tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נכנסה לתחום עיתונאות האופנה ב-1970 כשכתב העת Harper's Bazaar התמזג עם Queen והפך ל-Harper's & Queen, והמגזין החדש היה זקוק לעוזרי עורך.
בעת היותה שם, היא דאגה שעמיתיה לעבודה ידעו שהיא מעוניינת להתמנות בסופו של דבר לעורכתו של ווג.
היא גילתה את הדוגמנית אנאבל הודין, חברתה לשעבר מהכיתה בצפון לונדון, והשתמשה בקשרים שבנתה על מנת לבצע תצלומים מרשימים ונועזים, אותם צילם פעמים רבות הלמוט ניוטון וצלמים מובילים אחרים.
צילום אחד, שקיבל השראה מעבודותיהם של פייר-אוגוסט רנואר ואדואר מאנה בהשתמשה בדוגמניות שנעלו מגפי גו-גו.
היא עזבה את כתב העת ב-1975, אחרי שהיו לה חילוקי דעות מתמשכים עם העורך החדש מין הוג (Min Hogg), שהיא רצתה את משרתו לעצמה, ועברה לגור בניו יורק עם בן זוגה, העיתונאי הפרילאנסר ונער השעשועים ג'ון בראדשואו (Jon Bradshaw).
וינטור מונתה לעורכת אופנה זוטרה במגזין Harper's Bazaar בעיר ניו יורק ב-1975.
התצלומים החדשניים שהיא הכניסה לעיתון הביאו אותה לעימות עם העורך טוני מזולה, והיא פוטרה לאחר תשעה חודשים, אם כי היא טענה תכופות שהיא עבדה שם זמן רב יותר.
במהלך התקופה הזו הציג בפניה אחד מידידיו של בראדשואו את בוב מארלי והיא נעלמה איתו למשך שבוע.
לאחר חודשים אחדים, בראדשואו סייע לה להשיג את המשרה הראשונה שלה כעורכת אופנה, בכתב העת Viva, מגזין למבוגרים אותו ייסדה קתי קיטון (Kathy Keeton), שהייתה אז אשתו של המוציא לאור של מגזין פנטהאוז בוב גוצ'יונה.
נדיר שהיא הודתה שעבדה שם בשל הקשרים הללו.
הייתה זו המשרה הראשונה שעלה בידה לשכור עוזר אישי, ובאותה משרה יצא לה שם של בוסית תובענית וקשוחה.
כשגוצ'יונה סגרה את המגזין הבלתי רווחי בשלהי 1978, אחרי שווינטור עבדה שם קרוב לשנתיים, היא החליטה לקחת פסק זמן מהענף.
היא סבלה מפרידה קשה מבראדשואו, ויצאה לזמן קצר עם אריק איידל.
לאחר מכן היא ניהלה רומן עם המפיק המוזיקלי הצרפתי מישל אסטבן, היא חילקה איתו את זמנה בין פריז לניו יורק.
וינטור שבה לעבוד ב-1980, ירשה את אלזה קלנש (Elsa Klensch) כעורכת אופנה בכתב עת חדש לנשים בשם Savvy.
הוא יועד לפנות לנשות קריירה שנוהגות לבזבז את כספן בעצמן, הקוראת וינטור תשים לעצמה למטרה מאוחר יותר להיות עורכתו של הווג.
בשנה שלאחר מכן, היא מונתה לעורכת אופנה של המגזין New York.
כתב העת משופע באופנה וצילומי אופנה בהם היא השקיעה שנים רבות והללו סוף סוף לכדו את תשומת הלב של גורמים בתעשייה, היא נהפכה לחביבתו של העורך אדוארד קוזנר (Edward Kosner).
הוא לפעמים שינה חוקים נוקשים מאוד עבורה, בהרגיזו את יתר הצוות.
הוא פרסם את עבודתה על חלקים שונים של המגזין והיא למדה דרך עבודתה על העטיפה שבה כיכבה רייצ'ל וורד, באיזו קלות ידוענים מוכרים עיתונים.
עמית לשעבר ארגן לה ריאיון עם עורכת הווג גרייס מיראבלה (Grace Mirabella).
הריאיון הסתיים מהר ווינטור החליטה שהיא מעוניינת להשיג את משרתה של מיראבלה.
היא החלה לעבוד בווג כשאלכס ליברמן (Alex Liberman), עורך ההפקה של Condé Nast, המוציא לאור של ווג, הציע לווינטור משרה שם ב-1983. לבסוף היא קיבלה את ההצעה לאחר התמקחות שבמהלכה היא דאגה שתוכפל המשכורת שהוצעה לה.
ניתן לה התואר החדש שהומצא: "מנהלת יצירתית" (Creative director).
מאחר שתחומי האחריות שלה לא הוגדרו בבירור, היא שינתה תכופות אלמנטים בכתב העת בלי ליידע את מיראבלה, מה שגרם לחיכוך בין וינטור לחברי המערכת האחרים.
באותה תקופה היא החלה לצאת עם פסיכיאטר הילדים דייוויד שאפר (David Shaffer), מכר מלונדון, המבוגר ממנה ב-13 שנים.
הוא העניק לה תמיכה רגשית רבה במהלך תקופה קשה ולחוצה של הקריירה שלה.
היא נכנסה להריון ממנו זמן קצר לאחר מכן, ושנה לאחר הנישואים בחרו בה קונדה נאסט להחליף את העורכת הוותיקה ביאטריקס מילר.
היא נכנסה לתפקידה באפריל 1986, זמן קצר לאחר שילדה את בנה, צ'ארלי.
בעלה נשאר בניו יורק, הוא עסק בפרויקט מחקר על התאבדות בני נוער, והחברה שילמה עבור ביתה בעיר, האומנת שלה, ועבור טיסות תכופות במטוס הקונקורד עבור השתיים.
היא שינתה באופן מהותי את הווג הבריטי, הובילה אותו ממסורת אקסצנטרית לכיוון שהיה מותאם יותר לאופי כתבי העת האמריקאיים, תוך שהיא שואלת את אידיאל הקורא שלה ממגזין ה-Savvy.
"יש סוג חדש של אישה שם בחוץ," אמרה בריאיון לעיתון הוותיק של אביה, ה-Evening Standard.
אין לה כבר זמן לעשות קניות.
היא מעוניינת לדעת מה, למה, איפה ואיך."
היא החליפה חברי מערכת רבים ושלטה ביד חזקה יותר על כתב העת מאשר עשתה זאת העורכת הקודמת, וזכתה בשל כך לכינוי: "וינטור הגרעינית".
העורכים שנותרו בתפקידם החלו להתייחס לתקופה הזו כאל: "תקופת וינטור הבלתי מסופקת." "היו אלה חיים שונים לחלוטין מכפי שהיכרנו אותם," אמרה ליז טיבריס, שקיוותה שהמשרה תהיה שלה.
טיבריס השיגה את המשרה באמצע שנת 1987 - כשווינטור שבה לניו יורק ליטול פיקוד על המגזין House & Garden.
התפוצה שלו השתרכה אחרי Architectural Digest, והחברה נתנה לה יד חופשית לעשות מה שהיא יכולה כדי לשפר זאת.
בדומה לכך שבווג הבריטי היא ביצעה שינויים קיצוניים בצוות ובחזות.
"היא הרסה את House & Garden תוך יומיים," התלונן העורך המפוטר, בהתייחסו לכך שהיא הוציאה מן העיתון תצלומים ומאמרים שנאמדו בשני מיליוני דולרים בשבוע הראשון שלה בעיתון.
היא הכניסה כל כך הרבה תצלומי אופנה ברחבי העיתון שהוא נודע כ-House & Garment, ומספיק ידוענים כדי שיתייחסו אליו כ-Vanity Chair בתוך התעשייה.
לשינוייה של וינטור הייתה השפעה שלילית על המגזין.
כשהשם על העטיפה קוצר לראשי התיבות "HG" במרץ 1988, מנויים ותיקים רבים חשבו שהם קיבלו מגזין חדש והניחו אותו בצד עד שהדבר האמיתי יגיע.
רובם ביטלו את המנוי שלהם לבסוף, ובעוד שכמה מפרסמי אופנה הצטרפו, רוב מפרסמי המגזין המסורתיים משכו את פרסומיהם.
לאחר עשרה חודשים, קונדה נאסט ביצעו מהלך שהיא ציפתה לו מזה זמן רב ונתנו לה את המשרה לה היא ציפתה מאז שנת 1971: עורכת הווג.
תחת מיראבלה, המגזין התמקד יותר בסגנון חיים באופן כללי ופחות באופנה.
גורמים בתעשייה חששו שתפוצתו עומדת לרדת ביחס למהדורה האמריקאית של כתב העת Elle שהגיע מצרפת ב-1985.
מלבד שינויים מסיביים במצבת כוח האדם, הותירה וינטור את חותמה הראשוני בשינוי שהנהיגה בסגנון תמונות העטיפה.
בעוד שמיראבלה העדיפה תצלומי ראש של דוגמניות נודעות, הרי שעטיפותיה של וינטור חשפו יותר מהגוף וצולמו מחוץ לסטודיו והזכירו את מה שהעורכת דיאנה פרילנד עשתה שנים קודם לכן.
היא השתמשה בדוגמניות ידועות פחות וערבבה בגדים לא יקרים עם אופנה גבוהה - הגיליון הראשון אותו ערכה ראה אור בנובמבר אותה שנה והציג את הדוגמנית הישראלית מיכאלה ברקו בת ה-19 כשלגופה ג'ינס דהוי שמחירו 50 דולר וחולצת טי מעוטרת בתכשיטים של כריסטיאן לקרואה שמחירה 10,000 דולרים.
בעטיפת גיליון יוני 1989, נראתה דוגמנית אחרת בשיער רטוב כשהיא עוטה על גופה חלוק אמבטיה בלבד והיא נטולת איפור.
היא גם וידאה שהצלמים, המאפרים ומעצבי השיער יקבלו קרדיט על הצילומים כמו הדוגמניות.
כעורכת המגזין החזירה וינטור את הדגש על העיסוק באופנה והשיבה אותו למקום הדומיננטי שהוא תפש תחת פרילנד.
