tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2015, חתמה בולגריה על חוזה עם שתי חברות פולניות לביצוע עבודות תיקון על שישה מנועים של מטוסי הקרב של מיג-29. תחזוקה ואספקה עבור החומרה הצבאית הסובייטית נעשה בדרך כלל על ידי RSK מיג של רוסיה, אבל בספטמבר 2015 החוזה עבד כמתוכנן.
מחיר החוזים הפולניים היה 6.1 מיליון יורו והדו"חות אמרו כי הוא נמוך יותר ממה שהציעה החברה הרוסית, אם כי הסכום מעולם לא פורסם.
שר ההגנה של בולגריה ניקולאי ננצ'ב אמר כי החוזה החדש יהיה זול יותר בכ -12 מיליון יורו.
בחודש דצמבר 2015, פולין מסרה שני מנועי חילוף של מיג-29 לבולגריה כדי לשמש בעת תיקונים על שישה מנועי אחרים שיהיו מתמשכים.
בסוף מרץ אישרה הממשלה הבולגרית תוכנית של 1.2 מיליארד אירו, שמטרתה לחדש את הכוחות המזוינים שלה.
במהלך ביקורו של מר ננצ'ב בוורשה בפברואר 2015, אמר שר ההגנה של פולין דאז, תומאש סימוניאק, כי בולגריה מעוניינת בניסיון של פולין ברפורמות צבאיות, בתוכניות קידוח, בציוד ובחומרה צבאית.
במרץ 2016, בוועידה בינלאומית בוורשה, חתמו נציגי הממשלה מליטא, פולין, רומניה, סלובקיה, טורקיה, הונגריה ואוקראינה על הצהרה על קידום בניית תוואי התחבורה החדש בשם ויה קרפטיה.
בולגריה לא חתמה על המסמך, אך דובר ממשלתי פולני דווח על ידי התקשורת הפולנית באומרו כי בולגריה תמכה בפרויקט ותצטרף אליו בעתיד.
הצהרותיהם של הנשיאים דודה ופלבנייב, שנעשו בסופיה, נוגעים לפיתוח קשרים ותשתיות מעבר לגבול.
בולגריה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה וקונסוליה כללית בוורוצלב.
פולין מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בולגריה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינות הרפובליקה הבולגרית והפדרציה הרוסית.
לבולגריה יש שגרירות במוסקבה ושלוש קונסוליות כלליות בסנקט פטרבורג, נובוסיבירסק ויקטרינבורג.
לרוסיה יש שגרירות בסופיה וקונסוליות כלליות ברוסה ווארנה.
שתי המדינות הן מדינות סלאביות, ומקושרות זו לזו על ידי תרבות נוצרית אורתודוקסית משותפת.
בולגריה הייתה בעלת ברית של ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה, ומקיימת מערכות יחסים טובות עם רוסיה.
עם זאת, בעקבות צער על פרויקטים בתחום האנרגיה שכלל את צינור הזרם הדרומי שבוטל והפרויקט המוקפא של תחנת הכוח הגרעינית בלן, כמו גם סיפוח חצי האי קרים בשנת 2014 על ידי רוסיה, היחסים הידרדרו.
היחסים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-7 ביולי 1879.
אזרחי רוסיה ובולגריה המודרנית היו בקשר במשך מאות שנים.
מקורו של האלף-בית הקירילי במאה ה-9, והוא התקבל לימים על ידי המדינות הסלאביות האורתודוקסיות כאלף-בית הרגיל.
לשני העמים הייתה המסורת לקרוא למלכים צארים, מילה סלאבית לקיסר.
רוסיה עזרה לבולגריה להשיג ריבונות מהאימפריה העות'מאנית.
הבולגרים הקימו אז את כנסייה אורתודוקסית בסופיה על שם הקדוש הרוסי אלכסנדר נבסקי לכבוד החיילים הרוסים שעזרו לבולגריה באותה מלחמה.
במלחמת העולם השנייה בולגריה בתחילה חברה למדינות הציר, אך כאשר הסובייטים פלשו לבלקן, בולגריה הצטרפה לצד הסובייטי.
הצבא האדום הסובייטי גיבה את ההפיכה הבולגרית בשנת 1944 שהעלתה לשלטון את הקומוניסטים.
בשנים 1945–1948 התבצרה המדינה בתחום ההשפעה הסובייטי בשליטת המפלגה הקומוניסטית הבולגרית (BCP) שפיקחה על תוכנית סטליניזציה בסוף שנות הארבעים והחמישים, והצטרפה לברית ורשה בשנת 1955. הדיכוי הפוליטי היה נרחב.
בולגריה נעשתה תלויה מאוד בחסות סובייטית.
הסיוע הטכני והפיננסי הסובייטי איפשר לה להשתקם במהירות.
ברית המועצות סיפקה לבולגריה אנרגיה ושוק לסחורותיה.
גם בולגריה קיבלו סיוע צבאי בהיקף גדול מברית המועצות, בשווי 16.7 מיליארד דולר בין 1946 ל-1990 בולגריה נותרה חלק מהגוש הסובייטי עד 1989, אז החל ה-BCP להתרחק מברית המועצות.
הבחירות הראשונות הכלל מפלגתיות נערכו בשנת 1990 וה-BCP איבדה את השלטון בבחירות בשנה שלאחר מכן.
גיאורגי איבנוב, קצין צבא בולגרי היה הבולגרי הראשון שהגיע לחלל החיצון עם החללית סויוז 33 יחד עם הקוסמונאוט הסובייטי ניקולאי רוקאבישניקוב.
מדענים בולגרים היו מעורבים בהכנות לטיסה.
במהלך עידן זה הובלה בולגריה על ידי טודור ז'יבקוב, ידידו הקרוב של ניקיטה חרושצ'וב.
לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989 נכנסו יחסי בולגריה–רוסיה לשלב חדש.
היחסים הושפעו מהנטייה הפוליטית של המפלגה בשלטון.
השמאל תמך ביחסים קרובים יותר מהימין.
ניסיונות ההתערבות הרוסיים נמשכו לאחר קריסת ברית המועצות.
זה הביא לגירושם של שני דיפלומטים רוסים במהלך ממשלת ה-UDF (СДС) במרץ 2001, כאשר איוואן קוסטוב, אז ראש ממשלת בולגריה, נודע לניסיונות להפיל את הממשלה הבולגרית על ידי סוכנים רוסים בממשלת בולגריה, רק חמישה חודשים לפני מועד הסיום הלגיטימי של הקדנציה הממשלתית.
היחסים בין שתי המדינות נותרו מתונים למרות השתלבות בולגריה עם מערב אירופה וארצות הברית.
בולגריה הצטרפה לנאט"ו בשנת 2004, ואל האיחוד האירופי בשנת 2007.
נשיא בולגריה מאוחר יותר, גאורגי פרבאנוב ממפלגת BSP, חיפש שיתוף פעולה באנרגיה בתוכנית שהוא כינה "גרנד סלאם".
אף על פי שהצליח להשיג שני מנדטים, היה במידה רבה חסר תמיכה ציבורית.
מאוחר יותר תוקנו מרבית ההסכמים, כשניתן היה סיכוי לפרויקטים מוצלחים, תוך הפסקת מאמצים לא מוצלחים, כמו NPP Belene, שהופסק בגלל אופיו הבלתי רווחי של הפרויקט עבור הצד הבולגרי.
לכך התנגד ראש הממשלה לשעבר ומנהיג ה-PES הנוכחי סרגיי סטאנישב, שהבטיח להחליף את ממשלת הימין של בויקו בוריסוב.
יחסי בולגריה–סרביה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הבולגרית לבין הרפובליקה של סרביה.
שתי המדינות הן חברות מלאות של תהליך לשיתוף פעולה בדרום מזרח אירופה, הסכם היציבות על דרום מזרח אירופה, יוזמת מרכז אירופה, מזרח אירופה משתפת פעולה היוזמה ועל הארגון הכלכלי של הים השחור שיתוף פעולה.
המדינות חולקות 318 ק"מ של גבול משותף.
בולגריה הכירה בקוסובו כמדינה עצמאית ב-2008, מה שגרם באופן זמני ליחסים מתוחים בין שתי המדינות.
שתי המדינות נהנות משיתוף פעולה אזורי טוב של תרבות, כפי שניתן לראות דוגמאות של הפקה משותפת של סרטים סרבים.
בשנת 1867, חברה בולגרית, הפעילה בבוקרשט פנתה אל הסרבים עם טיוטה להסכם.
הצד הבולגרי הציע הקמת מדינה משותפת סרבו-בולגרית, בראשותו של הנסיך הסרבי.
ראש הממשלה הסרבי גרסנין קיבל את ההצעה הבולגרית במכתב מיוני 1867, אבל הוא סירב לחתום על המסמך, מחשש עד כמה היה הארגון הזה מייצג.
הקמת מדינה משותפת זו נגעה לארגונים בולגרים אחרים, שתפסו אותה כביצוע של התוכנית של גרסנין שנקראה בשם Načertanije.
שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ב-18 בינואר 1879 כנסיכות סרביה (עצמאית) ונסיכות בולגריה (וסאל של האימפריה העות'מאנית אשר מימשו דה פקטו את העצמאות).
בשנת 1885 הכריזה סרביה מלחמה על נסיכות בולגריה.
הסרבים שציפו לניצחון מהיר הוכו במהלך מלחמת בולגריה-סרביה, עניין שהוביל לפגיעה קשה במעמדו של המלך ולתהליך אשר בסיומו ויתר על כסאו לטובת בנו אלכסנדר הראשון.
בשנת 1904 הוכתר פטר קאראג'ורג'ביץ' כמלך סרביה.
הוא פעל לכינון שיתוף פעולה אזורי, תוך נקיטת קו פרו רוסי.
שיתוף פעולה זה הוביל לכינון הליגה הבלקנית ולפריצת מלחמת הבלקן הראשונה במהלכה הוכתה האימפריה העות'מאנית.
הבולגרים תקפו את בעלי בריתם לליגה הבלקנית ובמהלך מלחמת הבלקן השנייה הובסו.
באוגוסט 1913 נחתם הסכם בוקרשט אשר סיים את המלחמה ובמסגרתו כמעט והוכפל שטחה של ממלכת סרביה ונוספו אליה כמיליון וחצי תושבים.
ב-1914, לאחר רצח פרנץ פרדיננד החל תהליך אשר בסיומו פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה והחלה מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 הצטרפו הבולגרים לצד מעצמות המרכז, וביחד עם הגרמנים והאוסטרו-הונגרים תקפו שוב את סרביה והכריעו אותה.
המלך פטר הראשון, ממשלתו וחלק מצבאו נסוגו מהממלכה ופונו לאיי יוון.
בהמשך הצטרפו הסרבים למעגל קרבות החזית המקדונית וסייעו להכרעתה לטובת מדינות ההסכמה.
לאחר תום המלחמה, תבוסת הבולגרים וקריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חברה בולגריה למדינות הציר, וסייעה בכיבוש יוגוסלביה באפריל 1941. בשנת 1944 התרחשה הפיכה צבאית בבולגריה, ובעקבות כך היא חברה לברית המועצות, ואף סייעה לה בשחרור יוגוסלביה מידי הגרמנים.
בשנת 2018 סרביה ובולגריה חגגו 140 שנים של יחסים דיפלומטיים.
בולגריה מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בניש.
מאידך, סרביה מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה בלבד.
יחסי בולגריה–סלובניה הם יחסי החוץ בין בולגריה לסלובניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת בולגריה לצד מעצמות המרכז, אשר סלובניה הייתה חלק מהם, בשל היותה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה חברה בולגריה למדינות הציר, וסייעה בכיבוש יוגוסלביה באפריל 1941. בשנת 1944 התרחשה הפיכה צבאית בבולגריה, ובעקבות כך היא חברה לברית המועצות, ואף סייעה לה בשחרור שטחי סלובניה מידי הגרמנים.
בשנת 1991 הכריזה סלובניה על עצמאותה, וזמן קצר לאחר מכן כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים ביניהן.
הדיאלוג הפוליטי בין המדינות נמשך - בשנה שעברה נשיא הפרלמנט הבולגרי ג'ורדן סוקולוב ביקר ביקור רשמי בסלובניה, וכך גם ד"ר סולומון פסי, שר החוץ של בולגריה.
רמת הסחר בין המדינות נמוכה.
בשנת 2001 הוא הסתכם ב 63.2 מיליון דולר והיה מאוזן עם היצוא הסלובני בשווי 32.3 מיליון דולר (מדד 116) והיבוא מבולגריה הסתכם ב 31 מיליון דולר (מדד 68).
בתוך CEFTA קיימות אפשרויות רבות להגברת שיתוף הפעולה הכלכלי.
תוכנית לשיתוף פעולה חינוכי, מדעי וספורטיבי כבר בוצעה.
צפויה חתימה על הסכמים על הימנעות ממיסוי כפול ועל הסכם ירושה בין בולגריה ליוגוסלביה לשעבר.
סלובניה ובולגריה מעורבות במשא ומתן הקשור לתעבורה אווירית שמתנהל בין האיחוד האירופי למועמדי האיחוד על הסכם על מרחב אוויר אירופי משותף.
בתגובה להחלטת מועצת השרים של האיחוד האירופי (שרי המשפטים ושרי הפנים) כי ממרץ 2001 אזרחי בולגריה לא יידרשו לוויזה בכניסה לאיחוד האירופי, ממשלת סלובניה הודיעה כי הם לא דורשים מהם להיכנס לסלובניה עם ויזה.
סלובניה משתפת פעולה עם בולגריה במגוון ארגונים בינלאומיים, במיוחד עם CEFTA, המספקת מסגרת לשיתוף פעולה כלכלי, קבוצת המועמדים בווילנה להצטרף לנאט"ו, OSCE, הסכם היציבות של דרום מזרח אירופה ו-SECI.
בולגריה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה בלבד.
סלובניה מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה בלבד.
יחסי בולגריה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין בולגריה לקרואטיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 באוגוסט 1992. לבולגריה שגרירות בזאגרב מאז 1994. קרואטיה מחזיקה בשגרירות בסופיה מאז 1992. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
במאות ה-9 וה-10, כאשר בולגריה וקרואטיה חלקו גבול משותף, היו ביניהן המלחמות הקרואטיות-בולגריות.
בימי הביניים התקיים מסחר בין האימפריה הבולגרית לרפובליקה של רגוזה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו יחסים בולגרים-קרואטיים חזקים בפוליטיקה, תרבות, חינוך וספורט.
סטייפן ראדיץ', אחד הפוליטיקאים הבולטים בקרואטיה באותה התקופה, כתב בספרו משנת 1917 כי מכל הסלאבים, הבולגרים היו הקרובים ביותר לקרואטים.
היחסים הבולגרים-קרואטיים סבלו בתקופת ממלכת יוגוסלביה לפני מלחמת העולם השנייה, שנשלטה על ידי בית קאראג'ורג'ביץ', בגלל סכסוכים קודמים בין בולגריה לסרביה.
ממלכת בולגריה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו במדינה העצמאית של קרואטיה.
שגרירות בולגריה בזאגרב פעלה בשנים 1941–1944. שגרירות קרואטיה בסופיה פעלה בין השנים 1941–1944.
בשאר התקופה שלפני 1992 לא היה משבר או אירוע מיוחד שהצריך דיפלומטיה דו-צדדית מצד קרואטים ובולגרים כמדינות המייצגות את עצמן.
יחסי בולגריה–קוסובו מתייחסים ליחסים הבילטראליים של הרפובליקה הבולגרית והרפובליקה של קוסובו.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, ואחרי הצבעה דרמטית בפרלמנט הבולגרי, בולגריה הכירה בכך ב-20 במרץ 2008 למרות התנגדויות מרוסיה.
לבולגריה יש שגרירות בפרישטינה והרפובליקה של קוסובו פתחה את שגרירותה בסופיה החל מינואר 2010.
לאורך ימי הביניים, קוסובו הייתה חלק מהאימפריה הבולגרית העצומה.
לבולגריה יש כיום 48 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בצבא נאט"ו, כחלק מכוח קוסובו.
בולגריה תמכה בקוסובו בבית הדין הבינלאומי לצדק בדיון בשאלת חוקיות עצמאות קוסובו.
יחסי בולגריה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
שווייץ פתחה את הנציגות הראשונה שלה בבולגריה בשנת 1911 בסופיה ברמת קונסוליה, שנמצאה תחת אחריות השגרירות השווייצרית בטורקיה.
בשנת 1945 שודרגה הקונסוליה לשגרירות.
במישור הבילטרלי, היחסים שבין שתי המדינות הם יחסים חמים והתחממו במיוחד במהלך שנות התשעים של המאה העשרים לאחר התפורות הגוש הסובייטי.
בולגריה מחזיקה בנציגות דיפלומטית בשווייץ בשגרירות בברן ושתי קונסוליות בלוגאנו וציריך.
שווייץ מיוצגת בבולגריה בשגרירות בסופיה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבולגריה כשלוש מאות אזרחים שווייצרים.
יחסי בוליביה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין בוליביה לדנמרק.
בוליביה מוסמכת לדנמרק משגרירותה בברלין, גרמניה.
דנמרק מוסמכת לבוליביה משגרירותה בבוגוטה, קולומביה.
יחסים דיפלומטיים כוננו ב-28 בפברואר 1930. ב-9 בנובמבר 1931 נחתם אמנה מסחרית, לפיתוח נוסף של היחסים המסחריים בין בוליביה לדנמרק.
בשנת 1974 נחתם הסכם על הלוואה דנית לבוליביה.
בשנת 1977 נחתם הסכם נוסף על הלוואה לבוליביה.
