tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לאהדת הקהל הרחב, המלחינים והזמרים ובמידה רבה גם התקשורת, לא זכה יונתן להכרת הממסד האקדמי והביקורת הספרותית.
בכל הנוגע לאקדמיה, החוגים לספרות והמבקרים - שירתו לא קנתה לה מעמד גבוה במיוחד, לא נלמדה באוניברסיטאות ובבתי הספר ולא זכתה להתייחסות מיוחדת במדורי הספרות.
בנוסף לכך, לדעת רבים היה ראוי יונתן לפרס ישראל אף כי לא זכה בו.
לאורך השנים תמיד הפרידו אותו גם ממשוררים בני דורו ואלה הקרובים אליו בתפיסותיהם ובשירתם.
האקדמיה מעולם לא הכירה בו כממשיך דור אלתרמן-שלונסקי-גולדברג או כשייך לאסכולת זך-עמיחי-רביקוביץ-פגיס.
יונתן אכן לא יצר מהפכה בזירת השירה כשלונסקי, לא כתב כתיבה פוליטית כאלתרמן ולא מרד בדור הקודם לו כזך.
שירתו הייתה מגוונת ולא היה ניתן לקטלג אותה תחת אסכולה, כפי שהיה ניתן עבור שירת זך או אלתרמן.
גם נסיבות שונות הקשורות למסלול היצירה שלו, שחלקן הן יד המקרה וחלקן נובעות מאופיו האישי - אפשר שיש להן חלק בעניין זה.
כך, למשל, ניתן לומר ש"החמיץ" את המהפכה הפואטית של "חבורת לקראת" (או שאולי מלכתחילה אופיו לא זימן אותו לכך) ובעצם לקח לו זמן רב יותר מלבני דורו להתנתק מאסכולת הכתיבה השלונסקאית ולהתחיל לפתח את הקו הפואטי האישי שלו.
אולם לאוהבי שירתו של יונתן לא הייתה סיבה להצר על כך.
יש הטוענים ש"פיגור" זה מנע ממנו את פרס ישראל המיוחל, אולם דווקא התפתחות איטית, לא מתוקשרת, נטולת מרפקים זו, היא שאפשרה את צמיחת הקו הייחודי והאישי שלו, שמתיישב עם אישיותו.
לבטים פואטיים אלה מצאו לעצמם ביטוי, כצפוי, גם בשירים עצמם.
כך, במעין תגובה-עצמית לשיר "החורף חורש את הים" מספרו הראשון ("שבילי עפר", 1951), פרסם יונתן בספרו "שירים לאורך החוף" מ-62 את השיר "שוב החורף חורש את הים".
בתשובה לשיר זה, כאמור, כותב יונתן את "שוב החורף חורש את הים", שיר מאוד שונה, הן פורמלית הן תמטית, העוסק בעצם במהפכה השירית שיונתן מרגיש כמו נקלע אליה בלית ברירה:
יש הטוענים כי גם לפופולריות הרבה לה זכו שירי הלחן של יונתן - תחילה המילים שחיבר ללחנים רוסיים ולאחר מכן שירי הספר שלו שהולחנו - יש חלק בסיווגו על ידי האקדמיה כ"פזמונאי" שלא ראוי ליחס של משורר.
תרמה לכך גם פתיחותו האישית למלחינים ולהלחנה, והנכונות שלו אפילו לבצע שינויים מינוריים בשיריו על מנת שיוכלו להיות מולחנים.
כך למשל נמצא חילופי גרסאות בשיר "חופים" בין גרסת הספר המקורית לבין גרסה המולחנת והמושרת בפי כל, אותה ערך יונתן תוך כדי עבודה עם חברו המלחין נחום היימן, על מנת לאפשר חיבור בין השיר המוכן לבין מנגינה מוכנה שהביא היימן:
לא ברור מדוע לא זכה יונתן לאותה הפרדה לגיטימית בין פזמונים לבין שירים לה זכה למשל אלתרמן, שכתב כידוע מאות פזמונים במהלך הקריירה שלו (בעיקר לתיאטראות הסאטיריים השונים) ובכל זאת לא הוטל ספק בהיותו משורר לירי לכל דבר.
במקרה של יונתן, מעריציו טוענים כי האקדמיה פסלה אותו באופן גורף, מבלי להתאמץ אפילו להכיר את שירתו המאוחרת, הקאנונית, השונה בתכלית משיריו המוקדמים, המולחנים.
חלק מהמבקרים הבינו את טעותם רק לאחר מותו, והכו על חטא.
"זה קורה לי בפעם השנייה, אף כי מסיבות שיריות הפוכות: פעם לא הבחנתי בשירה בגלל רוב שיגעוניותה, פעם לא הבחנתי בשירה בגלל פשטותה.
אבל ההחמצה נשארת אותה החמצה: משורר מת, ואני מגלה את מלוא יופיה של שירתו רק אחרי מותו.
זה קרה לי עם יונה (וולך), ועכשיו זה קורה לי עם יונתן (נתן).
משורר נפלא, ששירתו התחבאה מעיני רוב מבקרי השירה.
במשך שנים נחשב נתן יונתן למשורר פזמונאי, ואף על פי שאני נוטה בדרך כלל לבדוק דברים מחדש עם עצמי, הנחתי לדימוי הזה שלו להסתיר מפני את שירתו.
השארתי את נתן יונתן במגירת השירה הפשטנית, ולא פתחתי אותה, בעיקר לא לעצמי".
שבילי עפר, מרחביה, ספרית פועלים, (1951) - (ספרו הראשון)
אל הנירים האפורים, איורים: רות שלוס, שירים לבני הנעורים, מרחביה, (1954)
אשר אהבנו, שירים, איורים: יחזקאל קמחי, מרחביה, (1957)
בין אביב לענן, סיפורים לבני הנעורים, צייר משה גת, (1959)
שבילי עפר/אשר אהבנו (מהדורה מאוחדת של 2 ספרים קודמים), מרחביה, (1960)
שירים לאורך החוף, איורים: יחזקאל קמחי, מרחביה, 1962
לילך מקבוצת אילנות, צילם: פטר מירום, סיפור לילדים, מרחביה, (1963)
שירי עפר ורוח, צייר יצחק גרינפלד, לבני הנעורים, מרחביה, (1965)
עד סוף הקיץ האינדיאני, איורים יחזקאל קמחי, רשמי מסע בארצות הברית, מרחביה, (1968)
שירים בערוב הים, ציורים יחזקאל קמחי, מרחביה, (1970)
עוד סיפורים בין אביב לענן, ציורים: רות צרפתי, סיפורים לבני הנעורים, תל אביב (1971) - זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
שירים (ליאור), ספרית פועלים, תל אביב, (1974)
אבנים בחשכה - Stones in the Darkness, אנגלית: ריצ'רד פלנץ' (1975)
שירים עד כאן, תל אביב, ספרית פועלים, (1979)
חופים - מבחר שירים מולחנים (כולל תווים), ירושלים: כתר הוצאה לאור, (1983)
שירים אחרים, רישומים רוני רכב, תל אביב, (1984)
שירים על קו הרכס, תל אביב, זמורה ביתן, (1988)
שירים באהבה, מבחר שירי אהבה, תל אביב, ספרית פועלים, (1989)
שירים על אדמה ומים, מבחר שירי ארץ, ספרית פועלים, (1993)
רעול פנים הזמן, תל אביב, ספרית פועלים, (1995)
מלח ואור - מבחר שירים מתורגמים לבולגרית, ספרית פועלים, (1995)
חסד השירים, מבחר שירים על השירה, ספרית פועלים, (1996)
לקט שכחה ופאה, מבחר שירים, ספרית פועלים, תל אביב, (1997)
שירים על ספר הישר, מבחר שירים בהשראת המקרא והאגדה, תל אביב, אור עם (1998)
שירים בכסות הערב, מבחר, משכל, ידיעות אחרונות, (2004)
לחיות בתוך השיר - Within the Song to Live, עברית/אנגלית/CD אנגלית: ג'ניס רביבו ואחרים (2005)
שירים שנשארו - שירים מהעיזבון, תל אביב: ספרי חמד, ידיעות אחרונות (2007)
Apostar Al Tiempo - מהדורה דו לשונית עברית-ספרדית (ויסור, מדריד, 2008)
אל הנירים האפורים - הוצאה מחודשת (2010)
איציק מאנגער, מבחר שירים (1987) (תרגום מיידיש)
נתן יונתן-בין אביב לענן-5 תקליטורים-2003
לאחר מותו של יונתן נוסדו שני פרסים ספרותיים על שמו.
האחד, מוענק מטעם אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום השירה.
השני, מטעם מרכז ההדרכה לספריות בישראל ובשיתוף עמותה שהוקמה לשימור מורשתו של המשורר, הוענק לראשונה בשנת 2009 למשורר ליאור שטרנברג.
זכויות היוצרים על יצירתו של יונתן הופקדה בידי אלמנתו, נילי כרמל יונתן ובינה לבין גורמים שונים העוסקים ביצירתו התגלעו מחלוקות קשות.
בין השאר משום שבספר שיצא אחרי מותו היא שינתה את מילותיהם של חלק מהשירים.
בשנת 2024 הוקרן בפסטיבל דוקאביב הסרט 'נתן יונתן - אם העולם הזה הוא ים' שביים ארי דוידוביץ'.
אברהם נתן בן עמרה בן אלישע חיים הלוי האשכנזי, המכונה נתן העזתי (ה'ת"ד, 1643, ירושלים – י"א בשבט ה'ת"ם, 12 בינואר 1680, סקופיה), היה מקובל תושב עזה, נביאהּ של התנועה השבתאית ואחת מהדמויות המרכזיות בה.
אברהם נתן אשכנזי נולד בירושלים, אביו היה הרב אלישע חיים אשכנזי ששימש כשד"ר הקהילה הירושלמית למרוקו.
למד בישיבת בית יעקב של רבי יעקב חגיז.
בהיותו כבן עשרים, נישא לבתו של שמואל ליסבונה, יהודי עשיר יליד דמשק שהתגורר בעזה, ועבר גם הוא להתגורר בעזה.
לאחר נישואיו ניהל חיי פרישות, היה נחשב לבעל ידע תורני.
עסק רבות במיסטיקה ובקבלה ולדבריו פקדו אותו חזיונות נבואיים רבים.
הוא החל מתפרסם כעושה נפלאות וכ"מתקן נשמות", ושמו החל יוצא בארץ ישראל ובמצרים.
