tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1980 הציגה נאמן תערוכה מעבודות אלו בגלריה של ברטה אורדנג בניו יורק.
בנובמבר 1981 הציגה נאמן במסגרת התערוכה הקבוצתית "רוח אחרת", שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות.
במסגרת התערוכה הציגה ציור בשם "אשה מביטה בצב" (1981) ובו דמויות אדם סכמטיות העוסקות בפעילויות גופניות שונות.
האופי ה"ציורי" יותר של עבודה זו ושל עבודות אחרות מאותה עת, היווה חידוש באופי עבודותיה של נאמן.
הדבר התבטא בצמצום השימוש בטקסט בעבודות, בהפסקת השימוש בתצלומים בעבודות, בצבעוניות מגוונת יותר, בציור על משטחי ציור גדולי-ממדים ובשימוש בדימויים חזותיים מתולדות האמנות המערבית (כגון דימויים מציוריו של פרנסיסקו דה גויה).
אוצרת התערוכה, שרה בריטברג-סמל, ששימשה גם כאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון, הרבתה להציג את יצירתה של נאמן במהלך שנות השמונים במוזיאון תל אביב ובמסגרות אחרות.
ב-8 ביוני 1982 נפתחה תערוכת יחיד של נאמן במסגרת הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה.
לצד נאמן הציגה גם תמר גטר תערוכת יחיד בביתן.
נאמן הציגה ציורים גדולי ממדים ובהם דימויים של דמויות אנוש לצד קופים המאזכרים רעיונות מ"מוצא המינים" של דרווין.
במרכז הציור הענק "לויד ופלויד, ילדים רתומים" (1982), לדוגמה, יצרה נאמן משפחה אנושית, הנישאת על גבו של אב המשפחה במעין פירמידה אנושית.
לפניהם מתוארות שתי דמויות מקבילות - של קוף ושל אדם - המתוארות בפרופיל לצופה.
בריטברג-סמל, אוצרת התערוכה, תיארה בקטלוג התערוכה את עבודתה של נאמן כעוסקת בדימויים של היברידיות וגרוטסק.
על פי בריטברג-סמל, הציור של נאמן עושה שימוש בדימויים קבועים ה"עוברים עיבוד ציורי וצבעוני אשר קושר, מסבך ומסכסך תאוריה בתאוריה, דימוי בדימוי, מצב במצב, אדם באדם, עד אשר מצב הסדר לכאורה מכיל בתוכו את כל הסדקים המצביעים על הריסתו".
דמויות "משפחת האדם" שהציגה נאמן ביצירותיה, ובייחוד דמויות הילדים הרבים המוצגים בעבודות, מאופיינות בחוסר הבעה ומראן הוא כשל בובה או פוחלץ.
כמה ימים לאחר פתיחת התערוכה, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הוטמן לצד דלת הכניסה של הביתן הישראלי מטען חבלה.
מטען זה גרם לשריפת אחת מעבודותיה של גטר, ואילו לוח עץ לבוד של הציור "קרבת דם" (1982) של נאמן חורר מן הפיצוץ.
בשנת 1983 הציגה נאמן תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
תערוכה זו פתחה מחדש את "ביתן הלנה רובינשטיין" כמבנה להצגת אמנות ישראלית.
התערוכה הכילה מבחר מעבודותיה של נאמן משנות ה-70, לצד ציורים מן התצוגה בוונציה וציורים חדשים.
ציוריה של נאמן מאותן שנים זכו לביקורות מעורבות בעיתונות הישראלית.
שרית שפירא ציינה, על אף ריבוי הסמלים הגופניים בעבודותיה של נאמן, את הכפפתם של דימויים אלו למערכת תבונתית חיצונית.
רפי לביא ציין את השפעתם של מרסל דושאן וג'ספר ג'ונס על עבודתה של נאמן ואת היחס המורכב בין הדימויים השונים בעבודות.
לעומתו, ראו מבקרים אחרים בחיבור אינטלקטואלי זה מכשלה להבנת העבודות.
טליה רפופורט, לדוגמה, תיארה את העבודות כ"עוסקות בהתפתחויות אורגניות בסגנון סכימאטי מוזר".
בשנת 1986 הוצג מבחר מעבודותיה החדשות והישנות של נאמן במסגרת התערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית".
בין העבודות החדשות בלט הציור "The eyes in the field" (בעברית: "העיניים בשדה") משנת 1983, שהוצג לראשונה בתערוכה בגלריה דביר בשנת 1984. בחלקו התחתון של הציור הופיעו דמויות אדם סכימאטיות ודימוי של מוח על רקע של להב של סכין גילוח.
בחלקו העליון של הציור הופיעו דימוי סכמאטי של עיני אדם, המנותקות מגוף כלשהו ונתונות על רקע דקורטיבי.
העיסוק של נאמן בראייה ובכינון זהות, שהופיע כבר בעבודותיה המוקדמות, הפך לעיסוק מרכזי בסדרת עבודות מן המחצית השנייה של שנות השמונים.
מוטיבים איקונוגרפיים של הצצה ואקסהיביציוניזם הופיעו ברבות מעבודותיה.
ציורים שונים הכילו דימויים של בגדי גברים ריקים, המאזכרים את יצירותיו של דושאן, ובמיוחד את "הזכוכית הגדולה".
בשנת 1989 הציגה נאמן תערוכה מעבודות אלו בגלריה ג'ולי מ.
בשנת 1989 נולד יהונתן, בנה של נאמן ושל בן זוגה יוסי מר חיים.
במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור ציורים העושים שימוש במבנים גאומטריים.
אחת מסדרות העבודות שיצרה עשתה שימוש ברישום של עץ ועליו זאבים, אשר נלקח מתיאור חלום של אחד ממטופליו של זיגמונד פרויד הידוע כ"איש הזאבים".
לעיתים שולב דימוי העץ עם מבנים גאומטריים המאזכרים ציור מופשט גאומטרי ובמיוחד עם ציורים של פיט מונדריאן.
שימוש שונה בדימוי העץ הופיע בסדרה של ציורים והדפסים המתבססים על הנגדה של דימויים לשוניים וחזותיים.
בציור "עצי אור ומטח זהב" (1993), לדוגמה, עשתה נאמן שימוש בצבע הצהוב כדימוי כפול של אור ושל שתן.
סדרה נוספת נוצרה בעזרת יצירה עמלנית של משבצות צבעוניות, שהרכיבו משטחים צבעוניים.
בציור כגון "To Throw the Baby Along with the Bath" (1994), יוצרות המשבצות צורה המאזכרת להב של סכין גילוח.
בנוסף, שיבצה נאמן דימויים של שפן וברווז, בהם השתמשה כבר בעבר.
ב-16 בפברואר 1999 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה של נאמן בשם "ה' צבעים".
באנגלית נקראה התערוכה "Legion" (לגיון), שהוא מושג שנלקח מן הברית החדשה.
על פי נאמן "זה השם שנותן לעצמו האיש מוכה הדיבוק".
לצד עבודות חדשות הוצגו בתערוכה זו גם מבחר עבודות משנות השבעים.
רבות מן העבודות החדשות בתערוכה כללו הפניות אל מושג האלוהות.
בעבודות הנושאות את השם "ה' צבעים" שיבשה נאמן את שם האל המירה אותו לביטוי ארס-פואטי על מהות הדימוי האמנותי.
סדרת ציורים זו עשתה שימוש בדגם המשבצות מעבודותיה הקודמות של נאמן, אולם נאמן השאירה את רצועות ניר הדבק (מסקינטייפ) שבעזרתן נוצרו.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 שימשה טכניקת עבודה זו כמסגרת לעבודות בעלות התייחסויות להיסטוריה ולהיסטוריה האישית של האמנית.
ב-16 בפברואר 2002, לדוגמה, נפתחה בבית גבריאל בצמח התערוכה "ניסים על המים" שאצר גדעון עפרת.
בתערוכה הציגה נאמן עבודות בעלות רובד ביוגרפי, המתבטא בשימוש בדימויים של הכנרת ושל תיאורי ניסים מן הברית החדשה הקשורים בה כגון נס החזירים בכורסי או הליכתו של ישו על המים.
בנוסף, יצרה נאמן גרסה חדשה למיצב "העיניים של המדינה" בשם "העין של המדינה".
התערוכה ננעלה זמן קצר לאחר פתיחתה עקב אירועי מלחמת המפרץ השנייה.
סדרת עבודות אחרת הוצגה ב-2013 בתערוכת היחיד בשם "Wit/ויץ/Wit".
חלק מן העבודות בסדרה, שהיוותה המשך לסדרת העבודות שהציגה נאמן בתערוכה "חתול, חיוך, חיתוך" (2010), עסקו במשמעויות סמנטיות של צבע - כחומר וכמטאפורה אסתטית.
"מתוך העניין שלי בשמות של צבעים", תיארה נאמן, "מצאתי צבע שחור כהה שנקרא 'אדמה גרמנית – Deutsche Erde'.
פני השטח של עבודה בשם זה שתוצג בתערוכה, נצבעו בטפטופים ונזילות מונוכרומטיים של הצבע ה"גרמני".
טפטוף כנוכחות של האקראיות הקונקרטית של הצבע הנוזלי ובו בזמן כייצוג אמנותי של אירוע קטסטרופלי, של פציעה".
בשנת 2014 זכתה נאמן בפרס ישראל לאמנות.
לרגל הזכייה נפתחה ב-25 בנובמבר תערוכת יחיד רטרוספקטיבית שלה בגלריה של המדרשה לאמנות בתל אביב בשם "מיקי - Mouth".
בשנת 2019 הציגה נאמן סדרת ציורים, עליה עבדה משנת 2016 תחת השם "שירת ברבורים".
הציורים התמקדו בציטטות מתוך דבריהם האחרונים של אישים ואמנים שונים ובהם פרנץ קפקא, אנה פבלובה, ולדימיר נבוקוב ואחרים.
