tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חז"ל, פירשו, שאביה פוטי פרע כהן און הוא פוטיפר שר הטבחים, שהיה אדונו של יוסף והשליכו לבית הסוהר.
והשתנה שמו מ"פוטיפר" ל"פוטיפרע" על ידי שהתאווה לקיים יחסים מיניים עם יוסף, ובעקבות כך סורס.
על פי כמה ממדרשי חז"ל, הייתה אסנת בתה של דינה בת יעקב שנולדה בעקבות מעשה שכם בן חמור, נשלחה עם קמע זהות למצרים, ואומצה על ידי פוטיפר, שהיה סריס ולא יכול היה להביא ילדים לעולם.
על פי המדרש, בטקס הכתרתו של יוסף למשנה למלך זרקו עליו בנות מצרים מתנות ואסנת זרקה לו את הקמיע שבתוכו כתוב סיפורה וכך ידע יוסף שהיא ישראלית ונשאה לאישה.
רבנו בחיי וחזקוני אומרים שהשם אסנת הוא מלשון סנה, שכאשר יעקב גירשה מביתו הלכה והתחבאה בין הסנה והקוצים.
במדרש הגדול נאמר על הפסוק "הנה אביך חולה" שאמרה אסנת ליוסף שכל המקבל ברכה מצדיק כאילו קיבל פני שכינה, קח בניך כדי שיברכם.
אסף אבידן (נולד ב-23 במרץ 1980) הוא מוזיקאי, זמר, מדבב, אנימטור, מלחין ופזמונאי ישראלי, לשעבר סולן להקת אסף אבידן והמוג'וס.
אסף אבידן נולד וגדל בירושלים לצד שני אחיו.
בגיל שבע עבר עם משפחתו לג'מייקה לארבע שנים, בשל שליחות אביו מטעם משרד החוץ, ובגיל 11 חזרו לירושלים.
שם, גרו בשכונת רמות בירושלים, אך לאחר זמן מה עברו לגור בשכונת הקסטל במבשרת ציון.
למד קולנוע בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים, התגייס לצה"ל ושירת עשרה חודשים בגדוד דוכיפת, ובהמשך כמתורגמן מאנגלית ביחידת קשרי חוץ.
לאחר השחרור למד אנימציה בבצלאל, וזכה בפרס בפסטיבל חיפה.
בגיל 21 חלה בלימפומה והחלים.
בשנת 2006 עזב אסף אבידן את תל אביב ואת חברתו, וחזר לירושלים, שם החל לכתוב שירים, ברוח הפרידה וההתחלה חדשה.
שירים אלו נאספו למיני-אלבום שנקרא "Now That You're Leaving" ויצא לאור בהוצאה עצמאית ובשיתוף פעולה עם חבריו המוזיקאים מירושלים, ביניהם תמר אייזנמן שהייתה גם חברה בהפקת האלבום הראשון, וחברה בכתיבת וביצוע השיר "Wait For It", מאותו אלבום.
לאחר יציאת האלבום, החל אבידן להופיע מצויד בגיטרה ובמפוחית, בברים ברחבי הארץ, כשמדי פעם חוברת אליו הצ'לנית הדס קליינמן.
במהלך הופעותיו פגש את רן ניר, אז הבסיסט של "The Fans", לימים שותפו להופעות והבסיסט של המוג'וס.
יוני שלג, המתופף, המוכר גם כג'וני סנואו, הצטרף דרך היכרות מוקדמת עם רן ניר והגיטריסט רועי פלד הצטרף ללהקה דרך החברות המשותפת עם תמר אייזנמן.
ההרכב החל להופיע בשם "אסף אבידן והמו'גו ג'ייב קטס".
ביולי 2007 החלה הלהקה בהקלטה באולפני העוגן בעזרת המפיק המוזיקלי אורי ווינקור, ובשנת 2008 יצא אלבום הבכורה "The Reckoning", תחת השם החדש "אסף אבידן והמוג'וס".
אף על פי שאבידן ולהקתו לא היו חתומים בחברת תקליטים, האלבום נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים, מה שהעניק לו מעמד של אלבום זהב.
קולו הייחודי של אבידן הביא רבים להשוות אותו עם הזמרת האמריקאית ג'ניס ג'ופלין.
בשנת 2008 חימם אבידן את ההופעות של מוריסי ושל The Gutter Twins בישראל.
באוגוסט 2009 חתמה הלהקה על הסכם עם חברת סוני-קולומביה באירופה, אשר רכשה את הזיכיון לארבעת האלבומים הראשונים של אבידן, מחברת ההפקות שלו ושל אחיו רועי, "טלמבר".
בספטמבר 2009 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, שפורסם בשתי מהדורות בעלות שם שונה ועיצוב עטיפה שונה, כאשר במהדורה אחת נקרא האלבום "Poor Boy" ובשנייה "Lucky Man".
גם אלבום זה הגיע למעמד של אלבום זהב.
באותה שנה זכה אבידן בפרס אקו"ם ל"תגלית השנה".
בשנת 2010 יצא אלבומה השלישי של הלהקה "Through the Gale", אלבום קונספט בו השירים שזורים יחד לסיפור מסע של ספינה על מנהיגה ועל צוותה כמשל על דרכה של הלהקה.
האלבום נכתב במהלך שהייה של אבידן על אי בודד בהוואי.
לאור הצלחתו נבחר ביחד עם להקתו לחמם את הופעתו של בוב דילן באצטדיון רמת גן.
באותה שנה השתתף בפסקול הסרט "ז'אטם איי לאב יו טרמינל".
בשנת 2011 נפרדו חברי הלהקה.
סיבוב ההופעות האחרון של הלהקה תועד בסרט "Final Stages" ששודר בערוץ הראשון.
בשנת 2012 הקליט אסף אבידן את האלבום "Avidan In A Box", אלבום גרסאות כיסוי אקוסטיות לשיריו, שפורסם ונמכר באופן דיגיטלי בלבד.
באותה שנה גרסת רמיקס של הדי ג'יי הגרמני Wankelmut לשירו של אבידן "(Reckoning song (One Day" זכתה ליותר מ-200 מיליון צפיות ביוטיוב, ולמכירות של כמיליון וחצי עותקים.
הסרטון היה השני ברשימת הסרטונים הישראליים הנצפים ביותר ביוטיוב.
באפריל אותה שנה הוציא אבידן את הסינגל "Different Pulses" שלווה בקליפ שביים וניה הימן.
הוא הוביל לאלבום באותו שם, שהפך להצלחה בינלאומית, זכה בישראל לאלבום זהב ובצרפת לאלבום פלטינה, ומכר מעל 200 אלף עותקים באירופה.
בעקבות הצלחתו יצא אבידן לסיבוב הופעות באירופה במהלכו הופיע בפני כחצי מיליון איש.
באותה שנה נבחר אבידן למקום העשירי ברשימת המשפיעים במוזיקה הישראלית של עיתון "הארץ", ול"איש השנה במוזיקה" של "גלגלצ" – הראשון שזכה בכך למרות שאינו שר בעברית.
בהמשך הקריירה הוציא את האלבומים: "Gold Shadow" (2015), "The Study on Falling" (2017), "Anagnorisis" (2020) ו-"In A BOX III" (2023), שכולל גרסאות אקוסטיות לשירים מקוריים וישנים נוספים במהלך הקריירה שלו.
בנוסף, ב-2023 יצא רמיקס לשירו "Bang Bang" של הצמד מילרו ואלט קונטרול.
נכון למאי 2022 נמנה אבידן הוא הישראלי השלישי המושמע ביותר בספוטיפיי, עם כ-2.3 מיליון מאזינים חודשיים.
אבידן גם מדבב סרטים וסדרות הנפשה במיוחד באולפני תומיתות לצד המדבבים דן שצברג, שאולי הלוי וגדי לוי.
בין השאר דיבב את אנשובי מ"החתולים הסמוראים"; את רובוטבוי, גיבור הסדרה "רובוטבוי"; את יאמי יוגי, מוקובה קאיבה, רקס ראפטור מסדרת "יו-גי-הו!" וג'יידן יוקי מסדרת "יו-גי-הו!
כמו כן, תרגם לעברית וביצע את שיר הפתיחה בתוכנית האנימציה "שׁוֹן כִּבשׂוֹן".
אבידן השתתף בעיצוב אנימציית הפתיח של התוכנית לילדים "אפצ'י וסיפור" ששודרה בערוץ הראשון.
אבידן פיסל את הדמויות בספר הילדים "גיל הפיל נוסע לגליל" שכתבה כרמי כץ-בק ויצא לאור בשנת 2005 ע"י הוצאת כתר ספרים, בתקציר הספר נכתב כי "אסף אבידן נולד בירושלים בשנת 1980. עוסק בתחומים שונים של אמנות, אך אהבתו האמיתית היא פלסטלינה.
עובד כיום כאנימטור באלפני "פיל אנימציה" ומדבב סרטים מצירים.
בין שעות העבודה אינו מחמיץ הזדמנות לפסל דמות או שתים מן החומר שהוא אוהב כל כך".
אסנת שיר-וישינסקי (נולדה ב-22 באוקטובר 1961) היא זמרת, שחקנית וקומיקאית ישראלית.
וישינסקי נולדה בשם אסנת ששון לרוני ומרים ששון וגדלה בפתח תקווה.
בנעוריה הייתה סולנית וחברת להקת הנוער הייצוגית של פתח תקווה, "עבר הווה עתיד".
את שירותה הצבאי עשתה בלהקה צבאית.
מיד לאחר שחרורה מצה"ל גילמה את בת המלך בהצגה המוזיקלית "אגדת שלושה וארבעה" מאת חיים נחמן ביאליק שביימה אורנה פורת בתיאטרון לילדים ולנוער.
לאחר מכן למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב והמשיכה לשחק במופעים והצגות.
מיכאל ואפרים סידון בבימויו של מוטי קירשנבאום לצד טוביה צפיר, דובי גל וחני נחמיאס; ב"אופרה שיגעון" גילמה את מריה לצד טוביה צפיר וששון גבאי בבימויו של ישראל גוריון ועוד.
ב-1983 השתתפה וישינסקי בקדם אירוויזיון עם השיר "כנפיים" שזכה במקום העשירי.
