tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית המידע לגבי תהליך הרבייה ומחזור חייהן של לוטרות הענק מגיע מפרטים שחיו בשבי, ודיווחים מהבר נדירים ביותר.
הנקבות ממליטות בכל השנה, בעיקר בשבי, ובבר ייתכן כי שיא הלידות מתרחש בעונה היבשה.
הייחום נמשך 21 ימים, כאשר מתוכם הנקבות מוכנות להזדווגות במשך שלושה עד עשרה ימים.
מחקר שנערך בשבי מצא כי רק הזכרים יוזמים את ההזדווגות.
בגן חיות בגרמניה נצפו קשרי זוגיות ארוכי טווח ובחירת זוג סלקטיבית.
כן נמצא שם כי מרבית ההזדווגויות מתרחשות במים.
תקופת ההיריון נמשכת 65 עד 70 ימים, בסופן ממליטה הנקבה בין גור אחד לחמישה גורים, ובממוצע - שניים.
הזמן בין המלטות סמוכות הוא מספר חודשים (בין חצי שנה ועד לשנתיים ויותר), אולם אם השגר הקודם לא שרד הזמן עשוי להתקצר מאוד (תופעה נפוצה בעולם החי).
הגורים נולדים עיוורים ופרוותיים, לרוב במחילה תת-קרקעית סמוכה למקור מים.
הזכרים משתתפים באופן פעיל בגידול הגורים.
לכידות המשפחה חזקה; אחים בוגרים יותר גם עשויים להשתתף בטיפול בגורים, אף שבשבועות הראשונים לאחר הלידה הם עשויים לעזוב את הקבוצה באופן זמני.
הגורים פוקחים את עיניהם לראשונה בשבוע הרביעי, שבוע לאחר מכן הם מתחילים ללכת, והם מסוגלים לשחות בבטחה לאחר 12 עד 14 שבועות.
הם נגמלים מיניקה בגיל תשעה חודשים, ומתחילים לצוד (בהצלחה) זמן קצר לאחר מכן.
הלוטרות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנתיים לערך.
הן הזכרים והן הנקבות עוזבים את הקבוצה המשפחתית בגיל שנתיים עד שלוש שנים, ולאחר מכן הם מחפשים טריטוריה חדשה שבה יוכלו להקים משפחה משלהם.
לוטרת הענק רגישה מאוד לפעילות אנושית בזמן הטיפול בגוריה.
כך למשל, אף מכון לא הצליח לגדל גורי לוטרת ענק אלא אם כן להורים סופקה פרטיות מספקת; הלחץ הנגרם כתוצאה מההתערבות האנושית עלול להביא לפגיעה בהנקה, להזנחת הגורים או אפילו להריגתם.
מנגד, כל חברי הקבוצה מגנים בחירוף נפש על הגורים שבקבוצה, ומתקיפים פולשים מכל סוג.
לוטרת הענק הבוגרת ביותר שתועדה בטבע מתה בגיל שמונה שנים.
בשבי לעומת זאת, הלוטרות עשויות להגיע אפילו לגיל 17 שנים.
הלוטרה רגישה למגוון מחלות, כגון פארוו.
טפילים, כמו זחלי זבובים ותולעי מעיים, פוגעים גם כן בלוטרות.
סיבות אחרות למוות הן תאונות, דלקת הקיבה והמעיים (Gastroenteritis), רצח גורים וכן התקפים אפילפטיים.
הרב לוי ביסטריצקי (ח' באייר תש"ט, 7 במאי 1949 – י"ט באב תשס"ב, 28 ביולי 2002) היה רבה הראשי של העיר צפת, מנהל מחלקת הכשרות של הרבנות הראשית לישראל, חבר בית דין רבני חב"ד ומחבר ספרי הלכה.
נולד בוגיינט שבניו ג'רזי לרב יהודה לייב ולאיטא.
לאחר מספר שנים עברו לגור בשכונת קראון הייטס שבברוקלין.
למד בישיבת תומכי תמימים במונטריאול הוסמך לרבנות על-ידי הרבנים פנחס הירשפרונג, אייזיק שוויי ויצחק הנדל.
בשנים תשל"א ותשל"ב (1972) עשה 'שימוש חכמים' בבית הדין במונטריאול, בענייני גיטין וקידושין, שחיטה ובדיקה וכן אצל הרב זלמן שמעון דבורקין הרב של שכונת קראון הייטס.
בחודש סיוון תשל"ג (1973) התחתן עם אסתר שולמית, בתו של המחנך הרב חיים מנחם טייכטל מירושלים, בנו של הרב ישכר שלמה טייכטל.
לאחר נישואיו למד בכולל בירושלים ובהמשך בנצרת עילית.
כעבור תקופה עבר להתגורר בשכונת קראון הייטס ולמד בכולל שע"י המזכירות בשכונה.
בחודש אלול תשל"ח (1978) התמנה כרב קהילת חב"ד בעיר, החל לעסוק בנושא הכשרות בצפת ולשכנע את בעלי העסקים בצפת לשמור כשרות.
בשנת תש"ם נתמנה לאחראי על מחלקת העירובין ומקוואות בצפת מטעם הרבנות הראשית בעיר.
בשנת תשמ"ז התמנה לכהן בוועדת שמיטה מיוחדת" שירתה את הציבור החרדי באזור הגליל.
בשנת תשמ"ט, לאחר פטירת רבה של צפת, הרב שמחה קפלן, מילא ביסטריצקי את מקומו ברבנות במשך ארבע שנים בהתנדבות.
בכ"ג אב תשנ"ג נבחר לתפקיד רבה הראשי של צפת והגליל העליון יחד עם עמיתו הרב שמואל אליהו.
בכ"א בכסלו תשנ"ד נערך טקס ההכתרה בהשתתפות הרבנים הראשיים לישראל.
לאחר בחירתו לרבנות העיר התמנה גם לחבר בבית דין רבני חב"ד בישראל.
ביסטריצקי הקים מערכת כשרות מהדרין בעיר צפת, ובשנת תשנ"ה מונה כיו"ר מחלקת הכשרות של הרבנות הראשית לישראל.
בשנת תשנ"ט התמודד למועצת הרבנות הראשית לישראל ונבחר למקום השישי.
בשנת תש"ס, (2000) נדרס בכוונה תחילה על ידי תמהוני בשם מאיר ברנס, ונפצע באורח בינוני-קשה.
הדורס, מאיר ברנס, לא הועמד לדין, זאת לאחר בדיקה שקבעה שאינו כשיר לעמוד לדין מבחינה נפשית, ואושפז בכפייה בבית חולים לחולי נפש למספר שנים.
בעקבות ניסיון הרצח נערך בצפת כנס חירום בהשתתפות רבני צפת ועוד.
בשנת 2002 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לתפקיד הרב הראשי לישראל ופתח במערכת בחירות בה קיבל תמיכה של רבים מרבני הציבור החרדי.
במוצאי שבת לפנות בוקר אור לי"ט באב תשס"ב נפטר לאחר התקפת לב קצרה.
בהלוייתו שהתקיימה ביום ראשון בבית כנסת חב"ד בצפת בהשתתפות אלפים.
ספדו לו הרב ישראל מאיר לאו, הרב מאיר ברנדסדורפר חבר הבד"ץ העדה החרדית בירושלים, הרב שמואל אליהו ועוד.
במהלך הלוויה הכתיר הרב מרדכי שמואל אשכנזי את בנו הרב מרדכי לרב קהילת חב"ד בצפת, והרב יוסף יצחק וילשאנסקי ביקש מרבני ופרנסי העיר לדאוג שהוא יתמנה לרב העיר.
הוא נטמן בחלקת הרבנים בבית העלמין העתיק בצפת, בסמוך לציונו של ר' פנחס בן יאיר.
לימים נטמן לידו רבה של קהילת ברסלב בעיר הרב אלעזר מרדכי קניג.
באפריל 2021 הושחתה מצבתו של הרב בה כתוב תואר פטירה על הרבי מלובביץ', ותוארי הפטירה נמחקו.
משטרת ישראל עצרה שני בני 14 המשתייכים לחלק קיצוני בפלג ה"משיחיסטי" ולומדים בישיבת חב"ד צפת.
הישיבה הוציאה את התלמידים משורותיה והתנערה ממעשיהם בפומבי.
גם הרבנים הראשים לישראל הרב דוד לאו והרב יצחק יוסף וחברי בית דין רבני חב"ד הביעו מחאה נגד הבחורים.
לרב ביסטריצקי שמונה ילדים, שבעה בנים ובת.
הרב מרדכי - ממלא מקומו כרב קהילת חב"ד בעיר, וכאחראי מחלקת הכשרות ברבנות המקומית בצפת
הרב שלמה ישכר - שליח חב"ד ורב העיר המבורג, גרמניה
הרב שניאור זלמן - מנכ"ל עמותת "חסדי לב" ושליח חב"ד בשכונת 'נוף טליה' בצפת
הרב יוסף יצחק - שליח חב"ד בלהבים
הרב שמואל - שליח חב"ד ורב בית הכנסת המרכזי בסביון, ומנהל הוצאת הספרים 'לדורות' ו'ערוץ יהדותון'
הרב משה - שליח הרבי בשכונת פסגות ים, קריית ים ומנהל רשת גני חב"ד בקריות
ישראל - איש עסקים ומנהל פרויקטים בחברת גיוס ההמונים צ'רידי
נחמה - רעיית דוד קורץ, מנהל פרויקטים בצעירי חב"ד
בשנת 2003 הקימה משפחתו לזכרו את ארגון החסד "חסדי לב".
הארגון פועל בעיקר בקרב תושבי הגליל העליון.
פעילות הארגון היא בעיקר עזרה בתחום הכלכלי למשפחות במצוקה.
לארגון יש מחלקת הוצאה לאור המוציאה עיתון חינמי המפרט כיצד יש לנהל כלכלה נכונה.
בנוסף הוציאה מחלקת ההו"ל את הספרים: "הלב של צפת, תולדותיו של הרב לוי ביסטריצקי" (2004).
ואת "כשרות, מאסף הלכתי לזכרו של הרב לוי ביסטריצקי, שני כרכים".
הרב ביסטריצקי חיבר ספרי הלכה רבים בעיקר על השולחן ערוך שחיבר רבי שניאור זלמן מלאדי.
ספרו המפורסם ביותר של ביסטריצקי הוא קיצור שולחן ערוך עם פסקי רבי שניאור זלמן מלאדי הנלמד בכל בתי הספר של חסידי חב"ד.
