tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על שמו נקרא גם אי-שוויון קושי-שוורץ.
הרמס הוא בית אופנה צרפתי שהוקם בשנת 1837. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 לוגו החברה הוא מרכבת דוכס המובלת על ידי סוס.
החברה מתמחה במוצרי אופנה עילית הכוללים בגדים, אביזרי אופנה ובשמים.
אחד המעצבים המפורסמים שהתחילו את דרכם בחברה הוא ז'אן-פול גוטייה.
טיירי הרמס נולד בקרפלד בשנת 1801 ומשפחתו עברה לצרפת ב-1828, ובשנת 1837 נפתחה החנות הראשונה של המותג בפריז.
עיצוביה כללו בעיקר אוכפים ותיקי נסיעות שיועדו למעמד האריסטוקרטי הגבוה.
החברה זכתה לאזכוריה הראשונים בציבור כאשר זכתה בפרסים על העיצוב בירידי אופנה ברחבי פריז בשנים 1855 ו-1867. צ'ארלס אמיל בנו של הרמס לקח בעלות על החברה בשנת 1880 והעביר את החנות למיקום בו היא נמצאת עד היום.
בעזרת בניו, אדולף ואמיל מוריס החברה הצליחה להגיע למעמד יוקרתי ופתחה חנויות ברחבי אירופה, אמריקה, רוסיה ואסיה.
לאחר פרישתו של צ'ארלס אמיל שינו בניו את שם החברה ל"Hermès Frères" (האחים הרמס).
הם החלו לספק אוכפים לצאר הרוסי.
בשנת 1914 הועסקו בחברה למעלה משמונים עובדים.
לאחר מכן לאמיל מוריס הוענקה הזכות הבלעדית להציג רוכסנים בעיצובי העור ובבגדיו ובכך הפכו לראשונים שהציגו בגדים עם רוכסנים בצרפת.
העיצוב המפורסם של הרמס היה מעיל גולף מעור בעל רוכסן שעוצב עבור נסיך ויילס ב-1918. בשנות העשרים הפך אמיל מוריס לבעלים הבלעדי של החברה והוציא קולקציה ראשונה של אביזרי אופנה.
הוא צירף את שלושת מחותניו כשותפים עסקיים.
בשנת 1922 הציג אמיל מוריס תיק עור ראשון כחלק מקולקציית תיקים שעיצב לאחר שאשתו טענה שעדיין לא מצאה תיק שיתאים לצרכיה ולטעמה.
ב-1924 נפתחו שתי חנויות של הרמס בארצות הברית.
ב-1929 הוצגה בפריז קולקציית בגדי הנשים הראשונה של החברה.
בשנות ה-30 עשה בית אופנה שם לעצמו לאחר שעיצב כמה מעיצוביו המפורסמים כדוגמת "Sac à dépêches" שכונה לאחר מכן "Kelly bag" על שמה של גרייס קלי.
בשנת 1937 הציג הרמס קולקציית צעיפים שהפכו במהרה לחלק מתרבות הלבוש הצרפתית.
חלק מתדמית המותג שנבנתה באמריקה שייכת להצגת הקולקציות בחנויות כולבו של ניימן מרקוס בניו יורק.
במהלך שנות ה-30 החל הרמס לעבוד עם חברה לייצור שעונים שווייצרים כדי ליצור קולקציית שעונים לגברים ולנשים עשויי זהב 18 קרט ופלדת אל חלד, השותפות בין שתי החברות נמשכה עד אמצע שנות החמישים.
בשנת 1949 הוציאה החברה את עניבת המשי הראשונה והוציאה בושם ראשון בשם "Eau d'Hermès".
לאחר מותו של אמיל מוריס
רוברט דומאס, חתנו של הרמס, שיתף פעולה עם גיסו ג'ין רנה לאחר מותו של אמיל מוריס בשנת 1951. בכך היו בעלי החברה הראשונים שלא היו מקורבים מדרגה ראשונה לבעלים המקורי.
לאחר שהתמנה לבעלים שינה את שמו לרוברט דומאס-הרמס.
זמן קצר לאחר מכן הפך לוגו החברה להיות הסוס עם הכרכרה הידוע כלוגו החברה עד היום.
דומאס הציג קולקציות ייחודיות של אביזרי אופנה ותכשיטים.
בשנת 1961 הפך עסק הבישום לחברת בת רשמית של הרמס עם השקתו של הבושם "Calèche".
במהלך שנות ה-70 עם עלייתם של בתי אופנה אחרים והתגברותם של החיקויים בשוק החל בית האופנה לדעוך מתהילת העבר שאפפה אותו.
ג'ין לואיס דומאס, בנו של רוברט דומאס התמנה ליו"ר החברה בשנת 1978. הוא מיקד את החברה לייצור של מוצרי משי ועור בעיקר והוסיף פריטים חדשניים וטכניקות ייצור חדשות.
ג'ין לואיס העסיק שני מעצבים מפורסמים שיהיו אחראים על הקולקצייה של הרמס ואחד מעיצוביהם הידועים הוא ז'קט אופנוענים מעור פיתון.
בשנת 1978, כאשר מונה ג'ין לואיס ליו"ר היו מכירות החברה מוערכות בכ-50 מיליון דולר.
בשנת 1990 עלו מכירות החברה והגיעו לסכום של 460 מיליון דולר.
החל משנות ה-80 החלה החברה לייצר גם משקפי שמש וסכו"ם לבית.
בשנות התשעים התרכז דומאס בהליך בו הוריד את רוב חנויות הזכיין והוסיף חנויות בבעלות ישירה של המותג עצמו דבר שהצריך הוצאות רבות אך הגביר את רווחי החברה והשליטה בהכנסות.
בשנת 1999 קנה דומאס 35% ממניות המותג ז'אן-פול גוטייה בסכום של 150 מיליון.
בינואר 2006 פרש דומאס מניהול החברה וב-2010 הוא מת לאחר התמודדות עם מחלה.
פטריק תומאס שהיה סגנו של דומאס החליף אותו ובכך הפך למנהל הראשון שלא נושא את השם הרמס.
הרמן אדולף ריינהולד ראושנינג היה פוליטיקאי וסופר גרמני.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1932, ובין 1933 ל-1934 כיהן כנשיא הסנאט של העיר החופשית דנציג.
בשלב זה פרש מן התנועה, עזב את גרמניה ונעשה מבקר חריף של הנאציזם.
הוא התפרסם בזכות ספרו "שיחות עם היטלר".
רמת מהימנותו של ספר זה שנויה במחלוקת בין החוקרים.
הרמן ראושנינג נולד בעיר תורן שבפרוסיה המערבית (כיום טורון Toruń, פולין) למשפחת יונקרים, בני האצולה הזוטרה.
אביו לאופולד היה קצין בצבא, והבן הלך בעקבותיו.
ב-1899 התקבל לפנימייה הצבאית לצוערים בפוטסדם, אך עזב מטעמי בריאות ב-1903. אז למד מוזיקולוגיה, היסטוריה ולימודים גרמאניים באוניברסיטאות מינכן וברלין.
ב-1911 השלים דיסרטציה לדוקטורט על תולדות המוזיקה בדנציג.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הקיסרי, ולחם בחזית המזרחית.
הוא הגיע לדרגת סגן ונפצע בקרב.
לאחר תום המלחמה החליט להישאר בשטחים שחוזה ורסאי כפה על גרמניה להעביר למדינה הפולנית החדשה.
הוא התגורר בפוזנן והתמנה ליושב ראש התאחדות החקלאים.
בשנת 1926 עבר ראושנינג לעיר החופשית דנציג, נקודת חיכוך רגישה בין שתי המדינות.
מתוך אמונה כי בידי המפלגה הנאצית נמצא הפתרון למצוקה בה הייתה נתונה גרמניה לאחר המלחמה, הצטרף ראושנינג למפלגה.
בשנת 1932 נתמנה ראושנינג לנשיא הסתדרות המורים בדנציג.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נתמנה ראושנינג ב-20 ביוני 1933 לנשיא הסנאט של דנציג וייצג בנאמנות את האינטרסים הגרמניים ואת התעמולה הנאצית.
ב-26 בינואר 1934 נחתם הסכם אי התקפה בין פולין וגרמניה הנאצית.
ראושנינג כנציג הגרמנים בפוזנן היה אחד מחותמי ההסכם.
ראושנינג נתגלה כיריבו המר של אלברט פורסטר, המנהיג האזורי של המפלגה הנאצית ("גאולייטר" במינוח הנאצי) של אזור פוזנן, שהיה נאצי קנאי.
כאשר פעילי המפלגה הנאצית דרשו מראושנינג שינהיג בדנציג את תהליך ההאחדה שמשמעותו כינון השליטה הטוטלית של המפלגה הנאצית על חיי הפרט והחברה, כי יבצע בדנציג מאסר של כמרים קתוליים וכי ישלול מן היהודים את נכסיהם, הביע ראושנינג את סירובו לכך וב-23 בנובמבר 1934 פרש מתפקיד נשיא הסנאט ומן המפלגה הנאצית.
באפריל 1935 נערכו בדנציג בחירות.
ראושנינג תמך במועמדים מתנגדי הנאצים וכתב מאמרים המצדדים בשיתוף פעולה עם האוכלוסייה הפולנית.
בכך חשף עצמו לסכנה מצידם של הנאצים.
הוא מכר את המשקים החקלאיים שהיו ברשותו ונמלט בשנת 1936 לפולין.
משם המשיך בנדודיו, בשנת 1937 עבר לשווייץ, בשנת 1938 עבר לצרפת ובשנת 1939 הגיע לבריטניה.
בהיותו בבריטניה הצטרף לקהילת המהגרים הגרמניים.
הוא לא זכה לאהדת אנשי השמאל שבקרב הקהילה בשל עברו הנאצי והשקפותיו הימניות, אך זכה לאהדת אנשי הימין בקהילה.
ראושנינג היה סופר פוליטי פורה ובין השנים 1911 ל-1959 הוציא לאור 17 ספרים.
בשני ספרים שפרסם, האחד שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והשני שנה לאחר פרוץ המלחמה חשף את אופיו המסוכן והניהיליסטי של הנאציזם ואת מהותה של הגזענות והאנטישמיות של היטלר.