על פי נאמן, בעבודות אלו רגע המוות עובר היפוך, שכן "כל עבודה מגיעה לסיומה על ידי קבלת כותרת כחתימה "על המצח", כמו הגולם מפראג שנלוש מחומר ועפר וחתימה מאגית על המצח החייתה אותו".
Once upon a time 1989, שמן על בד, אוספ בנק דיסקונט.
1972 - בוגרת המדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
1974 - בוגרת אוניברסיטת תל אביב בתולדות האמנות ובספרות השוואתית
1980-1978 - בית הספר לאמנות חזותית, ניו-יורק, ארצות הברית
1978–1980 - מלגת השתלמות בארצות הברית, מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
1981 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות (יחד עם תמר גטר)
1994 - פרס ג'ורג' וג'נט ג'פין, מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
1995 - פרס שרת האמנויות לציור ופיסול
1998 - פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי (יחד עם ליליאן קלאפיש)
1998 - פרס מאיר דיזנגוף, עיריית תל אביב
2002 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים (21 במרץ)
2008 - פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2014 - פרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית
מיכל פאפאדופולוס (בצ'כית: Michal Papadopulos; נולד ב-14 באפריל 1985 באוסטרבה שבצ'כיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת החלוץ.
הופיע לראשונה בהרכב הראשון של באניק ב-2002. בקיץ 2003 הושאל לארסנל, שם הוא שיחק רק משחק אחד במסגרת גביע הפוטבול ליג במשחק מול וולברהמפטון.
ב-2008 הושאל פאפאדופולוס לאנרגי קוטבוס.
ביולי 2008 הוא חזר לצ'כיה, שם חתם עם מלאדה בולסלאב ושיחק במועדון בעונה 2008–09. ב-15 ביוני 2009 עבר להירנביין ההולנדית ושיחק בה עונה וחצי.
ב-31 בינואר 2011 עבר מיכל למועדון הרוסי ז'מצ'וז'ינה סוצ'י.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצתו החדשה ב-4 באפריל 2011 במשחק מול אוראל כבש פאפאדופולוס מפנדל את שער הניצחון.
באוגוסט 2011 חתם חוזה עם רוסטוב ל-4 שנים.
משחק הבכורה שלו במדי קבוצתו החדשה נערך ב-27 באוגוסט 2011 מול אנז'י מחצ'קלה כאשר הוא נכנס כמחליף, המשחק הסתיים בתוצאה 1-1. ביוני 2012 עזב את רוסטוב וחזר למולדתו למועדון זגלבי לובין.
מיכל (רגינה) פרידמן היא חוקרת ופרופסור חבר בגמלאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
פרידמן הייתה ממקימי החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, יחד עם יהודה ג'אד נאמן ואברהם הפנר.
מחקריה עוסקים בקולנוע הישראלי, הקולנוע הנאצי, הקולנוע הגרמני החדש וראשית הקולנוע הגרמני, קולנוע צרפתי, אוטוביוגרפיה קולנועית וטראומה.
פרידמן נשואה לזאב והיא אימם של השחקן טל פרידמן, התסריטאי יובל פרידמן והמרצה לתקשורת ד"ר אריאל פרידמן.
מיכל נֶגְרִין (נולדה ב-7 בדצמבר 1956) היא אמנית, מעצבת תכשיטים ואופנה ישראלית.
נגרין נולדה בקיבוץ נען לעדה ושרוליק גרין, אחיינו של דוד בן-גוריון.
בת ראשונה, לאחר שני בנים.
אמה הציירת אהבה לעצב את ביתם באביזרים שמצאה בשוק הפשפשים דבר שהשפיע רבות על נגרין, שכבר מן הילדות נהגה לצייר על מיניאטורות שהיא ואמה קנו מהשוק.
בשנת 1965 נפטר אביה במפתיע מהתקף לב.
הפעם הראשונה בה מכרה תכשיטים באופן מסודר הייתה בגיל 15, עבור חנות תכשיטים ברחובות.
כשהייתה בת 22 עברה להתגורר באוטובוס שמילאה אותו ביצירות ועבודות במושב נביעות שבסיני, לאחר 5 שנים עברה לתל אביב שם פגשה את בעלה לעתיד, מאיר, ובשנת 1984 הם נישאו, לימים הוא הפך לשותף ומנהל חברת "מיכל נגרין עיצובים בע"מ".
לאחר החתונה, נגרין חזרה לקיבוץ, אך לאחר מספר שנים והולדת בתה יסמין, עברה להתגורר ברחובות.
בשנת 1988 החלה להתפרנס מיצירותיה במכירה בשוק האמנים בנחלת בנימין, ההצלחה לה זכתה הובילה לפתיחת חנות וסטודיו ברח' גורדון בתל אביב.
בשנת 1991 נפטרה אמה, קצת לפני שנגרין פרצה לתודעה.
בשנת 1992 נגרין העבירה את חנות הקונספט לרחוב שינקין שעוצבה בצבעונית עזה עם דגש על תכשיטים עם חרוזים, בניגוד לתכשיטי הזהב והכסף שבלטו בשוק התכשיטים.
נגרין החלה למכור את יצירותיה לחו"ל, תחילה דרך ישראלים שנתקלו ואהבו את היצירות, ולאחר מכן השתתפה בתערוכת תכשיטים "ביז'ורקה" בפריז שהובילה אותה לתודעה העולמית.
בד בבד סוכן יפני שהיה בתערוכה קנה ממנה תכשיטים ואלה החלו להיות משווקים ברשתות גדולות ביפן, דבר שהוביל לפתיחת רשת עולמית.
בשנת 1996 פתחה נגרין סטודיו גדול בבת ים שמאז התרחב בשנת 2009 למפעל ומרכז מבקרים ייחודי עם גלריה ובית קפה, בעלות של מיליון שקל.
עיצוביה של נגרין התפתחו מתכשיטים, לאופנה, מוצרי נוי, יודאיקה ובובות.
בשנת 2005 הוציאה ספר בישול משותף עם דנית סלומון בשם "שוקולד ושושנים :עוגות השוקולד הכי טובות", המשלב בין העיצוב הרומנטי של נגרין לעולמה הקולינרי של סלומון, בהוצאת קוראים.
בשנת 2007 עיצבה נגרין בהזמנה אישית את סיכת הבגד ואת הטבעת בעלות תמונת החתול עבור דמותה של דולורס אמברידג' מתוך הסרט "הארי פוטר ומסדר עוף החול".
לאחר מכן יצרה אוסף תכשיטים קטן בעיצוב דומה.
בשנת 2011 היו 26 חנויות של נגרין ברחבי העולם, בין היתר בערים טוקיו, סינגפור, מדריד, זגרב, פראג, לאס וגאס, אטלנטיק סיטי, מקסיקו סיטי ובוסטון, ועוד 21 חנויות בישראל.
בספטמבר 2019 הודיעה נגרין ל-120 העובדים כי היא נאלצת לסגור את החברה עקב קשיים כלכליים.
נגרין מתגוררת בנווה צדק שבתל אביב.
בתה היחידה יסמין אף היא מעצבת תכשיטים.
בשנת 2020 פתחה חנות בוטיק חדשה עם אוסף פרטי בקיבוץ נען.
מיכל אסתר עבאדי-בויאנג'ו (נולדה ב-5 בדצמבר 1966) היא רואת חשבון, כלכלנית ועורכת דין ישראלית.
כיהנה כיו"ר דירקטוריון פסגות בית השקעות וכחשבת הכללית במשרד האוצר.
אמה עלתה ממרוקו בגיל 12 ועבדה כאחות מיילדת, ואביה עלה ממצרים בגיל 18, במסגרת גרעין של השומר הצעיר.
אחיה, יואל עבאדי, הוא נגן קרן יער בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ואח נוסף, גדי עבאדי, הוא נגן ויולה המשמש מנהל המרכז למוזיקה ירושלים.
בשנת 1984 התגייסה לצה"ל ושירתה כקצינת מודיעין ביחידה 8200. עם תום השירות למדה תואר ראשון בכלכלה ובחשבונאות באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה בהצטיינות.
בשנת 1991 החלה לעבוד כמתמחה במשרד רואי החשבון סומך-חייקין, בעלת רישיון רואה חשבון משנת 1993. בשנת 1996 השלימה לימודי תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב וקיבלה רישיון עריכת דין.
בשנות ה-90, הייתה חברת מרכז הליכוד.
בשנת 1997 החלה לעבוד במגזר הציבורי ושימשה יועצת כלכלית לשר הבריאות יהושע מצא.
בינואר 1998 מונתה לסמנכ"ל במשרד הבריאות, האחראית לפיקוח על קופות החולים ושירותי בריאות נוספים (שב"ן).
באוקטובר 2003 מונתה במקביל ליושבת ראש החברה הממשלתית נכסים מ.י בע"מ, האחראית על מכירת מניות הבנקים שבהסדר, בתפקיד זה הובילה את הפרטת בנק דיסקונט לישראל, שגרעין השליטה בו נמכר לקבוצת משקיעים בראשות מתיו ברונפמן.
במרץ 2005 התפטרה בעקבות מחלוקת עם החשב הכללי ירון זליכה ולאחר שלא שותפה במהלכים למכירת מניות בנק לאומי לדויטשה בנק.
כמו כן שימשה חברת מליאה ויו"ר ועדת הביקורת ברשות לניירות ערך בשנים 1998–2006.
בתחילת 2006 החלה לעבוד בבנק הבינלאומי בו שימשה סמנכ"לית וראש חטיבת חשבונאי ראשי וכן כדירקטורית בחברות קשורות של הבנק בהן כרטיסי אשראי לישראל, בנק אוצר החייל, מת"ף - מחשוב ותפעול פיננסי והבינלאומי הראשון הנפקות.
ב-2011 מונתה לחשבת הכללית במשרד האוצר, לאחר שהייתה מועמדת לתפקיד המפקחת על הבנקים ומנכ"לית משרד האוצר.
היא נכנסה לתפקידה ביוני אותה שנה, וכיהנה בו עד ינואר 2017 (היא האישה הראשונה והיחידה שכיהנה בתפקיד זה).
