tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לינקה היה חלק בלתי נפרד מהזכייה של שאלקה בגביע אופ"א בעונת 1997, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אינטר מילאנו.
בקיץ 1998 חתם לינקה בבאיירן מינכן, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכה בדאבל, ופתח בהרכב הקבוצה במשחק גמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן.
כעבור שנתיים, בגמר ליגת האלופות 2001, לינקה הבקיע את הפנדל האחרון והמכריע בדו-קרב הפנדלים נגד ולנסיה, שהעניק את הגביע לבאיירן מינכן.
כמו כן, היה שותף לזכייה באותה שנה בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס.
לינקה זכה עם באיירן מינכן בחמש אליפויות, שלושה גביעים מקומיים, ארבעה סופר קאפ, גביע אלופות אחד, וגביע ביניבשתי אחד.
בקיץ 2005 חתם לינקה ברד בול זלצבורג, מהבונדסליגה האוסטרית, מועדון שזה עתה עבר מיתוג מחדש לאחר שנים רבות כקזינו זלצבורג, ביחד עם חברו לבאיירן מינכן, אלכסנדר ציקלר.
במהרה מונה לינקה לקפטן הקבוצה.
בעונת 2007 זכה לינקה באליפות עם רד בול זלצבורג, אך חוזהו לא הוארך.
בתום החוזה, חזר לבאיירן מינכן, ושיחק עונה אחת בקבוצת המילואים בליגה השלישית, עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2008.
לינקה שיחק בנבחרת גרמניה החל משנת 1997, וייצג את גרמניה בגביע הקונפדרציות בשנת 1999, ביורו 2000 ובמונדיאל 2002, בו פתח במשחק הגמר, בו גרמניה הפסידה בתוצאה 2-0 לנבחרת ברזיל.
לינקה פרש באופן רשמי מהנבחרת לאחר מונדיאל 2002. בהמשך, זומן על ידי המאמן יורגן קלינסמן למספר משחקים בשנת 2004, אך נפצע ולא זומן ליורו 2004.
סר תומאס לת'ברידג' נפייר מורלנד (; 9 באוגוסט 1865 - 21 במאי 1925) היה גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
מורלנד נולד ב-9 באוגוסט 1865 במונטריאול שבקנדה, כבנם של הלן ותומאס מורלנד.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1884 התגייס לצבא בריטניה והוצב בקורפוס הרובאים המלכותי.
ב-1890 הוא נשא לשה את מייבל סנט ג'ון, אשר ילדה לו שתי בנות.
הוא נשלח לניגריה, והגיע לדרגת לוטננט קולונל.
בשנת 1909, הוא סופח אל חיל הספר המלכותי המערב אפריקני (The West African Frontier Force (WAFF)) - כוח אשר הורכב משבעה גדודי ילידים מהמושבות הבריטיות במערב אפריקה (ניגריה, חוף הזהב, סיירה לאון וגמביה) ונועד לדאוג לביטחון האזור.
הוא השתתף בקרבות כנגד ילידים, וב-25 באפריל 1902 עוטר באות השירות המצוין.
ב-1905 הוענקה לו דרגת כבוד של קולונל והוא מונה למפקד החיל.
הוא פיקד על החיל עד 1908. ב-1910 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד הבריגדה ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הועלה מורלנד לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-47 (לונדון ה-1/2).
בספטמבר של אותה שנה הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-14 עד אוקטובר.
עם שתי הדיוויזיות הנ"ל הוא נותר בעתודה ולא השתתף בקרבות.
באוקטובר הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-5 ופיקד עליה במהלך קרב איפר השני.
ביולי 1915 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-10 שזה עתה הוקם.
ב-1916 השתתף הקורפוס בקרב על הסום.
ב-1917 נכלל הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה של הרברט פלומר.
במסגרת זו לחם הקורפוס בקרב פשנדל ובקרב רכס מסין.
באפריל 1918 הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-13. הוא פיקד על הקורפוס במהלך הקרב השני על הסום ומתקפת מאה הימים.
הוא פיקד על הקורפוס עד 1920 עת הועבר לפקד על ארמיית הריין הבריטית.
שנתיים לאחר מכן מונה למפקד פיקוד אלדרשוט, וקודם לדרגת גנרל מלא.
הוא נפטר בעיר מונטרה שבשווייץ ב-21 במאי 1925 בגיל 59.
תומאס מורל היה לבריתן אנגלי, מומחה ללימודים קלאסיים ומדפיס.
מורל נולד באיטון, בקינגהמשייר, ולמד באיטון קולג' ובקינגס קולג', קיימברידג' (תואר ראשון ב-1726, תואר שני ב-1730 ודוקטורט ב-1743).
מורל היה עמית ב"אגודת חוקרי עתיקות" של לונדון ובשנת 1768 נבחר ל"עמית החברה המלכותית" כ"רקטור של באקלנד בהרטפורדשייר, מחבר התזאורוס היווני שיצא לאור לא מכבר ועמית באגודת חוקרי העתיקות של לונדון, ג'נטלמן בקיא ומיומן בתולדות הטבע ובכל סעיף של ספרות הנימוסין"
בשנת 1775 התמנה לכומר הצבאי בקסרקטין פורטסמות'.
מורל כתב את הדין וחשבון הארוך והמפורט ביותר ששרד עד ימינו על שיתוף פעולה עם הנדל.
הוא מת בשנת 1784 ונקבר בצ'יזוויק, לונדון.
מורל התפרסם בעיקר כלבריתן של האורטוריות הבאות מאת גאורג פרידריך הנדל:
"בחירתו של הרקולס" (1750) קיים ספק אם מורל היה הלבריתן
"ניצחון הזמן והאמת" (1757) קרוב לוודאי שמורל היה הלבריתן
תומר מוסטר הוא טניסאי עבר אוסטרי.
אחד מהטניסאים הטובים בעולם בשנות ה-90. בשיא הקריירה קיבל את תואר "מלך החימר".
בסך הכל הוא זכה ב-44 תחרויות יחידים ובתואר אחד בזוגות.
במאזנו 625 ניצחונות מול 273 הפסדים.
תומר מוסטר הגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה לנוער בשנת 1985. עוד לפני זה, בשנת 1984 הוא היה חלק ממשלחת אוסטריה למשחקים האולימפיים.
בשנת 1989 הוא היה הטניסאי האוסטרי הראשון שהגיע לחצי גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה.
הוא הביא את נבחרת גביע דייוויס של אוסטריה לשלב חצי הגמר.
בשנת 1990 הוא נבחר לספורטאי השנה באוסטריה.
בתחית שנות ה-90 הוא הגיע לשיא הקריירה שלו.
בשנת 1992 הוא זכה ב-12 תחרויות, בשנת 1995 תומר מוסטר זכה באליפות צרפת הפתוחה (זו הייתה הפעם היחידה שמוסטר הגיע לגמר תחרות גראנד סלאם) ובסוף השנה קיבל תואר ספורטאי השנה באוסטריה.
ב-12 בפברואר 1996 הוא דורג מס' 1 בעולם, אך רק למשך שבוע.
בשנת 1999 הוא הפסיק להשתתף בתחרויות ועבר להתגורר לאוסטרליה.
ביוני 2010 בגיל 42 הוא חזר להתחרות בצורה מקצועית, אך ללא הצלחה יתרה וסיים את השנה במקום 980.
| align=right | אליפות אוסטרליה הפתוחה
| align=right | אליפות צרפת הפתוחה
דיש היה משורר וסופר מדע בדיוני אמריקאי, זוכה פרס הוגו.
דיש נולד ב־2 בפברואר 1940 בעיר דה מוין (Des Moines) במדינת איווה בארצות הברית בשם תומאס מייקל דיש.
בילדותו, למד בביתו במשך שנה שלמה מאחר שאימו חששה לשלוח אותו לבית הספר בשל מגפת פוליו שפרצה באותה תקופה.
כתוצאה מכך הוא דילג מהגן ישירות לכיתה ב'.
את החינוך הרשמי שלו קיבל בבתי ספר קתוליים, מה שמסביר את הביקורת הנוקבת שלו בכמה מיצירותיו על הכנסייה הקתולית.
בשנת 1953 עברה משפחתו לסיינט פול במינסוטה, שם למד הן בבית ספר ציבורי והן בבית ספר קתולי.
שם התגלתה אהבתו למדע בדיוני, דרמה ושירה.
דיש נודע גם בזכות עבודתו בתיאטרון הם כמבקר והן ככותב.
הוא כתב עיבוד בימתי ליצירה "בן חור", וכן את יצירתו השנויה במחלוקת "הגמילה מהקרדינל" (The Cardinal Detoxes), יצירה שהוקעה על ידי הכנסייה הקתולית.
חיבר ספרי מדע בדיוני, פנטזיה וספרות אימה.
המגזין ניוזוויק כינה אותו כ"סופר האמריקני המחונן הבלתי מוכר ביותר".
הוא פרסם את סיפורו הראשון, "The Double-Timer" בשנת 1962. סיפורים מוקדמים בולטים ניתן ציין את "יורד" ("Descending") שנכתב בשנת 1964, "המקקים" (The Roaches), "קזבלנקה 1967, ו"החוף האסייתי" 1970.
ביום שבת, 4 ביולי 2008 שם תומאס דיש קץ לחייו.
לפי דיווחים, חודשים אחדים לפני שהתאבד, היה שרוי בדיכאון בעקבות מות שותפו לחיים, ובשל חשש שיפנו אותו מדירתו המושכרת, עקב עליית מחירי שכר הדירה.
כתב על כך הסופר הצרפתי מישל וולבק בספרו "סרוטונין":
דיש זכה בפרס הוגו והיה מועמד לפרס הנבולה "על כנפי השיר".
ספר זה גם זיכה אותו בפרס קמפבל לסופר הצעיר הטוב ביותר לאותה שנה.
ספר זה הוא גם היחידי אשר תורגם לעברית.
היה בין המועמדים הסופיים מספר פעמים לפרס הנבולה וההוגו, בין השאר על ספרו "הטוסטר הקטן האמיץ" שעובד אחר כך לסרט אנימציה באורך מלא.
