tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטווח הארוך הציבו יוזמי הפרויקט כיעד את הפיכת רצף הגנום האישי זמין לכל אחד ואחד באוכלוסייה.
זהו יעד שהופך אפשרי יותר ויותר, בפרט לאור כניסתן לשימוש של שיטות ריצוף DNA מהדור החדש (next-generation sequencing), ולאור ההוזלה המתמשכת במחירי הריצוף.
התקווה היא שידיעת הגנוטיפ של כל אדם תאפשר התאמת טיפולים במסגרת רפואה מותאמת אישית.
על המעוניינים להתנדב לפרויקט לעבור סדרה קצרה של מבחנים מקוונים על-מנת לאשר כי הם כשירים לספק הסכמה מדעת.
נכון לנובמבר 2017 מעל 10,000 מתנדבים נרתמו למיזם, והמידע אודותיהם זמין באתר האינטרנט של הפרויקט.
פרויקט "ספר כחול" (בשפת מקור: Project Blue Book) היה אחד מסדרה של מחקרים שיטתיים אותם ערך חיל האוויר של ארצות הברית בנושא עצמים בלתי מזוהים (UFO's).
הפרויקט החל ב-1952, הייתה זו הפעם השנייה בה חיל האוויר האמריקני חידש מחקר בנושא עב"מים, והשלישית בסך כל המחקרים שערך חיל האוויר האמריקני בנושא עד לנקודת הזמן בה הפרויקט החל.
(שני המחקרים הקודמים היו "פרויקט סימן" (Project Sign) שנערך בשנת 1948 ו"פרויקט טינה" (Project Grudge)שנערך בשנת 1949).
פקודת סיום הפרויקט הגיעה בדצמבר 1969, בעקבות המלצות להפסיק את המחקר בתחום זה.
כל פעילויות המחקר הקשורות שנערכו במסגרת "פרויקט הספר הכחול" הופסקו באופן מוחלט בינואר 1970.
לפרויקט "ספר כחול" היו שתי מטרות:
לקבוע האם העצמים הבלתי מזוהים אשר נצפו באותה העת בשמי ארצות הברית מהווים איום לביטחון הלאומי.
לנתח לפי עקרונות השיטה המדעית את כלל המידע הקיים בנושא עצמים בלתי מזוהים.
אלפי דיווחים אודות תצפיות של עצמים בלתי מזוהים בשמי ארצות הברית נאספו, נחקרו ותויקו.
כתוצאה מדו"ח קונדון (1968), אשר קבע כי אין ממש בדיווחי עב"מים, הוחלט שהפרויקט ייסגר.
חיל האוויר האמריקני פרסם את ממצאיו מהפרויקט:
עד סיום הפרויקט, הספיקו אנשי המחקר של חיל האוויר האמריקני לחקור 12,618 דיווחי תצפיות עב"מים, כאשר המסקנה מהמחקרים הללו הייתה כי רובם המוחלט של הדיווחים היו זיהויים שגויים של תופעות טבעיות (עננים, כוכבים וכו') או של כלי טיס קונבנציונליים.
לטענת משרד הסיור הלאומי חלק מהדיווחים עשויים במידה רבה להיות טיסות של כלי התעופה הסודיים באותה תקופה כגון הלוקהיד U-2 והלוקהיד A-12. אחוז קטן מהדיווחים שנחקרו על ידי חיל האוויר נותרו "לא מוסברים", גם לאחר ניתוח מאומץ.
דיווחי העב"מים אורכבו וכיום ניתן להשיגם בהתאם לחוק חופש המידע האמריקני, אם כי השמות והפרטים המזהים של העדים לתצפיות הושמטו.
הפרויקט היה הנושא המרכזי של סדרת טלוויזיה בשם זה מבית ערוץ ההיסטוריה ובכיכובו של איידן גילן.
פרויקט ואדי עתיר הוא חווה חקלאית המבוססת על תכנון בר-קיימא תוך שילוב היבטים קהילתיים, סביבתיים, טכנולוגיים וכלכליים.
החווה נמצאת בסמוך לחורה, מדרום למפגש כביש 31 עם כביש 316. שטח החווה הוא 400 דונם, והיא כוללת שטחי גידול חקלאיים, מחלבה, מרכז מחקר ומרכז מבקרים.
הפרויקט הוא יוזמה משותפת של המעבדה הבין-לאומית לקיימות (The Sustainability Laboratory) שהיא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בארצות הברית, אג'יק – מכון הנגב והמועצה המקומית חורה.
הוא הוקם בשנת 2007 ביוזמת ד"ר מוחמד אלנבארי, ראש עיריית חורה לשעבר וד"ר מייקל (מיכאל) בן-אלי ראש "מעבדת הקיימות" – יוזמה עולמית המקדמת פתרונות בני-קיימא.
היוזמה קמה מתוך רצון לשמר את המורשת והידע של הבדואים, לשלב אותם בחברה הישראלית, ולרתום את הטכנולוגיה בצורה שתאפשר להם להמשיך לעסוק בעבודות ובמלאכות הקדומות, אך בצורה יעילה יותר ובשיטות מתקדמות.
יישומו של פרויקט ואדי עתיר התאפשר אודות לתקצוב על ידי שותפות רחבה, הכוללת את קרן קיימת לישראל, חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, קרנות ותורמים שונים, כמו גם קונסורציום ממשלתי בהנהגת משרד החקלאות ופיתוח הכפר ובהשתתפות המשרד לפיתוח הנגב והגליל; הרשות לפיתוח כלכלי במגזר הערבי, הדרוזי והצ'רקסי והרשות להתיישבות הבדואים בנגב.
בנוסף קיימות הכנסות עצמיות מייצור ומכירה שנכון לשנת 2019 מכסות כמעט 50% מתקציב התפעול השנתי של הפרויקט.
המחלבה משווקת גבינות ויוגורטים למסעדות ולצרכנים פרטיים.
מחלקת צמחי המרפא מוכרת חליטות תה, סבונים ומוצרי טיפוח ומרכז המבקרים מייצר הכנסות מסיורים בתשלום, חנות בה נמכרת התוצרת, סדנאות מעשיות ואירוח קולינרי.
פרויקט ואדי עתיר תוכנן לשלב את הידע, הערכים והשאיפות הבדואיות המסורתיות עם טכנולוגיות מתקדמות, נהלים וידע מדעי בן-זמננו.
הפרויקט מדגים יישום של עקרונות הקיימות שפותחו על ידי המעבדה, ומציג מודל שיהיה בר יישום בנגב ובאזורים צחיחים דומים במקומות אחרים בעולם.
באופן התייחסותו אל הטבע המקומי הוא משחזר אורחות חיים עתיקים ומשמר את מה שנותר משיטות החקלאות הערבית-בדואית.
הפרויקט מוגדר כמודל בר-שכפול שנועד לשמש כגשר לשיתוף פעולה אזורי עם מדינות כמו ירדן ומצרים המתמודדות עם תנאי אקלים דומים.
הפרויקט מתמקד בשימוש במינים מקומיים שעברו דחיקה לשוליים בשל החקלאות התעשייתית המודרנית.
הוא כולל גידול עדרים למוצרי בשר וחלב אורגניים, השבת ירקות מסורתיים וגידול צמחי מרפא מדבריים לייצור מוצרי קוסמטיקה וטיפוח בעלי ערך כלכלי גבוה, ושתילת אלפי עצים לשיפור איכות הקרקע, קיבוע חנקן ואספקת מספוא לעדרים.
העיקרון המנחה של הפרויקט הוא "פסולת כמשאב".
מערכת הטכנולוגיות המשולבות וגישת הפסולת למשאבים של פרויקט ואדי עתיר ממקסמת את השימוש במשאבים מתחדשים, מבטלת פליטות מזיקות ושואפת לאפס פסולת כמעט.
בשנים הראשונות נעשה שימוש במערכת Zenith Solar הכוללת מראות פרבוליות המפיקות חשמל ומים חמים במקביל ביעילות של כ-75%.
המים החמים משמשים לניקוי הדיר, למחלבה, למקלחות העובדים ולעיבוד צמר הכבשים.
מי שופכין עוברים טיהור במערכת "אגנים ירוקים" אנכית, שפותחה במיוחד לאזורים צחיחים כדי למזער אידוי, והמים המטוהרים משמשים להשקיית הגידולים.
פסולת בעלי החיים משמשת להפקת ביוגז, המשמש כדלק לבישול במרכז המבקרים, וקומפוסט לדישון הקרקע.
בשנים 2024–2025 הוטמעו מערכות להפקת מים מהאוויר.
בספטמבר 2024 הושקה במקום המערכת המסחרית המלאה הראשונה של חברת H2OLL, המבוססת על טכנולוגיית ספיחה שפותחה בטכניון.
מערכת זו מספקת כ-1,000 ליטר ביום של מי שתייה נקיים המופקים ישירות מהלחות באוויר, והיא מותאמת במיוחד לתנאי היובש הקיצוניים של הנגב.
החווה פועלת כיחידה יצרנית המפיקה מגוון מוצרים חקלאיים, ביניהם גבינות המיוצרות במחלבה במקום, שמן זית וצמחי מרפא.
הפרויקט מהווה את הקואופרטיב החקלאי הראשון מסוגו במגזר הבדואי בישראל שבו חברי הקהילה הם בעלי עניין ושותפים בניהול ובהכנסות וככזה הוא מספק תעסוקה לתושבי האזור.
בנוסף, הקואופרטיב כולל חקלאים, אנשי חינוך ויזמים חברתיים, שינוי תפישתי בקהילה המבוססת מסורתית על קשרי משפחה ושבט.
נכון לשנת 2019 מחצית מצוות הפרויקט המונה כ-40 איש הן כ-20 נשים בדואיות, הממלאות תפקידים מקצועיים וניהוליים בכירים.
תוכנית גידול הירקות המקוריים, למשל, מנוהלת כולה על ידי נשים, מה שמקנה להן עצמאות כלכלית ומעמד חברתי חדש בקהילה.
הפרויקט הצליח ליצור קואליציה ייחודית של שיתוף פעולה בין שבטים בדואים שונים, אקדמאים יהודים ומומחים בין-לאומיים, ובכך הפך למודל לדו-קיום מעשי.
בפרויקט מבקרים סטודנטים ומתעניינים מכל העולם, כדי ללמוד על המודל החדשני של ואדי עתיר לפיתוח מקומי מבוסס חקלאות.