מראי מקומות וציונים בקונטרס אחרון של אדמו"ר הזקן
מראי מקומות וציונים מחלק יורה דעה בשולחן ערוך אדמו"ר הזקן
קיצור שולחן ערוך עם פסקי אדמו"ר הזקן (קה"ת 1992).
מהדורה מנוקדת יצאה לאור בשנת 2004.
מראי מקומות והערות על שולחן ערוך הרב (קה"ת 1974–1978), חמישה כרכים.
לקט ציונים וחידושים על שולחן ערוך הרב (קה"ת 1982), שני כרכים.
"הרמב"ם ושולחן ערוך הרב" - השוואות בין פסקי דין הרמב"ם לשולחן ערוך הרב.
מראי מקומות לשו"ת אדמו"ר הזקן (קה"ת 1988).
שולחן ערוך הרב בתרגום לאנגלית, שני כרכים.
סידור "שער מנחם" - סידור הרב עם הנהגות, ביאורים ומנהגי חב"ד, יצא לאור לאחר פטירתו.
שו"ת ארעא דגליל - שאלות ותשובות מאת הרב ביסטריצקי במגוון תחומים בחיים (בעריכה; תדפיס ממנו יצא לאור בשנת 2010).
לוי (לואיס) בִּילִיג (Billig; 1897 – 21 באוגוסט 1936) היה איש חינוך, מזרחן, אחד המרצים הראשונים במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית וחבר ועדת הבחינות הממשלתית.
ביליג נולד בלונדון, אנגליה, בן לדב (ברנרד).
ביליג היה בן יחיד עם שלוש אחיות, וגדל והתחנך במשפחה יהודית-ציונית יוצאי רוסיה.
לאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו היסודיים והתיכוניים, המשיך ללימודיו הגבוהים באוניברסיטאות לונדון וקיימברידג', בתחומים פילולוגיה, לימודים קלאסיים, מזרחנות ולימודי יוונית וגרמנית.
בהמשך למד שפות שמיות, ובעיקר את השפה הערבית.
ביליג סיים בהצטיינות את לימודיו וקיבל את תואר המאסטר בספרות לטינית ויוונית בשנת 1920, לאחר מכן, הוצעה לו כהונה כמרצה באנגליה, אולם נענה בשנת 1926 להזמנה מפרופ' יוסף הורוביץ להיות מרצה לשפה וספרות ערבית במכון למדעי המזרח שבסמוך לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחר הסכמתו הפך למרצה הראשון במכון.
ביליג היה חבר בברית שלום.
בפעילותו במכון חקר את הזרם השיעי באסלאם וייצג את האוניברסיטה בקונגרסים בינלאומיים למזרחנים בשנים 1928 (לונדון) ו-1931 (ליידן, הולנד), וכן היה חבר מערכת ב"פלסטיין אוריינטל סוסייטי" ובוועדת הבחינות הממשלתית.
בשנת 1930 יצא בסבב ספריות לעיראק וממלכת פרס, במטרה לחפש ספרים עבור מחקרו בכת השיעים.
באותה השנה הוציא ביליג מקראה וספר לימוד בערבית שכתב וליקט, יחד עם אבינועם ילין (בנו של דוד ילין), בשם "ליקוטי קריאה בלשון הערבית".
בתחילת המרד הערבי הגדול, בבוקר ג' באלול תרצ"ו, נורה ביליג למוות על ידי מתנקש ערבי מהכפר סילוואן, בחדרו בביתו של פריץ סימון (מפקד המקום מטעם "ההגנה"), בשעה שפרצה כנופיה לשכונת הפקידים - בין המחנה הצבאי ותלפיות בדרך לארמון הנציב.
ביליג היה בן 39 במותו.
לאחר מותו קיימה האוניברסיטה העברית ימי לימוד לזכרו ופתחה בקרן בסך 500 לירות שפירותיה ישמשו פרס עבור תלמידים במדעי המזרח.
לקוטי קריאה בלשון הערבית: לתלמידי בת"ס וללומדים מעצמם, יחד עם אבינעם ילין, לונדון: מקמילן, 1930.
מהד' ב, בצירוף שאלות, ערוכה בידי אביבה טורובסקי-לנדמן, חיפה: בית הספר הריאלי העברי, תש"ג.
לוטרות (שם מדעי: Lutrinae) הוא שמה של תת-משפחה במשפחת הסמוריים, הכוללת 13 מינים של יונקים מימיים, הניזונים מדגים ורכיכות, וכן מחסרי חוליות אחרים, דו-חיים, ציפורים ויונקים קטנים.
29 במאי 2024 נחגג כיום הלוטרות העולמי.
משך ההריון של הלוטרות הוא 60–86 יום.
את הגורים מגדלת רק האם, והאב אינו משתתף בגידולם.
הנקבה מגיעה לבגרות מינית בערך בגיל שנתיים, והזכרים בגיל שלוש שנים.
בגיל חודש יכולה הלוטרה הצעירה לצאת מן המאורה, ובגיל חודשיים היא יכולה לשחות.
הלוטרה נשארת עם האם והאב עד לגיל שנה בערך.
תוחלת החיים של הלוטרות כ-16 שנה.
ללוטרות גוף צר וארוך, וגפיים קצרות יחסית עם כפות קרומיות.
לרוב יש להן טפרים חדים, ולכל המינים, מלבד לוטרת הים, יש זנב ארוך ושרירי.
אורכו של הבוגר במינים השונים נע בין 60 ל-180 ס"מ, ומשקלו בין 1 ל-45 ק"ג.
הלוטרה חסרת הטופר האסייתית היא הקטנה ביותר, ולוטרת הים ולוטרת הענק הם המינים הגדולים ביותר.
בעבר היו מינים גדולים עוד יותר מהסוגים מגלנהידריס, סיאמוגל והגדול ביותר, האנהידריודון שהגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל 100–200 ק"ג והיה הסמור הגדול מעולם.
ללוטרות יש פרווה פנימית רכה ומבודדת, המוגנת על ידי שכבה חיצונית של שיער.
השיער לוכד שכבת אוויר השומרת על הלוטרה יבשה וחמה מתחת למים.
הפרווה של הלוטרה היא הצפופה ביותר בבעלי החיים.
בכל סמ"ר יש כ-200 אלף שערות.
לוטרות רבות חיות במים קרים, ויש להן חילוף חומרים גבוה, המאפשר להן לשמור על חום הגוף.
הלוטרה האירופית חייבת לאכול כ-15% ממשקל גופה מדי יום, ולוטרת הים 20-25%, בהתאם לטמפרטורה.
רוב מיני הלוטרה צדים 3–5 שעות ביום, ואמהות מניקות צדות עד 8 שעות ביום.
דגים מהווים מרכיב עיקרי בתזונה של הלוטרה, לעיתים קרובות בתוספת צפרדעים, סרטני נהרות וסרטנים.
יש לוטרות שהתמחו בפתיחת צדפות (כלוטרת הים הנעזרת באבנים), ואחרות צדות יונקים קטנים או ציפורים.
התלות בטרף גורמת ללוטרות להיות פגיעות מאוד לתופעות של דלדול במאגרי המזון.
הלוטרות פעילות מאוד, רודפות אחרי טרף במים או על מצע הנהר, קרקעית האגם או קרקעית הים.
רוב המינים חיים לצד מים, אבל נכנסים אל המים רק לצורך ציד או מעבר מרחקים, ומבלים את שאר הזמן על היבשה, על מנת לשמור על הפרווה מלספוג מים.
לוטרות הים, לעומת זאת, חיות באוקיינוס במשך רוב חייהן.
הלוטרות הן חיות שובבות, ואפשר לעיתים קרובות למצוא אותן משחקות.
מינים ביולוגיים שונים נבדלים במבנה החברתי שלהם: חלק מהלוטרות הן מתבודדות, ואחרות חיות בקבוצות, העשויות להיות גדולות למדי.
בתת-משפחה זו ישנם שבעה סוגים ב-13 מינים:
לוי אריה אריאלי (אורלוף) (יום הכיפורים ה'תרמ"ז, 9 באוקטובר 1886 – ט' בשבט ה'תש"ג, 1943) היה סופר ומחזאי עברי.
נולד באוקראינה, עלה לארץ ישראל וממנה היגר לארצות הברית.
לוי אריה אורלוף נולד בשישאק שבאוקראינה לקלמן אורלוף ולחנה בת יצחק סמילנסקי.
אביו היה סוחר תבואה וחוכר אחוזות.
קיבל חינוך מסורתי, ובגיל 13 עבר למירגורוד להמשך לימודיו.
רכש השכלה כללית וידיעת רוסית וצרפתית.
עסק בהוראה במושבות יהודיות במחוז חרסון והשתתף בהגנה העצמית היהודית.
בגיל 21 גויס לצבא ונשלח לטולה.
עקב קשריו עם המהפכנים הרוסים הועמד למשפט צבאי.
בעזרת ידידיו נמלט מהכלא ובשנת תרס"ט עלה לארץ ישראל.
עבד בשמירה ברחובות ובכפר סבא.
בשנת 1911 נשא לאישה את חיה-בלה ואגר מירושלים (בת אשר זאב וואגער).
היה מורה בבית הספר לבנים של כי"ח ובבית הספר לספרדים.
בעידודו של יוסף חיים ברנר פרסם סיפורים ונובלות בכתבי עת עבריים: "הפועל הצעיר", "האחדות", "השילוח" ועוד.
פרסם גם מחזה בשם "אללה כרים", הדן בשאלת הזהות היהודית בארץ ישראל, ביחסי היישוב עם הערבים והגשמת חיים ציוניים באדמה הנכספת, ומגולל סיפור אהבה יהודי-ערבי בלתי אפשרי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התעתמן כדי לא להיות מגורש מהארץ.
הוא גויס לצבא הטורקי ושירת בתזמורת צבאית.
לאחר המלחמה היה מורה בטבריה ובירושלים.
בשנת תרפ"ג (1922) ירד לארצות הברית והיה מורה בסנט לואיס ובערים אחרות.
מונה למורה לספרות בבית המדרש למורים שליד ישיבת רבי יצחק אלחנן ובבית המדרש למורות עבריות בניו יורק.
בארצות הברית המשיך לפרסם סיפורים בכתבי עת עבריים, ובהם "התורן", "הדואר" ואחרים.
מחזהו "אללה כרים" הועלה בשנת 1982 בפסטיבל עכו, בבימויו של אורי פסטר.
לוי אידלסון (1910 - אפריל 2004) היה ספורטאי ועסקן ספורט ישראלי.
