tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאפיין חשוב נוסף היה שובו של סטלין למסך: לאחר מותו ב-1953 והנאום הסודי נדחקה דמותו של המזכיר הכללי כמעט לחלוטין מהקולנוע.
'השחרור' הציג אותו שוב בתפקיד מרכזי, גם אם רחוק מהמעמד שהיה לו בהפקות התעמולה של שנות ה-40; בכך ניכרה מדיניותו של ברז'נייב לטהר את סטלין ולשקם מעט את מעמדו ההיסטורי, שנפגע בימי חרושצ'וב.
גם המלחמה הקרה השתקפה בסרט: תרומת הסובייטים הוצגה כמכריעה למיגור הנאצים, בעוד בעלות הברית המערביות כמעט ואינן משחקות תפקיד, מהססות מלשלוח את צבאן ואף מנסות לכרות שלום נפרד עם גרמניה.
'השחרור' עדיין נחשבת להפקה הקולנועית הגדולה והיקרה ביותר שנעשתה בברית המועצות על מלחמת העולם השנייה.
היא עודנה מוקרנת בטלוויזיה הרוסית לעיתים.
ב-2002 שחזרו אולפני מוספילם את הסדרה באיכות גבוהה, וב-2011 העלו אותה לערוץ היו-טיוב שלהם.
השחקן הוא סרט סאטירה אמריקאי משנת 1992 בבימויו של רוברט אלטמן.
תסריט הסרט נכתב על ידי מייקל טולקין ומבוסס על נובלה בעלת אותו שם משנת 1988. בסרט משחקים טים רובינס, גרטה סקאקי, פרד וורד ו-וופי גולדברג.
בסרט מופיעים כ-60 ידוענים הוליוודים בהופעות קמע.
הסרט מתייחס רבות לסרטי קלאסיקה כמו "עד התביעה", "שדרות סאנסט", "מגע של רשע" ו"הבוגר".
רוב הידוענים שהופיעו בסרט לא קיבלו שכר על הופעתם.
להלן רשימה חלקית של הידוענים:
רוברט אלטמן התקשה למצוא אולפן לסרט החדש עקב כישלונות כלכליים סרטיו הישנים מהעבר למרות הביקורות החיוביות.
לכן במשך שנים הוא עבר מחוץ לאולפני הקולנוע המרכזיים ויצר סרטים דלי תקציב.
הצלחתו העצומה של "השחקן" החזירה אותו לעשות סרטים הוליוודים גדולים כמו "תמונות קצרות" (1993).
סצנת הפתיחה של הסרט כוללת שוט פתיחה ארוך במיוחד הנמשך כשבע דקות וארבעים ושבע שניות.
בסצנה מזכירים את הסרטים "מגע של רשע" של אורסון ולס ו"החבל" של אלפרד היצ'קוק שגם בהם נעשה שימוש בטכניקת ה"שוט הארוך".
רוברט אלטמן זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ובפרס הבמאי הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע בקאן.
בנוסף, אלטמן היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע.
מייקל טולקין היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט עצמו זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
גרלדין פרוני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
טים רובינס זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט היה מועמד לרשימת "מאה שנים...
מאה קומדיות" של המכון הסרטים האמריקאי.
השחף הוא הראשון מארבעת המחזות העיקריים שכתב המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב.
השחף נכתב ב-1895 והופק ב-1896. הוא מתאר את הקונפליקטים הרומנטיים והאמנותיים בין ארבע דמויות: הסופר הידוע בוריס טריגורין, הצעירה החולמנית נינה, השחקנית המפורסמת אירנה ארקאדינה טרפלייב ובנה המחזאי המתחיל קונסטנטין (קוסטיה) טרפלייב.
דמותו של טריגורין נחשבת לתפקיד הגברי הגדול ביותר, למרות שכמו ביתר מחזותיו המלאים של צ'כוב, "השחף" נשען על אנסמבל דמויות מגוונות ומפותחות.
בניגוד למלודרמה ששלטה בתיאטרון הרוסי בן המאה ה-19, פעולות הרות גורל (ניסיון ההתאבדות של קונסטנטין) אינן נראות על הבמה.
הדמויות נוטות לדבר באופן עקיף ולא להתייחס לבעיות באופן ישיר; במילים אחרות, דבריהן שופעים במה שנהוג לכנותו כסאבטקסט,
או טקסט שאינו נאמר בקול רם.
הצגת הבכורה של "השחף" נערכה בפטרבורג ב-17 באוקטובר 1896. היא הועלתה בתיאטרון האלכסנדריני ונחלה כישלון צורב.
ורה קומיסארז'בסקאיה, שגילמה את דמותה של נינה, הייתה כה מפוחדת מתגובת הקהל, עד שהיא איבדה את קולה.
צ'כוב עזב את האולם ושהה בשתי המערכות האחרונות מאחורי הקלעים.
הוא עזב את הבניין לפני תום ההצגה והסתגר בביתו.
כאשר ידידיו כתבו לו שההצגות נמשכות וזוכות להצלחה, הוא לא האמין וחשב, שהם רק מנסים לרומם את רוחו.
במכתבי התשובה שלו כתב, שגם בעיניו המחזה הוא כישלון, והוא עצמו חסר כשרון כמחזאי.
אולם שנתיים לאחר מכן, ב-17 בדצמבר 1898, עלתה ההצגה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה בהפקה חדשה של קונסטנטין סטניסלבסקי, איש התיאטרון הרוסי המרכזי של התקופה.
הצגת הבכורה זכתה להצלחה גדולה ומפתיעה, שהכתה גלים במוסקבה וברוסיה כולה.
הפקה זו של "השחף" של סטניסלבסקי הפכה לאירוע חשוב בהיסטוריה של התיאטרון הרוסי ואחת מאבני הדרך המרכזיות בהיסטוריה של התיאטרון.
אחרי שרכש את חוות מליחובו (Melikhovo) ב-1892, בנה צ'כוב בקתה במרכז גן הדובדבנים, שהכילה שלושה חדרים, באחד הייתה מיטה ובאחר שולחן כתיבה.
באביב, כשהדובדבנים פרחו, היה נעים להתגורר בבקתה, אולם בחורף היא הייתה נקברת בשלג והיה צורך לפנות את שביל הגישה אליה, שנחסם בשלג עד לגובה אדם.
צ'כוב עבר לבסוף לבקתה וכתב במכתב מאוקטובר 1895:
בתיאור זה צ'כוב, למעשה, מכריז על נטישת מתווה הדרמה המסורתי.
הדבר ייהפך לציון דרך חשוב בתיאטרון הצ'כובי.
הצהרתו של צ'כוב גם משקפת את ראייתו את המחזה כקומדיה, נקודת מבט בה יחזיק בכל מחזותיו.
אחרי כישלון הצגת הבכורה, כינה אותו חברו אלכסי סובורין "נשי" והאשימו בהיותו "פחדן".
צ'כוב הכחיש זאת בתקיפות, בכותבו:
הצלחתו הסופית של המחזה, הן בהצגות הבאות והן בהפקות הנוספות של התיאטרון האמנותי תחת סטניסלבסקי, עודדה את צ'כוב למשיך בכתיבת מחזות, והובילה להצלחה הגדולה של מחזהו הבא "הדוד וניה" ואחר-כך להמשך מפעלו הדרמטי.
בוריס אלקסייביץ' טריגורין – סופר ידוע.
אירנה ניקולאייבנה ארקאדינה (שם נישואיה הוא מאדאם טרפליובה) – שחקנית.
קונסטאנטין גאברילוביץ' טרפליוב (קוסטיה) – בנה של ארקאדינה, מחזאי, איש צעיר.
פיוטר ניקולאייביץ' סורין (פטרושה) – אחיה של ארקאדינה.
נינה מיכאיילובנה זארייצ'נאייה – נערה צעירה, בתו של בעל אחוזה עשיר.
איליה אפאנסייביץ' שאמרייב – סגן בגמלאות, מנהל האחוזה של סורין.
פולינה אנדרייבנה – אשתו של שאמרייב.
מאריה איליניצ'נה (מאשה) – בתו של שאמרייב.
יבגני סרגייץ' דורן – רופא.
סמיון סמיונוביץ' מדווידנקו – מורה.
טבח – עובד באחוזתו של סורין.
משרתת - עובדת באחוזתו של סורין.
שומר - עובד באחוזתו של סורין.
המחזה נערך באחוזה בבעלותו של סורין, עובד מדינה בכיר בגמלאות שבריאותו לקויה.
הוא אחיה של השחקנית המפורסמת ארקאדינה, שזה עתה הגיעה לאחוזה עם מאהבה, הסופר טריגורין, לחופשה קצרה.
סורין ואורחיו נפגשים בבמה מחוץ לביתם כדי לחזות במחזה לא שגרתי שבנה של ארקאדינה, קונסטאנטין טרפליוב, כתב וביים.
בההצגה בתוך ההצגה זו משחקת נינה, נערה צעירה שמתגוררת באחוזה הסמוכה, המגלמת את "נשמתו של העולם" בזמן מרוחק כלשהו בעתיד.
המחזה הוא ניסיונו האחרון של קונסטנטין ליצור צורה תיאטרלית חדשה, ולבנות מתח סימבולי.
ארקאדינה לועגת למחזה, שלדעתה הוא מגוחך ובלתי מובן; ההצגה מסתיימת וקונסטנטין עוזב את המקום כשהוא חש מושפל.
המערכה הראשונה משתיתה את המשולשים הרומנטיים השונים של המחזה: המורה מדוודינקו מאוהב במאשה, בתו של מנהל האחוזה, שאמרייב; מאשה עצמה מאוהבת בקונסטנטין; קונסטנטין מאוהב בנינה, שאינה נענית לחיזוריו, וגם פולינה, אשתו של שאמרייב, מאוהבת זמן רב בדורן הרופא, שנעשה אדיש כלפיה.
כאשר מאשה מספרת לרופא הקשיש דורן על אהבתה לקוסנסטנטין, הוא רומז שהאגם, "האגם הקסום" הוא הגורם לפרץ הרגשות הרומנטיים של כל הנוכחים.
ארקאדינה אינה מודאגת במיוחד לגבי בנה, שלא מצא את דרכו בעולם.
חלק מהנוכחים מצטרפים אליה ולועגים למחזה שלו, פרט לדורן הרופא, אשר מהלל אותו.
המערכה השנייה מתרחשת בבוקר בגינת האחוזה, כעבור מספר ימים.