בשנת 1665 הגיעו השמועות על אודותיו למצרים, בה שהה שבתי צבי בחצרו של הצ'יליבי (çelebi) (ראש יהודי מצרים) רפאל יוסף, שר האוצר המצרי.
רפאל יוסף שלח שליחים על מנת לתהות על קנקנו של עושה הנפלאות, ומשקיבל מהם חוות דעת נלהבות, מיהר שבתי צבי עצמו לבקר אצל העזתי על מנת למצוא תיקון לנפשו המעונה.
לפגישה זו, שהתקיימה בחודש אייר ה'תכ"ה (1665), הייתה השפעה מכרעת על שניהם, כאשר העזתי שכנע את שבתי צבי באמיתות משיחיותו.
העזתי סיפר לשבתי צבי כי בחודש אדר (חודשיים קודם לכן) חווה התגלות נבואית ברורה, שבה נראתה לו דמותו של שבתי צבי עצמו ונאמר לו כי איש זה הוא "משיח ישראל".
חוויה נבואית זו תוארה מאוחר יותר בידי נתן באיגרותיו בפרוטרוט, ותומצתה בידו במשפט: .
בעוד ששבתי צבי שב לירושלים, שממנה המשיך במסעו לאיזמיר עיר הולדתו, הכריז העזתי על שבתי צבי כמשיח, ובהשפעת איגרותיו, שנשלחו לכל תפוצות ישראל, נגרפו ההמונים בהתלהבות משיחית.
העזתי ריכז סביבו תנועת תשובה המונית, שכללה מעשי סיגוף ותשובה רבים.
בהוראותיו הישירות נדפסו סדרי "תיקון" רבים שכללו תפילות ותחינות למאמיני שבתי צבי.
רבים ביצעו מעשי תשובה קיצוניים, ואף מכרו את רכושם כהכנה לעלייתם לארץ ישראל, ורק מעטים הרהיבו עוז להטיל ספק בדבריו.
נתן נשאר בעזה כל ימי פריחת השבתאות וכל ימי שבתו של צבי במאסרו הראשון, אך ב-1666 נאסר שבתי צבי בפקודת הסולטאן העות'מאני ונאלץ לבחור בין מוות להמרת דתו.
שבתי צבי בחר בהתאסלמות, ועם ההמרה יצא נתן את עזה בדרכו לטורקיה כשהוא דבק באמונתו שלהמרת הדת היו טעמים מיסטיים.
במהלך חורף תכ"ז הגיע העזתי לבורסה ולאיזמיר, שאליה נכנס למרות ניסיונותיהם של רבני העיר למנוע אותו מכך, וריכז סביבו את מאמיני שבתי צבי.
לאחר תקופה קצרה ניסה העזתי להיכנס לאדריאנופול, על מנת להיפגש עם משיחו, אך מנהיגי העיר מנעו ממנו את הכניסה והוא נדד ברחבי אסיה הקטנה והבלקן וריכז סביבו את מאמיני שבתי צבי סביב הטיעון כי להמרת הדת היו טעמים קבליים נסתרים וכי שבתי צבי יופיע שנית ויגאל את עם ישראל.
שבתי צבי סבל מפסיכוזה מאנית-דפרסיבית והתנדנד בין מצבי "הארה" (מאניה) לבין מצבי "הסתר פנים" (דיכאון).
נתן העזתי עצמו סבל מהפרעת אישיות היפומאנית (לא פסיכוטית).
העזתי אף נדד לאיטליה והגיע לוונציה, לליוורנו, לרומא, לאנקונה ולכל הקהילות החשובות.
בכל מקום ריכז סביבו בסתר את מאמיני שבתי צבי, למד עמהם קבלה, וחיזק את רוחם.
כלפי חוץ לא ניהל העזתי שום תעמולה, ואף הכחיש את אמונתו.
במהלך שנת ה'תכ"ט (1669) שב העזתי לטורקיה, ונפגש עם שבתי צבי באדריאנופול.
לאחר מכן השתקע בעיר קסטוריה (כיום בצפון יוון), והוסיף לנדוד ברחבי תראקיה והבלקן ולחזק את מאמיניו.
לאחר מותו של שבתי צבי ביום הכיפורים ה'תל"ז (1676) שקע העזתי בדיכאון עמוק וסירב להשיב לפניותיהם של מאמיניו התוהים.
הוא נטש את קסטוריה והתיישב בסופיה שבבולגריה.
כעבור שנתיים של שתיקה החל להפיץ את הרעיון כי שבתי צבי כלל לא מת אלא "התעלם באורות העליונים" וישוב ויתגלה במהרה, רעיון זה פותח בידי תלמידיו שמואל פרימו (סופרו של שבתי צבי), ישראל חזן ושמואל גנדור.
נתן העזתי נפטר ונקבר בסקופיה (כיום בירת מקדוניה) בי"א בשבט ה'ת"ם (12 בינואר 1680), וקברו היה מוקד לעולי רגל שבתאים.
אחדים מכתביו הרבים נשמרו בכתבי יד, בהם "ספר הבריאה" ו"דרוש התנינים".
בשנת 2019 התפרסמה מהדורה מדעית ל"ספר הבריאה" בידי חוקר השבתאות ליאור הולצר, בהוצאת הספרים "הולצר ספרים".
המהדורה מבוססת על עשרות כתבי יד שהשתמרו בארכיונים ברחבי העולם, וכוללת פרק מבוא וניתוח לספר.
את המהדורה התחיל פרופ' חיים וירשובסקי, אולם נפטר במהלך העבודה.
חוקרים וחכמים רבים מייחסים לנתן העזתי את הספר המוסרי-קבלי האנונימי "חמדת ימים".
מסופר בספר רוחות מספרות שבשנת 1911 רוחו של נתן העזתי באה אל רבי יהודה פתיה לבקש תיקון, ורבי יהודה פתיה תיקן את נשמתו מן חטאיה הרבים, והביא לה מנוחת עולמים.
נָתָן זַךְ (כ"ג בכסלו ה'תרצ"א, 13 בדצמבר 1930, ברלין, רפובליקת ויימאר − י"ט בחשוון ה'תשפ"א, 6 בנובמבר 2020, רמת גן, ישראל) היה משורר, עורך, מתרגם, מבקר שירה, סופר, פזמונאי ומחזאי ישראלי.
חתן פרס ישראל לשירה עברית לשנת תשנ"ה (1995), פרופסור בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
זך נחשב לפורץ דרך בשירה העברית ולאחד המשוררים העבריים החשובים במחצית השנייה של המאה ה־20 וראשית המאה ה־21.
נתן זך נולד בשנת 1930 בברלין בשם הארי זייטלבך לנח (נורברט), יהודי גרמני יליד פשמישל, ולקלמנטינה (טינה) לבית קבלצי (Cavallazzi), איטלקייה ילידת טורינו.
זך עלה לארץ ישראל ב־1936, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ובהמשך שירת בצה"ל כקצין מודיעין וכקצין ביטחון בחטיבה 8 והשתתף במלחמת העצמאות.
הוא המשיך לשרת עד 1951, והשתחרר בדרגת סרן.
בצעירותו של זך התאבד אביו, מאחר שירד מכל נכסיו ולא הסתגל לחיים ולתרבות בישראל.
זך היה בעל תואר ראשון בפילוסופיה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
בשנים 1960–1967 לימד באוניברסיטאות בישראל.
בשנים 1968–1978 חי באנגליה והשלים דוקטורט באוניברסיטת אסקס.
לאחר חזרתו לישראל לימד באוניברסיטת תל אביב, ומונה לפרופסור באוניברסיטת חיפה.
כנער עיבד זך סיפורים לילדים וכתבות שהתפרסמו בעיתונים "הבוקר לילדים" ו"הצופה לילדים".
אוסף שיריו הראשון יצא לאור ב־1953 בקובץ "בשלושה" בשיתוף עם משה דור ואריה סיון, בהוצאת 'לקראת'.
בשנת 1955 פרסם אוסף שירים שני, "שירים ראשונים".
לאחר מכן, בספרו השלישי "שירים שונים", הנחשב על ידי רבים להישגו החשוב ביותר, הופיע מבחר שירים מ"שירים ראשונים" בנוסף לשירים חדשים.
ב-2004 יצא ספר שיריו "הזמיר כבר לא גר כאן יותר", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2008 התפרסמה מהדורת "כל השירים ושירים חדשים" וב־2013 ראה אור ספר שירה בשם "מן המקום שבו לא היינו אל המקום שבו לא נהיה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב־2016 פרסם זך את ספר השירה האחרון שלו "אומרים שממש יפה שם".
בנוסף עסק זך בתרגום שירה ומחזות, בהם "מעגל הגיר הקווקזי".
בדצמבר 1984 הועלה בתיאטרון הקאמרי המחזה היחיד שכתב זך, "בית ספר לריקודים", בבימויו של שמואל בונים ללחנים של סשה ארגוב.
המחזה, כולל בתוכו קטעי שירה פרי עטו של זך, ונחשב ליוצא דופן במבנה כתיבתו.
המחזה לא זכה להכרה מצד הקהל, וירד מן הבמות כעבור זמן קצר.
בשנים 1995–1998 ערך ופרסם זך 25 קונטרסים בשם "הנה", המציגים משוררים לקהל הרחב.
בין היתר במסגרת זו הוא פרסם תרגומי שירים של חברו דוד טובי.
זך פרסם גם ספרי פרוזה: ספר שכתב על מות אמו "מות אמי", שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב־1997. בשנת 2001 פרסם שלושה סיפורים לילדים שכתב: "הדבורה דבורה", "הנשר הגדול" ו"הסיפור הקטן על האנשים הגדולים", שיצאו בהוצאת ספריית פועלים.
בשנת 2004 התפרסם "קוף המחט", אוסף סיפורים בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
"לקראת" – הפולמוס על השירה
מאז אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 עסק זך גם בביקורת ספרות.
מאמרו "הרהורים על שירת אלתרמן", שפורסם בכתב העת "עכשיו" ב־1959, היה מניפסט חשוב של המרד של חבורת "לקראת" בפאתוס הלירי של המשוררים העבריים בארץ, שכן הוא כלל מתקפה יוצאת דופן על נתן אלתרמן, שהיה אחד היוצרים החשובים והמוערכים ביותר בישראל.
במאמר מסכם זך את הכללים החדשים לשירה שגיבשו המשוררים של חבורת "לקראת" שזך השתייך אליהם.