ווג הצליח יותר לא רק מ"Elle" אלא גם מ"הרפרס בזאר" שניסו להתחרות בו, וגם יותר מ"מיראבלה", מגזין שרופרט מרדוק ייסד עבור טילבריס, העורכת המפוטרת שקדמה לווינטור.
היריבה הרצינית ביותר שלה הגיעה מתוככי חברת קונדה נאסט, הייתה זו טינה בראון, עורכת "ואניטי פייר" ואחרי כן עורכת הניו יורקר, שהתחרתה בה בניסיונה לגייס הכותבים והצלמים הטובים ביותר.
נאמר שהשתיים תיעבו מאוד זו את זו, למרות ואולי בגלל, שהגיעו מרקע דומה והיו בעלי אישיות דומה.
גיליון ספטמבר 2004 כלל מספר שיא של 832 עמודים, הייתה זו המהדורה הגדולה ביותר של ירחון שהתפרסמה באותה עת (מאז עלתה מהדורה רחבה יותר שעלתה עליה מגיליון ספטמבר 2007).
היא גם פיקחה על הפקתם של שלושה מגזינים שהם מיזמי בת של ווג: Teen Vogue, Vogue Living ו-Men's Vogue.
Teen Vogue פרסם יותר מודעות פרסומת והרוויח יותר הכנסה מפרסום מאשר ELLE Girl ו-Cosmo Girl ו-164 עמודי פרסומת בגיליון הבכורה של Men's Vogue היו הרבים ביותר לגיליון הראשון של כתב עת כלשהו בהיסטוריה של קונדה נאסט.
בשל הגיליון עתיר הפרסומות הזה הכתיר אותה מגזין תעשיית הפרסומות AdAge כ"עורכת השנה".
לפי מה שדווח, משכורתה היא 2 מיליון דולרים בשנה.
בנוסף לכך היא מקבלת הטבות אחדות, כמו מרצדס מסוג Mercedes-Benz S-Class עם נהג (גם בניו יורק וגם בחו"ל) והקצבה לקניות בסך 200,000$, ואת סוויטת קוקו שאנל במלון ריץ שבפריז כשהיא נוכחת בתצוגות אופנה באירופה.
היא גם רכשה בית בגריניץ' וילג' באמצעות הלוואה ללא ריבית של 1.6 מיליון דולרים מחברה הנמצאת בבעלותו של נשיא קונדה נאסט, סמואל אירוינג ניוהאוז הבן (Samuel Irving Newhouse, Jr),
בשלהי שנת 2008 רווחו שמועות שהיא עומדת לפרוש.
שמה של קארין רויטפלד, עורכת המהדורה הצרפתית של ווג (French Vogue), הוזכר פעמים רבות כמי שתחליף אותה.
נמסר שהעורך של GQ הרוסי הציג את אליונה דולסקאיה (Alyona Doletskaya), העורכת של הווג הרוסי, כמי שתהיה העורכת הבאה של המגזין האמריקני.
תגובתה של חברת קונדה נאסט הייתה בפרסום מודעה שהתפרסה על עמוד שלם ב ושיבחה את הישגיה של וינטור.
באותה עיתון, קאתי הורין (Cathy Horyn) כתבה מאוחר יותר שבעוד וינטור לא איבדה את המגע שלה, כתב העת נהיה "נדוש וצפוי." כפי שהתלוננו הקוראים במדור המכתבים למערכת.
"לקרוא את ווג בשנים האחרונות זה לתהות על היחוד של 'סיפור וילה בטוסקנה', מוסיפה הורין.
נדמה גם שעוברים על המגזין ימים קשים בהתמודדות עם המיתון העולמי, היא ציינה.
וינטור החלה להופיע יותר בכלי התקשורת בשנת 2009. במאי היא הייתה נושא תוכנית דיוקן של "60 דקות", שם נשאלה אם היא שוקלת פרישה.
"כלל וכלל לא", היא ענתה "עבורי אלו הם זמנים מעניינים מאוד להיות במשרתי ואני חושבת שזה במידה מסוימת בלתי אחראי לא לצעוד קדימה ולהוביל אותנו לזמנים שונים."
בספטמבר יצא לאולמות הקולנוע הסרט התיעודי "The September Issu" אותו ביים קאטלר (R.
Cutler), במאי הסרט "The War Room", על הפקת גיליון ספטמבר 2007. הוא התמקד במערכת היחסים הקשה לפרקים בין וינטור לקודינגטון.
היא הופיעה בתוכנית לייט שואו, עם דייוויד לטרמן על מנת לקדם אותו.
שם היא גם מגנה על הרלוונטיות של האופנה בזמנים כלכליים קשים.
ב-4 בינואר 2025 הוענקה לה, לצד אישים אחרים, מדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא ג'ו ביידן.
ביוני 2025 הודיעה וינטור על סיום כהונתה כעורכת הראשית של ווג אמריקה, לאחר 37 שנים בתפקיד.
על פי ההודעה, וינטור ממשיכה לשמש כראש מחלקת התוכן העולמית של קונדה נאסט וכמנהלת העריכה הגלובלית של ווג.
האישה החזקה של עולם האופנה
אנה וינטור נהפכה במהלך השנים לאחת מהאנשים החזקים ביותר בתעשיית האופנה, היא ביססה מגמות והכתירה מעצבים חדשים.
הגארדיאן כינה אותה "אשת ראש העיר הבלתי רשמית" של העיר ניו יורק.
היא פעלה מאחורי הקלעים כדי לעודד בתי אופנה לשכור מעצבים צעירים כמו ג'ון גליאנו, שחב לה את משרתו בבית האופנה כריסטיאן דיור.
היא שכנעה את דונלד טראמפ להתיר למארק ג'ייקובס להשתמש באולם הריקודים של מלון פלאזה לצורך תצוגת אופנה כשלו ולשותפו היה מחסור במזומנים.
לאחרונה, היא שכנעה את האחים ברוקס (Brooks Brothers) לשכור את תום בראון (Thom Browne) שהיה ידוע אך מעט.
בת טיפוחיה בווג, פלאם סקייס (Plum Sykes), נעשתה סופרת מצליחה, כשהיא מכניסה לעלילות ספריה את תעשיית האופנה בעיר ניו יורק.
בדרך כלל היא דואגת לנהל את ענייניה באמצעות תיווכם של הכפופים לה ולעיתים נדירות מתבצע מגע ישיר עימה.
אנשי יחסי ציבור בתעשיית האופנה נוהגים לשאול: "אתה רוצה שאני אפנה לאנה עם זה?".
לווינטור שני ילדים משאפר: צ'ארלס (צ'ארלי) וקתרין (נודעת כבי), שכותבים בלוגים בדיילי טלגרף.
הזוג התגרש ב-1999; בטורי הרכילויות בעיתונים סופר שהיה זה בשל רומן שהיה לה עם איל ההשקעות שלבי בריאן (Shelby Bryan).
אולם וינטור סירבה להגיב על כך
היא שומרת על קשרים ממושכים עם בריאן שחברים אומרים שמיטיבים עמה.
"היא מחייכת עכשיו ונראית צוחקת," ציטט האובזרבר אחד מהם אומר.
וינטור גם עוסקת בפעילות נדבנית.
היא יושבת בחבר הנאמנים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שם היא ארגנה קרנות שגייסו 50 מיליון דולרים עבור מכון התלבושות של המוזיאון.
היא ייסדה ביחד עם Council of Fashion Designers of America (CFDA) קרן של המגזין ווג שתעודד, תתמוך ותדריך מעצבי אופנה בלתי ידועים.
היא גם גייסה מעל 10 מיליון דולרים עבור תרומה למלחמה באיידס מאז 1990, בכך שהיא ארגנה תרומות שזכו לפרסום רב.
היא מתעוררת מדי יום לפני 6 בבוקר, משחקת טניס, מעצבת את שיערה, מתאפרת והולכת למשרדי ווג ב-8 בבוקר.
היא תמיד מגיעה לתצוגות אופנה בדיוק בזמן שהן מתחילות.
"אני מנצלת את זמן ההמתנה לטלפן ולעשות רשימות; אני מקבלת כמה מהרעיונות הטובים ביותר שלי בתצוגות," היא אומרת.
בשל העמדה הרמה בה היא נמצאת, בוחנים בקפידה את מלתחתה של וינטור ומחקים אותה.
בשלב מוקדם בקריירה שלה, היא ערבבה טי-שירטים אופנתיים עם וסטים וג'ינסים מעוצבים.
כשהיא התחילה להיות המנהלת הקריאטיבית של הווג היא החליפה לחליפות שאנל וחצאיות מיני.
היא המשיכה ללבוש אותם במהלך שני ההריונות שלה, תוך שהיא פותחת מעט את החצאיות מאחור ומושכת את הג'קט שלה קדימה לכיסוי.
מנהגה לחבוש משקפי שמש בהיותה במקומות סגורים היה נושא להסברים רבים.
לפי הביוגרף שלה ג'רי אופנהיימר, היא חובשת אותם מכיוון שהיא סובלת מקשיים בראייה, בדומה לאלו שפגעו באביה.
עמית שלה לשעבר שהוא ראיין, נזכר שהוא מצא את משקפי ה-ריי באן Wayfarer שלה במשרדה כשהיא נעדרה ממנו והוא חבש אותם, ומיד חטף סחרחורת, זאת בגלל עובי העדשות.
"אני חושב שבשלב זה הם נהיו, אתה יודע, באמת שריון," וינטור בעצמה אמרה לכתב "60 דקות" מורלי סייפר (Morley Safer) והסבירה לו שהם איפשרו לה לשמור על פנים חתומות."
וינטור היא ליברלית שתמכה באל גור במירוץ לנשיאות.
היא אירחה אירוע לגיוס כספים עבור מועמדותו של ברק אובמה, מה שגרם לה לשער, אחרי שהוא נעשה נשיא, שייתכן שהדבר גרם להרגיע עורכי דין של הגבלים עסקיים כך שהקמעונאים יוכלו להגביל את מכירותיהם לתקופה מסוימת במהלך השנה, כפי שהדבר נהוג באירופה.
היא מאמינה שאופנה ופוליטיקה הן קשורות הדדית.
"אם אתה מסתכל על כל צלם אופנה גדול מחוץ להקשר, הדבר יוכל להסביר לך מה מתרחש בעולם בדיוק כמו הכותרות ב", היא אמרה.
