריב, נטע-לי גרוסמן כתבה כי ההצגה "היא לא עוד הצגה שנונה ומאופקת אלא תזכורת צולבת למורכבות של החיים בישראל" וכי ההצגה "היא הקריאה שלנו להתעורר ולראות את המדינה שלנו כשלם ולא כחלקים נפרדים."
דייוויד ארונוביץ' גם שיבח בביקורת שלו לרשת 13 את האומץ של יוצרי ההצגה להעלות סאטירה נוקבת בתקופה קשה וכתב כי "למראית עין, "מיקי מציל" היא פנטזיה קומית בדיונית עמוסה בהומור שנון, אבל מדובר בטקסט תיאטרון נוקב שמציג עולם דיסטופי ורקוב בבסיסו במסווה של קומדיית מדע בדיוני."
לעומתם, ננו שבתאי, בביקורתה לעיתון הארץ, כתבה כי ההצגה היא יותר בידורית מסאטירית וכי היא לא תקומם אף צופה.
מייקל (מיקי) הירשמן (נולד ב־24 באפריל 1968), הידוע בשם הבמה מיקיאגי, הוא זמר ומאפר ישראלי, המוכר בעיקר כסולנה של להקת נוער שוליים.
הירשמן נולד וגדל בפתח תקווה.
לאחר מכן הופיע גם בפסטיגל 1992 עם השיר "זה פחד" שהגיע למקום החמישי.
לאחר כישלון קריירת הסולו שלו פנה לתחום האיפור.
מראהו של מיקיאגי בתקופת נוער שוליים היה חריג ובלתי מובחן מבחינה מגדרית (מראה שאינו לחלוטין נשי או גברי).
נטייתו המינית לא עלתה בתקשורת עד שיצא מהארון בריאיון לעיתון "העיר" במרץ 2006. מיקיאגי עצמו טען כי .
בשנת 2007 הלחין שיר שכתבה קרן פלס עבור אמיר פרישר גוטמן, בשם "יום אחרון".
השיר נכלל באלבומו של פיי גוטמן "דבש בכוורות".
באותה שנה השתתף באלבומו של אלון אולארצ'יק "רוק & רוך", בו שר יחד עם אולארצ'יק את "מתגעגע לזמר שלך".
ב-9 בספטמבר 2013 הוציא מיקיאגי סינגל ראשון מתוך אלבום שני, "לא כל אחד יכול".
את הסינגל כתב שמוליק קלוסקי.
בעקבות הצלחתו הרבה של הסינגל, הוציא מיקיאגי ב-11 בנובמבר 2013 את הסינגל השני והקצבי, "נפשי" אותו כתב שמוליק קלוסקי, הלחן והעיבוד של מיקיאגי.
השתתף בעונה השישית של תוכנית המציאות "האח הגדול", והודח עשירי, לאחר 88 ימי השתתפות בתוכנית.
במהלך תקופה זו, סיפר על מחלת הסוכרת שהוא מתמודד איתה מאז גיל 13.
ב-6 בנובמבר 2014 מיקיאגי התחיל לשדר תוכנית רדיו ראשונה מסוגה לקהילה הגאה בישראל (קהילת להט"ב) בתחנת הרדיו האינטרנטית, תוכנית לילית על הכרויות, יחסי מין ורוחניות.
התוכנית ירדה משידור ב-2 ביוני 2015, לאחר 7 חודשי שידור.
בפברואר 2018 שיתף פעולה לצד דודי לוי בשיר שאביב גפן כתב בשם "את לא לבד", שיר שבמקורו היה מכתב תגובה של גפן למעריצה.
ב־2018 הוציא את Separated at birth, אלבומו הראשון העצמאי באנגלית.
ב־2020 בזמן סגר הקורונה מיקיאגי חיבר אלבום בשם Alone.
ב-2025 חשף שבאמצעות התרופה אוזמפיק הצליח לרדת 35 קילו תוך פחות משנה.
מיכל (מיקי) קם (נולדה ב-17 ביוני 1955) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, כוכבת ילדים, קומיקאית, סטנדאפיסטית, מדבבת וזמרת ישראלית.
מיקי קם נולדה בקיבוץ מנרה כבת בכורה לאהובה ומני קם, ולה ארבעה אחים קטנים, וגדלה בתל אביב.
מגיל 15 עד הצבא קם למדה בפנימייה החקלאית "הכפר הירוק".
בשנים 1973–1974 שירתה בלהקת הנח"ל כזמרת, בתוכניתה "סיפורה של להקה" (1974), שם פגשה את בעלה לעתיד יהודה עדר, שהיה גיטריסט בלהקה.
לאחר שירותה הצבאי הופיעה בהרכבי בידור שונים ובהצגות תיאטרון.
פרסומה הראשון היה בשנת 1976, בגיל 21, כאשר הנחתה את "חגיגת הזמר העברי", שנערכה במקום פסטיבל הזמר והפזמון המסורתי במוצאי יום העצמאות.
קם שיחקה בהצגות תיאטרון הבימה: "תל אביב הקטנה", "הלילה השנים עשר", "מלך מרוקאי", "תמול שלשום", בית המלאכה", "מעגל הגיר הקווקזי", "קברט" (סאלי בולס), ו"שחק אותה סם".
מאוחר יותר הצטרפה ללהקת שחקני תיאטרון חיפה ושיחקה בהצגות "גטו", "משפחת ישראלי" ומשנת 2013 במחזמר "בילי שוורץ" (בתפקיד מלכה שוורץ), תפקיד עליו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
בנוסף שיחקה קם באחת מהפקות המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בתפקיד נופרית לצידם של יונה עטרי ואילי גורליצקי.
ההפקה עלתה בפארק הירקון, היכל התרבות ובנייני האומה, על ידי תיאטרון "לילך".
בתיאטרון הקאמרי שיחקה ב"יומן חוף ברייטון" (בתפקיד קייט), "עקר בית" מאת ענת גוב (בתפקיד גליה) ו"כנר על הגג" (בתפקיד גולדה).
בתיאטרון החאן שיחקה בהצגה "מיס ישראל" שכתב אפרים סידון בתפקיד צחי רווה, מנחה התחרות ובתיאטרון באר שבע בהצגות "הזכייה הגדולה" ו"אדונן של שתי משרתות".
בשנת 2011 היא חזרה ושיחקה במחזמר "קברט" בהפקה חדשה של תיאטרון הקאמרי, הפעם בתפקיד הגברת שניידר
בשנת 2016 חזרה קם לתיאטרון הבימה, והחלה לגלם את מאדאם ת'נרארדייה במחזמר "עלובי החיים" (לסירוגין עם חנה לסלאו) ואת אמו של ארנולד (לסירוגין עם רבקה מיכאלי) במחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" מאת הארווי פירסטיין.