בין היתר הייתה האחראית בפועל על תקציב המדינה (למעלה מ-330 מיליארד ש"ח) וניהול של נכסי המדינה.
בשנת 2016 הצליחה להוריד את הגרעון לשיעורו הנמוך ביותר מאז משבר האשראי העולמי בשנת 2008, וכן הנפיקה לראשונה אג"ח של מדינת ישראל מחוץ למדינה.
בפברואר 2017 דרש גנז המדינה ממנכ"ל משרד האוצר שיפעל להשבת ארגזי מסמכים שנטלה עבאדי-בויאנג'ו עם עזיבתה את התפקיד.
סמוך למועד זה מסרה עדות במשטרה בפרשת הצוללות.
עבאדי-בויאנג'ו כיהנה כחברה בוועדת ריבלין, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס השופט אליעזר ריבלין, שתפקידה לבחון את האפשרות להחלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני בדימונה שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם.
לאחר שסיימה את תפקידה כחשבת הכללית במשרד האוצר, שמה של עבאדי-בויאנג'ו עלה כמועמדת לשורה ארוכה של תפקידים בכירים, ביניהם מועמדת מובילה של ראש הממשלה לתפקיד נציבת שירות המדינה, מועמדת לתפקיד מנכ"לית מגדל ביטוח.
לבסוף מונתה בחודש פברואר 2018 לתפקיד יו"ר דירקטוריון פסגות בית השקעות תפקיד אותו סיימה לאחר שנה וחודשיים.
ביולי 2021 החליט שר האוצר, אביגדור ליברמן למנות אותה ליו"ר חברת קו צינור אילת אשקלון.
בנוסף, מכהנת כיו"ר דירקטוריון דוראד אנרגיה בע"מ.
בדצמבר 2025 החליט שר האוצר, בצלאל סמוטריץ' למנותה שוב לחשבת הכללית במשרד האוצר.
ב29 בדצמבר 2025, ועדת פרס ישראל שהייתה חברה בה החליטה על מתן פרס ישראל לנשיא טראמפ
עבאדי-בויאנג'ו נשואה לד"ר אנדי בויאנג'ו, רופא שיניים, ולהם שני ילדים.
מיכל פיטובסקי (נולדה ב-4 באוגוסט 1984) היא סופרת ישראלית, זוכת מלגת פרדס מטעם הספרייה הלאומית וכלת פרס ע"ש דבורה עומר של משרד התרבות.
מיכל פיטובסקי נולדה בפרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית, וגדלה בירושלים.
אביה היה איתמר פיטובסקי, פרופסור לפילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל מגיל 19 החלה לתקלט תחת שם הבמה "אלטרנטיב צ'יק", מעל במות שונות בירושלים.
היא תקלטה רוק אלטרנטיבי, אייטיז ואלקטרו, משלוח יד שבו עסקה במשך תשע שנים.
פיטובסקי היא בעלת תואר ראשון בספרות כללית והשוואתית ובתולדות האמנות, מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף לספריה, לסיפורים ולמסות שפרסמה בכתבי עת שונים, פרסמה פיטובסקי גם ביקורות וסקירות על ספרים, מוזיקה וטלוויזיה בוואלה!
פיטובסקי מנחה ומלווה כותבים במסגרת "סדנאות הבית", בית הספר לכתיבה של אשכול נבו ואורית גידלי.
מרצה על קהילות קוראים ברשת, כמו בוקטוק למשל, ובכלל על תופעות ברשתות החברתיות.
הספר הראשון שלה, אספלט, הוא רומן שיצא לאור בשנת 2012. הספר זכה במלגת פרדס.
ספרה השני, הקומונה, ראה אור בשנת 2017, והוא פרויקט משותף של אוגנדה והאדסטארט, הרומן מתאר חבורה של צעירים אידיאליסטים, נמרצים וסוערים החיים בקומונה ומבקשים להפר את האיזון החברתי באמצעות רעיון מהפכני: להביא כמה שיותר ילדים שמאלנים לעולם.
בשנת 2019 יצא ספרה השלישי, דברים שקורים בשומקום, המיועד לבני נוער ומספר את סיפורה של נטלי, נערה אשר אחיה נחטפו על ידי אביה.
הספר נכלל במצעד הספרים של משרד החינוך בשנת תש"פ, וזכה בפרס ע"ש דבורה עומר של משרד התרבות.
פיטובסקי מרצה על אודותיו במסגרת הרפרטואר של "סל תרבות ארצי" בבתי ספר ברחבי הארץ.
בשנת 2024 התפרסם ספרה הרביעי, חברים מזויפים, רומן לנוער שעוקב אחרי תום, בן למשפחת יוטיוברים מפורסמת, והודיה, המעריצה האובססיבית שלו.
בשנת 2025 התפרסם ספרה החמישי, אינסוף שברונות לב קטנים, רומן למבוגרים שמספר על סיפור האהבה ההפכפך של מעין נועם, שניהם בוגרי החוג לספרות השוואתית ושניהם ביסקסואלים.
פיטובסקי פרסמה בכתבי העת, "הכיוון מזרח", "מאזנים" ו"אלכסון".
דברים שקורים בשום מקום, הוצאת טל-מאי וידיעות ספרים, 2019.
חברים מזויפים, הוצאת טל-מאי, 2024
אינסוף שברונות לב קטנים, כנרת, זמורה, דביר, 2025
"הטוקבקיסט": סיפור קצר שפורסם במגזין אלכסון
"מיומנה של ספרנית": מסה במגזין "המוסך"
"איך להיות וואנבי": מסה במגזין "הרמה"
"האמן VS יחסי הציבור": מסה במגזין הרמה
"מומנט": סיפור קצר, באתר כתב העת "מאזנים"
רבי יחיאל מיכל צבי הירש היילפרין (~ה'תק"ן, 1790 - ליל י' בשבט ה'תרל"ז, 23 בינואר 1877) היה רב באוקראינה בתקופת האימפריה הרוסית.
רבה של אודסה במשך למעלה מארבעים שנה.
נולד לרבי חנניה יוסף הלפרין (השני) רבה של בערזאן.
נישא לשרה טאבא מאוסטרהא ולהם בן אחד, ר' יעקב ליבש.
לאחר פטירתה נישא בשנית ללאה בת הרב ראובן הרטנשטיין, רבן של זיטומיר ואודסה.
ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 1834 נפטר אבי חמיו, חמיו עבר לכהן במקום אביו ברבנות העיר קונסטנטין ישן, ומינה אותו כממלא מקומו באודסה.
הוא כיהן ברבנות אודסה עוד שנים רבות, עד פטירתו בליל י' בשבט ה'תרל"ז, 23 בינואר 1877. הוא נפטר ונקבר באודסה.
מיכל סלע (נולדה ב-1963 בירושלים) היא פמיניסטית ופעילה חברתית הפועלת למען קידום שוויון זכויות נשים ולמען קידום ערכי סביבה מקיימת ושמירת הטבע.
מייסדת ויו"ר NOGAFem, משנות בריאות נשים, ויו"ר ועדת התעשייה במועצה לקידום נשים במדע וטכנולוגיה של משרד המדע והטכנולוגיה.
בעלת תואר בוגר במדעי הרפואה, B.Med.Sc, תואר דוקטור לרפואת שיניים D.M.D, תואר MA בניהול מלכ"רים ומנהל ציבורי.
היא בוגרת מכון מנדל למנהיגות מחזור ט"ו.
סלע כיהנה כמנהלת קו החירום של מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בירושלים, כדיקנית הסטודנטים בבצלאל, כראשת מנהל הסטודנטים ב-HIT מכון טכנולוגי חולון וכמנכ"לית עמותת שדולת הנשים בישראל.
בשנת 1983 החלה ללמוד לתואר בוגר במדעי הרפואה, B.Med.Sc באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיימה בהצטיינות.
לאחר מכן המשיכה ללימודי רפואת שיניים ובשנת 1989 סיימה תואר דוקטור לרפואת שיניים D.M.D.
במהלך עבודתה כרופאת שיניים במרפאה פרטית וקליניקות ציבוריות בירושלים, הרצתה בקורסי הכשרת סייעות ובקורס הכנה לבחינות רישוי של משרד הבריאות במכללה למדעי הבריאות וההתנהגות ברמת-גן.
במהלך עבודתה כרופאת שיניים, ד"ר סלע התנדבה במרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
בעקבות התנדבות זו, חלה נקודת מפנה בחייה ובשנת 1996 מיכל החליטה לסגור את הקליניקה הפרטית לרפואת שיניים ולפנות לתחום חינוך וחברה.
סלע פנתה ללימודי תואר MA בניהול מלכ"רים ומנהל ציבורי, בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בהצטיינות יתרה בשנת 1999.
בשנה זו מיכל החלה לנהל את מחלקת הסיוע במרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בירושלים.
במסגרת תפקידה קידמה תהליכים של העלאת מודעות בקרב אוכלוסיית אנשי המקצוע הבאים במגע עם נפגעות תקיפה מינית ועסקה באתיקה של תפקיד המתנדבת.
בתקופת כהונתה בתפקיד זה גדל משמעותית מספר הפניות לקו הסיוע, נוצרו קבוצות תמיכה והועמקה העבודה בשיתוף משטרת ישראל והפרקליטות.
בשנים 2001–2006 כיהנה כדיקנית הסטודנטים בבצלאל.
במסגרת תפקידה, ניהלה ויזמה את פרויקט "פרחי בצלאל" - תוכנית המהווה גשר להשכלה גבוהה בשיתוף אגף שח"ר ופר"ח.
במסגרת תוכנית זו מגיעים תלמידי כיתות י'-י"ב לקמפוס בצלאל ושם נפגשים, בתיווכם ובהנחייתם של הסטודנטים, עם שפע ההיצע של מחלקות האקדמיה.
תוכנית תלת שנתית זו מפגישה בני נוער בעלי מוטיבציה גבוהה עם המחלקות השונות.
הלימודים בסביבה סטודנטיאלית ואקדמית מהווים, עבור בני הנוער המשתתפים, גשר להשכלה גבוהה ומעשירים את עולמם הפנימי.
