tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סדרת האנימה סיילור מון מציגה אתרים מדומים באודאיבה.
המקום מופיע גם בסדרת האנימה גנשיקן בה הדמויות העיקריות משתתפות ביריד הקומיקס השנתי הנערך ב"טוקיו ביג סייט", מרכז התערוכות באודאיבה.
אוד גרינלנד (בנורווגית: Odd Grenland) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר שיין.
ולו 12 זכיות בגביע הנורווגי.
המועדון מארח את משחקיו בסקאגראק ארנה המכיל 11,767 מקומות.
המועדון הוקם בשנת 1894 וזהו המועדון בעל מספר הזכיות בגביע הנורווגי הרב ביותר, כאשר הזכייה האחרונה הייתה בשנת 2000 כשגברה הקבוצה בגמר על וייקינג אף.
הקבוצה השתתפה בליגה הבכירה בנורווגיה מאז שנותיה הראשונות והעפילה לליגה הבכירה כבר בעונת 1950 ובעונה שלאחר מכן כבר הוכתרה כסגנית האלופה כאשר הפסידה במשחקי ההכרעה על התואר בתוצאות 1–3 ו-2–4 לפרדריקסטאד.
גם בפעם השנייה והאחרונה בתולדות הקבוצה, בה הגיעה למשחקי הגמר, בעונת 1956, הפסידה לפרדריקסטאד.
לאחר שנות ה-50 ירדה הקבוצה למשך שנים ארוכות לליגת המשנה, כשהיא מעפילה חזרה לליגה הבכירה רק בעונת 1999 ונשארה בליגה הבכירה עד לשנת 2007, בה נשרה לליגת המשנה.
בעונת 2006 השתתפה הקבוצה במשחקי פלייאוף כנגד הירידה, מול קבוצת בריין פוטובולקלאב, משחקים שנגמרו בניצחון כולל 1–10, הניצחון הגדול ביותר במשחקי פלייאוף בהיסטוריה של נורווגיה.
בסוף עונת 2007 הקבוצה ירדה מליגת העל הנורווגית לליגה השנייה בנורווגיה.
לאחר עונה אחת בליגה השנייה, הקבוצה חזרה לליגת העל הנורווגית.
אוד גרינלנד העפילה לראשונה בתולדותיה למפעל אירופאי בעונת 2001/2002, אז שיחקה בגביע אופ"א והפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת הלסינגבורג השוודית.
בעונת 2004/2005 השתתפה הקבוצה בגביע אופ"א, אז גברה בסיבוב המוקדם השני על הקבוצה הליטאית אקראנאס פאנווז'יס.
בסיבוב הראשון כבר הוגרלה מול קבוצת פיינורד ההולנדית והפסידה לה והודחה מהמפעל.
אודה ליום הולדתה של המלכה אן (HWV 74) היא קנטטה חילונית (או "אודה אנגלית"), שהלחין גאורג פרידריך הנדל לפי לברית מאת אמברוז פיליפס , לכבוד יום הולדתה ה-48 של אן, מלכת בריטניה, שחל ב-6 בפברואר 1713. היא ידועה גם כ" Eternal Source of Light Divine" ("מקור נצחי של האור האלוהי").
איננה מופיעה בתוכנית הטקס ליום הולדת המלכה אנה באותה שנה, וסבורים שלא בוצעה אז אם בכלל.
סגנונה מושפע ממסורת אודות החצר האנגליות, כולל אלו של הנרי פרסל.
האודה כוללת שבעה פרקי אריות קצרים המתחלפים לסירוגין בקטעי מקהלה שנראים כמו פזמון.
כל פזמון כזה מסתיים במילים:
היום שבו נולדה אנה הגדולה
שהביאה עלי אדמות שלום בר קיימא
הטקסט מהלל את השגת הסכם אוטרכט במו"ם שנוהל בשנת 1712 על ידי ממשלת הטורי של המלכה לשם סיום מלחמת הירושה הספרדית.
את האודה מבצעים זמרת אלט או קונטרטנור, סופרן, באס, מקהלה, חצוצרה סולו ותזמורת
היא מתחילה עם קונטרה-טנור או זמרת אלט סולן, מלווה בחצוצרה בנגינת אובליגטו תובענית,
ממשיכה עם דואט לקונטרה-טנור ובאס, המסתיים בפוגת-
כוראל (כמו בקונצרטו מס 3, אופוס 3), אחר כך באים קטעי סולו קצרים, ואחרי כל אחד - קטע מקהלה קצר ובסיום - קטע לקונטרה-טנור סולו ואחריו חלק מקהלתי ברה מז'ור עם חצוצרות ותופים ופינאלה בצורת פוגה הכוללת גם כן חומר שאפשר למצוא בקונצרט השלישי אופוס 3.
אוּדו צימרמן היה מלחין, מנצח ומנהל מוזיקלי גרמני.
צימרמן היה חבר במקהלת קרויצר מ-1954 עד 1962, אז המשיך את הכשרתו המוזיקלית בבית הספר הגבוה למוזיקה על שם קרל מריה פון ובר בדרזדן.
הוא למד הלחנה אצל יוהנס פאול תילמן במקביל ללימודי ניצוח וזמרה.
ב-1970 היה צימרמן ליועץ דרמטי של הזמפר-אופרה בדרזדן.
ב-1978 התמנה לפרופסור להלחנה באלמה מאטר שלו, בית הספר הגבוה למוזיקה של דרזדן (Dresdner Musikhochschule).
בשנת 1986 ייסד את המרכז למוזיקה בת זמננו בדרזדן, מרכז מחקר וארגון קונצרטים ופסטיבלים.
מ-1990 עד 2001 כיהן צימרמן כמנהל אמנותי של האופרה של לייפציג.
בתקופת כהונתו הונהג באופרה רפרטואר, שייחד אותה בין להקות האופרה של מרכז אירופה.
בשנת 2001 התמנה למנהל אמנותי של הדויטשה אופר ברלין.
מאז 1990 כיהן במספר רב של משרות, בהן מלחין הבית בפסטיבל זלצבורג (1991 ו-1995) מנהל אמנותי של סדרת "מוזיקה ויוה" בתזמורת רדיו בוואריה ונשיא עמותת ז'אן סיבליוס בגרמניה (מאז 1990), בין השאר.
מאז 1979 ועד למותו ניצח צימרמן על יצירותיו הוא ועל יצירות של מלחינים אחרים בכל התזמורות החשובות באירופה.
רבות מיצירותיו היו דרמטיות במובהק והיו בהן מרכיבים סריאליים ואליאטוריים.
טכניקות הלחנה שירתו את הדרמה ואת נושא היצירה.
בשנות ה-60' התמודד צימרמן עם המוזיקה של הנצה ועם האסכולה הפולנית של לוטוסלבסקי, פנדרצקי וטדאוש ברד, שהשפעותיה היו ניכרות ביצירותיו, כמו גם השפעותיהם של ריהם ושניטקה.
צימרמן ייחס חשיבות למוזיקה שביסוד מניעיה שיקולים מוסריים ורגשות אנוש, בניגוד להשלכות טכניות ואינטלקטואליות.
גישתו זו באה לביטוי בעיקר באופרות שלו, שבהן הוא נתן משקל-יתר לטקסט בתפקידים ווקאליים, שהיו בהם מאפיינים של רצ'יטטיב.
באופרה "הוורד הלבן" הוא סיפר על גורלם הטרגי של הנס וסופי שול, אח ואחות שהיו פעילים במחתרת הסטודנטים הוורד הלבן, שפעלה נגד המפלגה הנאצית בגרמניה של מלחמת העולם השנייה.(האופרה הועלתה בהפקה ישראלית,ב-1992, בבימויו של אלכס כגן ובהפקת אריה קרישק;).
גם ביצירותיו האינסטרומנטליות הנחו אותו לא פעם שיקולים חוץ-מוזיקליים, כמו הלך הרוח והכוונה שבשירי פדריקו גארסיה לורקה, שבאו לביטוי ביצירה "סינפוניה קומה און גרנדה למנטו" מ-1997, שחוברה לזכר המשורר.
"הוורד הלבן" (גרסה מתוקנת) בכורה 27 בפברואר 1986
"אדם רואה מה שאדם שומע" (Man sieht, was man hört), אודו צימרמן על מוזיקה ותיאטרון, בעריכת פרנק גייסלר, לייפציג 2003
אוֹדה נוֹבּוּנאגה (ביפנית: 織田 信長; 23 ביוני 1534 – 21 ביוני 1582) היה היוזם של איחוד יפן תחת שלטון השוגון בסוף המאה ה-16, שלטון שהסתיים עם רסטורציית מייג'י ב-1868. נובונאגה היה דאימיו בתקופת סנגוקו בהיסטוריה של יפן.
חזונו בדבר איחוד יפן נמשך והושלם על ידי יורשיו טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה איאיאסו.
הוא היה בנו של אודה נוֹבּוּהידֶה, סגן מושל צבאי בעל אדמות במחוז אווארי (כיום מחוז אאיצ'י).
חייו של נובונאגה היו רצופים בכיבושים צבאיים שהביאוהו בסופו של דבר לכיבוש אדמותיהם של שליש מהדאימיו של יפן לפני מותו ב-1582. ממשיך דרכו, טויוטומי הידיושי - תומך נלהב של נובונאגה - הפך למעשה לאדם הראשון שכבש את כל יפן, והראשון שאיחד את המדינה כולה תחת שליט אחד מאז מלחמת אונין.
אודה נובונאגה נולד ב-1534, בנו השני של אודה נובוהידה, ובילדותו ניתן לו השם קיפּוֹשי (吉法師).
במהלך תקופת ילדותו והתבגרותו נודע נובונאגה בהתנהגותו המוזרה וקיבל את השם "הטיפש מאווארי" (尾張の大うつけ).
עם הגעת הנשק החם ליפן, החל נובונאגה לגלות עניין בנושא, ואף נודע בשל חיבתו לרובים.
הוא אף נודע בהתעלמותו מדרגתו בכך שהיה מבלה עם נערים אחרים מאזורו, אפילו שהיו נחותים ממנו בסולם החברתי.
