tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על המתחם הגנה פלוגת חיל רגלים ירדנית מתוגברת מגדוד אל-חוסיין של הלגיון.
אור ליום שלישי, 6 ביוני 1967, בשתיים ועשרים אחר חצות, החל ריכוך ארטילרי ישראלי על יעדי התקיפה.
חיילי הלגיון הערבי נטשו את המבנה מיד עם תחילת ההרעשה ונסוגו אל תוך מוצב גבעת התחמושת.
הצנחנים הצליחו לחדור לתוך מבנה בית הספר לשוטרים הנטוש ללא קשיים מיוחדים.
בהמשך, קרב קשה מאוד ניטש על כיבוש גבעת התחמושת.
צה"ל החזיק במבנה במשך שבועיים, אז הוחלט להחזיר אותו לרשות אונר"א.
הבניין נשאר ביום הפינוי בלי שמירה ותושבי השכונות הסמוכות הגיעו למקום ובזזו את כל הרכוש של האו"ם שהיה במקום בלי כל הפרעה.
במסגרת החוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל, שנכנס לתוקף ב-28 באוקטובר 2024, הייתה אמורה ממשלת ישראל לפעול לפינויה מהמקום, אך בפועל הדבר לא בוצע.
בינואר 2026 הרסה ישראל את מבני אונר"א הסמוכים לבניין בית הספר על מנת לפנות את השטח לבניית יחידות דיור.
מבנה בית הספר עצמו לא נהרס והוא מיועד לשימור.
בית הספר לשירת מקהלה על שם גארי ברתיני נוסד בשנת 1987, ביוזמתם של המנצחים אבנר איתי, סטנלי ספרבר ומיכאל שני, שלושתם מנצחי מקהלות עתירי ניסיון וידועי שם בישראל.
בית הספר, היחיד במינו בארץ, בא לענות על הצורך בזמרי מקהלה מיומנים, שנוצר עם העלייה במספר המקהלות, הקונצרטים והפסטיבלים למוזיקה ווקאלית בישראל.
בית הספר לשירת מקהלה פעל במכללת לווינסקי בתל אביב, לצד המדרשה למוזיקה.
בוגריו השתלבו במקהלות השונות בארץ.
רבים מהם ממשיכים בלימודים אקדמיים בתחום המוזיקה והזמרה ויש בהם גם המפתחים קריירה כזמרי סולו מקצועיים או כמנצחי מקהלות.
המוסד נסגר בשנת 2013 מחוסר תקציב.
בית הספר לשפות "אָקוֹר" הוא מכון גבוה ללימודי צרפתית כשפה זרה אשר הוקם בפריז בשנת 1988. הוא מארח מדי שנה יותר מ-5,000 תלמידים מ-50 לאומים שונים וזכה לתווית "השפה הצרפתית הזרה האיכותית", עם מספר הכוכבים המרבי בחמש הקטגוריות שנבדקו (אירוח, מיקום, הוראה, הכשרה, ניהול).
בית הספר ממוקם בבניין פריזאי טיפוסי על בשדרות הגדולים שבאזור העתיק של העיר, באזור מצוקה לשעבר, אשר כולל היום תיאטראות, פאבים ובתי מרזח, לאחר שעברה שינוי במאה התשע עשרה על ידי עבודתו של הברון אוסמן אשר שינה את פניה של פריז.
מטרתו העיקרית של בית הספר לחשוף את התלמידים לתנאים ולמגבלות של הסיטואציות המתעוררות בתחומים שונים של החיים החברתיים ולפתח אצלם אסטרטגיות למידה המאפשרות לבטא בצרפתית את היכולות התקשורתיות הקיימות אצלם בשפת האם שלהם .
נושא הדקדוק מתורגל באמצעות משחקים לשוניים, סימולציות, תרגילים אינטראקטיביים ופעילויות מגוונות במהלך סיטואציות תקשורת שונות.
מנכ"ל בית הספר הוא פרנסואה פייפר (François Pfeiffer).
בית הספר לשלום הוקם ב-1979 כמוסד חינוכי-רעיוני של היישוב המעורב נווה שלום מתוך מטרה ליצור דיאלוג בין ערבים ליהודים דרך עריכת סמינרים וסדנאות מפגש ביניהם.
לפי בית הספר השתתפו בפעילויותיו מאז תחילת פעילותו כ-25,000 בני אדם.
בית הספר לשלום שוכן ביישוב נווה שלום כמיזם שמטרתו לפעול למען דו קיום ערבי יהודי מתוך הבנה והסכמה בין העמים.
בית הספר עורך מפגשים דו-לאומיים בין יהודים ופלסטינים בישראל (החל מהסכמי אוסלו המפגשים כוללים גם ערבים מהרשות הפלסטינית) ופעילויות חד לאומיות.
פעילויות אלו נערכות בבית הספר עצמו או בקהילות השונות בישראל וברשות הפלסטינית.
צוות בית הספר מורכב באופן שוויוני מערבים ויהודים כאחד ומנוהל ברוטציה בידי מנהלים ערבים ויהודיים.
כיום מנהל בית הספר הוא רבאח חלבי.
בית הספר הוא גוף עצמאי אשר ממומן בעיקר בידי קרנות ואגודות ידידים של נווה שלום בחו"ל.
בשונה ממיזמי שלום חברתי בעלי מטרות דומות בית הספר לשלום אינו מתבסס על ניסיון להביא לקרבה ברמה הבין אישית.
על פי ראבח חלאבי ניסיונות אלו אינם תורמים להבנת הקונפליקט ולפתרונו.
האופן דרכו מנסה בית הספר ליצור בסיס משותף לדו קיום הוא על ידי חקירה והבנת הזהות העצמית של כל קהילה על ידי מפגשים ודיאלוגים.
ראבח חלבי הבוחן, בין השאר, את המפגשים גם כסימולציה להערכת יחסי הכוחות בין יהודים לערבים בישראל עצמה והאפשרות לפתרון כולל, מתאר בספרו ובהרצאותיו את האופי המקובל אותו לובשים הדיאלוגים הנערכים בין הפלסטינים והיהודים בבית הספר לשלום.
תחילת הדיאלוג מאופיינת בחוזקת הקבוצה היהודית ורגשי הנחיתות של הקבוצה הערבית.
בהמשכו מתרחש היפוך כוחות בו מאשימים הערבים את היהודים בשליטה ודיכוי ומעלים דרישות כמו שינוי הגדרת המדינה כך שתכלול את כל אזרחיה.
בסופו של דבר הדיאלוג עובר לשלב השלישי בו מנסה הקבוצה היהודית להשיב את הכח לידיה ולתהות אודות האנושיות והמוסר של החברה הערבית וסופו בדיאלוג עיקש בו היהודים מצהירים את נכונותם לקבל את הערבים לתוכם אך לא כקבוצה לוחמת.
מכתב שפרסם בית הספר לשלום בעקבות אירועי אוקטובר 2000, שבו נכללו שמות של 13 הרוגים ערבים שבית הספר אבל עליהם תוך השמטת שמו של נרצח יהודי עורר ביקורת רבה.
בית הספר הגיב על כך שמתוך כוונה להדגיש את המציאות האי-סימטרית, לשיטתם, בישראל, בה ערבים נחשבים כאויב מדינה, בחר בית הספר להציג דווקא את שמותיהם של הערבים שנהרגו על ידי שוטרים ישראלים, ולהשמיט את שמו של היהודי שנרצח בידי אזרחים.
בית הספר לתיאטרון חזותי הוא מוסד חינוכי בתחום התיאטרון הפועל בירושלים משנת 1986.
בית הספר הוקם בירושלים בשנת 1986 כדי לקדם גישה אמנותית בינתחומית, המציבה אלטרנטיבה לתפיסות מקובלות של יצירת אמנות.
הקמפוס של בית הספר היה עד שנת 2021 ברחוב יד חרוצים באזור התעשייה תלפיות בירושלים, לצד בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
בית הספר שם לו למטרה להכשיר במאים, כוריאוגרפים, בובנאים, שחקנים-יוצרים, אמני וידאו ואמנים פלסטיים שעבורם הבינתחומיות, המבע החזותי וחיבורם לפרפורמנס מהווים תפיסת עולם.
לצורך זאת משלב בית הספר בין לימוד קבוצתי להנחיה אישית.
בשנותיו הראשונות נוהל בית הספר על ידי הדס עפרת, ובין מקימיו נמנה גם מריו חורחה קוטליאר.
עד שנת 2000 היה בית הספר מאוגד במסגרת העמותה לקידום תיאטרון בינתחומי, עם תיאטרון הקרון והזירה הבין-תחומית.
בבית הספר מוצעת תוכנית לימודים ארבע-שנתית מלאה, שאותה ניתן לשלב בלימודי תואר ראשון (.B.
Ed) ובתעודת הוראה בשיתוף עם המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
ב־2007 הועלתה בבית הספר ההצגה מייקל כפרויקט גמר, הצגה אשר זכתה בפרס ראש עיריית ירושלים ופרס קיפוד הזהב.
משנת 2022, בית הספר עבר למשכנו החדש כחלק מ"קמפוס ירושלים לאומנויות".
הבניין ממוקם בצומת הרחובות בצלאל והגידם במרכז העיר, סמוך למרכז ז'ראר בכר ולמחלקה לאדריכלות של בצלאל.
קמפוס ירושלים לאמנויות כולל גם את בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, הסטודיו למשחק ניסן נתיב והמרכז למוזיקה מן המזרח.
נאוה פרנקל - מנהלת בית הספר
סיגל נטף - מנהלת אופרציה ותפעול
מירב פלג - רכזת אקדמית
מטר פרשיץ - מנהל הפקות
עמית מן - צילום ותיעוד
איהאב פרוך - צוות טכני
מועז פרוך - צוות טכני
בית הספר לקסם אישי הוא ספר מאת הסופר האמריקני נלסון דה מיל.
הספר עוסק בשלהי המלחמה הקרה.
שם הספר נגזר מן המוסד בו כלואים שבויים אמריקנים ממלחמת וייטנאם, הנאלצים ללמד סוכני ק.ג.ב כיצד להתחזות לאמריקנים.