וישינסקי השתתפה בין השאר גם ב"חגיגות סיום הרוטציה" בשירה, במשחק ובחיקויים של מבחר זמרות וזמרים, לצידם של טוביה צפיר ומני פאר.
ההצגה רצה למעלה מארבע מאות ועשרים פעמים.
הופיעה במופעי בידור כגון "ערב קיץ חד פעמי" לצד חנה לסלאו, טוביה צפיר ומוטי גלעדי; ו"קונגרס הנשים המצחיקות" לצד חנה לסלאו, שלמה בראבא, אודיה קורן ודורית פלד הרפז.
וישינסקי השתתפה בעשרות תוכניות טלוויזיה ורדיו, בהן "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי, "ממני מני", "זהו זה!", "האגף הסגור" ועוד.
שיחקה בתפקיד סיסי בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור".
ב-2005 גילמה את מאיה בסדרה "מילואים", תפקיד עליו זכתה במועמדות לשחקנית השנה בסדרות דרמה בטלוויזיה.
וישינסקי החליפה את גילה אלמגור במחזמר לזכר יצחק רבין "מי שחלם" בתפקיד לאה רבין.
ב-2005 הופיעה במופע המוזיקלי "שמש אחרת" אותו כתבה, בליווי זמרים ונגנים.
כן הופיעה במחזמר "גלי חום" של תיאטרון חיפה.
בין מופעיה : מופע בידור מוזיקלי שכתבה, "מבט מקרוב", לצד זמרים ונגנים.
מככבת בהצגת הבידור "זוג משמים", לצד מוטי גלעדי, שהוצגה כ–600 פעמים בארץ ובעולם, במופע "שירה וחיקוי בציבור", במופע חדש "בנשימה אחת" עם שלמה בר - הברירה הטבעית, ומעבירה הרצאות ברחבי הארץ בנושא התמודדות ויצירת מציאות - "החיים זה הכל"
מאז 2012 מופיעה וישינסקי במופע קומי מוזיקלי אותו כתבה בשם "מבט מקרוב".
כמו כן אסנת מעבירה הרצאה בשם "החיים זה הכל" העוסקת בהתמודדות וצמיחה מתוך משבר.
אסנת סיימה לימודי אימון אישי ובעלת תעודת מאמנת - מקיימת מפגשים פרטיים ומעבירה סדנאות בנושא העצמה וצמיחה אישית.
בשנת 1983 נישאה וישינסקי לשחקן שלמה וישינסקי.
ב-1984 נולד בנם הבכור ליאור, וב-1989 נולדה בתם דנה.
באוגוסט 1997 נישאה וישינסקי בשנית לשחקן והקומיקאי מוטי גלעדי, ולזוג בת בשם לירון שנולדה ב-1998. במאי 2014 התגרשו השניים.
ב-12 במאי 2004 שכלה את בנה , לוחם צוות המנהרות בפעילות מבצעית ברפיח, כשנגמ"ש עמוס חומרי נפץ בו נסע, התפוצץ בציר פילדלפי.
Assassin's Creed (תעתיק לעברית: אססינס קריד, בתרגום חופשי: "אמונת המתנקש") הוא משחק פעולה-הרפתקאות והתגנבות משנת 2007 שפותח בידי יוביסופט מונטריאול והופץ בידי יוביסופט.
המשחק הוא הראשון בסדרת משחקי Assassin's Creed, והוא יצא לקונסולות המשחקים פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360 בנובמבר 2007. גרסה מיוחדת של המשחק שכללה תכנים נוספים יצאה למערכת ההפעלה Microsoft Windows באפריל 2008 תחת השם Assassin's Creed: Director's Cut Edition.
סיפור המסגרת מתרחש בתקופת המאה ה-21 ועוקב אחר דזמונד מיילס, שבאמצעות מתקן האנימוס חי את הזכרונות הגנטיים של אבי אבותיו אלטאיר אבן לא-אחד.
הנרטיב הראשי של הסיפור מתרחש בתקופת מסע הצלב השלישי של המאה ה-12 ועוקב אחר המתנקש אלטאיר שיוצא למסע להשיב את כבודו אחרי שסיכל משימה להשיב את פיסת עדן שהושארה מאחור בידי גזע עתיק בשם הציוויליזציה הראשונה ולהביא לקץ הסכסוך בין המתנקשים לטמפלרים.
המשחק מתמקד בכישורי הקרב, ההתגנבות וביכולות הפארקור של אלטאיר כדי להביס את אויביו ולחקור את סביבתו.
הוא מכיל מערכת קרבות בסגנון "הכה ושסף" שכוללת התקפות נגד, התגנבות חברתית (כלומר, היכולת להשתמש בקהל אנשים ובסביבה כדי לחמוק מאויבים), ומציג עולם פתוח שמורכב מאזורים נרחבים של ארץ הקודש, ביניהם מסיאף, ירושלים, עכו ודמשק, כאשר כולם עוצבו לפרטי פרטים כדי להתאים לרוח התקופה.
בעוד מרבית המשחק מתרחש בתוך הסימולציה שמתבססת על זכרונותיו של אלטאיר, השחקן ייצא לעיתים מתוך האנימוס כדי לשחק בתור דזמונד בזמנים המודרניים.
בזמן זה, השחקנים מוגבלים לתוך מתחם המעבדה שבתוכו נמצא מתקן האנימוס, וזאת לאחר שדזמונד נחטף בידי ארגון סודי שמבקש למצוא מידע ספציפי בזכרונותיו של אלטאיר שיעזור לקדם את מטרותיו העלומות.
עם צאתו של המשחק, הוא זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, ששיבחו את הסיפור, הגרפיקה, העיצוב האמנותי והמקוריות, אם כי נמתחה ביקורת על המשחקיות שחוזרת על עצמה.
המשחק זכה במספר פרסים בתערוכת E3 2006 וכן מספר פרסי משחקים.
בעקבות המשחק יצאו שני משחקי ספין-אוף: "Assassin's Creed: Altaïr's Chronicles" (2008) ו-"Assassin's Creed: Bloodlines" (2009), אשר זנחו את הסיפור בזמנים המודרניים והתמקדו רק בדמותו של אלטאיר.
משחק המשך ישיר, "Assassin's Creed II", יצא בנובמבר 2009 והמשיך את נרטיב הסיפור בזמנים המודרניים עם דזמונד אך הציג סיפור חדש שהתרחש בתקופת הרנסאנס האיטלקי בסוף המאה ה-15 והתמקד בדמותו של פרוטגוניסט חדש, אציו אודיטורה דה פירנצה.
מאז צאתו של משחק ההמשך והצלחתו הרבה, המשחקים הבאים בזיכיון יצאו עם מתנקשים אחרים בתור דמויות ראשיות בתקופות זמן שונות.
Assassin's Creed הוא משחק פעולה והרפתקאות המתרחש בסביבת עולם פתוח ומשוחק מנקודת מבט בגוף שלישי.
השחקנים נוטלים את תפקידו של אלטאיר אבן לא-אחד דרך עיניו של דזמונד מיילס.
המטרה העיקרית של המשחק היא לבצע מספר התנקשויות שניתנו בהוראתו של מנהיג המתנקשים אל-מועלים.
כדי לבצע את אותן מטלות, על השחקן לערוך מסעות ממפקדת אחוות המתנקשים שבמסיאף דרך שטח ארץ הקודש שידוע בשם "הממלכה".
בהגיעו לשם, השחקן יוכל לרכב על סוסים לכל אחת משלוש הערים הראשיות ירושלים, עכו ודמשק כדי לאתר את הראפיק, סוכן המתנקשים המקומי בכל עיר.
הסוכן נותן לשחקן דירת מסתור ומידע מינימלי על מטרת היעד לחיסול, כמו גם משימות נוספות להערכת מודיעין לפני שיבצע את ההתנקשות.
משימות אלה כוללות האזנת סתר, תשאול, כייסות והשלמת מטלות למודיעים ומתנקשים אחרים.
השחקן יכול להשתתף גם במשימות צדדיות, כמו למשל לטפס על מגדלים גבוהים לצורך מיפוי הסביבה או הצלת אזרחים מפני איומים והטרדה של שומרי העיר.
קיימים גם זכרונות נוספים שאינם מקדמים את העלילה, כמו למשל מרדף אחר אבירים טמפלרים ואיסוף דגלים.
אחרי כל התנקשות מוצלחת, השחקן מוחזר לאחוות המתנקשים וזוכה בכלי נשק או בשדרוג חדש יותר לפני שהוא ממשיך למטרה הבאה או שניתנות לו מספר מטרות בו זמנית, כאשר ניתנת לשחקן האפשרות לבחור את סדר ביצוע ההתנקשויות.
השחקן מיודע עד כמה אלטאיר חשוף בפני השומרים ומצב ההרתעה המקומי באמצעות מד סטטוס חברתי.
כדי לבצע התנקשויות ומטלות נוספות, על השחקן לבחון את אופן ביצוע הפעולות בהתאם לסוג הפרופיל שלהן - פעולות בפרופיל נמוך מאפשרות לאלטאיר להתערות בקהל הקרוב אליו, בעוברי האורח שחולפים על פניו, או על ידי ביצוע פעולות שאינן מסכנות אותו ומאפשרות לו להתחבא ולהוריד את רמת ההרתעה.
השחקן יכול גם להשתמש בלהב הנשלף והנסתר של אלטאיר כדי לבצע התנקשויות בפרופיל נמוך; פעולות בפרופיל גבוה ניתנות יותר לזיהוי והן כוללות ריצה חופשית, טיפוס על בניינים כדי להגיע לנקודות תצפית גבוהות ותקיפת אויבים.
ביצוע פעולות אלו בזמנים מסוימים יכולים להעלות את רמת ההתרעה המקומית.
ברגע שהאזור נמצא במצב של הרתעה גבוהה, קהל האנשים מתפזר ונמלט, בעוד השומרים מנסים לרדוף אחר אלטאיר ולהביס אותו.
כדי להוריד את רמת ההרתעה המקומית, על אלטאיר לחמוק מנקודת ראייתם של השומרים ואז למצוא מקום מחבוא, כמו ערימת חציר או גן שממוקם על גגות העיר, או להתערות עם קהל שיושב על ספסלים ברחבי העיר או עם משכילים משוטטים.
במידה והשחקן אינו יכול להתחמק מהשומרים, הם יכולים לנהל קרב פנים אל פנים באמצעות חרבות.
