tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערך באותה שנה יצר שותפות משפטית עם עורך הדין הצעיר דניאל טריג – לימים חתנו.
בשנת 1872 פתחו השניים משרד ליד בית המשפט, שנודע לימים בשם "משרד ג'ונסטון־טריג".
קריירה בסנאט של ארצות הברית
בשנת 1869 הייתה וירג'יניה תחת שליטה צבאית.
לאחר שהאספה המחוקקת החדשה אישרה את התיקונים ה־14 וה־15 לחוקה, נבחרו שני סנאטורים חדשים – ובהם ג'ונסטון.
הוא נבחר להשלים כהונה שהחלה ב־1865.
למרות התיקון ה־14, הקובע שמי ששירת בקונפדרציה אינו רשאי לכהן במשרה פדרלית, הוסרו מגבלותיו בעקבות דיווח של לשכת המשוחררים.
לפי הדיווח, ג'ונסטון טיפל בעבד משוחרר זקן בשם פיטר, שנמצא גוסס באבינגדון ב־1865. ג'ונסטון ואשתו דאגו לו עד מותו.
בעקבות כך ביקש חבר קונגרס להסיר את מגבלותיו – והקונגרס אישר זאת.
וירג'יניה התקבלה מחדש לאיחוד ב־26 בינואר 1870, וג'ונסטון תפס את מושבו בסנאט זמן קצר לאחר מכן.
עם הגעתו נוצר בלבול סביב זהותו, עד שסנאטור וייטמן וילי מווירג'יניה המערבית אישר כי הוא האיש הנכון.
מאוחר יותר כמעט חתם בשוגג על "שבועת הברזל" – שבועה שאסרה על מי שתמך בקונפדרציה מלכהן – אך נמנע מכך בזכות אזהרה של סנאטור שכן.
מבחינה פוליטית השתייך בווירג'יניה למפלגה השמרנית – ברית של דמוקרטים ויגים.
במהלך כהונתו עסק בין השאר במחלוקת אנדרטת ארלינגטון – מה לעשות בביתו של רוברט אדוארד לי ששימש בית קברות לצבא האיחוד, התנגדות חריפה לתוכנית מסילת הברזל טקסס־פסיפיק, השתתפות במאבק הגדול בווירג'יניה בין "המממנים" (תשלום מלא של חובות המדינה מלפני המלחמה) לבין "המתאמים מחדש" (תשלום מופחת).
ג'ונסטון כיהן בסנאט בין 1870 ל־1883, ונבחר מחדש פעמיים.
הוא היה חבר בוועדת התביעות מתקופת המהפכה ויושב הראש שלה, וכן כיהן כיושב ראש ועדת החקלאות.
בשנת 1881 היה חבר בוועדת החוץ שהייתה מעורבת בתמיכה באימוץ אמנת ז'נבה הראשונה (הקמת הצלב האדום הבין-לאומי).
בדצמבר 1870 הועלתה הצעה לבדוק את הבעלות על בית ארלינגטון והאם ניתן להשיבו לאלמנת רוברט אדוארד לי.
ג'ונסטון עצמו התנגד ל"הוצאתם וניודם של עצמות אלפי חיילים", אך מאוחר יותר ביקש להגן על כבודו של לי.
לבסוף דיבר לטובת משפחת לי, חרף כעס עמיתיו.
ב־1882 קבע בית המשפט העליון שהחרמת בית ארלינגטון הייתה בלתי חוקית והנכס הוחזר ליורשים.
בבחירות 1877 עמד ג'ונסטון בפני איום פוליטי משום שהתנגד לפרויקט מסילת הברזל הלא־פופולרית בקרב חלק מבעלי ההון.
וירג'יניה, בניגוד לרוב מדינות הדרום, סירבה לתמוך בפרויקט – וג'ונסטון נבחר מחדש.
הוויכוח על תשלום חובות המדינה הוביל לפיצול המפלגה השמרנית.
המתאמים מחדש, בהנהגת ויליאם מהון, זכו ברוב בבית המחוקקים ב־1879. ב־1883 החליפו את ג'ונסטון בסנאט.
לאחר פרישתו מהסנאט שב ג'ונסטון לעיסוקו בעריכת דין.
הוא נפטר בריצ'מונד ב־27 בפברואר 1889 בגיל 70. הוא היה צלול עד הרגע האחרון.
ב־1 במרץ הועברה גופתו לוויתוויל, שם נקבר בבית הקברות סנט מרי.
בשנת 1903 הוצב דיוקנו בבית המשפט של מחוז וושינגטון, ובנאום שהציג אותו נאמר עליו:
אשתו ניקטי נפטרה בשנת 1908 בגיל 89.
ג'ון ויליס אליס היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1844–1849, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-35 מ-1859 ועד מותו.
ג'ון ויליס אליס נולד בחלקו המזרחי של מחוז רואן שבקרוליינה הצפונית (כיום מחוז דייווידסון), כבנם של אנדרסון אליס ושל ג'ודית (לבית ביילי) אליס.
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, לאחר מכן למד משפטים בהדרכתו של ריצ'מונד ממפורד פירסון , לימים נשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, ועסק בעריכת דין.
בשנים 1844–1849 כיהן אליס כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז רואן.
לאחר מכן ועד 1858 הוא כיהן כשופט בבית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית.
ב-1858 נבחר אליס ברוב גדול כמושל קרוליינה הצפונית, לאחר שהביס את דנקן ק.
מקרי , דמוקרט שנתמך על ידי שרידי המפלגה הוויגית.
ב-1860 נבחר אליס לתקופת כהונתו השנייה לאחר שניצח בקלות את ג'ון פול.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, ביקש הנשיא אברהם לינקולן שכוחות מקרוליינה הצפונית ייקחו חלק בדיכוי המרד.
אליס השיב לו: "אני לא יכול להיות צד להפרה נבזית זו של חוקי הארץ הזו ולמלחמה הזו על חירויותיהם של אנשים חופשיים.
לא תוכל לקבל חיילים מקרוליינה הצפונית".
בשלבי המלחמה הראשונים הוא הורה לצוערים מהאקדמיה הצבאית של קרוליינה הצפונית להגיע לראלי כדי לשרת בתפקידי הדרכה.
ג'ון ויליס אליס נפטר ברד סולפר ספרינגס שבווירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית) ב-7 ביולי 1861, זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה.
במקומו הושבע כמושל יושב ראש הסנאט של קרוליינה הצפונית הנרי טול קלארק.
הוא נטמן בבית הקברות האנגלי הישן שבסולסברי.
ג'ון ויליאמס היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מניו יורק.
הוא נודע בעיקר בשל כהונתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1795–1799.
ויליאמס נולד בספטמבר 1752 בברנסטפל, דבונשייר, אנגליה.
הוא קיבל השכלה רחבה, למד רפואה וכירורגיה בבית החולים סנט תומאס בלונדון, ושירת במשך שנה כעוזר מנתח באוניית מלחמה אנגלית.
בשנת 1773 היגר לאמריקה והשתקע בניו פרת', מחוז שארלוט שבפרובינציית ניו יורק (כיום סיילם, מחוז וושינגטון), שם ניהל פרקטיקה רפואית רחבה.
הוא נישא לסוזנה (תומאס) טרנר, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
לאחר מותה של אשתו הראשונה נישא בשנית למרי טאונלי.
ויליאמס היה חבר בקונגרס הפרובינציאלי של ניו יורק בשנת 1775, נבחר מחדש וכיהן עד לפיזורו בשנת 1777. בשנת 1775 מונה למנתח של כוחות המיליציה של המדינה.
בשנת 1776 מונה לקולונל של רגימנט המיליציה של מחוז שארלוט ושמר על הפיקוד לאורך כל מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא כיהן כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק בין השנים 1777–1779, אך הודח בשל האשמות של מרמה וגניבה.
בין המעשים שיוחסו לו היה הגשת דוחות גיוס ושכר כוזבים, שאפשרו לו למשוך כספים ממשלתיים שנועדו לתשלום לחיילים, אך אותם שמר לעצמו.
כמו כן הואשם בקיום בתי דין צבאיים ללא סמכות ובהטלת קנסות על חיילים, תוך ניכוי שכרם לצורך תשלום הקנסות.
בהמשך זוכה מהאשמות וחזר לפעילות פוליטית וצבאית.
ויליאמס היה חבר האספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1781 ו־1782, ושוב חבר בסנאט של המדינה בין השנים 1782–1794. בשנת 1784 מונה לחבר במועצת הנאמנים הראשונה של אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
בשנת 1786 שירת כבריגדיר גנרל במיליציה.
בשנת 1788, בעת הדיון הציבורי על אשרור חוקת ארצות הברית, היה ויליאמס אנטי-פדרליסט, כלומר התנגד לחוקה המוצעת.
הוא נמנה עם כמה אנשים שנחשדו ככותבי מאמרים אנטי־פדרליסטיים רבי השפעה תחת שם העט 'Brutus'.
בהמשך שימש כציר בוועידת האשרור של המדינה בשנת 1788, שם נכשלו המתנגדים בעצירת החוקה, אך הצליחו להשיג התחייבות להוספת מגילת זכויות.
בשנת 1789 היה חבר במועצת המינויים.
במרץ אותה שנה קיבל מספר קטן של קולות כמועמד מתנגדי הממשל לקונגרס במחוז החמישי, אך הובס בידי מועמד תומכי הממשל פיטר סילבסטר.
בינואר 1793 התמודד שוב, הפעם במחוז התשיעי לאחר שינוי גבולות המחוזות, אך הובס בידי מועמד המפלגה הפדרליסטית ג'יימס גורדון.
בדצמבר 1794 נבחר כדמוקרטי־רפובליקני לקונגרס הרביעי, ובדצמבר 1796 נבחר מחדש כפדרליסט לקונגרס החמישי.
הוא כיהן מ־4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1799. באפריל 1798 התמודד שוב לבחירה כפדרליסט במחוז השביעי לאחר שינוי נוסף בגבולות, אך הובס בידי הדמוקרטי־רפובליקני .
באפריל 1802 ניסה להיבחר פעם נוספת כפדרליסט במחוז הקונגרס ה-12, אך הובס בידי הדמוקרטי־רפובליקני .
