tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המערכה כללה את רוב שטחי האוקיינוס, מלבד הפיליפינים, אוסטרליה, איי הודו המזרחית, גינאה החדשה ואיי שלמה (כל אלה השתייכו למערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט).
המערכה גם אינה כוללת את סין ואת דרום מזרח אסיה.
הייתה זו אחת המערכות הימיות העיקריות במלחמת העולם השנייה, ובה התעמת הצי הקיסרי היפני כנגד הצי האמריקאי, הצי המלכותי הבריטי, הצי ההולנדי והצי הצרפתי.
המערכה באוקיינוס השקט הייתה אחת משתי המערכות הראשונות בהן פתחה ארצות הברית כנגד כוחות מדינות הציר לקראת סוף שנת 1942, עם קרב גוודלקנל והמערכה בגינאה החדשה.
המערכה השנייה הייתה המערכה בצפון אפריקה, שהחלה עם מבצע לפיד.
פיקוד המערכה באוקיינוס השקט התחלק לשניים החל מאמצע 1942:
פיקוד אזורי האוקיינוס השקט (Pacific Ocean Areas), בפיקודו של אדמירל צ'סטר נימיץ, כלל את מרכז האוקיינוס השקט, את חלקיו הצפוניים והדרומיים, כשלכל אזור יש מפקד נפרד.
פיקוד דרום מערב האוקיינוס השקט, בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור.
בשל שיתוף הפעולה ההדוק בין צבא ארצות הברית והצי האמריקאי במערכה לא היה לזירה זו מפקד יחיד (כמו דווייט אייזנהאואר בזירה האירופאית).
המבנה הארגוני של הזירה אכן היה מורכב ודרש התערבות תכופה מצד המטות המשולבים, ודרש ממפקדי הצי והצבא לדווח ישירות גם לשר המלחמה וגם לשר הצי (מורכבות זו היא שהביאה לייסוד מחלקת ההגנה של ארצות הברית ב-1947).
אדמירל איסורוקו יממוטו פיקד על הצי היפני המשולב עד מותו באפריל 1943, אז תפסו את מקומו אדמירל מינאיצ'י קוגה (1943–1944) ואדמירל סואמו טויודה (1944–1945).
המערכה בבלקנים, הוא שמה של מערכה במלחמת העולם השנייה, בה פלשו כוחות מדינות הציר ליוון וליוגוסלביה.
גם לאחר כיבוש יוגוסלביה ויוון לא שקטה חזית הבלקן.
פעילות פרטיזנית ענפה ריתקה לאזור הבלקן מאות אלפי חיילים גרמנים, שלחמו עד לסוף המלחמה כנגד כוחות הפרטיזנים, שלקראת סוף המלחמה מנו כ-800,000 חיילים המאורגנים בארבע ארמיות.
איטליה הפשיסטית דבקה באידאולוגיה כי הים התיכון הוא מרחב השפעה לייסוד אימפריה איטלקית חדשה, בנוסח האימפריה הרומית.
היא נשאה את עיניה לכיבושים הן בצפון אפריקה, ובמזרח אפריקה, והן באירופה, כאשר המרחב הטבעי לכך היה שכנותיה בבלקנים, שנחשבו על ידה לחלשות וניתנות לשליטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה אלבניה את עצמאותה, אך למעשה הייתה תלויה בשכנתה החזקה איטליה במובנים רבים.
עם עלייתו של מוסוליני לשלטון, החל זה נושא את עיניו לבלקנים, ובמיוחד לאלבניה.
האיטלקים החלו בסיפוח איטי של המדינה עוד באמצע שנות העשרים, בסדרה של בריתות שקבעו את תלותה של אלבניה באיטליה מבחינה כלכלית, מדינית וצבאית.
עם עלייתו לשלטון של זוגו הראשון, מלך אלבניה, ניסה זוגו לעמוד בפרץ ולמנוע את חדירת האיטלקים לארצו, אך רצונו של מוסוליני להשתוות להיטלר בכיבושיו, ולידתו של יורש עצר שאמורה הייתה לבסס את שושלתו של זוגו כשליטה באלבניה, הביאה לכיבוש צבאי של המדינה הזעירה על ידי איטליה באפריל 1939.
הניצחון הגרמני בקרב על צרפת שלווה בתבוסה איטלקית משפילה בניסיונה לכבוש נתחים מדרום צרפת, הביא לדחיפות בתוכניותיה של איטליה להשתלטות טריטוריאלית.
היה על מוסוליני להראות להיטלר שאינו בעל ברית מדרגה שנייה, והוא יכול להשתוות לו בהישגיו.
מוסוליני ראה כיצד בעלת בריתה של איטליה, רומניה, קיבלה הצעה גרמנית להפוך למדינת חסות, ונתנה לגרמנים גישה לשדות הנפט העשירים בפלוישט בתחילת אוקטובר 1940, וכן גישה לשדות תעופה מהם ניתן לתקוף את הבסיסים הבריטיים בים התיכון.
בעוד שממלכת יוגוסלביה נראתה כאויב חזק, יוון נראתה חלשה ומפולגת.
כיבושה של אלבניה יצר גבול קרקעי רציף עם יוון, שאיפשר את התוכניות לפלישה איטלקית.
ממלכת יוגוסלביה הייתה אף היא בעלת חשיבות אסטרטגית.
הממלכה הייתה גורם חזק באזור, בעלת צבא מודרני, אך מפולגת בין גורמים רבים ושונים.
ההכרעה הגרמנית על פלישה לברית המועצות במבצע ברברוסה נפלה עוד בסוף יולי 1940. ההכנות למבצע דרשו שקט בזירה הבלקנית, ושיתוף פעולה ברמה זו או אחרת של מדינות האזור.
נוכחות בריטית והתערבות בריטית בבלקן בשלב זה נתפסה כאיום.
בחצר המלוכה היוגוסלבית התמודדו על עמדות הכוח תומכי מדינות הציר אל מול תומכי בריטניה, וביוון, על אף הנטייה הטבעית של הרודן יואניס מטאקסס, משך המלך גאורגיוס השני את מדיניות החוץ לכיוון תמיכה בצד הבריטי.
האינטרס הגרמני היה להרגיע את הזירה הבלקנית ככל האפשר, לעומת רצונו של מוסוליני בכיבוש שטחי יוון, מבלי להיוועץ עם בעלי בריתו.
בערב 28 באוקטובר 1940 הגיש מוסוליני לשליט יוון, מטקסס, אולטימטום לפיו עליו להניח לחיילים איטלקים מעבר חופשי ליוון, שאם לא כן יפלוש בכוח למדינה.
דחיית האולטימטום הביאה לפלישה איטלקית ליוון.
אל מול ציפיות ה"קומנדו סופרמו" להתקדמות קלה ורצופה עד אתונה הפגין הצבא היווני כושר עמידה והצליח לעצור את המתקפה.
עד לאמצע נובמבר נראה היה ברור כי המתקפה האיטלקית נכשלה.
מתקפת נגד יוונית הביאה להדיפת התוקפים מהשטח היווני, אל תוככי אלבניה.
עוד ב-1939 ערבה בריטניה לשלמותה הטריטוריאלית של יוון, אך עם המתקפה האיטלקית היה הצבא הבריטי עסוק במערכה בצפון אפריקה כנגד כוחות איטלקים וגרמנים, והתקשה לסייע למותקפים באופן ישיר.
בתחילה נשלח ליוון כוח אווירי קטן, אך צ'רצ'יל שחזה בעיני רוחו חזית בלקנית כנגד גרמניה, שתאחד את יוון, יוגוסלביה וטורקיה דחף למעורבות נוספת, ובפברואר 1941 הוחלט על משלוח חיל משלוח בריטי ליוון, שמנה בסופו של דבר כ-58,000 חיילים.
במקביל, פתחו הבריטים במערכה ימית ואווירית.
בקרב טרנטו, בנובמבר 1940 הושמד חלק ניכר מהצי האיטלקי, ובקרב כף מטפן ב-27 במרץ 1941 ספג הצי האיטלקי תבוסה ימית נוספת.
ב-9 במרץ 1941 יצאו האיטלקים למתקפה נוספת בחזית האלבנית.
זו התבררה ככישלון צורב, ולאחר שבוע של לחימה וכ-12,000 אבדות, לא הצליחו האיטלקים להבקיע את קו ההגנה היווני.
נראה היה כי מעורבותם של הגרמנים מתבקשת, למניעת תבוסה קשה של בעלי בריתם, ונעיצת טריז של השפעה בריטית באזור הבלקן.
חששם של הגרמנים ממעורבות בריטית בבלקן, שהיה בה כדי לסכן בתקיפות אוויריות את שדות הנפט ושדות התעופה ברומניה ובמזרח אירופה שאמורים היו לשמש כבסיס לפלישה לברית המועצות, הביא ללחץ מוגבר על מדינות האזור להצטרף למדינות הציר ולחתום על הברית המשולשת.
לאחר צירופן של הונגריה, רומניה ובולגריה למדינות הציר, עמדה יוגוסלביה בלחץ להצטרף אף היא.
העוצר הנסיך פאבלה מיוגוסלביה לא עמד בלחץ, וחתם על ההסכם התלת צדדי ב-25 במרץ 1941. החתימה הביאה את כת הקצינים הפרו בריטית שהיוו את הפיקוד הגבוה של צבא יוגוסלביה, ליזום הפיכה צבאית, בתוך יומיים מחתימת ההסכם, שטביעות אצבעותיה של בריטניה ניכרו בה היטב.
הממשלה היוגוסלבית החדשה, בראשות הגנרל סימוביץ', העלתה על כס המלוכה את המלך פטר השני, בן ה-17, והכריזה על פרישתה מן הברית המשולשת.
היטלר זעם על מה שנראה בעיניו כבגידה היוגוסלבית, והורה על פלישה ליוגוסלביה.
בה בעת נראה כי זה הזמן לפתור את הבעיה היוונית, שמוסוליני נראה כחסר יכולת להביא לסיום הולם.
ב-6 באפריל 1941 פלש הצבא הגרמני ליוגוסלביה.
הפלישה החלה, ללא הכרזת מלחמה, בהפצצה כבדה על בלגרד שנמשכה מספר ימים.
כוחות גרמניה, איטליה, הונגריה ובולגריה פלשו לשטחה של יוגוסלביה וחילקו אותו ביניהם.
