tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 17 החל לותר ללמוד משפטים באוניברסיטת ארפורט, ובשנת 1505 הוסמך כ"מאגיסטר ארטיום" (תואר שני).
בשלב מסוים בלימודיו הגיע לותר למסקנה שהנוצרים אינם נגאלים בכוח מעשיהם שלהם, אלא בזכות "החסד" האלוהי המוענק להם.
החסד מוענק לבני האדם בזכות האמונה בלבד (sola fide), אולם בסופו של דבר גם האמונה עצמה היא מתת משמים.
יש ויכוח בין החוקרים מתי התרחשה תפנית יסודית זו באמונתו, שסללה את הדרך להתנגשותו עם האמונה הקתולית המקובלת.
בקיץ 1505 מכר לותר את ספריו, ונרשם למנזר האוגוסטיני בארפורט.
הדבר הפתיע את ידידיו והכעיס מאוד את אביו, שחפץ לראותו מלומד מובחר.
האגדה מספרת כי נרשם למנזר לאחר "התגלות" אלוהית שהייתה לו.
מאוחר יותר הסביר שמקרי מוות רבים שאירעו בקרבתו באותה עת השפיעו עליו לחשוב על משמעות החיים ולחפש תשובה במנזר.
פרסום 95 התזות נגד הנצרות הקתולית והרדיפה בעקבותיהן
בשנת 1508 התמנה לותר כחבר צוות באוניברסיטה החדשה של ויטנברג, שנוסדה רק שש שנים קודם לכן.
בשנת 1510 ערך ביקור צלייני ברומא, שם הופתע מהאווירה החילונית שאפיינה את העיר.
הוא חזר לוויטנברג והמשיך ללמוד עד לקבלת תואר ד"ר לתאולוגיה.
לבסוף קיבל משרה באוניברסיטת וויטנברג בקתדרה ללימודי כתבי הקודש, וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו.
באותן שנים, אולי עוד ב-1509, החל בלימוד שיטתי של השפה העברית, ששליטתו בה שיחקה תפקיד חשוב בתרגום כתבי הקודש שערך אחרי כן.
לותר העיר פעם אודות תרגומי המקרא שאף הברית החדשה הכתובה יוונית הייתה ספוגה צורות לשוניות עבריות, ועל כן "העברים שותים מן המעיינות, היוונים מן הערוצים והלטינים מן השלוליות" (Ebreos ex fontibus bibere, Graecos ex rivulis, Latinos autem ex lacunis).
במקביל, הזהיר מנטייתם של מלומדי עברית נוצרים לקבל את הפרשנות הרבנית כחלק מלימודיהם ולהפיץ בקרב קהלם את מה שראה כהבנה המוטעית של "המורדים באל והמסלפים...
הנושא העיקרי היה התנגדות למכירת ה"אינדולגנציות".
בנוסף הוא ערער על הצורך בתפילת המיסה ואמר שמספיקה סעודת האדון, כי ישו אמר "זהו בשרי" ומכאן שלחם הקודש הוא כבר בשרו של ישו ואין צורך שכומר יישא תפילה על מנת להופכו לכזה.
גם לגבי היין טען לותר כי ישו אמר "שתוהו כולכם" כולם ולא רק הכומר.
לותר צמצם את הסקרמנטים ההכרחיים לשניים, טבילה וסעודת האדון ואילו לדבריו הנישואים, המשותפים לבני כל הדתות אינם סקרמנט.
בנוסף, טען שאין צורך בנזירים, התנזרות או מנזרים.
וכי את התפילה צריך לערוך בגרמנית, שפת העם.
החיבור נכתב במקור בלטינית, שהייתה שגורה בפי המלומדים ואנשי הכמורה בלבד, כדי שהמסמך יעורר שיח פנים-כנסייתי מבלי לעורר פולמוס ציבורי.
חלק ניכר מהחוקרים אינם מקבלים את האמונה הרווחת, לפיה הצמיד לותר את ה"תזות" במסמרים לדלתות הכנסייה שלו, והדבר אף איננו מוזכר בכתביו.
התזות נפוצו במהירות רבה בזכות ההמצאה החדשה, מכונת הדפוס, ונודעו ברחבי גרמניה.
בעוד ש-95 התזות יכולות אולי להיחשב כקריאת תיגר נגד מנהג פסול אחד בלבד, הרי שבשלוש המסות שפרסם לותר שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1520, ובהם הוא מציג את עיקרי התאולוגיה הלותרנית כבר היה ברור שכוונתו למהפכה דתית טוטאלית.
בתגובה לחיבוריו של לותר הוציא האפיפיור לאו העשירי ביוני 1520 כתב גינוי נגדו.
בדצמבר באותה השנה שרף לותר בראש חוצות את הבולה האפיפורית, ואף הגדיל לעשות כשהשליך לתוך המדורה את ספר הקאנון של הכנסייה הקתולית.
בעקבות האירועים האחרונים הופצו והודפסו ספריו של לותר בגרמנית בכל רחבי גרמניה, כשעימם מופצים תחריטי עץ סאטיריים נגד הכנסייה הקתולית.
במקרים קודמים של ניסיונות למהפכה דתית נלחמה הכנסייה במהפכנים, כמו בפרשת יאן הוס ובפרשת ג'ון וייקליף, בתחילת הפרשה של לותר נמנעה הכנסייה מלנקוט אמצעים נגד המהפכן, משום דרישתו של שליט נסיכות הבוחר מסקסוניה בה התגורר לותר, פרידריך "החכם".
פרידריך דרש שלותר יעמוד לדין על אדמת גרמניה וכן שתהיה לו הזכות להגן על עמדתו בפני הקיסר.
דרישתו המתריסה נענתה על ידי הכנסייה, כיוון שנסיך סקסוניה היה אחד מהנסיכים הבוחרים את הקיסר המיועד לאימפריה הרומית הקדושה, וכוחו הפוליטי בקיסרות היה רב.
לותר הוזמן להופיע באפריל 1521 בפני הדיאטה הגרמנית והקיסר קרל החמישי שנבחר זה עתה.
הדיאטה באותה השנה נערכה בעיר וורמס, ובמסעו לשם ליוו את לותר המונים מריעים.
לותר התייצב בפני הקיסר ובכירי הכנסייה וסירב לחזור בו.
הוא הצהיר שלא יהיה די בסמכות האפיפיור, ואף לא בסמכותה של מועצה כנסייתית, כדי לשכנעו, משום שאלו טעו וסתרו את עצמם מזומנות; רק הוכחה בכח ההגיון הפשוט ועל בסיס כתבי הקודש הייתה קבילה בעיניו.
לימים יוחסה לו האמירה המפורסמת: "על זאת אני עומד, אינני יכול אחרת".
הקיסר קרל החמישי הכריע בעד הכנסייה והוציא צו קיסרי ("האדיקט מוורמס") שבו גינה את לותר ודעותיו והטיל עליו את חרם הרייך, שהתיר את דמו לכל.
לותר נמלט עם אנשיו והסתתר בטירת וארטבורג, שם גידל את זקנו, התלבש כאביר והתחזה לכזה.
בתקופת שהותו בטירה החל בתרגום התנ"ך והברית החדשה מיוונית לגרמנית.
תומכיו עוררו מהומות בוויטנברג, עד שחזר לעיר במרץ 1522 והרגיע את הקהל המתפרע בשורה של דרשות.
לותר היה מעורב ב"מלחמת האיכרים" שהתחוללה בין השנים 1525-1524, משום שהאיכרים ביקשו להצדיק חלק מדרישותיהם על סמך הגותו.
כאשר החלו האיכרים להפגין אלימות, תמך לותר בנסיך שהשליט סדר בכוח, על אף שחשב שחלק מתביעותיהם היו צודקות.
הוא הוקיעם בקונטרס "נגד אספסוף-האיכרים השש אלי גניבה ורצח" ואימץ את ידי הנסיכים לדכאם ללא רחם.
תמיכתו בנסיכים גרמה לרבים מתומכיו לנטוש אותו.
ואולם, לאחר שדיכאו הנסיכים את מרד האיכרים, הייתה בידי אלה שתמכו בלותר, השפעה רבה על התפתחות הלותרניות.
בתוך המהומה נישא לותר בשנת 1525 לנזירה לשעבר, קתרינה פון בורה.
אשתו הפכה לתומכת העיקרית בפעילותו הנמרצת.
ללותר ואשתו נולדו שישה ילדים.
לותר גיבש את עקרונות הרפורמה שלו בוועידת אאוגסבורג בשנת 1530, אך לא הורשה להציג את עמדתו בכינוס הדיאטה הגדולה, בשל החרם שהוטל עליו.
הוא השאיר את המשימה בידי חברו הטוב פיליפ מלנכתון, שהיה המנסח השיטתי של הדוקטרינות של הרפורמציה הלותרנית.
בשנת 1534 סיים לותר את תרגום התנ"ך לגרמנית.
הוא זכה לתמיכה של שליטים ורמי מעמד רבים, כיוון שהעניק להם חופש מפיקוח הכנסייה, ואף הבטיח להם שליטה על קרקעות שהיו ברשות הכנסייה בעבר.
בחורף שנת 1546 הוזמן לותר להכריע בסכסוך בין שני רוזנים באזור מנספילד שבו נולד.
הוא נסע לשם ופתר את הסכסוך.
לותר נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-18 בפברואר 1546, באייסלֶבֶּן.
ב-1523 פרסם לותר את חיבורו "אודות היות ישו יהודי מלידה" (Dass Jesus Christus ein geborener Jude sei), בו האשים את הממסד הקתולי ברדיפה ובהתאכזרות ליהודים וטען כי סירובם להתנצר נובע מהדוגמה הרעה שקיבלו מהכנסייה.
"כולי תקווה שעת ינהגו ביהודים בידידותיות ובאחווה, ישובו לאמונת אבותיהם ונביאיהם ויהיו נוצרים טובים...
אם השליחים, שהיו כולם יהודים, היו נוהגים בגויים כפי שאנו נוהגים ביהודים, לא היה אף גוי מקבל את הנצרות."
