tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביתני שמירה אלה הם זמניים, לתקופה שבה נדרשת האבטחה (תקופת הכהונה כשר, למשל), וכן בנויים באופן שקל לטלטלם.
באפריל 2016 האקדמיה ללשון העברית קבעה תחליף עברי ל'בוטקה'- שומרה.
הסופר הישראלי לאוניד פקרובסקי מרבה לאזכר בסיפוריו את הבוטקה בחניון בו הוא עובד כשומר.
ב-2017 אישרה הכנסת תיקון לחוק הזכות לעבודה בישיבה שיזמה ח"כ יוליה מלינובסקי, אשר נועד להבטיח תנאים בסיסיים לשומרים ומאבטחים, לרבות עמדה מקורה, אמצעי חימום או קירור הולמים וגישה לנקודת חשמל ומים.
חוק זה חל הן על המעסיק והן על מזמין השירות (במקרים של העסקה קבלנית)
ביתן ברצלונה הוא כינויו של הביתן הגרמני בתערוכה העולמית של ברצלונה (1929), שתוכנן על ידי האדריכל הגרמני לודוויג מיס ואן דר רוהה.
הביתן נחשב לאבן דרך חשובה בהיסטוריה של האדריכלות המודרנית.
המבנה, שלא היה לו שימוש מיוחד אלא נבנה לשם תצוגה, התאפיין בצורה פשוטה למדי, אף כי נעשה בו שימוש בחומרים יקרים כגון שיש ואבן טרוונטין.
ייחודו של המבנה התבטא בפריצת הדרך המחשבתית לגבי צורתה של אדריכלות, תפיסת החלל, שימוש חדש בחומרי בנייה ועיצוב מינימליסטי, שהתממש בזכות פרטי בניין מתוחכמים.
הביתן עמד על פודיום רחב ושטוח לצד בריכת השתקפות, והיה לו גג שטוח הנסמך על 8 עמודי פלדה דקים.
החלוקה הפנימית שלו הייתה על ידי קירות בודדים שאינם מתחברים זה לזה או לתקרה, אשר יצרו סוג חדש של חללים שהיו חדשניים מאוד בתפישתם לתקופה זו.
רעיון "החלל הזורם" מומש גם בעזרת קירות זכוכית.
מיס ואן דר רוהה עיצב עבור הביתן יחד עם שותפתו אז, המעצבת לילי רייך, את "כיסא ברצלונה".
נטען כי שניים מכיסאות אלה שימשו את בני הזוג המלכותי הספרדי, שהגיעו לבקר בביתן.
הכיסא זכה להצלחה רבה, נמכר באלפים גם לאחר היריד העולמי, ונחשב עד היום למקרה מבחן בהיסטוריה של העיצוב התעשייתי.
כפי שהיה נהוג בתערוכות עולמיות, בסיומה של התערוכה הביתן פורק, וחלקיו מוספרו, נארזו, ונשלחו ברכבת לגרמניה.
מסיבות שאינן ברורות עד היום נעלמו מרבית חלקי הביתן במהלך המעבר.
בשל חשיבותו הגדולה שוחזר המבנה באתרו המקורי, תוך שימוש בחומרים זהים לאלו שנעשה בהם שימוש בסוף שנות ה-20. החל משנת 1986 ניצב הביתן המשוחזר בברצלונה, ופתוח לקהל הרחב.
בכוננות מתמדת הוא סרט אמריקאי משנת 1991 בבימויו של טוני סקוט, בכיכובם של ברוס ויליס ודיימן וייאנז.
הסרט הוא סרט פעולה על חוקר פרטי שהיה בעברו איש השירות החשאי, ושחקן פוטבול לשעבר, שמסתבכים בעולם הימורי הפוטבול האמריקאי.
הסרט ביסס את מעמדו של ברוס ויליס ככוכב סרטי פעולה אחרי הצלחתו בסרט "מת לחיות".
הוא נכתב על ידי כותב הסרט "נשק קטלני" שיין בלאק.
הסרט היה חלק ממתקפה תקשורתית ארוכה על ליגת הפוטבול המקצוענית האמריקאית (NFL), בעיקר על רקע טענות לשימוש נרחב שנעשה בה בסמים שונים.
שיר הפתיחה של הסרט בוצע על ידי ביל מדלי.
במהלך הפסקת המחצית במשחק פוטבול, שחקן הפוטבול של קבוצת הלוס אנג'לס סטאליונס בילי קול (בילי בלנקס), מקבל שיחת טלפון מאדם מסתורי העונה לשם מיילו (טיילור נגרון), המזהיר אותו שאם לא יביא לניצחון במשחק הוא יירצח.
קול לוקח מנה של הסם PCP, ובהשפעתו, במהלך המשחק, הוא שולף אקדח ויורה למוות בשלושה שחקנים יריבים בעודו רץ לקו הסופי, ואז כורע ברך ומתאבד בירייה.
בינתיים, החוקר הפרטי ג'ו האלנבק (ברוס ויליס), לשעבר סוכן השירות החשאי שנחשב בעברו לגיבור לאומי לאחר שמנע בגופו ניסיון התנקשות בנשיא, מגלה שאשתו שרה (צ'לסי פילד) מנהלת רומן עם חברו הטוב ביותר ושותפו לעסקים מייק מת'יוז (ברוס מק'גיל).
מייק נותן לג'ו משימה להיות שומר הראש של חשפנית בשם קורי (האלי ברי), ומיד לאחר מכן נהרג מול עיניו של ג'ו על ידי פצצה שהונחה במכוניתו.
במהלך עבודתו כשומר הראש של קורי, הוא נפגש עם בן זוגה, שחקן הפוטבול מקבוצת האל איי סטאליונס ג'ימי דיקס (דיימן וייאנז), שהושעה מהליגה בגלל האשמות בדבר הימורים וחשד לשימוש בסמים.
לאחר ויכוח בין השניים, ג'ימי המרוגז מוריד את קורי מהבמה.
ג'ו מחכה לשניים מחוץ למועדון, אבל קבוצה של רוצחים שכירים תוקפת ומנטרלת אותו.
ג'ימי וקורי יוצאים מהמועדון בשתי מכוניות נפרדות בזמן שג'ו מוחזק כבן ערובה על ידי אחד מהרוצחים, אבל מצליח להתגבר עליו ולברוח.
כאשר קורי נרצחת בכביש על ידי שאר הרוצחים השכירים, ג'ו מגיע בזמן כדי להציל את ג'ימי.
בביתה של קורי, ג'ימי וג'ו מוצאים הקלטות של שיחת טלפון בין הסנאטור קלווין ביינרד (צ'לסי רוס), שמוביל באותה העת ועדת חקירה של הקונגרס בנוגע להימורים בספורט, לבין הבעלים של קבוצת הלוס אנג'לס סטאליונס שלדון "שלי" מרקון (נובל וילינגהאם).
כשהקלטת נהרסת על ידי מערכת הרדיו המקולקלת במכוניתו של ג'ו, ג'ימי מבין שקורי ניסתה להשתמש בקלטת על מנת לסחוט את מרקון להחזיר אותו לליגה, ועל כן מרקון דאג שיתנקשו בחייה.
ג'ו מציל את ג'ימי מפצצה נוספת שהונחה במכוניתו על ידי שני רוצחים שכירים נוספים וגורם להם לפוצץ את עצמם, אך הפיצוץ הורס את הקלטת.
ג'ו מגלה לג'ימי שבהיותו איש השירות החשאי הוא היה עד לאונס שביינרד ביצע באישה בחדר בבית מלון, תקף אותו על מנת להפסיק את האונס וסירב לטייח את המקרה, וביינרד הביא לפיטוריו.
ג'ימי מספר לו שהוא היה נשוי בעבר, אבל אשתו נהרגה בתאונת דרכים כשהייתה בהריון.
בביתו של ג'ו, ג'ימי פוגש את בתו המנוכרת בת ה-13 דריאן (דניאל האריס).
כשג'ו תופס את ג'ימי צורך משכי כאבים לא חוקיים בחדר השירותים שלו, הוא מעיף את ג'ימי מהבית.
לפני שג'ימי עוזב, דריאן מבקשת ממנו לחתום על קלף פוטבול ומספרת לו שג'ו היה מעריץ שלו, ולאחר שהוא הודח מהליגה הוא הפסיק לחלוטין לצפות במשחקי פוטבול.
הוא חותם לה על הכרטיס "לבתו של הצופה האחרון" ועוזב את הבית.
בלשי המשטרה בנג'מין בסאלו (ג'ו סנטוס) ומיק מק'קאסקי (קלארנס פלדר) לומדים על הרומן בין שרה למייק, ולכן מניחים שג'ו רצח את מייק.
מק'קאסקי מגיע לביתו של ג'ו על מנת לעצור אותו, אבל מיילו, יד ימינו של מרקון, מקדים אותו, משתלט בעזרת אנשיו על ג'ו, וכשמק'קאסקי מגיע הוא יורה בו למוות באמצעות אקדחו של ג'ו.
ג'ו נלקח לביתו של מרקון ושם מרקון מסביר לו שהוא שיחד סנאטורים על מנת להפוך את ההימורים בספורט לחוקיים, אבל ביינרד ניסה לסחוט אותו בעבור 6 מיליון דולר.
מרקון, שהיה מודע לעבר של ג'ו וביינרד, החליט שיהיה יותר זול להרוג את ביינרד ולהפליל את ג'ו ברצח.
ג'ו נלקח ליער סמוך ושם נאלץ באיומי אקדח להעניק לשומרי ראשו של ביינרד מזוודה שלכאורה מלאה בכסף אבל בפועל ממולכדת, והתמונות מצולמות על ידי אנשיו של מרקון על מנת להעביר אותן אחר כך למשטרה ולהפליל את ג'ו.
לאחר מכן ג'ימי ודריאן, שמגיעים לאזור, מצילים את ג'ו שמשיג את שתי המזוודות ומעיף את מיילו מהכביש במרדף מכוניות.
מיילו שורד וחוטף את דריאן בזמן שהיא מחכה למשטרה.
ג'ו וג'ימי נוסעים לאצטדיון הקבוצה על מנת להציל את דריאן, ואנשיו של מרקון תופסים אותם ומובילים אותם למשרדו.
ג'ימי יוצר הסחת דעת ומאפשר לג'ו להרוג את אנשיו של מרקון.
