tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התחנה ממוקמת ממערב לעיר העתיקה, סמוך לאוניברסיטת ברן, והיא נחנכה ב-1 במאי 1860. נוסף על התעבורה הבינעירונית, יוצאות מהתחנה רכבות בין-לאומיות לגרמניה, איטליה, צרפת ולספרד, ומאז שנפתחה מנהרת לטשברג (Lötschberg-Basistunnel) מדרום לעיר, התייעלה תחבורת הרכבות בין ברן לדרומה של שווייץ ולאיטליה.
עוד משמשת התחנה כמרכז לרשת הרכבת הפרוורית של ברן (S-Bahn Bern) המפעילה כ-1,000 רכבות ומסיעה כ-120,000 נוסעים מדי יום, ונחשבת לשנייה בגודלה במדינה.
בקומה הראשית בתחנה 12 רציפים המשרתים את כל הרכבות העוברות דרכה, למעט הרכבות האזוריות ברן-זולותורן (Regionalverkehr Bern-Solothurn) העושות שימוש בארבעה רציפים בקומה התחתונה של המבנה.
בקומה העליונה של התחנה פועל מסוף אוטובוסי הדואר הבינעירוניים.
בנהופפלאץ (Bahnhofplatz – "כיכר התחנה" – ראו 8) מדרום למבנה הוא מרכזה של רשת האוטובוסים, הטרוליבוסים והחשמליות של העיר, והוא עבר מתיחת פנים מקיפה לקראת משחקי יורו 2008, שעיקרה הקמת גג זכוכית גדול מעליו וחידוש הרציפים.
המרציליבאן (Marzilibahn) או בשמו המלא "פניקולר מרצילי-העיר ברן" (Drahtseilbahn Marzili-Stadt Bern) הוא פוניקולר המוביל מרובע מרצילי שעל גדת נהר הארה אל הארמון הפדרלי.
הפוניקולר נחנך ב-18 ביולי 1885 והונע הידראולית עד שנת 1973, אך מאז הוא מונע באמצעות חשמל.
אורך המסילה הוא 105 מטר והבדל הגבהים אותו היא מגשרת הוא של 32 מטר.
הנסיעה בפניקולר שנחשב לאמצעי התחבורה המסילתי הציבורי הקצר באירופה אורכת כדקה, והקרון מסוגל להכיל עד 30 איש.
פוניקולר נוסף הפועל בעיר הוא הגרוטנבאן (Gurtenbahn) המטפס מגובה של 572.6 מטר אל הר גרוטן בדרום העיר שגובהו 845.5 מטר ואשר ממנו נשקף נוף פנורמי.
אורך הקו הוא 1,559 מטר והקרון מסוגל להסיע עד 150 נוסעים.
הפוניקולר נחנך לראשונה ב-12 בספטמבר 1899 אך הוא שופץ פעמים רבות ונבנה לחלוטין מחדש ב-1999.
המאטנליפט (Mattenlift – "מעלית מאטן") המכונה גם זנקלטראם (Senkeltram – "חשמלית זנקל") היא מעלית בפינה הדרום-מזרחית של העיר העתיקה .
היא מקשרת בין "מינסטרפלאטפורם" (Münsterplattform – "(כיכר) מרפסת הקתדרלה") ורובע מאטן השוכן על גדת הנהר מתחתיה.
גובה המעלית הוא 31.5 מטר, והיא חוסכת את הצורך לעלות ברגל לאורכו של גרם ובו 183 מדרגות עץ מהמאה ה-14 המכונה "מאטנטרפה" (Mattentreppe – "מדרגות מאטן").
שלושה כבישים מהירים נפגשים בברן, והם משמשים לה ככביש טבעת המקיף אותה ממזרח, מצפון וממערב.
כביש מהיר עובר מצפון וממערב לעיר ומקשר אותה אל ציריך בצידו האחד ואל ז'נבה בצידו האחר.
ממנו מתפצלים כביש מהיר המוליך דרומה ללוזאן וכביש מהיר המוביל לכיוון דרום-מזרח, אל העיר תון.
בצידו האחר מוביל כביש זה לכיוון צפון-מערב לעבר העיר ביל/ביין.
התחבורה העירונית הציבורית בברן מופקדת בעיקר בידיה של "ברנמוביל" (Bernmobil) אשר אימצה את שמה בשנת 2000 (במקום השם הקודם "שירותי תחבורה עירוניים" – Städtische Verkehrsbetriebe Bern או SVB).
ברנמוביל מפעילה שלושה קווי חשמלית באורך כולל של 17.4 ק"מ (קו רביעי מופעל על ידי חברת הרכבות האזוריות ברן-זולותורן) ומספר קווי אוטובוס ואוטובוס חשמלי.
ברשות החברה 45 חשמליות ו-160 אוטובוסים מסוגים שונים, והיא פועלת מאז שנת 2004 במסגרת איחוד תעריפים עם מובילים עירוניים ופרווריים אחרים.
מאז חודש אפריל 2008 נערכות עבודות להארכת רשת מסילות החשמלית אל מערבה של העיר.
הפרויקט המכונה "טראם ברן ווסט" (Tram Bern west) אמור היה להסתיים בשנת 2010.
אף על פי שציריך היא מרכז הכלכלה והפיננסים של שווייץ, משמשת ברן כמרכזו של האזור הכלכלי "אספאס-מיטלנד" (Espace Mittelland – "מרחב ארץ הביניים", שהוא שמה של השפלה השווייצרית).
באזור זה במערב שווייץ ששטחו 10,062 קמ"ר התגוררו 1,679,417 איש בשנת 2000. בשנת 2012 היה מספר המועסקים בעיר 185,132, בעוד מספר התושבים היה קצת מעל 120,000, מה שמראה על תופעה רחבה של יוממות לעיר מהסביבה.
אחוז האבטלה בעיר נמוך, ועמד בשנת 2010 על 3.3%.
בברן תעשייה רפואית ופרמקולוגית, ושוכנים בה מרכזיהם של מספר חברות בעלות חשיבות לאומית.
בתחום האנרגיה – בעיר יושב מטה חברת ברנישה קראפטוורקה (Bernische Kraftwerke או BKW FMB Energie) העוסקת באספקת חשמל באמצעות שבעה מפעלים הידרואלקטריים וכור אטומי.
בתחום הפיננסים – בין החברות בעיר נמנות שווייצרישר מוביליאר (Schweizerische Mobiliar) העוסקת בביטוח ובנק קנטון ברן (Berner Kantonalbank).
בתחומי השירותים והתחבורה – ברן היא מקום מושבו של הדואר השווייצרי (Die Schweizerische Post, La Poste Suisse, La Posta Svizzera, La Posta Svizra) והנהלת חברת התחבורה הציבורית שלו (Postauto), וכן נמצאים בה משרדי חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית (SBB, CFF, FFS), שתיהן חברות גדולות בעלות חשיבות לאומית משמעותית.
בצפונה של העיר, סמוך לאצטדיון ונקדורף, שוכנים גני התערוכה (BEA Bern Expo), שבהם נערכות 14 תערוכות מקומיות ו-18 תערוכות אורחות נוספות מדי שנה.
במקום שוכן גם מרכז קונגרסים בו נערכים כמאה אירועים בשנה.
העירייה מפעילה משרד עירוני לקידום עסקים, שמסייע בפתיחת עסק, ביצירת קשרים עסקיים ובמתן אשראי לעסקים ולחברות בעיר.
נכון ל-2024, ברן נמצאת במקום השישי בדירוג הערים היקרות בעולם של חברת הייעוץ האמריקאית מרסר.
ברן מדורגת אחרי ציריך (שלישית), ז'נבה (רביעית) ובזל (חמישית).
בברן יוצאים 5 יומונים, רובם בגרמנית.
השניים הגדולים – "דר בונד" ו"ברנר צייטונג", שייכים לאותה חברה אך בעלי מערכות נפרדות.
בנוסף לעיתונים פועלות בעיר שלוש תחנות רדיו קטנות וערוץ טלוויזיה אחד.
מלבד אמצעי התקשורת המקומיים שוכנים בברן משרדים של מספר חברות תקשורת גדולות:
תקשורת המונים – בברן יושב מטה סוכנות ATS – "הסוכנות הטלגרפית השווייצרית", סוכנות הידיעות הגדולה בשווייץ.
תקשורת סלולרית – בברן נמצאים משרדי סוויסקום (Swisscom), הגדולה בחברות התקשורת בשווייץ.
התאגיד שרובו בבעלות הממשלה חולש על כ-60% מהמנויים הניידים בשווייץ, בעל מונופול על הטלפונים הביתיים, ומחזור העסקים שלו עמד בשנת 2015 על כ-12 מיליארד פרנק שווייצרי.
מלבד סוויסקום נמצאים בברן גם משרדי חברת אסקום (Ascom), שעוסקת בעיקר בתקשורת בין-לאומית וסכום מחזור העסקים שלה הוא מעל חצי מיליארד פרנק שווייצרי בשנה (2010).
החלוקה המנהלית של ברן כוללת שישה חלקים (Stadtteile) המתחלקים בתורם ל-32 רבעים (Quartiere):
חלקי העיר שטח בקמ"ר אוכלוסייה (2006) 1העיר הפנימית Innere Stadt0.853,780 2לנגאסה-פלזנאו Länggasse-Felsenau11.3118,123 3 מאטנהוף-וייסנביל Mattenhof-Weissenbühl6.9827,091 4 קירכנפלד-שוסהאלדה Kirchenfeld-Schosshalde8.4723,445 5 ברייטנריין-לורן Breitenrain-Lorraine3.8224,090 6בימפליץ-אוברבוטיגן Bümpliz-Oberbottigen21.8031,343
לאחר השריפה שכילתה את בתי העיר בשנת 1405, הוקמה העיר העתיקה מחדש לפי תוכנית ובתיה נבנו מאבן חול בגווני ירוק וצהוב.
העיר העתיקה מחולקת לחמישה רבעים – האדום, הצהוב, הירוק, הלבן והשחור.
הציר המרכזי החוצה את העיר העתיקה לאורכה, מוליך מכיכר התחנה במערב ועד לגשר נידגבריקה במזרח.
לאורכו של ציר זה מתגלים עקרונות התכנון האדריכלי של ברן, מספר מבנים היסטוריים חשובים וחלק מ-11 מזרקותיה אשר שימרו את עיטוריהן.