ב-17 באפריל, לאחר 10 ימים, נכנע הצבא היוגוסלבי.
פרט לנחיתות הצבא היוגוסלבי אל מול הוורמאכט, עמדה העובדה כי היוגוסלבים נאלצו להתגונן מפלישה שהגיעה ממספר כיוונים, ונכשלו בהקצאת המשאבים.
כמה מיחידות הצבא סירבו להילחם, ובמקום זאת קיבלו את הנאצים כמשחררים מהדיכוי הסרבי.
הסלובנים, הקרואטים והמקדונים ראו במלחמה הזדמנות לשחרור לאומי, ולא רצו להמשיך ולהילחם למען המשך הדומיננטיות הסרבית.
רק יחידות סרביות הצליחו לנסות ולהתנגד לפלישה, ואלו היו מבודדות ומועטות.
תנאי הכניעה היוגוסלבית היו קשים ביותר.
יוגוסלביה בותרה למספר רב של חלקים.
גרמניה החזיקה בסלובניה הצפונית, והקימה בשטחה של סרביה מדינת בובות שהייתה בשליטה ישירה שלה.
גם המדינה החדשה, קרואטיה העצמאית נותרה בשליטה ניכרת של גרמניה, על אף שנהנתה ממידה מסוימת של עצמאות.
המדינה הקרואטית השתרעה על פני שטח ניכר מקרואטיה של ימינו, וכן על שטחה של בוסניה והרצגובינה.
איטליה קיבלה את יתרת סלובניה, קוסובו וחלקים גדולים מהחוף הדלמטי, לרבות איים בים האדריאטי.
כן שלטה במדינת הבובות שקמה במונטנגרו.
אציל איטלקי בשם איימונה, דוכס אאוסטה הוכתר כמלכה של קרואטיה, בשם טומיסלב השני, אך מלוכה זו הייתה סמלית בלבד.
הונגריה סיפחה את אזור וויבודינה ולאחר מכן סיפחה אזורים נוספים באזור הבאנאט בסרביה.
בולגריה סיפחה את האזור המהווה כיום את מדינת מקדוניה.
ב-6 באפריל 1941, בד בבד עם הפלישה ליוגוסלביה חדר כוח גרמני, בפיקודו של גנרלפלדמרשל וילהלם ליסט אל מערב תראקיה, דרך בולגריה.
מטרת הפלישה ליוון הייתה לסייע לכוחות איטליה ולאבטח את האגף הדרומי של גרמניה לקראת פלישה קרובה לברית המועצות.
על אף עמידה ראויה לציון של היוונים ב"קו מטקסס" – מערכת מצודות במזרח מקדוניה, אליו הגיעו הגרמנים בפלישתם, איפשרה התמוטטות הצבא היוגוסלבי לגרמנים לעקוף את קו מטקסס ממערב, ולפרוץ לצפון יוון.
במקביל כיתרו הגרמנים את עיקר הכוח היווני שעמד אל מול האיטלקים באלבניה.
ניסיונות הכוח היווני לסגת ולחבור אל הכוחות הבריטיים כשלו.
הבריטים עצמם ראו כי לא יחזיקו מעמד, וניסו לפנות את כוחותיהם דרך הים, אל מול לחץ גרמני אווירי כבד.
כ-50,000 לוחמים מיחידות אוסטרליות, ניו זילנדיות ומצבא פולין החופשית חולצו, אך כ-9,000 לוחמים נפלו בשבי בנמל קלמטה.
ב-18 באפריל התאבד ראש הממשלה היווני קוריציס, בירייה מאקדחו.
ב-20 באפריל נכנע לגרמנים הגנרל גאורגיוס צולקוגלו.
לדרישתו של מוסוליני נערך טקס כניעה נוסף, בו נכנעה יוון גם לאיטלקים ב-23 באפריל.
יוון בותרה בין גרמניה, איטליה ובולגריה.
ב-27 באפריל נכנסו כוחות גרמניים לאתונה והושלם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית.
הקבינט היווני גלה לטורקיה ונכלא שם על ידי הגרמנים, עד הברחתו על ידי הבריטים במבצע חילוץ ימי מטורקיה לנמל חיפה.
ההשפעה על תוצאות מלחמת העולם השנייה
יש היסטוריונים הטוענים כי ההתערבות הגרמנית בבלקן הביאה לדחייה בת מספר שבועות במבצע ברברוסה – הפלישה הגרמנית לברית המועצות, דחייה שהביאה לעריכת הקרב על מוסקבה בתנאי מזג אוויר קיצוניים, שהביאו לניצחון הרוסי בקרב, ובסופו של דבר, לתבוסת גרמניה במלחמה.
לעומתם טוענים אחרים כאנטוני ביוור, כי הפלישה לברית המועצות נדחתה בשל הצורך לסיים בנייתם של שדות תעופה במזרח אירופה.
ריצ'רד אוברי טוען כי המערכה הבלקנית סייעה לשכנועו העצמי של סטלין כי היטלר לא יתקוף את ברית המועצות ביוני, כאשר נותרו לו רק שבועות ספורים של מזג אוויר נוח, ובכך סייעה להפתעה האסטרטגית שבפלישה, והביאה לדחיית האזהרות הרבות שקיבל סטלין מגורמים שונים.
אין ספק כי הלחימה הנמשכת אל מול ההתקוממות העממית היוונית במהלך שנות הכיבוש, ריתקה לבלקנים אוגדות גרמניות ואיטלקיות שהיו דרושות במהלך הלחימה ברוסיה.
אל מול טענות אלו עומדת הטענה כי ההתערבות הבריטית ביוון מנעה ניצחון בצפון אפריקה עוד בתחילת שנת 1941. הגנרל אלן ברוק כינה את ההתערבות ביוון "כישלון אסטרטגי מוחלט".
טיעונו של צ'רצ'יל היה בעיקרו מוסרי ופוליטי.
שאיפתו של צ'רצ'יל לסייע ליוונים הנלחמים כנגד כוחות גדולים מהם נראתה לאנשי הצבא המקצועיים כברוק וויוול כהעדפת האינטרס הפוליטי על האינטרס הצבאי.
לעומת דעה זו טוען איאן קרשו כי הסטת המשאבים האיטלקית ליוון הביאה לניצחונות הראשוניים של בעלות הברית בצפון אפריקה, ובסופו של דבר לכישלון המאמץ הכולל של בעלות הברית באזור זה
הבריטים שנהדפו מיוון החזיקו באי כרתים.
ב-20 במאי 1941 תקפו את כרתים צנחנים גרמנים, שהובאו ב-500 מטוסי תובלה ו-72 דאונים.
הפלישה המוצנחת כונתה מבצע מרקורי .
על אף אבדות קשות של הכוח התוקף (כ-6,000 איש), הצליחו הגרמנים להכריע את מגני האי.
לבריטים נגרמו 17,000 אבדות, רובם שבויים.
סיום הלוחמה בין הצבאות הסדירים היה אך התחלת המאבק כנגד הנאצים בבלקן.
עד לנפילת הנאציזם ב-1945 ניהלו חלק מהעמים בשטחים הכבושים על ידי מדינות הציר מאבק פרטיזני כנגד הכובשים.
מאבק זה הגיע לממדים גדולים, וחרג לקראת סיומו מגדר לוחמת גרילה.
לחימתם של היוונים והיוגוסלבים כנגד הגרמנים ריתקה לאזור דיוויזיות גרמניות רבות, וסייעה למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
לאחר נפילת יוגוסלביה התגבשו שני כוחות צבאיים מקומיים על אדמת יוגוסלביה.
צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגת טיטו, והצ'טניקים המלוכנים.
בעוד שהפרטיזנים נהנו מהכרתם ותמיכתם של בעלות הברית, במיוחד לאחר ועידת טהראן ב-1943, החלו הצ'טניקים בשיתוף פעולה עם הכובשים.
צבא הפרטיזנים של טיטו לחם כנגד כוחות מדינות הציר ומשתפי הפעולה באזור.
הצבא רכש ניסיון ועוצמה ככל שנמשכה המלחמה, והפך לכוח ההתנגדות הגדול ביותר באירופה כולה.
לקראת סיום המלחמה מנה הצבא 800,000 איש שהיו מאורגנים בארבע ארמיות.
כשתמה המלחמה היו טיטו ואנשיו לשליטיה של יוגוסלביה.
הצ'טניקים, בפיקודו של הגנרל דראזה מיכאלוביץ', היו ברובם סרבים מלוכנים, בחלקם קצינים בצבא היוגוסלבי לפני כניעתו.
הם החלו את דרכם במאבק בגרמנים, כתנועת המחתרת של הממשלה היוגוסלבית הגולה, וניסו לשתף פעולה עם הפרטיזנים, אך עד מהרה הפכו הפרטיזנים של טיטו לאויבם העיקרי, דבר שהביא לפנייה לשיתוף פעולה עם הגרמנים.
המלחמה בבלקן לוותה במעשי זוועה כנגד האוכלוסייה האזרחית, הן של הגרמנים, והן בקרב הקבוצות האתניות השונות.
דוגמה בולטת היא השמדת העם שביצעו הקרואטים במחנה יאסנובאץ בו הושמדו מאות אלפים על ידי משטר האוסטאשה.
לאחר הקרב על כרתים, היה כל שטחה של יוון כבוש בידי מדינות הציר.
במהלך שלוש וחצי השנים שלאחר מכן, חולק שטחה של יוון בין בולגריה, איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית.
לעמה של יוון הדבר בישר סבל ומכאוב.
באזורי הממשל האיטלקי שרר רעב, שכן ממשלו הכושל של מוסוליני לא יכול היה לספק מזון לאוכלוסייה, ומאות אלפים נספו.
תנועת המחתרת שקמה בשטחי הכיבוש דוכאה באכזריות.
מלחמת גרילה נרחבת נפתחה באזורי הכיבוש, ועד לשחרור בספטמבר 1944 השיגה התנועה הצלחות, ושלטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים.
חיילים יוונים וספינות הצי היווני שהצליחו להימלט מהכיבוש הנאצי נלחמו לצד הבריטים בצפון אפריקה.
תנועות השחרור הלאומיות שקמו ביוון היו מפולגות בין ימין ובין שמאל, ולאחר השחרור מן הנאצים פרצה מלחמת האזרחים ביוון, שנמשכה עד לשנת 1949.