בריאותו של השחקן מתוארת בתור מידת הסינכרוניזציה שבין דזמונד לבין זכרונותיו של אלטאיר - אם אלטאיר יספוג פגיעה, הדבר יהיה מיוצג על ידי סטייה מהאירועים ההיסטוריים של הזיכרון מאשר פגיעה פיזית ממשית.
אם כל הסינכרוניזציה תיאבד, כל הזיכרון אותו חווה דזמונד יאותחל מחדש מרגע השמירה האחרונה בתהליך שנקרא "דה-סינכרוניזציה".
מאחר שזכרונותיו של אלטאיר מרונדרות בידי המחשב של פרויקט האנימוס, המשתמש יכול לחוות מספר שיבושים שברינדור העולם ההיסטורי, מה שיכול לעזור לשחקן לזהות מטרות או לשנות נקודת צפייה בתוך סצנות מתוסרטות של המשחק, וזאת בתנאי שהשחקן יפעל במהירות כאשר הן יופיעו.
בשנת 2012, ברמן נורמלי לכאורה בשם דזמונד מיילס נחטף על ידי סוכנים חשאיים של תאגיד אבסטרגו, קונגלומרט התרופות הגדול ביותר בעולם, ונלקח למטה החברה ברומא, איטליה.
תחת פיקוחו של ד"ר וורן וידיק והסייעת שלו לוסי סטילמן (בדיבובה של קריסטן בל), דזמונד מאולץ לשמש כנושא מחקר של מתקן האנימוס, שמסוגל לתרגם זכרונות גנטיים של אבות-אבותיו לסימולציה של מציאות מדומה.
וידיק מורה לדזמונד לחיות מחדש את חייו המוקדמים של אלטאיר אבן לא-אחד, חבר בכיר באחוות המתנקשים שחי בארץ הקודש בתקופת מסע הצלב השלישי.
בתחילה, דזמונד נתקל בבעיות להתרגל למתקן, אך בסופו של דבר עובר מדריך ללומד ומצליח להתחבר לזיכרון הקרוב ביותר של אלטאיר ולבצע סינכרוניזציה איתו.
לוסי מציינת בפניו שעליו לחיות רגעי מפתח בחייו של אלטאיר כדי להשלים סינכרוניזציה מלאה עם אבי אבותיו, עד לרגע הזיכרון האחרון, שמחזיק במידע שאותו אבסטרגו צריכים.
לאחר מכן, המשחק משנה את נקודת המבט מזו של דזמונד אל אלטאיר, עם מעברים בודדים במהלכו של המשחק בחזרה לדזמונד עקב בעיות עם מתקן האנימוס או תחילתו של אפקט הדימום שדזמונד חווה בעקבות שימוש ממושך של המתקן.
נוסף לדמויותיהם הראשיות של דזמונד מיילס, אלטאיר אבן לא-אחד, האחים מאליק וקאדר אל-סאיף, ד"ר וורן וידיק, לוסי סטילמן ומריה ת'ורפ, המשחק מציג דמויות רבות, שחלקן מבוססות על דמויות היסטוריות מתקופת מסע הצלב השלישי.
מבין שאר הדמויות שהיו חלק מתשעת קושרי הקשר ונוצרו למשחק כדמויות מקוריות נמנו טאמיר, סוחר נשק מדמשק שמוכר נשקים גם לצלבנים וגם לסרצנים; טאלאל, מנהיג כנופיה שסוחרת בעבדים בירושלים ואבו אל-נוּקוּד, סוחר עשיר וגאוותן, העוצר של דמשק שגנב כסף שנועד לממן את המלחמה.
בשנת 1191, אלטאיר ושני האחים מאליק וקאדר אל-סאיף נשלחים אל בית המקדש הראשון כדי להשיג ממצא עתיק ורב עוצמה שידוע בשם תפוח עדן מאויביהם המושבעים של המתנקשים, האבירים הטמפלרים.
אולם, רובר דה סַבְּלֵה, הגראנד מאסטר של מסדר הטמפלרים, משיג אותם לתפוח העדן.
כדי להציל את האוצר מידיו של דה סבלה ולהרוג אותו, אלטאיר עובר על שלוש הדוגמות של אמנת המתנקשים ונאלץ להימלט מבלי להשיג את מבוקשו אחרי שדה סבלה התגבר עליו.
בקרב המתחולל בהמשך, קאדר נהרג ומאליק נותר פצוע אנושות.
כשאלטאיר חוזר למפקדת המתנקשים במסיאף בכדי לבקש את סליחתם, מאליק מצליח לחזור כשברשותו התפוח אחרי ששרד את מתקפת הטמפלרים ומזלזל באלטאיר בגלל שחצנותו הרבה.
אחרי שהמתנקשים חומקים בקושי ממתקפת תגובה של הטמפלרים, מנהיג המתנקשים והמנטור אל-מועלים מוריד את אלטאיר לדרגת חניך, אך מעניק לו הזדמנות שנייה לעלות בשורות המסדר.
הוא פוקד עליו להתנקש בחייהם של תשעה אנשים בכירים ברחבי ארץ הקודש בירושלים, עכו ודמשק המבקשים לכרות ברית בין הכוחות הצלבנים לבין הסרצנים.
כל מטרה מבוססת על דמות היסטורית מתקופת מסע הצלב השלישי.
אלטאיר משלים כל אחת ואחת מהמטלות שלו, ומגלה כיצד כל אחת מהן קשורה לרובר דה סבלה ולטמפלרים, ושהם מבקשים לסיים את מסע הצלב ולהנחיל בארץ הקודש שליטה משלהם.
אנשים משני צידי המתרס נהרגים, ואלטאיר מגלה שתוכניתו של רובר דה סבלה היא לאחד בין הכוחות הנוצריים לבין כוחות המוסלמים כנגד אויביהם המשותפים, המתנקשים.
במהלך הזמן, אלטאיר מתחיל לפקפק בהוראותיו של אל-מועלים, אט אט משנה את אישיותו השאננה לענווה וחכמה יותר ומבקש לכפר על מעשיו ולהשלים עם מאליק.
בניסיון ההתנקשות שלו ברובר דה סבלה, אלטאיר נמשך למלכודת - טמפלרית בשם מריה ת'ורפ, שנשלחה לשמש כפיתיון, שמציינת בפניו שרובר ציפה את רדיפתם של המתנקשים אחריו ויצא לכרות ברית בין הצלבנים לבין הסרצנים כנגדם.
אלטאיר חס על חייה של מריה, ובסופו של דבר, מתעמת עם רובר דה סבלה במחנה של המלך ריצ'רד הראשון וחושף בפני כולם את פשעיו.
הציבור אינו יודע למי משניהם להאמין, ורובר מציע לערוך דו-קרב כדי לגלות את האמת, בטענתו שאלוהים יחליט מי המנצח.
אחרי שאלטאיר פוצע אותו אנושות, רובר חושף בפניו בנשימתו האחרונה שאל-מועלים הוא קושר הקשר האחרון מבין התשעה, שעזר לטמפלרים למצוא את תפוח עדן בבית המקדש הראשון אך בסופו של דבר בגד גם בהם כדי לשמור את הממצא העתיק לרשותו.
אמנם בכך אלטאיר סיכל את תוכניותיהם של הטמפלרים, אך הוא נכשל לשכנע את המלך שסופה של המלחמה תתקבל בברכה בידי שני הצדדים.
אלטאיר חוזר במהרה למסיאף ומתעמת עם אדונו, שחושף בפניו את האמת - תפוח העדן הוא אינו ממצא על-טבעי אלא יוצר אשליות.
הוא מוקיע את קיומה של הדת ואירועים על-טבעיים אחרים כמו מכות מצרים, קריעת ים סוף ואת קיומם של האלים האולימפיים במלחמת טרויה, באומרו שמדובר למעשה באשליות שנוצרו בידי תפוח עדן, ומגלה לו שבכוונתו להשתמש בממצא העתיק כדי לשטוף את מוחם של בני האדם ובכך להביא לקץ כל הסכסוכים.
אלטאיר מצליח להתנגד לכוחו של התפוח ולראות מעבר לכל חזיונות המרמה שנוצרים באמצעותו והורג את אל-מועלים.
כשהוא משיג את ידו על התפוח, הממצא העתיק מופעל לפתע וחושף מפה הולוגרפית של כדור הארץ ואת מיקומן של אינספור פיסות עדן נוספות ברחבי העולם.
כשתהליך הזיכרון הושלם, דזמונד מגלה שתאגיד אבסטרגו הוא למעשה חזית לטמפלרים המודרניים ושהם כבר מחפשים אחר פיסות עדן במקומות שזוהו מזכרונותיו של אלטאיר.
בנוסף, הוא מגלה שהמתנקשים מהזמנים המודרניים ניסו להציל אותו מאחר שהיה מתנקש בעצמו, אך הם נכשלו לעשות זאת.
הטמפלר הבכיר אלן ריקין פוקד על וידיק להרוג את דזמונד, מאחר שהוא כבר אינו שימושי בעיניהם.
אולם, לוסי משכנעת את ריקין ואת האחרים שדזמונד יכול להמשיך להועיל להם.
לפני שלוסי עוזבת עם וידיק, היא חושפת בפני דזמונד שהיא מתנקשת סמויה.
דזמונד נשאר לבד בחדרו, היכן שהוא מגלה סימונים מוזרים שמתארים אירוע קטסטרופלי מתקרב.
אחרי השלמת תהליך הפיתוח על המשחק "הנסיך הפרסי: חולות הזמן" לקראת סוף שנת 2003, מעצב המשחקים פטריס דזילה קיבל הנחיה להתחיל בעבודה לקראת המשחק הבא של הנסיך הפרסי, שתוכנן לצאת לדור השביעי של קונסולות המשחקים.
בעוד החברות Microsoft וסוני עדיין לא הכריזו על קונסולות המשחק החדשות שלהן, פיתוח ראשוני למשחק החל בינואר 2004 ונועד במקור לפלייסטיישן 2 בגישה דומה למשחק "חולות הזמן".
ככל שנחשפו יותר פרטים על יכולות הדור הבא של קונסולות המשחקים בספטמבר 2004, צוות המפתחים של דזילה שקל להרחיב את המשחקיות האקרובטית של הנסיך הפרסי לעולם פתוח שיהיה בר ביצוע יותר במערכות החדשות.
