tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהכרך הראשון הדגיש בעיקר את הלגיטימיות החוקתית של הפרישה והנספחים שלו כללו את הנאומים של דייוויס, הספר השיב את שמו הטוב של דייוויס בקרב אנשי הקונפדרציה לשעבר.
דייוויס השמיט את העבדות כסיבה לפרישה, ותחת זאת האשים את הצפון בניהול מלחמה הרסנית ובלתי תרבותית.
ב-1876 נוסדה "החברה ההיסטורית הדרומית" (Southern Historical Society) על ידי הכומר ג'.
ויליאם ג'ונס והגנרל ג'ובל א.
ג'ונס היה המזכיר בשכר של החברה ועורך המגזין Southern Historical Review.
ארלי היה נשיא החברה וראש הוועד המנהל שלה.
הם העניקו לדייוויס חברות לכל החיים בחברה וסייעו לו ללקט חומר עבור ספרו.
ב-1882 הם ניסו לארגן עבורו מסע בו הוא היה אמור לנאום על ספרו, אך דייוויס דחה את ההצעה בשל מצב בריאותו ונשא נאום אחד בלבד בניו אורלינס.
ארלי גם ערך ביקורים אצל דייוויס בבובואר.
כמו יהודה בנימין, יעץ ארלי פעמים רבות לדייוויס לא להתבטא בלשון נקמנית בספרו.
עם זאת, כאשר התבקש לנאום בטקס ההקדשה של המאוזולאום של הגנרל לי בלקסינגטון, קנטקי, סירב דייוויס לכך כאשר הבין שהגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון מצבא הקונפדרציה, שכתב אף הוא ספר בו מתח ביקורת קשה על דייוויס, יעמוד בראש הטקס.
דייוויס גם התעמת עם הגנרל ויליאם שרמן בנאום שנשא בסנט לואיס ב-1884 ובמכתב ארוך לעורך וכן מתח ביקורת על הפוליטיקאי הצעיר מניו יורק, תאודור רוזוולט, שהשווה אותו לבנדיקט ארנולד.
בעת שתר דייוויס את הדרום בשנים 1886 ו-1887, הוא השתתף בטקסים רבים של "המטרה האבודה" וההמונים הרעיפו עליו חיבה רבה והמנהיגים המקומיים הציגו אותו בנאומים נרגשים בהם הם הוקירו את ההקרבה שלו למען האומה הדרומית.
על פי העיתון Meriden Daily Journal, בקבלת פנים שנערכה במאי 1887 בניו אורלינס, עודד דייוויס את הדרומיים להיות נאמנים לאומה – "מאוחדים אנחנו כעת, ואם הברית תישבר אי פעם, יהא זה הצד השני שישבור אותה".
הוא המשיך במתן תשבחות לאנשי הקונפדרציה שלחמו בהצלחה למען זכויותיהם על אף נחיתותם המספרית במהלך מלחמת האזרחים וטען שההיסטוריונים הצפוניים התעלמו מנקודת מבט זו.
דייוויס האמין בכל ליבו שפרישת הקונפדרציה הייתה מוצדקת חוקתית והיה אופטימי בנוגע לשגשוגה של אמריקה ובנוגע לדור הבא.
בקיץ 1888, ג'יימס רדפת', עורך המגזין North American Review ויריב פוליטי לשעבר של דייוויס שהפך למעריצו כאשר נפגש עמו, שכנע את דייוויס לכתוב סדרה של מאמרים תמורת תשלום של 250 דולר לכל מאמר וכן לכתוב ספר נוסף.
דייוויס נעתר להצעה ובאוקטובר 1889 השלים את ספרו האחרון "היסטוריה מקוצרת של קונפדרציית המדינות של אמריקה" (A Short History of the Confederate States of America) .
ב-6 בנובמבר 1889 עזב דייוויס את בובואר בדרכו לביקור באחוזת בריירפילד.
הוא עלה על אוניית קיטור בניו אורלינס שהפליגה בגשם כבד ובמהלך ההפלגה הוא חש ברע, כך שבתחילה הוא לא חש מספיק בטוב כדי לרדת ביעדו והוא בילה לילה במעלה הנהר בוויקסבורג לפני שעשה את פעמיו לאחוזה ביום המחרת.
הוא סירב לקרוא לרופא במשך ארבעה ימים עד ליציאתו למסע בחזרה.
בינתיים שלחו המשרתים מברק לורינה והיא עלתה על רכבת לניו אורלינס ומשם עלתה על ספינה שבסופו של דבר פגשה את הספינה בה עשה דייוויס את דרכו בחזרה.
לבסוף קיבל דייוויס טיפול רפואי כאשר שני רופאים עלו על הספינה בהמשך הדרך ואבחנו אצלו דלקת סימפונות חריפה עם סיבוך של מלריה.
בהגיעם לניו אורלינס שלושה ימים לאחר מכן, נלקח דייוויס לביתו בשכונת גרדן דיסטריקט של צ'ארלס פנר, קצין לשעבר בצבא הקונפדרציה ואז שופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה.
פנר היה חתנו של ידידו הוותיק של דייוויס, ג'.
רופאו של דייוויס, סטנפורד צ'יילי קבע שמצב בריאותו של דייוויס לא מאפשר לו לנסוע לבובואר.
ארבעה סטודנטים לרפואה שהיו בניהם של ותיקי צבא הקונפדרציה ונזירה קתולית ליוו אותו באמבולנס אל ביתו של פנר.
דייוויס נותר מרותק למיטתו, אך מצבו היה יציב במשך השבועיים הבאים.
בראשית דצמבר המצב החל להחמיר.
על פי פנר, כאשר נראה היה שמצבו משתפר, הוא איבד את ההכרה בערבו של 5 בדצמבר.
ג'פרסון דייוויס נפטר באותו לילה, רבע שעה אחר חצות, ב-6 בדצמבר 1889, כשוורינה מחזיקה את ידו וסביב מיטתו נכחו כמה ידידים.
הלווייתו של דייוויס הייתה אחת הגדולות שנערכו בדרום והעיר ניו אורלינס עטפה את עצמה באבל כאשר ארונו הוצב בבניין העירייה במשך כמה ימים.
הוועדה המנהלת של טקס ההלוויה החליטה להדגיש את קשריו של דייוויס לארצות הברית, וכך הוחלט שדגל ארצות הברית יונח על גבי דגל הקונפדרציה שעטף את ארונו של דייוויס ושבסמוך יונפו שני סוגי הדגלים לסירוגין.
גופתו של דייוויס הולבשה בחליפת מדים אפורה חדשה של צבא הקונפדרציה שניתנה על ידי ג'ובל ארלי וורינה הניחה על הכן שעליו ניצב הארון את החרב שדייוויס נשא במהלך מלחמת בלאק הוק.
עיטור פשוט בשלב הראשון של ההלוויה היה דגל אמריקאי קטן מורכן עם תמונתו של דייוויס במרכז.
ל"צבא הגדול של הרפובליקה" , אחוות ותיקי צבא האיחוד, היה תפקיד מרכזי בטקס, אף על פי שהמרשל הגדול של הטקס היה ג'ון ג.
גלין, ראש המשמר הלאומי של לואיזיאנה ומושל ג'ורג'יה וראש ארגון ותיקי צבא הקונפדרציה, ג'ון גורדון, היה המרשל הגדול של כבוד.
בעוד שהממשל הפדרלי התעלם ממותו של דייוויס, רבים מפעמוני הכנסיות בדרום צלצלו, ותיקי צבא הקונפדרציה קיימו תהלוכות רבות וסנאטורים וחברי קונגרס חצו את נהר הפוטומק כדי להצטרף לבכירי ממשל הקונפדרציה לשעבר וגנרלים בצבא הקונפדרציה בטקס ההספד שנערך באלכסנדריה שבוירג'יניה.
בשלב הראשון נטמן דייוויס בחלקה של הארמייה הצפונית של וירג'יניה בבית הקברות מטרי שבניו אורלינס.
ב-1893 הוא נטמן מחדש, על פי בקשת אלמנתו, בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
לפני מותו השאיר דייוויס לרעייתו הוראות לגבי מיקום קברו, אך יום לאחר מותו הודיע הניו יורק טיימס שריצ'מונד חפצה שהוא ייקבר אצלה.
ורינה דייוויס סירבה לקבל צדקה באופן ישיר, אך נתנה להם להבין שהיא תהיה מוכנה לקבל סיוע כספי באמצעות חברת דייוויס לנד.
עד מהרה החלו תיירים רבים בניו אורלינס לפקוד את קברו.
ערים נוספות בדרום רצו שדייוויס ייקבר בתחומן.
לואיוויל, קנטקי הציעה את בית הקברות קייב היל, בציינה ששנתיים קודם לכן דייוויס הקדיש כנסייה שנבנתה על מקום הולדתו וטענה שהוא ביקש כמה פעמים להיקבר במדינת הולדתו.
בקשות לבחירתן כמקום קבורתו של דייוויס הגיעו גם מממפיס שבטנסי, מונטגומרי שבאלבמה, מייקון ואטלנטה שבג'ורג'יה וג'קסון וויקסבורג שבמיסיסיפי.
ראש עיריית ריצ'מונד וותיק צבא הקונפדרציה, ג'.
טיילור אליסון, הקים את "אגודת הזיכרון של ג'פרסון דייוויס" וב-12 ביולי 1891 חשפה ורינה דייוויס במכתב לוותיקי הקונפדרציה ולתושבי מדינות הדרום שבחירתה הראשונה כמקום קבורה לבעלה המנוח תהיה אחוזתו במיסיסיפי, אך בשל חששה מהצפות הנהר, היא החליטה שמקום קבורתו הראוי יהיה בריצ'מונד.
לאחר ששרידי גופתו של דייוויס הוצאו מקברו הראשון בניו אורלינס, הם הוצבו למשך יום אחד באולם הזיכרון של האגודה ההיסטורית של לואיזיאנה.
בין אלו שחלקו לו כבוד אחרון נמנו מושל לואיזיאנה, מרפי ג'.
במסע ההלוויה שנמשך יום ולילה, הועבר ארונו של דייוויס מניו אורלינס לריצ'מונד.
המסע עבר בבובואר ואז המשיך לריצ'מונד עם עצירות לטקסי זיכרון במוביל ובמונטגומרי שבאלבמה, אטלנטה שבג'ורג'יה ושארלוט וגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית.
