tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת כהונתו של ברוטון כראש ממשלה התקיים הביקור הראשון של חבר משפחת המלוכה הבריטית מאז 1912, צ'ארלס, נסיך ויילס.
נאום קבלת הפנים של ברוטון זכה לביקורת שלילית בעיתונות האירית.
בבריטניה הגדיר הטיימס את הנאום כ"משתפך באופן מביך" בעוד שהגארדיאן תקף את ברוטון על "דעותיו המוגזמות והשטותיות".
ברוטון עצמו ראה בעובדה שיורש העצר הבריטי קיים ביקור מוצלח באירלנד, כמסמלת את קיומה של נקודת מפנה ביחסים האנגלו-איריים וטען כי ההערות שהשמיע בנאומו היו מתאימות לאור הנסיבות.
בבחירות של 1997 היה צפוי שהממשלה תנחל הצלחה.
בעוד שמספר המושבים של מפלגת פינה גייל עלה בתשעה, נחלה מפלגת הלייבור תבוסה ואיבדה 16 מושבים בפרלמנט.
מצב זה הותיר את ברוטון כשחסרה לו התמיכה הדרושה בפרלמנט כדי להמשיך כראש הממשלה וכתוצאה מכך הוא התפטר מתפקידו.
קואליציה של פיאנה פול ושל המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית הוקמה בראשותו של ברטי אהרן וברוטון הפך להיות מנהיג האופוזיציה.
מפלגת פינה גייל הייתה משותקת באופוזיציה.
ברוטון הודח מתפקיד מנהיג האופוזיציה ב-2001 והוחלף על ידי מייקל נונן, בין השאר עקב החשש שפינה גייל תאבד מושבים נוספים בפרלמנט בבחירות של 2002. בכל אופן, נונן לא עמד בציפיות והמפלגה איבדה מספר רב יותר של מושבים מאשר היה מצופה שהיא תאבד במידה וברוטון היה נשאר בתפקיד.
התקווה שהמפלגה תגדיל את מספר נציגיה בפרלמנט מ-54 ל-60 נגוזה ותחת זאת קיבל המפלגה רק 31 מושבים.
הייתה זו לא רק התוצאה השנייה הגרועה ביותר בתולדות המפלגה, אלא גם תוצאה הנמוכה ב-39 מושבים מנקודת השיא שלה בבחירות של 1982.
ברוטון, כתומך נלהב של שילובה של אירלנד באיחוד האירופי, נבחר להיות אחד משני הנציגים של הפרלמנט האירי לוועידה שניסחה את הטיוטה להצעת החוקה של האיחוד.
הוא משמש כחבר בוועדת הכבוד של המכון ליחסים האירופיים הבינלאומי.
בקיץ 2004 הוא קיבל הצעה לשמש כשגריר האיחוד האירופי בארצות הברית ולאחר התפטרותו מהפרלמנט האירי ב-31 באוקטובר 2004, הוא קיבל על עצמו את התפקיד.
הוא קיבל תשבחות מצדו של ברטי אהרן שאמר שברוטון "מילא תפקיד חשוב בפיתוח היחסים של אירלנד עם האיחוד האירופי.
ברוטון קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניופאונדלנד ב-2003 ומאוניברסיטת מיזורי ב-2009. הוא מרצה באופן קבוע באוניברסיטאות באירלנד וברחבי העולם.
ב-2004 הוא קיבל משרה של מרצה נספח בבית הספר לחוק ולממשל של האוניברסיטה העירונית של דבלין.
בנובמבר 2008 הוא קיבל מאת ממשלת שוודיה את אות מסדר כוכב הצפון.
ג'ון אדוארד ברומיץ' , היה טניסאי אוסטרלי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם במשחקי זוגות בשנות ה-40, כשלזכותו 19 זכיות בטורנירי גראנד סלאם מהם 2 זכיות יחיד.
ג'ון ברומיץ' היה טניסאי אוסטרלי בולט לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה.
במהלך המלחמה הוא גויס ונפצע במהלך המערכה בגינאה החדשה.
עם חידוש התחרויות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ברומיץ' זכה להצלחה גדולה במשחקי זוגות הגברים וזוגות מעורבים.
בתחרויות זוגות באליפות אוסטרליה הפתוחה ביחד עם האוסטרלי אדריאן קוויס ברומיץ' זכה 8 פעמים ברציפות החל משנת 1938. בתחרויות זוגות מעורבים ברומיץ' שיתף פעולה עם לואיז ברוף מארצות הברית.
הופעתו האחרונה של ג'ון ברומיץ' בגמר טורניר גראנד סלאם הייתה בשנת 1954 באליפות אוסטרליה הפתוחה.
במשחקי גביע דייוויס ברומיץ' היה שחקן חשוב בנבחרת ארצו.
במהלך הקריירה הוא זכה בגביע פעמיים ו-4 פעמים זכה במקום השני.
בשנת 1984 הוא נכלל באולם התהילה של הטניס.
ג'ון ויליאם בריקר היה סנאטור אמריקאי ומושלה ה-54 של מדינת אוהיו מטעם המפלגה הרפובליקנית.
היה המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1944.
בריקר נולד ב-6 בספטמבר 1893 בחווה דרומית מערבית לקולומבוס באוהיו, ללאורה וללמואל ספנסר בריקר.
בשנת 1916 סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
הוא שירת בצבא ארצות הברית בין השנים 1917–1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, ככומר ושוחרר בדרגת לוטננט ראשון.
בשנת 1920 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בין 1920 ל-1928 עבד כעורך דין בעיר גרנדויו הייטס, אוהיו.
והחל מ-1923 עבד כעוזר ליועץ המשפטי של אוהיו.
בשנת 1933 החל לעבוד כיועץ המשפטי של אוהיו.
בשנת 1936 ניסה להיבחר לתפקיד מושל אוהיו, אבל לא נחל הצלחה.
בשנת 1939 נבחר לתפקיד, וכיהן בו שלוש קדנציות.
במהלך כהונתו הוא צמצם את ההוצאות של אוהיו והעביר אותה מגרעון לעודף תקציבי.
בריקר היה אחד המתמודדים על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות בנובמבר 1944. הוא נחשב למועמד המועדף על בעלי ההון ולנוטה להתבדלות שתומך במסחר בין מדינות העולם אך מתנגד למעורבות יתר של ארצות הברית ברחבי העולם.
בוועידה הרפובליקנית שהתקיימה ביוני 1944 נותרו שלושה מועמדים: דיואי, בריקר והראלס סטאסן והושגה הסכמה שבריקר יהיה המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית תחת תומאס דיואי.
אף על פי ששמו עלה כמועמד לבחירות לנשיאות בשנת 1948 הוא העדיף לא להתמודד והביע תמיכה ברוברט טאפט.
לאחר שסיים לכהן בתפקיד מושל אוהיו, נבחר בריקר בשנת 1946 לסנאטור מטעם מדינת אוהיו.
בשנת 1952 הוביל את ההתנגדות בסנאט לחתימת ארצות הברית על אמנת זכויות האדם של האו"ם.
הוא המשיך לכהן בתפקיד עד לשנת 1959.
ב-22 במרץ 1986 נפטר בריקר בקולומבוס, אוהיו בגיל 92. הוא נקבר בבית הקברות גרינלאון.
ג'וּן מוריאל בראון, MBE הייתה שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד דוט קוטון באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" החל משנת 1985 והלאה.
ב-2005 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של מגזין "Inside Soap", ובאותה שנה זכתה בפרס מפעל חיים בטקס חלוקת פרסי הסבון הבריטי.
בשנת 2009 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר, שבו זכתה אנה מקסוול מרטין.
בראון היא השחקנית השנייה שמועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה על הופעתה באופרת סבון (הראשונה הייתה ג'ין אלכסנדר).
ב-2008 הוענק לה תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE) במסגרת חלוקת התארים לכבוד יום הולדתה של המלכה.
בראון נולדה בסאפוק בשנת 1927, בתם של לואיזה אן (שם נעורים באטלר) והנרי ויליאם מלטון בראון.
היא נולדה למשפחה בת חמישה ילדים.
אחד מאחיה הקטנים נפטר מדלקת ריאות ב-1932, ואחת מאחיותיה נפטרה בגיל 8 בשנת 1934 מדלקת קרום המוח.
משפחתה נוצרית בעיקר ממוצא אנגלי, אירי, סקוטי, איטלקי, ויהודי-ספרדי (מאוראן שבאלג'יריה).
אחד מאבותיה מצד אמה היה מתאגרף יהודי-הולנדי נודע בשם אייזק ביטון.
בראון למדה בבית הספר של הכנסייה באיפסוויץ', ואחר כך קיבלה מלגת לימודים לבית הספר התיכון איפסוויץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונתה לכפר בוויילס בשם פונטייטס.
בהמשך תקופת המלחמה שירתה בראון ביחידת הנשים של הצי המלכותי הבריטי.
את הכשרתה במשחק רכשה בבית הספר למשחק של תיאטרון אולד ויק.
לבראון קריירה רבת שנים בטלוויזיה.
ב-1970 ו-1971 הופיעה בתפקיד קטן באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
ב-1971 שיחקה בתפקיד קלרה בדרמה "Edna, the Inebriate Woman".
ב-1973 השתתפה במיני-סדרה "The Time Warrior" בדמות ליידי אלינור בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
עוד שיחקה באופרת הסבון הרפואית "מלאכים", בדרמה ההיסטורית "Churchill's People", בדרמה הקומית "Minder", בסדרה המשטרתית "The Bill", ובסדרת הפולחן "ניצולים".
ב-1976 גילמה את גברת לייטון בדרמה התקופתית "הדוכסית מרחוב דיוק", והופיעה בתפקיד גברת מאן במיני-סדרה "אוליבר טוויסט".
ב-1997 כיכבה בראון בקומדיה "Ain't Misbehavin", ובשנת 2000 שיחקה בתפקיד נני סלאג בהפקה עתירת התקציב "גורמנגאסט".