בשנת 1551 נפטר אודה נובוהידה באופן מפתיע, ובמהלך הלווייתו השליך נובונאגה קטורת על מזבח המקדש.
התנהגות זו הביאה לניכור מצד משפחתו, שראתה בו אדם בינוני ולא מרוסן, ולעליית קרנו של אחיו, נובויוקי, שהציג גינונים ראויים.
מורו ונושא כליו הנאמן של נובונאגה, הירָטֶה מָסַהידֶה, התבייש בהתנהגותו של תלמידו וביצע ספוקו.
למקרה זה הייתה השפעה רבה על נובונאגה, ובעקבותיו החל להתרכז בעניינים צבאיים ומאוחר יותר בנה מקדש לזכרו של הירטה.
על אף שנובונאגה היה יורשו החוקי של נובוהידה נחלק שבט אודה למספר מחנות סביב שאלת זהות היורש.
מעבר לכך, כל שבט אודה היה למעשה תחת שלטונו של המושל הצבאי של אווארי, שִיבָּה יוֹשימוּנֶה.
אחיו של נובוהידה, נובוטומו, ניצל את פגיעותו של שיבה וקרא תיגר על זכותו של נובונאגה להנהגת השבט.
כשנודע ששיבה תמך בסתר בנובונאגה, הוציא אותו נובוטומו להורג.
על מנת להגדיל את כוחו, שכנע נובונאגה את דודו האחר, נובומיצו, להצטרף אליו ויחד הם הרגו את נובומוטו בטירת קיוסו, שמאוחר יותר הפכה לביתו של נובונאגה למשך מעל לעשור.
לאחר מכן, בזכות קשריו עם שיבה יושיקאנה, בנו של יושימונה והמושל הצבאי החדש של אוווארי, כרת נובונאגה ברית עם שבט אימגאווה ממחוז סורוגה (כיום מחוז שיזואוקה) ועם שבט קירה ממחוז מיקאווה (כיום מזרח מחוז אאיצ'י), ובכך הסיר את האיום שהיווה שבט אימגאווה על אווארי.
לפני שהפך לראש משפחת אודה נאלץ נובונאגה להתמודד עם בגידות בתוך משפחתו.
ב-1556 תמך אחיו הבכור של נובונאגה, נובוהירו, בבנו של הדאימיו של מחוז מינו, סאיטו יושיטאצו, שהיה עוין לנובונאגה.
בתגובה, שלח נובונאגה צבא למינו על מנת לדכא את העוינות, אך המשלחת הצבאית נכשלה ויושיטאצו השתלט על המחוז.
מספר חודשים לאחר מכן קשר אחיו נובויוקי קשר עם שיבאטה קצואיאה ועם היאשי הידסאדה למרוד בנובונאגה.
האחרון הביס את שלושת הקושרים בשדה הקרב, אך חנן אותם לבקשת אימו.
שנה לאחר מכן ניסה נובויוקי למרוד פעם נוספת, אך שיבאטה הזהיר את נובונאגה, וזה הוציא להורג את אחיו.
ב-1559 סילק נובונאגה את כל מתחריו מבית והצליח לאחד את משפחת אודה תחתיו.
ב-1560 יצא אימגאווה יושימוטו, ראש שבט אימגאווה, לקיוטו בראש צבא בן 25,000 חיילים בכוונה לכבוש אותה.
בדרכו לבירה היה על הצבא לעבור דרך אווארי, ולמרות הנחיתות המספרית הקריטית ממנה סבל צבאו, נחוש היה נובונאגה למנוע את מעבר הצבא בנחלתו, זאת על אף מחאות יועציו הצבאיים.
מרגליו של נובונאגה דיווחו לו שאימגאווה וצבאו חונים במקום שנקרא דֶנגָאקוֹ-הָאזַמָה, בסמוך לכפר אוקֶהאמזה, אזור אותו הכירו היטב.
נובונאגה ידע שהצבא חונה בעמק צר - מיקום אידיאלי להתקפת פתע בידי כוח קטן יותר.
הוא פנה לכיוון צבא אימגאווה, ובחסות סופת גשמים הצליח להתקרב לצבא האויב, וכשפסק הגשם נתן את הפקודה לתקוף.
ההתקפה זרעה בלבול ובהלה במחנה אימגאווה, ויושימוטו חשב תחילה שמדובר בקטטה בין אנשיו.
כשהבחין בחיילי נובונאגה קרבים אליו הבין שהוא תחת התקפה, אך לא הספיק להגיב בזמן וראשו נערף.
כשנפוצה הידיעה על מותו של יושימוטו התפזר צבא אימגאווה ונמלט.
נובונאגה זכה בניצחון שהקנה לו שם ברחבי יפן והסיר את האיום המתמיד מצד שבט אימגאווה.
בנוסף, אחד מהשבטים הוסאלים של שבט אימגאווה, שבט מצודאירה, ניצל את התבוסה של אדונו הפאודלי והכריז על נחלתו - מיקאווה - נחלה עצמאית.
להכרזה זו עתידה להיות השפעה בשנים הבאות, שכן טוקוגאווה איאיאסו בא משבט זה.
סאיטו יושיטאצו, הדאימיו של מינו, נפטר ממחלה ב-1561 ובנו טצואוקי ירש אותו, אך במהרה הוכיח עצמו מנהיג חלש, בניגוד לאביו ולסבו.
נובונאגה ניצל מצב זה ולאחר ששכנע רבים מהסמוראים של מינו לעבור לשורותיו כבש את מינו ב-1567. לאחר שהשתלט על טירתו של טצואוקי שינה שמה ואת שם העיירה שהקיפה אותה לגיפו, והתיישב בה.
מקור השם גיפו הוא בשם הטירה שהקים ג'וֹאוּ ווּוָאנְג, מייסד שושלת ג'ואו ומאחד סין במאה ה-11 לפנה"ס, והיה בכך רמז לשאיפותיו של נובונאגה.
בנוסף, הוא החל להשתמש בחותם עם הכיתוב טֶנְקָה פוּבּוּ (天下布武), שפירושו "הממלכה תחת החרב." ההתנגדות היחידה לכיבוש זה הגיעה מצדו של אזאי נגמאסה, הדאימיו של אומי, שראה במינו חלק מנחלתו.
נובונאגה מיהר לפייס את נגמאסה ואף השיא לו את אחותו אואיצ'י.
גם ברית עתידה הייתה להביא לנובונאגה תועלת רבה בסלילת דרכו לקיוטו.
ב-1565 נרצח השוגון אשיקאגה יושיטרו, ובמקומו העלו הקושרים לכס את אשיקאגה יושיהידה בן השנתיים, כשליט בובה.
אחיו של יושיטרו, אשיקאגה יושיקאי, חיפש נקמה והגיע לגיפו ב-1568 במטרה לבקש מנובונאגה לעלות על קיוטו ולסלק את הקושרים ואת שוגון הבובה.
נובונאגה הסכים לסייע לו ויצא עם צבאו לקיוטו, שם הביס במהירות את שבט מיושי ששלט בבירה באותה עת, והמליך את יושיקאי כשוגון החדש.
אף על פי שסירב לתפקיד סגן השוגון, החזיק נובונאגה בהשפעה רבה בבירה, ותוך זמן קצר הפך השוגון החדש לבובה בידיו.
יושיקאי, מצדו, לא היה מרוצה מהמצב, ולאחר זמן החל להתקשר עם דאימיו שונים במטרה להקים ברית כנגד נובונאגה.
שבט אסקורה בלט במיוחד בהתנגדותו לעלייתו של שבט אודה, שכן האחרון היה באופן מסורתי כפוף לשבט אסקורה.
כשנודע לנובונאגה על התסיסה הוא מיהר לשלוח כוחות צבא לאסקורה, אך גיסו נגמאסה הפר את הברית שלו עם נובונאגה על מנת לכבד את הברית ארוכת-השנים בין אזאי לאסקורה.
לבסוף התייצבו כוחות אזאי-אסקורה מול כוחותיו של נובונאגה, שבינתיים חבר לטוקוגאווה איאיאסו, אך נחלו תבוסה בקרב אנגאווה.
לאחר מכן התפנה נובונאגה לטפל בפלגים האחרים של ברית אנטי-נובונאגה, בהם היו גם נזירים בודהיסטים חמושים, ובמהלך קרבות אלה קנה נובונאגה לעצמו שם של לוחם אכזר.
ב-1573 התפנה נובונאגה לטפל בשוגון אשיקאגה, שהכריז עליו אויב המדינה.
כוחותיו נכנסו לקיוטו והביסו בקלות את כוחותיו של השוגון.
נובונאגה הגלה את יושיקאי ולמעשה הביא את שוגונות אשיקאגה לקיצה.
עוד באותה שנה חיסל נובונאגה את שבט אזאי, דבר שהוביל את נגמאסה לשלוח את אשתו בחזרה לאחיה ולבצע ספוקו.
עד 1574 האויב היחיד של שבט אודה היה שבט טקדה, בהנהגתו של טקדה קצויורי.
סדרה של קרבות ומצור ממושך התנהלו לאורך מספר שנים עד להשמדתו הסופית של שבט טקדה ב-1582, אז עמד אודה נובונאגה בשיא כוחו.
לאחר חיסול טקדה, היריב הבא של נובונאגה היה שבט מורי, ועל כן הוא שלח כוחות צבא על מנת להכניעו.
טויוטומי הידיושי, שהיה גנרל בצבאו של נובונאגה, הטיל מצור על טירת טקמאצו שהייתה בשליטת שבט מורי.
מכיוון שלטירה הייתה חשיבות רבה להישרדות השבט, נשלחו לטירה כוחות רבים.
הידיושי ביקש סיוע מנובונאגה, ששיגר אליו כוחות צבא בפיקודו של אקצ'י מיצוהידה.
באותה עת שהה נובונאגה במקדש הונו-ג'י בקיוטו, ומכיוון שהיה בלב נחלותיו לא ראה צורך בפמליה גדולה ובמשמר כבד.
בערב ה-20 ביוני 1582 אירח נובונאגה מספר חברים לטקס תה במקדש הונו-ג'י.