מרקון בורח מהאצטדיון ולוקח מהמכונית של ג'ו את מזוודת הכסף.
השניים מבינים שמיילו ינסה להרוג בירייה את ביינרד, שאמור להגיע לצפות במשחק, ג'ו הולך בעקבות מיילו ומורה לג'ימי להזהיר את הסנאטור.
ג'ימי מצליח לרוץ למגרש, לחטוף את כדור הפוטבול ולזרוק על פניו של ביינארד בדיוק כשמיילו יורה בו ובכך מציל את חייו.
ג'ו מגיע ונאבק במיילו, בסופו של דבר מפיל אותו מעל למסוק של משטרת לוס אנג'לס וגורם לו להתרסק לתוך להבי הרוטור.
בינתיים מרקון פותח את המזוודה בביתו, אשר מתגלה כמזוודה הממולכדת, וזו מתפוצצת והורגת אותו, בעוד שג'ו וג'ימי מחזירים את מזוודת הכסף למשטרה.
למחרת, ג'ו ואשתו מתפייסים ביניהם וג'ו וג'ימי מחליטים להפוך לשותפים.
ברוס ויליס – ג'וזף קורנליוס "ג'ו" האלנבק, חוקר פרטי ולשעבר איש השירות החשאי
דיימן וייאנז – ג'יימס "ג'ימי" דיקס, שחקן פוטבול לשעבר
צ'לסי פילד – שרה האלנבק, אשתו של ג'ו
ברוס מק'גיל – מייק מת'יוז, חוקר פרטי
האלי ברי – קורי, חשפנית
נובל וילינגהאם – שלדון "שלי" מרקון, הבעלים של הלוס אנג'לס סטאליונס
ג'ו סנטוס – לוטננט בנג'מין בסאלו, בלש ממשטרת המחוז
קלארנס פלדר – הבלש מיק מק'קאסקי
צ'לסי רוס – סנאטור קלווין ביינרד
דניאל האריס – דריאן האלנבק, בתם של ג'ו ושרה
בילי בלנקס – בילי קול, שחקן פוטבול
ביתניה עילית היא אתר בגליל התחתון, בו נערך ניסיון ההתיישבות הראשון של תנועת השומר הצעיר בארץ ישראל.
האתר, בצומת אלומות ליד קיבוץ אלומות, מערבית לכנרת, הוקם מעל החווה החקלאית ביתניה, ומכאן שמו.
בא' באלול תר"פ (15 באוגוסט 1920) התיישבה על הרכס מעל חוות ביתניה, מצפון לח'רבת אל-מנסורה (מנסורין), קבוצה של בוגרי תנועת השומר הצעיר מאנשי העלייה השלישית, ששהתה לפני כן במושבה בית-גן הסמוכה (כיום חלק מיבנאל).
קבוצת הפועלים בבית-גן מנתה למעלה מ-40 איש, אולם לקראת הקמת המחנה נערך תהליך לבחירת קבוצת חברים מצומצמת מתוכם, ובסופו עלו להתיישב 27 איש בלבד, מהם רק ארבע נשים.
בין מקימי הקבוצה בלטו דוד הורוביץ, הצייר אריה אלואיל ומאיר יערי, שהצטרף לחבורה ערב העלייה לקרקע.
המחנה, שניתן לו השם "ביתניה עילית", כלל צריף אחד וכמה אוהלים, ולא אחת ישנו חברי הקבוצה תחת כיפת השמיים.
אנשי הקבוצה עבדו בסלילת כבישים באזור טבריה ובחפירת בורות למטעי עצים.
בתקופה זו החלה להתפרסם תוכניתו של פנחס רוטנברג להקמת מפעל החשמל בנהריים, ומאיר יערי הציע כי ביתניה עילית תהיה יישוב ראשון ברשת של יישובים שיתופיים בעמק הירדן שיעסקו בהקמת המפעל ובהפעלתו.
אולם הקמת מפעל החשמל התעכבה, וכשנה לאחר התיישבותם במקום, משהסתיימו העבודות בכבישים באזור, פוטרו חברי הקבוצה מעבודתם ונאלצו להתפזר.
בפסח תרפ"א (אפריל 1921) הם עזבו את המקום, ורובם עברו למחנה גדוד שומריה שעסק בסלילת כביש חיפה-ג'דה (היום רמת ישי).
חלקם היו בין מייסדי קיבוץ בית אלפא, הקיבוץ הראשון של השומר הצעיר.
אנשי ביתניה עילית נודעו בפעילות האינטלקטואלית והחברתית שלהם.
בלילות היו מתכנסים לשירה ולריקודים בסגנון חסידי, לקריאת ספרים ולשיחות ממושכות.
הדיונים נסבו על נושאים מהספרות וההגות האירופית בת התקופה, בהם כתבי דוסטויבסקי, ניטשה, פרויד, ויינינגר ובובר.
חברי הקבוצה ביקשו להיות קהילה שתשמש מופת לחברה המגשימה את חזון התנועה, ולשם כך חתרו להיטהרות והתחדשות באמצעות עבודה, אהבה וחרות.
בשונה מקבוצות אחרות, דוגמת דגניה, התארגנה ביתניה עילית כחברה חופשית, ללא כללים ומוסדות.
בשיחות הארוכות נוצרו מתחים בין השאיפה לחרות הפרט ושמירה על ייחודו, לבין הדרישה לשתף את הכלל בכל הסודות במעין וידוי.
נוסף לכך היחס המספרי – 4 בחורות ומעל 20 בחורים – שגרם למתח מיני בין החברים.
המתחים עוררו תסיסה ומשברים חברתיים, חלק מהחברים לא עמדו בלחץ ועזבו את הקבוצה ואחד אף התאבד.
לאחר צירוף הקבוצה לגדוד שומריה באביב 1921 הנציחו חבריה את חוויותיהם בקובץ "קהליתנו" שערך נתן ביסטריצקי ב-1922. מחזהו של יהושע סובול "ליל העשרים" מבוסס על האירועים, השיחות והווידויים שתוארו בקובץ זה, ודן באמצעותם בסוגיות הערכיות שעמדו בבסיס ההתיישבות החלוצית בארץ.
ההווי המיוחד, השיחות עד אור הבוקר וההתחבטויות האידאולוגיות יצרו לביתניה עילית דימוי אגדי, היו שכינו אותה "קן הנשרים", ורבים רואים בה גורם מעצב שהשפיע במידה רבה על אופיים של קיבוצי השומר הצעיר.
בשנת 1964, שנת היובל של התנועה, נחנך במקום אתר הנצחה ובו מבנה דמוי אוהל ותצפית נוף רחבה לעבר עמק הירדן, הכנרת, הגלעד, רמת הגולן והחרמון.
בתוך האהל חקוקים שמותיהם של 73 הקיבוצים של הקיבוץ הארצי שהיו קיימים בעת ההיא.
את אתר ההנצחה והאוהל תכנן האדריכל יחיאל ערד.
חגיגות עשור לחידוש ההגשמה השומרית
ב-26 בספטמבר 2010, חול המועד סוכות תשע"א, נפגשו חברי תנועת הבוגרים של השומר הצעיר לחגוג עשר שנים להתחדשות ההגשמה בתנועת השומר הצעיר.
לקראת האירוע נעשה שיפוץ וניקוי יסודי לאתר על ידי חברי התנועה.
בערב האירוע נחנך שלט חדש המתאר את סיפורה של ביתניה עילית, הועלה מופע על ידי בוגרי התנועה ולבסוף נערך מפקד אש בהשתתפות 800 שותפים לתנועת הבוגרים.
בכור-אביב (שם מדעי: Primula) הוא סוג צמח ממשפחת הרקפתיים המצוי כמעט בכל חצי הכדור הצפוני.
לסוג מינים רבים הגדלים באירופה ובאסיה, בעיקר בהרי האלפים ובהרי ההימאלאיה.
בישראל אין המין מצוי אך בדרום חצי האי סיני מצוי המין בכור-אביב סיני בעיקר בג'בל קתרינה.
אוכלוסייה זו היא שריד מתקופות שבהן היה האקלים בסיני קר וגשום יותר.
צמחים צפוניים רבים חובבי לחות וקור המצויים היום בהר הלבנון חדרו דרומה עד לסיני.
בישראל מגדלים בגינון תרבותי בכור-אביב מצוי (primula vulgaris) ומינים אחדים נוספים שמקורם באירופה כמו בכור-אביב חרוטי (primula obconica) ובכור-אביב הדור (primula spectabilis).
בטורקיה ובלבנון גדל בבר תת-מין של בכור אביב מצוי הנפוץ באירופה - primula vulgaris ssp.
sibthorpii תת-מין זה מצטיין בקשת צבעים של לבן, סגול וורוד.
זנים נוספים שמגדלים בגינון תרבותי בישראל הם בכור-אביב שסוע (primula malacoides) ובכור אביב סיני (primula sinesis).
ביתן פיליפס הוא מבנה אשר הוקם על ידי חברת פיליפס ההולנדית לכבוד התערוכה העולמית של בריסל (1958).
במבנה ביקרו כשני מיליון איש, אך הוא נהרס עם תום התערוכה.
הביתן תוכנן על ידי משרדו של לה קורבוזיה והמתכנן הראשי היה יאניס קסנאקיס.
ב-16 בינואר 1956 פנתה חברת פיליפס לאדריכל לה קורבוזיה בבקשה שיתכנן עבורה ביתן לתערוכה העולמית בבריסל בשנת 1958. תערוכה עולמית זו הייתה הראשונה המשמעותית שנערכה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאחורי הפנייה עמד לואי קאלף (Louis Kalff) - המנהל האמנותי של החברה.
קאלף הוא שהגה את הרעיון לבנות ביתן שיציג יצירה המבוססת על הטכנולוגיות שהיו קיימות בפיליפס.
פיליפס הייתה בין החברות המובילות בזמן זה בהקלטת קול ובשליטה על אמצעי הקרנה ותאורה.
היצירה לפי קאלף הייתה צריכה לכלול חלל, אור, צבע ומוזיקה.
גישה זו לתצוגה בביתן תערוכות הייתה שונה מן הגישה המסורתית, לפיה בביתנים מציגות החברות לראווה את מוצריהן.
למרות שקאלף רצה בתחילה שהמוזיקה עבור הביתן תולחן על ידי בנג'מין בריטן, לה קורבוזיה עמד על כך שהמלחין יהיה אדגר וארז.