הוא מהווה "מעבדה חיה" המארחת מחקרים אקדמיים שנערכים בחסותו.
הפרויקט כולל גם מרכז מבקרים, הכשרה, וחינוך.
במקום מתקיימים סיורים מקצועיים עם הדרכה בערבית, אנגלית ועברית, סיורים לבתי ספר וסדנאות בנושאים כמו אריגה, בישול, סיפורת ועוד.
בפרויקט פועל גם בית ספר חקלאי המארח תלמידים מ-31 בתי ספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון, למספר שעות עבודה קבועות מדי שבוע.
הם לומדים בו מיומנויות מסורתיות לצד לימודי מדע, קיימות, אקולוגיה, יזמות וחדשנות בת קיימא.
בנוסף, לבני נוער בסיכון או לנוער לפני צבא יש אפשרות להתגורר בחווה, לעבוד וללמוד בה מקצועות לעתיד.
במאמר משנת 2024, שהתבסס על תצפיות שטח וראיונות שנערכו בין השנים 2017 ל-2021 מתייחסת אדולפסון לפרויקט ואדי עתיר כ"פרויקט דגל" בתחום היוזמות המיועדות לקהילה הבדואית.
היא מתארת אותו כפלטפורמה חינוכית השואפת לשלב פרקטיקות בדואיות מסורתיות עם חקלאות מודרנית וטכנולוגיות ירוקות, תוך שילוב הקהילה הבדואית בשוק העבודה כחלק מתהליך המודרניזציה הכולל של האזור.
במחקרים שבוצעו באתר נמצא כי שימור הקרקע והגבלת המרעה הובילו לעלייה של פי חמישה בייצור הביומסה העשבונית בתוך שש שנים בלבד.
מספר מיני הצמחים בשטחים המוגנים גדל פי עשרה בהשוואה לשטחים לא מטופלים, ותכולת החומר האורגני בקרקע השתפרה משמעותית, מה שמאפשר אגירת פחמן יעילה יותר ומניעת סחף.
נכון לשנת 2025, הפרויקט מארח כ-1,000 מבקרים בחודש.
"פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע" היא שמה של תערוכה ומיצב שהציג האמן הישראלי מנשה קדישמן בשנת 1978. בפרויקט יצר קדישמן מכלאת צאן בתוך הביתן הישראלי לביאנלה של ונציה ובה 18 כבשים שעל גבם צייר קדישמן מרובע בצבע כחול.
נושאה של הביאנלה של שנת 1978 הוקדש ליחס בין אמנות כטבע ובין טבע כאמנות.
אוצר התערוכה הישראלית, אמנון ברזל, הזמין את האמן מנשה קדישמן ליצור את "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע", שהיווה חלק משורה של עבודות בהן צבע קדישמן חלקי טבע בעזרת צבע כגון, ריבוע צבע צהוב בעמק המצלבה (1977).
קדישמן קנה את הכבשים באזור העיר קורטינה (Cortina d'Ampezzo) והן הובאו לביתן הישראלי, שם נבנתה עבורן מכלאה עשויה עץ.
קדישמן, ששימש כרועה צאן בעברו, נהג לרעות את העדר הקטן בשטח הביאנלה.
על גבן של הכבשים נצבע כתם בצבע כחול.
קדישמן תיאר בדיעבד את אקט הצביעה כניסיון ליצירת מעין "ציור קינטי", שבו הכתמים יוצרים "קומפוזיציות שונות של כתמי צבע".
הסימון בצבע מאזכר את אקט הסימון של בעל העדר על הכבשים, אולם הוא גם ביקש לבחון את העימות שבין האמנות לתרבות, על ידי שימוש בטכניקות אמנות השאובות מן האמנות המינימליסטית והמושגית.
בנוסף למכלאה יצר קדישמן הדפסי משי ועליהם תצלומים שלו עם הכבשים המוכתמים בכתמים צבעוניים עזים.
פרויקט המוח האנושי (HBP) הוא מיזם מחקר מדעי אשר מטרתו היא לבנות גישה חדשה לחקר המוח.
חלק מגישה זו מהווה הניסיון לרכז ולחבר את המידע על המוח ולדמות את המוח באמצעות מחשבי על.
זאת כדי להבין טוב יותר כיצד חלקיו של המוח יוצרים, במשותף,
הפרויקט נולד בעקבות פרויקט המוח הכחול ויעדו הוא יצירת מודל ממוחשב של רשת בקליפת המוח של היונק.
מתכוון גם לדמות במחשב טיפולים תרופתיים, ולבנות טכנולוגיה המבוססת על מבנה מוח.
פרויקט מוח האדם החל באוקטובר 2013,
המיזם מתואם על ידי פרופסור הנרי מרקרם, ממכון המוח והתודעה במכון הטכנולוגי בלוזאן, שווייץ, וממומן על ידי האיחוד האירופי.
שילוב והדמיית נתונים על מוח האדם.
ביסוס נתונים והבנת מחלות נירולוגיות ופסיכיאטריות.
תכנון ובניה של מחשבי עתיד בהשראת המוח.
המיזם כולל מאות חוקרים מ־135 מוסדות, שבהם שותפות 26 מדינות.
בפרויקט לוקח חלק גם צוות ישראלי ובראשם פרופסור עידן שגב מהאוניברסיטה העברית המתמחה בחישוביות עצבית.
פרויקט השבת (שבת העולמית) הוא מיזם מיסודו של הרב דוקטור וורן גולדשטיין, רבה הראשי של דרום אפריקה, הקורא ליהודים בכל קהילות העולם לשמור שבת יחד.
שמו הרשמי של המיזם הוא "פרויקט השבת - שומרים את זה ביחד" .
המיזם מכונה באופן עממי בשם "שבת בינלאומית".
המיזם התחיל כפרויקט מקומי עבור 75 אלף יהודי דרום אפריקה.
במסגרתו נקבעה שבת שאותה כל יהודי דרום אפריקה ישמרו יחד.
כ־70% מיהודי דרום אפריקה השתתפו בפרויקט.
שותפים במיזם ארגוני קהילות בישראל ובתפוצות.
בין הקהילות שנטלו חלק: מונטריאול, לונדון, ברצלונה, טינק, רוטרדם, סטפורד, ספרינג ואלי, מקסיקו סיטי ועוד.
לפי נתוני המארגנים, בשנת 2016 התקיימו פעילויות של המיזם בלמעלה מ-1152 ערים ברחבי העולם, בחלקן השתתפו אלפים.
פרויקט השבת התקיים בפעם הראשונה במתכונת מקומית בדרום אפריקה, בשבת פרשת לך לך, ח' בחשוון תשע"ד (11-12 באוקטובר 2013).
פרויקט השבת שנה שנייה - התקיים במתכונת של שבת בינלאומית, בשבת פרשת נח, א' בחשוון תשע"ה (24-25 באוקטובר 2014).
פרויקט השבת שנה שלישית - התקיים במתכונת של שבת בינלאומית, בשבת פרשת לך לך, י"א בחשוון תשע"ו (23-24 באוקטובר 2015).
פרויקט השבת שנה רביעית - בשבת פרשת לך לך, י"א בחשוון תשע"ז (11-12 בנובמבר 2016).
פרויקט השבת שנה חמישית - בשבת פרשת לך לך, ח' בחשוון תשע"ח (27-28 באוקטובר 2017).
בשנת תשע"ח, לקראת אירועי השבת, דף הפייסבוק הרשמי של פרויקט השבת, הוסיף את השם הרשמי "שבת עולמית" לשמו של הדף.
שבת עולמית - פרויקט השבת שנה ששית - בשבת פרשת וירא, יח בחשוון תשע"ט (26-27 באוקטובר 2018).
שבת עולמית שנה שביעית - בשבת פרשת וירא, י"ח בחשוון תש"ף, 15-16 נובמבר 2019.
שבת עולמית שנה שמינית - בשבת פרשת וירא, כ"א בחשוון תשפ"א, 6-7 נובמבר 2020.
שבת עולמית שנה תשיעית - בשבת פרשת וירא, י"ז בחשוון תשפ"ב, 22-23 אוקטובר 2021.
יוזמי הפרויקט מזמינים את המשתתפים להירשם, ולערוך פעילויות שמחברות יהודים יחד, באותה שבת.
שולחנות שבת משותפים, אירועי "הפרשת חלה" לקראת שבת, הבדלה משותפת ועוד.
בתשע"ח קראו מספר מפורסמים בסרטונים להצטרף למיזם, ח"כ אמיר אוחנה ועוד.
בביקור שערך הרב גולדשטיין אצל הרב חיים קניבסקי עודד את הפרויקט ואמר "בכוח זה אפשר לזרז את הגאולה".
פרויקט הקרמיקה הלבנטינית הוא מיזם שנועד לאפשר איסוף מידע שיטתי על כלי החרס (הנקראים על ידי הארכאולוגים כלי קרמיקה) הנמצאים באתרים ארכאולוגים באזור הלבנט.
בצורה אינטראקטיבית ומדעית, ובכך להקל על המחקר הארכאולוגי של חוקרים וארכאולוגים בנושא.
הפרויקט הוקם בשנת 2011 על ידי פרופסור אנדראה ברלין (Andrea M.
לפרויקט שני מרכיבים: אתר אינטראקטיבי וסדנאות תקופתיות.
הפרויקט עוסק בכל התקופות הקרמיות מהתקופה הנאוליתית מ-5500 לפנה"ס ועד סוף התקופה העות'מאנית בשנת 1920, וכולל את כל אזורי הלבנט, שטחים הנמצאים בטורקיה, סוריה, לבנון, קפריסין, ארץ ישראל, ירדן, ומצרים.
מטרת הפרויקט היא לייצר מאגר מידע דיגיטלי גדול אשר יקל על החוקרים לשתף פעולה ולחפש עדויות קרמיות.
המאגר מכיל מידע על כלים, צורות, חומרים, ומידע פטרוגרפי העוסק בזיהוי מקום ייצור על סמך הרכב החומר ממנו עשוי הכלי.
הפרויקט ואתר האינטרנט הוקמו כדי לשמש כלי מחקר חדש, אשר מעבר להיותו מאגר מידע קרמי גדול, יקשר בין חוקרים ויעודד מחקר.
הפרויקט מקיים אחת לשנה סדנת עבודה שבו נפגשים החוקרים, מציגים את הגילויים החדשים שלהם, ודנים בנושאים משותפים.
