tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באלול תשמ"ז ייסד יחד עם הרב משה ארנרייך את כולל ארץ חמדה, תחת נשיאותו של הרב שאול ישראלי.
עד היום מכהן הרב כרמל כראש הכולל.
בשנת תשס"ו ייסד מכון 'ארץ חמדה' את בית הדין "משפט והלכה בישראל", שפעל תחילה בתל אביב ובירושלים.
בשנת תשס"ט אוחד בית הדין של 'ארץ חמדה' עם "איגוד בתי הדין - גזית", לרשת בתי דין בשם "ארץ חמדה - גזית".
לאורך כל השנים הרב כרמל מכהן כאב"ד בבית הדין בירושלים, ובפועל הוא ממובילי ומתווי המדיניות של רשת בתי הדין 'ארץ חמדה - גזית'.
הרב כרמל עומד בראש פרויקט "Ask The Rabbi" ("שאל את הרב") שנתן עד כה למעלה מ-15,000 תשובות בהלכה באנגלית לפונים מרחבי העולם, בהם רבני קהילות רבים.
שמו הוצע בעבר כמועמד לכהן כרבה של ירושלים.
נשוי לבת שבע, אב לחמישה ילדים, ומתגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
דודו הוא לוי יצחק הירושלמי.
אחותו שלומית היא אשתו של הרב יהודה קרויזר - רב היישוב מצפה יריחו, ואמו של ח"כ יצחק קרויזר.
צפנת אליהו - ביאור על ביאור הגר"א לשולחן ערוך חושן משפט - הלכות נזקי ממון.
בעריכתו ובהכוונתו: שו"ת במראה הבזק - סדרת ספרי שו"ת שכתבו רבני המכון לשואלים ורבנים מרחבי העולם בכל תחומי ההלכה.
צפנת ישעיהו - ביאור מקיף על ספר ישעיהו.
יוסף להב סלמה (נולד ב-1933) הוא אתלט עבר ישראלי.
אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות בינוניות ובריצות ארוכות מ-800 מטר ועד ל-5000 מטר.
בעל שתי מדליות כסף מהמכביה הרביעית (1953).
זכה להדליק את הלפיד במכביה השישית (1961).
להב התאמן במועדון מכבי חיפה.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 סיים להב במקום השביעי, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:24.4 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב ביוני 1952 זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:23 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1955 זכה להב בשתי מדליות, זהב וכסף.
בורנשטיין מהפועל משמרות (4:10.8 דקות) ובנימין סאדק מהפועל גן שמואל (4:17.8 דקות).
מדליית כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:03.6 דקות, אחרי ברדיצ'בסקי (2:02.8 דקות) ולפני נתנוביץ מהפועל תל אביב (2:04.8 דקות).
במרתון משמר הירדן (מרוץ הגליל של איגוד הפועל) שנערך במרץ 1955, זכה להב במקום השני בתוצאה 2:39:07 שעות.
באפריל 1955 זכה להב במרוץ אידלסון, למרחק של 3000 מטר בתוצאה 9:46.3 דקות.
בשנת 1957 הוא זכה שוב במרוץ אידלסון ובשנת 1958 הוא זכה פעם שלישית במרוץ אידלסון, למרחק של 3000 מטר בתוצאה של 9:38.4 דקות.
בתחרות שנערכה ב-13 באפריל 1960 קבע להב בריצת 1500 מטר שיא ישראלי חדש של 4:03.3 דקות.
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכה להב לכבוד להדליק את הלפיד בטקס הפתיחה.
בתחרויות עצמן הוא סיים במקום חמישי בריצת 5000 מטר בשיא ישראלי חדש של 15:32.2 דקות.
במרוץ התבור למרחק 10,500 מטר שנערך בשנת 1965 זכה להב במדליית כסף בתוצאה של 38:49.8 דקות, אחרי דוד שמחוני מהפועל העוגן (36:39.9 דקות) ולפני אברהם קהלני (39:08.3 דקות).
באליפות העולם לוותיקים שהתקיימה בשנת 1987 זכה להב במקום ה-12 בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 40:25.0 דקות.
יוסף "ג'ו" לוינשטיין היה ראש מועצת רובע הַאקְנִי של העיר לונדון במשך ארבע שנים וכן סגן נשיא התאחדות קהלות החרדים.
הוא היה סגן הנשיא של הבריטים באגודת ישראל.
יוסף לוינשטיין נולד בהנובר ליצחק לוינשטיין.
נמלט עם משפחתו ב-1939 מגרמניה הנאצית והגיע לאנגליה.
חתנו הוא הרב נפתלי פאלק מייסד הארגון "אבות ובנים" ובנו של הרב פסח אליהו פאלק.
הרב יוסף הכהן כוג'הינוף (1840 – 1924) היה איש ציבור, רב העיר סמרקנד שבאוזבקיסטן, ממנהיגי יהדות טורקסטן והפעיל המרכזי בייסוד שכונת הבוכרים בירושלים יחד עם הרב שלמה מוסיוף.
נולד בח'אנות קוקנד שבבוכרה בשנת 1840 (ה'ת"ר) לרב יצחק כוג'הין שהיה נכדו של הרב מרדכי אבלייא.
בצעירותו התחנך בתלמוד תורה וישיבה מקומיים, וכשהגיע לעירו השד"ר הירושלמי הרב יהושע שושן, למד אצלו תלמוד במשך ימי השבוע לצד הרב שלמה מוסיוף והרב אברהם אמינוף.
בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) עבר להתגורר בסמרקנד, שם פעל בקרב הקהילה היהודית, ובשנת 1905 (ה'תרס"ה) מונה לשמש כרב העיר קרוב ל-20 שנים.
לאחר שהגה רעיון להקמת תנועה לעידוד העלייה מטורקסטן לישראל, ושם להקים עבורם מוסדות השכלה, עלה לשם כך לישראל בין השנים 1887–1888 (ה'תרמ"ז - ה'תרמ"ח) והתיישב בעיר העתיקה בירושלים.
בראותו את צפיפות הבתים בעיר העתיקה, בעצת הרב יעקב מאיר החל לפעול עם הרב שלמה מוסאיוף לרכישת חלקת אדמה מחוץ לשכונה.
בחודש מאי 1890 (סיוון ה'תר"ן) ייסד עם הרב שלמה מוסיוף את הוועד לייסוד שכונת הבוכרים, ושימש בו כחבר.
בשנת 1891 (ה'תרנ"א) רכש יחד עם הרב מוסיוף מכספם האישי שטח אדמה שנקרא "כרם ג'יזאל" בגודל 65 דונמים, עליו ייסדו יחד את שכונת הבוכרים, ונמנו עם ראשוני בוני הבתים בשכונה.
לאחר הרכישה פרסמו קול קורא לאנשי העדה הבוכרית לרכוש חלקות ולבנות בהן את בתיהם, ואט אט התרחבה השכונה.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) חזר לסמרקנד, בשל רצונו לייסד שם תלמוד תורה, ולהכניס את בניו שנולדו בישראל לעסקי המסחר שמהם התפרנס גם הוא.
בסמרקנד המשיך בפעילותו, ייסד תלמוד תורה בו הכשיר תלמידים לשמש כאנשי דת בערי ובכפרי הסביבה, והיה עובר מעיר לעיר להפיץ את רעיון תקומת עם ישראל בארצו.
בשנת 1922 (ה'תרפ"ב) חזר לישראל, יחד עם הרב משה יצחקוף הכהן והרב יוסף חיים שלומוף.
בשובו לישראל הגה ויישם תוכניות להמשך פיתוח שכונת רחובות הבוכרים, אך עם זאת רצה לחזק את ההתיישבות החקלאית בישראל, ולשם כך קנה קרקעות בחדרה.
בשל היכרותו עם תחום החקלאות, בחדרה עבד באדמותיו עד ליומו האחרון, לצד עולים נוספים מבני עדתו שהיו בקיאים בגידול צמר גפן, תולעי משי וקרקולים.
הלך לעולמו ב-25 בפברואר 1924 (כ' באדר א' ה'תרפ"ד) ונקבר בהר הזיתים.
בנו בן ציון היה יו"ר הקהילה הבוכרית בישראל.
תלמידיו היו הרב דוד אמינוף, הרב יעקב קייקוב והרב ידידיה עלהיוף שהנהיגו את הקהילה בסמרקנד לאחר עלייתו לישראל.
על שמו הוקם "בית הכנסת מהרי"ך" בדרום תל אביב.
יוסף כהן (נולד ב-י"ט בכסלו, 15 בדצמבר 1981) הוא סופר, מחבר ספרי מתח, פרוזה וספרי ילדים.
כהן נולד בשכונת הדר בחיפה.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה תורת אמת בחיפה ובנעוריו למד בישיבת "קרן אורה" בכרמיאל ובישיבת פחד יצחק בירושלים.
את ספר הביכורים שלו "אלף דמעות" כתב כהן לפני גיל עשרים, והוציאו לאור כחמש שנים מאוחר יותר, כתלמיד בישיבת דרך ה' בהר נוף.
כהן מתמקד בעיקר בכתיבת ספרי הומור, מתח ורומנים היסטוריים, וגם בספרים לילדים ונוער לציבור החרדי.
ספריו יצאו לרוב לאור בהוצאת "יפה נוף" ונמכרים בעיקר בריכוזים חרדיים.
סדרת הספרים זליג שפורסמה תחת השם י.
כהן, מתארת דמות מרובת ילדים, מצחיקה ומשעשעת.
את ספרו החטוף המתבסס על המתקפה בדרום הארץ בשבעה לאוקטובר, הוא כתב בפחות מחודשיים.
ספרו "יהודה", רומן היסטורי על תקופת בית שני, יצא גם תחת השם "Sacrifice".
צף מעל המים \ סיפורת
דירה לכל ילד – הדרכה כלכלית על פי דברי חז"ל.
אורי וחברים \ (45 כרכים) סדרה לפעוטות.
גורל חתום \ מתח \ בני נוער.
ברווז גרעיני \ מתח \ בני נוער.
המלך האחרון \ מתח \ בני נוער.
מעבר לאופק \ מתח \ בני נוער.
חבורת הבלשים והתוכי 1,2,3 \ ילדים.
אבנים נשברות \ רומן היסטורי - מבוסס על הספר יהודה.
אנטונינוס \ רומן היסטורי - מבוסס על הספר יהודה.
