tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף אפריל 1915 נבנתה הארמייה כדלקמן:
באוגוסט 1916 נבנתה הארמייה באופן הבא:
בדצמבר 1916 נבנתה הארמייה באופן הבא:
באוגוסט 1917 נבנתה הארמייה באופן הבא:
בינואר 1918 נבנתה הארמייה באופן הבא:
ביוני 1918 נבנתה הארמייה באופן הבא:
בספטמבר 1918 נבנתה הארמייה באופן הבא:
פיקוח כוחות הארמייה הראשונה, מאי 1919
באפריל 1919 קיימו שבקט טורגוט פאשה, סבאט פאשה וקאבאקאלי מוסטפא פבזי פאשה פגישה חשאית בקונסטנטינופול.
הם הכינו דו"ח בשם "השבועה המשולשת" (Üçler Misâkı) והחליטו להקים את הפיקוח הצבאי להגנה על המולדת.
בסוף אפריל הגיש קאבאקאלי מוסטפא פבזי פאשה את הדוח הזה לשר המלחמה איראקיר פאשה.
בנוסף, יוקם הפיקוח על הכוחות הצבאיים ברומליה (נוראדין איברהים פאשה) והקורפוס ה-13 יהיה תחת הנהלת משרד המלחמה.
במאי 1919 היה בנוי הפיקוח הצבאי כדלקמן:
הקורפוס ה-1 (אדריאנופול, מיראליי קפה טייאר ביי)
הקורפוס ה-14 (טקפורדאיי, Mirliva יוסוף איזט פאשה)
הקורפוס ה-17 (סמירנה, מירליב עלי נדיר פאשה, הועבר לפיקוח קבוצת ארמיות ילדרים לאחר כיבוש סמירנה)
הקורפוס ה-25 (קונסטנטינופול, מירליבה עלי סאיט פאשה )
הארמייה הראשונה היא הארמייה היחידה בצבא יוון.
היא מוצבת בלאריסה ואמונה על הגנת צפון הארץ ומזרחה.
מקורות שונים מזכירים בטעות את קיומה של הארמייה כבר במהלך מלחמת איטליה-יוון, אולם מדובר בטעות.
באותה העת ליוון לא היו ארמיות, והקורפוסים היו כפופים ישירות לפיקוד המרכזי.
הארמייה הוקמה ב-1947, במהלך מלחמת האזרחים היוונית, ובסיסה הראשון היה בוולוס.
היא כללה באותה תקופה את הקורפוסים השני והשלישי.
היא פורקה ב-1948, אולם הוקמה מחדש ב-1951, והוצבה בלאריסה.
הארמייה אמונה על הגנת צפון הארץ ומזרחה, והמפקד עליה הוא בדרגת אנטיסטרטגוס (מקביל ללוטננט גנרל).
הארמייה כוללת כיום את הקורפוס הרביעי, הדיוויזיה הראשונה ודיוויזיית חיל הרגלים הממוכן השנייה.
המוטו של הארמייה הוא "כל עוד השמש תמשיך במהלכה" (ביוונית מודרנית: εφόσον πορεύεται τον ίδιο δρόμο).
מימרה זו מבוססת על סיפור המובא בהיסטוריות של הרודוטוס, על פיו לפני קרב פלטאיה הציע המצביא הפרסי מרדוניוס ליוונים להיכנע, ותשובתם הייתה שכל עוד השמש תמשיך במהלכה (ביוונית עתיקה: ΕΣΤ' ΑΝ ΤΗΝ ΑΥΤΗΝ ΟΔΟΝ ΙΗ) הם לא יכנעו.
הארמייה הפולנית הראשונה (בפולנית: Pierwsza Armia Wojska Polskiego, הידועה גם כצבא ברלינג) הייתה יחידת צבא של הכוחות המזוינים הפולניים במזרח.
היא הוקמה בברית המועצות בשנת 1944, מהקורפוס הפולני הראשון שהיה בעבר בברית המועצות, כחלק מצבא העם של פולין (LWP).
הארמייה הראשונה לחמה בחזית המזרחית, כחלק מהחזית הבלארוסית הראשונה, במהלך המתקפה נגד גרמניה הנאצית שהובילה לכיבוש ורשה בינואר 1945 ולכיבוש ברלין במאי 1945.
הארמייה הראשונה הוקמה בברית המועצות בשנת 1944, מהקורפוס הפולני הראשון שהיה קיים בעבר כחלק מצבא העם של פולין (LWP).
ב-10 באוגוסט 1943, נתנו הסובייטים אישור להרחבת דיוויזיית הרגלים הפולנית הראשונה של טדיאוש קושצ'יושקו לקורפוס (הקורפוס הפולני הראשון).
המערך החדש אמור היה להיות מורכב משתי דיוויזיות חי"ר, חטיבת ארטילריה וחטיבת שריון, רגימנט תמיכה ורגימנט אווירי, ארבעה גדודים עצמאיים ויחידות תמיכה.
ב-29 ביולי 1944 אורגנו מחדש היחידות הפולניות לארמייה הפולנית הראשונה.
בין ה-12 ל-14 באוקטובר 1943, דיוויזיית הרגלים הפולנית הראשונה ביצעה הסתערות על לנינו ליד סמולנסק וספגה עשרים וחמישה אחוז הפסדים.
מאוחר יותר, דיוויזיית הרגלים הראשונה של קושצ'יושקו לחמה בברלין סביב קנצלריית הרייך והרייכסטאג.
בשלב זה של המלחמה, התפקיד הפולני במתקפה הסובייטית מערבה היה משמעותי למדי, ותרם 200,000 חיילים; זה היה כעשרה אחוזים מהכוח שהשתתף במסע של ז'וקוב וקונייב על ברלין.
בתחילה גויסו אנשי הארמייה הפולנית הראשונה מחיילים פולנים שנפלו בשבי במהלך הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939 (לאחר שגרמניה כבשה את מערב פולין), ומפולנים שגורשו מפולין הכבושה הסובייטית בשנים 1939–1941. הם היו כמעט כל הכוחות הקרביים של הארמייה הראשונה.
עם זאת, רבים מאנשי ברית המועצות שירתו בארמייה הראשונה, כולל 39% מהקצינים והמומחים הטכניים, בעוד שאצל קצינים בכירים השיעור הגיע ל-75%.
כאשר הצבא האדום עבר לאזורים הפולניים ממערב לקו קרזון, מגויסים מאותם אזורים הפכו זמינים גם לארמייה הפולנית הראשונה (והארמייה הפולנית השנייה) בהתאם לצו ה-15 באוגוסט 1944 של הוועד הפולני לשחרור לאומי (ממשלת לובלין).
עד אוקטובר 1944 פיקד על הארמייה הראשונה לוטננט גנרל זיגמונט ברלינג.
מפקדה השני היה לוטננט גנרל קרול שווייצ'בסקי.
קולונל ולודז'ימייז' סוקורסקי היה הקצין הפוליטי הראשי.
הקורפוס השתתף בלחימה מספטמבר 1943.
הארמייה פעלה בחסות הצבא האדום, היא נכנסה ללחימה לראשונה בקיץ 1944 במסגרת החזית הבלארוסית הראשונה באגף הימני של מבצע לבוב-סנדומייז', ונלחמה בקרבות במהלך החצייה הסובייטית של נהר ויסלה סביב דמבלין ופולאווי.
בספטמבר 1944, יחידות הארמייה הראשונה היו מעורבות בקרבות קשים בשלבים האחרונים של מרד ורשה לאחר שחצו את נהר הוויסלה בעקבות כיבוש מחוז פראגה המזרחי של ורשה, אך ספגו אבדות כבדות.
לאחר שבסופו של דבר השתלטה על ורשה בינואר 1945, הארמייה הראשונה השתתפה במתקפת ויסלה-אודר, ולאחר מכן נעה לכיוון בידגושץ'.
הארמייה הראשונה לחמה לאחר מכן בפומרניה, פרצה את הקו המבוצר של חומת פומרניה (Pommernstellung) וכבשה את מבצר קולברג, עיר מבוצרת בכבדות, במרץ.
יחידותיה התקדמו לצפון-מזרח עד גדנסק במהלך הקרבות לחדור לביצורים של פומרניה, חטיבת הפרשים הראשונה "ורשה" ערכה את ההסתערות האחרונה של הפרשים הפולנים בכפר שוינפלד.
באביב 1945 הצבא, שמנה כעת 78,556 חיילים, הוצב מחדש בחזית על נהר האודר לקראת המתקפה הסובייטית הסופית של המלחמה באירופה.
גם הארמייה השנייה הפולנית נכנסה בזמן זה לקו החזית, וביחד תרמו שני הארמיות כ-10% מסך הכוחות המעורבים במבצע.
במהלך המתקפה היא חצתה את הנהר ב-16 באפריל והצטרפה לקרב על ברלין.
במסגרת זו, בין שאר הפעולות, חצו יחידות פולניות של הארמייה הראשונה את תעלת הוהנצולרן והתקדמו לעבר קרמן, פלאטו, פארן ונאואן .
הם סיימו את המערכה שלהם בהשתתפות בקרב על ברלין.
במתקפה על ברלין, כוחה של הארמייה הפולנית הראשונה היה למעלה מ-74,000 לוחמים, ובכך היווה 7.5% מכוחה של החזית הבלארוסית הסובייטית הראשונה, שמנתה למעלה מ-980,000 איש כאשר הארמייה הראשונה הפולנית נכללת בסך הכללי.
במהלך מתקפת ברלין, הארמייה הראשונה של פולין ספגה אבדות של למעלה מ-10,400 איש.
הכוחות של דיוויזיית הרגלים הראשונה שנתמכה על ידי חטיבת ארטילריית ההוביצרים השנייה וחטיבת המרגמות העצמאית הראשונה, לחמו בברלין סביב האוניברסיטה הטכנית והצד הדרום מערבי של טירגארטן קרוב לגן החיות של ברלין.
הארמייה פורקה לאחר המלחמה ב-22 באוגוסט 1945. יחידותיה המשיכו לשרת בכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית הפולנית החדשה שנוצרה.
הארמייה הפולנית הראשונה הייתה דומה מאוד בארגון לארמיות אחרות שהיוו את עיקר סדר הכוחות של הצבא האדום.