סלע היא בוגרת מחזור ט"ו, של בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל בירושלים.
במסגרת תוכנית לימודים זו, עסקה בפיתוח דגם לאחריות החברתית והסביבתית של מוסדות להשכלה גבוהה.
במסגרת זו התמחתה בוועדה לתכנון ולתקצוב וכתבה דו"ח אודות "תמונת מצב על ההשכלה הגבוהה של האוכלוסייה הערבית בצפון".
בשנת 2009 כיהנה סלע כסגנית ראש מנהל הסטודנטים, במכון הטכנולוגי בחולון ובשנת 2011 מונתה לראשת מינהל הסטודנטים.
במהלך שנים הקימה סלע מרכז נגישות לסטודנטים בעלי מוגבלויות ועסקה בהקמת Science shop (אנג') למחקר משותף אקדמיה-קהילה.
החזון שעומד מאחורי מודל ה-Science shop הוא הפעלת גוף המספק ידע נגיש לחברה האזרחית ומתופעל על ידי האקדמיה.
את פרויקט זה, ד"ר סלע הציגה בכנס בינלאומי בקופנהגן 6th Living Knowledge.
במהלך השנים 2015-2016, לאחר שהחליפה את ד"ר גלית דשא בתפקידה, כיהנה ד"ר מיכל סלע כמנכ"לית שדולת הנשים בישראל (ע"ר).
סלע מחויבת לקידום נשים בטכנולוגיה והיא מכהנת בוועד המנהל של FIRST ישראל, ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח שייעודו עידוד בני נוער לעסוק במדע וטכנולוגיה.
בנוסף, היא חברה בוועד המנהל של עמותת "תושבים משפיעים במודיעין" אותה ייסדה עם קבוצת פעילים מקומית להגנה ושמירה על אתרי הטבע בעיר והפיכת מודיעין-מכבים-רעות לעיר בת-קיימא.
כיום, סלע היא יועצת ארגונית העובדת ברחבי העולם.
היא עוסקת בפיתוח מנהיגות, קידום נשים בתפקידי ניהול וייעוץ לפרויקטים חברתיים במדינות מתפתחות ועם אוכלוסיות מוחלשות ומקדמת שוויון בבריאות נשים.
ד"ר סלע מתגוררת ברעות עם בן זוגה ושתי בנותיה.
מיכל סהר (נולדה ב־19 באוקטובר 1970) היא מעצבת גופנים, טיפוגרפית, מעצבת גרפית, מרצה, ובעלת סטודיו "מיכל סהר" המתמחה בעיצוב גרפי ומיתוג בתחום האמנות והתרבות.
זוכת פרס העיצוב מטעם משרד החינוך, התרבות והספורט לשנת 2004.
סהר נולדה בשנת 1970 בתל אביב.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בבצלאל בירושלים בשנת 1996 החלה לעבוד בקבוצת תל אביב, בה התקדמה לתפקיד ארט דיירקטורית ולבסוף שותפה.
בשנת 2000 יצאה לדרך עצמאית, ובשנת 2005 התמנתה לתפקיד מעצבת מוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות, תפקיד בו שימשה למשך שנתיים.
ב־2008 חברה למעצב קובי לוי להקמת "הליגה", סטודיו לעיצוב ומיתוג, יחדיו יצרו פרויקטים שונים.
במקביל, בשנת 2001 הקימה עם עודד עזר את "הגילדה", קואופרטיב מעצבי פונטים עצמאיים.
בהמשך חבר אליהם דני מירב ("הטייס"), אך ב־2007 עודד עזר החל לשווק את הגופנים שעיצב באופן עצמאי.
נוסף על הגופנים המסחריים, עיצבה סהר גם פונטים נקודתיים לפרויקטים שונים, ביניהם TAM - פונט המיתוג ושילוט במוזיאון תל אביב לאמנות, Wendy עבור סדרת הילדים ונדי בירד (הוצאת א-נו-ני-מה), סירוקא (תערוכת בוגרים בצלאל) ו־37 בלוקס (מיתוג גלריה BAAD).
ב־2011 פתחה סטודיו עצמאי - "סטודיו מיכל סהר".
מיכל מרצה ב"בצלאל" משנת 2007 במחלקה לתקשורת חזותית, שם היא מלמדת קורסים בנושא מיתוג, עיצוב אות וגרפיקה אקספרימנטלית, ומשמשת במבחר תפקידים אקדמיים, ועדות הוראה ועוד.
משנת 2018 היא מכהנת כראש תחום עיצוב גרפי וטיפוגרפי במחלקה.
עבודת העיצוב של מיכל מתמקדת בתחומי האמנות והתרבות, וביצירת פונטים.
עבודות ריענון, חידוש ויצירת לוגואים כוללים את מוזיאון תל אביב לאמנות, ארטפורט, נמל יפו, גלריה עינגע לאמנות עכשווית, גלריה p39 ועוד.
עיצבה לוגואים ואלבומים גם בתחום המוזיקה - רונה קינן, דפנה והעוגיות, קרולינה, שלומי סרנגה.
2000 - 2007 - דרום מערב, דרום, ניו פונט, סמי-קאמבק, פרידריך, איתמר, איתמר בוקס, דוטס, אלנבי סריף, טי.אל.וי
2007 - 2008 - מכבי, מכבי בלוק, בלנדר מוצר אהרוני הגילדה, פרנק ריהל הגילדה, מרים הגילדה
2012 - 2018 - אלף, אלף פרו, סירוקא, הסטנסילז, קו 16, סימפלר, פדרה עברית, סואץ, סקולר, מרים ליברה
אלף - עוצב בשנת 2012, הוזמן על ידי איגוד האינטרנט הישראלי, עיצוב פונט רשת חדש כתחליף לאריאל (גופן).
סואץ - עוצב בשנת 2015, הוזמן על ידי גוגל במסגרת פרויקט Libra Fonts לפונטים בקוד פתוח לשימוש חופשי.
מרים ליברה - עוצב בשנת 2015, הוזמן על ידי גוגל במסגרת פרויקט Libra Fonts לפונטים בקוד פתוח לשימוש חופשי.
סקולר - עוצב בשנת 2016, הוזמן על ידי גוגל במסגרת פרויקט Libra Fonts לפונטים בקוד פתוח לשימוש חופשי.
סיגלית לנדאו - הפתרון האינסופי, The Country, קריאטדה, The Dining Hall
דב אור נר - פעולות בפלנטה הקרובה 1970–2070, Bad Renro
דורון רבינא - הביאנלה הבינלאומית בסאו פאולו, 2005
רפי לביא - הביאנלגה ה-53 לאמנות בוונציה
הוספות, הביאנלה לארכיטקטורה בוונציה, 2009
ובסוף נמות - אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל, במסגרת 60 שנות אמנות בישראל
ובסוף נמות - שנות התשעים
מעשה מדינה - היסטוריה מצולמת של הכיבוש
עיצוב גרפי במרחב וחללי תערוכות
מוזיאון תל אביב לאמנות, הבניין הראשי
(2004) פרס העיצוב, משרד החינוך, התרבות והספורט
(2012) קוביית הארד בתרבות ADC בקטגוריית מיתוג
(2015) פרס גראנשאן לעיצוב אות, מקום שני
(2024) "א—Z: עיצוב בזירה רב תרבותית", תערוכת יחיד ראשונה, גלריה ויטרינה ע"ש ג'וליה מזרחי, HIT מכון טכנולוגי חולון
מיכל פזדן (בפולנית: Michał Pazdan; נולד ב-21 בספטמבר 1987) הוא כדורגלן פולני המשחק בקבוצת יגלוניה ביאליסטוק בעמדות בלם והקשר האחורי.
פזדן הצטרף למחלקת הנוער של קבוצת הוטניק קרקוב בגיל 15. בעונת 2003-2004, עלה לסגל הקבוצה הבכירה של מועדון נעוריו.
ב-2007 הצטרף לקבוצת גורניק זאבז'ה.
ב-14 בספטמבר 2007, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפולנית במשחק מול פולוניה ביטום.
אחרי 5 שנים בזאבז'ה, בהן ערך 126 הופעות ליגה, חתם פזדן בקבוצת יגילוניה ביאליסטוק.
בביאליסטוק, שיחק פזדן שלוש עונות, בהן הופיע ב-86 משחקי ליגה וכבש 3 שערים.
ב-24 ביוני 2015, עבר לשחק בקבוצת לגיה ורשה.
בעונתו הראשונה בלגיה, זכה פזדן עם קבוצתו באליפות הליגה הפולנית.
בעונתו הבאה בקבוצה, זכה עמה באליפות נוספת.
פזדן ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת פולין ב-15 בדצמבר 2007, במשחק הניצחון 1-0 מול בוסניה והרצגובינה.
פזדן נכלל על סגל הנבחרת הפולנית לטורניר יורו 2008, ויחד עם שותפו לסגל לוקאש גרגוליה היו ליחידים בסגל שלא שותפו אפילו לדקת משחק אחת בטורניר.
פזדן נכלל גם בסגל הנבחרת הפולנית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת, וזכה בתואר השחקן המצטיין במשחק התיקו 0-0 מול אלופת העולם גרמניה.
מיכל פלגי (נודה ב-29 ביוני 1944) היא סוציולוגית ארגונית, ממייסדות שדולת הנשים בישראל, ראש "המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי" באוניברסיטת חיפה.
מיכל פלגי נולדה בבנימינה לשולמית גולדשטיין, פרח הטיִס הארצישראלית הראשונה והגננת הראשונה של המושבה, ולד"ר רודולף גולדשטיין, מדריך ראשי לגידול עופות במשרד החקלאות.
בעקבות עבודתו של אביה בקפריסין עברה ללמוד תיכון בבית הספר האנגלי לבנות בניקוסיה.
עם סיום לימודיה חזרה לישראל ושירתה כחיילת במשרדו של דובר צה"ל.
ב-1968 הצטרפה לקיבוץ ניר דוד שבו חבר בעלה ד"ר יאיר פלגי, פסיכולוג קליני.