יוסף ("יוסי") כרמל (קרמר) (1 באוגוסט 1924 - 24 בפברואר 2004) היה השליש הצבאי לנשיא המדינה יצחק בן-צבי ובראשית כהונתו של זלמן שזר.
נולד בשם יוסף קרמר למשה קרמר ולזהבה בת אליהו ברך (ממשפחתו של חיים נחמן ביאליק) באודסה למשפחה בת חמישה ילדים.
ב-1925 עלה עם הוריו לישראל והתגוררו בירושלים.
שירת בהגנה, ולחם במצור על ירושלים במלחמת העצמאות.
עם הקמת צה"ל הצטרף לחיל המודיעין.
ב-15 בדצמבר 1952, התמנה כרמל לשלישו הצבאי של הנשיא יצחק בן-צבי, במקום נתנאל לורך, שכיהן כשבועיים כממלא מקום זמני.
בין היתר מילא כרמל תפקיד מכריע בעיצוב דפוסי הנשיאות, ומיסד מסורת של טקסים וביקורים, שהשתמרה עד היום.
ב-1957 יצא יוסף בשליחות קרן היסוד לביקור ותיעוד קהילות יהודיות במזרח אסיה, כאחד הנציגים הראשונים של המדינה היהודית.
הוא ביקר בקהילות תאילנד, סינגפור, יפן, קוצ'ין, כלכותה ועוד.
רשמיו ממסע זה תועדו בספרו "מסע אל אחים נידחים".
כרמל ליווה את יצחק בן-צבי ורעייתו, רחל ינאית בן-צבי, בכל ביקוריהם בחו"ל.
בין היתר, ליווה אותם במסעם למרכז אפריקה באוגוסט 1962.
לאחר פטירתו של בן-צבי, ב-23 באפריל 1963, המשיך כרמל לכהן כשלישו של מחליפו, זלמן שזר, עד שפרש ב-17 בספטמבר 1963. לאחר מות יצחק בן-צבי המשיך כרמל ללוות את רחל ינאית במסעות לחו"ל.
עם שחרורו מצה"ל בתום תפקידו, גויס כרמל על ידי ג'ורג' וייז, נשיאה הראשון של אוניברסיטת תל אביב, למסע גיוס כספים עבור האוניברסיטה בחו"ל, כעוזר לנשיא האוניברסיטה לעניין יחסי ציבור.
ב-1968 נתמנה לסגן יושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1987 פרש כרמל מתפקידו כראש האגף לקשרי חוץ באוניברסיטה, ופעל כמגייס תרומות בהתנדבות עבור המועצה לארץ ישראל יפה, ארגון נכי צה"ל וחטיבת השריון "ברק".
בשנת 1950 נישא לשולמית בת ישעיהו ומאשה זלצר מלונדון.
יוסף לוי חגיז (ה'תרמ"ו, 1886 – ה' באדר ה'תשל"ד, 27 בפברואר 1974) היה עסקן ואיש ציבור בירושלים, סוחר וגואל קרקעות.
מייסד ומנהל אגודת תדח"ץ ומנהל "הוצאת יוסף לוי חגיז", מייסד היישוב אחוזת נפתלי שליד טבריה.
בשנות ה-30 עמד בראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
נולד בירושלים ליצחק חגיז, בעלי הוצאת יצחק חגיז.
אביו היה חסיד חב"ד שעלה מוויטבסק והתיישב בירושלים.
בהיותו בירושלים אימץ לו שם משפחה של שכניו בני עדות המזרח.
ירש מאביו את עסקי הנייר והדפוס, וייסד את "הוצאת יוסף לוי חגיז".
בשנות מלחמת העולם הראשונה התגורר בשכונת נוה צדק בתל אביב.
השלטונות הטורקיים אסרו לאגור נפט מעל הכמות היומית הממוצעת.
חגיז רכש כמות גדולה של פחי נפט והחביאם בתחתית באר באחד מפרדסיו בפתח תקווה, וסיפק אותם לנצרכים.
בשנות ה-20 היה חבר ועד שכונת שערי חסד בירושלים.
הוא בנה מבנה מסחרי בן שתי קומות בשכונה.
כמו כן היה מפעילי הציבור בשכונת בית וגן בראשית שנותיה.
בשנת 1921 נבחר כחבר ב"ועד העיר האשכנזי" בירושלים (לימים "העדה החרדית").
החל משנות ה-20 החל בפעילות ענפה לרכישת קרקעות בירושלים ובכל רחבי ארץ ישראל.
בשנת 1929 שימש כמנהל חברה קרקעית ירושלים אמריקה בע"מ.
בשנת 1936 שימש כראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
בשנות ה-20, כאשר שמע על תוכניתו של החפץ חיים לעלות לארץ ישראל, סייע בכספו ליישום התוכנית, אולם דרש ששמו לא יתפרסם.
הוא גם סייע ל"חפץ חיים" במכירת ספרי משנה ברורה בארץ ישראל.
הקים את אגודת תדח"ץ (ראשי תיבות: תורה, דת, חסד, צדקה).
בשנת 1949 ייסד במסגרת פאג"י את היישוב "אחוזת נפתלי" באזור קרני חיטין שממערב לטבריה.
היישוב הוקם על קרקעות שרכש חגיז בשנות ה-20. במקום התגוררו משפחות מעטות בלבד, ולאחר שנים ספורות החלה הנטישה.
בשנת 1957 התגוררה במקום משפחה אחת בלבד.
עם הקמת היישוב נתגלע סכסוך בין המתיישבים המועטים, חלקם פרשו והקימו תת-יישוב נוסף, מזרחית לאחוזת נפתלי.
תחילה נקרא תת-היישוב בשם תדח"ץ, על שם ארגונו של חגיז, ואחר כך הוסב שמו ל"חילה" (ראשי תיבות של שמו - חגיז יוסף לוי).
ביישוב זה הוקמו צריפים בלבד, אך עד מהרה ננטש גם הוא.
חגיז קבע את ביתו בטבריה והיה פעיל בענייני הדת בעיר.
חגיז היה מועמד אחרון ב מטעם פאג"י.
נפטר בשנת 1974 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
לאחר מותו הוקמה על שמו בירושלים ישיבת מעוז חיל ("חיל" ראשי תיבות: חגיז יוסף לוי).
בשנת 1984 הוציאה הישיבה את ספרו "הגיגים ועיונים" על התורה.
אחותו שרה חאשה הייתה אשת הרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים.
אחיו, מרדכי חגיז, עסק אף הוא בעסקי נייר ומכשירי כתיבה.
בנו של מרדכי הוא המורה והפזמונאי יחיאל חגיז.
יוסף כהן-אלרן (נולד ב-15 בינואר 1943) הוא משורר וסופר ישראלי.
יוסף כהן-אלרן נולד בעיר אל-חלה, עיר ששכנה ליד עתיקות בבל בעיראק ובגיל שמונה עלה עם הוריו לישראל.
עד גיל שש עשרה התגוררה המשפחה במעברה ליד פתח-תקווה.
כהן-אלרן למד בבית-ספר תיכון מקצועי, את רעייתו, הכיר כשהייתה בת 16, במהלך שירותו הצבאי.
אחרי נישואיהם נולדו להם שני ילדים.
בהיותו בן עשרים ושש פורסם הרומן הראשון שלו, שאת הטיוטה שלו כתב כבר בהיותו תלמיד בבית הספר התיכון.
באותן שנים פרסם עוד ארבעה ספרים.
מאז שנות הארבעים לחייו הוא חותם על ספריו בשם יוסף כהן-אלרן, כאשר "אלרן", שם העט, הוא צירוף שמות ילדיו, אלונה ורני.
רוב שנות עבודתו שימש כמנהל משאבי אנוש ברשות הדואר, תוך כדי קורסים שונים ועד ללימודים מתקדמים בניהול משאבי אנוש באוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 2006 פרש (מרצון) לגמלאות, ולאחר מכן למד תסריטאות באוניברסיטה הפתוחה ותסריט שכתב על פי אחד מספריו ייצג אותה באותה שנה.
זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עירית חולון לשנת 2013, במקום שלישי, על ספרו "והמלאכים שותקים", ובאות "קסת הזהב" מטעם אגודת הסופרים בשנת 2015. אלרן-כהן כתב רשימות ביקורת רבות, בעיקר על ספרי שירה, בבלוג שלו במחלקה ראשונה ניוז-1.
"תקרית נישואים", 1986, הוצאת אר-עם
"עיקרון הכמיהה", 1999, הוצאת כנרת
"עזה כמוות", 2002, הוצאת אסטרולוג
"כל הלילות", 2003, הוצאת אסטרולוג
"שמועות על אושר", 2008 הוצאת צבעונים
"והמלאכים שותקים", 2011 הוצאת צבעונים
"תהילה אחרונה", 2011 הוצאת צבעונים
"הכול לקחה האש", 2014 הוצאת צבעונים
"שתי ימי חיי", 2017, הוצאת צבעונים
"אחרי ההלם החיים", טרילוגיה, 2018 הוצאת צבעונים
"אחרי החיים" 2018, הוצאת צבעונים
"פואמה לסיגל", הוצאת צבעונים, 2019
"קנאת הצל", הוצאת צבעונים, 2020
"אלוהים חולם", 2007 הוצאת צבעונים
"אלו ערגות", 2010 הוצאת צבעונים
"ימים ולילות", 2011 הוצאת צבעונים
"כמו הים כמו הרוח כמו החול", 2014 הוצאת צבעונים
"הגדת הפרת", 2019 הוצאת צבעונים.
"שלושה בפרדס היצירה", ספר משותף, הוצאת מיטב-ארגמן, 2018
מאמרי ביקורת שפורסמו על יצירתו (רשימה חלקית)
הרצל חקק, טרגדיה של החמצה.
יוסף לברטובסקי - פינקלשטיין (1896–1943 Joseph Lewartowski - Finkelstein) היה קומוניסט, חבר "הארגון היהודי הלוחם" בגטו ורשה (Warszawa), ממייסדי הגוש האנטי-פשיסטי באביב 1942, ומעורכי עיתון התנועה "דער רוף".
לברטובסקי נתפס בגירוש הגדול בגטו ורשה והוצא להורג
יוסף לברטובסקי נולד בביאלסק - פודלסקי (Biala - Podlaska), פולין.
בשם יוסף פינקלשטיין, והיה מראשי המפלגה הקומוניסטית הפולנית [(מפלגת הפועלים הפולנית- P.P.R ] .
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, יצא לביאליסטוק (Bialystok) ושב מאוחר יותר לוורשה.