אלא שאכזבתו של לותר מכך שהיהודים לא זכו ל"ישועה" כלומר לא עברו לנצרות, שינתה את דעתו, מה גם שכבר בשנת 1537 התגבר הלחץ עליו מצידו של חצר האפיפיורות.
ההיסטוריון יוסף קסטיין תיאר את התמורה של לותר ביחסו ליהודים במילים אלו:
"לאחר שנוכח לדעת שההשתדלות המסיונרית שלו הייתה לבטלה, שקד להיות למופת בנידון זה.
הוא כתב כנגד קרוביו ואחיו של המשיח שורה של כתבי-פלסתר, שבהם הוא חזר כמעט על כל העלילות, שהשתמשה בהן הכנסייה הקתולית, למן העלילה של הרעלת הבארות ועד עלילת הדם.
החיבורים הללו נכתבו בלשון גסה כל כך, שהריפורמטור השווייצרי דולינגר אמר עליהם, שנתחברו 'על ידי רועה-חזירים ולא על ידי רועה-נפשות מפורסם'."
לותר גם ייחס ליהודים ניסיון לנצל את הקרע בכנסייה כדי להעלות מחדש שאלות לגבי משיחיותו של ישו.
ב-1543 כתב לותר את ספרו "על היהודים ושקריהם", כתב שטנה חריף גדוש בשנאת ישראל, בו נטען כי היהודים הם "מרעילי בארות וחוטפי ילדים".
בחלק האחד-עשר של החיבור הוא עונה לשאלה 'מה עלינו, הנוצרים, לעשות ביהודים?':
להעלות באש את בתי הכנסת ובתי הספר שלהם.
לשרוף את ספרי התפילה שלהם ואת התלמוד.
לאסור עליהם לנוע בדרכים הראשיות.
להחרים את רכושם ולאסור עליהם לעסוק במסחר.
כן הוא כתב כתבי פולמוס כנגד האפיפיורות, וכנגד האגף הרדיקלי שבתנועת הרפורמציה - האנאבפטיסטים.
הכתבים הבאים, מהידועים ורבי-ההשפעה שבכתבי לותר, הופיעו בתרגום לעברית, בספר "מרטין לותר: ארבעה כתבים תאולוגיים", בהוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב.
"דיון לשם בירור תוקפם של שטרי המחילה ('95 התיזות'), 1517".
"אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית - על שיפור מצב הנצרות, 1520".
"על השביה הבבלית של הכנסייה, פרלוד, 1520".
כמייסד הנצרות הפרוטסטנטית והכוראל, הייתה לתורתו של לותר השפעה מרכזית על תרבות המערב.
לותר חולל מהפכה תאולוגית שהעמידה את היחיד במרכז ושחררה אותו ממרותה וסמכותה של הכנסייה.
שינוי מהותי זה גרר אחריו שינויים מרחיקי לכת בתפיסות עולם, במבנים חברתיים ובפרט ביחסי הכוח בתוך מבנים אלה.
אחרי הגירוש הטראומתי מספרד הצטייר כיבושה של ארץ ישראל בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1517 כתפנית מהפכנית לטובה ביחס ליהודים.
יחסו האוהד של השלטון העות'מאני בארץ ישראל לעליית היהודים תרמה להתעוררות של תסיסה משיחית רבתי, מן הגדולות בתולדות עם ישראל.
תסיסה זו לובתה גם בהשפעת התמורות המהפכניות שהתחוללו בעולם הנוצרי, בעקבות קריאת התיגר של לותר על הכנסייה הקתולית.
הידיעות המרעישות על כך הגיעו אפילו לארץ ישראל, כפי שמעידים דבריו של המקובל רבי אברהם הלוי, שעמד בראש הישיבה הספרדית בירושלים: "והנה עתה מקרוב באו לירושלים יהודים נאמנים מארצות אשכנז ובוהמיה...
שהתחיל שנת הרפ"ד (1524) לחלוק על דת הערלים ולהראות להם כי שקר נחלו אבותיהם".
באופן אירוני אימצו היהודים את אחד מלחניו של לותר לפיוט הידוע המושר לאחר הדלקת נרות החנוכה, "מעוז צור", המדבר על הצלת היהודים מידי אויביהם.
למרות, ואולי בגלל עמדותיו האנטישמיות.
בשל גישתו העוינת כלפי היהודים, נתפס לותר בעיני רבים כאחד מאבות האנטישמיות המודרנית.
כל הצעותיו למעשים מפלים ואלימים כלפי היהודים אומצו ויושמו בידי הנאצים בגרמניה, כ-400 שנים לאחר מותו.
מרטין ון קרפלד (בהולנדית: Martin van Creveld; נולד ב-5 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של האוניברסיטה העברית.
מרטין ון קרפלד נולד ברוטרדם, הולנד; שני הוריו היו ממשפחות הולנדיות ותיקות, שישבו בהולנד כבר מהמאה ה-18. הוא עלה לישראל עם משפחתו ב-1950 והחליט להיות היסטוריון בגיל עשר, כאשר קרא בהולנדית את הספר: "היסטוריה של העולם בקליפת אגוז".
עשה דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנים 1969–1971 וקיבל אותו בהיותו בן 25. עבודת הדוקטור הייתה בנושא: "היטלר והבלקנים: 1941-1940" והיא התפרסמה כספר בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ון קרפלד החל ללמד באוניברסיטה העברית בשנת 1971, מונה לפרופסור מן המניין ב-1988, יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2007. שהה בשבתונים בקינגס קולג', לונדון, וכן בפרייבורג ובפוטסדם (פעמיים) שבגרמניה בעזרת מלגות שונות.
בבתי הספר הצבאיים במכללה הלאומית למלחמה שבוושינגטון, ובאוניברסיטת חיל הנחתים שבבסיס קוונטיקו.
אחדים מספריו של ון קרפלד מופיעים כחובת קריאה עבור קציני צבא ארצות הברית.
ב-2011 נאלץ ון קרפלד לעזוב את אוניברסיטת טריר בגרמניה, שם היה פרופסור אורח, לאחר מחאות סטודנטים כנגד התבטאויות בלתי הולמות מצדו נגד נשים.
כמו כן נאלץ לפרוש פרישה מוקדמת מהאוניברסיטה העברית בנסיבות דומות.
לימד באוניברסיטת תל אביב בתוכנית ללימודי ביטחון.
אגודת הסטודנטים פנתה להנהלת המוסד בתביעה לפטרו, בשל "התנהגותו הפוגענית כלפי סטודנטיות".
מרטין ון קרפלד נשוי לדבורה לוי ולשניהם ילדים מנישואים קודמים.
מרטין ון קרפלד עוסק בשלושת אלפים שנות היסטוריה צבאית, עם דגש על אירופה.
הוא כתב 22 ספרים שתורגמו לעשרים שפות (נכון ל-2011), מהם שניים על נשים, אחד על ארצות הברית, ואחד על ההיסטוריה של מדינת ישראל.
בספר ניסה ון קרפלד להוכיח שהפלישה הגרמנית לרוסיה לא התעכבה בגלל המערכה שהיטלר ניהל בבלקנים, אלא מסיבות אחרות: מזג האוויר, לוגיסטיקה ומחסור במשאבים כמו ציוד מכני ורכש.
מלחמה ותחזוקה: הלוגיסטיקה מוואלנשטיין ועד פטון (1978)
הספר חולל פריצת דרך מסוימת כי בזמן פרסומו לא חקרו את הנושאים הללו.
הספר מחלק את הלוגיסטיקה לשתי תקופות: האחת, עד 1914 והשנייה, מ-1914 ואילך.
הטענה העומדת בבסיס הספר היא שב-1914, פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הכול התהפך.
אם עד אז הרוב הגדול של האספקה היה מזון לבני האדם ובהמות, הרי שהמצב השתנה, את המוצרים התעשייתיים שהיה צריך לצורך ניהול מלחמה מודרנית אי-אפשר היה לקחת מהשטח ולכן זה שינה באופן דרסטי את הצורה שבה צבאות פעלו והאופן שבו פעלה האסטרטגיה שלהם.
עובדה זו הביאה לשינוי מהותי באופן שבו פעלו צבאות וניהלו את מערכות המלחמה.
מקובל היה לחשוב שהצבא הגרמני נלחם טוב יותר מכל צבא אחר במלחמת העולם השנייה, מטרתו של ון קרפלד הייתה לבדוק מדוע הדברים היו כפי שהיו.
לצורך זה ערך השוואה מדוקדקת בין האופנים שבהם שני הצבאות ניהלו את כח האדם שלרשותם.
הסתבר שהאמריקאים התרכזו בנוחות אדמיניסטרטיבית ואילו הגרמנים, מסיבות שונות, שמו דגש גדול הרבה יותר על צורכיהם הפסיכולוגיים והחברתיים של החיילים.
הטענה המובעת בספר היא שמהות הפיקוד הצבאי היא התמודדות עם אי-ודאות.
הספר מראה כיצד התמודדו צבאות היסטוריים שונים עם אי-ודאות, המנגנונים והשיטות שנקטו בהן, ולבסוף מידת הצלחתם.
טכנולוגיה ומלחמה מ-2000 לפני הספירה עד ההווה (1988)
זוהי היסטוריה של הטכנולוגיה הצבאית מימי קדם עד היום.
אימון קצינים: ממקצוענות לאי-רלוונטיות (1989)
זוהי היסטוריה של האופן שבו הכשירו קצינים בדרג בינוני לאורך ההיסטוריה, ון קרפלד הוא הראשון שכתב על כך.
הספר מרחיב על בית הספר לקצינים של הצבא הגרמני, שנחשב לטוב מסוגו בעולם והיה קיים בשנים 1870–1945. לדעת המחבר איכותו של בית הספר תלויה פחות במה שלומדים ויותר בזהותם של המלמדים והלומדים.
זהו ספרו המפורסם ביותר של ון קרפלד וצוטט מעל 1000 פעמים בפרסומים מדעיים.