חבר מכבי העולמית, ממייסדי מכבי עתיד (ברית מכבים עתיד), מקים מחלקת אתלטיקה כבדה (הרמת משקולות) באגודת מכבי תל אביב ומייסד "מפעל אידלסון" באתלטיקה קלה.
לוי נולד ביפו, דור שישי בארץ ונצר למשפחת שמרלינג, שהייתה בין המשפחות היהודיות הבודדות ביפו.
יחד עם שאר יהודי יפו גורשה משפחתו מן העיר במלחמת העולם הראשונה, והוא אז בן חמש, וחזרה רק לאחר שנה של נדודים בטבריה ובסג'רה.
בשנות הארבעים היה פעיל ב"הגנה" ואחר כך היה לקצין.
במלחמת השחרור השתתף בקרבות לשחרור לוד ורמלה.
כבן למשפחה דתית למד בבית הספר היסודי הדתי "תחכמוני" וכבר אז גילה את אהבתו לספורט.
בהיותו תלמיד בית הספר היסודי הצטרף לשורות ה"מכבי" ולקח חלק פעיל בנבחרת הכדורגל של האגודה, אשר השתתפה ואף זכתה באליפות בתי הספר בשנת 1923. פציעה בגבו עצרה את קריירת הכדורגל שלו.
הוא נאלץ לעזוב את הענף ובמקומו עבר לענף האתלטיקה הקלה, שם היה פעיל גם אחיו התאום חיים, שהיה אלוף בריצות הקצרות.
עם פרישתו מתחרויות מיהר והפך לעסקן ספורט וככזה תרם רבות להתפתחותה של האתלטיקה הקלה בישראל ולאגודת מכבי תל אביב.
עוד בהיותו אתלט צעיר התבלט לוי באופיו הנמרץ וביכולות הארגון שלו.
הוא היה בין מייסדי אגודת "מכבי עתיד" שלימים נקראה "ברית מכבים עתיד" וב-1939 - היה בין מניחי היסוד ל"מכבי צפון" אשר התאחדה בהמשך עם "מכבי תל אביב".
לוי היה פעיל בכל המכביות, החל בראשונה ועד למכביה ה-12 וכן עסק בארגון והוצאה לפועל של תחרויות אתלטיקה קלה בינלאומיות.
לוי היה עסקן שהצטיין במעשים ולא בדיבורים.
תחילה היה שופט וחבר הוועדה לאתלטיקה קלה.
על פעילותו בענף זה במכביות השונות זכה להוקרה רבה, כמו גם על התנדבותו לפעילות ארגון ושיפוט במפעלי הספורט העממי.
לכבוד המכביה השביעית, בשנת 1965, הגיעו לארץ שני אתלטים אורחים מארצות הברית – רייפר ג'ונסון (האלוף האולימפי מרומא 1960) וג'ון תומאס.
השניים הוזמנו להופיע בתחרויות ראווה והממו את הקהל בתצוגות הספורטיביות שלהם.
לוי אירח את השניים ואף הזמינם לארוחת החג בבית אחותו.
לוי היה מ"מאמצי" אתלטים בראשית דרכם, בחיבוק, מיטה וארוחה חמה.
ולטר פרנקל, אריך פויאר, דבי (טרנר) מרכוס, דוד ברגר וספורטאים אחרים, רבים מאוד, זכו לטיפולו המסור.
עוד בראשית שנות השלושים היה בית משפחת אידלסון מעונם הראשון של ספורטאים עולים, בעיקר מתחום האתלטיקה הקלה ולימים גם באתלטיקה הכבדה.
שם מצאו מזרן לישון, ארוחה חמה לאכול ויותר מכל - מילה חמה ועזרה בהשתלבות בחיים בארץ.
ביתו ולבו היו תמיד פתוחים לשמוע ולעזור לספורטאים.
הוא השתדל לפתור כל בעיה בה נתקלו, ולרבים מהם הצליח, במאמצים לא מעטים, למצוא תעסוקה ופרנסה.
לאחר מותו כתבה בת-טיפוחיו דבי (טרנר) מרכוס:
גולת הכותרת בפעילותו של לוי אידלסון היה מפעל האתלטיקה שהקים על מנת להנציח את זכר אחיו התאום חיים, צעיר נמרץ, ספורטאי בכל רמ"ח אבריו, אתלט וכדורסלן, שהלך לעולמו במפתיע בגיל 22, לאחר שהוציא את המשלחת לתחרויות בינלאומיות בהודו.
חודשיים לאחר פטירתו של חיים ארגן לוי מרוץ שדה ראשון לזכרו, שלימים נודע כמפעל הספורט על שם חיים אידלסון.
ראשיתו בחודש אפריל 1934, במירוץ שדה, ביערות שרונה בהשתתפות כ-100 ספורטאים מסניפי מכבי ברחבי הארץ.
ומאז עושה מפעל זה דרכו בהתמדה.
יותר משהנציח את זכר אחיו, עומד המפעל כעדות חיה ונחישותו ומסירותו של לוי עצמו.
זהו מפעל הספורט הוותיק והמתמיד בארץ, המתקיים ברציפות מזה 90 שנים.
הוא התקיים גם במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות.
שיאים ישראליים הושגו בתחרויות אלו.
בין הזוכים במרוצים ולטר פרנקל, אריך פויאר, אריה עטר (אטרמן) אברהם הקר, יוסף להב (סלמה), אריה נווה (קליינשטוב), דב רבינוביץ' וברוך חבס.
בשנת 2005, כשנה לאחר פטירתו של לוי הפך המפעל על שם חיים אידלסון למפעל על-שם אידלסון להנצחת התאומים לוי וחיים אידלסון.
מפעל אידלסון הוא תחרות האתלטיקה הרציפה הוותיקה ביותר בישראל.
לוי (לב) ברגלסון (8 באוגוסט 1918 – 25 במאי 2014) היה פרופסור לביוכימיה, חבר האקדמיה הרוסית למדעים וחבר סגל ב.
לוי (לב) ברגלסון, בנם היחיד של ציפורה ודוד ברגלסון, אחד מסופרי הפרוזה היידיים הקלאסיים, נולד בקיץ 1918 בעיירה האיסין שבמחוז ויניצה של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1921, כשהיה בן 3, נטשה המשפחה את אוקראינה הסובייטית והיגרה לגרמניה, שם התיישבה בבירה ברלין.
עם התגברותה של האנטישמיות בגרמניה, עזבה המשפחה לדנמרק, קופנהגן, שם חיה שנתיים, ובשנת 1934 התיישבה במוסקבה בירת ברית המועצות.
בשנת 1941 סיים לב את לימודיו בפקולטה לכימיה באוניברסיטת מוסקבה, ועם תחילת המלחמה עם גרמניה גויס לבית ספר למודיעין בעורף של הצבא האדום, שם לימד גרמנית.
לאחר בקשות חוזרות ונשנות להעבירו לחזית, נענתה בקשתו בסתיו 1942. שבועות ספורים לפני הנסיעה לחזית נישא לנעמי אוסטרובר.
לב השתתף בקרבות באוקראינה, הונגריה, אוסטריה, יוגוסלביה ובולגריה וקיבל אותות ועיטורי גבורה רבים, בין היתר על כיבוש וינה, כיבוש בודפשט, שחרור בלגרד, ניצחון על גרמניה, ואות הוקרה ממלך בולגריה, בוריס השלישי.
ב-1946 התקבל למכון לכימיה ביו-אורגנית, אך לא הספיק לסיים לימודיו שם עקב מעצרו בשנת 1949 של אביו, שמאוחר יותר, בשנת 1952, היה בין הרוגי המלכות בברית המועצות ונרצח באשמת חברות ב"וועד היהודי האנטי פשיסטי".
בשנת 1951 נעצר ונכלא לב ברגלסון (כבנו של "בוגד העם") יחד עם אשתו ובתו הקטנה ולאחר מכן נשלחו הוא ואשתו לגלות בסיביר (צפון קזחסטן), שם עבד ככורה פחם.
בשנת 1954, לאחר מותו של סטלין, חזר ברגלסון למוסקבה והחל לעסוק במדע.
בשנת 1961 סיים את עבודת הדוקטור שלו וקיבל תקן של מרצה.
ב-1962 ייסד את מעבדת הליפידים הראשונה בברית המועצות תחת המכון לכימיה ביו-אורגנית, וב-1986 הקים מעבדת פרוסטגלנדינים במרכז הקרדיולוגי באקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות.
ב-1968 מונה לחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
ב-1991 עלה לישראל ביחד עם אשתו.
מדינת ישראל הכירה בברגלסון ואשתו כאסירי ציון.
בישראל כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים והעביר הרצאות בביוכימיה באוניברסיטאות שונות באירופה ובארצות הברית.
ב-2014 נפטר והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים והוא בן 95.
תחום העניין המדעי העיקרי של ברגלסון היה חקר שינוי המבנה וארגון מולקולרי של ליפידים בקרום התא תחת מצבים פתולוגיים שונים, בעיקר של טרשת עורקים ומחלות אונקולוגיות.
ברגלסון נחשב למייסד בית הספר המדעי הלאומי לחקר הליפידים שמיאקין ואוצ'יניקוב באקדמיה הרוסית למדעים.
יחד עם תלמידיו, הוא גילה סדרה של ליפידים שלא היו מוכרים קודם למדע ופיתח גישות חדשות במחקר של הארגון המולקולרי בממברנה הביולוגית.
לוי אמיתי (נולד ב-1961) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב, שירת כראש חטיבת האבטחה באגף שיטור וביטחון.
אמיתי החל את שירותו במשטרת ישראל כשהתגייס לימ"מ ושירת ביחידה כלוחם וכקצין.
שימש מפקד מחלקה וסמ"פ של פלוגה כ"ג במג"ב, פלוגה ארצית שהייתה אחראית על הפרות סדר.
ב-1993 מונה למפקד גזרת השפלה וב-1995 למ"פ מג"ב קלקיליה ומפקד מג"ב שכם.
ב-1998 מונה לקצין אג"ם של מג"ב ירושלים, ב-2004 מונה למפקד מג"ב עוטף ירושלים.
ב-2006 מונה למפקד מרחב מג"ב מרכז וב-2009 למפקד מרחב מג"ב איו"ש.
ב-2012 מונה לראש חטיבת האבטחה באגף שיטור וקהילה.
לוי פרש מהשירות ב-2016. בתקופת כהונתו של אמיר אוחנה כשר לביטחון הפנים כיהן כיועצו לענייני משטרה.
