tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יו לופטינג היה סופר בריטי ויוצר סדרת הספרים דוקטור דוליטל.
לופטינג נולד במיידנהד שבמחוז ברקשייר, ממערב ללונדון, לאב אנגלי ולאם אירית.
הוא התחנך בבית ספר ישועי, ולאחר מכן נסע לארצות הברית והשלים תואר בהנדסה אזרחית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
מפני שהיה מהנדס אזרחי הוא הרבה בנסיעות, וב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הבריטי ושירת בחיל המודיעין כשהוא עדיין בניו יורק, עד שהתגייס לרגימנט המשמר האירי ב-1915. הוא נלחם בחזיתות של פלנדריה וצרפת עד שנפצע ב-1918.
את עלילות דוליטל הרופא, הספר הראשון בסדרת דוקטור דוליטל, כתב לופטינג כמכתבים מאוירים לילדיו, קולין ואליזבת', בעת ששירת כקצין בחפירות בצרפת ובפלנדריה במלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר, ב-1923, אמר לופטינג כי שלח את המכתבים לילדיו בעת שהחדשות מהחזית היו נוראות מדי או משעממות מדי, וכי ההשראה באה מהתנהגות הסוסים והפרדים תחת האש בחזית - הוא חשב על דמותו של רופא דמיוני שיטפל בחיות (בניגוד להיעדר הטיפול המוחלט בבהמות הפצועות בשדה הקרב).
לאחר שנפצע קשה במלחמה, עקר לופטינג עם משפחתו לקונטיקט שבארצות הברית.
בעת ההפלגה פגש לופטינג באקראי את המשורר והסופר הבריטי ססיל רוברטס, והראה לו את כתב היד של "עלילות דוקטור דוליטל".
רוברטס עודד אותו לפרסם את כתב היד, והפנה אותו אל המוציא לאור שלו.
ההצלחה הייתה מיידית, ועד מהרה הספר היה לקלאסיקה בספרות הילדים.
לאור ההצלחה הזו לופטינג כתב את סדרת ספרי ההמשך.
ב-1923 זכה לופטינג במדליית ניוברי עם הספר השני בסדרה, "מסעות דוקטור דוליטל" (The Voyages of Doctor Dolittle).
לאחר מות אשתו פלורה ב-1927 הוא נישא שוב, אך זמן קצר לאחר מכן נפטרה גם אשתו השנייה.
הוא נישא בשלישית וב-1936 נולד בנו כריסטופר והמשפחה עברה להתגורר בקליפורניה.
כריסטופר בנו היה גם מי שניהל את עיזבונו הספרותי.
הוא הלך לעולמו ב-1947 עקב שחמת הכבד.
בשנות ה-60 וה-70, בעת שגברה המודעות בארצות הברית לזכויות האפרו אמריקאים, טענו מבקרים מסוימים שהטקסט בספריו של לופטינג נגוע בגזענות.
בספר הראשון בסדרה מבקש הנסיך מדוקטור דוליטל שישנה את צבע עורו ללבן, וזאת לאחר שאישה לבנה, היפהפייה הנרדמת לטענתו של בומפו, דחתה אותו רק בשל צבע עורו.
בומפו, העסוק רוב יומו בקריאת ספרי אגדות, משורטט כדמות ילדותית, תמהונית ואף טיפשה.
אמנם הוא זוכה להתייחסות מכובדת ורצינית מהרופא, אך מצד חיותיו הוא נתקף לעג.
כמו כן, לדעת המבקרים, הימצאות המילים coon ו-nigeress בטקסטים של לופטינג מחזקת את טענתם לגזענותו.
גם באשר לדמויותיהם של שחורי העור באיוריו של לופטינג, שליוו באופן קבוע את ספריו, נטען שהן גרוטסקיות ומעליבות.
לופטינג אף הואשם שכמו רודיארד קיפלינג, ספריו מייצגים את הקולוניאליזם הבריטי.
Doctor Dolittle's Zoo (1925) - הקרקס של דוקטור דוליטל, בתרגום אברהם סולודר
שני הספרים האחרונים ברשימה יצאו לאור מחומר שנמצא בעזבונו של לופטינג, לאחר מותו.
Victory for the Slain היא יצירתו היחידה של לופטינג למבוגרים.
זו פואמה ארוכה בשבעה חלקים על אודות חוסר ערכה ותועלתה של המלחמה.
היא נכתבה ב-1941, בעת שבאירופה כבר השתוללה מלחמת העולם השנייה, ויצאה לאור ב-1942 בבריטניה בלבד.
היה קלסיקן בריטי ופרופסור ריג'וס (מלכותי=Regius) ליוונית באוניברסיטת אוקספורד.
לויד-ג'ונס למד בבית ספר ווסטמינסטר שם הוא התעניין בהיסטוריה של העת החדשה ובהשפעת מנהל בית ספרו, כריסטי, פיתח עניין בלימודים קלאסיים.
למד לתואר ראשון ולימודים מתקדמים בקרייסט צ'רץ' קולג' (Christ Church), באוניברסיטת אוקספורד.
מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו ובמהלכה הוא למד יפנית, שירת במודיעין בהודו ודחה הצעה לעבוד בבלצ'לי פארק, ובמקום זאת העדיף לשרת בבורמה.
הוא סיים את מלחמת העולם בדרגת סרן.
לויד-ג'ונס המשיך בלימודיו הקלאסיים זכה בפרסים ממספר אוניברסיטאות והיה למשך זמן מה עמית בג'יסוס קולג' (Jesus College), שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בעת היותו בקיימברידג' התוודע אל אשתו הראשונה, פרנסיס הדלי, סטודנטית ללימודים קלאסיים בניונהאם קולג' (Newnham College), הזוג נישא ב-1953, נולדו להם שני בנים ובת והם התגרשו ב-1981. ב-1951 לויד-ג'ונס שב לאוקספורד שם הוא היה הראשון שהחזיק במשרת ההוראה על שם וורן (E.P.
Warren) בקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד.
לויד-ג'ונס הנחה תלמידי דוקטורט רבים שהפכו ברבות הימים לבעלי שם.
בנאום כניסתו לתפקיד כריג'וס פרופסור (הפרופסור המלכותי) ליוונית ב-1961 הוא קרא לשינוי מתכונתן של בחינות הHonour Moderations בתואר הראשון ולכלול בהן פילוסופיה והיסטוריה עתיקה כמו גם ספרויות ושפות מסורתיות.
ספריו כללו מהדורות ביקורתיות של דיסקולוס של מנאנדרוס (1960) וסופוקלס (1990, ביחד עם נייג'ל וילסון) לOxford Classical Texts, ותרגומים של הפראגמנטים של אייסכילוס (1960) וסופוקלס (2000) ל-Loeb Classical Library.
לויד-ג'ונס היה חבר האקדמיה הבריטית וחבר חמש אקדמיות זרות למדעים (בהן האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים אליה נבחר ב-1978), החזיק בתוארי דוקטור של כבוד מהאוניברסיטאות שיקגו, תל אביב, גטינגן וסלוניקי.
הוא פרש מהקתדרה ליוונית אחרי 29 שנים, ב-1989, וקיבל תואר אבירות.
לויד-ג'ונס נישא ב-1982 למארי לפקוביץ', פרופסור אמריטה ללימודים קלאסיים בוולזלי קולג' במסצ'וסטס ושהה בשנותיו האחרונות בביתם בוולזלי שבמסצ'וסטס.
יו נסבו (בנורווגית: Jo Nesbø; נהגה בנורווגית יוּ נֵסְבֶּה; נולד ב-29 במרץ 1960) הוא סופר מתח, סופר ילדים ומוזיקאי נורווגי.
ספריו תורגמו ליותר מ-50 שפות, ועד תחילת 2020 נמכרו כ-40 מיליון עותקים מהם, מה שהפך את נסבו לסופר הנורווגי המצליח ביותר.
עיקר פרסומו נובע מסדרת ספרי הבלש "הארי הולה", שבה יצאו לאור 12 ספרים.
חיבר גם ספרי סיפורת נוספים וספרי ילדים.
שניים מספריו עובדו לסרטי קולנוע.
נסבו נולד באוסלו וגדל במולדה.
עד לפציעתו בגיל 19 היה כדורגלן במועדון הכדורגל מולדה.
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים בבית הספר הנורווגי לכלכלה בברגן.
הוא עבד כעיתונאי וכסוכן בורסה בטרם החל בקריירת הכתיבה.
משנת 1992 הוא זמר וכותב המילים בלהקת הרוק הנורווגית "די דרה" , שאותה הקים עם אחיו.
ב-1997 פרסם ספר ראשון בשם "העטלף", שהציג לעולם את דמותו של הבלש הארי הולה, שוטר קשוח מאוסלו, המתמודד עם רוצחים, שודדים וגנבים, כמו גם עם שחיתות בממסד, ועם פרשיות אפלות בעברה של נורווגיה, כגון שיתוף הפעולה של חלק מן הנורווגים עם הנאצים במלחמת העולם השנייה המתואר בספר "אדום החזה".
בשנת 2007 החלה להתפרסם סדרת ספרי הילדים שלו, "דוקטור פרוקטור", העוסקת בממציא מזדקן בשם דוקטור פרוקטור, והרפתקאותיו.
שניים מספרי הסדרה עובדו לסרטי קולנוע.
בשנת 2011 סיפורו של נסבו, "תריסר", עובד לסרט קטלנוע מסוגת קומדיית פשע בשם Jackpot.
בשנת 2013 הוענק לנסבו פרס פר גינט .
בשנת 2015 יצאו לאור שני ספרים בסדרת ספרי אולף יוהנסן, שגיבורם הוא רוצח שכיר בשירותו של מאפיונר באוסלו.
באוקטובר 2015 החלה הקרנתה של סדרת טלוויזיה מסוגת מותחן פוליטי, בת שלוש עונות, "כיבוש", שנוצרה על פי רעיון של נסבו.
2018: מקבת', תרגמה דנה כספי, הוצאת בבל, 2019. נכתב כחלק ממיזם "הוגארת' שייקספיר" לעיבוד יצירותיו של ויליאם שייקספיר.
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1970, וגיבורו הוא המפקח מקבת'.
