tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו רואה בעין יפה את הידיעה שהוא נשא אותו רק בגלל הכסף ורואה בכך אפשרות להתחלה חדשה ואופטימית בנישואיהם.
הנריק איבסן, עמודי החברה ; עברית: רבקה משולח.
רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" – בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, מהד' 2 תשמ"ו 1986.
יוצרים – תרגום : פ גינזבורג, בימוי : צבי פרידלנד, תפאורה ותלבושות: עמנואל לופטגלס, מוזיקה : פורדהאוז בן-ציסי.
שחקנים - קונסול ברניק : אהרן מסקין, בטי : בת עמי אלישיב-פינקל, אולף : חנה הנדלר, מרתה ברניק : תמרה רובינס, יוהאן תונסון : שמעון פינקל, לונה הסל : אינה גובינסקה, הילמר תונסון : ארי קוטאי, ד"ר ר.
רלונד : ארי ורשבר, דינה דורף : פאני ליוביץ, קרפ : רפאל קלצ'קין, אונה : מנחם בנימיני, רומל : חיים אמיתי, ויגלנד : יהודה רובינשטיין, סנטד : דוד ורדי, גב' רומל : תמימה יודלביץ, גב' הולט : ניורה שיין, גב' לינג' : שושנה דואר.
2. תיאטרון באר שבע, הצגת בכורה : נובמבר 1983
יוצרים – תרגום : רבקה משולח, בימוי : תיאודור תומא, תפאורה ותלבושות: מרים גורצקי, מוזיקה : פולדי שצמן.
3. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: ספטמבר 2016
יוצרים - תרגום ועיבוד: ארתור קוגן, איתי טיראן, בימוי: ארתור קוגן, תפאורה: אלכסנדר ליסיאנסקי, תלבושות :מוני מדניק
שחקנים - איתי טיראן, הלנה ירלובה, כנרת לימוני, אנסטסיה פיין, אסף סולומון, אורי רביץ, איה גרניט-שבא.
עמוד נלסון היה אנדרטה לזכר האדמירל נלסון, אשר ניצבה ברחוב או'קונל בעיר דבלין שבאירלנד.
היא הושלמה בשנת 1809 והייתה בין האנדרטאות הראשונות והמפוארות שהוקמו לזכר נלסון בממלכה המאוחדת דאז.
במרץ 1966 ניזוקה האנדרטה ללא תקנה מפיצוץ מטען חבלה, שהוטמן על ידי תומכי התנועה הרפובליקנית באירלנד, ושרידיה סולקו מהמקום.
באותו אתר ניצב כיום החוד של דבלין.
ניצחונו של נלסון בקרב טרפלגר התקבל בדבלין בשמחה רבה, שכן בכך הוסר האיום הצרפתי על חופש התנועה בנתיבי הים, שבהם הייתה תלויה כלכלתה של העיר.
כמו כן על פי הערכה היו רבע עד שליש מאנשי צוותי האוניות בציו של נלסון אירים, לרבות כ-400 דבלינאים.
זמן קצר לאחר הקרב יזם ראש העיר את הקמתו של מפעל איסוף תרומות למימון בניית אנדרטה לנלסון, שנפל באותו קרב.
הוקמה ועדה לניהול הפרויקט, שיצאה בקריאה אל אמנים ברחבי הממלכה המאוחדת להגיש הצעות לעיצוב האנדרטה.
מבין ההצעות שהוגשו בחרה הוועדה בהצעתו של האדריכל הצעיר ויליאם וילקינס (לימים מתכנן בניין הגלריה הלאומית בלונדון).
בסופו של דבר הוצאה לפועל תוכניתו של האדריכל המקומי פרנסיס ג'ונסטון, שהייתה מבוססת על הצעתו של וילקינס אך שונה ממנה.
בראשית 1808 הונחה אבן היסוד לאנדרטה ברחוב אוקונל, אחד מרחובותיה המרכזיים של דבלין.
היא הושלמה ונפתחה לקהל ביום טרפלגר, 21 באוקטובר 1809, יום השנה הרביעי לקרב (הפסל בראש עמוד נלסון בכיכר טרפלגר בלונדון הוצב במקומו ב-1843).
האנדרטה הייתה עמוד דורי על גבי בסיס רבוע, שהתנשא עד לגובה של 36.9 מטרים, שעליו ניצב פסלו של נלסון בעיצובו של הפסל האירי תומאס קירק, בגובה של ארבעה מטרים (כלומר גובה האנדרטה הכולל היה 40.8 מטרים, 10.7 מטרים פחות מהאנדרטה לנלסון שהוצבה לימים בכיכר טרפלגר).
רוחב בסיס האנדרטה היה ארבעה מטרים.
העמוד היה בנוי מאבן גיר שחורה, שצופתה בגרניט, והפסל נוצר מאבן גיר (אבן פורטלנד).
גרם מדרגות בעל 168 שלבים הוביל אל מרפסת בראש העמוד, שממנה היו תושבי דבלין יכולים לצפות במראה שטרם נראה כמוהו של עירם.
בתחילה נמצאה הכניסה לגרם המדרגות מתחת לפני הקרקע, אך היא הועתקה אל פני הקרקע לקראת סוף המאה ה-19.
המחלוקת על עיצוב האנדרטה ומיקומה
האנדרטה הפכה עד מהרה למוקד תחבורה ולמקום מפגש מקובל על תושבי דבלין.
בעוד שרבים התפעלו ממנה היו אחרים שסברו שהיא גדולה מדי ומפריעה לתנועה במרכזה של העיר.
היה גם מי שתיאר אותה כסמל פאלי.
ניסיונות אחדים נעשו להביא להעתקת האנדרטה לאתר אחר.
כיוון שהשטח שעליו ניצבה נמצא בבעלות הקרן שהקימה את האנדרטה, נדרשה חקיקה כדי להזיזה משם.
ב-1882 העביר הפרלמנט הבריטי חוק שאפשר את העתקת האנדרטה בתוך פרק זמן קצוב, אך בשל מחלוקת על מי להעתיק אותה ולשלם עבור הפעולה לא נעשה הדבר ופרק הזמן לביצוע חלף.
ב-1891 הועלתה הצעת חוק נוספת בנדון אך היא לא התקבלה.
לאחר מלחמת העצמאות האירית והקמת המדינה האירית החופשית עלתה שוב הדרישה להעתיק את האנדרטה, שכן רבים התנגדו להימצאו של סמל פטריוטי בריטי בליבה של בירת אירלנד.
ב-1955 פנתה עיריית דבלין לקרן בעלת הקרקע בדרישה להסיר את האנדרטה, אך הקרן סירבה.
ב-29 באוקטובר 1955 נעלה את עצמה קבוצה של סטודנטים בתוך האנדרטה וניסתה להמיס את הפסל שבראשו באמצעות מבערים.
הם תלו על האנדרטה את תמונתו של קווין בארי, איש הצבא האירי הרפובליקני שהוצא להורג על ידי הבריטים במהלך מלחמת העצמאות האירית.
קהל התאסף סביב האנדרטה ועודד את הסטודנטים.
שוטרים פרצו לאנדרטה, פינו ממנה את הסטודנטים והחרימו את ציודם, אך לא עצרו איש מהם.
הדרישה להעתקת האנדרטה הגיעה ב-1964 עד לממשלת אירלנד, אך מחלוקת בין פוליטיקאים במדינה, שחלקם צידדו בהשארת האנדרטה במקומה, הביאה לכך ששום פעולה לא ננקטה.
ב-8 במרץ 1966 בשעה 01:32 לפנות בוקר התפוצץ בראש האנדרטה מטען חבלה שהוטמן שם.
פסלו של נלסון נפל לרחוב וחלקה העליון של האנדרטה נהרס.
המטען הוטמן ככל הנראה על ידי קבוצה של אנשי הצבא האירי הרפובליקני לשעבר.
אחד מהם היה ג'ו כריסטי, שהוצא מהארגון עשר שנים קודם לכן בשל פעילות בלתי מאושרת.
הם הניחו את המטען כדי לציין את יובל החמישים למרידת חג הפסחא.
שישה ימים לאחר הפיגוע פוצץ חיל ההנדסה של הצבא האירי את שרידי האנדרטה שמעל לבסיסה הרבוע, לאחר שקבע כי היא פגועה מכדי לשקמה.
הפיצוץ גרם לנזק רב יותר מהפיגוע שקדם לו, כאשר ניפץ חלונות רבים בבתים סביב.
ממשלת אירלנד גינתה את הפיגוע, בתגובה שתוארה על ידי האייריש טיימס כתגובה פושרת נוכח המהלומה הישירה שהונחתה על יוקרתה של המדינה וסמכותה של הממשלה.
רבים חשו כי דבלין איבדה את אחד מסמליה הבולטים.
יחד עם זאת חוברו מספר שירים על החבלה, חלקם היתוליים.
שרידי האנדרטה סולקו מהרחוב והאתר בו עמדה שוטח ונסלל ככביש.
כתובת הזיכרון שנמצאה על האנדרטה הועברה לגנו של בית היסטורי בעיר קילקני.
ראשו של פסל נלסון עבר ידיים רבות ונמצא כיום באחת מספריות העיר.
ב-1988 הוצב במקום פסל ברונזה בשם Anna Livia.
בשנת 2001 הועתק הפסל למיקום אחר ובמקומו הוצב באתר מונומנט החוד של דבלין.
בעת ביצוע עבודות ההכנה להצבתו התגלה מתחת לפני הקרקע לוח שתיעד את הנחת אבן הפינה לאנדרטת נלסון ב-1808. הלוח נקבר במקום בשלהי המאה ה-19, כאשר הכניסה התת-קרקעית לאנדרטה הוחלפה בכניסה בגובה פני הקרקע.
הלוח נמצא כיום במוזיאון הלאומי של אירלנד.
שום אדם לא הועמד לדין בקשר לפגיעה באנדרטה.
בשנת 2000 טען תושב דבלין בתוכנית רדיו כי הוא זה אשר הניח את המטען, אך כאשר נעצר לחקירה על ידי המשטרה הוא נמנע מלחזור על טענתו ושוחרר.
עמון ומואב טהרו בסיחון הוא מושג הלכתי הקובע כי אמנם אסור היה לבני ישראל לכבוש את שטחי עמון ומואב, אך לאחר שנכבשו מהם על ידי סיחון מלך האמורי יכלו בני ישראל לכובשן ממנו, מכיוון שזכה בהם.
