tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הקרב הושמדה בריגדת הטנקים ה-16 כמעט לחלוטין (רק 3 מתוך 65 הטנקים שלה שרדו) ומפקד הדיוויזיה ה-5 נפל בשבי לאחר שנפצע.
כתוצאה מהמבקע הגרמני נותקו קווי האספקה של יחידות הארמייה הפולנית השנייה, שהתקדמו לכיוון דרזדן, והארמייה פוצלה למעשה לשניים.
באותו יום ניסה פיקוד החזית האוקראינית הראשונה לנתק את הכוחות הגרמניים, שהבקיעו את חזיתה של הארמייה ה-52, באמצעות מתקפה מתמקדת של שלושה כוחות, שנועדו לחבור באזור דיזה.
הקורפוס הממוכן ה-7 נועד לתקוף מאזור באוצן לכיוון צפון מזרח, בעוד קורפוס הטנקים הפולני הראשון תוקף לכיוון דרום-מזרח, והדיוויזיות ה-116 וה-214 של הארמייה ה-52 (שהגיעו יום לפני כן לתגבר את כוחות הארמייה ממערב לנייסה) תוקפות מערבה מקו קודרסדורף-נייסקי.
אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל, משום שמרבית הכוחות, שנדרשו להשתתף במתקפת הנגד, היו עסוקים בהדיפת התקפות גרמניות עליהם, או שהיו רחוקים מדי מאזור באוצן (במקרה של קורפוס הטנקים ה-1).
גנרל קורצ'גין, מפקד קורפוס המשמר הממוכן ה-7 היקצה למשימה כמחצית מכוחותיו, שתי בריגדות ממוכנות ושני רגימנטים של תותחים מתנייעים, שכללו בשלב זה רק כ-2,000 חיילים ו-32 טנקים ותומ"תים, בפיקוד ולדימיר מקסימוב, סגן מפקד הקורפוס.
כוחו של מקסימוב נע מזרחה מבאוצן לוייסנברג, שם חבר לדיוויזיה ה-294 מהקורפוס ה-48 של הארמייה ה-52, שהועברה לאזור זמן קצר לפני כן.
הוא מצא עצמו תחת התקפות מדרום ומצפון מצד יחידות של דיוויזיית ברנדנבורג הגרמנית, ובמקביל ספג שורה של תקיפות אוויריות מצד מטוסי שטוקה גרמניים מדגם Ju 87G (שהוסבו לתפקיד תקיפת טנקים) מכנף תקיפה קרקעית 2, שגרמו לו אבדות ניכרות, ולכן לא יכול היה להמשיך בתנועה מזרחה לאזור דיזה.
הכוחות הסובייטיים באזור וייסנברג מצאו עצמם תוך זמן קצר מכותרים על ידי כוחות גרמניים חזקים, שהבקיעו את קו החזית משני עבריהם.
קרול שווירצ'בסקי, מפקד הארמייה הפולנית השנייה, נטה להתעלם תחילה מהידיעות על מתקפת הנגד הגרמנית, והורה לכוחות החלוץ של הארמייה להמשיך בהתקדמותם לכיוון דרזדן.
רק ב-22 באפריל בצהריים, לאחר שהבין את חומרת המצב, הוא הורה לקורפוס הטנקים ה-1 לפנות לאחור, ולחזור לאזור באוצן, כדי לסייע בבלימת המתקפה הגרמנית.
אולם הדיוויזיות ה-8 וה-9 של הארמייה, יחד עם היחידות הקדמיות של הדיוויזיה ה-5 (שלא נפגעו מהתקפת הנגד הגרמנית) המשיכו בהתקדמותם מערבה לכיוון דרזדן.
במקביל קיבלו גם הדיוויזיות ה-7 וה-10 של הארמייה הוראה (לא ברור אם מפיקוד הארמייה או מפיקוד החזית) לנוע דרומה מאזור יער מוסקאוור, כדי לבלום את המשך המבקע הגרמני צפונה.
איוואן קונייב, מפקד החזית, שהודאג מהאיום שיצרה מתקפת הנגד הגרמנית על אגפו השמאלי, שלח את איוואן פטרוב, ראש המטה של החזית, ואת קצין המבצעים שלו, ולדימיר קוסטילב, למפקדת הארמייה הפולנית השנייה, כדי לברר את המצב, לטפל במשבר שנוצר, ולחדש את הקשר עם מפקדת הארמייה, שנותק כתוצאה מהמבקע הגרמני.
פטרוב הדיח באופן זמני את שווירצ'בסקי – שאיבד שליטה על המצב ולפי מספר מקורות סבל מבעיית אלכוהוליזם, שהשפיעה על תפקודו – מהפיקוד על הארמייה שלו, וקוסטילב תפס את מקומו כמפקד בפועל של הארמייה השנייה, והחל בצעדים לבלימת המבקע הגרמני ולייצוב קו הגנה חדש.
קונייב כתב בזכרונותיו, שקוסטילב מונה למתאם הפעולות של כל כוחות החזית, שהשתתפו בבלימת מתקפת הנגד הגרמנית.
למרות מאמצי הפיקוד הסובייטי לייצב את חזיתו, המשיכו הגרמנים להתקדם צפונה גם ב-23 באפריל, כשהם גורמים לכאוס בקרב היחידות הפולניות שנקרו בדרכם.
עד סוף היום הם הגיעו עד לאזור Lohsa-Boxberg (סמוך לנקודת המפגש בין נהר שפרה לכמה מיובליו), בערך במחצית הדרך ליעדם הסופי (שפרמברג), שם נבלמה התקדמותם לבסוף לאחר שחדרו לעומק כ-33 ק"מ.
הדיוויזיות הפולניות ה-7 וה-10 עם הרגימנט ה-13 של הדיוויזיה ה-5 (שהועברו תחת פיקוד הארמייה ה-52) ושלוש דיוויזיות של הארמייה ה-52 ייצבו קו הגנה חדש ממזרח ומצפון למבלט, שיצרה המתקפה הגרמנית בחזית הסובייטית.
בליל ה-23 באפריל הורה קונייב לפיקוד ארמיית המשמר החמישית לשלוח דרומה את קורפוס המשמר ה-33 ודיוויזיה מקורפוס המשמר ה-34, לאזור שמצפון לבאוצן, ובמקביל הורה לפיקוד הארמייה הפולנית השנייה להפסיק את המתקפה לכיוון דרזדן ולהפנות את הדיוויזיה ה-8 והיחידות שנותרו מהדיוויזיה ה-5 מזרחה.
שתי הדיוויזיות ביחד עם קורפוס הטנקים ה-1 ויחידות התגבורת מארמיית המשמר ה-5, נועדו לתקוף מזרחה מקו באוצן-קניגסוארטה-לוסה, לחבור עם יחידות הארמייה ה-52, שיתקפו מערבה, ולנתק את הכוחות הגרמניים שחדרו לעומק המערך הסובייטי.
הדיוויזיה הפולנית ה-9 הושארה במקום אליו הגיעו כוחותיה, כדי לבלום איום של מתקפה גרמנית מכיוון דרזדן, ונדרשה לפרוס את כוחותיה על פני חזית רחבה יותר, כדי לתפוס את הקו שפינתה הדיוויזיה ה-8.
מתקפת הנגד הסובייטית ב-24 באפריל לא יצרה אמנם איום ממשי על המבלט הגרמני.
אולם כוחות ארמיית המשמר ה-5 הצליחו לחבור עם הכוחות הפולניים, שלחמו ממערב לו, לבלום את התקדמות הכוחות הגרמניים (דיוויזיית ברנדנבורג ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-545) שחצו את נהר שפרה ותקפו לכיוון מערב, ואף להדוף אותם מספר קילומטרים מזרחה.
הם ייצבו קו הגנה חדש בצורת חצי פרסה בקו לוסה-באוצן-קמנץ, שנשען על המכשולים הטבעיים הרבים באזור המיוער, שכלל אגמים רבים, מצפון וממערב לבאוצן.
בינתיים הלך וגבר הלחץ הגרמני על הכוחות הסובייטיים, שכותרו באזור ווייסנברג.
ניסיון של חלק מכוחות הדיוויזיה ה-294 ב-23 באפריל לנוע לכיוון באוצן, כדי לחבור עם הכוחות הסובייטיים שם, נכשל, והם נאלצו לחזור על עקבותיהם לאחר שספגו אבדות כבדות.
גנרל קורצ'גין הורה לכוחות המכותרים לפרוץ החוצה לכיוון מזרח, כדי לחבור לכוחות הארמייה ה-52 באזור קודרסדורף-נייסקי.
בליל 23/24 בחודש הבקיעו הכוחות המכותרים את טבעת הכיתור הגרמנית ממזרח לוייסנברג.
הגרמנים הצליחו לכתר שוב את שתי הבריגדות של קורפוס המשמר הממוכן ה-7 במחצית הדרך לקווים הסובייטיים.
גנרל מקסימוב נפצע קשה ונפל בשבי ורק כ-30% מהכוח שבפיקודו הצליח להגיע בשלום לאזור נייסקי.
במהלך הלחימה באזור ווייסנברג ספגו כוחות הקורפוס כאלף נפגעים ונעדרים.
הפריצה החוצה של הדיוויזיה ה-294 הייתה מוצלחת יותר, ורוב כוחותיה הגיעו בשלום לקווים הסובייטיים ב-24 באפריל בצהריים, וחברו לדיוויזיה ה-116 של הארמייה ה-52.
ב-23 באפריל החלו הגרמנים במתקפה על הכוחות הסובייטיים באזור העיר באוצן, כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-20 תוקפת מכיוון צפון מזרח ודיויזיית הרמן גרינג הראשונה תוקפת מכיוון דרום.
בשעות אחר הצהריים של 24 בחודש הבקיעו הגרמנים את מערך ההגנה הסובייטי ועד סוף היום הם הצליחו להשתלט מחדש על רוב שטח העיר, ולחבור לשרידי חיל המצב הגרמני, שהיה נצור בתוכה (כ-400 חיילים כשירים מתוך כ-1,600 המגינים).
הכוחות הסובייטיים שהחזיקו בבאוצן – 2 בריגדות מקורפוס המשמר הממוכן ה-7 והדיוויזיה ה-254, בפיקוד גנרל קורצ'גין – נאלצו לסגת לפאתים הצפוניים של העיר, וכותרו באופן חלקי.
ניסיון של חלק מיחידות קורפוס הטנקים הפולני ה-1 לבוא לעזרת הכוחות הסובייטיים בבאוצן ולכבוש מחדש את העיר נכשל, לאחר שהכוח התוקף ספג אבדות כבדות.
ב-25 באפריל בערב נסוגו שרידי כוחותיו של קורצ'גין מבאוצן, וחברו אל כוחות הארמייה הפולנית השנייה מצפון לעיר.
