tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גנרל קולונל המשטרה ארקדי אלכסנדרוביץ' גוֹסטֶב (נולד ב-11 בפברואר 1961, מחוז המשנה שצקי, מחוז ריאזאן) הוא מדינאי רוסי.
מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי מאז 25 בנובמבר 2021.
כיהן כסגן שר הפנים של הפדרציה הרוסית (מ-14 ביוני 2012 עד 25 בנובמבר 2021).
ארקדי אלכסנדרוביץ' גוסטב נולד ב-11 בפברואר 1961 במחוז המשנה שצקי שבריאזאן.
שירת במשרד הפנים משנת 1981.
מאז 2 בספטמבר 1981 היה שוטר במשטרת מוסקבה.
בשנת 1987 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לשוטרים במוסקבה של משרד הפנים של ברית המועצות עם תואר במשפטים.
הוא התקדם מתפקידו כחוקר מחלק החקירות של המשטרה במוסקבה עד למשרת סגן ראש המחלקה לחקירת פעילות פלילית מאורגנת במשטרת מוסקבה.
בשנת 2000 סיים את לימודיו בפקולטה הראשונה של האקדמיה לניהול של משרד הפנים של רוסיה.
משנת 2001 עד 2003 היה סגן ראש מטה מינהלת הפנים של המחוז האדמיניסטרטיבי הדרומי.
מאז 2006 היה ממלא מקום ראש מחלקת הסדר הציבורי של משטרת העיר מוסקבה.
ב-23 באפריל 2007 מונה לראש מחלקת הסדר הציבורי.
מיוני 2010 היה סגן מפקד משטרת מוסקבה.
לאחר הארגון מחדש של המנהלת הראשית של מוסקבה באפריל 2011, הוא קודם לדרגת גנרל מייג'ור ומונה לסגן ראש המנהלה הראשית של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית בעיר מוסקבה.
ב-14 ביוני 2012 הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל המשטרה והוא מונה לסגן שר הפנים של הפדרציה הרוסית.
ב-21 בפברואר 2014 קודם לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-20 בפברואר 2016 קודם לדרגת גנרל קולונל המשטרה במשטרת הפדרציה הרוסית.
ב-25 בנובמבר 2021, בצו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הוא מונה למנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי של הפדרציה הרוסית, במקומו של אלכסנדר קלשניקוב.
הוא נשוי ואב לשני בנים ובת.
ארקדי גוסטב דיווח ב-2018 על ההכנסה הגדולה ביותר בקרב השוטרים הרוסים, הוא הרוויח 38 מיליון רובל, רובם מתשלום סוציאלי חד פעמי לרכישת דיור, שהוא פי עשרה ממשכורתו כגנרל בשנת 2017.
ארקדי בוריסוביץ' בוריסוב היה מפקד הגיס (קורפוס) הרביעי של חיל הפרשים הסובייטי.
הוא נולד בעיר בוכרה, שהיא כיום באוזבקיסטן.
בתחילת דרכו הצבאית נלחם עם הבולשביקים כנגד הלבנים במהלך מלחמת האזרחים, ונגד הבסמאצ'ים (מתנגדי המשטר במרכז אסיה), ועוטר פעמיים באות מסדר הדגל האדום.
ב-10 בפברואר 1938, במהלך הטיהור הגדול, הוא נעצר ונכלא ברוסטוב.
הוא שוחרר בקיץ 1941, הוחזר לתפקידו הצטיין בקרבות וקיבל את עיטור הדגל האדום בפעם השלישית.
במערכה על חרקוב נפל בשבי ב-27 במאי 1942 כשניסה לפרוץ את הכיתור סביב חרקוב, ובאותו יום נרצח על ידי הגרמנים.
ארקדי בוריסוביץ' בוריסוב נולד בשם אהרון שיסטר (шистер) למשפחה יהודית בעיר בוכרה.
האב היה חייט (לפי גרסה אחרת, האב "עבד באיסוף") והאם הייתה רופאת שיניים.
המשפחה עברה לטשקנט, שם גדל והלך לבית הספר.
שיסטר (שלימים שינה את שמו ל"ארקדי בוריסוב") הפגין תכונות מנהיגות מאז ילדותו.
ב-1918 הוא היה ממייסדי הקומסומול בטורקסטן (אזור היסטורי במרכז אסיה הרוסית; אוזבקיסטן, טורקמניסטן, קירגיזסטן וטג'יקיסטן של היום).
שנה לאחר מכן, לאחר שסיים בית ספר תיכון, הצטרף לצבא האדום.
בשנים 1918–1921 השתתף במאבק המזוין בטורקסטן עם הגופים האנטי-סובייטיים (תנועת ה"בסמאצ'י" הצבאית-פוליטית-דתית שקמה באסיה המרכזית בעקבות המהפכה של 1917) בטורקסטן.
בשנת 1924 סיים את לימודיו באקדמיית הצבא האדום על שם פרוּנְזֶה, ומונה כסגן מפקד וראש המחלקה המבצעית של המחוז הצבאי של טורקסטן, בדרגת סגן ראש המטה.
הוא פיקד על פלוגה מיוחדת של דיוויזיית חי"ר 3 של חטיבת חי"ר 13 במזרח בוכרה, ובשנת 1925 הוענק לו עיטור הדגל האדום על השתתפותו במאבק נגד הבסמאצ'י .
בשנים 1925–1928 פיקד על גדוד הפרשים ה-84. ב־1926 השתתף הגדוד בקרבות נגד הכנופיות של איברהים-ביי וגוראם-ביי בהרי הבאבאטאג בטג'יקיסטן; בוריסוב נפצע ושבר את רגלו בנפילה מסוס.
הוא הוביל את המערכה של הגדוד במדבר קאראקום ב-1927. ב-27 במאי ביצע כוח מוטס בן 15 איש בראשותו את ההתקפה הראשונה מסוג זה בברית המועצות.
נחיתת המטוסים בחולות, נחיתת הכוחות והפינוי חזרה ב-5 ביולי הסתיימו בהצלחה, ובאותה שנה קיבלו, הגדוד ובוריסוב באופן אישי, את עיטור הדגל האדום על הבסת הכנופיות של ג'ונַיִיד חאן (מבצע זה תואר ונותח טקטית על ידו בספר שיצא לאור בהוצאה הצבאית ב-1932).
מאז נובמבר 1928 שירת במחלקה המבצעית של מפקדת הצבא האדום, שם עסק בנושאי ארגון של שירות הפרשים ופרסם שני ספרים בנושאי גאוגרפיה והיסטוריה צבאית וכן מספר מאמרים צבאיים.
בשנים 1930–1937 שימש כראש המטה של מסדר הפרשים המיוחד הראשון על שם לנין בחטיבת הדגל האדום על שם סטלין.
ב־28 בנובמבר 1935 הוענקה לו דרגת מפקד בריגדה (חטיבה).
למרות כישוריו הגבוהים, הישגיו המרשימים בפיקוד ובעבודת המטה, דבקותו ומסירותו למדינה הסובייטית ולמפלגה, לא נמלט גם בוריסוב מחשדות והאשמות מופרכות שהועלו נגדו בראשית 1937. בהתחלה גורש, ללא שימוע, משורות המפלגה הקומוניסטית.
תחילה, ב-7 באפריל 1937 פנה לקומוניסטים, עמיתיו בשירות, בבקשה להשיבו למפלגה, וכתב: " החיים מחוץ למפלגה לא יעלו על הדעת עבורי".
כשלא נענה, פנה ב-2 ביוני של אותה שנה, מהעיר ארמביר (מקום השירות), לקומיסר ההגנה של ברית המועצות, המרשל וורושילוב, בבקשה שיתערב למען החזרתו לשורות המפלגה, בהתחשב בעברו ובדבקותו בערכי המפלגה.
אם כתוצאה ממכתבו לוורושילוב, או רק בגלל הצורך הדחוף במחליף למפקד הקורפוס איבן קוסוגוב, שנעצר ב-26 במאי 1937, מונה באותו יום בוריסוב למפקד קורפוס (גיס) הקוזקים הרביעי על שם בודיוני.
אך כשבוע לאחר מינויו כמפקד קורפוס פוטר מתפקידו.
הוא פנה שוב לוורושילוב וביקש, נוכח מלחמת האזרחים בספרד ועל סמך ניסיונו הרב בלוחמת הרים ולוחמת גרילה, להישלח לאחת היחידות הלוחמות כנגד הפשיסטים.
התגובה היחידה לפנייתו הייתה פיטוריו מהצבא ב-28 בינואר 1938 והעברתו למילואים.
ב-10 בפברואר 1938 הוא נעצר והוחזק בכלא בעיר רוסטוב.
ייתכן שהמלצתו של וורושילוב הצילה אותו ממוות, כי באוגוסט 1938, בזמן שהייתו בכלא, הוצאו להורג בעוון "קשר צבאי", קודמו בתפקיד איבן קוסוגוב וגם יורשו יעקב שֶקוֹ.
לנוכח איום המלחמה הקרובה והמחסור המחריף בפיקוד הגבוה בעקבות גל הטיהורים, שוחרר בוריסוב מהמעצר ב-23 בינואר 1941 והוחזר לשורות הצבא.
בסוף יוני 1941, בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות הוחזרה לו דרגתו ונשלח לחזית.
הוא הפך למפקד חיל הפרשים של החזית הדרום-מערבית.
בוריסוב התמחה בחילוץ יחידות צבאיות מהכיתור וביצוע פריצות דרך בגזרות מסוכנות במיוחד בקו החזית.
באוגוסט 1941 הוביל יחידת פרשים בלחימה ביער במסגרת הארמייה השלישית של החזית המרכזית והגיעה איתה לארמייה ה-21 של חזית בריאנסק, אך הם נהדפו על ידי האויב לחזית הדרום-מערבית והגיעו ל"כיס קייב".
הוא ארגן במיומנות מבצע להוצאת יחידות מהקבוצה מהכיתור, תוך הפגנת אומץ וגבורה אישיים.
בנובמבר 1941 הועלה בוריסוב לדרגת גנרל-מיור וזכה בעיטור הדגל האדום השלישי שלו.
בדצמבר השתתף חיל הפרשים בפיקודו של בוריסוב בשחרור הערים יֶלץ ויֶפרֶמוב.