לאחר הנובלה הראשונה שכתב "רצח עם" (1965), התפרסה יצירתו "מחנה ריכוז", העוסקת באסיר במחנה ריכוז בארצות הברית שם הוא מטופל בתרופות נסיוניות.
תומאס מוריסון הוא שחקן אנגלי שמופיע בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו במחזה "On the Shore of the Wide World", ובתפקיד סקריפס במחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט, לצדם של סטיבן וב ומאט סמית.
הוא למד במשך שלוש שנים בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה שבלונדון.
אחרי סיום הלימודים לוהק לתפקיד דני הולדן בסדרת הדרמה של ה-BBC "בלקפול".
ב-2011 וב-2012 הופיע מוריסון בסדרה "מונרו" של רשת ITV בתפקיד לי ברדלי.
עוד שיחק בדרמה "The 7.39" של ה-BBC, ובמיני-סדרה "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל".
מוריסון הופיע בתפקידו הראשון בטלוויזיה במיני-סדרה "בלקפול" עוד לפני שהתחיל לשחק בתיאטרון.
הופעותיו הראשונות בתיאטרון היו במחזות "Kes" ו-"On the Shore of the Wide World" בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר.
אחר כך עבר לתיאטרון המלכותי הלאומי והחל לגלם את סקריפס במחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט.
ב-2008 שיחק מוריסון בתפקיד קטן בעיבוד של Sky One לספר "צבע הכשף" מאת טרי פראצ'ט, והופיע באותה סצנה עם פראצ'ט עצמו.
עוד ב-2008 הופיע בתפקיד הופר בעיבוד הקולנועי של הספר "בחזרה לבריידסהד" מאת אוולין וו.
2006 פרס לורנס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר - כחלק מצוות שחקני המחזה "On the Shore of the Wide World".
2004 פרס Royal Television Society - מועמדות לפרס השחקן החדש על המסך.
תומאס לינקולן קייסי האב היה מהנדס צבאי ואזרחי אמריקאי ידוע בסוף המאה ה-19. הוא עמד בראש חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ופיקח על השלמת אנדרטת וושינגטון.
המהנדס האמריקני ריצ'רד ויינגרד כתב כי קייסי היה "הבונה הנחשק והמפורסם ביותר של בנייני ציבור, מונומנטים ויצירות משמעותיות אחרות מחיל ההנדסה האמריקאי בחלק האחרון של המאה ה-19."
קייסי נולדה למשפחה חשובה שגרה בחוות קייסי בסונדרסטאון, רוד איילנד, במשך כ-200 שנים.
משפחה זו כללה אדמירל, גנרלים, מהנדסים ומדענים.
סבו של קייסי, וונטון קייסי, היה חבר במשמרות קנטיש במזרח גריניץ' במהלך המהפכה האמריקאית.
אביו של קייסי, האלוף סילאס קייסי, הוביל את ההסתערות על טירת צ'אפולטפק בקרב צ'אפולטפק במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ואף שימש כאלוף במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
אחיו סילאס קייסי השלישי היה אדמירל משנה בצי של ארצות הברית ומפקד צי האוקיינוס השקט בשנים 1901 עד 1903. קייסי התחתן עם אמה וייר, בתו של הצייר רוברט וולטר וייר, ממנה נולדו לו שני בנים.
קייסי נולד במחנה מדיסון בסקטס הארבור, ניו יורק.
הנשיא ג'יימס פולק מינה אותו לאקדמיה הצבאית ווסט פוינט, שם למד מיולי 1848 עד יוני 1852, וסיים במקום הראשון מארבעים ושלושה בוגרים במחזור.
עם בני כיתתו נמנו הנרי ורנר סלוקום, דייוויד ס.
סטנלי, ג'ורג' לוקאס הרצף, צ'ארלס ר.
וודס, אלכסנדר מקדואל מקוק, אוגוסט קאוץ, וג'ורג' קרוק.
עם סיום הלימודים הוא מונה כסגן שני בחיל המהנדסים.
מיולי עד אוגוסט שירת קייסי בווסט פוינט בפלוגת חבלנים, כורים ופונטוניארס.
לאחר מכן עבד כעוזר מהנדס במהלך בניית מבצר דלאוור, ובשיפור המבנה של נהר דלאוור ושל הנמל בנהר ובמפרץ החל מ-2 בדצמבר 1852, עד 28 באוגוסט 1854, ובמהלכו התמנה לסגן שני ב־22 ביוני 1854.
לאחר חופשה שהסתיימה ב־25 בפברואר 1867, שימש קייסי כמהנדס מפקד בבניית מבצר פרבל וסקאמל בין 1 במרץ ל-18 בנובמבר 1867. לאחר מכן הוא מונה לעוזרו של ראש המהנדסים בצבא ארצות הברית ב־18 בנובמבר 1867, ועבר לוושינגטון הבירה, שם עתיד היה להתגורר רוב שארית חייו.
הוא יצא לסיורי פיקוח מאפריל לאוקטובר 1868, ועזב את התפקיד ב־2 בינואר 1879. בשנת 1873 הוסמך קייסי כקצין של לגיון הכבוד הצרפתי בהוקרה על עבודתו כמהנדס.
קייסי עמד בראש החטיבה במשרד ראש המהנדסים האחראי על מהנדסים צבאיים, ציוד וביצורים.
הפרויקט המפורסם ביותר של קייסי היה השלמת אנדרטת וושינגטון.
בניית האנדרטה ננטשה 24 שנים קודם לכן, בשנת 1854, בגלל בעיות טכניות וניהוליות.
במקומו עמדה ערימת שיש שגובהה 170 רגל (בערך 52 מטרים), אשר נטתה לכיוון צפון-מערב בגלל בסיס לא יציב.
המבנה היווה מבוכה ציבורית ומטרת ביקורת מצד עיתונים ברחבי הארץ.
קייסי מונה להיות אחראי על סיום הפרויקט בשנת 1878. קייסי, אז סגן אלוף וראש משרד הבניינים והגנים הציבוריים בוושינגטון הבירה, היה ידוע בכישוריו ההנדסיים ובאמינותו הכלכלית.
הוא פיתח שיטה גאונית לאיזון הבסיס, בה פועלים חפרו משני צדדי המבנה עד להתאזנות הגדם.
בסופו של דבר החליפו אנשיו של קייסי כמחצית מהיסודות הישנים, והעמיקו אותם בכשלושה מטרים, והכפילו את רוחבם.
הדבר אפשר את השלמת הבניין, שהיה לגבוה בעולם בין השנים 1884 ו-1889. עם זאת, גם כיום ניתן לראות את ההבדל בגוון בין החלק התחתון לעליון במבנה.
למעלה מ-130 שנה מאוחר יותר, לאחר שהאנדרטה נפגעה כתוצאה מרעידת אדמה בשנת 2011, מהנדסים שהוטל עליהם לתקן את המבנה נעזרו בניירות המקוריים של קייסי כדי להבין כיצד הוא נבנה.
המהנדסים כינו את עבודתו של קייסי "מבריקה".
קייסי החזיק במספר תפקידים נוספים: בחינת ההשפעה של חברות המזח היבש שעבדו בנמל פורטלנד באפריל 1868, ייעוץ באוורור של בית הנבחרים של ארצות הברית, ייעוץ בעבודות ציבוריות במחוז קולומביה משנת 1879 עד 1888. קייסי פיקח על בניית אנדרטה מעל קברו של תומאס ג'פרסון.
ב־10 באפריל 1884, קייסי התמנה לחבר במועצת המגדלור.
לאחר מכן פיקח על בניית המוזיאון הרפואי של הצבא והספרייה החל מ-14 באפריל 1885, ועל הקמת אנדרטת ג'יימס א.
הוא הועלה לדרגת תת-אלוף והוצב כראש המהנדסים ב־6 ביולי 1888. כשהיה למנהל, קייסי הקצה סכומי כסף גדולים לשיפורים בנמל ובנהר, וארגן מחדש את המחלקה.
הוא פרש מהצבא ב-10 במאי 1895, בהגיעו לגיל הפרישה של 64.
הוא פיקח על בנייה בבניין תומאס ג'פרסון, בו שוכנת ספריית הקונגרס, החל מ-2 באוקטובר 1888; פרויקט זה כמעט הושלם כשמת בהפתעה ב-25 במרץ 1896. עם מותו, האחריות לפרויקט הועברה לבנו, האדריכל אדוארד פירס קייסי.
בן נוסף, קולונל תומאס לינקולן קייסי ג'וניור, השלים קריירה בת 33 שנה בחיל ההנדסה של הצבא האמריקני, והיה לאנטומולוג מכובד.
לאחר מותו נקבר קייסי עם אביו ובני משפחה אחרים בחוות קייסי בסאונסטאון, רוד איילנד.
קייסי נבחר להיות חבר האקדמיה הלאומית למדעים בשנת 1890, והפך לקצין של לגיון הכבוד של צרפת כהוקרה על עבודתו באנדרטת וושינגטון.
קייסי היה חבר באגודה של סינסינטי, שהחליף את אביו בשנת 1882, ובן לוויה של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית עד מותו, מנהל האגודה האמריקנית של מהנדסים אזרחיים, וחבר באגודה הגנאלוגית ההיסטורית של ניו אינגלנד .
תומאס מונטגיו, הרוזן הרביעי מסולסברי היה בן אצולה ואיש צבא אנגלי בתקופת מלחמת מאה השנים.
תומאס היה בנו הבכור של ג'ון מונטגיו, הרוזן השלישי מסולסברי, ואמו הייתה מוד פרנסיס, רוזנת סולסברי.
אביו נהרג ב-1400 במהלך תכנון מרד כנגד הנרי הרביעי, מלך אנגליה, ואדמותיו הוחרמו.
ב-1409 הצליח תומאס להחזיר לעצמו חלק מאדמותיו של אביו, והוא נעשה לחבר בפרלמנט.
ב-1414, הוא הפך לאביר מסדר הבירית.
ביולי 1415 הוא סייע בהעמדתו לדיון של ריצ'רד מקוניסבורג, הרוזן השלישי מקיימברידג' בעוון קשירת קשר כנגד הנרי החמישי, מלך אנגליה.