קאלף רצה כי האמן אוסיפ זאדקין יהיה מעורב בהכנת התצוגה אולם גם רעיון זה לא יצא אל הפועל.
מי שעמד בפועל בראש צוות היצירה של התצוגה היה לה קורבוזיה.
המעורבים בהכנתה היו: וארז שהלחין את היצירה המוזיקלית, לה קורבוזיה עצמו שתכנן את ההקרנות השונות בעזרתו של הצלם פיליפ אגוסטיני וטכנאים מחברת פיליפס שהיו אחראים על הסנכרון.
היצירה נבנתה במיוחד עבור חלל הביתן וגם להפך - מבנה הביתן תוכנן על מנת ליצור מקום מיטבי עבור יצירת המולטימדיה.
היצירה המוזיקלית שהושמעה בחלל הייתה "הפואמה האלקטרונית" שחוברה על ידי וארז במיוחד עבור הביתן.
אורכה של היצירה המוזיקלית, וכן של מערך המולטימדיה הכולל, הוא 480 שניות בדיוק.
היצירה הוקלטה בשלושה ערוצי קול אשר חולקו בין כ-350 רמקולים שפוזרו על קירות המבנה.
חלוקת ערוצי השמע בין מערכים שונים מתוך כלל הרמקולים יצרה נתיבי קול (sound routes).
מערכת שליטה פרסה את ערוצי הקול לחליפין לאורך עשרה נתיבי קול שונים.
כך הפכה היצירה המוזיקלית לקשורה באופן אמיץ עם החלל בו היא הושמעה.
בין המוטיבים הוויזואליים שהוקרנו על הקירות בסנכרון עם המוזיקה היו: לידה, מסיכות מן התרבות האפריקאית, פצצות אטום, עצמות אדם וערים.
יצירת המולטימדיה נחשבת עם ידי חוקרים לפורצת דרך בכך שהייתה הראשונה ששילבה אדריכלות, קולנוע, אור ומוזיקה ויצרה פתח לסוג חדש של אמנות.
היצירה מורכבת משבעת הפרקים הבאים - הן במוזיקה והן בצד החזותי:
הביתן תוכנן על ידי משרדו של לה קורבוזיה והמתכנן הראשי היה יאניס קסנאקיס - אדריכל, מהנדס ומלחין ניסיוני.
לה קורבוזיה היה עסוק באותן שנים בתכנונה של צ'אנדיגאר - בירה חדשה לחבל פנג'אב שבהודו - ובילה חודשים רבים בנסיעות.
הוא הכין סקיצה ראשונית לתוכנית אשר עקרונותיה נשמרו לכל תהליך התכנון.
לאחר מכן הגה את המבנה התלת-ממדי כמעין "בקבוק" - שמראהו החיצוני אינו חשוב והוא נועד אך ורק לתת במה מיטבית לתצוגה שבתוכו.
קורבוזיה אף אמר שמבחינתו זה לא משנה אם מבחוץ המבנה יהיה מערך של פיגומים.
יחד עם זאת, דימוי ה"בקבוק" נותר כעקרון תכנוני בכך שלה קורבוזיה ביקש לייצר משטחים עקמומיים עליהם תתבצענה ההקרנות.
מכאן ואילך תכנון מעטפת המבנה התבצעה על ידי קסנאקיס, והוא אחראי לצורתו הסופית של המבנה.
כל עקרונות התוכנית שהכין לה קורבוזיה מתקיימים במערכת התנועה של המבנה.
היא הייתה מכוונת וחד סיטרית - המבקרים נכנסו מצד אחד, עברו לחלל שהתרחב וכונה על ידי המתכננים "הבטן", ואז יצאו מצידו השני של המבנה.
בתוך חלל "הבטן" חוו המבקרים את תצוגת המולטימדיה, כלומר הם שהו בחלל מעט יותר מ-8 דקות.
בזמן התחלופה בין קבוצת אנשים אחת לבאה אחריה הושמעה בביתן יצירה שקסנאקיס הלחין במיוחד: Concrète P-H - יצירה נפרדת ועצמאית מן ה"פואמה האלקטרונית".
הגאומטריה של מעטפת של המבנה היא צירוף של תשעה היפרבולואידים פרבוליים.
אין במבנה הבחנה בין גג לקיר והמשטחים משמשים הן כגגות והן כקירות.
כמו כן, אין במבנה הבחנה בין קורות לעמודים - האלמנטים המבניים הקוויים נושאים את כל עומסי המבנה כמו גם מעבירים את העומסים אל הקרקע.
יציקת בטון באתר עבור משטחים עקמומיים אלה נשללה על ידי החברה המבצעת בשל הקושי לבנות תבניות, מבפנים ומבחוץ, עבור גאומטריה כה מורכבת.
החברה החליטה לחלק את תשעת המשטחים למאות משטחים קטנים יותר, לצקת אותם מראש (precast) במפעל, להוביל אותם לאתר ולהרכיב אותם שם.
כל לוח היה שונה מחברו ולפיכך היה צורך למספר את הלוחות ולהרכיבם לפי סדר.
שטחו הממוצע של כל לוח היה כ-1.5 מטר רבוע, לעומת מאות מטרים רבועים שמנה כל אחד מתשעת המשטחים הראשיים.
עוביו של כל לוח היה כ-5 ס"מ.
חלקי המבנה היחידים שכן ניצוקו באתר הם יסודותיו והקורות/עמודים התוחמים את המשטחים העקמומיים.
לאחר הרכבת הלוחות, זה לצד זה, היה צורך לדרוך את הבטון, על מנת שיישא בכל רגע נתון מאמצי לחיצה בלבד ולא מתיחה.
עבור הדריכה נפרסו במרווחים של כל חצי מטר לערך כבלים עם כושר נשיאה של כשלשה טונות כל אחד.
הכבלים נפרסו משני צידי המעטפת, אולם הם נראו בעיקר מצדה החיצוני - שם לא חופו.
בשל העובדה שהגאומטריה של המשטחים נוצרת מקווים ישרים (כל משטח הוא משטח ישרים) - כל כבל דריכה היה ישר, ולא התעקל על גבי המעטפת העקמומית.
המבנה לא היה הראשון בו נבנו היפרבולואידים פרבוליים מבטון, וגם לא הראשון בו נעשה שימוש בבטון יצוק-מראש או בבטון דרוך.
יחד עם זאת, השילוב של שיטות בנייה אלו עבור גאומטריה זו היה חדשני לזמנו.
המבנה נצבע מבחוץ בצבע על בסיס אלומיניום.
עובדה זו גרמה לרבים לטעות ולחשוב כי שלד המבנה עשוי מתכת וכי המשטחים עשויים בד.
מבפנים חופו המשטחים במלט אזבסטי לטובת שיפור האקוסטיקה.
בכור-אביב מצוי (שם מדעי: primula vulgaris) הוא צמח ממשפחת הרקפתיים הנפוץ באירופה, טורקיה וההרים הגבוהים של המזרח התיכון (מלבנון עד הרי איראן).
הצמח מוכר בישראל כצמח נוי המגודל בחממות ונמכר בחנויות פרחים ומשתלות.
ביתן בצלאל ליד שער יפו בירושלים היה מבנה עץ מצופה פח עם גג משונן ומגדל, אשר הוקם מחוץ לחומות העיר העתיקה בשנת 1912. המבנה כלל חנות ואולם תצוגה למוצרי בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, שנועדו במיוחד עבור התיירים והעוברים ושבים בדרכם אל העיר העתיקה וביציאה ממנה.
המבנה פורק ביוזמת מושל ירושלים רונלד סטורס, לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
סטורס טען כי הביתן אינו הולם את האופי ההיסטורי של העיר העתיקה.
הריסת המבנה נעשתה כחלק משיפוץ מבנה מגדל דוד על ידי האגודה למען ירושלים שבראשה עמד סטורס, ותאמה את עוינותו לסגנון "התנ"כי" שהנהיג בוריס שץ מייסד "בצלאל".
צילום של הביתן הופיע בסרטו של יעקב בן דב "יהודה המשוחררת" (1918).
בכוונה תחילה הוא ספר על אימהות ומעמדה של האישה כרעיה ואם במשפחה.
הספר משתמש במספר סוגות תוך שילוב של מחקר מיקרו היסטורי עם סיפורת.
הספר נכתב על ידי תמר הגר - מרצה בחוג לחינוך ולימודי מגדר במכללה האקדמית תל חי, ויצא לאור בשנת 2012. הספר מציג עמדה לפיה אינסטינקט אימהי הוא דבר נרכש, באופן סיפורי-חווייתי.
המיקרו היסטוריה התפתחה בעשורים האחרונים של המאה העשרים.
ניתן להשוותה להצצה דרך חור המנעול אל חברה מסוימת בנקודת זמן מסוימת בעבר.
באמצעות בדיקה מדוקדקת של חומר ארכיוני (משפטי, בדרך כלל) אודות פרשה אחת, שבמרכזה עמדו "גיבור" או "גיבורה" אשר לא נמנו עם השכבות המעצבות את מהלך ההיסטוריה, מציעים החוקרים הסבר למציאות ולתמורות בחיי התקופה – בייחוד בפינות שאליהן אין על-פי רוב גישה בכלי מחקר אחרים.
האימהות הפכה לנושא הנידון באופן אינטנסיבי גם בפרסומים בשפות זרות וגם בספרים שנכתבו בעברית.
בצד סיפורים ורומנים שהוקדשו לנושא, הופיעו בעשורים אלה גם ספרי מחקר רבים.
ספרה של תמר הגר מנסה לגשר על הפער שבין מחקר לסיפורת, הוא מציע מחקר היסטורי מפורט על הרג ילדים באנגליה במאה ה-19, ולצידו שזור סיפורה האישי של המחברת על חוויית האימהות שלה, ותיאור של חייה כחוקרת המנסה לשלב חי משפחה וקריירה.
המחברת, מתארת בפרק הראשון של הספר את המניע ושאלת המחקר שהובילו, בסיכומו של דבר לכתיבת הספר.
במרכז הספר עומדות דמויות של שתי נשים שחיו באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית אלן וסלינה שרצחו את ילדיהן.
החוקרת פורשת בפני הקורא את כל המידע על הרוצחות מתוך הפרוטוקולים של בית המשפט, ממכתבים ומקטעי עיתונות ומשלימה אותו על ידי תיאור של חיי היום יום שלהן ושל משפחותיהן.