באוגוסט 2000 חתמו בוליביה ודנמרק על הסכם כרייה-סביבה, הסכם להפחתת ההשפעות הסביבתיות והחברתיות בכמה עיירות בבוליביה.
דנמרק מסייעת לבוליביה בסכום של 1.54 מיליון דולר על פי ההסכם.
בשנת 2006, כשנשיא בוליביה, אוו מוראלס, הורה להלאים את משאבי הגז הבוליביאנים, איימה שרת הפיתוח הדנית אוללה טירנס, להפסיק את הסיוע, מכיוון שהיא אינה תואמת את סיוע הפיתוח הדני.
בדצמבר 2009 ביקר נשיא בוליביה, אוו מוראלס, בדנמרק בוועידת האו"ם לשינוי האקלים לשנת 2009. לאחר הוועידה האשימה בוליביה את ארצות הברית ודנמרק בגין קיצוץ הסיוע לבוליביה בגלל התנגדותם להסכם קופנהגן.
בשנת 2009, כאשר מוראלס ניסה לבטל איסור על קוקה באמנה של האו"ם בנושא סמים נרקוטיים, דנמרק עם כמה מדינות אחרות התנגדו לרעיון.
בוליביה נבחרה לתוכנית הסיוע של דנמרק בשנת 1994, מכיוון שבוליביה הייתה המדינה הענייה ביותר באמריקה הדרומית.
דנמרק החלה לסייע לבוליביה בצורה סדירה.
בגלל המצב הפוליטי בבוליביה, דנמרק השעתה את הסיוע בשנת 1980. בשנת 1993 התחדש שיתוף הפעולה.
סיוע דני בפיתוח לבוליביה מתמקד בדמוקרטיה, זכויות אדם, חקלאות, חינוך וסביבה.
בשנת 2005 קיצצה דנידה את הסיוע מ-200 מיליון ל-150 מיליון בגלל הבעיות החברתיות בבוליביה.
בשנת 2010, לאחר 13 שנים של שיתוף פעולה, הסתיים הסיוע לאנשים המקומיים.
בשנת 2008 היצוא הדני לבוליביה הסתכם ב-51 מיליון קרונה דנית, והייצוא הבוליביאני הסתכם ב-6 מיליון קרונה דנית.
יחסי בולגריה–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הבולגרית לבין ממלכת תאילנד.
שגרירות בולגריה בהאנוי מייצגת אותה בתאילנד וכן היא מחזיקה בקונסוליה בבנגקוק; מצד תאילנד, השגרירות בבוקרשט אמונה על היחסים בין המדינות וכן בבעלותה קונסוליית כבוד בסופיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-10 באפריל 1974, ושנה לאחר מכן הוקמה שגרירות בולגריה בבנגקוק, שנסגרה ב-2011.
בשנים האחרונות ניכר מאמץ לחזק את היחסים ובמהלך 2019 לבדה ערכו שרת החוץ של בולגריה אקטרינה זכרייבה ועמיתה מתאילנד דון פרמודוויני שלוש פגישות, ובדצמבר אותה שנה נחתמה טיוטת הסכם הסגרה.
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות ב-120 מיליון דולר.
בין הסחורות שבולגריה ייצאה לתאילנד גם ציוד אלקטרוני, גומי ועוד; בין הסחורות שתאילנד ייצאה לבולגריה ניתן למצוא ציוד אלקטרוני, ציוד רפואי ומספוא לבעלי חיים.
יחסי בוליביה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינה הרב-לאומית של בוליביה לבין יפן.
בשנת 1899 90 פועלים יפניים היגרו מפרו לבוליביה כדי לעבוד במטעי הגומי הרבים שיש במדינה.
היו אלה המהגרים היפנים הראשונים שהיגרו לבוליביה.
בעשורים הבאים, עלו אלפי מהגרים יפניים לבוליביה לצורך תעסוקה.
מרבית היפניים התרכזו במחוזות בני וסנטה קרוז.
ב-3 באפריל 1914 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בוליביה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם יפן וגירשה 29 אזרחים יפנים לארצות הברית.
למרות זאת, ההשפעה על הקהילה היפנית בבוליביה הייתה מועטה, בעקבות החלטת הממשלה לא לנקות באמצעים אנטי-יפניים.
ב-20 בדצמבר 1952, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים מחדש, ובשנת 1954 הוחזרו לבוליביה היפנים שגורשו על ידי ממשלת בוליביה.
1991 – חיימה פז זמורה, נשיא בוליביה לשעבר.
1996 - גונסלו סאנצ'ס דה לוסדה, נשיא בוליביה לשעבר.
1999 – הוד מעלתה הקיסרית הנסיכה סאיאקו.
בוליביה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בבוליביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בלה פאס, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בבוליביה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בסנטה קרוס דה לה סיירה.
יחסי בולגריה–רומניה הם יחסי החוץ בין בולגריה לרומניה.
ישנם 7,336 בולגרים החיים ברומניה וכ־4,575 רומנים החיים בבולגריה.
שתי המדינות הצטרפו כחברות מלאות לאיחוד האירופי בשנת 2007, ולנאט"ו בשנת 2004. המדינות חולקות 608 ק"מ של גבולות משותפים, לרוב לאורך הדנובה.
כחלק מהיחסים בין המדינות נערכו ביקורים רשמיים קבועים של שני הנשיאים.
היחסים בין רומניה לבולגריה מתפתחים "באופן אינטנסיבי מאוד", מכיוון ששתיהן הצטרפו לאיחוד האירופי בשנת 2007. לרומניה ובולגריה מעולם לא היו סכסוכים חמורים, פרט לסכסוך טריטוריאלי על אזור דוברוג'ה בין 1913 ל־1940 (שהסתיים בהסכם קראיובה) וכעת נשכחו ברובם.
יש יחסים קרובים בין רוסה לג'יורג'יו שיש להם אחד משני הגשרים על הדנובה בקטע המשותף לשתי המדינות, גשר הדנובה.
הגשר האחר הוא גשר אירופה החדשה שנמצא בין וידין לקלאפט, בנייתו הסתיימה ביוני 2013.
מחלוקת קדחת החזירים האפריקאית לשנת 2019
תקרית דיפלומטית פרצה באוגוסט 2019 בין בולגריה לרומניה בגלל קדחת החזירים האפריקאית (ASF).
ראש ממשלת בולגריה, בויקו בוריסוב, האשים את התיירים הרומנים שהביאו את מחלת ה- ASF ועזרו להפיץ אותה.
על פי הדיווחים, בוריסוב אמר: "57,000 מכוניות עוברות מדי יום מרומניה לבולגריה.
אני בטוח שהתיירים הרומנים הביאו את המחלה.
הם אוכלים בצד הדרך, זורקים את שאריות המזון שעוזרים להפיץ את מחלת החזירים.
הם מסתובבים, אוכלים וזורקים את השרידים בכל מקום.
אין שום דבר שאנחנו יכולים לעשות."
בולגריה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
רומניה מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה ושלוש קונסוליות כבוד בבורגס, סיליסטרה וווידין.
יחסי בולגריה–ספרד הם יחסי החוץ בין בולגריה לספרד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-8 במאי 1910. היחסים נותקו בשנת 1946 וחודשו בשנת 1970 ברמה של המשרד הקונסולרי ומשלחת סחר.
ב-27 בינואר 1970, היחסים הדיפלומטיים הועלו לרמת השגרירות.
המלך חואן קרלוס והמלכה סופיה מספרד
בולגריה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליית כבוד בברצלונה.
ספרד מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בולגריה–פורטוגל הם יחסי החוץ בין בולגריה לפורטוגל.
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1925. הם נותקו בשנת 1945 וחודשו ב-24 ביוני 1974. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בשנת 2003 ביקר בפורטוגל ראש ממשלת בולגריה סימאון סקסקובורגותסקי ואמר כי "יהיה מועיל ללמוד מהחוויה של פורטוגל בפיתוח כלכלי לאחר הצטרפותה לאיחוד האירופי".
בדצמבר 2004 ביקר בפורטוגל נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב.
בשנת 2007 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה במשטרה.
בולגריה מחזיקה בפורטוגל שגרירות וקונסוליית כבוד בליסבון.
פורטוגל מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בוליביה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה הרב-לאומית של בוליביה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1825, זמן קצר לאחר שהכריזה בוליביה על עצמאותה מספרד; מדינת העיר המבורג (כחברה בקונפדרציה הגרמנית) הכירה באותה שנה בבוליביה.
בשנת 1847 מינתה בוליביה שגריר בחצרו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
בשנת 1871 פתחה הקיסרות הגרמנית קונסוליה בלה פאס.
בסוף המאה ה-19 החלו הגרמנים לנדוד לבוליביה והיו מעורבים בעיקר במסחר ובכרייה.
כתוצאה מהגירה גרמנית למדינה פתחה גרמניה צירות דיפלומטית בלה פאס בשנת 1902. ביולי 1908 שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, בוליביה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה בשתי הפעמים בגלל לחץ בינלאומי.