לפני שזך פרסם את "הרהורים על שירת אלתרמן" ואת ספר שיריו הראשון, אחדים ממשוררי "לקראת" כבר פרסמו את ספרי שיריהם: משה דור, דוד אבידן, משה בן שאול, אריה סיון ויהודה עמיחי.
בחבורה היו גם בנימין הרושובסקי (הרשב), ישראל פנקס וגרשון שקד.
ספרו הראשון של יהודה עמיחי, שיצא לאור בשנת 1955, נחשב לספר שחולל את המהפכה בשירה העברית.
הכללים החדשים של החבורה, שזך סיכם והציג, היו שונים מכללי החריזה והמשקל שהיו נהוגים אז בשירה בארץ.
זך טען ברשימה הזאת שהכללים בשירתו של אלתרמן, הסימטריה הנוקשה והריתמוס הקבוע, הם מכניים ומקובעים, ולפיכך תמונת העולם שמתקבלת בשירה כזו היא מלאכותית.
הוא יצא בעיקר נגד הסימבוליזם הרב שמקשט את השיר, מכיוון שלדעתו הוא אינו טבעי אלא נכפה על השיר כדי להתאים למבנה הקבוע של הכתיבה.
עוד טען שהעושר הלשוני והשימוש המרובה בסימבולים בשירי "כוכבים בחוץ", יוצרים רושם של מלאכותיות ושל העדר רגש ממשי.
לפיכך, גרס זך, יש להעדיף את המשקל החופשי, שרק הוא מבטא את טעמו של המשורר בן התקופה המודרנית.
אין הוא פוסל כל שימוש בחרוז או במקצב, אלא שהוא מבקש למצוא את המקום הנכון שלהם בשיר.
לטעמם של משוררי "לקראת" ובסגנון כתיבתם, המשורר שמתאר את המציאות, חיצונית – של תיאורי נוף, או פנימית – של רגשות, צריך להיצמד למהותה של המציאות המתוארת ולתאר אותה בקצב חופשי וזורם.
לכתוב שירה בשפה פשוטה "בגובה העיניים", כפי שכבר נכתבה ופורסמה על ידי משוררי "לקראת", שתיטיב לתאר את המציאות כמות שהיא, ללא המילים שנועדו לקשט בלבד ולא באו לתאר חוויה, מצב או תמונה.
הלשון השירית שזך משתמש בה בשיריו משלבת רמות לשון שונות, ובעיקר לשון בינונית־רגילה, שקרובה יותר ללשון דיבור יום־יומית, עם לשון גבוהה יותר.
משלבי הלשון השונים באותו השיר נבחרים בהתאם לסיטואציה, ובהתאם לצרכיו של המשורר, כדי שייטיב לתאר את הסיטואציה שבשיר.
משוררי "לקראת" שילבו בשירתם לשון דיבור יומיומית עם לשון ספרותית, וסגנון שירתם בלט לנוכח הלשון הגבוהה בשירתם של משוררים מדורו של אלתרמן.
עקרונות השירה שלפיהם כתבו ופרסמו משוררי "לקראת" מתחילת שנות ה־50, בספריהם ובחוברות "לקראת" לפני צאת המניפסט של זך, נתפסו כמרד.
הם שברו את המבנה השירי ואת הצורה שהייתה שלטת בשירה העברית עד שנות ה־60. העקרונות החדשים האלה, שזך רק סיכם אותם בדיעבד, השתלטו באופן כמעט מוחלט על השירה העברית עד ימינו; למעשה, מאז שנות ה־60 משוררים מעטים כותבים במבנה השירי הישן.
זך מתאר כיצד שירה צריכה להיראות בכמה משיריו הראשונים בקובץ "כל החלב והדבש".
השימוש המרוכז באמצעים מינימליסטיים, המדגימים את הפואטיקה המודרניסטית, הם שעושים את השיר בעיני המשורר לבעל מעמד ייצוגי מיוחד ביצירתו המוקדמת.
המאבק בסנטימנטליות הוא נושא שירו "השיר הנכון".
ניתן לשמוע בשיר נימה פולמוסית מובלעת (עם אלתרמן) בציון הזמנים "אז" ו"עכשיו", ציוני זמן שמרמזים על השוני המהותי בין שירת העבר לשירה העכשווית, ומרמזים על חילופי הדורות והפואטיקות.
זך איננו מתעלם מן העולם התרבותי שקדם לו, והוא מתייחס בשיריו לדמויות מן המקרא, מן הברית החדשה או מן המיתולוגיה היוונית, אך הוא מתאר מצבים אנושיים שבירים, ומיטיב "לתקן" אותם.
כך, למשל, בשירים כמו "הווה זהיר", "תן לי מה שיש לעץ", "שיר לאוהבים הנבונים", "כי האדם עץ השדה" ועוד.
העיקרון המכונן של שירת זך הוא העיסוק החוזר בדיוקן "האחר" על גילוייו השונים.
עולמו של הדובר בשירת זך מאוכלס באחרים, זרים לעצמם ולזולתם.
ביקורת שירתו של זך עמדה על כך ששירה זו נותנת פתחון פה לגוף ראשון יחיד (ל'אני') ולא לגוף ראשון רבים שמאפיינת את שירת תש"ח.
ב־2001 התעורר שוב הפולמוס על השימוש בכללי המקצב והמשקל.
בני ציפר, עורכו של מדור תרבות וספרות בעיתון "הארץ", פרסם אז מאמר ביקורת קצר, אך מלא הלל, על ספר הביכורים של המשורר הצעיר דורי מנור ("מיעוט", 2000).
שירתו של מנור מתאפיינת בשימוש במשקל קצוב ומדוד – אותם הכללים שאפיינו את שירתם של משוררי "דור היישוב" (עד 1948) ואת השירה הקלאסית.
זך טען שיש בשלמות הצורנית, בחריזה ובמשקל משום חזרה לימי העבר של השירה העברית, ולכל הפחות – חיקוי לא־מוצלח של שלונסקי ואלתרמן.
הוא תקף את מנור ומשוררים חדשים אחרים: "במקום למשוך את קדמוניותיהם שלהם לעבר לשון ההווה השירית במיטבה, מבקשים לגרור את הלשון העכשווית לאחור".
כעבור ימים אחדים הגיב דורי מנור במאמר משלו במוסף תרבות וספרות של "הארץ", תקף את זך על סגנונו "המתלהם" וטען כי שני הסגנונות יכולים לדור בכפיפה אחת וכי הוא דוגל בפלורליזם בשירה ("הארץ", 2.2.2001).
בבחירות לכנסת העשירית ב־1981 הוצב זך במקום ה־119 ברשימת רצ.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 הוא הוצב במקום הסמלי 59 ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב.
בשנת 2010 ביטא זך את השקפותיו בנוגע לסכסוך הישראלי־ערבי ואמר: "אנחנו והערבים החמצנו את ההזדמנויות שלנו.
הם, בטיפשות שלהם ב־1948 – ואנו בכל השנים לאחר מכן.
יש לי חשש כבד שהמדינה הזו תפסיק להתקיים בעוד 50 שנה אם לא לפני זה, ובינתיים תהיה מלחמה אחרי מלחמה." הוא הביע את נכונותו להצטרף למשט לעזה בדומה למשט שנערך כמה חודשים קודם לכן.
ביחס למגוריו בישראל אמר: "אילו ידעתי שישראל תהיה מה שהיא היום, לא הייתי חוזר ארצה מאנגליה ב־1978. ניתן לכתוב בעברית מבלי לחיות כאן.
לא צריך לשמוע בכל יום על עינויים או הריגה בטעות של פלסטיני.
לא ארצה לסיים את חיי במדינת אפרטהייד".
זך תמך בחרם על ההתנחלויות, וסבר כי הכיבוש הוא המקור לרוב תחלואי החברה הישראלית.
"אכזריות הדיכוי חדרה פנימה אלינו.
אין יום שלא נרצחים כאן אנשים.
האלימות בכבישים ובבתי־הספר חלחלה מהכיבוש.
אני הייתי קצין ביטחון של חטיבה 8. אני לא משתמט, השתתפתי בשלוש מלחמות שהיו לחיים ולמוות".
בשנת 2010 בריאיון בערוץ 10 אמר זך בנוגע לסדרות בטלוויזיה של "כושים יורים בכושים" כי "הכושים זה בשביל עדות המזרח".
ואף "קם הרעיון הזה לקחת אנשים שאין להם שום דבר משותף; אלה באים מהתרבות הגבוהה ביותר שישנה, התרבות המערב־אירופאית, ואלה באים מהמערות".
בעקבות הביקורת על התבטאויות אלה פרסם זך מאמר תגובה ובו התנצל על מה שאמר וטען כי הייתה זו "אמרה טיפשית", וכי המזרח תרם רבות לתרבות האנושית.
בשנת 2014, זך פרסם בעיתון הארץ מודעת הזדהות עם דברי אבו מאזן, שלפיהם ישראל ביצעה רצח עם בעזה במבצע צוק איתן.
בעקבות המודעה הוא הוזמן לריאיון בתוכניתו של רזי ברקאי, שם הוא חזר על דברי ההזדהות ובתגובה לשאלה על נפגעי הירי הישראלים בעוטף עזה הוא ענה: "אוי ווי, תסתכל על המפה פעם, עטפו אותם.
מסביב לעזה הקטנה הנמושה העלובה שהשתלטו עליה אנשי חמאס, הקימו רשת של קיבוצים.
הנגב גדול", עוד הוסיף: "אז הייתי חוטף בתל אביב, במלחמה כמו במלחמה.
מי כיהודים חטפו כבר דברים יותר גרועים".
ב־19 בינואר 2015 פרסם מודעה בעיתון "הארץ", שבה הוא איחל לאבו מאזן הצלחה בתביעה על פשעי מלחמה שהגישה הרשות הפלסטינית בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג נגד מדינת ישראל.
ב־15 ביוני 2011 אמר זך "גם היטלר, סטלין ומוסוליני נבחרו בבחירות דמוקרטיות".
ב־1958 נשא לאישה את אסיה הרמתי (הוכברג), אך השניים התגרשו כעבור זמן קצר.
ב־2012 נישא זך לשרה אביטל לאחר 40 שנות זוגיות.
לזך לא היו ילדים משלו, מה שלימים הביע עליו צער רב.
במסגרת ריאיון לתוכנית הטלוויזיה "חוצה ישראל", אמר זך: .