ב-26 באפריל פתחו הגרמנים במתקפה חדשה, ומיקדו את מאמציהם בעיקר באזור שמצפון וממערב לבאוצן.
דיוויזיית הפאנצר ה-20 ודיוויזיית הרמן גרינג תקפו משני עברי כביש מס' 96, במטרה להבקיע את מערך ההגנה הסובייטי-פולני החדש, ולהתקדם לאורך הכביש לכיוון הויירסוארדה (Hoyerswerda), מרחק קצר משפרמברג.
הכוחות הפולניים שהגנו על האזור (הדיוויזיה ה-8, הדיוויזיה ה-5 וקורפוס הטנקים ה-1) בסיוע מה שנותר מהכוחות הסובייטיים שנסוגו מבאוצן, לא הצליחו לבלום את המתקפה הגרמנית החדשה, ונאלצו לסגת עד למרחק קצר מדרום לקוניגסוארטה.
רק הגעת קורפוס המשמר המשוריין ה-4 מארמיית המשמר החמישית (שהועבר אף הוא דרומה לסייע לארמייה הפולנית השנייה) לזירת הקרב, מנעה התמוטטות מוחלטת של מערך ההגנה הפולני.
הקורפוס ביצע התקפת נגד והצליח להדוף את הגרמנים 3–4 ק"מ דרומה.
ההתקפות הגרמניות בגזרה שמצפון לבאוצן נמשכו כמעט עד סוף החודש, ורק אז התייצב סופית קו החזית במרחב באוצן, והגרמנים החלו להעביר משם חלק מהיחידות הניידות שלהם לגזרות אחרות.
במקביל להתקדמות הגרמנית בחלק המערבי של המבלט שיצרו בקו החזית הסובייטי, ניהלו הדיוויזיות הפולניות ה-7 וה-10 מתקפה על חוד הבליטה הגרמנית ועל חלקה המזרחי, מקו נהר Schwarzer Schops (יובל של נהר שפרה).
הם התקדמו באיטיות לכיוון דרום-מערב, בסיוע יחידות של הארמייה ה-52 שפעלו באגפן השמאלי, חידשו את הקשר עם הכוחות הפולניים, שלחמו ממערב למבלט הגרמני, והגיעו עד לקו נייסקי-פורסטגן-נאשויץ (naschwitz), שם התייצב קו החזית החדש.
במהלך המערכה באזור באוצן, הדיוויזיה הפולנית ה-9 והבריגדה האנטי טנקית ה-9, נותרו באזור גרוסרוהרסדורף, מרחק קצר מדרזדן.
כתוצאה ממתקפת הנגד הגרמנית הן מצאו את עצמן כ-12 ק"מ מדרום-מערב לקו החזית הסובייטי-פולני החדש, כשהן חצי מכותרות ותחת לחץ גרמני הולך וגובר.
ב-26 באפריל קיבלה הדיוויזיה הוראה לחבור לכוחות הפולניים בקו ההגנה החדש מצפון-מערב לבאוצן.
נסיגת הדיוויזיה התבצעה בצורה בלתי מסודרת ובלתי מאובטחת.
הדיוויזיה התחלקה לשלושה טורים וניסתה לפרוץ את דרכה לכיוון צפון-מזרח בשעות היום, במקום להמתין לשעות החשיכה.
הגרמנים, שהשיגו מידע מדויק על תוכנית הנסיגה של הדיוויזיה, הציבו מארבים בנתיבי הנסיגה של הטורים הפולניים, המטירו אליהם אש מרוכזת ותקפו אותם מכל העברים.
כתוצאה מכך, אחד הרגימנטים של הדיוויזיה הושמד כמעט לחלוטין ושאר כוחותיה ספגו אבדות כבדות.
באזור הורקה (horka) לכדו הגרמנים בית חולים שדה פולני במהלך נסיגתו, ורצחו כל הסגל והפצועים, כ-300 איש.
בריגדת הנ"ט ה-9, שחיפתה על נסיגת הדיוויזיה, ספגה אף היא אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד.
במהלך נסיגתה הקשה, שארכה מספר ימים (עד 29 בחודש), איבדה הדיוויזיה ה-9 את מפקדה (שנפל בשבי), כ-40 אחוז מכוחה, וכמעט את כל הארטילריה וכלי הרכב שלה.
היא חדלה להתקיים ככוח לוחם, ושרידיה סופחו לדיוויזיית המשמר הסובייטית ה-14 באזור קמנץ.
עד סוף אפריל 1945 התייצב קו החזית החדש במרחב באוצן.
הארמייה הפולנית השנייה החבולה קשות לא המשיכה בהתקדמותה לכיוון דרזדן, והעיר נפלה לבסוף לידי כוחות הצבא האדום רק ב-8 במאי.
בראשית מאי, לאחר נפילת ברלין, היפנה קונייב את כוחות החזית האוקראינית הראשונה דרומה, לכיוון צ'כוסלובקיה, וב-6 בחודש הם פתחו במתקפה לכיוון פראג לאורך עמק נהר האלבה, בשיתוף פעולה עם החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית הרביעית, שהתקדמו אל העיר מכיוון מזרח ודרום-מזרח.
עד 11 במאי שוחררה פראג, והכוחות הגרמניים בצ'כוסלובקיה, כולל כל כוחות קבוצת ארמיות מרכז, כותרו על ידי כוחות הצבא הסובייטי, ונאלצו להיכנע.
אין מחלוקת על כך, שקרב באוצן היה ניצחון טקטי גרמני.
במהלך הקרב הוכיחו הגרמנים שוב את עליונותם הטקטית, במיוחד בלוחמת תנועה, על הצבא הסובייטי (במקרה זה, גם על הכוחות הפולניים, שלחמו תחת פיקוד הצבא האדום).
הם השכילו לרכז את כוחותיהם בנקודות ההכרעה, ובדרך זו להשיג עדיפות מקומית על יריביהם בנקודות בהן בחרו לרכז את המאמץ ההתקפי שלהם, על אף שברמה האופרטיבית, לצד הסובייטי הייתה עדיפות מספרית משמעותית על הצד הגרמני במרחב באוצן.
הגרמנים הפעילו במהלך מתקפת הנגד שלהם מספר יחידות עילית מנוסות (בעיקר כשמדובר בדיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר), וניצלו היטב את העובדה, שלפחות הכוחות הפולניים שניצבו מולם היו חסרי ניסיון קרבי משמעותי.
הם גם נהנו מיתרון גדול על יריביהם ברמת המקצועיות של הפיקוד ברמות הנמוכות והבינוניות.
אולם ברמה האסטרטגית נכשלה מתקפת הנגד הגרמנית בהשגת יעדיה המרכזיים.
קונייב זיהה את המשבר המתפתח באגפו השמאלי, ותגבר במהירות את כוחותיו במרחב באוצן בכוחות קרקע חזקים מארמיית המשמר החמישית, ובכוחות אוויר מארמיית האוויר השנייה, שבלמו את המתקפה הגרמנית תוך זמן קצר, וייצבו מחדש את החזית באזור זה.
מרבית המחקרים שעסקו בקרב נוטים להטיל את האחריות העיקרית להצלחת מתקפת הנגד הגרמנית באזור באוצן, ולאבדות הכבדות שספגה הארמייה הפולנית השנייה במהלכה, על קרול שווירצ'בסקי, מפקד הארמייה, ועל ההחלטות שקיבל במהלך הקרב.
אולם הוא לא היה האחראי היחיד לכישלון.
פיקוד הארמייה הסובייטית ה-52 נושא באחריות לא פחותה, שכן חוסר התיאום בין התקדמות הארמייה להתקדמות הארמייה השנייה, והפער שנוצר בחזיתה, איפשרו לגרמנים לתקוף את האגף השמאלי החשוף של הכוחות הפולניים.
אין בידי החוקרים נתונים מדויקים ביחס לאבדות הצדדים היריבים במהלך הקרב.
לפי הנתונים הפולניים הרשמיים הארמייה השנייה ספגה יותר מ-18,000 אבדות, מתוכם כ-7,800 הרוגים, נעדרים ושבויים (כ-22% מכוחה ערב פתיחת המתקפה הסובייטית) ואיבדה 57% מכלי הרכב המשוריינים שלה.
אולם נתונים אלו מתייחסים לכל המחצית השנייה של אפריל 1945 (16–30 באפריל), ולא רק לקרב באוצן.
מספר הנפגעים הסובייטיים אינו ידוע, אבל אין ספק שגם הם ספגו אבדות ניכרות במהלך הקרב.
לפי מחקר רוסי עדכני, קורפוס המשמר הממוכן ה-7 לבדו ספג כ-2,500 אבדות ואיבד את רוב הציוד הכבד שלו (כולל 117 טנקים ותותחים מתנייעים), הדיוויזיה ה-254 ספגה למעלה מ-1,500 נפגעים בין 20 ל-30 באפריל 1945, ואילו הדיוויזיה ה-294 ספגה כ-1,350 אבדות (רובם הגדול שבויים ונעדרים) בלחימה באזור ווייסנברג.
אין בידינו מידע מהימן לגבי אבדות הצד הגרמני במהלך קרב באוצן.
במהלך רוב שלבי מלחמת העולם השנייה ניהל הצבא הגרמני רישום מסודר ומדויק יחסית של האבדות שספגו יחידותיו השונות, אך בשבועות שקדמו לכניעת גרמניה הנאצית, לא נערך רישום מסודר של מספרי הנפגעים הגרמניים, וחלק מהמסמכים שתיעדו את אבדות הצד הגרמני אבדו/הושמדו בכאוס שנוצר לאחר סיום המלחמה בזירה האירופית.
לפי מקורות פולניים, שנכתבו בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית, ספגו הגרמנים למעלה מ-20 אלף אבדות במהלך מתקפת הנגד שלהם באזור באוצן, מתוכם כ-6,500 הרוגים, ואיבדו 314 כלי רכב משוריינים, אך מחקרים עדכניים יותר שעסקו בקרב העריכו, שמדובר במספרים מוגזמים ביותר.
קרב באנוקברן (בגאלית סקוטית: Blàr Allt nam Bànag או Blàr Allt a' Bhonnaich, באנגלית: Battle of Bannockburn) היה קרב שנערך בין 23 ל-24 ביוני 1314 במסגרת מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה בין צבא ממלכת סקוטלנד, בפיקודו של רוברט דה ברוס, לצבא ממלכת אנגליה, בפיקודו של אדוארד השני, והסתיים בניצחון סקוטי מכריע.
אף על פי שלא הביא לסיום המלחמה, אשר נמשכה כ-14 שנים נוספות, היווה הניצחון נקודת ציון בהיסטוריה של סקוטלנד.
