tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליתר המשפחות שימוש מוגבל בתעשיות מקומיות כחומר להסקה, לבניה כפרית, צמחי נוי וסידורי פרחים, שזירת כובעים וסלים.
דגניים (שם מדעי: Poaceae ולעיתים Gramineae) היא משפחת צמחים חד-פסיגיים המשתייכת לסדרת הדגנאים.
הדגניים הם ממשפחות הצמחים החשובות לכלכלה ולתרבות האנושית עקב שימושם המגוון והנפוץ על ידי האדם למטרות תבואה, מספוא, מרעה, צמחי מרפא, הפקת סוכר וחומרי בניין.
רובם של מיני הדגניים הם עשבים חד או רב שנתיים בעלי גבעולים נבובים.
שורשיהם בדרך כלל מורכבים מציציות צפופות.
הגבעול או הקנה מורכב בדרך כלל ממפרקים אטומים, ופרקים נבובים.
הקנה בעל יציבות רבה ויכול להתכופף ולא להישבר.
העלים מורכבים משלושה חלקים, נדן, טרף, ולשונית.
הנדן עוטף את פרקי הקנה או הגבעול בצורת צינור שסוע, כאשר הטרף הארוך והצר הוא החלק החופשי של העלה ומשתרך כלפי מטה.
הלשונית מחברת בין שני החלקים.
תפרחת הדגניים מסודרת בקבוצות של שבולת, אשבול או מכבד.
צמחים דגניים מתורבתים שהאדם מגדלם לצורך חקלאות נקראים בשם דגן.
הדגן מהווה מקור מזון עיקרי של האנושות, וכנראה המקור הגדול ביותר לחלבון.
גידולי דגן כוללים אורז בהודו ובמזרח הרחוק, תירס במקסיקו, חיטה ושעורה באירופה וצפון אמריקה, ודורה באפריקה.
צמחי דגן מגודלים גם לשם מרעה ומספוא של משק חי, בעיקר כבשים ובקר.
בפרח לכל שיבולת שני קשקשים ירקרקים, מוץ עליון ומוץ תחתון, אשר עוטפים את אברי הפרח הפנימיים.
שני המוצים נתונים זה בתוך זה והגדול שבהם, התחתון, מכסה במקצת את השני ומסתיים בזיף קשה וארוך המכונה מלען.
שלושה אבקנים, זירייהם ארוכים ודקים ומשלשלים את המאבקים הבשלים מחוץ לשיבולית.
בין המוץ העליון והאבקנים יושבים עוד שני קשקשים קטנים המכונים קשקשי תפיחה.
בעת הפריחה תופחים ועל ידי כך נפתחים שני המוצים והפרח נפתח.
שחלה עילית שבראשה צלקת מחולקת לשתי אונות שעירות או מנוצות.
שחלה מגורה אחת מכילה ביצית יחידה, והפרי המתפתח ממנה הוא הגרגר- פרי יבש בן זרע אחד (קליפת הפרי היא חלק מקליפת הזרע), הזרע מכיל עובר קטן העומד בצדו של אנדוספרם גדול.
הסדר (מלמטה למעלה) - גלומות - מוצים - קשקשי תפיחה.
משפחת הדגניים היא משפחה יחידה בסדרת הדגנאים.
נוהגים לחלק אותה לשתי תת-משפחות:
תפוצתה - בכל העולם, מהאזורים הארקטיים עד האזורים הטרופיים.
היא אחת המשפחות הגדולות בצמחים העילאיים, ולה כ-500 סוגים וכ-7,000 מינים.
בדרך כלל הדגניים הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים ורב-שנתיים, גבעולם חלול
(רק בסוגים מועטים כגון תירס, הגבעול אטום).
מפרקי-הגבעול ניכרים היטב, הם תפוחים ואטומים.
העלים מסורגים ועורכים בשני טורים.
בסיס העלה הוא נדני ועוטף אותו
טרף העלה דמוי סרגל או איזמל.
לרוב, במעבר בין הנדן והטרף, ישנה תוספת קרומית דמוית לשון,
הלשונית סותמת את הקנה הנבוב ומונעת חדירת מי גשם
פטוטרת אין, ועורקי הטרף של העלה מקבילים.
הפרחים הם קטנים, חסרי צבע בולט לעין.
השיבולית מכילה פרח אחד, שניים או יותר, היושבים על ציר דק ומלווים או
כל שיבולית נושאת בבסיסה שני חפים – גלומות, העומדות זו מול זו, האחת
לעיתים הן אינן שוות בגודלן וצורתן.
ויש שאחת מהן או שתיהן
הן נושאות לפעמים זיף ארוך המכונה מַלְעָן.
הפרח מכיל בדר"כ עטיף מנוון בצורת שני קשקשים, שלושה אבקנים ועלי
המאבק - דמוי חץ בבסיסו ושיווי-משקלו רופף.
השחלה נושאת בראשה שתי צלקות דמויות נוצה.
השיבוליות ערוכות בתפרחות בצורת שיבולת, אשכול או מַכְבֵּד.
ההאבקה נעשית על ידי הרוח ולרוב זרה, כי ברוב הדגניים מקדימים המאבקים
דגנים הם יבול שמקורם במשפחת הדגניים, משפחת צמחים הכוללת את החיטה, דורה, שעורה, שיפון, אורז, שיבולת-שועל, דוחן, בן-חילף טף, תירס, ועוד.
במשפחה קיימים גם תתי זנים כגון כוסמין, תת-מין של החיטה.
באופן רחב יותר, ניתן להגדיר דגן ככל יבול שניתן לטחון אותו כדי לייצר ממנו קמח.
חז"ל נחלקו על השאלה האם המונח "דגן" כולל כל יבול שניתן לעשות ממנו גורן (למשל קטניות), או שהמונח מתייחס רק לחמשת מיני דגן.
ברוב הדגנים, לאחר הקציר נהוג לאחסן את התבואה באסם, ולהפריד את המוץ מן הבר על ידי דישה.
דְּגַנְיָה ב' היא קבוצה הנמצאת בעמק הירדן, כעשרה ק"מ מדרום לטבריה, בתחום המועצה האזורית עמק הירדן.
דגניה ב' נוסדה בשנת 1920, על ידי קבוצת "עבודה" של בני העלייה השנייה.
שמה של דגניה ב' הוחלט על ידי החלוצים הראשונים בעמק הירדן אשר קבעו כי כל היישובים אשר יוקמו בעמק הירדן ייקראו דגניה, ע"ש הדגן הרב אשר גדל בעמק (דגניה ג' הייתה קיבוץ גניגר של היום, אשר ישב במקום אשר קיבוץ בית זרע נמצא כיום).
במאורעות 1936–1939, המכונים גם המרד הערבי הגדול, שימש המקום בסיס יציאה להקמת יישובי חומה ומגדל.
בין מייסדי הקבוצה נמנה לוי אשכול, לימים ראש ממשלת ישראל.
גם קדיש לוז (לימים יו"ר הכנסת) הצטרף לקבוצה בשנת 1921. במפקד בשנת 1931 נספרו 136 תושבים ונמנו 39 בתים.
דגניה ב' הייתה שותפה במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942–1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
במלחמת העצמאות הצליחו מגיניהן של דגניה א' ודגניה ב' לבלום את צבא סוריה שפלש לעמק הירדן.
הסורים תקפו בשני ראשים ממשטרת צמח.
כוח אחד מול דגניה א' וכוח שני מול דגניה ב'.
טנק סורי שהגיע לפתחה של דגניה א' נפגע ונעצר בידי מגיני המקום ונמצא שם עד היום.
חמישה תותחים 65 מ"מ ה"נפוליונצ'יק" שהגיעו לארץ באותו הזמן נשלחו מיד להגנת עמק הירדן, שם הופעלו לראשונה על ידי חיל התותחנים של צה"ל, הפתיעו את הסורים, גרמו לבהלה והיו מהגורמים לנסיגה הסורית בקרב על הדגניות.
בשנת 1970 נמנו 525 תושבים ובשנת 2005 מנתה האוכלוסייה 510 נפשות.
בקבוצה החלו לבנות שכונה קהילתית שתגדיל את מספר הנפשות במקום.
כלכלת הקבוצה מתבססת על גידולי שדה כמו חיטה, אבטיחים, תלתן ואספסת.
מטעים כמו תמרים, אבוקדו וגידול בננות.
הקבוצה מפעילה גם רפת בקר גדולה.
בעבר היו בדגניה ב' בריכות דגים.
בדגניה ב' נמצאים שני מפעלים: "מרססי
דגניה", לייצור מרססים לחקלאות, ו"דגניה סיליקון", לייצור מוצרים מסיליקון.
הקבוצה מפעילה גם אירוח כפרי בשם דגנית, וכן מפעל לשוקולד ופרלינים בשם "גליתא".
טנק הוא רכב קרבי משוריין החמוש בדרך כלל בתותח ובמקלעים.
הטנק מוגן בשריון עבה, העוזר לו לשרוד את האש של האויב בשדה הקרב.
הטבלה הבאה מסדרת את דגמי הטנקים העיקריים לפי מדינות המייצרות אותן.
בתוך המדינות, הדגמים מסודרים לפי סדר כרונולוגי, מהמוקדם אל המאוחר.
הרשימה לא נועדה להכיל את כל דגמי הטנקים שיוצרו, אלא רק את הדגמים העיקריים והמייצגים.
דגמים אחרים ניתן לראות כאן.
לחלק מהטנקים לא נתון עובי במ"מ של השריון, אלא מצוין רק סוג השריון.
הסיבה לכך היא שברוב הטנקים החדשים הנתון המדויק של עובי השריון מסווג.
רפובליקת דָגֶסְטָן היא אחת הרפובליקות של רוסיה.
שוכנת בדרום רוסיה כחלק מהמחוז הפדרלי של צפון קווקז של הפדרציה הרוסית.
היא גם אחת מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה, ועל כן לרשותה אוטונומיה נרחבת בשטחה.
רובם המכריע של תושביה הם מוסלמים.
השם "דגסטן" ("דאגסטן") פירושו "ארץ ההרים".
באופן אופייני לרפובליקה זו, בעלת המיעוטים האתניים הרבים, מורכב השם מן התחילית הטורקית "dağ" שפירושה "הר" ומן הסיומת הפרסית "סטאן" שפירושה "ארץ של".
בכתב הערבי נכתב השם "داغستان" ("דאע'סתאן").
