tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה זו הפעם השנייה בתולדות מדינת ישראל שבה ראש הממשלה המכהן לא היה מועמד מפלגתו לראשות הממשלה לאחר הבחירות, כאשר הפעם הקודמת הייתה בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977.
קדימה בראשות ציפי לבני קיבלה בבחירות 28 מושבים בכנסת והייתה לסיעה הגדולה בכנסת.
גוש הימין יחד עם המפלגות הדתיות התחזק משמעותית ועלה לכדי 65 ח"כים כשבראשו הליכוד עם 27 מושבים.
כמו כן התבררה קריסה קשה של השמאל: מפלגת העבודה עם 13 מושבים ומרצ עם 3 מושבים בלבד.
מפלגתו של אביגדור ליברמן ישראל ביתנו עלתה לכדי הסיעה השלישית בכנסת עם 15 מושבים ואילו הסיעות החרדיות נחלשו מעט עם 11 מושבים לש"ס ו-5 מושבים ליהדות התורה.
מפלגת הגמלאים, שזכתה בבחירות הקודמות ל-7 מושבים, לא עברה את אחוז החסימה.
בערב יום הבחירות, עם פרסום המדגמים, נאמו בנימין נתניהו וציפי לבני וטענו שניהם לניצחון.
אולם, כעשרה ימים לאחר הבחירות הטיל הנשיא שמעון פרס את מלאכת הרכבת הממשלה על בנימין נתניהו, שעליו המליצו 65 חברי כנסת, לעומת 28 בלבד (חברי קדימה) שהמליצו על ציפי לבני, וזאת לאחר שמפלגות העבודה, מרצ והמפלגות הערביות החליטו שלא להמליץ על אף אחד מחברי הכנסת.
ב-31 במרץ 2009 הושבעה ממשלת ישראל ה-32 בראשות בנימין נתניהו, שהורכבה מקואליציה שכללה את סיעות הליכוד, ישראל ביתנו, מפלגת העבודה, ש"ס, הבית היהודי ויהדות התורה.
מלחמת לבנון השנייה שהתקבלה בציבור ככישלון הביאה לחוסר יציבות מהותית של הממשלה לאורך מרבית תקופת כהונתה.
דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד הביא את אהוד ברק, שהתמודד באותה עת על ראשות מפלגת העבודה, להצהיר כי יפרוש לאחר הדו"ח הסופי וכן לקריאות של מרבית שרי קדימה להתפטרות של אולמרט.
אמנם ברק לא מילא אחר התחייבות הבחירות ולא פרש לאחר הדו"ח הסופי ואף שרי קדימה לא פרשו מהממשלה, אולם הצהרות אלו הקשו על פעולת הממשלה לאורך תקופת כהונתה והגדילו את יכולת המפלגות הקטנות להגיע להישגים המנוגדים לכוונת המפלגות הגדולות (למשל הקמת משרד הדתות מחדש עקב דרישת ש"ס).
במהלך כהונתו כראש ממשלה היה אולמרט נתון למספר חקירות פליליות ומספר גופים ואנשים כעמותת אומ"ץ והחשב הכללי ירון זליכה האשימו אותו בשחיתות.
ב-16 בינואר 2007 הודיע משרד המשפטים כי תיפתח חקירה פלילית נגד ראש הממשלה אולמרט בחשד שהיה מעורב בהליכי הפרטת בנק לאומי בעת שכיהן כשר האוצר.
אולמרט הכחיש כל קשר לאירוע או להתערבות במכרז ולבסוף קבעה המשטרה בנובמבר 2007 כי אין בידה תשתית ראייתית מספקת כדי להעמידו לדין.
ב-24 בספטמבר 2007 הודיע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז על פתיחת חקירה פלילית שנייה כנגד אולמרט, בפרשת הבית ברחוב כרמיה, בחשד שהוא קיבל הנחה משמעותית ברכישת דירה, בתמורה לזירוז אישורי בנייה חריגים בעיריית ירושלים.
לשכתו של אולמרט הכחישה גם את החשד הזה.
במאי 2008 נחקר אולמרט בפרשת מעטפות הכסף – חשד לקבלת כספים שלא כדין, בסכום של מאות אלפי דולרים, בעת שכיהן כראש עיריית ירושלים וכשר התמ"ת, מאיש העסקים והנדבן משה טלנסקי.
אולמרט הכחיש את החשדות נגדו.
בסוף חודש מאי, לאחר עדותו של טלנסקי, קרא שר הביטחון ברק במסיבת עיתונאים לאולמרט "לנתק עצמו מהניהול השוטף של הממשלה".
ברק לא הציב אולטימטום, אך הבהיר כי אם קדימה לא תפעל להחלפת אולמרט בהקדם, תפעל מפלגתו להקדמת הבחירות.
עוד באותו היום הגישו חברי הכנסת איתן כבל, אופיר פינס, שלי יחימוביץ' ודני יתום הצעת חוק לפיזור הכנסת, שהצטרפה לזו שהציע סילבן שלום.
במקביל, הודיעה מועצת חכמי התורה בנשיאותו של הרב עובדיה יוסף כי תתמוך בהצעת החוק לפיזור הכנסת אם לא יתקבלו דרישות ש"ס באשר להעלאת קצבאות הילדים.
מספר שעות לפני ההצבעה בקריאה טרומית הושג הסכם בין קדימה לעבודה לפיו העבודה תמשוך את הצעתה לפיזור הכנסת ואילו קדימה תתחייב לקיים בחירות מקדימות לבחירת יושב ראש המפלגה עד ל-25 בספטמבר.
חודש לאחר מכן קבעה מועצת קדימה כי הבחירות המקדימות ייערכו באמצע חודש ספטמבר.
ב-21 ביולי התקבלו ברוב רגיל, לראשונה בכנסת זו, שלוש הצעות אי אמון בממשלה.
מפלה זו הייתה מורלית בלבד, שכן לפי חוק יסוד: הממשלה יש צורך ברוב של 61 חברי כנסת על מנת להפיל את הממשלה.
ב-30 ביולי המשיכה הקואליציה לנחול מפלות, כשהאופוזיציה הצליחה להעביר בקריאה ראשונה חוקים בעלות תקציבית גבוהה.
ראש הממשלה אולמרט צוטט כאומר .
עוד באותו ערב הודיע אולמרט במסיבת עיתונאים שכינס במעונו בירושלים כי אינו מתכוון להתמודד בבחירות לראשות מפלגת השלטון, בהן אמור להיבחר חבר המפלגה שירכיב את הממשלה הבאה.
התפטרות אולמרט ובחירת יו"ר קדימה
בבחירות שהתקיימו ב-17 בספטמבר התמודדו שרת החוץ ציפי לבני, שר הפנים מאיר שטרית, שר התחבורה שאול מופז והשר לביטחון פנים אבי דיכטר.
לבני ניצחה בבחירות בפער של 431 קולות בלבד (43.1% לעומת 42% למופז).
במסיבת עיתונאים שכינס למחרת יום הבחירות הודיע מופז כי ברצונו לקחת פסק-זמן מהפוליטיקה.
ב-21 בספטמבר הגיש אולמרט את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה במשכן נשיאי ישראל, לנשיא המדינה דאז שמעון פרס.
מיד לאחר הגשת מכתב ההתפטרות החל סבב פגישות המלצה בין הנשיא לנציגי הסיעות בכנסת, בסיומו הטיל הנשיא על לבני להרכיב את הממשלה הבאה.
ללבני ניתנו 28 ימים להרכבת הממשלה, אך מכיוון שבתום 28 ימים לא הצליחה לבני להרכיב ממשלה, העניק לה הנשיא 14 ימים נוספים להשלמת המלאכה.
עוד בטרם קיבל הנשיא את ההחלטה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על לבני, נפגשו ברק ולבני והחלו במשא ומתן לא רשמי.
ברק דרש מלבני בפגישתם הראשונה להתחייב כי תקים ממשלה עד הבחירות הבאות לכנסת בשנת 2010 כתנאי להצטרפות מפלגתו לקואליציה.
ב-13 באוקטובר, ערב חג הסוכות, חתמו נציגי קדימה והעבודה על ההסכם הקואליציוני בראשי תיבות.
לאחר חתימת ההסכם עם מפלגת העבודה התפנתה לבני לנהל משא ומתן עם יתר סיעות הכנסת.
ש"ס דרשה במשא ומתן להגדיל את קצבאות הילדים.
לאחר שהתייעץ עם חברי כל סיעות הבית, ומשהגיע למסקנה כי אין רוב בכנסת להקמת ממשלה חדשה, הודיע פרס ב-27 באוקטובר ליושבת ראש הכנסת, דליה איציק, כי אין אפשרות להרכיב ממשלה חדשה.
במקרה זה נקבע בחוק יסוד: הממשלה (בסעיפים 10(א) ו־11(ב)) שיש לקיים בחירות חדשות ביום שלישי האחרון שלפני סיום 111 יום מההודעה (21 יום בהם יכולים 61 חברי כנסת להציע מועמד להרכבת הממשלה, ו־90 יום מתום תקופה זו ועד לבחירות).
לאחר התייעצויות בין הסיעות הוחלט לא לשנות את התאריך הזה ולהשאיר את הבחירות ב־10 בפברואר 2009.
קדימה ערכה את הבחירות המקדימות שלה ב-17 בדצמבר.
שאול מופז שוריין למקום השני, וכמו כן שוריין מקום לעולה חדש ולאישה בכל אחת מארבע העשיריות הראשונות.
יושבת ראש הכנסת דליה איציק נבחרה למקום הראשון בבחירות המקדימות והוצבה במקום השלישי ברשימה, צחי הנגבי הוצב במקום הרביעי ושר האוצר רוני בר-און הגיע למקום החמישי ברשימה.
חיים רמון נדחק עד למקום ה-17 ברשימה.
הליכוד, בראשות בנימין נתניהו, קיבל בשמחה את ההודעה על הבחירות, על רקע סקרים שחזו עלייה ל-30 מושבים ויותר למפלגה כך שהמפלגה אמורה לחזור ולהיות מפלגת שלטון כבעבר, אחרי תבוסתה במהלך הבחירות לכנסת השבע-עשרה.
בחודשים שלפני הבחירות הצטרפו למפלגה אישים שפרשו ממנה בעבר – דן מרידור ובנימין זאב בגין ו"כוכבים" כגון הרמטכ"ל לשעבר משה יעלון, אסף חפץ, מפכ"ל המשטרה לשעבר, דוברת צה"ל לשעבר מירי רגב, האלוף לשעבר עוזי דיין העיתונאית ציפי חוטובלי והשחקן והקומיקאי ספי ריבלין.