בשנת 1937, בוליביה בחרה לנשיא את גרמן בוש שהיה ממוצא גרמני.
במהלך נשיאותו שוכנע הנשיא בוש על ידי ברון המכרות, מוריץ הוכשילד, ואיפשר כניסה של פליטים יהודים שנמלטו מרדיפות הנאצים לבוליביה.
בין 1938 ל-1941 קיבלו למעלה מ-20,000 פליטים יהודים אשרות בקונסוליות בוליביה ברחבי אירופה והיגרו למדינה הדרום אמריקאית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בוליביה, כמו מדינות רבות באמריקה הדרומית, קיבלו נאצים שנמלטו משבי ומשפט.
נאצי בולט אחד מבין אנשי האס אס והגסטאפו היה קלאוס ברבי שהיגר לבוליביה והתגורר בעיר קוצ'במבה במשך 30 שנה וקיבל אזרחות בוליבית.
בארבי הפך למשפיע במדינה והיה ליועץ של כמה נשיאים.
בשנת 1983 נעצר ברבי והוסגר לצרפת שם נשפט ונידון למאסר עולם.
בוליביה וגרמניה המערבית כוננו יחסים דיפלומטיים בדצמבר 1952. עד שנת 1956 שתי המדינות פתחו שגרירויות בבירותיהן בהתאמה.
בשנת 1973 כינתה בוליביה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה, היחסים בין שתי המדינות נותרו קרובים.
נערכו מספר ביקורים של מנהיגים ושרי חוץ של שתי המדינות.
גרמניה השקיעה ועבדה בפרויקטים של פיתוח בבוליביה המתמקדת בשלושה תחומי עדיפות: אספקת מי שתייה ותברואה; פיתוח כפרי וסביבה; ואנרגיה, עם דגש על אנרגיות מתחדשות ויעילות אנרגטית.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כמו חוזה ידידות וחברות מסחר (1908); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1966); והסכם לפיתוח משותף של תשתיות רכבת, כוח רוח ותחבורה בבוליביה (2016).
בשנת 2019 הסתכם הסחר הדו-צדדי בין בוליביה לגרמניה ב-300 מיליון אירו.
הייצוא העיקרי של בוליביה לגרמניה כולל: משאבים מינרליים (עופרת, עפרות ומטילי כסף); תוצרת חקלאית (אגוזים, קפה, מוצרי סויה, קינואה ודוחן); מוצרי עור וטקסטיל.
הייצוא העיקרי של גרמניה לבוליביה כולל: מכונות; מכשירי חשמל ביתיים; רכבים וחלקי רכב; מוצרים כימיים ותרופות; מוצרי חשמל ומדידה; ובקרת טכנולוגיה.
חברות גרמניות בבוליביה השקיעו במגזרים הבאים: תשתיות (כבישים ומסילות רכבת), אנרגיה (מקורות אנרגיה קונבנציונליים ומתחדשים), שירותי בריאות, מיצוי ליתיום (כולל ייצור סוללות) ובתעשייה הכימית.
בוליביה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
גרמניה מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס.
יחסי בוליביה–צ'ילה (בספרדית: Relaciones Bolivia-Chile) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה של צ'ילה למדינה הרב-לאומית של בוליביה.
שתי המדינות חולקות גבול יבשתי משותף שאורכו 942 ק"מ.
היחסים בין המדינות נמצאים במתיחות רבה מאז ראשית המאה ה-19, בעיקר סביב המחלוקת על אזור אטקמה, כיום מחוז אטקמה שבצ'ילה.
היחסים התדרדרו אפילו יותר כאשר בוליביה נחלה תבוסה מול צ'ילה במלחמת האוקיינוס השקט ובכך איבדה את גישתה לים והפכה למדינה ללא מוצא לים.
בעקבות המחלוקות הטריטוריאליות החליטה ממשלת בוליביה לנתק את הקשר הדיפלומטי עם צ'ילה לזמן רב, ורק בעשור הראשון של המאה ה-21 חזרו מנהיגי המדינות לדון בנושאים אסטרטגיים.
למרות היחסים המתוחים, לצ'ילה ולבוליביה עדיין יש חוזים כלכליים התומכים בתיירות ומסחר; לכן, היחסים הכלכליים (ייצוא, ייבוא וכו') לא הושפעו מהמהלכים הדיפלומטיים.
בשנת 2019 הודיעה ממשלת צ'ילה על "דאגה" מסוימת מהבחירות בבוליביה, בהן הופל ראש הממשלה, איבו מוראלס.
כאשר צ'ילה ובוליביה קיבלו את עצמאותן מספרד ב-1818 וב-1825 בהתאמה, גבולות המדינות נקבעו על ידי האימפריה העוזבת.
לאחר שספרד קבעה את הגבולות, התעוררו מחלוקות שונות - למשל, מדבר אטקמה נקבע להיות בתוך שטחה של צ'ילה.
עוד החלטה שעד היום היסטוריונים בוליביאניים וצ'יליאניים חלוקים בדעתם אם שטחה של צ'רקס, במקור חלק ממלכות המשנה של פרו, לימים חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה ובסופו של דבר שטח שנכלל בשטחה של בוליביה, כולל גישה לים.
כשעזבה ספרד את האזור קבעה שצ'רקס יכלל במדינת בוליביה, אך לא הגדירו את האזור במדויק ולא ברור אם הוא כולל גישה לאוקיינוס השקט.
הבוליביאנים תומכים בדעה ששטח הגישה לים צריך להימצא בידיי בוליביה, ואילו הצ'יליאנים מאמינים ששטח הים שייך לצ'ילה.
כאשר סימון בוליבר הכריז על בוליביה כאומה בשנת 1825, הוא טען ששטחה של בוליביה צריך לכלול את נמל קובייה , שכיום נמצא בצ'ילה, במקביל להצהרותיה של צ'ילה על כך שגבולה עם פרו עובר בנהר לואה ולכן הנמל שייך לצ'ילה, ובוליביה היא מדינה ללא מוצא לים.
בשנת 1829 עלה לשלטון בבוליביה אנדרה דה סנטה קרוז והחליט להיכנס עם הצבא לפרו, מה שהוביל ליצירת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בשנת 1836. בעקבות כך השליט הצ'יליאני דיאגו פורטלס ראה בקונפדרציה איום על האינטרסים של צ'ילה ועילה למלחמה.
על כן, צ'ילה הכריזה מלחמה על בוליביה בשנת 1836 ואחריה הצטרפה גם ארגנטינה בשנת 1837; שתי המדינות אף קיבלו תמיכה מגורמים פרואנים שביקשו לגרש את השלטון הבוליביאני בפרו.
בתחילת המלחמה הקונפדרציה דווקא נחלה ניצחונות על המדינות האחרות.
לאחר קרב קשה בפאוקרפאטה, הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, שכללה באותה מערכה חיילים רבים, אילצה את הצבאות הצ'יליאניים והפרואניים לחתום על חוזה המכונה אמנת פאוקרפאטה, שבו הוכרחו הכוחות להיכנע ללא כל תנאים; מאוחר יותר הפרלמנט הצ'יליאני דחה את החוזה בטענה שהוא לא עולה בקנה אחד עם עקרונות הממשלה.
ההצלחה לא האירה פנים לפדרציה לאורך זמן, ובתוך שלוש שנים מפרוץ הלחימה לא רק שהפדרציה לא התקדמה פנימה אל תוך צ'ילה וארגנטינה, אלא הם החלו לנחול עוד ועוד תבוסות אל מול הצבא הצ'יליאני וכוחות המורדים הפרואניים.
הקונפדרציה פורקה בשנת 1839, לאחר שנאלצה להיכנע.
הייתה זו נקודת מפנה בהיסטוריה של בוליביה, שכן עברו יותר מ-60 שנה לאחר מכן לפני שהיה מהפך שלטוני נוסף.
הגבולות הרשמיים בין צ'ילה לבוליביה נמצאו במחלוקת עד 1866, אז נחתמה "אמנת הגבול והכלכלה" שקבעה את הגבול בין המדינות לפי קו רוחב 24 דרום.
ההסכם גם קובע כי כל המחצבים (מינרלים, פחם וכו') שבין קווי רוחב 25 דרום ל-23 דרום יחולקו בשיתוף בין שתי המדינות, על מנת למנוע מחלוקות בנוגע למחצבים.
בשנת 1874 החתמה אמנה שנייה כדי להסדיר מחלוקות שהתעוררו לאחר ההסכם הראשון, ובוליביה זכתה לגבות מיסים מחברות שפעלו בין קווי הרוחב 23 ו-24. במקביל האמנה קבעה שצ'ילה תוכל לנצל את המשאבים שברצועת החוף בין קווי רוחב אלה.
אך האמנה פעלה בעיקר לטובת האינטרס של צ'ילה, שהייתה כלכלה עמידה וחזקה הרבה יותר.
