tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2015 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2015 הופקד על הקתדרה לתרבות עם ישראל בזמננו ע"ש יעקב ושושנה שרייבר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2025 נבחר ליו"ר החטיבה למדעי הרוח באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אביגדור המאירי וספרות המלחמה (מערכות, 1986)
הכרת פנים: מסות על מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (רשפים, 1993)
הסיפור העברי בראשית המאה העשרים - מבוא היסטורי ספרותי (האוניברסיטה הפתוחה, 1993)
אל הקרע שבלב: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי: שנות הצמיחה (תרמ"ז-תרס"ב) (מוסד ביאליק ובית הספר למדעי היהדות על-שם חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, 1995)
ספרות ואמנות פלסטית (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997)
מלאכת מחשבת - תחיית האומה: הספרות העברית לנוכח האמנות הפלסטית (הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 1999)
תמונה לנגד עיני (עם עובד, 2002)
הספר והחיים: מסות על מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (הוצאת כרמל, 2003)
מפת דרכים: סיפורת עברית כיום (הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2005)
אהבות ציון: פנים בספרות העברית החדשה (הוצאת כרמל, 2006)
חיים נחמן ביאליק - השירים, ערך והוסיף מבואות, ביאורים ונספחים: אבנר הולצמן, הוצאת דביר, 2004
חיים נחמן ביאליק - הסיפורים, ערך הוסיף מבואות, ביאורים ונספחים: אבנר הולצמן, הוצאת דביר, אור-יהודה, תשס"ח, 2008.
חיים נחמן ביאליק (סדרת גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי), מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ט, 2009
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (סדרת גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי), מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2011
מפתח הלב: אמנות הסיפור של חנוך ברטוב (מוסד ביאליק, 2015)
עד הלום: תחנות בספרות העברית (הוצאת כרמל, 2016)
עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות (הוצאת כרמל, 2018)
אנטומיה של מהפכה: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי והוצאת "צעירים" (ספרי בלימה, 2023)
מולדת במילים: תחנות בספרות העברית (הוצאת כרמל, 2024)
פרסם מהדורות ערוכות ומבוארות של כתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, יצחק אוורבוך-אורפז, חיים נחמן ביאליק, וחנוך ברטוב, ערך כרך בסדרה "סדן - מחקרים בספרות עברית" (בהוצאת אוניברסיטת תל אביב) וספרים נוספים.
אבנר אברהמי (נולד ב-22 ביולי 1953) הוא עיתונאי, עורך ומעצב.
ערך את מוספי "הארץ", "מעריב" ו"אודיסאה".
למד באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים, במחלקה לעיצוב גרפי (סיים ב-1981).
עבד כעורך בקול ישראל, בשבועון "כותרת ראשית" ובעיתונים "מעריב" ו"הארץ" בתפקידי עריכה, כתיבה ועיצוב.
בין היתר ערך את מוספי סוף השבוע של "הארץ" (עם אהוד אשרי) ושל מעריב.
כמו כן חיבר עם אפרים סידון שני ספרי קומיקס, "לחיות מהתנ"ך" א' ו-ב' (הוצאת "כתר"), ועם דודו גבע את המדור "הדרך אל האושר" ב"מעריב".
בין 2002 ל-2012 פרסם, עם אשתו הצלמת רלי אברהמי, את המדור "מצב משפחתי" במוסף "הארץ", שהציג מאות משפחות מכל רחבי הארץ באמצעות צילום וריאיון.
המדור יצא לאור כאלבום ב-2010 ("מצב משפחתי", הוצאת "קרפד-מודן") והוצג בתערוכה במוזיאון ארץ ישראל (אצרה גלי גור זאב).
אחר כך עבר המדור ל"מעריב".
ב-2005 ייסד עם אבי שקד ועם אייל ריבלין את חברת "שוונג" ליצירת תקצירים של "כל מה שנכתב בתחום הספרות והמחקר המדעי".
מ-2011 שותף עם שגיב בן שאול בחברת "ספוטאד", שהחלה את דרכה בפיתוח מערכת שמדביקה בולים אינטראקטיביים להודעות דוא"ל ובהמשך, מ-2013, מפתחת פלטפורמה ליצירת קמפיינים פרסומיים ברשתות הסלולר.
אונגר (A.A Unger), יצר אברהמי את "הפסיכולוג השולחני" (Desk Therapist) – פסל שמהנהן בתגובה לכל תזוזה, המדמה לפסיכולוג שמגיב בחיוב לדברי המטופל שלו.
אבנר (איגוד לביטוח נפגעי רכב) היה תאגיד שהוקם ביוזמת המפקח על הביטוח ד"ר יעקב פיקר וחברות הביטוח בישראל העוסקות בביטוח חובה לרכב והופעל בשנת 1976, במקביל ליישום חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
תאגיד אבנר הוקם בשנת 1976, כשהבעלות עליו מחולקת בין חברות הביטוח, על פי חלקן היחסי בשוק ביטוח הרכב.
התאגיד הוקם במקביל ליישום חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים שהבטיח שכל נפגע בתאונת דרכים יהיה זכאי לפיצויים ללא קשר למידת אחריותו של הנהג הפוגע.
לאור השינויים בביטוח הרכב שהוכנסו על ידי החוק, הסיכונים של המבטחים היו בגדר נעלם ועל כן הוחלט על הקמת התאגיד שתרכז קרן לפיזור הסיכונים בין חברות הביטוח.
התאגיד הוקם כמבטח משנה של חברות הביטוח, כדי למנוע את הצורך של חברות הביטוח במבטחי משנה בחוץ לארץ, לצורך חיסכון במטבע חוץ.
במקביל להקמת החברה הוציא המפקח על מטבע חוץ צו האוסר על ביטוח משנה של ביטוחי חובה בחוץ לארץ, צו שחל גם על אבנר.
במשך יותר מ-20 שנה, היה תאגיד אבנר הגורם המרכזי בביטוח החובה (פגיעות גוף) לרכב.
אבנר נשאה בכ-70% מן האחריות הביטוחית (ביטוח משנה) בעוד שהביטוח של יתר 30% נעשה על ידי כל אחת מהחברות בהן נערך הביטוח.
חברות הביטוח גבו פרמיה אחידה על ביטוח חובה מכל בעלי הרכב ללא תחרות, בתעריף שנקבע בוועדת הכספים של הכנסת.
תחרות במחיר בין חברות הביטוח התקיימה רק בביטוחי הרשות, ביטוח מקיף, וביטוח צד ג'.
מאחר שלא היו נתונים סטטיסטיים אמינים ומספקים על מידת הסיכונים של הנהגים וכלי הרכב השונים, נקבעו קבוצות ביטוח ותעריף בהן דורגו כלי הרכב לפי נפחי המנוע, שנות הייצור ומבנה הכלי.
בשלוש השנים הראשונות של הפעלת החברה, בהיעדר מידע על העלות האמיתית של הביטוח, עודכנו תעריפי הביטוח בהתאם לעליית המדד.
בסוף 1978 טענה הנהלת אבנר שלא הייתה טעות משמעותית בקביעת התעריפים והם תואמים לערך את העלויות.
בשנת 1979 טענו באבנר שיש להעלות את תעריפי הביטוח לאור העלויות המאמירות.
בשנת 1980 טענה אבנר להפסדים של 84 בשנת 1977 ו-105 מיליון לירות בשנת 1978. מנגד, ועדה ציבורית בראשות חיים שטסל טענה שחברות הביטוח הצליחו להעמיס על אבנר עלויות רבות שהן היו אמורות לשאת בהן ובעצם חברת אבנר הית רווחית ויש להוריד את פרמיות הביטוח הריאליות.
חברות הביטוח התעמתו עם מסקנות אלו.
עם השנים הלכו והתייקרו תעריפי ביטוח החובה באופן קבוע.
בריטואל קבוע דרשה אבנר העלאה ריאלית של תעריפי הביטוח ומנגד גורמים ציבוריים טענו להעמסת עלויות של חברות הביטוח על אבנר כדי להצדיק את העלאת הפרמיות.
מבקר המדינה המליץ בשנת 1983 על חיזוק הפיקוח והגברת המעורבות של הממשלה באבנר.
חברת אבנר דאגה לפרסומים המצדיקים את קיום התאגיד בנימוק שפעילות מתואמת המאפשרת איסוף מידע, ביקורת של גופים ציבוריים ושיתוף פעולה של חברות הביטוח הוא יעיל יותר.
בשנת 1985 המליצה ועדת שטסל על שילוב נציגי ציבור במועצת המנהלים של אבנר ובהתאם לכך מונו פרופ' זאב נוימן ועו"ד ברוך גרוס כנציגי ציבור בסוף 1985.
במאבק על מחירי הביטוח, שהתבטא בגרעונות תמידיים באבנר, היו שהעלו את הרעיון להלאים את עסקי אבנר, למשל על ידי העברתם אל המוסד לביטוח לאומי.
בסוף שנת 1980 ביקשה חברת הביטוח "אליהו" להשתחרר מההסכם עם אבנר, שכן בגלל שביטחה רק רכבים פרטיים הייתה יכולה לקבל ביטוח משנה זול בהרבה ממבטחי משנה מחוץ לישראל.
בסוף שנת 1993, ביקשה חברת הביטוח "אליהו" להשתחרר מההסכם עם אבנר, ולהציע ללקוחותיה מחיר זול יותר (על ידי יישום מדיניות חיתום קפדנית, שסירבה לבטח נהגים עם פוטנציאל סיכון וריבוי תביעות).
החל מינואר 1994, פעלה חברת אליהו כמבטחת יחידה, והוציאה פוליסות ביטוח חובה ללא שיתופה של אבנר.
אך היא נתבעה עלי ידי חברת אבנר ובשנת 1995 שוב פעלה במסגרת הקיימת.
בשנת 1996, הביעו חברת אליהו וחברות ביטוח נוספות את רצונן לפרוש מההסדר עם אבנר החל מינואר 1997. הודעה זו הובילה לחקיקת "חוק ביטוח רכב מנועי (הוראת שעה)", שהאריך למשך שבעה חודשים נוספים את ההסדרים הקיימים בענף ביטוח החובה לרכב, בטענה לחשש מפני ערעורו של ענף ביטוח החובה לרכב.