בשנת 2009 אובחן זך כלוקה במחלת אלצהיימר, אך המשיך לפרסם ספרי שירה ולהתראיין.
בשנת 2016 הלך מצב בריאותו והחמיר.
בשנותיו האחרונות הוא התגורר בבית האבות משען רמת אפעל שברמת גן.
זך נפטר ב־6 בנובמבר 2020, בגיל 89. הוא הובא למנוחות בקיבוץ עינת, וכפי שביקש, הושמעו בהלווייתו שלושה משיריו: "כי האדם עץ השדה", "ועוד לא אמרתי הכל" ו"ציפור שנייה".
על מצבתו נחרטו מילות השיר "לבדו" שכתב זך ומתחת לשמו נחרט ציטוט מתוך אחד משיריו: "כאן נותר כל המיותר".
עיריית תל אביב קבעה לזכרו לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב מלכי ישראל 9.
1972 - השיר "כשאלוהים אמר בפעם הראשונה" הולחן על ידי מתי כספי עבור ערב שירי המשוררים הראשון של גלי צה"ל
1982 - פרס ביאליק לספרות
פרס ע"ש עקביהו על מפעל חיים בשירה מטעם אוניברסיטת בר־אילן.
1995 - פרס ישראל לשירה עברית
2003 - פרס אקו"ם לשנת תשס"ג על מפעל חיים בזמר העברי
2010 - זכה בפרס הבינלאומי באיטליה לשירה.
2022 - הועלה המופע "כמו עץ השדה" משיריו
ציטוטים משיריו מופיעים באתרים שונים כמו: פסיפס השיר "אני תמיד רוצה עיניים" בבית הורים ע"ש פנחס רוזן רמת חן, "כי האדם עץ השדה" בפארק ע"ש לילי שרון בעכו ועוד.
הסיפור הקטן על האנשים הגדולים (2001)
זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית, הוצאת אל"ף, 1966.
קווי אוויר: על הרומנטיקה בסיפורת הישראלית ועל נושאים אחרים שיחות מילואים, הוצאת כתר, 1983.
אימג'יזם ווורטיציזים: מאמר שכתב זך ב־1976 בעבור האנתולוגיה Modernism: A Guide to European Literature של הוצאת Penguin Books ובו הוא מסכם את עיקרי מחקר הדוקטורט שלו.
הופיע בעברית ב־2010, הוצאת 'עמדה', 'דחק – כתב עת לספרות טובה', מאנגלית: יהודה ויזן
השירה שמעבר למלים – תיאוריה וביקורת (1954–1973), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
אני רוצה תמיד עיניים / עורכת: שרה אביטל.
הסופר בחברת ההמונים: תיאוריה וביקורת 1954–1996 / עורכת: שרה אביטל.
דקלים ותמרים / צרור שירי עם ערביים בתרגום נתן זך וראשד חוסיין, הוצאת דביר, 1967.
מעגל הגיר הקווקזי / ברטולט ברכט, הוצאת אור־עם, 1983.
קדיש ושירים אחרים / אלן גינסברג, הוצאת עם עובד, 1988.
הנה, קונטרס לשירה, מס' 3 / פרידריך כריסטיאן דליוס, הוצאת תג, 1995.
הנה, קונטרס לשירה, מס' 8 / אדוארדו סאנגווינטי, הוצאת תג, 1995.
עליך אחלום חרישית / אלזה לסקר־שילר, הוצאת אבן חֹשן, 1996.
אודן, הוצאת ירון גולן, 1998.
בית ספר לריקודים, התיאטרון הקאמרי, במאי: שמואל בונים, תפאורה: אריה נבון, מוזיקה: סשה ארגוב, הצגת הבכורה: דצמבר 1984.
כי האדם עץ השדה (קיים לחן וביצוע של שלום חנוך)
אני רוצה תמיד עיניים (קיים לחן וביצוע של שלמה ארצי)
יופיה אינו ידוע (קיים לחן וביצוע של שלמה ארצי)
איך זה שכוכב (קיים לחן וביצוע של מתי כספי)
כשאלוהים אמר בפעם הראשונה (קיים לחן וביצוע של מתי כספי)
כלבלב הו בידי בם בם (קיים לחן וביצוע של מתי כספי)
שיר ערב (מסתבך והולך) (קיים לחן וביצוע של מתי כספי)
לא טוב היות האדם לבדו (קיים לחן וביצוע של מתי כספי, קיים ביצוע מפורסם ללחן זה של יהודית רביץ ודני ליטני)
כמעט טוב (אל תתנצל) (קיים לחן וביצוע של מתי כספי, ביצוע נוסף של נורית גלרון)
הנה פתחתי חלון (קיים לחן של מתי כספי בביצוע: ריקי גל)
עד מחר (קיים לחן וביצוע של יוני רכטר)
ועוד לא אמרתי הכל (קיים לחן של אבנר קנר בביצוע אריק איינשטיין.
קיים לחן נוסף של אילן וירצברג בביצוע נורית גלרון)
כולנו זקוקים לחסד (קיים לחן של אילן וירצברג בביצוע: נורית גלרון)
אני יושב על שפת הרחוב (קיים לחן וביצוע של שלמה ארצי)
פזמון חוזר (קיים לחן של אשר ביטנסקי בביצוע נורית גלרון.
קיים גם לחן וביצוע של אלון עדר)
ציפור שנייה (קיים לחן של מישה סגל בביצועים רבים, ביניהם של נורית גלרון, חוה אלברשטיין, יהורם גאון, סוזן ופרן)
הצייר מצייר (קיים לחן וביצוע של עמית פוזננסקי)
כשצלצלת רעד קולך (קיים לחן וביצוע של חנן יובל, קיימים גם ביצועים נוספים ללחן זה של נורית גלרון ושל אסף ארליך)
הפעם הראשונה (קיים לחן וביצוע של שלמה יידוב, זהו גם שם אלבום הבכורה שלו)
שיר לאוהבים הנבונים (קיים לחן של דפנה אילת בביצוע חוה אלברשטיין)
יש איזה שוחד (קיים לחן וביצוע של שם טוב לוי)
איך שהעצים (קיים לחן וביצוע של רונן ירקון)
כל הזמן (קיים לחן וביצוע של רונן ירקון)
רבים משיריו של זך הולחנו: "כי האדם עץ השדה", "פזמון", "איך זה שכוכב", "שבעה", "יופייה אינו ידוע", "לבדו", "ציפור שנייה" ועוד.
ב־1981 הוציאה נורית גלרון את האלבום "שירים באמצע הלילה", שהתבסס כולו על שיריו של זך, שהעניק לאלבום את שמו וכתב לו הקדמה.
ב־1997 פרסמה להקת הפוסט-פאנק סדרני הדשא את השיר (שבהמשך הפך לשיר המזוהה עמה) "מוות לסמלת", שבו הופיע בית משירו של זך "שיר NO טיפוסי", שנכתב בזמן מלחמת לבנון הראשונה ושזך עצמו אישר לשימוש.
ב־1992 הקליט שפי ישי את השיר "שבעה" באלבום הסולו הראשון שלו, "אהבה ושנאה".
כשיצא השיר הוא נפסל לשידור בגלי צה"ל.
שפי דיבר על כך בריאיון שהתקיים איתו בבלוג "מירב רובינשטיין - סיפורים על תקליטים ומוזיקה".
שפי אמר כי המילים נחשבו לקשות מדי, וכי היה קונפליקט בין מה שהרדיו חיפש לבין "החזון האמנותי" של נתן זך, שלא התפשר על מילים מרוככות יותר.
נתן זך עצמו התייחס לפסילה "מפאת אורכו ותוכנו זה התפרש בשעתו כשיר פוליטי ונאסר על השמעתו בגלי צה"ל, אבל זה שיר שרחוק מאוד מלהיות פוליטי, מהימים שעוד לא כתבתי שירים פוליטיים.
זה שיר עצוב מאוד על חללי מלחמת לבנון".
ב־2010 יצא לאור "גבר לא ידבר על כך" אלבום הסולו השני של שפי ישי שהוקדש לשירי נתן זך.
ב־2008 יצא האלבום "כמה נהדרת היית", בו מקריא זך משיריו על רקע מוזיקה מאת המלחין שלומי פריג'.
באלבום מנגנת הפסנתרנית שירה שקד, והוא כולל ואלס לפסנתר שכתב סבו של זך לכבוד טקס ההכתרה של וילהלמינה, מלכת הולנד.
ב־2011 הוציא זך אלבום נוסף עם פריג', "אהבה צומחת בלילות".
לאלבום זה עיצב את העטיפה האומן מנשה קדישמן.
פגישות עם נתן זך - בימוי: דוד פרלוב (1996)
נתן זך - פגישה עם משורר - בימוי: יהודה קווה (2007)
נתן זהבי (נולד ב-27 באוקטובר 1946) הוא שדרן רדיו, עיתונאי, פובליציסט, עורך, סופר, תסריטאי, שחקן, במאי ומפיק קולנוע ישראלי.
זהבי שידר בתחנת הרדיו 103fm במשך יותר מ-25 שנה.
תוכניתו כונתה "זהבי עצבני", עקב סגנונו הבוטה והשתלחותו בגופי הממסד.
זהבי נולד וגדל בתל אביב, בנם של יעקב ושרה זהבי שעלו מפולין ואחיהם הצעיר של עורך ומבקר הספרות אלכס זהבי ואיש המדע אבינועם זהבי.
המשפחה עברתה את שמה מגולדוויץ כשעלתה לישראל.
אביו, יעקב זהבי (1903-2005), עלה לארץ ישראל בשנת 1926, בשלהי העלייה הרביעית.
שארית משפחתו של האב נספתה בשואה.
זהבי למד בבית הספר העממי הר נבו.
הוא סיים שמונה שנות לימוד בלבד, וכהגדרתו הוא בעל "השכלה ים-תיכונית".
את הקריירה העיתונאית שלו החל בגיל 15 כצלם עיתונות וככתב לענייני כדורגל.
בגיל 17 החל לצלם ולכתוב לשבועון "העולם הזה".
בעת הפגנה ליד הכנסת הוא התעמת עם אנשי משמר הכנסת שביקשו למנוע ממנו לצלם.
במקרה אחר התעמת עם שומרי הראש של מרים אשכול שביקשו למנוע ממנו לצלם אותה בחנות בגדים בתל אביב.
בנעוריו השתתף בהפגנות האחד במאי וכן בהפגנות למען אחווה יהודית-ערבית.