הבחירות המקדימות התקיימו ב-8 בדצמבר.
עוד הודיעו על הצטרפותם אפי איתם מהאיחוד הלאומי (שלא הורשה להשתתף בבחירות המקדימות) ואליהו גבאי מהמפד"ל.
בבחירות המקדימות של הליכוד התקיים המאבק העיקרי בין "הכוכבים" של נתניהו (בגין, מרידור, יעלון ואחרים) לבין נציגי מנהיגות יהודית של משה פייגלין (אסיה אנטוב, קטי שטרית, שגיב אסולין, פייגלין עצמו ואחרים).
נתניהו חשש כי פייגלין יפחית מכוחה של המפלגה.
בפריימריס זכה גדעון סער במקום הראשון (שני ברשימת המועמדים), גלעד ארדן במקום השני, בני בגין במקום הרביעי (החמישי ברשימה) ומרידור במקום ה-17 ברשימה.
פייגלין הגיע למקום ה-20 הריאלי.
סמוך להגשת הרשימות נחתם הסכם איחוד בין הליכוד למפלגת אח"י ולאח"י שוריינו המקומות ה-39 וה-45 ברשימה שנקראה כעת "הליכוד-אח"י".
מפלגתו של אביגדור ליברמן הציגה את רשימתה, שנקבעה על ידי ועדה מסדרת ב-23 בדצמבר 2008. במקום השני ברשימה אחרי ליברמן הוצב איש הליכוד בעבר עוזי לנדאו לאחריו הח"כ המכהן סטס מיסז'ניקוב, בתו של דוד לוי ואשת התקשורת אורלי לוי מוקמה במקום השישי, ואחריה הדיפלומט דני אילון.
הזמר אריק סיני השתלב בצוות ההסברה של המפלגה.
והצגתו של מנהיג המפלגה בתעמולת הבחירות תחת הכותרת "רק ליברמן מבין ערבית", כמו גם מבצע עופרת יצוקה הביאו את המפלגה בכל הסקרים לשלישית בגודלה כשהיא מקדימה את מפלגת העבודה.
במפלגת העבודה נעשתה ההיערכות לבחירות באווירת מרד, בעיקר בגלל סקרים שחזו ירידה ל-11 מושבים בכנסת ואף פחות מכך.
יו"ר המפלגה, אהוד ברק, נשא נאום בו אמר ש"אין בכל המערכת של השמאל הישראלי עוד אדם אחד שלקח סיכונים פוליטיים כדי למצות את הסיכוי להגשים את השלום חוץ ממני, למעט יצחק רבין".
עמי אילון פרש ממפלגת העבודה והצטרף למפלגת מימד.
הבחירות המקדימות נקבעו ל-2 בדצמבר, אך שלוש שעות לאחר מכן קרסו המחשבים של המפלגה.
הבחירות נדחו ל-4 בדצמבר ונערכו בשיטה ידנית.
בעיה מרכזית הייתה השריונים שהציב אהוד ברק ברשימה.
המקום השישי שוריין לבנימין בן אליעזר, והשביעי שוריין כנהוג למזכ"ל המפלגה (איתן כבל).
חברי המפלגה עתרו לוועדה, וזו ביטלה את כל השריונים שהיו ברשימה בשל בעיות עם אישור השריון לבן אליעזר (השריונים האחרים הוחזרו לתוקפם לאחר שבן אליעזר ויתר על שריונו).
בבחירות המקדימות נבחר יצחק הרצוג, בפעם השנייה ברציפות, למקום הראשון (השני ברשימה), אופיר פינס למקום השלישי ברשימה, ובן-אליעזר למקום השמיני.
המצטרף החדש, העיתונאי דניאל בן-סימון, הגיע למקום ה-11.
רשימת חד"ש התמודדה לאחר מה שנחשב הישג מבחינתה בבחירות למועצות המקומיות הערביות, ולאחר ההתמודדות המתוקשרת של חבר הכנסת דב חנין בבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו מטעם הרשימה העל מפלגתית "עיר לכולנו".
מרגע הידיעה על הקדמת הבחירות התקיימו מגעים על ריצה משותפת עם רשימת בל"ד, אך לבסוף לא התקיים איחוד עקב התנגדות רחבה מצד גורמים רבים בחד"ש, והוחלט לרוץ לבחירות לבד.
ב-20 בדצמבר התקיימו הבחירות הפנימיות לרשימה באעבלין, תוך מאבק משמעותי על המקומות ה-4 עד ה-6 עקב כמה סקרים שחזו לחד"ש 5 מושבים ואף יותר.
בסוף הבחירות המקדימות הרכב הרשימה עד המקום ה-4 נשאר זהה לזה של הבחירות לכנסת השבע עשרה: ח"כ מוחמד ברכה, ח"כ חנא סוייד, ח"כ דב חנין, ד"ר עפו אגבאריה, עאידה תומא-סולימאן, נורית חג'אג'.
בעקבות פנייה של ח"כ חנין, ב-22 בדצמבר הורה יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, השופט אליעזר ריבלין, לכלי התקשורת להקפיד להזכיר בסקרים את המפלגות חד"ש, בל"ד ורע"ם בשמותיהן, ולא להשתמש בכינוי "מפלגות ערביות".
הפניה הוגשה כדי לאפשר בחינת מגמות הצבעה למפלגות הערביות, וכן בשל העובדה שחד"ש אינה מגדירה עצמה כמפלגה ערבית, אלא כ"ערבית-יהודית" והחלטתה לקיים קמפיין משמעותי הפונה לציבור היהודי.
הבחירות הפנימיות במרצ נערכו ב-14 בדצמבר.
במקום השני, לאחר יו"ר המפלגה חיים אורון נבחר חבר הכנסת לשעבר אילן גילאון, ואחריו זהבה גלאון, מוסי רז, אבשלום וילן וצביה גרינפילד.
במסגרת ריצתה המשותפת עם "התנועה החדשה" שוריינו לתנועה החדשה המקומות 3 – עיתונאי ערוץ 10 ופעיל למען איכות הסביבה ניצן הורוביץ, 7 – עו"ד טליה ששון, יוצאת פרקליטות המדינה ו-9 – צלי רשף, חבר שלום עכשיו.
מפלגות המפד"ל והאיחוד הלאומי, שהתמודדו יחד בבחירות 2006 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, החליטו להתאחד באופן פורמלי והקימו את מפלגת הבית היהודי.
חלק מחברי הכנסת של הסיעה התנגדו לאיחוד – הח"כים אפי איתם ואליהו גבאי הצטרפו לליכוד (איתם לא הורשה להשתתף בבחירות המקדימות בליכוד, וגבאי הוצב במקום ה-55) ואילו ח"כ פרופ' אריה אלדד הצטרף למפלגת התקווה - מפלגה ציונית לאומית ונבחר לעמוד בראשה.
הוחלט כי את רשימת המפלגה בבחירות אלו תמנה ועדה ציבורית עצמאית בת 38 חברים, שבראשה עמד האלוף במילואים יעקב עמידרור.
הוועדה, שקיבלה המלצות למועמדים מהציבור באמצעות אתר אינטרנט, בחרה את דניאל הרשקוביץ לעמוד בראש הרשימה.
למקום השני והשלישי נבחרו חברי הכנסת זבולון אורלב (מפד"ל) אורי אריאל (תקומה).
לאחר פרסום רשימת המועמדים החליטו חברי סיעת האיחוד הלאומי לשעבר לפרוש מהרשימה המשותפת ולהתמודד ברשימה משותפת חדשה (בשם "האיחוד הלאומי-מולדת"), שהורכבה מהמפלגות תקומה, התקווה, מפלגת מולדת ומפלגת ארץ ישראל שלנו.
לאחר הפילוג נותרו ברשימה הבית היהודי בעיקר מתמודדים שמזוהים עם המפד"ל, והרשימה קיבלה את השם 'הבית היהודי – מפד"ל החדשה'.
רשימת האיחוד הלאומי הוקמה מחדש סמוך לבחירות, לאחר פרישת גורמים המזוהים עם מפלגת האיחוד הלאומי מהאיחוד קצר המועד עם המפד"ל במסגרת מפלגת הבית היהודי.
לאחר הפרישה הוחלט להקים מחדש את רשימת האיחוד הלאומי שכללה את התקווה - מפלגה ציונית לאומית, מפלגת תקומה, מפלגת מולדת.
לאיחוד הצטרפה גם מפלגת ארץ ישראל שלנו, שראשיה, הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל (אשר מפלגתו חזית יהודית לאומית הצטרפה למפלגת 'ארץ ישראל שלנו' עוד קודם לכן), לא התמודדו בעצמם במסגרת הרשימה, והסתפקו בהצבתו של חברם למפלגה ד"ר מיכאל בן ארי במקום הרביעי ברשימה.
מפלגת אח"י של אפי איתם לא הצטרפה לאיחוד הלאומי, אלא חברה לליכוד.
מפלגת מימד, שותפתה של העבודה בבחירות מאז הבחירות של 1999, החליטה בתחילה לרוץ בנפרד.
השר עמי אילון, שפרש ממפלגת העבודה, הצטרף למימד ואף ונבחר לעמוד בראשה אולם מאוחר יותר הודיע שלא יתמודד לכנסת במסגרת מימד.
לבסוף החליטה מימד לרוץ יחד עם התנועה הירוקה ברשימה מאוחדת תחת השם "התנועה הירוקה-מימד".
שני היושבי ראש של הרשימה המשותפת היו הרב מיכאל מלכיאור וערן בן ימיני.
אחריהם ברשימה הוצבו הפרופסור אלון טל והפעילה החברתית יונינה פלנברג.
מפלגת "מהפך בחינוך" בראשות אברהם פסקל, שנרשמה ב-2008, הציגה מצע לקראת הבחירות אך בהמשך הודיעה על פרישה מהתמודדות בבחירות אלו.
אחד מהנושאים המרכזיים במערכת הבחירות היה ירי הקסאמים מרצועת עזה על ידי החמאס.
לאחר רגיעה שברירית, החליטה הממשלה ב-27 בדצמבר על יציאה למבצע עופרת יצוקה, בו הותקפו מטרות חמאס ברצועה, תחילה מהאוויר ולאחר מכן בפעולה קרקעית.
מרבית המפלגות הכריזו מיד לאחר תחילת המבצע על השעיית קמפיין הבחירות.
עם פתיחת המבצע, חלק מן המפלגות הקטנות העלו הצעות לדחיית הבחירות עקב המבצע, אך ראשי המפלגות הגדולות הסירו את האפשרות מעל הפרק.