בנוסף הופיעה בראון בסרט "כלבי הקש" בתפקיד אשתו של טום הדן, אבל הסצנות בהשתתפותה נמחקו מהסרט.
ב-1984 השתתפה בראון במיני-סדרה "תחרה" בכיכובה של פיבי קייטס.
הופעת הבכורה של בראון בקולנוע הייתה ב-1952 בסרט "It Started In Paradise".
ב-1968 כיכבה בסרט טלוויזיה בשם "Gentle To Nora".
ב-2006 השתתפה בראון במופע "Children's Party At The Palace" לכבוד חגיגות יום ההולדת השמונים של המלכה אליזבת.
ב-2010 השתתפה בראון בספיישל חג המולד של תוכנית המציאות "Strictly Come Dancing".
ביולי 2012 הנחתה בראון תוכנית דוקומנטרית של ה-BBC בשם "Respect Your Elders" אשר בחנה את יחס החברה לקשישים.
בראון מופיעה בראיונות ובתוכניות אירוח שונות בהן "המופע של גרהם נורטון" מ-2013.
אחד מהשחקנים בסדרה "איסטאנדרס" לסלי גרנתהאם, שגילם את אחד הנבלים בסדרה דן ווטס, המליץ על בראון בפני המפיקים לתפקיד דוט קוטון.
ב-31 בינואר 2008 הופיעה בראון לבדה בפרק שלם, שבו היא מקליטה לתוך רשמקול מונולוג על חייה עבור בעלה שמאושפז בבית חולים בעקבות שבץ מוחי.
נכון ל-2017 היא השחקנית היחידה ששיחקה לבדה בפרק שלם.
השחקן ג'ון ברדון שגילם את בעלה בסדרה, החלים משבץ בעצמו באותה עת, מה שהוסיף פאתוס לפרק.
ב-2009 הייתה בראון מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
היא השחקנית הראשונה שמופיעה באופרת המועמדת לפרס זה מאז 1988, אז הייתה מועמדת לפרס ג'ין אלכסנדר על תפקידה בדמות הילדה אוגדן באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
ב-30 באפריל 2012 פורסם שבראון תצא להפסקה של שישה חודשים מ"איסטאנדרס" כדי לכתוב אוטוביוגרפיה.
באוקטובר 2012 פורסם שהיא חזרה לסדרה והיא הופיעה שוב על המסך בינואר 2013.
במאי 2015 גילתה בראון שמצב הראייה שלה מדרדר בשל ניוון מקולרי, אבל טענה שהיא אינה יכולה להרשות לעצמה לפרוש מעבודה, והיא מתפללת שראייתה תשתפר.
ב-2016 נוסף קו עלילה של ההידרדרות בראייתה של דוט.
ב-30 בינואר 2016 פורסם שבראון חתמה על חוזה בסך 300,000£ כדי שתישאר ב"איסטאנדרס" עד גיל 90.
בראון הופיעה גם בתיאטרון הבריטי.
ב-1959 שיחקה בתפקיד צ'יקה במחזה "The Rough and Ready Lot" מאת אלן אוון בהפקה של להקת תיאטרון 59 שהוצג בליריק אופרה האוס בהמרסמית'.
היא שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני למחזה ששודר בספטמבר אותה שנה.
בראון ביימה את המחזה "Pin Money" מאת מלקום נידס בלונדון, ואת המחזה "Double D" בלונדון ובאדינבורו.
היא גילמה את גברת דנברס בהפקה של הרומן "רבקה".
מחזות נוספים בהם השתתפה היו "An Inspector Calls", "אריה בחורף", "מראה מעל הגשר", ומופעי פנטומיים (pantomimes) רבים.
בשנים הראשונות של הקריירה שלה היא גילמה את הדה גבלר ואת ליידי מקבת'.
ב-2009 שיחקה בתפקיד ג'סי בהפקה של הווסט אנד של "נערות לוח השנה" בתיאטרון נואל קווארד.
בגיל 23 התחתנה בראון עם השחקן ג'ון גרלי.
הוא סבל מדיכאון קליני והתאבד ב-1957. ב-1958 התחתנה עם רוברט ארנולד שהופיע בסדרת הטלוויזיה "Dixon of Dock Green" של ה-BBC.
לבראון וארנולד נולדו שישה ילדים, ואחד מהם נפטר בילדותו.
בני הזוג חיו יחד במשך 45 שנים עד למותו ב-2003. מאז התגוררה לבד בביתם שבסארי.
היא תומכת במפלגה השמרנית כפי שאמרה למראיין בעיתון הגרדיאן בשנת 2009, "גם אם תשלם לי להצביע ללייבור, אני לא אצביע.
ג'ון קיליאן יוסטון בראנר היה סופר בריטי שנודע בעיקר בספרי המדע בדיוני שלו.
ספרו לעמוד על זנזיבר משנת 1968 על עולם מאוכלס יתר על המידה זכה בפרס הוגו לשנת 1969 עבור רומן המדע הבדיוני הטוב ביותר, ובפרס ה-BSFA (אגודת סופרי המדע הבדיוני הבריטית) באותה שנה.
ספר אחר שלו, The Jagged Orbit, זכה בפרס BSFA לשנת 1970.
בנוסף למדע בדיוני, כתב בראנר שירה ופרסם מאמרים רבים במגוון מגזינים.
בראנר היה חבר פעיל בארגון "קמפיין לפירוק נשק גרעיני".
הוא היה גם בלשן ומתרגם והיה אורח הכבוד של הכנס האירופאי הראשון למדע בדיוני "יורוקון" בטריאסט בשנת 1972.
בראנר נולד בשנת 1934 בפרסטון קרומרש באוקספורדשייר.
הוא למד במכללת צ'לטנהם, וכתב את הרומן הראשון שלו, "סערה גלקטית" (Galactic Storm) בגיל 17. הרומן התפרסם תחת שם העט גיל האנט.
בראנר שירת כקצין בחיל האוויר המלכותי מ-1953 עד 1955.
בראנר עבר לכתיבה במשרה מלאה ב-1958, כמה שנים לאחר שירותו הצבאי, בשנה זו גם נישא למרג'ורי רוזמונד סאואר.
לבראנר הייתה מערכת יחסים לא נוחה עם סופרי מדע בדיוני מהגל החדש הבריטיים, שלעיתים קרובות ראו בו אמריקני מדי בהגדרותיו ובנושאיו.
בתחילת שנות ה-80 הוא ניסה לכוון את כתיבתו ל"מיין סטרים" אך ללא הצלחה.
בראנר האשים את המו"לים בקנוניה נגדו, ונודע ביניהם בקושי להתמודד איתו.
בריאותו של בראנר התרופפה בשנות ה-80 והחריפה עם מות אשתו בשנת 1986. הוא התחתן מחדש עם לי יאן טאן ב-1991, ונפטר מהתקף לב בכנס מדע בדיוני בגלאזגו ב-25 באוגוסט 1995.
הרומן שלו משנת 1968 "לעמוד על זנזיבר" מושפע מכתביו של מרשל מקלוהן, דמות תרבותית חשובה של התקופה, וזכה בהכרה רבה.
הספר "The Jagged Orbit" (המסלול המשונן - 1969) מתאר את ארצות הברית הנשלטת על ידי אלימות בין-גזעית והתפשטות הנשק.
הספר מכיל 100 פרקים שאורכם משתנה מהברה אחת למספר עמודים.
הספר "Sheep Look Up" משנת 1972 מתאר קטסטרופה אקולוגית באמריקה.
בספרו "The Shockwave Rider" משנת 1975 טבע בראנר את המונח "תולעת מחשב" כדי לתאר תוכנה אשר משחזרת את עצמה ברשת מחשבים, וחזה את הופעתם של וירוסי מחשב.
בהמשך כתב בראנר עוד ספרים רבים אחרים.
שמות העט של בראנר כוללים את ק"ה בראנר, ג'יל האנט, ג'ון לוקסמית', טרבור סטיינס, אליס קוויק, הנרי קרוסטריס ג'וניור וקית' וודקוט.
ג'והן ברונר, לעמוד על זנזיבר, הוצאת אודיסאה 2003, תרגום דורית פרנס
ג'ון אדגר ברייסון היה איש עסקים אמריקאי שכיהן כמזכיר המסחר ה-37 של ארצות הברית בשנים 2011–2012. ביוני 2012 יצא לחופשה ללא תשלום, ובהמשך החודש התפטר מתפקידו, אחרי שהיה מעורב בשלוש תאונות דרכים שנגרמו כתוצאה מבעיות בריאותיות.
ברייסון נולד ביולי 1943 בניו יורק.
ב-1961 סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון קליבלנד השוכן בפורטלנד שבאורגון.
ברייסון היה בוגר אוניברסיטת סטנפורד, והיה בעל תואר Juris Doctor במשפטים מאוניברסיטת ייל, אותו קיבל ב-1969.
ב-1970, בצוותא עם סטודנטים אחרים שסיימו את לימודי המשפטים שלהם באוניברסיטת ייל, סייע ברייסון להקים את המועצה להגנה על משאבי טבע (NRDC), והעניק לה ייעוץ משפטי לאחר ייסודה.
בשנים 1976–1979 כיהן ברייסון כיו"ר מועצת הפיקוח על משאבי המים של מדינת קליפורניה, ובשנים 1979–1982 הוא כיהן כנשיא ועדת התשתיות הציבוריות של קליפורניה.
ב-1983 עבד ברייסון במשרד עורכי הדין "מוריסון & פורסטר" בסן פרנסיסקו.
ברייסון הצטרף לחברת "אדיסון אינטרנשיונל" ב-1984, וכיהן כדירקטור בחברה מ-1990 ועד לפרישתו ב-31 ביולי 2008.
ברייסון היה דירקטור במספר ארגונים.
הוא היה חבר במועצות המנהלים של בואינג, חברת וולט דיסני וקרן ויליאם מייקון קק.
