tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תקס"ו נבחר כדיין בבית הדין של הקהילה, לאחר פטירתו של הרב, רבי אורי פייבוש הכהן.
במשך שנים רבות שימש כדיין וסגן-רב-ראשי לצדם של הרבנים הראשיים רבי מאיר שארלוויל ורבי יוסף גוגנהיים.
אחרי פטירתו של רבי יוסף בשנת ה'תקע"ג (1813), שימש ממלא מקום הרב עד לבחירתו של רב חדש.
משהחל הליך הבחירה, בשנת ה'תקפ"א, היה מועמד מרכזי לתפקיד רב הקהילה ורב ראשי לקונסיסטוריה של מץ ושל כל מחוז מוזל, אך בחירתו נמנעה מכיוון שלא שלט בשפה הצרפתית כפי שדרש החוק הצרפתי (כרב רשמי נבחר הרב נתנאל וידרסהיים).
הוא המשיך לשמש כדיין וכראש הישיבה, ובפועל היה הסמכות ההלכתית העליונה בקהילה, והפוסק הראשי בה.
בי"ד בסיוון תקצ"ב (12 ביוני 1832) אושרה לבסוף בחירתו כרב ראשי (אחרי מותו של הרב וידרסהיים), אף שלא שלט בשפה הצרפתית.
תקופה לפני מותו חדל מלדבר ביידיש ובשפות זרות, והחל לדבר בלשון הקודש בלבד.
לפני מותו ציווה לקבור את כתבי ידו עמו בארון.
נפטר בט"ו באייר תקצ"ו, ונקבר במץ.
באופן כללי היו עמדותיו של רבי אהרן שמרניות ביחס למקובל בין רבני הסביבה בתקופתו; הוא לא רכש ידע בשפת ארצו, את ספר הזוהר ראה כחיבורו של רבי שמעון בן יוחאי וכחלק בלתי נפרד מספרות חז"ל, ועסק בהלכה ובקבלה בצורה המקובלת ביהדות האורתודוקסית.
בניגוד לרבנים אחרים במרכז אירופה בדורו, הוא לא התנגד להתפשטות מנהגים שמקורם בזוהר בקרב ההמון, אך מאידך התנגד להתפשטות כזו של מנהגים שמקורם בכוונות האר"י.
הוא תקף את תלמידו אליקים כרמולי שתמך בשיטה ההליוצנטרית, מכיוון שהיא נוגדת את נס שמש בגבעון דום.
הוא התנגד לעיסוק בפילוסופיה ואמר עליה "טמא טמא יקרא והיא אשה זונה הנאמר במשלי".
מנגד, הוא תמך בהקמת תלמודי תורה בהם ילמדו גם לימודי חול, כהצעתו של נפתלי הרץ וייזל.
ככל הנראה, עם פרוץ המהפכה הצרפתית הושפע ממנה רבי אהרן מאוד.
הוא הצטרף למשמר הלאומי ולבש את מדיו, ואף גילח את זקנו כדי שיתאים לתקנון המשמר.
לבני קהילתו הטיף בעד עיסוק בעבודות כפיים – תחום עיסוק שלא רווח אצל יהודי אירופה במאות השנים שקדמו לו שעסקו בעיקר במסחר ובשל כך ספגו ביקורות רבות.
הוא אף הראה דוגמה אישית בכך ששלח את בנו אליהו ללמוד מקצוע.
עם הקמת הסנהדרין של פריז נבחר כחבר הסנהדרין מטעם מץ.
בסנהדרין הוא נשא נאום מרשים על "יחסי היהודים ללא יהודים על פי היהדות", בו טען כי אין להתייחס למה שנכתב בתלמוד בעיצומם של ימי הביניים, בהם היו התנאים שונים מבימיו, כמדריך ליחס אל גויים בזמנו.
כלומר, אין דיני עכו"ם חלים על הנוצרים תושבי צרפת.
פרופסור סבור כי עמדתו של רבי אהרן היא שעמדה בבסיס החלטתה של הסנהדרין לאסור על הלוואה בריבית לנוצרים תושבי צרפת.
כאשר הושבע לרב ראשי במץ, הוצעה לו כיפה לכסות את ראשו, אך הוא הסביר כי המנהג לכסות את הראש ביהדות, אינו חובה אלא "פטור שהעניק האלוקים לעמו מגילוי הראש בלהט השמש" (כנהוג בהתייצבות לפני נכבדים), אך המחמיר ומגלה את ראשו תבוא עליו ברכה.
רבי אהרן היה הרב היחיד בזמנו שהתיר להתפלל בשפה המקומית, ואף חיווה דעתו שתפילה בשפה זרה אך מובנת עדיפה מתפילה בלשון הקודש כאשר המתפלל אינו מבין אותה.
מטעם זה הוא סירב להצטרף למאבק נגד הרפורמות בבית הכנסת בהמבורג בניגוד לרוב הרבנים המפורסמים בדורו.
אף שנטען עליו כי נטה לרפורמה, ויש שראו בפסיקות שונות שלו סימנים לכך, עמדותיו ההלכתיות לא היו שונות בצורה קיצונית מרבנים אחרים; הוא אסר גילוח בחול המועד, והתיר פאה נכרית, מכיוון שלאיסור גילוי השערות לאישה נשואה יש טעם כמוס על פי הקבלה, שאינו תקף בפאה נכרית.
מנגד, התיר הלנת מתים כאשר יש חשש שהמוות טרם נקבע, אף שבדור שלפניו ניטש סביב נושא זה פולמוס בין אנשי תנועת ההשכלה היהודית לרבנים.
כן התיר שימוש בפסח בסוכר שלא נבדק, וכן התיר חלב עכו"ם, ואמרו עליו ששתה קפה חלבי בפונדק גויי.
הוא תקף את חלוקת העליות בקריאת התורה וטען כי החלוקה לא בוצעה על ידי בר סמכא.
בניגוד לעמדה המקובלת ביהדות המסורתית, הוא החזיק בעמדה ביקורתית כלפי העל טבעי.
כך, הוא לא האמין בשדים והתנגד לקמיעות.
הוא דחה את המנהג לומר לפני תקיעת שופר תחינות ושמות מלאכים שלא נזכרו בתלמוד, מנהג נטילת תרנגולים לבנים לכפרות, וכך גם את דברי רבי יוסף קארו שהזכיר להלכה בשולחן ערוך שד בשם קטב מרירי המובא בתלמוד.
מנהג מיסטי כמו מזיגת כוס לאליהו הנביא, הוא הסביר כאקט של נוחות במזיגת ארבע כוסות, משום שהניחו כוס גדולה על השולחן שממנה מזגו לבני הבית, ולשאלת הילדים השיבו בהומור כי הכוס היא לאליהו הנביא, ומתוך כך השתרש הדבר והפך ל"מנהג".
אשתו נפטרה בעת לידתה, ועל פי השמועות שנפוצו בהמון, היה זה משום שסירב בתוקף לתלות את תמונת לילית ולומר תחינות מסוימות.
כך גם התנגד למנהגים רבים אותם ראה כמשובשים או כמיותרים.
הוא התנגד לאמירת פיוטי תפילה רבים – נושא טעון בפולמוס בין הרפורמים לרבנים, פסק שיש חשש הפסק באמירת פסוקי השמות לפני עקירת הרגליים בתפילת העמידה, ועל כן יש לאמרם אחריה.
הוא דחה את מנהג גניבת האפיקומן, השלכת סוכריות על חתן בעליה לתורה, ואת אמירת דוד מלך ישראל חי וקיים בקידוש לבנה.
התנגד לתעניות שובבי"ם, והתנגד בתוקף להחמרות רבות שהשתרשו, כמו המנהג שלא לאכול מצה מראש חודש ניסן.
הוא אף התבטא בנימה של מרירות, כי הרמ"א רצה לחייב את כל היהדות לאמץ את מנהגיה של יהדות פולין, אך הוא אינו מבין מדוע על יהודי גרמניה וצרפת לעשות כן.
משפט זה – כמו יתר המנהגים שדחה, פורש כנטייה לרפורמה או כהקפדה על מסורות יהדות אשכנז הוותיקה.
בחייו של רבי אהרן וגם לאחר מותו לא נודעה התנגדות כלפיו.
ספרו "מאורי אור" מצוטט אצל כמה מהאחרונים ששיבחוהו, כמו בספרי רבי יוסף זכריה שטרן, בספר "מנחת אלעזר" לרבי חיים אלעזר שפירא, בספר "ארחות חיים", ובספר "ליקוטי מהרי"ח" של רבי ישראל חיים פרידמן.
אמנם בתנועה הרפורמית היו שראו אותו כקרוב בדעותיו אליהם ואמרו כי אילו היה חי 30 שנה מאוחר יותר, היה אף הוא רואה את הצורך ב"תיקונים בדת".
כך הציג את דמותו גרשון לוי – חבר האקדמיה המלכותית במץ שהיה תומך ברפורמה מתונה, הספדו של לוי על רבי אהרן הוא אחד המקורות העיקריים והראשונים לתולדות חייו.
כמו כן בדור האחרון תקפו כמה רבנים את רבי אהרן בעקבות פסיקות וביטויים נפיצים המופיעים בספריו; רבי ישכר תמר – בעקבות הערך על רבי אהרן באנציקלופדיה אוצר ישראל הגדירו כמי ש"נעשה צדוקי".
בעקבותיו הסתייג ממנו גם הרב יעקב חיים סופר בכמה מספריו, כשהוא מעיר על דרכו להגיה בדברי חז"ל מסברתו ולפתור קושיות באמצעות פיענוח ראשי תיבות בלתי מקובלים.
לעומתם, הגן רבי עובדיה יוסף על דמותו ושלל את התזה של הרב תמר.
פרופסור מציג אף הוא את רבי אהרן כמי שהגן על מנהגי אשכנז שהונהגו על ידי המהרי"ל, והעדיף את ספר הזוהר על פני כתבי האר"י.
במאמר הגנה על רבי אהרן שפורסם בכתב עת ירושתנו, טוען בתוקף פרופסור יעקב שמואל שפיגל כי רבי אהרן לא תמך ברפורמה כלל, והיה תומך נלהב בשמירת המנהג וההלכה כפי שניכר בכל חיבוריו.
לדבריו של שפיגל, התנגדותו לפסיקות הרמ"א, הייתה כחלק מהתנגדות נפוצה של רבני אשכנז וצרפת במשך מאות שנים לשינוי מנהגיהן למנהגי הרמ"א, מכיוון שהמנהגים היהודיים הגרמניים והצרפתיים הקדימו בזמן רב את אלו שהנהיג הרמ"א, והתבססו בעיקר על פסקי הדין של הראשונים האשכנזים.