הגמרא הוכיחה מכך כי יש קניין חזקה לעובדי כוכבים.
המושג הפך גם לפתגם המשמש כמשל למקרה בו איסור מסוים הופך למותר בעקבות שינוי במצב.
לגבי מואב נכתב בספר דברים: "אל תצר את מואב ואל תתגר בם מלחמה", וכן לגבי עמון נכתב "וקרבת מול בני עמון אל תצרם ואל תתגר בם", ואכן בעת מעבר בני ישראל באזורם, לא ניסו להילחם בהם ועקפו את ארצותיהם.
אך בכל אופן אזור עבר הירדן בו הייתה נחלת שניים וחצי השבטים היה שייך למואב ונכבש מהם על ידי סיחון וכן האזור הנקרא בתורה "מארנון ועד יבק" היה שייך לבני עמון ולמרות זאת כבשו שניים וחצי השבטים את השטחים הללו כמו שמתואר בספר במדבר:
ומזה הוכיח רב פפא כי הסיבה שיכלו בני ישראל לכבוש את ממלכת סיחון היא מכיוון שסיחון קנה את קרקעותיהם של בני עמון ומואב על ידי כיבושו, וממילא הותר לבני ישראל לכבשן מחמת שעתה כבר אינם שטחי עמון ומואב אלא שטחי סיחון.
בטענה זו השתמש גם יפתח הגלעדי במענה לטענת מלך בני עמון כי בני ישראל כבשו את שטחו, כמו שמתואר בספר שופטים:
עמודי מסינה הם זוג עמודי מתח גבוה בגובה של 232 מטר, הניצבים על חוף הים התיכון משני צידיו של מצר מסינה שבין איטליה לסיציליה.
בשנים 1955 עד 1994 נשאו העמודים קו מתח גבוה שהוליך חשמל מקלבריה לסיציליה.
עד שנת 1978 היו אלו עמודי המתח הגבוה הגבוהים ביותר בעולם.
עמודי הפלדה, שהושלמו ב-1955, מתנשאים לגובה של 232 מטר, וניצבים על בסיסי בטון בגובה של 8 מטרים.
לכל עמוד זרוע אופקית בגובה של 212 מטרים, שנשאה ארבעה כבלי חשמל (קו תלת-פאזי וכבל נוסף ליתירות).
בנוסף קבועות בראש כל עמוד שתי זרועות בצורת V שנשאו שני כבלי חשמל נוספים.
בשונה מבעמודים דומים, ניצבות פאות העמודים באלכסון לכיוון הכבלים שנישאו על ידיהם.
בצד כל עמוד נבנתה תחנת מיתוג.
העמודים ניצבים במרחק של 3,646 מטרים זה מזה.
עד 1971 נשאו העמודים כבלים שהוליכו חשמל במתח של 150 קילו-וולט.
באותה שנה הועלה המתח ל-220 קילו-וולט והוספו לעמודים שני כבלים נוספים, באופן שכושר ההולכה של קו המתח הגבוה הגיע ל-300 מגה ואט.
הכבלים נמתחו מעל מצר מסינה כאשר תחתית הקשת נמצאת בגובה של 70 מטרים מעל פני המים, על מנת לאפשר לכלי שיט גדולים לעבור תחתם.
בראשית שנות השמונים כבר לא היה די בכושר ההולכה של קו המתח הגבוה בין העמודים, ומסיבות טכניות ובטיחותיות לא ניתן היה להגדיל אותו.
ב-1985 הונח על קרקעית מצר מסינה כבל חשמל תת-ימי בעל כושר הולכה של 1000 מגה ואט.
ב-1993 הופסקה הולכת החשמל בכבלים שבין שני העמודים והכבלים הוסרו מהם בשנה שלאחר מכן.
לאחר הסרת הכבלים נותרו העמודים על עומדם, וניתן להם מעמד של מונומנטים היסטוריים.
הם משמשים למדידות מטאורולוגיות, לאימוני חילוץ בגובה רב ולטלקומוניקציה.
בשנת 2006 נפתח העמוד הסיציליאני בחוף מסינה למבקרים, וניתן לטפס בגרם של 1,250 מדרגות עד ראש העמוד.
עמודי עמרם הם עמודים העשויים אבן חול נובית רכה וצבעונית בגוון ורוד, ושוכנים על מצוק בתחילת נחל עמרם, במקום בו הוא מתחיל את נתיבו לכיוון הערבה.
הנחל זורם בהרי אילת מצפון לאילת.
העמודים נוצרו מחתירה של מי הגשמים בתוך הסדקים שהיו במצוק.
שחיקת הסלע לאורך הסדקים יצרו בלייה והביאו ליצירת חמישה עמודים גבוהים המתנשאים לגובה של 15 מטרים.
הגבעה הסמוכה לעמודים נקראת "גבעת יוכבד", על שם יוכבד אמו של משה, ואשתו של עמרם.
האזור בו שוכנים העמודים, הוא חלק משמורת טבע מסיב באילת.
אבן החול ממנה נוצרו העמודים, נוצרה מבלייה של סלע יסוד.
הצבעים המופיעים באבן החול, הם תוצאה של שטיפתם במים העשירים בתחמוצות של חומרים שונים כגון ברזל, מנגן ועוד.
מקור השם של העמודים והנחל הוא בשמו הערבי של הנחל, "ואדי עמראני", שהפך בעברית ל"נחל עמרם".
משמעות השם ואדי עמראני הוא הנחל עם המבנים.
בנחל עמרם ישנם שרידי מבנים עתיקים, הקשורים למחצבת נחושת שהתקיימה בנחל בתקופות קדומות.
באזור שסביב העמודים נמצאים שרידי כוכים ומערות, שנוצרו כתוצאה מכריית הנחושת.
לפי השערת החוקרים, הנחושת מנחל עמרם שימשה כמקור לתעשיית הנחושת בתקופה הכלקוליתית, בכפרי התעשייה ששכנו בתל חוג'יירת אל-ע'וזלאן ותל מגאס.
ההגעה לעמודים היא במסלול נסיעה דרך נחל עמרם, העובר בין גבעת בהט מצפונה להר אמיר בדרומו, עד הגעה לחניה, ממנה בהליכה של מספר דקות עד ההגעה לעמודים.
ההגעה לאתר משביל ישראל מחייבת סטייה של כ-2 ק"מ בכל כיוון.
עמודי שלמה הם צורות סלע, הנראות למתבונן כעמודי אבן ענקיים, העמודים נמצאים בבקעת תמנע, מצפון לאילת.
העמודים נוצרו על ידי בליה, שנגרמה על ידי רוח ומים לאורך קווי שבר באבן החול האדומה.
עמודי שלמה מתנשאים לגובה של כ-40 מטרים.
צורתם המרשימה של העמודים הנראים כעמודי מקדש הביאה את המצרים הקדמונים שחצבו נחושת בבקעה להקים למרגלותיהם מקדש לאלת המכרות חתחור, מקדש ששימש לאחר מכן גם את המדיינים.
בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים פעל באזור אילת ותמנע הארכאולוג המקראי נלסון גליק, בין תגליותיו היו תל ח'ליפה שזוהה כעציון גבר המקראית והמכרות בבקעת תמנע שזוהו על ידו כמכרות הנחושת של המלך שלמה, בעקבות זיהוי זה נקראו עמודי הסלע המרשימים שבבקעה הסמוכים למכרות "עמודי שלמה".
הזיהוי של המכרות בבקעת תמנע עם פעילות הכרייה שבוצעה בתקופת שלמה המלך התערער כאשר גילה הארכאולוג בנו רוטנברג מקדש לאלה חתחור למרגלות העמודים.
אף על פי שהתגלית ממקמת את המכרות ופעילותם על ציר הזמן, אין בה כדי להצביע על מי ששלט באזור באותה עת, ונושא זה עדיין במחלוקת במחקר, בכפוף להערכות השונות של החוקרים השונים.
הסלעים העתיקים ביותר הנחשפים בבקעת תמנע הם סלעי מחדר פלוטוניים, מלפני 610 ועד לפני 532 מיליון שנה, סלעים אלו נוצרו בקרקעית אוקיינוס קדום.
כתוצאה מהתרוממות גאולוגית של קרקעית האוקיינוס נחשפו הסלעים לאוויר העולם ובגג סלעי המחדר העתיקים התפתח בקמבריום המוקדם משטח גידוע נרחב על ידי מי נגר, תוך כדי הסרת החלק העליון שלהם.
אבני-חול וכן קונגלומרטים (תצורת עמודי שלמה) הצטברו בערוצי הנחלים שזרמו מעל למשטח הגידוע והם מהווים את "העמודים".
בהמשך, עם עליית מפלס מי-הים וכיסוי משטח הגידוע על ידי הים, הצטברו סלעי משקע דולומיט, גיר עם מאובני טרילוביטים וברכיופודים, מעט חול וטין (תצורת תמנע) בסביבת השקעה של ים רדוד וקו חוף והם מהווים את "כותרות העמודים".
עם נסיגת הים נחשפו בשנית ה"עמודים והכותרות" לאוויר העולם, בלייה מודרנית יחסית על ידי רוח ומים לאורך קווי שבר, הביאה להפרדת העמודים זה מזה וכך יצרה את הנוף המוכר לנו.
במאה ה-14 לפסה"נ הגיעו לבקעת תמנע משלחות כורים מטעם פרעוני מצרים, בסיועם של חרשי מתכת מומחים מארץ מדיין, הפיקו המצרים נחושת בתמנע עד למאה ה-12 לפסה"נ, אז הוחזרו המשלחות למצרים והפעלת המכרות נותרה בידי המדיינים ובשלב מאוחר יותר אולי בשיתוף תושבי ממלכת אדום.
הבלייה של אבן החול יוצרת למסתכל בה מהחזית דמיון לעמודים של מבנה מונומנטלי כדוגמת המקדשים המצריים, נראה שזו הייתה הסיבה שהביאה את המצרים הקדמונים שכרו נחושת בבקעה להקים למרגלות העמודים מקדש לאלת המכרות חתחור, פטרונית הכרייה ואלת הכורים, משנטשו המצרים את תמנע, הפך מקדשם למקום פולחנם של המדיינים השמיים.
בין הממצאים שהתגלו במקדש פסלים מצריים מגולפים באבן חול מקומית ובהם ראש ספינקס, בעל גוף אריה וראש מלך, ספינקס רובץ וכן ראש אישה שהיא אולי האלה ח'תחור, אלת הכרייה.