ב-2011 עזבו פלגי ובעלה את הקיבוץ ועברו לעפולה.
פלגי למדה בשנים 1965–1968 סטטיסטיקה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1975–1977 למדה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה והגישה בה תזה בנושא: "הבדלים בין המינים בזיקה לקיבוץ ובמנבאיה".
עבודת הדוקטורט שלה הוגשה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1984 בנושא: "היבטים תאורטיים ואמפיריים של שיתוף עובדים בקבלת החלטות במפעלים תעשייתיים - השוואה בין מפעלים קיבוציים לבין מפעלים לא קיבוציים", ונכתבה בהנחיית פרופ' רבקה בר-יוסף.
את הפוסט-דוקטורט עשתה פלגי באוניברסיטת הרווארד בשנים 1985- 1986.
פלגי מיכל החלה דרכה כמרצה במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
ב-1998 פתחה שם את החטיבה ללימודי מגדר ועמדה בראשה עד 2002. בין 2003 ל-2007 כיהנה כראש החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במכללה.
בשנת 2008 יסדה ופתחה פלגי את התוכנית לתואר שני בפיתוח וייעוץ ארגוני במכללה האקדמית עמק יזרעאל ועמדה בראשה עד 2012. פלגי שימשה כמרצה בסמינר אורנים, במדרשת רופין וכמרצה אורחת באוניברסיטת טאפטס במסצ'וסטס שבארצות הברית.
משנת 2011 היא ראש "המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי" באוניברסיטת חיפה.
פלגי מכהנת בתפקידים אקדמיים ברחבי העולם כמומחית בינלאומית בתחומי התמחותה.
היא שימשה כיועצת למכון למחקר כלכלי-חברתי באוניברסיטת קמניץ שבגרמניה בשנים 1991–2006. בין 2002 לבין 2007 כיהנה כנשיאה של ועדת המחקר בנושא שיתוף עובדים, דמוקרטיה ארגונית וניהול עצמי ב"אגודה הסוציולוגית הבין-לאומית".
בשנים 2007–2010 כיהנה כנשיאת ה"אגודה הבין-לאומית לחקר החיים השיתופיים" (ICSA).
בשנים 2008–2014 כיהנה כראש ועדת ההסמכה לסוציולוגים מעשיים של "האגודה הסוציולוגית הישראלית".
פרופ' פלגי הייתה ממייסדות שדולת הנשים בישראל וכיהנה בהנהלתה בשנים 1984–1996, וכן ממייסדות פורום כלל ארצי ללימודי נשים, המקדם שוויון נשים בקמפוס ובקהילה.
היא הקימה את פורום הנשים בית שאן והאזור במסגרת "שותפות 2000" ועמדה בראשו בשנים 1997–2001. בשנים 2004–2011 שימשה כיועצת לפרויקט "דמוקרטיה ארגונית" עבור NODE (New orientations for Democracy in Europe) של משרד החינוך המדע והתרבות האוסטרי.
פלגי כיהנה כנשיאה של "האגודה הבין לאומית לפיתוח אזורי" שעסקה בתחום העבודה והתעסוקה (International Work and Labor Network on Regional and Local Development) בשנים 2008–2010.
בשנים 2008 -2011 הייתה חברה בוועדה "ההתיישבות הכפרית בשנת 2025 לבחינת דמותם של ההתיישבות והמרחב הכפרי בישראל" שמונתה על ידי נשיא המדינה שמעון פרס.
ניהול עצמי ועבודה שכירה במפעלי התעשייה הקיבוצית.
ביבליוגרפיה נבחרת לנושאי הדמוקרטיה התעשייתית והניהול העצמי בעולם ובישראל.
המרכז לתיעוד ועיון בנושא הדמוקרטיה התעשייתית וניהול עצמי, המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי, אוניברסיטת חיפה, 1988.
הקיבוץ כמסלול לקליטה ישירה בארץ של עולי חבר העמים, אוניברסיטת חיפה, המכון לחקר הקיבוץ 1995.
הפיתוח הכלכלי וההשכלתי באזורי פריפריה: האם הזדמנויות תעסוקתיות חדשות לנשים.
אוניברסיטת חיפה, המכון לחקר הקיבוץ, חוברת 171.
מתיישבים פוטנציאליים בשכונות קהילתיות בפריפריה הקיבוצית.
המכון לחקר הקיבוץ אוניברסיטת חיפה 2003.
יעקובוביץ), המערכת הארגונית הפנימית של הכפר בישראל וקשריה עם המועצה האזורית, המכון לחקר הקיבוץ אוניברסיטת חיפה 2006.
רמת החיים בקיבוצים – השוואה למשפחות עירוניות.
המכון למחקר כלכלי בישראל ע"ש מוריס פאלק, האוניברסיטה העברית, ירושלים 2006.
"נשים בקיבוץ", בתוך: לקסיקון הקיבוץ, בעריכת: אלי אברהמי, הוצאת יד-טבנקין, 1998.
מיכל פיק חמו היא ד"ר למחקר תרבות, אמנית וחוקרת תרבות ומדיה ישראליים.
מיכל גדלה בכרמיאל, בת למקימי העיר אורה פיק (הגננת הראשונה בעיר ואשת חינוך) ועזרא פיק (עסק בקליטת עליה והקמת תשתית תעשייתית).
נישאה ליוסי חמו, הורים ל-ברק חמו (1990, אמן ניו מדיה ויזם הייטק) וניר חמו (1996).
בשנת 1986 סיימה מיכל בהצטיינות לימודי קולנוע בבית צבי, ביימה את הסרט הבלתי קרואה (1990, 48 דק.) שזיכה אותה במלגות: קרן הסרט הקצר, קרן התרבות אמריקה-ישראל לתסריט ולסרט (פעמיים), קרן המועצה הישראלית לתרבות ואמנות לתסריט ולסרט (פעמיים), נבחר לאחד מ-10 הסרטים הטובים ביותר מתוך 500 הסרטים הראשונים שהוקרנו בערוץ 2.
חברת ההפקות בניהולה הפיקה מספר תוכניות טלוויזיה בהן תוכנית העיצוב ויטרינה בהגשת אלונה פרידמן ומיכאלה ברקו, ביימה סרטים תיעודיים והפיקה מספר קלטות וידאו לילדים הידועות בהן: פיט-פט-טו משיריה וסיפוריה של חיה שנהב, אצבעות עם דני בסן ואפרת רייטן בה נכללו גם שירים שכתבה ועוד.
בשנת 1998 סיימה לימודי תואר ראשון בפילוסופיה וקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 סיימה לימודי תואר שני במחלקה ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית והחלה ללמד בבצלאל, באוניברסיטה הפתוחה ובהמשך במכללת ספיר.
בתקופה זו התפרסמו וזכו בפרסים שני סיפורים קצרים שכתבה.
בשנת 2008 התקבלה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב, המחקר שזכה במלגות ובפרסים עסק בייצוגים של טראומה ודיסוציאציה תרבותית בקולנוע הישראלי.
הספר מולדת פצועה (2016) שנכתב על בסיס המחקר זכה במלגת מימון מקרן הקולנוע הישראלי.
עיסוקה המרכזי כיום הוא כתיבת מחזות ויציקות זכוכית.
מיכל זכתה במענקים ובפרסים על הפקותיה ומחקריה בהם:
מלגת פרסום לספר מולדת פצועה המבוסס על מחקר הדוקטורט – מהקרן לעידוד קולנוע ישראלי (2015),
פרס מחקר דוקטורט של בית ספר רוטשילד-קיסריה לתקשורת – אונ' ת"א (2009), לסרטה הבלתי קרואה
פרס קרן שרת להפקה מצטיינת (1990),
פרס המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות להפקה מצטיינת (1990),
פרס קרן שרת לאמנים מצטיינים (1988),
פרס המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות לאמנים צעירים (1987)
בין השנים 1990–1995 ביימה למעלה מ-100 כתבות לתוכניות השונות בערוץ-1 של הטלוויזיה הישראלית.
תסריט ובימוי דרמה באורך בינוני הבלתי קרואה (1990), זכה בקרן הסרט הקצר, קרן אמריקה ישראל לתסריט ולסרט (פעמיים), קרן המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות לתסריט ולסרט (פעמיים), נבחר לאחד מ-10 הסרטים הטובים ביותר מתוך 500 הסרטים הראשונים בערוץ 2, הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ה-7 "אור ראשון".
מדברי הביקורת בפסטיבל הקולנוע בירושלים: הדיאלוגים מצוינים, עיצוב הדמויות מעיד על כישרון רב, זהו הסרט הישראלי הראשון שמיטיב לתאר את מערכות היחסים במרחב הצבאי ללא צורך להראות רובים וכלי-נשק ולו פעם אחת.
בימוי קלטת וידאו לילדים פיט-פט-טו משיריה וסיפוריה של חיה שנהב (1994).
בימוי קלטת וידאו לילדים שירים וסיפורים על אצבעות עם דני בסן ואפרת רייטן (1995).
בימוי קלטת וידאו לילדים כייף חיות (1995), עובדה לסדרת תוכניות טלוויזיה לילדים.
סרט תיעודי מסכת קידושין (1996).
סרט תיעודי אישה אחת – סיפורה של מרים עקביא (1997)
בימוי והפקת מגזין לעיצוב פנים וארכיטקטורה ויטרינה לרשות השידור (1996–1999) למעלה מ-120 תוכניות.
בימוי ועריכת מגזין עיצוב פנים וארכיטקטורה סגנונות לחינוכית –2 (1999-2000).
לאחר התנסות ארוכת שנים בהפקות קולנוע וטלוויזיה ועיסוק בייצוגים בתנועה, השתלמה מיכל ביצירה עם זכוכית חמה וזכוכית קרה, שמאפשרות לה חקירה של מרקמים חדשים והקפאה של התנועה.