על דעתו של רבי אהרן כי יש להשמיט חלק מהפיוטים – דעה בה דגלו כמה מראשי הרפורמה – מסביר שפיגל כי רבי אהרן לא היה הרב היחיד שתמך בצמצום אמירת הפיוטים בתפילה.
בתחילת המאה ה-19 הפסיקה רוב יהדות פולין לומר פיוטים, למעט בימים נוראים, והדיון בעניין זה לא היה חדש.
שפיגל במאמרו תוקף את הרב תמר בכמה טענות, ומעלה כמה הסברים להגנתו של רבי אהרן:
ספר "מאורי אור" הובא בשם הגדולים לרבי חיד"א – שהקפיד שלא לכתוב על רבנים שנויים במחלוקת.
הרב תמר הסתמך על ערכו של רבי אהרן באנציקלופדיה אוצר ישראל, ערך שהועתק מהאנציקלופדיה היהודית שם כתב את הערך לוי גינזבורג – ממנהיגי התנועה הקונסרבטיבית שאינו נאמן.
רבי אהרן לא גילח את זקנו למשעי אלא התאים אותו לתקנון המשמר הלאומי.
בנוגע לאי תמיכתו ברבנים בריב ההיכל, מכיוון שההלכה מאפשרת להתפלל בשפה זרה, אין להאשים את רבי אהרן שחרג ממנה, וייתכן שהוא לא זיהה את מטרת הרפורמים לבצע "תיקונים בדת" באמצעות פרצה זו ועל כן לא הצטרף לדעה הרבנית המקובלת בפרשייה זו.
להסבר העובדה שרבי אהרן נשבע בגילוי ראש - מזכיר שפיגל, שר"א מסתמך על דברי המדרש רבה בפרשת ויקרא, ומזכיר גם את דעת הגר"א המקֵלה בנושא זה.
על השמועה לפיה שתה רבי אהרן קפה חלבי בפונדק גויי, מסביר שפיגל כי מלבד העובדה שהשמועה לא הוכחה, התירו פוסקים רבים חלב עכו"ם.
בנוגע למנהגים הרבים שביטל, מסביר שפיגל שרבי אהרן לא היה הרב הראשון שנקט בעמדה כזו, והוא ביטל רק מנהגים שאין להם מקור בתלמוד והם מנוגדים לרוח היהדות.
במכתב תגובה שכתב רבי דוד צבי הילמן לשפיגל, הוא מתאר את דמותו של רבי אהרן כדמות שלילית "שסבלה מתסביך נחיתות כלפי הגויים וגרמה לחילול השם", אף אם כוונתו הייתה לשם שמים.
הרב הילמן מגנה את עצם העובדה שרבי אהרן הושפע מהמהפכה הצרפתית, ומפקפק אף בגדלותו התורנית.
ספרו המרכזי של רבי אהרן הוא "מאורי אור".
שמו של המחבר רמוז במילים אהרן ווירמש.
הספר הכולל שבעה חלקים הודפס בעירו מץ, בציון שמו של המחבר בלבד, במשך כ-40 שנה.
הספר מכיל הערות ביקורתיות כמו גם הערות על מרבית חיבורי התלמוד ועל חלק ניכר מחלק אורח חיים בשולחן ערוך.
הספר מפגין רוח מדעית, יסודיות וחריפות.
המחבר עוסק הרבה גם בשינויי נוסחאות וגרסאות שונות.
הספר מוזכר לשבח כבר בספר שם הגדולים.
אחד המלומדים הנוצרים אמר על ספר זה שהעבודה שנעשתה בו (אף שאינה מושלמת), תספיק כדי לפתוח שערי כל אקדמיה אירופאית בפני מחברה.
מכיל הגהות והערות קצרות על כל הש"ס, מכיל 78 דפים.
בתחילת הספר הודפסה הסכמת שלושת חברי בית הדין של מץ: רבי אורי פייבוש הכהן, רבי מאיר שארלוויל, ורבי יוסף גוגנהיים.
מכיל חידושים על מסכתות ברכות שבת ועירובין, והערות לשולחן ערוך אורח חיים, סימנים: א'–רמ"א.
חידושים על מסכתות שבת ועירובין והערות קצרות על הש"ס, ועל שולחן ערוך אורח חיים, סימנים רמ"ב–שס"ט.
חלק רביעי – באר שבע, מץ תקע"ט.
מכיל חידושים על ברכות שבת ועירובין בנגלה ובאגדה, וכן על ההלכות השייכות למסכתות אלו.
חלק חמישי – עוד למועד, מץ תקפ"ב.
מכיל שני חלקים על מסכתות סדר מועד.
חלק ששי – בן נו"ן, מץ תקפ"ז.
חלק שביעי – קן טהור, מץ תקצ"א.
חידושים לסדר נזיקין ומסכתות קטנות.
חלק שמיני של הספר לא הודפס ונותר בכתב יד.
יש אומרים שפרסם בעילום שם ספר בגרמנית בשם "Grundlage der wahren Aufklaerung".
השאיר אחריו שני בנים וחמש בנות.
בתו מינקלא (מינט) - נישאה לרבי יהודה מאיר למברט, שמילא את מקומו כרב הראשי של מץ, והיה מגדולי הלוחמים ברפורמה.
חתנו הרב מיכאל כהן - שימש כרב במרסיי.
הרב אהרן וַלְדֶן (ח' בשבט ה'תקצ"ח, 1838 – כ"ג בתמוז ה'תרע"ב, 1912) היה מהדיר ספרים, עורך וסופר יהודי פולני.
ובעיקר נודע בספרו שם הגדולים החדש.
נולד בוורשה בח' בשבט ה'תקצ"ח.
אביו רבי ישעיהו נתן וולדן היה מחסידי רבי שמחה בונם מפשיסחה, מצאצאי רבי בנימין עוזר אב"ד קלימונטוב מגזע המהרש"ל, מחבר הספר "אבן העוזר".
מגיל צעיר נמנה עם חבורת חסידי רבי מנחם מנדל מקוצק ולאחר פטירתו של הרבי מקוצק נמנה עם חסידי רבי יצחק מאיר אלתר מגור.
התפרנס ממסחר ביין, במשך שנים רבות שימש מגיה בבתי הדפוס של אפרים באומריטר ונתן שריפטגיסר בוורשה ואת מרבית זמנו הקדיש לתורה ותפילה.
הוא התגורר ברחוב נָאלֶבקי (מרכז החיים היהודיים בעיר) מספר 32, בחצירו של ר' יודל גלבלום.
הרב אהרן וולדן, שהיה חסיד נלהב, ידוע במיוחד בזכות ספרו "שם הגדולים החדש" שהודפס לראשונה בשנת ה'תרכ"ה (1864) שדומה במבנהו ל"שם הגדולים" של החיד"א.
הוא מורכב משני חלקים כמו בספר המקורי:
"מערכת גדולים", רשימה אלפביתית של שמות הסופרים והרבנים, בעיקר אלה שחיו לאחר החיד"א, והכוללת גם רבים מהמאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה אשר מקומם נפקד בשם הגדולים שחיבר החיד"א, ומקיף יותר מאלף וחמש מאות חכמים וסופרים.
"מערכת ספרים", רשימה אלפביתית של ספרים, בו יותר מאלף ושש מאות ספרים, לרישומים אלו הוסיף הערות המעידות על כוחו הרב בחקר הדורות ובהיסטוריה הרבנית-חסידית.
הרב וולדן עצמו כתב בהקדמתו ש"שם הגדולים" של החיד"א היה המודל עבורו, וניכר שהוא מתייחס למהדורה המתוקנת שהוציא לאור יצחק אייזיק בן יעקב.
הרשימה בחלק הראשון מסודרת רק לפי השמות הפרטיים של האנשים הנזכרים.
במקרים רבים, בעיקר בשמות רבנים חסידיים, הערכים כוללים גם רישומים ביוגרפיים, ותיעוד של מופתים שחוללו על ידם ובשמם.
בשנת ה'תר"ל יצאה מהדורה שנייה של הספר.
המהדורה השלישית של הספר, הודפסה בשנת ה'תר"מ (1879) על ידי בנו, הרב יוסף אריה ליב, ובה נוסף קונטרס בשם "עיין זוכר", המכיל ספרים שהושמטו בשתי המהדורות הקודמות.
מהדורה זו הודפסה שנית בשנת ה'תרמ"ב.
בשנת ה'תרפ"ג הוציא בנו הרב משה מנחם וולדן את הספר "יכבד אב" עם הוספות לספר שם הגדולים החדש.
הספר קיבל הסכמות מרבים מגדולי הדור בהם רבי דב בר מייזלש, רבי שלמה קלוגר, רבי יוסף שאול נתנזון, רבי שמעון סופר, רבי ישעיה מושקט (רבה של פראגה מפרברי וורשה), רבי יעקב דוד מאמשינוב, רבי אלעזר הכהן מפולטוסק, רבי אברהם בנימין קלוגר.
בשנת ה'תרכ"ו 1866 (בערך) יצא הספר "קהל חסידים" ליקוט סיפורים מהבעש"ט תלמידיו ותלמידי תלמידיו שנקבצו מפיות אנשי אמת אשר שמשו אצל צדיקי הדור.
הספר יצא לאור בעילום שם אך מיחסים את כתיבתו להרב אהרן וולדן.
בשנים ה'תר"נ - ה'תרנ"ז (1890 - 1897) הוציא הרב אהרן וולדן את סדרת הספרים על ספר תהלים בשם "מקדש מעט" בחמישה כרכים אשר נלקחו מאלף ספרים בו הפגין בקיאות רבה, ללא שהוסיף משלו, וקיבל הסכמות מגדולי וצדיקי פולין ורוסיה.
"בית המדרש", מעין ליקוט בסגנון ילקוט שמעוני.
הרב וולדן אסף את כל ההגדות המתייחסות לפסוקי התהלים שהיו פזורים בתלמודים, בספרות המדרשית ובתרגום, וכן בזוהר ובספרי קבלה אחרים.
"בית הכנסת", פרשנות כפולה (פרד"ס) המורכבת מחומר של 700 סופרים וספרים ומכתבי יד שנלקחו מהפרשנים העתיקים המוסמכים ביותר.
"בית אהרן", מפתח התייחסות ל"בית המדרש", נותן גם גרסאות והסבר לקטעים קשים.