לאחר נפילת מוסוליני והדחתו על ידי המועצה הפאשיסטית העליונה, נכנעו האיטלקים לבעלות הברית בספטמבר 1943. החיילים האיטלקים נותרו נאמנים לגנרל פייטרו באדוליו שפעל לשיתוף פעולה עם בעלות הברית.
ברור היה כי החיילים הנאמנים לבאדוליו יילחמו לצד בעלות הברית אם ייקראו לכך.
לאחר הכניעה השתלטו הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים כנגד האיטלקים לצדם לחמו בעבר.
הגרמנים, וגם הבריטים, ראו הזדמנות להשתלט על האזור האסטרטגי של איי הדודקאנס בהם החזיקו האיטלקים מאז 1912.
וינסטון צ'רצ'יל דחף לפעולה וראה בתפיסת האיים הזדמנות לדחיקת רגלי הגרמנים מהאזור, תוך שימוש באיים כבסיס לפעולות אוויריות וימיות נגד הגרמנים בבלקן.
אנשי הפיקוד העליון של בעלות הברית, ובמיוחד דווייט אייזנהאואר, התנגדו למבצע וסברו כי יש להקצות את מרב המשאבים לפלישה המתוכננת לנורמנדי.
כאשר החלה הלחימה, היו הגרמנים נחושים בהרבה להחזיק באיים, ובעלות הברית יצאו למבצע בכוחות חסרים, וללא חיפוי אווירי מספיק.
הניסיון כשל, ובתוך חודשיים וחצי נפלו כל איי הדודקאנס לידי הגרמנים, תוך אבדות קשות לבעלות הברית בכוח אדם ובציוד.
ב-22 בנובמבר היו כל איי הדודקאנס ביד הגרמנים, שהחזיקו בהם עד לתום המלחמה.
המערכה נחשבת לאחד הניצחונות הגרמניים האחרונים במלחמה.
"המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל" היה ברית בין מפא"י לבין אחדות העבודה - פועלי ציון, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת השישית, על פי הסכם שנחתם בחיפה ב-19 במאי 1965. מטרות המערך היו ציוניות וסוציאליסטיות ובמיוחד להביא ל"אחדות שלמה של תנועות הפועלים" ולהדוף את "הסכנה מצד כוחות עוינים לתנועת הפועלים ...
עם הקמת הגוש הימני הקיצוני, בו כרוכים יחד אינטרס התעשרות וניצול הזולת ...
עם השאיפה ההרפתקנית לשבור כוחה של תנועת הפועלים ..." (מתוך "דבר המערך לאחדות פועלי ישראל").
חתימת ההסכם, שבא גם כדי לשמור על תנועת הפועלים כנגד גח"ל, האיצה את פרישת רפ"י ממפא"י.
בבחירות זכתה רשימה המערך ל-45 מנדטים לעומת 42 חברי כנסת שהיו לשתי המפלגות עם פיזור הכנסת החמישית.
הקמת הגוש הפרלמנטרי המשותף הייתה פועל יוצא של מספר גורמים:
היחלשות מפלגות הפועלים הציוניות בכל הזירות וירידה עקבית במספר המנדטים.
ב-21 בינואר 1968, אחרי מלחמת ששת הימים התאחדו מפא"י, אחדות העבודה - פועלי ציון (מפלגות המערך הראשון) ורפ"י למפלגה אחת - מפלגת העבודה.
כנסת חברי כנסת הערותהכנסת השישית (1965)45 מנדטים:
אחדות העבודה - פועלי ציון: ישראל גלילי, יגאל אלון, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין, משה ארם, גבריאל כהן, אברהם ביטון, שושנה ארבלי-אלמוזלינו ב-17 בינואר 1966 פרש מהכנסת משה כרמל.
ב-28 בינואר 1967 נפטר בכור-שלום שטרית.
ב-9 בדצמבר 1968 פרש מהכנסת דוב סדן.
החליף אותו דוד גולומב (כחבר סיעת העבודה).
ב-28 בינואר 1969 הקימו המפלגות העבודה ומפ"ם את סיעת המערך (השני).
ב-26 בפברואר 1969 נפטר לוי אשכול.
החליף אותו ארי אנקוריון (כחבר סיעת המערך השני).
לרשימת מועמדים משותפת הכוללת את חברי מפא"י ואת חברי אחדות העבודה - פועלי ציון ראו כאן
המערך של מפלגת העבודה הישראלית ומפלגת הפועלים המאוחדת (המערך השני) היה רשימה משותפת וסיעה משותפת בכנסת של שתי מפלגות: מפלגת העבודה ומפ"ם, ואליה הצטרפו בסוף דרכה רצ, הליברלים העצמאים ויחד.
המערך השני הוקם ב-20 בינואר 1969, לקראת הבחירות לכנסת השביעית, כשנה לאחר יסוד מפלגת העבודה.
הסיעות שהקימו את המערך השני בסוף הכנסת השישית מנו 55 חברי כנסת של העבודה (45 חברי המערך הראשון ועוד 9 חברי רפ"י ללא בן-גוריון שנשאר מחוץ למפלגת העבודה כסיעת יחיד וכן מנדט נוסף של יזהר הררי שפרש ממפלגת ליברלים עצמאיים והצטרף למפלגת העבודה) ושמונה חברי כנסת של מפ"ם.
בבחירות לכנסת השביעית שהתקיימו בסוף השנה זכה המערך השני ב-56 מנדטים.
שתי המפלגות שמרו על עצמאות מפלגתית מוחלטת לרבות מוסדות נפרדים, רשימות מוניציפליות נפרדות, סיעות שונות בהסתדרות, עיתונים יומיים נפרדים, מערכות פיננסיות נפרדות וכו'.
הגוש הפרלמנטרי התבטא בכך ששתי המפלגות התמודדו לכנסת באותה רשימה מאוחדת (וכן בבחירות להסתדרות), בה שוריינו מקומות לנציגי שתי המפלגות כפי שסוכם בין מנהיגיהן, ופעלו כסיעה אחת בכנסת בכל הנוגע להצבעות, חקיקה, יוזמות פרלמנטריות, משאים ומתנים קואליציוניים, הצבעות בוועדות השונות ושאילתיות לממשלה.
גם אם חבר כנסת נוסף הצטרף למפלגת העבודה, הוא שובץ תחת המכסה של מפלגת העבודה מבלי לפגוע בשיבוצי מפ"ם.
יחסי הכוחות בתוך המערך היו ברורים, מפלגת העבודה שהייתה מטבע הדברים גדולה יותר ובעלת תמיכה ציבורית רחבה הייתה השותף הבכיר ומפ"ם שירדה מהישגה ההיסטורי של 19 מנדטים בבחירות לכנסת הראשונה ופחדה להפוך למפלגה שולית, מה שקרה בסופו של דבר, הצטרפה על תקן השותף הזוטר.
הריצה המשותפת לכנסת שירתה את מטרות שני הצדדים – יו"ר מפלגת העבודה היה מועמד של גוש פרלמנטרי רחב לראשות הממשלה ולא של מפלגתו בלבד, ומפ"ם כאמור נהנתה ממקומות בכנסת שקיבלה כתוצאה משריונים שנעשו במסגרת ההסכם עם מפלגת העבודה.
בתוך מפ"ם היו רבים, בעיקר בקרב הצעירים, שהתנגדו להליכה המשותפת עם מפלגת העבודה שנכפתה על התנועה בשל לחץ רב מהנהגת המפלגה.
מפ"ם, שהייתה שמאלית מהעבודה, התנגדה להתנחלויות, תמכה בהתערבות גדולה יותר של הממשלה במשק ובכלכלה, דגלה בשיתוף ערביי ישראל בחיי הממשל והתנגדה למלחמת לבנון הראשונה – עקרונות שסתרו את דרכה של מפלגה העבודה.
מפאת לחצים כבדים שהופעלו מההנהגה בטיעון שמפ"ם לא תגיע להישגים של ממש מבחינה אלקטורלית בתור רשימה עצמאית, נשארה המפלגה חלק מהמערך.
בעקבות היחלשותה הפוליטית והאלקטורלית וגירעונות כספיים, הצטרפה המפלגה הליברלית העצמאית לישראל (ל"ע) למערך לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
במהלך הכנסת העשירית הצטרפה תנועת רצ של שולמית אלוני אל המערך גם היא, אך פרשה לפני הבחירות.
בנוסף ללחץ הפנימי שהצטבר בתוך שורות מפ"ם, ולאחר שהתיקו בבחירות לכנסת האחת עשרה הביא להקמת ממשלת אחדות לאומית, פרשה מפ"ם באופן סופי מן המערך, ובבחירות שלאחר מכן התמודדה באופן עצמאי לכנסת.
מפ"ם זכתה בשלושה מנדטים בלבד, מה שאימת את חששות מנהיגי המפלגה, והביא בהמשך הקדנציה לאיחוד בין מפ"ם, רצ ושינוי והקמת מרצ כגוש פרלמנטרי ולאחר מכן כמפלגה.
במהלך הכנסת ה-11 התמזגה סיעת יחד של עזר ויצמן במפלגת העבודה.
מפלגת העבודה המשיכה לשמור על השם המערך כשם הרשימה בבחירות לכנסת ה-12 ב-1988 והשם נשאר בשימוש על ידי הסיעה בכנסת עד אוקטובר 1991, שאז שונה השם לסיעת העבודה.
הצבעים הכחולים בסמליל המפלגה שונו לעיתים קרובות בצבעים אדומים או צהובים לצד הכחול (ולעיתים נדירות ללא הכחול כלל).
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת השישית (1965) 63 מנדטים:
מפ"ם: מאיר יערי, יעקב חזן, ויקטור שם-טוב, שלמה רוזן, ראובן ארזי, אמה תלמי, עבד אל-עזיז א-זועבי, נתן פלד ב-23 בינואר 1968 התאחדו המפלגות מפא"י ואחדות העבודה-פועלי ציון שהרכיבו את סיעת המערך (הראשון), יחדיו עם מפלגת רפ"י, והקימו את מפלגת העבודה.
מפ"ם: מאיר יערי, יעקב חזן, ראובן ארזי, דב זכין, שלמה רוזן, חייקה גרוסמן, עבד אל-עזיז א-זועבי ב-1 בספטמבר 1971 נפטר מרדכי עופר.
ב-5 באפריל 1972 נפטר ראובן ברקת.