באנגלית נכתב השם לעיתים "Dagestan" (דגאסטן/דגסטן/דאגאסטן) ולעיתים "Daghestan" (דאגיסטן), וברוסית – " Дагеста́н".
הרישום העתיק ביותר הנוגע לאזור הקרוי כיום דגסטן, מתייחס למדינה שנקראה "אלבניה הקווקזית", שנוסדה במהלך המאה ה-2 לפנה"ס.
שטחה של אלבניה הקווקזית השתרע על צפון אזרבייג'ן של היום ודרום דגסטן, והעיר דרבנט.
החלקים הצפוניים של דגסטן הוחזקו בידי קונפדרציה של שבטים פגאניים.
במהלך המאות הראשונות לספירת הנוצרים שלטה מדינת אלבניה הקווקזית באופן אפקטיבי בשטחים נרחבים בקווקז.
היא נלחמה מספר פעמים נגד רומא ונגד האימפריה הפרסית והסאסאנים, שכבשו את שטח הממלכה.
תושבי אלבניה הקווקזית המירו דתם לנצרות במהלך המאות הראשונות לספירה.
במאה ה-5 גברו הסאסאנים, והקימו מצודה חזקה בדרבנט, שנודעה לאחר מכן כ"השער הכספי", בעוד שחלקה הצפוני של דגסטן נכבש על ידי ההונים, ובעקבותיהם האווארים הקווקזים.
האווארים הקווקזים מילאו חלק חשוב בצמיחת המדינה הנוצרית במרכז רמת דגסטן, ששמה סאריר.
מדינה זו, בה שלטו האווארים בין המאה ה-5 למאה ה-13, ניסתה לשמור על קיומה בצילם של הכוזרים, ולאחר מכן בצל הח'ליפות, ובמהלך המאה ה-9 הפכה לגורם החשוב באזור.
בשנת 664 החליפו הערבים את הפרסים ששלטו בדרבנט.
הערבים נלחמו בכוזרים על השליטה בדגסטן.
על אף שהאוכלוסייה המקומית יצאה נגד השליטה הערבית בדרבנט ב-905 וב-913, החלו התושבים לאמץ את דת האסלאם, ולבסוף היה האסלאם לדת הרווחת במרכזים העירוניים כסמנדר וכקובאצ'י.
האסלאם המשיך בחדירתו לאזורי הרמה.
עד המאה ה-15 היה האסלאם לדת השלטת בדגסטן, כאשר השריד היחיד לקיומה של הממלכה הנוצרית סאריר הוא כנסייה בכפר דאטונה.
את סאריר החליפה הח'אנות של אוואריסטן.
בשל הלחץ המוסלמי וחוסר האחדות הפנימית, התפרקה הממלכה הנוצרית של סאריר בתחילת המאה ה-12, ואת מקומה תפסה הח'אנות של אוואריסטן, ממלכה מוסלמית ארוכת ימים, שהתבססה על ברית עם האימפריה המונגולית, ושרדה את גל הפלישות המונגוליות של 1222 ו-1239, ואת פשיטות טימור לנג בשנת 1389.
עם דעיכת האימפריה המונגולית החלו לצמוח באזור מוקדי כוח חדשים בקאיטגי וטארקי.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 החל תהליך קודיפיקציה של המשפט המקומי, וקהילות הרריות מקומיות, המכונות "ג'מעאת", השיגו דרגה גבוהה של עצמאות, בעוד שהשליטים הקומיקים המקומיים, המכונים "שאמאלים", ביקשו את חסותו של הצאר.
הרוסים החלו להגביר את אחיזתם באזור במהלך המאה ה-18, כאשר פטר הגדול סיפח את נמלי דגסטן במהלך המלחמה הרוסית-פרסית הראשונה.
פטר השיב את הטריטוריות שכבש לממלכת פרס בשנת 1735. הרוסים כבשו מחדש את דרבנט במלחמתם הבאה נגד הפרסים ב-1796.
במהלך המאה ה-18 צברה הח'אנות של אוואריסטן כוח ועוצמה, והצליחה להדוף את התקפות המנהיג הפרסי נאדיר שאה, ולגבות מס עובד משירוואן ומגאורגיה.
ב-1803 הח'אנות של אוואריסטן הכפיפה עצמה מרצונה לסמכות האימפריה הרוסית, אך רק בהסכם גוליסטן, ב-1813, הכירה פרס בתביעותיה של רוסיה על דגסטן כולה.
הממשל הרוסי היווה אכזבה לתושבי דגסטן.
המיסים הכבדים, הפקעת האחוזות ובניית מצודות על אדמת דגסטן (לרבות מצודה במחצ'קלה) היו בין הגורמים לסדרת מרידות בהשראה דתית, שיזמו האימאמים של דגסטן - גאזי מוחמד (1828–1832), גזמת בק (1832–1834) והאימאם שאמיל (1834–1859).
גם לאחר כניעתו של שאמיל, המשיכה המלחמה, עד שבשנת 1864 ניצחו הרוסים והרגו את שאריות הח'אנות של אוואריסטן.
מבחינה מנהלית הייתה דגסטן תחת אובלסט דגסטן (נקראה לפני כן אובלסט דרבנט) במסגרת מלכות המשנה של הקווקז.
הדגסטנים והצ'צ'נים ניסו לנצל את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) על מנת למרוד בשלטון הצאר פעם נוספת, אך גם ניסיון זה כשל.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה דגסטן לתקופה קצרה חלק מ"הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז".
לאחר למעלה משלוש שנות לחימה, בה לחמו נאמני הצאר לצידם של הלאומנים הקווקזים כנגד ברית המועצות, הוכרזה ב-20 בינואר 1921 הרפובליקה הסובייטית האוטונומית של דגסטן.
תוכניות התיעוש הנרחבות של סטלין פסחו על דגסטן, וכלכלתה נותרה בפיגור לעומת שאר ברית המועצות.
במשך שנים נחשב אזור דגסטן לאזור העני ביותר בברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות הוכרזה הרפובליקה של דגסטן ב-17 בספטמבר 1991, וב-1994 קיבלה דגסטן חוקה עצמאית.
בראש המדינה הועמדה מועצת מדינה בת 14 חברים שתיפקדה כקולקטיב, ובראשו עמד מגומדלי מגומדוב.
מגומדוב הוביל את רפובליקת דגסטן דרך משברים רבים, לרבות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
בעקבות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הפכה דגסטן למטרה לגורמים אסלאמיים ובדלנים קיצוניים, ותקריות גבול רבות אירעו בתחומה, על מנת לערער את המשטר הדגסטני ולהעמיד בראש המדינה בדלנים אסלאמיים קיצוניים.
ב-7 באוגוסט 1999 פלשו לדגסטן קיצונים אסלאמיים צ'צ'נים, בראשות הטרוריסט שאמיל באסייב, על מנת לתמוך במורדים אסלאמיים בדגסטן עצמה, ולהביא לפרישתה של הרפובליקה מהפדרציה הרוסית, ולהעמדה של שלטון אסלאמי קיצוני בראשה.
כוחות דגסטנים הנאמנים לממשלה, וכוחות צבא הפדרציה הרוסית, שהושפלו בעימות הצ'צ'ני הקודם, הביסו את המורדים וגירשו אותם בחזרה לצ'צ'ניה בתוך כחודשיים.
הפלישה לדגסטן הייתה אך ההקדמה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
בעקבותיה באה הפצצה נמרצת של בסיסי המורדים בדרום צ'צ'ניה.
על אף שאסלאן מסחאדוב, מנהיג הרפובליקה הצ'צ'נית גינה את הפלישה, והציע להילחם במורדים, השתמש הקרמלין בפלישה לדגסטן כאמתלה לשוב בכוח גדול לצ'צ'ניה ולפתוח במלחמת צ'צ'ניה השנייה.
לאחר מלחמת צ'צ'ניה השנייה, ולאור התמשכותו של הקונפליקט בצ'צ'ניה, הייתה דגסטן לזירה ללוחמה בעצימות נמוכה הקשורה לעימות בצ'צ'ניה.
בפעולות הטרור נהרגו מאות חיילי הפדרציה הרוסית, לוחמים מקומיים ואזרחים.
בשנת 1999 התרחשה פלישה משמעותית של כוחות צ'צ'נים לרפובליקה.
בשנת 2006 תמה כהונתו של מגומדוב כיושב ראש מועצת המדינה הדגסטנית.
בעקבות תיקון לחוקה שהתקבל בשנת 2003 היה על המועצה להתפזר, ובמקומה ימונה נשיא שייבחר על ידי הפרלמנט בהמלצת נשיא הפדרציה הרוסית.
ולדימיר פוטין המליץ על מוחו אלייב, והלה נבחר ברוב גדול לנשיאה הראשון של דגסטן.
בפברואר 2010 הוא הוחלף במגומדסלאם מגומדוב.
בשנים האחרונות דגסטן סובלת מאי-יציבות שלטונית ומפעולות טרור בלתי פוסקות.
בשנים 2011 ו-2013 חלקים באזור הגבול הועברו על ידי ממשלת רוסיה לאזרבייג'ן ביחד עם התושבים.
דגסטן היא סובייקט פדרלי בפדרציה הרוסית, אך חוקת הפדרציה הרוסית והחוקה הדגסטנית מעניקות לה אוטונומיה נרחבת.
בשנת 1994 קיבל העם הדגסטני חוקה, שהעמידה בראשו מועצת מדינה בת 14 חברים, ששימשה באופן קולקטיבי כראש הרשות המבצעת.
כן נבחר פרלמנט בן 121 חברים.
121 חברי הפרלמנט, ו-121 נציגים נוספים ממחוזות דגסטן היוו את האספה החוקתית, שבחרה את חברי מועצת המדינה.
בשנת 2003 נערכו תיקונים נרחבים בחוקת דגסטן.
הפרלמנט צומצם ל-72 חברים, ומוסד מועצת המדינה בוטל.
בראש המדינה הועמד נשיא, הנבחר על ידי הפרלמנט, בהמלצת נשיא הפדרציה הרוסית.
עם זאת נקבע כי הסדר זה ייכנס לתוקף רק עם סיום תקופת הכהונה הנוכחית של מועצת המדינה.
בשנת 2006 תמה תקופת הכהונה של מועצת המדינה, וזו התפזרה.
ולדימיר פוטין המליץ לפרלמנט על יושב ראש הפרלמנט מוחו אלייב שנבחר לתפקיד נשיאה הראשון של דגסטן.