דזילה רצה להתרחק מהעלילה שהדמות הראשית ממתינה לתורה לעלות לשלטון, ולהתמקד יותר בדמות ששואפת להיות מלך.
הוא מצא מידע באחד מספרי האוניברסיטה שלו על חברות סודיות, כשהחומר הראשון מתוכם היה על מסדר החשישיון והבין שהדמות הראשית במשחק יכולה להיות של מתנקש בדרגה בכירה שמבקש להיות מנהיג המסדר.
פיתוח המשחק החל תחת השם "נסיך פרסי: מתנקש" או "נסיך פרסי: מתנקשים", והתבסס על חייו של חסן-י סבאח תוך שימוש נרחב בספרו של ולדימיר ברטול "אלמות".
דמותו של המתנקש התבססה יותר במשך שלוש שנות פיתוחו של המשחק בדרך של איטרציה.
לצוות המפתחים היה מושג כיצד הדמות לבושה מהספר "אלמות" ומיצירות ספרותיות אחרות בגלימת חלוק לבנה וחגורה אדומה, אך לא ידעו כיצד להמחיש זאת במשחק.
באחת מסקיצות המשחק הראשוניות, באיורו של קאי ניואן, הועלה הקונספט של עוף דורס, מה שמצא חן בעיני הצוות.
המתנקש נקרא בשם אלטאיר, שמשמעו "ציפור טרף" בערבית, ונעשה שימוש נרחב בתמונות של עיט בהקשר של המתנקשים.
הצוות נקט בדרכים יצירתיות כדי לעמוד במטרות הנרטיביות ולהתחמק מהמגבלות הטכניות של קונסולות המשחקים.
אלטאיר נועד להיות דמות הרואית אך גם בעלת חיספוס, והאמן שאב השראה מדמות בעלת כישורים דומים, צל-ענן מסדרת האנימציה ג'י.
הרינדור של גלימות ארוכות ומתנפנפות היה מורכב למדי עבור החומרה החדשה, אז צוות המפתחים קיצר את הגלימה והעניק לה מראה "נוצתי" יותר בסגנון האיורים של העיט.
דרכים דומות נעשו לחלקים אחרים במשחקיות, כאשר ניתן חופש פעולה לדיוק כדי להפוך את המשחק למהנה יותר.
הצוות רצה שמהלכי הפארקור של אלטאיר ייראו אמינים, אך הקריבו מעט מהריאליזם לטובת אלמנטים של משחקיות, וזאת כדי לתת לדמות לבצע מהלכים שלא ניתן לבצע בחיים האמיתיים.
השימוש בקפיצות של אמונה מנקודות תצפית גבוהות לתוך ערימות חציר, ושימוש בערימות חציר כמקומות מחבוא מהשומרים היה קונספט שנלקח מסרטי קולנוע של הוליווד.
דזילה ציין שהספר אלמות תיאר מהלכים דומים שבהם נקטו המתנקשים.
כדי להניע את הסיפור קדימה, צוות המפתחים היה חייב למצוא מטרה משותפת שאותה מחפשים גם המתנקשים וגם הטמפלרים.
פיליפה מורין הציע את השימוש בתפוח גן עדן, ובתחילה הדבר התקבל בהומור ששתי הקבוצות יילחמו על תפוח.
אולם, מחקרם הוביל אותם לקיומם של ציורים מימי הביניים של בני מלוכה ואחרים שמחזיקים חפצים עגולים בדומה לגלובוס קרוקיגר (ר' גלובוס הריבון), ספירה שמונחת על צלב וייצגה כוח ושליטה.
הם הבינו שהשימוש בממצא עתיק ששמו תפוח גן עדן יתאים לקונספט של הסיפור.
כחלק מעבודת המחקר על המשחק נולד הרעיון על האנימוס, בעקבות רצון צוות המפתחים להתמקד בדמותם של המתנקשים.
הצוות העלה השערה לפיה השחקן יערוך מסעות בין הערים, והסיפור עצמו יתעד מספר רב של התנקשויות ברחבי העידנים, כמו למשל זה של ג'ון פיצג'רלד קנדי, מה שיצריך מסע בזמן.
דזילה צפה בתוכנית על DNA ועל ההיסטוריה האנושית, והושפע מהרעיון שה-DNA יכול לשמור זכרונות של אנשים.
בנוסף, הם יוכלו להוסיף מכשיר בתוך המשחק שנועד לשמש כנקודת קפיצה לזמן ולמקומות אחרים, וכן יסביר מספר אספקטים של המשחק באמצעות ממשק משתמש.
דזילה הסביר שצוות המפתחים עשה דבר דומה למשחק "The Sands of Time", שבו הסיפור סופר בידי הנסיך וכאשר דמות השחקן מתה בתוך המשחק, הדבר מיוחס כאי-אמיתות בסיפורו של הנסיך, מה שיאפשר לחזור לנקודה לפני מותו ולנסות שוב.
מחלקת השיווק של יוביסופט לא אהבה את רעיון האנימוס, שחושבה שהשחקנים יתאכזבו שהמשחק הוא אינו חוויה אמיתית ומלאה מימי הביניים.
עקב כך, הקדימון הראשוני שהוצג בתערוכת Electronic Entertainment Expo של שנת 2006 התמקד רבות באלמנטים מימי הביניים.
חומרי שיווק מאוחרים יותר, שיצאו לקראת יציאתו של המשחק, רמזו יותר על האלמנטים המדע בדיוניים של המשחק.
עלות הפיתוח של המשחק נעה בין 15 ל-20 מיליון דולרים.
העבודה הראשונית על המשחק הייתה להרחיב את המערכות השונות שהיו כבר קיימות במשחק "הנסיך הפרסי: חולות הזמן" לעיצוב של עולם פתוח, לשם כך הוקם צוות פיתוח ביוביסופט מונטריאול שכלל כ-20 מפתחים.
הם פיתחו מנוע משחק חדש לדור הבא של קונסולות המשחקים, "Scimitar" והוא נועד לתמוך בעולם הפתוח, אם כי לשם כך נדרשו שנתיים שלמות עד להתפתחות הטכנולוגיה.
עד להשלמתו, הצוות השתמש במנוע המשחק של "חולות הזמן", "Jade".
במרוצת השנים, מנוע המשחק "Scimitar" שינה את שמו ל-"Anvil" ומאוחר יותר ל-"AnvilNext", ונעשה בו שימוש למשחקים הבאים של סדרת Assassin's Creed וכן משחקים אחרים של יוביסופט.
מספר אלמנטים כמו טיפוס על קירות נעשו זורמים יותר, והצוות עבד על סצנות אנימציה חלקות יותר.
מרבית השיפורים נעשו בזכות המתכנת ריצ'רד דומא והאנימטור אלכס דרואין, שעבדו על אותם אלמנטים ב"חולות הזמן".
מעצבי שלבים ואמנים אחרים עבדו במשותף על שיחזור המבנים ההיסטוריים כדי להבטיח שניתן היה לטפס על כל בניין ולשמור תוך כדי על המראה ההיסטורי שלהם.
הדבר גם עזר להעניק לשחקן את התחושה שיש לו את כל החופש האפשרי בתוך המשחק - קונספט שנבע מהצלחתה של סדרת Grand Theft Auto.
בניגוד למשחקי "הנסיך הפרסי", בהם הדרך בה השחקן הולך היא מוגדרת מראש, גישת העולם הפתוח למשחק זה דרשה מהם לפתח ערים שהרגישו מציאותיות ומדויקות יותר מבחינה היסטורית, ולהעניק לשחקן חופש מלא לחקור את הסביבה כרצונו.
חוץ מבנייתם של מבנים מיוחדים, הצוות עיצב את הערים כמו קוביות לגו ועבר על התהליך פעם נוספת כדי להחליק את צורתן וגם כדי לעזור במציאת הדרך המהירה ביותר בין שתי נקודות (pathfinding) ולחדד את הבינה המלאכותית של האויבים.
כדי לעודד את השחקן לחקור את סביבתו, הם הכלילו מספר מגדלים ברחבי העולם שעוזרים לחשוף חלקים מהמפה.
מבחינה היסטורית, לערים אלו אכן היו מגדלים שכאלה.
בהשראתם, המפתחים הוסיפו אותם לתוך המפה והפכו אותן לנקודות עניין שמעודדות את השחקנים לטפס עליהם.
אספקט פיתוח נוסף היה להדריך את השחקן וליצור משימות עבורו על מנת לשמור על חופש המשחק שלו ועל הדרך בה הוא בוחר לבצע את המשימות, אולם עדיין ליצור רגעים מיוחדים שהם רצו שהשחקן יחווה במהלך המשחק.
לצורך זה, הם יצרו אנימציות פשוטות באמצעות אדובי פלאש כדי לשרטט את היסודות לביצוע הפעולות הנחוצות, ובהתאם להן פיתחו את השלבים והמשימות.
כאשר צוות המפתחים הבין את הצורך בקיומן של ערים במשחק העולם הפתוח, דזילה רצה לוודא שקיימת גם סימולציה של קהל אנשים גדול, מאחר שהייתה לכך מגבלה בחומרה בזמן פיתוחו של המשחק "חולות הזמן".
עם חומרת ה-PlayStation 2, הם היו יכולים לתמוך רק בשמונה אנשים בכל עת ב"חולות הזמן", אך עם חומרת הדור הבא של קונסולות המשחק, ניתן היה לתמוך בהוספתם של כ-120 אנשים.
הוספתם של אנשים במשחק הוביל בתורו לקונספט שנקרא "התגנבות חברתית", שבו השחקן יוכל להסוות את עצמו בתוך קהל האנשים, בנוסף להישארות מחוץ לטווח הראיה על גגות העיר.
דזילה עצמו הגיע מרקע של משחק, ואלמנט אחד ששילב לתוך המשחק היה לתת לשחקן הרגשה כאילו הוא שולט בדמות כמו בובה, כדי שתיווצר תחושה שהיא אנושית יותר.
הוספתו של אלמנט זה הוביל ליצירתם של פרופילים בדרגה נמוכה וגבוהה לתוך המשחקיות, להבעת רגשות הדמות, ולהפעלתה של הדמות גם תוך כדי סצנות הביניים.