בספר יש שני טיעונים מרכזיים: האחד, שהמלחמה הקונבנציונלית עומדת לפני סופה ושהעתיד שייך לגרילה, להתקוממות, לטרור.
השני קשור למוטיבציה וגורס שבניגוד למקובל, מבחינתם של רוב החיילים המלחמה איננה המשך המדיניות באמצעים אחרים כפי שטען קלאוזביץ.
במילים אחרות קלאוזביץ הוא המדריך הלא-נכון למלחמה של העתיד.
בספר נקודת המבט היא מלמטה למעלה, בניגוד לנקודת מבטו של קלאוזביץ, שהיא מלמעלה למטה.
המחבר טוען שמלחמה יש לנהל נגד אויב שהוא לפחות שווה לך בכוחו, אם אתה מנהל מלחמה נגד חלש ממך, גורם הדבר ברוב המקרים לדמורליזציה, ואז זו רק שאלה של זמן עד שחלש הופך לחזק והחזק הופך לחלש.
טיעון זה פיתח ון קרפלד בספריו הבאים.
תפוצת הנשק הגרעיני ועתיד העימות (1993)
הספר הוא נגזרת של ספרו של קרפלד The Transformation of War והוא עוסק במשמעות המהפכה הגרעינית, אולם לא באופן כללי, אלא בהתייחס לשני אזורים בעולם:
המחבר טוען שבשני האזורים הללו הסתיימו המלחמות הגדולות והדבר קרה מסיבות גרעיניות.
עוצמה אווירית ולוחמה מבוססת תמרון (1994)
הספר עוסק באופן שבו סייע חיל האוויר להשגת ניצחון בסוג מסוים של מערכות, שהיום ניתן לקרוא להן בליצקריג.
הספר מכוון נגד הדוקטרינה של הפצצות אסטרטגיות, של הפצצה לעומק.
הטיעון המרכזי הוא שהדרך הנכונה להשתמש בחיל האוויר היא בסיוע לכוחות היבשה ומסביר כיצד לעשות זאת.
החרב והזית: היסטוריה ביקורתית של צה"ל (1998)
ון קרפלד לוקח את הטיעון אותו הציג בספרו Transformation ומסב אותו על צה"ל, זהו ספר על עלייתו ושקיעתו של צה"ל.
הטיעון הוא שצה"ל הצליח להפוך את עצמו לצבא הטוב בעולם, בזכות המוטיבציה הגבוהה של החיילים שנבעה מצורך קיומי, אולם מאז מלחמת שלום הגליל בשנת 1982, נלחם צה"ל אך ורק נגד כוחות חלשים ממנו בהרבה והמוטיבציה של חייליו ירדה פלאים.
עלייתה ושקיעתה של המדינה (1999)
הספר מנסה לעקוב אחרי השתנות צורות הממשל או השלטון מראשיתו ועד היום.
הטיעון המרכזי הוא שהמאה ה-17 סימנה את המפנה הגדול.
זו התקופה שבה הומצאה המדינה המודרנית, שהיא תאגיד, שאינו זהה לשולטים או לנשלטים, אלא הוא ארגון מופשט המכיל את שניהם.
מכאן עוקב הספר אחרי התפשטות הרעיון מאירופה על פני כדור הארץ כולו.
הטיעון הוא שהמדינה הגיעה לשיא כוחה בשנים 1789–1975 ומאז היא נמצאת בנסיגה מכל מיני סיבות.
אמנות המלחמה; מלחמה והגות צבאית (2000)
הספר נכתב בעקבות פנייה מצד הוצאת הספרים הבריטית קאסל, שרצתה ספר קצר שיסכם את ההגות הצבאית מימי קדם עד היום.
הספר הוזמן על ידי הוצאת הספרים קאסל, הוא מתמקד במשה דיין עצמו ופחות במלחמות אותן ניהל.
להגן על ישראל: תוכנית אסטרטגית לשלום וביטחון (2004)
הספר טוען שהחזקת השטחים מזיקה לישראל ואם רוצים להגן על ישראל צריך לצאת מהשטחים.
לדעתו של ון קרפלד הסכנה הגדולה לישראל אינה צבאית, כי אם דמוגרפית, פוליטית וחברתית.
ישראל תהיה חזקה יותר בלי השטחים מאשר אתם.
הוא מפתח את טיעונו אותה העלה בספרו Transformation, שלפיו אין דבר שגורם לדמורליזציה יותר מאשר מלחמה נגד חלשים, במקרה זה שליטה על שניים עד שלושה מיליון ערבים.
פניה המשתנות של המלחמה: לקחים מקרבות מהמרן ועד לעיראק (2007)
זוהי היסטוריה קצרה של המלחמה במאה העשרים הפרק האחרון עוסק במלחמה נגד טרור שהיא היום לפי דעתו של ון קרפלד הסוג העיקרי של לחימה, רעיון אותו פרש לראשונה בספרו Transformation והוא מתאר את הדרכים להתמודד עם הטרור.
לדעת ון קרפלד מי שנלחם בטרור, נלחם נגד חלשים ומלחמה נגד חלשים מובילה לדמורליזציה אם היא נמשכת לאורך זמן.
לדעת המחבר קיימות שתי דרכים להילחם בטרור, האחת היא להחליש את עצמך, להשתמש בסופו של דבר רק בכלים משטרתיים, כמו שהאנגלים עשו בצפון אירלנד, בדרך זו אתה נמנע מלבצע פשעים ונמנע מדמורליזציה.
הדרך השנייה היא להנחית מכה ניצחת, כמו הטבח שביצע חאפז אל-אסד בחמאת ב-1982.
שתי הדרכים דורשות תעצומות נפש בלתי רגילות: האחת כדי שתרסן את עצמך, משימה קשה מאוד, והשנייה להמר על כל הקופה, כי אם אתה לא מצליח, אתה נשאר בלי כלום.
לרוב האנשים בעמדות ההנהגה אין אומץ לנקוט באף אחת משתי הדרכים, וכתוצאה מכך הם נופלים בין הכיסאות.
קרפלד מתאר את הכללים להנחתת מכות ניצחות: כלל ראשון, עשה את הכנותיך בסודיות, אל תאיים; רכז את הכוחות שלך בסודיות והלום.
כלל שני: הלום בכל הכוח, אבל במשך זמן קצר (אידיאלית הדבר צריך להיות מהיר כברק, כי אם נמשך לאורך זמן, עוצמת המכה נחלשת והדבר גם מוביל לדמורליזציה; מוטב להלום חזק מדי מאשר חלש מדי).
כלל שלישי, אל תתנצל – וזה הכלל החשוב ביותר, ברגע שאתה מתנצל אתה מאבד חמישים אחוזים מהאפקט.
כאן מביא ון קרפלד את הדוגמה של חמאת.
ברגע שנגמר הטבח שאלו את אחיו של אסאד בטלוויזיה, שהיה אחראי על ביצוע הטבח, האם אמנם הרג 25–30 אלף גברים נשים וילדים.
הוא הסתכל להם בעיניים ואמר: "אני חושב שהרגתי יותר." כלל רביעי: תן למישהו לעשות את זה במקומך, כך שאם זה לא יצליח, תוכל לנסות משהו אחר.
הטענה המובאת בספר היא שלמלחמה מתלווית תרבות עצומה וגדולה.
היא כוללת את המדים, את כלי הנשק המקושטים, את המוזיקה, את הטקסים המתקיימים לפני, בזמן ואחרי המלחמה, את מצבות הניצחון ובתי הקברות הצבאיים למיניהם, את חוקי המלחמה, ועוד כהנה וכהנה.
הטעון הוא שתרבות זו היא בעלת חשיבות עליונה לניהול המלחמה ומי שמזניח אותה מסתכן בנפשו.
הספר מקיף את כל ההיסטוריה של האנושות ודן לא רק באירופה אלא גם בעמים וארצות כגון יפן, סין, האינדיאנים באמריקה, והזולו בדרום אפריקה.
הטענה המועלית בספר היא שהעוצמה האווירית נמצאת בשקיעה, וסופה נראה לעין.
התזה המועלית בספר היא שכניסת נשים לצבאות המודרניים היא אחד הסימפטומים לניוונם המתמשך של אותם צבאות.
תהליך הניוון החל עם הופעתו של הנשק הגרעיני, שהביא להעלמות כמעט מוחלטת של המלחמות הגדולות בין מדינות חשובות ובעקבותיו לצמצום דרמטי של הצבאות שנועדו לנהל אותן.
ככל שהמלחמות התמעטו והצטמצמו, כך החלו לשרת בצבאות יותר נשים.
הספר מחלק את הנושא לשמונה נושאים:
הפרק הראשון נקרא "שלוש אגדות" ובו מטרתו של ון קרפלד היא להפריך שלוש הנחות, שהוא מגדיר כמיתוסים: האחת, שבתקופת יוון העתיקה נשים היו כלואות בבית.
השנייה, שציד המכשפות היה מכוון לדכא נשים.
השלישית, שהנאצים דיכאו נשים; המחבר מספר, שהיו טייסות ניסוי במטוסי קרב בגרמניה הנאצית, ושהמסוק הראשון בהיסטוריה הוטס על ידי אישה גרמניה.
הפרק השני עוסק באספקטים הביולוגיים.
המחבר מביא טיעון של ביולוג ידוע שכתב בבדיחות הדעת, שגברים הם בסך הכול אמצעי של הטבע כדי לייצר עוד נשים ולא אמצעי כל כך מוצלח.
חברה המורכבת אך ורק מנשים היא אפשרית באופן תאורטי ואילו חברה הבנויה מגברים בלבד - לא.
הפרק השלישי דן בגברים, נשים ועבודה.
ון קרפלד גורס, כי מימי בראשית ואילך תפקידו של הגבר היה לעבוד ולפרנס.
גברים תמיד עבדו בעבודות יותר קשות, מלוכלכות ומסוכנות מנשים וכך המצב גם היום.
הפרק הרביעי עניינו בצד הכלכלי של הנושא.
המחבר טוען שארגונים אנושיים רבים, וביניהם המשפחה מחד ומדינת הסעד מאידך, נועדו במידה לא מבוטלת להעביר משאבים מידיהם של גברים לאלו של נשים הצורכות אותם.