כדי לתת תמונה אמינה של חייהן של אלן וסלינה ביקרה החוקרת במקומות מגוריהן והיא מנסה לדמיין מה חוו ומה הרגישו ואיך קרה שרצחו את ילדיהן.
בביקורת על הספר שפורסמה בעיתון הארץ כתב פרופסור אברהם בלבן: "בשילוב הזה טמון אחד ממקורות הכוח של בכוונה תחילה: חייהן של נשים אנגליות עניות באנגליה הוויקטורינית קורמים כאן עור וגידים, והקורא יכול לראות לנגד עיניו את האומללות האלה, ואת העליבות והייאוש שהובילו אותן לרצח".
אלן הרפר, אישה צעירה, שנולדה מחוץ לנישואים (אמה נישאה מאוחר יותר וילדה שני ילדים נוספים), שגודלה על ידי סבה וסבתה מהמעמד הנמוך באנגליה הוויקטוריאנית בלנגלי מארש, כפר קטן בסומרסט.
בגיל 14 בערך היא עוברת לגור בעיירת הקיט ווסטון סופר מר כדי למצוא עבודה ושם היא מתחתנת עם ג'ורג' הרפר חודש וחצי לפני שהיא אמורה ללדת את ילדו.
מייד לאחר החתונה היא חוזרת הביתה, יולדת את התינוקת ו-12 שעות אחר כך היא רוצחת אותה.
עשרה ימים לאחר הרצח היא מתוודה על המעשה.
במשפט שנערך לה היא מזוכה מאשמת הרצח, אך נמצאת בלתי שפויה ונידונה לאשפוז בבית חולים לחולי נפש.
סלינה היא אם יחידנית לשני ילדים, שניצלת מחיי עוני בבית מחסה כשגבר בשם ג'יימס ווסטווד מציע לה נישואים בתנאי שתיפטר מאחד מילדיה, שהיה כנראה ילד חריג.
למרות שעל פי עדויות היא אהבה את הילד מאוד ודאגה לו במסירות, היא מקבלת את התנאי של ווסטווד וזורקת את הארי בנה הקטן בן השנתיים ושבועיים לבאר.
היא מתוודה לאחר שלושה ימים על המעשה, נידונה למוות ומוצאת להורג.
דמות נוספת המופיעה בספר היא נועה, דמות בדיונית של היסטוריונית שכתבה דוקטורט על היווצרות התפקיד האימהי במאות ה-18 וה-19 שהעניק לה משרה באוניברסיטה וכעת היא חוקרת אמהות שרצחו את ילדיהן באנגליה הוויקטוראנית.
תפקידה של הדמות הזאת, הוא להוסיף מידע בנושא האימהות והיא מתפקדת כהרחבה של המספרת עצמה, ובאמצעותה המספרת בוחנת ומקצינה כמה צדדים בחייה הקשורים בעיקר להתמודדותן של נשים הבוחרות בקריירה מול דרישות חיי המשפחה.
בסיכום ביקורתו על הספר כותב פרופסור בלבן: "המחברת פונה כאן לקוראים/ות שמראש תומכים בעמדתה, ומקבלים כמובנת מאליה את ההנחה ש"החיבור המיידי, הטבעי, הברור בין אמא לילדים...
הוא בעצם סיפור מומצא, שנוצר-נכתב בהדרגה במהלך סוף המאה ה-19 והמאה ה-20, על ידי פסיכולוגים שונים שפיקחו על עבודת האימהות".
ההנחה הזאת מקובלת על חוקרות פמיניסטיות מרכזיות .
אבל הטענה הזאת אינה מקובלת כלל בציבור הרחב, המשכיל יותר והמשכיל פחות."
בכוונה תחילה עורכת הספר: עלמה כהן ורדי.
הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2012
ביתן חוף (בבריטניה: Beach Hut וגם קבינת חוף, beach cabin; באוסטרליה: קופסת רחצה, bathing box) הוא ביתן קטן עשוי עץ בדרך כלל, לעיתים קרובות צבוע בצבעים עליזים, הממוקם מעל קו הגאות על חופי רחצה פופולריים.
מטרתו היא להגן משמש או מרוח, לשמש מקום שבו לובשים או פושטים בגדי ים ולאחסון של חפצים אישיים.
בכמה מביתני החוף יש מתקנים פשוטים להכנת מזון ומשקאות חמים באמצעות חימום בגז או לעיתים על ידי חיבור לרשת החשמל.
בחופים רבים מסודרים ביתני החוף בשורה אחת או יותר בקצה החוף.
כתלות במיקומם, יכולים ביתני החוף להיות רכוש פרטי או בבעלות מועצה מקומית או גוף מנהלי דומה.
בחופים פופולריים, עשויים ביתני חוף בבעלות פרטית לעלות סכום רב, בהתאם למיקומם, בלא כל יחס לגודלם ואמצעי הנוחיות שיש בהם.
בקתת חוף שנבנתה בשנת 1934 מעץ בווסט בקסינגטון (West Bexington) שבדורסט נמכרה במכירה פומבית בשנת 2006 ב-216,000 ליש"ט.
וביתן חוף בממפורד ספיט (Mudeford Spit) נמכר ב-170,000 ליש"ט ב-2012. עם זאת, אלו מקרים יוצאי דופן, כיוון שמדובר בביתנים שניתן ללון בהם.
ב-2009 נעו המחירים של ביתני החוף בבריטניה בין 6,000 ליש"ט בוולטון און דה נאז (Walton on the Naze), ל-35,000 ליש"ט.
נכון ל-2012 יש בבריטניה כ-20,000 ביתני חוף במקומות כמו לווסטאופט (Lowestoft), סאותוולד (Southwold), אברסוץ' (Abersoch) ועוד.
מקומות אחרים בעולם שבהם יש ביתני חוף כוללים את וימרה (Wimereux) בצרפת, קייפטאון בדרום אפריקה וברייטון (Brighton) באוסטרליה.
ביתני החוף התפתחו מקרונות הרחצה שבהם השתמשו בני התקופה הוויקטוריאנית לשמור על צניעותם.
ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת השתמש בקרון רחצה במדפורד (Mudeford), בעוד שוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת הורתה להתקין קרון כזה בבית אוסבורן שבאי וייט.
עם הכללים שעליהם הקפידו במיוחד בתקופה זו נמנתה הפרדה מגדרית בין קרונות רחצה לגברים לקרונות רחצה לנשים.
אבל לקראת סוף המאה ה-19 גברה הדרישה לבטל הפרדה זו, בין השאר משום שהפרדה כזו כבר לא הייתה קיימת בארצות אירופיות אחרות ובארצות הברית.
כאשר השתנו המוסכמות שהתירו לאנשים לצעוד בבגדי הים על החוף, החלו להופיע אוהלים צבעוניים שבהם החליפו המתרחצים את בגדיהם.
במקביל החלו להוריד את הגלגלים מקרונות הרחצה על מנת שישמשו לאותה מטרה, והחלו להופיע ביתני חוף שנבנו במיוחד למטרה זו.
ביתני החוף נבנו במקומות שונים בעולם: אוסטרליה, בריטניה, צרפת ואיטליה.
כך למשל נבנו כבר ב-1862 בברייטון שבמדינת ויקטוריה באוסטרליה ביתני חוף הקרויים באוסטרליה "קופסאות רחצה" (bathing boxes).
בתחילת המאה ה-20 זלזלה שכבת האצולה בביתני החוף, שהוגדרו "בתי נופש למעמד הפועלים", אבל בשנות ה-30 השתפרה תדמיתם.
ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו, מרי מטק, בילו יום בביתן חוף בסאסקס, ובעלים נוספים של ביתני חוף היו בני משפחת ספנסר ולורנס אוליבייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נסגרו חופי בריטניה, ופתיחתם מחדש בשלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 הובילה לחידוש מסורת חופשת החוף הבריטית ולתקופת הזוהר של ביתן החוף.
רבים מביתני החוף היו בתחילה צריפים של דייגים, ביתני סירות או מכונות רחצה שעברו הסבה.
דוגמה מוקדמת לביתנים שנבנו מלכתחילה לשמש למטרה זו היו ביתני החוף של עיר הנופש הגדולה בורנמאות בדורסט שבדרום בריטניה שנבנו משני צדי מזח בורנמאות ב-1909. ביתנים אלו, שתוכננו על ידי פרדריק פרסי דולאמור, מהנדס רובע בורנמאות, הוצעו להשכרה תמורת 12 ליש"ט ועשרה שילינג לשנה.
כ-160 ביתנים, או "בונגלו" כפי שנקראו אז, נבנו לפני מלחמת העולם הראשונה.
חלקם עדיין קיימים, כולל הביתן העתיק ביותר, ביתן מספר 2359 המסומן בשלט כחול עגול (blue plaque) המציין אתר היסטורי, אף שמרביתם עברו שיפוצים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. נכון ל-2012 יש בבורנמאות 2,000 ביתני חוף, כ-70% בבעלות פרטית, והשאר שייך למועצה המשכירה ביתנים לתקופה של שבוע.
סגנון הביתנים משתנה - ממבנים מסורתיים דמויי צריף עץ לביתנים מודרניים הכוללים מרפסת קדמית מבטון, כדוגמת ביתני החוף של אוברסטרנד (Overstrand) בבוסקומב (Boscombe), פרבר של בורנמאות.
אלו שופצו על פי עיצוב של ויין וג'רלדין המינגוויי (Wayne and Gerardine Hemingway), המייסדים של בית האופנה "Red or Dead", ונפתחו בסתיו 2009.
ביתן החוף של המלכה בנורפוק עלה באש ב-2003. המבנה היה בבעלות משפחת המלוכה במשך 70 שנים וידוע שלמלכה הייתה חיבה מיוחדת למבנה.
לאחרונה מכרה האמנית טרייסי אמין (Tracey Emin) את ביתן החוף שלה בוויטסטייבל (Whitstable) לאספן היהודי צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi) תמורת 75,000 ליש"ט.
גם ביתן זה עלה באש, כאשר המחסן שבו אוחסנו חלקיו עלה באש.
באפריל 2011 השיגה מועצת בורנמאות אישור להקמת ביתן חוף על החול בסמוך למעלית של הצוק המערבי (West Cliff) שתשמש קפלה ותארח טקסי חתונה ואיחוד אזרחי.