הוא שיתף פעולה עם תנועת "הפנתרים השחורים".
זהבי לא שירת בצה"ל שירות סדיר.
לדבריו, לאחר הטלת האמברגו הצרפתי על אספקת נשק לישראל, השתתף במבצע להברחת טילים עבור מטוסי חיל האוויר הישראלי.
בתקופת מגוריו בסיני שירת כקצין קישור לאו"ם בדרגת סרן ייצוגית.
בצעירותו הסתבך פעמים אחדות עם רשויות החוק במדינות שונות.
בשנת 1966 נעצר ע"י המשטרה ונשפט בשיקגו שבארצות הברית על תקיפת שוטר אמריקאי שחשב שהוא מנהיג המפלגה הנאצית האמריקנית, ג'ורג' לינקולן רוקוול ובעקבות המקרה גורש מארה"ב חזרה לישראל.
בשנת 1968 נעצר בבית המעצר "קישון" בחיפה, לאחר שנפגש כעיתונאי עם אנשי פת"ח בבולגריה, פעולה שהייתה אסורה על-פי החוק הישראלי באותה עת.
באותו עניין לא התקיים משפט וזהבי שוחרר.
היות שהיה מדובר במפגש ראשון בין עיתונאי ישראלי לנציגי הפת"ח, כל התמונות ותכני השיחות בין נתן לנציגי הפת"ח הועברו לשירותי הביטחון.
בשנת 1972 ישב כחודשיים במעצר בפרנקפורט שבגרמניה כחשוד בשוד יהלומים, אך שוחרר לאחר שהמשטרה שם קיבלה את הסבריו.
מאוחר יותר החליט "לעזוב את הפשע ולעשות דברים כדי לכפר על מה שעשיתי", כפי שסיפר בשנת 2002 בריאיון לשבועון "פנאי פלוס".
בשנים 1977 – 1982 התגורר באופירה והיה כתב גלי צה"ל בדרום.
זהבי היה ממפוני אופירה לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים.
בשנים 1982 – 1984 היה בעל טור ב"ידיעות אחרונות" אך עיקר פרסומו הוקנה לו עם אזכורו בטורו של דן בן אמוץ בעיתון "חדשות" והמשך פעילותו שם.
זהבי היה רכז הכתבים בחדשות.
בשנת 1989 עבר להיות עורך הירחון "מוניטין", עד שנמכר ביוני 1990. בשנת 1990 טבע לטענתו את הסיסמה "מושחתים נמאסתם", בעקבות הפרשה הפוליטית שזכתה לכינוי "התרגיל המסריח".
הסיסמה הופיעה לראשונה בעמוד הראשון של העיתון חדשות כמודעה בתשלום, ובהמשך הופצה בבאנרים בכל רחבי הארץ.
שנתיים מאוחר יותר היא שימשה את קמפיין הבחירות של העבודה עם פרסום דו"ח מבקרת המדינה כחודש וחצי לקראת בחירות 1992.
בשנת 1995 יצא לאור ספרו "על גדות הביוב", המאגד 29 סיפורים קצרים על העולם התחתון התל אביבי, הכתובים ברוח קודרת וחסרת תקווה, ועשירים בהומור, בעגה ייחודית ובמשחקי מילים.
בשנת 2016 יצא לאור ספר ההמשך "תקוות שחורות", שסגנונו דומה.
ב-21 במאי 2006 הצטרף נתן זהבי לשביתת הרעב של חולי סרטן המעי הגס בירושלים, במחאה על כך שתרופות רבות לא נכנסו לסל התרופות.
לאות הזדהות ארגן נתן זהבי הפגנה והשתתף בשביתת הרעב למשך יותר משבוע.
בסיום המאבק נכנסו כמה מהתרופות לסל הבריאות.
זהבי נעצר במהלך הפגנה זו בחשד שירה במהלכה פצצת תאורה.
כחצי שנה לאחר מכן, ב-17 בדצמבר 2006, חשף זהבי כי הוא עצמו חלה בסרטן שלפוחית השתן לאחר שהתגבר על סרטן העור 12 שנים קודם לכן.
בשנת 2007, מעט לאחר גילוי הסרטן בגופו, השתתף זהבי בסדרה הדוקומנטרית 'על החיים ועל המוות' בערוץ 10. במסגרת הסדרה הפגיש אייל דורון אנשי תקשורת עם אנשים שהמוות הפך אצלם לאובססיה.
זהבי הופיע בפרק העוסק בפרידה והנצחה, אמר שאינו מפחד מן המוות ושהוא מעדיף שגופתו תישרף.
בשנת 2010 הגיש בערוץ הספורט את התוכנית "שבת ביציע" יחד עם רון קופמן, שלמה שרף ואלי אוחנה.
בשנת 2012 הצטרף להפגנת עובדי מעריב ואף התעמת עם שוטרים במקום.
בסתיו 2017 פרסמה העיתונאית הדס שטייף שהגיעו אליה למעלה מעשר עדויות של נשים שהתלוננו שהן הוטרדו מינית בידי זהבי, "ממעשים מגונים בכוח ועד לכאורה אונס".
באפריל 2019 קבע בית המשפט כי שטייף תשלם פיצוי בסך 390 אלף ש"ח לזהבי.
בנוסף חויבה שטייף בהוצאות משפט בסך 30 אלף ש"ח.
שטייף ערערה על פסק דין זה, ובפסק דין של בית המשפט המחוזי הופחת הפיצוי לזהבי ל-130 אלף ש"ח.
בספטמבר 1997 החל להגיש את תוכנית הרדיו היומית "זהבי עצבני" בתחנת "רדיו ללא הפסקה".
בתוכנית מציג זהבי עמדות סוציאל-דמוקרטיות מבחינה חברתית-כלכלית, ומנסה לפעול נגד השחיתות שפשתה, לדבריו, בפוליטיקה הישראלית.
התוכנית מורכבת ברובה משיחות עם מאזינים, אשר לעיתים מתפתחות לעימותים חריפים.
התוכנית משודרת ברציפות נובמבר 2022, למעט רוב שנת 2001. זהבי ידוע בסגנון הגשה תוקפני וצעקני שמלווה לעיתים קרובות בקללות.
בעקבות סגנונו התוקפני הוגשו נגדו תלונות על ידי אישי ציבור וחברי כנסת.
כמו כן תחנת הרדיו ספגה מספר קנסות ותביעות בעקבות התבטאויותיו.
התבטאויותיו גם גררו השעיות מטעם התחנה, בשנת 2012 למשך יומיים, ופעמיים למשך שבוע, בשנים 2004 ו-2018.
בינואר 2018 הודיע זהבי שיעבור לשדר פעמיים בשבוע עד להודעה חדשה, הוא נימק זאת בכך שהוא צריך זמן לטפל במצבו הבריאותי וכן בתביעה שהוא מנהל נגד הדס שטייף.
במרץ אותה שנה הודיע על לקיחת חופשה ללא הגבלת זמן משידור, הוא נימק זאת בעייפות וכן בכך ש"קשה לי לשדר בתחנה בה משדרים כמה מהשופרות של ראש הממשלה".
כעבור חודשיים חזר לשדר את תוכניתו "זהבי עצבני" פעמיים בשבוע בימי ראשון ושני.
החל מסוף יולי 2021, לאחר פטירתו של העיתונאי רוני דניאל, ששידר באופן קבוע בימי חמישי תוכנית שיחות עם מאזינים, זהבי החליף אותו ושידר גם בימי חמישי.
בתוכנית העיד שהצביע למפלגת מרצ בעקבות חברותו עם אילן גילאון.
בסוף 2016 הצהיר על הסרת תמיכתו במפלגה מכיוון שחברת הכנסת מטעם מרצ, מיכל רוזין התקזזה בהצבעה על חוק ההסדרה עם חבר האופוזיציה, השר אופיר אקוניס.
הוא הביע ביקורת רבה נגד המפלגה וכן תקווה שלא תעבור את אחוז החסימה.
ב-2020 העיד שהצביע לעבודה-גשר-מרצ בעיקר בזכות ראש הרשימה עמיר פרץ.
בהמשך הביע ביקורת חריפה בעקבות כוונתו להיכנס יחד עם בני גנץ לממשלת אחדות לאומית עם נתניהו.
ב-4 ביולי 2022 הושעה משידור בתחנת 103FM ומכתיבת טורו ב"מעריב" לאחר שאמר בתוכניתו כי הוא "מייחל לשריפת אולפן ערוץ 14 על יושביו".
בהודעה מטעם התחנה נכתב כי "מדובר באמירה חמורה שאין לה מקום בשידורי רדיו ומהווה חציה בוטה של גבולות חופש הביטוי".
לאחר כשבועיים התנצל על דבריו וחזר לשדר ולכתוב.
מאחר שלא התנצל על הדברים, הוחלט על השעייתו לצמיתות במרץ 2023. בעקבות החלטה זו תבע זהבי את הרדיו על הפרת חוזה.
לאורך השנים, שיחות רבות מהתוכנית נעשו ויראליות ברשתות חברתיות, ובאתר יוטיוב מספר ערוצים שכוללים שיחות נבחרות.
בנוסף לפעילותו העיתונאית, שיחק זהבי במספר סרטים ובסדרות טלוויזיה ישראליות: בין היתר שיחק בסרטי הקולנוע, "מציצים", "שורו", "עפולה אקספרס", "הערב סרט", "החצי השני", "האח של דריקס", "שבזי", בתפקיד משני ב"מר באום" (הסרט השלישי בטרילוגיה "שמיכה חשמלית ושמה משה") ובסרט "על הקו", בכיכובה של ענת וקסמן.
שיחק בין היתר בסדרות הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", "כחול עמוק" ו"עספור".
זהבי היה אחד מיוצרי הסרט "The Chain" ("השרשרת", 1996) וגם הופיע בו.
בשנת 2000, שידרה טלעד, זכיינית ערוץ 2, סדרה דוקומנטרית שיצר על יהדות "זהבי מחפש תשובה".
הסדרה, שביצירתה היו שותפים התסריטאי והבמאי דרור סבו והעורכת מיקי מנדל מוזס, כללה 14 פרקים.
בשנת 2002, שודרה עונה נוספת של הסדרה.
בשנת 2004, יצר את הסרט התיעודי "מכתב אישום" על רצח רבין ששודר בערוץ 10. בשנת 2007, השתתף בסדרה הדוקומנטרית "על החיים ועל המוות" בערוץ עשר.