1997: העטלף, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2016. זכה ב-1997 בפרס ריברטון ובפרס מפתח הזכוכית .
2000: אדום החזה, תרגמה דנה כספי, הוצאת בבל, 2010. זכה בשנת 2000 בפרסי הספרות הנורווגיים "פרס מוכרי הספרים הנורווגים" ו"פרס ריברטון", ובשנת 2004 נבחר על ידי רשות השידור של נורווגיה כספר המתח הנורווגי הטוב בכל הזמנים.
2007: איש השלג, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2015. זכה בשנת 2007 בפרס מוכרי הספרים הנורווגים ובשנת 2008 בפרס מועדון הספר הנורווגי.
בשנת 2017 עובד לסרט קולנוע באותו שם , שבו מייקל פסבנדר גילם את הארי הולה.
2015: שמש חצות: דם בשלג 2. בשנת 2022 עובד לסרט קולנוע בשם The Hanging Sun .
2007: פטנט הפוקים של דוקטור פרוקטור, תרגמה דנה כספי, הוצאת כנרת, 2011.
2008: אבקת הפוקים של דוקטור פרוקטור: זמן האמבטיה
2010: דוקטור פרוקטור וסוף העולם.
2012: דוקטור פרוקטור ושוד הזהב הגדול
יו סיימון (נולד ב-1950) שחקן בריטי הידוע בעיקר מתפקידו כמלקולם וין-ג'ונס בסדרת הריגול "ספוקס".
בין שאר תפקידיו בטלוויזיה היו הסדרה "Shackleton" של ערוץ 4 הבריטי, "Attachments" של ה-BBC ששודרה בין 2000 ל-2002, הדרמה הקומית "רגליים קרות", הסדרה "North Square" של פיטר מופאט, בסדרת הדרמה "Big Bad World" ובפרק "Unusual Suspects" מתוך הסדרה "Highlander".
על הבמה הופיע ב-2005 בהפקה מחודשת של המחזה "אפיטף לג'ורג' דילון" מאת ג'ון אוסבורן.
בקולנוע השתתף בסרט "מכתבי אהבה" (Possession) עיבוד לרומן של א.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1988 A Handful of Dust סוכן נסיעות 1988 A Vote for Hitler קווינטין הוג סרט טלוויזיה 1988 כריסטבל Christabel בותו מיני-סדרה 1988 Star Trap קרדוק סרט טלוויזיה 1989 Home James!
יוֹ מוֹבַּייל היה מיזם ליצירת רכב בעל הנעה היברידית והמכונית הירוקה הראשונה מסוגה במזרח אירופה.
הרכב היה מתוצרת ë-Auto, מיזוג בין יצרנית המשאיות Yarovit Motors וקבוצת ההשקעות אונקסים בבעלות האוליגרך מיכאיל פרוכורוב.
נוצרו אבות טיפוס לדגמים שונים שהוצגו בתערוכות רכבים שונות.
הפרויקט יצא לדרך בדצמבר 2010 בעידודו של מיכאיל פרוכורוב שמיקם את מפעל הייצור בסנט פטרבורג.
פרוכורוב הוא מנהיג ומממן הפרויקט והוא תכנן להשקיע 150 מיליון אירו (200 מיליון דולר).
לדבריו פיתוח המכונית היה ניסיונו להוכיח כי תעשיית הרכב הרוסית מסוגלת להוציא תחת ידה רכב איכותי, וזאת בניגוד לסטריאוטיפ הרווח.
יחד עם זאת, קיימות דעות אחרות שלפיהם לא ניתן לממש פרויקט בסדר גודל זה בזמן כה קצר.
הרכב תוכנן להיות בעל הנעה משולבת של גז טבעי ובנזין לצד מנוע חשמלי.
בשנת 2014 הפרויקט נרכש על ידי מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים, תמורת אירו אחד.
יו סבאג מונטיפיורי הוא סופר והיסטוריון יהודי-בריטי.
אביו של יו, רופא במקצועו, הוא נצר לשושלת ספרדית עשירה של יהודים שפעלו כדיפלומטים וכבנקאים בכל רחבי אירופה.
בראשית המאה ה-19, סר משה מונטיפיורי, סב-דודו של יו, סחר בשווקים בהתבסס על ידע מודיעיני אודות קרב ווטרלו ונעשה שותף בעסקי הבנקאות של חברת הבנקאות של משפחת רוטשילד.
בניגוד לכך, אמו של יו, אפריל, סופרת במשלח ידה, הגיעה ממשפחה ענייה של מלומדים יהודים ליטאים.
אביה נס מהאימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20. הוא רכש למשפחתו כרטיסים להפלגה לעיר ניו יורק, אך הם רומו והורדו בקורק, אירלנד.
במהלך חרם לימריק ב-1904 הם עזבו את אירלנד ועברו לניוקאסל, אנגליה.
משפחתו של סבאג מונטיפיורי התגוררה בבלצ'לי פארק, עד שהם מכרו את ביתם לממשלה הבריטית ב-1937.
יו סבאג מונטיפיורי למד עריכת דין לפני שנעשה עתונאי וסופר של ספרות תעודית.
אחיו הוא סיימון סבאג מונטיפיורי, סופר והיסטוריון בעצמו.
ספרו הראשון, "אניגמה - סיפור הקרב על הצופן" יצא לאור בשנת 2000 וראה אור בהוצאת יבנה בשנת 2003. הספר מספר על פענוח מכונת ההצפנה הגרמנית אניגמה בבלצ'לי פארק בזמן מלחמת העולם השנייה.
ספרו השני "דנקרק - לחימה עד האיש האחרון" ראה אור ב-2006 ותורגם לעברית והתפרסם בהוצאת דביר בשנת 2010. הספר מתאר את מבצע הפינוי הימי של מאות אלפי חיילים בריטים וצרפתים מדנקרק הנצורה שבצפון צרפת, אל חופי בריטניה, במסגרת קרב דנקרק במלחמת העולם השנייה במסגרת מבצע דינמו.
ספרו השלישי יצא ב-2016 אודות הקרב על הסום.
יו לטימר היה בישוף ווסטר והכומר האישי של אדוארד השישי, מלך אנגליה.
היה מבין ראשי הכנסייה האנגליקנית והוצא להורג בעוון כפירה ובגידה על ידי מרי הראשונה, מלכת אנגליה הקתולית.
מרטיר (קדוש מעונה) של הכנסייה האנגליקנית.
לטימר נולד בלייסטרשייר שבמרכז אנגליה.
הוא למד בקולג' קלייר באוניברסיטת קיימברידג' והוסמך ככומר ב-1515. החל מ-1522 שימש ככומר האוניברסיטה, אך המשיך להתעמק בלימודי תאולוגיה.
במסגרת הדרישות לקבלת התואר בתאולוגיה קיים ויכוח תאולוגי-סכולסטי במסגרתו הפריך את טענות הרפורמציה הפרוטסטנטית.
לאחר הוויכוח שכנע אותו הרפורמיסט האנגלי תומאס בילניי (Thomas Bilney) לבחון את הדרך הפרוטסטנטית והעביר את לטימר לאמונה הפרוטסטנטית.
סביב לטימר ובילניי התגבשה קבוצה של אנשי דת שבחנו את הרעיונות הפרוטסטנטיים, הקבוצה נהגה להפגש בפונדק "הסוס הלבן" בקיימברידג'.
ב-1528 החל לטימר להטיף בגלוי בעד תרגום המקרא לאנגלית, דבר שנחשב בעיני הקתולים ככפירה, הוא נקרא להתייצב בפני החשמן תומאס וולסי והוזהר, אולם שנה לאחר מכן סר חינו של וולסי והאווירה בממלכה החלה להשתנות לכיוון הרפורמה.
ב-1539 מינה אותו הנרי השמיני, מלך אנגליה לבישוף ווסטר.
כיוון שלטימר התנגד לששת העקרונות הדתיים שהציג הנרי השמיני באותה שנה, כיוון שלא היו שונים מספיק מן האמונה הקתולית הוא אולץ להתפטר ממשרתו ונכלא במצודת לונדון שם שהה עד 1547.
לאחר מותו של הנרי השמיני, בעת שלטונו של אדוארד השישי ותחת חסותם של אפוטרופסיו אדוארד סימור, דוכס סומרסט וג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד ושל קתרין פאר, אשתו האחרונה של הנרי ופרוטסטנטית מסורה, עברה הארץ רפורמה דתית מקיפה.
לטימר הוצא מכלאו ועבר לכהן ככומר המלך וכמטיף החצר.
הכתרתה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה ב-1553 שמה קץ לרפורמה.
מרי ביקשה להחזיר את הממלכה לחיק הקתוליות.
ב-1554 נתפס לטימר יחד עם בישוף לונדון, ניקולס רידלי והארכיבישוף מקנטרברי, תומאס קרנמר ונכלא תחילה במצודת לונדון ולאחר מכן בכלא פוקסום באוקספורד.
השלושה הואשמו בכפירה (עקב אמונתם הפרוטסטנטית) ובבגידה (עקב תמיכתם בהכתרתה של ג'יין גריי למלכה) ועברו עינויים.
ב-16 באוקטובר 1555 הוצאו לטימר ורידלי להורג על ידי העלאה על המוקד ברחבה שלפני קולג' באליוול באוקספורד (כיום נמצאת במקום אנדרטה ויקטוריאנית לזכרם).
הם קרויים "המרטירים מאוקספורד" (כחצי שנה לאחר מכן הצטרף אליהם גם תומאס קרנמר) וב-16 באוקטובר מצוינת הכנסייה האנגליקנית את זכרם.
יו אשר סטאבינס הבן היה אדריכל אמריקאי שתכנן כמה מבנים בעלי חשיבות ברחבי העולם.
סטאבינס נולד בבירמינגהאם, אלבמה, ארצות הברית, ולמד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה לתואר ראשון באדריכלות (.B.Arch).
את התואר השני באדריכלות (.M.Arch) רכש באוניברסיטת הרווארד, שם למד אצל ולטר גרופיוס, ממייסדי תנועת הבאוהאוס בגרמניה.
הוא נשאר באוניברסיטה כחבר הפקולטה עד 1972.