חודש לאחר מכן שחררה קבוצת הפרשים שלו עיר נוספת, חשובה מבחינה אסטרטגית, במחוז חרקוב.
ב-23–24 במאי 1942 כותרו חיילי החזית הדרום מערבית.
למרות שהחבורה של בוריסוב הצליחה לחדור מאחורי הקווים הגרמניים, זה לא הצליח לשנות את המצב.
אנשי קבוצתו של בוריסוב נשארו בעורף הגרמני, 150 קילומטרים מקו החזית.
ב-27 במאי 1942, תוך כדי הניסיון לפרוץ, הוא נפל בשבי.
באותו יום הוא זוהה על ידי הגרמנים כיהודי, ונורה מיד - כפי שנהגו הגרמנים בכל חייל יהודי שנפל בשבי.
ארקדי ניידיץ' הוא שחמטאי יהודי-לטבי-גרמני-בולגרי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום השלישי בבולגריה לפי מד כושר.
ניידיץ' החל לשחק בשחמט בגיל צעיר.
בשנת 1995 זכה ניידיץ' במדליית זהב באליפות אירופה לגילו וזכה במקום השני באליפות העולם.
בשנת 1996 המשפחה עברה לדורטמונד בה הוא המשיך באימוני שחמט.
בגיל 15, בשנת 2001 הוא זכה בתואר רב-אמן.
בשנת 2005 ניידיץ' זכה במקום הראשון בתחרות השחמט בדורטמונד.
בהמשך ניידיץ' זכה בתחרויות נוספות.
בשנת 2015 הוא זכה במקום השני בתחרות העל גרנקה קלאסיק.
ביולי 2015 ניידיץ' עבר לבקו והחל לייצג את אזרבייג'ן.
בשנת 2017 הוא היה חלק של נבחרת אזרבייג'ן שניצחה באליפות אירופה לקבוצות.
בשנת 2014 ניידיץ' התחתן עם השחמטאית הישראלית בדרגת אמן בין-לאומי יוליה שוויגר.
לזוג נולדו ילדים, בשנת 2019 הם התגרשו.
נכון ל-2025 הוא פעיל תחת הפדרציה הבולגרית.
בין השנים 1996 ל-2014 השתתף פרידמן ב-5 אולימפיאדות שחמט:
ארקדי מויסייביץ' וייספאפיר היה ממשתתפי המרד בסוביבור, ומאחרוני הניצולים ממנו שנותרו בחיים.
נולד במושבה חקלאית יהודית בוברובי קוט בדרום אוקראינה (כיום נמצאת המושבה בתחומי מחוז חרסון של אוקראינה), ילדם האמצעי של מויסיי (משה) וראיסה וייספאפיר.
למד בבית ספר יהודי ביידיש.
בשנת 1938 נאסר אביו ונידון למוות באשמת פעילות אנטי סובייטית.
בשנת 1939 סיים את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כטרקטוריסט.
במהלך הקרב להגנת קייב נפצע ונפל בשבי הגרמני.
בהתחלה הצליח להסתיר את יהדותו.
שהה במחנות שבויים בצ'רניהיב ולאחר מכן בעיר הומל תחת שם בדוי.
הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח למחנה עבודה בגטו מינסק, שם שהה כשנתיים.
בתחילת המרד הוא ביחד עם הנער יהודה לרנר חיסלו בעזרת גרזן את מפקד השומרים, איש SS זיגפריד גרייטשוס ואת השומר האוקראיני בשם קריאט.
וייספאפיר הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה.
הוא נע דרך היערות מזרחה ביחד עם בוריס טבורינסקי, עת פגש יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט, בלארוס.
הוא הצטרף אליהם ולחם בשורות הפרטיזנים כמקלען עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום.
עם הגעת הצבא האדום, התגייס וייספאפיר מחדש לצבא.
הוא צורף ליחידת הסיור ולחם בשורותיה עד לסוף המלחמה.
הגיע עם יחידתו עד לאזור פומרניה שבצפון-מזרח גרמניה.
לאחר המלחמה שב לעיירת הולדתו ושם גילה כי הוא היחיד ששרד את המלחמה מכל משפחתו - אחיו הבכור נפל בקרבות עם הגרמנים ב-1941 ואימו ואחותו הקטנה נרצחו על ידי הנאצים יחד עם כל תושבי המושבה היהודים.
ארקדי למד הנדסה בעיר זפורוז'יה.
שם גם התחתן ונולדו לו שני בנים.
לאחר סיום הלימודים עבד במפעלים שונים בערים : לוהנסק, באחמוט ודונייצק.
בשנת 1953 פגש בלוהנסק באקראי את אלכסנדר פצ'רסקי.
בשנת 1963 ביחד עם אלכסיי וייצן וניצולים נוספים השתתף בפגישה הראשונה של משתתפי המרד, אשר נערכה בדירתו של אלכסנדר פצ'רסקי בעיר רוסטוב על הדון.
ארקדי פרש לגמלאות בסוף שנות ה-80. בשנת 1994 עבר להתגורר בקייב.
ב-1 בדצמבר 2016 העניק לו נשיא אוקראינה את אות מסדר ההצטיינות מהדרגה השלישית.
ב-11 בינואר 2018 נפטר בביתו בקייב.
אוסקר יאן בנגט כריסטיאנסון (בשוודית: Oscar Jan Bengt Christiansson; נולד ב-1 ביוני 1997), הידוע בשם הבמה שלו, ארק נורת', הוא די ג'יי ומפיק מוזיקלי שוודי.
בנובמבר 2022 נחשף כי הוא עתיד להתחרות במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2023, עם השיר "Where You Are (Sávežan)" בהשתתפות יון הנדריק פיילגרן ואדם וודס.
ארקדי ויינשטיין הוא פיזיקאי אמריקאי יליד ברית המועצות ממוצא יהודי.
הוא מתמחה בפיזיקה גרעינית ובמיוחד בכרומודינמיקה קוונטית.
ארקדי ויינשטיין נולד בשנת 1942 בנובוקוזנצק למשפחה יהודית.
החל משנת 1952 המשפחה התגוררה במוסקבה.
לאחר סיום בית ספר ויינשטטין החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת נובוסיבירסק אותה סיים בהצטיינות בשנת 1964. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה גרעינית של אקדמיה של ברית המועצות למדעים.
בשנת 1968 הוא סיים עבודת תואר שלישי במכון בו עבד.
הוא המשיך בעבודה במכון ובשנת 1978 סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
החל משנת 1967 ויינשטיין היה מלמד באוניברסיטת נובוסיבירסק.
בשנת 1982 הוא התמנה לפרופסור וכיהן בתפקיד עד לשנת 1989.
בשנת 1990 ויינשטיין עבר לארצות הברית החל ללמד באוניברסיטת מינסוטה כפרופסור.
בשנת 2018 ויינשטין פרש לגמלאות.
מחקרים של שיפמן נפרסים על תחומים שונים של פיזיקה גרעינית.
בשנת 1999 הוא קיבל פרס סקוראי של אגון הפיזיקאים של ארצות הברית (ביחד עם מיכאיל שיפמן).
בשנת 2005 הוענק לו פרס על שם פומרנצ'וק של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 2016 הוא קיבל פרס דיראק.
ויינשטיין פרסם מספר רב של מאמרים על מחקריו.
בשנת 2016 יצאה לאור ספרו בתחום פיזיקה גרעינית באנגלית.
ארק הרש (במקור הרשליקוביץ'; באנגלית: Arek Hersh; ב-13 בינואר 1928) הוא ניצול השואה פולני בריטי, ומ־2008 חבר בMBE.
הרשליקוביץ' נולד בשייראדז, פולין ב-13 בספטמבר 1928. הוא היה בנם של רצען שעבד עבור הצבא הפולני ועקרת בית.
בגיל אחת-עשרה, בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הוא נלקח למחנה ריכוז.
שמונה-עשר חודשים מאוחר יותר רק אחד-עשר נותרו בחיים.
הרש הועבר בין מספר מחנות לפני שנלקח לאושוויץ.
הרש הסיק שאלה שהוצבו בקבוצה עם אנשים חולים, צעירים או זקנים נחשבו בעיני הנאצים כחסרי תועלת ויומתו.
כתוצאה מכך, בעוד שיהודים עמדו בשני טורים של אנשים כשירים יותר וחלשים יותר לפני הכניסה למחנה, הרש עבר לטור האסירים הכשירים במהלך מהומה בסוף השורה (קציני אס.אס ניסו לקחת ילד מאמו), ובכך הציל את חייו.
כאשר המלחמה התקרבה לסיומה וגרמניה הייתה מוקפת בבעלות הברית, הרש ויהודים אחרים באושוויץ הועברו ברחבי המדינה.
הוא שוחרר לבסוף בטרזיינשטט (טרזין, צ'כוסלובקיה) ב-8 במאי 1945 על ידי הצבא הסובייטי.
בעירו היו 5,000 יהודים בתחילת המלחמה, אך רק 40 מהם שרדו.
בלילה שלפני שחרורו, הרש וכמה ניצולים אחרים מצאו מחסן גרמני לא שמור, ממנו לקחו כמה אוכל שרצו; הם אכלו כל כך הרבה עד שבטנם כאבה בשל הצריכה הפתאומית של מזונות עשירים בשומן שהם חסרו במשך זמן רב.
עבור הרש, זה היה טעם השוקולד הראשון שלו מזה חמש שנים.
החיילים הסובייטים נתנו לכל היהודים ששרדו לעשות מה שהם רוצים עם החיילים הגרמנים; ארק לקח את האוכל של הקפטן כדי להראות לו איך זה מרגיש להיות רעב.
הרש נכלל בקבוצה של 300 ילדים ניצולי שואה שלאחר שחרורם הובאו לאזור האגמים באנגליה כחלק מתוכנית שיקום.
מסעם מתועד בסרט הבי.בי.סי "ילדי וינדרמיר".
הם קיבלו רק שבע שעות של שיעורי אנגלית והיו צריכים ללמוד את השאר בעצמם.
הרש איבד 81 בני משפחה מהמשפחה הקרובה שלו בשואה.
ב-1948, הרש התנדב להילחם בצה"ל "כדי לתרום למלחמת העצמאות".