במהלך הלילה הגיע צבאו של אקצ'י מיטסוהידה למקדש, לאחר שסטה ממסלולו המתוכנן, וכיתר אותו.
בשעות הבוקר המוקדמות נתן מיצוהידה את הפקודה לתקוף, וחייליו הכריעו במהירות את משמר הראש החלש שהגן על נובונאגה.
החיילים העלו את המקדש באש, וכשראה נובונאגה שהוא לכוד על ידי הלהבות ביצע ספוקו.
הסיבות לבגידתו של מיצוהידה אינן ודאיות, אך אחד עשר ימים לאחר ההפיכה, הוא נהרג בקרב ימזאקי, במסגרתו הובס צבאו והושמד על ידי כוחותיו של הידיושי, שהפך ליורשו של נובונאגה.
טויוטומי הידיושי, שאיחד את יפן ב-1590, וטוקוגאווה איאיאסו שיסד את שוגונות טוקוגאווה ב-1603, היו בעלי ברית נאמנים של נובונאגה.
לאחר מותו, המשיכו השניים האחרים בתנופת האיחוד בה החל נובונאגה, ומשפט בן התקופה גרס "אודה טוחן את עוגת האורז הלאומית, הידיושי לש אותה, ובסוף טוקוגאווה מתיישב ואוכל אותה."
הידיושי בא ממשפחת איכרים והפך לאחד מהגנרלים המובילים של נובונאגה.
כשהחליף אותו והפך לדאימיו העליון ב-1586, קבע הידיושי שמעמד הסמוראים הוא קבוע ועובר בירושה, ואסר על המעמדות האחרים לשאת נשק.
בכך הוא מנע ניעות חברתית, כזו שסייעה לו להגיע למעמדו.
הגבלות האחווה נותרו על כנן עד לנפילת שוגונות טוקוגאווה.
הידיושי חיזק את תביעתו לירושת נובונאגה בכך שהביס את אקצ'י מיצוהידה, זמן קצר לאחר שהאחרון בגד בנובונאגה וגרם למותו.
איאיאסו בילה את ילדותו כבן ערובה של שבט אודה, ולכן בילה זמן רב עם נובונאגה.
אף על פי שלאחר שהפך איאיאסו לראש השבט שלו פרצו מספר עימותים בינו לבין שבט אודה, אך בסופו של דבר קשר עצמו איאיאסו עם נובונאגה והשניים הפכו להיות בעלי ברית קרובים.
ככל שהשתלט נובונאגה על חלקים גדולים יותר ביפן וצבר הון רב, הוא החל לתמוך באמנות, בה השתמש על מנת להציג את עושרו ואת יוקרתו.
הוא אף בנה גנים נרחבים וטירות גדולות ממדים שנחשבו לאמנות אדריכלית.
האמן קָנוֹ אֶייטוֹקוּ שעיצב את טירת אזוצ'י השוכנת לחופו של אגם ביווה לפי הוראתו של נובונאגה, כיסה אותה בזהב וקישט אותה בפסלים מבחוץ, ובפנים תכנן דלתות הזזה מעוטרות, פרגודים מאוירים וציורי קיר ותקרה.
באותה תקופה פיתח סן-נו-ריקיו את טקס התה היפני, אותו הפיץ נובונאגה והפך אותו לדרך מקובלת לדון בנושאי פוליטיקה ועסקים.
גם שורשי תיאטרון הקבוקי טמונים בתקופה זו, והמשיכו להתפתח בתקופת אדו.
בנוסף, נובונאגה הביע עניין בתרבות האירופאית, שהייתה חדשה ביפן באותה עת.
בנוסף על כלי נשק, הוא אסף גם חפצי אמנות אירופאים, ואף גילה עניין בנצרות ובמסדר הישועי שפעל ביפן.
אף על פי שלא פעל לטובת הנוצרים, הרשה נובונאגה את פועלם.
ממשיכי דרכו הידיושי ואיאיאסו נקטו בגישה שונה והקשו על התנהלות הנוצרים עד שהאחרון גירש את כולם מיפן.
דמותו של אודה נובונאגה מופיעה תכופות בספרות, באנימה, במנגה, במשחקי וידאו ובקולנוע.
לרוב הוא מוצג כדמות אכזרית ומרושעת, אף על פי שישנם תיאורים מנוגדים, למשל בסרטו של אקירה קורוסאווה, קגמושה, הציג הבמאי את נובונאגה כדמות נמרצת ובעלת כבוד לאויביה.
לאחרונה, הדמות מופיעה בתור אחד האנטגוניסטים במשחק הווידאו "Assassin's Creed Shadows" כחלק מסדרת משחקי Assassin's Creed, אשר מתרחש ביפן הפיאודלית לקראת סופה של תקופת סנגוקו.
אודו באייר הוא אתלט עבר ממזרח גרמניה.
הוא אלוף אולימפי, 3 פעמים ברציפות אלוף הגביע הביניבשתי, פעמיים ברציפות אלוף אירופה ושיאן עולם בהדיפת כדור ברזל.
באייר נולד באייזנהוטנשטדט, שבברנדנבורג וגדל בנייסמונדה.
הוא הבכור מבין שישה אחים וכמו אחיו הוא שיחק כדוריד במועדון המקומי.
בשנת 1970 החל להתאמן בהדרכתו של ארנסט קוהל ובשנת 1973 החליף מועדון והתאמן בהדרכתו של לותר הילברנד.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 הוא סיים באייר במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.05 מטר, לפני יבגני מירונוב (21.03 מטר) ושיאן העולם אלכסנדר ברישניקוב (21.00 מטר) שניהם מברית המועצות.
בתחרות שנערכה בגטבורג, שוודיה ב-6 ביולי בשנת 1978 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.15 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של אלכסנדר ברישניקוב (22.00 מטר).
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 21.08 מטר.
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בספטמבר 1977 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.74 מטר.
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף אוגוסט 1979 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.45 מטר.
שבועיים לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1979 הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 20.49 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה באייר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.06 מטר ולדימיר קיסילב (21.35 מטר) ואלכסנדר ברישניקוב (21.08 מטר).
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1981 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.40 מטר
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1982 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.50 מטר ובכך הגן על תוארו.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-25 ביוני 1983 שיפר באייר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 22.22 מטר.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי בן ארצו אולף טימרמן (22.62 מטר).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט אותה שנה הוא סיים רק במקום שישי בתוצאה של 20.09 מטר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 20.29 מטר.
באייר לא השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בשל החרם של הגוש המזרחי.
בתחרות באולם שנערכה בפוטסדאם, מזרח גרמניה ב-7 בינואר 1985 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא אישי של 21.39 מטר.
שבועיים לאחר מכן, ב-19 בינואר, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 21.10 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין ב-20 באוגוסט 1986 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.64 מטר, שיפור לשיא בן השנה של טימרמן.
שיא זה החזיק מעמד שנה ונשבר על ידי אלסנדרו אנדריי מאיטליה (22.72 מטר).
שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה הוא זכה רק במדליית ארד בתוצאה של 20.74 מטר, אחרי ורנר גינתר משווייץ (22.22 מטר) ואולף טימרמן (21.84 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, בשנת 1987 סיים באייר במקום שישי בתוצאה של 21.13 מטר, באולימפיאדת סיאול (1988) הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 21.40 מטר ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא סיים במקום 19 בתוצאה של 18.47 מטר.
בשנת 2004 נבחר באייר מטעם מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי לאספה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1976 התחתן באייר ונולדו לו שתי בנות, אחת מהן נפטרה בילדותה.
באולימפיאדת מוסקבה (1980), אחיו הצעירים, הנס-גאורג באייר, זכה במדליית זהב עם נבחרת מזרח גרמניה בכדוריד וגיזלה באייר סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.08 מטר.
אחותו, גודרון הייתה הפיזיותרפיסטית של נבחרת גרמניה באולימפיאדת ברצלונה (1992).
בשנים 1981 ו-1982 דורג במקום שני בעולם ובשנת 1984 דורג במקום שלישי בעולם.
אוֹד בּוּל (בנורווגית: Odd Bull, 28 ביוני 1907 - 8 בספטמבר 1991) היה לוטננט גנרל בחיל האוויר הנורווגי.
תפקידו הבכיר ביותר היה ראש המטה הכללי של חיל האוויר.
הוא נודע יותר בשל תפקידיו מחוץ לגבולות ארצו, כראש המטה הכללי של ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (UNTSO) בין 1963 ל-1970, תפקיד בו כיהן במהלך מלחמת ששת הימים.
בול העלה על הכתב את זיכרונותיו מן התקופה בספרו "מלחמה ושלום במזרח התיכון: חוויותיו והשקפותיו של משקיף מן האו"ם".
אוד בול נולד ב-28 ביוני 1907. שמו יוצא הדופן נוצר מסמיכות של השם אוֹד, שם פרטי הנפוץ בנורווגיה, לבין שם המשפחה בּוּל, שמקורו באבי המשפחה, ג'ייקוב בול, שהיה ממוצא אנגלו סקסי.
ג'ייקוב בול היה רב חובל שהתיישב בנורווגיה במאה ה-18, ורוב צאצאיו הלכו בדרכיו והיו יורדי ים.
אביו של בול, גיירט (Gjert), סטה מן המסורת המשפחתית והיה מנהל מפעל לטבק.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ב-1925 בתוצאות נמוכות מן הצפוי החליט להמשיך באקדמיה צבאית.
הוא נהנה מן הלימודים באקדמיה והחליט להמשיך במסלול האימון לקצונה, מסלול של שנתיים.
ב-1928 הוסמך בול כסגן בדיוויזיית החי"ר ה-4 של צבא נורווגיה.
בול גילה עניין בטיסה במהלך לימודיו, וב-1929 ביקש העברה לבית הספר הצבאי לטיסה, והתקבל.
לאחר שתי שנות לימודי טיס הוסמך ב-1931 כמדריך טיסה.
באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה.
הצבא הנורווגי הופתע, ולמרות סיוע נרחב מבריטניה וצרפת נכבשה נורווגיה לאחר 60 ימי לחימה.