מאיר אביזוהר הצטרף לסיעה ב-17 ביולי 1973 (לאחר שפרש מהרשימה הממלכתית ב-25 באפריל 1972).
מפ"ם: מאיר תלמי, דב זכין, חייקה גרוסמן, אהרן אפרת, עבד אל-עזיז א-זועבי, יהודה דרניצקי, אליעזר רונן
רשימת ערבים לבדואים וכפריים: חמאד אבו רביעה
קידמה ופיתוח: סיף א-דין א-זועבי, ג'בר מועדי ב-14 בפברואר 1974 נפטר עבד אל-עזיז זועבי.
ב-26 בפברואר 1974 הצטרפו חברי סיעות רשימה ערבית לבדואים וכפריים וקידמה ופיתוח למערך.
ב-10 ביוני 1974 פרשה מהכנסת גולדה מאיר.
החליף אותה יעקב ז'אק אמיר.
ב-8 באפריל 1975 נפטר עוזי פיינרמן.
אריה לובה אליאב פרש מהסיעה ב-29 באפריל 1975. ב-3 ביוני באותה השנה הצטרף לחברי רצ בהקמת סיעת יעד.
ב-12 באוגוסט 1975 נפטר פנחס ספיר.
סיף-אלדין אל-זועבי וג'בר מועדי פרשו מהמערך ב-8 ביוני 1976 והקימו שוב את סיעת קידמה ופיתוח.
ב-1 בספטמבר 1976 נפטר צבי גרשוני.
ב-3 בינואר 1977 נפטר אברהם עופר.
ב-4 בינואר 1977 פרש חמאד אבו רביעה מהמערך והקים שוב את הסיעה לבדואים וכפריים.
מרדכי בן-פורת פרש מהסיעה ב-15 במרץ 1977.
ב-10 באפריל 1977 פרשו אהרון אפרת, חייקה גרוסמן-אורקין, יהודה דרניצקי, דב זכין, אליעזר רונן ומאיר תלמי מהמערך והקימו שוב את סיעת מפ"ם העצמאית.
יומיים לאחר מכן חזרו למערך.
ב-16 במאי 1977 פרש מהכנסת אהרון יריב.
מפ"ם: מאיר תלמי, נפתלי פדר, חייקה גרוסמן, משה עמאר, אמרי רון משה דיין פרש מהמערך ב-5 ביולי 1977.
ב-2 בינואר 1978 פרש חיים יוסף צדוק מהכנסת.
ב-18 באפריל 1978 פרש מהכנסת יצחק נבון עם בחירתו לנשיא המדינה.
ב-12 בינואר 1979 פרש מהכנסת אהרן ידלין.
ב-14 באוגוסט 1979 נפטר יהושע רבינוביץ'.
דוד גולומב ומאיר עמית הצטרפו לסיעת העבודה ב-13 במאי 1980 מהתנועה לשינוי ויוזמה.
ב-29 בפברואר 1980 נפטר יגאל אלון.
מפ"ם: ויקטור שם-טוב, דב זכין, יאיר צבן, אלעזר גרנות, מוחמד ותד, אמרי רון, נפתלי פדר
רצ: שולמית אלוני ב-16 בנובמבר 1981 הצטרפה שולמית אלוני חברת רצ למערך.
ב-14 במאי 1984 פרשה מהסיעה וחזרה והקימה את סיעת רצ.
ב-22 במרץ 1983 פרש חיים הרצוג מהכנסת עם בחירתו כנשיא המדינה.
ב-16 במאי 1983 פרש מהכנסת דניאל רוזוליו.
מפ"ם: ויקטור שם-טוב, אלעזר גרנות, יאיר צבן, אמירה סרטני, מוחמד ותד, חייקה גרוסמן
יחד: עזר ויצמן, בנימין בן אליעזר, שלמה עמר ב-22 באוקטובר 1984 פרשו ששת חברי מפ"ם מהסיעה המשותפת, והצטרפו חברי יחד בנימין בן אליעזר, עזר ויצמן, ושלמה עמר.
בנוסף פרש יוסי שריד והצטרף לרצ.
עבד אל-והאב דראושה פרש מהעבודה ב-15 בפברואר 1988 והקים סיעת יחיד.
יצחק ארצי פרש מהמערך ב-15 במרץ 1988 והצטרף לשינוי.
ב-15 במרץ 1988 פרש מהכנסת שמחה דיניץ.
ב-10 במאי 1988 פרש מהכנסת אהרון הראל.
החליף אותו אברהם בייגה שוחט.
ב-1 בנובמבר 1988 פרש מהכנסת עדיאל אמוראי.
ב-7 באוקטובר 1991 שינתה סיעת המערך את שמה לסיעת העבודה.
ב-3 בפברואר 1992 פרש עזר ויצמן מהכנסת.
המערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה הייתה למעשה סדרה של קרבות שבהם נטלו חלק אוניות שטח, צוללות, שיירות, אוניות ליווי, וכן שלל אמצעים נגד אוניות ונגד צוללות, ואמצעי מודיעין שונים.
שיטת השיירות ננקטה על ידי האדמירליות הבריטית החל מתחילת המלחמה, כלקח ממלחמת העולם הראשונה (למעשה, שיטת השיירות הייתה נהוגה עוד בימי הקיסרות הרומית, וגם בריטניה השתמשה בה שנים רבות, בזמן המלחמות הנפוליוניות ועוד לפני כן).
מבקרי השיטה טענו ששיירה היא מטרה גדולה ונוחה בהרבה עבור הצוללות מאשר אוניות בודדות, ולפיכך עדיפה הפלגה של אוניות בודדות, שאותן קשה יהיה יותר לצוללות למצוא.
ואולם, טענה זו לוקה במעין טעות אופטית, שכן היא מתעלמת מגודלו העצום של האוקיינוס, מחד, ומהרגלי השיט של האוניות ושיטות המארב של הצוללות.
אל מול גודלו של הים, אין משמעות להבדל בין אונייה אחת לבין שיירה.
אוניות מפליגות בנתיבים קבועים, בדרכן אל ומהנמלים.
הצוללות היו אורבות בנתיבים אלה; כאשר אוניות הפליגו כבודדות, היו לצוללות מטרות רבות, וגם אם החמיצו אונייה אחת, היו יכולים להמתין לבאות.
לעומת זאת, כאשר התארגנו האוניות בשיירה התרוקן הים למעשה.
הצוללות היו צריכות להמתין זמן רב, שלא תמיד עמד לרשותן, עד להופעת השיירה.
מעבר לכך, לא ניתן היה להגן על כל אונייה, אך על השיירות קל היה בהרבה להגן.
עובדתית, האבדות שנגרמו לאוניות בודדות היו גבוהות בהרבה מאלה שנגרמו לאוניות שהפליגו בשיירות, בערך ביחס של 20:80.
הבעיה העיקרית ביישום השיטה הייתה פסיכולוגית: הפעלת השיירות הייתה מנוגדת לגמרי למסורת ההתקפית של הצי, שגרסה שיש ליטול את היוזמה, לחפש את האויב ולתקוף אותו.
הפלגה בשיירות הותירה את היוזמה בידי האויב, לכאורה, והייתה לכאורה הגנתית בעיקרה; עבר זמן רב עד שבעלות הברית הבינו, שהשיירה מונעת מהצוללות לתקוף בכל מקום שבו ירצו, ומכריחה אותן להתמודד עם אוניות הליווי - פרדוקסלית, דווקא זו הייתה השיטה ההתקפית ביותר.
בכל שיירה היו כמה עשרות אוניות סוחר, שסודרו בשמונה עד שנים עשר טורים, כ-900 מטרים בין טור לטור ובין 500 ל-600 מטרים בין אונייה לאונייה.
בדרך זו, שיירה בת תשעה טורים התפרסה על חזית של יותר משמונה קילומטרים, ובאורך של יותר משני קילומטרים.
האדמירליות העדיפה שיירות רחבות וקצרות מאשר שיירות ארוכות, שכן בטורים ארוכים אבד לעיתים קרובות הקשר עם האוניות האחוריות.
שיירות שהובילו גייסות נעו במהירות 12 עד 15 קשר, ואילו אוניות סוחר נעו במהירות איטית יותר, בין 7 ל-9 קשר.
על אוניות הסוחר פיקד קומודור, בדרך כלל קצין צי שפרש לגמלאות; אוניית הדגל שלו הייתה בדרך כלל אחת מאוניות הסוחר המהירות יותר.
לשיירות צורפו גם גוררת ואוניית חילוץ, שנועדו לסייע לאוניות פגועות.
שיירות הפליגו בכל הנתיבים באוקיינוס האטלנטי: מצפון אמריקה לבריטניה, מבריטניה לגיברלטר, מגיברלטר לסיירה לאון ומשם לדרום אפריקה; כך גם לרוחב דרום האוקיינוס האטלנטי, ברזיל, ולאורך חופי דרום אמריקה וצפון אמריקה.
אחד מנתיבי השיירות המסוכנים ביותר היה מבריטניה לברית המועצות, למורמנסק - נתיב מסוכן הן מבחינת מזג האוויר הקשה (השיירות חצו בדרכן את חוג הקוטב, מצפון לקו הרוחב 60°) והן מבחינת קרבתן לנמלי גרמניה.
גם בים התיכון הפליגו שיירות, למלטה ולמצרים.
השיירות סומנו על ידי האדמירליות בקודים שונים, החל מתחילת המלחמה:
PQ ו-QP - שיירות למורמנסק וחזרה, בהתאמה;
ON - מבריטניה להליפקס בנובה סקוטיה, ו-HX - בדרך חזרה;
אותן שיירות, כאשר הורכבו מאוניות איטיות יותר, נקראו ONS ו-SC, בהתאמה.
השיירות הפליגו בנתיבים מתוכננים מראש, אך כל שיירה קיבלה הנחיות לאורך הדרך ממרכז השליטה של הצי הבריטי, ומאוחר יותר גם ממרכז שליטה של צי ארצות הברית.
ככל שהתקדמה המערכה, הופיעו אוניות סוחר גדולות, מהירות וזריזות יותר; האוניות הקטנות והאיטיות היו הקרבנות הראשונים במערכה.
הקפטיינים והצוותים של אוניות הסוחר למדו לשמור טוב יותר על מבנה בשיירה.
