tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרותיו הוגדרו בשנת 1936 כ"בניינה מחדש" של ארץ ישראל ברוח היהדות המסורתית (אורתודוקסית), תמיכה בכל מפעלי מזרחי ביישוב היהודי בארץ ישראל, בקרן הקיימת ובקרן היסוד.
הארגון פעל בשתי זירות עיקריות: בארצות הברית בתחום הרוחני ובארץ ישראל בתחום המעשי לנתינת אפשרות של חינוך מקצועי לנערה הדתית בארץ ישראל.
בתנועה שירתו נשים באופן עצמאי.
עם הקמת התנועה עשו בעיקר עבור נשים, צעירות ובנות בארץ ישראל, אך בסופו של דבר פעלו להקמת מוסדות חינוך עבור שני המינים.
תנועת המזרחי נוסדה בשנת 1902 כתנועה דתית לאומית במסגרת ההסתדרות הציונית ושירתה את המעמד הבורגני-דתי.
בשנת 1918, קראה תנועת "המזרחי" לכלל הציבור ללא הבדלי מין לעזור בבניית היישוב היהודי בארץ ישראל להצטרף לתנועה, הן גברים והן נשים.
זו הייתה פריצת דרך, בחברה הדתית, השמרנית והפטריארכלית אשר באופן גלוי קראה לנשים לקחת חלק.
בשנת 1919 דנו במעמד האישה בתנועה, והוחלט לקבל את הנשים כחברות שוות זכויות בתנועה, ואף לפעול לייסוד אגודות נשים מתוך התנועה במטרה לעסוק בתרבות וחינוך הבנות על מנת למשוך אותן לרעיון הדתי-לאומי.
לכאורה, היו הנשים כשוות בין שווים אך למעשה נשארו כאגודת נשים ולא לקחו חלק בעשייה החברתית - פוליטית בתנועה.
בשדה זה הובעה התנגדות נחרצת לפעילות ציבורית ופוליטית של נשים מצד הגברים.
נשות תנועת המזרחי בארצות הברית, אשר התגייסו לתנועה מתוך הרעיון הציוני לעזור בבניית היישוב בארץ ישראל, גייסו כספים למען ארגון "המזרחי" בהנהגת הגברים.
התנועה ביקשה בעיקר לתרום את הכסף לישיבות בארץ ישראל ולבית הספר הדתי ביפו-"תחכמוני".
בסי גוטספלד, בת למשפחה ארתודוכסית מגליציה הייתה למנהיגת הנשים המגייסות כספים.
בעקבות הצעתו של הרב ברלין, התנדבה בסי בארגון כמגייסת כספים עבור "המזרחי" למען הקמת בתי כנסת וישיבות בארץ ישראל.
ערב אחד, כאשר התכנסו הנשים עם הרב יהודה לייב הכהן פישמן, שהיה לאחד ממנהיגי תנועת "המזרחי", הודה הרב לנשים על עבודתן המסורת בגיוס הכספים וביקש את הכסף, אך באותו הרגע, גוטספלד בישרה לרב כי הנשים יחליטו ביניהן לאן הן רוצות לתרום את הכסף ויודיעו לו במהרה.
נקודה זו הייתה לנקודת מפנה בתנועה כיון שנשים מעולם לא לקחו חלק בהחלטה לאן לתרום את הכסף, אך מעתה והלאה בצורה הדרגתית, הפכו הנשים מאך ורק מגייסות כספים, גם למקבלות החלטות.
בסי ביקרה בארץ ישראל במשך שישה חודשים וניסתה למצוא פרויקט להשקעת הכסף המגויס בחברה הדתית.
היא התרשמה מהחינוך הציוני-דתי שקיבלו בנים, אבל התאכזבה מאוד מהחינוך שקיבלו בנות, שכאשר הן מסיימות את בית הספר הן חוזרות לביתן ועוסקות במקצועות מסורתיים.
בסי, בתור תלמידת גימנסיה האמינה כי לנערות דתיות מגיע יותר.
עם שובה לארצות הברית, החליטו נשות מזרחי להקים בתי ספר לבנות דתיות בארץ ישראל.
במקביל הארגון גדל ויותר נשים דתיות החליטו להיות פעילות.
ארגון נשות המזרחי באמריקה נוסדה בקליבלנד בשנת 1925, בידי בסי (בתיה) גוטספלד כקבוצת נשים הפועלת באופן עצמאי אך עדיין נמצאת תחת ארגון "המזרחי".
בשנת 1934 נפרד הארגון באופן רשמי מ"תנועת המזרחי".
נשות מזרחי באמריקה מול ארגון המזרחי
בהסתדרות המזרחי תמכו הגברים בהתארגנות הנשים משיקולים מעשיים: השקיע המזרחי בארץ את כל מרצו בחינוך וסבר כי אין החינוך יכול להצליח אם אין לו המשך מחוץ לשעות ההוראה, למטרה זו נחוצות נשים.
עם זאת, הנשים תהו לגבי מידת הערכת הגברים לגבי רמת פעילותן ותרומתן לתנועה.
ארגון נשות המזרחי נוסד על בסיס האמונה ביכולתה של האישה בכלל וביכולתה להרים תרומה נשית ייחודית לתנועה הציונית בכלל ולבניית היישוב בפרט.
לצד הרצון לקבל תמיכה מתנועת המזרחי, פעילותן של הנשים הביאה להעצמה נשית ועצמאית גם בניגוד לעמדת התנועה, נשות המזרחי ראו לא רק את טובת התנועה במרכז, כי אם גם את טובת הנשים.
הן קבעו כי המוסדות העומדים תחת חסותן ופיקוחן הן רכושן ולא רכוש המזרחי.
עם הגדרת הארגון כעצמאי, הגדירו לעצמן הנשים חזון ומטרות ברורות אשר בין היתר נשענו על ערכיו של ארגון "המזרחי" עוד מבית: "ארץ ישראל לעם ישראל על פי תורת ישראל" ומטרותיו העיקריות היו:
סיוע בבנין הבית הלאומי בארץ ישראל ברוח התורה ועל פי אידאולוגיית תנועת "המזרחי", (רוח ציונית דתית).
תמיכה בכל מפעלי מזרחי ביישוב.
לכונן את קיום העם היהודי בארץ ישראל על יסודות תורת ישראל
פיתוח חינוך ציוני דתי לנערה הדתית בארץ ישראל - היבט נשי מובהק.
פיתוח חינוך נשים ברוח המזרחי: חיזוק הרוח היהודית של הבנות הדתיות בישראל, לעורר בלב הנערות הדתיות את אהבת העם והארץ.
השתתפות הנשים בעבודות עזרה סוציאלית וסיוע לנשים בארץ ישראל.
מטרתן העיקרית של נשות מזרחי בתחום היישוב והחינוך הייתה לקלוט נערות דתיות ולהעניק להן מסגרת חינוכית דתית, בה יתחנכו לערכים דתיים מסורתיים וציוניים, כמו כן, ילמדו חינוך מקצועי לצד לימודי קודש ויהיו מעורבות בחיי הציבור.
עם זאת, המציאות הנוראה של עליית המפלגה הנאצית לשלטון ופריצת מלחמת העולם השנייה, שינתה את מטרתן זו והפכה את מוסדות החינוך לבנות, למוסדות קליטת נוער פליט מאירופה, בנים ובנות בלי הבדלים דתיים, ביניהם ילדי טהראן וילדי עליית הנוער.
מ-1924 ועד הקמת המדינה הוקמו פרויקטים שונים בסיוע נשות המזרחי באמריקה:
ב-1924 הקימו את בית המדרש למורות מזרחי על מנת לתת מענה למחסור במורות עבור חינוך הבנות.
ב-1933, הקימו את בית צעירות מזרחי בירושלים (BZM: היה הראשון לקלוט בשנת 1934 נערות עולות)ב-1936 הקימו בתי ספר מקצועיים לבנות דתיות בתל אביב ובחיפה.
ב-1938, הקימו את בית צעירות מזרחי השני, בתל אביב.
על פי התוכנית המקורית היה אמור הבניין לשמש 'בית חלוצות', אולם בשל הדרישה הפך למרכז לעליית הנוער.
המקום שימש למרכז קהילתי עבור צעירים דתיים שהגיעו מאירופה.
אנשי הקהילה ותלמידים הוזמנו להרצאות וקונצרטים במקום.
הקימו מעונות יום שנועדו לאפשר לנשים דתיות לצאת לשוק העבודה.
הקימו את מוסד 'עלייה' על יד פתח תקווה ומוסד הילדים 'רענן' על יד בני ברק.
ב-1947 הקימו הנשים את כפר בתיה, ליד רעננה, אשר נועד להיות כפר ילדים המכשיר חניכים וחניכות לעבודת אדמה בארץ ישראל.
הכפר קרוי על שמה של בסי גוטספלד, מנהיגת התנועה אשר ראתה את המוסד כמקום המחויב לתלמידים, לאדמת ארץ ישראל ולתורת ישראל.
נשי המזרחי באמריקה סייעו למימון קליטתם של ילדים רבים בקיבוצים דתיים וכן בשנת 1945 היה תקציב עליית הנוער של נשות מזרחי הסעיף הגדול ביותר בתקציב הארגון.
נשות המזרחי באמריקה פעלו בשיתוף פעולה עם ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל, בין השאר בהקמת ותפעול בית צעירות מזרחי.
לצד שיתופי הפעולה, היו גם חילוקי דעות בין נשי מזרחי באמריקה לבין הארגונים בארץ, בייחוד ביניהן לבין תנועת הפועל מזרחי.
הסכסוכים היו בעיקר על רקע כספי.
"נשות המזרחי" פעלו בהתאם לשאיפותיהן ובישיבות הרבות בלטה עצמאותן ואי כפיפותן לתנועה הגברית, בד בבד עם נכונות לפעול לשביעות רצונם של הארגונים בארץ.
בעת האיחוד של ארגון הפועלות של הפועל המזרחי עם ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל, בשנת 1959, איחוד שכלל גם את הסניפים של שני הארגונים ברחבי העולם, לא הצטרפה נשות המזרחי באמריקה לאיחוד, למרות ניסיונות לשתפה באיחוד.
בחירת הארגון לפעול באופן עצמאי נבע מכך שבמשך שנים הארגון פעל ישירות בהקמת מוסדות בארץ ישראל, בניגוד לשאר סניפי נשות המזרחי ברחבי העולם שהסתפקו באיסוף כספים והעברתם לארגוני הנשים בישראל.