ויליאמס היה בעל קרקעות גדול והחזיק עבדים.
הוא היה יוזם ודירקטור בחברה פרטית שהוקמה לצורך בניית תעלת אירי, פרויקט שהועבר בהמשך לידי המדינה והושלם על ידה.
כמו כן שימש כשופט בבית המשפט המחוזי.
ויליאמס נפטר בסיילם שבניו יורק ב־22 ביולי 1806 ונקבר בבית העלמין המהפכני של סיילם.
סניף סיילם של ארגון 'בנות המהפכה האמריקאית' נקרא על שמו ועל שם ישראל האריס.
ג'ון ויליאם אלן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן שתי כהונות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו בין השנים 1837–1841, וכן כראש העיר הרביעי של קליבלנד.
אלן נולד בליצ'פילד שבקונטיקט ב-24 באוגוסט 1802, והיה בנו של חבר הקונגרס ג'ון אלן.
הוא למד בבתי ספר קדם אקדמאיים, ובשנת 1818 עבר למחוז צ'ננגו שבמדינת ניו יורק.
הוא קיבל חינוך קלאסי ולמד משפטים.
בשנת 1825 עבר אלן לקליבלנד שבאוהיו, למד משפטים אצל השופט סמואל קאולס והפך לדמות מובילה בלשכת עורכי הדין המקומית.
הוא כיהן כנשיא היישוב בין השנים 1831–1835, היה חבר מועצת המנהלים של הבנק המסחרי של אגם אירי בשנת 1832, ונמנה עם מייסדי חברת הרכבת Cleveland and Newburgh Railroad בשנת 1834.
אלן היה ממארגני חברת הרכבת של אוהיו בשנת 1836, וכיהן כחבר הסנאט של אוהיו בשנים 1836–1837. הוא נבחר מטעם המפלגה הוויגית לקונגרסים ה-25 וה-26 וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1837 עד 3 במרץ 1841. בשנת 1841 נבחר לראש עיריית קליבלנד.
בשנת 1845 נבחר אלן לנשיא חברת הרכבת Cleveland, Columbus and Cincinnati Railroad, והיה ציר לוועידה הראשונה לשיפור הנהרות והנמלים, שנערכה בשיקגו בשנת 1847. לאחר התפרקות המפלגה הוויגית בשנות ה-50 של המאה ה-19 הצטרף למפלגה הרפובליקנית.
ב-4 באפריל 1870 מונה למנהל הדואר של קליבלנד בידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט, ומונה מחדש בשנת 1874. הוא כיהן בתפקיד עד שהתפטר ב-11 בינואר 1875.
אלן נפטר בקליבלנד ב-5 באוקטובר 1887, ונקבר בבית הקברות Erie Street Cemetery.
ג'ון סטנדיש סרטיז פרנדרגסט ורקר, הוויקונט השישי מגורט .
היה איש צבא ומדינאי בריטי.
פיקד על חיל המשלוח הבריטי לצרפת במלחמת העולם השנייה, ושימש כנציב העליון השישי על ארץ ישראל.
גורט נולד ב-10 ביולי 1886 בלונדון וגדל במחוז דרהאם.
הוא חונך בבית הספר הארו, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
הוא ירש מאביו את התואר המשפחתי "לורד גורט", ב-1902, ומונה לקצין בגדודי הגרנדירים ב-1905.
ב-1914 הגיע לדרגת קפטן, ונלחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
ב-1918 הגיע לדרגת לוטננט קולונל, וקיבל את העיטור הצבאי הבריטי הגבוה ביותר, צלב ויקטוריה, וזאת בנוסף לעיטורים רבים נוספים.
גורט לימד באקדמיה הצבאית בקמברלי לאחר המלחמה, קודם לדרגת קולונל ב-1925, ופיקד על חטיבת ה"גארדס" למשך שנתיים, ומשם המשיך לפיקוד על האקדמיה הצבאית.
ב-1937 קיבל דרגת גנרל, ולאחר מכן מונה לראש המטה הכללי הקיסרי.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיבל גורט את הפיקוד על חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
חיל המשלוח הבריטי לא התערב במלחמה עד לפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת במאי 1940. "תוכנית D" שהגה המטכ"ל הצרפתי, שכללה התקדמות חיל המשלוח אל תוך בלגיה, על מנת לפגוש שם את הפולשים הגרמנים, התמוטטה.
חיל המשלוח ביצע את חלקו, אך התמוטטות הקונספציה ההגנתית הצרפתית, שנשענה על קו מאז'ינו, ולא הייתה מוכנה לטקטיקות הבליצקריג, ולחצייה המשוריינת של הגרמנים את יער הארדנים, שנחשב לבלתי חדיר לשריון, הותירו את התמרונים על פי התוכניות המוקדמות חסרי תועלת.
עד מהרה מצא עצמו חיל המשלוח נצור על גדות התעלה, ומנותק מחלקם הגדול של הכוחות הצרפתים, כאשר אין בכוחו להכריע את המערכה, שבשלב זה כבר נטתה לטובת הגרמנים באופן ברור.
גורט הורה על מבצע של פינוי מהיר, בכל כלי שיט שעמד לרשות בעלות הברית.
הכוחות רוכזו ליד עיר הנמל דנקרק, כאשר חלק מהם מעכב את האויב בלחימה (אם כי מסיבה לא ידועה נעצרו הגרמנים בעצמם, ולא המשיכו את התקדמותם לדנקרק, למשך כמה ימים קריטיים במהלך הנסיגה הבריטית אל החוף), ודואג לכך שרוב חיל המשלוח, וכן חיילים ואזרחים צרפתים, יפונו אל בריטניה.
במהלך המבצע, שכונה "מבצע דינמו", פונו כשלוש מאות וארבעים אלף חיילים, בין 26 במאי ו-4 ביוני 1940.
הייתה זו נחישותו של גורט, אל מול התנגדות של הגנרלים הצרפתים, ובשלב מסוים אף של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, בצירוף הקרבתם של הטייסים והמלחים הבריטים, שאפשרו את פינוי חיל המשלוח הבריטי מצרפת, ולמעשה את המשך המלחמה.
"רוח דנקרק" הייתה רוח של עמידה איתנה ועיקשת אל מול האויב הגרמני, אך גם סימלה את אחת התבוסות הגרועות בהיסטוריה של הצבא הבריטי.
צ'רצ'יל העיר כי "מלחמות אין מנצחים באמצעות פינויים".
על גורט היה לשלם את המחיר.
בשנת 1940, לאחר שובו מצרפת מונה גורט לשליש למלך ג'ורג' השישי.
הייתה זו הסטה הצידה מהמסלול של פיקוד צבאי קרבי.
לאחר מכן שימש כמושל גיברלטר ומלטה בתקופות קשות מאוד במלחמה בים התיכון.
שם נמצא שימוש לרוחו העיקשת, ולעמידתו האיתנה.
בשנת 1943 קיבל את דרגת הפילדמרשל.
בנובמבר 1944 מונה לנציב עליון על ארץ ישראל ועבר הירדן.
בתפקיד זה שימש כשנה, ועל אף שנאמר עליו שהוא אוהד את מטרת הציונות, לא הותיר גורט רושם של ממש בתפקיד זה, אותו עזב בשל מצב בריאות לקוי.
בהמשקיף נכתב עליו שהוא היה נוח ליהודים מקודמו וייחסו לו את הרשות לגולי מאוריציוס לשוב לארץ ישראל.
מיוני עד ספטמבר 1945 שהה גורט בלונדון בגלל בריאותו הלקויה.
הוא שב לארץ ישראל ב-26 בספטמבר, אולם לאחר זמן קצר התפטר מתפקידו.
ב-2 בנובמבר 1945 הודיע שר המושבות בפרלמנט הבריטי על התפטרותו של גורט מטעמי בריאות.
הועלו השערות לגבי סיבות ההתפטרות, כמו חילוקי דעות בינו לבין משרד המושבות.
גורט עזב את ארץ ישראל ב-5 בנובמבר 1945 והחליף אותו ג'ון שאו, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, עד הגעת מחליפו הקבוע – אלן קנינגהם.
במהרה נודע שאכן אובחן סרטן בגופו והוא נפטר בחודש מרץ 1946 בלונדון.
ג'ון זורן הוא מלחין אוונגרד, מפיק מוזיקלי וסקסופוניסט יהודי-אמריקאי.
הוא משתייך לזרם הנגנים הפוסטמודרניים.
המוזיקה שלו מושפעת מזרמים שונים במוזיקה, ובכללם מוזיקה יהודית מקורית, מטאל, מוזיקת רעש, "הזרם השלישי" ומוזיקה אלקטרונית.
זורן הוא בעל סגנון נגינה מקורי למדי, אשר רבים רואים בו צעקני ומלא כעס.
הוא ציין כי בנגינתו הוא מבקש להביע את אמנות הרגע, ואת סגנונו המוזיקלי הוא מכנה "מוזיקה רדיקלית יהודית".
עם הפרויקטים הגדולים ביותר שהקליט נמנית סדרה בת 10 אלבומים הנכללים תחת הכותרת "מצדה", ובהם קטעים שכתב בהשפעה עמוקה מן המוזיקה היהודית ובייחוד מוזיקת הכליזמר, בעיבודים המזכירים מוזיקת ג'אז.
בשנת 2020 נכתב במגזין "רולינג סטון" כי "אף על פי שזורן פעל מחוץ למיינסטרים באופן כמעט בלבדי, הוא ביסס בהדרגה את מקומו כאחד המוזיקאים עתירי ההשפעה ביותר של תקופתנו".
זורן נולד בניו יורק למשפחה יהודית, למד בבית הספר הבינלאומי של האו"ם.
בצעירותו למד לנגן בפסנתר, בגיטרה ובחליל.
בביתו נחשף לשלל סוגות מוזיקליות: אמו, ורה (לבית סטודנסקי; 1918–1999), הקשיבה למוזיקה קלאסית ולמוזיקה עולמית; אביו, הנרי זורן (1913–1992), התעניין בג'אז, בשנסונים צרפתיים ובמוזיקת קאנטרי; ואילו אחיו הגדול אסף תקליטי דו-וופ ותקליטי רוקנרול משנות החמישים.