לוטרה צפון-אמריקנית (שם מדעי: Lontra canadensis) היא מין של לוטרה גדולה החיה באמריקה הצפונית לאורך נהרות ואגמים ואף בחופים.
הלוטרה היא בין החיות הנפוצות ביותר באמריקה הצפונית ונמצאת גם באזורים יבשתיים, מהאזור הארקטי ועד לחופי פלורידה.
הן מצויות רוב הזמן במים, אך הן גם יוצאות ליבשה, בעיקר כדי לנוח.
הן חיות בלהקות גדולות שיכולות להגיע עד 17 פרטים.
הלוטרות טורפות וצדות יצורים מימיים קטנים כמו דגים, סרטנים, צפרדעים, מכרסמים ועופות מים (בעיקר ברווזים).
הן צדות את הטרף ממארב שכולל גיחה מהירה כשהן יכולות להגיע למהירות של 11 קמ"ש מתחת למים ולצלול עד 4 דקות.
את הטרף הן אוכלות בדרך כלל ביבשה אלא אם כן הטרף קטן מאוד.
לעיתים נדירות הלוטרות מתאחדות כדי לתפוס חיות גדולות יותר כמו צב נשכן או גורי בונים וגם דגים גדולים.
בעונת הרבייה הנקבות נמצאות במחילותיהן וממליטות 1–6 גורים המתבגרים במהירות.
לוטרה שעירת-אף (שם מדעי: Lutra sumatrana) היא מין של לוטרה החיה בטבע בדרום-מזרח אסיה.
לוטרה זו נמצאת בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד בלתי חוקי, ועד לשנת 1998 חשבו שהיא כבר נכחדה בטבע עד שהתגלתה שוב בשמורות בתאילנד ובסומטרה בשנת 2005.
לוטרה זו מגיעה לאורך 51–81 סנטימטרים ומשקלה ל-5–5.8 קילוגרם.
היא בעלת ראש גדול עם אף שעיר שנתן לה את שמה, הפרווה חומה, הגרון לבן יותר מהבטן והזנב שטוח ואורכו 36–50 ס"מ בממוצע.
הלוטרה חיה בטבע במיאנמר, דרום תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, וחצי האי המלאי עד לסומטרה ובורנאו שבאינדונזיה.
היא כמעט נכחדה לגמרי בכמה מדינות כמו בקמבודיה, וייטנאם, דרום תאילנד וסומטרה.
הלוטרות חיות בביצות ובנהרות טרופיים וחמימים וגם באזורי החופים ושם היא מוצאת את מזונה.
הלוטרה יכולה לשחות במהירות ולצלול לאורך כמה דקות מתחת למים.
היא אוכלת בעיקר דגים וסרטנים במים ולעיתים רחוקות יותר גם יונקים קטנים, עופות מים כמו ברווזים וזוחלים קטנים.
הלוטרה ניצודה בטבע בכמויות וכיום היא נמצאת בסכנה.
היא פגיעה גם בגלל פגיעה בבית הגידול שלה.
לוטרת הנהר (שם מדעי: Lontra) הוא סוג של לוטרות החיות ברחבי אמריקה הצפונית והדרומית.
הסוג כולל ארבעה מינים בעלי ראש גדול, אף גדול וזנב עבה המותאם לחיים במים.
הן שוחות וצוללות הן במים מתוקים והן בים, בחופים הרדודים, בחיפוש אחר מזון כמו דגים וסרטנים.
לוטרה צפון אמריקנית (Lontra canadensis)
לוטרה דרום אמריקנית (Lontra provocax)
רבי לוי בן אברהם בן חיים מווילפראנש (נקרא גם ר' לוי מפרפיניאן; ~1240 - ~1315) היה רב, פילוסוף, משורר ומחבר שחי ופעל בחבל פרובאנס שבדרום צרפת במאה ה-13 ובראשית המאה ה-14. יש אומרים שהיה סבו של הרלב"ג, אך אין לכך הוכחה מבוססת.
נולד בווילפראנש (Villefranche de-Conflent) שבדרום צרפת לרב אברהם בן חיים שהיה פייטן ורב בנרבונה ועבר לווילפראנש בשנת 1240. לימד את תלמידיו תנ"ך ותלמוד לצד מקצועות חול שימושיים ואסטרונומיה (תכונה) - אותה למד כנראה מפי רבי יעקב בן מכיר.
בשנת ה'ל"ו, 1276, עקר למונפלייה ואחר כך לנרבונה בה התגורר בבית המשורר ר' שלמה שולמי.
כמי שנמנה עם מצדדי הפילוסופיה היה בין אלו שהותקפו בידי הרשב"א בעת הפולמוס נגד הפילוסופים.
הרשב"א אף כתב אודותיו: "ימחה שמו וזכרו...
ואיש כזה מקצץ בנטיעות, הכזה יבוא אל בית א' מבני ישראל?
וה' יודע כי יותר טוב בעיני לשמוע מישמעאל[י] משמוע מאיש כמוהו".
במכתב אחר הוא עודד את מארחו לגרשו מביתו, והוא התארח אצל אנשים שונים במשך זמן רדיפתו.
עם שוך הפולמוס והפסקת הרדיפות, קבע את מגוריו בעיר ארלי ובה גר עד פטירתו בסביבות שנת 1315.
ספרו בתי הנפש והלחשים מכיל שירים על שבע החכמות בעשרה מאמרים.
הספר אינו בנמצא, אך קטעים אחדים ממנו שרדו בכתבי אחרים.
ספרו לוית חן עוסק במתמטיקה, הנדסה, אסטרונומיה, חכמת הטבע, מטפיזיקה (חכמת מה שאחרי הטבע), איכות הנבואה וסודות התורה, האמונה ומעשה בראשית.
הספר היה פופולרי ונשארו עותקים ממנו בכתב יד בכמה ספריות באירופה.
חיים קרייסל ההדיר את ספרו בתי הנפש והלחשים ואת החצי התורני של לוית חן, ב-4 כרכים בהוצאת מוסד ביאליק.
דודו, היה המורה של המאירי.
ישנן כמה דעות הסוברות שנכדו, ככל הנראה בן בִּתו, היה הרלב"ג.
לפי השערה זו, נכדו רבי יהודה דילשפילש, שנקרא גם בשם "בונגואה דמורו" על שם הכפר שהיה מלווה בו.
לרבי יהודה זה, היה בן בשם צמח, ובת נוספת שהיא הייתה אִמו של רבי צמח, אביו של רבי שמעון בן צמח דוראן, בעל התשב"ץ.
רבי יהודה זה אף היה גיסו של בן דודו הרלב"ג, בכך שהרלב"ג נשא את אחותו.
לוי הוא אלבומה השני של להקת הדורבנים, שיצא בשנת 2006.
מתוך האלבום זכו להצלחה השירים "עוד לילה" ו"כל מה שרצית".
בעקבות הצלחת האלבום, זכתה הלקה בתואר "הרכב השנה" במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ.
האלבום מציג התפתחות מוזיקלית של הלהקה ביחס לאלבומה הראשון, ומרחיב את מגוון הסגנונות שלה.
מוטיב הדיסקו, שליווה את רוב אלבומה הראשון של הלהקה, מופיע גם באלבום זה ("את") אם כי בכמות מופחתת.
האלבום כולל, בין השאר, בלדות רוק ("בפורים הזה", "כל מה שרצית"), שירי סמבה ובוסה נובה ("סמבה סתיו") ומקצבים לטינו-אמריקאיים ("צידו האחר", "יום שישי בשש").
בסיסט הלהקה אייל מזיג כינה את האופי המוזיקלי של האלבום "קיבוץ גלויות".
באלבום זה ממשיך הקו ההומוריסטי המאפיין את הלהקה, ואף תופס מקום גדול יותר משתפס באלבום הקודם.
קו זה ניכר בשיר "הידעת?", המציג רשימת "עובדות" שחלקן פיקטיביות והומוריסטיות לחלוטין, ובקטעי מעבר כמו "ניטרה בוי" ו"שיר מתקופת הבארוק".
איתי גלוסקא - שירה וקולות
עידו אופק - גיטרות, שירה וקולות
גיא מזיג - גיטרות, שירה, קולות, גלוקנשפיל ("פעם אחת")
אייל מזיג - גיטרה בס, שירה, קולות, חליל ("שיר בתקופת הבארוק")
רון אלמוג - תופים, כלי הקשה וקולות
אייל הלר - גיטרה קלאסית ("סמבה סתיו", "צידו האחר", "יום שישי בשש")
יובל ועומר אופק - קולות ("הידעת")
יוסי חסון - טכנאי הקלטה
יועד נבו - עריכה דיגיטלית
לוי אנקני היה סנאטור אמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, נציג מדינת וושינגטון.
אנקני נולד ב-1 באוגוסט 1844 במחוז ביוקנן, מיזורי.
כשהיה בן שש, עבר עם משפחתו לפורטלנד, אורגון.
הוא למד באקדמיה של קינגלי בפורטלנד.
לאחר שעבר להתגורר במדינת איידהו, החזיק במגוון משרות, שכללו עבודה כסוכן של חברת "ולס פארגו" ועבודה בתעשייה ומסחר.
היו לו עסקים בלויסטון, אורופינו, ופירנצה, איידהו.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, נבחר לראש העיר הראשון של לואיסטון, איידהו.
לאחר סיום כהונתו כראש עיריית לואיסטון, עבר אנקני לוואלה, וושינגטון.
שם, החל לעבוד בתעשיית הבנקאות והיה נשיא של שבעת הבנקים במדינת וושינגטון.
באותה תקופה הוא מונה לוועדת התערוכה הפאן-אמריקאית.
תערוכה זו הייתה יריד עולמי שנערך בבאפלו, ניו יורק בתחילת המאה ה-20. בסופו של דבר מונה אנקני ליו"ר הוועדה.
בשנת 1867 נשא לאישה את מרי ג'יין (ג'ני) נסמית', בתו של הסנטור של אורגון ג'יימס וו.
בשנת 1902 נבחר אנקני לסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בסנאט בין השנים 1903–1909. בשנת 1908 הוא לא הצליח להיבחר מחדש ובמקומו מונה וסלי ג'ונס.
הוא קיבל תפקיד בוועדת הסנאט האמריקאית לחקר החופים והאיים.
עם סיום כהונתו בסנאט חזר לתעשיית הבנקאות שבה עבד בוואלה עד סוף ימיו.