בהמשך לכך, נחקק "חוק ביטוח רכב מנועי (ביטוח בתנאי תחרות מבוקרת, הסדרים לתקופת המעבר והוראות לעניין אבנר), התשנ"ז-1997, אשר קבע, כי בתום תקופת מעבר שתסתיים ביום 31 בדצמבר 2002 יפעל ענף ביטוח החובה לרכב בתנאי תחרות מבוקרת, וכל חברת ביטוח תישא במלוא האחריות לפוליסות ביטוח.
חלקה של אבנר בביטוח החובה ירד בהדרגה ובשנת 2003 הפסיקה החברה לקבל עסקים חדשים והתמקדה בטיפול בתביעות קודמות.
עם הזמן, עבר הטיפול בתביעות אלה ל"קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים".
בראשית 2011 הוחלט על סגירת התאגיד סופית והיא הפסיקה את פעילותה.
ב-1 בינואר 2003 נכנס לתפקידו המנכ"ל האחרון של אבנר, רו"ח איתן השחר .
השחר הוביל את אבנר במהלך סגירתה והעברת פעילותה לקרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים, אותה הוא מנהל מדצמבר 2010. יושבי ראש הדירקטוריון היו חיים שטסל, בן-עמי צוקרמן (1999) ומיכאל רצון (2001).
אבנר ארד (Avner Arad; נולד ב-1967) הוא פסנתרן ישראלי-אמריקאי.
החל את הכשרתו בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בעירו.
בשנת 1980, כשהיה בן 13, עבר לארצות הברית, ושם המשיך את לימודיו בבית הספר איסטמן למוזיקה.
זכה בתחרות הלאומית ע"ש שומסקי (Shumsky) ובתחרות התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר.
ב-1981 יצא לסיור הקונצרטים הראשון שלו באירופה כזוכה בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים צעירים.
באותה שנה החל ללמוד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל סימור ליפקין.
ב-1988, לאחר שזכה בפרס הראשון בתחרות ע"ש סרגיי קוסביצקי, ניגן ארד את וריאציות גולדברג של באך ברסיטל הראשון שלו בניו יורק.
ב-1999 הופיע באולם הרסיטל ע"ש וייל בקרנגי הול וזכה לביקורת אוהדת ב"ניו יורק טיימס".
הופעתו הראשונה במרכז לינקולן הייתה עם תזמורת ג'וליארד.
לאחר סיום לימודיו במכון קרטיס, המשיך לתואר מוסמך בבית הספר ג'וליארד בניו יורק כתלמידם של רודולף פירקושני ועמנואל אקס.
בשנים 1994–1995 השתתף בפסטיבל רוויניה.
ארד ניגן באולמות קונצרטים מן החשובים בעולם, בהם הקונצרטחבאו באמסטרדם, הקונצרטהאוס בווינה ומרכז קנדי בוושינגטון הבירה.
אבנר ארד הקליט את כל הולסים של שופן וכן תקליטור שכולו יצירות לפסנתר מאת שומאן בחברת MSR קלאסיקס.
עוד הקליט את מכלול יצירות הפסנתר של לאוש יאנאצ'ק בחברת הליקון, ואת מכלול היצירות לכינור ופסנתר של ארנסט בלוך, עם לטיציה הונדה-רוזנברג, בחברת אמס קלאסיקס.
1988 – פרס ראשון בתחרות ע"ש סרגיי קוסביצקי
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים צעירים
פרס ראשון (פעמיים) בתחרות ע"ש ג'ינה בכאואר של ג'וליארד
מחקריו עסקו בעיקר במוזיקה יהודית וישראלית וכן במוזיקה החילונית של צרפת בימי הביניים.
נולד ב-1932 למלכה לבית ביטרמן וליצחק בוכהלטר בתל אביב.
הוריו עלו מאוקראינה ופולין בעלייה הרביעית (1925) והיו בין מייסדי הרצליה.
הוא גדל בתל אביב ולמד בבית החינוך לילדי העובדים, בתיכון חדש ובמקווה ישראל.
היה חבר בתנועת השומר הצעיר, וב-1950 היה בין מייסדי קיבוץ נחשון.
ב-1955 עבר לקיבוץ כפר מסריק בעקבות נישואיו לבת הקיבוץ נעמי רצון, ילידת 1935 בחיפה.
בשנת 1959 נולד בנם היחיד, עופר.
הוא סיים את לימודיו במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב, ובשנים 1959–1969 היה מורה למוזיקה במוסד החינוכי האזורי "נעמן" וכן הקים אולפן למוזיקה של הגליל המערבי.
ב-1966 החל בלימודי מוזיקולוגיה, תחילה באוניברסיטת סורבון בפריז (Certificat d'Études Supérieures), והמשיך בלימודי ספרות ולשון עברית באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב (תואר בוגר בהצטיינות), שם סיים גם לימודי תואר מוסמך במוזיקולוגיה (בהצטיינות יתרה).
עבודת הגמר שלו, שנכתבה בהדרכת ד"ר הרצל שמואלי, עסקה ב"אלמנטים מוזיקליים ממסורות העדות במוזיקה אמנותית בישראל".
בשנים 1972–1974 למד לדוקטורט בסורבון: מוזיקה של ימי הביניים עם סוֹלַנז' קוֹרבֶּן (Corbin), פָּלֵאוגרפיה מוזיקלית עם פרנסואה לזיר (Lesure) ואתנומוזיקולוגיה עם קלודי מרסל-דיבואה (Claudie Marcel-Dubois).
ב-1975 הוענק לו תואר דוקטור במוזיקולוגיה בסורבון (בהצטיינות), על יסוד דיסרטציה בהנחיית פרופ' ז'אק שאייה La Rencontre Orient-Occident dans la Musique israélienne (1939–1973): Intégration des éléments traditionnels dans l'œuvre musicale (המפגש מזרח–מערב במוזיקה הישראלית (1939–1973): שילוב יסודות מסורתיים ביצירה המוזיקלית).
בשנים 1967–1981 לימד באקדמיה למוזיקה ובחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית, בסמינר אורנים, במדרשה למחנכים למוזיקה ובסמינר הקיבוצים.
בשנים 1980–1982 שימש מזכיר האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה.
בשנים 1981–1985 היה יו"ר הוועדה למוזיקה של קרן יהושע רבינוביץ לספרות ולאמנות של עיריית תל אביב.
ב-1976, בהיותו חבר המדור למוזיקה של המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, יזם את הסדרה "ספרי מוזיקה" וערך אותה עד 1984.
ב-1981 ייסד את המרכז למוזיקה יהודית בבית התפוצות וניהל אותו עד צאתו לגמלאות בשנת 2000. הוא יזם, ערך והפיק בו עשרים תקליטורים של מוזיקה יהודית.
ב-1975 החל, עם רעייתו נעמי בהט-רצון (ילידת 1935 בחיפה, אתנומוזיקולוגית, כוריאוגרפית וחוקרת מחול), במחקר בינתחומי של דיוואן יהודי תימן (פיוט-לחן-מחול), וב-1995 הופיע ספרם "ספרי תמה" (עברית ואנגלית) שבו סיכמו את מחקרם.
ב-2006 הופיע ספרם "יענו בקול שירים: שירי הדיואן של יהודי מרכז תימן", שיצא ביחד עם שני תקליטורים בסדרה "אנתולוגיה של מסורות מוזיקה בישראל" במסגרת המרכז לחקר המוזיקה היהודית של האוניברסיטה העברית בירושלים (עברית ואנגלית)
בנו, עופר, היה דוקטור לביולוגיה ומומחה להתנהגות בעלי חיים.
אבנר בהט נפטר במאי 2024. הותיר אחריו את רעייתו ונכדים.
עדן פרטוש: חייו ויצירתו, תל אביב: עם עובד, 1984
זמרי לי: מן המקור אל המקהלה: משירי יהדות תימן למקהלה, ביחד עם גיל אלדמע ואוה פיטליק, בית התפוצות - המרכז למוזיקה יהודית ע"ש פהר, תל אביב, 1996 (1 כרך 101 עמודים)
מוזיקה יהודית: שער לאוצרותיה וליוצריה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד (ספריית הילל בן חיים), תשע"ב 2011
כן כתב מאמרים רבים בנושאים אלה בשפות עברית, אנגלית וצרפתית.
שרה לוי-תנאי, שאו זמרה; מבוא, עריכה ותיווי: אבנר בהט; עיצוב גרפי: אריאלה רייזמן (ניידט), ישראל: ענבל – תיאטרון מחול מרכז אתני רב תחומי; עמותת אעלה בתמר, תשע"ב 2012 (כל שיריה)
ז'אק שאייה, המוזיקה; תרגום ועריכה: אבנר בהט, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך ('הספרייה למוזיקה על שם נסימוב'), 1977
ז'ול רנאר, על טווסים ובני אדם, תרגום: אבנר בהטֿ, תל אביב: גוונים, 2003
פרנסוא ז'קוב, על זבובים, עכברים ואנשים, תרגום: אבנר בהטֿ, תל אביב: עלית הגג, 2004
פרנסוא ז'קוב, הפסל הפנימי, תרגום: אבנר בהט, תל אביב: ידיעות ספרים, 2006
תשע"ג (2012) – פרס שבזי, ביחד עם רעייתו נעמי בהט-רצון, "על תרומה מיוחדת לחקר מורשת השירה, המוזיקה והמחול של יהודי תימן ועל תרומה לחקר האמנות של עם ישראל".
2013 – פרס אנגל מטעם עיריית תל אביב-יפו, "על עבודתו רבת השנים במחקר המוזיקה היהודית והישראלית, ובעיקר על מחקר אתנו-מוזיקולוגי של עדות ישראל ומוזיקה אמנותית ישראלית".
אבנר בן גרא (נולד בשנת 1961) הוא מנהל, עורך דין ופוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית מיתר בין השנים 2009–2018.
בן-גרא נולד וגדל בבאר שבע.