בנעוריו האזין זורן למוזיקה קלאסית ולפסקולים, וכן למוזיקה הניסיונית הואוונגרדית של ג'רג' ליגטי, מאוריציו קאגל וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
הוא החל לנגן בסקסופון לאחר שנחשף לאלבומו של אנתוני ברקסטון "For Alto" משנת 1969 בזמן לימודי הקומפוזיציה שלו בוובסטר קולג' (כיום אוניברסיטת וובסטר) בסנט לואיס, מיזורי.
באמצע שנות השבעים היה זורן חלק מן הסצנה המוזיקאית הניו יורקית, שיתף פעולה עם אמנים רבים והתנסה בשלל אסטרטגיות הלחנה ועיבוד.
בשנת 1986 הוציא אלבום ובו גרסאות משלו למוזיקה של המלחין אניו מוריקונה.
באותו עשור, וכן בראשית שנות התשעים, הרבה להופיע ביפן ובאירופה, אך אז חזר למנהטן ובשנת 1995 ייסד את הלייבל צדיק (Tzadik), שבו הוציא מאז ואילך את אלבומיו לצד אלבומים של אמנים אחרים.
זורן שיתף פעולה עם הסקסופוניסט הישראלי דניאל זמיר ויחדיו הפיקו שלושה אלבומים על שמו של זמיר, אשר יצאו בלייבל צדיק.
ג'ון וילקס בות' היה שחקן תיאטרון אמריקאי, רוצחו של נשיאה ה-16 של ארצות הברית אברהם לינקולן ומנהיגו של קשר שמטרתו הייתה לחסל את ראשי הממשל בארצות הברית.
בות' נולד בחווה ב-1838 ליד בל אייר (Bel Air), מרילנד.
הוריו, ג'וניוס בות' ומארי אן הולמס (Holmes), היו בריטים שהיגרו לארצות הברית ב-1821. ג'וניוס היה אחד מהשחקנים המפורסמים ביותר בתיאטרון האמריקאי.
כשנפטר ב-1852 כתב המשורר האמריקאי וולט ויטמן: "הנה הלך הרומאי הגדול והנאצל מכולם".
אחיו של בות', אדווין בות', היה השחקן השייקספירי החשוב ביותר בארצות הברית בסוף המאה ה-19.
באוגוסט 1855, כשהיה בות' בן 17, ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן כששיחק במחזהו של שייקספיר "ריצ'רד השלישי".
ב-1858 היה לחבר קבוע בתיאטרון ריצ'מונד שבווירג'יניה והקריירה שלו החלה להמריא.
במקביל הוא החל להיות מוקסם מדרך החיים בדרום, דבר שהשפיע רבות על פעולותיו המאוחרות.
ב-1859, שאל מדים של מיליציה בשם "אפורי ריצ'מונד" (Richmond Grays), אשר השתתפה באבטחה של ביצוע גזר הדין, וזאת כדי להיות נוכח בהוצאתו להורג של ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שניסה לעורר מרד עבדים.
מאוחר יותר כתב ביומנו שהיה נרגש לחזות בצדק נעשה.
כשהחלה מלחמת האזרחים, תמך בות' בקונפדרציה.
הוא אמר שהבטיח לאמו שלא יצטרף למלחמה כחייל, אך הוא סייע למאמץ המלחמתי בדרכים אחרות.
ב-1862 נעצר בעוון הבעת עמדות אנטי ממשלתיות.
ב-9 בנובמבר 1863, הופיע בות' במחזה "לב השיש" (Marble Heart) בתיאטרון פורד בוושינגטון די.
בקהל נכח גם הנשיא לינקולן, שישב באותו תא שבו יירצח לאחר מכן.
ב-1864 ניצל את מעמדו כשחקן מפורסם, שאיפשר לו לנוע בחופשיות בין הצפון לדרום, כדי להבריח ציוד רפואי לצבא הקונפדרציה.
באוקטובר 1864 נסע בות' למונטריאול, שם נפגש עם מספר אנשים הקשורים לקונפדרציה, אך תוכנן של פגישות אלו אינו ברור.
בעקבות כך נסע בות' לוושינגטון, כשהוא נושא עמו מכתב מטעם אנשי הקונפדרציה המיועד לדוקטור ויליאם קווין.
המכתב הוביל לבסוף את בות' להיפגש עם דוקטור סמואל מאד בנובמבר 1864. בות', בעזרתם של דוקטור מאד ואחרים, החל לתכנן מבצע ללכוד את הנשיא לינקולן ולחטוף אותו לריצ'מונד.
הם קיוו לאלץ את הממשל האמריקאי לשחרר את שבויי המלחמה של הקונפדרציה בתמורה לשחרורו.
תכנון המבצע ארך חמישה חודשים, במהלכם הספיק בות', ב-4 במרץ 1865, לחזות בנאום ההשבעה השני של הנשיא לינקולן, שם שמע אותו מדבר בין השאר על שוויון זכויות לשחורים, דבר שהחריף עוד יותר את שנאתו אליו.
החטיפה הייתה אמורה להתרחש ב-17 במרץ 1865, אך הנשיא לינקולן שינה במפתיע את תוכניותיו לאותו יום, ובכך סוכלה החטיפה.
יום לאחר הניסיון הכושל, הופיע בות' שוב בתיאטרון פורד במחזה "הבוגד".
הייתה זו ההופעה האחרונה בקריירה שלו.
שבועיים לאחר מכן נכנע הדרום באופן סופי.
עובדה זו, וכן כישלון תוכניתם הקודמת, הביאה את בות' וחבריו להחליט לרצוח את לינקולן וחברים נוספים בממשל האמריקאי.
ביום שישי, 14 באפריל 1865, נכח לינקולן בתיאטרון פורד וחזה בקומדיה "בן דודנו האמריקאי".
בות' התגנב לתאו של לינקולן, וירה בו בראשו בנוכחות אשתו ושומר הראש שלו.
לפני שנמלט, הספיק בות' להיאבק בשומר הראש של הנשיא ודקר אותו בידו, לאחר מכן קפץ לבמה תוך כדי שהוא שובר את רגלו, וצעק משהו מול הקהל המזועזע.
משפטו האחרון בתיאטרון מוטל בספק עד עצם היום הזה, ישנה טענה שצעק בלטינית: "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים), ויש טענה שצעק "זו נקמת הדרום".
בחסות המהומה שנוצרה לאחר הירי, הצליח בות' להימלט מהמקום.
לאחר ההתנקשות החל בות' במסע בריחה שארך 12 ימים.
מיד לאחר ההתנקשות יצא בות' מהסמטה הצדדית של התיאטרון, והחל ברכיבה ממושכת ומהירה שנמשכה שש שעות.
בדרך נפגש בות' עם דייוויד הרולד שהיה חלק מהמזימה להתנקש בהנהגת ארצות הברית.
השניים עצרו בחווה של אחד מתומכי הקונפדרציה על מנת לאסוף נשק, תחמושת ומעט מזון.
מיד לאחר העצירה הראשונה, שארכה כמספר דקות, המשיכו לרכוב לביתו של דוקטור סמואל מאד (Samuel Mudd), שטיפל ברגלו השבורה של בות'.
בות' נרדף על ידי כוח צבאי, והסתתר באסם בחווה בווירג'יניה.
במהלך פשיטה של הכוחות על האסם הוא הוצת ובות' נמלט בריצה.
בעת שנמלט הוא נורה על ידי בוסטון קורבט, אחד ממפקדי הכוח, שחשש כי בות' עומד לפתוח באש, ומת מספר שעות לאחר מכן.
משאר ההתנקשויות שתכנן בות', נותר ניסיונו של אחד מחבריו לרצוח את ויליאם סיוארד, מזכיר המדינה של לינקולן.
סיוארד נדקר בחזהו אך שרד והמשיך בתפקידו.
בספר "אברהם לינקולן, צייד ערפדים", מופיע וילקס בות' כערפד המעוניין לחסל את לינקולן.
בסדרה הבלשית האמריקאית "בונז", הדמות הראשית הגברית, הסוכן סילי בות', הוא אחד מצאצאיו של ג'ון וילקס בות', דבר שהוא שומר בסוד, ואילו האנתרופולוגית המשפטית בונז מגלה לפי תוי פנים מובהקים משותפים.
ג'ון וילקס היה עיתונאי ופוליטיקאי בריטי רדיקלי, שחי במאה ה-18.
וילקס נחשב לאחת הדמויות השנויות במחלוקת במאה ה-18. הוא נבחר לפרלמנט הבריטי כנציג מחוזות בחירה בעיר לונדון כמה וכמה פעמים.
לראשונה נבחר כשהיה בן 30 ב-1757, אבל ב-1763 הוא פרסם בעיתונו סאטירה נגד הממשלה והועמד על כך לדין ונאסר.
ב-1764 הוא סולק מהפרלמנט אולם שוחרר מהמאסר, כיוון שההאשמות נגדו נחשבו כלליות מדי.
ב-1768 נבחר שוב לפרלמנט אולם סולק שוב בגלל דברים נוספים שפרסם בעיתון.
שלוש פעמים הוא נבחר במחוז הבחירה שלו בבחירות משנה והפרלמנט פסל את הבחירה.
עד שנבחר גם ב-1774, והפעם הונח לו לייצג את מחוז הבחירה שלו עד 1790. אחד מהישגי מאבקו היה התרת הדיווח על דיוני הפרלמנט, שהיו עד אז חסויים.
הוא ייזכר אפוא כלוחם חרות, כאחד האישים שהרחיבו וביססו את חופש העיתונות באנגליה.
תקופות הכהונה שלו היו בדרך כלל קצרות מאוד ונגדעו על ידי גירוש מהבית.
סילוקיו החוזרים ונשנים של וילקס נבעו מהתקפותיו החריפות על המלך ג'ורג' השלישי או על מי משריו, ומהטקסטים ה"פיקנטיים" שנתפרסמו בעיתונו "צפון בריטניה" (North Briton), בהם נרמזו מעלליהם של אושיות רמות מעלה.
לווילקס היה קהל תומכים גדול, שחזר ובחר אותו לפרלמנט פעם אחר פעם על אף ואולי גם בגלל התנהגותו השנויה במחלוקת.