הוא היה חבר במספר מועצות מנהלים של מוסדות ללא כוונות רווח חינוכיים, סביבתיים ובעמותות אחרות, בהן "השולחן העסקי של קליפורניה", היה נאמן באוניברסיטת סטנפורד, היה חבר במכון הטכנולוגי של קליפורניה והיה יו"ר משותף של המועצה הפאסיפית למדיניות בינלאומית והמכון למדיניות ציבורית של קליפורניה.
ב-31 במאי 2011 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה על כוונתו למנות את ברייסון למזכיר המסחר של ארצות הברית במקומו של גארי לוק.
הסנאטור ג'ים אינהוף מאוקלהומה, חבר המפלגה הרפובליקנית, השהה את הדיונים על מינויו של ברייסון בגלל מדיניותו הסביבתית של האחרון.
הסנאט הגיע מאוחר יותר להסכמה פה אחד בעניינו של ברייסון, ואישר את מינויו לתפקיד ברוב של 26–74 ב-20 באוקטובר 2011. הוא הושבע לתפקידו ב-21 באוקטובר, כמזכירה ה-37 של מחלקת המסחר.
ב-9 ביוני 2012 היה ברייסון מעורב בתאונות פגע וברח בערים סן גבריאל ורוזמיד שבקליפורניה.
הוא נמצא מחוסר הכרה במקום בו אירעה התאונה השנייה.
דובר מחלקת המסחר אישר כי לברייסון היה חלק בתאונות, וטען כי ברייסון סבל מפרכוס אפילפטי.
ב-11 ביוני הכריז ברייסון על יציאה לחופשה ללא תשלום מסיבות רפואיות.
סגנית מזכיר המסחר, רבקה בלאנק, החלה לכהן כמזכירת המסחר בפועל לאחר יציאתו לחופשה למשך כשנה.
ב-21 ביוני 2012, ברייסון הודיע על התפטרותו הרשמית מתפקידו כמזכיר המסחר.
ב-3 ביולי הודיעו התובעים במחוז לוס אנג'לס כי כתב אישום פלילי לא יוגש נגדו.
ג'ון בראנץ' הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, מזכיר הצי של ארצות הברית, מושל קרוליינה הצפונית והמושל האחרון של טריטוריית פלורידה.
בראנץ' נולד ב-4 בנובמבר 1782 במחוז הליפקס שבקרוליינה הצפונית למשפחה עשירה בעלת קרקעות.
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה חבר באגודה פילנתרופית.
הוא העסיק את עצמו כבעל מטעים וכאיש ציבור.
בין השנים 1811 -1817 הוא כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית ולאחר מכן ועד 1820 הוא כיהן כמושל המדינה.
לאחר תקופת כהונה נוספת בסנאט המדינה הוא ייצג אותה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1823–1829 והיה מתומכיו הבולטים של אנדרו ג'קסון.
כאשר נבחר ג'קסון לנשיאות ארצות הברית הוא בחר בבראנץ' לתפקיד מזכיר הצי.
בתפקידו זה קידם בראנץ' מספר רפורמות במדיניות ובמנהלה של צי ארצות הברית, שרבות מהן לא יושמו אלא שנים רבות לאחר מכן.
הוא צמצם את המשאבים שהוקצו לטובת בניית ספינות חדשות, תוך כדי שהוא הרחיב את המשאבים שהוקצו לטובת שיפוצים נרחבים של ספינות קיימות.
בראנץ' גם דאג לשליחתה של הפריגטה USS Potomac אל המזרח הרחוק כדי להעניש את רוצחי צוותי ספינות סוחר אמריקאיות וכדי לקדם באופן כללי את הגנת הסחר האמריקאי באזור.
ב-1831 התפטר בראנץ' מתפקידו במהלך מה שנודע כפרשיית התחתונית שבה היה מעורב נידוי חברתי של פגי איטון, רעייתו של מזכיר המלחמה ג'ון איטון, על ידי קבוצה של חברי הקבינט של ארצות הברית ונשותיהם בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון.
מאוחר יותר באותה השנה נבחר בראנץ' כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובהמשך למשרות פוליטיות שונות בקרוליינה הצפונית.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא עבר למחוז לאון שבפלורידה, שם הוא חי במשך רוב 15 השנים הבאות באחוזת לייב אוק שבבעלותו.
ב-1844 מינה אותו הנשיא ג'ון טיילר למושל פלורידה, שהייתה אז עדיין טריטוריה ובתפקיד זה הוא כיהן עד לבחירות הראשונות למשרת מושל המדינה ב-1845 שנערכו לרגל קבלתה של פלורידה כמדינה.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 שב בראנץ' לקרוליינה הצפונית.
ג'ון בראנץ' נפטר באנפילד שבקרוליינה הצפונית ב-4 בינואר 1863. הוא נטמן בבית הקברות אלמווד שבמקום.
הוא היה דודו של גנרל צבא הקונפדרציה לורנס אובריאן בראנץ'.
בתו נישאה לדניאל סמית' דונלסון, פוליטיקאי ואיש צבא ואחיינו של הנשיא ג'קסון.
על שמו של בראנץ' קרוי מחוז במישיגן.
ג'ון ברני כרום היה צייר נוף אנגלי, שהשתייך לבית הספר לציירים באסכולת נוריץ'.
לפעמים הוא ידוע בכינוי 'כרום הבן' כדי להבדיל אותו מאביו ג'ון כרום.
ג'ון ברני קרום נולד בנוריץ', מחוז נורפוק, ב-8 בדצמבר 1794, והוטבל ב־14 בדצמבר בכנסיית סנט ג'ורג', קולגייט, נוריץ'.
הוא היה הבכור מבין שבעת ילדיו שנותרו בחיים של הצייר ג'ון כרום (1768–1821), ואשתו, פיבי ברני.
אביו היה אמן נוף חשוב ומייסד אגודת האמנים ואסכולת נוריץ'.
כשהבין את המחסור החינוכי שלו, הוא החליט שבנו צריך להיות בעל השכלה טובה, וג'ון ברני כרום למד בבית הספר נוריץ' עד גיל שמונה-עשרה.
הוא התחנך כאשר ד"ר סמואל פורסטר והכומר אדוארד וולפי היו מנהלי בית הספר.
במקביל, עם שאיפות להיות אמן, הוא ליווה את אביו במסעות רישום.
בשנת 1816 הוא נסע עם חברו לבית הספר ג'ורג' וינסנט, והרופא, בנג'מין סטיל (שהתחתן אחר כך עם אחותו של כרום) לבקר בפריז.
כרום סייע לאביו בהוראה והתמנה לצייר נוף של דוכס סאסקס.
הוא הפך לחבר באגודת האמנים נוריץ' והציג שם רבות מתמונותיו בין השנים 1806–1830. הוא מונה לסגן נשיא האגודה בשנת 1818, ובהמשך לנשיא במספר הזדמנויות.
עם מותו של אביו ג'ון כרום באפריל 1821, המשיך ג'ון ברני כרום את עבודתו בהוראת האמנות של אביו ועבר לבית המשפחה ברחוב גילדנגייט, נוריץ ', אליו הוסיף סטודיו.
בין השנים 1811 ו-1843 הציגו עבודות רבות באקדמיה המלכותית לאמנויות, במוסד הבריטי ובחברה לאמנים בריטים בלונדון, וערך נסיעות לרישום וציור בצרפת, הולנד, בלגיה ואיטליה.
עבודתו מראה את השפעת אביו, וכמו אביו הוא צייר אפקטים רבים של אור הירח, כמו בציור "הנהר לאור הירח" בשנת 1834.
כתוצאה מחייו הראוותניים, כרום הגיע לפשיטת רגל בשנת 1831, ונאלץ למכור את תכולת בית אביו.
ציורים רבים שנעשו על ידי אביו הושלכו בשלב זה.
לאחר מכן עבר לגור ליארמות' בשנת 1835, שם המשיך ללמד ציור.
'מחלה חשוכת מרפא' הייתה הגורם למותו ב-15 בספטמבר 1842.
כרום היה נשוי פעמיים, אך לא נולדו לו ילדים.
ג'ון ברני כרום עבד בצבעי שמן, צבעי מים ועיפרון, וצייר סצנות חוף ונוף כפרי.
ציוריו של כרום מושפעים ובעלי דמיון חזק לציוריו של אביו, וגם של אמן בית הספר הנוריץ' ג'ורג' וינסנט, ויצירותיהם התבלבלו לעיתים זו עם זו.
בין השנים 1811 ו-1843 הציג שבע עבודות באקדמיה המלכותית, שלושים וחמש במוסד הבריטי וחמישים וחמש באגודת האמנים הבריטים.
רבות מיצירותיו הוצגו בחברת האמנים באדינבורו ובחברת האמנים הבריטית.
למוזיאונים של נורפוק יש אוסף משמעותי של עבודותיו, בעיקר במוזיאון הטירה, וציוריו מוחזקים על ידי גלריית טייט, מרכז ייל לאמנות בריטית, אוסף האמנות הממשלתי בבריטניה, מוזיאוני שפילד, מוזיאון בית העירייה של אוקספורד, הגלריה והמוזיאון לאמנות ויליאמסון, ואוסף המורשת האנגלית, קנווד.
ציוריו של ג'ון ברני כרום מעולם לא הגיעו למעמד המזוהה עם אמני הנוף האנגלים הגדולים.
ג'ון בראון (; 12 בספטמבר 1757 – 29 באוגוסט 1837) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
בראשית שנותיה של ארצות הברית, נמנה בראון בין האישים המשפיעים ביותר על הקמת קהיליית קנטקי.
במרוצת השנים ייצג בראון את וירג'יניה ב ובבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזה השני.
בראון נולד ב-12 בספטמבר 1757, במחוז אוגוסטה , קולוניית וירג'יניה.
בראון היה בנם של ג'ון, כומר ידוע-שם ומרגרט, מורה בבית ספר פרביטריאני.
כנער, למד בראון במיטב בתי הספר במחוזו דוגמת אוניברסיטת וושינגטון ולי ואוניברסיטת פרינסטון.