הספר נפתח בתיאור של גרגורי פישר וטיולו ברחבי ברית המועצות, כבר מתחילת הספר ניתן להבחין בקשיחות הממשל והחוקים הנוקשים אשר מוטלים על כל האזרחים ובפרט על התיירים ממדינות זרות, אשר עלולים לרגל ולהעביר מידע למדינות המוצא שלהם.
במהלך נסיעתו עוצר גרגורי פישר ביער של עצי אורן.
גרגורי מתחיל לחקור את היער ומבחין בשלט עליו כתוב "רכוש ממשלתי".
באותו הזמן מוכרות שתיים מן הדמויות הראשיות של הספר: ליסה רודס, נספחת העיתונות בשגרירות האמריקאית וסת הלוי, יהודי אמריקאי וראש הסי אי איי בשגרירות.
גרגורי פישר מגיע למלון ועולה לחדרו, מחוץ לחדר הוא פוגש באישה בתפקיד הנקרא: "דזורניה" בתרגום לעברית המילה דזורניה היא אחראית וכשמה כן היא תפקידה של הדזורניה הוא בילוש מטעם הקג"ב.
גרגורי פישר נלחץ ויורד אל הלובי ומבקש שני מטבעות מתיירים צרפתים ששוהים במקום על מנת שיוכל לבצע שיחת טלפון, הוא מתקשר לשגרירות האמריקנית ומדבר עם ליסה רודס אשר מתחקרת אותו לגבי מה שראה ביער האורנים.
גרגורי מבקש לדבר עם נספח ההגנה של השגרירות וטוען כי זהו עניין של ביטחון לאומי, הוא מספר לליסה שפגש ביער האורנים אדם בשם מייג'ור ג'ק דודסון שטען כי שימש כטייס בזמן מלחמת ווייטנאם והוא מוחזק בשבי הסובייטי.
לאחר שיחתו עם ליסה מועבר גרגורי לדבר עם הנספח האווירי של חיל האוויר האמריקני, קולונל סם הוליס, טייס קרב בחיל האוויר האמריקני שלחם במלחמת וייטנאם והפך לאיש מודיעין.
גרגורי מספר לסם על מפגשו עם דודסון וכיצד הקג"ב בוודאי מאזין לו ויגיע בקרוב על מנת לחטוף אותו בגלל המידע החסוי אליו נחשף.
הוליס מורה לגרגורי ללכת אל המסעדה בבית המלון ולשמור על פרופיל נמוך בזמן שהוא וליסה רודס יוצאים על מנת לאסוף את גרגורי, לפני שהקג"ב יחטפו ויהרגו אותו.
כאשר הוליס וליסה מגיעים אל בית המלון, הם נתקלים בהיתממות מצד עובדי המלון שטוענים כי גרגורי פישר מעולם לא הגיע לבית המלון.
הוליס מדבר עם זוג התיירים הצרפתים שנתנו לגרגורי את המטבעות לשיחה והם מספרים לו כיצד הוצא פישר באלימות מן המסעדה, בנוסף הם מוסרים לו הודעה מגרגורי בה נאמר כי דודסון סיפר לו כי בעבר שימש המקום כבית ספר של חיל האוויר האדום אך כיום הוא משמש כמכללה של הקג"ב.
הוליס מבין את חומרת המצב יוצא מבית המלון, וחושב על מסלול בו יכול ללכת על מנת להישאר בחיים משום שהקג"ב בוודאי בעקבותיו.
ליד הכניסה לשגרירות שני שומרים רוסים מכים אותו ולאחר שהם עוזבים את המקום הוא נכנס אל השגרירות ומסר על התקרית לשאר הנוכחים.
למחרת משחרר הקג"ב הודעה לפיה תייר אמריקאי בשם גרגורי פישר מת בתאונת דרכים בדרך לבית המלון שלו במוסקבה, הוליס וסת הלוי מבינים כי הממשלה הרוסית מנסה לטייח את סיפור חטיפתו של פישר והריגתו והוליס מחליט לחקור את העניין בעזרתה של ליסה.
ליסה והוליס משוטטים בעיר ומחליטים לנסוע אל יער האורנים אשר בו טען פישר כי ראה את ג'ק דודסון, ביער הם רואים שלט עליו כתובות המילים: "בית הספר לקסם אישי של גברת איוונובה".
הוליס וליסה מבינים כי טענותיו של פישר היו נכונות אך לפני שהם מספיקים לחקור עוד, מגיעים למקום שני שומרי גבול חמושים מטעם הקג"ב.
הוליס יורה בשומרים והוא וליסה נמלטים מן המקום על מנת לא להיות מקושרים למעשה.
הוליס וליסה נוסעים לחדר המתים שבו נמצאת גופתו של גרגורי פישר ושם פוגשים בקולונל בורוב אשר מראה להם את הגופה וחוזר על טענות הקג"ב לפיהן גרגורי מת כתוצאה מתאונת דרכים בדרך לבית המלון.
הוליס מבקש לראות את המכונית שבה נהג פישר ועוד ראיות אשר יגבו את טענתו של הקולונל בורוב אך זה אינו מסכים בטענה כי אין בסמכותו להציג בפניהם את הראיות וכי הן מאוחסנות במתקן אחר.
בורוב מורה על הוליס וליסה לנסוע אל החווה הממשלתית הקרובה משום שאסור לאזרחים וגם לדיפלומטים להסתובב ללא השגחה בשעות הלילה.
הוליס מחליט שייסעו לחווה פרטית שלא כהוראת קולונל בורוב ומגיעים לעיירה יבלוניה, הם מבלים את הלילה ביבלוניה, באותו הזמן מתחיל להתפתח רומן בין ליסה להוליס אשר נמצא בהליכי גירושין מאשתו.
הוליס מחליט שמשום שהקג"ב בוודאי מחפש אחריהם משום שלא ביצעו את הוראות הקולונל בורוב ולא נסעו לחווה הממשלתית מוטב שייסעו לגגרין בתחילה ומשם ייסעו ברכבת למוסקבה על מנת להטעות את הקג"ב שעוקב אחריהם.
בתמורה להבטחתו של הוליס שיוציא אותו ואת נכדתו מחוץ לברית המועצות וסוריקוב מבטיח שימצא עוד מידע על בית הספר.
בהמשך הספר נפגשים הוליס וליסה עם קולונל בורוב לאחר שמתפתחת מריבה בין הוליס לבורוב הוליס מכה את בורוב, לאחר שבורוב מחליט לעצור את הוליס ואת ליסה הם מצליחים להשתחרר ברגע האחרון בעזרתו של סת הלוי.
הוליס מעביר את המיקרופילם לסת הלוי אשר שולח אותו לניתוח על מנת להבין את המידע הנמצא עליו וכיצד הוא יוכל להועיל בהמשך החקירה.
לאחר שהוליס וליסה עולים על המטוס אשר נועד לגרשם בחזרה לארצות הברית, הם נוחתים נחיתת חירום באמתלת שווא לפיה המטוס דורש תדלוק ולאחריו יצאו מיד בחזרה לדרכם.
הם נוחתים במינסק ומשם נחטפים בידי אנשי הקג"ב במסוק אל בית הספר לקסם אישי, בדרך אל מיקומו של בית הספר מבחין בחורבותיה השרופות של העיר שהייתה פעם יבלוניה אשר נשרפה משום שנתנה מחסה לשני אנשים לא רצויים בברית המועצות.
הוליס מבקש מבורוב שבוע שבו יוכלו להסתובב בבית הספר באופן חופשי על מנת שיוכלו לעכל את המידע ולקבל את ההחלטה הנכונה ביותר בעבורם.
לאחר הסכמתו של בורוב מסתובבים הוליס וליסה ברחבי בית הספר ולומדים להכיר אותו, את תלמידיו ואת השבויים האמריקנים האחרים שבו אשר מספרים להם כיצד הצליחו להבריח את ג'ק דודסון אל מחוץ לחומות בית הספר.
בורוב מבהיר בפניהם כי ידרשו לעבור בדיקות פוליגרף תחת השפעת סם אמת על מנת שיוכל להשתמש במידע הזה בעתיד, בנוסף מספר להם בורוב כי בבוקר שלמחרת יוצא להורג ג'ק דודסון שנתפס ואתו עוד 10 מחבריו שעזרו לו לברוח ממתקן הכליאה.
באותו הזמן משתלט סת הלוי ביחד עם מספר חבריו מהשגרירות ומחליפו של הוליס קפטן או'שי על מסוק של ברית המועצות.
הם מוציאים את הטייס מן המסוק ומשדרים הודעה אשר גורמת לקג"ב שעוקב אחר המסוק לחשוב כי הוא התרסק לאחר זמן מה הם מגיעים ליעדם, בית הספר לקסם אישי.
משום שחטפו מטוס סובייטי הזקיפים מאפשרים לו לנחות במנחת המטוסים בבית הספר.
בינתיים במסיבת ליל כל הקדושים בבית הספר לקסם אישי מתחילים לחשוב הטייסים האמריקנים על האפשרות של מרד והריסתו של בית הספר.
לאחר שסת הלוי הורג את השומרים הוא מגיע למועדון בו התקיימה מסיבת ליל כל הקדושים ומתחקר את אחד הטייסים האמריקנים בנוגע להוליס ולליסה.
לאחר שהלוי מבין היכן הם נמצאים הוא הולך לבקתה שבה הם גרים ביחד ומדבר עם הוליס בנוגע לתוכניתו כיצד להרוס את בית הספר ולהוציא את כל השבויים ממנו.
הלוי, ליסה, הוליס וחבריו של הלוי שטסו איתו במסוק מגיעים אל הבניין הראשי, משחררים את ג'ק דודסון והורגים את מרבית השומרים על מנת לצאת מהבניין בקלות.
לאחר שהם יוצאים מהמבנה הראשי נוסע הלוי לכיוון הבקתה בה מתגורר בורוב במטרה לקחת גם אותו במסוק על מנת להביאו לדין בארצות הברית.