היה לה שילוב טוב של יחידות חי"ר וארטילריה יחד עם זרועות תמיכה אחרות.
יכולת השריון שלה הייתה חלשה משמעותית, והורכבה מחטיבת טנקים אורגנית אחת בלבד.
בכוח אדם היא הייתה שוות ערך לקורפוס רגלים אמריקאי, עם כוח של 74,530 איש ב-1 במאי 1945. בתום המלחמה ב-1945, היא הייתה מורכבת מהיחידות הגדולות הבאות (שמות כבוד בסוגריים)
הדיוויזיה ה-1 (על שם טדאוש קושצ'ושקו)
הדיוויזיה ה-2 (על שם יאן הנריק דומברובסקי)
הדיוויזיה ה-4 (על שם יאן קילינסקי)
חטיבת תותחים ה-1 (על שם יוזף בם)
חטיבת השריון ה-1 על שם גיבורי וסטרפלאטה (טנקי T-34)
ריגמנט טנקים כבדים ה-4 (טנקי IS-2)
רגימנט תותחים מתנעים ה-13 (משחיתי טנקים SU-85 ו-ISU-152)
הארמייה השישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה זכורה בעיקר בשל מעורבותה והשמדתה בקרב סטלינגרד.
הארמייה הוקמה ב-10 באוקטובר 1939 על ידי שינוי שמה של הארמייה העשירית שפעלה בפולין, ולמפקדה מונה גנרל ולטר פון רייכנאו.
מטרתה העיקרית הייתה להגן על גבולה המערבי של גרמניה כנגד התקפות בריטיות וצרפתיות.
במהלך הפלישה להולנד ובלגיה השמידה הארמייה את הביצורים באיבן אימאל, לייז' ונאמור.
לאחר מכן השתתפה בפריצת ההגנה על פריז ב-12 ביוני 1940 ואגפה מצפון את הכוחות הנסוגים לכוון נורמנדי.
במבצע ברברוסה פעלה הארמייה במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
בינואר 1942, פון רייכנאו, שקודם בינתיים לדרגת גנרל-פלדמרשל, מצא את מותו בתאונת מטוס, לאחר שהועבר לבית חולים בעקבות התקף לב.
הפיקוד על הארמייה הועבר לידי פרידריך פאולוס, ראש המטה שלה לשעבר.
במאי 1942 הותקפה הארמייה על ידי כוחות סובייטיים חזקים במסגרת מתקפה שנועדה לשחרר את העיר חרקוב, היא ספגה אבדות כבדות, אך במסגרת קרב חרקוב השני הצליחה לכתר ולהשמיד את מרבית הכוחות התוקפים בסיוע יחידות נוספות של קבוצת ארמיות דרום.
ב-28 ביוני 1942 נפתחה מתקפת הקיץ הגרמנית.
הארמייה השישית התקדמה, כמעט ללא התנגדות, מזרחה לכיוון העיר סטלינגרד.
התקדמות הזרוע הצפונית של המתקפה הגרמנית, שכללה גם את הארמייה השישית הייתה כה מהירה, עד שהיטלר הורה לארמיית הפאנצר הרביעית לנוע דרומה לכיוון רוסטוב כדי לסייע להתקדמות הזרוע הדרומית של המתקפה.
ללא הסיוע של ארמיית הפאנצר הרביעית הואטה התקדמות הארמייה השישית מזרחה, וייתכן שהוחמצה הזדמנות לכבוש את סטלינגרד לפני הגעת העתודות הסובייטיות לזירה.
בסופו של דבר החליט היטלר להורות לארמיית הפאנצר הרביעית לחזור למשימתה המקורית, ולתקוף את סטלינגרד בסיוע הארמייה השישית.
הארמייה השישית התקדמה אל העיר מצפון, בעוד שארמיית הפאנצר הרביעית נעה אליה מכיוון דרום.
הארמייה השישית הייתה הכוח הגרמני העיקרי שלחם בקרב סטלינגרד במלחמת העולם השנייה.
הארמייה כללה באוגוסט 1942 13 דיוויזיות עם כ-250 אלף חיילים, והייתה אחת היחידות החזקות ביותר בצבא הגרמני.
במהלך הלחימה בתוך העיר סטלינגרד תוגברה הארמייה בחלק מיחידות ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-23 באוגוסט 1942 החלה המתקפה הגרמנית על סטלינגרד, בהתקפת ענק של הלופטוואפה, בה השתתפו 600 מטוסי הפצצה.
העיר עצמה נחרבה בהפצצה, והפכה למקום שאינו ראוי למגורי אזרחים.
בין חורבות העיר הקימה הארמייה ה-62 של ברית המועצות את קווי הגנתה בבתי מגורים ובמפעלי תעשייה.
הגרמנים, שנתקלו בהתנגדות רוסית קשוחה מבעבר, סבלו אבדות במספרי ענק.
כאשר סופה של הלחימה לא נראה לעין, החלו הגרמנים במתקפה ארטילרית באמצעות מרגמות ענק.
לכך ענו הרוסים בריכוז ארטילרי משלהם בעברו המזרחי של נהר הוולגה.
בחורבות שיצר הקרב הארטילרי לא הייתה כל אפשרות לתנועת שריון, שכן גובה החורבות הגיע לעיתים לשמונה מטרים.
יכולת התמרון של הטנקים הייתה אפסית, והם היו פגיעים לאש אנטי טנקית יעילה של חוליות רוסיות שחיכו בחורבות הבתים.
בנובמבר 1942 היה כ-90% משטחה של העיר בידיה של הארמייה השישית.
את אגפיה אבטחו שתי ארמיות רומניות, שהיו מורכבות ברובן מיחידות בלתי מיומנות, הסובלות ממחסור באספקה ובכוח אדם.
בדרום, החזיקו עדיין הרוסים במספר מבלטים מעברו המערבי של נהר הוולגה, והיוו איום מתמיד לארמייה השישית.
עם זאת היטלר, המפקד העליון של הצבא הגרמני, היה כה ממוקד בלחימה בתוככי העיר, עד כדי כך שסירב לכל בקשה לתגבר את האגפים החשופים של איגוד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד.
בסתיו, ריכז הגנרל גיאורגי ז'וקוב, האחראי על התכנון האסטרטגי בחזית סטלינגרד, ריכוז מאסיבי של כוחות בערבות מצפון ומדרום לעיר.
המתקפה הרוסית החלה ב-19 בנובמבר 1942, בפריצה בחזית הצפונית.
הארמייה הרומנית השלישית, שהחזיקה את הגזרה שמצפון לגזרת הארמייה השישית של הוורמאכט, החזיקה מעמד יום אחד אל מול המתקפה הרוסית.
ב-20 בנובמבר הצטרפו למתקפה שתי ארמיות מחזית סטלינגרד, שתקפו את הכוחות הרומניים שהגנו על קו החזית מדרום לעיר.
היחידות הסובייטיות שעטו מערבה, בתנועת מלקחיים ונפגשו יומיים לאחר מכן ליד העיר קאלאץ', כשהם משלימים את כיתור הארמייה השישית בעיר סטלינגרד.
250,000 חיילים גרמנים ורומנים נלכדו בכיס.
בישיבה מטה שנערכה בסמוך להשלמת הכיתור, הציעו מפקדי הצבא הגרמני כי הנצורים ינסו לשבור את טבעת הכיתור ולעזוב את העיר, על מנת ליצור קו הגנה חדש במערבו של הנהר דון.
מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג הבטיח כי הלופטוואפה יסתפק את הארמייה השישית עד לבוא החילוץ, במסגרת הרכבת האווירית לסטלינגרד.
זאת למרות שכושר האספקה המקסימלי של הלופטוואפה היה 300 טון ליום, הרבה פחות מהאומדן של 500 טון אספקה יומי הדרושים לנצורים.
כל זאת לא מנע מהיטלר להורות לנצורים להישאר בחורבות העיר ולהחזיק בהן בכל מחיר.
אש נ"מ חזקה ומטוסי קרב הגנו על שמי העיר, והביאו לאובדן מטוסי אספקה רבים.
במהלך המערכה סיפק הלופטוואפה כעשירית מהאספקה אותה התחייב לספק.
הגנרל אריך פון מאנשטיין קיבל לידיו כוח משימה, שכלל את מה שנותר מארמיית הפאנצר הרביעית של הגנרל הרמן הות, ויצא למבצע סופת חורף.
שריוניו של הגנרל הות התקרבו עד כדי 50 ק"מ מהעיר הנצורה, וייתכן כי בשלב זה יכולה הייתה תנועה של הארמייה השישית להביא לפריצת המצור, ולהיחלץ, במחיר אובדן האחיזה הגרמנית בעיר.
אך פון פאולוס נשמע לפקודתו של היטלר, ולא הורה לחייליו לנסות ולפרוץ את המצור.
ניסיון החילוץ הגרמני נבלם על ידי כוחות עתודה סובייטיים חזקים שהוחשו לזירה.
הוולגה קפאה, ואפשרה מעבר רצוף של כוחות רוסים אל תוככי העיר, בעוד שהגרמנים קופאים מקור ללא עתודות דלק, ומתים מרעב.
אלפים מתו מכוויות קור, תת-תזונה ומחלות.
לאחר נסיגת הכוחות הגרמנים מן הקווקז, תוך הקמת קו הגנה בסביבות העיר רוסטוב על הדון, הייתה הארמייה השישית מרוחקת מאות קילומטרים מן החייל הגרמני הקרוב, ולמעשה ללא כל תקווה לחילוץ.
אובדנם של שדות התעופה שהוחזקו בפאתי העיר, בפיטומניק וגומארק, סימן את חוסר התקווה של הנצורים לחילוץ או לקבלת אספקה נוספת.
הגרמנים לחמו ללא חימוש, אספקה, מזון או תרופות.
בינואר 1943 היה ברור כי נפילתם של הנצורים היא בלתי נמנעת.
ב-30 בינואר מינה היטלר את פאולוס לדרגת גנרל-פלדמרשל, מתוך כוונה למנוע בכך את כניעתו, שכן אף מרשל גרמני לא נלקח מעולם בשבי.