למד והוסמך כמהנדס מכונות, וכן סיים תואר שני במינהל עסקים.
כמו כן, סיים לימודי משפטים.
כיהן כמנהל מחלקת אחזקה וכמנהל מפעלים בחברת רותם אמפרט נגב.
מתגורר במיתר משנת 1994. במיתר כיהן במספר תפקידים ציבוריים, בהם חבר המועצה הדתית.
בן-גרא כיהן כחבר מליאת המועצה מטעם סיעת "קהילה".
בשנת 2009 גבר על ראש המועצה המכהן מזה שתי קדנציות, סלומון כהן, וסיעתו "קהילה" הייתה לסיעה הגדולה במליאת המועצה.
בשנת 2012 קיבל את אות יקיר הנוער על ידי המועצה המשותפת לתנועות הנוער בישראל, על הקצאת משאבים ותקציב לבניית מבנים לתנועות הנוער במיתר.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2013 נבחר לקדנציה נוספת.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד בן-גרא בשלישית, אך זכה במקום הרביעי ולא העפיל לסיבוב השני.
בן-גרא מכהן גם בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון.
נשוי לעטרה ואב לארבעה ילדים.
אבנר חרמוני (נולד ב-5 בדצמבר 1947) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל אשר פיקד על עוצבת שועלי מרום ועל סיירת צנחנים.
במגזר העסקי עסק בניהול חברות בינלאומיות בתחומי ההיי-טק והחקלאות.
אבנר חרמוני נולד וגדל בקיבוץ הזורע.
הוריו, לולי ומיכאל חרמוני, נמנו עם מייסדי הקיבוץ.עם גיוסו לצה"ל בשנת 1965 התנדב חרמוני לחטיבת הצנחנים.
לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה בסיירת דוכיפת ולחם במלחמת ששת הימים ובפעולת כראמה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 ולחם במלחמת ההתשה.
ביוני 1970 בהיותו מ"פ בגדוד 890 פיקד על פעילות מבצעית בלבנון, ליד הכפר הלבנוני בליידה.
עם חזרת הכוח נפתחה עליו אש דו-צדדית, ממארב של משמר הגבול, אשר תפעל מערכת "דגן" - צריח עם מקלע, עליו הורכבה משקפת ראיית לילה עם זרקור אינפרא אדום.
כוח הצנחנים הסתער על המארב והשמיד את ה"דגן".
בפעולה זו נפצע חרמוני ואושפז בביה"ח זיו בצפת.
בשנת 1972 התמנה למפקד סיירת צנחנים ופיקד עליה במספר פעולות קרביות, כולל מבצע קלחת 4 מורחבת בספטמבר 1972. חרמוני פיקד על הסיירת גם ב"פעולת טריפולי" שנקראה גם מבצע ברדס 54-55, במהלכו הוביל את תקיפת יעד "אהובה 3".
בלחימה על היעד ספג הכוח שלושה פצועים, בהם חרמוני עצמו.
כן הוא נטל חלק במבצע אביב נעורים.
ב-1973 השתחרר משירות הקבע, מספר חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים.
בשירות המילואים פיקד על יחידת סיור נ"ט 70. במלחמת יום הכיפורים פיקד על כוח מסיירת צנחנים בראס סודאר.
לאחר מכן נלווה לכוח גדוד 890 ולחם בקרב החווה הסינית, בו נפצע בשלישית.
לאחר המלחמה שימש סמג"ד בגדוד 420, גדוד מילואים שהוקם במסגרת חטיבת צנחנים במילואים חדשה, חטיבה 646 עוצבת שועלי מרום.
הגדוד השתתף בקרבות ההתשה שלאחר מלחמת יום הכיפורים במובלעת הסורית ברמת הגולן.
בהמשך שימש חרמוני כמפקד הגדוד ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
באוקטובר 1983 מונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים.
ושירת בתפקיד עד פברואר 1987. לאחר מכן שירת כסגן מפקד אוגדה 98.
ניסיון בניהול עסקי בתעשייה הקיבוצית
בתחילת שנות ה-80 היה חרמוני סמנכ"ל השיווק של "פלסטופיל" הזורע שמפתחת, מייצרת ומשווקת יריעות פלסטיק לענפי החקלאות והתעשייה.
בשנת 1984, כשהצטרף לקיבוץ מעגן מיכאל בעקבות אשתו, אפרת (לבית קנטור) בת הקיבוץ, החל את תפקידו כסמנכ"ל השיווק של המפעל "צורון" שמפתח, מייצר ומשווק רכיבי מתכת לתעשיית האלקטרוניקה.
ניסיון בניהול עסקי בתעשיית ההיי-טק
בשנת 1986 נשלח חרמוני להקים את החברה .ORBOT EUROPE S.A, חברת הבת של "אורבוט מערכות", כיום "אורבוטק" (NASDAQ: ORBK).
במסגרת התפקיד עבר עם משפחתו להתגורר בבריסל לתקופה של שלוש שנים.
בשנים האלו הוקם למעשה הסניף האירופי של "אורבוט מערכות", כולל חברות בנות באנגליה, בצרפת ובגרמניה, שהיו כפופות למטה החברה בבלגיה.
כשחזר לארץ ב-1990 מונה למנכ"ל חברת "אורבוט מכשור" בע"מ.
עם כניסתו לתפקיד הייתה "אורבוט מכשור" חברת הזנק (סטארט אפ) זעירה, ועם השנים הפכה לחברה בינלאומית עם מחזור מכירות של 45 מיליון דולר.
בשנים אלו נוצר שיתוף פעולה הדוק עם חברת NIKON כולל שיווק מוצרי החברה ביפן.
"אורבוט" זכתה בפרס היצואן המצטיין 1995. בשנת 1997 "אורבוט" נרכשה על ידי החברה האמריקאית Applied Materials, מהמובילות בעולם בייצור ציוד היקפי לתעשיית המוליכים למחצה.
סכום עסקת רכישת החברה היה 110 מיליון דולר – עסקת הרכישה הגדולה ביותר בתחום ההיי-טק בישראל עד לאותה שנה.
לאחר השלמת עסקת המכירה, סיים חרמוני את תפקידו כמנכ"ל.
בשנים שלאחר מכן מילא מספר תפקידים בכירים בתעשיית ההיי-טק הישראלית ובהם: מנכ"ל "קוליק אנד סופה" (ישראל) בע"מ (ובמקביל סגן נשיא בחברת האם הבינלאומית), מנכ"ל "שירון – תקשורת לוויינים" בע"מ, משנה למנכ"ל (C.O.O) "נייס מערכות" בע"מ ומנכ"ל "N-trig" בע"מ.
בשנת 2007 השתלב מחדש בתעשייה הקיבוצית כמנכ"ל "נען דן ג'יין השקיה" שמפתחת, מייצרת ומשווקת מוצרי השקיה מגוונים כדוגמת ממטרות, ממטזים, טפטפות, צינורות טפטוף ועוד.
משנת 2012 החברה היא בבעלות מלאה של חברת הענק ההודית Jain.
אבנר בן-עמוס (נולד ב-21 באוגוסט 1951) הוא היסטוריון של החינוך, פרופסור חבר (בגמלאות) בבית הספר לחינוך, של אוניברסיטת תל אביב, איש תיאטרון ופעיל חברתי ישראלי.
אבנר בן-עמוס נולד וגדל בתל אביב.
אביו, עמנואל בן-עמוס, היה שחקן תיאטרון הקאמרי.
לאבנר אחות צעירה ממנו, תמר שפטרו (בן-עמוס) ואח מנישואיו השניים של אביו.
למד בתיכון עירוני ה', תל אביב ושירת בחיל המודיעין.
בן-עמוס בוגר תואר ראשון בחוג ללימודי התיאטרון ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית (1973–1977).
בוגר תואר שני (1978–1980) ושלישי (1981–1988) במחלקה להיסטוריה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נושא עבודת הדוקטור היה: עיצוב הזיכרון הלאומי: ההלוויות הממלכתיות ברפובליקה הצרפתית השלישית.
מדריכו בדוקטורט היה פרופסור מרטין ג'יי .
העבודה יצאה לאור כספר באנגלית בהוצאה לאור של אוניברסיטת אוקספורד וכספר בצרפתית בהוצאה לאור של בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, פריז.
במסגרת המחקר לדוקטורט שהה מספר שנים בפריז.
בשנת 1990 התמנה למרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, בו עבד עד יציאתו לגמלאות.
בשנת 1996 התמנה למרצה בכיר וב-2008 לפרופסור חבר.
היה מרצה וחוקר אורח באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במכון הלאומי למחקר מדעי (C.N.R.S) בצרפת; בניו קולג', אוניברסיטת אוקספורד; באוניברסיטת ראטגרס; ב-Maison des Sciences de l'Homme, פריז; באוניברסיטת פריז 7; במכון לחינוך באוניברסיטת לונדון ובבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, פריז.
הוא חבר הוועדה הפדגוגית של מכון משואה; חבר המועצה המדעית של מוזיאון לוחמי הגטאות ומוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
הוא חבר מערכת של כתבי העת "הגר", "amnis", "Ecrire l'Histoire" ו"גילוי דעת".
כתב מאמרים פובליציסטיים בענייני חינוך שהתפרסמו באתר "העוקץ" ובעיתון "הארץ", כתב ביקורות ספרים ב"הארץ".
אבנר בן-עמוס עוסק במחקריו בהיסטוריה של ריטואלים פוליטיים, בעיצוב הזיכרון והתודעה הלאומיים ובהוראת ההיסטוריה והאזרחות; הארצות אותן הוא חוקר הן צרפת וישראל.
לוויות, פוליטיקה וזיכרון בצרפת המודרנית 1996-1789
הספר הוא מחקר בינתחומי של ההלוויות הרשמיות שנערכו בצרפת בין המהפכה הצרפתית ובין מותו של הנשיא פרנסואה מיטראן.
מטרתו היא להסביר כיצד ההלוויות של אישים נערצים כוולטיר, נפוליאון בונפרטה, ויקטור הוגו ושארל דה-גול הפכו לאירועים ציבוריים מרכזיים אשר עמדו במוקד תשומת הלב במשך ימים ואף שבועות, ותרמו לעיצוב הזיכרון הלאומי הצרפתי.