ניסיון לפסילת הרשימות בל"ד ורע"מ-תע"ל
ב-12 בינואר 2009 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את רשימות בל"ד ורע"מ-תע"ל מלהתמודד בבחירות, לאחר שקיבלה את הטענה כי הרשימות שוללות את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ותומכות במאבק מזוין נגד מדינת ישראל.
עם זאת, לאחר שהרשימות ערערו לבית המשפט העליון, שכבר אישר את ריצתן לכנסת מספר פעמים בעבר, ביטל בית המשפט גם הפעם את פסילתן של רע"ם-תע"ל ובל"ד.
ניסיונות לפסילת ברוך מרזל כיו"ר ועדת קלפי
ברוך מרזל התמנה על ידי האיחוד הלאומי להיות יו"ר ועדת קלפי באום אל-פחם.
בעקבות ההתנגדות שקמה במגזרים שונים שלח היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז מכתב לשופט ריבלין, שיפסול את מרזל מלשמש בתפקיד.
מזוז נימק את בקשתו בכך שהדבר עלול לגרום לפגיעה בסדר הציבורי ובשלום הציבור.
השופט ריבלין דחה את בקשתו באופן תקיף, וקבע כי איננו מוסמך להתערב בהרכב של ועדות קלפי ומשקיפים, ולכל תנועה יש סמכות לקבוע את נציגיה, וכי הוא מצפה ממזוז שינחה את שירותי הביטחון לקדם כל מהלך של הפרת סדר, שעלול לשבש את מהלך הבחירות.
ביום הבחירות המשטרה שתגברה את כוחותיה באזור, מנעה את כניסת מרזל לאום אל-פחם, ועיכבה אותו מספר קילומטרים מהעיר, בשל מה שהגדירה ה"חשש לשלומו".
במקומו נכנס חבר הכנסת אריה אלדד שעזב את המקום לאחר שאירעו בו מהומות, ששהה בעיר שעה קלה.
הבית היהודי – האיחוד הלאומי
הגמלאים – צבר - מפלגת הצעירים של ישראל
ישראל חזקה – התנועה הירוקה מימד
אחוז החסימה (2% מכלל הקולות הכשרים): 67,470
קולות לרשימות שלא עברו את אחוז החסימה: 103,904
קולות לרשימות שעברו את אחוז החסימה: 3,269,586
28 חברי כנסת לקדימה, 27 לליכוד-אח"י, 15 לישראל ביתנו, 13 למפלגת העבודה, 11 לש"ס, 5 ליהדות התורה, 4 לאיחוד הלאומי, 4 לחד"ש, 4 לרע"ם-תע"ל, 3 לבל"ד, 3 לבית היהודי ו-3 לתנועה החדשה מרצ.
מפלגת קדימה זכתה לתמיכה רבה במרכז הארץ, בערים המבוססות בעלות אוכלוסייה חילונית בעיקרה, בקיבוצים ובאזורים שמסורתית הצביעו למפלגת העבודה ולמרצ.
מפלגות הליכוד וישראל ביתנו זכו לתמיכה רבה בפריפריה, בעיירות הפיתוח, בשכונות בעלות רמה סוציו-אקונומית נמוכה יחסית ובקרב מזרחים, עולים מחבר העמים ומסורתיים.
התמיכה במפלגות אלו הייתה גבוהה במיוחד באזורים שנפגעו מירי רקטות במהלך מבצע עופרת יצוקה בדרום הארץ.
בין המפלגות הבולטות שלא עברו את אחוז החסימה, היו מפלגת הגמלאים שיוצגה על ידי 7 חברי כנסת בכנסת השבע עשרה והתנועה הירוקה-מימד, שקיבלה כמעט אחוז מקולות המצביעים, והייתה המפלגה הגדולה ביותר שלא עברה את אחוז החסימה.
הליכוד הצליח להגדיל את מספר המושבים שלו מ-12 שהיו לו בכנסת היוצאת ל-27. מפלגת ישראל ביתנו הפכה להיות המפלגה השלישית בגודלה, ונראה היה שתהווה לשון מאזניים בהקמת קואליציה.
מפלגת העבודה הצטמקה בשישה מושבים, והפכה לראשונה למפלגה הרביעית בגודלה בכנסת, והצהירה כי תשב באופוזיציה, אך בכל זאת הצטרפה לקואליציה.
ש"ס, שירדה במושב אחד, הביעה את תמיכתה בליכוד.
בשל יתרון גוש הימין שהגיע ל-65 מושבים, הודיע נתניהו על ניצחון המחנה הלאומי בראשות הליכוד ועל כוונתו להרכיב את הממשלה הבאה.
לעומתו הודיעה ציפי לבני על ניצחונה של קדימה, ועל כוונתה להיות ראש הממשלה הבאה.
אחוז המצביעים למפלגות הימין בין מצביעי המעטפות הכפולות היה 59.8% לעומת 53.7% באוכלוסייה הכללית, אך לא שינה את חלוקת המושבים בכנסת.
במערכת הבחירות זו בלטו במספרם אנשי התקשורת הרבים שהצטרפו למפלגות השונות.
כמעט בכל מפלגה היה עיתונאי שהחליט לרתום את כישוריו וחשיפתו הציבורית כדי להגיע לכנסת.
רובם של העיתונאים שובצו במקומות ריאלים ונכנסו לכנסת, למעט גדעון רייכר שמפלגתו לא עברה אחוז החסימה.
בכנסת זו נבחרו 21 נשים, לעומת 17 נשים בכנסת הקודמת.
המספר הרב ביותר של נשים היה במפלגת קדימה (7).
מספר הדתיים ירד מ-34 בכנסת הקודמת ל-28. במפלגות הדתיות אין ייצוג לנשים, והנשים הדתיות נכנסו מטעם מפלגות חילוניות דווקא.
מספר הערבים בכנסת הנוכחית עומד על 9, ומספר הדרוזים עומד על 4.
תקדימים נוספים במערכת הבחירות היו בחירתה לראשונה של חברת כנסת ערביה (חנין זועבי) מטעם מפלגה ערבית (מפלגת בל"ד), ובחירתו של מיכאל בן ארי, תלמיד הרב מאיר כהנא, ממפלגת האיחוד הלאומי, לראשונה מאז פסילת רשימת כך.
בין אנשי האקדמיה ישנם ארבעה פרופסורים (אריה אלדד, אבישי ברוורמן, דניאל הרשקוביץ ויולי תמיר) ו-12 דוקטורים (עפו אגבאריה, רחל אדטו, בני בגין, מיכאל בן ארי, ג'מאל זחאלקה, דב חנין, אחמד טיבי, עוזי לנדאו, לאה נס, חנא סוויד, מרינה סולודקין ויובל שטייניץ).
הבחירות לכנסת התשע עשרה התקיימו ב-22 בינואר 2013, י"א בשבט תשע"ג, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת התשע עשרה.
במקור, הבחירות היו אמורות להיערך ב-22 באוקטובר 2013 (י"ח בחשוון תשע"ד), אך הן הוקדמו בתשעה חודשים בעקבות חקיקת חוק התפזרות הכנסת השמונה עשרה אותו יזמה הממשלה.
תוצאות הבחירות סימנו הפתעה מסוימת כאשר המפלגות יש עתיד והבית היהודי, שפנו לקהל הצעיר ושבראשן עמדו פוליטיקאים חדשים, הצליחו להגיע להישגים משמעותיים.
מנגד, מפלגת השלטון הליכוד שהתאחדה לרשימה משותפת עם מפלגת ישראל ביתנו, רשימה שכונתה הליכוד ביתנו, נחלשה בצורה ניכרת.
במקביל, מפלגת קדימה, שהייתה הסיעה הגדולה ביותר בכנסת הקודמת, כמעט נמחקה לחלוטין תוך שהיא מאבדת 26 מנדטים, והפכה לסיעה הקטנה ביותר בכנסת החדשה, בעוד שגם התנועה, מפלגה שהורכבה בעיקר מפורשי קדימה, לא הצליחה להגיע להישגים משמעותיים.
לעומתן, מפלגת העבודה רשמה התחזקות בהשוואה למצבה בכנסת היוצאת וכך גם מפלגת מרצ ורשימת יהדות התורה.
יתר המפלגות הצליחו לשמור על כוחן.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה זכה גוש מפלגות הימין והמפלגות הדתיות ב-65 מושבים בכנסת, ובכך נסללה דרכו של ראש האופוזיציה בנימין נתניהו להקמת הממשלה, והוא הקים ממשלה רחבה יחסית שכללה את מפלגות הימין (הליכוד, ישראל ביתנו), המפלגות החרדיות והדתיות (ש"ס, יהדות התורה, הבית היהודי) ואת מפלגת העבודה מהצד השמאלי הפוליטי.
מפלגת קדימה, שהייתה המפלגה הגדולה בכנסת, נותרה באופוזיציה.
על אף שסעים אפשריים רבים בין מפלגות הקואליציה בנושאי ביטחון ושלום, דת ומדינה, פוליטיקה ודמוקרטיה, נהנתה ממשלת נתניהו מיציבות רבה למדי והצליחה לצלוח משברים פוליטיים וביטחוניים ללא איום ממשי מן האופוזיציה.
יציבותה של הממשלה והקואליציה אף גברה לאחר הפיצול במפלגת העבודה ופרישתם של חמישה מחבריה והקמת מפלגת העצמאות.
פיצול זה אמנם הותיר את הקואליציה עם 66 חברים בלבד, לאחר שבתחילתה הכילה 74 חברים, אך הוא חיזק את שורות הקואליציה ומנע נפילה אפשרית של הממשלה עקב חוסר שביעות רצונם של אנשי מפלגת העבודה מישיבה בממשלת הימין ופרישת המפלגה כולה מן הקואליציה כתוצאה מכך.
עם זאת, שרידות הממשלה נפגמה במידת מה בקיץ 2011, עם התפרצותם של אירועי המחאה החברתית שחרתה על דגלה את "המאבק ביוקר המחיה" והצליחה לפגוע בצורה משמעותית בפופולריות הציבורית של נתניהו וממשלתו.
המחאה, שהחלה כעממית, תפסה לה לאיטה אחיזה בקרב קהלים רבים ברחבי המדינה, בעידוד סיקור תקשורתי נרחב - במה שהוביל לסדרת הפגנות בהשתתפות עשרות ומאות אלפי מפגינים.
השפל שאליו נקלעה הממשלה חלף במהרה עם נאומו של נתניהו באו"ם בספטמבר באותה השנה על רקע בקשתה של הרשות הפלסטינית לקבלת מעמד של מדינה.