יסודות המשחקיות הושלמו בטווח של בין תשעה ל-12 חודשים, בעוד נדרשה שנה נוספת כדי לשפר אותה לפני שצוות המפתחים יציג את המשחק בפני מנהלי החברה.
מפיקת המשחקים ג'ייד ריימונד נשכרה בסוף 2004 כדי לשמש כמפיקת המשחק, ועזרה לגדילתו של צוות המפתחים ולבימוי המשחק.
מסוף שנת 2005 ועד לתחילת 2006 - כמעט כשנתיים של פיתוח המשחק - הרעיון למשחק "הנסיך הפרסי: מתנקשים" כלל את דמותו הראשית של הנסיך בעלת בינה מלאכותית, שנשלטת בידי מתנקש (אותו מפעיל השחקן).
המתנקש שימש כשומר ראשו של הנסיך והציל אותו ממספר סיטואציות.
גם להנהלת יוביסופט וגם לצוות המפתחים הייתה בעיה עם הכיוון אליו הולך המשחק.
ההנהלה רצתה משחק נוסף בסדרת "הנסיך הפרסי", אך לא התלהבה מכך שמשחק שנושא את שמו לא כולל את הנסיך כדמות הראשית.
בתגובה, צוות המפתחים ציין שעם התפתחות הדור החדש של קונסולות המשחקים, הם יוכלו ליצור קניין רוחני חדש לגמרי.
לקראת כינוס מפתחי המשחקים של שנת 2006, מחלקת השיווק של יוביסופט העלתה את הרעיון לקרוא למשחק בשם "Assassin's Creed", אותו חשב דזילה כמתאים מאוד לתמות עליהן עבדו, וגם התקשר לאמונה של המתנקשים ש"שום דבר אינו נכון, הכל מותר".
דמותו של הנסיך הוסרה לגמרי, והמשחק התמקד במתנקש בתור דמות שניתן לשחק בה.
בעקבות תערוכת E3 2006 ושינוי שם המשחק, צוות המפתחים של יוביסופט מונטריאול גדל עד לכ-150 אנשים כדי להשקיע יותר בשנת הפיתוח האחרונה של המשחק.
בין חברי הצוות החדשים נמנו אלה שרק סיימו את תהליך הפיתוח של "הנסיך הפרסי: שני כיסאות המלכות", כמו גם את אנשי הצוות הקודמים שפוטרו מ-Gameloft, חברה מפיצה נוספת שמנוהלת בידי המייסד השותף של יוביסופט, מישל גיימו.
עבודה על מנוע המשחק "Scimitar" הושלמה, מה שאיפשר את העברת המידע ממנוע המשחק הקודם ושיפור האספקטים הוויזואלים.
לדבריו של צ'ארלס רנדל, מפתח הבינה המלאכותית עבור מערכות הקרב של המשחק, המשחק היה מבוסס בתחילה רק על משימות ראשיות של התנקשות בדמויות מפתח ללא כל משימות צדדיות.
חמישה ימים בלבד לפני שהחברה שחררה את המוצר לשווקים, הם קיבלו הודעה ממנהל החברה, שבנו שיחק במשחק ומצא שהוא משעמם והטיל עליהם להוסיף למשחק משימות צדדיות.
כדי לעמוד בדדליין, הצוות שקד בחריצות במשך חמשת הימים הבאים כדי להוסיף את משימות האספנות למשחק כדי להעניק לו יותר נפח וכדי להבטיח שאין בהם באגים.
אמנם עדיין נותרו מספר באגים, אך הם עמדו במטרה הסופית.
בראיון למגזין IGN מספטמבר 2006, המפיקה ג'ייד ריימונד אישרה שדמותו של אלטאיר היא של "רוצח שכיר מימי הביניים עם עבר מסתורי", ושהוא אינו נוסע בזמן.
בראיון מדצמבר 2006, השחקנית קריסטן בל שמגלמת את דמותה של לוסי סטילמן באמצעות דיבוב ולכידת תנועה, הסבירה על העלילה, שמתמקדת בזיכרון גנטי ועל תאגיד שמחפש אחר צאצאים של מתנקשים.
השחקן פיליפ שאבאז מדובב את דמותו של אלטאיר, והפנים שלו ממודלות לפי פרנסיסקו רנדז, דוגמן ממונטריאול.
דמותו של אל-מועלים מבוססת באופן רופף על רשיד א-דין סנאן, מנהיג סיעת החשישיון בממלכת ניזאריה שבסוריה בשנת 1191, שכונה בכינוי "האיש הזקן מן ההרים".
בראיון שנערך עם פטריס דזילה באוקטובר 2007 למגזין IGN, הוא ציין ש"הקפיצות והריצות של הדמות הראשית נעשו בידי אלכס וריצ'רד, אותם אנשים מהנסיך הפרסי".
המשחק יצא לפלייסטיישן 3 ול-Xbox 360 ב-13 בנובמבר 2007 באמריקה הצפונית, ב-16 בנובמבר באירופה, וב-21 בנובמבר באוסטרליה ובניו זילנד.
באפריל 2008 נודע כי המשחק ישוחרר באופן דיגיטלי למכירה בהזמנה מוקדמת דרך פלטפורמת סטים של חברת Valve.
גרסת המחשב האישי יצאה ב-8 באפריל 2008, והיא כללה ארבע משימות בונוס שלא נכללו בגרסאות הקונסולות.
ארבע משימות אלו הן התנקשות הקשת, אתגר מרוץ הגגות, אתגר השמדת דוכני סוחרים ואתגר ליווי.
מכיוון שארבעת משימות אלה היו בלעדיות לגרסת ה-PC, הן נמכרו בגרסת מיוחדת שנקראה "Director's Cut Edition".
גרסה פירטית של המשחק הייתה קיימת עוד מסוף פברואר 2008. חברת יוביסופט הכניסה ביודעין באג לגרסה לפני יציאתה לשווקים, שתפיל את המשחק ותמנע את השלמתו כאמצעי בטיחות.
אולם, השחקנים יכלו להשתמש בתוכן נוסף שהיה זמין באינטרנט כדי לעקוף את החסימה.
הגרסה הפירטית של המשחק Assassin's Creed הייתה הפופולרית ביותר במהלך השבוע הראשון של מרץ 2008. קיומו של הבאג והביצועים של הגרסה הפירטית נחשבו בידי יוביסופט כבעיה שתגרום לנזק שלא ניתן יהיה לתקן, והדבר הוביל לירידה במכירות המשחק.
חברת מחקרי השוק NPD Group דיווחה שכארבעים אלף עותקים של גרסת המחשב האישי נמכרו בארצות הברית בחודש יולי, בעוד כ-700,000 עותקים לא חוקיים הורדו לדברי חברת יוביסופט.
ביולי 2008, חברת יוביסופט תבעה את מפיצי הדיסקים Optical Experts Manufacturing בהאמינה שהחברה הייתה אחראית להדלפה, ושאמצעי הביטחון הלקויים איפשרו לעובד החברה לעזוב עם עותק המשחק.
גרסה חופשית של המשחק שכללה ניהול זכויות דיגיטלי שוחררה בידי GOG.com, חנות למסחר אלקטרוני וחברה בת של CD Projekt, והייתה זמינה דרך החנות המקוונת של החברה.
ב-10 ביולי 2007, במהלך כנס E3 של Microsoft, פורסם דמו של המשחק שהתרחש בירושלים.
בין האספקטים שהוצגו היו מכניקת הקהל המשופרת, מערכת מרדפים (מרדף אחרי מטרה שמנסה להימלט) ואספקטים נרחבים יותר של אמנות הפארקור.
הייתה זו הפעם הראשונה שדמותו של אלטאיר דיברה.
ב-11 ביולי הוצג שוב הדמו בפני קהל, הפעם במשך כ-20 דקות, וכלל גרסה מורחבת של הדמו שבה נראה אלטאיר מנסה לברוח אחרי שהתנקש בטאלאל, סוחר העבדים.
מפיק המשחק ג'ייד ריימונד ציין שהצוות רצה פסקול שילכוד את האווירה העקובה מדם של הלוחמה מימי הביניים, אך גם שתהיה קצבית ובת זמננו.
נעימות המשחק הולחנו בידי המלחין הדני ג'ספר קיד, כאשר שש מתוכן היו זמינות באינטרנט עבור אלה שרכשו את המשחק, ובהמשך היו זמינות בחנויות מוזיקה מקוונות.
חלקן אף היה זמין בעמוד המייספייס של קיד ובאתר הרשמי שלו.
הנעימות ששוחררו היו מורכבות ממקהלה לטינית ארכאית ותזמורת אפלה, בעוד הנעימה "Meditation Begins" כללה מוזיקת ריקודים בסגנון סלטלרו בצירוף אוברטון אווירתי ואפל, כאשר מקהלת גברים לוחשת בלטינית.
האווירה בנעימות אלו הפכה לסמן היכר של ג'ספר קיד, והיא אפקטיבית ביותר אין סיטו.
לפי אתר הביקורות Metacritic, המשחק "Assassin's Creed" קיבל ביקורות חיוביות ברובם מהמבקרים, כאשר העניק למשחק ממוצע משוקלל של כ-81 מתוך 100 לגרסאות הפלייסטיישן 3 וה-Xbox360, וכ-79 מתוך 100 לגרסת המחשב האישי.
מגזין +GamesRadar והמגזין הרשמי של פלייסטיישן העניקו למשחק ציון של 10 מתוך 10. מגזין GamePro העניק למשחק 5 כוכבים מתוך 5, בציינו שמדובר באחת מחוויות המשחקים המשובחות ביותר שאי פעם נוצרו", וזאת במידה שיש סבלנות עקב החוסר בפעולה במינון גבוה.
בהשוואה לשאר משחקי הסדרה שהגיעו אחריו, המשחק דורג במקומות הנמוכים שברשימות מגזינים המדרגים אותם, אם כי הוא דורג במקום הרביעי ברשימה של המגזין We Got This Covered, ובמקום החמישי ברשימה של המגזין DualSHOCKERS.
מגזין GameTrailers שיבח את סיפור המשחק והעניק לו ציון של 9.7 מתוך 10, אך מתח ביקורת על משחקיות שחוזרת על עצמה ובינה מלאכותית גרועה כגורמים שמעיבים על פוטנציאל המשחק, באומרו ש"המשחק 'Assassin's Creed' הוא אחד מאותם משחקים שפורץ גבולות חדשים אך נכשל בכמה מהאלמנטים הבסיסיים שלו".