לברטובסקי שימש כמזכיר הוועד המחוזי של המפלגה בגטו.
בשל היותו נכה, ביקש בימי האקציה הגדולה, שהייתה בחודש יולי 1942, את עזרת הקומוניסטים הפולניים שמחוץ לגטו, אך הם התעלמו ממנו.
לברטובסקי נתפס וגורש למחנה ההשמדה טרבלינקה (Treblinka).
בשנת 1945, קיבל את עיטור "צלב גרונוולד" (Krzyz Grunwaldu) מדרגה 3, מידי הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
לברטובסקי שימש כמנהל חשבונות בבנק, עד סוף מלחמת העולם הראשונה, ובמקביל פעל רבות בתחום התרבות בעיירתו.
במסגרת זו הרצה על נושאים בתחום הספרות.
בשנת 1918 הצטרף למפלגה הציונית סוציאליסטית "פועלי ציון", היה חבר ועד גליל ביאליסטוק, וציר בוועידת המפלגה, שהתכנסה בעיר קרקוב בשנת 1920. לאחר הפילוג בתנועת פועלי ציון, עבר ל"פועלי ציון שמאל", והיה פעיל בסניף ורשה.
ב-1921 פרש מהמפלגה, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הפולנית הבלתי לגאלית בפולין העצמאית, הקפ'פ (Komunistyczna Partia Polski - KPP).
תוך זמן קצר, התמנה למזכיר הלשכה היהודית המרכזית, שפעלה ליד הוועד המרכזי של הקפ'פ, ונבחר לחבר הוועד המרכזי של המפלגה.
בשנים שלאחר מכן, עבד במזכירות הארצית של המפלגה והיה פעיל בקומינטרן.
פעמים רבות נאסר, וישב בבתי כלא פולניים כעשר שנים במצטבר.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, ישב שבע שנים רצופות בכלא בעיירה ראביץ', מאסר שהתיש את כוחו.
באחת הפעמים, כאשר הגיעו לאסור אותו, קפץ מחלון ביתו.
כתוצאה מכך, הפך לנכה ברגלו.
בימים שבין מאסר למאסר, ארגן והדריך תאי מפלגה שהיו במחתרת.
בניגוד לפעילים קומוניסטים אחרים, הייתה זהותו היהודית עיקר חווייתו האנושית, ואת עיקר מאמציו השקיע בתקופה זו בפעילות בקרב הציבור היהודי, שהצטופף בשכונות העניות של ורשה.
בית הכלא שבו שהה והיה אסיר, נפרץ לפני בוא הגרמנים, ויוסף, שאימץ זה מכבר את השם הפולני לברטובסקי, נמלט למזרח פולין, אליו נכנסו הסובייטים בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, והשתקע בביאליסטוק.
באותה תקופה התמנה למנהל בית חרושת לאריגים ונשא אישה.
פעילותו של לברטובסקי והמפלגה הקומוניסטית המחודשת
אדולף ברמן, שהתיידד עם לברטובסקי בגטו ביאליסטוק (שימש כגטו סגור שהוקם באוגוסט 1941 וחוסל בנובמבר 1943), מתאר אותו כ"עסקן פוליטי רב-ניסיון, נבון ובעל שקט עצור, חברי ונלבב מבחינה אישית, צנוע ועממי".
לברטובסקי כונה בין ידידיו ועמיתיו 'הזקן'.
הוא היה "שונה מן הדגם הנוקשה של מנהיג קומוניסטי המוכר לנו", לדברי ישראל גוטמן שהכיר אותו, הוא היה איש שידע להקשיב לעומד מולו, דיבר אמת, ולקח את הדברים מאוד ללב.
הוא השכיל וידע לפשר בין אנשים מפלגים שונים.
המפלגה הקומוניסטית של פולין הייתה בלתי חוקית בפולין העצמאית, וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה פורקה, יחד איתה, פורקו גם ארגוני הנוער הקומוניסטים, בצו של סטלין.
בינואר 1942, התארגנה מחדש המפלגה הקומוניסטית המחודשת בשם "מפלגת הפועלים הפולנית" (פ.פ.ר), שם שלא הבליט את השתייכותה לתנועה הקומוניסטית הבינלאומית, על מנת להקל את תהליך גידולה בקרב האוכלוסייה הפולנית.
המפלגה המחודשת איגדה בעיקר חוגים וחבורות בני נוער, כמו: "חוג ספרטקוס" בוורשה, שהיה בעל קו רדיקלי יותר מהקו הרשמי של "חוגי הנוער הסוציאליסטי הבלתי תלוי" והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית, שבמועדוניהם קיים החוג את פגישותיו.
רוב חברי "חוג ספרטקוס" היו בני נוער יהודים.
יוסף לברטובסקי, היה בין אלה שנקראו לצאת לאזורי פולין הכבושים בצד הארי וליטול חלק בפעילות המתחדשת.
בביאליסטוק השאיר לברטובסקי את רעייתו, שהייתה בחודשי הריון אחרונים, והגיע לוורשה בסוף ינואר 1942. הוא שהה מספר שבועות בצד הארי של העיר, ואחר כך נשלח לרכז את סניף המפלגה הקומוניסטית, שהחל מתגבש בתוך גטו ורשה.
עם כניסתו לגטו ורשה, החל לחפש בעלי ברית להקמת תנועת מאבק, שתפקידה יהיה לסייע לברית המועצות במלחמתה נגד הגרמנים-הנאצים.
מטבע הדברים, פנה לעזרה לעמיתיו בעבר - אנשי פועלי ציון שמאל, שמצעם הרעיוני היה קרוב אליו יותר מאחרים.
לברטובסקי הועסק על ידי ארגון הסעד "צנטוס" (ארגון שהחזיק 30 בתי יתומים ופנימיות מסוגים שונים, שבהם מצאו קורת-גג וסעד כ-4,000 יתומים), ואף התגורר במוסד זמן מה.
הוא זכה לאהדה לא רק בקרב חוגים ציונים סוציאליסטיים, אלא גם בקרב התנועות החלוציות, אשר איתן קיים מגעים להקמת "הגוש האנטי פשיסטי", ועם חבריהן מצא מסתור במהלך האקציה הגדולה במפעל או.ב.וו..
בסביבות חודש מרץ 1942, נכנס אל הגטו פנחס קארטין, "אנדז'יי שמידט", שהוצנח עם פעילים קומוניסטים אחרים על אדמת פולין, במטרה לארגן כוח מזוין בחסות הקומוניסטים.
הואיל וללברטובסקי הייתה חזות יהודית, הוא לא יכול היה להשתלב בעבודה ארגונית בקרב הפולנים, לפיכך, הוחלט להעבירו לגטו, כדי שיקים שם קבוצות לוחמות.
ביוזמת הקומוניסטים, לברטובסקי וקארטין בראשם, יחד עם נציגי פועלי ציון שמאל, קם הגוש האנטי-פשיסטי בגטו ורשה.
חרף השאיפה של תנועות הנוער החלוציות להקים תנועת מאבק יהודית, הצטרפו השומר הצעיר, החלוץ, דרור וגורדוניה, ואף מפלגת פ.צ.צ.ס ל"גוש".
מטרות הלחימה של הגוש היו: ריכוז הכוחות המשותפים למלחמה פוליטית ולתעמולה נגד הנאצים בגטו, ארגון חטיבות לוחמות אנטי פשיסטיות, במתכונת של "חמישיות", וסיוע לקורבנות המלחמה.
לברטובסקי היה חבר בהנהלה הפוליטית של ה"גוש"- הוא ייצג את מפלגתו.
היה חבר מערכת עיתון ה"גוש" - "דער רוף" (קול קורא).
גישתו של לברטובסקי על המאבק, לאחר ליל הדמים
יוסף לברטובסקי השתתף בדיוני "המועצה הציבורית".
ביום השני לתחילת האקציה הגדולה, התכנסו חברי המועצה הציבורית בגטו, לדון בתביעת נציגי תנועות הנוער החלוציות להתנגדות מזוינת.
לברטובסקי היה בין התומכים להתנגדות המזוינת, אולם המועצה התפזרה ללא הכרעה.
בדו"ח על הקמת ארגון יהודי לוחם, שנשלח באביב 1944 על ידי המחתרת הפולנית הכללית, לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, נמנעו מחבריו לציין את העובדה, כי הקומוניסטים ולברטובסקי בראשם, חברים בארגון הלוחם, ולברטובסקי נכלל בין חברי פועלי ציון שמאל.
בליל הדמים, אפריל 1942, נכנסו כוחות גרמניים לגטו והוציאו להורג 52 יהודים על-פי רשימה מוכנה שהייתה בידיהם.
בין המוצאים להורג, היו פעילי מחתרת, סוכנים ידועים של הגרמנים ויצרני מזון בגטו.
לאחר לילה זה, חל שינוי בגישתו של לברטובסקי בשאלת המאבק.
התחזקה אצלו ואצל קארטין, התפיסה, כי יש להתכונן למאבק מזוין בתוך הגטו, במקום להוציא לוחמים יהודיים למאבק האנטי פשיסטי, כסיוע למאמץ הסובייטי.
לברטובסקי, שהצליח בימי הגירוש הגדול לברוח מהגטו, נתפס כעבור חודש וחצי על ידי הגרמנים.
לאחר התפרקות הוועד המחוזי של המפלגה, הפך לברטובסקי איש בודד מאוד, ללא אנשים, חסר תנועה, עייף ומזדקן.
הגרמנים הפסיקו את הגירוש בוורשה והתרכזו בעיירות הסמוכות.
הם הגיעו לבית המלאכה של לנדאו, תפסו את יוסף לברטובסקי ואת אליהו גוטקובסקי ולקחו אותם בטרנספורט לטרבלינקה.
גוטקובסקי הצליח לקפוץ מהרכבת וחזר לוורשה, אך לברטובסקי שהיה צולע על רגלו, לא יכול היה לקפוץ מהרכבת.
היהודים ברכבת היו שבורים ורצוצים, שכן ידעו שהם מובלים למותם; הייתה היסטריה ובכי וזעקות מרות… והוא אמר להם: *יידן פארהאלט זיך אזוי ווי יידן, זייט שטאלץ* ("יהודים מתנהגים כיהודים, עומדים דוממים").