בסי גוטספלד ונשות מזרחי באשר הן השקיעו את כל כוחם בבניית חזון חינוכי לבנות ובנים בארץ ישראל ועל כן, היה הארגון הנשי הרבה יותר יעיל מהארגון הגברי במובנים רבים: כמות מוסדות החינוך, מחויבותם האישית של הלוקחים חלק במלאכה והתוצאות בשטח.
"נשות המזרחי", תרמו רבות להקמת היישוב היהודי ואחר כך למדינת ישראל, אולם המחקר טוען כי התרומה הייתה הדדית: ההזדקקות של המדינה שבדרך לעזרתם של ארגונים יהודים בארצות הברית הביאה לתמיכה בקהילות היהודיות שם ולצמיחה משותפת של שתי הקהילות היהודיות הגדולות ביותר.
על כן, נשות מזרחי לוקחות חלק בפסיפס הרחב בקשר ההדדי בין הקהילה היהודית בארצות הברית והקהילה היהודית בארץ ישראל וכן בתרומה הגדולה של יהדות ארצות הברית לבניית היישוב.
נשות המזנון היא קומדיית מצבים בריטית שיצרה, כתבה והפיקה ויקטוריה ווד.
שתי העונות של הסדרה בהן 16 פרקים שודרו בערוץ BBC One ב-1998 עד 2000. הסיטקום שודר גם בערוץ הקומדיות הקלאסיות .
בנובמבר 2004 יצאה הסדרה על גבי DVD.
מקום ההתרחשות הוא במזנון של מפעל בדיוני במנצ'סטר בשם "HWD Components".
הדמויות העיקריות הן של עובדי המזנון וכמה מהלקוחות הקבועים שלהם.
הסדרה מתארת את חייהם של עובדי המפעל, והקשרים החברתיים והרומנטיים שביניהם.
במרכז הסדרה עומדת דמותה של ברנדה פורלונג (ויקטוריה ווד).
ב-1999 זכתה העונה הראשונה של הסדרה בפרס "ורד הזהב" , ובפרס "הקומדיה הטלוויזיונית החדשה הטובה ביותר" של פרסי הקומדיה הבריטית .
בשנת 2000 זכתה העונה השנייה בפרס "הקומדיה הטלוויזיונית הטובה ביותר".
התוכנית הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית "הקומדיה הטובה ביותר", ול"פרס קומדיית המצבים" ב-1998 וב-1999 בהתאמה.
בסקר "הסיטקום הבריטי הטוב ביותר" שנערך על ידי ה-BBC בשנת 2004 הגיעה הסדרה למקום 28.
בתחילת הסדרה מוצגות בפני הצופים הדמויות הראשיות, קבוצה של עובדים, שרובם נשים, במזנון הנמצא בצפון אנגליה.
הדמות המרכזית ברנדה 'ברן' פורלונג (בגילומה של ויקטוריה ווד) היא אישה טובת לב שאפשר לסמוך עליה.
במהלך הסדרה מתוארת התפתחות מערכת היחסים בינה לבית מנהל המזנון טוני מרטין (אנדרו דאן).
לצדה של ברנדה עובדות במזנון דולי בלפילד (ת'למה ברלו) הצנועה והחסודה וחברתה ג'ין העוקצנית (אן ריד).
כמו כן עובדות במזנון שתי נשים צעירות, טווינקל (מקסין פיק) שתמיד מגיעה באיחור, ואניטה המפוזרת ונעימת ההליכות (שובנה גולטי).
סטן מדוקרופט (דאנקן פרסטון) הוא איש אחזקה האחראי על הניקיון ותיקון הציוד במפעל.
סטן הוא בעל דעות מוצקות הנוטה להתרגז בקלות אבל שוחר טוב.
דמות קבועה נוספת היא פיליפה מורקרופט (סיליה אימרי) מנהלת משאבי אנוש.
פיליפה היא חדשה במפעל שהגיעה מהדרום, ואינה מצליחה להשתלב בין שאר העובדים.
היא עברה לגור במנצ'סטר כי יש לה רומן עם אחד המנהלים הבכירים, מר מייקל (כריסטופר גריט).
ג'ולי וולטרס מופיעה בסדרה בתשעה פרקים בתפקיד אמה ההזויה והמניפולטיבית של ברנדה, שמתגוררת בקרוון מאחור תחנת דלק.
היא זנחה את ברן בבית יתומים, וכעת מופיעה לעיתים קרובות ומבקשת ממנה טובות.
מערכת היחסים בין טוני לברנדה מתחילה להתפתח בעונה הראשונה.
ברנדה תומכת בטוני שחולה בסרטן ועובר טיפולי כימותרפיה.
במשך העונה פיליפה מנסה לארגן פעילויות גיבוש לעובדים, במפעל מבקרת אישיות מלכותית, אמה של ברנדה גורמת לשערורייה, העובדים מביאים את אמותיהם למפעל, החברה "HWD Components" מתמזגת לתוך חברה יפנית, ומגיעה מחליפה לטוני כשהוא חולה מדי מכדי לעבוד.
במהלך העונה השנייה מערכת היחסים בין ברן לטוני ממשיכה להתפתח; במזנון מועסקת צעירה לתקופת ניסיון, ג'ין הולכת לגור אצל אחותה במצב רוח רע בגלל בעלה הבוגדני, רוצח נמלט מבית סוהר מקומי, והעובדים חושבים שברן בהריון כשהיא מסרבת לתרום דם בגלל הפחד שלה ממחטים.
ג'יין (סו דוואני) מארגנת חופשה במרבלה, שאליה רוצים טוני וברן לנסוע יחד.
אחרי תסבוכת קלה, מצליחה ברן להשיג מקום בטיסה, אבל בסופו של דבר היא מוותרת על החופשה ונותנת את הכסף לאמה.
ברן וטוני מתאחדים אחרי שטוני מארגן מסיבת הפתעה ליום הולדתה של ברן שחל בערב חג המולד.
בהמשך העונה, פיליפה לא מצליחה להגיע לארוחה שארגנה לרגל חגיגות המילניום, אניטה יולדת תינוק, ומשאירה אותו במפעל לטיפולה של ברן.
אחר כך היא לוקחת אותו בחזרה ויוצאת לחופשת לידה.
את אניטה מחליפה כריסטין (קיי אדשד) שאינה אהודה על שאר הנשים במזנון.
ברן משתתפת בשעשועון טריוויה טלוויזיוני "Totally Trivial", אבל כשהיא מגיעה לשלב הגמר היא אינה יכולה להשתתף מפני שבאותו זמן היא מבקרת את אמה בבית חולים ומגלה שהיא מתה.
מתברר שהאם השאירה לה סכום גדול של כסף שבעזרתו יכולים ברן וטוני לעבור לסקוטלנד ולממש שם את תוכניותיהם.
ויקטוריה ווד – ברנדה פרלונג
אנדרו דאן – טוני מרטין
ת'למה ברלו – דולי בלפילד
דנקן פרסטון – סטן מידוקרופט
סיליה אימרי – פיליפה מורקרופט
ג'ולי וולטרס – פטולה גורדינו
אנדרו ליווינגסטון (עונה ראשונה) ואדריאן הוד (עונה שנייה) – נורמן
כריסטופר גריט – מר מייקל
ג'ק סמתהרסט – בוב בלפילד
סטיב יוסון – סטיב גרינגראס
את הסדרה בשלמותה כתבה ויקטוריה ווד, ללא עריכה נוספת.
הגישה שלה הייתה לתת לקווי העלילה להתפתח מתוך האינטראקציה בין הדמויות, במקום להתאים את הדמויות לעלילה מוגדרת מראש.
היא כתבה את כל ששת הפרקים של העונה הראשונה בחודש אחד.
אבל כתיבת העונה השנייה הייתה קשה לה יותר, ולקח לה חצי שנה לכתוב את ארבעת הפרקים האחרונים.
ווד ייחסה זאת ללחץ שהיה עליה משום שעשתה הכל בעצמה, ולבדידות שחשה.
עוד אמרה ששקלה לוותר על הסדרה כי חשבה שהתסריטים שלה היו באיכות ירודה.
ווד סיימה בכוונה את הסדרה אחרי שתי עונות, והפרק האחרון תוכנן להיות פרק סיכום.
היא אמרה שהיא לא נוהגת לעשות דבר כלשהו פעמיים, אבל חשה שעונה שנייה לסדרה הייתה הכרחית.
הצילומים של כל הסדרה (פרט לסצנה של שעשועון הטריוויה והסצנה בבית החולים, ששניהם מוקרנים על מסך טלוויזיה במזנון) נערכו באולפן אחד ב-"BBC Television Centre" בנוכחות קהל בשימוש של מערך מרובה מצלמות.
מקומות אחרים כמו בתיהם של המשתתפים או חלקים אחרים בבית החרושת אינם נראים כלל אלא רק מוזכרים בשיחות.
התפאורה הייתה אמורה להיות מציאותית ככל האפשר, ואפילו הוצב באולפן טוסטר המשמש לקייטרינג, שהכינו בו טוסטים בזמן הצילומים.
כל פרק צולם פעמיים לפני קהל שונה, פעם אחת ביום שישי ופעם שנייה בשבת.
זה אפשר לשחקנים לתקן טעויות במקרה הצורך ולשפר את הסצנה, מבלי לחזור על אותן בדיחות בפני אותו קהל.
את נעימת הנושא של התוכנית הלחינה ויקטוריה ווד.
לרוב היא הושמעה ללא מילים, פרט לפרקים "מילניום" ו"הרמת כוסית" בהם היא כתבה מילים ומבצעת את השיר.
את השיר במלואו ביצעה ווד בתוכנית הראיונות "פרקינסון" כשהיא מלווה את עצמה בפסנתר.
באפריל 2009 הועלה בלונדון מחזה המבוסס על הסדרה.
המחזה כלל את שלושת הפרקים הראשונים של העונה השנייה ומתמקד במערכת היחסים בין ברן לטוני.
הבמאי היה דייוויד גרהאם שגם עיבד לתיאטרון את התסריט של ויקטוריה ווד.
גולטי ודאן הופיעו בתפקידים שלהם גם על הבמה.
המחזה הוצג בסיבוב הופעות ברחבי הממלכה המאוחדת במהלך 2009.
