tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הראשון היה "ואלס הקיסר" התמוה (שבו נכפה עליו ככוכב ראשי בינג קרוסבי), והשני "רומן זר" (A Foreign Affair), קומדיה על רומן בעל נימות סאדו-מזוכיסטיות ברורות בין זמרת מועדונים בעלת עבר נאצי (מרלן דיטריך) וקצין צבא אמריקני.
השפעת תקופה זו ניכרת גם בסרטו "עד התביעה" (1957) המתאר, בין היתר, את ניסיונות הישרדותה של דמותה של דיטריך כזמרת מועדונים גרמנייה לאחר המלחמה, הצריכה לפתות חיילים בריטים על מנת לקבל מוצרי מזון בסיסיים.
משם המשיך ויילדר לאחד מסרטיו הגדולים ביותר, "שדרות סאנסט" (1950), קומדיה שחורה על כוכבת סרטים אילמים השקועה באשליות (גלוריה סוונסון) ותסריטאי צעיר (ויליאם הולדן) ההופך לנער השעשועים שלה.
הסרט מסופר מנקודת מבטו הייחודית של הולדן המת, המספר לצופים איך הגיע למצב זה.
הסרט זכה להצלחה גדולה והעניק לוויילדר אוסקר על התסריט הטוב ביותר.
זה היה גם שיתוף הפעולה האחרון שלו עם צ'ארלס בראקט.
הצלחתן של שתי הקומדיות הארסיות הקודמות פיתתה את ויילדר להמשיך בקו זה עם "הקרנבל הגדול" משנת 1951, סאטירה צורבת במיוחד על עיתונאי (קירק דאגלס) הבונה לו קריירה מאסונם של לכודים במכרה.
הקהל לא אהב את הסרט, שהיה לכישלון הגדול הראשון של ויילדר, שדווקא סבר כי זהו אחד מסרטיו הטובים ביותר.
ויילדר לא התרגש והמשיך בשורה ארוכה של עיבודים מצליחים להצגות.
"סטלאג 17" (1953) בעקבות המחזה של בוון וטרז'ינסקי הייתה דרמת מחנה שבויים מרשימה, שבה שבוי נכלולי (ויליאם הולדן) נחשד בשיתוף פעולה עם שומרי המחנה הנאצים.
"סברינה" (1954) הייתה קומדיה קלילה שבה המפרי בוגרט כמיליונר מפתה את בת הנהג הענייה (אודרי הפבורן) כדי שלא תסיח את דעתו של אחיו קל הדעת (ויליאם הולדן).
"חטא על סף ביתך" (The Seven Year Itch) משנת 1955 הפגיש את ויילדר לראשונה עם מרילין מונרו בקומדיה על גבר (טום יואל) המנסה לפתות את מונרו.
אחרי עיבוד לספרו של צ'ארלס לינברג "רוח סנט לואיס" (1957), על חציית האוקיינוס האטלנטי בפעם הראשונה, חצה אותו ויילדר בעצמו כדי ליצור את "עד התביעה" (1957), עיבוד לדרמת בית המשפט של אגאתה כריסטי עם מרלן דיטריך.
באותה שנה יצר ויילדר את "אהבה אחר הצהריים", מחווה גלויה לארנסט לוביטש (במיוחד ב"משחקי החפצים" שהיו חביבים על ויילדר ולוביטש) על נער שעשועים מזדקן (גרי קופר) המחזר אחר נערונת צעירה (אודרי הפבורן).
קופר המזדקן, עשרים שנה אחרי "כחול הזקן", מצולם לאורך כל הסרט מואפל למחצה ודרך עדשות טשטוש.
זה היה גם המפגש הראשון של ויילדר עם א.א.ל.
דיאמונד, שהיה מכאן לשותפו לכתיבה ולהפקה ברוב הסרטים שיצר אחרי כן.
סרטם הבא של השניים היה "חמים וטעים" (1959), קומדיית חילופי תפקידים וזהויות בה ג'ק למון וטוני קרטיס מגלמים מוזיקאים המתחפשים לנשים כדי לברוח מהמאפיה ובדרך פוגשים בנגנית היוקולילי מרילין מונרו.
זה היה שיתוף הפעולה השני והאחרון של ויילדר עם מונרו, והראשון מני רבים עם למון, שהפך לשחקן כמעט קבוע בסרטיו.
אחרי קומדיית המופת הזו יצר ויילדר קומדיית מופת נוספת, "הדירה" (1960), על נערת מעלית (שירלי מקליין) המנוצלת ונזנחת, עד שעובד צעיר במשרד (למון) נחלץ לעזרה.
כדרכו, הצליח ויילדר לשלב בתוך המסגרת הקומית גם נושאים שלכאורה אינם קומיים לחלוטין כמו ניצול מיני, בעלים בוגדים, בדידות והתאבדות.
הסרט הניב לוויילדר שלל אוסקרים נוסף לסרט הטוב ביותר, כבמאי וכתסריטאי.
שנה לאחר מכן (ב-1961) שב ויילדר בפעם האחרונה לברלין ויצר את הקומדיה המהירה "אחת, שתיים, שלוש", עם ג'יימס קאגני (בתפקידו הקולנועי האחרון לפני פרישה ארוכה) כמנהל במפעלי "קוקה-קולה" בברלין הנאלץ להפריד ואחר כך לשוב ולשדך בין בתו של מנהל בכיר לקומוניסט אדוק.
בשנת 1963 ציוות ויילדר שוב את למון ומקליין לעיבוד של הלהיט הבימתי "אירמה לה דוס", קומדיה שנונה על זונות, סרסורים ולורדים אנגלים נעלמים, שהיה הצלחתו הקופתית הגדולה ביותר של ויילדר.
אחרי כן בא "נשקני, טיפשון" (1964), על כותב שירים כושל המנסה להציע את אשתו לזמר הפופולרי דין מרטין כדי לשכנעו לשיר משיריו.
סרטו הבא, "הפרקליט, הגיס והכיס" (1966) כלל שוב את למון, הפעם מול וולטר מתאו כפרקליט ציניקן.
זו הייתה פריצת הדרך הגדולה של מתאו, שאף זכה באוסקר על תפקידו.
שנות השבעים לא האירו פנים לוויילדר.
הסרט שיצר בבריטניה, "חייו הפרטיים של שרלוק הולמס" (1970), לא זכה להצלחה (אם כי יש בו רגעים יפים) וגם "אוואנטי!" (1972) זכה לקבלת פנים פושרת, אף כי הייתה זו קומדיה שנונה מאוד שכרגיל אצל ויילדר, טיפלה בנושאים "רציניים" (מוות, בגידה, סחיטה) תחת אדרת קלילה כביכול.
הקומדיה הבאה של ויילדר ודיאמונד הייתה "כותרת ראשית" (1974) לפי מחזהו של בן הכט, והיא כוונה בעליל כדי לחזור וליצור "להיט".
בסרט משתפים פעולה למון ומתאו בתפקיד עורך ציניקן וכתב המבקש לעזוב את העיתון.
בסרט מופיעה גם סוזן סרנדון, בתפקידה הקולנועי המשמעותי הראשון.
בגיל 70, התקשה ויילדר להסתגל להוליווד החדשה וחלפו ארבע שנים עד סרטו הבא, "פדורה" (1978).
הסרט עסק בכוכבת מסתגרת בסגנון גרטה גרבו (ואף יותר, בסגנון דיטריך) ונדמה היה, גם בגלל שילובו של ויליאם הולדן בסרט, כחזרה ל"שדרות סנסט", אף כי הנימה כאן הייתה לירית ונוגה, הרבה יותר מסאטירית.
ויילדר ניסה פעם נוספת ואחרונה עם "חברים, חברים, אבל..." (1981) שציוות בפעם השלישית את למון ומתאו, אך הסרט לא זכה לקבלת פנים אוהדת מהביקורת.
ויילדר פרש מעשיית סרטים והתמסר לאוסף האמנות המודרנית שלו.
בתחילת שנות התשעים היה אמור להיות במאי "רשימת שינדלר" עד שסטיבן ספילברג נטל את המושכות.
בשנת 1999 התפרסם ספר מאת הבמאי קמרון קרואו שכלל ראיונות שערך עם ויילדר.
ויילדר נפטר מדלקת ריאות בשנת 2002, בגיל 95. בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ונקבר בסמוך לג'ק למון ומרילין מונרו בפארק שבבית הקברות ווסטווד.
העיתון הצרפתי, לה מונד, הקדיש לווילדר את עמוד השער לאחר מותו.
בכותרת נכתב "בילי ווילדר נפטר, אף אחד לא מושלם", ציטוט כמחווה לסרט חמים וטעים.
בילי ויילדר הוא הבמאי ההוליוודי הקלאסי: אירופאי גולה, היוצר את אמריקה שלו כשילוב של אירופה ואמריקה, שייכות וניכור, הזדהות וציניות.
כמעט בכל אחד מהתחומים הותיר את חותמו ובחלקם אף היה לאחד ממעצביו הראשיים של הז'אנר.
רבים מגיבוריו, גם כאשר הם "מהוגנים" למראית עין, הם אנשים הנראים מושחתים עד היסוד.
אפשר למצוא אצלו בתפקיד הרומנטי הראשי בסרטים השונים פדופיל, נואף, נער שעשועים מזדקן, רוצח, ג'יגולו, מגוון סרסורים, נאצים ומיליונרים ציניים.
אנשים נכרכים זה בזה כדי לנצל זה את זה, לרוב בלי כוונות טובות, כאשר הסיטואציה הקומית או הדרמטית נוצרת בעקבות מכשולים בדרך או כאשר הדמות ה"נגרסת" במטחנת הכוחות החזקים ממנה היא אדם תמים, טוב כוונות וסנטימנטלי, דמות שגילם ג'ק למון במספר סרטים אצל ויילדר.
בקומדיות מתחייב סוף טוב, וויילדר מספק אותו ברצון, אך הוא אינו עושה מאמץ ניכר כדי לשכנע את הצופים כי הגיבורים אכן שבו בהם ממעשיהם הרעים קודם לכן.
ההשפעה הבולטת ביותר על ויילדר היא ללא ספק זו של ארנסט לוביטש.
כמו לוביטש, מקפיד גם ויילדר על דיאלוגים שנונים הכוללים "רפארטה" מהיר בין דמויות ששתיהן אינטליגנטיות, חריפות (ומספקות שורות מחץ) – הוא ממעיט בשימוש בדמויות שתפקידן רק "להחזיר" לאחרות לצורך שורות המחץ שלהן עצמן.