במהרה ההסכם שב למלא את האינטרס הצ'יליאני ולא את הבוליביאני, וכשמצבה הכלכלי של בוליביה החל להתדרדר, אחת ההאשמות הייתה על ההסכם.
בשנת 1879 הגדיל הדיקטטור הבוליביאני, הגנרל אילריון דסה , את המיסים על ייצוא המלחת בשטח שבין קו רוחב 23 דרום לקו רוחב 24 דרום, בניגוד לאמנה מ־1866. דסה תכנן מהלך זה זמן רב לפני זה, כאשר חברות צ'יליאניות השתמשו במשאבים שבאזור המשותף, הנחשב בעיניי הבוליביאנים כחלק מבוליביה.
דסה כרת ברית סודית עם מנהיג פרו, כדי למנוע את התפשטות החברות הצ'יליאנים למדינות הקרובות.
במקביל, גם פרו עשתה צעדים כדי לפגוע בתעשייה הצ'יליאנית, כמו הלאימת תעשיית המלחת בשטחה.
כשחברות המלחת הצ'יליאניות סירבו לשלם מיסים גבוהים מאלו שנחתמו באמנה, הפריט דסה את המפעלים ובעלים בוליביאנים קנו אותם במכיר קטן יחסית.
לאחר שערער את היציבות הכלכלית של צ'ילה בפרו ובוליביה, השבית דסה כל המסחר עם צ'ילה והגלה את כל תושבי צ'ילה שחיו בבוליביה, כולל את תושבי נמל אנטופגסטה, שהיוו כמעט חצי מתושבי העיר.
בתגובה שלחה צ'ילה את הצי הימי של צבא צ'ילה, ובתוך יום כבשה את העיר אנטופגסטה.
דסה ידע שצ'ילה תתקוף את בוליביה, וניצל את הברית שחתם עם פרו - ובכך הכריח אותם להשתתף בלחימה.
ב-4 באפריל 1884 קיבלה גם בוליביה את תנאי סיום המלחמה, לאחר שצ'ילה מנעה את סחר החוץ שלה ואיימה לפלוש לאלטיפלאנו הבוליביאני.
בסופה של המלחמה כבשה צ'ילה את כל הגישה לים שהייתה לבוליביה אז.
חוזה השלום והידידות של 1904 בין צ'ילה לבוליביה נחתם בעיר סנטיאגו שבצ'ילה ב־20 באוקטובר 1904, ומטרתו הייתה לקבוע רשמית גבולות בין שתי המדינות 20 שנה לאחר ההפסד המר של בוליביה במלחמת האוקיינוס השקט.
לאחר חתימת ההסכם לא השתנו כמעט הגבולות בין המדינות.
גבול בוליביה-צ'ילה משתרע על פסגות ההרים של קורדילרה אספידנטל שרכס הרי האנדים.
מגובה של 13,000 רגל בטריפוטו שבפרו, הוא ממשיך אל פסגות מושלגות בגובה של למעלה מ־18,000 רגל במקביל לגבול צ'ילה-ארגנטינה.
הגבול עובר במדרונות סלעיים גדולים, ושטחים מוגבלים בין מצוקים.
בצידיי הגבול הדרומי נמצאים מחצבי מלח רבים בשני הצדדים.
בתחילת 2002 הציע ממשלו של הנשיא הבוליביאני חורחה קווירוגה לבנות צינור דרך צ'ילה לנמל מג'ילונס ובכך לאפשר לבוליביה גישה למשאבים ימיים שאליהם איבדה את הזכות במלחמת האוקיינוס השקט.
צ'ילה, שמצד אחד רצתה להרוויח מן העסקה ומצד שני פחדה לאבד את המונופול על משאבי הים, הציעה פשרה שבה המים יובלו בצינור אל נמל אילו שבפרו ומשם חברות צ'יליאניות יעבירו את המים לבוליביה.
גורמים צ'יליאנים העריכו כי האופציה של צ'ילה תהיה זולה ב-600 מיליון דולר מהעסקה שהציעה בוליביה, אלא שפרו טענה כי האופציה הצ'יליאנית לא תהווה הבדל משמעותי ברווחים עבור צ'ילה, אך אם המים יעברו ישירות דרך בוליביה זה מסוגל להמריץ את הכלכלה בדרום בוליביה.
בוליביה מיהרה לקדם את ההצעה של פרו, בעוד שצ'ילה הסתייגה מהרעיון של להעביר מים ישירות דרך בוליביה.
אך בינתיים הממשלה הפרואנית, שהייתה להוטה לקדם את פרויקט הצינור, הציעה לבוליביה שאזור בשטח 10 קמ"ר בתוך נמל אילו (בו יעבור הצינור המתוכנן) יעבור לשליטה בוליביאנית, למשך 99 השנים הקרובות, למען המרצת הכלכלה הבוליביאנית.
הנשיא קירוגה דחה את ההחלטה זמן קצר לפני שעזב את תפקידו ביולי 2002 והשאיר את הנושא השנוי במחלוקת זה ליורשו.
לאחר הניצחון בבחירות לנשיאות בשנת 2002, גונסלו סאנצ'ס דה לוסדה החליט שלא לקבל את ההצעה הפרואנית, אך חשב על רעיון משלו בהשראת התכנית הפרואנית.
לאחר מכרז בין חברות שונות נבחרו החברות הבריטיות BG Group ו-BP והחברה הספרדית Repsol להיות אלו שיקבלו את הבעלות על בניית הצינור.
הוקמה תוכנית בשיתוף צ'ילה, פרו ובוליביה (שעלותה מוערכת בכ-6 מיליארד דולר) לבניית צינור ענק שיתחיל מנמל טוקופילה שבצ'ילה ומשם יזרים נפט וגז טבעי דרך בוליביה ופרו ויגיע עד לצרכניות מקסיקו (דרך באחה קליפורניה) וארצות הברית (דרך קליפורניה).
אלא שמהר מאוד גם התוכנית הזו הובילה לקונפליקטים פוליטיים בתוך בוליביה, כאשר נטען שהעסקה לא משרתת את בוליביה אלא רק את צ'ילה, וכי בוליביה לא נהנית מהגז הטבעי ה"מגיע" לה במסגרת התכנית.
בעקבות לחץ ציבורי מתנגד התכנית התפטר לוזדה מתפקידו ב-2003.
יורשו של לוזדה, קרלוס מסה , ערך משאל עם לגבי השאלה: "האם את/ה מסכימ/ה עם מדיניותו של הנשיא קרלוס מסה להשתמש בגז כמשאב אסטרטגי להשגת מסלול גישה ריבוני וקיים לאוקיינוס השקט?".
תוצאות המשאל הראו כי רוב, אם כי קטן, בציבור הבוליביאני (54.79%) מסכימים כי יש להשתמש בגז על מנת להשיג גישה ריבונית לאוקיינוס.
מסה אף דן בנושא עם נשיא צ'ילה, ריקארדו לאגוס, והשניים הסכימו שבנייה של צינור גז תתגלה כצעד נכון אם הבנייה תיעשה באופן מיטבי.
לרוע מזלו של מסה, הוא התפטר ב-2005 בעקבות "חוק הפחמימנים" ולא הספיק ליזום את צינור הגז.
הנשיא שעלה אחריו, אוו מוראלס, התנגד לבניית הצינור בטענה שעדיף להשתמש בגז טבעי המצוי בבוליביה במקום לקנות אותו ממדינות עשירות יותר, ובכך ירדה לטמיון תוכנית הגז הבוליביאנית.
בתחילת שנות האלפיים יחסי המדינות התחממו מעט, ונראית פחות עוינות בין שתיהן.
לצ'ילה ולבוליביה יש קונסוליות בערי הבירה זו של זו.
נשיאי המדינות נפגשו לכמה שיחות אסטרטגיות לחיזוק הכלכלה, ונשיא צ'ילה לשעבר, ריקארדו לאגוס, אף השתתף בהשבעה של נשיא בוליביה הנוכחי, אוו מוראלס.
בשנת 2015 הצהיר מוראלס כי בוליביה תהיה מוכנה לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עם צ'ילה, בתמורה לגישה לאוקיינוס השקט (בהתאם לפשרה בין המדינות).
מנגד, ממשלת צ'ילה מסרה כי תהיה מוכנה רק ליחסים דיפלומטיים ללא כל תנאי.
הסכסוך הועבר לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) במטרה לקבוע מי מהמדינות צודקת בעמדתה, מבחינת משפטית.
בית המשפט פסק לבסוף לטובת צ'ילה, וקבע כי אף על פי שצ'ילה יכולה אם היא מעוניינת לקיים משא ומתן על הגישה של בוליביה לים, אך היא אינה מחויבת לקיים כל סוג של משא ומתן או למסור את שטחיה.
יחסי בולגריה–סין הם יחסי החוץ בין בולגריה לסין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-4 באוקטובר 1949. בשנות השישים והשבעים, עם הידרדרות היחסים בין סין לברית המועצות, היחסים בין סין לבולגריה הפכו קרים יותר ויותר והקשרים הדו-צדדיים ירדו.