סטאבינס הקים חברת אדריכלים משלו בשנת 1949, אשר גדלה והפכה להיות "יו סטאבינס ושות'" (Hugh Stubbins and Associates) בשנת 1972. החברה שהמשיכה את דרכה, "סטאבינס אסושיאייטס" (The Stubbins Associates), מוזגה ב-2007 עם חברת קלינג (Kling), אשר נוסדה בפילדלפיה בשנת 1946, תחת השם "קלינג-סטאבינס" (KlingStubbins).
סטאבינס נפטר מדלקת ריאות בגיל 94, ב-5 ביולי 2006, בבית החולים מאונט אובורן (MAH) בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 2021, נפתח בקומת הקרקע של מרכז סיטיגרופ אולם אוכל מרווח על שם סטאבינס.
מתחם האוכל, שנקרא בפשטות "היו", כולל 17 מסעדות, ברים ודוכני אוכל.
הניו יורק טיימס כינה את מרכז סיטיקורפ שלו משנת 1977 "לפי כל קנה מידה...
אחד הבניינים המשמעותיים של ניו יורק".
עם המבנים הבולטים שתכנן ניתן למנות את:
1957 - "בית תרבויות העולם", ברלין, גרמניה
1960 - "מרכז הדרמה לוב" - בניין התיאטרון הרפרטוארי האמריקני, אוניברסיטת הרווארד
1977 - גורד השחקים מרכז סיטיגרופ, ניו יורק
1983 - וואן קליבלנד סנטר, קליבלנד
1984 - פאקווסט סנטר, פורטלנד, אורגון
1986 - בניין האוצר, סינגפור
1988 - מרכז העיר נאשוויל, נאשוויל, טנסי
1988 - פיפת' אווניו פלייס, פיטסבורג, פנסילבניה
1990 - מגדל סיילספורס, אינדיאנפוליס, אינדיאנה
1991 - הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן, סימי ואלי, קליפורניה
1993 - יוקוהמה לנדמרק טאוור, יוקוהמה, יפן
יו לה טֶנגו היא להקת אינדי רוק אמריקאית שהוקמה בשנת 1984 בעיר הובוקן בניו ג'רזי על ידי בני הזוג איירה קפלן (Ira Kaplan; גיטרה, שירה, קלידים) וג'ורג'יה הבלי (Georgia Hubley; תופים, שירה).
הלהקה החליפה מספר נגני בס בתחילת דרכה, אך משנת 1992 נגן הבס הקבוע בה הוא ג'יימס מקניו (James McNew).
הלהקה זכתה להצלחה מסחרית מוגבלת יחסית, אך רוב אלבומיה קיבלו ביקורות חיוביות בעיתוני מוזיקה; אתר Allmusic אף כינה אותה "להקת המבקרים המושלמת" (quintessential critics band).
הלהקה מנגנת בעיקר שירים מקוריים שלה, אך נוהגת גם לבצע בהופעות ובאלבומים שלה גרסאות כיסוי לשירי רוק ופופ רבים מכל התקופות, שמדגימות את ההתמצאות האנציקלופדית של קפלן, שהיה בעבר מבקר מוזיקה בעצמו.
איירה קפלן וג'ורג'יה הבלי יצרו את הלהקה תחילה כצמד של בעל ואישה בשנת 1984. פירוש שם הלהקה בשפה הספרדית הוא "אני מחזיק אותה", והוא לקוח מסיפור על שחקן הבייסבול ריצ'י אשברן: בעונת 1962 הוא התקשה לשחק באותה הקבוצה עם אליו צ'אקון מוונצואלה, שלא ידע אנגלית, והיה נתקל בו לעיתים קרובות.
כדי להתגבר על כך, אשברן למד איך לומר בספרדית "אני מחזיק (את הכדור)" וסיפר על כך לקבוצה, אבל כשניסה להשתמש בשיטה החדשה באחד המשחקים, הוא נתקל בשחקן אחר, פרנק תומאס, שלא ידע על "מילת הקוד" החדשה; תומאס חשב שאשברן צועק לו "yellow tango" ("טנגו צהוב").
הבלבול בין המילים tengo ו-tango ליווה גם את הלהקה עצמה, ובמסמכים ושלטים רבים שמה נכתב באופן שגוי.
הבלי וקפלן ניסו לגייס חברים אחרים ללהקה באמצעות פרסום מודעות שמזמינות מוזיקאים שאוהבים את הלהקות סופט בויז, מישן אוף בורמה, ולאב.
החברים הראשונים שהצטרפו היא דייב שראם ודייב ריק, ויחד הם הקליטו את הסינגל The River of Water.
אחרי הקלטה של עוד שיר אחד, ריק עזב את הלהקה והוחלף בנגן הפאנק מייק ליואיס.
ב-1986 יו לה טנגו הוציאו את האלבום הראשון Ride the Tiger בהפקת מייק קונלי מלהקת מישן אוף בורמה, שגם ניגן בבס בשלושה שירים.
בחוברת האלבום קפלן רשום בתור נגן "גיטרה נאיבית"; מאוחר יותר הוא ציין שנגינת הגיטרה של דייב שראם הייתה הדבר הטוב ביותר בתקליט הזה.
רוב השירים באלבום נכתבו על ידי קפלן, והופיעו בו גם גרסאות כיסוי לשירים של הקינקס ושל פיט סיגר.
שראם וליואיס עזבו את הלהקה אחרי הוצאת האלבום.
קפלן קיבל על עצמו את תפקיד הגיטריסט המוביל, וסטפן ויכנבסקי הצטרף בתור בסיסט.
האלבום הבא New Wave Hot Dogs, שהיה בסגנון דומה, יצא בשנת 1987.
האלבום הבא של הלהקה היה President Yo La Tengo, וסימן תפנית בצליל שלה.
האלבום היה רועש וניסיוני יותר, וכלל בין היתר קטעים ארוכים של אלתור בגיטרה עם פידבק ודיסטורשן, שהופיעו לאחר מכן ברוב אלבומי הלהקה.
רוברט כרסיטגאו, אח ממבקרי המוזיקה הבכירים בארצות הברית, הילל את נגנית הגיטרה ה"מסתורית" לדבריו בשיר הפתיחה Barnaby, Hardly Working.
את האלבום הפיק ג'ין הולדר מלהקת הדי-ביס.
למרות הביקורות החיוביות, האלבום עדיין לא הביא לפריצה מסחרית של הלהקה.
ויכנבסקי עזב את הלהקה לאחר יציאתו.
הבלי וקפלן המשיכו להופיע בתור צמד.
דייב שראם חזר ללהקה להקלטת Fakebook, אלבום שרובו גרסאות כיסוי לשירים של קט סטיבנס, הקינקס, דניאל ג'ונסטון ואמנים אחרים, וגם מספר שירים מקוריים.
האלבום הופק שוב על ידי ג'ין הולדר, ורובו היה בסגנון פולק.
ב-1991 הלהקה הוציאה מיני-אלבום בשם That Is Yo La Tengo.
באלבום הופיעה בין היתר הקלטה משותפת עם דניאל ג'ונסטון בגרסה לשירו Speeding Motorcycle.
לאחר הוצאת האלבום ג'יימס מקניו הצטרף ללהקה בתור בסיסט קבוע.
האלבום הבא May I Sing With Me הוקלט בבוסטון ויצא לאור בשנת 1992; לשיר Upside Down הופק קליפ, ששודר מעט ב-MTV.
ב-1993 התחילו את התקופה שלהם בחברת התקליטים מטדור.
האלבום הבא שלה Painful יצא באותה השנה.
המפיק שלו היה רוג'ר מוטנו, שהפיק את כל אלבומי הלהקה לאחר עד 2010. קפלן אמר על התקופה הזאת שאז הוא ממש הרגיש שהלהקה מתחילה לתפקד, שהאלבום הזה היה שונה מכל קודמיו, ושאז הם קיבלו ביטחון ואמון זה בזה.
המבקר סטפן תומאס ארלוויין הילל את האלבום וכתב שהוא "ממכר".
האלבומים הבאים Electr-O-Pura (1995) ו-I Can Hear the Heart Beating As One (1997) חיזקו את המוניטין של הלהקה בקרב מבקרי מוזיקה עוד יותר.
האלבומים הבאים של הלהקה היו יחסית יותר שקטים והשתמשו הרבה באפקטים אלקטרוניים, אך בכולם היו גם שירים ארוכים וניסיוניים.
לאחר יציאת האלבום Popular Songs ב-2010 הלהקה הופיעה לראשונה בישראל.
פרייזר הוא שחקן, במאי תיאטרון וסופר אנגלי.
פרייזר נולד בלונדון בשנת 1945, וגדל במידלנדס .
הוא למד בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art" ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הוא היה חבר בלהקת הפולק טלטייל , והיה שותף לכתיבה של נעימת הנושא לסדרת הטלוויזיה לילדים "Rainbow" של ITV.
הפריצה הגדולה של פרייזר הייתה ב-1978 כשגילם את אנתוני אידן בסדרת הטלוויזיה "אדוארד וגברת סימפסון" בכיכובו של אדוארד פוקס.
אחר כך לוהק לעיתים קרובות לתפקידים של דמויות מהמעמד העליון ושל אריסטוקרטים, כמו מר טאלמן בסרט "חוזה השרטט" בבימויו של פיטר גרינוויי.
במהלך הקריירה הופיע פרייזר בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
תפקידיו הידועים ביותר הם קפטן הייסטינגס בסדרת הטלוויזיה "פוארו" לצדו של דייוויד סושה, והדוכס מוולינגטון (החליף את דייוויד טרוטון) בסדרה "שארפ" בכיכובו של שון בין.
פרייזר הקליט ספרי שמע מסדרת "פוארו" בהם את הספר "Elephants Can Remember".
פרייזר קרא ספרי שמע רבים מיצירותיה של אגאתה כריסטי, והם יצאו לאור בהוצאת HarperCollins.
בשנות השמונים של המאה העשרים הופיע פרייזר בסדרת המתח "Edge of Darkness" של ה-BBC.
הוא חבר, מדריך ובמאי של האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ומתמחה בשייקספיר.