תשובתו של בן-עמוס, הנשענת על תובנות מתחום החינוך, האנתרופולוגיה, התיאטרון ומדע המדינה, היא כי מדובר בטקס בעל אופי כפול: ההלוויה הרשמית הייתה בעת ובעונה אחת ריטואל פוליטי וטקס מעבר אישי, וכל אחד ממאפייניה חיזק את השני.
כך נוצר אירוע מרשים, שמשך לרחובות ולכיכרות הפריזאיים קהל של עשרות ומאות אלפי איש, ואף הגיע, הודות לאמצעי התקשורת, לכל רחבי צרפת.
הספר מתמקד במסורת הרפובליקנית של ההלוויות הרשמיות, שצמחה בתקופת המהפכה הצרפתית עם הפיכת הפנתיאון לאתר קבורה יוקרתי, ונמשכה לאורך המאות התשע עשרה והעשרים, עד – וכולל - תקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
בין אם היו בשלטון או באופוזיציה, הרפובליקנים השתמשו בהלוויות של פעיליהם ומנהיגיהם על מנת לחנך את ההמונים ולגייס תמיכה עממית.
אירועים אלה היו, אם כן, חלק בלתי נפרד מן התרבות הפוליטית הרפובליקנית, אשר כללה גם סמלים, טקסים, סיסמאות, שירים ואתרים קדושים, ותרמה רבות לחיזוק שלטון הכוחות הרפובליקנים.
ספר זה עוסק באופן שבו הציונות, כתנועה לאומית מודרנית בעלת יומרות חינוכיות, ניסתה להקנות את ערכיה לציבור היהודי תוך התגברות על הקשיים שניצבו בפניה: הצורך לעצב אוכלוסייה של מהגרים, שהגיעו ממסורות תרבותיות שונות, ולהפוך אותה לקהילה לאומית מאוחדת בארץ בלתי מוכרת, ישנה-חדשה.
בנוסף לכך פעלה התנועה הציונית בארץ ישראל בתנאים פוליטיים קשים – תחילה במסגרת של שלטון זר, עות'מאני ובריטי, ולאחר מכן תוך ניהול של סכסוך צבאי מתמשך עם מדינות ערב והתנועה הלאומית הפלסטינית.
כל זאת הביא להשקעה מאסיבית בתחום החינוך אשר נחשב, יחד עם הביטחון וההתיישבות, לתחום מרכזי בפעולת התנועה ומדינת ישראל.
הספר מחולק לשלושה חלקים, שכל אחד מהם דן בהיבט אחר של החינוך הציוני.
החלק הראשון עוסק בבית הספר, וכולל הקדמה היסטורית למערכת החינוך העברית, וניתוח של מקצוע לימודים (היסטוריה) ושל מערכת הטקסים הבית ספריים.
החלק השני, אודות עיצוב הזיכרון הקיבוצי הישראלי, כולל דיון בהנצחת הלוחמים בזמן, במרחב ובדפוס, וכן ניתוח של טקס פרס ישראל ושל ציון יובל המאתיים של המהפכה הצרפתית בישראל, כשני אירועים חינוכיים.
החלק השלישי עוסק בהעברת מסרים באמצעות תרבות חזותית, ומתמקד באיורים בספרים, במוזיאונים היסטוריים ובתוכניות טלוויזיה.
החלקים הללו מצטרפים ביחד לתמונה מורכבת, המראה את האופנים המגוונים שבאמצעותם ניסתה התנועה הציונית לעצב הן את היחיד והן את החברה בהתאם לערכיה הלאומיים.
בן-עמוס החל בפעילותו התיאטרונית בהיותו סטודנט באוניברסיטה העברית.
הוא הקים ביחד עם הדס עפרת תיאטרון בובות למבוגרים בשם "תיאטרון הקופסה".
במסגרתו הציגו שני מחזות: "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה ו"שרה אשה עיקשת" מאת אבנר בן-עמוס.
שני המחזות הועלו בתיאטרון החאן ב-1978. בן-עמוס עיבד את מחזהו לשחקנים והציג אותו בפסטיבל עכו ב-1986, בבימויו של מיכאל בודנשטיין.
בן-עמוס עיבד ביחד עם רות קנר את ספרה של תמר ברגר "דיוניסוס בסנטר".
ההצגה, שבוימה על יד רות קנר, הוצגה תחילה כפרויקט גמר של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן הועלתה בפסטיבל עכו ובמרכז סוזן דלל בשנת 2004.
בן-עמוס עיבד ביחד עם מור פרנק את המחזה והספר "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר.
העיבוד הוצג על ידי קבוצת תיאטרון רות קנר ב-2013 במוזיאון תל אביב, בבימויה של מור פרנק.
שיחקו בהצגה רונן בבלוקי, שירלי גל-שגב, אסף דגני ועדי מאירוביץ'.
בן-עמוס עיבד ביחד עם הבמאי מיכה לבינסון והשחקן דרור קרן את הרומן של דויד גרוסמן "סוס אחד נכנס לבר".
המחזה הוצג על ידי תיאטרון הקאמרי בשנים 2017 – 2019. זכה יחד עם מיכה לבינסון ודרור קרן בפרס מחזאי השנה 2017.
בן-עמוס עיבד את הפרוטוקולים של ממשלת ישראל ממלחמת ששת הימים ואת מכתבי הילדים לעיתון "הארץ שלנו" מהחודשים יולי-אוגוסט 1967 למחזה "קיץ 1967 – Read their lips".
המחזה, בבימויו של סיני פתר, הוצג תחילה בתיאטרון יפו ולאחר מכן במוזיאון תל אביב בשנים 2018-2017.
כתב את המחזה "שנת האפס: תרפ"ט/1929", על פי ספרו של הלל כהן תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, אותו ביים סיני פתר והוצג בתיאטרון יפו בשנים 2023-2021.
כתב את המחזה: רמי ובאסם: אפריגון על פי ספרו של הסופר האירי קולום מק'קאן שמוצג בתיאטרון יפו לתרבות ערבית- עברית.
אבנר בן-עמוס היה בין מקימי עמותת פורום דו-קיום בנגב לשוויון אזרחי ב-1997. העמותה מורכבת מבדואים תושבי הנגב ואזרחים יהודים מבאר שבע, עומר וקיבוצי הסביבה.
מטרתה לקדם את זכויות הבדואים בנגב, בייחוד תושבי הכפרים הלא-מוכרים.
בן-עמוס חבר במזכירות הפורום ומיוזמי "מולתקא-מפגש" - בית תרבות ערבי-יהודי בבאר שבע.
בתחילת שנות האלפיים הצטרף לאמנסטי ישראל וב-2010 נהיה חבר הוועד המנהל של אמנסטי ישראל.
בשנת 2014 הצטרף להנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
בן-עמוס התגורר במשך שנים רבות בעומר וכיום הוא מתגורר בתל אביב, הוא נשוי ולו שני ילדים.
אבנר בן-עמוס ויעל תמיר, עורכים, המורה בין שליחות למקצוע, תל אביב, רמות – אוניברסיטת תל אביב, 1995.
אבנר בן-עמוס, עורך, היסטוריה, זהות וזיכרון : דימויי עבר בחינוך הישראלי, תל אביב, רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2002.
אבנר בן-עמוס ודניאל בר-טל, עורכים, פטריוטיזם : אוהבים אותך מולדת, תל אביב, הקיבוץ המאוחד ודיונון, 2004.
אבנר בן עמוס ועופר שיף (עורכים) קווים לדמותנו: חוקרים את ישראל, כותבים על עצמם, הוצאת מכון בן-גוריון - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והוצאת ידיעות ספרים, 2020.
עפרי אילני ואבנר בן-עמוס (עורכים) גוי קדוש: תנ"ך ולאומיות בעידן המודרני, הוצאת כרמל, 2021.
אבנר בירון (נולד ב-1948) הוא מנצח וחלילן ישראלי, המשמש כמנהלה המוזיקלי של הקאמרטה הישראלית ירושלים שאותה הוא הקים בשנת 1984.
בירון נולד ברחובות ולמד ביולוגיה לתואר שני באוניברסיטה העברית ירושלים וגישתו למוזיקה ולאינטרפרטציה מושפעת מהשכלתו במוזיקה ובמדע.
השתלם בניצוח באקדמיה למוזיקה בווינה ובמוצרטיאום של זלצבורג.
אבנר בירון כיהן בעבר כמנהל המוזיקלי של פסטיבל אבו גוש ושל פסטיבל "ימי מוזיקה וטבע" בגליל.
במסגרת זו הוא הקים את "אנסמבל סולני הגליל", שהיה הרכב וירטואוזי אשר זכה להצלחה בינלאומית בזמן קצר, והוזמן לסיורי קונצרטים ברחבי העולם.
אבנר כיהן גם כראש האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בין השנים 1994–2003. במהלך כהונתו יזם בירון פתיחת מחלקה למוזיקה מזרחית, הקים מחלקה למוזיקה רב תחומית וכן גופי ביצוע ברמה גבוהה באקדמיה.
נבחר לכהן כחבר הוועדה המתמדת של ארגון האקדמיות הגבוהות למוזיקה באירופה (AEC).
מאיר בריסקמן היה בין תלמידיו.
אבנר בירון ניגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, והתמנה לחלילן ראשון בתזמורת הקאמרית הישראלית עימה אף הופיע כסולן.
הרבה להופיע ברסיטלים ובהרכבים קאמריים.
במקביל ניהל ולימד כיתות אמן רבות משתתפים לחלילנים ולמורים לחליל בישראל ומחוצה לה.
כמורה וכמחנך העמיד בירון דור צעיר של חלילנים ומורים בכירים לחליל.
אבנר ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה ומוזמן לנצח על תזמורות ברחבי העולם.
בשנת 2005 זכה בירון בפרס שרת החינוך על מצוינות ועשייה אמנותית רבת שנים בתחום המוזיקה.
בשנת 2013 הוענק לבירון פרס אריק איינשטיין ליוצרים שתרמו להתפתחות התרבות הישראלית לדורותיה.