הרכבת שנשאה את ארונו של דייוויס סטתה גם לבירת קרוליינה הצפונית ראלי, שם הוצבה בקפיטול של המדינה.
במסע זה של הרכבת נהג אותה ג'יימס ג'.
ג'ונס, עבד משוחרר ששירת את דייוויס במהלך המלחמה והיה לאיש עסקים ופוליטיקאי מקומי.
לאחר עצירה בדנווייל, וירג'יניה, בירתה האחרונה של הקונפדרציה וטקס נוסף בקפיטול מדינת וירג'יניה, נטמן ארונו של דייוויס בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
על פי סיכום עם ורינה דייוויס, הועברו עצמותיהם של ילדיהם שהלכו לעולמם לפני אביהם ממקומות קבורתם בוושינגטון די.
סי., ממפיס ובחלקה אחרת בבית הקברות הוליווד, אל החלקה המשפחתית החדשה.
בהמשך הוקם פסל בגודל טבעי של דייוויס כמצבה על קברו, כפי שהובטח על ידי "אגודת הזיכרון של ג'פרסון דייוויס" בשיתוף פעולה עם ותיקי צבא הקונפדרציה ואיחוד בנות הקונפדרציה.
אבן הפינה לאנדרטה הונחה בטקס שנערך ב-1896 והיא הוקדשה בטקס בו השתתפו 125,000 איש ב-3 ביוני 1907.
ג'פרסון דייוויס שירת בתפקידים רבים.
כחייל נחשב לאמיץ ולבעל תושייה.
כפוליטיקאי, חבר הסנאט והקונגרס של מיסיסיפי היה פעיל ומיומן, אף על פי שהוא מעולם לא השלים תקופת כהונה מלאה לשום משרה אליה נבחר.
כבעל אחוזה היו בבעלותו עבדים כפי שהיה נהוג אצל רוב תושבי הדרום והוא תמך בעבדות.
כנשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה הוא נחשב למנהיג בלתי-יעיל בתקופת המלחמה.
אף על פי שמשימת ההגנה על הקונפדרציה כנגד האיחוד החזק יותר הייתה יכולה להיות אתגר עצום עבור כל מנהיג, תפקודו של דייוויס במשימה זו נחשב לוקה מאוד.
לאחר המלחמה הוא תרם לפיוס בין הדרום לבין הצפון, אך נותר סמל גאווה דרומי.
חלקים מסוימים ממורשתו נוצרו לא כזיכרון אחר מותו, אלא כהכרה בת זמנו בשירותו באותה תקופה.
האתר ההיסטורי הלאומי פורט דייוויס החל כמוצב גבול צבאי באוקטובר 1854 בהרים של מערב טקסס.
הוא נקרא כבר אז על שמו של דייוויס שכיהן אז כמזכיר המלחמה.
מבצר זה נתן את שמו לרכס הרי דייוויס הסובבים אותו ולעיירה פורט דייוויס .
ב-1887 ניתן השם למחוז המקומי, מחוז ג'ף דייוויס , והעיירה פורט דייוויס משמשת כמקום מושב המחוז.
מדינות אחרות בארצות הברית שבהן קיימים מחוזות על שמו של דייוויס הן ג'ורג'יה, לואיזיאנה ומיסיסיפי.
מקומות ואתרים נוספים שמנציחים את דייוויס הם:
בית החולים ג'פרסון דייוויס שהוקם ב-1924 ביוסטון שבטקסס.
אובליסק מבטון בגובה של 107 מטרים הוצב באתר הזיכרון שלו בפיירוויו שבקנטקי ומציין את מקום הולדתו.
כביש הזיכרון לג'פרסון דייוויס שב-1913 נקרא על שמו ביוזמת בנות הקונפדרציה והחוצה מדינות רבות בדרום.
חלקים מהכביש העוברים בווירג'יניה, באלבמה ובמדינות נוספות עדיין קרואים על שמו.
בעיר אלכסנדריה שבווירג'יניה החליטה מועצת העיר לשנות את שם הכביש בקטע העובר בתחומה ופנתה לציבור בהצעות לשם חלופי.
דמותו של דייוויס הופיעה על כמה בולים שהנפיקה הקונפדרציה, כולל הבול הראשון שהונפק ב-1861. ב-1995 הופיעה דמותו על בול מתוך סדרה של 20 בולים שהוצאו לרגל יום השנה ה-130 לתום מלחמת האזרחים.
יחד עם דמויותיהם של רוברט אדוארד לי ותומאס ג'ונתן ג'קסון, מופיעה דמותו של דייוויס על תבליט אבן החקוק על סטון מאונטיין שבג'ורג'יה.
בול המתאר תבליט זה הוצא ב-1970.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'פרסון דייוויס הוקמו בבובואר ב-1998. במשך כמה שנים שימש המעון שהיה ביתו האחרון של דייוויס כבית לוותיקי צבא הקונפדרציה.
המקום ניזוק בהוריקן קתרינה ב-2005 ונפתח מחדש ב-2008. בן נינו של דייוויס, ברטרם היאס-דייוויס, הוא מנהלו של המקום שנמצא בבעלות חטיבת מיסיסיפי של בני ותיקי הקונפדרציה.
מסמכי ג'פרסון דייוויס, השמורים באוניברסיטת רייס שביוסטון, טקסס, הוא מיזם לפרסום מסמכים הקשורים לדייוויס.
המיזם קיים מראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 והוא פרסם 13 כרכים של המסמכים, הראשון ב-1971 והאחרון עד כה ב-2012. שני כרכים נוספים אמורים לצאת והאוסף כולו מכיל כ-100,000 מסמכים.
ביוני 2020, במהלך מהומות ג'ורג' פלויד, הושחתו פסליו של דייוויס בווירג'יניה ובמינסוטה
יום הולדתו של דייוויס מצוין בכמה מדינות.
יום הולדתו האמיתי, 3 ביוני, נחגג בפלורידה, בקנטקי, בלואיזיאנה ובטנסי.
באלבמה מצוין יום הולדתו של דייוויס ביום שני הראשון של חודש יוני.
במיסיסיפי הוא נחגג ביום שני האחרון של חודש מאי (יום הזיכרון) כ"יום הזיכרון הלאומי ויום הולדת ג'פרסון דייוויס".
בטקסס, נחגג "יום גיבורי הקונפדרציה" ב-19 בינואר, יום הולדתו של הגנרל לי.
יום הולדתו של דייוויס, 3 ביוני, נחגג באופן רשמי בטקסס עד 1973, אז שולב ביום הולדתו של לי.
האזרחות האמריקאית של הגנרל לי הושבה בדיעבד ב-1975. ההחלטה על השבת אזרחותו של דייוויס לא נכללה בהחלטות קודמות להשבת האזרחות של בכירי הקונפדרציה ובעקבות השבת אזרחותו של לי התעוררה דרישה ציבורית להשיב לדייוויס את אזרחותו.
מהלך זה הושלם עם העברת החלטה משותפת של שני בתי הקונגרס ב-17 באוקטובר 1978. בעת החתימה על חוק זה התייחס נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר אליה כצעד האחרון של הפיוס לאחר מלחמת האזרחים.
ג'פרסון איירפליין הייתה להקת רוק אמריקנית מסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הלהקה הייתה מחלוצות תנועת הרוק הפסיכדלי שהושפעה מ-LSD.
הופעתה בפסטיבל וודסטוק באוגוסט 1969 הייתה לאחד מאירועי הרוק המפורסמים.
לאחר התפרקות הלהקה הקימו חלק מחבריה גלגולים מאוחרים שלה שנקראו ג'פרסון סטארשיפ ולאחר מכן סטארשיפ.
המונח ג'פרסון איירפליין הוא סלנג אמריקאי שמשמעותו גפרור שרוף שנעזרים בו להחזיק בדל סיגריית מריחואנה קצר מכדי להחזיקו בין האצבעות.
לפי אגדה אורבנית אחת, זהו מקור שמה של הלהקה, אך ג'ורמה קאוקונן, חבר הלהקה לשעבר, אמר כי השם הומצא על ידי ידידו, סטיב טלבוט, כסאטירה על שמות נגני בלוז כגון בליינד למון ג'פרסון.
להקת רוק זו הוקמה בחוף המערבי של ארצות הברית במהלך קיץ 1965 בתקופה שבה קמו במפרץ סן פרנסיסקו להקות פולק רבות.
הזמר מרטי באלין גייס את פול קנטנר (מוזיקאי פולק אף הוא), את גיטריסט הבלוז ג'ורמה קאוקונן, את זמרת הג'אז והפולק סיין טולי אנדרסון, את המתופף ג'רי פלוקווין ואת נגן הבס בוב הרווי.
הלהקה ספגה השראה מלהקות כמו הביטלס, הבירדס, והלאווינג ספונפול.
הלהקה צברה קהל מעריצים מקומי במועדון המטריקס.
הלהקה הופיעה לראשונה בפומבי ב-13 באוגוסט, שנת 1965 במועדון המטריקס שבסן פרנסיסקו.
התנגדותו של פלוקווין לשימוש שעשו עמיתיו בסמים הייתה המניע לעזיבתו את הלהקה שבועות בודדים בלבד לאחר הקמתה.
את מקומו, כמתופף הלהקה, תפס סקיפ ספנס.
בהדרגה הלהקה החלה לפתח צליל חשמלי יותר אשר הוביל להחלפתו של הרווי בחבר ילדות של קאוקונן בשם ג'ק קסדי, באוקטובר 1965. מאוחר יותר באותה שנה, חתמה הלהקה על חוזה עם RCA ויקטור והקליטה אלבום בשם "ג'פרסון איירפליין ממריאים" אשר הופץ כשנה מאוחר יותר.
האלבום הושפע רבות ממוזיקת הפולק וכלל גם את הבלדות "It's No Secret" (עברית:"זה לא סוד") וכן "Come Up The Years".
בהמשך, ביוני 1967, הופיעה הלהקה בפסטיבל הפופ במונטריי, פסטיבל שהיה אחד מסמליו של דור ילדי הפרחים והיה אחד משיאיו של מה שכונה 'קיץ של אהבה'.
חברי הלהקה התחלפו במשך שנות פעילות הלהקה.
