tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המילריט מצוי באתרים רבים: גבישים גדולים ברמסבק במדינת נורדריין-וסטפאליה, ובקמסדורף בתורינגיה שבגרמניה; קלדנו בצ'כיה; במרתיר טודפול בגלנמורגן שבוויילס; מכרה סטרלינג (Sterling mine) באנטוורפ מחוז ג'פרסון במדינת ניו יורק, ובהולס גפ (Hall's Gap) במחוז לינקולן בקנטקי שבארצות הברית; במרבצי הניקל הקומטיטיים של קמבלדה באוסטרליה המערבית; ובמכרה הניקל טרוז'אן (Trojan), בבינדורה בזימבבואה.
במנדרינית, בכתב מפושט ובכתב מסורתי.
מילות ספירה (סינית מסורתית - 量詞, סינית מפושטת - 量词, תעתיק פין-יין - liàngcí) הן מילים מיוחדות בשפות הסיניות הבאות לפני שם עצם במשפט ומשמשות כמגדיר (דטרמינטור) להשתייכותו של שם העצם לקטגורית עצמים מסוימת ולכמותו.
מילות הספירה התפתחו מיחידות מידה שונות ושמות עצם כלליים בסינית הקלאסית העתיקה, ומשמעותן כיום היא לספירה כמותית של עצמים (כמו יחידות מטריות לספירת מידות), כשלכל קטגוריית עצמים מסוימת - מילת ספירה לעצמה.
כך למשל במשפט 三把椅子 (שלושה כיסאות) המילה 把 (שמשמעותה המקורית היא 'ידית') משמשת כמילת ספירה לקטגוריית העצמים בעלי ידית (אליה משתייכים גם כיסאות).
לכן תרגום של כל מורפמה כשלעצמה (אך לא תרגום מילולי) יהיה 'שלוש ידיות - כיסאות'.
מאחר שכללי הדקדוק הסיני דורשים התייחסות כמותית גם לעצם יחיד (השוה a chair באנגלית) הרי שמילות ספירה לעצם - יחיד יכולות להחשב אף כצורה מסוימת של יידוע.
לעצמים שאינם משתייכים דקדוקית לאף אחת מקטגוריות מילות הספירה משמשת מילת הספירה הכללית 个 (בכתב מסורתי - 個) הנהגית כ-'גִה' במנדרינית.
בנוסף, יכולה מילת ספירה זו לשמש במקומה של כל מילת ספירה אחרת, אך במקרים מסוימים הפיכה מסוג זה אינה מקובלת תרבותית.
מילת כבוד הוא ספר מאת הסופר האמריקני נלסון דה מיל העוסק במלחמת וייטנאם.
לאחריו לימודיו באוניברסיטה התגייס דה מיל לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים והוסמך כקצין בדרגת סג"ם.
הוא שימש כמפקד מחלקת חי"ר בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ולחם במלחמת וייטנאם.
בין היתר עוטר דה מיל בכוכב הארד על גבורתו בשדה הקרב.
דה מיל הסתמך על ניסיונו הקרבי, כמו על אירועים דוגמת טבח מי ליי ומשפטם של אלו שלקחו בו חלק, בכתיבת הספר.
שם הספר נגזר מן העובדה כי גיבור הספר וחייליו התחייבו בכבודם כי ישמרו בסוד אירוע שאירע במלחמה.
הספר עובד בשנת 2003 לסרט טלוויזיה בכיכובם של דון ג'ונסון כטייסון וג'ין טריפלהורן כקארן הארפר.
עלילת הספר מתרחשת בשלהי שנות השמונים ועוסקת בסיפורו של בן טייסון, איש עסקים מצליח כבן ארבעים, בעל משרה בכירה בתאגיד בבעלות יפנית, בוגר מכללה יוקרתית ובן למשפחה מיוחסת.
בשנת 1968 שירת טייסון כמפקד מחלקת חי"ר בדרגת סגן בדיוויזיית הפרשים הראשונה ולחם במלחמת וייטנאם.
הוא השתתף בקרב על העיר הואה ובקרבות כנגד מתקפת הטט, נפצע במהלך שירותו ועוטר על אומץ ליבו נוכח פני האויב.
פרסומו של ספר ובו טענה כי במהלך מלחמת וייטנאם היו טייסון ואנשיו אחראים לביצוע טבח בחסרי ישע בבית חולים צרפתי, מביא לכך שהופך לאדם מוקצה מחמת מיאוס בחברה ואף מגויס מחדש לשורות הצבא האמריקני כדי לעמוד למשפט צבאי.
מאחר שטייסון וחייליו התחייבו בכבודם לנצור את הקורות אותם בסוד, סירב טייסון לחשוף את האמת שלו אודות האירוע, ונאלץ להתמודד עם תחושות קשות מצד אשתו ובנו נוכח הפרסום, ולהתמודד עם העובדה שאם ימצא אשם הוא עשוי להיות מוצא להורג או לחלופין לרצות עונש מאסר עולם.
בשל העובדה כי הוא, כמפקד המחלקה, מוגדר כאחראי לטבח ונאלץ לעמוד כנאשם יחיד בחר טייסון בווינסנט קורווה, פרקליט ניו יורקי ממוצא איטלקי, אשר שירת בעברו בפרקליטות הצבאית האמריקנית, וקודם לכן כמפקד מחלקת חי"ר בדיוויזיית הרגלים ה-25, לחם במלחמת וייטנאם, בקו צ'י ובקרבות כנגד מתקפת הטט, כמי שיגן עליו בבית הדין.
כנגד טייסון עומדת שאיפת מפקדי הצבא להרשיעו כאחראי יחידי לטבח ובכך לנקות ידיהם מן המעל.
מילר בלום תכנון סביבתי בע"מ הוא משרד אדריכלי נוף ותכנון סביבתי שסניפיו בחיפה ובתל אביב.
המשרד הוא מוותיקי ומבכירי המשרדים בישראל ובאמתחתו אלפי פרויקטים בארץ ובעולם המתפרשים על למעלה מ-50 שנות עשייה.
המשרד הוקם בשנת 1961 על ידי צבי מילר.
את הכשרתו קיבל מילר כגנן כחבר קיבוץ ולאחר מכן עשה תואר באדריכלות גנים באנגליה.
כששב לארץ מונה בשנת 1948 לנהל את מחלקת הגנים בראשון לציון.
לאחר כמה שנים של עשייה בראשון לציון נתבקש מילר על ידי ראש עיריית חיפה, אבא חושי, לבוא ולנהל את מחלקת הגנים בחיפה.
בעיר פעל רבות בהקמת גנים רבים, גדולים וקטנים ובהפיכת העיר חיפה לירוקה יותר.
בין השאר יזם גם חוק עזר עירוני של כופר עץ, לימים התפתח החוק והיווה בסיס לתקנה 89 של פקודת היערות.
במחלקת הגנים של העיר פגש לראשונה את משה בלום.
ביחד החלו השניים לעבוד במשרה פרטית חלקית ולאחר מכן הקימו יחדיו את המשרד שבו היו השניים שותפים שווים.
תחילה נוהל המשרד מחדר ביתו של מילר בקריית ים וזמן קצר לאחר מכן עבר למיקום חדש בשכונת הכרמל בחיפה.
באותה עת גם החל מילר ללמד בטכניון בפקולטה לאדריכלות ולבינוי ערים.
שם הכיר לראשונה את רות אניס אשר את התמחותה עשתה לאחר מכן במשרדו של מילר.
ישראל של שנות ה-60 הייתה מדינה ענייה בתקופת מיתון ובתהליכים של קליטת עולים מסיבית.
מכאן שרמת התכנון והביצוע נעשו בהתאם לתקציבים קטנים יחסית, אך עם זאת הרצון להפוך את הארץ לירוקה יותר וגננית והשורשים לעשייה זאת בפועל החלו כבר אז.
המשרד התפתח וגדל ובשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים ביקש ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, לפתוח סניף של המשרד בעירו על מנת לטפל ולאחד נופית את ירושלים המשוחררת.
המשרד נוהל על ידי אדריכל יאיר אשל, אחד האדריכלים שעבדו במשרד בחיפה.
בסניף הירושלמי פעלו כ-16 עובדים עד לסגירתו בשנת 2011. בשנת 1972 הוקם סניף נוסף בת"א.
בסניף התל אביבי פעלו כ-20 אדריכלים אך עדיין הסניף החיפאי נותר המשרד המרכזי.
באותה שנה הצטרף בנו של צבי מילר, יורם, שחזר מלימודי אדריכלות נוף בארצות הברית.
עשר שנים לאחר מכן הצטרף למשרד גם בנו של משה בלום - אמיר.
לימים הפכו הבנים לממשיכי דרכם של האבות וכיום הם המנהלים ובעלי השליטה של המשרד.
כיום מועסקים במשרד כ-50 עובדים.
לאורך השנים הגיע המשרד להישגים בולטים וזכה בפרסים רבים, צבי מילר, שהקים את המשרד, היה ממקימי איגוד אדריכלי הנוף בישראל ובמשך שנים מספר גם עמד בראשו, מילר גם היה חבר ב-IFLA (איגוד אדריכלי הנוף העולמי) ואף עמד בראשו בין השנים 1982-1986. לימים זכה מ-IFLA בתואר נשיא של כבוד.
בשנת 1988 זכה המשרד בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף עבור מצפור נוף ברמת הדר בחיפה.
המשרד עסק בשעתו וגם כיום בתכנונם ועיצובם של כל הנושאים הקשורים לגנים ולנוף.
פארקים, גנים לאומיים, חופים, טיילות, שמורות טבע, גינות פרטיות וציבוריות, תכנון ערים ושכונות, גני חיות ותכנון ועיצוב כבישים.
לאורך שנות העשייה התפתח המשרד ויצר תקדימים רבים בתחום אדריכלות הנוף רבות בגודל בהיקף הפרויקטים אשר הביא את המשרד ממשרד של אדריכלות גנים לתכנון סביבתי המשרת את כלל הנוף וחייב את האדריכלים הפועלים בו לאמץ ראייה סביבתית וכוללנית הרבה מעבר לראייה עיצובית ואסתטית גרידא.
כמו כן יצר המשרד תקדימים בכל הנוגע לשימוש בכלים הנדסיים ובטכנולוגית חדשניות.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בכמה מקומות למשל בראש הנקרה שם תוכנן ונבנה הרכבל הראשון בארץ, ומעבר לכך כל התכנון הכולל של שמורת הטבע נעשה בלי שנשתל ולו עץ אחד באזור.
דוגמה נוספת היא תכנון הכבישים בטכניון, באוניברסיטה ובעמק המצלבה בירושלים שם נעשו לראשונה הפרדות מפלסיות של כיווני התנועה בהתאם לטופוגרפיה הטבעית באזור, דבר שהביא לחסכון בעלות ובזמן לצורך ביצוע עבודות הנדסיות לבניית הכבישים.
דוגמה נוספת היא עמוד הלייזר באשדוד שם נעשה שימוש באמצעי חזותי בצורה שטרם נעשתה בארץ ועד היום לא תוכנן עוד משהו שעושה שימוש בטכנולוגיה הזאת.
לאורך שנות פעילותו תכנן המשרד למעלה מ-8500 פרויקטים בארץ ובעולם, להלן רשימה חלקית ביותר של פרויקטים נבחרים:
מגדל דוד - פיתוח סביבתי
גן לאומי סובב חומות ירושלים
ועוד מאות גנים, שכונות ופארקים ברחבי הארץ
מילת שאלה היא מילה, שהימצאותה במשפט תורמת להפיכת משמעות המשפט לשאלה, דהיינו, למשפט שמבקש מהזולת מידע.
מילת השאלה מספיקה, בעצמה, כדי להפוך משפט למשפט שאלה.
אפשר גם ליצור שאלות בלא שימוש במילת שאלה.
בשפה העברית קיימות מילות שאלה רבות.
כל מילה מבקשת מהנשאלים תשובה עם פרט אחר ביחס לנושא הדיון:
מה - שאלה כללית שמבקשת לדעת במה מדובר.
מי - בקשה לדעת על מי מדובר (אדם או עצם או ישות אחרת).
לָמָּה, מדוע - בקשה לתיאור סיבה.
לְמַה - בקשה לתיאור תכלית.
איפה, היכן, אַיֵּה - בקשה לתיאור מקום.
לאן - בקשה לדעת יעד.
מֵאַיִן - בקשה לדעת מוצא.
מָתַי - בקשה לתיאור זמן.
איך, כיצד - בקשה לתיאור אופן ולפעמים לתיאור מצב.
כמה - בקשה לתיאור כמות.
האם - מציינת שאלת כן–לא.
איזה / איזו / אילו - בקשה לבְּרֵרָה (יחיד / יחידה / רבים), למשל: "איזה מבין הילדים אכל את העוגייה?".
מילות שאלה בשימוש ספרות ושירה:
מִנַּיִן - בקשה לדעת את הסיבה או המקום שממנו דבר או רעיון הגיע.
למשל "מנין באת?", או "מנין לך ההבנה הזו?".
ה"א השאלה בתחילת משפט משמשת לציון שאלה או תמיהה.
ה"א השאלה מנוקדת בחטף פתח ונבדלת מה"א הידיעה המנוקדת במרבית המקרים בפתח.
למשל "אי הבל אחיך?" משמעותו "היכן הבל אחיך?".
באנגלית פחות מילות שאלה מבעברית.
מילות השאלה באנגלית מוכרות כ־Wh Questions (שאלות Wh), זאת בשל שרובן מתחילות ב־wh.
שש מילות השאלה הנפוצות באנגלית הן Who (מי) What (מה) When (מתי) Where (איפה) Why (למה) ו־how (איך).
ממילות השאלה הנפוצות מורכבות מילות שאלה נוספת באנגלית (לדוגמה: how old, how long).
מילת השאלה "כמה" ניתנת לתרגום בשני אופנים בעלי משמעות מעט שונה: "how much" ו-"how many".
"how much" לשם עצם בלתי ספיר ו-"how many" לשם עצם ספיר.
מילרהוף הוא כינויו של המעון על מאגר איסטרה , היא אחוזה, שנבנתה בשנות האלפיים בפרברי מוסקבה בכפר ברז'קי על שפת מאגר איסטרה.
בכלי תקשורת מסוימים העניקו לו את השם "מילרהוף" (Миллерго́ф), באופן אנלוגי למילה "פטרהוף", על שמו של מנכ"ל תאגיד גזפרום, אלכסיי מילר, שאותו ראו כבעלים של האחוזה.
התמונה מבניית האחוזה, שצולמה ממטוס פרטי ביוני 2009 ופורסמה באינטרנט, גרמה לדיון נרחב בתקשורת ובבלוגים ברוסיה.
הבנייה התרחשה בשטח של יותר מ-30 דונם.
המקום כולו הוא מתחם ענקי, הדומה לארכיטקטורה ומראה הארמון הגדול בפטרהוף ולתעלה הצמודה עם מפל מזרקות.
בנוסף, יש בשטח מבנה הדומה לבניין האדמירליות בסנקט פטרבורג.
כפר קוטג'ים בשם "אחוזת איסטרה" (Истринская усадьба) הוקם באתר שכן.
חלק מהמומחים מעריכים את עלות האדמות שסביב האחוזה בכמעט 16 מיליון דולר ועלות הפיתוח היא 27 מיליון דולר (3,000 דולר למ"ר).
מספר אמצעי תקשורת ברוסיה העלו מספר גרסאות של מי שעשוי להיות בעל האחוזה.
לדברי אחד מהם, שהתבסס על סיפוריהם של תושבים מקומיים, האחוזה שייכת לתאגיד גזפרום וליתר דיוק לאלכסיי מילר.
לפי גרסה אחרת, האובייקט נבנה עבור המיליארדר זיאד מנאסירה, מבעלי חברת "Stroygazconsulting" ומשמש כמזמין הבנייה.
עם זאת, נציגי גזפרום אמרו כי לחברתם אין קשר למתחם זה ונציגי Stroygazconsulting אמרו כי הם בונים את האחוזה "לעצמם".
אגם מילשטטר הוא האגם השני בגודלו בקרינתיה, אוסטריה.
שם האגם נובע מהעיר מילשטטר, הממוקמת על גדתו הצפונית.
ישובים אחרים על גדות האגם הם סיבודן, רדנטיין ודובריאך.
בשל יופיו זכה לכינוי "התכשיט של קרינתיה".
האגם מהווה מקור משיכה לחובבי דיג.
מיני הדגים המצויים במקום כוללים קרפיון מצוי, שפמנון מצוי, לברק, זנדר וברבל.
טמפרטורת המים מגיעה ל-25 מעלות בקיץ.
בסיבודן קיים מוזיאון דיג, הממוקם בבית דייגים שמתוארך לשנת 1610, והוא הבית העתיק ביותר בעיר.
במוזיאון קיימות תצוגות קבע של ציוד עתיק לספורט ימי ודיג, תצוגה של הדגים המקומיים ותצוגה של כלי מטבח עתיקים.
מילת מתים היא מנהג יהודי למול תינוקות שנפטרו בטרם הספיקו למול אותם כהלכה.
שורשי המנהג בימי הגאונים והוא מופיע ב.
בישראל, כל חברות החברא קדישא מבצעות ברית מילה לתינוקות שלא הגיעו לגיל שמונה ימים.
המקור הראשון למנהג זה נזכר בדברי רב נחשון גאון סורא שכתב בתשובה שנוהגים בקהילתו לעשות ברית מילה לתינוקות שמתו לפני יומם השמיני על הקבר, ללא כל ברכה.
רבי יצחק אבן גיאת הוסיף וכתב בשמו, שנערים אלו קיבלו שמות עבריים, "כאשר ירחמו עליו בשמים, והמתים יקומו לתחייה, יהיה ידע בילד ההוא והוא יבחין באביו".
בספר "אור זרוע" הובא מכתב מאת רבי שלמה יצחקי למספר רבנים ברומא, שבו שאל רבי שלמה האם ראוי לבצע ברית מילה בתינוקות שמתו לפני שנמולו.
במכתב התשובה נכתב גם שזה לא מועיל, גם שזה בסדר וגם שזה אסור.
שייע כהן סבור שהאיסור נוסף על ידי עורך מאוחר יותר.
תשובה זו התפרסמה מאחר שנראה ממנה שרש"י שאל שאלה את חכמי רומא.
אך אברהם גרוסמן ואחרים טענו שאין הוכחה שאכן כותב שאלה זו הוא רש"י.
שמחה עמנואל שיער שכותב השאלה הוא רבי שמואל בן נטרונאי.
למנהג זה נתנו במהלך הדורות מספר טעמים:
לפי רבי יהודה אלברצלוני טעם המנהג הוא להסיר את "חרפת" המת ממנו מפני כבוד המת.
לפי רבי יצחק אבן גיאת, מנהג זה נועד לסייע לילד בתחיית המתים לזהות את הוריו.
טעמו של אבן גיאת עוּבַּד על ידי רבינו ירוחם שכתב שהמילה "לזכר שירחמוהו מן השמים ויחיה בתחיית המתים ויהיה בו דעה ויכיר את אביו", כלומר שהמילה גורמת לתחיית המתים.
דבריו הובאו בשולחן ערוך ללא הנימוק של הכרת האב.
מכיוון שמתים פטורים ממצוות, פעולה זו היא מנהג ולא חובה.
במילה זו אין פריעה ולא מברכים עליה.
קוברים את הערלה יחד עם התינוק.
יש שנהגו לקוברה מחוץ לארון ויחד עם סכין המילה, ויש שלא הקפידו על כך.
רבי גרשום הגוזר סבר שיש לבצע את הברית רק לתינוקות מחודש תשיעי.
רבי עקיבא איגר סבר שאם שכחו לבצע את המילה, פותחים את הקבר ומלים את התינוק.
במהלך ההיסטוריה מנהג זה ספג ביקורת מכמה סיבות.
פרשנים אחרים ביקרו את המנהג בהסתמך על מדרש שבו נכתב שאברהם אבינו עומד בשערי גן עדן, ומסיר את הערלה מתינוקים אלו.
רבי מנחם בן שלמה במדרש שכל טוב כתב אף הוא שאין צורך בפעולה זו.
הרמב"ם לא הביא מנהג זה בחיבורו משנה תורה.
החכם הקראי יהודה הדסי כתב שהיהודים הרבניים נוהגים למול את תינוקיהם המתים בנימוק שרק ככה יקומו לתחיית המתים, ותקפם על כך בטענה שאין לכך מקור, ומתים פטורים ממצוות.
מנהג זה נהוג בצורה דומה גם בדתות אחרות.
רמי ריינר טען שאין זיקה בין המנהגים וכל אחד מהם התפתח בצורה עצמאית.
הטבילה בנצרות היא חלק בלתי נפרד מהשתייכות האדם לכנסייה ולפיכך קשורה בגאולת נשמתו, כך בבשורה על-פי יוחנן .
אוגוסטינוס (חי במאות ה-4, 5) הקצין את הדברים וטען שאם אדם שלא נטבל, נשמתו לא תגיע לגן עדן אלא ללימבו (מעין גיהנום קל).
בהמשך במאה השתים עשרה תומאס אקווינס ואחרים קבעו שמכיוון שמי שאינו טבול לא חטא, הוא נהנה מהאושר המובטח למי שלא חטא אך לא זוכה לאור האלוהי.
חשיבותה של הטבילה הביאה לכך שבנצרות רבים נהגו לטבול תינוקים מתים.
הורים חששו שללא טבילה, נשמתו של התינוק נדונה לגיהנום נצחי, ואילו הטבילה, גם לאחר המוות, תבטיח את מקומו של התינוק המת בגן העדן.
באסלאם מילה זו אינה נהוגה, אך אבן קיים אלג'וזיה כתב: .
בעיבוד שפה טבעית ובאחזור מידע , מילות עצירה הן מילים שמושמטות מהטקסט לפני שלב הניתוח שלו, מכיוון שיש להן ערך סמנטי מועט והן לא מוסיפות מידע למשפט לצורכי המשימה המתוכננת לביצוע.
לא קיימת רשימה אוניברסלית מוסכמת של מילות עצירה המשמשת את כל כלי עיבוד השפה הטבעית, וכן לא קיימים כללים מוסכמים לזיהוי של מילים כאלו.
ההגדרה של מילה כמילת עצירה יכולה להשתנות בהתאם לתחום שאליו שייך הטקסט ובהתאם למטרת העיבוד.
גודל של רשימה כזו יכול לנוע בין מספר בודד של מילים, לבין כמה מאות מילים.
קונספט דומה שימש ביצירת קונקורדנציות של התנ"ך.
הקונקורדנציה העברית "יאיר נתיב" של יצחק נתן בן קלונימוס כללה רשימת של מילות יחס ושל צירופים שאינם מוסיפים מידע, הדומים למילות עצירה מודרניות.
מכיוון שהמילים הללו נפוצות מאוד, הרשימה לא כללה מראי מקום.
המונח מיוחס להנס פיטר לוהן, אחד מחלוצי אחזור המידע.
לוהן הציג את הקונספט בהרצאתו על מיון אוטומטי של מילות מפתח משנת 1959, אך לא השתמש במונח "stop word", המונח החל להופיע בספרות זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1979 הציע ואן רייסברגן את הרשימה הסטנדרטית הראשונה שלא התבססה רק על תדירות של הופעת מילים.
הרשימה שהציע כללה 250 מילים באנגלית.
בשנות ה-80 המציא מרטין פורטר את תוכנת ה-Stemming שהתבססה על הרשימה שהציע ואן רייסברגן.
הרשימה הזו משמשת כברירת מחדל במגוון יישומי תוכנה.
בשנת 1990 הציע כריסטופר פוקס רשימה של 421 מילים, המבוססת על מידע אמפירי ועל ניתוח שכיחות מילים בקורפוס בראון .
בעברית, מילות עצירה עשויות לכלול מילות קישור ומילות יחס כמו "את", "של", "לעומת", "גם", "אחרי", "כל" וכדומה.
גם כינויי גוף כמו "אני" או "הוא" בדרך כלל נכללים ברשימה כזו.
גם באנגלית ניתן לחלק את מילות העצירה לסוגים:
בטרמינולוגיה של קידום אתרים במנועי חיפוש, מילות העצירה הן מילים נפוצות שמנועי חיפוש רבים נוהגים להשמיט בתהליך עיבוד הנתונים במהלך סריקה או אינדוקס, על מנת לחסוך במקום ובזמן.
מנועי חיפוש מסוימים משמיטים את המילים הללו משאילתת החיפוש.
במקרים כאלו יכולה להיווצר בעיה בחיפוש ביטויים שכוללים מילות עצירה כמו "To be or not to be", ובפרט בשמות של להקות כמו "The Who", "The The" או "Take That".
מנועי חיפוש אחרים מסירים גם מילים שנפוצות בחיפושים, כמו "רוצה", כדי לשפר את הביצועים.
השימוש במילות עצירה לקידום אתרים התפתח ביחד עם טכניקות מתחום למידת המכונה ועיבוד שפה טבעית, והולך ומשתפר עם השנים.
יצירת רשימה של מילות עצירה בעברית היא משימה פחות טריוויאלית מאשר בשפות אחרות, בגלל העושר המורפולוגי של השפה.
פעמים רבות מצטרפות למילים מוספיות אשר משנות קלות את משמעות המילה.
בניגוד לשפה האנגלית, שבה מילות עצירה הן ברוב המקרים מילים שלמות כמו The או And, בעברית יידוע מצטרף למילה המיודעת - בדרך כלל בצורה ה"א הידיעה, אך לעיתים באמצעות כינויי שייכות או באמצעות ניקוד מיודע של אותיות השימוש בכ"ל.
ו' החיבור גם היא מצטרפת כתחילית למילה.
ישנן מילים שבהיעדר ניקוד ניתן לקרוא במספר צורות.
למשל, המילה "עם" - כאשר מדובר במילה "עִם", היא תהיה מושמטת כמילת עצירה, אך כאשר מדובר ב"עַם", היא לא תהיה מוגדרת כמילת עצירה במרבית הטקסטים.
כאשר היעדר הניקוד נוסף על העושר המורפולוגי, עשויים להיווצר מקרים בעלי דו-משמעות מבלבלת, שניתן לפתור רק באמצעות ניתוח מקדים של המשפט.
מקרה לדוגמה הוא המילה "בצל", שיכולה להיות מנוקדת "בָּצָל" ולהתייחס לירק, או להיגזר מאות השימוש ב' בתוספת המילה "צל", וליצור את המילה המנוקדת "בְּצֵל".
את האחרונה ניתן גם ליידע, ובכך ליצור משמעות נוספת - המילה "בַּצֵל", שנגזרת מהאות ב' בתוספת ה"א הידיעה שמתחברות כמוספיות למילה "צל".
במקרה הזה, ניתוח מקדים של המשפט היה יכול לזהות את הצורך בהפרדת המילה ל-"ב + צל" למשל, ולהשמיט את התחילית ב' בתהליך השמטת מילות העצירה.
בשל העושר המורפולוגי, פעמים רבות השמטת מילות העצירה צריכה להיות מלווה בפעולה נוספת כמו Stemming , למטיזציה , זיהוי חלקי הדיבר במשפט או חלוקה מוקדמת למורפמות.
מילת גוי היא ביצוע מילה באדם שאינו יהודי לשם מילה יהודית אך לא לשם גירות.
האחרונים נחלקו בשאלה אם מותר למול גויים, והחל מאמצע המאה ה-18 דנו גם האם מותר למול את בניהם של יהודים וגויות.
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא שבה נאמר: , והגמרא שם מבארת: .ראשונים רבים בארו שטעם הדבר הוא משום האיסור לרפא עובדי כוכבים בחינם, אך בשכר מותר כדי לא לעורר איבה.
הרמב"ם פוסק שאסור למול גוי לשם רפואה, אך מותר למול אותו "אם נתכוון למילה":
הכסף משנה על דברי הרמב"ם הללו מבאר שכוונת הרמב"ם "נתכוון הגוי למילה" היינו לשם גירות, וכן באר הרב משה פיינשטיין, ועוד.
לעומת זאת, רבים בארו שהכוונה למילה לשם מצוות מילה, וחלקם התבססו על דברים שמופיעים בשו"ת הרמב"ם:
מחלוקת האחרונים אם מילת גויים לשם מצווה מותרת
האחרונים נחלקו האם מותר למול גוי כאשר הכוונה היא לא לשם גרות ולא לשם רפואה.
לדעת העטרת זהב והטורי זהב הדבר אסור, משום שבכך מטשטשים את סימן ההיכר של עם ישראל, וכלשון ה'עטרת זהב': "".
ולדעת הרב יונה לנדסופר בשו"ת מעיל צדקה הדבר אסור גם מטעם גזרת חכמים שלא למכור לגוי בגד עם ציצית כדי שלא יתחזה על ידו ליהודי.
וכן פסקו הרב צבי פסח פרנק, הרב משה פיינשטיין, ועוד.
לעומתם, לדעת השפתי כהן כל עוד הגוי לא מל לשם רפואה - מותר למול אותו.
וכן פסקו הרב יוסף מולכו, הגר"א, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, הרב עובדיה יוסף, ועוד.
לאחר שהחלה האמנציפציה, שבמסגרתה הותר ליהודים להתחתן עם גויים בנישואים אזרחיים, הועלתה בפני הרבנים בקהילות שבהן הדבר היה נפוץ, שאלה אודות מילת בניהם של יהודים שנשאו גויות, שלפי ההלכה בניהם נחשבים לגויים כמו אימותיהם.
ראשון לדון בשאלה זו הוא הרב דוד טעבלי שיף, רבה של בריטניה, שסביב שנת 1765 נשאל על ידי הרב נתן מז מפרנקפורט האם ילד שנולד ליהודי וגויה, וגדל כיהודי, נחשב ליהודי אף שלא טבל.
הרב שיף משיב שאין המילה לבדה מחשיבה אותו ליהודי.
עמדה זו התקבלה פה אחד בקרב פוסקי ההלכה האורתודוקסיים מאז ועד היום.
בניסן תרי"ב, 1852, התפרסם בכתב העת הגרמני-תורני שומר ציון הנאמן, מאמר שכתב הרב גבריאל אדלר משווייץ, אחיינו של הרב דוד שיף, בשם אחיו הרב נתן מרקוס אדלר, שהיה רבה של בריטניה באותה העת.
במאמר זה הוא כותב כי בעקבות תופעת הבהלה לזהב בקליפורניה ובאוסטרליה, החלו היהודים שבאו לשם לשאת נשים גויות, ומתחילה עמדתו של הרב נתן אדלר הייתה להתנגד למילת בניהם כל זמן שלא מגיירים אותם, אולם .
אחד השיבים לשאלה בעיתון דער איזראליט, הרב צבי הירש קלישר, מתאר את המקרה מנקודת מבט שונה:
ארבעה רבנים גרמנים השיבו לשאלה: הרב ד"ר מאיר להמן (עורך העיתון), הרב ד"ר זאב פיילכנפלד והרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר אסרו למול אותם, ואילו הרב צבי הירש קלישר סבר שמותר ואף מצווה למול.
בעקבות המאמרים בעיתון, שלח הרב קלישר לרב הילדסהיימר מכתב בשושן פורים תרס"ה (1865) בו הוא פורס את משנתו בעניין, ובעקבות זאת התפתחה ביניהם חלופת מכתבים.
בשו"ת המהר"ם שיק מובאת תשובת הרב משה שיק בה הוא מתייחס למכתבם של הרבנים אדלר, ומביע את עמדתו הן ביחס לגיור בני יהודים וגויות והן ביחס למילת בניהם ללא גיור.
בעקבות זאת התעורר פולמוס בכתב העת ההונגרי-תורני וילקט יוסף כרך י' (משנת תרס"ח, 1908) סביב שאלת מילת בני הגויות, כאשר חלק מהרבנים מצדדים בפסק המהר"ם שיק וחלקם מסתייגים ממנו.
בין המגיבים שם היו: הרב יהודה גרינפלד, הרב חיים יששכר גרוס, הרב משה אריה במברגר, הרב סיני שיפר והרב משה דוד גרוס.
בכ"ח בסיוון תרפ"ו, 10 ביוני 1926, הגיע הרב יעקב מאיר, הרב הראשי והראשון לציון בארץ ישראל, לעיר הנמל קונסטנצה שעל גדות הים השחור בדרום מזרח רומניה.
בעת ביקורו שם נשאל על ידי בני קהילת הספרדים בעיר האם מותר למול את בני הנוצריות הנשואות ליהודים, והרב מאיר הורה להם שכן, והעיד שכך המנהג בארץ ישראל.
רב הקהילה האשכנזית בעיר, הרב יוסף חיים שכטר, תמה על כך ודן עימו בעניין, ושלושה ימים לאחר מכן, בא' בתמוז, שלח מכתב לרב חיים מרדכי רולר על מנת שייתן גיבוי הלכתי לעמדתו שאין למול את בני הנוצריות החיות עם יהודים.
הרב רולר שלח את השאלה לרב יוסף חיים זוננפלד, על מנת שיחווה דעתו אודות פסקו של הרב מאיר, ואודת עדותו בדבר מנהג ארץ ישראל בעניין.
הרב זוננפלד כתב לו בחריפות:
.במקביל שלח הרב רולר את השאלה גם לרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהיה הרב הראשי האשכנזי בארץ ישראל באותה תקופה, ועמיתו של הרב יעקב מאיר.
הרב קוק באר לרב רולר את פסיקתו של הרב יעקב מאיר:
מילר-תורגאו היא זן ענבי יין היברידי (הכלאה) נפוץ מאוד ממוצא שווייצרי.
הוא שובח על ידי הבוטנאי השווייצרי הרמן מילר , אולי על ידי הכלאה של הריין ריזלינג והסילבאנר במאה ה-19. בסוף המאה, על אף שאנשים רבים חושבים שזה הכלאה בין שני זני ריזלינג.
עם זאת, על פי בדיקות DNA, שתי הדעות שגויות וזן הזה הוא הכלאה של ריזלינג ושאסלה , לא הסילבאנר.
בגרמניה, זן הענבים לרוב לא מוזכר אפילו על התווית, מכיוון שהפופולריות שלו פגה בעשורים האחרונים.
מ-31 בדצמבר 2008 השם הרשמי של זן הענבים הפך למילר-תורגאו על פי תקנות האיחוד האירופי.
גזע הענב הזה צומח בעוצמה, ויש לו מעט קנים קשיחים למחצה.
ענב בעל פרודוקטיביות טובה ואשכולות רבים.
האשכולות שלו בינוניים, גליליים או מעט ודחוסים.
הגרגרים שלו בינוניים, מוארכים מעט, אך כדוריים, צבעם צהבהב-לבן והוא עסיסי ומתוק.
אפשר לאכול אותו מתחילת ספטמבר, נהוג לבצור אותו רק מאמצע ספטמבר, אז הוא נותן מיץ ברמת סוכר של 18–20 אחוזי סוכר.
ליין שעושים ממנו תכולת סוכר בינונית, תכולת חומציות נמוכה, אך יש לו תכולה גבוהה של תמציות (ללא סוכר) ושל חומרי ריח וטעם.
ככלל, ניתן לייצר ממנו יינות רק באמצעות טכנולוגיה רדוקטיבית (מצמצמת).
היינות מתפתחים במהירות וקלים, אך בעלי מעט טעם יחסית ומתיישנים במהירות.
זה אולי הענב הנטוע ביותר בגרמניה - בעיקר באזורי באדן, ריינהסן וריינפפאלץ - אבל הוא משמש בעיקר לייצור יין שולחני.
אחרי גרמניה, הונגריה היא יצרנית המילר-תורגאו השנייה בגודלה בעולם (כ-80,000 דונם).
הם גדלים גם באוסטריה (כ-53,000 דונם), סלובקיה (כ-53,000 דונם), שווייץ, אנגליה, צרפת, סלובניה, מולדובה, ניו זילנד והאזורים ההרריים הצפוניים של איטליה.
המילר-תורגאו הוא בסיס חשוב של יינות ליבפראומילך (Liebfraumilch) הגרמניים הזולים בתפזורת.
במידה רבה, הפופולריות העצומה של יינות זולים, באיכות נמוכה ומתוקים כאלה בגרמניה בשנות ה-70 מסבירה מדוע הזן הזה הפך לנפוץ כל כך, על אף כישלון המשביח לשלב את התכונות המועילות של שני הזנים המוצלבים.
הפופולריות הגדולה הזו הצטמצמה באופן משמעותי כאשר במהלך החורף הקשה של 1979 (הטמפרטורה ירדה מתחת למינוס 20 מעלות צלזיוס במקומות רבים באחד בינואר), חלק נכבד מהכרמים הגרמניים של זן זה מתו, בעוד גפני הריזלינג העמידים יותר נותרו.
ליינות הנקראים ריזלינג-סילבנר בניו זילנד יש תכולת חומציות וטעמים גבוהה יותר מאשר ליינות הגרמניים.
מילרד אוולין טיידינגס היה עורך דין אמריקאי, סופר, חייל, מחוקק מדינה, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית בין השנים 1923–1927 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד בין השנים 1927–1951.
טיידינגס נולד ב-6 באפריל 1890 בהאבר דה גרייס שבמרילנד, והיה בנם של מרי בונד (או'ניל) ומילרד פילמור טיידינגס.
בשנת 1916 נבחר טיידינגס לבית הנבחרים של מרילנד; הוא נבחר ליושב ראש הבית על ידי עמיתיו וכיהן בתפקיד מ-1920 עד 1922. בשנים 1922–1923 כיהן כחבר הסנאט של מרילנד.
טיידינגס שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה וקודם לדרגת לוטננט קולונל וקצין מקלעים של הדיוויזיה ב-1918. הוא שירת בחזית המערבית עם כוחות המשלוח האמריקאיים וקיבל את צלב השירות המצוין ואת מדליית השירות המצוין של הצבא.
בשנת 1922 נבחר טיידינגס כדמוקרטי לקונגרס ה-68, ובשנת 1924 נבחר מחדש לקונגרס ה-69, וייצג את המחוז השני של מרילנד מ-4 במרץ 1923 עד 3 במרץ 1927 בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא לא היה מועמד לבחירה מחדש ב-1926, לאחר מונה כמועמד לסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר לסנאט ב-1926, 1932, 1938 ו-1944 וכיהן מ-4 במרץ 1927 עד 3 בינואר 1951. עם הסנאטור מאלבמה ג'ון מקדאפי, היה שותף לחוק העצמאות הפיליפיני, הידוע בכינויו חוק טיידינגס-מקדאפי, אשר קבע מעמד אוטונומי של קהילייה ל-10 שנים לפיליפינים.
החוק תוכנן להגיע לשיאו בהסרת הריבונות האמריקאית והכרה בעצמאות הפיליפינים.
בינואר 1934, הציג טיידינגס החלטה "המגנה את הדיכוי הנאצי של יהודים בגרמניה, וביקש מהנשיא רוזוולט להודיע לממשלת היטלר שמדינה זו במצוקה עמוקה על צעדיה האנטישמיים".
ההחלטה שלו בוטלה בוועדת החוץ של הסנאט.
בשנת 1936 הציג הסנאטור טיידינגס בקונגרס הצעת חוק הקוראת לעצמאות פוארטו ריקו, אך היא זכתה להתנגדות של לואיס מוניוס מרין, מנהיג רב השפעה של המפלגה הליברלית של פוארטו ריקו, ובעקבות כך נדחתה הצעת החוק.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר ארצות הברית הטילה שתי פצצות אטום על יפן, תמך טיידינגס בהצעת חוק הקוראת לארצות הברית להוביל את העולם בפירוק מנשק גרעיני.
במרץ 1950 מונה טיידינגס לעמוד בראש ועדה, המכונה בדרך כלל ועדת טיידינגס, כדי לחקור את הטענות המוקדמות של ג'וזף מקארתי על חדירה קומוניסטית לממשל הפדרלי ולצבא.
הדיונים נסבו סביב ההאשמה של מקארתי כי נפילת משטר הקוומינטנג בסין נגרמה על ידי פעולות של מרגלים סובייטים לכאורה במחלקת המדינה, וטענתו כי הסינולוג אוון לאטימור היה "סוכן רוסי בכיר".
הדיונים, שנערכו ממרץ עד יולי 1950, היו סוערים מאחר שהאישום נתקל באישום נגדי.
ב-250 הדקות הראשונות של מקארתי על הדוכן, קטע אותו טיידינגס 85 פעמים בשאלות ודרישות לביסוס, מה שהכעיס את מקארתי שגינה את טיידינגס כ"ליברל מוצץ ביצים".
ככזה, המשפט משך תשומת לב תקשורתית רבה, במיוחד לאחר שלואיס פ.
בודנץ נכנס להליך כעד מפתיע שתומך בהאשמותיו של מקארתי.
ביולי פרסמה הוועדה את הדו"ח שלה, שהגיעה למסקנה שההאשמות של מקארתי היו מזויפות וגינתה את ההאשמות שלו כמתיחה מרושעת בכוונה.
כשטיידינגס התמודד לבחירה מחדש ב-1950, הוא נאבק בסנאטור מקארתי ודחה את טענות הסנאטור על חדירה קומוניסטית למחלקת המדינה כ"הונאה ומתיחה".
הצוות של מקארתי הפיץ תמונה מזויפת של טיידינגס עם ארל בראודר, המנהיג לשעבר של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
בבחירות 1950 הובס טיידינג על ידי ג'ון מרשל באטלר.
בשנת 1956, נבחר כמועמד הדמוקרטי לסנאט של ארצות הברית אך פרש לפני הבחירות עקב בריאות לקויה.
במהלך כהונתו בקונגרס, כיהן טיידינגס כיו"ר ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט (קונגרסים 73 עד 79), ועדת המשנה לחקירת הנאמנות של עובדי מחלקת המדינה ("תת-הוועדה של טיידינגס") (הקונגרס ה-81), וועדת הכוחות המזוינים של הסנאט (הקונגרס ה-81).
במהלך כהונתו בסנאט, טיידינגס היה ידוע בקבלת עמדות עקרוניות, שנויות במחלוקת ולעיתים בלתי שגרתיות בנושאים שונים.
כדמוקרט מתון, טיידינגס תמך בזהירות ב"ניו דיל", תוך שהוא מחלק את משרותיו כטובות הנאה פוליטיות אישיות.
בשנת 1935, טיידינגס, שהתנגד לגמישות שרכש משרד האוצר האמריקאי בנוגע לניהול החוב, הציע תיקון חוקתי שהיה אוסר על הקצאות תקציב העולות על ההכנסות בהיעדר אישור חוב חדש, ומחייב שכל חוב חדש יוחזר בתוך תקופה של 15 שנה.
הוא היה מבקר חריף של חוק היובש עוד לפני ביטולו בשנת 1933.
בשנת 1937 פרש טיידינגס מקו הנשיא פרנקלין רוזוולט, כאשר התנגד להצעתו של הנשיא להרחיב את הרכב בית המשפט העליון ("court packing").
כתגובה, רוזוולט ניהל קמפיין נגדו בשנת 1938, כאשר נאם במזרח מרילנד בעד יריבו, חבר הקונגרס דייוויד ג'.
עיתוני המדינה תמכו כמעט פה אחד בטיידינגס וגינו את התערבותו של רוזוולט.
טיידינגס זכה בקלות בבחירה מחדש.
גרנט הבן: ניצחונו המוחלט של טיידינגס פורש כמכה פוליטית קשה לנשיא, אך הישגיו של רוזוולט במרילנד בשנת 1940 היו מכובדים, מה שמעיד כי הדמוקרטים במדינה, אף על פי שחשו תרעומת כלפי ההתקפה על טיידינגס, עדיין העדיפו את הניו דיל ואת מנהיגותו של רוזוולט.
הזיהוי בין עמדת העיתונות לדעת הקהל, במקרה זה, היה שגוי.
טיידינגס ניצח בזכות הישגיו האישיים ומעמדו, וההשפעה של המהלכים הפוליטיים של הנשיא הייתה ככל הנראה שולית.
קית' מביעה בדרך כלל אהדה כלפי טיידינגס, אך מסכמת שחריפותו הרבה, קשיחותו ויהירותו הותירו אותו כפוליטיקאי מבודד עם מעט מאוד ידידים.
טיידינגס מת ב-9 בפברואר 1961 בחווה שלו, "Oakington", ליד האבר דה גרייס, מרילנד.
הוא נקבר בבית הקברות אנג'ל היל .
גשר הזיכרון של Millard E.
Tydings, הנושא את הכביש המהיר 95 על פני נהר ססקואנה, נקרא לכבודו.
Tydings Hall באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק, המאכלס את המחלקות לממשל ופוליטיקה וכלכלה, נקרא גם הוא על שמו.
בנו המאומץ של טיידינגס, ג'וזף טיידינגס, נבחר לתקופת כהונה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד ב-1964, אך הובס בניסיון להיבחר מחדש ב-1970, וכיהן בין השנים 1965 ל-1971.
אשתו הייתה אלינור טיידינגס דיצן.
דייוויס, ששימש כשגריר ארצות הברית בברית המועצות, בלגיה ולוקסמבורג.
נכדתו של טיידינגס, אלכסנדרה טיידינגס היא שחקנית.
משרד עורכי הדין שמילרד טיידינגס הקים עם מוריס רוזנברג ממשיך את עיסוקו כיום בבולטימור, מרילנד.
מילת ישו היא אירוע מחייו של ישו המתואר בבשורת לוקאס בו נאמר כי שמונה ימים לאחר לידתו, נערכה לו ברית מילה והוא נקרא בשם ישוע כשם שנקבע לו מבעוד מועד על ידי המלאך בעת הבשורה.
האירוע עומד בקנה אחד עם דיני ההלכה היהודית, המחייבים מילה לזכרים ביום השמיני להיוולדם, ובמהלכה ניתן להם שמם.
האירוע מצוין בלוח השנה הליטורגי של זרמים נוצריים שונים, לרוב בתאריך 1 בינואר.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית הוא נחוג כחג מילת המשיח, ואילו בכנסייה הקתולית הוא מצוין כיום שמו הקדוש של ישו בעבר ב-1 בינואר, וכיום ב-3 בינואר, כיום זיכרון אופציונלי.
גם בקהילות אנגליקניות רבות מצוין האירוע באותו תאריך.
מילת המשיח הפכה במהלך ההיסטוריה לנושא אמנותי רווח, בעיקר החל מהמאה ה־10, לעיתים כחלק ממחזורי חיים של ישו ולעיתים כנושא עצמאי, במיוחד בתקופת הרנסאנס.
כמו כן, במהלך הדורות הופיעו מספר שרידים קדושים שטענו להיות העורלה של ישו (ערלתו) וזכו להוקרה במסורות נוצריות מסוימות.
תיאור מילת ישו בבשורת לוקאס הוא קצר ביותר, במיוחד בהשוואה לתיאורו המפורט בהרבה של פאולוס על מילתו שלו בפרק השלישי של האיגרת אל הפיליפים.
הדבר הוביל את התאולוגים פרידריך שליירמאכר ודוד שטראוס לשער כי מחבר בשורת לוקאס הניח כי המילה היא עובדה היסטורית, או שמא הוא העביר אותה כפי שנזכרה על ידי מישהו אחר.
בנוסף לתיאור הקנוני בבשורת לוקאס, הבשורה הערבית לילדות מכילה את ההתייחסות הראשונה לשימור העורלה של ישו.
בפרק השני מסופר הסיפור הבא: "וכאשר הגיע זמן מילתו, כלומר, היום השמיני, שבו ציוותה התורה למול את הילד, הם מלו אותו במערה.
והאישה העברייה הזקנה לקחה את העורלה (אחרים אומרים שהיא לקחה את חבל הטבור), ושמרה אותה בקופסת אלבסטר של שמן נר הלילה.
והיה לה בן שהיה רוקח, ואליו אמרה, 'היזהר שלא תמכור את קופסת האלבסטר הזו של משחת נר הלילה, גם אם יציעו לך שלוש מאות פני כסף עבורה'.
זו הקופסה שמרים החוטאת רכשה, ובה שפכה את המשחה על ראשו ורגליו של אדוננו ישו המשיח, ומחתה אותה בשערות ראשה".
מַיִם הם תרכובת כימית המהווה בצורתה הנוזלית בסיס לכל צורות החיים המוכרות.
מולקולת מים מורכבת משני אטומים של מימן ומאטום של חמצן.
הנוסחה הכימית של המים היא H2O או בסימון (aq).
התכונות הכימיות של המים מאפשרות להם להיות ממס לתרכובות רבות בטבע, ובהתאם לכך המים בטבע הם תמיסה העשויה ממים שבהם מומסים מינרלים שונים.
מים מזוקקים הם תרכובת טהורה של מים, שאין בהם מומס.
הם מתקבלים מעיבוי של אדי מים במערכת סגורה.
תמיסה היא מצב שבו אטומים ומולקולות מתחברים למים לפי הקוטביות שלהם, אבל שומרים על תכונותיהם.
אפשר להפריד את המומס על-ידי אידוי.
תרחיף הוא מצב שבו חלקיקי חומר, (קולואידים) מרחפים במים אך לא יוצרים תמיסה.
תרכובת היא תהליך של תגובה כימית בין המים למומס, ומתקבלת תרכובת חדשה שתכונותיה שונים מהמים או מהמומס.
תרכובת היא תמיד תהליך הקשור במעברי אנרגיה.
למים שלושה מצבי צבירה – מוצק "קרח", נוזל, שהוא מצב הצבירה בטמפרטורת החדר וגז, שאז הם נקראים אדי מים".
ערפל או ענן הוא תרחיף של טיפות מים הנישאים באוויר.
בתנאים רגילים, נקודת הקיפאון של המים היא אפס מעלות צלזיוס, ונקודת הרתיחה שלהם היא מאה מעלות צלזיוס.
בתנאי לחץ אטמוספירי של אטמוספירה אחת, המוגדר כלחץ האוויר בגובה פני הים על כדור הארץ.
כמו בכל נוזל, מעבר ממצב צבירה למשנהו מותנה בשלושה פרמטרים: לחץ, טמפרטורה ונפח.
כאשר הנפח קבוע, ישתנה מצב הצבירה בהתאם ללחץ והטמפרטורה.
(לכן בסיר לחץ שבו הנפח קבוע והלחץ 1.2 אטמ".
לכל חומר טמפרטורה קריטית, למעבר מגז לנוזל ומנוזל למוצק.
הטמפרטורה הקריטית של מים היא 374 מעלות, מעל טמפרטורה זו לא ניתן לעבות מים לנוזל, הלחץ הקריטי של מים הוא 218 אטמוספירות.
כלומר בכל טמפרטורה מעל לחץ זה, לא ניתן להבחין בין נוזל וגז.
כך - בגובה רב מעל פני הים של כדור הארץ (למשל בפסגות ההימלאיה) יכולה טמפרטורת הרתיחה לרדת עד 70 מעלות צלזיוס, ועל פני מאדים, שם הלחץ האטמוספירי הוא רק אחוז אחד מזה ששורר על פני כדור הארץ, טמפרטורת הרתיחה היא 4 מעלות.
נקודת התגרענות היא המקום שבו מתחילים מים להתגבש לקרח (נקודת התגבשות) או המקום שבו מים מתחילים לרתוח (נקודת רתיחה).מים מזוקקים בלחץ שלילי (ואקום) ירתחו בטמפרטורה של 7 מעלות צלזיוס בלבד.
בהיעדר נקודת התגרענות עשויים המים להישאר במצב נוזלי עד טמפרטורות נמוכות בהרבה.
בלחץ שלילי גבוה ניתן לקרר אותם עד ל־38 מעלות צלזיוס מתחת לאפס עד שיעברו למצב מוצק.
המים יכולים להישאר במצב נוזלי בצורת טיפות זעירות עד לטמפרטורה נמוכה עוד יותר (כ-°C= -41).
למים מספר תכונות כימיות ופיזיקליות הנובעות בעיקר מהקיטוב של מולקולת המים:
האנומליה של המים – בטמפרטורות שבין ארבע לאפס מעלות צלזיוס מתפשטים המים בקירור, בשונה מרוב החומרים האחרים.
כך קורה שהמים במצבם המוצק (קרח) צפופים פחות מהמים במצבם הנוזל.
לתכונה זו חשיבות רבה בכדור הארץ: בגללה צף הקרח על המים במקום לשקוע בתוכם , והיא זו שמאפשרת לאוקיינוסים לקפוא רק בשכבתם העליונה ולאפשר המשך קיום חיים תת-מימיים במים העמוקים יותר.
האנומליה של המים מתבטאת גם בתכונות ההמסה והתגובות הכימיות הייחודיות למים.
המים משמשים כממס אוניברסלי של חומרים קוטביים ויוניים.
בעזרת תכונות חומציות-בסיסיות שלהם (+2H2O → OH-+ H3O) ובעזרת יונים המומסים בהם, מאפשרים המים הולכת חשמל.
מים מזוקקים אינם מוליכים חשמל בצורה טובה היות שקבוע שיווי המשקל של התפרקות המים לחומצה ובסיס נמוך בהם (בערך 10-14).
למים יש חום סגולי גבוה מאוד, המגיע (בנוזל, בתנאים סטנדרטיים) לכ-4,186 ג'אול לקילוגרם למעלת צלזיוס.
החום הסגולי של המים במצב צבירה מוצק (קרח, בטמפרטורה 0 מעלות צלזיוס) הוא כ-2,060 ג'אול לקילוגרם למעלת צלזיוס ובמצב גז, החום הסגולי נמוך אף יותר.
המים נראים שקופים בלחץ נמוך, אך בלחץ גבוה המים כחולים (לכן תמונות שצולמו במים עמוקים וחשוכים יחסית עדיין נראים כחולים)
מולקולת המים בנויה משני אטומי מימן ואטום אחד של חמצן.
המרחק בין אטומי המימן לאטום החמצן הוא 0.957854 אנגסטרום.
אטומי המימן מוסחים מאטום המימן בזווית של 104.45 מעלות .
המים הם תרכובת אי-אורגנית קוטבית.
רוב השדה החשמלי השלילי, מיוצר על ידי אטום החמצן, ולכן האלקטרונים נמשכים יותר לאטום החמצן מאשר לאטומי המימן.
על כן רוב הזמן (לפי הסבירות) האלקטרונים נמצאים בסמיכות לאטום החמצן, ומסביב לאטומי המימן האלקטרונים סובבים לעיתים רחוקות יחסית.
כך נוצר שדה חשמלי שלילי מסביב לאטום החמצן, ושדה חשמלי חיובי מסביב לאטומי המימן.
השדה שיוצרים האלקטרונים סביב אטומי H הם שווים בממוצע ל-3.3 חלקי עשר מיליארד משדה חשמלי של אלקטרון נורמלי.
לכן שדה חשמלי חיובי (+) סביב אטומי H הוא גדול מאוד, בממוצע 99.999999967% משדה חשמלי של פרוטון רגיל.
אפשר לומר, אם כן, שאטום O הוא יון שלילי 2 - (כמעט) ואטומי H הם בעצם יונים של 1+ (כמעט).
לפיכך, כשמולקולת מים תתקרב עם הפינה של אטום O (שבו יש מטען שלילי) לפינה של מולקולה אחרת לאטום H (שבו יש מטען חיובי), יימשכו שתיהן אחת לשנייה.
בגבישי קרח, כל מולקולת מים מושכת אליה 4 מולקולות שכנות (שני אטומי H של המולקולה נמשכים לשני אטומי O של המולקולות השכנות, ואטום O של המולקולה נמשך לשני אטומי H של שתי מולקולות שכנות).
המרחקים בין אטומי H לאטומי O במים בנוזל ובמוצק שונים מהמרחקים בגז.
הסיבה לכך היא שבמוצק ובנוזל (בניגוד לגז) המולקולות נמשכות אחת לשנייה, ולכן "נמתחות", ובגז אין משיכה ולכן המרחקים מתקצרים מעט (המרחק בין אטום H לאטום O הוא 0.95718 אנגסטרום בגז, ו-0.95784 אנגסטרום במוצק ובנוזל).
מסיסות היא תכונה של פיזור של תרכובת בתוך נוזל, לייצור תמיסה הומוגנית.
מים הם ממס לחומרים שהמולקולות שלהם מתפזרות בתוך המים מבלי לשקוע.
החומר המומס יכול להתפרק ליונים (למשל מלח (NaCl)) או מולקולות קוטביות שאינן יונים (כמו סוכר).
כאשר כמות המומס עולה על נקודת המסיסות שלו הוא מתגבש.
ככל שהטמפרטורה עולה המסיסות גוברת.
מסיסות נחשבת לתכונה פיזיקלית כיוון שהמרכיבים שומרים על תכונותיהם.
חומרים היכולים לייצר קשרי מימן או ואן דר ואלס עם מים הם הידרופילים, בעוד חומרים הדוחים קשרים אלה בדרך כלל ההידרופוביים
פירוש המילה מיוונית - " אוהב מים"
חומרים הידרופוביים הם חומרים שאינם מסיסים במים או כאלה שיוצרים גבול ברור כשהם נמצאים במים (דוגמה: שמן), מים נוטים להתקבץ למבנה כדורי כדי למזער את שטח המגע שלהם עם מוצק הידרופובי.
בנוזלים שלהם קוהזיה גבוהה ביחס לגז המשיק להם (כמו אוויר), נוצרת שכבה שמהווה ממברנה הנצמדת לנוזל.
כאשר המגע עם מוצק הופך מתח הפנים לכוח משיכה בין המוצק לנוזל, הנקרא אדהזיה.
משטח (surfactant) הוא חומר פעיל – שטח המוריד את מתח הפנים שבין מוצק לנוזל או גז, ולכן מגדיל את האדהזיה וההידרופיליות.
חומר מתחלב (emulsifier) גורם לחומר הידרופובי, להתפזר בתוך מים תוך יצירת בועות זעירות הנקראות מיצלות.
נוזלים נבדלים ביניהם לפי חוק ניוטון לזרימה דינמית: (כאשר מתח פנים טאו) שווה למקדם הצמיגות (מיו) כפול העבודה (W) חלקי השינוי בשטח הפנים (dv\dy).
קוהזיה היא הכוח הקושר בין מולקולות הנוזל.
הכוחות בנוזלים הידרופוביים הם כוחות בין-מולקולריים הנקראים כוחות ואן-דר-ואלס, המבוססים על משיכה הדדית בין מולקולרית של מטען חשמלי חיובי למטען שלילי.
בנוזלים הידרופוביים (כמו שמן) הכוחות הם בעיקר כוחות ואן - דר - ואלס וכוחות התלכיד (מיצלות).
אדהזיה היא כוח המשיכה הפועל בין מולקולות שונות בדרך כלל בין נוזל לבין משטח מוצק (כגון דופן של צינור, זכוכית, או בד).
חומר המגדיל את האדהזיה בין מים לשמן נקרא חומר מתחלב, (אמולסיפייר) שיוצר בועות זעירות של השמן בתוך המים (מיצלות).
כאשר הנוזל הוא מים חומרים שבהם האדהזיה חזקה מהקוהזיה של המים נקראים הידרופיליים וכאשר במגע עם מים הקוהזיה שלהם חזקה מהאדהזיה הם הידרופוביים
כאשר טובלים צינורית זכוכית דקה במים, המים יעלו בצינורית, כתוצאה ממשיכת האדהזיה בין המים לזכוכית.
בחומר הידרופובי יהיה ה כח הקוהזי חזק מהאדהזי, הנוזל יידחה את הזכוכית, פני הנוזל יהיה קמורים והוא ישקע בצינורית.
המבנה הקוטבי (פאראמגנטי) של המים נוטה לייצר קשרים יוניים עם יסודות ותרכובות על-ידי פירוק לפרוטון +H והידרוקסיל [ -OH].
פירוק חופשי זה קובע גם את pH של המים.
{H2O <<=> H+}OH- במצב זה בנוכחות מלח או מומס שבו קשרים של העברת אלקטרון מאטום לאטום (קו - וולנטיים) הם יהפכו ליונים, ויגיבו תמיד עם יונים נגדייםNaCl <=> Na+ +Cl-.
חימצון הוא תהליך שבו אטום מוסר אלקטרון לאטום (או מולקולה).
(פרוטון הוא חיובי ואלקטרון שלילי).
הנטייה למסור או לקבל אלקטרונים היא כוח הדחייה של יסודות ונקראת השורה האלקטרומוטיבית, ומאפיינת מתכות - שמתחמצנות, ואל מתכות שמחמצנות.
בתהליכי חימצון חיזור ודחייה, כמו תגובה של מתכת פעילה (נתרן) יתחמצן הנתרן וההידרקסיל יתפרק תוך שחרור מימן חופשי.2Na +2H2O- >[H2O] 2Na+ + 2OH - +H2 +E בתהליך אקסוטרמי (משחרר אנרגיה).
המים משמשים כגורם מתווך בין המתכות לאלמתכות.
מים מזוקקים אינם מעבירים זרם חשמלי, אבל הוספת מומס שמתפרק ליונים מאפשר מוליכות חשמלית טובה.
ההולכה נובעת מפירוק המים ליונים חיוביים ושליליים.
(למשל מלח, חומצה או בסיס).
העברת זרם ישר במים המכילים יונים (אלקטרוליטים) גורמת לתהליך כימי של פירוק המים לחמצן ומימן הנקרא אלקטרוליזה
היא תהליך של פירוק המים לחמצן ומימן על-ידי העברת זרם דרך אלקטרודה חיובית (קתודה) ושלילית (אנודה).
היונים החיוביים של המימן מקבלים אלקטרון בקטודה השלילית (חימצון) וההידרוכסיל משחרר חמצן באנודה החיובית.
תהליך (חיזור) המתבטא בהעברת אלקטרונים מהחמצן שבהידרוקסיד ומסירת אלקטרון לפרוטון (חימצון) כתוצאה מכך משתחרר חמצן באנודה ומימן בקטודה.
כך ניתן להפיק מימן וחמצן ממים, תוך השקעת אנרגיה.
שלוש תכונות אלה הן הבסיס לקיום תהליכים ביוכימיים, יצירת תרכובות מורכבות ופעילות של אנזימים שמכוונים תהליכים ומאפשרים בניית אורגנלים ותאים.
יצירה של ממברנות על-ידי שילוב של חומרים הידרופילים והידרופובים (מים ושמן) מאפשרת יצירת גופיפים (אורגנלים) היוצרים את מרכיבי התא.
ובנוסף מערכות של חדירות אקטיבית למולקולות ספציפיות (חדירות המחייבת פעילות אקטיבית והשקעת אנרגיה כנגד מפל הריכוזים) ייחודית למולקולות כמו סוכרים, חלבונים ושומנים, וכן קולטנים המאפשרים הכרות בין תאית ותגובות ייחודיות לתא.
ביוונית, התחילית הידרו (ύδρο) מציינת מים, נוזלים או מימן.
הידרוקסיל – (Hydroxyl) היא קבוצה פונקציונלית (בכימיה אורגנית), וכן יון דו-אטומי (בכימיה אי-אורגנית; כאן נקראת הקבוצה הידרוקסיד, Hydroxide).
הידרודינמיקה – תחום בפיזיקה ובהנדסה המהווה מימוש של מכניקת הזורמים לנוזלים.
כוח הידרואלקטרי – חשמל המופק באמצעות אנרגיית מים.
בוכנה הידראולית – מכשיר המפעיל כוח רב בצורה קווית (ליניארית).
הידרותרפיה (טיפול באמצעות מים) – תחום בפיזיותרפיה.
הידרופוביה – מחלת כלבת (על שם סימפטום פחד ממים).
התחילית אקווה (מלטינית Aqua) גם היא משמשת לציון מים, אם כי היא נפוצה פחות, ומשמשת בעיקר בהקשרים שאינם מתחום הכימיה – דוגמת אַקוָריוּם או אַקְוֶדוּקְט.
המים הם חומר חיוני לקיומן של כל צורות החיים הידועות.
בעלי החיים והצמחים זקוקים למים לצורך קיום מחזור החיים שלהם.
עובדה זו מתקשרת באופן ישיר לכך שהמים נפוצים בכדור הארץ, שכן היותו של כדור הארץ מקורם של כל החיים הידועים, תואם את היותם של המים תנאי הכרחי לחיים אלו.
המים מהווים את רוב המסה של רוב היצורים החיים, וממלאים תפקידים רבים בגופם.
התפקידים העיקריים הם שימוש כנוזל תוך-תאי (ציטופלזמה) וכמרכיבו העיקרי של הדם, אך המים נחוצים גם לתפקידים משניים רבים אחרים, כגון ניקוי הגוף, הזעה והלחתה.
כל תא חי זקוק לכמות מסוימת של מים כדי להתקיים.
יצורים מסוימים מפיקים את הגזים הנחוצים לנשימתם (חמצן או פחמן דו-חמצני) מתוך המים.
זימי הדגים הם האיבר הידוע ביותר המשמש להפקת גזי נשימה מומסים במים.
מלבד השימושים הפנים-גופניים עושים יצורים שונים שימוש במים למטרות חוץ-גופניות שונות.
הדוגמה העיקרית לשימוש זה היא משמעות המים כסביבת חיים עבור החיים הימיים: דגים, צמחי מים וכו'.
דוגמאות אחרות הן השימוש במים כסביבה להטלת ביצים, כמקור מזון וכחיץ כנגד טורפים.
את המים משיגים היצורים החיים באופנים שונים.
בעלי החיים סופגים מים בגופם בעיקר באמצעות שתייה, בעוד הצמחים יונקים את רוב מימיהם בעזרת שורשיהם.
המים דרושים ליצורים חיים בכמויות מסוימות, ובאיכות מסוימת.
איכות זו נקבעת על-פי החומרים המומסים במים: אומנם החיים דורשים כמויות משתנות של חומרים מומסים (כדוגמת מינרלים), אך מרבית החומרים המומסים במים (או חומרים רצויים בכמויות לא רצויות) הופכים את המים לבלתי שמישים או אפילו רעילים.
שינוי באיכות המים שפוגע בשימוש מסוים שלהם (לדוגמה – שתייה), אינו פוגע בהכרח בשימושים אפשריים אחרים (לדוגמה – הטלת ביצים).
הדוגמה הבולטת ביותר למים שאינם שמישים ללא טיפול מיוחד, הם מי האוקיינוסים והימים המלוחים, אותם מסוגלים לשתות רק יצורי-מים מזנים מסוימים.
סוגים אחרים של מים שאינם שמישים הם מים שזוהמו על ידי התעשייה.
אדי מים מהווים גז חממה.
המים משמשים את האדם למגוון רחב של פעולות, ביניהן: שתייה, ניקיון, בישול, השקיה, קירור וחימום, המסה, שיט, הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, שחייה, רחצה, צלילה, דיג וכיבוי אש.
פעולות אלו מחולקות לצריכה ביתית (ברובה שתייה, היגיינה ובישול), שימוש חקלאי (ברובו השקיה ומי שתייה עבור חיות מבויתות), שימוש תעשייתי (ניקוז, קירור, המסה ועוד), שימוש עירוני (ברובו ניקוז), שימוש למטרות תחבורה (שיִט), שימוש למטרות מחקר ושימוש למטרות פנאי (שיִט, שחייה ועוד).
האדם קולט את המים על ידי שתייה ומזון ופולט אותם על ידי זיעה, הפרשה ונשיפה.
השימוש החשוב ביותר במים, אף על פי שלא הגדול ביותר מבחינה כמותית, הוא השתייה.
האדם זקוק למים מתוקים (כלומר – ללא אחוזי המלח הגבוהים שבאוקיינוסים), ולכן היה תלוי במים שמקורם במשקעים, ולאחרונה אף בהתפלה.
צריכת המים לנפש אינה זהה עבור כל בני האדם, ותלויה במאפיינים אנושיים רבים, בשיטות ייצור, ברמת חיים וכן הלאה.
בזכות השימושים הרבים למים, קיימת השפעה הדדית הדוקה בין המים לבין תחומי הדמוגרפיה והכלכלה.
קיומם של מים מתוקים לשתייה ולהשקיה כמו סמיכות לאזורי דיג וגישה לנתיבי תחבורה ימיים, עשוי להשפיע על נטיות ההתיישבות האנושיות.
לרוב מעדיפים בני אדם להתיישב בסמוך למקור מים מתוקים ובעל נגישות לשטחי מים מלוחים, אם כי התפתחויות טכנולוגיות שונות (לדוגמה: שיפורים חקלאיים, פיתוח טכנולוגיות תחבורה וכדומה) משנות נטיות אלו.
צורות ההתיישבות מחד וניצול המים מאידך משנים את מצב המים.
מלבד השינויים הברורים מאליהם (לדוגמה: שתייה גורמת למעבר מים לתוך גוף האדם), קיימים שינויים רבים ומורכבים בזמינות המים.
לדוגמה, הקמת סכר על פני נהר עשויה להביא להסטת מסלולו.
השפעות הדדיות אלו של האדם והמים מביאות לכך שהמים מהווים מרכיב ניכר של הפוליטיקה האנושית, גם אם באופן שאינו גלוי.
נושאים כגון זיהום מים ושליטה על מקורות מים הם מכריעים ביותר במאבקי הכוח הפוליטיים השונים.
בעוד שבעולם המערבי אספקת המים היא לרוב מובנת מאליה, לא כך המצב בארצות העולם השלישי.
למיליארדים של בני אדם – רוב אוכלוסיית העולם – אין גישה למים נקיים.
המחסור החמור במים אינו מאפשר לתושבי אזורים אלו לשתות מספיק ולשמור על היגיינה, דבר שמגביר את התחלואה.
אחרים משתמשים במקורות מים מזוהמים, דבר שאף הוא גורם לתחלואה; רוב מוחלט של המקרים של כמה מחלות הנפוצות בעולם השלישי, כגון מלריה ודיזנטריה, נגרם ממים מזוהמים.
בדיונים על מצבן של מדינות העולם השלישי נדחק לעיתים קרובות נושא המים לשוליים אך בעיות רבות הפוקדות המדינות העניות יוכלו להיפתר רק לאחר התייחסות רצינית למשבר המים.
ד"וח של ארגון השימור הבין-לאומי (WWF) מתריע מפני מחסור עתידי במי שתייה גם במדינות העולם המערבי עקב התייבשות הקרחונים בצפון אירופה ושימושים בזבזניים שונים כגון ייצור מוזל של בגדים, פירות, ירקות ותכשיטים.
בלונדון בלבד, דליפות מתשתיות מים ישנות מבזבזות כמות של כ-300 בריכות שחייה אולימפיות ביום.
ב-22 במרץ חל יום המים הבין-לאומי.
בארץ ישראל, הנעדרת כמעט נהרות, שחלקה הגדול על גבול המדבר, הספקת המים היוותה בה אתגר מאז ומעולם, אך כיום, בזכות הקמת מפעלי התפלת מים, נפתרה בעיית המים של ארץ ישראל והיא אף מספקת מים לשכנתה ירדן, כחלק מהסכמי "השלום" בין המדינות.
הרשות הממשלתית למים ולביוב אחראית על ניהול משק המים בישראל ומופקדת על כל הגופים המפיקים מים במדינה.
חברת "מקורות", חברת המים הלאומית של ישראל שהוקמה עוד בתקופת המנדט על ידי לוי אשכול, היא רשות הפקת וחלוקת המים הגדולה ביותר בישראל, והיא מפיקה כ-70% מהמים בישראל, וגם אחראית על הולכתם ברמה הארצית, בעיקר באמצעות המוביל הארצי.
תפקידי "מקורות" לפי החוק: "להקים את המפעל הארצי, לנהלו, לספק מים ממנו ולהחזיקו במצב תקין, לשפרו, להרחיבו ולעשות כל פעולה אחרת הדרושה להספקת מים ממנו".
כבתחומים רבים, נקטה הממשלה מדיניות הפרטה במשק המים.
ב"תזכיר ההתאגדות של חברה מוגבלת במניות", אשר הכריז על הקמתה של חברת מקורות, שהתפרסם ב-31 בינואר 1937, הוגדר תפקידה של חברת המים שעתידה הייתה לקום: "להוציא לפועל ולעשות את כל הדברים הנחוצים, או המתאימים, להשגת מים, אגירתם, מכירתם, מסירתם, הפצתם או המצאתם".
על התזכיר היו חתומים תשעת מנהלי החברה הראשונים מהסוכנות היהודית, קק"ל, חברת "ניר" ההסתדרותית, והמרכז החקלאי.
בעקבות מצוקת משק המים בישראל הוטל בשנת 2009 היטל על צריכת מים – היטל בצורת.
כחלק מהשפעות האדם על המים נוצר צורך של החברה האנושית להניע מים על מנת לשרת את מטרותיהם:
לשאיבה של מים משתמשים בני האדם בכלים שונים על מנת להעלות מים לפני השטח כדי לעשות בהם שימוש;
להובלת מים משתמשים בכלים שונים כגון צינור, תעלה, אמת מים, מכלית ודלי על מנת לגרום למים לזרום או לעבור מנקודה לנקודה;
לאגירת מים משתמשים באמצעים שונים על מנת לשמור על המים במקום מסוים, ולעשות בהם שימוש מאוחר; למשל: בריכה (מלאכותית), איגום מים (באגמים טבעיים ומלאכותיים), בור מים, החדרה לתת-הקרקע (אקוויפרים) דרך בארות, שימוש בסכרים להחדרת מים לתת-הקרקע ולאיגום, מגדל מים ומכל מים;
לפיזור המים להשקיה ולחלוקתם בין הצמחים, משתמשים בני האדם באמצעים כגון צינור השקיה, ממטרה, תלמים, הצפה, טפטפת;
בניקוז מים על מנת לסלקם ממקומות בהם הם מיותרים ואף גורמים נזקים.
ניתן לאחסן מי שתייה בבקבוק וביציאה לשטח נהוג להשתמש במימייה.
מים חמים ניתן לשמור בתרמוס.
מלבד אלו יש לעיתים צורך בשינוי מצב המים בצורות שונות:
חימום בכלים כגון תנור וקומקום משרת מטרות כדוגמת בישול או חליטה של צמחים;
קירור על ידי כלים כגון מקרר משרת מטרות כגון שימוש במי שתייה קרים באזורים חמים;
אידוי והרתחה משרתים מטרות כדוגמת קירור מים או יצירת קיטור;
הקפאת מים עשויה לשרת מטרות כגון שמירתם והובלתם או אגירה של חומר ברמת חום נמוכה;
המסה של חומרים שונים במים עשויה ליצור תערובות שימושיות כגון סבון.
כמו כן, עשוי להיות שימוש במים שאינו עוסק בשינוי ישיר שלהם.
לדוגמה, ציפה עשויה להועיל לאדם בתחומים רבים, ובעיקר בתחום התחבורה (ברכבים צפים המכונים כלי שיט ואף באופן ישיר, ללא כלי שיט, כגון שינוע של בולי עץ בנהרות).
כמו כן, שיטת צלילה והשקעת עצמים במים (לאו דווקא של בני אדם), חיוניות למטרות שונות כגון מדידת נפח, דיג וכדומה.
האפשרויות להשיג מים, לאגור אותם ולהוביל אותם ממקום למקום הן שקבעו את מיקומם של יישובים, את אופיים, את אורח החיים בהם ואת התפתחותם הכלכלית והתרבותית.
עד התקופה הרומית, לפני כאלפיים שנה, היו מרבית היישובים סמוכים למקורות מים כמו מעיינות ונחלים.
אספקת המים של יישובים אחרים הייתה תלויה בבורות ובבריכות אגירה של מי גשמים.
הצורך במים הביא לפיתוח של מתקנים שונים להשגתם: מתקנים להעברת מים, מתקני אגירה ומתקנים לניצול מי תהום.
אחד המתקנים הקדומים ביותר להעברת מים ממקום למקום הוא התעלה.
התעלה נחצבה בקרקע ודופנותיה חוזקו בעזרת אבנים.
תעלות גדולות הגיעו לאורך כמה קילומטרים, לרוחב של כשני מטרים ולעומק של קרוב לשלושה מטרים.
המים שנאספו לתעלות היו מי שיטפונות או מים ממקורות קבועים כמו מעיינות ונחלים.
זרימת המים בתעלות הייתה בכוח הכבידה.
לעיתים קרובות היו מקורות המים של תושבי הערים המבוצרות מחוץ לחומות.
כדי להבטיח אספקת מים לעיר גם בעת מלחמה ומצור נחצבו נקרות – דרכי מעבר תת-קרקעיות אל מקורות המים.
אחת הנקרות המפורסמות בישראל היא נקבת השילוח, שסיפקה מים לתושבי ירושלים הקדומה.
עם הגידול באוכלוסיית האדם והתרחבות ההתיישבות עלה הצורך להעביר מים אל יישובים ואל אדמות חקלאיות המרוחקים ממקורות המים.
לצורך זה הוקמו אמות מים (אקוודוקטים).
מקור השם מתקופת המשנה, אז היה מקובל לחפור תעלות מים ברוחב ובעומק אמה (יחידת מידה קדומה בת 48 ס"מ, 60 ס"מ לפי דעה אחת), ומכאן שמם.
אמות המים היו מורכבות מסדרה של תעלות בנויות, פתוחות או סגורות, המונחות על הקרקע או על גבי גשרים.
מקור המים היה בגובה רב יותר מהיעד שלהם, כדי שיזרמו בכוח הכבידה.
לעיתים חצתה האמה רכסי הרים בתוך מנהרות חצובות.
חלק ממתקני האגירה בתקופות קדומות היו טבעיים, כמו גבים (בריכות הנוצרות בתוך שקעים בקרקע), אגמים ושטחי הצפה עונתיים.
מתקני אגירה אחרים היו בנויים, כמו סכרים בריכות ובורות.
הסכר הוא קיר בנוי באפיק נחל, שעוצר את הזרימה של המים.
עצירת הזרימה יוצרת מאגר במעלה הנחל.
את המים שנאגרו הובילו בדרך כלל בתעלות למקומות שונים על פי הצורך.
סכרים שימשו הן לאגירת מי שתייה והן לאגירת מים להשקיה.
שיטת ההשקיה הנפוצה בתקופות קדומות הייתה שיטת ההצפה: מהמאגר הובלו המים אל השדה שחולק לחלקות.
לאחר שהציפו חלקה אחת עברו עודפי המים לחלקה נוספת, נמוכה יותר, וכך הלאה.
הבריכות נבנו בדרך כלל סמוך למעיין או בתוואי של זרימת מי שיטפונות.
החיסרון העיקרי של אגירה בסכרים או בבריכות פתוחות היה התאדות חלק ניכר מכמות המים במאגר.
היו גם בריכות תת-קרקעיות דמויות מנהרות, שהמים בהן נשמרו תקופות ארוכות יותר.
אפשר למצוא בריכות כאלה לאורך מדרונות של ואדיות בנגב.
בורות מים היו המאגרים התת-קרקעיים הנפוצים ביותר בארץ.
חלק מהם משמשים לאגירת מים גם כיום.
הבורות נחפרו בקרקע או נחצבו בסלע בעומקים שונים.
צורתם הייתה כשל פעמון – רחבים בקרקעית והולכים וצרים כלפי מעלה בכיוון הפתח.
המבנה הזה צמצם את התאדות המים והקל על כיסוי הבור, שנועד למנוע את זיהום המים.
מי הגשמים נאספו אל הבור באמצעות תעלות פתוחות מן הרחובות וגם מגגות הבתים.
אגירת המים בבורות אפשרה הקמת יישובי קבע גם באזורים שאין בהם מעיינות או מקורות מים אחרים הזמינים כל השנה.
החיפוש אחר דרכים לניצול מי תהום נבע מכך שבחלק מהאזורים לא היו מקורות מים עיליים (מעיינות, אגמים, נחלים) שהיו זמינים בכל ימות השנה.
מי תהום מצויים גם באזורים מדבריים.
המתקנים השונים נועדו להעלותם על פני השטח.
גבים מלאכותיים, המכונים בערבית "תמאיל", נחפרו בעומק לא רב באפיקי נחלים או בקרבת הים, במקומות שבהם מי התהום קרובים לפני הקרקע.
מי התהום נקווים אל הגב, אך הם אוזלים במהירות בעקבות השימוש בהם.
לאחר זמן מה מתמלא הגב מחדש.
את הגבים יש לחדש מדי פעם, מכיוון שהם נסתמים על ידי הסחף המובא עם המים.
בארות הן המתקנים הנפוצים ביותר לניצול מי התהום.
אלו הן חפירות אנכיות שהעמיקו עד למפלס מי התהום.
קוטר הבארות היה גדול, כדי להקל על מלאכת החפירה ועל ניקוי המים.
קירות הבאר היו מחוזקים בדרך כלל באבנים.