היהודים ברכבת ואיתם לברטובסקי הובלו אל מותם למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
יוסף (יוסקה) לוטנברג (נולד ב-10 בינואר 1929) הוא יו"ר יד לבנים בתל אביב, ממקימי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב, ממקימי בית הלוחם תל אביב ומנהלו מיום הקמתו במשך כ-30 שנים, יו"ר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים וסגן יו"ר הארגון הבינלאומי לספורט נכים, בעבר כיהן יו"ר ארגון נכי צה"ל (1986–2001).
עמד בראש עשר משלחות ישראליות באולימפיאדות הנכים (רומא 1960–סידני 2000) ובראשן של משלחות רבות למשחקי סטוק מנדוויל.
זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה של המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968).
לוטנברג נולד וגדל בפתח תקווה לאברהם לוטנברג, בוגר ישיבת סלבודקה.
חלק מבני משפחתו נרצחו בפרעות תרפ"ט בחברון.
בשנת 1945 בגיל שש עשרה וחצי גויס לפלמ"ח, ושירת בגדוד החמישי ולוחם וקצין חבלה בחטיבת הראל, ב-10 במאי 1948 נפצע קשה מאוד בקרב על בית מחסיר, מפקדו האישי היה דני מס.
במשך שירותו לקח חלק בקרבות רבים שהתרחשו בגזרה במטרה להגן על ירושלים – בניסיון כיבוש אוגוסטה ויקטוריה, חסימת הדרך מיריחו ובכיבוש בית מחסיר.
בתקופת שיקומו יזם וייסד את "קרן נכי צה"ל" במטרה לגייס כסף בארצות הברית למען שיקומם של פצועי המלחמה.
בעקבות מהלך זה הוא הוזמן לשיחה עם ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון שהובילה לחוק הנכים (תגמולים ושיקום), תש"ט-1949.
בשנת 1954 הוביל לוטנברג משלחת ישראלית לקטועי רגליים למשחקים הפאן-הלניים שנערכו באתונה.
הוא עמד בראש משלחות רבות למשחקי סטוק מנדוויל.
עמד בראש עשר משלחות ישראליות באולימפיאדות הנכים (רומא 1960–סידני 2000).
ב זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
ב סידר ביקור לכל חברי המשלחת בבית מדרשו של הרבי מלובביץ'.
לוטנברג שימש וליווה במשך שנים משפחות נעדרים ונכי צה"ל, בהמשך חייו שימש לוטנברג בתפקידים רבים בניהם היה יו"ר ארגון נכי צה"ל (1986–1999) חבר בעמותת דור הפלמ"ח וממיקמי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב, יו"ר יד לבנים בתל אביב ממקימי בית הלוחם ומנהלו במשך כ-30 שנים ויו"ר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
היה נשוי לחנה עד למותה ב-2023. נולדו להם שלושה ילדים, בנו נהרג במלחמת יום הכיפורים והוגדר כנעדר במשך 9 חודשים.
בספטמבר 1975 קיבל בנו איתן את צל"ש הרמטכ"ל.
בשנת 2001 קיבל את פרס יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2018 קיבל מפרס מוסקוביץ' לציונות את פרס עוז ציון על שנלחם במסירות רבה למען העם והארץ.
הרב יוסף לוינשטיין (מכונה הרב מסרוצק; ה'תקצ"ז, 1837 או ה'ת"ר, 1840 – כ"ו בניסן ה'תרפ"ד, 30 באפריל 1924) היה רב פולני, רבה של סרוצק במשך למעלה מ-50 שנה, גנאלוג והיסטוריוגרף בולט בחקר רבנים, אדמו"רים ויחוסין.
מחבר הספר "דור ודור ודורשיו".
לפנים כיהן ברבנות בחורזיל ובזקליקוב.
נולד בלובלין לאביו אברהם אביש לוינשטיין, ולאמו חנה.
אביו היה מצאצאי רבי אברהם אביש מליסא רבה של פרנקפורט ורבי יעקב יהושע פלק.
בגיל 17 התחתן עם בת רבי יצחק בן ניסן מפראגה, מחסידי רבי יצחק מוורקי.
נסמך לרבנות בידי רבי יהושע השל אשכנזי רבה של לובלין.
בגיל 20 התמנה למו"ץ בחורזיל שליד פלוצק.
בהמשך כיהן כאב בית דין זקליקוב שבמחוז לובלין, ומאוחר יותר לרב ואב בית דין סרוצק הסמוכה לוורשה, שבה כיהן יותר מיובל שנים.
בעת שכיהן בעיר התגוררו בה למעלה מ-2000 יהודים שהיוו כמחצית מאוכלוסיית העיר.
ספרו "דור ודור ודורשיו" שיצא לאור בוורשה בשנת ה'תר"ס ושנית בשנת ה'תרע"ד כולל כרוניקה מקיפה על רבני ישראל בכל הדורות ותאריכי פטירה.
הספר הוא מהבולטים בתחום זה, אם כי ספג ביקורת על שיבושים וטעויות שהופיעו בו ולימים יצא לאור במהדורה מתוקנת בתל אביב בה'תש"ט.
הרב לוינשטיין הותיר כתבים ומכתבים רבים בנושא היסטוריה רבנית ויוחסין וכתביו מהווים חומרי יסוד בתחומים אלו.
כתביו מצוטטים רבות בספריו של יועץ קים קדיש וכן במקומות אחרים.
הרב לוינשטיין היה מהמחברים שהושפעו מסגנונו של הרב צבי יחזקאל מיכלסון ומחברים מאוחרים יותר הושפעו מכתיבתו.
כמו כן מופיעות הסכמות ממנו בספרים שיצאו בתקופתו וכן פסקי הלכה ושו"ת שלו הופיעו בכתבי עת ובספרים, בהם ב"נשמת חיים" של הרב חיים ברלין ועוד.
בגיליון הראשון של כתב העת התורני המאסף מופיעים דברים מאת הרב לוינשטיין לצד שני רבנים נוספים.
רבים מכתבי היוחסין היהודיים המקובלים עד היום, נשענים על גרסאותיו.
חתנו היה יעקב שלום דונר, מחבר הספר "דרך אמונה ומעשה רב" ובנו של הרב נתן נטע דונר.
היה מחותן של הרב ירוחם מאיר ליינר.
ובנו אברהם אביש, היה חתנו של דוד טבלי אפרתי.
מרדכי וילנסקי, חסידים ומתנגדים, כרך ב, עמ' 360-350
יוסף כשדן (1910 – 1955) היה אדריכל ארץ-ישראלי–אמריקאי, מאדריכלי הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל בשנות ה-30. מרבית עבודתו נעשתה בשותפות עם המהנדס אלישע שמשוני.
יחד ניהלו משרד עד סוף שנות ה-30[1].
בסוף שנות ה-30 היגר למסצ'וסטס, ארצות הברית, שם החל לעבוד ב-1946 במשרד Kelly & Gruzen Architects.
כשדן נולד ביפו בשנת 1910. את השכלתו רכש בטכניון בחיפה, ותואר באדריכלות קיבל בבית ספר MOORE בביירות, לבנון.
הוא סיים בשנת 1931 את בית הספר לעיצוב של הבאוהאוס בדסאו, גרמניה.
לאחר שסיים את לימודיו, שב כשדן לארץ ישראל והשתקע בתל אביב בה פתח משרד יחד עם המהנדס אלישע שמשוני.
בשנת 1940 היגר לארצות הברית, שם המשיך בעבודתו כאדריכל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד עבור חברת קלוג ותכנן עבורם מפעלי תעשייה ובתי זיקוק.
בשנת 1946 הצטרף כשדן למשרד אדריכלים בניו יורק בשם Kelly and Gruzen.
הוא שימש בחברה זו כראש מחלקת תכנון והיה ממונה בין היתר על מספר פרויקטים גדולים כגון תכנון ועיצוב של הקולג' לרפואה על שם אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, תכנון ועיצוב של בית חולים צבאי בפנסילבניה ועוד.
בשנות ה-50, ביקר כשדן מספר פעמים בישראל, ובין היתר פיקח ישירות על מספר פרויקטים גדולים שבהם היה משרדו מעורב עם מדינת ישראל.
כשדן שלמד תקופה בבית ספר באוהאוס, תכנן ברוח הסגנון הבינלאומי תוך התאמה מסוימת לאקלים החם בארץ ישראל.
ממאפייניי הסגנון של יוסף כשדן:
המרפסות המנדלסוניות, מרפסות חזיתיות שבחלקן מתעגלות.
שכפול הקומות ושילובן עם המרפסות המייצרות הדגשה אופקית.
על גבי מרבית הפרויקטים ישנם מעקות ברזל בעל פרזול ייחודי, שיחד עם המרפסות שואבים השראה מכלי שיט וזאת בהתאם לרוח הסגנון הבינלאומי.
מאפיינים אלה ועוד חיזקו את רוח הסגנון הבינלאומי ותרמו לפיתוח האדריכלות המודרנית בארץ ישראל.
יוסף כשדן היה בעל אוצר מילים רחב בשפות: אנגלית, עברית, גרמנית וערבית.
אחיו חיים כשדן היה אדריכל והמהנדס הראשי של משרד החינוך בשנות ה-50. האחים לא הרבו לעבוד יחדיו למעט בית גסר הנמצא ברח' גוטליב 12 בתל אביב עליו חתומים שניהם.
כשדן נפטר ממחלת הסרטן ב-1955 והותיר אחריו בן.
רחוב בן יהודה 136, תל אביב
בית גסר, רחוב גוטליב 12, תל אביב
רחוב הרצל 8, תל אביב
רחוב הרצל 10, תל אביב
בית גברילוביץ', רחוב דרך פתח תקווה 27, תל אביב
רחוב העלייה 41, תל אביב
רחוב דיזנגוף 91, תל אביב
רחוב אמיל זולה 8 פינת ז'אן ז'ורס 14, תל אביב
בית שמואל קפלן, רחוב ארלוזורוב 79, רמה"ג
יוסף לוונהרץ , 1884, פיבובשצ'יזנה (בפולנית: Piwowszczyzna), מחוז סוקל, בגליציה, היום באוקראינה, - 1960, ארצות הברית) עמד בראש הקהילה היהודית בווינה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים, אך שוחרר בהיעדר הוכחות, מעבר לעצם הישרדותו כמנהיג יהודי באוסטריה הנאצית בכל תקופת המלחמה.
ב־1913 נשא לאישה את סופי שנפלד (Schonfeld) ומשנת 1914 חי אתה בווינה.
שם עבד כעורך דין ואף השלים תואר דוקטורט במשפטים.