ולאחר מכן הפליג לצרפת והצטרף לצבאו של הנרי שלחם במלחמת מאה השנים.
הוא השתתף בין היתר בקרב אז'נקור.
בשנים שלאחר מכן הוא לחם בעוד מספר קרבות, ובהמשך מונה למפקד כוח עצמאי.
ב-1419 הוא מונה למושל נורמנדי והוענק לו התואר "רוזן פרש".
ב-1421 החזיר לו המלך את כל האדמות שהוחרמו לאביו, וכן את התואר רוזן סולסברי.
אף שהועסק במשימות דיפלומטיות מסוימות, הוא כמעט ולא נטל חלק בפוליטיקה, ובילה את רוב שארית חייו כחייל בצרפת.
בשנת 1423 הוא התמנה למושל שמפיין, ובשנת 1425 כבש את העיר לה-מאן.
לאחר שנה באנגליה, הוא חזר לצרפת בשנת 1428, והטיל את המצור על אורליאן.
הוא נהרג במהלך המצור ב-3 בנובמבר של אותה שנה.
מונטגיו נישא לאלינור הולנד, רוזנת סולסברי בתו של תומאס הולנד, הרוזן השני מקנט.
היא ילדה לו את בתו היחידה, אליס מונטגיו, הרוזנת החמישית מסולסברי.
לאחר מותה של אלינור באזור 1413, נישא מונטגיו לאליס צ'וסר, דוכסית סאפוק נכדתו של המשורר ג'פרי צ'וסר.
מאוחר יותר נסע מודלי אל מקום מעגן הספינה בגואם, שם הוא פנה אל צוותה בפנייה שהתפרשה כחוסר כבוד.
בעקבות כך הוא ספג ביקורת רחבה ועד מהרה התפטר.
מודלי, שב-4 בדצמבר 2017 אושר מינויו כתת-מזכיר הצי, מילא באופן זמני את תפקיד מזכיר הצי מ-15 ביולי ועד 31 ביולי 2019, כאשר קודמו בתפקיד כמזכיר הצי, ריצ'רד ו.
ספנסר, שימש אז כתת-מזכיר ההגנה וכמזכיר ההגנה בפועל.
מודלי נולד וגדל בקליבלנד, אוהיו, שם הוא למד בבית הספר של שייקר הייטס, פרבר של אוהיו, אותו הוא סיים ב-1979. ב-1983 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית ובהמשך למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
הוא שירת שירות פעיל בצי ארצות הברית כטייס מסוקים והיה קצין בצי במשך שבע שנים.
לאחר מכן הוא שימש בתפקידי ניהול בחברת Iconixx, Oxford Associates ובחברת UNC Inc.
הוא גם לימד מדע המדינה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
מודלי שימש כמנהל רשת החברות הבינלאומית PricewaterhouseCoopers.
הוא גם שימש כסגנו של תת-מזכיר ההגנה לניהול פיננסי וכמנהל הראשון של "המועצה העסקית להגנה" (Defense Business Board).
בספטמבר 2017 הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כתת-מזכיר הצי וחודשיים לאחר מכן אושר מינויו על ידי הסנאט.
ב-2 באפריל 2020, בעודו מכהן כמזכיר הצי בפועל, הדיח מודלי את קפטן ברט קרויזר מהפיקוד על נושאת המטוסים תאודור רוזוולט.
בהמשך הגיע המייל אל העיתון וושינגטון פוסט ואז התברר שרשימת הנמענים כללה עשרה אנשים בלבד: מפקדו הישיר של קרויזר, אדמירל משנה סטיוארט בייקר ושני אדמירלים נוספים בגזרת האוקיינוס השקט, עם העתקים לשבעה מפקדי ספינות של הצי.
במכתב נמתחה ביקורת על ניהול התפרצות נגיף הקורונה בספינתו של קרויזר על ידי הצי, והוא המליץ לנקוט בצעדים החלטיים לטיפול בה.
החלטתו המידית של מודלי להדיח את קרויזר מהפיקוד התקבלה בניגוד לעצתו של אדמירל מייקל גילדיי, ראש המבצעים הימיים, שטען שהנהלים הרגילים של הצי מצריכים קיום חקירה לפני נקיטה בצעד שכזה.
בהמשך אמר מודלי שהוא פעל כדי למנוע חזרה על התקרית שאירעה ב-2019 שבה "נוצרה התנגשות בין מחלקת הצי לבין הנשיא" לאחר התערבותו של טראמפ במקרה של איש אריות הים אדי גלאגר.
"אני שם את עצמי בנעליו של הנשיא", אמר מודלי.
"שקלתי כיצד הנשיא יחוש אם הוא יצטרך להיות מעורב בהחלטות הצי.
לא רציתי שהמקרה יחזור על עצמו".
התקרית תוארה ככזאת שהאירה את "הפער ההולך וגדל בין הקצונה הבכירה לבין הממונים האזרחיים אליה היא כפופה".
ב-6 באפריל טס מודלי לגואם, שם הוא נשא נאום בפני צוות הספינה דרך מערכת ההגברה שלה.
בנאום זה הוא מתח ביקורת ושם את קרויזר ללעג, באומרו, "אם הוא היה סבור שהמידע לא יתפרסם...
אזי הוא היה או תמים מדי, או טיפש מדי כדי לשמש כקצין שיפקד על ספינה כזאת, או שהוא עשה זאת בכוונה".
עד מהרה דלפו הערותיו אלו של מודלי לתקשורת, בתחילה כתמליל ולאחר מכן דלפה גם הקלטת הנאום.
בחלקים האחרים של נאומו אמר מודלי למלחי האנייה: "אתם לא נדרשים לאהוב" את קרוייזר, והדבר היחידי שעליהם לצפות ממפקדיהם הוא "שיטפלו בכם בהגינות ויתנו עדיפות למשימתה של הספינה".
מודלי גם ניצל את נאומו כדי למתוח ביקורת על התקשורת, על ג'ו ביידן ועל סין.
בשעה שנשא את נאומו, שאותו תיאר הניו יורק טיימס כ"נאום תוכחה", נקראו כמה קריאות ביניים על ידי כמה מאנשי הצוות של ה"תאודור רוזוולט".
הוא בילה שלושים דקות על סיפון נושאת המטוסים.
כל משך נסיעתו לגואם ארך 50 שעות והערכה היא שהיא עלתה למשלם המיסים האמריקאי יותר מ-243,000 דולר.
בשל עלייתו של מודלי לסיפון הספינה, הוא נכנס לבידוד.
כאשר הוא נשאל על התגובה שלו כלפי צוות הספינה, אמר מודלי שהוא עומד "מאחורי כל מילה שלו", כולל ניבולי הפה שהוא השתמש בהם כדי להדגיש את דבריו.
מאוחר יותר הוא התנצל על דבריו, באומרו, "אני מאמין, בדיוק בגלל שקרויזר הוא לא תמים או טיפש, שהוא שלח את הודעת האזהרה שלו מתוך כוונה להביא אותו לידיעת הציבור במאמץ למשוך תשומת לב ציבורית למצב שאליו נקלעה הספינה.
חברי הקונגרס הדמוקרטים, טד לו מקליפורניה ורובן גייגו מאריזונה, קראו למפקח הכללי של מחלקת ההגנה לחקור אם מודלי פעל באופן בלתי ראוי כאשר הדיח את קרויזר מתפקידו.
בשבוע שלאחר מכן הם שיגרו מכתב למזכיר ההגנה מארק אספר, בו הם קראו לפיטוריו של מודלי בשל הערותיו כלפי המלחים של ה"תאודור רוזוולט" ובשל החלטתו להדיח את קרויזר.
חברי קונגרס דמוקרטים נוספים, כולל הסנאטור הדמוקרטי מקונטיקט ריצ'רד בלומנטל ויושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, ננסי פלוסי, הצטרפו לקריאה להדחתו של מודלי.
ב-7 באפריל 2020 הגיש מודלי את התפטרותו.
תומאס מורן ( Thomas Moran; 12 בפברואר 1837 - 25 באוגוסט 1926) היה צייר אמריקני מאסכולת נהר הדסון בניו יורק, שעבודתו התמקדה הרי הרוקי.
הוא היה אח צעיר יותר של האמן הימי אדוארד מורן, איתו חלק את הסטודיו.
תומאס מורן, נשכר כמאייר בכתב העת Scribner's Monthly בשלהי שנות ה -60 של המאה ה-19.
תומאס מורן החל את הקריירה האמנותית שלו כשוליה בגיל העשרה בחברת חריטת על עץ בפילדלפיה, Scattergood & Telfer.
מורן מצא את תהליך החריטה "מייגע" ובילה את זמנו הפנוי בעבודה על צבעי מים משלו.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 הוא צייר את איורי המשרד לפרסום במקום לחרוט ולגלף אותם.
רק אז נתקל בספרים מאוירים שכללו דוגמאות ליצירתו של האמן הבריטי ויליאם טרנר, שהיה בעל השפעה מתמשכת על יצירתו של מורן.
הוא גם התחיל ללמוד אצל הצייר המקומי ג'יימס המילטון.
מורן נסע לאנגליה בשנת 1862 לראות את עבודתו של טרנר.
מאותה נקודה, הוא חיקה את השימוש של טרנר בצבע, את בחירת הנופים שלו, וקיבל השראת מעבודתו בצבעי מים, מדיום שטרנר היה מפורסם בו.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19, העיצובים של מורן לאיורים חקוקים בעץ הופיעו במגזינים הגדולים ובפרסומים רבים.
אף שהוא שלט בצורות הדפוס כולל חריטה בעץ, תחריט וליטוגרפיה, שלמד מאחיו, הוא התפרסם בעקבות ציורי השמן וצבעי מים.
שיא הקריירה שלו עלה בקנה אחד עם הפופולריות של הכרומוליטוגרפיה, איתה נהג מורן להכין הדפסים צבעוניים מיצירותיו, כך שניתן יהיה להפיץ אותם באופן נרחב.
הוא גם היה ממנהיגי תחיית התחריט בארצות הברית ובבריטניה.
מורן הייתה נשוי למרי נימו מורן (1842-1899), ילידת סקוטלנד, ציירת נוף.
לזוג היו שתי בנות ובן.