אנקני היה חבר במסדר הבונים החופשים.
הוא היה אח בלשכת "Willamette מס' 2", פורטלנד, אורגון בשנת 1866. מאוחר יותר, בשנת 1878, הצטרף ללשכת "וואלה וואלה מס' 7" במחוז וושינגטון.
אנקני הלך לעולמו ב־29 במרץ 1921. הוא נקבר בבית קברות של הבונים החופשיים ב-Mountain View.
על שמו נקראת העיר אנקני שבמדינת וושינגטון.
יוסוף רחים הוא רוצח סדרתי ועבריין מין אנגלי.
ב-25 בפברואר 2008 הוא הורשע ברצח מרשה מקדונל ואמלי דלגראנג' ובניסיון הרצח של קייט שידי, ונידון למאסר עולם.
ב-23 ביוני 2011 הוא הורשע גם ברצח מילי דאולר.
בשתי ההזדמנויות השופט המליץ שבלפילד לעולם לא ישוחרר מהכלא, מה שהופך אותו לרוצח הסדרתי היחיד בממלכה המאוחדת שהוטלו עליו שני מאסרי עולם ללא אפשרות שחרור על תנאי.
בלפילד נולד בלונדון להורים ממוצא רומני.
כשהיה בן 10, מת אביו מלוקמיה.
הוא הגיע לבגרות מינית בגיל מאוחר יחסית, ובשל כך צרך סטרואידים אנאבוליים, היה גדל גוף והתנשא לגובה 1.85 מטרים.
ב-1981 הורשע בפריצה, ב-1990 הורשע בתקיפת שוטר ועד 2002 צבר שבע הרשעות נוספות, בעיקר על עבירות תנועה וגניבה, שבגינן בילה כשנה בכלא.
בזמן התקיפות שביצע ניהל בלפילד עסק ל"סינדול" כלי רכב ברובע הִילִינְגְדוֹן בלונדון.
היו לו 11 ילדים מ-3 נשים שונות.
ב-21 במרץ 2002 נעלמה מילי דאולר בת ה-13 כשיצאה מתחנת הרכבת בסארי.
שרידי גופתה התגלו ב-18 בספטמבר 2002 בהמפשייר.
בפברואר 2003, ברובע ריצ'מונד שעל התמזה, הוכתה מרשה לואיז מקדונל בת ה-19 במכשיר קהה זמן קצר לאחר שירדה מהאוטובוס ליד ביתה, ומתה מפצעיה כעבור יומיים.
בלפילד מכר את רכבו תמורת 1,500 לירות שטרלינג שישה ימים לאחר הרצח, לאחר שקנה אותו כחמישה חודשים קודם לכן בלבד תמורת 6,000 לירות שטרלינג.
ב-28 במאי 2004 קייט שידי בת ה-18 ראתה רכב חשוד ועברה לצידו השני של הכביש.
הנהג דלק אחריה ודרס אותה פעמיים.
שידי נפצעה קשה, אך שרדה.
ב-19 באוגוסט 2004 נמצאה אמילי דלגראנג', סטודנטית צרפתייה בת 22, כשהיא מוטלת ברחוב עם פציעה קשה בראשה מחפץ קהה, לאחר שפספסה את האוטובוס והלכה ברגל לכיוון דירתה.
היא מתה בבית החולים באותו לילה, והמשטרה שיערה כי היא נרצחה על ידי אותו אדם שרצח את מרשה מקדונל כ-18 חודשים קודם לכן.
ב-22 בנובמבר 2004 נעצר בלפילד לאחר שרכבו נצפה במצלמות אבטחה באזור הרצח של דלגראנג' ובמקרי רצח נוספים, ובמעצרו הוא הואשם במספר מקרי אונס, חטיפה וניסיון לרצח מהשנים 1995–1997, 2001 ו-2003, מלבד האישומים ברצח מקדונל ודלגראנג' וניסיון הרצח של שידי.
ב-25 בפברואר 2008 הורשע בלפילד ברצח מקדונל ודלגראנג' ובניסיון הרצח של שידי, אך חבר המושבעים לא הצליח להגיע להסכמה באישומים האחרים.
בלפילד לא היה בבית המשפט כדי לשמוע את גזר דינו, מכיוון שסירב להגיע לבית המשפט בשל "סיקור עיתונאי לא הוגן" בעקבות הרשעתו.
הוא נידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי.
ב-30 במרץ 2010, הואשם בלפילד בחטיפתה ורציחתה של מילי דאולר, וכן בניסיון חטיפתה של רייצ'ל קאולס בת ה-12 ב-20 במרץ 2002. בלפילד סירב למסור עדות במשפטו והכחיש כל מעורבות במותה של דאולר.
ב-23 ביוני 2011 הרשיע אותו חבר המושבעים בביצוע הרצח, והוא נידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי.
ב-27 בינואר 2016 הודיעה המשטרה כי בלפילד הודה ברצח דאולר, ועמדה בהצהרתה אף על פי שבלפילד פרסם הודעת הכחשה לדברים.
מלבד המעשים בהם הורשע, המשטרה האמינה שבלפילד אחראי לכ-20 תקיפות לא פתורות נוספות על נשים בלונדון, בהן נשים שגרו בסביבתו של בלפילד או ניהלו איתו מערכות יחסים שונות.
בתחילת 2015 הודה בלפילד ברציחות נוספות, אך הוכח כי לא היה לו קשר אליהן, והמשטרה האמינה שהוא הודה בהן כדי לפגוע במשפחות הקרבנות.
ב-2016 דווח כי בלפילד התאסלם ושינה את שמו ליוסוף רחים.
לוּטְשַׁארֵל חִירְטְרוּאִידַה (בהולנדית: Lutsharel Geertruida; נולד ב-18 ביולי 2000 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת סנדרלנד, בהשאלה מר.ב.
חירטרואידה הגיע אל מחלקת הנוער של פיינורד בשנת 2021 ממחלקת הנוער של ספרטה רוטרדם.
ב-25 באוקטובר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–4 על סוויפט במסגרת הסיבוב השני של הגביע ההולנדי לעונת .
ב-23 בדצמבר 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בתיקו 2-2 נגד דן האג.
ב-30 באוגוסט 2024 נמכר חירטרואידה מפיינורד לר.ב.
לייפציג מהבונדסליגה תמורת 25 מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש שנים בלייפציג.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל לסנדרלנד.
חירטרואידה היה חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2021. הוא זומן לסגל המורחב של נבחרת קוראסאו לקראת טורניר גביע הזהב 2021, אך לא נכלל בסגל הסופי.
ב-24 במרץ 2023 ערך חירטרואידה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בהפסד 4-0 לנבחרת צרפת במסגרת מוקדמות יורו 2024.
אבו אלפהם לוי בן יעקב אבן אלתבאן היה פייטן ומדקדק ספרדי במחצית השנייה של המאה ה-11 בסארגוסה.
נולד ליעקב וחי בסארגוסה שבספרד.
קיים קשרי מכתבים עם בכירי משוררי דורו, בהם רבי יהודה הלוי, אשר מפליג לגבי כישרונו בשירה ור' משה אבן עזרא, שמונה אותו כאחד המשוררים הטובים שבדורו, ומתאר אותו כ"מורה מפורסם ומלומד גדול".
ר' יהודה אלחריזי תיאר את אבן אלתבאן כמי ששולט במליצות הלשון ומשתמש בהם כטוב בדרך שהמתבן דש בקלות את התבואה.
אלחריזי רומז באמירתו לפירוש השם "אלתבאן", בערבית - סוחר תבן.
עסק רבות בדקדוק עברי ובהוראתו.
לא ידוע לנו רבות על קורות חייו.
תלמידו היה הדקדקן יצחק אבן ברון, מחבר ספר כתאב אלמואזנה, ספר על המילים והשרשים המשותפים לעברים ולערבית.
שירתו אופיינית לתור הזהב בספרד.
בידינו בעיקר שירי קודש מאבן אלתבאן.
כשבעים שירים פרסם דן פגיס, שכתב עליו: "כחו רב לו ברשויות ליריות קצרות ובאהבות, באופנים ובמאורות, הכתובים לעיתים בצורת דו-שיח בין הקב"ה לישראל".
אחד מפיוטיו, אשר העסיק רבות את החוקרים הוא הסליחה "אליכם אישים אקרא".
החוקרים נחלקים על מי נסוב הפיוט, לדעת חלקם על מלחמת אלפונסו השישי, מלך לאון במוראביטים ולדעת חלקם על כיבוש סארגוסה בידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון.
חיים שירמן מעריך כי מדובר בסליחה על תעלולי גדודי המורבאטים מצפון אפריקה שהגיעו לספרד בשנות התשעים של המאה ה-11.
רבי אברהם אבן עזרא, במבוא לספר מאזניים, בעודו מונה את הבלשנים שקדמו לו כותב: "ורבי לוי הנקרא בן אל תבאן ספרדי במדינת סרקסטה תקן ספר המפתח".
ספר דקדוק זה אבד, אך שמו מופיע בין ספרי דקדוק אחרים גם במקורות נוספים, ביניהם בספרו של תלמידו יצחק אבן ברון, המביא כמה מובאות מספר המפתח.
הספר הכיל ככל הנראה בעיקר ענייני דקדוק וכן פירוש לשוני של כתובים.
שני פירושים כאלה מובאים בפירושו של הראב"ע על תהלים.
ככל הנראה כתב אבן אלתבאן ספר נוסף ובו ביאור פסוקים ותרגומם.
לוי בנימין (שמו האנגלי: ארנסט פרנק בנג'מין (Ernest Frank Benjamin); 5 בפברואר 1900 – 14 במרץ 1969) היה יהודי קנדי שהגיע לדרגת בריגדיר (המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל) בצבא הבריטי ומפקד הבריגדה היהודית.
לוי בנימין נולד בטורונטו שבקנדה.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' שבאנגליה, ולאחר מכן במכללה לפיקוד ומטה בקמברלי.
בנימין הוסמך לקצונה ביולי 1919 והחל את השירות בדרגת לוטננט שני.
הוא שירת שנים רבות בחיל ההנדסה הבריטי בטורקיה, הודו, מלאיה, סינגפור ומדגסקר.
ב-1930 קודם לדרגת קפטן ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועלה מדרגת מייג'ור לגדרת לוטננט קולונל.
במהלך המלחמה פיקד על חטיבת ההנדסה הימית.
לאחר מכן פיקד על מרכז האימונים המשולב למזרח התיכון ולאיטליה.