יציקות זכוכית אצל האמנית ליזבט ביגר
קורס יציקות זכוכית בתבניות פתוחות אצל האמנית האיטלקייה סילביה לוינסון,
יציקות זכוכית חמה בסטודיו של פיטר נובוטניק בצ'כיה
זכוכית ישראלית 2020, העבודה: Yearbook
הביאנלה לזכוכית בירושלים 2018, העבודה: Preliminary
מקסם הזכוכית 2018, העבודה: Yearbook
מקסם הזכוכית 2016, העבודה: Calla
הרבנית מיכל נגן (נולדה ב-1968) היא ראש צהלי ורוני: "מכינת צהלי" - מכינה קדם צבאית לבנות דתיות, ומדרשה לבנות "רוני".
נגן נולדה וגדלה ברמת גן.
היא בתם הצעירה של ד"ר שולמית סימון, וחוקר ופרשן המקרא פרופסור אוריאל סימון ונכדתו של חתן פרס ישראל עקיבא ארנסט סימון.
בניגוד לרוב בנות המגזר הדתי היא התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית הוראה בחיל חינוך.
בהמשך סיימה קורס קצינים והייתה קצינת הוראה במחווה אלון ומפקדת קורס קצינות הוראה.
לאחר השירות למדה במדרשת ברוריה.
בעלת תואר שני בהיסטוריה של יהדות זמננו מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נגן ראש מכינה, בנוסף היא גם גננת, תומכת לידה, ושחקנית תיאטרון פרינג'.
נגן היא אשת חינוך פורצת דרך.
בשנת 2006 יזמה תנועת הקיבוץ הדתי הקמה של מכינה קדם צבאית ייעודית לבנות דתיות.
המכינה הוקמה בתוך עמותת מרכז יעקב הרצוג ובראשה הרבנית נגן (שהייתה אז מחנכת בתיכון פלך בירושלים).
מכינת צהלי, שהייתה אז מוסד חינוכי חלוצי וקטן הפכה במרוצת השנים למפעל חינוכי מוביל בציונות הדתית והיא מונה שני מוסדות: מכינה קדם צבאית ומדרשה תורנית לנשים.
כראש מוסדות צהלי נגן מעבירה שיעורים בנושאי אמונה, חינוך, זוגיות ונשיות.
בעשר השנים הראשונות לקיומה של מכינת צהלי הובילה נגן את השיח החינוכי בציונות הדתית על נושא זה, וקראה למחנכים לתת לנערות לבחור בחופשיות בין השירות הלאומי לשירות הצבאי, אבל גם ללוות אותן ולהכין אותן לאתגרי השירות בצבא.
המהלך עורר התנגדות מבית אף כי בשנים אלו עלה בהתמדה מספר הנערות המתגייסות לצה"ל מקרב בוגרות החינוך הממלכתי דתי.
ארגון חותם ניהל קמפיינים מתוקשרים כדי לשכנע נערות דתיות שלא להתגייס.
במקביל לעליה במספר המתגייסות נעשתה עבודת מטה ברבנות הצבאית והשטח הוכשר לאפשר לכל חיילת דתית מעטפת וליווי.
בשנת 2016 פרסם הרמטכ"ל גדי אייזנקוט את פקודת השירות המשותף שעוררה פולמוס ציבורי נרחב.
נגן השתתפה בצוות מצומצם של מנהיגי הציונות הדתית שנפגשו עם צמרת המטכ"ל, ובראשם הרמטכ"ל והאלוף מוטי אלמוז, בנושא פקודת השירות המשותף.
הדיון לגבי שילוב נשים בצבא התלהט ובדיון בין רבני הקו, וראשי מכינת עלי תפסה הרבנית נגן מקום משמעותי.
ביום העצמאות של שנה זו ארגנה נגן, במכינת צהלי, אירוע שירת המונים של חיילות דתיות.
בשנת 2020 פרץ דיון ציבורי בעקבות פניית מועמדות לשירות בצה"ל לבג"ץ בתביעה לחייב את הצבא לאפשר את השתתפותן בגיבוש ליחידות המובחרות.
הרבנית נגן הגישה חוות דעת לבג"ץ, ובה התנגדה להכרעה משפטית בשאלת שילוב נשים בסיירות משום שחייבים לקחת בחשבון היבטים מעשיים לגבי שילוב הנשים בלוחמה.
נגן נפגשה עם הרמטכ"ל אביב כוכבי, וגם נקראה להעיד בוועדת סטריק שבחנה את הנושא מטעם הצבא.
בשנת 2021 חשפה הרבנית נגן את העובדה כי היא מתמודדת עם פוסט-טראומה מורכבת, בעקבות פגיעה מינית שחוותה בבית הספר היסודי, על ידי אחד המורים.
הפרסום הכה הדים ברחבי הציבור הדתי, שכן היא הדמות הציבורית הראשונה שנחשפה בנושא.
מתוך ניסיונה יזמה נגן את הקמתו של ארגון בית דינה המלווה קהילות בהתמודדות עם אירועי פגיעות מיניות.
בשנת 2023 נבחרה על ידי מגזין פורבס כאישה מעוררת השראה PWOER WOMEN בישראל.
בשנת 2021 נבחרה על ידי עיתון מקור ראשון לאחת מחמישים המשפיעים מהציונות הדתית (מקום 38).
בשנת 2021 קיבלה בשם מכינת צהלי את פרס בגין, בשל "עידוד לשירות צבאי משמעותי תוך העצמה נשית המשלבת בין חיי הקודש וערכים לאומיים".
נגן נשואה לרב ד"ר יעקב נגן, ר"מ בישיבת עתניאל ודוקטור למחשבת ישראל.
הזוג התגורר בעתניאל ולהם שבעה ילדים.
בנם הבכור, הרב הלל נגן הוא ר"מ בישיבת אורות שאול בתל אביב.
בשנת 2022, עבר בעלה, הרב יעקב נגן, אירוע מוחי פתאומי.
לבקשת המשפחה התאחדו יהודים ומוסלמים בכל רחבי העולם בתפילות להחלמתו, האירוע הדהד בעולם השיח הבן דתי וקידם הבנה ושיח בין ראשי הדת המוסלמית לבין הרב נגן.
בעקבות האירוע עברה המשפחה לדור בירושלים.
מיכל פלג (1959 – 4 ביוני 2025) הייתה אמנית, עיתונאית, סופרת ומסאית ישראלית.
נולדה בחיפה וחייתה בילדותה באתיופיה עקב שליחות הוריה.
למדה אמנות ועיצוב בבצלאל וקולנוע ברומא.
עד שנת 1990 הייתה כתבת העיתונים "דבר" ו"מעריב" באיטליה, במקביל לעבודתה שם בתחום הקולנוע.
הרצתה באקדמיה לאמנות "בצלאל" ובבתי-ספר לעיצוב ולתקשורת חזותית.
פרסמה מאמרים ומסות בעיתון "הארץ" וב"מסע אחר".
מטיוליה המקיפים באזורי סכסוך ומתיחות בעולם פרסמה רשימות מברלין לאחר נפילת חומת ברלין, מנגורנו קרבאך, מקובה ומאתיופיה.
עשייתה כללה פעילות בארגון "תעאיוש".
לאחר שביוני 2025 נותק עמה הקשר בעת שהותה באי כרתים שבו התגוררה, החלו צוותי משטרה יווניים וצוות חילוץ מישראל בחיפושים אחריה.
כעבור ארבעה ימים אותרה גופתה בלב ים, מול חופי האי, ונקבע שנהרגה לאחר שנפלה מצוק.
לאחר מותה פורסם שכתבה גם תחת שם העט "בן פול".
שיר הרס וסיפורים אחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997 - סיפורים
העיר הפנימית, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998 - רומן
לאפריקה, הוצאת כרמל, 2005 - נובלה וסיפורים קצרים
פנים: שיחות עם יאן ראוכוורגר, כרמל, 2007
נדיר, עם עובד, הספריה לעם, 2010 - רומן
החתרנים: מסע בספרות ובמאה העשרים, הוצאת כתר, 2017
לאחר מותה נודע ששם העט בן פול היה שלה.
אתה שוטר בירושלים, כתר ספרים, 2016.
מיכל פרץ (נולדה ב-ז' באלול ה'תשל"ו, 2 בספטמבר 1976) היא שחקנית, במאית, סופרת ויוצרת ישראלית.
נולדה בשיכון בבלי בתל אביב.
אביה ד"ר יוסי הדר היה מחזאי, ופסיכיאטר ממייסדי נט"ל.
אמה טניה הדר הייתה משוררת.
כאשר הייתה בת ארבע, התגרשו הוריה בעקבות החזרה בתשובה של אמה.
בגיל תשע עברה עם אמה למבשרת ציון.
למדה בבית הספר נעם בנות ואולפנת צביה בירושלים.
בשנת תשמ"ט הייתה כתבת צעירה בעיתון "אותיות", אותו ערך אורי אורבך.
בשנות לימודיה בתיכון התנדבה בבית חולים אלי"ן.
בעקבות התנדבות זו עשתה את השירות הלאומי בתחומי החינוך והרווחה בקריית ארבע.
בין השנים 1995–1998 למדה לימודי הוראה במגמת תיאטרון במחזור הראשון של מגמה זו במכללת אמונה.
כבר במהלך הלימודים העלתה הצגות לילדים לצד חברתה ללימודים נטע רוטנר.
בהמשך הקימה את "תיאטרון הדרים" לילדים, הקרוי על שם אביה.
היא העלתה בתיאטרון 8 הצגות ילדים - הראשונה מהן היא "אני לא מפחד מכלום, כמעט", והצגה אחת לנשים בשם "על הבקבוק והלוק".
התיאטרון פעל במשך כחמש שנים.
לאחר מכן החלה לעבור אל מאחורי הקלעים ועסקה בכתיבה ובימוי.
בשנת 2011 כתבה, ביימה והפיקה את ההצגה "חלומה של כל אישה" בתיאטרון שחנשים של נטע רוטנר.
זוהי הצגה קומית-דרמטית העוסקת במעגל חייה של האישה, הלבטים, החלומות והכמיהה לחופש.