כנסיית רוח הקודש (Heiliggeistkirche) הנמצאת בכיכר התחנה מול תחנת הרכבת היא כנסייה רפורמיסטית שהוקמה בין 1726 ל-1729. היא הוקמה בסגנון הבארוק במקום בו שכנה קודם לכן קפלת בית החולים של מסדר רוח הקודש (Orden zum Heiligen Geist).
חלל הכנסייה נתמך על ידי 14 עמודי אבן חול.
בכנסייה יכולים להתכנס עד 2,000 איש והיא הכנסייה הרפורמיסטית הגדולה במדינה.
מהכנסייה מוביל רחוב שפיטאלגאסה (Spitalgasse) מזרחה .
הרחוב קיבל את שמו מבית החולים ששכן בו בעבר, והוא ידוע במזרקת פייפרברונן (Pfeiferbrunnen – "מזרקת החלילן") הניצבת בסימטה היוצאת ממנו.
במרכזה של המזרקה עמוד שעליו דמותו של חלילן בן דמותם של נגנים נודדים בני התקופה המנגן בחמת חלילים.
כיכר ברן (Bärenplatz) היא אחת הכיכרות הראשיות בעיר והיא למעשה מדרחוב מוארך המוביל מהארמון הפדרלי בדרום אל צידה הצפוני של העיר העתיקה.
הכיכר ניצבת במקום בו שכן החפיר של חומת העיר המערבית השלישית במספר, ובחלקה הצפוני שכן כלוב הדובים הראשון של העיר החל ב-1513. ב-1579 נסתם החפיר בחלקה הדרומי של הכיכר והמקום נודע בשם "הולצמארקט" (Holzmarkt – "שוק העץ").
כלוב הדובים הועבר למקום אחר לאחר שנת 1763 והמקום זכה לשמו הנוכחי במאה ה-19. ב-1864 רוצפה הכיכר וכיום היא משמשת כמקום מפגש פופולרי לתושבי העיר ונערכים בה משחקי שחמט רחוב.
בצידה המערבי של הכיכר ניצב הקפיגטורם (Käfigturm – "מגדל הכלא"), שריד לחומה השלישת של העיר.
המגדל הנוכחי הוקם ב-1644 במקום בו שכן מגדל קודם מ-1256. זה איבד את חשיבותו האסטרטגית עם הרחבת העיר מערבה ב-1345. עד שנת 1897 שימש המגדל כבית כלא, ומכאן שמו, ולאחר מכן ועד 1977 שימש כארכיון.
המגדל נישא לגובה של 49 מטר ומאז סוף המאה ה-17 קבוע בו שעון.
כיום שייך המגדל לפורום הפוליטי שליד משרד קאנצלר שווייץ וזה עורך בו תערוכות וכנסים.
מתחת למגדל הכלא ומצפון לו עובר רחוב מארקטגאסה (Marktgasse – "רחוב השוק" – ראו B) היוצא מכיכר ברן ומוביל מזרחה.
בתחילה רוצף הרחוב בחומר מעורב באבן, אך הדבר גרם להיווצרות שלוליות בעת גשמים והיקשה את המעבר בו.
לכן רוצף הרחוב באבן ב-1399. עד המאה ה-18 כונה הרחוב בשם וייברמריט" (Wybermärit – "שוק הנשים") על שמן של הנשים שמכרו בו את מרכולתן, ושם זה שונה באופן רשמי בשנת 1789 ל"רחוב השוק", או מארקטגאסה בגרמנית ורי דה מרשה (Rue du Marché) בצרפתית.
הראשונה היא מזרקת אנה זידלר (Anna-Seiler-Brunnen) הנושאת את דמותה של אנה זיילר שהקימה את בית החולים הראשון בעיר ב-1354. הדמות נראית כשהיא מוזגת מים מכד לקערה.
המזרקה השנייה היא מזרקת שיצנברונן (Schützenbrunnen – "מזרקת הצלף") מ-1527, ובה נראית דמותו של גבר האוחז בדגל ולרגליו דוב חובש שריון היורה ברובה.
המזרקה השלישית היא מזרקת קינדליפרסרברונן (Kindlifresserbrunnen – "מזרקת טורף הילדים") והיא ניצבת במקום מפגשו של הרחוב עם כיכר קורנהאוס (Kornhaus).
במזרקה נראה ענק טורף ילד, ובידו השמאלית הוא אוחז בשלושה ילדים נוספים.
קראמגאסה (Kramgasse – ראו C) הוא המשכו של מארקטגאסה ובין השניים חוצץ צייטגלוגטורם (Zytgloggeturm – "מגדל פעמון הזמן" – ראו 10) שהיה לסימלה של העיר.
במקום זה ניצב שערה המערבי הראשון של העיר מ-1191 ועד שהועבר מערבה למגדל הכלא ב-1256. המגדל הוקם בתחילת המאה ה-13, ככל הנראה בין השנים 1218–1220, ונישא תחילה לגובה של 16 מטר בלבד.
הוא הוגבה לראשונה לאחר שכבר ניצב במרכזה של העיר ובמאה ה-14 היה לבית כלא לנשים.
המגדל חרב עד היסוד בשריפה הגדולה ב-1405, ולאחר שהוקם מחדש בתחילת המאה ה-15 נקבעו בו שעון אסטרונומי ופעמון אשר העניקו לו את שמו.
המגדל והשעון האסטרונומי הורחבו ושופצו פעמים מספר, ונוספו להם עיטורים שונים, ובמאה ה-18 זכה למראה הבארוק הנוכחי.
גובהו של המגדל הוא 54.5 מטר ורוחב קירותיו המערביים מגיע ל-2.6 מטר בשל כך שהיו פעם חלק מחומת העיר.
הפעמון במגדל הוא הפעמון המקורי שהותקן בו ב-1405 ומשקלו 1.4 טון.
בשתי חזיתותיו העיקריות של המגדל, הפונות מזרחה ומערבה, קבועים שעונים, ובחזית המזרחית קבוע גם השעון האסטרונמי מ-1530 המראה נוסף על השעה, גם את היום בשבוע ואת התאריך, את מופע הירח ואת גלגל המזלות ונתונים נוספים.
לאורכו של קראמגאסה שלוש מזרקות ששתי החשובות שבהן הן צרינגרברונן (Zähringerbrunnen – "מזרקת צרינגן") וסימסונברונן (Simsonbrunnen – "מזרקת שמשון").
מזרקת צרינגרברונן הוקמה ב-1535 לכבודו של מייסד העיר.
על עמוד המזרקה ניצב דוב לובש שריון וקסדה האוחז בידיו נס ומגן שעליהם סמלו של בית צרינגן.
לרגליו של הדוב נראה דוב קטן יותר כשהוא אוכל ענבים.
מזרקת שמשון הוקמה ב-1527 ומעליה ניצבת דמותו של שמשון בלבוש רומי אופייני; רגלו מונחת על אריה מוזהב והוא אוחז בלסתותיו בשתי ידיו.
בבית מספר 49 ברחוב שוכן בית אלברט איינשטיין (Einsteinhaus) בו התגורר איינשטיין בין 1903 ו-1905. הבית שוחזר לאחרונה בשנת 2005, אך הוא שומר על עיצובו עת התגורר בו איינשטיין.
קראמגאסה ממשיך מזרחה תוך שהוא משנה את שמו לגריכטיגקייטגאסה ולנידגאסה , חולף על פני כנסיית נידגקירשה (Nydeggkirche ראו 15), ומסתיים בשני גשרים – נידגבריקה ואונטרטורבריקה .
שני אלה ניצבים בגבולה המזרחי של העיר העתיקה.
קתדרלת ברן (Berner Münster) היא קתדרלה גותית בעיר העתיקה .
היא הוקמה במקום בו שכנה ככל הנראה קודם לכן קפלה קטנה שנבנתה בעת ייסוד העיר ב-1191. במהלך המאה ה-13 נבנתה במקום כנסייה גדולה יותר ובנייתה של הקתדרלה החלה ב-1421. היא הושלמה רק ב-1893 עם סיום הקמתו של מגדל הפעמונים המערבי שבראשו צריח מחודד.
המגדל נישא לגובה של 100 מטר, והוא הגבוה בשווייץ.
במהלך המאות בהן נבנתה הקתדרלה, הפכה העיר והקתדרלה עימה לפרוטסנטית.
בית העירייה וכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים
בית העירייה של ברן (Berner Rathaus) הוא משכנה ההיסטורי של מועצת העיר, וישיבות מועצת העיר עדיין נערכות בו.
עוד משמש הבניין כמשכנה של ממשלת הקנטון וחלק מישיבות אספת הקנטון נערכות בו.
המבנה הוקם בין 1406 ל-1415 וניצב בראטהאוספלאץ (Rathausplaz – "כיכר בית העירייה"), כשעורפו פונה אל הנהר.
הוא עוצב מחדש בסגנון נאו-גותי בין 1865 ל-1868, אך בשיפוץ נוסף בין 1940 ל-1942 הושב לסגנונו המקורי.
בבנין שלוש קומות וגרם מדרגות כפול מוליך אל הכניסה הראשית בקומתו השנייה.
הכניסה מעוצבת כלוג'יה כפולה שלה שתי קשתות בכל קומה, וגגה נתמך בשלושה עמודים.
סמוך ממערב לבית העירייה ניצבת כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים (Kirche Sankt Peter und Paul) הקתולית.
היא הוקמה במסגרת תחרות בין 1858 ל-1864 והייתה הכנסייה הקתולית הראשונה בעיר.
הכנסייה משמשת כקתדרלת הבישוף הקתולי של שווייץ.
הארמון הפדרלי (גרמנית Bundeshaus – "בית הפדרציה"; צרפתית Palais fédéral; איטלקית Palazzo federale – ראו 6)) בדרומה של העיר העתיקה הוא בית הפרלמנט של שווייץ, ובו מתכנסים שני הבתים הפדרליים – המועצה הלאומית ומועצת המדינות (הקנטונים).
המבנה מורכב משלושה חלקים אשר הוקמו במועדים שונים – האגף המערבי בין השנים 1852–1857; האגף המזרחי בשנים 1888–1892, ואילו האגף המרכזי המכונה "בניין הפרלמנט" (Parlamentsgebäude) נחנך ב-1 באפריל 1902. באגף זה נמצאים אולמות המליאה של שני הבתים ואולם קבלות הפנים הרשמי.
לראשונה בתולדותיו שופץ הבניין באופן מקיף בין השנים 2006–2008.