המחלוקת סביב פעילותו הציבורית במהלך מלחמת העולם השנייה
לוונהרץ היה ציוני, חבר באספת הנציגים מ-1924 ולזמן מה שימש סגן יושב ראש הקהילה היהודית בווינה.
ב־1935 מונה כיושב ראש הקהילה הזמני, וב-1937 נעשה מינויו קבוע.
עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, הוטל על לוונהרץ על ידי אדולף אייכמן ב-12 במרץ 1938 ארגונה מחדש של הקהילה היהודית וניהולה.
לשם כך מונתה לצידו מועצה של שמונה חברים יהודים, אך הם היגרו לאחר מכן.
לוונהרץ עמד בראש הקהילה היהודית בווינה עד 1945. החל מינואר 1953 שימש כראש "מועצת הזקנים של היהודים בווינה".
ביוני 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, האשים חבר ב"ארגון החיילים המשוחררים היהודיים" את לוונהרץ שהעביר מידע שהיה כלול ברשימות הארגון והשתמש בו לצורכי גירוש יהודים מאוסטריה.
חבר הארגון למעשה האשים את לוונהרץ בבגידה ביהודים, וכמה מחבריו אף היו שותפים לרגשותיו.
הטענה הייתה כי מנהיגי הקהילה היהודית (Kultusgemeind) בווינה שימשו כעושי דבריו של הגסטאפו.
יהודים מווינה שבני משפחותיהם נרצחו הטיחו בו האשמות, אולם ההיסטוריון מיניון לנגנס טוען בספרו, כי ככל הידוע ההאשמות התבססו על רגשות מובנים של טינה וחוסר אונים יותר משהתבססו על עובדות שאפשר להוכיחן.
במאי 1945 נעצר לוונהרץ בידי הצבא האדום והואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים.
הוא היה עצור שלושה חודשים והועבר לצ'כוסלובקיה.
אחרי שחרורו הצטרפו הוא ורעייתו אל שני ילדיהם בארצות הברית.
הוא מעולם לא חזר לאוסטריה.
לוונהרץ נפטר בארצות הברית בשנת 1960, ולא הספיק להעיד במשפט אייכמן, כמתוכנן, אך שלח מסמכים לבית המשפט.
רעייתו, סופי לוונהרץ (Sofie Lowenhertz) לבית שנפלד, שימשה מ 1928 נשיאת ויצו ומ-1934 נשיאת סיוע החירום היהודי לנשים.
היא נשארה בווינה עד 1945 ונפטרה בארצות הברית ב-1981, בגיל 91.
יוסף לוגאסי (1908–1998) היה מראשוני המוציאים לאור במרוקו.
לוגאסי נולד ב-1908 בתרודאנת שבמרוקו.
למד מגיל צעיר בחדר, מפי אביו שהיה מורה ומחנך, ואצל מחנך פרטי ששכר אביו.
לוגאסי היה דובר עברית, ערבית מרוקאית וצרפתית.
בגיל 12 עבר עם הוריו לקזבלנקה.
ב-1924 עבר לטנג'יר כדי ללמוד אדמיניסטרציה ומסחר.
ב-1926 ייסד חברה ללימוד הזוהר וגילה שקיים מחסור חמור בספרי קודש ברחבי יהדות מרוקו.
לוגאסי החל לייבא ספרים מארץ ישראל ומאירופה ולהדפיס ספרים.
בית המסחר היה ברחוב בתי הכנסת (Rue de Synagogues) 138 בקזבלנקה.
ב-1936 חנך בית מסחר לתשמישי קדושה ולספרי קודש.
לוגאסי הדפיס לפחות 29 מהדורות שונות של ההגדה של פסח במשך השנים.
במלחמת העולם השנייה, כשנוצר מחסור חמור בטליתות בקרב יהודי מרוקו, ייבא לוגאסי אלפי טליתות מבית חרושת ביפן שייצר אותן על פי הנחיותיו.
עם תום המלחמה, הוציא גם מחזורים בנוסח אשכנז עבור יהודים ממזרח אירופה שהתיישבו במרוקו, ברובם פליטים שנמלטו מהשואה.
ב-1948 עלה לארץ, התיישב בירושלים והמשיך בשליחותו בפרסום ספרי קודש (ביניהם מגילת אסתר, סידורי תפילה והגדות לפסח) וכן חוברות פיוטים בערבית מרוקאית, והעמדת תשמישי קדושה לרשות הציבור.
הקים בירושלים חברת לומדי תהילים וגמ"ח לתלמידי ישיבות.
שימש כגבאי בבית הכנסת המרוקאי "זכור לאברהם" בירושלים.
בית הדפוס שלו פעל ברחוב יפו 74, ונסגר במהלך העשור השני של המאה ה-21.
לוגאסי מוכר גם בשל תרומתו לתנועה הציונית, לתחיית הלשון העברית ולמערכת החינוך היהודי.
שמו התפרסם בקרב יהודי מרוקו בארץ ובעולם, וספריו נחקרו.
נפטר ב-1998 בירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
יוסף כהן-צדק (כ"א בסיון ה'תקפ"ז, 16 ביוני 1827, למברג – י' בטבת ה'תרס"ד, 29 בדצמבר 1903, לונדון) היה סופר וחוקר עברי ותורני, דרשן, ועורך כתבי-עת גליציאני-אנגלי.
נולד בלמברג (כיום אוקראינה) במשפחה שהתייחסה למהרש"ל ולרמ"א.
אביו, הגביר רבי אהרן בן רבי משולם כ"ץ, ראב"ד לבוב, נינם של רבי נפתלי כ"ץ, ה"סמיכת חכמים" ורבי יואל היילפרין, התגורר בעיר יברוב לצורך עסקיו, ושם חינך את בנו לתורה ולמדע.
מגיל תשע למד אצל רבנים גדולים ולא אצל מלמדים, למשל אצל רבי יוסף שאול נתנזון ורבי יעקב יעקל'ס רבה של יבורוב ועוד.
את פרשני התלמוד למד מקרוביו רבי יקותיאל אשר זלמן ענזיל צוזמיר ורבי צבי הירש חיות, ואת פרשני המקרא למד מפי אמו יוטא.
פולנית למד מאחותו מלכה, וספרי מדע למד מגיסו, רבי משולם אלעזר רולר.
בגיל 11 נפטר אביו ואמו נשאה בשנית.
המשפחה עברה להתגורר בברודי, שם נהג כהן-צדק לבקר בחשאי בבתי המשכילים, ובהם ביתו של יצחק בלומנפלד.
בשנת תר"ח החל לעסוק במסחר, ובשל עסקיו נסע מספר פעמים לאשכנז ולאיטליה.
כהן-צדק היה בקי בש"ס ובמדרשים, וידוע בסגנונו המליצי.
ניהל ויכוחים חריפים עם ברוך ורבר , עורך "העברי" מברודי, אשר השמיץ אותו מעל דפי עיתונו.
גאוני לבוב השיבו לו במכתבי עידוד בשנת תרכ"ה והמליצו לו לשתוק ולא להשיב למשמיציו.
בתחום עריכת היוחסין ניכרת אצלו נטייה לשלב מסורות משפחתיות ותוספות פרטיות, שלדעת חוקרים שונים אינן מבוססות תמיד על מקורות מהימנים, ולעיתים אף יוחסו לו שינויים מכוונים במסמכים היסטוריים.
בלמברג פרסם כמה שירים בעלי אופי פטריוטי בעברית.
הוא גם ערך כרך בשם "נוה תהילה" לכבודו של משה מונטיפיורי (למברג תרכ"ט).
בהמשך ערך את כתבי העת התורניים "מגד ירחים (ארבעה גיליונות, 1855–1857) ו"אוצר חכמה" (שלושה גיליונות, 1859–1865) ואת כתב העת "היהודי הנצחי" (ארבעה גיליונות, 1865–1866) שנמנים עם כתבי העת של הדור השני לתנועת ההשכלה בגליציה.
בתקופה זו הוציא לאור את השבועון "המבשר" שהיה העיתון העברי הראשון בגליציה (1861–1866).
ולצידו מוסף ספרותי בשם "הנשר".
העיתון פעל עד 1866 ושימש במה לסופרים תורניים ולמשכילים מתונים מגליציה ומליטא.
כהן-צדק הרבה לפרסם מאמרים בכתבי עת שונים, בהם "כוכבי יצחק", "הכרמל" ו"המגיד".
בכתיבתו ניכר שילוב בין נאמנות למסורת לפתיחות לחכמת ישראל ולעברית כלשון חיה.
הוא עסק רבות בתולדות חכמי ישראל, בהוצאת כתבי יד עתיקים ובטיפוח הלשון העברית.
הלשינו עליו כי דיבר נגד השלטון או שהתחמק מתשלום מס העיתון, לאחר שפרסם את העיתון כל שבוע בשם אחר.
נפתח נגדו משפט ממושך, ורק לאחר עשר שנים יצא זכאי, אך נדר שלא ישוב עוד למולדתו.
בשנת תרכ"ה עזב את לבוב, ובשנת תרכ"ו עבר לקרקוב, שם שימש כדרשן בעברית ושימש במשרות זמניות.
הוא גר שם עד תרכ"ח, ואז נמלט למערב אירופה.
הוא שימש כדרשן נודד בבפרנקפורט, שם ערך את הגליונות הראשונים של כתב עת תורני אחר בשם "אור תורה" (פפד"מ תרל"ד, ארבעה גיליונות).
כן ערך עיתון יידיש בשם "דער יודענפריינד" בשנת 1866. בפריז ובהולנד.
בשנת ה'תרל"ה, 1875, שהה מספר חודשים באמסטרדם ובאותה שנה היגר לאנגליה, שבה המשיך בפעילות המחקר שלו ובהדפסת ספרים.
כהן-צדק לקה בשבץ מוחי בחודש יולי 1903 ברחוב בלונדון ונפטר בבית חולים ביום י' בטבת תרס"ד (29 בדצמבר 1903).
הוא נקבר שם בבית הקברות היהודי בווילסדן.
יוסף (טומי) לפיד (נולד בשם: טומיסלאב לַמפֶּל; 27 בדצמבר 1931 – 1 ביוני 2008) היה סופר, עיתונאי, מחזאי ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כראש מפלגת שינוי, חבר הכנסת, סגן ראש הממשלה, שר המשפטים וראש האופוזיציה.