היטלר הניח כי עתה יילחם פאולוס עד הכדור האחרון, ולאחר מכן יתאבד.
ואולם ב-2 בפברואר 1943 נכנעו פאולוס, הארמייה השישית וכל הכוחות הגרמנים בסטלינגרד לכוח רוסי שהגיע למרתף חנות הכלבו "גום" בה הייתה מפקדתו.
91,000 איש נלקחו בשבי, לרבות גנרל-פלדמרשל פאולוס ועמו 22 גנרלים.
היטלר נתקף חימה מששמע כי פאולוס העדיף את השבי על ההתאבדות.
רק 6,000 מהשבויים שבו אי פעם לביתם, לאחר עשר שנים.
השבויים היו חלשים מרעב וממחלות, ולא קיבלו טיפול רפואי ראוי.
חלקם נשלחו למחנות עבודה במזרח, ורבים מהם מתו מתשישות ומרעב.
כמה קצינים בכירים הוחזקו במוסקבה, הצטרפו לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית ושימשו את הסובייטים בתעמולתם.
כמה מהם חתמו על הצהרות כנגד היטלר, ששודרו לכוחות הגרמנים.
הלחימה בעיר נמשכה 199 ימים.
חוקרים מעריכים כי במהלך הניסיון לכבוש את סטלינגרד ספגו כוחות הארמייה השישית כ-100 אלף אבדות, בנוסף לכ-250 אלף אבדות שספגו הכוחות הגרמניים שכותרו בתוך כיס סטלינגרד לאחר ה-19 בנובמבר 1942.
פרידריך פאולוס נשאר בשבי בברית המועצות לאחר המלחמה עד מותו של סטלין ב-1953.
הקמה מחדש - החזית המזרחית
ב-3 במרץ 1943 היטלר הוציא פקודה להקמתה מחדש של הארמייה.
למפקדה החדש מונה גנרל קרל-אדולף הולידט.
הארמייה השתתפה בקרבות ברומניה ואוקראינה כחלק מקבוצת ארמיות דרום.
בסוף אוגוסט 1944 כותרה הארמייה והושמדה ברובה על ידי כוחות הצבא האדום במסגרת מבצע יאשי-קישינב, אולם הפעם מפקדת הארמייה שרדה.
בסוף שנת 1944, הארמייה, שהוקמה מחדש בפעם השלישית, תחת פיקודו של גנרל מקסימיליאן פרטר-פיקו יחד עם הארמייה ההונגרית השנייה שהייתה תחת פיקודה, השמידו שלושה קורפוסי טנקים סובייטים בקרב דברצן.
הפיקוד הועבר לגנרל הרמן באלק בדצמבר 1944. בינואר 1945 הארמייה עמדה בראש מבצע קונרד, שנועד לשחרר את הכוחות הגרמנים שהיו מכותרים בבודפשט.
אחרי כישלון מבצע קונרד הארמייה נסוגה לאזור אגם בלטון והארמייה השתתפה ונתנה חיפוי למתקפת אגם בלטון.
אחרי כישלון המתקפה הארמייה החזיקה בקווים עד המתקפה הסובייטית במבצע וינה ב-15 במרץ 1945.
בסוף חודש מרץ, שאריות הארמייה התחילו בנסיגה לעבר וינה.
הם נכנעו לכוחות צבא אמריקאים ב-9 במאי 1945 בכניעת גרמניה הנאצית.
גנרל-פלדמרשל ולטר פון רייכנאו (10 באוקטובר 1939 – 29 בדצמבר 1941)
גנרל חיל התותחנים מקסימיליאן דה אנגליס (8 באפריל 1944 – 14 ביולי 1944)
גנרל חיל התותחנים מקסימיליאן פרטר-פיקו (17 ביולי 1944 – 22 בדצמבר 1944)
הארמייה השמינית של הצבא הבריטי הייתה אחת היחידות הלוחמות המפורסמות שפעלו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
היחידה פעלה בעיקר במערכה בצפון אפריקה ובמערכה האיטלקית.
על אף שהיחידה הייתה חלק מן הצבא הבריטי, ותמיד עמדה בפיקודו של קצין בריטי, צורפו ליחידה יחידות משנה מרחבי האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי, וכן גולים מגרמניה הנאצית ואירופה הכבושה.
היחידה כללה יחידות שהגיעו מאוסטרליה, הודו, קנדה, צרפת החופשית, יוון, ניו זילנד, פולין, רודזיה ודרום אפריקה, בנוסף ליחידות שהגיעו מהממלכה המאוחדת.
יחידות חשובות שצורפו לארמייה כללו את: הקורפוס האוסטרלי ה-1, הקורפוס הבריטי ה-5, הקורפוס הבריטי ה-10, הקורפוס הבריטי ה-13, הקורפוס הבריטי ה-30, הקורפוס הקנדי ה-1, הקורפוס הפולני ה-2, הדיוויזיה המשוריינת הבריטית ה-7 (המכונה "עכברושי המדבר"), הדיוויזיה הבריטית ה-50, הדיוויזיה הבריטית ה-51, והדיוויזיה הניו זילנדית ה-2.
הארמייה השמינית קמה מ"כוח המדבר המערבי", הכוחות הבריטים ששהו במצרים בעת הפלישה האיטלקית למצרים בספטמבר 1940 ונשאו בתחילה בעולה של המערכה, לאחר ארגון מחדש ותגבור ביחידות נוספות, תהליך שהתבצע בספטמבר 1941. מפקדו של הכוח החדש היה לוטננט גנרל אלן גורדון קנינגהם.
עם הקמתה, כללה הארמייה שני קורפוסים.
הקורפוס הבריטי ה-30 בפיקודו של לוטננט גנרל וילוובי נורי והקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של לויטננט גנרל אלפרד ריד גודווין אוסטן.
הארמייה השמינית כללה, כיחידת עתודה, גם את דיוויזיית חיל הרגלים הדרום אפריקנית ה-2, ובסך הכל כלל כוחה 7 דיוויזיות.
עד לקרב אל-עלמיין השני בנובמבר 1942, גדל כוחה של הארמייה והגיע ל-10 דיוויזיות ומספר חטיבות עצמאיות, ובסך הכל כ-220,000 לוחמים.
פעולתה הראשונה של הארמייה השמינית עם הקמתה, הייתה השתתפות במבצע צלבן, מבצע שנועד להסיר את המצור מעל טוברוק.
ב-17 בנובמבר 1941, חצתה הארמייה את גבול מצרים לתוככי לוב על מנת להתקיף את כוחות ארמיית הפאנצר אפריקה של הגנרל ארווין רומל.
אבדות מוקדמות הביאו את קנינגהם להמליץ על השעיית המתקפה, וב-26 בנובמבר הועבר קנינגהם מתפקידו, והגנרל קלוד אוקינלק הדיחו מתפקידו והחליפו במייג'ר גנרל ניל ריצ'י.
על אף שהשיג מספר הצלחות טקטיות, נאלץ רומל לפנות את טוברוק, ועד לסוף שנת 1941 נסוג עד אל עגיילה.
בפברואר 1942 ארגן רומל מחדש את כוחותיו, והצליח להדוף את הארמייה השמינית עד לקו גזאלה, מערבית לטוברוק.
ההפוגה שחלה לאחר מכן אפשרה לשני הצדדים לארגן מחדש את כוחותיהם על מנת להנחית מכת נגד, אך היה זה רומל שלקח ראשון את היזמה לידיו, פרץ את קווי המגננה הבריטים, ובקרב גזאלה הצליח להסיג את הארמייה השמינית קילומטרים רבים למזרח, וכבש את טוברוק.
אוקינלק החליט כי ריצ'י אינו מסוגל לעצור את רומל, ולקח בעצמו את הפיקוד הישיר על הארמייה.
ארמיית הפאנצר אפריקה נעצרה לבסוף על ידי אוקינלק לאחר קרב אל-עלמיין הראשון ביולי 1942. אוקינלק ביקש הפוגה, במהלכה יוכל לארגן מחדש את הארמייה, שאיבדה הרבה מכוחה בקרבות הבלימה, אך וינסטון צ'רצ'יל לחץ עליו ליזום מתקפת נגד מיידית.
צ'רצ'יל ואלן ברוק נפגשו עם אוקינלק בקהיר באוגוסט 1942, ולאחר פגישה זו נראה כי איבדו את האמון בו.
אוקינלק הוחלף על ידי הרולד אלכסנדר בתפקיד מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון, ומייג'ור גנרל ויליאם גוט קיבל את הפיקוד על הארמייה השמינית.
גוט נהרג בהתרסקות מטוס בדרכו לקבלת התפקיד החדש, ואת מקומו מילא לויטננט גנרל ברנרד מונטגומרי.
מונטגומרי ואלכסנדר הצליחו להדוף את הלחץ הפוליטי ליזום מתקפה, ובנו את כוחה של הארמייה, כשהם מוסיפים לה את הקורפוס הבריטי ה-10, שנועד לשמש ככוח מרדף.
הארמייה השמינית הייתה אחת היחידות העיקריות שהשתתפו במערכה באיטליה.
תחת פיקודו של מונטגומרי, חברה הארמייה לארמייה האמריקנית השביעית וביולי 1943 השתתפה במבצע האסקי, הוא הפלישה לסיציליה.
לאחר כיבוש סיציליה המשיכה הארמייה והשתתפה בפלישת בעלות הברית לאיטליה כאשר יחידותיה נחתו ב"עקב" המגף האיטלקי ב"מבצע בייטאון", ובטאראנטו, ב"מבצע סלפסטיק".
לאחר שחברה אל הארמייה האמריקנית החמישית שנחתה בסאלרנו, בחופה המערבי של איטליה דרומית לנאפולי, המשיכה הארמייה את דרכה צפונה, בחזית המזרחית של כוחות בעלות הברית.
בסוף שנת 1943 הועבר מונטגומרי לבריטניה, על מנת שיטול חלק בהכנות למבצע אוברלורד, הוא מבצע נחיתת בעלות הברית בנורמנדי, ולויטננט גנרל אוליבר ליס קיבל את הפיקוד על הארמייה.
לאחר הקרב על מונטה קסינו, הצליחה הארמייה השמינית במבקע למרכז איטליה, ואפשרה את כניסת הארמייה החמישית לרומא בתחילת יוני.