הוא נפטר בסנטה ברברה בקליפורניה ב־25 באוגוסט 1926.
חזונו של תומאס מורן בנוף המערב של ארצות הברית, היה קריטי ביצירת הפארק הלאומי ילוסטון.
בשנת 1871 ד"ר פרדיננד היידן, מנהל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הזמין את מורן, להצטרף לצוות המשלחת שלו לאזור ילוסטון הלא-ידוע.
היידן בדיוק עמד לצאת למסעו המפרך כשקיבל מכתב שהציג את מורן כ"אמן מפילדלפיה בעל גאונות נדירה".
במימון של קוק (מנהל חברת הרכבות "נורט פסיפיק") והמגזין המאויר החדש - Scribner's Monthly, הסכים מורן להצטרף לצוות הסקר הגאולוגי בשנת 1871 בחקירתם באזור ילוסטון.
במהלך ארבעים יום באזור השומם, מורן תיעד חזותית מעל 30 אתרים שונים והפיק יומן של התקדמות המשלחת ופעילויותיו היומיומיות.
הרישומים שלו, לצד תצלומים שהופק על ידי חבר הסקר ויליאם הנרי ג'קסון, כבשו את תשומת לבה של אמריקה ועזרו לעורר את הקונגרס להכרזת אזור ילוסטון כגן לאומי ראשון בשנת 1872.
ציוריו של מורן יחד עם תצלומיו של ג'קסון חשפו את היקף הפאר של ילוסטון.
אזור בו התיאורים בכתב או בעל פה נכשלו, ושכנעו את הנשיא גרנט ואת הקונגרס האמריקני כי יש לשמור על ילוסטון.
ההשפעה של מורן על ילוסטון הייתה גדולה, אך גם ילוסטון השפיעה באופן משמעותי על האמן.
ההכרה הלאומית הראשונה שלו כאמן, כמו גם ההצלחה הכספית הגדולה הראשונה שלו, נבעו מהקשר שלו עם ילוסטון.
הוא אפילו אימץ חתימה חדשה: T-Y-M, תומאס "ילוסטון" מורן.
שנה בלבד לאחר היכרותו עם האזור, הלהיב מורן את דמיונו של הציבור האמריקני בציור העצום הראשון שלו של פלא הטבע הרחוק, "הקניון הגדול של ילוסטון", אותו רכשה הממשלה בשנת 1872 תמורת 10,000 דולר.
בשני העשורים הבאים הוא פרסם את עבודותיו בכתבי-עת שונים ויצר מאות ציורים גדולים.
כמה מהם, כולל שתי גרסאות של הילוסטון (1893–1901 ו- 1872) ונהר הקולורדו (1873-74) מוצגים כעת במוזיאון האמנות האמריקני סמית'סוניאן.
בארבעים השנים הבאות נסע מורן בהרחבה.
הוא שב לילוסטון עם ג'קסון בשנת 1892. הם הוזמנו על ידי אלווד מיד, מהנדס המדינה של ויומינג, לקראת "תערוכת ויומינג" בתערוכה הקולומביאנית העולמית אלפי תיירים הצליחו לבקר בפארק, כשהם מגיעים ברכבת.
מורן שרטט הרבה יותר תמונות של הקניון בנסיעה זו מכפי שעשה בשנת 1871, כולל תצפיות מנקודת המבט שנקראה בשמו בשנת 1871, "פוינט מורן".
מורן נבחר לחברות באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1884 והפיק יצירות אמנות רבות בשנותיו המאוחרות.
בית תומאס מורן באיסט המפטון, ניו יורק הוא נקודת ציון היסטורית לאומית.
הר מורן בפארק הלאומי גרנד טיטון נקרא על שם מורן.
עבודותיו נערכות באוסף מוזיאון בטלסה, אוקלהומה, קופר-יואיט, מוזיאון העיצוב הלאומי, מוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית, גלריית האמנות נורטון, ומוזיאון ברקשייר בפיטספילד, מסצ'וסטס.
תומאס למואל ג'יימס היה עיתונאי, פקיד ממשל ובנקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנת 1881.
תומאס ג'יימס נולד ביוטיקה, ניו יורק לוויליאם ג'יימס וג'יין מריה פרייס.
סביו משני הצדדים היגרו לארצות הברית מוויילס ב-1800. הוא זכה לחינוך פורמלי בצורה מצומצמת, אם כי הוא למד במשך זמן קצר באקדמיית יוטיקה.
בגיל 15 למד ג'יימס את מקצוע הדפוס במערכת העיתון "ליברטי פרס" בניהולו של וסטלי ביילי, מתנגד עבדות בולט בן התקופה.
העיתון מתנגד העבדות שהודפס שם בהמשך בשותפות עם פרנסיס ב.
פישר בעיר המילטון, היה לעיתון הוויגי "מדיסון קאונטי ז'ורנל", שאותו רכש ג'יימס ב-1851. כאשר פנתה המפלגה הרפובליקנית לראשונה לציבור הבוחרים כדי לקבל תמיכה ב-1856, התמזג העיתון עם "דמוקרטים רפלקטור" בשם "דמוקרטיק רפבליקן", שהוביל את ההתנגדות למפלגת שאינם יודעים דבר.
בעשר השנים הבאות המשיך ג'יימס לעסוק בתחום העיתונאות ובמקביל שימש גם כגובה התשלומים בתעלה שליד המילטון בשנים 1854–1855. ב-1861 הוא היה למפקח על המכס בניו יורק ולאחר שלוש שנים קודם לתפקיד האחראי על השקילה.
ב-1870 מונה ג'יימס כסגן הגובה הראשי והוטלה עליו האחריות על חטיבת המחסנים ומחסני הערובה של הנמל.
הוא ראה הצלחה בתפקידו החדש, וארגן את הרישומים של החטיבה, שהיו במצב של אי-סדר מוחלט, תוך חודש אחד בלבד והפך אותם למעודכנים, לאחר שפער העדכון ברשומות היה של שלוש שנים, תוך שישה חודשים בלבד.
לאחר מכן הוא מונה על ידי צ'סטר ארתור, אז גובה המס הראשי של נמל ניו יורק, כחבר במועצת השירות האזרחי של משרדי הגובים והמודדים והיה ליושב הראש שלה.
ג'יימס היה לאחד מפקידי הציבור הראשונים שדחפו לביצוע רפורמות בשירות הציבורי באמצעות מינוי למשרות על בסיס מבחנים ומסירות לתפקיד.
ג'יימס דחק בנשיא גרנט שימנה אותו במקומו של אלונזו קורנל לתפקיד המודד של הנמל.
תחת זאת הגדיל הנשיא גרנט לעשות וב-17 במרץ 1873 מינה את ג'יימס כמנהל הדואר של ניו יורק.
ארבע שנים לאחר מכן חודש מינויו על ידי הנשיא רתרפורד הייז.
ג'יימס הוביל מספר רפורמות במהלך כהונתו בתפקיד, כולל הגברת היעילות של כוח האדם של הדואר ושיפור מתקני הדואר היכן שהתאפשר.
כאשר פרש ארתור מתפקידו, הוצע לגיימס להחליפו אך הוא דחה את ההצעה, שכן הוא לא היה סבור שכניסתו לתפקיד במקום הממונה עליו הוא מעשה ראוי.
בכל אופן, ב-1880 התפטר דייוויד קיי מתפקידו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית והנשיא הייז הציע לו להתמנות במקומו.
לאחר היוועצות עם ידידיו, הוא דחה גם את ההצעה הזאת.
באותה שנה הוא התבקש להציג את מועמדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת ראש עיריית ניו יורק, אך הוא דחה גם את ההצעה הזאת.
ב-5 במרץ 1881 הכריז הנשיא החדש ג'יימס גרפילד על הרכב הקבינט שלו.
לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מונה ג'יימס.
לצורך כך הוא פרש מתפקידו כמנהל הדואר של ניו יורק, תפקיד שלו התמנה חתנו, ויומיים לאחר מכן הוא נכנס לתפקידו החדש.
בעשרת החודשים בהן כיהן ג'יימס בתפקיד הוא הנהיג שורה של רפורמות שהחזיקו זמן רב לאחר מכן.
עם כניסתו לתפקיד התברר לו שהגרעון השנתי של הדואר עמד על 2 מיליון דולר, ששורשיו הגיעו עד ל-1851. הוא החל מיד ליישם מדיניות לרפורמה, קיצץ בהוצאות משלוחי הדואר בהיקף של יותר מ-1.7 מיליון דולר, ובשירות הובלת הדואר בספינות קיטור בהיקף של יותר מ-300,000 דולר, וכך כיסה את הגרעון.
יותר מכך, הוא שיתף פעולה עם מחלקת המשפטים בחקירה יסודית של מעשי שימוש לרעה והונאה במחלקת הדואר.
מהלך זה הוביל בסופו של דבר למשפטי "נתיבי הכוכב" המפורסמים.
כאשר הגיש ג'יימס את הדוח השנתי שלו לקונגרס, הוא הכריז שהרפורמות שהוא ביצע יאפשרו הפחתה של שניים עד שלושה סנטים בדמי משלוח הדואר, צעד שיושם זמן קצר לאחר מכן.
הוא גם כינס ועידה בנושא העברות כספים בשיתוף עם ג'מייקה והמושבות האוסטרליות.
זמן קצר לאחר רצח הנשיא גרפילד והתמנותו של צ'סטר ארתור במקומו, הוחלפו כל חברי הקבינט ובדצמבר 1881 החליט ג'יימס להתפטר ולפרוש מן החיים הפוליטיים.
ב-1882, לאחר פרישתו מהממשל הפדרלי היה ג'יימס לנשיא בנק לינקולן וכנשיא חברת לינקולן לפיקדונות בניו יורק.
הוא שימש כחבר במועצות המנהלים שלהם עד למותו.
ב-1885 הוא עבר להתגורר בטנפליי שבניו ג'רזי.
ב-1896 הוא שב לפוליטיקה וכיהן כראש עיריית טנפליי.
תומאס למואל ג'יימס נפטר בניו יורק ב-11 בספטמבר 1916 ונטמן בכנסיית המנוחה השמיימית שבמנהטן.
תומאס מוסגרב ג'וי היה צייר דיוקנאות בריטי, שצייר אישים מבית המלכות.