הוא נשוי ואב לשלושה: נעה בירון (שחקנית), מור בירון (נגן בסון, לשעבר נגן בפילהרמונית של ברלין) ושרית (פסנתרנית ומנצחת המתגוררת בלונדון).
אבנר ברנע (נולד ב-16 ביולי 1948) הוא חוקר ומרצה למנהל עסקים ומדע המדינה, מתמחה בנושא מודיעין לאומי ובתחום המודיעין העסקי-תחרותי (Competitive Intelligence); בכיר לשעבר בשירות הביטחון הכללי.
ברנע נולד וגדל בפרדס חנה, שם גם סיים את לימודיו בבית ספר תיכון האזורי.
הוא השתחרר מצה"ל בדרגת סגן.
תפקידו האחרון בצבא היה סגן ממ"ח בבית הספר לקצינים.
ברנע שירת בשב"כ במשך 26 שנה, בשנים 1969–1995. פרש מהשב"כ לאחר ששימש בתפקידי מטה ושטח - בין היתר כעוזר ראש שב"כ, כראש חטיבה וכסגן ראש אגף.
לאחר פרישתו משב"כ עבד כמנהל באגף קשרי החוץ של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך כמנהל תחום מודיעין תחרותי בחברת "תבל טלקום".
משנת 2000, מייעץ לחברות בישראל במגוון תחומי פעילות: טלקום, מזון, פרסום, צרכנות, ממשלה, תעשייה ביטחונית, פרמצבטיקה ומוצרים רפואיים.
כמו כן, הוא מייעץ בנושאי מודיעין תחרותי גם לחברות באירופה ובמזרח הרחוק.
ברנע מלמד את הנושאים הבאים: מודיעין תחרותי, יזמות עסקית ואסטרטגיה עסקית במסגרת לימודי MBA (מנהל עסקים) במכללה האקדמית תל אביב יפו, בקריה האקדמית אונו ובמכללה האקדמית נתניה.
מלמד את נושא המודיעין התחרותי גם בלימודי MA במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן.
תחום התמחות נוסף של ברנע הוא המודיעין המסכל (Counter Intelligence) ותאוריה של מודיעין אסטרטגי.
החל מ-2014 משמש יו"ר הפורום הישראלי למודיעין תחרותי (פימ"ת).
מרצה בכנסים השנתיים של SCIP באירופה וכן בכנסים אקדמיים נוספים בישראל ומחוצה לה, בתחומי מודיעין ומידע.
הוא משמש עמית מחקר במרכז לחקר הביטחון הלאומי (NSSC) באוניברסיטת חיפה.
org היוצא לאור בארצות הברית.
משמש כחבר הנהלה במרכז ש.
דניאל אברהם לדיאלוג אסטרטגי במכללה האקדמית נתניה.
ברנע הוא בוגר תוכנית "Top Executives Program" בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב ומוסמך ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית.
הוא בעל תואר דוקטור מבית הספר למדעי המדינה, החוג ליחסים בינלאומיים שבאוניברסיטת חיפה.
נושא הדוקטורט שלו הוא "מחקר השוואתי בין כישלונות מודיעיניים בתחום הלאומי ובתחום העסקי".
ב־2016 זכה בפרס ע"ש יואל בן-פורת על עבודת הדוקטורט שלו.
וכך נאמר בנימוקי יו"ר ועדת הפרס, פרופ' אייל זיסר: "מחקרו של אבנר ברנע "ניתוח השוואתי של כישלונות מודיעיניים בתחום הלאומי ובתחום העסקי" הוא "מחקר חדשני, מקורי ופורץ דרך העוסק בסוגיה בעלת חשיבות להתמודדות לאומית ועסקית למול מצבי הפתעה".
בדצמבר 2018 יצא לאור ספרו "את זאת לא צפינו - ניתוח כישלונות מודיעיניים בתחום הלאומי ובתחום העסקי" בהוצאת רסלינג.
פרקים בספר: "מעשה אדם, ייחודו של היומינט", בתוך: מלאכת מחשבת, 60 שנות מודיעין ישראלי – מבט מבפנים, בעריכת עמוס גלבוע ואפרים לפיד, הוצאת ידיעות ספרים, 2008.
מאמרים בנושא מודיעין לאומי (חלקי)
"הילד הנשכח על עולם המודיעין", מבט מל"מ, גיליון 71, ינואר 2015
"מודיעין לאומי ומודיעין עסקי ומה שביניהם", מבט מל"מ, גיליון 65, פברואר 2013
"איך הוחמצה ההזדמנות למנוע את כישלון הפעלת פולארד", מבט מל"מ, גיליון 75, יולי 2016
"הזאב משחר לטרף: אתגר המפגע הבודד בעידן התפוצצות המידע", מבט מל"מ, גיליון 79, 2017
מודיעין מסכל בארצות המערב וה-ביג דאטה ", מודיעין הלכה ומעשה - ביג דאטה ומודיעין, אפריל 2018, הוצאת המרכז למורשת המודיעין"
האינתיפאדה השנייה והפתעה אסטרטגית, חברה, צבא וביטחון לאומי, גיליון 3. 2022. www.civil-military-studies.org.il/wp-content/uploads/2022/03/חצב-3-ברנע.pdf
אבנר הופשטיין (נולד ב־18 ביוני 1971) הוא עיתונאי ומרצה לתקשורת ישראלי.
הופשטיין למד בתיכון דה שליט שברחובות.
שירת בצה"ל בגדוד 890 בחטיבת הצנחנים.
למד מדעי המדינה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל למד עיתונאות בבית הספר "כותרת".
עבד בעיתון "דבר" עד שזה נסגר.
בשנת 1998 עבר לכתוב ככתב חוקר ברשת המקומונים של "ידיעות אחרונות".
בהמשך היה לכתב תחקירים ומגזין במוספים 'שבעה ימים' ו'שבעה לילות' של "ידיעות אחרונות", ומבקר טלוויזיה במוסף "ערוצים" של העיתון.
בשנים 2002–2009 היה שליח העיתון בחוף המערבי של ארצות הברית ומשחזר לישראל המשיך לכתוב ולערוך בעיתון.
בשנת 2009 פרסם כתבה הטוענת שהשיר "ירושלים של זהב" שהולחן על ידי נעמי שמר, דומה דמיון רב שאינו מקרי לשיר ערש בסקי.
לאחר מותה נחשף מכתב אותו כתבה שמר ובו היא מודה כי הושפעה מן השיר בעת הלחנת ירושלים של זהב.
בשנת 2010 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 10 ככתב ב"השבוע", מהדורת יום שישי של הערוץ.
במהלך עבודתו בערוץ שודרה כתבת פרופיל שהכין אודות איש העסקים שלדון אדלסון.
לאחר שידור הכתבה אולצו עורכי המהדורה להתנצל בשידור בפני אדלסון.
כחלק מההתנצלות, שהייתה חריגה בהיקפה, התנצל הערוץ על דברים שנאמרו במסגרת הכתבה, ובהם האמירה כי אדלסון השיג את רישיון ההימורים שלו בלאס וגאס בזכות קשריו הפוליטיים, ועל שנאמר בכתבה שאדלסון חייב לעובדו בעבר 400 אלף דולר ונמנע מלשלם את החוב.
בתגובה להתנצלות שנכפתה על עורכי המהדורה מטעם בעלי המניות של הערוץ, הגיש מגיש המהדורה גיא זהר את התפטרותו בשידור חי, כאשר לפני כן הגישו את התפטרותם עורכת התוכנית רותי יובל ומנכ"ל חברת החדשות של ערוץ 10 ראודור בנזימן.
ב-2012 פוטר הופשטיין מן הערוץ במסגרת גל קיצוצים שערך ערוץ 10. עם זאת, הופשטיין, יובל, בנזימן וזוהר הבהירו כי הם עומדים מאחורי הפרסום במלואו.
ב-2012 עבר לשמש כעיתונאי עצמאי וכתב במספר גופי תקשורת בהם ערוץ 1, אתר וואלה, עיתון "הארץ", "העין השביעית", ומגזין "ליברל".
ב-2014 הצטרף לגלי צה"ל והחל לשדר פעם בשבוע את התוכנית "רבע ל-מעורב אזרחי", שעסקה בנושאים אזרחיים.
בהמשך מונה לראש דסק התחקירים של התחנה.
בשנת 2017 פוטר מהתחנה בשל קיצוץ תקציבי, לדברי הנהלת התחנה.
בפוסט שפרסם הופשטיין בפייסבוק תקף את מנהל התחנה ירון דקל והאשים אותו בהשתקת תחקירים, כניעה לפוליטיקאים, ורמיסת עקרונות אתיקה עיתונאית בסיסיים.
לאחר פיטוריו מגלי צה"ל תבע הופשטיין את התחנה בגין התעמרות בעבודה והשתקה.
התביעה הסתיימה בפשרה על פיה שילם גלי צה"ל להופשטיין סכום שבין 70,000 ל-100,000 שקלים.
מאז 2017 עורך הופשטיין תחקירים עבור ערוץ 2.
מאז 2019 הופשטיין משמש ראש דסק תחקירים באתר זמן ישראל.
לצד עבודתו התקשורתית הופשטיין משמש כחבר סגל האוניברסיטה הפתוחה, ומלמד תקשורת באוניברסיטת תל אביב ובמכללת הדסה.
ב-2016 הוגשו, כך נטען על ידי מפקדי התחנה, נגד הופשטיין שתי תלונות על הטרדה מינית מילולית על ידי חיילות בגלי צה"ל, החיילות טענו כי לא הגישו תלונה אלא רק ביקשו שיובהר להופשטיין שהתנהגותו אינה מקובלת בסביבת העבודה.
הופשטיין הושעה זמנית מתפקידו בהוראת ראש אכ"א.
בינואר 2022, פורסם תחקיר באתר פוליטקלי קוראת על הטרדות מיניות בגלי צה"ל.
בתחקיר צוטטו עדויות לפיהן הופשטיין הטריד מינית, מילולית ופיזית, חיילות ששירתו בתחנה.