הסדנאות החלו להתקיים ב-2012. הסדנה הראשונה התקיימה באתונה, יוון.
בנוסף, התקיימו סדנאות בישראל, בירושלים ובחיפה, בבלגיה בלוון, צרפת בליון, ארצות הברית באן ארבור במישיגן ובבוסטון.
הסדנאות פתוחות לחוקרים וסטודנטים, ולכל מי שמעוניין בחקר כלי חרס מאזור הלבנט.
אתר האינטרנט פתוח לציבור הרחב לחיפוש וצפייה.
באתר מופיעים גם חומרים אשר טרם פורסמו וגם חומרים שפורסמו לפני שנים רבות.
חוקרים מכל העולם יכולים להעלות מידע חדש לאתר (לאחר הרשמה).
שיתוף מידע שהוא קריטי למחקר הארכאולוגי בין חוקרים, אשר אלמלא האתר והסדנאות, ככל הנראה לא היו נפגשים (לדוגמה חוקרים ישראלים וחוקרים סורים).
מתן יכולת להשוות בין ערכים באתר, לזהות טעויות, לזהות ערכים שייתכן וזהים ויש לאחדם.
האתר מספק פלטפורמה נוחה ביותר לתקשורת בין מזיני ערכים שונים, דיון על סוגיות שבמחקר ובכך מסייע לקידום המחקר.
הוא משמש כבסיס נתונים הנגיש לכולם.
ניתן להעלות ערכים שיהיו זמינים רק לחוקרים עצמם, כמו גם ערכים הפתוחים לכולם.
חוקרים יכולים לסנן את מאגר הנתונים לפי מספר רב של פרמטרים.
פרויקט המטרייה האדומה הוא ארגון ללא כוונות רווח המבוסס בניו יורק, הפועל למען זכויות עובדות בתעשיית המין , ובמטרה להעצים אותן ולתת להן קול.
פרויקט המטרייה האדומה הוקם בשנת 2010 על ידי הסופרת והפעילה אודיישה ריי.
כעובדת מין לשעבר, ריי ראתה מקרוב את האפליה נגד עובדות מין על ידי המשטרה והחברה.
ריי חזתה ארגון שבו עובדות מין יוכלו להתאסף ולחלוק את הסיפורים שלהן, לעודד שינוי ולעזור אחת לשנייה.
היא בחרה את השם "פרויקט המטרייה האדומה", משום שבשנת 2001, במהלך הביאנלה ה-49 של ונציה, איטליה, הפגינו עובדות מין נגד תנאי עבודה לא אנושיים והפרות זכויות אדם באמצעות החזקת מטריות אדומות, שבכך הפכו לסמל של התנגדות עובדות מין לאפליה.
בשנת 2009 החלה ריי לקיים אירועי סיפור סיפורים לעובדות מין בטרקלין "Happy Ending Lounge" בניו יורק.
מטרות הסדנאות והאירועים הללו היו העצמה עבור עובדות המין, אך עד מהרה התברר כי עובדות ועובדי המין חלקו מספר אתגרים ובעיות משותפות.
רבות הזדהו כטרנס או קוויריות, ונמצא ביניהן שיעור מדאיג של HIV/איידס, בעיקר בעקבות חששות לשאת קונדומים עקב הפללה, ויותר מכל הייתה להן חוויה משותפת של הדרה ויחס מזיק בידי החברה, בעוד הן מנסות להתפרנס.
בשנת 2014 ניו יורק יסדה סדרה של בתי משפט מיוחדים לעובדי מין שנעצרו באשמות הקשורות לזנות.
פרויקט המטרייה האדומה התערבה בהליכים אלו, והכירה בכך כי כוונותיה של העירייה טובות וכי בית המשפט החדש מסייע למי שנאלצים לעבודת מין.
עם זאת, הארגון טען שבית המשפט עדיין מתייחס לעובדות המין כאל פושעות, ומניחה כי כל עובדות המין הם קורבנות סחר בבני אדם וכי אף אחד לא עושה עבודת מין כבחירה למקור פרנסה על פני האופציות האחרות הנתונות.
הארגון הצביע על כך שהגעה לכדי עבודת מין יכולה להיות גם תוצאה של אפליה בשוק העבודה, מסקנה שמתבקשת בהינתן שמספר לא פרופורציונלי של עובדות המין הן נשים של צבע, טרנסיות או קוויריות.
הייעוץ והסיוע המוצעים במסגרת תוכנית הטיפול המנדטורי של בית המשפט אינם מעניקים לעובדות המין שום אפשרות כלכלית אלטרנטיבית לעבודת מין.
פרויקט המטרייה האדומה מבקש ארגון מחדש של התוכנית עם דגש על העצמה כלכלית למשתתפות בה, באמצעות הכשרה מקצועית ופיתוח הזדמנויות כלכליות.
HIV / איידס והשלכות בריאותיות
פרויקט המטרייה האדומה, יחד עם המרכז הלאומי לשוויון טרנסג'נדרי (NCTE) ופרויקט המדיניות המיטבית (Best Practices Policy Project, BPPP), פרסם דו"ח ממנו עולה כי טרנסג'נדריות עובדות מין לוקות באיידס/HIV פי 12 מאשר נשים טרנסג'נדריות שמעולם לא היו מעורבות בעבודת מין, ופי 25 יותר מאשר כלל האוכלוסייה.
פרויקט המטרייה האדומה מצביע על החשש של עובדות מין שנשיאת קונדומים ישמש כראיות לעיסוק בזנות, יחד עם פרופיילינג גזעי ומגדרי על ידי שוטרים: "כשנשים ואנשים טרנס נושאים קונדומים זה פלילי, בעוד שכאשר לגברים לבנים סיסג'נדרים יש קונדומים, זה נתפש כפרקטיקה של מין בטוח".
פרויקט המטרייה האדומה וקבוצות אקטיביזם אחרות הצליחו לקדם רפורמה במספר ערים ליברליות כמו ניו יורק, סן-פרנסיסקו וושינגטון, אך בערים שמרניות יותר כמו פיניקס, קונדומים עדיין משמשים כראיות להפללת זונות, כמו בפרויקט אנטי-זנות בפיניקס, פרויקט רוז.
"יומני המטרייה האדומה" התחילו כאירועים חודשיים לסיפור סיפורים במועדון "Happy Ending Lounge" בניו יורק, שמטרתם הייתה לשבור את הסטיגמה סביב עבודת מין, להפוך אותה לפחות מבודדת, ו"להראות שהיא יכולה להיות גם נצלנית וגם מעצימה" בו זמנית.
"יומני המטרייה האדומה" סוקרו על ידי "וילג' ווייס" כ"הדרך הטובה ביותר לפגוש עובדות מין (בחינם)", ונכללו ברשימת "מיטב פעילות הפנאי של ניו יורק" בשנת 2010.
האירוע החודשי הוביל בסופו של דבר לסרט תיעודי שהופק על ידי אודיישה ריי והבמאי זוכה פרסי האמי דייוויד קורנפילד ובמימון פרויקט המטרייה האדומה.
בסרט התיעודי הוצגו שבע עובדות מין שסיפרו את סיפוריהן על חיי העבודה שלהן ברחובות ניו יורק.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל פורטלנד, באורגון ובתיאטרון ה-IFC בניו יורק, והיה בחירה רשמית של פסטיבל דוק NYC.
בשנת 2012 החל פרויקט המטרייה האדומה להציע סדנאות לכתיבת זיכרונות, בעזרת מענק של ארגון Poets & Writers.
הסדנאות היו פתוחות לכל מי שלו ניסיון בעבודת מין, והן אפשרו לעובדות המין מרחב בטוח לבניית כישורי כתיבה, לחלוק את הסיפורים שלהן עם אחרות ולקבל משוב מעמיתותיהן.
בסדנה יש את האפשרות לפרסם את עבודתן בכתב העת הספרותי של הפרויקט, Prose & Lore, ולשתף את העבודות על הבמה במסגרת הסדנה.
הוענק לנחשון אנדרסון פרס ברונקס (BRIO) לשנת 2014, על כתב היד "Shooting Range".
יום בינלאומי לסיום האלימות נגד עובדי המין
בשנת 2018, הוקם "ארגמן", ארגון של עובדות מין שפועל לשמירה על זכויותיהן של עובדות ועובדי מין, נשים גברים וטרנס, בישראל.
פרויקט העברת המים דרום-צפון ולפעמים פרויקט הסטת המים דרום-צפון (במנדרינית: 南水北调工程, פין-יין: Nánshuǐ Běidiào Gōngchéng, תרגום מילולי: "הפרויקט שנועד להסיט מימי הדרום לאזור הצפון") הוא מגה-פרויקט להטיית מים שנועד לפתור בעיית התייבשות קשה באזורים נרחבים בסין.
הפרויקט נחשב על ידי כמה אנליסטים ליקר בעולם המודרני, ונפרש על פני עשרות שנים של פיתוח תשתיות.
עד שנת 2014, הושקעו בפרויקט מעל 79 מיליארד דולר.
תכליתו לתעל כ-45 מיליארד קוב מים נקיים כל שנה למרכז וצפון סין, מנהר היאנג צה שבדרום סין, באמצעות שלוש מערכות של תעלות ענק:
הציר המזרחי - לאורך התעלה הגדולה
הציר המרכזי - זורם מהאזורים הרמים של נהר האן לבייג'ינג וטיאנג'ין
הציר המערבי - יוצא משלושה נחלים שמזינים את היאנג-צה ליד רכס הרי באיאן-קראס לכוון צ'ינגהאי, גאנסו, שאאנשי, שאנשי, מונגוליה הפנימית ונינגשיה
מימוש הפרויקט דורש טרנספר של מעל 330,000 תושבים.
נגבו עדויות של כפריים שטענו כי הממשל החתים אותם בכפייה על הסכמה למיקום מחדש.
כמה מומחים טוענים כי הפרויקט יגרום נזק סביבתי אדיר עקב הטיית המים.
בקיץ 2013 התלוננו חקלאי-דייג של אגם דונגפינג כי מימי היאנג-צה המזוהמים שנשפכים לאגם עקב הציר המזרחי של הפרויקט, הורגים את הדגים באגם.
פרויקט המיפוי הבתימטרי הלאומי של ישראל היה מיזם משותף של המכון הגאולוגי לישראל, המכון לחקר הימים והאגמים והמרכז למיפוי ישראל (בסיוע רשות הספנות והנמלים וחיל הים), במהלכו בוצע בין השנים 2001–2016 מיפוי בתימטרי של האזור הכלכלי הבלעדי של ישראל.