בשיא הצלחתה, בסוף שנות השישים, היה הרכב הלהקה:
מרטי באלין - שירה, פסנתר וקלידים
(Red Octopus (1975 (האלבום הנמכר ביותר של ג'פרסון איירפליין מגלגוליה השונים)
ג'פרי רוי ראש הוא שחקן קולנוע אוסטרלי.
זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1996, על תפקידו בסרט "ניצוצות" והיה מועמד אליו שלוש פעמים נוספות, על תפקידיו בסרטים "עט הסקנדל", "שייקספיר מאוהב" ו"נאום המלך" בו גילם את ליונל לוג, קלינאי התקשורת של המלך ג'ורג' השישי (קולין פירת').
הוריו הם רוי ביידן ראש ומארלי (בישוף).
הוריו התגרשו כשהיה בן חמש, והוא גדל עם אמו והוריה בפרברי בריזבן.
בעל תואר ראשון באמנות מאוניברסיטת קווינסלנד.
בנוסף, ראש עבר לפריז שבצרפת למשך שנתיים כדי ללמוד פנטומימה, תנועה ותיאטרון בבית הספר לתיאטרון בינלאומי ע"ש ז'אק לקוק.
הוא החל את הופעותיו בתיאטרון.
שיחק במספר סרטים שהראשון בהם היה ב-1981.
ב-1996 זכה ראש בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי על השתתפותו בסרט "ניצוצות".
בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה ההיסטורית "גאון" כאשר גילם את אלברט איינשטיין בביוגרפיה על חייו, כשאת הסדרה ביים רון הווארד והיא משודרת בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
נשוי מאז 1988 לשחקנית ג'יין מנלאוס, ולהם בת שנולדה ב-1993, ובן שנולד ב-1995. מתגוררים במלבורן.
ב-2012 נבחר לאיש השנה של אוסטרליה.
הלילה השנים עשר (1986) - בתפקיד: סיר אנדרו אקוצ'יק
ניצוצות (1996) - בתפקיד: דייוויד הלפגוט (המבוגר)
אליזבת (1998) - בתפקיד: סר פרנסיס וולסינגהם וזכה בפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר
שייקספיר מאוהב (1998)- בתפקיד: פיליפ הנסלו
אנשי המסתורין (1999) - בתפקיד: קזנובה פרנקנשטיין
הבית על הגבעה הרדופה (1999) - בתפקיד: סטיפן פרייס
עט הסקנדל (2000) - בתפקיד: המרקיז דה סאד
פלא פודינג (2000) - בתפקיד: דיבוב קולו של בוניפ בלוגאם
החייט מפנמה (2001) - בתפקיד: הארי
פרידה (2002) - בתפקיד: לאון טרוצקי
לא דופקות חשבון (2002) - בתפקיד: הארי
מוצאים את נמו (דיבוב) (2002) - בתפקיד: דיבוב קולו של נייג'ל
שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה (2003) - בתפקיד: קפטן הקטור ברברוסה
נד קלי (2003) - בתפקיד: המפקח פרנסיס הייר
לשחות נגד הזרם (2003) - בתפקיד: הארולד פינגלטון
אכזריות בלתי נסבלת (2003) - בתפקיד: דונובן דונולי
החיים על פי פיטר סלרס (2004) - בתפקיד: פיטר סלרס
שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת (2006) - בתפקיד : קפטן הקטור ברברוסה
שודדי הקאריביים: סוף העולם (2007) - בתפקיד : קפטן הקטור ברברוסה
נאום המלך (2010) - בתפקיד: ליונל לוג
דרכו של לוחם (2010) - בתפקיד: רונאלד
שודדי הקאריביים: זרמים זרים (2011) - בתפקיד: קפטן הקטור ברברוסה
גרין לנטרן (2011) - בתפקיד: דיבוב קולו של תומר רה
ההצעה הטובה ביותר (2013) - בתפקיד: נייג'ל אולדמן
גנבת הספרים (2014) - בתפקיד: הנס הוברמן
המיניונים (2015) - בתפקיד : דיבוב קולו של המספר
שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר (2017) - בתפקיד: קפטן הקטור ברברוסה
הדיוקן האחרון (2017) - בתפקיד : אלברטו ג'קומטי
Storm Boy (2019) - בתפקיד: מייקל קינגלי
גאון (2017) - בתפקיד: אלברט איינשטיין
ג'ונתן 'ג'ק' אלברטסון היה קומיקאי, רקדן, זמר ושחקן יהודי-אמריקאי.
הוא אחד מהבודדים ש: פרס אוסקר, פרס אמי ופרס טוני.
אלברטסון נולד בעיר מולדן שבמסצ'וסטס לזוג הורים יהודים, פלורה קראפט, מהגרת רוסייה ולאו אלברטסון, מהגר פולני.
גם שני אחיו היו לשחקנים.
אחותו הגדולה הייתה השחקנית מייבל אלברטסון .
אלברטסון נשר מבית ספר תיכון ונסע לניו יורק כדי להצליח בשואו-ביזנס.
הוא היה עני מדי מכדי לרכוש חדר במלון עלוב ולכן בחורף ישן בתחנת רכבת והתגנב לרכבות כשהסדרנים הלכו.
בקיץ היה ישן בסנטרל פארק.
עבודתו הראשונה בעסקי השעשועים הייתה בלהקת רקדני ווֹדְבִיל נודדת.
גילרוי, עליו קיבל בשנת 1965 פרס טוני לשחקו המשנה הטוב ביותר.
כשעל אותו תפקיד קיבל את פרס האוסקר ב־1969 בעיבוד הקולנועי למחזה, בו כיכבו גם פטרישה ניל ומרטין שין.
הוא נודע גם בזכות שתי תוכניות רדיו מצליחות ששידר.
הוא נודע גם כשחקן טלוויזיה פורה.
הבולט בתפקידיו היה בקומדיית מצבים מצליחה בשם "צ'יקו והאיש" ששודרה בין השנים 1974–1978. הוא גילם בסדרה את אד בראון (האיש) וזכה על תפקידו בפרס אמי בשנת 1976. אלברטסון הופיע גם בשורה של הופעות אורח בסדרות טלוויזיה, כגון "אזור הדמדומים", "לוסי אהובתי", "המופע של אנדי גריפית'", "בוננזה" ו"המלאכיות של צ'רלי".
רובם שודרו במהלך שנות השבעים.
אלברטסון גם דיבב את עמוס סלייד בסרט "השועל והכלבלב" של אולפני וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-10 ביולי 1981. אלברטסון נפטר בנובמבר אותה שנה, לאחר מאבק של שלוש שנים בסרטן המעי הגס שהתגלה אצלו.
הוא לא סיפר על מחלתו וכך יכול היה להמשיך לעבוד עד ליום מותו.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר במימי האוקיינוס השקט.
ג'פרסון סיטי היא עיר הבירה של מדינת מיזורי שבארצות הברית.
העיר מהווה בירת מחוז קול, ומתגוררים בה 43,000 תושבים (2010).
העיר קרויה על שם נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון.
אזור זה של אמריקה היה מיושב בתקופה הפרה היסטורית על ידי מתיישבים המכונים כיום בוני התילים.
לפני הגעת המתיישבים האירופים לאזור התגוררו בו אינדיאנים משבט האוסייג'.
בשנת 1812, עם הקמת טריטוריית מיזורי נבחרה העיר סנט צ'ארלס כבירתה.
בשנת 1821 נבחרה העיר לומנ'ז לנדינג , עיירת סחר קטנה, כבירת המדינה, והוחלט על שינוי שמה של העיר.
בין השמות שהוצעו היו "מיזוריפוליס" (Missouriopolis), אולם לבסוף נבחר השם "ג'פרסון סיטי" - "עירו של ג'פרסון".
בשנת 1826 התכנס לראשונה בית המחוקקים של מיזורי בעיירה הקטנה, ובשנת 1839 הפכה לעיר.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נכבשה העיר על ידי צבא האיחוד.
ב-22 במאי 2019, מעט לפני חצות סופת טורנדו הרסנית EF-3 תקפה את העיר וגרמה לנזק נרחב בצד הדרום-מערבי של העיר.
לפחות 20 בני אדם נפצעו וגבר אחד מת מפצעיו למחרת האירוע.
בג'פרסון סיטי ישנו אקלים יבשתי ולח עם קיץ חם וגשום וחורפים קרים.
סופות רעמים נפוצות גם באביב וגם בקיץ.
שלג קל נפוץ במהלך החורף.
במועצת העיר חברים כ-10 נציגים הנבחרים מחמשת המחוזות בעיר- שניים מכל מחוז.
בעיר ממוקם בניין קפיטול מדינת מיזורי ובנייני הממשל של המדינה.
כמו כן ממוקמים בעיר מוזיאון מדינת מיזורי, המוזיאון להיסטוריה צבאית של מיזורי
ג'ק-או-לנטרן או "ג'ק נושא העששית", הוא סמל מסורתי המזוהה עם ליל כל הקדושים.
הוא מורכב מעששית העשויה מדלעת, לפת או רוטבגה.
הירק מגולף לצורת פרצוף מעורר אימה ובמרכזה נר דולק.
המנהג, מושרש במסורות איריות וסקוטיות עתיקות, שם נהגו לגלף פנים מפחידות בירקות שורש כמו לפתות ותפוחי אדמה ולהציבן על החלונות ופתחי הבתים, במטרה להרתיע את רוחו של ג'ק ורוחות רעות אחרות.
עם הגעת המהגרים מארצות אלו לארצות הברית, הם התאימו את המסורת המקומית לגידולים שמצאו שם, וגילו כי הדלעת מהווה חומר גלם נוח ליצירת העששיות המסורתיות.
מקור המנהג באגדות פולקלור על איכר ערמומי בשם ג'ק הקמצן.
לפי המיתוס האירי, ג'ק זימן פעם את השטן למשקה, אך כדרכו לא רצה לשלם.
הוא שכנע את השטן להפוך למטבע עבור התשלום, אך מיד כשהשתנה, ג'ק טמן אותו בכיסו לצד צלב כסף שמנע ממנו לחזור לצורתו.
הוא שחרר את השטן רק לאחר שזה הבטיח לא להטרידו במשך שנה, ולא לתבוע את נשמתו לגיהינום.