ב-1313, לאחר שדרש רוברט דה ברוס מכל תומכיו של מלך סקוטלנד המודח ג'ון באליול להכיר בו כמלכם או לאבד את אדמותיהם, פלש אדוארד השני לסקוטלנד.
בנוסף, באותה עת הייתה נתונה טירת סטרלינג, מצודה סקוטית שנכבשה על ידי האנגלים, תחת מצור של צבא סקוטי.
המלך אדוארד כינס צבא רב עצמה, שהורכב מחיילים מאנגליה, מאירלנד ומויילס, במטרה להסיר את המצור – הצבא הגדול ביותר שפלש אי פעם לסקוטלנד.
הניסיון להגיע לטירה ולהסיר את המצור נכשל, לאחר שנחסמה דרכו של הצבא האנגלי על ידי צבא סקוטי קטן יותר, בפיקודו של רוברט דה ברוס.
הצבא הסקוטי נחלק לשלוש יחידות שכונו "סקילטרון", עליהן פיקדו רוברט דה ברוס, אחיו אדוארד ברוס ואחיינו, רוזן מוריי.
לאחר שסר הנרי דה בוהון נהרג על ידי ברוס ביומו הראשון של הקרב, נסוגו הכוחות האנגליים וחנו למשך הלילה.
סר אלכסנדר סטון, אציל סקוטי שתמך באדוארד ולחם בשורות הצבא האנגלי, ערק באותו לילה לצידו של ברוס וסיפק לו מידע אודות מיקומו של מחנה האנגלים והמורל הנמוך השורר בו.
רוברט דה ברוס החליט לצאת למתקפה כוללת, ולהשתמש ביחידות הסקילטרון במערך התקפי, אסטרטגיה אותה לא ניסה קודמו, ויליאם וולאס.
הצבא האנגלי הובס בקרב סדור אשר הסתיים במותם של מספר מפקדים בולטים, כולל רוזן גלוסטר וסר רוברט דה קליפורד, ובנפילתם בשבי של רבים אחרים.
הניצחון על האנגלים בבאנקבורן הוא הניצחון המפורסם ביותר בהיסטוריה הסקוטית, והונצח פעמים רבות במשך מאות שנים באמנות ובשירים.
הקרן הלאומית לסקוטלנד (National Trust for Scotland) מפעילה את מרכז המבקרים בבאנקבורן (שהיה ידוע בעבר כ"מרכז המורשת של באנקבורן", Bannockburn Heritage Centre).
אף על פי שמיקומו המדויק של הקרב אינו ברור, הוקמה אנדרטה מודרנית בשדה מעל אתר משוער של שדה הקרב, בו ככל הנראה חנו הצבאות היריבים, ולצידו פסל של רוברט דה ברוס שתוכנן על ידי פילקינגטון ג'קסון (Pilkington Jackson).
האנדרטה ומרכז המבקרים הסמוך נחשבים לאתרי התיירות הפופולריים ביותר באזור.
מלחמות העצמאות הסקוטיות בין אנגליה לסקוטלנד החלו ב-1296, כאשר תחת שלטונו של אדוארד הראשון ניצחו האנגלים בקרב דאנבר וכבשו את בריק.
הדחתו של ג'ון באליול תרמה אף היא להישגי האנגלים.
הסקוטים, בהנהגתו של ויליאם וולאס, הצליחו להביס את האנגלים בקרב גשר סטרלינג ב-1297, אך אדוארד ניצח שוב בקרב פאלקריק ב-1298. עד 1304 נכבשה סקוטלנד וב-1305 נלכד וואלס והוצא להורג, אך ב-1306 תפס רוברט דה ברוס את כס המלוכה הסקוטי והמלחמה התחדשה.
לאחר מותו של אדוארד הראשון עלה לשלטון בנו, אדוארד השני, ב-1307, אך זה לא מסוגל היה לספק את המנהיגות הנחושה שהראה אביו, ועד 1313 איבדו האנגלים את מרבית השטחים והטירות בהם החזיקו בסקוטלנד.
ב-1313 דרש רוברט דה ברוס מכל תומכי באליול הנותרים להעביר את נאמנותם אליו, תחת האיום של איבוד אדמותיהם אם יסרבו, כמו גם את כניעת הכוחות האנגליים בטירת סטרלינג.
הטירה הייתה אחד הנכסים החשובים ביותר שהוחזקו בידי האנגלים, מכיוון ששלטה על הדרך צפונה אל ההיילנדס בסקוטלנד.
ב-1314 צר על הטירה אדוארד ברוס, אחיו של רוברט, והגיע להסכם עם המפקד האנגלי, לפיו אם לא תחולץ הטירה מהמצור עד אמצע הקיץ ייכנעו הוא ואנשיו בפני הסקוטים.
האנגלים לא היו יכולים להתעלם מאתגר זה והתארגנו והצטיידו למערכה משמעותית.
ידוע כי אדוארד ביקש להקים צבא של 2,000 פרשים כבדים ו-25,000 רגלים, אשר רבים מהם היו מצוידים בקשת ארוכה, שהתאספו מאנגליה, ויילס ואירלנד.
ההערכות הן שלא יותר ממחצית הרגלים אכן הגיעו, אך עדיין היה צבא זה לגדול ביותר שפלש אי פעם לסקוטלנד.
הצבא הסקוטי מנה כ-6,000 לוחמים, כולל לא יותר מ-500 פרשים.
שלא כאנגלים, לא היה הפרשים הסקוטיים מצוידים להסתערות חזיתית והתאימו בעיקר לסיור ולהתכתשויות.
הרגלים בצבא הסקוטי היו מצוידים בגרזנים, חרבות ורומחים וכללו רק קשתים מעטים.
עם זאת, לאחר שמונה שנים של לוחמת גרילה מוצלחת ופשיטות לתוך צפון אנגליה יצרו הסקוטים צבא מנוסה וממושמע.
בנוסף, סייעו פשיטות אלה למימון המאמץ המלחמתי הסקוטי.
היתרון המספרי המדויק של הצבא האנגלי אינו ידוע, אך חוקרים מודרניים מעריכים כי יחסי הכוחות נטו לרעת הסקוטים ביחס של 1.5 ל-2 או ל-3 מכוחם.
אדוארד השני ויועציו היו מודעים למקומות בהם עשוי הצבא הסקוטי לתקוף אותם והוציאו פקודות לכוחותיהם להתכונן לאויב הממוקם באזורי הביצות שלאורך הנהר פורת', סמוך לסטרלינג.
ככל הנראה נעו האנגלים במערך אשר הורכב מארבע "דיוויזיות", בעוד המערך הסקוטי הורכב משלוש דיוויזיות המכונות "סקילטרונים", מבנה היקפי חזק שאנשיהם מצוידים ברומחים ארוכים.
תומאס רנדולף, רוזן מוריי הראשון, פיקד על החלוץ הסקוטי, אשר חנה כקילומטר וחצי דרומית לסטרלינג, סמוך לכנסיית סיינט ניניאן, בעוד המלך רוברט פיקד על המאסף, בכניסה לניו פארק.
אחיו של המלך, אדוארד, פיקד על הדיוויזיה השלישית.
על פי ג'ון בארבור, משורר בן התקופה, הייתה לסקוטים דיוויזיה נוספת, בפיקודו של וולטר, ראשון הלורדים הצעיר, כאשר הפיקוד הממשי על כוח זה היה בידי סר ג'יימס דאגלס.
הקשתים הסקוטים היו מצוידים בקשתות עשויות עצי טקסוס, שלא היו נחותות בהשוואה לאנגליות.
עם זאת היה מספרם קטן, כ-500 בלבד, ונעשה בהם שימוש מועט במהלך הקרב.
על פי שיר שנכתב בתקופה בה התקיים הקרב, עשו שני הצדדים שימוש בקשתות מוצלבות ובקלעים.
המיקום המדויק של האתר בו נערך הקרב נידון במשך שנים רבות, אך מרבית ההיסטוריונים המודרניים מסכימים כי האתר המסורתי, במקום בו הוקמו מרכז המבקרים והפסל, אינו נכון.
מספר גדול של אתרים חלופיים נבחנו, אך חוקרים מודרניים מסכימים רק על שניים הראויים לאזכור:
שטח של אדמת כבול מחוץ לכפר בלקידרוק, הידוע כדרייפילד (Dryfield), 1.2 ק"מ מזרחית לאתר המסורתי.
הקארס של בלקידרוק (The Carse of Balquhiderock), 2.4 ק"מ צפונית-מזרחית לאתר המסורתי.
מיקום זה התקבל על ידי הקרן הלאומית של סקוטלנד כאתר בו התקיים הקרב בסבירות הגבוהה ביותר.
לרוב, נמשכו קרבות ימי הביניים רק זמן קצר, כמה שעות, כך שקרב באנוקברן היה יוצא דופן בכך שנמשך יומיים.
ב-23 ביוני 1314 נעו קדימה שני מערכי פרשים אנגליים, כאשר מטרתם הייתה חבירה מהירה לטירת סטרלינג והסרת המצור.
על המערך הראשון פיקדו רוזן גלוסטר ורוזן הרפורד.
הפרשים האנגליים נתקלו בכוח פרשים סקוטי, בפיקודו של רוברט דה ברוס.
רוברט ואחיינו של רוזן הרפורד, סר הנרי דה בואן לחמו זה בזה בקרב פנים אל פנים.
דה בואן הסתער, וכאשר חלפו זה על פני זה, פגע ברוס בראשו של סר הנרי באמצעות גרזן הקרב שלו והרגו.
לאחר מכן הסתערו הסקוטים לעבר הפרשים הנותרים, שנסוגו בחזרה לעבר הצבא האנגלי העיקרי.
כוח הפרשים האנגלי השני היה בפיקודם של רוברט דה קליפורד והנרי דה בומון וכלל גם את תומאס דה גריי, אביו של הכרוניקאי תומאס גריי.
גריי הצעיר תיאר מאוחר יותר את הקרב:
במהלך הלילה חצה הצבא האנגלי את נחל באנוקברן וחנה בשטח המישורי שמעבר לו.
עמדה זו לא היטיבה עם הצבא האנגלי, מכיוון שהעורף והאגף השמאלי (הדרומי) נשענו על נחל באנוקברן בעוד הימני (הצפוני) על פלג קטן בשם פלסטרים, כך שמספר גדול של חיילים התרכז בשטח צפוף וקשה לתנועה, ועם נתיב נסיגה בעייתי.
אלכסנדר סטון, אביר סקוטי אשר לחם בשירותו של אדוארד השני, ערק מהמחנה האנגלי, דיווח לברוס על המורל הנמוך בקרב האנגלים והמליץ בפניו לצאת להתקפה.