הספר הראשון היה "מהפכת הניהליזם" שיצא לאור בשנת 1938.
הספר השני היה "שיחות עם היטלר" שיצא לאור בשנת 1940, הפך לרב מכר עולמי ותורגם למספר שפות.
תרגומו לעברית הופיע בארץ ישראל בינואר 1941.
מבריטניה עבר ראושנינג לארצות הברית אליה הגיע במהלך שנת 1941 שם קיבל אזרחות אמריקאית ובשנת 1942 רכש חווה חקלאית סמוך לפורטלנד שבמדינת אורגון בה חי עד למותו בשנת 1982, בגיל 94.
הספר, שהקנה להרמן ראושנינג פרסום עולמי, יצא לאור בראשית מלחמת העולם השנייה.
בספר פירט וציטט ראושנינג את הדברים שלטענתו אמר לו היטלר בשיחותיו עמו בין השנים 1932 ל-1934. האותנטיות של השיחות הופרכה עם השנים.
ראושנינג טען כי שוחח עם היטלר מאות פעמים, אף על פי ששניהם נפגשו פעמים ספורות בלבד ובאופן חולף.
מותחי הביקורת הוכיחו כי ראושנינג ביסס את הדברים על מקורות ספרותיים והיסטוריים שונים וייחס אותם להיטלר, או פשוט בדה אותם בעצמו.
הספר שיקף את אכזבתו ומרירותו של ראושנינג, שמרן ימני מהסוג הישן, כלפי הנאציזם.
הוא מעולם לא חלק את השקפת התנועה, אלא הצטרף אליה בתקווה שתביא לרסטורציה שמרנית ולחידוש ערכיה המסורתיים של גרמניה, ובעיקר שיבה לנצרות.
אך בעיניו היו הנאצים פופוליסטים וניהיליסטים, ובעצם לא שונים מהותית מהבולשביקים, באופן בו אפשרו ל"טיפוסים פלבאים" למרוד במקומם הראוי בחברה ולהפיל את הטובים מהם.
אחת ממטרותיו העיקריות בספרו הייתה הצגת היטלר ואנשיו כעוינים באופן חריף את הכנסייה, כדי לפגוע במעמד הנאצים בעיני הציבור.
ריצ'רד שטיגמן-גאל טען שראושנינג הרבה לשים בפי היטלר דברים שבדה בעצמו, שהתפרסמו מאוד בעקבות 'שיחות', כמו הציטוט "המצפון הוא המצאה יהודית" (דהיינו, שהמוסר הנוצרי פגום והיטלר דוחה אותו) ו"לא לקתולים ולא לפרוטסטנטים יש עתיד...
דבר לא יעצרני מעקירת הנצרות בגרמניה מן השורש".
לאחר המלחמה הפך 'שיחות' לנכס חשוב בידי אפולוגטיקנים נוצרים שביקשו להדוף את הביקורת על מעורבותן העמוקה של הכנסיות הפרוטסטנטיות במשטר הנאצי, או על העזרה שהושיטו כמרים קתולים מסוימים לפושעי מלחמה נמלטים.
כנגד דבריהם הרבים של היטלר ואידאולוגים נאצים בשבח הנצרות וניסיונותיהם לעגן את דרכם בה, יכלו מגיניה להביא ציטוטים מהספר.
ראושנינג ביקש להציג את המשטר כאופורטוניסטי לגמרי, ואף את האנטישמיות הפרועה שלהם – בניגוד לאנטישמיות המדודה והשמרנית שלו ושל הימין הישן, שהוא עצמו קידם בחוקים אנטי-יהודיים שיזם בדנציג – כלא יותר מאשר הצגה להמונים.
כך, שם בפי היטלר את המילים "אם היהודים לא היו קיימים, היינו צריכים להמציא אותם" ו"אנשים זקוקים לאויב...
לא ארשה את השמדת היהודים, אחרת אצטרך להמציאם שוב."
מנגד, יש היסטוריונים הטוענים שיש גרעיני אמת בספר, ולמרות שהוא איננו מבוסס על תמלול מדויק של השיחות, ראשונינג העלה נקודות שאכן נאמרו לו.
היסטוריונים אלו מצביעים על כך שרעיונות היטלראים שכתב ראשונינג עוד לפני המלחמה התגשמו במלחמה.
כמו כן נטען כלפי מכחישי המהימנות של הספר שהם עסקו בהכחשת השואה.
הספר הופיע בתרגום לעברית בארץ ישראל בראשית שנת 1941.
הרמן קרוק (ביידיש: הערמאן קרוק; 19 במאי 1897, פלוצק, פולין – 18 בספטמבר 1944, מחנה לגדי, אסטוניה) היה ספרן ועיתונאי יהודי פולני, חבר מפלגת הבונד הסוציאליסטית הפולנית, ומחברו של יומן על קורותיו בתקופת השואה, בגטו וילנה ולאחר מכן במחנה עבודה באסטוניה.
הצטרף לקבוצה סוציאליסטית יהודית המקורבת לתנועת הבונד.
בהשפעת המהפכה ברוסיה עבר למפלגה הקומוניסטית הפולנית, אך במהרה התאכזב מעמדת הקומוניסטים בשאלה היהודית ובתחילת שנות ה-20 חזר לתנועת הבונד והיה פעיל ב'צוקונפט', תנועת-הנוער של המפלגה.
בהמשך עבר לוורשה והתרכז בעיקר בתחום החינוכי החברתי, היה פעיל בארגון ספריות פועלים, השתתף ב'פולקס צייטונג', ביטאון ה'בונד', ונמנה עם מנהיגי ה'בונד' בפולין.
בוורשה עבד כספרן ב"גראסער ביבליאטעק" והיה מזכיר "ליגת התרבות" (קולטור ליגע) בפולין.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 נמלט קרוק מוורשה והגיע עם זרם הפליטים לווילנה, שהועברה לשליטת ברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב, והייתה לבירת ליטא הסובייטית.
בעזרת ה'בונד' קיבל קרוק אשרה לארצות-הברית, אך השלטונות הסובייטים מנעו ממנו לצאת מברית-המועצות.
כשתקפה גרמניה הנאצית את ברית-המועצות וצבאה התקרב לווילנה, החליט להישאר בשלטון הגרמנים ולרשום את אירועי התקופה.
בפתח יומנו כתב: 'אין הכוח ליטול שוב את מקל הנדודים ולצאת רגלי לדרך.
ואם אני נשאר, ואם אהיה קורבן הפשיזם, אטול למיצער את העט ואכתוב פנקס של עיר.
ברור: וילנה תיכבש, הגרמנים יתחילו בפשיזציה של העיר, יהודים יוכנסו לגטו.
כשנכלא בגטו וילנה ב-1941 ארגן את יצירתה של ספריית הגטו, ופיקח על הקמתה ועל הרחבתה.
דינה אברמוביץ' עזרה לו בעבודה בספרייה.
הוא מילא מפקיד מרכזי במערכת הסיוע הסוציאלי בגטו וכן בחיי התרבות בגטו.
קרוק וזליג קלמנוביץ', סגן מנהל יווא בווילנה, נדרשו על ידי אנשי כח משימה רוזנברג לאסוף ולמיין את החומר הארכיוני של מכון ייווא וספריות נוספות.
היה עליהם לבחור את החומר האיכותי, הוגדר 30%, וכל היתר נשלח לגריסה.
עם הזמן הצטרפו אליהם למשימה חוקרים, משוררים ומשכילים יהודיים נוספים.
חלקם הבריחו פריטים בעלי ערך אל תוך הגטו או החביאו אותם במקומות אחרים.
הם זכו לכינוי "בריגדת הנייר".
קרוק כתב יומן ביידיש ובו תיעד את קורותיו בגטו, וכן את חיי היום יום בגטו.
יומנו מהווה מקור רב ערך לחקר התקופה והוא אחד המסמכים החשובים ביותר בתיעוד גטו וילנה.
בספטמבר 1943, עם חיסול גטו וילנה, גורש קרוק למחנה הריכוז לגדי (Lagedi) באסטוניה.
את הערך האחרון ביומן כתב קרוק ב-17 בספטמבר 1944. לאחר כתיבת ערך זה טמן קרוק את יומנו באדמתו של מחנה הריכוז לגדי באסטוניה.
למחרת היום אולצו קרוק ויתר אסירי המחנה לערום עצים בערמה, נורו וגופותיהם הונחו על הערמה לשרפה.
הצבא האדום, שהגיע למחרת, לא הצליח למנוע את הרצח, אך מנע את שרפת הגופות.
אשתו של קרוק, פאולינה (לבית הורוביץ; לימים ורדי), עלתה לארץ ישראל.
היומן נכתב במכונת כתיבה בשלושה עותקים שהוסתרו במקומות שונים.
ב-1945, אחרי המלחמה, הוצא היומן מהגניזה על ידי אברהם סוצקבר, שהעבירו לייווא (המכון למחקר יהודי) שבניו יורק.
היומן ראה אור ביידיש בהוצאת ייווא בניו יורק תחת הכותרת "טאָגבוך פון ווילנער געטאָ" (יומן גטו וילנה) בשנת 1961, כ-16 שנה לאחר גילויו.
כרוניקה זו מתחילה בליל 23 ביוני 1941, ערב כניסת הגרמנים לווילנה, ונקטעת ביום 14 ביולי 1943, כחודשיים לפני חיסולו הסופי של הגטו.
בנוסף, נמצאו קטעים מהמשך התיעוד של קרוק – יומנו מאסטוניה.
אלה הובאו לישראל, למורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
הם פורסמו ב-1964 בתרגום עברי בכתב העת "ילקוט מורשת".
ב-1988 הופיע תרגום חלקי של היומן לגרמנית בהוצאת לאורנטיוס, בעריכת פנקס שוורץ ובתרגום מריה קיהן-לודוויג (Maria Kühn-Ludewig).
בשנת 2002 ראה אור בהוצאת ייווא והוצאת אוניברסיטת ייל תרגום לאנגלית של מרבית היומן, שנערך על ידי בנימין הרשב ותורגם על ידי בת-זוגו ברברה הרשב.