בגיליון ווג של פברואר 2008 וינטור מתחה ביקורת חריפה על הילרי קלינטון על כך שהיא חזרה בה מצילום עטיפה בו היא נראתה יותר מדי נשית בבגדי המעצבים: "התפישה שאישה מודרנית חייבת להיראות גברית כדי שייקחו אותה ברצינות כמועמדת לתפקיד עם עוצמה היא פשוט מפחידה.
זאת אמריקה, לא ערב הסעודית."
לורן וייסברגר, כותבת הספר "השטן לובשת פראדה", עבדה כעוזרתה של וינטור בשנות האלפיים.
היא עזבה את ווג ועברה למגזין Departures, שם עבדה לצד ריצ'רד סטורי (Richard Story), וכתבה את הרומן "השטן לובשת פראדה" תחת חסותו.
הייתה ציפייה גדולה לתיאור מבפנים של וינטור לפני פרסום הרומן.
וינטור אמרה לניו יורק טיימס, "אני תמיד נהניתי מסיפורת טובה.
עוד לא החלטתי אם אני רוצה לקרוא את הספר או לא."
בעוד שהוצע שההווי המתואר בספר ומירנדה פריסטלי התבססו על ווג ועל אנה וינטור, וייסברגר טוענת שהיא הסתמכה לא רק על חוויותיה שלה אלא גם על אלו של חבריה.
לווינטור עצמה הייתה הופעה קצרה סמוך לסיום הספר, שם נאמר שהיא ומיראנדה שנאו זו את זו.
ברומן יש למיראנדה קווי דמיון רבים עם וינטור - בהם, היא בריטית, יש לה שני ילדים, היא יושבת בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
פריסטלי מתוארת בידי הסופרת לורן וייסברגר כעריצה המעמידה דרישות בלתי אפשריות מהכפופים לה, וכמעט שאינה נותנת להם מידע או קובעת זמן הנחוץ להשלים את העבודה ואז היא גוערת בהם על כישלונותיהם לבצע את המשימה בהצלחה.
תיאורה בספר של וינטור/פריסטלי אינו שלילי לגמרי.
אנדריאה מציינת שהיא מקבלת את כל ההחלטות החשובות בקשר לעריכת מגזין האופנה החשוב מדי חודש רק בעצמה, ושהיא בעלת רמה וסגנון איכותיים.
לא ווג ולא אף כתב עת אחר של חברת קונדה נאסט ביקרו את ספרה של וייסברגר.
כשהסרט יצא לבתי הקולנוע, הניו יורקר יצא בביקורת שהמעיטה מערכו של הסרט לעומת הספר.
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס נמנעה מלהזכיר את שמה של וינטור באחת משתי הביקורות השליליות של הספר.
בשני האזכורים החיוביים של הסרט לא אוזכרו לא ווג ולא וינטור.
העיבוד של הרומן לסרט לא הייתה הפעם הראשונה שסרט שואב השראה מדמותה של וינטור.
יש המציינים כדוגמה לכך את תספורתה של עדנה מודה (Edna Mode) ב"משפחת סופר-על".
דוגמה אחרת לכך היא טים ברטון, שגילה בבדיחות, שג'וני דפ ביסס את התנהגותו של וילי וונקה בסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד" באופן חלקי על דמותה של וינטור.
במהלך הפקת הסרט ב-2005, נמסר שווינטור הודיעה לאנשים בולטים בעולם האופנה, במיוחד מעצבים, שווג לא יפרסם אותם אם הם יופיעו בסרט בתפקיד עצמם.
היא הכחישה זאת באמצעות הדובר שלה שאמר שהיא הייתה מעוניינת בכל דבר ש"יתמוך באופנה." אולם, בעוד שמעצבים רבים מוזכרים בסרט, הרי שרק אחד, ולנטינו גראביני (Valentino Garavani), הופיע בסרט בתפקיד עצמו.
הסרט יצא לאולמות הקולנוע באמצע 2006 וזכה להצלחה כלכלית גדולה.
וינטור הגיעה להקרנת הבכורה כשהיא לובשת פראדה מכף רגל ועד ראש.
בסרט, השחקנית מריל סטריפ משחקת את פריסטלי בצורה שונה מהמתואר הספר במידה כזו שהיא זכתה לשבחים על הופעתה המקורית (והסימפתית יותר) דמותה (אף על פי שמשרדה של סטריפ בסרט דומה מאוד למשרדה של וינטור שנמסר שווינטור שיפצה אותו מאז).
לפי מה שנמסר וינטור אמרה שהסרט בוודאי יופץ מיד ב-DVD.
הוא גרף הכנסות של מעל 300 מיליון דולרים ברחבי העולם.
מאוחר יותר ב-2006 בריאיון לברברה וולטרס ששודר ביום הפצת ה-DVD, וינטור אמרה שלדעתה הסרט "ממש מבדר" ושיבחה אותו על כך שהתייחס לאופנה כ"מבדרת, זוהרת ומעניינת...
אני תמכתי בו במאה אחוזים."
ייתכן שאנה וינטור אינה נוטרת טינה כלפי הסרט וכלפי אלה שהיו מעורבים בו, אבל נמסר שהיא מעולם לא סלחה לווייסברגר.
כשדווח שהעורכת של וייסברגר אמרה לה להתחיל לכתוב את הרומן השלישי שלה, דוברה של וינטור הציע שהיא צריכה להשיג עבודה כעוזרתו של מישהו אחר."
לדעתו של אופנהיימר ייתכן ש"השטן לובשת פראדה" עשה לווינטור טובה בכך שהוא פיאר את שמה ואת המוניטין שלה.
"מלבד זה שהוא נתן לווייסברגר את 15 הדקות שלה," הוא אומר, "הוא הציב את אנה כפי שמגיע לה - בפנתאון הסלבריטאי השלט."
ב-2005, שנתיים לאחר פרסום הספר "השטן לובשת פראדה", פורסם ספרו של אופנהיימר "Front Row: The Cool Life and Hot Times of Vogue's Editor In Chief".
הוא מסתמך על מקורות שונים שאינו נוקב בשמם כדי לשרטט דיוקן דומה לזה המוצג בספר "השטן לובשת פראדה" של האישה האמיתית.
אופנהיימר כותב כי וינטור לא רק שסירבה לבקשתו להתראיין, אלא היא גם הורתה לאחרים לא לשתף עמו פעולה.
היא מתוארת פעמים רבות כקרה ומתנשאת, אפילו כלפי חבריה.
"בשלב מסוים של הקריירה שלה, אנה וינטור חדלה להיות אנה וינטור, ונעשתה 'אנה וינטור', בנקודה זו היא סגרה חלקים גדולים מאישיותה בפני הציבור," כתב הגארדיאן.
אני סבורה שהיא נהנית מהיותה בלתי נגישה, אתה יודע.
אפילו המשרד שלה הוא מאוד מפחיד, נכון?
אתה צריך ללכת כמייל לתוך המשרד לפני שאתה מגיע לשולחן שלה ואני בטוחה שאין הדבר בכוונת תחילה", אומרת קודינגטון.
היא אומרת שהיא מעריצה את אביה צ'ארלס, הנודע כ"צ'ארלס הקריר" בשל היותו "עמוק".
רבים משותפיה לעבודה אמרו לג'רי אופנהיימר איך היא שמרה מרחק מרובם.
אולם היא גם ידועה בשל היותה נוחה להתרגז, ובגלל הכינוי שניתן לה כתוצאה מכך "וינטור הגרעינית".
למרות השימוש הרחב בו היא אינה אוהבת אותו ודרשה שהניו יורק טיימס לא ישתמש בו.
אני חושבת שהיא התנהגה בגסות כלפי הרבה אנשים בעבר, בדרכה למעלה - בקצרה, אמר אותו החבר, שהאובסרוובר ציטט על ההשפעה החיובית של מערכת יחסיה עם בריאן.
"היא אינה מנהלת שיחת חולין.
היא אף פעם לא נהפכת לחברה של עוזריה."
עוזר שלה לשעבר אמר, "אסור לך לעלות למעלית ביחד איתה."
אפילו אלה שמחבבים אותה מודים שהם חשים מתח מסוים בנוכחותה.
"אנה היא חברה שלי," אומרת ברברה אמיאל "עובדה שאינה מסייעת לי להתמודד עם האימה שאוחזת בי כל פעם שאנחנו נפגשות."
היא תוארה פעמים רבות כפרפקציוניסטית שבאופן קבוע מעמידה דרישות בלתי אפשריות ושרירותיות בפני העובדים עבורה או תחתיה ומתייחסת אליהם בצורה לא אדיבה.
"מספרי מטבח בעבודה," במילותיו של פרשן אחד.
היא פעם הכריחה את אחד מחברי הסגל הזוטרים להסתכל באשפה כדי למצוא תמונה שהוא סירב לתת לה.
"התפישה שאנה רוצה שמשהו ייעשה 'עכשיו' ולא 'עוד מעט' היא מדויקת, " אומרת אמיאל על "השטן לובשת פראדה".
"אנה רוצה לקבל את מבוקשה מיד."
עוזר שלה מזה זמן רב אומר, "היא זורקת אותך למים: או שתטבע או שתשחה."
פיטר בראונשטיין, כתב התקשורת לשעבר של המגזין Women's Wear Daily, שהורשע לאחר מכן בניצול מיני של עמיתתו לשעבר לעבודה, חטף התקף זעם אחרי תקרית שהייתה לו עם וינטור.
לאחר שהוא קיבל רק כרטיס אחד לתצוגת האופנה של ווג בשנת 2002, מעשה שהוא ראה כסנוביות, הוא כעס כל כך עד שהעיתון פיטר אותו.
במשפטו בשנת 2007, התובעים הציגו כהוכחה מגזין שהוא שמר כקובץ מחשב שבו הוא הצהיר על רצונו להרוג אותה.
"היא פשוט לעולם לא מדברת עם אנשים פשוטים כמונו," הוא התלונן.
בגלל יחסה לעובדיה היא הפסידה כסף פעם אחת.