בבוקר התקדם הצבא הסקוטי מכיוון ניו פארק, ואדוארד ואנשיו הופתעו למראה נושאי הרומחים הסקוטיים המגיחים ממחסה היער ונעים לעבר עמדתם.
הצבא הסקוטי נע במעין מבנה אשלון, כאשר הסקילטרון בפיקודו של אדוארד ברוס נערך באגף ימין של המערך הסקוטי והוביל את ההתקפה, בעוד הסקילטרון בפיקודו של רוברט דה ברוס היה במרכז ומעט מאחור והסקילטרון בפיקודו של מוריי באגף שמאל.
כאשר התקרבו עוד, נעצרו חייליו של ברוס וכרעו ברך בתפילה.
על פי אחד הדיווחים קרא אדוארד בהפתעה: "הם מתפללים לרחמים!", "אכן לרחמים" השיב לו אחד ממלוויו, "אך מהאל ולא ממך.
אנשים אלה יכבשו או ימותו".
ויכוח פרץ בין רוזן גלוסטר לרוזן הרפורד סביב זהותו של מי שינהיג את החלוץ האנגלי אל הקרב.
רוזן גלוסטר אף ניסה לשכנע את המלך שמוטב לדחות את הקרב, מה שהוביל את האחרון להאשימו בפחדנות.
בשל האשמה זו יצא גלוסטר לעבר הסקוטים אך רק מעטים ליוו אותו, וכאשר קרב אל שורות הסקוטים הוקפו הוא ואנשיו במהירות ונהרגו.
לאחר כישלון הסתערות הפרשים הכבדים, נדחקו האנגלים לאחור תחת איום הסקילטרונים, בצפיפות רבה וכשגבם לנחל.
הקשתים האנגליים ניסו לסייע לפרשים אך קיבלו פקודה לחדול מירי, מכיוון שגרמו לאבדות גם בקרב אנשיהם.
אז ניסו האנגלים לפרוס את הקשתים הוולשים והאנגלים כדי לתקוף את הסקוטים מאגפם, אך אלה פוזרו על ידי כוח של 500 פרשים סקוטיים בפיקודו של סר רוברט קית'.
הפרשים האנגליים נדחקו לעבר נחל באנוקברן, מה שהקשה עליהם לתמרן.
לאחר שלא עלה בידם להישאר יחד כמערך לוחם, נשברו שורותיהם.
תוך זמן קצר התברר לאמר דה ולאנס ולז'יל ד'ארז'נטאן (אשר נחשב לאביר השלישי בטיבו באירופה של אותה תקופה) שהאנגלים הפסידו בקרב ושעליהם להוביל את אדוארד השני למקום בטוח בכל מחיר.
בניגוד לרצונו, נמלט המלך משדה הקרב, בליווי צמוד של 500 אבירים מהמשמר האישי שלו.
ברגע שיצאו מטווח הסכנה פנה ד'ארז'נטאן אל המלך ואמר שלאחר שהבטיח את שלומו כפי שדרש תפקידו עליו להפרד ממנו, מכיוון שלעולם לא נסוג מקרב לפני כן, ואין בכוונתו לעשות זאת כעת.
לאחר מכן הסתער על שורות הסקוטים, הופל מסוסו ונהרג.
אדוארד השני נמלט עם משמר ראשו, והופעתו של כוח סקוטי נוסף (שהורכב למעשה מתומכי הלחימה הסקוטיים, אותם חשבו האנגלים בטעות כתגבורת משמעותית) גרם לבהלה שהתפשטה בקרב חייליו הנותרים, ותבוסתם הפכה למנוסה לא מאורגנת, בשעה שניסו לחצות את נחל באנוקברן.
בשלב זה חדל הצבא האנגלי לשמש ככוח לוחם.
תחילה הגיעו המלך ומלוויו אל שערי טירת סטרלינג, אך מכיוון שכניעת הטירה בפני הסקוטים הייתה למעשה בלתי נמנעת בעקבות התבוסה, סירב מפקדה לפתוח בפני אדוארד את שעריה.
כאשר בעקבותיו מזנב כוח פרשים קטן בפיקודו של ג'יימס דאגלס, הצליח אדוארד להגיע לטירת דאנבר ומשם הפליג בספינה לבמבורו שבנורת'מברלנד.
כוח הליווי של המלך רכב מדאנבר לבריק, אליה הגיע ב-26 ביוני, ואדוארד הצטרף אליהם ביום שלאחר מכן.
משדה הקטל שבבאנוקברן ניסו שרידי הצבא האנגלי להגיע אל גבול ממלכת אנגליה, כ-140 ק"מ דרומה, ורבים מהם נהרגו על ידי כוחות סקוטיים רודפים או על ידי תושבי השטח הכפרי דרכו נמלטו.
ההיסטוריון פיטר ריס כתב כי "רק כוח משמעותי אחד של חיילים - כולם רגלים - הצליח להגיע לאנגליה בשלמותו".
היה זה כוח של נושאי חניתות ולשיים, אשר נותרו מלוכדים בראשות מפקדם, סר מוריס דה ברקלי, ומרביתם הגיעו בשלום לקרלייל.
ריס העריך, כי רק כשליש מהרגלים שהשתתפו בקרב הצליחו לשוב לאנגליה.
אם נכונה הערכה זו, הרי מתוך 16,000 רגלים נהרגו כ-11,000. הכרונקאי האנגלי תומאס ולסינגהאם (Thomas Walsingham) העריך את מספרם של הפרשים שנהרגו ב-700 איש, כאשר 500 נוספים נשבו למטרות כופר נפש.
אבדות הסקוטים הוערכו כקלות יחסית, כאשר רק שני אבירים נמצאו בין ההרוגים.
ביום שלאחר הקרב נכנעה טירת סטרלינג.
רוזן הרפורד, גיסו של המלך, נשבה במהלך הקרב ושוחרר בתמורה לאשתו, בתו ואחיותיו של ברוס, לאחר כשמונה שנים בשבי האנגלי.
אצילים נוספים שוחררו לאחר תשלום כופר נפש.
התבוסה הותירה את צפון אנגליה חשופה לפשיטות הסקוטים, ואפשרה את הפלישה הסקוטית לאירלנד.
אלה סייעו בסופו של דבר, לאחר כישלון הכרזת אבוראת' להבטיח את עצמאות סקוטלנד באמצעים דיפלומטיים, לחתימה על הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון ב-1328. בהתאם לתנאי ההסכם, הכירה ממלכת אנגליה בעצמאותה המלאה של ממלכת סקוטלנד וברוברט דה ברוס ויורשיו כשליטיה החוקיים.
קרב באיקולה (Baecula) היה קרב שהתרחש בשנת 208 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין צבא קרתגי בפיקוד עזרובעל ברקה, אחיו של חניבעל, לבין צבא רומי בפיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.
הקרב התרחש ליד העיר באיקולה (כיום הכפר באַילֶן) שבהיספניה (ספרד), ובסופו הובסו הקרתגים אולם מרבית צבאם הצליח לסגת באופן מאורגן.
חניבעל תכנן להעביר את המלחמה לאיטליה, והוא יצא במסע נועז דרך גאליה והרי האלפים, בעודו מפקיד ביד אחיו עזרובעל את הפיקוד על הצבא הקרתגי בחצי האי האיברי.
בשנת 212 לפנה"ס שב עזרובעל לספרד כשלצידו צבא קרתגי שלישי בפיקודו של עזרובעל גיסקו, וכוח פרשים נומידי בהנהגת הנסיך מסיניסה.
באביב שנת 208 לפנה"ס יצא סקיפיו מקרתגו החדשה לקראת עזרובעל.
עזרובעל הופתע מהתקדמותו של סקיפיו, וחשש מעדיפותו המספרית.
הוא נסוג ותפס עמדה מבוצרת על רמה קטנה ליד העיר באיקולה (כיום הכפר באַילֶן) והמתין לבואו של צבא קרתגי נוסף.
על פי ההיסטוריון היווני פוליביוס, המתין סקיפיו יומיים, אך מחשש לכיתורו בידי הצבאות הקרתגיים הנוספים (מה שהוביל בעבר למותם של אביו ודודו בקרב באיטיס, לא רחוק משם) החליט לבסוף לעלות על מחנהו של עזרובעל.
סקיפיו פיצל את עיקר צבאו בינו ובין סגנו גאיוס לאליוס, ובמקביל למתקפה החזיתית של כוחותיו הקלים הובילו השניים מתקפה כפולה על האגפים.
הכוחות הקרתגים נשברו והובסו, אך לחימתם אפשרה לעזרובעל לחצות את נהר הבאיטיס עם מרבית צבאו, פיליו ומטעני האספקה.
עזרובעל פנה כעת עם צבאו צפונה במטרה לחבור עם אחיו באיטליה.
למרות הניצחון, נמנע סקיפיו מלרדוף אחר עזרובעל.
למהלך זה, שאפשר את פלישתו של עזרובעל לאיטליה, ניתנו מספר הסברים.
לדעת פוליביוס, חשש סקיפיו שצבאו יכותר בידי המצביאים הקרתגים הנוספים.
הסבר נוסף מצביע על תנאי השטח ומזג האוויר הגשום.
לפי הסבר אחר היה יותר חשוב בעיני סקיפיו להשלים את כיבושו של דרום חצי האי האיברי מידי קרתגו, והוא לא רצה לסכן זאת במערכה ארוכה בהרים.
אחרים גורסים שהחיילים הרומים עסקו בביזת המחנה הקרתגי, והיה קשה לארגן אותם מחדש לקראת מרדף יעיל.
בהמשך חצה עזרובעל את האלפים ופלש לאיטליה, במטרה לתגבר את אחיו חניבעל.
קרב בומון אשר נערך ב-30 באוגוסט 1870 והסתיים בניצחון פרוסי, היה חלק ממלחמת צרפת–פרוסיה.
הקרב נערך בין הקורפוס ה-5 הצרפתי תחת פיקודו של גנרל פייר לואי שארל דה פאלי, לבין הקורפוס הרביעי הפרוסי תחת פיקודו של גנרל קונסטנטין פון אלבנסלבן, הקורפוס ה-12 (הסקסוני) תחת פיקודו של גאורג, נסיך סקסוניה, יחד עם הקורפוס המלכותי הבווארי, תחת הגנרל לודוויג פרייהר פון דר טאן.
הצרפתים הופתעו במאהליהם ונסוגו חזרה לעבר מופוזון, תוך שהם סופגים אבדות של 7,500 לוחמים ו-42 תותחים לעומת הגרמנים שספגו 3,400 אבדות.
קרב באוצן היה קרב מכריע במהלך המערכה בגרמניה ב-1813 במסגרת המלחמות הנפוליאוניות.