בולגריה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
סין מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בולגריה–סוריה הם יחסי החוץ בין בולגריה לסוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-24 באוגוסט 1954. במאי 1955 בולגריה פתחה שגרירות בדמשק.
בולגריה הייתה משתתפת קבועה ביריד הבינלאומי השנתי של דמשק וחזרה להשתתף בשנת 2017 לאחר שהיריד נערך שוב לאחר הפסקה של 5 שנים ובשנת 2018.
בולגריה מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק וקונסוליית כבוד בחלב.
סוריה מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בולגריה–פקיסטן הם יחסי החוץ בין בולגריה לפקיסטן.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1965 והשגרירות הבולגרית נפתחה בשנת 1968. לאורך כל השנים הללו היחסים הללו השתפרו בהדרגה למרות המרחק הגאוגרפי בין המדינות והעובדה שהן שייכות למורשת היסטורית ותרבותית שונה.
השלב הנוכחי של היחסים בין בולגריה לפקיסטן מבוסס על רמת הבנה גבוהה באופן מסורתי בתחומים פוליטיים, מסחריים, כלכליים ושיתוף פעולה יעיל בארגונים הבינלאומיים.
בינואר 2011 נחתם באסלאמאבאד הסכם בין-ממשלתי על שיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות, אשר מתוכנן להקמת הוועדה הפקיסטנית–בולגרית לשיתוף פעולה כלכלי, אשר תביא להרחבת שיתוף הפעולה הכלכלי.
בולגריה מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד וקונסוליית כבוד בקראצ'י.
פקיסטן מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בולגריה–קנדה הם יחסי החוץ בין בולגריה לקנדה.
קנדה ובולגריה נהנות מיחסים דו צדדיים טובים מאוד, שהודגשו על ידי חברות משותפת בלה פרנקופוני.
בין המדינות מתקיימים סחר והשקעה גוברים, שיתוף פעולה צבאי וביטחוני יעיל, ויחסים אקדמיים ותרבותיים הולכים וגוברים בין שתי המדינות.
קונסול הכבוד של קנדה בסופיה ממלא תפקיד פעיל בטיפוח היחסים הפוליטיים, המסחריים והתרבותיים בין קנדה לבולגריה.
משרדו מציע תמיכה קונסולרית לאזרחים קנדים וכן שירותי נציבות סחר ותמיכה בבולגריה.
יותר מ-30,000 קנדים ממוצא בולגרי חיים בקנדה ותרמו תרומות ייחודיות ובעלות ערך לקנדה.
כ-1,000 קנדים מתגוררים באופן קבוע בבולגריה וכ-15,000 קנדים ביקרו בבולגריה בשנת 2011.
בולגריה היא אחת השותפות הגדולות ביותר של קנדה בסחר בסחורות בדרום מזרח אירופה, והסחר הבילטרלי הגיע בשנת 2012 ל-369.3 מיליון דולר.
חברות קנדיות חשובות לתעשיית הכרייה בבולגריה ומגלות עניין בענף הנפט והגז בחיפושים יבשתיים וגם בחיפושים ימיים.
הזדמנויות עסקיות של חברות קנדיות קיימות בבולגריה בתחום הטלקומוניקציה, שירותי שדות תעופה, ייצור חשמל וחקלאות.
הסכם הימנעות ממס כפול שנחתם ב-3 במרץ 1999.
שגריר קנדה בבוקרשט, רומניה מוסמך אף לבולגריה, ואילו קונסוליית כבוד בסופיה מסייעת לאינטרסים קנדיים בבולגריה.
בולגריה מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה וקונסוליה כללית בטורונטו.
איש עסקים קנדי יליד בולגריה, איל הבנייה והפילנתרופ איגנט קנף הוא קונסול הכבוד של בולגריה בקנדה.
יחסי בולגריה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין בולגריה לצ'ילה.
היחסים בין שתי המדינות מקורם במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנת 1935 הוקמה לראשונה נציגות דיפלומטית בולגרית בצ'ילה.
ב-1 במאי 1943 ניתק נשיא צ'ילה חואן אנטוניו ריוס את היחסים עם ממשלת בולגריה, למרות העובדה שעד אותה העת לא הייתה נציגות דיפלומטית רשמית באותה מדינה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, האינטרסים הצ'יליאניים בבולגריה הושארו בידי ארצות הברית.
ב-25 בפברואר 1965, שתי המדינות הסכימו לחדש את יחסיהן, כאשר השגריר הבולגרי טנטשה מטצ'קב הציג את תעודותיו בצ'ילה.
בשנה שלאחר מכן הסמיכה ממשלת צ'ילה את השגריר ביוגוסלביה, מיגל סראנו פרננדס, כנציג אף לבולגריה.
בשנת 1970 נחתם הסכם סחר בין צ'ילה לבולגריה.
ב-3 בספטמבר 1973, לאחר ההפיכה בצ'ילה בשנת 1973, ניתקה בולגריה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם צ'ילה, אם כי לא ביטלה את החוזים הדו-צדדיים שנחתמו בין שתי המדינות.
עם חזרתה של הדמוקרטיה לצ'ילה ונפילת הסוציאליזם הבולגרי, ב-6 באפריל 1990, חתמו שתי המדינות על הסכם לחידוש היחסים הדיפלומטיים, לאחר מכן פתח משרד החוץ הבולגרי משלחת סחר בסנטיאגו דה צ'ילה, שהועלה מאוחר יותר למעמד השגרירות.
אולם בשנת 2011, בולגריה החליטה לסגור את שגרירותה בצ'ילה מסיבות תקציביות.
בתחילת המאה ה-21 שתי המדינות קבעו את מנגנון ההתייעצויות הפוליטיות וקיימו פגישות בסופיה בשנים 2003 ו-2009. כתוצאה ממקרים אלו, בולגריה וצ'ילה ניהלו משא ומתן וחתמו על הסכמים בנוגע לפטור אשרות לדיפלומטים (2004).
ושיתוף פעולה באנטארקטיקה (2006), בנוסף להסכם הסחר עליו חתמה צ'ילה עם האיחוד האירופי.
בינואר 2005, שר החוץ הבולגרי ביקר במכון האנטארקטי הצ'יליאני בפונטה ארנס, על מנת ללמוד יותר על הפרויקטים בשיתוף ולדון בפעילויות בעתיד, שכן בולגריה מחזיקה את הבסיס סן קלמנטה דה אוחריד באנטארקטיקה באזור שנתבע על ידי צ'ילה.
בשנת 2015 צוינו 80 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, שנחגגו באמצעות פרסום התרגום הראשון לשפה הבולגרית של יצירות מאת גבריאלה מיסטרל.
נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב ושר החוץ סולומון פאסי ביקרו בצ'ילה בשנת 2005, ואילו סגן שר החוץ גרגנה גרנצ'רובה ביקר בצ'ילה בשנת 2006. בפסגה I של קהילת מדינות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים בשנת 2013, שהתקיימה בסנטיאגו דה צ'ילה השתתפה בה משלחת בראשות שר החוץ הבולגרי, ניקולאי מלאדנוב.
בתחום הכלכלי-מסחרי, היחסים בין שתי המדינות הם חלק מהסכם ההתאגדות בין צ'ילה ל, שנכנס לתוקף מאז 2003. בשנת 2016, חילופי המסחר בין שתי המדינות הסתכמו ב-255 מיליון דולר.
המוצרים העיקריים המיוצאים על ידי צ'ילה הם מינרלים מנחושת ותרכובותיהם (שהסתכמו ב-95% מהסחר הדו-צדדי בשנת 2016), ואילו אלה שיוצאו על ידי בולגריה לצ'ילה כללו בעיקר מכשירים רפואיים, ומוצרי מתכת.
בולגריה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף היא מחזיקה 2 קונסוליות כבוד באוסורנו ופונטה ארנס.
צ'ילה מיוצגת בבולגריה באמצעות שגרירותה בבוקרשט, רומניה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בסופיה.
יחסי בוליביה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה הרב-לאומית של בוליביה לבין הרפובליקה הצרפתית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1831. שני נשיאים צרפתים ביקרו בבוליביה: שארל דה גול בשנת 1964 וז'אק שיראק בשנת 1997. מאידך, נשיא בוליביה אוו מוראלס התקבל בצרפת בינואר 2006. הוא חזר לביקורים רשמיים במאי 2006, בפברואר 2009 ובנובמבר 2015 ולביקור עבודה בצרפת ב-12–13 במרץ 2013.
הסחר בין צרפת לבוליביה נותר סמלי אך הוא גדל במהירות.
שווי המסחר הכולל נע בין 119 מיליון אירו ל-187 מיליון אירו בחמש השנים האחרונות, כאשר התנודתיות נובעת בעיקר מהמחיר התנודתי של חומרי הגלם.