בין השנים 2018- 2019 גילמה את דמותה של חנקה במחזמר "מיקה שלי" המבוסס על שיריו של יאיר רוזנבלום, בתיאטרון הבימה.
קם השתתפה במופעי הבידור "כחול לבן בצבעים" ו"הערב מחזבל" בשנות השמונים.
ב-1995 העלתה מופע יחיד בשם "מיקי קם וזהו" וב-1999 העלתה מופע יחיד נוסף בשם "מיקי קם ועכשיו".
ב-2008 העלתה תוכנית יחיד שלישית בשם "מיקי קם-רגל פה רגל שם".
בשנת 2014 העלתה קם את תוכנית היחיד הרביעית שלה, בשם "מיקי.COM" .
באפריל 1987 השתתפה בקדם אירוויזיון עם השיר "קזינו עולמי", שהגיע למקום השלישי.
בשנת 2007 שרה את שיר הנושא בסרט הקומי "המוסד הסגור".
כמו כן השתתפה כזמרת במופעי מחווה רבים ליוצרי הזמר העברי.
בין היתר שרה את "הטיול הגדול" בתוכנית לכבודה של נעמי שמר, את "זכריה בן עזרא" בערב לכבוד יעקב אורלנד, את הטנגו "שחרחורת" (שאותו גם רקדה) במופע לזכר יפה ירקוני ואת "שיר הקטר" במופע לזכרו של אריק לביא.
בשנת 2013 הוציאה את אלבומה הראשון "זמן הוא נצח" בהפקתו המוזיקלית של בעלה, יהודה עדר, ובו טקסטים של פזמונאים כדוגמת מאיר אריאל ושמרית אור.
קם שיחקה בסרטים הישראליים: "גבעת חלפון אינה עונה" (שפרה חסון), "סרט וארוחת בוקר" (ציפי), "בלוז לחופש הגדול" (עדה המזכירה), "לילסדה" (דורונה), "גיבורים קטנים" (רוחמה) ו"שושנה חלוץ מרכזי" (אמו הצרפתייה של עמי).
ב-1986 שיחקה בתוכנית "זהו זה!" בתפקיד בורגול בפרק "סרט ערבי", אחד הפרקים האהובים והזכורים ביותר בתוכנית שזכה למעמד קאלט.
ב-1988 השתתפה בתוכנית נוספת של "זהו זה!" בתפקיד שלווה, מורה רוחנית ומנהיגת כת ה"מהו מיהו".
ב-1991 הופיעה בסדרת האימה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ששודרה בערוץ הראשון, שיחקה בפרק "המחליפה" גילמה את ריבה.
בשנת 1992 ובשנת 1996 הופיעה קם במערכונים בתחרות הקדם אירוויזיון.
בשנת 1998 השתתפה קם במופע "פעמוני היובל".
ב-2005 הופיעה בתפקיד אורח בדרמה היומית "השיר שלנו" כמנהלת בית הכלא.
בשנת 2007 השתתפה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 והגיעה לגמר וזכתה במקום השלישי.
יכולת הריקוד שלה בגיל 52 עוררה התרשמות רבה (קם אף קראה לתוכנית היחיד שלה "רגל פה רגל שם" כרמז לשפגאט שביצעה בתוכנית).
בשנת 2008 שיחקה בסדרת הדרמה "עד החתונה" ובטלנובלה "בובות".
בשנת 2011 הופיעה קם בתפקיד רותי ב"בנות הזהב".
בין ינואר 2014 לאפריל 2015 הגישה יחד עם בעלה, יהודה עדר, את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
בשנת 2015 גילמה את ג'יטה אמו של שמוליק (פיני קידרון) בסדרה הקומית "פרודים" ששודרה בערוץ 2.
ב-2016 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של טומי לנג "הולכת שבעה".
בפברואר 2017 החלה לשחק בעונתה השנייה של הקומדיה "לה פמיליה" בערוץ 10, בתפקיד אימה של רותם אבוהב.
באותה שנה שיחקה בסרטו של רועי פלורנטין "ואז היא הגיעה" וכן בתפקיד הראשי בסרטו של טומי לנג "הולכת שבעה".
באותה שנה הופיעה בסדרה "ילדי בית העץ" וכיכבה ביחד עם בנה המוזיקאי אלון עדר, בקליפ לסינגל המצליח "שיר לאמא" שלו ושל הרכבו, אותו צילמה וביימה זוגתו של עדר, שני, על פני תקופה של כשנה.
בשנים 2018-2019 גילמה את ורה בסדרה הקומית "סברי מרנן" ששודרה בערוץ קשת 12.
ב-2019 הצטלמה ל"סאבלט", סרטם של איתי סגל ואיתן פוקס.
משנת 2020 מגלמת בסדרה שטיסל את נחמה ארוסתו של יששכר ומושא התעניינותם של שולעם ונוחם.
על תפקיד זה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2021 השתתפה בתוכנית "המרדף" בספיישל יום העצמאות והשתתפה בסרטו הקצר של ניר יוסף "הוא גדול".
בשנת 2025 השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור המסטיק, והייתה למודחת ה-14 מהתוכנית.
בשנת 2026 השתתפה בסדרת הנוער תראו אותי, בתור המורה לדרמה.
ב-1987 הופיעה בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" בתפקיד מיקי.
ב-1992 הופיעה בתוכנית הילדים "מסיבת גן" בתפקיד איה / יו-יו.
קם השתתפה בשתי קלטות וידאו לילדים: "אצלנו בפסנתר" ב-1993 (שירי הילדים של נעמי שמר) לצד נעמי שמר, משה בקר, חיים צינוביץ רינת גבאי ו"בוא אלי פרפר נחמד"
ב-1995 (שירי הילדים של פניה ברגשטיין) לצד אביגיל אריאלי ואיתי שגב.
בשנת 1989 השתתפה בדיבוב העברי של הסרט "אוליבר וחבורתו" של דיסני.
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד ראשי בתוכנית הילדים "סיפורי גן החיות" גילמה את דמותה של ד"ר מאיה דקל.
בשנים 2001, וב-2002 הופיעה במחזמר לילדים "עמי ותמי" בתפקיד המכשפה.
בשנים 2003-2004 השתתפה בסדרה הקומית של ערוץ ניקלודיאון "נקניקייה" בה גילמה דמויות שונות.
ב-2004 הופיעה במחזמר לילדים "האסופית" בתפקיד מרילה.