ב-11 במאי 2004, בית משפט קבע שעליה ועל שאפר לשלם $104,403 ושעל וינטור בעצמה לשלם $32,639 נוספים, על מנת ליישב תביעה שהגישו נגדם במדינת ניו יורק חברת הביטוח Workers' compensation.
הם לא שילמו סכום של $140,000 אחרי שאחד מעובדיהם נפגע בזמן עבודתו ולא היה ברשותו כיסוי ביטוחי מתאים.
היא הייתה פעמים רבות מטרה להתקפה מצד ארגוני זכויות בעלי חיים כמו הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", שכעסו על כך שווג מציג נשים שלובשות בגדים מפרווה, על מאמרי המערכת שלה בעד פרווה ועל סירובה לפרסם מודעות בתשלום מטעם ארגונים למען זכויות בעלי חיים.
בלי להירתע, היא המשיכה להשתמש בפרווה בתצלומים בעיתון.
היא אמרה שאקטיביסטים תקפו אותה פיזית פעמים רבות כל כך עד שהיא "הפסיקה לספור."
בביקורה בפריז באוקטובר 2005 נזרקה עליה פשטידת טופו כשהייתה בדרכה לתצוגת האופנה של קלואה (Chloé).
היא ורון גאלוטי (Ron Galotti), המוציא לאור של ווג, הגיבו פעם על הפגנה שהייתה מחוץ למשרדי קונדה נאסט, בזמן מסיבת חג המולד השנתית, בכך ששלחו למפגינים צלחת של רוסטביף.
אחרים פרט ל"אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", העלו את סוגיית הפרווה.
בראונשטיין רמז לה בגילוי הדעת שלה, באומרו שהיא תלך לגיהנום וישמרו עליה חולדות גדולות, שם יהיה כל כך חם עד שהיא לא תצטרך ללבוש פרווה.
פמלה אנדרסון, בריאיון בראשית 2008, בחרה באנה וינטור כאדם החי אותו היא מתעבת ביותר, ואמרה שזה מפני ש"היא מכריחה מעצבים ודוגמניות צעירים להשתמש בפרווה."
ביקורת נפוצה אחרת על וינטור כעורכת היא שהיא משתמשת הרבה מאוד בידוענים על עטיפות ווג והתעקשותה על כך שהם יעמדו בסטנדרטים שלה.
נמסר שהיא אמרה לאופרה וינפרי שהיא לא תצולם לעטיפת הווג עד שלא תוריד ממשקלה, ולהילרי קלינטון שהיא לא תופיע עד שהיא תחדל מללבוש חליפות צי כחולות.
בחגיגות האנגלומאניה של 2005, ווג לקח תחת חסותו את תצוגת האופנה הבריטית בחגיגות, נמסר שווינטור בחרה באופן אישי את הבגדים בשביל משתתפים חשובים כמו ג'ניפר לופז, קייט מוס, דונלד טראמפ ודיאן פון פירסטנברג.
"אני לא חושב שלפרילנד היה כזה סוג של ירידה לפרטים," אומר המוציא לאור של Women's Wear Daily פטריק מקארתי.
"היא לא הלבישה את אשת החברה ברברה "בייב" פיילי (Babe Paley) וגם בייב פיילי לא הייתה מרשה לה."
"בשורה התחתונה אנה יכולה לשלוט על כל פס היצור על לחנות עצמה," אומר קנדי פראטס פרייס (Candy Pratts Price), מנהל האופנה של האתר Style.com.
כתבת ווג מסוימת התלוננה שהסגנון שווינטור מנהיגה בווג אינו נגיש לנשים עובדות רגילות, הרבה מהן מנויות קבועות.
"היא אובססיבית רק על איך לשקף את האידיאלים של מעמד וקוראים מסוימים," היא אומרת.
"פעם היה לנו גיליון על סרטן השד שהתחיל עם כתבה על דיילת אוויר, אולם וינטור לא הסכימה שדיילת תיכנס למגזין אז היה עלינו ללכת ולחפש אשת עסקים שהיה לה סרטן."
וינטור הואשמה בכך שהיא מרחיקה עצמה אפילו מבעלי מעמד מקצועי שווה לה.
"אני לא חושבת שסיפורת יכולה לעלות על המציאות," אמרה עורכת מגזין אופנה בריטית על "השטן לובשת פראדה".
"האומנות במקרה זה היא רק חיקוי עלוב של החיים." וינטור, אמרה העורכת, ביקשה באופן שיגרתי לשבת היכן שהעורכים האחרים לא יכולים לראות אותה או להיראות לידה.
"במהלך עבודתנו אנחנו אומרים לאנשים איזה תיק לסחוב, אבל אנה היא כל כך מעל כולם שאפילו אין לה ארנק."
ניסיונה שהצליח, לקבוע מחדש את תאריך שבוע האופנה במילאנו של שנת 2008, לשלב מוקדם ביותר במהלך השבוע, על מנת שהיא והעורכים האחרים שמושבם בארצות הברית יוכלו לשוב הביתה לפני התצוגות בפריז, הובילו לתלונות.
עורכים אחרים אמרו שהיה עליהם להיחפז ולהיות בתצוגות שהוקדמו ואילו ממעצבים פחות ידועים שהיה עליהם להציג בפרק זמן מאוחר יותר נמנע מקהל חשוב.
דולצ'ה וגבאנה אמרו שהאופנה האיטלקית זכתה לחוסר תשומת לב ושמילאנו הפכה ל"קרקס חסר טעם."
ג'ורג'ו ארמני שבאותו הזמן היה יושב ראש משותף ביחד עם וינטור של תצוגת תלבושות של גיבורי-על, משך תשומת לב בשל הערתו האישית.
"אולי מה שהיא חושבת שהוא שמלה יפה, אני לא אחשוב שהוא שמלה יפה," הוא אמר.
בעוד שהוא טען שהוא לא היה יכול להבין למה אנשים אינם מחבבים אותה, הוא אמר שהוא עצמו היה אדיש, הוא הביע תקווה שהיא לא תגיב ותאמר ש"עידן ארמאני חלף." הוא האשים אותה בהעדפת האופנות הצרפתית והאמריקאית על פני האיטלקית.
הערותיה בנוגע לעודף משקל גרמו לתקריות ביותר מאירוע אחד.
בשנת 2005 הסניף הניו יורקי של הארגון National Association to Advance Fat Acceptance, מתח ביקורת חריפה על וינטור לאחר שעורך התוכן של ווג, אנדרה לאון טאלי (André Leon Talley) הופיע בתוכניתה של אופרה וינפרי והתוודה, שבנקודה מסוימת, וינטור דרשה שהוא יוריד ממשקלו.
טאלי אמר לווינטור, "רוב נערות ווג הן כל כך רזות, מאוד רזות, מפני שגברת אנה לא אוהבת אנשים שמנים."
בשנת 2009, תושבים במיניאפוליס נפגעו מכך שהיא אמרה בריאיון לתוכנית הטלוויזיה "60 דקות" שהיא יכולה "לתאר בעדינות את רוב האנשים שראיתי כבתים קטנים." הם ציינו שעירם נבחרה לעיר השלישית במשמניה באומה באותה שנה בידי המגזין Men's Fitness, בעוד שניו יורק נבחרה לעיר החמישית במשמניה.
להגנתה של וינטור יוצאים בדרך כלל אחרים.
זהו עונג שמתאפשר בגלל האסתטיקה הבלתי מתפשרת של וינטור וסירובה להשתתף בנטיות דמוקרטיות של רוב המתחרים שלנו.
למנוע ממנה את הזכות הזאת היא למנוע מקוראינו את הזכות ליהנות מהפנטזיה של תצלומי עולם האופנה הפריזאיים."
אמה ברוקס (Emma Brockes) רואה כל זאת בווינטור עצמה: "ליכולתה הבלתי מעורערת להיראות כאילו היא חיה בתוך דפי המגזין שלה יש סוג של כנות כשלעצמה ומוכיחה, שלא משנה מה שאנחנו חושבים על כך, סגנון החיים שווג מוכר הוא לפחות אפשרי פיזית."
כמה מחבריה רואים בקרירות המיוחסת לה פשוט איפוק בריטי מסורתי.
ברוקס ציינה מאוחר יותר שייתכן שזה הדדי: "...זהו באופן חלקי שיקוף של איך שאנשים מגושמים מתנהגים איתה, במיוחד נשים, שמתנהגות בגסות כאמצעי התגוננות כשהן עומדות בפני הסיכוי לפגוש את האישה שמסמלת יותר מכל את האופנה."
וינטור מתארת את עצמה כביישנית, והארי קוניק ג'וניור, שליווה אותה ואת בתה בי לתצוגה ב-2007, מסכים עם כך.
כשמורלי סיפר (Morley Safer) שאל את וינטור על התלונות בקשר לאישיותה, היא אמרה: "כל כך הרבה אנשים עבדו איתי לתקופות של 15, 20 שנים ואתה יודע, אם אני באמת כזאת כלבה, הם בטח מזוכיסטיים אם הם עדיין פה...
אם מישהו רואה בי לפעמים קרירה או גסה, זה פשוט מפני שאני שואפת לבצע את העבודה על הצד הטוב ביותר."
היוצאים להגנתה האשימו את מבקריה באפליה מינית.
"נשים חזקות בכלי התקשורת תמיד נבחנות בקפדנות רבה הרבה יותר מאשר מקביליהן הגברים." נכתב בבלוג ב על וינטור זמן קצר שהסרט "השטן לובשת פראדה" יצא לבתי הקולנוע.
כשהיא התמנתה לעורכת ווג האמריקאי, כתבת הרכילות ליז סמיט דיווחה על שמועות שלפיהן היא זכתה במשרתה מפני שהיא ניהלה רומן עם ניוהאוז.
נמסר שווינטור רתחה וכעסה הורגש בישיבת הצוות הראשונה שלה.
היא עדיין זעמה על כך והתלוננה על כך כשקיבלה את פרס המדיה בשנת 2002.
כינו אותה פמיניסטית ששינוייה בווג שיקפו, הכירו ודחפו לקידום מעמדן של הנשים.
קריסטינה לארסון, מנהלת המערכת של העיתון The Washington Monthly, מציינת בסקירה לספרו של אופנהיימר, מציינת שהווג, שלא כמו הרבה מגזיני נשים אחרים, ..."אינו מפגין בפני קהל קוראיו תחושה של חולשה...