מחזה נוסף בשם "Dinnerladies: Second Helpings" ("נשות המזנון: מנה נוספת") הוצגה בסיבוב הופעות בשנת 2011. גם במחזה זה השתתף דאן, ואליו הצטרפה מהסדרה המקורית סו דוואני.
נשי טראכיס (מיוונית עתיקה: "Τραχίνιαι") היא אחת משבע הטרגדיות של המחזאי היווני סופוקלס, אשר שרדו לאורך השנים.
מועד כתיבת היצירה עדיין שנוי במחלוקת בין החוקרים, ונראה שנכתבה בוודאות אחרי שנת 450 לפנה"ס.
על-פי החוקר האנגלי תומאס ובסטר , המחזה נכתב במקביל למחזה אנטיגונה או לצד המחזה היווני שאבד "הרקלס המטורף" מאת המחזאי אוריפידס.
המחזה מספר על מותו של הרקלס בגלל אשתו דיאנירה.
המחזה נפתח בנאומה של דיאנירה, אשת הרקלס (כך בהגיה היוונית, בניגוד ל"הרקולס" בלאטינית), המספרת על תולדות חייה ועל הקשיים בחיי הנישואין שלה: בעלה, הרקלס, זנח אותה ואת בנה, ויצא להרפתקאות לאחר שהוטלו עליו שתים עשרה המטלות, או שנים-עשר מעללי הגבורה.
היא מחליטה לשלוח את בנם, היילוס כדי למצוא את הרקלס בעלה, בגלל ששמעה נבואה כי "סופו של הרקלס קרב בידי מי שכבר מת".
בינתיים, ליכאס, אחד מאנשיו של הרקלס, מבשר לדיאנירה סיפור כוזב שעל פיו הרקלס החליט לנקום במלך אוצ'ליה אשר שיעבד אותו, ולכן הוא הטיל מצור על העיר, כבש אותה, וכעת הוא בדרכו הביתה לטראכיס, ובין שבויי המלחמה נמצאת גם איולה, ביתו של מלך העיר.
למעשה, הרקלס התאהב באיולה הצעירה והיפה, ולכן כבש את העיר מלכתחילה.
הדבר מעורר את קנאתה של דיאנירה, והיא מחליטה להשתמש בשיקוי ששמרה שנים רבות אשר נועד להחזיר לה את אהבתו של בעלה.
סיפור השיקוי מסופר בעלילה אחרת במיתולוגיה, שלפיה כשהייתה דיאנירה צעירה, העביר אותה הקנטאור נסוס את הנהר, אולם כשניסה לאנוס אותה, ירה בו הרקלס חץ והרגו.
לפני מותו הוא ביקש לנקום ולחש לדיאנירה שדמו, אם ישפך בחושך על בגד כלשהו, יוכל להחזיר לה יום אחד את אהבת בעלה.
דיאנירה שמרה את השיקוי שנים רבות, ומעולם לא השתמשה בו, גם לא כששמעה על הבנים הלא חוקיים שבעלה הוליד.
כעת, לנוכח התאהבותו של בעלה באיולה, החליטה שאין לה ברירה אלא להשתמש בשיקוי.
בלילה, כפי שהורה לה נסוס, היא שפכה את טיפות הדם על שריון האריה מנמיאה וציוותה על ליכאס להביא את השריון לבעלה.
אולם לאחר שהשליח יוצא לדרכו היא מתחילה לחשוד בדבריו של נסוס ושופכת מעט מהדם באור שמש.
לזוועתה היא מגלה כי מדובר דמו של נסוס המעורב בארס ההידרה הופך בשמש לחומצה מאכלת ולא לשיקוי אהבה.
סיפור זה הוא המקור לביטוי "כותונת נסוס".
בינתיים הספיק ליכאס להגיע ולתת להרקלס את השריון, והרעל פעל את פעולתו וגרם להרקלס סבל נורא, ובתגובה הוא רצח את ליכאס.
גוסס ומלווה בידי בנו היילוס, הוא מגיע אל ביתו.
שם מתגלה גופתה של דיאנירה, אשר התאבדה, מכיוון שלא יכלה לשאת בצער שגרמה להרקלס.
הרקלס מתמלא גם הוא בצער.
בסוף המחזה הוא מעניק את איולה השבויה לבנו היילוס להיות לו לאישה, ומצווה על בנו לעלות אותו באש בעודו חי.
וכך למעשה לגאול אותו מייסוריו.
כך מתקיימת הנבואה ששמעה דיאנירה שעל פיה בעלה ימות "מידי מי שכבר מת".
היצירה תורגמה לעברית מהמקור היווני העתיק בידי שני מתרגמים ישראלים.
נשי טראכיס, סופקלס, תרגום בידי אהרן שבתאי
סופוקלס, שבע הטרגדיות, תרגום שלמה דיקמן
מרטין קרימפ כתב את המחזה "אכזר ורחום" כעיבוד מודרני ל"נשי טראכיס".
המחזה הועלה בתיאטרון הבימה לראשונה בשנת 2005, בבימויו של ארתור קוגן, ובהשתתפות עידית טפרסון בתפקיד אמליה, אשת הגנרל, ויגאל נאור בתפקיד הגנרל.
שבע הטרגדיות של סופוקלס כרך ב' הוצאת האונ' ירושלים ומוסד ביאליק מאת שלמה דיקמן
נשיא הרפובליקה של אינדונזיה (באינדונזית: Presiden Republik Indonesia) הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת ברפובליקה של אינדונזיה.
נשיא אינדונזיה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים הלאומיים של אינדונזיה.
מאז 2004, נשיא אינדונזיה וסגנו נבחרים בבחירות ישירות לתקופת כהונה בת חמש שנים.
נשיא אינדונזיה הנוכחי (ה-8 במספר) הוא פרבואו סוביאנטו שנכנס לתפקידו ב-20 באוקטובר 2024.
הנשיאות האינדונזית הוקמה במהלך גיבוש חוקה משנת 1945 על ידי ועדת החקירה לעבודות הכנה לעצמאות (BPUPKI).
המשרד מולא לראשונה ב-18 באוגוסט 1945 כאשר סוקרנו נבחר על ידי הוועדה המכינה לעצמאות אינדונזית (PPKI) מכיוון שעל פי הוראות המעבר לחוקה, "הנשיא והסגן הנשיא בפעם הראשונה ייבחרו על ידי ה-PPKI.
"כמו כן, טרם הוקם הגורם האחראי לבחירות לנשיאות, האספה המייעצת העממית.
ב-16 באוקטובר 1945, הודיע סגן הנשיא מוחמד חטא על צו סגן-נשיא שהעניק לוועדה הלאומית המרכזית של אינדונזיה (KNIP) סמכויות חקיקה.
ב-11 בנובמבר 1945 קיבלה ה-KNIP את ההחלטה להפריד בין תפקיד ראש המדינה לתפקיד ראש הממשלה.
אף כי טרם הוקמה חוקה חדשה, אינדונזיה הייתה כיום דמוקרטיה פרלמנטרית דה-פקטו עם הנשיא כראש מדינה טקסי שתפקידו היה לבקש מראש הממשלה כראש הממשלה להקים ממשלה חדשה.
במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית, סוקרנו ושאטה נתפסו גם על ידי ההולנדים ביוגיאקרטה ב-18 בדצמבר 1948. לאחר מכן, סוקרנו נתן מנדט לסיפרודן פרווירנגרה להקים ממשלת חירום.
זה נעשה וממשלת החירום של הרפובליקה של אינדונזיה (PDRI) הוקמה בסומטרה כאשר סג'אפרודין פראוויראנגרה כיו"ר שלה.
פראוויראנגרה החזיר את המנדט לסוקרנו ב-13 ביולי 1949. ב-17 בדצמבר 1949 נבחר סוקרנו לנשיא הרפובליקה של ארצות הברית של אינדונזיה (RIS) והמנדט הנשיאותי עבר לאסעת.
כאשר התברר כי הקונפדרציה הזו עתידה להיות מוחלפת על ידי מדינה יחידה, עזאאת התפטר מהנשיאות וסוקרנו שוב להיות נשיא ב-15 באוגוסט 1950.
אינדונזיה אימצה כעת את החוקה שנועדה לקונפדרציה.
המסמך, שכונה רשמית כחוקה הזמנית, אישר את תפקיד הנשיא כראש המדינה, אך הגביל אותו לתפקיד טקסי ברובו.
הוא מינה ראש ממשלה בעצת מעצבים.
למרות תפקידו החוקתי המצומצם באופן רשמי סוקרנו החזיק בכוח רב.
בראשית שנות החמישים החל לקרוא לביצוע "הדמוקרטיה המודרכת", במסגרתה יתקבלו החלטות לאחר התלבטות ממושכת במטרה להגיע לקונצנזוס תחת "הנחיה" נשיאותית.
נשות רוסיה הייתה מפלגה וגוש פוליטי ברוסיה, שהתמודדה במספר מערכות בחירות לבית התחתון של הפרלמנט.
המפלגה הוקמה בסתיו 1993 על ידי מיזוג של שלוש תנועות נשים, איחוד נשות רוסיה (הכוח הדומיננטי), איגוד יזמות הנשים ברוסיה ואיגוד נשות חיל הים.
איחוד נשות רוסיה בחן את המניפסטים של 30 מפלגות לקראת הבחירות לפרלמנט בדצמבר 1993 ולא היה מרוצה מחוסר תשומת הלב לנושאי נשים.
לאחר שנציגות האיחוד כתבו למפלגות וקיבלו שלוש תגובות שטחיות ועלו חששות שרשימות המפלגות מכילות מעט מאוד נשים, לכן התקבלה ההחלטה להקים את המפלגה.
בבחירות המפלגה קיבלה באופן מפתיע 8.1% מהקולות של הייצוג היחסי והיא הייתה המפלגה הרביעית בגודלה וזכתה ב-23 מתוך 450 המושבים בדומה.
בבחירות 1995 המפלגה הייתה צפויה לעבור את אחוז החסימה של 5%, אך קיבלה 4.6% מהקולות, שלא הספיק לה לקבל מושבים.
בשנת 1996 המפלגה התפצלה כאשר יקטרינה לאחובה עזבה את המפלגה כדי להקים את התנועה הכלכלית-חברתית של רוסיה לנשים, ששמה התקצר לעיתים קרובות בכוונה ל"נשים רוסיה"מכדי לנסות לפתות תומכים.