מצפון למקדש הכורים התגלתה מצבת סלע, המתארת את רעמסס השלישי המקדיש שי לאלה ח'תחור.
הכתובת המלווה מנציחה את "בואו של השר רעמסס[מ]פר[רע]" - ייתכן שעמד בראש משלחת כורים לתמנע שהכרייה בה התחדשה בימיו.
המקדש המצרי שוחזר בביתן נחושתן שבמוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, בביתן שוחזר המקדש ובו המזבח ושולחן המנחות וכן מוצגים הפסלים שנמצאו באתר.
משנטשו המצרים את תמנע, הפך מקדשם למקום פולחנם של המדיינים, המקדש קורה ביריעת אוהל, העמידו בו מזבח ושורת מצבות, לשכת כוהן וספסל מנחות לאלת הכרייה, שנקראה בלשונם "בעלת", בקודש הקודשים נמצא נחש נחושת המזכיר את נחושתן המקראי שעשה משה במדבר, שותפים לפולחן היו עובדי מכרות מקומיים ומדיינים.
תבנית המקדש המדייני מזכירה מאוד את תיאור אוהל מועד, עקב כך הוקם בפארק תימנע שיחזור של אוהל מועד.
עמודי תבל היא מיני-סדרה בת שמונה פרקים משנת 2010. הסדרה היא עיבוד טלוויזיוני לרומן באותו שם מאת קן פולט.
שידור הבכורה היה ב-23 ביולי 2010, בארצות הברית בערוץ Starz, ובקנדה ברשת The Movie Network.
בממלכה המאוחדת שודרה הסדרה לראשנה באוקטובר 2010 בערוץ 4. הסדרה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בשלוש קטגוריות, בהן המיני-סדרה הטובה ביותר או סרט הטלוויזיה הטוב ביותר.
איאן מקשיין היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר, והיילי אטוול הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר.
כמו ברומן שעליו מבוססת הסדרה, העלילה מתרכזת בבניית הקתדרלה בעיר הבדיונית קינגסברידג', בתקופה הסוערת הידועה בשם האנרכיה, שהתרחשה ב.
הבנאי הראשי השאפתני טום הבנאי (רופוס סוול), והנזיר המסור פריור פיליפ (מת'יו מקפדיין) יוצרים קשר הדוק כשהם שואפים לבנות קתדרלה מפוארת, מול אתגרים מצד האציל חסר הרחמים ויליאם המלי (דייוויד אוקס) ו-ולרן ביגוד (איאן מקשיין), בישוף ערמומי ושאפתן, העוסק בתמרונים פוליטיים ומבקש להגדיל את כוחו ועושרו.
לבינתיים, אליינה (היילי אטוול), אשת אצולה בעלת רצון חזק, נלחמת להחזיר את מעמדה של משפחתה, בעוד ג'ק ג'קסון (אדי רדמיין), אדריכל צעיר ומוכשר, הופך לחלק בלתי נפרד מבניית הקתדרלה.
מסעותיהם שזורים עם אלן (נטליה וורנר), אמו המסתורית ובעלת התושייה של ג'ק והיא בעלת השפעה משמעותית על גורלן של הדמויות.
ככל שהסיפורים שלהם מתפתחים, מערכות היחסים של הדמויות מעוצבות על ידי דינמיקה כוחנית, אהבה, נאמנות ובגידה.
על רקע מלחמת אזרחים, הקתדרלה הופכת לסמל של תקווה וחוסן, ומאחדת את הדמויות במרדף המשותף שלהן אחר עתיד מזהיר יותר באמצעות נושאים של שאפתנות, אמונה וצדק.
נערכו שינויים אחדים באפיון של חלק מהדמויות.
למשל, ולראן הוא מבוגר יותר מאשר ברומן, ואילו רמיגיוס הוא צעיר יותר.
כמו כן השחקנים המגלמים את אלפרד, ג'ק, ריצ'רד ואליינה הם מבוגרים יותר מאשר גילם בתחילת הרומן.
הדמויות של הנרי מבלואה, אנדרו סקריסט, מיליוס, ותומאס בקט, לא מופיעות כלל בסדרה.
גילוי העריות שבין רייגן לבנה ויליאם, לא קיים ברומן.
סיפורם של פיליפ ואחיו פרנסיס, שניצלו על ידי האב פיטר אחר מות הוריהם, הושמט מהסדרה.
במקום זה סופר שאב המנזר ג'יימס הוא זה שהביא את פיליפ הילד למנזר.
הדמות של הגנב שתוקף את מרתה, וגונב את החזיר שלהם, מתמזגת בסדרה עם הנזיר ג'וני אייטפנס.
יש שינויים גם באירועים שקורים לדמויות שונות.
ג'ק שרבורג, המאהב של אלן ואביו של ג'ק, לא נהרג בתלייה אלה מועלה על המוקד.
אלן אינה בהיריון, אלא נושאת בידיה תינוק.
הקשר הרומנטי בין אלן לטום לא מתרחש אחרי מותה של אגנס, אלא אלן מתקרבת אל טום, כשהיא מבקשת שג'ק יהיה חניך שלו בבנייה.
כמו כן, לא נראה שאלפרד מתנהג בבריונות כלפי מרתה או ג'ק.
סצנת התלייה של ברת'ולמיו, בה אליאנה פונה בתחינה לסטיבן שיחוס על אביה, וסטיבן מציע לריצ'רד להיות אביר, לא מתרחשת ברומן, שבו ברת'ולמיו מת לבדו בכלא.
ברומן ג'ק לא נלחם בוולטר כדי לקבל את הזכויות על המחצבה, כפי שבמופיע בפרק שלוש, וידו אינה נשברת.
פרסי האמליי מת ברומן מוות בתליה, ואילו בפרק ארבע של הסדרה, רייגאן אשתו מקיזה את דמו עד מוות.
כמו כן נוספה לסדרה הרעלה של ג'ק שמתרחשת בפרק השישי.
שינויים נוספים בעלילה כוללים את גופת הקדוש שנשרפת בכנסייה, ולא נשמרה כמו ברומן, ואילו הגולגולת נעלמת.
עוד בסדרה, טום אומר לג'ק לפסל את דמותו של אדולפוס הקדוש.
ברומן הנרי מבלואה, ולא סטיבן, הוא שמבקר באתר הבנייה של הקתדרלה.
הסצנה של השחייה באגם, שבה אליינה שוחה ואחר כך מצילה את אלפרד מטביעה, אינה מופיעה ברומן.
סיפור מסעותיהם של ג'ק ואליאנה בספרד אינו מתרחשים בסדרה.
לכן, במקום הפסל הבוכה שג'ק מקבל בטולדו, הוא מגלף בעצמו פסל מעץ, ושם בו אבן שנדחתה על ידי הבנאים בסן דניס.
לא מופיעים ברומן אירועים שמתרחשים בפרק 7 של הסדרה, בהם הפיכת רמיגיוס לאב המנזר במקום פיליפ, ניסיון ההתנקשות של קאתברט בג'ק, ורצח רייגאן על ידי ויליאם.
בסדרה ולראן נופל מהקתדרלה ונהרג, ואילו ברומן הוא נאשם על חלקו ברצח תומאס בקט, יורד מגדולתו והופך לנזיר.
לבסוף, ולראן ובני הזוג האמליי אינם מוזכרים ברומן כמי שנכחו בספינה הלבנה, ולא הוצגו כמו שהתקיפו את הנסיך הצעיר ואשתו.
אחת הסצנות המרגשות ברומן, בה מתוארת פגישתו של ג'ק עם משפחת אביו, מוצגת בסדרה בצורה נטולת דרמה.
איאן מקשיין – ולראן ביגוד
רופוס סוול – טום הבנאי
היילי אטוול – אליינהאיאן מקשיין
שרה פאריש – רייגן האמליי
רוברט בת'רסט – פרסי האמליי
קלייב ווד – המלך הנרי הראשון
דייוויד אוקס – ויליאם האמליי
טוני קוראן – סטיבן, מלך אנגליה
דאגלס בות' – יוסטס, בן 15
הפקת המיני-סדרה ארכה לערך שנה, ועלותה הייתה כארבעים מיליון דולר.
את הפרויקט מימנו חברת ההפקה הגרמנית Tandem Communications, החברה הקנדית Muse Entertainment Enterprises, וחברת Scott Free Productions שבסיסה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
הצילומים נערכו באוסטריה ובהונגריה בשנת 2009. צילומי האוויר העכשוויים בסיום הסדרה נעכו בעיר סולסברי.
באמצעות טכניקת CGI שולבו בצילומים קתדרלת סולסברי וקתדרלת ולס, כדי לייצג את הקתדרלה הבדיונית של קינגסברידג'.
אלה היו שתי הקתדרלות שהיוו השראה לפולט בכתיבת הרומן.
ב-2012 הופקה סדרת המשך המבוססת על הרומן "עולם ללא קץ", ספר ההמשך של "עמודי תבל".
שנהפרסקטגוריהזוכיםתוצאההערות.2011 פרס אמי לבידור בפריים טיים עריכת הסאונד הטובה ביותר במיני-סדרה, סרט טלוויזיה, או תוכנית ספיישל מרסל פותיירכריסטיאן ריבסטדומיניק פגאסגאי פלטייראנטואן מוריןטום טרפלסקיגאי פרנקואר 2011 פרסי ג'מיני הסאונד הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט טלוויזיה, או תוכנית ספיישל מרסל פותיירכריסטיאן ריבסטדומיניק פגאסגאי פלטייראנטואן מוריןטום טרפלסקיגאי פרנקואר
עמוד פרסום הוא מבנה גלילי, המוצב ברחובות ומשמש לפרסום ולמטרות אחרות.
מבנים מסוג זה נפוצים בעיר ברלין שבגרמניה, שם הותקנו 100 העמודים הראשונים בשנת 1855. את עמודי הפרסום המציא המדפיס הגרמני ארנסט ליטפאס ב-1854, ולכן הם מכונים בגרמנית "Litfaßsäulen" ("עמודי ליטפאס").
ניתן למצוא אותם בכל רחבי גרמניה.
בצרפת נקראים העמודים "עמודי מוריס" (colonnes Morris), על שם גבריאל מוריס, מדפיס שהחזיק בזיכיון לפרסום בשנת 1868. הם נבנו במקור על ידי La Société Fermière des Colonnes Morris ("חברת החקלאים של עמודי מוריס").
כיום הם נבנים ברובם על ידי חברת JCDecaux, שרכשה את החברה בשנת 1986.