ב-2009 דיבב זהבי את דמותו של מוסטפא בסדרת האנימציה הישראלית למבוגרים "סלב'ס", וגילם את שלמה, בעל מוסך, בסדרת הטלוויזיה "עספור".
כמו כן השתתף זהבי במספר פרסומות וכן בתפקיד דיבוב בסרט המצויר "משפחת סופר על".
בשנת 2023 זהבי החל להשתתף כחבר פאנל בתוכנית "אזור בחירה", תוכנית אקטואליה פוליטית המשודרת ברשת 13.
בשנת 1975 פרסם הסופר התל אביבי בונה תירוש את ספרו "הבית".
הספר שעוסק בחיי צעירים תל אביבים בדירה שכורה בעיר, בשולי הבוהמה ובתוכה.
אחד מגיבורי הספר הוא זהבי (שמו בספר: שמשון דומברובסקי).
לא נישא מעולם ואין לו ילדים ולדבריו הוא אל-הורי.
הצעת נישואין מפתיעה שקיבל ביוון בשנת 1988 מרימונדה טוויל, שהציעה לו לשאת את בתה סוהא - דחה זהבי על הסף.
סוהא נישאה לבסוף ליושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
זהבי היה חבר קרוב של דן בן אמוץ שקבע בצוואתו שזהבי יקבל כל חודש בקבוק ויסקי משובח.
זהבי מגדיר את עצמו כאתאיסט.
זהבי הביע רצון שלאחר מותו גופתו תשרף ושאפרה יושם בתוך צנצנת דבש.
על גדות הביוב, זמורה ביתן, 1995
תקוות שחורות, חבר לעט, 2016
עבודתו העיתונאית זיכתה את זהבי בפרסים אחדים:
בשנת 2000 קיבל את פרס סוקולוב לעיתונאות על עבודתו העיתונאית ועל תרומתו לחברה.
בכנסת קיבל את פרס ארגון "בזכות" על היותו לוחם למען נכים ומוגבלים.
פרס "מיקרופון הזהב" של הרדיו האזורי.
פרס אנשי השנה בקטגוריית רדיו.
פרס תנועת אומ"ץ, הנאבקת למען מנהל תקין וצדק חברתי, לשנת 2008.
נתן יֶלִין-מוֹר (פרידמן; כ"ג בסיוון ה'תרע"ג, 28 ביוני 1913 – א' באדר ה'תש"ם, 18 בפברואר 1980) היה ממנהיגי מחתרת לח"י, עיתונאי וחבר הכנסת.
נתן פרידמן-ילין נולד בגרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביו, שמואל אליהו, היה בנאי, ואמו חנה מרים – עקרת בית.
נתן היה הצעיר מבין שלושה ילדים.
בהיותו בן שנה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, אביו גויס לצבא האימפריה הרוסית ב-1915 ולא שב מהמלחמה אל חיק משפחתו (נפטר ב-1920 בחצי האי קרים).
בהיעדר אמצעי קיום, עברה האם עם שלושת ילדיה אל בית הוריה בעיירה ליפסק שבמחוז פודלסיה, שם סיים נתן חמש כיתות בבית הספר העממי הפולני.
בהמשך חזר לגרודנו, שם היה אחיו הגדול משה, וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בעיר ב-1932. בגיל 13, בתקופת לימודיו בגימנסיה, הצטרף לתנועת בית"ר.
ב-1933 עבר לוורשה ומונה לקצין הנציבות של בית"ר בפולין, לצד חברותו בצה"ר.
כמו כן, הוסמך באותה תקופה כמהנדס בפוליטכניון של ורשה.
במסגרת פעילותו בבית"ר ובצה"ר התוודע למנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית: זאב ז'בוטינסקי, אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר, מנחם בגין ואחרים, ופעל במחיצתם.
ב-1936, על רקע מדיניות ההבלגה אל מול המרד הערבי הגדול בארץ ישראל חווה משבר אמון וייאוש מהמסגרת הבית"רית.
בקיץ 1937 הפגיש אותו חברו אברהם סטבסקי, מנאשמי רצח ארלוזורוב, עם אברהם שטרן (יאיר), שעסק באותה תקופה בהקמת "התאים הלאומיים" של האצ"ל בפולין, וזה שכנעו לעזוב את תפקידו בבית"ר, ולהצטרף לאצ"ל.
בשליחות שטרן, ארגן תאי מחתרת של האצ"ל והשתתף, לצד סטבסקי, בארגון עליית אף על פי.
ב-1938 הקים יחד עם חברו שמואל מרלין את יומון האצ"ל בשפה היידית בפולין, "די טאט" (בעברית: המעש), והיה לעורכו מהקמתו ועד לסגירתו ב-1939.
חמישה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשא לאישה בוורשה את פרידה אפרת מורין, כשמנחם ועליזה בגין משמשים כשושביניהם, ויחדיו החליטו לעזוב את ורשה כדי לנוע מזרחה לכיוון ארץ ישראל.
שני הזוגות עשו את דרכם ברכבת לווילנה, אך הרכבת הופצצה על ידי הנאצים והם נאלצו לנטוש אותה ולהמשיך את דרכם בעגלות וברגל ללבוב.
שם הצליחו לעלות על רכבת ולהמשיך לווילנה, אליה הגיעו באוקטובר.
הם שהו כשנה בווילנה לצד בית"רים רבים מפולין, שמצאו שם מפלט עד לקבלת היתר יציאה מהשלטונות הסובייטים; לבסוף יצאו לאיסטנבול, ומשם, דרך סוריה ולבנון, הגיעו לארץ ישראל ב-1941.
בארץ פגש את חברו אברהם שטרן (יאיר), שזה מכבר פרש מהאצ"ל והקים את לח"י, והצטרף לארגונו יחד עם אשתו.
בלח"י קיבל את כינויו המחתרתי גֵּרָא.
לאחר שפגישתו של נפתלי לובינצ'יק עם נציג דיפלומטי גרמני בביירות ב-1940 – שבה הציע הלה שיתוף פעולה בין לח"י לבין מדינות הציר (גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית) במלחמתן בבריטניה – לא נשאה פרי, הוטלה על ילין-מור המשימה לחדש את הקשר עם גרמניה הנאצית.
לאחר הניצחון במערכה בסוריה ובלבנון ביולי 1941, שלטו בעלות הברית בסוריה, וניתן היה להגיע דרכה לגבול טורקיה הנייטרלית, בה הייתה שגרירות גרמנית.
בדצמבר 1941 יצא ילין-מור לסוריה בדרכו לטורקיה ליצור קשר עם הגרמנים, ולשכנעם להושיט עזרה ללח"י במלחמתו באויב המשותף: בריטניה.
ילין-מור התחזה לנציגו של קבלן יהודי מארץ ישראל בשם שמעון דיסקין, שבנה כביכול ביצורים בשדות תעופה בסוריה ובלבנון.
בעיר חלב יצר ילין-מור קשר עם מבריחי גבול שהיו אמורים להעבירו לטורקיה.
לפתע הגיעה אליו הוראה מאברהם שטרן לדחות את צאתו כי בדעת שטרן לצרפו למפקדת לח"י כאחראי על מחלקת ההסברה.
המודיעין הבריטי גילה את מקום הימצאו ליד חלב (באמצעות מכתב שנתפס), והביאו לארץ ישראל, למחנה המעצר מזרעה.
בדצמבר אותה שנה הוא הועבר למחנה המעצר בלטרון.
בעקבות הרצח מונה צוות של שלושה אנשים להנהגת לח"י: יצחק שמיר, ד"ר ישראל אלדד, ונתן ילין-מור.
רוב הזמן היה אחד או יותר מבין השלושה נתון במעצר.
ילין-מור היה עצור מ-1942 עד סתיו 1943; ב-1 בנובמבר ברח ממחנה המעצר בלטרון יחד עם קבוצה של 19 מחברי לח"י, דרך מנהרה ארוכה בת כ-75 מטרים שחפרו בסודיות גמורה במשך שמונה חודשים.
עם צאתו לחופשי היה לאחראי על הפעולה המדינית ועל הקשרים עם גורמי חוץ של לח"י.
לאחר מעצרו של אלדד, הפך גם לעורכו של ירחון לח"י – "החזית".
כל אותה עת היה מבוקש מרכזי על ידי משטרת המנדט, ופרסים בסך 500 ו-1,000 לא"י הוצאו על ראשו.
לאחר שגם שמיר נעצר, הוטל עליו גם תפקיד האחראי על הפעילות המבצעית.
ילין-מור היה שותף לתכנון פעולות שונות שהבולטות בהן היו ניסיון ההתנקשות בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל ורצח הלורד מוין במצרים, שתיהן בשנת 1944.
בספטמבר 1945 נפגש עם מנחם בגין, ישראל גלילי ומשה סנה, וסיכם איתם על הקמת גוף משותף לשלוש תנועות המחתרת שיילחם בשלטון הבריטי תחת הנהגה משותפת, מה שהוביל להקמת "תנועת המרי העברי", שפעלה עד אוגוסט 1946.
עם הוצאתו לאור של שבועון לח"י, "המעש", הועמד ילין-מור בראש המערכת; הוא פרסם בשבועון מאמרים רבים.
בתקופה זו קבע תוכנית למדיניות חוץ חדשה של לח"י בשם "הנייטרליזציה של המזרח התיכון", שבבסיסה התביעה לסילוק כל הגורמים האימפריאליסטים והפרו-אימפריאליסטים (בהם שליטי מדינות ערב נורי א-סעיד, המלך עבדאללה הראשון, פארוק, מלך מצרים, ונשיאי סוריה ולבנון) מהמזרח התיכון, לטובת כל עמי המרחב הסובלים מדיכוי לאומי ומניצול כלכלי.
ילין-מור התנגד לתוכנית החלוקה, ולאחר קבלתה בכ"ט בנובמבר פרסם עם ישראל אלדד הודעה בשם לח"י, בה נקבע כי "לוחמי חירות ישראל ימשיכו להילחם לאחדותה של הארץ באמצעים ההולמים את נסיבות המקום והזמן".
בשנת 1948 היה מיוזמי חטיפתו ורציחתו של חבר לח"י יהודה אריה לוי, שרצה לעמוד לצד ההגנה.
ב-30 בספטמבר 1948 נעצר ילין-מור בחשד למעורבות ברצח המתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט.