הרש פגש את אשתו ג'ין בריקוד בלידס בגיל 32. יש להם שלושה ילדים ומספר נכדים.
הוא מתגורר כיום ליד לידס, אנגליה.
ב-1995, כחלק מנאום הראשון שלו בו סיפר על מוראות השואה, הרש פרסם את ספרו "פרט בהיסטוריה".
כל ההכנסות נתרמו למרכז השואה בית שלום, שם הוא לעיתים קרובות נותן הרצאות על חוויותיו.
הרש היה נושא הסרט התיעודי עטור הפרסים "ארק" (2005) שהופק על ידי חברת ההפקות "UNISON" ובוים על ידי טוני לויד.
ב-2009, הוענק לו MBE על שירות התנדבותי לחינוך השואה.
ב-2017 הוא הונצח בפסל על ידי פרנסס סגלמן עבור משרד התרבות היהודית בלידס.
ב-2019 ארק היה אחד מהנושאים בדרמת הבי.בי.סי "ילדי וינדרמיר" המספרת את סיפורם של הילדים ששרדו את השואה עם הגעתם לאחוזת קלגארת' ליד אגם וינדרמיר ב-1945.
ארקאדיה הוא ציור שיצר האמן האמריקאי תומאס אייקינס בשנת 1883 בקירוב.
היצירה נמצאת באוסף המוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בצירוף עבודותיו של אייקינס בקטלוג גודריץ', הציור ממוספר כפריט מספר 196.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 החל תומאס אייקינס, ששימש אז כמדריך לציור באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה (PAFA), לצלם דוגמנים בלבוש קלאסי או בעירום, כשהם מוצבים בתנוחות בהשראה קלאסית כללית.
הוא השתמש בחבריו ובתלמידיו כדוגמנים, על אף שצילום תלמידים בעירום היה מנוגד למדיניות האקדמיה.
חלק מצילומים אלה שימשו כסקיצות לעבודות מאוחרות יותר, ובהן ציורים המתארים נערים צעירים עירומים השוחים ומנוחתים על שפת אגם דאב, דוגמת הציור "בריכת השחייה הטבעית " (1884–1885).
המודלים ששימשו את תומאס אייקינס לציור "ארקאדיה" היו תלמידתו לשעבר וארוסתו לעתיד, סוזן מקדואל אייקינס, עוזר ההוראה שלו באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, ג'יי לורי וולאס, ואחיינו בן השש, בן קרואול (בנה של אחותו פני).
אייקינס צילם אותם בחיק הטבע בתנוחות שונות, והשתמש בצילומים כבסיס ליצירת "ארקאדיה" ולמספר עבודות נוספות הקשורות בנושא.
יצירות האקדיה היו בעלות משמעות אישית עמוקה עבור אייקינס, והוא אף צילם את עצמו בתפקיד החלילן.
ארקדי מאיופיס הוא עיתונאי, יזם ומנהל מדיה ישראלי-רוסי.
מייסד תחנת הטלוויזיה וסוכנות הידיעות בטומסק.
מייסד מותג המתנות המשפחתי YOFFI.
ארקדי מאיופיס נולד בטומסק בשנת 1962 למשפחתה שגורשה מריגה לאזור טומסק בשנת 1941. אביו של ארקדי, איסאי, היה בן 14 בזמן הגירוש.
מאיופיס למד בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת טומסק.
עבד כעיתונאי ועורך בטלוויזיה האזורית.
בשנת 1990 ייסד את TV-2, אחת מתחנות הטלוויזיה הלא-ממשלתיות הראשונות בברית המועצות.
התחנה זכתה בלמעלה מ-20 פרסי TEFI.
ארקדי מאיופיס זכה בפרס TEFI על "תרומה לפיתוח הטלוויזיה הרוסית" ונחשב לאחד ממנהלי המדיה הבכירים במדינה.
בשנת 2002 הוקם על בסיס TV-2 קונצרן תקשורת אזורי – קבוצת "Tomsk Media Group", שכללה ערוצי טלוויזיה, תחנות רדיו ומשרדי פרסום.
מאיופיס יזם את הקמת הקבוצה והיה דמות מפתח בפעילותה.
בשנת 2015 החלה הממשלה להפעיל לחצים על החברה בשל עמדותיה בנוגע למלחמה באוקראינה וחופש הביטוי.
הרשויות סירבו לחדש את רישיון השידור, הערוץ נסגר ובהמשך פורק הקונצרן.
בפברואר 2015 היגר מאיופיס לישראל.
לאחר עלייתו, ייסד מאיופיס את חברת YOFFI, שייצרה ערכות מתנה ממקור ישראלי: תמרים, טחינה, דבש, תבלינים, תה צמחים ופירות יבשים.
המוצרים נמכרו בחנויות דיוטי פרי, Amazon ובפלטפורמות מקוונות אחרות.
בשנת 2021 ערכה YOFFI בשיתוף עם עיתון ג'רוזלם פוסט את התערוכה "YOFFI של ISRAEL", בה הוצגו יצירות של 36 אמנים עולים חדשים.
החברה פעלה במשך עשר שנים, ובשנת 2025 – על רקע מלחמה בישראל – הפסיקה את פעילותה המסחרית.
מאיופיס התמקדה בפרויקטים הומניטריים, צדקה ועיתונאות.
מאיופיס נכלל ברשימת 70 החוזרים המשפיעים ביותר של ישראל על פי העיתון ג'רוזלם פוסט.
זוכה פרס TEFI על תרומתו לטלוויזיה
זוכה פרס התקשורת הלאומי ברוסיה
ארקדי מאיופיס נשוי ואב לחמישה ילדים.
רעייתו, פולינה, היא זמרת ומורה לפיתוח קול.
עלתה לישראל מלוגנסק (אוקראינה) במסגרת תוכנית נעל"ה.
ארקולוגיה הוא רעיון ריאליסטי בחלקו אך גם שייך למדע הבדיוני של מגה-מבנה המאכלס בתוכו כמות גדולה מאוד של תושבים ובצפיפות בלתי רגילה.
הרעיון המרכזי בארקולוגיה הוא בנייה של עיר ורטיקלית אשר טביעת הרגל האקולוגית שלה היא מצומצמת ביותר והיא מספקת סוג חדש של סביבה.
מקור המילה הוא הלחם בין שתי המילים: "ארכיטקטורה" ו"אקולוגיה".
המונח הוטבע על ידי האדריכל פאולו סולרי (Paolo Soleri), שהגה רעיון זה ועסק בו בפירוט באחד מספריו.
הרעיון של הארקולוגיה מהווה דרך אלגנטית להשתמש באדמות באופן יעיל יותר, ובכך להעניק מקום מחיה ברמה גבוהה למספר רב של נפשות.
כמו כן הוא מציע בנייה של שטחים ירוקים ואף חקלאיים הנבנים באופן מלאכותי במרומי הבניין.
רעיון זה הועלה על ידי אנשים שונים כבר בתחילת המאה ה-20 כאשר הצפיפות העירונית הגיעה לשיאים בעקבות המהפכה התעשייתית.
הרעיון של מבני-על ו"ערים ורטיקליות" נהגה על ידי סופרי מדע בדיוני שונים והושפע גם מרוחה של תנועת הפוטוריזם.
רעיון דומה העלה האדריכל פרנק לויד רייט בשנת 1956 בשם The Illinois.
בשנת 1970 החלה בניית עיר ניסיונית ארקוסנטי המבוסס על רעיונות ארקולוגיות.
ארקולוגיות רבות מתוארות בספרות המדע הבדיוני כצורת התיישבות הכרחית בעתיד המין האנושי.
כיום ישנן כמה תוכניות, בעיקר ביפן ובסין, לבנייה של כמה מבני על.
הם אינם מכונים "ארקולוגיה" אך הם מבוססים על עקרונות דומים מאוד.
ארקוברדה (בפורטוגזית: Arcoverde) היא מועצה אזורית () קטנה במדינה הברזילאית פרנמבוקו בעלת אוכלוסייה של 67,458 תושבים נכון ל-2008. פירוש השם הוא "קשת ירוקה".
העיר שוכנת במרחק של כ-250 ק"מ ממערב לעיר הגדולה רסיפה והיא משתרעת על שטח של 353 קמ"ר בגובה של 663 מטר מעל גובה פני הים.
באזור היו קיימים מספר כפרים שהוזכרו כבר בשנת 1812. אמנם התפתחות הייתה איטית.
בשנת 1912 באזור נבנתה מסילת רכבת וזה תרם לפיתוח האזור.
בשנת 1928 הוקמה רשמית המועצה הנוכחית.
היישוב נקרא על שם קרדינל ז'ואקים ארקוברדה שהיה יליד ברזיל ונפטר בשנת 1930.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על מסחר ומתן שירותים לתושבי האזור.
היא מהווה מרכז רפואי אזורי ומדי יום מגיעים לטיפול מאות תושבי הסביבה.
ארקוזה - סלע משקע, סוג של אבן חול "בלתי מבוגרת" שנוצרה מהתפרקות של סלעי יסוד חומציים (גרניט) ומאופיינת בכמות של מעל ל-25% פצלות השדה וחרסיות.
העובדה שהסלע מכיל כמות רבה של פצלות השדה שהם מינרלים בלתי יציבים מעידה על כך שהסלע נוצר בתנאים בהם לא הייתה תקיפה כימית של הסלע, אם משום שהסלע נוצר באקלים קיצוני (צחיח או קוטבי) או שהסלע כוסה מיד.
חלק מאבני החול הנוביות בישראל מהוות דוגמה לארקוזה.
ארקולנו (באיטלקית: Ercolano) היא עיר איטלקית בפרובינציית נאפולי שבמחוז קמפאניה.
עד שנת 79 לספירה נקראה העיר הרומית ששכנה במקום בשם הרקולנאום.
הרקולנאום הייתה עיר שנוסדה ככל הנראה על ידי מתיישבים יוונים, מאות שנים לפני הספירה, ונקראה על שמה של הדמות המיתולוגית הרקולס.
בהמשך שלטו בעיר שבטים סאמניטים, עד להשתלטות הרומית על אזור קמפאניה במאה השלישית לפנה"ס.