יותר מאוחר במהלך הקריירה שלו נבחר וילקס לחבר במועצת העירייה, לשריף ולראש העירייה של העיר לונדון.
ציטוט מפורסם של וילקס אותו מביא ההיסטוריון הבריטי קלייב אמזלי נפלט מפיו כתשובה לחבר פרלמנט, שקבע שסופו יהיה בהדבקות בעגבת או בתלייה.
על כך ענה וילקס: "זה תלוי בכך האם אאמץ לעצמי את פילגשך או את עקרונותיך".
ג'ון וינדהם פארקס לוקאס בניון האריס שנודע בשם העט ג'ון וינדהם היה סופר מדע בדיוני פוסט-אפוקליפטיי בריטי.
בכתביו המוקדמים השתמש וינדהם בצירופים שונים של שמותיו כגון "ג'ון בניון" או, לוקאס פארקס".
בדוגמה אחת, The Outward Urge, השתמש למעשה בשני השמות "ג'ון וינדהם" ו"לוקאס פארקס" בטענה, שמדובר בשני מחברים המשתפים פעולה בכתיבה.
וינדהם נולד בכפר סמוך לברמינגהאם, אנגליה.
הוא חי באדג'בסטון עד שמלאו לו שמונה, כאשר הוריו, ג'ורג' בניון האריס וגרטרוד פארקס, נפרדו.
לו ולאחיו, הסופר ויויאן בניון האריס, לא היה עוד בית קבוע ומסודר לאחר מכן והוא גדל בשורה של פנימיות אנגליות.
משך הזמן הרב ביותר השהה במקום אחד היה בפנימיית בידיילס (1918–1921) שאותה עזב בגיל 18. אף על פי כן, אחיו ויויאן אומר, שהיו לו ילדות ונעורים נפלאים.
אחרי שסיים את בית הספר, למד זמן מה חקלאות, שינה את דעתו בנוגע להליכה לאוניברסיטת אוקספורד וניסה כמה דרכים להתפרנס, אבל בעיקר סמך על הקצבה קבועה ממשפחתו.
בסופו של דבר פנה לכתיבה בשכר בשנת 1925, אבל לפני שבחר בעיסוק זה, ניסה לשלוח ידו בכמה מקצועות אחרים, כגון משפטים, גרפיקה שימושית ופרסום.
במהלך שנות ה-30 כתב סיפורים רבים, בעיקר לכתבי עת אמריקאיים.
נוסף למדע בדיוני, כתב גם כמה סיפורי בלשים.
בין השנים 1940 ו-1943 היה וינדהם עובד מדינה בממשלה הבריטית, במדור הצנזורה.
הוא התגייס לצבא, שם שירת כמפענח צפנים בחיל האותות המלכותי, בעוד מועד להשתתף בנחיתה בנורמנדי.
בשנת 1963 נשא לאישה את גרייס וילסון.
הם התגוררו במשך כל חייהם המשותפים סמוך לפטרספילד, המפשייר, ממש ליד בית ספרו האחרון בשורה, בידיילס.
יומו של השלוש-רגל - The Day of the Triffids הוא ספרו המפורסם ביותר, שהכניס את המילה triffids לשפה האנגלית.
כיום ידוע, שווינדהם כתב לא מעט לפני ספר זה, אבל זו הייתה הפעם הראשונה שעשה שימוש בשם "ג'ון וינדהם", ובשעתו סברו כי מדובר בסופר חדש.
The Kraken Wakes יצא לאור בארצות הברית בשם Out of the Deeps ובישראל כ"התהומונים".
הספר The Chrysalids יצא לאור בארצות הברית בשם Re-Birth ושודר כתסכית ברדיו 4 של ה-BBC בראשית שנות ה-80. בעברית פורסם בשם ילדי הגולם.
ילדי החלל The Midwich Cuckoos הוסרט פעמיים בשם "כפר הארורים".
הספר צ'וקי - Chocky עובד לסדרת טלוויזיה.
ארבעת הרומנים הראשונים, שנכתבו על פני תקופה קצרה למדי בשנות ה-50, נחשבים על דעת הרוב כפסגת יצירתו.
באשר לשניים האחרונים, הדעות נחלקות, אבל יש להם מעריצים משלהם.
הוא כתב גם כמה סיפורים קצרים שונים באיכותם, החל במדע בדיוני קשה ועד להיתולי.
הרקע לרוב ספריו של וינדהם הוא המעמד הבינוני האנגלי בן-ימינו והם נושאים אופי של אנגליות מיושנת, המצטיירת כיוצאת דופן או נפוחת חשיבות, תלוי בזווית הראיה של הקורא.
בריאן אולדיס, גם הוא סופר מדע בדיוני בריטי, הכתיר אחדים מהם בתואר המזלזל "אסונות בית".
גישה זו מצד וינדהם הייתה תגובת-נגד למה שתיאר כסגנון של "גנגסטרים גלקטיים באופרת חלל" שאפיין חלק גדול מן המדע הבדיוני עד אז, אבל בסופו של דבר יכולות להיות לה מגבלות משלה.
יש הסבורים, כי היחיד בין ספריו החשובים שאיננו מתרחש ברקע זה, The Chrysalids, הוא הטוב ביניהם.
ילדי החלל, הוצאת ינשוף, 1962 (אין שם המתרגם).
התהומונים, הוצאת מעריב, 1982, בתרגומו של עמוס רגב.
יומו של השלושרגל, הוצאת ספריית פועלים, מועדון ישראלי לתרבות, 1980 בתרגום ורדי בן-יעקב.
ילדי הגולם, הוצאת קדמת עדן, 2008, בתרגום יונתן בר.
ג'ון ארצ'יבלד וילר היה פיזיקאי אמריקאי שעסק בתורת היחסות הכללית ובניסיונות לאחד אותה עם תורת הקוונטים.
במסגרת זו חקר את אפשרות קיומם של חורים שחורים, וטבע את השם "חור שחור" בשנת 1967. וילר עסק גם בפיזיקה גרעינית, והיה מעורב בפיתוח נשק גרעיני במסגרת פרויקט מנהטן, ואחר כך בפיתוח פצצת המימן האמריקאית.
הוא זכה בפרס וולף לפיזיקה לשנים 1996/7.
אביו, ג'וזף לואיס וילר , היה מגדולי הספרנים בארצות הברית.
הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו על ספקטרום אטום ההליום באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1933, בהנחיית קארל הרצפלד .
וילר כיהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון בין השנים 1938 ל-1976, ולאחר מכן באוניברסיטת טקסס באוסטין.
עם הסטודנטים שהנחה נמנים ריצ'רד פיינמן, יעקב בקנשטיין, קיפ ת'ורן ויו אברט .
וילר תרם רבות לפיזיקה התאורטית.
ב-1937 הציג את תאורית ה-S-Matrix , מודל שהפך לכלי בסיסי בפיזיקת החלקיקים.
הוא היה חלוץ בתאוריה של היתוך גרעיני, ביחד עם נילס בוהר ואנריקו פרמי.
ב-1939 חבר לבוהר בגילוי מודל הטיפה בהיתוך גרעיני.
יחד עם פיזיקאים מובילים אחרים, קטע וילר את הקריירה האקדמית שלו על מנת לקחת חלק בפיתוח הפצצה האטומית האמריקאית בפרויקט מנהטן שבמעבדות לוס אלמוס.
לאחר שסיים את עבודתו בפרויקט מנהטן, שב וילר לפרינסטון וחידש את הקריירה האקדמית שלו.
בשנת 1955 הוא פרסם תוצאות מחקרו בתחום קוגלבליץ.
ב-1957, כשעבד על הרחבות לתורת היחסות, המציא את המונח "חור תולעת", המתאר מנהרות במרחב-זמן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התמקד מחקרו בתאוריית השדה המאוחד, כדי לאחד את תורת היחסות ומכניקת הקוונטים.
וילר הוא חתן פרס וולף בפיזיקה לשנת 1997. בשונה ממרבית המדענים, הוא שם דגש על הוראה וניחן בכישרון להבהרת נושאים מסובכים בשפה פשוטה.
וילר נודע בכישוריו הפדגוגיים והתפרסם בזכות ניסוחיו הצבעוניים, והרצאותיו התאפיינו בהתלהבות, השראה ודמיון.
norton & co: אוטוביוגרפיה וזיכרונות
ג'ון ון היה מתמטיקאי, פילוסוף ולוגיקן בריטי, כומר אנגליקני.
ון עסק בתחומי הלוגיקה וההסתברות, אך התפרסם בעיקר בזכות דיאגרמות ון לתיאור קבוצות ופעולות ביניהן.
ג'ון ון נולד בשנת 1834 בהאל, יורקשייר.
אמו, מרתה סייקס, הגיעה מסוונלאנד, ומתה בזמן שג'ון היה בן שלוש בלבד.
אביו היה הכומר הנרי ון ובעת לידתו של ג'ון, היה הרקטור של קהילת דרייפול וכן חבר סגל של קווינס קולג', קיימברידג'.
חינוכו של ון היה נוקשה, תוך ציפייה שילך בעקבות המסורת המשפחתית לתפקידי כמורה.
אחרי בית הספר הייגייט, החל לימודיו בקולג' גונוויל וקאיוס (Gonville and Caius) בקיימברידג', בשנת 1853. הוא סיים את לימודיו בשנת 1857 וזמן קצר לאחר מכן נבחר לסגל המכללה.
הוא הוסמך כדיאקון בקתדרלת איליי בשנת 1858 והפך לכומר בשנת 1859. בשנת 1862 הוא חזר לקיימברידג' כמרצה במדעי המוסר.
לון היה גם כישרון נדיר בבניית מכונות.
הוא השתמש בכישוריו כדי לבנות מכונה לזריקת כדורי קריקט.
המכונה הייתה כל כך טובה שכאשר נבחרת הקריקט האוסטרלית ביקרה בקיימברידג' בשנת 1909, המכונה פסלה את אחד מכוכביה ארבע פעמים.
תחום העניין העיקרי של ון היה לוגיקה והוא פרסם שלושה מאמרים בנושא.