באפריל 1999 הוכרז כי המפלגה לא תתמודד בבחירות בדצמבר 1999, אלא תהפוך לחלק ממפלגת "מולדת - רוסיה כולה", שאליה הצטרף גם לאחובה.
עם זאת, המפלגה נפרדה מהגוש בספטמבר במחאה על היעדר נשים ברשימת המפלגה ואכן התמודדה בבחירות באופן עצמאי.
עם זאת, נתח ההצבעה שלה ירד שוב ל-2% והיא איבדה את הייצוג בפרלמנט ולא שבה להתמודד בבחירות שנערכו לאחר מכן.
המפלגה לשעבר היא היום איחוד הנשים של רוסיה (wuor.ru) שנוסד בשנת 2018. לאחר 2012 הוקמה תנועה בשם למען נשות רוסיה (npzhr.ru) אך זו פורקה בשנת 2019.
נשיא איחוד האמירויות הערביות, או ראיס , הוא ראש מדינת איחוד האמירויות.
הנשיא וסגן הנשיא (ראש הממשלה) נבחרים כל 5 שנים על ידי המועצה הפדרלית העליונה; בעוד שראש הממשלה ממונה רשמית על ידי הנשיא, סגן נשיא איחוד האמירויות משמש במקביל גם כראש ממשלה.
בדרך כלל שייח' מאמירות אבו דאבי מכהן כנשיא, ושייח' מאמירות אמירות דובאי מכהן בראשות הממשלה.
השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן הוא אביו המייסד של איחוד האמירויות, והאחראי לאיחוד שבע הנסיכויות למדינה אחת.
הוא היה הנשיא הראשון של איחוד האמירויות, מאז הקמת המדינה ועד מותו ב-2 בנובמבר 2004. למחרת בחרה המועצה הפדרלית העליונה את בנו, שייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, לתפקיד.
הנשיא הוא גם המפקד הראשי של כוחות הצבא באיחוד האמירויות.
נשיא איחוד האמירויות הערביות הוא דמות מרכזית במערכת הפוליטית והמנהיגותית של המדינה.
משמש כנציג הרשמי של איחוד האמירויות בזירה הבינלאומית, נפגש עם מנהיגים זרים ומשתתף בפורומים בינלאומיים.
קובע את כיווני המדיניות הציבורית בתחומים כמו כלכלה, חוץ וביטחון.
הוא גם מקבל החלטות חשובות במצבי חירום.
ממנה את חברי הממשלה, כולל שרים ובכירים נוספים, ויש לו סמכות להחליף אותם לפי הצורך.
יכול להציע חוקים חדשים ולשוב עם הצעות לשינויים לחוקים קיימים, אם כי הוא פועל בשיתוף פעולה עם המועצה העליונה.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות, מקבל החלטות אסטרטגיות בנושא הביטחון וההגנה.
מקדם תוכניות לפיתוח חברתי וכלכלי, חינוך ובריאות, תוך שימת דגש על רווחת האזרחים.
פועל לשמר את האחדות בין האמירויות השונות ולתאם מדיניות משותפת.
עובד בשיתוף פעולה הדוק עם המועצה העליונה של האמירויות, המורכבת מהמושלים של כל אמירות, כדי להבטיח החלטות אחידות ומשותפות.
באופן כללי, הנשיא משחק תפקיד קרדינלי בשמירה על יציבות המדינה והובלת ההתפתחות שלה.
נשיאי איחוד האמירויות הערביות (1971–הווה)
נשיא הרפובליקה של אוגנדה הוא ראש המדינה וראש הממשלה באוגנדה.
הנשיא הוא המפקד הראשי של כוח ההגנה העממי של אוגנדה .
הנשיא נבחר במערכת בחירות כול חמש שנים.
יוורי מוסווני המכהן עלה לשלטון בשנת 1986 והוא הנשיא ששולט הכי הרבה זמן באוגנדה, לפניו שלט אידי אמין ששלט בין השנים 1971–1979.
ב-2005 הוסרה המגבלה שהגבילה את מספר הכהונות בהן ניתן לרוץ לנשיאות, ובשנת 2017 הוכרז גם על הסרת מגבלת הגיל שהייתה אז 75.
נשות הלעולם לא היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת מדע בדיוני שנוצרה על ידי ג'וס וידון עבור רשת "HBO".
הסדרה עלתה לשידור ב-11 באפריל 2021, ובוטלה בדצמבר 2022. עונתה היחידה, שכללה 12 פרקים, שודרה בשני חלקים - חלקה הראשון עלה לשירות HBO Max באפריל 2121, ואילו חלקה השני עלה לשירות Tubi בפברואר 2023. בישראל, הסדרה שודרה ב-yes ובסלקום tv.
עלילת הסדרה מתרחשת בבריטניה הוויקטוריאנית, במהלך שנות שלטונה האחרונות של המלכה ויקטוריה, כאשר מגפה חדשה תוקפת את העיר לונדון – אנשים, ובעיקר נשים, מקבלים כוחות על-אנושיים באורח פלא.
אנשים אלו נהפכים בין לילה לבני המעמד הנמוך החדש שנאלצים להילחם על מקומם בחברה, אך גם להילחם באויבים חזקים שנוצרו בעקבות המגפה, ולהתמודד עם משימה שעשויה לשנות את העולם המוכר להם.
לורה דונלי – עמליה טרו, אישה ספונטנית, חסרת אחריות ובעלת רקע פסיכולוגי מורכב המנסה לנווט את דרכה בלונדון של המאה ה-19, שמהווה סכנה לאליטה הבריטית.
אוליביה ויליאמס – לביניה בידלו, רווקה זקנה ועשירה התומכת ב"נגועים", שמנהלת גם את בית היתומים בו מתגוררות רבות מהדמויות הראשיות.
ויליאמס שיחקה בעבר בסדרה אחרת של וידון, "בית הבובות".
ג'יימס נורטון – הוגו סוואן, צעיר אריסטורקט ופאנסקסואלי, שמתמחה בסחיטת אנשים ובבעלותו נמצא מודעון פרטי.
טום ריילי – אוגוסטוס "אוגי" בידלו, חנון אדיב ואחיה של לביניה.
אן סקלי – פנייס אדייר, חברתה הטובה ביותר של אמליה, ואחת הראשונות ש"ננגעו".
פנייס היא אישה דתייה אדוקה שבאה מבית כפרני.
בן צ'פלין – הבלש פרנק מונדי, שוטר גדול-ממדים וגס עם תחושת מוסר חזקה, בעל מוניטין של אלימות ושתייה מרובה.
פיפ טורנס – לורד מאסן, איש צבא לשעבר ותומך חזק של אימפריה הבריטית, שמפקפק מאוד באמינותם של "הנגועים".
זקארי מומו – ד"ר הורציו קוזנס, רופא שהגיע ממערב הודו, שאמליה הייתה עדה לרגע בו הוא גילה את כוחו.
הורציו נוטה לשתף פעולה איתה ועם מלך הקבצנים.
איימי מנסון – מלאדי, אישה לא יציבה שחיה במחתרת.
מלאדי לא רק אחראית על קבוצת עריקים, אלא גם נמצאת במסע הרג משלה.
ניק פרוסט – דקלן אורון, ידוע גם בשם מלך הקבצנים.
איש כריזמטי ואכזר שמפקד על הפושעים הזוטרים בלונדון, שלעיתים עובד עם אמליה אך גם באותה מידה שמח לא פחות לבגוד בה.
ראשל ניל – אנני קרבי, ידועה גם בשם בונפייר.
פושעת בעלת היכולת לשלוט באש.
אלינור טומלינסון – מרי ברייטון, זמרת כושלת שמחכה לה הפתעה גדולה.
דניס או'הר – ד"ר אדמונד האג, מנתח אכזרי ממוצא אמריקאי.
קיראן סוניה סואר – הרייט קאור
אליזבת ברינגטון – לוסי בסט
אלה סמית – דזירה בלודגט
ויולה פרטז'ון – מירטל הפליש
אנה דוולין – פרימרוז צ'אטואווי
מרטין פורד – ניקולה פרבל
ב-13 ביולי 2018, הוכרז כי רשת "HBO" הזמינה ישירות את הסדרה.
בנוסף, נודע שהיוצר ג'וס וידון עתיד לשמש ככותב, במאי, מפיק בפועל.
הסדרה הוזמנה על ידי "HBO" לאחר מלחמת הצעות עם רשתות ושירותי הזרמת מדיה אחרות, שכללו בין היתר את נטפליקס.
צוות המפיקים בפועל כולל בין היתר את ברנדט קולפילד, ג'יין אספנסון ודאגלס פטרי.
אספנסון ופטרי, שעבדו עם וידון על "באפי ציידת הערפדים", משמשים גם כתסריטאים.
בנוסף, גם התסריטאית לורי פני נשכרה למלאכת כתיבת הסדרה.
ג'מה ג'קסון משמשת כמעצבת הפקה.
ב-23 באפריל 2019, הוכרז על ליהוקה של לורה דונלי לצוות השחקנים הראשי של הסדרה.
ב-30 ביולי 2019, הוכרז על ליהוקם של אוליביה ויליאמס, ג'יימס נורטון, טום ריילי, אן סקלי, בן צ'פלין, פיפ טורנס, איימי מנסון, ניק פרוסט, אלינור טומלינסון, דניס או'הר, זקארי מומו וראשל ניל לצוות השחקנים הראשי.
ב-15 באוגוסט 2019, הוכרז על ליהוקם של קיראן סוניה סואר, אליזבת ברינגטון, אלה סמית, ויולה פרטז'ון, אנה דוולין ומרטין פורד לצוות השחקנים המשני.
ב-4 ביולי 2019, הודיע וידון כי צילומי העונה הראשונה החלו בלונדון.
ביולי 2019 דווח כי סצנות צולמו בכיכר כנסיית טריניטי, ובאזור תיאטרון וימבלדון החדש.
באוגוסט 2019, צולמו סצנות במספנה ההיסטורית בצ'טם שבקנט.
בסוף ינואר 2020, צילומי הסדרה התקיימו בג'ויס גרוב, אחוזה כפרית בסגנון ג'ייקוביאני.
הבניין שימש כסט והוכפל לצורך צילומי סצנות המתרחשות בבית היתומים.
בשל המחסור בשטחים של אולפנים בלונדון, רשת "HBO" עבדה עם אדריאן ווטון, מנכ"ל "Film London" ונציבות הקולנוע הבריטית על מנת למצוא חללי מחסן ותעשייה ישנים בהם יוכלו לבסס את ההפקה.