כתוצאה מכניסת הכוחות הבריטיים לארצות הברית בעת מלחמת העצמאות, הופסקו לימודיו של בראון באוניברסיטת פרינסטון.
תפקידו בעת שירותו במלחמת העצמאות אינו ידוע.
על פי שורשיו המשפחתיים, שירת בראון תחת הגנרל ג'ורג' וושינגטון והמרקיז דה לה פאייט ב.
שנתיים אחר כך נרשם ללימודי משפטים במכללתם של ויליאם ומרי.
בסתיו 1780 הופסקו הלימודים, ובראון התגייס שוב ללחימה ורסוס כוחות הבריטים.
לאחר המלחמה שב בראון ללימודיו, והחל לעבוד במשרדו של תומאס ג'פרסון בסמוך לשארלוטסוויל.
ב-21 בפברואר נישא בראון למרגרטה מייסון, בתו של פרביטריאני ידוע-שם בניו יורק.
במרוצת השנים נולדו לזוג חמישה ילדים, אולם רק שניים מהם שרדו את לידתם ונעוריהם.
בין השנים 1783–1788 כיהן בראון כסנאטור מטעם המחוז השני של קהיליית וירג'יניה, והחליף את קודמו, ויליאם כריסטיאן.
בשנים 1787–1788 שימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
בעת שהחוקה האמריקנית נכנסה לתוקף בשטח וירג'יניה, נבחר בראון פעמיים לכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1792, לאחר כניסתה של קנטקי למדינות ארצות הברית, התפטר בראון מן בית הנבחרים.
ב-18 ביוני 1792 בחר בית המחוקקים של קנטקי את בראון לייצוג המדינה בסנאט האמריקני.
היבחרותו אושררה פעמיים, ב-1803 וב-1804. בעת כהונתו בסנאט, מונה בראון לנשיאה הזמני.
בשנת 1805 הפסיד בראון בבחירות לסנאט, ופרש מן הקריירה הפוליטית.
בראון עבר לפרנקפורט, וקנה שטח בגודל של כ-81 קמ"ר.
הוא היה חבר באיגוד חברת המים, ומנהל הבנק הראשי של העיר.
בשנת 1812 פיקח על הקמת בית תפילה ציבורי בכיכר הראשית של העיר, ובשנת 1829 מונה לשריף מחוז פרנקלין.
בראון נפטר ב-29 באוגוסט 1837 בלקסינגטון, בגיל 79. גופתו נטמנה בבית העלמין הראשי של העיר פרנקפורט.
ג'ון ברטון פּיין היה פוליטיקאי עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1920–1921 בממשלו של הנשיא וודרו וילסון.
ג'ון פיין נולד בפרנטיטאון, וירג'יניה המערבית כבנם של איימוס פיין, רופא וחוואי, ושל אליזבת ברטון.
ב-1876 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה המערבית וחמש שנים לאחר מכן הוא נכנס לפוליטיקה כאשר נבחר כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז פרסטון.
ב-1883 הוא עבר לשיקגו וב-1893 נבחר כשופט בבית המשפט הגבוה של מחוז קוק, תפקיד בו הוא כיהן עד התפטרותו ב-1898. לאחר התפטרותו היה פיין לשותף בכיר במשרד עורכי הדין "וינסטון, פיין, סטראון ושאו".
ב-1913 דחה פיין הצעה של הנשיא וודרו וילסון לשמש כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה עבר פיין לוושינגטון די.
כדי לשמש כיועץ המשפטי של "תאגיד צי החירום" (Emergency Fleet Corporation).
בשנים 1919–1920 הוא שימש כיושב ראש "מועצת הספנות של ארצות הברית" (United States Shipping Board).
במרץ 1920, לאחר התפטרותו של פרנקלין ליין, מינה הנשיא וילסון את פיין כמזכיר הפנים של ארצות הברית במקומו.
פיין כיהן בתפקיד עד תום נשיאותו של וילסון.
מאוקטובר 1921 ועד מותו שימש פיין כיושב ראש הצלב האדום האמריקאי.
ב-1878 נשא פיין לאישה את קייט בנקר.
היא נפטרה לאחר מחלה קשה.
ב-1913 הוא נישא בשנית לג'ני ביירד בראיין, שהלכה לעולמה ב-1919.
ג'ון ברטון פיין נפטר ב-24 בינואר 1935 כתוצאה מדלקת ריאות לאחר ניתוח כריתת התוספתן בגיל 79. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל בוושינגטון, לצד אשתו השנייה.
במלחמת העולם השנייה נקראה אחת מאוניות ליברטי על שמו.
ג'ון ברום הוא פילוסוף וכלכלן בריטי.
ברום לימד פילוסופיה של המוסר באוניברסיטת אוקספורד והיה עמית מחקר בקורפוס כריסטי קולג', אוקספורד.
ברום כותב רבות אודות ביואתיקה וחשיבה סביבתית וכן שימש כפילוסוף יועץ עבור הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים של האו"ם.
ברום העביר את ילדותו המוקדמת במלזיה ובסינגפור.
בשנים 1965–1968 הוא למד מתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת קיימברידג'.
ברום קיבל תואר דוקטור כלכלה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, והשלים תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת לונדון.
לפני שהגיע לאוקספורד הוא היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת סנט אנדרוז, ולפני כן, פרופסור לכלכלה ופילוסופיה באוניברסיטת בריסטול.
הוא שימש כמרצה אורח באוניברסיטת וירג'יניה, האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת קולומביה הבריטית, הקולגיום השוודי ללימודים מתקדמים במדעי החברה, ובאוניברסיטת קנטרברי.
בשנת 2007 נבחר ברום כחבר זר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
בשנות ה-70 ברום עסק בעיקר בשאלות של כלכלה תאורטית.
במהלך שנות ה-80 הוא פנה יותר ויותר לשאלות על הגבול שבין כלכלה ואתיקה.
מוקד אחד של עבודתו הוא ביישום גישות כלכליות על החלטות אינדיבידואליות ובמיטוב של תועלות לבעיות אתיות.
הוא עוסק במיוחד בערך החיים ובחן את השאלה הביואתית עד כמה ראוי להשתמש באמצעים להארכת תוחלת החיים.
עבודתו הושפעה בעיקר מריצ'רד ג'פרי , אמרטיה סן ודרק פרפיט.
ספרו Weighting Goods משנת 1991 חוקר את האופן שבו טובין ממוקמים בשלושה ממדים, המרכיבים את הטוב הכללי: "זמן", "אנשים", ו"מצבי הטבע".
ברום טוען שממדים אלו קשורים במה שהוא מכנה "תיאורמת החיבור הבין-אישי", התומך בעקרון התועלתני של התפלגות.
באוסף המאמרים שלו, שכותרתו אתיקה מתוך הכלכלה (1999), הוא דן בנושאים כמו ערך, שוויון, הוגנות ותועלת.
בספרו Weighting Lives משנת 2004, ברום דוחה את הסברה לפיה ריבוי אנשים לאוכלוסייה היא נייטרלית מבחינה אתית.
ברום שימש כיועץ לכמה ועדות וארגונים בינלאומיים.
הוא חיבר מספר מאמרים שמעריכים את הבריאות והחיים עבור ארגון הבריאות העולמי.
כשעבודתו המשמעותית היא בתחום ההתחחממות העולמית.
כבר ב-1992 עסק ברום בהערכת הנזק שנגרם כתוצאה משינויי אקלים עבור ה-ERSC (המועצה למחקר כלכלי וחברתי) .
בשנת 2006 ייעץ עבור דו"ח סטרן בראשות הכלכלן ניקולס סטרן על הכלכלה של שינויי האקלים.
כמה כלכלנים אמריקאים מתחו ביקורת על ההנחות המוסריות של הדו"ח, ובראשם הכלכלן היהודי-אמריקאי ויליאם נורדהאוס (זוכה פרס בנק שוודיה למדעי הכלכלה לזכרו של אלפרד נובל), שביקר במיוחד את שיעור ההיוון הנמוך בהערכת הנזק העתידי ואמר: "אני מוצא את השיקולים האתיים […] במידה רבה לא רלוונטיים".
ברום כעס ואתגר אותם לפרט את ההנחות האתיות שעליהן התבססה עמדה מוכוונת שוק חופשי, "נייטרלית" לכאורה, של הכלכלנים האמריקאים.
בגלל עבודתו על שינויי אקלים, הוא הפך למחבר הראשי בקבוצת העבודה השלישית על דו"ח ההערכה החמישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים לפרק שנכלל לאחרונה בנושא אתיקה אקלימית.
ברום דיווח ביקורתי על העבודה עבור הפאנל הבין-ממשלתי לשינויי אקלים ועל השפעתן של ממשלות על תמצית הדו"ח לפוליטיקאים, משום שהם מיתנו את הצהרות משיקולים פוליטיים.
הוא תיאר את היעד של רמות הפליטה של שתי מעלות כיעד לא ממשי, ודגל בהתייחסות להגנה על האקלים כביטוח מפני קטסטרופה.
ברום סבור כי כל אדם מחויב מוסרית להפחית ככל האפשר פליטות של גזי חממה ולקזז פחמן, ובכך להימנע מפגיעה באחרים.
ג'ון צ'ארלס ברופי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת ויסקונסין, במשך תקופת כהונה בודדת בשנים 1947–1949. ברופי היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ברופי נולד בעיירה איגל שבמדינת ויסקונסין.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר סנט פטריקס שבמילווקי ולמד באקדמיית מרקט במשך כשנה.
לאחר מכן התגייס אל שורות צי ארצות הברית, שם שירת מאוגוסט 1919 עד מאי 1921, ובתום שירותו זכה לשחרור בכבוד.
בשנים 1939–1946 היה חבר מועצת מילווקי, עד שנבחר אל הקונגרס של ארצות הברית בבחירות 1946 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של ויסקונסין במשך שנתיים בלבד, משהובס בבחירות לתקופת כהונה שנייה ב-1948 בידי המועמד הדמוקרטי קלמנט זבלוקי.