העיר הפכה לעיר רומאית רק לאחר מלחמת בעלות הברית בשנת 89 לפנה"ס.
בתקופה הרומאית שימשה העיר כאתר נופש לעשירי רומא.
בשנת 79 לספירה נחרבה הרקולנאום על ידי נחשול פירוקלסטי שגלש במורדות הר הגעש וזוב וכיסה אותה בשכבה של כ-20 מטרים של אפר געשי.
חלק קטן מתושבי העיר נספו, ואחרים הצליחו להימלט ונטשו אותה.
רק כ-1000 שנים מאוחר יותר קם יישוב חדש, במקום שנודע כ"קסטל די רזינה" (Castel di Resina).
ב-500 השנים הבאות הלכה ונבנתה במקום העיירה רזינה, שנבנתה בחלקה על שטחה של הרקולנאום.
ב-1709 נחשפו במקרה שרידי העיר העתיקה בעת שאיכר מקומי חפר באר ונתקל בשרידי האמפיתיאטרון העירוני.
חשיפת הרקולנאום נתקלה בקשיים בין היתר משום היות בתיה של רזינה בנויים בחלקם בשטח העתיקות.
במאה ה-19 עברה רזינה לשליטת ממלכת שתי הסיציליות ב-1816 עד לכיבושה של זו ואיחוד איטליה ב-1861.
ב-1969 שינתה רזינה את שמה לארקולנו, שמה האיטלקי של הרקולנאום.
ארקה גדיניה (בפולנית: Arka Gdynia) הוא מועדון כדורסל פולני מהעיר גדיניה.
המועדון משחק בליגת העל הפולנית.
אולם הבית של המועדון הוא גדיניה ארנה בגדיניה, המכיל כ-5,500 מקומות ישיבה.
מתחילת שנות האלפיים, המועדון נחשב לאחד המועדונים הבכירים בפולין והוא זכה ב-9 אליפויות רצופות בשנים 2004–2012. בנוסף להישגים המקומיים, המועדון מגיע להישגים במפעלים האירופאים השונים, כמו לגמר גביע הצ'מפיונס קאפ של פיב"א של עונת ולטופ 16 של היורוליג.
המועדון נוסד ב-1995 בשם STK טרפל סופוט בסופוט והחל לשחק בליגה הפולנית השלישית.
תוך מספר שנים עלה המועדון לליגה הבכירה.
ב-2009 עבר המועדון לעיר השכנה גדיניה.
אנטואן אֶרקוּל רומואלד פלוראנס היה אמן, ממציא וקרטוגרף צרפתי שחי ועבד בברזיל.
פלוראנס הגיע לברזיל עם הנטורליסט הגרמני ברון (1774–1852) כדי לתעד את אנשי האזור ואת סביבתם הטבעית.
בתום עבודת משלחת הסיור התיישב במקום נידח בפרובינציה של סאו פאולו, שם צייר פורטרטים ונופים.
בשנת 1830, בעת שניסה להוציא לאור ספר העוסק בתיווי של צלילי חיות ("zoophonia"), התייאש מהיעדרן של חנויות דפוס במרחק סביר, והמציא שיטות דפוס עצמאיות, שאותן כינה polygraphie (כתיבה מרובה).
זמן קצר לאחר מכן הגה פלוראנס את המצאת הצילום, לאחר שהבחין בכך שחומרים מסוימים דוהים בעת שהם נחשפים לאור.
בסיועם של רוקחים מקומיים ערך פלוראנס ניסויים עם קמרה אובסקורה, כדי לראות אם יצליח לקבע את הדימויים הנוצרים בגבה.
לאחר שנכשל בניסויים אלו, פנה פלוראנס לבחון את הפוטנציאל של לוחות דפוס מזכוכית שצופו בתערובת של גומי ערבי ופיח.
הוא צייר עיצובים על גבי הזכוכית ואז הניח אותה על נייר שהפך לרגיש לאור לאחר שצופה בכסף כלורי.
הנייר התכהה בעת שנחשף לאור.
את רגישות הנייר לאור ניתן היה לעצור בעזרת תמיסת אמוניה.
בשנת 1832 טבע פלוראנס את השם photographie (רישום-אור) כדי לתאר את הטכניקה שפיתח – שנים לפני שהשם הפך לכינוי המקובל של התהליך.
כששיטת הצילום של לואי ז'אק מנדה דאגר פורסמה ב-1839, הבין פלוראנס ששיטתו מוצלחת פחות והצהיר: "לא אריב עם איש על המצאתו...
משום ששני אנשים יכולים לחשוב על אותו רעיון".
פלאביוס ארקדיוס אוגוסטוס היה הקיסר הראשון של האימפריה הרומית המזרחית אחרי פיצולה בפועל מהאימפריה המערבית.
הוא שלט משנת 395 ועד מותו.
ארקדיוס נולד בספרד כבנו הבכור של תאודוסיוס הראשון, קיסר האימפריה הרומית.
אחיו הצעיר הונוריוס, עתיד היה לרשת את האימפריה הרומית המערבית.
ארקדיוס ידוע כקיסר חלש מאוד שנשלט על ידי אנשי חצר חזקים ממנו.
תאודוסיוס העניק לו את התואר אוגוסטוס ומינה אותו לשותף לשלטון במזרח בשנת 383 (כשהיה בן חמש או שש).
עם מותו של תאודוסיוס הפך ארקדיוס לשליט היחיד במזרח והונוריוס לשליט במערב.
שני הנערים היו צעירים מכדי לנהל כהלכה את מדינת הענק הרומית, ובפועל הנהיגו את שני חלקי האימפריה שרים ואנשי צללים שפעלו מאחורי הקלעים.
במערב היה זה פלביוס סטיליקו שניהל את מהלכי הונוריוס, ובמזרח היה ארקדיוס נתון להשפעתם של מספר אישים במהלך תקופת שלטונו.
תחילה היה זה רופיניוס, אחד משריו, שהכתיב את מהלכיו.
רופיניוס היה מסוכסך עם סטיליקו וככל הנראה נרצח על ידי שליחיו בשנת 395. לאחר מכן היה אוטרופיוס, יועצו החדש של ארקדיוס, האיש החזק בחצר הקיסר.
אנטמיוס, כאיש המשפיע ביותר באימפריה המזרחית, סיים את הסכסוך עם סטיליקו במערב, בזמן שארקדיוס עצמו היה עסוק יותר בהצגת מראית עין של נוצרי אדוק מאשר בשלטון באימפריה רחבת הידיים שלו, ומת בשנת 408, כששלטונו איננו יותר ממראית עין.
ארקולה דל ריו (באיטלקית: Ercole del Rio; 1718 – 1802) היה סופר ועורך דין איטלקי.
הוא פרסם ספר שחמט בן 110 עמודים בשנת 1750 שעמד בבסיס עבודתו של גיאמבטיסטה לולי שלוש עשרה שנים מאוחר יותר.
בנוסף, הוא חיבר בעיות שחמט רבות.
ארקדיוש צ'סלאב ריביצקי (בפולנית: Arkadiusz Czesław Rybicki; 12 בינואר 1953 בגדיניה – 10 באפריל 2010) היה פוליטיקאי פולני.
הוא נבחר לפרלמנט הפולני, הסיים, ב-25 בספטמבר 2005.
בשנות השמונים היה חבר בתנועת סולידריות.
בשנות התשעים היה מקורב ללך ואלנסה, וכתב עמו את ספרו האוטוביוגרפי.
ריביצקי היה יושב ראש אגודת ידידי ישראל בפרלמנט הפולני.
הוא נהרג בהתרסקות מטוס חיל האוויר הפולני באפריל 2010, יחד עם נשיא פולין לך קצ'ינסקי ואנשי ממשל נוספים.
ארקולף (Arculf) או ארקולפוס (Arculfus) היה צליין פרנקי אשר פקד את ארץ ישראל והלבנט במחצית השנייה של המאה ה-7. על פי המקור הראשי המספר אודותיו, הוא שימש כבישוף של העיר פריגה בדורדון שבגאליה.
על פי מקור אחר, הוא היה חבר מנזר.
ארקולף ביקר בקונסטנטינופוליס בשנת 670 בערך.
בסוף שנות ה-70 נסע מזרחה.
סמוך לשנת 680 ביקר בירושלים.
לפי בדה ונרביליס, ספינתו של ארקולף נטרפה בדרכו חזרה מארץ הקודש אל חופי האי איונה במערב סקוטלנד, והוא התקבל על ידי אדאמנן (אדאמנאנוס), אב-המנזר המקומי, במנזר באי איונה הייתה ספרייה מפורסמת והוא נחשב באותה תקופה למרכז פרשנות לכתבי הקודש בלטינית.
ארקולף סיפר את תולדות מסעו לאדאמנן בפירוט, והאחרון כתב על-בסיס זה חיבור בן שלושה ספרים בשם "De Locis Sanctis" (אודות המקומות הקדושים"), אשר הוקדשו לירושלים, בית לחם ולמספר מקומות קדושים נוספים בארץ ישראל, וכן לקונסטנטינופוליס ולאלכסנדריה.
עותק מהחיבור נמסר בשנת 698 לאלדפירת' מלך נורת'מבריה.
ארקולף היה הנוסע הראשון שביקר בארץ ישראל אחרי הכיבוש הערבי ושחיבורו שרד, ומכאן חשיבותו להבנת מצבם של ארץ ישראל ותושביה אחרי הכיבוש.
הקובץ "אוצר מסעות" מ-1929 מתאר אותו כדלקמן:
ארקדי (אהרון) רייקין היה אמן סטנד-אפ סובייטי יהודי בעל תוארים האמן העממי של ברית המועצות (1968), גיבור העמל הסוציאליסטי וחתן פרס לנין (1980).
הפופולריות שלו בברית המועצות הייתה חסרת תקדים.
ארקדי רייקין נולד בריגה למשפחת סוחר יהודי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשפחה עזבה את העיר והחל משנת 1922 התגוררה בפטרוגרד.
בשנת 1929 רייקין החל לעבוד במעבדה במפעל כימי.
בשנת 1935 רייקין סיים לימודים בבית הספר למשחק בו למד בניגוד לרצון הוריו.
לאחר סיום לימודי משחק הוא התחיל לעבוד בתיאטרון בלנינגרד.