כאשר הוקמה הבריגדה היהודית בשנת 1944 החליטו הבריטים, במחווה כלפי הנהגת היישוב וההנהלה הציונית, למנות קצין יהודי משורות הצבא הבריטי להיות מפקד החטיבה.
באוקטובר 1944 התפקיד הוטל על לוי בנימין.
בנימין קיבל עליו ברצון את התפקיד, למרות שלא היה מקורב לחוגים היהודיים והציוניים.
הוא נשלח למצרים, שם התארגנה והוקמה הבריגדה על בסיס שלושת גדודי הרגימנט הארץ ישראלי, חיל תותחנים ויחידות עזר נוספות.
הוא הוביל את אימוני הבריגדה לראשונה כיחידה אחת.
ידיעותיו ביהדות לא היו רבות.
אבל הוא התגאה ביהדותו ובמשך שנות שירותו התפרסם כמי שמביא כבוד לעם היהודי.
הוא ראה לעצמו כבוד רב בכך שבחרו דווקא בו כמפקד הבריגדה.
הוא אפילו נהג ללמוד עברית עם הרב של הבריגדה.
בפברואר 1945⁩ הגיעה לראשונה לארץ ישראל כמפקד הבריגדה, במטרה לגייס מתנדבים נוספים.
עיריית תל אביב ערכה לו קבלת פנים חגיגת בשהשתתפות ראש העייריה ישראל רוקח, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית משה שרת ומייסד ההוועד למען החייל יוסף ברץ.
אחר כך יצה לדרום איטליה, שם התאמנו כוחות הבריגדה החל מנובמבר 1944, לאחר שעגנו בנמל טאראנטו באיטליה, על מנת להשתתף בכיבוש איטליה יחד עם כוחות בעלות הברית.
גדודי הבריגדה עלו צפונה והגיעו למחנה אימונים ליד העיירה פיוג'י.
באזור שכבר שוחרר על ידי בעלות הברית, כאשר הגרמנים עדיין שולטים בשטחי איטליה מעבר לקו החורף.
ב-25 בפברואר החלו כוחות הבריגדה להתקדם אל קו החזית, כחלק מהארמייה השמינית, והחלו להחליף יחידות אחרות שהחזיקו בקו, כולל יחידות סקוטיות ושל בריגדת ה"גורקה" מנפאל, במהלך מרץ השתתפו לראשונה בקרבות מול כוחות גרמניים ואף לקחו בשבי כמה מהם.
באפריל-מאי 1945 השתתפה הבריגדה במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, בין השאר בקרב על נהר הסניו, בו קיבלה אחריות לכיבוש ותפיסת ראש גשר מעבר לנהר.
ב-3 באפריל 1945⁩ הוביל טקס, בו הותר לראשונה להניף את דגל הבריגדה על אדמת אירופה, גדל אותו הביא למקום משה שרת, כנציג היישוב העברי וההסתדרות הציונית העולמית.
הטקס היה סמלי והשתתפו בו חיילים מעטים מאחר שרובם היו בחזית, אך הבריגדיר בנימין הבטיח כי בתום הקרבות יכלו להניף אותו בפומבי (בזמן הקרבות נאסר על היחידות להניף סמנים מזהים).
ואכן לאחר כניעת הגרמנים התמקמה הבריגדה בטרוויזיו והדגל התנוסס מעל בית המפקדה שלה במקום.
אהרן חטר-ישי, שהיה קצין בבריגדה, והוביל את הפעולת למען שארית הפליטה סיפר שהחיילים מאותו שלב הקפידו להניף את דגלי הבריגדה בכל מקום אליו הגיעו בתום הקרבות.
באזור טרוויזיו הוטלה תחילה על הבריגדה האחריות לפיקוח על קו הגבול הסמוך עם יוגוסלביה, עקב מחלוקת על קו הגבול.
ביום שבת 23 ביוני הוביל בנימין טקס סמלי לחידוש הקהילה היהודית בעיר אודינה.
לאחר חודשיים באזור טרוויזיו עברו כוחות הבריגדה למשימות שונות ברחבי בלגיה, הולנד וגרמניה, שבמקביל סייעו ליהודי שארית הפליטה.
פליטים יהודים רבים מפולין, גרמניה ואוסטריה הגיעו לאיטליה, בתקווה שמשם יוכלו להמשיך לארץ ישראל, אך מאחר שלא קיבלו אישורי עלייה התמקמו במחנות והחלו לקבל סיוע מחייל הבריגדה.
בין השאר הקימו בית ספר לילדי הפליטים וקיבלו את אישרו של בנימין לקראו לו על שם הבריגדה.
עד לפירוק הבריגדה היהודית ביוני 1946, המשיך בנימין להוביל אותה.
בשלב זה עבר המפקדה למחנה צבאי ליד העיר גנט, שם הוביל מסדר צבאי של כל יחידות הבריגדה לכבוד הרב הראשי לארץ ישראל, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שביקר במקום.
בספטמבר 1947 החליטה עיריית חיפה לקרוא על שמו רחוב בשיכון חיילים משוחררים בשכונת בת גלים - "סמטת הבריגדיר בנימין".
לאחר המלחמה שירת בהונג קונג עד לפרישתו ב-1950, אז הועלה לדרגת בריגדיר כדרגה אישית.
רבי לוי יצחק מברדיצ'ב (ה'ת"ק, 1740 – כ"ה בתשרי ה'תק"ע, 5 באוקטובר 1809) היה מגדולי האדמו"רים החסידיים, מחבר הספר קדושת לוי.
ידוע בכינויו "סנגורם של ישראל" שניתן לו בזכות אהבת ישראל העצומה שלו.
רבי לוי יצחק נולד בשנת 1740 לרבי מאיר (שהיה אב"ד זמושץ') ושרה סאשה בהוסאקוב.
היה ידוע בצעירותו בכינוי "העילוי מירוסלב".
נישא לפערל, בתו של הרב ישראל פרץ מלברטוב (נכדו של רבי יצחק מאיר תאומים-פרנקל, ראב"ד ז'ולקווה, בנו של רבי יונה תאומים-פרנקל) וכשנפטרה הייתה בת יותר ממאה שנה.
אחר חתונתו נסע למגיד ממעזריטש אצלו למד כמה שנים.
ב-1776 עבר לפינסק, שם כיהן כרב וראש ישיבה.
בשנת 1785 הודח ממשרתו בפינסק, עקב חתימת ראשי הקהל על החרם נגד החסידים, ועבר לעיר ברדיצ'ב שבאוקראינה, שם ייסד קהילה חסידית וכיהן כרבה עד יום פטירתו.
ר' לוי יצחק היה ידוע בגדלותו בתורה, הן בנגלה, והן בנסתר והוא עמד בראש ישיבה שבה נלמדה תורת הנגלה.
בנוסף לכך היה ידוע בצדקתו, קדושתו והתלהבותו הגדולה בעבודת ה' עד כדי כך שרבי נחמן מברסלב אמר שכאשר רבי לוי יצחק אומר "הבורא" נתזים רשפי אש ממצחו.
אלפים ורבבות היו נוסעים אליו בשביל לראות את עבודת ה' המיוחדת שלו ובגין מופתיו ונפלאותיו.
אך יותר מכל היה ידוע בתואר "סניגורם של ישראל" בגלל אהבת ישראל שלו ודרכו המיוחדת ללמד זכות על כל יהודי ולסנגר עליו לפני הקב"ה.
מיוחסת לו תחינה מפורסמת למוצאי שבת שפותחת במילים "גאט פון אברהם", אך היא קדומה בהרבה לזמנו ואולי מדובר בגרסה שלו לתחינה המקורית.
מקום קבורתו בעיר ברדיצ'ב מושך אליו מתפללים ותיירים רבים.
בשנת 2018 התפתח דיון אודות מיקום קברו המדויק, בכ"ה בסיון תש"ף, 17 ביוני 2020, שליח חב"ד ורב העיר ברדיטשוב הרב משה שמואל טהלער, חשף בעקבות עבודות תשתית באוהל הקבר את מצבתו ומצבות בניו המקוריות לאחר שהייתה מכוסה בשכבת בטון שנבנתה לפני מלחמת העולם השנייה כדי למנוע את חילול הקבר.
בשנת 2013 הוקמה באוניברסיטת בר-אילן הקתדרה לחקר החסידות על-שם ר' לוי יצחק מברדיטשב.
בשנת 2017 הוציאה הקתדרה לאור את הספר 'רבי לוי יצחק מברדיטשב: היסטוריה, הגות, ספרות וניגון בעריכת צבי מרק ורועי הורן, ובו שנים עשר מאמרים המוקדשים להיבטים שונים הקשורים לרבי לוי יצחק מברדיטשב.
לספר מצורף תקליטור ובו ניגונים המיוחסים לר' לוי יצחק מברדיטשב בביצועים מקוריים שהוקלטו לפני כמאה שנים שחלקם התגלו רק לאחרונה בארכיונים במזרח אירופה בצד ביצועים חדשים ברוח הזמן.
עם הכותבים נמנים בכירי החוקרים, ההוגים ואנשי הרוח, אשר יחדיו משלימים את אחד הפרקים החשובים בתולדות החסידות והמחשבה היהודית.
רבי אהרון מז'יטומיר מחבר הספר תולדות אהרן – דרושים על התורה בדרך פרד"ס.
רבי אברהם מרדכי מפינטשוב (חותנו של רבי יצחק אייזיק מקומארנא).
בנו רבי ישראל דרברמדיקר מפיקוב (תקכ"ג-כ"ג באלול תקע"ח).
מחבר ספר "תולדות יצחק בן לוי".
בנו רבי שמואל שמעלקא (חתן רבי ישראל דב בער בן רבי זאב וואלף מז'יטומיר מחבר הספר "אור המאיר" וחתן רבי חיים מקראסנע תלמיד הבעש"ט)
בנו רבי משה יהושע מפיקוב.
חתנו רבי שמאי, היה רבה של מז'יבוז' (ונכדם של רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי מרדכי מצ'רנוביל).
בנו רבי מאיר דרברמדיקר (-תקמ"ו) [חתן רבי אליעזר ראש ישיבה בפינסק] בעל הספר "כתר תורה".
חתנו רבי דוד לייב (בן רבי צבי הירש מנדבורנה).
חתנו רבי שמואל יהודה לייב האלפערין ואשתו הרבנית מרת בתי'ה גיטל, אכלו 'קעסט' שלוש שנים אצל הרבנית של ר' לוי יצחק מברדיטשוב אשר נפטרה בכ"ה בסיון תרי"ד.