הפרק החמישי עוסק בנשים, גברים וחוק.
אמירתו המרכזית של ון קרפלד היא, שהחוק תמיד הפלה נשים לטובה, כשהוא טוען בין השאר, שהוטלו עליהן עונשים קלים יותר בגין אותן עבירות.
הפרק השישי דן בנשים במלחמה.
לטענתו של ון קרפלד, ככל שהדברים נוגעים למלחמה, נהנות נשים מזכויות יתר רבות מספור.
זכות היתר החשובה ביותר היא שנשים מעולם לא חויבו להילחם, בעוד שגברים היו מחויבים בכך ובמקרה של סירוב היו מוצאים להורג או נענשים בחומרה.
הפרק השביעי עוסק באיכות החיים.
האמירה בפרק זה היא, שמאז ומתמיד נהנו נשים באופנים רבים מאיכות חיים טובה יותר מאשר גברים.
כיום נשים חיות יותר שנים מגברים, אולם עד לפני מאתיים שנה היה המצב הפוך וגברים חיו יותר מנשים.
המחבר מביא שתי סיבות לכך: הירידה הדרמטית בתמותת יולדות והמהפכה התעשייתית, ששיפרה לאין ערוך את תנאי עבודתן של נשים ביחס לאלו של גברים.
הפרק השמיני מעלה את השאלה: "אם כל כך טוב לנשים, למה הן מתלוננות?" התשובה של ון קרפלד היא, שנשים הן המין המתלונן.
גבר מתלונן יזכה למנת לעג או בוז, לאישה מתלוננת סיכוי טוב בהרבה להשיג את מבוקשה.
לדעת ון קרפלד, כל הפמיניזם המודרני הוא הבל הבלים, ולמעשה הוא ההוכחה הטובה ביותר לצדקת טענתו של זיגמונד פרויד בדבר קיומה של קנאת פין, שהיא המניע הגדול של נשים.
יתר על כן, לדבריו, נשים מעולם לא הצליחו להחליט אם הן רוצות להיות שונות מגברים או דומות להם - הן נמצאות בתווך בין שני העולמות ומכיוון שהן מזגזגות מקצה לקצה היחסים הבסיסיים בין המינים מעולם אינם משתנים.
הספר מנסה להבין כיצד פועלת ארצות הברית ומה הגורמים שמעצבים אותה.
ון קרפלד מציג את הטענה שארצות הברית היא הדמוקרטיה היחידה בעולם, שעם הזמן הולכת ונעשית יותר דמוקרטית.
דמוקרטיה זו מעצבת את החיים הפוליטיים, הכלכליים, וגם את מדיניות החוץ והביטחון.
כמו כן טוען המחבר שארצות הברית היא המקום הגרוע ביותר בעולם לנשים וילדים.
ארץ זבת חלב ודם; עלייתה של ישראל המודרנית (2011)
זהו ספר קצר שיסביר לקורא הלא-ישראלי על מדינת ישראל וטוען שישראל היא היצירה הפוליטית המוצלחת ביותר של המאה העשרים.
הוא מקיף בעיקר צבא, ביטחון כלכלה וחברה; אבל משתדל לכלול גם נושאים אחרים כמו תרבות ונשים בישראל.
משחקי מלחמה; מגלדיאטורים ועד גיגה בייטס
הספר מהווה היסטוריה קצרה של משחקי המלחמה למיניהם, החל מתקופת דוד המלך ("יקומו הנערים וישחקו לפנינו") דרך המשחקים הגלדיאטוריים, תחרויות האבירים, הדו-קרב, משחקי לוח שונים המדמים מלחמה, ועד למחשבים והסימולטורים החדישים ביותר.
פרק נפרד עוסק ביחסן של נשים למשחקים אלה.
הספר מהווה סקירה קצרה של התפתחות המושג מיוון העתיקה ועד היום עם דגש מיוחד על הבעיתיות הנוצרת עקב התקינות הפוליטית וההתקדמות בתחומי הרפואה והביולוגיה.
מקור המחקר הוא בשאלה, האם לנאצים היה מצפון?
מטרתו היא לעקוב אחרי התפתחותו של המושג והשתלבותו בגורמים אחרים מימי קדם ועד ל"מצפון הסביבתי" של היום.
הספר תורגם לעברית תחת הכותרת "מלחמה ותחזוקה: הלוגיסטיקה מוואלנשטיין ועד פטון", תרגם: שלמה גונן, (1983)
מרטין מאל היה קומיקאי, צייר ושחקן אמריקאי.
תפקידיו הבולטים כללו את קולונל מוסטארד בסרט "רמז" משנת 1985, ליאון קארפ ב"רוזאן", ווילארד קראפט ב"סברינה המכשפה הצעירה", ולאד מאסטרס ב"דני פנטום", וג'ין פרמזן ב"משפחה בהפרעה".
היה לו תפקיד חוזר ב"שני גברים וחצי" בתור ראסל, הרוקח הקומי שמשתמש בסמים.
מאל נולד בשיקגו, בנם של בטי מאל, שחקנית ובמאית, והרולד מאל, מהנדס אקוסטיקה.
כשהיה בן שנתיים עבר עם משפחתו לנורת' רידג'וויל, אוהיו, שם חיו עד שהיה בן 15, אז עברה משפחתו לניו קיינן, קונטיקט.
שם למד וסיים את לימודיו בתיכון ניו קיינן.
הוא למד ציור וסיים בשנת 1965 את לימודיו בבית הספר לעיצוב של רוד איילנד עם תואר ראשון באמנויות יפות; בשנת 1967 השלים תואר שני בציור, גם כן מרוד איילנד.
שימש בתפקידים ראשיים בסרטים ובתוכניות טלוויזיה שונות, וכן באופרות סבון ובשעשועונים.
שיחק תפקידים משניים בסרטים כגון "שומר הראש שלי" שיצא בשנת 1980; "קח את העבודה הזו ודחוף אותה" שיצא ב-1981; "אדון אמא" שיצא בשנת 1983; "כאבי גדילה" שיצא בשנת 1984 ועוד.
בטלוויזיה שיחק במספר סדרות, וכן הופיע בתפקיד אורח בסדרה "משפחה בהפרעה" כחוקר הפרטי ג'ין פרמזן.
ב-1985, שיחק מאל את קולונל חרדלי בסרט "רמז מסתורי" המבוסס על משחק הקופסה הקלאסי.
ב-1992 שיחק בסרט "לרקוד עם המוות".
בשנת 2001 שיחק בקומדיה הטלוויזיונית של רשת Showtime "הנזירה מריה מסבירה הכל" בכיכובה של דיאן קיטון.
בספטמבר 2013 עלתה הסדרה הקומית "אבאל'ה" ברשת Fox, בכיכובו של מאל לצד סת' גרין.
ב-2016 החל לשחק בסיטקום של נטפליקס "החווה", בתור ג'רי, המכור לאסיד.
ב-2017 שיחקה בסדרה הקומית "I'm Sorry ", וב-2019 שב לעונה השנייה.
ב-2018 כיכב גם בסיטקום "הילדים המגניבים", שיצר וכתב צ'ארלי דיי לרשת פוקס.
מאל, שהתגרש פעמיים, היה נשוי לזמרת וונדי האס.
להם בת משותפת, מגי, שהיא נכון לשנת 2021 מפיקה שותפה בתוכנית "איש משפחה".
בראיון בשנת 2010 בתוכנית "The Green Room with Paul Provenza", הזדהה מאל כאגנוסטי ואמר: "אני בהחלט לא מונע ממישהו אחר את הבחירה לעקוב אחרי מה שהם עושים, זה פשוט לא הגיוני לי.
אני חושב שיותר נזק נגרם לכוכב הלכת הזה דרך דת מאורגנת, כנראה, מאשר כל מצב יחיד שהמצאנו."
מאל נפטר בביתו בלוס אנג'לס ב-27 ביוני 2024, "לאחר מאבק אמיץ במחלה ממושכת".
מרטין טוריחוס (Martín Torrijos; נולד ב-18 ביולי 1963) היה נשיא פנמה בין 2004 ל-2009.
בנו של עומר טוריחוס הררה, מי שהיה נשיא פנמה בשנים 1968 עד 1978. למד מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת טקסס A&M בארצות הברית.
במהלך שלטונו של ארנסטו פרז בלדרס, כיהן טוריחוס כממלא-מקום שר הפנים והמשפטים בין השנים 1994 עד 1999. בשנת 1999 הוא רץ בפעם הראשונה לנשיאות אך הגיע אך ורק במקום השני כאשר המנצחת הייתה מיריה מוסקוסו.
טוריחוס נבחר לנשיא ב-2 במאי 2004 כמועמד המפלגה המהפכנית הדמוקרטית הפנמית ובעזרתה של המפלגה העממית של פנמה, וזכה ברוב של 47 אחוז כאשר יריבו, גיירמו אנדרה ממפלגת הסולידריות מפגר מאחוריו ב-17 אחוז.
התוצאה הייתה צפויה, והוא נכנס לתפקידו ב-1 בספטמבר 2004.
ולדזמילר, המוכר גם בשמו הלטיני מרטינוס אילקומילוס (Martinus Ilacomilus או Hylacomylus), נולד בפרייבורג.
בשנת 1507, יחד עם עוד ארבעה מלומדים, ביניהם המשורר מתיאס רינגמן, פרסם את ספרו "מבוא לקוסמוגרפיה" בדבר ארבעת מסעותיו של אמריגו וספוצ'י אל העולם החדש.
בספר זה כינו הוא או חברו רינגמן את שם היבשת "אמריקה" על שמו של אמריגו: "החלקים הללו של העולם, אסיה, אפריקה ואירופה נחקרו בצורה מקיפה, ועתה החלק הרביעי נתגלה על ידי אמריגו וספוצ'י.
הואיל והן אירופה והן אסיה קיבלו את שמם מאישה, אינני רואה כל סיבה להתנגד לכך שנקרא לחלק זה אמריגה, משמע, הארץ של אמריגו".