לאחר כיבוש רומא, המשיכה הארמייה בלחימה בכיוון צפון דרך מרכז איטליה במטרה לכבוש את פירנצה.
הכוחות הגרמנים נערכו בקו מגננה שכונה "הקו הגותי".
הארמייה השמינית שבה אל החוף האדריאטי והצליחה בהבקעת הקו הגותי, אך לבסוף כשלה בניסיון לפרוץ אל עמק הפו לפני תחילת החורף, שבו לא ניתן היה ליזום מתקפות משמעותיות.
במהלך אוקטובר הועבר הגנרל ליס לדרום מזרח אסיה, והוחלף בלויטננט גנרל סיר ריצ'רד מקרירי.
באביב 1945 התעוררה הארמייה שוב לפעולה, ופתחה ראשונה בפעולות במסגרת מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה.
עד לשעות הבוקר המאוחרות של 12 באפריל הגיעה הדיוויזיה ההודית ה-8 לצדה השני של סאנטרנו, והדיוויזיה הבריטית ה-78 החלה להסתער על ארגנטה.
בינתיים חטיבת המשמר הבריטית ה-24 שהייתה חלק מהדיוויזיה הבריטית ה-56 (לונדון), פתחה במתקפה אמפיבית על פתחת ארגנטה, אולם אף על פי שהשיגה דריסת רגל במעבר, עדיין עוכבה בעמדות של פוסה מרינה בליל 14 באפריל, והדיוויזיה ה-78 עוכבה באותו היום גם היא על נהר רנו בבאסטיה אומברה.
הארמייה ניתקה והשמידה חלקים ניכרים של צבאות הגרמנים באזור בולוניה ולאחר מכן התקדמה במהירות דרך צפון מזרח איטליה לאוסטריה.
ב-2 במאי 1945 נכנסו כוחות הארמייה לטרייסט ובכך סיימו את תפקידם במלחמת העולם השנייה.
לוטננט גנרל אלן גורדון קנינגהם (9 בספטמבר – 26 בנובמבר 1941)
לוטננט גנרל ריצ'רד מקרירי (1 באוקטובר 1944 – יולי 1945)
הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי, או הארמייה האיטלקית ברוסיה (באיטלקית: Armata Italiana in Russia), הייתה ארמייה איטלקית שלחמה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר, במסגרת קבוצת ארמיות B, ונטלה חלק בקרב סטלינגרד.
בחורף 1942/1943 הותקפה הארמייה על ידי כוחות עדיפים של הצבא האדום וספגה אבדות כבדות מאוד, בעקבותיהם הוחלט להוציא אותה מהחזית הסובייטית.
הארמייה הוקמה לראשונה ב-25 בינואר 1940 ופיקד עליה הגנרל אדלברטו מסבויה-ג'נובה.
לאחר תשעה חודשי פעילות בצפון איטליה הוחלט להפסיק את פעילותה.
ב-1 באפריל 1942 הוקמה הארמייה השמינית מחדש, ונשלחה לדרום ברית המועצות בהתאם להחלטתו של בניטו מוסוליני להעמיק את המעורבות האיטלקית בחזית המזרחית.
בחזית זו כבר פעל גיס איטלקי שכלל כ-59,000 לוחמים במסגרת 3 אוגדות והם שולבו בשורות הארמייה החדשה.
הארמייה חולקה לשלושה קורפוסים: הקורפוס האלפיני, הקורפוס ה-35 והקורפוס ה-2, וכללה גם כוח מתנדבים קרואטים ואיטלקיים, שהשתייכו לחולצות השחורות.
כל קורפוס מנה שלוש דיוויזיות, ודיוויזיה אחת שימשה כעתודה תחת פיקודו הישיר של מפקד הארמייה.
10 הדיוויזיות של הארמייה כללו ארבע אוגדות רגלים, שלוש אוגדות אלפיניות (שנכללו בקורפוס האלפיני) (חיל רגלים מובחר), שתי דיוויזיות ממוכנות ודיוויזיית פרשים.
בנוסף, סופחו לארמייה שתי דיוויזיות חיל רגלים גרמניות, ה-298 וה-62, מהקורפוס ה-29 כדי לחזק את מערך ההגנה שלה.
לאיטלקים סופקו גם 12 טנקים מסוג פאנצר סימן 4 ומספר טנקי שלל סובייטים חדישים יחסית, אך מרבית כלי הרכב המשוריינים, שעמדו לרשותה, היו מדגמים מיושנים או קלים, בעיקר טנקי פיאט L6/40 שחלקם צוידו בתותחי נ"מ בקוטר 37 מילימטרים, אשר ניתן היה להשתמש בהם גם כנשק נגד טנקים.
חיילי הרגלים צוידו ברובה קרקנו 91 שירה תחמושת בקוטר 6.5 מילימטרים לטווח אפקטיבי של 600 מטרים ובמקלע ברדה 30 שירה תחמושת בקוטר 7.65 מילימטרים לטווח אפקטיבי של 800 מטרים.
סופק מספר מצומצם של מקלעים כבדים מסוג ברדה M37 אשר ירו תחמושת בקוטר 8 מילימטרים לטווח אפקטיבי של קילומטר אחד.
חברי המיליציות צוידו גם בתת מקלע מסוג ברטה 38 שירה תחמושת בקוטר 9 מילימטרים לטווח אפקטיבי של 250 מטרים.
הכח האווירי של הארמייה מנה 66 מטוסים מהדגמים מאקי C.202 ומאקי C.200 שיועדו לקרבות אוויר והמפציצים קאפרוני Ca.311 ופיאט BR.20.
בסתיו 1942 הוצבה הארמייה השמינית בין הארמייה ההונגרית השנייה במערב, לכוחות הארמייה הרומנית השלישית במזרח, כ-270 קילומטרים צפונית מערבית לסטלינגרד, תחת פיקוד קבוצת ארמיות B.
היא היוותה חלק מכוחות הציר, שהקימו מערך הגנה מדרום לנהר הדון, כדי להגן על האגף הצפוני של אגד הכוחות הגרמני, שתקף את העיר סטלינגרד, ולאבטח אותו מפני האפשרות של מתקפת נגד סובייטית.
להוציא את הקורפוס האלפיני, מרבית יחידות הארמייה סבלו מרמת חיילות ירודה וממורל ירוד, חסרו ציוד לחימה כבד וצוידו בנשק קל מדגמים מיושנים יחסית.
ב-16 בדצמבר 1942, במסגרת מבצע סטורן קטן תקפה ארמיית המשמר הראשונה של הצבא האדום את מרכז מערך ההגנה האיטלקי, שהוחזק על ידי ארבע דיוויזיות איטלקיות ודיוויזיה גרמנית, והבקיעה דרכו לאחר 3 ימי לחימה.
כ-130 אלף חיילים איטלקיים כותרו על ידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים, ושרידיהן נכנעו לאחר 11 ימי לחימה.
רק כ-45 אלף חיילים הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית.
במהלך הקרבות נהרג הגנרל פאולו טרנאסי מפקד כוח השריון האיטלקי בחזית הסובייטית.
באמצע ינואר 1943 תקפו ארבע ארמיות סובייטיות מחזיתות וורוניז' ובריאנסק, את כוחות הציר באזור הדון העליון, והנחילו להם תבוסה מוחצת.
הקורפוס האלפיני האיטלקי הצליח להחזיק בעמדותיו במשך 4 ימים, אך מצא עצמו בכיתור תוך זמן קצר, לאחר שכוחות הצבא האדום השמידו את הארמייה ההונגרית השנייה, שהחזיקה באגפו השמאלי.
הקורפוס האלפיני ניהל קרב נסיגה נואש, ולאחר כשבועיים של לחימה הצליח להגיע לקו ההגנה הגרמני החדש באזור בלגורוד לאחר שספג אבדות כבדות מאוד.
שתיים משלוש הדיוויזיות של הקורפוס הושמדו כמעט לחלוטין, והשלישית איבדה כשני שלישים מחייליה במהלך הנסיגה.
ההקרבה של הקורפוס האלפיני אפשרה לכ-40 אלף חיילים של הציר להיחלץ מטבעת הכיתור הסובייטית.
בסך הכל ספגה הארמייה השמינית כ-123 אלף נפגעים בשישה חודשי לחימה בחזית הסובייטית (20 באוגוסט 1942 - 20 בפברואר 1943) - 88 אלף הרוגים ונעדרים (מתוכם כ-64 אלף שבויים, שרובם לא שרדו את השבי הסובייטי) וכ- 35 אלף פצועים ונפגעי כוויות קור.
באפריל 1943 הוחזרו שרידי הארמייה מברית המועצות לאיטליה לצורך התארגנות.
המשטר האיטלקי מנע את פרסום דבר חזרתם בתקשורת האיטלקית, כדי שלא ייוודע גודל התבוסה.
הקצינים והחיילים ששבו לאיטליה מתחו ביקורת גלויה על ראשי הצבא והמשטר האיטלקי על חוסר אחריותם ושליחתם לחזית כשהם מצוידים בציוד מיושן ולא מתאים לתנאי הקרב ומזג האוויר.
עוד האשימו הקצינים האיטלקים את הפיקוד הגרמני בהקרבת הכוחות האיטלקים למען הצלת כוחות הצבא הגרמני.
ב-25 ביולי 1943 הודח בניטו מוסליני, ב-8 בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית והארמייה השמינית לא חזרה עוד לפעילות.
הארמייה השמינית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית, שלחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה והשתתפה במלחמת קוריאה.
מאז מלחמה זו מוצבת מפקדת הארמייה בקוריאה הדרומית וכיום היא משתייכת לפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
הארמייה השמינית הוקמה בארצות הברית ב-2 ביוני 1944. כמפקדה נתמנה לוטננט גנרל רוברט אייכלברגר (Robert L.
בספטמבר 1944 החליפו יחידות הארמייה את יחידות הארמייה האמריקנית השישית בזירת האוקיינוס השקט – בגינאה החדשה, בריטניה החדשה, איי האדמירליות ומורוטאי.
הדבר נעשה על מנת שהארמייה השישית תוכל להיערך לפלישה לפיליפינים, אשר החלה בחודש שלאחר מכן.