ב-1866 פרסם את הלוגיקה של הסיכוי (The Logic of Chance) שהציג את תאוריית התדירות של הסתברות, ב-1881 פרסם את לוגיקה סימבולית (Symbolic Logic) אשר הציגה את דיאגרמות ון, וב-1889 את העקרונות של היגיון אמפירי (The Principles of Empirical Logic).
בשנת 1883, ון נבחר לחברה המלכותית.
בשנת 1897, הוא כתב את ספר היסטוריה של המכללה בה למד, שנקרא "ההיסטוריה הביוגרפית של גונוויל וקאיוס, 1849–1897".
הוא החל לאסוף רשימות ביוגרפיות של בוגרי אוניברסיטת קיימברידג', עבודה שנמשכה על ידי בנו, ג'ון ארצ'יבלד ון (1883–1958) ופורסם כ-Alumni Cantabrigienses ב-10 כרכים 1922–1953.
בשנת 1867 התחתן ון עם סוזנה קרנגי אדמונסטון, בתו של הכומר צ'ארלס אדמונסטון.
היה להם ילד אחד, ג'ון ארצ'יבלד ון, שבשנת 1932 היה לנשיא של מכללת קווינס, קיימברידג'.
ג'ון ון מת בשנת 1923 באוניברסיטת קיימברידג', ונקבר בסמוך בעיירה טרמפינגטון.
באוניברסיטת האל הוקם בניין על שמו ב-1928
בקולג' גונויל וקאיוס הותקן חלון ויטראז' בחדר האוכל המציין את עבודתו
שרבוט גוגל ב-4 באוגוסט 2014 הוקדש לו לרגל 180 שנה מיום לידתו
ג'ון ויסקר היה שחמטאי אנגלי ועיתונאי.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נמנה בין עשרת השחמטאים הטובים בעולם, והשני באנגליה, לאחר ג'וזף הנרי בלקברן.
ויסקר עבר ללונדון ככתב לעיתון City Press והתחבר עם הווארד סטאונטון.
רמתו השחמטאית עלתה במהירות ובשנת 1870 זכה באליפות בריטניה בשחמט לאחר דו-קרב עם עמוס ברן ולפני האלוף הקודם ג'וזף הנרי בלקברן.
בשנת 1872 ניצח ויסקר שוב באליפות בריטניה לאחר דו-קרב עם האלוף הבריטי הראשון, ססיל דה ור.
לאחר תחרות זו אליפות בריטניה בשחמט לא התקיימה עד שנת 1904. ויסקר ערך את טורי השחמט בעיתונים the Sporting Times ו Land and Water.
בין השנים 1872 ל-1876 ויסקר כיהן כמזכיר איגוד השחמט הבריטי וכעורך משותף לביטאון Chess Player's Chronicle.
לאחר שלקה בשחפת היגר ויסקר לאוסטרליה בסתיו 1876 כדי לנסות ולשפר את מצבו הבריאותי.
באוסטרליה כתב טור שחמט לעיתון the Australasian.
בשנת 1884 מת ויסקר משחפת.
ג'ון טאוורנר היה מלחין ונגן עוגב אנגלי, שנחשב למלחין האנגלי החשוב ביותר בתקופת חייו.
טאוורנר היה נגן עוגב ראשון ומנצח המקהלה של קולג' כריסט צרץ' באוניברסיטת אוקספורד.
לתפקידיו אלה מינה אותו החשמן תומאס וולזי ב-1526. הקולג' נוסד בשנת 1525 על ידי החשמן וולזי, ונודע אז בשם קרדינל קולג'.
לפני מינויו זה שימש טאוורנר כלבלר עמית בכנסיית מכללה בטאטרשול, לינקולנשייר.
ב-1528 ננזף על קשרים (מעוטי חשיבות, ככל הנראה) עם הלותרנים, אך ניצל מעונש בשל היותו "מוזיקאי ותו לא".
בשנת 1529 סר חנו של וולזי וב-1530 עזב טאוורנר את הקולג'.
ככל הידוע, לא נשא טאוורנר במשרות מוזיקליות נוספות וגם את יצירותיו המוכרות אי אפשר לתארך למועד מאוחר מזה, כך שייתכן, שהוא הפסיק להלחין.
לעיתים קרובות נאמר, שאחרי שעזב את אוקספורד עבד טאוורנר כסוכנו של תומאס קרומוול וסייע לו בפירוק המנזרים, אם כי אמיתות הסברה הזאת מוטלת כיום בספק רציני.
ידוע שהשתקע בסופו של דבר בבוסטון, לינקולנשייר, שם חי כבעל אחוזה זוטר באמידות סבירה.
הוא התמנה לחבר במועצת העיר בוסטון בשנת 1545, זמן קצר לפני מותו.
טאוורנר קבור מתחת למגדל הפעמונים בכנסיית הקהילה בבוסטון, אנגליה.
רוב המוזיקה של טאוורנר ווקאלית וכוללת מיסות, מגניפיקטים ומוטטים.
עיקר יצירתו מתוארך, על פי ההשערה, לשנות ה-20 של המאה ה-16. המוטט המוכר ביותר שלו הוא Dum Transisset Sabbatum.
המיסה המפורסמת ביותר שלו מבוססת על שיר פופולרי, "רוח המערב" (גם ג'ון שפארד וכריסטופר טיי כתבו בהמשך מיסות המבוססות על אותו שיר).
"מיסת רוח המערב" של טאוורנר יוצאת דופן לתקופה, משום שנעימת הנושא מופיעה בכל אחד מארבעת החלקים במפעם שונה.
המיסות שלו מתוכננות בדרך כלל כך, שכל אחד מארבעת הפרקים (גלוריה, קרדו, סנקטוס-בנדיקטוס ואגנוס) שווה פחות או יותר באורכו לאחרים, דבר המושג במקרים רבים באותו מספר חזרות על החומר התמאטי בכל אחד מן הפרקים.
במיסת רוח המערב, למשל, חוזר הנושא תשע פעמים בכל פרק.
כיוון שאורך הטקסטים בכל אחד מהפרקים שונה מאוד מזה שבאחרים, טאוורנר משתמש בעיטורים קוליים (מליסמאטה) בפרקים, שהמילים בהם מועטות יותר.
בכמה מן המיסות האחרות שלו הוא משתמש בטכניקת הקנטוס פירמוס, שבה מלודיית קנטוס פלאנוס בעלת ערכי צליל ארוכים ניתנת לקול פנימי, במקרים רבים הטנור.
בין הדוגמאות למיסות קנטוס פירמוס כוללות את Corona Spinea ואת Gloria tibi Trinitas.
טכניקת כתיבה אחרת נמצאת במיסה Mater Christi, המבוססת על חומר שנלקח ממוטט שלו באותו שם וידועה משום כך כמיסה "נגזרת" או "פארודית".
המיסה "גלוריה טיבי טריניטה" הביאה לראשונה סגנון של יצירה אינסטרומנטלית, הידוע בשם "אין נומינה".
אף כי המיסה כתובה לשישה קולות, כמה מן הקטעים הווירטואוזיים יותר כתובים למספר קטן יותר של קולות ומיועדים, על פי ההשערה, לסולנים, טכניקת חיבור המופיעה בכמה מן המיסות שלו.
הקטע במילים "אין נומינה..." ב"בנדיקטוס" כתוב לארבעה קולות, כשהקנטוס פלאנוס בקול האלט.
קטע זה של המיסה נעשה פופולרי כיצירה אינסטרומנטלית להרכב ויול, מלחינים אחרים החלו לכתוב יצירות אינסטרומנטליות על פי דגם זה.
חיי טאוורנר שימשו נושא ל"טאוורנר", אופרה מאת פיטר מקסוול דייוויס.
מיסה גלוריה טיבי טריניטה (6 קולות)
מיסה קורונה ספיניאה (6 קולות)
מיסה או מיכאל (6 קולות)
מיסה סנקטי וילהלמי (5 קולות), נקראת לפעמים Small Devotion (אולי שיבוש של הכתובת "S Will Devotio", שנמצאה בשני מקורות.
מיסה מאטר כריסטי (5 קולות)
המיסה הממוצעת (The Mean Mass) (ל-5 קולות)
מיסת קנטוס פלאנוס (4 קולות)
מיסת רוח המערב (4 קולות)
קיריה לה רוי (4 קולות)
אווה דאי פאטריס פיליה (5 קולות)
או ספלנדור גלוריה (5 קולות)
או וילהלם, פסטור בונה) (לכבוד החשמן וולזי)
הללויה, וני אלקטה (4 קולות)
אאודיווי ווקם דה קלו (4 קולות)
דום טראנזיסט סאבאטום (I (ל-5 קולות, ותוספת של 4 קולות)
דום טראנזיסט סאבאטום (II) (ל-5 קולות)
אקס איוס טומבה - סוספיטאטי דדיט אגרו
פק נוביס סקונדום הוק נומן (5 קולות)
פקונדאטה סינה וירו (3 קולות)
אין פאצ'ה אין אידיפסום (4 קולות)
יזו ספס פניטנטיבוס (3 קולות)
או כריסטה יזו פסטור בונה (5 קולות)
סוב טואום פרזידיום (5 קולות)
קוומאדמודום (6 קולות או חליליות)
ג'ון ונטימיליה הוא שחקן אמריקאי אשר התפרסם בעיקר בזכות תפקידו כארטי באקו בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס".
ונטימיליה נולד בקווינס, ניו יורק, וגדל בטינק, ניו ג'רזי.
בנוסף למשחקו בסופרנוס שיחק ונטימיליה במספר סרטי קולנוע בתפקידים משניים, ובמספר הופעות אורח בסדרות טלוויזיה כולל חוק וסדר ו-NYPD Blue.
ב-1997 שיחק בסרט "ניאגרה, ניאגרה" ובסרט "מתחת לגשר" לצדה של מליסה לאו.
ב-1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "מלך העולם" של רשת ABC על פי ספרו של דייוויד רמניק אותו המתאגרף מוחמד עלי.
בשנת 1999 שיחק בתפקיד קטן בסרט הדרמה "הבן של ישו" על פי ספרו של דניס ג'ונסון.
בשנת 2012 שיחק במותחן הפשע של הישראלי אריאל ורומן, "אייסמן" לצד מייקל שאנון.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה גזלייט.