מטרת המיזם הייתה לייצר תשתית מידע למחקר פיזיקאלי, ביולוגי, גאולוגי ואקולוגי, שתהיה שמישה גם לצורכי חיפוש גז ונפט, העברת תשתיות ימיות ועוד.
בשנת 1998 הוקם אגף מיפוי ימי במרכז למיפוי ישראל כדי לתת מענה לצרכים של גופים כמו משרדי הממשלה, חיל הים, נמלים ומרינות, אוניברסיטאות וחברות מסחריות.
בשנת 2001 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין המכון הגאולוגי לישראל, חיא"ל ומפ"י בנושא פרויקט מיפוי בתימטרי לאומי.
את תהליך המיפוי מהובילו ד"ר גדעון טיבור מחיא"ל וד"ר ג'ון ק.
ב-2001 נרכש סונאר רב-אלומות (מולטיב) מסוג EM 1002 והותקן על הספינה "עציונה" של חיא"ל, באמצעותו בוצע שלב המיפוי הראשון.
במסגרת שלב זה בוצעו 240 ימי הפלגה, ונסקר שטח בן 4,500 קמ"ר.
רזולוציית הנתונים נעה בין 4-15 מטר לפיקסל.
בחודשים אוקטובר ונובמבר 2010 בוצע השלב השני, במסגרתו מופה השטח הימי של ישראל בעומקים בין 500 מטר ל-1,700 מטר באמצעות סונאר SeaBeam Elac 3050, שהותקן על ספינת המחקר "Mediterranean Explorer".
נסקר שטח של כ-8,930 קמ"ר ברזולוציית נתונים של 50 מטר לפיקסל.
בחודשים יולי, אוגוסט וספטמבר 2016 בוצע השלב השלישי, במסגרתו מופה השטח הימי בעומקים בין 900 מטר ל-2,040 מטר באמצעות סונאר EM302, שהותקן על ספינת המחקר "בת גלים".
במסגרת שלב זה בוצעו 30 ימי הפלגה, ונסקר שטח של כ-15,000 קמ"ר, החופף בחלקו לשטח שנסקר בשלב השני, ברזולוציה של 25 מטר לפיקסל.
בנוסף, נסקרו נתוני הסייסמיקה הרדודה של חלק מהשטח, בעומק של כמה עשרות מטרים, באמצעות סונאר Knudsen Chirp 3260.
את שלב עיבוד המידע הובילו ד"ר מור כנרי מחיא"ל וד"ר אורי שטנר מאוניברסיטת חיפה.
תהליך עיבוד הנתונים כלל תיקון שגיאות מדידה שנבעו מרפרקציה של גלי הקול במים, בקרת איכות והפרדת נתונים מיותרים וניקוי רעשים ומדידות חריגות.
באמצעות המידע שנאסף בפרויקט הוכנה מפה בתימטרית של האזור הכלכלי הבלעדי של ישראל, המכסה שטח של 25,950 קמ"ר, וקיימת בקנה מידה של 200 מטר לפיקסל (זמין לציבור) ושל 25 מטר לפיקסל (מוגבל מטעמי ביטחון מידע).
בין התוצרים הנוספים שהופקו ניתן למנות מפת שיפועים, מפת עוצמת ההחזרה (Backscatter) , מפה ראשונית של גודל הגרגיר (על בסיס ההחזר האקוסטי) ומפה מורפולוגית בה נראים העתקים, קמטים, ערוצים תת-ימיים וגלי-סדימנט.
פרויקט החפות היא עמותה אמריקאית, הפועלת לזיכויים של אנשים חפים מפשע לאחר שהורשעו לשווא.
הוכחת חפותם נעשית באמצעות מעבר מחדש על המקרה ועריכת סדרה של בדיקות DNA.
בנוסף, הפרויקט מקדם רפורמות במערכת המשפט הפלילי לשם מניעת הרשעות שווא ועוולות עתידיות.
פרויקט החפות נוסד בשנת 1992 על ידי ברי שק ופיטר נויפלד , בבית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי שבניו יורק.
הוא הפך לעמותה עצמאית ללא מטרות רווח בינואר 2003, תוך שמירה על קשרים מוסדיים עם קרדוזו.
החל מספטמבר 2020, מנכ"לית פרויקט החפות היא כריסטינה סווארנס.
נוסף על הקמת פרויקט החפות, ברי שק זכה לתשומת לב ציבורית באמצע שנות התשעים בזכות חלקו בצוות ההגנה של או ג'יי סימפסון במשפט הרצח המתוקשר שהסתיים בזיכוי.
צוות הסניגורים במשפט זה כונה "צוות החלומות".
בתחילת דרכו ועד שהוכר כעמותה ללא מטרות רווח, הפרויקט מומן באמצעות תורמים אשר האמינו בחזון הפרויקט ובפועלו.
הישגיו של הפרויקט הובילו להרחבתו ולעבודת הקליניקה בבית הספר קרדוזו הצטרפו גם עורכי דין, סטודנטים ומתנדבים שעזרו ולקחו חלק בטיפול בתיקים שונים, בעבודה עם אסירים, מעבדות פשע, תובעים וסנגורים.
העבודה בקליניקה כוללת את סקירת ולמידת המקרה מראשיתו, לרבות תמלול, דוחות רפואיים ותסקירי ערעור, פנייה לבתי משפט בסוגיות פרוצדורליות וחוקתיות על מנת לקבל גישה לראיות וצעדים נוספים.
פרויקט החפות מתמקד במקרים בהם קיימות ראיות DNA שניתן לבדוק (בין אם לראשונה ובין אם באופן מחודש), על מנת להוכיח באמצעותן את החפות של מורשעי שווא.
באתר הפרויקט מצוטטים מחקרים שונים המעריכים כי בארצות הברית בין 2.3% ל-5% מכלל האסירים חפים מפשע.
המקרה הראשון שטופל במסגרת פרויקט החפות התרחש בשנות ה־80 בעניינו של מריון קוקלי, שהורשע באונס ובשוד.
צוות הקליניקה הצליח להוכיח כי קוקלי חף מפשע, על אף שהראיות הביולוגיות אבדו לאחר ההרשעה.
המקרה של קוקלי לימד את צוות הקליניקה על כוחה של טכנולוגיית הDNA.
נכון ל-26 באוקטובר 2020, פרויקט החפות אחראי ל-375 זיכויים שהתבססו על בדיקות DNA, כאשר ב-21 מהם הנאשמים נידונו לעונש מוות.
מורשעי השווא הללו ריצו בממוצע 14 שנות מאסר בטרם זוכו ושוחררו בזכות פרויקט החפות.
מקרים אלה טופלו על ידי סטודנטים מהקליניקה המשפטית בקרדוזו, לצד עורכי דין מהצוות הקבוע של הפרויקט.
בבסיס ההרשעות שהתבררו כהרשעות שווא במסגרת פרויקט החפות ניצבו ראיות שונות לרבות הודאות שווא, זיהויים שגויים וראיות מדעיות.
מלבד הפעילות לטובת זיכויים של חפים מפשע, פרויקט החפות מבצע מחקר והסברה הקשורים לגורמים להרשעות שווא.
כאמור, הפרויקט עושה שימוש בבדיקות DNA לצורך זיכוי הנאשמים מתוך הבהנה שכשם שטכנולוגיית DNA יכולה להרשיע אנשים אשמים בפשעים, היא גם יכולה להוכיח שאנשים לא אשמים הם חפים מפשע והורשעו לשווא.
בהמשך, הארגון שם לעצמו מטרה נוספת לפעול ולקדם רפורמה במערכת המשפט הפלילית במטרה למנוע עוולות עתידיות.
לפרויקט החפות הישגים משמעותיים והשפעה ממשית על התפיסה שרווחה בעבר ולפיה כל מורשע הוא פושע.
פרויקט החפות והצלחתו סיפקו הוכחה לכך שהרשעות שגויות אינן אירוע בודד או נדיר, ובמקרים רבים אלה מתרחשות בשל מפגמים מערכתיים.
בנוסף, הפרויקט הביא לשינוי ממשי בחוקי בארצות הברית בכל הנוגע לבדיקות DNA וביחס להרשעתם של אשמים על סמך בדיקות אלה.
הפרויקט מספק משאבים לחוקרים, עו"ד ובעלי עניין אחרים המעוניינים ללמוד על הרשעות שווא.
אלו כוללים נתונים סטטיסטיים, ספרות וניתוח ביקורתי ורעיוני למחקר עתידי.
אחת ממטרות הפרויקט היא להגביר ולשפר את הדיוק והמהימנות של המדע הפורנזי.
ברמה הפדרלית הפרויקט מעודד הערכה מדעית לצורך קביעת תקפות הדיסציפלינות הפורנזיות, מימון מחקרים, פיתוח סטנדרטים לאומיים לפרקטיקות הפורנזיות ותמיכה בהכשרה משפטית בנושא הפורנזי.
כמו כן, מחלקת המדיניות של פרויקט החפות עובדת עם הקונגרס ועם מחוקקים ממדינות ארצות הברית לשם העברת חוקים וקביעת מדיניות שמטרתם למנוע הרשעות השווא ולהקל על חפים מפשע לקבל את התוצאה הצודקת המגיעה להם.
ההצלחות של הפרויקט הגבירו את ההתנגדות ברחבי ארצות הברית לעונש מוות וככל הנראה השפיעו על חלק מהמדינות בה להקפיא הליכי הוצאה להורג.
מקורו של פרויקט החפות הוא בניו-יורק, אך הוא מתעסק ומייצג במקרים מכל רחבי ארצות הברית.
מרבית הלקוחות שקיבלו סיוע הם ממעמד חברתי-כלכלי נמוך, ולאחר שמיצו את כלל האפיקים המשפטיים שעמדו לרשותם – מקרים בהם כבר ניתן פסק דין חלוט.
כ-2400 אסירים כותבים לפרויקט החפות מדי שנה, כאשר בכל זמן נתון הפרויקט עסוק בהערכה של 8000 - 6000 מקרים פוטנציאליים.
כל הלקוחות הפוטנציאליים עוברים תהליך מיון מקיף (הכולל הערכה של היכולת להשיג ראיות DNA ואם כן, האם תוצאתן יכולה לתמוך בחפות המבקש) ואם הם מצליחים לעבור אותו, פרויקט החפות מטפל בעניינם.