הרעיון של עמודי פרסום התגבש במטרה להילחם בפרסום ובגרפיטי שכיסו את המרחב הציבורי, גם במקומות שלא יועדו להם.
ארנסט ליטפאס הציע למפקד המשטרה של ברלין, קארל לודוויג פון הינקלדיי , להציב עמודים בכל רחבי העיר, כדי שאנשים יוכלו להציב עליהם את הפרסומות שלהם.
ב-5 בדצמבר 1854, לאחר שנים של הליכים, אושרה לראשונה הצבת עמודיו של ליטפאס, שקרא להם Annoncier-Säulen.
הוא קיבל אישור מהעירייה להיות מונופול – מציבם היחיד של העמודים ברחבי העיר – עד 1865. האישור להציב את העמודים ברחבי העיר הותנה בכך שעליהם יתלו גם ידיעות עיתונאיות חדשות.
ב-1855 הוצבו מאה עמודים ראשונים בברלין, שנקראו "עמודי ליטפאס", כדי לכבד את ממציאם, וב-1865 הוצבו חמישים עמודי פרסום נוספים בעיר.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה פורסמו על עמודי הפרסום טלגרמות עם מידע על הלחימה.
מדיום הפרסום החדש התפשט במהירות במדינות אירופה השכנות וברחבי העולם.
צורתם הותאמה לתנאי הסביבה המקיפה אותם, ואדריכלים עיצבו עמודים ייחודיים ברוחם.
בדרך כלל משתמשים בעמודי פרסום להצגת פרסומות בצורה של פוסטרים, באופן מסורתי בעיקר פרסומים בנושא תיאטרון, קולנוע, מועדוני לילה והודעות על הופעות.כמה מהם משמשים גם כשירותים ציבוריים, כסניזטים או כתאי טלפון.
לאחר הפצת הטלפוניה בקנה מידה רחב נוספו תפקידים נוספים לעמודי הפרסום, והוצבו, לדוגמה, בחלל שבתוכם ארונות סעף ותחנות שנאים.
בווינה ישנם מספר עמודי פרסום באזור המקורה של נהר וין.
העמודים מכסים את המדרגות הספירליות המובילות לשם כמוצא חירום, כדי להגן עליהם מפני כניסה בלתי מורשית.
לעמודי הפרסום דלת, שאותה ניתן לפתוח מבחוץ רק עם מפתח.
בשנת 2017 נעשו מבדקים בפריז לעמודי פרסום ייחודים לטיפול בזיהום: הם מכילים חומר לסינון חלקיקים מהאוויר ולהפחית את כמויות הפחמן הדו-חמצני.
בתחילת 2006 היו בפריז 790 עמודי פרסום.
המבנה המקורי של עמודי הפרסום שתכנן ליטפאס הוא מבנה גלילי וחלול בעל קוטר של 1.4 מטרים והיקף של 3.6–4.3 מטרים, בגובה 2.6–3.6 מטרים.
מרבית העמודים היו עשויים יריעות מתכת, ובהמשך גם בטון ואבן מלאכותית.
לרובם מעין "רגל" רחבה בתחתיתם, והכיסוי המונח עליהם מלמעלה הוא עגול, ושוליו לעיתים מעוטרים.
במקום כיסוי מעוגל יש על חלק מעמודי הפרסום כיסוי שטוח, שעליו מוצב חומר פרסום נוסף.
החל משנות התשעים ישנם עמודים הנפתחים פנימה, וגם בתוכם נעשים שימושים שונים .
חלק מהעמודים ממונעים, ומסתובבים לאט מאוד סביב צירם, וחלקם מוארים ועשויים זכוכית אקרילית.
בסרט "האדם השלישי", הארי ליים (בגילומו של אורסון ולס) משתמש באחד העמודים הללו כדרך מילוט למערכת הביוב שמתחת לווינה.
בסרט "גרמלינס 2", בילי פלצר (בגילומו של זק גליגאן) ודניאל קלאמפ (בגילומו של ג'ון גלובר) עושים שימוש באחד העמודים הללו כנתיב מילוט מן מבניין קלאמפ רוחש הגרמלינס.
בסרט "גברים בשחור 2", הסוכן קיי (בגילומו של טומי לי ג'ונס) והסוכן ג'יי (בגילומו של ויל סמית') משתמשים בעמוד פרסום כנתיב מילוט ממטה "גברים בשחור", שבו שורצים ייזרים.
עמוד תאורה הוא עמוד המשמש להתקנת גוף תאורה אחד או יותר בגובה מעל פני השטח.
השימוש הנפוץ ביותר בעמודי תאורה הוא לתאורת חוץ, ובפרט לתאורת רחובות, רמזורים ותמרורים מוארים.
שימושים נפוצים נוספים הם לתאורת מגרשי ספורט, מקומות בהם מתבצעות עבודות תחת כיפת השמיים, מגרשי חניה, תאורת ביטחון, רציפים, ועוד.
נדיר יותר שימוש בעמודי תאורה בתוך חללים סגורים - בדרך כלל כאשר מדובר בחלל גבוה מאוד שאינו מאפשר תחזוקה של גופי תאורה אם יותקנו בתקרה, או מסיבות עיצוביות (ליופי).
מכיוון שרוב עמודי תאורה מותקנים בשטחים פתוחים, עליהם להיות מסוגלים לעמוד במאמץ לחיצה אופקי כתוצאה מרוחות או מגע, בנוסף ליכולת לשאת את משקלם של גופי התאורה.
עם זאת, אין לצפות מעמודי תאורה שיעמדו בפגיעת כלי רכב.
העמוד עצמו חלול ועשוי פלדה מגולוונת או אלומיניום.
עמודי תאורה מיוצרים במגוון של גבהים, צורות וחתכים.
המאפיין החשוב ביותר של עמודי תאורה הוא גובהם.
רוב עמודי התאורה הם בגבהים של 2.5 עד 45 מטר.
הגובה המינימלי נועד למנוע פגיעה מקרית בגוף התאורה.
ככל שעמוד תאורה גבוה יותר כן הוא חייב להיות רחב יותר על מנת לשמור על יציבות העמוד.
חתכים אופייניים של עמודי תאורה הם חתך עגול, מרובע ומצולע (לרוב מתומן).
החתך יכול להיות אחיד לכל אורך העמוד, או להשתנות במקטעים או להשתנות באופן רציף (חרוט).
קיימים גם עמודי תאורה שאינם ישרים אלא מכופפים בחלק מאורכם או אף לכל אורכם.
עמודים מעוצבים כוללים רכיבים של פרזול.
בתחתית העמוד מרותך בדרך כלל אוגן עם חורים, המשמש להצמדת העמוד לבסיסו.
על מנת לייצב את עמוד התאורה הכרחי לחבר אותו לבסיס יציב.
ברוב המקרים מותקן כל עמוד תאורה על בסיס משל עצמו (כלומר שאינו חלק ממבנה אחר), שמבוצע על ידי יציקה של בטון לתוך בור במידות שיבטיחו את יציבות העמוד.
ביציקת הבסיס נשתלים גם מוטות פלדה עם תבריג חיצוני, עליהם מוצב העמוד ומפולס באמצעות אומים.
אם נדרש להתקין על העמוד יותר מגוף תאורה אחד, או להרחיק את גוף התאורה מהעמוד (למשל כשעמוד לתאורת רחוב ניצב רחוק ממרכז הדרך ומטעמי יעילות נכון להתקין את גוף התאורה מעל הדרך), מתווספות לעמוד זרועות.
זרוע של עמוד תאורה יכולה לשאת גוף תאורה אחד או יותר.
סוגי הזרועות הנפוצים הם זרוע בודדת, זרוע כפולה בתצורת 180° ובתצורת 90°, זרוע משולשת בתצורות 2×90° או 360°, זרוע מרובעת, זרוע H המשמשת להתקנת מספר זרקורים - נפוצה במגרשי ספורט.
בחלקו התחתון של עמוד התאורה מותקן תא אביזרים בו נמצאים אמצעי המיתוג של גופי התאורה וחיבורי ההארקה של העמוד.
רכיבים נוספים שניתן למצוא על עמודי תאורה הם שלבי טיפוס המאפשרים טיפוס על עמודים גבוהים ללא צורך בסולם מיוחד, מחזיקי דגלים, שקעי חשמל, מצלמות אבטחה.
לעיתים משמשים עמודי תאורה גם לתליית שלטי חוצות.
חיבור עמודי תאורה לחשמל מתבצע באמצעות כבל תת-קרקעי החודר לעמוד דרך צינורות ביציקת הבסיס.
הכבל מתחבר לציוד המיתוג שבתא האביזרים, ומתא זה עולים כבלים בהתאם לכמות גופי התאורה שעל העמוד בתוך עמוד התאורה עד לגופים.
בעמודי תאורה מבודדים שרחוקים ממקור הזנה חשמלית מופעלים גופי התאורה באמצעות מערכת של פנל סולרי ומצבר.
מכך שעמודי תאורה מחוברים לחשמל, עשויים מחומר מוליך ונמצאים במקום נגיש לבני אדם ובעלי חיים, נובעת סכנת התחשמלות גבוהה.
על מנת להקטין סכנה זו מוארקים כל עמודי התאורה באופן משולש: בסיס הבטון של העמודים משמש כאלקטרודת הארקה, לעמוד מחובר מוליך הארקה שטמון בקרקע וכן מוליך ההארקה של מעגל ההזנה החשמלית.
עמודי תאורה חשופים באופן ממושך לתנאי סביבה משתנים, בהם חום, קור, רוחות, רטיבות ועוד.
בנוסף, עלולים עמודי תאורה להיפגע מכנית (למשל פגיעה "קלה" של רכב).
כתוצאה מאלה עלולות להיווצר תקלות כהתרופפות של העמוד או של חלקים ממנו, שיתוך, פגמים בבידוד החשמלי ובהארקות.
ככל שמשך הזמן בו מותקן העמוד ארוך יותר, ההסתברות שתיווצר בו תקלה עולה.
בדיקות סטטיסטיות באירופה העלו כי לאחר 20 שנה מההתקנה מתגלות תקלות ב-3 אחוז מהעמודים.
על מנת לצמצם קריסה של עמודי תאורה ופגיעות ברכוש ובנפש ניתן לבצע בדיקות תקופתיות של יציבות העמודים, ובמידת הצורך לתקנם או להחליפם.
עמוד פומפיוס הוא השם שניתן לעמוד ניצחון רומי באלכסנדריה, מצרים.