עד לשנת 1899 בבניין היה מקום גם הארכיון הפדרלי השווייצרי.
גגו של האגף המרכזי מורכב משלוש כיפות נחושת שהוריקה כתוצאה מתהליכי חימצון.
הכיפה המרכזית נישאת מבחוץ לגובה של 64 מטר וגובה תקרת האולם שמתחתיה הוא 33 מטר.
בתקרת הכיפה קבוע פסיפס שבמרכזו נראה סמל שווייץ בו אוחזות שתי נשים לבושות בלבן, ומעליו ומתחתיו מופיע הכיתוב הלטיני "Unus pro omnibus, omnes pro uno" ("אחד למען כולם, כולם למען אחד").
סביב הפסיפס נראים ויטראז'ים של סמלי 22 הקנטונים שהיו חברים בפדרציה ב-1902. חזית המבנה פונה אל ה"בונדספלאץ" (Bundesplaz – "כיכר הפדרציה") ועליה מופיע הכיתוב הלטיני "Curia Confoederationis Helveticae" ("מועצת הפדרציה ההלווטית").
ארבעה גשרים מחברים את העיר העתיקה של ברן אל הגדה הימנית של הארה, אם כי גשרים נוספים חוצים אותו מצפון ומדרום לה.
קירשנפלדבריקה (Kirchenfeldbrücke – "גשר קירשנפלד" – ראו 1) מדרום לעיר העתיקה מחבר בין הלווטיאפלאץ (Helvetiaplatz – "כיכר הלווטיה" ראו F) ברובע קירשנפלד לקזינופלאץ (Casinoplatz – "כיכר הקזינו") שממזרח לארמון הפדרלי.
הגשר העשוי משלד ברזל נחנך ב-1883. אורכו הכולל הוא 229 מטר ויש בו שתי קשתות שאורך כל אחת מהן הוא 87 מטר.
הגשר נישא לגובה של 37 מטר מעל לנהר.
נידגבריקה (Nydeggbrücke – "גשר נידג" – ראו 2) שוכן בצידה המזרחי של העיר העתיקה ואורכו 190 מטר.
הוא נבנה בין 1840 ל-1843 בסמוך לגשר אונטרטורבריקה, שעד אז היה הגשר היחיד בעיר, ונחנך ב-1844. על הגשר הוקמו עמדות מכס אך ב-1853 הוסרו המכסים והעמדות יצאו משימוש.
אונטרטורבריקה (Untertorbrücke – "גשר השער התחתון" – ראו 3) הוא הגשר העתיק ביותר ששרד בברן.
ייתכן שגשר עץ זמני הוקם במקום כבר בתקופה הרומית, אך הגשר הראשון ששכן במקום בוודאות הוקם ב-1256. ב-1460 סחפו מי שיטפונות את הגשר, ושנה לאחר מכן החלה הקמת הגשר הנוכחי.
ב-1844 נחנך גשר נידגבריקה הסמוך והקל את עומס התנועה בגשר.
קורנהאוסבריקה (Kornhausbrücke – "גשר קורנהאוס" – ראו 4) מחבר מאז 1898 את צידה הצפוני של העיר העתיקה אל הגדה הימנית של הארה.
אורכו 382 מטר, ובו קשת מרכזית באורך של 115 מטר וחמש קשתות קטנות יותר באורך של 34 מטר כל אחת.
סמוך מתחת לגשר הוקם גשר מודרני קטן להולכי רגל המחבר את שתי גדותיו של הנהר בגובה הרציפים.
יהודים בברן נזכרו כבר במחצית המאה ה-13, והם עסקו במתן הלוואות בריבית לאצילי העיר ולכנסייה.
ב-1294 הותקפו היהודים על ידי ההמון לאחר עלילת הדם שנטוותה סביב מותו של הנער "רודולף מברן" (Rudolf von Bern) אשר זכה למעמד של מרטיר, והם גורשו מן העיר.
ב-1348, בעקבות מגפת המוות השחור, הועלו יהודים בעיר על המוקד באשמת הרעלת הבארות, והשאר גורשו מן העיר.
הללו הורשו לחזור לעיר תמורת תשלום של 1,500 מארק לנפש, וכן מחילת כל החובות שחבו להם הגויים.
בשנת 1380 שוב חזרו היהודים לברן אך כבר ב-1392 גורשו שוב.
בשנת 1798 קמה הרפובליקה ההלווטית והיהודים שוב יכלו לחוש בטוחים ולהחזיק בזכויות אזרחיות, והחלו להגיע שוב לעיר.
ב-1812 שוב הוקם בית כנסת בעיר ובשנת 1848 הוכרזה רשמית קהילה יהודית בברן הפועלת בה עד היום.
בית הקברות היהודי נחנך ב-1871 (Jüdischen Friedhof Bern) וב-1988 הוקמה בו אנדרטה לזכר השואה בדמות קיר אבנים לא מסותתות שעליו תבליט של מגן דוד.
מאז תשע"ט רבה של קהילה הוא הרב מיכאל קון.
ברן הוא מקלע קל מתוצרת בריטניה שנכנס לשימוש הצבא הבריטי בשנות השלושים והמשיך לשמש בגרסאות שונות עד שנת 1991. בין היתר שימש את הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת פוקלנד ובמלחמת המפרץ.
בצה"ל ברן שימש כמקלע העיקרי בזמן מלחמת העצמאות, והוצא משימוש במהלך שנות החמישים.
קודם לכן הוא גם שימש את ארגוני ההגנה ואצ"ל.
שמו של המקלע נגזר משם העיר בה נמצא המפעל שבו תוכנן ויוצר לראשונה: העיר ברנו בצ'כיה שם עוצב, ורובע אנפילד בלונדון שם יוצר.
המקלע מבוסס על מקלע קל מדגם ZB vz.26 מתוצרת צ'כוסלובקיה.
לברן מחסנית מעוקלת, סתרשף בצורת חרוט וקנה הניתן להחלפה מהירה.
בשנות החמישים שונו מידות הקנה של הברן והוא הותאם לתחמושת התקנית של כוחות נאט"ו, בגודל 7.62X51 מ"מ.
לברן יש דורגל וניתן להתקינו גם על חצובה קרקעית או על רכב.
נכון לשנת 2007 מקלע הברן עדיין נמצא בייצור בהודו.
במלחמת העולם השנייה הברן היווה את הנשק התקני הכיתתי והמחלקתי בצבא הבריטי.
לכל כיתת רובאים היה ברן אחד ובכל מחלקת רובאים היו שלוש כיתות עם שלושה ברנים.
צוות הברן כלל בדרך כלל שני אנשים: מספר אחד שנשא את הברן עצמו עם כמה מחסניות ומספר שתים שנשא כמות מחסניות נוספות.
זו הייתה מכונת הירייה הקלה הנפוצה ביותר בצבאות בנות הברית.
הפעלת הברן על ידי כוחות ארגון ההגנה בארץ ישראל הייתה דומה לזו של הבריטים.
בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות ב- 1947, נעשה ניסיון להבריח לארץ מקנדה מכונות ומבלטים כדי להקים מפעל לייצור ברנים.
אולם עקב סיבוכים שנבעו מהצורך להערים על רשויות החוק שאסרו הוצאת ציוד מלחמתי לישראל, הגיעו לבסוף המכונות והמבלטים באיחור.
בְּרֶמֶן היא אחת משלוש ערי-המדינה בגרמניה, יחד עם ברלין והמבורג, אך בניגוד להן, המדינה ברמן מורכבת מברמן, שהעניקה למדינה את שמה, ומהעיר ברמרהאפן (Bremerhaven), הנמצאת 53 ק"מ צפונית לה.
השטח בין שתי הערים שייך למדינת סקסוניה התחתונה.
ברמן היא העיר העשירית בגודלה בגרמניה, עם כ-550 אלף תושבים, המתפרסים על שטח גדול יחסית – 325 קמ"ר (העיר החמישית בגודל שטחה בגרמניה).
נמלה של ברמן הוא השני בגודלו בגרמניה, אחרי זה של המבורג.
כשמינית מתושבי ברמן אינם גרמנים; מתוכם כ-40% הם טורקים.
בשנת 2004 הוכרזו בית עיריית ברמן ופסל רולנד שלידו כאתר מורשת עולמית.
העיר הוזכרה בכתב לראשונה בשנת 782, כשחיל הצבא של קרל הגדול התקדם לאורך נהר הווזר במטרה לנצר את השבטים ששכנו במקום.
חמש שנים לאחר מכן ייסד בה קארל את הבישופות הראשית של צפון אירופה, ובכך הפכה העיר לאחד מהמרכזים הראשיים של העולם הנוצרי.
הבישופים ששלטו בברמן היו הכוח המניע מאחורי מעשה ההתנצרות של ארצות סקנדינביה.
ב קרא היינריך הארי, דוכס סקסוניה, תיגר על עוצמתם הרבה של הארכיבישופים.
היינריך הפך לשליט בפועל של ברמן, מה שהפחית מכוח הכמורה.
ברמן הפכה לעיר מסחר מצליחה שכללה נמל גדול, שאוניותיו חלשו על כל החלק הדרומי של הים הצפוני.
השליטה הזו הסתיימה כאשר ברית ערי הנזה, שהייתה בתחילה מצומצמת רק לים הבלטי, החלה להתפשט גם לים הצפוני.
בשנים המוקדמות של המאה ה-14 התקיפו אוניות מטעם ברמן את אוניות ערי ברית הנזה.
כדי להימנע ממלחמה הוסכם על צירוף ברמן לברית הערים.
ברמן נשארה חברה לא נלהבת בברית הנזה.
אף על פי שברמן דרשה סיוע ועזרה במלחמותיה עם שבטים שונים על פריזיה, היא לא השתתפה במרבית מהמבצעים שנערכו על ידי ברית הנזה בים הבלטי.
המאבק הוחרף עוד יותר ב-1425, כשתושבי ברמן שרפו מסמכים הנזאטיים בכיכר העיר.
ב-1427 כבר לא הייתה ברמן חברה בברית הנזה; אובדן הכוח הפתאומי הוביל לתביעות טריטוריאליות מצד מדינות שכנות לברמן; המדינה נאלצה למסור שטחים ניכרים.
ב-6 במרץ 1901 ניסו מתנקשים לרצוח את וילהלם השני בברמן.
ראש עיריית ברמן, משמש גם כראש ממשלת המדינה ("נשיא הסנאט" הוא תוארו הרשמי).