בכ"ב בשבט ה'תרס"ג (1903) הוציא הרב אהרן וולדן בהוצאה שלישית את הספר "קול שמחה השלם והמתוקן" דברי תורה מרבי שמחה בונם מפשיסחא הספר יצא לראשונה בשנת ה'תרי"ט על ידי נכדי הרבי רבי בונם.
הרב אהרן וולדן כותב בהקדמה כי תיקן את הספר מחדש מכל מאות השיבושים, הוסיף מאמרים אשר נשמטו מהכתב יד והוסיף בשולי היריעה דברים אשר היו צריכים ביאור.
בשנת ה'תרמ"א (1881) הביא לו רבי יוסף לוינשטיין את ספרו של רבי שמואל משינאווא "רמתיים צופים", והרב אהרן וולדן הדפיס אותו והוסיף הערות כפי ששמע מגדולי חסידי קאצק בשם הרבי מקוצק.
הוציא לאור מהדורה של ספר "צרור המור" של רבי אברהם סבע (ורשה, אוגוסט 1879), בה תיקן שגיאות וטעויות דפוס שונות שנכנסו למהדורה השנייה והשלישית (1546 ו-1566 בהתאמה, שתיהן בוונציה).
מהדורה זו נדפסה על ידי בית הדפוס של נתן שריפטגיסר.
בשנת ה'תרכ"ב הוציא את הספר "אלשיך" על חמש מגילות וקיבל הסכמות מרבי יצחק מאיר אלטר מגור, רבי דב בר מייזלש, רבי ישעיה מושקט, ורבי אלעזר הכהן מפולטוסק ובקשם כי אחרים לא ידפיסו את הספר ארבע שנים לאחר הדפסתם.
בספרו שם הגדולים החדש מעביר הרב וולדן ביקורות על חלק מהסיפורים המופעים בספר "שבחי הבעש"ט" וכותב: "המדפיס אשר הדפיס שבחי רבינו, וקרא אותו בשם "שבחי בעש"ט" לא בהשכל עשה זאת...
ומה גם בכמה דברים בדאים אשר בדא מלבו, ובזה נתן יד לפושעים לאמור הנה השמש והירח ואחד עשר כוכבים וגו' וללצים הוא יליץ, ואיך לא ידע כי כל השבחים אשר סיפר שם לא הגיע עד קרסולי רבינו".
כמה האשימו את וולדן שבכתביו לא הקפיד על הבאת דברים בשם אומרם.
ביקורתו של יהודה בוים עליו
בשנת ה'תשמ"ח הוציא לאור הרב יהודה בוים את הספר "קול שמחה" במהדורה חדשה כאשר לטענתו הרב אהרן וולדן לא קיבל רשות להוציא את הספר וכן הושמטה הגהתו של הרב אהרן וולדן על דברי הרבי מקוצק בכוונה תחילה.
בהמשך מגיב החוקר הרב דנדרוביץ על דברי הרב בוים שאין יסוד לדברי הרבי מקוצק שמביא הרב וולדן, ומביא ראיות מנכדו של הרבי מקוצק רבי שמואל בורנשטיין בספרו ה"שם משמואל" מגדולי מעתיקי השמועה של קוצק ומאחרים שדבריו מבאים לידי גיחוך.
נפטר בשעה 11 בליל כ"ג בתמוז ה'תרע"ב ונקבר בקילץ לשם עבר שבועות מועטים לפני פטירתו.
נספד על ידי הרב משה נחום ירושלמסקי מקילץ, רבי יוסף לווינשטיין, רבי אברהם איטינגא, רבי מתתיהו יחזקאל גוטמן.
בנו רבי משה מנחם (משה מנדל) וולדן מקילץ המשיך בדרכו והוציא את הספרים "אהל הרבי" (אור הנפלאות), נפלאות הרבי, מהרבי יעקב יצחק הלוי הורביץ מלובלין, "אהל יצחק" מהרבי יצחק מוורקא ועוד.
בנו, רבי יצחק מאיר וולדן, ניהל החנות בוורשה, רחוב נלבקי מספר 32, נפטר צעיר כבן שלושים ושבע ביום כ"ג כסלו תר"ס לערך
בנו, רבי יוסף אריה לייב וולדן, הגיה את ספר אבן העוזר, בדפוס ווארשא תרלח
אהרן הרשלר (ה'תר"י, 1850 – ו' בטבת ה'תרל"ג, 5 בינואר 1873) היה יהודי-ארץ ישראלי ממוצא הונגרי שנמנה עם קורבנותיו הראשונים של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל.
הרשלר נרצח בביתו לאחר שניסה להגן על עצמו מפני ערבים שניסו לפרוץ לביתו.
הרשלר הוא חלל מערכות ישראל הראשון לפני הקמת המדינה.
אביו, יוסף שמואל, היה רב ידוע ומראשי כולל שומרי החומות ואימו הייתה חנה.
בארץ ישראל התגוררה המשפחה בשכונת משכנות שאננים בירושלים.
ב-31 בדצמבר 1872 פשטה כנופיית שודדים על השכונה, ובראשה אבו עיסא מחברון.
הכנופיה הגיעה ופרצה לביתו של הרשלר.
הרשלר הניס את הפורעים, רדף אחריהם, ועל פי עדות נכדתו, הכה בהם מכות נמרצות.
אחרי מאבק ממושך, ירו בו חברי הכנופיה 12 כדורים ופצעו אותו קשה.
הרשלר נפטר כמה שעות מאוחר יותר מפצעיו.
הוא נקבר בבית העלמין הישן שבהר הזיתים, ונחשב כחלל מערכות ישראל הראשון.
הרב אהרן יהודה לֵיבּ שטינמן ("הגראי"ל"; י"ד בחשוון ה'תרע"ה, 3 בנובמבר 1914 – כ"ד בכסלו ה'תשע"ח, 12 בדצמבר 2017) היה רב חרדי-ליטאי ישראלי, ממנהיגיו הבולטים של הציבור החרדי במפנה המאה ה-21. נשיא מועצת גדולי התורה של תנועת "דגל התורה".
הרב שטינמן היה חניך ישיבות ליטא בין שתי מלחמות העולם.
בשנות העשרים המוקדמות שלו התמנה לראשונה כר"מ, ומאז לימד תורה במשך כשמונים שנה, בישיבות בשווייץ ובישראל.
מעורבותו הציבורית החלה בשנות ה-60, אז עסק בעיקר בעידוד כוללי אברכים בישראל.
הוא שימש כיועץ ומורה דרך מרכזי בנושאי חינוך בציבור הליטאי.
עם הקמת מועצת גדולי התורה של "דגל התורה", בסוף שנות ה-80, הצטרף למועצה, ומאז התרחבה השפעתו הציבורית.
לאחר פטירת הרב אלעזר מנחם מן שך בשנת 2001 עמד לצד הרב יוסף שלום אלישיב בהנהגת הציבור הליטאי.
לאחר פטירת הרב אלישיב, הנהיג הרב שטינמן את הממסד הליטאי הוותיק והשפעתו אף חרגה מגבולות המגזר הליטאי.
נחשב לסמכות הרוחנית העליונה של מפלגת דגל התורה וביטאונה "יתד נאמן", וכן מוסדות החינוך והישיבות הליטאיות הקשורים למפלגה זו.
לצד זאת, פלג בציבור הליטאי שלא רואה את עצמו ככפוף לו, פרש ממוסדות "דגל התורה", והקים מפלגה נפרדת.
הרב שטינמן יזם את הקמתם של ישיבות וכוללי אברכים בישראל ומחוצה לה, ושימש נשיא ופטרון של חלקם.
הוא עמד בראש כולל פוניבז', בראשות ישיבות "גאון יעקב" ו"ארחות תורה".
עד ראשית המאה ה-21 כיהן גם כראש ישיבת פוניבז' לצעירים.
הרב שטינמן כתב כשלושים ספרים, בהם סדרת ספרי אילת השחר על התלמוד הבבלי ועל התורה.
נולד בקמניץ לנח צבי וגיטל פייגא שטימן.
הוריו היו תושבי בריסק (אז באימפריה הרוסית, מ-1945 בבלארוס) ובתקופת לידתו שהו באופן ארעי בקמניץ אצל הוריה של גיטל, לשם נמלטו בשל קרבתה של בריסק לחזית הקרבות במלחמת העולם הראשונה.
אביו שימש כמלמד, שמש בית הכנסת "חברה לוויה" בבריסק, וכממונה על העירוב בעיר.
המשפחה התגוררה בשכנות לרב העיר, רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, שהיה עורך את רישום הנישואים לבני העיר בחדר שהוקצה לו לשם כך בביתם.
בילדותו למד בתלמוד תורה המקומי.
לימים סיפר שבאותו תלמוד תורה למדו יחד גם הרב מבריסק וגם פשוטי העם.
בזכרונות בן עירו, הרב זאב איידלמן (1914–2000), נכתב כי יצא לו שם של עילוי בבריסק וכי בשל כך התקבל ללימודים בישיבה בגיל צעיר מהמקובל, הוא החל את לימודיו בישיבת תורת חסד בבריסק בגיל 11 או 12, היה מקורב לראש הישיבה, הרב משה סוקולובסקי, והתפלל עמו במניין בביתו.
לימים קרא לבנו הגדול על שמו של רבו זה.
בישיבת "תורת חסד" היה גם תלמידו של המשגיח, הרב אברהם יעקב גורדון.
בגיל 16 נסע ללמוד אצל הרב פסח פרוסקין וחתנו הרב שלמה מטות בקוברין, שם למד כחצי שנה.
בשנת ה'תרצ"א נסגרה הישיבה שם לאחר שבני הקהילה המקומית סירבו להמשיך להחזיק אותה, והוא חזר לישיבת "תורת חסד" בבריסק.
בשבט ה'תרצ"ב, בשל מחלוקת על ראשות הישיבה בבריסק, עבר ללמוד בישיבת קלצק אצל הרב אהרן קוטלר.
בחודש תמוז באותה שנה שב לישיבת "תורת חסד", שהייתה בראשות הרב ישראל חיים קפלן.
היה מקורב לרבני עירו, הרב שמחה זליג ריגר, בן דודה של אמו שגם סמך אותו לרבנות, וכן לרב העיר, יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, והיה ידידם של בניו הרב יוסף דב והרב דוד עמם למד בחברותא ומדי תקופה היו נבחנים אצל אביהם על הנלמד.
לפי החוק הפולני הוא היה אמור להיות פטור מגיוס בשל גיוסו של אחיו הגדול לצבא הפולני, ובכל זאת הוא קיבל צו גיוס.