ייתכן שהשם "אמריקה" נבע מכך שרינגמן התבסס על שמו של אמריגו בלטינית - אמריקוס (Americus).
בהתבסס על מפות אחרות (בעיקר על מפת קאוורי) שרטט את מפת העולם באותה השנה ובה מופיעות ארבע יבשות, כולל העולם החדש.
מארטן "מרטין" קורנליס יול (הולנדית: Maarten "Martin" Cornelis Jol; נולד ב-16 בינואר 1956 בהאג), שחקן עבר ומאמן כדורגל הולנדי שאימן את אל-אהלי המצרית ב-2016. אימן בעבר את קבוצת טוטנהאם הוטספר הלונדונית, והוביל אותה לגביע אופ"א לראשונה בשבע השנים האחרונות.
יול התחיל את קריירת המשחק שלו כבלם בעיר הולדתו האג, שם שיחק בעונת 1976, לאחר מכן עבר לקבוצת הפאר הגרמנית באיירן מינכן.
בנוסף הוא שיחק 4 עונות בקבוצת וסט ברומיץ' אלביון, שם קיבל את ההכרה שלו באנגליה.
הוא נבחר לשחקן השנה בהולנד ב-1985, כשחזר לשחק בדן האג.
גם את קריירת האימון הוא התחיל בעיר הולדתו, שם אימן בין השנים 1991-1995. הישגו הגדול ביותר בהולנד הוא הצלת ר.ק.ס.
ואלבייק, שם אימן בין השנים 1998-2004, מירידה, והפיכתה למועדון צמרת.
הוא זכה פעמיים התואר מאמן השנה בארצו.
ב-2004 מונה לתפקיד מאמן טוטנהאם הוטספר -התפקיד הרם ביותר בקריירה שלו- במקום ז'אק סאנטיני.
משחק הבכורה שלו היה בדרבי נגד ארסנל בו טוטנהאם הפסידה 5-4. זהו אחד ממשחקי הדרבי הצפון לונדוני הזכורים ביותר.
הוא הגיע עם הקבוצה להצלחות יחסיות, בהן הגעה למקום החמישי בעונת 2005/06.
ב-25 בנובמבר 2007 הכריז מרטין יול על התפטרותו מטוטנהאם הוטספר עקב תוצאות לא טובות.
לאחר מכן אימן בהמבורג במשך עונה אחת, ובסופה החל לאמן את אייאקס אמסטרדם עד להתפטרותו מהמועדון בדצמבר 2010.
ב-7 ביולי 2011 חתם יול בפולהאם לשנתיים.
ב-1 בדצמבר 2013 פוטר מאימון הקבוצה בשל חוסר הצלחתו בתחילת העונה.
ב-24 בפברואר 2016, מונה למאמנה של אל-אהלי המצרית שאותה אימן כחצי שנה (עד אוגוסט אותה השנה).
מאמן העונה בליגה ההולנדית: 2000/2001
מאמן החודש בפרמייר ליג: דצמבר 2004
מרטין פיצג'רלד לורנס הוא קומיקאי, שחקן, במאי ומפיק אמריקאי.
לורנס נולד בפרנקפורט שבגרמניה, בזמן שאביו הוצב שם בזמן שירותו בצבא ארצות הברית.
כשלורנס היה בן 7, אביו עזב את הצבא ומשפחתו חזרה ללאנדובר, מרילנד.
בנעוריו נהג לקיים קרבות אגרוף ידידותיים עם חבריו, ובבית הספר נהג לספר בדיחות במהלך השיעור.
בסיום לימודיו החל להופיע בערבי "מיקרופון פתוח", וכשראה שהדבר מצליח לו, החליט לעבור לקליפורניה.
כשהגיע לקליפורניה, מצא מיד את מקומו במועדון סטנד-אפ מצליח.
בהמשך לורנס השתתף בשעשועון מוזיקה מצליח, אך הפסיד בשלב הגמר.
למרות שהפסיד, מנהלי הרשת הציעו לו תפקיד בקומדיית מצבים של הרשת, שם שיחק במשך שנה.
לאחר מכן שיחק כ-3 שנים בתפקידים משניים בסרטים (בין היתר ב"עשה את הדבר הנכון" של ספייק לי), עד שב-1992 הציעו לו להיות מנחה בתוכנית הסטנד-אפ "דף קומדי ג'ם", שם הנחה במשך שנה והיה המנחה הראשון של התוכנית.
באותו הזמן, רשת FOX הציעה לו לככב בתוכנית קומדיית מצבים על פי חייו, בה כיכב כ-5 שנים בשם "מרטין" שזכתה להצלחה.
בקומדיה זו הוא קידם ביטוי "דבר אל היד".
בשנת 1994 הנחה תוכנית אחת של "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 1995 עשה את הפריצה הגדולה שלו בסרט "בחורים רעים".
שנתיים לאחר מכן שיחק בסרט "אין מה להפסיד", וב-1999 כיכב בלהיט "הנוכל המבריק" של הבמאי לס מייפילד.
בשנת 2000 שיחק בשובר-הקופות "ביג מאמא" וב-2001 שיחק בסרט "האביר השחור", וב-2003 שיחק בסרט ההמשך המצליח ל"בחורים רעים" (בחורים רעים 2).
בשנת 2006 שיחק בסרט ההמשך שובר הקופות ל"ביג מאמא", ובשנת 2007 שיחק בסרט "שימו גז".
בשנת 2011 שיחק בסרט ההמשך השובר קופות ל"ביג מאמא".
לורנס חזר למסכים עם אחד התפקידים הידועים שלו כבלש מרקוס ברנט בסרט "בחורים רעים לתמיד" שיצא לאקרנים בינואר 2020.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד הראשי בסרט המתח והמסתורין "כלוב המחשבות" בדמותו של הבלש ג'ק דויל.
בשנת 2024 שיחק בתפקיד הראשי בסרט וחזר בפעם רביעית לסדרת הסרטים בחורים רעים בסרט "בחורים רעים: הכל או כלום".
מרטין לנדאו היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקני.
לנדאו ידוע בזכות תפקידיו כשחקן אופי על מסך הקולנוע.
בזכות אחד מהם, תפקידו של בלה לוגוסי בסרט "אד ווד", הוא זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1994. כן ידוע לנדאו בזכות השתתפותו בסדרות טלוויזיה אהובות בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים: תפקידו הבולט על מסך הטלוויזיה היה תפקיד הסוכן החשאי רולין האנד, בסדרה "משימה בלתי אפשרית".
לנדאו נולד בברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית.
אביו, מוריס לנדאו היה מכונאי יליד אוסטריה.
בגיל 17 החל לעבוד כמאייר עבור העיתון "ניו יורק דיילי ניוז", אך החליט לנסות לפתח קריירה כשחקן.
הוא החל ללמוד ב"סטודיו השחקנים" המפורסם, בהדרכת לי סטרסברג באותה הכיתה בה למד סטיב מקווין, וב-1957 שיחק את תפקיד הבכורה שלו על במות ברודוויי במחזה "אמצע הלילה".
במקביל, בעידוד מורו סטרסברג, לימד משחק, ובין תלמידיו באותה התקופה ג'ק ניקולסון ואנג'ליקה יוסטון.
באותה תקופה הופיע אף בטלוויזיה בתפקידים קטנים בסדרות כ"מאווריק" ו"רואוהייד".
בשנת 1959 הופיע בתפקיד ראשון על במת הקולנוע בסרט המלחמה "גבעת הדמים", בכיכובו של גרגורי פק, המתאר קבוצת חיילים אמריקנים במלחמת קוריאה, אך תשומת לב של ממש קיבל מאוחר יותר באותה השנה כאשר הופיע בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות".
על אף הופעתם בסרט של כוכבים גדולים כקרי גראנט וג'יימס מייסון, משכה הופעתו של לנדאו את תשומת הלב.
לנדאו שיחק את "ליאונרד", איש הביצוע השטני של הנבל בעל הגינונים הבריטים ואנדאם, אותו שיחק מייסון.
בסצנה הזכורה ביותר מן הסרט, מחליק גראנט, הגיבור, ונאחז בצוק, בעת שהוא מטפס על ראשי הנשיאים בהר ראשמור.
לנדאו דורך על אצבעותיו על מנת שייפול, מחייך חיוך שטני, ואז נורה למוות מאחור.
על אף הצלחה זו, ועל אף שנבחר להופיע בסרטים כ"קלאופטרה" (1963) לצידם של אליזבת' טיילור וריצ'רד ברטון, לא הצליח לנדאו להפוך לכוכב קולנוע מן המעלה הראשונה, ופנה להופעות בטלוויזיה.
בתחילה דחה את תפקיד ספוק בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים", אך בשנת 1966 התקבל לתפקיד אומן התחפושות "רולין האנד" בסדרה "משימה בלתי אפשרית", בה ככבה בתפקיד "סינמון" אשתו, השחקנית ברברה ביין.
הופעתו, שנועדה להיות בתחילה חד פעמית, כבשה את קהל צופי הסדרה, והוא המשיך להופיע בה באופן קבוע והפך לכוכב הסדרה.
הוא שיחק בסדרה באופן קבוע בעונתה השנייה והשלישית, תוך כדי שהוא גורף מועמדויות לפרס אמי על שתי העונות, ופרס גלובוס הזהב על העונה השלישית, ולאחר מכן עזב את הסדרה ביחד עם ביין, כפי הנראה בשל סכסוך על שכרם.
ב-1966 שיחק במערבון "נבדה סמית' לצידו של סטיב מקווין.
באמצע שנות השבעים הופיע לנדאו לצידה של ביין בסדרת המדע הבדיוני "חלל: 1999".
הסדרה, הנחשבת כיום לסדרת "קאלט", לא זכתה לשבחי הביקורת וירדה לאחר שתי עונות.
לאחר כישלון הסדרה הופיע לנדאו בתפקידים שונים, בסרטים ברמות שונות הן בקולנוע והן בטלוויזיה.