בשנת 2010 שם של נשיא הרפובליקה הוחלף ל-"ראש הרפובליקה".
בשנת 2021 לראש הרפובליקה נבחר סרגיי מליקוב.
החוקה הדגסטנית החדשה מבטיחה הפרדת רשויות וכוללת סעיפים המסדירים את פעולת הנשיא, אל מול הממשלה, הפרלמנט ובתי המשפט.
כן כוללת החוקה סעיפים המבטיחים את זכויות האדם ואת הפרדת הדת מהמדינה, כמו גם מתן אוטונומיה נרחבת לממשל המקומי.
מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת 10 ערים בעלי מעמד מיוחד ו-42 ראיונים.
לאחר התפרקות ברית המועצות בראש הרפובליקה הועמד יושב ראש אספת העם.
בשנת 2003 התקבלה חוקה חדשה ובראש הרפובליקה הועמד נשיא.
הנשיא נבחר על ידי אספת העם מ-3 מועמדים שהומלצו על ידי נשיא רוסיה.
תקופת הכהונה - 5 שנים.
כיום בתפקיד מכהן סרגיי מליקוב שנבחר בשנת 2021. הוא נלד למשפחת קצין ממוצא לזגיני.
להלן רשימת מנהיגי הרפובליקה הדגסטנית מאז 1991:
מגומדלי מגומדוב, 1991–2006 היה יו"ר המועצה העליונה ויו"ר מועצת המדינה של דגסטן עד 2006.
מוחו אלייב, 2006–2010, נשיא דגסטן הראשון, מועמד מטעם ולדימיר פוטין.
מגומדסלאם מגומדוב, 2010–2013, נשיא דגסטן השני, מועמד מטעם הנשיא דמיטרי מדבדב, בנו של הנשיא לשעבר מגומדלי מגומדוב.
רמזן עבדולאטיפוב, 2013–2017, מונה לראש הרפובליקה, כמועמד מטעמו של הנשיא פוטין.
ולדימיר ואסילייב, 2017–2020, מונה לראש הרפובליקה, כמועמד מטעמו של הנשיא פוטין.
סרגיי מליקוב, 2020–, מונה לראש הרפובליקה, כמועמד מטעמו של הנשיא פוטין, נבחר בשנת 2021.
דגסטן נמצאת בצפון הרי הקווקז, והיא החלק הדרומי ביותר בחלק האירופי של הפדרציה הרוסית.
היא סובייקט פדרלי של הפדרציה הרוסית, וכפופה מבחינה מנהלית לפדרציה הרוסית, על אף שתושביה נהנים מאוטונומיה נרחבת.
בתחום רוסיה גובלת דגסטן ברפובליקת צ'צ'ניה, ברפובליקת קלמיקיה ובמחוז סטוורופול.
מחוץ לגבולות רוסיה גובלת דגסטן באזרבייג'ן, בגאורגיה ובים הכספי.
דגסטן היא הרפובליקה הגדולה ביותר והמאוכלסת ביותר מבין כל הרפובליקות הרוסיות שבקווקז, והיא גם הרפובליקה המגוונת ביותר מבחינה אתנית.
אורכה מצפון לדרום 400 קילומטר, ורוחבה ממזרח למערב 200 קילומטר.
אזור הזמן הנהוג בדגסטן הוא אזור הזמן של מוסקבה.
למעלה מ-1,800 נהרות זורמים בשטחה של הרפובליקה.
העיקריים שבהם הם נהר סולאק, נהר סאמור ונהר טרק.
לרפובליקה שייכים 400 קילומטרים של חוף הים הכספי.
בגבולה עם צ'צ'ניה שוכן אגם קזנוי-אם, האגם הגדול והעמוק ביותר באזור.
הרפובליקה משתרעת על פני השטח הצפוני של הרי הקווקז, ורוב שטחה הוא הררי.
ההר הגבוה ביותר הוא הר בזרדיוזי שגובהו 4,466 מטרים מעל פני הים.
דגסטן עשירה בנפט, בגז טבעי, בפחם ובמינרלים רבים אחרים.
האקלים בדגסטן הוא חם ויבש בקיץ.
באזורים ההרריים החורף הוא קשה וקר.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 2 מעלות צלזיוס, ובחודש יולי 30 מעלות צלזיוס.
ממוצע המשקעים הרב שנתי נע בין 200 מילימטר לשנה במישורים הצפוניים של דגסטן ל-800 מילימטר לשנה באזורי ההרים.
דגסטן היא המגוונת ביותר בין הרפובליקות של הפדרציה הרוסית במספר העמים החיים בה.
בשל פני השטח ההרריים המקשים על התחבורה ועל התקשורת, התרבות בדגסטן היא במובנים רבים עדיין תרבות שבטית.
בניגוד לאזורים רבים אחרים ברוסיה, אוכלוסיית דגסטן גדלה במהירות.
בדגסטן למעלה מתריסר שפות כתובות, שבהן מתפרסמים עיתונים וכתבי עת, וכן למעלה מ-20 שפות שאין להן כתב.
חלק מהעמים נמצאים בדגסטן זה מאות ואלפי שנים.
חלקם נדדו לדגסטן במאות האחרונות.
המיעוט הרוסי הוא ברובו צאצאי מתיישבים מרוסיה הצארית שהגיעו לדגסטן במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
מספר תושבי דגסטן בינואר 2024 היה 3,232,224. הרפובליקה נמצאת במגמת עליית אוכלוסייה מתמדת.
מאוכלוסייה זו היו 44.6% עירוניים.
גילם הממוצע של תושבי דגסטן היה 25.2 שנים.
בשנת 2014 שיעור הילודה היה 19.1) לעומת שיעור תמותה של 5.6. אווארים קווקזים מהווים 29.4% מאוכלוסיית הרפובליקה, דרגינים 17%, קומיקים 14.9%, לזגינים 13.3% ורוסים רק כ-3.6%.
העיר הגדולה היא מחצ'קלה עם 622 אלף תושבים.
ערים גדולות נוספות הם חסוויורט (155 אלף תושבים), דרבנט (125 אלף) וקספייסק (121 אלף).
תושבי דגסטן מגוונים מאוד מבחינת מוצאם.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ברוסיה בשנת 2002, מהווים הקווקזים הצפון-מזרחים (אווארים, דרגינים ולזגינים) כמעט 75% מאוכלוסיית דגסטן.
העמים הטורקיים הקומים, נוגאי והאזרים מהווים 20% נוספים.
קבוצות קטנות יותר מהוות 0.5% מהאוכלוסייה.
הדת הנפוצה ביותר בדגסטן היא האסלאם, שהיא דתם של 90.4% מהאוכלוסייה.
האווארים, הדרגינים, רוב הלזגינים, הקומיקים, הלאקים, הטבסאראנים, הרוטולים, האגולים, הצחורים, הנוגאי והצ'צ'נים הם מוסלמים מהזרם הסוני.
האזרים ומקצת מהלזגינים הם מוסלמים מהזרם השיעי.
חלק מדוברי שפת הטטים הם יהודים (רשומים כ"יהודי ההרים", או בשפתנו "קווקזים", ורובם עלו לישראל מאז התפרקות ברית המועצות).
רוב תושבי דגסטן הסונים נוטים לזרם הסופי.
בין חמישה לעשרה אחוזים מהסונים נוטים לווהאביה.
לאחר מלחמת צ'צ'ניה השנייה נקשר שמה של הווהאביה לכנופיות המזוינות שניסו למרוד בשלטון המרכזי ולהשליט את קיצוני הדת על דגסטן, והחוק המקומי הגביל את הפולחן הווהאבי.
השפה המשותפת לתושבי דגסטן, המשמשת לתקשורת ולמינהל, היא רוסית.
תושבי דגסטן מדברים בשפות רבות, המחולקות לשלוש קבוצות עיקריות – שפות צפון-מזרח קווקזיות או איברו-קווקזיות כדוגמת האווארית או הדרגינית, שפות טורקיות כדוגמת הקומיקית, ושפות הודו-אירופיות כרוסית.
על פי מפקד האוכלוסין הרוסי משנת 2020 מתחלקים תושבי דגסטן לקבוצות הבאות:
עד שנות ה-40 של המאה ה-20 התגוררו באזור כ-5,000 גרמנים.
כולם גורשו בשנת 1941, ורק חלק קטן חזר לאזור לאחר מות יוסיף סטלין.
דגסטן היא הענייה ברפובליקות של הפדרציה הרוסית, פרט לצ'צ'ניה.
על אף שאדמתה משופעת באוצרות טבע כנפט, גז טבעי ופחם, לא מצליחה הכלכלה הדגסטנית להתגבר על תוצאות המלחמות בצ'צ'ניה, שהביאו לגל של פליטים, ולבידוד יחסי משאר הרפובליקות בפדרציה הרוסית.
בנוסף לכך ממשיכה דגסטן להיות הרפובליקה הכפרית ביותר בקווקז.
הכלכלה הדגסטנית בנויה על שילוב של תעשיות מסורתיות כשזירת שטיחים, דיג, וייצור יין, ותעשיות כבדות של כריית נפט ותעשיות כימיות.
קו מסילת ברזל ראשון הגיע לרפובליקה בשנת 1894. מאז נבנתה רשת מסילות ברזל.
דרך הרפוקליקה עובר כביש ארצי R-217 "קווקז" היוצא מחבל קרסנודאר ומגיע לאזרבייג'ן.
כביש R-215 אסטרחן-מחצ'קלה הוא כביש בעל חשיבות ארצית נוסף.
במחצ'קלה פועל נמל התעופה אויטאש בעל מעמד בין-לאומי.
בשנת 2021 עברו דרכו כ-2 מיליון נוסעים.
במחצ'קלה פועל נמל על הים הכספי.
דגראסי היא זיכיון טלוויזיוני קנדי שעוקב אחר קורותיהם של בני נוער מרחוב דגראסי, שבטורונטו, קנדה.
הסדרות (מלבד "הילדים מרחוב דגראסי") פונות לבני הנעורים וייחודן בכך שהן משקפות באופן כן את הצדדים הלא זוהרים, ואת האפרוריות שנושא עמו גיל ההתבגרות.
"הילדים מרחוב דגראסי" (The Kids of Degrassi Street) היא הסדרה הראשונה בזיכיון והיא נוצרה על ידי לינדה סקיילר.