בית עיריית ברמן המפואר (נבנה ב-1410); בחזית הבניין נמצא פסלו של רולנד, סמלה של העיר ברמן.
בית העירייה והפסל הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004.
כנסיית פטרוס הקדוש (נבנתה במאה ה-13).
בכנסייה יש תגליפים (ציורים של גילוף בקיר) של משה רבנו, דוד המלך, פטרוס ופאולוס (שליחי ישו), ותוספת מאוחרת – תגליף של הקיסר קרל הגדול.
כנסיית גְבִרתנו (Liebfrauenkirche) בברמן (נבנתה במאה ה-11).
כנסיית מרטין הקדוש על גדת נהר הווזר.
Schütting – בית גילדת הסוחרים.
Schnoor – רובע מימי הביניים, בעל רחובות צרים ופאבים נוסטלגיים.
Schlachte – הנמל הישן (מימי הביניים) של ברמן; הנמל המודרני נמצא כמה קילומטרים במורד הנהר.
בברמן שתי אוניברסיטאות ושלוש מכללות, בהן לומדים כ-31,000 סטודנטים.
אחת האוניברסיטאות היא האוניברסיטה הבין-לאומית של ברמן, אשר נוסדה ב-1999; זו ייחודית בגרמניה בכך שהיא נמצאת בידיים פרטיות, ולפיכך דורשת מהלומדים בה תשלום שכר לימוד; כמעט בכל האוניברסיטאות האחרות בגרמניה הלימודים בחינם.
הלימודים באוניברסיטה זו מתנהלים באנגלית.
בתקופת חג מולד מקובל לאכול מנת ברמר קלאבן.
בתקופת הקיץ מתקיימות באופן קבוע הפלגות תיירותיות על נהר הווזר, על נהר ההוּנטֶה עד אולדנבורג, על נהר האלֶר עד ורדן, וכן על נהרות הלֶזום וההמה עד וורפסוודה, נוסף על סיורי נמל בנמלי ברמן.
מדינת ההנזה החופשית של ברמן היא אחת מ-16 המדינות הפדרליות של גרמניה.
זוהי המדינה הקטנה ביותר בגרמניה, הן מבחינת השטח והן מבחינת האוכלוסייה.
ברמן היא אחת משלוש ערי-המדינה בגרמניה, יחד עם ברלין והמבורג, אך בניגוד להן, ברמן מורכבת משתי ערים: העיר ברמן, שהעניקה למדינה את שמה, והעיר ברמרהאפן, הנמצאת 53 ק"מ צפונית לברמן.
שטחן של ברמן וברמרהאפן הוא 404 קמ"ר, ומספר תושביהן יחדיו מסתכם בכ-650 אלף איש.
היא שוכנת בצפון גרמניה, והיא אחת מארבע מדינות גרמניה השוכנות לחוף הים.
ברמן הפכה למדינה בגרמניה בשנת 1949; לפני כן הוחזקה בידי האמריקנים.
רמת החיים במדינה נחשבת לגבוהה יחסית לשאר גרמניה, אם כי גם שיעור האבטלה (17% ב-2005) גבוה מעט מהממוצע הגרמני.
אוכלוסיית המדינה כוללת מיעוט פריזי, עם גרמאני המתגורר ברובו בצפון הולנד.
ראש עיריית ברמן, המשמש גם כראש ממשלת המדינה ("נשיא הסנאט" הוא תוארו הרשמי) הוא אנדראס בוונשולטה (Andreas Bovenschulte) מה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, שהחל לכהן בשנת 2019.
ברמן היא העיר העשירית בגודלה בגרמניה, עם כ-560 אלף תושבים, המתפרסים על שטח גדול יחסית - 325 קמ"ר (העיר החמישית בגודל שטחה בגרמניה).
אחת האוניברסיטאות היא האוניברסיטה הבינלאומית של ברמן, אשר נוסדה ב-1999; זו ייחודית בגרמניה בכך שהיא נמצאת בידיים פרטיות, ולפיכך דורשת מהלומדים בה תשלום שכר לימוד; כמעט בכל האוניברסיטאות האחרות בגרמניה הלימודים בחינם.
בשנת 1827 הוקמה העיר ברמרהאפן על שפכו של נהר הווזר, כדי לשמש כנמל עמוק מים עבור כלי שיט הגדולים מכדי לשוט עד ברמן שבמעלה הנהר; מכאן נובע הקשר בין שתי הערים.
ב-1847 הוקם קו אוניות הקיטור הראשון בין אירופה ואמריקה, שמוצאו בברמרהאפן.
עד מלחמת העולם השנייה נקראה העיר וֶזֶרמינדֶה (Wesermünde, "שפך הנהר וזר"); לאחר המלחמה, בה נהרס רוב העיר, שונה שמה לברמרהאפן ("הנמל של ברמן").
כיום מהווה נמלה של ברמרהאפן את נמל הדייגים הגדול בגרמניה; העיר נקראת לעיתים בהיתול Fischtown, "עיר הדגים".
ברמינגהאם היא העיר השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת, אחרי לונדון.
היא מהווה את אחד המטרופולינים של בריטניה, והיא נמצאת במרכז מטרופולין וסט מידלנדס, במרכז אנגליה (בעבר הייתה במחוז ווריקשייר).
העיר זכתה לתהילה כמובילת המהפכה התעשייתית באנגליה ובעקבות זאת קיבלה את הכינוי "סדנת העבודה של העולם" או "עיר אלף המלאכות".
גם לאחר שחשיבותה התעשייתית והכלכלית של העיר ירדה, ברמינגהאם עדיין נחשבת לעיר השלישית בחשיבותה בתחום התעשייה והמסחר בבריטניה ובמקום ה-21 בחשיבותה באירופה כולה.
במאה ה-6 לספירה הייתה ברמינגהאם כפר חקלאי של אחד משבטי האנגלו-סקסים שהתיישבו על גדות נהר הריי (Rea).
מקור השם "ברמינגהאם" במילים סקסוניות שפירושן "בית אנשי הביאורמה".
ברמינגהאם מתועדת לראשונה בספרות ב"ספר יום הדין" של 1086, שם היא מתוארת ככפר קטן השווה 20 שילינג בלבד.
במאה ה-12 זכתה העיר ברמינגהאם באישור מלכותי להקים בה שוק.
במשך הזמן נודע השוק בשם "מעגל השוורים" (Bull Ring).
מהלך זה הפך את ברמינגהאם מכפר לעיירת-שוק משגשגת.
כבר בתחילת המאה ה-16 הפכה ברמינגהאם למרכז תעשיית המתכת בשל קרבתה למכרות ברזל ופחם.
במאה ה-17, בזמן מלחמת האזרחים האנגלית, כבר הייתה ברמינגהאם עיר תעשייתית חשובה והתפרסמה בתעשיית הנשק.
בימי המהפכה התעשייתית (מאמצע המאה ה-18 ואילך) הפכה ברמינגהאם לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים בבריטניה והעיר שגשגה.
כדי לשפר את הנגישות אל העיר וממנה, נבנתה בשנת 1820 מערכת של תעלות.
כעשור מאוחר יותר נבנו פסי הרכבת הראשונים שהובילו חומרי גלם אל העיר ותוצרת תעשייתית ממנה לשאר המדינה.
בתקופה הוויקטוריאנית עברה אוכלוסיית ברמינגהאם את חצי המיליון והיא הייתה לעיר השנייה בגודלה בבריטניה.
בשנת 1889 העניקה המלכה ויקטוריה לברמינהגהאם מעמד של עיר.
בשנת 1900 הוקמה בעיר אוניברסיטה.
ברמינגהאם נפגעה קשה בבליץ הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנים שלאחר המלחמה נבנו מחדש חלקים מהעיר.
כחלק ממאמץ זה שוקמו ה-Bull Ring, מקום השוק הקדום ותחנת הרכבת הישנה.
בשנים האחרונות שינתה ברמינגהאם את פניה.
שוקמו רחובות, מבנים ותעלות ישנות ונבנו בה כיכרות נאות.
אזור השוק היה לאזור מסחרי מודרני וסואן ובו ארכיטקטורה מרשימה ומיוחדת.
ברמינגהאם נמצאת במרכז אנגליה, על רמה גבוהה יחסית (150–300 מטר מעל גובה פני הים) החוצה את קו פרשת המים הצפון-דרומי של אנגליה.
בדרום ובצפון העיר מצויים גבעות הליקי (Lickey), הקנט וגבעת וולטון, המגיעות לגובה של 315 מטר.
רוב שטחה של ברמינגהאם היה מכוסה בעבר ביער הקדום של ארדן, ועד היום אפשר להבחין בעצי אלון רבים בשטחי העיר.
מספר שכונות של העיר כגון Moseley, Saltley ו-Hockley משמרים בסיומת שמם –ley את המילה האנגלו-סקסית שפירושה "קרחת יער".
ברמינגהאם היא עיר מגוונת מבחינה תרבותית ואתנית.
בשנת 2005 נאמדה אוכלוסייתה הלבנה של העיר בכ-68%, 20.4% אסיאתים, כ-7% שחורים והשאר ממוצאים אתניים אחרים.
57% מתלמידי בתי הספר היסודיים בעיר הם ממשפחות בריטיות לא-לבנות.
16.5% מתושבי העיר נולדו מחוץ לממלכה המאוחדת.
צפיפות האוכלוסייה בברמינגהאם היא 3,649 תושבים לקמ"ר – גבוהה פי עשרה מהממוצע הבריטי הלאומי – 377.2 נפש לקמ"ר.
האקלים בברמינגהאם הוא אקלים ממוזג קריר, בדומה לזה שבאזורים רבים אחרים בבריטניה.
הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בקיץ (יולי) היא כ-21 מעלות צלזיוס והמינימלית הממוצעת בחורף (ינואר) היא בסביבות 7 מעלות צלזיוס.
אירועים אקלימיים קיצוניים נדירים מאוד בעיר, אבל היו בה מקרים בודדים של טורנדו.
האירוע האחרון היה ביולי 2005, אז הייתה עוצמת הרוחות כה עזה עד שמבנים בדרום העיר נפגעו.
גם אירועים של גלי חום נצפו בעיר כמו זה שהתרחש ביולי 2006. יחסית לערים גדולות אחרות בבריטניה, יש בברמינגהאם אירועי שלגים לא מעטים כתוצאה מגובהה היחסי וריחוקה מהים.
במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, כלכלת ברמינגהאם נשענה בעיקר על היותה מרכז תעשייתי.
בימינו, כחלק מהתמורה שעברה על כלכלת בריטניה בכללותה (כחלק מהתמורות הכלכליות הגלובליות במרכזן מעבר מרכזי התעשייה מאירופה למזרח הרחוק), מתאפיינת כלכלת ברימינגהאם על ענף השירותים, שבשנת 2003 סיפק 78% מהתוצר של העיר ו-97% מהצמיחה הכלכלית שלה.
שניים מארבעת הבנקים הגדולים של בריטניה נוסדו בברמינגהאם – בנק לוידס שהוקם בשנת 1765, ו-Midlands Bank שהוקם בשנת 1836 (נרכש ב-1992 על ידי HSBC).
בשנות האלפיים מועסקים בברמינגהאם יותר מ-100,000 עובדים בתחום הבנקאות, המימון והביטוח.
ב-2007 פורסם שברמינגהאם מדורגת שלישית ברשימת המקומות שבהם כדאי להקים עסק בבריטניה ובמקום ה-21 באירופה כולה.
ענף התיירות תורם אף הוא לכלכלה המקומית.
בעיר ישנם מרכזי כנסים בין-לאומיים שבהם מתקיימים 42% מהתערוכות ומהכינוסים העסקיים של בריטניה.
אתרי הספורט והתרבות מושכים אף הם מבקרים רבים אל ברמינגהאם.
המרכז המסחרי של ברמינגהאם הוא השני בגודלו בבריטניה ובו שוכן מרכז הקניות הגדול במדינה – Bullring (שהחל את דרכו כשוק בימי הביניים).
על אף דעיכת ענף התעשייה בעיר, עדיין קיימים בה מספר מפעלים חשובים כגון מפעל המכוניות יגואר ומפעל השוקולד הבין-לאומי קדבורי.
הודות למיקומה במרכז בריטניה, ברמינגהאם מהווה נקודה מרכזית במערכות התחבורה הבריטיות.
ברמינגהאם ממוקמת במקום מרכזי במערכת הכבישים המהירים בבריטניה.
בכניסה לעיר מצוי אחד המחלפים המפורסמים במדינה, "מחלף הספגטי".
כינוי זה ניתן בשל מראה המחלף מן האוויר.
ברמינגהאם משמשת תחנה מרכזית בתחבורת הרכבת והאוטובוסים של המדינה, ומתחנת הרכבת ברמינגהאם ניו סטריט יוצאות רכבות לערים אחרות בכל בריטניה.
נמל התעופה הבין-לאומי של ברמינגהאם משמש את תושבי האזור והוא השישי בגודלו בבריטניה.
נמל התעופה של העיר הוא השני ברשימת נמלי התעופה הקולטים נוסעים עסקיים אחרי נמל התעופה היתרו (Heathrow) של לונדון.
בשנים עברו, הייתה ברמינגהאם מוכרת בזכות מערכת התעלות ששימשה את מפעלי התעשייה של העיר בימי המהפכה התעשייתית.
בשנים האחרונות הפכו התעלות למוקדי תיירות.
מועצת העיר של ברמינגהאם אחראית לאלפי מוסדות חינוך בעיר וביניהם: 328 בתי ספר יסודיים, 77 בתי ספר תיכוניים ו-29 בתי ספר לחינוך מיוחד.
בעיר מערכת של חינוך בלתי פורמלי הכוללת ספריות, מועדונים, מרכזי השכלה למבוגרים ועוד.
בברמינגהאם שלוש אוניברסיטאות ושתי מכללות: אוניברסיטת אסטון, אוניברסיטת ברמינגהאם והאוניברסיטה העירונית של ברמינגהאם.
נוסף על אלה יש בעיר גם מכללה למשחק ומכללה למוזיקה.
בשנת 2006 נפתחה בעיר פקולטה ללימודי טכנולוגיה.
ברמינגהאם היא עיר הולדתן של שתי קבוצות כדורגל ותיקות – אסטון וילה וברמינגהאם סיטי.
אסטון וילה הוקמה בשנת 1874 ואילו ברמינגהאם סיטי – שנה מאוחר יותר.
אסטון וילה זכתה ב-7 אליפויות, 7 גביעים, ובשנת 1982 זכתה בגביע אירופה.
בפרוור העיר וסט ברומיץ' נמצאת קבוצת הכדורגל וסט ברומיץ' אלביון.
ברמינגהאם היא מולדתה של קבוצת הקריקט של מחוז ווריקשייר וגביע העולם הראשון בענף זה התקיים באצטדיון אדג'בסטון בעיר.
גם ענפי הטניס והרוגבי פופולריים מאוד בברמינגהאם.
טורניר הטניס בברמינגהאם הנערך מדי שנה באמצע יוני, נחשב לטורניר הכנה לאליפות וימבלדון הנערכת מיד אחריו.
באמצע שנות ה-60 קמה בעיר להקת הרוק The Renegades, שזכתה להצלחה רבה מחוץ לאנגליה, בעיקר בפינלנד ובאיטליה.
רבים משיריה הופיעו בסרטים של הבמאי הפיני המוערך אקי קאוריסמאקי.
ברמינגהאם היא עיר הולדתן של הלהקות בלאק סבאת', ג'ודס פריסט ולד זפלין, ונחשבת לפיכך למולדת ההבי מטאל; נפוצה אף סברה כי מקור המונח "הבי מטאל" ("מתכת כבדה") נעוץ במרכז מפעלי המתכת שהיה בברמינגהאם שעה שהחלו להתפרסם להקות המטאל הראשונות, בשלהי שנות ה-60.
בעיר הוקמו שנות ה-70 להקות של רגאי, והלהקה המפורסמת UB40 הוקמה אף היא בברמינגהאם בתקופה הזאת.
בשנת 1978 הוקמה בעיר להקת הפופ "דוראן דוראן".
ג'אז הוא סגנון מוזיקלי פופולרי בעיר ומתקיים בה מדי שנה פסטיבל ג'אז בין-לאומי.
לברמינגהאם גם תזמורת סימפונית עירונית.
נוסף על אולמות הקונצרטים, יש בעיר מוסדות תרבות רבים: מוזיאונים, ספרייה מרכזית ותיאטראות רבים.
בעיר מתקיימים פסטיבלים רבים כגון:
הטָטוּ של ברמינגהאם – תהלוכה צבאית
הקרנבל הבין-לאומי השנתי, שנושא אופי קריבי
אָרְטפֶסְט – פסטיבל אומנות שנתית
במרכז הקונגרסים של העיר התקיימה בשנת 1998 תחרות האירוויזיון, ובה זכתה אז הזמרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
מספר אזורים במרכז ברמינגהאם הפכו לפופולריים מאוד בשנים האחרונות:
ברינדליפלייס – Brindleyplace – אזור שנפתח לצד התעלות המשוקמות.
במקום מסעדות, בנייני משרדים ומוזיאון לטבע הימי.
בולרינג – Bullring – אזור השוק הישן ששוקם אף הוא והיה למרכז בילויים מודרני ובו חנויות, מסעדות, בתי קולנוע ומשרדים.
מיילבוקס – Mailbox – אף הוא אזור בילויים שהוקם לצד התעלות.
במקום חנויות מעצבים, משרדים ובנייני מגורים יוקרתיים.
בברמינגהאם מבנים מתקופות שונות ובעיקר מאז המאה ה-18, שכן התפתחותה המשמעותית של העיר החלה בתקופה המהפכה התעשייתית.
מעט מאוד מבנים שרדו מימי הביניים וביניהם כנסיית מרטין הקדוש St Martin in the Bull Ring.
עוד שרדו בעיר מספר בתי מרזח עתיקים ובית ספר ישן.
מהתקופה הג'ורג'יאנית שרדו מבנים כגון: הקתדרלה של פיליפ הקדוש, בניין העירייה, בניין מועצת העיר, וכיכר פול הקדוש.
בתקופה הוויקטוריאנית הייתה בעיר בנייה מסיבית, שדוגמאות רבות ממנה בולטות בעיר: בנייני בית המשפט, מוזיאון לאמנות, קתדרלת צ'ד הקדוש הקתולית וכן מבני מגורים שהיוו בהמשך את בתי שכונות העוני.
בעקבות הפצצות נרחבות בברמינגהאם בימי מלחמת העולם השנייה, נבנו במרכז העיר בניינים מודרניים רבים.
בין המבנים שהוקמו בשנים האחרונות – בניינים עם מוטיבים עתידניים כגון בניין סלפרידג'ס, מרכז ה-Bullring ואחרים.
סופרים – דמויות ספרותיות מפורסמות שפעלו בברמינגהאם בעבר או פועלות בה היום הן: סמיואל ג'ונסון, ארתור קונן דויל, ג'.ר.ר טולקין, וושינגטון אירווינג, ברברה קרטלנד, דייוויד לודג' וג'ונתן קו.
פוליטיקאים – נוויל צ'מברלין היה בן למשפחת פוליטיקאים מקומית.
צ'מברלין היה ראש עיריית ברמינגהאם ומאוחר יותר היה לראש ממשלת בריטניה.
צ'מברלין מוכר בעקבות ההסכם שחתם עם אדולף היטלר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מדענים – המצאות וגילויים מדעיים רבים בוצעו בברמינגהאם.
תאורת רחוב באמצעות גז, השימוש ברדיוגרפיה בזמן ניתוחים וכן מכשירים ששימשו את המפעלים בראשית המהפכה התעשייתית.
מדענים מפורסמים תושבי העיר היו ג'יימס ואט וג'וזף פריסטלי.
בשנים האחרונות הפכה ברמינגהאם מעיר תעשייתית אפורה לעיר בעלת מוסדות תרבות, אמנות, היסטוריה ופנאי המושכים אליה מבקרים מהעיר ומחוצה לה.
בעיר מספר רבים של אתרים בעלי עניין:
מוזיאון ברמינגהאם לאמנות – Birmingham Museum & Art Gallery – מוזיאון שנפתח בשנת 1885 ובו אוסף מרשים של אמנות, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה, תכשיטים, עבודות מתכת, קדרות ופריטים הקשורים בהיסטוריה המקומית.
מכון ברבר לאמנויות – Barber Institute of Fine Arts – מבנה המשמש כמוזיאון אמנות וכאולם קונצרטים הממוקם בקמפוס של אוניברסיטת ברמינגהאם.
מוזיאון רובע התכשיטנים – Museum of the Jewellery Quarter – מוזיאון לתולדות תעשיית התכשיטים של העיר.