פרייזר ביים מחזות אחדים בהם עיבוד של דייוויד מאמט למחזה "הדוד וניה" מאת צ'כוב, שהוצג בווילטון מיוזיק הול בלונדון בינואר 2007, בכיכובה של רייצ'ל סטרלינג בתפקיד ילנה.
בקולנוע שיחק פרייזר בסרטים "קללת הפנתר הוורוד", "101 כלבים וגנבים" ו"משחקים פטריוטיים".
בתיאטרון הופיע ב-1979 בתפקיד קלודיו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
הוא השתתף בתסכיתי דרמה של "דוקטור הו" בשם "Circular Time" (מ-2007) ו-"Cradle of the Snake" (מ-2010).
ב-2003 שיחק בסרט הטלוויזיה "מוות בשורות הכנסייה" על פי ספרה של פ.ד.
ג'יימס ובכיכובו של מרטין שו.
ב-2015 יצא לאור הרומן הראשון שכתב פרייזר בשם "Harm".
פרייזר נשוי לשחקנית בלינדה לאנג ולהם בת אחת, לילי.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1977 האיש במסכת הברזל The Man in the Iron Mask מונטפלורי 1977 אדוארד וגברת סימפסון Edward & Mrs.
יו סקינר הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
סקינר גדל בלונדון ובטנברידג' ולס.
ב-2006 סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
ההופעה המקצועית הראשונה של סקינר בתיאטרון הייתה בהפקה של המחזה "French Without Tears" בתיאטרון אינגליש טורינג.
בנוסף למשחקו בתיאטרון הופיע סקינר בתפקידי משנה בסדרות טלוויזיה.
הוא גילם את פליקס, אחיו של אנג'ל קלייר, במיני-סדרה "טס לבית דרברוויל" משנת 2008, ושיחק בתפקיד ליונל, הבן המנוכר של לוגן מאונטסטיוארט בהפקה "Any Human Heart" מ-2010. ב-2012 גילם סקינר את ג'ולי, אחד מהסטודנטים המהפכנים, בסרט "עלובי החיים".
ב-7 באוקטובר 2013 פורסם שסקינר יופיע בתפקיד לואיס קרותרס במחזמר "אמריקן פסיכו" בתיאטרון אלמיידה.
הוא השתתף עם הקאסט הלונדוני גם באלבום שיצא ב-2016.
במקביל להופעותיו ב"אמריקן פסיכו" שיחק סקינר גם בסדרה הקומית "W1A", בה גילם את דמותו של ויל האמפריז, צעיר חסר כישרון אבל חביב שמתקבל כמתמחה ל-BBC.
העונה הראשונה של הסדרה יצאה ב-2014 והעונות הבאות שודרו בערוץ BBC2 ב-2015 וב-2017.
ב-2014 המשיך סקינר להופיע הן בתיאטרון והן בטלוויזיה.
הוא גילם את ד"ר ברנבי פורד בסדרה "גן החיות שלנו", שיחק בתפקיד קאמיל בעיבוד של הלן אדמונדסון למחזה "תרז ראקן" שהועלה בתיאטרון המלכותי בבאת', והופיע בתפקיד יפידחוב בתרגום של סיימון סטיבנס למחזה "גן הדובדבנים" בתיאטרון יאנג ויק.
בקיץ 2015 חזר להופיע ביאנג ויק בתפקיד כפול במחזה "המשפט" בעיבודו של ניק גיל.
ב-10 בספטמבר 2015 לוהק סקינר לתפקיד אנווין טרווננס, חבר פרלמנט בעל שאיפות, בעונה השנייה של הסדרה "פולדארק" של ה-BBC.
עוד באותה שנה השתתף סקינר בשתי סדרות קומיות.
האחת "The Windsors", פרודיה על משפחת המלוכה, ששודרה בערוץ 4, בה גילם את הנסיך ויליאם.
התוכנית השנייה הייתה "פליבג" בהפקת BBC3 ואמזון, בה שיחק בתפקיד החבר המסכן של הדמות הראשית.
ב-2017 כיכב סקינר בתפקיד סר ג'ורג' הווארד בעונה הראשונה של הסדרה "פרוצות" ששודרה לראשונה במרץ בערוצי ITV Encore והולו.
עוד שיחק בתפקיד משנה בסרט "המפסטד שלי" לצדם של דיאן קיטון וברנדן גליסון.
ב-22 באוגוסט 2017 פורסם שסקינר לוהק לסרט "מאמא מיה 2", סיקוול לסרט "מאמא מיה!" משנת 2008. סקינר מגלם את דמותו של הארי הצעיר, הדמות שגילם קולין פירת' בסרט הראשון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2008 טס לבית דרברוויל Tess of the d'Urbervilles פליקס קלייר מיני-סדרה 2010 Any Human Heart ליונל מאונטסטיוארט 2013 The Wipers Times ברנס 2014– W1A W1A ויל האמפריז סדרת טלוויזיה 2014 גן החיות שלנו Our Zoo ד"ר ברנבי פורד 2015 Bugsplat!
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2012 עלובי החיים Les Miserables ג'ולי 2017 המפסטד שלי Hampstead אריק Steven Berkoff's Tell Tale Heart סאני 2018 מאמה מיה!
הארי ברייט בצעירותו 2021להתאהב בפיגארו Falling for Figaro מקס 2022 ההזמנה The Invitation אוליבר אלכסנדר 2023 מכתבים קטנים מרושעים Wicked Little Letters פפרוויק TBA Frank and Percy
יו מסקלה היה מוזיקאי פופ, ג'אז, דיסקו, אפרו-פופ, ו-R&B, חצוצרן, נגן פלוגלהורן וקורנית, יוצר, מלחין וזמר אקטיביסט דרום אפריקאי.
הוא היה חלוץ הג'אז בדרום אפריקה והיה אחד מנגני הג'אז המצליחים בעולם.
מסקלה שיתף פעולה עם אמנים שונים כולל מיילס דייוויס, מרים מקבה, פול סיימון ועוד, ויצר מספר להיטים בינלאומיים.
מסקלה גלה לשלושים שנה מדרום אפריקה עקב מחאתו נגד שלטון האפרטהייד.
הוא השתמש במוזיקה ובהופעות שלו על מנת לתקוף את משטר האפרטהייד שהיה אחראי על גירושו מדרום אפריקה.
מסקלה היה פעיל פוליטי גם כאשר חי בארצות הברית, ואף לאחר שחזר למולדתו בעקבות סיום האפרטהייד.
מאבקו נגד האפרטהייד כולל שירים כ-"Soweto Blues", "Bring Him Back Home".
בשנת 1968, זכה שירו "Grazing in the Grass" בתואר הלהיט מספר אחד בארצות הברית במצעד הבילבורד לשירי פופ.
יו מסקלה נולד בקווהגוקה, וויטבנק שבדרום אפריקה.
אביו, טומס סלנה מסקלה, היה מפקח בריאות ופסל, ואמו, פאולינה באוורס מסקלה, הייתה עובדת סוציאלית.
מסקלה גדל בעיקר עם סבתו שניהלה את ה"שיבין" – בר לא חוקי עבור לקוחות שחורים דרום אפריקנים בביתה (עד 1961, בדרום אפריקה שתייה הייתה לא חוקית עבור כל בן אדם אשר אינו לבן).
אהבתו למוזיקה התפתחה בילדותו בהשראת הקשר שלו עם דודו שנהג להשמיע לו מוזיקה של עבדים שהתארחו ב"שיבין", הבר המשפחתי.
מסקלה נחשף לאמני הג'אז הגדולים ביניהם לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון וגלן מילר.
החיבור בין מוזיקה לאלכוהול השפיע על חייו של מסקלה שהתחיל לשתות בגיל 13.
מסקלה הביע רצון ללמוד לנגן בחצוצרה לאחר שראה את הסרט "איש צעיר עם חצוצרה".
במטרה לעזור למסקלה לשפר את ההתנהגותו, הכומר טרבור הדלסטון שעבד בפנימיה בה מסקלה למד והיה אקטיביסט נגד האפרטהייד, נתן לו במתנה חצוצרה שקיבל מלואי ארמסטרונג.
מסקלה התחיל לנגן בה בגיל 14.
באמצע שנות ה-50 מסקלה הצטרף ללהקתו של אלפרד הרברט, אשר ניגנה מוזיקת ג'אז אפריקאית ביוהנסבורג.
לאחר מספר שנים של נגינה, מסקלה הקים להקת הג'אז הדרום אפריקאית, 'The Jazz Epistles' בה הופיע אמן דרום אפריקאי אחר מפורסם, הפסנתרן והמלחין, אבדולה איברהים.
השניים הקליטו יחדיו את תקליט הג'אז המודרני הראשון בדרום אפריקה עם להקת נגנים שחורים.
בשנות ה-60, כתוצאה מטבח שארפוויל, אירוע בו התעמתו כוחות משטרה חמושים עם מפגינים שחורים שהיווה כנקודת מפנה דרמטית בהיסטוריה של דרום אפריקה, הלהקה הפסיקה לנגן ולהקליט שירים.
באותן השנים מסקלה היה אקטיביסט, ובאמצעות המוזיקה שלו פעל כנגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
לאחר שלמד כי פעילותיו כנגד האפרטהייד שמות אותו בסכנה, מסקלה עזב לניו יורק שם הצטרף לחבריו הזמרת מרים מקבה והאקטיביסט הארי בלפונטה.
בניו יורק, הוא קיבל מבלפונטה מלגת לימודים, למד לנגן מוזיקה קלאסית בחצוצרה בבית הספר למוזיקה במנהטן בין השנים 1960–1964, ועבד במשרה חלקית בחנות תקליטי מוזיקה של בלפונטה.
מסקלה ומקבה התאהבו והתחתנו בשנת 1964. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1966 התגרשו.
ביחד הם הספיקו להופיע במחזמר "קינג קונג" ולהקליט אלבום "The Many Voices of Miriam Makeba".
בשנותיו המוקדמות בניו יורק, בילה מסקלה את לילותיו במועדוני הג'אז המפורסמים ונחשף לענקי מוזיקת הגאז' האמריקאים: מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין, ת'לוניוס מונק, צ'ארלס מינגוס ומקס רואץ'.
הוא חלם להיות מוזיקאי ג'אז כמוהם.