ב-2005, במחזמר לילדים "בילבי" בתפקיד גברת פריסיליוס.
בשנים 2005-2006 שיחקה בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הנוער "השמיניה" בתפקיד רוחל'ה קשתי-נועם.
ב-2008 גילמה את מלכת הלבבות במחזמר "עליסה בארץ הפלאות".
ב-2010, גילמה את אורסולה במחזמר "בת הים הקטנה".
ב-2011, השתתפה במחזמר "שכחו אותי בבית".
בשנת 2013, השתתפה בסדרה הילדים "חיפזון וזהירון" בתפקיד מרתה.
בשנת 2014, השתתפה בהצגה "101 כלבים דלמטים" בה גילמה את שרה האומנת.
בשנת 2015, השתתפה בהצגה "נסיך מצרים".
ב-2017 הופיעה קם בפסטיגל לצד כוכבים רבים בתפקיד אפרכסת שטרודל ובמחזמר "הברווזון המכוער".
ב-2018, החלה להופיע בסיטקום הנוער "טרנינג" בערוץ KidZ לצד גאיה גור אריה ונאיה פדרמן.
בשנת 2023 שיחקה בסדרה "גיבורי החודש" ששודרה בערוץ הופ!
היא השתתפה גם בדיבוב של סדרות וסרטי אנימציה לילדים.
ביניהם, "בארץ הקטקטים" (טיפטיפון), "קיד וידאו" (חיקולית), "סוד הממלכה הקסומה" (המלכה יוברטה), "ממלכת עכברי השן" (המלכה אליסה), "אנסטסיה" (סופי), "פיף ותלתול" (תלתול), "הזרבובים", "עמיקו וחבריו" (עמיקו), "המעופפים הנועזים" (בר), "אוטובוס הקסמים" (גברת פריזל), "ספיידרוומן", "בילבי: הסרט" (גברת פריסיליוס) ו"ילד בא מאהבה", שם בנוסף לדיבוב גם שרה את שיר הנושא.
בשנת 2021 חזרה לדבב בסרט "נשמה" בו דיבבה את ליבה גרנדר, ובסרט "אנקאנטו" בו דיבבה את אבואלה מדריגל.
בשנת 2020 חזרה לגלם את אפרכסת שטרודל, דמותה מסטורי של פסטיגל, ב"MY FESTIGAL", פסטיגל מהבית (עקב מגפת הקורונה).
עוד באותה שנה, חידשה את השיר "יכול להיות שזה נגמר" במסגרת פרויקט צו השעה של קרן נכט, ביחד עם חברותיה לסדרה "בנות הזהב" (חנה לסלאו, תיקי דיין ורבקה מיכאלי) ובניהולו האמנותי של בעלה.
בשנת 2025 משחקת בהצגה "הג'יגולו מקונגו" מאת חנוך לוין בתיאטרון הבימה.
קם נשואה למוזיקאי יהודה עדר, ולהם שני בנים: המוזיקאי אלון עדר והשחקן נדב עדר.
מיקי שביב (נולד ב-29 בספטמבר 1952) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
לאביו הייתה חנות ליד כיכר השעון וב-1958 הציע לו ימאי לרכוש פטיפון ושני תקליטים (של ג'רי לי לואיס וליטל ריצ'רד) שהביא מחו"ל.
בעקבות האזנה לתקליטים שביב החל להעניין במוזיקה.
בגיל 12 החל לנגן, בגיטרה בגיל 14 הצטרף ללהקת "הגנרלים" שביצעה קאברים, בעיקר של שירי להקת הביץ' בויז באותה תקופה גם ניגן עם חברו לספסל הלימודים גיל דור.
שנה אחר כך עבר עם משפחתו לקנדה, שם גם הופק תקליטו הראשון בשנת 1972 לאחר שהתגלה על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
התקליט לא הצליח ושביב החל להופיע במועדונים ברחבי ארצות הברית, אז עבר לנגן גם בס.
ב-1977 חזר לישראל לביקור קצר והביא עמו גיטרה בס פרטלס, הוא ניגן בבר בל אביב עם המתופף אהרלה קמינסקי ואחר כך הוזמן להשתתף בחזרה לפסטיבל 'נואיבה', שם פגש מוזיקאים רבים ונשאר בישראל.
שביב החל לנגן בס עם דורי בן זאב, ובמהלך 1978 ניגן בהקלטות האלבום "מוזיקה" של צביקה פיק, "שירי חג ומועד ונופל" של מאיר אריאל" ובאלבום "מכת שמש" של יגאל בשן.
אחר כך חזר לארצות הברית וב-1979 חזר לישראל, לאחר שהוזמן הצטרף לסיבוב ההופעות המשותף של אריק איינשטיין ושלום חנוך, שיצא לאור אחר כך כאלבום כפול.
באותה שנה גם ניגן במופע של שלמה גרוניך, שיצא לאור אחר כך כאלבום בשם "קונצרט", וניגן בהקלטות האלבום "התכוונות" של יוני רכטר.
ב-1980 ניגן באלבום "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב.
ב-1981 ניגן באלבום "לא לשידור" של גרי אקשטיין, באלבום "התעוררות" של שם טוב לוי, באלבום "שירים באמצע הלילה" של נורית גלרון ובאלבום "חתונה לבנה" של שלום חנוך, שם שיתף פעולה לראשונה עם המתופף ז'אן פול זימבריס.
ב-1983 ניגן באלבום "האישה שאיתי" של דויד ברוזה, באלבום "שביר" של אריק איינשטיין ויצחק קלפטר, באלבום "תרקוד" של שלמה ארצי ובאלבום "על פני האדמה" של שלום חנוך.
בעקבות סיבוב ההופעות שליווה את האלבום "חתונה לבנה" של שלום חנוך, הקליט שביב, יחד עם הקלידן משה לוי והמתופף ז'אן פול זימבריס, מספר שירים.
אחד השירים, "אל תעזבי את תל אביב", הופץ גם כתקליט שדרים ב-1982 תחת השם להקת "טנגו".
טכנאי הקול והקלטות גלעד קרן, שבאותה עת בנה את "אולפני רולי", אהב את השיר והציע להם את האולפן בחינם כל לילה להקלטת אלבום.
במשך תשעה חודשים הקליטו שביב וזימבריס את האלבום הראשון של להקת טנגו בלילות, "סידור קבוע", שהופק באופן עצמאי.
שביב גם ניגן ברוב הכלים כולל בס, גיטרות וקלידים.
האלבום יצא לאור בספטמבר 1984, כשנאור דיין הצטרף באופן רשמי להרכב והוא מופיע על עטיפת התקליט לצד שביב וזימבריס.