בדצמבר 1944 שוב החליפו יחידות הארמייה השמינית את אלו של הארמייה השישית בשדה הקרב של האי לייטה שבפיליפינים.
ב-29 בינואר 1945 נחתו חיילי הארמייה השמינית באי לוזון שבפיליפינים, כאשר הקורפוס ה-11 נחת בסן אנטוניו ואילו הדיוויזיה המוטסת ה-11 נחתה בצד השני של מפרץ מנילה כעבור יומיים.
בשילוב עם הקורפוסים ה-1 וה-14 של הארמייה השישית הם כיתרו את בירת הפיליפינים מנילה.
בהמשך לחמה הארמייה השמינית לטיהור דרום הפיליפינים מכוחות יפניים, ובכלל זה באי מינדנאו.
בסך הכל השתתפו יחידות הארמייה השמינית בזירת האוקיינוס השקט בשישים פעולות של נחיתה אמפיבית.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע קורונט – השלב השני של מבצע נפילה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו.
כוחות מן הארמייה נחתו ביפן ב-30 באוגוסט ובראשית שנת 1946 הפכה הארמייה לחיל הכיבוש של האיים היפניים כולם.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ב-25 ביוני 1950 באו הכוחות המזוינים של ארצות הברית לעזרת צבא קוריאה הדרומית שם.
כוחות הארמייה השמינית (אז בפיקודו של לוטננט גנרל וולטון ווקר הפליגו מיפן לקוריאה במהירות האפשרית ונכנסו שם לקרב נגד צבא קוריאה הצפונית הפולש, שכבש את בירת המדינה סיאול והתקדם דרומה במהירות.
בחמש השנים שבין תום מלחמת העולם השנייה לפרוץ מלחמת קוריאה פחתה מאוד המוכנות הקרבית של הארמייה, ועובדה זו הורגשה בקרבות הראשונים שניהלה.
בכל זאת הצליחה הארמייה בצוותא עם כוחות אחרים (שהפכו כולם לכוחות האו"ם בקוריאה) לבסס את מתחם ההגנה של פוסן בדרום המדינה.
שתי מפקדות קורפוסים הוקמו בארצות הברית והובאו תחת פיקוד הארמייה כדי לשפר את שליטתה בדיוויזיות שהיו תחת פיקודה.
לאחר הנחיתה האמריקנית באינצ'ון ושחרור העיר סיאול בספטמבר 1950 בשילוב עם מתקפה של הכוחות שהיו נצורים במתחם פוסן החלו כוחות קוריאה הצפונית שצרו עליו לסגת.
הארמייה השמינית החלה להתקדם צפונה בעקבותיהם.
היא השתתפה בשחרור קוריאה הדרומית, כיבושו של מרבית שטח קוריאה הצפונית וההתקדמות אל נהר יאלו שבגבול קוריאה הצפונית וסין.
כניסת צבא סין למלחמת קוריאה ב-25 באוקטובר שינתה את מצב המלחמה מעיקרו.
הארמייה השמינית נוצחה על ידי הכוחות העדיפים של הצבא הסיני בקרב על הנהר צ'ונגצ'ון בסוף חודש נובמבר, סבלה אבדות כבדות ונאלצה לסגת דרומה כדי למנוע את כיתורה על ידי הסינים.
ב-4 בינואר 1951 נפלה סיאול שנית.
ב-23 בדצמבר 1950 נהרג בתאונת דרכים מפקד הארמייה, הגנרל ווקר, והוחלף על ידי לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי.
רידג'ווי הצליח לשקם את הארמייה, שהייתה מדולדלת וירודת מורל, ותחת פיקודו היא הצליחה לבלום את המתקפות הסיניות ולכבוש את סיאול מחדש ב-14 במרץ 1951. קו החזית בין כוחות האו"ם לבין הצבא הסיני התייצב באזור קו רוחב 38 צפון (הגבול המקורי בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית).
ב-10 באפריל 1951 החליף הגנרל רידג'ווי את הגנרל מקארתור כמפקד העליון של כוחות האו"ם בקוריאה.
הפיקוד על הארמייה השמינית עבר לידי לוטננט גנרל ג'יימס ואן פליט.
הוא עמד בראש הארמייה במהלך מלחמת ההתשה שניהלה מול צבאות סין וקוריאה הצפונית בשנתיים שלאחר מכן, עד לשביתת הנשק במלחמה ב-27 ביולי 1953.
מאז תום המלחמה נשארה מפקדת הארמייה השמינית בקוריאה, והתמקמה במחנה יונגסאן שבסיאול.
הכוחות שעמדו שם תחת פיקודה הלכו ופחתו (בשנות השישים מנו כוחות אלו שתי דיוויזיות רגלים, וב-1971 הועברה אחת מהן מקוריאה).
חשיבותה הצבאית של מפקדת הארמייה והכוחות המעטים שבפיקודה פחתה.
כנגד זאת גברה חשיבותו של תפקידה הפוליטי: יחידות הארמייה הוצבו בקרבת האזור המפורז (DMZ) בגבול שבין שתי הקוריאות, באופן שמתקפה עתידית של קוריאה הצפונית דרך הגבול תיתקל בכוחות ארצות הברית ותהווה התקפה גם עליה.
בעבר עמד לרשות יחידות הארמייה השמינית בקוריאה גם נשק גרעיני טקטי.
בשנת 2003 הוכרז על תוכנית להסיג את כוחות הדיוויזיה השנייה מקרבת הגבול בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית אל דרום המדינה.
מפקדת הארמייה השלימה מעבר מסיאול למחנה דרומי יותר עד 2019.
הארמייה השישית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית המשמשת פיקוד כוחות היבשה של פיקוד דרום של ארצות הברית.
אזור האחריות של הפיקוד כולל 31 מדינות ו-15 אזורים בעלי ריבונות מיוחדת במרכז ודרום אמריקה ובקריביים.
אזור זה, המשתרע על פני כ-15.6 מיליון מיילים רבועים ומאוכלס בכמעט 500 מיליון בני אדם, הוא בעל חשיבות אסטרטגית רבה לארצות הברית.
מטה הארמייה השישית ממוקם בפורט סם יוסטון, טקסס.
פיקוד צבא ארצות הברית הדרומי לפני האיחוד
Army South נטועים בשני ארגונים נפרדים בעלי מורשת עשירה.
האחד, שושלת הפיקודים הצבאיים שהוקמו כדי להגן על תעלת פנמה והקריביים.
הפיקוד הראשון, "מחלקת תעלת פנמה", הוקם ב-1 ביולי 1917, ומאוחר יותר התפתח ל"פיקוד ההגנה הקריבי" במהלך מלחמת העולם השנייה כדי להגן על התעלה מפני צוללות אויב.
לאחר המלחמה הוא שינה את שמו ל"ארמייה הקריבית של ארצות הברית", ומילא תפקיד מפתח באימון לוחמת ג'ונגל לחיילים לפני שירותם בווייטנאם.
הארמייה הוקמה בטקסס שבארצות הברית ב־22 בינואר 1943. כמפקדה נתמנה לוטננט גנרל וולטר קרוגר (Walter Krueger).
בחודש מאי באותה שנה היא נטלה את הפיקוד על מרבית כוחות צבא ארצות הברית, שפעלו במסגרת המערכה לבידודו של הבסיס היפני הגדול ברבאול שבאי בריטניה החדשה במזרח פפואה גינאה החדשה.
בינואר 1944, לאחר השלמת מערכה זו, הצטרפה הארמייה לחיילי הצבא האוסטרלי בלחימה בחופה הצפוני של פפואה גינאה החדשה, וכן פעלה באיי האדמירליות ומורוטאי.
בספטמבר 1944 הוחלפה הארמייה בשדות הקרב בהם פעלה על ידי הארמייה השמינית.
ב־20 באוקטובר 1944 נחתו שני קורפוסים של הארמייה השישית באי לייטה שבפיליפינים, במהלך הפתיחה של המערכה האמריקנית לשחרור הפיליפינים.
בדצמבר 1944 שוב החליפו יחידות הארמייה השמינית את אלו של הארמייה השישית בקרב לייטה.
ב־9 בינואר 1945 נחתו חיילי הארמייה השישית באי לוזון שבפיליפינים וכיתרו ושחררו את בירת הפיליפינים מנילה בשיתוף פעולה עם כוחות הארמייה השמינית.
בהמשך ועד סיום המלחמה באוקיינוס השקט לחמו יחידות הארמייה השישית לטיהור צפון הפיליפינים מן הכוחות היפניים.
בסך הכל השתתפו יחידות הארמייה במהלך המלחמה ב־22 פעולות לוחמה אמפיבית.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע אולימפיק – השלב הראשון של מבצע נפילה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו.
בספטמבר 1945 הגיעה הארמייה ליפן כדי לקיים תפקידי ממשל צבאי באיי קיושו ושיקוקו ובמערב האי הונשו.
מפקדת הארמייה התמקמה בעיר קיוטו.
הארמייה פורקה ב־26 בינואר 1946. כעבור חמישה שבועות, ב־1 במרץ 1946, היא הוקמה מחדש תחת פיקודו של גנרל ג'וזף סטילוול.
מפקדתה הוצבה במחנה הפרסידיו שבעיר סן פרנסיסקו.
משימתה, אותה מילאה במשך כחמישים השנים הבאות, הייתה הגנה על מערב ארצות הברית ואימון כוחות הצבא בשתים עשרה המדינות המערביות שלה.
במסגרת זאת אימנה הארמייה מספר רב של חיילים להשתתפות במלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ.
בשל קרבת בסיס המפקדה שלה לגשר שער הזהב היא זכתה לכינוי "מגינת שער הזהב".
הארמייה מילאה תפקיד חיוני באימון לוחמת ג'ונגל לחיילים רבים, כולל כאלה שנשלחו לווייטנאם.
בהמשך, ב-6 ביוני 1963, שם הפיקוד שונה ל"כוחות הצבא של פיקוד דרום", ולבסוף, ב-4 בדצמבר 1986, הוא הופעל רשמית כU.S.
ביוני 1995, במסגרת תוכנית לצמצום סדר הגודל של צבא ארצות הברית בעקבות סיום המלחמה הקרה, פורקה הארמייה.