בול, כמו אנשי צבא נורווגים אחרים, הצליח לחמוק לבריטניה דרך הים, כדי להמשיך משם את המלחמה.
ניסיון ראשון לארגן טייסות שתהיינה מאוישות באנשי צוות אוויר נורווגיים לא עלה יפה, ובול עבר לקנדה כדי לאמן טייסים נורווגים.
ב-1941 חזר בול לבריטניה, והצטרף כטייס לטייסת 242 של חיל האוויר המלכותי.
ביולי אותה שנה הוקמה הטייסת הנורווגית הראשונה, ובול שירת בה עד שהוחזר לקנדה כדי להמשיך בהכשרת טייסים.
בול שב לשרת כטייס קרב בטייסת 107, שהטיסה מטוסי מוסקיטו, ופיקד על שתי הטייסות בחיל האוויר המלכותי שהיו מורכבות מטייסים נורווגים - טייסת 331 ו-332. והשתתף בפעילות מבצעית מעל צפון צרפת במהלך מבצע אוברלורד.
במאי 1945 חזר בול לארצו.
לאחר המלחמה מונה בול כמפקד אחד מארבעת הפיקודים המרחביים של חיל האוויר הנורווגי.
תפקידו הבא היה ראש מטה חיל האוויר, וב-1960 מונה כראש המטה הכללי של חיל האוויר.
ב-1958 הוצעה לבול משרה זמנית בארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (United Nations Truce Supervision Organization, UNTSO).
בול קיבל את ההצעה, והוצב בלבנון; באותה שנה החלה בה מלחמת האזרחים הראשונה.
בול שב לנורווגיה ב-1959, אך ב-1963 הוצעה לו משרת ראש המטה של UNTSO, והוא קיבל את ההצעה.
הוא החל את תפקידו ב-1 ביולי 1963, במקום ראש מטה המשקיפים הקודם, גנרל קארל פון הורן, משוודיה.
במסגרת תפקידו היה עליו לפקח על קיום הסכמי הפסקת האש בין ישראל לשכנותיה, ולטפל בתלונות הצדדים השונים על הפרות ההסכמים.
במהלך תקופת כהונתו היה בול עד למלחמת ששת הימים; עם פתיחת המלחמה היה בול בארמון הנציב בירושלים, ויחד עם צוותו נלכד בארמון כאשר נכבש על ידי חיילים ירדניים בצהרי היום הראשון למלחמה; כשעתיים לאחר מכן נכבש הארמון בהתקפת נגד של צה"ל, ובול עם צוותו חולצו והועברו לירושלים המערבית.
בול סיים את תפקידו ב-1 באוגוסט 1970 והעביר אותו לגנרל הפיני אנסיו סילאסוואו.
בול נימק את פרישתו בסיבות אישיות, אך פרשנים בישראל העריכו כי הוא חש חוסר אמון מצד הממונים עליו באו"ם, וכי הוא רואה חוסר טעם בתפקידו לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה, מכיוון שלא הצליח להביא לשמירת הפסקת האש.
בישראל הוערך בול כמשקיף אובייקטיבי, בניגוד לקודמיו (הגנרל הדני ואגן בניקה והגנרל השוודי קארל פון הורן) שנתפסו בישראל כאנטי ישראליים.
עם שובו לנורווגיה כתב בול את זכרונותיו: "מלחמה ושלום במזרח התיכון: התנסויותיו והשקפותיו של משקיף או"ם" (War and Peace in the Middle East: The Experiences and Views of a UN Observer).
בספר זה התכוון בול להציג את המצב במזרח התיכון מנקודת מבט מאוזנת, כהגדרתו, הרואה את תפיסתם של שני הצדדים.
זאת, מכיוון שלדעתו בארצו נראתה הבעיה בעיקר מזווית הראיה הישראלית.
ב-1970 עוטר בול בצלב המפואר (Grand Cross) של מסדר סט.
אולאב, מעיטורי האצולה הגבוהים של נורווגיה.
העיטור מוענק על ידי מלך נורווגיה על הישגים יוצאי דופן בשירות המדינה והאנושות.
בול הלך לעולמו באוסלו ב-8 בספטמבר 1991.
אודו הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים" בגילומו של השחקן האמריקאי רנה אוברז'ונואה.
אודו, דמות קבועה בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", הוא חייזר המשתייך לגזע המשתנים בעלי היכולת לשינוי צורה, המשמש כאחראי הביטחון הראשי על תחנת החלל חלל עמוק 9.
אודו הוא משתנה, אחד מ-100 אשר נשלחו על ידי "המייסדים" (המשתייכים לגזע של משתנים מרביע גמא) לרחבי הגלקסיה, על מנת לחקור אותה.
בשנת 2356 אודו נמצא על ידי באג'ורנים, כשהוא נסחף ברצועת הכוכבים "דנוריוס", במשך זמן רב ולא ידוע.
באותה העת - אודו עדיין לא למד כיצד לשנות צורה, ועל כן הופיע בצורתו הטבעית - נוזל ג'לטיני סמיך.
מדענים בג'ורנים שמו אותו במכל ועליו הכיתוב "דגימה לא ידועה".
המשגיחים הקרדסיים שלהם תרגמו זאת לשפתם - "Odo'Ital", שפירושו המילולי: "לא כלום".
גם לאחר שהתברר כי אודו הוא יצור בעל תבונה, המדענים המשיכו לקרוא לו בשם "אודו איטאל" (כמו שם בג'ורני אופייני), אשר קוצרה בסופו של דבר בפשטות לשם "אודו".
אודו הפך לנושא המחקר של המדען הבאג'ורני ד"ר מורה פול, אשר השתמש בשיטות מחקר מפוקפקות (אך יעילות) שכללו גרימת כאב, על מנת לעודד את אודו לנוע ולשנות את צורתו, גם לאחר שנמצא כי אודו הוא יצור תבונתי.
בעוד שד"ר מורה רואה את עצמו כאביו הרוחני של אודו, אודו חש עוינות עזה כלפיו.
מערכת היחסים שלהם הייתה קשה, אך בסופו של דבר הם הצליחו להגיע להבנה.
אודו מבסס את מראהו כדמוי־אדם על פיו של ד"ר מורה, אך הוא מעולם לא הצליח לשכלל מספיק את יכולתו לשנות צורה כדי לחקות בצורה מדויקת פנים של דמויי־אדם, מה שהופך את דמותו כדמוי־אדם לקירוב בלבד.
כמשנה צורה, אודה יכול לשנות את המראה החיצוני שלו כרצונו, על מנת להסוות את נוכחותו.
הוא יכול לשנות את הצורה של חלקי גוף לפי הצורך, כגון הארכת זרועותיו על מנת לתפוס אדם שנמלט, והוא מסוגל להפוך עצמו לנוזל, וכך הוא מאפשר לעצמו לזרום לאזורים בעלי נגישות נמוכה.
לאחר 16 שעות בצורה של גוף מוצק, הוא חייב לחזור למצבו הטבעי כנוזל ג'לטיני, על מנת לנוח.
בתחילה, לצורך מטרה זו הוא השתמש בדלי, אותו שמה במשרדו, אולם לאחר שקיבל חדר מגורים משלו - הוא השתמש בדלי כעציץ, אותו קיבל כמתנת חנוכת בית מקירה נריס.
המייסדים האחרים מתייחסים לגזעים שלא משנים את צורתם כאל "מוצקים" או "מונומורפים" (monoforms), בעוד אודו נוהג להתייחס אליהם כאל "דמויי אדם".
בשל מעמדו כאדם שבא מבחוץ, אודו נתפס כמשקיף נייטרלי, ללא משוא פנים, המזדהה עם אף אחד, ולפיכך הועסק מדי פעם על ידי באג'ורנים לצורך יישוב סכסוכים.
תכונות אלו אף הפכו אותו לקצין ביטחון יקר: במהלך הכיבוש של באג'ור על ידי הקרדאסים, גול דוקאט מגייס אותו על מנת לחקור מקרה רצח של עובד באג'ורני, על תחנת החלל לעיבוד עופרת "טרוק נור".
בהמשך, אודו אף מועסק על ידי הקרדאסים במשרה מלאה, וממונה להיות אחראי הביטחון הראשי על התחנה, תפקיד שהוא אף ממשיך בו גם לאחר שהתחנה שוחררה מהכיבוש הקרדסי, עברה לשליטת באג'ור ושינתה שמה ל"חלל עמוק 9", בחסות הפדרציה.
כניסתו של אודו לתפקידו ב-"טרוק נור" הייתה לא חלקה במיוחד, כאשר הוא נדרש לחקור ניסיון התנקשות בדוקאט.
בתחילה, נמצא קשר בין שלושה עובדים באג'ורנים לבין ניסיון ההתנקשות, ואודו, להוט לאכוף את שלטון החוק ולסיים במהירות את החקירה, מיהר להרשיע את השלושה ובכך - אפשר את הוצאתם להורג.
זמן קצר לאחר מכן, אודו גילה כי השלושה היו חפים מפשע, וכי הליכי החקירה שלו גרמו לאי-צדק.
אודו חש ברגשות אשמה בעקבות אירוע זה, שהפך אותו לעקשן בחתירתו לצדק, אם כי לא בהכרח באכיפתו של החוק כלשונו.
עד לזמן זה, לא היה ידוע לאודו מי הם בני-עמו ומה מוצאו.
עבריין שהגיע מרביע גמא עם שרשרת, המכילה מה שנראה לו כמשנה צורה לא-תבונתי.
במועד מאוחר יותר, ד"ר מורה פול מבקר את אודו בחלל עמוק 9 וטס איתו לרביע גמא, על מנת לחקור כוכב לכת, בו צורת חיים הדומה למשתנים.
רק בשלב מאוחר יותר - אודו לומד כי בני-עמו הם "המייסדים" - מנהיגי הדומיניון שהכריז מלחמה על הפדרציה.
בשנת 2372, לואקסנה טרוי, גרושה טרייה ובהיריון, מגיעה אל התחנה, ואודו מתחתן איתה על מנת שהגרוש לה לא ייקח ממנה את הילד בלידתו, על פי החוק.