באתר של פרויקט החפות מובאים נתונים הקשורים לזיכויים מבוססי DNA שהתקבלו בארצות הברית:
102 מ-375 הזיכויים כללו הודאות שווא.
ב-180 מקרים הצליחו לזהות את הפושע האמיתי בזכות ההתערבות של פרויקט החפות וחשיפת הרשעת השווא.
ב-22% מהמקרים שכללו הודאות שווא, היו ראיות DNA מזכות זמינות, אך עדיין הוחלט להרשיע בהם.
בארצות הברית מתקיים מרשם לאומי של הרשעות שווא.
המרשם מאגד ומנתח מידע אודות מספר רב של הרשעות שווא והגורמים להן.
רשת החפות היא התארגנות של גופים אקדמיים, פרטיים וממלכתים ממספר מדינות למתן (פרו בונו) שירותים משפטיים וחקירתיים
למען שחרורם של חפים מפשע, ופעילות לשנויים במערכות המשפט כדי למנוע הרשעות שווא.
נכון לאמצע שנת 2024, מתוך כלל 71 הגופים החברים בקואליציה זו, 83% הם אמריקאיים ושאר הגופים נמצאים באוסטרליה, איטליה, אירלנד, ארגנטינה, ברזיל, הולנד, הממלכה המאוחדת, טיוון, יפן, ישראל וקנדה.
הרשת היא פרי יוזמה של פרויקט החפות.
'המחלקה למשפטים חוזרים' בסנגוריה הציבורית היא הנציגות הישראלית ב'רשת החפות'.
פרויקט וריטאס הוא פרויקט שהוקם בידי פעיל הימין השמרני האמריקאי ג'יימס או'קיף בשנת 2010. מטרתו המוצהרת היא לחשוף הטיות ושחיתות במוסדות ציבוריים ופרטיים במטרה לקדם חברה מוסרית ושקופה יותר.
מטה הארגון נמצא בעיירה שבמדינת ניו יורק.
מהימנותן של חשיפות הפרויקט מותקפת תדיר בידי התקשורת הממוסדת, שאותה הוא תוקף בעצמו, ונמתחת ביקורת גם על שיטות הפעולה שלו, שכרוכות פעמים רבות בהחדרת סוכנים סמויים לגופי תקשורת וארגונים אחרים.
פרויקט וריטאס פועל לחשיפת מקרי הטיה של גופי התקשורת המזוהים עם השמאל האמריקאי.
ב-2017 נתפסו מארגניו בניסיון שכשל להונות את אנשי הוושינגטון פוסט ולהכשילם בפרסום סיפור שלילי על מועמד רפובליקני.
כן פועל הפרויקט למטרות אחרות המזוהות עם הימין השמרני, כמו חשיפת הקלטות בעלות אופי שלילי בנושאים כמו תכנון המשפחה.
בכמה מקרים נעצרו או'קיף ועובדיו בידי הרשויות, ובחלק מהמקרים הוא נאלץ לשלם פיצויים לאנשים שפרסם מידע נגדם.
ב-2019 פרסם הפרויקט מסמכים פנימיים של חברת גוגל שמהם עלה לטענתו כי תוצאות החיפוש במנוע החיפוש של החברה הוטו בתקופת קמפיין הבחירות של 2016 לטובת המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון.
דובר גוגל דחה את הטענות וטען שאין הטיה פוליטית בתוצאות החיפוש של גוגל.
במרץ 2020 חשף הניו יורק טיימס פירוט של ניסיונות חדירה של הפרויקט, באמצעות מרגלים שגויסו בידי אריק פרינס, לקמפיינים של המפלגה הדמוקרטית ושל קבוצות אחרות בעלות אג'נדה שנחשבת מנוגדת לזו של ממשל טראמפ, והראה קשר הדוק בין ראש הפרויקט או'קיף ופרינס לאנשי טראמפ.
בדצמבר 2020 פרסם הפרויקט הקלטות של נשיא CNN ג'ף צוקר המלמדות, לטענתם של דוברי הפרויקט, על הטיית הסיקור התקשורתי נגד דונלד טראמפ.
בינואר 2021 חשף או'קיף סדרה של הקלטות פנימיות שדלפו משיחות זום שקיימו בכירי חברת פייסבוק העולמית בנושא מדיניותה של הרשת החברתית.
בעקבות חשיפתן של ההקלטות הגיע עיתונאי הפרויקט כריסטיאן הארטסוק למקום מגוריהם של אותם בכירים בפייסבוק כדי לנסות ולקבל תגובה לדברים שפורסמו.
ב-11 בפברואר 2021, כיממה לאחר פרסומו של הארטסוק, סגרה טוויטר באופן סופי את החשבון הרשמי של הפרויקט, שמנה למעלה מ-700 אלף עוקבים.
באוגוסט 2022 הודו והורשעו שני תושבי פלורידה בבית המשפט במנהטן, ניו יורק, בגנבת יומנה האישי של אשלי ביידן, בתו של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, ובמכירתו לאנשי הפרויקט.
פרויקט העגורים באגמון החולה הוא מיזם חקלאי-סביבתי המנוהל בשיתוף הקרן הקיימת לישראל, החברה להגנת הטבע, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, המשרד להגנת הסביבה וחקלאי עמק החולה.
מטרתו למנוע מעשרות אלפי העגורים האפורים המגיעים מדי שנה לאזור החולה לפשוט על השדות החקלאיים שבאזור, באמצעות האכלתם היזומה באגמון החולה ועידוד ריכוזם באגמון.
המיזם מהווה אטרקציה תיירותית ומושך מבקרים וצפרים רבים המגיעים אגמון החולה כדי לצפות בעגורים ובהאכלתם.
ישראל מהווה ציר נדידה חשוב למאות מינים של עופות וציפורים.
על פי הערכות עוברים בישראל בכל עונת נדידה (באביב ובסתיו) למעלה מחצי מיליארד עופות, הנודדים צפונה דרך ישראל בין אוגוסט עד נובמבר, וחוזרים דרומה במרץ עד מאי.
למעלה ממאה מינים שונים של עופות חורפים בישראל, כלומר נשארים בתחומה במשך כל החורף.
עד למחצית המאה ה-20 היו רק דיווחים מעטים על עגורים חורפים בישראל, והם נצפו במספרים קטנים יחסית בבקעת באר שבע ובעמקי הצפון.
מאמצע שנות ה-70 החלו עגורים לחרוף במספרים גדולים יותר המונים אלפים בודדים, בעיקר בעמק יזרעאל ובעמק חפר.
בראשית שנות ה-90 הפך עמק החולה לאתר החריפה המרכזי של העגורים, שמספרם בו הלך וגדל בהתמדה, בעוד ששאר האתרים בישראל כמעט שהפסיקו לשמש כאתרי חריפה.
מקור המשיכה של העגורים לעמק החולה נובע ממיקומו על ציר נדידה מרכזי והיותם של שמורת החולה ואגמון החולה, שהוקם בשנות ה-90, אתרי לינה נוחים לעגורים.
תעלות הניקוז שנחפרו בעמק החולה מקלות על העגורים למצוא מזון ומים, והכשרה לעיבוד חקלאי של שטחים רבים שבעבר לא היו מעובדים, מספקים לעגורים מזון בשפע.
אחד ממקורות המזון העיקריים הם בוטנים הגדלים בשדות החולה וזמינים לעגורים עד תחילת הגשמים בחורף, אז הם נרטבים ואינם מתאימים עוד לאכילה עבורם.
ריכוזם של העגורים בעמק החולה הסבו נזקים כבדים לחקלאי העמק במהלך שנות ה-90, כאשר עיקר הנזקים נגרמו לגידולי החורף שנזרעו מיד לאחר הגשמים הראשונים, בתקופה שבה מספר העגורים השוהים בעמק נמצא בשיאו, אך הבוטנים הופכים בהדרגה לבלתי אכילים.
השילוב של מספר רב של עגורים, התמעטות המזון הזמין מחד, ומאידך זריעה של גידולים חדשים שחלקם מהווים מקור מזון מצוין עבור העגורים, כמו חמצה, אפונה ותפוחי אדמה, גרמו לנזקים חקלאיים כבדים.
על מנת להתמודד עם הנזקים שגורמים העגורים לחקלאות בעמק החולה, הוחלט בשנת 1999 על יצירת שטחים חלופיים לאיסוף מזון ושיהיו מושכים יותר עבור העגורים מהשטחים שזה עתה נזרעו.
ההאכלה אינה מבוצעת באמצעות מתקן האכלה לציפורים אלא באמצעות פיזור המזון על הקרקע על ידי כלי רכב חקלאיים.
ההאכלה נמשכת עד מחצית מרץ, אז עוזבים העגורים ששהו בעמק כל החורף ומתחילים לנדוד צפונה לאזורי הקינון שלהם.
במקביל להאכלת העגורים מתבצע מחקר של קק"ל והחברה להגנת הטבע ובמימון שירות היערות האמריקאי, שנועד לאפשר ניהול ממשק נכון לניהול פרויקט העגורים גם בעתיד ולהתמודד עם הגידול באוכלוסייתם.
האכלת העגורים מהווה את אחת האטרקציות העיקריות באגמון החולה, ומושכת מבקרים רבים מדי שנה.
המבקרים רשאים להצטרף לסיור בתשלום בעגלת מסתור המאפשרת להגיע לקרבה רבה לעגורים ולצפות בהם מקרוב.
מדי שנה מבקרים באגמון החולה כ-400 אלף בני אדם, ומגיעים אליו צפרים וצלמי טבע מכל רחבי העולם, דבר שעלול להפריע לעופות הרבים במקום.
מדי שנה מתקיים באגמון החולה מרוץ העגור שהוא מרוץ בעל 4 מקצים: חצי מרתון, 10 ק"מ, 4 ק"מ, ומרוץ משפחות סביב אגמון החולה.
המרוץ מומן על ידי נותני חסות פרטיים וחברת EY.
מטרת המרוץ לסייע בגיוס כספים לקיומו של פרויקט העגורים והעלאת המודעות לשימור ציפורים נודדות באשר הן ועגורים בפרט.
בכל שנה מועברים עודפי הגבייה מהמרוץ לטובת הפרויקט.