בכבלי השכחה הוא סרט מותחן פסיכולוגי בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
תסריט הסרט נכתב על ידי אנגוס מקפייל (Angus MacPhail) ובן הכט ומבוסס על ספרם של הילרי סיינט ג'ורג' סונדרס (Hilary Saint George Saunders) וג'ון פאלמר (John Palmer) בשם "The House of Dr.
בסרט משחקים אינגריד ברגמן, גרגורי פק, מייקל צ'כוב ולאו ג.
הסרט מגולל את סיפורו של בית חולים פסיכיאטרי שמנהלו ד"ר מארצ'יסון פורש ומוחלף על ידי ד"ר אנתוני אדוארדס.
אדוארדס מתגלה כאדם צעיר להפתעת חברי סגל בית החולים.
ד"ר קונטנס פיטרסון מגלה שהאדם שהציג את עצמו כד"ר אדוארדס הוא למעשה אדם חולה נפש.
אותו אדם שמתברר שקוראים לו ג'ון באלאנטני בורח מבית החולים וד"ר פיטרסון מתלווה עמו כדי לנסות לרפאו.
לבסוף מתברר שמי שאחראי למצבו של באלאנטני הוא ד"ר מארצ'יסון.
אינגריד ברגמן - ד"ר קונטנס פיטרסון
גרגורי פק - ג'ון באלאנטני/ד"ר אנתוני אדוארדס
מייקל צ'כוב - ד"ר אלכסנדר בורלוב
רונדה פלמינג - מארי כרימיכל
ג'ון אומר - ד"ר פלורוט
סטיבן גאראי - ד"ר גראף
פול הארווי - ד"ר אניש
זהו שיתוף הפעולה השני מתוך שלושה של הבמאי אלפרד היצ'קוק והמפיק דייוויד או.
היצ'קוק ביקש מסלזניק להשתמש בידע הרחב שלו בתחום הפסיכואנליזה לטובת הסרט.
סלזניק שכר פסיכולוגית על תקן יועצת טכנית.
בנוסף, הצייר סלבדור דאלי צורף להפקת הסרט.
המלחין ברנרד הרמן היה אמור להלחין את פסקול הסרט, אך הוא הוחלף ברגע האחרון במיקלוש רוז'ה, שזכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר על עבודתו בסרט.
אף על פי שרוז'ה החשיב את עבודתו בסרט כיצירת מופת, הוא טען שהיצ'קוק לא אהב את עבודתו.
מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר
מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר
זכייה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר
מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר
ביתניה תחתית הוא שמה של חווה חקלאית שנוסדה ב-1913 על ידי יק"א, ממערב לנהר הירדן ומדרום לחוות כנרת ליד דגניה א.
בתחילה נקראה החווה א-סַחְ'נֶה (המקום החם).
השם ביתניה ניתן לה על ידי יהושע ברזילי שהיה סופר ופעיל ציוני.
הוא ביקר במקום בימיה הראשונים של החווה ונתן לה את השם בהשראת הביטוי "ביתן המלך" הנזכר בתנ"ך ().
השם הוא צרוף המילים ביתן-יה.
בתחילה כונתה החווה בשם "ביתניה", אך לאחר שב-1920 הוקמה ביתניה עילית שנקראה על שם החווה, החלו לקרוא לחווה ביתניה תחתית, כדי להבדיל בין שני האתרים.
החווה שימשה כתחנת ניסיונות לבדיקת התאמתם של זני ירקות ועצי פרי שונים לתנאי הגידול באזור, והיא נוהלה על ידי האגרונום גרשון בן-צור.
בתחילה הוקצה לחווה על ידי יק"א שטח של 900 דונם (במקורות אחרים מופיע הנתון 500 דונם).
החווה הוקמה על שטחי אדמה שהיו שייכים לפני כן לאיכרי מנחמיה, שבתמורה קבלו אדמות אחרות.
במקום נבנו מספר צריפים למגורי עובדי החווה.
חלקם גרו במושבה כנרת ובמנחמיה.
הגידולים הניסיוניים הראשונים של החווה היו בהדרים ובירקות המתאימים לגידול בעמק הירדן, כמו ארטישוק, אספרגוס ועגבניות, ששווקו גם בדמשק.
מקור המים לחווה היו מי נחל יבנאל, שהובלו אליה בתעלות פתוחות ובאמת מים שהתפצלה לשתי תעלות אחת הובילה מים לכפר השכן עבודיה והשנייה לחוות ביתניה.
זמינות מי מעיינות נחל יבנאל אפשרו לחווה לגדל חקלאות שלחין.
מבני מגורים החלו להיבנות בסתיו 1913 והחווה כללה מספר בתים שנבנו מלבני חומר ותבן, לשיכון הפועלים.
במקום עבדו 20 פועלים קבועים ועוד כעשרה זמניים.
במקום ניטע פרדס על שטח של 550 דונם.
כשנה לאחר הקמתה, התעורר סכסוך בין הפועלים למנהל העבודה במקום.
את המאבק הוביל חיים שורר בדרישה שטופסי החשבונות יוצאו בעברית ולא בצרפתית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נלקחו חלק מהפועלים על ידי הצבא הטורקי שישב בסמח' לצורך עבודות כפייה.
המקום הוחזק על ידי מספר קטן של פועלים שהביא להזנחה במקום.
לאחר המלחמה נפתחה החווה מחדש והפכה להיות חוות הניסיונות היחידה באותה עת בארץ ישראל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נסגרה החווה שוב ואדמותיה נמסרו ליישובים סמוכים.
במאורעות 1936–1939 נבנה במקום בית ביטחון הקיים עד היום.
בשנת 1946 התיישב במקום קיבוץ אלומות, שעבר אחר כך לגבעת ביתניה עילית.
ממבני החווה שרד מבנה יחיד בעל שתי קומות ועליו מגדל שמירה.
ביתניה תחתית נמצאת על הדרך שחיברה בין קבוצת כנרת למנחמיה.
בתחילת הדרך מצוי קברו של חבר כנרת יוסף זלצמן, שנרצח במקום ממארב בדרכו חזרה מעבודתו בשדה.
הוא היה הקרבן הראשון של קבוצת כנרת.
בשנת 1998 לערך החל לפעול במבני החווה, מיזם התיירות "מרכבות הירדן" - טיולי מרכבות רתומים לסוסים באזור.
המקום מופעל על ידי אורי שרת, נכדו של יהודה שרת.
ביתניה עילית, שהייתה הניסיון ההתיישבותי הראשון של תנועת השומר הצעיר בארץ ישראל, הוקמה במקום המשקיף על החווה ושאבה את שמה משם החווה.
ביתן מוסקבה (לשעבר: ביתן מספר 70) הוא מבנה במרכז התערוכה של כל רוסיה שתוכנן עבור התערוכה העולמית אקספו 67 שנערכה בעיר מונטריאול בקנדה בשנת 1967. המבנה היה שייך לברית המועצות ותוכנן על ידי צוות אדריכלים סובייטי ובראשם האדריכל הרוסי מיכאיל פוסוחין.
בשנת 1968, כשנה לאחר מכן, כאשר נסגרה התערוכה, הוחלט להעביר את המבנה אל מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה וכיום מבנה זה עומד בכניסה הראשית של מרכז התערוכות.
המבנה הוא בעל שלוש קומות ומייצג את הזרם המודרני באדריכלות הסובייטית של אותה התקופה, כאשר הוא מרחף על פני עמודים והכניסה אליו כוללת גרם מדרגות רבות.
בתחילה, לאחר שהוקם מחדש במוסקבה נקרא בשם: ביתן מונטריאול, ולאחר מכן נקרא בשם: ביתן התערוכה האינטר-תעשייתית.
לאחר נפילת ברית המועצות ומסך הברזל של הקומוניזם, הוחלט לקרוא לו בשם: ביתן מוסקבה כיוון שישנו ביתן נוסף במרכז התערוכות שנקרא על שם עיר חשובה נוספת ברוסיה בשם: ביתן סנט פטרסבורג.
בצמוד לביתן מוסקבה הוקם בשנת 2009 הביתן הגדול ביותר במרכז התערוכות בשם: ביתן רוסיה
לפני קיומה של התערוכה העולמית בקנדה קיוו אדריכלים סובייטים קיוו כי התערוכה העולמית תתקיים במוסקבה ובתחילת שנות ה-60 הציעו להתאים את התערוכה לפרויקט התיעוד ההיסטורי של בירת ברית המועצות לרגל חגיגות 50 שנה למהפכת אוקטובר, לפי כך אקספו יהיה בעל דגש על "קידמה ושלום".
האדריכל הראשי של מוסקבה מיכאיל פוסוחין הציעו ליצור ביתן כדורי בגודל של: "הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה" על אגם מלאכותי.
עם זאת, התפטרותו הכפויה של ניקיטה חרושצ'וב והבעיות הכספיות עקב עלויות כבדות הובילו לסירוב ברית המועצות לארגן את התערוכה.
הלשכה לתערוכות בינלאומיות החליטה לבסוף להפקיד את המשימה על העיר מונטריאול בקנדה לרגל יום השנה 325 להיווסדה של מונטריאול.
בשנת 1970 החלה העברת המבנה אל מוסקבה והבנייה נמשכה חמש שנים.
בשנת 1977 נחנך הביתן מחדש באתר מרכז התערוכות של מוסקבה.
בשנת 2017 החל שיפוץ המבנה לקראת פתיחתו המשופצת של מרכז התערוכות בשנת 2021. מראו המקורי של המבנה אבד ולאחר כמה שיפוצים נערכו בו מספר שינויים.
בכבלי אנוש הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1934 המבוסס על רומן בשם זה מאת סומרסט מוהם משנת 1915.
עוד שני סרטים נוספים המבוססים על אותו רומן הופקו:
ב-1946 בכיכובם של פאול הנרייד ואלינור פארקר
ב-1964 בכיכובם של לורנס הארווי וקים נובק.
בתפקידים הראשיים מככבים לסלי הווארד שהיה אז כבר מפורסם ובטי דייוויס שלא הייתה מפורסמת.
הסרט הזה הקפיץ את הקריירה שלה והיא גם זכתה עבור משחקה בו במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
יוצרי הסרט נאלצו לשנות את התסריט בהתאם לקוד הייז.
לפי הספר היה על דייוויס לשחק בתפקיד זונה שנכנסה להריון מחוץ לנישואים ומתה מעגבת.
