tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"בסאייב מעולם לא היה מוסלמי או מאמין...
הוא היה תן, והוא מת כמו תן, וגופתו נאספה בחתיכות", אמר רמזאן קדירוב.
"אף אחד אחר לא העלה בדעתו לומר שהוא ארגן וביצע פיגוע נגד הנשיא קדירוב.
ראיתי זאת כחובתי המקודשת לנקום בבסאייב על מות אבי, ושמחה רבה ממלאת אותי על הריגתו ואין בי תחושות חרטה על כך שהמפלצת הזו לא הלכה לעולם הבא בעזרתי." אמר קדירוב וציין שחלם "לחנוק אותו במו ידיו".
נציג הבדלנים הצ'צ'נים בלונדון, אחמד זקאייב, בראיון לתחנת הרדיו הד מוסקבה, אמר: "...
אם בסאייב ייהרג, זה לא ישפיע על המצב בצ'צ'ניה ובצפון הקווקז.
הזכות לסיים ולהתחיל מלחמות נשארה תמיד אצל רוסיה, ועכשיו שום דבר לא השתנה.
לא מותו של בסאייב ולא מותם של מסחאדוב, דודאייב, סעדולאייב וצ'צ'נים אחרים ורוסים שמתים לשווא בטבח חסר טעם זה, יכולים לפתור את הבעיה."
נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית עלי אלחנוב הגיב על הריגת בסאייב באומרו: "אני מאמין שהיום יכול להיחשב למועד הסופי של המאבק הקשה ביותר נגד קבוצות חמושות בלתי חוקיות, שבוצע על ידי השירותים החשאיים, הכוחות הפדרליים ורשויות החוק".
ראש ממשלת רוסיה לשעבר ומנהל שירות הביטחון, סרגיי סטפשין הגיב ש"עבורי, בסאייב, אפשר לומר, היה אויב מר.
מה שהוא עשה בבודניובסק היה מכה חזקה למדינה.
הריגתו היא נקודת מפנה במאבק בטרור בכלל".
ראש ועדת הביטחון של הדומה הממלכתית ולדימיר ואסילייב אמר ש"הריגת בסאייב היא דוגמה חיה לעובדה שיש להעניש את הטרור בשיטות העומדות לרשות המדינה."
יושב ראש מועצת הפדרציה, סרגיי מירונוב הצהיר כי "אני מברך את השירותים החשאיים שלנו על ההצלחה הזו.
בסאייב נתפס כמעין דגל על ידי מחבלים וקבוצות טרור שונות, ורוצח הילדים הזה ספג עונש ראוי והוגן."
דוברת האיחוד האירופי כריסטינה גלאך אמרה כי "האיחוד האירופי מברך על הריגתו של מנהיג הקיצונים הצ'צ'נים שמיל בסאייב.
שמיל בסאייב אחראי לפשעים איומים.
כעת אנו מצפים לראות התקדמות בהתפתחותה השלווה של צ'צ'ניה."
יו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, קרל דה גוך: "בסאייב היה הטרוריסט הגרוע ביותר.
הוא אחראי לפיגועי הטרור המדממים ביותר, בפרט, לאירוע בית ספר בבסלן בשנת 2004, שבו נהרגו מאות ילדים.
הריגתו הייתה מעשה הוגן וטוב".
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש הגיב כי "אם הוא באמת מי שלקח אחריות על לקיחת והריגת בני ערובה בבסלן, אז מגיע לו."
המבצע להריגת שאמיל בסאייב היה הבסיס לסרט העלילתי "פקודת חיסול" בהפקת מוספילם ובכיכובו של איגור פטרנקו.
הסיכיוס ממילטוס , ששם משפחתו אילוסטריוס, היה כרוניקן וביוגרף יווני, בנו של עורך דין, שחי בקונסטנטינופוליס ב לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס.
כתביו מכילים יותר אזכורים לתרבות היוונית הפגאנית מאשר לנצרות, אך דתו נותרה שנויה במחלוקת בין החוקרים.
לפי פוטיוס (קודקס 69), הסיכיוס היה מחברן של שלוש יצירות חשובות:
קיצור של היסטוריה אוניברסלית בשישה ספרים, החל מבלוס, מי שנחשב למייסד האימפריה האשורית, ועד הקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון (מת בשנת 518).
קטע גדול נשמר מהספר השישי, שכותרתו Πάτρια Κωνσταντινουπόλεως, היסטוריה של ביזנטיון מראשיתה המוקדמת ועד לתקופת הקיסר קונסטנטינוס הגדול.
מילון ביוגרפי של אנשים מלומדים, (אונומסטיקון Ὀνοματολόγος או Πίναξ) מסודר לפי מחלקות (משוררים, פילוסופים), שהמקורות העיקריים שלו היו החיבור "היסטוריה של מוזיקה" (Μουσικὴ ἱστορία) מאת איליוס דיוניסיוס וחיבוריו של הרניוס פילון.
חלק ניכר ממנו שולב בלקסיקון סודא, כפי שאנו למדים מחיבור זה.
עם זאת, יש מחלוקת אם המילים בסודא ("שהספר הזה הוא קיצור שלו") אומרות שמחבר הסודא עצמו קיצר את חיבורו של הסיכיוס, או שמא הן חלק מהכותרת של קיצור שכבר נעשה להסיכיוס, שנעשה בו שימוש בסודא.
הקיצור הנזכר, שבו סדר אלפביתי הוחלף בסידור לפי מחלקות וכמה ערכים על סופרים נוצרים נוספו ככניעה לזמנים, מיוחס לפי סימנים פנימיים לשנים 829–837. הן התקציר והן החיבור המקורי אבדו, למעט הקטעים שנשמרו אצל פוטיוס ובסודא.
אוסף קטן יותר, בעיקר מדיוגנס לארטיוס והסודא, בעל כותרת דומה, הוא חיבור מאת מחבר לא ידוע מהמאה ה-11 או ה-12.
היסטוריה של שלטון יוסטיניוס הראשון (518–527) והשנים הראשונות של יוסטיניאנוס הראשון.
בשנת 1663 פרסם ז'יל מנאז' חיבור אנונימי בשם "חיי אריסטו" (Vita Aristotelis), שמיוחס בדרך כלל להסיכיוס.
פוטיוס משבח את סגנונו של הסיכיוס, ומציין לזכותו כי הוא היסטוריון מהימן.
הסיירות מסדרת שרנהורסט היו הסדרה האחרונה של סיירות משוריינות מסורתיות שנבנו על ידי הצי הקיסרי הגרמני.
הסדרה כללה שתי ספינות, "שרנהורסט" ו"גנייזנאו".
הם היו גדולות יותר מהסיירות מסדרת רון שקדמו להם; הגודל הנוסף שימש בעיקר להגדלת החימוש העיקרי של תותחי 21 ס"מ (8.2 אינץ') מארבעה עד שמונה תותחים.
הספינות היו הסיירות הגרמניות הראשונות שהגיעו לשוויון עם יריבותיהן הבריטיות.
הספינות נקראו על שמם של הרפורמטורים של הצבא הפרוסי מהמאה ה-19, גרהרד פון שרנהורסט ואוגוסט פון גנייזנאו.
הסיירות נבנו עבור שירות מעבר לים, שרנהורסט וגנייזנאו הוקצו לשייטת מזרח אסיה ב-1909 וב-1910, בהתאמה.
שרנהורסט החליפה את הסיירת המשוריינת הישנה פירסט ביסמרק כספינת הדגל של השייטת, ששהתה בתחנה מאז 1900. לשתי הספינות היו קריירות קצרות; זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הספינות יצאו מהמושבה הגרמנית בצ'ינגדאו.
ב-1 בנובמבר 1914 השמידו הספינות כוח בריטי בקרב קורונל והנחילו לצי המלכותי את התבוסה הראשונה שלו מאז קרב פלטסבורג ב-1814. שייטת מזרח אסיה, כולל גם סיירות הסדרה, הושמדה לאחר מכן בקרב איי פוקלנד ב-8 בדצמבר.
החוק הימי השני בגרמניה, שהתקבל בשנת 1900, חזה כוח של ארבע עשרה סיירות משוריינות הן לשירות מעבר לים באימפריה הקולוניאלית הגרמנית והן כסיירות של צי הקרב הראשי במימי גרמניה.
תוכנית ההרחבה הימית כוונה בעיקר נגד הצי המלכותי הבריטי, אז הכוח הימי הבולט בעולם.
כוח הסיירות המשוריינות של גרמניה עקב אחר סדרה של פיתוחים איטרטיביים המבוססים על הסיירת פרינץ היינריך, וסדרת שרנהורסט ייצגה את השיא של אותה התפתחות אבולוציונית.
במהלך תהליך התכנון של הסדרה פרסמה המחלקה הכללית בקשה שהסיירות החדשות יהיו מסוגלות להילחם במערך הקרב במקרה שאוניות מערכה גרמניות נפגעו ולא יוכלו להמשיך בלחימה.
עד לנקודה זו, זה לא היה שיקול בבניית סיירות משוריינות גרמניות, ולכן תידרש הגדלה משמעותית הן בכוח האש והן בהגנה על השריון כדי להכיל זאת.
זה בתורו הצריך ספינות גדולות בהרבה, הסיירות בסדרה זו נבנו בהתאם כ- כבדות יותר מסדרת רון הקודמת.
העלייה במשקל הבטיחה הכפלה של הסוללה הראשית, עלייה של 50% בחגורת השריון, ועלייה במהירות המרבית של יותר מקשר מעל סדרת הרון.
העלאת המהירות הושגה על ידי הוספת שני דוודים שסיפקו יותר כוח למערכת ההנעה.
כתוצאה משיפורים אלו, סדרת השרנהורסט הייתה העיצוב הגרמני הראשון של הסיירת המשוריינת שהשתווה לטובה לעמיתיו הזרים.
הוכנסו עוד כמה שינויים מינוריים, כולל חיזוק הסוללה השלישונית של תותחי לרמה המשמשת באוניות מערכה מאותה העת כמו סדרת דויטשלנד.
צוות התכנון שקל להוסיף זוג תותחים אלה לגג מגדל הניווט ליד הגשר, אך הניסיון עם אותו סידור על סדרת בראונשווייג הוכיח כי אפקט הפיצוץ המוגזם הפריע לשליטה על הספינות, ולכן התותחים הללו הוסרו.
האורך הכולל של הספינות בסדרה היה , והאורך בקו המים היה .
גוף האוניות נבנה מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן מוסמר הציפוי החיצוני.
לכלי השיט היו 15 תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה 50% מאורך הגוף.
לאניות היה צוות סטנדרטי של 38 קצינים ו-726 מלחים.
לשרנהורסט כספינת הדגל של השייטת, היה צוות גדול יותר, כולל 14 קצינים ו-62 מלחים נוספים.
לגנייזנאו, כששירתה כספינת הדגל של סגן מפקד השייטת, היה צוות נוסף של 3 קצינים ו-25 איש.
הספינות נשאו מספר כלי שיט קטנים יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שלוש מפרשיות וסירה אחת.
ספינות הסדרה השתמשו באותה תחנת כוח כמו סדרת רון הקודמת: שלושה מנועים תלת-דרגתיים בני 3 צילינדרים.
כל מנוע הניע מדחף בודד; גל ההנע המרכזי על שרנהורסט היה בקוטר ואילו השניים החיצוניים היו בקוטר .
בגנייזנאו גלי ההנע היו מעט קטנים יותר, גל ההנע המרכזי היה בקוטר ואילו השניים החיצוניים היו בקוטר .
המנועים התלת-דרגתיים הוזנו בקיטור על ידי 18 דוודים ימיים עם 36 תאי בעירה.
המנועים תוכננו לספק 26,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), למרות שבניסויים הם השיגו נתונים גבוהים יותר - 28,782 כוחות סוס עבור שרנהורסט ו-30,396 כוחות סוס עבור גנייזנאו.
הספינות דורגו במהירות מרבית של 22.5 קשרים (41.7 קמ"ש), אם כי בניסויים שרנהורסט השיגה מהירות מקסימלית של 23.5 קשרים (43.5 קמ"ש), בעוד גנייזנאו הפליגה במהירות של 23.6 קשרים (43.7 קמ"ש).
הכלים נשאו 800 טון (790 טון ארוך) של פחם בדרך כלל, אם כי הם היו מסוגלים לאחסן עד 2,000 טון של פחם.
לספינות היה הגה כיוון יחיד.
הספק החשמל של כלי השיט כלל ארבעה טורבו-גנרטורים שסיפקו 260 קילוואט ב-110 וולט.
חימוש הסוללה העיקרי של הספינות כלל שמונה תותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') SK L/40, ארבעה בצריחי תותחים תאומים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי הראשי בקו המרכז, וארבעת הנותרים הורכבו בבתי תותחים (casemate) הממוקמים באמצע הספינה.
הצריחים היו מסוג DrL C/01, שהופעלו הידראולית, והתושבות סיפקו טווח גובה מ-5 עד +30 מעלות.
בתי התותחים השתמשו במנועים חשמליים כדי לסובב את התותחים, אך ההגבהה הופעלה ידנית.
תותחים אלו ירו פגזים חודרי שריון במשקל במהירות לוע של .
לצריחים היה טווח מרבי של , בעוד שמבתי התותחים יכלו לירות רק במטרות עד .
עבור התותחים סופקו בסך הכל 700 פגזים.
החימוש המשני כלל שישה תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/40 בבתי תותחים.
התותחים האלו ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
ניתן היה להגביה אותם ל-30 מעלות, מה שסיפק טווח מקסימלי של .
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הספינות נשאו סוללה שלישונית של 18 תותחי 8.8 ס"מ SK L/35, שהותקנו בבתי תותחים ובצריחים הסובבים במבנה העילי.
תותחי ה-8.8 ס"מ ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
התותחים הללו היו בעלי הגבהה מקסימלית של 25 מעלות וטווח של .
כמקובל בספינות מלחמה של התקופה, ספינות הסדרה היו מצוידות בארבע צינורות טורפדו שקועים.
לספינות סופקו בסך הכל 11 טורפדות.
הטורפדו C/03 נשא ראש נפץ במשקל והיה לו טווח של כאשר הוגדר במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש) ו- במהירות 26 קשרים (48 קמ"ש).
כפי שהיה התקן של ספינות מלחמה גרמניות, ספינות הסדרה שרנהורסט היו מוגנות על ידי שריון קרופ.
הייתה להם חגורת שריון בעובי בחלק המרכזי של הספינה, המשתרע מחזית המגדל הקדמי ועד ממש מאחורי המגדל האחורי, שבו היו ממוקמים אזורי מכונות ההנעה.
זו הייתה עלייה משמעותית בעובי לעומת סיירות משוריינות גרמניות קודמות.
בדיקות בטווח הירי של חיל הים במפן גילו כי החגורה בעובי ששימשה בכל העיצובים הקודמים הייתה דקה מדי כדי לעצור את הפגזים בקליבר הבינוני שסביר להניח שהסיירות יתמודדו איתם בקרב.
החגורה הצטמצמה לעובי משני קצות המצודה המרכזית; זה נמשך כל הדרך לחרטום וכמעט לגמרי עד הירכתיים, שקצהו הקיצוני לא היה משוריין.
החגורה כולה הייתה מגובה בקרשים מעץ טיק.
עובי הסיפון המשוריין הראשי נע בין מעל אזורים קריטיים ועד במקומות אחרים.
הסיפון השתפל למטה כדי להתחבר לחגורה בקצה התחתון שלה; חלק זה היה בעובי בין .
במגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי וגג בעובי .
מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב, עם דפנות בעובי רק וגג בעובי .
בצריחי תותחי הסוללה העיקריים היו דפנות בעובי וגגות בעובי , ואילו התותחים באמצע הספינה היו מוגנים במגני תותחים בעובי וגגות בעובי .
הברבטים שתמכו בצריחים היו בעובי .
סוללת תותחי ה-15 ס"מ הייתה מוגנת על ידי רצועת שריון בעובי , בעוד התותחים עצמם היו מוגנים במגני תותחים בעובי .
+נתוני בנייה שם האונייה המספנה על שם הונחה הושקה נכנסה לשירות שרנהורסט Blohm & Voss, המבורג גרהרד פון שרנהורסט 22 במרץ 1905 23 במרץ 1906 24 באוקטובר 1907 גנייזנאו AG Weser, ברמן אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו 28 בדצמבר 1904 14 ביוני 1906 6 במרץ 1908
עם כניסתן לשירות, שתי ספינות הסדרה הוקצו לשייטת מזרח אסיה הגרמנית, כאשר שרנהורסט משמשת כספינת הדגל של אדמירל מקסימיליאן פון שפה.
שרנהורסט וגנייזנאו נחשבו לכלי שיט מאומנים היטב; שתי הספינות זכו בפרסים על הצטיינותן בתותחנות.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שתי הספינות היו באיי קרוליין בשייט שגרתי; שאר השייטת של שפה הייתה מפוזרת ברחבי האוקיינוס השקט.
הכרזת המלחמה של יפן על גרמניה שכנעה את שפה לגבש את כוחו עם הסיירות לייפציג ודרזדן מהתחנה האמריקאית, ולצאת לצ'ילה כדי לתדלק.
לאחר מכן השייטת תנסה לחזור לגרמניה דרך האוקיינוס האטלנטי.
שפה התכוון גם לתקוף את שלוש הסיירות הבריטיות בפיקודו של אדמירל כריסטופר קראדוק, וכל ספינות בריטיות שנתקל בהן.
ב-22 בספטמבר, שרנהורסט וגנייזנאו ניגשו לאי פפאטה בפולינזיה הצרפתית מתוך כוונה לתפוס את הפחם שנאגר בנמל.
הספינות ביצעו הפגזה קצרה שהביאה לטביעת סירת התותחים הישנה Zélée.
עם זאת, שפה חשש שהנמל מוקש והחליט להימנע מהסיכון.
הצרפתים גם הציתו את מלאי הפחם כדי למנוע מהגרמנים להשתמש בפחם.
בסביבות השעה 17:00 ב-1 בנובמבר 1914, שייטת מזרח אסיה נתקלה בספינותיו של קראדוק מול קורונל.
מכיוון שלספינות הגרמניות היה יתרון במהירות, שפה הצליח לשמור על המרחק ל-18 קילומטרים, לפני שצמצם טווח ל- ונכנס לקרב עם השייטת הבריטית בשעה 19:00. שרנהורסט פגעה בגוד הופ כ-34 פעמים; לפחות אחד הפגזים חדר למחסני התחמושת של גוד הופ, מה שהביא לפיצוץ אדיר שהשמיד את הספינה.
הסיירת הקלה נירנברג צמצמה לטווח נקודתי כדי לתקוף את מונמאות'; לאחר פגיעה קשה, גם מונמאות' טבעה.
הסיירת הקלה הבריטית גלאזגו וסיירת העזר אוטרנטו נמלטו שתיהן בחסות החשיכה.
לורד הים הראשון ג'קי פישר ציין שזו "הפעולה הימית העצובה ביותר של המלחמה".
התבוסה הייתה הראשונה שנגרמה לצי המלכותי מאז קרב פלטסבורג ב-1814. לאחר שהידיעות על הקרב הגיעו לקייזר וילהלם השני בברלין, הוא הורה להעניק 300 צלבי ברזל לאנשי השייטת של שפה.
לאחר תדלוק בולפראיסו, יצאה שייטת מזרח אסיה לאיי פוקלנד, על מנת להרוס את המשדר האלחוטי הבריטי שנמצא שם.
כשש שעות לאחר שהידיעות על הקרב הגיעו לאנגליה, פישר הורה לאדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, לנתק את סיירות המערכה אינווינסיבל ואינפלקסיבל לצוד את הספינות הגרמניות.
תת-אדמירל דובטון סטורדי הוצב לפיקוד על השייטת, שכללה גם את הסיירות המשוריינות קרנרבון, קורנוול, דיפנס וקנט, והסיירות הקלות בריסטול וגלאזגו, ששרדה את קורונל.
ספינותיו של סטורדי הגיעו לפוקלנד בבוקר 8 בדצמבר, זמן קצר לפני הגעת השייטת של שפה.
הבריטים הבחינו בשייטת מזרח אסיה בשעה 09:40; שפה לא היה מודע לכך שהבריטים שלחו את שתי סיירות המערכה, וכשצפה בהם, הורה לספינותיו לסגת.
למרות ההתחלה, סיירות המערכה המהיריות השיגו במהירות את הספינות הגרמניות השחוקות, שזה עתה השלימו הפלגת 16,000 מייל ללא תיקונים.
בסביבות השעה 13:20 פתחו סיירות המערכה באש מטווח של .
לאחר קרב בן שעתיים, שרנהורסט הוצפה במים ונטתה בכבדות.
הספינה הוטבעה זמן קצר לאחר מכן.
גנייזנאו נפגעה יותר מ-50 פעמים מטווח קצר; הצוות השמיע שלוש קריאות עידוד לקייזר לפני שהספינה טבעה.
נירנברג ולייפציג הוטבעו גם הם, אם כי דרזדן הצליחה להימלט זמנית, לפני שגם היא הושמדה באיי חואן פרננדס.
כ-2,200 אנשי צוות נהרגו, ביניהם שפה ושני בניו.
הסיירות מסדרת קרסי היו סדרה של שש סיירות משוריינות שנבנו עבור הצי המלכותי בסביבות שנת 1900. שילוב התכנון שלהם של זוג תותחי 9.2 אינץ' ודפנות משוריינות שימש כדי לתת מענה לביקורת שהופנתה נגד סדרת דייאדם הקודמת - התקדמות שהתאפשרה הודות לגידול של 1,000 טון בתפוסה לעומת קודמיהם.
הספינות היו יציבות במיוחד, למעט רגישות לזינוק.
עד 1908 שירתו הספינות במימי הבית, הים התיכון והמזרח הרחוק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקימו קרסי, אבוקיר, הוג, בקצ'אנטה ואוריאלוס את שייטת הסיירות השביעית.
בשל התיישנות הספינות ובגלל שהן הופעלו על ידי חיילי מילואים חסרי ניסיון נודעה השייטת בשם "שייטת הפיתיון החי".
כינוי זה התגלה כנבואי כאשר קרסי, הוג ואבוקיר הוטבעו בתקרית 22 בספטמבר 1914 על ידי הצוללת הגרמנית U-9 ליד החוף ההולנדי.
לאחר שהסיירת הראשונה נפגעה, הסיירות הבאות נעצרו כדי לאסוף ניצולים, והפכו את עצמם למטרות קלות לטורפדות.
שם האונייההמספנהיצרנית המנועיםתאריךעלות לפיגורלהנחת השדריתהשקהסיום הבנייה(BNA 1904)(BNA 1906)קרסיFairfield, GovanFairfield12 באוקטובר 189814 בדצמבר 189928 במאי 1901£780,110£749,324טורפדה 22 בספטמבר 1914סאטלג'J Brown ClydebankClydebank
הסיירות מסדרת דבונשייר הייתה קבוצה של שש סיירות משוריינות שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. כל אוניות הסדרה שירתו במלחמת העולם הראשונה.
ארגייל נהרסה, והמפשייר הוטבעה על ידי מוקש ימי.
ארבעת השורדות נגרטו זמן קצר לאחר המלחמה.
אוניות סדרת דבונשייר תוכננו כגרסאות משופרות של סדרת מונמות' הקודמת ונועדו גם להגנה על מסחר.
החימוש של העיצוב החדש נעשה חזק יותר על ידי החלפת צריחי תותחי ה-6 אינץ' התאומים (152 מ"מ) והקזמטים בחזית של זוג תותחי 6 אינץ' בארבעה תותחי 7.5 אינץ' (190 מ"מ) צריחים בודדים בסידור יהלום.
האוניות תוכננו עם הדחק של 10,850 טונות ארוכות (11,020 טונות).
האוניות הונעו על ידי שני מנועי קיטור 4 צילינדרים תלת דרגתיים, שכל אחד מהם הניע צילינדר אחד, שהפיק סך של 21,000 כוחות סוס (16,000 קילוואט) והעניקו להן מהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש).
הן נשאו מקסימום 1,033 טונות ארוכות (1,050 טונות) של פחם והצוות שלה כלל 610 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלהן כלל ארבעה תותחי טעינת עכוז (BL) 7.5 אינץ' (191 מ"מ) Mk I מותקנים בארבעה צריחים חד-תותחים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי ואחד בכל צד.
החימוש המשני שלהן כלל שישה תותחי BL 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk VII מסודרים בקזמטים באמצע האונייה.
הן נשאו גם 18 תותחי ירי מהיר (QF) 3 פאונד של הוצ'קיס ושני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ).
שני תותחי 12 פאונד 8 cwt שלהן יכלו להיות מורדים לשירות בחוף.
לחגורת השריון בקו המים של האוניות היה עובי מרבי של 6 אינץ' (152 מילימטרים) שנסגרה עם מחיצות רוחביות בעובי 5 אינץ' (127 מילימטרים).
שריון הסיפון המגן נע בעובי של 0.75–2 אינץ' (19–51 מילימטרים) ומגדל הניווט היה מוגן בשריון בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
אנטרים, הושקה ב-8 באוקטובר 1903, נמכרה לגריטה ב-19 בדצמבר 1922.
קארנרבון, הושקה ב-7 באוקטובר 1903, נמכרה לגריטה ב-8 בנובמבר 1921.
המפשייר, הושקה ב-4 בספטמבר 1903, הוטבעה על ידי מוקש ימי ב-5 ביוני 1916.
הטבלה הבאה מציגה את פרטי הבנייה ועלות הרכישה של אוניות סדרת דבונשייר.
הנוהג הבריטי הסטנדרטי באותה תקופה היה שעלויות אלו לא כוללות חימוש וחנויות.
עלויות המהדורה של 1905 נערכו לפני שהספינות הושלמו.
= עלות שפורסמה על ידי Brassey לפני שהאונייה הושלמה, כלומר ייתכן שהעלות הכוללת הייתה יותר מזה.
הסיור האחרון הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2000 בבימויו של שלדון לטיץ', ובו מככב בתפקיד הראשי דולף לונדגרן.
הסרט יצא ישירות לשוק השכרת סרטי הווידאו בארצות הברית ב-21 באוגוסט 2001.
עלילת הסרט מתרחשת בעתיד הלא רחוק לאחר שרעידת אדמה קטסטרופלית מתרחשת בקליפורניה ומפרידה אותה מהיבשת.
את הניצולים מרעידת האדמה מוביל ניק פרסטון (מגולם על ידי דולף לונדגרן), חייל לשעבר בכוחו המיוחדים.
הקבוצה נאלצת להתמודד עם אתגרים שונים, כולל מחסור במשאבים, סכסוכים פנימיים ואיומים מצד כנופיות אלימות.
דולף לונדגרן בתפקיד קפטן ניק פרסטון
שרי אלכסנדר בתפקיד קפטן שרה מקברייד
ג'ו מייקל בורק בתפקיד סמל לאקי סימקו
ברוק סוזן פרקר בתפקיד ריינבו
ג'וליאנו מר בתפקיד חאסוס קאררו
חנן אליאס בתפקיד סיימון פיס
זאב רווח בתפקיד קוקי אנג'ליק לטיץ' בתפקיד תמרה
טרי ביג צ'ארלס בתפקיד פופ
הסרט צולם בסביבה המדברית אשר בתחומי העיר אילת שבישראל במשך 42 ימים, מ-18 במאי ועד 29 ביוני 1999.
ממשלת ארצות הברית הכירה לראשונה בתועלת של סיוע חוץ ככלי דיפלומטי במלחמת העולם השנייה.
במטרה לקדם מודלים קפיטליסטיים-ליברליים של פיתוח במדינות אחרות מתוך אמונה שהדבר ישפר את הביטחון הלאומי שלה.
ארצות הברית היא התורמת הגדולה ביותר של סיוע צבאי למדינות זרות בעולם, כאשר משרד ההגנה שלה מספק מימון או ציוד צבאי אמריקאי ליותר מ-70 מדינות מדי שנה למטרות הגנה.
ב-25 בינואר 2025 הקפיא הנשיא דונלד טראמפ את הסיוע האמריקאי לכל מדינות העולם, למעט לישראל ומצרים.
ישנן שלוש תוכניות עיקריות שבהן מוקצה מימון צבאי אמריקאי:
מימון צבאי זר (Foreign Military Financing) מספק מענקים לרכישת ציוד, שירותים והדרכה ביטחונית אמריקאית.
מענקים אלו מאפשרים למדינות בנות ברית לשפר את יכולות ההגנה שלהם.
החוק מסמיך את הנשיא לממן רכש של ציוד ושירותים ביטחוניים עבור מדינות זרות וארגונים בינלאומיים.
קידום הביטחון הלאומי על ידי תרומה ליציבות אזורית וגלובלית
חיזוק התמיכה הצבאית בממשלות שנבחרו בצורה דמוקרטית והכלת איומים טרנס-לאומיים, כולל טרור וסחר בסמים, נשק ואנשים,
טיפוח יחסים צבאיים הדוקים יותר בין ארצות הברית למדינות המקבלות
פעולות שמירת השלום (Peacekeeping Operations) מספקות תמיכה לפעילויות שמירת שלום בינלאומיות.
קרנות התומכות בפעולות והדרכה בתגובה למשברים בי=ן-לאומיים.
התוכנית הבינלאומית לחינוך והכשרה צבאית (International Military Education and Training) המציעה הכשרה צבאית על בסיס מענק לאנשי צבא זרים.
קידום יכולת פעולה הדדית עם כוחות ארצות הברית וכוחות הקואליציה
חשיפת גורמים אזרחיים וצבאיים זרים לערכים דמוקרטיים, מקצועיות צבאית ונורמות בינלאומיות של זכויות אדם
כמה דוגמאות לכך יכללו את המאמצים של ארצות הברית בקולומביה ובדרום קוריאה.
הסיוע הצבאי הצליח להפסיק את ההתקוממות, לספק יציבות ולסיים סכסוכים באזור.
בדרום קוריאה, הסיוע הצבאי של ארצות הברית היה מועיל לשמירה על הביטחון הלאומי, פיתוח כלכלי וחברתי של המדינה.
מדינת ישראל מקבלת מארצות הברית בקביעות את הסיוע הצבאי הגדול ביותר מכל מדינות העולם.
כך לדוגמה ב-2014 ארצות הברית העניקה כ-35 מיליארד דולר בסיוע חוץ ל-142 מדינות, מתוכו 6 מיליארד דולר היה סיוע צבאי.
שמתוכו 3.1 מיליארד דולר קיבלה ישראל ושנייה הייתה מצרים שקיבלה ב-1.3 מיליארד.
הסימטה (בהולנדית: Het straatje) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר.
זהו אחת משני תיאורי נוף עירוני הידועים של ורמיר.
כיום נמצא הציור באוסף הרייקסמוזיאום שבאמסטרדם, שם הוא מוצג לצד שלוש יצירות נוספות של ורמיר.
הציור נקרא " Gezicht op huizen in Delft" (בעברית: "מבט על בתים בדלפט") זהו גם השם העתיק ביותר הידוע.
הוא ידוע יותר בשם "הרחוב הקטן" ("Het straatje").
התרגום "רחוב קטן" מטעה, משום שלא הרחוב המתואר ולא הבניינים קטנים בסטנדרטים של אותה תקופה.
בחזית הציור נראית סמטה מרוצפת באבני שפה, שעובדו במכחול בתנועות גליות המרמזות על המרקם שלה.
בצד הימני של התמונה ממוקם בית רב-קומות, המתואר במבט חזיתי.
לבית חזית עשויה לבנים, בחלקה פגומה, עם גמלון מדורג ובו חיתוכים אופייניים.
סימני תיקון ועוגני קיר מרמזים כי מדובר בבניין ישן, שנבנה ככל הנראה עוד בימי הביניים — לפני השרפה הגדולה שפרצה בדלפט בשנת 1536 ולפני פיצוץ אבק השריפה הגדול ("רעם דלפט") ב-1654. הקומה התחתונה של הבית גבוהה באופן יוצא דופן, דבר המצביע על כך שלא שימש כבית מגורים פרטי.
החזית משתפלת מצד שמאל בגובה נמוך יותר ומתחברת למבנה צמוד או לבית שכן.
בין המבנים נראים שני פתחים המובילים לחצרות פנימיות, וברקע ניתן להבחין במבנים נוספים.
מרבית התריסים של הבית הגדול שבציור סגורים, ורק דרך הדלת הפתוחה נחשף לצופה מראה חלקי של פנים הבית.
בפתח הדלת יושבת אישה העוסקת בעבודת יד, כנראה תפירה או רקמה.
מול הבית כורעים שתי דמויות שפרצופיהן אינם נראים; ייתכן שמדובר בילדים, אך עיסוקם אינו ברור.
מבעד למעבר פתוח הנתמך בקורות עץ, המוביל אל החצר הפנימית, נראית אישה נוספת - ככל הנראה משרתת - מתכופפת מעל גיגית כביסה.
מן האזור שבו היא פועלת זורם מים אל עבר הרחוב וממשיך אל כיוון הצופה, דבר המרמז על קרבת המקום לתעלת מים, תופעה נפוצה בנוף העירוני של דלפט בתקופה זו.
ארבע הדמויות המופיעות בציור אינן מקיימות ביניהן קשר נרטיבי ברור.
היעדר אינטראקציה זו תורם לתחושת השקט והשלווה השוררת ביצירה.
הציור מתאפיין בריאליזם יוצא דופן, הנובע מן הטכניקה המדויקת של ורמיר, השימוש המחושב בפרספקטיבה ובבחירת הצבעים המאופקת.
כל אלה יחד יוצרים מראה טבעי ואותנטי, המדגיש את היומיום הפשוט של החיים בעיר דלפט במאה ה־17.
מיקומה המדויק של הסמטה המופיעה בציור היה זה מכבר נושא למחקר, ונותר שנוי במחלוקת עד היום.
במשך שנים רבות סברו החוקרים כי מדובר במראה מתוך רחוב Voldersgracht בעיר דלפט, מאחורי בית הולדתו של יאן ורמיר.
במקום זה הוקמה מאוחר יותר לשכת גילדת לוקאס הקדוש, אליה השתייך ורמיר.
בסוף המאה ה-20 הועלו השערות חדשות שהצביעו על רחוב Nieuwe Langendijk, במספרים 22–26, כאתר האפשרי לציור.
בשנת 2015 העלה מחקר חדש, שהתבסס על רישומים מדויקים של רוחב הבתים לאורך תעלות דלפט בתקופתו של ורמיר, השערה נוספת, שלפיה מדובר ברחוב Vlamingstraat, והנוף המופיע בציור תואם את בתי מס' 40 ו־42 ברחוב זה.
על פי אותה השערה, הבית שבצד הימני של הציור היה שייך לדודתו של ורמיר, שמכרה קרביים מבושלים - עיסוק שזכה לכינוי המקומי "Penspoort" (שער הקרביים).
השערה זו זוכה מאז 2015 לתמיכה נלהבת מצד רייקסמוזיאום, אך נותרת שנויה במחלוקת בקרב חוקרים אחרים.
יש אף הסבורים כי ייתכן שהציור אינו מתאר מקום מסוים, אלא מורכב מאלמנטים שמקורם באתרים שונים ברחבי דלפט.
בראשית המאה ה־20 היה הציור חלק מאוסף האמנות Collectie Six, הקרוי על שם האספן ההולנדי יאן סיקס.
יורשיו של סיקס דרשו בעבור היצירה סכום של מיליון גילדן הולנדי.
בשנת 1921 רכש את הציור התעשיין הנרי וילם א.
Deterding) תמורת 625,000 גילדן בלבד, והעניק אותו במתנה למדינת הולנד.
לפי תנאי תרומתו, מוצגת היצירה דרך קבע ברייקסמוזיאום שבאמסטרדם.
הסייסטה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שצויר בינואר–פברואר 1890 בעת אשפוזו במוסד לחולי נפש בסן רֶמי דה־פרובאנס שבצרפת.
היצירה היא פרשנות אישית של ואן גוך לרישום של האמן ז'אן-פרנסואה מילה מתוך הסדרה "ארבעת רגעי היום".
היא מוצגת כיום באוסף מוזיאון ד'אורסה בפריז, באולם 36.
ואן גוך העריץ את מִילֶה וראה בו לא רק אמן גדול אלא גם "צייר מודרני יותר ממאנה".
בתקופת שהותו בסן רֶמי, כשסבל מהתקפים נפשיים תכופים, מצא נחמה בעבודה מתוך העתקות של יצירות שהוא אהב.
הוא נהג "לתרגם" אותן לשפתו הציורית:
כך תיאר במכתב ששלח לאחיו תאו.
הציור מתאר זוג איכרים - גבר ואישה - ישנים בשדה קציר, שרועים זה לצד זו על ערימת חציר.
מאחוריהם, חבילות שיבולים, מגל, קלשון וסוס רתום לעגלה.
הקומפוזיציה שומרת על נאמנות רבה לרישום של מִילֶה, כולל הפרטים הדוממים בקדמת התמונה, אך עם שינוי מובהק בסגנון.
ואן גוך עיבד את הדימוי בעזרת שפה צבעונית עזה וסובייקטיבית.
הוא השתמש בניגודים כרומטיים חזקים – גוונים חמים של צהוב-כתום בשדה מול כחול-סגול בצללים ובשמים.
בכך הפך רגע של שקט כפרי לתמונה רוויית מתח ורגש.
"המרידיאן" הוא חלק מסדרת העתקות שואן גוך יצר בשנותיו האחרונות, בעיקר בהשפעת מִילֶה.
אף שהנושא שקט ומדמה שלווה, הציור מקרין את האנרגיה הרגשית האינטנסיבית של ואן גוך.
באמצעות סצנה פשוטה של חיי כפר, הוא מבטא את מאבקו הפנימי ואת כבודו לעמל האדמה.
הסיכיוס מאלכסנדריה היה מדקדק יווני אשר, ככל הנראה במאה ה-5 או ה-6 לספירה, חיבר את הלקסיקון העשיר ביותר של מילים יווניות יוצאות דופן ולא מוכרות ששרד, כנראה על ידי הטמעת חיבוריהם של לקסיקוגרפים קודמים.
כותרת החיבור היא "אוסף אלפביתי של כל המילים" (), והוא כולל יותר מ-50,000 ערכים, רשימה עשירה של מילים, צורות וביטויים ייחודיים, עם הסבר על משמעותם, ולעיתים קרובות עם התייחסות למחבר שהשתמש בהם או למחוז ביוון בו הם היו בשימוש.
לפיכך, הספר בעל ערך רב לחוקר ניבי היוונית העתיקה ובשחזור הטקסט של מחברים קלאסיים באופן כללי, ובמיוחד של מחברים כמו אייסכילוס ותאוקריטוס, שהשתמשו במילים יוצאות דופן רבות.
הסיכיוס חשוב לפילולוגיה היוונית, אך גם לחקר שפות אבודות וניבים נסתרים של חבל הבלקן בעת העתיקה (כגון שפות אלבניות ותראקית) ובשחזור הפרוטו-הודו-אירופית.
רבות מהמילים הכלולות בחיבור זה אינן נמצאות בטקסטים יווניים עתיקים ששרדו.
הסבריו של הסיכיוס לכינויים וביטויים רבים חושפים גם עובדות חשובות רבות על הדת והחיים החברתיים של הקדמונים.
במכתב הקדמה, הסיכיוס מציין כי הלקסיקון שלו מבוסס על זה של דיוגניאנוס מהמאה ה-2 לספה"נ (שנלקח מחיבור מוקדם יותר של פמפילוס מאלכסנדריה מהמאה ה-1 לספה"נ), אך שהוא השתמש גם בחיבורים דומים של המדקדק אריסטרכוס מסמותרקיה, אפיון, הליודורוס , אמריאס ואחרים.
הסיכיוס ככל הנראה לא היה נוצרי.
פירושים למילים של גרגוריוס מנזיאנזוס וסופרים נוצרים אחרים (glossae sacrae) הם תוספות מאוחרות יותר.
הלקסיקון שרד בכתב יד מושחת מאוד מהמאה ה-15, השמור בספריית סנט מרקוס בוונציה (Marc.
הוא הודפס לראשונה בשנת 1514 על ידי מרקוס מוסורוס (בדפוסו של אלדוס מנוטיוס) בוונציה (הוא הודפס מחדש מאוחר יותר בשנים 1520 ו-1521 עם תיקונים קלים).
מהדורה מודרנית פורסמה בחסות האקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בקופנהגן, אותה החל קורט לאטה (כרך 1 פורסם בשנת 1953, כרך 2 לאחר מותו בשנת 1966) והושלמה על ידי פיטר אלן הנסן ואיאן סי.
הסיירות מסדרת טאון היו סדרה של עשרה סיירות קלות בצי המלכותי הבריטי, שנבנו בהתאם למגבלות שהוטלו על פי אמנת הצי של לונדון משנת 1930.
הסדרה התחלקה לשלוש תתי־מחלקות עיקריות; סאות'המפטון, גלוסטר, ואדינבורו – כאשר בכל אחת מהן שולבו שיפורים ותוספות חימוש בהשוואה לקודמתה.
הספינה הראשונה בסדרה הושקה בשנת 1936 ונכנסה לשירות ב-1937, שנתיים בלבד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
סיירות טאון השתתפו במערכות רבות במהלך המלחמה, בהם גם בקרב שבו הוטבע אוניית המערכה הגרמנית שרנהורסט.
ארבע ספינות מן הסדרה, אה"מ אדינבורו, אה"מ גלוסטר, אה"מ מנצ'סטר, ואה"מ סאות'המפטון, טובעו במהלך הקרבות.
יתר הספינות המשיכו לשרת עד שלהי שנות ה־50, וחלקן אף השתתפו במלחמת קוריאה.
האוניה האחרונה בסדרה שיצאה משירות הייתה אה"מ שפילד שנגרטה בשנת 1967. אה"מ בלפסט, שרדה והוסבה לאוניית מוזיאון על נהר התמזה בלונדון, במסגרת מוזיאון המלחמה האימפריאלי.
סיירות טאון פותחו כסדרת המשך לסיירות מסדרת אמפיון, עם שיפורים מרכזיים שכללו שילוב צריחים משולשים שאיפשרו מטחי דופן של 12 תותחי 6 אינץ', וכן מתקני תעופה משופרים.
מגבלות האמנה הימית בין המלחמות חייבו את האדמירליות לשמור על מספר רב ככל האפשר של סיירות בתוך מסגרת משקל כולל מוגבלת, ולכן שמרו שמונה הספינות הראשונות על הדחק של כ־9,000 טון, בעוד שרק אה"מ אדינבורו ואה"מ בלפסט ניצלו את מלוא המכסה של 10,000 טון.
נתון זה הציב אותן בנחיתות מסוימת ביחס לספינות האמריקאיות והיפניות, שנבנו בהתאם או מעבר למגבלת המשקל.
על אף מגבלות אלה, הסיירות נחשבו אוניות רב־תכליתיות מצוינות.
הן היו מהירות דיין להשיג משחתות גם בים קשה, בעלות קצב אש גבוה יחסית, וחזקות דיין לספוג פגיעות כבדות.
אה"מ שפילד התבלטה במיוחד עם שנים־עשר תוארי קרב, בעוד אחרות זכו בחמישה.
ספינות אחרות שרדו נזקים חמורים: אה"מ ליברפול ספגה שתי פגיעות טורפדו, ואה"מ בלפסט הוצאה מהמערכה לשנים הראשונות של המלחמה לאחר שנפגעה ממוקש מגנטי.
במהלך המלחמה ספינות הטאון ספגו יותר פגיעות והשתתפו ביותר פעילות מבצעית מכל סיירת מקבילה בציים אחרים.
לאורך המלחמה הסיירות עברו שינויים מקיפים: מערכות מכ"ם ובקרת אש הותקנו, מערכי נ"מ קלים שודרגו, מטוסים הוסרו, וההאנגרים הוסבו לשימושים אחרים, בהם מגורים ואולמות הקרנה.
כדי לשמור על יציבות, ספינות ששרדו (למעט אה"מ בלפסט) נאלצו לוותר על אחד מצריחי התותחים המשולשים.
לאחר המלחמה המשיכו ספינות הסדרה לשרת במשך למעלה מעשור, חלקן גם במלחמת קוריאה, כשארבע מהן צוידו במערכות שליטה ובקרה מתקדמות.
עם זאת, תפקיד הסיירת הלך והתפוגג בעידן המלחמה הקרה, שבו איום אסימטרי נענה לרוב באמצעות נושאות קלות או פריגטות, עקב כוח האדם הרב שדרשו הסיירות.
אה"מ בלפסט יצאה משירות ב־1963, 24 שנה לאחר השקת הסדרה, כשהיא מיושנת טכנולוגית ושחוקה מהשירות האינטנסיבי של ימי המלחמה.
הסימפוניה השלישית במי במול מז'ור של לודוויג ואן בטהובן, 55 (ידועה כ"אירואיקה" - באיטלקית "הרואית") היא יצירה מוזיקלית וסימפוניה שרבים מחשיבים כמבשרת את שחר התקופה הרומנטית במוזיקה הקלאסית.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה כסימפוניה הגדולה בכל הזמנים.
סימפוניה זו היא אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של בטהובן, כשבמקור כוונתו הייתה להקדישה לנפוליאון בונפרטה, שאותו ואת האידיאלים של המהפכה הצרפתית בטהובן העריץ.
בטהובן הבין אולם, שאין זה כלכלי להקדיש את היצירה לבונפרטה והוא הקדישה לנסיך לובקוביץ במקום וכינה אותה "בונפרטה".
אנקדוטה מפורסמת בהקשר זה נמצאת בכתביו של תלמידו של בטהובן, פרדיננד ריס.
במאי 1804, כשריז סיפר לבטהובן שנפוליאון הכתיר עצמו קיסר, בטהובן התרתח, לקח בידיו את העמוד הראשון של הפרטיטורה וקרע אותו.
אולם שלושה חודשים לאחר מכן, כתב בטהובן לבית ההוצאה שלו ש"כותרת הסימפוניה היא בעצם בונפרטה".
כמו כן, על הדף הראשון של עותק של הפרטיטורה שהועתקה בידי מעתיק, שממנו נמחקה ההקדשה לבונפרטה, הוסיף בטהובן בעפרון את המילים "נכתב על אודות בונפרטה".
בסופו של דבר, כשיצאה היצירה לאור בשנת 1806 בטהובן נתן לה את הכותרת "סימפוניה הרואית, הולחנה לחגיגת זכרו של אדם גדול" (באיטלקית: Sinfonia eroica, composta per festeggiare il sovvenire d'un grand'uomo).
הכוונה באדם גדול זה הייתה אולי לגיבור אידיאלי שאינו קיים, אך יותר סביר שהייתה זו רוח ההרואיות עצמה, שבטהובן העריך ואליה התכוון.
ישנם גם האומרים, שבטהובן התייחס לזכר טבעו של נפוליאון, כפי שראה אותו, לפנים, כשרחש לו כבוד.
בטהובן כתב את רוב הסימפוניה בסביבות סוף שנת 1803 והשלים אותה בתחילת 1804. הביצוע הראשון של היצירה התקיים בקיץ 1804 בטירת הנסיך לובקוביץ בבוהמיה.
ביצוע הבכורה הציבורי התקיים בתיאטר אן דר וין בווינה ב-7 באפריל 1805 בניצוחו של המלחין.
היצירה, כמו רוב הסימפוניות, היא בארבעה פרקים:
מרצ'ה פונברה (מארש אבל): אדג'ו אסאי – Marcia Funebre: Adagio Assai
סקרצו: אלגרו ויוואצ'ה – Allegro vivace
פינאלה: אלגרו מולטו – Allegro molto
היצירה מתוזמרת לשני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים בסי במול, שני בסונים, שלוש קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, וחטיבת כלי הקשת הרגילה הכוללת שני תפקידי כינורות, ויולות, צ'לים, וקונטרבסים.
ביצוע רגיל נמשך בין 44 עד 55 דקות.
הערה: בפרק הראשון, בסוף האקספוזיציה (בערך בדקה השלישית), בטהובן מציין סימן חזרה.
הסימן הוזנח עד לשנות 1950 המאוחרות, אך כיום מתייחסים אליו.
הפרק האחרון מבוסס על יצירת הבלט "יצירי פרומתאוס".
היצירה נחשבת אבן דרך בהיסטוריית המוזיקה הקלאסית ממספר סיבות.
אורך היצירה הוא בערך כפול מאורך כל סימפוניה של היידן או מוצרט – הפרק הראשון ארוך כמעט כמו סימפוניה שלמה מהתקופה הקלאסית המוקדמת (דוגמת אלו של קרל פיליפ עמנואל באך).
היצירה גם מכסה שטח רגשי נרחב יותר מאשר יצירות אחרות, וכך היא נחשבת לעיתים קרובות כמסמנת את תחילת התקופה הרומנטית במוזיקה.
הפרק השני בעיקר מציג טווח רגשות גדול, מהסבל של נושא מארש האבל הראשי ועד לנחמה היחסית של הפרקים השמחים יותר הכתובים בסולמות מז'וריים.
סיום הסימפוניה מראה טווח דומה, ובעלת חשיבות בתרשים הכולל שלא נשמע בפועל קודם לכן – בעוד שבסימפוניות מוקדמות יותר הסיום היה סוף קצר ויחסית חסר תוכן, כאן הוא סט ממושך של וריאציות ופוגות לנושא שבטהובן במקור כתב למוזיקת הבלט שלו "יצירי פרומתאוס".
הנושא מהווה את הבסיס גם לסט של חמש־עשרה וריאציות ופוגה לפסנתר במי במול מז'ור אופוס 35 (מכונה גם "וריאציות פרומתאוס" או "וריאציות ארואיקה").
מבקר המוזיקה ג' ו' נ' סוליוואן כותב שהפרק הראשון הוא ביטוי לאומץ לבו של בטהובן בעימות עם חירשותו, השני – איטי והספדי, מתאר את הייאוש הגדול שהרגיש, השלישי – הסקרצו, הוא "עלייה בלתי ניתנת לעצירה של אנרגיה יצירתית", והרביעי הוא שפיעה חיונית של אנרגיה יצירתית.