בזמן ששהה במעצר בעכו בהמתנה למשפט, נולדה בתו, דורית שעיה.
בית דין צבאי מיוחד בעכו לא הצליח להרשיעו במעורבות ברצח, אך הרשיעו בפברואר 1949 בעבירות על הפקודה למניעת טרור וגזר עליו שמונה שנות מאסר בפועל.
הוא שוחרר לאחר יומיים במסגרת החנינה הכללית.
באותה עת הקימו יוצאי לח"י מפלגה בשם "רשימת הלוחמים", שילין-מור עמד בראשה בבחירות לאספה המכוננת, והיה חבר הכנסת היחיד שנבחר מטעמה.
הוא טען כי ברית המועצות היא בת בריתה של ישראל, והצביע על עזרתה ב"מלחמת השחרור של העם היהודי".
זמן קצר לאחר מכן פרש הפלג הימני של לח"י, בראשות ישראל אלדד, מהתנועה (פלג שהיווה 9 מבין 23 חברי המועצה העליונה של המפלגה, ובהם גאולה כהן ואליהו עמיקם).
בפרישתם הגדירו עצמם אנשי הפלג כ"תלמידי אברהם שטרן", המתנגדים ל"קו הפוליטי החדש" של ילין ושל חברי ה"פלג השמאלי" (ובו יצחק שמיר ומתתיהו שמואלביץ), תוך שהם מגדירים את ילין כבוגד וכ"קושר קשר עם רוסיה הסובייטית, ושונא התורה הז'בוטינסקאית והשטרניסטית כאחד".
על רקע "ועידת לוזאן" תבע ילין-מור בשם מפלגתו לדחות בתוקף את "ההתקפה הפוליטית של ארצות הברית", וקרא לממשלה להתנגד לביתור הארץ, להחזרת מאות אלפי פליטים ערבים ול"כפיית שלטון זרים על ירושלים".
המפלגה התפוררה במהירות, ולא השתתפה בבחירות הבאות לכנסת.
ב-1954 רכש ליאון אליגולשוילי, בעל הון מצרפת, 5,000 דונם ממזרח לאשקלון, והטיל על ילין-מור להקים בשטח חווה חקלאית פרטית בשם "חוות מרים", שבה יגדלו בעיקר כותנה.
ילין-מור ניהל את החווה עד 1965.
ב-1956, על רקע מלחמת סיני, נמנה ילין-מור – לצד אורי אבנרי, בועז עברון, עמוס קינן ואחרים – עם מייסדי תנועת "הפעולה השמית" (שבתחילה דבק בה השם "מחתרת קפה הרלינגר", על שם בית הקפה בו נפגשו חבריה).
תנועה רעיונית זו דגלה בהשתלבותה של ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי".
ב-1958 פרסמה התנועה מניפסט בן למעלה ממאה סעיפים בשם "המנשר העברי - עקרונות הפעולה השמית".
התנועה האמינה כי במרחב המזרח-תיכוני קיים לאום/גזע משותף, הוא הלאום/גזע השמי, תחתיו קיימות תתי-קבוצות כמו הלאומים העברי והערבי; והאמינה כי על הלאום השמי להתאחד במסגרת קונפדרטיבית.
כמו כן, קראה התנועה לבטל את כל החוקים והנוהגים המפלים כלפי המיעוט הערבי במדינה (כולל הממשל הצבאי), לבטל את "חוק השבות", ולהקים מדינה פלסטינית ברצועת עזה ובגדה המערבית, שתהיה קשורה בפדרציה עם מדינת ישראל, ובכך תהווה למעשה איחוד של ארץ ישראל הדו-לאומית בגבולותיה ההיסטוריים.
עם פרוץ אירועי ואדי סאליב, הביעו חברי "הפעולה השמית" תמיכה בדוד בן הרוש, טענו שמעצרו לא היה מוצדק, ותבעו לשחררו.
כמו כן, הבהירו כי אם יישאר במעצר והדרך היחידה לשחררו תהיה באמצעות היבחרותו לכנסת, יהיו מוכנים להעמידו בראשות רשימתם בבחירות לכנסת הרביעית.
ב-1963 היו שותפים חברי "הפעולה השמית", לצד מק"י, אל-ארד וחוגים נוספים, להקמת "הוועד היהודי-ערבי לביטול הממשל הצבאי", שיחד עם מפ"ם, מק"י, אחדות העבודה, המפלגה הליברלית וחירות, ניסה לשנות את המדיניות הקיימת כלפי אזרחי ישראל הערבים.
"הפעולה השמית" הוציאה דו-שבועון בשם "אתגר", שעורכו היה ילין-מור; "אתגר" יצא בין השנים 1960 ל-1968.
פעילות שלום לאחר מלחמת ששת הימים
בדצמבר היה ילין-מור שותף – לצד אישים כאורי אבנרי, עמוס קינן, אהרן כהן, פעילים ערבים ממזרח ירושלים ואחרים – להקמת "התנועה למען פדרציה ישראלית-פלסטינית", ששאפה לממש את החזון של אנשי "הפעולה השמית" בדבר הקמת מדינה פלסטינית בשטחי רצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה בקשרי פדרציה עם מדינת ישראל.
בינואר 1968 צירף ילין-מור את שמו לעצומה נגד הריסות בתים, צווי ריתוק וצווי גירוש בשטחים הכבושים, שנחתמה על ידי 90 ישראלים מקבוצות שמאל שונות ופורסמה ב"לה מונד" וב"פראבדה".
משום שפורסמה בביטאון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הוכרה העצומה בשם "כרוז פראבדה".
בבחירות לכנסת השביעית (1969) התמודד ילין-מור במקום השני ב"רשימת השלום", בראשותו של גדי יציב, אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-1974 הוציא ילין-מור את ספרו "לוחמי חרות ישראל- אנשים, רעיונות, עלילות".
ב-29 בספטמבר 1974 במכתב ליוסי אחימאיר שפורסם בכתב העת האומה כתב ילין-מור:
בסוף שנות ה-70 חלה בלוקמיה.
יום לפני מותו קיבל, בטקס שנערך בביתו בהשתתפות חברי הלח"י מתתיהו שמואלביץ', אנשל שפילמן ודוד שטרן, את עיטור לוחמי המדינה ואת אות הלח"י.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
ילדיו הם דורית שעיה ואיש ההיי-טק אלישע ילין-מור.
"לוחמי חרות ישראל" יצא לאור בשנת 1974.
ספרו האוטוביוגרפי, "שנות בטרם", יצא לאור בהוצאת כנרת בשנת 1990.
נָתָן היה נביא שפעל בתקופת המלכים דוד ושלמה, בימי טרום בית ראשון, במאה ה-10 לפנה"ס.
יש אומרים שנתן היה כהן.
הוא השתתף בהמלכת שלמה, יחד עם צדוק הכהן ובניהו בן יהוידע.
נתן הנביא מופיע בשלושה אירועים מרכזיים בחיי דוד המלך.
בעקבות חלומו הנבואי של נתן הוא מונע מדוד לבנות את בית המקדש ודוחה את בנייתו לימי שלמה, באותו החלום נתן מבטיח לדוד שמלכותו תתקיים לעולם.
לאחר חטא דוד ובת שבע, נתן מוכיח את דוד במשל 'כבשת הרש' המפורסם, שנאמר בתוכחה זו.
בסוף ימי דוד, נתן מסכל את הכתרתו של אדוניה בן חגית למלך על ישראל, בכך שדרבן את בת שבע ודוד להמליך מיד את שלמה.
יצחק עמר לומד משלושה סיפורים אלא על אופיו של נתן, לטענתו, נתן לאורך כל נבואותיו מגיב לתהליכים רעים שמתרחשים בממלכת דוד ומונע אותם.
נתן העניק לשלמה את השם ידידיה, מיד לאחר לידתו.
כותרת מזמור תהילים נ"א בספר תהילים מזכירה את נתן הנביא הבא אל דוד לאחר מעשה בת-שבע.
בדברי הימים (א', כ"ט, כט; ב', ט', כט) מוזכרים "דברי נתן הנביא", שהכילו, כך על פי הכתוב, את דברי ימי מלכות דוד ושלמה.
על פי התלמוד הבבלי (מסכת בבא בתרא דף יד), נתן כתב את ספר שמואל (ממות שמואל הנביא ואילך) יחד עם גד החוזה.
מסורת יהודית מזהה את קברו של נתן הנביא במסגד בעיירה חלחול שמצפון לחברון.
בתנ"ך מוזכרים מספר אנשים בני תקופתו של נתן הנביא בתואר: בן נתן.
הראשון, יגאל בן נתן מצובה שמופיע ברשימת הגיבורים של דוד (שמואל ב כג, לו) (בדברי הימים א, יא מופיע ברשימת הגיבורים השם יואל אחי נתן).
שניים נוספים מופיעים ברשימת בעלי התפקידים הבכירים בתקופת מלכותו של שלמה: עזריהו בן נתן שהיה הממונה על שנים עשר הניצבים של שלמה, וזבוד בן נתן, הכהן, ששימש בתפקיד רעה המלך (מלכים א ד, ה).
כזכור, נתן היה אחד מראשי התומכים בדוד והיה לו תפקיד מכריע בהמלכתו של שלמה אחרי דוד, ולכן לא מן הנמנע שמדובר בבניו.
מכאן ניתן להניח כי נתן הנביא היה ממשפחת כהנים מהעיר צובה, השוכנת מספר קילומטרים מערבית לירושלים.
הנצחת נתן הנביא ברחובות בערי ישראל
על שמו של נתן הנביא הונצחו רחובות במדינת ישראל בערים; אשדוד, דימונה, אשקלון, תל אביב, ירושלים, ביתר, בית שמש ובני ברק.
ממניחי היסודות לעיתונות מודרנית בארץ.
חבר מערכת "הארץ", בתפקידי כתיבה ועריכה מגוונים, במשך חמישים ואחת שנה.
נתן דונביץ' נולד בתל אביב, להורים שעלו מרוסיה.
ל"הארץ" הגיע בקיץ 1947, לאחר שתי שנות כתיבה בעיתונים שונים.
במלחמת העצמאות גויס לתפקיד כתב צבאי בחזית הצפון, מטעם יחידת הקשר לעיתונות (שהייתה ליחידת דובר צה"ל).
כתבותיו מזירות המלחמה פורסמו בתקשורת בארץ וצוטטו בעיתוני העולם.