במקום זה שונה התסריט למלצרית שהרתה לאחר נישואים ומתה לבסוף משחפת.
הספר, שיש בו יסודות אוטוביוגרפיים, מתאר גבר הקשור לאישה בכבלי אהבה אנושיים ובלתי מובנים למרות היחס המבזה שלה כלפיו.
פיליפ קארי (לסלי הווארד) הוא סטודנט בריטי לציור בפריז.
לאחר שהמורה שלו אומר לו שהוא חסר כישרון, הוא מחליט לחזור ללונדון וללמוד רפואה.
הוא ביישן ומוטרד בעיקר מנכותו המתבטאת בצליעה בגלל רגל קלוטה.
הוא מתאהב במילדרד רוג'רס (בטי דייוויס), מלצרית בבית תה אך היא מתעלמת מחיזוריו ומתנהגת אליו בגסות.
למרות זאת הוא חושב עליה כל הזמן בדמיונו ונכשל בשל כך בבחינות.
כאשר הוא מציע לה נישואים היא מבשרת לו שהיא עומדת להתחתן עם אדם עשיר המבקר אף הוא בבית התה.
פיליפ מתחיל ידידות עם נורה (קיי ג'ונסון) אבל בשלב שהקשר ביניהם מתהדק, מופיעה מילדרד עם תינוקת ואומרת שבעלה נטש אותה.
פיליפ מרחם עליה, מנתק קשר עם נורה ותומך כספית במילדרד.
היחסים ביניהם מידרדרים, מילדרד מפלרטטת עם חברו הטוב של פיליפ ונוסעת אתו לפריז.
גם כשהיא חוזרת בפעם השנייה אל פיליפ הוא מקבל אותה.
יחסיהם מידרדרים עוד יותר, מילדרד צועקת על פיליפ, מבזה אותו ועוזבת אותו לאחר שקרעה את כל ספריו ושרפה את הכסף שהיה בחדרו.
פיליפ נאלץ להפסיק את לימודיו ונאלץ לעבוד כמוכר בחנות.
לאחר זמן הוא מקבל מכתב המודיע לו כי דודו נפטר והותיר לו סכום כסף המאפשר לו לסיים את לימודי הרפואה.
הוא מתיידד בבית החולים עם אחד החולים המזמין אותו לביתו, שם מתיידד פיליפ עם בתו, סאלי (פרנסס די).
הוא עובר ניתוח מוצלח לתיקון הרגל הקלוטה, דבר המגביר את ביטחונו העצמי.
פיליפ מקבל פתק ובו כתובתה של מילדרד.
הוא מגיע לחדרה ורואה שמצבה חמור.
הוא מאבחן שחפת והיא אומרת לו שהתינוקת מתה.
הוא שולח אותה לבית חולים אך היא מתה כעבור זמן קצר.
כעת נפגש פיליפ עם סאלי ואומר לה שהשתחרר מהכבלים שקשרו אותו למילדרד, מבקש את ידה והיא נענית לו.
ביתניים (שם מדעי: Bythitidae) היא משפחת דגי גרם מהסדרה צלופחי-קושק.
הם חיים בימים ואוקיינוסים טרופיים וסובטרופיים, אף שחלקם חיים גם באזורים ממוזגים וצוללים אל מתחת 2,500 מטרים בנביעות תת-ימיות.
בני משפחה זו קטנים יחסית באורך 5–10 סנטימטר, אך הגדולים ביניהם יכולים להגיע ל-60 סנטימטרים.
הם בעלי ראש גדול המזכיר ראשן צפרדע.
הם מצויים על קרקעית הים וניזונים מחסרי חוליות העוברים לידם.
דגים אלה אינם מטילים ביצים (למעט כמה מינים) אלא משריצים צאצאים חיים.
ביתנו הוא מוסד ילדים ונוער שהוקם ברעננה בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה ופעל כבית לילדים ניצולי שואה ועולים ממדינות ערב.
הוא קרוי על שם בית הילדים של יאנוש קורצ'אק בפולין ושימש כמוסד חינוכי דתי עד סגירתו בשנת 1980.
"ביתנו" נוסד על ידי אלכסנדר בונין (1911–1981) יליד העיירה קלימוביץ' באימפריה הרוסית (כיום בשטח בלארוס) וחסיד חב"ד, ורעייתו צפורה בונין לבית ז'ורק (1914–2007) ילידת לודג' בפולין, בוגרת מחזוריו הראשונים של סמינר בית יעקב בקרקוב, הם בחרו בשם "ביתנו" כשמו של בית הילדים של יאנוש קורצ'אק וגם אימצו את שיטתו החינוכית.
בחודש אוקטובר 1940 הועבר בית היתומים של קורצ'אק לגטו ורשה.
באותה שנה, בינואר 1940 הקימו הזוג בונין מוסד יתומים ראשון בשם "אורה" בזכרון מאיר על יד בני ברק.
כל ילדות מוסד "אורה" היו פליטות המלחמה שהגיעו לארץ על ידי ארגון עליית הנוער.
הם ניהלו את בית היתומים "אורה" עד שנת 1942.
בתחילת חודש אוגוסט 1942 חוסל בית היתומים בגטו ורשה על ידי הנאצים וכ-200 הילדים ששהו בו נשלחו להשמדה יחד עם כ-4,000 ילדים מבתי יתומים אחרים בוורשה.
הוצע לקורצ'אק להציל את עצמו, על אף שהיה יהודי, אך הוא בחר להצטרף אל הילדים ונרצח עימם ביום 7 באוגוסט 1942 במחנה ההשמדה טרבלינקה.
כעבור מספר שבועות, בחודש אוקטובר 1942 נפתח "ביתנו" ברעננה.
אלכסנדר בונין כונה בפי חניכי מוסד ביתנו "יאנוש קורצ'אק היהודי".
בשנותיו הראשונות קלט "ביתנו" ילדים יתומים שהגיעו לא"י במסגרת עליית הנוער וכן ילדים ארץ-ישראלים שנפלטו מביתם מסיבות שונות.
"ביתנו" קלט ילדים וילדות משלושה גופים שגם תמכו בו תמיכה כלכלית: הוועד למען החייל, משרד הרווחה של ממשלת פלשתינה (א"י) ועריית תל אביב.
"ביתנו" פעל ללא שיוך פוליטי או מפלגתי.
משכך, גם לא היה למוסד מקור מימון יציב.
על מנת להקים את המוסד צפורה בונין מכרה את טבעת הנישואים שלה ושעון זהב שהיה ברשותה על מנת לרכוש מיטות ומזרנים לילדים, ועל אדמות הפרדסים והטרשים של רעננה, ששכרו מיהודי אמריקאי הם הקימו חווה חקלאית שהיוותה את הבסיס להקמתו ותפעולו של המוסד במשך שנים.
"ביתנו" הוקם לפי תפיסתו החינוכית של יאנוש קורצ'אק תוך התאמה לסגנון חיים יהודי-דתי ברוח הציונות הדתית הפועלת.
אלכסנדר בונין היה תלמיד מוסדות "תומכי תמימים" של חב"ד ברוסיה, הוא אף היה מקורב לרב מנחם מנדל שניאורסון הרבי מלובביץ' שמינה אותו בשנת 1966 למפקח על מוסדות רשת חינוך חב"ד גוף המאגד את בתי הספר והגנים של חסידות חב"ד בישראל (תפקיד בהתנדבות בנוסף לניהול מוסד "ביתנו").
אלכסנדר בונין עמד בקשר עם הרבי מלובביץ'אשר ייעץ לו
אלכסנדר בונין חיבר את הספר "ילקוט תורת הנפש על פי תורת חב"ד" בה פרש את משנתו החינוכית.
הספר ראה אור רק לאחר מותו בשנת 1983. במאמרים פדגוגים רבים שפרסם במהלך שנותיו ניתן למצוא את היסודות המקבילים בשיטת החינוך של קורצ'אק ושל אלכסנדר בונין.
"ביתנו" החל את דרכו כמוסד חינוכי חקלאי דתי.
החווה החקלאית כללה בעלי חיים, גידולים חקלאיים, גן בוטאני, לול, רפת וכוורות דבורים.
את החווה גידלו וטפחו הילדים בעצמם והיא היוותה עבורם מקור הכשרה ולימוד בנוסף למקור הזנה וכלכלה מרכזי.
היה זה למעשה בית ילדים ראשון מסוגו בארץ, וכמוסד חינוך דתי גם ראשון מסוגו בעולם.
ב"ביתנו" הילדים הם שניהלו את עצמם, בהשגחת המנהלים.
הילדים ישבו ב"ועדות הקבלה" של הילדים החדשים, דנו כיצד להתמודד עם בעיות משמעת, חלוקת מזון, שמירת הרכוש וכדומה.
בשיטה זו רכשו מנהלי המוסד את אמון הילדים והחדירו בהם עצמאיות וערכים והקנו להם כלים להשתלב בחיים שמחוץ למוסד.
לאחר הקמת המדינה עם חקיקת חוק לימוד חובה בשנת 1949, נרשם המוסד תחת פיקוחו של זרם החינוך של "המזרחי" (אחד מארבעת זרמי החינוך שהוכרו בחוק חינוך חובה).
לאחר פרק זמן נרשם המוסד כזרם ממלכתי והיה בפיקוח משרד החינוך.
ממוסד חקלאי הפך עם השנים לבית ספר מקצועי לבנות המתמחה בעיקר במגמות תפירה וספרות.
בשנותיו הראשונות למדו בו כ-17 תלמידים בלבד בכל שנה והחל משנת 1944 עלה מספרם לכ-30 לשנה.
בשנת 1956 זכה "ביתנו" בפרס הצטיינות לחינוך חקלאי מטעם משרד החקלאות.
חניכיו נטלו חלק פעיל בפעילויות תרבות שונות ובין היתר הקימו חוג תיאטרון ומקהלה והופיעו באירועים שונים גם בפני בתי ספר אחרים ברעננה והאזור.
חלקן של בוגרות "ביתנו" בכתות התפירה המשיכו את עבודתן אצל המעצבים גדעון אוברזון ולולה בר אבנר, בין בוגרי המוסד ניתן למצוא את הבלשן חתן פרס ישראל פרופ' משה בר-אשר.
בתחילת שנות השבעים אחד מתוך שלושה בתי ספר מיוחדים: כפר בתיה, ישיבת תיכונית "בני עקיבא" ו"ביתנו".