העמוד הקורינתי הענק, הוקם לכבוד הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס בין השנים 298–302 לספירה, ותמך במקור בפסל פורפיר אדיר של הקיסר בשריון.
הוא ניצב בצד המזרחי של הטמנוס (השטח המקודש) של הסרפאום של אלכסנדריה, לצד חורבות המקדש.
זוהי האנדרטה העתיקה היחידה שעדיין עומדת כיום באלכסנדריה במיקומה המקורי.
השם המקומי בתעתיק מערבית הוא "עמוד אל-סווארי", כאשר המילה 'עמוד' פירושה עמוד.
השם סווארי תורגם בדרכים רבות על ידי חוקרים, כולל סוורוס (כלומר הקיסר ספטימיוס סוורוס).
"פומפיוס" בשמו של העמוד היה בשימוש של סופרים אירופאים רבים בתקופה המודרנית המוקדמת.
נוטים לחשוב שהשם כנובע מטעות היסטורית בקריאת כתובת ההקדשה היוונית על בסיס העמוד: השם ΠΟΥΠΛΙΟΣ (Πού̣π̣[λιος], Pouplios, פופליוס); הובן באופן שגוי כ-ΠΟΜΠΗΙΟΣ (יוונית עתיקה: Πομπήιος, בתעתיק: Pompeios, פומפיוס).
בשנת 297 הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס ("אוגוסטוס" החל מ-284) פעל במצרים כדי לדכא את המרד של שתפס את השלטון בעיר.
לאחר מצור ארוך, דיוקלטיאנוס כבש את אלכסנדריה ב-298 והוציא להורג את יורשו של דומיטיאנוס, .
בשנת 302 חזר הקיסר לעיר וחנך מלאי תבואה ממלכתי.
ההקדשה של האנדרטה, העמוד והפסל של דיוקלטיאנוס, מתארת את דיוקלטיאנוס כפוליאוכוס ("האל שומר העיר של אלכסנדריה" ביוונית עתיקה).
במאה הרביעית לספירה כינוי זה חל גם על סראפיס, המקבילה הגברית של איסיס בפנתיאון שהקימו השליטים ההלניסטים של מצרים, התלמיים.
המתחם המקודש שהוקדש לסראפיס שבו הוקם העמוד במקור, הסרפאום, נבנה תחת תלמי השלישי אורגטס (מלך מצרים בשנים 246–222 לפנה"ס) ונבנה כנראה מחדש על ידי אדריאנוס (קיסר רומא בשנים 117–138 לספירה) לאחר שנגרם לו נזק במרד התפוצות היהודי (115–117 לספירה).
במאה הרביעית המאוחרת לספירה הוא נחשב על ידי אמיאנוס מרקלינוס לפלא שהשתווה רק למקדש הרומאי ליופיטר הגדול והטוב מכולם (לטינית: Optimus Maximus) על הגבעה הקפיטולינית, הקפיטוליום.
האנדרטה מתנוססת לגובה של 26.85 מטר כולל הבסיס והכותרת שלו, ובמקור הוא תמך בפסל בגובה 7 מטר.
זהו העמוד המונוליתי היחיד הידוע במצרים הרומית (כלומר, אינו מורכב מתופים), זהו אחד מה העתיקים הגדולים ביותר ואחד העמודים המונוליתיים הגדולים ביותר שהוקם אי פעם.
פיר העמודים המונוליתי הוא בגובה 20.46 עם קוטר של 2.71 מטר בבסיסו, גובה הכן הוא מעל 6 מטר.
שניהם בנויים מסיאניט לאפיס, גרניט ורוד שנגזר מהמחצבות העתיקות בסיינה (אסואן המודרנית), בעוד שכותרת העמוד מהסוג הקורינתי המדומה היא מגרניט אפורה.
משקלו של פיר העמודים מוערך ב-285 טון.
ארבע השורות הקיימות, וניתנות לקריאה, של הכתובת ביוונית על תשתית העמוד מספרות שהפרפקט של מצרים (פראפקטוס אגיפטי), פובליוס, הקדיש את האנדרטה לכבודו של דיוקלטיאנוס.
תמיכה בקיום פרפקט זה נמצאה בשני פאפירוסים במקום בשם אוקסירינקוס ובהם מוזכר פרפקט בשם פובליוס.
חוקרים משערים שהשלטון שלו התקיים בין הפרפקט אריסטיוס אופטטוס, אשר מונה כפרפקט ב-16 במרץ 297, לבין קלאודיוס קולציאנוס, שהיה בתפקיד משנת 303 או אפילו סוף 302. מאחר ששמו של פובליוס מופיע כמקדיש האנדרטה, העמוד והפסל של דיוקלטיאנוס כנראה הושלמו בין השנים 297 ל-303, בזמן שהיה בתפקיד.
שמו של הפרפקט מחוק ברובו בכתובת הפגומה.
התרגום היווני של השם "פובליוס" בתור "פופוליוס" ΠΟΥΠΛΙΟΣ (Πού̣π̣[λιος], Pouplios) הושפע מהאיות היווני של שמו של הגנרל הרפובליקני מהמאה הראשונה לפני הספירה פומפיוס (יוונית עתיקה ΠΟΜΠΗΙΟΣ Pompeios, לטינית: Pompeius).
שברים גדולים שנמצאו למרגלות העמוד במאה השמונה עשרה לספירה, הבמאו למסקנה על קיום פסל הפורפיר של דיוקלטיאנוס בשריון.
מממדי השבר של הירכיים, של 1.6 מ', ניתן לחשב את הגובה המקורי של השריון, בערך 7 מ'.
בעוד שחלקים מהפסל נמצאו באוספים אירופיים במאה התשע-עשרה, מקום הימצאם לא היה ידוע יותר בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונראה כי הם אבדו.ייתכן שהעמוד הגדול התומך בפסל של דיוקלטיאנוס לווה באחד, או בשלושה עמודים קטנים יותר הנושאים פסלים של חבריו הקיסרים של דיוקלטיאנוס, אוגוסטוס מקסימיאנוס ושני הקיסרים, קונסטנטיוס וגלריוס.
אם כן, קבוצת פסלי העמודים הייתה מנציחה את קבוצת קיסרי הטטררכיה שהוקמה בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס.
הנוסע המוסלמי אבן בטוטה ביקר באלכסנדריה בשנת 1326 לספירה.
הוא מתאר את העמוד ומספר את סיפורו של קשת שירה חץ קשור לחוט מעל העמוד, משך חבל קשור לחוט מעל העמוד ואיבטח אותו בצד השני כדי לטפס לראש העמוד.
בתחילת 1803, קצין הצי הבריטי ג'ון שורטלנד מאניית הוד מלכותו פנדור הטיס עפיפון מעל העמוד, העביר מעליו חבלים, ואז משך סולם חבלים.
ב-2 בפברואר, הוא וג'ון ווייט טיפסו עליו, הניפו עליו את היוניון ג'ק, שתו כוסית לכבוד המלך ג'ורג' השלישי, והשמיעו שלוש קריאות .
ארבעה ימים לאחר מכן טיפסו שוב על העמוד, התקינו מוט ושבשבת, אכלו סטייק בקר ושוב הרימו כוסית לכבוד המלך.
אטימולוגיה של הכינוי "פומפיי" לנמל הבית של הצי המלכותי, פורטסמות' וקבוצת הכדורגל שלו, מציעה כי המלחים הללו נודעו כ"הבנים של פומפיי" לאחר ההעפלה לעמוד, והכינוי התפשט.
אם כי גם מקורות אחרים שאינם קשורים, אפשריים.
עמודי קדיס הם זוג עמודי מתח גבוה, המוצבים משני עבריו של מצר קדיס, בסמוך לעיר קדיס שבדרום מערב ספרד.
בשל צורתם הייחודית הם הפכו לאחד מסמליה של העיר.
העמודים מתנשאים לגובה של 158 מטר כל אחד.
צורתם היא חרוטית והם חלולים.
רוחבם בבסיסם הוא 20.70 מטר ובקצה העליון שלהם - 6 מטר.
אורך הזרועות האופקיות שהם נושאים הוא 71 מטר כל אחת, והן נושאות שישה כבלי מתח גבוה.
המרחק האופקי בין שני העמודים הוא 1,655 מטר, באלכסון מצפון מזרח לדרום מערב.
בכל עמוד מותקנות מדרגות ספירליות ומעלית.
העמודים עוצבו על ידי אלברטו טוסקנו (Alberto Toscano) מאיטליה.
בנייתם החלה בשנת 1957 והסתיימה ב-1960. עיצובם החרוטי האלגנטי נבע מאילוץ: בעת שבה נבנו לא הייתה תעשיית המתכת הספרדית מסוגלת לייצר עמודי מתכת מסיביים וגם לא לייבאם מחוץ לארץ, והעיצוב שאומץ היה אפשרי מבחינה תעשייתית.
עמודא דנורא (בארמית: עמוד אש) הוא מונח תלמודי המתאר תופעה רוחנית נדירה שהתרחשה במעמד פטירתם של צדיקים מיוחדים.
על פי המסורת התלמודית, עמוד אש היה מופיע ומפריד בין גופת הנפטר לבין שאר העולם, והופעתו נחשבה לסימן מובהק לקדושתו וצדקותו של הנפטר.
המקור העיקרי לתופעת עמודא דנורא מופיע במסכת כתובות דף יז עמוד א', שם מסופר על פטירתו של רב שמואל בר רב יצחק:
"אמר רבי זירא: קא מכסיף לן סבא [מבייש אותנו הזקן].
כי נח נפשיה, איפסיק עמודא דנורא בין דידיה לכולי עלמא [כשנפטר, הפסיק עמוד אש בינו לבין כל העולם].
וגמירי דלא אפסיק עמודא דנורא אלא אי לחד בדרא אי לתרי בדרא [ומקובלנו שלא מפסיק עמוד אש אלא או לאחד בדור או לשניים בדור]."
הנה הסיפור מהירושלמי פאה בלבד:
מסכת פאה בירושלמי (פרק א, הלכה א) מספרת על רבי שמואל בר רב יצחק שהיה מקיים גמילות חסדים בדרך מיוחדת - "רבי שמואל בר רב יצחק הוה נסיב שיבשתי' והוה מהדס קומי כליא" [היה לוקח ענף הדס והיה מרקד לפני הכלה].
רבי זירא, כשראה זאת, היה מתחבא מבושה - "והוה ר"ז חמי ליה ומיטמר מן קומוי".