בשנת 2023 השתתף בסרט הקומדיה "הבעלים לשעבר" (אנ') בתור סייפל.
תדאוס ג'ון זרקובסקי היה צלם, אוצר ותאורטיקן של הצילום.
כיהן בתפקיד האוצר הראשי של המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (ה"מומה") בין השנים 1962–1991. עם כניסתו לתפקיד הנהיג סגנון צילום חדש, "צילום אנטי-מסורתי", שהיה מקורי יותר, אינסטינקטיבי ואנרגטי.
ג'ון זרקובסקי נולד ב-18 בדצמבר 1925, באשלנד (Ashland), ויסקונסין.
הוא החל לצלם בגיל 11, אז קיבל לראשונה בחייו מצלמה, ומאז הפך את הצילום לפעילותו העיקרית, יחד עם דייג ונגינה על קלרינט.
זרקובסקי החל ללמוד היסטוריה של האמנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, אך קטע את לימודיו כדי לשרת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם ה-2. בזמן לימודיו ניגן בקלרינט בתזמורת הסימפונית של מדיסון, אך בשל היעדרותו בעת המלחמה, החליפו אותו בנגן אחר.
לאחר המלחמה השלים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה של האמנות בשנת 1947. זמן קצר לאחר סיום לימודיו התקבל לצוות של מרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס, שם עבד כצלם המוזיאון בין השנים 1951-1948. במקביל פיתח את הקריירה שלו כצלם אמן, והציג במרכז ווקר תערוכת יחיד ראשונה ב-1949, לאחריה השתתף בתערוכות נוספות.
בשנת 1954 זכה זרקובסקי לראשונה מבין שתי מלגות גוגנהיים שקיבל בחייו.
עם מלגה זו החל לעבוד על פרויקט צילום הבניינים המפורסמים של שיקגו, בתכנונו של הארכיטקט לואיס סאליבן.
עבודה זו פורסמה בספר The face of Minnesota שיצא לאור ב-1958.
כשהגיע זרקובסקי לניו יורק ב-1962 כבר היה צלם מוערך.
הוא פרסם שני ספרים של עבודותיו, זכה במלגות גוגנהים היוקרתיות, והתכונן לעבוד על פרויקט חדש, כשהוצע לו תפקיד אוצר מחלקת הצילום במוזיאון לאמנות מודרנית.
שנה לאחר הגעתו לניו יורק, התחתן עם הארכיטקטית ג'יל הנסון, ולזוג נולדו שתי בנות, נטשה ונינה ובן אחד, אלכסנדר, שנפטר בשנת 1972, בגיל שנתיים.
עבודתו כאוצר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק
בשנת 1962 נבחר זרקובסקי להחליף את אדוארד סטייכן (Edward Steichen), כאוצר הצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
במהלך שלושים השנים הבאות, עד 1991, שימש בתפקיד זה.
בשנת 1963 הוא יזם תערוכת יחיד של הצלם הצרפתי ז'אק-אנרי לרטיג שזכתה להצלחה רבה.
זרקובסקי הצליח לשרטט מפה של הצילום שסיפקה הגדרה פורמליסטית יסודית, דרכה ניתן היה לדרג צלמים ואת עבודותיהם.
גישתו הייתה הפוכה מזו שאפיינה את תפיסת הצילום כאמנות במאה ה-19, לפיה על הצילום לחקות את האמנויות האחרות, ובפרט את הציור, כדי להחשב כאמנות.
זרקובסקי טען במאמרו המפורסם "The Photographer's Eye" (1966) שעל הצלם לזנוח את הסטנדרטים הפיקטוריאליסטיים המסורתיים, ולהיות יצירתי במונחיו ואיכויותיו הפנימיות האנהרנטיות, איתם הצילום "נולד שלם".
התאוריה שעמדה בבסיס תפיסתו גרסה כי הצילום הוא צורה אמנותית, אך הוא מדיום השונה מצורות אחרות של הבעה ויזואלית, בגלל הייחודיות האסתטית והטכנולוגית האופיינית לו.
זרקובסקי שינה במהירות את גישת המוזיאון למדיום הצילום, הגישה שהוביל סטייכן כאוצר, ואופיינה בתצוגות פופולריות, היפראקטיביות, הגדושות מקיר לקיר בהדפסי ענק באיכות ירודה ובשקפים שנתלו מהתקרה (נוסח "משפחת האדם"), לתצוגות מאופקות על קירות הגלריה הלבנים.
הדפסי הקיר גדולי הממדים של סטייכן צומצמו תחת ידיו לגדלים בינוניים סטנדרטיים בעלי גודל אחיד..
התערוכה הראשונה באצירתו התקיימה בשנת 1962 ונקראה "חמישה צלמים בלתי קשורים זה לזה" (Five Unrelated Photographers), שמה העוקצני הכריז כי אף-על-פי שסטייכן בכבודו ובעצמו בחר בו למחליפו, זרקובסקי לא היה עושה דברו.
זרקובסקי לא הסכים לקבל את התפקיד שייעד סטייכן לצילום - תפקיד של מדיום בעל כוח חברתי רב, הקשור לתקשורת ההמונים, שאפשר לגייסו למטרות חינוך מוסרני ובידור פופולרי.
עבור זרקובסקי, פועלו של סטייכן פגע במעמדו של הצילום כמדיום אסתטי ובמעמדו של הצלם כאמן אוטונומי..
בתערוכה "עינו של הצלם" (The Photographer's Eye) שהוצגה בשנת 1964, החל זרקובסקי לנסח את אוצר המילים הפורמליסטי של הצילום, דרכו שאף לאפיין מבחינה תאורטית את המבנה הוויזואלי של כל תצלום באשר הוא.
בתערוכה הציג תצלומים מוכרים ואנונימיים שגילמו עבורו את תמצית המאפיינים הוויזואליים המהותיים לצילום.
בתערוכתו המשפיעה "תיעודים חדשים" (New Documents) בשנת 1967, זרקובסקי היה הראשון להעניק חשיבות לעבודותיהם של דיאן ארבוס, לי פרידלנדר (Lee Friedlander) וגארי וינוגרנד.
תצוגה זו נחשבה לרדיקאלית בזמנה.
היא הגדירה כיוון חדש בצילום, תמונות הנראות יום-יומיות, תמונות חטף ונושאים שלכאורה נראו רגילים כל כך שקשה היה לקטלג אותם.
בטקסט שכתב על התערוכה, זרקובסקי אמר שמטרתו של הצילום הדוקומנטרי עד אז הייתה להראות מה לא נכון בעולם, כדרך ליצור תיקון.
דור חדש של צלמים נטל את הגישה הדוקומנטארית לכיוון אישי יותר, היעד שלהם לא היה לתקן את החיים, אלא לדעת עליהם.
בשנת 1973 העלה את התערוכה "תמונות מן העיתונות" (From the Picture Press), שנבנתה מתוך ארכיב הצהובון "ניו יורק דיילי ניוז".
תצוגה נוספת שזרקובסקי ארגן במומה ב-1976, הציגה את עבודתו של ויליאם אגלסטון, אשר צילם תמונות רוויות צבע, בניגוד לצבעי השחור לבן השמרני של הצילום האמנותי בזמנו.
"המדריך של ויליאם אגלסטון" (William Eggleston's Guide) נחשב לתערוכת הצילום הגרועה ביותר באותה שנה, אך בזכות דבקותו בעבודותיו של אגלסטון, עזר זרקובסקי לשנות בסופו של דבר את מסלול הצילום.
בין התערוכות הרבות אשר ארגן כאוצר במומה הייתה התערוכה "מראות וחלונות" (Mirrors and Windows) ב-1978. בתערוכה זו הוא חילק את הצילום לשתי קטגוריות: תצלומים דוקומנטאריים ותצלומים המשקפים ניסיון לתרגם את העולם.
תערוכה נוספת שאצר תחת הכותרת "אטז'ה ואמנות הצילום" (Atget and the Art of Photography) אשר הופיעה בארבעה חלקים בין השנים 1981-1985. אז'ן אטז'ה שהיה צלם צרפתי מסחרי ונטול יומרות אומנותיות, הוצג על ידי זרקובסקי כצלם פיוטי בעל רגישות צילומית.
ב-1990, תערוכתו האחרונה הייתה מבט כללי ייחודי אשר נקרא "צילום עד עכשיו" (Photography Until Now), בתערוכה זו סקר את התפתחות הטכנולוגיה של מדיום הצילום והשפעתה הרבה בהסתכלותנו על צילומים.
חלק מראייתו הכוללת של הצילום הייתה כרוכה במודעות גדולה לצדדים הטכנולוגיים של המדיום – מצלמות, סרטי צילום, עדשות וכו'.
דימויים שעברו טיפול במחשב כבר היו מחוץ לשדה הראייה שלו, ממש כפי שהיו העבודות הצילומיות (מבוססות צילום, לא בהכרח צילום "טהור") מהסוג שיצרו אמנים חשובים כמו שרי לוין, סינדי שרמן, ריצ'רד לונג, ריצ'רד פרינס, לואיס לואר ואחרים.
אלה נראו לו מחטיאים את המטרה האמיתית של הצילום: תיעוד פואטי לסוגיו.
זה אולי אמנות, צוטט באחד המקומות, אבל זה לא בהכרח צילום.
ב- 1991 הוא פרש מתפקידו במומה.
החליף אותו בתפקיד פיטר גאלאסי.
בשנות ה-60 המוקדמות, כאשר החל זרקובסקי את קריירת האוצרות שלו, הצילום נתפס בדרך כלל כמדיום המביא תועלת, שמטרתו לתעד את העולם.
אולי יותר מכל אחד אחר, זרקובסקי שינה השקפה זו.
עבורו, הצילום היה דרך ביטוי רבת עצמה ובעלת משמעות ככל אמנות אחרת.
ספריו נחשבים חשובים בתוכניות הלימוד של תולדות האמנות בארצות הברית.
כתאורטיקן, זרקובסקי חיפש ישועה תאורטית לצילום כולו, שתציל אותו מן הפלישות של תרבות ההמונים.
זרקובסקי ביקש לעשות זאת על ידי הגדרה חדשה של טבעו האסתטי של המדיום.