לאחר שהם מגיעים לביתו, מצליח בורוב לקחת את סם הוליס כבן ערובה ומתחקר אותו כיצד הצליח לברוח ומה רצונו.
לאחר שהוליס מצליח להשתחרר מאחיזתו של בורוב הם נלחמים ופוצעים אחד את השני, הוליס מעלף את בורוב ולוקח אותו בעזרתם של סת וליסה בחזרה למכונית.
סת הלוי מספר להוליס כי הטמין פצצה עם גז עצבים שיהרוג את כל הנוכחים בבית הספר, הוא מסביר לו כי לא ניתן להציל את כל התלמידים והטייסים.
בתמורה לשמירה על השקט בנוגע לבית הספר תוכל ממשלת ארצות הברית להחזיק בכל הסוכנים אשר אומנו בבית הספר לקסם אישי ולפתוח בית ספר זהה שבו יאומנו סוכנים אמריקאים על מנת להתחזות לסובייטים.
בזמן בריחתם של הוליס והלוי לכיוון המסוק הלוי נורה ונהרג ושאר חבריו שטסו עמו במסוק ביחד עם ליסה, הוליס, בורוב וג'ק דודסון נמלטים מאדמת בית הספר במסוק.
הם מגיעים בקושי לספינה אשר בעזרתה הם נמלטים מברית המועצות, הוליס שולח מכתב לצ'ארלס בנקס ובו מספר לו על מותו של סת הלוי, על כעסו הרב עליו ועל ההחלטה לפתוח בית ספר לקסם אישי אמריקאי והכעס הרב על שרצחו את כל הטייסים האמריקנים, נשותיהם וילדיהם בבית הספר.
הספר נגמר כאשר הספינה שטה לכיוון ליברפול והרחק מחופי רוסיה לחוף מבטחים.
בית הספר לריקודים סמי ובנו הוקם בישראל בשנת 1934 על ידי המורה לריקוד סמי פרי.
זה היה בית הספר הפופולרי ביותר לריקודים סלוניים בישראל בין השנים 1934–1999.
בית הספר נפתח בתל אביב ברחוב החלוצים ולאחר זמן קצר עבר לאולם בקומה השנייה מעל גלידריית ויטמן ברחוב אלנבי.
בשנת 1944 עבר בית הספר לרחוב שדרות קרן קיימת 26 בתל אביב (כיום שדרות בן-גוריון).
כמו כן נפתח סניף בחיפה.
שמו של בית הספר הפך מטבע לשון לבתי ספר לריקודים.
בשנת 1952 תרבות הריקודים פרחה בתל אביב.
המוני עולים חדשים הצטרפו, בעיקר לשיעורים פרטיים וקבוצות קטנות.
עם השנים, "סמי ובנו" היווה מוסד תל אביבי תרבותי מפורסם שעמד בניגוד לתרבות הקיבוצים של שנות השישים בישראל.
הבוהמה התל אביבית (למשל השחקנים עודד תאומי, יוסף שילוח, שמוליק סגל, שלמה בר-שביט, מרים זוהר), פוליטיקאים ואנשי צבא נהגו לבקר בו על בסיס קבוע.
על כן היו לבית הספר התייחסויות שונות בסרטים ישראליים ("גבעת חלפון אינה עונה" של אסי דיין), בתוכניות טלוויזיה ("שמיניות באוויר", "מטרונום") ובעיתונות.
בנוסף, צולמו שני סרטים אודותיו, "אין רגליים שמאליות" ("שירות הסרטים הישראלי") ו"אין דה מוד" (מעלה, בית ספר לקולנוע).
שמי פרי, בנו של סמי, החל במתן שיעורים לריקודי סטפס מגיל 13, ומשנת 1961 ניהל את בית הספר.
הוא הקים את העמותה לקידום הריקודים הסלוניים בישראל בשנת 1965 והיה יושב הראש העמותה מתחילתה ועד שנת 1996. כמו כן, הכין את התחרות לריקודים סלוניים המקצועיים הראשונה בישראל בשנת 1995. התחרות התקיימה בבית דני בתל אביב בהצלחה מרובה ובהכרה של המוסדות הבינלאומיים באירופה.
בתי הספר פרסם שני ספרים ללימוד ריקודים: "למד לרקוד בביתך : רקודים חברתיים" (שלושה כרכים) ו"כל ריקודי הדיסקוטק והריקודים הישנים" ומספר חוברות.
בשנת 1995, פסטיבל מחול כרמיאל היווה נקודת זינוק נוספת לפופולריות של הז'אנר הסלוני בישראל, משום שקבוצת רקדנים ממועדון הריקודים הסלוניים המפורסם ROT WEIS מדיסלדורף שבגרמניה הופיעו בו והיוו השראה ל-30,000 צופים ישראליים.
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הביאה עמה מורים לריקודים סלוניים מברית המועצות לשעבר אשר השתלבו בעמותה.
בית הספר נסגר בשנת 1999.
בית הספר לשריון בקאזאן היה מתחם ניסויים חשאי לטנקים שהוקם במשותף על ידי גרמניה וברית המועצות סמוך לקאזאן, ואשר פעל בין השנים 1929–1933. בית ספר זה, מוקף בשטח שאפשר אימון טוב בתנועות שריון, יועד לאמן קצינים משני הצבאות במבצעי טנקים, לימוד תורות לחימה, ניסוי דגמי טנקים שונים וניסויים טכנולוגים.
יתרונותיו של מתחם הניסויים בקאזאן לגבי הכוחות המזוינים של גרמניה היו גדולים לאין שיעור, שכן חוזה ורסאי אסר על גרמניה לפתח טנקים; לסובייטים מנגד, התברר בית הספר כחשוב מאוד להכשרת מהנדסי ומתכנני שריון שהצבא האדום חסר.
במהלך שנות פעילותו, בית הספר בקאזאן הוציא כמה חידושים טכנולוגיים וטקטיים חשובים ביותר, דוגמת מכשיר הרדיו האלחוטי בטנק.
חוזה ורסאי שנחתם בתום מלחמת העולם הראשונה הגביל את הצבא הגרמני ואסר על גרמניה בין היתר להחזיק, לייצר או לייבא טנקים.
בשנות ה-20 הגיע הפיקוד העליון של הרייכסווהר למסקנה כי הדרך הקלה והחשאית ביותר לקדם פיתוח טנקים (וכך גם מטוסים) היא לייצר מספר דגמים שהתעשייה והצבא יוכלו לבחון, ולאחר שאלו יבחנו ויעבורו ניסויים מקיפים, המדינה תחל לייצרם בהינתן אקלים פוליטי מתאים.
הבעיה העיקרית שעמדה בפני הגרמנים הייתה מציאת מתחם ניסויים מתאים לרכבים.
בפניהם עמדו שתי אפשרויות: הראשונה, להמשיך את שיתוף הפעולה הקיים עם השוודים, שם קצינים גרמנים אמנם קיבלו גישה לטנקים, אולם לא הותר להם להקים בסיסים על אדמת שוודיה.
לפיכך, החליט הנס פון זקט, מפקד הצבא הגרמני לבחור את האפשרות השנייה ולהעמיק את שיתוף הפעולה עם הצבא האדום.
שיתוף הפעולה בין הסובייטים לגרמנים החל עוד באביב 1922, כאשר חתמו נציגים סובייטים וגרמנים על הסכם רפאלו, שהיווה את הבסיס לשיתוף פעולה בין שתי המדינות בין מלחמות העולם.
עיקר ההסכם כלל שיתוף פעולה כלכלי ונירמול היחסים בין המדינות.
אולם ההסכם כלל גם תוספת סודית שסללה את הדרך לשיתוף פעולה צבאי נרחב, ובין היתר התיר לגרמנים להקים בסיסים צבאיים בשטחי ברית המועצות.
ב-1923 הקימו הגרמנים מפעל לייצור מטוסים בקרבת מוסקבה, ושנתיים מאוחר יותר הקימו את בית ספר לתעופה בליפטסק.
בנוסף, נבנה ב-1926 מפעל לנשק כימי.
גם הסובייטים, וסטלין בייחוד, היו מרוצים מהתוצאות של שיתוף הפעולה.
ב-1926 החלו הסובייטים והגרמנים בשיחות חשאיות במוסקבה, ולאחר מספר חודשים של משא ומתן, חתמו הרמן פון דר ליט-תומסן (Hermann von der Lieth-Thomsen), קצין בחיל האוויר הגרמני והנציג של גרמניה, ויאניס ברזינש (Jānis Bērziņš), ראש המודיעין הצבאי הסובייטי על הסכם להקמת בית ספר לטנקים בקאזאן, על גדות הוולגה.
בעוד הגרמנים קיוו לבנות מספר דגמים מוגמרים שייכנסו בסופו של דבר לייצור, הצבא האדום מנגד, קיווה לנצל את הידע הטכנולוגי של הגרמנים כדי לסייע לתעשיית הטרקטורים והטנקים הסובייטית.
הגרמנים הסכימו לשלם את כל ההוצאות, בעוד הסובייטים יהיו אחראים לבניית הבסיסים ולתיקונים.
מימון בית הספר בקאזאן, בדומה לתוכניות חימוש לא חוקיות אחרות, הוסתר בתקציב הגרמני הרשמי על ידי העלאת התקציב לכלי נשק חוקיים והעברת הכספים הנותרים לתקציב "שחור" שישמש לפעילויות הלא חוקיות.
בהסכם נקבע כי המתקנים יפעלו לפרק זמן של שלוש שנים, עם אפשרות להארכתם.
ראשות בית הספר - שיפתח בקיץ 1927 - תהיה בידי הגרמנים, תוך התחשבות בבקשות מצד הסובייטים.
במטרה לשמירת החשאיות של תחנת הניסויים בקאזאן, הגרמנים נתנו לה את שם הקוד קאמא (KAMA), שילוב המילים קאזאן ומלברנדט (קולונל גרמני שהיה אחראי לבחירת מיקום בית הספר).
אולם בצירוף מקרים ביש מזל, קאמא התברר גם כשמו של נחל קרוב הנשפך אל הוולגה.