היא שודרה בין השנים 1979–1986 במשך 26 פרקים והופנתה בעיקר לילדים, מומנה על ידי הממשלה הקנדית.
הסדרה התפתחה מתוך סדרה של ארבעה סרטים קצרים ששודרו כסרטים חינוכיים בטלוויזיה הקנדית: "איידה מכינה סרט" (1979), "קוקי הולכת לבית החולים" (1980), "איירין עוברת לגור" (1981) ו"נואל קונה חליפה" (1982).
לאחר מכן הסדרה המשיכה עד שנת 1986. שחקנים רבים ששיחקו ב"ילדים מרחוב דגראסי" המשיכו גם ל"חטיבת הביניים דגראסי" ו"תיכון דגראסי", אבל גילמו דמויות אחרות מהדמויות המקוריות שלהם.
חטיבת הביניים דגראסי ותיכון דגראסי
"חטיבת הביניים דגראסי" (Degrassi Junior High) שודרה בין השנים 1987–1989 במשך 42 פרקים.
רבים מהשחקנים המשיכו לגלם את אותן הדמויות גם בסדרת ההמשך, "תיכון דגראסי" (Degrassi High) ששודרה בשנים 1989–1991. התוכנית הושוותה רבות לצלצול הגואל ובוורלי הילס 90210, כשבוורלי הילס החלה את שידוריה בארצות הברית באותו הזמן כמו דגראסי.
בניגוד לסדרות כמו בוורלי הילס שהשתמשו בשחקנים בני 20 פלוס לגלם בני נוער, בדגראסי ליהקו נערים אמיתיים לגלם את התפקידים.
כמו בצלצול הגואל, תיכון דגראסי עוקבת אחר בני נוער כשהם עוברים אירועים ומכשולים בגיל הנעורים, אבל בדגראסי רבות הבעיות שלא נפתרות בסוף הפרק, והרבה מהן ממשיכות ללוות את הדמויות לאורך הסדרה.
בניגוד למקבילותיה מאמריקה, דגראסי הופקה בתקציב נמוך ולרוב השחקנים הלבישו ואיפרו את עצמם, מה שעזר לתחושת האותנטיות בסדרה.
כשנה אחרי סיומה של תיכון דגראסי, שודר סרט טלוויזיה באורך 90 דקות בשם "School's Out", שתפקד כפרק האחרון של התוכנית.
בניגוד ללשון הנקייה שהשתמשו בה בסדרה, השפה בסרט הייתה בוטה יותר והדמויות של הנערים סנייק (סטפן ברוגרן) וקייטלין (סטייסי מיסטישן) היו הראשונים שאמרו את המילה "Fuck" בשידורי ברודקאסט בטלוויזיה הקנדית.
כמעט עשור מאוחר יותר, בשנת 2001, לינדה סקיילר (היוצרת המקורית) וסטיבן סטון חידשו את התוכנית שמותגה מחדש בשם "דגראסי: הדור הבא" (Degrassi: The Next Generation).
ב"חטיבת הביניים דגראסי" הדמות ספייק (אמנדה סטפטו) נכנסה להיריון בגיל 14 וילדה את בתה, אמה.
"הדור הבא" עוקבת אחרי אמה (מרים מקדונלד) וחבריה, שעכשיו הולכים בעצמם לחטיבת הביניים (ומאוחר יותר לתיכון) דגראסי.
התוכנית זכתה לפופולריות רבה בצפון אמריקה וברחבי העולם, והמשיכה את מסורת הסדרה בכך שעסקה בנושאים קשים ומורכבים, שסדרות נוער אחרות נמנעות על פי רוב מלגעת בהם.
בין הנושאים האלה ניתן למנות נטייה מינית, אונס, התאבדות, הפרעות אכילה וירי בבית הספר.
בישראל הסדרה שודרה ברציפות בערוץ הראשון, מדי יום לאורך השבוע.
בזמן שידור הסדרה דגראסי הדור הבא ודגראסי, בערוץ היוטיוב של דגראסי ובערוץ family האמריקאי עלו סדרות קטנות שהשחקנים עזרו בכתיבתם, השחקנים שיחקו בדמויותם המקוריות ובתור עצמם ולפעמים גם הסדרות החזירו שחקני עבר שכבר סיימו להשתתף בסדרה.
הסדרות המשיכו את העלילה ולפעמים אפילו העלילות שלא ממשיכות את העלילה נכנסו לתוך הסדרה המקורית.
כל פרק ארך כ-7 דקות.
הסדרה כללה 7 פרקים באורך דקה עד שתי דקות (הסדרה מתרחשת בין עונה 14 לעונה 1 של דגראסי הכיתה הבאה).
משנת 2010 (עונות 10–14) הסדרה שודרה בערוץ ניקלודיאון, "הדור הבא" הוסר משם התוכנית והיא שודרה תחת השם "דגראסי" בלבד.
זו גם העונה שבה התוכנית עברה לפורמט של אופרת סבון והופקו כ-40 פרקים לעונה, כפול ממה שהיה נהוג עד אז.
הסדרה סיימה את שידוריה בערוץ ניקלודיאון בשנת 2015, לאחר הצלחה מסחררת בכל העולם ו-14 עונות מוצלחות, עקב שינוי תדמית של ערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2015, לאחר שירדה "דגראסי" מהערוצים TeenNick ו־MTV קנדה, רשת נטפליקס קנתה את הזכויות והפיקה את דגראסי: הכיתה הבאה , שהיא המשך ישיר ל"דור הבא" ובכיכובן של אותן הדמויות.
הסדרה למעשה ממשיכה בקו העלילה של "דגראסי: הדור הבא", אך נטפליקס החליטה למתג את הסדרה עם שם חדש כדי לא לבלבל את הצופים החדשים שיצפו בסדרה בנטפליקס.
העונה הראשונה יצאה לנטפליקס ב-15 בינואר 2016, והחלה את שידוריה בערוץ Family ב-4 בינואר 2016.
העונה השנייה יצאה לנטפליקס ב-22 ביולי 2016, והחלה את שידוריה בערוץ Family ב-30 במאי 2016.
העונה השלישית עלתה לנטפליקס ב-6 בינואר 2017. העונה הרביעית והאחרונה שודרה ב-7 ביולי של אותה שנה.
באוקטובר 2018, הבמאי והשחקן (המנהל) סטפן ברוגרן הודיע שהוא לא חלק מהתוכנית יותר ושהסדרה לא תמשיך בזמן הקרוב.
חודש לאחר מכן, הודיעו רשמית על ביטול הסדרה.
באפריל 2019 נמכר אתר הצילומים של הסדרה ששימש אותם לצילומי "דגראסי: הדור הבא" ו"דגראסי: הכיתה הבאה" מיוצרי הסדרה לקונה לא ידוע.
5 שנים לאחר סיום שידור הסדרה, ב-13 בינואר 2022 חברת הטלוויזה HBO הכריזה כי תחדש את הסדרה ותפיק לה עונות חדשות, עם דמויות חדשות.
בנובמבר 2022 הוכרז כי הסדרה לא תופק.
דִגני בוקר (ולפי החלטת האקדמיה ללשון העברית: מִדְגַּנִּים) הם מאכל תעשייתי המורכב מפתיתי דגנים אפויים ומיובשים המיועד להוות ארוחת בוקר פשוטה, מאכל המתוכנן ומיוצר במיוחד לשם כך.
מקור המאכל בארצות הברית והוא נפוץ ואהוד בכל רחבי העולם המערבי.
דגני בוקר מיוצרים ממגוון דגנים: תירס (קורנפלקס), אורז, חיטה, שיבולת-שועל ועוד.
הם נאכלים לרוב בתוספת חלב קר, ועל כן הגדרת מרק מתאימה לשילוב זה, כי החלב מקבל לרוב את טעמם של הדגנים, אם כי ניתן לאכלם גם יבשים, כחטיף.
יש המוסיפים להם מוצר חלב אחר כגון יוגורט, רוויון וכדומה.
דגני בוקר שונים כוללים גם תוספות כגון מיני אגוזים ופירות וכן סיבים תזונתיים, ויטמינים ורכיבים תזונתיים אחרים.
יש סועדים המוסיפים לקערת הדגנים פירות טריים או יבשים ואגוזים.
מגוון מותגי דגני הבוקר רחב מאוד ופרסומם אינטנסיבי.
מותגים רבים מכוונים לפלח שוק הילדים וממותגים בהתאם, בליווי דמויות בדיוניות, חלקן מוכרות לילדים מעולמות תוכן אחרים (סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ומשחקי מחשב).
דורות של ילדים, בעיקר בארצות הברית, גדלו על דגני בוקר, לכן מבוגרים רבים צורכים דגני בוקר המיועדים לילדים, אם מתוך נוסטלגיה ואם כהרגל.
דגנים המשווקים לילדים הם לעיתים פחות מזינים, וחלקם אף חסרי ערך תזונתי וניתן לסווגם כמזון מהיר בשל ייצורם מדגנים מעובדים, והיותם בעלי תכולה גבוהה של סוכר, שומן וצבעי מאכל.
חלקם מצופים בשוקולד או ממולאים בקרם שוקולד, וניל וכדומה.
חלק מדגני הבוקר משווקים כדגני פרימיום.
ביניהם מוצרים העשויים מדגנים מלאים וממותגים כמזון בריאות, לרוב עם תוספים תזונתיים.
ישנם גם דגנים המשווקים כמזון דיאטטי, דל קלוריות יחסית למוצרים אחרים מהסוג.
אחרים מיועדים לספורטאים והם עתירי קלוריות ממקורות בעלי ערך תזונתי.
הדגנים נמכרים לרוב באריזות קרטון משפחתיות של 500, 750 גרם או קילוגרם אחד.
לרוב, דגני פרימיום נמכרים באריזות קטנות יותר.
ישנן גם אריזות אישיות, המכילות מנה יחידה, כדי לאפשר לקחת את ארוחת הבוקר לעבודה או ללימודים.
אריזות כאלו ניתנות לעיתים גם בארוחת בוקר בטיסות.
קופסאות הדגנים מציגות מידע תזונתי מפורט - פירוט כל המרכיבים וכל הערכים התזונתיים של המוצר, ולעיתים גם הסבר על חשיבותם של הוויטמינים והמינרלים המצויים בדגנים.
עקב המודעות הגוברת לסוגיות בריאותיות, יצרנים רבים משווקים כיום גרסאות מופחתות סוכר של מותגים פופולריים.