חתנו רבי יצחק מנשכיז (בנו של רבי מרדכי מנשכיז).
בנו אליעזר דרברמדיקר - התחתן עם שרה (בתו של האדמו"ר האמצעי מחב"ד ליובאוויטש), להם נולדה בת אחת, ומיד אחרי הלידה שרה נפטרה ובתה נקראה על שמה.
בתו גיטל, ובעלה רבי אליעזר ליפא פרנקל
בתו אסתר, ובעלה רבי מאיר
בתו גולדה, ובעלה רבי נתן אריה מקוז'ניץ
בנו רבי דב בער דרברמדיקר (-תקפ"ג), ואשתו חנה
בנה משה חיים יהושע שניאורסון-טברסקי, האדמו"ר מטומשפול
בתו לובה תרצה, ובעלה הרב יוסף בונם וולס.
בנם יקותיאל זלמן וולס התחתן, עם ביילא (בתו של האדמו"ר האמצעי מחב"ד ליובאוויטש).
אחת מבנותיו הייתה מאורסת לרב דב בער, בנו של רבי שלום שכנא מפראהביטש אך הוא נפטר לפני החתונה.
שם משפחת צאצאיו הוא דרברמדיקר (שפירושו ביידיש "הרחמן") או דרברמדיגר או רחמן או רחמני או דרבי.
הספר כולל שני חלקים קצרים יחסית שנכתבו כספר מסודר על ידי ר' לוי יצחק, בנושאים חנוכה ופורים.
כל חלק מורכב מכמה פרקים הנקראים "קדושות".
עיקרו של הספר הוא דרשות שנאמרו על ידי ר' לוי יצחק, וככל הנראה נכתבו רובן על ידי תלמידיו.
הדרשות מסודרות לפי סדר הפרשות והחגים.
בנוסף מובאים ברוב הדפוסים עוד הוספות מכתביו של ר' לוי יצחק - פירושים לאגדות מהש"ס, דרשות ללא הקשר של פרשה, וקצת חידושי גפ"ת.
פירוש על 6 זכירות, מובא בחלק מהדפוסים של ה"קדושת לוי", יצא לאור גם ב"ספר הזכירות" מהדורת "קעסט".
הרב לוי יצחק שניאורסון (כונה: ר' לויק; י"ח בניסן ה'תרל"ח – כ' באב ה'תש"ד, 1878–1944) היה רב ומקובל, מרבני העיר יקטרינוסלב (דנייפרופטרובסק) שבאוקראינה בשנים ה'תרס"ט–ה'תרצ"ט (1909–1939), תחילה לצד רבנים נוספים ובהמשך לבדו.
היה מהפעילים לחיזוק היהדות בברית המועצות, עד שנעצר על ידי השלטונות הקומוניסטים והוגלה לקזחסטן, בה נפטר.
אביו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ'.
נולד בי"ח בניסן ה'תרל"ח (1878) בעיירה פודוברנקה שליד הומל לזלדה רחל (בת שניאור זלמן חייקין) ורבי ברוך שניאור.
בי"ג בסיוון ה'תר"ס (1900) התחתן עם חנה , בתו של הרב מאיר שלמה ינובסקי, רבה של העיר ניקולייב שבאוקראינה.
אחותה מרים גיטל נישאה לרבי שמואל שניאורסון אחיו של בעלה לוי יצחק.
את סמיכתו לרבנות קיבל בין היתר מהרב חיים מבריסק והרב אליהו חיים מייזל מלודז'.
משנת ה'תרס"ב (1902) השתתף באופן פעיל בכל האסיפות בענייני הציבור שבראשן עמד האדמו"ר הרש"ב כאחד מחסידיו הבולטים.
בין היתר השתתף במבצע המצות אל החיילים היהודיים במלחמת רוסיה–יפן.
כמו כן השתתף באיסוף חומר הראיות להגנתו של מנחם בייליס במשפט בייליס ועלילת הדם.
בעיר יקטרינוסלב (בשנת ה'תרפ"ו (1926) שונה שמה לדנייפרופטרובסק) כיהנו באותה עת שני רבנים: הרב הראשי ורבם של ה"מתנגדים" היה רבי בנימין זאב זקהיים, ולצידו כיהן רבי דוב זאב קוזבניקוב בחצי השני של העיר, כרב החסידים.
בשנת ה'תרס"ח (1908) נפטר הרב קוזבניקוב, והחל מאבק בין הפלגים בעיר: החסידים, בעידוד הרש"ב, רצו למנות את רבי לוי יצחק לממלא מקומו; ואילו ה"מתנגדים", המשכילים והציונים רצו ברבי פינחס גלמן.
לבסוף הושגה הסכמה, שהרב גלמן ידור במקומו של הרב קוזבניקוב, ואילו הרב שניאורסון יתגורר במקומו של הרב אליהו שמואל לוין (אביו של הרב יהודה לייב לוין), שנפטר בהמשך אותה שנה, ובשנת ה'תרס"ט (1909) עבר הרב שניאורסון ליקטרינוסלב.
בשנת ה'תרע"ג (1913) נפטר הרב זקהיים, והרב גלמן פנה למלאות את מקומו, והרב שניאורסון עבר לשכונתו של הרב גלמן.
כך היה הרב גלמן לרב הראשי ל"מתנגדים", והרב שניאורסון לרב הראשי לחסידים.
לאחר פטירת הרב גלמן בשנת ה'תרפ"א (1921), עבר הרב שניאורסון למלאות את מקומו במרכז העיר, וכיהן כרב המוכר של הקהילה היהודית עד לשנת ה'תרצ"ו (1936).
היו אלו השנים הראשונות לשלטון הקומוניסטים, והרב שניאורסון עמד בראש קבוצה קטנה שדאגה לחיזוק היהדות בעיר.
בשל הצעדים שנקט השלטון נגד רבנים, חדל בשנת ה'תרצ"ו (1936) מלכהן בתפקיד רבני רשמי; אך המשיך להנהיג את הקהילה באורח בלתי פורמלי עד למעצרו.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) נאסר הרב שניאורסון בשל פעולותיו להפצת יהדות, שהיו אסורות על פי חוקי ברית המועצות.
לאחר יותר משנת מאסר, שבה נחקר ועונה, נשפט ונשלח לגלות בעיר צ'ילי בקזחסטן, שם שהה כארבע שנים.
עקב קשיי המאסר והגלות חלה הרב שניאורסון.
לאחר סיום תקופת הגלות עבר בהשתדלות חסידים לאחר חג הפסח תש"ד לעיר אלמא אטא, והתמנה לרב בבית הכנסת המקומי, לאחר זמן קצר חלה במחלה ממארת ונפטר בכ' באב ה'תש"ד (1944).
עדויות מתקופה זו התפרסמו מפי ד"ר גדליה מזל, אשר שהה שם יחד עם אביו הרב ישראל אברהם שקשר ידידות עם רבי לוי יצחק.
ניגון ההקפות המרכזי לשמחת תורה שמוכר היום בחב"ד נרשם מפי רבי לוי יצחק ונקרא על שמו.
רבי לוי יצחק אמר ש"מקובל בידו שהניגון הזה שרו בעת ההקפות אצל האדמו"ר הזקן".
נקבר בבית העלמין היהודי בעיר, ועל קברו הוקם "ציון", ששופץ לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
ביום השנה לפטירתו מתקיימת עלייה המונית לקברו.
אשתו חנה, יצאה מברית המועצות, בבריחת החסידים הגדולה מרוסיה לצרפת בשנת ה'תש"ו (1946).
בשנת ה'תש"ז (1947) הגיעה לארצות הברית, ושם חייתה לצד בנה, הרבי מחב"ד, עד פטירתה בו' בתשרי ה'תשכ"ה (1964).
רוב כתביו נלקחו בעת המאסר על ידי הק.ג.ב., כתבים מעטים בקבלה שכתב בשנות גלותו נדפסו על ידי הרבי, בנו, בספרים "תורת לוי יצחק" (הערות בש"ס, שני חלקים) "לקוטי לוי יצחק" (הערות לתניא, לזוהר ואגרות לבנו, ארבעה חלקים).
כתבים נוספים שלו, שלא בנושאים תורניים, נדפסו בחוברות "ארכיון לוי יצחק" ו"קובץ כ"ף מנחם אב שישים שנה".
לקט מדבריו יצא לאור בספר 'פניני לוי יצחק'.
ביאורים רבים לכתביו נאמרו ונכתבו על ידי בנו במשך השנים.
חלקם נאספו לסדרת הספרים "תורת מנחם - תפארת לוי יצחק" מסודרים לפי סדר החומשים.
נדפסו בסדרה של חמישה כרכים בהוצאת ספרים קה"ת, וכן בספר "לקוטי שיחות" חלק ל"ט נדפסו ביאורים לפירושי ר' לוי יצחק על איגרת התשובה שבספר התניא.
לקט אמרות וביאורי בנו, הרבי מליובאוויטש, עליו ועל תולדות חייו נדפסו בספר "פאר לוי יצחק".
לזכרו ייסד הרבי מליובאוויטש בשנת תש"ם רשת כוללים למבוגרים תחת השם 'כולל תפארת זקנים - לוי יצחק'.
לקוטי לוי יצחק - ג' כרכים, הוצאת ספרים קה"ת.
תורת לוי יצחק - ב' כרכים, חידושים וביאורים בש"ס משנה וגמרא, הוצאת ספרים קה"ת.
תורת מנחם - תפארת לוי יצחק; ה' כרכים; ביאורים לתורתו שאמר בנו רבי מנחם מנדל שניאורסון, הוצאת ספרים קה"ת.
ילקוט לוי יצחק על התורה - סדרת ספרים, בעריכת הרב דוד דובוב, נכון לשנת ה'תשפ"ב יצאו לאור 5 כרכים, הוצאת ספרים קה"ת.
ילקוט לוי יצחק מכתבי החתונה - ספר בעריכת הרב דוד דובוב, המבאר את מכתבי רבי לוי יצחק לחתונת בנו רבי מנחם מנדל שניאורסון .
טיפה מן הים (ניצוצי לוי יצחק) - רעיונות ערוכים ומעובדים מתורתו של רבי לוי יצחק, ב' כרכים, מאת הרב אליהו וולף.
בסוד לוי יצחק - הרב חיים הבר.
פניני לוי יצחק - פנינים ערוכים מתורתו, בעריכת הרב אלתר אליהו פרידמן.