ג'וי נולד ב-9 ביולי 1812 בבוטון מונצ'לסי, שם אביו היה הכומר.
הוריו, תומאס וסוזנה, לא היו מעוניינים בבחירת הקריירה שלו אך הוא הורשה לעזוב את קנט כדי ללמוד אצל סמואל דרומונד בלונדון.
גלריות מקמנוס בדנדי מציגות עדיין את היצירה המשמעותית של ג'וי – הדיוקן של גרייס דרלינג ואת אביה ויליאם, שהפכו לגיבורים ויקטוריאניים לאחר שהצילו מלחים מאונייה במצוקה.
ג'וי גם צייר יצירה נוספת של שרידי האונייה עבור פטרונו לורד פנמור שמוצג באותן גלריות בדנדי.
פנמור היה נדיב עם האמן, עודד אותו לבקר באירופה ושילם עבור ג'ון פיליפ שהפך לתלמידו לזמן קצר בשנת 1836.
ג'וי התחתן עם אליזה רודה ספראט בשנת 1839 וכעבור שנתיים קיבל הכרה מלכותית כאמן מבוסס.
הזוג הנשוי התגורר ברחוב פיצרוי 8 בקהילת סנט פנקראס הלונדונית.
הוא צייר את כלבי המלכה כמו גם את הנסיך מוויילס, הדוכס מקיימברידג' והנסיכה המלכותית.
ציורים אלה נמצאים באוסף המלכותי.
ג'וי היה מבוקש כצייר פורטרטים והוא יצר ציורים של הגנרל סר צ'ארלס ג'יימס נאפיי שכבש שטחים בניצחונות צבאיים באזור פקיסטן.
ציור קבוצתי גדול שהוצג בשנת 1864 מתעד אנשים חשובים ומכובדים לפני מרוץ סוסים.
ההרגלים של ג'וי של עבודת יתר הובילו להתקף של ברונכיט שהביא למותו בשנת 1866.
באותה שנה הציגה בתו הבכורה בת השמונה עשרה, מרי אליזה הייויס, את הציור הראשון שלה באקדמיה המלכותית.
ג'וי הציג באופן קבוע לאורך כל הקריירה שלו באגודת האמנים הבריטים ובמוסד הבריטי.
מלבד הציורים בדנדי יש לו גם מספר עבודות באוספים ציבוריים כולל מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
תומאס ליפטון (10 במאי 1850 – 2 באוקטובר 1931) היה סוחר ויזם סקוטי, אשר הקים את חברת התה ליפטון.
תומאס ג'והנסטון ליפטון נולד בגלאזגו, סקוטלנד כבן למשפחה מכובדת של מעמד הפועלים.
ליפטון היה הצעיר מבין חמישה ילדים.
הוריו היגרו מאירלנד לסקוטלנד בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 בגלל התמוטטות האחוזה שלהם בזמן רעב תפוחי האדמה של אירלנד בשנת 1845. בשנות ה-60 של המאה ה-19, עם ההכרח לדאוג לקיומם, ואף על פי שאיבדו ארבעה מילדיהם בינקותם, הקימו בני הזוג חנות קטנה בה מכרו חמאה, חזיר וביצים.
ליפטון הצעיר, הילד היחיד ששרד, קיבל חינוך טוב אך בסיסי בבית הספר הקהילתי של סנט אנדרוז.
עם זאת, ברצונו לעזור בפרנסת הוריו, הוא עזב את בית הספר בגיל 13 ועשה את דרכו בעבודות שונות, עד שנרשם כנער סיפון על ספינת קיטור בין גלאזגו לבלפסט.
הוא הרוויח שמונה שילינג בשבוע.
עבודה זו הייתה תחילתה של תשוקה לכל החיים לטיולים ושייט.
עם השכר שחסך קנה לעצמו כרטיס הפלגה לניו יורק לאחר ששוחרר מהעבודה כנער סיפון, כדי לממש חלום להרחיק מעבר לקו בו שט.
במשך חמש שנים טייל ליפטון בכל רחבי ארה"ב, הועסק בעבודות רבות ומגוונות, שכללו תקופה במטע טבק בווירג'יניה, הנהלת חשבונות במטעי אורז בדרום קרוליינה, מוכר מדלת לדלת בניו אורלינס.
העבודה בניו יורק כעוזר חנווני במכולת והמעקב שעשה אחר התפתחותו המהירה של עולם הפרסום והתחרות הקמעונאית, היא שקבעה את החלטתו להפוך את כיוון מסעו ולחזור לגלאזגו ולייצר את הונו.
בגלאזגו פתח עד מהרה חנות משלו, שעם כושר העסקים הנרכש שלו התרחבה לרמה לאומית, ובכך נולדה אימפריית ליפטון.
הוא ראה הזדמנות להתפרנס גם מבשר חזיר, ביצים וחמאה וגם ממעבר לסחר בתה.
בזכות מאמציו של ליפטון, התשוקה הבריטית הגדולה לתה הייתה כה נרחבת.
באמצע המאה ה-19 של המאה העשרים, התה היה עדיין מצרך יקר שהיה זמין רק לדרגים העליונים בחברה.
אך כשמחירי התה החלו לרדת, ליפטון ראה דרך למלא את הדרישה המוגברת לתה מהמעמד הבינוני והנמוך.
הוא החליט להוריד את עלות המתווך ורכש בהדרגה מטעי תה בציילון.
ליפטון שיפר את אורך חיי המדף של תערובות התה ושיפר את תנאי השכר של הקוטפים.
יצר תערובות ייחודיות משלו, שאותן העביר חזרה לבריטניה כדי למכור בקילו, חצי קילו ורבע קילו לאנשים רגילים.
הוא התפאר בכך שתערובות התה שרקח התאימו לאזור בו היו נמכרות.
מודעות הפרסום שלו התפארו במוצר שהוא 'התה המושלם שמתאים למים של עירך'.
תה ליפטון הפך במהרה לשם דבר.
לאחר מות הוריו בשנת 1898 הוא שוכנע להעביר את עסקיו ללונדון ולנצל את הצלחתו - ליפטון הנפיק את החברה שלו בבורסה תמורת 2.5 מיליון ליש"ט.
אולי חשוב יותר מהכנסת המשקה הלאומי הבריטי לכל המעמדות החברתיים, היה דווקא האלטרואיזם הבלתי מוגבל של ליפטון, הפילנתרופיה החברתית ופעולותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1898 הוא קיבל, מהמלכה ויקטוריה, תואר אבירות על תרומתו לעסקים ועל עבודתו לצדקה.
במהלך 1897 לדוגמה, הוא תרם 25,000 ליש"ט לנסיכת ויילס כדי לסייע בהקמת נאמנות המספקת ארוחות לעניי לונדון.
בשנת 1902 הוא הפך לברון.
בהיותו בלונדון התיידד ליפטון עם הנסיך מוויילס אלברט אדוארד, לימים אדוארד השביעי.
שני הגברים דמו בתשוקתם ליאכטות - אך בעיקר נקשרו זה לזה בזכות אחוותם בבנייה חופשית.
הנסיך מוויילס הפך לפטרון של הבנייה חופשית הסקוטית בשנת 1870 שבה ליפטון הצטרף ל"לשכת סקוטיה" מס' 178 בגלאזגו בשובו מארצות הברית ליפטון התקדש ב-31 במאי, הועבר לחבר בונה והועלה לרב בונה ב-17 באוגוסט של אותה שנה.
בתור חובב יאכטות נלהב, ליפטון קרא תיגר חמש פעמים על גביע אמריקה בין השנים 1899 עד 1930, אם כי מעולם לא זכה בו.
למרות הפסדיו הוא התחבב מאוד על הציבור האמריקני, שהעניק לו גביע זהב לאחר תבוסתו האחרונה ב-1930.
לפני שנערך גביע העולם בכדורגל הראשון בשנת 1930, תרם תומאס ליפטון את "גביע סר תומאס ליפטון" ואת "גביע האתגר של ליפטון" באיטליה.
הוא גם תרם את גביע "קופה ליפטון" (Copa Lipton) לתחרויות בין קבוצות הכדורגל הלאומיות של ארגנטינה ואורוגוואי בין השנים 1905–1992.
בתגובה לקריאה לאומית בשנת 1915 לפעולה מיידית לטיפול במגפת הטיפוס שפרצה בסרביה במהלך מלחה"ע ה-1, העמיד ליפטון את יאכטותיו לרשות הצלב האדום, ועדת בתי החולים לנשים סקוטיות וקרן הסיוע הסרבית, להובלת מתנדבי רפואה, רופאים, אחיות ונזקקים דחופים לציוד רפואי.
בשיאה של המגפה, הפליג ליפטון ביאכטת הקיטור שלו "ארין" לסרביה, במסע 'שנשלח על ידי הוועד המשותף של הצלב האדום הבריטי ומסדר סנט ג'ון'.
המטרה הייתה לדווח על ההרס העצום שנגרם על ידי המחלה ולפנות לעולם בבקשה לסיוע הומניטרי.
יכטת הקיטור שלו "ארין" טובעה על ידי צוללת גרמנית כאשר שימשה בית חולים צף.
בשובו, הוא פנה דרך ה"טיימס" לבקשת כספים וסיוע באומרו כי: "טיפוס...מתפשט כפגע רע שממנו לא גבר ולא אישה ולא ילד מכל שלב בחייהם, לא חסינים ממנו." על שירותו ההומניטרי הפך לאזרח כבוד של העיר ניש בצפון סרביה.
דיוקן של ליפטון הופיע על שער המגזין טיים ב־3 בנובמבר 1924.
סר "טומי" ליפטון נפטר בשנתו בביתו באוסידג' ב-2 באוקטובר 1931, בגיל 81. הוא נפטר רווק וללא יורשים, הונו חולק בין חברים, משרתים וקרנות ייעודיות שהוקמו, אך רוב אחוזותיו הושארו לגלאזגו, עיר הולדתו .
עד 1946 חולקו כל הכספים.
נאמנות ליפטון העניקה 821,000 ליש"ט למטרות טובות שונות.
הוא נפטר באוסידג', ב-2 באוקטובר 1931, ונקבר לצד הוריו ואחיו בבית העלמין Southern Necropolis בגלאזגו.