בבחירות 1950 התמודד ללא הצלחה פעם נוספת אל בית הנבחרים האמריקאי, ולאחר מכן פרש מן החיים הציבוריים.
ברופי בילה את שארית חייו במילווקי, שם נפטר בשלהי 1976. הוא נטמן בבית העלמין הר הזית שבמילווקי.
ג'ון בראון השלישי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
הוא גדל עני מאוד בדיור ממשלתי בעיר, ועבר בין דירות שונות עם חדר שינה אחד עם אמו, סבתו ואחיו הקטן.
כשהיה בכיתה י"א ילדה אמו את אחיו הצעיר, ג'רון, והוא הפך למחליף לאביו עבור אחיו.
בראון למד בשלושה בתי ספר תיכוניים שונים בג'קסונוויל: תיכון אנדרו ג'קסון, פירסט קוסט וארלינגטון קאונטרי דיי.
הוא אובחן כסובל מלקויות למידה.
כששיחק בארלינגטון ב-2009/10 נבחר בראון לשחקן השנה בפלורידה דרג 1A, לאחר שהעמיד ממוצעים של 17.9 נקודות, 12.1 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, והוביל את קבוצתו בכל שלוש הקטגוריות.
הקבוצה סיימה במאזן 23–6 וזכתה באליפות פלורידה דרג 1A.
בשנים 2010/11 חילק בראון את השנה כששיחק באקדמיה הנוצרית בראלי, קרוליינה הצפונית, ובבית הספר הנוצרי באולדסמר, פלורידה.
הוא נאלץ להשתתף במכינות האלה ולא לשחק בשנתו הראשונה במכללות כדי להיחשב ככשיר על ידי ה-NCAA.
לאחר שלא שיחק בעונת 2011/12 הצטרף בראון לאוניברסיטת היי פוינט.
הוא נבחר ל השנה בביג סאות' והפך לפרשמן השני אי פעם שנבחר לחמישיית העונה באזור.
ב-28 משחקים הוא העמיד ממוצעים של 16.4 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.7 חטיפות ו-1.2 חסימות ב-25.9 דקות למשחק.
כ נבחר בראון לשחקן השנה באזור הביג סאות'.
הוא פתח בחמישייה בכל 31 המשחקים של היי פוינט והעמיד ממוצעים של 19.5 נקודות ו-7.7 ריבאונדים.
כ נבחר בראון לחמישיית העונה בביג סאות' בפעם השלישית ברציפות, והפך לשחקן החמישי בהיסטוריה של הליגה שעושה זאת.
ב-32 משחקים הוא פתח 29 פעמים והעמיד ממוצעים של 19.3 נקודות, 6.0 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים, 1.2 חטיפות ו-1.0 חסימות ב-31.1 דקות למשחק.
בפברואר 2015 הוא כונה על ידי פרשן ESPN ג'יי בילאס כינה את בראון "המטביע הטוב ביותר בכדורסל המכללות".
כ בעונת 2015/16 הפך בראון לשחקן הראשון בתולדות הביג סאות' שנבחר לשחקן השנה ושחקן ההגנה של השנה באותה עונה, והפך לשחקן השני בלבד שנבחר לחמישיית העונה בכל ארבע השנים.
הוא גם הפך לראשון שזוכה בפרס השחקן השישי של העונה פעמיים בתולדות הליגה.
בראון חתם את העונה הסדירה עם 19.6 נקודות (שלישי באזור), 60.2 אחוזי שדה (ראשון), 7.1 ריבאונדים (שישי), 1.75 חסימות (שלישי) ו-3.25 ריבאונד התקפה למשחק (ראשון).
הוא גם הגיע ל-2,000 נקודות בקריירה בינואר 2016. הוא נפצע ברגלו במהלך טורניר הביג סאות', מה שהשפיע על אימוני לפני הדראפט.
בשל הפציעה שעבר בסוף שנתו האחרונה השתתף בראון רק בשלושה אימונים במהלך השבוע האחרון של אימוני קדם-דראפט ה-NBA.
לאחר מכן הוא לא נבחר בדראפט ה-NBA 2016 ושיחק רק 12 דקות במשחק אחד עבור שארלוט הורנטס בליגת הקיץ של ה-NBA באורלנדו.
ב-12 באוגוסט 2016 חתם בראון ב מהסרייה א'2 האיטלקית.
ב-28 ביולי 2017 חתם בראון באוניברסו טרוויזו מהסרייה א'2. ב-39 משחקים בעונת 2017/18 הוא העמיד ממוצעים של 16.9 נקודות, 6.6 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.4 חטיפות למשחק.
ב-18 ביולי 2018 חתם בראון בניו באסקט ברינדיזי מהסרייה א'.
ב-33 משחקים בעונת 2018/19 הוא העמיד ממוצעים של 14.3 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
ב-16 ביולי 2019 חידש בראון את חוזהו בברינדיזי.
ב-21 משחקי ליגה הוא העמיד ממוצעים של 11.8 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.4 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק.
בעונת בליגת האלופות בכדורסל הוא העמיד ממוצעים של 11.6 נקודות, 4.9 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.5 חטיפות.
ב-9 ביולי 2020 חתם בראון בקבוצה הרוסית אוניקס קאזאן מהליגה המאוחדת של VTB.
ב-31 משחקי ליגה הוא העמיד ממוצעים של 9.5 נקודות, 5.5 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק.
הוא גם העמיד ממוצעים של 10.8 נקודות, 6.3 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.9 חטיפות ב-24 משחקי יורוקאפ בעונת .
הוא נבחר לחמישיית העונה השנייה של היורוקאפ ולשחקן ההגנה של העונה ב-VTB.
ב-28 ביוני 2021 חידש בראון את חוזהו בקאזאן לשנתיים.
בפברואר 2022 הוא קבע שיא יורוליג בחטיפות לעונה בודדת, 66, ושבר את שיאו של מאנו ג'ינובילי מ-2001. מאוחר יותר באותו חודש הוא מימש את זכותו לעזוב את המדינה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-11 באפריל 2022 חתם בראון בברשה מהסרייה א'.
בשבעה משחקים הוא העמיד ממוצעים של 9.3 נקודות, 5.6 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
ב-26 במאי 2022 חתם בראון לשלוש שנים במונקו מה-LNB Pro A הצרפתית והיורוליג.
בראון היה קרוב מאוד לאמו ולסבתו, שתיהן נפטרו במהלך קריירת המכללות שלו בהיי פוינט.
יש לו אח גדול, ג'בון, ואח צעיר, ג'רון.
ג'ון ברייט היה פוליטיקאי אנגלי ליברלי ורדיקלי, אחד מגדולי הנואמים של דורו ומקדם הסחר החופשי
ברייט היה בן לקהילת קווייקרים והתפרסם במיוחד במאבקו בחוקי הדגן.
בשיתוף פעולה עם ריצ'רד קובדן הקים את "ליגה נגד חוקי הדגן" שנועדה להילחם בחוקי הדגן שהעלו את מחירי המזון והגנו על האינטרסים של בעלי האחוזות באמצעות הטלת מיסים על החיטה המיובאת.
חוקי הדגן בוטלו ב-1846. ברייט שיתף פעולה עם קובדן בעוד יוזמה בתחום שחרור הסחר, הסכם קובדן-שבלייה מ-1860 שקידם את התלות הדדית בין בריטניה לאימפריה הצרפתית השנייה.
מסע זה נוהל בשיתוף פעולה עם הכלכלן הצרפתי מישל שבלייה והצליח על אף חוסר האמון הבסיסי של הפרלמנט הבריטי כלפי הצרפתים.
כחבר בבית הנבחרים בשנים 1889-1843, עודד ברייט את הסחר החופשי, תמך ברפורמת הבחירות ובחופש הדת.
הוא היה הפוליטיקאי הכמעט יחיד שהתנגד למלחמת קרים.
כמו כן התנגד להצעתו של ויליאם גלדסטון לשלטון בית באירלנד.
הוא ראה עצמו כדובר של המעמד הבינוני והתנגד בחריפות לפריבילגיות של האריסטוקרטים בעלי אחוזות.
בנוגע לאירלנד הוא שאף לשים קץ לזכויות היתר הפוליטיות של האנגליקנים ושל כנסיית אירלנד והתחיל רפורמה אגררית שתחזיר את האדמות לאיכרים האירים.
הוא טבע את הביטוי "אם הפרלמנטים" לגבי אנגליה.
ג'ון ברייט נולד ב-1811 ברוצ'דייל במחוז לנקשייר באנגליה במשפחת קווייקרים.
אביו, אברהם ברייט, היה בעל טחנת כותנה.
בצעירותו השתתף ברייט במסע פוליטי למען רפורמה של הפרלמנט.
הוא השתתף במפגשי האגודה המקומית למאבק באלכוהוליזם ובמפגשים דתיים בניהולו של הפסטור הבפטיסטי ג'ון אלדיס.
ב-1836 או 1837 פגש ברייט את ריצ'רד קובדן והתגייס לפעילות למען ביטול "חוקי הדגן" במיוחד בסקוטלנד.
ב-1839 השתתף בהקמת הליגה נגד חוקי הדגן.
ב-1843 הנבחר לפרלמנט הבריטי כמועמד הליברלים ביישוב דרהם.
בבית הנבחרים בלט ברייט כנואם מוכשר ונלהב, והשלים כך את המזג השלו והמחושב של קובדן.
כינס ברחבי סקוטלנד ואנגליה אספות רבות נגד חוקי הדגן.
מאוחר יותר הצטרף למסע המחאה גם ויליאם ג'ונסון פוקס.
בקיץ 1843 בדיון הראשון בפרלמנט לא הצליח להעביר בפרלמנט את הצעתו של ויוארטס לביטול זכויות המכס.
ב-1845 תמך בתקציב שהוצע על ידי ראש הממשלה פיל שהיווה צעד בכיוון שחרור הסחר.
ב-1846 בעקבות היבול החלש והמגפה שפגעה בתפוחי האדמה הושג סוף סוף ביטול חוקי הדגן.