צילומי חמישה פרקים מתוך עשרת פרקי העונה הראשונה שהוזמנה הושלמו לפני שההפקה הושבתה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
צילומי הסדרה התחדשו בספטמבר והושלמו בסוף אוקטובר.
בפברואר 2021, מנהל התוכן הראשי של רשת "HBO" ושירות "HBO Max", קייסי בלויס, אישר כי העונה הראשונה תכלול עשרה פרקים שיחולקו לשני חלקים – שישה וארבעה פרקים – בעקבות השבתת ההפקה שנגרמה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
בלויס הצהיר שנוצרה מעין הפסקה נרטיבית טבעית בפרק השישי, ולכן ההפקה החליטה לשדר תחילה את ששת הפרקים עבור המנויים והמעריצים.
בלויס אף הצהיר כי גוסלט וצוות התסריטאים שלה עובדים כעת על מערך התסריטים השני ו"נקבל תחושה טובה יותר של תזמון" כאשר הפרקים ישודרו.
ב-25 בנובמבר 2020, הודיע וידון כי הוא פורש מהפקת הסדרה ופטר את החלטתו כהחלטה שנוצרה כתוצאה מ"שנה של אתגרים חסרי תקדים".
בהצהרה שפורסמה עם עזיבתו את הפקת הסדרה, וידון הסביר כי אופי העבודה על פרויקט כזה במהלך התפרצות מגפת הקורונה ברחבי העולם גבה מחיר גבוה מרמות האנרגיה שלו.
ב-28 בינואר 2021, הוכרז שהתסריטאית הבריטית פיליפה גוסלט תפיק בפועל את הסדרה במקומו.
בתגובה להאשמות בהטרדות במקום העבודה נגד וידון מצד שחקנים ואנשי צוות שעבדו עמו על פרויקטים קודמים שלו, בלויס הצהיר כי הוא לא קיבל שום תלונות או דיווחים על התנהגות בלתי הולמת בנוגע לעבודתו של וידון על הסדרה.
עם זאת, מעורבותו של וידון לא זכתה להכרה במהלך שיווק הסדרה.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אמי האמנותיהאפקטים החזותיים המיוחדים הטובים ביותר בפרקג'וני האן, ג'ק גייסט, דיימון פכט, אלכסנדר פרודהום, עמנואל פוקס, גאיה בוסולאטי, אד ברוס, בריאן עלי הארדינג וטקאשי טאקוקה
נשיא אבחזיה הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת שלה.
תפקיד נשיא אבחזיה נוצר בהתאם לחוקת אבחזיה משנת 1994, והנשיא הראשון, ולדיסלב ארדזינבה, נכנס לכהונתו ב-26 בנובמבר 1994.
הנשיא נבחר בבחירות כלליות, שוות וישירות על ידי בעלי זכות הבחירה במדינה לתקופה של חמש שנים, עם אפשרות לבחירה לתקופת כהונה אחת נוספת לתפקיד.
הוא נבחר לכהונתו ביחד עם סגן נשיא, המתמודד על התפקיד יחד עם המועמד לנשיאות.
שני תפקידים קדמו באבחזיה לתפקיד הנשיא - יושב ראש הסובייט העליון (1990-1992) ויושב ראש הפרלמנט (1992-1994).
התואר "נשיא" בתנ"ך מוענק לאדם העומד בראש קבוצה ומנהיגה.
לאחר שעם ישראל יוצא ממצרים הוא מחולק לשלוש-עשרה קבוצות הנקראות שבטים.
בראש כל שבט עומד אדם בשם נשיא.
הנשיאים מוזכרים מספר פעמים בהקשרים של סדר ההליכה במדבר ושל מפקדים לספירת העם.
ישנם שני מפקדים בספר במדבר ובהם מוזכרים שמות שונים של נשיאים, ככל הנראה כיוון שעבר זמן רב והם התחלפו.
נשיאים שאינם חלק משבטי ישראל
בנוסף לנשיאי השבטים, בתנ"ך מוזכרים אנשים נוספים הזוכים לכינוי "נשיא": בספר בראשית מכונה אברהם בתואר נשיא כאשר אנשי חברון רוצים לכבד אותו.
גם שכם בן חמור נקרא נשיא, תואר המראה על חשיבותו ומעמדו.
גם צאצאיו של ישמעאל נקראים נשיאים.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון היהודים גולים לבבל, שהופכת לפרס, שמלכה כורש נותן להם רשות לחזור לארץ ישראל ולבנות את בית המקדש.
המנהיג שמוביל את העלייה, ששבצר, מכונה גם כן נשיא.
לא מוזכר תפקיד ספציפי שהנשיא ממלא, אם כי יש לו קרבנות מיוחדים: במקרה שבו הנשיא חוטא, הוא מביא שעיר עיזים זכר ולא שעירה.
נשיא אוניברסיטת הרווארד הוא המנהל הראשי של אוניברסיטת הרווארד וכפועל יוצא גם הנשיא של חבר המנהלים של האוניברסיטה.
הנשיא ממונה על ידי חבר המנהלים.
הרווארד ידועה בעצמאות של הפקולטות המרכיבות אותה.
הפקולטות קובעות את הסטנדרטים האקדמיים שלהן ומנהלות את התקציבים שלהן.
הנשיא, לעומת זאת, ממלא תפקיד חשוב בתכנון ובאסטרטגיה של האוניברסיטה.
נשיאי הרווארד השפיעו על שיטות חינוך ברחבי ארצות הברית.
אליוט, למשל, הקים את השיטה של קורסי בחירה העומדים לרשות כל תלמיד.
ג'יימס ב' קונאנט פעל להכנסת מבחנים אחידים באוניברסיטאות.
רודנסטין פעלו למען הגיוון באוניברסיטאות.
בשנים האחרונות, התפקיד הפך ליותר ויותר מנהלי, במיוחד לאחר שקמפיינים לגיוס כספים קיבלו חשיבות מרכזית במוסדות גדולים כמו הרווארד.
חלקם מתחו ביקורת על מגמה זו בגלל שהיא פוגעת ביכולת של הנשיא להתמקד בסוגיות מהותיות בהשכלה הגבוהה.
כל נשיא משמש כפרופסור באחת המחלקות באוניברסיטה ומלמד לפעמים.
הנשיא הנוכחי של האוניברסיטה הוא אלן גרבר, שהפך לנשיאה ה-31 של הרווארד.
גרבר נולד למשפחה יהודית מרוק-איילנד, אילינוי.
הוא החליף בתפקידו את קלודין גיי אשר התפטרה ב-2 בינואר 2024, לאחר חצי שנה בלבד, הכהונה הקצרה בתולדות 388 שנות פעילות המוסד.
המנהל הראשון של האוניברסיטה, נתנאל איטון, לא השתמש בתואר "נשיא" אלא בתואר "מנהל בית ספר", הנרי דאנסטר היה הראשון שכונה בתואר "נשיא".
הרווארד נוסדה לצורך הכשרת כמרים פוריטנים, ולמרות שיעדי האוניברסיטה השתנו והתרחבו, כמעט כל הנשיאים של האוניברסיטה עד סוף המאה ה-18 היו מוסמכים לכהונה.
מאז ליאונרד הואר, הנשיא השלישי של האוניברסיטה, ועד ניית'ן פוסי, הנשיא ה-24, כל הנשיאים היו בוגרי הרווארד קולג'.
גם הנשיאים שלא למדו בקולג', למדו לתואר שני באוניברסיטה.
דרו גילפין פאוסט היה הנשיא הראשון של האוניברסיטה שלא למד באוניברסיטה או בקולג'.
ג'ון וינטרופ כיהן כנשיא בפועל ב-1769 וב-1773. בשתי הפעמים הוא דחה הצעת להיות נשיא, מטעמי זקנה.
הנרי רוזובסקי, לשעבר דיקן הפקולטה לאמנויות ומדעים, כיהן כנשיא בפועל במשך שלושה חודשים ב-1987 כשבוק נסע מחוץ לארצות הברית.
פרובסט אלברט קרנסיל כיהן כנשיא בפועל במשך שלושה חודשים, מנובמבר 1994 עד פברואר 1995, במהלך חופשתה של רודנסטין.
נשות סטפפורד הוא סרט אימה-מדע בדיוני אמריקאי משנת 1975 בבימויו של בריאן פורבס המבוסס על ספר עם אותו השם משנת 1972 מאת אירה לוין.
בסרט ממככבים קתרין רוס, פולה פרנטיס, פיטר מאסטרסון וטינה לואיז.
הסרט היווה לאורך השנים מקור השראה למספר רימייקים, כולל הרימייק משנת 2004 בכיכובן של ניקול קידמן, בט מידלר וגלן קלוז.
ג'ואנה אברהרט (מגולמת על ידי קתרין רוס) היא צלמת ואמנית צעירה ושאפתנית אשר עוברת יחד עם בעלה וולטר (מגולם על ידי פיטר מאסטרסון) ושני ילדיהם לעיירה הפרברית האידיאלית לכאורה סטפפורד אשר במדינת קונטיקט.
ג'ואנה שמה לב די מהרה שכל הנשים בסטפפורד נראות לכאורה מושלמות באופן לא טבעי, מסורות בצורה אובססיבית לעבודות הבית, וכנועות בצורה מטרידהן לבעליהן, ללא שום אינטרסים משלהן או שאיפות בחיים מלבד לתפקיד של עקרות בית.
ג'ואנה מתיידדת בהמשך עם שתי חברות חדשות - בובי מרקוב (מגולמת על ידי פאולה פרנטיס) וצ'ארמיין ווימפריס (מגולמת על ידי טינה לואיז), אשר גם מרגישות אי-נוחות לגבי ההתנהגות המוזרה של יתר נשות העיירה.
ג'ואנה מבינה שאותו הגורל מצפה לה בקרוב ובשל כך היא מנסה באופן נואש לברוח מהעיירה על מנת להימנע מלהפוך ל"אשת סטפפורד" הבאה.
קתרין רוס בתפקיד ג'ואנה אברהרט
פולה פרנטיס בתפקיד בובי מרקוב
פיטר מאסטרסון בתפקיד וולטר אברהרט
נאנט ניומן בתפקיד קרול ואן סנט
טינה לואיז בתפקיד שרמיין ווימפריס
קרול רוזן בתפקיד ד"ר פנצ'ר
פטריק אוניל בתפקיד דייל "דיז" קובה
פרנקלין קאבר בתפקיד אד ווימפריס
נשיא אורוגוואי (בספרדית: presidente de Uruguay) הוא ראש המדינה וראש ממשלת אורוגוואי.