במקביל באותה תקופה ניגן שביב בהקלטות של פסקול הסרט "קוקו בן 19", שכתב והלחין שלמה מזרחי, וגם בהקלטות של זמרים מזרחיים בהם: אבנר גדסי, בעז שרעבי, נתי לוי ודקלון.
לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות יחד אלון אולארצ'יק במופע שנקרא "אלון וטנגו, טנגו ואלון".
איתן גדרון שעבד עם אולארצ'יק, הצטרף לסיבוב ההופעות כנגן גיטרה נוסף.
הופעת הבכורה של סיבוב ההופעות נערכה בינואר 1985. ביחד עם אולארצ'יק הקליט ההרכב את השיר שהפך ללהיט מצליח "או שאתה שר...
(או שלוקחים אותך מפה)" אותו ביצעו בהופעותיהם.
בנוסף באותה תקופה היה שביב בין המורים הראשונים ברימון בית ספר למוסיקה שחבר ילדותו גיל דור היה ביו מייסדיו.
בחלק מהשירים ניגנו גם נאור דיין ורמי קלינשטיין, בשיר אחד השתתפה מקהלת הכושים העבריים ובשיר אחר דורי בן זאב.
בנוסף כתב והלחין שיר לאלבום של יהודית רביץ "באה מאהבה".
במהלך 1987 הופיעה הלהקה עוד מספר פעמים והתפרקה.
בסוף 1987 השתתף שביב בסיבוב הופעות של מאיר אריאל שנקרא "מסע הבחירות של מאיר אריאל" כחלק מ"להקת קאריזמא" (גיטרות, בס, שירה וקולות).
בנוסף באותה שנה, הפיק עיבד וניגן באלבום הבכורה של דן תורן "לוחמה בשטח בנוי".
ב-1988 ניגן בהקלטות האלבום "ירוקות" של מאיר אריאל שיצא, באלבום "בדרך אל האושר" של דני רובס ובאלבום "משירי אברהם חלפי" של אריק איינשטיין.
בסוף 1988 הקים שביב להקה חדשה בשם "אחוות כחולי העין", עם רע מוכיח, איל קליין ויוראי אורון.
הלהקה פעלה זמן קצר ובתחילת 1989 עבר שביב לקנדה.
הוא עזב לאחר שאשתו הקנדית לורן לא הסתדדרה בישראל וגם עקב קשיי פרנסה, למרות הקריירה המוזיקלית המצליחה שלו.
בקנדה רכש חווה יחד עם אחיו וחבר נוסף ועסק בנגרות ועיבוד עץ.
במהלך השנה לפני שעבר לקנדה הספיק לנגן באלבום "בראשית" של גלי עטרי ובאלבומו השני של רוני ידידיה, "למה לנו כל העניין הזה".
בשנת 1996 התגרש מאשתו וחזר לישראל.
הוא החל לעבוד שוב עם מאיר אריאל וניגן באלבום "ברנרד ולואיז" (1997), שוב לצד ז'אן פול זימבריס בתופים, ובאלבום ההופעה החיה "דלתות נפתחות מעצמן (1998).
בשנת 1999 הוציא לאור אלבום סולו ראשון "בדיוק דבר כזה".
בשנת 2000 הזמרת מיקה קרני הזמינה את שביב להפיק ולעבד את אלבומה השני "סיפור אמיתי", בו גם כתב והלחין חלק מהשירים.
במהלך העבודות על האלבום היו לזוג, בהמשך התחתנו בחתונה אזרחית, לשניים נולדו שלוש בנות והם עברו לגור במושב אמירים בגליל העליון.
בשנת 2001 הוציאו השניים מיני-אלבום משותף בשם "עולם אחר".
בשנת 2002 עיבד והפיק את האלבום "מרגע לרגע" של מיקה קרני, והקליט את האלבום "התשובה".
בקיץ 2003 העלה מופע בשם "התשובה", בו ניגן שירים חדשים וישנים שכתב.
באותה תקופה גם ניגן בהקלטת האלבום האחרון של שמוליק קראוס "יום רודף יום" ובאלבום "מציאות אחרת של אייל גולן.
ב-2005 קיים הופעה אקוסטית בלתי שגרתית בחנות המוזיקה "האוזן השלישית" שתועדה באלבום "בעירום".
אחר כך הפסיק כמעט להקליט ולהופיע למשך כמה שנים, למעט הפקה והלחנה עבור אשתו מיקה קרני.
ב-2011 זכה לחשיפה תקשורתית כאשר זוגתו מיקה קרני כיכבה בסדרת הדוקו היומית "מחוברות", בה גם השתתף.
ב-2012 הצטרף להרכב "נקודת מפגש" שהקים שלמה בר, יחד עם מאיר ישראל בתופים ועדי רנרט בקלידים.
ההרכב ניגן בעיקר מוזיקת בלוז ופעל כשנה.
בקיץ 2013 השתתף במופע "בלוז אל המדבר" של יאיר דלאל, שעלה במסגרת פסטיבל העוד.
המופע עלה שוב בפסטיבל הבלוז 2017 בתל אביב.
ב-2014 הוציא לאור את האלבום "Road to Memphis" ("הדרך לממפיס"), אלבום שירי בלוז באנגלית, שהחל כפרויקט לגיוס המונים ב"הדסטארט" בסוף 2012 שמטרתו הייתה להשתתף בתחרות בלוז בממפיס.
את האלבום הקליט בממפיס, באולפן של רולנד גיינס, מוזיקאי בן 80 שניגן בגיטרה חשמלית עם אליל ילדותו של שביב ג'רי לי לואיס.
האלבום הוקלט בצורה מסורתית על טייפ בטייק אחד.
כמה חודשים לאחר הקלטת האלבום גיינס נפטר.
בנובמבר 2022 הוציא לאור את הסינגל "עד בלי די".
עולם אחר (מיני-אלבום, במשותף עם מיקה קרני) - 2001
בעירום (הופעה אקוסטית) - 2005
שביב השתתף בהקלטות של אלבומים רבים, ועשרות תקליטי שדרים של אמנים רבים כנגן, מפיק, מעבד, כותב ומלחין.
פיליפ אנדרה "מיקי" רורק ג'וניור הוא שחקן קולנוע ומתאגרף עבר אמריקאי, שבתחילת דרכו השתתף בעיקר בסרטי דרמה, פעולה ומתח.
רורק נולד בסקנקטדי, מדינת ניו יורק שבארצות הברית למשפחה קתולית.
גדל בשכונה שרוב תושביה היו אפרו-אמריקאים במיאמי.