מיילס דייוויס ייעץ למסקלה לנסות לפתח סטייל משלו הכולל שילוב של מוזיקת ג'אז, 'Soul', ומוזיקה דרום אפריקאית – 'מבקנגה'.
המלצתו של מיילס דייוויס עזרה לקריירה של מסקלה.
אלבום הסולו הראשון של מסקלה יצא בשנת 1963 ונקרא "Trumpet Africain".
לאחריו עבר מסקלה לגור בלוס אנג'לס.
בשנת 1967 הקליט מסקלה את שירו המפורסם "Up, Up and Away" בו הופיעו לצידו ג'ניס ג'ופלין, אוטיס רדינג, ראווי שנקר, הלהקה "The Who" וג'ימי הנדריקס.
השיר בוצע במסגרת פסטיבל 'מונטריי פופ'.
שנה לאחר מכן, יצא לאור השיר "Grazing in the Grass" שהפך להצלחה מסחררת וללהיט מספר אחד במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית.
בשנת 1977 מרים מקבה הופיעה עם אחד משיריו של מסקלה, "Soweto Blues", על המאבק נגד אפרטהייד ובפרט עוסק במהומות בסווטו .
השיר החדש זכה לפרסום ותהילה בינלאומית בזכות הופעתה.
במהלך שלושים השנים ששהה מחוץ לדרום אפריקה, גר מסקלה בליבריה, גינאה, גאנה ובוטסואנה, שם הקליט את שיריו עם מספר אמנים ולהקות אפריקאיות.
בשנת 1987, הופיע מסקלה לצידו של פול סיימון, מרים מקבה, ריי פירי ו-Ladysmith Black Mambazo כחלק ממסע הופעות לקידום האלבום "Graceland".
בנוסף לכך, הוא היה חלק מיצירת המוזיקה עבור המחזמר 'סרפינה!' שהופיע בברודוויי.
בשנת 1990, לאחר שחרורו של נלסון מנדלה מהכלא, חזר מסקלה לחיות בדרום אפריקה שם המשיך להקליט מספר רב של אלבומים.
בשנת 2010, מסקלה הופיע בטקס פתיחת מונדיאל 2010 באצטדיון סוקר סיטי שביוהנסבורג.
באותה השנה קיבל מסקלה את אות הזהב של מסדר האיקמנגה, אותה מעניק הנשיא לאישים בולטים בתחום האמנות.
בשנת 2017, ביטל מסקלה את סבב ההופעות שלו בארצות הברית עם האמן אבדולה איברהים לאחר שהתגלה שסרטן הערמונית בו נאבק בעבר חזר.
מסקלה היה נשוי ארבע פעמים.
בין השנים 1964 ל-1966 היה נשוי לזמרת מרים מקבה.
לאחר מכן, היה נשוי שלוש פעמים: לכריס כלוואי, ג'בו מבתה ולאלינם קופי.
כמו כן, הוא אב לשני לילדים: סלמה "סל" מסקלה, זמר, שחקן ושדרן בטלוויזיה אמריקאית, ופולה טוואלה.
אחותו הצעירה, ברברה מסקלה היא אקטיביסטית, משוררת ומחנכת.
מסקלה נפטר מסרטן הערמונית בגיל 78, ב-23 בינואר 2018.
מסקלה היה מועמד לפרס גראמי שלוש פעמים.
מתוכם פרס עבור "אלבום המוזיקה הבינלאומי הטוב של השנה" עבור האלבום "ג'בולני" בשנת 2012, פרס עבור "אלבום המחזמר הטוב של השנה" עבור האלבום "סרפינה!
מוזיקת השחרור" בשנת 1989 ופרס עבור "הופעת הפופ-בן זמנו הטובה של השנה" עבור השיר "Grazing in the Grass" בשנת 1968.
בשנת 1998 קיבל מועמדות לקבלת פרס טוני עבור פסקול מקורי עבור המחזמר "סרפינה!"
בשנת 2002, זכה בפרס הבינלאומי של השנה בטקס פרסי רדיו ג'אז של BBC
בשנת 2005 זכה בפרס מפעל חיים בטקס פרסי סרטוני מוזיקה של ערוץ "או"
בשנת 2007 זכה בפרס חלוץ מוזיקה אפריקאית בטקס פרסי מוזיקת גאנה
בשנת 2010 קיבל אות הזהב של מסדר האיקמנגה
בשנת 2014 קיבל תואר דוקטורט של כבוד במוזיקה מאוניברסיטת יורק
בשנת 2015 קיבל תואר דוקטור של מוזיקה מאוניברסיטת רודס
בשנת 2016 קיבל את פרס ה-Legend כחלק מטקס פרסי מוזיקה אפריקאית של MTV
יוּ מקולוק היה בעל הון אמריקאי שלקח חלק מרכזי במימון מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא כיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמזכיר האוצר של ארצות הברית תחת שלושה נשיאים.
הוא ניסה ללא הצלחה להחזיר בצורה מהירה את תקן הזהב.
יו מקלוק נולד בקניבנק שבמיין.
הוא היה בנם של יו מקולוק האב, אחד מבוני הספינות הגדולים ביותר בניו אינגלנד ושל רעייתו, אביגיל פרקינס.
הוא התחנך באקדמיית תורנטון שבסאקו, מיין ולמד שנתיים בקולג' בוודין, אך עזב את לימודיו בשל בעיות בריאות.
הוא שימש כמורה בבית ספר ולאחר מכן למד משפטים בבוסטון וב-1833 הוא החל לעסוק בעריכת דין בפורט ויין שבאינדיאנה.
הוא היה הגזבר והמנהל של הסניף המקומי של בנק אינדיאנה בזיכיון המדינה ונשיא הבנק עצמו בשנים 1835–1857 ולאחר מכן ועד 1863 נשיא הבנק שירש אותו, בנק אינדיאנה.
בנק אינדיאנה נוסד ב-1833 כתגובה לסגירתו של .
אינדיאנה הייתה עדיין אזור שומם ושם בנק ממזרח ארצות הברית לא היה מוכן לפעול במדינה הצעירה.
מקולוק היה אחד מאנשי העסקים הבולטים באינדיאנה, ואף על פי שלא היה לו ניסיון קודם בבנקאות, הוא מונה לתפקיד בשל היותו האדם המוכשר ביותר שקיבל על עצמו את המשימה.
הוא ניהל את הבנק ביעילות רבה והפך אותו לאחד היציבים ביותר בארצות הברית עד לסגירתו ב-1859 ואז השטרות של הבנק הוחלפו בשטרות פדרליים מהבנק הלאומי החדש.
לאחר מכן הוא עבר להיות נשיא הבנק השני של אינדיאנה, תפקיד בו הוא שימש עד 1865.
על אף התנגדותו המוקדמת לחוק הבנקאות הלאומית של 1862, הוא נבחר ב-1863 על ידי מזכיר האוצר סלמון צ'ייס לשמש כמפקח הראשון על המטבע.
במהלך 22 חודשי כהונתו בתפקיד זה קיבלו 868 בנקים לאומיים זיכיון מבלי שאף אחד מהם כשל.
כמבקר הראשון המליץ מקולוק על שינויים מרכזיים בחוק הבנקאות, וחוק הבנקאות הלאומי של 1864 שנבע ממנו נותר היסוד למערכת הבנקאות הלאומית.
ב-9 במרץ 1865 מונה מקולוק על ידי הנשיא אברהם לינקולן כמזכיר האוצר ה-27 של ארצות הברית.
על מינויו הוחלט בעיקר בשל השפעתו על הבנקים המדינתיים הקיימים.
בבוקרו של היום בו נרצח הנשיא לינקולן הוא העיר, "מעולם לא ראיתי את מר לינקולן כה עליז ומאושר...
הנטל בו הוא נשא במשך ארבע שנים ארוכות, שבו הוא נשא בגבורה הירואית, הוסר מעל כתפיו.
מקולוק המשיך לכהן כמזכיר האוצר גם בקבינט של הנשיא הבא, אנדרו ג'ונסון עד לתום נשיאותו ב-1869.
מקולוק התמודד מיד עם תחילת כהונתו עם אינפלציה שנגרמה מהנפקת שטרות הכסף בתקופת המלחמה והוא המליץ על הוצאתם מהמחזור וחזרה לתקן הזהב.
בדוח השנתי הראשון שהוגש על ידו ב-4 בדצמבר 1865, הוא דחף בתקיפות להוצאה מהמחזור של שטרות הכסף כשלב מקדים.
עם זאת, צעד זה הפחית את כמות הכסף והיה בלתי פופולרי בתקופה שלאחר המלחמה, השיקום וההתרחבות מערבה.
בהתאם להצעתו אושר ב-12 במרץ 1866 חוק שאישר את הוצאתם מהמחזור של יותר מ-10 מיליון דולר תוך שישה חודשים ולא יותר מ-4 מיליון דולר נוספים בכל חודש לאחר מכן.
חוק זה נתקל בהתנגדות חזקה וב-4 בפברואר 1868 הוא בוטל לאחר שרק 48 מיליון דולר הוצאו מהמחזור.
המאבק על השבת החוק נמשך בחמישים השנים הבאות.
מקולוק גם התאכזב מהחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית לאשר את התאמתם לחוקה של שטרות הכסף.
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר האוצר, נקט מקולוק במדיניות להפחתת החוב שנבע מהמלחמה וחודשו גביית המיסים הפדרליים במדינות הדרום.
מלחמת האזרחים מומנה בעיקר על ידי הנפקת איגרות חוב לטווח קצר ולטווח ארוך ועל ידי הלוואות, בנוסף לאינפלציה שנגרמה על ידי הדפסת שטרות הכסף והטלת המיסים החדשים.
המחירים הסיטונאים יותר מהוכפלו והורדת שיעור האינפלציה הייתה בראש סדר העדיפויות של מקולוק.
בעדיפות גבוהה, ושנויה במחלוקת, הייתה שאלת המטבע.
שטרי הכסף הישנים, שהונפקו על ידי הבנקים המדינתיים, הוצאו מהמחזור, והשטרות שהונפקו על ידי הקונפדרציה היו חסרי ערך.
הבנקים הלאומיים הנפיקו שטרות בשווי של 207 מיליון דולר, שהיו מגובים בזהב ובכסף.
האוצר הפדרלי הנפיק 428 מיליון דולר בשטרות הכסף "הירוקים", שהיו הילך חוקי אך לא היה להם גיבוי בכסף או בזהב.
בנוסף, היו במחזור כ-275 מיליון דולר במטבעות.
מדיניות הממשל החדש שהוכרזה באוקטובר הייתה להסב את כל השטרות לכסף בגיבוי מתכות, זאת בכפוף לאישור הקונגרס.
ב-18 בדצמבר 1865 העביר בית הנבחרים את "החלטת אליי" ברוב של 144 תומכים מול 6 מתנגדים.
בסנאט המצב היה שונה, שכן שחקן המפתח שם היה הסנאטור ג'ון שרמן, שאמר שהורדת שיעור האינפלציה לא הייתה חשובה כמו מימון החוב הלאומי לטוח קצר ולטווח ארוך.
המלחמה מומנה כאמור בעיקר על ידי הגדלת החוב הלאומי, ובנוסף מיסוי ואינפלציה.
החוב הלאומי עמד על 2.8 מיליארד דולר.
באוקטובר 1865 רוב החוב היה בהלוואות זמניות לטווח קצר.
הבנקאים בוול סטריט האמינו שהכלכלה תצמח במהירות, הודות לפיתוח החקלאות באמצעות חוק החוות, סלילת מסילות ברזל נוספות, במיוחד שיקום המסילות בדרום ופתיחת הקו הטרנס-יבשתי אל המערב, ובמיוחד פריחת התעשייה במהלך המלחמה.
השאיפה הייתה שהיחס בין ערך השטרות לבין הזהב יהיה 145 דולר בשטרות תמורת 100 דולר בזהב, והאופטימיסטים סברו שהדרישה החזקה לכסף בתקופת השגשוג תאזן את היחס בין השטרות לזהב.
באפריל 1866 הושגה פשרה שהגבילה את האוצר לצמצום המטבע בערך של לא יותר מ-10 מיליון דולר למשך שישה חודשים.
בינתיים דחה הסנאט את חוק החוב הלאומי ובית הנבחרים לא יכול היה לפעול.
בראשית 1867 הפך השגשוג שלאחר המלחמה למציאות והאופטימיסטים רצו לשים קץ לצמצום המטבע, כפי שבינואר 1868 הורה הקונגרס.
בינתיים הנפיק האוצר איגרות חוב חדשות בריבית נמוכה כדי לממן מחדש את החזר החוב לטווח קצר.
בעוד ששטרי הכסף הישנים של הבנקים המדינתיים נעלמו מהמחזור, השטרות החדשים של הבנק הלאומי, בגיבוי המתכות, נפוצו עוד ועוד.
ב-1868 הייתה האינפלציה כבר בשיעור נמוך מאוד.
עם תום נשיאותו של ג'ונסון סיים מקולוק את כהונתו כמזכיר האוצר והוא עבר לאנגליה, שם בין השנים 1870–1876 הוא היה חבר בחברת הבנקאות Jay Cooke, McCulloch & Co..
מאוקטובר 1884 ועד לתום נשיאותו של צ'סטר ארתור במרץ 1885 כיהן מקולוק פעם נוספת כמזכיר האוצר.
במהלך שישה חודשים אלו הוא המשיך להיאבק למען מטבע המבוסס על תקן הזהב והזהיר שהטבעת מטבעות הכסף חייבת להפסק.
נישואיו הראשונים של מקולוק היו ליוניס הארדי, שנפטרה בצעירותה.
נישואיו השניים היו לסוזאן מאן, מורה במקצועה, שאותה הוא הכיר בפורט ויין ב-1836 כאשר הייתה אלמנה צעירה.
יו מקולוק נפטר ב-24 במאי 1895 בביתו, הולי היל שבמחוז הנסיך ג'ורג' שבמרילנד, לא הרחק מוושינגטון.
הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון.
לדבריו של ההיסטוריון הכלכלי אלן מסקין, הקריירה של מקולוק מדגימה את החלוץ המערבי כבנקאי ואת הבנקאי כאיש המוסר הנוצרי.
הוא היה אדם שזכה לחינוך טוב, אך לא היה לו ניסיון בעסקי הבנקאות.
יושרו הוכח כנכס חיוני בעידן של התנהגות שפלה וכסף נייר מפוקפק.
האתגרים הגדולים שלו באו לידי ביטוי בבניית מערכת בנקאות חדשה לגמרי במהלך המלחמה, ואחריה מימון של החוב הלאומי העצום.
החוק של הקונפדרציה נשמט ומעולם לא שולם.
החידה הגדולה ביותר הייתה הטיפול ב-428 מיליון דולר של השטרות הירוקים, בעידן בו מקולוק, כמו כל הכלכלנים השמרניים, דחה את כסף הנייר.
התרופה שלו הייתה להשיב את התשלום המגובה בכסף ובזהב והוצאת השטרות מהמחזור.
מדיניות צמצום זו הוציאה את הכסף מהמחזור, הורידה מחירים, שכר ורווחים, והפעילה לחץ כבד על בעלי החוב.
המפלגה הרפובליקנית גיבתה בכל מקרה את תוכניתו של מקולוק ובשנותיו במחלקת האוצר הוא עשה חיל.
בניין המעונות בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד נקרא על שמו.
שירות ספינות המכס של ארצות הברית ויורשו משמר החופים של ארצות הברית קראו בשמות של ספינות שלהם על שמו של מקולוק.
ספינת המכס, שעברה בהמשך לצי ארצות הברית שירתה תחת פיקודו של ג'ורג' דיואי בקרב מנילה במלחמת ארצות הברית-ספרד וספינת משמר החופים שירתה במלחמת העולם השנייה ובמלחמת וייטנאם.
המקור בר הסמכא ביותר לתולדות חייו של מקולוק הוא הספר שהוציא ב-1888 בשם "אנשים ואמצעים במחצית מאה" (Men and Measures of Half a Century).
מקולוק היה אחרון חברי הקבינט של לינקולן שנותר בחיים.
ב-1980 נרשם ביתו בפורט ויין במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
יו יו האקושו (; בתעתיק לעברית: יוּ יוּ הָאקְשוֹ; מסוגנן: יו☆יו☆האקושו) היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת השונן, שנכתבה ואוירה בידי יושיהירו טוגאשי (冨樫義博).
המאנגה פורסמה במקור במגזין שונן ג'אמפ השבועי מדצמבר 1990 ועד יולי 1994, עם 175 פרקים שאוגדו לתוך 19 כרכים.
באמריקה הצפונית, המאנגה פורסמה במגזין שונן ג'אמפ האמריקאי מינואר 2003 ועד ינואר 2010. סדרת המאנגה עובדה לסדרת אנימה בת 4 עונות ו-112 פרקים, שבוימה על ידי נורייוקי אבה והופקה על ידי סטודיו פיירו בשיתוף עם Fuji TV ו-Yomiko Advertising.
סדרת האנימה שודרה מ-10 באוקטובר 1992 עד 17 בדצמבר 1994. מאוחר יותר זכויותיה נרכשו על ידי Funimation והיא שודרה באמריקה הצפונית ב-2001 בערוץ Cartoon Network ברצועת Toonami וכן בערוצים נוספים כמו Adult Swim ו-Toku.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי שהופסק לאחר פרק 42, וכן גם ביפנית, כחלק מרצועת "טלמאנגה" ששודרה בשעות הערב המאוחרות.
סדרת המאנגה מתמקדת ברובה בקרבות אמנויות לחימה ובתחרויות.
טוגאשי החל בכתיבת הסדרה בסביבות נובמבר 1990 והושפע רבות מתורת הנסתר, מסרטי אימה וכן מהמיתולוגיה של הבודהיזם.
הסדרה עוקבת אחר יוסקה אוראמשי (בדיבוב העברי: יו יו האקושו), נער עבריין שנדרס ונהרג בתאונת דרכים על ידי רכב בעודו מנסה להציל את חייו של ילד אחר.
לאחר מותו, יוסקה נבחן במבחנים אצל קואנמה, הבן של השליט של העולם התחתון ולאחר שעובר אותם, יוסקה קם לתחייה בתור "הבלש של העולם התחתון".
בתפקידו החדש, יוסקה חוקר תיקים הקשורים לשדים ורוחות רפאים המופיעים בעולם בני האדם
בסדרה קיימות דמויות מעולם החיים, עולם הרוחות ועולם השדים.
בין הדמויות הבולטות ניתן למצוא את:
קואנמה- בנו של אנמה שליט עולם הרוחות, לא נלחם כלל, במראהו דומה לתינוק עם מוצץ בפיו וקעקוע j על מצחו, קואנמה יכול לשנות את מראהו לדמות בוגרת אך גם שעושה זאת נשאר עם המוצץ בפיו.
בוטאן- העוזרת של קואנמה, מורת דרך מעולם הרוחות שמדריכה את יוסקה כיצד להפוך לבלש רוחות, במראה נערה בגיל 15 עם שיער כחול, יכולה לעוף בעזרת משוט עץ.
יוסקה אוראמשי- גיבור הסדרה, מת מתחילת הסדרה וזכה להזמנות חדשה לחיים עבור שירותיו כבלש רוחות, אומן לחימה שפותר תעלומות וקרבות רבים על מנת לשמור על השקט בעולם בני האדם, בהמשך מגלים כי אביו ראיזן היה שד, לרוב מופיע עם חליפה ירוקה.
קאוברה- יריבו של יוסקה, למראית עין בריון טיפש בעל בלורית שיער חום לרוב מופיע עם חליפה כחולה, מעריך את יוסקה ומכבד אותו, אדם של כבוד ונאמן לחבריו.
קייקו- אוהבת את יוסקה ומצילה אותו בשביל שיוכל לחזור לחיים.
גנקאי- המורה של יוסקה, לוחמת חזקה בעלת טכניקות לחימה רבות, החברה החמישית בצוותו של יוסקה בטורניר האופל.
קוראמה- בעברו היה שד שועל ומנהיג כנופיית שודדים בעולם השדים, נולד מחדש בגוף של בן אדם, מצטרף לאוסקה והחבורה בהרפתקאות השונות.