בהמשך השקיע מרץ במאבק לרפורמת חוקי הבחירות למען הרחבת הדמוקרטיה.
ביולי 1847 נבחר ברייט מטעם העיר מנצ'סטר.
התנגד בפרלמנט לחוקים להגבלת שעות העבודה, אולם נאבק בשליטת הכנסייה האנגליקנית בחינוך.
ב-1848 הצביע למען הרחבת זכויות הבחירה ותמך במיסוי העשירים באירלנד לטובת אספקת תזונה נאותה לעניים.
ברייט התנגד לעונש המוות, עונשים הגופניים בצבא ולמסים לטובת הכנסייה.
הוא תמך בקובדן בנושא החוקים להגבלת ההוצאות הציבוריות.
התנגד למלחמת קרים ולמלחמות בכלל, מה שפגע בפופולריות שלו וגרם לו להפסיד את מקומו בפרלמנט מטעם מנצ'סטר.
לעומת זאת ב-1858 נבחר שוב לבית הנבחרים מטעם ברמינגהם.
באוקטובר 1858 יצא בברמנגהם למסע שהסתיים ברפורמה הפרלמנטרית הידועה כ-Reform Act מ-1867.
ב-1866 פרסם את המסה "נאום על הרפורמה" בו הגן על האמנציפציה של מעמד הפועלים כשהתסמך בצורך למנוע מהפכה אלימה.
העדיף את ההפגנות הפומביות הבלתי אלימות על מרידות אלימות וקנוניות.
ב-1884 אחרי הפגזת אלכסנדריה על ידי חיל הים המלכותי לפי דרישת ראש הממשלה גלדסטון, החליט ברייט להתפטר מהממשלה כשהוקיע את המעשה המלחמתי הזה בתור "אמצעי להגנת האינטרסים של מעמד קפיטליסטים פריבילגים".
ב-1880 נבחר ברייט לרקטור אוניברסיטת גלאזגו.
ב-1886 קיבל את התואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אוקספורד.
ברייט מת ב-1889 והובא לקבורה בבית הקברות הקוויקרי ברוצ'דייל.
ג'ון בראון גורדון היה עורך דין, בעל חוות מטעים, קצין בכיר בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית ופוליטיקאי אמריקאי בשנים שלאחר המלחמה.
בשלבים האחרונים של המלחמה הוא היה ל"אחד הגנרלים הנאמנים ביותר לרוברט אדוארד לי".
ג'ון בראון גורדון היה בן למשפחה ממוצא סקוטי.
הוא נולד בחווה של הוריו זכריה גורדון ושרה אן דיי במחוז אפסון שבג'ורג'יה כרביעי מבין שבעת ילדיהם.
רבים מבני משפחתו לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המשפחה עברה לפני 1840 למחוז ווקר שבג'ורג'יה, שם תועד אביו של גורדון במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של אותה שנה כבעלים של אחוזת מטעים ושל 18 עבדים.
הוא פרש מלימודיו לפני סיומם, למד משפטים בקריאה עצמית באטלנטה והתקבל ללשכת עורכי הדין.
גורדון ואביו השקיעו במספר מכרות פחם בטנסי ובג'ורג'יה.
במקביל הוא עסק בעריכת דין.
ב-1854 הוא נשא לאישה את רבקה "פאני" הארלסון, בתו של יו אנדרסון הארלסון, פוליטיקאי שכיהן גם הוא בבית המחוקקים של ג'ורג'יה.
השניים היו נשואים שנים רבות ונולדו להם שישה ילדים.
אף על פי שלא היו לו הכשרה או ניסיון צבאיים מוקדמים, מונה גורדון כקפטן בפלוגה של רגימנט הרגלים השישי של אלבמה.
הוא נכח בקרב בול ראן הראשון, אך לא השתתף באופן ממשי בלחימה.
במהלך הארגון מחדש של צבא הקונפדרציה במאי 1862, התפטר הקולונל המקורי של הרגימנט, ג'ון סיבלס, וגורדון נבחר להיות הקולונל החדש.
התנסותו הקרבית הראשונה של גורדון התרחשה שבועות ספורים מאוחר יותר ב, כאשר הרגימנט שלו היה במרכז הלחימה.
במהלך הקרב, ראה גורדון את אחיו הצעיר, אוגוסטוס, שוכב בין הנפגעים של הקונפדרציה, עם דימום קשה של מה שנראה כפצעי מוות בריאותיו.
אוגוסטוס שרד את הקרב, אך נהרג שנה לאחר מכן ב.
לאחר תום שני ימי הלחימה בקרב שבעת האורנים, הועבר לגורדון הפיקוד על הבריגדה מדי מפקדה בריגדיר גנרל רוברט רודס, כאשר זה האחרון נפצע.
זמן קצר לאחר הקרב, הועבר הרגימנט ה-26 של אלבמה לפיקוד הבריגדה של רודס כחלק ממהלך של ארגון מחדש.
מפקד הרגימנט, קולונל אדוארד אוניל, העלה את גורדון בדרגה, וכך הוא קיבל את הפיקוד על הבריגדה עד שרודס שב לפקד עליה זמן קצר לפני קרבות שבעת הימים.
גורדון היה שוב עסוק מאוד ב, ונפצע בעיניו במהלך המתקפה על מלוורן היל.
ב-29 ביוני, רודס, שעדיין סבל מהשפעות פציעתו, יצא לחופשה, ואוניל שב לפקד על הבריגדה.
במהלך , נשארו גרודון והרגימנט שלו באזור ריצ'מונד.
לאחר שהוצב להחזיק בדרך השקועה החיונית שכונתה "נתיב הדמים", במהלך קרב אנטיאטם, נפצע גורדון שוב.
ראשית, קליע חדר לשריר הסובך שלו.
קליע שני פגע בו גבוה יותר באותה רגל.
כדור שלישי עבר דרך זרועו השמאלית.
גורדון המשיך להוביל את אנשיו, על אף העובדה שהשרירים והגידים בזרועו היו מעוותים ואחד העורקים היה מנותק.
תוך התעלמות מבקשות שהוא ייסוג לאחור, נותר גורדון בקווים הקדמיים.
לבסוף הוא נבלם על ידי קליע שפגע בפניו, עבר דרך לחיו השמאלית ויצא דרך הלסת שלו.
הוא נפל כשפניו בתוך כובעו, והוא היה עלול לטבוע בתוך דמו שלו אם הדם לא היה מתנקז דרך חור שנוצר בכובע.
אחד הרופאים של צבא הקונפדרציה היה סבור שהוא לא ישרוד.
לאחר שהוא שב לווירג'יניה, קיבל גורדון טיפול סיעודי מידי אשתו.
מתוך התרשמות מהתנהלותו של גורדון, ביקש רוברט אדוארד לי ב-1 בנובמבר עבור גורדון קידום לדרגת בריגדיר גנרל, אך מינוי זה לא אושר על ידי הקונגרס של הקונפדרציה בשל פציעתו.
לאחר חודשים של החלמה, שב גורדון לשירות, וקיבל את הפיקוד על בריגדה של בני ג'ורג'יה בדיוויזיה של .
כאשר הוא שב לשירות, ביקש לי שוב את העלאתו בדרגה, והפעם אישר זאת הקונגרס של הקונפדרציה, בתוקף מ-7 במאי 1863.
במהלך הפלישה לפנסילבניה, כבשה הבריגדה של גורדון את רייטסוויל שעל נהר ססקואנה, הנקודה המזרחית ביותר בפנסילבניה שכוח מאורגן כלשהו של הקונפדרציה הגיע אליה.
כוחות צבא האיחוד בפיקודו של קולונל ג'ייקוב ג.
פריק שרפו גשר עץ מקורה באורך של שני קילומטרים כדי למנוע מגורדון לחצות את הנהר, ועד מהרה התפשטה העץ לחלקים של רייטסוויל.
אנשיו של גורדון ארגנו שרשרת דליי מים והצליחו למנוע מהאש לגרום להרס נוסף של העיירה.
ב-1 ביולי, בקרב גטיסברג, דחקו הבריגדה של גורדון ויחידות נוספות את הגיס ה-11 של צבא האיחוד מבארלו נול.
שם, הוא סייע למפקד הדיוויזיה היריבה מצבא האיחוד, פרנסיס בארלו, שנפצע.
תקרית זו גרמה להפצת סיפור בנוגע לשני הקצינים שנפגשו שנים מאוחר יותר בוושינגטון, כאשר גורדון לא היה מודע לכך שבארלו שרד את הקרב.
הסיפור סופר על ידי בארלו וגורדון ופורסם בעיתונות ובזיכרונותיו של גורדון מהמלחמה.
באפריל 1865 שב בארלו לשירות ורדף אחר גורדון ואנשיו במהלך קרב הגשר הגבוה .
בתחילת של 1864, ב, הציע גורדון לבצע התקפה אגפית נגד האגף הימני של צבא האיחוד שעשוי היה לגרום להשפעה מכרעת על הקרב, כך שגנרל ארלי הציע לו לבצעה לפני רדת היום.
במכתב לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, כתב הגנרל לי שגורדון היה אחד ממפקדי הבריגדות הטובים ביותר שלו, "מאופיין בחוצפה מרהיבה".
ב-8 במאי 1864 ניתן לגורדון הפיקוד על הדיוויזיה של ארלי במסגרת הגיס של לוטננט גנרל ריצ'רד יוול, וב-14 במאי הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
הצלחתו של גורדון בהדיפת מתקפה כבדה של צבא האיחוד ב מנעה מהקונפדרציה תבוסה.
הדיוויזיה שלו הוחזקה כעתודה ב, והוצבה בביצת מגנוליה, מצפון למקום בו התנהלה הלחימה העיקרית בקרב קולד הרבור.
גורדון עזב יחד עם ארלי למערכות שננדואה של 1864, השתתף בקרב לינצ'בורג ובפלישה של ארלי למרילנד ב לפני שנפצע שוב ב-25 באוגוסט 1864 בשפרדסטאון שבוירג'יניה המערבית לאחר שובם מחציית הפוטומק.