במקום זאת, הוא מזכיר לנשים לדאוג לסיפוק מאווייהן, ועורך מפגן של מוצרי מותרות (בגדים, רהיטים, אתרי תיירות) שאישה מצליחה צריכה לרכוש, או לפחות להעריץ.
בעוד שהוא בוודאי קיים על מנת למכור פרסומות..
הוא עושה זאת בעיקר על ידי קידום שאפתנות, לא חוסר ביטחון.
וינטור, שלא כמו פרילנד, "...הזיזה את המיקוד של ווג מפולחן היופי לפולחן יצירת היופי."
עבורה, ההתמקדות בידוענים הוא התפתחות מבורכת כי זה אומר שנשים מעטרות את עטיפת הווג לפחות באופן חלקי בשל מה שהן השיגו, לא רק בשל איך שהן נראות.
תלונות על תפקידה כיועצת הסתרים של התעשייה נפטרות בידי אלו המכירים אותה בהסבירם איך באמת היא מתנהגת.
היא אומרת לך מה היא חושבת.
כן הוא כן ולא הוא לא," אומר קרל לגרפלד.
"היא אינה שתלטנית מדי" מסכים פרנסואה הנרי-פינו (François-Henri Pinault), מנכ"ל של חברת PPR, חברת האם של גוצ'י.
"היא נותנת לך להבין שזו אינה בעיה אם אתה לא יכול למלא אחר רצונה." מקורות יודעי דבר מציינים שהיא המשיכה לתמוך בגוצ'י למרות אמונתה החזקה ש-PPR לא צריכה לאפשר לטום פורד ללכת.
מעצבים כמו אליס רוי ואיזבל טולדו פרחו בלי שווינטור או ווג תמכו בהם.
נכונותה להטיל את מלוא כובד משקלה בהחלטות סייעה לשמור על עצמאותו של ווג למרות הסתמכות כבדה על הכנסות מפרסומות.
וינטור הייתה עורכת מגזין האופנה היחידה שסירבה להיכנע לאולטימטום של ארמאני להציג יותר את הבגדים שלו על עמודי המערכת של המגזין.
אנה וידוביץ' (בקרואטית: Ana Vidović; נולדה ב-8 בנובמבר 1980) היא גיטריסטית קרואטית הנחשבת לאחת הווירטואוזיות הצעירות בעולם המנגנות בגיטרה קלאסית.
וידוביץ' נולדה בקרלובץ, עיר ליד זאגרב בקרואטיה.
היא התחילה לנגן בגיל 5 וכשהייתה בת 7 ניגנה לראשונה בהופעה.
כשהייתה בת 11 היא התחילה להופיע ברחבי העולם ובגיל 13 הפכה לתלמידה הצעירה ביותר באקדמיה הלאומית למוזיקה בזאגרב, שם למדה מאיסטבן רומר.
בעקבות פרסומה הגובר באירופה היא קיבלה הצעה ללמוד בבית הספר למוזיקה פיבודי בבולטימור, ארצות הברית.
וידוביץ' הופיעה מעל אלף פעמים ברחבי העולם.
בין היתר בלונדון, פריז, וינה, רומא, סן פרנסיסקו ואף בישראל.
פעם אחת כשהייתה בת 12 במסגרת קשרי החוץ-תרבות עם קרואטיה ולשתי הופעות האחת בתל אביב והשנייה בסכנין ב-2009.
וידוביץ' זכתה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלה, ביניהם פרס אלברט אוגוסטין האנגלי, פרס פרנסיסקו טארגה הספרדי, פרס האירוויזיון לאמנים צעירים ועוד רבים.
הגיטרה של וידוביץ' היא גיטרה קלאסית עם תמיכה (bracing) בסגנון ה"רשת" שנבנתה על ידי ג'ים רדגייט האוסטרלי, ואורך המיתר שלה הוא 640 מ"מ (מעט קצר מהרגיל).
אנה לאופולדובנה , נכדה של איוואן החמישי, הייתה עוצרת במשך תקופה קצרה במהלך שלטונה של איוואן השישי.
אנה נולדה ב-7 בדצמבר 1718 ברוסטוק בשם קתרינה כריסטינה, נסיכת מקלנבורג-שוורין, לקרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין וליקטרינה איוואנובה מרוסיה, בתם של איוואן החמישי, צאר רוסיה ופראסקוביה סאלטיקובה.
בשנת 1722 הגיעה קתרינה כריסטינה עם אימה לרוסיה, וכעבור מספר שנים עברה לנצרות אורתודוקסית תוך שינוי שמה לאנה לאופולדובנה.
בשנת 1739 התחתנה אנה עם אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
אנה הייתה מקורבת לאנה, קיסרית רוסיה, וקרבה זו הובילה להחלטה של הקיסרית כי יורש העצר הבא יהיה בנה של אנה.
בנה הראשון - איוואן השישי, נולד באוגוסט 1740, וכאשר באוקטובר 1740 מתה אנה, קיסרית רוסיה, איוואן הוכתר לקיסר, וארנסט בירון מונה לעוצר.
תוך זמן קצר ארנסט בירון נעצר על ידי כריסטופור מיניך, נשפט ונשלח לסיביר.
מעשית, השלטון במדינה היה בידי כריסטופור מיניך שעזר לה להדיח את בירון ובידי אנדריי אוסטרמן.
בתקופת שלטונה החלה מלחמה עם שוודיה.
בין תומכיה לא היה שיתוף פעולה, ותוך זמן קצר מיניך הורחק מתפקידי מפתח.
קרבתם של פקידים ממוצא גרמני לעוצרת הזכירה לאצולה הרוסית את תקופת ארנסט בירון, כתוצאה מכל זה סביב יליזבטה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה החלה להתגבש קבוצת קושרים.
אנדריי אוסטרמן ידע על הקשר וניסה להניע את אנה לאופולדובנה לפעול, אך היא המתינה.
לקראת סוף 1741 נאלצה אנה לוותר על השלטון ולהסכים למינוי של יליזבטה לקיסרית.
לאחר איבוד שלטונה, הועברה אנה עם משפחתה למצודה ליד ריגה, ולאחר מכך לכפר במחוז ארכנגלסק.
בנה איוואן היה איתה תקופה מסוימת, אך לאחר מספר שנים נשלח למצודה ליד סנקט פטרבורג, בה נהרג בשנת 1764. בהיותה בגלות היא הולידה עוד 4 ילדים, ונפטרה ב-18 במרץ 1746 במהלך הלידה האחרונה.
לאחר מותה, בעלה וארבעת ילדיה התגוררו בכפר, עד אשר בשנת 1787 יקטרינה הגדולה נתנה להם אישור לעזוב את רוסיה.
בשנת 1739 התחתנה אנה עם אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנה כרומי (בצ'כית: Anna Chromý; 18 ביולי 1940 – 18 בספטמבר 2021) הייתה ציירת ופסלת.
כרומי נולדה בצ'סקי קרומלוב שבאזור בוהמיה בצ'כוסלובקיה, גדלה באוסטריה, חיה בצרפת ועבדה באיטליה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, עברה כרומי עם משפחתה מבוהמיה לווינה.
הוריה לא יכלו לממן את לימודי האומנות שלה, ולכן רק אחרי שנישאה ועברה להתגורר בפריז החלה ללמוד בבית-הספר לאמנויות אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר.
שם היא התפרסמה בזכות תוכנן הסוריאליסטי של יצירותיה.
בשנת 1992 נפצעה כרומי בתאונה קשה שסיכנה את חייה.
התאונה פגעה במשך שמונה שנים ביכולתה לצייר, ולכן היא החלה לפסל בארד ובשיש.
בשנת 2008 זכתה כרומי בפרס פרמיו מיכלאנג'לו (Premio Michelangelo), שהוא הפרס הגבוה ביותר שניתן לפסל באיטליה.
לכרומי היה סטודיו בעיירה פייטרה-סנטה, הנמצאת במערבו של מחוז טוסקנה.
לשם יצירת יצירותיה כרומי השתמשה בבתי יציקה לארד: פונדריה ארטיסטיקה מאריאני (Fonderia Artistica Mariani) ומאסימו דל קיארו (Massimo Del Chiaro).
בעיר פייטרה-סנטה, אנה פיסלה את פסלי השיש שלה בסטודיו של מאסימו גאלני (Massimo Galleni).
ואילו בעיר קרארה, היא פיסלה בסטודיו מיכלאנג'לו שבבעלות פרנקו באראטיני (Franko Barattini).
היצירה המפורסמת ביותר של כרומי היא יצירה בשם "גלימת המצפון" הנראית כמעיל ריק ואותה יצרה במספר העתקים.
היצירה הוצבה בחזית תיאטרון האחוזות בפראג, שם זכתה לכינוי "מפקד".
העתק נוסף של היצירה, המזכיר דמות פייטה, נמצא בקתדרלה של זלצבורג.
"גלימת המצפון" הוצבה אף ליד "המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אתונה" בעיר אתונה ובמקומות נוספים.
כרומי יצרה גרסת ענק ליצירתה "הגלימה" המיועדת להיות קפלה בגובה של למעלה מארבעה מטרים, זאת מתוך גוש שיש במשקל 200 טון שנמצא במערת מיכלאנג'לו במחצבות קרארה.
בחודש יוני 2010 היא הודיעה כי היצירה נמצאת מרחק חודשים מהשלמתה.
עבודות חשובות נוספות הן "הרוח של אולימפוס", אשר תוצב ליד החזית של הספריה החדשה בשאנגחאי; ו"אירופה", שהיא פרשנות חדשה למיתוס הישן, אשר תוצב ליד המוסדות האירופיים.
בשנת 2009 נתן אלבר השני, נסיך מונקו את היצירה שלה "אוליבייה ד 'אור" (Olivier d'Or) במתנה לחתן פרס נובל לשלום, אלי ויזל.
בשנת 2008 נתנה כרומי דגם של היצירה שלה, גלימת המצפון, לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בכנסיית סיינט פיטרס שבעיר רומא לרגל הקמת מכון המצפון .
כרומי שאבה את ההשראה האומנותית שלה משמיעת מוזיקה, ובמיוחד משמיעת יצירות אופרה; ממחול קלאסי; ומהמיתולוגיה העתיקה.