הופעתו לצידה של ביין בסרט הטלוויזיה "ההארלם גלובטרוטרס על האי של גיליגן" נחשבת לנקודת שפל בקריירה שלהם.
בסוף שנות השמונים שב ודרך כוכבו של לנדאו, וההכרה בכישרונו הביאה לקבלת תפקידים על מסך הקולנוע.
הבמאי פרנסיס פורד קופולה העניק לו תפקיד חשוב בסרטו "טאקר: האיש והחלום" (1988), תפקיד שבגינו קיבל את מועמדותו הראשונה לפרס האוסקר כמו גם את פרס גלובוס הזהב.
מועמדות נוספת לאוסקר התקבלה לאחר ששיחק את רופא העיניים היהודי, יהודה רוזנטל, המתייסר בשל שהזמין את רצח אהובתו (אותה גילמה תלמידתו, אנג'ליקה יוסטון), בסרט "פשעים ועבירות קלות" (1989).
בגילום דמות זו הצליח לנדאו להגיע לעומק פסיכולוגי במשחקו, באופן מנוגד לתדמיתו כשחקן של מבטאים ותחפושות בימי "משימה בלתי אפשרית".
בשנת 1990 שיחק בדרמה הרומנטית "צבע הערב" לצד אלן בורסטין.
בשנת 1994 זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה על תפקידו כבלה לוגוזי, שחקן סרטי האימה המזדקן והמכור לסמים, המופיע בסרטו של במאי הטראש אד ווד (בגילומו של ג'וני דפ), בסרטו של טים ברטון "אד ווד".
על תפקידו זה זכה לנדאו גם בפרס גילדת שחקני המסך, בפרס גלובוס הזהב, ובפרס סאטורן, כמו גם בפרסים שונים נוספים מטעם אגודות מבקרים.
לאחר הצלחותיו אלו המשיך לנדאו להופיע בסרטים שונים, במגוון של תפקידים הנעים בין הדרמטי לקומי.
בין היתר שיחק את ד"ר קורצווייל המסתורי, בסרט "תיקים באפלה" (1998), או את אביו החורג של מתיו מקונוהיי, שחייו משודרים לעולם בשידור חי בסרט "החיים בשידור חי" (EDTV) (1999), כן הופיע בקומדיה "מג'סטיק" לצידו של ג'ים קארי.
בשנת 2002, ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כגון הסדרה " ללא עקבות".
בשנת 2002 העניק את קולו לקריינות סרטם של הבמאים הישראלים אמיר מן ודנה ינקלוביץ' מן "שאנגחאי גטו" המתעד את החיים בגטו שאנגחאי.
ב-2003 שיחק בסרט "להתעורר" לצד גייל הרולד.
בשנת 2008 גילם את הפוליטיקאי הקנדי צ'ארלס טמפלטון בסרט הביוגרפי "בילי: השנים המוקדמות" אודות חיו של בילי גרהאם.
בשנת 2008 כיכב בסרט הילדים "עיר הגחלת", המבוסס על ספר הפנטזיה של ז'אן דופרו.
בשנת 2009 דיבב את 2 בסרט ההנפשה 9 ובשנת 2012 דיבב את מר רזיקרוסקי בסרט ההנפשה פרנקנוויני.
אלו היו שני סרטי ההנפשה היחידים בהם לקח חלק.
בשנת 2015 הופיע בסרט הדרמה של אטום אגויאן "אני זוכר" לצד כריסטופר פלאמר.
לנדאו היה נשוי לברברה ביין בין 1957 עד לגירושיהם בשנת 1993. לזוג שתי בנות, סוזן וג'ולייט.
ג'ולייט היא שחקנית בזכות עצמה, שיחקה לצד אביה בסרט "אד ווד" וידועה בזכות תפקידה כדרוסילה בסדרות הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים" ו"אנג'ל".
מרטין ויינק (גרמנית: Martin Weinek; נולד ב-5 ביוני 1964) הוא שחקן טלוויזיה אוסטרי, יצרן יין, יזם ובדרן.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו כמפקח פריץ קונץ בסדרת הטלוויזיה "המפקח רקס".
ויינק למד דרמה בשנים 1983–1986 אצל הפרופסור פטר פ.
החל מ-1986 ויינק היה חלק מלהקת התיאטרון "Group 80" בווינה וגילם תפקיד קטן של נער מעליות בסרט "Nachsaison".
בשנת 1987 הוא שיחק בפסטיבלי Recklinghausen תחת בימויו של גאורג מיטנדריין במחזה "לכנר אדי מביט אל תוך גן עדן" וכן שיחק כמטאטא רחובות בסרט "Müllomania" תחת בימויו של דייטר ברנר.
בשנים 1988–1989 שיחק בתאטרונים שונים, בין השאר ב-Jura Soyfertheater Vienna.
בנוסף, ביים מספר מחזות בתיאטרון הרנאסלר בשנים 1990–1991. ברווחים שבין חובותיו לתאטרונים, שיחק ויינק בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-1989 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה Calafati Joe.
מלבד משחק, ויינק מגדל ומכין יין ביחד עם אשתו אווה, שעובדת כמחזאית.
השניים החלו בתחביב גידול היין ב-1993 והם בעלי חווה בשטח 30 דונם ליד הייליגנברון.
1989: Calafati Joe - סדרת טלוויזיה
2020: פרויד - סדרת טלוויזיה
מרטין לופז זוברו הוא שחיין עבר אמריקאי-ספרדי שהתחרה עבור ספרד.
הוא אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון גב.
מרטין לופז זוברו נולד בג'קסונוויל שבפלורידה.
משפחתו בעלת אזרחות כפולה אמריקאית ספרדית.
השחייה הייתה במרכז החיים של משפחת זוברו.
כבר בגיל 11 הוא ראה את דוד, אחיו הבכור, זוכה במדליית ארד באולימפיאדת מוסקבה (1980) במשחה ל-100 מטר פרפר.
אחותו ג'ולי הייתה שחיינית אולימפית שייצגה את ספרד.
הוא התאמן תחת הדרכתו של המאמן גרג טרוי בתקופת לימודיו בבית ספר בולס, (קולג' בינלאומי מפורסם ששחו בו אלופים אולימפיים רבים בשחייה כמו: טרינה ג'קסון, דייוויד לארסון, אנתוני נסטי, פרד טיילר ואשלי ויטני).
ותחת הדרכתם של רנדי ריס וסקיפ פוסטר כשלמד באוניברסיטת פלורידה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון שבגרמניה בשנת 1989 הוא זכה במדליית זהב ב-100 מטר גב (56.44 שניות) מאית לפני סרגיי זאבולוטנוב מברית המועצות ומקום חמישי ב-200 מטר גב (2:02.31 דקות), ראשון סיים סטפאנו באטיסטלי מאיטליה (1:59.96 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) שחה זוברו חמישה משחים.
בשלב המוקדמות הוא שחה מהר יותר (2:03.33 דקות).
במקום 23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.06 שניות, במקום 31 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.52 דקות, במקום 27 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.68 דקות ובמקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:49.47 דקות, זמנו כשחיין ראשון בגב היה 58:05 שניות.
במשחקי הרצון טוב שנערכו בסיאטל, וושינגטון בשנת 1990 זכה זוברו בשתי מדליות זהב במשחים ל-100 מטר גב ול-200 מטר גב.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' שבאוסטרליה בשנת 1991 זכה זוברו בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.52 דקות לפני באטיסטלי (1:59.98 דקות) וסלקוב (2:00.33 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.61 שניות אחרי המנצחים ג'ף ראוס מארצות הברית (55.23 שניות) ומארק טוקסברי מקנדה (55.29 שניות).
בנוסף הוא מסיים במקום השביעי ב-4x100 מטר מעורב (3:45.19 דקות) אחרי המנצחים מארצות הברית (3:39.66 דקות).
ב-13 באוגוסט 1991 בפורט לודרדייל קבע זוברו לראשונה במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 1:57.30 דקות, שיפור לשיאו בן ה-6 שנים של איגור פוליאנסקי מברית המועצות והיה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-1:58.0 דקות,
לאליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, בירת יוון, ב-18 באוגוסט אותה שנה הגיע זוברו כשיאן עולם טרי וזכה בשלוש מדליות.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר (54.30 שניות) אחרי ולדימיר קוליקוב מרוסיה (54.22 שניות).
שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-23 בנובמבר אותה שנה שיפר זוברו במשחה ל-200 מטר גב את השיא העולמי שוב כשקבע זמן של 1:56.57 דקות בטסקלוסה, אלבמה שיא שהחזיק מעמד 8 שנים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה זוברו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:58.47 דקות, לפני סלקוב (1:58.87 דקות) ובאטיסטלי (1:59.40 דקות).
הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.96 שניות אחרי טוקסברי המנצח שקבע שיא אולימפי חדש (53.98 שניות), ראוס (54.04 שניות) ודייוויד ברקוף האמריקאי (54.78 שניות).
הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר (54.19 שניות) המנצח היה פאבלו מוראלס מארצות הברית (53.32 שניות).
במוקדמות זמנו היה 54.04 שניות, תוצאה שהייתה מדרגת אותו במקום חמישי.
בנוסף, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:03.34 דקות), במוקדמות (2:03.07 דקות) וכן מקום עשירי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:44.12 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד שבבריטניה בשנת 1993 זכה זוברו בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 55.03 שניות, לפני סלקוב (55.58 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.51 דקות, אחרי סלקוב (1:58.09 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1994 זכה זוברו בשתי מדליות.
במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.17 שניות לפני ראוס (55.51 שניות) וטמש דויטש מהונגריה (55.69 שניות) ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.75 דקות, אחרי המנצח סלקוב (1:57.42 דקות) ולפני רויס שארפ מארצות הברית (1:58.86 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של (3:45.33 דקות) אחרי המנצחים מארצות הברית (3:37.74 דקות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנקט פטרבורג, ברוסיה בשנת 1994 זכה זוברו בשתי מדליות זהב במשחים ל-100 מטר גב ול-200 מטר גב .
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא לא זכה במדליה.
הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.22 שניות, המנצח היה ראוס (54.10 שניות) לפני הקובנים רודולפו פאלקון (54.98 שניות) ונייסר בנט (55.02 שניות).
במשחה ל-200 מטר גב הוא סיים במקום שישי בתוצאה של 2:00.74 דקות, המנצח היה השחיין האמריקאי בראד ברידג'ווטר (1:58.54 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1997 זכה זוברו בפעם הרביעית במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.71 שניות, לפני השחיין איתן אורבך מישראל (55.88 שניות) וסלקוב (55.97 שניות).
בשנת 1998 סיים זוברו את לימודיו באוניברסיטה עם תואר בבריאות.
הוא עוזר מאמן ראשי בבית ספר בולס בו למד וזכה לתואר מאמן השנה לגילאים בפלורידה על ידי איגוד מאמני השחייה האמריקאי ב-1998, 1999 וב-2002.
זוברו שבר 4 שיאי עולם במשחה ל-200 מטר גב, זכה ב-20 תוארי אליפות ספרד ו-4 תוארי NCAA.
זוברו זכה בשנת 1991 בתואר שחיין השנה ב-NCAA.
בשנת 2004 זכה זוברו להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מרטין וייל (נולד ב-1940) הוא אוצר ישראלי, מנכ"ל מוזיאון ישראל בין השנים 1981 ל-1996, ודמות מרכזית ביוזמה להקמה ולפיתוח פארק אריאל שרון באתר חירייה.
נולד ברוטרדם שבהולנד כשבועיים לפני כיבושה במלחמת העולם השנייה.
אביו של וייל היה עורך דין ואמו עקרת בית.
משפחתו נשלחה על ידי הנאצים למחנה ברנוולד, ומשם למחנה הריכוז וסטרבורק.
כעבור כשנה הועברה המשפחה לגטו טרזיינשטט בצ'כיה.
עם תום המלחמה הוא ומשפחתו הקרובה חזרו להולנד.
בגיל 14 הצטרף לתנועת הנוער הציונית הבונים וב-1959 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ בית העמק.
הוא הצטרף לגרעין נח"ל, שם הכיר את אשתו תמר.
הוא החל לעבוד במוזיאון ישראל ההולך ונבנה כפועל בניין.
לאחר הפתיחה ב-1965 התחיל להדריך שם.
במקביל למד תולדות האמנות באוניברסיטה העברית.
ב-1974 קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה של האמנות.
וייל מילא תפקידים שונים במוזיאון: מעוזר לאוצר לאוצר לפיסול, לאוצר ראשי, ולבסוף למנכ"ל.
בסך הכול עבד במוזיאון במשך שלושים ושתיים שנה.
במקביל היה יועץ ראש העיר טדי קולק ליצירות אמנות ברחבי ירושלים.
בין השאר הוא אחראי להקמת פסל "המפלצת" של ניקי דה סן פאל בקריית היובל ולפסל "מחווה לירושלים" ("הפסל האדום", אלכסנדר קאלדר) בהר הרצל.
החל מ-2014 וייל משקיע מאמצים להגברת המודעות בנושא הצל והפחתת החום במרחב הציבורי.
לשם כך הוא פועל לקידום חקיקה בכנסת.
לאחר פרישתו מהמוזיאון שימש כמנכ"ל קרן ברכה עד שנת 2012.
תואר אביר באמנויות היפות מאת ממשלת צרפת, תואר אביר ממשלת הולנד, "עמית כבוד" של מוזאון ישראל, אות "הגלובוס הירוק", אות "מגן שקיפות" הבינלאומית-ישראל עבור תרומה לאתיקה סביבתית בישראל מטעם ארגון Transparency International, אות "הגנת הסביבה" מטעם השר לאיכות הסביבה, ב-2015 זכה בעיטור "יקיר ירושלים", ובאות "יקיר בצלאל".
"חירייה: על צחנה ויופי - יומן אישי", הוצאת עם עובד, בשנת 2010.
מרטין וייל ונדירה יקיר, "סקר על אדיכלות פיסול ואמנות מודרנית בירושלים" (מוזיאון ישראל, ירושלים, 1993).
מרטין וייל ורבקה וייס-בלוק, "הולנד של רמבראנדט" (מוזיאון ישראל, ירושלים, 1993, קטלוג מס' 348).
"הכיתוב בתערוכה" (במוזיאון, רבעון המוזיאונים בישראל, מס' 6, 1993).
"הוועד המנהל במוזיאונים" (אוניברסיטת תל אביב, 2002).
"צל וערים: מצילים את המרחב הציבורי", מוזיאון העיצוב בחולון, 2015.
"טדי קולק, אבי מוזיאון ישראל: פרקי זכרונות" (מוזיאון ישראל בירושלים, קטלוג מס' 728), 2024.
"המוזיאון ועירו - פיסול עירוני בירושלים", חדשות מוזיאון ישראל 10 (1975), עמ' 90-95.
"האם תם עידן המוזיאונים לאמנות", הארץ, תרבות וספרות 19.3.2021
מרטין JRM מארס היה מטוס מטען ימי בעל ארבעה מנועי כוכב מתוצרת חברת גלן ל.
מרטין (כיום לוקהיד מרטין) המטוס תוכנן בתקופת מלחמת העולם השנייה כמטוס מטען עבור הצי האמריקאי, לאחר המלחמה הוסבו המטוסים למטוסי כיבוי.
המטוס היה המטוס הימי הגדול ביותר שהיה לבעלות הברית, נבנו 7 מטוסים בלבד מדגם זה.
פיתוח המטוס החל באוגוסט 1938 ע"פ דרישת הצי האמריקאי שביקש מטוס תובלה ימי גדול, אב-הטיפוס טס לראשונה ב-3 ביולי 1942, לאחר הטיסה הראשונה הזמינו בצי האמריקאי 20 מטוסים דומים, אולם עם סיום המלחמה בוטלו ההזמנות.
ב-5 באפריל 1950 נשרף אחד המטוסים בהוואי, המטוסים היו בשירות הצי עד שנת 1956, לאחר מכן נרכשו ארבעה מטוסים על ידי חברה קנדית פרטית לכיבוי שריפות בשם "Flying Tankers" שם הומרו למטוסי כיבוי, המטוסים מסוגלים לנחות במים ולשאוב תוך 25 שניות 27,250 ליטר.
ביוני 1961 התרסק מטוס אחד באגם ספרואט (Sproat Lake) שבקולומביה הבריטית, מספר חודשים לאחר מכן נהרס עוד מטוס במהלך החורף.
כיום לא ניתן להשיג מנועים חדשים למטוסים, והם צפויים לצאת משירות.
הנעה: 4 מנועי R-3350 תוצרת כרטיס רייט
מרטין לינדסטרום (בדנית: Martin Lindstrom; נולד בדנמרק 1970) הוא מחבר רב המכר "קניולוגיה - אמיתות ושקרים בהחלטות הקניה שלנו" (תרגמה דפנה בר-און, הוצאת מטר, 2010).
לינדסטרום הוא גורו שיווק בכל העולם, עיסוקו העיקרי הוא מתן שירותי ייעוץ ומיתוג לחברות בינלאומיות.
עקב עבודתו האינטנסיבית הוא מעיד על עצמו כי הוא מבלה בטיסות 300 ימים בשנה.
ב-2009 בחר בו מגזין טייםברשימת מאה המשפיעים עקב השפעתו הרבה בתחום הנוירו-שיווק.
מרטין טורנובסקי (בצ'כית: Martin Turnovský, 29 בספטמבר 1928 – 19 במאי 2021) היה מנצח יהודי-צ'כי.
אביו הכיר את המנצח גיאורג סל, שעזר למרטין בראשית הקריירה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בגיל 16, נשלח טורנובסקי, היהודי למחצה, למחנה ריכוז גרמני.
אחרי המלחמה למד ניצוח אצל קארל אנצ'רל באקדמיה למוזיקה של פראג.
הוא זכה בפרס ראשון בתחרות המנצחים הבינלאומית של 1958 בבזאנסון שבצרפת.
בשנות ה-60 כיהן טורנובסקי כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו פילזן (1963-66), התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן והזמפר-אופרה (1966-68), האופרה של נורווגיה (1975-80), האופרה של בון (1979-83) והתזמורת הסימפונית של פראג (1992-96).
כמו כן היה מנצח אורח קבוע של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית (1960-68).
אחרי פלישת החברות בברית ורשה לצ'כוסלובקיה באביב של פראג (1968), היגר טורנובסקי לאוסטריה וקיבל אזרחות אוסטרית, אבל לאחר התמורות המהפכניות של 1989 ונפילת הקומוניזם, חזר לפראג.
מאז היה לאזרח אוסטריה, ניצח טורנובסקי על עוד הרבה תזמורות סימפוניות, בהן הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של דטרויט, התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
מרטין לותר קינג השלישי הוא בנו הבכור של מרטין לותר קינג ועו"ד המתמחה בזכויות אדם.
בשנת 1997 נבחר מרטין לותר קינג השלישי לעמוד בראש התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית שהוא ארגון לזכויות אדם שנוסד על ידי אביו.
מרטין זקס היה רופא ישראלי, פרופסור לפתולוגיה ואחד ממייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא ניהל את המחלקה הפתולוגית בבית חולים הדסה במשך כחמש-עשרה שנה (1960–1975) ואת המכון הפתולוגי בבית חולים סורוקה במשך כעשרים וחמש שנה (1975–2000).
בשנת 1997 זכה זקס באות יקיר באר שבע.
זקס נולד וגדל בפרטוריה, דרום אפריקה בנם של מאיר ויטה.
בצעירותו היה חבר בתנועת "הבונים".
עם סיום לימודי התיכון, החל ללמוד באוניברסיטה שבעירו.
בשנת 1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה, כשנתיים לאחר שהחל ללמוד באוניברסיטה, התנדב לשרת בצבא דרום אפריקה.
בתום המלחמה ביקר בארץ ישראל.