מגזין Game Informer העניק למשחק ציון של 9.5 מתוך 10, בשבחו את סכמת השליטה, הערך שבמשחק חוזר והסיפור המרתק, אך הביע תסכול על איסוף המידע שחוזר על עצמו במשימות.
מגזין Famitsu העניק למשחק ציון של 37 מתוך 40, בשבחו את הסיפור, הפרזנטציה והאקרובטיקה במשחק, בעודו מותח ביקורת על מערכת הלחימה בכפתור אחד, מערך המפה ובעיות המצלמה.
ארון בולדינג מתוכנית On the Hotlist של חדשות ESPNews ציין שרעיון ההתגנבות החברתית במשחק הוא מקורי ביותר, ושמבחינה ויזואלית, המפתחים קלעו בול.
קווין ואן אורד ממגזין GameSpot העניק למשחק ציון 9 מתוך 10, בקביעתו ש"האושר הגדול ביותר מגיע מהפרטים הקטנים ביותר, ועל כל קרב מורט עצבים, ישנו רגע שקט שמגיע ללב ולנשמה של המשחק".
בעוד שאר המבקרים העניקו למשחק ציונים סבירים, היו כאלה שמתחו ביקורת על האספקטים הפחות טובים במשחק.
מייקל דונהו ממגזין 1Up.com העניק למשחק ציון -B על רעיון הסיפור, אך הרגיש שניתן היה לעשות יותר באומרו ש"נראה שאותם רעיונות גרנדיוזים היו יותר מדי בשביל הפעם הראשונה..
לפחות אבני היסוד הונחו למשחק המשך קטלני".
הילרי גולדשטיין ממגזין IGN העניק למשחק ציון 7.5 מתוך 10, בציינו ש"סיפור רע, אלמנטים של משחקיות שחוזרים על עצמם ובינה מלאכותית גרועה מובילים לנפילתו של אחד מהמשחקים המבטיחים ביותר לאחרונה".
אולם, הוא החמיא לאנימציות הלחימה ומכניקת הטיפוס, והעריך עד כמה יוביסופט דייקה בתיאור הערים ירושלים, עכו ודמשק.
מגזין Eurogamer העניק למשחק ציון 7 מתוך 10 וציין ש"המשחקיות אינה מתפתחת, הופכת מעט למשעממת ולמרבה ההפתעה חוזרת על עצמה".
דארן וולס ממגזין Hyper שיבח את המשחק על הסיפור והגרפיקה הטובים, כמו גם על השליטה האינטואיטיבית, אך מתח ביקורת על מספר משימות שאינן נראות טוב על המחשב האישי, ושהמשחק כולל מערכת תפריטים לולאתית מדי.
כמו כן, המשחק קיבל מועמדויות רבות מתוכניות גיימינג כדוגמת Xplay ו-SpikeTV, וכן מועמדויות רבות בטקס פרסי D.I.C.E של האקדמיה לאמנויות ולמדעים אינטראקטיבים, בקטגוריות "משחק ההרפתקה של השנה", "הישגים בחדשנות הגיימינג", "הישגים מיוחדים באנימציה" (בו זכה), "הישגים מיוחדים בארט דירקשן", "הישגים מיוחדים בעיצוב משחקיות" ו"הישגים מיוחדים בעיצוב גרפי".
המשחק דורג במקום ה-143 ברשימת 200 המשחקים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין Game Informer.
לדברי החברה המפיצה, מכירות המשחק עלו הרבה מעבר לציפיות שלהם.
ברחבי הממלכה המאוחדת, המשחק הגיע למקום הראשון בהיקף המכירות, ועקף את מכירות המשחק "Call of Duty 4: Modern Warfare" של חברת Infinity Ward.
מרבית נתוני המכירות היו של גרסת המשחק לקונסולת Xbox 360, כ-67% מסך כל המכירות של המשחק.
בנוסף, גרסאות הפלייסטיישן 3 וה-Xbox 360 של המשחק זכו להגיע למעמד פלטינום במכירות בידי ארגון המלכ"ר The Association for UK Interactive Entertainment, תוך ציון היקף מכירות של כ-300 אלף עותקים ברחבי הממלכה המאוחדת.
ב-16 באפריל 2009, חברת יוביסופט פרסמה שהמשחק מכר כ-8 מיליון עותקים.
המשחק "Assassin's Creed" המקורי הוביל ליציאתם של שני משחקי ספין-אוף ישירים, בנוסף לזיכיון שלם של משחקי המשך אשר המשיכו את עלילת הזמנים המודרניים אך שינו את התקופות ההיסטוריות אותן חווה השחקן דרך זכרונותיו של משתמש האנימוס, בין אם מדובר בדזמונד מיילס או במשתמשים אחרים שהגיעו אחריו.
משחק הספין-אוף הראשון היה "Assassin's Creed: Altaïr's Chronicles", והוא יצא ב-5 בפברואר 2008 לקונסולת נינטנדו DS.
המשחק שימש כפריקוול למשחק המקורי, ובהמשך יצאו גרסאות שאינן קאנוניות לאייפון, אייפוד טאץ' ו-Java ME בידי חברת Gameloft באפריל 2009. משחק הספין-אוף השני - "Assassin's Creed: Bloodlines" - יצא כהמשך ישיר למשחק המקורי בנובמבר 2009 לקונסולת PlayStation Portable.
משחק המשך רשמי יצא תחת השם "Assassin's Creed II" בנובמבר 2009 לקונסולות פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360, כאשר עלילת התקופה ההיסטורית עברה אל הרנסאנס האיטלקי בסוף המאה ה-15 ועקבה אחרי הפרוטגוניסט אציו אודיטורה דה פירנצה.
עלילותיו של אציו המשיכו במשחקי ההמשך "Assassin's Creed: Brotherhood" ו-"Assassin's Creed: Revelations" מנובמבר 2010 ונובמבר 2011, כאשר "Revelations" הביא לסיום סיפורם של אציו ושל אלטאיר.
שלושת המשחקים הבאים מגוללים את עלילותיהם של אבות אבותיו של דזמונד מיילס, ראדונהאגדו/קונור קנוויי, היית'ם קנוויי ואדוארד קנוויי.
הראשון מתוכם, "Assassin's Creed III", יצא באוקטובר 2012 והביא לסוף סיפורו של דזמונד מיילס אולם התרחש בתקופה ההיסטורית של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המשחק הבא בסדרה, "Assassin's Creed IV: Black Flag", יצא באוקטובר 2013 והמשיך את הקו העלילתי בזמנים המודרניים עם עובד אבסטרגו חסר שם שעוזר למתנקשים, בעוד התקופה ההיסטורית עברה לתור הזהב של הפיראטים כאשר שימש כפריקוול לקודמו.
בנובמבר 2014 יצא המשחק המסכם את אירועי קודמיו, "Assassin's Creed Rogue", ואשר התרחש בתקופת מלחמת שבע השנים ועקב אחרי המתנקש שהפך לטמפלר שיי פטריק קורמק.
סופו של משחק זה קישר למשחק הבא של הסדרה, "Assassin's Creed Unity", שהתרחש בתקופה ההיסטורית של המהפכה הצרפתית ועקב אחרי דמותו של ארנו דוריאן.
באוקטובר 2015 יצא המשחק האחרון לדור השביעי של קונסולות המשחקים, "Assassin's Creed Syndicate", בו עלילת התקופה ההיסטורית עברה אל אנגליה ב ועקבה אחרי דמויותיהם של האחים ג'ייקוב ואיווי פריי.
באוקטובר 2017 יצא הראשון מתוך סדרת פריקוולים חדשה, אשר שינתה את סגנון המשחקיות מהרפתקאות-פעולה והתגנבות למשחק תפקידים.
המשחק הבא "Assassin's Creed Mirage" מאוקטובר 2023 החזיר את משחקיות הסדרה לסגנון ההתגנבות והמשיך את עלילותיו של באסם אבן אסחאק כאשר התרחש בתור הזהב של האסלאם.
אסנת טרבלסי (נולדה ב-21 בדצמבר 1965) היא מפיקת קולנוע ישראלית.
אסנת טרבלסי נולדה וגדלה באשדוד.
אמה, רינה, עלתה מעיראק דרך טהראן, שהתה במעברה בחדרה ועברה לרמת גן.
אביה, מרדכי, עלה בעליית הנוער מתוניס, למד בבית ספר חקלאי עיינות ואז חבר למשפחתו שעלתה אחר כך ויושבה במושב בית הגדי ליד נתיבות.
הוריה הכירו בבית ההבראה שבי ציון בצפון ועברו לגור באשדוד.
אסנת טרבלסי היא האחות הבכורה ולה אחות ושני אחים.
בגיל 21 התחילה טרבלסי ללמוד בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במחזור בו למדו ארי פולמן, איתן פוקס, חגי לוי, אורי סיון, רני בלייר וארנון גולדפינגר,
המורה שהשפיע עליה יותר מכל בתקופת לימודיה היה ג'אד נאמן.
בזמן היותה סטודנטית שימשה כמפיקה בפועל של פסטיבל הסטודנטים והפיקה את טקס חלוקת פרס מוגרבי לסרטי גמר.
בתום לימודיה החלה לעבוד בהפקת סרטים עלילתיים.
הסרט הראשון בו עבדה כמתאמת הפקה היה "גמר גביע" בבימויו של הבמאי ערן ריקליס ובהפקת מיכה שרפשטיין, שיצא לאקרנים ב-1991. אחרי כן עבדה כמתאמת הפקה בסרטים "סיפורי תל אביב" בבימויין של איילת מנחמי ונירית ירון (1992), "הגמל המעופף" בבימויו של רמי נעמן (1994) ו"זהר" בבימויו של ערן ריקליס (1993).
בסרט "זהר" הכירה את ג'וליאנו מר ח'מיס והם החלו לעבוד על סרט על ארנה אימו, היא נפטרה ב-1994 ולא השלימו את הסרט וב-2002, כשגילו מה עלה בגורל הילדים שתיעדו ב-1992, הם עשו את הסרט "הילדים של ארנה".