לפני כעשרים שנה נסגר מפעל התכשיטים המשפחתי Smith and Pepper.
עיריית ברמינגהאם הפכה את המקום למוזיאון מודרני שזכה בפרסים בין-לאומיים.
טחנת סרהול – Sarehole Mill – טחנת מים פעילה, אחת משתי הטחנות הפעילות היום בעיר.
הטחנה נבנתה בשנת 1542 ושימשה בתחילה לטחינת חיטה.
במהפכה התעשייתית שימשה טחנת המים להפעלת מכונות עבור תעשיית המתכות.
טולקין, הסופר המפורסם, חי בשכנות לטחנה וסיפר שהטחנה שימשה השראה לחלק מתיאורי הנוף בספרו "שר הטבעות".
במקום מתקיים אירוע שנתי לזכר חייו ויצירותיו של הסופר.
ת'ינקטנק – Thinktank – מוזיאון המדע של ברמינגהאם.
המקום מכיל מוצגים בנושאים מגוונים כמו מחשבים, רובוטיקה, ביוטכנולוגיה, עולם החי, גוף האדם, המדע בחיי היום-יום ועוד.
רבים מהמוצגים מעודדים את המבקרים לגעת ולהתנסות.
אחוזת אסטון – Aston Hall – בית אחוזה שנבנה במאה ה-17. בבית האחוזה ניכרים, עד היום, נזקים מקרבות שהתנהלו במקום במלחמת האזרחים האנגלית.
כיום פתוחה האחוזה לציבור הרחב ומוצגים בה ציורים, פסלים וריהוט מתקופות שונות.
עולמה של קדברי – Cadbury World – אתר שבו מציגה חברת השוקולד קדברי את השלבים בייצור שוקולד ואת ההיסטוריה של השוקולד ושל החברה.
פארקים – בברמינגהאם יש למעלה מ-30 דונם של שטחי פארקים.
הפארק הגדול ביותר הוא פארק סאטן Sutton Park שהוא שמורת הטבע העירונית הגדולה באירופה.
הגנים הבוטניים של ברמינגהאם – The Birmingham Botanical Gardens – הגנים הבוטניים המרהיבים של ברמינגהאם הוקמו בתקופה הוויקטוריאנית ומושכים אליהם מבקרים עד היום.
מבני דת – בגלל האוכלוסייה המגוונת בעיר, יש בברמינגהאם מבני דת רבים.
כנסיית פיליפ הקדוש היא הקתדרלה האנגליקנית של העיר.
קתדרלת צ'אד הקדוש היא הקתדרלה הקתולית של בירמינגהאם.
בעיר גם שלושה בתי כנסת המשרתים את האוכלוסייה היהודית של העיר.
מסגדים רבים משרתים את האוכלוסייה המוסלמים של העיר והמסגד המרכזי של ברמינגהאם הוא אחד מהגדולים באירופה כולה.
המאה ה-18 – ראשיתה של הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בברמינגהאם היא אחת הקהילות הוותיקות מחוץ ללונדון.
התעשייה המתפתחת של ברמינגהאם משכה אליה מתיישבים יהודים כבר בסביבות 1730. ברמינגהאם הייתה למרכז עבור הרוכלים היהודים שמכרו את מרכולתם בעיירות שמסביב לעיר הגדולה.
תיעוד עירוני מספר על כך שבשנת 1767 חיו בעיר 6 סוחרים ובעל בית מלאכה לזכוכית בשם מאייר אופנהיים.
בתחילת המאה ה-19 התפרסמו היהודים כבעלי מלאכה חשובים בתחום תעשיית המתכת, התכשיטים, השעונים ועוד.
בשנת 1791 הוקם בית תפילה יהודי בבית פרטי בשכונת פרוגרי (Froggery).
המאה ה-19 – הגירת יהודים ממזרח אירופה וגידול הקהילה היהודית
בשנת 1856 נבנה בית כנסת שנקרא Singers Hill Synagogue.
בית הכנסת משמש לתפילה עד היום.
נוסח התפילה שלו הוא אורתודוקסי אולם משרת בעיקר את הקהילה המסורתית של העיר.
מבנה בית הכנסת הוכרז כאתר היסטורי לאומי.
במשך השנים גדלה האוכלוסייה היהודית.
אחד הגורמים לגדילת הקהילה היה הגירת יהודים לאנגליה ממזרח אירופה.
המהגרים החדשים לא השתלבו באופי התפילות היהודיות-בריטיות בבית הכנסת בסינגרס היל (Singers Hill) ולכן הקימו שני בתי כנסת אורתודוקסיים חדשים.
בשנים האחרונות אוחדו שני בתי הכנסת האלה והם פעילים עד היום.
מרבית המהגרים היהודים ממזרח אירופה התגוררו באזור יהודי שבמרכז העיר.
רבים מהם לא השתלבו היטב בחיי העיר ודיברו רק יידיש.
מצב זה הביא להתפתחות מוסדות לעזרה הדדית בקהילה היהודית.
ה"ארגון הפילנתרופי העברי" – Hebrew Philanthropic Society הוקם בשנת 1828 בשעה שעזרה סוציאלית כללית לא הייתה קיימת עדיין כלל.
בשנת 1900 החל ארגון סיוע יהודי נוסף, ה–Birmingham Jewish Board of Guardians, לספק מזון וביגוד לנזקקים בקרב הקהילה היהודית בברמינגהאם.
בשנים שלאחר מכן הוקמו מוסדות עזרה נוספים שטיפלו בקשישים ובמחוסרי הדיור בקרב תושביה היהודיים של העיר.
המאה ה-20 – התבססות הקהילה ודעיכתה
בתקופה הזאת ברמינגהאם שגשגה כמרכז יהודי חשוב מחוץ ללונדון.
מספר חנויות יהודיים הוקמו – מחנות פיש אנד צ'יפס ועד לעשרות מתפרות בבעלות יהודית.
בתקופה זו הוקם בית ספר יהודי בצמוד לבית הכנסת Singers Hill.
בתחילת המאה ה-20 החלה עזיבת היהודים את "האזור היהודי" והם התיישבו בשכונות האופנתיות Edgbaston ו-Moseley.
באותה התקופה הוקם בית כנסת נוסף ששירת את האוכלוסייה היהודית-רפורמית.
במלחמת העולם השנייה, מרכז ברמינגהאם הופצץ קשה על ידי חיל האוויר הגרמני.
בעקבות הרס מרכז העיר עזבו אחרוני היהודים את ה"אזור היהודי" שבמרכז העיר.
בימי מלחמת העולם השנייה הגיעו אל העיר פליטים יהודיים רבים מאירופה הנאצית.
נוסף על המבוגרים שהגיעו אל העיר, באו ילדים ב"משלוח הילדים" ה"קינדר-טרנספורט" .
הקהילה היהודית בברמינגהאם פעלה רבות כדי לסייע לפליטים בתמיכה כספית, בהקמת מעונות ומועדון לפליטים ובעזרה בקליטתם בחברה הבריטית.
אותם פליטים יהודים השתלבו במהירות בקהילה ורבים מהם היו לבכירים בקהילה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפשטה הקהילה היהודית ברחבי העיר, בעקבות מגמות של פִרוור.
קהילה יהודית קטנה הוקמה באחד בפרווריה הרחוקים של העיר – Solihull.
באותה תקופה הוקם בית ספר יסודי יהודי – King David School שהמשיך בעבודתו החינוכית של ה-Hebrew School.
בית ספר זה קיים עד היום והוא אחד מבתי הספר המבוקשים ביותר בעיר.
בשנות השמונים של המאה העשרים הייתה תקופת דעיכה עבור הקהילה היהודית של ברמינגהאם.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-6,000 תושבים יהודים.
גודלה של האוכלוסייה היהודית בשנת 2001 הייתה 2,343 בלבד.
הסיבות לירידת מספר היהודים בעיר הן עלייה לארץ ישראל, מעבר היהודים לקהילות יהודיות גדולות יותר (לונדון ובמנצ'סטר) והתבוללות.
ברמינגהאם היא הזירה בה מתרחשת עלילת סדרת הטלוויזיה "כנופיית ברמינגהאם".
הסדרה, המתרחשת בתקופה שבין מלחמות העולם, משחזרת את המציאות התעשייתית בעיר.
לעיר ברמינגהאם שבע ערים תאומות:
ברן הוא קנטון של שווייץ הממוקם במערב המדינה.
בירתו היא ברן המשמשת גם כעיר הבירה, של שווייץ.
אוכלוסייתו מונה מעל מיליון תושבים.
8% דוברי צרפתית ו-84% דוברי גרמנית, בעיקר ניב של גרמנית שווייצרית שנקרא "גרמנית ברנית".
שטח הקנטון מורכב מאדמות שהשיגה בירתו, בעיקר בין המאה ה-14 למאה ה-16, בין אם על ידי כיבושם או קנייתם.
השטחים שסופחו לקנטון ברן (לפי שנת סיפוחם):
אונטרסין ועמק סימה העליון (1386)
אינטרלאקן: גרינדלוולד, לאוטרברונן וברינץ (1528)
מ-1798 עד 1802 היה אזור הרמה הברנית קנטון בפני עצמו של הרפובליקה ההלבטית בשם קנטון תון, והעיר תון הייתה בירתו.
אזור של דוברי צרפתית במערב הקנטון פרש ממנו רק בשלהי המאה ה-20 ומאז 1979 נקרא קנטון ז'ורה.
ברן הצטרף לאיחוד השווייצרי ב-1353.
השפות הרשמיות הן גרמנית (84%) וצרפתית (8.2%).
רוב דוברי הצרפתית חיים בצפון הקנטון, בקרבת קנטון ז'ורה.
רוב אנשי הקנטון הם נוצרים פרוטסטנטים.
תיירות היא מקור הכנסה מרכזי ברמה הברנית.
תחומים אחרים הם חקלאות (בעיקר גידול בקר), ייצור גבינות ותחנות כוח.
גבינת אמנטל שמיוצרת בברן ידועה בכל העולם.
בברן המרכזית האדמה פורה יותר, כך שגם בה לחקלאות חשיבות רבה, אבל חלק זה של הקנטון הוא יותר תעשייתי.
עסקים קטנים ובינוניים הם מעסיקים חשובים באזור זה.
קיימת תחנת כוח גרעינית במיולברג.
האזור שמסביב לאגם בייל ידוע בתעשיית היין שלו.