לרוב מופיע עם חליפה ורודה.
היאיי- שד בעל עין שלישית, שד מהיר ומיומן בחרב, בהתחלה מופיע כאויבו של יוסקה אך בהמשך לומד לכבד את כוחו ועוזר לו במצבים שונים.
לרוב מופיע עם חליפה שחורה.
האחים טוגרו- אחים שדים מומחים באמנויות לחימה, נלחמים בצוותו של יוסקה בטורניר האופל.
יוסקה עם עוד ארבעה מחבריו מוזמנים להתחרות בטורניר האופלעונה 3 פרקים 67-94בלשי עולם הרוחותהקרב נגד סנסואי, יוסקה וחבריו נלחמים בקרבות חדשיםעונה 4 פרקים 95-112טורניר מלך עולם השדיםראייזן מת, האיזון העדין בין שלושת מנהיגי עולם השדים נשבר, מה יעלה בקרב על מנהיגות עולם השדים ואיך יוסקה מעורב
זיכיון המדיה של יו יו האקושו כולל בנוסף למאנגה גם שני סרטי אנימה, סרטי OVA, אלבומי אודיו, משחקי וידאו, צעצועים ומוצרים נוספים.
כמו כן, הסדרה עובדה לסדרת לייב אקשן יפנית בת 5 פרקים בהפקת נטפליקס, אשר עונתה הראשונה עלתה לאוויר ב-14 בדצמבר 2023.
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות, כאשר המאנגה מכרה מעל 50 מיליון עותקים ביפן בלבד וכן זכתה בפרס המאנגה של Shogakukan בקטגוריית השונן ב-1993. סדרת האנימה זכתה בפרס Anime Grand Prix של Animage לאנימה הטובה ביותר ב-1994 ו-1995. הסדרה נצפית על ידי קהל גדול ביפן ובארצות הברית.
האנימה זכתה גם כן לביקורות חיוביות, אשר שיבחו את הכתיבה, הדמויות, הקומדיה וכן את כמות האקשן.
יו סווינטון ליגרי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
יו סווינטון ליגרי נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית למשפחה ממוצא הוגנוטי וסקוטי.
עד גיל חמש הוא סבל ממחלה שגרמה באופן קבוע לעיוות ברגליו ולעיקוב גדילתו.
ליגרי היה תלמיד שקדן והיה נשיא האגודה הקלריוסופית (הספרותית) בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית), שבה הוא סיים את לימודיו ב-1814 כמצטיין בכיתתו.
הוא נודע בצחות לשונו וזכה למלגות.
לאחר סיום לימודיו בקולג' למד ליגרי משפטים במשך שלוש שנים.
הוא עבד בפריז ובאדינבורו בשנים 1818–1819 וב-1822 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קרוליינה הדרומית.
לאחר שעסק לזמן מה בעריכת דין בצ'ארלסטון, הוא היה לחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית וכיהן כחבר בו בשנים 1820–1821 ושוב בשנים 1824 ו-1830. הוא גם ייסד את העיתון "סאות'רן ריוויו" (Southern Review) וערך אותו בשנים 1828–1832.
בשנים 1830–1832 שימש ליגרי כתובע הכללי של קרוליינה הדרומית הוא תמך בזכויות המדינות, אך התנגד בתוקף ל.
לאחר סיום כהונתו כתובע הכללי של קרוליינה הדרומית הוא מונה כממונה על היחסים של ארצות הברית בבלגיה ושירת שם עד 1836.
בשובו לארצות הברית הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך לא עלה בידו להיבחר מחדש לקונגרס הבא ב-1839. ב-1841 מונה ליגירי על ידי הנשיא ג'ון טיילר כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן למותו.
הוא גם כיהן כמזכיר המדינה בפועל מ-8 במאי 1843 ועד למותו.
יו סווינטון ליגרי נפטר בבוסטון ב-20 ביוני 1843, בעת שנכח בטקס לחנוכת אנדרטת גבעת בנקר.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס, ולאחר מכן הוא נקבר מחדש בבית הקברות מגנוליה שבצ'ארלסטון.
על שמו נקראת ספינה של משמר החופים של ארצות הברית שנמצאת בשירות מאז 1990.
יו סאקס הוא שחקן אנגלי, המוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד גאווין רמסבוטום בסיטקום "בנידורם" של ITV.
הוא הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה וקולנוע בהם "אריסטוקרטים", "המלחמה של פויל", "רציחות במידסומר", "המופע של קתרין טייט", "המשפחה שלי" ו"נשות הכדורגלנים".
בקולנוע שיחק בסרטים "ליברטין", "נפשות תאומות", "לעצור את ג'וני" ו-"Mad Dogs and Englishmen".
ב-2006 הופיע סאקס בתפקיד גודפרי בהפקה של ויקטוריה ווד בסרט "עקרת בית, 49".
ב-2019 הופיע סאקס בתוכנית "Secrets and Words" של BBC Learning אודות אוריינות למבוגרים.
ב-2013 שיחק בתפקיד הארי דאנגל במחזה "One Man, Two Guvnors" בתיאטרון היימרקט שבלונדון לצדו של רופוס האונד.
ב-2015, הפך קארת'י למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת קאחה–רוראל הספרדית.
בעונה זו ערך הופעת בכורה במרוץ וורלד טור כשהתחרה בוואלטה אל פאייס ואסקו, וסיים במקום ה-85. בהמשך העונה סיים תשיעי ב-USA Pro Challenge ותשיעי ב-Tour du Gévaudan Languedoc-Roussillon.
ב-2016, סיים תשיעי בוולטה אה קטלוניה, 1:01 דקות פער מנאירו קינטנה המנצח.
לאחר מכן התחרה בשני מרוצים חד יומיים, ג'ירו דל'אפנינו וגראן פרמיו מיגל אינדוראין, בשניהם הגיע קארת'י במקום השמיני.
בהמשך העונה ניצח את הוואלטה אסטוריאס, מרוץ בן שלושה קטעים, לאחר שניצח את הקטע הראשון במרוץ.
קארת'י המשיך לבלוט בספרד, כשסיים שישי במרוץ החד יומיPrueba Villafranca-Ordiziako Klasika.
קארת'י נבחר לסגל קבוצתו, קאחה–רוראל, שזכתה בכרטיס חופשי לוואלטה אספניה וערך הופעת בכורה באחד ממרוצי הגרנד טור.
התוצאה הטובה ביותר של קארת'י במרוץ הייתה מקום 39 בקטע ה-9, והוא סיים במקום ה-125 הכללי.
הוא ערך הופעת בכורה בג'ירו ד'איטליה, סיים במקום ה-92 הכללי והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 21 בקטע ה-4.
עונת 2018 נפתחה אצל קארת'י בקולומביה, כשסיים במקום ה-18 ב ובמקום ה-13 בוולטה אה קטלוניה.
בהמשך העונה ערך השתתפות שנייה ברציפות בג'ירו וסיים במקום ה-77. לאחר מכן סיים במקום ה-18 בטור דה רומאנדי ומשם עבר להתחרות בארצות הברית, כשסיים חמישי בטור של יוטה, 2:42 דקות מספ קוס המנצח, ושלישי בקולורדו קלאסיק, 22 שניות מגאווין מאניון המנצח.
ב קארת'י סיים במקום ה-14.
ב-2019, פתח את העונה עם מקום שלישי ב-Tour Cycliste International du Haut Var, 5 שניות מטיבו פינו המנצח ומקום 12 ב, 5:25 דקות מיון איסאגירה המנצח.
קארת'י נבחר בפעם השלישית ברציפות לסגל קבוצתו לג'ירו, הפעם התבלט הרבה יותר משתי הפעמים הקודמות ושימש כמוביל הקבוצה לצד ג'ו דומברווסקי.
קארת'י סיים שמיני בקטע ה-9, רביעי בקטע ה-15 וחמישי בקטע ה-16. הוא סיים במקום ה-11 הכללי, 16:36 דקות מריצ'רד קאראפאס המנצח ושלישי בקטגוריית הרוכב הצעיר, כשדומברווסקי סיים במקום ה-12 כללי.
בטור דה סוויס, ניצח קארת'י את הקטע ה-9 והאחרון במרוץ לאחר בריחת סולו של יותר מ-90 קילומטרים, קארת'י גם ניצח את קטגוריית ההרים במרוץ עם 60 נקודות, כשהקטע ה-9 אותו ניצח, היה ההררי ביותר במרוץ וכלל שלוש עליות בקטגוריה HC.
קארת'י גם זינק לוואלטה אספניה, אך היה מעורב בתאונה בקטע ה-6 של המרוץ ביחד עם מוביל הקבוצה ריגוברטו אוראן, ונאלץ לפרוש לפני תחילת הקטע ה-7.
קארת'י פתח את 2020 בטור דה לה פרובאנס, בקטע ה-3 והמכריע של המרוץ, שהסתיים בחלק מהדרך לעליית המון ונטו, סיים שלישי ובסופו של דבר רביעי כללי, 1:38 דקות מנאירו קינטנה המנצח.
בהמשך העונה התחרה בטור דה פראנס לראשונה, בקטע ה-9 של המרוץ היה חלק מקבוצת הבריחה ביחד עם בן קבוצתו דניאל מרטינס.
בעוד קארת'י סיים תשיעי את הקטע, שזו הייתה התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ, מרטינס ניצח את הקטע.
קארת'י סיים במקום ה-37 את הטור.
בקטע ה-8 קארת'י סיים חמישי, 33 שניות מרוגליץ' שניצח את הקטע, ונעקף חזרה על ידיו ועל ידי מרטין וחזר למקום הרביעי, 44 שניות מקאראפאס.
בקטע ה-12, שנחשב לקטע הקשה ביותר במרוץ והסתיים על העלייה המיתולוגית מעבר אנגלירו, קארת'י ניצח את הקטע, מקדים ב-16 שניות את אלכסנדר ולאסוב וקאראפאס, כשהוא הופך לבריטי הראשון לנצח על העלייה.
הוא חזר למקום השלישי הכללי, 32 שניות מקאראפאס, כשהוא מוריד את מרטין למקום הרביעי.