טאָגבוך פון ווילנער געטאָ; אויסטייטשונגען און הערות פון מרדכי וו.
בערנשטיין, ניו יורק: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט (ייווא), 1961.
הרמן קרומיי היה פושע מלחמה נאצי ששירת כקצין אס אס והשתתף, כעוזרו של אדולף אייכמן, בהשמדת יהודי הונגריה.
הרמן אלואיס קרומיי נולד בשנת 1905 באזור דובר גרמנית של חבל מוראביה.
בצעירותו הוכשר להיות רוקח ולאחר מכן ניהל בית מרקחת.
בשנת 1935 הצטרף למפלגה הגרמנית הסודטית, שבהנהגת קונראד הנליין, שדגלה בהצטרפות החבל לגרמניה הנאצית.
בשנת 1938, בעקבות ועידת מינכן, סופח החבל לגרמניה וחברי המפלגה צורפו למפלגה הנאצית.
הרמן קרומיי, שעוד קודם לסיפוח חבל הסודטים לגרמניה פעל בשירות האס דה, שירות המודיעין של המפלגה הנאצית, הצטרף רשמית לאס אס עם הסיפוח.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מנובמבר 1939 ועד למאי 1940 שירת בדרגת אובר-שטורמפיהרר – סגן.
בהמשך המלחמה התקדם והגיע לדרגה הבכירה של אוֹבר-שטורמבאנפיהרר - סגן-אלוף.
בתחילה שירת במטה של נציב הרייך של ורטלנד (Wartheland), יחידת מינהל שהקימו הגרמנים על אדמת פולין שסופחה לרייך הגרמני אשר כללה בין היתר את מחוזות פוזנן, ורשה ולודז'.
הוא היה אחראי על יחידות הואפן אס אס בוורטלנד.
בקיץ 1941 נשלח קרומיי לקרואטיה והשתתף בריכוז היהודים שם במחנות.
ב 1942 סייע בארגון של לפחות שישה משלוחים של יהודים מאזור העיר זמושץ' שבפולין לאושוויץ.
השתתף גם בשילוחם של יהודים מלודז'' למחנות ההשמדה ובגירושם של פולנים למזרח.
בנוסף לכך פיקד קרומיי בפולין על פלוגות גירוש של האס אס שעסקו בהפקעת אדמות של פולנים ואוקראינים, כדי ליישב בהן גרמנים, ובהעברתם של המנושלים לגרמניה כעובדי כפייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה הונגריה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, והצבא ההונגרי השתתף בפלישה לברית המועצות.
בינואר 1943, לאחר התבוסה בקרב על סטלינגרד סבלו הכוחות ההונגרים אבדות כבדות וההונגרים החלו לנהל מגעים עם ממשלות בריטניה וארצות הברית על פרישת הונגריה מן הברית עם הנאצים.
קרומיי הוצב ליחידה זו עם הפלישה ופעל בה עד לנובמבר 1944.
מלבד קרומיי שירתו ביחידה מספר קציני אס אס שהידועים בהם היו אוטו הונשה, תיאודור דנקר ודיטר ויסליצני.
במסגרת זו מלא קרומיי תפקיד חשוב בארגון היודנראט ובהכנת התשתית להשמדת יהדות הונגריה.
בעיצומו של גירוש יהודי הונגריה אל מחנות ההשמדה התקיים משא ומתן על העברת כסף וסחורות לגרמנים תמורת שחרור יהודים, בעסקה שכונתה "סחורה תמורת דם".
במסגרתה הסכים אייכמן להתיר לקבוצה נבחרת של יהודים להגר אל מחוץ לשטחי הכיבוש הגרמני.
כמחווה הסכים גם "להקפיא" מספר משלוחי רכבות, שנוסעיהן היהודים היו אמורים להישלח לאושוויץ, ולהחזיקם באופן זמני במחנות עבודה.
קרומיי ניהל את המשא ומתן עם ועדת העזרה וההצלה בבודפשט שבראשה עמד ישראל קסטנר על משלוח הקבוצה הנבחרת של היהודים לשם החזקתם באופן זמני למחנה שטרסהוף באוסטריה.
כ-21,000 יהודים הגיעו אל המחנה, רובם מגורשים, יהודי הונגריה.
בהגיעם שהו בו מספר ימים ועברו מיון.
הבריאים והכשירים לעבודה נשלחו, תחת פיקוחו של קרומיי, לשמש ככוח עזר בעבודות בנייה, חקלאות, ניקיון ותחזוקה.
רוב היהודים ממגורשי שטרסהוף ניצלו ממוות ושרדו את המלחמה.
רק מעטים, שלא עברו בהצלחה את המיון, נשלחו למחנות השמדה.
לאחר ביצוע הגירוש נתמנה קרומיי לעמוד בראש הזונדרקומנדו אייכמן בבודפשט.
אחד מחברי ועד ההצלה, יואל ברנד, טס לטורקיה ומשם נסע לסוריה, כדי להיפגש עם משה שרת (אז שרתוק), ולהעביר את ההצעה לבריטים; אולם הבריטים, בהוראת שר המושבות, הלורד מוין, שמו את ברנד במעצר בקהיר ודחו את ההצעה.
לאחר כישלון עסקת "סחורה תמורת דם" העלה קרומיי ב-21 באפריל 1944 בפני ועד ההצלה הצעה כי שש מאות יהודים מהונגריה שהחזיקו באישורים בריטיים לעלייה לארץ ישראל (סרטיפיקטים) יוכלו לצאת מהונגריה למדינות נייטרליות או לשטחים המוחזקים בידי בעלות הברית, למעט ארץ ישראל.
יהודים אלה, 1,684 נפשות, יצאו ברכבת (שקיבלה לימים את הכינוי "רכבת ההצלה") מבודפשט ב-30 ביוני 1944 והרכבת הגיעה למחנה ברגן-בלזן.
באוגוסט 1944 שוחררו 318 מנוסעי הרכבת ונשלחו לשווייץ, ובדצמבר נשלחו לשווייץ גם יתר 1,366 נוסעי הרכבת.
גורלם של יתר רוב יהודי הונגריה לא שפר עליהם כגורלם של מגורשי שטרסהוף ונוסעי רכבת ההצלה.
בימי המלחמה האחרונים, כשתבוסתה של גרמניה הנאצית נראתה כבר בעין, ניסו אנשי האס אס הבכירים כהיינריך הימלר, ארנסט קלטנברונר וקורט בכר למצוא אליבי שיעמוד לזכותם כאשר יועמדו לדין על ידי בעלות הברית המנצחות.
באפריל 1945 יצאו הרמן קרומיי, אוטו הונשה וקורט בכר, כשאליהם נלווה ראש ועד ההצלה בבודפשט ישראל קסטנר, לטרזיינשטט, מאוטהאוזן וברגן-בלזן בניסיון להציל את שרידי היהודים שנותרו בהם.
במאי 1945 נאסר קרומיי בידי בעלות הברית באיטליה.
ב–5 במאי 1948 חתם ישראל קסטנר על תצהיר למענו, ובו כתב כי קרומיי "מילא את תפקידיו מתוך רצון טוב הראוי לשבח בעת שחייהם של בני-אדם רבים היו תלויים בו".
בעקבות הצהרתו של קסטנר שוחרר קרומיי מהמעצר.
פעילותו זו של קסטנר ועדותו לטובת קורט בכר, דיטר ויסליצני והנס יוטנר במשפטי נירנברג, עתידות היו להיות נושא למחלוקת בין ההיסטוריונים.
ולאחד הנושאים המרכזיים במשפטו של מלכיאל גרינוולד, שקיבל את הכינוי "משפט קסטנר", שזעזע את מדינת ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20.
כיוצא האזורים דוברי הגרמנית של צ'כוסלובקיה הוכר קרומיי לאחר המלחמה כפליט וקיבל הלוואה שאפשרה לו לפתוח בית מרקחת בחבל קורבאך (Korbach) במרכז גרמניה המערבית.
הוא היה פעיל בארגוני הפליטים הגרמניים מחבל הסודטים.
כל אותו זמן לא נשכחה לו העובדה כי היה איש הצוות של אייכמן בהונגריה.
הוא נעצר על ידי השלטונות באפריל 1957 אך שוחרר חודשיים לאחר מכן.
בשנת 1958 הוא נעצר שוב לתקופה קצרה.
בשנת 1960 נעצר לתקופה ממושכת.
בהיותו במעצר הועמד לדין בשנת 1964 בבית המשפט בעיר פרנקפורט ביחד עם אוטו הונשה על חלקם בהשמדת יהודי הונגריה.
ב-3 בפברואר 1965 הרשיע בית המשפט את קרומיי וגזר עליו חמש שנות מאסר.
מאחר שקרומיי כבר הוחזק בכלא במשך חמש שנים, במעצר שלפי משפט, נחשב לו הדבר כריצוי העונש והוא שוחרר.
התביעה ערערה על גזר הדין, ובעקבות הערעור הוחלט על דיון מחודש בתביעה שהתקיים בשנים 1968–1969, בסופו נגזר על קרומיי ב-19 באוגוסט 1969 מאסר עולם.
בית המשפט הפדרלי אישר את גזר הדין ב-17 בינואר 1973.
הרמן קרומיי מת בשנת 1981 לאחר ששוחרר מן הכלא בשל מצב בריאותו.
הרמן שטרסבורגר היה היסטוריון גרמני של העת העתיקה.
אביו היה הרופא הידוע יוליוס שטרסבורגר, וסבו היה הבוטנאי אדוארד שטרסבורגר.
בשנת 1913 עברה המשפחה לפרנקפורט שם החל ללמוד היסטוריה של העת העתיקה.
הוא למד באוניברסיטת אינסברוק ואוניברסיטת מינכן, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בקיקרו.
בשנת 1932 החל ללמד באוניברסיטת פרייבורג, אולם עם עליית הנאצים לשלטון סולק מתפקידו כיוון שלא יכל להוכיח שמוצאו ארי.
עד סוף מלחמת העולם השנייה ביצע מחקרים באופן עצמאי.
בשנת 1946 הוא מונה למרצה להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת היידלברג.