עקב גירושיהם של הוריו ונישואיה השניים של אמו, לרורק 6 אחים למחצה ושניים, אח ואחות צעירים, משני הוריו הביולוגיים.
רורק למד בתיכון מיאמי ביץ'.
על תקופה זו בחייו נפוצו מספר גרסאות.
על פי אחת הטענות, למד רורק משחק בבית ספרו; לפי טענה אחרת, למד והצטיין באגרוף וכשמאס בספורט פיתח את כישורי המשחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון וקולנוע.
ידוע כי רורק אכן היה מתאגרף מקצועי למשך זמן קצר, בשנת 1990. הקשר שלו למשחק החל עוד בסוף שנות ה-70, במספר הופעות בתפקידים קטנים, בהם בלטה הופעתו הקצרה בסרט "חום הגוף", ובמהרה זכה רורק לתפקידים משמעותיים יותר.
במהלך שנות ה-80 השתתף בסרטים נוספים, כמו "דיינר" ו"ראסטי ג'יימס".
הופעתו בסרטים אלו הזניקה את מעמדו ופתחה בפניו דלתות נוספות.
הופעתו של רורק בסרט "מלך השכונה" ("The Pope of Greenwich Village") לצדם של דריל האנה ואריק רוברטס לכדה את תשומת לבם של מבקרי הקולנוע.
למרות כישלונו של הסרט בקופות, סרט זה נודע כסרט קאלט.
השחקן ג'וני דפ אמר על הסרט "קולנוע מושלם" וערוץ הטלוויזיה HBO תמך באמירה זו.
רורק עצמו אומר שזה הסרט האהוב עליו ביותר מכל הסרטים בהם השתתף.
באמצע שנות ה-80 המשיך רורק להתפתח מבחינה מקצועית.
תפקידו לצד השחקנית קים בייסינגר בסרט "תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים" העניק לו את התואר "סמל מין".
מבקרי הסרטים שיבחו אותו על תפקידו בסרט זה.
הוא שיחק לצד רוברט דה-נירו בסרט "לבו של אנג'ל", שזכה להצלחה וכלל סצנת הסקס הנועזת עם השחקנית ליסה בונט.
על אף שחלק מעבודותיו של רורק ידועות כשנויות במחלוקת בארצות הברית, הוא התקבל בחום בצרפת ותואר על ידי מבקר הקולנוע רובר בניון כבעל איכות "פרועה, מלוכלכת במקצת ושפלה" סרטים בולטים בהם שיחק בתקופה זו הם "שנת הדרקון" (1985), "כאב מלאכי", "שעות נואשות" ו-"עכבר הבארים" (1987).
בשנות ה-80 המאוחרות הופיע רורק עם הזמר דייוויד בואי באלבום "לעולם אל תאכזבי אותי", ובאותה תקופה גם כתב את סרטו הראשון "הום-בוי" המספר על מתאגרף.
בשנת 1991 שיחק בסרט "הארלי דוידסון ואיש המרלבורו" המספר על אופנוען בשם "הארלי דוידסון" שנמצא בעתיד, וחברו הטוב, הוא בחור בשם "מרלבורו" (דון ג'ונסון).
סרט זה נכשל בקופות, אבל במשך השנים גדלה הפופולריות שלו בעיקר בין אספני הסרטים מ'סוג ב''.
קריירת המשחק של רורק החלה להתפוגג בגלל בעיות בחייו האישיים והמקצועיים.
במאים אחדים כגון אלן פארקר מצאו שקשה להם לעבוד עם רורק.
"לעבוד עם רורק זה סיוט.
מאוד מסוכן לעבוד איתו באולפן כי אתה לא יודע מה הוא הולך לעשות בכל רגע".
דווח שרורק פסח על מספר לא קטן של תפקידים בעלי פרופיל גבוה וסיכויי הצלחה גדולים, כגון דמותו של אקסל פולי בסרט "השוטר מבוורלי הילס", דמותו של ג'ק קרופורד בסרט "שתיקת הכבשים" ותפקידו של טום קרוז בסרט "איש הגשם".
אף על פי שרורק סירב להמון תפקידי-פאר בקולנוע באותה התקופה, הוא שיחק בסרט "קליפה רכה", ובסרטים חצי-מבוגרים כמו "סחלב פראי".
הסרט "סחלב פראי" היה מכת מחץ למוניטין שלו כשחקן באותה התקופה.
בזמן הפקת "סחלב פראי" החל רורק מערכת יחסים עם שותפתו לסרט קרי אוטיס, שהובילה לנישואיהם בין השנים 1992–1998.
בשנת 1991 רורק החליט שהוא "חייב לחזור להתאגרף" מפני שהרגיש שהוא "בעל נטייה להרס-עצמי, חסר כבוד לעצמי ולעצם היותי שחקן".
כשרורק חזר להיות מתאגרף מקצועי, הוא ניצח בכל הקרבות שלו שהתנהלו נגד יריבים קטנים ממנו (חוץ מאשר קרב אחד שתוצאתו נקבעה כתיקו).
עם זאת, רורק אף פעם לא התפרסם כמתאגרף ברמה בינלאומית, וספג מספר פציעות שכללו אף שבור, בוהן שבורה, צלעות שבורות, חתך-מפוצל בלשון ועצם-לחי מרוסקת.
בתחרות אגרוף אשר התקיימה ביפן, יחצנ"י אגרוף מסוימים טענו שרורק זקן מדי כדי להתמודד עם מתאגרף ראוי.
רורק עצמו הודה שעצם כניסתו לזירה היא מעין בחינה-עצמית: "...רק רציתי לתת לזה צ'אנס, לבחון את עצמי פיזית בסיטואציה כזאת, כל עוד יש לי זמן".
בשנת 1995, פרש מהאגרוף, וחזר להתמקד במשחק.
בשנות ה-90 המוקדמות, קוונטין טרנטינו הציע לרורק את התפקיד של בוטש קוליג', המתאגרף ב"ספרות זולה".
רורק סרב, ולאחר דחיות נוספות מצד מאט דילון וסילבסטר סטאלון, התפקיד עבר בסופו של דבר לברוס ויליס.
לאחר פרישתו מעולם האגרוף, רורק קיבל תפקידים קטנים בכמה סרטים משנות ה-90 כמו תפקיד בסרט "מוריד הגשם" של ג'ון גרישם, תפקיד ב"באפלו 66" של וינסנט גאלו ובסרטו של סטיב בושמי ב"מפעל החיות".
רורק קיבל תפקיד משמעותי בסרטו של טרנס מאליק בשם "הקו האדום הדק", אבל תפקידו הושמט בחדר העריכה.