בתגובה לתחקיר הכחיש הופשטיין את הטענות.
לאחר פרסום התחקיר תבע הופשטיין את אתר פוליטיקלי קוראת שפרסם את התחקיר ואת חדשות 13 ועיתונאי הארץ חיים לוינסון שסיקרו ושיתפו אותו.
במשפט, העידה אחת החיילות כי "מספר רב מאוד של פעמים שהוא היה מניח עליי ולוחץ את היד על הירך.
הוא היה רוכן מעליי כדי לערוך משהו במחשב שלי בלילה במקום שהוא היה עורך את זה במחשב שלו.
הוא היה יכול ללטף לי את השיער אם הוא היה פונה אלי.
היה יכול להניח עליי מספר לא מבוטל של שניות את היד על הכתף שלי, סתם, אין שום הקשר".
השופטת קבעה כי "גרסתן של המתלוננות על מגע חוזר נתמכת גם בראיות שהוגשו בזמן אמת".
התביעה נדחתה לאחר ששופטת בית משפט השלום בתל אביב-יפו קבעה בפסק הדין כי בוססה הגנת אמת בפרסום בנוגע לכתבה שפורסמה וכי גרסת המתלוננות הוכחה ברמה הנדרשת במשפט אזרחי.
בשנת 2007 זכה בפרס ארגון "בני ברית" לעיתונות, על סיקור קהילות יהודיות נעלמות בברזיל
בשנת 2014 זכה בציון לשבח במסגרת פרס פראט לתקשורת וסביבה, על כתבתו "פצול ומשול" שפורסמה בעיתון הארץ.
אבנר בן-זקן (נולד ב-26 בספטמבר 1967) הוא היסטוריון של המדע.
הוא מייסד-שותף וראש המכון למחשבה ישראלית.
אבנר בן-זקן נולד וגדל בשכונה ד' בבאר שבע, הוריו עלו לישראל ממרוקו.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים התגייס לסיירת גולני ושרת כקצין בחטיבה.
את לימודי התואר הראשון והשני בהיסטוריה של המזרח התיכון עשה באוניברסיטה העברית, ואת הדוקטורט השלים באוניברסיטת UCLA שבארצות הברית בהצטיינות יתרה, בתחום ההיסטוריה של המדע.
ב-2003 זכה בפרס נתן ריינגולד של האגודה הבינלאומית להיסטוריה של המדע (HSS).
משמש כיום כראש תוכנית המצטיינים בקריה האקדמית אונו, מרצה בבצלאל על הוויזואליציה של המדע, ועומד בראש המכון למחשבה ישראלית.
בשנים 2004–2008 נבחר לשמש כעמית בחברת העמיתים באוניברסיטת הרווארד.
מאז 2009 פעל בזירה הפוליטית לקדם סדר יום אזרחי המבוסס על בחירות אזוריות וכתיבת חוקה לישראל.
ב-2020 מייסד-שותף ועומד בראש המכון למחשבה ישראלית.
בן-זקן הוא מחלוצי תחום ההיסטוריה הבין-תרבותית של המדע.
מחקריו ההיסטוריים מתמקדים בשאלה כיצד מדע חוצה גבולות תרבותיים?
לטענתו, יצירה תרבותית בכלל ויצירה מדעית בפרט מתחוללות במרחבים בין-תרבותיים שרק בהם יכולים להתקיים באופן חופשי וללא יחסי-כח, החלפות של מידע, אובייקטים ונורמות תרבותיות.
החלפות אלו מעוררות גירויים ואתגרים אפיסטמולוגיים אשר נעים מהשוליים למרכז התרבותי ומחוללים מהפכות מדעיות.
שני ספריו האחרונים עוסקים בהחלפות מדעיות בין-תרבויות אירופה למזרח הים התיכון בעת החדשה המוקדמת.
כמו כן, פרסם ספר על יחסי יהודים-ערבים בתנועה הקומוניסטית בישראל ובמזרח-התיכון, בו טען לקיומם של יחסי-כוח תרבותיים בין יהודים לערבים בקומוניזם, בעיקר משום שרעיונות אוניברסליים, כמו קומוניזם, נתפשו על ידי המקומיים כביטוי להגמוניה אירופית.
בספר זה בוחן בן-זקן כיצד המדע בתחילת העת החדשה נע ועבר בין תרבויות.
בחמישה מקרי מחקר יסודיים - אשר בהם נבחנים האופנים שבהם אובייקט או טקסט מדעי מסוים נדד בין תרבויות- הספר חושף את הדרכים הפתלתלות שבהן ידע מדעי נודד, ובמיוחד את האופן שבו הקוסמולוגיה הקופרניקאית והתגליות המדעיות שהתלוו לה זרמו לכיוון מזרח הים-התיכון, שם התגלגלו, הופצו, עודכנו ויושמו על ידי אסטרונומים מקומיים.
הספר בוחן בצורה מיקרו-היסטורית היכן בדיוק מכשירים וספרים מסוימים הופיעו לראשונה, בידי מי, באלו אמצעים, ובאיזה השלכות.
באמצעות גישה היסטוריוגרפית חדשנית, הספר קורא תיגר על תפיסות מקובלות הנוגעות לעליונות המדעית של המערב, ומראה כי לא רק שתרבויות מקומיות יצאו נשכרות מאימוץ הידע המדעי החדש, אלא גם ובעיקר שידע מדעי עתיק עדיין היה חשוב לעדכון ואימות התגליות החדשות הנוגעות למבנה ההליוצנטרי של היקום.
הטענה המרכזית של הספר היא שהמדע בתחילת העת-החדשה לא התפתח לאורך קווים ליניארים נפרדים, כשכל תרבות נדרשת למשמעויות הפנימיות שלה, אלא עובד והתפתח על ידי זרמים של רעיונות ואובייקטים טריים שהגיעו דרך החלפות מדעיות בשולי התרבות.
בן-זקן מסכם כי באזורי השוליים של תרבויות מתחילות המהפכות המדעיות, ואילו במרכזים התרבותיים הן למעשה מסתיימות.
בספר זה שואל בן-זקן כיצד מושג יסוד של המודרניות, אוטודידקטיות, עוצב באמצעות החלפות בין-תרבותיות?
הוא טען כי הדרך הטובה ביותר לכתוב היסטוריה בין תרבותית של ה"מודרניות", זה לבחון כיצד מושג יסוד מודרני, כמו אוטודידקטיות, עוצב למעשה באמצעות מעברים בין תרבותיים.
הוא בחר למקד את מחקרו במעקב על האופן שבו נדד החיבור הפילוסופי המובהק ביותר שקרא ללימוד עצמי, לאוטודידקטיות - חיי אבן-יקט'ן.
חיבור הפילוסופי זה של אבן-טופייל מספר על ילד שנוצר בצורה ספונטנית וחי על אי בודד, וללא הורים, מורים, ספרים, ושפה הצליח רק באמצעות ניסוי וטעייה לגלות לבד את חוקי הפיזיקה והאסטרונומיה ואת עקרונות המטאפיזיקה האריסטוטלית.
החיבור שתורגם בנאורות תחת הכותרות "הפילוסוף האוטודידקט" או "על שיפור התבונה האנושית" עורר השראה וויכוחים בנוגע לאפשרות המעשית של השגת ידע-מיד ראשונה, ולתוקף המדעי של ידע מסוג זה.
לאורך מגוון רחב של תחומים אינטלקטואלים מפילוסופיה מוסלמית ימי-ביניימית, דרך ההומניזם של הרנסאנס ועד לנאורות האירופאית.
ספר זה עוקב אחר האופנים שבהם הטקסט נדד לתוך אירופה של תחילת העת החדשה, ומדגים את הדרכים הפתלתלות שבהן אוטודידקטיות נדחתה או אומצה בהקשרים תרבותיים מגוונים, תוך הדגשה של תפקיד המפתח שמילא החיבור הפילוסופי בארבעה רגעים היסטוריים מרוחקים ומנותקים זה מזה.
קריאות וטענות הדוגלות באוטודידקטיות, בן-זקן טוען, לא הדהדו רק בקרב חוג סגור של פילוסופים.
מאבקים על יחסי-כח בין אינדיבידואלים חדשניים לבין ממסדים מסורתיים היו לאדמה שממנה קריאות לאוטודידקטיות צמחו והשדות שבתוכם הן הוצגו לציבור הרחב.
מאבקים אלה הסיטו את השליטה החברתית מהמוסדות לאינדיבידואלים עצמם, תוך שהם יוצרים את "האדם המודרני", כאדם מדעי, מבודד הנמצא בשליטה עצמית, ואשר משתמש בתבונתו על-מנת לצפות את ההשלכות של מעשיו.
הדחייה של מוסדות מסורתיים, אם-כן, לא קראה לכאוס, אנרכיזם או חופש מושלם.
במקום איבוד שליטה, האוטודידקטיות הדגישה את הצורך בשליטה עצמית, ובחשיבה רציונלית, ולמעשה העתיקה את מנגנוני השליטה מהחברה עצמה לאינדיבידואל, תוך שהיא ממירה מושגי יסוד כמו היסטוריה, מסורת ומטאפיזיקה במושגים חדשים כמו טבע, תבונה ואינסטינקטים טבעיים כמקורות הידע היסודיים ביותר.
קומוניזם כאימפריאליזם תרבותי - הזיקה בין הקומוניזם הארצישראלי לקומוניזם הערבי 1919–1948
בספר זה שואל בן-זקן האם הקומוניזם נתפס לא רק כרעיון פוליטי אלא בעיקר כתרבות?
לשם בירור הנושא, בן-זקן בחן בפריזמה בין-תרבותית את התגלגלות התנועה הקומוניסטית במזרח התיכון בשנים 1919–1948. הוא חשף את המתח התרבותי בין קומוניסטים ארצישראלים שבאו מאירופה ובין קומוניסטים מקומיים, ערבים ויהודים כאחד, ולראשונה הראה כי השיח המרכסיסטי נתפס כסוג של אימפריאליזם תרבותי.
אך עניין זה לא נבע מהבדלים תרבותיים-פרסונליים בלבד.