בעקבות זאת שינה את שם משפחתו לשטינמן כדי להציג את עצמו כבן יחיד, עילה נוספת לפטור מגיוס.
ניסיון זה לא צלח, ניסיון נוסף שלא הגיע לכלל ביצוע נעשה בשנת ה'תרצ"ו, על ידי הרב שמחה זליג ריגר שניסה להשיג עבורו סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל, ולכן החליט לעבור לשווייץ.
בקיץ ה'תרצ"ז (1937) קיבל אשרת יציאה מפולין ואשרת כניסה לשווייץ, כתלמיד בישיבת 'עץ חיים' במונטרה, בראשות הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו.
מכתבי המלצה עבורו נכתבו על ידי הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב ברוך בר ליבוביץ הברכת שמואל ראש ישיבת קמניץ שנקראה גם ישיבת כנסת בית יצחק.
יחד עמו קיבלו אישור לצאת לשווייץ שני נכדיו של הרב חיים סולובייצ'יק, הרב משה סולובייצ'יק והרב אריה לייב גליקסון.
הם ערכו גורל הגר"א לפני יציאתם, והתוצאה הייתה הפסוק "הבוקר אור והאנשים שולחו".
הרב שטינמן יצא לפני חבריו, מיד כשקיבל את האשרה, ונסע לציריך דרך ורשה וברלין, למונטרה הגיע בחודש סיון ה'תרצ"ז.
רבי משה סולובייצ'יק והרב שטינמן הצעיר כיהנו כר"מים בישיבה.
בין תלמידיו מתקופה זו היה המקובל הרב חיים אריה ארלנגר.
בשנת ה'ת"ש עברו לעיירה בה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הם נלקחו למחנה העבודה בשאונברג על יד בזל, עקב היותם נתיני פולין, שם אולצו לעסוק בסלילת כביש, הרב משה סולובייצ'יק, שהנהיג את הפליטים היהודים במחנה העבודה, השלים במקומו חלק מהעבודות שהוטלו עליו.
בהמשך אמר עליו מנהל המחנה שהוא רוחני ולכן פטרו מעבודה.
לאחר מכן חלה בדלקת ריאות, במהלך אשפוזו בבית חולים ביקש מלווהו מחולה שחפת שיירק לתוך מבחנת הבדיקה שלו, על מנת שיזוהה בטעות כחולה במחלה מידבקת.
בסוף קיץ תש"א שהה במשך תקופה בעיירה לזאן שבה היו בתי מרפא לחולי שחפת.
לאחר ששוחרר מהמחנה התגורר בלוצרן, שם התקבצו סביבו מספר תלמידים, ולאחר כמה חודשים פעל להשתלב עם הקבוצה כמסגרת נפרדת בתוך ישיבת מונטרה עד לנישואיו, אז עזב והקבוצה השתלבה בישיבה.
בטבת ה'תש"ד נשא לאישה בארוזה את תמר קורנפלד, ילידת פולין.
בחתונה השתתף קהל מוזמנים שמנה כ-15 איש בלבד, בשל דרישת החתן לחיסכון בהוצאות, שמומנו מכספי צדקה של נדיבים יהודים מקומיים.
שושבינו היה זאב וולף רוזנגרטן (לימים היה בנו של וולף, יצחק, נהגו האישי).
בתקופת שהותו בשווייץ עמד בקשרים תורניים עם הרב מרדכי יעקב ברייש.
בקיץ ה'תש"ה (1945) עלה לארץ ישראל דרך ספרד, באונייה "פלוס אולטרה" שהגיעה לנמל חיפה בח' בתמוז, והתיישב בפתח תקווה למשך חצי שנה.
כתביו נשלחו על ידי הרב משה סולובייצ'יק לישראל, אך אבדו בדרך.
זמן מה עבד בבית מלאכה ומשם הביאו הרב זאב איידלמן ללמוד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה, שם למד בחברותא עם הרב חיים שאול קרליץ.
כעבור חצי שנה מונה, בהמלצת החזון איש, שלפי עדות נהג לקום לכבודו, לראש ישיבת חפץ חיים בכפר סבא.
בקיץ ה'תשי"ב נפתחה בכפר סבא ישיבה גדולה על שם הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי.
הרב שטיינמן עבר לכהן בראשה והנהיג בה לימודים ביידיש.
באלול ה'תשט"ו מונה על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן לראשות ישיבת פוניבז' לצעירים.
בשנת ה'תשכ"ה מונה על ידי הרב כהנמן לכהן כראש כולל פוניבז'.
הרב כהנמן רצה שיעזוב את משרתו בישיבת פוניבז' לצורך כך, אך לבקשת הרב מיכל יהודה ליפקוביץ הסכים שיכהן בשני התפקידים יחד.
בשנת תשל"ח הקים את ישיבת גאון יעקב שבה היה ראש ישיבה.
הוא העביר בה שיעורים בשעות אחר-הצהריים, שיעור כללי פעמיים בשבוע ושיחה מוסרית פעם בחודש.
לאחר כמה שנים מינה את חתנו הרב זאב ברלין להנהגת הישיבה ולמסירת שיעורים יומיים לבני השיעור הגבוה.
הוא המשיך למסור שם שיעורים כלליים ושיחות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 קיבל, בהמלצת הסטייפלר, הצעה ממזכיר העדה החרדית הרב יוסף שיינברגר להתמנות לראש בית דין ולגאב"ד העדה במקומו של הרב יצחק יעקב וייס ששקל לפרוש, אולם הוא סירב להצעות.
באותן שנים היה מקורב גם לחוגי בריסק.
בסיוון ה'תשנ"ח (1998) ייסד את ישיבת ארחות תורה.
הוא מסר בישיבה זו שיעור כללי מדי שבוע ושיחות מוסר לעיתים.
בתקופה זו הפסיק למסור שיעורים סדירים בישיבות פוניבז' וגאון יעקב.
הוא נשא בתואר ראש ישיבה גם בישיבות המסונפות לאורחות תורה ("רנה של תורה" בכרמיאל, "נר זרח" במושב עוצם ובישיבת תורה בתפארתה באלעד).
בישיבות אלו מסר שיעורים ושיחות מפעם לפעם.
מסר שיעורים שבועיים בביתו לבני הקיבוץ בישיבות ארחות תורה, גאון יעקב, ותורה בתפארתה.
בנוסף העביר בביתו מספר שיעורים בגמרא.
בשעות הערב נהג למסור שיעור הלכה במשנה ברורה, וכמו כן העביר שיעור מוסר והשקפה מדי שבוע מתוך ספר "דרך ה'" של הרמח"ל וספרי הרב חיים מוולוז'ין, "נפש החיים" ו"רוח חיים".
הרב שטינמן התגורר בבני ברק בדירה קטנה המרוהטת בפשטות, וסגנון חייו נטה לסגפנות.
לאחר הקמת מפלגת דגל התורה, בשנת ה'תשמ"ט (1988), הוזמן על ידי הרב אלעזר מנחם מן שך לכהן במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בשנות ה-90 הפך לגורם משפיע בציבור החרדי הן בהנהגה ציבורית והן בנושאי חינוך וישיבות.
לאחר פטירת הרב שך, בשנת ה'תשס"ב (2001), הוכר כמנהיג בציבור הליטאי, לצדו של הרב יוסף שלום אלישיב שהיה מנהיג המחנה הליטאי בתקופה זו.
בערוב ימיו של הרב אלישיב חל פיצול במחנה הליטאי.
בראש מחנה הרוב ניצב הרב שטינמן, ששימש כסמכות הרוחנית העליונה של מפלגת דגל התורה, בתמיכת רובם הגדול של חברי מועצת גדולי התורה של המפלגה.
בראש הזרם הקטן יותר (והמחמיר יותר מבחינה אידאולוגית) עמד הרב שמואל אוירבך.
הרב שטינמן כיוון את התנהלות מפלגת דגל התורה, החינוך העצמאי, ועד הישיבות, ארגון הצדקה קופת העיר בני ברק, ארגון התשובה "לב לאחים", המרכז הארצי לטהרת המשפחה, בד"ץ שארית ישראל והעיתון "יתד נאמן".
עד שנותיו האחרונות קיבל קהל בביתו מדי יום, לעצה ולברכה.
לעומת קודמו הרב אלישיב, שעסק בעיקר בפסיקת הלכה ובהנהגת הציבור, עסק הרב שטינמן, כבר בחיי הרב שך והרב אלישיב, גם בייעוץ חינוכי, הכוונת ראשי ישיבות, שלום בית ושידוכים.
בשל מעמדו, השפעתו חרגה מגבולות המגזר הליטאי והייתה לו השפעה גם על מפלגות ש"ס ואגודת ישראל.
הרב שטינמן נפטר ביום שלישי, כ"ד בכסלו ה'תשע"ח, 12 בדצמבר 2017, בגיל 103, בבית החולים מעייני הישועה.
צוואתו עוררה הד ציבורי ותקשורתי רב בשל רשימת הבקשות החריגות שנכתבו בה.
בצוואתו ביקש הרב שטינמן כי קבורתו תיערך תוך זמן קצר (כשש שעות) מפטירתו, כי בהלווייתו לא יינשאו הספדים, וכי לא יצאו הודעות פומביות על הלווייתו.
עוד ביקש כי יקברו אותו בין אנשים פשוטים וירכשו את המצבה הזולה ביותר ולא יכתבו עליה שום תארים, ואלו שרוצים לפעול לזכותו שילמדו פרק משניות או פרקי תהילים בשנת האבל.
כן יעץ שלא לקרוא לילדים על שמו.
הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בבני ברק.
השתתפו בה על פי הערכת המשטרה כ-200,000 איש וכוחות ההצלה טיפלו במהלכה ביותר מ-90 משתתפים.
לא נישאו בה דברי הספד, אך הרב גרשון אדלשטיין נשא דברי חיזוק ומקורבו הרב חזקיהו מישקובסקי הקריא את צוואתו.
הוא נטמן כצוואתו תוך מספר שעות, אך נישאו עליו הספדים ונכתבו מאמרים וכתבות גם בתקשורת החרדית, ואף יצאו גיליונות אבל מיוחדים, בעקבות הוראת הרב חיים קניבסקי שאמר שצוואתו תקפה רק ביחס למשפחתו ולא לכלל הציבור שחייב בכבודו כגדול הדור.
בנובמבר 2021, ערב יום השנה הרביעי לפטירתו, הושחת קברו ונפתחה חקירה משטרתית.
בהמשך הורשע פעיל קיצוני במעשה, ובמאי 2023 נגזר עליו עונש של שלוש שנים וחצי מאסר בפועל.