הצילום אצל ויילדר, כמעט ללא יוצא מן הכלל, הוא פונקציונלי ונועד לשרת את הסצנה, בלי השראת יתר.
העולם נברא מן השחקנים והדברים שהם אומרים.
המצלמה היא רק אמצעי תיעודי.
מסיבה זו, לא היסס ויילדר לעשות שימוש רחב באמצעי השנוי במחלוקת של קריינות רקע (voice over) כהקדמה, לחיבור חלקי סיפור או כליווי כללי.
בעוד שבסרטי פילם נואר נוסח "שדרות סאנסט" הייתה לאמצעי זה הצדקה "ז'אנרית" ברורה, במקומות אחרים (לדוגמה, "הדירה", "חטא על סף ביתך" או "אירמה לה דוס") שילוב דמות "המספר" או קריינות הרקע משרתים צרכים אקספוזיציוניים או אפילו גגים מילוליים פשוטים.
השפעה בולטת אחרת של לוביטש ניכרת בעיצוב העלילה.
כמו לוביטש, מרבה גם ויילדר להשתמש בחפצים החוזרים בשלבים שונים של העלילה ב"תפקידים" שונים.
כך, לדוגמה, ב"חמים וטעים" מקדם ויילדר את העלילה באמצעות שימוש באביזרים: משקאות חריפים המכונים בשמות אחרים, מוסתרים ונגלים חליפות, כלי נגינה המשמשים להסתרת משקה או הסתרת נשק וחושפים את זהות הגיבורים, הדמות "חותלות" המזוהה באמצעות פריט הלבוש שלה, משקפיו של המליונר, וכן הלאה.
ב"אירמה לה דוס" אלו הגרביונים הירוקים, המשמשים לזיהוי הגיבורה ומאוחר יותר גם להימלטות מבית הכלא ואביזריו של "הלורד" המשמשים להתחפשות ואחר כך לזיהוי מאשמת רצח.
ויילדר נוטה חיבה מיוחדת לחילופי זהויות, במיוחד בהקשר מיני.
כבר בסרטו הראשון מתחפשת ג'ינג'ר רוג'רס לילדה בת 12 ומעוררת תחושות פדופיליות אצל הגיבור.
ב"סטאלאג 17" אלו השבויים המתחפשים לנשים וחווים תחושות הומוארוטיות.
ב"חמים וטעים" הגיבורים מתחפשים לנשים ואחד מהם (למון) אף מוצא סיפוק לא מבוטל בתפקידו החדש.
ויילדר נודע גם ב"שורות המחץ" ששילב ברבים מסרטיו.
"הכל בסדר, מר דה מיל, אני מוכנה לקלוז-אפ שלי" (גלוריה סוונסון ב"שדרות סאנסט")
אלו הסרטים שקטנו" (גלוריה סוונסון ב"שדרות סנסט" כאשר הגיבור תמה: "את היית פעם כוכבת גדולה")
"לא היינו צריכים דיאלוג, היו לנו פנים" (גלוריה סוונסון ב"שדרות סנסט" מסבירה את יתרונות הסרט האילם)
- אוסגוד: ובכן, אף אחד לא מושלם" (חמים וטעים)
תראה איך שהיא זזה, זה כמו ג'לי על קפיצים.
יש לה בטח איזה מנוע בפנים בשביל זה.
אני אומר לך, זה מין אחר לגמרי!" (ג'ק למון מתפעל מיכולתה של מרילין מונרו ללכת על עקבים ב"חמים וטעים")
"שתוק וחלק את הקלפים" (ג'ק למון זוכה סוף סוף בשירלי מקליין בסיום "הדירה")
"אולי הוא פשוט רצה לגנוב את הקאטר שלנו, חשבת על זה?" (השבוי "אנימל" נותר חשדני, אחרי הימלטותו של ויליאם הולדן בסוף "סטאלאג 17")
"אני אוהבת אותו בגלל שהוא לא יודע איך לנשק, הטמבל" (ברברה סטנוויק שומרת על אופטימיות ב"כדור אש" מ-1941)
"משקה אחד זה יותר מדי, ומאה לא מספיק" (שתיין ב"סוף השבוע האבוד")
הקצין והקטינה (1942) - בכיכובם של ג'ינג'ר רוג'רס וריי מילאנד.
קומדיה מוקדמת של ויילדר, המתבססת על חילופי זהויות.
חמישה קברים לקהיר (1943) - השני בסרטים אותם צילם ויילדר בהוליווד, ייזכר בעקבות משחקו הקפריזי של אריך פון שטרוהיים בתפקיד הגנרל הגרמני ארווין רומל.
ביטוח חיים כפול (1944) פילם נואר קלאסי על פי תסריט של ווילדר וריימונד צ'נדלר.
ברברה סטנוויק היא האישה הקטלנית, המפילה ברשתה את אדוארד ג'י רובינסון ופרד מקמורי סוכן הביטוח התמים, במזימה של רצח עבור כספי ביטוח.
רומן זר (1948) - קומדיה רומנטית המתארת את המתרחש בברלין שלאחר מלחמת העולם השנייה.
משלחת מהקונגרס האמריקאי מגיעה כדי לחבר דו"ח על מצב החיילים המוצבים בעיר, וחברת קונגרס מגלה קצין בכיר שמתרועע עם אשה בעלת עבר נאצי.
וכדי להרחיקה מהפרשיה הוא מביים חיזור אחריה.
שדרות סאנסט (1950) - המבט של הוליווד על עצמה מאז ומעולם.
גלוריה סוונסון, כוכבת הסרט האילם, חזרה אחרי 16 שנות פרישה (וסרט אחד באמצע) לתפקיד נורמה דזמונד, כוכבת הסרט האילם שזוהרה דעך.
סוונסון, אגב, הייתה בת 36 כאשר הוכרזה "זקנה מדי" לככב בסרטים.
התפקיד הוצע לשורה של כוכבות עבר הוליוודיות, שסרבו.
מיי וסט, בחירתו הראשונית של ויילדר, טענה כי היא "צעירה מדי" לשחק בתפקיד כוכבת סרטים אילמים.
וסט הייתה מבוגרת בחמש שנים מסוונסון.
תפקיד בלתי נשכח יש גם לאריך פון שטרוהיים המגלם את משרתה האישי של דזמונד.
הקרנבל הגדול (1951) אולי סרטו הציני ביותר של ויילדר, מספר על פועל שנתקע במכרה לאחר תאונת עבודה, הנופל קורבן למסע פרסום שיוצר עיתונאי שאפתן בגילומו של קירק דאגלס.
סטלאג 17 (1953) - ויליאם הולדן הציני והמסוגר מתקשה להסתדר במחנה שבויים אמריקניים בגרמניה במלחמת העולם השנייה, ונחשד כי הוא מרגל גרמני שתול.
זהו אחד מסרטי "מחנה השבויים" הקלאסיים, וכולל מבט מפוכח על החברה האמריקאית (כפי שהיא משתקפת בשבויים במחנה) המתקשה להסתגל אל החריג והשונה.
סברינה (1954) - קומדיה בה מתחרים המפרי בוגארט וויליאם הולדן על ליבה של אודרי הפבורן.
הסרט זכה לעיבוד מחדש בשנות התשעים בכיכובו של האריסון פורד, שדווקא עזר להדגיש את איכות הגרסה המקורית.
חטא על סף ביתך (1955) - קומדיה על גבר נשוי אשר אשתו יוצאת לחופשה והוא מגלה כי השכנה מן הקומה שלמעלה היא מרילין מונרו.
הסרט כולל את הסצנה המפורסמת בה מונרו ניצבת מעל מנהרת אוורור של הרכבת התחתית, והרוח העולה מן המנהרה מרימה את שמלתה וחושפת את רגליה.
עד התביעה (1957) - דרמת בית משפט על פי סיפור מאת אגאתה כריסטי.
צ'ארלס לוטון הוא פרקליט הגנה ממולח הנשכר להגן על טיירון פאואר המואשם ברצח.
עד התביעה העיקרי במשפט הוא אשתו של פאואר בגילומה של מרלן דיטריך.
משחקם של לוהטון ודיטריך הוא מלאכת מחשבת, והסרט הכולל התפתחויות עלילתיות מפתיעות.
חמים וטעים (1959) - אחת הקומדיות ההוליוודיות הגדולות של כל הזמנים.
ג'ק למון וטוני קרטיס הם זוג נגנים נודדים, שנקלעו במקרה ל"טבח יום ולנטיין הקדוש" שביצעה המאפיה בשנת 1929. הם נמלטים כשהם מחופשים לנשים, ומצטרפים לתזמורת נשים נודדת.
לשמחתם, בתזמורת זו מנגנת גם מרילין מונרו.
ויילדר הרבה להתלונן על הבעיות שגרמה אישיותה הלא יציבה של מונרו בעת ההסרטה.
הוא תיאר אותה כאישה "עם חזה מוצק כשיש ומוח כמו גבינה שווייצרית".
לצד זאת, הוא ביקש ללהק אותה פעם נוספת ב"אירמה לה דוס", עד שהתאבדותה כפתה עליו למצוא חלופה.
הדירה (1960) - ג'ק למון הוא צעיר בעל דירה, שמנהלי החברה משתמשים בה לצורך מפגשי אהבהבים.
לאחר שאחד המנהלים זונח את פילגשו באכזריות היא מנסה להתאבד בדירה, ואז מתברר ללמון כי מדובר בנערה (שירלי מקליין) בה הוא מאוהב מזה זמן רב.
השילוב הויילדרי הטיפוסי של ציניות וסנטימנטליות, בצירוף משחקם של למון ומקליין, יצר סרט בלתי נשכח.
אחת, שתיים, שלוש (1961) - מבט קומי על המעורבות האמריקנית בגרמניה בימי המלחמה הקרה.
ג'יימס קאגני הוא סוכן של חברת קוקה-קולה בברלין, המסכסך בין בתו של מנהל בכיר בחברה לאהובה הקומוניסט ואחר כך נאלץ לשדך ביניהם מחדש ולהפוך את הקומוניסט המושבע לקפיטליסט מושבע לא פחות בתוך חצי שעה, והכל לצלילי נקישות הנעליים של העובדים בעלי הנטיות הנאציות במקום.