הוא היה אומר "חמי להדין סבא איך הוא מבהית לן" [ראו את הזקן הזה איך הוא מבייש אותנו].
כאשר נפטר, מספר הירושלמי שהיו שלוש שעות של קולות ורעמים בעולם - "וכיון דדמך הוה תלת שעין קלין וברקין בעלמא".
יצאה בת קול והכריזה "דדמוך ר' שמואל בר רב יצחק גמיל חסידים" [נפטר רבי שמואל בר רב יצחק גומל החסדים].
כשיצאו לגמול עמו חסד, ירדה אש מן השמים בצורת ענף הדס - "נחתת אישתא מן שמיא ואיתעבידא כעין שבשא דינור בין ערסי' לציבורא".
והיו האנשים אומרים "הייא דהדין סבא דקמת ליה שבשתי'" [זה שכרו של הזקן שהיה רוקד עם ענף ההדס שלו].
רבי משה קורדובירו (רמ"ק) בספרו "אור נערב" מרחיב בביאור מהותה הרוחנית של תופעת עמודא דנורא, ומקשר אותה לסודות הקבלה ולדרגות הרוחניות הגבוהות שאליהן מגיעים צדיקים מיוחדים.
החתם סופר מעיד בדרשותיו על הופעת עמודא דנורא בפטירת רבו, רבי נתן אדלר, ומתאר את המשמעות המיוחדת של תופעה זו כעדות משמים על גדלותו הרוחנית של הנפטר.
עוד כותב החתם סופר: .
על פי פרשני התלמוד, הופעת עמודא דנורא מסמלת:
מעלה רוחנית יוצאת דופן של הנפטר
אות משמים על צדקותו המיוחדת
סימן להיותו מיחידי הדור בדרגתו הרוחנית
תופעת עמודא דנורא נזכרת גם בספרות החסידות ובסיפורי צדיקים מאוחרים יותר, כאשר מתוארת הופעתו במעמד פטירתם של גדולי ישראל מיוחדים.
התופעה משמשת כמוטיב ספרותי-רוחני המסמל את ההבדלה בין קודש וחול ואת המעבר מהעולם הגשמי לעולם הרוחני.
יש הקושרים את תופעת עמודא דנורא לעמוד הענן ועמוד האש שהוביל את בני ישראל במדבר, כפי שמתואר בספר שמות.
עם זאת, מדובר בתופעות שונות בעלות משמעויות והקשרים שונים.
חוקרי תלמוד והמיסטיקה יהודית דנו במשמעות הסמלית והרעיונית של עמודא דנורא, וראו בו ביטוי לתפיסת הקדושה והצדיקות בעולם חז"ל.
יש שקשרו את התופעה למוטיבים דומים בתרבויות עתיקות של המזרח הקרוב העתיק.
תלמוד בבלי, מסכת כתובות דף יז עמוד א'
רבי משה קורדובירו, אור נערב
חתם סופר, דרשות, חלק ב'
אורבך, אפרים א', חז"ל: פרקי אמונות ודעות
יוסף דן, תולדות תורת הסוד העברית
עמוס 2 הוא לוויין תקשורת ישראלי, השני בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
עלות השיגור הייתה 35 מיליון דולר.
הלוויין נבנה על ידי התעשייה האווירית לישראל, והוא מתופעל בידי החברה הפרטית חלל תקשורת, משקלו 1,370 קילוגרמים והוא הגדיל את יכולת העברת הנתונים של חברת חלל תקשורת במזרח התיכון, אירופה והחוף המזרחי של ארצות הברית.
עמוס 2 ממוקם במסלול גיאוסינכרוני בגובה 36 אלף ק"מ מעל קו המשווה בקו אורך 4 מערב.
נמצא בקרבת לוויין התקשורת עמוס 3 ששוגר באפריל 2008. קודם לכן היה בקרבת לוויין התקשורת הישראלי הראשון, עמוס 1 ששוגר ב־1996.
ייחודו של עמוס 2 מתבטא בעיקר בעוצמתו הגבוהה, אשר מאפשרת לקלוט את השידורים באנטנה קטנה יחסית (בקוטר 60 ס"מ).
הלוויין השני מבוסס על פלטפורמת עמוס 1 בתוספת שיפורים ופיתוחים טכנולוגיים חדשניים.
השינויים שהוכנסו נועדו לענות על דרישות המשימה, בעיקר בביצועי המטעד (תחום תדרי Ku), מספר המשיבים, שטחי השירות והספק המשיבים.
בלוויין ישנם עשרים ושניים מקטעי חלל פעילים, כל אחד ברוחב פס של 36 מגה"ץ, וכן שישה מקטעי חלל לגיבוי.
עם סיום תהליך פיתוח הלוויין מיוצרות כל היחידות המוטסות.
היחידות מורכבות על מבנה הלוויין (STRUCTURE), עוברות תהליכי בדיקות ושילוב.
עם השלמת הרכבת הלוויין הוא עובר תהליכי שילוב, בדיקות, ניסויי סביבה (דימוי תנאי השיגור ותנאי המסלול), ובסופן מתקיים סקר קבלה ראשוני של הלוויין, המאפשר לשנע אותו לאתר השיגור.
באתר השיגור מבוצעות פעילויות הכנת הלוויין לשיגור, כולל התקנתו במשגר.
הלוויין משולב במשגר בתצורת שיגור: המשטחים הסולריים מקופלים, אנטנות התקשורת מקופלות, אספקת החשמל מבוצעת באמצעות המצבר ורק ליחידות שפעולתן נדרשת במהלך השיגור (זאת במטרה לחסוך בהספק חשמלי המוגבל על ידי המצבר).
שיגורו של "עמוס 2" בוצע בידי הקונסורציום הרוסי-אירופי סטארסם, באמצעות משגר סויוז-פרגאט בן 4 שלבים.
השיגור תוכנן במקור למשגר חדש מדגם אריאן 5 של סוכנות החלל האירופית, אך הועבר לסויוז הרוסי לאחר עיכובים בפיתוח אריאן 5. מועד השיגור, נדחה חמש פעמים, במקור היה אמור להתבצע ברבעון השלישי של 2002 ובהמשך נדחה לחודשים ינואר, מרץ, יולי ולבסוף דצמבר 2003.
משגר סויוז הוא משגר הבנוי משלושה שלבים.
עם הקמת חברת שירותי השיגור STARSEM, פותח השלב הרביעי, ה-,FREGAT המאפשר לחברה להציע שירותי שיגור למסלולים שונים ולשגר לוויינים גדולים יותר.
תצורת המשגר ששיגר את לוויין עמוס-2 היא: שלושת השלבים של SOYUZ, שלב רביעי (עליון) - ה- FREGAT, מתאם לוויין (SATELLITE ADAPTER), וחופה (FAIRING).
תהליך השיגור של לוויין כלל שני שלבים עיקריים -
השלב הראשון, משלב ההמראה של ה-SOYUZ-FREGAT, ועד לרגע הניתוק בין השלב השלישי של ה-SOYUZ ממערכת ה-FREGAT אליו רתום לוויין עמוס 2.
שלב זה כולל את האירועים הבאים:
הדלקת ארבעת מנועי השלב הראשון, המראת המשגר.
סיום התנועה האנכית של המשגר.
הצתת השלב השני, סיום בעירת השלב הראשון והתנתקותו מהשלבים הבאים.
הצתת השלב השלישי, סיום בעירת השלב השני והתנתקותו מהשלב השלישי.
הפרדה בין השלב השלישי והמודול הקדמי (ה-FREGAT + לוויין עמוס 2).
השלב הזה אורך 8 דקות וכ-49 שניות.
בסופו של השלב הראשון אנו מתמקדים במודול הקדמי (ה- FREGAT + לוויין עמוס 2), השוקל כ-7,500 ק"ג, נמצא במסלול בגובה 185 ק"מ, באינקלינציה של 51.8°, ונע במהירות של 7,750.7 מטר לשנייה.
ברגע סיום השלב הראשון מתחיל השלב השני, הארוך.
בסופו של השלב הזה, המורכב מכמה אירועים, לוויין עמוס 2 נפרד מה-FREGAT (הפרדה של המודול הקדמי), ונזרק למסלול מעבר גיאוסינכרוני (GTO).
כ-12 שעות לאחר השיגור, האנטנות והתאים של "עמוס 2" נפרשו בחלל, והוא שידר לתחנת האם של התעשייה האווירית ביהוד.
ב-24 במרץ 2004, לאחר כמעט 4 חודשים של בדיקות והכנות, עבר הלוויין לחזקת חברת חלל תקשורת.
לקוח העוגן של הלוויין הייתה חברת yes, שהתחייבה מראש לשכור שירותי תקשורת ממנו בסכום של 208 מיליון דולר למשך 11 שנים.
במהלך 2004 הושלם שיווק כל הקיבולת של הלוויין, בעיקר ללקוחות באירופה.
ביניהם חברת הטלוויזיה בלוויין הרומנית "Boom", שהוקמה על ידי משקיעים ישראלים.
בתאריך 2 באפריל 2017, הודיעה חלל תקשורת כי הלוויין עמוס 2 הגיע לסוף חייו המסחריים.
הלקוחות שעליו ובינם חברת yes הועברו ללוויינים עמוס 3 ועמוס 7. עם סיום חייו הלוויין מבצע תמרון לצאת מהחגורה הגיאוסטציונארית, ולפנות למסלול גבוה יותר, שם לא יסכן לוויינים פעילים.
עָמוֹס הוא דמות מקראית, נביא אשר חי בתקופת ירבעם השני מלך ישראל ועוזיהו מלך יהודה (חי במחצית הראשונה של המאה ה־8 לפני הספירה).
הוא הראשון מבחינה כרונולוגית בין נביאי הספר.
עם זאת, ספרו מופיע שלישי בתרי עשר.
עמוס פעל בעיקר בממלכת ישראל, שהגיעה בתקופתו לפריחה כלכלית ומדינית שיצרה הבדלי מעמדות בממלכה: מעמד מצומצם של עשירים, שחיו חיי מותרות ותפנוקים, לעומת המוני איכרים שחיו בעוני ובמצוקה.
העניים נאלצו ללוות בריבית גבוהה מהעשירים, וכאשר לא יכלו לפרוע את חובותיהם, גזלו מהם העשירים את שארית רכושם ואף מכרו אותם לעבדות.
בנבואותיו יוצא עמוס בחריפות נגד מצב של חוסר צדק חברתי ונגד העיוותים המוסריים שנוצרו בעקבותיו, ולכן היו שכינו אותו "הנביא הסוציאליסט".