ציוריה הביעו הערצה לסלבדור דאלי וציירים סוריאליסטים נוספים, והם כללו הפניות לבית הספר הווינאי של ריאליזם פנטסטי (Vienna School of Fantastic Realism) ולאומנים נוספים ממרכז אירופה.
הצבעים שלה, שבהם היא לפעמים השתמשה גם בפיסולים שלה, הזכירו את האומנות של י.מ.וו.
כרומי נפטרה ב-18 בספטמבר 2021.
אירופה של אנה כרומי בארמון וונדום, פריז Place Vendôme, Paris
דון ג'ובני וקול הארד (2000) בפראג (צ'כיה)
השיר של אורפיאוס (2004) פייטרה-סנטה (איטליה)
אירופה (2005) ארמון וונדום, פריז (צרפת)
עיון מחודש במיתולוגיה (2007), המוזיאון הארכיולוגי הלאומי של אתונה, אתונה (יוון)
אנה-אסתר פבלובנה טומרקין הייתה חוקרת פילוסופיה ופסיכולוגיה יהודייה-רוסייה, שפעלה בשווייץ.
נולדה בעיירה דוברובנה שבבלארוס, לסופיה ולפלטיאל, שהיה סוחר.
למדה בבית ספר למורות בקישינב.
בהמשך למדה פילוסופיה באוניברסיטת ברלין בהנחיית החוקר וילהלם דילתיי.
מ-1892 התגוררה בברן שבשווייץ, וב-1895 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בנושא ניתוח השוואתי בין הפילוסופיות של יוהאן גוטפריד הרדר ועמנואל קאנט.
במחקריה וספריה עסקה בהיסטוריה של הפילוסופיה, בפסיכולוגיה כמדע, בשיטות מחקר ועוד.
ב-1898 הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר פרופסור באוניברסיטת ברן.
ב-1906 קיבלה תואר פרופסור לשם כבוד, וב-1909 קיבלה דרגת פרופסור חבר.
היא הייתה האישה הראשונה באירופה שהייתה חברה בסנאט של האוניברסיטה ושיכלה להנחות ולבחון דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים.
עד פרישתה ב-1943 לימדה באוניברסיטה בתחום ההיסטוריה של הפילוסופיה.
הייתה פעילה בתנועה הפמיניסטית בשווייץ.
בשנת 2000 נקרא על שמה רחוב סמוך לבניין הראשי של אוניברסיטת ברן.
סרן אנה אלכסנדרובנה טימופייבה יגורובה הייתה טייסת קרב בחיל האוויר הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה, גיבורת ברית המועצות.
יגורובה נולדה בכפר במחוז טבר למשפחת איכרים בת שמונה ילדים (עוד שמונה מתו בילדותם).
החלה ללמוד טיסה בשנת 1938 אך הורחקה מבית הספר לטיסה לאחר שאחיה הגדול נעצר במסגרת הטיהורים הגדולים.
בסופו של דבר הצליחה לסיים את לימודי הטיס במקום אחר והפכה למדריכת טיסה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
התנדבה לשירות בחזית לאחר הפלישה הגרמנית.
בין 1941–1942 ביצעה טיסות סיור ותובלה עבור יחידת הקישור האווירית ה-130 במטוס קל דו כנפי מסוג פוליקרפוב Po-2 .
לאחר שמטוסה הופל הועברה ב-1943 ליחידת ההתקפה האווירית ה-805 וביצעה יותר מ-270 משימות במטוס מסוג איליושין Il-2 (שטורמוביק), לרבות השתתפות בקרבות מעל חצי האי טאמאן, חצי האי קרים ופולין.
באוגוסט 1944, במהלך התקפה כנגד כוחות גרמניים בפולין, הופל מטוסה של יגורובה על ידי אש נ"מ.
המקלענית שלה נהרגה והמטוס התרסק.
במהלך ניסיון לנטישת המטוס יגורובה נכוותה קשות ומכיוון שמצנחה נפתח באופן חלקי בלבד נגרמו לה שברים וחבלות פנימיות כאשר פגעה בקרקע.
היא נתפסה על ידי הגרמנים והועברה למחנה שבויים.
במחנה טופלה על ידי רופא האחיות רוסים, אשר היו גם שבויים במחנה.
ביחידתה הניחו שהיא נהרגה והוגשה בקשה להעניק לה את אות גיבורת ברית המועצות "לאחר מותה".
יגורובה עברה מספר מחנות, כאשר האחרון בהם היה מחנה ליד העיר קיוסטרין במזרח גרמניה (מחנה היה אחד הסניפים של מחנה ריכוז זקסנהאוזן).
ב-31 בינואר 1945 שוחרר המחנה על ידי כוחות הצבא האדום.
היא נחקרה בחשד לבגידה, אך לאחר שנמסרו עדויות על הפלת מטוסה ושבייתה היא שוחררה ממעצר.
מצבה הבריאותי לא איפשר לה להמשיך לטוס, בתום המלחמה היא השתחררה מהשירות הצבאי.
היא החלה לעבוד בחברת בנייה "מטרוסטרוי" (חברה שעסקה בבניית קווי רכבת תחתית במוסקבה).
בשנת 1948 התחתנה עם ויאצ'סלב טימופייב, טייס קרב לשעבר.
רק בשנת 1965 קיבלה בפועל את התואר "גיבור ברית המועצות" שעל הענקתו לה הוחלט שני עשורים קודם לכן.
מתה ב-29 באוקטובר 2009 ונטמנה בבית העלמין דנילובסקויה.
אנה יגיילונקה (בפולנית: Anna Jagiellonka, בליטאית: Ona Jogailaitė, 18 באוקטובר 1523 קרקוב - 9 בספטמבר 1596 ורשה) הייתה נסיכה פולנית-ליטאית מבית יגיילו.
בשנת 1575 מונתה לתפקידים מלך פולין ודוכס גדול של ליטא בין השנים 1586-1575, כאשתו ושותפתו למלכות של סטפאן באטורי.
היא הייתה בתו של המלך זיגמונט הראשון "הזקן" והייתה הנצר האחרון של השושלת היגלונית.
בדומה ליאדוויגה לבית אנז'ו, אנה נשאה את התואר של "מלך" פולין - "Król" (או בלטינית: Anna Dei Gratia Rex Poloniae), ומשמעות הדבר הייתה שהיא שליטת הממלכה בזכות עצמה.
כל נושאי כתר פולין נשאו את התואר הזה ללא הבדל מין.
רק הנשים שהוכתרו באמצעות נישואיהן לגברים מלכי פולין נקראו "מלכה" (בפולנית - „Królowa" או בלטינית Regina Poloniae.
אנה יגיילונקה נולדה בקרקוב כבתם של המלך זיגמונט הראשון של פולין ושל אשתו האיטלקיה, בונה ספורצה, ממילאנו.
היא הייתה הרביעית מתוך חמשת ילדיהם.
אחיה היו: איזבלה יגיילו (1559-1519), מלכת הונגריה, אשתו של המלך יאנוש סאפויאי, ז'ופיה (1575-1526), הנשואה להיינריך השני, דוכס של בראונשווייג-וולפנביטל, קטלין, מלכת שוודיה, אשתו של המלך יוהאן השלישי ואזה.
אחיה הגדול, ז'יגמונד אוגוסט, עלה בשנת 1548 על כס המלכות של פולין.
בגיל 49 הייתה אנה יגיילונקה עדיין רווקה כשאחיה, המלך זיגמונט השני אוגוסט נפטר ללא ילדים.
הנסיבות הפכו את הנציגה האחרונה של השושלת היגלונית לדמות חשובה בחיים הפוליטיים של הממלכה.
המלך הנבחר החדש היה חייב לשאת אותה לאישה.
בשנת 1573 זכה בכתר מלכות פולין הנסיך הצרפתי אנרי לבית ולואה.
אך אחרי הכתרתו לא מיהר לערוך טקס נישואים עם אנה.
כעבור זמן קצר הוא ברח מפולין מבלי להתפטר רשמית על מנת לרשת את כס המלכות של צרפת אחרי מותו הפתאומי של אחיו, שארל התשיעי.
עזיבת אנרי את פולין השאירה במדינה וקואום של שלטון.
ב-15 בדצמבר 1575 אנה נחשבה ליורשתו אבל לא בתואר מלכה אלא כאינפנטה היא קראה לעצמה Anna Dei Gratia Infans Regni Poloniae" (אנה בחסד האל אינפנטה של ממלכת פולין).
בו זמנית התחיל החיפוש אחרי בעל מתאים.
בעצת הקנצלר יאן זמויסקי הציג את מועמדותו סטפאן באטורי, השליט של טרנסילבניה והוא נבחר למלך פולין ודוכס גדול של ליטא לצידה של אנה יגיילונקה.
בפועל השלטון בממלכה רוכז בהמשך בידיו.
אנה שרדה את מות בעלה ונפטרה ללא ילדים.
יורשה היחיד היה זיגמונט השלישי ואזה, הבן של אחותה הקטנה ומלכת שוודיה, קתרינה לבית יגיילו.
אנה סייעה לו לעלות על כס המלכות בפולין תחת השם זיגמונט השלישי אחרי מותו של סטפאן באטורי.
המלכה האלמנה נפטרה ב-1596 בוורשה, בימי שלטון אחיינה, זיגמונט.
אנה (אנני) אברהם ונטורה (בבולגרית: Ана Аврам Вентура; 3 ביולי 1925, רוסה, ממלכת בולגריה – 22 בפברואר 1944, רוסה, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודיה, חברת מכבי הצעיר ובהמשך המפלגה הקומוניסטית של בולגריה.
לאחר פעולת חבלה במפעל "ז'יטי" אשר סיפק ציוד לצבא הגרמני פשטה המשטרה הבולגרית על דירת מסתור בה נמצאו חברי החולייה ובחילופי האש נהרגה ונטורה.
מותה בקרב בטרם מלאו לה 19 שנים, הפך את ונטורה לאחד מסמליו הבולטים של המאבק החמוש נגד המשטר הפרו פאשיסטי בבולגריה והבליט את חלקן הגדול יחסית של הנשים אשר נטלו חלק במערכה זו, בבולגריה בכלל ובקרב נשות הקהילה היהודית בפרט.