אירמה לה דוס (1963) - עיבוד נטול שירים למחזמר הנודע בו ג'ק למון הוא שוטר פריזאי המתאהב בפרוצה המקסימה שירלי מקליין והופך לסרסור שלה.
הסרט הארוך הוא פנינה קומית מזהירה, במיוחד בזכות לו ג'אקובי, כ"שפם" יודע הכל, המסיים כל משפט ב"אבל זה כבר סיפור אחר", וסצנות "הלורד האנגלי" המשעשעות.
נשקני, טיפשון (1964) - אליל הבנות, הזמר דינו (דין מרטין), מגיע לעיירה, ומצליח לערער את נישואיהם של זוג מקומי.
שוב מבט ציני ומריר על החברה האמריקנית, הנוהה אחרי אלילי שווא.
הסרט היה ביקורת חריפה ומוסווה אך מעט על הוליווד, ועוררה טינה לא מבוטלת נגד ויילדר, שטען כי עשה את "הפרקליט, הגיס והכיס" כדי לשוב ולהיות מוזמן לשורות "הסנדקים ונושאי הארון" בעיר השעשועים.
הפרקליט, הגיס והכיס (באנגלית "The Fortune Cookie") (1966) - שיתוף הפעולה הראשון של הצוות הקומי מתאו-למון אצל ויילדר.
למון הוא צלם טלוויזיה הנפגע בתאונה קלה במהלך צילום משחק פוטבול, וגיסו עורך הדין חסר המצפון מתאו משכנע אותו להעמיד פני נכה על מנת לזכות בתביעה מן הביטוח.
(1972) - צולם באי איסקיה בכיכובם של ג'ק למון וג'ולייט מילס.
כותרת ראשית (1974) - עיבוד לקלאסיקה הקולנועית של בן הכט, שזכתה למספר עיבודים קולנועיים נוספים, הן לפני והן לאחר עיבוד זה.
ג'ק למון הוא עיתונאי כוכב המתכוון לפרוש ולהתחתן עם בחירת ליבו, והעורך הציני והתחבולן וולטר מתאו יעשה כל שצריך כדי להניא אותו מכוונתו זו, והכל תוך מרוץ כנגד הזמן שנועד להציל מעונש המוות רוצח שהורשע באופן כוזב.
(1981) - סרטו האחרון של ויילדר כבמאי מציג את וולטר מתאו כרוצח שכיר, אשר שכנו הנוירוטי והאובדני בחדר הסמוך במלון ג'ק למון מפריע לו לבצע את "החוזה", הסרט מבוסס על סרט צרפתי בו כיכב ז'אק ברל.
ויליאם פטריק קורגן הבן הוא זמר אמריקאי, מלחין, גיטריסט ומשורר.
קורגן הוא הסולן והגיטריסט המוביל של להקת הרוק האלטרנטיבי הסמאשינג פאמפקינס.
קורגן תרם רבות לעיצוב עולם הרוק האלטרנטיבי.
עיתונאי המוזיקה ג'ים דרוגטיס אמר כי "מבין כל האמנים והדמויות הבלתי נשכחים שצמחו בעידן האלטרנטיבי, קורגן היה כוכב הרוק הכי מסורתי, עם כל התכונות הטובות והרעות הנובעות מכך." בשנת 2000, התפרקו הסמאשינג פאמפקינס, ואילו קורגן הקים את הלהקה קצרת הימים Zwan, ביחד עם מתופף הפאמפקינס, ג'ימי צ'מברלין.
לאחר שכתב אלבום סולו בשם TheFutureEmbrace ופרסם אוסף שירים שנקרא Blinking with Fists, הקים קורגן מחדש את הסמאשינג פאמפקינס ב-2006, יחד עם צ'מברלין.
קורגן נולד באילינוי שבארצות הברית.
הוא הילד הבכור לוויליאם קורגן האב, גיטריסט בלוז, ומרתה לואיז מאייס קורגן לוטז.
הוריו הביאו לעולם ילד נוסף, ריקי, לפני שהתגרשו ב-1970. לוויליאם היה גם בן חורג, אבל קורגן מעולם לא גילה את זהותו.
לאחר גירושי הוריו, נישא אביו שוב במהרה לדיילת, וקורגן ואחיו עברו לחיות איתם בגלנדייל הייטס שבאילינוי.
קורגן טוען, שהוא היה נתון במהלך שנים אלה להתעללות פיזית ונפשית מצד אימו החורגת.
לקורגן נולד אח חורג נוסף בשם ג'סי ב-1976. ג'סי לקה בשיתוק מוחין מתון, תסמונת טורט ובמוגבלויות נוספות, וקורגן בילה זמן רב בנעוריו בטיפול בו ובהגנה עליו.
כשאביו ואימו החורגת נפרדו, נותרו קורגן ושני אחיו לגור עם אימם החורגת, בשעה שהוריהם הביולוגיים גרו בנפרד, במרחק של כשעת נסיעה.
קורגן, שהתפתחותו הגופנית הייתה מהירה משל חבריו לכיתה, היה אתלט מוביל בבית הספר היסודי.
עם עלייתו לתיכון גלנברד שבקרול סטרים, אילינוי, הוא נחשב לאתלט בינוני בלבד.
הוא החליט להתחיל ללמוד לנגן על גיטרה כשראה בבית חבר את הגיבסון מדגם Flying V שלו.
קורגן הפקיד את חסכונותיו בידי אביו, שקנה לו חיקוי משומש של גיבסון לס פול.
התעניינותו של קורגן במוזיקה בשנותיו המוקדמות התמקדה בלהקות רוק כבד כמו Led Zeppelin, חלוצי ההבי מטאל Black Sabbath, ושאר להקות רוק כמו Queen, Boston, ELO ו-Cheap Trick.
בתיכון, נחשף קורגן לרוק האלטרנטיבי באמצעות Bauhaus ,The Cure ו-The Smiths.
קורגן היה חבר במספר להקות במהלך התיכון וקיבל תעודת הערכה עם סיום לימודיו.
מספר מוסדות הציעו לו מענקים ומלגות לימודים, ביניהם אוניברסיטת מישיגן.
סבתו הותירה לו חיסכון שנועד ללימודיו המתקדמים, אך קורגן החליט להשקיע את כל מרצו במוזיקה.
קורגן ולהקתו The Marked, עברו לסנט פטרסבורג, פלורידה ב-1985. מקור שם הלהקה בסימני הלידה של קורגן ומתופף הלהקה, רון רוסינג.
הלהקה לא נחלה הצלחה והתפרקה לבסוף, מה שהוביל את קורגן לשוב לשיקגו ולעבור לגור במחיצת אביו.
לא חלף זמן רב והוא החל להרכיב להקה חדשה בשם "Smashing Pumpkins".
בעת שעבד בחנות תקליטים, קורגן פגש בגיטריסט ג'יימס איהא, והשניים התחילו להקליט איי-סייד ובי-סייד#סוגים נוספים של חומרים מוזיקליים.
קורגן תיאר אותן מאוחר יותר כ"הקלטות גות-פופ פסימיות".
אחר כך, הוא פגש בבסיסטית דרסי רצסקי במופע מקומי, שעה שניהל עימה ויכוח שנגע ללהקה שניגנה.
לא חלף זמן רב ולהקת הסמאשינג פאמפקינס הורכבה.
השלישייה החלה לנגן יחדיו במועדונים מקומיים בליווי מכונת תופים.
הלהקה צירפה במהירות לשורותיה את המתופף ג'ימי צ'מברלין.
כרביעייה, הלהקה הופיעה לראשונה במועדון המטרו בשיקגו, ב-5 באוקטובר 1988.
הלהקה הרעננה שילבה מגוון סגנונות, כגון רוק פסיכדלי והבי מטאל, לכדי צליל ייחודי, הניכר באלבום הביכורים שלה, Gish, שראה אור ב-1991. Gish עלה על הציפיות, והאלבום הבא, Siamese Dream, נחל הצלחה מסחררת.
על תקופה זאת העיבו התככים הפנימיים בין חברי הלהקה.
קורגן תואר בתקשורת כ"חולה שליטה" ופרפקציוניסט, מפני שנטען לגביו שהקליט בעצמו את קטעי הגיטרה והבס של איהא ורצסקי ב-Gish ו-Siamese Dream.
חרף הנאמר, האלבום זכה לשבחים מקרב המבקרים, והשירים "Today" ו-"Disarm" הפכו ללהיטים.
האלבום הכפול Mellon Collie and the Infinite Sadness ב-1995, התקבל בתשואות רבות אף יותר, וכלל מספר רב של להיטים חדשים.
האלבום היה מועמד לשבעה פרסי גראמי באותה השנה, והוענקו לו תשעה אלבומי פלטינה לרגל מכירותיו.
השיר "1979" היה הלהיט הגדול ביותר של קורגן עד לימי כתיבת שורות אלה, בהגיעו לראש מדרגי המגזין בילבורד לשירי רוק.
ההופעה של הלהקה בתוכנית האירוח סאטרדיי נייט לייב ב-11 בנובמבר 1995, שנועדה לקדם את החומר החדש, הייתה גם הופעתו הראשונה של קורגן בראש מגולח.
הוא שומר על מראה זה עד היום.
לפני כן נהג לשנות את תסרוקתו לעיתים תכופות.
במהלך סיבוב ההופעות לאלבום החדש, נחתה על הלהקה מהלומה.
ב-12 ביולי 1996, צ'מברלין וג'ונתן מלוויין, הקלידן שצורף לסיבוב ההופעות, לקחו מנת יתר בחדר מלון.
צ'מברלין שרד, אך לא כן מלוויין.
שאר חבריי הלהקה החליטו לפטר את צ'מברלין לנוכח התמכרותו להרואין והתקרית שאירעה, ולהמשיך כשלישייה.
אלבומם הבא, Adore, הופיע ב-1998, והוקלט בליווי מכונת תופים ומתופפים שנשכרו למטרות אלה.
תוכנו נחשב יותר מאופק מעבודתה הקודמת של הלהקה.
Adore זכה במחמאות רבות מצד חלק מהמבקרים והמון מעריצים, אבל מבקרים אחרים ורוב המאזינים הפחות אדוקים טענו שהלהקה סטתה יותר מידי מכור מחצבתה.
הדבר הוביל לירידה משמעותית במכירות האלבום (1.3 מיליון מכירות בארצות הברית).