בשובו ל"הארץ" היה הראשון לכתוב טור אישי קבוע על אנשים והווי בתל אביב, ואחר-כך כתב, במקביל, מדור ראשון על הנעשה בעולם הבידור והאמנות.
ב-1954 הקים וערך את מדור הספורט הגדול של העיתון, שעד אז היה טור צנוע ומוחבא.
ב-1963 הוטל עליו להקים ולערוך את המוסף השבועי של "הארץ", והיה עורכו בשש שנותיו הראשונות.
המוסף, מגזין מודרני ראשון בעיתונות היומית בישראל, צבר פופולריות רבה במתכונתו, תוכנו וכותביו, ובהם העיתונאים סילבי קשת, מיכאל אוהד, רומן פריסטר, הצייר יעקב פרקש ("זאב"), הצלם יעקב אגור ומשתתפים אחרים.
"זאב" צייר מדי שבוע עמוד שהיה סיפור מצויר על אישיות בחדשות.
אף זה היה חידוש בעיתונות הישראלית.
ב-1969 פרש דונביץ' מעריכת המוסף, כדי לשוב ולכתוב בעיתון - היומי והשבועי - את טוריו על החברה הישראלית, בעיותיה והמתרחש בה.
ברדיו היה דונביץ' הראשון להנחות תוכנית קבועה של שיחות עם מאזינים, כתגובות לאירועים חדשותיים וסיוע בפתרונות למצוקות אזרחים בסבך הביורוקרטיה.
תוכניתו - "בוא נדבר" בגלי צה"ל - שודרה החל ב-1970 ובמשך עשור.
התוכנית זכתה בהאזנה עצומה, במיוחד בשנותיה הראשונות, שבהן שידורי הטלוויזיה הסתיימו בעשר בערב.
התוכנית עלתה לשידור חי בתחנה הצבאית בעשר ודקה.
בטלוויזיה היה חבר הפאנל הקבוע של השעשועון ותוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" במהלך שנות ה-70, לצד בלה אלמוג ואלי תבור.
בשנת 1974 הוזעק דונביץ' ללשכת ראש עיריית נתניה, לאחר שאדם חמוש איים עליו.
דונביץ' הרגיע את האיש והבטיח לטפל בבעיותיו, והוא מסר את כלי הנשק למשטרה.
ועד אגודת העיתונאים בתל אביב בירך אותו לאחר האירוע על גילוי תושייה ואזרחות למופת.
בכתבותיו ובטור האישי שלו בעיתון הרבה לעסוק בדיוני בתי המשפט ובהווי המיוחד שלהם.
כן סיקר אישים ואתרים בעלי ייחוד בעיר תל אביב.
במלאת לתל אביב חמישים שנה, בשנת 1959, הופיע ספרו "תל אביב: חולות שהיו לכרך" ובו סקירה היסטורית על תולדות העיר ועל אישים בולטים בתולדותיה וכן כתבות על פינות ואנשים בעיר, שקובצו ממדורו ב"הארץ".
על רשמיו מסיקורו את בתי המשפט כתב שני ספרים.
באחד, "עינוי דין", שהופיע בשנת 1975, הייתה ביקורת נוקבת על הסחבת הנהוגה בבתי המשפט.
בשני, "נאשמים - דרמות מבית המשפט", שהופיע בשנת 2000, היה תיאור מכלי ראשון כצופה וככתב, של המשפטים הפליליים המפורסמים ביותר שנערכו במהלך שנות המדינה, ובהם פרשת הרצח בגן מאיר, פרשת סטולרו-יכמן-צ'צ'קס ומשפטה של עליזה פאנו על רצח פולה אליעז.
את אולם הדיונים של בית המשפט הגדיר דונביץ' כ"התיאטרון הגדול של החיים".
דונביץ' עסק גם בעולם המוזיקה.
במשך עשרים שנה היה המבקר של הקלטות מוזיקה קלאסית בעיתון "הארץ".
כתב ארבעה ספרים על גדולי המוזיקה, כנרים, פסנתרנים צ'לנים ומנצחים.
בשנת 2000 התמנה לחבר במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2014 העניק לו ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי את תואר "ידיד העיר תל אביב" על תרומתו רבת השנים לתיאור החיים בעיר.
בתו, שירה דונביץ', היא עורכת דין ונשואה למבקר התיאטרון שי בר-יעקב.
בנו רוני דונביץ' הוא סופר, מחבר סדרת המותחנים רבי־המכר "נרדף", "לכודים" ו"עמוק מבפנים".
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של נתן דונביץ' בשדרות רוטשילד 113.
תל אביב: חולות שהיו לכרך, הוצאת שוקן.
נאשמים - דרמות מבית המשפט, הוצאת זמורה ביתן, 2000.
ענקים ופסנתרנים אחרים, הוצאת זמורה ביתן, 2000.
ארבעה מיתרים לתהילה - גדולי הצ'לנים, הוצאת זמורה ביתן, 2002.
וירטואוזים - גדולי הכנרים מפגניני עד מידורי, הוצאת זמורה ביתן, 2003.
מאסטרו - גדולי המנצחים בכל הזמנים, הוצאת זמורה ביתן, 2006.
מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב, הוצאת אחוזת בית, 2012.
אריות ברחוב הירקון - 25 סיפורים על אנשים ומעשים יוצאי דופן שהתחוללו בתל אביב, הוצאת כרמל, 2013.
נתן צבי דטנר (נולד ב-17 באפריל 1956) הוא שחקן, כוכב ילדים, זמר, מנחה, קומיקאי, מדבב, שדרן רדיו, במאי תיאטרון, מנהל ומפיק ישראלי, מהדמויות המוערכות בתיאטרון הישראלי.
דטנר נולד וגדל ברמת גן לאב ניצול שואה שעלה מהעיר סוסנוביץ' שבפולין ובישראל עסק בנגרות, ואם ניצולת שואה שעלתה מהונגריה.
ביסודי למד בבית הספר הממלכתי דתי "יבנה" ברמת גן ואת שנות התיכון עשה בתיכון קלעי בגבעתיים.
הוא השתתף בפעולות של תנועת הנוער "בני עקיבא" ועד גיל 14 ניהל אורח חיים דתי.
את שירותו הצבאי, באמצע שנות השבעים, החל, לפרק זמן קצר, בלהקת הנח"ל, אולם את רובו עשה בלהקת פיקוד דרום.
הוא אף היה מפקד הלהקה ושירת שנה בשירות קבע.
בעת שירותו בלהקת פיקוד הדרום, השתתף דטנר במופע הטלוויזיוני "30 שנות זמר בצה"ל", ששודר ביום העצמאות 1978. בין השאר שר נתן דטנר במופע זה יחד עם רחלי חיים את השיר "מטרייה בשניים" של נעמי שמר.
בתום שירותו בלהקת פיקוד הדרום, נבחר לצוות הווי פיקוד דרום עם נתן נתנזון, דורון מזר ואודי בוכמן.
הם הופיעו במתכונת של רביעיית הזמר הצרפתית, "פרר ז'אק" (Les Frères Jacques).
מייד לאחר שחרור מהצבא, אף על פי שלא למד משחק במסגרת כלשהי, התקבל לעבודה בתיאטרון באר שבע.
שם, הוא עבר מעין חונכות אישית במשחק בידי מי שהיה מנהל התיאטרון באותה עת, גרי בילו.
בתיאטרון באר שבע שיחק ב-1979 בהצגה "שחטתי את דודתי", שהיה קברט על פי פרנק ודקינד שביים יורם פאלק; ובהצגה "מדובר בוורדים" מאת פרנק גילרוי, שביים יורם פאלק.
ב-1981 גילם את סקאפינו בהצגה "סקאפינו" - עיבוד מודרני למחזה "תעלולי סקפן" של מולייר מאת פרנק דנלופ וג'ים דייל, שביים דן רונן.
באותה שנה גילם את מקהית' בהצגה "אופרת הקבצנים" מאת ג'ון גיי שביים דן רונן; ושיחק בהצגה "חיים בתיאטרון" מאת דייוויד מאמט שביים יורם פאלק.
ב-1983 גילם את לני בראון בהצגה "אליל ההמונים" מאת סטיבן פוליאקוף שביים מיכה לבינסון.
בתיאטרון באר שבע גם הופיע ב-1987 גילם את פטרוקיו בהצגה "אילוף הסוררת" מאת שייקספיר, שביים מיכה לבינסון.
ב-1989 גילם את אמיל בהצגה "הביצה" מאת פליסיאן מרסו שביים נסים אלוני.
ב-1990 שיחק בהצגה "מפיסטו" מאת הלל מיטלפונקט (על פי רומן מאת קלאוס מאן) שביים מיכה לבינסון.
ב-1999 גילם את בנדיק בהצגה "מהומה רבה על לא דבר" מאת שייקספיר, שביים מיכאל גורביץ'.
בשנת 2019 שיחק בהצגה "הבא אחריו" מאת שחר פנקס.
בראשית דרכו בתיאטרון, עזב את תיאטרון באר שבע לתקופה מסוימת לטובת סיבוב הופעות עם להקת פסטיבל הזמר החסידי באירופה, ארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
בתיאטרון החאן: ב-1983 שיחק בהצגה "אגדת חורף" מאת שייקספיר שביים יורם פאלק וגילם את גימפל תם בהצגה "גימפל תם" שביים יהודה מורלי.
בתיאטרון הבימה: ב-1985 גילם את יואש לצד יונה אליאן בהצגה "פרוד זמני" שכתב וביים הלל מיטלפונקט בתיאטרון הבימה.
ב-1986 גילם את לואיג'י בהצגה "ניסים ונפלאות בקופסאות שימורים" מאת דריו פו שביים רוברט ווקר.
ב-1987 גילם את יוג'ין ג'רום הבן בהצגה "בדרך לברודוויי" מאת ניל סיימון שביים עמית גזית.
ב-1992 גילם את ריצ'רד ווילי בהצגה "חלון בלהות" מאת ריי קוני שביים לסלי לוטון.
ב-1994 גילם את ג'פרי דנקן בהצגה "האחיות רוזנצוויג" מאת וונדי וסרשטיין שביים עמית גזית.
ב-1995 גילם את ארנסט רדיון בהצגה "הקוקוריקו" מאת ג'ורג' פדו שביים רוג'ר סמית.
ב-1998 גילם את לארי בהצגה "קרוב יותר" מאת פטריק מרבר שביים אילן רונן.
ב-1999 גילם את מרקוס אנטוניוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים עודד קוטלר.