אנני ונטורה נולדה ברוסה לאברהם ורחל שהיו חברי התנועה הציונית.
היא התחנכה בבית הספר היסודי היהודי בעיר והצטרפה לתנועת מכבי הצעיר.
לאחר החלת החוק להגנת האומה הופסקה פעולתן של תנועות הנוער היהודיות וונטורה הצטרפה לתנועת הנוער של "ליגת הפועלים הבולגרית" אשר הייתה מסונפת למפלגה הקומוניסטית הבולגרית שבמחתרת.
ב-1942, לאחר כניסת הגרמנים לבולגריה מתוקף ההסכם התלת-צדדי הצטרפה אנני ונטורה למחתרת הקומוניסטית החמושה אשר פעלה נגד מפעלים ומטרות הקשורות לצבא הגרמני ונטלה חלק במספר פעולות.
בפברואר 1944 תקפו חברי המחתרת את מפעל "ז'יטי" אשר סיפק ציוד טכני לצבא הגרמני.
לאחר הפעולה פשטה המשטרה הבולגרית על דירת מסתור בה נמצאו חברי חוליית החבלה.
לפי גרסה אחת נהרגה ונטורה במהלך חילופי האש ולפי גרסה שנייה נורתה למוות בידי המשטרה עם הפריצה לדירה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוסב שם בית הספר היסודי היהודי בסופיה לבית הספר על שם "אנה ונטורה".
המבנה נותר ברשות הקהילה היהודית עד 1958, עת הוחרם על ידי השלטון הקומוניסטי.
בשנת 1963 פורסם הספר "אנה ונטורה" אותו כתב הסופר והמשורר הבולגרי סאליס תג'ר.
אנה (אנושקה) (חנה) ויצמן (1886, מוטול, פלך פינסק, האימפריה הרוסית – 17 בפברואר 1963, רחובות) הייתה פרופסור לכימיה במכון ויצמן למדע.
נולדה בעיירה מוטול שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בחבל פּוֹלֶסיה (כיום בבלארוס), בתם של רחל לאה לבית צ'מרינסקי ושל עוזר ויצמן, סוחר יערות וחסיד סטולין.
מצד אביה הייתה אחייניתו של עסקן החינוך חיים פיאלקוב; קרוב משפחה אחר היה הסופר חיים צ'מרינסקי (ר' מרדכילע).
כמו שנים עשר אחיה ואחיותיה, הכימאי משה ויצמן, הכימאי, הפעיל הציוני ונשיא מדינת ישראל חיים ויצמן, הרופאה מינה ויצמן והמוזיקאית גיטה דוניה-ויצמן, אף היא קיבלה חינוך מסורתי וכללי, וכמו שבעה מאחיה פנתה לקריירה מדעית, בעצת אביה.
את חוק לימודיה התיכוניים השלימה בקייב ולאחר שקיבלה תעודת בגרות החלה בלימודי דוקטורט בכימיה בציריך.
כשסיימה את לימודיה חזרה לרוסיה על מנת להיפרד מאמה ולהצטרף לאחיה חיים ויצמן במנצ'סטר, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה והדבר עיכב את הקריירה שלה.
קודם עבדה במכון קסקון שבמוסקבה ולאחר מכן שירתה את המחקר והמדע לצד אחיה במנצ'סטר.
בשנת 1932 עלתה לארץ ישראל ובשנת 1934 החלה לעבוד במכון זיו, לימים מכון ויצמן למדע.
ויצמן התמחתה והתמקצעה בחקר הסינתזה האורגנית והביוכימיה כל חייה.
בזמן מלחמת העולם השנייה עסקה בסינתזה של חומרים אנטי-מלריים ובגומי סינתטי.
בנוסף חקרה את צמחי הארץ והאפשרות להפיק מהם חומרים פרמצבטיים.
עם פרישתה בשנת 1959 מונתה לפרופסור אמריטה.
בכך הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור במכון ויצמן למדע.
בשנים האחרונות לחייה התגוררה עם אחותה הצעירה ד"ר מאשה ויצמן ברחובות.
ויצמן השתתפה בחוג ספרותי שהקים הד"ר ליאוניד דולז'נסקי.
נפגשו בביתו ברחביה (אחת לחודש) אנשי מדע ואנשי רוח כדי לקרוא בצוותא שירה רוסית קלאסית, בעיקר את פושקין.
בין אנשי החוג היה הפרופ' משה ויצמן
אנה ולנטינוביץ' (Anna Walentynowicz; 13 באוגוסט 1929 - 10 באפריל 2010) הייתה פעילה פולנית בארגון עובדים, אשר פיטוריה מעבודה בנמל גדנסק בשנת 1980 הובילו להקמת ארגון העובדים החופשי סולידריות.
היא נחשבת לגיבורה לאומית בפולין.
ולנטינוביץ' נולדה ברובנו שבאוקראינה של היום והתייתמה מהוריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא החלה לעבוד בנמל לנין שבגדנסק בשנת 1950. תחילה שימשה כרתכית ואחר כך כמפעילת מנוף.
בזכות חריצותה בעבודה הוכרה כ"גיבורת עבודה סוציאליסטית" על ידי המשטר הקומוניסטי של פולין, אולם בשנות השבעים החלה לאבד את אמונה בו.
היא מעולם לא הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית, והייתה קתולית אדוקה, אשר האמינה בצדק חברתי.
בחייה המאוחרים הושפעה מאוד מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני, עמו פיתחה ידידות אישית.
היא החלה בפעילות ציבורית לאחר שלמדה שהממונים בנמל גונבים כספי בונוס שהיו אמורים להגיע לעובדים.
בעקבות פעילות זאת החלה המשטרה החשאית להתנכל לה.
בשנת 1978 היא הצטרפה לאיגוד העובדים החופשי, אשר פעל בנפרד ממפלגת השלטון הקומוניסטית.
היא עזרה בהפצת העלון המחתרתי של האיגוד ברחבי הנמל.
עקב השתתפותה באיגוד לא חוקי היא פוטרה מעבודתה ב-7 באוגוסט 1980, כחמישה חודשים לפני שהייתה אמורה לצאת לפנסיה.
ההחלטה הזאת עוררה את כעסם של חבריה לעבודה, אשר פתחו בשביתת מחאה על כך ב-14 באוגוסט.
שביתה זו הובילה להקמת ארגון סולידריות.
לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989 התרחקה ולנטינוביץ' מפוליטיקה, מארגוני העובדים וגם מסולידריות.
בשנת 2000 סירבה לקבל תושבות של כבוד מהעיר גדנסק.
ולנטינוביץ' נהרגה בשנת 2010 בהתרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה, יחד עם בכירים בשלטון הפולני.
היא נקברה בעיר מגוריה גדנסק.
בשנת 2012 נערך לה טקס קבורה נוסף, לאחר שהתברר שגופתה הוחלפה בטעות בגופה אחרת.
אנה יסיפובה הייתה פסנתרנית, מורה לנגינה ברוסיה בולטת בתקופתה.
יסיפובה נחשבה לאחת מפסנתרני הקונצרטים הטובים בתקופה.
יסיפובה, בתו של איש ציבור בכיר שקיבלה חינוך מוזיקלי בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
היא הייתה אחת מתלמידותיו המובילות של תאודור לשטיצקי, אתו היא התחתנה ב-1880 (הזוג התגרש אחרי 12 שנה).
ב-1869 היא עשתה את מבחני הגמר שלה יחד עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ושניהם קיבלו מדליית זהב כאות הצטיינות.
זו הפעם הראשונה שמדליה כזו ניתנה.
לאחר הופעתה הראשונה כפסנתרנית בסקנט פטרבורג היא יצאה ב-1875 למסע קונצרטים ברוסיה, אירופה וארצות הברית.
היא הופיעה, גם עם הצ'לן אנטון הקינג (Anton Hekking).
ב-1885 מונתה יסיפובה לפסנתרנית החצר של ממלכת פרוסיה.
מ-1893 עד 1908 שימשה כפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
בין תלמידיה נמנים סרגיי פרוקופייב, לב פישנוב, סרגיי טרנובסקי, איזידור אחרון, מריה יודינה ואחרים.
בתחילת המאה ה-19 הקליטה מספר יצירות הזמינות היום בהקלטות מודרניות.
אנה וית-פנינגר היא גולשת אלפינית אוסטרית, אלופה אולימפית (סוצ'י 2014) ואלופת עולם בעלת 6 מדליות, מהן 3 זהב.
פנינגר זכתה ב-14 ניצחונות במסגרת גביע העולם ובשנים 2014 ו-2015 זכתה בגביע העולם הכללי.
היא זכתה פעמיים ברציפות (2013 ו-2014) בתואר ספורטאית השנה באוסטריה.
פנינגר נולדה בהאליין וגדלה בכפר אדנט שליד זלצבורג.
באולימפיאדת ונקובר (2010) סיימה פנינגר פעמיים במקום 16, בסופר G ובתחרות משולבת ובמקום 25 בגלישה במורד.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בגרמיש-פרטנקירכן אוסטריה בשנת 2011 זכתה פנינגר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בתחרות משולבת ומדליית כסף, בתחרות הקבוצתית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בסופר G ובמקום 17 בגלישה במורד.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בשלדמינג אוסטריה בשנת 2013 זכתה פנינגר במדליית ארד בסלאלום ענק.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 בגלישה במורד.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה פנינגר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בסופר G ומדליית כסף, בסלאלום ענק.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 8 בתחרות משולבת.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בביוור קריק קולורדו בשנת 2015 זכתה פנינגר ב-3 מדמליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בסופר G ובסלאלום ענק ומדליית כסף, בגלישה במורד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות משולבת.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה במדליית כסף בסופר G.
אנה וילסון-ג'ונס היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד ג'ולייט מילר בסדרה "מלון בבילון" ובדמות שרה בסיטקום "Spaced".
אנה וילסון-ג'ונס נולדה בווקינג שבמחוז סארי.
בשנת 2000 שיחקה בתפקיד סנדרה הריסון בפרק האחרון של הסדרה "המפקח מורס".