במשך השנים חלה עליה מתמדת במספר העגורים החורפים בעמק החולה, שנבעה ממספר גורמים: התנאים הנוחים לחריפה של עמק החולה, שינויי אקלים שגרמו לשינוי הרגלי הנדידה של עופות נודדים רבים, ופגיעה בבתי גידול ואתרי חריפה אחרים לאורך ציר הנדידה שהגבירו את חשיבותו של עמק החולה עבור העגורים.
כתוצאה מכך התייקרה עלות פרויקט העגורים מכיוון שנדרש מזון רב יותר להאכיל אותם.
בשנת 1999 חרפו רק כ־15,000 עגורים בעמק החולה, אך בשנת 2019 כבר הגיע מספרם ל־50,000 ועלות האכלתם השנתית עמדה על כ-5 מיליון ש"ח, ובעקבות כך התגלעו מחלוקות סביב שאלת מימון הפרויקט.
בדצמבר 2019 החלו חקלאים מאזור עמק החולה לגרש את העגורים מאזור אגמון החולה, בטענה שריבוי העגורים מסב להם נזק חקלאי וכלכלי כבד.
לדבריהם, מספר העגורים הולך ועולה משנה לשנה, ובכך השתנתה המציאות בעמק החולה, שאינו יכול להכיל את אוכלוסיית העגורים הגדולה.
כמו כן הם טענו כי השתתפות שאר הגופים בתמיכה, אינה מתקרבת לחצי מעלות הפרויקט והנטל הכלכלי העיקרי נופל על כתפי החקלאות.
בנוסף עלתה הטענה כי קק"ל מעדיפה את האינטרס התיירותי על פני האינטרס החקלאי של הפרויקט.
גירוש העגורים בוצע באישור של רשות הטבע והגנים (רט"ג) שאישרה שימוש באמצעי תאורה לעת ערב, כך שהטרדת העגורים לאורך זמן תעודד את נדידתם דרומה.
עם זאת, הגירוש לא אושר על ידי קק"ל המנהלת את אגמון החולה, ואשר הודיעה כי מדובר במשבר אמון חמור בינה ובין רט"ג והיא מקפיאה את ממשק העבודה עמה, לרבות תקציבים ייעודיים לפרויקט העגורים.
לאור עמדתה של קק"ל הקפיאה רט"ג את ההיתר שניתן על ידה לגירוש העגורים.
הצדדים הגיעו להבנות בסופו של דבר וחזרו לשיתוף הפעולה הקודם ביניהן, אך המחלוקות בדבר תקצוב הפרויקט ואופן הטיפול בעגורים שמספרם הולך וגדל בעמק החולה מדי שנה, טרם נפתרו לחלוטין.
פרויקט הפסאז'ים (Der Passagenwerk) הוא ספר מעיזבונו של הפילוסוף ולטר בנימין.
הוא קיבל את שמו מתופעה אדריכלית נפוצה בפריז של המאה התשע עשרה – הפסאז'.
היה זה מעבר בין שני בניינים שקורה כך שקירותיהם החיצוניים שימשו לו קירות פנימיים.
הפסאז'ים היו זירה מרכזית למסחר ולבילוי, על כן הוא ראה בהם מקום טוב לחקור בו את תולדות הבורגנות הצרפתית בת הזמן.
בנימין ראה בפרויקט הפסאז'ים את ספרו החשוב ביותר וכינה אותו "התיאטרון של כל מאבקי ורעיונותיי".
פרויקט הפסאז'ים הוא חיבור מאוחר של ולטר בנימין המשלב שני היבטים דומיננטיים בהגותו: העיסוק בעיר, שדוגמה טובה לו היא החיבור "ילדות בברלין", וחיבתו לציטוטים, בהם הרבה להשתמש.
הוא ניסה להחליף את הכתיבה המקורית בשימוש בציטוטים.
אך השוני בין חיבור זה לאוספי ציטוטים שקדמו לו הוא שהבחירה בציטוטים והחיבור שלהם עם אנקדוטות מקוריות הן אקט יצירתי.
פרויקט הפסאז'ים החל את דרכו כמאמר למגזין Der Querschnitt בשנת 1927. בנימין הרחיב את הפרויקט עד 1933, השנה שבה הוא נמלט לפריז מפני הנאצים ושם התחיל את העבודה מחדש.
הוא המשיך לעבוד עליו עד ניסיונו לברוח מצרפת בשנת 1940, ולא הספיק להשלימו.
את כתב היד של הספר הפקיד אצל ז'ורז' בטאיי, שהסתיר אותו בארכיב הספרייה הלאומית של פריז.
בשנת 1947 תאודור אדורנו, עמיתו של בנימין מהמכון למחקר חברתי בפרנקפורט, קיבל את כתב היד, שפורסם על ידי תלמידו רולף טידמן ב-1982. בתקופת הכתיבה הראשונה עסק הטקסט בעיקר בהיסטוריה תרבותית, אך בתקופה השנייה התגלתה בו נטייה חזקה יותר להיסטוריה חברתית.
שלושה טקסטים אחרים של בנימין נכתבו בהתבסס על כתב היד של פרויקט הפסאז'ים: "פאריס, בירת המאה ה-19", הקדמה למה שנועד להיות התוצר הסופי, נכתב בגרמנית ותורגם לצרפתית.
טקסט זה נכתב במטרה למשוך נדבן שיממן את בנימין.
המאמרים "פאריס של הקיסרות השנייה אצל בודלר" ו"מוטיבים אחדים אצל בודלר" נכתבו בהתבסס על הפרק מהספר שהוקדש למשורר שארל בודלר.
ייתכן שהרעיון למאמר על פריז עלה בדעתו של בנימין לאחר שבשנת 1926, בה נסע למוסקבה, כתב מאמר על הבירה הסובייטית.
פרויקט הפסאז'ים עוסק בהיסטוריה עירונית של פריז במאה ה-19 כמקרה מבחן של הקפיטליזם האירופאי.
הפסאז' הוא הציר המרכזי שלו, ממנו יוצא בנימין לתופעות אחרות של המרחב העירוני: הרחובות, הביוב, פנים הבית, חומרי בניה, מבני ציבור ופרויקט ההתחדשות העירונית של פריז בתקופת נפוליאון השלישי.
הספר עוסק גם בתרבות פופולרית ותרבות גבוהה, בטכנולוגיה, בשינה וערות, בפשע, ובשגרה.
את העיסוק בפסאז' יש להבין על רקע תפיסתו של בנימין את האמנות כמכשיר לשליטה בהמונים ואת ניסיונו לשחרר אותה מתפקיד זה.
הפסאז' הוא צורה של האמנות האדריכלית שהשלטון הפשיסטי לא יכול לנצל למטרות דיכוי.
זאת מפני שהאמנות החופשית לא מייצרת רק מוצר חדש, אלא גם דרך ייצור ודרך שימוש חדשות.
הרי הפסאז'ים נוצרו באלתור של בעלי עסקים קטנים, ערערו על הקטגוריות המקובלות של פנים וחוץ, והיו המבנים הראשונים בהם זכוכית וברזל שימשו חומרי בניה.
כמה נושאים המוכרים ממכלול יצירתו של בנימין נכללים גם הם בספר: ההילה, בה הוא עסק גם בספר "יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני", החשיש, אמנות הבארוק והיסודות הקונסטרוקטיביים של תקופות דקדנטיות בהיסטוריה.
כשם שבנימין כפר בקדמה, הוא כפר גם בהיפוכה, הדקדנס.
הדמויות הפרסונליות בהן דן בנימין בספר נחלקות לשניים: אמנים, בעיקר סופרים ומשוררים, שמובאות מיצירתם משמשות לאיור רעיונותיו, ופילוסופים, בורגנים וסוציאליסטים, אותם הוא מבקר.
עם הקבוצה הראשונה נמנים שארל בודלר, גראנוויל, מרסל פרוסט, אונורה דה בלזק, ויקטור הוגו, המרקיז דה סאד וארתור ראמבו.
עם הקבוצה השנייה נמנים קרל מרקס, שארל פורייה, אנרי סן-סימון, קרל גוסטב יונג, פרידריך ניטשה, אוגוסט בלנקי וגוטפריד וילהלם לייבניץ.
היוצא מן הכלל היחיד הוא ז'ורז'-אז'ן אוסמן, מפני שלא היה אינטלקטואל.
הוא היה המושל שמונה מטעם נפוליאון השלישי על פרויקט ההתחדשות העירונית.
אך הדמות הראשית בפרויקט הפסאז'ים היא הארכיטיפ המודרני של המשוטט .
לא מדובר באדם ספציפי אלא בטיפוס אנושי האופייני למרכזים עירוניים במערב.
דמות זו מתוארת כחתרנית בשל הבטלה המופגנת שלה וכצייתנית בשל האמפתיה שלה כלפי הסחורה.
בכך הכוונה כי המשוטט מאמין לאשליה הקפיטליסטית שמרקס אבחן בספרו הקפיטל, הגורמת לסחורות להיראות כאילו יש להן חיים משלהן (פטישיזם).
המשוטט מרגיש כך מפני שתחת הלחצים הכלכליים של המודרנה גם בני אדם יורדים לדרגת סחורות.
ידידיו של בנימין טענו שהוא עצמו היה אמפתי כלפי הסחורה במובן שתואר כאן.
היבלעותו של המשוטט בהמון היא ספק הליכה עם הזרם וספק הסתתרות מעיני הרשויות.
זאת בהתאם לתפיסה המרקסיסטית לפיה במדינה בורגנית קיים ניגוד אינטרסים הכרחי בין השלטון לאזרחים.
בנוסף לכל אלה, בנימין מקדיש אוגדן בשם "תורת ההכרה, תורת הקדמה" להסברת המתודה של עבודתו.
בנוסף לאינטלקטואלים שביצירתם עוסק פרויקט הפסאז'ים, שימשו לו השראה גם פרנץ קפקא, פרנץ הסל, יוהאן וולפגנג פון גתה, ספרו של האמן הסוריאליסט לואי ארגון "האיכרים של פריז", ושותפיו של בנימין מאסכולת פרנקפורט, ובראשם תאודור אדורנו.
פרויקט הפסאז'ים מורכב משלושים ושישה אוגדנים ממוספרים באותיות לטיניות שכל אחד מהם מוקדש לנושא אחר.
כל אוגדן כולל ציטוטים ממקורות מגוונים ודברי פרשנות והרהור של בנימין.
בחלק מהקטעים מופיעים מעין קישורים לקטעים אחרים, המעבים את הטקסט ועושים אותו לא ליניארי.