ועם מתקפת הטרור בסמוך לאילת שסימנה יותר מכל את היחלשות ביטחונה של ישראל למול גל המחאות בעולם הערבי.
גם החתימה על עסקת שליט ושחרורו של החייל החטוף במסגרת חילופי שבויים בין ישראל לבין החמאס, הביאו לתמיכה גבוהה בראש הממשלה.
האירועים הללו הביאו לו למעשה את התמיכה הרחבה ביותר מאז תחילת כהונתו.
כתוצאה מגל התמיכה הגבוה בראש הממשלה, הוא החליט להודיע על הקדמת הבחירות המקדימות בליכוד לתחילת 2012, הודעה שהפתיעה במקצת את המערכת הפוליטית ואף הובילה להגברת המתחים בין סיעות הקואליציה על רקע החשש מפני הקדמת הבחירות הכלליות גם כן.
למול המחלוקות הללו, עם פתיחת כנס הקיץ של הכנסת בחודש אפריל 2012, התגבר השיח בדבר בחירות ומפלגות האופוזיציה דרשו לקבוע תאריך מוקדם לקיום הבחירות.
אף ראש הממשלה, בנימין נתניהו, הביע תמיכתו בבחירות מוקדמות.
ב־7 במאי 2012 עברה בקריאה ראשונה הצעת חוק ממשלתית להקדמת הבחירות ל־4 בספטמבר, שהונחה על שולחן הכנסת.
באותו הלילה, במהלך הכנת הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית, הגיעו סיעות הליכוד וקדימה להסכמה על הצטרפותה של קדימה לקואליציה, ועקב כך הוקפא הדיון בהצעות אלה.
ואולם, לאחר כחודשיים, ב־17 ביולי, פרשה סיעת קדימה מהקואליציה, לאור העדר היכולת להגיע להסכמות בסוגיית התחליף לחוק טל ופירוק הוועדה לקידום השוויון בנטל.
על רקע זה החליט נתניהו לתמוך בהקדמת הבחירות לכנסת, והממשלה הגישה ב־15 באוקטובר 2012 הצעת חוק נוספת לפיזורה המוקדם של הכנסת והקדמת הבחירות ל־22 בינואר 2013. ההצעה אושרה במליאת הכנסת בכל שלוש הקריאות עוד באותו לילה.
בקריאה השלישית אושרה ההצעה בתמיכת 100 ח"כים וללא מתנגדים.
מערכת הבחירות התאפיינה בתחילת דרכה בהצטרפות אישי ציבור רבים, מתחומים שונים, למערכת הפוליטית.
תחום בולט במיוחד ממנו הגיעו אישי הציבור היה תחום העיתונאות, כשהעיתונאי ומגיש התוכנית "אולפן שישי", יאיר לפיד, הודיע על הקמת מפלגה חדשה בראשותו, ועיתונאים נוספים דוגמת מרב מיכאלי, מיקי רוזנטל, סתיו שפיר, איתן שוורץ, עפר שלח, פנינה תמנו-שטה ומרב דוד הודיעו על הצטרפותם למפלגות השונות.
הצטרפותם של אלה, המשיכה את הקו שהחל במערכת הבחירות הקודמת, שבמסגרתו אישי תקשורת רבים מנצלים את חשיפתם הציבורית כדי להגיע לכנסת.
כמו כן, אנשי עסקים ומספר כלכלנים הודיעו על הצטרפותם למערכת הפוליטית והתמודדותם במסגרת המפלגות השונות - אבי שמחון, אראל מרגלית, יאיר שמיר, נפתלי בנט ושלמה מעוז.
על רקע ההידרדרות הביטחונית בגזרת רצועת עזה, הורה הדרג המדיני לצה"ל לצאת למבצע "עמוד ענן", במהלכו החלה סדרת תקיפות מהאוויר כנגד יעדים צבאיים של החמאס ובכירי הארגון, ביניהם ראש הזרוע הצבאית של הארגון, אחמד ג'עברי, שנהרג בסיכול ממוקד בעת שנסע ברכבו בעיר עזה.
חמאס מנגד הגיב בירי רקטות ומרגמות לעבר יישובים שונים בישראל, בעיקר בדרום המדינה, אך לראשונה גם לעבר ערים במרכזה.
בישראל זכה המבצע לתמיכת רוב המערכת הפוליטית, כולל חלקים מהאופוזיציה, אך מפלגות שונות, בהן מרצ, חד"ש, ארץ חדשה והמפלגות הערביות הביעו את התנגדותן למבצע.
מספר אישים בשמאל הישראלי כינו את המבצע "מלחמת בחירות" שמטרתה להחליף את סדר היום החברתי-כלכלי בסדר יום ביטחוני, וטענו שהמבצע לא יועיל לישראל בטווח הרחוק.
לאחר שנחתם הסכם הפסקת האש עם החמאס, הביעו מספר אנשי ימין, ביניהם נפתלי בנט ואריה אלדד ביקורת על החלטת הממשלה.
על רקע אירועי הלחימה ברצועת עזה ובדרום ישראל, הכריזו המפלגות השונות על השהיית קמפיין הבחירות הפוליטי שלהן - כך מפלגת הליכוד וכך מפלגות האופוזיציה קדימה והעבודה.
תעמולת הבחירות החלה אמנם בתחילת דרכה ברשת האינטרנט, כשמפלגות ומועמדים רבים פתחו דפים ברשתות חברתיות מקוונות דרכם הם העבירו מסרים פוליטיים, אך כבר באמצע דצמבר החלה מפלגת התנועה בפרסום שלטי חוצות רבים בהם הותקפו בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן.
בחודש ינואר הושק הקמפיין של הליכוד, תחת הסיסמה "ראש ממשלה חזק - ישראל חזקה" באירוע בבנייני האומה בו הופיעה הזמרת שרית חדד.
מפלגת העבודה פרסמה גם היא שלטי חוצות, בנוסח המחאה החברתית ותחת הסיסמה "ביבי טוב לעשירים.
הקמפיין של מרצ, במקביל, תחת הסיסמה "השמאל של ישראל", בחר לרמוז ששאר מפלגות השמאל-מרכז יסכימו לשבת בממשלה בראשות נתניהו, וגרס שהצבעה למרצ פירושה ש"הקול שלך בטוח נגד ביבי".
סיסמת הקמפיין של התנועה הייתה "התקווה תנצח את הפחד", וחד"ש יצאה בסיסמאות "נגד הממשלה", ו"ביחד אין עלינו" (בהתייחס לשותפות היהודית-ערבית שמתקיימת בה).
מערכת הבחירות התאפיינה לכל אורכה במאבק תוך-גושי.
מפלגות השמאל לא הצליחו להתאחד סביב מועמד מוסכם לראשות הממשלה מטעם הגוש, כששלושה מועמדים ניסו למצב עצמם כאלטרנטיבה לשלטון: שלי יחימוביץ', ציפי לבני ויאיר לפיד.
התחושה הייתה שגוש השמאל מפולג, וקריאה של לבני להקמת חזית משותפת, לאחר התחייבות פומבית של יחימוביץ' שלא לשבת בממשלת נתניהו, לא צלחה, לאחר שלפיד ויחימוביץ' האשימו אותה בחוסר נכונות אמיתית לאיחוד ובניסיון למשוך אליה מצביעים בעקבות הידרדרותה בסקרים.
מבין שלושת המועמדים, יחימוביץ' לבדה הצהירה בפומבי שלא תשב בממשלה שמפלגת העבודה לא תעמוד בראשה.
לפיד ולבני לא הביעו התחייבות זהה, אולם סירבו להיות "עלה תאנה", כדבריהם, לממשלת ימין-דתיים.
בגוש הימין נוצר מאבק גם כן.
סקרים רבים הראו שרשימת "הליכוד ביתנו" מאבדת מושבים באופן עקבי לרשימת הבית היהודי ולראש המפלגה, נפתלי בנט.
צעירים רבים וציבור מסורתי העבירו אליו את תמיכתו, במהלך קמפיין עם הסיסמה "משהו חדש מתחיל", שבלט בעבודת שטח אינטנסיבית של בנט, שכללה מלבד סיורים רבים בארץ גם ראיונות רבים לכלי התקשורת השונים.
ב-20 בדצמבר, במהלך ריאיון לתוכנית משעל חם, נשאל בנט בנושא פקודה לפינוי יישובים, כשתשובתו הביאה לגל ביקורת עליו מכל צדדי הקשת הפוליטית.
למחרת, תקף ראש הממשלה בנימין נתניהו את בנט בראיונות לערוצי הטלוויזיה, ומפלגת הליכוד פרסמה מודעות המאשימות את בנט בקריאה לסרבנות פקודה.
נוסף על כך, החלה מפלגת הליכוד בהפצת מודעות כנגד "הבית היהודי" המאשימות אותה במגזריות, בקיצוניות ובהדרת נשים.
גם מפלגת ש"ס הייתה שותפה למאבקים בתוך גוש הימין.
בעקבות פרסומים וקריאות שונות להוציא את משרד השיכון ומשרד הפנים מידיה של המפלגה, תקפה המפלגה את הליכוד.
ש"ס הזהירה שאלמלא הבוחרים המסורתיים של הליכוד יתמכו בש"ס, אזי לאחר הבחירות תעלה ממשלה שתקצץ בתקציבי הרווחה ותפגע באופיה היהודי של מדינת ישראל.
ביטוי לפגיעה אפשרית באופי היהודי של המדינה, לעמדת המפלגה, הגיע בסרטון התעמולה "כוכבית גיור" שהפיצה, ושגרר ביקורת מכל צדדי הקשת הפוליטית, בו נראה גבר יהודי, תחת חופה, לצד אישה לא יהודיה, בעלת מראה ומבטא רוסי, שמתגיירת באמצעות פקס ושלא כהלכה.
מערכת הבחירות לוותה בתוכניות טלוויזיה סאטיריות שונות שעסקו באופן אינטנסיבי בבחירות, ביקרו את המפלגות והאישים המתמודדים בהן וכן הציגו עמדות שונות ביחס לנושאים העומדים במרכזן.
עיקר הביקורת הופנתה כלפי המפלגות החדשות "יש עתיד" ו"הבית היהודי" לצד ביקורת על מפלגת השלטון "הליכוד ביתנו".