תומאס מואר מרטין היה צייר נוף קנדי יליד אנגליה שכונה "אבי האמנות הקנדית".
מרטין נולד בלונדון, אנגליה, בנם של אדוארד ה.
מרטין, גזבר בתי המשפט, וסוזן אברנת'י.
הוא התחנך בבתי ספר שונים ולבסוף החל ללמוד בבית הספר הצבאי באנפילד.
אביו רצה שהוא יהפוך לאיש צבא בחברת הודו המזרחית.
אך הוא התייתם בגיל 15, התגורר עם דודתו שתמכה ברצונו לא להמשיך בהכנה לחיי הצבא כדי להפוך לנגר ולצייר.
הוא היה אוטודידקט, בתחום התחביב של רישום וציור במשך כמה שנים, וקיבל משרה חלקית בהוראה בבית הספר דרום קנזינגטון בלונדון.
הוא לא אהב את החיים בלונדון והיה חסר מנוחה.
שאיפתו לסגנון חיים בריא יותר הביא אותו לנצל את הצעתה של ממשלת קנדה לשטח בחינם (0.43 קמ"ר) אדמה כדי לאפשר לו לעלות ולהיות מתנחל חלוץ.
בשנת 1862 הם היגרו לקנדה ובנו בית קטן במוסקוקה, אונטריו.
חקלאות התבררה כבלתי אפשרית בגלל האיכות הירודה של האדמה ולכן עברה המשפחה והתיישבה בטורונטו, שם במהרה הפך מרטין לצייר מקצועי מבוסס.
מרטין צייר נופים, בעלי חיים, טבע דומם ודיוקנאות בצבעי שמן, צבעי מים ותחריטים.
הוא היה אחד מקבוצת האמנים שקיבלה משימות מהרכבת הפסיפית הקנדית לציור נופים במערב קנדה - הם נודעו בשם "ציירי הרכבת".
מוקדם יותר הוא טייל וצייר נופים במזרח קנדה ובארצות הברית, וכן סיפק איורים לשני ספרים מאת A & C Black, קנדה וגני קיו.
הוא היה חבר מייסד באגודת האמנים אונטריו בשנת 1872, וחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדית בשנת 1880, והיה גם חבר באגודת האמנים הקולוניאלית הבריטית המלכותית (1909).
מואר מרטין הציג הרבה כאמן במהלך חייו וניתן למצוא את עבודותיו באוספים ציבוריים ופרטיים רבים, כולל טירת וינדזור באנגליה.
תומאס לינלי היה זמר בס ומוזיקאי אנגלי פעיל בבאת', סאמרסט.
הוא נתן חינוך מוזיקלי לילדיו, הופיע איתם, ועבר ללונדון עם הון שצבר מהקונצרטים שלהם.
תומאס היה ילדם הבכור של ויליאם ומריה לינלי ונולד בכפר בדמינטון, גלוסטרשייר.
כאשר תומאס לינלי היה בן 11, בשנת 1744, עברה המשפחה לבאת', סאמרסט, שם שירת כחניך אצל תומאס צ'ילקוט, נגן העוגב במנזר באת'.
הוא התחתן עם מרי ג'ונסון (1729–1820) ב-11 במאי 1752. הצייר אוזיאס האמפרי, שהתארח אצל בני הזוג במשך שנתיים מ-1762 עד 1764, תיאר את אשתו מרי כבעלת כישרונות מוזיקליים הדומים לבעלה.
לזוג נולדו 12 ילדים במשך תקופה של 18 שנים מ-1753 עד 1771, אך רק שמונה חיו מעבר לגיל ינקות או הילדות.
שבעה ילדים המשיכו בקריירה מוזיקלית או תיאטרלית כזמרים, נגנים או שחקנים.
היסטוריון המוזיקה צ'ארלס ברני שביקר את הילדים כשהיו צעירים והאזין לשירתם ונגינתם בכלים שונים, תיאר את המשפחה כ"קן של זמירים".
המשפחה הייתה מבוססת היטב בבאת' ולינלי עבד כמורה למוזיקה והיה להם בית גדול.
סביר להניח שלינלי קיבל סיוע כספי מסוים מאביו שעסקיו פרחו.
בשנות הנישואים הראשונות היה תומאס לינלי המפרנס היחידי במשפחה; חלק מהילדים הגדולים יותר, במיוחד אליזבת ומרי, נשלחו להתגורר אצל קרובי משפחה וייתכן שהיו בפנימייה.
לינלי היה זמר טנור ונגן עוגב וצ'מבלו אך באותה תקופה ייצר את הכנסתו בעיקר על ידי הוראה.
תומאס אימן את ילדיו מגיל צעיר וסיפק להם את החינוך המוזיקלי.
הילדים שולבו בהופעות מגיל צעיר, תחילה מכרו כרטיסים ולאחר מכן הופיעו בעצמם.
אליזבת החלה לשיר בקונצרטים כשהייתה בת תשע ב-1763. כל מה שהרוויחו הילדים נמסר לאביהם, והילדים הצעירים המוכשרים הפכו במהרה למקור הכנסה מרכזי שלו.
לינלי קיבל על עצמו את ניהול המופעים המוזיקליים שנערכו בבאת' ב-1766. הוא השתתף כנגן צ'מבלו משנת 1755 כאשר ההופעות נוהלו על ידי צ'ילקוט.
בניין אולמות הכנס של באת' נפתח ב-1771 הוא היה מקום למפגשים חברתיים ולהופעות, ולינלי היה המנהל המוזיקלי של המרכז.
הקונצרטים הקבועים במרכז זה בכיכובם של ילדיו, הביאו למשפחה רווחה כלכלית.
המשפחה עברה דירה לרויאל קרסנט, שהיו מגורים איכותיים יותר, מה שהעלה את מעמדה החברתי.
הילדים החלו להופיע בקונצרטים רחוקים יותר, כולל בלונדון.
לינלי דרש עבור הופעתם עמלות גבוהות.
מארגני קונצרט צדקה שנערך כדי לגייס כספים לפאונדלינג הוספיטל נדרשו לשלם 100 ליש"ט עבור הופעה של שתיים מבנותיו.
בשנת 1773 תומאס לינלי חתם על הסכם עם ג'ון כריסטופר סמית' וג'ון סטנלי עבור הופעות הילדים הגדולים בתיאטרון רויאל, בדרורי ליין, לונדון, ובו קיבל יותר מ-500 ליש"ט להופעה.
בשנה שלאחר מכן, ב-1774, הצטרף לינלי לסטנלי בתפקיד הניהול והכתיבה וארגון הופעות מוזיקליות בתיאטרון.
שנתיים לאחר מכן, ביוני 1776, בשותפות עם חתנו, ריצ'רד שרידן, לינלי רכש חצי מהתיאטרון תמורת 35,000 ליש"ט.
לאחר שנתיים הם קנו את כל הבעלות על התיאטרון.
החברה המלכותית למוזיקאים (RSM), בחרה בלינלי כחבר, ב-1780.
תומאס לינלי גם הלחין וכתב מחזות מוזיקליים שחלקם עלו על במות לונדון.
לינלי מת בפתאומיות ב-19 בנובמבר 1795 בביתו, רחוב סאות'המפטון 11 בווסטמינסטר.
תומאס הרולד מאסי הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של קהיליית קנטקי.
מאסי מייצג מחוז בחירה החולש על צפון-מזרח קנטקי, שרוב אוכלוסייתו מתגוררת בחלקו המערבי הגובל בפרוורי סינסינטי האמידים ובפאתיה המזרחיים של לואיוויל.
מאסי, שנבחר לראשונה לקונגרס בבחירות מיוחדות ב-2012, היה טרם היבחרו לבית הנבחרים נציב מחוז לואיס שבקנטקי.
מאסי נולד בהנטינגטון שבווירג'יניה המערבית, וגדל בויינסבורג (Vanceburg) שבקנטקי.
את רעייתו לעתיד רונדה הכיר בבית הספר התיכון של מחוז לואיס.
מאסי השלים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל ותואר שני בהנדסת מכונות.
ב-1993 מאסי ורעייתו, בעודם סטודנטים, הקימו חברה בשם ".SensAble Devices Inc".
במהלך לימודיו הגבוהים השתתף במספר תחרויות וזכה בפרסים אחדים בשווי של עשרות אלפי דולר אמריקאי.
ב-1996 החברה שהקים אורגנה מחדש וגייסה 32 מיליון דולר מקרנות הון סיכון, ובבעלותה היו 24 פטנטים ו-70 עובדים.
בשנת 2010 התמודד מאסי על תפקיד "השופט הביצועי" במחוז לואיס, שהוא דה יורה ראש הרשות המבצעת במחוז.
הוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית וגבר על השופט הביצועי המכהן בפער גדול.
בבחירות הכלליות ניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית בהפרש של למעלה מ-40%.
באותה שנה ניהל את מסע הבחירות של ראנד פול לסנאט של ארצות הברית, ואף נאם בשמו בפני קבוצות שונות בתנועת מסיבת התה.
ב-1 ביולי 2012, במסגרת התמודדותו לקונגרס, התפטר מאסי מתפקידיו במחוז לואיס.
בדצמבר 2011, חבר הקונגרס ג'ף דייוויס הודיע על החלטתו לפרוש מהחיים הפוליטיים.
בעקבות זאת, הכריז מאסי ב-10 בינואר 2012 על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של קנטקי.
הוא זכה לתמיכתו של הסנאטור ראנד פול ושל אביו רון פול.
ב-22 במאי זכה במועמדות מפלגתו.
בנאום ניצחונו הודה מאסי ל"תנועת מסיבת התה, לתנועת החירות ולרפובליקנים השורשיים של רונלד רייגן".
בבחירות הכלליות ניצב בפני ביל אדקינס מהמפלגה הדמוקרטית.
ב-31 ביולי 2012 התפטר דייוויס בפתאומיות מהקונגרס בשל מצבו הבריאותי, ובחירות מיוחדות הוכרזו במחוז הקונגרס הרביעי.
סניף המפלגה הרפובליקנית במחוז מינה את מאסי למועמד המפלגה בבחירות המיוחדות, ומאסי החל את כהונתו בקונגרס כבר ב-13 בנובמבר 2012.