אופייה המקוטע והמבוזר של העבודה היה ביטוי לתפיסתו של בנימין את המודרנה כקטסטרופה שהותירה אחריה רק עיי חורבות, ולכן רק טקסטים כאלה הולמים אותה.
ייתכן וגם העובדה שהטקסט לא הושלם תורמת לאופי זה, אך מדובר בסיבה שטחית יותר.
הוא כמעט ולא מספק הדרכה, אלא מניח לקורא לשוטט בין הקטעים ולהרכיב מהם את תמונת התקופה הנדונה בעצמו.
מבנה זה, המבוסס על מונטאז' ודימויים, מזכיר את המשורר עזרא פאונד.
חוקרים של בנימין ציינו את הדמיון בין קריאה בפרויקט הפסאז'ים לגלישה באינטרנט, וחלקם רואים בו מבשר של העידן הדיגיטלי.
המתודה של בנימין בכתיבת פרויקט הפסאז'ים נובעת מגישתו הנאו-מרקסיסטית.
באוגדן N (תורת ההכרה, תורת הקדמה) הוא מגדיר את הנאו-מרקסיזם כ"מטריאליזם היסטורי שביטל בתוכו את רעיון הקדמה".
זאת משום שקדמה היא מושג אידיאליסטי שאינו הולם פילוסופיה מטריאליסטית, וגם מפני שמושג זה הוא החוליה המשותפת למרקסיזם וליריבו הליברליזם.
יתר על כן, האופטימיות הגלומה בו לא הלמה את הסיטואציה ההיסטורית בה נולד הנאו-מרקסיזם, כאשר הפשיזם גאה באירופה.
את הקדמה, המניחה תוכנית מסודרת של מעבר מברבריות לתרבות וחידוש גמור המבטל כל מה שקדם לו, בנימין מחליף במושג גמיש יותר, של חידושים מאולתרים המבוססים על מבנים קיימים.
פרויקט הפסאז'ים עצמו הוא ביטוי למושג זה.
בנימין כותב את תולדות פריז במאה התשע עשרה על סמך אנקדוטות, ציטוטים מהספרות בת הזמן, וכיוצא באלה מקורות לא מוסמכים.
היוצאים מן הכלל הם עיתונים, מהם הוא מצטט בעיקר נתונים כמותיים.
מטרתו בכך היא לערער על ההיסטוריה הרשמית, בה הוא רואה מכשיר אינדוקטרינציה של המשטר הקפיטליסטי.
הוא מערער על צורת המחקר המקובלת גם בכך שאינו מתכנן מראש את צעדיו אלא חוקר בדרך של שיטוט, הסחת דעת והברקות פתאומיות.
במובן אחר, בפרויקט הפסאז'ים בנימין מתייחס למקורותיו הכתובים כפי שפסיכואנליטיקאי מתייחס לפליטות הפה של מטופלו, על מנת לפענח מהן את התסביכים והתשוקות שהמטופל מכחיש.
באופן דומה, בנימין מתאר את המאה התשע עשרה כחלום, שהוא מפרש.
זה מסביר את סגנונו הדחוס, הדו משמעי, הנזיל ודמוי המיתוס של פרויקט הפסאז'ים.
לשיטתו המין האנושי היה שקוע בשינה לכל אורך ההיסטוריה, והמהפכה הקומוניסטית תעיר אותו.
הפסאז' מכיל בתוכו את הפוטנציאל להתעוררות.
בנוסף למחלוקת בין פרשני ולטר בנימין האם כתב את פרויקט הפסאז'ים על סמך תוכנית כוללת או כאוסף התרשמויות אקלקטי, ניתן גם לשאול האם מדובר בטקסט שכלתני או מיסטי.
השיטה הדיאלקטית, שראשיתה בהגל, המשכה במרקס ועברה בירושה לנאו-מרקסיסטים, היא בפני עצמה ערעור על חוק האי-סתירה של הלוגיקה, אך גוון מיסטי מובהק יותר נוסף לטקסט דרך שני הוגים: ניטשה ויונג.
היסוד בהגותו של ניטשה המעניין את בנימין הוא רעיון השיבה הנצחית (בתרגום זה, החזרה הנצחית), לפיו כל תולדות היקום כבר קרו אינסוף פעמים בעבר ויקרו אינסוף פעמים בעתיד.
רעיון זה מופיע ברוב כתביו של ניטשה, אך בנימין מסתמך רק על ספרו "הרצון לעוצמה", שפרשנים בימינו סבורים כי אינו מייצג נאמנה את ההגות הניטשאנית.
לדעת בנימין, רעיון השיבה הנצחית ורעיון הקדמה משקפים זה את זה.
שניהם בו זמנית, אם כי כל אחד במובנים שונים, ביטויים של חשיבה מיתית ושל רציונליזם שטחי.
בנימין מאבחן את השיבה הנצחית כמנגנון הגנה פסיכולוגי של הבורגנות מפני המהפכה, שהרי אם אין חידושים בעולם, אין סיבה לחשוש מחילופי משטר.
אך הוא עצמו נראה כמקבל רעיון זה, בשני מובנים.
ראשית, מבול החידושים שתרבות הצריכה מטיחה בפני הקונה מעורר תחושה שהכל חוזר על עצמו, מפני שהחידוש וההתיישנות נעשים בכך למאפיינים קבועים של החיים.
שנית, החידוש הטכנולוגי מוטמע במערכת הסמלים של התת-מודע הקולקטיבי ונדמה בכך לשריד מימי קדם, כאילו העידן המודרני כבר התרחש בטרם הפרהיסטוריה.
פרשנות זו קושרת בין ניטשה ליונג, הוגה תורת התת-מודע הקולקטיבי.
אך בעוד יונג האמין בקיומם של אלים ואף ראה בתגליותיו הפסיכולוגיות הוכחה לו, בנימין מפרשו פירוש מטריאליסטי, לפיו ההתנסויות המשותפות לכל בני האדם בימי קדם נטבעו בדנ"א האנושי באמצעות ברירה טבעית, ורק חושפות את עצמן לתודעת היחיד כחזיונות דתיים.
יונג עצמו טוען שבתת מודע הקולקטיבי קיימת קומה גבוהה יותר, של הזיכרונות השייכים לתרבות מסוימת.
הציוויליזציה המערבית, כאמור, משולה לאדם ישן שהתפקוד השוטף של גופו, כלומר, הכלכלה והמרחב הציבורי, מתבטא בחלומו.
עם זאת, ייתכן כי המיסטיקה הזו היא פתח לרציונליות לעתיד לבוא.
בכתבו על הקשר בין תודעת הילד לחלום, טוען בנימין כי הילדים היו שקועים הכי עמוק בחלום של המאה שלהם, מפני שעבורם הוא לא היה נפרד מהערות.
הילדים הם גם אלה הנותנים לקולקטיב סיכוי להתעורר ממנו.
במקום אחר הוא מצטט את פייר מבייה, שטוען כי התת-מודע הקולקטיבי חייב לעבד את הניסיון בטרם תוכל התבונה לעסוק בו.
בשנת 2019 התפרסם תרגום חלקי של פרויקט הפסאז'ים לעברית, מאת רוני וניר רצ'קובסקי.
בביקורת נגד התרגום נטען כי הוא בררני ואינו עושה צדק עם המקור, והובעה תקווה לפרסומו של תרגום מלא.
תרגום זה הוא חלק ממגמה של התעניינות בולטר בנימין ובהגותו באקדמיה הישראלית, שהחלה במאה הנוכחית במקביל להתעניינות דומה בהגותה של חנה ארנדט.
פרויקט השפות בסכנת הכחדה (באנגלית Endangered Languages Project, ר"ת ELP) הוא שיתוף פעולה עולמי בין ארגוני שפות ילידיות, בלשנים, מוסדות להשכלה גבוהה ושותפים פרטיים מרכזיים לחיזוק שפות בסכנת הכחדה.
הפרויקט יסודו באתר שהועלה ביוני 2012. החלק המרכזי באתר הוא הנגשה לציבור של קטלוג השפות בסכנת הכחדה (ELCat), המתעד שפות אלה ומסווג אותן לפי מדרג רמות סיכון, ופתיחת הקטלוג למשתמשים להעלות תוכן שלהם.
הפרויקט הושק ביוני 2012 בכוונה לשמש "מקור מידע מקיף ועדכני על השפות בסכנת הכחדה בעולם", לדברי מנהל קטלוג השפות בסכנת הכחדה (ELCat).
הקטלוג נועד לתמוך בתיעוד ובהחייאת שפות בסכנת הכחדה, להפיץ את הידע בקרב הציבור והחוקרים, ולסייע לאוכלוסיות ששפותיהן בסכנה.
לדוגמה, הארגון מסווג את השפה הילידית הקנדית מיצ'יף, המדוברת בפי אומת מטיס, כשפה בסכנה קריטית להכחדה, עקב מספרם המצטמצם והולך של הדוברים אותה שוטף.
ארבעה גופים מייסדים פיקחו בשותפות על פיתוח האתר והקמתו:
מועצת התרבות של האומות הראשונות בקנדה
המחלקה לבלשנות באוניברסיטת הוואי במנואה
Google.org, הזרוע הפילנתרופית של גוגל.
מטרות הפרויקט הן עידוד שיתוף-מידע הקשור לשפות בסיכון, והאצת המחקר והתיעוד של שפות בסכנת הכחדה, כדי לתמוך בקהילות העוסקות בהגנה או בהחייאת השפות שלהן.
משתמשי האתר יכולים להעלות מידע על השפות שלהם וקובצי טקסט, שמע או סרטונים.
לאחר העלאת חומריהם לאתר, החומרים מתויגים לפי הקטגוריות הבאות:
תשתית המידע על השפות הכלולות באתר מסופקת על ידי קטלוג השפות בסכנת הכחדה (ELCat), שפותח על ידי המחלקה לבלשנות באוניברסיטת הוואי במנואה ובאוניברסיטת מישיגן המזרחית.
אמנם הקטלוג מסתמך על חומרים לשוניים שדוברי השפות מעלים בעצמם לאתר, הפרויקט פונה למומחים לשפות למלא ערכים חסרים ולתקן שגיאות.
בנוסף, האתר מציע מפה אינטראקטיבית המציגה את מוצאן של השפות הללו ברחבי העולם.
החל בשנת 2020, הפרויקט הוסיף ערכים עבור מעל 3,000 שפות בסכנת הכחדה לקטלוג, ב-180 מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
הפרויקט קובע כי "מעל -40% מכ-7,000 השפות העולמיות בסכנת הכחדה".