ב-1955 החליף את מתיאס גלצר כיושב ראש החוג להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת פרנקפורט, הוא החזיק בתפקיד זה עד שנת 1963, אז חזר לאוניברסיטת פרייבורג שם לימד עד שנת 1977.
שטרסבורגר זכה לפרסום בשנת 1953, כאשר הציע גישה מהפכנית לפיה יוליוס קיסר היה סתם סנאטור רומאי רגיל, וכלל לא התכוון לגרור את הרפובליקה הרומית למלחמת אזרחים או להפוך לדיקטטור.
וכי ההנחה שקיסר תכנן להפוך למלך אינה נכונה ולרוצחיו לא היו שום כוונות שהן כאשר רצחו אותו.
הוא כותב "תפיסה המייחסת לקיסר תוכניות מרחיקות לכת וחובקות עולם, מוליכה למסקנות שוא משום שייסודה בהנחות מוטעות." דעתו של שטרסבורגר עוררה סערה בגרמניה ובעקבותיה הועלתה הצעה להפסיק ללמד את כתבי קיסר בבתי ספר בגרמניה.
הרמן שְׁטַאוּדִינְגֶר היה כימאי אורגני גרמני, שהוכיח את קיומן של מקרומולקולות אותן הוא אפיין כפולימרים.
על עבודה זו הוענק לו פרס נובל לכימיה לשנת 1953.
עסק במחקר ריאקציות אורגניות וחומרי ביניים הנוצרים במהלכן.
דוגמה אחת היא ריאקציית שטאודינגר הקרויה על שמו ומאפשרת חיזור של אזיד לאמין.
דוגמה נוספת היא גילוי מבנה החומר קֵטֶן (Ketene), חומר ריאקטיבי מאוד שמשמש בסינתזה אורגנית של תרכובות ציקליות.
פענח עם עמיתיו את מבנה הפירטרין, זוג תרכובות אורגניות טבעיות ששמשו להדברת מזיקים והיוו בהמשך את הבסיס לסינתזה של מגוון חומרי הדברה.
שטאודינגר נולד ב-1881 בוורמס, גרמניה.
אביו דר' פרנץ שטאודינגר היה מורה בבית ספר תיכון וסוציאל-דמוקרט פעיל, אמו אוגוסטה שטאודינגר (ונק) הייתה פעילה למען זכויות נשים.
היו לו שני אחים ואחות.
אחיו הנס היה פוליטיקאי חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה וכלכלן שהיגר ב-1933 לארצות הברית מאימת השלטון הנאצי בין השאר כיוון שאשתו הייתה יהודייה.
ב-1903 הוענק לו תואר .Ph.D באוניברסיטת האלה-ויטנברג וב-1907 קיבל משרה כמרצה באוניברסיטת שטרסבורג, צרפת.
כאן הוא גילה את הקֵטֶנים (Ketene), קבוצה של חמרים מהצורה R′R″C=C=O.
זהו תוצר ביניים פעיל בעל חשיבות בין השאר בסינתזה של אנטיביוטיקות כמו פניצילין ואמוקסיצילין.
בשנת 1907 קיבל שטאודינגר משרת מרצה בכיר באוניברסיטה הטכנית בקרלסרוהה, שבה הצליח לבודד מספר תרכובות אורגניות שימושיות כולל תוסף מלאכותי בטעם קפה.
בשנת 1912 שטאודינגר קיבל משרה חדשה במכון הטכנולוגי של ציריך, שווייץ.
אחת התגליות המוקדמות שם הייתה ב-1919. אזיד וטריפנילפוספין מגיבים לתת פוספאזיד.
לתגובה זו, המוכרת כתגובת שטאודינגר, ניצולת גבוהה של פוספט.
בשלב שני, אחרי הידרוליזה מתקבל Phosphine oxide (אורגני) ואמין.
עוד בהיותו בקרלסרוהה ומאוחר יותר בשווייץ, התחיל שטאודינגר להתעניין בכימיה של גומי.
המסה המולקולרית שנקבעה לגומי בעזרת השיטה הסטנדרטית (הורדת נקודת הקיפאון) שפיתחו פרנסואה-מארי ראול ויאקובוס ואן 'ט הוף הייתה גבוהה.
הדעה המקובלת של כימאים מובילים כמו הרמן אמיל פישר והיינריך אוטו וילנד הייתה כי המסה המולקולרית הגבוהה הנמדדת למשפחה שלמה של חומרים כמו עמילן, תאית וחלבונים לא מעידה על מולקולות מרובות אטומים אלא נובעת מקולואיד שנוצר מאגרגציה של מולקולות קטנות.
בניגוד לדעה המקובלת שטאודינגר הציע מודל, במאמר פורץ דרך שפורסם ב-1920, שהגומי וחומרים אחרים המדגימים מסה מולקולרית גבוהה בנויים כשרשראות ארוכות שנוצרות מיחידות קטנות שחוזרות על עצמן וקשורות זו לזו בקשר קוולנטי.
בהתחלה, האפשרות שמולקולות קטנות יכולות להתחבר זו לזו בקשר קוולנטי וליצור מקרומולקולות נדחתה על ידי רוב הקולגות של שטאודינגר, אבל בתחילת המאה ה-20 הידע על מהות הקשרים והמבנה של מולקולות לא היה שלם.
בשנת 1926 הוא מונה למרצה לכימיה באוניברסיטת פרייבורג, גרמניה, מקום בו עבד עד סוף הקריירה המקצועית.
שנה לאחר מכן נשא את הבוטניקאית הלטבית מגדה וויטה לאישה.
מגדה שטאודינגר הייתה שותפה במחקריו עד יומו האחרון ושטאודינגר ציין את תרומתה בנאמו במעמד קבלת פרס נובל.
עדות נוספת התומכת בהיפוטזה על מבנה הפולימרים הופיעה בשנות ה-30. משקלים מולקולריים גבוהים התקבלו במדידות בעזרת אוסמומטריה וגם בעזרת מדידות של צמיגות בתמיסות שבוצעו על ידי שטאודינגר עצמו.
מחקרים של פולימרים בעזרת קריסטלוגרפיה בקרני X שבוצעו על ידי הרמן מארק סיפקו הוכחה ישירה למבנה של שרשראות ארוכות עם יחידות מונומר חוזרות על עצמן.
הסינתזה של וולאס קרותרס הדגימה שניתן להכין פולימרים כמו ניילון ופוליאסטר בעזרת תגובות אורגניות שמנגנוניהן נלמדו והובנו מראש.
התאוריה של הרמן שטאודינגר הייתה אבן יסוד להתפתחות מחקר ויישום של פולימרים בכימיה אורגנית, ביוכימיה, ביופיזיקה, ביולוגיה מבנית, ביוטכנולוגיה, והנדסה כימית.
הבנת המבנה של תרכובות עם מסה מולקולרית גבוהה, שנקראו על ידי שטאודינגר מקרומולקולות סללה את הדרך להגדרת ענף מדעי חדש בשם כימיה פולימרית.
שטאודינגר ראה את הפוטנציאל הטמון בענף מדעי זה הרבה לפני שהדבר הובן על ידי הקהילה המדעית.
ההערה שלו מ-1936 "זה לא בילתי אפשרי שבמוקדם או במאוחר תמצא דרך להכין סיבים מלאכותיים מתוצרים סינתטיים, כיוון שהחוזק והגמישות של סיבים טבעיים תלוי בלעדית במבנה המקרומולקולרי שלהם - במילים אחרות במולקולות הארוכות דמויות הפתיל שלהם" מדגימה זאת.
תגליתו חיזקה את ההיפותזות המוקדמות של אדואר גרימו (Édouard Grimaux,1882) ׁׁׁׂושל פרנץ הופמייסטר (Franz Hofmeister) והרמן אמיל פישר (1902) על המבנה המקרומולקולרי של חלבונים, שעד אז לא קיבלו הכרה על ידי קהילת הביוכימאים, ותרמה את חלקה להתפתחויות שחלו בשטח זה מאז.
שטאודינגר הקים את כתב העת המדעי הראשון שעסק בכימיה של פולימרים ב-1940, וב-1953 הוענק לו פרס נובל בכימיה על "תגליותיו בשטח הכימיה של מקרומולקולות".
ב-1999 הגדירה האגודה האמריקנית לכימיה ו-GDCh (האגודה הגרמנית המקבילה) את עבודתו על מקרומולקולות כנקודת ציון היסטורית (National Historic Chemical Landmarks).
עבודתו החלוצית הניבה מספר עצום של פלסטיקים, טקסטיל, וחמרים פולימריים רבים אחרים שמספקים מוצרי צריכה, קלים, עמידים, יפים וזולים בכל שטחי החיים המודרניים.
הרמנוביצ'ה (בבלארוסית: Германавічы, הרמנביצ'י; ברוסית: Германовичи, גרמנוביצ'י; בפולנית: Hermanowicze) היא עיירה במחוז משנה שרקובשצ'יזנה במחוז ויטבסק בבלארוס.
הרמנוביצ'ה שוכנת כ-35 ק"מ דרומית-מערבית לדז'יסנה וכ-50 ק"מ דרומית-מזרחית לברסלב, ליד שפך הנהר דז'ינסנקה לנהר דז'יסנה באזור של יערות עבותים.
תושביה עסקו בחקלאות וגידלו בעיקר תבואה ופשתן.
במהלך סוף המאה ה-18 חולק שטחו של האיחוד הפולני-ליטאי בין פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה.
החלוקה בוצעה בשלוש פעימות בשנים 1772, 1793 ו-1795. בחלוקת פולין השנייה (1793) סופחה העיירה לאימפריה הרוסית.
בימי מלחמת העולם הראשונה הייתה העיירה כשלוש שנים (1918-1915) תחת כיבוש גרמני.
אחרי המלחמה פקדו את מחוז וילנה שנתיים של אי יציבות ומלחמות אזוריות.
באוקטובר 1920 כבש כוח פולני בפיקודו של הגנרל לוציאן ז'ליגובסקי את המחוז.
בסוף שנות ה-1920 החל שפל כלכלי ממושך בפולין, מחירי התוצרת החקלאית ירדו, מגדלי הירקות ביישוב התרוששו, והסוחרים האמידים ירדו מנכסיהם.
ב-17 בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכנסו לעיירה חיילי הצבא האדום, והונהג בה משטר סובייטי.