בשנת 2018, הסחר בין המדינות הסתכם ב-178 מיליון אירו בסחורות, לעומת 144 מיליון אירו בשנת 2017. ההשקעה הצרפתית, הנאמדת בלמעלה מ-500 מיליון דולר, עשויה להכפיל את עצמה בשל הפיתוח של שדה הגז של האינקוואסי.
הבידוד הגאוגרפי של שוק קטן זה מסביר גם מכירות ישירות נמוכות, מכיוון שמוצרים צרפתיים רבים שנמצאו בבוליביה מיובאים ומופצים ממדינות שכנות (צ'ילה, פרו וברזיל), ואינם נכללים בסטטיסטיקה דו-צדדית.
היצוא הצרפתי הגיע ל-66.8 מיליון אירו בשנת 2018, שינוי סמלי לעומת 2017.
בוליביה היא הלקוחה ה-122 של צרפת בעולם (13 באמריקה הלטינית) והיא מהווה רק קצת יותר מ-0.01% מהיצוא של צרפת.
היצוא כולל בעיקר: מוצרי IT, מוצרים אלקטרוניים ואופטיים (33.2% מהיצוא בשנת 2018), כימיקלים, בשמים וקוסמטיקה (17%), מכונות תעשייתיות וחקלאיות (11.1%) ותרופות (9.6%).
בוליביה היא היבואנית ה-122 של צרפת (14 באמריקה הלטינית) והיא מהווה רק קצת יותר מ-0.01% מהיבוא של צרפת.
היבוא כולל בעיקר מוצרי כרייה שהסתכמו בשנת 2018 ב-85 מיליון אירו (76% מסך היבוא של צרפת מבוליביה).
מוצרים חקלאיים וחקלאות אחראית מהווים 16% מהיבוא של צרפת וכימיקלים אורגניים רק 3.1% (בירידה של מספר שנים).
בוליביה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-2 קונסוליות בבורדו ומרסיי.
צרפת מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס ו-4 קונסוליות בקוצ'במבה, סנטה קרוס דה לה סיירה, סוקרה וטארייה.
יחסי בוליביה–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה הרב-לאומית של בוליביה לבין הממלכה המאוחדת.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1837. בריטניה דואגת לתת לעסקים בריטיים אפשרות לנצל את ההזדמנויות המסחריות המשמעותיות ביותר בבוליביה, ולתמוך בממשלת בוליביה בקידום צמיחה כלכלית וסביבה עסקית טובה במדינה.
כמו כן שתי המדינות משתפות פעולה ב.
בוליביה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס.
יחסי בולגריה–קטר הם יחסי החוץ בין בולגריה וקטר.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 באוקטובר 1990. בשנת 2009 הוקמה הוועדה המשותפת לשיתוף פעולה כלכלי בין ממשלות קטר ובולגריה.
שתי המדינות הצליחו לחזק את היחסים הכלכליים והמסחריים שלהן, מה שמביא לעלייה מתמשכת ביחסי הסחר בין המדינות.
שתי המדינות הצליחו לקדם את יחסי שיתוף הפעולה במשק באמצעות הסכמים דו-צדדיים רבים.
בשנת 2019 בולגריה השתתפה שנה רביעית ברציפות בפסטיבל הג'אז האירופי, המתקיים בקטר בכל נובמבר.
בינואר 2020 הגיע שר החינוך הבולגרי לביקור רשמי בדוחא וחתם על מזכר הבנות לשיתוף פעולה בתחומי חינוך, מדע וטכנולוגיה.
בולגריה מחזיקה בקטר שגרירות בדוחא.
קטר מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בוליביה–ספרד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בוליביה לספרד.
בוליביה וספרד חולקות היסטוריה ארוכה מאז הגעתם של הכובשים הספרדיים הראשונים שהובלו על ידי פרנסיסקו פיסארו בשנת 1532. בשנת 1534 הצליח פיסארו להתגבר על אימפריית האינקה (שהייתה בבוליביה של ימינו, פרו, צ'ילה ואקוודור) ותבע את השטח עבור ספרד.
בשנת 1542, הוקמה בוליביה (שהייתה ידועה כפרו העליונה) כחלק ממלכות המשנה של פרו ונשלטה מלימה.
בשנת 1545 ייסדה ספרד את העיר פוטוסי, בסמוך לסרו ריקו אשר סיפקה כמויות אדירות של כסף לאימפריה הספרדית ונוהלה על ידי התושבים הילידים המקומיים.
החל משנת 1776, פרו העליונה נשלטה על ידי מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה עם בירתה בבואנוס איירס.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 השתתפו התושבים הילידים המקומיים מההרים במרד נרחב, בעיקר במרד טופאק אמארו השני.
המורדים קיוו להחזיר את אימפריית האינקה, אולם המרידות הובסו על ידי הכוחות הספרדים.
בשנת 1809 התפשט רעיון העצמאות בפרו העליונה כמו בכמה מדינות אחרות ברחבי אמריקה הספרדית.
במאי 1810 אירעה מהפכה בבואנוס איירס ששלטה בשטח פרו העליונה והובילה למלחמת העצמאות הארגנטינאית בהנהגתו של הגנרל חוסה דה סן מרטין.
זה הוביל למלחמת גרילה בשנת 1811 בפרו העליונה המכונה מלחמת הרפובליקות.
לוחמי הגרילה הובסו בסופו של דבר על ידי כוחות המלוכה.
בשנת 1822 נכנסו לפרו כוחות השייכים לסימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואנטוניו חוסה דה סוקרה והביסו את הכוחות הספרדים במדינה.
זמן קצר לאחר מכן נכנסו כוחות בראשות אנטוניו חוסה דה סוקר לפרו העליונה ונלחמו נגד כוחות המלוכנים.
בשנת 1825, פרו העליונה הייתה חופשית מסמכות ספרדית.
במקור, בוליבר רצה שפרו העליונה תצטרף לפרו או ארגנטינה, אולם אנשי פרו העליונה שכנעו את בוליבר וסוקר להעניק אוטונומיה לשטח וב-6 באוגוסט 1825 הכריז הקונגרס על עצמאות המדינה והיא נקראה בשם "בוליביה" לכבוד סימון בוליבר ובירתה כונתה "סוקרה" לכבוד אנטוניו חוסה דה סוקרה.
ביולי 1847 בוליביה וספרד חתמו על חוזה שלום וידידות ובכך כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
בשנת 1866 הכריזה בוליביה מלחמה נגד ספרד במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה שכללה גם את פרו, צ'ילה ואקוודור.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, נציגויות דיפלומטיות בוליביות בספרד הציעו מקלט ליותר מ-300 אזרחים ספרדים והנפיקו אשרות לאזרחי ספרד כדי לברוח לצרפת או לבוליביה.
בוליביה קיימה יחסים דיפלומטיים עם ספרד בכל תקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
בראשית שנות ה-50 הגיע אנטוניו גרסיה בארון, חבר בטור דורוטי וניצול מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן לבוליביה שם עבר לג'ונגל הבוליביאני והקים קהילה אנרכיסטית.
במאי 1987 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד את ביקורו הרשמי הראשון בבוליביה, ביקורו הראשון מתוך שלושה במדינה.
בשנת 2006 מונה אבו מוראלס לנשיא בוליביה.
היחסים בין שני העמים היו מינימליים במהלך ממשל הנשיא מוראלס.
במאי 2012, הלאים הנשיא מוראלס את החברה הספרדית רד אלקטריקה דה אספניה, חברת רשת חשמל הפועלת בבוליביה, ובדצמבר 2012 הלאים הנשיא מוראלס גם את חברת החשמל הספרדית איברדרולה.
בפברואר 2013 הלאים הנשיא מוראלס את חברת התשתיות הספרדית, אברטיס, מה שהוביל למתיחות דיפלומטית מוגברת בין בוליביה לספרד.
ביולי 2013, בדרכו חזרה לבוליביה מביקור ברוסיה, נאלץ מטוסו של הנשיא מוראלס לנחות באוסטריה לאחר שמייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', הדליף מידע כוזב לפיו המדליף אדוארד סנודן היה על סיפון מטוסו של הנשיא מוראלס לבוליביה.
ספרד, צרפת ואיטליה אסרו כי הנשיא מוראלס יטוס במרחב האווירי שלהן, ולכן נאלץ מטוסו של הנשיא לנחות באוסטריה.
לאחר חיפוש יסודי במטוס, הגיעו למסקנה כי אדוארד סנודן לא היה על הסיפון.
במהלך הבחירות הכלליות בבוליביה 2019 ערך ארגון מדינות אמריקה ביקורת שמצאה "מניפולציה ברורה" בבחירות ואי סדרים משמעותיים עליהם פיקחה ועדת הבחירות.
בעקבות המחאה, הסכים הנשיא מוראלס לקיים בחירות חדשות ב-10 בנובמבר 2019; עם זאת, זמן קצר לאחר מכן התפטרו הנשיא מוראלס וסגנו, אלווארו גרסיה לינרה, מתפקידם לאחר שאיבדו את תמיכת המשטרה והצבא.