שכן האימפריאליזם התרבותי הוגבר בעיקר בשל הצגת השיח המרכסיסטי לא כתוצר של התרבות וההיסטוריה האירופיות, אלא כ"מדעי" ו"אובייקטיבי", וכתוצאה מכך גם כבעל סמכות אוניברסלית.
במובן זה, ה"אמת המדעית-אובייקטיבית" של המרכסיזם החדירה מידה גדולה של שכנוע עצמי בקרב הקומוניסטים הארצישראלים, ולפיה ניתן לגשר על פערים תרבותיים, להפיץ את המרכסיזם ולהעביר את התרבות והחברה המקומיות טרנספורמציה תודעתית.
שכנוע עצמי זה, בתמהיל משיחי עם מכלול של גורמים, יצר מציאות שנראית במבט לאחור פרדוקסלית משהו, ולפיה קומוניסטים ארצישראלים הסדירו את השיח המרכסיסטי המקומי ובו בזמן ייסדו, ניתבו וארגנו את המפלגות הקומוניסטיות במזרח התיכון.
אולם התרבות הפוליטית לא הייתה הרמונית כלל וכלל.
באמצעות פירוקם של המנגנונים של התגלגלות האידאולוגיה והתנועה המרכסיסטית הספר ממחיש שמפגש בין תרבויות מעורר סנסציות של זרות הדוחפות לכיוונים שונים ומנוגדים.
על-כן, הטענה המרכזית של הספר היא שתפיסות אוניברסליות, בין אם הן מדעיות או אתיות, אינן בהכרח נתפסות כנייטרליות מבחינה תרבותית.
בנוסף לספרים ומאמרים אקדמיים, פרסם בן-זקן שורה של מסות היסטוריות בעיתון "הארץ" העוסקות בסוגיות פוליטיות אקטואליות תוך ניתוח היסטורי עמוק.
ב-2012 בן-זקן פרסם רשימה על ויליאם שייקספיר בה חשף את מקור ההשראה למחזה "הסערה" ומחזות אחרים - פילוסוף הכישוף קורנליוס אגריפה.
לטענתו, בזכות אימוץ הרעיון הכישופי שיש לעשות מניפולציה בחוקי הטבע, וכי ידע נוצר באמצעות תהליך של ניסוי וטעייה, שייקספיר הצליח לעשות מהפכה במחזאות של המאה ה-16, ויצר למעשה ז'אנר חדש של כתיבת מחזות המתבססת על חיפוש אחר מניפולציות של הקהל.
באפריל 2014 פרסם מאמר בו טען כי מדינת ישראל עדיין לא הוקמה, וכי מאז 1948 המדינה נמצאת במצב ביניים, בתהליך של הקמה.
לטענתו, סיום תהליך ההקמה של המדינה כרוך בקיבוע הגבולות ומעבר לבחירות אזוריות, אשר יחסלו את הפוליטיקה של הזהויות, יולידו זהויות מקומיות ואזרחיות, ולמעשה יחזירו את המדינה לידי האזרחים, ויאפשרו לראשונה כתיבת חוקה.
באפריל 2015 פרסם מאמר על הפילוסופיה הפוליטית של בנימין נתניהו, בו טען כי נתניהו ינק מהמחקר של אביו את תפיסת הקטסטרופות כמעצבות ההיסטוריה.
דוקטרינת נתניהו על-פי בן-זקן היא "קטסטרופיזם בבלימה", דרכה בנימין נתניהו עיצב את הפוליטיקה הישראלית באמצעות העמדת החברה והמדינה במצב חירום תמידי, על סף אסון ממשמש ובא.
במרץ 2017 בן-זקן פרסם מאמר העוסק בשאלה מדוע המדינה הצעירה נרתעה בשנות החמישים מיהודי מרוקו?
בו טען כי הזוועות שעוללו הגיסות המרוקאים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד הטביעו דימוי מאיים על המרוקאים, דימוי אשר נדד בשנות החמישים מחייליו של פרנקו ליהודי מרוקו.
בדצמבר 2017 פרסם מסה היסטורית-פילוסופית על הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר.
בן-זקן ניתח טקטסט שולי ונזנח של היידגר, עבודת הפוסט דוקטורט שלו "על הקטגוריות והמשמעויות של דון סקוטוס", בו איתר את המקורות ההיסטוריים לשאלה ההידגריינית הרדיקלית, מה זה 'להיות'?".
לטענתו שאלות בדבר משמעות הקיום החלו לצוף בפילוסופיה הימי ביניימית, בעיקר ביחס לשאלת קיום האל, אשר הובילו לקביעה כי האל הוא הגורם היחידי ביקום אשר בו הקטגוריות האריסטוטליות של "קיום" ו"מהות" למעשה חופפות.
היידגר אימץ דיונים אלה, ותוך הוצאת האל מהדיון, העתיק את שאלת משמעות הקיום לאדם ולגורלו, וקבע כי רק אצל האדם האותנטי ("היות-שם") מתקיימת חפיפה בין "קיום" ל"מהות", מהלך פילוסופי שלמעשה הביא להולדת האקסיזטנציאליזם.
בשנות התשעים ייסד וערך את עיתון הסטודנטים הינשוף שיצא בתפוצה ארצית ובמימון עצמי.
השתתף בייסוד עמותת 'קדמה' לחינוך בקהילה, ושימש כחבר ועד העמותה אשר מטרתה הייתה להנחיל חינוך עיוני בקהילות מוחלשות תוך הכלה והעצמה של הבדלים תרבותיים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 פעל במפלגת העבודה למען שינוי מבני, ולמעבר לבחירות אזוריות בבחירות המקדימות.
התמודד לרשימת העבודה לכנסת ב-2013 וקיבל 3000 קולות, ב-2017 טען כי מפלגת העבודה על סף הכחדה והציע לבצע מהפכה מבנית במפלגה, להפוך אותה למפלגת המונים באמצעות פריימריז פתוחים על בסיס אזורי.
בין השנים 2009–2014 שימש כיזם ומייסד של פרויקט טכנולוגי Janus Interface שפיתחה פלטפורמת תקשורת בין-רכבית (V2V).
הפרויקט עצמו לא הבשיל מעבר לרמת הסטארט-אפ.
ב-2019 היה מיוזמי 1948 מתחילים מחדש, יוזמה שקיימה קמפיינים אינטרנטיים במטרה להביא לתודעה הציבורית את חוסר הרלוונטיות של המערכת הפוליטית.
מאוחר יותר, ב-2020 הפכה היוזמה לתנועה ישראלית הפועלת להקמת קהילות פוליטיות עירוניות שיצמיחו הנהגה אורגנית הפועלת למען האזרחים.
ב--2021 ייסד יחד עם התעשיין בועז אמיתי את המכון למחשבה ישראלית, אשר מקיים פעילות מחקרית הממוקדת בזיהוי בעיות מבניות של מדינת ישראל.
המכון מקדם מחקרים בינתחומיים של עמיתי המחקר בכירים, אינטלקטואלים ציבוריים עם מבט אלטרנטיבי על המציאות, שתכליתם להעניק לציבור הרחב מבט מבני וקונסטרוקטיבי על בעיות יסוד של ישראל.
אבנר בלקנאי (נולד ב־5 בדצמבר 1965) הוא קצין בדרגת אלוף-משנה במילואים בצה"ל, טייס מסוקים בחיל האוויר, בעל עיטור המופת ממלחמת לבנון השנייה על חילוץ תחת אש בכפר עייתא א-שאב בדרום לבנון.
משמש מנהל בית הספר האזורי שקמה דרכא ושימש בעבר כמנכ"ל עמותת אתגרים.
בלקנאי נולד וגדל בתל אביב, למד במגמה הריאלית בבית הספר התיכון עירוני ה'.
ביולי 1984 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס אותו סיים בהצלחה במגמת מסוקים.
בין השנים 2001–2003 היה מפקד טייסת מגיני המערב (טייסת 193) בבסיס רמת דוד.
בין השנים 2003–2005 היה מפקד טייסת ציפורי המדבר (טייסת 123), המפעילה מסוקי ינשוף (בלק-הוק).
לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש בלקנאי נספח צבאי בברזיל בין השנים 2007–2010. במסגרת תפקיד זה היה אמון גם על המדינות פרו, אורוגוואי ובוליביה.
באפריל 2010, לקראת סיום שרותו כנספח בברזיל, קיבל בלקנאי את אות ההוקרה הגבוה ביותר מטעם שר ההגנה הברזילאי: מדליית הניצחון () על שרות מעל ומעבר ליצירת שיתוף פעולה בין המדינות.
לאחר סיום שירות הקבע התמנה למנכ"ל עמותת אתגרים, הפועלת להעצמה ושילוב חברתי של אנשים עם צרכים מיוחדים באמצעות ספורט אתגרי בטבע.
הוא היה מנכ"ל העמותה משנת 2014 ועד 2022. בנוסף משמש בלקנאי כמדריך טיסה במילואים בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
ביוני 2022 התמנה למנהל בית הספר שקמה דרכא.
בינואר 2025 קיבל אות הצטיינות ממפקד בסיס חצרים על שירותו כמדריך טיסה במילואים.
בתאריך 20 ביולי 2006 פינה מסוק "ינשוף", בפיקודו של בלקנאי, לוחם צה"ל פצוע קשה שנפגע בפעילות בכפר עייתא א-שעב.
הפינוי של הפצוע משטח האויב התרחש בתנאי שטח קשים: תחת איום, באור ראשון, ללא תכנון מוקדם, ובתנאי חוסר ודאות שאפיינו את שדה הקרב.
בשל עננות באזור הפינוי טס בלקנאי צפונה לכפר בתוך שטח לבנון.
כאשר הצליח להנמיך מתחת לעננים חזר דרומה לכיוון היעד.
הכוח על הקרקע לא אותר בשלב זה, ונוכח אש שנורתה לעבר המסוק, חזר המסוק והגביה מעל לעננים.
בשל חומרת פציעתו של הלוחם למרות הערכת הסיכון החליט בלקנאי לחזור לכיוון היעד כשהוא מנמיך שוב בקרבתו.
