tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתגובה, פרסמה הנהלת החברה הצהרה בשנת 2020, בה הסבירה באריכות כיצד אלגוריתם התוכן של הרשת מקדם תוכן למשתמשים.
היא הודתה כי האלגוריתם של טיקטוק יוצר "בועות תוכן" סביב כל משתמש, אבל הבטיחה למשתמשים שהיא מתייחסת לביקורות אלו ברצינות ובשיקול דעת.
דוגמה מעולם משחקי הרשת ניתן למצוא במשחק המציאות הרבודה פוקימון גו, בו "שאדו-באן" הוא צעד מניעתי המופעל אוטומטית כנגד צ'יטרים המשתמשים באפליקציות לזיוף מיקום GPS.
שחקן ש"נודד" בין מקומות מרוחקים ברחבי העולם בפרק זמן קצר יחסית יחווה מעין "שאדו-באן" זמני המונע ממנו לראות או לתפוס פוקימונים הנחשבים ללא נפוצים או לנדירים.
שאדי בלאן הוא איש תקשורת ערבי-ישראלי, בין העורכים והמגישים הראשונים שטיפלו בנושאי תרבות ומוזיקה בתוכניות רדיו וטלוויזיה בתאגיד השידור הישראלי בשפה הערבית.
בלאן נולד בשכונת וואדי ג'מאל (עין הים) במערב חיפה.
מגיל צעיר התעניין בעיתונות ובענייני בידור.
בילדותו נחשף לתקשורת כתובה ומשודרת, בערבית ובעברית.
מגיל 16 היה מנוי בכתב עת מעריב לנוער, ולדבריו: "אהבתי את הפלטפורמה והשתתפתי בתחרות כתיבה של המגזין שנערכה ב–1990. משם המשכתי ככתב נוער בעיתון זה; כתבתי על נושאים שמעניינים בני נוער ושמתרחשים בחברה הערבית".
בתום לימודיו בתיכון ערבי-אורתודוקסי, החל את לימודיו ב"כותרת", בית ספר לעיתונאות ולתקשורת של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 החל לעבוד ברדיו הפיראטי "רדיו אל-בלד" בתוכניות שכללו מוזיקה, תרבות ובידור ובמקביל היה עורך התרבות והאמנות בעיתון "ליידי כל אל-ערבּ" במשך 15 שנה.
בשנת 1999 עבר לערוך ולשדר ב"רדיו שאטיק".
בשנת 2003 החל לעבוד בתחנת הרדיו המסחרית בשפה הערבית, רדיו א-שמס של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בשנת 2006 הצטרף לחטיבה הערבית של רשות השידור ולאחר מכן לתאגיד השידור הישראלי, שם הוא עדיין עובד, נכון לשנת 2019.
בשנת 2006 הנחה בערוץ 2 את התוכנית "שירים ודיבורים", את טקס מלכת היופי הערבייה, ואת תחרות הערבזיון, וכן הנחה את התוכנית "צליל וטעם" בערוץ עשר.
ב-2009 הנחה וערך את תוכנית הראיונות "פוקוס" (فوكوس) בערוץ 33. ב-2013 הנחה את המשדר המרכזי לחג עיד אל-פיטר בערוץ 33.
בשנים 2015–2016 הנחה את המשדר המרכזי לחג הסילבסטר בערוץ 33.
ב-2017 הנחה את "תיק סודי" בתאגיד השידור הישראלי.
בשנים 2018–2019 הנחה את "פן" (فن) בתאגיד השידור הישראלי.
ב-2020 הנחה את המשדר המרכזי לחג עיד אל-פיטר בערוץ 33.
ב-2021 הנחה את התוכנית "שו בדרכים" (شو عالطريق) בערוץ 33.
בשנת 1990 החל את עבודתו העיתונאית בתפקיד כתב נוער במעריב לנוער ובהמשך עבד כעורך תרבות בעיתון "א-סנארה".
בשנת 2002 התמנה לעורך בשבועון "אל - נאס" (الناس) ולעורך התרבות במגזין "ליידי כל אל-ערב".
בשנת 2019 כתב את הספר "סרט עלילתי פלסטיני" (فيلم فلسطيني طويل), בשפה הערבית.
שאדי בלאן בחר לאגוד את כל הסרטים בספר אחד וליצור תשתית תרבותית-לאומית, שמדגישה את המשותף לפלסטינים באשר הם.
נורוויל "שאגי" רוג'רס הוא דמות בדיונית בזיכיון ההנפשה האמריקאי "סקובי-דו", העוסקת בעלילותיהם של רביעיית בני נוער, וכלבם הדני הענק, סקובי-דו, הפותרים תעלומות.
דמותו של שאגי מזוהה בעיקר עם המדבב קייסי קאסם, המדבב אותו מאז בסדרה "סקובי-דו, איפה אתה?" בשנת 1969, ועם שחקן הקולנוע מת'יו לילארד, שגילם את הדמות בסרטי הלייב אקשן "סקובי-דו" (2002) ו"סקובי-דו 2: חופשי חופשי" (2004), ולאחר מכן גם היה אמון על דיבוב הדמות מאז שנת 2004.
לאורך הופעותיו בזיכיון, דמותו של שאגי מזוהה עם צבעי ירוק-חום; ולבושו מורכב מחולצת טריקו ירוקה עם צווארון V, מכנסיים מתרחבים בצבעי חום כהה ונעליים שחורות.
בסדרה "סקובי-דו ו-13 הרוחות" וכן בסרטי הזיכיון הראשונים שהופקו ישירות לטלוויזיה, דמותו של שאגי לובשת חולצת טריקו אדומה וג'ינס כחול.
כמו כלב המחמד שלו, סקובי-דו, שאגי משוחד לעיתים קרובות בחטיפי סקובי בגלל תיאבונו הגדול ואהבתו לאוכל.
בסרט "סקובי-דו באי הזומבים", שאגי מביר כי הסיבה לרעבונם התמידי נעוצה בכך ש"להיות במצב מתמיד של טרור גורם לנו להיות רעבים כל הזמן!", ובסרט "סקובי-דו: אברקאדברה-דו" נחשף כי הארוחה האהובה על שאגי היא "פיצת גבינה אקסטרה עם חמוצים".
בנוסף, בפרק הבכורה של הסדרה המקורית, "לילה כביר לאביר", שאגי מצהיר שהוא היה מתעמל – דבר המביר את כישוריו המדהימים בהתחמקות מנבלים.
בחלק מהמקרים אף הוכח שביכולתו לרוץ אפילו מהר יותר מסקובי, גם כאשר האחרון רץ על ארבע כפותיו.
בסרט "סקובי-דו והמפלצת מִמקסיקו", מצהיר פרד כי הסיבה לכך ששאגי מצליח לשמור על מבנה גופו הצנום חרף זללנותו הרבה היא "חילוף החומרים גבוה".
זאת על אף שבספיישל "סקובי-דו: מאחורי הקלעים", נאמר על ידי פרד כי הסיבה האמיתית למבנה גופו הצנום של שאגי היא עקב צמחוניותו (רפרנס לצמחוניותו של קייסי קאסם).
שאגי מסוגל להישגים אתלטיים מרשימים כשהוא מפחד; עם זאת, יכולות הללו משמשות רק למטרות קומיות; למשל, לאחר שנבהל בסרט "סקובי-דו ומחנה הפחד", שאגי מנער את מוטות הברזל של תא כלא מיושן עד כדי כך שהם קורסים מאליהם.
בדומה לשאר בני החבורה, לשאגי סיפור רקע אישי ומוצא המשתנה לאורך הזיכיון.
ברוב הגרסאות, שאגי הוא יליד העיירה הבדיונית קולסוויל, אוהיו.
בנערותו, שאגי אימץ את סקובי-דו מחוות הגורים "ניטינהאם", ובמהלך לימודיו בתיכון המקומי פגש והכיר את פרד ג'ונס, דפני בלייק ולמה דינקלי; איתם הקים את Mystery "מסתורין בע"מ".
לפי הספיישל "סקובי-דו: מאחורי הקלעים", שאגי היה זה שקנה את מסחרית "מכונת המסתורין" במימון הוריה של דפני והיה אחראי על צבעיה הנוכחיים.
מסתורין בע"מ", שאגי ושאר חברי "מסתורין בע"מ" הם ילידי העיירה הבדיונית "קריסטל קוב"; מתגלה כי שמות הוריו הם קולטון ופולה רוג'רס, ונראה כי מצבו הכלכלי די יציב, שכן הוא מתגורר באחוזה.
בנוסף, במהלך עונתה הראשונה של הסדרה, שאגי יוצא עם ולמה לתקופה קצרה.
את דמותו של שאגי רוג'רס יצרו ג'ו רובי וקן ספירס, ששאבו השראה מדמותו של מיינרד ג'י.
קייסי קאסם, שהיה הראשון לדבב את דמותו של שאגי, הצהיר שבמקור הוא חש לא בנוח לאחר שלוהק לדיבוב דמותו של שאגי.
קאסם הצהיר שאמנם הוא היה "נוח למה שעוסק בהיפים", אבל מעולם לא גילם דמות היפית.
קאסם רצה לדבב את דמותו של פרד ג'ונס, ואילו פרנק ולקר רצה לדבב את דמותו של שאגי.
במקום זאת, רשת "CBS" החליטה ללהק את השניים לתפקידים הנגדיים.
מכיוון שלא היה בטוח כיצד אמור להישמע קולו של היפי, קאסם ביסס את הסגנון הווקאלי ואת המניירות שלו לדמותו של שאגי על בסיס דמותו של דמותו של ריצ'רד קרנה, וולטר דנטון, מסיטקום "Our Miss Brooks".
קאסם הצהיר שכאשר המשיך לדבב את שאגי, הדמות התפתחה וכמוהו גם הווקאליות שלו השתפרה וקיבלה איכות טובה ושנונה.
קאסם הוסיף כי דמותו של שאגי בשנת 2002 "מבוהלת יותר היום ממה שהיה בהתחלה." בנוסף, קאסם שיכנע את המפיקים כי דמותו של שאגי צריכה להיות צמחונית, כמוהו.
קרובי משפחה של שאגי שהוצגו או הוזכרו במהלך הסדרה כוללים בין היתר את:
אמא ואבא – הוריו של שאגי.
ברוב העיבודים בזיכיון, מוזכר כי אביו של שאגי הוא שוטר.
בשלב מסוים, הוריו של שאגי גרו בפלימות', מסצ'וסטס.
מסתורין בע"מ", מתגלה כי שמות הוריו של שאגי הם קולטון ופולה רוג'רס.
מגי "סוגי" רוג'רס – אחותו הצעירה של שאגי.
וילפרד – בעלה של מגי וגיסו של שאגי.
גאגי רוג'רס – דודו של שאגי מצד האב.
דוד שאגי – דודו העשיר של שאגי, איתו הוא חולק תכונות גנטיות ומאפיינים זהים רבים.
דוד בורגארד – דודו המנוח של שאגי, שהשאיר לו בצוואתו את כל הונו ואת אחוזתו הדרומית.
מוזכר בסרט "סקובי דו והאחים בו", ובהמשך מופיע כרוח רפאים וכאחד הנבלים בסרט.
שאגפורד ללא-פחד – דודו של שאגי, שבבעלותו נמצאת סוכנות הבילוש "ללא-פחד".
הדוד אלברט שאגלפורד – דודו העשיר והממציא של שאגי.
מקבאגי רוג'רס – אביו הקדמון של שאגי, שהתיישב בפלימות' של ימינו, מסצ'וסטס והוא הבעלים של אביו הקדמון של סקובי, יאנקי-דודל דו.
בטי לו שאגבילי – בת דודתו הדרומית של שאגי.
נתניאל – סבא רבא של שאגי, שמוזכר במהלך הפרק "תסבוכת לוך הנס".
בנג'מין – סבא רבא של שאגי, שמוזכר במהלך הפרק "תסבוכת לוך הנס".
מתילדה – סבתא רבתא של שאגי, שמוזכרת במהלך הפרק "תסבוכת לוך הנס".
טוני רוג'רס – דודנית רחוקה המופיעה ב"סקובי-דו!
פרדריק רופוס "פרד" רוג'רס-דינקלי – בנם המשותף של שאגי וולמה, המופיע בסדרת הקומיקס "האפוקליפסה של סקובי".
שאגי וסקובי-דו הופיעו בהופעת קמע בסדרה "כוח הטיטאנים" בפרק "I See You".
שאגי, בדיבובו של מת'יו לילארד, מופיע פעם נוספת בפרק הקרוסאובר "Cartoon Feud", יחד עם שאר חברי "מסתורין בע"מ".
שאגי וסקובי-דו הופיעו בהופעת קמע בסרט "לוני טונס: חוזרים לאקשן", שם הם מתלוננים בפני מת'יו לילארד (שגילם את דמותו של שאגי) על הופעתו בסרט הלייב-אקשן הראשון של סקובי-דו, ומאיימים לרדוף אחריו אם יהרוס את סרט ההמשך.
שאגי מופיע גם בסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה" משנת 2021; שם דמותו זהה לבת-דמותו מהסרט "סקובי דו!".
שאגי הוא דמות שניתן לשחק לצד סקובי במשחק הווידאו "Lego Dimensions".
במשחק זה, דמותו של שאגי כוללת את "מכונת המסתורין", ואותו שב לדבב מת'יו לילארד.
בנוסף, ניתן לשחק את דמותו של שאגי (שוב בדיבובו של מת'יו לילארד) במשחק הלחימה "MultiVersus".
תופעה זו הולידה פאן-ארט רבים המציגים את דמותו שאגי כדמות אלוהית או אפילו כדמות מתוך "דרגון בול סופר", כמו גם צילומי מסך של ראיונות מאחורי הקלעים של הסרט משנת 2002, בהם חברי צוות השחקנים מעידים לכאורה על "כוחו העצום של שאגי" על הסט.
התופעה הובילה גם לעצומה של Change.org להוספת דמותו של שאגי כדמות DLC במשחק הווידאו מורטל קומבט 11, אשר משכה את תשומת לבם של היוצר-שותף של סדרת "מורטל קומבט", אד בון, ושל מת'יו לילארד.
למרות שלא הגיע למשחק, שאגי מופיע בצורת ה-"Ultra Instinct" שלו בסרט ההנפשה "Mortal Kombat Legends: Battle of the Realms", שם הוא מופיע בהופעת קמע בלוגו המונפש של האחים וורנר, שתופס את סקורפיון בצווארו ומושך אותו אל תחתית המסך.
תיאור דמותו ויכולותיו של שאגי במשחק "MultiVersus" נגזרות גם מהמם "Ultra Instinct Shaggy".
מכיוון שלדמותו של שאגי חזות ומאפיינים היפיים, הנלווים לרעבונו התמידי, חלק גדול מצופי הסדרה המקורית האמינו כי שאגי מעשן מריחואנה.
בריאיון עם "ניוזוויק", קייסי קאסם נשאל אם אי-פעם חשב על הסאבטקסט במהלך עבודתו על הסדרה, וקאסם הגיב ש"לא היה דבר כזה בכלל", והסביר: "[אני] מניח שזה בגלל, אני לא יודע, זו הייתה סדרה קרטונית מההתחלה ועד הסוף" ולא היה מודע לנקודת המבט של המעריצים עד שהועלתה על ידי המראיין.
יוצרי הסרט "סקובי-דו" צילמו מספר סצנות המתייחסות לשימוש לכאורה של שאגי בסמים, אך מעט מהסצנות הללו נכללו בגרסה הסופית של הסרט.
סצנה אחת שנכנסה לסרט כוללת דמות משנית שהציגה את עצמה לשאגי בשם "מרי ג'יין" (סלנג למריחואנה), והוא מגיב, "כאילו, זה השם האהוב עליי".
מת'יו לילארד, שגילם בסרט את דמותו של שאגי, הכחיש את סוגיית עישון המריחואנה: "הוא פשוט נראה ככה.
הוא מתנהג קצת טיפשי ועליז, הוא חביב ופחדן – ובמקרה יש לו דחף חזק ופתאומי לאכילה."
בריאיון מקוון ברדיו עם המנחה סטו שוסטק, יוצרי הסדרה, ג'ו רובי וקן ספירס, ציינו שהם מעולם לא התכוונו לכך שדמותו של שאגי תעשן מריחואנה, ו"התעלמו" מהבדיחות שריפררו לכך בסרט הלייב אקשן.
שאגן רעמה (שם מדעי: Alouatta palliata) הוא מין של קוף רחב-אף מהסוג שאגן, החי בטבע ביערות הגשם של אמריקה המרכזית וצפון אמריקה הדרומית בטווח שבין מקסיקו לאקוודור ופרו.
השאגן הוא מבין הקופים הגדולים ביותר באזור חיותו והוא מגיע לגודל של 481 עד 632 מ"מ בנקבות ו-508 עד 675 מ"מ בזכרים, ללא הזנב המפותל שאורכו כ-545 עד 655 מ"מ.
הקופים שחורים ומעט אדמדמים ובעלי מבנה שיער שופע היוצר מעין רעמה, מה שנתן להם את שמם.
השאגנים הם אוכלי עלים מתמחים, הניזונים בין 50% ל-75% מעלים בלבד, לעיתים גם מצמחים רעילים, אותם הוא מאחסנים בקיבה גדולה.
קופים אלה לרוב נעים לאיטם מאחר שהם עסוקים בעיכול של צמחייה קשה במשך רוב שעות היום.
בשל כך הם משמיעים צעקות מחרישות אוזניים כדי לסמן טריטוריות.
הם חיים בקבוצות קטנות של לא יותר מ-40 פרטים ובראשם זכר אלפא ואלו חיים בצמרות יערות הגשם.
השאגנים מצויים כיום בסכנת הכחדה, בעיקר עקב בירוא יערות רחב וכן מסחר בחיות והפצת מחלות.
שאדי ריאד דנאנו הוא כדורגלן מרוקאי-ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קריסטל פאלאס מהפרמייר ליג ובנבחרת מרוקו.
ריאד גדל בפלמה דה מיורקה שבספרד להורים מרוקאים.
הוא שיחק במחלקות הנוער של אתלטיקו ראפאל, מיורקה וסן פרנסיסקו.
בחודש פברואר 2019 חתם על חוזה לשלוש שנים בברצלונה החל מחודש יולי.
בשנת 2020 הושאל למשך שנה לסבאדל, ושיחק במחלקת הנוער של המועדון.
ב-16 בדצמבר 2020 ערך ריאד את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סבאדל, בניצחון 0–2 על איביסה מהליגה הספרדית הרביעית במסגרת גביע המלך הספרדי לעונת .
ב-11 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית השנייה, בתיקו 1-1 נגד לוגו במסגרת המחזור ה-21 לעונת .
בקיץ 2022 החל ריאד לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים שלברצלונה, במסגרת פרימרה דיויסיון RFEF.
ב-8 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–2 על אוססונה במסגרת המחזור ה-14 בלה ליגה לעונת 2022/2023.
ב-16 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–5 לברצלונה.
ב-14 ביוני 2024 חתם ריאד לחמש שנים בקריסטל פאלאס.
ב-13 במרץ 2023 זומן ריאד לראשונה לסגל נבחרת מרוקו על-ידי המאמן וליד רגראגי, לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות ברזיל ופרו.
הוא נכלל בסגל נבחרת מרוקו עד גיל 23 לטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2023.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
שאגת ש"ס היא סדרה תיעודית ישראלית של קובי פרג' ומוריס בן מיור אודות קורותיה של מפלגת ש"ס.
הסדרה שודרה בערוץ HOT8 ביולי 2024. הסדרה נעה על הציר שבין הסיפור ההיסטורי למציאות הישראלית.
הסדרה מלווה בקולה של חנה אזולאי הספרי, שחקנית ויוצרת.
בארבעים השנים האחרונות, התרגלנו כל כך לנוכחותה ומיקומה של מפלגת ש"ס בממסד הפוליטי הישראלי, עד שמעטים זוכרים שהיא בכלל הוקמה כהתרסה נגד ההנהגה החרדית.
פעם היא הייתה חלק מגוש השמאל והפילה את ממשלת הליכוד בשם תהליך השלום, וכי מנהיגה הרוחני הרב עובדיה יוסף הדיח את המנהיג הפוליטי אריה דרעי בשל הרשעתו בעבירות שחיתות.
ש"ס עברה כברת דרך ארוכה מאז הקמתה ב-1983. ש"ס היא המפלגה העדתית היחידה ששרדה והצליחה בישראל.
ש"ס תיעלה את המחאה המזרחית בישראל לכיוון חרדי.
נראה שש"ס תרמה מעט מאד לצמצום הפערים החברתיים עליהם היא מוחה 40 שנה, ובכל זאת התנועה שומרת בעקביות על כוחה האלקטורלי ואף מעלה אותו.
אריה דרעי, העומד בראשה, הוא יד ימינו של בנימין נתניהו וחבר בקבינט הביטחוני המורחב, וציבור בוחריה נהנים מחלוקת תקציבים נאה ומשמעותית מתוקף ההסכמים הקואליציוניים.
הסדרה מחולקת לשלושה פרקים על פי חלוקה רעיונית:
הפרק הראשון "קסם המהפכה" עוסק בקונפליקטים העדתיים והחברתיים הקשורים במפלגה
הפרק השני "אש התורה" עוסק בסוגיות האמוניות והדתיות על בסיסן הוקמה המפלגה ואיתן היא מתמודדת
והפרק השלישי "כוח עליון" יורד לעומק כוחה הפוליטי של המפלגה ופרשות השחיתות הרבות שדבקו בה
הסדרה בודקת האם מפלגה שמציגה את עצמה כ"חברתית" וטוענת שחוללה "מהפכה" למען הציבור המזרחי אכן שינתה משהו בחברה הישראלית או שבעיקר הצליחה לבצר את מבנה הכוח הקיים?.
40 שנה לאחר שנוסדה, אוהבים אנשי ש"ס לדבר על "מהפכה" שהמפלגה חוללה בישראל.
אבל האם היא באמת שינתה כאן משהו?
איזו מהפכה הם הביאו ונגד מי?
האם היא באמת קידמה את הציבור המזרחי שבשמם היא נשבעת?
האם היא בכלל תנועה עממית או רק פלטפורמה אישית של מנהיגה הבלתי-מעורער אריה דרעי?
איך קורה שאחרי כמעט ארבעים שנה בשלטון עדיין מנהיגי ש"ס טוענים לרדיפה וקיפוח?
כיצד, אם בכלל, שינתה ש"ס את החברה הישראלית?
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024בימוי בסדרה תיעודיתקובי פרג' ומוריס בן מיורהקלטה ועיצוב פסקול בסדרה תיעודיתיוסי אפלבאום
שאדי מוחמד אל-וויסי הוא פוליטיקאי סורי ואיש דת מוסלמי-סוני, המכהן כשר המשפטים בממשלת המעבר הסורית.
קודם לכן הוא היה שר המשפטים בממשלת ההצלה הסורית של היאת תחרית א-שאם באידליב.
אל וויסי נולד במחוז חאלב בסוריה בשנת 1985.
הוא בעל השכלה דתית איסלאמית, ושימש בעבר כאימאם ומורה.
בנוסף, פורסם כי החל לימודים לתואר מוסמך בלימודי משפט איסלאמי.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הוא היה חלק מארגון ג'בהת א-נוסרה, ועבר ממנו מאוחר יותר להייאת תחריר א-שאם.
הוא מילא תפקידים שיפוטיים שונים בשטחים שהיו בשליטת המורדים הסורים.
ומאוחר יותר, בממשלת ההצלה הסורית במחוז אידליב.
עם נפילת משטר אסד והקמת ממשלת המעבר הסורית מונה לתפקיד שר המשפטים על ידי אחמד א-שרע.
סמוך לכניסתו לתפקיד, פורסמו סרטונים המתעדים אותו נוכח בהוצאות להורג ואף מכריז על פסק דין המוות של נשים שהורשעו ב"ניאוף".
מוקדם יותר, אמר אל-וויסי בראיון לתקשורת כי "רוב הסורים תומכים בהחלת חוקי השריעה בסוריה".
מסדר השאד'ליה הוא הגדול ביותר בין המסדרים הסופיים והוא כולל כמה "ענפים" שנוסדו על ידי המלומדים שהלכו בעקבותיו של אבו אל-חסן א-שד'אלי.
למסדר הייתה חשיבות והשפעה רבה בארצות המגרב, במצרים ובהודו ושם עיקר תפוצתו.
המסדר התפצל לכמה "דרכים" ונכון לשנת 2018, ניתן למצוא את חסידיהם ב-117 מדינות בעולם.
אבו אל-חסן א-שאד'ילי נולד בשנת 1196 בעיר ע'ומרה בצפון מרוקו, למשפחה של עובדי אדמה.
הוא למד את עקרונות המשפט האסלאמי באוניברסיטת אל-קרוויין בעיר פאס ועם תום לימודיו הוא ערך מסעות למקומות שונים, כדי לרכוש ידע נוסף באסלאם.
בעיראק הוא פגש מלומד סוּפי שייעץ לו לחזור לארצו, שם יוכל למצוא מורה רוחני בעל שיעור קומה בשם .
א-שאד'ילי חזר למרוקו והפך לחסידו הקרוב של איבן משיש, עד כי כדבריו: "אין לי ידע או פעולה מלבד מה שבא לי מהשיח' הזה".
לאחר מכן הוא נסע והתיישב בספרד ומשם נסע והתיישב באלכסנדריה, מצרים.
בערוב ימיו כשנשאל מיהו המדריך הרוחני שלו, הוא נהג להשיב, "פעם הייתי חסידו הקרוב של אבן משיש, אך כיום כבר אינני תלמיד של אף מדריך אנושי".
שייח' (נפטר: 1288) שירש את סמכותו משייח' שאד'לי נשאל על אודות הידע של מורהו הרוחני, השיב: "הוא נתן לי ארבעים מדעים.
הוא היה אוקיינוס בלי חוף".
לכל מסדר סופי חייבת להיות מגילת יוחסין שהיא שושלת הרשאה והעברת הידע כדי לבסס את מעמדו.
לרוב השושלת מתחילה מעלי בן אבי טאליב ועוברת דרך אחד מבניו: חסן או חוסיין.
אבו אל-קאסם אחמד אבן אל מרוואני.
נור א-דין אבו אל-חסן עלי.
מסדר הפָאסִיֶיה הוא הענף הגדול ביותר של המסדר השאד'לי והוא קרוי על שמה של משפחת אל-פאסייה שמקורה בעיר פאס, במרוקו.
המשפחה על כל ענפיה (בצפון אפריקה, במצרים ובחצי האי ערב) אמצה את הדרך השאד'לית, לאורך הדורות.
מסדר הפאסייה נוסד במכה, ב-1837 על ידי צאצא המשפחה, שייח' מוחמד אל-פאסי (1863-1760) ומשם הופצה הדרך לרחבי העולם.
האימאם האחרון הידוע של המסדר הזה הוא שמס אל-דין אל-פאסי (ד"ר שייח' מוחמד עבדאללה שמס אל-דין מוחמד אל-מאקי אל-פאסי אל-שאד'לי}.
יום השנה של השאד'ליה מתקיים ב-12 לשאוול (החודש העשירי בלוח השנה המוסלמי) והוא נחגג על קברו של א-שאד'לי ב, בדרום מזרח מצרים.
א-שאד'לי וחבריו היו בדרך לחג', אלא שהוא חלה ומת שם.
לצד מבנה הקבר ישנה באר.
על פי המסורת, מי הבאר היו מרים וביום שלפני מותו, א-שאד'לי גירגר ממי הבאר וביקש להחזירם לבאר וכך הפכו המים למתוקים.
סולימאן הראשון (1648–1694; מלך בשנים 1666–1694) היה המלך השמיני של האימפריה הספווית.
שמו המקורי היה סאם מירזא, ובעלותו לשלטון קיבל את התואר המלכותי שאה ספי השני.
בהכתרתו השנייה נקרא בשם סולימאן הראשון.
בנו הבכור של עבאס שאה השני.
את ילדותו ושנות בחרותו העביר בהרמון תחת השגחתו של סריס בשם אקא נזיר.
שפתו הראשונה הייתה כנראה אזרית, ומידת שליטתו בפרסית אינה ידועה.
לאחר מות אביו עבאס שאה השני, בטרם הכריז על יורש, הוכתר סאם מירזא כמלך, וקיבל את התואר "שאה ספי השני".
ההכתרה נעשתה בניגוד לדעתם של רוב היועצים והסריסים, שהעדיפו את אחיו הצעיר המזה מירזא, שהיה אז בן שבע בלבד ולכן נוח יותר לתמרון.
שורה של אסונות טבע, בשילוב עם פשיטות ותקיפות באזור הים הכספי מצד הקוזאקים בהנהגת סטפן ראזין, הביאו את האסטרולוגים המלכותיים למסקנה כי הכתרתו נערכה בעיתוי שגוי.
ב-20.3.1667 נערך טקס הכתרה מחדש, ובו קיבל את השם סולימאן הראשון, כאִזכור לשלמה המלך.
סולימאן הקטין את צבא הממלכה ואת המנגנון הפקידותי שלה, במטרה לצמצם את הוצאות המדינה, אך צעדים אלה הביאו להחלשת כוחו בשלטון.
את היועצים המלכותיים הוא החליף במועצה פרטית שהורכבה מסריסי הארמון, ובהשפעתם מונה לשלטון בנו הבכור, סולטאן חוסיין.
שאהנאמה (בפרסית: شاهنامه), כלומר "ספר המלכים" או "אפוס המלכים", כאשר 'שאה' הוא כינוי למלך פרסי ו'נאמה' הוא ספר, הוא אפוס פואטי עצום שנכתב על ידי המשורר הפרסי פירדוסי בשנת 1010 בהתבסס על מקורות קודמים, והוא האפוס הלאומי של העולם דובר הפרסית.
השאהנאמה מספר על העבר ההיסטורי והמיתי של איראן, מבריאת העולם ועד לכיבוש המוסלמי של איראן במאה השביעית.
הספר מורכב מ-62 סיפורים (תולדות חמישים מלכי איראן ועוד 12 אגדות), 990 פרקים, וכ-50,000 שורות חורזות - פי ארבעה מאורכה של האיליאדה, אפוס קלאסי ידוע.
התרגומים לשפות אחרות בדרך כלל מהווים קיצור של האפוס.
השאהנאמה מספר את ההיסטוריה של איראן, מבריאת העולם, דרך ההמצאה של אמנויות התרבות (אש, בישול, עיבוד מתכות, חוק), ועד לכיבוש הערבי של פרס.
היצירה אינה כרונולוגית לחלוטין, אך ישנה תנועה כללית קדימה במשך הזמן.
חלק מהדמויות חיות במשך מאות שנים, אך הרוב חיות תקופת חיים רגילה.
ישנן דמויות רבות של שאהים, וכן גיבורים ונבלים שונים.
הדימויים הקבועים היחידים הם איראן הגדולה וסדרה של שקיעות וזריחות.
נהוג לחלק את השאהנאמה לשלושה חלקים: החלק המיתולוגי, החלק ההירואי והחלק ההיסטורי.
החלק המיתולוגי קצר יחסית (כ-2000 בתי שיר) ומתאר את בריאת העולם והסדר העולמי כפי שהיה מקובל בתרבות הסאסאנית.
החלק ההירואי תופס את חלק הארי של האפוס ומתאר את התקופה משלטונו של מנוצ'הר ועד כיבושי אלכסנדר הגדול.
בין היתר בפרק זכה מתוארת פעילות של גרדאפריד, גיבורה איראנית ודוגמה לאומץ נשי.
החלק ההיסטורי מתאר בעיקר את תולדות השושלת הסאסאנית עד נפילתה מול האסלאם.
סבא זמן מזכיר את הטרגיות של המוות והאובדן, אך גם את הזריחה הבאה, המביאה איתה את התקווה של יום חדש.
במחזור הראשון של היצירה, הרוע הוא חיצוני, בדמות השטן.
במחזור השני, אנו רואים את תחילתה של השנאה בתוך המשפחה ובתוך האופי האנושי.
שני בניו של שאה פרידון מקנאים בבן הצעיר מהם, ורוצחים אותו.
בנו של הנסיך הנרצח נוקם את מותו, ומתחיל מעגל של רצח ונקמה.
מלבד החשיבות הספרותית של השאהנאמה, שנכתב בפרסית טהורה כמעט, הוא היה בעל חשיבות עצומה בהחייאת השפה הפרסית לאחר ההשפעה הערבית.
הספר גם משקף את ההיסטוריה, התרבות והדת העתיקה של הפרסים (זורואסטריות), ואת הזהות הפרסית שלהם.
פירדוסי השלים את השאהנאמה בזמן שבו העצמאות הפרסית הייתה בסכנה.
למרות שביצירה מופיעים גיבורים קלאסיים שונים, הגיבור האמיתי הוא איראן עצמה.
הספר הוא בעל חשיבות לדוברי פרסית לא רק באיראן עצמה, אלא גם באפגניסטן, טג'יקיסטן, פקיסטן, והודו, וכן לאיראנים המתגוררים בתפוצות.
הספר חשוב גם לזורואסטרים ברחבי העולם, מכיוון שהוא מתעד את הדת מתחילתה ועד לניצחונם של הערבים על המלך הזרואסטרי האחרון.
המשורר היהודי-פרסי מולאנא שאהין שיראזי בן המאה ה-14 חיבר בפרסית יהודית מעין גרסה יהודית של השאהנאמה, המבוססת עליה מבחינה תבניתית וסגנונית אך עוסקת בסיפורים המפורסמים של התורה.
השאה-נאמה של פרדוסי זכה לכתבי יד מעוטרים רבים לאורך השנים.
להלן רשימה חלקית של כתבי היד המפורסמים ביותר:
שאה-נאמה דמוט (או: השאה-נאמה האילח'אני) - המאה ה-14
שאה-נאמה באיסונע'ור - נכלל ברשימת תוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו - המאה ה-15
השאה-נאמה של שאה תהמאספ הראשון (או: שאה-נאמה יוטון) - המאה ה-16
שאה-נאמה וינדזור (או: שאה-נאמה קראצ'ע'אי ח'אן) - המאה ה-17
המהדורה המדעית הראשונה של השאה-נאמה הוכנה ב-1829 בהודו, והתבססה על 17 כתבי יד שונים.
מהדורה אחרת התפרסמה בצרפת בשנים 1838–1878, והתבססה על כ-30 כתבי יד.
עם זאת, מהדורות אלה היו חסרות אפרט מדעי וכתבי היד עליהן התבססו היו מאוחרים יחסית.
בין השנים 1877–1884 הכין החוקר פולרס מהדורה מדעית שהשוותה בין שתי המהדורות הקודמות, אך רק שלושה כרכים שלה ראו אור.
את מהדורת פולרס השלימו צוות חוקרים בראשות סעיד נאפיסי לכבוד חגיגות המילניום לפירדוסי בשנת 1934 (מהדורת ברוח'ים).
ברוסיה התפרסמה מהדורת מוסקבה בין השנים 1960-1971 בתשעה כרכים.
מהדורה זו התבססה על כתבי היד המוקדמים ביותר שהיו ידועים אז, מן המאות ה-13 וה-14. מהדורה זו נחשבה לאמינה ביותר בקרב המהדורות המדעיות עד לשנת 1977, אז התגלה כתב יד קדום יותר של השאה-נאמה משנת 1217 (כ"י פלורנס).
ב-1990 החוקר ג'לאל ח'אלקי-מוטלק החל להכין מהדורה מדעית המתבססת על כ"י פלורנס ועל כתבי יד רבים נוספים.
הכרך השמיני והאחרון של מהדורה זו ראה אור בשנת 2008. מהדורה זו נחשבת כיום לאמינה והטובה ביותר.
שָׁאהּ-נָאמֶה, ספר המלכים, מאת פִירְדּוֹסִי, תרגם מפרסית אליעזר כגן, ערך והוסיף מבוא והערות שאול שקד, 3 כרכים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ג-1992 - תשס"ג-2002 ו-2021. הכרך השלישי ראה אור במוסד ביאליק בדצמבר 2021 תשפ"ב.
שאה-נאמה (ספר-המלכים) מאת פירדוסי, תרגם והוסיף מבוא ונספחים אליעזר כגן, העורך המדעי, פרופ' שאול שקד, רמת גן: ספרית פועלים, 1977.
הולדת זאל מאת פירדוסי, מתוך שאה-נאמה, מהמקור הפרסי בצירוף מבוא והערות בנציון בנשלום, תל אביב: הוצאת מולדת, תשי"ט.
ש"ד גויטיין, סיאוש, קיצור פרוזאי של הגדת סיאוש, מאזנים, כרך ג', חוברות ב' - ג', תרצ"ה.
שמעון הלקין, סהרב ורסתום, תרגום מאנגלית של העיבוד החופשי של מתיא ארנולד, התקופה יא, תרפ"א, עמ' 153 - 193.
שאהין (באורדו: شاهين; באופן מילולי: בז נודד) היא סדרת טילים בליסטיים מתוצרת פקיסטן.
שאהין 1 הוא טיל בליסטי לטווח קצר (SRBM) שטווחו האופטימלי 750 קילומטר.
הטיל מונע באמצעות דלק מוצק, וההערכה היא שמדובר בטיל מדויק למדי (בעל CEP של 25 מטרים).
הטיל יכול לשאת ראש נפץ קונבנציונלי או לא קונבנציונלי במשקל כולל של כ-1000 קילוגרם.
הניסוי הראשון בטיל נערך ב-15 באפריל 1999 והטיל נכנס לשירות בצבא פקיסטן בשנת 2003.
שאהין 2 הוא טיל בליסטי לטווח בינוני (IRBM).
זהו הטיל המתקדם ביותר המצוי כיום בשירותו של צבא פקיסטן.
הוא עושה שימוש במנוע רקטי דו שלבי המבוסס על דלק מוצק.
ההערכה היא שרמת הדיוק של הטיל גבוהה (CEP של 50 מטרים).
ניסוי ראשון בטיל נערך ב-9 במרץ 2004. בשלבי פיתוח גרסת טיל מרובה ראשי נפץ.
שאהין 3 הוא טיל בליסטי לטווח בינוני (IRBM) הנמצא בשלבי פיתוח מתקדמים.
שאה אסמאעיל השני (בפרסית: شاه اسماعیل دوم, בשמו המלא ותאריו - אבו אל-מוזאפר סולטאן אסמאעיל בן שאה תהמאספ אל סוופי אל-חוסייני אל-מוסאווי בהאדור ח'אן, מאי 1537, קום - 24 בנובמבר 1577, קזווין) היה השאה השלישי של פרס הספווית, מלך כ-15 חודשים בין השנים 1577-1576.
הוא היה בנו השני של שאה תהמאספ הראשון ושל אשתו הראשית הטורקמנית סולטנום בגום.
בפקודת אביו נאסר איסמעיל למשך עשרים שנה בטירת קחקאחה, זאת
משום חששו של טהמאספ מעליית השפעתו של הבן הזה תוך כדי סכסוכיו החוזרים ונשנים עם בני חסות של הממלכה והפופולריות הרבה שהוא קנה בקרב שבטי הקיזילבאש.
טהמאספ מת ב-1576 בלי שיסמן יורש.
אסמאעיל, בתמיכת אחותו פארי חאן חאנום ,גבר על יריביו וחמס את כתר המלכות.
על מנת להיפטר מטוענים פוטנציאלייים לכתר, חיסל אסמאעיל את כל בני המשפחה המלכותית ממין זכר, פרט לאחיו למחצה העיוור מוחמד ח'ודאבנדה ושלושת בניו.
מתוך פחד מפני השפעת בני קיזילבאש על פיקוד הצבא החליף אותם באנשי שלומו.
הוא דאג להנמיך את מעמדם של חכמי השיעה
וחיפש עצה אצל העולמא של האסלאם הסוני.
זאת כנראה מתוך מרדנות במורשת אביו שהיה שיעי אדוק.
לקראת סוף שלטונו הקצר, התנער אסמאעיל מאחותו פארי ח'אן ועצר אותה, על אף מאמציה בעבר להמליך אותו.
ב-24 בנובמבר 1577 מת אסמאעיל באופן פתאומי מסיבות עלומות, אבל לדעת רבים הוא הורעל או על ידי פארי חאן חאנום או על ידי מנהיגי הקיזילבאש.
ירש אותו על כס המלכות אחיו מוחמד ח'ודאבנדה.
היסטוריונים בני תקופתו ראו באיסמאעיל שליט אירציונלי, רשע ובלתי ראוי, שהביא את שלטון הספווי על סף קריסה.
אם כי היו כרוניקנים שהחשיבו אותו לשליט ישר דרך.
ההיסטוריונים המודרניים חשבו את מדיניותו כהרת אסון וראו בו אדם אכזר בצורה בלתי רגילה, אפילו לפי אמות המידה של תקופתו.
רקע משפחתי וחייו עד להכתרתו
אסמאעיל השני נולד בשם שאהזאדה (נסיך) אסמאעיל מירזא, בנו של השאה שאה תהמאספ הראשון
ושל אישה טורקמנית בשם קאדאמאלי סולטנום בגום, בתו של מוסא סולטאן בן עיסא מוסולו, משבט אק קויונלו.
בגיל עשר בלבד התמנה אסמאעיל למושל החבל שירוואן (כיום באזרבייג'ן) במקום דודו אל-קאס מירזא, שמרד וברח לטורקיה 1547. ניהל בהמשך משם כמה מסעות צבאיים מוצלחים נגד העות'מאנים.
הצטיין במספר קרבות נגד צבאו של הסולטאן הטורקי סולימאן המפואר, ובלט בניצחונו בשנת 1552 על איסכנדר פאשה, המושל של ארזורום.
בשנת 1556, בגיל 19, מונה למושל חבל ח'וראסאן, אבל אחד מיועציו של תהמאספ שאה, מעסום בג ספווי, שכנע את השאה שאסמאעיל זומם להדיחו.
בעקבות זאת אסמאעיל הושלך לכלא במצודת קאחקחה למשך עשרים שנה.
אחרי מות אביו ב-14 במאי 1576, כמה קבוצות יריבות של אריסטוקרטים טורקמנים
מקרב הקיזילבאשים נאבקו זו בזו במטרה לתפוס את השלטון.
מחנה אחד תמך באסמאעיל ומחנה אחר – באחיו הצעיר חיידר עלי, בנם של תהמאספ ושל אישה גאורגית.
תומכיו של חיידר עלי הצליחו לזמן קצר להעלות את מועמדם על כס המלכות, אך חיידר עלי נהרג כעבור זמן קצר בקרבות בין הסיעות היריבות.
מחנה נוסף ניסה להכתיר כשאה בן אחר של תהמאספ עם אישה צ'רקסית .
אבל גם טוען זה לכתר הובס ולבסוף הוכתר אסמאעיל כשאה של פרס בקזווין ב-22 באוגוסט 1576.
שנות המאסר הממושכות הטביעו חותם על נפשו.
אסמאעיל התגלה כאדם אכזרי מאוד שלא חסך הוצאות להורג לא מחברי המחנות היריבים ואף לא מכמה מתומכיו.
רצח או עיוור את עיניהם של חמישה מקרב אחיו ושל עוד ארבעה נסיכים ספווים כך שאיש מתוכם לא יוכל לטעון לכתר.
כנראה בהשפעת איש דת ומלומד בשם מירזא מחדום שריפי, התחיל אסמאעיל שאה לאמץ מדיניות פרו-סונית.
הקיזילבאשים שהמליכו אותו התחילו משום כך להתחרט על בחירתם והחליטו לרוצחו בעזרת אחותו פארי ח'אן ח'אנום.
אסמאעיל שאה השני מת בעת צריכת אופיום מורעל ב-24 בנובמבר 1577.
במשך תקופה אחרי מותו נפוצו שמועות בתוך העם כי אסמאעיל השני לא מת באמת ואף קמו ארבעה מתחזים שטענו כי הם אסמאעיל שאה.
השאה אסמאעיל השני היה שוחר אמנויות ושאף להקנות גם לילדיו תחביב זה.
בנוסף הפעיל סדנה מלכותית ספרותית במסגרת תוכנית ה"שאה נאמה" שלו.
הנסיך סולטאן שוג'אע א-דין מוחמד מירזא (16 באוקטובר 1577 – 17 בפברואר 1578)
הנסיכה גווהאר סולטאן ח'אנום (1578–1618
שאה ג'האן (באורדו: شاه جہاں; בפרסית: شاه جهان; 5 בינואר 1592 - 22 בינואר 1666) היה המלך החמישי של האימפריה המוגולית.
תקופת מלוכתו של ג'האן זכורה כשיא פריחתה של האדריכלות המוגולית, כאשר בשנים אלו נבנו מבנים ואתרים רבים מעוטרים, בהם הטאג' מהאל והמצודה האדומה בדלהי.
שאה ג'האן (מפרסית: "מלך העולם") היה הבן השלישי של המלך המוגולי הרביעי ג'האנגיר, ושל הראג'פוטית ההינדואית טאג' ביבי בילקיס מקאני .
לאחר לידתו העניק לו סבו המלך אכבר את שמו; "הנסיך שיהאב א-דין מוחמד ח'וראם" ("ח'וראם" מפרסית; "מלא שמחה").
הוא נולד בלאהור, מגיל צעיר היה אהוב במיוחד על ידי סבו והתבלט ביכולות רבות.
ח'וראם עסק בעיצוב אדריכלי במספר מבנים בחצר המלוכה ואף יצא בתור מפקד הצבא המוגולי למספר מערכות מוצלחות.
בשנות בגרותו של ח'וראם, עוד לפני עלייתו לכס המלכות, הוא שירת את אביו בשלל מערכות צבאיות בתור מפקד הכוחות.
בשנת 1614 פיקד ח'וראם על כוח של כ-200,000 חיילים כנגד הצבא של הממלכה הראג'פוטית של מוואר (בדרום ראג'סטן) ואחרי כשנה של מלחמת התשה הצליח להכניע אותה.
ב-1617, הצליח במערכה דומה נגד כוחותיו של מלך ממלכת לודי ברמת דקאן בפיקודו של עוצר סולטנות אחמדהגר , מאלכ אמבר .
לאחר שובו ממערכה זו העניק לו אביו את התואר "שאה ג'האן בהאדור" (מלך העולם הגיבור) ובכך קודמו סיכויו לירושה בתור המלך המוגולי הבא.
אשתו הראשונה הייתה קנדהארי בגום , צאצאית של השושלת הספווית והנישואין היו הסדר פוליטי אחרי שאכבר, סבו של שאה ג'האן, כבש את קנדהאר.
בשנת 1612 נישא ח'וראם לבתו של אסף ח'אן, ארג'ומאנד באנו באגום, לאחר שידוך ביניהם חמש שנים קודם לכן.
לאחר הנישואים העניק לה ח'וראם את השם מומתאז מהאל ("תכשיט הארמון").
החל משנת מותה בנה ח'וראם עבורה את הטאג' מהאל.
מאבק הירושה והעלייה לכס המלכות
בין בניו של ג'האנגיר היה מאבק על הירושה ועל זהות המלך הבא.
ב-6 באפריל 1606, חמישה חודשים לאחר עלייתו לכס המלוכה היה על ג'האנגיר להדוף את מרידת בנו הבכור ח'וסרו מירזא , אשר קיווה בעצמו לרשת את מקומו של סבו.
ח'וסרו יצא בראש צבא של 350 פרשים מאגרה (הודו) צפונה, בנימוק שהוא רוצה לעלות לרגל לקברו של אכבר , בהגיעו למטורה , כ-50 ק"מ צפונית לאגרה, הצטרף אליו כוח צבאי של כ-3,000 פרשים בפיקודו של חוסיין בג, בסמוך לפניפט הצטרף כוח נוסף בפיקודו של עבד א-רחים, מושל פרובינציית לאהור.
ליד אמריטסר זכה ח'וסרו בברכתו של גורו ארג'ן.
בהגיעם ללאהור הטילו מצור על העיר אולם צבאו של ג'האנגיר הגיע והביס את צבאו של ח'וסרו.
ח'וסרו עצמו ניסה להימלט אולם נתפס ליד נהר צ'נאב.
ח'וסרו מירזא הובא לדלהי והובא למשפט בפני ג'האנגיר.
שותפיו למרד נענשו בחומרה והומתו לעיניו לאחר עינויים קשים וח'וסרו סומא חלקית ונאסר במבצר אגרה.
לאחר פרשיה זו, העניק ג'האנגיר את אהבתו לבנו השלישי, ח'וראם.
ב-26 בינואר 1622 הוצא ח'וסרו להורג בפקודת ח'וראם.
את מעמדו ותוארו איבד ח'וראם זמנית ב-1623 כאשר מרד באביו (למעשה מרד בנור ג'האן אשת אביו ודודתה של אשתו מומתאז, שהייתה הדמות החזקה והמחליטה בחצר אביו) וסירב לצאת למערכה בקנדהאר שנכבשה על ידי האימפריה הספווית כחלק מהמלחמה המוגולית-ספווית (1622–1623) .
ח'וראם מצא מחסה בארמונו של אויבו בעבר ונתינו הנוכחי, מאלכ אמבר, באי באודאיפור.
המרד שכח ונסלח עד שנת 1626.
לאחר מותו של ג'האנגיר, בנו החמישי של ג'האנגיר, הנסיך שאהריאר תפס את המלוכה בעזרתה של נור ג'האן והנסיך ביסינגהאר מירזא (בנו של הנסיך דניאל ) ושלט כחודשיים עד שצבאו נחל תבוסה מידי צבא בפיקודו של אסף ח'אן אחיה של נור ג'האן.
תחת שלטונו של שאה ג'האן, האימפריה המוגולית הפכה למכונת מלחמה.
כדי להתמודד עם המערכות הצבאיות הרבות, השקיע ג'האן רבות בפיתוח צבאו תוך עמידה בסטנדרטים הטכנולוגים התקופתיים ביצור תותחים ורובי מאסקט.
עדויות משנת 1648 מציגים צבא עם 911,400 חיילי רגלים, ארטילריה ומוסקטרים, ו-185,000 פרשים (סווארים), על כל אלו פיקדו אצילים שונים מרחבי האימפריה.
כחלק מפיתוח הצבא עלה מספר האצילים כמו גם כמות המיסים שהוטלו על האוכלוסייה, אך יחד עם צמיחה כלכלית השתמרה היציבות באימפריה.
האימפריה המוגולית המשיכה להתרחב באופן מתון במהלך שלטונו והבנים שלו פיקדו על צבאות גדולים בחזיתות שונות.
לצד התרחבות האימפריה וגדילה בכוחה הצבאי, הודו באותה עת הפכה תחת שלטונו של ג'האן הייתה מרכז תרבותי עשיר של אמנות, מלאכת יד ואדריכלות, והעסיקה ממיטב האדריכלים, אומנים, בעלי מלאכה, ציירים וסופרים של העולם.
משיכתו ואהבתו של ג'האן את מקצוע האדריכלות הביא לפריחה מאסיבית בבניה בערים השונות ברחבי האימפריה, בהן עיר הבירה אגרה אותה רצה ג'האן להשוות לערים הגדולות בתקופה (איסטנבול ואספהאן), דלהי, קנדהר וערים אחרות.
השנים הראשונות למלכותו מאופיינות בטיפול בבעיות שהמתינו לטיפול עם עלייתו לכס, בעיקר באזור רמת הדקאן ובחזית המזרחית, בנוסף היה צורך לקצץ בסמכויות קצינים ושליטי מחוזות שהתחזקו בתקופת סכסוכי הירושה ונטלו לעצמם עצמאות בתחומי מדיניות.
נדרשו מספר מערכות צבאיות כדי לטפל בחוסר השקט ששרר בשטחי הספר של האימפריה.
בשנת 1628 לחם ג'האן עם צבאו כנגד התקוממות סיקית בצפון והחל ב-1630 נאבק צבא בפיקודו של בנו אורנגזב נגד הרג'ה ג'וג'הר סינג מאורצ'ה באזור המיוער וההררי של בונדלקהאד, בהמשך נלחם בפורטוגלים באזור בנגל וכבש את תחנת הסחר העיקרית שלהם ב-25 בספטמבר 1632, עד למעבר ח'ייבר.
בחזית הספווית הוא יצר בריתות עם העות'מאנים והאוזבקיים.
בשנים 1630–1632 היה עליו להתמודד עם בצורת ובעקבותיה רעב המוני בדקאן, גוג'ראט וצפון מהאראשטרה, הרעב בדקאן 1630-1632 שגרם למותם של קרוב לשני מיליון נפש.
ב-1634 דיכא התקוממות של הגורו הסיקי השישי - גורו הרגובינד ונלחם בסיקים בקרב אמריטסר (1634) וב-1635 בקרב קרטרפור .
כמו שהוא עצמו שירת את אביו בגיל נעוריו, כך בחר ג'האן את בנו אורנגזב לשמש מפקד צבאי ושליט בהיעדרו.
ב-1637 כבש אורנגזב את בגלנה ואביו מינה אותו כמשנה למלך ושליט על כל הדקאן.
שאה ג'האן הציע למושל קנדהאר שוחד בתמורה לכך שיסכים לכהן כמושל תחת השלטון המוגולי.
ב-1638 המושל הסכים ושאה ג'האן זכה בשליטה על העיר, אך היא נכבשה חזרה ב-1649 כחלק מהמלחמה המוגולית-ספווית (1649–1653) ונשארה בידי האימפריה הספווית.
ב-1638, אחרי שמוראט הרביעי כבש את בגדאד, הוחלפו שגרירים ותשורות בין האימפריה המוגולית והאימפריה העות'מאנית.
ארבעת הבנים שנותרו בחיים באותה תקופה, לפי סדר ההולדה היו
דארא שיקוא, שוג'אע , אורנגזב, מוראד בח'ש .
בנו הבכור, דארא שיקוא, שהיה מפקד הצבא בפועל, ראש מנהל החצר, המושל של לאהור ופנג'אב, לקח על עצמו את תפקיד העוצר (ממלא מקום המלך), שאר האחים לא קיבלו את מרותו וכל אחד מהם תבע לעצמו את הבכורה.
דארא שיקוא שעמד בראש צבא של קרוב ל-100,000 חיילים (כולל פרשים) וזכה לתמיכת האב, הובס על ידי אורנגזב שהיה מושל הדקאן, בקרב סמוגר ב-30 במאי 1658. דארא שיקוא נמלט ובסיועם של בני ברית צייד צבא חדש אולם הובס ב-14 באפריל 1659 בקרב דאורי בסמוך לאג'מר.
לאחר התבוסה נמלטו דארא ובנו סִפִּהְר (Sipihr Shikōh) לסינד, וב-10 ביוני 1659 הוסגרו לידיו של אורנגזב והוצאו בדלהי להורג.
במקביל, בנו השני, שוג'אע, מושל בנגל, הכתיר את עצמו בנובמבר 1658 כמלך וצעד בראש צבא מבנגל לכיוון אגרה.
האח הצעיר מוראד בח'ש, שהיה שליט גוג'ראט, הצהיר על עצמאות ושלח את צבאו נגד עיר הבירה באגרה כדי לקבל את כס המלכות.
ב-7 ביולי 1658, כאשר היה עם אורנגזב, מוראד סומם, נאסר והוצא להורג ב-14 בדצמבר 1661.
אף על פי שהמלך ג'האן החלים לחלוטין ממחלתו, אורנגזב הצהיר על חוסר יכולת אביו למלוך, הכריז על עצמו ב-8 ביוני 1658 כמלך וכלא את שאה ג'האן במצודת אגרה.
ג'האן ארא בגום בתו הבכורה של שאה ג'האן טיפלה בו במשך שמונה שנים עד שבשנת 1666, לאחר שחלה בדיזנטריה, נפטר שאה ג'האן במיטתו במצודה.
שאהי (סלובקית: Šahy, סלובקית עד 1927: Ipolské Šiahy, הונגרית: Ipolyság, גרמנית: Eipelschlag) היא עיירה בנפת ניטרה בדרום סלובקיה, על גבול הונגריה.
רוב תושבי העיירה הם הונגרים.
האזכור הראשון של העיירה במקורות היסטוריים הוא משנת 1237, במסמך של המלך בלה הרביעי.
שם קרויה העיירה "שאג" (Saag).
במחצית השנייה של המאה ה-16 וברוב המאה ה-17 (עד 1685 הייתה העיירה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית ונקראה "שפראדי" (Şefradi).
לאחר מכך היא עברה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה נכללה שאהי בשטח צ'כוסלובקיה.
בנובמבר 1938 בעקבות בוררות וינה הראשונה, תוצאה של הסכם מינכן, ובו נקבע שהאזור בו שוכנת שאהי יעבור להונגריה.
מ-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללה שאהי שוב בשטח צ'כוסלובקיה.
עם פירוק צ'כוסלובקיה, בשנת 1993, נכללה שאהי בשטח סלובקיה.
ב-1941, היו בעיירה 773 יהודים, חלקם מודרניים וחלקים אורתודוקסים.
שתי הקהילות הפעילו במשותף בית ספר יסודי יהודי ובעיירה פעלו תנועות נוער ציוניות.
בקיץ 1941 גורשו לאוקראינה שהייתה תחת שלטון גרמניה יהודים מהעיירה ללא אזרחות הונגרית.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. בעיירה הוקם גטו ובו רוכזו יהודים מיישובי הסביבה.
במאי וביוני 1944 גורשו יושבי הגטו לאושוויץ.
שאהין האדקארים אוגלו דינייב (באזרית: Şahin Hadıkərim oğlu Diniyev; נולד ב-12 ביולי 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל בהווה אשר שיחק בעמדת הקשר.
דינייב התחיל את הקריירה שלו באנרגטיק וכעבור שנה שיחק בגנצליק באקו.
בשנת חתם בנפטצ'י באקו בה לא רשם דקות משחק ובמהלך העונה חתם בקפאז.
בין היתר הוא שיחק גם בזימברו קישינב, פאקל וורונז', דינמו גאנז'ה וטרק גרוזני.
בשנת חתם בהפועל טייבה מהליגה הארצית (אז הליגה השנייה), כעבור חצי שנה חתם בבית"ר תל אביב מהליגה הלאומית (אז הליגה הראשונה).
בשנת חזר לאזרבייג'ן כאשר חתם בדינמו באקו בה סיים את הקריירה שלו.
לזכותו של דינייב 16 הופעות בנבחרת אזרבייג'ן.
דינייב התחיל את קריירת האימון שלו בנבחרות הנוער של אזרבייג'ן.
בשנת מונה למאמן טרק גרוזני.
לאחר מכן עזב את גרוזני ומונה למאמנה של קרבאך.
באוגוסט מונה למאמנה של קפאז.
ביוני מונה למאמן נבחרת אזרבייג'ן כמחליפו של קרלוס אלברטו טורס במקביל לאימון בקפאז, וכעבור חודש התפטר מתפקידו כמאמן קפאז על מנת להוריד מהעומס שנוצר עליו.
תקופתו בנבחרת זכורה בזכות אזרוחם של כמה שחקנים זרים ששיחקו בליגה האזרית.
באוקטובר התפטר מתפקידו לאחר ההפסד 6-1 ל.
באוקטובר שב לקדנציה שנייה בטרק גרוזני.
בינואר הפך לעוזר מאמן בקבוצה, ובאוקטובר עזב את המועדון.
בשנת שב לאמן כאשר חתם ברבאן באקו עד לסיום העונה, אך בסיום העונה ירד עם המועדון לליגה השנייה ועזב.
בשנת חזר לקדנציה שנייה בקפאז.
שאהד-129 (בפרסית: شاهد ۱۲۹; בערבית מכונה סראג') הוא כטב"ם תוצרת HESA עבור משרד ההגנה האיראני שהוצג לראשונה בספטמבר 2012 על ידי אמיר חאג'י-זאדה שכיהן כמפקד חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית.
הוא מסוגל לבצע פעולות איסוף מודיעין ותקיפה, כמו גם לטוס במשך 24 שעות ברציפות.
הוא הכטב"מ הראשון שפותח באיראן לגובה בינוני לטווח ארוך.
שאהד-129 דומה בתצורתו לכטב"ם הישראלי הרמס 450, אך גדול יותר.
הוא ככל הנראה מבוסס על הכטב"ם האמריקאי MQ9 Reaper.
פיתוח המערכת החל בשנת 2007. רכיבים שלו פותחו באוניברסיטת מאלכ-אשתר ומכון מחקר שאהד.
תצורתו הסופית נקבעה בתעשייה האיראנית HESA.
ביולי 2012 הוצג לראשונה במשחק המלחמה "הנביא הגדול 7", לצד כטב"מים נוספים.
הכטב"ם אינו נדרש לקשר ישיר עם תחנת השליטה והבקרה אלא עושה שימוש במערכת טייס אוטומטי, דומה לזו המשמשת בכטב"ם הכראר, כאשר מסלול הטיסה מוגדר מראש בנ"צים.
גורמים צבאיים איראניים רשמים טוענים שהשאהד-129 מגדיל את יכולת התקיפה והשרידות בגבולות המדינה של איראן - המפרץ הפרסי ומפרץ עומאן.
הכטב"ם מסוגל לשאת טילי "סדיד-1", מה שהופך אותו לכטב"ם האיראני השני המסוגל לבצע משימה זו לאחר ה"כראר".
בהתבסס על יכולת זו מוערך כי אורך מוטת הכנפיים שלו הוא 16 מטר ואורך כנפיו הוא כ-8 מ'.
בספטמבר 2013 איראן החלה בייצור סדרתי של כטב"ם השאהד-129. הוא הוצג כאשר הוא נושא 4 טילים ("סדיד") הטעונים במשגר דו-קני תחת כנפיו.
מקורות איראנים מעריכים שהכטב"ם יכול לשאת מעל 8 פצצות ומעוצב לפגוע במטרות ניידות ונייחות.
על בסיסו פותח שאהד 149 שהחל לפעול בשנת 2022.
ב-6 באוקטובר 2012, חדר למדינת ישראל כטב"ם ושהה מעל 20 דקות (על פי טיימס כ-3 שעות) בדרום ישראל (ומעל דימונה), עד אשר הופל על ידי חיל האוויר הישראלי באמצעות מטוס מדגם F-16I.
על פי פרסום בעיתון הבריטי ה"סאנדיי טיימס", מוערך כי הכטב"מ שחדר שייך לחזבאללה היה מדגם שאהד-129. הדיווח לא אושר מפי גורמים רשמיים במערכת הביטחון.
ב-10 באפריל 2014, כוחות הצבא הסורי החופשי טענו כי צפו בכטב"ם מסוג זה טס מעל דמשק.
ב-14 בספטמבר 2017 מטוס אמריקאי מסוג F-15E הפיל כטב"ם מדגם שהאד 129 שהיה ברשות הכוחות התומכים במשטר אסד בסוריה ליד העיר א-תנף שבסוריה.
ב-28 בינואר 2020 כטב"ם מדגם שאהד 129 התרסק בצפון מערב איראן, במחוז ח'וזסתאן.
שאה אסמאעיל הראשון אן שאה אסמאעיל ספווי (בפרסית: شاه اسماعیل یکم - שאה אסמאעיל יקם או شاه اسماعیل اول صفوی, שאה אסמאעיל אול ספווי ,1487–1524) היה מייסד השושלת הספווית ומי שהפך את איראן למדינה שיעית.
פעילותו הצבאית, המדינית והדתית השפיעה ומוסיפה להשפיע באופן מכריע על ההיסטוריה של איראן עד היום.
השושלת הספווית החלה כמסדר סופי שדגל באסלאם רוחני פנימי.
בתקופת הקמת השושלת (המחצית השנייה של המאה ה-13) החלוקה שבין סונה לשיעה עוד לא הייתה ברורה, ואף כי הסופיות במהותה איננה אסלאם פוליטי, מסדרים סופיים רבים העריצו את עלי והספווים עתידים היו לטלטל את האמונה בו לכיוון שיעי דרסטי.
אבי השושלת היה ספי אל-דין , הידוע גם בשמו שייח' ספי, וממנו נגזר שם השושלת כולה.
עת היווצרות השושלת נחלק מרכז אסיה בין כמה ממשלים קטנים, בעיקר מונגוליים וטורקיים.
נוכחות בולטת הייתה לשניים מן השבטים הטורקמניים שהיגרו לאיראן עם שלטון האימפריה המונגולית: שבט "הכבשים הלבנות" (אק קויונלו) ושבט "הכבשים השחורות" (קארה קויונלו), שמרכזם היה בעיר האיראנית תבריז.
נכדו של ספי אל-דין, שייח' ג'ניד, גייס לשורות הספווים חיילים משבטים טורקיים במזרח אנטוליה (מזרח טורקיה המודרנית).
הוא ייסד מן התומכים המגויסים את מסדר הקיזילבאש.
ג'ניד ובנו חיידר נהרגו בקרב לאחר שלחמו לצד לוחמי הקיזילבאש בנוצרים ובאיכרים מקומיים.
מנהיגות המסדר הסופי נפלה לידיו של אסמאעיל, בנו של חיידר ונכדו של ג'ניד, כאשר היה בן 14 בלבד.
ב-1501 הצליח אסמאעיל הצעיר, שנמנה בעצמו עם שורות הלוחמים של בני משפחתו, להשתלט על העיר תבריז ולכובשה מידי "הכבשים השחורות".
אז תפש עצמו ככובש וכח'ליף, הכריז על עצמו כשאה (מלך פרסי), והחליט לצאת ולהכניע את האזור כולו.
בנקודה זו עלתה השושלת הספווית לשלטון.
אסמאעיל היה אחד השליטים החשובים ביותר בתולדות איראן (פרס הקדומה).
מאז שנכבשה על ידי הערבים כ-850 שנים קודם לכן, לא נחשבה איראן לישות מדינית נפרדת והיא נשלטה על ידי ח'ליפים ערביים, סולטאנים טורקיים וחאנים מונגולים לסירוגין.
אסמאעיל שאף להקים אימפריה באזורי השבטים הטורקמניים ששלטו לפניו (צבאו היה טורקמני ברובו, ועירו המרכזית תבריז זכתה לחשיבות בקרב הטורקמנים).
הוא שאף לכבוש את מזרח אנטוליה, אזרבייג'ן, מערב איראן ועיראק.
השאה קידם את רעיון מלכותו בכמה דרכים: ראשית, הוא המשיך לעמוד בראש המסדר הספווי הסופי.
בכך מיתג עצמו כבעל עבר משפחתי ראוי וכן כמי שנשען על הרעיונות הסופיים, הפונים לקהל גדול ברחבי איראן.
שנית, הוא התייחס אל עצמו כאל "הצל עלי אדמות" – אמרה שנמצאה בחיבורים מימי הביניים אודות מלכות פרסית (בתרבות הסאסאנית הטרום-אסלאמית נתפש המלך כמייצג של האל בארץ), ושהתפרשה גם כייצוג של האימאם הנעלם – שגם אותו ייחס אסמאעיל לעצמו.
הצהרות אלו אכן זיכו אותו בקהל מאמינים נרחב.
שתי בעיות משמעותיות ניצבו בפניו של אסמאעיל: האחת – כוחו של המסדר הסופי שהעלה אותו לשלטון היווה כעת איום פוטנציאלי על סמכותו.
אסמאעיל החליט לשלוח את הלוחמים כנגד האויבת ממערב, האימפריה העות'מאנית, ולבצע פשיטות בשטחה.
פשיטות אלו, בין השאר, הובילו לפלישת העות'מאנים לשטחה של איראן מאוחר יותר.
הבעיה השנייה – הצורך לגשר על הפער שנוצר בין הקבוצות האתניות השונות במדינה הספווית: הטורקמנים הלוחמים והאיראנים המקומיים (שמילאו את תפקידי הדת והבירוקרטיה).
מסדר הקיזילבאש לא נטמע בתרבות הפרסית וחיכוך בין הקבוצות היה בלתי נמנע.
אסמאעיל החליט להקים משרד שיסייע לו לבסס את סמכויותיו הדתיות והמדיניות, ולהתמודד עם השפעות הפערים על הצבא והאדמיניסטרציה.
תחילה מינה בראשו קצין מתוך הקיזילבאש, אך כאשר הלה צבר כוח רב סילק אותו מן התפקיד.
לאחר מכן מינה בו רק פרסים.
אחרי ההצלחה של כיבוש תבריז ב-1501 התקדם אסמאעיל אל שטחי השבטים הטורקמניים היריבים.
הספווים, בפיקודו, נעו דרומה וניצחו את מנהיג שבט ה"כבשים הלבנות" בעיר המדאן בשנת 1503. לאחר מכן השתלטו על מערב איראן.
ב-1507 התקדמו לעבר מזרח אנטוליה והגיעו למעשה עד גבול המדינה העות'מאנית, אך חלפו כמה שנים נוספות עד לפריצת העימות בין האימפריות.
עתה המשיך אסמאעיל לכיוון עיראק.
כבש את בגדאד בשנת 1508 והכניע את הכוחות השיעיים החזקים שנכחו בה ואיימו על כסאו.
בשנת 1510 התקדמו הספווים מזרחה, לכיוון ח'וראסאן, שם היה עליהם להילחם באוזבקים.
אסמאעיל פתח בקרב עם מנהיגם מוחמד שייבאני, ליד העיר מרב.
אסמעיל הפך את גולגולת יריבו לגביע מהודר לשתייה – כיאה לאחת הדרכים שבהן נהגו באויב מת.
לאחר מכן שלח את הגביע לאויבו הגדול האחר, הסולטאן העות'מאני.
שאה אסמאעיל החליט שלא להמשיך ולפלוש לתוך שטחי האוזבקים כדי לא לבזבז משאבים.
הגבול בין האוזבקים לבין הספווים נקבע בנהר אמו דריה (אוקסוס).
עם זאת, האוזבקים נותרו איום עבור הספווים עד למאה ה-16 לפחות.
העות'מאנים היו האויב המסוכן ביותר עבור שאה אסמאעיל.
טורקמנים רבים תחת שלטון האימפריה העות'מאנית היו ממורמרים ממדיניותה הבירוקרטית, והם נמשכו אחר אסמאעיל הן מבחינה דתית והן מבחינה חברתית-פוליטית.
הצבא העות'מאני חשש מעריקה מאסיבית – ואכן רבים הצטרפו לצבא אסמאעיל – וכן מאיבוד מזרח אנטוליה לטובת הספווים.
קרב צ'לדיראן היה התוצאה של חשש עות'מאני זה.
סלים הראשון, הסולטאן העות'מאני, החליט לצאת בשנת 1514 לעימות ישיר עם שאה אסמאעיל.
השאה – אשר מיהר לשוב ממסע התעמולה שלו במרכז אסיה ולהגן על ממלכתו בתבריז – בחר להתמקם בצ'לדיראן שמצפון לימת אורמיה.
הצבא העות'מאני היה גדול בהרבה מזה הספווי (כ-120,000 מול כ-70,000 לפי מקורות מסוימים).
בעוד שהספווים המשיכו במסורת המלחמה המונגולית-טורקית, כלומר לחימה שבמרכזה חיל פרשים, לעות'מאנים היו הן פרשים והן יניצ'רים – חיל-רגלים מיומן וחמוש בנשק חם.
אלו הביסו את הספווים תבוסה מוחצת.
שאה אסמאעיל ברח וצבאו נפגע קשות.
היה זה קרב שסימל את עליונות הלחימה המודרנית על שיטות המלחמה המסורתיות.
הגבול הנוכחי בין טורקיה ואיראן הוא תוצר של קרב צ'לדיראן.
שאה אסמאעיל אולי הצליח למנוע כיבושים נוספים של העות'מאנים, אך לקרב צ'לדיראן היו השלכות קשות עבורו.
ממקורות בני התקופה עולה כי הוא נכנס לדיכאון עמוק, וחיפש מזור בשתייה ובאופיום.
הוא פסק מלפקד על הצבא עד מותו.