דגנים מלאים הם גרעיני דגנים (כגון גרעיני חיטה), המכילים את גרעין הדגן במלואו, כלומר את ארבעת רכיבי הגרעין, הנקראים נבט, אנדוספרם, מעטפת פנימית, ומעטפת חיצונית (הנקראת גם "סובין").
זאת בניגוד לגרעינים מעובדים המכילים בדרך כלל רק את האנדוספרם.
מוצרים הנקראים מוצרי מזון מלא מיוצרים מקמח או גרעינים של דגנים מלאים.
הדגן הנפוץ ביותר הוא החיטה אך נפוצים גם מוצרי מזון מלא מדגנים אחרים דוגמת כוסמין, שעורה, שיפון, שיבולת-שועל, אורז ועוד.
דוגמה למזון מלא נפוץ הוא לחם חיטה מלאה.
גרעיני דגנים מלאים עדיפים מבחינה תזונתית על גרעינים מעובדים משום שהם עשירים יותר למשל בסיבים תזונתיים, נוגדי חמצון, חלבונים (במיוחד חומצת האמינו ליזין), מינרלים (כולל מגנזיום, מנגן, זרחן וסלניום) וויטמינים (כולל ניאצין, ויטמין B6 וויטמין E).
דגנים מלאים לא מעובדים הם בעלי מדד גליקמי נמוך משמעותית מדגנים לא מלאים, כלומר הפחמימות שבהם מתפרקות לאט יותר, ומשחררות גלוקוז באופן הדרגתי למערכת הדם.
אולם יתרון זה לא בהכרח נשמר כאשר טוחנים את הגרעינים לקמח.
קמח מלא בכל מקרה נחשב פחות מזיק עקב תכולת ויטמינים, מינרלים וסיבים תזונתיים גבוהה יותר.
בחוק לא קיימת אסדרה למונחים "קמח מלא" ו"דגן מלא", וכך נוצר מצב בו "חיטה מלאה" יכולה להיות עם סובין או ללא סובין (כלומר עם או ללא המעטפת החיצונית), כאשר הסובין עצמו יכול להימכר על ידי היצרנים הן כתוסף מזון עצמאי והן כמספוא במחיר גבוה יותר.
לפעמים החוק מחייב יצרני מזון להוסיף למוצריהם רכיבים של גרעינים מלאים כדי לפצות על התזונה החסרה של ויטמינים ומינרלים.
אחד הראשונים להמליץ על אכילה של דגנים מלאים במקום דגנים מעובדים היה הרופא הבריטי תומאס אלינסון.
דגמי רכבות הם עצמים ששימושם העיקרי אינו לתחבורה והם דומים לרכבות נוסעים או לרכבות משא בתכונות הרלוונטיות לשימוש שלהן.
שני הסוגים העיקריים של דגמי רכבות הם רכבות צעצוע ורכבות תצוגה.
רכבות צעצוע יכולות להיות משחק המונע בידי ילדים ויכולות להיות מתקן בגן שעשועים.
רכבות תצוגה משמשות אמצעי למשיכת תיירים – לרוב כחלק מדגמים המכילים גם דגמי בניינים וגנים ויכולות לשמש אמצעי תפאורה ופעלולים לקולנוע.
דגמי רכבות יכולים להיות בגדלים שונים – דגם קטר מהגודל המקובל הקטן ביותר (1:220, סקלה Z) הוא כגודל זרת.
דגם קטר מהגודל המקובל הגדול ביותר זהה לגודל קטר במציאות.
כושר התנועה של דגמי רכבות מגוון גם הוא.
חלק מדגמי הרכבות יכולים לשאת נוסעים.
דגמי רכבות לתצוגה בגודל טבעי
דגמי רכבות לתצוגה בגודל טבעי הן על פי רוב רכבות ישנות ששופצו והוצבו במוזיאונים.
לגודמה, הפיוניר זפיר – רכבת הדיזל הראשונה שנסעה בצפון אמריקה, הוצבה לתצוגה, לאחר הפסקת השימוש התחבורתי בה, בחצר מוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו כמות שהיא.
במשך שלושים שנה היא התבלתה במזג האוויר של שיקגו, עד ששופצה והפכה לכלי תצוגה למופעים אור-קוליים, על אודות ההיסטוריה שלה והוצבה באולם הכניסה של המוזיאון.
קטרים וקרונות בעלי חשיבות היסטורית, שחדלו לשמש ככלי תחבורה מוצגים גם במוזיאון ההיסטוריה של שיקגו ובמוזיאון ארץ ישראל.
סוגים אחרים של דגמי רכבות לתצוגה בגודל טבעי הם שחזורים של רכבות שיכולים לנסוע ורכבות ישנות שמתוחזקות למרות חוסר הכדאיות התחבורתי שבדבר (בדומה לרכב אספנות).
דגמי רכבות כאלה יכולים לשמש לנסיעות סמליות או לנסיעות קצרות למשיכת תיירים.
דגמי רכבות לתצוגה המסיעים נוסעים
דגמי רכבות לתצוגה המסיעים נוסעים משמשים לרוב הן להצגת עצמם והן כאמצעי תחבורתי בתוך אתר תיירות או לנסיעה לצורך שעשוע.
הגודל המקובל הקטן ביותר לקרון ולקטר בדגמים כאלה הוא גודל 1:8. כל קרון בגודל זה דומה לגודלו של אופנוע והנוסעים רוכבים על הקרונות כמו על אופנועים.
המיוחד בדגם בגודל זה הוא שניתן לצפות בקלות בעבודת הנהג.
הנהג רוכב על הקרון הראשון בזמן שהוא מתפעל את הקטר.
דוגמה לדגם כזה ניתן לראות באתר "שווייצריה הקטנה" על שפת אגם ז'נבה.
דוגמאות נוספות מופיעות בסדרת התעודה לילידים "I Love Toy Trains".
דגמים קטנים יותר הניתנים לרכיבה אינם מקובלים אך קיימים.
הם יכולים לשאת עליהם נוסעים בודדים או אף נוסע אחד בלבד.
דגמי רכבות לתצוגה הנעים אך אינם המסיעים נוסעים
דגמים אלה הם לרוב חלק מדגם גדול יותר המכיל גם דגמי בניינים וגנים.
על פי רוב, דגמים אלה דומים מאוד בצורתם החיצונית לרכבות אמיתיות ספציפיות והם יקרים ושבירים מדי כדי לשמש כצעצועים.
דגמים כאלה ניתן לראות בגנים הבוטניים של שיקגו – שם הם נוסעים בין דגמי המבנים המפורסמים ביותר בארצות הברית ובמוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו שם הם חלק מדגמי הערים שיקגו וסיאטל ודגם הדרך ביניהן.
עיצוב השטח בו נוסע הדגם
יצרני דגמים אלה מספקים גם דגמי בניינים, אנשים, מכוניות ועצמים נוספים להשלמת דגם תא השטח בו נוסעות הרכבות.
כן מספקים היצרנים חומרי גלם וספרי הדרכה לבניית עצמים ודגם הנוף בו נוסעות הרכבות.
ספרים אלה מסבירים כיצד לבנות דגמים של הרים, נהרות וכיוצא בזה.
פריטים אלו, יחד עם דגמי הרכבות, משמשים אספנים.
בדגמים המוצגים בתוך אולם, פסי הרכבת מונחים על שולחן התצוגה עצמו או על משטח עץ קל או קלקר.
פרטים אחרים בדגם שאינם קנויים בתורתם הסופית מוכנים מניר חזק, קרטון, או פלסטיק קל ומצופים בצבע אקרילי, לקה שמדמה מים וכיוצא בזה.
דגם השטח בו נוסעים דגמי הרכבות הוא על פי רוב דגם של שטח קיים מסוים, דגם דומה לשטחים קיימים, דגם של שטח מסוים כפי שהיה בעבר או דגם של שטח שהוא יצירת פנטזיה.
קנה מידה (דהיינו, גודל של רכבת אמיתית) 1:1. לא מוצג בתמונה.
אם כזה קטר היה מוצג בתמונה, תא הנהג שלו היה גבוה מעט מגובהו של אדם וכלל הקטר גבוה בערך פי 2 מגובהו של אדם.
השוואה נוספת לממדי גוף האדם: בקרון חד קומתי מקובל, מספר מקומות הישיבה דומה לזה של בין שניים לשלושה אוטובוסים.
דהיינו, יש בו מקומות ישיבה עבור למעלה ממאה איש.
רוחבה של מסילת ברזל תקנית הוא 1,435 מילימטר.
רוחב פסים 254 מ"מ ומעלה.
מגיע לגובה מותני אדם ומעלה.
על פי רוב משמש כאמצעי לנסיעות קצרות בתוך אתרי תיירות לא מקוּרים.
בקרון של רכבת בקנה מידה זה יהיו לרוב יותר מושבי נוסעים מאשר במכונית פרטית, אך פחות מאשר באוטובוס.
על פי רוב משמש להסעת נוסעים לשם הנאה.
גובה כל דגם של קרון (חד קומתי) הוא כגובה ברך אדם ואורך כל קרון הוא כאורך ספסל.
שלושה עד ארבעה נוסעים מוסעים ברכיבה על גג כל קרון כזה.
קיימים גם דגמים קטנים יותר שיכולים להסיע נוסעים, אך הם אינם מקובלים.
דמות הרכבת השנייה מלמעלה בשרטוט והראשונה מלמעלה, בתצלום הוויטרינה שבהמשך.
קנה מידה זה קרוי גם I scale.
זהו קנה מידה של 1:22.5 והוא לרוב משמש כחלק מדגם גדול שמוצג בגן פתוח.
רוחב הפסים בקנה מידה זה הוא 45 מ"מ ובהשוואה לממדי גוף האדם, דגם קרון נוסעים בקנה מידה זה יהיה באורך זרועו או מרבית זרועו של אדם מבוגר.
קנה מידה זה הוא די מקובל הן לדגמים המוצגים באולם והן לרכבות צעצוע.
מקובל לדגמים המוצגים בתוך אולם בעיקר בבריטניה
קנה מידה 1:87. רוחב הפסים בקנה מידה זה הוא 16.5 מ"מ ודגם קרון נוסעים בקנה מידה זה הוא בערך באורך כף ידו של אדם מבוגר.
זהו קנה המידה המקובל ביותר בעולם לדגמים המוצגים בתוך אולם.