צ'מברלין שב ללהקה ב-1999. ב-2000 הופיע Machina/The Machines of God, אלבום קונספט שהוביל שנית למחלוקת בקרב המבקרים, וגרר מכירות נמוכות מתמיד.
עם גמר הקלטת האלבום, הבסיסטית רצסקי פרשה מהלהקה, והוחלפה בבסיסטית הקודמת של הלהקה Hole, מליסה אוף דר מאוור, לטובת סיבוב ההופעות הבא.
ב-2000 הוציאה הלהקה את האלבום Machina II/The Friends & Enemies of Modern Music להורדה חופשית ברשת האינטרנט.
הלהקה התפרקה בשנת 2000, וניגנה את הופעתה האחרונה ב-2 בדצמבר במועדון המטרו באותה השנה.
באפריל 2006, הכריזה הלהקה רשמית על איחוד קרב והקלטתו של אלבום חדש.
לחברים הוותיקים, בילי קורגן וג'ימי צ'מברלין, הצטרפו ג'ף שרודר, ג'ינג'ר רייס וליסה האריטון.
ב-22 במאי 2007, שבה הלהקה להופיע, לקידום אלבומה החדש, Zeitgeist.
קורגן החל לפרסם רשומות אוטוביוגרפיות בבלוג שבאתר שלו ובדף ה-MySpace שלו, וכתב "איני רוצה להגן עוד על האנשים שעיניתי".
ב-17 בפברואר 2004, קורגן פרסם כי הגיטריסט ג'יימס איהא אחראי לפירוק הסמאשינג פאמפקינס ארבע שנים קודם לכן.
הוא התייחס גם כן לבסיסטית דרסי רצסקי וכינה אותה "מסוממת מנוולת".
ב-3 ביוני 2004, הוא פרסם התנצלות לאיהא, בכותבו "אני אוהב אותו מאוד...
עומק הפגיעה שספגתי (מאיהא) זהה לשיעור ההערכה שאני רוכש לו".
בשלהי 2004, קורגן פרסם ספר שירים בשם Blinking with Fists.
למרות המבקרים שחככו בדעתם, הספר והופיע ברשימת רבי-המכר של העיתון הניו יורק טיימס.
ב-2004, הוא פצח בקריירת סולו.
בראשיתה, ניגן בהופעותיו שירי פולק אקוסטיים הקשורים להיסטוריה של העיר שיקגו.
הוא זנח את הסגנון הזה, ואימץ צליל שמקורו בז'אנרים רוק אלטרנטיבי, מוזיקה אלקטרונית ושוגייז, כפי שניתן היה לשמוע באלבום הסולו הראשון שלו, TheFutureEmbrace.
האלבום הושק ב-21 ביוני 2005 באמצעות חברת התקליטים Reprise Records.
האלבום עורר תגובות מפולגות בעיתונות, ומכר 69,000 עותקים בלבד.
באותה השנה, קורגן יצא לסיבוב הופעות על רקע השקת האלבום החדש, כשלצידו ניגנו הקלידנית ליסה סטרוברי, הגיטריסט בריאן ליסגנג והמתופף מאט ווקר.
סיבוב ההופעות היה צנוע בהקיפו בהשוואה לאלה של הסמאשינג פאמפקינס ו-Zwan בתקופתם.
ב-2005, פרסם קורגן מודעה על פני עמוד שלם בשני העיתונים החשובים בשיקגו, והודיע על רצונו להשיב את הלהקה לפעילות.
מספר ימים מאוחר יותר, ג'ימי צ'מברלין נעתר.
ב-20 באפריל 2006, האתר הרשמי של הלהקה אימת שהלהקה אכן מתעתדת להתאחד.
הלהקה בילתה באולפן הקלטות ב-2006 ובתחילת 2007, והופיעה לראשונה מזה שבע שנים ב-22 במאי 2007. לצד קורגן וצ'מברלין, הופיעו חברים חדשים: ג'ינג'ר רייס (גיטרה בס) וג'ף שרודר (גיטרה) שהחליפו את רצסקי ואיהא, וליסה האריטון (קלידים).
האלבום החדש, Zeitgeist, הושק בארצות הברית ב-10 ביולי 2007, ודורג שני במדרג המגזין בילבורד.
קורגן ושאר חברי הלהקה יצאו לסיבוב הופעות נרחב במהלך 2007 ו-2008, במהלכו התפרסמו המיני-אלבום American Gothic והסינגל "Superchrist".
הלהקה עובדת כיום על אלבום חדש.
קורגן נאבק בדיכאון שנים רבות, כמו גם בהתקפי פגיעה עצמית, טורדנות כפייתית ונטיות אובדניות.
קורגן מייחס זאת להתעללות שחווה כילד, וכמו כן חרדות וסוגיות אישיות.
בעוד שלדבריו הוא יציב כיום מתמיד, הוא חווה מעת לעת פרצי דיכאון.
קורגן ניהל מערכת יחסים עם קורטני לאב טרם התפתח הקשר בינה ובין סולן Nirvana, קורט קוביין, ונישואיה אליו.
ב-1993 הוא נשא לאישה את חברתו כריס פביאן, אמנית ומשחזרת ספרים.
לפני נישואיהם, השנים היו זוג, נפרדו ושבו להיות יחדיו מספר פעמים.
חתונתם נערכה בטקס צנוע בביתו בצפון שיקגו, אילינוי.
שמועות סיפרו שאחרי מות קוביין, בפסטיבל לולהפלוזה שנערך ב-1994, ניצת מחדש הרומן בין קורגן ולאב.
קורגן ופביאן נפרדו אי-שם ב-1995, והתגרשו ב-1997. קורגן סירב להתייחס לנושא בראיונות, באומרו "אין ולא תהיה עדות ציבורית לנישואי - עליי למחוק אותם בקו".
למרות זאת, הוא תיאר לבסוף את הנסיבות שסבבו את נישואיו בפרסום בבלוג שלו, ב-2005.
בסוף 1995, נרקמה מערכת יחסים בינו ובין הצלמת ילנה ימצ'וק, שתרמה למספר קליפים ועטיפות אלבומים של הלהקה.
להיט הלהקה "Stand Inside Your Love" מ-2000, נכתב אודותיה.
הקשר בינם נמשך עד 2004. לדברי קורגן, פרידתם היוותה בסיס לכמה מן הנושאים בהם עוסק אלבום הסולו שלו מ-2005, TheFutureEmbrace.
בראשית 2006, הוא עבר להשתכן עם קורטני לאב וביתה, פרנסיס בין קוביין.
לדברי לאב, עמד לרשותו אגף פרטי באחוזה שלה.
אימו, מרתה, נפטרה ב-1996. השיר "For Martha", מהאלבום Adore, נכתב אודותיה.
בתחילת שנות ה-2000, קורגן קרא לחברת ההקלטות שברשותו Martha's Music גם כן על שמה.
תמונה של מרתה מילדותה, בעודה יושבת על ירח מלאכותי, מופיעה בספרון המצורף לאלבום Siamese Dream.
קורגן הוא מעריץ ספורט נלהב.
עוד בילדותו העריץ את קבוצת הבייסבול השיקגו קאבס, ומאוחר יותר אף היה פרשן שלה בתחנת רדיו מקומית בשיקגו.
הוא הופיע במשחקים של הקבוצה פעמים רבות, ולעיתים זרק את ההגשה הראשונה המסורתית או שר את "Take Me Out to the Ball Game", שיר מראשית המאה שעברה, שהפך נחלת כל אוהד בייסבול באשר הוא.
קורגן היה מעריץ אדוק של קבוצות הכדורסל השיקגו בולס וקבוצת הוקי-הקרח השיקגו בלאקהוקס בשנות ה-90, והתיידד עם השחקנים דניס רודמן וכריס צ'יליוס.
מאז ומתמיד אהד היאבקות מקצועית, כינה עצמו "חולה היאבקות", והופיע בקרב היאבקות מקצועי של ECW, כשהוא מחזיק גיטרה אקוסטית כנשק.
ב-2008, נעשה שימוש בשיר של הפאמפקינס, "Doomsday Clock", בקדימון לקרבות היאבקות שנערכו במסגרת Ring of Honor.
קורגן ציין בעבר שהוא צופה בטלוויזיה בשידורי ספורט ובתוכנית "Three Stooges".
ב-2017 רכש את הבעלות על ארגון ההיאבקות המקצועית NWA.
ויליאם אוורט פרסטון היה קלידן, מוזיקאי וזמר אמריקאי.
ידוע כנגן מחונן שהקליט עם המוזיקאים המשפיעים ביותר בשנות ה-60 וה-70, ביניהם: הביטלס, הרולינג סטונז, אריק קלפטון, ריי צ'ארלס ועוד.
תפיסה שגויה אומרת שהוא אחד משני המוזיקאים היחידים אשר קיבלו קרדיט על אלבום של הביטלס ויש אף כאלו אשר התייחסו אליו בעבר כ"החיפושית החמישית".
בין האמנים שפרסטון ליווה במהלך הקריירה שלו ניתן גם למנות את: בוב דילן, סליי אנד דה פמילי סטון, סם קוק, ארית'ה פרנקלין, סמי דייוויס ג'וניור וחמישיית הג'קסונים.
יצירתו המוזיקלית התפרשה על מגוון של סגנונות: גוספל, פאנק, רוק קלאסי וסגנונות רבים אחרים.
החל ללמוד נגינה כבר בגיל שלוש, כשישב בחיק אמו בעת שזו ניגנה על הפסנתר.
גדל בלוס אנג'לס ונודע ביכולת הנגינה שלו כבר כנער.
בגיל 10 הוא ליווה את מהליה ג'קסון ואת נט קינג קול ובן 12 השתתף בסרט "St.
היה חלק מלהקת הליווי של ריצ'רד הקטן כשזה הופיע ב-1962 בהמבורג.
כלהקת החימום שלהם הופיעו הביטלס ושם נוצר הקשר הראשוני בין פרסטון וחברי הביטלס, קשר אשר נשמר במשך שנים רבות.
ב-1965 הוציא פרסטון את אלבום הבכורה שלו, "The Most Exciting Organ Ever" וב-1966 את אלבומו השני "The Wildest Organ in Town" שני האלבומים היו בסגנון הגוספל.
ג'ורג' האריסון הבחין בו בתוכנית טלוויזיה ב-BBC בשעה שליווה את ריי צ'ארלס והזמין אותו להשתתף בהקלטות של הביטלס.