ב-1996 כיכב בסרט הפשע "הקליע" לצידו של טופאק שאקור.
בתחילת שנת 2000 קיבל רורק את אחד מתפקידיו המוכרים כה"טבח" ("Cook") בסרטו של ג'ון אקרלונד "ימים מכורים" ("Spun"), שהפך לסרט קאלט לקהל דור ה-X.
בסרט זה רורק שיתף פעולה פעם נוספת עם אריק רוברטס.
הופעה זו נחשבת בעיני מבקרים רבים כאחת נקודות האור של סרט זה מבחינות רבות.
שיתוף הפעולה הראשון עם הבמאי רוברט רודריגז וטוני סקוט בסרט "היו זמנים במקסיקו" ו"איש בוער" היו תפקידים קטנים ביחס לסרטו הבא עם במאים אלה.
בשנת 2005 עשה קאמבק לקולנוע ההוליוודי ולתודעת האנשים עם דמותו של פסיכופת בעל פנים מרוטשות בשם 'מארב', בסרט "עיר החטאים".
סרט זה, בבימויו של רוברט רודריגז, הוא חידוש לספר הקומיקס הקלאסי של פרנק מילר.
רורק קיבל שבחים רבים ופרסים מארגון מבקרי הסרטים של שיקגו, מארגון IFTI, ומארגון מבקרי קולנוע און-ליין.
באותה השנה קיבל את פרס "איש השנה" ממגזין "טוטאל פילם".
לאחר יציאת הסרט "עיר החטאים" קיבל רורק תפקיד משנה בסרט "דומינו" של הבמאי טוני סקוט, לצידה של השחקנית קירה נייטלי.
עיסוקו של רורק בשנות ה-90 עם "מלאכי הגיהנום" (כנופיית אופנוענים), טופאק שאקור ועיסוקו כמתאגרף לשעבר חישלו אותו בעמידות, וחוכמת רחוב שהתאימה לתפקידו כ'צייד ראשים'.
בשנת 2008 כיכב בתפקיד הראשי בסרט "המתאבק" וקיבל ביקורות נלהבות, בגינו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט דרמה, בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן ראשי, וכן ואף היה מועמד לפרס האוסקר אותו הפסיד לשון פן על תפקידו בסרט "מילק".
בשנת 2010 הופיע בשובר הקופות "איירון מן 2" בדמותו של הנבל הראשי בסרט, איבן ואנקו, פיזיקאי רוסי שנשבע לנקום בטוני סטארק.
עוד בשנת 2010 הופיע בסרט "בלתי נשכחים" של סילבסטר סטאלון, במותחן הפסיכולוגי "13" לצד ג'ייסון סטיית'האם ובדרמה "משחק התשוקה" בכיכובה של מייגן פוקס.
בשנת 2011 הופיע בסרט "בני אלמוות" בתפקיד המלך היפריון.
בשנת 2013 שיחק בסרט האימה "למות בקבר" לצד דני טרחו.
בשנת 2014 חזר לגלם את דמותו של מארב בסרט ההמשך "עיר החטאים: עלמה להרוג".
בשנת 2015 שיחק בדרמה הקומית "אשבי", את דמותו של אשבי, ושיחק בסרט הבריטי "רוצח שכיר בלונדון" ובאותה שנה שיחק בסרט הפעולה האמריקאי-קולומביאני "תחרות נשק" ובסרט המלחמה והפעולה "חזירי המלחמה" בתור קולונל איי.ג'י רידינג.
בשנת 2016 שיחק לצד טום סייזמור בסרט הפעולה העתידני "נשק מתוכנן".
בשנת 2018 כיכב בדרמת האגרוף "Tiger".
ב-2019 שיחק בסרט "ברלין: סיפור אהבה"..בשנת 2020 שיחק בסרט המתח "הנערה עם הגרזן" בכיכובה של בלה ת'ורן.
בשנת 2023 שיחק בקומדיה השחורה של רומן פולנסקי, "מלון פאלאס" בתור ביל קראש.
מיקיס תאודוראקיס היה מלחין יווני חשוב במאה ה-20, ואחד הבולטים בעולם.
נודע בעולם במוזיקה שלו לסרטי הקולנוע ההוליוודיים זורבה היווני (1964) ו"סרפיקו" (1973).
היה מהמתנגדים הבולטים למשטר הצבאי ביוון.
ילדות ונעורים, מלחמת העולם השנייה ויצירות ראשונות
תאודוראקיס, נולד באי היווני כיוס, ושנות ילדותו עברו עליו בערי שדה שונות ביוון.
אביו בא מכרתים ואמו מאסיה הקטנה.
משיכתו של תאודוראקיס למוזיקה החלה בשחר ילדותו; הוא למד בעצמו לכתוב את חיבוריו הראשונים בלא שתהיה לו גישה לכלי נגינה.
בפירגוס ופאטראס קיבל שיעורי מוזיקה ראשונים ובטריפוליס, פלופונסוס, הקים מקהלה והופיע בקונצרט הראשון שלו בגיל שבע-עשרה.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת המרי נגד כוחות הכיבוש של איטליה הפשיסטית ושל גרמניה הנאצית ועזר לילדים רעבים ללחם ולפליטים יהודים.
עקב פעילותו זו נתפס, נעצר ועונה, בטריפוליס ב-1942 ובאתונה ב-1943–1944. בעת מלחמת האזרחים ביוון הוגלה לאיים איקאריה ומאקרוניסוס, שם הוכה כמעט למוות ופעמיים נקבר בחיים.
לאחר דברים אלה למד בקונסרבטוריון של אתונה, אצל פילוקטיטיס אקונומידיס, ובקונסרבטואר של פריז, שם למד ניתוח מוזיקלי אצל אוליבייה מסייאן וניצוח אצל אז'ן ביגו.
תקופת לימודיו בפריז, בשנים 1954 עד 1959, הייתה לו תקופה של יצירה אמנותית מרוכזת.
יצירותיו התזמורתיות משנים אלה, קונצ'רטו לפסנתר, הסוויטה הראשונה והסימפוניה הראשונה, התקבלו בעולם בהערכה רבה.
בשנת 1957 זכה תאודוראקיס במדליית הזהב בפסטיבל המוזיקה במוסקבה.
בשנת 1959 הציע דריוס מיו את מועמדותו לפרס קופלי האמריקני למוזיקה, כמלחין האירופאי הטוב ביותר לשנה זו, בעקבות הביצוע המוצלח של הבלט שלו, "אנטיגונה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
תאודוראקיס חזר ליוון ולשורשיו במוזיקה יוונית אמיתית, ובמחזור השירים שלו "אפיטאפיוס" תרם למהפכת תרבות בארצו.