החל מ-1943 תפסו אוניות מדגם ליברטי - אוניות סוחר שיוצרו בארצות הברית בשיטה מתועשת ומהירה (לפי מקורות שונים, תוך ארבעה ימים יוצרה אונייה) - נתח גדל והולך מבין אוניות הסוחר שהפליגו בשיירות, ובדרך זו השלימה את האבדות הכבדות שספגו השיירות.
גרמניה השיקה במהלך המלחמה 1155 צוללות, חלקן נסיוניות, מ-26 דגמים ותתי דגמים שונים.
רובן הגדול של הצוללות לא היו צוללות במובן המודרני של המילה, כלי שיט המסוגלים לשהות זמן ממושך מתחת לפני הים.
הצוללות הגרמניות היו למעשה כלי שיט בעלי יכולת צלילה.
הן הפליגו על פני הים, וצללו רק כדי להתחמק מגילוי וכדי להתקרב לתקיפה.
הדגם העיקרי של הצוללות הגרמניות, VIIC, שממנו יוצרו 568 צוללות (כמעט מחצית), יכול היה להגיע למהירות של 17.7 קשר על פני המים, בעזרת מנוע דיזל ורק 7.6 קשר בצלילה, בעזרת מנוע חשמלי המונע בעזרת סוללות.
הצוללת לא הייתה יכולה לשהות מתחת למים יותר מ-12 שעות; זה היה הזמן שלו הספיק מלאי האוויר.
רק לקראת סוף המלחמה החלו להופיע דגמי צוללות שצוידו בשנורקל, שאפשר להן לחדש את מלאי האוויר מבלי לעלות אל פני המים.
יתרונה הגדול של הצוללת היה הטווח הגדול שלה: בשיוט במהירות של 10 קשר, היה הטווח 13,500 ק"מ, גדול בהרבה מזה של משחתת.
הצוללות היו יכולות לרדת לעומק של כ-180 מטר אם כי רבות מהן עברו כנראה את העומק הזה בעת התחמקות מפצצות עומק.
רק בסוף המלחמה הופיעו דגמים חדשים בעלי יכולת צלילה אמיתית, אך הן הופיעו מאוחר מכדי לשנות את גורל המערכה.
חימושה העיקרי של הצוללת היה הטורפדו; בדגם VIIC היו 14 טורפדות, שנורו דרך ארבעה צינורות טורפדו בחרטום ואחד בירכתיים.
דגם IX, הדגם המוצלח ביותר, נשא 19 טורפדות.
בצוללת שירתו 50 אנשי צוות, בצפיפות רבה.
ככלל, הצוללות גילו עמידות וחוסן גדולים בהרבה מהערכות בעלות הברית, וצוללות רבות שרדו מתקפות ממושכות, אם כי כאשר נאלצו לצלול איבדו בדרך כלל את המגע עם השיירות.
הצוללות היו מפליגות בציפה, ונותרות במצב זה רוב הזמן.
במלחמת העולם הראשונה נהגו הגרמנים לשלוח צוללות כציידים יחידים (כך נהגו גם ציים אחרים במלחמת העולם השנייה); ואולם, מפקד הצוללות הגרמניות במלחמת העולם השנייה, קרל דניץ, יצר טקטיקה שונה: הצוללות פעלו כצוותים, שנקראו "להקות הזאבים" (wolf pack; בגרמנית נקראה השיטה Rudeltaktik).
הן היו מתפרסות בקו לרוחב נתיב ההתקדמות המשוער של השיירה.
כאשר אחת מן הצוללות הייתה מבחינה בשיירה, היה נשלח שדר למפקדה בברלין; מפקדת הצי הייתה מכוונת את הצוללות של אותה קבוצה אל השיירה, וההתקפה הייתה נערכת על ידי מספר רב של צוללות באותה עת.
לקראת תחילת ההתקפה היו הצוללות יורדות אל מתחת למים.
בתחילה היו יורות טורפדו מרחוק, דרך מסך הליווי; לאחר שאוניות הליווי היו נעות כדי לאתר את הצוללת התוקפת, הן היו שואפות לנצל את הפרצה שנוצרה וחודרות אל תוך השיירה עצמה.
בכך היו מקצרות את הטווח, וגם מתחמקות מגילוי בעזרת הבלבול שנוצר בהחזרי הסונאר, עקב הרעשים מהאוניות הרבות.
החימוש העיקרי של הצוללת היה הטורפדו.
הטורפדו הסטנדרטי שבו השתמשו הצוללות היה מדגם G7e, ונקרא T2. יתרונו הגדול היה הנעתו החשמלית, שלא הותירה שובל על פני המים (במלחמת העולם הראשונה הונעו הטורפדו על ידי אוויר דחוס, שהותיר שובל על פני המים וגילה את מיקומה של הצוללת).
הטורפדו יכול היה להגיע עד לטווח של כ-5 קילומטר, ונע במהירות רבה - כ-30 קשר.
בהמשך המלחמה יוצרו תתי דגמים שהגיעו לטווח רחוק יותר, ונעו מהר יותר.
ואולם, החידוש הגדול בתחום זה הוכנס במרץ 1943; היה זה טורפדו בעל יכולת ביות, שנע בעקבות רעש.
בדרך זו התביית הטורפדו אל רעש המדחפים של האוניות.
דגם זה נקרא T4. בסתיו 1943 הוכנס לשירות דגם T5, שנועד במיוחד לפגוע באוניות הליווי; ראש הביות תוכנת לחפש את הרעש החזק ביותר בסביבה, רעש שבאופן טבעי היה שייך למנועיהן החזקים יותר של אוניות הליווי.
טורפדו זה היה מסוכן גם לצוללות, שכן גם הצוללת הפיקה רעש חזק, ולכן פותחו תרגולות מיוחדות לחמיקה ממנו לאחר השיגור.
לפחות שתי צוללות הוטבעו על ידי הטורפדות שלהן עצמן.
אוניות הליווי התמודדו עם טורפדות אלו בעזרת מתקני הסחה, שהוטלו למים ויצרו רעש חזק משלהן; הגרמנים ניסו לשפר את הטורפדות כדי שלא יופרעו על ידי מתקנים אלה.
הצוללות נשאו גם תותחים על סיפונן.
תותחים אלו נועדו להשמדת אוניות שנפגעו אך טרם טבעו; במקרים נדירים הופגזו גם מטרות חוף.
רוב הצוללות נשאו תותחים בקוטר 88 מ"מ (לא מדגם התותח המפורסם שהיה בשימוש הורמאכט); צוללות גדולות יותר נשאו תותחים גדולים יותר, בקוטר 105 מ"מ.
החל מ-1943 הורדו התותחים מרוב הצוללות.
צוללות נשאו גם נשק נ"מ מסוגים שונים, שנועדו להילחם באיום האווירי ההולך וגובר.
כמחצית מן הצוללות שהוטבעו נפגעו מן האוויר, עובדה המראה את חוסר יעילותו של נשק זה.
צוללות גם נשאו מוקשים ימיים מסוגים שונים.
עם תחילת המלחמה שימשו משחתות כאוניות הליווי העיקריות לשיירה.
הן היו זריזות ומהירות, אך בשל ההדחק הקטן יחסית שלהן וגופן הצר, הן לא התאימו לתנאי מזג האוויר הקשים של האוקיינוס האטלנטי; מעבר לכך, המשחתות תוכננו לכתחילה לקרבות מול אוניות שטח אחרות, והתעוררו קשיים רבים בהתאמתן לנשיאת נשק ייעודי נגד צוללות.
קושי נוסף היה מחירן הגבוה והזמן הרב שנדרש כדי לייצרן, בתקופה שבה היה צורך בבנייה של אוניות ליווי רבות.
בשל הצורך הדחוף במספר באוניות ליווי רבות שיגנו על השיירות בעיקר מפני צוללות, השיקה האדמירליות החל מתחילת המלחמה, סוג חדש של אוניות, שנקראו קורבטה.
האוניות נבנו לפי דגם של אוניות לציד לווייתנים; הן התאימו לאוקיינוס האטלנטי הסוער, והותאמו לנשיאת נשק נגד צוללות, מהסוגים שהיו קיימים בתחילת המלחמה .
רוב הקורבטות היו מסדרת פלאואר (Flower), ועד סוף המלחמה כחצי מאוניות הליווי היו קורבטות.
תנאי החיים על אוניות אלה היו קשים.
מהירותן הייתה כ-16 קשר, מהיר בהרבה מצוללת מתחת למים, אך איטי במקצת מצוללת המפליגה על פני המים.
במהלך 1942 הגיעה האדמירליות הבריטית למסקנה, שיש צורך באונית ליווי מדגם חדש, שתוכל לשאת חימוש רב יותר מהקורבטה ותהיה גדולה ממנה במידותיה, אך תהיה זולה וקטנה מהמשחתת.
התוצאה הייתה הפריגטה, שהייתה גדולה יותר מהקורבטה ונשאה חימוש נגד צוללות ואמצעי גילוי רבים ומגוונים יותר.
151 מתוך 358 מהפריגטות שנבנו בבריטניה היו מסדרת River; הן נשאו 120 אנשי צוות, והיו יכולות להפליג לרוחב האוקיינוס ללא תדלוק, במהירות של 20 קשר.
הצי הבריטי נטל בעיקר נטל הליווי עד הצטרפות ארצות הברית למלחמה.
יחד עמו, השתתפו בליווי השיירות אוניות של בעלות ברית אחרות, ובהן אוניות מחבר העמים הבריטי: קנדה (שנטלה חלק משמעותי בליווי), אוסטרליה ודרום אפריקה, וכן אוניות צי של מדינות שנכבשו על ידי גרמניה, ושצוותיהן הצליחו להימלט והמשיכו את המלחמה בגרמנים: פולין, הולנד, בלגיה, נורווגיה ואוניות של צי צרפת החופשית.
אמצעי גילוי ונשק נגד צוללות
אמצעי הגילוי העיקרי שעמד לרשות בעלות הברית היה הסונאר, שנקרא בבריטניה ASDIC.
הסונאר מוקם במעין כיפה מתחת לאונייה, ושיגר פולסים של גלי קול לכיוונים שונים, מעין זרקור של גלי קול.
כאשר המפעיל היה מזהה החזר של צוללת (מפעילים מנוסים היו יכולים להבדיל בין החזרים של צוללת לבין החזרים אחרים, כמו מלהקת דגים) היה המפעיל יכול, באמצעות ניתוח ההחזרים וידיעת הכיוון שממנו הוחזרו, לזהות את קיומה וכיוונה של צוללת.