בדצמבר 1926, מספר חודשים לאחר שנחתם ההסכם, פרסם העיתון הבריטי המנצ'סטר גרדיאן מאמר על העברת משלוח לא חוקי של פגזי ארטילריה ונשק אחר מברית המועצות לגרמניה.
בעקבות כך הושהה שיתוף הפעולה הסובייטי-גרמני למספר חודשים.
בסופו של דבר, הפיקוד הצבאי בשתי המדינות מנע את ביטול הפרויקט המשותף.
ההקמה של בית הספר בקאזאן השתרכה למשך שנה וחצי נוספים.
בספטמבר 1928 ביקרה בקאזאן משלחת רמת דרג של קצינים מהרייכסווהר, אשר אורגנה על ידי מפקד הצבא האדום, קלימנט וורושילוב, שקיווה לקדם את שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות.
ראש המשלחת הגרמנית היה מיור גנרל ורנר פון בלומברג, שהתרשם מהתקדמות הבנייה של האתר.
מנגד, הוא לא היה מרוצה מצוות ההדרכה, וציין כי יש לשלוח לקאזאן טנקים וציוד בהקדם האפשרי.
הטנקים הגרמנים היוו בעיה, מאחר שהתעשייה הגרמנית לא הצליחה להשלים אפילו טנק בודד לניסויים עד 1928.
בית הספר החל לפעול רשמית ב-15 במרץ 1929, תחילה אומנם ללא הטנקים שאיחרו להגיע מגרמניה.
תוכנית הלימודים שהותוותה על ידי המדריכים הגרמנים כללה קורסים תאורטיים יחד עם אימונים פרקטים.
החניכים למדו על דגמי הטנקים והמנועים השונים, על סוגי החימוש והתחמושת; נערכו הרצאות על טקטיקות של הפעלת פלוגות ומחלקות שריון; בנוסף היו קורסים על לוגיסטיקה, תחזוקה, הפעלת ציוד תקשורת, תיקונים בסיסיים ותיאום עם חיל רגלים.
מספר קילומטרים מהקסקרטינים היה מתחם הניסויים לטנקים, שטח שאפשר אימון טוב בתנועות שריון.
כפי שנקבע בהסכם המקורי, סגל הפיקוד בבית הספר היה כמעט כולו גרמני, כמו גם מדריכי תורות לחימת השריון.
כתוצאה, הקצינים הסובייטים נחשפו לאסכולות החשיבה לטקטיקות שריון החדישות ביותר של הגרמנים.
מדיניותו האנטי סובייטית של היטלר גרמה לכך, שבקיץ 1933 נסגר בית הספר לטנקים בקאזאן, יחד עם שאר המתקנים הצבאיים על אדמת רוסיה.
בקיץ 1929 הגיעו הטנקים הגרמנים הראשונים לקאזאן.
אלו היו חמישה טנקים בינוניים מדגם גרוסטרקטור(פירוש השם בגרמנית:"טרקטור גדול") בני 19 טון, חמושים בתותח 75 מ"מ, אשר הובאו לקאזאן מפורקים והורכבו שם מחדש.
בגלל החשאיות המרובה שנשמרה סביב פיתוח הטנקים הללו, התוצאה הייתה שהם כלל לא נוסו בגרמניה.
שני הטנקים של דיימלר בנץ לדוגמה, כללו מגרעות בתכנון שמנעו מהם לנוע לחלוטין בשנה הראשונה.
מספר כולל של שמונה דגמי טנקים שונים מגרמניה והממלכה המאוחדת נבחנו בקאזאן, רובם בין השנים 1931–1933. שמונת הדגמים הללו היוו את הבסיס למרבית הפיתוחים העתידים של הגרמנים, וכמו כן הותירו השפעה עמוקה על תכנון הטנקים הסובייטים.
אחד מהטנקים החשובים שנבחנו בקאזאן היה מדגם קארדן לויד הקל, תוצרת הממלכה המאוחדת.
מספר טנקים כאלו נרכשו על ידי ברית המועצות ב-1930, שניים מתוכם נשלחו לקאזאן.
טנק קארדן ללויד היה ההשראה לטנק הייצור הגרמני הראשון של שנות השלושים - הפאנצר סימן 1 הקל, שבו נעשה שימוש רב במערכה בצרפת ב-1940.
באחד הניסיונות של המהנדסים הגרמנים, הותקן תותח בקוטר 75 מ"מ על טרקטור.
המעבר מתותח בקוטר 77 מ"מ, הקוטר הסטנדרטי של הארטילריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, ל-75 מ"מ התברר כמעבר קבוע לצבא הגרמני.
מאוחר יותר יהפוך תותח 75 המ"מ לנשק הסטנדרטי של כלי רכב רבים, ובהם השטוג סימן 3 והפאנצר סימן 4 בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הגרמנים השקיעו רבות בפיתוח רדיו אלחוטי שיכול לפעול בתנאים הקשים של טנק בתנועה, ושלחו קבוצת טכנאי רדיו לקאזאן.
קודם לקאזאן, קציני טנקים נעזרו לרוב בדגלים לשם תקשורת עם יחידותיהם.
יישום רדיו בטנקים נתן לוורמאכט יתרון בל ישוער בעת שפלש לפולין ולצרפת, שכן אף אחת מהשתיים לא אימצה רדיו בטנקים בהיקף נרחב.
אחד מהלקחים החשובים ביותר שנתגלו בקאזאן נגע למערך הצוות, ובמיוחד זה של המפקד, בטנק.
אופן ישיבת אנשי הצוות בגרוסטרקטור התבררה כבעייתית - מיקום המפקד בתובה לצד הנהג היה משגה ניכר, מאחר שהיה לו שדה ראייה דל, והתקשורת עם שאר אנשי הצוות בטנק הייתה מסורבלת.
ב-1932–1933, נוצר קונצנזוס שיש למקם את המפקד בצריח מאחורי התותח, ולהעניק לו צריחון עם שדה ראייה רחב.
כמו כן, המערך של שלושה אנשי צוות בצריח של קרופ שימש מאוחר יותר את טנקי הפאנצר סימן 3 ו-4, ועזר ליצור את המערך הקלאסי בצריח הטנק לחצי המאה הבאה.
כמו כן, בהתבסס במידה מסוימת על הניסויים בקאזאן, החליטה מחלקת גיסות התובלה הגרמנית שכוחות השריון זקוקים לשני סוגי טנקים עיקריים: טנק עיקרי החמוש בתותח בקוטר 37 מ"מ, בדומה לדגם הלייכטרקטור, וטנק סיוע בינוני חמוש בתותח בקליבר 75 מ"מ, בדומה לגרוסטרקטור.
ההשפעה על תכנוני הטנקים בצד הסובייטי הייתה ניכרת גם כן, כפי שניתן ללמוד מדו"ח שנכתב לפוליטביורו על ידי ראש מחלקת המיכון בצבא האדום, גריאזנוב, בו הוא ציין כי קאזאן תרמה רבות לפיתוחים הסובייטים בתחום השריון.
הסובייטים "שאלו" את מערכת המתלים של קרופ (שימש את טנק T-28); את הסידור הפנימי של הצוות בחרטום הטנק הגרמני הבינוני (אומץ ב-T-28 וב-T-35); את השלדה המולחמת בטנקים גרמנים (בה נעשה שימוש ב-T-26 ,BT ו-T-28); וכמו כן, את האמצעים האופטים, כוונות תותח, ושילוב רכיבים אלקטרונים עם המקלע.
מתוך הקצינים הגרמנים שלמדו בקאזאן, כ-17 ימשיכו לפקד על יחידה בסדר גודל של דיוויזיה או גבוה מכך בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
בצד הסובייטי לקצינים בוגרי קאזאן הייתה השפעה פחותה בהרבה,
זאת בעקבות הטיהורים הצבאיים שחיסלו בין היתר רבים מהם.
בית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורט, שהוקם בשנת 1985, הוא מרכז לימוד אקדמי הפועל במסגרת פקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בית הספר ממוקם בקמפוס הפקולטה בעיר רחובות, והוא המוסד האקדמי היחידי בארץ המעניק תארים אקדמיים ברפואת בעלי חיים.
במסגרת לימודיהם לקראת קבלת תואר דוקטור ברפואה וטרינרית מקבלים הסטודנטים חלק מהכשרתם המקצועית, ובמיוחד הקלינית, בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי, הפועל בקמפוס הקריה החקלאית בראשון לציון, סמוך למכון הווטרינרי ע"ש קמרון.
בית הספר לקצינים של חיל האוויר (בראשי תיבות: ביסל"ק) שימש כיחידת ההדרכה להכשרת קצינים בחיל האוויר, בו הוכשרו כל קציני וקצינות חיל האוויר למעט צוערי קורס טיס וקציני מערך ההגנה האווירית.
הקצינים הגיעו לביסל"ק להשלמה חיילית לאחר סיום בה"ד 1. בית-הספר הכשיר את חניכיו ביותר מ-15 מקצועות.
בית הספר היה נמצא בבסיס עובדה.
מפקד בית הספר היה קצין בדרגת סא"ל.
בשנת 2022, כחלק מתהליכי ייעול של המערך הטכני, הוחלט על פירוק ביסל"ק לכמה בתי ספר שונים.
נכון ל־2023 שוכנת בבח"א 21 האקדמיה להכשרת מפקדים של המערך הטכני.
באקדמיה מתבצעת השלמת קצונה עבור קצינים טכניים, קצינים מיחידת 'אופק' וקצינים אשר בוגרי מסלול העתודה במערך.
בית-הספר לקצינים הוקם בנובמבר 2004, לאחר איחוד של שתי יחידות: בית-הספר לקצונה טכנית, מנהלתית, ועתודאים לקצונה אקדמאית שהיה ממוקם בבסיס חיל-האוויר בחיפה ומגמת קצינים בבית הספר למקצועות התעופה שם הוכשרו קצינים וקצינות במקצועות התעופה.
לאחר האיחוד הותאמו זמני ההכשרה לכל מסלולי הקצונה לפרק זמן אחיד של עשרה שבועות.
ישנו מספר מועט של מסלולים בהם משך ההכשרה שונה.