כשביסס את החשובות והמשפיעות ביצירותיו על מיטב השירה היוונית והעולמית – "אפיפניה", "קיקלדים קטנים", "אקסיון אסטי", "מאוטהאוזן", "רומיוסיני" ו"רומנסרו גיטאן" – ניסה להשיב למוזיקה היוונית את הכבוד שאבד לה, כפי שטען.
בפיתוח תפיסת המוזיקה המטאסימפונית שלו זכה עד מהרה להכרה בינלאומית ולהוקרה כגדול המלחינים היוונים החיים.
תאודוראקיס הקים את "התזמורת הקטנה" של אתונה ואת "האגודה המוזיקלית" של פיראוס, ונתן קונצרטים רבים.
הוא נעשה מעורב בפוליטיקה של ארצו, ולאחר ההתנקשות בחיי גרגוריס למבראקיס בשנת 1963 ייסד את תנועת הנוער הדמוקרטי על שם למבראקיס ונבחר לנשיאה.
בבחירות 1964 נבחר לפרלמנט היווני מטעם מפלגת השמאל EDA.
מחמת השקפותיו הפוליטיות של תאודוראקיס, הכניס אותו הממסד התרבותי לרשימה השחורה; בשיא תהילתו האמנותית, צונזרו רבים משיריו לפני הקלטה ונאסרו לשידור בתחנות הרדיו.
בשנת 1963 כתב את נעימת הנושא לסרטו של מיכאל קאקויאניס, "זורבה היווני", המהווה מאז את סמלה המסחרי של יוון באמנות העולמית.
המוזיקה הזו מוכרת גם כ"ריקוד סירטאקי", שתאודוראקיס לקח ועיבד ממחול מסורתי עתיק מן האי כרתים.
מחזורי שירים: "אפיטאפיוס" (יאניס ריצוס); "ארכיפלאגוס, פוליטיה A ו-B", "אפיפאניה" (יורגוס ספריס, פרס נובל 1963), הבלדה על מאוטהאוזן (יעקובוס קאבאנליס), "רומיוסיני" (יאניס ריצוס).
מוזיקה לבמה: "בן ערובה" (ברנדן בהאן); "באלאדה לאח המת" (תאודוראקיס); "עיר קסומה" "רובע המלאכים", קאבאנליס)
מוזיקה לסרטים: "אלקטרה" וזורבה היווני (מיכאליס קאקויאניס).
אורטוריה: אקסיון אסטי" (אודיסיאוס אליטיס, פרס נובל 1979)
החונטה, ירידה למחתרת, מאסר וגירוש
ב-21 באפריל 1967 התרחשה ביוון הפיכה צבאית שהביאה למשטר הצבאי ביוון בשנים 1967–1974. תאודוראקיס ירד למחתרת, וייסד את "החזית הפטריוטית".
השליטים אסרו בפקודת הצבא לנגן את המוזיקה שלו ואפילו להאזין לה.
תאודוראקיס עצמו נעצר ב-21 באוגוסט 1967 ונכלא לחמישה חודשים.
לאחר שחרורו ב-1968 גורש לזאטונה עם אשתו, מירטו, ושני ילדיהם, מרגריטה ויורגוס.
בהמשך נכלא במחנה ריכוז אורופוס.
תנועת סולידריות בינלאומית, בראשות אישים כמו דמיטרי שוסטקוביץ', ליאונרד ברנשטיין, ארתור מילר והארי בלפונטה הצליחה להביא לשחרורו.
לבקשת הפוליטיקאי הצרפתי-יהודי ז'אן-ז'אק סרוואן-שרייבר, הורשה תאודוראקיס לצאת לגלות ב-13 באפריל 1970.
מחזורי שירים: "שמש וזמן", תאודוראקיס); "השירים הפופולריים", מ.
אלפטריו); ארקדיות 1-10; שיריל לאנדריאס (תאודוראקיס); "לילות מיתה", מ.
אורטוריות: "אפיפניה אוורוף" (ספריס), "מצב מצור" (מרינה-רנה חג'ידאקיס), שיר לכת של הרוח" (אנגלוס סיקליאנוס), "עורב" (ספריס, על פי אדגר אלן פו)
מוזיקה לסרט "Z" (קוסטה גברס), עליה זכה בפרס באפט"א ב-1969
בגלות נאבק תאודוראקיס במשך ארבע שנים להפלת משטר הקולונלים.
הוא הופיע באלפי קונצרטים ברחבי העולם כחלק מן המאבק להשבת הדמוקרטיה ליוון.
במסעותיו נפגש עם פבלו נרודה וסלבדור איינדה, גמאל עבד אל נאצר וטיטו, יגאל אלון ויאסר ערפאת, פרנסואה מיטראן ואולוף פלמה.
מיליוני אנשים רואים בו סמל אוניברסלי להתקוממות נגד דיקטטורה.
מחזורי שירים: "ליאנוטראגודה" ("18 שירים למולדת מרת הנפש", יאניס ריצוס); "באלאדות" (מאנוליס אנאגנוסטאקיס)
אורטוריה: "קאנטו גנרל" (פאבלו נרודה)
מוזיקה לסרטים: "נשות טרויה" (מ.
קאקויאניס); "מצב מצור" (קוסטה גברס); "סרפיקו" (סידני לומט)
בשנת 1973 העביר את כל תזמורתו לישראל, כדי לתמוך בהצגה של שיריו בבימוי ובביצועו של ליאור ייני, עם להקתו.
תרגום שיריו, תפאורה ותלבושות: אביבה אורשלום.
שיבה ליוון, אקטיביזם וכתיבה פורה
אחרי נפילת הקולונלים, חזר תאודוראקיס ליוון ב-24 ביולי 1974 להמשיך בעבודה ובמסעות קונצרטים, הן ביוון והן מחוצה לה.
בו בזמן היה שותף לענייני הציבור.
הוא נבחר פעמים אחדות לפרלמנט היווני (1981–1986) ולמשך שנתיים, מ-1990 עד 1992, כיהן כשר בממשלתו של קונסטנדינוס מיצוטאקיס.
לאחר זאת התמנה לשנתיים למנהל מוזיקלי כללי של התזמורת הסימפונית והמקהלה של הרדיו והטלוויזיה ההלניים.
תאודוראקיס שילב במשך כל חייו כישרון אמנותי יוצא דופן עם אהבה עמוקה לארצו.
הוא היה מחויב גם להגברת המודעות הבינלאומית לזכויות אדם, לאיכות הסביבה ולצורך בהשגת שלום.