בעצרת השבעה לזכרו, שבה נשא דברים גם האדמו"ר מבעלז, הוכרז על ייסוד "קריית אילת השחר", על שם סדרת ספריו של הרב שטינמן.
הקריה מיועדת לקום במתחם ישיבת ארחות תורה שיכלול גם את בניינה החדש.
ראש עיריית נצרת עילית, רונן פלוט, הודיע שהשכונה החרדית "הר יונה ג'" תיקרא על שם הרב שטינמן שתמך בהקמתה.
גם עיריית בית שמש החליטה על קריאת שכונה בשם "שכונת איילת השחר".
ישיבת שערי יושר החליפה את שמה ל"ישיבת אילת השחר".
רחוב נקרא על שמו בבית שאן.
שכונה חדשה שנבנתה בצפון בני ברק בסמוך לפארק הירקון נקראה אף היא על שמו "אילת השחר".
לזכרו הוקם הארגון "ישיבה על קברו" לעידוד לימוד תורה.
תחום החינוך תפס חלק ניכר בפעילותו של הרב שטינמן.
יחד עם האדמו"ר מגור, הרב יעקב אריה אלתר, הקים את רשת בתי הספר היסודיים "נתיבות משה".
שני הרבנים נסעו יחד למסעות התרמה מחוץ לישראל עבור מוסדות אלו ועבור רשת "שובו", בשנים 1998.בשנת ה'תשס"ט הוביל הרב שטינמן בשיתוף פעולה עם חלק מהגורמים החסידיים מסיעת שלומי אמונים, את הקמת העמותה החדשה של החינוך העצמאי, מהלך שבמסגרתו התחזקה השפעתם של אנשי דגל התורה בו.
מהלך זה היה בין הגורמים למתיחות בין דגל התורה ובין חסידות גור במשך כעשור.
המתיחות התבטאה בין היתר בתמיכה במועמדים מתחרים בבחירות לעיריית ירושלים.
באלול ה'תשע"ו הופיע הרב שטינמן בחתונת נכדו של האדמו"ר מגור, צעד שהתפרש כחתירה לפיוס.
שבועיים לאחר מכן השיב לו האדמו"ר מגור בביקור גומלין.
בשנת תשי"ג בעת פרשת חוק שירות לאומי היה שליח של החזון איש בנושא לרבנים לגייסם למאבק, וחתם על כרוז האיסור על גיוס נשים לשירות לאומי.
בשנת ה'תשכ"ג פעל הרב שטינמן לעידוד הקדשת החיים ללימוד תורה בכוללים.
כך היה בין היוזמים של הוצאת "עמלה של תורה" באותה שנה, קונטרס שליקט הרב שלמה ברוודה והרב שטינמן כתב לו את ההקדמה, בעילום שם.
כשנתיים לאחר מכן מונה לראש כולל פוניבז'.
בשנות הנהגתו עודד הרב שטינמן פתיחת כוללים גם מחוץ לריכוזי האוכלוסייה החרדים הוותיקים.
הוא יזם וסייע בהקמת רשתות כוללים שבהן אלפי אברכים, כמו "עטרת שלמה" בראשות הרב שלום בער סורוצקין, "יששכר באהליך" בראשות הרב אלחנן וייסבורד ו"מגדל עוז" בראשות הרב יחזקאל אתרוג, וכן סייע לכוללים ולמוסדות תורה נוספים בכספים שהתרים.
הוא יזם הקמת קרנות סיוע כלכלי לאברכים והורה לנדיבים להעדיף הפניית כספי צדקה לתרומות לכוללים ולאברכים על פני מטרות אחרות.
החל משנת ה'תשנ"ו היה ממובילי מפלגת דגל התורה.
בשנה זו הכריע על המשך האיחוד בין דגל התורה ואגודת ישראל על פי החלוקה של 40–60 לטובת אגודת ישראל.
בשנת ה'תשנ"ט הכריע על כניסה לממשלת אהוד ברק תמורת הבטחה להמשך השחרור של בני ישיבות משירות צבאי (הבטחה שהביאה בהמשך להקמת ועדת טל).
קודם לבחירות 2003 ובחירות 2006 נערכו בביתו כינוסים משותפים של מועצות גדולי התורה של דגל התורה ואגודת ישראל.
מקורבו מרדכי קרליץ ניהל את המשאים ומתנים הקואליציוניים מטעם יהדות התורה במשך השנים.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2008 התמודדה בבחירות בכמה ערים הרשימה החרדית-מודרנית "טוב".
בכנס בחירות שהתקיים בבית שמש אמר כי הקמת מפלגה של מקלים במצוות היא חילול השם.
לעומת זאת בבני ברק, בהכוונת הרב שטינמן, לא נערכו בחירות במערכת בחירות זו וכלל הסיעות בעיר הגיעו להסכמה על הרכב המועצה ועל תמיכה במקורבו של הרב שטינמן, יעקב אשר, לראשות העירייה, כך גם בעיר מודיעין עילית.
במשך שנים טענו מקורבי הרב שטינמן שהיומון הליטאי "יתד נאמן" אינו מתייחס כראוי לעמדותיהם של רבם ושל הרבנים המזוהים עמו, ושמערכת העיתון מצרה את צעדיהם של כתבים בעיתון הקשורים אליו.
במאי 2012, בתקופת חוליו האחרון של הרב אלישיב, זמן קצר לפני פטירתו, לאחר משא ומתן וניסיונות לפשרה שלא צלחו הוביל הרב שטינמן מהפך בשליטה בעיתון "יתד נאמן", שעברה לידי מקורביו.
מהלך זה לווה בביקורת כלפי מנהיגות הרב שטינמן מצד הזרם השמרני, שאיבד את השליטה בעיתון.
בעקבות כך, פרסם העיתון מכתב בכתב ידו של הרב חיים קניבסקי, חתנו של הרב אלישיב, ובו כתב: .
בהדרכה שנתן הרב שטינמן להנהלת העיתון לאחר המהלך אמר שבעת הצורך להשתמש בכוחו של העיתון יש להתמקד במאבק כנגד שיטות פסולות ולא כנגד אישים.
בעקבות שינוי הרכב מערכת "יתד נאמן", הקים פלג המיעוט את העיתון "הפלס" ולאחר מכן את מפלגת בני תורה.
לאחר שהמפלגה התמודדה בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2013 תמך הרב שטינמן בהרחקת אברכים שהצביעו עבורה מכוללים.
הוא חתם על מכתב חריף נגד "הפלס" והורה לתלמידים לעזוב את ישיבת כנסת יצחק בחדרה אל ישיבת "תורה בתפארתה" שהקים, בעקבות הזדהות ראש ישיבת "כנסת יצחק" וחלק מרבניה עם אנשי "בני תורה".
באוגוסט 2012 הרחיב את שורות מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בשנת 2014 תמך בצירוף חברים חדשים לבד"ץ שארית ישראל, שבו היה עד אז רוב לרבני פלג המיעוט, וכינס בביתו את כינוס הבד"ץ המורחב.
בעקבות זאת הפך הבד"ץ לכפוף לו ולרב קניבסקי.
בעבר הרבה להגיע למבחני תלמידים בישיבות גדולות ובישיבות לצעירים ואף בתלמודי תורה בישראל.
בשנותיו האחרונות הופיע בעיקר בכינוסים ציבוריים, וכן בחן בביתו תלמידים מישיבות ומתלמודי תורה.
הרב שטינמן ערך מסעות רבים מחוץ לישראל, במטרה לחזק את הזיקה היהודית בקהילות היהודיות שם.
במקומות שבהם ביקר נערכו כינוסים רבי משתתפים שבהם עודד את הנוכחים לשלוח את בניהם לתלמודי תורה ולמוסדות ללא לימודי חול.
הוא עודד פתיחת מוסדות כאלו על פי המתכונת המקובלת בציבור החרדי בישראל.
כמו כן ביקר בישיבות ובמוסדות התורה.
חלק מהמסעות נועדו אף לגיוס כספים לקרנות ולמוסדות חינוך ותורה, ובעיקר מוסדות להחזרה בתשובה והחזקת אברכים בישראל.
חלקם נערכו יחד עם האדמו"ר מגור, גם מתוך רצון להעביר מסר של אחדות הציבור הליטאי עם הציבור החסידי, בפרט לאחר הקרע של בחירות תשמ"ט שבהן התפצלו הליטאים והחסידים.
המסעות מחוץ לישראל סימלו התרחבות של פעילות הציבור החרדי-ליטאי להשפעה כלפי חוץ.
באביב 1998 ערך הרב שטינמן מסע משותף עם האדמו"ר מגור לארצות הברית.
במסע הוקמה "קרן נתיבות משה" (על שם הרב משה שרר שהלווייתו התקיימה במהלך הביקור) המממנת הקמת בתי ספר של החינוך העצמאי ביישובים חילוניים.
לצורך כך אף נערכה ישיבת מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה בהשתתפות נדיבים.
מיד לאחר המסע הוקמו ארבעה בתי ספר על ידי הקרן.
הרשת מונה 17 בתי ספר.
בחורף 2002 ביקר בצרפת תוך מאמץ לעודד הורים לשלוח את ילדיהם לישיבות קטנות ולא לתיכונים ולאוניברסיטאות.
במסע השתתף גם הרב יוסף אפרתי כנציגו של הרב אלישיב.
בספטמבר 2004 נסע ליום אחד ללונדון עם הרב דוב לנדו והרב יעקב משה הלל לגיוס כספים עבור אברכים, על רקע הקטנת קצבאות הילדים.
באוקטובר 2004 ביקר במשך כשבוע בארצות הברית.
הוא נאם בישיבות ובכינוסים ציבוריים וערך מספר כינוסי הדרכה למחנכים.
במהלך הביקור אושפז בבית החולים מאונט סיני במנהטן עקב חשד לאירוע לבבי, אולם שוחרר והמשיך במסע.
הוא ביקר גם בקנדה, בצרפת ובשווייץ שם הגיע לישיבה קטנה שהוקמה בעקבות מסע קודם שלו.
במאי 2006 נסע עם האדמו"ר מגור לארצות הברית ולקנדה, שם השתתפו בישיבת מיוחדת של מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
כמו כן השתתף במגבית לקרן ההסעות של החינוך העצמאי שהוקמה אז.
מארצות הברית המשיך לבדו למקסיקו, לברזיל ולארגנטינה.
בביקורו בארגנטינה חידש את החרם של הקהילה היהודית במקום על קבלת גרים למאה שנים נוספות.
זמן קצר לאחר מסע זה נסע לביקור בן כמה שעות בצרפת.