כל המידות זהות לאלה של ה-HO למעט אורך חלקי הרכבות, שקצר משמעותית מה-HO.
גודל המקובל לצעצועים בלבד ולא לדגמי תצוגה משום שהוא לא פופורציונלי לרכבות אמיתיות.
הגודל השני הכי מקובל בעולם לדגמים המוצגים בתוך אולם והגודל המקובל בעולם לרכבות צעצוע.
הגודל הכי קטן בין הגדלים המקובלים לדגמי תצוגה ועד לא מזמן, הגודל הכי קטן שהיה קיים לדגמים לתצוגה.
בניגוד לדגמי רכבות מקצועיים, רכבות צעצוע הן על פי רוב זולות יותר, עמידות יותר, בטוחות יותר למשחק על ידי פעוטות ונראות פחות דומות לרכבות אמיתיות.
רכבות צעצוע רבות הן חסרות מנוע והילד המשחק בהן מניע אותן בידיו או שהוא מושך אותן בחוט.
הבדל נוסף בין דגמי הרכבות לרכבות הצעצוע הוא שרכבות צעצוע רבות מסוגלות לנוע ללא צורך במסילה.
רכבות צעצוע נמכרות היטב וילדים רבים נהנים לשחק בהן.
שניים מהסוגים הנמכרים ביותר של רכבות צעצוע הם דמויות בסגנון Brio מהסדרה "תומס הקטר וחברים" ורכבות לגו.
לצד רבי מכר אלה נמכרות רכבות צעצוע רבות מסוגים אחרים.
דגנית בֶּרֶסְט (נולדה ב-1949) היא ציירת וצלמת ישראלית.
דגנית ברסט נולדה בפתח תקווה בשנת 1949. אביה, צבי ברסט (1988–1910), היה יליד האימפריה הרוסית ששירת בתפקיד קצין קרקעות של חיל ההנדסה.
לאחר שחרורו מצבא קבע עסק בבינוי של מבני מגן דוד אדום.
אמה, פאני (1997–1915), הייתה זמרת במקהלה של האופרה הישראלית ושל התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בנעוריה למדה ברסט נגינה בכינור והייתה פעילה בתנועת הנוער "הנוער העובד".
מאוחר יותר עברה עם משפחתה לרמת השרון, שם למדה אמנות בתיכון השרון (כיום תיכון רוטברג) שבו שימש רפי לביא כמורה לאמנות וכמחנך.
ברסט העידה מספר פעמים על השפעת דמותו של לביא עליה בהחלטתה ללמוד אמנות במקום מדעים בצורה מקצועית.
לאחר לימודיה התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל.
שם פגשה את זאב ברקאי, לו הייתה נשואה למשך תשע שנים.
בין השנים 1973-1969 למדה אמנות בבצלאל.
היא העידה בדיעבד כי הרגישה שהיו בעבורה "מעט מורים משמעותיים".
עבודותיה מאותה עת הושפעו מן הפופ ארט האמריקאי, בכל הקשור לשימוש בדימויים יום-יומיים ובשימוש בטכניקת הדפס רשת.
היא אף עבדה כדפסית רשת בסדנה של בית הספר.
בסדרת עבודות קטנות-ממדים בשם "גלריה לים", לדוגמה, שיצרה ברסט בשנת 1973, שילבה האמנית ציור מסורתי עם תצלום של חזית של גלריה תל אביבית, שהועבר אל הבד באמצעות ההדפס.
היחס אל האמנות, התבטא בצורה מובהקת יותר בעבודה "דוד ואני" (1974-1973), בה יצרה השוואה בינה לבין הפסל דוד מאת מיכלאנג'לו.
עם סיום לימודיה, בשנת 1973, החלה להציג את יצירותיה בגלריה ג'ולי מ.
יצירותיה זכו להצלחה בקרב הקהילה האמנותית.
העבודה "נמר" (1975) נרכשה על ידי יונה פישר לאוספי מוזיאון ישראל ואילו "רותי פוטוגנית" (1977) נרכשה לאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
בנוסף, יצירותיה שולבו בתערוכות קבוצתיות שונות, שהעידו על שילובה בקהילה האמנותית.
בין היתר הציגה ב"תערוכת הבאות: הכתב באמנות הפלסטית של ימינו" (1976) בבית האמנים בת"א, ובתערוכה קבוצתית בגלריה שרה גילת (1978), בה הציגו אמנים כרפי לביא ואמנים מחוגו האמנותי, ובתערוכות "מתקשרים עם קדישמן" (1979) במוזיאון ישראל ו-"אמן-חברה-אמן" (1979) במוזיאון תל אביב.
במחצית שנות ה-70 החלה ברסט לעסוק באופן שיטתי באמנות פוסט-מושגית, הבוחנת את גבולות האובייקט האמנותי.
המדיום העיקרי של יצירה זו היה צילום, ששימש את ברסט לבחינת הקשר שבין מסמן למסומן.
בעת שהותה בניו יורק עבדה עם אמן גלופות בשם יואל ריסטונג ממנו שאבה עדכונים תכופים בסצנה המקומית האומנותית מדעית והתחברה לקומונת האומנות "יאארקה" אתם נשארה בקשר למשך כ-15 שנים עד לפירוקה הסופי.
בעבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1975), עשתה ברסט שימוש בדימויים של ים המלח מתוך מהדורת שנת 1963 של האטלס שיצר משה ברור.
השימוש במפות שנות הצרי את ברסט להגדיל את קנה המידה באמצעות תקריב (זום) הולך וגדל שיצר טשטוש של הדימוי.
בתצלום האחרון בסדרה, לדוגמה, מופיע ים המלח כסימן מטושטש הדומה למספר 8 או לסמל האינסוף ().
השימוש ב"רדי מייד" צילומי והאופן הפסדו-מדעי, שבה הוצג הדימוי, היוו חידוש בשדה האמנות הישראלי.
בנוסף, השימוש באמצעים אלו ניסחו כמה מדרכי פעולתה האמנותיים של ברסט בעתיד.
סדרת העבודות "הדיון" (1982–1978), שהוצגה כתערוכת יחיד שנפתחה ב-5 בפברואר 1982, התבססה על שני תצלומים תיעודיים של דיון על אמנות נראטיבית שברסט צילמה בעת שהותה בניו יורק.
ברסט יצרה סדרה גדולה של ציורים צבעוניים, שהתבססו על ניתוח חזותי של התצלומים.
בעזרתם יצרה ברסט מבנה "כמו השתלשלות עניינים ליניארית, הרחבות נוסח הערות שוליים וסוגריים, יחסי כותרת/כתב-תמונה וגם "פרולוג" – סדרת פנלים הפותחת את העבודה ומציגה את המוטיבים העיקריים המופיעים בה".
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכו המים כמיטיב ליסוד מהותי ביצירתה של ברסט.
ברסט המירה את הדימוי הרמטי של משטח המים הכחול שבעבודותיה הקודמות בתיאור ציורי מרובד, עמוס דגמים ועיטורים, שייצגו את המים כמקום מורכב ומאיים.
מקום המכיל את "המפלצות" של התרבות.
במרכזה של גוף העבודות שיצרה – "חקירות לוך נס" – הועמדה מטפורה של הניסיון האירוני לגילוי "המפלצת מלוך נס".
ברסט ראתה במים כשדה להתבוננות בעולם ולבחינה של אופני הראיה, וזאת בעזרת כלים שיצר מדע.
בספר סקיצות מן התקופה כתבה האמנית: "עומד אדם מול הים, הנזיר של פרידריך, למשל, ומחכה להתגלות.
מנסה לגלות דבר-מה בעזרת המצלמה (מכשיר לייצוג העולם...) והמשקפת הגדולה שהוא בנה.
הניסיון הזה נועד לכישלון, אך הוא טעם החיים".
דוגמה לפעולת התבוננות כזו ניתן למצוא בציור "קו פיאנו" (1987-1986), בו יצרה ברסט מעין תיאור נוף של אגם מוקף מבנים הררים.
שטח האגם מרוצף בדגם קווי אינסופי, הבנוי על פי "עקום פאנו".
למרות תיאור של גשר בחלקו הימני העליון של האגם, אין הנוף מוצג על פי חוקי הפרספקטיבה, כי אם משלב כמה נקודות מבט, בדומה לציור מתקופת מצרים העתיקה המציג כל פרט מנקודת-מבט נפרדת.
ייצוג מדעי נוסף ניתן למצוא בציור "אגם-כוכב (זווית הפגיעה שווה לזווית החזרה)" (1987) בו יצרה ברסט תיאור דומה של משטח אגם המרוצף בדגם קונצרני-גאומטרי ועליו ייצוג של גל-חלקיקי אור הנעים בין שני "מגדלורים", המיוצגים על ידי שתי מלחיות.
האירוניה שבייצוג המתמטי-פיזקלי של ברסט יצרה מבנים חסרי הגיון חזותי שביטאו, כמו בציור "המזימה של הטבע" (1989), את חוסר היכולת של המדע והאמנות ליצור ייצוג של העולם.
ב-4 בינואר 1987 נפתחה בגלריה של המחלקה לאמנות של בצלאל תערוכת-יחיד של ברסט בשם "מתוך חקירות לוך נס", ובה הציגה את ראשיתו של הפרויקט.
בשונה מעבודותיה הציוריות הקודמות, סדרה זו שצוירה על בדים גדולי ממדים, אופיינה בצבעוניות כהה ובאווירה "שכלתנית".
סגנון הציור שאימצה ברסט הושפע מסגנון הציור הפוסט-מושגי האמריקאי והאירופי.
הקומפוזיציות המורכבות הורכבו מריבוי פרטים שנוצרו על פי חוקיות קבועה, באופן שהוגדר על ידה כ"מוטציה גנטית", שאיפשרה בה בעת גם את האקראיות והפואטיקה של הפעולה הציורית.
מיעוט העבודות הצילומיות שיצרה ברסט בתקופה זו התבססו בעיקר על צילום ישיר שיצרה האמנית.
בתצלום ה"שחיין" (1987), לדוגמה, הגדילה ברסט פרט של דמות אנונימית של חותר בסירת חסקה, מתוך תצלום נרחב יותר שצילמה בחוף הים.
תהליך הגדלה מכני זה, שהועצם עד להתפרקותה של הדמות לכדי מערך כתמי, מהווה דוגמה לאופן שבו המשיכה ברסט לנצל את טכנולוגיית הצילום כדי לבחון את מעמדו של האובייקט ואת אופני הראיה שבהם הוא מתגלה.