ארקאדינה, מאשה ודורן יושבים ומשוחחים.
סורין, נינה ומדווידנקו מצטרפים אליהם.
השיחה נסבה על סורין, אשר מזניח את בריאותו.
מופיעים שאמרייב, מנהל האחוזה ואשתו פולינה.
ארקאדינה מבקשת כרכרה וסוסים כדי לנסוע לעיר הקרובה, אך שאמרייב מסרב.
הוא הוציא את כל הסוסים לעבודה בשדה.
מתפתחת מריבה בינו לבין ארקאדינה והיא מתרגזת ומכריזה כי תעזוב את האחוזה מיד.
היא יוצאת בסערה בדרכה לבית, והאחרים יוצאים אחריה כדי לפייסה.
נשארים רק דורן ופולינה, והיא מנצלת את ההזדמנות כדי להתחנן לפניו שלא ידחה אותה, ומתוודה שהקנאה בוערת בה למראה הנשים שהוא מוקף בהן.
נינה חוזרת מהבית ומדווחת על המהומה השוררת בו עקב החלטתה של ארקאדינה לעזוב.
הרופא מחליט להיכנס לבית כדי להרגיע את הרוחות ופולינה מצטרפת אליו.
קונסטנטין מופיע ובידו שחף הרוג.
הוא מניח אותו כשי לרגלי נינה, אומר כי הוא זה אשר ירה בו, ובקרוב יירה גם בעצמו, בגלל כישלונו כמחזאי ובגלל השינוי שחל ביחסה של נינה אליו.
נינה מבועתת למראה השחף ונבוכה מדברי קונסטנטין.
הוא מבחין בטריגורין, המתקרב אליהם, ויוצא בחמת זעם.
נינה מבקשת מטריגורין לספר לה על חייו כסופר.
הוא מספר לה שאלו אינם חיים קלים.
נינה אומרת שהיא יודעת שחייה של שחקנית גם הם אינם קלים, אולם היא רוצה להיות שחקנית יותר מכל דבר אחר.
טריגורין רואה את השחף בו ירה קונסטנטין ומספר לנינה איך יוכל להשתמש בו כנושא לסיפור קצר: "נערה צעירה כמוך.
חיה לה על שפת האגם מילדות.
היא אוהבת את האגם כמו שחף, והיא מאושרת וחופשייה כמותו.
אבל גבר מזדמן יום אחד למקום, מבחין בה, ומאחר שאין לו משהו טוב יותר לעשות – הורג אותה, כמו את השחף הזה כאן." (עמ' 37)
ארקאדינה קוראת לטריגורין מרחוק ואומרת, ששינתה את דעתה, והם לא יעזבו מייד.
נינה משתהה בגינה, מוקסמת ונרגשת משיחתה עם הסופר המפורסם, וממצה את החוויה במילה אחת: "חלום!".
המערכה השלישית מתרחשת בתוך האחוזה, ביום שארקאדינה וטריגורין מחליטים לעזוב.
בין המערכה השנייה לשלישית קונסטנטין מנסה להתאבד בכך שהוא יורה לעצמו בראש, אבל הכדור רק שורט את גולגולתו.
רוב המערכה השלישית עוברת כשקרקפתו חבושה.
נינה מגיעה כשטריגורין אוכל ארוחת בוקר ונותנת לו במתנה קמע עליו חרוטים בצד אחד ראשי התיבות של שמו ובצד השני שם ספרו "ימים ולילות" ובכך חושפת את אהבתה לו.
והולכת מהמקום אחרי שהיא מבקשת לראותו לפני שיעזוב.
ארקאדינה מגיעה בלווית סורין, שבריאותו ממשיכה להדרדר.
ארקאדינה וסורין מתווכחים, ובעקבות כך ראשו סחרחר עליו.
מדבידינקו מסייע לו לצאת מהחדר.
קונסטנטין נכנס ומבקש מאמו להחליף לו תחבושת.
בעודה עושה כן, קונסטנטין מדבר סרה בטריגורין ומתנהל ויכוח נוסף.
כשטריגורין נכנס, קונסטנטין עוזב בדמעות.
טריגורין שואל את ארקאדינה אם הם יוכלו להישאר באחוזה.
היא מחמיאה לו ומשדלת אותו עד שהם מסכימים לשוב למוסקבה.
אחרי שהיא עוזבת, נינה נכנסת כדי להיפרד סופית מטריגורין ולהודיע לו שהיא בורחת כדי להיות שחקנית, בניגוד לרצון הוריה.
הם מתנשקים בלהט ומתכננים להיפגש במוסקבה.
המערכה הרביעית מתרחשת כעבור שנתיים, בחדר האורחים שהוסב לחדר העבודה של קונסטנטין.
מאשה נאותה בסופו של דבר להצעת הנישואים שקיבלה ממדבידינקו, נולד להם ילד, אם כי מאשה עדיין רוחשת אהבה לא ממומשת לקונסטנטין.
דמויות שונות משוחחות ביניהן על מה שהתרחש בשנתיים שחלפו.
נינה וטריגורין חיים ביחד במוסקבה עד שהוא נוטש אותה ושב לארקאדינה.
נינה אינה זוכה להצלחה כשחקנית ומצויה כעת בסיבוב הופעות בפרובינציות עם קבוצת תיאטרון קטנה.
קונסטנטין פרסם מספר סיפורים קצרים, אולם דיכאונו הולך ומחמיר.
מצבו הבריאותי של סורין מחריף ואנשי האחוזה שולחים מברק לארקאדינה לבוא ולסעוד אותו בימיו האחרונים.
רוב הדמויות במחזה הולכות לחדר האורחים לשחק משחק בינגו.
קונסטנטין אינו מצטרף אליהם, ומקדיש את זמנו לשכתב את כתב יד המונח על שולחנו.
אחרי שהחבורה עוזבת לאכול ארוחת ערב, קונסטנטין רואה מישהו שיורד בריצה מהמדרגות.
הוא מתרגש בראותו את נינה ומזמין אותה להיכנס.
נינה מספרת לו על הקורות אותה במהלך השנתיים שחלפו.
היא משווה עצמה לשחף שקונסטנטין הרג במערכה השנייה, ואחר-כך נסוגה מכך ואומרת: "אני שחקנית", אולם נדמה שהיא השיבה לעצמה את ביטחונה האבוד.
קונסטנטין מפציר בה להישאר, אולם היא כה מבולבלת, עד שבקשתו נופלת על אוזניים ערלות.
היא מחבקת את קונסטנטין ועוזבת.
במשך שתי הדקות הבאות, קונסטנטין המדוכדך קורע בשקט את כתבי היד שלו, לפני שהוא עוזב את חדר עבודתו.
לפתע נשמע קול יריית רובה בחדר הסמוך, ודורן הולך לבדוק זאת.
הוא חוזר ולוקח את טריגורין הצידה.
דורן מבקש ממנו להרחיק את ארקאדינה מהמקום, כיוון שקונסטנטין ירה בעצמו.
הצגת הבכורה של "השחף" ב-17 באוקטובר 1896 בתיאטרון האלכסנדריני בסנקט פטרבורג נחלה כישלון חרוץ והקהל צעק לה קריאות בוז.
הקהל העוין הפחיד את ורה קומיסארז'בסקאיה, עד שהיא איבדה את קולה.
רבים החשיבו אותה כשחקנית הטובה ברוסיה ולדברי צ'כוב, היא הביאה אנשים לדמעות בחזרות כשגילמה את דמותה של נינה.
ביום המחרת, צ'כוב, שברח אל מאחורי הקלעים בשתי המערכות האחרונות, הודיע לסובורין שהוא לא יכתוב יותר מחזות.
כשצופים יידעו אותו שההצגות הבאות היו מוצלחות יותר, הניח צ'כוב שהם רק היו נחמדים אליו.
"השחף" הרשים את ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, מחזאי שהיה גם חברו של צ'כוב, שאמר שצ'כוב היה צריך לזכות בפרס גריבוידוב באותה שנה עבור "השחף", במקומו.
הפקת התיאטרון האמנותי של מוסקבה
נמירוביץ' התגבר על סירובו של צ'כוב להתיר למחזה להיות מוצג במוסקבה ושכנע את סטניסלבסקי לביים את המחזה בתיאטרון האמנותי החדשני שנוסד זה מכבר ב-1898.
סטניסלבסקי הכין הוראות בימוי מפורטות, שציינו מתי השחקנים צריכים "למחות את הזיעה, לקנח את אפם, למצמץ בשפתם, או לצקצק בשיניהם" כמו גם לפקח על התנהלותה של המיזסצנה".
גישה זו ננקטה כדי לאפשר ביטוי אחיד לפעולה הפנימית שסטניסלבסקי סבר שהיא מפעפעת מתחת לפני השטח בסאבטקסט של המחזה.
הוראות הבמה של סטניסלבסקי, פורסמו ב-1938.
סטניסלבסקי גילם את דמותו של טריגורין, בעוד וסבולוד מיירהולד, הבמאי לעתיד (שסטניסלבסקי הועיד לו על ערש הדווי להיות "יורשי היחיד בתיאטרון"), גילם את דמותו של קונסטנטין ואולגה קניפר (אשתו לעתיד של צ'כוב) גילמה את דמותה של ארקאדינה.
הצגה הבכורה הייתה ב-17 בדצמבר 1898, כשבאוויר הורגשה תחושת משבר; רוב השחקנים נעזרו בטיפות ולריאן לצורך הרגעה.
במכתב לצ'כוב תיאר אדם מהקהל כיצד:
נמירוביץ' תיאר את תשואות הקהל, שהגיעו אחרי שתיקה ממושכת, כמתפרצות מהקהל כמו סכר שנפרץ.
ההפקה זכתה לביקורות חיוביות מן העיתונות, ללא יוצא מן הכלל.
רק ב-1 במאי 1899 צפה צ'כוב בהצגה, שהוצגה בפניו בלי תפאורה אבל עם איפור ותלבושות בתיאטרון פרדיז.
הוא שיבח את ההפקה אבל היה מסויג ממשחקו של סטניסלבסקי, שהיה לדבריו "רך וחלש" בפרשנותו (אותה חלק עם נמירוביץ') את טריגורין והפציר בנמירוביץ' "לטעת בו נועזות."
הוא הציע שהמחזה יפורסם עם הוראות בימוי המיזסצנות של סטניסלבסקי.
שיתוף הפעולה של צ'כוב עם סטניסלבסקי הפך להיות בעל חשיבות עצומה להתפתחותם היצירתית של שני האנשים.
הדגש שסטניסלבסקי שם על הריאליזם הפסיכולוגי ועל עבודת האנסמבל, העלתה דקויות חבויות מעל פני השטח ועוררה בצ'כוב עניין להמשיך ולכתוב מחזות.
חוסר נכונותו של צ'כוב להסביר או להרחיב את הטקסט אילצה את סטניסלבסקי לחשוף רבדים סמויים בטקסט בדרכים שהיו חדשות בתיאטרון של אותם ימים.
מאז אותה עת ועד היום אימץ לעצמו התיאטרון האמנותי של מוסקבה את השחף כסמל לזכר ההפקה ההיסטורית שהעניקה לו את זהותו.
אוטה האגן (Uta Hagen) הופיעה לראשונה בברודוויי כנינה, בהיותה בת 18, בהפקה בה שיחקו גם אלפרד לונט (Alfred Lunt) ולין פונטיין (Lynn Fontanne) ב-1938 בתיאטרון שוברט.
בנובמבר 1992, הועלה "השחף" בברודוויי בבימויו של מרשל מייסון בתיאטרון ליציום (Lyceum Theatre), בכיכובם של טין דיילי כארקאדינה, אית'ן הוק כטרפליוב, ג'ון ווייט כטריגורין, ולורה ליני כנינה.
בראשית 2007 תיאטרון רויאל קורט העלה הפקה של "השחף" בכיכובם של קריסטין סקוט-תומאס כארקאדינה, מקנזי קרוק כטרפליוב וקארי מאליגן כנינה.
שיחקו בה גם צ'ואיטל אג'יופור וארט מאליק.
הבמאי היה יאן ריקסון והיא זכתה לביקורות אוהדות, בכללן מהעיתון מטרו ניוזפייפר שכינה אותה "ממש מושלמת".
היא רצה מ-18 בינואר ל-17 במרץ וסקוט תומאס זכתה בפרס אוליבייה על הופעתה.
גראי זכתה לתשבחות מיוחדות, אינדפנדנט כינה אותה "אישה שכוכבה דרך"
ואיבנינג סטנדרד קרא לה "עילאית" והצהיר שהמחזה היה "מצוין בשל הופעתה מאירת העיניים ובעלת התובנות הפסיכולוגיות של מרת גראי."
Classic Stage Company בעיר ניו יורק העלתה את המחזה ב-13 במרץ 2008 בהפקה לפי תרגום של פול שמידט, בבימויו של Viacheslav Dolgachev.
ההפקה בלטה בשל הופעתם של דיאן ויסט בתפקיד ארקאדינה ואלן קאמינג בתפקיד טריגורין.
ב-16 בספטמבר 2008, החל תיאטרון וולטר קר בברודוויי לערוך הצגות מקדימות של הפקת "השחף", כשקריסטין סקוט-תומאס, ששבה וגילמה את דמותה של ארקאדינה.
השחקנים האחרים הם פיטר סארסגארד בתפקיד טריגורין, מקנזי קרוק בתפקיד טרפליוב, ארט מאליק בתפקיד דורן, קארי מאליגן בתפקיד נינה, זואי קאזאן בתפקיד מאשה ואן דוד (Ann Dowd) בתפקיד פולינה.
פסטיבל שייקספיר באורגון הציג את "השחף" בניו תיאטר מ-22 בפברואר ועד 22 ביוני 2012, בעיבודה ובבימויה של ליבי אפל.
אל שפינוזה (Al Espinosa) לוהק לדמותו של טריגורין, טאסו פלדמן כקונסטנטין, מייקל יום כסורין, קתרין מייזל כאירנה, נל ג'סלינגר כנינה, ג'ון פריביל כשאמארייב, קייט הרסטר כמאשה, ג'ונתן דירוד כמדבידינקו, ליסה וולפה כפולינה.
נכתב על ההופעה שהיא "נשארת במחשבותיך".
המחזאי האמריקני טנסי ויליאמס ערך עיבוד של המחזה לו קרא "המחברת של טריגורין (The Notebook of Trigorin), והצגת הבכורה שלו הייתה ב-1981. עיבודו של תומאס קילרוי "השחף" עלה לראשונה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
המחזאי הקנדי דניאל מקלבור (Daniel MacIvor) כתב עיבוד לו קרא "הוד גדולתו" (His Greatness).
פטריק מרמיון עשה עיבוד מודרני בשם "פייטה" (Pieta).
סרטו של סידני לומט "השחף" (The Sea Gull) השתמש בתרגומה של מורה בודברג (Moura Budberg).
המחזה היווה בסיס לאופרה "השחף" מאת תומאס פסטיירי (Thomas Pasatieri) משנת 1974, עם לברית באנגלית של קנוורד אייסמיל) Kenward Elmslie).
הכוריאוגרף האמריקני ג'ון ניומאייר (John Neumeier) עיבד את "השחף" לבלט ביחד עם בלט המבורג שלו ביוני 2002. גרסה זו חודשה ובה הדמויות הראשיות באו מעולם הריקוד.
ארקאדינה נהפכה לפרימה בלרינה מפורסמת, נינה הייתה רקדנית צעירה, בראשית דרכה.
קונסטנטין היה כוריאוגרף צעיר ומהפכני וטריגורין היה כוריאוגרף קונבנציונלי יותר.
אמילי מאן כתבה וביימה עיבוד שנקרא "השחף בהמפטונס" (Seagull in the Hamptons).
הצגת הבכורה נערכה בתיאטרון מק'קרטר (McCarter Theatre) במאי 2008 בקמפוס של אוניברסיטת פרינסטון, בפרינסטון (ניו ג'רזי).
ליבי אפל (Libby Appel) העלתה גרסה חדשה שהציגה לראשונה ב-2011 בתיאטרון מארין במיל ואליי, בה השתמשה בחומרים חדשים שנתגלו מכתבי היד המקוריים של צ'כוב.
ברוסיה שלפני המהפכה, מחזות עברו צנזורה משני סוגים: הצנזור הממשלתי והבמאים.
הפסקאות שהוסרו נשמרו בארכיב של רוסיה, והיו זמינים רק אחרי נפילת מסך הברזל.
ב-2011 בנדיקט אנדרוז חידש את המחזה ומיקם אותו בחוף אוסטרלי בן ימינו.
המחזה הוצג בתיאטרון בלוואר (Belvoir) של סידני וכיכבו בו ג'ודי דייוויס, דייוויד ונהם ומייב דרמודי (Maeve).
המחזה יעלה בלונדון בשנת 2025 בכיכובה של קייט בלאנשט.
ההפקה תעלה בתיאטרון הברביקן בלונדון, עם תחילת מופעי טרום-בכורה ב-26 בפברואר 2025 והצגת הבכורה הרשמית ב-6 במרץ.
המופע יימשך שישה שבועות, עד ל-5 באפריל.
יוצרים: מעבד – רנה דה אובלדיה על פי אנטון צ'כוב, תרגום – רפאל אליעז, במאי – ג'ון הירש, מעצב תפאורה ותלבושות – מיכאל אנלס, מלחין מוזיקה- פולדי שצמן.
יוצרים: מתרגם – דוד אבידן, במאי – חנן שניר, מעצב תפאורה – דאגלס היפ, מעצבת תלבושות – מרים גורצקי, מלחין מוזיקה – יוסי מר-חיים, מעצב תאורה – נתן פנטורין.
יוצרים: מתרגם – דוד אבידן, במאי – בוריס מורוזוב.
מעצב תפאורה – איגור קפיטאנוב, מעצב תלבושות – פיה סלקסיה וניקולאי סבירידיצ'ק, מלחין מוזיקה – גריגורי גוברניק, מעצבי תאורה – איגור קפיטאנוב, ניב שדה.
שחקנים: ארקאדינה – ג'יטה מונטה, מדבידינקו - רמי ברוך, פולינה – תיקי דיין, יצחק חזקיה, אירינה סלזניובה, יוסי קאנץ, מיכאיל קוזקוב, שולי רנד, נעמה שפירא, גיאורגי באגוב.
יוצרים: מתרגם – דורי פרנס, במאית – אופירה הניג, מעצב תפאורה - רוני תורן, מעצבת תלבושות – עפרה קונפינו, מעצבת תאורה – פליס רוס, ייעוץ מוזיקלי - אריק בורכמן.
הצגת השנה בקטגוריית בימוי מחזה קלאסי, במסגרת פרס התיאטרון הישראלי.
שחקנים – ארקאדינה – לאורה ריבלין, סורין – אבינעם מור-חיים, טריגורין – דורון תבורי, שאמראייב – אריה צ'רנר, מאשה – ליליאן ברטו, פולינה – ליאת גורן, נינה – נעמי פרומוביץ'-פנקס, קוסטיה – יגאל שדה, דורן – יהויכין פרידלנדר, מדוודיינקו - צביקה פישזון, יאקוב – שי פרדו, ליאור רז.
יוצרים: תרגום – ארז וולק, במאי – נתן דטנר, מעצב תפאורה – בנו פרידל, מעצבת תלבושות – אנה כרושצ'ובה, מעצב תאורה – רוני כהן, מלחין מוזיקה – יוסי בן נון.
יוצרים: מתרגם – יוסף אל-דרור, במאי – רמי הויברגר, מעצבת תפאורה - לילי בן נחשון, מלחין מוזיקה - אריק אביגדור, עורך וידאו - יאיר נחשון, וידאו ארט - לי ינור, נגן – חן פרייס, מעצבת תאורה – נועה לב, עיבודים ופסנתר – ליאור רונן.
שחקנים: ארקאדינה – אסנת פישמן, טרפלייב –מיכאל מושונוב, סורין – אורי אברהמי, נינה – דאנה איבגי, שמראייב – שמעון כהן, פולינה – דוית גביש, מאשה – הילה פלדמן, טריגורין – רמי הויברגר, דורן – אלי דנקר, סמיון – רוי מילר, יאקוב – מיכאל פרלין.
יוצרים: תרגום וייעוץ ספרותי - פרופ' הרי גולומב, עיבוד ובימוי - עירא אבנרי, עיצוב חלל ותלבושות - דינה קונסון, עיצוב באור והקרנות - ירון אבולעפיה, עיצוב סאונד - אהוד ויסבורד, עוזר במאי ומנהל הצגה - עידן שוורץ, עוזרת לעיצוב באור - אני אטדגי
שחקנים: ארקאדינה - שירי גולן, סורין - אבי אוריה, קוסטיה - בני אלדר, מאשה - מיכל ויינברג, נינה - גאיה שליטא-כץ, טריגורין - דודו ניב, דורן - יורם יוספסברג
9. בבית ציוני אמריקה (הצגת פרינג' עצמאית) אפריל 2021
מתרגם: גור קורן, במאי: קיריל לבמן, עוזרת במאי: אילנה מילמן, תפאורה: אופירה אבישר, ווידאו ארט: אופירה אבישר, דניס ויסלפו, כוריאוגרפיה: עמרי צדוק, עיצוב מוזיקלי: קיריל לבמן, תאורה: איליה פלדשטיין, דרמטורגיה: קיריל לבמן, הגהה: יואב סדובסקי.
שחקנים: ארקאדינה: דליה ריבר, קוסטיה: עמרי צדוק, נינה: שני דרורי, טריגורין: עוז ניסן, סורין: אסי יצחקי, דורן: אבנר מדואל בן יהודה, שמרייב: מרטין בלומנפלד, פולינה: יפה תוסיה כהן, מאשה: דפנה גולדמן, מדבדנקו: יואב סדובסקי.
יוצרים: מתרגם – רועי חן, במאי – יאיר שרמן, מעצב תפאורה - ערן עצמון, מוזיקה מקורית - אפרת בן צור, מעצב תאורה – אבי יונה בואנו (במבי).
שחקנים: ארקאדינה – אפרת בן צור, קוסטיה טרפלייב –שלומי ברטונוב, סורין – אלכסנדר סנדרוביץ', נינה – ג'וי ריגר, שמראייב – דורון תבורי, פולינה – סבטלנה דמידוב, מאשה – טלי אוסדצ'י, טריגורין – מיקי לאון, דורן – ישראל (סשה) דמידוב, סמיון מדוודנקו – אלי מנשה, יאקוב – פאולו א.
אנטון צ'כוב, השחף: קומדיה בארבע מערכות; עברית - רפאל אליעז, תשכ"-?
אנטון פבלוביץ' צ'כוב, ארבעה מחזות : בת השחף : הדוד וניה : שלוש אחיות : גן-הדובדבנים, מתורגמים מרוסית בידי אברהם שלונסקי.
ג'ין וקספורד, גן הדובדבנים, בת השחף מאת אנטון צ'כוב, מאנגלית - אביבה אגמון.
הערות והנחיות ללמוד ולקריאה, תל אביב : אור עם, תשל"ו 1976.
אנטון צ'כוב, שחף, עברית: דוד אבידן, רמת גן : בית צבי, 1984.
השושנה המקועקעת הוא מחזה פרי עטו של טנסי ויליאמס משנת 1951.
סראפינה ורוזריו דל-רוזה הם מהגרים סיציליאניים המתגוררים בדרום ארצות הברית ונשואים זה לזה מגיל 14. סראפינה היא תופרת במקצועה.
רוזריו הוא נהג משאית שמוביל סמים במסווה של הובלת בננות, אותם הוא מבריח מחוץ לארצות הברית בשירותם של האחים רומנו.
אסתל הוהנגרטן היא אישה צעירה המגיעה לביתה של סראפינה, נותנת לה בד משי ומוכנה לשלם כל מחיר כדי שתתפור ממנו חולצה לגבר שהיא אוהבת, מחר יהיה יום השנה לפגישתם הראשונה.
לפתע מגיע למקום אבא דה ליאו, כומר הקהילה, ומספר שיריה פגעה בגלגל המשאית בה נהג רוזריו, המשאית התהפכה, עלתה באש ורוזריו נהרג.
כשאסתל שומעת זאת היא גונבת תמונה של רוזריו שהייתה בבית ונעלמת בלי לקחת את החולצה ובלי לשלם.
במשך שלוש שנים מאז מותו של בעלה סראפינה שרויה באבל.
היא מזניחה את הופעתה החיצונית, מסתובבת בבית בתחתונית מזוהמת, מדברת אל בעלה כאילו הוא חי ומשמשת מושא ללעגן של נשות הקהילה.
רוזה, בתה בת ה-15 של סראפינה, פגשה את ג'ק, מלח, בנשף הסיום של בית הספר ומאז הם יוצאים.
ג'ק הוא אחיה של אחת מחברותיה למחזור בבית הספר.
סראפינה, שמתנגדת לקשר ביניהם, סוגרת את בגדיה של בתה בארון, כדי שלא תוכל לצאת מהבית כל השבוע.
סראפינה מתפארת בפני בסי ופלורה עד כמה בעלה היה נאמן לה ושאף אישה חוץ ממנה לא נגעה בו.
בסי ופלורה מספרות לסראפינה שלבעלה היה רומן בן למעלה משנה עם הקלפנית הבלונדינית אסתל הוהנגרטן ושכולם יודעים זאת חוץ ממנה.
סראפינה, שממאנת להאמין לכך, צועקת עליהן ומכה אותן במטאטא.
אחר-כך מגיעים בתה רוזה ובן-זוגה ג'ק רודוף המלח ומוצאים אותה שבורה.
סראפינה מנהלת שיחה בארבע עיניים עם ג'ק, שואלת אותו על מעשיו עם רוזה, הוא אומר לה שהוא אוהב את רוזה.
היא משביעה אותו מול פסל הבתולה הקדושה שלא יחלל את כבוד בתה.
הכומר אבא דה ליאו מגיע לביתה של סראפינה ואומר שמצבה מאוד הידרדר מאז שבעלה נפטר והיא עדיין יכולה לאהוב וללדת.
סראפינה שואלת אותו האם נכונה השמועה שלבעלה הייתה מאהבת, הוא אינו רוצה להגיד לה, אבל שהיא מפצירה בו, הוא אומר לה שהעובדות ידועות.
סראפינה מתנפלת עליו והנשים הצופות בהם מפרידות ביניהם.
לביתה של סראפינה ניגש רוכל שמנסה למכור לה מוצר.
בעקבות הרוכל מגיע נהג משאית זועם בן 25 בשם אלורו מניאקבלו שאומר לרוכל שהוא עקף אותו בכביש וקילל אותו.
אלורו מאיים להרביץ לרוכל, הרוכל בועט בו והנהג נכנס לביתה של סראפינה בוכה.
סראפינה בוכה אחריו, אחרי זמן רב שלא בכתה.
הוא נשאר כמה שעות בביתה, הם משוחחים ומתיידדים.
היא לוקחת את מעילו הפגום לתיקון והם קובעים שיבוא אליה בלילה והיא תחזיר לו את המעיל.
היא נותנת לאלורו את החולצה שתפרה לאסתל שלוש שנים קודם לכן.
סראפינה מתהדרת לקראת בואו של אלורו.
הוא מגיע בלילה, מביא לה שוקולד מתנה ומראה לה את השושנה שמקועקעת על חזהו, כמו זו שהייתה לבעלה המנוח.
השיחה מתנהלת בחמימות, עד שמכיסו נופל קונדום שצונח לרצפה, סראפינה מסיקה מכך שהוא רודף שמלות, כועסת עליו, אבל לבסוף הם מתפייסים.
היא מספרת לאלורו על השמועות על הרומן של בעלה עם אסתל הקלפנית, מסתבר שהוא מכיר אותה, הוא מטלפן לאסתל העובדת במועדון ואחרי שסראפינה משוחחת אתה, היא מבינה שאכן לבעלה היה רומן אתה.
כשנודע לה זאת היא מתמוטטת, לוקחת את כד השיש בו טמון אפר בעלה וזורקת אותו בזעם אל קצה החדר.
שעה לפני עלות השחר למחרת מגיעים רוזה וג'ק לביתה, כשבתוך הבית האם ומאהבה מתנים אהבים.
רוזה רוצה שיישאר אתה, אבל ג'ק אומר לה שהוא מפליג מחר וצריך עכשיו לעזוב, כי הוא הבטיח לאמה שיתנהג אליה בכבוד.
"לאחר מכן היא מתחילה לבכות בכי אשר כמוהו בוכה אדם רק פעם אחת בחייו."
כעבור שלוש שעות אלורו שיכור, אחרי ששתה עם סראפינה, הוא מגיע בטעות לחדרה של רוזה הבת, גוחן אל מיטתה ואומר לה "את יפה".
רוזה מתעוררת בבהלה וצועקת, סראפינה צורחת מיד אחריה ומתחילה לחבוט בו במטאטא.
הוא מתנצל באומרו שהוא שיכור והתבלבל.
סראפינה מסלקת אותו והוא אומר לה שהוא אוהב אותה.
היא משקרת לבתה בדבר היחסים בינה לבין אלורו, ורוזה מבינה את האמת.
כמה משכנותיה מגיעות, צוחקות ואומרות שיש בחוץ גבר בלי חולצה.
אלורו קורא לה והיא הולכת לעברו.
אסונטה - רוכלת עשבי מרפא
סראפינה דל רוזה - תופרת
מיס יורק - מורה בתיכון
היסטורית ההפקה, עיבודים לרדיו ולקולנוע
המחזה הציג לראשונה בברודוויי בפברואר 1951, והסרט בשם זה יצא לבתי הקולנוע ב-1955 בכיכובם של אנה מניאני וברט לנקסטר.
בהפקה בברודוויי כיכבו מורין סטייפלטון ואלי וולך, שניהם חזרו על תפקידיהם בתסכית הרדיו בן השעה שנעשה על-פי המחזה ושודר במסגרת התוכנית "המחזות הטובים ביותר".
ההפקה בברודוויי זכתה בארבעה פרסי טוני לשנת 1951: למחזה, לשחקן הראשי (וולך), לשחקנית הראשית (סטייפלטון) ולעיצוב התפאורה (בוריס ארונסון).
באותה שנה זכו גם שני השחקנים הראשיים בפרס עולם התיאטרון (Theatre World Award).
תסריט הסרט נכתב בידי ויליאמס והאל קאנטר והוא בוים בידי דניאל מאן.
בסרט כיכבו אנה מניאני, ברט לנקסטר, מריסה פאוואן וג'ו ואן פליט.
ב-12 במאי 1957 הציג תיאטרון פייק את "השושנה המקועקעת" עם אנה מנהאן בתפקיד הראשי, מעצב התפאורה היה האירי רג'ינלד גריי.
לאחר מספר הצגות מועט פלשה לתיאטרון המשטרה האירית והבמאי אלן סימפסון נעצר מכיוון שהפיק "בידור וולגרי" שחיקה קונדום שצונח לרצפה.
בטקסט המחזה של ויליאמס קונדום נופל מכיסו של אלורו, אולם בימויו של פייק חיקה את האקט, ביודעו שהדבר יחולל מהומה.
מחאה אינטלקטואלית נרחבת יצאה כנגד הורדת ההפקה "השושנה המקועקעת", לא רק מאירלנד, אלא מהיבשת כולה, אותה הובילו סמואל בקט, שון או'קייסי וברנדן בהאן.
ב-2007 הועלתה הפקה מחודשת בתיאטרון המלכותי הלאומי בכיכובם של זואי וונאמייקר (Wanamaker) וסוזנה פילדינג.
המחזה יצא מחדש עם מבוא חשד מאת ג'ון פטריק שנלי ב-2010 בהוצאת New Directions Publishing.
טנסי ויליאמס, השושנה המקועקעת; עברית: יאיר בורלא.
רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1988.
1.תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 4 במרץ 1971
יוצרים - תרגום: יאיר בורלא, בימוי: מייקל מיצ'ם, תפאורה : רובין פידקוק, מוזיקה: פולדי שצמן, תלבושות: לידיה פינקוס גני.
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 4 במרץ 1995
יוצרים - תרגום ובימוי: עידו ריקלין, תפאורה: דוד שריר, מוזיקה: אפי שושני, הדרכה קולית: אלוירה כוחנוף, שפה ודיבור: נגה יתומי רביב, תלבושות: ג'ודי לוין, תאורה: ג'ודי קופרמן.
שחקנים - אסונטה: עדה טל, סראפינה: רוזינה קמבוס, רוזה: רותי גולדברג, אסטלה: יולי הר-גיל, הכומר: יוסי יבלונקה, ג'וזפינה: אורה מאירסון, פפינה: רבקה בכר אברבוך, ויולטה: אודליה סגל, מיס יורק: יעל ברנפלד, פלורה: שרית חן, בסי: שרית וינוגרד, ג'ק האנטר: דרור ברוך, סוכן נוסע: שלמה תרשיש, אלווארו מניאקוולו: יגאל שדה.
השותפות הטראנס-פסיפית היא הסכם סחר כלכלי מתוכנן שמטרתו ליצור גוש מסחר של אחת עשרה מדינות השוכנות לחופי האוקיינוס השקט.
נכון ל-2017, ההסכם כולל את יפן, אוסטרליה, קנדה, מקסיקו, צ'ילה, ברוניי, מלזיה, ניו זילנד, פרו, סינגפור ווייטנאם.
ההסכם טרם אושרר על ידי רוב המדינות וטרם נכנס לתוקף.
ההסכם מהווה הרחבה של הסכם שנחתם בין צ'ילה, ברוניי, ניו זילנד וסינגפור בשנת 2005. מאז, שמונה מדינות נוספות הצטרפו למשא ומתן על הרחבת ההסכם.
נכון ל-2014, התקיימו 19 סבבים רשמיים של משא ומתן על ההסכם.
אף על פי שתוכן ההסכם לא פורסם לציבור, חלקים ממנו פורסמו על ידי ויקיליקס.
ההסכם מעורר ביקורת ציבורית ברחבי העולם, בשל חשאיות המשא ומתן והשלכותיו המרחיקות לכת של ההסכם בתחום הכלכלי והסביבתי.
ארצות הברית, בנשיאות אובמה חתמה על ההסכם, אך משכה את חתימתה ב-23 בינואר 2017 בהתאם להחלטת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
לטענתו ההסכם פוגע בייצור האמריקאי ובעובדים האמריקאים.
אם ההסכם היה נכנס לתוקף, הוא היה הסכם הסחר הגדול בהיסטוריה.
ההסכם קודם על ידי ארצות הברית במקור כדי ליצור גוש כלכלי שיבלום את השפעתה של סין.
ברק אובמה אמר בשנת 2016 שברצונו כי ארצות הברית ולא סין תכתוב את כללי הסחר האזוריים.
לאחר עזיבת ארצות הברית תחת ממשל טראמפ, שאר חברות השותפות הטראנס-פסיפית הסכימו במאי 2017 להחיות אותו.
הפרק על מפעלים בבעלות המדינה לא השתנה, ומחייב את החותמים לחלוק מידע אודות חברות רכוש ביניהם, מתוך כוונה לעסוק בנושא התערבות המדינה בשווקים.
הוא כולל את התקנים המפורטים ביותר לקניין רוחני של כל הסכם סחר, כמו גם הגנות מפני גניבת קניין רוחני נגד תאגידים הפועלים מחוץ למדינות.
יפן הפכה למובילה בקידום ההסכם, ושם ההסכם שונה להסכם המקיף והפרוגרסיבי לשותפות טרנס-פסיפית (CPTPP), שנחתם ב-2018.
ב-23 במאי 2022, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן השיק ברית סחר חדשה עם כתריסר מדינות, ובהן יפן, דרום קוריאה והודו.
המטרה הייתה לנסח כללי סחר חדשים באזור ולהציע חלופה לסין העממית.
הברית, המכונה "המסגרת הכלכלית האינדו-פסיפית" (IPEF), תוארה גם כמשקל נגד לשותפות הטראנס-פסיפית.
השושנה המקועקעת הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1955 המבוסס על מחזה בשם זהה מאת טנסי ויליאמס שהשתתף בכתיבת התסריט.
בתפקידים הראשיים מככבים אנה מניאני וברט לנקסטר.
זה היה סרטה הראשון של מניאני בהוליווד.
היא הייתה מועמדת לשחק במחזה הזה בברודוויי אך דחתה את ההצעה בגלל חוסר שליטה טובה באנגלית.
העלילה מתרחשת בשכונה של מהגרים סיציליאנים קשיי יום בלואיזיאנה.
התסריט האנגלי משובץ בהרבה מילים ומשפטים באיטלקית.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - אנה מניאני.
פרס אוסקר על העיצוב האמנותי.
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר: על העריכה, התלבושות, העריכה והפסקול.
מריסה פאוואן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר אך הפסידה לג'ו ואן פליט (המשחקת בסרט זה) על משחקה בקדמת עדן אך זכתה בקטגוריה זו בפרס באפטא.
אנה מניאני זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר.
כדי לקדם את הפצת הסרט חובר השיר "השושנה המקועקעת" שלא מופיע בסרט.
השיר הפך ללהיט בביצוע של פרי קומו.
סרפינה דלה רוזה (אנה מניאני) היא תופרת הגרה עם בעלה רוזריו ובתה רוזה (מריסה פאוואן) בשכונת מהגרים איטלקיים מסיציליה.
בעלה עובד כנהג משאית המעביר מטעני בננות שמתחתם סחורה אסורה (סמים?).
סרפינה מעריצה את בעלה שיש על עור חזהו קעקוע של שושנה (ליתר דיוק - ורד).
היא לא יודעת שיש לו מאהבת בהסתר.
באחד הלילות הוא פורץ מחסום משטרתי, נורה ונשרף במשאית.
סרפינה מבקשת לשרוף את גופתו החרוכה בניגוד לעמדת הכומר, ושמה את כד האפר בחדרה.
סרפינה נכנסת למצב של אבל פתולוגי, מזניחה את עצמה ובגדיה ומתעמתת באופן קבוע עם בתה המתבגרת רוזה.
כשרוזה מציגה בפניה את חברה ג'ק האנטר המשרת כמלח בצי היא מכריחה אותו להישבע לפני פסל המדונה שלא חילל את תומתה ורק אז היא מרשה לו לנשק את ידה.
המצב משתנה כאשר נכנסת לביתה לקוחה בשם בייסי (ג'ו ואן פליט) ובלהט הוויכוח שמתפתח ביניהן היא מטיחה בה שלבעלה הייתה מאהבת וכי רבים יודעים מזה.
סרפינה ההמומה מתקשה להאמין שבעלה המנוח בגד בה.
היא ממהרת לכומר ומבקשת שייגלה לה אם בעלה התוודה בפניו על כך.
הכומר מסרב לגלות לה והיא מתנפלת עליו.
נשות השכונה מתנפלות עליה וגבר בשם אלוורו (ברט לנקסטר) מחלץ אותה ומביאה לביתה.
אלוורו הוא נהג משאית רווק, הוא מנסה לחזר אחרי סרפינה אבל היא מסרבת מתוך כבוד לבעלה המנוח.
הוא מבקש להרשים אותה על ידי קעקוע של שושנה על חזהו אבל סרפינה נרתעת מזה.
הוא לוקח אותה למועדון בו נהג בעלה לבלות והיא מתעמתת עם המאהבת שלו.
כשהמאהבת חושפת את חזה ומראה שגם לה יש קעקוע של שושנה כאות אהבתה לרוזריו מתנפלת עליה סרפינה ואלוורו מפריד ביניהן.
אלוורו מחזיר אותה הביתה שם היא מנפצת את כד האפר של בעלה.
היא קובעת עם אלוורו שיבוא אליה בהסתר בלילה.
אלוורו מגיע שיכור ולא מסוגל לעשות דבר אלא לישון.
למחרת הוא קם מטושטש, מגיע למיטתה של רוזה שהוא מזהה כסרפינה.
לקול צעקותיה של רוזה מגיעה סרפינה ומגרשת אותו.
רוזה מחליטה להתחתן עם ג'ק לפני שיחזור לצי.
הם עוזבים את הבית, רק אז מקבלת סרפינה את אלוורו לביתה.
השחרת פנים היא סוג של איפור תיאטרלי בו נעשה שימוש כדי לייצג קריקטורה של אדם שחור, בעיקר על ידי שחקנים שאינם שחורים.
השחרת פנים צברה פופולריות בארצות הברית במהלך המאה ה-19 ותרמה להפצתם של סטריאוטיפים גזעניים.
עד אמצע המאה הפכו מופעי בידור הכוללים השחרת פנים לסוג אמנות אמריקאי מובהק.
מופעים אלה תרגמו עבודות פורמליות כגון אופרה למונחים פופולריים עבור הקהל הרחב.
בתחילת המאה ה-20 הפכה השחרת פנים לסוגה משל עצמה.
באמצע המאה ה-20, במהלך המאבק נגד חוקי ג'ים קרואו, האקט של השחרת פנים הפסיק להיות מקובל בארצות הברית, ומאז נחשב לאקט של דה-הומניזציה, גזענות ופגיעה באנשים שחורים.
לעומת זאת במדינות אחרות שימוש בסגנון איפור זה עדיין נמשך.
השחרת פנים, אשר החלה בערך ב-1830, היוותה מסורת בתיאטרון האמריקאי במשך כ-100 שנים.
מהר מאוד הפכה השחרת פנים לפופולרית במקומות אחרים, ובמיוחד בבריטניה, בה המסורת נמשכה זמן רב יותר מבארצות הברית.
השימוש בהשחרת פנים, בבריטניה ובארצות הברית, נעשה בעיקר במסגרת הופעות בידור של מינסטרלים, אך היה קיים לפניהן, ונמשך גם אחריהן.
בתחילה, שחקנים לבנים נהגו להשחיר את פניהם באמצעות שעם שרוף, ומאוחר יותר השתמשו באיפור או משחה להברקת נעליים.
בנוסף, השחקנים ניפחו את השפתיים שלהם בצורה מוגזמת, ולעיתים קרובות חבשו פאות צמר, כפפות, מעילים מזונבים או בגדים מרופטים.
מאוחר יותר, גם אמנים שחורים השתמשו בהשחרת פנים בהופעותיהם.
הסטריאוטיפים המגולמים בדמויות משחירי הפנים היוו דרך לצייר את האדם השחור באור שלילי, ללעוג לו ולגלם אותו כאנס, גנב, פושע ופרא אדם מבחינה תרבותית ומוסרית, בארצות הברית דבר זה היווה גורם משמעותי בהצדקת המשך האפליה, גזענות ודימויים סטריאוטיפים לשחורים.
צבע עור שחור בבני אדם גורר בורות, חוסר שיקול דעת, הנאה מכאב ומרות האדם הלבן.
חוקי ג'ים קרואו נקראו על דמות נלעגת מוכרת שהשחירה את פנייה.
בניגוד לארצות הברית ובריטניה, בישראל השחרת הפנים היא פחות נפוצה.
השחרת פנים הגיעה לישראל בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20. שחקנים יהודים בהוליווד לבשו איפור שחור בסרטים שונים (כגון אל ג'ולסון בסרט "זמר הג'אז") ומאז נעשתה השחרת הפנים נפוצה גם במקומות חינוכיים ובגנים בישראל, ובחג הפורים בתחפושות למיניהן.
גם בהצגות בהבימה הייתה תופעה של השחרת פנים כחלק ממופעים בתיאטרון.
בתחילת שנות החמישים עלו מחזות זמר ומחזות שכללו שחקנים שהשחירו את פניהם כחלק מהאיפור התיאטרלי, כדוגמת "זעקי, ארץ אהובה" (1949) ו"ספינת השעשועים" (1951).
התופעה נעצרה בליהוק שחקנים ממוצא ערבי בשנות השבעים.
כששחקנים אלו הגיעו לתיאטרון, הם לא צבעו את פניהם.
בישראל יש תופעות של השחרת פנים במדיה ובתוכניות סאטירה שונות.
לדוגמה, בסדרת המערכונים "החוף של כושי" השחקן מריאנו אידלמן מגלם את דמותו של אדוארד, מהגר עבודה סודאני העובד בחוף.
דוגמה אחרת במדיה אחרת היא בסרטון היוטיוב מינימור של טיילור ובן זיני, מוצג בן זיני, שצבע את עורו, כעובד ממוצא אפריקאי בבית מלון באילת.
באפריל 2023 התופעה הגיעה לכלי התקשורת כאשר בנות אולפנה צבעו את פניהן באיפור כהה כדי לגלם דמויות מזרחיות.
השחור החדש הוא אלבום הבכורה של גיא מזיג, שיצא בשנת 2015.
האלבום כולל 9 שירים, ביניהם שני חידושים של מזיג לשיריו מלהקת הדורבנים שבה היה חבר: "את" ו"אם רק תדברי".
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "לבד במדבר", "רוצה שנתממש" ו"עושה קסמים ורוקנ'רול".
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי גיא מזיג.
גיא מזיג -מילים, לחנים, שירה, גיטרות, עיבוד, תזמור והפקה
עידו זלזניק - פסנתר, האמונד, קלאבינט, מוג, וורליצר
יוסי מור - פסנתר, קלאבינט, המונד, וורליצר
נדב גיימן - כלי הקשה
גל דהן, גלעד רונן - סקסופון
יעלי ארז, מגי היקרי, עדי כהן - קולות
פיני ארובייב, יונתן דנינו - סמפלים
עידן רייכל - פנדר רודס
חן שנהר, ניצן קנטי - כינורות
נועם חיימוביץ' וינשל, ניצן קנטי - ויולה
פיני ארונבייב - מאסטרינג, מיקס
גילי לייבוביץ', יונתן דנינו, גיא ווב, ברק יחזקאלי, ארן לביא - טכנאי הקלטה, עריכה
יוני חזק (צ'וזק) - עוזר טכנאי
"השותף" הוא סרט קולנוע רוסי מסוגת הקומדיה, בבימויו של אלכסנדר אנדריושצ'נקו, שהוקרן לראשונה ב-14 בספטמבר 2017. הסרט קיבל ביקורות מעורבות, ששיבחו את משחקו של סרגיי גרמאש, אך ביקרו את העלילה הצפויה.
זהו הסרט הראשון בהיסטוריה של הקולנוע הרוסי, שבו יושמה טכנולוגיית לכידת תנועה, שבזכותה ניתן היה ליצור מודל מחשב של דמות, המורכבת משחקן חי (אלכסנדר פטרוב) עם קול והבעות פניו של סרגיי גרמש.
מייג'ור חרומוב, שרק השתחרר מהכלא, אחרי שהתעצבן על קטיה הפרקליטה, יוצא למשימה מיוחדת לחסל את מנהיג הטריאדה הסינית, המכונה "הדרקון".
לאורך הדרך הוא מבקר את מגדת העתידות, שאחרי שיחה קשה איתה, היא מאיימת להטיל על חרומוב קללה, אבל הוא לא מאמין בזה.
אבל בסופו של דבר, הקללה מתגשמת: חרומוב חוטף כדור תועה ובמהלך האשפוז נשמתו מועברת לתוך גוף ילד, שאמו היא קטיה.
כדי להחזיר את חרומוב לגופו המקורי, חרומוב הילד מבין שהוא חייב להשלים את המשימה בשיתוף פעולה עם אביו של הילד, אולג, שוטר מקוף כושל במשטרת ולדיווסטוק.
הדבר הראשון שהם עושים, הם לוקחים בשבי זונה שלה קשרים עם "הדרקון".
לאחר שהם מקבלים ממנה את כתובת המחסה שלו הם עולים על ספינת הימורים בבעלותו ושם היה נדמה שהם תפסו אותו, אבל הכול מתהפך: "הדרקון" הוא כלל לא אישיות פלילית, אלא רק שחקן שהושכר לגלם את התפקיד.
השניים מחליטים להבין מי הוא באמת "הדרקון".
הם משתמשים בטלפון של "הדרקון" ויוצאים לחפש אותו.
בדרכם הם מוצאים עצמם בתאונה ולמחרת בבוקר הם מתעוררים בבניין נטוש.
בסופו של דבר מופיעה ארוסתו לשעבר של חרומוב, ליודה, אשר חושפת את כל המזימה: "הדרקון" מעולם לא היה קיים אלא הומצא על ידי ליודה לצורך נקמה.
מסתבר שלפני 20 שנה, מייג'ור זרק אותה ומאז היא שומרת לו טינה.
מיד לאחר מכן היא יורה לעצמה ברגל ומאלצת את אולג לקחת את האקדח.
כוחות משטרה פורצים למקום ומגלים את ליודה הפצועה, עם אולג החמוש.
הם גונבים מכונית בעוד חרומוב מאחורי ההגה, אולג דורך על דוושת הגז.
כשהם מגיעים לבית החולים, מתרחש השינוי העיקרי וחרומוב מתעורר בגופו המקורי.
הסרט מסתיים כשאולג וחרומוב הופכים לשותפים אמיתיים.
צילומי הסרט נערכו במזרח הרחוק הרוסי בעיר ולדיווסטוק.
השחקן המשתפר בליגת העל בכדורסל הוא פרס שנתי מטעם מנהלת ליגת העל בכדורסל המחולק מאז עונת לשחקן בליגה ששיפר את יכולת המשחק שלו מעונתו הקודמת.
הזוכה בפרס נבחר על ידי ועדה מיוחדת של מנהלת ליגת העל ובעונות מסוימות בשיתוף הקהל.
השחקן המצטיין בגמר ליגת העל בכדורסל (ידוע גם כ-MVP של גמר ליגת העל בכדורסל) הוא פרס שנתי מטעם מנהלת ליגת העל בכדורסל המחולק מאז עונת לשחקן הטוב ביותר במשחק או סדרת הגמר.
השחף הוא סרט דרמה היסטורית אמריקאי משנת 2018. את הסרט ביים מייקל מאייר.
התסריט המבוסס על המחזה באותו שם מאת אנטון צ'כוב נכתב בידי סטיבן קאראם.
בסרט מככבים אנט בנינג, סירשה רונן, קורי סטול, אליזבת מוס, מייר וינינגהם, ג'ון טיני, גלן פלשלר, מייקל זיגן, בילי האוול ובריאן דנהי.
הצילומים החלו ביוני 2015 בעיר ניו יורק.
הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-21 באפריל 2018. הסרט יצא לאקרנים ב-11 במאי 2018 בהפצת Sony Pictures Classics.
הסיפור מתרחש ברוסיה בתחילת המאה העשרים.
שחקנית מזדקנת בשם אירנה ארקאדינה באה לבקר את אחיה, פיוטר ניקולאייביץ' סורין, באחוזתו הכפרית, שם מתגורר גם בנה קונסטאנטין.
איתה מגיע מאהבה, הסופר המפורסם בוריס טריגורין.
נינה, צעירה תמימה ומשוחררת הגרה באחוזה סמוכה, נמצאת בקשר רומנטי עם קונסטנטין, ומתאהבת בבוריס.
אנט בנינג – אירנה ארקאדינה
סירשה רונן – נינה זארייצ'נאייה
קורי סטול – בוריס טריגורין
ג'ון טיני – ד"ר דורן
בילי האוול – קונסטנטין טרפליוב
ב-13 במאי 2015 פורסם שמייקל מאייר יביים עיבוד למחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב, לפי תסריט מאת סטיבן קאראם.
סירשה רונן ואנט בנינג נבחרו לככב בסרט לצדם של קורי סטול ובילי האוול.
המפיקים הם לזלי אורדנג, טום הולס ורוברט סלרנו.
הצילומים החלו ב-29 ביוני 2015 בעיר ניו יורק.
חלקו הגדול של הסרט צולם בארו פארק בעיירה מונרו שבמדינת ניו יורק.
באוקטובר 2017 רכשה חברת Sony Pictures Classics את זכויות ההפצה של הסרט.
הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-21 באפריל 2018. ב-11 במאי 2017 יצא הסרט לאקרנים.
השותפות הכלכלית האזורית המקיפה היא הסכם סחר חופשי, שנחתם ב-15 בנובמבר 2020 בין 15 מדינות במזרח אסיה ואוקיאניה.
היוזמה להסכם הונחה בפסגת איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה ב-2011. מלבד עשר מדינות האיגוד (סינגפור, ברוניי, מלזיה, תאילנד, הפיליפינים, אינדונזיה, וייטנאם, לאוס, מיאנמר וקמבודיה) שותפות בו סין, יפן, קוריאה הדרומית, אוסטרליה וניו זילנד.
זהו הסכם הסחר החופשי הנרחב ביותר בעולם: המדינות השותפות מייצגות כ-30% מאוכלוסיית העולם וכ-30% מהתוצר הכלכלי העולמי.
עקב מגפת הקורונה נחתם ההסכם בשיחת ועידה בווידאו.
הצדדים הביעו תקווה שההסכם יעזור למדינות השותפות להתגבר על המשבר הכלכלי שפרץ עם התפשטות המגפה.
בהסכם נקבע שהשותפות בין המדינות שיאשררו את ההסכם תיכנס לתוקף 60 יום אחרי שלפחות 6 מדינות החברות באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה ו-3 מדינות שאינן חברות באיגוד יאשררו את ההסכם.
ב-2 בנובמבר 2021, עם אשרור ההסכם על ידי אוסטרליה וניו זילנד, מלאו התנאים לכניסת השותפות לתוקף ב-1 בינואר 2022. נכון אפריל 2023, מתוך 15 המדינות שחתמו על ההסכם, רק מיאנמר לא אשררה אותו.
ההסכם מפחית מכסים על מוצרים רבים, אך מאפשר למדינות השותפות להגן על ענפים שהן מחשיבות לחשובים או רגישים באופן מיוחד.
בנוסף, הוא מאפשר לקבוע כללים אחידים לגבי מקור המוצר, לפיהם מוצרים שאחוז מסוים מתכולתם יוצר באזור לא יהיו כפופים למכס, מה שאמור להקל על יצירת שרשרות אספקה.
ההסכם לא עוסק בהרחבה בזכויות עובדים, הגנת הסביבה וכללים לגבי סובסידיה ממשלתית.
לפי הערכה של פיטר פטרי ומייקל פאלמר, עד 2030 צפוי ההסכם לתרום בין 186 ל-209 מיליארד דולר בשנה להכנסה הגלובלית.
זהו הסכם הסחר הראשון בין סין, יפן וקוריאה הדרומית, שלוש מהכלכלות הגדולות באזור ובעולם.
ההסכם מורכב מ-20 פרקים, כאשר כל אחד מהפרקים עוסק בפן אחר של שיתוף פעולה כלכלי.
יחד, הפרקים נועדו להעמיק את הקשרים הכלכליים בין המדינות ולהשלים את ההסכמים שעליהם חתומות המדינות במסגרת חברותן בארגון הסחר העולמי.
תוכן ההסכם כולל הכרה בכך שהמדינות החתומות עליו נמצאות בשלבים שונים של התפתחות כלכלית, כאשר חלק מהצדדים הם מדינות מפותחות ואחרים הם מדינות מתפתחות.
מסיבה זו ההסכם מאפשר גמישות ויחס מיוחד למדינות למדינות שכלכולתיהן מפותחות פחות, במיוחד עבור קמבודיה, לאוס, מיאנמר ווייטנאם.
הפרק הראשון בהסכם עוסק בהגדרות כלליות ובהצהרה על מטרת ההסכם, שהיא ייסוד שותפות כלכלית מודרנית, מקיפה, באיכות גבוהה למען התועלת ההדדית של כל הצדדים.
השותפות נועדה להרחיב את המסחר וההשקעות האזוריים, וכן לתרום לצמיחה הכלכלית העולמית.
הפרק השני עוסק במסחר בטובין.
הוא כולל התחייבויות שמטרתן להגביר את פתיחות הכלכלות באזור למסחר.
הוא קובע כללים לגבי תעריפי מכס על מוצרים שונים וכללים לגבי חסמים אחרים למסחר, כולל הסרה של מגבלות כמותיות, הגברת השקיפות לגבי חסמים והסדרה של רישיונות, אגרות ובירוקרטיה הקשורים ליבוא ויצוא.
בנוסף, הפרק קובע הסדרים לתהליכי דיון לגבי חסמים למסחר בינלאומי ולגבי הסכמים עתידיים הקשרים בענפים ספציפיים.
הפרק השלישי עוסק בכללים הנוגעים למקור המוצר וסימון מדינת מוצא.
מטרת הפרק היא לקבוע כללים אחידים לגבי אלו מוצרים מקורם במדינות השותפות להסכם ועל כן זכאים להטבות הקשורות בו.
הסדרה של תחום זה חשובה במיוחד עבור תאגידים בינלאומיים שמנהלים שרשרות אספקה ביותר ממדינה אחת שחברה בשותפות.
המצב לפני כניסת ההסכם לתוקף הוא שלמדינות שונות יש קריוטריונים שונים לגבי איזה חלק ממוצר חייב להיות מיוצר באזור על מנת ליהנות מהטבות מכס.
ההרמוניזציה של הכללים אמורה להקל על התנועה של מוצרי ביניים (מוצרים שאינם סופיים) בין מדינות.
הפרק קובע כללים גם לגבי אריזה ושילוח של חומרי גלם, חלקים וכלים.
הפרק הרביעי עוסק בהסדרה של רשויות המכס ומטרתו להבטיח פישוט, שקיפות ועקביות בפעולת רשויות אלה.
בנוסף, הוא קובע כללים ספציפיים לגבי מוצרים מתכלים, כולל הבטחה שמוצרים אלה ישוחררו מרשויות המכס בתוך שש שעות מהגעתם.
הפרק מאפשר למדינות הפחות מפותחות ליישם את ההבטחות האלה בתהליך רב שלבי.
הפרק החמישי עוסק בסניטריה ובריאות.
מטרתו היא לקבוע מסגרת אחידה לרגולציה בנושאים אלה, על מנת להגן על הבריאות של בני אדם, בעלי חיים וצמחייה תוך מזעור הפגיעה במסחר.
הפרק מדגיש את חשיבות של שקיפות, שיתוף פעולה ובנייה של יכולות בתחום.
הפרק השישי מסדיר את הרגולציה הטכנית, כולל תקנים מחייבים.
מטרתו היא לעודד יישום של הסכמי ארגון הסחר העולמי בתחום, תוך עידוד הבנה הדדית של תקנים ורגולציה טכנית במדינות השונות.
הוא מעודד יישום של תקינה בינלאומית ומאפשר שיתוף פעולה דו-צדדי או רב-צדדי בתחום.
הפרק השביעי עוסק באמצעי בטחה (safeguard measures), שמטרתם לאפשר למדינות זמן להסתגל לתרות חיצונית ולהתגונן מפני חשיפה פתאומית של תעשיות לתרות.
בנוסף הפרק כולל כללים להתגוננות מפני תחרות לא הוגנת, ובכלל זאת היטלים נגד היצף והיטלים משווים כנגד סובסידיות ממשלתיות.
הפרק מאשר ומרחיב א הכללים הקבועים בעניין זה בהסכמי ארגון הסחר העולמי.
הפרק השמיני עוסק במסחר בשירותים, ומטרתו היא להרחיב את הפתיחות למסחר במגזר זה.
הפרק התשיעי עוסק בתנועה בין מדינות של בני אדם הקשורים למסחר ולעסקים.
הפרק ה-11 עוסק בקניין רוחני ומרחיב מעט את הכללים הקבועים בעניין זה בהסכם TRIPS של ארגון הסחר העולמי.
עם זאת, ההגנה על קניין רוחני מצומצמת יותר מזו שביקשה ארצות הברית במשא ומתן על הסכם הסחר הטראנס-פסיפי.
הפרק ה-12 עוסק במסחר אלקטרוני.
הוא מחייב את הצדדים ליצור מסגרת חוקית שתקל על פיתוח מסחר אלקטרוני, כגון הגנה על פרטי צרכנים.
הצדדים הסכימו לא לגבות מכס על מסחר אלקטרוני.
הפרק ה-14 עוסק בהגנה על חברות קטנות ובינונית.
פרק 15 עוסק בשיתוף פעולה טכני, מתוך מטרה לצמצם את הפערים בין כלכלות המדינות השותפות.
פרק 16 עוסק ברכש ממשלתי, ומטרתו לקדם שקיפות, רגולציה ושיתוף פעולה בתחום.
פרק 19 עוסק במנגנון ליישוב סכסוכים.
פרקים 17, 18 ו-20 עוסקים בהוראות כלליות, הוראות הקשורות במוסדות הארגון, והוראות הקשורוץ ביחסים בין ההסכם להסכמים אחרים.
הודו הייתה שותפה למשא ומתן על ההסכם עד נובמבר 2019, אך החליטה לא להצטרף להסכם מחשש שהשוק ההודי יוצף במוצרים ממדינות מתחרות באסיה.
ארצות הברית אינה שותפה להסכם.
תחת ממשל ברק אובמה קידמה ארצות הברית את השותפות הטראנס-פסיפית, שלא כללה את סין ונועדה, בין השאר, להוות משקל נגד להשפעה הסינית באזור, אך ארצות הברית נסוגה מהסכם זה תחת ממשל דונלד טראמפ.
מומחים ראו בשותפות הכלכלית האזורית המקיפה הישג לסין, שמגביר את השפעתה האזורית ויקשה על ארצות הברית לחדש את רעיון השותפות הטראנס פסיפית ללא שיתוף סין.
חלק מהמדינות השותפות להסכם חתומות גם על ה-CPTPP, ההסכם המקיף והפרוגרסיבי לשותפות טראנס-פסיפית .
השחור החדש יותר הוא אלבומו השני של המוזיקאי והזמר גיא מזיג אשר יצא ב-19 בפברואר 2021.
האלבום כולל, בדומה לקודמו "השחור החדש", חידוש לשיר מלהקת הדורבנים: "קרן" מהאלבום "אחד אחרי השני".
הסינגל הראשון שיצא מן האלבום הוא "Dancing all the way" שיצא ב-23 לאוגוסט 2018. נוסף על כך יצאו הסינגלים "אנחנו" ו"כמה אני אוהב אותך" שיצאו בתאריכים 11 באפריל 2019 ו-14 במאי 2020 בהתאמה.
הסגנון באלבום מגוון יותר מהאלבום הקודם.
מלבד שירי פאנק/דיסקו ("כמה אני אוהב אותך", "כיף לי איתה"), האלבום כולל גם פאנק שורשי ("Dancing all the way").
בנוסף על כך האלבום כולל אלמנטים מזרחיים ("קרן") ושיר פאנק רוק ("אנחנו").
שיר נוסף באלבום הוא "The Funky Zachen", שיר פאנק היפ הופ קומי בהשתתפות הקומיקאי מריאנו אידלמן העוסק באלטע זאכן.
השירים "בעולם כזה" בסגנון הקאנטרי ו"בא אלייך בלילה" הם שירים שקטים יותר משאר האלבום, העוסקים במצב המדיני ובמסע מוזיקלי בהתאמה.
הרצועה "Preaching" מדמה הטפה בכנסייה לגבי שימור העולם.
הרצועה "Funky Zachen Jam" היא עיבוד אחר של הפזמון של הרצועה "The Funky Zachen".
שתי רצועות הבונוס באלבום הן "רואים רחוק רואים שקוף" ו"כלים שלובים", שנלקחו מהפרויקטים "פסקול 70" של ECO99 FM וחגיגות יום 70 לגידי גוב בגלגלצ, בהתאמה.
השחמת מזון היא תהליך של שינוי הדרגתי בצבע של מוצר מזון לחום או חום כהה.
ההשחמה יכולה להשפיע על הטעם ועל איכות המזון באופן חיובי או שלילי.
תגובת ההשחמה נחשבת ללא רצויה עבור רוב מוצרי הפירות והירקות, אך חשובה ליצור צבע וטעם ייחודיים עבור מזונות אחרים כגון לחם, קפה ועוד.
תגובת ההשחמה במוצרי מזון מסווגות בהתאם למנגנון ההשחמה – השחמה אנזימטית והשחמה בלתי אנזימטית.
השחמה אנזימטית היא תגובת חמצון הגורמת לשינוי בצבע ובטעם של מוצר המזון.
בתגובה זו משתתף האנזים פוליפנול אוקסידאז והיא אופיינית לסוגים שונים של פירות וירקות.
כאשר מזון מסוים נחשף לאוויר, למשל בעת חיתוך תפוח, זמינים פני השטח לתגובת חמצון של פנולים שממלאים תפקיד חשוב בהתפתחות הצמח וסינתזת צבע לצמח.
כתוצאה מתגובה זו נוצר מלנין בצבע כהה שתורם להשחמת המזון.
האתר הפעיל של האנזים מורכב משני אטומי נחושת, ומנגנון הפעולה של אנזים זה מבוסס על יכולתו לחמצן פנולים.
כאשר הרקמה נפצעת, כמו בזמן חיתוך של הצמח, זמינים הפנולים לקישור עם האנזים ובכך מתחילה תגובה בעלת שני שלבים.
בשלב הראשון של התגובה פועל האנזים כמונופנולאז (monophenolase activity) כך שהוא מחמצן את המונו-פנול (monophenol) ליצירת די-פנול (o-diphenol).
בשלב השני פועל האנזים כדיפנולאז (diphenolase activity) כך שהוא מחמצן את הדי-פנול לקווינון (o-quinones).
אחרי תגובה זו מתרחש פילמור לא אנזימטי של הקווינונים המביא ליצירת המלנין החום.
גורמים המשפיעים על השחמה אנזימטית
השחמה אנזימטית תלויה בחמישה גורמים עיקריים:
הפעילות של האנזים: רמת האנזים פוליפנול אוקסידאז בקטיף והשונות שלו במהלך אחסון הפירות קובעות את רגישות התוצר להשחמה.
פוליפנול אוקסידאז הוא האנזים העיקרי האחראי על השחמה.
ככל שהאנזים יותר אקטיבי והתנאים מתאימים יותר לעבודתו, הרגישות לחמצון המזון תעלה.
ריכוז הפנולים: השחמת מזון (המופיעה בגלל פציעה מכנית כגון חיתוך או פגיעה פיזית) היא תוצאה של חמצון פנולים.
הרס של התאים מקרב את האנזים (פוליפנול אוקסידאז) והסובסטרט (פנולים).
קצב ודרגת ההשחמה מושפעים מהריכוז והפעילות של תרכובות הפוליפנול שהם סובסטרט של האנזים אוקסידאז.
בשל הקשר בין זמן הקטיף ובשלות הפרי לריכוז הפנולים יש צורך להתחשב בבחירת זמן הקטיף גם בדרגת בשלות על בסיס פוטנציאל השחמה נמוך.
טמפרטורה: חשיפה של האנזים פוליפנול אוקסידאז לטמפרטורות של 70–90 מעלות צלזיוס הורסת את הפעילות האנזימטית שלו ומונעת את המשך תגובת החמצון.
חומציות: ה-pH האופטימלי לפעילות האנזים פוליפנול אוקסידאז נע בין 5 ל-7.5, כשערכים נמוכים יותר מעכבים את פעילותו.
זמינות חמצן: השחמה אנזימטית מתחילה בחמצון של פנולים על ידי פוליפנול אוקסידאז.
היא נגרמת מחוסר איזון בין תהליכי חמצון ותהליכי חיזור בנוכחות חמצן, ולכן חמצון פוליפנול פרופורציונלי לריכוז החמצן.
הגישה למניעת השחמה אנזימטית מחולקת לשיטות פיזיקליות וכימיות.
שיטות פיזיקליות לוויסות השחמה אנזימטית כוללות טיפול בחום, מניעת חשיפה לחמצן, שימוש בטמפרטורה נמוכה ובהקרנה.
טיפול בחום הוא השיטה הנפוצה ביותר לייצוב מזון בגלל יכולתו להפחית עומס מיקרוביאלי ובאותה עת לעכב פעילות אנזימטית.
טיפול חום מסוג חליטה הוא הנפוץ ביותר לפגיעה בפעילות אנזימים צמחיים, אולם במקביל הוא גורם גם להרס רכיבים תזונתיים רגישים לחום כמו ויטמינים.
לפיכך, חליטה משמשת לעיתים רחוקות עבור פירות קפואים הנצרכים ללא בישול.
כאשר לא ניתן לבצע חליטה למוצר, ניתן לדכא את תגובת ההשחמה על ידי סילוק החמצן.
ניתן להחליף את האוויר באריזה בגז אינרטי כמו חנקן או פחמן דו-חמצני, להשתמש בסרטי אריזה אטומים לחמצן או ציפוי אכיל, ולטבול את המזון בתמיסת סוכר או מלח בריכוז מסוים כדי למנוע מגע עם חמצן.
כמו כן, הורדת הטמפרטורה על ידי קירור מוקדם, קירור והקפאה, ושימוש בהקרנת אור אולטרה סגול C וקרינת גמא הן שיטות פוטנציאליות לדיכוי השחמה אנזימטית.
חומצות, במיוחד אלה המופיעות באופן טבעי ברקמות, נמצאות בשימוש נרחב גם כחומרים מעכבי השחמה, ואלה כוללים חומצה אסקורבית, מאלית, ציטרית וזרחתית.
בדרך כלל, האנזים פוליפנול אוקסידאז פעיל בערכי pH בטווח 6–7 ואינו פעיל מתחת ל-3. חומצות גורמות לירידת ערכי ה-pH, ובכך מפחיתות את הפעילות האנזימטית של האנזים פוליפנול אוקסידאז.
חומרי ההחמצה מטופלים לעיתים קרובות עם חומרים נוגדי השחמה אחרים, כגון נוגדי חמצון, חומרים קלאטים (לוכדי מתכות) ומעכבי אנזימים.
השחמה זו מתרחשת בעקבות תהליכים כימיים במזון ואינה מתווכת על ידי אנזימים.
אחת התגובות הכימיות שגורמות להשחמת מזון היא תגובת מייאר שמתרחשת בין סוכרים מחזרים לחומצות אמינו בנוכחות חום, ונוצרים בעקבותיה פיגמנטים הנקראים מלנואידים.
דרגת וזמן החימום משנה את המולקולות שנוצרות בתגובה ולפיכך גם את הטעמים והארומות המתקבלים.
תגובה כימית נוספת שגורמת להשחמת מזון היא קרמליזציה – תהליך שינוי סוכר או תכולת הסוכר של מזון לקרמל על ידי חימום בטמפרטורה גבוהה.
בתהליך זה מסולקים המים, הסוכר מתפרק, ונוצרות מולקולות בעלות טעם אגוזי או חמאתי ומתקבל צבע זהוב-חום עד חום כהה.
השפעת השחמה אנזימטית על איכות המזון
השחמה אנזימטית היא הגורם השני בחשיבותו לאובדן איכות במזון ורלוונטית במיוחד עבור פירות, ירקות ומשקאות שונים.
שינוי הצבע הנגרם מההשחמה משפיע על המאפיינים האורגנולפטיים (טעם, ריח, צבע) והתזונתיים של המזון ובכך מוביל לשינויים באיכות מוצרי המזון.
הצבע השחום (המלנינים) אינו מעיד על ריקבון ואינו מזיק, אולם האטרקטיביות של המוצר נפגמת.
ככלל, איכות מזון מוערכת על ידי צרכנים על סמך ארבעה מאפיינים: מראה, טעם, מרקם וערך תזונתי.
מראה הוא גורם גדול בתפיסה שלנו באיכות המזון ומשפיע חשוב בזה הוא צבע המזון.
פיגמנטים המופיעים במוצרי המזון באופן טבעי כגון כלורופילים, קרוטנואידים ואנתוציאנינים, כמו גם פיגמנטים אחרים הנוצרים בתגובות אנזימטיות ולא אנזימטיות כאחד, אחראים לצבע המזון.
לפירות וירקות יש יתרונות בריאותיים, בשל תכולת סיבים, ויטמינים ותרכובות נוגדות חמצון.
עם זאת, נוגדי החמצון חשופים לשינויים רבים במהלך שרשרת האספקה.