בסוף יוני 1941 נכבשה הרמנוביצ'ה בידי גרמניה הנאצית.
לא ידוע מתי לראשונה החלו יהודים להתיישב בהרמנוביצ'ה.
בשלהי המאה ה-19 גרו בעיירה עשרות משפחות יהודיות, שהתפרנסו בעיקר מחכירות, ממסחר סיטוני זעיר, מחנוונות, ממלאכה ומחקלאות.
הסוחרים היהודים ייצאו פשתן, עצים, תבואה וזיפי חזיר בעזרת דוברות נהר שהגיעו עד לנמל דז'יסנה ומשם לריגה, לדווינסק ולוויטבסק.
החקלאים היהודים גידלו כרוב ומלפפונים לייצוא, ופרנסתם הייתה מצויה.
במלחמת העולם הראשונה תחת הכיבוש הגרמני פסקה הפעילות הכלכלית בעיירה.
יהודים רבים נמלטו מזרחה ערב כניסת הגרמנים.
בתום המלחמה שבו היהודים לעיירה בסיוע של חברת "יקופ"ו", אשר עזרה בשיקום המקום.
בשנת 1926 ייסדה החברה קופת גמ"ח, שהלוואותיה ללא ריבית יועדו בעיקר לסוחרים היהודים ובעלי מלאכה קטנים.
בשנת 1926 היו בין יהודי העיירה 24 בעלי מלאכה - 15 חייטים, 5 סנדלרים, שני זגגים ושתי תופרות.
מצבם הכלכלי של היהודים בעיירה הורע מאוד לאחר המלחמה.
זאת בשל סגירת הגבול עם ברית המועצות שהקשתה על החקלאים למצוא שווקים לתוצרתם.
לאחר המלחמה נפתחו בעיירה כ-20 חנויות חדשות של יהודים.
סחורות אלה נקנו בגלמבוקיה במחיר התחלתי גבוה, ורוב החנוונים לא עמדו בתחרות עם קואופרטיבים פולניים שהוקמו לאחר המלחמה בסיוע הממשלה.
בעלי המלאכה היהודים נאלצו להתחרות בתעשיית הנעליים וההלבשה, אך אלה דחקו את רגליהם.
כמו כן ממשלת פולין הטילה מיסים כבדים על מגזר העצמאים ופגעה בהכנסותיהם.
ילדי היהודים למדו בחדר וחלק מהם אף למדו בבית ספר יסודי ממלכתי בעיירה.
לאחר שעות הלימודים למדו הילדים לימודי דת מפי מלמד מקומי.
בין השנים 1929–1930 למדו בבית הספר הממלכתי 105 ילדים יהודים.
בשנות ה-20 נבנה בעיירה בית מדרש חדש.
הבנייה מומנה מתרומות של בני הקהילה.
את העצים לבנייה תרם סוחר העץ קלמנוביץ', ורבים השתתפו בעבודות הבנייה.
רבה של הקהילה באותן השנים היה אייזיק אלפרוביץ'.
לקהילה היהודית היה בית עלמין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בהרמנוביצ'ה 1,050 תושבים, מתוכם כ-350 יהודים שרובם עסקו במסחר ובמלאכה.
באוגוסט 1939 גויסו הצעירים היהודים לצבא הפולני.
ב-17 בספטמבר 1939, כשלושה שבועות לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, במהלך הפלישה לפולין, נכנס הצבא האדום לעיירה והונהג בה משטר סובייטי.
בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה.
בימי המעבר בין השלטונות בזזו מקומיים את בתי היהודים ואת חנויותיהם.
ביום הראשון לכיבוש, ירו הגרמנים למוות בשני יהודים שלטענת תושבים מקומיים, היו פעילים קומוניסטים.
בתחילת יולי 1941 הוחלפה יחידת הוורמאכט הגרמנית שכבשה את העיירה ביחידה אחרת, ומיד נקראו היהודים להתייצב בכיכר השוק.
יהודים מעטים הצליחו לברוח או להסתתר, אבל כ-150 יהודים צייתו לפקודה.
שוטרים מכוח השיטור המקומי שהקימו הגרמנים נשלחו לסרוק את בתי היהודים ולהביא גם את מי שלא ציית לפקודה.
הגרמנים פקדו על היהודים להבעיר מדורה גדולה בכיכר העיר הגדולה, ושוטרים נשלחו לבית המדרש המקומי כדי להביא את ארון הקודש ואת ספרי הקודש ולהשליכם למדורה.
הגרמנים חילקו את היהודים לקבוצות מתוך כוונה להשליכם גם כן לתוך המדורה, אבל ברגע האחרון הגיעה יחידת ורמכט אחרת ומפקדה, קצין בכיר, הורה לשחרר את היהודים לאלתר.
ב-5 ביולי 1941 זומן רב הקהילה, אייזיק אלפרוביץ', אל המפקדה הצבאית ונצטווה לכונן יודנרט ולהציגו בפני המפקד הגרמני עוד באותו היום.
משלא נמצאו מתנדבים, נאלץ הרב למנות בעל כורחם חמישה חברי יודנרט.
ב-10 ביולי 1941 נצטווה היודנרט להקים גטו בסמטה של העיר ולהעביר לשם את כל יהודי העיירה תוך שישה ימים.
למחרת ההעברה לגטו נדרש היודנרט למסור כמות גדולה של שעוני יד ופרוות, תחת איום בהוצאה להורג.
היודנרט טיפל גם בגיוס יהודים לעבודות כפייה.
רוב העובדים הועסקו בהובלת עצים אל הנהר.
בנובמבר 1941 פונו תושבי הגטו לגטו שרקובשצ'יזנה.
תושבי העיירה הגויים דרשו להשאיר שני אחים יהודים שהיו רוקחים במקצועם כדי שימשיכו לשרת את יתר תושבי העיירה, אך כעבור שנה הם נמלטו ואחד מהם נהרג במהלך הבריחה.
מועדון הכדורגל הרמנשטאדט (ברומנית: Asociația Fotbal Club Hermannstadt), הוא מועדון כדורגל רומני מהעיר סיביו, מחוז סיביו, המשחק בליגת העל הרומנית.
המגרש הביתי של הרמנשטאט הוא האצטדיון העירוני שנמצא בשיפוץ והוא בעל קיבולת של 4,500 מושבים.
הקבוצה הוקמה בשנת 2015 והתמודדה בליגה הרביעית ברומניה, כאשר הרמנשטאדט היא המקבילה לשמה של העיר בשפה הגרמנית.
"האדומים-שחורים" (Roș-Negrii), כפי שהם מכונים, העפילו בשנת 2018 לליגת העל הרומנית בכדורגל.
באותה שנה, הם גם העפילו לגמר הגביע הרומני, אך הפסידו לאוניברסיטטאה קראיובה.
אצטדיון הקבוצה הוא האצטדיון העירוני (Stadionul Municipal) בסיביו, עם קיבולת של 14,200 מושבים.
בסוף עונת 2018, החל תהליך רחב של מודרניזציה ושיפוץ באצטדיון, שכלל הריסה ובנייה מחודשת לרבות החלפת הדשא והרכבת תאורה.
עונה ליגה מיקום הערות הגביע הרומני 2019/20 ליגה I 8 רבע גמר 2018/19 ליגת העל 12 פלייאוף רבע גמר 2017/18 ליגת המשנה הרומנית 2 העפילה לליגת העל גמר2016/17 הליגה השלישית (הליגה החמישית)1 העפלה לליגת המשנה 2015/16 ליגה רביעית (אליפות מחוז סיביו)1 העפלה לליגה השלישית
הרמן שרייבר היה ד"ר לפילוסופיה, רב ועיתונאי יהודי גרמני - בריטי.
שרייבר הוא צאצא למשפחה יהודית שהתיישבה בשרים שבפרוסיה (כיום העיירה Srem בפולין).
המשפחה הייתה בעלת אוריינטציה גרמנית ודיברה את השפה הגרמנית כשפת אם.
אביו, פדזור שרייבר, לימד יהדות בבית הספר היהודי והיה עוזרו של הרב.
אמו, בלבינה נאה, ניהלה את משק הבית.
הרמן היה הצעיר והבן היחיד בחמשת ילדיהם.
בשנת 1901 סיים את בחינות האביטור בבית הספר התיכון, ולאחריו פנה ללימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם הוסמך לרב.
לאחר מכן פנה ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו, שם סיים תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנים 1912–1938 גר הרמן שרייבר בפוטסדאם.
הוא כתב מאמרים בכתבי העת (כולל Israelitisches Familienblatt), תרגם את התורה מעברית לגרמנית, והיה רב קונסרבטיבי בבית הכנסת בפוטסדאם במשך שנים רבות.
היה יו"ר איגוד הנוער היהודי הליברלי, שהוקם בפוטסדאם בשנת 1921.
הוא גם היה חבר פעיל באיגוד שרים (Verein der Schrimmer), ארגון שהוקם בברלין בשנת 1902 על ידי יהודים שמוצאם מן העיירה שרים (Schrimm) שהיגרו לימים למחוזות אחרים בגרמניה.
כאשר עלו הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נרדף שרייבר בידי השלטון הנאצי כשאר אחיו היהודים.
בשנת 1938, בליל הבדולח, היה עד להריסת בית הכנסת בפוטסדאם, ששימש כרבּו.
זמן קצר אחר כך הוכנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בתחילת 1939, לאחר שחרורו מהמחנה, הצליח להגר עם אשתו ובנו ללונדון.
הוא המשיך בעבודתו העיתונאית, כתב מאמרים באנגלית, ותרם בעבודתו לבית הדין של איגוד בתי הכנסת בבריטניה.
הוא השתתף גם בחיי הקהילה היהודית באמסטרדם.
משנת 1952 החל לחגוג את ראש השנה במערב ברלין, תוך שהוא נוטל חלק פעיל בהנהגת הקהילה.
בראש השנה 1954, נשא דרשה בבית הכנסת ברחוב פסטאלוצי (Pestalozzistrasse) במערב ברלין ומיד לאחריה התמוטט ונפטר.
נקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה שבברלין.