הקרב היווה ניצחון של צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה (הגרנד ארמה) תחת פיקודו של נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, על כוח מאוחד של צבאות האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה.
הקרב התרחש בין 20 ל-21 במאי 1813 בפרפרי העיר באוצן, הקונפדרציה של הריין.
במהלך השלבים המוקדמים של המערכה בגרמניה בשנת 1813, בין האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה (שהיוו חלק מהקואליציה האנטי-צרפתית השישית) נגד הקיסרות הצרפתית הראשונה, התברר כי לצבאו של נפוליאון בונפרטה בחסור בעייתי באספקה.
הצרפתים תכננו לכבוש את לייפציג ולנוע מעבר לאודר בשביל לכבוש את גדנסק (אז נודעה בשם דנציג) ולנתק את הכוחות הרוסים מהפרוסים.
הקואליציה פעלה למנוע את ההתקדמות הצרפתית ללייפציג במהלך קרב ליצן, בתחילת מאי 1813. הכוחות הצרפתים היו עדיפים בכוח אדם ובאחידות ההנהגה והצליחו להביס את כוחות הקואליציה אך נכשלו בניסיון לאגף ולהכניע את צבאות הקואליציה הנסוגים עקב המחסור באספקה.
לאחר הקרב שלח נפוליאון הצעה לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, לפיה דוכסות ורשה תשוב לידי ממלכת פרוסיה, אשר תיפול להשפעת רוסיה.
פרוסיה תעביר שטחים בברנדנבורג (לא כולל ברלין) לידי ממלכת וסטפאליה, מדינת חסות צרפתית שנשלטה בידי אחיו של נפוליאון; ז'רום בונפרטה.
אלכסנדר סירב להצעה וחיכה להתפתחות האירועים שתביא את האימפריה האוסטרית עם צבאה הכביר להצטרף לקואליציה נגד הקיסרות הצרפתית.
כוחות הקואליציה הרסו את גשרי האלבה בדרזדן אך הצבא הצרפתי היה יכול לעבור בגשרים שבנה בעצמו במהלך 11 במאי.
הרוסים הנסוגים, תחת פיקודו של המנהיג העליון של הקואליציה; לואיס אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין, הפסיקו בנסיגתם וריכזו את כוחותיהם באזור בישופסוורדה בעוד הפרוסים תחת פילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר רוכזו באזור קניגסברוק (אנ').
לפני ההתקדמות של נפוליאון צפונה לבר לייפציג היה עליו להסדיר את הגזה המזרחית ולהתקדם לעברה דרך ממלכת סקסוניה (מדינת חסות צרפתית).
נפוליאון כתב למרשל מישל ניי לגבי הערכותיו על האסטרטגיה של כוחות הקואליציה:
נפוליאון ידע שכדי להשיג ניצחון מכריע עליו לרכז את צבאו נגד הקואליציה.
הכוחות הצרפתים רוכזו במטרה להפיל את הקואליציה בבאוצן (מקום ההתבססות של כוחות הקואליציה לפי המודיעין הצרפתי) ומשם להתקדם האלה.
עקב השינוי בתוכניות של נפוליאון נוצר פער לוגיסטי שהיה חמור במיוחד עקב מיקומם הרחוק של הקורפוסים השני והשביעי.
הכוחות הצרפתים החלו לנוע לעבר באוצן, תרם הקרב הכין נפוליאון את הארטילריה להיות בנקודת מסתור כך שבעת מפלה אפשרית בשדה הקרב היא לא תיפגע במהלך נסיגה.
לפי הערכותיו של הקיסר הצרפתי לניי נדרש יום אחד אחריו כדי להגיע לבאוצן.
בשעות הצהריים של 20 במאי 1813 תקפו הצרפתים את מחנה הקואליציה ממערב ומצפון לו.
עם רדת החשכה האגף הרוסי השמאלי היה בסיכון והעיר באוצן הייתה בידי הצרפתים.
בבוקר 21 במאי פיקד נפוליאון על מתקפה כפולה ומתואמת.
האגף הרוסי השמאלי התפרק לגמרי במהלך היום בעוד הימני נתקף על ידי כוחותיו של ניי שנעו מצפון וביצע עקיפה לכוחות המוצבים של גבהרד לברכט פון בליכר.
הכוחות הפרוסים תחת בליכר הגיבו במתקפת נגד בניסיון לפרק את סדר כוחותיו של ניי.
עם הגעתם של כוחות צרפתים נוספים עלה כוחו של ניי על כוחו של בליכר והיה על האחרון לסגת.
עקב העובדה שניי לא יצא במרדף אחר כוחות הקואליציה הנסוגים, אלו ברחו בשנית (הפעם הראשונה הייתה בקרב ליצן) מידי הכוחות הצרפתים המתקדמים שכבשו את המקום.
נפוליאון לא צלח בניצחון המכריע שפעל להשיגו אך לקרב הייתה חשיבות מרכזית בחזית המזרחית, שכעת הייתה נקייה ולכן ניתן לכוחות הצרפתים לנוע צפונה לעבר לייפציג.
קרב בוצ'ה היה קרב כחלק מהמתקפה על קייב במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה על השליטה בעיר בוצ'ה.
בקרב נלחמו הכוחות המזוינים של רוסיה מול צבא היבשה האוקראיני.
הקרב נמשך מ-27 בפברואר ועד 31 במרץ 2022 והסתיים בכיבוש העיר על ידי רוסיה.
הקרב היה חלק מטקטיקה גדולה יותר במטרה לכתר את קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
בוצ'ה הייתה בין המקומות שמינהל המדינה של מחוז קייב כינה כמקומות המסוכנים ביותר במחוז.
במהלך הקרב התרחש טבח בוצ'ה.
ב-27 בפברואר התקדמו כוחות קרקע רוסים לתוך בוצ'ה.
הכוח הרוסי הורכב מצנחנים, טנקים, יחידות הנדסה צבאיות ומילואים מהארמייה המשולבת ה-36. לכוח הרוסי צורפו גם יחידת התגובה המהירה המיוחדת (SOBR), היחידה הניידת למטרות מיוחדות (OMON) ושני כוחות משטרה מיוחדים במסגרת המשמר הלאומי של רוסיה.
ארטילריה רוסית הפציצה את העיר וגרמה נזק למספר מבנים ותשתיות.
חלק מהתושבים איבדו גישה למים, גז וחשמל עקב ההפגזה.
כמה גורמים בכוח הרוסי הצליחו לפרוץ דרך בוצ'ה והתקדמו לעבר העיר השכנה אירפין.
יחידת שריון רוסית תועדה תוקפת אנדרטה לזכר המלחמה באפגניסטן בבוצ'ה; האנדרטה מעוצבת כמו נגמ"ש.
אנדריי צפלינקו, עיתונאי אוקראיני, דיווח מאוחר יותר כי כוחות רוסים תקפו רכב אזרחי, הרגו אדם ופצעו אחר.
כוחות אוקראינים השתמשו בהתקפות ברקטות וארטילריה ובתקיפות אוויריות כדי לעצור את ההתקדמות הרוסית בבוצ'ה.
שירות התקשורת המיוחד של אוקראינה דיווח כי ארטילריה אוקראינית הפגיזה שיירה של כלי רכב משוריינים רוסיים, כאשר ממשלת אוקראינה טוענת כי למעלה מ-100 יחידות של ציוד רוסי הושמדו.
כוחות אוקראינים הרסו גם גשר המחבר בין בוצ'ה לאירפין, הרגו קצין OMON ומנעו מכוחות רוסים להתקדם לאירפין.
אולקסי ארסטוביץ', פקיד אוקראיני, טען שכמה מתושבי בוצ'ה החלו להילחם בכוחות הרוסיים, והשליכו בקבוקי תבערה לעבר כלי רכב וחיילים רוסיים.
אנטון הרשצ'נקו, פקיד אוקראיני אחר, הצהיר כי התושבים תקפו טור של כלי רכב משוריינים רוסיים, והציתו לפחות רכב אחד.
מאוחר יותר, ב-27 בפברואר, הזהירו השלטונות האוקראיניים את תושבי בוצ'ה לא לעלות על אוטובוסים שמתפנים אל מחוץ לעיר, שכן פקידים אוקראינים לא יזמו כל הליכי פינוי.
גורמים רשמיים אוקראינים טענו שזה חלק מתוכנית של כוחות רוסים, לפיה הרוסים ישתמשו באזרחים כמגנים אנושיים על ידי מעקב אחר האוטובוסים, כדי להגיע לקייב.
ב-28 בפברואר 2022, כוחות אוקראינים השמידו טור משוריין רוסי בבוצ'ה.
אנטולי פדורו, ראש עיריית בוצ'ה, פרסם סרטון המראה כלי רכב רוסיים רועמים; פדורוק טען כי האוקראינים לא ספגו נפגעים מההתכתשות.
ב-1 במרץ, תמונות של ציוד רוסי הרוס ונטוש החלו להתפרסם בכלי התקשורת האוקראינים, כאשר חלקם תיארו את בוצ'ה כבית קברות לציוד הרוסי ההרוס.
ב-2 במרץ 2022, ממשלת אוקראינה החלה לשלוח סיוע הומניטרי לעבר בוצ'ה.
למחרת הודיע מינהל המדינה של מחוז קייב על פינוי אזרחים בבוצ'ה ובאירפין.
דווח על יותר מ-1,500 נשים וילדים שפונו ברכבת, בעוד ש-250 פונו באוטובוסים.
עם זאת, פקידים אוקראינים דיווחו כי הפינויים היו מסובכים מכיוון שכמה פסי רכבת נהרסו במהלך קרבות.
מאוחר יותר ב-3 במרץ, הודיעו כוחות הקרקע האוקראינים כי הכוחות האוקראינים כבשו מחדש את בוצ'ה, ופרסמו סרטון של חיילים אוקראינים מרימים את הדגל האוקראיני ליד בניין מועצת העיר.
צוותי חירום אוקראינים החזירו את החשמל לעיר.
כוחות רוסים המשיכו להילחם בתוך בוצ'ה, אך נהדפו על ידי כוחות אוקראינים ונדחקו לפאתי העיר.
ב-4 במרץ 2022, פדורוק אישר שהעיר נותרה בשליטה אוקראינית, אף על פי שכוחות רוסים שיגרו התקפות ללא הרף.
כוחות רוסים הרגו שלושה אזרחים אוקראינים לא חמושים שזה עתה העבירו מזון לכלבים לבית מחסה לכלבים והיו בדרכם חזרה הביתה במכונית.
עד 5 במרץ 2022, הכוחות הרוסיים המשיכו לתקוף את בוצ'ה.