נתונים אלה נותחו והוצגו על צג שבגשר הפיקוד.
הבעיה הייתה שעד 1943 לא היו מכשירים אלה יכולים לזהות את העומק בו נמצאה הצוללת; מעבר לכך, הסונאר היה יעיל החל מטווח קצר של כ-200 מטר; כאשר האונייה הייתה קרובה יותר, היו האותות לא יעילים.
הסונאר גם יכול היה לקבל החזרים מוטעים, כמו משכבות מים בעלות טמפרטורה שונה (צוללות מנצלות שינויי חום כאלה גם כיום), או מרעש שנוצר על ידי מדחפים של אוניות אחרות.
מפקדי צוללות ידעו לנצל חסרונות אלה; כאשר אוניית הליווי הייתה מתקרבת להתקפה, יכולה הייתה הצוללת לחמוק בעזרת שינוי כיוון או שינוי עומק (או צירוף של שניהם) חד ומהיר.
הצוללות ניסו לחזור אל תוך השיירה, כדי שרעש המדחפים של האוניות יסווה את ההחזרים מן הצוללת.
בנוסף, השתמשו הצוללות באמצעים כימיים שיצרו בועת אוויר מאחורי הצוללת, ושהטעתה את הסונאר (בועה זו נקראה בגרמנית pillenwerfwer).
למרות כל הקשיים, הביא השימוש בסונאר הצלחות גוברות והולכות.
מפעילי הסונאר צברו ניסיון רב יותר ויותר, ופותחו טקטיקות שונות כדי להתגבר על הקשיים השונים.
ב-1943 פותח סונאר שיכול היה גם להעריך את העומק שבו נמצאת הצוללת, פיתוח שפתר חלק מן הקשיים שהוזכרו.
אמצעי גילוי נוסף שהגביר מאוד את יכולת הגילוי של אוניות הליווי היה המכ"ם הסנטימטרי.
יכולת הגילוי של המכ"ם בתחילת המלחמה לא הייתה רבה, ומכשרי המכ"ם לא היו יכולים לגלות עצמים קטנים.
המצאת המגנטרון אפשרה לחולל גלים קצרים בהרבה, ומפעילי המכ"ם באוניות ובמטוסים היו יכולים כעת לזהות צוללות בטווח גדול.
אמצעי גילוי נוסף, שתרם תרומה משמעותית למערכה, היה זרקור שנקרא, על שם ממציאו, זרקור ליי (Leigh Light).
זרקור זה הותקן על מטוסים, החל מאמצע 1942, ואפשר להם לתקוף צוללות בלילה.
צוללות היו נוהגות לעלות על פני המים בלילה כדי לטעון את המצברים שלהן, בידיעה שהן מוגנות מגילוי בשל החשכה.
המטוסים היו מזהים את הצוללות בעזרת המכ"ם, ולאחר מכן מאירים אותן בשניות האחרונות שלפני הטלת הפצצה, זמן קצר מכדי שהצוללת תוכל להתחמק.
האבדות לצוללות היו כבדות מאוד, והן עברו לשעות היום כדי לטעון מצברים, כדי שיוכלו לזהות מטוסים מרחוק.
הנשק הבסיסי, שבו נעשה שימוש כבר במלחמת העולם הראשונה, היה פצצת עומק.
הפצצה הייתה מוטלת לים ממסילות בירכתי האונייה או נורית לים בעזרת משגרים מיוחדים.
הפצצה הייתה מתפוצצת בעומק שנקבע מראש, בעזרת מרעום.
אוניות הליווי היו מטילות כמה פצצות כאלה, בתבנית מסוימת, שנועדה לכסות שטח רחב.
לפצצות העומק היו כמה בעיות: ראשית, הפצצות היו מוטלות מירכתי האונייה, כלומר על אוניית הליווי היה לעבור מעל המיקום המשוער של הצוללת, ורק אז להטיל את הפצצות.
מכיוון שב-100 עד 200 המטרים האחרונים לא היה לאונייה מגע סונאר עם הצוללת (כאמור לעיל), והיה על אוניית הליווי להגיע עד למיקום המשוער, הותיר הדבר זמן לצוללת לבצע תמרון התחמקות חריף, ולהימנע מפגיעת הפצצות.
מעבר לכך, כדי שהפצצות תגרומנה להטבעת הצוללת היה עליהן להתפוצץ במרחק של 5 עד 10 מטרים ממנה; בהתחשב בזמן שניתן לצוללת להתחמק, הייתה פגיעה ישירה כזו נדירה למדי.
מחקרים אחרי המלחמה הראו, שהסיכוי להטביע צוללת בהתקפה אחת של פצצות עומק היה בממוצע 6% בלבד.
כדי להתגבר על מצב זה, פותחו מרגמות שירו קדימה - מהחרטום והלאה.
סוג ראשון שנכנס לשירות בסוף 1941 נקרא Hedgehog ("קיפוד", על שם מראה המרגמה לאחר שירתה את הפצצות), ויעילותו בהתקפה אחת הגיע בממוצע ל-20%; ב-1944 הוכנסה לשירות מרגמה כבדה עוד יותר, בשם Squid("דיונון"), שיעילותה הגיעה בממוצע ל-50% הצלחה בהתקפה אחת.
פצצות אלו התפוצצו רק במגע (ולא על פי קביעה מראש, כמו פצצות העומק).
הפעלתן דרשה מיומנות רבה, שלא תמיד הייתה לצוותי אוניות הליווי.
בדרך כלל נהגו צוותי האוניות להשתמש במרגמות רק לאחר שאזלו פצצות העומק.
למרות הקושי הרב שהיה בשימוש בנשק נגד הצוללות, הרי גם אם הצוללת לא נפגעה, לעיתים שכיחות למדי נגרמו לה נזקים שמנעו ממנה לחזור לפעילות; צוללת תחת תקיפה נחושה ומנוסה של אוניות ליווי הייתה בסכנה גדולה.
הסטטיסטיקה מראה שצוללת שהותקפה שש פעמים ברציפות לא הייתה שורדת, בדרך כלל.
שני הצדדים במערכה עשו שימוש רב במטוסים.
עם נפילת צרפת הציב הלופטוואפה בצרפת מטוסים ארוכי טווח מדגם פוקה וולף 200, "קונדור".
מטוסים אלו ביצעו גיחות ארוכות אל תוך האוקיינוס, שבהן תקפו את השיירות וכן סיפקו לצוללות מידע בדבר מיקומן.
מטוסים אלו נחשבו כסיכון גדול כל כך, עד שבאביב 1941 החליטה האדמירליות להציב בכל שיירה לפחות אוניית סוחר אחת שנשאה מעוט (קטפולטה) להזנקת מטוס קרב, בדרך כלל מסוג הוקר הוריקן.
אוניות אלו נקראו אוניות מעוט אזרחיות (CAM).
לא הייתה להן יכולת להנחית את המטוס, והטייס נאלץ לנטוש את מטוסו ליד השיירה, אך מטוסים אלו היו יעילים בהפלת מטוסי הקונדור, ולפחות בהרחקתם מן השיירה.
יעילותם של מטוסים בהרחקת צוללות הייתה ידועה כבר ממלחמת העולם הראשונה.
ואולם, בתחילת המלחמה לא היו בידי בעלות הברית מטוסים בעלי טווח מתאים כדי לכסות את כל נתיבי השיירות.
מטוסים הופעלו מבריטניה, מאיסלנד ומצפון אמריקה, אך נותר פער של כ-300 קילומטר שבו לא היו יכולים לפעול בשל טווחם הקצר.
רק במהלך 1943 הופיעו מפציצים ארוכי טווח, שהיו יכולים לספק חיפוי אווירי לשיירות לכל אורך הדרך.
לשיא יעילותם הגיעו המטוסים, כאשר נושאות מטוסים החלו להתלוות לשיירות, ומטוסיהן סיפקו ליווי קבוע.
חשיבותם של מטוסים במערכה הייתה מרכזית: למעלה ממחצית מן הצוללות שהוטבעו במערכה הוטבעו על ידי מטוסים.
במערכה על האטלנטי נעשה שימוש נרחב בקשר רדיו.
חלק מרכזי מהטקטיקה של צי הצוללות היה הנחייתן מהמרכז בברלין אל מיקומן של השיירות.
כל מפקד צוללת היה צריך, לפיכך, להעביר מסרים שונים אל המפקדה: מיקומו, מצבו, מזג האוויר במיקומו, ועוד.
למרות ניסיונות רבים לקודד את השידור בצופן, מכל מקום נקלטו שידורים אלו אצל הבריטים.
קליטת האותות בשתי תחנות אפשרה את איתור מיקום השידור בשיטה של טריאנגולציה.
לא היה צורך לפענח את ההודעה ששולחת הצוללת - די היה באיתור מיקומה.
לפי איתור זה ניתן היה להפנות את השיירות אל נתיבים הרחוקים ממיקום הצוללות.
האחראים על השיירות הצליחו בדרך זו להפנות למעלה מ-60% מהשיירות לנתיבים בטוחים יותר.
ב-1942 הותקן ציוד כזה גם על אוניות הליווי, והן היו יכולות לזהות בעצמן מיקום של צוללות הנמצאות על נתיבן, ולנסות לתקוף אותן באמצעות זיהוי זה.
השיירות, לעומת זאת, הפליגו בדממת אלחוט.
איתור מקומה של הצוללות לא נתן מידע על מטרתה וכוונותיה - כדי לדעת זאת היה על המודיעין לפצח את תוכן ההודעה.
המודיעין הימי הגרמני, B-Dienst, (בשמו המלא: Beobachtungs-Dienst, שירות התצפית), הצליח לפצח עוד לפני המלחמה את הצופן המינהלי הבריטי, ועד 1940 הצליח לקרוא 30% - 50% מההודעות שנשלחו בצופן המבצעי, שהיה בשימוש קצינים בלבד (אם כי כנראה לא הצליח לפצח את הצופן שבו השתמשו קצינים בכירים).
הצלחה זו גרמה לבריטים קשיים חמורים בעת המערכה בנורווגיה באפריל 1940. אף על פי שהבריטים החליפו את הצפנים באוגוסט 1940, עדיין הצליח המודיעין הימי הגרמני לקרוא חלק נכבד מהתקשורת הימית.
רק ביוני 1943 הוחלף סופית הצופן לצופן מתוחכם יותר, ואותו לא הצליחו הגרמנים לפצח.