דמות זו הועברה בשנת 1988 לציור גדול ממדים בה "הורכבה" הדמות מחדש ממערך של כתמים עגולים בצבע כחול ושחור.
כחלק מתהליך היצירה הוסיפה האמנית כתמים ביד חופשית, כאשר הכתמים החדשים נבדלים מהישנים מעצם זמן יצירתם.
כך בנתה יישום חד זמני של מכונת זמן, חיבור מקומי ונקודתי של הוויות מזמנים שונים אשר אינם ניתנים להבחנה.
ב-10 באוקטובר 1989 נפתחה תערוכת-יחיד גדולה שהציגה את הפרויקט במוזיאון ישראל.
התערוכה, שנאצרה על ידי יגאל צלמונה, זכתה לסיקור אוהד גדול בעיתונות הישראלית.
במחצית הראשונה של שנות ה-90, הרבתה ברסט לעסוק בקשר שבין ציור לצילום.
האופנים השונים שבהם עברו הדימויים בין מדיום למדיום יצרו פרוק של הדימוי החזותי, לצד בנייה של מערכות אסתטיות חדשות, השואבות מן התרבות המודרנית ומההיסטוריה של האמנות המודרניסטית.
לעיתים, יצרה עמדה זו פרדוקס כמו בסדרה של ציורים גדולי ממדים ("M"), בהם הופיע דמותו של מחבל רעול פנים (1992/1991) שלקוחה מתוך תצלום עיתונות המתעד את חטיפת טיסה 847 של TWA (1985).
נושא התמונה, כמו גם הגדלתה לממדים מונומנטליים העצימה את תחושת האיום מן הדימוי.
אולם, אופן הטיפול הציורי יצר השהייה מכוונת של השיפוט המוסרי של האמנית.
עמדה כזו תחזור גם בעבודות מאוחרות יותר של האמנית.
בסדרת הציורים "מתרחצים" (1990), לדוגמה, הציגה ברסט מגוון של 24 דימויים שנלקחו מתצלומים או מן המדיה (רדי מייד), אותם הגדילה ועיבדה לציורים המצוירים בצבע-מים שחור.
לצד דמויות על החוף הופיעו תיאורים של דמויות רעולי פנים או לוגו חברת המכוניות סובארו.
הסדרה הוצגה בתערוכה "הנוכחות הנשית" (1990) במוזיאון תל אביב לאמנות.
קטלוג התערוכה הכיל מאמר שכתבה ברסט והתייחסה להיבטים מגדריים בפעולתה כאמנית.
במאמר כתבה ברסט בהערכה על הפמיניזם, אולם העירה כי "בתוך תוכי לא מצאתי את הנפש האנדוגינית.
לא מצאתי את הצג הגברי שלה וגם לא את הצד הנשי.
כשאני עם עצמי ומול עבודתי, כל חשתי, לנפש שלי אין מין".
סדרת התצלומים הידועה יותר שיצרה ברסט בתקופה זו הוצגו בתערוכה "המתרחצים – הצילומים", שנפתחה ב-12 באפריל 1991. ההפשטה הצילומית של הדימוי, שנוצרה בעזרת תהליך הגדלה שנעשה בשניים או שלושה שלבים, יצרה אפקט ציורי שביטל את קווי המתאר של הדמויות.
עם זאת בתערוכה הופיעו גם דימויים אקספרסיביים, המעלים על הדעת אספקטים חברתיים של הדמויות.
מרדכי גלדמן תיאר בביקורתו על התערוכה זאת כ"רגעי קיץ", בהם "האני מצטמק לכלל כתם עיוור, לגופניות פשוטה ושטוחה והנצנוצים הבוהקים מכל עבר מאירים ומעוורים בשווה".
דמות ה-"מתרחץ" המונומנטלית, שנלקחה מתוך תצלום מן הסדרה, היותה את הדימוי העיקרי בו עסקה האמנית בשנים אלו בציור.
ה"מתרחץ" מתואר כדמות חסרת סימני זיהוי, עומדת כשרגליה בתוך מי הים וידיה פרושות לצידי הגוף באופן המעלה על הדעת איקונוגרפיה דתית.
בין השנים 1994-1992 יצרה ברסט סדרה גדולה של ציורים בגובה של 50 ס"מ וברוחב של 40 ס"מ, בהם מופיעה הטורסו של הדמות במרכזו של בד הציור, וראשה חתוך אל מחוץ לפורמט.
גוף הדמות הוטמעה בשורה של דגמים גאומטריים שונים כגון דגמי משבצות, פסים או נקודות, שיצרו גשטלט.
עבודות אלו הוצגו בתערוכת היחיד "מתרחץ קטן" (1993) ובתערוכה הקבוצתית "Blow-Up – בין ציור לצילום" (1993) במשכן לאמנות על שם חיים אתר.
בשנת 1993 אף זכתה ברסט, ביחד עם נורית דוד, בפרס סנדברג לאמנות מטעם מוזיאון זה.
ממבנה דיאכרוני למבנה סינכרוני, 2001-1995
במחצית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ברסט בתהליך החלפת המבנים המתמטיים והפיזיקליים בשימוש במבנים פסיכולוגיים ובלשניים כבסיס ליצירותיה.
אלו יצרו הקשרים חדשים בין העבודות החדשות לבין עבודותיה בעבר.
על אף שעבודותיה מן התקופה המשיכו להתרחק מן הממד הביוגרפי, ששימוש כזה היה עשוי לרמוז עליו, עדיין החלו להופיע בהן דימויים אישיים יותר.
באותה עת פעלה ברסט בסטודיו ששכן במקלט ציבורי ששכן בשדרות יד לבנים בתל אביב, שניתן לה כחלק מפרויקט של הסבת מקלטים לסטודיו לאמנים של עיריית תל אביב-יפו.
כאן, החלה ליצור סדרה של עבודות שהתבססו על מאגר דימויים מיצירתה הקודמת, כמו דמויות מתרחצים, לצד דימויים חדשים.
עבודות אלו נועדות לתצוגה בתערוכת-יחיד במוזיאון ישראל.
בכל עבודה יצרה ברסט רצף של תשעה דימויים שונים המרכיבים משפט ויזואלי.
על הדימויים החדשים שיצרה נמנו תצלומים של הפרעות תקשורת על גבי מסכי טלוויזיה, פרטים מעורה המנומר של ג'ירפה, הפסים על עורה של זברה ועוד.
כל תצלום מן הדימויים שהרכיבו את הסדרות היווה אפשרות אחת מתוך פוטנציאל אינסופי של דימויים אפשריים, והרצף השבור של ברסט יצר, באופן אירוני, מבנה מסודר של אנטרופיה, כפי דבריה: "אני נולדתי כקו איזותרמי, והיצירה הנה תהליך איזוכורי".
בין הדימויים הבולטים היו תצלומים של גולת-משחק.
צילומים אלו נוצרו כהקרנה של אור דרך הג'ולה על גבי נייר הצילום.
על ידי כך יצרה ברסט דימוי בעל אפקט פסדו-מדעי וקומסומולגי, הפועל במישור של מיקרו ושל מאקרו כאחד.
לצד שילובן ברצף הדימויים, ברסט הציגה את תצלומי הג'ולות גם כקבוצה בודדת בתערוכה "צילום ישראלי עכשווי" שנערכה בסוף שנת 1995 במוזיאון ישראל.
החזרה על הדימוי שב והציב מחדש את האמנית בעמדת ה"חוקרת", היוצרת טיפולוגיה של האובייקט.
האומנית נהגה להשוות עצמה למתמטיאי קורט גדל, והשתמשה בדימויי מכונות טורינג, וכן העידה על עצמה ביצירותיה שהיא מצביעה על סתירה עצמית במהותה של האומנות.
דימוי נוסף ברצף היה תצלומים לבנים ובהם סימני מרובעים מופשטים שנלקחו מדפי שקפים של מונטאז', בהם השתמשה מרים כבסה בעת עבודתה כמונטז'ארית של דפוס עיתון "דבר".
במרץ 1996 הציגה חלקים מן הפרויקט בתערוכה בשם "טלפון שבור: פרקים מתוך עבודה בתהליך" בגלריה של המחלקה לאמנות של מכללת אורנים.
השם הצביע על האופן שבו בכל עבודה נוצר רצף דיאכרוני חדש של תצלומים שהכיל מבנה תחבירי חדש, באופן הדומה למשחק "טלפון שבור".
בסוף שנת 1996 קיבלה ברסט הודעה על דחיית התערוכה המתוכננת במוזיאון ישראל.
כתוצאה מכך החליטה להציג את העבודות בתערוכה "המונטז'רית או טלפון שבור" שנפתחה ב-3 באפריל 1997 נפתחה בגלריה ג'ולי מ'.
בשנת 1997 החלה ליצור סדרה של פוטומונטאז'ים, שהתבססו על תצלומים ביתיים וחומרי עבודה שנלקחו מארכיון התצלומים שלה.
ברסט העידה כי הדבר היה תגובה לפרידה מבת זוגה באותה עת, פרידה שהולידה משבר רגשי.
העבודות הכילו לראשונה חשיפה של דמויות מן הביוגרפיה האישית של ברסט.
לצד תצלומי בעלה לשעבר (חלום מס' 1), והוריה (חלום מס' 17) הופיעו דימויים של בנות-זוג שונות של האמנית (חלום מס' 32).
באותה תקופה הכירה את בת זוגה הנוכחית, עמה היא מגדלת בן.
גרסאות מוקדמות של חלק מן הפוטומונטז'ים שולבו בסדרת ה"טלפון השבור".
כל עבודה בסדרה, שנקראה "החלומות", הורכבה משישה נגטיבים שונים שנלקחו מאותו סרט צילום והודפסו זה על גבו של האחר בתהליך הדפסה ידני.
הדפסה מסוג זה יצרה דימויים מפורקים, המסתרים זה את זה.
ברסט, קשרה את תהליך העבודה הסינכרוני אל מושג "עיבוי" הפסיכואנליטי של זיגמונד פרויד, שנלקח מתוך מאמרו "על חלומות".
בשנת 2001 הציגה ברסט את סדרת "החלומות" כתערוכת-יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
בשנת 2004, בעקבות כתבה בערוץ 1, עלה לדיון ציבורי דימוי מתוך תערוכתה "ארבעה פרקים על מים", בו הוצג צילום מוגדל של פני מחבל מתוך עיתון ידיעות אחרונות, כולל הכיתוב הנלווה שהופיע בעיתון.