את לימודי הרפואה שלו סיים בשנת 1949 והוסמך מטעם אוניברסיטת קייפטאון.
הוא עלה לישראל בשנת 1960, הן בשל ציונות והן בשל התנגדותו לאפרטהייד שהונהג אז בדרום אפריקה נגד כהי עור.
עם עלייתו לישראל קיבל לידיו את ניהול המחלקה הפתולוגית בבית חולים הדסה כ-15 שנים (1960–1975).
משם עבר לבית חולים סורוקה על מנת לפתח את הבריאות בנגב.
מרטין זקס הוא אחיו של פרופ' תיאודור זקס, מנהל המחלקה למיקרוביולוגיה קלינית ולמחלות זיהומיות במרכז רפואי הדסה
בשנת 1969 זכה זקס ב"פרס הלפרין"
לארס מרטין יורגנסן (; נולד ב-6 באוקטובר 1975 באורהוס) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן נוער בקבוצת נעוריו אורהוס.
יורגנסן שיחק בארצו רק בקבוצת נעוריו אורהוס, במדיה החל וסיים את קריירת המשחק.
בתווך שיחק במשך 13 שנים בסרייה א', במדיהן של אודינזה ופיורנטינה.
יורגנסן מחזיק ב-102 הופעות במדי , והוא היחיד שייצג אותה בשלושה טורנירי מונדיאל.
בנוסף, ייצג יורגנסן את נבחרתו גם בשתי אליפויות אירופה וכבש במדיה 12 שערים.
יורגנסן החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אורהוס.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת , בה כבש שני שערי ליגה בשש הופעות.
בעונת היה שותף לתואר ראשון בקריירה, כשקבוצתו הניפה את הגביע הדני לאחר ניצחון 2-0 בגמר על ברונדבי.
באותה עונה סיימה הקבוצה כסגניתה של ברונדבי בליגת העל הדנית, בפער נקודה בלבד.
לקראת עונת , ולאחר ארבע עונות במדי אורהוס, ניצל יורגנסן את סעיף היציאה בחוזהו ועבר ללא תמורה לאודינזה מהסרייה א'.
יורגנסן הצטרף לבן ארצו תומאס הלבג, ותחת המאמן אלברטו זאקרוני הגיעה הקבוצה עד למקום השלישי בליגה באותה עונה.
יורגנסן ערך 21 הופעות ליגה באותה העונה, בהן כבש פעמיים.
יורגנסן קיבע עצמו כשחקן הרכב במשך שבע עונות במדי אודינזה.
בסך הכול ערך יורגנסן 184 הופעות ליגה במדי אודינזה, בהן כבש שלושים שערים.
בתקופתו באודינזה אף הפך לשחקן קבוע בנבחרת דנמרק, והיה מהבולטים בשורות נבחרתו.
באוגוסט 2004, בתום שבע עונות באודינזה, חתם יורגנסן בפיורנטינה, יריבתה של אודינזה בסרייה א'.
עד מהרה הפך יורגנסן לחלק חשוב במערך ההתקפי של פיורנטינה, והיה שחקן הרכב קבוע וכמו כן אהוד מאוד על ידי הקהל המקומי.
משחקו המגוון אפשר לו לככב במספר עמדות שונות, בין היתר כקיצוני ימני, קשר התקפי מאחורי שני החלוצים, ואף כמגן ימני, עמדה אותה תפס לאורך רוב עונת .
באותה עונה סייע לקבוצתו להעפיל עד לחצי גמר גביע אופ"א, עד שקבוצתו הודחה על ידי גלאזגו ריינג'רס.
בין היתר, כבש יורגנסן צמד באותה הטורניר לרשתה של אלפסבורג בשלב הבתים.
בעונת סבל מפציעה כבר בשלב מוקדם, והושבת לרוב חלקי העונה.
כשחזר בשלבי הסיום של העונה, כבש יורגנסן שער שוויון בדקה האחרונה לרשתה של לצ'ה שהבטיח לפיורנטינה את המקום הרביעי בליגה ואת הכרטיס למוקדמות ליגת האלופות.
הוא הוסיף להיות דומיננטי גם בקמפיין ליגת האלופות בעונה הבאה, וכבש את שערו הראשון במפעל במדי פיורנטינה בניצחון 2-1 על ליברפול באנפילד ב-9 בדצמבר 2009, שער שהעלה את פיורנטינה למקום הראשון בבית.
הייתה זו אחת מהופעותיו האחרונות במדיה של פיורנטינה, בטרם עזב את הקבוצה באמצע העונה.
בסך הכול שיחק יורגנסן בפיורנטינה במשך חמש וחצי עונות, בהן כבש 14 שערי ליגה ב-151 הופעות.
ב-31 בינואר 2010, יומיים לפני תום מועד ההעברות, חזר יורגנסן לקבוצת נעוריו אורהוס.
הוא הספיק לערוך 13 הופעות ליגה באותה העונה, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו להינצל מירידת ליגה.
יורגנסן ואורוהוס חזרו במהרה לליגה הבכירה, כשסיימו במקום הראשון בטבלת ליגת המשנה.
לאחר שלוש עונות נוספות בליגה הבכירה, שוב נשרה קבוצתו של יורגנסן לליגת המשנה.
יורגנסן הוסיף ללבוש את מדי הקבוצה בחציה הראשון של עונת בליגת המשנה, עד שפרש ממשחק פעיל בגיל 39.
יורגנסן החל את דרכו בנבחרות הצעירות של דנמרק.
הוא ערך 31 הופעות במדי נבחרת דנמרק הצעירה, בהן כבש תשעה שערים, במה שהיה אז לשיא ההופעות בנבחרת הצעירה.
ב-25 במרץ 1998 ערך יורגנסן את הופעת הבכורה שלו במדי במשחק ידידות מול .
המאמן בו יוהאנסון העלה את יורגנסן מהספסל כרבע שעה לסיום, במשחק בו גברה דנמרק 1-0 על יריבתה.
כחודשיים אחר כך זומן יורגנסן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 בצרפת, ועלה בהרכב נבחרתו בכל חמשת משחקיה בטורניר.
דנמרק פתחה את המונדיאל בניצחון 1-0 על , המשיכה בשוויון 1-1 מול , ושמרה על המקום השני בבית על אף ההפסד 2-1 למארחת .
בשמינית הגמר הביסה דנמרק 4-1 את .
בשלב רבע הגמר פגשה דנמרק את , וכבר בדקה השנייה כבש יורגנסן את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, כששלח כדור שטוח לפינה בנגיעה אחת ממרכז הרחבה, לאחר מסירה מבריאן לאודרופ.
דנמרק לא הצליחה לשמור על היתרון, ונוצחה בסיום 3-2.
מאז טורניר המונדיאל היה יורגנסן לשחקן הרכב משמעותי בדנמרק.
הוא שולב בכל שמונת משחקיה של דנמרק בשלב הבתים של מוקדמות יורו 2000. דנמרק הייתה קרובה להדחה, ובמשחקה האחרון בשלב הבתים נקלעה לפיגור 2-0 מול בחוץ.
בדקה ה-39 כבש יורגנסן בפנדל את השער שהחל את החזרה של דנמרק למשחק.
דנמרק ניצחה בסיום 3-2, וסיימה את שלב הבתים במקום השני שמוביל לפלייאוף ההעפלה.
בשלב הפלייאוף פגשה דנמרק את .
יורגנסן שותף בשני משחקי הפלייאוף, ובראשון שבהם אף כבש את שערה הרביעי של דנמרק בדרך לניצחון חוץ של 5-0. על אף שהיה פצוע, זומן יורגנסן על ידי יוהאנסון לסגל דנמרק לקראת יורו 2000, אך הנבחרת אכזבה בטורניר והודחה כבר בתום שלב הבתים עם שלושה הפסדים.
יורגנסן עצמו שולב פעם אחת בלבד בטורניר, בהפסדה של דנמרק לצרפת 3-0 במשחק הראשון, כשעלה מהספסל בדקה ה-72.
תחת מאמן הנבחרת החדש מורטן אולסן, הצליחה דנמרק להעפיל ממוקדמות מונדיאל 2002, ויורגנסן זומן על ידי אולסן לסגל דנמרק לטורניר הגמר.
במשחק הראשון בו גברה דנמרק 2-1 על , עלה יורגנסן מהספסל בדקה השבעים.
הוא עלה פעם נוספת מהספסל, הפעם לאחר חמישים דקות, במשחק השני בו נפרדה דנמרק בשוויון 1-1 עם .
במשחק השלישי והאחרון, בו גברה דנמרק 2-0 על צרפת, פתח יורגנסן בהרכב הפותח אך הוחלף במחצית.
דנמרק העפילה מהמקום הראשון לשמינית הגמר, שם הודחה עם הפסד 3-0 ל, בו יורגנסן לא נטל חלק.
יורגנסן לקח חלק בשבעה מתוך שמונת משחקיה של דנמרק במוקדמות יורו 2004, בהם סיימה דנמרק בראש הבית.
הוא זומן על ידי אולסן לסגל דנמרק לקראת יורו 2004, ובניגוד למונדיאל האחרון, הפעם כשחקן הרכב.
הוא פתח במשחקה הראשון של דנמרק בטורניר, בו נפרדה בשוויון 0-0 מול , ושמר על מקומו גם בניצחון 2-0 על ובמשחק מול שהסתיים בשוויון 2-2. דנמרק העפילה לרבע הגמר, שם פגשה את .
יורגנסן פתח בהרכב מול צ'כיה, והיה שותף לתבוסתה של דנמרק 3-0 בסיום.
יורגנסן שותף לכל 12 המשחקים של דנמרק במוקדמות מונדיאל 2006. יורגנסן כבש שער בשני משחקיה הראשונים של דנמרק, בהם נפרדה בשוויון 1-1 מול וגברה 2-0 על .
את טורניר המוקדמות סיים יורגנסן עם שלושה שערים, אך דנמרק מצאה עצמה במקום השלישי, שלוש נקודות פחות מאוקראינה הראשונה ונקודה בלבד מתחת ל הסגנית, ולא העפילה לטורניר הגמר.