פיצוח הצופן הגרמני היה תרומה חשובה ביותר למערכה באטלנטי.
פיצוח הצופן היה תלוי בטעויות שתיעשנה על ידי המפעילים.
מפעילים מנוסים, כמו בפיקוד הלופטוואפה כמעט ולא טעו, והצופן שלהם כמעט ולא נפרץ; הצופן שבו השתמשו אנשי הגסטפו לא נפרץ אף פעם.
לעומת זאת, האחראים על השידור בצוללות היו בדרך כלל קצינים צעירים, פחות מנוסים, ששידרו תחת עומס פיזי ונפשי רב.
פיקוד הצוללות היה מודע לבעיה; הצוללות צוידו בדרך כלל במכונות האניגמה המשוכללות ביותר, ובקודים מתוחכמים יותר.
למרות זאת, אחת ההצלחות הגדולות בפיצוח הקוד הגרמני הייתה במערכה על האטלנטי.
על אף שהפיצוח לא היה אחיד, הרי שבמהלך 1943 כבר התקבל מידע רב, שסייע מאוד במערכה.
מבצע הלמות תופים (Drumbeat, ובגרמנית: Paukenschlag) היה חלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה.
מערכה זו, שנמשכה מפרוץ המלחמה ועד לסיומה (והייתה הארוכה ביותר מבין כל המערכות בכל הזירות במלחמה זו) התחוללה סביב ניסיונו של הקריגסמרינה, הצי הגרמני, להכניע את בריטניה באמצעות ניתוק קשרי הים אליה, ותגובת בריטניה ובעלות הברית, בתחילה קנדה ובשלב מאוחר יותר ארצות הברית, לניסיון זה.
במבצע הקשה תקפו הצוללות הגרמניות את אוניות הסוחר שנעו לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, והסבו להן אבדות כבדות מאוד.
יש הרואים במבצע זה את אחת התבוסות הימיות הכבדות ביותר של צי ארצות הברית אי פעם.
בשלב הראשון של המערכה באוקיינוס האטלנטי היו המתמודדות גרמניה, מצד אחד, ובריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי מצד שני, בעיקר קנדה, וכן אוניות ליווי של מדינות שונות שנכבשו בידי גרמניה, וצוותיהן הצליחו להימלט עם אונייתם ולהצטרף לצי הבריטי; ביניהן היו אוניות מנורווגיה, פולין, ומצבא צרפת החופשית.
צי ארצות הברית לא היה שותף פעיל בלחימה, עקב עמדה הנייטרלית הרשמית של ארצות הברית.
יחד עם זאת, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט עשה הכל כדי לסייע לבריטניה.
חוק "השאל-החכר" (Lend-Lease) שנחקק באפריל 1940 אפשר לבריטניה לקבל סיוע רב מארצות הברית, שאחד משיאיו היה העברת 50 משחתות מיושנות של צי ארצות הברית לצי הבריטי, סיוע משמעותי מאוד בשעה קשה לבריטניה.
במהלך 1941 הכריזה ארצות הברית על "אזור הגנה פאן אמריקני", שבו ליוו אוניות צי ארצות הברית את אוניות הסוחר, בקטע הראשון של מסען לבריטניה.
"אזור ההגנה" הלך והתרחב, וביולי 1941 כבר הגיע עד קרוב לאיסלנד; חיילים מצבא ארצות הברית קיבלו על עצמם (לבקשת ממשלת האי) את הגנת האי, במקום החיילים הבריטיים שהשתלטו עליו מאז 10 במאי 1940. היה ברור שההתנגשות בין צי ארצות הברית לצוללות הגרמניות היא עניין של זמן.
מפקד זרוע הצוללות של הצי הגרמני, ויזאדמירל (תת אדמירל, בקרוב אדמירל) קרל דניץ העריך שארצות הברית עומדת להיכנס בקרוב למלחמה.
דניץ העריך שהחוף המזרחי של ארצות הברית יהיה חשוף למתקפת צוללות ולחלוטין לא ערוך לה.
כדי לנצל נקודת תורפה זו הוא תכנן את מבצע "הקשה" (Drumbeat, בגרמנית: Paukenschlag).
הצוללות הגרמניות מדגם VII, שהיו עמוד השדרה של הצי הגרמני, לא היו בעלות טווח מספיק כדי לחצות את האוקיינוס ולפעול לחופי ארצות הברית, אך לרשות הצי הגרמני עמד מספר מצומצם של צוללות ארוכות טווח מדגם IX.
דניץ רצה לשלוח את כולן - אחת עשרה במספר - כדי שתהיינה מוכנות לאורך החוף לפרוץ המלחמה.
ואולם, הפיקוד הגרמני העליון, בהנחיית היטלר, סירב לשלוח את כולן למשימה; חלקן נשלחו לים התיכון וחלק נשלחו לחופי נורווגיה (שם חששו הגרמנים מפלישה של בעלות הברית לאורך כל המלחמה); רק חמש צוללות נותרו למבצע, והן הפליגו בסופו של דבר לחוף המזרחי.
מעורבותה של ארצות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי, שהייתה עד כה מבוססת על נייטרליות לכאורה ובפועל סייעה לבריטניה, הפכה למעורבות פעילה במוצהר.
לכאורה, נמצאה ארצות הברית במצב מעולה: לעומת בריטניה, שספגה אבדות כבדות במהלך השנתיים האחרונות, לא נפגעו כמעט כוחותיה הימיים של ארצות הברית.
צי ארצות הברית יכול היה ליהנות ממה שלמדו בעלות בריתה בלחימה נגד צוללות; יכולתה התעשייתית העצומה עמדה לרשותה, יחד עם הקדמה הטכנולוגית הגבוהה שממנה נהנתה ארצות הברית.
הבעיה הייתה, שארצות הברית נאלצה להילחם בשתי זירות ימיות - באוקיינוס השקט ובאוקיינוס האטלנטי בעת ובעונה אחת.
ואולם, למרות כל היתרונות הללו לא הייתה ארצות הברית מוכנה כלל למלחמה מעין זו.
מפקדי צי ארצות הברית ראו את כישלונותיו של הצי הקנדי בליווי השיירות, ולא האמינו בשיטה; הם חזרו על הטעות הבריטית מימי מלחמת העולם הראשונה, וסברו ששיירות רק מגדילות את המטרה ומקלות על הצוללות.
למעשה, חזרה ארצות הברית על כל הטעויות שעשו הבריטים בתחילת המלחמה.
לרשותו עמדו כ-100 מטוסים, רובם הגדול מיושנים ובעלי טווח קצר, שנועדו בעיקר לאימונים.
היריבות ארוכת הימים בין חיל הים האמריקני ובין צבא ארצות הברית, שבמסגרתו פעל אז חיל האוויר של ארצות הברית, הביאה לכך שהמטוסים הגדולים והחדישים יותר לא הוקצו לחיל הים.
ב-18 בדצמבר 1941 יצאו חמש הצוללות שהוקצו למבצע מנמל לורין (Lorient) שבברטאן, בצרפת הכבושה.
מפקדיהן קיבלו הוראות חתומות, עם הוראות לפתוח אותן רק כשיעברו את קו האורך 20° מערב; כאשר נפתחו ההוראות, קיבלו הצוללות הנחיות לאזורים שונים לאורך החוף המזרחי.
לא היו מפות של החוף שניתן היה לספק למפקדים; הצוללת U-123, לדוגמה, קיבלה שני מדריכי תיירים של ניו יורק, כשבאחד מהם מפה מתקפלת בלבד.
עם יציאתן של הצוללות ממפרץ ביסקיה הן שידרו למפקדת הצוללות בברלין על כך.
השידורים נקלטו בלונדון על ידי האחראים על מעקב הצוללות שם.
רוג'ר ווין, שניהל את המעקב, ניחש נכונה שמטרתן של הצוללות היא ארצות הברית, ושלח על כך הודעה לחיל הים הקנדי ולמפקד חיל הים של ארצות הברית, אדמירל ארנסט קינג; המידע הועבר לידיעת היחידות השונות לאורך החוף, אך דבר לא נעשה מעבר לכך.
ב-1941 נהנו הצוללות מזמן מאושר (happy time); הבריטים למדו בדרך הקשה שהשיירות הן הדרך הטובה ביותר להילחם בצוללות.
האמריקנים לא שעו לאף אחת מן ההמלצות הללו.
אוניות הסוחר הפליגו לאורך החוף המזרחי לבדן, ללא ליווי, באורות מלאים וללא דממת רדיו.
ערי החוף לא היו מואפלות, כדי לא לפגוע בתיירות.
הפיקוד האמריקני סירב לעבור לשיטת השיירות, בטענה שכך יקבלו הצוללות מטרה גדולה וברורה יותר.
האונייה הראשונה טובעה ב-12 בינואר 1942, ותוך שבועות ספורים הסתבר לגרמנים שהחל "זמן מאושר" שני.
הדילמה שעמדה בפני מפקדי הצוללות הייתה באילו מטרות כדאי יותר לירות: היה שפע של מטרות, ולא היה די חימוש.
מעבר לכך, לא הייתה כל הפרעה כמעט לפעילותן.
צוותי הצוללות קראו לתקופה זו "עונת הציד האמריקנית".
בינואר טיבעו הצוללות (בכל זירת האוקיינוס האטלנטי) 48 אוניות, בתפוסה של 276,795 טון; בפברואר הוטבעו 73 אוניות (429,891 טון); במרץ הטביעו הצוללות 48 אוניות (274,295 טון) רק לאורך חופי ארצות הברית.
בכל החודשים הללו לא טובעה אף צוללת גרמנית לאורך החוף האמריקני.
הצי האמריקני הוכה קשות בפרל הארבור, אך גם ללא אובדן זה לא היה מוכן למלחמה.
כוחותיו נחלשו עוד יותר בשל העברת חמישים המשחתות לבריטניה בשנה שלפני כן.
ואולם, זו לא הייתה הסיבה היחידה; ארצות הברית החלה אמנם בתוכנית מסיבית של בניית אוניות, ואולם אוניות ליווי לא זכו בה לעדיפות גבוהה; ומעבר לכך, גם הכוח שהיה ברשותם לא הופעל בצורה נכונה, אם בכלל.