לאחר שנחבש בעינו הימנית, שב גורדון לשדה הקרב.
בדיווח של הקרטוגרף הרשמי של הקונפדרציה, ג'דדיה הוצ'קינס על התקרית צוין, "התרחשה התכתשות ערה למדי, שבה נפצע גורדון בראשו, אך הוא זינק הלאה באומץ, כשהדם זורם עליו".
בקרב וינצ'סטר השלישי, רעייתו של גורדון, פאני, שהתלוותה אליו כפי שהיה מקובל על ידי נשות הגנרלים לעיתים, מיהרה לצאת אל הרחוב כדי לזרז את הכוחות הנסוגים של גורדון לשוב ולהתייצב מול האויב.
גורדון נחרד למצוא אותה ברחוב כשפגזים וכדורים סביבה.
גורדון המשיך להוביל את הדיוויזיה במסגרת ארמיית העמק של ארלי, לחם בקרב פישרס היל ובקרב סדר קריק, שם הוא הוביל איגוף לילי סביב לבסיס הצפוני של הר מאסנוטן, שבעקבותיו התרחשה תקיפה מוקדם בבוקר שאותה הוא תכנן כאשר סקר קודם לכן את עמדות צבא האיחוד בעומדו על פסגת סינגל קנוב.
המתקפה כמעט וריסקה את קווי צבא האיחוד במטע בל גרוב לפני שמוקדם יותר באותו יום בלימה פטאלית הפכה על פניה את שיא הקרב ודנה את המהלך של גורדון לכישלון.
בשובו לארמייה של לי שחנתה סביב לריצ'מונד לאחר תבוסתו של ארלי בסדר קריק, הוביל גורדון את הגיס השני של ארמית צפון וירג'יניה עד לתום המלחמה.
בתפקידו זה, הוא הגן על הקו ב ופיקד על ההתקפה על פורט סטדמן ב-25 במרץ 1865, בו הוא נפצע שוב, הפעם ברגלו.
באפריל 1865, רדף אחריו פרנסיס בארלו, ששב לשירות ימים ספורים קודם לכן, בקרב הגשר הגבוה בווירג'יניה.
בקרב אפומטוקס הוביל גורדון את אנשיו בתקיפה האחרונה על ארמיית צפון וירג'יניה, כבש כמה ביצורים ולקח שלל כמה קני ארטילריה לפני שנכנע.
ב-9 באפריל 1865, דחקה יחידת פרשים של גורדון בריגדת רגלים של צבא האיחוד מרכס גבוה ליד אפומטוקס.
גרודון הביט סביב והבין שהארמייה הערוכה לקרב של לי מוקפת משלושת צדדיה בכוחות רגלים גדולים של צבא האיחוד.
כאשר קיבל לי את המידע על המצב, הוא ידע שהימלטות בלתי אפשרית והחליט להיכנע ליוליסס ס.
ב-12 באפריל נכנעו כוחותיו של גורדון באופן רשמי בפני מייג'ור גנרל שפעל בשמו של גרנט.
צ'מברלין תיעד את האירוע לפרטיו:
בספרו "המנונים לרפובליקה: סיפורה של השנה האחרונה של מלחמת האזרחים", מציין סמואל גוויין שדין וחשבון זה הוא "אחד מהסיפורים המזויפים על אפומטוקס האהובים ביותר...
לא קיימת עדות משכנעת שאירוע זה אכן התרחש...
אף אחד משאר 30,000 האנשים שחזו בכניעה לא הבחינו באירוע שכזה".
לדבריו של גוויין, היה צ'מברלין בשנותיו האחרונות, "אחד מגדולי המייפים של המלחמה".
אף על פי שגורדון טעם שהוא קודם לדרגת לוטננט גנרל, אין על כך שום תיעוד רשמי.
כאשר הוקמה מחדש ממשלת ג'ורג'יה לצורך קבלתה מחדש כמדינה בארצות הברית, התמודד ב-1868 גורדון כמועמד למשרת מושל ג'ורג'יה מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך נוצח על ידי הרפובליקני רופוס בולוק בהפרש של 83,527 מול 76,356 קולות.
בבחירות לנשיאות שנערכו אותה שנה הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
ב-1873, כאשר השיבו הדמוקרטים לעצמם את כוחם בג'ורג'יה, נבחר גורדון על ידי בית המחוקקים של כנציג המדינה בסנאט של ארצות הברית.
הוא היה תומך נלהב של "הדרום החדש" ושל תהליך התיעוש.
במהלך כהונתו בסנאט הוא היה חלק מ"השלישייה הבורבונית" , לצידם של עמיתיו הפוליטיקאים מג'ורג'יה, ג'וזף א.
ב-19 במאי 1880 התפטר גורדון מהסנאט.
לאחר התפטרותו הבלתי צפויה, מינה המושל אלפרד קולקוויט את בראון כמחליפו.
האשמות לשחיתות עלו כאשר התגלה שגורדון התפטר כדי לקדם מיזם של חברת הרכבות ג'ורג'יה-פסיפיק.
ב-1886 נבחר גורדון כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן בתקופת כהונה אחת של שנתיים.
בהמשך הוא שב לפוליטיקה הארצית, ונבחר שוב על ידי בית המחוקקים המדינתי לסנאט של ארצות הברית, בו הוא כיהן בשנים 1891–1897.
גורדון קיים סדרת הרצאות ברחבי ארצות הברית.
הרצאות אלו, שכותרתם הייתה "ימי הקונפדרציה האחרונים", התקבלו בחיוב הן בצפון והן בדרום.
הוא נטה להתמקד באנקדוטות ובמקרים שגרמו לחיילים משני צדי המתרס להראות אנושיים.
הייתה זו תקופה של פיוס בקרב החיילים הלבנים בצפון ובדרום.
גורדון היה המפקד העליון הראשון של ארגון ותיקי הקונפדרציה המאוחד כאשר הוא התארגן ב-1890, תפקיד בו הוא שימש עד מותו.
ג'ון בראון גורדון נפטר בגיל 71 ב-9 בינואר 1904 בעת שעשה בביקור אצל בנו במיאמי, פלורידה.
הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבאטלנטה בטקס שבו לקחו חלק 75,000 איש.
גורדון, כבעל חוות מטעים, כמחזיק עבדים, וכגנרל בצבא הקונפדרציה, החזיק בהשקפות העליונות הלבנה עד יומו האחרון.
הוא התנגד למאמציהם של הרפובליקנים בתקופת השיקום וקידם אמצעים לשימור החברה בשליטה הלבנה, כולל הטלת מגבלות על העבדים המשוחררים והשימוש באלימות כלפיהם.
הייתה סברה שהוא היה ראש הקלאן בג'ורג'יה, אך הארגון היה כה סודי עד שתפקיד זה לא הוכח מעולם באופן החלטי.
בעיצומה של תקופת השיקום, צמחו בדרום מגוון של ארגונים שהתקיימו כהתרסה למדיניות השיקום, כולל הקלאן, "הליגה הלבנה" ו"החולצות האדומות" .
כאשר קבוצות אלו חששו ממעשי תגמול בתקופה בה מדינות הדרום היו תחת כיבוש הכוחות הפדרליים, הם פעלו באופן כללי בחשאי.
ב-1866 תרם גורדון כספים וחומרים רבים כסיוע בבניית כנסיות ובתי ספר לאפרו-אמריקאים בברנזוויק, ג'ורג'יה.
גורדון קיווה להקל על המתחים בין השחורים לבין הלבנים באזורי החוף של ג'ורג'יה, שבהם הייתה היסטוריה ארוכה של שעבוד האפרו-אמריקאים במטעים.
נראה היה שגורדון היה מודאג בנוגע לתקריות כמו אלו שבהם חיילים פדרליים שחורים התעללו בלבנים מג'ורג'יה, או פעילויות לכאורה של חברי "הליגה הלבנה" והמשרד לעבדים משוחררים שדווח שהם הסיתו עבדים משוחררים להשתמש באלימות כנגד לבנים.
אקרט מציין שגורדון היה מוכן לתמוך בשחורים כל עוד הם נשארו בעמדה פוליטית וחברתית כנועה.
הוא אמר שגורדון לא האמין באופן ברור בשיווין גזעי.
הוא הזכיר נאום של גורדון ב-1868 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, עיר בעלת רוב שחור, שבו הוא אמר לשחורים בקהל, "אם תחיו בשלום עם הלבנים, הם יושיטו לכם יד לשלום", אך "אם תנסו לחולל מלחמת גזעים, אתם תושמדו.
הגזע הסקסוני מעולם לא נברא על ידי האל הכול יכול כדי לחיות בשליטת האפריקנים".
פורט גורדון, מתקן של צבא ארצות הברית, וכביש גורדון הסמוך באוגוסטה, ג'ורג'יה, נקראו על שמו של גורדון.
שמו של הבסיס שונה ב-2023 ל"פורט אייזנהאואר" , כחלק מהמאמצים להסב את שמם של בסיסי הצבא שקרויים על שם בכירים בקונפדרציה.
פסלו של גורדון הניצב בתחומי הקפיטול המדינתי של ג'ורג'יה באטלנטה הוא הפסל היחידי בעיר של אדם רכוב על סוס.
כביש 19 העובר במחוז הולדתו של גורדון, מחוז אפסון, קרוי על שמו.
פסל המוקדש לגורדון ניצב במדשאות בית המשפט בתומאסטון, ג'ורג'יה.
הקולג' המדינתי גורדון בברנסוויל, ג'ורג'יה, קרוי על שמו.
גורדון בלאפייט, ג'ורג'יה, קרוי על שמו.
גורדון באטלנטה, קרוי על שמו.
בית הספר התיכון על שם ג'ון ב.
גורדון בדיקייטר, ג'ורג'יה, פעל בשנים 1958–1987. הוא הוסב לחטיבת ביניים ושמו שונה לחטיבת הביניים על שם מקנואר.
ג'ון ברלינגר ברו הוא פוליטיקאי, עורך דין ושדלן אמריקאי ממדינת לואיזיאנה.