בשנת 1980 לאחר 40 שנות פעילות המוסד נסגר.
על אדמות המוסד ברעננה הוקמה שכונת מגורים.
אף על פי ש"ביתנו" לא זכה להנצחה רשמית, רחוב "בית השואבה" הנמצא בסמיכות למקום שבו המוסד החל מכונה באופן לא רשמי גם בשם רחוב "מוסד ביתנו".
בָּכָה יֵשׁוּ (ביוונית קוינה: ἐδάκρυσεν ὁ Ἰησοῦς נהגה: אדקרוסן הו יסוס) הוא פסוק 35 (ל"ה) מהבשורה על פי־יוחנן, פרק י"א.
הפסוק הוא הקצר ביותר בברית החדשה.
בבשורה על פי יוחנן מסופר כי ישו בכה כאשר הגיע לקברו של לזרוס פסוק זה מתרחש בבשורה על פי יוחנן על מותו של לזרוס מבית עניה, עוקב של ישו.
אחיותיו של לזרוס – מרים ומרתא – שלחו הודעה לישו על מחלת אחיהם ועל מותו המתקרב, אך ישו הגיע ארבעה ימים לאחר מותו של לזרוס.
ישו, לאחר שדיבר עם האחיות האבלות וראה את חבריו של לזרוס בוכים, היה מוטרד מאוד והתרגש.
לאחר ששאל היכן הונח לזרוס והוזמן לבוא לראותו, ישו בכה.
לאחר מכן הלך אל הקבר ואמר לאנשים להסיר את האבן המכסה אותו, התפלל בקול לאל וציווה על לזרוס לצאת החוצה – שקם לתחייה.
הבשורה של לוקס מתעדת גם שישוע בכה כשנכנס לירושלים לפני משפטו ומותו, בציפייה לחורבן בית המקדש.
הפסוק מדגים את אנושיותו של ישו, שמצטער על מות עוקביו, וכן את צערו על המין האנושי, אבל מדגים גם את אנושיותו בהיבט של היותו אדם בשר ודם שבוכה, מזיע, אוכל ושותה.
הפסוק מוזכר בכמה יצירות ספרותיות: בספרים רבים של סטיבן קינג מוזכר הצירוף, וזאת בשל העובדה שקינג היה צריך לשנן פסוק מהביבליה בבית ספר, ובחר בפסוק זה בשל אורכו הקצר.
הפסוק מוזכר גם בשירים רבים לדוגמה ב-Angels of Deception מתוך האלבום Infected של הלהקה הבריטית The The, ובאלבומו של קניה וסט, Yeezus, בשיר האחרון, Bound 2.
בָּכָּּא הוא כפר לבנוני-סוני הממוקם בנפת ראשיא שבמחוז אל-בקאע.
הכפר שוכן בגובה ממוצע של 1,500 מטרים מעל פני הים, כ-3 קילומטרים דרומית מערבית לינטא, כ-9 קילומטרים צפונית מערבית ל, כ-17 קילומטרים צפונית לראשיא וכ-6 קילומטרים (בקוו אווירי מגבול סוריה.
אדוארד רובינסון כתב בספרו "Egyptian Sepulchers and Syrian Shrines" שהמילה בכא עשויה לנבוע מהמשמעות הערבית המאוחרת של ציבור, קהל והיו שקישרו את זה למילה העברית בקעה.
בתוך הכפר יש חורבות של מקדש רומי שהארכאולוג הבריטי ג'ורג' פרנסיס טיילור סיווג אותו כאחד ממקדשי הר החרמון, מסוג פרוסטילוס.
הקירות הצפוניים והדרומיים נותרו עומדים ורצפת הפודיום שרדה.
האתר ניזוק קשות מבנייה מקומית של בתים מעל האתר.
המקדש כלל קריפטה תת-קרקעית שהגישה אליה היא דרך אחד הבתים שנבנו מעליו.
לצד הכפר עובר וואדי שהיה זירת הקרב בו הופסק המרד הסורי הגדול ב-1838 על ידי איברהים פאשא ממצרים.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 949 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
מעל 99% מהם היו סונים והיתר נוצרים ושיעים.
בֶּכָּה הראשון ג'אקלי (בגאורגית: ბექა I ჯაყელი; 1240 לערך-1306) היה נסיך שליט (מתאווארי) גאורגי מבית ג'אקלי אשר שלט על אתאבגות סאמצחה.
נסיכותו כללה את סאמצחה, אג'ריה, שַׁווְשֶׁתִּי , קְלַארְגֵּ'תִי , לאזיסטן (צַ'אנֵתִי, באזור סנג'ק לאזיסטן של היום), טָאוֹ , קוֹלָהּ , ארטאני ורוב ג'אוואחתי.
ממלכתו השתרעה מטָשִׁיסְקָארִי (כיום בנפת חאשורי) ועד קָרְנוּ-כָּלָּכִּי (კარნუ-ქალაქი, כיום ארזורום) והים השחור.
בתקופת שלטונו התקיימה אתאבגות סאמצחה כישות עצמאית פוליטית מהממלכה הגאורגית.
ווסאל של האילח'אנים, העלה מיסים הקבועים והשתתף במסעות המלחמה שלהם.
למרות היותו וסאל של האילח'אנים ועצמאי פוליטית, שמרה הנסיכות על קשרים מסוימים עם הממלכה הגאורגית ובכה עצמו קיבל תואר מַנְדָּטוּרְתּוּחֶצֶסִי , תואר בכיר בחצר הגאורגית.
בתקופת שלטונו של בכה, הטורקים הסלג'וקים מסולטנות רום החלו לתקוף את הגבולות הדרום-מערביים של הנסיכות.
לאחר סדרת פלישות בהובלתו של אזאט מוסא , הוא הצליח להדוף את ההתקפות.
בכה היה תומך בשמירה על ההשפעה הפוליטית הגאורגית של האימפריה של טרפזונטס.
מסיבה זו, הוא השיא את בתו גִ'יאָגָ'אַק עם אלכסיוס השני , קיסר האימפריה של טרפזונטס.
את בתו הנוספת של בכה, נָתֶלָּה , השיא לדמטרה השני מלך גאורגיה שילדה לו את גיאורגי היורש לכס המלכות.
לאחר שהמונגולים הוציאו להורג את דמטרה גדל גיאורגי החמישי בחצר המלכות של סבו.
בך לא נוגע הוא שיר של הזמרת הישראלית יהודית רביץ.
השיר נכתב והולחן על ידי דן תורן, ועובד והופק בידי רן שם טוב ויובל שפריר.
השיר יצא לאור בשנת 2000 כחלק מאלבום האולפן העשירי של יהודית רביץ, "געגוע".
את השיר כתב דן תורן בעקבות האינתיפאדה השנייה, בליל ה-12 באוקטובר 2000, כמה שעות לאחר הלינץ' ברמאללה.
לדבריו, אותם אירועים גרמו לן להרהר בנושאים המפחידים ילדים, שכן באותה עת היו ילדים קטנים גם לו וגם לזמרת הישראלית יהודית רביץ, שעבדה על אלבום האולפן העשירי שלה, "געגוע".
השיר עובד והופק בידי רן שם טוב ויובל שפריר וקטע התזמורת עובד בידי אילן מוכיח.
השיר יצא לאור לראשונה בשנת 2000 כחלק מהאלבום "געגוע".
בספטמבר 2001 יצא לאור כחלק מאלבום ההופעה של יהודית רביץ עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, "יהודית רביץ והפילהרמונית", בשנת 2002 כחלק מאלבום ההופעה של דן תורן, "עוד סיבוב", ובשנת 2008 יצא לאור כחלק מאלבום ההופעה של רביץ, "באה מאהבה – קיסריה 2008",
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי דן תורן ונראית בו רביץ שרה כשהיא צועדת עם עגלת תינוק בשדרות רוטשילד בתל אביב.
השיר מתחיל בתיאור פחדים נפוצים בקרב ילדים; דובים ביער והמפלצת מלוך נס.
בבית השני מתוארים פחדים מדברים אמיתיים כגון מלחמת קוסובו ומחלת האיידס אשר תוארה במשפט .
ביצועים וגרסאות כיסוי על רקע מגפת הקורונה
בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים ואחת השיר נהנה מרלוונטיות מחודשת לאור מגפת הקורונה, בעקבות השורה העוסקת ב"חיידק".
לאחר ארבע שנים שלא שרה בציבור, במרץ 2020, ביצעה יהודית רביץ את השיר כשבסופו הוסיפה את השורה "בך, ובך, ובכם, ובנו – לא נוגע".
ב-9 בספטמבר 2020 יצאה לאור גרסת כיסוי של השיר שבוצעה על ידי הזמרים קרן פלס ואלון עדר, בעיבוד והפקה של גלעד שמואלי, כחלק מאלבום הקאברים "צו השעה – צו ראשון".
גל אוחובסקי מ"מאקו" כתב כי גרסה זו עומדת בכבוד מול המקור.
בכוח החוק ידוע גם כהארי המזוהם: בכוח החוק או הארי המזוהם 3 הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1976 בבימויו של ג'יימס פארגו ובהשתתפות קלינט איסטווד כתפקיד הראשי.
הסרט הוא השלישי בסדרת הסרטים לאחר הארי המזוהם והארי המזוהם: כוח המגנום.
התסריט נכתב על ידי דין ריזנר וס.
בסרט מככבים גם טיין דיילי והארי גארדינו.
העלילה עוקבת אחר המפקח הארי קאלהן, שמתחבר לשותפה החדשה שלו, קייט מור, במרדף אחרי קבוצה טרוריסטית בסן פרנסיסקו.
הסרט הופק בתקציב של 9 מיליון דולר והכנסותיו הסתכמו ב-46 מיליון דולר.
הסרט מתמקד בדמותו של הארי קאלהן, מפקח קשוח במשטרת סן פרנסיסקו, שמוכר בעיקר בכינויו 'הארי המלוכלך'.
כאשר קבוצת טרוריסטים חטפה בני ערובה, הארי נאלץ לשתף פעולה עם המפקחת החדשה, קייט מור, שנבחרה בשל מגדרה ולא מתוך ניסיון.
הקונפליקט המרכזי נראה כאשר הארי, שמתנגד לדרך הפעולה הרשמית, מגלה שקייט מסוגלת לעמוד בקצב המעורבות השוטפת שלהם, וביחד הם מנסים לעצור את הקבוצה ולהציל את בני הערובה.