רגע נעלה במיוחד בפרק הראשון של הסימפוניה מופיע ממש לפני הרפריזה, כאשר סולו הקרן נכנס עם הנושא הראשי, במעט דיסוננס עם שאר הכלים, ארבע תיבות לפני הכניסה ה"אמיתית".
פרדיננד ריס, תלמידו של בטהובן, תיאר:
הפרק השני, מארש הלווייתי, מתבצע בתדירות גבוהה באירועי הנצחה; ולעיתים היצירה כולה מתבצעת.
סרגיי קוסביצקי ביצע אותה כשהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נפטר, וברונו ולטר עשה אותו דבר בפטירת ארתורו טוסקניני.
הסימפוניה שולבה בסרט של אילונה קולוניץ על מלחמת וייטנאם שזכה בפרס ראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
הפרק השני שימש כקינת הלוויה בטקס ההנצחה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
באוקטובר 2023 בוצעה היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של להב שני לצד "תרועה לישראל" מאת פאול בן-חיים בקונצרט בשידור חי לזכרם של קורבנות ונופלי טבח שבעה באוקטובר.
חצי האי אירואיקה באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמה של הסימפוניה; וחצי האי בטהובן הסמוך לחצי האי אירואיקה, נקרא על שמו של בטהובן שכתב את הסימפוניה.
הסימפוניה התשיעית ברה מינור אופוס 125 היא הסימפוניה האחרונה הגמורה שכתב המלחין הגרמני לודוויג ואן בטהובן.
הסימפוניה, שמלאכת כתיבתה הושלמה בשנת 1824, היא אחת היצירות הנודעות ביותר ברפרטואר המוזיקה המערבית, הן כמסמלת והן כמבשרת את התקופה הרומנטית, ונמנית עם יצירות המופת של בטהובן.
הסימפוניה התשיעית מכונה "הכוראלית" משום שבפרק הרביעי, האחרון שלה, כלל בטהובן קטעי שירה לארבעה סולנים ומקהלה.
המילים של הקטע הווקאלי היו מילות האודה לשמחה של פרידריך שילר, שנכתבו בשנת 1785, עם תוספות קטנות שהכניס בטהובן לטקסט המקורי.
הייתה זו הפעם הראשונה, שמלחין גדול הציב את קול האדם באותה רמה עם כלי התזמורת בסימפוניה ויצר בכך יצירה רחבת יריעה ומפוארת, שנתנה את הטון לסימפוניה הרומנטית.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום השני ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
כתב היד של הסימפוניה שמור בספריית המדינה בברלין.
הסימפוניה הוזמנה מבטהובן על ידי החברה הפילהרמונית המלכותית של לונדון בשנת 1817 ועבודת ההלחנה החלה כשנה מאוחר יותר, ב-1818. את הסימפוניה השמינית השלים בטהובן כ-10 שנים קודם לכן וככל הנראה החל בכתיבת הסימפוניה התשיעית עוד זמן רב קודם.
ידוע כי הוא רצה להלחין את ה"אודה לשמחה", ועשה זאת כבר בשנת 1793, אך המוזיקה הזו אבדה.
את נושא הסקרצו אפשר לאתר בפוגה שנכתבה ב-1815. המבוא לחלק הווקאלי של הסימפוניה גרם לבטהובן קשיים רבים.
הייתה זו הפעם הראשונה שהוא - או כל מלחין גדול אחר - עשה שימוש ברכיב ווקאלי בסימפוניה.
ידידו של בטהובן, אנטון שינדלר, אמר אחר כך: "כשהחל לעבוד על הפרק הרביעי, התחולל מאבק שלא היה כמותו.
המטרה הייתה למצוא דרך נכונה להצגת האודה של שילר.
יום אחד נכנס (בטהובן) לחדר וצעק "מצאתי.
הרגע מצאתי את זה", והראה לי פנקס רשימות ובו המילים "הבה נשיר את האודה של שילר בן האלמוות'".
פתיחה זו לא נכנסה, בסופו של דבר, ליצירה ובטהובן הקדיש זמן רב לשכתוב הפרק עד שהגיע לצורתו המוכרת כיום."
המוטיב לאודה לשמחה מופיע באופן ברור ב"מיזרקורדיה" של מוצרט, מס' 222 ברשימת קכל, שחובר במינכן בשנת 1775 וייתכן שבטהובן לקח אותו משם.
בטהובן היה להוט להשמיע את הסימפוניה שלו בברלין בהקדם האפשרי אחרי שסיים אותה.
הוא סבר, שטעם הקהל בווינה נוטה למלחינים איטלקים כמו רוסיני.
ידידיו ופטרוניו, ששמעו את הדבר, דחקו בו להביא את הסימפוניה התשיעית לביצוע בכורה בווינה.
הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-7 במאי 1824 בתיאטר אם קרנטנרטור (כיום מלון זאכר) בווינה, יחד עם הפתיחה "חנוכת הבית" ושלושת הפרקים הראשונים של המיסה סולמניס.
הייתה זו הופעתו הראשונה של המלחין על בימה מזה שתים-עשרה שנים.
האולם היה מלא עד אפס מקום.
את תפקידי הסופרן והאלט ביצעו שתי זמרות צעירות מפורסמות: הנרייטה זונטג וקרולינה אונגר.
המנצח בבכורה היה מיכאל אומלאוף, ובטהובן ישב לידו.
פעם, צפה אולף בחזרה הגנרלית של האופרה של בטהובן פידליו.
החזרה נגמרה באסון, בשל חירשותו של בטהובן.
הוא לא היה מסוגל לשמור על אחדות התזמורת, והנגנים הלכו לאיבוד כל הזמן.
לכן, הנחה הפעם אולף את הנגנים להתעלם מבטהובן, שבעת מופע הבכורה של הסימפוניה התשיעית, היה חירש לחלוטין.
בתחילת כל פרק, נתן בטהובן קצב, והפך את הדפים בפרטיטורה שלו.
המפורסמת שבין האנקדוטות על מופע הבכורה של הסימפוניה התשיעית גורסת, כי בסיומה בטהובן לא שמע את מחיאות הכפיים הרמות, ולכן אונגר, הסולנית, נאלצה להפנות את פניו אל הקהל.
עוד מסופר, כי הצופים הרימו כובעים וזרקו מטפחות, כדי להסב את תשומת לבו של המלחין החירש להתלהבות ששררה באולם.
פרק זה כתוב בצורת סונאטה, ומבוסס על מוטיב של קווינטות וקוורטות "ריקות" בירידה, המופיע לראשונה מעל טרמולו מהיר בכלי המיתר.
הסימפוניה נפתחת בפיאניסימו, שמתגבר והולך עד לקטע פורטיסימו רועם בהשתתפות כל התזמורת.
הקטע הפותח כל כך שקט ומקוטע, עד שנאמר עליו לא אחת שהוא מזכיר יותר תזמורת המכוונת את כליה מאשר פתיחה של סימפוניה.
הנושא השני רגוע ושלֵו יותר, ומבוסס על מוטיב במשקל דקטיל, המופיע לראשונה בכלי הנשיפה בסולם פה מז'ור.
הרפריזה מסתיימת שוב בטונים סוערים, בסולם סי במול מז'ור.
הקודה כוללת קטע סוער במיוחד, שגם הוא מתחיל בפיאניסימו ומסתיים ב"שאגה" של התזמורת כולה, ומבוססת על מוטיב אוסטינטו כרומטי.
פרק הסקרצו, גם הוא ברה מינור, נפתח באופן דרמטי בשתי קריאות קצרות בכלי הקשת, במקצב מנוקד, ואחריהן אותו המוטיב בטימפני ושוב בתזמורת כולה באוניסון.
הפרק עצמו נפתח בתנועה מתמדת של רבעים, וגם הוא מתאפיין בפתיחה מהוסה וחיקויית, ובקרשנדו גדול.
צורתו של פרק הסקרצו גם היא צורת סונאטה, ולא צורה דו-חלקית רגילה, כמקובל.
בחלק הפיתוח מורה בטהובן למנצח לעבור לנצח A tre Battute, כלומר ביחידות של שלוש תיבות במקום שתיים.
בחלק זה יש גם לטימפני תפקיד דרמטי ואקספרסיבי.
שלא כמקובל, הטריו ברה מז'ור כתוב בארבעה רבעים ולא בשלושה, והוא מבוסס על מוטיב יחיד בעל אופי "פסטורלי", הנרמז מן השימוש הרחב בקרנות יער ובנקודות עוגב, שני סַמָּנים מובהקים של כתיבה פסטורלית.
לאחר הטריו חוזר הסקרצו הראשון כמעט ללא שינוי, והקודה הקצרה מאזכרת לרגע את הטריו, לפני שהיא מסתיימת באוניסונו גדול ובמינור.
הפרק השלישי בסי במול מז'ור הוא פרק וריאציות, אך צורתו חופשית יחסית - בין הווריאציות יש מעברים כליים, בחלק מהווריאציות יש מעברי מודולציה שאינם קיימים בנושא, והווריאציה האחרונה נקטעת פעמיים באפיזודה דמוית פנפארה (תרועה).
הנושא העיקרי מוצג בכלי המיתר, כשכלי הנשיפה מעץ עונים להם כהד בסופי פראזות.
גם הפרק הרביעי הוא מעין פרק וריאציות ענקי, אבל מלבד הווריאציות הוא כולל גם הקדמה ארוכה, קטעי ביניים וקודה מורחבת, כך שקשה מאוד להתייחס אליו כאל פרק וריאציות מסורתי.
ישנן דרכים שונות לפרש את המבנה הכללי שלו; צ'ארלס רוזן, למשל, ראה בו "סימפוניה בתוך סימפוניה", כלומר ארבעה פרקים קצרים המנוגנים ללא הפסקה.
הפרק נפתח במעבר סוער ודיסוננטי, הנקטע בבת אחת, ואז מתחיל רצ'יטטיב כלי, שמבצעים הצ'לי והקונטרבסים, ונועד לחקות שירה חופשית, ללא מקצב ברור.
הרצ'יטטיב נקטע מדי פעם בציטוטים, או "זכרונות", משלושת הפרקים הקודמים - תחילה מן הראשון, אחרי כן מן השני ולבסוף מן השלישי.
אבל בטהובן דוחה מעליו את שלושת הנושאים הללו, ומתחיל נושא חדש - המנגינה המפורסמת של האודה לשמחה.
כמו רוב הנושאים בסימפוניה כולה, היא נפתחת בקול חרישי - כלי הבאס לבדם, ללא ליווי.
זוהי תחילתו של קטע פוגאטו, כאשר קול אחר קול נוסף למרקם הקונטרפונקטי עד לפורטה גדול שמבצעת כלל התזמורת.
ביצוע חגיגי ואופטימי זה גם הוא נקטע בבת אחת וחוזר למוטיב הסוער והדיסוננטי מתחילת הפרק.
אלא שבמקום הרצ'יטטיב הכלי, מופיע רצ'יטטיב אנושי - כניסתו של זמר הבאס.
את טקסט הרצ'יטטיב הוסיף בטהובן עצמו, והוא אינו משל שילר: "הו, חברים, לא צלילים אלו [כלומר צלילים דיסוננטיים וסוערים] - אלא הבה ניתן קולנו בצלילים נעימים יותר, ומלאי שמחה".
הנענות מן הגברים במקהלה, הוא שר את הבית הראשון של האודה, ונענה על ידי המקהלה כולה באוניסון.
זוהי למעשה תחילתו של קטע הווריאציות הראשון: שני הבתים הבאים הם שתי וריאציות "קלאסיות" על הנושא ששר זמר הבאס.
גם חלק זה נקטע בפתאומיות, ואחריו מתחיל קטע חדש - אריה לטנור סולו בסי במול מז'ור, שהיא וריאציה נוספת על הנושא.
בולט בה השימוש בקונטרבסון, תוף באס, משולש ומצילתיים, כלים המזוהים עם מוזיקה צבאית, ובמיוחד עם חיקויים למוזיקת היניצ'רים הטורקיים, שהיו פופולריים במוזיקה קלאסית וינאית.
הרמיזות הצבאיות מתייחסות מן הסתם למילות האריה, המזכירות גיבור שפניו אל הניצחון.
מן האריה הזאת עובר בטהובן היישר אל פוגאטו גדול ומורכב, אשר שיאו - לאחר מעבר שקט ומתוח בכלי הנשיפה - בביצוע גדול ומסכם של נושא האודה - מעין וריאציה רביעית.
לאחר קיטוע ומעבר פתאומי נוסף, נפתח קטע חדש, איטי וחגיגי יותר, בשלושה חצאים, על הטקסט "התלכדו, רבבות בני חלד".
המוטיב כאן הוא היפוך של הצלילים הפותחים את הנושא המרכזי, והוא שולט בפרק מכאן ועד סופו.
הבית מושר בצורה דו-חלקית, כאשר בכל פעם שרים את הנושא רק הבאסים, ולאחר מכן המקהלה כולה.
בסוף הבית כתב בטהובן עוד פוגת ענק, הפעם פוגה כפולה אקסטטית על שני הנושאים העיקריים של הפרק - נושא הפתיחה של האודה לשמחה, "את, שמחה" והנושא המהופך "התלכדו, רבבות".
את הראשון משני אלה מכפילים כלי הקשת בסלסולים וירטואוזיים בטריולות.
לאחר מעבר שקט יותר ומתוח, מגיעה הקודה המהירה, שמשלבת בין שני הנושאים ומסיימת את הפרק כולו במצב-רוח מרומם ואופטימי.
פיקולו (לפרק הרביעי בלבד), 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, קונטרה-בסון (לפרק הרביעי בלבד).
4 קרנות יער, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים - אלט, טנור ובס (לפרקים השני והרביעי בלבד).
טימפני, תוף בס (לפרק הרביעי בלבד), משולש (לפרק הרביעי בלבד), מצילתיים (לפרק הרביעי בלבד).
קולות (כולם רק בפרק הרביעי):
סולו סופרן, סולו אלט, סולו טנור, סולו בריטון, מקהלה: סופרן, אלט, טנור ובס.
כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לים, קונטרבסים.
הסימפוניה התשיעית תופסת מקום חשוב בתרבות העולמית כיום.
היא מושמעת לעיתים תדירות מאוד בטקסים ואירועים רשמיים רבים, ואף משמשת כהמנון האיחוד האירופי.
בנוסף לכך, היא מצוטטת מבחינה מלודית לעיתים קרובות ביצירות אמנותיות אחרות בתחום הספרות, הקולנוע, ואף ביצירות מוזיקליות שונות.
הפרק הרביעי שימש כהמנון של המשלחת המאוחדת של "מדינות ברית המועצות לשעבר" באולימפיאדת ברצלונה ב-1992 ובאולימפיאדת החורף של אותה שנה.
בהפגנות הסטודנטים בכיכר טיאננמן ב-1989 הושמעה הסימפוניה כצעד מחאה נגד השלטון הרודני.
הסימפוניה נוגנה ב-25 בדצמבר 1989 בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין לכבוד נפילת חומת ברלין.
לכבוד האירוע החליף ברנשטיין את המילה 'שמחה' כפי שנכתבה בשירו של שילר, במילה 'חופש'.
בישראל בוצעה הסימפוניה התשיעית בפעם הראשונה באפריל 1942, בביצוע התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית ומקהלת האורטוריה הישראלית בניצוח מיכאל טאובה.
הספר "תפוז מכני" מאת אנתוני ברג'ס, שעובד לסרט על ידי סטנלי קובריק ב-1971, עושה שימוש נרחב בסימפוניה.
בעיקר בסרט "תפוז מכני", הסימפוניה מושמעת כפסקול ברקע כהנגדה קיצונית למעשי אלימות קשים המתרחשים בו.
בסרטם של הביטלס, Help, נעשה שימוש בסימפוניה כשכל הנוכחים שרים את "האודה לשמחה" בעקבות היתקלותו של מתופף הלהקה רינגו סטאר בטיגריס, ונאמר כי רק הקטע מן הסימפוניה יוכל להרגיעו.
הסימפוניה פופולרית במיוחד גם ביפן, שם היא מושמעת תמיד בחגיגות השנה החדשה.
סדרת האנימה היפנית החשובה "נאון ג'נסיס אוונגליון", בפרק 24, קאוורו מזמזם את האודה לשמחה מתוכה, שמושמעת לאחר מכן מהרגע בו הוא מפעיל את EVA 02 ועד סוף הופעתו בפרק.
בסימפוניה ובחלקים ממנה נעשה שימוש בעוד עשרות רבות של ספרים, סרטים ותוכניות טלוויזיה שונות במהלך המאה ה-20. כמו כן נעשו לה מספר עיבודים מוזיקליים בכמה סגנונות שונים.
דמותה של אנה הולץ לא התקיימה במציאות.
מי שהעתיק את התווים היה גבר בשם קארל הולץ, ובעוד שבסרט אנה הולץ מסובבת את בטהובן על מנת שיראה את מחיאות הכפיים של הקהל, במציאות הייתה זו הסולנית קרולינה אונגר.
קטע בן 1:15 דקות מהיצירה בביצוע תזמורת סיאטל נכלל ביחד עם תוכנת Windows Media Player שהגיעה ביחד עם מערכת ההפעלה חלונות XP של מיקרוסופט.
בשנת 1972, המנצח הרברט פון קאראיין ערך מחדש את הפרק הרביעי ("האודה לשמחה") למה שמוכר כיום כהמנון הרשמי של האיחוד האירופי.
לפני כן, שימשה הגרסה הערוכה כהמנון של גרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה, במשחקי האולימפיאדה בין השנים 1958-1968. העיבוד של הרברט פון קאראיין אומץ על ידי האיחוד האירופי כהמנון בשנת 1985.
הסימפוניה הפנטסטית (Symphonie Fantastique), אופוס 14 היא סימפוניה שנכתבה על ידי המלחין הצרפתי הקטור ברליוז בשנת 1830, והיא היצירה המוכרת ביותר של מלחין זה.
כמו כן, היא נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של התקופה הרומנטית המוקדמת, ומבוצעת תכופות בקונצרטים ברחבי העולם.
הסימפוניה כתובה כיצירת מוזיקה תוכניתית.
היא מספרת את סיפורו של אמן צעיר ורגיש - ברליוז עצמו - הרואה בדמיונו מראות שונים תחת השפעת אופיום.
ביצירה חמישה פרקים, מבנה אשר נחשב לבלתי רגיל באותה תקופה , וכל פרק מייצג חיזיון שונה:
המוטיב המרכזי (idée fixe) חוזר בכל אחד מהפרקים בצורה שונה, ומייצג את אהבתו הנכזבת של האמן.
הסימפוניה נפתחת בקטע איטי, אשר מוביל אל המוטיב המרכזי (בתיבה מס' 71 - ראו תווים למטה).
לאחר פיתוחים סוערים של המוטיב, הפרק נגמר כפי שהתחיל, במנגינה איטית.
פרק זה הוא קיצוני במבנהו ההרמוני, והמלחין "מטייל" בסולמות רבים לפני שהוא חוזר בסופו של דבר לסולם המקורי.
צורת כתיבה זו דומה לצורת הסונאטה של היצירות הקלאסיות המוקדמות יותר, אך נחשבה לחידוש בזמנה.
לכל אורך הפרק מוצגים מוטיבים ומלודיות בצורה פשטנית.
ניתן להשוות זאת למוטיבים של בטהובן - רעיונות שהיו יכולים להתפתח עוד, לו המלחין היה בוחר לעשות זאת.
סיבה אפשרית היא שברליוז נמנע מכתיבת מלודיות סימטריות שהיו אז באופנה, וחיפש כאלה שהיו "כה עזות בכל תו ותו, שההרמוניה המסורתית לא יכלה להן" (ציטוט מאת רוברט שומאן, מלחין בן זמנו של ברליוז).
פרק זה מנוגד לחלוטין באופיו לפרק הראשון, וכתוב בסגנון ואלס ובצורה דומה לרונדו.
מנגינת הוואלס נגזרת בתחילה מהמוטיב המרכזי, אך מבצעת בו שינויים רבים בהמשך.
הפרק מכיל מנגינות עולות ויורדות רבות.
אף על פי שמבקר אחד כינה את הפרק "המוני" בזמנו, כוונתו של המלחין הייתה לתאר דמות בודדת וגלמודה בתוך השמחה והעליזות של הנשף.
המוטיב המרכזי קיים בתיבות 120–162 בצורתו המלאה, ובתיבות 302–319 בצורה מקוצרת יותר.
הפרק השלישי נפתח עם דיאלוג בין הקרן האנגלית, המייצגת את האמן, לבין האבוב (הנמצא רחוק מהבמה) המייצג את אהובתו.
זהו הפרק האמצעי וגם המרכזי בסימפוניה, והוא מהווה מעבר בין הדמיון וההזיה בפרקים הקודמים לסיוט בפרקים הבאים.
המוטיב המרכזי מופיע בתיבות 90–102, בעיצומה של אפיזודה סוערת, ולאחר מכן שוב באווירה רגועה יותר בתיבות 150–154. בסיום ישנה חזרה למנגינת הקרן האנגלית והאבוב שפותחת את הפרק הפעם בלי האבוב, מה שמייצג את בדידותו של הגיבור, האמן וכישלונו עם אהובתו.
בסיום ניתן גם לשמוע שימוש חדשני לזמנו בטימפני - ארבעה נגנים המנגנים על שני סטים של טימפני, ומדמים צליל של רעם מרוחק.
פרק זה, שברליוז טען שנכתב במהלך לילה יחיד (אך למעשה נלקח מפרויקט קודם בלתי גמור - האופרה "Les Francs Juges"), מלא בקרנות עוצמתיות ומנגינות מהירות, אשר יופיעו לאחר מכן גם בפרק החמישי.
הפרק כתוב בסגנון מארש ומייצג חלום, בו האמן מוצא להורג באשמת רצח אהובתו.
ניתן לשמוע בפרק זה גרסאות מעוותות של המוטיב המרכזי, תוך שימוש בטכניקת התיזמור המעולה של ברליוז: פיציקטו במיתרים, סטקטו בכלי הנשיפה מעץ, אקורדים בכלי הנשיפה ממתכת ומכה יחידה וחזקה על כלי הקשה - כל אלה יוצרים סדרה מיוחדת ובלתי רגילה של צבעים צליליים.
סצנת ההוצאה להורג נגמרת באקורד סול מינור יחיד בפורטיסימו, המייצג את המכה הסופית: נפילת הדלת מתחת לגרדום, או אולי נפילת הגליוטינה על ראשו.
מיד לפני המכה הסופית, ניתן לשמוע תזכורת קטנה למוטיב המרכזי, המנוגן סולו על ידי הקלרינט, ומייצג את מחשבתו האחרונה של האמן לפני מותו: הזיכרון של אהובתו (תיבה 165).
אך המחשבה נקטעת בצורה פתאומית כאשר האמן מת.
לאחר המכה הסופית ניתן לשמוע את צהלות הניצחון של הקהל שחזה בהוצאה להורג, המיוצגות על ידי אקורד סול מז'ור המנוגן באמצעות כל הכלים, נגינת טימפני רועמת וטרמולו בכלי ההקשה השונים.
פרק זה הוא החופשי ביותר מבין כל פרקי הסימפוניה, ונחשב לחדשני מאוד בתקופתו - הוא מגיע בתעוזתו מעבר לכל מה שנעשה במוזיקה תזמורתית עד אז.
הוא מבוצע לעיתים בנפרד, כיצירה העומדת בפני עצמה.
הפתיחה הסהרורית מייצגת את הרוחות הצועדות על אדמת בית הקברות.
המוטיב המרכזי מופיע לרגע בצורה ריקודית מעוותת במקצת בתיבות 21–28, שוב בקלרינט סולו, אך אובד ומיטשטש באקורד פורטיסימו רועם.
בהמשך ניתן לשמוע את צלצול פעמוני הכנסייה (תיבה 102 והלאה), פרודיה על שיר כנסייה ידוע (Dies Irae) בתיבות 127–221, ופוגה בתיבות 241–347 שנועדה לייצג, כפי שהודה ברליוז לאחר מכן, אורגיה רחבת היקף ("שבת של מכשפות").
ניתן לשמוע שימוש באפקטים רבים (כולל Col Legno, נגינה על כלי הקשת עם העץ במקום עם השערות של הקשת) המייצגים את ביעבוע הקדרות של המכשפות ואת זרמי הרוח.
הסיום גם הוא מיוחד: ברליוז משלב את מנגינת ה-Dies Irae הקודרת עם הפוגה הפרועה של שבת המכשפות.
היצירה הולחנה, כאמור, בשנת 1830 ובוצעה לראשונה בדצמבר של אותה שנה.
במהלך השנים הבאות ערך אותה ברליוז ושינה בה חלקים נרחבים.
הגרסה שאנו מכירים פורסמה רק ב-1845.
כמו כן, הסיפור עליו מבוססת הסימפוניה השתנה גם הוא במהלך השנים והגרסה הסופית המתוארת למעלה נקבעה בשנת 1855.
בשנת 1831 הלחין ברליוז יצירה עבור קריין ותזמורת בשם Lelio, אשר מהווה המשך לסימפוניה הפנטסטית, אך היא לא זכתה לפופולריות רבה.
בסימפוניה הפנטסטית נעשה שימוש נרחב ברעיון המוטיב המרכזי - מלודיה אחת שחוזרת על עצמה בכל פרק ופרק.
ברליוז קרא למלודיה הזו idée fixe (צרפתית: "רעיון קבוע").
שיטה זו כבר הייתה בשימוש בעבר על ידי קרל מריה פון ובר, אשר השתמש באופרות שלו במלודיות חוזרות כדי לציין דמויות או אובייקטים מסוימים.
דוגמאות מאוחרות יותר ניתן למצוא למשל אצל רוברט שומאן, סזר פרנק וריכרד וגנר.
חשיבות נוספת ניתן למצוא בשימוש האגרסיבי של ברליוז בכלי התזמורת, אשר אפילו אויביו העידו שהיה גאוני - גם מבחינת גודל והיקף, וגם בפירוט המדויק של ההוראות לנגנים: מתי להשתמש במקלות מסוגים שונים על התופים, מתי להרכיב או לפרק משתיקים וכו' - הכול כתוב בפירוש בפרטיטורה.
היבט זה של היצירה היווה נושא מרכזי למחקר מאז ועד היום.
ליאונרד ברנשטיין הגדיר את הסימפוניה כיצירה המוזיקלית הפסיכדלית הראשונה, בגלל אופייה ההזייתי הדומה לחלום, ובגלל הסברה שברליוז הלחין לפחות חלק מהיצירה תחת השפעת אופיום.
ב-11 בספטמבר 1827 התאהב ברליוז בשחקנית אירית בשם הארייט סמיתסון לאחר שצפה בביצוע של המחזה "המלט" מאת שקספיר, בו שיחקה בתפקיד אופליה.
מכתבי האהבה הרבים ששלח אליה לא זכו לתשובה, ולבסוף עזבה השחקנית את פריז.
בעקבות זאת, כתב ברליוז את הסימפוניה כדי להביע את אהבתו הנכזבת.
הארייט לא נכחה בפרמיירה של הסימפוניה, ב-5 בדצמבר 1830 בפריז, אך בשנת 1832 היא שמעה את היצירה והבינה שהיא הייתה ההשראה מאחוריה.
לבסוף נפגשו השניים ונישאו ב-3 באוקטובר 1833. נישואיהם לא היו מאושרים, ורק כעבור 9 שנים הם התגרשו, בין השאר בגלל מחסום השפה שהפריד ביניהם.
בפסקול של סרטו של סטנלי קובריק, "הניצוץ", ניתן לשמוע גרסה מסונתזת של Dies Irae (מתוך הפרק החמישי), בעיבודה של וונדי קרלוס.
בסרט עצמו מופיעה המנגינה בזמן כתוביות הפתיחה.
ניתן לשמוע חלק מהיצירה בסרט "לישון עם האויב" בכיכובה של ג'וליה רוברטס.
הסימפוניה מס' 9 בדו מז'ור, 944 ברשימת יצירותיו של פרנץ שוברט, הידועה בשם "הגדולה", היא הסימפוניה האחרונה ששוברט השלים.
במקור ניתן לה הכינוי "דו מז'ור הגדולה" כדי להבדילה מן הסימפוניה האחרת שלו בדו מז'ור, השישית, "דו מז'ור הקטנה" (,), אבל כיום נהוג להשתמש בכינוי ביחס לאורכה של הסימפוניה ולהדר המלכות שלה.
ביצוע טיפוסי נמשך בסביבות 60 דקות.
במשך זמן רב סברו, שהסימפוניה נוצרה בשנת חייו האחרונה של שוברט, 1828. בחודשי חייו האחרונים החל שוברט לכתוב טיוטה לסימפוניה - אבל זו הייתה היצירה בדו מז'ור, הנחשבת כיום לסימפוניה העשירית, שהכנתה לביצוע נעשתה בידי בריאן ניובולד.
למעשה, כיום ידוע, ש"הגדולה" חוברה ברובה כסקיצה בקיץ 1825: שזו, לאמיתו של דבר, הייתה היצירה ששוברט הזכיר במכתב ממרץ 1824, שבו כתב כי בכוונתו לכתוב "סימפוניה כבירה".
באביב או קיץ 1826 הושלמה כתיבת הפרטיטורה ובאוקטובר שלח אותה שוברט, שלא הייתה לו שום אפשרות לשלם תמורת ביצועה, אל האגודה הפילהרמונית של וינה עם הקדשה.
הם נענו למשלוח בתשלום קטן, ארגנו את העתקת תפקידי התזמורת ובמהלך המחצית השנייה של 1827 (התאריך המדויק ושם המנצח אינם ידועים) הסדירו ביצוע נסיוני לסימפוניה - אך החליטו שהיא ארוכה וקשה מדי לביצוע פומבי.
ב-1838, 10 שנים אחרי מות שוברט, ביקר רוברט שומאן בווינה ומצא את כתב היד המאובק של הסימפוניה.