על אף שבעבר היא רק עיצבנה אותו, אודו למד להעריך את חברתה.
לאחר חתונתם, לואקסנה חזרה לכוכב הבית שלה - בטאזד.
אודו הופך למשתנה הראשון אי פעם שפגע בבן מינו.
על אף שזה היה בהגנה עצמית, ולא הייתה לו כוונה להרוג, המייסדים מחליטים להעניש את אודו, על שגרם למותו של משתנה אחר, בכך שהם משנים פיזית את צורתו לזה של דמוי-אדם מוצק.
במהלך מספר החודשים שלאחר מכן, אודו חי את חייו כ-"מוצק", לרבות מקיים מערכת יחסים רומנטית קצרה, אולם הוא איננו מאושר בצורתו זו.
לבסוף, מגיע לרשותו של אודו משתנה-תינוק, שמת בידיו.
אך לפני מותו, התינוק משלב את צורתו הג'לטינית אל תוך גופו הפיזי של אודו, ובכך גורם לגופו של אודו לחזור בחזרה לצורתו הנורמלית, ובכך להחזיר לעצמו את כל יכולותיו לשנות צורה.
אודו נשאר נאמן לעם הבג'ורני ולפדרציה במהלך המלחמה עם הדומיניון.
בסופה, הוא חוזר אל "הקשר הגדול" - מקום מושבם הטבעי של המייסדים, על מנת לרפא אותם ממחלה קטלנית (נשק ביולוגי שפותח על ידי מדור 31, ואשר בו הדביקו אותם בכוונה, על מנת להכחידם), ועל מנת ללמד אותם כיצד לבטוח שוב בגזעים אחרים.
במהלך עבודתו כאחראי הביטחון הראשי, אודו מעורב במספר רב של מאבקי כוחות ומשחקי מוחות עם קווארק הפרנגי, בעל בר מקומי, הנוהג לעבור על החוק, לרמות ולגנוב.
לעיתים תכופות, אודו מעביר את זמנו בהתבוננות בקווארק, הן בצורתו כדמוי-אדם והן במגוון צורות אחרות.
עם השנים השניים למדו לכבד ולהעריך האחד את השני.
בפרק סיום הסדרה - "What You Leave Behind" - אודו מסרב להודות בחברות שהוא פיתח עם קווארק, ומפנה אליו את גבו בזלזול, כתמיד.
אולם קווארק, בתגובה, אומר: "האיש הזה אוהב אותי.
זה כתוב לו על הגב".
בעזרתו של ויק פונטיין, אודו מפתח מערכת יחסים רומנטית עם קירה נריס, חברתו אשר ערג לה במשך שנים, בזמן שהיא לא שמה לכך לב.
הם נשארים יחד כזוג, עד אשר אודו עוזב את התחנה, על מנת לחזור אל "הקשר הגדול".
ביקום המראה, אודו הוא המשגיח על מתחם הכרייה ב-"טרוק נור".
הוא משעבד קשוח כלפי העבדים הארצנים, ואינו סובל סטיות מהכללים הנוקשים שלו.
מעט ידוע עליו, יחסית, שכן אף אחד ביקום המראה איננו מודע לקיומו של חור התולעת, או מי הם בני-עמו של אודו.
במהלך תאונה כרייה, אודו מבצע פינוי של העובדים הארצנים מהמתחם.
ג'וליאן באשיר (מהיקום האחר), מנצל את ההזדמנות כדי לברוח, נוטל לידיו אקדח לייזר והורג את אודו, שמתנפץ לרסיסים.
אודוארדו פארנזה (באיטלקית: Odoardo Farnese; 28 באפריל 1612 - 11 בספטמבר 1646) היה דוכס פארמה ופיאצ'נצה.
נקלע לסכסוך עם משפחת ברבריני, האפיפיור אורבנוס השמיני ומדינת האפיפיור על רקע שליטתו בעיר קסטרו (בלאציו), במסגרתו נודה מהכנסייה הקתולית וגרם למלחמה עקובה מדם שנמשכה מ-1641 ועד לאחר מותו.
אודוארדו היה בנם הלגיטימי היחיד של רנוצ'יו פארנזה ומרגריטה אלדוברנדיני.
אביו מת כאשר היה אודוארדו בן 10 והוא היה לדוכס פארמה תחת עוצרות אחיו-למחצה (בנו הבלתי חוקי של אביו) אוטביו ודודו הקרדינל אודוארדו פארנזה.
בשנת 1628, בהיותו בן 16 קיבל את השלטון המלא ונשא לאישה את מרגריטה דה מדיצ'י, בתו של הדוכס הגדול של טוסקנה קוזימו השני דה מדיצ'י.
בשנת 1633 כרת ברית צבאית עם צרפת על מנת לשחרר את נחלות אבותיו בפיאצ'נצה משלטון ספרד.
ב-1637 נאלץ לחתום על הסכם שלום עם ספרד, בתיווך האפיפיור אורבנוס השמיני.
ב-1639 ערך אודוארדו ביקור בן חודשיים ברומא והיה אורחו של האפיפיור ושני אחייניו הקרדינלים אנטוניו ופרנצ'סקו.
אולם, הוא סירב לכבד את אחיינו הנוסף של האפיפיור, טדאו ברבריני, מושל העיר.
בתגובה סירב פרנצ'סקו להעניק לאודוארדו ליווי אפיפיורי חזרה לנחלתו בקסטרו.
האירוע עורר את זעמם של בני משפחת ברבריני שהפצירו באפיפיור לנקוט צעדים.
האפיפיור עצר את יבוא הגרעינים של מדינת האפיפיור מדוכסות פארמה, אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של פארנזה.
כתוצאה מכך לא יכל פארנזה לשלם את חובותיו שתפחו כתוצאה ממלחמותיו ואורח חייו הפזרני.
ב-12 באוקטובר 1641 עלו צבאות מדינת האפיפיור למצור על קסטרו, במטרה לתבוע את העיר למשפחת ברבריני, כנגד תשלום חובותיו האבודים של פארנזה.
ביולי 1642 חתמו דוכס ונציה, ודוכסי מודנה וטוסקנה על ברית הגנה עם פארנזה כנגד מדינת האפיפיור (שנתמכה על ידי ספרד).
באוקטובר אותה שנה עמדו כוחותיו של פארנזה 45 ק"מ מרומא, אך נסוגו מפני צבאו של טדאו ברבריני, מפקד הצבא האפיפיורי.
באביב 1643 הצטרפו צבאות ונציה, מודנה וטוסקנה למלחמה, בה תמכו עד אז רק כלכלית.
האפיפיור הכריז על אודוארדו כעל בוגד במדינת האפיפיור, דבר שמשמעותו נידוי אוטומטי מהכנסייה וכן איים בנידוי על כל מי שיסייע לו.
בתגובה הצהירו בנות בריתו של אודוארדו שאין להן ריב עם האפיפיור אלא עם משפחת ברבריני.
ליד פרארה הנחילו כוחות האפיפיור בראשות אנטוניו ברבריני תבוסה לצבאות ונציה ומודנה, אך ליד אגם טראסימנו הכו אותם כוחות טוסקנה.
במרץ 1644, כאשר שני הצדדים מותשים והעיר קסטרו הרוסה, נחתם הסכם שלום והעיר הושבה לאודוארדו פארנזה, הוא אף הושב לחיק הכנסייה ונידויו בוטל.
המיסים הכבדים שהטיל האפיפיור על תושבי רומא על מנת לממן את המלחמה גרמו לשנאה והתמרמרות של העם ברומא נגדו.
הוא מת ב-29 ביולי אותה שנה.
גם אודוארדו פארנזה לא האריך ימים ומת כשנתיים מאוחר יותר בפיאצ'נצה.
לאחר מותו התחדשה המלחמה, שהגיעה לקצה רק ב-1649.
אשתו השנייה של רנוצ'יו הייתה מרגרט יולנד דה סבויה, נכדתם של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומריה דה מדיצ'י.
אודו הורסמן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת המגן.
הורסמן גדל במועדון הספורט של בקום, שם שיחק עד שנת 1975, בה נתגלה כישרונו, ועבר לבאיירן מינכן.
בקבוצה הבווארית זכה כבר בעונתו הראשונה בגביע אירופה לאלופות, שהיה השלישי ברצף של באיירן מינכן, והגיע עם הקבוצה לגמר נוסף ב-1982, בה הפסידה הקבוצה לאסטון וילה.
הורסמן זכה עם באיירן מינכן בנוסף בשתי אליפויות בבונדסליגה, בגביע מקומי אחד, ובגביע הביניבשתי בשנת 1976. הורסמן צבר 229 הופעות בבאיירן מינכן, וכבש 20 שערים.
בשנת 1983, לאחר 8 עונות בבאיירן מינכן, עבר לעונה אחת בסטאד רן מהליגה הצרפתית, ואחר כך לעונה בנירנברג.
את הקריירה סיים הורסמן במינכן 1860, בה שיחק עונה אחת, עד לפרישתו בשנת 1986.
אודו שטיינברג ורלה היה כדורגלן גרמני ששיחק כחלוץ.
שטיינברג היה מהשחקנים הבולטים בברצלונה בראשית דרכה בתחילת המאה ה-20, והוא שיחק שם במשך 9 שנים, בין 1901 ל-1910.
במקצועו היה מהנדס תעשייתי, ובשל אהבתו לספורט עסק גם במספר ענפים כגון כדורגל, אתלטיקה, טניס, רכיבה על אופניים, אגרוף וקריקט.
ב-1896 עבר לגור בקמניץ, וב-1899 ייסד מועדון כדורגל בעיר, את בריטניה קמניץ.
ב-28 בינואר 1900 היה שטיינברג נוכח כנציג של המועדון בכנס בלייפציג בו ייסדו את התאחדות הכדורגל הגרמנית.
במרץ 1899 עבר לברצלונה, בירת קטלוניה שבספרד, שם החל לעבוד כמהנדס במספר חברות תעשייתיות.
הוא ומספר אנשים נוספים, ובהם ז'ואן גאמפר, ארנסט ויטי, ארתור ויטי וג'ון פרסונס, הקימו את מועדון הטניס של ברצלונה.