קורס הקצינים האחוד מתקיים בארבעה מחזורי הכשרה בכל שנה, ומכשיר צוערים במגוון מגמות שונות, בהן מודיעין, מבצעים, הגנה קרקעית, אחזקה, פיקוח טיסה ומנהלה.
בשנת 2022 הוחלט על פירוק ביסל"ק ועל פיצול המגמות שבו: חלקן נשארו בבסיס עובדה תחת הביסמ"ת וחלקן עברו אל האקדמיה להכשרת מפקדים שבבח"א 21 בחיפה.
בית הספר מאסימו ד'אדזליו (באיטלקית: Liceo Classico Massimo d'Azeglio) הוא בית ספר תיכון מסוג ליצ'או קלאסיקו הנמצא בטורינו, איטליה.
הוא נוסד בשנת 1831 ופועל עד היום.
הוא אחד מבתי הספר היוקרתיים בטורינו, ולמדו בו איטלקים רבים, בהם גם יהודים, אשר הטביעו חותם על ההיסטוריה והתרבות האיטלקית, בהם פרימו לוי, סלבדור לוריא, אוגוסטו מונטי, לאונה גינצבורג, אמנואלה ארטום, ג'וליו אינאאודי (Einaudi) .
במחצית הראשונה של המאה ה-20 מורי ותלמידי בית הספר היו ידועים בפעילותם האנטי-פאשיסטית.
קבוצת הכדורגל יובנטוס הוקמה על ידי תלמידי בית הספר.
בית הספר ממוקם ב-Via Parini 8, ליד תחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואובה .
בית הספר הוקם כמכללה בשם "College of Porta Nuova" בשנת 1831, בתוך בניין הממוקם היום בכיכר מריה תרזה, במטרה לצמצם את מספרם של תלמידי מכללת סנט פרנצ'סקו דה פאולה (שלימים הפך לבית הספר Liceo Gioberti).
בשנת 1852 הועברה המכללה לכנסיית מדונה די אנג'לי, ולבסוף, בשנת 1857, היא הועברה לבניין שבו היא נמצאת עד היום, שם היא קיבלה את השם "College Municipale Monviso".
בשנת 1860 המכללה קיבלה את השם "Reale Ginnasio Monviso".
בשנת 1882 הפכה לבית ספר תיכון על שמו של מאסימו טאפארלי, המרקיז ד'אדזליו (Massimo Taparelli Marque d'Azeglio) .
בית הספר בתקופת מלחמת העולם הראשונה
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה היה מיקומו של התיכון באזור בעל חשיבות רבה למאמץ המלחמתי, בשל קרבתו לתחנת הרכבת.
באותה התקופה, סייע סגל בית הספר לחיילים, לפצועים ולפליטים, ביוזמת הנהלת בית הספר.
דיקן בית הספר החליט להוציא מכלל שימוש את כל הספרים שנכתבו על ידי גרמנים, או על ידי כל מחבר שמוצאו ממדינה אחרת שנלחמה נגד איטליה במהלך המלחמה.
תלמידים בבית הספר אשר זוהו עם מעצמות המרכז נענשו על ידי המנהל בהורדת ציון.
בנוסף, החליט מנהל בית הספר לפטור יתומים שהוריהם נהרגו במלחמה, ילדי לוחמים ופליטי מלחמה משכר לימוד.
תלמידי בית הספר בתקופת המלחמה ארגנו קונצרטים מוזיקליים שנועדו לגייס כספים לטובת יתומים וחיילים שנפצעו בקרבות.
תלמידי בית הספר אספו גם מוצרי מזון למטרות סיוע ליתומי המלחמה, לחיילים בחזית, לפצועים ולפליטי מלחמה.
בתום המלחמה, החליט סגל הפרופסורים של בית הספר להציב במסדרון הראשי של בית הספר לוח אבן לזכר הנופלים שלמדו בבית הספר.
לוח האבן קיים עד היום.
מעליית מוסוליני ועד תחילת המלחמה
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועלייתה של המפלגה הפשיסטית בראשותו של בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, רבים מתלמידי בית הספר ומבוגריו התנגדו למשטר הפאשיסטי.
בית ההוצאה לאור של אינאאודי, שהיה אחד מהמוסדות התרבותיים והאינטלקטואליים היוקרתיים בטורינו, כלל צוות עובדים שהיה מורכב מבוגרי בית הספר.
עם התגברות האנטישמיות באיטליה בשנות השלושים, ובמיוחד לאחר חקיקת חוקי הגזע ב-1938, רבים מבוגרי בית הספר, וביניהם גם עובדי בית ההוצאה לאור, הפכו לחלק מהתנועה האנטי-פאשיסטית שנקראה "צדק וחירות" (Giustizia E Liberta) .
עבור קבוצה זו, ייצג הפאשיזם עלבון וחוסר מוסריות כלפי זכויות אדם, ולכן ההתנגדות לפאשיזם והלחימה בו הייתה מבחינתם לחימה נגד אורח החיים והעקרונות הפאשיסטיים.
באמצע שנות השלושים של המאה העשרים, רבים מאנשי תנועת המחתרת "צדק וחירות" מצאו עצמם בכלא, ביניהם גם בוגרי בית הספר, פואה, אינאאודי, וגינצבורג.
אחרים נשלחו לגלות בכפרים מבודדים בדרום איטליה.
בתקופה זו טיהר המשטר הפשיסטי של מוסוליני את בית הספר מהאלמנטים האנטי-פאשיסיטיים שבו, והוא החל להשפיע על תוכני הלימוד ועל אופן ההתנהלות של בית הספר.
לאחר שנחקקו חוקי הגזע ב-1938, סולקו מבית הספר כל התלמידים היהודים.
היה זה הצעד הראשון בתהליך של רדיפת יהודים על רקע גזעי באיטליה, אשר הביא בסופו להשמדתם של אלפי יהודים איטלקים בשואה.
בין הנספים גם תלמידים יהודים שלמדו בבית הספר.
באותה השנה, התלמידים היהודים סולקו מכל בתי הספר הציבוריים באיטליה.
רק תלמידים אשר היו לקראת סיום לימודיהם הורשו להישאר בבתי הספר, ולסיים את לימודיהם.
צעד זה נבע מ"הוראות להגנה על בית הספר הפשיסטי" שהוצאו על ידי השלטונות.
בהשוואת רישומי הילדים שלמדו בבית הספר בין השנים 1937–1938 לבין השנים 1938–1939, ניתן להבחין בהיעלמותם של 46 תלמידים בעלי שמות משפחה יהודים ממצבת התלמידים.
תלמידים אלה היו פטורים משיעורי דת, ולכן סולקו מבית הספר.
ברישומי בית הספר מופיעים שמות התלמידים היהודים שסולקו מבית הספר, מחלוקים לפי כיתות הלימוד שלהם.
בתעודות שלהם לא הופיעו ציונים, ובמקום זאת נכתב "בני הגזע היהודי".
בין התלמידים המגורשים הייתה גם אחותו הצעירה של פרימו לוי, אנה מריה.
בספריית בית הספר הוחלפו כל הספרים שחוברו על ידי סופרים יהודים לספרים שנכתבו על ידי מחברים אריים או איטלקים.
היה זה צעד נוסף שנועד להחליש את הנוכחות היהודית בספרות ובתרבות באיטליה.
בנוסף, השלטונות בטורינו נהגו לפקח פוליטית על מורי בית הספר, ובעיקר על מורים יהודים כמו נלדס פלקו (Falco) ומריסה זיני (Zini).
זיני נולדה לאם יהודייה ולאב איטלקי, הפילוסוף זינו זיני שהיה סוציאליסט, עובדה אשר עוררה חשד אצל המשטר הפאשיסטי.
מזכיר המפלגה הפאשיסטית בעיר דרש לדעת מדוע זיני ממשיכה ללמד בבית הספר, לנוכח חוקי הגזע.
מנהל בית הספר באותה תקופה יצא להגנתה של זיני.
כתוצאה מרדיפות היהודים בבית הספר, רבים מן התלמידים היהודים ובוגרי בית הספר אף החליטו לברוח להרים, ולהצטרף לפרטיזנים לאחר הכיבוש הגרמני של העיר, בהם פרימו לוי ואמנואלה הרטום.
בשנים 1942 ו-1943 סבל בית הספר מנזקים קשים למבנה כתוצאה מהפצצות.
לאחר המלחמה הוטבעו במדרגות הכניסה לבית הספר אבני נגף לזכרם של שניים מתלמידי בית הספר שמצאו את מותם במלחמת העולם השנייה.
וירג'יניה מונטלצ'יני (Montalcini) , שנתפסה על ידי הנאצים ונשלחה למותה בתאי הגזים באושוויץ, ופרנקו טדסקי (Tedeschi), שנשלח אף הוא לאושוויץ ומצא את מותו במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ב-24 ו-25 במאי התקיים כנס בבית הספר לכבודו של בוגר בית הספר, פרימו לוי.
כיום מונה בית הספר כ-1,000 תלמידים.
בית הספר קשור מבחינה היסטורית למועדון הספורט יובנטוס, אשר הוקם בשנת 1897 על ידי קבוצה של תלמידים שלמדו בבית הספר.
יובנטוס הוא מועדון הכדורגל המעוטר ביותר, בעל מסורת הספורט הוותיקה ביותר באיטליה.
מדובר באחד ממועדוני הספורט המצליחים והחשובים ביותר בעולם, נקרא על ידי הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל בשם "המועדון האיטלקי הטוב ביותר" של המאה העשרים, והשני ברמה האירופית.
בעת ייסוד המועדון, בחרו חברי הקבוצה בצבע הוורוד למדים הרשמיים של הקבוצה, אותם הם לבשו במהלך שיעורי החינוך הגופני.
מקור השם "יובנטוס", נעורים בלטינית, מתייחס לגילם הצעיר של התלמידים בבית הספר.
גם כיום משחקת הקבוצה במדיה הוורדים בחלק ממשחקי החוץ שלה.