במאי 2007 נסע עם האדמו"ר מגור לצרפת, ומשם המשיך לבדו לשווייץ, בריטניה ובלגיה.
ביוני 2010 ביקר בגיברלטר, אודסה ובברלין.
באוגוסט 2010 ביקר בארצות הברית, בפנמה ובמקסיקו.
בספטמבר 2012 נסע לביקור קצר בפריז, שאליו התלוו הרב יעקב משה הלל והרב יוסף אפרתי הביקור התקיים על רקע פעילותה של ממשלת צרפת לעידוד החינוך הציבורי על פני החינוך הפרטי, הכולל בתוכו את המוסדות החרדים הנמנעים מלימודי חול.
הרב שטינמן התנגד לשילוב לימודי חול בתכני הלימוד של מוסדות החינוך.
הנושא עמד בבסיס חלק ממסעותיו מחוץ לישראל שבהם עודד פתיחת מוסדות ללא לימודי חול, וכן הימנעות מלימודי חול גם במקומות שבהם התקיימו אלה בהסכמת רבנים אחרים.
בשנת 2010 כתב נגד יוזמה להקמת ישיבה תיכונית חרדית: , בשנת 2013 חתם על מכתב נגד שילוב לימודי חול בכולל אברכים.
גם במוסדות שנועדו למתקרבים ליהדות דעת הרב שטינמן שאין לשלב בהם לימודי חול.
הרב שטינמן הדגיש את חשיבות החינוך ליראת שמים במכתב לתלמידי הישיבות כתב נגד עיסוק בנושאי "מאָדע", כלומר אופנה: .
בתקופת תוכנית ההתנתקות כתב לראשי הישיבות נגד השתתפות בחורי ישיבות במחאות לטובת מי מהצדדים.
עוד התריע מפני נסיעת בחורי ישיבות לשהות בצימרים בחופשות.
בערב פורים תשע"ב כתב לתלמידי הישיבות מכתב בגנות השכרות, בישיבות שבראשותו הורה לערוך סדרי לימוד בפורים במקום איסוף התרומות המקובל ברוב הישיבות.
הרב שטינמן סבר כי בעת הזאת הכוללים משלימים את תפקיד הישיבות והם כלולים בדברי חז"ל "אלף נכנסים למקרא" לפיהם רק חלק קטן מתוך מי שנכנס ללימוד יצא להוראה לרבים, ועל כן יש להפנות לכוללים כל בוגר ישיבה.
כמו כן ראה במסגרות הכוללים שמירה מרוח הרחוב וגורם לחיזוק הזיקה היהודית במקומות בהם הם נמצאים.
בשאיפה לחיי מותרות ראה גורם שמסכן מציאות זו.
עם זאת נקט קו רך כלפי מי שיצאו מהכולל לעבוד.
הרב שטינמן סבר כי יש להיזהר ממאבקים כוחניים מול הציבור החילוני ומדינת ישראל, ולדעתו על הציבור החרדי לנסות להגיע להסכמות באמצעות הידברות.
לכן נטה להימנע מהפגנות וממחאות.
הוא סבר כי לעיתים מאבקים גורמים דווקא לחיזוק היריב, כך כאשר הרב עמאר הוביל מאבק כנגד מימון המדינה לרבנים רפורמים, הסתייג הרב שטינמן מהמאבק הציבורי בנימוק שהוא מסייע דווקא לחיזוק הרפורמים.
לשיטתו, דרך ההתמודדות של הציבור החרדי עם מוסדות המדינה הציונית, היא על ידי הקמת מוסדות תורה וקירוב.
בהשראתו יוצאים אברכים פעם בשבוע למקומות יישוב בפריפריה ולומדים תורה עם התושבים המקומיים.
הוא עודד את פעילות החזרה בתשובה, בישראל ומחוצה לה והופיע בכינוסים לחיזוק הפעילות.
החל מהפסקת פעילותו הציבורית של הרב שך שימש כנשיא ומכוון דרכו של ארגון "לב לאחים".
מאז שנת ה'תש"ס (2000) שימש נשיא ישיבת תורת חיים במוסקבה.
בשנת 2001 חתם הרב שטינמן על מכתב נגד אמנת כנרת שדגלה בדיאלוג בין חילונים לחרדים, למרות השתתפות מקורבו מרדכי קרליץ בניסוח האמנה.
כאשר היו ניסיונות מצד משרד החינוך לכפות על מוסדות התורה לימודי ליבה, הורה למנהלי מוסדות שלא להסכים לכך.
ראה מעלה בכך שמוסדות חינוכיים לא יתוקצבו מכספי המדינה.
רוב המוסדות שהוא עמד בראשם מקבלים כספים כאלה, אולם ישיבתו "גאון יעקב" נמנעת מכך, מאז היווסדה.
התנגד להכשרת גיורי צה"ל, אך סירב לחתום על כרוז שנוסח אישית כנגד הרב עובדיה יוסף שהכשיר אותם, בנימוק שהוא מזכה הרבים.
בחודש סיון תשנ"ח פורסם ב"יתד נאמן" מכתב בחתימתו ובחתימת הרב אלישיב שבו נכתב:
יש הטוענים כי הרב שטינמן תמך בהקמת הנח"ל החרדי, בראותו בכך פתרון חלקי לתופעת הנושרים בציבור החרדי.
הוא עצמו הכחיש שתמך בנח"ל החרדי, וכתב שאינו יכול למנוע הקמת מסגרת זו עבור מי שאינם שומרים תורה ומצוות.
יהודה דובדבני ממייסדי הגדוד שנפגש עם הרב שטיינמן בנושא סיפר כי הציג בפני הרב שטינמן את התוכנית להקמת הגדוד, שלא ענה ישירות, והוא ראה בכך הסכמה בשתיקה.
עמדות האמורות שיוחסו לו הביאו למחאה נגדו מצדם של גורמים חרדים שמרניים, כמו אנשי העדה החרדית ובמיוחד נטורי קרתא, שהשמיצוהו בפשקווילים ובכמה הזדמנויות ניסו להפריע לשיעוריו.
בכמה מקרים התחוללו התכתשויות אלימות שדרשו התערבות משטרתית הרב אלישיב האשים את התוקפים ב"ביזוי תלמידי חכמים".
בשנים ה'תשנ"ט-ה'תשס"א הוביל הרב שטינמן עם רבנים נוספים את העמדה החרדית בוועדת טל שדנה בהמשך מתן שחרור משירות צבאי לבני הישיבות, לאחר פסק דין של בג"ץ שביטל את ההסדר שהיה קיים עד אז.
הרב שטינמן קיבל בביתו את חברי הוועדה ואמר להם כי אין להטיל מחויבויות צבאיות כלשהן על בני הישיבות; זאת מול רבנים אחרים שסברו שאין לשתף פעולה כלל עם הוועדה.
בשנת ה'תשע"ג פורסמו דבריו נגד פניית תלמידי ישיבות לשירות לאומי אזרחי.
בתקופת דיוני ועדת שקד, שדנה בחוק חדש לגיוס בני ישיבות, התנגד למאבק פומבי של הפגנות ועצרות מחאה ואמר כי דרך ההתמודדות הנכונה היא הידברות עם גורמי השלטון לצד תפילה וחיזוק בלימוד התורה.
לאחר שהוועדה גיבשה את החוק החדש, שלפיו אם לא יעמוד הציבור החרדי ביעדי גיוס יופעל על תלמידי הישיבות (מלבד 1,800 תלמידים מכל שנתון) חוק גיוס חובה וכן יופעלו סנקציות פליליות כנגד מי שיסרבו להתגייס, אמר כי יש חילול השם בכך שמדינת ישראל מצהירה שלימוד תורה נחשב ל"פלילי".
בעקבות זאת תמך בהפגנת החרדים נגד הגיוס.
עם זאת, הורה לתלמידי הישיבות להמשיך ולהתייצב בלשכות הגיוס לקבלת דחיית שירות כבעבר, והורה לחברי הכנסת החרדים לפעול לתיקון החוק.
בהזדמנויות נוספות שלל לימודי חול.
הרב שטינמן הדגיש שעיקר החינוך הוא בדוגמה האישית שנותנים ההורה והמחנך.
הוא התנגד למבחנים פומביים בנימוק שאין לעודד תלמידים על ידי מתן כבוד בפרהסיה, והורה להמעיט ככל האפשר בהערות ובביקורת פומבית לילדים.
הוא תמך בהפחתת השימוש בענישה פיזית והתנגד לסילוק של תלמידים בעייתיים ממוסדות לימוד, כל עוד אינם גורמים נזק רוחני לשאר התלמידים.
לדבריו סילוק תלמיד מהישיבה כמוהו כהריגה.
בנושא סינון בקבלת תלמידים למוסדות חינוך סבר כי במקרים רבים הדבר אינו נובע ממניעים ענייניים אלא מגאווה.
במכתב שפרסם בשנת תשנ"ו קרא להורים לבחור מקום לימודים לבנם על פי ההתאמה החינוכית ולא לבחור במוסד בעל שם אם אינו תואם את רמתו של התלמיד.
הרב שטינמן פסל כל גישה בלתי עניינית להתאמת המיועדים לנישואים, והסתמך על דברי "נפש החיים" באמרו שמי שאינו מסכים להשתדך עם אחר על רקע מעמד דתי או תורני שונה, חוטא בגאווה.
הוא מצוטט בחוברת הדרכה לחתנים כמי שאמר שחיי זוגיות מאושרים תלויים ב"שלושה דברים: ויתור, ויתור וויתור", וכי שורש כל בעיה אפשרית ביחסים בין-אישיים נעוץ באגואיזם ששורשו גאווה.
עמדתו העקבית של הרב שטיינמן בנושא גיל הנישואין לבחורים, גרסה כי חובה על ראשי הישיבות לאפשר לבחורים להתחתן בכל גיל בו יחפצו.
עם זאת, הוא לא חייב נישואין מוקדמים אלא רק כאפשרות למעוניינים.
כך גם הנהיג בישיבות אורחות תורה ותורה בתפארתה.
בנושא זה התבטא הרב שטיינמן באופן חריג על ראשי הישיבות המונעים נישואים מוקדמים, ואמר כי: "על פי הרוב כוונתם של ראשי הישיבות בעיקר משום שדואגים לישיבתם שלא יתחתנו צעירים ואז תהיה להם ישיבה קטנה"
בשנת תשס"ה (2005), בעת הכניסה של יהדות התורה לממשלת שרון שביצעה את תוכנית ההתנתקות, סירב להביע את דעתו וביקש לקבל את הכרעת הרב אלישיב.