משום כך ייסד, יחד עם הנגן והזמר הטורקי הנודע זולפו ליבאנלי, את אגודת הידידות יוון-טורקיה.
עד שנות ה-70 המאוחרות היה מזוהה פוליטית עם השמאל; בשנת 1990 נכנס לפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית החדשה, הנמצאת מימין למרכז, צעד שעליו התחרט כנראה לאחר מעשה.
הוא התנגד בעקביות למשטרי דיכוי.
במשך השנים הוצע לו פעמים אחדות לכהן כנשיא יוון, אך הוא סירב.
תאודוראקיס נודע בהשקפות השמאלניות, שהוא ביטא בגלוי (גם, ובעיקר, בתקופת הדיקטטורה של החונטה).
יצא למאבקים רבים למען זכויות אדם ולמען השלום, כמו הסכסוך בקפריסין, המתיחויות בין טורקיה ליוון בעקבות מחלוקת הים האגאי, מתקפות נאט"ו נגד יוגוסלביה או הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מחלוקת קשה התעוררה בעקבות אמירתו כי היהודים הם "שורש כל רע".
תאודוראקיס טען לאחר מעשה, כי הצהרתו איננה מעידה על אנטישמיות וכי לא התכוון אלא לביקורת על מדיניותה של ממשלת ישראל.
תיאודורקיס ביקר והופיע בהצלחה רבה מספר פעמים בישראל.
הוא נהג לומר כי הוא מעריך את העם בישראל אולם מתנגד למדיניות ישראל כלפי הפלסטינים.
ביולי 1972 ניצח על יצירותיו במסגרת פסטיבל ישראל, מלווה בזמרת מריה פרנדורי, ותזמורת בת עשרה איש.
בספטמבר 1986 הגיע שוב להופעות בישראל, וקיבל איומים על חייו מתנועת "כך", לאחר שהביא דעות בעד זכות הפלסטיניים להגדרה עצמית.
במהלך הביקור ערכו לכבודו הסופר עמוס קינן והמשורר יבי מסיבה רבת משתתפים בתל אביב.
בשנת 2001 העניקה לו אוניברסיטת חיפה תואר דוקטור לשם כבוד, כהוקרה על תרומתו המוזיקלית רבת הפנים כיוצר, מלחין ומבצע.
ב-11 בנובמבר 2003 קיים מיקיס תאודוראקיס מסיבת עיתונאים להציג את ספרו החדש, "Pou Na Vro Tin Psychi Mou" ("היכן אמצא את נשמתי?").
במסיבת העיתונאים הצהיר תאודוראקיס, שהיוונים והיהודים "שניהם עמים יחידים בסוגם, אבל הם [היהודים] הצליחו לשרוד בזכות הקנאות והידע העצמי שלהם.
אנחנו, היוונים, רגועים מאוד ולא פנינו לתוקפנות משום שההיסטוריה שלנו עשירה יותר.
להם [היהודים] יש רק אברהם ויעקב, שהיו צללים, בעוד שלנו יש פריקלס.
תארו לעצמכם מה היה קורה ביוון לו היינו תוקפנים כמו היהודים." תאודוראקיס הוסיף, "כיום אפשר להגיד, שהעם הקטן הזה הוא שורש הרע.
הוא מלא חשיבות עצמית וקשיות עורף חוטאת".
דבריו חוללו מהומה בישראל ובקרב יהדות יוון, ושגרירות ישראל באתונה הגישה תלונה לממשלת יוון.
משרד החוץ הישראלי פרסם מחאה ציבורית: "הציבור הישראלי דוחה בשאט נפש את דבריו האנטישמיים של תאודוראקיס." בהצהרה הובע צער על כך, שהדברים נאמרו על ידי אדם בשיעור קומתו של תאודוראקיס.
"איננו מאמינים, שהדברים משקפים את עמדת הממשלה היוונית ומשום כך אנו מצפים לכך, שההנהגה היוונית ואישים בתחום התרבות יוקיעו אותם."
בעקבות קריאה ציבורית, פרסם תאודוראקיס את ההצהרה הרשמית הבאה:
עם זאת, בריאיון לעיתון "הארץ" באוגוסט 2004, שאל העיתונאי ארי שביט את תאודוראקיס בעניין זה, וכך השיב תאודוראקיס:
בהמשך הראיון תאודוראקיס מוסיף ואומר, שהכוח מאחורי הקיום היהודי הוא שביט שואל, האם היהודים מצטיירים בעיניך כמתנשאים ותוקפנים?
האם הם שולטים בממסד המוזיקלי, בכלכלה העולמית, באמצעי התקשורת, במדיניות החוץ של אמריקה?
על כל אחת מן השאלות האלה בנפרד תאודוראקיס עונה "כן".
כשהוא נשאל אם, לדעתו, אומת אמריקה הגדולה נמצאת למעשה בשליטת יהודים, תאודוראקיס עונה "כן".
בפברואר 2011 אמר תאודוראקיס בראיון טלוויזיה "עליי להבהיר כי אני אנטישמי.
בכלליות, אני אוהב את האנשים היהודים, אני אוהב את היהודים, חייתי איתם לאורך זמן, אך כשם שאני שונא אנטישמיות, אני שונא את הציונות אפילו יותר".
לאחר מכן הבהיר כי התבלבל בין "אנטישמי" ל"אנטי ציוני".
במאמר ב"אלפתרוטיפיה" (14 באפריל 2002):
"אירועי 11 בספטמבר התאפיינו בדרגה גבוהה במידה שלא תיאמן של ארגון ואמצעים טכנולוגיים - גבוהה, הייתי אומר, מזו הנמצאת כיום ברשות מעצמת העל הנוכחית, ארצות הברית...
בכל הנוגע לעבריינים גופא, אין עדיין ראיה מוחשית ומשום כך לא בוצעו עדיין שום מעצרים.
היו רק עבריינים מוסריים, שאותם מחפשים באפגניסטן - אבל יהיה קשה לשכנע מישהו ברמת יכולותיהם הטכנולוגיות והארגוניות."
משה מיכאל (מיקי) רוזנטל (נולד ב-4 בפברואר 1955) הוא עיתונאי ופוליטיקאי ישראלי שכיהן חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ויצר תוכניות טלוויזיה אשר עסקו בעיקר בקשרי הון-שלטון ושחיתות ציבורית.
רוזנטל נולד ב־4 בפברואר 1955 למרים ילידת גרמניה, ולשרגא יליד פולין, וגדל בשכונת בורוכוב, גבעתיים.
אביו היה איש לח"י והשתתף בשוד בנק אנגלו-פלשתינה.