בשנת 2007, ביקר אלסנדרו דל פיירו בתיכון, ונשא נאום באודיטוריום של בית הספר לרגל חגיגות שנת ה-110 לחיי המועדון, הנחגגת בכל שנה ב-1 בנובמבר.
בוגרים מפורסמים של בית הספר
בבית הספר למדו תלמידים אשר השאירו חותם בהיסטוריה של איטליה ותרבותה.
אחד מבוגרי בית הספר היה פרימו לוי שהתחיל את לימודיו בתיכון בשנת 1934. תחומי העניין של לוי היו כימיה ואסטרונומיה.
לוי היה תלמיד ביישן וחרוץ אך הישגיו מעולם לא זכו לשבחי מוריו שנבחרו על ידי השלטון הפשיסטי.
בין תחומי עיסוקיו, לוי היה ידוע כסופר, אך כשלמד ספרות איטלקית בכיתה י"א נחשב לתלמיד בינוני בתחום, ואף נכשל בבחינה בשפה האיטלקית.
אחד ממוריו הידועים של בית הספר הוא אוגוסטו מונטי אשר היה היסטוריון שעסק בחקר תולדות אתיופיה והאצולה האיטלקית, וחוקר הרלדיקה.
מונטי היה אחד מהמורים שהתנגדו לפשיזם.
תלמיד נוסף בבית הספר היה לאונה גינצבורג, אשר בשנות לימודיו בתיכון כתב סיפורים קצרים שהושפעו מהתנגדותו לפשיזם.
כמו כן, למד בבית הספר היהודי זוכה פרס נובל סלבדור לוריא, והפרטיזן אמנואלה הרטום ואחיו אניו, ובני משפחת אניילי, בעלי פיאט.
הספרייה של בית הספר הוקמה ב-1860, בשנים הראשונות להיווסדו של התיכון, והיא ממשיכה להתפתח על ידי רכישות חדשות ותרומות פרטיות (כגון קרן זיני).
הספרייה פותחה ביוזמת פרופסור אוגוסטו מונטי החל מאמצע שנות העשרים, השנים המפוארות של בית הספר.
על יד הספרייה הרשמית של סגל בית הספר, הוקמה גם ספריית תלמידים, שהפכה במהרה למקום מפגש חשוב לחילופי רעיונות.
ספריית בית הספר מאפשרת להעמיק ברגעיה החשובים של ההתפתחות התרבותית ושל ההיסטוריה האיטלקית, במיוחד בין המאה התשע-עשרה לבין המחצית הראשונה של המאה העשרים.
בספרייה אוסף ספרים המכיל למעלה מ-24,000 ספרים, ובהם המהדורה הראשונה של הספר "הזהו אדם" של פרימו לוי.
בין השנים 2009 ל-2012 שופצה הספרייה ונקראה על שמו של לאונה גינצבורג.
בית ההוצאה לאור אינאאודי (Einaudi) נוסד בשנת 1933 על ידי קבוצת תלמידים בבית הספר מאסימו ד'אדזליו.
רבים מהפרסומים הראשוניים של בית ההוצאה לאור היו פרסומים אנטי פאשיסטיים אשר משכו את תשומת לבם של הרשויות הפשיסטיות, דבר אשר הוביל למעצרים.
על אף שהיו בכיתות שונות ולמדו בשנתונים שונים, היו כולם תלמידיו של הפרופסור אוגוסטו מונטי (Monti), אשר חינך אותם לערכים של תרבות, של חופש, ושל מחויבות אזרחית.
הצעיר מביניהם, ג'וליו איינאודי' אסף יחד את לאונה גינזבורג, מאסימו מילה, נורברטו בוביו, צ'זרה פבזה, אליהם הצטרפו מאוחר יותר דמויות כגון נטליה גינזבורג, אשתו של לאונה, וג'יים פינטור.
בית הספר נאות קטיף היה בית ספר יסודי וחטיבת ביניים ממלכתי דתי אזורי, שהוקם ב-1978 בנווה דקלים ונסגר ב-2005, עם פינוי גוש קטיף.
בשיאו מנה בית הספר כ-630 תלמידים.
בית הספר הוקם ב-1978 בנוה דקלים, ההתנחלות המרכזית בגוש קטיף אך בשנתו הראשונה של בית הספר ולאור העובדה שהכיל כ-3 כיתות לימוד בלבד (כיתות א' עד ג' בלבד) מבנה הבית הספר היה המבנה שלימים יהפוך לאחת המכולות של היישוב הסמוך לנווה דקלים, נצר חזני.
לאחר התגברות הביקוש לכיתות לימוד נוספות הוחלט להעביר את מיקום למושב קטיף, שם המבנה הכיל כ-6 כיתות לימוד, הפעם מכיתה א' עד כיתה ד'.
בנוסף לכך, באותה שנה הוקמה בסמוך לבית הספר ספרייה שימשה את הילדים שלמדו בבית הספר.
בית הספר הועבר בשנית בינואר 1983, לנווה דקלים (שם גם נשאר עד פינוי גוש קטיף ב-2005) והיה למעשה מבנה הראשון ביישוב שהוקם עוד באותה שנה.
בטקס החניכה השתתף שר השיכון, דוד לוי.
בפברואר 1990 נחנך מבנה חטיבת הביניים של בית הספר.
4 שנים לאחר מכן, בינואר 1994 הוחלט במסגרת פגישה עם סגן שר החינוך, מיכה גולדמן להרחיב את מתחם בית הספר ולהקים בו מגרשי ספורט ומשחקים.
שנבנו מספר חודשים לאחר מכן.
ב-1995, עם התקדמות תהליך אוסלו אורגנה בכניסה לבית הספר מחאה רבת משתתפים שקראה להפסיק את התהליך לאור הוויתרים המדיניים שהיו צפויים בעקבותיו.
ב-20 בנובמבר 2000 (כ"ב בחשוון ה'תשס"א) תכננו מספר מחבלים פלסטינים פגיעה בקו אוטובוס שהסיע תלמידים ואת סגל בית הספר מכפר דרום לבית הספר נאות קטיף ולאחר מכן גם לתלמוד התורה בהתנחלות עצמונה שבהמשך הדרך.
בשעה 7:38, על ציר טנצ'ר במרחק של כ-700 מטרים מכפר דרום, הפעילו שלושה מחבלים אשר שכבו בתוך פרדס פחות מ-100 מטרים מן הכביש, מטען נפץ באמצעות כבל חשמלי, אשר ירה פצצת מרגמה בקוטר 120 מ"מ אל חלקו התחתון הקדמי של האוטובוס.
מעוצמת הפיצוץ נפערו חורים גדולים בדופן האוטובוס הממוגן, וחלקי מטען חדרו לתוכו לאורך כל ארכו.
נהג האוטובוס נפגע קל בפיצוץ והמשיך בנסיעה מרחק של כמה מאות מטרים, עד לצומת גוש קטיף.
שניים מן היושבים בקדמת האוטובוס נהרגו במקום: מרים אמיתי, מורה באולפנת נווה דקלים בת 35, נשואה ואם לארבעה, וגבריאל ביטון, איש צוות האחזקה בבית הספר נאות קטיף בן 34, נשוי ואב לשישה.
תשעה נוספים נפצעו, רובם ילדים.
ביולי 2005, בתום 27 שנים בהם פעל בית הספר, פונה בית הספר יחד עם כל המבנים שהיו בנווה דקלים במסגרת תוכנית ההתנתקות.
על אף העובדה שהתוכנית אושרה בכנסת כבר בפברואר של אותה שנה התעקשו כ-80% מהורי התלמידים לרשום את ילדיהם לשנת הלימודים הבאה בבית הספר, בתקווה כי התוכנית לא תצא לפועל או תכשל.
אם לא די בכך, מנהל בית הספר, הרב יוסי קרקובר טען בראיון לתקשורת כי ההרשמה לבית הספר גדלה ונרשמו כ-50 תלמידים חדשים.
לאחר ביצוע התוכנית פתחה אוניברסיטת אל-אקצא קמפוס שעושה שימוש במרכז המסחרי של היישוב ומתחם בית הספר.
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון היה מוסד הלימודים הראשון בבריטניה שהכשיר נשים למקצוע הרפואה.
בית הספר נוסד בשנת 1874 בהנהגת הרופאה סופיה ג'קס-בלייק ורופאות חלוצות נוספות, אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון, במסגרת המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה בבריטניה.
בשנת 1998, מוזג בית הספר עם יוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון .
בסוף המאה ה-19, היחס כלפי נשים שעסקו ברפואה היה שלילי.
שילוב נשים במקצוע הרפואה העלה בקרב הציבור והקהילה הרפואית שאלות לגבי המעמד המוסרי של פעילות כזו וכן שאלות לגבי עצם הנחיצות של נשים בתחום זה.
המתנגדים לשילוב נשים במקצוע הרפואה הזהירו ששילובן בתחום יפגע ביחסים בין המינים וכן יהווה איום על המערכת החברתית כולה.
העיתונות הפופולרית וכתבי העת של הקהילה הרפואית גם יחד תיארו נשים העוסקות ברפואה כרגשניות, לא מאוזנות, לא מיניות וחסרות יכולת.
כמו כן נטען ששילוב נשים במקצוע הרפואה פוגע בערך הצניעות.
הרופא ג'וזף ליסטר תיעב את הרעיון של שילוב נשים במקצוע הרפואה והתנגד נחרצות ל"חוסר ההיגיון" שבשילוב נשים בלימודי רפואה ביחד עם גברים.
בשנת 1858, במטרה לפקח על העיסוק ברפואה, הפרלמנט הבריטי העביר את חוק הרפואה הראשון .
לפי החוק, רק אדם שקיבל רישיון לעסוק ברפואה באחד מ-19 המוסדות המוכרים בחוק - יכול לעסוק ברפואה.
החוק אמנם לא אסר על נשים ללמוד רפואה או לגשת למבחנים לצורך קבלת רישיון לעסוק ברפואה, אבל בפועל אף אחד מאותם 19 מוסדות מוכרים בחוק - לא הסכים ללמד נשים רפואה או להגיש אותן למבחני קבלת הרישיון.