בשיחה לעיתון המבשר בערב פסח תשע"ב התריע מפני התגרות באיראנים.
הוא הביע את דעתו נגד עלייה להר הבית אך סירב להאשים את העולים בטרור הערבי.
הרב שטינמן נסמך להוראה בבריסק על ידי הרב שמחה זליג ריגר, והוכר בבני ברק כבר בשנות ה-50 כאיש הלכה, חוג מקורביו בתקופה זו כלל גם מורי הוראה כמו הרב בן ציון פלמן, שמצטט בספריו פסקי הלכה רבים מפיו, ואנשי הלכה נוספים בעיקר מקרב תלמידי החזון איש.
בכולל פוניבז' שבראשו עמד מסר בקביעות גם שיעורי הלכה.
לחלק מפסיקותיו נודעה השלכה ציבורית כאשר הורה לחברי הכנסת הסרים למרותו להצביע לפי דעתו.
בשנת 2003 חיווה דעתו במכתב אישי לרב אלישיב כי עליו לעבור ניתוח נחוץ למרות היותו כרוך בסיכון חייו, בשל אחוזי ההצלחה של המנתח וסיכויי התועלת של הניתוח לטווח הארוך, בעקבות מכתבו זה החליט הרב אלישיב על ביצוע הניתוח.
תורה ותפילה: נקט שאדם הלומד תורה בזמן שהציבור מתפלל, אף שמעיקר הדין אינו חייב לענות אמן אחרי המתפללים, בכל זאת, אם שמע אותם ראוי שיענה, מפני יראת שמים.
חלה: נקט שמותר במצבי ספק להישאל על הפרשת חלה ולבטל את תחולת ההפרשה, כדי להפריש בצורה ודאית ולברך על ההפרשה, ואין זה נחשב כגרימת ברכה שאינה צריכה
טבילת כלים: התיר את השימוש בכלים שאינם טבולים באופן אקראי שלא לייעודם המקורי.
ארבעת המינים: סבר שאסור למי שנטל כבר את ארבעת המינים לטלטלם ביום טוב ברשות הרבים כדי ליטלם שוב משום חומרא כלשהי, כי לא התירו טלטול שלא לצורך ביום טוב.
מוקצה: דעתו שתנור אפייה נידון ככלי שמלאכתו לאיסור אף אם רגילים להשאיר בו את העוגות לאחסון, שזה שימוש היתר, מאחר שהתנור אינו משמש ארון אחסון לדברים אחרים אלא רק למה שנאפה בו ונמצא שאחסון זה הוא המשך לשימוש האסור ואין לו חשיבות עצמית מספקת להגדרת הכלי כמי שמלאכתו להיתר.
אמו של הרב שטינמן, גיטל פייגא, הייתה בתו של הרב משה אליהו גיבורנובסקי מקמניץ.
דודו של הרב שטינמן היה הרב חיים שלמה גורפינקל, מו"צ בקמניץ.
אחותה של סבתו עלקא, נישאה לדב, אביו של הרב שמחה זליג ריגר.
אחיה של עלקא היה הרב משה אהרן וויצבלום, מתלמידי המהרי"ל דיסקין שכיהן כרב בעיירה סמוכה לבריסק, ובאחרית ימיו עלה לארץ ישראל וכיהן כר"מ בישיבת תורת חיים.
הרב שטינמן היה נשוי לתמר (נפטרה בכ"ה בסיוון ה'תשס"ב), בת שמאי קורנפלד, צאצא לרב משה חיים רוטנברג, אחיו של בעל "חידושי הרי"ם".
לבני הזוג שני בנים ושתי בנות:
רחל דבורה - נישאה לרב זאב ברלין (נפטר באדר תשפ"ה, מרץ 2025), מייסד וראש ישיבת גאון יעקב בבני ברק.
נפטרה בכסלו תשע"ח, נובמבר 2017.
הרב משה - ר"מ בישיבת עטרת שלמה, חתנו של הרב ישראל אשר וואלס, חתנו של הרב בן ציון ידלר.
גיסו היה הרב ישראל יעקב פישר.
הרב שרגא נח שטיינמן - ראש ישיבה לצעירים קהילות יעקב בבני ברק, וראש הישיבה הרוחני של ישיבת "ארחות תורה", על פי צוואת אביו.
היה נשוי לחנה, בתו הבכורה של הרב חיים קניבסקי, שנפטרה ב-2014.
טובה צפורה - נשואה לרב דב שפירא, ראש ישיבת יד הלוי בירושלים.
אילת השחר, חידושים על כמה ממסכתות התלמוד, 15 כרכים
אילת השחר על התורה, ה' חלקים
הגדה של פסח - אילת השחר
חסד ומשפט, על מסכת סנהדרין
ימלא פי תהילתך, חמישה כרכים של שיחות מוסר, כרך ביאורים על סידור התפילה וכרך בענייני ציבור ומכתבים.
מפקודיך אתבונן, שיחות לימים נוראים
עזי ומגיני, שיחות על מתן תורה
קונטרס אגלי צפון, בתוך "ליקוט תשובות וחדושים מרבנו עקיבא איגר", בני ברק ה'תשכ"ח.
הקונטרס נדפס בעילום שם, אך בשמו רמוזים שמו של הרב שטינמן ושמות הוריו.
קונטרס פרי עץ הגן, (הערות וביאורים על מסכת נדה עד דף ט), בני ברק התשנ"ו, ללא ציון שמו
אפיקי איל, משיעוריו בספרים נפש החיים ודרך ה', בני ברק ה'תשע"ה
מסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מוציא תלמידו הרב משה יהודה שניידר מדי שבוע עלון בשם "פרי חיים" ובו שיחותיו, דברי תורתו ותשובות הלכתיות מהשבוע שחלף.
משנת ה'תשע"ד יוצא מדי שבוע העלון "כאיל תערוג" שבו הדרכות ודברי תורה מפיו.
לאחר פטירתו החל לצאת עלון נוסף בשם "שאל אביך ויגדך" ובו דברי תורה והדרכות ממנו.
הרב יוסף רוזנבלום - ראש ישיבת שערי יושר ברוקלין ניו יורק
הרב בן ציון פלמן - פוסק הלכה רב שכונת נחלת משה ומחבר ספרי "שלמי תודה"
הרב איתמר גרבוז - ראש ישיבת אורחות תורה
הרב חיים שאול טאוב - האדמו"ר ממודז'יץ
הרב אלימלך בידרמן - משפיע חסידי
הרב דן סגל - משגיח ואיש מוסר
הרב דניאל וולפסון - ראש ישיבת נתיבות חכמה
הרב נתן זוכובסקי - מראשי ישיבת גאון יעקב וישיבת חכמה ודעת ברחובות
יצחק רוזנגרטן היה נהגו ומקורבו משך שנים רבות.
הרב יצחק לוינשטיין ר"מ בישיבת אור יהודה היה מקורבו הבולט, עד לפטירתו ב-2009. מ-2009 מקורבו הבולט ביותר ומי שהביא פעמים רבות את דבריו, גם בהקשרים פוליטיים, היה נכדו דוד שפירא.
הרב גדליה הוניגסברג, הנשוי לנכדתו למד עמו והוציא מספר ספרים על הגותו.
הרב משה יהודה שניידר למד עמו בחברותא בשנותיו המאוחרות והוציא עלון שבועי מדברי תורתו.
הרב איסר שוב תלמידו מישיבת גאון יעקב ואיש אמונו, ערך חלק מספרי אילת השחר וימלא פי תהלתך.
אהרון כהנא נולד בעיר שטוטגרט שבגרמניה תחת השם הרמן כהן.
בשנת 1922 החל את לימודיו באקדמיה לאמנות בעיר הולדתו.
עם תום לימודיו עבר לברלין, שם היה בן חסותו של אלפרד פרטהיים ואף זכה בעזרתו במלגת לימודים בפריז.
בין השנים 1927-1929 שהה בפריז, שם נחשף לציור הפוביסטי.
עם שובו לברלין התפרנס מעיצוב חלונות ראווה והתמקד בציור פורטרטים.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע ברמת גן.
גם בארץ ישראל המשיך כהנא להתפרנס מעיצוב חלונות ראווה.
באותה עת שינה כהנא את סגנון ציורו מאמנות פוסט-קוביסטית ומופשטת למחצה, לציור ריאליסטי.
בשנת 1938 זכה כהנא לראשונה ב"פרס דיזנגוף" במסגרת התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל.
בשנת 1946 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב.
בשנת 1947 נסע לפריז עם אשתו, מידה, שם למדו השניים את מלאכת ייצור הקרמיקה.
עבודתו של כהנא הושפעה בעיקר מתנועת הכנענים, שנוצרה בשנות ה-30 על ידי קבוצת ציירים ופסלים.
עד שנת 1940 עסק כהנא בציור פיגורטיבי וצייר נופים ריאליסטיים.
בחלוף הזמן, במקביל להקמתה של קבוצת "אופקים חדשים" (שבה היה כהנא חבר מייסד), החלו הצורות הגאומטריות בעבודותיו ליצור אספקט אבסטרקטי תוך כדי רמיזה על סמלים מיתולוגיים שנחצבו על אבן.
כהנא גם עסק ביצירה בתחום הקרמיקה, בו יצר ביחד עם אשתו.
בשנים 1938 ו-1953 זכה בפרס דיזנגוף לאמנות הציור.
כיום מוצגות יצירותיו במוזיאוני אירופה ואמריקה.
נפטר בפריז ב-3 ביולי 1967, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בית הצייר אהרן כהנא (בתכנון האדריכל יעקב רכטר), שברחוב אבא הילל 147 רמת גן, משמש כיום כמוזיאון.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 פנה ראש העיר קריניצי אל האדריכל יעקב רכטר (חתן פרס ישראל) לתכנן ולבנות את ביתו של האמן אהרון כהנא, זאת במסגרת הקמת קריית אמנים ברמת גן.
ב-1959 החלו בבניית הבית ובתחילת שנות ה-60 סיימו בבנייתו.
בית אהרון כהנא נפתח לקהל ב-15 בינואר 1991. הוא היחיד בארץ שהציג תערוכות מתחלפות, כ-4 בשנה, באמנות הקרמית – בקומת הקרקע.
ובקומה הראשונה מוצג אוסף מיצירותיו של אהרון כהנא.
התערוכות באמנות הקרמית עסקו מעבר לאמנות הקדרות גם בפיסול הקרמי.(כל תערוכה לוותה בקטלוג) הצפייה בתערוכות העבירה את חוויית העיצוב הקרמי, את המגע הממשי בחומר ואת דרך ההתמודדות האישית של האמנים עם הנושאים, בתוכן יצירתם – התמודדותם עם החומרים וצבעוניותם.