הסרט מגיע לשיאו כאשר קאלהן נאלץ להתמודד עם הבוס הגדול של הטרוריסטים בקרב האחרון.
קלינט איסטווד בתפקיד הארי קאלהן - מפקח קשוח במשטרת סן פרנסיסקו
טיין דיילי בתפקיד קייט מור - מפקחת חדשה במשטרה
הארי גארדינו בתפקיד סגן אל ברסלר - סגן במשטרת סן פרנסיסקו
ברדפורד דילמן בתפקיד קפטן ג'רום מקיי - קפטן במשטרה
ג'ון מיטצ'ום בתפקיד פרנק די'ג'ורג'יו - מפקח במשטרת סן פרנסיסקו
דוורן בוקוולטר בתפקיד בובי מקסוול - מנהיג קבוצת הטרור
אלברט פופוול בתפקיד אד 'ביג אד' מוסטאפה - חבר בקבוצת הטרור
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 82% בהתבסס על 34 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הסרט מספק אקשן מותח עם הופעה מצוינת של קלינט איסטווד.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 58 מתוך 100, בהתבסס על 10 ביקורות.
בנוסף, הסרט התקבל בביקורות חיוביות על האקשן והקצב המהיר, אך ספג ביקורת על פיתוח דמויות שטחי.
בך חירותי עיר בירתי הוא ספר ביוגרפי-היסטורי בעברית, המתעד את קורותיהן של משפחותיהם של אליהו נחום ואהרון ששון בעיראק ובארץ ישראל.
הספר מתאר את עולמן של משפחות אלה ואת הקשר הרחב שלהן לקהילה היהודית בבגדאד, לעלייה ולקליטה בישראל.
הספר נכתב ונערך על ידי רחל סילקו ויצא לאור בהוצאה משפחתית בירושלים בשנת תשס"ח, 2008. הוא משתייך לסוּגָה של תיעוד היסטורי־משפחתי המתעד חיי קהילה והיסטוריה יהודית ובמיוחד את חיי יהודי עיראק במאה העשרים.
את שם הספר, שהוא שורה מתוך השיר "בך חירותי עיר בירתי", בחרה נכדתו של אהרון ששון, מלכה אליהו-קוסוביץ.
בספר מוצג הקשר הכפול של יהודי עיראק: מצד אחד, למולדתם ההיסטורית בבגדאד, ומהצד השני, הקשר הציוני והלאומי לירושלים ולארץ ישראל.
הספר משתלב בסוּגָה של ספרי הזיכרון וההיסטוריה הקהילתית, המקובל במחקר יהדות המזרח ומהווה תרומה לשימור הזיכרון ההיסטורי של קהילה יהודית מרכזית בעיראק, שנכחדה כמעט כליל.
הוא מהווה מקור לחקר הקהילה היהודית בבגדאד ובמרחב עיראק בהקשר של ההיסטוריה החברתית והמשפחתית.
הוא משתלב במגמה רחבה של תיעוד סיפורי קהילות יהודיות מן המזרח התיכון וצפון אפריקה במאות התשע עשרה והעשרים.
הספר עוסק בתרבות, בחינוך ובחיי הקהילה של יהדות עיראק במאה העשרים באמצעות עדות אישית ומשפחתית.
ייחודו הוא בתיעוד רב־דורי של משפחות מוכרות בקהילה היהודית בבגדאד, ובהן משפחת אהרון ששון וכן בהצגת המעבר מעיראק לארץ ישראל מנקודת מבט אישית-קהילתית.
הספר כולל מסמכים, צילומים ומפה המשמשים מקור עזר לחוקרים, תלמידים ולציבור הרחב.
תיאור קורותיהן של משפחות אליהו נחום ואהרון ששון, עם דגש על חיי היום־יום, המסורת, החינוך ומוסדות הקהילה בבגדאד.
סיפורים על נדודי הקהילה היהודית ועל העלייה לישראל.
צילומי דְּיוֹקָ של בני המשפחה ומנהיגים יהודיים.
פרטי עדות היסטורית מתוך הזיכרון המשפחתי.
מפת אזורי האדמות, שנרכשו באמצעות האגודה הציונית בעיראק (עמוד 31, דף 35)
חשיבות מחקרית, סוציולוגית והיסטורית של הספר
הספר מהווה מקור לחקר הקהילה היהודית בבגדאד ובמרחב עיראק, בעיקר, בהקשר של ההיסטוריה החברתית והמשפחתית.
הוא עוסק בתרבות, בחינוך ובחיי הקהילה של יהדות עיראק במאה העשרים באמצעות עדות אישית ומשפחתית.
הוא משמש משאב ידע לתהליכי הגירה, זהות וזיכרון.
"בך חירותי עיר בירתי" משתלב במגמה רחבה של תיעוד סיפורי קהילות יהודיות מן המזרח התיכון וצפון אפריקה במאות התשע עשרה והעשרים.
הספר משמש משאב ידע של מעברים היסטוריים משמעותיים, כולל תהליך העלייה והקליטה בישראל.
הספר מצטרף לגוף מחקרי העוסק בתולדות יהדות עיראק, נושא בעל חשיבות היסטורית, תרבותית ולאומית, במיוחד לנוכח התמעטות המקורות הראשוניים והעדויות האישיות.
ייחודו של הספר הוא בתיעוד רב־דורי של משפחות מוכרות בקהילה היהודית בבגדאד ובהן משפחת אהרן ששון (המורה) וכן בהצגת המעבר מעיראק לארץ ישראל מנקודת מבט אישית-קהילתית.
הספר כולל מסמכים, צילומים ומפה, המשמשים מקור עזר לחוקרים, תלמידים ולציבור הרחב.
הספר משתלב בסוּגָה של ספרי הזיכרון וההיסטוריה הקהילתית, המקובל במחקר יהדות המזרח, ומהווה תרומה לשימור הזיכרון ההיסטורי של קהילה יהודית מרכזית, שנכחדה כמעט כליל בעיראק.
בכי הוא תופעה פיזיולוגית בה זולגות דמעות מבלוטת הדמעות בעין, כתגובה למצב רגשי אצל בני אדם.
בכי נחשב פורקן אישי עז וחד של רגשות אצל בני האדם.
הביטויים הפיזיים הרבים של הבכי יכולים לכלול בין השאר דמעות, הסמקה, קצב לב מואץ ויבבה.
התפקיד של הבכי עדיין אינו ברור די צרכו ותאוריות שונות הוצעו על-מנת להסביר את התופעה.
על פי צ'ארלס דרווין, הבכי הוא מנגנון שהתפתח באבולוציה, באמצעותו בני אדם (ובמיוחד ילדים) מושכים את תשומת-לבם של אחרים ומגייסים את עזרתם.
הסבר זה מופיע גם בתאוריות עכשוויות יותר, על-פיהן הבכי הוא דרך לגייס עזרה באמצעות תקשורת לא מילולית.
השערה נוספת נשענת על העובדה שבדמעות הנוצרות בעת בכי רגשי (בהשוואה לדמעות מסוגים אחרים, כגון אלו הזולגות על-מנת לסלק גוף זר מהעין) ישנם ריכוזים גבוהים יותר של חומרים מסוימים, ובהם ההורמון האדרנוקורטיקוטרופי, הקשור לדחק.
עובדה זו מעלה את האפשרות שהבכי נועד להוריד את ריכוזו של הורמון זה וחומרים אחרים הקשורים לדחק כאשר ריכוזם נעשה גבוה מדי.
תאוריה כזו תוכל גם להסביר מדוע אנשים מרגישים טוב יותר לאחר בכי.
מחקרים רבים מאששים את המסקנה שבכי הוא תהליך פיזיולוגי נחוץ ויעיל, המאפשר לאדם להתמודד עם מצוקות:
הביוכימאי ד"ר ויליאם פריי, מצא במחקרו שדמעות הזולגות על רקע רגשי שונות בהרכבן הכימי מאלה הזולגות בגלל גירוי כגון חיתוך בצל.
הוא טוען שמטרת הדמעות הזולגות על רקע רגשי היא להרחיק מהגוף פסולת או חומרים רעילים, כשם שאנו מרחיקים חומרי פסולת אחרים.
החומרים המורחקים על ידי הדמעות מצטברים בגוף עקב מצבי מצוקה.
כמה מהם זוהו בדמעות האדם, בייחוד ההורמון ACTH וקאטכלומינים.
גם מגנזיום נמצא, יסוד שעלול להרעיל את מערכת העצבים מעל סף גבוה מדי.
המסקנה אליה הגיע היא: כאשר אנו עוצרים את דמעותינו, אנו עלולים להיעשות רגישים יותר לבעיות נפשיות וגופניות שונות.
במחקרים שערך על מבוגרים בוכים, מצא שרובם דיווחו על הקלה אחרי בכי הגון.
בנוסף על פינוי רעלים מהגוף, הבכי גם מפחית מתח.
במחקרים על מבוגרים שקיבלו טיפול נפשי, נמצאו ירידה בלחץ הדם, בדופק ובחום, ודפוסי גלי מוח מתואמים יותר אחרי שעת טיפול שבה הם בכו או הביעו זעם.
השינויים האלה לא נצפו בקבוצת ביקורת, שרק התעמלה במשך פרק זמן דומה.
במחקרים אחרים, נמצא שהתפרצויות בכי רבות במהלך הטיפול משפרות במידה משמעותית את מצבו הנפשי של המטופל, בניגוד למטופלים שלא הביעו את רגשותיהם בדרך זו במשך הטיפול.
כמו כן, נמצא קשר בין בכי לבריאות גופנית, ושאנשים שבוכים יותר ומתייחסים לבכי בצורה חיובית יותר סובלים פחות מכיבי קיבה ומדלקות מעיים.
נמצא כי הבכי הביא גם להקלה בתסמיני אסתמה ולריפוי קדחת השחת.
התנהגותם של אוטיסטים מעידה גם היא על התועלת שבבכי.
כמה מטפלים מציינים שיפור עמוק ומהיר אצל ילדים אוטיסטים שקיבלו עידוד לבכות ולהביע זעם בזמן הטיפול.
תוצאות אלה היו מעודדות עד כדי כך, שכמה פסיכולוגים פיתחו גישה דומה לטיפול בילדים אלימים במיוחד.
טיפול זה הוביל לשיפורים ניכרים בקרב הילדים שקיבלו עידוד להביע זעם ולבכות.