במקביל גם שיחק כדורגל בעיר, לעיתים עם גאמפר, שהיה מהדמויות הבכירות במועדון הכדורגל ברצלונה.
שטיינברג, ששיחק כחלוץ, הרשים את גאמפר והוא הציע לו להצטרף לקבוצתו.
ב-1901 הפך לשחקן של ברצלונה באופן רשמי.
שטיינברג ביסס את מעמדו בברצלונה במהרה והיה מהשחקנים הבולטים בה ב-9 השנים בהן היה שחקנה, בין 1901 ל-1910. ב-1902 נערך "קופה מקאיה", טורניר בין ברצלונה, אספניול ואיספניה, שלימים הוכר כאליפות קטלוניה הראשונה.
שטיינברג היה שותף לזכייתה של ברצלונה בטורניר, התואר הראשון בתולדותיה.
בהמשך השנה הוזמנה ברצלונה לגביע ההכתרה, טורניר גביע שהפך בהמשך לגביע המלך.
ב-13 במאי, בחצי גמר הגביע, נפגשו ברצלונה וריאל מדריד לראשונה בתולדותיהן, מפגש שלימים הוכר בכינוי "הקלאסיקו".
בהמשך דרכו בברצלונה סייע לה לזכות בתארים נוספים.
ב-1903 זכה עמה בקופה ברצלונה, טורניר שנערך בין המועדונים השונים בעיר, וב-1905 באליפות קטלוניה, שהוקמה תחת שם זה בסוף 1903. לאחר מספר שנים שהסתיימו ללא אף תואר, ב-1909 וב-1910 היה שותף לשתי זכיות רצופות באליפות קטלוניה.
כמו כן, ב-1910, לקח חלק בזכייתה של ברצלונה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע הספרדי, אחרי שהיא ניצחה בגמר את אספניול מדריד בתוצאה 3 - 2. בשנה זו פרש ממשחק.
בסך הכול השתתף שטיינברג ב-67 משחקים, בהם הבקיע 55 פעמים.
בין 8 בפברואר 1906 ל-9 בדצמבר אותה שנה היה שטיינברג נשיא התאחדות המועדונים של ברצלונה, לפני שזו הפכה להתאחדות הכדורגל הקטלאנית.
בנוסף ב-1906, היה אחד מהמקימים והעורכים הראשונים של עיתון הספורט אל מונדו דפורטיבו.
אהבתו לספורט לא דעכה גם לאחר שחדל מלשחק במדי ברצלונה, והוא תמיד היה מקושר למועדון.
אודו לאטק היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני.
נחשב לאחד המאמנים המצליחים והמעוטרים ביותר בתולדות הכדורגל העולמי.
לאטק זכה בשנותיו כמאמן ב-15 תארים קבוצתיים, והצליח בעיקר בתקופתו בבאיירן מינכן בשנות ה-70 של המאה ה-20, עמה זכה בגביע אירופה לאלופות.
לאטק זכה בתארים גם עם בורוסיה מנשנגלדבך וברצלונה, ואימן גם בבורוסיה דורטמונד, פ.צ.
לאטק, ביחד עם ג'ובאני טרפטוני, הם המאמנים היחידים שזכו בשלושת הגביעים האירופיים: גביע אירופה לאלופות, גביע אופ"א וגביע אירופה למחזיקות גביע, כשלאטק הוא היחיד שעשה זאת בשלוש קבוצות שונות.
לאטק כאמור נולד בגרמניה הנאצית, ושיחק כדורגל ברמה חובבנית בנעוריו, כאשר בכוונתו היה להיות מורה.
לאחר ששיחק במועדונים כמו מריינהיידה, באייר לברקוזן וויפרפורט, החל לאטק בשנת 1962 לשחק באוסנבריק, ובעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה מהליגה האזורית לליגה השנייה בגרמניה.
לאטק נשאר באוסנבריק עד לשנת 1965, אך לא העפיל עם המועדון לבונדסליגה.
בשלוש העונות ששיחק באוסנבריק, הבקיע לאטק 34 שערי ליגה ב-70 הופעות.
בשנת 1965 שוחרר לאטק מאוסנבריק, על מנת לעבוד בנבחרת גרמניה המערבית כמאמן הנבחרות הצעירות, לצידו של דיטמר קראמר, וכעוזרו של המאמן הראשי הלמוט שן.
לאטק היה עוזרו של שן במונדיאל 1966, בו הגיעה נבחרת גרמניה המערבית עד לגמר, והפסידה בו לנבחרת אנגליה.
במרץ 1970 מונה לאטק כמאמנה של באיירן מינכן במקומו של היוגוסלבי ברנקו ז'בץ.
לאטק הומלץ לקבוצה על ידי שחקנה פרנץ בקנבאואר, אך הוטלו ספקות בנוגע למינויו כמאמן הקבוצה עקב חוסר הניסיון שלו כמאמן ראשי.
עם זאת, הצלחתו של לאטק בבאיירן מינכן הייתה מיידית, כאשר הרכיב קבוצת פאר עם השוער ספ מאייר, עם בקנבאואר בהגנה, ובהתקפה גרד מילר, אולי הנס ופול ברייטנר.
באיירן מינכן של לאטק נחשבה לקבוצה חזקה במיוחד, ואחת מהקבוצות המפוארות ביותר בתולדות הכדורגל העולמי, ששלחה שישה שחקנים לסגל נבחרת גרמניה המערבית ליורו 1972 ושבעה שחקנים לסגל למונדיאל 1974, בשני הטורנירים זכתה נבחרת גרמניה המערבית.
בעונת 1974/75 נקלעה באיירן מינכן לתקופה פחות מוצלחת בבונדסליגה לאחר שזכתה בשלוש אליפויות ברצף, ובגין זאת, פוטר לאטק מהקבוצה והוחלף בדיטמר קראמר, שהמשיך עם המועדון לזכייה בגמר גביע אירופה לאלופות 1975. גם קראמר הומלץ לראשי הקבוצה על ידי בקנבאואר.
לימים, לאטק טען שפוטר מבאיירן מינכן לאחר שאמר לנשיא המועדון וילהלם נוידקר "אנחנו זקוקים למעט שינויים", ונוידקר ענה לו בתגובה "זה נכון.
לאטק אימן בבורוסיה מנשנגלדבך במשך ארבע עונות מלאות, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות הבונדסליגה, בעונות 1975/76 ו-1976/77, שהשלימו רצף של שלוש אליפויות רצופות של בורוסיה מנשנגלדבך.
לאטק אף היה קרוב לזכות באליפות בעונת 1977/78, אך הפסיד את האליפות לפ.צ.
קלן בגין הפרש שערים נחות בשלושה שערים בלבד.
לו היה לאטק זוכה באליפות, זו הייתה האליפות השלישית ברציפות שלו והרביעית ברציפות של המועדון, הישג שמעולם לא זכה בו אף מועדון בגרמניה עד שבאיירן מינכן זכתה באליפות רביעית ברציפות בעונת 2015/16. בעונת 1976/77 הגיע לאטק עם בורוסיה מנשנגלדבך לגמר גביע אירופה לאלופות 1977, שם הפסידה גלאדבך 3-1 לליברפול.
לאטק ספג ביקורות על כך שקבוצתו קיבלה הזדמנות לשחק בגביע הביניבשתי במקום ליברפול שוויתרה על השתתפותה.
לאטק וגלדבאך השיגו תיקו 2-2 בחוץ מול בוקה ג'וניורס, אך ויתרו על הכנה ראויה למשחק הגומלין עקב הרצון להתכונן היטב לפתיחת עונת 1977/78, והובסו בתוצאה 3-0 במשחק הגומלין שנערך בעיר קרלסרוהה.
בעונת 1978/79 זכה לאטק עם בורוסיה מנשנגלדבך גביע אופ"א, לאחר ניצחון בגמר על הכוכב האדום בלגרד במפגש כפול, אך סיים את העונה במקום העשירי המאכזב בבונדסליגה.
בתום עונה זו עזב לאטק את בורוסיה מנשנגלדבך, והוחלף על ידי כוכב הקבוצה יופ היינקס, שהחל מיד עם עזיבתו של לאטק בקריירת אימון מפוארת בעצמו.
לאחר שעזב את בורוסיה מנשנגלדבך, החל לאטק לאמן את בורוסיה דורטמונד, שם אימן במשך שתי עונות, ללא הישגים משמעותיים, כאשר בעונת 1979/80 סיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה, ובעונת 1980/81 סיים במקום השביעי.
השחקנים הבולטים שעמדו לרשותו של לאטק בבורוסיה דורטמונד היו השוער אייקה אימל, הקשר מירקו ווטאבה והחלוצים מנפרד בורגסמולר ורודיגר אברמצ'יק.
בתום עונת 1980/81 עזב לאטק את בורוסיה דורטמונד.
בקיץ 1981 הצטרף לאטק לברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד, כמחליפו של הלניו הררה שהוביל את הקבוצה למקום ה-5 בלבד בסוף העונה הקודמת.
הקבוצה עברה באותה תקופה מספר שינויים עם פרישתם של שחקנים כחואן מנואל אסנסי וקרלס רשאק וכן עם צירופו של הקשר ויקטור מוניוס.
במהלך רוב עונת 1981/1982 הובילה ברצלונה את טבלת הליגה הספרדית, אך בששת המחזורים האחרונים הפסידה 4 פעמים וסיימה בתיקו פעמיים, מה שהביא לכך שאיבדה את המקום הראשון וכך את תואר האליפות לריאל סוסיאדד.
ברצלונה זכתה בעונה זו בגביע מחזיקות הגביע בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שגברה בחצי הגמר על טוטנהאם הוטספר וניצחה בגמר את סטנדרד לייז' 2-1, במשחק שנערך בקאמפ נואו, האצטדיון הביתי של ברצלונה.
מהגביע הספרדי, אליו הגיעה כמחזיקת התואר, הודחה כבר בשלב שמינית הגמר על ידי אתלטיקו מדריד.