מועצת מוזיאון חיפה לאמנות החליטה לכסות את הדימוי עד לדיון ציבורי בסוגיה בשבוע שלאחר מכן, שבעקבותיו הוחלט להשאיר את היצירה על כנה.
בספטמבר 2011 הציגה ברסט תערוכה ובה מבחר עבודות אותן יצרה בשנות השמונים.
בשנת 2012 זכתה ברסט בפרס רפפורט לאמן בכיר.
במרץ נפתחה בגלריה ג'ולי מ.
תערוכתה "שיר של תדיאוש רוז'ביץ'", ובה הציגה ספר אמן המורכב מהדפסים ממוחשבים המשלבים דימויים מצולמים המעובדים במחשב עם מילים המרכיבות שיר של המשורר הפולני תדיאוש רוז'ביץ' (Tadeusz Różewicz).
תערוכת יחיד מקיפה מעבודותיה הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2013.
1978 - מלגת לימודים בארצות הברית, קרן התרבות אמריקה ישראל
1987 - פרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות
1988 - פרס שר החינוך והתרבות לציור ופיסול
1990 - פרס ההסתדרות לאמנות
1991 - פרס ג'נט וג'ורג' ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1993 - פרס סנדברג לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל
2000 - פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי
2005 - פרס משרד החינוך והתרבות לאמנות חזותית
2006 - פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2012 - פרס רפפורט לאמן בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2025 - "חומרי בעירה", אוצרת: ד"ר שיר אלוני יערי, מוזיאון על התפר.
דגן יבזורי (נולד ב-15 באוקטובר 1985) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הקלעי בהפועל מגידו מהליגה הארצית ובעבר בנבחרת ישראל.
יבזורי נחשב לקלעי מצטיין, בעיקר מטווח השלוש.
יבזורי נולד במשמר העמק כבן הדור השלישי למשפחת כדורסלנים ענפה, שהבכיר שבה, בן הדור הראשון אמיר יבזורי, שיחק בשנות החמישים והשישים בקבוצת הצמרת הפועל משמר העמק ובנבחרת ישראל.
את שנותיו הראשונות כמקצוען העביר יבזורי בליגה הלאומית, במדי מכבי קריית ביאליק והפועל עפולה, אך רק בשנת 2004 כאשר עבר להפועל יקנעם/מגידו מהליגה הארצית זכה לקבל דקות משחק והפך לאחד השחקנים המובילים בליגה.
כבר בשנתו השנייה הוביל את יקנעם לעלייה לליגה הלאומית ועם ממוצעים של 18.4 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק בעונת הוביל אותה לחצי גמר הפלייאוף ולרבע גמר גביע המדינה.
בנוסף על כך זכה בתואר הישראלי המצטיין ונבחר לחמישיית העונה בליגה הלאומית.
בעונת , עלה לראשונה לליגת העל כשחתם בהפועל גלבוע/עפולה, אך הקבוצה ירדה ליגה בסיום העונה ויבזורי הוחתם בהפועל גלבוע גליל.
בגלבוע הפך לשחקן שישי והעמיד ממוצעים של 5.4 נקודות, 1.3 ריבאונדים וחטיפה אחת בכ-16 דקות למשחק.
גם את העונה הבאה פתח בגלבוע.
לקראת עונת חתם יבזורי בהפועל חולון, אך שוחרר ממנה עוד לפני פתיחת העונה, עקב בעיות כלכליות.
בספטמבר 2010, חתם להמשך החוזה בקבוצת הפועל גלבוע גליל.
בסך הכל שיחק חמש עונות במדי גלבוע גליל.
ב-2013 עבר יבזורי לשחק עבור מכבי חיפה לשתי עונות.
ב-2 ביולי 2015 חתם יבזורי על חוזה לשלוש שנים במכבי תל אביב.
בינואר 2017 לאחר שהחל את העונה במכבי תל אביב ומיעט לשחק, עבר לקבוצת הפועל חולון.
ביולי 2017 חתם במכבי חיפה לשלוש שנים.
ב-12 ביולי 2018, חתם יבזורי בעירוני נהריה לעונה.
ביוני 2019 חתם יבזורי ל-4 עונות בהפועל מגידו מליגה א', וסייע לה לעלות בסוף עונת 2020/2021 לליגה הארצית.
יבזורי, נשוי ליעל ואב לשלושה, מתגורר עם משפחתו במושב היוגב.
דַגֶנְס נִיהֵטֶר (בשוודית: Dagens Nyheter - "חדשות היום", מקוצר DN) הוא העיתון היומי הגדול והנפוץ ביותר מבין עיתוני הבוקר של שוודיה.
העיתון, בבעלותו של קונצרן בונייר של המשפחה היהודית המשפיעה בשם זה, נוסד על ידי העיתונאי רודולף מוריץ ואל, שהיה עורכו הראשון, ובדצמבר 1864 הודפס בסטוקהולם הגיליון הראשון שלו.
המשפיעים שבין בעלי-הדעה והפובליציסטים בשוודיה נמנים עם הכותבים בו, והוא נחשב במה מרכזית ומרובת-השפעה בשיח הפוליטי הארצי, כשכלי תקשורת אחרים מאזכרים תכופות את הדיווחים וההחלטות הפוליטיות המשמעותיות שהוא מביא.
מטרתו המוצהרת של העיתון, שמקיף בעיקר את הנעשה בסטוקהולם - ורואה עצמו מעל לכל כ"עיתון של הבירה" (Huvudstadstidning), היא לשמש כתב עת שיוביל את מסורת-המידע ולהיות "הכיכר החברתית והדמוקרטית החשובה ביותר בשוודיה, (...) לשקף את מגוון החיים והחברה, להציע ביאוּר, ערך וכיוון, כמו גם לספק כלים שימושיים בעלי משמעות".
מערכת העיתון החליפה את משכנה מספר פעמים מאז היווסדה, עד שב-1964 התמקמה בגורד שחקים חדש בשכונת מרייֶברג.
ב-1996 עברה למבנה אחר בסמוך.
בערך מאז אותו זמן החלה תפוצת העיתון לצנוח.
חזיתות חדשות כחינמונים, רשת האינטרנט ועיתונים מצליחים אחרים, הציבו ליומון הוותיק תחרות קשה מבעבר.
פרס התרבות של דגנס ניהטר
"פרס התרבות של דגנס ניהטר" מחולק מאז 2007. הפרס, 50,000 קרונות ופסלון, מוענק לזוכה שנבחר מבין חמישה מועמדים מתחומי אמנות שונים, כשהבחירה נעשית על ידי הקוראים, המצביעים באמצעות אס-אם-אסים או דרך האינטרנט, בנוסף לחבר מושבעים מטעם עורך התרבות של העיתון.
הדגניים מוזכרים במקרא כחלק מחיי היומיום, וזוהי עדות כי היוו מרכיב חשוב בדיאטה המקראית; חיזוק לטענה זו מוצאים גם בממצא הארכאולוגי הן בטקסטים והן כממצא בוטאני.
מרכיבי המזון העיקריים בגרגיר הם פחמימות וחלבונים.
שניהם מרוכזים בעיקר באנדוספרם ובעטיפתו העשירה בחלבונים הנקראת אלוירון.
הפחמימות כוללת כ-90% עמילן המרוכז באנדוספרם וכ-10% פחמימות נמסות, כגון סוכר, המצויות בעיקר בעובר שאנו מכיל עמילן.
כמות החלבון בגרגיר התבואה איננה קבועה, והיא תלויה במין, בזן, בתנאים אקלימיים והקרקעיים ובדרך כלל הוא מהווה כ-10%-20% מגרגיר התבואה.
החיטה מכילה כמויות משמעותיות של חלבונים שריכוזם משתנה מ-8% ל-14% בתוכה.
קיימים 4 סוגי חלבון תשמורת עיקריים בגרגר התבואה והם: אלבומין, גלובולין, גליאדין, וגליוטנין, השנים האחרונים אינם נמסים במים ונקראים בשם כללי גלוטן.
לגלוטן, ובמיוחד לזו של החיטה, יש ערך מכריע בקביעת כושר ההתפחה והאפייה של הקמח.
גלוטן מפתח קשרים בתוך הבצק, נמתח ומשביח את תפיחותה של העיסה בשעת תסיסה והלחם האפוי ממנה יהיה נקבובי יותר ונוח יותר לעיכול.
הדגניים נמנים עם צמחי הבר הראשוניים שתורבתו על ידי האדם.
במחקר עדיין אין תמימות דעים לגבי המועד המדויק של תהליך זה וקצבו.
אך אחד מהמרכיבים החשובים ביותר בתהליך התרבות הוא האפשרות לבקר את תהליך הפצת הגרגרים.
בדגניים מתורבתים ציר השיבולת לא מתפרק גם בעת הבשלתם של הגרגירים ולכן האדם הוא שצריך לזרוע אותם.
בשלב הראשון של הביות היו מיני חיטה עטויי גרגיר, לאחר הדישה התקבלו השיבוליות שהיה צורך לכתוש אותן במכתש ועלי כדי לחשוף את הגרגירים.
בשלב השני של הביות נחשף הגרגיר ביתר קלות מן המוצים והגלומות העוטים אותם בתהליכי הדיש הרגילים.
מקובל להניח שמחיטת הבר בויתה חיטה דו גרגירית, שתיהן מיני חיטה עטוית גרגיר, ומהחיטה הדו גרגירית פותחה חיטה חשופת גרגיר.
שעורת התרבותית בויתה משעורת התבור, למינים הללו יש זהות כרומוזומלית ופוריות מלאה בהכלאה ביניהם.
ממין בר זה התפתחו השעורים התרבותיות, שעורה דו טורית, ושעורה רב טורית.
משיבולת-שועל נפוצה או משיבולת-שועל שוטה פותחו שני מיני תרבות, שיבולת-שועל תרבותית ושיבולת-שועל ביזנטית.
תהליך טיפוח דגני התרבות על ידי האדם היה ממושך ומלא קשיים, עד שלמד להפיק מצמחי הבר תועלת, ולמעשה עדיין לא הסתיים תהליך זה.
חיטה היא הגידול הנפוץ והרחב ביותר בעולם העתיק ובעולם המודרני.