מאוחר יותר הצהיר ארסטוביץ' כי כוחות רוסים כבשו גם את בוצ'ה וגם את הוסטומל, ואינם מאפשרים לאזרחים להתפנות.
בסביבות השעה 7:15 בבוקר באותו יום, זוהו זוג מכוניות שהובילו שתי משפחות על ידי חיילים רוסים שהמשיכו לפתוח באש לעבר השיירה, והרגו אדם ברכב השני.
המכונית הקדמית נפגעה מירי, שהציתה אותה והרגה שני ילדים ואמם.
ב-6 במרץ 2022, רוסיה הגבירה את ההפגזה שלה על העיר, וכתוצאה מכך נפגעו כמה אזרחים.
מועצת העיר בוצ'ה דיווחה כי אזרחים תופסים מחסה במרתפים, וכי העיר לא הצליחה לקבל סיוע הומניטרי בשל ההפצצה המתמדת.
רדיו סבובודה דיווח כי בעיר הכבושה נגמרת האספקה וכי חיילים רוסים הורגים אזרחים.
למחרת, כוחות רוסים פרסו שלוש יחידות שריון בבוצ'ה, כהכנה להתקדמות לעבר אירפין.
מאוחר יותר, וולודימיר קרפליוק, ראש עיריית אירפין לשעבר, הצהיר כי הכוחות הרוסיים הרסו את המכון לחקר פלסטיק וסיבים זכוכית בבוצ'ה, ושחררו אדי אצטון וכימיקלים אחרים.
ב-8 במרץ 2022 הצהיר פדורוק כי הכוחות האוקראינים עדיין נלחמים בבוצ'ה והצליחו להחזיר לעצמם את השטח.
עם זאת, הוא גם הצהיר כי הכוחות הרוסיים החזיקו בשליטה על כל הכבישים הראשיים בעיר, הגבירו את ההפגזות, ולא יאפשרו לתושבי בוצ'ה לעזוב את בתיהם.
מאוחר יותר, הכובשים הרוסים אפשרו לאזרחים לצאת החוצה לפרק זמן מוגבל על מנת להוציא גופות ולספק מזון.
עם זאת, בעיר עדיין לא היה חשמל, שכן כוחות רוסים החזיקו בכל תחנות החשמל.
ב-9 במרץ 2022, כוחות אוקראינים ערכו פינוי רחב היקף ברחבי מחוז קייב, כולל בבוצ'ה.
עד 20,000 אזרחים פונו במחוז קייב.
מנהלת מחוז קייב תיארה את המצב בבוצ'ה כמתוח בתוך הלחימה והפינוי.
ב-12 במרץ 2022 הודיעה מועצת העיר בוצ'ה כי הכוחות הרוסיים כבשו את העיר במלואה.
המועצה הצהירה כי הכוח הרוסי לא יאפשר לתושבים לצאת מבתיהם ולעיתים יורה על אזרחים.
למרות ההשתלטות, כמה אזרחים הצליחו להימלט מהעיר בהצלחה בשיירה של 20 אוטובוסים.
ב-13 במרץ קברו התושבים 67 בני אדם בקבר אחים ליד כנסייה בבוצ'ה.
הקברים הושמדו על ידי ארטילריה רוסית, ולא ניתן היה לזהות כמה מהגופות.
מאוחר יותר, נראו כמה חיילים רוסים בוזזים בתים בעיר.
עד 15 במרץ, החלו כוחות רוסים לכבוש את בניין העירייה ולכדו עובדים בבניין.
בינתיים, אתר האינטרנט האוקראיני "אובוזרבאטל" פרסמה סרטון המראה כלי רכב משוריינים רוסים נטושים שחונים בחניות ובמוסכים למגורים.
ב-16 במרץ, לפי הצבא האוקראיני, כוחותיו פתחו במתקפת נגד באזורים שבשליטת רוסיה ברחבי קייב, כולל בבוצ'ה.
ב-22 במרץ, ראש המינהל הצבאי האזורי של קייב, אולכסנדר פבליוק, הצהיר כי בוצ'ה והוסטומל היו בשליטת הצבא הרוסי וכי לא ניתן היה לנקוט שם פעולות התקפיות אוקראיניות באותה עת.
המשימה העיקרית של הצבא האוקראיני הייתה למנוע מכוחות רוסים לחצות את נהר אירפין.
שחרור העיר על ידי הכוחות האוקראינים
ב-29 במרץ, הודיע סגן שר ההגנה הרוסי אלכסנדר פומין כי הצבא הרוסי יצמצם את פעילותו ליד קייב וצ'רניהיב.
עד 31 במרץ, כוחות אוקראינים נכנסו לבוצ'ה על רקע נסיגה רוסית כללית באזור, וכתוצאה מכך נערכו קרבות קשים עם כוחות רוסים מקומיים.
למחרת הודיע אולכסנדר פבליוק, ראש הממשל הצבאי האוקראיני לאזור קייב, שבוצ'ה נכבשה ברובו מחדש.
לדבריו, כוחות רוסים ניסו לסגת, בעוד האוקראינים המשיכו לתקוף אותם.
הלחימה נמשכה מצפון לבוצ'ה ובציר הוסטומל–בוצ'ה–וורזל.
בינתיים, ראש העיר אנטולי פדורוק והמכון לחקר המלחמה דיווח כי בוצ'ה נכבשה מחדש במלואה מהכוחות הרוסיים החל מ-31 במרץ.
טענות לביצוע פשעי מלחמה בעיר
לדברי ראש עיריית בוצ'ה, אנטולי פדורוק, "מאות חיילים רוסים" היו גם הם בין הגופות שנמצאו באזור.
התושבים וראש העיר אמרו כי הקורבנות נהרגו על ידי חיילים רוסים.
נראה שרבים מהקורבנות נהגו בשגרת יומם כשהם נושאים שקיות קניות.
ראש עיריית בוצ'ה, אנטולי פדורוק, אמר שלפחות 280 אנשים מהעיר נקברו בקברי אחים.
קרב ארז התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר, בסביבת קיבוץ ארז תקפו את הקיבוץ עשרות מחבלים של ארגון הטרור חמאס.
בקרב הגנה על הקיבוץ הצליחו כיתת הכוננות של הקיבוץ ושל קיבוץ אור הנר הסמוך למנוע טבח בקיבוץ, תוך שאחד מחבריה נהרג בקרב.
בשעה 06:29, פתח חמאס במתקפת פתע על עוטף עזה בירי רקטות מאסיבי ופריצת גדר הגבול סמוך למעבר ארז – מעבר הגבול הצפוני של רצועת עזה לישראל.
מפקד הפלוגה המרחבית שלח את צוות טנק 4 מגדוד 77 בפיקוד סגן ג' להתמקם מול קיבוץ ארז ולמנוע חדירה לקיבוץ.
בשעה 6:32 רבש"ץ הקיבוץ שהיה בירושלים מבקש לדעת כמה לוחמי כיתת כוננות נמצאים בקיבוץ.
בשעה 6:38 חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ שמעו קולות ירי.
בשעה 6:40 הרבש"ץ מקפיץ את כיתת הכוננות ופוקד עליהם להגיע לחמ"ל הקיבוץ.
צוות טנק 4 מגדוד 77 בפיקוד סגן ג' התמקם מול הקיבוץ ונפגע במהלך הלחימה ממספר טילים נגד טנקים ויצא מכשירות.
06:50 - התארגנות בחמ"ל הקיבוץ
צוות החירום היישובי (צח"י) אייש את חמ"ל הקיבוץ.
לוחמי כיתת הכוננות התרכזו במקום, וקיבלו מכשירי קשר והתפזרו לעמדות לחימה לאורך הגדר.
שניים מהם התמקמו באנדרטת הפלמ"ח, הנמצאת במערב הקיבוץ בנקודה גבוהה הצופה לכיוון מעבר ארז.
הלוחמים זיהו לחימה במעבר ודיווחו על כך בקשר.
כ-20 דקות לאחר מכן, הם הבחינו בשני טנדרים שנעו דרך הפרדסים סמוך לכביש 4, לכיוון השער האחורי של הקיבוץ, וזיהו כי מדובר במחבלים.
בסביבות 7:20 בבוקר התקרבו כ-20–30 מחבלים שיצאו מעזה בשני טנדרים לשער קיבוץ ארז.
שני חברי כיתת הכוננות שהתמקמו באנדרטת הפלמ"ח פתחו באש לעבר הטנדרים הדוהרים, אך כ-20 מחבלים חלפו על פניהם והמשיכו לכיוון השער האחורי הכחול של הקיבוץ.
בעמדות ההגנה בשער זה המתינו שני חברי כיתת כוננות נוספים - אורי שטרסברג ויוסי חדד - אשר זיהו את הטנדרים ופתחו עליהם באש חזקה.
המחבלים ירדו מכלי הרכב והשיבו באש תופת, שכללה ירי רימונים ומטולי RPG.
במהלך חילופי האש נפצע אורי שטרסברג בראשו מכדור שחדר את קסדתו.
בשלב זה, יתר חברי כיתת הכוננות עזבו את עמדותיהם האחרות והתרכזו כולם בקרב סביב השער הכחול.
בסביבות השעה 7:45 נפצע אנושות לוחם כיתת הכוננות סרן במיל' מירי צלפים ומתמוטט בפתח בית משפחת רגב.
חברו, דני אפשטיין, נפצע אף הוא ומפונה לחמ"ל.
בשעה 07:47 יוסי חדד ואורי שטרסברג המשיכו להילחם בעמדה בשער הכחול תחת אש כבדה, כשהתחמושת אוזלת ואורי במצב קשה.
יוסי שידר קריאה נואשת בקבוצת הוואטסאפ בבקשה לחילוץ.
08:15 - פנייה לסיוע מאור הנר
הרבש"ץ בקיבוץ ארז קיבל הודעה מהצבא כי אין כוחות סיוע לשלוח.
הוא התקשר לרבש"ץ קיבוץ אור הנר, שם לא הייתה לחימה, ומבקש סיוע.
הרבש"ץ שלח מיידית שלושה מחברי כיתת הכוננות אור הנר.
הם נכנסו לקיבוץ דרך השער הראשי ומתקרבים לעמדת השער הכחול.
הרבש"ץ ביקש מיוסי ואורי להחזיק מעמד: ודיווח "אני עוד רגע מגיע, כיתת הכוננות של אור הנר נכנסת לעזור לכם".
כעבור דקות הגיע לוחם נוסף מאור הנר עם תחמושת.
08:20 - הדיפת התקפה מכיוון צפון
הרבש"ץ יחד עם שלושה תושבי אור הנר הגיעו לחמ"ל.