בכניסתו השנייה של המסוק זוהה מקום הכוח על הקרקע אך משהתקרב אליו המסוק התברר כי השטח מרובה בצמחייה ואינו מתאים לנחיתה.
למרות התנאים שלא איפשרו נחיתה נוחה והאפשרות לסיכון צוות המסוק החליט בלקנאי להתחיל בהנמכת המסוק.
הצוות הנמיך את המסוק תוך שהרוטור האחורי פוגע בשיח.
המסוק ריחף בגובה נמוך עד העלאת הפצוע על המסוק.
הפינוי הצליח וחיי הלוחם ניצלו.
בתאריך 2 בספטמבר 2007 התקיים בהיכל התרבות בתל אביב טקס הענקת עיטורים וצל"שים ללוחמי מלחמת לבנון השנייה במעמד הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי.
בין הטיעונים להענקת העיטור לבלקנאי נכתב: (...) סגן אלוף אבנר, איש צוות אוויר, חיל האוויר (...) הראה דבקות במשימה, אחריות, דוגמה אישית, מקצועיות, רעות, רוח לחימה, נחישות, יוזמה, יצירתיות, מקצועיות, קור רוח ואומץ לב תחת אש בעת חילוץ בכפר עיתא א-שאב".
את מסוק הינשוף שהיה בפיקודו של בלקנאי הטיס סרן ניר, טייס בטייסת "ציפורי המדבר", אשר קיבל את צל"ש הרמטכ"ל על שהראה דבקות במשימה, אחריות, מקצועיות ורעות.
בטקס הענקת העיטור נפגש בלקנאי לראשונה עם אימו של הפצוע שהודתה לו על הצלת בנה.
בלקנאי: (...)"בשבילו עשינו את מה שעשינו.
כשאמא שלו ראתה אותי, היא לא אמרה כלום, רק נתנה לי חיבוק גדול.
לא יכולנו לדבר, הרגשתי מחנק בגרון".
לבלקנאי תואר ראשון בהיסטוריה צבאית מטעם בית הספר לפיקוד ומטה של חיל האוויר האמריקאי באלבמה, ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
מתגורר בכפר האורנים, נשוי לנוית ואב לשלושה.
אבנר גולסה (1957 – 24 באוגוסט 2020) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת הפועל כפר סבא.
גולסה נולד בכפר סבא, למשפחת עולים מתימן.
אבנר היה אביהם של רועי גולסה, אייל גולסה, ואוראל גולסה, כולם הפכו גם לכדורגלנים מקצועיים.
אבנר גילאי (ורנר פרוידנברג; 4 בדצמבר 1911 – 4 בפברואר 1978) היה רב-חובל ותיק מראשוני הימאים בארץ ישראל.
ורנר פרוידנברג נולד ב-4 בדצמבר 1911. האב אדולף ישראל פרוידנברג האם רוזלי פרוידנברג לבית שלבינסקי.
אדולף פרוידנברג לחם בחיל הרגלים בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפצע, החלים וחזר לחזית.
נלקח בשבי הבריטי ושוחרר ב-1919.קיבל את צלב הברזל.
בשנת 1940 נלקח לעבודות כפייה בברלין.
רוזלי ואדולף פרוידנברג נרצחו באושוויץ.
הורי לורה פרוידנברג לבית רוזנטל: אלברט וזלמה רוזנטל.
אלברט היה קצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה נפצע, חזר לחזית.
קיבל את צלב הברזל., אלברט וזלמה רוזנטל נרצחו באושוויץ.
פרוידנברג הצעיר למד בבי"ס יסודי בברלין ורכש הכשרה המקצועית בניידנבורג מ-1 באפריל 1928 עד 30 בספטמבר 1930. לאחר לימודים עבד בחברות מסחר שונות שהאחרונה הייתה בפישהאוזן לא רחוק מקניגסברג בבית מסחר זה עבד בעיצוב חלונות ראווה ושירות לקוחות במחלקת בגדי גברים בחנות.
ראשית דרכו הימית המתועדת הייתה בפישהאוזן, עיירת דיג קטנה לחוף הים הבלטי.
בסופי שבוע נהג להצטרף לדייגים ויצא עמם לים.
כאשר נדרש מעסיקו בחנות הבגדים למכור\למסור את החנות במאי 1935 ולפטרו בשל חוקי הגזע, קיבל מכתב המלצה בו הובעה שביעות רצון גמורה לחריצותו וכישרונו.
בתנאים ששררו בגרמניה המכתב היה חסר ערך.
כאן החלה התקשרותו עם אנשי תנועת החלוץ בברלין במיוחד עם נפתלי אונגר שהיה איש הקשר ומקור מידע ליהודים בגרמניה.
ככל הנראה במשרדי החלוץ בברלין שמע פרוידנברג על חברת הספנות Red Star Line, בבעלות יהודי בשם ארנולד ברנשטיין שישב בהמבורג.
פרוידנברג עלה כנער סיפון על אחת מאניותיו -"פנלנד", שהפליגה בקו אנטוורפן ניו יורק.
הוא הצטרף להכשרה בהמבורג בה היו ימאים יהודים נוספים, אך גם גברים שאינם ימאים לצד נשים וכן נוער.
פרוידנברג גר בבית חלוץ יחד עם שאר חברי ההכשרה.
בהכשרה פגש את לורה רוזנטל, שסיימה לימודי רפואה אך לא השלימה סטאז' שהורשתה לסיים רק כאחות הם נישאו בינואר 1939. ובהמשך השלימה לימודי אחות מוסמכת.
פרוידנברג הפליג על אניות נוספות כולל אניית צובר לחיטה בת 12.000 טון, בעלת גשר פתוח וללא מים זורמים.
האנייה הפליגה בקו גרמניה-קונסטנצה ברומניה.
לבסוף, לפני עלייתו לארץ הפליג על אניות חברת הגוררות "פיירפליי" שהפעילה גם אניות מטען.
החברה הייתה בבעלות לוסי בורכרד, יהודייה שבעזרת קשרים עם השלטונות בהמבורג עשתה רבות להעלאת צעירים יהודים לארץ ישראל בשנות השלושים של המאה העשרים.
במאי 1939 יצאו לורה וורנר פרוידנברג מגרמניה לאנגליה ובדצמבר אותה שנה עלו על אניית נוסעים בריטית, שהוסבה לנושאת גייסות ושמה אורונסיי.
במשך ההפלגה של אורונסיי הוסיפו משמרות על הגשר בשל הסכנות מהתקפת צוללות גרמניות ופרוידנברג תרם את חלקו במשמרות אלו.
ב-6 בינואר 1940 עגנה אורונסיי בנמל חיפה וקרוב למאתיים עולים ירדו ממנה, ביניהם לורה וורנר פרוידנברג.
תחנתם הראשונה של הזוג פרוידנברג הייתה בקיבוץ גליל ים.
באותה תקופה שלפני העלייה על הקרקע כונה הקיבוץ "קבוצת הבחרות הסוציאליסטית" בשכונת בורוכוב ליד הירקון.
פרוידנברג עבד בבניית גדר תיל סביב הקיבוץ ואחר כך בהובלת גמלים נושאי זיפזיף לבנייה בתל אביב.
המתנתו של פרוידנברג שיגיע תורו לעבוד על ספינת דיג של הקיבוץ התארכה והתארכה וכשנואש, עלה בנובמבר 1940 על "ורבניה" אניית מטען שהופעלה על ידי חברה לשירות ימי עתיד, כאיש צוות חוף לתקופת שיפוציה בנמל חיפה.
בתום השיפוץ עלה פרוידנברג על "עגור" מפרשית ממונעת של החברה ולאחר מכן הפליג על אניות קיטור של עתיד.
בשנים 1941- 1949: הפליג פרוידנברג באניות עתיד עגור, ענטר, עליזה, עמל וריצ'רד בורכרד של חברת פיירליי.
הוא החל את דרכו כמלח על עגור.
בהמשך עבד כרב מלחים באנייה ענטר שטורפדה והופגזה עד אשר טובעה בספטמבר 1941 על ידי צוללת איטלקית.
הצוות כולו ירד לסירת הצלה ונגרר לצור\צידון על ידי ספינת דייגים לבנונית.
בקיץ 1941 עזב הזוג את קיבוץ גליל ים ועבר לגור בקריית ביאליק.
בשנת 1944 נסע לליברפול באנגליה, למד ונבחן לקצין שני.
ובשנת 1946 נסע שוב ונבחן ולקצין ראשון.
באוגוסט 1949 הוסמך כרב חובל במשרד התחבורה של מדינת ישראל.
בשנת 1949 עבר גילאי לחברת צים פיקד על דרומית (מטען כללי), צפונית (מטען כללי), רימון (מטען כללי, נוסעים).
שימש כקברניט אוניית נוסעים נגבה א/ק 23 מדצמבר 1953 עד פברואר 1954.
בשנת 1954 יצא להמבורג בגרמניה ופיקח על אניות הנבנות במסגרת הסכם השילומים של גרמניה למדינת ישראל.
בשנת 1959 חזר לחיפה ועבד בפיקוח בצים.
בשנת 1964 לקראת קבלת הפיקוד על האונייה הועברה לחברת צים דרישה שפרוידנברג יעברת את שמו ובחר בשם גילאי.
בהפלגת פתיחת ה מניו יורק לאיים קריביים.
נקלעה לאזור לערפל וגשם פגעה במכלית נורווגית Stolt Dagali וחתכה את ירכתיה.
בתאונה נהרגו 19 ימאים נורווגים.
הדבר היה בליל חג ההודיה ב-26 בנובמבר 1964 בשעה 02:00. בנקודה הנמצאת 36 מיל ימי דרומה מלונג איילנד ו-18 מיל ימי מזרחה מחוף ניו ג'רזי.
ערפל כבד הקשה על הראיה ועקב הפרעות הגשם, הקצין משמרת גשר לא הבחין במכלית במכ"ם.
הקברניט ר\ח גילאי שהה בעת התאונה בתאו וכשחש בהתנגשות עלה לגשר הוא הוריד סירת הצלה לחיפוש מלחים נורווגים בים וחמישה ניצלו.
על כך צוינו הצוות המציל ורב החובל לשבח.