ארכיונו האישי נמצא במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
לפיד נולד כטומיסלאב לַמפֶּל (בסרבית: Томислав Лампел ;בהונגרית: Lampel Tamás (Tomi)) בנובי סאד שבסרביה, אז חלק מממלכת יוגוסלביה.
בנם של קתרינה (קאתו) עדנה לבית בירמן וד"ר בֶּלָה (מאיר) למפל, עורך דין ועיתונאי, משפחה יהודית-נאולוגית.
עד חוזה טריאנון שכן האזור בממלכת הונגריה, וכמו מרבית היהודים הייתה המשפחה ממוצא הונגרי ודוברת הונגרית.
האב היה מזכיר ההסתדרות הציונית באזור וויבודינה, ולאחר מכן נשיא לשכת בני ברית בנובי סאד.
ב-1941 פלשו מעצמות הציר ליוגוסלביה, והעיר נמסרה שוב להונגריה.
שגרת חיי המשפחה נקטעה כשהיה לפיד כבן שתים-עשרה וחצי, כשנה לפני תום מלחמת העולם השנייה.
בבוקר 19 במרץ 1944, ביום בו הצבא הגרמני נכנס להונגריה, נלקח האב על ידי הנאצים, רגע שלימים תיאר לפיד כ"זה הרגע שבשבילי אלוהים מת".
תחילה הועבר האב לבית מלון מקומי בו רוכזו היהודים, משם למחנה ריכוז הונגרי בבאצ'קה טופולה ומשם לאושוויץ.
לקראת שלהי המלחמה הוצעד האב מאושוויץ למחנה מאוטהאוזן, שם נרצח.
לפיד ואמו נלקחו לגטו בודפשט; הם שרדו בעזרתו של ראול ולנברג, אך רבים מבני משפחתם נספו בשואה.
בחורף 1945 בבודפשט הובילו הנאצים והפשיסטים ההונגרים את לפיד ואמו, יחד עם יהודים רבים אחרים, אל נהר דנובה, שם היו מעמידים את היהודים כשפניהם אל המים ויורים בהם.
האירועים האלה נודעו אחר כך בשם "הירי על הדנובה".
בעודם הולכים, הנמיך מטוס סובייטי טוס מעל השיירה, ובמהומה שנוצרה נכנסו לפיד ואמו לבית שימוש ציבורי קטן בצד הדרך והסתתרו שם, וכך שוב ניצלו חייהם.
מאוחר יותר שבו לנובי סאד, שם גילו כי ביתם הוחרם.
הם חיו בעיר שנשלטה בידי הדיקטטור הקומוניסטי יוסיפ ברוז טיטו במשך שלוש שנים וחצי בטרם הותר להם לעזוב.
ב-25 בדצמבר 1948 עלו לישראל על האונייה "קפלוס" (Kefalos).
במאמר שפרסם 50 שנה לאחר מכן הציג את עמדתו על ההישג של קליטת העלייה: "עיצבנו מדינה דמוקרטית, חברה פלורליסטית ועם אחד – במקום שבו לא היה לנו לא את זה ולא את זה ולא את זה.
כל חילוקי הדעות בנושא העלייה והקליטה הם עניין של מה בכך, לעומת ההישג האמיתי של כור ההיתוך".
מיד עם עלייתו התגייס לצה"ל ושירת כחשמלאי רכב.
עם שחרורו למד לבחינות הבגרות.
לאחר מכן למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ובשנת 1957 קיבל תואר בוגר במשפטים.
ב-1952 החל לעבוד ככתב בעיתון בשפה ההונגרית "אוי קלט", שם הכיר את אפרים קישון ואת ישראל קסטנר.
ב-1955, בהמלצתו של קישון, התקבל לעבודה ב"מעריב" כמזכירו האישי של העורך הראשי, עזריאל קרליבך.
בעצתו של קרליבך עברת את שם משפחתו ללפיד.
עוד באותה שנה החל לפיד לכתוב בעיתון, ומילא ב"מעריב" מגוון תפקידים, ובהם כתב בבאר שבע ובתל אביב ובעל טור ראיונות בשם "מדברים עליהם השבוע".
ב-1961 היה מבין העיתונאים היחידים שדיווחו מבית העם בעת משפט אייכמן.
בשנים 1963–1966 שהה בלונדון כנציג העיתון שם, ובמהלך שנות השישים שימש מספר פעמים כשליח העיתון בארצות הברית.
עם שובו לישראל מונה לכתב "מעריב" בכנסת.
בשנת 1967 מונה בידי מעריב לייסד את ירחון הנשים "את" והיה עורכו במשך שנים אחדות.
בשנת 1968 הגיש את התוכנית "יש לי אורח" בטלוויזיה הישראלית.
ב-1970 החל לפרסם את מדריך לפיד לאירופה, מחלוצי מדריכי הטיולים בשפה העברית, שזכה לפופולריות רבה והופיע ב-20 מהדורות.
ב-1971 יצא לאור תקליט בשם "קפה למיטה", בו מקריא השחקן שמוליק סגל הומורסקות פרי עטו של לפיד.
במקביל לעבודתו ב"מעריב" שידר בגלי צה"ל תוכניות לילה, וכן פינה בשם "על אש קטנה" בשעות הצהריים.
ב-1974 מונה למזכיר המערכת ב"מעריב".
ב-1979 מונה למנכ"ל רשות השידור, וכיהן בתפקיד זה עד 1984. המינוי נחשב למינוי של איש ימין, לאחר המהפך, שהעלה את הימין לשלטון.
במסגרת תפקידו ביצע לפיד מספר פעולות שנויות במחלוקת, בהן אי חידוש חוזהו, שנתפס כהדחתו, של מנהל הטלוויזיה ארנון צוקרמן.
כן אכף בשנים אלו איסור על ראיונות עם אנשי אש"ף.
עם זאת, לרוב נחשב לפיד למנכ"ל מקצועי, השומר על עקרונות חופש הדיבור.
יש הרואים את הישגו הגדול בתקופה זו ביצירת הסדרה של יגאל לוסין "עמוד האש".
עם פרישתו מתפקיד זה חזר ל"מעריב", וכתב בו פובליציסטיקה, ובכלל זה גם את מאמר המערכת.
בשנים 1984–1987 שידר ב"קול ישראל" תוכנית אישית בשם "השבוע שלי".
על תוכנית זו הוענק לו בשנת 1998 פרס סוקולוב לעיתונאות.
הוא שב לשדר אותה באמצע שנות התשעים.
ב-1989 מונה ליו"ר התאחדות חברות הכבלים, עם תחילתם של שידורי הטלוויזיה בכבלים בישראל.
בנובמבר אותה שנה מונה למנהל עסקי התקשורת של איש העסקים רוברט מקסוול בהונגריה, שם רכש שני עיתונים.
במסגרת תפקיד זה שהה לסירוגין בלונדון ובהונגריה, ואף נפגש עם ראש ממשלת הונגריה.
ב-1992 החל להשתתף בתוכנית "פופוליטיקה" בערוץ הראשון, שאותה הנחה דן מרגלית.
יחד עם עמיתיו לתוכנית, דן מרגלית ואמנון דנקנר, עבר לתוכנית "הכל פוליטי" בערוץ 2.
לפיד החזיק בדעות ליברליות, ופעל לקידומן.
ב-1961 הצטרף לזמן קצר אל המפלגה הליברלית.
ב-1985 הקים יחד עם שלמה להט את מפלגת המרכז הליברלי, ושימש כמזכ"ל שלה, אך לאחר זמן מה פרש ממנה וחזר לפעילות באמצעי התקשורת.
לאחר שהועמד על ידי חבר הכנסת אברהם פורז בראש מפלגת "שינוי", ובבחירות 1999. הוביל את המפלגה לזכייה בשישה מנדטים ונבחר לכנסת ה-15. במידה רבה צמחה מפלגת "שינוי" ולפיד בראשה על רקע המסר של התנגדות לכפייה דתית.
האופן שביטא מסר זה, שנראה למבקריו בוטה, הוביל להאשמתו בשנאה לחרדים ולדתיים.
מסרים נוספים שביטאה "שינוי" היו תמיכה בכלכלת שוק חופשי והקלת הנטל על מעמד הביניים.
במישור המדיני מיצב עצמו לפיד כדמות מרכז התומכת בניהול זהיר של תהליך שלום, שיכלול ויתור על שטחים.
בבחירות לכנסת ה-16 הזניק לפיד את "שינוי" להיות המפלגה לשלישית בגודלה בכנסת עם 15 מנדטים.
"שינוי" הצטרפה לקואליציה בממשלתו השנייה של אריאל שרון, ולפיד מונה לשר המשפטים וסגן ראש הממשלה.
"שינוי" תמכה באופן מלא במדיניות הממשלה, לרבות בתוכנית ההתנתקות והמדיניות הכלכלית של שר האוצר בנימין נתניהו.
בפרט תרמה "שינוי" להשוואת גובה קצבת הילדים לכל הילדים, בניגוד לעמדת המפלגות החרדיות.
כשר המשפטים הורה לפיד, מייד עם כניסתו לתפקיד, כי בכל המשרדים השייכים למשרד המשפטים ייתלה שלט ובו הציטוט מ"על השחיטה" של חיים נחמן ביאליק – "וְאִם יֶשׁ-צֶדֶק – יוֹפַע מִיָּד!".
במהלך כהונתו כשר נתן לפיד גיבוי מוחלט לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, להצעותיו למינויים לבתי המשפט ולסדר היום שהוביל בקשר ליחסים בין רשויות השלטון.
הוא תמך בעמדתו הנחרצת של ברק שאין לרשום פרוטוקולים של הוועדה לבחירת שופטים ופעל לבלימת חקיקה בעניין זה בכנסת.
כן נמנה עם אלו שהביאו למינוי עדנה ארבל לשופטת בית המשפט העליון, על אף מחאה ציבורית, במיוחד מצד ימין של המפה הפוליטית, שהביע התנגדות למינוי.
לפיד כינה את דרכי הפעולה של המתנגדים "טרור נגד שלטון החוק".
לפיד נכשל בניסיונותיו להביא לבחירת מועמדים מטעמו לכהונת היועץ המשפטי לממשלה, והממשלה אישרה לבסוף בפברואר 2004 את מינויו של מני מזוז לתפקיד זה.
כן עמד לפיד בראש "ועדת לפיד", שמונתה בשנת 2003 לבחינת יישום לקחי "ועדת אור" שמונתה לבדיקת אירועי אוקטובר 2000 במגזר הערבי.