לאחר דיווח של סגן הרבש"ץ על תנועה חשודה בנחל שקמה הם העלו רחפן לכיוון הגדר וחשפו חוליית מחבלים שהתקרבה לעבר משק הקיבוץ מכיוון השער האחורי.
שני תושבי הקיבוץ נשלחו להילחם עם חוליית המחבלים.
המחבלים פוצצו מטען על הגדר, אך הכוח הצליח להדוף אותם בעזרת תגבורת מחברי כיתת הכוננות.
09:00 - חילוץ הפצועים מהשער הכחול
לאחר לחימה עיקשת, אורי שטרסברג ויוסי חדד הצליחו לצאת מהעמדה בפעם הראשונה מאז תחילת הקרב.
הם הגיעו לבית משפחת רגב, שטיפלה בהם.
במהלך הפינוי ירו המחבלים RPG לתוך חלון הבית, ופצעו קל מספר דיירים.
כ-45 דקות מאוחר יותר הצליחו לפנות את הפצועים לכיוון החמ"ל.
תגבור כוחות וסריקות (10:30 - חצות)
10:30 - בלימת המתקפה והמשך הסריקות
המתקפה על קיבוץ ארז נבלמה.
חברי כיתת הכוננות, יחד עם התגבורות מאור הנר, ביצעו סריקות לאורך הגדר הפרוצה כתוצאה ממטענים שפוצצו המחבלים.
התושבים נשארו במרחבים מוגנים (ממ"דים).
במהלך הלחימה נפצעו ארבעה חברי כיתת הכוננות, שניים קשה ושניים קל.
אחיות תושבות הקיבוץ הוקפצו לטפל בפצועים ובהמשך פונו לבתי חולים.
10:45 - הגעת כוח צבאי והמשך ההגנה
מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם עמי ביטון, הגיע לקיבוץ עם כוח קטן, התעדכן בתמונת המצב, והשאיר חמישה לוחמי חטיבת הצנחנים בקיבוץ להמשך ההגנה.
יתר הכוח המשיך ליישובים אחרים באזור היו תחת התקפה קשה.
בשעה 13:00 הצטרפו כ-15 לוחמי צנחנים נוספים, ומאפשרים לחברי כיתת הכוננות לחזור לבתיהם.
20:00 - הגעת כוח צבאי גדול וסריקות בשטח
כוח צבאי גדול של היחידה הרב-ממדית נכנס לקיבוץ והתחיל לבצע סריקות אינטנסיביות בשטח.
בחצות לילה הורשו התושבים לצאת מהמרחבים המוגנים לראשונה מאז תחילת המתקפה.
החל מאמצע הלילה החלו חלק מהתושבים להתפנות עצמאית מהקיבוץ.
ב-10 ביוני 2025 הוצג תחקיר צה"ל על הקרב בקיבוץ ארז, שנערך על ידי צוות בראשות סא"ל (מיל') ישראל שטרית.
לפי תחקיר צה"ל, פלוגת צה"ל הגזרתית (פחת"ק 13) וצוות טנק 4 מגדוד 77, בפיקוד סגן ג', הצליחו לצמצם את היקף פשיטת המחבלים על הקיבוץ.
בנוסף לחימת צוות הטנק עיכבה את הגעת המחבלים, מה שאפשר לכיתת הכוננות של הקיבוץ להתארגן ולתפוס עמדות הגנה.
(זמן קצר לאחר תחילת המתקפה הטנק נפגע ממספר נ"ט ויצא מכשירות) בהמשך בסיוע כטב"מים של חיל האוויר סיכלו גלי התקפה נוספים.
עם זאת, עד שעות הערב התקשה הצבא לגבש תמונת מצב על הנעשה בקיבוץ ארז, ותושבי הקיבוץ וכיתת הכוננות נאלצו להילחם במחבלים שפשטו אליו לבדם, ללא סיוע מכוחות צה"ל.
בשעה 8:00 הצטרפה כיתת הכוננות של קיבוץ אור הנר ללחימה.
התחקיר שם דגש על הכשל של צה"ל, שלא הבין את המתרחש עד שעות אחר הצהריים.
המג"ד הגזרתי, שניהל קרב בנתיב העשרה, הגיע לקיבוץ רק לאחר שהסתיימה הלחימה.
קרב בחשבון הוא משחק מחשב מסוג פעולה ולומדה שפותח על ידי חברת קומפדיה בשנת 1999, והוא משחק המשך לבא בחשבון, וחלק מסדרת גורדי החדשה.
במשחק זה הווירוסים מהמשחק הקודם חוזרים לתקוף את המחשב של גורדי, ועל השחקן להביסם בעזרת לימוד ותרגול של בעיות חשבון.
המשחק פותח בשנות ה־90 ומטרתו לשלב לימוד יחד עם הנאה ומשחק, שילוב זה היה חדשני ונדיר יחסית לתקופה והוא הביא את שלל משחקי סדרת גורדי בחדשה, לתפוצה בינלאומית, המשחקים זכו לגרסאות בשפות נוספות.
במשחק על השחקן לנצח וירוסים הפולשים שוב לתוך מחשבו של גורדי, על ידי פתירת תרגילי חשבון.
בשונה מהמשחק הקודם הלומדה מיועדת לילדים בגליאי 8–11. במשחק ישנם 3 רמות קושי על מנת להתאימם לרמתו הלימודית של השחקן, במשחק ישנם פרקי לימוד ובהם לומדים לתרגל כפל, חילוק והנדסה, בנוסף לפעולות חשבון בסיסיות אחרות.
עלילת המשחק מתמקדת כל פעם.
המשחק מגיע בברירת מחדל עם השפות עברית, אנגלית, ורוסית.
אך הופץ ברחבי העולם בשפות נוספות.
על פי מגזין מחשבים וכיף המשחק הקודם "בא בחשבון" זכה בפרס על היותו המשחק הטוב בעולם ללימוד חשבון.
והמשחק הנוכחי לא נופל ממנו.
הביקורת מציינת לשבח את גרפיקת התלת מימד, השליטה הקלה, וההנגשה של המשחק לכל שחקן מתחיל.
בביקורת מעיתון הג'רוזלם פוסט מאותה תקופה ניתן לו הציון: מצוין.
למשחק ישנם אתרי מעריצים ברחבי העולם.
קרב אריקס היה אחד הקרבות במלחמת פירוס.
הוא נערך בין ממלכת אפירוס ויוון הגדולה לבין אימפריית קרתגו, במסגרת החזית הסיציליאנית במלחמת פירוס.
הצי הקרתגי הזה הפליג לסירקוזה בסיציליה, וכחלק מתקופה חדשה זו של שיתוף פעולה העבירו חיילים רומאים לרגיום, בניסיון לחסל כמה שודדים קמפניים שחיקו את מה שעשו במסינה.
השליטים שמו בידו את סירקוסאי והשיג 140 ספינות וכמה מכונות מצור.
שני מנהיגי סירקוזה, תונון וסוסטרטוס, הניחו בצד את המחלוקות ביניהם והצטרפו לעניין פירוס, שמינה את בנו, הלנוס, למלך סיציליה.
אפשר להבין כמה גרועים היו התנאים לשכירי החרב של הקרתגים, שכן הם נסוגו דרך שטחים עוינים, ללא מזון.
עיר המבצר אריקס בחוף הצפון מערבי הוחזקה על ידי חיל מצב קרתגי גדול והייתה בעלת מאפיינים הגנה טבעיים חזקים.
פירוס תחילה כיתר את אריקס עם בליסטראות וקטפולטות, ולאחר מכן עם סולמות, על מנת שחייליו יטפסו על החומה.
הוא היה הראשון לטפס על החומות ונלחם בגבורה, ודחף מגינים רבים אל תוך העיר בעצמו.
לאחר מצור קשה, נכבשה העיר.
לאחר מכן המשיך פירוס בדרכו, על מנת לכבוש את המעוזים האחרונים הקרתגיים באי, אך המצור הכושל שלו על ליליבאיום הוביל לתבוסתו בסיציליה.
קרב בול ראן השני נערך בין 28 ל־30 באוגוסט 1862, במחוז פרינס ויליאם, וירג'יניה , כחלק ממלחמת האזרחים האמריקנית.
זהו השיא של מערכת צפון וירג'יניה שנערכה על ידי צבא הקונפדרציה בראשות גנרל רוברט אי.
לי מפקד ארמיית צפון וירג'יניה , כנגד צבא האיחוד בראשות מייג'ור גנרל ג'ון פופ מארמיית וירג'יניה, והיה קרב בהיקף ובמספרים גדולים בהרבה מקרב בול ראן הראשון (או מנאסס הראשון) שנערך ב־21 ביולי 1861, באותו אזור.
לאחר מהלך של איגוף עקיף ורחב, המייג'ור גנרל מצבא הקונפדרציה תומאס ג'ונתן ג'קסון כבש את מחסן האספקה של האיחוד בצומת מנאסס , ובכך איים על קו התקשורת של פופ עם וושינגטון די.סי.
לאחר נסיגה כמה מיילים צפונית-מערבית, תפס ג'קסון עמדה הגנתית חזקה ומוסתרת על רכס סטוני (Stony Ridge) והמתין להגעת אגף מצבאו של לי, בראשות המג'ור גנרל ג'יימס לונגסטריט.
ב־28 באוגוסט 1862, תקף ג'קסון טור של האיחוד שהיה מעט מזרחית לגיינסוויל, בחוות בראונר, מה שהביא למצב קפאון אך הצליח למשוך את תשומת לבו של פופ.
באותו היום, פרץ לונגסטריט דרך התנגדות קלה מהאיחוד בקרב מעבר ת'ורופר והתקרב לשדה הקרב.
פופ השתכנע כי הצליח ללכוד את ג'קסון וריכז את עיקר צבאו נגדו.
ב־29 באוגוסט פתח פופ בשורת התקפות על עמדותיו של ג'קסון לאורך מסילת רכבת שלא הושלמה.
ההתקפות נהדפו תוך אבדות כבדות לשני הצדדים.
בצהריים, הגיע לונגסטריט לשדה הקרב ממעבר ת'ורופר ותפס עמדות באגפו הימני של ג'קסון.
ב־30 באוגוסט, חידש פופ את התקפותיו, לכאורה מבלי לדעת שלונגסטריט נמצא כבר בשטח.
כאשר ארטילריה מרוכזת של הקונפדרציה הכריעה מתקפה של חיל ה־V בפיקודו של מייג'ור גנרל פיץ' ג'ון פורטר , אגפו של לונגסטריט – שמנה כ־25,000 חיילים בחמישה דיוויזיות – הגיב במתקפת נגד, שהייתה ההסתערות ההמונית המתואמת הגדולה ביותר במלחמה.
האגף השמאלי של צבא האיחוד רוסק, והצבא נהדף לאחור אל בול ראן .