בשנת 1938 השחקן הצעיר הצטלם לשני סרטי קולנוע.
לפעילות זו על הבמה ובקולנוע לא הייתה לו הצלחה יתרה.
בשנת 1939 הוא זכה בתחרות סטנד-אפ במוסקבה.
באותה שנה רייקין עבר לתיאטרון סאטירי בלנינגרד והחל להנחות הופעות.
כעבור שלוש שנים רייקין מונה למנהל האמנותי של התיאטרון הסאטירי בו עבד.
במהלך מלחמת העולם השנייה רייקן הרבה להופיע בפני החיילים בקרבת החזית ותרם את ההכנסות מההופעות למאמץ המלחמתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה רייקין המשיך את עבודתו בתיאטרון הסאטירי בלנינגרד.
במקביל הוא הופיע ברדיו וטלוויזיה.
הופעות סטנד-אפ שלו זכו לפופולריות עצומה ברחבי ברית המועצות.
פופולריים במיוחד היו קטעים בהם הוא הופיע בדמויות שונות תוך החלפתם תוך זמן קצר.
בהופעותיו הייתה סאטירה על הבירוקרטיה הסובייטית ואורח החיים בברית המועצות, ולמרות זאת השלטונות נתנו לו להמשיך בקו הסאטירי והוא לא הוענש.
החל משנות ה-50 התיאטרון של רייקין הופיע במדינות הגוש הסובייטי.
בכל ההופעות רייקין למד את התרגום למדינה בה ביקר והתאים את הסטנד-אפ לתרבות המקומית.
בשנת 1965 רייקין נסע ללונדון בה הופיע בטלוויזיה, בBBC.
במהלך סדרת הופעות באודסה רייקין הכיר את השחקנים והסופרים הצעירים מיכאיל ז'בנצקי, רומן קרצב וויקטור אילצ'נקו.
הוא הזמין אותם לתיאטרון שלו ויחד הם הכינו מספר הצגות מוצלחות.
שיתוף פעולה זה נמשך עד לשנת 1969.
במהלך שנות ה-70 הפופולריות של רייקין גדלה עוד יותר, הוא צולם במספר סרטים באורך מלא וזכה בפרסים.
בשנות ה-70 יחסיו עם ראשי לנינגרד היו גרועים ובשנת 1982 הוא קיבל הרשאה מליאוניד ברז'נייב לעבור עם התיאטרון למוסקבה.
בתחילת שנות ה-80 הוא התחיל לשתף בהצגותיו את בנו קונסטנטין רייקין (לאחר פטירת ארקדי רייקין בנו החל לנהל את התיאטרון).
בשנת 1987 רייקין קיבל הרשאה לבקר בארצות הברית ובמהלך ביקורו הוא הופיע במספר ערים.
רייקין נפטר ב-17 בדצמבר 1987 מסיבוכים של מחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
ארקדי רייקין היה נשוי לרות רייקין-יופה (1915 - 1989) (קרובת משפחתו של אברם יופה).
לזוג שני ילדים: יקטרינה רייקין (נולדה ב-1938) וקונסטנטין רייקין (נולד ב-1950).
שני הילדים עסקו בתחום הבידור.
יקטרינה הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, קונסטנטין - במאי ושחקן.
ארקדי (אברהם) סמוילוביץ' שייחט היה צלם ועיתונאי יהודי סובייטי, שהנציח בעבודותיו את ההיסטוריה של ברית המועצות, בעיקר לפני ובעת מלחמת העולם השנייה ובאמצע המאה העשרים.
נחשב ממייסדי אסכולת "הכתבה האמנותית" של הצילום העיתונאי הסובייטי.
שייחט נולד ב-1898 (30 באוגוסט לפי הלוח היוליאני שנהג אז באימפריה הרוסית), תחת השם אברהם שייחט, הילד הרביעי למשפחה יהודית, בעיר מיקולאייב שבדרום אוקראינה.
הוריו, שמואל ורחל שייחט, הגיעו למיקולאייב מהעיר חרסון השכנה.
הוא סיים את לימודי בית הספר היסודי בלבד ואז, בן 14, החל לעבוד כשוליה למכונאי במספנת מיקולאייב.
ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם בשורותיו כנגד הצבא הלבן בחזית האוקראינית של מלחמת האזרחים ברוסיה במשך ארבע שנים, עד 1922.
כשהשתחרר מהצבא האדום לאחר הניצחון הקומוניסטי באוקראינה, בגיל 24, חזר לעיר הולדתו אך לא מצא שם שריד כלשהו למשפחתו.
לפיכך עבר לבירה מוסקבה ובה מצא עבודה בחנות צילום פרטית.
ב-1923, שנה אחרי הגיעו לבירה, נישא לאחיה (לבית קחראן) (Achya Kacharan).
תמונות ראשונות שצילם שייחט החלו להופיע בעיתונות הסובייטית כבר ב-1923. בתוך כשנה כבשה מצלמתו את עמודי השער של כתבי עת סובייטיים רבים ויצירותיו הופיעו על במות עיתונאיות שונות ובהן השבועון "אוגוניוק" (Огонёк - "הניצוץ"), המגזין "ההישגים שלנו" (Наши достижения) ועוד.
ב-1926 ייסד יחד עם העיתונאי מיכאיל קולצוב (אף הוא יהודי יליד אוקראינה; "טוהר" למוות על ידי סטלין ב-1940) את המגזין "הצילום הסובייטי".
באותה שנה גם הוצגו לראשונה עבודות שלו, בתערוכה של צילומים עיתונאיים.
ביוני 1927 נעצר שייחט על ידי המשטרה החשאית של סטלין במסגרת אחד הטיהורים המקובלים באותה תקופה.
אף כי למזלו הוא שוחרר כעבור חצי שנה בלבד; צילומים רבים שלו הוחרמו אז ואבדו.
בתערוכת "עשר שנות צילום סובייטי" (1928) הוצגו לא פחות משלושים מתצלומיו, והוא זכה בתעודת הצטיינות בגין הישגיו בצילום, הראשונה מכמה תעודות מסוג זה שקיבל במהלך הקריירה שלו.
החל מ-1930 הופיעו צילומיו גם במגזין התעמולה הסטליניסטי "ברית המועצות בבנייה" (СССР на стройке), שהופיע גם בשפות רבות ברחבי העולם.
באותה שנה הוא היה גם בין מייסדי האיגוד המקצועי של הצלמים הסובייטים.
הכתבה המצולמת הראשונה של שייחט, שכללה גם את סדרת הצילומים הראשונה שלו שהתפרסמה, נעשתה יחד עם שני צלמים יהודים סובייטים אחרים - מקס אלפרט וסולומון טולס - Тулес.
היא נקראה "עשרים וארבע שעות בחייה של משפחת פיליפוב" ("24 часа из жизни Филипповых") והופיעה ב-1931, דווקא בעיתון גרמני, פרו-קומוניסטי, בשם "עיתון הפועלים המצויר" (Arbeiter-Illustrierte-Zeitung), שהופיע אותה תקופה בברלין.
הכתבה וסדרת הצילומים הזו הִשוו בין חייהם המאושרים והבטוחים לכאורה של העובדים הסובייטים לאלה של מקביליהם האומללים במדינות הקפיטליסטיות.
ב-1935 השתתף בתערוכת "אמני הצילום הסובייטים" וזכה שוב בתעודת הצטיינות.
גם בשנים שלאחר מכן השתתף בתערוכות רבות וזכה לתעודות הצטיינות רבות.
צילומיו היו לסימן ההיכר של עידן התיעוש הסטליניסטי של שנות העשרים והשלושים בברית המועצות.
ב-1938 סר חִנו שוב בעיני סטלין.
עם זאת, בניגוד לשותפו קולצוב, העורך הראשי של "אוגוניוק", שנאסר וכעבור שנתיים מת בכלא, שייחט רק איבד את מקומות עבודתו הקודמים, אך לא נעצר וכעבור כשנה הותר לו למצוא לעצמו עבודה מחדש וצילומיו חזרו להופיע ב"ברית המועצות בבנייה" ובמגזינים אחרים.
במלחמת העולם השנייה זכו לפרסום מיוחד שורת צילומים שביצע, על "הקרב על סטלינגרד" ועל "שחרור קייב, אוקראינה", אשר הופיעו במגזינים כמו "צילומים מהחזית" (Фронтовая иллюстрация) ואחרים, לרבות "פראבדה".
לאחר המלחמה ועד סמוך לפני מותו חזר לפרסם מצילומיו, בעיקר ב"אוגוניוק".
במרץ 1959 מתה אשתו, וכחצי שנה אחריה נפטר גם הוא, בן 61 במותו.
תערוכות יחיד של צילומיו ממשיכות להתקיים מפעם לפעם, ברחבי העולם, עד היום.
במהלך אפריל–מאי 2012 למשל, הוצגה תערוכה שכזו, ב"מוזיאון מוסקבה לאמנות", תחת השם "המשכיות, 1928–1931".
שנתיים קודם לכן, ב-2010 הציגה גלריית אלכסנדר ניילי הניו יורקית, תערוכה של 40 מעבודותיו תחת השם: "ארקדי שייחט, התמונות המועדפות, שנות העשרים והשלושים".
תערוכה זו הייתה ייחודית, משום שלצורך הכנתה נעזרה הגלריה בנכדתו של שייחט, מריה ז'וטיקובה.
ארקדיוש קריסטיאן מיליק (בפולנית: Arkadiusz Krystian Milik; נולד ב-28 בפברואר 1994) הוא כדורגלן פולני המשחק ביובנטוס ובנבחרת פולין בעמדת החלוץ.
מיליק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של רוזווי קטוביץ מהליגה השלישית, ובעונת שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-23 באוקטובר 2010, ערך את הופעת הבכורה בליגה והבקיע שני שערים בניצחון 0–4.
ב-1 ביולי 2011 מיליק חתם בגורניק זאבז'ה מליגת העל הפולנית תמורת חצי מיליון זלוטי.
ב-31 ביולי מיליק ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד שלונסק ורוצלב.
ב-17 בדצמבר 2012, חתם בבאייר לברקוזן ל-5 שנים, תמורת כ-2.6 מיליון אירו.