בהשפעת דעותיו של היסטוריון האדריכלות ג'ורג' קובלר, טען זרקובסקי שאת ההיסטוריה של כל צורת אמנות צריך לאתר דרך שינויים נראים במאפייניה הצורניים (פורמליים), כגון קווים, ולא דרך שינויים של הנושא (subject matter).
כשמדיה מתפתחת, טען, היא משתכללת ובוחנת את הפוטנציאל הצורני שלה.
הפרויקט שלו נע סביב שלושה צירים עיקריים הכוללים:
הצגת אוצר מילים פורמליסטי, המסוגל להקיף מבחינה תאורטית את המבנה הוויזואלי של כל תצלום קיים באשר הוא.
בידודה של "פואטיקה" ויזואלית מודרניסטית, המובנית לכאורה בדימוי הצילומי מעצם טבעו.
הסטת ה"מסורת המרכזית" של הצילום מציר המודרניזם הגבוה של צלמים כגון סטיגליץ ווסטון, וניתובו לעבר מקורות, שנחשבו קודם לכן משניים לצילום האמנותי.
תוכניתו השאפתנית של זרקובסקי לעיגון הצילום בתחום אסתטי משלו הגיעה בסדרה של מאמרים תמציתיים שראו אור החל משנות ה-60. בספרו המפורסם והנקרא ביותר, "להתבונן בתצלומים", (looking at Photographs) מ-1973, מנה זרקובסקי חמישה מאפיינים תלויים הדדית, אותם תפס כייחודיים לצילום:
הראשון הוא "הדבר כשלעצמו" (the thing itself) - תצלום הוא תמונה, ולא שווה ערך של המציאות.
המאפיין השני, "הפרט" (the detail), מתייחס ל"צלילות העזה" של התצלום, ולעובדה שהוא יכול רק "לבודד מקטע" מהמציאות.
נקודה נוספת היא "המסגרת" (the frame), או "הפעולה המשמעותית של הכללה והוצאה" של פרטים מהמסגרת של הצילום.
"נקודת המבט" (vantage point) מאפשרת לצלמים להציג את הנושא מנקודות מבט לא צפויות.
הנקודה המסכמת עוסקת במושג ה"זמן, הייחודי לצילום, שכן "כל התצלומים הם חשיפות של זמן, בעלי משך קצר או ארוך יותר".
זרקובסקי אייר כל אחת מהנקודות שמנה בעזרת עבודה של צלמים עכשוויים או מההיסטוריה של המדיום.
צילום ותקשורת המונים (1967): מאמר בו שרטט זרקובסקי הבחנה חדה בין עבודתם של צלמי מלחמת האזרחים האמריקנית מהמאה ה-19 (כטימותי או'סאליבן ומת'יו בריידי) לבין ה"רפיון" שמאפיין את הצילום ואת עבודתם של צלמים יצירתיים בעידן תקשורת ההמונים.
הצלמים העכשוויים, טען זרקובסקי, טובים פחות משום שהם "מעוניינים פחות ופחות בהתבוננות בהירה", שהיא שליחותו האמיתית של הצילום.
הוא ייעץ לצלמים צעירים ללמוד מצלמי המאה ה-19, כאטז'ה, כיצד ליצור תצלומים מחושבים שנבנו מתוך שיקול דעת ויציבות.
זרקובסקי זכה לפרסים רבים על תרומתו בשדה הצילום, הכוללים שתי מלגות גוגנהיים בשנים 1954, 1961 ושישה תוארי דוקטור של כבוד.
אות כבוד של ראש העיר ניו יורק על קידום האמנות והתרבות בשנת 1979
פרס על קרירה מכובדת בצילום מאגודת חברי הצילום בשנת 1988
פרס על כתיבה מהמרכז העולמי לצילום בשנת 1995
שני פרסים מארגון האמנות הלאומי בשנים 1998, 2005
דירקטור רותי, פוטו פיניש, ידיעות אחרונות, אוקטובר 2007
פיליפס כריסטופר, כס השיפוט של הצילום, בתוך המדרשה 5, צילום/ טקסט/ אמנות, עורכת: סימן-טוב נעמי, מאי 2005, עמ' 156-163
ג'ון ויקליף היה כומר אנגלי ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית, שקראה תיגר על הכנסייה הקתולית.
ויקליף נולד ביורקשייר שבצפון אנגליה בשנת 1330. לאחר שרכש השכלה, התמנה לפרופסור באוניברסיטת אוקספורד והפך לכומר האישי של המלך אדוארד השלישי.
ויקליף מתח ביקורת על תשלום המס השנתי לאפיפיור שכפה המלך ג'ון על האנגלים למעלה מ-150 שנה קודם לכן.
הוא טען, כי הכמורה חייבת למשוך ידה מכל החזקת רכוש; חובה עליה להיות ענייה ולעסוק בעשיית מעשים טובים.
הוא הפיץ את הרעיון כי כתבי הקודש הם קנה מידה קובע ויחידי בענייני דת, וכי כל אדם יכול להיגאל על ידי אלוהים במישרין, ללא עזרת הכמורה.
כן האמין, שעל טקסי הפולחן בכנסייה להיות פשוטים וצנועים יותר.
ויקליף האמין שרק דרך כתבי הקודש אפשר להגיע לאמת על אודות האל.
אבל מכיוון שרבים מבני עמו לא דיברו לטינית, וודאי שלא עברית, יוונית וארמית, גישתם לכתבי הקודש הייתה עקיפה בלבד, ויודעי-הלטינית יכלו לשלוט בהם כרצונם.
זו הסיבה שהובילה את ויקליף ליטול חלק בתרגום המקרא מלטינית לאנגלית
לעומת התרגום הקודם של המקרא לאנגלית, שנערך על ידי , היה התרגום של ויקליף ועמיתיו בהיר וקריא יותר.
הגהתו הסופית נעשתה על ידי אחיו הצעיר של ויקליף ב-1388.
נותרו שני כתבי יד של הגרסה הלא-מוגהת של התרגום.
הדבר מעיד על הפופולריות של הספר במאה ה-15. אנשי סיעתו של ויקליף, שתמכו בגישתו בתרגום, כונו על ידי יריביהם "אנשי התנ"ך".
ויקליף סבר כי כתבי הקודש הם הדרך האמינה היחידה להכרת האל, וביקש לאפשר לכל הנוצרים להסתמך עליהם, מבלי להזדקק לאפיפיור ולאנשי-דת.
הוא טען שאין כל בסיס מקראי למוסד האפיפיורות.
דרשותיו הביעו אמונה עזה בגורל, אמונה שהביאה אותו להכריז על 'הכנסייה הבלתי נראית של הנבחר', שנועדה לאלה שנגזר דינם לחסד, להבדיל מהכנסייה הקתולית ה'נראית'.
לפי ויקליף, הכנסייה היא כליל הטוב והברכה; לאבודים ללא תקנה, החוטאים הנצחיים, אין בה נחלה; ומעל לכל - אין כי אם כנסייה עולמית אחת, ומחוץ לה אין כל ישועה.
כתביו המוקדמים בנושאי דת ופוליטיקה מגינים על מוסד המדינה ועל זכויותיו על הפרט.
בספרו "על הכנסייה" (1379), טוען ויקליף מפורשות לעליונות המלך על הכמורה.
נוסף על כך, במתקפה מובהקת על הקתוליות, דחה ויקליף את רעיון הגיהנום, והביע הסתייגות ממנהגי הפרישות, מהצליינות, מנוהג הכנסייה למכור כתבי מחילה ומהסגידה לקדושים.
נוכח גישתו כלפי הקתוליות, ניתן להניח שהושפע ממתנגדיה המוקדמים.
ויקליף הוא שקבע את אחד מעיקרי הרפורמציה: עליונות סמכותו של המקרא בחייו ובאמונתו של הנוצרי.
לאחר שתרגם את התנ"ך, החל ויקליף ללמד את משנתו לתלמידיו.
הוא היה משלחם בזוגות, שניים-שניים, להורות ולשרת את העם.
אותם זוגות-כמרים, כונו בשם "הכמרים העניים", ואילו האנשים שקיבלו את תורת ויקליף מפי אותם כמרים, נקראו בשם .
מאחר שתורת ויקליף נגדה את ההלכות הקתוליות, דן אותה האפיפיור לכף חובה.
ואולם הפופולריות של ויקליף ומגינו רב העוצמה הצילו את חייו.
לאחר מותו, נרדפו חסידיו ללא רחם, ובמאת השנים שלאחר מכן (1382 – 1480) הועלו על המוקד ככופרים.
בשנת 1428, בהוראת האפיפיור מרטינוס החמישי, נשרפו ספריו של ויקליף וגופתו הוצאה מקברה.
תורתו נעקרה מהשורש ובמשך למעלה ממאה שנים שוב לא ערער איש באנגליה על סמכותה של הכנסייה הקתולית.
בשלהי המאה ה-14, הביאו חוקרים שלמדו בשעתם באוקספורד את כתביו של ויקליף לבוהמיה, ושם מצאה לה תורתו של ויקליף תומך נלהב בדמותו של יאן הוס שהיה רקטור אוניברסיטת קארל בפראג, מטיף מקובל ומנהיג תנועה שדרשה רפורמה בכנסייה.
את אשר החל ויקליף, השלים הוס, ולשניהם נזקפת זכות הראשונים למהפכה הדתית שהובילה לרפורמת הנצרות הפרוטסטנטית.
ג'ון טאוונר היה מלחין אנגלי.
עיקר יצירתו הייתה בתחום הכנסייתי.
כפי שראה זאת, המוזיקה הכנסייתית בתקופת הרנסאנס סבלה מעודף תחכום והוא פעל לתיקון הבעיה בשימוש במונודיה פשוטה.
בהשפעת יצירה של איגור סטרווינסקי, "שיר קודש", ששמע ב-1956, החליט לעסוק בהלחנה, וכעבור עשרים שנה אף המיר את דתו והצטרף לכנסייה הפרבוסלבית.
ביצירה קודמת שלו, קנטטה בשם "הלוייתן", משנת 1968, עשה טאוונר שימוש במוזיקה אלקטרונית ובחטיבות צלילים בנוסח מסייאן להגברת האפקט הדרמטי.