בשנת 2012 החלה ללמוד בתיאטרון פלייבק, ומשנת 2015 גם מציגה בתיאטרון הפלייבק "מלמלה".
בשנת 2014 נפטרה אמה, ובעקבות פטירתה כתבה את ההצגה "קערות של אהבה" בבימויה של נטע רוטנר.
זהו מופע מוזיקלי המציג את סיפורה האישי, בו שזורים שיריה של אמה המשוררת בביצוע הזמרת ליאת יצחקי.
המופע עוסק בקשר בין אם לבתה.
ב-2016 העלתה את המופע "ארבעים לשם שינוי" (לאחר כשנה שונה שם המופע ל"מחשבת מסלול מחדש"), העוסק בסיטואציות יומיומיות מחיי אישה.
את הייעוץ האמנותי למופע עשתה צופיה לקס.
שיחקה גם בפרסומות: ב-2017 שיחקה בפרסומת לאולפנת בני עקיבא "שירת הים", שיחקה בסרטון "דבר אליה בפרחים" של הארגונים "דיבור טוב" ו"זהות", וגילמה את יהודית בפרסומת לעמותת מקימי.
במהלך השנים עסקה גם בהוראת דרמה במסגרות חינוכיות שונות כגון גני ילדים, בתי ספר ואולפנות.
כתבה טורים ב-ynet הורים, מקור ראשון ובאותיות לילדים.
בין השנים 2016–2019 כתבה טור אישי במגזין "פנימה".
ב-2018 יצא לאור ספרה הראשון לילדים ונוער "הסודות של שירי" המבוסס על סיפור ילדותה.
הספר מספר את סיפורה של שירי הגדלה אצל הוריה הגרושים בשני בתים: אמא חוזרת בתשובה ואב חילוני.
את הספר אייר שלומי צ'רקה.
הספר יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בעקבות הספר מעלה מיכל הרצגה (שילוב של הרצאה-הצגה) לילדים העוסקת בחוויית כתיבת היומן האישי בילדותה, כיצד סיפור וספר נולדים, קבלת השונה, ודרכים להגשמת חלומות.
מאז שהייתה בכיתה ז' מיכל חברה של רות פוגל.
הן למדו ביחד, ובמשך תקופה גם גרו אחת ליד השנייה בכרמי צור.
ב-2018 יצא לאור ספרה "בשבילי תמיד תישארי רותי" בהוצאת דברי שיר המגולל את סיפור החברות בין רותי פוגל לבין מיכל, ואת ההתמודדות של המעגל השני של השכול.
מיכל מעבירה הרצאות באולפנות ולמבוגרים בעקבות הספר על דמותה של רותי פוגל.
נשואה ליששכר, מנהל חנות לתשמישי קדושה בשילה.
התגוררה בכרמי צור, בקריית ארבע ובירושלים.
מאז 2006 גרה בשבות רחל.
מיכל פיינבלט (נולדה ב-26 באוגוסט 1984) היא ג'ודוקא עבר ישראלית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
היא ארבע פעמים אלופת ישראל וייצגה את ישראל באולימפיאדת אתונה 2004. פיינבלט גם ייצגה את ישראל בתחרויות החתירה ב.
היא הספורטאית הישראלית הראשונה שהתחרתה גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפאראלימפיים.
פיינבלט נולדה בבני ברק להוריה תמר וראובן.
בגיל 4 החלה להתאמן בהתעמלות ובגיל 11 החלה להתאמן במקביל גם בג'ודו במועדון של המאמן רמז ממיסטבלוב.
כשהייתה בת 13, החליטה להתמקד בג'ודו ובנערותה החלה להתחרות בתחרויות בינלאומיות יחד עם נבחרת ישראל.
בשנת 2002, כאשר הייתה בת 18, פיינבלט זכתה לראשונה באליפות ישראל לבוגרים.
בהמשך הקריירה היא הספיקה לזכות שלוש פעמים נוספות באליפות ישראל.
בנובמבר 2002, פיינבלט התחרתה באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ברוטרדם וזכתה במדליית הארד לאחר שניצחה בקרב על המדליה את מלגורזטה ביילק הפולנייה.
שנה לאחר מכן היא זכתה שוב במדליית הארד באליפות אירופה עד גיל 20 אשר נערכה בסרייבו.
בפברואר 2003 היא זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות בינלאומית לבוגרים כאשר זכתה במדליית הזהב בטורניר 'A-Tournament Sofia' לאחר שניצחה בגמר את ז'ואנה ראמוס הפורטוגלית.
באליפות העולם באותה השנה שנערכה באוסקה שביפן היא סיימה במקום השביעי, בקרב הראשון היא ניצחה את שולפן קאלייבה מקזחסטן ובשמינית הגמר היא הפסידה לרי סאנג-רים הצפון קוריאנית.
היא נשרה לקרבות בית הניחומים, שם גברה על צ'ארלי מינקין האמריקאית ונטשה ואן גורף ההולנדית אך הפסידה לג'ורג'ינה סינגלטון הבריטית.
עוד באותה השנה היא זכתה במדליית ארד בטורניר 'German Open Braunschweig'.
פיינבלט השתתפה באולימפיאדת אתונה 2004 והייתה הג'ודוקא האישה היחידה במשלחת הישראלית.
היא התחרתה בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג והתחילה בסיבוב השני מאחר שהייתה מדורגת, אך הפסידה כבר בקרב הראשון שלה מול תלמה מונטיירו הפורטגלית כאשר דקה ו-17 שניות לסיום מונטיירו ביצעה תרגיל קוצ'יקי טאושי אשר העניק לה איפון.
באותה השנה היא זכתה במדליית ארד בטורניר 'A-Tournament Rome'.
בשנת 2007, במהלך אימון במרכז הספורט הדר יוסף, נפצעה פיינבלט בכתפה.
היא עברה ניתוח בבית החולים מאיר בכפר סבא והליך שיקום שנמשך כחצי שנה, אך פציעה זו מנעה ממנה לשוב להתחרות בג'ודו.
היא עברה קורס מדריכי כושר במכון וינגייט ובמקביל השלימה תואר ראשון ושני בחינוך גופני בסמינר הקיבוצים.
היא החלה לעבוד כמדריכת כושר באוניברסיטת תל אביב ומאוחר יותר שימשה כעוזרת המאמן של שני הרשקו בנבחרת הנשים בג'ודו.
בשנת 2016, עת לימדה בתיכון אהל שם ברמת גן, היא הזמינה את החותרת הפראלימפית מורן סמואל להעביר הרצאה לתלמידיה.
בעצתה של סמואל, הגיעה פיינבלט למרכז דניאל לחתירה שבתל אביב ובסוף ינואר 2016 הצטרפה לנבחרת החותרים הפראלימפית.
פיינבלט החלה להתחרות בקטגוריית רביעיית חותרים מעורבת, אך לא הצליחה להשיג עם חבריה לנבחרת את הקריטריון למשחקים הפראלימפיים בריו 2016.
מיכל פלדמן (נולדה ב-1 בפברואר 1976) היא פרופסור מן המניין למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, מופקדת הקתדרה לחישוביות וכלכלה, ראש המעבדה לכלכלה וחישוב, וחוקרת במעבדות המחקר של מיקרוסופט בישראל.
עוסקת בתורת המשחקים האלגוריתמית, תחום המשלב תיאוריות ממדעי המחשב, מיקרו כלכלה ותורת המשחקים.
בין תחומי המחקר שלה נמנים תורת המכרזים, תכנון מנגנונים, תכנון אלגוריתמים, מחיר האנרכיה, ומסחר אלקטרוני.
נולדה ב-1976 לציפי ומנחם פינקלשטיין.
את שירותה הצבאי עשתה ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
למדה לתואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות יתרה בשנת 1999. בשנת 2005 סיימה את עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
התזה שלה עסקה בעיצוב תמריצים לשיתוף פעולה במערכות עמית לעמית (peer-to-peer systems).
מאמריה מהדוקטורט היוו פריצת דרך בתחום זה וסללו את הדרך לענף מחקר פורה.
עם סיום הדוקטורט חזרה לישראל ועשתה את הפוסט דוקטורט שלה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב בהנחייתם של נעם ניסן וישי מנצור.
בשנת 2007 הצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית, בבית הספר למנהל עסקים וכחברה במרכז לחקר הרציונליות.
בשנים 2011–2013 הייתה פרופסור אורחת באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' מסצ'וסטס, וכן במעבדות מיקרוסופט מחקר בניו אינגלנד.
בשנת 2012 נבחרה לאקדמיה הצעירה הישראלית מיסודה של האקדמיה הלאומית למדעים בשנה הראשונה להקמתה, ואף שימשה בוועד המנהל שלה.
בשנת 2013, עם חזרתה לישראל, הצטרפה לסגל בית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
פלדמן נשואה ליובל פלדמן, פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ולהם ארבע בנות ובן.
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים לשנת 2025.
מענק מחקר מפ"צ של ה ISF למחקרים פורצי דרך (2024)
שלושה מענקי מחקר ERC של מועצת המחקר האירופית (2024 ,Starter 2013, Consolidator 2019)
פרס קדר למצוינות מחקרית (2022)
מלגת אלון לחוקרים מצטיינים (2009)
מענק מחקר MARIE CURIE של האיחוד האירופי (2011)
מצטיינת רקטור בהוראה, אוניברסיטת תל אביב (2016)
חברת האקדמיה הצעירה הישראלית, וחברת הוועד המנהל שלה (2016–2012)
חברת האקדמיה הגלובלית הצעירה (2011-2015)
אחת מ-40 הצעירים והצעירות המבטיחים של מגזין דה מרקר – 40 תחת 40 (2014)
אחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל, פורבס ישראל (2016)
מיכל ספיר (נולדה ב-1966) היא מוזיקאית, סופרת ומתרגמת ישראלית.
מיכל ספיר נולדה בניו יורק בשנת 1966 כשהוריה שהו בעיר לשם לימודי הדוקטורט בכלכלה של אביה, עמוס ספיר, בנו של פנחס ספיר, שר האוצר באותה עת.