לא פעם מאסי הצביע נגד עמדת מפלגתו בסוגיות שונות.
למשל, הוא התנגד לבחירתו מחדש של ג'ון ביינר כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, ובמקום זאת הצביע לחבר הקונגרס ג'סטין עמאש ממישיגן.
במאי 2013 הוא הצביע נגד "חוק האומץ הכוזב 2013" שעבר ברוב של 390 תומכים.
בדצמבר אותה שנה היה חבר הקונגרס היחיד שהצביע נגד חוק הנשק הבלתי ניתן לזיהוי.
במרץ 2014 הצביע מאסי נגד הצעת החוק שביקשה למסד את ישראל כשותפה אסטרטגית אמריקאית; את התנגדותו לחקיקה זו נימק בכך שההצעה הייתה מסבסדת חברות אנרגיה ירוקה ישראליות.
במאי 2014 התנגד מאסי לחקיקה המעטרת את כוכב הגולף ג'ק ניקלאוס במדליית הזהב של הקונגרס.
עד אמצע יוני 2014 הצביע מאס "לא" לפחות 324 פעמים בקונגרס ה-113 – ולמעשה התנגד לאחת מכל שלוש הצעות חוק שהגיעו למליאת בית הנבחרים.
ב"פוליטיקו" כינו אותו "מר לא".
בשנת 2015 היה חבר הקונגרס היחיד שמיאן לתמוך או להתנגד להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית תוך ציון כי יש לו חששות חוקתיים לגבי יכולת בית הנבחרים לאשרר אמנות בינלאומיות.
בנובמבר 2016 הצביע נגד הארכת העיצומים האמריקאים נגד איראן, והיה היחיד לעשות כן.
בראשית 2017 הגיש הצעת חוק בת עמוד בודד לביטול מחלקת החינוך של ארצות הברית, ותמך בסגירת הסוכנות להגנת הסביבה.
באפריל אותה שנה הביע ספק לגבי תפקידו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד ב.
הוא הוסיף להתנגד לחוק איסור החרם על ישראל ולהמשך מימון פדרלי לכיפת ברזל.
ב-28 בנובמבר 2023 היה חבר הקונגרס היחיד שהתנגד לאישור החלטה המאשרת את זכותה של ישראל להתקיים.
בציוץ בטוויטר הסביר שהוא מאמין כי לישראל יש זכות קיום, אך מצביע נגד כיוון שההחלטה משווה בין אנטי-ציונות לאנטישמיות.
באפריל 2024 הצביע נגד החלטה של בית הנבחרים של ארצות הברית המגנה את השימוש בביטוי "מהנהר עד לים, פלסטין תהיה חופשית" ומתארת אותו כאנטישמי.
במאי 2025 קרא לעצור את הסיוע הצבאי האמריקאי לישראל.
ביוני 2025 התנגד למתקפה האמריקאית על מתקני הגרעין באיראן ואמר שזו נעשתה ללא אישור הקונגרס, הנדרש על פי החוקה.
תומאס הסקל לי היה איש עסקים ומשקיע אמריקאי.
נחשב לאחד מחלוצי תחום קרנות ההשקעות הפרטיות, בדגש על רכישות ממונפות.
החברה שהקים ב-1974 תומאס ה.
Lee Partners (THL)), היא בין חברות ההשקעות הפרטיות (Private Equity, ובקיצור PE) הוותיקות והגדולות בעולם.
ב-2006 עזב את החברה שהקים ויסד את חברת ההשקעות הפרטיות Lee Equity Partners, שבה כיהן כשותף מנהל.
עם מותו, בפברואר 2023, נאמד שוויו הנקי לפי פורבס, ב-2 מיליארד דולר.
נולד ב-1944 בברוקלין, ניו יורק סיטי למשפחה יהודית.
אביו, הרברט סי לי (בשמו המקורי: ליבוביץ) ומילדרד "מיקי" שיף לי.
סבו היה רוברט שיף, מייסד ובעלי "תאגיד הנעליים של אמריקה" (Shoe Corporation of America, אין לבלבל עם "") ואביו עבד בתחילת דרכו בחברה.
הוא למד בבית הספר בלמונט היל בבוסטון וסיים את לימודיו בהרווארד קולג' ב-1965, כשבמקביל עבד זמן מה כאנליטיקאי במחלקת המחקר של בנק ההשקעות ל.
ב-1966 החל לעבוד בבנק הלאומי הראשון של בוסטון , וכעבור שמונה שנים, ב-1973 הגיע לדרגת סגן נשיא הבנק.
לפי דיווחי משפחתו, שנמסרו אחרי פטירתו, החל לי להשקיע עם כספי ירושה בסך 150,000$ בלבד.
את חברת ההשקעות הראשונה שלו, "תומאס ה.
לי פרטנרס" הקים לי ב-1974 ובאמצעותה החל לרכוש חברות בעסקאות רכש ממונפות.
חלק מהחברות ששיקם הונפקו על ידו לציבור ונמכרו בתשואות נאות, וחלקן גם קרס במהירות לאחר מכן תחת הניהול החדש שהפגין ביצועים גרועים.
לפי אתר חברת THL, מאז הקמתה ועד 2006 (מועד פרישתו של לי) גייסה החברה יותר מ-22 מיליארד דולר בשש קרנות פרייבט אקוויטי.
שינוי זה אפשר ללי לצמצם משמעותית את מעורבותו היומיומית במסחר והוא עבר להתגורר בניו יורק.
לי היה פילנתרופ רב פעלים, ותרם סכומים גדולים למוסדות אקדמיה, אמנות ורפואה נודעים בעיקר בארצות הברית.
הוא היה נשוי פעמיים ולו חמישה ילדים.
לי היה אספן אמנות נלהב וחבר קרוב של בני הזוג ביל והילרי קלינטון, שלפי הדיווחים בילו בביתו כמה ימים בתקופה שלאחר הפסדה של הילרי בבחירות 2008 לנשיאות ארצות הברית.
ב-23 בפברואר דווח כי לי שם קץ לחייו במשרדו במנהטן בגיל 78.
תומאס מטקלף היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור והמושל העשירי של קנטקי.
מטקלף היה המועמד הראשון לתפקיד מושל קנטקי שנבחר על ידי ועדה מיוחדת.
נוסף על כך, מטקלף היה מושל קנטקי הראשון שלא היה חבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
מטקלף רכש את השכלתו בצעירותו אצל אחיו הבכור ועבד לראשונה כבונה באבן.
הוא סייע לבנות את בית המשפט ב, הידוע כבית המשפט העתיק ביותר בקנטקי.
מאוחר יותר, יריביו הפוליטיים לעגו לו על מקצועו זה, והעניקו לו את הכינוי "פטיש האבן הישן".
הקריירה הפוליטית שלו החלה בכך שכיהן בארבע קדנציות כחבר בית הנבחרים בקנטקי.
שירותו בבית הנבחרים הופסק במלחמת 1812. במהלך המלחמה פיקד מטקלף על פלוגה שהגנה על .
בגיל 38 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מטקלף כיהן כחבר בית הנבחרים במשך חמש קדנציות, ואז התפטר כדי להתמודד על תפקיד מושל קנטקי.
בבחירות, שנערכו ב-1828 והוכרעו ברוב של 709 קולות, ניצח מטקלף את ויליאם ברי.
קודמו של מטקלף, ג'וזף דשה, היה המום מההפסד של מפלגתו, שאיים לא לפנות את אחוזת המושל.
עם זאת, דשה כיבד בסופו של דבר את רצון העם, ואיפשר מעבר שלטון מסודר.
הדאגה העיקרית של מטקלף כמושל הייתה סוגיית פיתוח התשתיות בתוך קנטקי.
בין הפרויקטים המוצעים שלו היו כביש המחבר בין ללואיוויל ותעלה במפלי אוהיו.
כשהנשיא אנדרו ג'קסון הטיל וטו על התקציב לבניית כביש אגרה המחבר בין ללקסינגטון, הורה מטקלף לבנות אותו בכל מקרה, ושילם עבור הכביש מתקציב מדינתו.
לאחר כהונתו כמושל, הוא כיהן בסנאט של קנטקי, והשלים את כהונתו החלקית של ג'ון קריטנדן בסנאט של ארצות הברית ב-1848. לאחר מכן, פרש לאחוזתו במחוז ניקולאס, שם נפטר ב-1855 כתוצאה מכולרה.
תומאס מטקלף נולד ב-20 במרץ 1780 לג'ון מטקלף ולשרה דנט מטקלף ב שבוירג'יניה.
אביו שירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית כקפטן.
ב-1784, משפחתו של מטקלף עברה ל שבווירג'יניה (כיום בקנטקי).
שנים מספר לאחר מכן הם עברו לחווה חקלאית ב שבקנטקי.
מטקלף רכש השכלה בסיסית בלבד.
בגיל 16 חונך מטקלף אצל אחיו ולמד בנייה באבן.
שלוש שנים מאוחר יותר נפטר אביו, והשניים עסקו בפרנסת משפחתם.
מטקלף הפך אחד מבוני האבן וקבלני הבניין הבולטים בתקופת ההתיישבות של קנטקי.
מספר מבתי האבן שלו, לרבות ביתו הראשון ב, שרדו, והם רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מבנים נוספים שנבנו על ידי האחים מטקלף הם ובית המשפט של מחוז גרין, הידוע כבית המשפט העתיק ביותר בקנטקי, והכנסייה הפרסביטריאנית בווסט יוניון בדרום אוהיו.
ב-2 באוקטובר 1801, מטקלף התגייס כלוטננט לגדוד ה-29 של מיליציית קנטקי.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-12 באוקטובר 1802. ב-1806 לערך, התחתן מטקלף עם ננסי מייסון מפיירפקס, וירג'יניה.
בין 1817 ל-1820, מטקלף בנה בית למשפחתו במחוז ניקולאס.
האחוזה כונתה "מקלט יער" על ידי המדינאי הנרי קליי, כשבביקורו הראשון בבית החדש שנבנה, אמר למטקלף, "טום, יש לך כאן מקלט יער אמיתי".