חז"ל גרסו כי שמו נקרא עמוס משום שהיה מגמגם, כלומר "עמוּס בלשונו".
מקומו ומשלח ידו של עמוס
בפסוק הראשון בספר נאמר כי עמוס .
נקוּדים הם זן של כבשים , וייתכן כי המתמחה בגידולם נקרא גם נוקד (השוו ).
יש הרואים בנוקדים כינוי לאנשי מקצוע שהתמחו בהכלאת זנים של כבשים במטרה לייצר צמר משובח במיוחד (השוו: ).
בשפה האכדית המילה nāqỉdu פירושה, אדם אשר עוסק בגידול צאן.
בשפה הסורית המילה נקדא פירושה רועה צאן.
ב מעיד עמוס על עצמו .
בוקר הוא אדם המתמחה בגידול בקר, כגון פרות.
המילה בולס יחידאית במקרא ופירושה קשה.
בין הפירושים שהוצעו: 'בולש אחר שיקמים' – שריטת הפירות או פציעתם לזירוז ההבשלה, חיפוש בשקמים או רביצה בצל השקמים במרעה.
תקוע המקראית מזוהה עם תל תקוע – גבעה סמוכה ליישוב הבדואי־ערבי תוקוע, סמוך להתנחלות תקוע, כ־10 ק"מ דרומית־מזרחית לבית לחם.
בפתיחת ספר עמוס נכתב כי עמוס ניבא בימיו של עוזיהו מלך יהודה.
בימי מלך זה ניבא אף הושע, שניבא גם בימי יותם מלך יהודה ואחז מלך יהודה.
עמוס קדם להושע לפי חישובים כרונולוגיים, ולכן יש הרואים בעמוס נביא הכתב הראשון.
ייתכן כי קדמו לו כתבי נביאים כמו ספר "מדרש הנביא עידו" המוזכר ב או כתבי יהוא בן חנני המוזכרים ב, אך ספרים אלו אבדו ולא נכנס לקאנון המקראי.
בניגוד לנביאים אחרים, פרטים ביוגרפיים על הנביא כמעט שאינם בנמצא אלא יותר נבואות, ויש הרואים בכך שינוי – מַעבר מפרטים אישיים המלווים בסיפורי אגדה על נביאים (כמו אליהו ואלישע בספר מלכים) ונבואות המיועדות ליחידים, לספר המכיל בעיקר דברי נבואה לכלל העם ואף לגויים, כמו אצל עמוס.
חוקרי מקרא רואים שינוי זה כאחד מהסימנים לכך שיכולות כתיבה וקריאה החלו להתפשט בישראל וביהודה רק במהלך המאה ה-8 לפנה"ס.
חז"ל ב, משקפים גישה זו במשפט .
לפי חז"ל, הושע הוא הראשון שהתנבא מארבעת הנביאים "" (הושע, ישעיה, עמוס ומיכה), ולכן קדם לעמוס.
פסוק זה מעיד על רעידת האדמה, שהתרחשה בישראל לפני כ־2,800 שנים ומופיעה גם בספר זכריה.
בעבר, נחשפו עדויות לכך במספר מוקדים ברחבי ישראל, אך ב־2021, סברו החוקרים לראשונה שהצליחו לזהות שרידי חורבן, המעידים על כך שרעידת האדמה פגעה גם בירושלים – בירת ממלכת יהודה באותם ימים.
ספר עמוס נפתח בשורה של נבואות זעם כלפי הממלכות השכנות, כולל יהודה.
נבואות הזעם בנויות בסדר תבניתי שחוזר על עצמו מספר פעמים; תחילה מסביר הנביא את חטאי העם שעליו הוא מנבא, לאחר מכן מנבא עמוס את העונש שלו יזכה העם.
דוגמה אחת לנבואות הזעם כנגד העמים היא:
לאחר נבואות אלו, שאולי נועדו למשוך את אוזנם של השומעים, מגיעה תוכחה ארוכה וחריפה מהן כלפי ממלכת ישראל.
התוכחה נפתחת בתיאור מפורט של ההשחתה המוסרית בממלכה:
תוכחה זאת מתפתחת לנבואת זעם על חורבן מוחלט:
בהמשך הנבואה מדגיש עמוס שהאל אינו מעוניין בטקסים וקורבנות אם הם אינם מלווים במשפט צדק:
העם בישראל בטח באלוהים שלא יביא עליו כליה, אבל עמוס הנביא אומר שהאלוהים הוא אלוהי העמים כולם:
אמנם ישראל הם העם הנבחר, אך דווקא בגלל זה הם ייענשו בחומרה יתרה:
בשל נבואותיו הקשות כלפי ממלכת ישראל, האשים אמציה כהן בית אל את עמוס בבגידה ודרש ממנו לברוח ליהודה, אולם עמוס השיב לו במילים חריפות ועמד על תוקף נבואתו:
בפרקים -, רואה עמוס הנביא ארבעה מראות שונים – ארבה, אש, אנך, וכלוב הקיץ.
כל אחד מהמראות מלמד על גורלו של עם ישראל ועל חטאיו הרבים.
כמו כן, ניתן לראות כיצד כל מראה תואם את אחת מעונות השנה – ארבה (אביב), אש (קיץ), אנך (חורף), וסל הפירות (סתיו).
תחילה נשאל הנביא על ידי ה' על המראה שנגלה לפניו –
בתגובה עונה עמוס כי הוא רואה כלוב קיץ – סל פרות עמוס וגדוש בפרות העונה.
האל משיב לנביא, ואומר לו – .
זהו משחק מילים – קיץ־קץ.
הפרשנים אף חיזקו נבואה זו באומרם כי בישראל נהגו להגות המילה קיץ בדומה למילה קץ – סוף.
פירושו של המראה הוא סופה של ממלכת ישראל וחורבנה של שומרון, כתוצאה מחרון אף ה'.
משהובן מסר הנבואה, פונה האל לתאר את החורבן הקרב – .
ה' מבטיח כי שירות ההיכל יהפכו לקינות אבל.
מעבר לכך מוצגת תמונה קשה של מוות, הרס והשמדה ממלכת ישראל.
במילים אלו נחתם מראה כלוב הקיץ.
בהמשך הנביא מנבא מספר נבואות קצרות כקטע מגשר בין המראה הרביעי לחמישי.
לפי המסורות היהודיות והנוצריות קבר הנמצא ליד תקוע מיוחס לעמוס הנביא, מיקום הקבר בתקוע מוזכר בכתבי נוסעים, במאה ה־4 לספירה ועד לימי הביניים.
ליד הקבר הוקמה כנסייה נוצרית קדומה שנחרבה.
ישנה מסורת נוספת, המראה את קברו בכניסה המערבית לתוקוע, במערה עתיקה אשר כיום סתומה בפסולת.
ישנם הרואים במערה זו גם את קברו של הנביא ישעיהו.
קבר עמוס וישעיהו הם הקברים היחידים ביהודה המיוחסים לדמויות מקראיות מימי בית ראשון.
עמוס אריכא (י"ד באלול ה'תרצ"ג, 6 בספטמבר 1933 – י' בחשוון ה'תשפ"ד, 25 באוקטובר 2023) היה מחזאי, צייר, סופר, פנטומימאי, שחקן ושוטר ישראלי.
בצעירותו כתב רשימות וסיפורים קצרים שהתפרסמו בשבועונים, במוספים ובעיתונים שונים.
מאז פרסם רומנים, מותחנים, ספרים ומחזות לילדים ובני נוער, וכן ציורים ואיורים שחלקם משולבים בספריו.
עמוס אריכא נולד בתל אביב בשנת 1933, לסופר יוסף אריכא, חלוץ מהעיר קובל שבווהלין, ולרבקה, בתו של המחנך והוגה הדעות פנחס שיפמן (בן-סירה).
אריכא התגורר עשרות שנים בהרצליה, עיר שחלק מהאירועים המתוארים בספריו מתרחשים בתחומיה.
הרצליה מתחברת אצלו לתל אביב, שאל נופיה ואנשיה הוא שב וחזר, ולעיתים חשף את תל אביב הקטנה שדודו, יעקב בן-סירה, מהנדס העיר משלהי שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-50, נחשב כמי שעיצב אותה עד שנודעה לימים כ"עיר הלבנה".
אריכא התגורר עם משפחתו בנתניה.
בשנות ה-50 עשה אריכא כברת דרך בעולם התיאטרון (הבימה, התיאטרון הקאמרי, האהל ותיאטרון זירה) והופיע כשחקן בשורת תפקידים ראשיים.
הוא נמנה עם מייסדי תיאטרון הפנטומימה שיזם והקים שייקה אופיר במסגרת התיאטרון הקאמרי, כשחזר ב-1952 מפריז בה למד פנטומימה אצל רב-האמן אטיין דקרו.
הצגת הבכורה, "מסכות", התקיימה באביב 1954. כן הופיע בתפקיד משני בצדם של שייקה אופיר ושושנה דמארי בסרט הצבעוני הראשון שנוצר בישראל, "באין מולדת".
בשנים שעשה בתיאטרון כשחקן ביצע שורה של תפקידים מרכזיים ואחרים, ובהם:
ג'ו ב"הם ידעו מה רצונם" בצוותא עם מאיר מרגלית ועדנה פלידל, (האהל);
ראלף קומו ב"אנשי ריב" עם אילי גורליצקי, חיה הררית, יצחק שילה ואחרים, (הקאמרי);
בן הסנטור ב"הנערה והכושי" לצידה של טובה פרדו (האהל);
ארמן ב"במסעות פרישון" עם יהודה פוקס ויוסף ספרא ב"זירה";
אפרים ב"אני רב החובל" לצד מישא אשרוב, נחום בוכמן, שמואל רודנסקי, שרגא פרידמן, שמוליק סגל (הבימה).
"החמור" תפקיד פנטומימי ראשי בנסר-א-דין בקאמרי בבימויו של יוסף מילוא.
בתפקיד זה הופיע אריכא כמאה פעמים.
בנוסף, הועסק אריכא בתיאטראות ילדים, עבורם עיבד וכתב מחזות במרוצת שנות החמישים, כגון "גוליבר במדינת הגמדים" ו"דוד וגלית" בבימויו של מנחם גולן, שהפכו ללהיטים.
ב-1957 כתב את המחזה "הטיסה לירח" – שהוצג בתיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות והסתדרות המורים תחת שרביט הבימוי של דן קדר (1957).