במנזר שנמצא במחוז יוצרה לראשונה גבינה מסוג טט דה מואן.
קנטון ברן הוא השני בגודלו מבין כל קנטוני שווייץ.
הוא גובל בצפון בקנטונים ז'ורה וזולותורן, במערב בקנטונים נשאטל, פריבור ווו, בדרום בקנטון ואלה ובמזרח בקנטונים אורי, נידוולדן, אובוולדן, לוצרן וארגאו.
את הקנטון חוצים נהר הארה ושלוחותיו.
שטח הקנטון בדרך כלל מחולק לשלושה אזורים: האלפים הברניים, ברן המרכזית ומחוז הנהר.
האלפים הברניים, בדרום הקנטון, מכונים גם הרמה הברנית, ומאופיינים בהרים גבוהים.
הערים המרכזיות באזור זה הן תון, מיירינגן, גרינדלוולד, אינטרלאקן, מירן וקנדרשטג.
האזור כולו מאוד הררי וידוע ביופיו, כתוצאה מכך תיירות היא אחד ממקורות ההכנסה המרכזיים באזור.
ברן המרכזית היא השטח של בקעות הנהרות ארה ואמה למרגלות האלפים, כמו גם השטח סביב ברן הבירה.
מחוז הנהר נמצא בצפון הקנטון.
רכסי ההרים יונגפראו, אייגר ומונך.
מפלי ארה שלוכט, טרומבלך, רייכנבך וגיסבך.
המוזיאון הפתוח ליד העיירה ברינץ.
אגם טון ואגם ברינץ, שהעיר אינטרלאקן (תרגום: "בין האגמים") מחברת ביניהם.
ברן – העיר העתיקה וגן הדובים.
כפר הנופש לאוטרברונן וכפר הנופש ונגן.
ברנאול היא עיר ברוסיה בדרום סיביר המערבית, בירת חבל אלטאי.
העיר נוסדה בשנת 1730 או 1739, על ידי אקינפי דמידוב, יזם רוסי שגילה באזור אלטאי מכרות נחושת.
לאחר שהקים את בית החרושת של ברנאול הוא ניסה להשתמש בו להפקת וייצוא נחושת לאירופה, אך גילה שמחיר ההובלה אינו מחזיר את ההשקעות.
לאחר מכן בבית החרושת התחילו להתיך כסף בצורה לא חוקית.
ב-1745 נפטר דמידוב ואת בית החרושת רכשה המלכה יקטרינה השנייה.
היא השקיעה רבות בפיתוח מכרות הכסף.
כבר ב-1750 פעלו בבית החרושת 17 תנורים להתכה, בעוד שבתקופת דמידוב פעלו רק שניים.
במאה ה-18 וה-19 הפכה ברנאול למרכז ענף זה ברוסיה, כש-90% מהכסף המותך הגיע מאלטאי.
ב-1893 נסגר בית החרושת בגלל הידללות מכרות הכסף באזור וכלכלת העיר עברה להתבסס על חקלאות.
ב-1915 נבנתה דרך העיר מסילת ברזל מסיביר לקזחסטן, דבר שהביא להתפתחותה המסחרית של העיר.
ב-1917 התחוללה בעיר שרפה שפגעה ב-40 רבעים שהותירה כ-20,000 איש ללא קורת גג.
השרפה פגעה גם במבנים הארכיטקטוניים המיוחדים של העיר מהמאה ה-18.
בתקופה הסובייטית החלה העיר להתפתח כמרכז תעשייתי וב -1932 הוקם בית החרושת הגדול הראשון לעיבוד כותנה וייצור בגדים.
ב-1937 הפכה העיר למרכז של מחוז אלטאי.
בזמן מלחמת העולם השנייה הועברו כ-100 בתי חרושת ממוסקבה, לנינגרד ואודסה לעיר והביאו לעליה משמעותית בחשיבותה כמרכז תעשייתי.
בתקופה זו החל לפעול בעיר בית החרושת "טרנסמש" לייצור מנועים לטנקים ומטוסים וכן מתקנים לעיבוד מתכות.
בְּרֶמֶרטְוֹן היא עיר במחוז קיצֶפ, בוושינגטון שבארצות הברית.
העיר ממוקמת מערבית לסיאטל ובצידו המערבי של מפרץ פיוג'יט.
חלק מהעיר מהווה בסיס ומספנה של הצי האמריקני ורבים מתושבי העיר ספנים או עובדי הצבא.
העיר הוקמה בשנת 1891 על ידי ויליאם ברימר, יזם גרמני שעבר לארצות הברית בחיפוש עבודה.
ברימר מכר את האזור לצי האמריקני באותה השנה והאזור הוכרז כעיר בשנת 1901.
במשך מלחמת העולם השנייה, אוכלוסיית העיר גדלה ליותר מ-80,000 נפש.
הנשיאים פרנקלין רוזוולט והארי טרומן ביקרו את העיר בשנות ה-40, שנים בהן העירייה אף פתחה מכללה קהילתית.
העיר נמצאת בחצי האי קִיטצֶפ, המהווה חלק מחצי האי אולימפיק.
העיר ממוקמת מסביב לצד המערבי של מפרץ פיוג'יט (העיר סיאטל ממוקמת בצד המזרחי של המפרץ).
מערבית לעיר נמצא רכס הרי אולימפיק.
אזור העיר מיוער, והאקלים של האזור אופייני למערב מדינת וושינגטון: יש קיץ יבש וחמים אך קצר.
בסתיו, בחורף, ובאביב גשום מאוד אבל האוקיינוס השקט מונע קיצוניות בטמפרטורות.
בשל כך, אין כמויות שלג רבות בחורף וכמעט אין שרב בקיץ.
טווח הטמפרטורות הוא בין 15–30 מעלות־צלזיוס בקיץ, ובין 0–13 בחורף.
ל-6.56% מהתושבים הרכב אתני של יותר מקבוצה אתנית אחת.
הגיל הממוצע של התושבים הוא 30.9 שנה.
14.6% מהתושבים למדו במוסד של השכלה גבוהה.
19.4% מהתושבים נמצאים מתחת קו העוני.
בעיר כביש מהיר אחד (כביש מדינתי מס' 3), החוצה אותה בדרום ובצפון.
יש מערכת מעבורות נרחבת שמקשרת בין העיר ברמרטון לעיר סיאטל.
עיריית ברמרטון משותפת בתוכנית ערי האחיות וייסדה יחסים עם הערים הזרות הבאות:
ברמינגהאם היא העיר השלישית בגודלה במדינת אלבמה בארצות הברית (אחרי האנטסוויל ומוביל).
העיר משמשת כמושב המחוז של ג'פרסון, אף כי חלק ממנה נמצא במחוז שלבי הסמוך.
במפקד האוכלוסין של שנת 2000 מנתה האוכלוסייה 242,820 נפש, ועל פי מפקד שנת 2020 הצטמצמה האוכלוסייה לכ- 200,000 נפש.
ברמינגהאם משתייכת לאזור מטרופוליטני גדול, הכולל פרוורים רבים ואת העיר הובר.
האוכלוסייה במטרופולין זו מונה כמיליון ומאה אלף נפש.
אגד ערים מורחב יותר, הכולל, מלבד הובר, גם את קולמן, ידוע בשם "ברמינגהאם רבתי", ומתגוררים בו כרבע מאזרחי אלבמה.
ברמינגהאם נוסדה בשנת 1871, מיד לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
העיר תוכננה להיות עיר תעשייתית, וכדי לפרסם עובדה זו, בחרו מתכנניה לקראה על שם עיר התעשייה החשובה באנגליה - ברמינגהאם.
אכן, התפתחותה המרשימה של העיר לקראת סוף המאה התשע עשרה העניקה לה את הכינויים "עיר הקסם" ואף "פיטסבורג של הדרום", עקב דמיונה לפיטסבורג שבפנסילבניה בהיקף תעשיית הברזל והפלדה שבה.
במחצית המאה העשרים שימשה העיר כמרכז התעשייה העיקרי של דרום ארצות הברית.
לצד תעשיות אלו, התפתחה כלכלת העיר במהלך המאה העשרים בכיוונים נוספים: בנקאות, ביטוח, רפואה, הוצאה לאור, וביוטכנולוגיה.
לקראת סוף המאה הייתה ברמינגהאם אחת הערים בעלות הגידול המשמעותי ביותר בהכנסה לנפש בארצות הברית, עם כמאה אחוזי גידול בהכנסות מאז 1990.
כיום נחשבת ברמינגהאם לאחד ממרכזי העסקים החשובים ביותר בדרום ארצות הברית, וכאחד ממרכזי הבנקאות הגדולים בארצות הברית כולה.
בעיר נמצאת ההנהלה של אחת מחמש מאות החברות הגדולות המדורגות על ידי המגזין "פורצ'ן" (Fortune): תאגיד האחזקות ריג'נס פייננשל (Regions Financial Corporation), וחמש הנהלות של חברות המופיעות ברשימת האלף של "פורצ'ן".
במאה העשרים ואחת נחשבת ברמינגהאם כאחת הערים המועדפות על ידי קהילות שונות למגורים וגידול משפחה.
ברמינגהאם נוסדה ב-1 ביוני 1871 על ידי יזמי נדל"ן, שמכרו חלקות קרקע בסמוך להצטלבות מסילת הרכבת שתוכננה לקשר בין אלבמה שבדרום לצ'טנוגה שבטנסי, שכנתה של אלבמה מצפון.
אזור זה נודע כאזור היחיד בעולם שמצויים בו בסמיכות רבה מרבצים של עפרת ברזל, פחם ואבן גיר - שלושת המחצבים הנחוצים לייצור הפלדה, ועל כן הוא נבחר לבניית העיר.
בשנים הראשונות היו ענייני העיר יגעים למדי, עקב התפרצות מחלת הכולרה וכן בעקבות המפולת בוול סטריט בשנת 1873. אך מיד לאחר מכן החלה העיר להתפתח במהירות.
תחילת המאה העשרים מצאה את העיר בתנופת התפתחות מרשימה של בינוי ומסחר.
בעיר נבנו מספר גורדי שחקים, מהגבוהים ביותר בעולם בתקופה ההיא.
התפתחויות אלו העניקו לברמינגהאם את הכינוי "עיר הקסם".
תקופת השפל הגדול פגעה קשות בכלכלתה של ברמינגהאם.