פרסטון השתתף בהקלטת אלבומם האחרון של הביטלס, Let It Be ואף בהופעתם הפומבית האחרונה על גג אולפני אפל רקורדס בלונדון עת ניגנו את שיריהם, כשהידוע בהם הוא "Get Back", שבו סולו הקלידים שלו הוא חלק מרכזי מהשיר.
כמו כן, השתתף בהקלטת שניים משירי האלבום המוערך של הביטלס, Abbey Road.
בתחילת 1969 הוציא פרסטון את האלבום השלישי, "That's the Way God Planned It".
שיר הנושא של האלבום הגיע למקום ה-62 במצעד המכירות האמריקאי.
אלבום זה הוקלט בחברת התקליטים אפל שהייתה בבעלות הביטלס.
נגני הליווי שלו באלבום היו, בין היתר, ג'ורג' האריסון (אשר גם הפיק את התקליט), אריק קלפטון, קית' ריצ'רדס וג'ינג'ר בייקר.
אחרי פירוק הביטלס, נשאר פרסטון קשור במיוחד לג'ורג' האריסון.
הוא היה האמן הראשון שביצע את השיר "My Sweet Lord", להיטו הגדול של האריסון והשתתף באלבומים שהוציא האריסון בשנות השבעים.
הוא אף שיתף פעולה עם האריסון כשזה ארגן ב-1971 את הקונצרט למען בנגלדש.
פרסטון השתתף גם בהקלטות אלבומי סולו של שני חברים נוספים בביטלס, ג'ון לנון ורינגו סטאר.
באותה תקופה החל פרסטון לעבוד גם עם האבנים המתגלגלות.
הוא ניגן, לצד הפסנתרן ניקי הופקינס, בחמישה מאלבומי הלהקה.
לאחר שהוציא ב-1971 אלבום נוסף, "Encouraging Words", עם אותו צוות של האריסון, קלפטון, ריצ'רדס ובייקר, הוא עבר באלבומו החמישי לעבוד עם המוזיקאי קווינסי ג'ונס כמפיק.
על שירו "Outta-Space", מאלבום זה, זכה בפרס גראמי.
באלבומו השישי, אותו הפיק בעצמו נכלל הלהיט "Will It Go 'Round In Circles" אשר הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי ב-1973. במסע ההופעות שערך ב-1973 באירופה (הקלטת הקונצרט שנערך במינכן התפרסמה באלבום "Live in Europe"), ליווה את פרסטון גיטריסט האבנים המתגלגלות - מיק טיילור.
ב-1974 כתב פרסטון לג'ו קוקר את אחד מלהיטיו הגדולים ביותר, "You Are So Beautiful".
באותה שנה הגיע להיטו "Nothing From Nothing" למקום הראשון במצעד הלהיטים האמריקאי.
ב-1975 היה למוזיקאי הראשון (יחד עם ג'ניס איאן) שהופיע בתוכנית הטלוויזיה החדשה - Saturday Night Live.
ב-1976 השתתף שוב במסע ההופעות של האבנים המתגלגלות וזכה לשיר בכל קונצרט שני שירים משלו בליווי הלהקה.
לאחר מכן, נפרד פרסטון מהאבנים המתגלגלות על רקע נושאים כספיים, אך הוא המשיך לשתף את חברי הלהקה בהקלטות של תקליטיו והשתתף בהקלטת אלבומם, "Bridges to Babylon", ב-1977.
שנות ה-80 היו שנים בעייתיות עבור פרסטון.
הוא הורשע בהונאת ביטוח לאחר שהעלה באש את ביתו בלוס אנג'לס.
הוא טופל בהתמכרויות לאלכוהול ולקוקאין.
הוא אף נדון לתשעה חודשי טיפול במרכז גמילה לסמים ולשלושה חודשי מעצר בית בגין אישומים בתקיפה ובאחזקת קוקאין.
בתחילת שנות ה-90 הוא הצליח לשקם את חייו במידה רבה.
הוא השתתף במסע הופעות של אריק קלפטון והשתתף בהקלטות אלבומים של אמנים שונים.
בין האמנים איתם הקליט בתקופה שעד מותו ב-2006 בלטו: The Funk Brothers, סטיבי וינווד, ריי צ'ארלס, רד הוט צ'ילי פפרז וניל דאימונד.
בשנותיו האחרונות סבל פרסטון ממחלת כליות.
חלה הידרדרות במצבו הבריאותי למרות שעבר השתלת כליה ב-2002. ב-6 ביוני 2006 מת בבית החולים בסקוטסדייל שבאריזונה, לאחר שהיה מאושפז במצב של תרדמת מנובמבר 2005.
דיסקוגרפיה נבחרת (לא כוללת אלבומי גוספל)
בילי קולינס הוא משורר אמריקאי, שהוכתר בשנים 2001–2003, כ"משורר הלאומי של ארצות הברית".
בין השנים 1967 ל-2001 עסק קולינס בהוראה ומחקר כפרופסור לספרות האנגלית באוניברסיטת העיר ניו יורק.
במהלך הקריירה פרסם מספר קובצי שירה, שזכו לפופולריות גבוהה.
בשנת 1997, יצא לאור האלבום The Best Cigarette, בו קורא קולינס 33 מבין שיריו.
ב-2003 ערך את הקובץ Poetry 180: A Turning Back to Poetry, המשמש ללימודי שירה בתיכון.
הוא נבחר ל"משורר השנה" על ידי המגזין Poetry בשנת 1994, שהעניק לשיריו במהלך השנים עוד חמישה פרסי הוקרה שונים.
שיריו נכללו באנתולוגיה של זוכי פרס פושקאר להוצאות קטנות בשנים 1993, 1992 ו-1997.
קולינס נחשב לאחד מהמשוררים הפופולרים ביותר בארצות הברית.
בדומה לרוברט פרוסט, מתאפיינת שירתו בשלילת תבניות שיריות קבועות כגון הסונטה, הססטינה והווילאנל.
שירתו של קולינס קלילה והומוריסטית, אך שזורה בה לעיתים אירוניה דקה וביקורת.
שירתו מובנת בקלות לקורא הפשוט, ואף יוצאת לעיתים בביקורת כנגד השירה ה"אקדמית" הפורמלית והקשה להבנה.
הוא אף המציא מבנה השירי חדש, כפרודיה למבנה הוילאנל, שלו קרא פראדל.
ב-2008 יצא ספר משיריו בעברית, "חוצה ברגל את האטלנטי", בתרגום מכבית מלכין ויואב ורדי, בהוצאת כרמל.
ויליאם סטנלי מיליגן (14 בפברואר 1955 – 12 בדצמבר 2014), הנודע בשם בילי מיליגן, היה נידון במשפט שזכה לפרסום רב באוהיו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר שביצע כמה עבירות, לרבות שוד מזוין, נעצר מיליגן בעוון שלושה מקרי אונס בשטח הקמפוס של אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
במהלך הכנת ההגנה שלו, אובחן מיליגן על ידי פסיכולוגים כבעל פיצול אישיות.
מיליגן, שהיה בעל 24 אישיויות שונות, השתמש בהגנת אי שפיות, בטענה כי שתי אישיויות מסוימות בתוכו ביצעו את הפשעים, מבלי שהאחרות היו מודעות לכך.
מיליגן היה האדם הראשון בהיסטוריה שכדי להגן על עצמו ועל שמו במהלך חקירה משפטית, השתמש בטענות לפיהן העבירות הפליליות שביצע היו כתוצאה מפיצול אישיות.
דורותי ג'ונאס, אמו של בילי, גדלה באזור חקלאי באוהיו, וחיה בסירקלביל עם בעלה, דיק ג'ונאס.
בחלוף הימים הזוג התגרש, ודורותי עברה בסופו של דבר לאזור מיאמי בפלורידה, שם עבדה כזמרת.
לאחר זמן מה, עברה דורותי להתגורר עם בן זוגה החדש, ג'וני מוריסון, קומיקאי ממוצא יהודי.
דורותי לא ידעה זאת באותה עת, אך מוריסון היה עדיין נשוי לאישה אחרת.
לדורתי וג'וני נולדו 3 ילדים.
ג'ים, הבכור, נולד באוקטובר 1953. בילי היה הבן השני, ונולד כויליאם סטנלי, בפברואר 1955, במיאמי ביץ'.
קתי ג'ו, הבת השלישית לזוג, נולדה בדצמבר 1956. לאחר תקופה מסוימת שקע ג'וני בדיכאון ומצבו הנפשי הידרדר.
כאשר ג'וני היה בן 36, לדברי הביוגרף דניאל קיז, הגיע מצבו הנפשי לרמת שיא.
"ההוצאות הרפואיות היו די והותר בשביל ג'וני.
הוא לווה יותר, הימר יותר, שתה יותר...
[הוא] אושפז בשל התמכרות חמורה לאלכוהול ודיכאון ב...
לאחר מה שנראה כניסיון התאבדות כושל, לפי קיז, "[דורותי] מצאה אותו רכון מעל השולחן, כאשר בקבוק ויסקי חצי מלא ומכל גלולות שינה ריק זרוקים על הרצפה.".
כמה חודשים אחרי ניסיון כושל זה, ג'וני מימש את כוונות ההתאבדות שלו וב-17 בינואר 1959, הרעיל את עצמו בשאיפת מנת יתר של פחמן חד-חמצני.
דורותי, שהייתה שבורת לב בעקבות התאבדות בעלה, לקחה את ילדיה ועברה הרחק ממיאמי.
בסופו של דבר היא חזרה אל סירקלביל באוהיו, ונישאה בשנית לבעלה לשעבר דיק ג'ונאס.
נישואים מחודשים אלו החזיקו מעמד בערך כשנה.
אשתו הראשונה של צ'אלמר התגרשה ממנו בשל הזנחה גורפת מצידו כלפיה.
לצ'אלמר היו שתי בנות - צ'אלה, שהייתה בת גילו של בילי, ובת נוספת שהייתה מבוגרת יותר ועבדה כאחות.
דורותי וצ'אלמר נישאו בסירקלביל, אוהיו, ב-27 באוקטובר 1963.
במשפטו של צ'אלמר, שנערך מאוחר יותר, הוא הואשם בהתעללות בבילי, מעשה שככל הנראה הוא זה שהוביל להתפתחות של אישיויות שונות אצל בילי.
לדברי קיז, בשל ההתעללות פיצול האישיות של בילי התפתח בגיל מוקדם יותר.