בשנת 2007 הוקמה הארמייה מחדש והוצבה פורט סם יוסטון בטקסס.
במהלך טרנספורמציה רחבה יותר של הצבא האמריקאי, ב-16 ביולי 2008, U.S.
Army South התמזג עם הארמייה השישית.
איחוד זה לא רק הרחיב את גודלו ויכולותיו של הפיקוד, אלא גם שילב את המורשת של שני הארגונים ההיסטוריים, והעניק ל-U.S.
Army South את סמליה וצבעיה של הארמייה השישית, ובכך יצר פיקוד יחיד המשלב את ההיסטוריה העשירה של הגנת תעלת פנמה והקרבות המפורסמים במלחמת העולם השנייה.
משימתה של הארמייה השישית היא לתמוך במבצעים רב-ממדיים, לזהות, לחשוף ולסכל השפעות זדוניות באזור האחריות של פיקוד דרום.
בעת הצורך, הפיקוד מספק כוח משימה משותף כדי להגיב לדרישות מתפתחות ולתוכניות מגירה.
הפיקוד פועל במסגרת "פיקוד שירות רכיב הצבא" (ASCC) ומטרתו להיות פיקוד מגיב, מסתגל, זריז וגמיש, המסוגל להגיב במהירות למצבי חירום בחצי הכדור המערבי, לבנות יכולת אזורית ולחזק את הביטחון בשיתוף פעולה עם מדינות שותפות וגורמים נוספים.
הארמייה השלישית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית הכפופה לפיקוד מרכז של ארצות הברית.
הארמייה לקחה חלק בעימותים רבים בהם השתתפה ארצות הברית, למן הקמתה בעת מלחמת העולם הראשונה ועד היום.
הארמייה השלישית הוקמה ב-7 בנובמבר 1918 על פי צו של מפקד חיל המשלוח האמריקני ג'ון פרשינג, וב-15 בנובמבר מונה ג'וזף דיקמן למפקד הארמייה.
הארמייה הופקדה על כיבוש חבל הריין, אליו הגיעה ב-15 בדצמבר.
הארמייה התמקמה בקובלנץ, ואבטחה את ראשי הגשר על הריין.
באפריל החלו הדיוויזיות של הארמייה השלישית לסגת וב-20 באפריל קיבל לוטננט גנרל האנטר ליגט את הפיקוד מידי דיקמן.
הארמייה פורקה ב-2 ביולי 1919. המפקדה שלהם והצוות המוצב שם (כ-6,800 איש) ויחידות בפיקודו נקראו כעת חיילי ארצות הברית בגרמניה (American Forces in Germany).
כוח זה נשאר בגרמניה שלוש שנים נוספות.
זאת בשל העובדה שארצות הברית לא אשררה את הסכם ורסאי.
מבחינת החוק הבינלאומי, הם עדיין היו במלחמה עם גרמניה.
מצב זה נפתר רק בהסכם שלום נפרד בקיץ 1921. בסתיו של אותה שנה היה צורך בעוד אנשי צבא מקובלנץ כאשר מינהל הסיוע האמריקאי היה בתפקיד בזמן הרעב ברוסיה הסובייטית בשנים 1921–1922 ואנשי צבא אמריקאים היו המהירים ביותר להגיע משם.
באוגוסט 1932, הארמייה השלישית הופעלה (מחדש) כאחת מארבע ארמיות במסגרת רפורמה צבאית של צבא ארצות הברית כדי לפקד על החיילים בבסיסים.
עם זאת, הארמייה נותרה בעיקרה צבא על הנייר עד ערב מלחמת העולם השנייה.
נערכו תרגילים, אבל הם מעולם לא היו מתאימים.
במהלך ההתגייסות של ארצות הברית בשנים 1941–1942, הוטל על הארמייה השלישית להכשיר מספר רב של מגויסים חדשים.
לוטננט גנרל וולטר קרוגר, שנודע לימים כמפקד הארמייה השישית במהלך המערכה באוקיינוס השקט, פיקד על הארמייה השלישית ממאי 1941 עד פברואר 1943. בפיקודו, הונחו היסודות של הארמייה השלישית ככוח לוחם מצליח.
לאחר מכן החליף את קרוגר בפברואר 1943 לוטננט גנרל קורטני הודג'ס, שפיקד על הארמייה עד ינואר 1944. בדצמבר 1943, כצפוי, הארמייה האמריקאית השלישית הועברה לאנגליה.
בינואר 1944 מונה לוטננט גנרל ג'ורג' ס.
את שיא תהילתה ופרסומה קנתה הארמייה השלישית במלחמת העולם השנייה בעת שפיקד עליה הגנרל ג'ורג' פטון.
אנשי הארמייה בפיקודו נחתו בצרפת ולחמו בקרבות שלאחר הפלישה לנורמנדי.
ב-31 באוגוסט עצר פטון את התקדמותו המהירה מכיוון שלארמייה השלישית אזל הדלק.
הדבר אירע ככל הנראה משינויים במבנה הלוגיסטי, העברת דלק לצבאו של מונטגומרי, והעובדה שפטון פשוט סירב להאט את קצב ההתקפה שלו ולאפשר ללוגיסטיקה להיצמד אליו.
מזג האוויר אכן התבהר, ופטון העניק לכומר את עיטור כוכב הברונזה מיידית.
יחידה זו נלכדה בבסטון והוקפה מכל עבר על ידי יחידות שריון גרמניות במה שנודע כהמצור על בסטון.
לאחר לחימה נוספת באזור הריין (כולל מבצע חוטב עצים 1–7 במרץ 1945), חצתה הארמייה את הריין בניירשטיין (דרומית למיינץ) ובופרד במרץ 1945. הארמייה דחפה עוד מזרחה בקצב מהיר ושחררה את מחנה הריכוז בוכנוואלד ב-11 באפריל.
ב-14 באפריל הם הגיעו וכבשו את האתר הסודי שבו נבדק מטוס הכנף המעופף Horten H IX.
בסוף אפריל, הארמייה השלישית עלתה דרומה לכיוון הדנובה והגיעה לפסאו.
בתחילת מאי הגיעו לגבול אוסטריה עילית, התקדמו ללינץ, שחררו את מחנה הריכוז מאוטהאוזן וכמה מחנות לווין, כולל מחנה הריכוז אבנזה.
ארנסט פלוריאן וינטר, בנו של סגן ראש עיריית וינה לשעבר ארנסט קרל וינטר, היה האוסטרו-אמריקאי הראשון שפלש לבורגהאוזן ב-4 במאי 1945. האגף השמאלי של הארמייה התקדם עד פילזן במערב בוהמיה מלפנים.
זה היה הנקודה המזרחית הרחוקה ביותר שאליה הגיעו חיילי ארצות הברית.
לאחר תום המלחמה, הארמייה השלישית נשארה בגרמניה כחיל כיבוש והשתתפה בשיקום גרמניה עד לנסיגה ב-1947. לאחר שהועברה חזרה לארצות הברית, הארמייה קיבלה משימות דומות כמו בשנות ה-30. עם פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950, שוב הופקדה הארמייה על הכשרת המתגייסים.
הארמייה שמרה על משימה זו מעבר למלחמת קוריאה עד 1974, אז הוחלפה בפיקוד ראשי חדש, פיקוד כוחות צבא ארצות הברית (FORSCOM) ולאחר מכן התפרקה.
ב-3 בדצמבר 1982, מפקדת הארמייה השלישית בפורט מקפרסון הופעלה מחדש תחת פיקודו של לוטננט גנרל מ.
המשימה החדשה של הארמייה הייתה לשרת כרכיב קרבי קרקעי (US Army Forces Central Command; ARCENT) של הפיקוד האחראי על המזרח התיכון, פיקוד מרכז של ארצות הברית.
מהלך זה הביא לריכוז הגדול ביותר של חיילי שריון בארצות הברית מאז סוף מלחמת העולם השנייה.
בתחילת פעולות האיבה, הקורפוס המוטס ה-18 כלל 3 דיוויזיות אמריקאיות ודיוויזיה צרפתית אחת ואילו הקורפוס האמריקאי ה-7 כלל 4 דיוויזיות אמריקאיות ואחת בריטית וכך כללה הארמייה 9 דיוויזיות, וכן את גדודי הפרשים המשוריינים של שני הקורפוסים.
במהלך פעולות הלחימה הרשמיות של מלחמת עיראק ב-2003, הארמייה השלישית בפיקודו של דייוויד ד' מקירנן הובילה את ה-CFLCC, האחראי לכל הפעולות הקרקעיות באזור.
סנצ'ז, שבתורו הוסב מאוחר יותר לכוח הרב-לאומי בעיראק.
לאחר ש-CJTF 7 קיבל את הפיקוד המבצעי על כל כוחות הקרקע של האזור, CFLCC הפך למרכז הלוגיסטי העיקרי באזור.
הארמייה השלישית של צבא בולגריה (בבולגרית: Трета българска Армия) הייתה ארמייה בולגרית, אשר לחמה במלחמות בולגריה החל ממלחמת הבלקן הראשונה ועד למלחמת העולם השנייה.
ב-1907 ערך פרדיננד הראשון, מלך בולגריה רפורמות בצבא הנסיכות ובמסגרתן נקבע שבעת מלחמה יתארגן הצבא הבולגרי ב-3 ארמיות, כל אחת תמנה גרעין של 3 אוגדות ולכל אוגדה יגויסו חיילים מאותו אזור אוכלוסין.
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה מנתה הארמייה 111,363 חיילים שאורגנו בשלוש אוגדות רגלים ורגימנט פרשים.
תחת פיקודו של ראדקו דימיטרייב לחמה הארמייה בגזרת העיר אדירנה.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה פעלה הארמייה באזור מזרח מקדוניה ותראקיה מול צבאות יוון וסרביה ובהמשך נותבו הכוחות לגזרה הסרבית בין וראניה, פירוט וניש.
הצטרפות רומניה למעגל הקרבות אילצה את הבולגרים להסיג את כוחותיהם.
לאחר חתימת הסכם בוקרשט אשר סיים את מצב הלחימה, פורקה הארמייה מנישקה וחייליה שוחררו.