ג'ון וינטר קרופוט היה ארכאולוג אנגלי, חפר בירושלים בעיר דוד ובעיר שומרון, היה נשיא הקרן לחקר ארץ ישראל.
קרופוט נולד באנגליה את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1897 היה סטודנט בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה באתונה ובין השנים 1900-1899 שימש כמרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת ברמינגהאם.
בשנת 1901 הצטרף לשירות המדינה המצרי כעוזרו של האחראי על החינוך.
ב-1903 קיבל את משרת סגן מנהל מכללת גורדון בחארטום שבסודאן.
בשנת 1909 חזר למצרים ושימש כמפקח משרד החינוך.
בשנת 1914 הוא חזר לסודאן לתפקיד מנהל מכללת גורדון ובמקביל מונה למנהל מחלקת העתיקות של סודאן.
בתפקידיו אלה שימש עד לפרישתו בשנת 1926 משירות המדינה של סודאן.
לאחר פרישתו הגיע לארץ ישראל לתפקיד מנהל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים.
בהיעדר מקורות מימון, הוא יצר שיתוף פעולה עם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח שהעמיד לרשותו ולרשות תלמידיו את מתקני בית הספר והספרייה.
במסגרת פעילותו שיתף פעולה עם הקרן לחקר ארץ ישראל, במסגרת זו חפר בשנת 1927 ביחד עם הארכאולוג ג'רלד פיצ'ג'רלד (Fitzgerald) בעיר דוד.
זו הייתה החפירה האחרונה שנעשתה באזור זה בתקופת המנדט הבריטי.
בין השנים 1930-1928 חפר ביחד עם אוניברסיטת יל בג'רש בירדן.
בין השנים 1935-1931 היה מנהל החפירה של העיר שומרון, בחפירה התברר כי העיר חרבה פעמים רבות, ובכל פעם שנבנתה מחדש פורקו כל בנייניה והיא נבנתה מחדש על הסלע באמצעות אבנים מהבניינים הישנים, דבר שהקשה על הבחנה בין השכבות השונות.
במסגרת חפירה זו נמצאה הקבוצה השנייה של חרסי שומרון.
בשנת 1945 חזר לאנגליה והפך למנהל הקרן לחקר ארץ ישראל.
הוא שימש בתפקידו זה עד שנת 1950. בשנה זו מונה ליו"ר בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, ובשנת 1953 מונה לנשיא בית הספר.
הוא שימש בתפקידו זה עד יום מותו.
בתו של קרופוט הייתה דורותי קרופוט הודג'קין שזכתה בפרס נובל לכימיה.
ג'ון וסלי שיפ הוא שחקן אמריקאי זוכה 2 פרסי אמי לבידור בשעות היום.
בשנת 1990 שיחק שיפ בסדרת הטלוויזיה הברק, בה גילם את דמותו של בארי אלן, מדען משטרתי שעבר תאונה המאיצה את חילוף החומרים בגופו, ובעקבות כך הוא הופך לגיבור-העל פלאש.
בעקבות תפקיד ראשי זה, סדרת הטלוויזיה "הפלאש" ליהקה אותו בשנת 2014 לגלם את דמותו של הנרי אלן, אביו של בארי אלן ובשנת 2015 ליהקה אותו בשנית לגלם את דמותו של ג'יי גאריק.
בשנת 1998 לוהק לתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה דוסון קריק.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד אורח בעונה השנייה של זאב צעיר בתור אביו המכה של אייזק.
Fudgeבנג'מין לי פאדג', אבא של אדוארד פאדג' 2014Sensory PerceptionתוןGolden Shoesנשיא ארצות הברית2016The Sectorסטילוול2019Night Sweatsניק
ג'ון וסלי פאוול היה קצין וגאולוג אמריקני, מגלה ארצות של מערב ארצות הברית, פרופסור באוניברסיטת המדינה של אילינוי, ומנהל של מוסדות מדעיים ותרבותיים חשובים.
הוא התפרסם בשל מסע המחקר הגאוגרפי של פאוול ב-1869, שיט בן 3 חודשים במורד הנהרות גרין וקולורדו שכלל את השיט הראשון דרך הגרנד קניון.
פאוול היה המנכ"ל השני של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, ושירת בתפקיד בשנים 1894-1881. במסגרת תפקידו זה הוא הציע מדיניות לפיתוח המערב הצחיח שהתבססה על ההערכה המדויקת של התנאים באזור, ושהתגשמה בפועל אחרי זמנו.
הוא היה מנכ"ל לשכת האתנולוגיה במוסד הסמית'סוניאן ובמסגרת תפקידו זה תמך ועודד עריכה ופרסום של מחקרים בלשניים וסוציולוגיים על האינדיאנים של אמריקה הצפונית.
אגם פאוול, מאגר מים על נהר הקולורדו, קרוי על שמו.
פאוול נולד בכפר מאונט מוריס (Mount Morris) שבמדינת ניו יורק, כבנם של ג'וזף ומרי פאוול (Joseph and Mary Powell).
אביו היה מטיף מתודיסט עני שקרא לבנו על שם ג'ון וסלי, מייסד תנועת המתודיזם.
משפחת פאוול היגרה לארצות הברית מהעיר שרוסברי שבשרופשייר באנגליה ב-1830, ארבע שנים קודם להולדתו של ג'ון וסלי פאוול.
ג'וזף פאוול היה אדם חסר-מנוחה שלא היה מסוגל להישאר זמן רב במקום אחד.
אחרי הולדת ג'ון וסלי עקרה המשפחה מערבה על פני מדינת ניו יורק, וב-1838 התיישבה בג'קסון באוהיו.
ביישוב זה הסתבך ג'וזף פאוול באחד מהנושאים השנויים ביותר במחלוקת בתקופה זו - הדרישה לביטול העבדות.
תמיכתו האיתנה של ג'וזף פאוול בביטול העבדות עוררה עוינות רבה בקהילה המקומית.
ג'ון וסלי פאוול נרגם באבנים כמה פעמים על ידי בני כיתתו והוריו נאלצו להוציאו מבית הספר המקומי, והוא החל ללמוד אצל מורה פרטי בשם ג'ורג' קרוקהאם (George Crookham), חוואי שהיה אוטודידקט והתמחה במדעי הטבע.
קרוקהאם דגל בלימוד הטבע באופן ישיר, והעניין של פאוול בתולדות הטבע צמח במהלך הסיורים הרבים שבהם אסף דגימות של צמחים, חיות, עופות ומינרלים.
משפחת פאוול עקרה שוב, תחילה למחוז ואלוורת בוויסקונסין, וב-1846 התיישבה לבסוף בחווה במחוז הכפרי בון שבאילינוי.
אביו נעדר רוב הזמן, וג'ון וסלי בן ה-12 קיבל על עצמו לנהל את החווה, התנסות שחיזקה אותו גופנית.
אף שלא למד בבית ספר בצורה סדירה היה פאוול נחוש להמשיך את לימודיו במדעי הטבע, למרות התנגדותו של אביו ששאף שג'ון וסלי ילמד לכמורה.
כשהיה בן 18 החל פאוול ללמד בבית הספר הכפרי הסמוך על מנת לחסוך כסף ללימודים.
במשך 7 השנים אחר-כך למד פאוול בקולג' אילינוי (Illinois College), בקולג' ויטון (Wheaton College) ובקולג' אוברלין (Oberlin College), כשהוא רוכש ידע ביוונית עתיקה ובלטינית.
כיוון שניחן בטבע חסר-מנוחה ובעניין רב במדעי הטבע הוא הרבה לסייר באותה תקופה ברחבי המערב התיכון.
ב-1855 הוא בילה ארבעה חודשים בסיורים רגליים ברחבי ויסקונסין.
במהלך 1856 הוא חתר בסירה בנהר המיסיסיפי ממפלי סנט אנתוני (Saint Anthony Falls) שבמינסוטה ועד לים.
ב-1857 הוא חתר במורד נהר האוהיו מפיטסבורג ועד סנט לואיס.
וב-1858 במורד נהר האילינוי, ואז במעלה המיסיסיפי ונהר הדה מוין (Des Moines River) עד למרכז איווה.
ב-1858, הוא הצטרף לחברה של תולדות הטבע באילינוי (Illinois Natural History Society) שזה עתה נוסדה ושימש כאוצר של מחלקת הקונכולוגיה, ובתפקיד זה הוא צבר אוסף שלם פחות או יותר של כל הרכיכות של אילינוי.
באותה שנה הוא החל ללמד בהנאפין (Hennepin) באילינוי, וב-1860 התמנה למפקח של בתי הספר במקום.
בקיץ 1860, בעודו במסע הרצאות, הגיע פאוול למסקנה כי מלחמת אזרחים היא בלתי נמנעת.
בחורף אותה שנה הוא למד הנדסה ואסטרטגיה צבאית.
כתומך מושבע בביטול העבדות היה פאוול בין הראשונים להיענות לקריאות של הנשיא אברהם לינקולן בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית להתנדב לצבא הצפון.
ב-8 במאי 1861 הוא התגייס בהנאפין כטוראי לרגימנט חיל הרגלים המתנדבים מספר 20 של אילינוי (20th Illinois Infantry).
תיאורו בעת הגיוס היה "גיל 27, גובה 169 סנטימטרים, תווי פנים בהירים, עיניים אפורות, שער ערמוני, עיסוק – מורה".
הוא נבחר כסרג'נט מייג'ור (sergeant-major, מקביל בצה"ל לרב-סמל מתקדם) של הרגימנט, וכשהרגימנט מספר 20 של אילינוי צורף לצבא ארצות הברית, הוא הוסמך לדרגת לוטננט שני (מקביל לסג"ם) בתפקיד כרטוגרף, טופוגרף ומהנדס צבאי.
רגימנט המתנדבים מספר 20 של אילינוי נשלח למחנה בקייפ ג'יררדו (Cape Girardeau) במיזורי, כ-185 קילומטרים דרומית מזרחית לסנט לואיס.
בשל הידע שרכש בהנדסה הונחה פאוול להכין ולבצע תוכנית לביצור המחנה והעיירה הסמוכה.