הפזמונים שהושרו בהצגה נכתבו על ידי דידי מנוסי.
בד בבד, עיבד את המחזה לספר שאויר על-ידו וראה אור בהוצאת "אורן".
בראשית שנות ה-60, משפרש מעולם התיאטרון, התגייס אריכא למשטרת ישראל בה שירת במגוון תפקידים.
בתום השתלמויותיו ביחידות השונות, הוצב אריכא במחלקת ההדרכה, שהייתה אמונה על כל בסיסי ההדרכה של משטרת ישראל.
במסגרת זו התמקד בפיתוח מדור פרסומי הדרכה והוצאה לאור, מעלון הסברה חדש דו-חודשי "מהנעשה בעולם המשטרה", ועד לעריכתו של ירחון משטרת ישראל, שעסק בתחומים מקצועיים בעלי זיקה לאכיפת החוק.
באותה ימים סייע אריכא גם בהקמת מערכת ההסברה של הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
בסתיו 1966 היה אריכא לחניך בבית הספר לקצינים בכירים, וסיים אותו באביב 1967. ערב מלחמת ששת הימים נתמנה במסגרת מינוי חירום למפקד בסיס מילואים בנפת רמת גן, שהייתה האחראית לביטחון השוטף בגזרה המזרחית של גוש דן.
כעבור חודשים אחדים מונה לדובר משטרת מחוז תל אביב, ובפועל שימש לעיתים גם כדובר המשטרה כולה.
תפקיד זה מילא למעלה משבע שנים, ובתקופה האחרונה עד לשחרורו נחשב יד ימינו של מפקד המחוז, ניצב דוד עופר.
באותה עת התמקד המחוז בפיקודו של עופר במלחמה בגל אלימות ופשיעה שהחל מתפשט ברחבי המחוז בשנים 1971–1972. אריכא נמנה עם חברי צוות קצינים שסייעו לגבש את מדיניות המחוז לבלימת התפשטות גל האלימות ולצמצום הבריונות.
בסוף שנת 1975 השתחרר אריכא בדרגת סגן-ניצב.
המפכ"ל רב-ניצב שאול רוזוליו ביקש ממנו להצטרף ללשכתו במטה הארצי בירושלים, לקדמו בדרגה ולהציבו במעמד של עוזר בכיר, אך הוא ביכר לפרוש ולהתמקד ביצירתו.
ימיו במשטרת ישראל סיפקו לו מקור לא אכזב של ידיעות מקצועיות ששימשו אותו בכתיבת רבים מספריו.
הרומן הראשון פרי עטו של אריכא, "הכומתות השחורות" הוצע להוצאת "עמיחי" בשלהי 1954. היה זה הרומן הראשון שנכתב על השירות בצה"ל שלאחר מלחמת הקוממיות, והיה לרב-מכר.
הגם שניכר בו בוסר החליט המו"ל לפרסמו מפאת החשיבות שייחס לסוגיה; הספר שפך קיתונות של ביקורת חריפה על שיטות ה"טרטורים" בצה"ל.
בעת הכנת הספר ב"דפוס ישראל" באזור התעשייה של נמל תל אביב באביב 1955, הוקף לפתע הבניין באנשי המשטרה הצבאית שנשלחו מטעם הצנזורה להחרים כל יריעה וכל פיסת ניר הקשורה ברומן.
הייתה זו היצירה הספרותית הראשונה שהוחרמה במדינת ישראל בידי הצנזורה.
כשהובא הדבר לידיעתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הוא קיים בירור עם עמנואל הרוסי ראש האגף ליחסי ציבור בדבר אמיתות העובדות העוסקות בטרטורים בצה"ל.
לאחר שראש האגף אישר את התופעה הפסולה הורה בן-גוריון להתיר מיד את פרסום הרומן.
חודשים אחדים לאחר הופעתו צוין הרומן על ידי השבועון "העולם הזה" בגליונו המסכם את השנה, כאחד משני הספרים הראויים להערכה מיוחדת מבין הספרים שראו אור בשנה הנסקרת (מהדורה מתוקנת של "הכומתות השחורות" וערוכה מחדש בידי הסופר, הופיעה בשנת 1998 בהוצאת נירם, לציון שנת חמישים להקמת המדינה).
בהמשך כתב אריכא את המחזה "ההולכים לסלע אדום" על הקץ הטראגי של חבורת צעירים שחוצים את גבול ירדן המוגדרת אז כמדינת אויב.
בכוונתם להגיע לעיר הנבטית פטרה היכן שנרצחו בידי בדואים מקומיים.
לאחר הרצח מתארגנים חבריהם לצאת למסע נקמה ברוצחים.
את המחזה התכוון הבמאי והשחקן אברהם ניניו לביים בתיאטרון הבימה, אולם גורלו נגזר אז לפסילה על ידי הצנזורה מנימוקי ביטחון.
ברומן השני שלו, "המסך עולה" (1958), התמקד אריכא בנעשה מאחורי הקלעים של התיאטראות.
הרומן זיכה אותו ב"פרס אשר ברש" ובביקורות מעורבות, מהן ששיבחו את הכותב, ואחרות שמתחו עליו ביקורת קשה.
בהארץ, כתב ברוך קורצוויל: "ספר שאולי יעניין רודפי סנסציות זולות ורכילות.
מה קורה בוועדות הפרסים שלנו?
נדמה לי שיש לשולח את השופטים להשתלמות בחו"ל", ואילו פוריטניות הזדקרה מביקורתו של ז.
איש שלום: "חלילה לנו לחשוב כי נוער חייב להתנזר מתענוגות העולם אבל "פריון" כזה המצוי אצל עמוס אריכא אינו נורמלי אפילו לגבי הנעורים התוססים ביותר".
ברם, הסופר הנודע גרשון שופמן כתב על הרומן: "זה כבר שלא נסחפתי עם קריאה בספר כמו עם דפים אלה שמגוללים לפנינו הווי והווייה לפנים מן הקלעים...הפתעות נועזות וירטואוזיות על כל צעד.
ספרים אלה שראו אור בשנים בהן הטרור האנטי-ישראלי התפשט בעולם, העניקו פתחון-פה להיקף המלחמה הנגדית שניהלו זרועות הביטחון הישראליות.
אחדים מספרים אלה מתאפיינים גם במרקם היחסים שבין נשים וגברים, ובהם עדות למחיר הכבד הנתבע ממשפחתו של הסוכן החשאי המושתל במדינת אויב.
דוגמה לכך הוא הרומן "הגמל המעופף" – זהו רומן ריגול שתחילתו כסיפור אהבה ביריד המזרח בתל אביב של שנת תרצ"ו ושיאו מקץ שנים רבות בערב הסעודית.
אחדים ממגוון ספריו האחרים שהתפרסמו בישראל:
"עלמה בקצה הכפר" (1991), רומן רחב-יריעה על רקע האינתיפאדה הראשונה החושף את עומק התהום הפעורה בין ימין לבין שמאל וקורעת בני משפחה אחת המוצאים עצמם זרים ועוינים זה לזה, בשני צדי המתרס;
"נשף חברים" – (1993), רומן על אהבה שהסעירה את חוגי הבוהמה התל אביבית בשנות השלושים (הסיפור הושפע מפרשיית הקשר המורכב שהתקיים בין השחקנית חנה רובינא לבין המשורר אלכסנדר פן);
"אביב שחור" (1994), רומן המתמקד בשחיתות המתפשטת בארץ ומגעת עד לפתחו של ראש הממשלה;
"ישו והאשה הסזאנית" (1995), העוסק בשובו של סוכן "המוסד" משבי ממושך במדינת אויב ובמאמציו לשקם עצמו;
"תופס הגלים" (1998), רומן תל אביבי שגיבורו מי שנחשב לילד הראשון של תל אביב, לימים מייג'ור עברי טולדו ומאוחר יותר סוחר ביצירות אמנות ההופך את מקצועו כיסוי לשליחויות חשאיות בשמם של ראשי ממשלה בישראל.
במסעותיו הוא מנסה למצוא תשובות לשאלות אישיות הקשורות בעברו.
באחדים מספריו התאפיינה כתיבתו של אריכא בביקורת נוקבת כלפי חוגי הימין הרדיקלי ואנשי המעמד הרבני.
בד בבד הוא ביקר חריפוֹת את עיוורונו המסוכן של השמאל הרדיקלי, כפי שעשה זאת ברומן "עלמה בקצה הכפר".
במאי 2007 ראה אור ב"ספרית מעריב" ספרו "אש זרה", שנכתב על רקע תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי גוש קטיף, כאשר במוקד הסיפור נערכה פעילות חשאית שמגמתה לחזק את חגורת האבטחה על חיי ראש הממשלה המאוים על ידי קבוצות קיצוניות.
בפברואר 2015, שבע שנים לאחר הופעת "אש זרה", התפרסמה עליו בירחון אגודת הסופרים "מאזנים" ובאתר לתרבות אימגו רשימתו של הסופר והמבקר משה גרנות, "אדריכלות ספרותית".
הרשימה מדגישה את יכולתו של אריכא בסחיפת קוראיו לתוך רומן-מותחן.
בין השאר נכתב: "...כל התנועות האלו בנויות באדריכלות ספרותית מעוררת התפעלות."
משנת 1946 היה אריכא תלמידם של אהרון אבני ומשה שטרנשוס, וכעבור שנה אף נחשב לצעיר תלמידיהם של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי ב"סטודיה" שלהם בה למד במקביל ללימודיו אצל אבני.
משנפתחה המדרשה למורים לציור ב-1951, על ידי אהרון אבני (שנפטר באותה שנה והוא בן ארבעים וחמש בלבד) והמחנך אליהו בילס, נמנה אריכא עם תלמידיה הראשונים.
באמצע שנות החמישים נסע לאיטליה להשתלמות קצרה באקדמיה לאמנויות יפות ברוונה, שאותה הזכיר לא פעם בספריו.
הוא קנה לעצמו גם שם כרשם-אמן בפחם, בעפרון ובעט, הקרוב ברוחו לאנה טיכו ולאופולד קרקואר.
אריכא ממזג בציוריו את נושאי עבודותיו עם נושאי ספריו, נופי הארץ, הדיונות ותל אביב הקטנה.
במרוצת השנים נהג אריכא לפרסם מעת לעת רשימות שכתב על יוצרים, בהם עמיתים שהכיר את יצירתם מקרוב.
רשימותיו הופיעו בעתונים יומיים ובמקומונים.