רק פעילות מאסף אפקטיבית של כוחות האיחוד מנעה שחזור של התבוסה מקרב מנאסס הראשון.
אף על פי כן, נסיגתו של פופ לסנטרוויל הייתה חפוזה.
ההצלחה בקרב זה חיזקה את ביטחונו של לי ודרבנה אותו לפתוח במערכת מרילנד הבאה.
לאחר קריסת מערכת חצי האי של מייג'ור גנרל ג'ורג' ב.
מקללן בקרבות שבעת הימים ביוני 1862, מינה הנשיא אברהם לינקולן את ג'ון פופ לפקד על ארמיית וירג'יניה שהוקם זה עתה.
פופ זכה להצלחה מסוימת בזירה המערבית, ולינקולן ביקש מפקד תקיף יותר ממקללן.
משימתו של פופ הייתה למלא שני יעדים בסיסיים: להגן על וושינגטון ועל עמק שננדואה ; ולמשוך כוחות קונפדרציה הרחק ממקללן על ידי התקדמות לכיוון גורדונסוויל .
על סמך ניסיונו בלחימה מול מקללן בקרבות שבעת הימים, הבין רוברט לי כי מקללן אינו מהווה איום ממשי כלפיו עוד בחצי האי וירג'יניה, ולכן לא חש מחויב להשאיר את כל כוחותיו להגנת ריצ'מונד בצורה ישירה.
הדבר אפשר לו להעביר את ג'קסון לגורדונסוויל במטרה לחסום את פופ ולהגן על מסילת הרכבת המרכזית של וירג'יניה .
ללי היו תוכניות גדולות יותר.
מכיוון שצבא האיחוד היה מחולק בין מקללן לפופ, והם הופרדו במרחק רב, הבחין לי בהזדמנות להשמיד את פופ בטרם יחזור לטפל במקללן.
הוא צירף את מייג'ור גנרל א.פ.
תנועות ראשוניות במערכת צפון וירג'יניה
ב־3 באוגוסט הורה הגנרל־העליון הנרי האלק למקללן להתחיל בנסיגה הסופית מחצי האי ולשוב לצפון וירג'יניה כדי לתמוך בפופ.
מקללן מחה ולא החל בהעברה מחדש של כוחותיו עד 14 באוגוסט.
ב־9 באוגוסט תקף הקורפוס של נתניאל פ.
בנקס את ג'קסון בהר סידר , וזכה תחילה ליתרון, אך מתקפת נגד של הקונפדרציה בהנהגת א.פ.
היל הדפה את בנקס לאחור מעבר לסידר קריק .
עם זאת, התקדמותו של ג'קסון נעצרה על ידי דיוויזיית האיחוד של בריגדיר גנרל ג'יימס ב.
בשלב זה כבר נודע לג'קסון שכל הקורפוסים של פופ מאוחדים, מה שמנע ממנו להביס כל אחד מהם בנפרד.
הוא נותר במקומו עד 12 באוגוסט, ואז נסוג לגורדונסוויל.
ב־13 באוגוסט שלח לי את לונגסטריט לתגבר את ג'קסון.
בין 22 ל־25 באוגוסט נערכו מספר התכתשויות קלות בין שני הצבאות לאורך נהר הרפאהנוק .
גשמים כבדים גרמו לנהר לעלות על גדותיו, ולי לא הצליח לחצות אותו בכוח.
בשלב זה כבר הגיעו תגבורות מארמיית הפוטומק מחצי האי.
התוכנית החדשה של לי, לנוכח כל התגבורות הללו שגברו על כוחותיו, הייתה לשלוח את ג'קסון וסטיוארט יחד עם מחצית מן הצבא בתנועת איגוף, כדי לנתק את קו התקשורת של פופ – מסילת הרכבת אורנג' ואלכסנדריה .
פופ ייאלץ לסגת ובמהלך הנסיגה יהיה פגיע ויוכל להיות מובס.
ג'קסון יצא ב־25 באוגוסט והגיע לסיילם (שהיום נקראת מרשל ) באותו לילה.
בערב 26 באוגוסט, לאחר שעקף את האגף הימני של פופ דרך מעבר ת'ורופר , אחז אגף צבאו של ג'קסון במסילת הרכבת אורנג' ואלכסנדריה בתחנת בריסטו .
לפני עלות השחר ב־27 באוגוסט, צעדו כוחות ג'קסון כדי לכבוש ולהשמיד את מצבור האספקה העצום של האיחוד בצומת מנאסס.
מהלך מפתיע זה אילץ את פופ לנטוש בחופזה את קו ההגנה שלאורך הרפאהנוק.
במהלך ליל 27–28 באוגוסט צעד ג'קסון עם דיוויזיותיו צפונה לשדה הקרב של בול ראן הראשון (מנאסס), ושם התבסס מאחורי תוואי מסילת רכבת שלא הושלמה, תחת רכס סטוני.
מיקום ההגנה היה מוצלח: היער הצפוף אפשר הסתתרות לכוחות הקונפדרציה, תוך שמירה על נקודות תצפית יעילות אל כביש וורנטון (Warrenton Turnpike) – נתיב תנועת האיחוד הצפוי – שנמצא במרחק של מאות מטרים בודדים דרומה.
כמו כן, היו דרכי גישה נוחות שאפשרו ללונגסטריט לחבור לג'קסון, או לג'קסון לסגת אל הרי בול ראן אם לא יקבל תגבורת בזמן.
לבסוף, מסילת הרכבת הלא־גמורה סיפקה חתכים וסוללות שניתן היה להשתמש בהם כמערך הגנה מוכן.
ב־28 באוגוסט, בקרב מעבר ת'ורופר, פרץ אגפו של לונגסטריט דרך התנגדות קלה של כוחות האיחוד וצעדה דרך המעבר כדי להצטרף לג'קסון.
למרות שהיה נראה שהפעולה אינה משמעותית, היא למעשה הבטיחה כמעט בוודאות את תבוסתו של פופ בקרבות העתידים לבוא, משום שאפשרה לשני האגפים של צבאו של לי להתאחד בשדה הקרב של מנאסס.
מפקדים מרכזיים (כוחות האיחוד )
צבאו של גנרל פופ, ארמיית וירג'יניה , שמנתה כ־51,000 חיילים, חולקה לשלושה קורפוסים (Army Corps):
הקורפוס הראשון (I Corps) בפיקוד מייג'ור גנרל פרנץ סיגל כלל את הדיוויזיות הבאות:
שנק , שכלל את הבריגדות של בריגדיר גנרל דיולה שטאהל-סאמוולד וקולונל נתניאל ס.
בריגדיר גנרל אדולף פון שטיינוויר , שכלל את הבריגדה של קולונל ג'ון א.
בריגדיר גנרל קארל שורץ, שכלל את הבריגדות של קולונל אלכסנדר שימלפניג וקולונל ולודז'ימייז' קריזנובסקי .
בריגדות עצמאיות של בריגדיר גנרל רוברט ה.
מילרוי , קולונל ג'ון בירדסלי , וקפטן לואי שירמר.
הקורפוס השני (II Corps) בפיקוד מייג'ור גנרל נתניאל פ.
הקורפוס השלישי (III Corps) בפיקוד מייג'ור גנרל אירווין מקדואל, אשר פיקד על צבא האיחוד שהובס בקרב בול ראן הראשון.
קורפוס זה כלל את הדיוויזיות הבאות:
בריגדיר גנרל רופוס קינג , שכלל את הבריגדות של בריגדיר גנרל ג'ון פ.
האץ' , בריגדיר גנרל אבנר דאבלדיי , בריגדיר גנרל מרסנה ר.
פטריק , ובריגדיר גנרל ג'ון גיבון .
ריקטס , שכלל את הבריגדות של בריגדיר גנרל אברם דיורי , בריגדיר גנרל זילוס ב.
טאוור , קולונל ג'ון וו.
סטיילס , וקולונל ג'וזף ת'ובורן .
דיוויזיית קאנאווה (כוח נפרד) וחלקים משלושה קורפוסים מצבא הפוטומק של גנרל מקללן, הצטרפו בהמשך לפופ לצורך פעולות לחימה והעלו את מצבת כוחו לכ־77,000 חיילים.
הקורפוס השלישי (III Corps) בפיקוד מייג'ור גנרל סמואל פ.
היינצלמן כלל את הדיוויזיות הבאות:
מייג'ור גנרל פיליפ קרני , שכלל את הבריגדות של בריגדיר גנרל ג'ון ס.
רובינסון , בריגדיר גנרל דייוויד ב.
ברני , וקולונל אורלנדו פו .
מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, שכלל את הבריגדות של קולונל קובייה גרובר , קולונל נלסון טיילור , וקולונל ג'וזף ב.
הקורפוס החמישי בפיקוד מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר כלל את הדיוויזיות הבאות:
בריגדיר גנרל דניאל באטרפילד , שכלל את הבריגדות של קולונל צ'ארלס וו.
בריגדיר גנרל ג'ורג' סייקס , שכלל את הבריגדות של בריגדיר גנרל אברם ס.
פיאט , לוטננט קולונל רוברט ס.
ביוקנן , לוטננט קולונל ויליאם צ'פמן, קולונל גוברנור ק.
וורן , וקפטן סטיבן ה.
הקורפוס השישי (VI Corps) בפיקוד מייג'ור גנרל ויליאם ב.
הקורפוס התשיעי (IX Corps) בפיקוד מייג'ור גנרל ג'סי ל.
רנו כלל את הדיוויזיות הבאות:
סטיבנס , שכלל את הבריגדות של קולונל בנג'מין סי.
כריסט , קולונל דניאל לז'ר , וקולונל אדיסון פרנסוורת'.
רנו עצמו, שכלל את הבריגדות של קולונל ג'יימס נייגל וקולונל אדוארד פררו .
מפקדים מרכזיים (ארמיית צפון וירג'יניה )
בצד הקונפדרציה, צבאו של הגנרל רוברט אי.
לי – ארמיית צפון וירג'יניה – אורגן לשני "אגפים" או "פיקודים" שמנו יחדיו כ־55,000 איש:
האגף/הפיקוד הימני של מייג'ור ג'נרל ג'יימס לונגסטריט כלל את דיוויזיות החי"ר הבאות:
אנדרסון (הבריגדות של בריגדיר ג'נרל לואיס א.
ארמיסטד , בריגדיר ג'נרל ויליאם מהון, בריגדיר ג'נרל אמברוז ר.
רייט , וקולונל סטיבן ד.
ג'ונס (הבריגדות של קולונל הנרי ל.
בנינג , בריגדיר ג'נרל תומאס פ.
דרייטון , וקולונל ג'ורג' ט.
וילקוקס (הבריגדות של בריגדיר ג'נרל קדמוס מ.