אביו ברוך שניאור שניאורסון היה נינו של ה"צמח צדק" מלובביץ', בנו של הרב לוי יצחק שניאורסון (בן רבי ברוך שלום שניאורסון בן ה"צמח צדק") שעל שמו נקרא.
ייתכן ורבי לוי יצחק הראשון נקרא על שם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
אחיו וגיסו רבי שמואל שניאורסון רבה של ניקולייב
אחיו שלום שלמה שניאורסון אביה של המשוררת זלדה
בנו רבי מנחם מנדל שניאורסון - הרבי מליובאוויטש, חתנו של רבי יוסף יצחק שניאורסון.
בנו דובער, נרצח בתש"ב בשואה בבית חולים לחולים כרוניים.
בנו ישראל אריה לייב שניאורסון.
הרב לואיס לוי בן יצחק גינצבורג או לואיס גינצברג (Louis Ginzberg; 28 בנובמבר 1873, קובנא, האימפריה הרוסית – 11 בנובמבר 1953, ניו יורק) היה חוקר תלמוד אמריקאי נודע, ממנהיגיה של היהדות הקונסרבטיבית.
גינצבורג נולד בט"ו בכסלו ה'תרל"ג (1873) בקובנה שבליטא, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית, למשפחה מיוחסת.
בגיל תשע, שוחרר על ידי ה"מלמד" שלו, שהגיע למסקנה שטוב יותר יעשה אם ילמד באופן עצמאי; וכך החל ללמוד לבדו, כאשר הוא מעדיף את הלימוד הפשטני על פני הפלפול.
בהמשך למד בישיבת טלז, ונודע כ"עילוי מניישטאט".
לאחר תקופה קצרה של לימודים בישיבה עזב את עולם הישיבות, למד באוניברסיטאות ברלין ושטרסבורג, וב-1898 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג, כשהיה בן 25 בלבד.
מהיידלברג עבר לאמסטרדם, וב-1899 היגר לארצות הברית כדי להשתתף בעבודת העריכה של האנציקלופדיה היהודית.
לאחר מכן היה מראשי בית המדרש לרבנים באמריקה, היה חבר ועד הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
מראשית ימיו חיפש גינצבורג את החיבור שבין תורה ומדע, ישיבה ואוניברסיטה.
עם זאת חיפש בכל נושא את הפשט הפשוט, והתרחק מן הפלפול.
הוא מספר על עצמו, שבגיל תשע, כשלמד לבדו אגדה תלמודית ממסכת בבא בתרא, "התחילה הספקנות לנקר את מוחי ובייחוד הטרידו אותי אלו האווזות השמנות שנחלי שמן נוזלים מהן והצפור הגדולה שמי הים מגיעים עד קרסוליה וראשה בוקע שמים".
התפרסם כאחד מגדולי החוקרים בדורו של הטקסטים התלמודיים, מתוך גישתה של האסכולה ההיסטורית, שגרסה שעם ישראל אינו עם ייחודי בעל יעוד מטפיזי, אלא עם חי, שהמלחמה הבלתי פוסקת על קיומו, הן מבחינה ציבורית והן מבחינה רוחנית, היא מפתח להבנת המקורות העתיקים.
מתוך כך הוא הרבה לחקור אחרי סגנון החיים שהיה נהוג בתקופה התלמודית, והרבה לחקור את יחסי הגומלין שבין ההלכה לסגנון החיים.
בשנת 1917 נערך כנס שנתי של בתי הכנסת המאוחדים של התנועה הקונסרבטיבית, ובה הציע גינצבורג להקים "ועד לפירוש ההלכה", שמטרתו לייעץ לקהילות הקונסרבטיביות בשאלות הלכה, וגינצבורג הציע להרכיבו מחמשה חברים מלומדים.
בסופו של דבר גינצבורג היה הפעיל המרכזי בוועדה שהוקמה וכתב את כל התשובות בעצמו, וחלקן נדפס אחר כך כ"שאלות ותשובות מענה לוי".
באחת מפסיקותיו המפורסמות, בעת תקופת היובש, התיר להשתמש במיץ ענבים במקום ביין לצורכי קידוש.
גאוניקה, תשובות הגאונים בשני כרכים (באנגלית), ניו יורק תרס"ט.
סיפורי האגדה היהודיים, מסודרים לפי סדר התנ"ך.
גינצבורג כתב את הספר לפני שהיגר לארצות הברית, בגרמנית.
הכתב יד תורגם לאנגלית בידי הנרייטה סאלד ו, וארבעת כרכי הסיפורים יצאו לאור בין 1909 - 1913; ב-1928 יצאו לאור 2 כרכים של מראי-מקורות, וב-1938 הופיע כרך מפתח, שהוכן בידי הרב .
הספר תורגם לעברית בידי הרב מרדכי הכהן, והוא הופיע לראשונה בהוצאת מסדה בין השנים 1966–1975. הוא יצא לאור מחדש בהוצאת מכון שכטר למדעי היהדות בשנת 2009.
פירושים וחידושים בירושלמי, ניו יורק תש"א–תשכ"א.
(חלק ראשון, חלק שני ו חלק שלישי)
שאלות ותשובות מענה לוי, תשובות שלו בהלכה, שאסף והדפיס דוד גולינקין, בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה, תשנ"ו.
ביבליוגרפיה כללית של כתביו מאת הופיע ב"חלק הלועזי" של הספר יובל שיצא לרגל יום-הולדתו ה-70.
הרב לוי יצחק בנדר (כ"ג בסיוון ה'תרנ"ז, 23 ביוני 1897 – כ"ב בתמוז ה'תשמ"ט, 25 ביולי 1989) היה ממנהיגיה הבולטים של חסידות ברסלב במאה ה-20.
נולד בעיירה גרודזיסק מזובייצקי שבפולין, לאביו רבי אברהם נח בנדר.
בגיל 17 התקרב לחסידות ברסלב, ומאז הייתה עבורו לדרך חיים ופעל רבות להפיצה.
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה חצה את הגבול מפולין לרוסיה והעתיק את מגוריו לעיר אומן שבאוקראינה, מקום קברו של רבי נחמן מברסלב ומרכז חסידות ברסלב בימים ההם.
באומן התקרב אל הרב אברהם חזן בנו של רבי נחמן מטולטשין (תלמידו הקרוב של רבי נתן מברסלב).
בשנת 1936 נאסר בידי השירות החשאי הסובייטי הנ.ק.ו.ד.
בשל פעילות דתית להפצת היהדות ובחשד להברחת כספים לתוך ברית המועצות לצורך פעילותו.
הם התכוונו להוציאו להורג, אך ברגע האחרון שוחרר ממאסר הודות לחנינה מיוחדת שקיבל ממושל אוקראינה שהיה נשוי לבת של אחד מחסידי ברסלב.
כעבור תקופה קצרה התחרטו על שחרורו והוציאו צו מעצר חדש נגדו, אך כל נסיונותיהם ללוכדו בשנית עלו בתוהו, לאחר שנמלט מאומן ומצא מסתור באזור מוסקבה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישתם של הנאצים לברית-המועצות, בניסיון להתרחק מאזורי הכיבוש, עבר לאוזבקיסטן והתגורר שם בערים בוכרה וטשקנט.
לאחר המלחמה שהה במחנות העקורים בגרמניה ושם שימש כדיין ומורה הוראה לפליטים שהתקבצו שם.
בשנת 1949 עלה לישראל והתיישב בעיר ירושלים, והיה מבין מחדשי תנועת חסידות ברסלב שהייתה במצב התפוררות בארץ ישראל.
נמנה בין מייסדי ישיבת ברסלב ("השול", "ישיבת אור הנעלם") ולימד בה.
נודע כמעביר המסורת הוותיקה של חסידות ברסלב שלפני מלחמת העולם השנייה, והיה מקובל על הרוב המכריע של חסידי ברסלב בארץ ישראל ובעולם.
נפטר בכ"ב בתמוז תשמ"ט כשמסביבו קהל רב ונטמן בעת חצות לילה בבית הקברות בהר הזיתים בחלקת חסידי ברסלב.
שמו יצא כאדם שקול מאוד ומתון בהליכותיו והנהגותיו, בנושאי דת ובכלל.
מחשבתו הייתה נתונה תמיד ליום המוות, מתוך צורך תמידי להתכונן רוחנית ומוסרית לעולם הבא, לפי אמונתו, וברוח דרכו של מורו ורבו רבי נחמן מברסלב.
קרא רבות ליישום עצותיו של רבי נחמן מברסלב בענייני אמונה ותפילה, והנחיותיו של רבי נחמן ב'עבודת הבורא' כחלק מסדר יום, כמו השכמה בחצות הלילה ועריכת תיקון חצות, התבודדות שעה ביום, ומנהג חסידי ברסלב להשכים לתפילת שחרית עם הנץ החמה ועוד.
העיד על עצמו שכך נהג בדקדקנות יום-יום למעלה משבעים שנה מאז שהתקרב לחסידות ברסלב.
למרות געגועיו העזים לעיר אומן ולקברו של רבי נחמן, כפי שהשתקף תמיד משיעוריו, לא ראה בעין יפה את הנסיעות לאומן, שהחלו בשלהי תקופת שלטון ברית המועצות, בעיקר מתוך חשש לשלום החסידים, וכפי שהתבטא: "הכרתי את הקומוניסטים הללו מקרוב, ואני יודע על בשרי מה הם מסוגלים לעולל.
שיעוריו הרבים הודפסו בספרים הבאים:
שיח שרפי קודש (ירושלים תשמ"ז) – 8 חלקים, משיחותיו וסיפוריו על זקני חסידי ברסלב.
נועם שיח (ירושלים תשנ"ב) – 2 חלקים.
תרגום שיחותיו של ר' לוי יצחק, כשחלקו העליון הוא שיחתו כפי שנמסרה בשפת היידיש, וחלקו התחתון הוא תרגום בעברית.
דיבורי אמונה (ירושלים תשס"ג) – 5 חלקים, עיבוד לעברית עדכנית מהקלטות של שיחותיו.
לוי יצחק הירושלמי (29 בינואר 1927 – 26 באפריל 2007) היה עיתונאי ישראלי, יושב-ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
לוי יצחק הירושלמי נולד בירושלים בשם יצחק נחום לוי, דור שביעי בארץ ישראל, בנם של הרב יעקב לייב לוי ושיינה לבית הורוביץ, בתו של הרב יוסף גרשון הורוביץ, ראש ישיבת מאה שערים ורב שכונת מאה שערים ומראשי המזרחי בארץ.