עם זאת, בעקבות קרב צ'לדיראן החליט שאה אסמאעיל לערוך שינויים בצבאו: הוא הבין את נחיתותו בנוגע לשימוש בנשק חם, וביקש סיוע מוונציה באספקת תותחים ובידע צבאי.
הוא ייסד בצבא הספווי חיל תותחנים וחיל מוסקטרים (למעשה אסמאעיל לא היה השליט האיראני הראשון שהשתמש בנשק חם, וככל הנראה נעשה בו שימוש לא ממוסד על ידי שבטים טורקמניים טרם שלטונו).
שיעיזציה (השלטת השיעה כדת רשמית במדינה)
איראן המודרנית של סוף המאה העשרים מוכרת לכול כמדינה שיעית (כתשעים אחוזים ממנה הם שיעים), ולכך אחראית באופן ישיר מדיניותו של שאה אסמאעיל.
בשנת 1501 רובו הגדול של הציבור הפרסי היה מוסלמי סוני.
הספווים, ובראשם שאה אסמאעיל, חייבו את הציבור להמיר את דתו לשיעה תרי-עשרית, כלומר לאמונה בשנים-עשר האימאמים שחיו והנהיגו לאחר מות הנביא מוחמד.
אסמאעיל טען כי השאה אחראי להפצת השיעה ולחיזוק חוקי הנביא.
כפייה דתית זו הייתה חסרת תקדים (עד אז שלטונות שיעיים מקומיים הניחו למוסלמים הסונים ולא אילצו אותם להמיר את דתם או לשנותה).
ייתכן כי אסמאעיל פעל ממניעים פוליטיים ומצא בשיעה זהות שתבדיל ותייחד את ממלכתו לעומת הממלכות הסוניות השכנות, אולם אין ראיות המצביעות על כך בוודאות.
אימוץ השיעה אומנם מילא תפקיד מרכזי בהגדרת הזהות הפוליטית והתרבותית של איראן.
עם זאת, המהלך הוביל לקונפליקט מסוים בין שלטון השאה – שהיווה בעבר סמל ל"חילוניות" של הממשל – לבין שאיפתו לקיים ממשל תיאוקרטי.
אסמאעיל הפך את השיעה לרשמית ומחייבת, ואיים בעונש מוות על המתנגדים לו.
זו כנראה הסיבה למהירותו של תהליך השיעיזציה: רבים קיבלו את השיעה מתוך יצר הישרדותי וביקשו להשתלב במסגרת הדתית החדשה.
רבים גם הלכו אחרי הצהרותיו של אסמאעיל, אשר העיד כי הוא המשיח וממשיך דרכם של האימאמים.
ישנן אגדות המקשרות בינו לבין דמויות היסטוריות מסוימות, כגון זו של אבו מוסלים: מנהיג הצבאות הערביים בח'וראסאן אשר הביס את האומיים בשנת 765, במטרה לייסד מדינה עבאסית פרו-שיעית, ושעל פי האמונה נעלם ועתיד לשוב לכונן צדק בעולם.
אסמאעיל נחשב בעיני רבים למוסלמי קדוש ולשייח', והגדרות אלו – לצד הזהויות השונות שדבקו בו – תרמו להצלחתו.
אבל על מנת לבסס אורח חיים שיעי, דתי וחוקי נזקק אסמעיל לעזרה חיצונית, שכן באיראן עצמה לא הייתה זו בנמצא.
הוא הזמין מספר גדול של חכמי דת שיעיים משטחי ערב כדי לסייע בהפצה פומבית של אמונותיו ומנהגיו, ובשביל לעודד את תפישתו כמי שמגן על האמונה.
שאה אסמאעיל כתב שירה פואטית וביטא בה את תפישותיו הדתיות: תחת שם העט "החוטא" כתב על השיעה, תיאר את אלוהותו וזיהה עצמו כהתגלות של נביאי עבר כמו אברהם, ישו ומוחמד, וכן כמלכים פרסיים טרום אסלאמיים.
בשירתו באה לידי ביטוי גם המשיחיות שזיהה בעצמו, כדמות גואלת שתשליט את השיעה עלי אדמות.
השם "החוטא" מובלט לנוכח תפישתו את עצמו כדמות נעלית.
נראה כי תיאר עצמו הן כעבד והן כמנהיג.
הוא גילם בדמותו את כל המסורות המקומיות, כאילו התקיימו סביבו באופן מציאותי.
תומכיו ראו בו דמות קדושה והיו נחושים להקריב עבורו את חייהם.
הקול הפואטי של אסמאעיל באחד משיריו משקף את אותה נאמנות אובדנית: "הבאנו לשאה את החיים הללו כקורבן, מילת השאה היא אמונתנו".
שירה פואטית אפיינה מנהיגים נוספים באזור, אבל שירתו של אסמאעיל הצליחה להתבלט.
ולדימיר מינורסקי השווה בין שירת הסולטאן סלים הראשון לבין זו של אסמאעיל.
סלים בחר לכתוב בפרסית, שנחשבה לשפה יוקרתית יותר מזו הטורקית.
דווקא אסמאעיל, דובר הפרסית, הוא שכתב בטורקית.
הוא ראה לנגד עיניו קהל פוטנציאלי גדול שניתן היה להשפיע עליו באמצעות שירה.
הדיאלקט הטורקי לא השתווה כלל לשפה הפרסית המלודית והזורמת, ואף שהיה ככל הנראה דו-לשוני מלידתו, בחר אסמאעיל בטורקית הטורקמנית כדי לפנות לחסידיו בשפה בהירה.
יש אומנם עדויות כי כתב מעט גם בפרסית, אך הן יוצאות דופן.
העותקים הקיימים של אוסף שיריו הם בטורקית, וחלק ניכר מהם בניב דרום-טורקי (השפה האזרית המודרנית).
בתרבות הטורקית, בעיקר בספרות הפופולרית המסופרת בעל-פה, הפך שאה אסמאעיל לגיבור עממי.
בעוד שהסולטאן שניצח אותו כינה אותו "סופי מרושע, טמא, חוטא וצמא-דם" – תבוסתו ההיסטורית נדחקה הצידה, ונשמרה לו נאמנות רוחנית בקרב צאצאיהם של אנשי הקיזילבאש.
סיפורו במסורת הטורקית העניק לו תכונות כמו נאמנות רומנטית ורגישות.
הוא הופשט מבגדי המלחמה ואת חרבו החליף קנה סוף – הנשק הנבחר עבור גיבורים בסיפורים טורקיים.
שאה אסמאעיל מת בפתאומיות בשנת 1524, בשנות ה-30 לחייו.
לזכותו נזקפו הישגים מרשימים: ייסוד שושלת שהמשיכה לשלוט כמאתיים שנים נוספות ויותר מכל שושלת פרסית בתקופה האסלאמית; כיבוש ושמירה על גבולות גאוגרפיים שנותרו, בקירוב, גבולותיה של איראן עד המאה התשע-עשרה; אימוץ דת חדשה שמוסיפה לשלוט גם היום.
את דרכו המשיך בנו תַהְמָאסְפ.
שאהבאנו (בפרסית: شهبانو) היה תוארן של חלק ממלכות פרס (איראן המודרנית) והאימפריה הפרסית הקדומה, המקביל לתואר שאה ושווה ערך לקיסרית.
משמעות התואר בפרסית הוא 'הגברת שאה'.
התואר הסאסאני לשאהבאנו היה bâmbişnân bâmbişn שמשמעו 'מלכת המלכות', כשלוחה להיותה אשתו העיקרית של המונרך, ועל-מנת להבדילה מיתר המלכות המשתייכות לבית המלוכה.
מאז הכיבוש המוסלמי של פרס במאה ה-7, פארה דיבה הייתה לאישה הראשונה והיחידה להיקרא בתואר שאהבאנו, הקיסריות הסאסאניות בוראנ-דח'ת ואזרמי-דח'ת היו האחרונות לשאת בתואר זה לפניה.
שאהיד ח'אקאן עבאסי (באורדו: شاہد خاقان عباسی, נולד ב-27 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי פקיסטני ששימש כראש הממשלה הזמני של פקיסטן מאז אוגוסט 2017. הוא מכהן גם כחבר האספה הלאומית של פקיסטן מאז שנת 2008, בה כיהן גם בשנים 1988–2002.
עבאסי נולד בשנת 1958 בקראצ'י ושם גדל.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ותואר שני מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
לפני כניסתו לפוליטיקה עבד עבאסי כמהנדס מקצועי בפרויקטים שונים בארצות הברית ובמזרח התיכון (במיוחד בערב הסעודית).
עבאסי החל את הקריירה הפוליטית שלו לאחר מותו של אביו בשנת 1988. הוא נבחר לפרלמנט מטעם אחד ממחוזות הבחירה של העיר רוואלפינדי כמועמד עצמאי.
הוא נבחר שוב בשנים 1990, 1993 ו-1997. בשנים 1997–1999 כיהן כיושב ראש פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס.
בשנת 2002 ניסה להיבחר עוד פעם לפרלמנט אך נכשל.
בשנת 2008 כיהן לזמן קצר כשר המסחר ובשנים 2013–2017 כיהן כשר הנפט והמשאבים הטבעיים.
בתחילת אוגוסט 2017 נבחר עבאסי לראשות ממשלת פקיסטן על ידי האספה הלאומית ברוב של כ-221 קולות.
ב-23 באוגוסט עבאסי נסע לראשונה במסגרת תפקידו מחוץ למדינה, וביקר בערב הסעודית.
בסעודיה הוא נפגש עם הנסיך מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, זאת זמן קצר לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ האשים את פקיסטן בתמיכה בטרור, דבר שהביא את היחסים בין המדינות לכדי מתיחות רבה.
כמספר שבועות לאחר מכן הוא נסע לארצות הברית על מנת להשתתף במליאת האומות המאוחדות שבמהלכה נפגש עם סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
שאהבה נפשי הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי-אירי בבימויו של סבסטיאן לליו, שנכתב על ידי לליו ורבקה לנקיביץ'.
הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת נעמי אולדרמן.
בסרט מככבות רייצ'ל מקאדמס ורייצ'ל וייס.
הסרט עוסק ביחסים אסורים בין שתי נשים בקהילה החרדית של לונדון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-10 בספטמבר 2017. הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 באפריל 2018. בישראל עלה הסרט לאקרנים ב-7 ביוני 2018.
הסרט קיבל שבחים רבים מהמבקרים, אשר שיבחו את המשחק, הבימוי, הצילום, המוזיקה, התסריט והכימיה שבין וייס ומקאדמס.