בחודש מאי 2004 הסתיימה עבודת הוועדה, והיא הגישה מסקנותיה לשר לביטחון פנים צחי הנגבי, ולמפכ"ל המשטרה.
הממשלה אישרה את מסקנות הוועדה ב-13 ביוני 2004. עיקר המסקנות מחולק לשני נושאים.
בהצבעה שנערכה בכנסת ב-1 בדצמבר 2004 הצביעו שרי "שינוי", ובהם לפיד, נגד הצעת תקציב המדינה לשנת 2005, ובעקבות זאת פוטרו מהממשלה.
לפיד נימק את ההצבעה נגד התקציב בהבטחת שרון להעביר 290 מיליון שקלים לחרדים בתמורה להצבעתם.
לבסוף תמכה שינוי בתקציב מחוץ לקואליציה, עקב העברת 700 מיליון שקלים למפלגה, לחלוקה כרצונה.
עקב תמיכתה בתקציב נמתחה ביקורת חריפה על לפיד שאף הוא מוכר את עקרונותיו למען כספים, ועל כך שהעביר מתוך הכספים, 2 מיליון שקלים לאיגוד הישראלי לשחמט שעמד בראשותו.
עם פרישת מפלגת "שינוי" מהקואליציה מונה לפיד לראש האופוזיציה בכנסת, למרות התנגדות שאר סיעות האופוזיציה למינויו.
ניסיונות להדיחו מהתפקיד לא צלחו בעקבות אי הסכמה של סיעות האופוזיציה למועמד מוסכם לתפקיד במקום לפיד.
הוא שימש בתפקיד זה במשך שנה עד שסיעת "העבודה-מימד" פרשה אף היא מהקואליציה והפכה לסיעה הגדולה ביותר באופוזיציה.
בתקופתו כראש האופוזיציה הקים לפיד ממשלת צללים בראשותו.
לאחר פרישתה מהקואליציה, החלה "שינוי" להידרדר בסקרים.
הידרדרות זו החריפה בעקבות הקמת מפלגת קדימה בראשות אריאל שרון.
ב-12 בינואר 2006 נערכו פריימריז ב"שינוי", בהן הצליח רון לוינטל לזכות במקום השני על חשבון אברהם פורז.
לפיד זעם על התוצאות על אף שהוא עצמו נבחר למקום הראשון ברשימה, ובתקשורת נפוצו שמועות על כוונתו לפצל את המפלגה או לפרוש ממנה.
בעקבות אירועים אלה קרסה "שינוי".
חברי הכנסת של "שינוי" חיפשו לעצמם מפלגות אחרות, ובסקרים המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-25 בינואר כינס לפיד מסיבת עיתונאים ובה הודיע על התפטרותו מתפקיד היו"ר ופרישתו מ"שינוי".
לאחר פרישתו ממפלגת "שינוי" והנהגתה החליט לפיד לפרוש מהחיים הפוליטיים, ולא עמד בראש מפלגת חץ – מפלגתם של פורשי "שינוי".
בראש חץ עמד חברו הטוב, פורז, ולפיד תמך בתנועה באופן פומבי ושימש כ"אב הרוחני" שלה.
לפיד הוצב במקום האחרון ברשימה לאות כבוד.
עם זאת, המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה שב לפיד לעסוק בעיתונות, פרסם מאמרים והופיע בכנסים תקשורתיים כעיתונאי.
במקביל כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לשחמט.
ביולי 2006 נבחר לכהן כיו"ר מועצת יד ושם, והחליף בתפקיד זה את שבח וייס.
בנאום שנשא ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ב-2007 הזכיר באופן יוצא דופן מעשי ג'נוסייד שנעשו מאז השואה ושהעולם הגיב אליהם בשתיקה, בין השאר את רצח העם בדארפור.
עוד אמר בהתייחסו לאיראן כי "אחמדינז'אד מתכנן שיעמוד לרשותו אמצעי השמדה, שבהשוואה אליו, תאי הגזים באושוויץ הם רק מקדמה".
בימי כהונת אהוד אולמרט כראש ממשלת ישראל שימש לפיד, שהיה ידידו הוותיק של אולמרט, אחד מסניגוריו הציבוריים הנשמעים ביותר, וזאת אל מול ביקורת שהוטחה כלפי אולמרט בעיתונות, מצד אנשים שהיו עימו בעבר בקשרי ידידות, כדן מרגלית.
בנובמבר 2006 שב להגיש ברשת ב' בבוקר שבת את תוכנית הרדיו הוותיקה שלו, "השבוע שלי".
לפיד נהנה מתדמית של חובב תרבות אירופית, מוזיקה קלאסית, שחמט, הומור ואוכל טוב.
מאפיין זה שלו בא לידי ביטוי, בין השאר, בתוכנית הרדיו שלו, "השבוע שלי".
בספר הבישול "פפריקה" שכתב ביחד עם רות סירקיס, הגדיר עצמו במילים – "בני-אדם אוכלים כדי לחיות.
הונגרי, אם הוא בן-אדם, חי כדי לאכול".
המוצא ההונגרי היה חלק מתדמיתו, ובשנות ה-60 היה חלק מ"המאפיה ההונגרית" שכללה גם את ידידיו אפרים קישון, זאב וקריאל גרדוש (דוש).
לפיד היה גם ידוע בהתבטאויותיו החריפות, הן בנושאי דת ומדינה, והן בנושאים אחרים, כנשים ומוזיקה מזרחית.
בין היתר התבטא בשנת 2005 כלפי חברת הכנסת זהבה גלאון בהתבטאות ממנה ניתן היה להבין כי מקצועה הוא זנות, ולאחר מכן התנצל "כג'נטלמן אירופי".
דניאל בן סימון דיווח שלפיד הפטיר לעברו שהוא "מרוקאי אינטליגנטי וזה לא עניין שבשגרה".
לאחר ששמע בתוכנית רדיו בשנת 2002 שיר של עמיר בניון, שאל את המנחה רזי ברקאי "אנחנו כבשנו את טול כרם, או טול כרם כבשה אותנו?".
המערכת הפוליטית סערה בעקבות התבטאות זו, ובין היתר ח"כ יגאל ביבי שלח מכתב חריף ללפיד בו קבל על ההשוואה בין "התופעה החיובית של התפשטות התרבות והזמר המזרחי לכיבוש של מחבלים מטולכרם".
בתגובה כתב לו לפיד "אני פשוט לא אוהב את ההרמוניות הערביות, משום שאזני לא הורגלה לכך מבעוד מועד...אני גם לא אוהב מוזיקה של כלייזמרים, האם זה מוכיח שאני שונא אשכנזים?
יתרה מזו אני אוהב את המוזיקה של בראהמס.
האם זה אומר שאני אירופאי מתנשא?
זה ועוד, אני לא אוהב אותך והשאלה היא מה זה מוכיח".
עם זאת, לאחר הסערה הבהיר לפיד כי הוא עומד מאחורי המילים אך התנצל אם פגע במישהו ואף ניסה להיפגש אישית עם בניון בשביל להתפייס איתו, אך זה החליט להחרים את הפגישה.
ב-30 במאי 2008 אושפז לפיד במצב קשה בבית החולים איכילוב.
ב-1 ביוני 2008 נפטר לפיד ממחלת הסרטן, לאחר שבחר שלא לקבל טיפול מאריך-חיים.
לפי בקשתו, הוא נטמן ליד קברה של בתו מיכל בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר פטירתו כתב בנו, יאיר לפיד, את הביוגרפיה של אביו בגוף ראשון, "זיכרונות אחרי מותי".
ב-15 במרץ 2011 נקרא על שמו 'רחוב טומי יוסף לפיד' (улица Томија Јосефа Лапида) בעיירה וטרניק, פרוור של עיר הולדתו נובי סאד.
ב־3 בספטמבר 2014 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת רחוב על שמו של יוסף לפיד בשכונת "נוף הטיילת" בעיר.
גם בראשון לציון יש רחוב "טומי לפיד", בו נמצאת אחת הכניסות לאצטדיון הברפלד.
בנובמבר 2017 העידה העיתונאית הוותיקה סילבי קשת בפרסום עצמאי ובראיונות שונים לעיתונות כי בעת שהותה בדירה בלונדון בשנות ה-60, לפיד תקף אותה מינית.
"לפיד ביקש לעלות לדירתי בלונדון בתואנה של צורך שיחת טלפון דחופה, עם כניסתנו לדירה הוא הפיל אותי תוך שראשי נחבט בקרקע.
לפיד קרע את שמלתי וניסה לבצע בי מעשה אונס".
יוסף לפיד היה נשוי עד לפטירתו לסופרת והמחזאית שולמית לפיד (בתו של העיתונאי דוד גלעדי).
מיכל - נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1984.
יאיר - ראש האופוזיציה וראש ממשלת ישראל ה-14.
מירב - פסיכולוגית וחוקרת ישראלית.
בשנות השישים התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם שבתי דון יחיא, יגאל לב ולוי יצחק הירושלמי.
לימים עבר להתגורר בצפון העיר.
אנשים חשובים מאוד, הוצאת מעריב, 1963, "מאה ראיונות והומור אלף" – לקט ראיונות שהתפרסמו ב"מעריב", בהם "ראיון מספר 101" עם אפרים קישון.
מהדורות שונות 1970–2003, הוצאת שקמונה, כתר, כנרת.
מחלוצי מדריכי הטיולים בשפה העברית.
כולל מדריך לפיד לאירופה, לארצות שונות באירופה, ומדריך לפיד לצעירים.
לקט טורים שפרסם בירחון "את":
קפה למיטה, הוצאת שקמונה, 1971. הומורסקות.
שמוליק סגל הוציא תקליט של המערכונים.
אדם בגילי, הוצאת שקמונה, 1974, מחשבות והרהורים על החיים ועל הזוגיות.
בעל חי, הוצאת שקמונה, 1978, הומורסקות על חיי הנישואין והחיים, איורים – זאב.
פפריקה (בהשתתפות רות סירקיס), הוצאת רות סירקיס, 1986. ספר בישול.
לקט שיחות מתוכנית הרדיו "השבוע שלי":
השבוע שלי, כתר הוצאה לאור, 1988.
עוד אני מדבר, הוצאת כתר, 1998, איורים – זאב.
משהו השתבש, הוצאת כתר, 2001. איורים – מישל קישקה.
שיעורים בתקשורת, הוצאת צבעונים, 2000. ניתוח אירועים מן ההיבט התקשורתי תוך דיון באתיקה עיתונאית.