הקריירה הפוליטית של מטאלף החלה ב-1812, כשנבחר לייצג את בבית הנבחרים של קנטקי.
עם זהותו, כהונתו בבית הנבחרים פסקה לאחר שנקרא לשרת במלחמת 1812. ב-1813 ייסד מטקלף פלוגה של מתנדבים ופיקד עליהם בקרב .
בזמן שהותו במלחמה, בחרו בו מצביעי אזור הבחירה שלו לבית הנבחרים של קנטקי לכהונה שנייה ברוב מוחץ.
רק שלושה עשר קולות התנגדו למינוי.
הוא המשיך לכהן בבית הנבחרים של קנטקי עד 1816.
בגיל 38 נבחר מטקלף ל, תוך שהוא מנצח את יריבו הפוליטי, ג'ושוע דשה.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, שנפרשה על פני חמש קדנציות, כיהן מטקלף כיושב ראש שתי ועדות בבית הנבחרים.
מטקלף התנגד לפעילותו של , אך העדיף מתן אשראי לרוכשי קרקעות ציבוריות.
ב-1821 הציע להעניק זכויות קדימה ברכישה לפולשים.
כבעל עבדים בעצמו, התנגד מטקלף להגבלות על עבדות במיזורי ולרכישת לואיזיאנה.
בנאומו השנתי של ג'יימס מונרו לבית הנבחרים בדצמבר 1822, הוא קרא לקונגרס לדווח כיצד להתמודד בצורה הטובה ביותר עם ה, שאכלסו את הטריטוריה שנרכשה לפלורידה.
כיו"ר הוועדה לענייני אינדיאנים, מסר מטקלף את דו"ח הוועדה ב-21 בפברואר 1823. הוועדה שלו מצאה כי על פי תנאי הסכם אדמס-אוניס, שהעבירה את השליטה בפלורידה לארצות הברית מספרד, הסמינולים אמורים להיות בעלי השליטה במקום.
בהתאם לכך, המליצה הוועדה לתת לכל הסמינולים מענק קרקע.
הם קיוו כי צעדים אלה יסייעו לשבור את הנאמנות השבטית של הסמינולים ולזרז את מיזוגם לחברה הלבנה.
ב-1826 כיהן מטקלף בוועדה שחקרה את הטענות, שלפיהן סגן הנשיא ג'ון קלהון נהנה באופן לא ראוי מחוזה שהעניק בעת שכיהן כמזכיר המלחמה בשנת 1822. בעוד קלהון זוכה מכל אישום, חברו מקרוליינה הדרומית, ג'ורג' מקדאפי, תקף את מטקאלף באשר להליכים שביצעה הוועדה וזיכו את קלהון מאשמתו.
ההתכתבות הפכה לסוערת, ומקדאפי אתגר את מטקאלף לדו-קרב.
למטקאלף הייתה הזכות לבחור את תנאי הדו-קרב.
הוא בחר ברובים כנשק במרחק של 90 רגל.
מקדאפי התעקש שפצעים מדו-קרב קודם הותירו אותו ללא יכולת להתעסק עם רובה, והציע אקדחים כחלופה.
מטקלף ענה כי הוא מעולם לא השתמש באקדח בחייו.
משלא הצליחו להגיע להסכמה על תנאי הדו-קרב, נטשו שני הצדדים את העניין לחלוטין.
מטקלף התפטר מבית הנבחרים ב-1 ביוני 1828, כדי להתמודד על תפקיד מושל קנטקי.
הוא נבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית והיה המועמד הראשון לראשות קנטקי שנבחר בשיטה זו.
מטקלף ניצח את ויליאם ברי בהפרש של 709 קולות, אך שותפו למירוץ ג'וזף אנדרווד נוצח על ידי המועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ג'ון בריטהיט.
בחירתו של מטקלף לתפקיד ב-1828 הייתה הפעם הראשונה שבה זכה מועמד, שלא היה מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
חרף כך, רק דמוקרטי-רפובליקני אחד כיהן בתפקיד בין כהונתו של מטקלף לבין בחירתו של לזרוס פאוול ב-1851.
ג'וזף דשה, המושל היוצא, סירב להאמין שמפלגתו הפסידה בבחירות.
הוא לא אהב את מטקלף לא רק בגלל השתייכותו למפלגה הנגדית, אלא גם בגלל עיסוקו כבונה באבן.
מתנגדיו של מטקלף תקפו אותו בהצביעם, בין השאר, על איכותם הקלוקלת, לטענתם, של מבני האבן שלו.
על מתנגדיו אמר מטקלף "הם עשויים לומר מה שהם אוהבים על דעותיי, אבל האדם הראשון שיעז לתקוף את דמותי, ארוצץ את גולגולתו בפטיש האבן שלי, כפי שהייתי מבקע סלע".
עם התפשטותה של אמירה זו, קיבל מטקלף את הכינוי "פטיש אבן ישן".
חרף איומיו להישאר באחוזת המושל עד להתכנסות בית הנבחרים, כיבד דשה את רצון העם, ועזב את המעון ב-2 בספטמבר 1828.
מטקלף פעל בכהונתו למען פיתוח התשתיות בתוך קנטקי.
הוא פיקח על הקמת כביש המחבר בין ללואיוויל.
כאשר הנשיא אנדרו ג'קסון הטיל וטו על סיוע פדרלי למסלול המחבר את ללקסינגטון, המשיך מטקלף לבנות אותו בעזרת תקציב המדינה.
כהונתו של מטקלף כללה גם את הזמנת מסילת הברזל הראשונה של המדינה ותחילתן של תוכניות לתעלה במפלי אוהיו.
בהמלצת המושל, אישר בית הנבחרים של קנטקי סיוע נוסף לחינוך והקמת בתי ספר מחוזיים.
לאחר כהונתו כמושל, ייצג מטקלף את מחוזות ניקולאס ו בסנאט של קנטאקי בין 1834 ל-1838. ב-1836 כיהן כבוחר המועמד לנשיאות מהמפלגה הוויגית, ועמד בראש הוועידה הוויגית של קנטקי ב, ב-26 באוגוסט 1839. מ-1840 עד 1849, כיהן כנשיא מועצת השיפורים הפנימיים של המדינה.
לאחר מכן נבחר כנציג המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את כהונתו של ג'ון קריטנדן.
הוא כיהן בו מ-23 ביוני 1848 עד 3 במרץ 1849. במהלך כהונתו הקצרה טען שקנטקי תישאר חלק מהאיחוד.
לאחר כהונתו בסנאט עסק מטקלף בחקלאות.
תומאס מטקלף מת מכולרה בביתו ב-18 באוגוסט 1855, ונקבר ב"מקלט היער" שבנה.
בקנטקי הוקם ב-1860 ונקרא על שמו.
"בקתת היער" נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-2 באוקטובר 1973.
תומאס היליארד מודי היה פוליטיקאי אמריקאי יליד מינסוטה, איש המפלגה הדמוקרטית, שהושבע כמושל דקוטה הצפונית ה-19 בינואר 1935, ולאחר שנחשף שהוא לא היה תושב המדינה במשך חמש שנים טרם בחירתו כנדרש בחוקת המדינה, הוא הודח מתפקידו חודש לאחר מכן.
תומאס מודי נולד בעיר וינונה שבמינסוטה.
בגיל 16 הוא עזב את לימודיו בבית הספר.
הוא עבר לעיר ואדינה שבמינסוטה, והחל לעבוד בעיתונאי בעיתון ואדינה פיוניר.
לזמן מה הוא עבד כבלם (אחראי על הבלמים) בחברת הרכבות נורת'רן פסיפיק.
הוא נשא לאישה את ג'וליה אדית מקמארי.
מודי עבר לדקוטה הצפונית, והיה לכתב זוטר בעיתון ביסמרק טריביון.
הוא היה למדפיס מיומן, כתב ועורך בכמה עיתונים ברחבי המדינה, וכן שימש ככותב מאמר המערכת של העיתון מיניאפוליס טריביון.
ב-1933 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כחבר בוועדה למענקים פדרליים לבניינים ציבוריים.
ב-1934 זכה מודי במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל דקוטה הצפונית, ובבחירות הכלליות ניצח את מועמדת המפלגה הרפובליקנית לידיה לנגר, רעייתו של המושל לשעבר ויליאם לנגר.
מיד עם תום מערכת הבחירות, החלו דיבורים על הליך הדחה.
לאחר השבעתו של מודי ב-7 בינואר 1935, נחשף שהוא הצביע ב-1932 בבחירות המוניציפליות במינסוטה.
כדי להיות כשיר להיבחר כמושל, היה עליו להתגורר במדינה במשך חמש השנים טרם בחירתו.
בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית קבע שמודי לא היה כשיר לכהן כמושל, וב-16 בפברואר הוא הודח מתפקידו.
במקומו הושבע סגן המושל ולטר ולפורד.
טרם הדחתו, הצביע בית הנבחרים של דקוטה הצפונית על הדחתו, אך ההליך ההדחה נבלם לאחר החלטת בית המשפט העליון בנוגע לכשירותו של מודי כמושל.
הליך ההדחה, שהחל 12 ימים לאחר השבעתו של מודי, התנהל באופן רשמי על סמך "פשע, התנהגות מושחתת, עבירות עבירות ועבירות בתפקיד" בלתי מוגדרים, אך הם התמקדו בעיקר בעניין כשירותו לתפקיד.
התובע הכללי של המדינה החשיב את הליך ההדחה כפעולה שלא הושלמה, מאחר שבית הנבחרים לא מינה תובעים להליך ולא הגיש את סעיפי ההדחה לסנאט המדינתי.
לאחר הדחתו, היה מודי למנהל מנהל השיכון הפדרלי בדקוטה הצפונית.
הוא גם היה מנהל במינהל קידום העבודות בשנים 1935–1943, וסגן מנהל ועדת מימון המלחמה המדינתית במונטנה.
בסופו של דבר הוא שימש כעורך הכלכלי וכנציגו של המוציא לאור של העיתון ספוקיין כרוניקל.
תומאס מודי נפטר בספוקיין שבמדינת וושינגטון ב-3 במרץ 1948, בגיל 69. הוא נטמן בבית הקברות וודלון שבווינונה, מינסוטה.