התערוכות היו בנויות מדימויים שונים והציעו תפיסות שונות הן בקדרות, באמנות הכלים, בטכניקות ושריפות ובפיסול הקרמי.
כ-200 מיצירות השמן והאקריליק נאספו לרסטורציה בתחילת שנות ה-90 ומאז לא חזרו לבית אהרון כהנא.
רעיון עריכת תערוכות באמנות קרמית במקום, הוא יוזמתה של האוצרת אינה ארואטי ובתמיכתו של חנן רוזן ראש המחלקה לתרבות ואמנות של עיריית רמת גן, מאחר שאהרון כהנא היה גם קרמיקאי ויחד עם רעייתו הקימו בביתם סטודיו לקרמיקה.
בתחילת שנת 2017, החליטה עיריית רמת גן לסגור את פעילותו של המוזאון לאחר כ-150 תערוכות מפורסמות וידועות באיכותן באמנות הקרמית באוצרות אינה ארואטי.
בדצמבר 2020, נערכה תערוכת רישומים של כהנא בשם "הפשטה ומיתוס" במוזיאון לאמנות רוסית ברמת גן.
1958 פרס לציור לציון יום העצמאות העשירי של ישראל
1960 פרס מוזיאון סולומון גוגנהים על הציור "המעונה", ניו יורק
אהרן יואלי (שניאורסון; 31 באוגוסט 1929 – 26 בינואר 2007) היה מראשוני טייסי הקרב בחיל האוויר הישראלי.
זכה לעיטור העוז בזכות הפלת שני מטוסי הסילון הראשונים על ידי חיל האוויר.
יואלי השתתף במבצעים רבים, לרבות במלחמת העצמאות, מבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
אהרן יואלי נולד בשנת 1929 בחיפה, הבכור משני ילדיהם שושנה וזלמן יואלי.
אביו, שניאור זלמן יואלי (שניאורסון) (ז.
יואלי; 1903–1984), היה עיתונאי ועסקן ציבור, חבר מערכת "דבר" וכתב העיתון לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים, חבר מרכז מפא"י וחבר מועצת העיר פתח תקווה.
מצד אביו היה אהרן יואלי דור שביעי למייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי.
אהרן גדל בפתח תקווה, ולמד בבית הספר החקלאי בגבעת השלושה ובבית הספר מקס פיין בתל אביב.
באותן שנים היה בין מקימי הכשרת 'ארז' של הנוער העובד.
ביולי 1947 התגייס עם בני ההכשרה לגדוד השלישי של הפלמ"ח ולחם בו במשך רובה של מלחמת העצמאות כמפקד כיתה.
השתתף בקרבות הכיבוש והשחרור של עין זיתון, של צפת, של נבי יושע, של לוד וקרבות נוספים במהלך קרבות עשרת הימים.
הוא הספיק לשרת זמן קצר בדרום, כאשר חטיבת יפתח הועברה אל הנגב, אך במהלך ההפוגה השנייה עבר אל חיל האוויר.
בתום השירות בפלמ"ח הצטרף לקיבוץ ארז, אותו הקימו חברי ההכשרה, ונשאר חבר הקיבוץ עד 1954.
ביולי 1948 התנדב לקורס הטיס השלישי של חיל האוויר הישראלי, וזמן קצר אחר כך הועבר אל חיל האוויר.
זמן קצר שירת כמטילן ואחר כך החל קורס טיס אותו סיים, בשל עיכובים שונים, רק בשנת 1951. הוא היה מראשוני הטייסים שעברו הכשרה ואימון בהטסת מטוסי סילון.
יואלי נשלח לאנגליה ב-1956, לקורס בינלאומי למקלענות בחיל האוויר הבריטי, אותו סיים בהצטיינות.
יואלי היה ממניחי היסודות של חיל האוויר ומהמובילים בהתפתחותו בתחומים רבים לרבות פיתוח התשתיות מבצעיות, מערך ההדרכה וקידום מעמדו הבינלאומי.
ב-31 באוקטובר 1956, במהלך מבצע קדש, נפגע מטוסו מכדור של מקלע מצרי, אשר חדר לתא הטייס ורסיסים פצעו את יואלי בידיו.
הוא חזר לנחיתת חירום בבסיס תל נוף, ועקב הפגיעה גלגל ימני ראשי לא ירד ומנוע אחד כבה.
יואלי ביצע נחיתת ריסוק ופונה לטיפול בבית החולים קפלן שם נותח.
לאחר 24 שעות יצא, בניגוד להוראת הצוות הרפואי, וחזר לטייסת עליה פיקד.
בין השנים 1960–1962 שירת במפקדת חיל האוויר, במחלקת המבצעים, כראש ענף אוויר 3, ובין השנים 1962–1964 פיקד על בית הספר לטיסה של חיל האוויר בתל נוף.
אחר כך שירת כנספח לענייני אוויר-ים בוושינגטון ארצות הברית.
בין השנים 1967–1968 פיקד על פו"מ זרוע האוויר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
בתפקידו האחרון, עד שחרורו ב-1970, שירת כראש מחלקת ההדרכה של חיל האוויר.
יואלי היה שותף לצוותים הראשונים שפיתחו את תורת ההשתתפות והסיוע של חיל האוויר בלוחמת היבשה והשתתף אף באופן פעיל בשירות המילואים כקצין תיאום ברמת האוגדה.
ב-1 בספטמבר 1955 בשעה 6:52 בבוקר הוזנקו יואלי ובן זוגו יואש צידון-צ'אטו מבסיס חצור, שבו שירתו כטייסי מטאור - מטוס הקרב הסילוני הראשון של חיל האוויר, שהיה באותה עת גם מטוס הקו הראשון של החיל, מול ארבעה מטוסי קרב מצריים מדגם ומפייר שחצו את קו הגבול של ישראל.
בקרב אוויר צמוד שהתחולל מעל קיבוץ יד מרדכי וקיבוץ ארז הפיל יואלי בתותחים את שני מטוסי הוומפייר המצריים.
היו אלו ההפלות הראשונות של חיל האוויר הישראלי במטוסי סילון.
על ההפלות זכה יואלי בצל"ש הרמטכ"ל, שהומר אחר כך בעיטור העוז.
בנימוקים לקבלת העיטור נכתב כי אהרן יואלי פעל ביעילות ובזריזות מופתית.
בעוד בן זוגו מחפה עליו - תקף את מטוסי האויב והפילם בזה אחר זה.
יואלי סיפר על הקרב: "נכנסנו לשורה עורפית כשמספר שניים מאחורי ...
התקרבתי למטוס הימני מאחור, ופתחתי באש מטווח של כ-400 מטר מארבעה תותחי 20 מילימטר".
המטוס המצרי הראשון הופל ליד קיבוץ כרמיה והמטוס השני התפוצץ באוויר דרומית-מערבית ליד מרדכי ומערבית לקיבץ ארז.
שתי ההפלות שנזקפו לזכותו נרשמו בלוח ההפלות של טייסת 117.
הטייסים, בליווי מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי, נפגשו עם דוד בן-גוריון, וסרט הצילום שתיעד את ההפלה הוקרן בבתי הקולנוע.
יואלי אף סיפר כי ראש עיריית אשקלון שלח לו שעון במתנה כהוקרה על כך שלא הפיל את המטוס מעל העיר.
בין השנים 1970–1972 עבד בתעשייה האווירית כמנהל המרכז לניסויי טיסה וכטייס ניסוי.
אחר כך ועד שנת 1989 עבד כטייס בחברת התעופה אל על, ממנה פרש לגמלאות בגיל 60 לאחר 17 שנה של טיסה אזרחית.
במהלך תקופה זו היה בין היתר נציגה הרשמי של מדינת ישראל בארגון הבינלאומי לתעופה (ICAO), וכן כיהן כיו"ר ועדת הערר לבריאות אנשי צוות אוויר במשרד התחבורה.
בין השנים 1993–1994 עבד בהתנדבות במנהל התעופה האזרחית של ישראל.
הוא טס ברציפות במשך 41 שנה, משנת 1948 ועד לשנת 1989, שבהן צבר שעות טיסה רבות.
מטוסי קרב ואימונים: פייפר קאב, סטירמן, הרווארד, ספיטפייר, מוסטנג, מטאור, פוגה מגיסטר, מיסטר וסקייהוק.
בשנת 1950 נישא יואלי למרים לבית ברגר, ילידת הרצליה.
אב לשלושה ילדים, אמיר ששרת כטייס קרב בחיל האוויר, נגה שנשואה לטייס, עודד ששרת בחיל האוויר, וסב ל-8 נכדים.
אחד הנכדים הוא הטייס הראשון בחיל האוויר שהוא דור שלישי של לוחמי אוויר, ונכד נוסף הוא טייס מסחרי בארצות הברית.
הרב אהרן טייטלבוים (נודע גם בכינוי: מהר"א; נולד בו' בחשוון ה'תש"ח, 20 באוקטובר 1947) הוא האדמו"ר של פלג חסידות סאטמר בקריית יואל, אחד משני הפלגים של החסידות.
נולד בברוקלין ניו יורק, לרבי משה טייטלבוים שכיהן אז כרב של קהילת סיגט בבורו פארק.
בשנות ה-60 נישא לסאשה, בתו של רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר החמישי מוויז'ניץ.
לאחר נישואיו התגורר במשך תקופה בבני ברק ולמד בכולל חזון איש.
בשנת תש"מ (1980) נבחר אביו לאדמו"ר מסאטמר, שנה לאחר פטירת הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר הקודם ומייסד החסידות.
בשנת ה'תשמ"ג (1983) הוכתר כרבה של קריית יואל במונרו.
אנשי קהילת "בני יואל" במקום, אשר התנגדו גם לאביו, התנגדו למינוי.
עד לשנת ה'תשנ"ט (1999) בלט הרב אהרן כדמות מרכזית בסאטמר וההנחה המקובלת בקרב החסידים הייתה שהוא ימלא את מקום אביו, אולם באותה שנה נקרא אחיו, הרב יקותיאל יהודה (זלמן לייב), שכיהן עד אז כרב קהילת סאטמר בירושלים, לשוב לארצות הברית, שם הוכתר כרב בווילאמסבורג.
מאוחר יותר, בצוואה שכתב בשנת ה'תשס"ב (2002), ציווה האב למנות את הרב יקותיאל יהודה לאדמו"ר אחריו.