מי שבלטו במהלך עונה זו תחת לאטק היו שחקני ההתקפה אלן סימונסן וקיני, שהיה מלך השערים של הליגה הספרדית לעונה זו, הקשרים מוניוס וטנטה סאנצ'ס ושחקני ההגנה אנטוניו אולמו וחוסה רמון אלשנקו.
דווקא את הבלם הוותיק מיגלי מיעט לאטק לשתף במהלך עונה זו.
לאטק המשיך בתפקידו גם לקראת עונת 1982/1983. בקיץ זה ביצע המועדון את ההחתמה היקרה ביותר בתולדות הכדורגל עד אותו זמן – דייגו מראדונה הארגנטינאי הועבר לקבוצה בתמורה ל-3 מיליון פאונד.
בוצעו מספר שינויים נוספים בסגל, כגון צירופם של המגן השמאלי חוליו אלברטו מורנו, הקשר מיגל אנחל אלונסו ושחקן ההתקפה מרקוס אלונסו פניה, לצד עזיבתו של סימונסן.
ברנד שוסטר הגרמני, שהיה במועדון מעל לשנתיים, החל לתפוס תפקיד משמעותי יותר בקישור הקבוצה.
ברצלונה פתחה את העונה בקול חלש, לאחר שניצחה רק פעם אחת בחמשת המחזורים הראשונים בליגה.
היא התאוששה בהמשך, אך בינואר 1983 הפסידה את הסופר קאפ האירופי לאסטון וילה.
ניצחון בדרבי של ברצלונה במחזור ה-23 העלה את ברצלונה לראשונה בעונה זו למקום הראשון, אולם לאחר שסיימה בתיקו עם ספורטינג חיחון והפסידה בבית לראסינג סנטנדר, הקבוצה ירדה למקום השלישי.
לאטק פוטר מתפקידו לאחר ההפסד, והובא במקומו ססאר לואיס מנוטי, שזכה עם במונדיאל 1978, בתקווה שיצליח למצות את יכולתו של מראדונה.
הקבוצה המשיכה וזכתה בגביע הספרדי ובגביע הליגה בסוף העונה, ובליגה סיימה במקום הרביעי בלבד.
בקיץ 1983 חתם לאטק בבאיירן מינכן, שם זכה להצלחה גדולה במחצית הראשונה של שנות ה-70, במקומו של המאמן ההונגרי פאל צ'רנוי, שעזב לאחר חמש שנים בקבוצה.
לאטק הוחתם בקבוצה על ידי שחקנו לשעבר בבאיירן מינכן אולי הנס, שכיהן באותן שנים כמנהל השיווק בבאיירן מינכן.
בעונת החזרה שלו לקבוצה, 1983/84, זכה לאטק בגביע הגרמני, ובשלוש העונות הבאות שחזר את הישגו מהקדנציה הקודמת בבאיירן מינכן, כאשר זכה בשלוש אליפויות רצופות בין השנים 1985 ו-1987, כשבעונת 1986 הוסיף גביע גרמני וזכה בדאבל, שהיה הרביעי בלבד באותה תקופה בכל תולדות הכדורגל הגרמני.
שחקניו העיקריים של לאטק בקדנציה השנייה בבאיירן מינכן היו קלאוס אאוגנטאלר, לותר מתאוס, דיטר הנס וקרל היינץ רומניגה, כמו גם הקשר הדני סורן לרבי והשוער הבלגי ז'אן מארי פפאף.
בעונתו האחרונה, 1986/87, הייתה ללאטק הזדמנות לזכות בפעם השנייה עם באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות, אך קבוצתו הפסידה בגמר גביע אירופה לאלופות 1987 לפורטו על אף היותה פייבוריטית ברורה.
בתום עונה זו, עזב לאטק את באיירן מינכן, וגם כאן, כמו שהיה בבורוסיה מנשנגלדבך, הוחלף לאטק ביופ היינקס.
לאחר תום הקדנציה השנייה בבאיירן מינכן, פרש לאטק מאימון למספר שנים, ובשנת 1991 הצטרף לפ.צ.
לאטק אימן את הקבוצה למשחק אחד מול באיירן מינכן, שהסתיים בתיקו, ובהמשך העונה כיהן כמנהל הטכני של הקבוצה.
בעונת 1992/93 לאטק אימן את שאלקה 04 במשך מחצית העונה הראשונה, והביא את הקבוצה למרכז הטבלה בלבד.
לאחר שסיים את תפקידו בשאלקה 04, פרש לאטק שוב מאימון, ושימש כפרשן ספורט בטלוויזיה הגרמנית, וככותב טורים לעיתונים הגרמניים די ולט וקיקר.
לקראת תום עונת 1999/00 חתם לאטק עד לתום העונה בבורוסיה דורטמונד.
הקבוצה, שזכתה בליגת האלופות בשנת 1997, נקלעה למשבר קשה, וחמישה מחזורים לקראת תום העונה הייתה ממוקמת נקודה אחת בלבד מעל הקו האדום.
עם הגעתו של לאטק, הקבוצה צברה שמונה נקודות בחמשת מחזורי הסיום, ונשארה בבונדסליגה.
לאטק עזב את המועדון בתום העונה, אך השאיר את היסודות למחליפו, מתיאס זאמר, שהקים על היסודות קבוצה איכותית שזכתה באליפות והגיעה לגמר גביע אופ"א בעונת 2001/02, והיה למאמן הצעיר ביותר שזוכה באליפות הבונדסליגה.
לאחר פרישתו, התגורר לאטק במוסד סיעודי בעיר קלן, ונודע בחיבתו הרבה לשתיית כמויות גדולות של בירה.
כאשר נשאל על כך, אמר ש"כל המאמנים הגדולים שותים מדי פעם".
בשנת 2012 עבר לאטק שבץ, וסבל בשנותיו האחרונות מפרקינסון ודמנציה.
ב-31 בינואר 2015 הלך לאטק לעולמו בגיל 80. פרנץ בקנבאואר, ששיחק תחתיו בבאיירן מינכן, ספד לו בטוויטר: "אודו לאטק הגדול מת.
נוח על משכבך בשלום, חבר שלי".
אודהליה ברלין (נולדה ב-1981, ניסן תשמ"א) היא פסנתרנית וזמרת-יוצרת ישראלית, כלת פרס שר החינוך לתרבות יהודית לשנת 2017.
אביה, נגן הכליזמר, מוסא ברלין, ואמה, דינה, מעבירה שיעורי דת לנשים.
ברלין היא בת הזקונים במשפחתה בת שישה אחים ואחיות, כשהייתה בת 14 וחצי לקחו הוריה לאומנה שני ילדים בעלי תסמונת דאון.
בעקבות זאת עברה בהמשך משפחתה להתגורר ביישוב אלון שבות.
ברלין היא זמרת-יוצרת המשלבת בין מוזיקה יהודית-דתית לטקסטים וללחנים שלה.
לפני כל שיר ברלין חושפת את הסיפור שמאחורי כל שיר, בפתיחות ובאריכות.
בערב יום הכיפורים ה'תש"ע (26 בספטמבר 2009) קיימה ברלין הופעה לנשים בשם "אוחילה" בבית אבי חי בירושלים שבה היא ביצעה בעיקר שירים ופיוטים מתפילות הימים הנוראים.
ההופעה הפכה להופעה קבועה שמתקיימת מדי שנה באותו תאריך, והחל משנת ה'תשע"ה (2014) היא מתקיימת בבנייני האומה.
ההופעה הראשונה הוקלטה ויצאה כעבור שנה בתקליטור בשם אוחילה.
המופע הרביעי יצא אף הוא כאלבום הופעה תחת השם "אחלה פניו" (2013).
בין שני האלבומים הוציאה ברלין ב-2012 אלבום אולפן ראשון ובו טקסטים משלה בשם שביל של אור.
היא השתתפה כנגנית קלידים, מעבדת ומפיקה מוזיקלית באלבומו של אביה "ניגון מולדת" שיצא ב-2016.
ב-2017 זכתה ברלין בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בקטגוריית מוזיקה.
בספטמבר של אותה שנה יצא אלבום בהשתתפותה שנקרא אולי בשבת יזרקו סוכריות ושהכיל שירי ילדים אותם חיבר אורי אורבך.
בשנת 2023 הוציאה ברלין יחד עם המוזיקאיות אורית איזק, בת-חן אדרי, מרב ברנר, עדי אלבחר, רוחמה בן-יוסף גרסת כיסוי לשירה של נעמי שמר, מה שלומך אחות.
ברלין היא אם יחידנית: בשנת 2021, מעט אחרי שחגגה את יום הולדתה ה-40, ילדה את בנה הבכור.
היא בעלת תואר אקדמי במוזיקה וחינוך מיוחד.
אוד האסל (נורווגית: Odd Hassel; 17 במאי 1897 – 11 במאי 1981) היה כימאי פיזיקלי נורווגי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1969 (במשותף עם דרק הארולד ריצ'רד ברטון), "על תרומותיהם לפיתוח הקונספט של קונפורמציה".
נולד בכריסטיאניה (שמה הוקדם של אוסלו) שבנורווגיה, לארנסט, גינקולוג ולמטילדה לבית קלבנס.
בשנת 1915 החל ללמוד באוניברסיטת אוסלו, שם למד מתמטיקה, פיזיקה וכימיה וסיים את לימודיו ב-1920. לאחר שלקח שנת חופש מלימודיו, נסע למינכן שבגרמניה, על מנת לעבוד במעבדה של פרופסור קזימיר פג'נס.
לאחר שעבר לברלין, עבד במכון הקיסר וילהלם (כיום מכון מקס פלאנק), שם החל לעשות מחקר על קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
בשנת 1924 קיבל את הדוקטורט שלו מטעם אוניברסיטת ברלין.
שנה לאחר מכן חזר לאוניברסיטת אוסלו, וב-1934 קיבל פרופסורה.
האסל סיים את עבודתו באוניברסיטת אוסלו בשנת 1964.
ב-1969 זכה האסל בפרס נובל לכימיה, יחד עם דרק הארולד ריצ'רד ברטון, על תרומותיהם לפיתוח הקונספט של קונפורמציה.
האסל היה רווק ולא הקים משפחה.