ב-30 באוגוסט 2013, הושאל לאאוגסבורג עד לסיום העונה.
במדי אאוגסבורג הבקיע 2 שערים ב-18 משחקים בהם שותף.
ב-15 במאי 2014, הושאל לאייאקס ההולנדית, עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בסיום העונה.
ב-24 בספטמבר 2014, מיליק הבקיע 6 שערים ובישל 2 נוספים בניצחון 0–9 נגד ג'וש ווטרגראפסמר במסגרת הגביע, ונבחר לשחקן המצטיין.
ב-1 באפריל 2015 כרטיס השחקן שלו עבר רשמית לאייאקס.
ב-1 באוגוסט 2016 חתם מיליק בנאפולי האיטלקית.
נראה היה שהוא השתלב מהר כשכבש שבעה שערים בתשעה משחקים (שלושה בליגת האלופות), אך אז הוא נפצע במדי נבחרתו ונעדר למשך רוב העונה.
ב-21 בינואר 2021 הושאל לאולימפיק מרסיי ל-18 חודשים עם אופציה לרכישה.
בצעירותו מיליק שיחק בנבחרת הנוער של פולין.
ב-12 באוקטובר 2012, מיליק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
ב-14 בדצמבר 2012 הבקיע את השער הראשון שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד .
במסגרת קמפיין מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015, מיליק הבקיע 9 שערים ב-8 משחקים והפך למבקיע המצטיין בקמפיין.
נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022.
ארקדי רומנוביץ' רוטנברג הוא איש עסקים, מיליארדר ואוליגרך יהודי רוסי.
בשנת 1964 הוא התחיל להתאמן בג'ודו ובאותה קבוצה התאמן גם ולדימיר פוטין.
ההכרות בינם נמשכת עד היום.
בתחילת שנות ה-90, כאשר פוטין עבד בעיריית לנינגרד, רוטנברג עזר לו בנושאים שונים הקשורים עם ארגון תחרויות ספורט.
עד 2019, רוטנברג היה הבעלים (בשותפות עם אחיו בוריס רומנוביץ' רוטנברג) של קבוצת SGM (Stroygazmntazh), החברה הקבלנית הגדולה ביותר ברוסיה להנחת צינורות גז וקווי אספקת חשמל.
נכון למרץ 2022 מוערך הונו של רוטנברג ב-1.8 מיליארד דולר, והוא דורג על ידי המגזין "פורבס" במקום ה-1064 בין עשירי העולם.
רוטנברג חבר בתאגיד הנפט BP, והוא מקורבו ואיש סודו של נשיא רוסיה המכהן ולדימיר פוטין.
בשנת 2014, בעקבות סנקציות נגד רוסיה חלק מרכושו של רוטנברג באירופה הוחרם על ידי השלטונות.
כתגובה, החלה חקיקת "חוק רוטנברג" לפיו אנשי עסקים רוסים מקבלים פיצוי על רכושם שהוחרם (בסופו של דבר החוק לא התקבל).
בינואר 2021 הודיע כי הוא הבעלים של המעון בכף אידוקופאס, שמתוכנן להיות מלון דירות יוקרתי.
ארקה (נקרא גם Jupiter XLIII) הוא אחד הירחים של כוכב הלכת צדק.
ארקה התגלה בשנת 2002 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שבראשה עמד סקוט שפרד.
לאחר הגילוי קוטלג הירח בשם S/2002 J 1.
קוטרו של ארקה הוא 3 קילומטרים, והמהירות אשר בה הוא מקיף את צדק היא 2.30 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של ארקה סביב צדק הוא 23,717,000 קילומטרים ומשך זמן הקפתו את צדק הוא 746.485 ימים.
ארקה בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.2588.
את שמו, קיבל ארקה על שם ארקה שהייתה אחת המוזות.
ארקה משתייך לקבוצת הירחים קארמה אשר קרויה על שם הירח קארמה.
ארקוסנטי היא עיירה נסיונית ובה סדנא לייצור פעמונים הנמצאת במחוז יאוואפאי, אריזונה, ארצות הברית, כ־110 ק"מ צפונית לפיניקס, בגובה של כ־1,100 מטרים מעל פני הים.
את היוזמה הארקולוגית הגה האדריכל האיטלקי-אמריקאי פאולו סולרי (1919–2013).
בניית המיזם החלה בשנת 1970, במטרה להדגים כיצד סביבות עירוניות יכולות להשתפר ולמעזר את ההשפעה ההרסנית שיש להן על כדור הארץ.
בתוך המתחם פיתח סולרי את תורתו ומשם לימד והשפיע על דורות של אדריכלים ומהנדסים עירוניים, אשר למדו ועבדו עמו שם כדי לתכנן את ה'עיר' המוצעת.
המטרה של ארקוסנטי הייתה לחקור את הרעיון של ארקולוגיה, תחום המשלב ארכיטקטורה ואקולוגיה.
לפרויקט שואף לשלב בין האינטראקציות החברתיות והנגישות שהסביבה האורבנית מאפשרת לבין עקרונות סביבתיים יציבים, כגון שימוש מינימלי במשאבים וגישה נוחה לסביבה הטבעית.
בתכנון הפרויקט הייתה בניה של עיר ניסיונית על פני שטח של כ-10 דונם.
העבודות על הפרויקט השאפתני החלו ב-1970 ולמעשה נמשכות בקצב משתנה עד היום.
הבניין החדש ביותר הושלם בשנת 1989. האוכלוסייה במתחם נעה בין 50 ל-150 אנשים, שרבים מהם סטודנטים ומתנדבים.
המטרה המקורית של ארקוסנטי הייתה לאכלס כ-5,000 אנשים.
ולשכפל את המודל לאחר שהוכח כמוצלח.
כשלושה עשר מבנים עיקריים נבנו על האתר עד כה, חלקם בני כמה קומות.
לפי אחת התוכניות משנת 2001, עתיד להבנות בארקוסנטי מתחם מאסיבי ומורכב, המכונה 'ארקוסנטי 5000', גדול בהרבה מהמתחם הבנוי כיום.
בארקוסנטי מודגמות תכונות תכנוניות ייחודיות רבות.
במתחם נעשה שימוש בלוחות בטון מעוקמים כלפי מעלה שנוצקו ממצע של טין שמקורו בסביבה הקרובה.
הטין נותן לבטון מראה ומרקם ייחודיים המסייעים למבנים להתמזג עם הנוף המקומי.
ביציקה של לוחות רבים מוטבעות דוגמאות וגאומטריה אומנותית.
רוב הבניינים פונים לכיוון דרום כדי ללכוד את אור השמש וחומה.
עיצובי הגגות תוכננו במטרה ללכוד את מרבית אור השמש בחורף וכמות מינימלית במהלך הקיץ.
למבנה יציקה בצורה של אפסיס, גג בצורת רבע כדור או חצי כיפה.
פרישת הבניינים במתחם היא מורכב, אורגנית ומתאימה לטופוגרפיה ואיננה בנויה כרשת טיפוסית כמו רוב הערים בארצות הברית.
התכנון נעשה במטרה לתת נגישות מקסימלית לכל המבנים, לעודד שילוב מוגבר של אינטראקציה חברתית תוך שמירה על פרטיות התושבים.
מאז 1970, משתתפים ומתנדבים נלהבים הגיעו לארקוסנטי במטרה לקחת חלק בחזון האוטופי.
ההתנדבות התבצעה בסבבי סדנאות בני חמישה שבועות כל אחד שבמסגרתם לקחו המשתתפים חלק בהרצאות אודות פאולו סולרי ועקרונות הארקולוגיה ועסקו בפעילות בניה מעשית במתחם.
1956 – פאולו וקולי סולרי רוכשים את הקרקע ב'עמק גן-העדן' באריזונה שעליה יוקם סטודיו קוזנטי.
השניים החלו לפעול במתחם בשנת 1959
1969: ארקוסנטי - סולרי טובע את המונח 'ארקולוגיה' לתיאור מבני מגורים אקולוגיים.
1980: מסה קריטית - כעשור לאחר בניית האבטיפוס הארקולוגי הראשון, שונתה תוכנית הפיתוח של המתחם כדי לאפשר צמיחה מואצת של הפרויקט.
עקרון המסה העקרית הוצג במטרה לייצר שלב ביניים שיאפשר אכלוס של 10% מהאוכלוסייה הסופית המתוכננת של 5,000 איש.
2011: ב-14 ביולי 2011 הודיעה קרן קוזאנטי כי סולרי מייסדה פורש מתפקידיו כנשיא ומנכ"ל.
"יש דברים אחרים שאני מקווה להשלים", הסביר סולרי בן ה-92 והעביר את שרביט הניהול לג'ף סטיין.
ארקדי רוטשטיין הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני-גרמני בדרגת רב-אמן.
החל משנת 1988 הוא התחיל להשתתף בתחרויות מחוץ לגבולות ברית המועצות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא התגורר באוקראינה.
בשנת 1994 הוא ניצח בתחרות שנערכה בפריז לצד אלכסנדר גולדין.
החל משנת 1998 רוטשטיין מתגורר בגרמניה ומשחק בליגה המקומית.
בשנת 2001 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בגרמניה (הקדים את גנדי פיש שסיים במקום השני ואת לב גוטמן שסיים במקום השלישי).
באותה שנה ברקלינגהאוזן הוא סיים במקום הרביעי (מיכאיל פייגין סיים במקום השלישי וזבולון (לאוניד) גופשטיין במקום החמישי).
בשנת 2007 בתחרות שנערכה ביוון הוא חלק את המקום הראשון-שני עם פליקס לוין.
ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Ercole III d'Este; 22 בנובמבר 1727 - 14 באוקטובר 1803), היה דוכס מודנה בין השנים 1780–1796.
ארקולה נולד ב-22 בנובמבר 1727 במודנה, לפרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולשארלוט אגליי ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון.
ב-16 באפריל 1741 התחתן ארקולה עם מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, בתם של אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה וריצ'רדה גונזאגה, ממנה נולדו לו שני ילדים.
נישואי השניים לא היו מוצלחים, והם התגוררו בנפרד.
לאחר מות בנו הקטן רינאלדו פרנצ'סקו בשנת 1753 בהיותו בן 4 חודשים, הפכה בתו מריה באטריצ'ה ליורשת שלו ושל אשתו.