כמה דוגמאות לשפות שקוטלגו: הקריאולית הערבית-סודנית נובי, אירית, אוֹרוֹק מהמשפחה הטונגוסית בסחלין, ולשית, שפת הסימנים השוודית, בורוקה בקוסטה ריקה, ו-360 שפות בסכנת הכחדה מקוטלגות באוסטרליה.
קבוצה של אנשי מקצוע, מהאקדמיה ומגוגל, משמשים במועצת המנהלים של הפרויקט וכוועדה המייעצת המפקחת על הארגון.
במועצת המנהלים נציגים מארצות הברית, מקנדה, מאוסטרליה, מהודו, מקמרון ומהולנד אחראים על ניהול האתר, על פיקוח על קשרי הקהילה וההסברה, ועל התכנון ארוך הטווח של הפרויקט.
בנוסף לארגונים המעורבים, קואליציה עולמית של ארגונים הפועלים לחיזוק ולשימור שפות בסכנת הכחדה התגבשה באמצעות האתר.
קבוצה זו ידועה בשם "הברית למגוון לשוני".
פרויקט הייל מרי הוא רומן מסוגת המדע בדיוני, מאת הסופר האמריקאי אנדי ויר (לעיתים מתורגם כאנדי וייר), שיצא לאור באנגלית בשנת 2021 ויצא בעברית בנובמבר 2021.
דוקטור ריילנד גרייס הוא מורה למדעים בחטיבת ביניים בארצות הברית, לאחר שנטש את הקריירה הקודמת שלו כביולוג מולקולרי.
הוא מגויס על ידי אווה סטראט , ראש כוח משימה של האו"ם, כדי למצוא את הסיבה לכך שאורה של השמש דועך, מה שעלול לשים קץ לאנושות ולחיים בכדור הארץ.
הסיבה מתבררת כאשר חללית החולפת לצד נוגה מגלה חיידקים חד-תאיים המתרבים ללא שליטה סביב השמש וסופחים ממנה כמויות עצומות של אנרגיה סולרית, דבר שעלול להשיב את עידן הקרח בתוך 30 שנים.
גרייס מכנה את החיידק "אסטרופג" .
גרייס חוקר ומגלה שאסטרופגים זקוקים לפחמן דו-חמצני כדי להתרבות, ומשתמשים באור אינפרא-אדום כדי לנדוד בין השמש לבין נוגה, העשירה בו.
מדענים אחרים בכוח המשימה מגלים שאפשר להשתמש ביצורים כמקור אנרגיה בעל תפוקה גבוהה.
לאחר תצפיות נוספות, מגלים החוקרים כי בכל מערכות הכוכבים הסמוכות לכדור הארץ ישנם אסטרופגים אשר מחלישים את השמש, פרט לכוכב אחד בשם טאו סטי.
כוח המשימה מכריז על פרויקט "הייל מרי", שנועד לשלוח חללית לטאו סטי ולבדוק מה הסיבה לכך שהכוכב לא דועך.
למשימה נבחרים שלושה אנשים, אחד מהם הוא גרייס.
לאחר מספר שנים של מסע בתרדמת, גרייס מתעורר על ספינת החלל "הייל מרי", ולאט לאט נזכר במאורעות שקדמו למסע שלו.
כשהוא מגיע למערכת של טאו סטי, הוא פוגש מין של חוצן.
הוא קורא לחוצן "רוקי" , למין שלו "ארידים", ולכוכב ממנו הוא הגיע, "אריד".
בדומה לכדור הארץ, גם אריד סובל מבעיה של אסטרופגים שמאיימת להשמיד את הארידים.
ביחד עם רוקי, גרייס מגלה כי הסיבה לכך שטאו סטי ממשיך להפיץ אור כרגיל היא טורפים טבעיים של האסטרופגים שקיימים במערכת השמש של טאו סטי, אותם מכנה גרייס "טאומבות".
גרייס ורוקי חוקרים ואוספים את הטאומבות ונפרדים לשלום, כל אחד במסע חזרה לכוכב הלכת שלו.
לאחר מספר שבועות בדרכו חזרה לכדור הארץ, גרייס מגלה כי הטאומבות יכולות לחדור דרך מכלי האחסון שלהן ולאכול את האסטרופגים שבמנועי החללית.
הוא מגלה זאת בזמן ואוטם את המכלים שלו, אך הוא יודע שרוקי לא יודע את זה, ומסיק שהטאומבות חיסלו את האסטרופגים בחללית הארידית.
גרייס מחליט שבמקום לחזור לכדור הארץ, הוא ישלח לכדור הארץ את גשושיות המשימה של חללית "הייל מרי" ביחד עם הטאומבות והמידע שאסף, והוא עצמו יחזור להציל את רוקי התקוע בחלל, ויטוס איתו ביחד ב-"הייל מרי" כדי להציל את אריד.
הספר מסתיים בקפיצה של כמה שנים קדימה: גרייס הוא מורה למדעים בחטיבת ביניים באריד, ורוקי מגיע לבקר אותו ומספר לו שהשמש של כדור הארץ חזרה לפלוט אור כרגיל.
דוקטור לביולוגיה מולקולרית שנאלץ לנטוש את האקדמיה לאחר שהעלה תיאוריות לא מקובלות על הכתב וספג על כך ביקורת נוקבת.
הוא הפך למורה למדעים בחטיבת ביניים, והוא בעל יכולת להסביר מדע מורכב בצורה פשוטה מה שהפך אותו למורה מצוין.
הוא נאלץ להתעלות על הפחדים שלו כשהוא מגויס בעל כורחו כדי להציל את האנושות.
הספר מתחיל כשהוא בחללית ולאורכו הוא נזכר במאורעות העבר דרך פלאשבקים.
רוקי הוא חייזר ממערכת הכוכבים "40 בארידני".
חיצונית הוא דמוי עכביש בעל חמש זרועות, עם עור שנראה כמו אבן חמה (מכאן שמו).
אין לו חוש ראיה ומשתמש בשמיעה (בסונאר) כדי "לראות".
הוא מתקשר באמצעות צלילים מוזיקליים.
כאיש מקצוע הוא מהנדס מוכשר וחרוץ בצורה קיצונית.
למרות ההבדלים הביולוגיים התהומיים, הקשר שנרקם בינו לבין גרייס מבוסס על כבוד הדדי ושפה משותפת - מדע.
הם משלימים זה את זה: גרייס הוא המדען התאורטי, רוקי הוא המהנדס המעשי היכול לבנות כמעט כל דבר מחומרים גולמיים.
הצוות המפתח על כדור הארץ
האישה שמנהלת את הפרויקט על כדור הארץ, ובתוקף תפקידה גייסה את גרייס לפרויקט.
היא מקבלת בתוקף תפקידה סמכויות דקטטוריות מוחלטות מכל ממשלות העולם וזה כדי להצלי את האנושות.
היא לוקחת את תפקידה מאוד ברצינות ומוכנה למען המטרה להקריב כל דבר: חוקים, כסף ואפילו חיי אדם.
הוא המדען הרוסי שתכנן את מנוע האסטרופג, המנוע המפעיל את החללית.
נחשב לאחד המוחות המבריקים בעולם הפיזיקה.
הדינמיקה בינו לבין סטראט הייתה מורכבת – הוא היה היחיד שהעז להתעמת איתה, אך גם העריך את יכולתה להשיג לו את המשאבים הדרושים לתכנון ובצוע של התוכנית (כמו פצצות אטום לניסויים).
מומחית נורווגית לאווירונאוטיקה ועיצוב מבני.
היא הייתה אחראית כמה מהאתגרים המורכבים ביותר:
תכנון המבנה החיצוני של ה"הייל מרי".
מנגנון הצנטרפוגה שמאפשר לחללית להתפצל לשני חלקים המחוברי בכבל, ולהסתובב וכך ליצור כבידה מלאכותית.
התמודדות עם ההגנה מפניה הקרינה במהירויות גבוהות.
אחראי על פיתוח ה"חיפושיות" – ארבע חלליות קטנות ובלתי מאוישות שאמורות להחזיר את הנתונים לכדור הארץ.
חלליות אלו נבנו משום שהייל מרי, החללית בה נוסעים האסטרונאוטים, לא יהיה לה מספיק דלק לחזרה לכדור הארץ.
מדענית מתאילנד והמומחית הרפואית של הפרויקט.
תפקידה היה קריטי להצלחת המשימה כשהיא אחראית על:
חקר התרדמת : היא גילתה דרכים רפואיות להשאיר את הצוות בחיים במשך שנים תחת תרדמת עמוקה.
הגנטיקה של התרדמת: היא זיהתה את "גן התרדמת" – רצף גנטי ספציפי שמאפשר לבני אדם לשרוד את התהליך ללא נזק מוחי.
המחקר שלה איפשר לבחור אנשי צוות שיש להם את הרצף הגנטי המתאים שיאפשר להם לשרוד תרדמת ארוכת שנים.
מדען בריטי שמוצא פתרון ליצירת כמות עצומה של אנרגיה באמצעות האסטרופגים.
ד"ר רדל תכנן חווה סולארית באפריקה ובעקבות תאונה קטלנית בחווה נהרגו שבעה אנשים.
באותה תאונה נהרגו שבעה אנשים.
ד"ר רוברט רדן הורשע בשבעה סעיפי הריגה ברשלנות פושעת על רקע מותם.
בנוסף להרשעה בהריגה, הוא מעל במיליוני דולרים מכספי ממשלת ניו זילנד בזמן הקמת הפרויקט באפריקה, וזאת כדי לממן את התמכרותו להימורים.
למרות עברו המפוקפק, הוא גויס לפרויקט "הייל מרי" בשל גאוניותו ההנדסית.
הוא פיתח את שיטת ה-Blackpanel – לוחות סולאריים פשוטים ויעילים שהיוו פתרון ליצירת כמות עצומה של אנרגיה באמצעות האסטרופגים וזה תוך זמן קצר.
ד"ר פטרובה הייתה המדענית גילתה את הקו שיצרו האסטרופגים, הפס הזוהר של אור אינפרא אדום שנמתח מהשמש לכיוון כוכב הלכת נוגה, ועל שמה הוא נקרא "קו פטרובה" .
הוא זה שניתח את הנתונים והבין שמדובר במשהו ש"אוכל" את האנרגיה של השמש.