הנשיא עומד בראש מועצת השרים, מנהל את הרשות המבצעת והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אורוגוואי.
הזכויות והסמכויות של הנשיא נקבעו ב.
יחד עם מזכירות הנשיאות, ומנהל , הנשיא הוא חלק מהרשות המבצעת.
במקרה של היעדרות, ממלא את התפקיד סגן הנשיא.
מאז 1835, על פי חוקת אורוגוואי, כהונתו של הנשיא החלה והסתיימה ב-1 במרץ.
הנשיא המכהן מאז 2025 הוא ז'מנדו אורסי.
התיקון לחוקה קובע את הדרישות לנשיאות.
סעיף 151 קובע כי הנשיא חייב להיות אזרח מלידה של המדינה, ואם הוא נולד בחו"ל עליו להיוולד לאזרח אורוגוואי.
הנשיא חייב להיות גם בן 35 לפחות ולהיות רשום במרשם האזרחי הלאומי.
על פי והשינויים ב, הנשיא נבחר בהצבעה ישירה לתקופת כהונה של חמש שנים.
אדם יכול להיבחר מחדש לנשיאות מספר פעמים, אך אינו זכאי להיבחר מחדש באופן מיידי ועליו להמתין 5 שנים לאחר תום כהונתו לפני שיוכל לכהן כנשיא או כסגן נשיא.
הנשיא וסגן הנשיא מתמודדים באמצעות מועמדות יחידה שמוגשת על ידי מפלגתם.
במקרה שאף מועמד לא משיג רוב מוחלט של הקולות (מעל 50%), נערך סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים.
במקרה זה, המועמד שזוכה ברוב בסיבוב השני מנצח בבחירות.
על פי סעיף 168 לחוקה, סמכויות הנשיא, הפועל עם השר או השרים המתאימים, או עם מועצת השרים, כוללות:
שמירה על הסדר והשלווה בפנים והביטחון בחוץ.
הפיקוד על כל הכוחות המזוינים.
פרסום כל החוקים, הוצאת תקנות מיוחדות הנחוצות ליישומן.
נאום מצב הרפובליקה בפני בפתיחת מושבים רגילים.
הזכות להטיל וטו על חוקים.
הזכות להציע הצעות חוק או תיקונים לחוקים שנחקקו בעבר.
פיטורי עובדי ציבור בגין עבירה, רשלנות או אי כדאיות.
ניהול היחסים הדיפלומטיים, ובהסכמת המחוקקים, הזכות להכריז מלחמה.
הזכות להכריז על מצב חירום בעת הצורך.
משא ומתן על אמנות עם אשרור של הרשות המחוקקת.
סעיף 153 לחוקה קובע כי במקרה של היעדרות, התפטרות, הפסקת כהונה או מוות של הנשיא וסגן הנשיא, נשיאות הרפובליקה תעבור לסנאטור הראשון ברשימה שקיבלה הכי הרבה קולות, לפי המפלגה הפוליטית שעל פיה הוא נבחר.
במונטווידאו הוא מעונו הרשמי של הנשיא.
האתר נרכש על ידי אדלינה לרנה דה פיין במכירה פומבית, ובנייתו של בית בן שלוש קומות על ידי האדריכל הצעיר , הוזמנה על ידי משפחת פיין לרנה.
בשנת 1925 נפגשו ו הצעירים מול הנכס.
בשנת 1947, בצ'ה ברס היה ראש המדינה, ולפי הצעתה של בת זוגו הם בחרו באחוזה הזו כמעונם הרשמי.
היא מעונו הכפרי של הנשיא.
היא ממוקמת במחוז קולוניה, 208 ק"מ ממונטווידאו, מורשתו של האריסטוקרט אהרון דה אנקורנה שהעניק כ-1,369 דונם מאחוזתו למדינת אורוגוואי.
הנשיא משתמש גם באחוזה בפונטה דל אסטה, שנקראת "Woodland's", ומשמשת כמעון נופש.
היא נתרמה למדינה על ידי איש העסקים הארגנטינאי מאוריציו ליטמן.
נשיא הרפובליקה של איי מרשל (במרשלית: Būreejtōn in M̧ajeļ, באנגלית: President of the Marshall Islands) הוא ראש המדינה של איי מרשל.
על פי החוקה, הנשיא נבחר על ידי מבין חברי הבית בהצבעה חשאית ישיבה הראשונה לאחר הבחירות הכלליות.
הנשיא עומד בראש הממשלה וממנה את חברי הקבינט מתוך בית המחוקקים.
נבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה עם עצמאותה ב-1979. לאחר מכן, הוא נבחר מחדש לכהונות של ארבע שנים ב-1983, 1987, 1991 ו-1996. לאחר מותו, בן דודו זכה בבחירות מיוחדות ב-1997. , שנבחר ונכנס לתפקיד בינואר 2016, הוחלף על ידי הילדה היינה שבוע לאחר מכן.
הנשיא דייוויד קבואה, הוא בנו של אמאטה קבואה.
הנשיאה הנוכחית של איי מרשל היא הילדה היינה.
שםנבחרתקופת הכהונהמפלגהנכנס לתפקידסיים את התפקידמשך הכהונה1979, 1983, 1987,
נשות וולדגרייב הוא דיוקן קבוצתי מאת ג'ושוע ריינולדס משנת 1780–1781, הנמצא כיום בגלריה הלאומית של סקוטלנד, שרכשה אותו בשנת 1952. הדיוקן מציג את שלוש בנותיהם של ג'יימס וולדגרייב, הרוזן השני וולדגרייב, ומריה וולפול, משמאל לימין: שרלוט (מחזיקה פקעת משי), אליזבת (מגלגלת את הפקעת של שרלוט על כרטיס), ואנה (רוקמת תחרה).
ריינולדס היה ידוע במיוחד ביכולתו לבחור תנוחות ופעולות המשקפות את אופיו של המצולם, תוך יצירת קומפוזיציה חזקה.
כאן, שלוש האחיות מוצגות בפעולה משותפת של מלאכת יד, עבודה על רקמה, המבטאת הרמוניה וקשר ביניהן.
אליזבת לורה, שהייתה בת עשרים בשנת 1780, יושבת במרכז ומגלגלת את חוט המשי.
מימינה נמצאת שרלוט מריה, בת תשע-עשרה, שמסייעת לה על ידי החזקת הפקעת, ואילו הצעירה מביניהן, אנה הורטיה בת השמונה-עשרה, עוסקת ביצירת תחרה ממשי מתוח על מסגרת רקמה (טמבור).
הדיוקן הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1781, והוזמן שנה קודם לכן על ידי אמן של המצולמות, במטרה למשוך עבורן מחזרים פוטנציאליים, שכן באותה תקופה שלושתן היו לא נשואות.
הציור "לבבות מנצחים" מאת סר ג'ון אוורט מיליי מהווה מעין מחווה מודרנית לדיוקן זה, אך גם מהווה תגובה ישירה אליו.
שני הציורים מציגים שלוש אחיות צעירות, לבושות לפי צו האופנה של זמנן, כשהן שקועות בפעולה משותפת, ברקמה אצל ריינולדס, ובמשחק קלפים אצל מיליי, ובכך יוצרים קומפוזיציה המדגישה את הקשר המשפחתי והדינמיקה ביניהן.
אולם בעוד שריינולדס מציג אידיאליזציה של נשיות, מלאכת יד וסדר חברתי שמרני, מיליי רומז באופן עדין יותר על תחרותיות בין האחיות באמצעות משחק הקלפים, ובמיוחד דרך המבט הישיר של מרי לעבר הצופה והחזקה ברוב הקלפים המנצחים.
ההקבלה לציורו של ריינולדס אינה מקרית.
מיליי ביקש להוכיח כי גם בבגדי התקופה הוויקטוריאנית, שאינם נחשבים לחינניים במיוחד, ניתן ליצור דיוקן קבוצתי מרשים של נשים צעירות.
בעוד ששניהם מציעים לכאורה "חזון נוסטלגי ועדין של חיי משפחה", הציור של מיליי נושא רובד מורכב יותר, עם רמיזות אירוניות, קומפוזיציה עמוסה בפרטים סמליים, ועיסוק מודרני יותר במעמדן החברתי של נשים ובשאיפותיהן.
נשות המרגלים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית, דרמה קומית מז'אנר הריגול שנוצרה על ידי סוזנה פוגל ודייוויד איזרסון עבור Peacock, בכיכובן של אמיליה קלארק והיילי לו ריצ'רדסון.
פרק הבכורה שודר ב-15 בינואר 2026 והסדרה כוללת 8 פרקים.
מוסקבה, 1977. שתי מזכירות העובדות במתחם השגרירות האמריקאית בברית המועצות הסמוך ל נאלצות לעבוד כמרגלות עבור סוכנות הביון המרכזית, בעקבות מות בעליהן המרגלים בנסיבות מסתוריות.
ביאטריס "ביה" גראנט (אמיליה קלארק) – מזכירת השגרירות האמריקאית.
טווילה האסבק (היילי לו ריצ'רדסון) – מזכירת השגרירות האמריקאית.
אנדריי ואסילייב (ארטיום גילץ) – סוכן ק.ג.ב..
דיין וולטר (אדריאן לסטר) – ראש תחנת מוסקבה.
צ'ריל (ויק מייקליס) – מזכירה.
ריי (ניקולס פודאני) – איש השגרירות.
סשה שבצ'נקו (פטרו נינובסקי) – מודיע.
מניה קפלן (הארייט וולטר) – סבתה של ביה.
כריס גראנט (לואי בויר) – סוכן CIA.
טום האסבק (ג'ון מק'מילן) – סוכן CIA.
הסדרה נוצרה על ידי סוזנה פוגל ודייוויד איסרסון.
פוגל ביימו את הסדרה, כאשר איסרסון הוא יוצר הסדרה.
ג'סיקה רואדס שימשה כמפיקה ראשית עבור Pacesetter Productions ואליסון מו מאסי שימשה כמפיקה ראשית משותפת יחד עם קתרין בריידל.
באוגוסט 2024, אמיליה קלארק צורפה לככב ולשמש כמפיקה ראשית של הסדרה.