בהיותה בת שנה חזרו הוריה לישראל, למלחמת ששת הימים, ואביה נפצע קשה במלחמה והפסיק את לימודי הדוקטורט.
היא גדלה בשכונת אפקה בתל אביב.
את שירותה הצבאי החלה בגלי צה"ל אך פרשה מרצונה מהקורס ועברה ליחידה 8200. ביחידה פגשה את אלון ידגר, וב-1986, לאחר שחרורם מצה"ל הקימו את להקת "אפור גשום".
ב-1987 הצטרף ללהקה אורן רביב, וב-1988, לאחר שידגר עזב ללימודים בלונדון, עודד שכטר ואורן קפלן.
ספיר קיבלה תואר ראשון בתורת הספרות ובאנגלית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1990 פרשו מ"אפור גשום" רביב וקפלן, ובמקומם הצטרפו ערן רייס, ערן מלכי ואורן בן נון.
סגנון הפוסט פאנק המלנכולי של הלהקה השתנה ונהיה כבד יותר.
בשנת 1991 התפרקה הלהקה כשספיר נסעה ללימודי דוקטורט בספרות השוואתית באוניברסיטת ניו יורק, שם הקימה במקביל ללימודיה להקה חדשה בשם "Fluffy", יחד עם הגיטריסט ניקולאס ורנס והמתופף דייוויד מצ'יונס – להקת פוסט-פאנק/שוגייז רעשני, שהוציאה סינגל בודד, ומיד לאחר צאתו שינתה את שמה לאחד השירים המופיעים בו – "Baby Tooth".
הלהקה הוציאה סינגל נוסף ודיסק אחד, ולאחר מכן מיעטה בהופעות והתפרקה.
ספיר עזבה את הלימודים ועברה ללונדון, שם הקימה את להקת "Zero Balancer" עם הגיטריסט והאמן כריסטופר וורמינגטון והמתופף מיגל מארין, שאותו החליף מאוחר יותר פיט ריילנד.
ההרכב זכה לאזכור נלהב בשבועון המוזיקה מלודי מייקר, אך התפרק בלי להוציא לאור חומרים מוקלטים מלבד השיר Headless Skies, שהופיע ב-1999 באלבום אוסף של מועדון האינדי/פאנק הקווירי קלאב וי.
ספיר עבדה כמתרגמת וכתבה לכתב העת "סטודיו" ועיתונים אחרים על אמנות, קולנוע ומחול.
בשנת 2005 השלימה את הדוקטורט, שעסק בדימויים של נפילה בספרות המודרנית.
ב-2005 ספיר ניסתה את כוחה כזמרת סולנית, וחזרה עם פרויקט סולו בשם "Moon Pilot".
שהקליטה השלישייה יצא ב-2013 בשם "Transients".
ב-2008 הוציאה את הקלטת "פברואר" של "אפור גשום" על גבי דיסק, בתוספת חומרים שהוקלטו בין השנים 1991–1988 וטרם ראו אור.
היא החלה בכתיבת הביוגרפיה של סבהּ, וזו יצאה לאור בשנת 2011, בהוצאת ידיעות ספרים, בשם "היש הגדול: ביוגרפיה של פנחס ספיר".
בשנה זו חזרה ספיר לישראל.
בנובמבר 2012 הקימה ספיר הרכב חדש של "אפור גשום" לאחר 22 שנה בהן הלהקה לא הייתה פעילה.
בשנת 2018 יצא לאור ספר סיפורת ראשון פרי עטה, "הריקוד המודרני".
אלבומה הרביעי של אפור גשום, עם רעש נסתר, יצא ביולי 2020. את האלבום הפיק מוזיקלית עובד אפרת שגם ניגן גיטרה לצדה של מיכל.
לספיר אח מבוגר ממנה, בועז, איש תוכנה, ואח צעיר ממנה, איתי, היסטוריון של האמנות שחי במונטריאול.
בראיון בשנת 2009 סיפרה ספיר שהיא לסבית.
ספיר פעילה במסגרת התנועות "אנרכיסטים נגד הגדר" ו"תעיוש" ותומכת BDS.
תרבות בעולם מודרני נזיל, זיגמונט באומן, הקיבוץ המאוחד, 2013
הישרדות הגחליליות, ז'ורז' דידי-הוברמן, הקיבוץ המאוחד, 2015
דימויים למרות הכל, ז'ורז' דידי-הוברמן, הקיבוץ המאוחד, 2019
מהתלה אינסופית, דייוויד פוסטר וואלאס, הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, 2022
מיכל פעילן (נולדה ב־11 בספטמבר 1986) היא עיתונאית ואשת טלוויזיה ישראלית.
כתבת הרווחה בחברת החדשות ובקשת 12.
נולדה בתל אביב וגדלה בצהלה.
יש לה אח תאום ואחים תאומים מבוגרים ממנה.
לאחר שנת שירות בשכונת שפירא שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש וכמדריכה.
היא בוגרת בהצטיינות של אוניברסיטת תל אביב בתקשורת ובמדעי המדינה.
בשנת 2012 החלה את עבודתה בחברת החדשות.
בשנים הראשונות עבדה כתחקירנית ב"אולפן שישי".
בתקופה זו תחקירה המשותף עם הכתב שי גל, על שכר חיילי צה"ל, זכה בפרס פרימור, לאחר שהוביל להעלאה של שכר החיילים.
בשנים 2014–2017 עבדה בריכוז המהדורה המרכזית, וככתבת כללית במהדורה.
בשנת 2016 מונתה לכתבת מגזין בחברת החדשות.
בשנת 2019 מונתה לכתבת הרווחה של חברת החדשות.
באותה שנה פרסמה את התחקיר שחשף כי קופות החולים ממשיכות להעסיק רופאים שנחשדו בהטרדות מיניות של מטופלים ללא התערבות של משרד הבריאות.
נוסף על כך ליוותה פעילן את מאבקם של הורים לילדים עם תסמונת דאון להעלאת הקצבה לילדיהם, מאבק שהוביל להגדלתה של הקצבה.
פעילן הביאה אל המסך תחקירים בנושא הדרת נשים, אלימות כלפי נשים והטיפול הלקוי של הממשלה בסוגיות האלה.
בין השאר פרסמה שורת תחקירים על מסדרי צניעות והדרת נשים בצה"ל, תחקיר על המסלול שנאלצות לעבור נשים ישראליות לקבלת אישור מוועדת ההפלות לביצוע הפלה מלאכותית, ותחקיר על נשים מוכות שאינן מטופלות ברשויות הרווחה ובמשטרה.
התחקיר הביא להקמת ועדה מיוחדת בנושא בכנסת ולשינוי הנוהל של ליווי נשים מוכות מבית המשפט.
בשנת 2020 פרסמה תחקיר על האפליה של זוגות להט"בים באימוץ ילדים בישראל.
החשיפה הובילה לדיון מיוחד בוועדה לביקורת המדינה, והוחלט להעביר את הנושא לבדיקתו של מבקר המדינה.
בחודש יוני 2021 קיבלה את פרס אבירת התקשורת החופשית ע"ש יצחק לבני (מטעם "דמוקרטTV"), על פעילותה למען האוכלוסיות המודרות.
נשואה ואם לשתי בנות ובן.
מיכל פרנק (נולדה ב-9 באפריל 1976) היא מנהלת ישראלית, המכהנת כמנכ"לית חברת עזרה ובצרון.
קודם לכן שימשה בשורת תפקידים במגזר הציבורי והשלישי, בינהם מנכ"לית משרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
בעלת תואר ראשון במשפטים ותואר שני במנהל עסקים, שניהם בהצטיינות, מהאוניברסיטה העברית.
בעלת רישיון עריכת דין בישראל.
בשנת 2003 מונתה ליועצת למנהל רשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
בתפקידה הייתה חברת צוות הניהול בהליכי ההפרטה המרכזיים במשק: אל על, צים, בזק ובתי הזיקוק באשדוד ובז"ן חיפה.
בתקופה זו הובילה הרשות רפורמות מבניות מרכזיות במשק, בענפי התשתיות והתחבורה, כדוגמת פיצול רשות הנמלים והרכבות לחברות ממשלתיות נפרדות, והעברת מע"צ לחברה ממשלתית.
בשנת 2009 מונתה לסמנכ"לית פנים, תכנון ופיתוח במשרד ראש הממשלה (לשעבר אגף תיאום, מעקב ובקרה), תחת המנכ"לים אייל גבאי והראל לוקר.
במסגרת תפקידה כיהנה כדירקטורית בחברת "מקורות" ו"מקורות ייזום ופיתוח".
בין השנים 2014–2020 כיהנה בתפקידי ניהול בארגון הג'וינט העולמי (JDC), כמנכ"לית מרחב חבר המדינות וכמנהלת משותפת של התכנון והתוכניות הגלובליים בארגון.
בינואר 2021 נבחרה לתפקיד מנכ"לית הקרן לידידות.
ביוני 2021 הכריזה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים, מרב מיכאלי כי היא תמנה את פרנק למנכ"לית המשרד.
חודש לאחר מכן אושר המינוי בישיבת הממשלה.
עם הקמת מנהלת תקומה לשיקום עוטף עזה, מונתה פרנק לראש צוות כלכלה ועסקים.
בתפקיד זה שימשה עד דצמבר 2024.
בנובמבר 2025 מונתה לתפקיד מנכ"לית חברת עזרה ובצרון של עיריית תל אביב.
מתגוררת בתל אביב, בזוגיות ואם לבת.
מיכל פרנקל (נולדה ב-26 באוקטובר 1966) היא סוציולוגית וחוקרת של ארגונים, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרנקל נולדה וגדלה בקריית אונו, בת לטובה ודן פרנקל, ילידי ישראל.
לפרנקל יש אחות אחת, צעירה ממנה.
היא למדה בבית הספר היסודי ניר ובתיכון בן צבי.
שירתה בצה"ל כמפיקה בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
לאחר סיום שירותה הצבאי, למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1987–1991 למדה לתואר ראשון וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
בשנים 1990–1992 למדה לתואר שני וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה.