tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרינבוים התמחתה במחול מזרחי בסמינר הקיבוצים ובבי"ס ערבסק ירושלים, במוזיקה ותורת המקאם בבי"ס מוסררה וכן היא מדריכת פילאטיס מוסמכת מטעם Pilates Sports Center - PSC.
הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים בשנת 2022.
"סיידאתי וסאדאתי קברט אוריינטל" (2009) - הצגה בבימוי צביקה קרמון, בשיתוף שי ביאו יוהני פרז ותומר שרעבי.
"פעמוני רוח" (2013) - יצירה המשלבת וידאו ומחול, עלתה בפסטיבל "ארס אלקטרוניקה" באוסטריה ובמועדון הפסאז' בתל אביב
"דלת לחדר" (2015) - פרפורמנס שירה ומחול בשיתוף הכוריאוגרפית טל גרמיזה
"מא אחלה א'סלאם" (2017) - עלתה בבכורה בפסטיבל "Crossroads of Peace" בארמניה.
"ארק בבקשה" (2018) - מופע מחול, שירה ומוזיקה חיה לשני רקדנים ושני מוזיקאים, המתרחש בבר תל אביבי.
המופע קיבל תמיכה מקרן רבינוביץ' לאמנויות ועלה במועדון לבונטין 7 בתל אביב ובפסטיבל יערות מנשה.
"בנות הים שרות" (2019) - בשיתוף מוזיקאיות מתחלפות, המופע עלה בפסטיבל הפסלים ברחובות ובאירועי חוצות של עיריית תל אביב.
"לִילַתי - הלִילַה שלי" (2020) - מופע מחול, שירה ונגינה בהשראת שירת נשים מרוקאית ובני הגנאווה.
המופע עלה בין היתר בירושלים במסגרת פסטיבל 360 - תיאטרון במרחב הציבורי, בפסטיבל נפגשות בכפר שלם תל אביב ובפסטיבל עכו לתיאטרון.
נוצר במסגרת שהות אמנית בגלריה "ב-אהבה" של סהר עזימי בכיכר קדומים יפו העתיקה, עלה בפסטיבל אופטימיות בראשל"צ.
"כוכבת המזרח" (2023) - מחווה פרפורמטיבית שמחייה ומקרבת את דמותה של אום כולתום ושירה הנודע "אלף לילה ולילה".
עלתה לראשונה ב־2023 באירוע "לילה לבן" בשכונת התקווה בתל אביב.
אַלֶה ווּרְסְט מילולית "נקניקיית מרצע" ושמות נוספים, היא נקניקיית חזיר קשה המיוצרת בצפון מדינת הסן, גרמניה.
שמה הוא צורה דיאלקטית של Alte Wurst - "נקניקייה ישנה".
לאלה וורסט יש מעמד גאוגרפי מוגן בגרמניה (g.g.A), הכינוי מותר לשימוש רק עבור נקניקיות המיוצרות באזור צפון הסן סביב בירתה המקומית קאסל.
בהתאם לצורה היא נקראת גם "Stracke" אם הוא מוארך או "Runde" אם הוא עגול.
אלה וורסט היא נקניקייה מבשר חזיר ובייקון.
מתובל רק במלח ופלפל שחור, יש הבדלים אזוריים בחומרים ויש קצבים שמוסיפים אגוז מוסקט, ציפורן, סוכר, שום, כמון, רום או ברנדי.
בייצור מסורתי רק חזירים כבדים מעובדים כטריים (כשהבשר עדיין חם) והנקניקייה מיוצרת מנתחי בשר איכותיים.
היישון האיטי בלחות גבוהה יחסית הוא סימן ההיכר של הנקניקייה.
ניתן לעשן את הנקניקיה או לייבשה באוויר.
אלה גנדי (Ela Gandhi; נולדה ב-1 ביולי 1940) היא פעילת שלום פציפיסטית דרום אפריקאית ממוצא הודי, אשר כיהנה כחברת פרלמנט בדרום אפריקה בין השנים 1994 ל-2004 מטעם מפלגת השלטון, הקונגרס הלאומי האפריקאי.
קודם לכן, במהלך שנות משטר האפרטהייד, הייתה גנדי עובדת סוציאלית, פעילה חברתית אנטי-גזענית, הושמה במעצר בית במשך כ-9 שנים ולקחה חלק בתהליך הדמוקרטיזציה ושינוי המשטר במדינה.
אלה גנדי היא נכדתו של המנהיג ההודי מהטמה גנדי, נולדה בעיר דרבן שבמחוז קוואזולו-נטאל המזוהה עם המיעוט ההודי בדרום אפריקה, שבה גם התגורר ופעל סבה בראשית המאה ה-20.
אלה גנדי נולדה בעיר דרבן שבדרום אפריקה.
אביה, מנילאל גנדי היה עורך עיתון ליברלי ואיש ציבור בקהילה ההודית במחוז קוואזולו-נטאל ("התיישבות פיניקס").
ההתיישבות הוקמה על ידי סבה, מהטמה גנדי, בשנת 1903 באזור ספר הסמוך לערים דרבן ואינאנדה עבור המיעוט ההודי במה שהייתה באותה עת מושבת נטאל כחלק מן האימפריה הבריטית.
גנדי החלה את לימודיה באוניברסיטת נטאל אך המשיכה ללימודי תואר ראשון בעבודה סוציאלית ומדעי החברה באוניברסיטת דרום אפריקה, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1965. לאחר מכן המשיכה לעסוק בעבודה סוציאלית בקרב משפחות וילדים מעוטי יכולת בעיר דרבן במהשך כ-15 שנים.
במסגרת עבודה זאת החלה להתעורר אצלה המודעות לבעיות האפליה הגזענית במשטר האפרטהייד ובשנת 1971 לקחה חלק בהקמתו מחדש של הארגון האנטי-גזעני 'הקונגרס ההודי הנטאלי (Natal Indian Congress)', בו היא כיהנה כסגנית הנשיא וכן בארגון תנועת הנשים הדמוקרטית בנטאל (Natal Organisation of Women).
בעקבות פעילותה החברתית והפוליטית הושמה גנדי במעצר בית על ידי הרשויות הדרום אפריקאיות משנת 1975 ועד שנת 1983. גנדי ואחרים לקחו חלק בפעילות מחתרתית במסגרת החזית הדמוקרטית המאוחדת (United Democratic Front).
טרם שחרורו של נלסון מנדלה מהכלא, נפגשה עמו ביחד עם חברים נוספית בחזית, ובעקבות זאת לקחה חלק במועצת המעבר המכוננת (Transitional Executive Council), גוף שהקים הנשיא פרדריק וילם דה קלרק כחלק מההכנות לבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה בשנת 1994.
בבחירות 1994 השתתפה כנציגה של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי בראשות מנדלה ונבחרה לייצג את מחוזה בפרלמנט.
כיהנה כחברת פרלמנט במשך 10 שנים בתפקידים מגוונים בוועדות הרווחה והמימזים הציבוריים, בנושאי זכויות נשים ואמהות וכן כממלאת מקום בוועדת המשפטים.
אַלָה (שרה) גולומב-גרינברג (בפולנית: Ala Golob-Grynberg; 1904 – 4 בנובמבר 1943) הייתה האחות הראשית בגטו ורשה, ופעילת ז'גוטה שעסקה בהצלת ילדים וחברה בארגון המחתרתי אי"ל.
בקיץ 1942 יחד עם נחום רמבה, חילצו מאות יהודים מהאומשלגפלץ והועברו לצד הארי של ורשה, ולפיכך כונתה "הפיה הטובה מהאומשלגפלץ".
לאחר שגורשה בסוף מרד גטו ורשה למחנה העבודה פוניאטובה, הקימה שם מרפאה מחתרתית ותנועת נוער לילדים.
ב-5 בנובמבר 1943 נספתה גולומב-גרינברג כחלק מכוח לוחמי מחתרת שהתקוממו בעת חיסול המחנה.
על פועלה הוענק לה אות המציל היהודי במרץ 2019 מטעם ארגון בני ברית.
גולומב-גרינברג נולדה בשנת 1904 במלאבה (Mlawa) למשה ורחל גולומב, כאחות צעירה ליאנק.
היא נישאה לארק גרינברג, ולהם נולדה בת ב-4 בנובמבר 1935, ראמי.
הם היו ציוניים, ותכננו לעלות לארץ.
הוריה ובעלה היו אנשי תיאטרון מוערכים, שחקנים ובמאים.
לפני השואה עבדה כאחות בבית החולים היהודי ברחוב דבורסקה, שם חקרה מחלות מידבקות תחת הנחייתו של לודוויג הירשפלד.
מרצה אורחת בשיעוריו של ד"ר יאנוש קורצ'אק, עקב ניסיונה המעשי במיילדות ובסניטציה.
באוגוסט 1939 גויס ארק לצבא הפולני, ועם כיבוש ורשה בידי הנאצים, אלה הייתה אחראית על מיון וטיפול בקורבנות מעשי האלימות שהגיעו לבית החולים.
עם הקמת גטו ורשה, בית החולים היהודי נשאר מחוץ לחומותיו, והצוות והחולים עברו מדי יום בנקודות הביקורת של הגרמנים כדי להגיע לבית החולים ברחוב דבורסקה, שם הייתה אלה האחות הראשית.
בדצמבר 1940 נאסרה היציאה מהגטו, והפעילות הרפואית הועתקה למרפאות קטנות ודלות אמצעים בתוך הגטו.
בתחילת 1941 מונתה על ידי היודנראט לאחות הראשית של גטו ורשה, דבר שאפשר לה להסתובב בגטו לאחר שעת העוצר.
היא הייתה גם מנהיגת תנועת הנוער ברחוב סמוצ'ה 9. יחד עם לודוויג הירשפלד ארגנה קורסים מחתרתיים ללימוד סנטציה קהילתית והכשרה רפואית פארא-צבאית.
בעלה, ארק, שרד את הלחימה בחזית המזרחית וחזר לוורשה, שם הצטרף לפרטיזנים ביערות.
הוא עבד עם תנועת ההתנגדות היהודית, וקשריו במחתרת יחד עם מינויה הרשמי של אלה אפשר לה להתחמק פנימה והחוצה.
ביתה זוכרת שלפעמים אמה לקחה אותה אל מחוץ לגטו.
הצרכים הרפואיים בגטו גרמו ליצירת של רשת מחתרתית של גורמי רפואה, וארגוני מחתרת פולניים סייעו בהברחת חיסוני טיפוס ואספקה רפואית לתוך הגטו.
הקשרים הללו היו הבסיס ליצירת רשת להברחת ילדים יהודיים אל מחוץ לגטו, כאשר אלה סייעה בהברחה.
היא העבירה ילדים לצד הארי, והעבירה אותם לבית מבטחים שהיה התחנה הראשונה שלהם באימוץ זהות ארית, ומשם טופלו על ידי אנשי ז'גוטה.
אלה למדה עם אירנה סנדלר לפני השואה, והן היו חברות טובות.
לאירנה היו אישורי מעבר לתוך הגטו, והן ניצלו זאת לפעילות מחתרתית משותפת.
במשך חודשים אלה השתמשה באישור היציאה כדי להבריח ילדים לרשת של אירנה במגוון דרכים.
לעיתים השתמשה בידע המקצועי שלה, בנתינת סם הרדמה לילדים שהברחו.
באביב 1942 החליטה למסור גם את ביתה ראמי לאירנה, אך סירבה לצאת מהגטו בעצמה.
כאשר היקף ההברחות עלה, והם התקשו למצוא מקומות מסתור, התקבלה ההחלטה לערב אדם בכיר יותר בשירותי הרווחה הפולניים – יאן דובראצ'ינסקי, שהיה מנהלה של אירנה, ובעזרתו ובעזרת תנועת ההתנגדות הפולנית שהוא היה פעיל בה, החלו להעביר ילדים יהודים לבתי יתומים נוצריים, כאשר חתימתו מעידה שהילד נזקק לטיפול מיוחד.
אלה עמדה בקשר קבוע עם יאן, והיא זו שתיאמה, במידה רבה והולכת, לוגיסטיקות מתקדמות עם מוסדות הצדקה הנוצריים בכדי להציל ילדים יהודיים מהגטו.
עם תחילת גירוש יהודי הגטו בקיץ 1942, אלה הקימה מרפאה מאולתרת באומשלגפלאץ.
הגרמנים הכריזו שהיהודים נשלחים ליישוב מחדש, אך אלה, עם קשריה במחתרת, ידעה מה טיבו של יישוב זה.
ידידה, נחום רמבה, פנה אליה ואמר לה שהם חייבים להרים מרפאה ברציף הרכבת.
נחום היה פקיד בן 32 ביודנראט שניהל את מימון המרפאות והלוגיסטיקה של המרפאות של אלה, והיה פעיל בתנועת ההתנגדות.
נחום, בדומה לאלה, הגיע ממשפחה שמחוברת לתיאטרון, ויחד החליטו להעמיד פנים כאילו קיבלו רשות להקים מרפאה באומשלגפלאץ.
הם הקימו עמדה באזור מתוחם בתיל, כשמטרתם לזהות אנשים חלשים או צעירים מידי להתמודד עם המסע ליישוב מחדש במזרח, להעניק להם טיפול ובמידת הצורך לאשפזם.
כאנשי מחתרת, הם תכננו להשתמש בכיסוי הזה כדי להציל אנשי מחתרת מגירוש.
מארק אדלמן חבר אליהם והיה אחראי לתיאום ההעברות בין המקלט בצד הרציף לבית החולים.
על אף המטרות הראשוניות הללו, נחום ואלה החליטו לנסות להציל כמה שיותר יהודים.
נחום הציג את עצמו בפני הגרמנים כרופא הראשי של הגטו, ואלה כאחות הראשית (דבר שהיה אמת), ועל אף ידיעותהם על יעדי הרכבות העמידו פנים שמדובר ביישוב מחדש במזרח.
כדי לשמור על הכיסוי, הגרמנים חובבי הסדר שיתפו איתם פעולה.
300,000 יהודים גורשו במהלך קיץ 1942. הם פעלו במשך שלושה שבועות, 16 שעות ביום, והצליחו להציל בין 200–300 יהודים.
חלק מהילדים שהצילו הוברחו על ידי אלה מתחת לחלוקה, דרך הזקיפים, אל הרשת של אירנה סנדלר בצד הארי.
אחד מהאנשים שניצלו על ידה הוא יונס טורקוב, שלימים יכתוב עליה ביוגרפיה.
בשבוע השלישי של אוגוסט הגרמנים ציוו לסגור את המרפאה המאולתרת, וכן אסרו על אלה בפקודה מיוחדת להיכנס לאומשלגפלאץ, ולכן חזרה לתפקידה בבית החולים ברחוב לשנו.
בשלב זה שוב הציעה אירנה לאלה לעבור להסתתר בצד הארי.
לאלה היה מראה יהודי, והיא העדיפה להישאר עם החולים, הזקנים והילדים.
את תעודות הזהות המזויפות שקיבלה מאירנה העבירה לאישה אחרת.
בין אוגוסט 1942 לינואר 1943 הבריחו אירנה ואלה את הכמות הגדולה ביותר של ילדים שהצילו.
לאלה היו קשרים עם אנשים נוספים, והבריחה ילדים נוספים באמצעות רשתות אחרות (לדוגמה, אלכסנדרה דארגיילובה מארגון RGO (ועדת הרווחה המרכזית)), כך שניהלה מבצעי הצלה במקביל.
ב-6 בספטמבר 1942 הנאצים החלו בחיסול בית החולים, בעודם רוצחים מאושפזים במיטותיהם.
אלה מיהרה למחלקת הילדים, והצליחה להבריח 30 ילדים.
בתחילת 1943 החלה אלה לעבוד כתופרת בבית החרושת טבנס.
במהלך מרד גטו ורשה, באפריל-מאי 1943 העניקו אלה, נחום רמבה ואשתו הניה שירות רפואי ללוחמים.
ב-8 במאי 1943 נלכדה אלה על ידי כלב ציד של הנאצים ונשלחה לאומשגפלאץ יחד עם נחום והניה, שם המתינו יומיים עד לגירושם.
חלק מהיהודים בגירושים האלה, ובניהם אלה, במקום להישלח להשמדה בטרבלינקה, נשלחו למחנה העבודה פוניאטובה, שם נכפה עליהם לייצר מדי צבא גרמניים במפעל שהיה שייך לאיל ההון ולטר טבנס.
אלה הקימה במחנה זה מרפאה מחתרתית ותנועת נוער לילדים.
אלה הייתה חלק מתא קטן של אסירים שיצרו קשר עם ז'גוטה, וגם משם הבריחו ילדים באמצעות פעילים מקומיים.
פעילי המחתרת תכננו לארגן בריחה המונית והתקוממות יהודית.
בקיץ 1943 היו התקוממויות במחנות שונים, ובהם טרבלינקה ואושוויץ.
הגרמנים הוטרדו מכך, והעבירו את עובדי הכפייה מעבודות תפירה לחפירת שוחות הגנה לביצור המחנה.
במסגרת "מבצע חג הקציר" בין ה-3 בנובמבר עד ה-8 בנובמבר 1943, כל האסירים היהודים ששהו במחנה, בסביבות 15,000, הוכרחו לרוץ בקבוצות לתעלות שנחפרו בקרבת מקום, ושם הם נורו.
כאשר הגרמנים כינסו את העצירים למסדר ב-4.11.1943, הבינו אנשי המחתרת שזה האות לפתוח בהתקוממות, ולכן לא התייצבו למסדר, אלא התבצרו בתוך אחד הצריפים עם מעט כלי הנשק שהצליחו להשיג.
הם הצליחו לפגוע באנשי אס-אס, אך אלו הציתו את הצריף וכך נספו כל לוחמי ההתנגדות, ובתוכם אלה, בגיל 39.
על פועלה להצלת יהודים הוענק לאלה אות המציל היהודי על ידי ארגון בני ברית במרץ 2019.
ראמי, ביתה, שרדה את השואה בביתם של ידוויגה ויאנוש סטצ'אלצקי, ואומצה לאחריה בידיה דודיה – סם גולמב ואשתו אנה.
אלה רוז אמהוף היא אמנית ומעצבת אופנה אמריקאית ממוצא יהודי.
היא בתו של דאגלס אמהוף ובתה החורגת של סגנית נשיא ארצות הברית לשעבר קמלה האריס.
אמהוף נולדה לדאגלס אמהוף, עורך דין בתיקים הקשורים לתחום הבידור ולקרסטין אמהוף (לבית מקקין), מפיקת סרטים ולה אח בוגר בשם קול.
היא קרויה על שם זמרת הג'אז הידועה אלה פיצג'רלד.
אף על פי שאביה הוא יהודי, אמהוף סיפרה כי לא קיבלה חינוך יהודי, ולכן אינה מזדהה כיהודייה.
הוריה התגרשו ב-2008. באוגוסט 2014, אביה התחתן עם קמאלה האריס, שהייתה באותה העת התובעת הכללית של קליפורניה.
ב-2016, אמה החורגת נבחרה לכהן כחברת הסנאט מטעם מדינת קליפורניה וב-2021, נבחרה לתפקיד לסגנית נשיא ארצות הברית לאחר שרצה עם ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-2020.
אמהוף למדה בבית ספר פרסונס לעיצוב שבניו יורק, שם התמחתה בעיצוב אופנה והיא סיימה את לימודיה במאי 2021.
ב-20 בינואר 2021, אמהוף השתתפה בהשבעה של ג'ו ביידן בוושינגטון די.
סי., שם הושבעה אמה החורגת כסגנית הנשיא ה-49 של ארצות הברית.
היא קיבלה תשומת לב תקשורתית בטקס ההשבעה בשל השמלה והמעיל עטור תכשיטים (בעיצובה של חברה האופנה האיטלקי Miu Miu) אותם לבשה בהשבעה.
לאחר ההשבעה, מספר העוקבים של אמהוף באינסטגרם גדל מ-50,000 עוקבים ליותר מ-300,000 תוך פחות משבוע, והייתה עלייה של כ-455% בחיפוש שמה באינטרנט בשש השעות לאחר ההשבעה.
אמהוף מעצבת ז'קטים, כובעים, מעילים ומכנסיים קצרים סרוגים.
היא גם מוכרת קרמיקה וציורים פרי יצירתה.
בינואר 2021, אמהוף הוחתמה על ידי סוכנות הדוגמנות IMG .
היא זכתה לתשומת לב תקשורתית רבה, בעיקר מה-BBC ומהניו יורק טיימס על כך שיש לה קעקועים והיא לא מגלחת את שיער בית השחי שלה.
אמהוף מתגוררת בברוקלין וידועה בתמיכתה הרבה בזכויות להט"ב, במיוחד בזכויות טרנסג'נדרים.
היא פעילה בהפגנות פרו-פלסטיניות מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל..
אמהוף נמצאת בזוגיות עם עורך מגזין האופנה לגברים GQ, סם הין.
אלה והנסיך בעקבות אבן החיים הוא סרט המשך לסרט "סינדרלה והנסיך הסודי" משנת 2018. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2021.
סינדרלה, קריסטל, וולט ומני יוצאים למסע סוחף ומסוכן כדי למצוא אבן קסומה שתוכל להשיב את חברם אלכס לצורתו האנושית.
סינדרלה – נערה צעירה וטובת לב שמאוהבת באלכס.
אלכס – נסיך שהפך להיות עכבר כשהיה ילד קטן לאחר מותם של הוריו.
קריסטל – פיה וחברה טובה של אלכס וסינדרלה.
מני – עכבר וחבר טוב של אלכס וסינדרלה.
וולט – עכבר וחבר טוב של אלכס וסינדרלה.
אולף – נער מרושע שמתחזה לנסיך מאז שהמכשפה הפכה אותו לעכבר.
הוא משתף פעולה עם מלכת המדבר.
מלכת המדבר – מכשפה מרושעת שגנבה את האבן הקסומה משומרת היער.
שומרת היער – מכשפה שהאבן הקסומה הייתה שלה בעבר, אך היא נגנבה ממנה על ידי מלכת המדבר.
דמות מדבב באנגלית מדבב בעברית סינדרלה גרי קורטני אושטיין הללי היבש אלכס כריס ניוסי עמית שושני קריסטל אשלי בורנסין שחר קדוש מני מרטין קליין יובל בינדר וולט טוני אזולינו טל קלייפלד אולף בילי קמץ עמית שושני מלכת המדבר מוניקה יאנג איילת רובינסון שומרת היער ניסה וורד אורנה כץ
אלה רוזה ג'וביאנה אוליבה גראסו הייתה פוליטיקאית אמריקאית וחברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כמושלת ה־83 של קונטיקט מינואר 1975 ועד 31 בדצמבר 1980. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה למושלת קונטיקט והאישה הרביעית שנבחרה למושלת מדינה בהיסטוריה של ארצות הברית.
בנוסף, היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה למשרת מושל מבלי להיות רעייתו או אלמנתו של מושל לשעבר.
היא התפטרה מתפקידה עקב מאבקה בסרטן השחלה.
גראסו החלה את דרכה הפוליטית כחברה בליגת הנשים הבוחרות וככותבת נאומים של המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1952 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של קונטיקט, וב-1955 הייתה לאישה הראשונה שכיהנה כמנהיגת הרוב בבית הנבחרים המדינתי.
לאחר מכן נבחרה למזכירת המדינה של קונטיקט.
בהמשך, כיהנה במשך שתי כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1970–1974. בבחירות 1974 נבחרה למושלת קונטיקט, תפקיד אותו מילאה במשך כשש שנים עד להתפטרותה ב-1980.
אלה רוזה ג'וביאנה אוליבה טמבוסי נולדה בעיירה וינדזור לוקס שבקונטיקט לזוג מהגרים איטלקים.
הוריה היו מריה אוליבה וג'יימס ג'אקומו טמבוסי, שעבד במפעל טקסטיל.
אלה טמבוסי למדה מהוריה איטלקית רהוטה.
היא למדה בבית הספר התיכון צ'אפי שבווינדזור לוקס.
אף על פי שהצטיינה בלימודיה התיכוניים וזכתה בתואר "התלמידה שסביר להניח שתהפוך לראש העיר", גראסו טענה שפעמים תכופות הרגישה נטע זר בחברה כמי שגדלה בעיירת טקסטיל ענייה.
לאחר מכן למדה סוציולוגיה וכלכלה במכללת מאונט הוליוק שבסאות' האדלי במסצ'וסטס, שם השלימה לימודי תואר ראשון בשנת 1940. שנתיים לאחר מכן השלימה לימודי תואר שני באותה המכללה.
בתום לימודיה הגבוהים גראסו שימשה כחוקרת במועצת כוח האדם המלחמתי (War Manpower Commission) בוושינגטון הבירה, שם התקדמה לדרג עוזרת מנהל מחקר לפני שעזבה את המועצה בשנת 1946. ב-1942 נישאה לתומאס גראסו, מנהל בית ספר במקצועו, ולשניים נולדו שני ילדים – סוזן וג'יימס.
בני הזוג גראסו היו בעלי בית קולנוע באולד ליים שבקונטיקט.
בעונות הקיץ נהגו לתפעל את בית הקולנוע, כאשר גראסו מכרה כרטיסי כניסה בקופות.
במהלך כהונתה של גראסו בבית הנבחרים של ארצות הברית משפחתה נשארה בקונטיקט בזמן שהיא נסעה לגבעת הקפיטול בסופי השבוע.
תומאס גראסו פרש מעסקי הקולנוע כאשר נבחרה רעייתו למושלת המדינה.
כניסתה של גראסו לפוליטיקה החלה בשנת 1942 כאשר הצטרפה לליגת הנשים הבוחרות.
ב-1943 נהפכה לכותבת נאומים עבור המפלגה הדמוקרטית של קונטיקט.
לאחר שסיימה את לימודיה במכללת מאונט הוליוק הצטרפה אל המפלגה הרפובליקנית, אך בשנת 1951 עברה למפלגה הדמוקרטית כדי לתמוך במושל קונטיקט המכהן צ'סטר באוולס.
במסגרת חברותה במפלגה הדמוקרטית המדינתית פגשה גראסו את ג'ון מורן ביילי והפכה לבת בריתו.
ביילי הפך לדמות מפתח בקריירה של גראסו, כשהכיר ביכולתה לסחוף מצביעים, במיוחד נשים ובוחרים ממוצא איטלקי.
בשנת 1952 גראסו נבחרה לבית הנבחרים של קונטיקט וכיהנה שם עד 1957. בשנת 1955 נהייתה לאישה הראשונה שנבחרה לכהן כמנהיגת סיעת הרוב בבית הנבחרים המדינתי.
כחברת בית הנבחרים של קונטיקט פעלה גראסו לביטול הממשל העצמי של מחוזות קונטיקט.
בנובמבר 1958 נבחרה גראסו למזכירת המדינה של קונטיקט.
בשנים 1962 ו-1966 נבחרה לתקופות כהונה נוספות.
היא הייתה אחת האדריכליות של חוקת קונטיקט משנת 1960. ב-1961 בחרה גראסו שלא להשתתף בוועידה הלאומית של איגוד המזכירים המדינתיים באריזונה, על אף שהנסיעה הייתה במימון המדינה, מכיוון שסברה כי אין לה ערך ממשי.
היא אישרה רק לאנשי ממשל אחרים להשתתף בוועידות לאומיות שהיו בעלות תועלת למדינה.
בשנת 1962 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "בייקר נגד קאר" כי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית חל על חלוקת המחוזות במדינות, וכי בתי המשפט הפדרליים פתוחים לתביעות המאתגרות את חלוקת מחוזות הבחירה במדינות ארצות הברית.
בעקבות פסק הדין "ריינולדס נגד סימס", התכנסה הוועדה המשותפת לוועידות חוקתיות כדי לדון בהצעות לכינון ועידה חוקתית שתעדכן את חוקת קונטיקט בהתאם לפסיקות הפדרליות.
בעקבות זאת הוכרזו בחירות מיוחדות לבחירת 84 הנציגים שישתתפו בוועידה, וגראסו נבחרה כאחת מהם.
כמזכירת המדינה, היא השביעה את 84 הנציגים, שהתחלקו באופן שווה בין שתי המפלגות, ונבחרה לשמש כמנהיגת הסיעה הדמוקרטית על ידי 42 הנציגים הדמוקרטים.
גראסו הייתה האישה הראשונה שכיהנה כיו"ר ועדת המצע המדינתי של המפלגה הדמוקרטית בקונטיקט, ושירתה בתפקיד זה בין השנים 1956–1968. היא הייתה חברה בוועדת ניסוח המצע של הוועדה הדמוקרטית הלאומית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960. בנוסף, היא הייתה יושבת ראש משותפת של ועדת ההחלטות בוועידות הדמוקרטיות הלאומיות של 1964 ו-1968.
במהלך בחירות 1970 נחשבה גראסו למועמדת לתפקיד מדינתי או פדרלי בכיר יותר.
לאחר שהסנאטור תומאס דוד גונה בידי הסנאט של ארצות הברית ב-1967 נותר מושבו פנוי, וגראסו נחשבה למועמדת אפשרית בבחירות לסנאט האמריקאי ב-1970. ועדות המפלגה הדמוקרטית בערים וינדזור לוקס, גלסטונברי וניו מילפורד אף הצביעו בעד תמיכה בה אם תכריז על התמודדות לסנאט.
לוֹי, יריבה הרפובליקני לתפקיד מזכיר המדינה בשנת 1962, ביקש ממנה להתמודד על משרת המושל.
סטיבן מינוט, סופר שהתמודד לקונגרס בשנת 1966, הציע לה להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של קונטיקט.
נציג המחוז המכהן תומאס מסקיל בחר להתמודד לתפקיד מושל קונטיקט, וכך נותר המחוז ללא נציג.
ב-17 במרץ 1970 הכריזה גראסו על התמודדותה בבחירות המקידמות של המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז זה בבית הנבחרים האמריקאי.
בבחירות הכלליות התמודדה מול ריצ'רד קילבורן הרפובליקני וניצחה אותו בהפרש קטן של 4,063 קולות.
במהלך כהונתה הייתה גראסו חברה בוועדה לענייני חיילים משוחררים ובוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים.
בדצמבר 1971 חתמה יחד עם חברי קונגרס נוספים על מברק לנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון כמחאה על מבצע ליינבקר 2 , בדרישה להפסיק את ההפצצות האוויריות בווייטנאם.
גראסו הייתה חברת הקונגרס היחידה מקונטיקט שחמתה על המברק.
גראסו נבחרה מחדש לבית הנבחרים בשנת 1972 אחרי שגברה על יריבה הרפובליקני ג'ון פ.
בשנת 1973, סקר דעת קהל בנוגע לבחירות לתפקיד מושל קונטיקט שנערך על ידי AFL-CIO חזה כי גראסו תביס את המושל המכהן מסקיל בפער של 46% מול 39%.
בעקבות זאת הוקמה עבורה ועדת גישוש, אף על פי שטרם הכריזה על כוונתה להתמודד.
ב-8 בינואר 1974 הכריזה גראסו רשמית על התמודדותה לתפקיד המושל והגישה את מועמדותה למזכיר המדינה.
על מנת לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל, נדרש מהמועמד לקבל את תמיכתם של 607 מתוך 1,213 הצירים בוועידה המדינתית, כאשר נערכו פריימריז מוקדמים לבחירת הצירים.
גראסו התמודדה מול התובע הכללי רוברט קיליאן שנהנה מתמיכתם של מנהיגים אחדים במפלגה, אך לאחר שניצחה בקושי את הפריימריז בהרטפורד וזכתה בשבעים הצירים שלה בפער של אלפיים קולות, היא הבטיחה למעשה את המועמדות עם הצירים המחויבים לה.
מנהיג הוועדה הדמוקרטית הלאומית ג'ון מורן ביילי העדיף את קיליאן כמועמד המפלגה, אך מתוך רצון להימנע מבחירות מקדימות שייפגעו בסיכויי המפלגה לנצח בבחירות הכלליות הוא שכנע את קיליאן לפרוש מהמרוץ בתמורה למועמדות לסגן המושל.
עד שלב ההצבעה בוועידה המדינתית, כל יריביה של גראסו פרשו מלבד ראש עיריית נורווק פרנק זולו, שפרש במהלך הוועידה עצמה.
מכיוון שהייתה המועמדת היחידה שקיבלה לפחות 20% מקולות הצירים, לא נערכו בחירות מקדימות, וב-20 ביולי 1974 העניקו לה הצירים את המועמדות פה אחד בבחירות הכלליות ניצחה גראסו את מועמד המפלגה הרפובליקנית, חבר הקונגרס רוברט סטיל, בפער של 200 אלף קולות.
בכך הפכה לאישה הראשונה שנבחרה למושלת מבלי להיות רעייתו או אלמנתו של מושל לשעבר.
עם כניסתה לתפקיד התמודדה קונטיקט עם גירעון תקציבי של 80 מיליון דולר, וגראסו הבטיחה לנהוג באחריות כלכלית.
בשנת 1975 היא פיטרה 505 עובדי מדינה, צמצמה את התחייבותה להעביר 25 מיליון דולר לערים באמצעות הכנסות פדרליות ל-6 מיליון דולר בלבד, ויתרה על תוספת שכר של 7,000 דולר שהייתה מחויבת לקבל על פי חוק, ומכרה את הלימוזינה והמטוס של משרדה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976 תמכה גראסו בסנאטור הנרי ג'קסון בבחירות המקדימות, ושמה הוזכר כמועמדת אפשרית לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
צעירי המפלגה הדמוקרטית בקונטיקט ניסו לשכנע אותה להתמודד, אך מנהיגים מקומיים זעמו על קיצוץ ההכנסות הפדרליות שהנהיגה והתחייבו לבלום את מועמדותה.
לבסוף, היא הודיעה שאינה מעוניינת בתפקיד.
גראסו שימשה מאוחר יותר כיושבת ראש משותפת של הוועידה הדמוקרטית הלאומית לשנת 1976.
לאחר מותו של ג'ון מורן ביילי, דומה כי לא קם מנהיג חזק דיו במפלגה הדמוקרטית שימנע אתגר בבחירות המקדימות מצד סגן המושל רוברט קיליאן.
בדצמבר 1978 הכריז קיליאן על התמודדותו לתפקיד המושל, אך לאחר שגראסו ניצחה אותו בפריימריז, היא נבחרה מחדש בקלות מול חבר הקונגרס הרפובליקני רונלד סרסין .
אחד משיאי כהונתה היה ניהולה הנחוש של סופת שלגים קשה במיוחד בפברואר 1978. הסופה, שכונתה "סופת החורף לארי" ובהווה ידועה כ"בליזארד של 78" , המטירה כ-76 סנטימטר של שלג ברחבי קונטיקט, שיתקה את הכבישים המהירים והפכה את כל הדרכים לבלתי עבירות.
בצו ביצועי הכריזה גראסו על "סגירת המדינה", אסרה על כל שימוש בכבישים הציבוריים והורתה על סגירת כל העסקים, מה שחייב את התושבים להסתגר בבתיהם.
מהלך זה אפשר לכוחות החילוץ והניקוי להתמקד בטיפול במקרי חירום במקום בחילוץ כלי רכב תקועים.
המשבר הסתיים לאחר שלושה ימים, והיא זכתה לשבחים מכל קצות הקשת הציבורית על הנהגתה ונחישותה.
במרץ 1980 אובחנה גראסו כחולה בסרטן השחלה, וב-31 בדצמבר של אותה שנה התפטרה מתפקידה כמושלת.
ב-5 בפברואר 1981, פחות משנה לאחר שאובחנה עם סרטן השחלה ופחות משישה שבועות לאחר שעזבה את תפקידה, נפטרה גראסו בבית החולים בהרטפורד בעקבות התקף לב וכשל באיבריה החיוניים, לאחר שנפלה לתרדמת מוקדם יותר באותו היום.
היא הותירה אחריה את בעלה ושני ילדיהם.
לאחר מותה, הוצב ארונה בטקס הוקרה בקפיטול מדינת קונטיקט בין 8 ל-9 בפברואר, ולאחר מכן נטמנה בבית העלמין סנט מרי בווינדזור לוקס.
בשנת 1981 העניק לה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן לאחר מותה את מדליית החירות הנשיאותית, ובשנת 1993 היא הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
בשנת 1994 נכללה במחזור הראשון של הנשים שהוכנסו להיכל התהילה של קונטיקט לנשים, שם שוכן מרכז אלה טמבוסי גראסו לנשים בפוליטיקה.
חברת הרכבות "Metro-North Railroad" קראה על שמה את קרון הרכבת "Shoreliner I מספר 6252".
בית הספר הטכני הדרום-מזרחי אלה ט.
גראסו בגרוטון נקרא על שמה, כמו גם כביש האגרה אלה ט.
כראסו בווינדזור לוקס; שדרות אלה גראסו בניו בריטן; בניין אלה ט.
גראסו במתחם הדירות של אוניברסיטת קונטיקט; ושדרות אלה ט.
גראסו בניו הייבן, המכונות על ידי המקומיים "השדרה".
למעלה משנתיים לאחר מותה, קיבלה חברת ".Arch Communications Corp" אישור הקמה לערוץ 61 בהרטפורד בספטמבר 1983; החברה תכננה להנציח את זכרה של גראסו באמצעות אותיות הקריאה "WETG" עבור הערוץ, בהתבסס על ראשי התיבות של שמה (ETG).
התחנה עלתה לשידור ב-17 בספטמבר 1984 בשם "WTIC-TV", אך נותרה מוקדשת לכבודה של גראסו.
אלה בינשטוק ציירת ישראלית, ילידת ברית המועצות.
בגיל 14 החליטה להיות אמנית.
בגיל 19 הכירה את אולג קרוטקוב, לא-יהודי שמשפחת אביו נמנתה על האצולה, לימים, בעלה.
היא למדה במכון לאמנות אסטונית של טרטו באסטוניה בשנים 1949–1955 וקרוטקוב הצטרף אליה.
לימדה בבית הספר לאמנות בעיר קוסטרומה בשנים 1955–1956. בשנת 1957 שבה למוסקבה, והחלה להשתתף בתערוכות עם ציורים ועבודות גרפיות.
בשנת 1970 התקבלה לאגודת האמנים של ברית המועצות (MOSKh) במחלקת ציור מונומנטלי, בהמלצתם של האקדמאי פאבל קורין והאמן ס.מ.
בשנים 1957–1989 עבדה במפעל (קומבינט) לאמנות מונומנטלית ודקורטיבית.
יחד עם בעלה, אולג, ביצעה עבודות רבות בתחום האדריכלות: פסיפסים, ויטראז'ים, ציורי קיר, עבודות מתכת – בערים רבות בברית המועצות.
בשנת 1981 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלה במוזיאון לאמנויות יפות בקוסטרומה.
עבודותיה נמצאות במוזיאונים בקוסטרומה, פבלודר, פושצ'ינו (Пу́щино) במחוז מוסקבה, וכן באוספים פרטיים במוסקבה, פראג, מינסק, שיקגו, ניו יורק, מונטריאול, פינלנד, תל אביב, ירושלים ובאר שבע.
עלתה לישראל ב-1992 עם בעלה, אולג קרוטקוב, והתיישבו בבאר שבע.
בינשטוק נפטרה בבאר שבע והותירה אחריה את בעלה (1929–2013) בן ובת ושלושה נכדים.
הבן דמיטרי היה נגן קונטרבס.
בתה, אנה גיטרמן, נגנית ויולה בסינפונייטה הישראלית באר שבע.
רות קרוטקוב, שחקנית ומחזאית, היא נכדתם של בני הזוג.
בשנת 2017 פתחה הבת אנה ובעלה את גלריית "אלה ואולג" בבאר שבע להנצחת פעלם של בני הזוג.
1989: שאנור, ישראל, כפר האמנים
אולם התערוכות ברחוב ויילוב, מוסקבה
1992: מוזיאון לאמנות "אקדמגורודוק", פושצ'ינו
הספרייה העירונית, באר שבע, ישראל (אורגנה על ידי איגוד הציירים והפסלים של באר שבע)
גלריה "סטנבט" (Stanbet; סטס נמין), פינלנד
1994: גלריה אמליה ארבל, תל אביב (אורגנה על ידי ההסתדרות)
1998: אולם התערוכות "אמנות-סלון" במנז'ה, מוסקבה
האקדמיה למוזיקה, אוניברסיטת תל אביב
גייכל-א-תרבות, תל אביב (אורגנה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית)
האגודה הבינלאומית "אביב", תל אביב
2001: אולם התערוכות העירוני, אשקלון
2003: מרכז תרבות, קיבוץ רביבים
אלה חביבה שוחט (נולדה ב-28 באוגוסט 1959) היא חוקרת אמריקאית, של תרבות המזרח התיכון.
שוחט נולדה וגדלה בפתח תקווה להורים יוצאי בגדאד שהיו פעילים ציונים ועלו לישראל עם הקמת המדינה.
אביה היה רואה חשבון בעיראק ואמה עקרת בית.
בבית דיברה עם הוריה ערבית יהודית בגדאדית, אך מחוץ לבית נהגה להתנהג לדבריה כ"אשכנזייה".
שוחט למדה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן ובעת לימודיה התחברה עם תקוה לוי, שהייתה פעילה בתא הסטודנטים היהודי-ערבי - קמפו"ס, ופעילה ומעורבת למען שיתוף פעולה בין יהודים וערבים הן בירושלים והן בנווה שלום (שם הן נפגשו לראשונה).
אחר כך היו פעילות יחד בתנועת הפמיניסטית המזרחית.
מיד לאחר שסיימה את התואר הראשון, נסעה לניו יורק ללמוד לתואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ניו יורק, אותו סיימה ב-1986. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בייצוג מזרחים, בקולנוע הישראלי וניתח, באמצעות הדימויים הקולנועיים בו, את הקונפליקטים בין אשכנזים, מזרחים ופלסטינים באתוס הציוני.
לטענתה האשכנזים שהבילו את התנועה הציונית, אימצו לעצמם את דרכי החשיבה הקולוניאליסטיות של העולם הראשון כלפי המזרחים והפלסטינים.
בריאיון עיתונאי הסבירה שבחרה לכתוב את הדוקטורט בניו יורק, מפני שהיה לה ברור שהאקדמיה הישראלית לא תסבול את סוג הביקורת והניתוח שלה את התרבות הישראלית.
מחקרה זכה לחשיפה בישראל לאחר שהוזמנה להשתתף ביום עיון שנערך באוניברסיטת תל אביב על "דמות האחר בספרות ובקולנוע הישראלי", בו הציגה את מחקרה.
זמן קצר אחר כך הודיע תיאטרון "הבימה" על העלאת גרסת מחזמר חדשה של הסרט סאלח שבתי לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
מספר פוליטיקאים ופעילים חברתיים הביעו מחאה על העלאת המחזה שלטענתם כולל מסרים גזעניים הלועגים למזרחים.
חבר הכנסת מתי פלד העלה את הנושא בוועדת החינוך של הכנסת, תוך שהוא מצטט את המחקר של שוחט.
אחר כך גם כתבה מאמרים בנושא בעיתון "פעמון השכונות" שערך במאי הסרטים, בני זאדה יחד עם תקוה לוי.
לאחר סיום הדוקטורט הוזמנה להצטרף לסגל אוניברסיטת ניו יורק כחוקרת ומרצה.
בהמשך מונתה כפרופסור במחלקות לאמנות, מדיניות ציבורית ולימודי המזרח התיכון.
בשנת 1989 השתתפה במפגש "המזרחי-פלסטיני" שנערך בעיר טולדו שבספרד.
מפגש של פעילים מזרחים ופלסטינים, שביקשו לשתף פעולה במטרה להביא לשלום על בסיס פתרון שתי המדינות, בעת שמפגשים מסוג זה היו נדירים.
בין המשתתפים במפגש יחד עם שוחט היו: לטיף דורי, חיים הנגבי, בן דרור ימיני, אבי ברדוגו, כוכבי שמש, ענת סרגוסטי, הסופר סמי מיכאל, והשחקן יוסף שילוח.
בשנת 1991 עיבדה את עבודת הדוקטורט שלה לספר בעברית בשם "הקולנוע הישראלי: היסטוריה ואידאולוגיה".
הספר זכה לביקורת שלילית מצד מבקר הקולנוע מאיר שניצר וגם בריאיון שנתנה בתוכנית "סופשבוע" לגבי גזית הוא התנגד בתוקף לטיעוניה של שוחט ואף אמר לה בביטחון, "יש גזענות אולי כלפי הערבים, אבל לא כלפי יהודים מזרחיים".
הספר היה לנדבך חשוב בהתפתחותו של השיח הביקורתי המזרחי, למרות שהתקבל בתדהמה בקרב רוב יוצרי הקולנוע בישראל, שהתכחשו לאפליה בייצוג בקולנוע הישראלי.
במאי 1993 הוזמנה שוחט (יחד עם פעילות נוספות) להשתתף בכנס הפמיניסטי התשיעי בגבעת חביבה, שעמד בסימן "ביחד למרות השונות".
זאת על רקע הטענה של הפמיניסטיות המזרחיות שהתנועה הפמיניסטית בישראל, המתיימרת לייצג את כלל הנשים, מייצגת למעשה רק אינטרסים של נשים אשכנזיות ממעמד סוציו-אקונומי גבוה, ומתעלמת מהבעיות הייחודיות לנשים מזרחיות.
הכנס, במקום לגשר על הפערים בין הקבוצות, הוביל ליצירת כינוס נפרד שנה אחר כך (הכנס הפמיניסטי העשירי בגבעת חביבה, 1994), זאת בעקבות ויכוחים ומחלוקות, כולל העלאת מחזה שהציג נשים מזרחיות באופן סטריאוטיפי.
הכנס הפמיניסטי העשירי בגבעת חביבה נחשב לאירוע מכונן, המסמן את הולדתו של הפמיניזם המזרחי בישראל.
במרכז מחקרה שוחט לקחה את תורתו של אדוארד סעיד בספרו "אוריינטליזם", ויישמה אותה על יחסי יהודים-ערבים ויחסי אשכנזים-מזרחים במזרח התיכון.
היא בודקת את הספרות והקולנוע הישראלי בהקשר לכך.
שוחט סוברת שהציונות יצרה דיכוי כפול: כלפי הפלסטינים וכלפי המזרחים, שתי הקבוצות דוכאו על ידי הקבוצה ההגמונית הציונית-האשכנזית.
היא מנסה להראות בספריה כיצד הציונות ניסתה להציג זהות "צברית" אחידה ראויה, המבוססת על התרבות האשכנזית-מערבית ולמחוק את הזהות המזרחית מקדמת הבימה, אותה היא מציגה רק בספרים ובסרטי הבורקס כדמות מגוחכת ונחותה.
בשנת 1989 פרסמה שוחט את ספרה "הקולנוע המזרחי/ מערבי הישראלי והפוליטיקה של ייצוג"(לא תורגם לעברית) שנטען עליו שהוא אבן הפינה במחקר.
הספר אינו רק מתאר את ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי אלא גם מסביר את המסלולים האידאולוגיים שלו ואת ההשלכות שלו.
שוחט טוענת שישראל היא אומה "יותר מומצאת מאומות אחרות" בהיבט של היותה "הגילום של אידאולוגיה פוליטית מפורשת, הציונות", שכל כוונתה לבסס מערכת דימויים לאומית הנשענת על מציאות קיבוצית משותפת.
מערכת דימויים זאת – ה"ישראליות" השלטת – מגלמת בעצמה ערכים מערביים שההגמוניה הציונית הזדהתה איתם משום שורשיה האירופאים/ "אשכנזיים".
השיח הלאומי הציוני הוסלל "להכחיש את ה'מזרחיות' וכן את 'העולם השלישי' של ישראל" על מנת להנהיג את ההתיישרות הזאת לפי המערב.
מבחינתה של שוחט, שלילה זאת הופנתה כלפי חוץ אל האוכלוסיות הערביות בתוך האזור, וכלפי פנים כלפי היהודים המזרחיים, שמוגדרים על ידה כ"יהודים-ערבים" וכך ניתן להצביע על הקישור בינם לבין התרבות הערבית שבכוונתה של הציונות לדכא.
בשנת 2001, פורסם בעברית ספרה "זיכרונות אסורים לקראת מחשבה רב-תרבותית".
הספר כולל קובץ מאמרים שפרסמה במקור באנגלית, על התרבות היהודית-ערבית.
המאמרים העוסקים בשאלות השיח האירופוצנטרי, המחשבה הרב-תרבותית, ההיסטוריוגרפיה הציונית והזהות המזרחית; האוריינטליזם בקולנוע, הספרות הפמיניסטית והתיאוריה הפוסט-קולוניאלית בהקשר של התרבות היהודית-ערבית.
הספר הציב לראשונה בעברית את החוויה היהודית-ערבית ואת הדימוי הממוסד של מזרחים בישראל כמושא למחקר של תחום לימודי התרבות.
ביוני 2021 נערך מושב בכנס "המאבק המזרחי לאן" שארגנה האוניברסיטה הפתוחה, במלאת 20 שנה ליציאת הספר.
בשנת 2006 כתבה אחרית דבר למהדורה העברית של הספר "מקוללים עלי אדמות" מאת פרנץ פנון.
בו העלתה מספר אפשרויות ליישום רעיונותיו של פנון בהקשר הישראלי, בהם ראיית היחס לעדות המזרח בישראל דרך המושגים הפסיכואנליטיים של פנון, וראיית התנועה הציונית כקולוניאליסטית.
ספריה של שוחט זכו בפרסים רבים, היא גם עורכת של מספר כתבי עת וביימה מספר סרטים.
ספריה תורגמו לעברית, לספרדית, לצרפתית, לפורטוגזית, לערבית, לגרמנית ולטורקית.
המהפכה המזרחית: שלוש מסות על הציונות והמזרחיים.
ירושלים, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, 1999.
זכרונות אסורים: לקראת מחשבה רב-תרבותית: אסופת מאמרים, תל אביב, בימת קדם לספרות, 2001.
הקולנוע הישראלי: מזרח/מערב והפוליטיקה של הייצוג, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו, 2005.
אלה שוחט, "שבירה ושיבה: עיצוב של אפיסטמולוגיה מזרחית", בתוך" חזות מזרחית: הווה הנע בסבך עברו הערבי, עורך: יגאל נזרי, הוצאת בבל, תל אביב, 2004, עמ' 82-45.
אלה ג'יין פיצג'רלד הייתה זמרת אמריקאית.
נחשבת לאחת מזמרות הג'אז המשפיעות ביותר של המאה ה-20.
התבלטה בצליל טהור ומדויק, יכולת קולית מרשימה, עם מנעד קולי של שלוש אוקטבות, ויכולת אלתור מבריקה, בעיקר בשירת סקאט.
פיצג'רלד שרה מגוון רב של סגנונות, משירי ילדים מסורתיים ועד ליצירות ג'אז מודרניות, והציגה פרשנות חדשה לשירים מוכרים.
איירה גרשווין אמר עליה: "לא ידעתי כמה השירים שלנו טובים עד ששמעתי את אלה שרה אותם".
בקריירה של יותר מחמישים ושבע שנים מכרה פיצג'רלד יותר מ-40 מיליון אלבומים, זכתה ב-13 פרסי גראמי, והוענקו לה "המדליה הלאומית לאומנות" מרונלד רייגן, ו"מדליית החירות הנשיאותית" מידי ג'ורג' וו.
אלה ג'יין פיצג'רלד נולדה בניופורט ניוז וירג'יניה ב-25 באפריל 1917, פרי נישואים לא רשמיים בין ויליאם וטמפרנס "טמפי" פיצג'רלד.
זמן קצר אחרי הלידה נפרדו בני הזוג ואלה ואימה עברו ליונקרס, ניו יורק, יחד עם בן הזוג החדש של טמפי, ג'וסף דה-סילבה.
לאלה נולדה אחות למחצה, פרנסס דה-סילבה, ב-1923. לפרנסת המשפחה עבדה אמה ככובסת וכטבחית, ודה סילבה עבד כנהג במשרה חלקית וחופר תעלות ניקוז, ואלה, אולי מתוך נאיביות, עבדה בעסק להימורים המקושר עם המאפייה.
בילדותה רצתה אלה להיות רקדנית, אף שאהבה להאזין לתקליטי ג'אז של לואי ארמסטרונג, בינג קרוסבי וה-Boswell Sisters (האחיות בוסוול).
היא העריצה את סולנית ה-Boswell Sisters קוני בוסוול, ובראיון אמרה: "אמא הביאה הביתה את אחד התקליטים שלה ואני התאהבתי בו...
ניסיתי כל כך להשמע בדיוק כמוה".
אלה נהגה לשחק בייסבול עם חבריה מהשכונה המעורבת שבה התגוררו, וללכת עמם להופעות בתיאטרון אפולו בהארלם.
ב-1932 נפטרה אמה מפציעות שנגרמו בתאונת דרכים.
אלה נשארה זמן קצר אצל דה-סילבה, ואז עברה לאחות של אמה, וירג'ינה.
זמן קצר מאוד לאחר מכן נפטר דה-סילבה מהתקף לב, ואחותה פרנסס הצטרפה אליה לוירג'ינה.
בעקבות הטרגדיות שפקדו אותה, החלו ציוניה בלימודים לצנוח, והיא החלה להיעדר תכופות מבית הספר.
היא עבדה כתצפיתנית נגד פשיטות משטרה בבית בושת.
לאחר שנתפסה על ידי המשטרה, נשלחה למוסד לעבריינים צעירים.
החיים במוסד היו קשים, ואלה ספגה מכות מהאחראיות עליה.
בסופו של דבר נמלטה ממנו והייתה חסרת בית לזמן מה.
את פריצת הדרך שלה עשתה אלה ב-21 בנובמבר 1934 בגיל שבע עשרה בתיאטרון אפולו בהארלם, ניו יורק.
שמה עלה בהגרלה השבועית של התיאטרון, והיא זכתה בהזדמנות להופיע בערב "כישרונות צעירים" של התיאטרון.
אלה תכננה לרקוד, אבל נרתעה מ"האחיות אדוורדס", צמד רקדניות מקומי, והחליטה במקום זאת לשיר, בסגנון קוני בוסוול.
היא שרה את "Judy" של הוגי קרמייקל ואת The Object of My Affection של ה-Boswell Sisters וזכתה בפרס הראשון, בסך 25 דולר.
אלה סיפרה על ההופעה: "מהרגע שהייתי למעלה על הבמה, הרגשתי את הקהל מקבל ואוהב אותי, וידעתי שאני רוצה לשיר מול קהל למשך שארית חיי".
עם התזמורת אותו הערב הופיע הסקסופוניסט בני קרטר שהתרשם מכשרונה הטבעי של אלה.
הוא החל להכיר אותה לאנשים שיוכלו לקדם את הקריירה המוזיקלית שלה, ובמהלך הזמן נעשו השניים חברים קרובים ואף הופיעו יחד מספר פעמים.
משולהבת מההצלחה, החלה אלה להופיע – ולזכות – בכל ערב חובבים ששמעה עליו.
בינואר 1935 זכתה פיצג'רלד בהזדמנות להופיע עם התזמורת של טיני ברדשו בבית האופרה של הארלם.
שם היא פגשה את המתופף צ'יק וב בפעם הראשונה.
וב כבר החתים זמר, צ'ארלי לינטון, להרכב הביג בנד שלו, וכפי שהגדיר זאת מאוחר יותר הניו יורק טיימס: "לא התלהב להחתים אותה, כי הייתה גמלונית ומרושלת...
וב הציע לפיצג'רלד לבחון אותה בהופעה בנשף באוניברסיטת ייל.
"אם הילדים יאהבו אותה" הוא אמר, "היא נשארת".
למרות הקהל הקשה, אלה הייתה הצלחה גדולה, ווב שכר אותה להרכב, תמורת 12.5 דולר לשבוע.
במהלך 1935 החלה פיצג'רלד להופיע בקביעות עם התזמורת של וב באולם הנשפים סבוי בהארלם.
אלה הקליטה עם התזמורת מספר להיטים, ובהם Love And Kisses ,(If You Can't Sing It) You'll Have To Swing It, אך הייתה זו הגרסה שלה מ-1938 לשיר הילדים A-Tisket, A-Tasket שהביאה לה הכרה ציבורית נרחבת.
האלבום מכר מעל מיליון עותקים ונשאר בצמרת המצעד 17 שבועות.
צ'יק וב מת ב-16 ביוני 1939 והתזמורת שינתה את שמה ל"אלה פיצג'רלד והתזמורת המפורסמת שלה", עם פיצג'רלד שלקחה את תפקיד מובילת ההרכב.
בתקופה זו הקליטה אלה קרוב ל-150 שירים שרובם, כדוגמת A-Tisket, A-Tasket, היו לדבריה "שירים מתקתקים לשימוש חד פעמי".
ב-1942 עזבה פיצג'רלד את התזמורת על מנת לפתוח בקריירת סולו.
היא חתמה חוזה עם חברת ההקלטות דקה רקורדס (Decca) והוציאה מספר להיטים פופולריים כשהופיעה עם אמנים כ Ink Spot, Louis Jordan וה-Delta Rhythm Boys.
פיצג'רלד הופיעה בסדרת הקונצרטים "ג'אז בפילהרמונית" (Jazz at the Philharmonic) של נורמן גרנץ.
יחסי העבודה ביניהם התהדקו והוא נעשה המנהל האישי שלה, אך עבר כמעט עשור לפני שהקליט אותה לאחד מהתקליטים שלו.
בניהולו של גרנץ הוציאה פיצג'רלד את מרבית אלבומיה ובראשם את סדרת ה Song Books ואת האלבומים המשותפים עם לואי ארמסטרונג.
עם שקיעת עידן הסווינג והיעלמות סיבובי ההופעות של תזמורות הג'אז הגדולות, תמורות חשובות במוזיקת הג'אז עמדו בפתח.
עליית הבי-בופ ועבודתה עם התזמורת של דיזי גילספי, גרמו לשינוי בסגנון הקולי של פיצג'רלד.
בתקופה זו החלה פיצג'רלד לשלב שירת סקאט ברפרטואר ההופעות שלה.
כששרה עם התזמורת של גילספי, פיצג'רלד אומרת: "פשוט ניסיתי לעשות [עם הקול שלי] מה שהחצוצרות בביג-בנד עושות".
הקלטת הסקאט של Flying Home מ-1945 תוארה על ידי הניו יורק טיימס כ"אחת מהקלטות הג'אז המשפיעות של העשור...
זמרים אחרים, ובהם לואי ארמסטרונג, אלתרו על הקטע, אבל אף אחד, לפני מיס פיצג'רלד, לא הכניס כזו חדשנות מטלטלת לטכניקה שלו".
הקלטות הבי-בופ של "Oh, Lady be Good!" ו"-"How High the Moon" ב-1947 היו פופולריים במידה דומה, והעלו את קרנה כאחת מזמרות הג'אז המובילות של התקופה.
אולי כתגובה לביקורות, ותחת לחץ מגרנץ (שהרגיש שבתקופה זו ביצעה פיצג'רלד שירים שלא מתאימים לה), בשנים האחרונות בהם עבדה עם דקה רקורדס הקליטה פיצג'רלד מספר דואטים עם הפסנתרן אליס לארקינס, שיצאו ב-1950 בתקליט Ella Swings Gershwin.
ב-1955 עזבה פיצג'רלד את חברת ההקלטות דקה, וגרנץ, שהיה עדיין המנהל האישי שלה, הקים סביבה את חברת ההקלטות ורב רקורדס (Verve; כאיחוד של שתי חברות קודמות של גרנץ).
פיצג'רלד תיארה את התקופה הזו כמכריעה: "הגעתי למצב ששרתי רק בי-בופ.
חשבתי שבי-בופ הוא "הדבר" ושכל מה שאני צריכה לעשות זה ללכת למקומות ולשיר בופ.
אבל בסופו של דבר זה הגיע לנקודה שלא היה לי איפה לשיר.
הבנתי שיש עוד במוזיקה חוץ מבי-בופ.
הרגיש שאני צריכה לעשות דברים אחרים, אז הוא הפיק איתי את "ספר השירים של קול פורטר".
זו הייתה נקודת מפנה בחיים שלי".
"ספר השירים של קול פורטר" מ-1956 הוא הראשון מבין שמונה Song Books שהקליטה פיצג'רלד במרווחי זמן לא קבועים לאורך השנים 1956 עד 1964. מבחר השירים של פיצג'רלד נע משירי הג'אז המוכרים (סטנדרטים) ועד קטעים נדירים שבקושי בוצעו טרם לכן.
ממגוון השירים הרחב ניתן ללמוד על ניסיונה של פיצג'רלד לפרוץ מעבר לחובבי הג'אז לתודעת הקהל הרחב.
"ספר השירים של דיוק אלינגטון" היה התקליט היחיד בסדרת ה Song Books שבו התערב המחבר בביצועי האלבום.
דיוק אלינגטון ניגן בתקליט, ויחד עם שותפו להרכב בילי סטרייהורן כתב שני קטעים חדשים (The E and D Blues) לאלבום, וחיבר "פורטרט מוזיקלי" בן ארבע מערכות של אלה פיצג'רלד.
סדרת ה Song Books הפכה להיות עבודתה המוערכת ביותר של פיצג'רלד, וכנראה גם תרומתה הגדולה ביותר לתרבות האמריקאית.
ב-1996 נכתב בניו יורק טיימס: "האלבומים הללו היו בין אלבומי הפופ הראשונים שבהם הוקדשה תשומת לב כה קפדנית למחברי השירים, והם כוננו את אלבום הפופ כאמצעי לחקירה מוזיקלית מעמיקה".
פרנק ריץ' מהניו יורק טיימס התייחס לסדרת "ספרי השירים", ימים מספר אחרי מותה של פיצג'רלד, באומרו שפיצג'רלד "יצרה מיזוג תרבויות יוצא דופן ...
הנה אישה שחורה, מביאה עדנה מחודשת לשירים כפריים שנכתבו על ידי מהגרים יהודים, לקהל שומעים שרובם נוצרים לבנים".
פיצג'רלד הקליטה בהמשך הדרך אלבומים נוספים המוקדשים למלחין בודד: Ella Loves Cole ב-1972, לקול פורטר, Ella Abraça Jobim ב-1981 לאנטוניו קרלוס ג'ובים, ו-Nice Work If You Can Get It ב-1983 לג'ורג' גרשווין ואיירה גרשווין.
בד בבד עם הקלטת "ספרי השירים" ואלבומים נוספים, אלה הייתה בסיבובי הופעות 40–45 שבועות בשנה, תחת חסותו של נורמן גרנץ.
גרנץ עזר לבסס את מעמדה של פיצג'רלד כאחת מאמני הג'אז המובילים בכלל ובהופעות מול קהל בפרט.
ב-1958 הקליטה פיצג'רלד את הקונצרט Ella at the Opera House בלוס אנג'לס.
היה זה למעשה המשך לסדרת "ג'אז בפילהרמונית" (Jazz at the Philharmonic) של גרנץ.
בתחילת אפריל 1961 הגיעה פיצג'רלד עם ריי בראון ושלישיית אוסקר פיטרסון לסדרת הופעות בישראל בהיכל התרבות, אך לאחר שלהופעה השלישית לא הגיע קהל, ביטלה פיצג'רלד את ההופעות הנותרות ועזבה את הארץ.
ב-1963 נמכרה חברת ההקלטות Verve ל MGM, תמורת 3 מיליון דולר.
ב-1967 לא הצליחו MGM לחדש את החוזה עם פיצג'רלד.
בחמש השנים הבאות היא נדדה בין חברות תקליטים שונות, והאלבומים שלה מאותה תקופה מעידים על התרחקות מעניינת מהג'אז.
ב-1967 הקליטה אלה את Brighten the Corner, אלבום של שירי עם נוצריים, ואת Ella Fitzgerald's Christmas, אוסף של שירי חג המולד.
ב-1968 הקליטה את Misty Blue, שרובו גרסאות כיסוי ללהיטי קאנטרי, ואת 30by Ella, שמורכב משש מחרוזות שירים פופולריים, האלבום למעשה הסדיר את חובותיה של פיצג'רלד לחברת ההקלטות, ואפשר לה להשקיע בפרויקטים אחרים.
ב-1972 יצא האלבום Jazz at Santa Monica '72, הקלטה של הופעה חיה של פיצג'רלד עם נגנים נוספים שהוזמנו לאירוע על ידי גרנץ, ובהם סטן גץ וריי בראון.
הצלחתו המפתיעה של האלבום הובילה את גרנץ להקים את "Pablo Records", חברת ההקלטות בה הקליטה פיצג'רלד כ-20 אלבומים.
שנותיה ב " Pablo Records" מתעדות את ההידרדרות בקולה."היא השתמשה יותר ויותר במשפטים מוזיקליים קצרים, דוקרים" כתב אחד הביוגרפים שלה, "הקול שלה נהיה קשה והופיע בו ויברטו רחב".
סובלת מבעיות בריאות, הקליטה אלה את אלבומה האחרון ב-1991, ואת הופעתה האחרונה בציבור עשתה ב-1993.
עמיתה המפורסם ביותר של פיצג'רלד להופעות הוא לואי ארמסטרונג, והיא שיתפה פעולה פעמים רבות גם עם הגיטריסט ג'ו פאס והמוזיקאים קאונט בייסי ודיוק אלינגטון.
פיצג'רלד הקליטה עם ארמסטרונג שלושה אלבומים לוורב: Ella And Louis ב-1956,Ella And Louis Again ב-1957, ושירים מהמחזמר Porgy And Bess של גרשווין.
בנוסף לכך הם הקליטו בתחילת שנות החמישים מספר קטעים לחברת ההקלטות Decca.
אלה אמרה על ההקלטות עם ארמסטרונג: "לא הרגשנו באמת שאנחנו מקליטים, כיוון שהוא היה תמיד כל-כך שמח...הוא היה מגיע לאולפן כאילו שזה דבר של מה בכך, ואנחנו רק הולכים לעשות חיים...".
בשנת 1937 הקליטה עם האחים מילס את Dedicated to you ו-Big Boy Blue.
פיצג'רלד שרה במשותף עם ההרכב של קאונט בייסי, ויצירתם המשותפת זכתה לשבחי המבקרים.
כבר ב-1957 התארחה פיצג'רלד בדואט (עם ג'ו ויליאמס) בתקליט של בייסי One O'clock Jump, אך היה זה התקליט Ella And Basie!
ב-1963 שנזכר כאחד מאלבומיה הגדולים של פיצג'רלד.
באלבום ביצעו פיצג'רלד והתזמורת של בייסי עיבודי סווינג של קווינסי ג'ונס, ותקופת ההקלטות הוכיחה את עצמה כהפוגה יעילה ברצף ההקלטות של "ספרי השירים" וסיבובי ההופעות בהם הייתה עסוקה פיצג'רלד באותו הזמן.
פיצג'רלד והגיטריסט ג'ו פאס הקליטו יחד ארבעה אלבומים לקראת סוף הקריירה של אלה.
אף שהקליטה אלבומים עם ליווי פסנתר, הגיטרה הוכיחה את עצמה כרקע ההרמוני המושלם לשירה של פיצג'רלד.
פיצג'רלד ופאס הופיעו יחד באלבומים Take It Easy מ-1973, Fitzgerald and Pass...
פיצג'רלד ודיוק אלינגטון הקליטו יחד שני תקליטי הופעה חיה ושני תקליטי אולפן.
"ספר השירים של דיוק אלינגטון" של פיצג'רלד מ-1957 הציב את אלינגטון בשורה הראשונה של יוצרי ג'אז אמריקאים.
בשנות השישים נפגשו אלה ואלינגטון בהופעה Ella and Duke at the Cote D'Azur בריביירה הצרפתית, ובשוודיה, ב The Stockholm Concert,1966. ב-1965 הקליטו את האלבום המוערך Ella at Duke's Place.
מספר נגני ג'אז מפורסמים עבדו עם פיצג'רלד כנגני ליווי לאורך הקריירה רבת השנים שלה.
נגני החצוצרה רוי אלדריג' ודיזי גילספי, הגיטריסט הרב אליס והפסנתרנים טומי פלאנגן, אוסקר פיטרסון, לו לוי, פול סמית, ג'ימי רולס ואליס לארקינס, כולם עבדו עם פיצג'רלד בעיקר בהרכבים קטנים בהופעות חיות.
פרנק סינטרה ואלה פיצג'רלד נפגשו פעמים מספר להופעות משותפות.
הם נפגשו בתוכניות טלוויזיה ב-1958, ב-1959 וב-1967, בתוכנית בה השתתף גם אנטוניו קרלוס ג'ובים.
נגן הפסנתר פול סמית אמר: "אלה אהבה לעבוד עם פרנק.
סינטרה נתן לה את חדר ההלבשה שלו בהקלטות A Man and His Music, הוא עשה מעל ומעבר בשבילה".
הופעתה של פיצג'רלד עם סינטרה וקאונט בייסי ב-1974 לסדרת קונצרטים בלאס ווגאס נחשבת כתמריץ שהניע את סינטרה לחזור בו מהפרישה שכפה על עצמו בתחילת שנות השבעים.
ההופעות היו הצלחה אדירה, והשלושה המשיכו בספטמבר של אותה שנה לשבועיים של הופעות בברודוויי.
גרנץ, יהודי ממוצא אוקראיני, היה ידוע ברגישותו לזכויות האדם ובהתנגדותו לכל סוג של אפליה גזעית של הנגנים במלונות, במסעדות או באולמות.
בפרט כאשר היו בסיבובי הופעות בדרום המדינה, שם גזענות נגד אפרו-אמריקאים הייתה חזון נפרץ.
באחד מסיבובי ההופעות של "ג'אז עם הפילהרמונית", כאשר הלהקה הייתה בדאלאס, התפרצה יחידת שוטרים מקומית אל חדרי ההלבשה.
השוטרים, שככל הנראה הוטרדו מהעקרונות של גרנץ, אסרו את כל הלהקה מפני שתפסו את דיזי גילספי ואילינוי ג'אקט מהמרים בקובייה.
"הם אסרו אותנו", סיפרה פיצג'רלד, "ואחר כך הייתה להם החוצפה לבקש ממנו חתימה".
ב-1955 הופיעה פיצג'רלד במועדון הלילה מוקמבו בהוליווד, ובכך הייתה לאומן השחור הראשון שהופיע שם מעולם, בעזרתה של מרילין מונרו.
פיצג'רלד אמרה על מונרו: "אני חייבת למונרו חוב גדול, רק בזכותה הופעתי במוקמבו, שהיה מועדון לילה פופולרי בשנות החמישים.
היא התקשרה אישית למנהל המקום, ואמרה לו שהיא רוצה שהוא יזמין אותי מיד, ואם הוא יעשה זאת, היא תשב בשולחן הקדמי כל ערב.
היא אמרה לו – וזה היה נכון, בגלל מעמדה של מרילין, – שהעיתונים ישתגעו.
הוא הסכים, והיא באמת באה לשם כל לילה.