היילי לו ריצ'רדסון הצטרפה לצוות השחקנים בנובמבר 2024.ב-4 בפברואר 2025, אדריאן לסטר וניקולס פודאני היו בין אלה שנוספו לצוות השחקנים.
הצילומים החלו בבודפשט, הונגריה, בפברואר 2025.
נשיא ארצות הברית של אמריקה הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת הנבחר של ארצות הברית.
הנשיא עומד בראש הממשל הפדרלי, והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הנשיא נבחר באמצעות העם בבחירות לא ישירות באמצעות חבר האלקטורים לכהונה בת ארבע שנים.
התיקון ה-22 לחוקה, שאושר בשנת 1951, מגביל את הנשיא מבחירה לכהונה שלישית מלאה.
45 בני אדם שירתו בתפקיד זה.
הנשיא הנוכחי וה-47 של ארצות הברית הוא דונלד טראמפ.
בפרק 2, חלק 1, סעיף 5 לחוקת ארצות הברית נקבעו הדרישות ההכרחיות למועמדים לתפקיד הנשיא: נולד כאזרח ארצות הברית או אזרח ארצות הברית בלידתו (במקור: natural born citizen), בן 35 לפחות, ותושב ארצות הברית במשך 14 שנים לפחות.
הדרישה לאזרחות מלידה מונעת ממהגרים להתמודד על התפקיד.
כך למשל היה במקרה של מושל קליפורניה לשעבר, ארנולד שוורצנגר, שהוא יליד אוסטריה, ויש שקראו לשינוי החוק, כך שיאפשר לו להתמודד על הנשיאות.
הצעות לבטל את הדרישה עלו מספר פעמים, אולם לא הגיעו עד כדי שינוי החוקה.
הביטוי החוקתי "אזרח מלידה" מותיר מקום נרחב לפרשנות.
לא ברור האם מי שנולד להורים אזרחי ארצות הברית מחוץ לגבולה, או מי שנולד בארצות הברית להורים שאינם אזרחים (וזכה לאזרחות מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית), נחשב לאזרח מלידה.
התשובה לשאלה האם אזרחים כגון אלה יכולים לכהן כנשיאים, היא ככל הנראה חיובית, אך מעולם לא עמדה למבחן משפטי.
הסנאטור ג'ון מקיין, יליד אזור תעלת פנמה היה מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-2008, בלי שעלו ספקות לגבי כשירות וכך גם הסנאטור בארי גולדווטר המועמד מטעם הרפובליקנים בבחירות ב-1964, שנולד באריזונה, בשעה שזו הייתה טריטוריה אמריקאית בלבד, ולא מדינה ממדינות האיחוד.
הנשיא הוא ראש הזרוע המבצעת של הממשל הפדרלי.
מלבד מינוי חברי ממשלו, הוא ממנה שגרירים, צירים, קונסולים, שופטי בית המשפט העליון ושופטים פדרליים, ואת שאר פקידי הממשל הפדרלי (על כל המינויים דרוש אישור של הסנאט).
בארגונים הממשלתיים עובדים כ-4 מיליון אנשים (כמיליון מהם משרתים בכוחות המזוינים).
הנשיא הוא המפקד העליון (Commander in Chief) של הצבא, הצי ושל המשמר הלאומי של כל מדינה בארצות הברית, כאשר זה מגויס לשירות הממשלה הפדרלית.
הנשיא רשאי לתבוע דיווח בכתב על פעילות משרדי הממשלה השונים.
הנשיא יכול להוציא צווים נשיאותיים.
הנשיא בעל זכות הענקת חנינה על עבירות של חוקים פדרליים.
הנשיא יכול לחתום על אמנות בין-לאומיות (הן זקוקות גם לאישור הסנאט ברוב של שני שלישים).
הנשיא בעל האפשרות להמלצה על חוקים שידונו בקונגרס, ומחויב למסור בפניו דיווח על מצב האומה.
הנשיא חותם ומחיל את תוקף החוקים שנתקבלו בקונגרס.
אם הוא מתנגד לחוק מסוים, יש לו זכות להטיל עליו וטו שימנע את כניסת החוק לתוקף (הקונגרס יכול לעקוף זכות וטו זו אם יצליח להשיג רוב מיוחס של שני שלישים בשני בתיו).
על הנשיא וממשלו לדאוג שכל חוקי הקונגרס יוצאו לפועל בנאמנות ולאכוף אותם.
הנשיא מקבל את כתבי ההאמנה של שגרירים ונציגים זרים אחרים.
השלב הראשון בתהליך הבחירה המודרני לנשיאות הוא הבחירות המקדימות ("פריימריז") שעורכות שתי המפלגות הגדולות (הדמוקרטית והרפובליקנית), ובהן נבחרים המועמדים לנשיאות.
המועמד המנצח בוחר את מועמדו לתפקיד סגן הנשיא, ובהמשך נערכות הבחירות הכלליות לנשיאות (הנשיא וסגנו הם בעלי התפקידים היחידים שנבחרים על ידי כלל הציבור האמריקני – חברי הקונגרס נבחרים כנציגי מדינות או מחוזות בחירה, ובעלי תפקידים אחרים ממונים על ידי הממשל).
שיטת הבחירות לנשיאות איננה ישירה (כזו שבה הזוכה הוא זה שזכה לרוב קולות הבוחרים) אלא באמצעות חבר האלקטורים.
כל מדינה בוחרת נציגים לחבר האלקטורים והוא זה אשר בוחר את הנשיא.
מספר האלקטורים בכל מדינה נקבע לפי מספר הנציגים בבית הנבחרים (שהוא יחסי לגודל האוכלוסייה ונקבע אחת לעשור) ועוד מספר הנציגים בסנאט (שהוא שניים בכל המדינות).
מספר האלקטורים הקטן ביותר הוא שלושה ונכון ל-2016, קיימות שמונה מדינות עם מספר כזה של אלקטורים.
מוקצה מספר האלקטורים של המדינה הקטנה ביותר (שלושה).
ארבע המדינות עם מספר האלקטורים הגדול ביותר בעשור השלישי של המאה ה-21 הן קליפורניה (54), טקסס (40), ניו יורק (28) ופלורידה (30).
בכל המדינות למעט נברסקה ומיין (לשתיהן מספר אלקטורים מועט, יחסית), מועמד שזכה ברוב הקולות במדינה מסוימת, גורף את כל קולות האלקטורים של אותה מדינה.
ייתכן מצב שבו מועמד זוכה ליותר קולות כלליים (מה שמכונה "Popular Vote") אך פחות קולות אלקטורליים, ולכן מפסיד בבחירות (למשל אל גור, שהפסיד בבחירות 2000 לג'ורג' ווקר בוש, והילרי קלינטון שהפסידה לדונלד טראמפ בבחירות 2016).
החוקה קבעה שמשך כהונת הנשיא (בין הבחירות) הוא ארבע שנים.
בתחילה לא הגבילה החוקה את תקופת הכהונה המצטברת בתפקיד (אם ייבחר הנשיא מחדש), אך הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון קבע את התקדים בו נשיא פורש אחרי שתי תקופות כהונה.
בעקבות כך, רק הנשיאים יוליסס ס.
גרנט ותאודור רוזוולט חככו בדעתם האם לנסות להיבחר לכהונה שלישית, ורק הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ניסה (והצליח) להיבחר לכהונה שלישית ואף רביעית.
לאחר בחירתו של האחרון לארבע תקופות כהונה עבר התיקון ה-22 לחוקה, שהתקבל בשנת 1951 והגביל את תקופות הכהונה האפשריות לשתיים (בנסיבות רגילות – עד שמונה שנים, ובנסיבות מיוחדות – עד עשר שנים).
משנת קבלת התיקון, שישה נשיאים נבחרו לשתי תקופות כהונה רצופות: דווייט אייזנהאואר, ריצ'רד ניקסון (התפטר במהלך כהונתו השנייה בעקבות פרשת ווטרגייט), רונלד רייגן, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה.
הגבלת שתי תקופות הכהונה בתוקף גם אם תקופות הכהונה אינן רצופות, והיא בתוקף לכל חייו של הנשיא וגם תקופת צינון לא תכשיר אותו לחזור למשרת הנשיא.
על אותו המשקל, נשיא יכול להיבחר לשתי תקופות כהונה לא רצופות, כמו הנשיא גרובר קליבלנד ודונלד טראמפ.
משכן הנשיא, שכרו ותנאים נלווים
מעונו הרשמי של הנשיא ושל משפחתו הוא הבית הלבן, הנמצא בשדרות פנסילבניה מספר 1600 בעיר הבירה וושינגטון.
בית הנופש הרשמי שלו נמצא בקמפ דייוויד שבמדינת מרילנד (בסמוך לעיר וושינגטון), ובית הארחתו הרשמי הוא בלייר האוס.
לרשות הנשיא עומד מטוס מיוחד מדגם בואינג 747, המכונה "אייר פורס 1" המתופעל על ידי כנף אווירית 89 מבסיס אנדרוז בסמוך לוושינגטון די.סי.
לטיסות לטווחים קצרים משמש מסוק מיוחד מדגם סי-קינג, המכונה "מארין 1" המתופעל על ידי טייסת המסוקים HMX-1. המכוניות הנשיאותיות הן לימוזינות משוריינות מתוצרת קדילאק.
לוחית הרישוי של הלימוזינה הנשיאותית נושאת את הכיתוב "USA 1".
הקונגרס הראשון קבע ששכרו של וושינגטון, הנשיא הראשון, יהיה 25,000 דולרים לשנה, סכום השווה לכ-340,000 דולרים ב-2015. וושינגטון, על אף הקושי הפיננסי שהיה נתון בו, דחה את המשכורת בתחילה כדי לא להיתפס כתאב בצע.
משנת 2001, השכר השנתי של הנשיא הוא 400 אלף דולר.
הנשיא זוכה לשכר הגבוה ביותר במגזר הציבורי, ולכן השכר שלו מתעדכן בהתאם לשינויים במשק.
במעלה השנים השכר עלה, ובינואר 2001 עמד על 400 אלף דולר.
הטבות הניתנות לנשיאים לאחר סיום כהונתם: תקציב עבור לשכה וצוות עובדים, פנסיה חודשית (משנת 1958) ומימון להקמת ספרייה נשיאותית.
מדי בוקר מקבל הנשיא את התקציר היומי לנשיא, סיכום סודי ביותר של המודיעין האמריקאי ואירועי העולם.