התוכנית מצב האומה של זכיינית ערוץ 2 רשת החלה את עונתה החמישית ב-13 באוקטובר 2012, מיד עם ההודעה על הקדמת הבחירות, שלא תוכננו תחילה לעמוד במרכז העונה.עיקר הביקורת בתוכנית הופנתה כנגד יאיר לפיד, כהמשך לקמפיין ההומוריסטי "יאיר לפיד מלך" של התוכנית, כשלפיד הוצג כיהיר ובלתי כשיר לתפקידו.
כמו כן הופנתה ביקורת כנגד המפלגות הדתיות הבית היהודי וש"ס במסגרת הצגת עמדה אתאיסטית כללית.
בנוסף, בהתאם לפורמט התוכנית, התארחו במהלך העונה חברי כנסת ומתמודדים רבים, בהם ראשי המפלגות שלי יחימוביץ', ציפי לבני, נפתלי בנט, זהבה גלאון ואריה אלדד בעוד שבנימין נתניהו, יאיר לפיד ואריה דרעי סירבו להתראיין בה.
עונת הבחירות הציפה שנית את הדיון ביחס למשמעותו של אירוח פוליטיקאים בתוכנית סאטירה, כאשר המתנגדים טענו להענקת במה נוחה מדי למתמודדים בעוד התומכים הצביעו על חשיפה ציבורית מזווית שונה.
במהלך העונה נודע כי מרב מיכאלי, בת זוגו של מנחה התוכנית ליאור שליין, תתמודד על מקום ברשימת מפלגת העבודה וכן תהיה מועמדת מטעמה לכנסת.
בסך הכל זכתה התוכנית לממוצע רייטינג של 24.2% ולביקורות משבחות.
תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" של הזכיינית קשת הייתה בתקופת פגרה בעת ההכרזה על מערכת הבחירות (מלבד שידור חד-פעמי במהלך מבצע עמוד ענן) ועקב כך הוקדמה עליית העונה העשירית ל-24 בדצמבר 2012. כותבי התוכנית מציגים את עצמם כבעלי אג'נדה שמאלית והתוכנית נתפסת בציבור בהתאם.
גם בתוכנית זו, המבוססת על חיקויים, הופנתה עיקר הביקורת כלפי יאיר לפיד שהוצג כלא החלטי וכקורץ לשני צידי המפה הפוליטית, בעוד נפתלי בנט הוצג כבעל עמדה ימנית קיצונית, המתחזה לבעל עמדה מתונה יותר באמצעות חברים שונים במפלגתו.
כמו כן נמתחה ביקורת על התנערותה כביכול של שלי יחימוביץ' מהשיוך השמאלי של מפלגת העבודה והעדפת השיח החברתי-כלכלי על פני זה המדיני-ביטחוני.
בסיום יום הבחירות השתלבה ארץ נהדרת במשדר החדשות לפני ואחרי פרסום תוצאות המדגם.
העונה זכתה לרייטינג ממוצע של 33% ולביקורות מעורבות.
ערוץ 10 העלה לרגל מערכת הבחירות תוכנית חדשה בשם "בובה של מדינה".
התוכנית לא זכתה לאחוזי צפייה משמעותיים וספגה ביקורות שליליות והשפעתה על מערכת הבחירות הייתה שולית.
למרות ההבדלים בין התוכניות, הוצגו אישים רבים מהמערכת הפוליטית ומהמפלגות המתמודדות באופן דומה.
מפלגת הליכוד הוצגה כמוקצנת ולאומנית, ביקורת שהתגברה בעקבות התבטאויות שונות של חברת המפלגה מירי רגב וראש המפלגה, בנימין נתניהו, הוצג כמנותק מהציבור, בין השאר בשל הדגשת סוגיית הגרעין האיראני והתעלמות כביכול מהמחאה החברתית.
כלפי אביגדור ליברמן הופנתה ביקורת בשל כתב האישום שהוגש נגדו, וביקורת דומה נמתחה על אריה דרעי שחזר לפעילות ציבורית לאחר תום תקופות המאסר והקלון שנגזרו עליו.
מפלגת ש"ס זכתה ללעג על מבנה ההנהגה המשולש אלי ישי-אריה דרעי-אריאל אטיאס וכן לביקורת כחשוכה וגזענית, בעיקר בעקבות תשדיר "כוכבית גיור".
ציפי לבני ומפלגת התנועה הוצגו כלא רלוונטיות, ושאול מופז ומפלגת קדימה הוגחכו כמעוררי רחמים לאור התרסקותה הצפויה של המפלגה בבחירות.
יהדות התורה, מרצ והמפלגות הערביות רע"ם-תע"ל, בל"ד וחד"ש נעדרו כמעט לחלוטין מתוכניות הסאטירה בטלוויזיה.
לצד הסאטירה בתקשורת, נוצרה גם סאטירה על ידי בלוגרים וברשתות החברתיות המקוונות דוגמת פייסבוק.
דוגמה לסאטירה כזו היא "עובדות נפתלי בנט", הגרסה הישראלית לעובדות צ'אק נוריס, ודף הפייסבוק "נפתלי בנט - העמוד הלא הרשמי" שזכה לפופולריות גדולה בתקופת הבחירות.
כמו כן נפתחו אתרים סאטיריים על שלי יחימוביץ' וציפי לבני.
על אף הפופולריות הרבה של מצב האומה וארץ נהדרת ועל אף שנטען כי לתוכניות אלו חשיבות רבה בעיצוב דמותם הציבורית של פוליטיקאים היו תוצאות הבחירות שונות באופן ניכר מסדר היום המוצהר של תוכניות אלו.
יאיר לפיד ומפלגת יש עתיד שהיוו מטרה עיקרית ללעג וביקורת השיגו תוצאה מרשימה כשזכו ב-19 מנדטים בפעם הראשונה שהתמודדו בבחירות, מפלגת הבית היהודי הגדילה באופן משמעותי את כוחה ואף ש"ס שמרה על הישגי הבחירות הקודמות.
עם זאת מפלגת הליכוד ביתנו אכן הגיעה לתוצאות נמוכות באופן יחסי, וכך גם מפלגות התנועה והעבודה.
הסבר אפשרי שניתן לתופעה היה שתוכניות הסאטירה מפנות את הביקורת כלפי הפוליטיקאים ולא כלפי הציבור, כשהן חוזרות על הדימויים ותמונת המצב הנוכחיים, ובכך מחזקות את נטיית הציבור להצביע לפי דפוסים קבועים וצפויים מראש - במקרה זה, הנטייה ימינה והנהירה אחר מפלגות חדשות.
בתחילת דצמבר 2011 הודיע ראש הממשלה ויו"ר הליכוד בנימין נתניהו על הקדמת הפריימריז על ראשות מפלגתו, הודעה שגם זכתה לתמיכת ואישור מרכז המפלגה בהמשך החודש.
בהתאם להחלטה הזו, נערכו הפריימריז ב-31 בינואר 2012, כשבסוף היום, רוב גדול של הבוחרים העניק לנתניהו כהונה נוספת כראש הליכוד.
מספר חודשים לאחר מכן, ובעקבות פיזור הכנסת, הודיעו נתניהו ואביגדור ליברמן יו"ר ישראל ביתנו על הקמת רשימה משותפת, ששמה "הליכוד - ישראל ביתנו".
במקביל לכך, אל שתי המפלגות הצטרפו מספר אישים חדשים: אל מפלגת "הליכוד" הצטרפו צחי הנגבי, אבי דיכטר, אריה ביבי שלמה מעוז ואבי שמחון ואל מפלגת "ישראל ביתנו" הצטרף יאיר שמיר.
לשתי המפלגות החברות בסיעה היו לפני הבחירות 42 חברי כנסת.
ב־13 בדצמבר 2012 הודיע היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין על הגשת כתב אישום נגד אביגדור ליברמן, לצד סגירת תיק החקירה העיקרי נגדו.
למחרת הודיע ליברמן על התפטרותו מתפקיד שר החוץ בממשלה היוצאת, והמשיך להיות מועמד ברשימה המשותפת.
במהלך כהונתה של הממשלה ה-32 עלו השערות שיאיר לפיד, העיתונאי ומגיש התוכנית אולפן שישי, יודיע על פרישתו מתחום העיתונות והצטרפותו לפוליטיקה.
לפיד ברוב המקרים התייחס בביטול לדיווחים ולהשערות, אך כתוצאה מהתנגשות אתית בין תפקודו כעיתונאי לבין רצונותיו הפוליטיים, הודיע לפיד למנכ"ל חברת החדשות של ערוץ 2 כי יחייב את עצמו לפרוש כחצי שנה לפני כניסתו לפוליטיקה.
התחייבות זו לא מנעה את ההליכים לחקיקת חוק בכנסת המבקש למנוע הצטרפותם של עיתונאים לכנסת בשנה הראשונה לפרישתם.
בתחילת ינואר 2012 הודיע לפיד על פרישתו מחברת החדשות ומהגשת "אולפן שישי" ועל הצטרפותו לחיים הציבוריים.
מספר חודשים לאחר מכן הקים מפלגה עצמאית בשם "יש עתיד" כשאליו הצטרפו מאוחר יותר ראש השב"כ לשעבר יעקב פרי, ראש עיריית הרצליה יעל גרמן שהייתה חברה קודם לכן במפלגות מרצ ושינוי, ראש עיריית דימונה מאיר כהן מישראל ביתנו, הרב שי פירון, מקורבו של לפיד העיתונאי עופר שלח, ועוד.
בתחילה, הוצג יעקב פרי בתור מספר 2 של לפיד, אך לאחר שהכרזה זו לא התקבלה בעין יפה בתקשורת ובדעת הקהל, הוצג שי פירון כמספר 2, בעוד פרי נשאר בצמרת המפלגה.
בעטיו של הפיצול במפלגת העבודה ופרישתם של חמישה מתוך 13 חבריה תוך הקמת "מפלגת העצמאות", נותרה מפלגת "העבודה" ללא מנהיג ואף הוצגה בכלי התקשורת כמפלגה בתהליכי גסיסה.
ואולם, עזיבתו של אהוד ברק, יו"ר המפלגה, רק הובילה לעניין גבוה במפלגה, במיוחד לאור העובדה שעל ראשות המפלגה התמודדו כמחצית מחברי הסיעה שנותרה בכנסת.
בבחירות על ראשות המפלגה זכתה שלי יחימוביץ', כאשר רשמה פער של כ-10% על עמיר פרץ בסיבוב השני.
בחירתה של יחימוביץ', השמה את הדגש על ערכים חברתיים על פני ביטחוניים, הביאה להתעניינות מחודשת במפלגה על רקע אירועי המחאה החברתית וסקרים רבים ניבאו לה התחזקות, תוך כדי שהיא הופכת למפלגה השנייה בגודלה אחרי הליכוד על חשבון קדימה.
בהמשך הדרך, וביתר שאת לאחר הכרזתו של יאיר לפיד על כניסתו לפוליטיקה, התמתנו במעט מעמדה של יחימוביץ' ומעמד המפלגה.
עם זאת, חיזוק תקשורתי למפלגה הגיע במהלך שנת 2012 לאחר הכרזתם של מספר אישי ציבור על כוונתם להתמודד לכנסת במסגרת רשימת התנועה - בהם: נועם שליט, משה מזרחי, סתיו שפיר, איציק שמולי, מיקי רוזנטל, יריב אופנהיימר, אראל מרגלית, חילי טרופר, עמר בר-לב ומרב מיכאלי.
נוספו על כך הח"כים מקדימה נינו אבסדזה ונחמן שי שהצטרפו למפלגה.
בחירת הרשימה נעשתה ב-29 בנובמבר.
לאחר בחירת הרשימה, וביום האחרון להגשת הרשימות הודיע חבר הכנסת עמיר פרץ על פרישתו מהמפלגה ועל התפטרותו מהכנסת ועל הצטרפותו למפלגת "התנועה".
במהלך כהונת הכנסת ה-18, החלה סיעת האיחוד הלאומי (שכללה את המפלגות תקומה, התקווה וארץ ישראל שלנו) במגעים עם מפלגת "הבית היהודי" לאפשרות ריצה משותפת בבחירות הבאות ברשימה אחת.
בעקבות המגעים וההסכמה הכללית לאיחוד, פרשו חברי מפלגת "התקווה" יחד עם בן-ארי שעזב את מפלגת "ארץ ישראל שלנו" מהסיעה המשותפת של "האיחוד הלאומי" והקימו רשימה חדשה בשם "עוצמה לישראל".
מנגד, חברי מפלגת "תקומה" המשיכו במגעים להתאחד עם מפלגת "הבית היהודי" ולרוץ במשותף בבחירות ולבסוף הגיעו להסכמה על הקמת רשימה משותפת לשתי המפלגות וב-29 בנובמבר חתמו על הסכם שיתוף פעולה ואיחוד המפלגות.
בד בבד עם מגעי האיחוד, החלו במפלגת "הבית היהודי" בהכנות לפריימריז, בהן מפקד מפלגתי נרחב שכונה "מפקד הציונות הדתית", במסגרתו התפקדו למפלגה מעל חמישים אלף איש.
הבחירות על ראשות הבית היהודי התקיימו ב-6 בנובמבר 2012 כשעל תפקיד ראשות המפלגה התמודדו זבולון אורלב, נפתלי בנט ומועמד אלמוני בשם יהודה כהן, לאחר שדניאל הרשקוביץ הסיר את מועמדותו והעביר את תמיכתו לאורלב.
ביום הבחירות ניצח בנט ברוב גדול ואילו אורלב הודיע על פרישתו מהפוליטיקה.
רשימת "יהדות התורה" לכנסת 1 יעקב ליצמן 2 משה גפני 3 מאיר פרוש 4 אורי מקלב 5 מנחם אליעזר מוזס 6 ישראל אייכלר 7 יעקב אשר 8 יעקב גוטרמן 9 יצחק ברוידא 10 שמעון חדד
יהדות התורה היא רשימה משותפת של שתי המפלגות החרדיות, החסידית והליטאית - אגודת ישראל ודגל התורה.
הרשימה המשיכה במתכונת דומה לזו של הבחירות הקודמות, עם נציג של חסידות גור במקום הראשון, נציג דגל התורה במקום השני, נציג החסידויות הירושלמיות במקום השלישי, נציג שני לדגל התורה במקום הרביעי ונציג חסידות ויז'ניץ במקום החמישי.
ישראל אייכלר, נציג חסידות בעלז, הודיע שהוא מוותר על הדרישה לרוטציה במקום החמישי, והוצב במקום השישי ברשימה.
במקום השביעי, הוצב נציג שלישי של דגל התורה, ראש עיריית בני ברק, יעקב אשר.
בשנה שלפני הבחירות חל פיצול בציבור הליטאי, כאשר מחנה בתוך דגל התורה הרואה עצמו כממשיך דרכו של הרב שך ומזוהה עם הרב שמואל אוירבך, חש שאינו מיוצג על ידי המפלגה.
הפילוג המעשי החל עם הקמת עיתון הפלס ימים ספורים לפני פטירת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור הליטאי.
לאחר הקדמת הבחירות רשמו אנשים המזוהים עם מחנה זה את מפלגת נצח, אולם לקראת הבחירות הגיעו אנשי נצח להסכמה עם יהדות התורה וב-17 בינואר 2013, חמישה ימים לפני הבחירות, הסירה נצח את מועמדותה.
רשימת "התנועה" לכנסת 1 ציפי לבני 2 עמרם מצנע 3 עמיר פרץ 4 אלעזר שטרן 5 מאיר שטרית 6 דוד צור 7 יואל חסון 8 שלמה מולה 9 מירב כהן 10 אורית זוארץ
מאז הפסדה בפריימריז על ראשות מפלגת "קדימה" והתפטרותה מהכנסת, פורסמו דיווחים רבים על אפשרות לחזרתה למערכת הפוליטית של ציפי לבני בראשות מפלגה חדשה משלה.
בהמשך לכך, ב-27 בנובמבר פרסמה לבני כי תרוץ לכנסת בראש מפלגה חדשה תחת הלוגו "התנועה - בראשות ציפי לבני" ובמסיבת עיתונאים שנערכה באותו היום, הכריזה באופן רשמי על הקמת התנועה בראשותה ועל התמודדותה בבחירות.
בסמוך לאחר ייסוד המפלגה, התפלגו שבעה חברי כנסת מסיעת "קדימה" בכנסת - מאיר שטרית, יואל חסון, שלמה מולה, רוברט טיבייב, מג'לי והבה, רחל אדטו ואורית זוארץ - והקימו סיעה חדשה שייצגה בכנסת את "התנועה" וזיכתה אותה במקדמה על חשבון מימון הבחירות.
במקביל, הצטרפו אל המפלגה מספר אישי ציבור ופוליטיקאים וביניהם אלעזר שטרן, עמרם מצנע ועמיר פרץ.
סמוך למועד הגשת הרשימות לידי ועדת הבחירות, החליטה הנהגת מפלגת "התנועה הירוקה" להצטרף לרשימת התנועה, ואלון טל הוצב במקום ה-13 בה.
"התנועה הירוקה" שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-18 ברשימה משותפת עם מפלגת מימד אך לא עברה את אחוז החסימה, התמזגה בחודש מאי 2012 עם "ישראל הירוקה" שהורכבה מפורשי מפלגת הירוקים.
רשימת "התנועה" רצה לכנסת על בסיס מפלגת חץ ששימשה לה כמפלגת מדף.
הפריימריז על ראשות "מרצ"7 בפברואר 2012 גלאון גילאון 60.6% (506) 36.6% (306) רשימת "מרצ" לכנסת 1 זהבה גלאון 2 אילן גילאון 3 ניצן הורוביץ 4 מיכל רוזין 5 עיסאווי פריג' 6 תמר זנדברג 7 אבשלום וילן 8 מוסי רז 9 יפעת סולל 10 אורי זכי
בעקבות כישלון המפלגה בבחירות 2009, קראו חלק מחברי מרצ ליו"ר המפלגה, חיים אורון, להתפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה, וכן לפנות את מקומו בכנסת לזהבה גלאון, שמוקמה במקום הרביעי ברשימה ולא נכנסה לכנסת בעקבות מספר המושבים הנמוך שזכתה לה המפלגה.
כשנתיים לאחר הבחירות אכן פרש אורון מהכנסת ולקראת תום הקדנציה פרש מתפקיד יו"ר המפלגה.
בפריימריז שנערכו ב-7 בפברואר 2012 בהצבעה אלקטרונית זכתה זהבה גלאון במקום הראשון כאשר לאחריה ניצב אילן גילאון, ולמקום השלישי (והאחרון) הגיע מועמד הצעירים, אור אופיר, שזכה למספר זניח של קולות.
הפריימריז לבחירת הרשימה לכנסת נערכו ב-11 בנובמבר.
רשימת "רע"מ-תע"ל-מד"ע" לכנסת 1 אברהים צרצור 2 אחמד טיבי 3 מסעוד גנאים 4 טאלב אבו עראר 5 טלב א-סאנע 6 מוחמד כנעאן 7 זידאן בדראן 8 גסאן עבדאללה 9 יוסף פדילה 10 פארוק זובידאת
השותפות בין רע"מ לתע"ל החלה לקראת הבחירות לכנסת ה-17, והמפלגות המשיכו להתמודד ברשימה משותפת בפעם השלישית ברציפות.
מפלגת מד"ע, שנטמעה בעבר בתוך מפלגת רע"מ, ונציגה טלב א-סאנע הוא חבר כנסת מאז הכנסת ה-13, חזרה להיות מוצגת בשם הרשימה.
אברהים צרצור הוצב גם בבחירות אלה בראש הרשימה, ויו"ר תע"ל, אחמד טיבי, הוצב במקום השני.
חבר הכנסת טלב א-סאנע, שהוצב במקום החמישי ברשימה המשותפת, ביקש להתפלג מהמפלגה והודיע על כוונתו להתמודד ברשימה עצמאית.
ואולם לאחר שוועדת הכנסת אישרה את הפילוג, התרצה, ונותר חלק מהרשימה.
רשימת "חד"ש" לכנסת 1 מוחמד ברכה 2 חנא סוויד 3 דב חנין 4 עפו אגבאריה 5 נבילה אספניולי 6 איימן עודה 7 עבדאללה אבו מערוף 8 יעלה רענן 9 עומר סקסק 10 מור סטולר
הבחירות לרשימת חד"ש לכנסת התקיימו במסגרת מועצת חד"ש, גוף בן 800 צירים שהתכנס ב-10 בנובמבר 2012 ובחר במוחמד ברכה להמשיך לכהן כראש המפלגה.
במקום השני ברשימה נבחר חנא סוויד ובמקום השלישי דב חנין.
כמו כן, נדחתה ברוב של 79% ההצעה לשריין לנשים מקום ברשימה.
מוחמד ברכה וחנא סוויד הודיעו על כוונתם לפרוש מהכנסת באמצע הקדנציה ולפנות את מקומם לנשים וצעירים.