בסביבות שנת 1910 התחתן עם שרלוט נוימן, וממנה נולד לו בן אחד - פאול.
הרמן שטנר היה צייר וגרפיקאי גרמני.
שטנר הוא אחד האמנים המצטיינים של תחילת המאה ה-20, אם כי מותו המוקדם במלחמת העולם הראשונה אפשר לו רק שלב יצירתי קצר של חמש שנים.
לאחר תחילת האימפרסיוניזם בסביבות 1909, סגנון הציור של שטנר נעשה אקספרסיבי יותר.
תפנית זו לאקספרסיוניזם התרחשה בהשפעת וסילי קנדינסקי.
שטנר, בנו של הצייר הוגו שטנר, הכין העתקים של ציורים ישנים עוד כשהיה בתיכון.
משנת 1908 למד בבית הספר למלאכות ואומנויות בבילפלד.
באפריל 1909 התקבל לבחינת הקבלה לאקדמיה לאמנות במינכן ונכנס לשיעור הרישום של היינריך קניר.
שטנר בילה את קיץ 1909 עם הנס פון האייק בבית הספר לציור בדכאו, שם התקדם משמעותית בציורו.
פון האייק וקניר המליצו על כריסטיאן לנדנברגר, שלימד בשטוטגרט.
בסוף מרץ 1910 עבר הרמן שטנר לשטוטגרט, שם התקבל לחוג הציור של לנדנברגר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
באוקטובר 1911 עבר לשיעור של אדולף הלצל, שהרצאותיו היו שונות לחלוטין מאלה של לנדנברגר ושל האייק.
בהתחלה שטנר עקב אחריהם בהתלהבות רבה, כאשר הם פתחו בפניו עולם חדש וקירבו את הציור כסוג של מדע.
מאוחר יותר הוא התנתק מההשפעה החזקה מדי של ההרצאות ופיתח עוד יותר את הסגנון האישי שלו.
לאחר סמסטר אחד בלבד, הלצל הציע להעביר את הרמן שטנר לאחת מכיתות אמן הנחשקות באונטרה אנלגן, דבר שעשה בהנאה רבה במרץ 1912. במהלך סמסטר הקיץ השתתף שטנר בנסיעה ארוכה יותר למונשאו עם הלצל, במהלכו יצר כמה ציורים ומספר רב של רישומים.
באוגוסט 1912 בילה ארבעה שבועות בפריז עם חברו הנס הילדברנדט, היסטוריון אמנות, ואשתו לילי.
בשנת 1913 הוא הוזמן לתערוכת האקספרסיוניסטית הגרמנית הראשונה בדרזדן.
באותה שנה אדולף הלצל הזמין את שטנר, אוסקר שלמר ווילי באומייסטר לבצע את ציורי הקיר למבואת הבניין הראשי של תערוכת ורקבונד בקלן בשנת 1914. אפריז הקיר עורר תחושה ועורר מגוון רחב של תגובות, מהתלהבות נלהבת ועד דחייה קטגורית.
באותה שנה הוצגו עבודותיו גם בתערוכה הגדולה של איגוד ידידי האמנות במדינות הריין בעיר שטוטגרט עם שתי עבודות במה שנקרא "היכל האקספרסיוניזם", שהקים הלצל מטעם האגודה.
ב־7 באוגוסט 1914 התנדב שטנר לצבא עם אוסקר שלמר.
לאחר חודשיים בחזית המערבית הוא הועבר לחזית המזרחית עם גדודו בסוף נובמבר.
שם נהרג בשעות המוקדמות של 5 בדצמבר 1914 בפולין במהלך תקיפה על העיר אילוב.
הרמן קריבל היה מנהיג הצבאי של ליגת הקמפפבונד, קצין בדרגת אוברסט-לויטננט בצבא בוואריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קריבל היה יחד עם היטלר ואריך לודנדורף, דמות מפתח ב־8-9 בנובמבר 1923 אשר היה שותף בפוטש במרתף הבירה והורשע יחד עם היטלר בשנת 1924, כשריצה את עונשו בכלא לנדסברג.
בשנת 1929 הוא הגיע לסין לעבוד כסוחר נשק ויועץ לממשלת הקואומינטנג של צ'יאנג קאי שק.
מלבד הלחימה בקומוניסטים הסיניים, משטר הקואומינטנג נלחם באותה תקופה בצבאות המצביאים הסיניים, נגד הגנרל פנג יו-שיאנג בצפון וקליקת גואנגשי של הגנרל באי צ'ונג-שי ולי דזונגז'ן בדרום.
בהתאם לכך, מכיוון שבאותה עת כמעט ולא היו בסין מפעלים לייצור נשק משלה, היה צורך לייבא נשק.
קריבל מצא כי הביקוש לייצוא נשק לסין היה עצום, מה שהופך את עבודתו של סוחר נשק לרווחית מאוד.
לאחר שחרורו מהכלא שמר על קשריו עם המפלגה הנאצית וליגת אוברלנד והיה לקונסול הכללי הגרמני בשנגחאי.
גנרל הרמן רקנאגל היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג לקראת סוף המלחמה.
רקנאגל נולד ב-18 ביולי 1892 בהופגייסמאר, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס רקנאגל לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (נסיכות הבוחר מהסן ה-3 - פון ויטיך), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף רקנאגל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1926 הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-54, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-26 באוגוסט 1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, מונה רקנאגל למפקד הרגימנט ה-54 שעליו פיקד במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-18. ב-1 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובמאי 1940 הוביל את הרגימנט שלו במערכה במערב.
על כיבוש העיר דנקרק על ידי הרגימנט שלו, הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-5 באוגוסט 1940.
בקיץ 1941 לחם רקנאגל עם הרגימנט ה-54 במהלך מבצע ברברוסה, וב-15 ביולי 1941 נפצע רקנאגל ליד ויניצה שבאוקראינה.
לאחר שהות בבית החולים והתאוששות, רקנאגל מונה למפקד הדיוויזיה ה-111 ב-1 בינואר 1942, וב-1 במאי 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-15 בנובמבר 1943 מונה לתפקידי מטה בפיקוד העליון של הצבא (OKH), שבראשו עמד עד ה-25 בפברואר 1944. במרץ 1944 החל רקנאגל לארגן מחדש את הקורפוס ה-42, וב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-23 באוקטובר 1944 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים על מחויבותו לנסיגה בבלקן.
לאחר מכן, הקורפוס שלו - עם דיוויזיות הרגלים ה-72, ה-88, ה-291 וה-342 - היה מעורב בחורף 1944/45 כחלק מהארמייה ה-17 וקבוצת ארמיות A בלחימה הגנתית נגד הצבא האדום.
הקורפוס כותר בינואר 1945 בעיקול ויסלה במזרח פולין כאשר קבוצת הארמיות קרסה בקרבות עזים עם חיילי הצבא הסובייטי ופרטיזנים פולנים ונכשלה בניסיון לשקם את הקשר עם החזית הגרמנית, שבינתיים נדחקה רחוק מערבה, כ"כיס נודד".
הקורפוס הושמד ברובו עד ה-23 בינואר.
רקנאגל עצמו נורה על ידי פרטיזנים ב-23 בינואר 1945 בין פיוטרקוב לטומאשוב מזובייצקי.
הֶרְמַן אוּלְרִיךְ קַנְטוֹרוֹבִיץ' היה משפטן יהודי גרמני.
קנטורוביץ' נולד לווילהלם ורוזה קנטורוביץ' (לבית גילדז'ינסקה), בפוזנן (אז פוזן), בירת פרובינציית פוזן שבממלכת פרוסיה.
בשנת 1884 עבר לברלין עם הוריו ואחיו , אריך ואלזה.
קנטורוביץ' למד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובאוניברסיטת ז'נבה, קיבל את הדוקטורט שלו ב-1904 באוניברסיטת היידלברג ותואר פריבט-דוצנט ב-1907 באוניברסיטת פרייבורג.
שם לימד תחילה כמרצה, משנת 1913 ומ-1923 כפרופסור חבר עד 1929 (עם הפסקה ב-1927 כאשר לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה).
הוא היה אז פרופסור מן המניין באוניברסיטת קיל (1929–1933) כיורשו של .
קנטורוביץ' חווה את עליית הנאצים לשלטון בפירנצה.
קצת יותר משבועיים לאחר כניסתו לתוקף של חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי ב-7 באפריל 1933, הוא כבר הוצא לפנסיה זמנית.
הפיטורים הסופיים הגיעו בספטמבר 1933. אותו גורל פקד את אחיו, רופא השיניים המפורסם אלפרד קנטורוביץ'.
את תפקידו של הרמן קנטרוביץ' באוניברסיטת קיל קיבל .
קנטורוביץ' היגר לארצות הברית של אמריקה, שם לימד בסיטי קולג' של ניו יורק (1933–1934) לפני שעבר לאנגליה.
שם לימד בבית הספר לכלכלה של לונדון ובאול סולס קולג' באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת קיימברידג' (1934–1937).
מ-1937 ועד מותו ב-1940 היה עוזר מנהל המחקר במשפטים (Assistant Director of Research in Law) בקיימברידג'.
ב-23 באפריל 1904 קנטורוביץ' התחתן עם יוהנה דורותיאה רוזנשטוק (Johanna Dorothea Rosenstock), בתו של הבנקאי הברלינאי תאודור רוזנשטוק (Theodor Rosenstock).
מנישואיהם נולדו: לורנצו, אוטו פול תיאודור, לודוויג הנס והילדגרד דורותיאה.
ב-26 ביולי 1923, הוא נישא בשנית להילדגרד אנה מריה קאלין (Hildegard Anna Maria Kalin), מורה בבית ספר יסודי ובחטיבת הביניים.
איתה היו לו שני בנים, תומאס אלברט ופרנק וילהלם אדוארד.
אף שנולד יהודי (ושילם על כך במשרתו) הרמן קנטורוביץ' התנתק מהיהדות והיה אתאיסט.
קנטורוביץ' היה אחד הנציגים המובילים של מה שנקרא , אסכולה רבת השפעה בתוך תורת המשפט הגרמנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הפוזיטיביזם המשפטי בקיסרות הגרמנית, שמצא את ביטויו במה שנקרא , יש להתנגד לתאוריה משפטית שיכולה לעשות צדק עם המרחק ההולך וגובר מהמציאות המשפטית-מדינתית וחברתית.