לכל מקום אשר אליו הולך הנשיא, מתלווה אליו שליש צבאי אשר נושא את מזוודת הפוטבול, מזוודה מסוג זירו האליברטון, במשקל של 20 ק"ג, המכילה את הצפנים לשיגור נשק גרעיני.
על הנשיא ובני משפחתו שומרים בכל עת סוכנים של השירות החשאי של ארצות הברית.
נשיא רשאי להצהיר אמונים, במקום לשאת שבועה, אך מעולם לא היה נשיא שעשה כן.
כל הנשיאים מאז ג'ורג' וושינגטון בחרו גם להוסיף בסופה של השבועה את המילים "So help me god" (כה יעזרני אלוהים), אף על פי שמילים אלה אינן מופיעות באף טקסט רשמי.
את ההשבעה עורך נשיא בית המשפט העליון, והיא נעשית כאשר יד אחת של הנשבע, הנשיא הנבחר, מונחת על ספר התנ"ך.
בהשבעות הנשיאים האחרונים, הם הניחו את ידם על אותו הספר שעליו הניח אברהם לינקולן את ידו בעת השבעתו.
מאז 1937 יום השבעתו לתפקיד של הנשיא הוא 20 בינואר.
קודם לכן היה זה ב-4 במרץ.
מאז 1985 נעשית ההשבעה בצהרי היום, לרגלי בית הנבחרים, אלא אם כן מזג האוויר החורפי אינו מאפשר זאת (כפי שהיה בעת השבעתם של רונלד רייגן ודונלד טראמפ לתקופת הכהונה השנייה שלהם).
לאחר ההשבעה, נערכת בחצר בית הנבחרים פרידה של הנשיא ורעייתו מהזוג הנשיאותי היוצא, ולאחריה עוזבים האחרונים באופן רשמי את עיר הבירה.
בעשורים האחרונים, עזיבת גבעת הקפיטול נעשית במסוק הנשיאותי.
זה, לוקח בפעם האחרונה את הנשיא היוצא אל מחוז חפצו.
לאחר מכן, יוצאת מהמקום שיירה, שבמרכזה רכבו של הנשיא.
בשעות הערב של יום ההשבעה, נערך מצעד חגיגי בשדרות פנסילבניה של הבירה וושינגטון.
במצעד משתתפות תזמורות צעידה, המהוות נציגות של כל מדינות ארצות הברית.
לאחר המצעד החגיגי, נערכים בוושינגטון נשפים שונים לרגל היום המיוחד.
מקובל כי הנשיא הנכנס ורעייתו יפקדו כעשרה מהם.
בעוד שטקס ההשבעה עצמו ממומן על ידי המדינה, נשפים רבים הנערכים ביום הזה ממומנים על ידי אנשים פרטיים או חברות.
ממלא מקומו של הנשיא במקרה שנשיא לא מסיים את תקופת כהונתו (בעקבות מוות, התפטרות, הדחה, חוסר יכולת לתפקד או כל סיבה אחרת) הוא סגן הנשיא.
החוק האמריקני הגדיר רשימה של בכירי ממשל, בסדר ההחלפה של תפקיד הנשיא בפועל:
נכון ל-2025, כיהנו בארצות הברית 45 אנשים כנשיא (כולל הנשיא המכהן).
עם זאת, על פי המניין המקובל בארצות הברית מונים 47 נשיאים, שכן גרובר קליבלנד כיהן שתי תקופות לא רצופות והוא מכונה הן הנשיא ה-22 והן הנשיא ה-24 ודונלד טראמפ מכונה הן הנשיא ה-45 והן הנשיא ה-47.
19 מנשיאי ארצות הברית השתייכו למפלגה הרפובליקנית, 17 מנשיאי ארצות הברית השתייכו למפלגה הדמוקרטית, 9 מנשיאי ארצות הברית השתייכו למפלגות אחרות (הפדרליסטית, הוויגית והדמוקרטית-רפובליקנית) ואחד (ג'ורג' וושינגטון), היה מועמד חסר מפלגה.
נשיא ברזיל (בפורטוגזית: presidente do Brasil), ובשמו הרשמי: נשיא הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל (presidente da República Federativa do Brasil), הוא ראש המדינה, וגם ראש הרשות המבצעת בברזיל.
הוא גם המפקד העליון של כוחותיה המזוינים של ברזיל.
כרפובליקה נשיאותית מעניקה ברזיל סמכויות נרחבות לנשיאה.
הוא שולט בממשלה, מייצג את המדינה כלפי חוץ, ממנה את ממשלתו ואת שופטי בית המשפט העליון.
לנשיא גם השפעה רבה על הרשות המחוקקת.
בידו להציע חוקים לקונגרס, וכן להורות בעצמו על קבלת חוקים, כהוראת שעה (Medidas Provisórias), עד שהקונגרס יצביע על קבלתו של החוק לצמיתות.
על פי החוקה הברזילאית מ-1988, הנשיא חייב להיות אזרח ברזיל שנולד בברזיל, בן 35 שנים לפחות, תושב ברזיל, להיות אחד מרשימת האלקטורים הרשומים באחת המפלגות הפוליטיות בברזיל.
כיום אורכה של כהונת הנשיא ארבע שנים, וביכולתו להיבחר לתקופת כהונה נוספת בת ארבע שנים, וזאת לאחר שהחוקה תוקנה בשנת 1997 על מנת לאפשר לנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו להיבחר מחדש.
משכנו הרשמי של הנשיא הוא פאלאסיו דה אלבורדה (ארמון השחר), בברזיליה ומשרדו הרשמי של הנשיא הוא פלאסיו דו פלנלטו (ארמון המישור), במרכז העיר ברזיליה.
שני הבניינים עוצבו על ידי הארכיטקט, אוסקר נימייר.
ארמון המישור פונה לכיכר "שלושת הכוחות" בה מצויים גם בניין בית המשפט העליון ("היכל הצדק") ובניין הקונגרס הלאומי של ברזיל.
נשיאה הראשון של ברזיל היה המרשל דאודורו דה פונסקה, שקיבל את תפקידו בהפיכה צבאית כנגד פדרו השני.
מאז הפיכה זו היו בברזיל שינויים חוקתיים רבים, והמדינה קיבלה שש חוקות, ועברה דרך שני עידנים של משטרים דיקטטוריים, ומספר תקופות של משטר דמוקרטי.
רוב הזמן נותר תפקיד הנשיא התפקיד המרכזי בפוליטיקה הברזילאית.
לפרק זמן קצר, בין 1962 ל-1963 כיהן לצד הנשיא ראש ממשלה בעל סמכויות רחבות.
הסדר זה כשל לאחר שתוך שנה החליף הנשיא ז'ואאו גולאר שלושה ראשי ממשלה, ולבסוף בוטל ההסדר במשאל עם.
החוקה הברזילאית מ-1891 קבעה תקופת כהונה של ארבע שנים ללא יכולת לבחירה מחדש.
החוקה הברזילאית מ-1934 קבעה תקופת כהונה של ארבע שנים ללא יכולת לבחירה מחדש.
החוקה הברזילאית מ-1946 קבעה תקופת כהונה של חמש שנים ולא אפשרה לנשיא להיבחר מחדש.
החוקה הברזילאית מ-1967 קבעה תקופת כהונה של ארבע שנים ולא אפשרה לנשיא להיבחר מחדש.
בשנת 1969 תוקנה החוקה וקבעה כי הנשיא יכהן שש שנים.
החוקה הברזילאית משנת 1988 קבעה תקופת כהונה בת חמש שנים ולא אפשרה לנשיא להיבחר מחדש.
בשנת 1994 קוצרה התקופה לארבע שנים, ובשנת 1997 הורתה כי הנשיא יכול להיבחר מחדש פעם אחת נוספת.
כרפובליקה נשיאותית, ברזיל מעניקה סמכויות משמעותיות לנשיא, השולט למעשה ברשות המבצעת, מייצג את המדינה בחו"ל, וממנה את הקבינט ובאישור הסנאט, את השופטים של בית המשפט הפדרלי העליון.
הנשיא הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים .
צעד זמני נכנס לתוקף מיד, לפני שהקונגרס יצביע עליו, ונשאר בתוקף עד 60 יום, אלא אם כן הקונגרס יצביע על ביטולו.
ניתן להאריך את תקופת 60 הימים פעם אחת, עד 120 יום.
אם הקונגרס, לעומת זאת, יצביע בעד אישור הצעד הזמני, הוא הופך לחוק בפועל, עם שינויים שיוחלטו על ידי הרשות המחוקקת.
האמצעי הזמני יפוג בתום תקופת 60 הימים (או 120 הימים, במקרה של הארכה), או מוקדם יותר, אם נדחה על ידי אחד מבתי הקונגרס.
סעיף 84 של החוקה הפדרלית הנוכחית, קובע שלנשיא יש סמכות לעשות זאת:
למנות ולפטר את שרי המדינה;
להפעיל, בסיוע שרי המדינה, את ההנהלה העליונה של הממשל הפדרלי;
ליזום את הליך החקיקה, באופן ובמקרים הקבועים בחוקה;
להעניש, לפרסם ולהורות על פרסום חוקים, וכן להוציא גזירות ותקנות לאכיפתם האמיתית;
הצעות וטו, כולן או חלקן;
לספק, באמצעות צו, על ארגון ומבנה הממשל הפדרלי אם אין גידול בהוצאות או יצירה או הכחדה של סוכנויות ציבוריות; והכחדה של משרות או תפקידים, כשהם פנויים;
לשמור על יחסים עם מדינות זרות ולהסמיך את נציגיהן הדיפלומטיים;
לסכם אמנות, אמנות ומעשים בינלאומיים, בכפוף לאשרור הקונגרס הלאומי של ברזיל ;
לגזור על מצב ההגנה ועל מצב המצור, בהתאם לנהלים החוקתיים הקודמים ומסמיכים את גזירות החירום הללו;
לגזור ולאכוף התערבות פדרלית, בהתאם לנהלים החוקתיים הקודמים ומתירים פעולה חריגה כזו;
עם פתיחת מושב החקיקה, שלח מסר ותוכנית ממשלתית לקונגרס הלאומי, המתאר את מצב האומה ומבקש את הפעולות שנראה לו נחוצות;
לתת חנינות ולהפחית עונשים, לאחר שמיעת הגורמים המונהגים בחוק, במידת הצורך;