מכיוון שבתו הייתה אמורה לרשת 4 מדינות (מודנה, רג'יו, מאסה וקרארה), סיכמה מריה תרזה בשנת 1753 עם ארקולה, שמריה באטריצ'ה תינשא ללאופולד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו.
אולם, בשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ולפיכך בשנת 1763 נחתם הסכם חדש בין אביה למריה תרזה, ובו נקבע שמריה באטריצ'ה תתחתן עם פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו.
בשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה באטריצ'ה ד'אסטה.
בשנת 1780 מת אביו, וארקולה עלה לשלטון במקומו.
ארקולה המשיך במדיניותו של אביו, ובנה גשרים וכבישים חדשים, ובנוסף טיפח מאוד את האמנות והתרבות בדוכסות.
בשנת 1795 התחתן ארקולה בנישואים מורגנטיים עם פילגשו קיארה מאריני, שממנה נולד לו בשנת 1770 בנו ארקולה רינאלדו ד'אסטה.
בשנת 1796 בעקבות פלישת נפוליאון למילאנו, נמלט ארקולה עם משפחתו ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הציסאלפינית.
בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, הוענקה לארקולה דוכסות ברייזגאו, אזור בדרום מערב גרמניה שהשתייך לבית הבסבורג.
ב-14 באוקטובר 1803 מת ארקולה בטרוויזו, וחתנו פרדיננד קיבל את התואר "דוכס ברייזגאו", וכן קיבל את הטענה לדוכסות מודנה.
בחוזה פרסבורג בשנת 1805 ויתר פרדיננד על דוכסות ברייזגאו שצורפה לדוכסות הגדולה של באדן, ובשנת 1806 מת פרדיננד ונקבר בקריפטה הקיסרית בווינה.
בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לנכדו הבכור - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואילו בתו מריה באטריצ'ה קיבלה בחזרה את דוכסות מאסה וקרארה.
מריה באטריצ'ה השאירה את ניהול הדוכסות בידי שריה, ואילו היא עצמה שהתה רוב הזמן בווינה.
בשנת 1829 מתה מריה ביאטריצ'ה בווינה, ובנה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ירש אף את נחלותיה.
ב-16 באפריל 1741 התחתן ארקולה עם מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, בתם של אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה וריצ'רדה גונזאגה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה (1750–1829), התחתנה עם הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו.
ארקה (וכן ארקוס) היא אלה מהמיתולוגיה הרומית, היא אלת התקשורת והקשת בענן.
היא מופיעה בפחות מיתוסים אבל היא מתוארת כאישה יפהפייה עם כנפיים בצבע זהב.
בנוסף היא שליחת האלים האולימפיים (בדומה למרקוריוס, שהוא המקביל של הרמס).
באחד המיתוסים שבהם ארקה מופיעה, היא מוצגת כרעייתו של האל פאבוניוס (היוונים קראו לו זפירוס).
בנוסף היא שליחת האלים של יונו (שהיוונים קראו לה הרה).
במיתולוגיה היוונית ארקה הוא שמה של אחותה התאומה של איריס (לארקה במיתולוגיה היוונית אין מקבילה במיתולוגיה הרומית בגלל שהיא ידועה פחות מאחותה איריס), היא בגדה באלים האולימפיים ותמכה בטיטאנים ושירתה כשליחת הטיטאנים.
גורלה היה שהיא נזרקה לטרטרוס והיא התפוגגה (במיתולוגיה היוונית וברומית כל מי שנזרק לטרטרוס מתפוגג חוץ מהטיטאנים שעונשם הוא נצחי).
אַרְקוֹסוֹליום (ברבים ארקוסוליה, בעברית קבר מִקְמָר, מלטינית Arcosolium) היא גומחה שתקרתה מקומרת, ששימשה לקבורה בתרבות ההלניסטית ותרבות רומא העתיקה.
בארץ ישראל החל מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס, השתנו מנהגי הקבורה בהשפעת התרבות ההלניסטית והחלו לקבור בקברי כוכים, בהם כוך לכל נפטר.
כל כוך נסגר עם לוח אבן למשך כל התקופה שבמהלכה הבשר והשרירים התכלו, בערך כשנה.
קברי כוכים הקדומים ביתר בארץ ישראל התגלו בעיר מרשה.
שיטת קבורה זו הגיעה למרשה כנראה מאלכסנדריה, או מפניקיה, וגם יהודים התחילו לקבור בכוכים.
עם הנפטר הניחו חפצים, וכלים שנטמאו.
יתרונות הכוכים היו: ניצול החלל הפנימי בצורה טובה יותר על ידי חפירת כוכים בניצב לקירות, והאפשרות לנצל את הכוכים פעם נוספת.
את העצמות פינו ל"מאספה" (קבורה משנית), לחדר מסוים או לתא מסוים ובו עצמות כל מתי המשפחה, והשתמשו שוב בכוכים.
ב התפתח המנהג של שימוש בגלוסקמאות לקבורה משנית.
במקביל לקברי הכוכים נמצאו מערות עם קברי ארקוסוליה.
נישה מעוגלת בתוך המערה עם משטח ישר בו חצובה שוקת עם המת מכוסה בלוחות ולאחר שנה היו מעבירים את העצמות לקבורה משנית.
הלוח ששימש לסגירת הכוך נקרא "לוח סגירה".
כדי להשתמש בגומחה שוב, פינו את העצמות, ונעשה שימוש חוזר בשוקת.
ממצאי קברי ארקוסוליום התגלו ב:
"מערת יהושפט" - מערת קבורה הצמודה למצבת יד אבשלום בירושלים.
"קברי הסנהדרין" - בשכונת סנהדריה בירושלים נתגלו קברי כוכים מעוגלים.
"חורבת טבק" (שלמרגלות תל גודד) - בה נמצאו קברי כוכים מעוגלים, עם לוחות סגירה, וכן שברי כלים מזכוכית.
"קבר בית הורדוס" - שבגן בלומפילד ליד מלון המלך דוד.
"חורבת מדרס" - שבשפלה נמצאה מערת קבורה עם גולל עגול בתוך מסילה המשמש כסוגר למערת הקבורה.
"חקל דמא" - שדה קבורה בחלקו התחתון של גיא בן הינום, ליד מפגשו עם נחל קדרון, ובו מערכות הקבורה מסועפות ומפוארות ביותר ומיוחסות לתקופה ההרודיאנית.
בדפנותיהן של רבות מהמערות חקוקים צלבים, עדות לשימוש במערות בתקופה הביזנטית ובימי הביניים.
בתקופה הצלבנית נבנה באתר מבנה קמרונות ששימש כמבנה קבורה לצליינים נוצרים שנפטרו בעת שהותם בירושלים.
בעולם הנוצרי מוצאים ארקוסוליה תחילה בקטקומבות והחל מתקופת הרנסאנס כחלק ממבני כנסיות לאורך הקירות, בהם נקברו אנשים בעלי מעמד או חשיבות.
ארקה (בהונגרית: Arka) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה.
ארקדי פרנצביץ' קושקו היה חוקר ובלש רוסי, ראש מחלקת הבילוש של משטרת מוסקבה, לימים פקיד במחלקה השמינית של מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית, שהחזיק בדרגת יועץ ממלכתי וזכה לכינוי "שרלוק הולמס הרוסי".
בערוב ימיו כתב ספר זכרונות שהעניק לו פרסום רב ועוד בחייו נודע בתור חוקר מבריק.
הוא נולד בתחילת שנת 1867 בכפר ברוז'קה שבמחוז בוברויסק בפלך מינסק למשפחת אצולה עשירה.
לאחר שבחר בקריירה צבאית, הוא סיים את בית הספר הצבאי בקאזאן וסופח לגדוד המוצב בסימבירסק.
על השנים הללו, ארקדי כתב שהם היו שלווים וחסרי דאגות, אך מונוטוניים.
הקצין הצעיר החל לחשוב על מקצוע אחר, שיתאים יותר לאופיו, ולדבריו יכול היה להועיל בתקופת שלום.
מילדותו הוא נמשך לקריאת רומנים בלשים והבין שהתשוקה האמיתית שלו היא מדעי הפשיעה.
שם המשפחה מבוטא במקור כקושקה, אבל כאשר המשפחה מצאה עצמה בשליטת האיחוד הפולני ליטאי הפך שם המשפחה לקושקו.
צאצאיו של ארקדי פרנצביץ' המתגוררים בצרפת נושאים את השם דה קוצ'קו.
בשנת 1894 התפטר מהצבא והתגייס כפקח רגיל במשטרת ריגה.
כבר מהימים הראשונים הבלש הצעיר עבד טוב.
הוא היה בעל נחישות גבוהה לפענוח פשעים, בעל אומץ לב אישי, יישום מעשי של כל מה שהיה למדע הפשע להציע באותה תקופה וכתוצאה מכך, זכה לקידום מהיר.
שש שנים לאחר מכן מונה קושקו לראש מחלקת הבילוש במשטרת ריגה, חמש שנים אחר כך - עוזר לראש משטרת הבילוש בסנקט פטרבורג ובשנת 1908 התמנה לראש משטרת הבלשים במוסקבה .
תוצאה טובה הושגה על ידי אימוץ המשטרה הרוסית את שיטת הזיהוי של ברטיון, המבוסס על סיווג מיוחד של נתונים אנתרופומטריים, שפיתח הרופא הצרפתי.
הלשכה האנתרופומטרית, המחוברת לביתן הצילום, הוקמה במשטרת הבלשים בסנקט פטרבורג בשנת 1890 בהוראת ראש העיר ב-31 במאי.
טביעות אצבעות הוכנסו לתרגול ושימוש המשטרה בסנקט פטרבורג ב-1 בדצמבר 1907. כתוצאה מיישום ההישגים המדעיים לעיל, קושקו, נשלח למקום שירותו החדש, במשטרת הבלשים במוסקבה, הודות לאיסוף ארונות צילום, זיהוי אנתרופומטרי וטביעות אצבע, תוך יצירת תיק מדויק למדי של פושעים.
תקופת עבודתו במוסקבה קושקו הביאה לו תהילה.
בינואר 1915 מונה קושקו לפקיד במחלקה השמינית של מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית.