גורמי כלכלה שתרמו לפני כן לצמיחתה של העיר הצטמקו במהירות, בה בעת שבעלי חוות ומשקים קורסים עשו את דרכם העירה כדי למצוא עבודה.
עם ההתאוששות מהמשבר, תרמה תוכניתו הכלכלית של הנשיא רוזוולט, הידועה בשם "ניו דיל", תרומה משמעותית לברמינגהאם, בתחומי התשתיות והאמנות.
במסגרת תוכנית זו הוקמו בעיר מספר אתרים חשובים, כגון מגדל וולקן, מגדל תצפית פנורמית שעל גגו ניצב פסל וולקן, יציקת הברזל הגבוהה בעולם, והפארק המדינתי אוק מאונטיין (Oak Mountain).
מלחמת העולם השנייה היטיבה עם כלכלתה של ברמינגהאם.
בזמן המלחמה נדרשו כמויות עצומות של פלדה, שהייתה ועודנה ממוצרי הייצור הבולטים בעיר.
לאחר המלחמה החלה בנייה מאסיבית, שגם היא צרכה כמויות עצומות של פלדה.
תעשיית העיר התפתחה גם בתחומים נוספים, החל בחומרי גלם לתעשייה, וכלה במוסדות תרבות, דוגמת מוזיאון האמנות של ברמינגהאם.
בשנת 1971 חגגה העיר את יובל המאה שלה.
החגיגות נסבו סביב פיתוחו המואץ של פארק וולקן, הסובב את מגדל וולקן.
גם הבנקים בעיר נהנו מצמיחה ניכרת, כשגורדי שחקים חדשים הוקמו בעיר, דבר שלא אירע מאז 1921. פרויקטים אלו סייעו לכלכלת העיר, אך לא מנעו הגירה ממנה אל הפרוורים שהתפתחו סביבה.
מאז 1960 ועד 2000 התמעטה האוכלוסייה בכשלושים אחוז - מ-340,887, ל-242,820. עם זאת, צמיחת הפרוורים במקביל לשקיעה העירונית שמרה ואף הגדילה את אוכלוסייתה של ברמינגהאם רבתי - המטרופולין הענקית של אלבמה.
כלכלת העיר בסוף המאה העשרים
משנות השבעים והשמונים התמקדו מאמצי הפיתוח בברמינגהאם באוניברסיטה של אלבמה בברמינגהאם (UAB), שהפכה למרכז רפואה ומחקר ביוטכנולוגי.
לבית החולים האוניברסיטאי שהוקם על יד האוניברסיטה מיוחסות פריצות דרך מחקריות משמעותיות.
קמפוס ענק זה מהווה כיום את המעסיק הגדול ביותר בברמינגהאם, בהעסיקו כ-20,000 עובדים.
עסקי הבנקאות בעיר משגשגים אף הם.
הבנקים הגדולים: ריג'נס פייננשל קורפוריישן (Regions Financial Corporation), קאמפס בנקשרס (Compass Bancshares) וסאות'טראסט (SouthTrust) מנהלים את עסקיהם ממשרדים בעיר.
בנקים רבים אחרים, קטנים יותר, ממוקמים אף הם בברמינגהאם.
ספקית הטלקומוניקציה AT&T (בעבר בלסאות') מחזיקה אף היא כמה משרדים גדולים במטרופולין של ברמינגהאם.
חברות ביטוח גדולות אחדות, דוגמת פרוטקטיב לייף (Protective Life), אינפיניטי פרופרטי אנד קאז'ולטי (Infinity Property & Casualty) ופרואשורנס (ProAssurance), קבעו את משרדיהן הראשיים במטרופולין ומעסיקות מספר רב של עובדים.
בעיר פועלות מספר חברות הנדסה ובינוי, דוגמת BE&K, בראספילד אנד גורי (Brasfield & Gorrie), הגדולה במדינה, BL הרברט אינטרנשיונל (BL Harbert International) ודאן קונסטרקשן (Dunn Construction).
חברות אלו הן מהגדולות בעולם בתחום זה של בינוי והנדסה.
מספר חברות, מהגדולות ביותר בארצות הברית, פעילות בעיר.
בשנים האחרונות הודיעו חברות הפלדה המקומיות על השקעה של 100 מיליון דולר בפיתוח ובהקמה של מפעלים חדשים באזור ברמינגהאם.
סיבה מרכזית לצמיחתה הכלכלית של ברמינגהאם היא היותה של העיר מרושתת היטב על מפת הכבישים של ארצות הברית, עובדה המגבירה את הנגישות והמרכזיות שלה.
רכבות נוסעים ורכבות משא רבות באות בשערי העיר.
בנמל התעופה הבינלאומי של ברמינגהאם עוברות ושבות יותר ממאה ושישים טיסות יומיות.
הטיסות יוצאות לכ-40 ערים ברחבי המדינה, והן משרתות מעל 3 מיליון נוסעים בשנה.
הפיתוח הכלכלי המואץ של ברמינגהאם גורר בעקבותיו תחייה מחודשת לאזורים שנחשבו בעבר הלא-רחוק לבלתי מבוקשים.
כמיליארד דולר מושקעים בשחזור האזור המסחרי העתיק של העיר.
הביקוש לדירות ולעליות גג באזור זה עלה במהירות, ויזמים הופכים אותן למסעדות, גלריות וחנויות.
צמיחתה הבלתי רגילה של כלכלת העיר מתועדת גם במחקרים ובסקרים כלכליים.
המטרופולין של ברמינגהאם מדורגת בעקביות כאחד המקומות הטובים ביותר ברחבי ארצות הברית מבחינת עבודה והכנסות, רמת שכר גבוהה ורמת הוצאות נמוכה.
מחקר שהתפרסם בשנת 2006 על ידי חברת הדירוג Salary.com קבע כי ברמינגהאם היא השנייה בארצות הברית בצבירת הון פרטי, בהתבסס על נתוני שכר מקומיים, יוקר המחיה ושיעור האבטלה.
מחקר אחר העריך את סך ההכנסה האישית הכללית של ברמינגהאם (סך כל ההכנסות של כל תושבי המטרופולין בשנה) ביותר מ-48 מיליארד דולר.
בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים משכה ברמינגהאם תשומת לב עולמית, בהיותה מרכז של פעילות ענפה במאבק השחורים לשוויון זכויות בארצות הברית.
העיר אף זכתה לכינוי הלועג "Bombingham", עקב סדרת פיגועים על רקע גזעני שאירעה בשנים אלו.
התרחשות גזענית שאירעה בשנת 1963 בברמינגהאם הייתה רצח ארבע ילדות אפרו-אמריקאיות בפצצה שהונחה ברחוב הכנסייה הבפטיסטית.
האירוע הונצח על ידי המשורר השחור דדלי רנדל, בשיר "הבלדה של ברמינגהאם", ועל ידי סקסופוניסט הג'אז ג'ון קולטריין, בשיר "אלבמה".
קו פרשת המים של התנועה לזכויות האזרח היה באותה שנה, כאשר מנהיג התנועה בברמינגהאם פרד שאטלסוורת' הזמין את הכומר השחור מרטין לותר קינג ואת "ועידת המנהיגות הנוצרית הדרומית" (ארגון שלחם למען זכויות השחורים) להגיע לעיר כדי לסייע למאבק בהפרדה הגזעית.
ארגונים אלו החלו במתקפה מרוכזת על חוקי ההפרדה הדרומיים הגזעניים ("חוקי ג'ים קרואו"), מתקפה שכונתה בשם "פרויקט C" (קיצור של Confrontation - עימות).
במהלך החודשים אפריל ומאי נקטו המפגינים צעדים כתהלוכות מחאה ו.
המשטרה פעלה בברוטאליות מרובה, תוך שימוש בגז מדמיע ובכלבי תקיפה, ועצרה למעלה מ-3,000 איש, רבים מהם קטינים.
עקב מעצרם של משתתפי המחאה הבלתי אלימה, פרסם ד"ר קינג את המנשר המפורסם "מכתב מבית הכלא של ברמינגהאם", מסה המגדירה את ההתנגדות להפרדה הגזעית.
בסופו של דבר קצרו מחאות אלו הצלחה רבה, בהובילן לביטול ההפרדה בברמינגהאם, ואף להוצאה מחוץ לחוק של החקיקה הגזענית בכל רחבי ארצות הברית, שהתרחשה בשנה העוקבת ואשר נודעה בשם "חוק זכויות האזרח של 1964".
שנים ספורות לאחר מכן, בשנת 1979, נבחר לראשונה שחור לראשות העיר.
היה זה ריצ'רד ארינגטון הבן.
ארינגטון שירת בתפקיד זה עשרים שנה, עד 1999.
ברמינגהאם שוכנת בעמק ג'ונס, בסמוך לרכס הר, שלוחה של הרי האפלאצ'ים.
העמק מנקז כמה פלגים הנשפכים לנהר הבלאק וורייר.
את העמק חוצה מסילת הרכבת הראשית, שהייתה בעלת חשיבות היסטורית, בעת שהעבירו בה אמצעי ייצור ותעשייה במאה התשע עשרה.
בדרום האזור המסחרי של העיר נמצא "ההר האדום".
על פסגתו הבולטת ממוקמים אמצעי שידור של תחנות רדיו וטלוויזיה.
האזור שמעבר להר נהנה מההפרדה שיצר ההר בינו לבין האזור התעשייתי הסואן והמזוהם.
באזור זה הוקמו הפרוורים האמידים "הר ברוק" (Mountain Brook), "גבעות וסטביה" (Vestavia Hills), "הומווד" (Homewood) ו"הובר" (Hoover).
דרומית לאזור זה שוכנת המערכת האקולוגית של נהר קהבה, מהמגוונות ביותר באמריקה.
בצפון ממוקם הר סנד, שהוא רכס קטן יותר, ובמזרח מתנשא הר רפנר, הכולל שמורת טבע עירונית מהגדולות ביותר בארצות הברית.
מדידות רשמיות קובעות כי שטחה הכולל של ברמינגהאם הוא 393.5 קמ"ר, מתוכם 388.3 קמ"ר הם יבשה, והשאר מים.
האקלים בברמינגהאם הוא אקלים סובטרופי גשום, המאופיין בקיץ חם, חורף מתון וגשמים מרובים.
כמות המשקעים הממוצעת לשנה היא 1,330 מ"מ, והם פרושים על פני כל השנה, עם ממוצע עליון של 155 מ"מ במרץ וממוצע תחתון של 82 מ"מ באוקטובר.