כעבור שנה, הערים ג'ק על השטן בשנית, כשפיתה אותו לטפס על עץ פרי, ובעודו בצמרת, חרט ג'ק צלב על הגזע וכלא אותו שם.
בתמורה לשחרורו, הבטיח השטן לא להטרידו בעשר השנים הבאות.
אלא שזמן קצר לאחר מכן ג'ק מת.
בשל מעשיו הרעים, אלוהים סירב להכניסו לגן עדן, והשטן, שנותר נאמן להבטחתו, לא הכניסו לגיהנום.
הוא שילח את ג'ק אל הלילה החשוך עם נר דולק בלבד.
ג'ק גילף לפת (דלעת בגרסה האמריקאית), הניח בתוכה את הנר, ומאז הוא נודד עם העששית המאולתרת בחיפוש אחר מנוחה לנשמתו.
לספיידרמן יש אויב בשם ג'ק-או-לנטרן.
בספרי ארץ עוץ מופיעה כבר מהספר השני דמות בשם ג'ק ראש דלעת, שהייתה בובה עם ראש דלעת בעלת פרצוף.
ג'פרי שנדלר (נולד ב-2 בדצמבר 1956) הוא חוקר תרבות יהודית ויידיש, ופרופסור חבר במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת ראטגרס.
מחקריו עוסקים בתרבות וספרות יידיש, היהודים והתקשורת, יצוג השואה בתקשורת, פולקלור יהדות מזרח אירופה, ספרות ותרבות יהודי ארצות הברית.
שנדלר קיבל תואר ראשון בספרות מסוורת'מור קולג' (Swarthmore College) בפילדלפיה, ותואר שני ודוקטורט בתוכנית ללימודי יידיש באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
היה עמית פוסט-דוקטורט במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת פנסילבניה.
לימד במחלקה לעברית וללימודי יהדות באוניברסיטת ניו יורק, וכיום הוא פרופסור חבר באוניברסיטת ראטגרס.
בשנת 1999 יצא ספרו באנגלית "בזמן שאמריקה צופה: השואה בטלוויזיה" (While America Watches: Televising the Holocaust), אשר בוחן את ייצוג השואה במדיום הטלוויזיוני.
בשנת 2005 יצא ספרו באנגלית "הרפתקאות ביידיש-לנד" (Adventures in Yiddishland), אשר בוחן את השינויים שעברה השפה והתרבות היידית מתום מלחמת העולם השנייה, שבה הייתה שפה חיה ושימשה כשפת דיבור יום-יומית, לשפה בעלת משמעויות סימבוליות.
בשנת 2006 תרגם שנדלר את הספר "אמיל וקארל", שכתב בשנת 1938 הסופר היידי יעקב גלאטשטיין.
בשנת 2009 יצא ספרו באנגלית "יהודים, אלוהים ווידאוטייפ: דת ומדיה בארצות הברית" (Jews, God, and videotape: religion and media in America), אשר בוחן את השפעות אמצעי המדיה והתקשורת החדשים על החיים והטקסים היהודים בארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-20.
שנדלר חי עם בן זוגו, סטיוארט שיר.
ג'פרי קצנברג הוא מפיק סרטים יהודי אמריקאי, המכהן כמנכ"ל דרימוורקס אנימציות וסמנכ"ל דרימוורקס.
קצנברג ידוע בפעילותו הפוליטית ובתרומותיו למפלגה הדמוקרטית.
קצנברג נולד בניו יורק להורים יהודים, בנם של וולטר ואן קצנברג.
בשנת 1975 התחיל לעבוד בחברת סרטי פרמאונט, ובשנת 1984 מונה על ידי מנכ"ל חברת דיסני, מייקל אייזנר, לעמוד בראש חטיבת סרטי האנימציה של החברה.
בתקופה זו הפיק שוברי קופות כגון היפה והחיה, אלאדין ומלך האריות.
בשנת 1994 ייסד קצנברג, יחד עם שותפיו סטיבן ספילברג ודייוויד גפן, את חברת דרימוורקס שהפיקה שוברי קופות כגון נסיך מצרים ושרק.
קצנברג נשוי למרלין סגל, ולהם שני ילדים.
ב-2013 הוענק לקצנברג פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית.
בשנת 2018 יזם את הקמת יישומון קוויבי, שירות סטרימינג של סרטונים קצרים, שאורכם בין דקה ל-10 דקות.
השירות היה פעיל מאפריל 2020 למשך חצי שנה ונסגר, תוך הפסד של מעל מיליארד דולר.
ג'פרי רייט הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, על משחקו בסרט מעשייה אמריקאית.
הוא ידוע בתפקידו בתור בליז במחזה "מלאכים באמריקה" (1993) בברודוויי, עליה זכה בפרס טוני, ולאחר מכן בעיבוד של HBO למיני-סדרה עטורת השבחים "מלאכים באמריקה" (2003), עבורה זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
הוא כיכב בתור ז'אן-מישל בסקיה בסרט "בסקיאט" (1996), בתור פיפלס הרננדז בסרט "שאפט" (2000), בתור פליקס לייטר בסרטי ג'יימס בונד "קזינו רויאל" (2006), "קוונטום של נחמה" (2008) ו"לא זמן למות" (2021), את ביטי לטייר בסרטי משחקי הרעב ואת דמותו של ג'יימס גורדון בסרט "באטמן" (2022).
בטלוויזיה, הוא גילם את ד"ר ולנטין נרסיס (אנ') בסדרה הפשע התקופתית "אימפריית הפשע" (2013–14) וגילם את ברנרד לאו בסדרה של HBO, "וסטוורלד" (2016–22); עבורו היה מועמד לשלושה פרסי אמי.
רייט נולד ב-7 בדצמבר 1965 בוושינגטון הבירה, בנם של ברברה איבון (לבית וויטינג), עורכת דין, וג'יימס צ'ארלס רייט הבן, שמת כשהיה ילד קטן.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר סנט אולבנס (אנ') ולמד במכללת אמהרסט (אנ') במסצ'וסטס, שם קיבל תואר ראשון במדעי המדינה.
תחילה התכוון להמשיך בלימודי תואר שני במשפטים, אך לבסוף בחר בלימודי משחק בבית הספר לאמנויות טיש של אוניברסיטת ניו יורק, אך כעבור חודשיים ב-1988, עזב על מנת לשחק בברודוויי במשרה מלאה.
בשנת 1990 ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "בחזקת חף מפשע".
בשנת 1994 זכה בפרס הטוני על הופעתו בדמותו של "בליז" במחזה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר.
ב-1996 השתתף בתפקיד ראשי ראשון בדרמה הביוגרפית "בסקיאט", הסוקרת את חייו הסוערים של אמן גרפיטי המפורסם ז'אן-מישל בסקיה שנפטר ממנת יתר.
רייט זכה לשבחים על משחקו והיה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט בעבור הופעת הבכורה הטובה ביותר.
ב-1999 הופיע במערבון של אנג לי "לרכוב עם השטן" בתור עבדו המשוחרר והנאמן של ג'ק רודל (טובי מגווייר).
בשנת 2000 הופיע לראשונה בהפקה עתירת תקציב, בעיבוד מודרני ללהיט הפשע מתחילת שנות ה-70 "שאפט".
בסרט התפרסם בדמותו של ברון הסמים הדומיניקני פיפולס הרננדז, המסתכסך עם בלש המשטרה הקשוח ג'ון שאפט (סמואל ל.
הופעתו הבולטת בסרט סללה את דרכו לתפקיד הביוגרפי של הצלם הווארד בינגהם, שכתב את הביוגרפיה על גדול המתאגרפים בכל הזמנים מוחמד עלי (ויל סמית'), בדרמת האגרוף של מייקל מאן "עלי".
ב-2003 גילם לא פחות מארבע דמויות שונות בגרסה הטלוויזיונית של "מלאכים באמריקה", אותו מחזה בו שיחק וזכה בפרס הטוני.
על משחקו במיני סדרה לצידם של אל פצ'ינו ומריל סטריפ זכה רייט בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
ב-2004 שיחק רייט בעיבוד המודרני של ג'ונתן דמי למותחן "המועמד ממנצ'וריה", בתור הקורפורל אל מלבין מפלוגתו של המייג'ור בנט מרקו (דנזל וושינגטון).
הופעותיו המוצלחות ביותר בקולנוע היו בשנת 2005 בדרמה של ג'ים ג'ארמוש "פרחים שבורים", בה גילם את וינסטון, שכנו של הדון ז'ואן דון ג'ונסון (ביל מארי); ובעיקר במותחן הפוליטי "סוריאנה" בו הופיע כעורך הדין בנט הולידיי שבודק מטעם הממשל האמריקאי קשרים מפוקפקים בין שתי חברות נפט מסחריות.
בשנת 2006 הפך רייט לאפרו אמריקאי הראשון שמגלם את סוכן ה-CIA פליקס לייטר בסרט "קזינו רויאל", הסרט ה-21 בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
רייט שיחק את אותה דמות גם בסרט ההמשך "קוונטום של נחמה".
באותה השנה השתתף גם במותחן המסתורין הקודר של מ.
נייט שאמלאן "נערה במים" בדמות דייר הקומפלקס מר דיורי.
ב-2007 שיחק בסרט "הפלישה" המהווה עיבוד קולנועי רביעי לרומן המדע בדיוני "חוטפי הגופות".
ב-2008 גילם רייט שני תפקידים ביוגרפיים: את אחד מגדולי מוזיקת הג'אז מאדי ווטרס, בדרמה המוזיקלית בהפקת ביונסה "קאדילק רקורדס; ואת קולין פאוול מזכירו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש (ג'וש ברולין) בדרמה הפוליטית של אוליבר סטון "W.".
במהלך צילומי הסרט נעצר רייט ביחד עם ג'וש ברולין בחשד לתגרה בה היו מעורבים השניים.
באפריל של אותה השנה נכלל ברשימת "טיים 100".
באוגוסט 2000 נישא רייט לשחקנית האנגלייה כרמן אג'וגו, אותה הוא פגש על סט צילומי הסרט "Boycott" בו השתתפו יחד.
בשנת 2004, רייט קיבל תואר כבוד ממכללת אמהרסט (אנ').