עם כניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה נכללו במסגרת הארמייה 3 אוגדות רגלים (האוגדות: ה-4 "פרסלב", ה-5 "דנובה", ה-12 "אוחריד").
החל מאוגוסט 1916, השתתפו חיילי הארמייה במערכה על רומניה.
בתחילת המערכה מנתה הארמייה 5 אוגדות רגלים (האוגדות: ה-1 "סופיה", ה-4 "פרסלב", ה-5 "דנובה", ה-6 "וידין" ה-12 "אוחריד") ואוגדת פרשים אחת.
תחת פיקודו של סטפן טושב תקפו חיילי הארמייה את הרומנים בגזרת דוברוג'ה תוך שהם מביסים את הרומנים בקרב טורטוקאיה ובהמשך כבשו את קונסטנצה.
הגנרל טושב נקלע לעימותים עם מפקד הזירה מטעם מעצמות המרכז הגנרל אוגוסט פון מקנזן ובנובמבר 1916 בלחצו של מקנזן העביר אותו מפקד החזית של הצבא הבולגרי הגנרל ניקולה ז'קוב מתפקידו.
למפקד הארמייה מונה הגנרל סטפן נרזוב.
לאחר כיבוש דוברוג'ה צומצמו בהדרגה כוחות הארמייה השלישית והאוגדות נותבו לחזית המקדונית.
ב-6 בנובמבר 1918, לאחר כניעת הבולגרים, פורקה הארמייה מנשקה וחייליה שוחררו.
לאחר חתימת הסכם קראיובה הוצבו חיילי הארמייה השלישית בפיקודו של גאורגי פופוב בחבל דרום דוברוג'ה.
בהמשך ועד 1943 פיקד על הארמייה הגנרל ניקולה סטויצ'ב.
הארמייה השלישית לא השתתפה באופן פעיל בקרבות, להוציא את אוגדת הרגלים ה-3 אשר סופחה לארמייה הראשונה והשתתפה במתקפת אגם בלטון.
בהמשך, הוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים.
ב-1 בפברואר 1945, הוצא הגנרל ניקולה סטויצ'ב להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין בסופיה ביחד עם 180 פוליטיקאים ואנשי צבא נוספים חברי מנגנון המשטר הקודם.
הארמייה השלישית העות'מאנית (בטורקית: Üçüncü Ordu) הוקמה תחילה באזור הבלקן ומאוחר יותר שימשה להגנת המחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה העות'מאנית.
המטה הכללי שלה שכן בהתחלה בסלוניקי.
בתוך שורותיה התהווה גרעין הכוחות הצבאיים שתמכו במהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908. רבים מקציניה שהשתתפו בתנועה זו, כולל אנוור פאשה ומוסטפא כמאל אטאטורק הגיעו לעמדות כוח צבאיות ומדיניות.
בשנת 1911 הועברה הארמייה השלישית לצפון-מזרח אנטוליה והמטה שלה נקבע בארזינג'אן.
עם כניסת האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה המפקדה שלה עברה לארזורום.
במהלך המלחמה נאבקה הארמייה נגד הארמייה הקווקזית של הצבא הרוסי, נגד יחידות מתנדבים ארמנים שלחמו לצד הרוסים, ומאחורי קווי החזית דיכאה את תנועת ההתנגדות הארמנית.
בתקופה זו ניהלה קרבות חשובים בסריקמיש, בקופרוקוי ובארזורום (1916).
אחרי התבוסה המוחצת שנחלה בארזורום מידי הצבא הרוסי, הועברה מפקדתה לסוסהיר, עיר על ידי סיוואס.
בשלהי שנת 1916, בעקבות אבדותיה מול הרוסים איבדה הארמייה כל יכולת התקפית.
אחרי המהפכה הרוסית יריבתה, הארמייה הקווקזית הרוסית, התפרקה.
בשנים 1918-1917 הארמייה השלישית התארגנה מחדש ועברה למתקפה נגד שארית הכוחות הרוסים בחזית הקווקזית ונגד התנועה הארמנית לשחרור לאומי שהוקמה בעקבות הקונגרס של הארמנים המזרחיים בארמניה.
אחרי הכרזת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה- התנועה הארמנית לשחרור לאומי הפכה לצבא ארמני.
הארמייה השלישית העות'מאנית ניהלה נגד כוחות ארמנים אלה את הקרבות בסרדרפט, אבאראן וקאראקיליסה.
אחרי 3 ביולי 1908, מהפכת הטורקים הצעירים והתחלת התקופה החוקתית השנייה בשלהי קיומה של האימפריה העות'מאנית, יזמה הממשלה הטורקית החדשה רפורמה צבאית מקיפה.
היא כללה מודרניזציה של המטות הכלליים.
הארמייה השלישית נדרשה לפעול באזור המבצעי של רומליה המערבית.
הוצבו יחידות בחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית - אלבניה, קוסובו, מקדוניה - ובאסיה הקטנה (אוודין).
הארמייה השלישית כללה את הדיוויזיות הבאות:
חטיבות מילואים (Redif) של הארמייה השלישית (לפי המיקום):
דיוויזיית המילואים ה-10 "קופרילי" (Onuncu Köprülü Redif Fırkası)
במסגרת הארגון מחדש של הצבא העות'מאני, הוקמו מטות כלליים של הארמיות שונות.
ב-1911 מפקדת הארמייה השלישית הועברה לארזינג'אן.
לפני מלחמת הבלקן הראשונה הורכבה הארמייה כדלהלן:
המטה הכללי של הארמייה - בארזינג'אן
הדיוויזיה ה-32 "ממורטיל אזיז" (אלאזיג)
דיוויזיית הפרשים השבטית ה-1 (כורדית) ארזורום
רגימנט הפרשים השבטי ה-1 ארזורום
רגימנט הפרשים השבטי ה-2 קיגי
רגימנט הפרשים השבטי ה-3 ווארטו
רגימנט הפרשים השבטי ה-4 חיניס
רגימנט הפרשים השבטי ה-5 חסן קאלה (פסינלר, ארזורום)
רגימנט הפרשים השבטי ה-6 סיווס
דיוויזיית הפרשים השבטית ה-2 (כורדית) בקארא קיליסה (אגרי)
רגימנט הפרשים ה-24 קארא קיליסה
רגימנט הפרשים השבטי ה-7 אלשקירט
רגימנט הפרשים השבטי ה-8 קארא קיליסה
רגימנט הפרשים השבטי ה-9 קארא קיליסה
רגימנט הפרשים השבטי ה-10 קארא קיליסה
רגימנט הפרשים השבטי ה-11 קארא קיליסה
רגימנט הפרשים השבטי ה-12 בטוטק
רגימנט הפרשים השבטי ה-13 בדיאדין
רגימנט הפרשים השבטי ה-14 בביאזיט
דיוויזיית הפרשים השבטית ה-3 (כורדית) - ארדיש
רגימנט הפרשים השבטי ה-15 בקופ
רגימנט הפרשים השבטי ה-16 ארדיש
רגימנט הפרשים השבטי ה-17 ארדיש
רגימנט הפרשים השבטי ה-18 סאראי, ואן
רגימנט הפרשים השבטי ה-19 באשקאלה
דיוויזיית הפרשים השבטית ה-4 (כורדית) - מרדין
רגימנט הפרשים השבטי ה-20 - ג'זירה
רגימנט הפרשים השבטי ה-21 -מרדין
רגימנט הפרשים השבטי ה-22 -מרדין
רגימנט הפרשים השבטי ה-23 -ויראנשהיר
רגימנט הפרשים השבטי ה-24 - סיוורק
מפקדים באותה תקופה: חסן איזט פאשה (אוקטובר-דצמבר 1914) ואנוור פאשה שמינה את עצמו מפקד, אחרי מחלוקת עם איזט פאשה בנוגע להמשך המתקפות (דצמבר 1914-ינואר 1915).
לפני קרב סריקמיש, כללה הארמייה השלישית 118,660 חיילים עם 73 מכונות ירייה ו-218 תותחים
הקורפוס ה-9 -בפיקודו של מוטאפא פווזי פאשה, שהוחלף אחר כך באחסן ביי: בארזורום
הקורפוס ה-10 בפיקודו של זיא פאשה, שהוחלף אחר כך בחפיז חאקי פאשה - בסיוואס
הקורפוס ה-11 בפיקודו של אבדילקרים פאשה - בממורטילאזיז
לפי מקורות אחרים עמדו לרשות הארמייה לערך 190,000 בני אדם - מתוכם 83,000 לוחמים סדירים, בנוסף חיילי מילואים, צוותי המבצר ארזורום, יחידות תובלה, גדודי אספקה,
היו ברשות בארמייה גם כ-60,000 בעלי חיים.
יחידות הארמייה השלישית נפרסו על שטח שרוחבו היה כ-1250-1500 קילומטר ושתשתיות התחבורה בו היו בעיותיות.
בעקבות קרב סריקמיש הצטמצמה הארמייה ל-20,000 חיילים עם אובדן כל התותחים והציוד הכבד.
המפקד חפיז חאקי פאשה (12 בינואר - פברואר 1915) מת מטיפוס בארזורום ב-1915. במקומו התמנה מהמוט קמיל פאשה (פברואר 1916-פברואר 1915)
בשנת 1915 בהדרגה הוחזר כוחה של הארמייה השלישית.
ביולי אותה שנה היה חזק דיו כדי לנצח את הרוסים במלזגירט.
מאוחר יותר באותה שנה האבדות הכבדות של העות'מאנים בגליפולי גרמו להעברת כוחות רבים מתוך הארמייה השלישית, כך שבסתיו 1915 היא מנתה 60,000 חיילים.
המפקד היה מהמט והיפ פאשה (פברואר 1916-יוני 1918).
15-20 פלוגות משמר הגבול וז'נדרמים
כמה אלפי לוחמים לא סדירים כורדים
כשהתחילו הרוסים את מתקפת הפתע שלהם בינואר 1916, ששיאה היה בקרב קפריקיי, מנתה הארמייה השלישית 65,000 חיילים ו-100 תותחים.
היא איבדה כמעט 15,000 חיילים שנהרגו, נפצעו או קפאו מקור, ועוד 5,000 שנפלו בשבי הרוסי.