אודובנוצטופס (שם מדעי: Odobenocetops; מילולית: "לווייתן שהולך על שיניו" או "לווייתן ניבתני") הוא סוג לווייתן שנכחד וחי בתקופת המיוקן עד הפליוקן לפני 7.2-3.6 מיליון שנה במימי חופה המערבי של אמריקה הדרומית בארגנטינה ופרו.
יצור זה היה לווייתן שיניים מעל-משפחת הדולפינים והיה קרובם הרחוק של החדשן והלבנתן.
הוא מזוהה בעיקר עם זוג חטיו אשר דמו לניבי ניבתן ובלטו משני צידי פיו.
נמצאו כמה מאובנים בהם היה חט אחד היה ארוך מחברו.
ללווייתן היה צוואר חזק וחוטם גדול.
משערים שמבנה ראשו עזר לו לחפור בקרקעית הים ולאתר צדפות ושאר רכיכות, אותם היה שולה בעזרת לשונו הגדולה.
לא ברור לגמרי מה היה תפקיד החטים אך חוקרים סבורים שהם דומים לחטי החדשן המשמשים כאיבר חושי, דרכו מזהה הלווייתן יצורים בקרבתו.
ייתכן כי הזכרים השתמשו בו בקרבות ביניהם על הנקבות.
אם ההסבר השני נכון, לנקבות היו חטים קטנים בהרבה אם בכלל (למרות הדמיון בין החדשן לאודובנוצטופס והקרבה המשפחתית סבורים כי מדובר בתהליך של אבולוציה מתכנסת).
סברה נוספת היא שהחטים עזרו ללווייתן ללכוד רכיכות בדומה לניבי הניבתן, איתם הוא שובר או שולף את הרכיכה מהקונכייה, ובדומה למקור השלצדף.
לוויתן זה הופיע בסדרה מפלצות ים.
אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה (באיטלקית: Odoardo II Farnese; 12 באוגוסט 1666 – 6 בספטמבר 1693), היה הבן הבכור של ראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה, נסיך הכתר של דוכסות פארמה, ואביה של אליזבטה, מלכת ספרד.
אודוארדו נולד ב-12 באוגוסט 1666 בפארמה, לראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה ולאיזבלה ד'אסטה, דוכסית פארמה, בתם של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה ומריה קטרינה פארנזה.
אמו מתה שנים עשר ימים לאחר לידתו, ומאוחר יותר התחתן אביו עם מריה ד'אסטה, ממנה היו לו עוד 9 ילדים, ביניהם פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה.
ב-3 באפריל 1690 התחתן אודוארדו על ידי שליח עם דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, ואחותם של קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת פורטוגל ומלכת ספרד, וב-17 במאי 1690 נערך טקס הנישואים הרשמי.
הנישואים היו הראשונים אי פעם בין נסיך איטלקי לנסיכה גרמנית.
בנוסף, הכלה, אשר הייתה מקושרת לבתי המלוכה של אירופה, הביאה עמה נדוניה גדולה מאוד.
אודוארדו מת ב-6 בספטמבר 1693 בפארמה לפני אביו, וב-8 בדצמבר 1695 התחתנה אלמנתו עם אחיו למחצה פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, אך לא היו לה ילדים ממנו.
לאחר מותם של אחיו פרנצ'סקו ואנטוניו ללא ילדים, הוחלט כי הדוכסות תעבור לנכדו פליפה, דוכס פארמה, שהיה בנה של בתו, אליזבטה פארנזה, מלכת ספרד.
ב-3 באפריל 1690 התחתן אודוארדו על ידי שליח עם דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אליזבטה פארנזה (1692-1766), התחתנה עם פליפה החמישי, מלך ספרד.
אודאיפור (בהינדי: उदयपुर) היא עיר בהודו.
העיר ממוקמת במחוז אודאיפור שבמדינה ההודית ראג'סטאן.
אודאיפור ממוקמת בגובה 600 מטרים מעל פני הים ומספר התושבים בעיר היה 451,100 נכון ל-2011.
אודאיפור ("עיר הזריחה") הפכה לבירת מדינת הנסיך אודאיפור בשנת 1568 על ידי מהראג'ה אודאי סינג.
העיר מוקפת חומה וארמון העיר שבנה המהראג'ה בשנת 1570.
אודאיפור היא מרכז תוצרת חקלאית.
במפעלים שבעיר מייצרים כימיקלים, אזבסט וחימר.
בתעשיות הזעירות מיוצרות גם עבודות יד מבד, רקמה, שנהב ולכה.
בנוסף לכך יש בעיר כמה בתי חולים, מוזיאון ואוניברסיטת מוהלל סוחדיה.
שלוש העונות העיקריות באודאיפור הן עונת הקיץ, עונת המונסון ועונת החורף.
היות שהעיר ממוקמת באזור המדבר של ראג'סטאן, האקלים ומזג האוויר באודאיפור הוא לרוב חם.
עונת הקיץ מתחילה מאמצע מרץ ונמשכת עד יוני כאשר בתקופה זו הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 23 מעלות צלזיוס ל-44 מעלות צלזיוס.
עונת המונסונים מתחילה ביולי ונמשכת עד אוקטובר.
עונת החורף מתחילה מאוקטובר ונמשכת עד מרץ.
תקופת החורף ותקופת המונסונים הם התקופות הכי מוצלחות לבקר בעיר.
עונת התיירות בעיר בדרך כלל נמשכת מאמצע ספטמבר עד סוף מרץ או תחילת אפריל.
אפילו חודש ינואר, החודש הקר ביותר בשנה באזור אודאיפור, מאופיין במזג אוויר בהיר, שטוף שמש, ובטמפרטורה מקסימלית סביב 28.3 מעלות צלזיוס.
אוד או אודר (בנורדית עתיקה: Óð או Óðr) הוא ישות במיתולוגיה הנורדית הקשורה לאלה פריה.
מחזור העולם והאדה הפרוזאית, ששניהים נכתבו על ידי סנורי סטורלסון, מתארים את אוד כבעלה של פריה ואבי בתה הנוס (Hnoss).
מחזור העולם גם מוסיף שלזוג הייתה בת נוספת, גרסמי (Gersemi, משמעות שני השמות בנורדית עתיקה היא "אוצר").
על אוד גם מסופר באדה הפואטית, שליקטה במאה ה-13 מקורות מוקדמים יותר.
בקרב חוקרים כיום השערה נפוצה על מהותו של אוד היא שהיא קשורה לאודין ושהוא בעצם גילום והאנשה כלשהי שלו, בגלל הדמיון ביניהם.
יכול להיות ששם העצם óðr בנורדית עתיקה הוא המקור לשם האל Óðinn, ומשמעותו דעת, רוח, נשמה.
בנוסף משמעות óðr יכולה להיות שיר (בשני המובנים) והשראה, והמילה קשורה ל"בעלות".
המילה התפתחה מפרוטו-גרמאנית וקשורה למילים גותיות, גרמניות עיליות עתיקות (גרמניות עתיקות) ואנגליות עתיקות שמשמעותן "געשני, אחוז", "זעם, טירוף", "זעם, כלבת" ו"שיר, זעקה, קול, רהיטות".
משמעות המילים הללו יכולה להצביע על התפקידים השונים שלאוד או אודין היו במיתולוגיה הנורדית ובמיתולוגיות הקשורות אליהן.
המילה בסופו של דבר מגיעה מפרוטו-הודו-אירופאיות, מילה ששורשה מופיע גם במילה בלטינית ובמילה בסנסקריט.
אודו יורגנס ( ; 30 בספטמבר 1934 – 21 בדצמבר 2014) היה מלחין וזמר אוסטרי במשך כחמישה עשורים.
זכה באירוויזיון 1966 כאשר ייצג את אוסטריה עם השיר "Merci, Chérie", הלחין קרוב ל-1,000 שירים, ומכר למעלה ממאה מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 2007 קיבל אזרחות שווייצרית.
על ידי שילוב מוזיקת שאנסון צרפתית הרחיב יורגנס את סוגת הפופ הגרמני לתתי-ז'אנרים נוספים.
העיבודים הייחודיים שלו התקבלו באהדה בגרמניה, והפכו אותו למוקד התעניינות רחב בארץ מולדתו.
בשנת 1952 הקים יורנגס את "רביעיית אודו בולאן" בקלגנפורט שבאוסטריה.
היא הופיעה בקביעות בבתי קפה ובמועדוני ריקוד וג'אז שונים, ואף שלחה את שיריה לרדיו אלפלנד ולרדיו של הכוחות הבריטיים.
בשנת 1950 זכה בתחרות מלחינים שאורגנה על ידי איגוד השידור הציבורי האוסטרי ORF עם השיר "Je t'aime".
בשנת 1961 כתב והלחין את הלהיט "Reach for the Stars", שהוקלט על ידי הזמרת שירלי באסי.
בשנת 1964 ייצג את אוסטריה באירוויזיון 1964 עם השיר "", שדורג לבסוף במקום השישי.
הנציג הבריטי, מאט מונרו, התרשם מהלחן והממשלות השיר ופרסם גרסת כיסוי משלו בשפה האנגלית.
בשנת 1965 יורגנס ייצג שוב את אוסטריה בתחרות האירוויזיון לשנת 1965 עם השיר "Sag ihr, ich laß sie grüßen", אשר הגיע למקום הרביעי.
בשנה לאחר מכן ניסה יורגנס לייצג בשלישית את מדינתו באירוויזיון 1966, שנערך בעיר לוקסמבורג.
הוא זכה במקום הראשון באירוע, ורשם את ניצחונה הראשון של אוסטריה באירוויזיון מאז הופעת הבכורה שלה ב-1956.
בשנים שלאחר מכן הוא כתב את מספר שירים שזכו לאהדת הקהל, דוגמת "Griechischer Wein", "Mit 66 Jahren", ו-""Buenos Aires, Argentina", אחד השירים הבולטים ביותר של יורגנס.
בשנת 1977 הזמין את להקת הסופרימס להופיע כאורחות בקונצרט הטלוויזיוני הראשון שלו.
בשנת 1979 הוציא לאור אלבום דיסקו בשם "Udo '80".