אחרי שסיימה לעבוד בסרטים באורך מלא עבדה טרבלסי במשך עשר שנים כמפיקה בפועל בפרסומות.
היא הפיקה בפועל פרסומות למילקי, קסטרו, אל על ותנובה ובמקביל הפיקה סרטים תעודיים.
ב-1999 הפיקה את סרטו של הבמאי יגאל בורשטיין "מסך עשן – שלושה ימים עם אריאל זילבר"; הסרט תיעד את אריאל זילבר, שהקליט את הדיסק הערבי-עברי הראשון שלו.
ב-2002 הפיקה את הסרט "מאחורי הגדר" עבור ה-BBC בבימויו של איניגו גילמור, שהיה הסרט הראשון שנעשה על גדר ההפרדה.
בפברואר 2000, חודשים ספורים לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה יזמה וניהלה ביחד עם דאוד כותאב את הפסטיבל הבינלאומי לזכויות אדם "אמון בסיסי" בתל אביב, נצרת ורמאללה, שהיועצים האמנותיים שלו היו ג'אד נאמן וג'ורג' ח'לייפי, הפסטיבל התקיים בסינמטק תל אביב ובמרכז התרבות ברמאללה.
בנוסף לכך הפיקה בשיתוף עם המכון למדיה מודרנית סדרה של חמישה סרטים בנושא זכויות אדם, הבמאים: פלסטינים מהגדה וערבים-ישראלים.
בשנת 2000 הייתה שותפה ליוזמה להקמת גוף ציבורי בשם "הפורום החברתי לאיכות השידור" שיצא למאבק ציבורי נגד הקמת ערוץ מסחרי נוסף ובעד ערוץ איכות על פי דגם channel 4 הבריטי.
הפורום היה משותף ל"פורום היוצרים הדוקומנטריים" ול"קשת הדמוקרטית המזרחית" וארגונים חברתיים נוספים.
היו פעילים בו ג'אד נאמן, ויקי שירן, אסנת טרבלסי, יהודה שנהב, יוסי יונה, עמית גורן, אפרים ריינר, אבנר בן-עמוס ועוד יוצרים ופעילים פוליטיים.
המאבק נמשך כשנה והייתה הסכמה בממשלת ברק לצאת עם ערוץ ניסיוני.
לבסוף הכל עלה בתוהו עם תחילת האינתיפאדה השנייה.
ב-2001 יזמה ביחד עם הבמאי אבי מוגרבי פרויקט שנמשך חמש שנים בשם "מועדון הכיבוש", שבו בכל חודש הקרינו סרט על פלסטין שנעשה על ידי במאים פלסטינים או בינלאומיים.
היו אלה סרטים שלא ניתן לראות בטלוויזיה בישראל.
לאחר ההקרנה התקיים דיון בנושא הסרט.
בשנים 2001–2016 הייתה חברת הנהלה ב"פורום היוצרים הדוקומנטריים".
ב-2003 יזמה ביחד עם משה בהר, תקוה לוי ואביטל מוזס-חיים את הפרויקט "מפגשים מזווית כהה".
סדרה של תריסר מפגשים בנושאים חברתיים-פוליטיים שונים, אבל מנקודת מבט מזרחית, אנטי-ממסדית ואנטי קולניאלית.
בשנת 1999 פתחה את "טרבלסי הפקות", הפרויקט הראשון שלה היה קמפיין לתנובה ברשות הפלסטינית.
עד פרוץ האינתיפאדה השנייה הפיקה מספר פרסומות לרשות הפלסטינית לחברות פלסטיניות ובינלאומיות.
"הילדים של ארנה" היה ההפקה הבינלאומית הראשונה שלה.
הסרט זכה לפרסים רבים בעולם ולתהודה רבה.
אחר כך הפיקה סרטים תעודיים רבים נוספים, שרובם עוסקים בנושאים פוליטיים וחברתיים: הכיבוש, נשים, אשכנזיות, סמים ושואה.
ב-2006 ארגנה וערכה סמינר במצפה רמון שהוקדש ליצירתו של יוריס אבנס.
החל מאותה שנה טרבלסי מארגנת כל שנה בשדרות סדנת פיצ'ינג לסטודנטים המטרה היא להנחות יוצרים כיצד להציג את הפרויקט הקולנועי שלהם בפני גופי שידור וקרנות וילמדו מתגובותיהם.
בשנת 2008 הייתה שותפה ביחד עם ג'אד נאמן בצוות ההקמה של החוג לתקשורת ומדיה במכללה הערבית מאר-אליאס בגליל.
כיום היא משתתפת בתערוכה שנקראת "נשים משנות" בה מצולמות ארבעים נשים שונות וכל אחת כתבה את האני מאמין שלה עצמה.
ב-2007 נבחרה טרבלסי על ידי ה"דה מרקר" כאחת מארבעים הנשים שמחוללות שינוי בחברה.
ב-2009 הייתה אחת מ-40 נשים בתערוכה "נשים שעושות שינוי".
ב־2015 שימשה כמנטורית ב-DOK INCUBATOR בפסטיבל לייפציג, וכן הייתה אחת הלקטוריות בוועדה הבינלאומית של INPUT-TV ומשמשת כבר למעלה מ-7 שנים כנציגת הארגון בישראל.
בין השנים 2014–2019 כיהנה כיו"ר הפורום ליוצרים דוקומנטריים.
הפורום נאבק על קידומה ומקומה של היצירה הדוקומנטרית בישראל, וחברים למעלה מ-350 יוצרים דוקומנטריים מכל תחומי הז'אנר.
על סדרצ הטלוויזיה "הנבחרות" הוענק לה ולחברותיה ליצירתו, אפרת שלום דנון וליאור אלפנט, פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר לשנת 2022.
במאי: יגאל בורשטיין, 50 דק'.
ערוץ 2 – תיבת תעודה.
במאי: איניגו גילמור, 45 דק'.
סרט מוזמן על ידי הבי.בי.סי לתוכנית "כתבים".
הפקה משותפת עם PVH והטלוויזיה ההולנדית.
הסרט מספר את סיפורה של אום ווג'יה, חיתנה את עשרת בניה ובנותיה ב"בדל".
אלו הם נישואי חליפין בהם אח ואחות מתחתנים בהצלבה עם אחות ואח ממשפחה אחרת וכובלים את שני הזוגות לנצח, כאשר גירושי זוג אחד יובילו בהכרח לגירושי הזוג השני בעסקה.
כעת מחפשת אום ווג'יה עסקת נישואי בדל לבנה ולנכדתה: הבן ווג'יה שהתאלמן, ובתו הרווקה בת ה-21 מיאדה, דבר הנחשב לחריג אף בחברה המוסלמית.
הסרט עוקב אחר ניסיונות שידוך פוטנציאליים, ומברר כיצד בנה האלמן ובתו בת ה-21 מתמודדים איתם.
באמצעות סיפור הבנות בחצר של אום ווג'יה מנסה הבמאית לשרטט את מעגל הדיכוי שמופעל בעיקר על ידי נשים כלפי נשים.
פרסים: תסריט הסרט זכה ב-2004 במענק "רוח החופש" מאת שידורי קשת, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וסינמטק ירושלים, כמו כן זכה בפרס ראש העיר אולומוץ שבצ'כיה, זכה בפרס הסרט התעודי הטוב הבינוני-ארוך הטוב ביותר בפסטיבל מונפליה בשנת 2006, פרס ראשון בקטגוריית הסרטים הקצרים עד הבינוניים-ארוכים בפסטיבל הוט דוקס.
מיולי 2005 ליוותה הבמאית אילת הלר עם צוות עזתי את מדיחה והינדאווי, חקלאים עזתים המנסים לגדל תות בשדות של בית להיה.
משם תיעדה את ההתנתקות ופינוי דוגית ואלי סיני והיציאה של צה"ל מעזה.
בדצמבר הגיעו כמה משלוחי תות לאירופה ואז נסגרו המעברים והתות נמכר בזול בשוקי עזה.
הסרט מתאר כיצד צה"ל חזר אחרי חודשיים לאזור שעזב תוך הפגזות בלתי פוסקות מהאוויר והיבשה, שפגעו בעיקר בחקלאים ובשדותיהם.
פרסים: זכה בתחרות התסריט "In the Spirit of Freedom" לשנת 2005 של שידורי קשת, קרן רבינוביץ' וסינמטק ירושלים, ציון לשבח בפסטיבל "SLOW FOOD" בבולוניה.
במאים: דורית תדיר ודניאל סיון, דוקו ילדים, 15 דקות.
הפקה משותפת עם שידורי קשת, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
במאי: רונן עמר, 60 דקות.
בשיתוף יס – שידורי לוויין והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
במאית: שרית חיימיאן, 52 דקות, בשיתוף עם הרשות השנייה לטלוויזיה, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן רבינוביץ'.
"עזה – סוג אחר של דמעות".
2006, במאי: עבד אל-סאלאם שחאדה.
זהו סרט על תוכנית ההתנתקות מנקודת מבט פלסטינית.
סיפורה של משפחת אבו מאהר שחציה חיה באל מואסי בסמוך מאוד לגוש קטיף וחציה בח'אן יונס.
שלושה קילומטרים וחומה מפרידים ביניהם בשנים שקדמו להתנתקות.
הסרט צולם לפני, במהלך ואחרי ההתנתקות ועוקב אחר אירוע ההתנתקות מנקודת מבטה של משפחה פלסטינית בניסיון להבין איך תשפיע יציאת הישראלים על חייהם?
האם יוכלו לחזור לאדמתם שהופקעה?
האם יתאחדו האב ובניו ויחזרו לעבוד יחדיו את אדמתם?
הסרט בוחן את משמעותה של הזהות האשכנזית.
הוא עורך שיטוט קולנועי באזורים הלא-מדובבים של האשכנזיוּת בישראל.
לפי המתואר בסרט, אשכנזים, על פי רוב, לא מתייחסים לעצמם במונחים עדתיים והם סבורים כי "כולנו ישראלים", כאשר היידיש הוחלפה בעברית, הדת בחילוניות, הגלות בריבונות, השטעטל בקיבוץ, הנרדפוּת בכיבוש והחיוורון בשיזפון.
הסרט בוחן דיבור על אשכנזיוּת ומתעד גילויים שונים של "אשכנז" במרחב הישראלי.
הופעה חיה של הרכב "הבילויים" מלווה את הסרט ומבהירה באירוניה ופשטות כמה הסיפור מורכב.
זוהי סדרה בבימויו של אבידע ליבני, שהוא גם התסריטאי.
שודר בערוץ 10 בשנת 2008. הסדרה בת שלושה סרטים קצרים שונים, המספרים את סיפורם של שישה צעירים ישראלים שהחליטו להפוך לבלדרי סמים.
בסרט הם מסבירים מה הניע אותם לכך, את הקורות אותם, כיצד הם הבריחו סמים ומה עלה בגורלם.
הפרויקט האינטרנטי "עזה־שדרות" בבימויים של הבמאים חליל ורובי אלמליח בוחן ומלווה את החיים כפי שחווים אותם גברים, נשים וילדים מעזה ומשדרות.
בתנאי מחיה קשים, תחת טילים והפצצות מהאוויר או בשקט מתוח, אנשים ממשיכים לעבוד, לאהוב ולחלום.
היום האחרון לצילומים היה 23 בדצמבר 2008 וב-27 פתחה ישראל במתקפה על עזה.
הפרויקט זכה בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע ובפרסים נוספים ואף היה מועמד לאמי הבינלאומי.
הפרויקט הופק בשיתוף ארטה צרפת.
הסרט מגולל את סיפורו של דני חנוך, שמעיד על עצמו שהוא בעל תואר BA (בוגר אושוויץ), ושהיה לו רופא אישי שטיפל בו - ד"ר מנגלה.
דני מצליח סוף סוף לשכנע את ילדיו שגי ומירי, להצטרף למסע אל מחוזות ילדותו האבודה בליטא.
הסרט חושף נקודת מבט חדשה על הדור השני, ניצול שואה אף הוא.
או כמו שמירי אומרת בסוף הסרט, "כנראה שאין דבר כזה, ניצולי שואה".
הסרט זכה בפרס השופטים הצעירים, בלייפציג, גרמניה, נובמבר 2008
"Best of fest" בפסטיבל אידפא, הולנד, נובמבר 2008
DocPoint, הלסינקי, פינלנד, ינואר 2009
ובפרס "דרקון הזהב" בפסטיבל הקולנוע בקרקוב, פולין, מאי-יוני 2009
הסרט השתתף ביותר מ-15 פסטיבלים ברחבי העולם.
2009 במאית: ישראלה שאער מעודד בשיתוף עם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט מציג שתי יוצרות תימניות בשנות השישים לחייהן.
האחת פזמונאית הכותבת שירי אהבה לזמר נודע, אך מעטים יודעים כי היא המחברת של להיטים פופולריים המושמעים במועדונים ובחתונות של בני העדה.
השנייה, משוררת וסופרת עצמאית בת ירושלים שכתיבתה מתקיימת בעולם של שדים, טירוף, אונס ומרד.
כתיבתה הפרובוקטיבית גרמה להוקעתה על ידי העדה התימנית.
הסרט מנסה להראות את המחיר האישי הגבוה מאוד שנדרש מיוצרות הנקרעות בין שאיפה לבטא עולם דימויים פנימי לבין חיים בעולם מסורתי שדורש איפוק והכנעת מאוויים.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל ירושלים 2009 במסגרת התחרות "ברוח החופש".
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי ע"ש ויקי שירן מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה בפסטיבל סרטי נשים ברחובות (2009).
מספר את ההיסטוריה של פלסטין-ארץ ישראל דרך מעקב אחר המותג, שהפך למזוהה עם היסטוריה זו יותר מכל: "ג'אפה", מותג התפוזים הידוע.
ג'אפה שהחלה כחברה שבה שתפו פעולה פרדסנים יהודים וערבים, נוכסה אחר כך על ידי הציונות והפכה לסמלה.
עבור הפלסטינים מסמן התפוז את אובדנה של ארצם.
סיפורו של התפוז הוא סיפורה של הארץ.
באמצעות סיפורם המופלא של תפוזי ג'אפה, של הפרדסים והמותג ועל בסיס ההיסטוריה החזותית של ההדרים וראיונות עם יהודים וערבים נספר על חייהם המשותפים של יהודים וערבים בפלסטין.
על חורבנם, על התשוקה הקולוניאלית מול געגוע לעולם אחר, לאפשרות אחרת; על המחיקה וההכחשה וגם על ניסיונות ההיזכרות.
זאת בניסיון לתרום לבנייתו של נרטיב היסטורי משותף וחלום לעתיד משותף הנבנה מתוך העבר.
"איפה האוכל" , 2010 במאי: אבידע ליבני
בסדרה בת חמישה פרקים, אייל שני לוקח אותנו למסע גסטרונומי ברחבי המדינה.
זו לא עוד תוכנית בישול, אלא ניסיון לעמוד על הקשר שבין המזון שלנו לתרבות שעוטפת אותו מתוך מבט מעמיק על מרכיבי היסוד של האוכל שלנו וחומרי הגלם שממנו הוא עשוי – הפירות, הירקות, הדגנים ובעלי החיים.
לסדרה הופקה עונה נוספת ב-2012.
"פודרה" 2012, במאי: איל גולדברג, עבור ערוץ 8
"סופייר" 2012, במאי: פיראס חורי
"סרט ערבית" 2015, במאים: איל שגיא ביזאוי, שרה צפרוני
"מרוסיה באהבה" 2016, במאית: שירי שחר
דינג' 2016, במאי ארתור אברמוב
"להיות אבא" 2017 - סדרה תיעודית בת 5 פרקים בהשתתפות טל פרידמן עבור ערוץ 10
"מסורבות" 2019, במאים דוד אופק, מיה ווב
טרבלסי העניקה שרותי הפקה לסרט "צלם מלחמה" 2001, שהיה מועמד לפרס אוסקר, היא הייתה אחראית לחלק הפלסטיני בסרט.
הסרט תיעד את עבודתו של צלם המלחמה ג'יימס נכטווי, שמגיע לצלם באזורי המלחמה ואסונות שונים בעולם.
כמו כן לקליפים, פרסומות וסרטי תדמית.
הסרט עוקב אחרי שרה, שהיגרה עם משפחתה מהקווקז בשנות ה-90 וחיה עם בעל אלים.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל דוקאביב.
אסף אבידן והמוג'וס (Asaf Avidan & The Mojos) הייתה להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 2006 בירושלים.
תחילת דרכו של ההרכב בסיבוב הופעות אקוסטי של אסף אבידן ברחבי הארץ.
עם הקמת ההרכב הנוכחי, הפכה הלהקה למוכרת ומוערכת בחוגי המוזיקה העצמאית הישראלית, ואף יצאה למסע הופעות מוצלח בניו יורק באוקטובר 2007. באוגוסט 2011 הלהקה התפרקה.
נכון למאי 2022 הלהקה ממוקמת במקום הרביעי ברשימת האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי עם כ-1.9 מיליון מאזינים חודשיים.
אסף אבידן - סולן, גיטרה, מפוחית, פסנתר.
רן ניר - גיטרה באס.
בשנת 2006 עזב אסף אבידן את תל אביב ואת חברתו דאז, וחזר לירושלים, שם החל לכתוב שירים, ברוח הפרידה וההתחלה חדשה.
שירים אלו נאספו למיני-אלבום שנקרא "Now That You`re Leaving" שיצא לאור בצורה עצמאית ביולי 2006. הנגנים באלבום זה אינם חברי הלהקה הנוכחית, אלא חבורת חברים - מוזיקאים - יוצרים מירושלים, בהם תמר אייזנמן שהייתה גם חברה בהפקת האלבום הראשון, וחברה בכתיבת וביצוע השיר "Wait For It", מאותו אלבום.
לאחר יציאת האלבום, החל אסף להופיע מצויד בגיטרה שלו ובמפוחית, בבארים ברחבי הארץ כשמדי פעם חוברת אליו הצ'לנית הדס קליינמן.
באחת מההופעות פגש את רן ניר, אז הבסיסט של "The Fans", לימים שותפו להופעות ולאחר מכן אף הבסיסט של המוג'וס.
רועי פלד, הגיטריסט, הצטרף ללהקה דרך החברות המשותפת עם תמר אייזנמן.
יוני שלג, המתופף, המוכר גם כג'וני סנואו, הצטרף דרך היכרות מוקדמת עם רן ניר.
ג'וני ניגן אז בלהקת Drive.
בתחילת 2007 החל ההרכב בעבודה על אלבום הבכורה, וסיבוב הופעות ראשון תחת השם אסף אבידן והמוג'ו ג'ייב קטס.
ביולי 2007 נכנסה הלהקה לאולפני העוגן והחלה בהקלטת אלבום הבכורה "The Reckoning", בעזרת המפיק המוזיקלי אורי ווינקור, תחת השם החדש אסף אבידן והמוג'וס.
אלבום הבכורה יצא לאור באפריל 2008. אלבומם "Poor Boy/Lucky man" יצא בספטמבר 2009.
אלבומם השלישי "Through the Gale" יצא לאור בנובמבר 2010.
באוגוסט 2011 בחרו חברי הלהקה לפנות לדרכים מוזיקליות נפרדות.
אבידן, סולן הלהקה, החליט לפתוח בקריירת יחיד, בעוד שאר חברי הלהקה התפזרו בין שני פרויקטים נפרדים - "L.F.N.T", ו-"The Wrong Demons".
אסנת ארליך (נולדה בשנת 1961) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
בעלת מדליית כסף מהמכביה העשירית (1977).
ארליך התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל חולון/בת ים בהדרכתם של נלו בילדרמן ודורית זלץ.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו בבת גלים בחיפה במאי 1975 קבעה ארליך בשלב המוקדמות במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:55.0 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-7 שנים של איבונה טוביס (4:58.9 דקות).
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה באוגוסט 1976 קבעה ארליך במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לבוגרות של 4:47.4 דקו ובשמחה ל-800 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 9:54.5 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1976 זכתה ארליך ב-6 מדליות, 4 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:39.2 דקות, אחרי עיבל לשם מהפועל מרחבים (2:39.0 דקות) ולפני שוש עזרתי מאגודתה (2:39.7 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.5 דקות, אחרי לילך אריאל מהפועל העמקים (1:04.0 דקות) ואיריס קרפ מאגודתה (1:04.48 דקות).