מתפקיד זה קושקו התפטר ועבר למחלקה האזרחית במשרד הפנים ב-12 במרץ 1916, וקיבל שלל עיטורים ממלכתיים, כולל דרגת היועץ הממלכתי.
לאחר המהפכה נאלץ היועץ הממלכתי קושקו לברוח מרוסיה, הוא הוזמן על ידי הבריטים לעמוד בראש מחלקת המחקר שלהם.
בקונגרס הבינלאומי לפושעים, שהתקיים בשנת 1913 בשווייץ, הוכרה המשטרה הרוסית כטובה בעולם מבחינת גילוי ופענוח פשעים, תודות לתרומתו של קושקו.
אחד מעמיתיו היה ליודוביק קורנאטובסקי ממשטרת ורשה, שאחרי המהפכה המשיך לעבוד במשטרת הבילוש של הרפובליקה הפולנית.
ארקדי פרנצביץ' הזכיר אותו בספרו "מאמרים", בסיפור בו הוא מגולל את קורות "גנבה בבנק חרקוב".
מהפכת 1917 קטעה את הקריירה המבריקה של קושקו.
הוא פרש ויצא עם משפחתו אל אחוזת פודולנו במחוז נובגורוד במרחק של כקילומטר ממרכז המחוז בורוביצ'י.
בדצמבר 1917 הופיעה בפודולנו ועדה ממרכז המחוז, שייצאה רהיטים.
קושקו ומשפחתו עברו לבורוביצ'י ובקיץ 1918 עזב למוסקבה "להציע את שירותיו".
הוא התיישב כנציג של בית מרקחת פרטי, אך לאחר שנודע לו על מעצרו המתוכנן משום ששירת במשטרת הצאר, קושקו, יחד עם בנו, במסווה של שחקן ומעצב כחלק מלהקת תיאטרון, ברחו לקייב.
מאוחר יותר שלח אדם מיוחד למשפחתו למוסקבה, שהצליח להבריחם לקייב עם דרכונים מזויפים.
משם עברה משפחת קושקו לוויניצה ובהמשך לאודסה.
ב-7 בפברואר 1920 הצבא האדום נכנס לעיר, משפחת קושקו ברחה לסבסטופול.
כאשר תחת ורנגל, קושקו מילא תפקיד מסוים, אשר לטענת רודנייב, הוא עמד בראש מחלק הבילוש במשטרת העיר.
כניסת הצבא האדום לחצי האי קרים קושקו ומשפחתו עזבו לטורקיה.
החיסכון הקטן שהוא הצליח להוציא נגמר במהירות והשוטר לשעבר התקשה להאכיל את משפחתו.
יחד עם ראש המשטרה החשאית במוסקבה אלכסנדר מרטינוב הוא הקים את לשכת הבילוש הפרטית שלו בקונסטנטינופול, החל במתן עצות והמלצות, בתקווה להשיג עבודה בתחום הבילוש.
הוא עצמו איתר בעלים ונשים לא נאמנים, מצא שלל גנוב, נתן עצות יקרות ערך לעשירים כיצד להציל את רכושם מגנבים.
בהדרגה, העסק החל לייצר הכנסות.
עם זאת, באופן בלתי צפוי בקרב המהגרים הרוסים הייתה שמועה שמוסטפא כמאל עומד להחזיר את כל המהגרים מרוסיה לידי הבולשביקים.
קושקו החליט לעזוב בספינה מקונסטנטינופול לצרפת, שם קיבל בשנת 1923 מקלט מדיני.
בפריז הוא לא הספיק למצוא עבודה זמן רב: המשטרה בפריז לא התעניינה בשירותיו והיה צורך בכסף כדי להקים שוב משרד חקירות.
הוא הצליח בקושי להשיג עבודה כמנהל בחנות פרווה.
אך עדיין קיווה שהמערכת ברוסיה תשתנה, הוא ציפה שהוא יתבקש לחזור למולדתו.
הוא קיבל הצעות מהבריטים שהכירו אותו היטב והיו מוכנים לתת לו תפקיד אחראי בסקוטלנד יארד, אך הוא סירב לקבל אזרחות בריטית, שבלעדיה עבודה במשטרה הבריטית לא הייתה אפשרית.
לבסוף, היועץ הממלכתי קושקו מת בפריז ב-24 בדצמבר 1928 ושם נקבר.
הבן הבכור איוואן קושקו, שהשתתף במלחמת העולם הראשונה, לחם בחזית המזרחית בשנים 1914–1915, נפל בשבי והוחזר בשנת 1915, לאחר 1917 גלה מחוץ לרוסיה.
הבן הצעיר דמיטרי קושקו מת במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית בשנים 1914–1915 .
בוריס קושקו (נולד ב-17 במרץ 1924), נכדו של איוואן קושקו, אחיו של ארקדי קושקו.
דמיטרי דה קושקו - עיתונאי צרפתי, נינו של איוואן קושקו, אחיו של ארקדי קושקו.
בשנת 2012 בעיר בוברויסק הוצבה אנדרטה לזכרו ליד מטה המשטרה המקומית.
בשנת 1995 הופקה סדרת טלוויזיה בשם "מלכי הבילוש הרוסי", שעיבדה את סיפוריו של קושקו.
בשנת 2004 צולם הסרט "המגדיר" (Настройщик) עם אלה דמידובה ונינה רסלאנובה בתפקידים הראשיים, בבימויה של קירה מוראטובה, על בסיס סיפוריו של קושקו.
הכינוי "ארקדי קושקו" משמש את גיבור סדרת הטלוויזיה "הגשש" (Ищейка), בעונתה השלישית.
בשנים האחרונות לחייו הצליח ארקדי פרנצביץ' קושקו לכתוב שלושה כרכים של זיכרונות, המורכבים מסיפורים קצרים ודינמיים.
בהם תיאר קושקו בפירוט את החקירות שלו.
הכרך הראשון, המורכב מ-20 סיפורים, ראה אור במהלך חייו של הסופר בשנת 1926 וזכה לתהילה רבה בחוגי המהגרים הרוסים, לאחר שקיבל את שבחי הסופר המפורסם אלכסנדר אמפיטאטרוב.
בשנת 1929, לאחר מותו של הסופר, פורסמו שני כרכים נוספים.
לכל שלושת הכרכים היה שם משותף: "מאמרים על העולם הפלילי של רוסיה הצארית.
זיכרונותיו של ראש משטרת הבילוש לשעבר במוסקבה וראש כל מחלקת החקירות הפליליות של האימפריה." («Очерки уголовного мира царской России.
אֶרְקָּה פִילַנְדֶר (בפינית: Erkka Filander; נולד בשנת 1993) הוא משורר פיני.
ארקה פילנדר נולד בשנת 1993 בעיר אֶסְפּוֹ, הסמוכה להלסינקי.
פִילַנְדֶר נטש את לימודיו בתיכון כדי להתמסר לכתיבת ספרו הראשון, "הסערה הלבנה של ההתעוררות" (Heräämisen valkea myrsky; 2013).
ספר זה זיכה אותו בפרס העיתון "הֶלְסִינְגִין סָנוֹמָט" ותורגם לפולנית.
תרגומים עבריים של אחדים משיריו ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
"הסערה הלבנה של ההתעוררות" (2013)
כיום גר בטורקו, העיר הגדולה ביותר בדרום-מערב פינלנד.
ארקולה פראטה (באיטלקית: Ercole Ferrata; 1610, מחוז קומו – 1686, רומא) היה פסל בארוק איטלקי.
פראטה התמחה אצל אלסנדרו אלגארדי, היה עוזר ראשי שלו והשלים עבודה שלו בוונציה לאחר מותו.
בתחילת הקריירה הוא עבד בנאפולי עם קוסימו פנצאגו.
בשנת 1647 הוא עבר לרומא.
תחת הנהגתו של ג'ובאני לורנצו ברניני פיסל את מלאך נושא צלב בגשר סנטאנג'לו.
בשנת 1673 הקים קוזימו השלישי דה מדיצ'י אקדמיה לא רשמית בוילה מדאמה ברומא שתחליטה היה לתת לתלמידים מבטיחים הזדמנות ללמוד מעתיקות והעמיד בראשה את פראטה ואת הצייר צ'ירו פרי.
פראטה עזר לברניני, לאחר מותו של ברניני אנטוניו ראגי, דומניקו גווידי, ופראטה נחשבו לממשיכיו.
פראטה לימד תלמידים פיסול בסטודיו שלו ביניהם: ג'ובאני בטיסטה פוג'יני, ג'וזפה מצואולי ומלכיור גאפה.
ארקדי ציקון הוא קומיקסאי וקריקטוריסט ישראלי-אוקראיני.
ציקון נולד בעיר אודסה, ברית המועצות, בשנת 1946.
בגיל ארבע נשלח אביו, ועמו גם בנו, לחיות ברפובליקה העממית של סין מטעם הצבא האדום.
את רוב ילדותו בילה ציקון בסין, אותה תיאר כ"אקזוטית", אולם היה עד לאירועים קשים כילד קטן: בעת פרוץ מלחמת קוריאה התחוללו מהומות צבאיוות לא רחוק ממקום מגוריו, וחיילים היו מסתובבים בכל האזור.
בראיון עמו סיפר כי "בתור ילד כמעט כל יום ראיתי איך תופסים מרגלים.
היה להם מצעד ברחוב הראשי של העיר, שהשתתפו בו שוטרים ומשמר אזרחי, הם הובילו אותם לאורך הרחוב, היו מכים אותם ויורקים עליהם, ובסוף ירו בהם.
בבגרותו חזר ציקון לאודסה, שם למד במכון לאומנויות בין השנים 1979-1975. לאחר מכן, בשנת 1989 עלה ציקון ארצה כחלק מהעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, ולאחר שהשתכן בעיר רמת השרון שם למד בין השנים 1991–1992 במדרשה למורים לאמנתו בעיר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 פרסם טורים ומדורי קומיקס בעיתונים גדולים ומוכרים, כגון מעריב, ידיעות אחרונות ומעריב לילדים.
בנוסף, לאורך שנות הקריירה שלו הציג ציקון תערוכות של קריקטורות ורצועות קומיקס באירופה, יפן ועוד.