קארת'י שמר על המיקום הזה עד תום הוואלטה, והספיק לסיים רביעי בקטע ה-14 שהיה נגד השעון ובקטע ה-17. בסופו של דבר הוא סיים בפער של 1:15 דקות מרוגליץ' שניצח את הוואלטה, ובפער של 51 שניות מקאראפאס.
יו מקינטוש פוט, ברון קרדון היה נציג בריטניה לאומות המאוחדות והמושל הכללי האחרון של קפריסין.
נולד בפלימות' למשפחה פעילה פוליטית.
אביו, איזק, היה חבר המפלגה הליברלית וראש עיריי פלימות'.
אחיו, מייקל פוט, היה יו"ר מפלגת הלייבור ויו"ר האופוזיציה בין השנים 1980–1983, אחיו ג'ון פוט, ברון פוט, היה חבר בית הלורדים ואח נוסף, דינגל פוט, היה התובע הכללי של אנגליה וויילס.
בניגוד לאחיו, שלמד באוניברסיטת אוקספורד, למד יו בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'.
את הקריירה שלו בתחום מנהל המושבות הבריטי החל במנדט הבריטי בארץ ישראל, כשהוצב בנפת שכם כעוזר למושל המקומי.
במלחמת העולם השנייה הוצב בקירנאיקה (לוב) ובשנים 1943–1945 בקפריסין כמזכיר קולוניאלי.
לאחר המלחמה שירת בתפקיד דומה בג'מייקה (עד 1947) ובניגריה (עד 1950).
בשנים 1951–1957 כיהן כמושל בפועל של ג'מייקה.
בין 1957 ל-1960 כיהן כמושל הכללי של קפריסין, עד שהמדינה זכתה לעצמאות.
ב-1961 מונה לשגריר בריטניה למועצת הנאמנות של האומות המאוחדות.
ב-1964 מונה לשגריר ארצו לאומות המאוחדות, במעמד של תת-שר (Minister of State) במשרד החוץ וחבר העמים, תפקיד בו כיהן עד 1970.
ב-1939 התמנה לקצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-1946 קודם למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG) לאביר במסדר זה ב-1951 (KCMG) ולאביר צלב גדול (GCMG) ב-1957. ב-1953 מונה לאביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO).
ב-1964 הוענק לו תואר ברון.
ב-1936 נשא לאישה את פלורנס סילביה טוד, שנפטרה ב-1985. היו להם שלושה בנים ובת.
שניים מילדיהם (פול מקינטוש ושרה דינגל) היו עיתונאים.
יוזף אדוארד אדולף ספיר (בהולנדית: Joseph Eduard Adolf Spier; 26 ביוני 1900 – 21 במאי 1978) היה אמן ומאייר אמריקאי יליד הולנד פופולרי.
יו ספיר נולד בזוטפן, הולנד.
מ-1924 עד 1939 עבד בעיתון "דה טלגרף" (De Telegraaf), שם יצר איורים הומוריסטיים וקריקטורות על חיי היומיום.
הוא גם עבד כאמן סקיצות באולמות בתי משפט וכיוצר קריקטורות ביקורת תיאטרון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכו יצירותיו לפוליטיות יותר והוא נעצר בגלל תיאור סאטירי של היטלר.
הוא נשלח למחנה וסטרבורק ולאחר מכן לווילה בוצ'ינה (Villa Bouchina) עם אשתו ושלושת ילדיו, אחד מהם פטר ספיר (Peter Spier) , לימים קריקטוריסט ידוע בזכות עצמו.
במשך חודשים ספורים במהלך 1943 הם היו מוגנים מגירוש למחנות ריכוז גרמניים, ככל הנראה בשל השפעתו של מנהיג התנועה הנאצית ההולנדית (National Socialistische Beweging) הפרו-גרמנית, אנטון אדריאן מוסרט.
ב-21 באפריל 1943 הועבר ספיר לגטו טרזין, שם הוחזק עם משפחתו עד תום המלחמה.
בטרזין סייע ספיר בהפקת הסרט "טרזיינשטט".
יו ספיר עבר לארצות הברית ב-1951 עם משפחתו והמשיך לעבוד עד סוף ימיו.
ספיר מת בסנטה פה, ניו מקסיקו, ב-21 במאי 1978.
יו ספיר היה נשוי לאלברטין סופי "טינקה" ואן ראלטה (van Raalte) ונולדו להם שלושה ילדים - פטר ספיר, תומאס ספיר (DDS) וסלין ספיר.
פטר ספיר היה מאייר ידוע של ספרי ילדים.
ספרים מאוירים על ידי יו ספיר
סֶר יוּ צ'ארלס פטריק ג'וזף פְֿרֵייזֶר MBE (23 בינואר 1918 – 6 במרץ 1984) היה פוליטיקאי במפלגה השמרנית הבריטית ובעלה הראשון של ליידי אנטוניה פרייזר.
פרייזר היה בנו השני של הלורד לובאט ה־14, אציל קתולי בולט.
הוא התחנך באמפלפורת' קולג' ובבייליול קולג', אוקספורד, שם כיהן כנשיא איגוד אוקספורד.
בשנת 1936 גויס פרייזר לצבא הבריטי ליחידת סיירי לובאט (שהקים אביו), ושירת בה עד תום מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה שירת בגדוד הקישור של GHQ.
סֶגֶן פרייזר הועלה לדרגת סרן זמני ב־14 באפריל 1942 והפך משנה למפקד פלוגה 'C'.
בנובמבר 1944 הוצב ביחידת IS9, שעסקה בחילוץ שבויים, כקצין מודיעין.
לפרייזר הוענקה חברות במסדר האימפריה הבריטית:"בפברואר, מרץ ואפריל השנה, הוא היה אחראי על תכנון וארגון מבצעי הסתננות וחילוץ בדרום הולנד.
לארמייה החשאית בארדנים היה מחסור חמור בנשק, וכתוצאה ממאמצי הסרן פרייזר הוצנחו אליהם כ־2000 כלי נשק בשלושת השבועות הבאים.
כמו כן ארגן מדריכים מקומיים ומודיעין לכוחות האמריקניים המתקדמים.
מאוקטובר 1944 עד מרץ 1945 היה סרן פרייזר אחראי על חוליית שטח של IS9 בגזרת הצבא הקנדי בהולנד, שם עשה עבודה רבת ערך בארגון חילוץ חיילי בעלות הברית שנאספו על ידי סגן קירשן (במבצע פביאן של גדוד SAS הבלגי) במחוז וֶלוּן."
הוא הושבע כחבר במועצה המלכותית ב־1962, מה שהעניק לו את הזכות לקידומת "The Right Honourable" לכל החיים.
הוא התמודד בבחירות למנהיגות המפלגה השמרנית ב־1975, אך צבר רק 16 קולות בסיבוב הראשון מול אדוארד הית' המכהן, ובסופו של דבר זכתה מרגרט תאצ'ר בהנהגה.
ב־25 בספטמבר 1956 התחתן פרייזר עם הסופרת לעתיד ליידי אנטוניה פאקנהאם, בתם של הרוזן והרוזנת מלונגפורד.
נולדו להם שישה ילדים: בנימין, דמיאן, אורלנדו, רבקה, פלורה, ונטשה.
בשנת 1975, בעודה נשואה לפרייזר, הכירה ליידי אנטוניה את המחזאי הרולד פינטר, אף הוא נשוי באותה עת, והחלה לחיות עימו.
בני הזוג פרייזר התגרשו ב־1977; ליידי אנטוניה נישאה לפינטר בשנת 1980, לאחר שהשלים את גירושיו.
ב־23 באוקטובר 1975 היה פרייזר הקורבן המיועד של מכונית תופת של הצבא האירי הרפובליקני (IRA).
הפצצה הוטמנה באחת ממכוניותיו של פרייזר, מחוץ לביתו בכיכר קמפדן היל.
חוקר סרטן ידוע, פרופסור גורדון המילטון פרלי, חלף על פני המכונית כשהפצצה התפוצצה בטרם עת, ונהרג במקום.
אלמלא התפוצצה בטרם עת, היו רעייתו של פרייזר, ליידי אנטוניה, וקרוליין קנדי, אורחת של הזוג פרייזר שביקרה בלונדון כדי להשלים קורס אמנות בן שנה בבית המכירות הפומביות סותבי'ס, נמצאות במכונית כשהפצצה הייתה מתפוצצת.
לא ידועה לאשורה הסיבה לבחירה דווקא בפרייזר כמטרת ההתנקשות.
סר יו פרייזר כיהן בפרלמנט עד מותו מסרטן הריאה במרץ 1984, בגיל 66. בבחירות ההחלפה שנערכו לאיוש המושב, הצליח ביל קאש להשאיר את המושב בידי המפלגה השמרנית.
יו לונג (בסינית מנדרינית: 余隆; בפין-יין: Yú Lóng; נולד ב-1 ביולי 1964) הוא מנצח סיני.
כיום הוא מנהל אמנותי ומנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הסינית ושל התזמורת הסימפונית של שאנגחאי, מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של גואנגג'ואו, ומנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג.
יו הוא גם יו"ר הוועדה האמנותית של פסטיבל המוזיקה בבייג'ינג ומנהל שותף של פסטיבל המוזיקה MISA.
יו לונג הוא בנם של דינג ג'יאנואו (פסנתרנית) ויו ליקסון (כוריאוגרף).
יו נולד למשפחה של מוזיקאים בשאנגחאי, סין וגדל במהלך מהפכת התרבות שם.
יו קיבל את החינוך המוזיקלי בילדותו המוקדמת החל בלימודי פסנתר מסבו, המלחין דינג שאנד.
הוא המשיך את לימודי הפסנתר שלו בקונסרבטוריון של שאנגחאי, וגם החל בלימודי ניצוח, וסיים את לימודיו בקונסרבטוריון בשנת 1987. בהמשך למד מוזיקה באירופה באוניברסיטת ברלין לאמנויות.
לאחר שחזר מאירופה, מונה יו למנצח הראשי של תיאטרון האופרה המרכזי בבייג'ינג ב-1992, וכיהן במשך שלוש שנים.
הוא הפיק אופרות עבור המועצה העירונית של הונג קונג במשך חמש שנים.