רשימת "בל"ד" לכנסת 1 ג'מאל זחאלקה 2 חנין זועבי 3 באסל גטאס 4 ג'ומעה אזברגה 5 עבד פוקרא 6 היבה יזבק 7 סאמי מהנא 8 פתחי דקב 9 מרים פרח 10 אנטאין שלחת
אל שני המקומות הראשונים ברשימת בל"ד נבחרו היושב ראש ג'מאל זחאלקה וחברת הכנסת חנין זועבי.
חבר הכנסת סעיד נפאע, שהודח מהתנועה בשנת 2010 בשל סירובו לקיים הסכם רוטציה, נותר מחוץ לרשימה.
את מקומו בשלישייה הפותחת החליף באסל גטאס, איש עסקים שפרש ממק"י והיה ממקימיה של בל"ד בשנות ה-90. נקבע שבכל אחת משלוש השלישיות הראשונות תהיה לפחות אישה אחת - חנין זועבי (2), היבה יזבק (6) ומרים פרח (9).
ב-19 בדצמבר החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את חברת הכנסת זועבי מלהתמודד בבחירות לכנסת.
ב-30 בדצמבר החליט בית המשפט העליון לא לאשר את החלטת הוועדה, והתיר לזועבי להתמודד.
הודעתו של ראש הממשלה בחודש דצמבר 2011 בעניין הקדמת הבחירות המקדימות במפלגתו הציתה מחדש את הדיון סביב מועד הפריימריז במפלגת קדימה.
יו"ר המפלגה ציפי לבני התקשתה לעמוד מול הבקשות ההולכות ומתרבות של חברי הסיעה להקדמת הפריימריז, ולבסוף הכריזה על הקדמתן לתאריך 27 במרץ 2012.
חברי הסיעה שאול מופז ואבי דיכטר הודיעו על כוונתם להתמודד על ראשות התנועה מולה, אך כשבוע לפני יום הבחירות הודיע דיכטר על פרישתו ועל העברת תמיכתו למופז.
בבחירות ניצח מופז את לבני בפער ניכר והדיח אותה מתפקידה, ובעקבות זאת קיבל גם את ראשות האופוזיציה.
מאוחר יותר, לבני הגישה את התפטרותה מהכנסת ובהמשך הדרך הקימה מפלגה חדשה בשם "התנועה".
ב-15 באוקטובר החליטה סיעת קדימה על ביטול הבחירות המקדימות במפלגה והקמת ועדה מסדרת תחתיהן.
הוועדה פרסמה את החלטתה ב-5 בדצמבר.
על רקע מגעי האיחוד בין סיעת "האיחוד הלאומי" ומפלגת "הבית היהודי", חבר הכנסת מיכאל בן ארי, יחד עם אנשי חזית יהודית לאומית ברוך מרזל ואיתמר בן-גביר, הודיעו כי לא מצאו את מקומם באיחוד זה והחליטו להתמודד עצמאית.
גם ח"כ אריה אלדד ממפלגת התקווה, החליט לא לקחת חלק באיחוד.
ב-13 בנובמבר 2012 הודיעו על ריצה ברשימה משותפת בשם "עוצמה לישראל".
בראש הרשימה המשותפת הוצב אלדד (התקווה), אחריו בן-ארי וברוך מרזל (חזית יהודית לאומית), אריה קינג (התקווה) ואיתמר בן-גביר (חזית יהודית לאומית).
מנגד הוא זכה לגילויי תמיכה בציבור הכללי החילוני והדתי ואף זכה בתואר אות אביר איכות השלטון לשנת 2011. בעקבות הניתוק בפועל מש"ס הקים אמסלם תנועה פוליטית חדשה בשם "עם שלם" והודיע שבכוונתו לרוץ עימה לבחירות הכלליות באופן עצמאי תוך שימוש במפלגת המדף "אחיעזר".
ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את פרישתו של אמסלם מסיעת ש"ס והפיכתו לח"כ יחיד.
במקום השלישי ברשימה הוצב ראובן אגסי, אביו של שי אגסי.
בעת הקמת סיעת העצמאות לא זכתה המפלגה להצלחה בסקרים ומרביתם לא צפו את הצלחת המפלגה לעבור את אחוז החסימה.
בתחילת מערכת הבחירות, מרבית הסקרים חזו לה 2 מנדטים, ואחת הסיסמאות של המפלגה הייתה "ברק - מרגישים בטוח".
לאחר מבצע עמוד ענן, סקרים שונים צפו התחזקות מסוימת למפלגה, אפילו עד 3 מנדטים.
עם זאת, בתקופה שלאחר פיזור הכנסת, ב-26 בנובמבר, הודיע ברק על פרישתו מהחיים הפוליטיים בנימוק של תחושת מיצוי ורצון להקדיש זמן למשפחה.
במסגרת הודעה זו גם הכריז שאין בכוונתו להתמודד במערכת הבחירות לכנסת ה-19 ובכך למעשה הותיר את מפלגתו ללא מנהיג וללא דמות מרכזית.
עקב כך, הוקפא הקמפיין הפוליטי של המפלגה לקראת הבחירות ולבסוף הודיעה המפלגה שהיא לא תתמודד במערכת הבחירות.
"מפלגת עלה ירוק" (קנ) - שהתאחדה עם "הרשימה הליברלית", מיסודם של "פורום צעירי הליכוד", הודיעה על כוונתה להתמודד במערכת הבחירות באמצעות הרשימה המשותפת.
המפלגה לא עברה מעולם את אחוז החסימה ובבחירות לכנסת השמונה עשרה זכתה בכ-13 אלף קולות.
"מפלגת ארץ חדשה" (ז) - מפלגה חדשה שהוקמה על ידי הבמאי רני בלייר ועו"ד אלדד יניב, שהיה מראשי השמאל הלאומי.
שמה של המפלגה נובע משירו של שלמה ארצי ומספרו של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד.
המפלגה החלה בקמפיין בחירות, אינטרנטי בעיקרו, במהלכו הציגה סרטוני וידאו פרובוקטיביים על התנהלותם לכאורה של גורמים בצמרת הממשל והכלכלה בישראל.
"כח להשפיע" (פז) - מפלגה בעלת מצע חברתי כלכלי המתמודדת לראשונה לכנסת.
המפלגה משתמשת במפלגת המדף "כח להשפיע" שהתמודדה לכנסת השמונה עשרה.
"הישראלים" (יק) - מפלגת עולים, בראשות דוד קון, שמטרתה לייצג בעיקר את אלו שעלו מברית המועצות לשעבר.
הוקמה על בסיס מפלגה בשם זהה שרצה בבחירות לכנסת השמונה עשרה
"מפלגת הירוקים והצעירים לעתיד ירוק בישראל" (רק) - מפלגה הקיימת עוד מהבחירות לכנסת ה-15 אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה פועלת בנושא איכות החיים ומציעה דרכי חשיבה ועשייה ידידותיות לסביבה.
"מפלגת הגמלאים" (זך) - המפלגה שהייתה אחת מההפתעות הגדולות במערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה נעלמה מהמפה הפוליטית אחרי כישלונה במערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
התמודדה פעם נוספת, הפעם בראשות אפרים לפיד בשם "דור בוני הארץ".
"דעם" (ק) - מפלגה שהייתה פעילה במסגרת המחאה החברתית, ותתמודד לבחירות לכנסת כשבראשה אסמא אגבארייה.
המפלגה מתמודדת החל מהבחירות לכנסת ה-14, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
"הפיראטים" (פ) - מפלגה שהוקמה ב־2012 ביזמתו של אוהד שם טוב, ששימש בעבר כיו"ר "מפלגת עלה ירוק" והתמודד בבחירות לכנסת ה-18 ברשימת ניצולי השואה עם בוגרי עלה ירוק.
"מפלגת אור" (ני) - מפלגה שהוקמה על ידי ירון ידען ביולי 2008. המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת ה-18 ובבחירות לכנסת ה-19.
עד ה-17 בינואר 2013, חמישה ימים לפני הבחירות, הייתה גם מפלגת "נצח" של "הפלג הירושלמי" של החרדים הליטאים מועמדת בבחירות, אלא שבמועד זה הודיעו אנשי המפלגה לוועדת הבחירות על פרישתם.
מפלגת עתיד אחד פרשה יומיים לפני הבחירות.
כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת התשע עשרה כיהן שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין.
ב-10 באוקטובר פתחה ועדת הבחירות המרכזית בהכנות לקראת הבחירות: הגוף, המונה בדרך קבע מספר מצומצם של בעלי משרות, נערך לקליטת אלפי עובדים ופתח באיתור 18 מבנים שישמשו את הוועדות האזוריות.
תקציב ועדת הבחירות המרכזית עמד על כ-247 מיליון ש"ח כאשר ביום הבחירות הופעלו ברחבי הארץ כ-10,000 קלפיות ששירתו 5,656,705 בעלי זכות בחירה.
רשימת הליכוד - ישראל ביתנו עם רשימת הבית היהודי.
רשימת קדימה עם רשימת עם שלם.
רשימת ש"ס עם רשימת יהדות התורה.
רשימת התנועה עם רשימת מרצ.
רשימת העבודה עם רשימת יש עתיד.
רשימת חד"ש עם רשימת בל"ד.
רשימת דור בוני הארץ עם רשימת צדק חברתי.
6 בדצמבר 2012 - היום האחרון להגשת רשימות המועמדים לכנסת על ידי כל מפלגה לידי ועדת הבחירות המרכזית.
10 בינואר 2013 - יום הבחירות בקרב כלי השיט ובנציגויות הדיפלומטיות והקונסולריות של ישראל.
5 בפברואר 2013 - יום ההתכנסות של הכנסת התשע עשרה.
6 בפברואר 2013 - היום האחרון להטלת תפקיד הרכבת ממשלת ישראל השלושים ושלוש על אחד מחברי הכנסת בידי נשיא המדינה.
20 במרץ 2013 - היום האחרון בו יכול המועמד עליו הוטלה הרכבת הממשלה להודיע לנשיא שהרכיב ממשלה.
אחוז החסימה (2% מכלל הקולות הכשרים): 75,854
קולות לרשימות שלא עברו את אחוז החסימה: 268,795 (7.08% מהקולות הכשרים)
קולות לרשימות שעברו את אחוז החסימה: 3,523,947
תוצאות הבחירות סימנו הפתעה, כשמפלגת יש עתיד, שלא יוצגה בכנסת השמונה עשרה, הצליחה להגיע למקום השני עם 19 מושבים, בניגוד למגמות הסקרים שפורסמו בשבועות שלפני הבחירות ולהלך הרוח בכלי התקשורת.
מפלגות השלטון היוצא, הליכוד, שניגשה לבחירות ברשימה משותפת עם מפלגת ישראל ביתנו תחת הרשימה שכונתה "הליכוד ביתנו", נחלשה בכוחה היחסי והרשימה המשותפת הניבה 31 מושבים, בהשוואה ל-42 מושבים לשתי המפלגות בכנסת היוצאת, והייתה הסיעה הראשונה בגודלה בכנסת התשע עשרה.
מפלגת העבודה, שהייתה המפלגה הרביעית בגודלה בעת כינון הכנסת הקודמת, עלתה למקום השלישי והתייצבה על 15 מושבים לעומת 13 בתחילת הכנסת הקודמת ו-8 בסופה, לאחר התפלגות סיעת העצמאות.
רשימת הבית היהודי, שיוצגה בכנסת היוצאת על ידי 5 ח"כים, עלתה ל-12 מושבים.
מפלגת ש"ס עלתה במושב לאחר שסיימה את הכנסת השמונה עשרה עם 10 ח"כים בעקבות פרישת חיים אמסלם, ורשימת יהדות התורה עלתה בשני מושבים ל-7 מושבים.
רשימת התנועה, שיוצגה בכנסת השמונה עשרה בידי סיעת פורשים של 7 ח"כים, רשמה ירידה ל-6 מושבים.
מפלגת מרצ הכפילה את כוחה והגיעה ל-6 מושבים ואילו המפלגות רע"מ-תע"ל-מד"ע, חד"ש ובל"ד שמרו כל אחת על כוחה וזכו ל-4, 4 ו-3 מושבים בהתאמה.
מפלגת קדימה שיוצגה בכנסת הקודמת על ידי 28 ח"כים, ולאחר התפלגות התנועה על ידי 21 ח"כים, הגיעה ל-2 מושבים.
בסך הכל, חצו 12 רשימות את אחוז החסימה ואילו 20 רשימות נותרו מחוץ לכנסת.
שתי רשימות נוספות נרשמו אך פרשו בשבוע שלפני הבחירות.
המודד למנדט היה 28,628 קולות.
אחרי חלוקת המנדטים הראשונה נותרו 7 מושבים עודפים שחולקו בהתאם לחוק בדר-עופר ולפי הסכמי העודפים - מושב אחד לכל אחת משבע הרשימות הבאות: מרצ, חד"ש, העבודה, יהדות התורה, הבית היהודי, יש עתיד והליכוד - ישראל ביתנו.
אל הכנסת התשע עשרה נכנסו 48 חברי כנסת חדשים - מספר חסר תקדים.
נוסף עליהם עוד 3 חברי כנסת שלא כיהנו בכנסת ה-18, אך כיהנו בעבר כחברים בכנסת (ניסן סלומיאנסקי, אריה דרעי ועמרם מצנע).
4 ח"כים נוספים כיהנו בתחילת הכנסת ה-18 אך התפטרו במהלכה ונבחרו כעת מחדש (צחי הנגבי, מאיר פרוש, ציפי לבני ועמיר פרץ).
מספר הנשים שנכנסו לכנסת התשע עשרה עומד על 27, בהשוואה ל-21 נשים בכנסת השמונה עשרה ו-17 בכנסת שלפניה.
זהו שיעור הנשים הגבוה ביותר אי-פעם והוא נבע בין היתר מהחלטת יאיר לפיד להציב 8 נשים בשתי העשיריות הראשונות ברשימתו לכנסת, 40% מהרשימה, כשכולן נכנסו לכנסת.
גם מרצ הציבה כ-50% נשים במקומות הריאליים ומטעמה נכנסו לכנסת 3 נשים.
מפלגת בל"ד שריינה בכל שלישיית מועמדים מקום אחד לאישה, ומטעמה נכנסה לכנסת אישה אחת.
ברשימת הליכוד הוצבו 7 נשים, ברשימת מפלגת העבודה הוצבו 4 נשים, מפלגת הבית היהודי הציבה 3 נשים במקומות ריאליים, בניגוד למקובל במפלגה בעבר, וברשימת התנועה הוצבה אישה אחת.
מספר חברי הכנסת הדתיים והחרדיים עמד גם הוא על שיא של 39 ח"כים, בהשוואה ל-28 בכנסת הקודמת.
הדבר נבע מכך שבחלק מהמפלגות הלא-דתיות הוצבו מתמודדים דתיים.
12 מחברי הכנסת הם לא-יהודים.
הכנסת התשע עשרה גם המשיכה את המגמה שהחלה בכנסת השמונה עשרה, ושכללה 14 עיתונאים שפרשו מעבודתם והצטרפו אל המפלגות השונות במטרה להיבחר לכנסת.
מבין אנשי האקדמיה, כיהנו בכנסת התשע עשרה 13 בעלי תואר דוקטור: יובל שטייניץ, עוזי לנדאו, עליזה לביא, עדי קול, רות קלדרון, רונן הופמן, אחמד טיבי, חנא סוויד, דב חנין, עפו אגבאריה, ג'מאל זחאלקה, באסל גטאס, לעומת 12 שנבחרו בבחירות הקודמות; ופרופסור אחד (אבישי ברוורמן) לעומת 4 שנבחרו בבחירות הקודמות.
בכנסת התשע עשרה ישנם 2 קיבוצניקים: זבולון קלפה מהבית היהודי ואורלי לוי-אבקסיס מהליכוד ביתנו.
ב-9 ביולי 2014 פורקה סיעת הליכוד - ישראל ביתנו למרכיביה, הליכוד וישראל ביתנו.
הבחירות למושל סנקט פטרבורג 1996 נערכו ב-19 במאי (סיבוב ראשון) וב-2 ביוני (סיבוב שני).
בבחירות נבחר לראשונה מושל העיר סנקט פטרבורג, היה זה ולדימיר יאקובלב.
הבחירות החלו בציפייה רבה לכך שראש העיר המכהן אנטולי סובצ'ק ייבחר לקדנציה שנייה בקלות, כך האמינו גם שליש מהמצביעים בסקר שנערך באותו היום, אך כנגדו הוקמה קואליציה שאיחדה את המחנה הדמוקרטי והאליטה העירונית בראשות יאקובלב, ארטמייב ושצ'רבאקוב.
שותפי הקואליציה סיכמו ביניהם לשתף פעולה לטובת המועמד הפופולרי מביניהם על מנת להביס את סובצ'ק.
כתוצאה מכך, יאקובלב הצליח לנצח בסיבוב הראשון כשהוא צובר 21.6% מהקולות וסיים שני אחרי סובצ'ק שגרף 29% מהקולות.
לפני הסיבוב השני, יאקובלב זכה לתמיכת בליאייב ובליאקוב, כשהם מתאגדים נגד ראש העיר המכהן.
בעימותים הטלוויזיוניים סובצ'ק נראה רע מאוד לעומת יאקובלב, שהציג את ידענותו בנושא בעיות העיר.
הבחירות למועצת עיריית ירושלים נערכו ביום שלישי, 14 בנובמבר 1950, במקביל לבחירות ליתר הרשויות המקומיות בישראל.
היו אלו הבחירות הראשונות למועצת העיר לאחר הקמת מדינת ישראל.
ירושלים הייתה מחולקת בעקבות מלחמת העצמאות.
על כן נערכו הבחירות בחלקה המערבי בלבד.
הבחירות נערכו מכוח פקודת העיריות המנדטורית משנת 1934. על פיה עמדו לבחירה חברי מועצת העיר בלבד, ואילו ראש העירייה נבחר על ידי חברי מועצת העיר הנבחרת.
מספר המושבים במועצת העיר היה 21.
מספר בעלי זכות הבחירה בעיר (בני 21 ומעלה) היה 50,405. בבחירות התמודדו 14 רשימות מועמדים.
מספר המשתתפים בבחירות היה 38,910 - 77% מכלל בעלי זכות הבחירה.
כמאתיים קולות נפסלו ומספר הקולות הכשרים היה 38,714.
תשע רשימות זכו בתמיכה מספקת על מנת להכניס את נציגיהן למועצת העיר:
חמש רשימות נוספות לא זכו במספר קולות מספיק על מנת להכניס נציגים למועצת העיר (בסוגריים - מספר הקולות שקיבלו):
בוני ירושלים (התאחדות בעלי בתים) - בר (651)
ספרדים, עדות המזרח ועולי צפון אפריקה - ס (541)
המפלגה הקומוניסטית הישראלית - ק (517)
פועלי אגודת ישראל סניף ירושלים - ו (2)
לאחר הבחירות התגבשה במועצת העיר קואליציה בת 12 חברים של סיעות החזית הדתית המאוחדת, רשימת המרכז, תנועת החרות, פאג"י והרשימה הספרדית.
באופוזיציה נמצאו סיעות ההסתדרות (מפא"י), מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם), המפלגה הפרוגרסיבית ויהודי תימן בירושלים - תשעה חברי מועצה.
ב-10 בינואר 1951 נבחר בקולות הקואליציה איש הפועל המזרחי שלמה זלמן שרגאי לראש העיר.
שרגאי, שלא היה חבר מועצה בעצמו, נבחר במקומו של ראש העירייה המכהן דניאל אוסטר.
מיד לאחר הבחירה התפטר אוסטר מחברותו במועצה.
שרגאי כיהן כראש העיר עד שפרש מתפקידו ב-17 באוגוסט 1952, כנראה לאחר שהותש על ידי האופוזיציה וגם הקואליציה בניהול מועצת העיר.
ב-25 בספטמבר, לאחר חודשים של משא ומתן, בחרה המועצה ביצחק קריב לראש העירייה.
הוא כיהן עד אפריל 1955, מועד בו פיזר משרד הפנים את מועצת העיר ומינה במקומה ועדה קרואה.
הוועדה כיהנה עד לאחר הבחירות הבאות לרשויות המקומיות שנערכו ב-26 ביולי באותה שנה.
הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ב-2006 נערכו ב-25 בינואר 2006 ובמהלכן נבחרו 132 החברים של המועצה המחוקקת הפלסטינית, הגוף המחוקק של הרשות הפלסטינית.
בבחירות זכה החמאס, ומאז לא נערכו בחירות למועצה.
הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית נועדו להיערך ב־20 בינואר 2003. ועדה מארגנת בראשות נשיא אוניברסיטת ביר זית חנא נאסר .
הבחירות בוטלו עקב העוצר והסגרים שהטילה ישראל.
בבחירות זכה החמאס ב־42.9% מהקולות וב-74 מושבים במועצה (כ-56% מסך המושבים), הפת"ח קיבל 43 מושבים (כ-33% מסך המושבים) ומספר רשימות עצמאיות נוספות זכו במספר בודד של מושבים.