האמריקנים חזרו על כל השגיאות שעשו הבריטים בתחילת המלחמה: למרות שנתיים של ניסיון רב ערך שצברו הבריטים במלחמה, לא סמכו מפקדי הצי האמריקני על הטקטיקות שפיתחו הבריטים, והעדיפו להסתמך על פטרולים נגד צוללות ועל הפלגה עצמאית של אוניות הסוחר.
הצי האמריקני הופעל בצורה לא נכונה: עם קבלת האתרעות על התקרבות הצוללות, הוזעקו משחתות אמריקניות חזרה לחוף המזרחי מתפקידיהן באוקיינוס.
ואולם, בשעות הבוקר של 14 בינואר הטביעה הצוללת U-123 מכלית נורווגית בטווח ראייה מלונג איילנד, אך אף משחתת לא הוזעקה כדי לסרוק את האזור, למרות ששבע מהן עגנו באותה עת בניו יורק.
U-123 המשיכה מעט דרומה, ובלילה לאחר מכן הטביעה מכלית נוספת בת 6,700 טון, הפעם בריטית, מול חופי ניו ג'רזי; באותו זמן כבר שהו בנמל 13 משחתות, אך שוב לא הוזעקה אף אחת כדי לנסות וללכוד את הצוללת.
U-123 המשיכה במסעה דרומה, והטביעה עוד אוניות רבות, שרובן הפליגו באורות מלאים וללא אבטחה.
חלק גדול מן הזמן פעלה הצוללת במים רדודים, שבהם לא הייתה יכולה כלל לצלול, שלא לדבר על חמיקה מפצצות עומק.
למרות זאת, לא נפגעה הצוללת כלל.
האמריקנים לא למדו מהשיטות שפותחו על ידי הצי הבריטי, וחזרו על השגיאות הבריטיות.
במקום ליצור שיירות, שילוו על ידי אוניות מלחמה, ושסביבן יתרחשו הקרבות מול הצוללות, העדיפו האמריקנים ליצור "קבוצות ציד", קבוצות של אוניות מלחמה שיסרקו אחרי הצוללות.
ואולם, לצי ארצות הברית לא היה ניסיון בציד; ב-28 בפברואר ניהלו נושאת מטוסים, משחתת וקָאטֶר (Cutter) של משמר החופים מרדף ארוך אחרי צוללת, ירו לעברה והטילו פצצות עומק; רק לאחר שעות הסתבר שהמדובר בלוויתן.
הגרמנים לא האמינו למזלם הטוב.
מפקדי הצוללות דיווחו שנקרו להם מטרות בשפע, ושלא תמיד היו יכולים להספיק ולהטביע את כולן.
חמש הצוללות הראשונות הטביעו יחד 23 אוניות, בתפוסה כוללת של 151,415 טון, וזאת במהלך כשלושה שבועות בלבד.
בתחילת פברואר הסתיימה התקפת הגל הראשון; הצוללות נאלצו לשוב לבסיסיהן מכיוון שהתחמושת אזלה ומלאי הדלק הלך וירד.
לאחר הסבב הראשון שערכו הצוללות מטיפוס XI, נשלחו בסבב השני גם צוללות מדגם VII, שהיו בעלות טווח קצר יותר.
צוותיהן העמיסו בהן דלק, תחמושת ואספקה בכל פינה פנויה, עד כדי כך שכמעט ולא נותר מקום לשינה או לישיבה בצוללת: הצוותים היו נלהבים לצאת למשימה.
גורם נוסף שסייע מאוד לצוללות מדגם זה לעמוד במשימה היה חידוש נוסף של דניץ: צוללות אספקה מיוחדות, שנקראו "פרות חולבות" (Milch Cows) תדלקו את הצוללות בלב ים ואפשרו להן להגדיל את הטווח ואת משך המשימה.
הפעם נשלחו הצוללות לא רק לחוף המזרחי, אלא גם לים הקריבי.
תגבורת נוספת היו חמש צוללות איטלקיות שהצטרפו גם הן למתקפה הגרמנית.
המפקד העליון של הצי, קינג, היה עסוק במערכה באוקיינוס השקט; למרות היערכות מחודשת של האמריקנים, עדיין לא היו הכוחות בשליטה נכונה, ומפקד הצי באוקיינוס האטלנטי הרבה לשהות בים ולא יכול היה לקבל החלטות נכונות.
המודיעין הבריטי המשיך לעביר דיווחים ואזהרות, אך האמריקנים עדיין לא שעו להן.
דעת הקהל האמריקנית שהזדעזעה מן ההטבעות הושתקה בעזרת תעמולה ששכנעה את הציבור שעדיף לא לפרסם ידיעות על צוללות ואוניות סוחר שהוטבעו, כדי לא לסייע לאויב.
למרות שלא היו סוכנים נאציים כלל באזור, השתמשו הרשויות בארצות הברית בסיסמאות כמו "פטפוטים מטביעים אוניות" (loose lips sink ships); בסופו של דבר נועדו סיסמאות אלו להשתקת הציבור ולא כנגד האויב.
המטרות העיקריות של הצוללות היו מכליות הנפט, והן הוטבעו במספרים גדולים.
הצוללות היו פרושות לאורך כל החוף המזרחי, ותקפו מכליות ואוניות אחרות גם בים הקריבי ואף דרומה משם; צוללות אף הפגיזו את בתי הזיקוק בארובה שליד ונצואלה.
למזלן של בעלות הברית לא הצליחה ההפגזה בשל תקלה טכנית, ולאחר ניסיון זה הונהגה במקום האפלה שמנעה ניסיון התקפה נוסף.
למרות כישלון זה, היו האבדות בים כבדות מאד; בחודשים מאי-יוני הצליחו הצוללות להטביע אוניות בתפוסה של למעלה ממיליון טון - כמעט מחצית מכלל ההטבעות בכל שנת 1941. בתוך אבדות אלה, בלטו אבדות המכליות: הגרמנים העדיפו לתקוף אותן, ועשרות מהן הותקפו והוטבעו לאורך החוף בחודשים אלה.
ב-14 באפריל הטביעה אונייה אמריקנית, לראשונה, צוללת גרמנית.
בתחילת אותו חודש החלו האמריקנים, סוף סוף, להפעיל שיירות, גם אם באופן מצומצם.
באותו חודש החליטו רשויות הצי על בניית מספר רב של אוניות ליווי, תוכנית שנקראה "ששים אוניות בששים ימים"; ואכן, עד 4 במאי הושלמו 67 אוניות מעין אלה, ומיד הוחל שוב בתוכנית דומה.
בריטניה סיפקה לצי ארצות הברית עשר קורבטות ועשרים ושתיים אוניות מכמורת, שהוסבו ללוחמה נגד צוללות (Trawler).
במיאמי הוקם בית ספר לאימון אנשי הצוות של אוניות אלה.
יחידות של חיל האוויר האמריקני (שהיה אז חלק מצבא ארצות הברית) הועמדו תחת פיקוד הצי (צעד יוצא דופן ביריבות הבלתי פוסקת בין שתי הזרועות) ומספר המטוסים הלך וגדל בהתמדה.
בתחילת אפריל החלו אוניות הסוחר להפליג בשיירות, ועד ספטמבר כבר הייתה כל התנועה הימית, מברזיל, דרך הים הקריבי ועד ניו יורק מאורגנת בשיירות.
שיטת השיירות מנעה מהצוללות טרף קל (מכיוון שהאוקיינוס התרוקן ממטרות, שהיו מרוכזות כולן במקום אחד); הנהגת האפלה לאורך ערי החוף, שהחלה ב-18 באפריל הכבידה עוד יותר על פעילותן.
מספר הצוללות שהוטבעו בידי בעלות הברית בחודשים אפריל עד יולי היה תשע; מספר קטן יחסית (הגרמנים ייצרו כל חודש 30 צוללות, בשלב זה של המלחמה).
ואולם, יש לזכור שסך כל הצוללות שפעלו לאורך החוף המזרחי לא עלה על שמונה בשום שלב.
בסוף אוגוסט 1942 הורה דניץ לצוללות לעזוב את החוף המזרחי, שכבר לא הניב תוצאות כפי שהיה בתחילת השנה.
השיירות המתחזקות והליווי המשופר גרמו לפיקוד הגרמני להבין ששיא ההצלחה כבר מאחוריהם.
מנגד, החליט דניץ שהגיע הזמן לחזור לזירה החשובה ביותר במערכה, והורה לצוללות לחזור לנתיבי השיירות במרכז האוקיינוס האטלנטי.
המערכה באוקיינוס האטלנטי הייתה המערכה הארוכה ביותר במלחמת העולם השנייה.
הצי הגרמני תקף את התעבורה הימית אל בריטניה במטרה לנתק אותה ממקורות האספקה והתגבורות שלה; בעלות הברית, תחילה הצי המלכותי הבריטי וציי חבר העמים הבריטי, בעיקר הצי הקנדי, ומאוחר יותר גם צי ארצות הברית, נלחמו מול הניסיונות הגרמניים.
עיקרה של המערכה היה המאבק בין הצוללות הגרמניות לבין אוניות הליווי של בעלות הברית שיצאו מנמלים שונים וביניהם לוריאן.
ואולם הפיקוד הגרמני תלה את עיקר תקוותיו בשלב הראשון של המלחמה באוניות השטח של הצי הגרמני, והן מילאו תפקיד משמעותי יחסית במהלך השלב הראשון של המערכה, עד תחילת 1942; לאחר מכן הצליחו הבריטים לחסל למעשה איום זה.
שאר השלבים התבססו יותר על הצוללות הגרמניות בשילוב עם אוניות השטח, איום שחוסל עם פענוח האניגמה.
הצי הגרמני הקיסרי של מלחמת העולם הראשונה, שהיה קרוב בהיקפו וברמתו לצי הבריטי הוטבע רובו ככולו על ידי מפקדיו לאחר הכניעה במלחמה.
מפקד הקריגסמרינה - הצי הגרמני המתחדש - גרוס אדמירל אריך רדר תכנן תוכנית ארוכה ומקיפה לחידוש הצי.
במסגרת תוכנית זו היה הצי אמור לכלול 13 אוניות מערכה מסוגים שונים, 12 סיירות כבדות, 8 נושאות מטוסים, ועוד.
ואולם, השלמת התוכנית נועדה ל-1947; עם פרוץ המלחמה ב-1939 לא היה הצי הגרמני מוכן למלחמה.
יחד עם זאת, בשלב הראשון של המלחמה היה מספרן של הצוללות קטן מאוד יחסית.