המטרה הייתה לאכוף רעיונות פרוגרסיביים במערכת משפטית ריאקציונרית באמצעות החלטה חופשית של שופטים, שיש לצמצם את מחויבותם לטקסטים משפטיים.
קנטורוביץ' ותורת המשפט החופשי הניחו שהחוק אינו כלול רק בספר החוקים.
החוק שאינו כלול בספרי החוקים - אך בכל זאת חי - הוא מה שקנטורוביץ' מכנה משפט חופשי.
"בשל החוק החופשי, יש לסגור סוף סוף את החוק, להשלים את החוסרים שבו".
את הפערים ניתן להשלים רק על ידי נורמות משפטיות, משום שהחלטת שופט חייבת להיות חוקית.
נורמות אלו נוצרות על ידי השופט, שהוא לא רק בעל ידע משפטי, אלא גם על די משימות יצירות משפטיות.
משכך, יש לתת לשופט את מרב החופש ביחס להוראות החוק.
שיקול דעת שיפוטי חופשי הוא העיקרון הבסיסי של יישום החוק.
מי ייסד את דוקטרינת הזכויות החופשיות הוא עדיין נושא לוויכוח כיום.
בין היתר תבע את הקרדיט על הדוקטרינה לעצמו.
הוא טען שגיבש את הרעיונות הרלוונטיים כבר בשנת 1888. תחת שם העט הבדוי גנאוס פלביוס (Gnaeus Flavius), כתב קנטורוביץ' חוברת לתורת המשפט החופשי, שהניסוחים החזקים שלה למעשה הופכים את החיבור הזה לחוברת מתודית: "שהחוברת הזו תגייס לוחמים חדשים.
על מאבק השחרור של תורת המשפט, על הסתערות המעוז האחרון של הסכולסטיות".
מכל הוויכוחים נתפס טקסט זה כיום כביטוי המרכזי של החשיבה של דוקטרינת המשפט החופשי.
חוות דעת בשאלת אשמת המלחמה
קנטורוביץ' עורר ויכוחים סוערים כאשר נודעו פרטי הדו"ח שלו ל בשאלת .
בניגוד לדעה הרווחת בגרמניה, הוא הגיע למסקנה ב-1923 שלאחריותה של גרמניה לפרוץ המלחמה חשיבות רבה.
כראיה, ציטט קנטורוביץ' את הספר הלבן הרשמי מ-3 באוגוסט 1914, שבו זויפו כ-75% מהמסמכים שהוצגו בו, שנועדו לערער על מעורבותה של גרמניה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כאשר קנטורוביץ' הוצע לבחירה כפרופסור מן המניין באוניברסיטת קיל זמן קצר לאחר מכן בשנת 1927, העלה שר החוץ גוסטב שטרזמן (מפלגת העם הגרמנית - DVP) את חששותיו במכתב לשר החינוך (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה - SPD).
שטרזמן האמין שגרמניה לא הייתה אחראית לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולאחר התייעצות עם הדיפלומט והפוליטיקאי לשעבר (DVP), רצה למנוע את השקפתו הביקורתית העצמית של קנטורוביץ' על מעשיה של גרמניה, שהגיעה לדעתו לנקודה של "מזוכיזם", על ידי הענקת מעמד פרופסור בקיל שיעצים את קולו בנושא.
במכתב בתגובה לשטרזמן, ציטט בקר, בין היתר, הצהרה של הפוליטיקאי הימני (שקדם לקנטורוביץ' בתפקיד בקיל), לפיה הדוח אינו מכיל דבר מלבד השקפת העולם של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כולה.
הממשלה הסוציאל-דמוקרטית הפרוסית היא שמינתה את קנטורוביץ' לקתדרה בקיל.
ביוזמתם של שטרזמן ואויגן פישר-באלינג, מנהל ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא אשמת מלחמה, נשאר הדו"ח חסוי.
את סיפור האגדה על היותה של גרמניה חפה מפשע לגבי פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולפי פרשנותו של שטרזמן מה שהביא ל"הונאה העולמית" של הסכם ורסאי, הצליחו להפיץ הקבוצות הלאומניות באין מפריע.
רק ב-1967 פרסם ההיסטוריון הצעיר את הדו"ח הנשכח, ובכך תמך בהיסטוריון פריץ פישר במחלוקת שלו עם חבורת ההיסטוריונים הממוסדת של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שעדיין הכחישה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כי גרמניה הייתה אשמה בחלקה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
1, with Fritz Schulz, 1919. (על ההחלטות המשפטיות המפורסמות)
Buckland, 1938 (מחקרים על פרשני המשפט הרומי)
ביוזמתה של אלמנתו, הילדה קנטורוביץ' (1892–1974), התפרסמו כתביו הקצרים המשמעותיים יותר של הרמן קנטורוביץ' בשני הספרים הבאים:
הרמס 90 הוא כלי טיס בלתי מאויש (מל"ט) המיועד למשימות טקטיות לטווח קצר באמצעות מנוע בעירה פנימית, מתוצרת אלביט מערכות.
בג'יינס אינפורמיישן גרופ נטען שההרמס 90 מבוסס על הכטב"מ I-View של התעשייה האווירית לישראל בהמשך הזכויות עליו נרכשו על ידי BAE סיסטמס שניסתה לפתח אותו עבור חיל הנחתים של ארצות הברית.
לאחר מכן הועברה הבעלות על הזכויות לאלביט מערכות.
בספטמבר 2009, ביצע ההרמס 90 את טיסת הבכורה שלו.
משקל מטען מרבי: 25 ק"ג
הרמס 650 הוא כלי טיס מוטס מרחוק (כטמ"ם) טקטי לשהייה ממושכת המיועד לדרגי האוגדה והגיס לשימוש במשימות תקיפה, סיור ואיסוף מודיעין מתוצרת "חץ הכסף", חברה-בת של אלביט מערכות הישראלית.
מבחינת גודלו הוא נמצא בין ההרמס 450 להרמס 900. הכלי נחשף בסלון האווירי בסינגפור בפברואר 2024.
ההרמס 650 הוא כטב"ם מקטגוריית MALE (גובה בינוני, שהייה ממושכת), הוא מסוגל לשהות באוויר 24 שעות וטווח הטיסה שלו הוא 300 ק"מ.
מבחינת כושר נשיאה הוא בעל שש נקודות תלייה בכנפיים ואחסון בבטן ונושא מכ"ם אלקטרו-אופטי (EO) בעל יכולת סיגינט.
בנוסף, הוא בעל יכולת המראה ונחיתה אוטונומיות ואפשרות הסעה אוטונומית על המסלול.
הרמן גאי קמפ היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-19 בשנים 1933–1937.
הרמן קמפ נולד בעיירה קאפון ספרינגס, מחוז המפשייר שבווירג'יניה המערבית, כבנם של מרגרט רודולף ושל בנג'מין פרנקלין קמפ.
הוא גדל בחווה בשטח של 500 אקרים (כ-2,000 דונם) שבה גידלה המשפחה מקנה.
הוא התחנך בבתי הספר היסודיים המקומיים ובבית הספר התיכון שננדואה ליד וינצ'סטר.
כבחור צעיר הוא לימד שנתיים בבית הספר בו למד במחוז המפשייר, עבד לזמן קצר כסגן פקיד המחוז, ובמשך יותר משנתיים עבד כאחראי על התשלומים במכרה פחם מקומי.
בשנים 1903–1905 למד קמפ בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, ואז פתח משרד עורכי דין בעיר אלקינס שבווירג'יניה המערבית.
ב-1907 נשא קמפ לאישה את עדנה הול סקוט, ולשניים נולדו שישה ילדים.
ב-1908 התמודד קמפ בהצלחה בבחירות למשרתו הפוליטית הראשונה כתובע של מחוז רנדולף.
לאחר שתי תקופות כהונה בתפקיד הוא הובס בבחירות המקדימות של 1916. במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא ארצות הברית בוושינגטון די.
ב-1921 נבחר קמפ כראש עיריית אלקינס, וכיהן בתפקיד עד 1923. הוא סייע להקים את בנק האזרחים הלאומי של אלקינס, והיה נשיאו במשך שנים רבות.
ב-1928 הוא נבחר כשופט בסבב השיפוט ה-20.
ב-1932, כאשר חוותה וירג'יניה המערבית את השפל הגדול בצורה הגרועה ביותר, התמודד קמפ על משרת מושל וירג'יניה המערבית, והביס את הרפובליקני תומאס צ'ייסטין טאונסנד, שנתמך על ידי איגודי העובדים, בניצחון סוחף לכלל המועמדים הדמוקרטים בארצות הברית אותה שנה, כולל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט שהביס את הנשיא הרפובליקני המכהן הרברט הובר.
בפעם הראשונה מאד 1894 היו בשליטת הדמוקרטים לשכת המושל ושני בתי המחוקקים של וירג'יניה המערבית.
כאשר התכונן קמפ להיכנס לתפקידו, עמדה מערכת הבנקאות על סף קריסה, המדינה התמודדה עם משבר פיננסי חמור, ושיעור האבטלה בווירג'יניה המערבית היה בין הגבוהים בכל ארצות הברית.
לפני השבעתו, בילה קמפ 10 ימים בווירג'יניה, למד את מערכת הפיננסים הציבורית שלה, וביקש עצה מהדמוקרטים השמרנים, מושל וירג'יניה לשעבר הארי פ.
בירד והמושל המכהן ג'ון גרלנד פולארד.
הוא גם פנה למומחים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית, בראשם הפרופסור למדע המדינה ג'ון פיירפילד סליי.
סליי ועמיתיו, שנודעו כ"צוות החשיבה הקטן", בהתייחס לצוות היועצים המפורסם של הנשיא רוזוולט, סייע בהכנת תוכנית חקיקה.
בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית סיבך את המצב עוד יותר כאשר ביטל פעמיים צעדי חקיקה ליישום התיקון לחוקה.