לפני פתיחת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, היה זה כמעט בלתי אפשרי עבור נשים לרכוש השכלה במקצוע הרפואה בבריטניה.
המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה
גברים ונשים כאחד התנגדו לשילוב נשים במקצוע הרפואה, אבל הייתה קבוצה שתמכה בשילוב נשים במקצוע הרפואה ופעלה לשינוי המצב, ביניהם הביולוגים צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי והפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל.
במשך עשרים שנה, התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה פעלה בשני מישורים במקביל: במישור החוקי, התנועה ניסתה לתקן את חוק הרפואה כך שיחייב את מוסדות הלימוד והרישוי הקיימים לאפשר לנשים להיכנס בשעריהם.
במישור הפרקטי, התנועה ניסתה להכשיר נשים למקצוע הרפואה באמצעות כניסה למוסדות רפואה קיימים או באמצעות כינון מוסדות חדשים שאינם בשליטה גברית.
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון הוא תולדה של מאמץ במישור הזה.
בשנת 1862, נוסדה מכללת הנשים לרפואה על ידי איגוד הנשים לרפואה במטרה להכשיר נשים לטפל בנשים ובילדים חולים.
במכללה ניתן היה ללמוד קורסים בתחומים שונים כגון פיזיולוגיה ואנטומיה, אולם היקף לימודי הרפואה בה נותר קטן ולא מספק.
המכללה ספגה ביקורות רבות מהקהילה הרפואית, ובסופו של דבר גם סופיה ג'קס-בלייק ואליזבת גארט אנדרסון טענו שההכשרה בה לקויה.
עם הזמן, המכללה שינתה את מטרותיה הראשוניות והתרכזה יותר ויותר בהכשרת נשים למקצוע המיילדות.
הפילוסוף ופעיל זכויות הנשים, ג'ון סטיוארט מיל, קיווה שכינון מכללה זו, על אף שאיפותיה הראשונות שנזנחו, היא רק הצעד הראשון לשילוב נשים במקצוע הרפואה.
בשנת 1872, שינתה המכללה את שמה ונקראה 'המכללה ללימודי מיילדות לנשים'.
בשנת 1869, סופיה ג'קס-בלייק, איזבל תורן , מתילדה צ'פלין , הלן אוונס , מארי אנדרסון , אמילי בובל ואדית פצ'י נרשמו ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד ונודעו, עקב קורותיהן באוניברסיטה, בכינוי שביעיית אדינבורו .
האוניברסיטה התירה לשביעייה להיכנס לשיעורים ואף לגשת למבחנים.
בסמסטר החורף, בין אוקטובר 1869 למרץ 1870, השביעייה הפגינה הצלחה יתרה בלימודים, ואדית פצ'י אף קיבלה את הציון הגבוה ביותר בבחינות בכימיה.
הצלחה זו עוררה נגדן התנגדות, והובילה לניסיונות להרחיק אותן מהלימודים ולמנוע מהן להשלים את לימודי הרפואה.
השביעייה נאבקה על זכותה ללמוד רפואה באוניברסיטה, ושיא המאבק הגיע במהומות אולם המנתחים במסגרתן גברים רבים שלמדו רפואה באוניברסיטה התאגדו ב-18 בנובמבר 1870 מול הכניסה לאולם המנתחים , ומנעו משבע הנשים להיכנס לשיעור אנטומיה.
אוניברסיטת אדינבורו החליטה שלשבע הנשים אסור ללמוד ביחד עם גברים, והציעה פשרה לפיה הנשים יוכלו ללמוד בקורסים מופרדים מגדרית אך לא יוכלו להירשם למבחנים.
משמעות פשרה זו היא שהנשים לא יוכלו לקבל רישיון לעסוק ברפואה, ולכן היא לא ענתה על הצרכים של התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה.
השביעייה פנתה לבית המשפט של סקוטלנד כדי שיאפשר להן להשלים את לימודיהן באוניברסיטה, אך ביולי 1973 בית המשפט פסק שהאוניברסיטאות בסקוטלנד לא חייבות לקבל נשים אל שורותיהן ולא חייבות לאפשר להן גישה לבחינות.
סופיה ג'קס-בלייק פנתה לכל בתי הספר לרפואה בלונדון בבקשה שיקלטו אותן להמשך לימודיהן, אך כולם סירבו.
לכל אורך הדרך, סופיה ג'קס-בלייק האמינה כי נשים צריכות ללמוד רפואה לצד גברים, אולם פרשת שביעיית אדינבורו אילצה אותה לשנות את עמדתה, ובקיץ 1874, גמלה בה ההחלטה להקים בית ספר לרפואה לנשים.
שנים ראשונות של פעילות בית הספר
סופיה ג'קס-בלייק ניסתה תחילה לבדוק את האפשרות להקמת בית ספר לרפואה לנשים באחד מבתי החולים הלימודיים , אבל הצעה זו נתקלה בהתנגדות עזה, וכל ניסיונותיה להוביל לשיתוף פעולה שכזה כשלו.
לאחר מכן, היא הגיעה למסקנה שעליה לייסד בית ספר חדש לגמרי.
פרשת שביעיית אדינבורו עוררה עניין רב בציבור בסוגיית שילוב נשים בלימודי רפואה, והובילה לתמיכתם של רופאים שהביעו נכונות להצטרף כמרצים בסגל ההוראה העתידי של בית הספר לרפואה לנשים לכשיפתח.
אחד הרופאים שתמכו בתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה היה פרנסיס אנסטי , וב-22 באוגוסט 1874 נערכה בביתו פגישה בה הוחלט על הקמת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון.
לאחר הפגישה, הוקמה ועדה זמנית שכללה 21 רופאים, ביניהם אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון.
התרומות הרבות שזרמו לתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה אפשרו לסופיה ג'קס-בלייק לשכור פביליון ברחוב הנרייטה 30 בלונדון שהתאים לצורכי ההקמה, ובית הספר נוסד ב-12 באוקטובר 1874 (בשנת 1888, שם הרחוב בו שכן בית הספר שונה מהנרייטה להנדל).
הקמת בית הספר ספגה עוינות ולעג מהמתנגדים לשילוב נשים ברפואה, אך גם זכתה בתמיכתם של אישים שונים דוגמת צ'ארלס דרווין, מיליסנט פוסט והנרי פוסט .
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון התחיל את צעדיו הראשונים עם סגל של 12 אנשי הוראה (אליזבת בלקוול כיהנה כראש החוג למיילדות ולמחלות נשים), ועם 14 סטודנטיות לרפואה (12 מתוכן למדו קודם לכן באוניברסיטת אדינבורו).
תוכנית הלימודים נפרסה על פני שלוש שנים וכללה קורסים במגוון נושאים כגון אנטומיה, פיזיולוגיה, כימיה, בוטניקה, מטריה מדיקה , אנטומיה השוואתית, פתולוגיה מנטלית, ניתוחים, מיילדות ומחלות נשים, רפואה פורנזית , ניתוחי עיניים, רפואה קלינית וניתוחים קליניים.
אליזבת בלקוול, שהייתה פעילה נגד ניסויים בבעלי חיים, אסרה על ניסויים והדגמות בבעלי חיים בבית הספר.
למרות התמיכה שבית הספר זכה לה, הוא כמעט נסגר בתחילת דרכו משום שגם לאחר הקמתו, עמדו בפניו עוד שני מכשולים גדולים שאיימו על המשך דרכו: מכשול אחד היה קשור בהתמחות המעשית של הסטודנטיות והמכשול השני בנגישות למבחני הרישוי לעיסוק ברפואה.
לפי הרגולציה בלונדון דאז, רק אדם שעובר התמחות מעשית של שנתיים לפחות בבית חולים כללי המכיל לפחות 100 מיטות, יכול לגשת לבחינות.
בלונדון פעלו באותה התקופה 13 בתי חולים שעמדו בקריטריונים הללו, אולם אף אחד מהם לא הסכים לפתוח את שעריו לנשים עבור התמחות.
בית החולים החדש לנשים שנפתח בפברואר 1872, כדי לעזור לתנועה לשלב נשים במקצוע הרפואה, היה מוכן לקלוט אליו סטודנטיות להתמחות מעשית אבל הוא לא עמד בקריטריונים (בשנת 1876 היו בו רק 26 מיטות והוא לא נחשב לבית חולים כללי).
בינואר 1876 המצב החריף לאחר שמספר סטודנטיות פרשו מהלימודים משום שבית הספר לא הצליח לספק להן בית חולים להתמחות בו.
באותה השנה, נעשה ניסיון, בתמיכת הממשל הבריטי, לשלב את הסטודנטיות בבית החולים המלכותי בלונדון כמתמחות.
בית חולים זה הכיל 800 מיטות כשמתוכן 150 שימשו ילדים ונשים.
לפי התכנון, הסטודנטיות היו אמורות להתמחות במחלקות בהן מטופלים הילדים והנשים, אבל בגלל התנגדות צוות הרופאים והמנתחים בבית החולים, הרעיון ירד מן הפרק.
במקביל לניסיונות למצוא בית חולים שיסכים לקלוט את הסטודנטיות לצורך התמחות מעשית, כל אותם 19 מוסדות שהיו מוכרים בחוק כמוסדות היחידים שרשאים להגיש סטודנטים למבחנים ולהנפיק רישיונות למקצוע הרפואה, סירבו לאפשר לנשים לגשת לבחינות (גם אם היו עומדות בקריטריונים של ההתמחות המעשית).
בשנת 1876, הפרלמנט הבריטי העביר את חוק הרפואה השני כתיקון לחוק הרפואה הראשון.
החוק קבע שאותם 19 מוסדות המוסמכים להגיש סטודנטים לבחינות ולהנפיק עבורם רישיונות לעסוק ברפואה, רשאים לאפשר לנשים לגשת למבחנים, אך החוק לא כפה זאת על המוסדות הללו.
בשנת 1877, 34 סטודנטיות סיימו את שלוש שנות הלימודים.
הן ניסו למצוא בית חולים שיסכים לקלוט אותן להתמחות אך נתקלו שוב ושוב בסירוב.
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון פנה לקולג' הרופאים המלכותי של אירלנד כדי שזה יכיר בבית הספר לרפואה לנשים בלונדון כמוסד לימודי רפואה לגיטימי וכדי שיאפשר לסטודנטיות לגשת לבחינות מטעמו.
בתחילת שנת 1877, קולג' הרופאים המלכותי של אירלנד בדק את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, ואישר שהסטודנטיות של בית הספר הזה רשאיות לגשת למבחנים שלו.
במקביל, הנהלת בית החולים החופשי המלכותי הסכימה, בניגוד לדעת הצוות הרפואי בו, לקבל אל בית החולים סטודנטיות להתמחות מעשית, ושעריו נפתחו לנשים החל מ-1 באוקטובר 1877 לתקופת ניסיון בת חמש שנים.
בתקופת הניסיון, בית הספר לרפואה לנשים בלונדון נאלץ לשלם לבית החולים החופשי המלכותי עבור כיסוי הפסדים פוטנציאלים (בית החולים החופשי המלכותי חשש שקליטת הסטודנטיות תוביל לירידה ברווחים).
בשנת 1882 החוזה עם בית החולים החופשי המלכותי חודש, ומשום שבית החולים לא ספג הפסדים, בית הספר לרפואה לנשים בלונדון לא נדרש שוב לשלם תמורה כספית בגין ההתמחות של הסטודנטיות.
שנים מאוחרות של פעילות בית הספר
בין השנים 1883–1903, אליזבת גארט אנדרסון הייתה הדיקאן של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון.
בכך הייתה אנדרסון לאישה הראשונה בעולם לשמש כדיקאן של בית ספר לרפואה.
במאי 1895, הסגל וסטודנטיות של בית הספר ייסדו את כתב העת של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון בעריכת מזכירת בית הספר איזבל תורן.
כתב העת יצא לאור בין השנים 1895–1947 והוא היווה מרחב בו הסטודנטיות והרופאות יכלו לגבש את זהותן כנשים רופאות בנפרד מהסטריאוטיפים שדבקו בהן בעיתונות הפופולרית ובכתבי העת הרפואיים.
במסגרת פעילות מיסיונרית רפואית, הסטודנטיות של בית הספר נשלחו מחוץ לבריטניה כדי להכשיר נשים בלימודי רפואה במדינות בהן לרופאים גברים אסור היה להביט (לא כן שכן לגעת) בנשים.
פרויקט זה זכה לתמיכה של המלכה ויקטוריה שהאמינה שלכל נתיני האימפריה הבריטית צריכה להיות נגישות לטיפול רפואי הולם.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רופאים רבים נקראו לשרת מעבר לים, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון התרחב עקב הצורך והביקוש הגדל של נשים ללמוד רפואה.
בשנה זו הוכפלו בבית הספר מספר המעבדות וחדרי הלימוד, ולמדו בו 300 סטודנטיות.
רופאות שהוכשרו בבית הספר תרמו גם הן למאמץ המלחמתי של בריטניה.
בית הספר קיבל לשורותיו נשים בלבד עד שנת 1948 בה כל בתי הספר בבריטניה פתחו את שעריהם לנשים.
בשנת 1974, בית החולים החופשי המלכותי העתיק את משכנו להמפסטד, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון עבר בעקבותיו.
בשנים 1946, 1968 ו-1980 היה בית הספר בסכנת סגירה, עד שלבסוף מוזג עם יוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון.
בוגרות בולטות של בית הספר
בית הספר מונטסורי השישי ע"ש אנה פרנק (בהולנדית: 6e Motessorischool Anne Frank) הוא בית ספר יסודי ציבורי הפועל בשיטת מונטסורי בשכונת ריביירנבורט , אמסטרדם, הולנד.
בית הספר נוסד בשנת 1933 כבית הספר השישי בהולנד על פי המתודולוגיה החינוכית של מריה מונטסורי.
במקור, הוא נקרא בית הספר מונטסורי השישי.
אנה פרנק למדה בגן הילדים המסונף לבית הספר מאפריל 1934, ולאחר מכן למדה בבית הספר.
בכיתתה היו תלמידים יהודים נוספים, ובהם חנה גוסלר וסול קימל שבדומה לאנה פרנק, ברחו עם משפחותיהם מגרמניה הנאצית לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בכיתה למד גם אפ ריינר (לימים אברהם רינת), בן-דודו של סול קימל, שהוריו עזבו את קרקוב להולנד בשנות ה-20.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ומהלך שנות הכיבוש הנאצי של הולנד ושואת יהודי הולנד, ננקטו צעדים אנטי-יהודיים.
לאחר חופשות הקיץ של 1941 קבעו כוחות הכיבוש כי על 151 התלמידים היהודים לעזוב את בית הספר ובמקום זאת ללכת לבית ספר יהודי.
אנה פרנק עזבה את בית הספר היסודי ב-1941 והמשיכה את לימודיה בליציאום היהודי.
ב-1956 ביקשה ועדת אנה פרנק מעיריית אמסטרדם שתשנה את שם בית הספר לזכרה של אנה פרנק.
בשנת 1957, עשר שנים לאחר פרסום יומנה של אנה פרנק, נקרא בית הספר על שמה.
האמן הארי ויסר צייר ציור קיר עם קטעים מיומנה של אנה פרנק על חזית בניין בית הספר בשנת 1983.
בסרט התיעודי "חברי הכיתה של אנה פרנק" נפגשים ששה חברי כיתתה של אנה פרנק עם תלמידים בבית הספר הזה ומשוחחים אתם על אנה פרנק ועל גורל יהודי הולנד בשואה.
בשנת 1995 שופץ בית הספר.
הכיתות בקומה הראשונה נשמרו במצבן המקורי ככל שניתן.
גם בכיתה האחרונה יש עדיין תנור מקורי.
זו הייתה אחת הכיתות שבהן למדה אנה פרנק את השיעורים שלה.
בבית הספר ישנו לוח זיכרון לזכר 130 ילדי היהודים שגורשו ונרצחו מבית הספר.
בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד הוא בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד וממוקם באזור הרפואי לונגווד בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
בית הספר נוסד בשנת 1782, ובכך HMS הוא אחד מבתי הספר לרפואה הוותיקים בארצות הברית.
בניגוד לרוב בתי הספר לרפואה המובילים, HMS אינו פועל בשיתוף עם בית חולים בודד אלא קשור ישירות למספר בתי חולים הוראה באזור בוסטון.
בתי חולים אלו כוללים בין השאר את מכון דנה-פרבר לסרטן, בית החולים הכללי מסצ'וסטס, בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל ובית החולים לילדים של בוסטון.
בית הספר לרפואה של הרווארד נוסד ב-19 בספטמבר 1782, ביוזמת נשיא הרווארד ג'וזף וילארד.
חברי הסגל המייסד היו ג'ון וורן, אהרון דקסטר ובנג'מין ווטרהאוס.
זהו בית הספר לרפואה השלישי בגילו בארצות הברית, לאחר בית הספר פרלמן לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה ומכללת ואגלוס לרפואה וניתוח של אוניברסיטת קולומביה.
בתחילה, ההרצאות נערכו במרתף של אולם הרווארד.
הסטודנטים לא שילמו שכר לימוד אבל רכשו כרטיסים לחמש או שש הרצאות יומיות.
שני התלמידים הראשונים סיימו את לימודיהם בשנת 1788.
במאה שלאחר מכן, בית הספר עבר מקומות מספר פעמים.
בשנת 1810, בית הספר עבר לבוסטון.
בשנת 1816, בית הספר הועבר לרחוב מייסון ונקרא המכללה הרפואית של מסצ'וסטס של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1847, בית הספר הועבר לרחוב גרוב כדי להיות קרוב יותר לבית החולים הכללי של מסצ'וסטס.
בשנת 1883, בית הספר הועבר לכיכר קופלי.
באותה התקופה צ'ארלס ויליאם אליוט מונה לנשיא הרווארד והחליט להנהיג רפורמות דרסטיות שהעלו את רמת הקבלה, יצירת תוכנית רשמית לתואר, והגדרת HMS כבית ספר מקצועי בתוך האוניברסיטה.
בשנת 1906, בית הספר עבר למיקומו הנוכחי באזור הרפואי והאקדמי של לונגווד.
בשנים 1847–1850 הריוט האנט הייתה האישה הראשונה שלמדה בהרצאות בית הספר.
בעשורים שלאחר מכן מספר נשים ניסו להתקבל ללימודים ללא הצלחה.
בשנת 1943 המליצה ועדת דיקן על קבלת נשים ל-HMS בהתאם לכישוריהן.
ב-1945 התקבלה הכיתה הראשונה של נשים.
עד 1972, כחמישית מהסטודנטים לרפואה בהרווארד היו נשים.
בשנת 1850, שלושה גברים אפרו-אמריקאים, מרטין דיליני, דניאל לאינג ג'וניור ואייזק ה.
סנודן, התקבלו לבית הספר אך גורשו מאוחר יותר בלחץ חברי סגל וסטודנטים אחרים.
ב-1968, בתגובה לעצומה שנחתמה על ידי מאות סטודנטים לרפואה, הקימה הפקולטה ועדה ליחסים עם הקהילה השחורה בבוסטון.
באותה תקופה פחות מאחוז מהסטודנטים לרפואה בהרווארד היו שחורים.
עד 1973, מספר התלמידים השחורים שהתקבלו גדל פי שלושה, ועד ל-1974 הוא גדל פי ארבעה.
בשנת 2011, HMS מינה את הפרופסור האפרו-אמריקאי הראשון שלה, ולרי א.
בשנת 2019 לשירה נולן הייתה האישה השחורה הראשונה שנבחרה לנשיאת הכיתה בבית הספר.
בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס הוא בית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת מחקר פרטית בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית.
בית הספר לרפואה, שנוסד ב-1893, חולק קמפוס עם בית החולים ג'ונס הופקינס ומרכז הילדים של ג'ונס הופקינס, שהוקם ב-1889. הוא דורג בעקביות בין בתי הספר המובילים לרפואה בארצות הברית.