ב-2004 ו-2005 השתתפה וילסון-ג'ונס בסדרת הטלוויזיה "הקס" בערוץ Sky One בתפקיד ג'ו ווטקינס.
ב-2006 הופיעה בתפקיד אנה בסדרה "שוגר אהובתי" עיבוד של ערוץ 4 לרומן באותו שם.
עוד שיחקה בסדרות "כזה כאילו", "בחזרה לאחוזת העמק", "Wonderful You", "דרך ווטרלו", "רוזמרי ות'יים" וב"אפר לעפר".
וילסון-ג'ונס הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "רציחות במידסומר".
בדרמה של ITV "החיים שאחרי" שעוסקת בפאראפסיכולוגיה גילמה את הדמות של ג'וד ברידג', גרושתו של רוברט ברידג' (בגילומו של אנדרו לינקולן).
ביוני 2007 החלה להופיע בדמות סאלי במיני-סדרה "The Time of Your Life" של רשת ITV.
ב-2009 הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "מלון בבילון" בתפקיד ג'ולייט מילר, מנהלת המלון.
בסוף 2011 שיחקה וילסון ג'ונס בפרק הראשון "ההמנון הלאומי" בסדרת האנתולוגיה "מראה שחורה".
עוד כיכבה בסרט הטלוויזיה "משמרת לילה" המבוסס על רומן מאת שרה ווטרס, ושודר לראשונה ב-2012 ב-BBC.
בסרט היא מגלמת את ג'וליה סטנדינג, סופרת לסבית, החיה בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "עברייני על" בתפקיד לורה.
עוד ב-2011 שיחקה בתפקיד רוזלינד ריידל בשני פרקים בעונה הראשונה של הסדרה "פקד בילוש בנקס".
ב-2011 שיחקה בתפקיד דאוויניה בעונה השנייה של הסדרה "PhoneShop" בערוץ 4.
ב-2016 גילמה את ליידי אמה פורטמן בסדרת הדרמה "ויקטוריה".
וילסון-ג'ונס נשואה לשחקן סטיב ג'ון שפרד.
לבני הזוג יש שתי בנות ובן.
אנה קג'אמולו טיבאיג'וקה (נולדה ב-12 באוקטובר 1950) היא פוליטיקאית טנזנית, חברה מפלגת המהפכה (Chama Cha Mapinduzi) מטעם מחוז מולאבה (Muleba) מאז אוקטובר 2010. כיהנה כשרת המקרקעין, הדיור ופיתוח התיישבות האדם בין השנים 2010 ל-2014.
טיבאיג'וקה כיהנה כתת-המזכיר הכללי של האומות המאוחדות ומנכ"לית תוכנית האו"ם להתיישבות האדם (UN-HABITAT) עד התפטרותה ב-2010 כשהחליטה להתמודד בבחירות בטנזניה.
היא האישה השנייה מאפריקה שהחזיקה בעמדה בכירה מאוד באומות המאוחדות.
אחרי אשה-רוז מיגירו (Asha-Rose Migiro) שהייתה סגנית מזכ"ל האו"ם.
אנה טיבאיג'וקה נולדה במולאבה טנזניה, למשפחה של חקלאים זעירים.
היא למדה כלכלה חקלאית באוניברסיטה השוודית למדעי החקלאות (Sveriges Lantbruksuniversitet) באופסלה.
בין השנים 1993 ל-1998, טיבאיג'וקה כיהנה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת אוניברסיטת דאר א-סלאם בטנזניה.
במהלך תקופה זו, היא הייתה חברה במשלחת הטנזנית למספר מספר ועידות של האו"ם וביניהן: ועידת האו"ם להתיישבות אנושית (איסטנבול, 1996); פסגת המזון העולמית (רומא 1996); הוועידה העולמית הרביעית לזכויות נשים (בייג'נג 1995) והפסגה העולמית לפיתוח חברתי (קופנהגן, 1995).
בפסגת המזון העולמית ברומא, היא נבחרה לרכז את רשת הביטחון התזונתי למסחר ופיתוח בר קיימא במזרח אפריקה (מטעם קואליציית ארגוני אפריקה לביטחון תזונתי, ריבונות ופיתוח בר קיימא - COASAD).
טיבאיג'וקה הייתה חברה בוועדה המדעית המייעצת הבינלאומית של אונסק"ו, כמו כן היא חברת חוץ באקדמיה המלכותית השוודית לחקלאות וייעור.
בספטמבר 2000, מזכ"ל האו"ם קופי אנאן מינה את טיבאיג'וקה כמנכ"לית מרכז האו"ם להתיישבות האדם.
במהלך השנתיים הראשונות לכהונתה המרכז פיקח על רפורמות מרכזיות אשר הביאו את העצרת הכללית לשדרג המרכז לתוכנית - תוכנית האו"ם להתיישבות האדם Programme (UN-HABITAT).
טיבאיג'וקה נבחרה על ידי העצרת הכללית לקדנציה של ארבע שנים כראש הסוכנות וביולי 2002 קיבלה את דרגת תת-מזכ"ל, והיא האישה האפריקאית הראשונה והיחידה שהחזיקה בתואר זה בכל מוסדות האו"ם.
שליחה מיוחדת של מזכ"ל האו"ם
ביוני 2005, המזכיר הכללי מינה את טיבאיג'וקה כשליחה מיוחדת לזימבבואה כדי לחקור את השפעת פינוי משכנות העוני שערכה ממשלת זימבבואה (מבצע מורמבצווינה).
הממשלה פינתה סוחרים ושוהים בלתי חוקים מאזורים עירוניים שונים במדינה.
האזורים שפונו היו אזורים בהם הייתה תמיכה רחבה לאופוזיציה של המשטר - התנועה לשנוי דמוקרטי.
פרשנים רבים טענו כי הפינוי של עשרות אלפי איש היה ממניעים פוליטיים.
טענה זו, נדחתה על ידי ממשלת זימבבואה.
ביקורת בינלאומית נשמעה על המהלך.
טיבאיג'וקה סיכמה את הדו"ח באומרה כי "בעוד שמטרתו של המבצע הייתה לבלום ולהרוס בנייה ופעילות לא חוקית, [המבצע] נערך בחוסר רגישות לסבל האנושי".
המועצה לאספקת מים ותברואה שיתופית
ועדת ההיגוי של המועצה לאספקת מים ותברואה שיתופית (Water Supply and Sanitation Collaborative Council ארגון חבר באו"ם) בחרה בטיבאיג'וקה כיושבת הראש ארגון באוקטובר 2010.
בשנת 2004 ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, הזמין טיבאיג'וקה להיות חברה בוועדת אפריקה, אשר הוקמה על ידי ממשלת בריטניה על מנת לפתח רעיונות ודרכי פעולה, שיאיצו ויחזקו את הצמיחה וההתחזקות של אפריקה.
הוועדה, הכוללת 16 דמויות בינלאומית דמויות מוכרות, השלימה את הדו"ח שלה במרץ 2005.
ב־2014 התגלתה פרשת שחיתות בה מאות מיליוני דולרים חולקו לבכירים בממשל טנזניה.
ראש ממשלת טנזניה, ד"ר ג'קאיה קיקווטה (Jakaya Kikwete), טען שטיבאיג'וקה מעורבת בפרשה.
הוא ביקש ממנה להתפטר משום שלא הצהירה שקיבלה כמיליון דולר אמריקאי מחברה הקשורה לפרשת השוחד.
טיבאיג'וקה טענה כי הכסף לא ניתן לה אישית אלה היה תרומה לקרן ג'ונסון לחינוך בנות והיא העבירה את הכספים לקרן לאחר שהתקבלו בחשבונה האישי.
ב-2015 היא נבחרה מחדש על ידי 63% מהנציגים האזוריים של מפלגת המהפכה כמתמודדת המפלגה מחוז מולאבה.
היא זכתה בבחירות, וחזרה לכהן בפרלמנט.
2009: פרס גטבורג עבור פיתוח בר-קיימא.
אתל אנה דל רוסריו חרה ולסקז (בספרדית: Ethel Ana del Rosario Jara Velásquez; נולדה ב-11 במאי 1968) כיהנה כראש ממשלת פרו מיולי 2014 עד אפריל 2015.
חרה נולדה בעיר איקה ולמדה באוניברסיטה המקומית משפטים ומדע המדינה.
היא בעלת תואר שני במשפט אזרחי ומסחרי ועבדה כעורכת דין.
בשנים 2000–2001 הייתה מזכירת האגודה הארצית לנוטריונים ובשנים 2005–2006 הייתה סגנית יושב ראש אגודת הנוטריונים של מחוז איקה.
בשנת 2011 נבחרה לקונגרס מטעם המפלגה הלאומית של פרו ועד מינויה לשרה הייתה יושבת ראש ועדת יחסי החוץ.
בשנים 2011–2014 כיהנה בממשלה בראש המשרד לענייני נשים ואוכלוסיות מוחלשות.
בפברואר 2014 מונתה לשרת העבודה וביולי 2014 מונתה לעמוד בראש מועצת השרים וכיהנה בראשות הממשלה עד שהודחה על ידי הפרלמנט באפריל 2015 בגין האשמות ריגול נגד אנשי ציבור ועסקים.
אנז אק , המוכרת בשם הבמה אנה זק (Ana Zak), היא זמרת, אושיית רשת, דוגמנית ומגישה ישראלית.
נולדה בשם אנה קוזנקובה בסוצ'י שברוסיה, ובגיל 10 עלתה לישראל עם אביה דניס קוזנקוב, אמהּ נטליה, סבהּ של אנה ואחותה הגדולה, והם השתקעו באשדוד.
טרם עלייתם הייתה אמהּ אחות בבית חולים, ואביה עסק בנדל"ן.
לאחר מכן הוריה התגרשו, ואביה חזר לרוסיה.
היא התחנכה בבית ספר מקיף ח' שבאשדוד.
היא בחרה בשם המשפחה זק, שמשמש אותה ונבחר כשם במה קצר וקליט.
משפחתו של אביה יהודייה, ואילו משפחתה של אמהּ לא, ולפיכך אינה יהודייה על פי ההלכה.
ב-2018, בריאיון ל"את", סיפרה זק שהיא לא שקלה לעבור גיור, אך היא מרגישה מאוד מחוברת לישראל ולתרבות שלה.