+שנהסדרהתפקידהערות1991נפרד אבל שווה (אנ')ויליאם קולמןסרט טלוויזיה של ABC1993אינדיאנה ג'ונס הצעירסידני בשה2 פרקים1994New York Undercoverאנדרה פורמןפרק: "Garbage"1997רצח מאדום לשחורהאל וילסון3 פרקים2001Boycottמרטין לותר קינגסרט טלוויזיה של HBO
מועמד פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (אנ') (2002)2003מלאכים באמריקהמר שקרים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה יוצא מן הכלל במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2004)פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2004)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (אנ') (2017, 2020)2017לא יכולה בלי זה (אנ')"ITIS" (קול)פרק: "#NolasChoice (3 DA HARD WAY)"2019רחוב סומסוםברנרד לאופרק: "Respect World"לא רעב ולא אוהבמק'וינקלדיבוב; 13 פרקיםריק ומורטיטונידיבוב; פרק: "The Old Man and the Seat"2021מה אם...?הצופה (אנ')דיבוב; 9 פרקים
מועמד פרסי אמי לאמנויות יצירתיות לדיבוב הטוב ביותר (אנ') (2022)2023אני גרוטדיבוב; פרק: "Groot and the Great Prophecy"2024–הווההסוכנות (אנ')הנרי אוגליטריתפקיד ראשי; 10 פרקיםTBAArk: The Animated Seriesהנרי טאונסנדסדרת אנימציה עתידית
+שנהמחזהתפקידהערות1993מלאכים באמריקהבליז / מר שקריםתיאטרון וולטר קר (אנ'), ברודוויי
פרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזה (אנ') (1994)1996Bring in 'da Noise, Bring in 'da Funkדה-וויסתיאטרון אמבסדור (אנ'), ברודוויי
מועמד פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (אנ') (2002)2002טופדוג/אנדרדוגלינקולן2010A Free Man of Colorז'אק קורנהתיאטרון ויויאן בומונט (אנ'), ברודוויי
ג'ק אייזנר היה ניצול השואה ומגדולי מנציחי השואה.
אחד מהלוחמים הצעירים במרד גטו ורשה במסגרת הארגון הצבאי היהודי (אצ"י).
הנער שהניף את הדגל היהודי מעל החומות הבוערות של גטו ורשה.
נולד בשנת 1925 בוורשה בירת פולין בשם יצחק (יאצק) זלַאטקָה (בפולנית: Jacek Zlatka).
בצעירותו זכה במלגה ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של ורשה.
כאוהב מושבע של שירי חזנות, היה זמר סופרן, אחד מ-60 חברי מקהלת בית הכנסת הגדול בוורשה, שנוהלה על ידי החזן המפורסם משה קוסביצקי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה לפולין, הוכנס עם משפחתו לגטו ורשה, ועמד בראש חבורה שעסקה בהברחות של נשק ומזון לגטו תוך סיכון חיים יום-יומי במעבר בין ורשה לבין הגטו.
ההברחות בוצעו דרך חומת בית הקברות היהודי של ורשה ובחלקן תוך שימוש במערכת תעלות הביוב של הגטו והמעברים התת-קרקעיים.
במשך תקופה של מספר שבועות שהה אייזנר מחוץ לגטו ובביתו של פרנק מלצ'בסקי (בפולנית: Franek Malczewski), ידידו הפולני של אביו.
בתקופת שהותו היה חייב להכיר את מנהגי הנוצרים על מנת שזהותו לא תיחשף.
ביחד עם בתו של פרנק, אליסיה, הלך מדי יום לכנסיית אלכסנדר הקדוש שבכיכר שלושת הצלבים ולמד את מאפייניהם של הטקסים הנוצריים ומנהגי המקום.
פרנק מלצ'בסקי סייע לאייזנר לקנות מזון בכמויות גדולות שהוברח לגטו, וסיפק לו אקדח להגנה עצמית.
בית הקיץ של משפחת מלצ'בסקי במילאנובק שימש מקום מסתור להלינה, חברתו של אייזנר ואחת מהלוחמות במרד.
בסופו של דבר, החליטו אייזנר והלינה לנטוש את בית הקיץ, לחזור לתוך הגטו ולהילחם את מלחמתם ביחד עם היהודים שנותרו בו לאחר האקציה השנייה בינואר 1943.
לאות הוקרה על מעשיו אלו, העניקה מדינת ישראל לפרנק מלצ'בסקי ולמשפחתו את אות חסיד אומות העולם, וביד ושם נטוע עץ על שמם.
הלחימה במהלך מרד גטו ורשה
עם פרוץ מרד גטו ורשה נטל חלק פעיל בלחימה היום-יומית במסגרת האצ"י.
אחד מאירועי השיא של מרד גטו ורשה היה הנפת הדגלים היהודי והפולני מעל חומות הגטו הבוערות.
לפי הוראתו של פאוול פרנקל, ממפקדיו הבכירים של הארגון הצבאי היהודי, בחר אחד מלוחמי האצ"י, ארטק מילנר, את הנערים אייזנר וחברתו הלינה והטיל עליהם לעלות אל הגג של בניין מספר 7 ברחוב מוראנובסקה המשקיף על כיכר מוראנובסקי ולהניף את הדגל היהודי.
כיום ידוע כי למעשה מדובר בבניין מספר 17, שהיה בית משפחתו של לוחם נוסף, דוד לנדאו, הבניין הגבוה ביותר ברחוב.
למחרת הוברח הדגל הפולני לגטו והונף לצד הדגל היהודי על ידי אייזנר ודוד לנדאו, לוחם נוסף של האצ"י, כאות לשיתוף הפעולה וההזדהות בין המחתרת היהודית למחתרת הפולנית.
בספרו של משה ארנס, "דגלים מעל הגטו", מוקדש פרק מיוחד לאירוע זה, המכונה "הקרב על הדגלים".
פאוול פרנקל, בהבינו את משמעות המעמד ההיסטורי, צוטט על ידי אייזנר באומרו: "אילו הייתה לנו מצלמה, כל העולם היה רואה זאת".
הדגלים, שהיו תלויים במשך ארבעה ימים (בתאריכים 19 - 22 באפריל 1943), עוררו את זעמם של הגרמנים ושל מפקד המבצע להחרבת גטו ורשה, יירגן שטרופ, אשר ראו בכך פגיעה פוליטית ומוראלית קשה.
הלה העיד בדו"חות שכתב לאחר המלחמה, בשבתו בכלא, כי קיבל פקודה ישירה מהימלר להוריד את הדגלים בכל מחיר.
אף לאחר שהורדו הדגלים, הורה יירגן שטרופ לחייליו להודיע לו מיד אם יונפו אלה שוב.
לאחר החרבת גטו ורשה הועבר אייזנר למיידנק ושם הופרד בסלקציה ממשפחתו.
ממיידנק הצליח לברוח והצטרף לקבוצת פרטיזנים פולנים ביער זאמוייסקי תוך התחזות לנוצרי.
כאשר נתבררה זהותו, אולץ לברוח והצטרף לשיירת עובדי כפייה שהייתה בדרכה למחנה הריכוז בודזין.
לאחר שני ניסיונות הימלטות מהמחנה, נתפס ועבר התעללות ועינויים קשים בפרט לאור העובדה שהיה אחד מניצולי המרד בגטו ורשה.
בדרך נס ניצל פעמיים מתלייה על הגרדום, משום שבשני המקרים התמוטט מתקן הגרדום כאשר הוא הועלה אליו.
בהמשך הועבר למחנה מיילץ ומשם למחנה הריכוז בפלוסנבירג, שבו שהה 15 חודשים ופגש את חברתו, הלינה, שותפתו לתליית הדגל היהודי מעל חומות הגטו, שהייתה במצב בריאותי גרוע.
ב-23 באפריל 1945, במהלך צעדת המוות ממחנה הריכוז בפלוסנבירג למחנה דכאו, שחררו הכוחות האמריקאיים את השיירה.
במשך מספר שבועות סייעו אייזנר וחבריו לכוחות האמריקאיים לתפוס חיילים נאצים באמצעות הקמת מחסומים בדרכים.
במהלך השואה שרד אייזנר שלושה מחנות ריכוז, באמצעות תושייה ואומץ רב, ובחלק מהמקרים באמצעות שוחד שנתן לשומרי המחנות בדמות תכשיטים שהחביא מבעוד מועד.
בשואה נספו יותר מ-100 מבני משפחתו, והוא נותר הנכד היחיד ששרד ממשפחה שבה היו 30 נכדים.
היחידה ששרדה מבני משפחתו הייתה אמו.
הלינה, חברתו, נפטרה בזרועותיו לאחר שהצליח לאתרה על סיפון אוניית פליטים בסוף המלחמה.
בתום המלחמה, שימש אחד העדים במשפטי נירנברג, ולאחר מכן סייע להגירת יהודים ממזרח אירופה לארץ ישראל במסגרת תנועת "הבריחה".
בשלהי 1945 הקים ביחד עם שמונה חברים צעירים, ניצולי השואה, להקה מוזיקלית, "The Happy Boys", שהופיעה במועדונים בבסיסים אמריקאיים בגרמניה ובפני יהודים במחנות פליטים במטרה להעלות את המורל ולרומם את רוחם של היהודים ששרדו.
הלהקה ביצעה מופעי יידיש ופולקלור וזכתה להערצה גדולה.
ב-1965 אף התאחדו חבריה שהיגרו לארצות הברית והופיעו בקונצרט לזכר הימים ההם.
במהלך שהותו בפראג במסגרת מסעות שערך עם חבריו לאיתור קרובים ששרדו את השואה, פגש אייזנר באקראי את אמו בתחנת הרכבת לוורשה, לאחר שהיה משוכנע כי היא נספתה במיידנק.
הוא וחבריו יצאו ממערב-גרמניה לפולין דרך צ'כוסלובקיה, בעוד אמו הגיעה מפולין לצ'כוסלובקיה במטרה להמשיך להונגריה.
לאחר המלחמה, קבעה אמו את מגוריה בעיירה פולנית, ולאחר הפגישה המחודשת היגרה לארצות הברית והצטרפה לקרובי משפחה.
אייזנר הצטרף אליה שנה מאוחר יותר ב-1949.
בניו יורק הפך לאיש עסקים מצליח וייסד את חברת "סטנפורד תעשיות" שעסקה בסחר-חוץ.
ב-1978, לאחר שצבר הון בעסקיו, מכר את החברה והחליט להקדיש את חייו ואת משאביו להנצחת השואה.
במהלך שנים אלו התגורר לסירוגין במנהטן, בניס ובישראל, וביקר פעמים רבות בישראל, לראשונה ב-1960 במסגרת פעילויותיו להנצחת זיכרון השואה.
כשנשאל על ידי מכר קרוב כיצד שמר על אמונתו בשם על אף כל התלאות שעבר, ענה שאמונתו נובעת מהעובדה שבסופו של דבר הוא שרד כדי לספר את הסיפור על השואה ולהנציחה.
שרה אייזנר, אלמנתו, ממשיכה כיום את מורשתו של בעלה בפעולות להנצחת זיכרון השואה.
לזוג אייזנר שני בנים ובת.
פעולותיו של אייזנר להנצחת השואה
הקמת האנדרטה בבית הקברות היהודי בוורשה בשנת 1993 להנצחת יותר ממיליון הילדים היהודיים שנרצחו בשואה.
מימון אבן ההנצחה באנדרטה לזכרו של המחנך היהודי, יאנוש קורצ'אק.
הסרת הלוט מעל שתי האנדרטאות התקיימה במסגרת טקס 50 שנה לציון מרד גטו ורשה, בנוכחותם של ראש ממשלת ישראל דאז, יצחק רבין, וסגן נשיא ארצות הברית, אל גור.
בשנת 2010 הוקמה אנדרטה נוספת על ידי אלמנתו, שרה אייזנר, להנצחת מאורע הנפת הדגלים מעל החומות הבוערות של גטו ורשה.
ייסוד ארגון ההנצחה לניצולי השואה.
הארגון הנציח את השואה באמצעות מימון פרויקטים חינוכיים והרצאות שניתנו על ידי אייזנר באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.
הפקת הסרט הדוקומנטרי, "ילדים של השואה", ברשת ABC-TV.
הקמת ארגון מרד גטו ורשה (WARGO) ב-1962. הארגון עורך מדי שנה עצרות זיכרון לגיבורי הגטו ברחבי ארצות הברית.
הקמת קרן הזיכרון לניצולי השואה.
הקרן מארגנת אירועי הנצחה לשואה בתחום האמנות באמצעות מימון הקמת מכוני מחקר בנושא השואה באוניברסיטאות.
ייסוד מכון החקר הראשון ללימודי השואה ב-City University of New York ובאוניברסיטת הרווארד.
ייסוד "האנציקלופדיה של יהדות פולין" בניו יורק.
במשך השנים נפגש אייזנר מספר פעמים עם האפיפיור, יוחנן פאולוס השני, ובאפריל 1994 עמד בראש משלחת של ניצולי שואה שהתקבלה על ידי האפיפיור.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה צוין יום ההנצחה לזכר השואה בוותיקן.
ב-1980 יצא לאור ספרו, המגולל את חייו במשך שש שנים של הכיבוש הנאצי מנקודת מבט אישית.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשם אוד מוצל מאש - סיפור אישי מגטו ורשה, בהוצאת עידנים, ידיעות אחרונות, 1982. הספר תורגם לשפות רבות ובהמשך הומחז על ידי סוזן נאנוס והוצג כמחזה בברודוויי ובישראל, על פי תרגומה של נאוה סמל.
בשנת 1985 ביים משה מזרחי ביחד עם אייזנר את הסרט "מלחמה ואהבה", המבוסס על הספר.
ב-1993 יצא לאור הספר הדו-לשוני Holocaust: Unusual Short Stories באנגלית ובפולנית.
בספר נכללים תשעה סיפורים, בהם סיפורים של ניצולי שואה אשר פגשו את אייזנר במהלך ההרצאות שנשא בעולם בעקבות ההצלחה של ספרו הראשון, "אוד מוצל מאש".
ב-2004, זמן קצר לאחר פטירתו של אייזנר, יצא לאור הספר שכתב בשפה הגרמנית: Die Happy Boys על ידי Aufbau Verlag ,Publishing house ,Germany.
הספר מגולל את סיפורה של הלהקה המוזיקלית שהקים ביחד עם שמונה מחבריו במהלך מסעותיהם בגרמניה וברחבי אירופה בין 1945 ל-1949.
ג'פרי רוזנשיין (נולד ב-14 במרץ 1957) הוא פרופסור מן המניין למדעי המחשב באוניברסיטה העברית ומשמש כראש בית הספר להנדסה ומדעי המחשב שם.
הוריו הם מרטין ויולנדה רוזנשיין, ניצולי שואה ממוקצ'בו.
יש לו שני אחים: סנטלי רוזנשיין ובוב רוזנשיין.
בילדותו למד בין השנים 1963-1972 בבית הספר היסודי "סילבר אקדמי" (שנקרא אז בשם "ישיבה אקדמי").
הגיע לראשונה לישראל בקיץ 1974 במסגרת מחנה של התוכנית "סמינר רמה".
בקיץ 1976 שימש כיועץ שם, ובין השנים 1977-1980 היה ראש התוכנית למוזיקה.
רוזנשיין קיבל תואר ראשון במתמטיקה שימושית ב-1979 מאוניברסיטת הרווארד.
תואר שני ושלישי במדעי המחשב קיבל מאוניברסיטת סטנפורד ב-1981 ו-1986 בהתאמה.
מנחה הדוקטורט שלו היה פרופסור מייקל גנסרת'.
למד באוניברסיטה העברית במסגרת תוכנית חד-שנתית לתלמידי חו"ל.
הוא נשוי לבֶּת' מסיינט פּוֹל, מינסוטה, אותה נשא בשנת 1983. בשנת 1986 עלו שניהם לישראל.
בין השנים 1989-1986 היה עמית בתר-דוקטור באוניברסיטה העברית.
ב-1999 קודם לדרגת פרופסור חבר, וב-2008 לדרגת פרופסור מן-המניין.
בין השנים 1999–2000 היה ראש המחלקה למדעי המחשב.
בשנים 2003–2007 היה ראש המחלקה להנדסת מחשבים.
משנת 2011 הוא ראש בית הספר להנדסה ומדעי המחשב באוניברסיטה, והוא צפוי לשמש בתפקיד זה עד שנת 2014.
פרס המרצה המצטיין של הפקולטה למדעי הטבע, האוניברסיטה העברית, 1990, 2008, 2009.
נבחר כעמית באגודה לקידום הבינה המלאכותית, 2009.
פרס הרקטור עבור מצוינות במחקר, הוראה ותרומה לקהילת האוניברסיטה, 2011.
רוזנשיין פרסם למעלה מ-200 מאמרים על שימושים של תורת הכלכלה, תורת ההצבעות ותורת המשחקים במערכות מרובות סוכנים חכמים.
עבודתו המוקדמת עסקה בעיקר ביישום תורת המשחקים ותכנון מכניסטי למשא ומתן ותיאום בין סוכנים.
עבודתו המאוחרת עוסקת בעיקר בתכנון וחיפוש באמצעות בינה מלאכותית, מערכות מרובות סוכנים לומדות, מערכות מוניטין, בקרה דינמית ובחירה חברתית חישובית.
שימש בין השנים 2004-2007 כנשיא האגודה הבינלאומית לבינה מלאכותית וסוכנים אוטונומיים (IFAAMAS).
כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לבינה מלאכותית, בין השנים 2008-2010.
היה ממייסדי שתי חברות תוכנה בירושלים, הראשונה (Accnet) שפיתחה "דגש" והונפקה בנאסד"ק, השנייה (AgentSoft) נקנתה בידי חברת תקשורת מסן-פרנסיסקו, ומאוחר יותר הפכה לחלק מאלקטל.
פעיל בתיאטרון הקהילה דוברת האנגלית בירושלים, ויו"ר מועצת המנהלים של תיאטרון הדרן בירושלים.
ג'ק אוקונל הוא שחקן אנגלי, אשר מוכר בעיקר כג'יימס קוק מסדרת הנעורים הבריטית, "סקינס" של ערוץ E4, וכלואי זמפריני בסרטה של אנג'לינה ג'ולי "לא נשבר".
אוקונל נולד בעיר דרבי שבאנגליה וגדל במשפחה ממעמד הפועלים.
אביו, ג'וני פטריק אוקונל, נולד באירלנד ועבד בתאגיד הייצור בומברדייה עד מותו בשנת 2009 מסרטן הלבלב.
אמו, אליסון (מבית גאטרידג'), נולדה באנגליה ועבדה בחברת התעופה British Midland.
מאוחר יותר היא הפכה לסוכנת שחקנים וניהלה את הקריירה של בנה.
סבו מצד אם, קן גטריג' היה שחקן ומאמן כדורגל מקצועני.
בצעירותו, שאף אוקונל להיות כדורגלן אך לאחר סדרת פציעות, הוא ויתר על כך ותכנן להתגייס לצבא מאחר שהאמין שזו הדרך היחידה שלו להתפרנס בכבוד.
אוקונל לא התקבל לצבא עקב עברו הפלילי כנער; הוא הוזמן מספר פעמים בנערותו לבית המשפט עקב עבירות הקשורות לאלכוהול ואלימות.
אוקונל למד בבית ספר קתולי והחל להתעניין במשחק לאחר ששיעורי המשחק בבית ספרו היו חובה.
אוקונל הצהיר כי אינו מחשיב עצמו כבריטי, אלא מזדהה באופן ספציפי עם לימודיו בדרבישייר והמורשת האירית שלו.
הוא מתגורר במזרח לונדון מאז 2014. משנת 2023, הוא בזוגיות עם אימוג'ין קואטס.
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה בשנת 2005 כאשר הופיע בפרק של אופרת הסבון הבריטית "דוקטורים", לאחר מכן הופיע בארבעה פרקים כרוס טרקוט בסדרה "The Bill".
בשנת 2006 הגיעה הופעת הבכורה של אוקונל בסרט קולנוע, כאשר שיחק בסרט עטור השבחים "זוהי אנגליה", סיפור על ילד שגודל באנגליה של שנות השמונים.
בשנת 2007 הוא הופיע במספר פרקים בסדרות "Waterloo Road", "Wire in the Blood" ו"הולבי סיטי".
בשנת 2008 הוא שיחק בסרט האימה "אגם גן עדן" לצדם של קלי ריילי ומייקל פסבנדר כאשר גילם את דמותו של מנהיג כנופיית נערים.
אוקונל שיחק בתפקיד קטן בסדרה אנקת גבהים ששודרה בשנת 2009 בערוץ ITV.
בשנים 2009–2010 אוקונל זכה לראשונה להכרה נרחבת כאשר שיחק את דמותו של ג'יימס קוק בעונה השלישית והרביעית של סדרת הדרמה הפופולרית זוכת פרס באפט"א, "סקינס".
אוקונל כיכב בסרט "Starred Up" משנת 2013, בו כיכב בתפקיד הראשי כ'אריק לאב', נער אלים שנכלא באותו בית כלא בו אביו נמצא.
על משחקו בסרט, הוא קיבל תשבחות ממבקרים; כריס נשאוואתי מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי כתב, "בהתבוננות בו, אתה מרגיש כאילו אתה עד להגעתו של כוכב קולנוע חדש".
בשנת 2014 הוא השתתף בתפקיד משני בסרט "300: עליית האימפריה", כאשר גילם את דמותו של קליסטו.
אוקונל כיכב בתפקיד הראשי בסרט ההוליוודי "לא נשבר" משנת 2014 כאשר גילם את דמותו של לואי זמפריני, מטילן שלחם במלחמת העולם השנייה, שרד התרסקות מטוס מעל האוקיינוס והוחזק שנתיים בשבי היפני.
במהלך הכנותיו לתפקיד, הוא עבר דיאטה שבה הוריד 14 ק"ג ועבד עם מורה לניב על המבטא.
על הופעתו בסרט, קיבל אוקונל שבחים רבים; ריצ'רד קורליס מהמגזין TIME כתב, "לא נשבר הוא סרט גדול אודות סיפורו של זמפריני, אך החלק שבאמת היה שווה לחכות לו הוא הופעתו של אוקונל".
בשנת 2015, הוא זכה בפרס באפט"א לכוכב העולה על תפקידו בסרט.
אוקונל שיחק לצדם של ג'ורג' קלוני וג'וליה רוברטס בסרט מפלצת הכסף משנת 2016 בו הוא מגלם בחור צעיר חמוש שפורץ לאולפן בשידור חי של תוכנית השקעות ולוקח כבן ערובה את המנחה.
ב-2017, שיחק את דמותו של יאן קוביש בסרט "האיש עם לב הברזל".
בשנת 2022, הופיע או'קונל בעיבוד קולנועי למאהבה של ליידי צ'טרלי, ובו גילם את המאהב, אוליבר.
ב-2024, הוא שיחק בסרט הביוגרפי על איימי ויינהאוס, "Back to Black", שם גילם את בעלה של ויינהאוס, בלייק פילדר-סיביל.
ב־2025 הופיע או'קונל כרמיק, ערפד מאירלנד, בסרט האימה התקופתי "חוטאים" של ראיין קוגלר.
התפקיד איפשר לאו'קונל להתחבר מחדש לאהבת ילדותו לריקוד אירי ולמוזיקה מסורתית אירית.
בנוסף באותה שנה הופיע בסרט "28 שנה אחרי".
בפברואר 2025, הוכרז כי או'קונל לוהק לפרק הבא בזיכיון המפלצות,"גודזילה X קונג: סופרנובה", המתוכנן לצאת לאקרנים ב־26 במרץ 2027.
ג'ק-או-לנטרן הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
ג'ק-או-לנטרן הראשון הופיע לראשונה בחוברת Machine Man #19 מפברואר 1981, ונוצרה על ידי הכותב טום ד'פאלקו והמאייר סטיב דיטקו.
ג'ק-או-לנטרן הוא אלטר אגו אותו חלקו שש דמויות - ג'ייסון פיליפ מקנדייל הבן, סטיבן מארק לבינס ואחיו, דניאל ברקהרט, מגוויר בק וג'ק-או-לנטרן השישי.
הדמות אינה נבל-על של גיבור אחד: בעוד מקנדייל, ברקהרט ובק מזוהים כאויביו של ספיידרמן, לבינס מזוהה כאויב כללי ביקום מארוול אך הופיע לראשונה נגד קפטן אמריקה, אחיו הופיע בהופעה אחת בלבד לצד הגובלין הירוק המקורי והשישי מזוהה כאויב של סוכן ונום.
סוכן ה-CIA לשעבר ג'ייסון פיליפ מקנדייל הבן הוא ג'ק-או-לנטרן המקורי.
כאשר נזרק מה-CIA, הוא נעשה שכיר חרב עצמאי ולבסוף טרוריסט בתלבושת דמוית ג'ק-או-לנטרן.
הוא נעשה אויב של ספיידרמן, ונעשה בעל ברית של הובגובלין.
הוא נחשף כהובגובלין החדש, ולבסוף נכלא.
בכלא, וזאת מחשש שמקנדייל יסגיר את עצמו, הובגובלין המקורי - רודריק קינגסלי - רצח את מקנדייל.
ג'ק-או-לנטרן חדש, סטיבן מארק לבינס, נראה כפושע מקצועי ושותף של בלאקווינג.
ביחד, השניים נאבקו בקפטן אמריקה והצטרפו לצוות שלד של גולגולת האדומה.
בין היתר הוא נלחם בקרוסבונז ובדיימונדבאק, אותה לכד.
בין דיימונדבאק ללבינס התפתח קרב אווירי, שהסתיים בכך שפלקון הביס את לבינס ושלח אותו לכלא הכספת.
הוא ככל הנראה ברח, ועבד עבור דניס גולמבוסקי נגד הברדס.
במהלך מלחמת האזרחים ביקום מארוול, לבינס גויס לצבא ת'נדרבולטס.
הוא וג'סטר רדפו אחרי ספיידרמן, ונהרגו על ידי המעניש.
במותו, לבינס הפך לצייד ראשים בשירות לוציפר, מה שהוביל לעימות עם גוסט ריידר.
במהלך אירוע שלטון אפל, הרקולס צפה בלבינס בארבוס.
מיסטריו לשעבר, דניאל ברקהרט, קיבל מנורמן אוסבורן גרסה לתלבושת ג'ק-או-לנטרן, ציוד ושמו הבדוי של "ג'ק המטורף".
תחת הוראותיו של אוסבורן, הוא חטף את ג'ון ג'יימסון, וחשף את ג'יימסון לכימיקלים ששיחקו במוחו.
הוא נשלח להרוג את ג'יי ג'ונה ג'יימסון, והטיל עליו אימה על מנת שאוסבורן יקנה את הדיילי ביוגל.
כמו כן, נרמז כי לו ולאשתו של ג'יימסון הייתה מערכת יחסים בעבר.
יחסי העבודה של אוסבורן וברקהרט הסתיימו כאשר אוסבורן איבד את שפיותו לחלוטין.
ברקהרט פנה למגוויר בק, בת-דודתו של קוונטין בק, מיסטריו המקורי.
בק שכנעה את ברקהרט לחזור לזהות מיסטריו, בעוד הוא נעשה "ג'ק המטורף".
השניים התעמתו עם ספיידרמן ודרדוויל בין היתר, וברחו.
מאוחר יותר, פרנסיס קלום - לימים מיסטריו - קיבל את ציודו של מיסטריו מקינגפין.
בתורו, קינגפין ציין כי הוא רכש את הציוד מג'ק-או-לנטרן.
באירועי "שלטון אפל", נראה כי למארק לבינס יש אח.
אח זה קיבל יכולת לשינוי-צורה לדמות ג'ק-או-לנטרן משד, אך נתפס על ידי המשטרה.
באמצעות מעמדו החדש, אוסבורן שחרר את אחיו של לבינס על מנת שזה האחרון יצטרף לצבאו.
מאוחר יותר, ג'ק-או-לנטרן שישי נראה עובד עבור אדון הפשע.
מאוחר יותר, מקורו של ג'ק-או-לנטרן נחשף: כילד, וזאת במהלך ליל כל הקדושים, הוא התחפש לג'ק-או-לנטרן ודפק על דלתו של אדון הפשע בזהותו האזרחית, בנט בראנט.
בראנט חטף את הילד, גידל ואימן אותו להפוך לסוכנו.
כמו כן, מתגלה כי בראנט שלח את הילד לרצוח את הוריו, ושהוא הרג את כל הקודמים אשר השתמשו בזהות זו.
במאבק, ונום החדש פצע והשחית את פניו של ג'ק-או-לנטרן באמצעות רימון יד.
לאחר שנאבק בונום פעם נוספת, ג'ק-או-לנטרן הכריז כי כעת ונום הוא אויבו המושבע.
לאחר שהצטרף לקבוצת ששת הפראיים, הוא נכלא בכלא הרפסודה, והמשיך במעשיו כאשר שטף את מוחו של אחד העובדים ושלח אותו להתחזות לג'ק-או-לנטרן ולהילחם בונום.
במהלך אירועי "אוונג'רס ואקס-מן: הציר", ג'ק-או-לנטרן גויס לקבוצת נבלי-העל של מגנטו, ונשלח להילחם בזקיפי סטארק של אונסלוט האדום.
הוא הושפע מכישוף ההיפוך שהוטל על ידי דוקטור דום ומכשפת השני, והצטרף מחדש לקבוצה בהוראתו של סטיב רוג'רס, קפטן אמריקה לשעבר.
כישוף ההיפוך בוטל על ידי דום, דוקטור וודו, אחיו של וודו בגופה של מכשפת השני והגולגולת האדומה.
ג'ק או'ניל הוא דמות של קצין חיל האוויר האמריקני בסדרת המדע הבדיוני "סטארגייט SG-1".
את הדמות מגלם השחקן ריצ'רד דין אנדרסון (אשר שימש גם כמפיק בסדרה).
דמותו של או'ניל הופיעה לראשונה בסרט "סטארגייט" (שם גולמה על ידי קורט ראסל), וכן הופיעה גם בסדרת ההמשך "סטארגייט אטלנטיס" ובסרט "סטארגייט: רצף הזמן".
בתחילת הסדרה דרגתו של ג'ק או'ניל הייתה קולונל, ובהמשך הסדרה עלה לדרגות בריגדיר גנרל, מייג'ור גנרל ולוטננט גנרל.
או'ניל משמש כמפקד הצוות בשבע העונות הראשונות.
הוא ממונה למפקד על פיקוד סטארגייט לאחר שקודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בתחילת העונה התשיעית הוא מקודם לדרגת מייג'ור גנרל ועובר לוושינגטון די.
סי., וממשיך במספר הופעות אורח בעונות 9–10.
ג'ק או'ניל נולד באילינוי, ב-20 באוקטובר 1952, למשפחה ממוצא אירי.
התחתן עם שרה ונולד להם בן בשם צ'ארלי, שנהרג בתאונה כששיחק עם אקדחו של אביו.
או'ניל שירת בחיל האוויר של ארצות הברית, בעיקר בכוחות המיוחדים של החיל, ולחם במלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ.
במהלך מלחמת המפרץ נפל בשבי העיראקי ושוחרר לאחר כארבעה חודשים.
שימש כראש צוות סטארגייט במהלך שבע העונות הראשונות.
בעל גנים של אדוני המערכת, המאפשרים לו להשתמש בטכנולוגיה עילאית.
או'ניל ידוע בשל היותו ציני ובעל חוש הומור יבש.
חייל אמיץ, אבל נרתע מהסברים מדעיים מסובכים.
הוא חובב את סדרת הטלוויזיה הסימפסונים.
בני האסגרד מחבבים אותו ורוחשים לו אמון.
חיבב מאוד את סמאנתה קרטר.
על שמו של או'ניל נקראה סדרת ספינות חלל.
ייחודה של סדרה זו בכך שדגם ספינה זו יועד בעיקרו נגד המשכפלים.
דגם הספינה ייצג את הטכנולוגיה החדישה ביותר של האסגרד.
המגזין TV Guide הציב את או'ניל כמספר 10 ברשימת "25 אגדות המדע בדיוני בכל הזמנים".
ג'פרסון אנדרס לרמה סוליס (בספרדית: Jefferson Andrés Lerma Solís; נולד ב-25 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדות הקשר האחורי ולעיתים המגן הימני בקריסטל פאלאס ובנבחרת קולומביה.
לרמה ערך את הבכורה הרשמית שלו במדי אתלטיקו וילה במגרשה הביתי, גיירמו פלסס אלסיד, ב-30 במרץ 2013 במשחק מול מיונאריוס.
במהלך כל העונה רשם 26 הופעות.
את שערו הראשון כבר בטורניר האפרטורה של 2014, כאשר וילה שיחקה מול פורטלסה ולרמה כבר את שערה ה-1,000 של וילה בהיסטוריה של הליגה המקצוענית וכן הוסיף שער נוסף במהלך המשחק.
הבסזך הכל שיחק 93 משחקים בכל המסגרות במדי וילה וכבש שבעה שערים.
בתחילת עונת 2015/16 עבר בהשאלה ללבאנטה הספרדית.
בחוזהו הוכנס סעיף שאם הוא ישחק למעלה מ-25 משחקים, לבאנטה תהיה רשאית לרכוש את כרטיסו תמורת 900,000 אירו.
ב-30 באוגוסט 2015 ערך כמחליף את הבכורה שלו מול לאס פאלמס ובמחזור הרביעי שיחק לראשונה בהרכב הפותח במשחק מול ברצלונה.
ב-7 בדצמבר רשם את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 מול אספניול.
ב-21 במאי 2017 השיג ביחד עם קבוצתו את אליפות הליגה השנייה לאחר שסיימו בתיקו 0-0 מול טנריפה.
ב-7 באוגוסט 2018 חתם לרמה בבורנמות' מהפרמייר ליג, תמורת 25 מיליון ליש"ט.
ב-1 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 2-0 לצ'לסי.
ב-10 בנובמבר 2018 הבקיע את שערו הראשון בהפסד 2-1 לניוקאסל יונייטד.
ב-8 ביוני 2023 חתם לרמה לשלוש שנים בקריסטל פאלאס.
הוא שיחק עם קולומביה באולימפיאדת ריו ששובצה בבית אחד עם ניגריה, יפן ושוודיה.
היא העפילה לרבע הגמר אך הודחה על ידי המארחת, ברזיל.
לרמה שיחק את כל ארבעת המשחקים ולא כבש.
ב-10 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו כשהחליף את סטפן מדינה בדקה ה-82 במשחק ההפסד ל, משחק הכנה לקראת המונדיאל.
הוא זומן לסגל הסופי של קולומביה ללמונדיאל וערך את הבכורה בהפסד ל 1-2 ב-19 ביוני.
שיחק בכל ארבעת המשחקים של הנבחרת בטורניר, עד שהודחה בשלב שמינית הגמר לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים מול .
גיי'קוב (ג'ק) אייזנר Eisner; נולד ב-18 בדצמבר 1947) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 2.05 מטרים, ששיחק בעמדת הסנטר בבית"ר ירושלים ובנבחרת ישראל.
נולד בעיר לודז' שבפולין, בגיל 13 היגר עם הוריו לארצות הברית, ולמד במכללת סינסינטי.
בעונת 1971/1972 הצטרף לשורות בית"ר ירושלים לאחר העפלתה לליגה הראשונה.
אייזנר שיחק בבית"ר ירושלים חמש עונות, במהלכן קלע 2,382 נקודות ב-110 משחקים - ממוצע של 21.6 נקודות למשחק - נתון מרשים בהתחשב בכך שקשת ה-3 לא הייתה קיימת באותן השנים.
כן הוביל את בית"ר ירושלים להישג השיא שלה אי פעם - גמר גביע המדינה של עונת 1972/1973, כאשר במשחק הגמר קלע 19 נקודות, אך גם הן לא מנעו מקבוצתו את התבוסה 118:79 למכבי תל אביב.
במהלך עונת 1975/1976 הודיע אייזנר כי לא ישחק יותר בבית"ר.
בסיום העונה ירדה בית"ר ירושלים ליגה.
אייזנר תחילה חתם במכבי תל אביב, אולם בסוף לא עבר אליה.
בעונת 1976/1977 שיחק במדי בית"ר בליגה הארצית.
באוגוסט 1977 פרש אייזנר מכדורסל מקצועני, עזב את ישראל למשפחתו שבסינסינטי והחל לעסוק במנהל עסקים.
ב-3 בדצמבר 1971 אירחה בית"ר ירושלים את הפועל תל אביב במגרש הכדורסל בעמק המצלבה (שנקרא אז "עמק הבכא") במסגרת המחזור השמיני של הליגה הראשונה בכדורסל.
בדקה ה-23 החטיא אייזנר מתחת לסל של הפועל אביב ולאחר שהכדור נקלט בידי אחד משחקני הפועל תל אביב, שלח אייזנר מרפק חזק לפניו של קפטן הפועל תל אביב רמי גוט, אשר נפל בעוצמה על הרצפה.
במגרש לא הייתה אלונקה, ובמשך 20 דקות שכב גוט על הקרקע מחוסר הכרה כשפיו ואפו מדממים, עד אשר הובהלו לבית החולים שערי צדק, שם אובחן כי גוט סבל מזעזוע מוח ו-3 שברים בלסתו.
יום למחרת הוא עבר שני ניתוחים, את מזונו קיבל דרך צינורות והוא היה חבוש בפניו.
אנשי בית"ר כולל אייזנר באו לבקרו אך לא הורשו להיכנס לחדרו.
עקב התקרית נאלץ גוט לפרוש מכדורסל בגיל 28 בלבד.
איגוד הכדורסל הקים את ועדת צלטנר, שחקרה את האירוע במשך חצי שנה, אולם הסתפקה בדרישה לתיקון שמונה ליקויי בטיחות בלבד.
הפועל תל אביב הגישה תלונה במשטרה נגד אייזנר, שהבשילה לכדי כתב אישום שהוגש במארס 1972 לבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-15 ביוני 1973 הורשע אייזנר בפגיעה מכוונת, ונדרש לשלם לגוט 1,500 לירות ולמדינה 5,000 לירות, או לחלופין לרצות עונש מאסר של שישה חודשים.
ב-5 במרץ 1974 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של אייזנר.
במקביל, הגיש גוט לבית משפט המחוזי בתל אביב תביעה אזרחית נגד אייזנר על חבלה חמורה במתכוון, עם דרישה לפיצויים בסך 100 אלף לירות.
באוקטובר 1976 נפסק כי על אייזנר לפצות את גוט בסכום שיכול להגיע עד 90,000 ל"י, כאשר לא נקבעה אחריות שילוחית וקנס על בית"ר ירושלים.
אייזנר עצמו הגיב לפסיקה באומרו "אני המום, הרוס.
אין לי קבוצה בארץ ואין לי איך לשלם את הסכום.
שייקחו ממני את האוטו....אין לי איש בארץ שאוכל לבכות על כתפו מאחר שאני בודד בארץ.
גם אני נפגעתי במשחקים, אפילו איבדתי שיניים....לא יודע איך אגייס את הכסף, אולי יושיבו אותי בבית-סוהר במקום...".
עם הגיעו לישראל הוענקה לו אזרחות ישראלית כדי שיוכל לשחק במדי נבחרת ישראל.
אייזנר שותף ב-76 משחקי נבחרת, קלע במדיה 605 נקודות בממוצע של 7.9 נקודות למשחק.
העפיל עם הנבחרת לשתי אליפויות אירופה (1973, 1975), וכן נטל חלק במשחקי אסיה 1974, במסגרתם זכתה ישראל במדליית הזהב.
ג'פרי קיפסנג קמוורור הוא אתלט קנייתי, שלוש פעמים ברציפות אלוף העולם (קופנהגן 2014, קארדיף 2016 וולנסיה 2018), ושיאן העולם בריצת חצי מרתון, סגן אלוף העולם (בייג'ינג 2015) בריצת 10000 מטר ופעמיים אלוף העולם במרוצי שדה (2015, 2017).
ג'פרי קמוורור גדל בכפר הקנייתי צ'פקוריו, ובצעירותו נהג לרוץ בכל יום אל בית הספר שלו, אשר היה מרוחק כ-5 קילומטרים מביתו, ובחזרה ממנו.
באליפות העולם במרוצי שדה לנוער, קמוורור זכה בשתי מדליות זהב; בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית, כשנבחרת קניה הקדימה את נבחרת אתיופיה ואת נבחרת אוגנדה.
בחודש יוני, השתתף לראשונה בשתי תחרויות מסבב ליגת היהלום.