הכושי עשה את שלו, במאי שמואל בונים, תפאורה יוסף קארל, המחזה הוצג בתיאטרון הקאמרי, ינואר 1967. זאב רווח שיחק בהפקה המקורית, והעלה אותו שנית כבמאי בסוף שנות ה-90.
תפוס את הגנב, קומדיה שהוצגה בתיאטרון "הבימה" ב-1973. הסרט המובטל בטיטו עם זאב רווח מבוסס על המחזה.
יוסף לישַנסקי (1890 – 16 בדצמבר 1917, א' בטבת ה'תרע"ח), היה מראשי ארגון ניל"י, מייסד ומנהיג ארגון המגן.
נידון לעונש מוות על ידי הטורקים והוצא להורג בתלייה בדמשק, יחד עם חברו לארגון נעמן בלקינד.
הוצאתם להורג סימנה את קיצו של הארגון.
יוסף לישנסקי נולד לאיידל (עדינה) וליעקב טוביה בעיירה בילה צרקווה, בפלך קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
עוד כשהיה בגיל רך, נספו אמו וכמעט כל אחיו ואחיותיו בדליקה.
יוסף עלה עם אביו לארץ ישראל, כנראה ב-1896.
בארץ ישראל התגוררו השניים בביתו של ישראל לישנסקי, אחיו של יעקב, במטולה.
באחד הימים נסע אביו של יוסף לירושלים ומאז לא שב, ולא ידוע מה עלה בגורלו.
יוסף נותר לגור בבית משפחת דודו.
לישנסקי הצטיין בלימודים ונשלח ללמוד בסמינר בירושלים, אך לימודיו הופסקו כעבור כשנתיים עקב אי-יכולת מימון.
הוא נסע למצרים, שם ניהל חווה חקלאית.
כעבור שנתיים שב לארץ ישראל.
בשנת 1910 נשא לאשה את רבקה ברושקובסקי, בת איכרים מהמושבה בית-גן.
לישנסקי עסק בשמירה באופן פרטי, ובשנת 1912 ניסה להצטרף לארגון השומר.
בארגון זה היה נהוג כי המתקבלים לשורותיו עוברים פרק זמן של מועמדות, ורק אז מוחלט האם לקבלם או לדחותם.
הוא הוצב לשמור בראשון לציון, לאחר מכן בבן שמן ולבסוף במנחמיה.
כשהתקיפו ערבים את מנחמיה, בפברואר 1915, ירו השומרים והרגו את מנהיג המתפרעים.
מדיניות "השומר" הייתה להימנע ככל האפשר מהרג ערבים, כדי להימנע מהסתבכות בנקמת דם, ולישנסקי הואשם בכך שהרג את הפורע ללא הצדקה מספקת (ככל שניתן לקבוע, הייתה זו האשמה לא מוצדקת; עדי ראייה סיפרו כי היורה היה שומר אחר).
הוא הוברח למקום סתר למשך זמן קצר, מפחד נקמת הדם.
בעקבות התקרית נדחתה קבלתו כחבר בארגון "השומר", אף שהצטיין בשמירה ונודע כרוכב מעולה.
סיפור זה היה רק העילה לדחייתו; למעשה נבעה הדחייה מהבדלי השקפה משמעותיים בינו לבין חברי וראשי השומר בני העלייה השנייה שהיו מושפעים מן הרוח הסוציאליסטית וחשו כי הם המעמד המקביל למעמד הפועלים ברוסיה.
לישנסקי לא החזיק באידאולוגיות מסוג זה.
בנוסף, הוא חלק על הגישה שהייתה מקובלת ב"השומר", לפיה יש לפגוע רק בפורעים הערבים עצמם ולא בבני כפרם.
גם בעיות אישיות היו בעוכריו.
ישראל שוחט, מאנשי "השומר", כתב מאוחר יותר: "במשך תקופה ארוכה מאוד היה יוסף לישנסקי מועמד לחברות ב"השומר".
הוא היה שומר טוב, ידע להשתמש בנשק; היה בקי במנהגי הסביבה ובערבית – ואף על פי כן לא נתקבל כחבר ל"השומר", ואף הורחק מהשמירה, משום שגילה חולשת אופי, נטייה להרפתקנות ושחצנות".
לאחר עזיבתו את "השומר", נפגש לישנסקי במושבה כנרת עם קבוצת שומרים, חלקם דחויי "השומר", והוחלט להקים ארגון שמירה מתחרה, בשם "המגן".
כיוון שלא היה ברצונם להתחרות ב"השומר", שפעל בעיקר בגליל באותה עת, הוחלט לפנות למושבות הדרום, ולכבוש את השמירה מידי הערבים ששמרו בהן.
לישנסקי, שנבחר כמנהיג הארגון, נשלח לשאת ולתת עם מושבות הדרום כדי לקבל את השמירה.
"המגן" קיבל את השמירה בכמה יישובים, ובהם רוחמה, באר טוביה ועקרון.
כעבור חודשים מספר זכה בשמירה גם בגדרה.
למרות סעיף מפורש בתקנון "המגן", ולפיו לא יקיים "המגן" שמירה היכן ששמר בעבר "השומר" (אף אם עזב את השמירה זה מכבר), הפעיל "השומר" לחץ כדי להביא לפירוק "המגן".
"השומר" נכשל במאמציו אלו, ו"המגן" הוסיף להתקיים.
לישנסקי היה עסוק בארגון השמירה ובענייניה עד יציאתו למצרים מטעם ניל"י, בינואר 1917. כשיצא, לא סיפר לחברי "המגן" את דבר השתייכותו לניל"י, והיעלמותו עוררה חשד וטרוניה כלפיו.
לאחר שחזר ארצה, לקראת פברואר, הפנה את מרצו לעבודת הריגול של ניל"י , ואף גייס מאנשי "המגן" לניל"י.
פעילותו ב"המגן" כמעט פסקה, ובעקבות זאת התפרק "המגן" ואנשיו פנו איש איש לדרכו.
בשיא כוחו היו בו כעשרים שומרים, מהם קבועים ומהם ממלאי מקום.
לניל"י הצטרף לישנסקי בראשית דרכה, כאשר היה לאנשי ארגון הריגול צורך בפעיל בנגב.
היה זה כאשר נעצר אבשלום פיינברג בחשד לריגול, בדצמבר 1915. פיינברג הוחזק בכלא בבאר שבע, ועל מנת לשמור על קשר עמו, השתמשו אנשי ניל"י בלישנסקי, בין השאר, כדי להעביר פתקים שהוברחו מן הכלא אל בני משפחת אהרנסון, שישבו בעתלית.
בשנת 1916 לא התרחשה כמעט פעילות בניל"י, למעט ניסיונות של מייסדיה ליצור קשר עם הבריטים, ועל כן המשיך לישנסקי להשקיע את עיקר מרצו בענייני "המגן", ולא ביצע פעילות מטעם ניל"י.
בראשית 1917, החליט אבשלום פיינברג לרדת למצרים כדי לחדש את הקשר שנותק עם הבריטים.
הוא יצא לדרך עם לישנסקי, שהתגורר בדרום והכיר את הנגב והמדבר.
במהלך מסעם, ב-20 בינואר, הותקפו בידי בדואים.
פיינברג נהרג ולישנסקי נפצע, ונאסף, מאוחר יותר, בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לצבא הבריטי.
הוא הועבר לבית מלון בפורט סעיד, ואחר כך נלקח לבית חולים בקהיר.
חמישה ימים אחרי ההיתקלות נודע לאהרן אהרנסון, אשר שהה במצרים, כי לישנסקי שוכב פצוע בפורט סעיד.
הוא נפגש ושוחח עמו, וכך נודע לו על נפילת פיינברג.
הייתה זו העדות היחידה על אשר קרה במדבר, ודבר זה עורר, בהמשך, חשד כי לישנסקי עצמו היה זה אשר רצח את פיינברג ובדה את דבר ההתקפה הבדואית.
בתחילת היכרותם הייתה הסתייגות של אהרן אהרנסון מלישנסקי.
בין השניים היו הבדלי אופי שנבעו מרקע חברתי שונה: אהרן היה בן איכרים, ואילו יוסף נמנה עם מחנה הפועלים, ועל אף שלא נתקבל לשורות "השומר" ינק הרבה מאווירת האגודה.
ההבדלים הללו יצרו התנגשויות ולא פעם מריבות בין השניים.
היו אף שמועות, שעל פיהן לישנסקי רצח את פיינברג על רקע מאבק על לבה של שרה אהרנסון.
לאחר מלחמת ששת הימים גילה רס"ן שלמה בן אלקנה את מקום קברו של פיינברג, וחקר את זקני הבדואים באזור.
הם העידו כי הוא נרצח, ודבר זה הפריך לחלוטין את החשד כלפי לישנסקי.
מחקר יסודי מעלה, כי ככל הנראה פגש לישנסקי את שרה אהרנסון לכל היותר פעם אחת, בחטף, לפני המסע למצרים, ועובדה זו שוללת את הטענות על קשר רומנטי ביניהם.
בפברואר, לאחר שהחלים סופית מפצעיו, חזר לישנסקי לעתלית באונייה הבריטית "המנגם".
מאותה עת היה למְרכז פעילות ניל"י בארץ, יחד עם שרה אהרנסון.
ניסיונו בניהול "המגן" והיכרותו המעמיקה את נבכי הארץ סייעו בידו לשמור על קשר רציף עם הפעילים.
עיתים ישב בעתלית, "בסיס" ניל"י, ועיתים יצא וסבב בארץ, בין סוכני הריגול השונים, ואסף מהם דו"חות.
את הדו"חות שהגיעו מן הסוכנים היה מעתיק בכתב ידו, ושולח למצרים באמצעות אוניית הקשר הבריטית.
הוא ניהל ופיקח גם על העברת הכספים ממצרים.
באפריל 1917 יצא למצרים, על דעת עצמו, באוניית הקשר הבריטית.
עובדה זו גרמה לו לחיכוכים עם אהרן אהרנסון, מנהיג ניל"י שפיקד עליה ממצרים.
בין השאר, נשלח לישנסקי למצוא את עצמות אבשלום פיינברג, וחזר, כשהוא מספר שגילה את המקום, אך אחד הצבאות הלוחמים בנה שם ביצורים ופסי רכבת, ואי אפשר יהיה להוציא את העצמות.
במצרים אומן לישנסקי גם בחבלה, במטרה לפוצץ גשרים בארץ.