בנוסף מעריכים כי ערקו כ-5,000 חיילים טורקים.
הנפגע ביותר היה הגיס 11, שאיבד כ-70% מכוחותיו.
הארמייה נסוגה אל בסיסה בעיר המבוצרת ארזורום.
הארמייה השלישית ציפתה לתגבורות מהארמיות הראשונה והשנייה אחרי ניצחונן בגליפולי, אבל משום האיכות הגרועה של מסילת הברזל העות'מאנית לקח זמן עד להגעתן.
מספר חייליה הגיע אז כ-50,000. היא נזקקה ליותר תותחים ומקלעים כדי להגן בצורה יעילה על ארזורום.
בשובו מחופשה, לקח מהמוט קמיל את הפיקוד מידי אבדילקרים.
הרוסים הסתערו על העיר, פרצו לתוכה ואילצו את מהמוט קאמיל לנטוש אותה ולסגת מערבה.
הארמייה הצטמצמה אז ל-25,000 לוחמים ול-30 או 40 תותחים.
מהמוט קאמיל הוחלף על ידי והיפ פאשה.
הארמייה המשיכה בנסיגתה ואיבדה גם את טרבזון שעל חוף הים השחור.
מתקפת נגד שנועדה לכבוש מחדש את העיר נכשלה.
ביולי 1916 יזמו הרוסים שורה חדשה של התקפות על הארמייה השלישית שעלו כ-30% מכוחה ומוטטו לגמרי את מה שנשאר מרוח הקרב של חייליה.
הארמייה לא יכלה עוד לשחק תפקיד כלשהו במתקפות העות'מאניות שתוכננו באותו סתיו.
בין פברואר 1916 ליוני 1918 מפקד הארמייה היה מהמט והיפ פאשה.
בחורף 1916-1917 עברה הארמייה ארגון מחדש כדלקמן:
בשלהי חורף 1917 עצרה המהפכה הרוסית את פעולות הצבא הרוסי בחזית הקווקזית ובסופו של דבר גרמה להתפוררותו.
בנסיבות אלה במהלך השנים 1917 ו-1918 הצליחה הארמייה השלישית העות'מאנית להתקדם ולכבוש מחדש את כל השטח שהפסידה ואף להגיע לקארס, שנכבשה על ידי הרוסים בשנת 1877.
הארמייה השישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
הארמייה כללה בעיקר את יחידות הצבא הבווארי, בתוספת יחידות כלל-גרמניות.
במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף השמאלי, באזור לורן.
בקרב לורן שנערך באוגוסט 1914 בלמה הארמייה את המתקפה הצרפתית תוך שימוש בטקטיקת נסיגה ומשיכת הכוחות התוקפים לעמדות הגנה מוכנות מראש.
לאחר שהחזית המערבית קפאה על שמריה במלחמת חפירות ממושכת, הועברה הארמייה לאזור לוס שבצרפת, שם לחמה בקרב איפר הראשון.
בהדרגה פוזרו היחידות הבוואריות בארמיות אחרות, והארמייה הפכה להיות כלל-גרמנית.
ב-24 בספטמבר 1915 הותקפה הארמייה השישית על ידי הצבא הבריטי בגז כלור.
זו הייתה הפעם הראשונה במלחמה, שבה נעשה שימוש בגז כנשק התקפי.
למרות האבדות הקטסטרופיות לגרמנים, לא השכילו הבריטים לנצל את יתרונם, והתקפתם נבלמה לאחר מספר ימים.
ב-28 באוגוסט 1916 מונה רופרכט למפקד קבוצת הארמיות רופרכט (שכללה את הארמיות ה-1, ה-2, ה-6, וה-7), ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן.
באפריל 1917 הותקפה הארמייה השישית בידי כח בריטי-קנדי משולב בקרב רכס וימי, במהלך קרב אראס.
הארמייה בפיקודו של גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן ספגה יותר מ-20,000 אבדות ונהדפה מן הרכס, אותו החזיקו הגרמנים קרוב לשלוש שנים, לאחור.
בעקבות הכישלון בקרב רכס וימי, הודח גנרל פון פלקנהאוזן, ובמקומו מונה ב-23 באפריל 1917 גנרל אוטו פון בלוב.
ב-9 בספטמבר 1917 עבר גנרל פון בלוב לפקד על הארמייה ה-14 בקרב קפורטו, ובמקומו מונה גנרל פרדיננד פון קוואסט, שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-9 באפריל 1918 תקפה הארמייה את הכוחות הבריטיים בפלנדריה בקרב איפר הרביעי כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ובתחילה זכתה להצלחה מרובה, אך לבסוף נבלמה על ידי הבריטים.
בעקבות כך פורקה הארמייה השישית ב-29 בינואר 1919.
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה השישית הקורפוס ה-55 הדיוויזיה ה-38 הדיוויזיה הבווארית ה-12 הדיוויזיה הבווארית ה-5 שני שלישים מדיוויזיית התחלופה ה-4 דיוויזיית המילואים ה-9 הקורפוס ה-4 דיוויזיית המילואים של המשמר ה-2 שליש מדיוויזיית התחלופה ה-4 הדיוויזיה ה-36 קורפוס המילואים ה-40 הדיוויזיה ה-16 הדיוויזיה ה-8 הקורפוס ה-11 ללא יחידות תחתיו
הארמייה השלישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה מקס פון האוזן.
הארמייה כללה בעיקר את יחידות הצבא הסקסוני, בתוספת יחידות כלל-גרמניות.
במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף הימני של הגרמנים.
בתחילה נחלה הארמייה הצלחה מרובה, וניצחה את הצרפתים בקרבות שרלרואה ודינן, וכמו כן הייתה אחראית להרס של העיר ריימס, אולם לבסוף הוכתה בקרב על המארן, ונאלצה לסגת אל מעבר לנהר האן.
ב-12 בספטמבר 1914 פרש מתפקידו מפקד הארמייה פון האוזן, והוחלף על ידי גנרל קרל פון איינם, שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר שהחזית המערבית קפאה על שמריה במלחמת חפירות ממושכת, פוזרו בהדרגה היחידות הסקסוניות בארמיות אחרות, והארמייה הפכה להיות כלל-גרמנית.
הארמייה השתתפה בפברואר - מרץ 1915 בקרב שמפאן הראשון, ובספטמבר - נובמבר 1915 בקרב שמפאן השני, כמו כן הארמייה הדפה את מתקפת הארמייה הצרפתית הרביעית (שהייתה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית בפיקוד גנרל פיליפ פטן) במהלך הקרב השני על האן, שהיה חלק ממתקפת ניוול.
ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן, תוך שהם תומכים באגף המזרחי של הארמייה הראשונה.
ב-26 בספטמבר 1918 הותקפה הארמייה על ידי חיל המשלוח האמריקני במסגרת מתקפת מז-ארגון, ובשל כך נאלצה לסגת צפונה זמן קצר לפני סיום המלחמה.
בעקבות כך פורקה הארמייה השלישית ב-30 בינואר 1919.
בקרב שרלרואה ב-21 באוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה השלישית הקורפוס ה-11 הדיוויזיה ה-22 הדיוויזיה ה-38 הקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1) הדיוויזיה ה-23 הדיוויזיה ה-32 הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) הדיוויזיה ה-24 הדיוויזיה ה-40 קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני) דיוויזיית המילואים ה-23 דיוויזיית המילואים ה-24
הארמייה השמינית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
ב-20 באוקטובר 1914 מונה גנרל ויקטור דורבאל למפקד פלגת הארמייה בלגיה שכללה את כל הכוחות הצרפתיים בבלגיה, שהיו מעורבים באותה עת בקרב איפר הראשון.
ב-16 בנובמבר 1914 שונה שמה של פלגת הארמייה לארמייה השמינית.
הארמייה המשיכה להחזיק את הקו בבלגיה אף לאחר סיום הקרב.
ב-2 באפריל 1915 עבר גנרל דורבאל לפקד על הארמייה העשירית, ובמקומו מונה גנרל גבריאל פוץ.
ב-4 באפריל 1915 שונה שמה של הארמייה בחזרה לפלגת הארמייה בלגיה, שהמשיכה לפעול עד ה-22 במאי 1915 ואז פורקה.
ב-9 במרץ 1915 הוקמה פלגת הארמייה לורן בפיקוד גנרל ז'ורז' לואי אימבר.
ב-24 ביולי 1915 עבר גנרל אימבר לפקד על הארמייה השלישית, ובמקומו מונה גנרל אוגוסטן ז'ראר.
ב-5 בנובמבר 1915 עבר גנרל ז'ראר לפקד על הארמייה הראשונה, ובמקומו מונה גנרל סלסט דפרה.
ב-31 בדצמבר 1916 עבר גנרל דפרה לתפקיד המפקח הכללי על הגיוס, ובמקומו חזר לפקד גנרל אוגוסטן ז'ראר.
ב-2 בינואר 1917 שונה שמה של פלגת הארמייה לארמייה השמינית, הארמייה השתתפה במתקפת מאה הימים ולחמה עד לסיום המלחמה.
ב-21 באוקטובר 1919 התמזגה הארמייה יחד עם הארמייה העשירית לארמיית הריין הצרפתית.
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השמינית בפיקוד גנרל מרסל גרשרי חלק מקבוצת הארמיות השלישית שהגנה בדרום קו מאז'ינו לאורך נהר הריין.
ב-21 במאי 1940 פרש גנרל גרשרי מהפיקוד על הארמייה, ובמקומו מונה גנרל אמיל לור.
הארמייה לחמה נגד קבוצת הארמיות C הגרמנית עד ל-23 ביוני 1940, ואז נכנעה כגוף אחד לגרמנים.
בקרב איפר הראשון באוקטובר- נובמבר 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה השמינית הקורפוס ה-7 הדיוויזיה ה-13 הדיוויזיה ה-27 הקורפוס ה-13 הדיוויזיה ה-19 הדיוויזיה ה-54 הדיוויזיה ה-104 הדיוויזיה ה-105 הקורפוס ה-44 הדיוויזיה ה-67 הקורפוס ה-45 הדיוויזיה ה-57 הדיוויזיה ה-63 דיוויזיית הרובאים הפולנית ה-2