אחרי זה לא הייתי צריכה להופיע יותר במועדוני ג'אז קטנים.
אלה לא הפסיקה לצאת לסיבובי הופעות ולהקליט מאמצע שנות השלושים ועד תחילת שנות התשעים, וקיום מערכת יחסים מתמשכת במצב זה היה קשה.
פיצג'רלד נישאה פעמיים, ויש הטוענים שהיא נישאה גם בפעם שלישית.
ב-1941 היא נישאה לבני קורנגי, סוחר סמים מורשע וסרסור, הנישואים הסתיימו ב-1943.
בדצמבר 1947 נישאה אלה לנגן הבס ריי בראון, אותו פגשה שנה קודם לכן בסיבוב ההופעות עם התזמורת של דיזי גילספי.
הם אימצו את בנה של אחותה למחצה של אלה, פרנסיס, ונתנו לו את השם ריי בראון ג'וניור.
אלה הייתה רוב הזמן בהקלטות או סיבובי הופעות, ובשל כך וירג'ינה דודתה טיפלה רבות בילד.
פיצג'רלד ובראון התגרשו ב-1953, עקב לחצים שונים שחוו שניהם בעבודתם, אך למרות זאת הם המשיכו להופיע ביחד.
ביולי 1957 דווחה סוכנות הידיעות רויטרס כי פיצג'רלד נישאה בחשאי לצעיר נורווגי בשם תור אינר לארסן (Thor Einar Larsen), ואף קנתה דירה באוסלו, אך הרומן נגמר כאשר לארסן נידון לחמישה חודשי עבודת פרך בגין גנבת כסף מצעירה לה התארס קודם לכן.
נגן החצוצרה מריו באוזה, שליווה את אלה בשנותיה הראשונות אצל צ'יק ווב, נזכר כי "היא לא בילתה הרבה, כשהיא נכנסה ללהקה היא הקדישה את עצמה למוזיקה...
היא הייתה בחורה בודדה בניו יורק, שמרה את עצמה לעצמה, למען ההופעה".
כאשר, בהמשך הקריירה שלה, אגודת הזמרים קראו לפרס על שמה, אלה סירבה לנאום: "אני לא רוצה להגיד את הדבר הלא נכון, כמו שתמיד קורה.
אני חושבת שאני יותר מוצלחת כשאני שרה".
ב-1986 עברה פיצג'רלד ניתוח מעקפים מחומש, בו הוחלף שסתום בליבה.
למרות מחאותיהם של בני משפחתה וידידיה, חזרה אלה להופיע לאחר הניתוח.
ב-1991 סבלה אלה מסוכרת שגרמה לה לעיוורון, וב-1993 עברה ניתוח בו נכרתו שתי רגליה.
פיצג'רלד מעולם לא החלימה לגמרי מהניתוח, ולאחריו לא הופיעה עוד בציבור.
את שנותיה האחרונות בילתה פיצג'רלד עם בנה ועם נכדתה אליס.
בראיון עמה אמרה: "אני רק רוצה להריח את האוויר, להקשיב לציפורים ולשמוע את אליס צוחקת".
היא נפטרה ב-15 ביוני 1996 משבץ מוחי בגיל 79, ונקברה באינגלווד, קליפורניה.
מסמכים חשובים וחפצים אישיים שלה נתרמו לאחר מותה למספר מוזיאונים וספריות בארצות הברית.
בתפקידה הזכור ביותר שחקה פיצג'רלד את תפקיד מגי ג'קסון בסרט הג'אז של ג'ק ווב מ-1955 Pete Kelly's Blues.
בסרט שחקו ג'נט לי ופגי לי בתפקידי משנה.
חרף העובדה שפיצג'רלד שחקה קודם לכן בסרט (תפקיד שירה קצר בסרטם של אבוט וקוסטלו מ-1942: Ride 'Em Cowboy ) היא הייתה מדושנת עונג כאשר נורמן גרנץ הצליח להשיג את התפקיד עבורה, וכפי שנכתב בביוגרפיה שלה "באותו זמן...
חשבה שתפקיד בסרט של האחים וורנר הוא הדבר הטוב ביותר שיוכל לקרות לה אי פעם".
מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס כתב על הסרט: "רק חמש דקות (מתוך תשעים וחמש) מעידות איזה סרט זה היה יכול להיות...
הפרולוג הגאוני והקטע הקצרצר כשאלה פיצג'רלד, לה הוקצבו קומץ שורות כתובות, ממלאת את המסך ואת הפסקול בעוצמת גופה וקולה".
בדומה לבת זמנה זמרת הג'אז האפרו-אמריקאית, לנה הורן, גם לפיצג'רלד נחסמה הדרך להצלחה משמעותית בקולנוע, ואחרי Pete Kelly's Blues הופיעה פיצג'רלד במספר סרטים קטנים, St.
ב-1980 הופיעה פיצג'רלד בטלוויזיה בסדרת הדרמה The White Shadow.
פיצג'רלד עשתה מספר הופעות אורח בתוכניות טלוויזיה, כששרה ב The Frank Sinatra Show ובתוכניות עם נט קינג קול, דין מרטין, מל טורמה ורבים אחרים.
הופעתה בתוכנית של דיינה שור בתוכנית האירוח הפופולרית שלה ב-1963 היא אולי המסקרנת ויוצאת הדופן ביותר, כאשר שרה את Three Little Maids מתוך האופרטה הקומית The Mikado של גילברט וסאליבן, יחד עם ג'ואן סאת'רלנד ודיינה שור.
פיצג'רלד הופיעה במספר פרסומות טלוויזיה, ביניהן פרסומת לחברת קנטאקי פרייד צ'יקן, בה היא שרה ואלתרה על סיסמת החברה "אנחנו עושים עוף כמו שצריך!"
הפרסומת האחרונה שעשתה הייתה לאמריקן אקספרס ב-1989, שבה היא צולמה על ידי הצלמת אנני ליבוביץ'.
אלה קושניר-שטיין הייתה פרופסור לנומיסמטיקה באוניברסיטת תל אביב, שחמטאית בדרגת רב-אמן לנשים וגדולת השחמטאיות הישראליות בכל הזמנים (אף עלי פי שאת רוב הקריירה השחמטאית שלה עשתה כשחמטאית סובייטית).
זכתה שלוש פעמים בתואר סגנית אלופת העולם בשחמט לנשים, ושלוש פעמים במדליית זהב קבוצתית ואישית באולימפיאדת השחמט (פעמיים כחברת נבחרת ברית המועצות, ופעם אחת כחברת נבחרת ישראל).
בשנת 1962 השיגה את הדרגה אמן בין-לאומי לנשים ובשנת 1976 הפכה לרב-אמן לנשים.
נפטרה סמוך ליום הולדתה ה-72. תרמה את גופתה למדע.
היא חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
קריירה שחמטאית – הישגים בולטים
1965 – התמודדה בפעם הראשונה בדו-קרב על אליפות העולם מול האלופה המכהנת, נונה גפרינדשווילי והפסידה לה.
1969 – ניצחה לראשונה עם ברית המועצות באולימפיאדה וזכתה בפעם השנייה בסגנות אליפות העולם לאחר שהפסידה בדו-קרב בגמר לגפרינדשווילי.
1970 – זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנשים, שהתקיימה במולדובה, בהשיגה 14 נקודות מ-19 אפשריות (זו הייתה הפעם ה-5 ששיחקה במסגרת זו).
1972 – צברה 8 מ-8 נקודות באליפות ברית המועצות לקבוצות , זכתה בשנית עם ברית המועצות באולימפיאדה, והפסידה בפעם ה-3 לגפרינדשווילי באליפות העולם.
1976 – הובילה את נבחרת הנשים של ישראל להישג היסטורי: מקום ראשון באולימפיאדת השחמט לנשים בחיפה.
חודש לאחר מכן זכתה במקום הראשון בתחרות הבין-אזורית לנשים שנערכה בהולנד, שם קיבלה גם פרס עבור המשחק היפה ביותר.
1978 – בגיל 37, הפסידה בגמר תחרות המועמדות לאליפות העולם לנשים מול מאיה צ'יבורדאנידזה מגאורגיה (הצעירה ממנה בכעשרים שנה) על חודה של נקודה (שנה מאוחר יותר זכתה הגיאורגית בת ה-18 בתואר אלופת העולם לנשים).
בכך תמה קריירה השחמט המפוארת של קושניר.
קושניר-שטיין נטשה את משחק השחמט לטובת קריירה אקדמית כחוקרת ומרצה בעלת שם עולמי בתחום הנומיסמטיקה של ארץ ישראל, בחוג ללימודים קלאסיים בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"מחקרים בכתובות יווניות ורומיות על מטבעות ארץ ישראל בתקופת הפרינקיפט" (פרינקיפט הייתה תקופה בתולדות הקיסרות הרומית, שנמשכה מסוף המאה הראשונה לפני הספירה ועד לסוף המאה השלישית לספירה), ומאז הפכה לסמכות הבין-לאומית החשובה ביותר בתחום זה.
פרופ' קושניר-שטיין הייתה חברה בפרויקט קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה.
גם לאחר יציאתה לגמלאות, בשנת 2009 המשיכה בפרסום, עריכה והנחיית סטודנטים.
1977 – עיטור הכבוד "לאיש כפעלו" מטעם מרכז הפועל על "היותה שחמטאית ברמה עולמית, שהביאה כבוד למדינת ישראל בהובילה את נבחרת הנשים של ישראל לניצחון ב-1976".
2013 – זכתה בפרס יעקב משורר לנומיסמטיקה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בדברים שפרסם מוזיאון ישראל לקראת מתן הפרס נכתב: "עבודתה של אלה בנושא הנומיסמטיקה של ארץ ישראל מאופיינת בראייה רחבה ויוצאת דופן.
היא ניחנה בהבנה וידע יוצאים מן הכלל של החומר עליו היא עובדת: מטבעות, משקולות ומקורות הכתובים".
עוד נכתב, כי "אלה ידועה בכישרונה ויכולתה לפתור שאלות ובעיות קשות שהמחקר התמודד איתן ארוכות, כשהיא משלבת הגיון צרוף ודמיון".
קושניר זכתה להישג פנומנלי של 23 נקודות מ-25 אפשריות (92%) בשלוש אולימפיאדות שחמט שבהן השתתפה, ובשלוש הפעמים זכתה במקום ראשון אישי וקבוצתי.