שלוש האישיויות הראשונות שלו (כריסטין, שון וילד חסר שם שאישיותו לא הייתה קשורה לפשעיו של בילי), הופיעו כאשר היה בן חמש, אמנם ללא קשר להתעללות, אך האישיויות נוספות הופיעו בוודאות בעקבות מקרה ההתעללות.
אלו עשרת האנשים שבילי פיתח באישיותו, ואשר רייגן וארתור החליטו שהם רצויים.
בילי מיליגן (ויליאם סטנלי מיליגן) - אישיות הליבה המשחקת בסיפור דמויות שונות באופן מודע ובלתי מודע, אשר גם הן מודעות בעצמן לבעיית פיצול האישיות.
ארתור - משכיל אנגלי ומתוחכם להפליא.
ארתור מומחה במדעים ורפואה, עם דגש על המטולוגיה, והוא נמצא ב"מקום" (דהינו אחראי על הגוף) במהלך מקרים בהם נדרשת חשיבה אינטלקטואלית.
דמותו של ארתור היא אחת מתוך שתיים היכולות לסווג אישיות אחרת כבלתי רצויה.
רייגן ודסקוביניץ' - מכונה "שומר השנאה".
רייגן ממוצא יוגוסלבי, הוא בעל מבטא סלאבי ויודע לכתוב ולדבר בסרבו-קרואטית.
הוא קומוניסט, מומחה בציוד מלחמה, וכן בעל כוח רב, מכיוון שארתור לימד אותו איך לשלוט על זרימת האדרנלין שלו.
לרייגן חולשה לנשים וילדים, והוא לא יהסס לסייע להם בעת צרה - הוא יגנוב מזון וציוד עבורם כזה קורה.
בניגוד לארתור, רייגן שולט על ה"מקום" בזמנים מסוכנים, ויכול להגדיר את האישיויות האחרות כבלתי רצויות.
במרבית הפעמים, אלן הוא האדם אשר ידבר עם העולם החיצוני.
בשעות הפנאי שלו הוא מנגן בתופים ומצייר דיוקנים.
בעוד ששאר האישיויות שמאלניות ונמנעות מעישון, הוא הימני היחיד וכן היחיד שמעשן.
טומי - אמן הימלטות שלרוב מבולבל עם אלן.
טומי מנגן בסקסופון טנור ומומחה באלקטרוניקה.
כמו כן, הוא גם צייר המתמחה בציור נופים.
דני - אחת מן האישיויות יוצאות הדופן של מיליגן, זאת בשל אופיו של דני - אדם הפוחד מאנשים, בייחוד מגברים, אף על פי שהוא בעצמו גם חלק מהם.
דני מצייר בחייו טבע דומם בלבד, בטענה שהוא עושה זאת כי אבא של מיליגן, צ'אלמר, הכריח אותו לחפור לעצמו את קברו, ואז קבר אותו בתוכו בכפייה וללא סיבה מוצדקת.
דייוויד - ילד בן 8 בעל התואר "שומר הכאב".
בתפקידו, דוד מגיע ל"מקום" כדי לקחת את הכאב של האחרים.
למעשה, דוד מבצע מעין חסד - הוא בוחר לסבול את כאבם של אחרים ולמנוע מהם את הסבל אותו היו אמורים להרגיש.
כריסטין - ילדה בת 3. לכאורה, כריסטין עמדה בפינה בבית הספר כאשר בילי הסתבך בצרות.
היא סובלת מדיסלקסיה, וכדי להתגבר על המגבלה, ארתור לימד אותה קרוא וכתוב בצורה הנכונה.
בשל דמותה המיוחדת, לרייגן קשר מיוחד עימה.
כריסטופר - אחיה של כריסטין המנגן במפוחית בשעות הפנאי שלו.
אדלנה - נערה לסבית בת 19 הנוהגת לגרש את רייגן מה"מקום" בכוח וכפייה.
כלומר, אדלנה לוקחת במקומו את השליטה על הגוף.
לדברי בילי, רייגן התכוון רק לשדוד את הסטודנטיות באוניברסיטת אוהיו ותו לא, אך משאדלנה הגיעה, היא תפסה את מקומו ואנסה אותן.
למרות אופייה האכזרי, אדלנה מבשלת ומנקה את הבית בשביל האחרים, ובזמנה הפנוי כותבת שירה.
דמותה של אדלנה גרמה לבילי להתנהגות בעלת חזות טרנסקסואלית, טרנסג'נדרית ואף ביסקסואלית, בשל העובדה שאדלנה נמשכת לנשים, ובפועל, בילי עצמו נמשך לנשים והוא סטרייט, כך שלמעשה האישיות של אדלנה מגבירה את המשיכה המינית שלו כלפיהן מנקודות מבט מיניות שונות.
אישיויות אלה שפיתח בילי הוגדרו כ"בלתי רצויים", מכיוון שהם שברו את הכללים שנקבעו על ידי רייגן וארתור.
פיל - פושע בעל אופי של בריון.
פיל לקח חלק בתכנון כמה פשעים קטנים, והמבטא שלו דומה למבטאם של ילידי ברוקלין.
פיל סומן כמבוקש ולא רצוי בשל היותו פושע.
קווין - בדומה לפיל, גם קווין בעל ראש פלילי, והוא עזר לתכנן תוכנית לשדידת בית מרקחת.
גם הוא סומן בשל היותו פושע.
וולטר - אדם ממוצא אוסטרלי.
הוא רואה בעצמו "צייד גדול", וניחן בחוש כיוון מצוין.
וולטר שימש לעיתים קרובות כצופה.
אף על פי שלא ביצע פשע מהסוג שביצעו פיל וקווין, וולטר בכל זאת סומן כמבוקש לא רצוי לאחר שירה בעורב והרג אותו.
אפריל הו - זונה במקצועה.
המחשבות העיקריות של אפריל מתמקדות ברציחת אביו החורג של בילי.
היא סומנה כבלתי רצויה לאחר ששכנעה את רייגן להרוג את צ'אלמר, לכאורה.
מזימתה של אפריל כשלה לאחר שארתור הצליח להניא אותו מהמעשה ברגע האחרון.
סמואל - אדם ממוצא יהודי.
בניגוד לשאר האישיויות האתאיסטיות, רק סמואל הוא היחיד שמאמין באלוהים.
סומן כלא רצוי לאחר שמכר באופן בלתי חוקי כמה מהציורים האישיים של האישיויות האחרות, ללא הסכמתן.
מארק הזומבי - סוג של סוס עבודה.
הסיבה שמארק מכונה "הזומבי" היא העובדה שהוא מבצע רק פקודות ונמנע מלעשות דברים שלא ביקשו ממנו.
הוא בוהה בקירות כאשר הוא משועמם.
סטיב - באופן אירוני למדי, סטיב הוא מתחזה, ומשתמש בכישורי החיקוי שלו למופעי קומדיה.
סטיב מעולם לא זכה לתשומת לב, כי באופן אירוני גם הוא אישיות מפוצלת, ולמעשה הוא מעין אלטר אגו של בילי.
הוא הוגדר כבלתי רצוי, כי הקומדיה הכושלת שלו גרמה לבעיות במשפחה.
לי - אדם בעל אופי שובב, ה"מצפצף" על הצורה בה מקבלים האחרים את מעשיו.
המתיחות של לי בדרך כלל סיבכו את משפחתו בצרות, אך לא אכפת לו מהשלכות מעשיו והוא לא מוכן לשלם על המחיר הכבד של מעשיו.
הוא סומן כבלתי רצוי משום שאחת הבדיחות שלו, שהייתה גסה מדי ופרובוקטיבית, גרמה לבילי להיכנס לתא מבודד.
ג'ייסון - האישיות המכונה "שסתום הלחץ".
ג'ייסון שימש בהתחלה כשסתום כדי לשחרר מתח בשביל המשפחה, אבל התוכנית השתבשה והטעות שלו גרמה לו להסתבך ביותר מדי צרות, ועל כן גם הוא סומן כאישיות בלתי רצויה.
בובי - אדם בעל אופי הרפתקני.
בובי תמיד חולם להוביל הרפתקה ולתקן משברים עולמיים, אך בשל היותו חסר שאיפות הוא סומן כאישיות בלתי רצויה.
שון - ילד חירש בן ארבע, העושה קולות זמזום שאינו שומע, זאת על מנת שבכל זאת יוכל להרגיש אותם איכשהו באמצעות הרגשת הויברציות בתוך ראשו.
שון סומן כאישיות בלתי רצויה משום שאין שום תועלת להיות חירש מאוחר יותר בחיים.
אף על פי ששון היה לא רצוי, הוא מעולם לא הוגלה אל תוך הצללים מעבר ל"מקום", כי הוא פשוט מעולם לא הורשה לקחת שליטה על ה"מקום".
מרטין - סנוב מניו יורק הרוצה שדברים פשוט יימסרו לו בכוח, מבלי שירוויח אותם בכוחות עצמו או בתנאים וכללים שעליו לעמוד בהם כדי לממש את מטרתו.
בשל כך, סומן מרטין כלא רצוי.
טימותי - עובד בחנות פרחים.
עבודתו נפסקה לאחר שהומוסקסואל פלירטט איתו, והמעשה הפחיד אותו.
בשל הפלירטוט הלא צפוי, טימותי שקע לעולם משלו אחרי זה וסומן כלא רצוי.
אישיות המורה - אישיות ייחודית בפני עצמה
האישיות אשר הייתה יוצאת דופן מכל אישיויותיו של בילי, אך לא הוגדרה כרצויה או לא רצויה אלא כאישיות שתאמה למאפיינים של שתי קבוצות האישיויות, הייתה אישיות המורֶה.
המורה שימש כאבן דרך חשובה ביותר, בשל סיועו לבילי להשיג כלים למטרת היתוך.
המורה משולב באופי וההתנהגות של כל 23 האנשים האחרים, ובשל כך הוא זוכר כמעט את כל הפעולות והמחשבות של האישיויות האחרות בדיוק רב.
דבר זה מעיד על כך שרוב הסיכוי שלאישיותו של המורה ראיות רבות המוכיחות שבילי סובל מפיצול אישיות.
ב-1975, מיליגן נכלא בבית כלא לבנון באוהיו, בגין אונס (שביצע בתור אדלנה) ושוד מזוין (שביצע בתור פיל או קווין).
הוא שוחרר על תנאי בתחילת 1977. בשל האונס שביצע, מיליגן אולץ להירשם בתור עבריין מין.
באוקטובר באותה שנה, מיליגן נעצר שנית, הפעם באשמת אונס של שלוש נשים בשטח הקמפוס של אוניברסיטת המדינה של אוהיו (גם הפעם בוצע הפשע בתפקיד האישיות אדלנה).
הוא זוהה על ידי אחת מקורבנותיו, ממאגר תמונות קלסתרון משטרתיות של עברייני מין שכללו גם קלסתרון שלו, וכן בעזרת טביעות אצבעות שנמצאו על מכוניתה של קורבן אחרת.
מאחר שמיליגן השתמש באקדח ואקדחים נוספים נמצאו במקום מגוריו, התברר שהוא גם הפר את תנאי השחרור שלו.
בכתב האישום נגד מיליגן נכתב: "...שלוש עבירות של חטיפה, שלושה אישומים של שוד בנסיבות מחמירות וארבע עבירות של אונס".
במהלך הכנת ההגנה שלו, מיליגן עבר הערכה פסיכולוגית על ידי ד"ר ויליס ק.
דריסקול, אשר איבחן את מיליגן כלוקה בסכיזופרניה חריפה.
הוא נבדק לאחר מכן על ידי הפסיכולוגית דורתי טרנר ממרכז בריאות הנפש המערבי בקולומבוס באוהיו.
במהלך בדיקה זו, איבחנה טרנר כי מיליגן אכן סובל מהפרעת אישיות מרובה, וכי 24 האישיויות שפיתח אינן תעלול מתוחכם אלא הפרעה אמיתית.
הסנגורים הציבוריים של מיליגן, גארי סצ'ווקרט וג'ודי סטיבנסון, טענו מאידך לאי שפיות - "והוא אושפז...
עד אשר הוא יחזור לשפיות".
מיליגן נשלח לסדרה של בתי חולים ממשלתיים לחולי נפש, בהם בית המשוגעים של אתנה, שבו, לפי הדו"ח שלו, הוא קיבל רק מעט מאוד עזרה ולא הועילו לו התנאים שם.
כאשר שהה בבתי החולים הללו, מיליגן דיווח על עשר אישיויות בלבד.
אלה עשר האישיויות היחידות שהיו ידועות לפסיכולוגים אז.
מאוחר יותר התגלו 14 אישיויות נוספות המוגדרות כ"בלתי רצויות".
בין עשרת הראשונים היו ארתור, אלן, רייגן ודסקוביניץ' (אשר מיליגן טען שהוא זה שביצע את הפשעים) ואדלנה, אשר לפיו היא זו שהשתוקקה לחיבה וביצעה את מקרי האונס.
מיליגן קיבל טיפול מהפסיכיאטר דוד קאול, אשר איבחן 14 אישיויות נוספת.
מיליגן שוחרר ב-1988, לאחר עשור במוסד לחולי נפש.
לאחר מכן התגורר בקליפורניה, והיה הבעלים של חברת הפקות סטורמי לייף שבמסגרתה יצר סרטים.
אף על פי שחל שיפור ניכר במצבו הנפשי, הוא טען והאמין שבכל זאת עדיין קיימות בתוכו מספר אישיויות נוספות.
דניאל קיז כתב אודותיו ביוגרפיה בשם "24 הפנים של בילי מיליגן".
ספר נוסף של קיז, "מלחמות מיליגן", פורסם ביפן ב-1994 ובטאיוואן ב-2000, אך עדיין לא בארצות הברית.
הסיבה לכך היא התביעה המשפטית המתמשכת של מיליגן כנגד מדינת אוהיו, בשל הטיפול הלקוי לכאורה אשר קיבל במוסדות של אוהיו.
בשנת 2021 יצאה בנטפליקס סדרה תיעודית על סיפורו של בילי בשם המפלצות שבפנים: 24 הפנים של בילי מיליגן.
בשנת 2023 יצאה הסדרה "החדר הצפוף" המבוססת על הספר של קיז.
הדמות הראשית בסדרה דני סאליבן (בגילומו של טום הולנד) מבוססת על דמותו של בילי מיליגן.
מיליגן נפטר ב-12 בדצמבר 2014 בבית אבות בקולומבוס, אוהיו, כתוצאה ממחלת הסרטן.
בילי מלמן (נולדה ב-1952) היא פרופסור אמריטה להיסטוריה, מופקדת הקתדרה ללימודי אירופה על שם אנרי גלסברג, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכלת פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2006. כיהנה כראשת בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנים 2008–2013.
בילי (בלהה) מלמן נולדה בתל אביב, בתם של גלילה ושמואל רוזנצוויג, למדה לתואר הראשון בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב.
עשתה מסלול ישיר לדוקטורט ביוניברסיטי קולג' שבאוניברסיטת לונדון, אותו קיבלה ב-1984. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה דימויים פופולריים של נשים בין שתי מלחמות העולם.
החל משנת 1984 לימדה באוניברסיטת תל אביב עד פרישתה לגמלאות בדצמבר 2021. בשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין ובשנים 2008–2013 כיהנה כראשת בית הספר להיסטוריה.
בשנים 1990–1991 הייתה עמיתה וחברה במכון ללימודים אירופים באוניברסיטת הרווארד ובשנים 1993–1994 עמיתה ופרופסור אורח במכון ללימודים הומניים באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור ועמיתת רמארק באוניברסיטת ניו יורק בשנת 2018.
בסוף שנת 2016 צורפה לאקדמיה הלאומית למדעים.
הרצתה באוניברסיטאות רבות בארצות הברית, בריטניה, צ'כיה, גרמניה וקפריסין.
הייתה ממיסדי החטיבה להיסטוריה של נשים ומגדר בחברה ההיסטורית הישראלית ושמשה כיו"ר הראשון שלה.
בעלה, יוסי מלמן, הוא עיתונאי והפרשן הצבאי של עיתון "הארץ".
נשים במזרח: נשים אנגליות והמזרח התיכון 1718–1918, מיניות, דת ותעסוקה
למן סוף שנות השמונים של המאה העשרים החל מחקרה של מלמן להתמקד בקולוניאליזם האירופי המודרני והמפגש התרבותי הקולוניאלי בין אירופה למושבותיה, או לשטחי שליטתה, במיוחד באופנים שבהם ראו האירופים, דמיינו ותיארו תרבויות שונות ופיתחו תובנות שונות ביחס ל"מערב" ו"מערביות".
היא חקרה בעיקר את האימפריה הבריטית, הגדולה באימפריות במאות התשע עשרה והעשרים, ההטרוגנית שבהן והממזגת אימפריאליזם 'ישן' ו'חדש' .
העניין במגדר, אף הוא מוזג בעניין בשינוי והמשכיות באימפריות האירופיות.
זאת במיוחד בספרה משנת 1992 (Women's Orients: English Women and the Middle East 1718-1918, Sexuality, Religion and Work), שראה אור בהוצאת אוניברסיטת מישיגן ומהדורה מורחבת שלו ראתה אור ב-1995.
הספר היה ככל הנראה התגובה הראשונה, המבוססת על מחקר היסטורי, לספרו הידוע של אדוארד סעיד, אוריינטליזם שמאז פרסומו ב-1976 קבע את האג'נדה המחקרית והרטוריקה בשדה ההולך ומתרחב של חקר תרבות וקולוניאליזם באירופה.
מלמן לא ניהלה עם סעיד ויכוח אידאולוגי או פוליטי, אלא דנה באופן טיעונו, בכשליו המתודולוגיים ובראייתו את הקולוניאליזם.
ספרה הצביע על כך שאימפריות מערביות לא היו הומוגניות, שאירופאים לא ראו הבדלים ביו תרבויות אך ורק במושגים של ה'אחר', שלמעשה ראייה דיכוטומית של 'אירופה', ו'העולם', אינה תורמת להבנת מרקם היחסים בינה לבין הקולוניות שלה.
בספר היא חשפה את כתביהן של מאות נשים אוריינטליסטיות, מסיונריות, נוסעות, אתנוגרפיות, ארכאולוגיות ובלשניות, שפעלו במזרח התיכון, מראשית המאה השמונה עשרה ועד לתום מלחמת העולם הראשונה ובדקה כיצד מעמד חברתי ומגדר עצבו את האופן שבו אירופה 'התבוננה' בעולם ולעיתים בה עצמה.
בילי מלמן הרחיבה את מחקרה אף לבחינת מקומה של הודו, המייצגת סוג שונה של אימפריאליזם, במיוחד במחקרים על פעילות אורינטליסטים ואורינטליסטיות בהודו במאמר "בעיני ההיסטוריון המערבי".
מאמר זה (Under the Western Historian's Eye) והעניין בחברות ותרבויות הקשורות לאירופה ולמורשתה וכן מחקרה על מלחמת העולם הראשונה, עוררו בה עניין ביישוב היהודי בפלשתינה-א"י בתקופת המעבר מן השלטון העות'מאני לזה הבריטי.
היא כתבה מאמרים שדנו ביישוב היהודי בארץ ישראל ומנקודת המבט של אירופה.
המאמרים ובמיוחד "אגדת שרה", על זיכרון, תרבות ומגדר ביישוב, הודפסו, תורגמו וראו אור בכמה אנתולוגיות כולל בזו בעריכת חנה נווה שזכתה בפרס "החיבור הטוב ביותר בהיסטוריה יהודית בקטגוריית מגדר".
"תרבות ההיסטוריה": חקר השימוש בעבר בעידן המודרניות
תרבות ההיסטוריה: שימושיה של אנגליה בעבר, 1953-1800
עניינה היה בשימוש בעבר, או בחלקים ממנו, לא כתגובת נגד, או ריאקציה גרידא ל,'מודרני', אלא כחלק מן המודרנה עצמה, ובניסיון לבחון מחדש מודרניזציה.
הספר היה נושאו של סימפוזיון באוניברסיטת קיימברידג', בקינגס קולג', בהשתתפות היסטוריונים בתחומי ההיסטוריה האינטלקטואלית והתרבותית של בריטניה וצרפת.
הספר דן באופן שבו יוצרו, יוצגו, הופצו ומוחזרו שתי תקופות בעבר הבריטי והאירופי, בבריטניה: המלוכה הטיודורית והמהפכה הצרפתית- בתקופה שמהמלחמות בעקבות המהפכה הצרפתית ועד להתפרקות האימפריות והחלשות המערב לאחר מלחמת העולם השנייה.
בניגוד לקונצנזוס, אין מלמן דנה בשימוש בהיסטוריה כדרך של מניפולציה או כמכשיר כוח או שליטה גרידא, של המדינה המודרנית, של אידאולוגיות, של מפלגות, של אליטות, או של תעשיות התרבות.
אין היא מבטלת דעה רווחת זו.
היא מציעה במקומה קורקטיב להיסטוריוגרפיה.
עניינה הוא ב'תרבות ההיסטוריה': בדרכים שבהן קבוצות ופרטים, יצרנים וצרכנים, עשו שימוש בעבר בחייהם החברתיים והחומריים ובדמיונם, בשימושים שעשו – או שלא עשו- בעבר ובמשמעויות שהעניקו לו.
ההיבט החומרי של השימושים בעבר נחקר מעט טרם מלמן.
הספר מבקר גם את הקונצנזוס שעל פיו בבריטניה שלטה ראיית העבר כמקום בטוח, כתהליך של קדמה וכערש של חירות, יציבות ושגשוג וכי החברה הקפיטליסטית, התעשייתית והעירונית המובהקת ביותר, מצאה מפלט בדמיון עבר כפרי, אגרארי אידיאלי.
הספר בוחן מקורות מילוליים, ויזואליים וקוליים (מוזיקה) בתרבות פופולרית ענפה שבה ההיסטוריה יוצגה, הופצה ונוכסה כאלימה, כמקום של "אימים" ושל היעדר ביטחון.
הספר אינו מדיר טקסטים קנוניים של הוגים וסופרים כתומאס קרלייל וצ'ארלס דיקנס, ציורים מז'אנר הציור ההיסטורי, אופרה היסטורית לרגל טקס הכתרתה של אליזבט השנייה ב-1953, וביוגרפיות.
הוא בוחן אותם בצד ספרות עממית בהמשכים, איורים, גלויות, מלודרמה עממית, פנטומימה, ספקטקלים עירוניים כמו פנוראמות היסטוריות, שהוצגו עד לשנות השישים של המאה התשע עשרה וסרטים היסטוריים.
בצד כל המקורות המילוליים והוויזואליים, עושה הספר שימוש באובייקטים היסטוריים: דמויות שעווה - במוזיאון מאדאם טוסו - מונומנטים - כטאואר של לונדון, בודק כיצד נוצר הטאואר ואיך הפך למונומנט לאומי, בוחן חפצים לשימוש יומיומי ששחזרו או ייצגו נושאים ופרקים מן ההיסטוריה.
הספר מבקש אפוא לגעת גם בהיסטוריה ש, מעבר למילים'.
הספר מנסה להגיע לשילוב שביו מבנים חברתיים ושינוי תהליכי המודרניזציה באירופה: בתחום הטכנולוגי, פוליטי, חברתי, או האורבני, מחד גיסא, לבין הדינאמיקות של התרבות ופעילותם של בני אדם בתרבות מאידך גיסא.
לונדון – מקום, אנשים ואימפריה
ספרה האחרון של בילי מלמן הוא פרי הרצאות ששודרו בגלי צה"ל ויצא לאור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2009. הספר הוא מעין ביוגרפיה של העיר לונדון בשנים 1800–1960, תקופה המקבילה לזמן שבו הייתה בריטניה האימפריה המובילה בעולם.
זהו ניסיון לקשר בין היסטוריה מקומית של עיר ומקום בהיבט הלוקלי לבין היסטוריה עולמית ואפילו גלובלית.
לונדון הייתה העיר הגדולה בעולם מ-1800 והיא נשארת כך עד שנות ה-20 של המאה והייתה גם מטרופולין, בירת האימפריה הגדולה בעולם והבירה התרבותית שלה.
מלמן כורכת את המקומי בעולמי.
זהו טיפול בהיסטוריה מודרנית, שאינו בוחן היסטוריה מודרנית מזווית של לאומיות או מדינות, אלא מהזווית הכפולה של עיר ואימפריה.
נשים והדמיון הפופולרי בשנות העשרים
זהו ספרה הראשון של בילי מלמן (Women and the Popular Imagination in the Twenties), שראה אור ב-1988, והוא עיבוד עבודת הדוקטורט שלה.
הספר היה העבודה הראשונה שבחנה את האופן שבו, לאחר מלחמת העולם הראשונה, המלחמה הטוטאלית הראשונה, עיצב המגדר ודיון ב'אישה המודרנית' והגבר המודרני', שהתנסו במוראות המלחמה, עיסוק בסוגיות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות כלליות כמו בעיות דמוגרפיות, משבר כלכלי, ושידוד מערכות פוליטי.
קווי גבול: מגדרים וזהויות במלחמה ובשלום
זהו דיון בהיסטוריה של המגדר כדרך להבין באמצעותה שינוי בכלל בחברות היסטוריות.
זהו קובץ בן שמונה עשר מאמרים הכולל מאמרים בנושא הקשרים בין מלחמה טוטלית ומגדר ודן במיוחד בקשרים שבין סוגיות אלו לבין הלאומיות האירופית, הן הלאומיות ה'וותיקה' במערב אירופה, הן הלאומיות החדשה שנוצרה בעקבות המלחמה, במרכז אירופה ובמזרחה.
הקובץ הוא הניסיון הראשון להיסטוריה השוואתית בנושא, שהיא אירופאית במלוא המובן.
בעוד ההיסטוריוגרפיה בעת ההיא התרכזה בחקר אירופה המערבית, Borderlines היה הניסיון הראשון להיסטוריה השוואתית בהקשר הקולוניאלי של מגדר במלחמה טוטלית, בהשוותו בין חברות אירופיות ללא אירופיות, במיוחד באימפריה העות'מאנית.
ההשוואה מבליטה את האופן שבו הוגדרה הלאומיות באמצעות המגדר, אך בו בזמן ניטשטשו הגדרות מגדר מסורתיות כתוצאה מההתנסות במלחמה.
העיסוק בהיסטוריה של נשים ומגדר הביא את מלמן לבחון את שורשי תחום זה במסורות כתיבה היסטוריות במערב אירופה במאה התשע-עשרה, המכונה 'המאה ההיסטורית', בהיסטוריוגרפיה של הכתיבה ההיסטורית על נשים, ובקשר שבינה לבין התפתחות ההיסטוריה באירופה כדיסציפלינה.
מאמריה בנושא חשפו לראשונה את כתיבתן של עשרות היסטוריוניות וכמה וכמה היסטוריונים, שפעלו במאה התשע-עשרה ובמאה העשרים.
המאמרים עניינם ההיסטוריה של המגדר והתפתחות ההיסטוריוגרפיה.
המאמר "שינוי הסובייקט: היסטוריה והיסטוריוגרפיה על נשים 2000-1900" ('Changing the Subject: Women's History and Historiography 1900-2000'(2001) נבחר לשמש מאמר פותח באסופה המובילה בנושא ההיסטוריה של נשים בבריטניה במאה העשרים ומהווה אף טקסט לתלמידים הנבחנים בבריטניה בבחינות הבגרות ברמה העליונה-O Level.
אימפריות של עתיקות: מודרניות והגילוי מחדש של המזרח הקדום, 1950-1914 עוסק בגילוי מחדש של ציוויליזציות האימפריות העתיקות במזרח הקדום, שחלקן נעלמו, בעידן האימפריאלי החדש, בתקופה שמפרוץ מלחמת העולם הראשונה ועד לתהליכי הדה-קולוניזציה.
מלמן בוחנת את הדרכים שבהן הזמן העתיק (antiquity) ועתיקות, בלשון רבים (antiquities – אובייקטים עתיקים), הוגדרו מחדש, נתפשו, נחוו, יוצגו ועוררו הזדהויות ורגשות בעידן המודרניות המאוחרת.
היא בוחנת מגוון של חוויות של העתיק-החל בחפירות ארכאולוגיות, דרך תיירות, אספנות וסחר בלתי ליגאלי, ועד לצרכנות.
סדרה של תגליות ארכאולוגיות יוצאות דופן בעיראק, מצריים ובפלשתינה-א"י שהספר דן בהן, הפכו את העולם העתיק לנראה לעין ומוחשי מאי פעם.
גילוי העתיק, והקשר בינו לבין מודרניות, התגבשו בתוך סדר עולמי ואימפריאלי חדש רווי מתחים והתנגשויות בינלאומיות ולאומיות מחד, ושיתופי פעולה מאידך.
אימפריות של עתיקות משלב, לראשונה, היסטוריה של האינטרנציונליזציה של מערך עתיקות חדש ואחיד בחסות חבר הלאומים וארגוניו, היסטוריה של התשוקה האימפריאלית לעולם העתיק, בחינה של קולוניאליזם-במיוחד הבריטי, בפעולה ושל ההתנגדות לו בתנועות לאומיות.
הספר מצביע על מרכזיותה של שיטת המנדטים, ובמיוחד מנדטים מסוג A במזרח התיכון, ביצירתה של תרבות עתיקות חדשה שעיצבה את הארכאולוגיה המודרנית באזורנו ובכלל.
הספר, המבוסס על מחקר בארכיונים רבים בשש מדינות ועל מגוון של מקורות כתובים, ויזואליים וחומריים, חושף חומרים לא ידועים ושוזר ביחד היסטוריה בינלאומיות ועולמית, היסטוריות של מרכזים אימפריאליים באירופה, והיסטוריות מקומיות במזרח התיכון.
הוא עוקב אחר סיפוריהם של מוסדות, מומחים, חוקרים-ארכאולוגים, אנתרופולוגים, פילולוגים, אדריכלים ומתכנני ערים, ובצידם נוסעים וצופים, צרכנים, רעיונות וחפצים ואחר הקשרים בינם לבין העולם המודרני.
לונדון – מקום, אנשים ואימפריה.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 2009.
ויליאם לנדרום ("בילי") מיטשל היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, ונחשב כאבי חיל האוויר האמריקני.
הוא נחשב לאחת הדמויות המפורסמות בתולדות כוח האוויר של ארצות הברית, ואחת היותר שנויות במחלוקת ביניהן.
הוא גדל בעיר ווסט אליס, בוויסקונסין.
סבו היה האיש העשיר ביותר בוויסקונסין באותו דור.
מיטשל למד במוסד הנקרא היום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה.
בגיל 18 התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי.
הודות להתערבותו של אביו זכה עד מהרה למינוי כקצין, והצטרף לחיל הקשר.