כשהוא עמד בפני צורך להכנסות נוספות בהיקף של 20 מיליון דולר, תכננו קמפ ויועציו צעדי חקיקה ליצירת מימון חדש באמצעות מס מכירות, מס הכנסה, וסדרה של מיסים בלתי ישירים.
בשל העובדה שהתיקון לחוקה להגבלת המיסוי קיצץ במקורות ההכנסה המקומיים, הגדילה תוכניתו של קמפ בהכרח את סמכות המדינה בנוגע לכבישים, פיננסים ובתי הספר במקומם של גופי הממשל המקומיים ומועצות החינוך.
הרפורמה שהונעה על ידי החקיקה הפדרלית כמו חוק הביטוח הלאומי , הונעה גם על ידי מערכת לפיצויי אבטלה של המדינה והרחיבה את שליטת המדינה על ענייני הרווחה הציבורית שבעבר הייתה בעיקר בשליטת המחוזות.
אף על פי שתמך במרץ ברוזוולט בבחירות לנשיאות של 1932, עד מהרה מצא קמפ את עצמו במצב של אי-שביעות רצון עם הניו דיל של הנשיא.
כמי שהיה מכוון יותר לסדר היום של המגזר העסקי יותר מאשר לזה של מעמד העובדים, וכמי ששאב תמיכה מדמוקרטים מסורתיים יותר מאשר מהליברלים תומכי הניו דיל, הוביל קמפ את הדמוקרטים בבית המחוקקים המדינתי במאבק מר נגד הדמוקרטים תומכי הניו דיל בראשות הסנאטור מתיו נילי.
קמפ חשש שיוזמות פדרליות יאיימו על זכויות המדינה, היה ממורמר על צמיחת ארגוני העובדים בחסות החקיקה הפדרלית, הזהיר לעיתים קרובות נגד הפוטנציאל ההרסני של הרווחה הממשלתית, והתנגד לשינוי חוקי המדינה להקלה בהשתתפות בתוכניות הפדרליות שדרשו מימון נגדי של המדינה.
תוכניתו לשמרנות פיסקלית החזירה את אוצר המדינה למצב בריא ושיפרה את היקף איגרות החוב המדינתיות, אך החינוך, הכבישים, מוסדות הצדקה, ושירותים אחרים של המדינה, סבלו מהזנחה.
בשל הגבלת כהונה בחוקת וירג'יניה המערבית, סיים קמפ את כהונתו כמושל ב-18 בינואר 1937, ושב לאלקינס כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין ואת פעילויותיו במערכת הבנקאות.
אף על פי ששאף ללא הצלחה לקבל את מועמדות הדמוקרטים למושב בסנאט של ארצות הברית ב-1940 וב-1942, הוא לא כיהן יותר במשרה ציבורית.
הרמן קמפ נפטר בביתו שבאלקינס ב-14 בפברואר 1962. הוא נטמן בבית הקברות של העיירה בוורלי.
הֶרְמַן שְׁטֶר היה סופר, מחזאי ומשורר גרמני.
הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות ארבע פעמים.
שטר נולד בהבלשוורדט (כיום ביסטשיצה קלודזקה בפולין) בשנת 1864; הוא היה הילד החמישי של רוברט שטר.
הוא גדל במשפחה ענייה תחת הכללים הנוקשים של הוריו הדתיים.
חלק ניכר מרקע משפחתו של שטר נותר לא ידוע, אולם ברומן "Drei Nächte" ("שלושה לילות"), אם נקבל אותו כאוטוביוגרפי, הוא הזכיר סב, שהגיע מבאדן.
סב זה עבד במשרה משפטית גבוהה במהלך פרוץ המהפכות האירופיות של 1848 בגרמניה.
שטר נישא להדוויג ננטוויג בשנת 1894, ארבעה מבניהם נפטרו בינקותם.
שטר תיאר את מותם הכואב של ילדים בכמה מיצירותיו הבדיוניות, בעיקר ב"Das letzte Kind" ("הילד האחרון").
בשנת 1899 הוא עבר לדיטרסבאך (כיום רובע של ולבז'יך בפולין).
הוא נטש את ההוראה ובשנת 1915 הקדיש את עצמו לכתיבה בתמיכת פטרונו, יצרן הטקסטיל השלזי האנס פינקוס.
בסתיו 1915 הוא התיישב בבאד וארמברון (כיום רובע של ילניה גורה בפולין), בשנת 1926 הוא עבר לשרייברהאו (כיום ) שם חי עד מותו.
בשנים 1881–1885, שטר הוכשר כמורה בבית ספר יסודי בבאד לאנדק (כיום ) ולאחר מכן בהבלשוורדט.
הוא התנגד לשיטות החינוך בבית הספר, כמו שהוא התנגד לצדקנות ולצניעות המוגזמת של המורים.
הוא הטיל ספק בעקרונות יסוד של הכנסייה הקתולית, דבר שעורר סכסוך בין שטר לממונים עליו.
עם זאת, הוא היה מאמין, אך כפי שטען, הוא לא נזקק למתווך בינו לבין אלוהים.
בשנת 1885 הוא החל לעבוד כמורה בבוקובינה בשלזיה.
בשנת 1887 הוא עבר לכפר פטשקאו (כיום פשקוב ) שם עבד תחת פיקוחם של שני כמרים קהילתיים.
בתקופתו בפטשקאו הוא חש נטוש ובודד.
תקופתו בפטשקאו הייתה קשה, אך אז הוא מצא נחמה באלוהים.
בשירו "An Gott" ("אל האל") הוא כתב שלאלוהים הייתה השפעה עצומה על חייו.
הוא פרסם מספר רומנים, ביניהם "לאונורה גריבל" (סיפור על סכסוך נישואין), "Der begrabene Gott" ("האל הקבור"), על משרתת ענייה מפטשקאו ובעלה העקשן, ו-"Drei Nächte" ("שלושה לילות"), המתרחש בהבלשוורדט ונחשב לאוטוביוגרפי.
בסאטירה שלו "Meicke, der Teufel" ("מייקה, השטן"), סיפור על אלכוהוליזם, הוא תיאר גיבור לא ישר ומופקר שדמה מדי לאיכר מפטשקאו, שבגללו נתבע ונידון לשלם 50 מארק.
ביצירותיו הוא תיאר לעיתים קרובות את חייהם של הדמויות, בעיקר איכרים ופועלים שלזיים, כחיפוש דרמטי אחר אלוהים.
הוא גם כתב אגדות ושירה.
יצירתו המפורסמת והמוצלחת ביותר הייתה הרומן "Der Heiligenhof" ("חצר הקדושים") על איכר שלזי, בתו העיוורת, אהבתה לנער וחיפושו של האיכר אחר אלוהים.
סיפור זה סופר מחדש בעבודה מאוחרת יותר מנקודת מבטו של הנער, "פטר ברינדייזנר".
כמה לאומנים גרמנים זיהו את שטר כמי שמשבח את הנשמה הגרמנית.
עם זאת, הנאצים הלאומיים האידאולוגיים יותר ביקרו את שטר על תמיכתו במחשבה עצמאית ובחיפוש אחר אלוהים בתוך עצמו ולא במציאת נחמה בחברה.
יצירותיו אינן חגיגות של חיי כפר תמימים, המשבחות את אנשי האדמה, כפי שעשתה ספרות "דם ואדמה", אלא חבות יותר לנטורליזם באמצעות תיאור העוני והמצוקה של חיי אנשים רגילים, ולסוגת "Heimat-Roman" או רומן אזורי באמצעות התמקדותן בשלזיה ובאופן ספציפי יותר באנשי אזור גראפשאפט גלאץ (כיום האזור סביב קלודצקו).
את מכתביו וכתבי היד שלו ניתן למצוא בעיקר ב ב.
במהלך הקמת רפובליקת ויימאר, שטר נאם בבחירות למען חברו ולטר רתנאו, מועמד המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, והזהיר מפני הטירוף שבאנטישמיות קנאית.
בשנת 1934 כתב שטר מכתב לאדולף היטלר, שהיה מחאה נגד נשיא המשטרה והאס אה, אוברגרופנפיהרר אדמונד היינץ, שניהל מדיניות של טרור ואלימות נגד אזרחים.
לאורך הקריירה שלו, שטר קיבל מספר פרסים, כולל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברסלאו בשנת 1934 ואזרחות כבוד של הבלשוורדט ושרייברהאו.
במינסטר יש רחוב הקרוי על שמו.
בין הפרסים הספרותיים שקיבל היו:
מדליית גתה לאמנות ומדע (1932) ו
פרס גתה של פרנקפורט אם מיין (1933).
שטר מונה גם לחבר מייסד של האקדמיה הספרותית הפרוסית (1926).
הרמן שלגל (10 ביוני 1804 - 17 בינואר 1884) היה אורניתולוג, הרפטולוג ואיכתיולוג גרמני.
שלגל נולד באלטנבורג, בן לחרש פליז.
אביו אסף פרפרים, מה שעורר את התעניינותו של הרמן בידיעת הטבע.
גילוי מקרי של קן עקבים הוביל אותו לחקר ציפורים, ולפגישה עם כריסטיאן לודוויג ברהם.
שלגל החל לעבוד אצל אביו, אך עד מהרה התעייף מכך.
הוא נסע לווינה בשנת 1824, שם השתתף באוניברסיטה בהרצאותיהם של לאופולד פיצינגר ויוהאן יאקוב הקל.
מכתב היכרות מברם ליוזף נאטרר זיכה אותו במשרה במוזיאון להיסטוריה של הטבע של וינה.
שנה לאחר הגעתו, מנהל מוזיאון הטבע, קרל פרנץ אנטון ריטר פון שרייברס, המליץ עליו בפני קונרד יאקוב טמינק, מנהל מוזיאון הטבע של ליידן, שחיפש עוזר.
בתחילה עבד שלגל בעיקר על אוסף הזוחלים וכתב את "מסות על הפיזיונומיה של הנחשים" (Essai sur la Physionomie des Serpens, 1837), אך עד מהרה התרחב תחום פעילותו לקבוצות זואולוגיות אחרות.
הכוונה הייתה ששלגל יישלח לג'אווה כדי להצטרף לוועדת הטבע, אך מותו בטרם עת של יורשו המיועד של טמינק, היינריך בויה, מנע את מימוש הפרויקט.