בין השנים 1972 ל-1987 ייצג את מחוז הקונגרס השביעי של לואיזיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ולאחר מכן נבחר ב-1986 אל הסנאט של ארצות הברית, שם כיהן עד שנת 2005 ברו, דמוקרט דרומי, נחשב במהלך כהונתו לאחד המחוקקים השמרנים במפלגה הדמוקרטית.
לאחר כהונתו בקונגרס נהפך לשדלן, נמנה בין מייסדי "קבוצת המנהיגות ברו-לוט".
מאוחר יותר נרכש המשרד בידי משרד עורכי הדין והשדלנות "פטון בוגס", שבהווה נקרא "סקוייר פטון בוגס".
ברו נולד בקרולי שבלואיזיאנה, ב-1 במרץ 1944. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת דרום-מערב לואיזיאנה (שנקראת כיום אוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט) בלפאייט ב-1964 ובשנת 1967 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת לואיזיאנה בבאטון רוז'.
לאחר סיום לימודיו, הוא עסק בעריכת דין, ולאחר מכן שימש כעוזר של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אדווין אדוארדס.
הוא גם היה חבר באחוות למדא כי אלפא.
ברו נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית להקונגרס ה-92 של ארצות הברית בבחירות מיוחדות ב-30 בספטמבר 1972, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של אדוארדס שנכנס לתפקיד המושל.
מנהל הקמפיין של ברו היה רון פושה, לימים חבר בבית הנבחרים של לואיזיאנה.
בגיל עשרים ושמונה, ברו היה החבר הצעיר ביותר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש בקלות לשבעת הקונגרסים הבאים וכיהן עד ינואר 1987.
בשנת 1986 התמודד לראשונה אל הסנאט של ארצות הברית.
הוא התמודד בבחירות הכלליות מול המועמד הרפובליקני הנסון מור והמועמד הדמוקרטי סמואל נונז, והגיע למקום השני עם 37.36%.
בסיבוב השני בו התמודד מול מור גרף ברו 52.82% לעומת 47.18 האחוזים של מור, ונבחר לסנאט האמריקאי.
כהונתו החלה ב-3 בינואר 1987.
ברו התנגד למינויו של רוברט בורק בידי רונלד רייגן לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-23 באוקטובר 1987, הוא הצביע יחד עם כל הסיעה הדמוקרטית בסנאט של ארצות הברית (חוץ משניים) ושישה רפובליקנים נוספים לדחות את מינויו ברוב של 42–58.
ב-15 באוקטובר 1991, נמנה ברו בין שבעה הדמוקרטים מדרום ארצות הברית שהצביעו בעד אישור מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית בהצבעה של 52 מול 48, בהצבעה שהייתה הצמודה ביותר לאישור מינוי מזה יותר ממאה שנה.
ברו נתפס כאיש מרכז בסנאט המפולג לפי קווים מפלגתיים, ולעיתים קרובות חוּזר על ידי מנהיגים רפובליקנים שניסו להשיג כמה קולות דמוקרטיים כשהיו צריכים אותם; לעומת זאת הוא גם שימש לעיתים קרובות כשליח הדמוקרטים בניסיונות להשגת קולות של רפובליקנים מתונים עבור חקיקות של סיעתו.
הוא התנגד להפלות ותמך בזכויות התיקון השני לחוקה, אך בהדרגה מיתן את עמדתו על בקרת הנשק.
הוא היה שמרני לגבי מיסים יותר מרוב חברי מפלגתו והתנגד לתקנות או אמצעים שנועדו להגנת הסביבה.
הוא הצביע בעד הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA), רפורמת הרווחה, תיקון התקציב המאוזן, וחוקי פשיטת רגל מחמירים יותר.
הוא היה תומך דמוקרטי מרכזי בניסיונות הרפובליקנים לבטל את מס הירושה וב-2001 היה בין המיעוט הדמוקרטי שתמך בהפחתת המיסים של ג'ורג' ווקר בוש והתנגד כמעט לכל הניסיונות של הדמוקרטים לשנות אותה.
עם זאת, ברו הצביע עם רוב הדמוקרטים בעד תקציב 1993. בשנת 2003 הוא הציע תיקון להורדת הפחתת המיסים ל-350 מיליארד דולר.
ב-1995 הוא הצביע פעמיים עם אלמנטים ליברליים יותר במפלגתו נגד אמצעי הרפורמה בתביעות משפטיות, חוק הרפורמה בתביעות משפטיות ואחריות מוצרים הגיונית (Common Sense Product Liability and Legal Reform Act) וחוק הרפורמה בתביעות ניירות ערך פרטיים (Private Securities Litigation Reform Act).
על שני החוקים הוטל וטו על ידי הנשיא ביל קלינטון, אם כי החוק השני עבר למרות הווטו שלו.
ב-22 ביוני 2004, ברו היה המתנגד היחיד ל"תיקון S.A.
3464", שהיה מעלה את הקנס המרבי ל-275 אלף דולר שתטיל רשות התקשורת הפדרלית על שדרן שעשה שימוש ב"שפה גסה, לא הולמת או פוגענית".
ברו גם התנגד להקלת חוקי הרשות שיאפשרו לפלטפורמות תקשורת שונות באותה קהילה להיות בבעלות משותפת של גורם אחד.
ב-1993, ברו נבחר על ידי הדמוקרטים בסנאט לסגן מצליף הרוב, תפקיד בו החזיק עד פרישתו.
הוא גם החזיק במספר תפקידים מרכזיים בוועדות הסנאט.
כחבר בכיר בוועדת הכספים, ברו שימש כיו"ר תת-הוועדה לביטוח סוציאלי ומדיניות משפחתית.
מתוקף תפקידו בוועדת הכספים, הוא סייע בגיבוש הקואליציה שהעבירה את חקיקת רפורמת הרווחה ורפורמת ביטוח הבריאות ב-1996. הוא גם דחף להפחתת מסי רווחי הון ולהקלות במס להוצאות על השכלה גבוהה.
בשנת 1998, ברו נבחר על ידי הבית הלבן ומנהיגי בית הנבחרים והסנאט לעמוד בראש הוועדה הדו-מפלגתית הלאומית לתוכנית המדיקר.
כמו כן, בשנת 1998, ברו עמד בראשות הוועדה הלאומית למדיניות פנסיה, שקידמה חקיקה שנועדה לעזור לרפורמת ביטוח סוציאלי.
ברו היה המוביל הראשי של "חוק המודרניזציה של תרופות מרשם רפואיות" בהיקף של 400 מיליארד דולר, וכן היה מייסד של קואליציית הסנאט המרכזית הדו-מפלגתית ויו"ר מועצת ההנהגה הדמוקרטית.
מנהל הקמפיינים והדובר של ברו היה העיתונאי רוברט "בוב" מאן, המחזיק בקתדרה לעיתונאות באוניברסיטת לואיזיאנה.
במערכת הבחירות למשרת מושל לואיזיאנה ב-2003, אחרי ששקל לזמן קצר את האפשרות לרוץ בעצמו, ניהל ברו קמפיין אינטנסיבי עבור המועמדת הדמוקרטית קתלין בלנקו מלפאייט.
ברו הודיע שהוא לא יתמודד מחדש בבחירות 2004. לפי רוב הדיווחים העיתונאיים, הוא היה כל כך פופולרי עד שנראה היה כי הוא היה מנצח בקלות ונבחר לקדנציה רביעית אילו היה בוחר להתמודד שוב.
הוא הוחלף בסנאט על ידי הרפובליקני דייוויד ויטר מפרברי ניו אורלינס.
למרות הפופולריות הרבה של ברו, הוא לא הצליח לקבוע את מחליפו בסנאט, כפי שעשו ראסל לונג וג'.
הוא תמך בדמוקרטי כריס ג'ון, חבר בית הנבחרים ממחוז הקונגרס השביעי של לואיזיאנה, אותו ברו ייצג בעבר.
עם זאת, ג'ון הגיע למקום השני ב"פריימריז הג'ונגל" אחרי ויטר הרפובליקני שזכה ב-51% מהקולות, מה שאפשר לו להימנע מסיבוב שני.
בפברואר 2005, ברו מונה כפרופסור מכובד בבית הספר לתקשורת המונים על שם דאגלס מנשיפ באוניברסיטת לואיזיאנה בבאטון רוז'.
מאז 2005, פועל ברו כלוביסט במשרד סקוייר פטון בוגס בוושינגטון די.
סי., ומתמחה בנושאים של שירותי בריאות וחוקי אנרגיה.
בפברואר 2007 החלה העיתונות הפוליטית בלואיזיאנה לשער האם ברו צפוי להכריז על מועמדותו לתפקיד מושל לואיזיאנה.
ברו, שהיה הפוליטיקאי הדמוקרטי הפופולרי ביותר בלואיזיאנה, שקל להיכנס למרוץ אם בלנקו תהיה מוכנה לפנות לו את הדרך.
ב-20 במרץ 2007 הודיעה בלנקו שהיא לא תתמודד מחדש לתפקידה, וב-29 במרץ נראה ברו לראשונה בציבור בלואיזיאנה מאז החלו השמועות על מועמדותו.
ברו אמר שהוא מתכוון להתמודד ויודיע על מועמדותו ברגע שיקבל את חוות דעתו המשפטית של התובע הכללי של לואיזיאנה, צ'ארלס פוטי הדמוקרטי, בנוגע לעמידתו בדרישות המגורים להתמודדות על התפקיד.
נטען כי הוא לא עומד בדרישות המגורים מאחר שכתובת המגורים העיקרית שלו רשומה במרילנד מאז 2005. השאלה הייתה בנוגע לסעיף בחוקת לואיזיאנה שקובע כי על מועמד לתפקיד המושל להיות "אזרח" של לואיזיאנה, אולם הגדרת המושג אינה מפורשת בחוקה עצמה.
ב-13 באפריל 2007 פרסם ברו הצהרה שבה הודיע כי לא יתמודד למשרת המושל.