שניהם עלו על מטוס של חיל האוויר המקסיקני וקיבלו מקלט במקסיקו.
זמן קצר לאחר מכן, שגרירות מקסיקו בלה פאס פתחה את מעון השגריר בפני מקורבים שונים לשעבר של אבו מוראלס, והדבר הביא למחאות מצד בוליביאנים זועמים המתנגדים לנשיא לשעבר.
בדצמבר 2019, שני דיפלומטים ספרדים ערכו ביקור נימוסין במעון השגריר המקסיקני.
הממשלה הבוליביאנית הזמנית ראתה את הביקור כעלבון והאשימה את הדיפלומטים במניעים "עוינים" נסתרים.
ב-30 בדצמבר גירשה בוליביה את שני הדיפלומטים הספרדים מהמדינה, יחד עם שגריר מקסיקו.
באותו יום הגיבה ממשלת ספרד בראשות ראש הממשלה פדרו סנצ'ס על המהלך בגירוש שני דיפלומטים בוליביים מספרד.
במהלך השנים, שתי המדינות חתמו על הסכמים רבים כגון הסכם להכרת תארים אקדמיים (1903); הסכם על אזרחות כפולה (1961); הסכם תרבות (1966); שיתוף פעולה טכני (1971); אמנת ההסגרה (1990); הסכם למניעת כפל מס (1997); הסכם על אימוץ (2001); הסכם לקידום והגנה על השקעות (2001) והסכם תחבורה אווירית (2010).
בשנת 2011 התגוררו בספרד כ-250,000 אזרחים בוליביאנים.
רוב הבוליביאנים עזבו את מדינת מוצאם לספרד כדי להימלט מעוני ואי יציבות פוליטית.
בשנת 2011, אזרחי בוליביה בספרד שלחו סכומי העברה של מיליארד דולר לבוליביה.
בשנת 2014 התגוררו בבוליביה כ-10,000 אזרחים ספרדים.
מתקיימות טיסות ישירות בין בוליביה לספרד באמצעות חברות התעופה הבאות: אייר אירופה ו-BOA-בוליביאנה דה אביאסיון.
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין בוליביה לספרד ב-215 מיליון אירו.
באותה שנה היו לספרד השקעות בסך 192 מיליון אירו בבוליביה.
ספרד היא המשקיעה הזרה הישירה הגדולה ביותר בבוליביה.
חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre ו-Repsol פועלות בבוליביה.
בוליביה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, קונסוליה כללית בברצלונה, קונסוליות בבילבאו, מורסיה, סביליה וולנסיה וסגן קונסוליה בפלמה.
ספרד מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס וקונסוליה כללית בסנטה קרוס דה לה סיירה.
יחסי בוליביה–יוון הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בוליביה ליוון.
היחסים של בוליביה עם יוון נמצאים ברמה טובה מאוד ושיתוף הפעולה ההרמוני ביניהם בא לידי ביטוי בעיקר בהסכמים לתמיכה הדדית במועמדות בארגונים בינלאומיים ובפורומים.
מגעים דו-צדדיים מתבצעים בעיקר בשולי מושבי ה-IO, במיוחד במסגרת הליכי העצרת הכללית של האו"ם.
בוליביה מעולם לא הייתה מוקד משיכה למהגרים יוונים.
כיום מתגוררים בבוליביה כ-180 אנשים ממוצא יווני, שרובם מתגוררים בעיר סנטה קרוס דה לה סיירה המפותחת יותר.
בוליביה מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה בוותיקן.
יוון מיוצגת בבוליביה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה כללית בסנטה קרוס דה לה סיירה.
יחסי בולגריה-צ'כיה הם יחסי החוץ בין בולגריה לצ'כיה.
היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה לצ'כוסלובקיה כוננו ב-27 בספטמבר 1920, לאחר אשרור חוזה נוילי.
הם נותקו ב-1 ביוני 1939 בעקבות כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית, וחודשו ב-10 באוקטובר 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה.
היחסים בין המלחמות הושפעו עמוקות מיוגוסלביה, בעלת ברית של צ'כוסלובקיה, אך יריבה של בולגריה.
צ'כוסלובקיה נאלצה לאזן בין בולגריה ליוגוסלביה.
ההיבט החשוב ביותר ביחסי בולגריה וצ'כוסלובקיה היה סחר.
הייצוא הצ'כוסלובקי בין מלחמות העולם לבולגריה נע בין 3% ל-11% מהיבוא הבולגרי.
היצוא הצ'כוסלובקי נפגע כתוצאה מתחרות על ידי גרמניה בסוף שנות ה-30, אך לא נפגע כמו צרפת או בריטניה.
ב-23 בדצמבר 1992 הכירה בולגריה בצ'כיה וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים ברמה של שגרירויות החל מ-1 בינואר 1993.
בולגריה מחזיקה בצ'כיה שגרירות וקונסוליית כבוד בפראג.
צ'כיה מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה וקונסוליית כבוד בווארנה.
יחסי בולגריה–פינלנד הם יחסי החוץ בין בולגריה לפינלנד.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878, כמעט מאתיים חיילים מפינלנד השתתפו במלחמה לצד האימפריה הרוסית ונסיכות בולגריה.
בין השנים 1880–1818 היה הגנרל הפיני יוהאן קזימיר ארנרוט שר המלחמה, הפנים והחוץ של בולגריה, וכן שימש כראש ממשלת בולגריה.
ממלכת בולגריה הכירה בעצמאות פינלנד ב-27 בפברואר 1918 והקשר בין המדינות נוסד רשמית ב-19 ביולי אותה שנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק ממדינות הציר, אולם בסוף המלחמה נותקו היחסים בין המדינות לאחר המלחמה הוקמו היחסים מחדש ב-4 ביוני 1948.
פינלנד הצטרפה ל בשנת 1995. באותה שנה הגישה בולגריה את בקשתה לחברות בארגון, ותחת נשיאות פינלנד של מועצת האיחוד האירופי בשנת 1999 החל משא ומתן על הצטרפות, אשר הסתיים בשנת 2007.
פינלנד מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
בולגריה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי בוליביה–קובה הם היחסים הדיפלומטיים שבין המדינה הרב-לאומית של בוליביה לבין הרפובליקה של קובה.
היחסים בין שתי המדינות, בדומה ליחסיה של קובה עם רוב המדינות בחציו המערבי של כדור הארץ למעט קנדה ומקסיקו, הלכו והתדרדרו עם השנים, בהתאם לנסיבות הגאופוליטיות.
בתקופת שלטון אבו מוראלס בבוליביה היחסים היו טובים לאור הדמיון האידאולוגי בינו לבין שליטי ניקרגואה וונצואלה אשר בהן פידל קסטרו, שליט קובה דאז, היה אייקון קומוניסטי אהוב וסימל התנגדות לאחיזה של ארצות הברית בדרום אמריקה.
בוליביה וקובה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 בינואר 1983 בתקופת שלטון נשיא בוליביה לשעבר ארנאן סילס סואסו אחרי נתק של עשרים שנה.
בשנת 2013 הגדיר שגריר קובה בבוליביה את היחסים כ"מצוינים".
אחרי עלייתו של אבו מוראלס לשלטון בבוליביה בינואר 2006, בוליביה וקובה הפכו לבעלות ברית קרובות ובוליביה הצטרפה לגוש הסחר "הברית הבוליברית" שקובה וונצואלה ייסדו.
בוליביה קיבלה במשך זמן רב סיוע מקובה, במיוחד במישור הרפואי.
אחרי הדחת אבו מוראלס בנובמבר 2019, היחסים בין בוליביה וקובה התדרדרו כשהנשיאה הזמנית של בוליביה, ז'אנין אנייס, גירשה 725 אנשים (700 מהם רופאים) בחזרה לקובה, והאשימה אותם בכך שהפגינו נגד הממשלה החדשה.
בינואר 2020, הממשלה הזמנית הקפיאה את היחסים עם קובה בתגובה לאמירותיו של ברונו רודריגס פרייה, שר החוץ הקובני, שכינה את נשיאת בוליביה אנייס "שקרנית" והאשים אותה בכך שהיא תומכת בהפיכה צבאית וכן שהיא הכריזה על עצמה כנשיאה ללא לגיטימיות, זאת בהמשך לסילוק הרופאים הקובנים מהמדינה.
באוקטובר 2020, לואיס ארסה, שהיה שר האוצר בממשלתו של מוראלס, נבחר לנשיא בוליביה.
לאחר ניצחונו, הודיע ארסה על חידוש הקשרים עם קובה.
יחסי בוליביה–הודו הם היחסים הבינלאומיים הקיימים בין בוליביה להודו.
שגרירות הודו בלימה שבפרו הוסמכה במשותף לבוליביה מאז אפריל 1981. הודו מחזיקה גם בקונסוליות כבוד בלה פאס ובסנטה קרוס, אף על פי שהאחרונה אינו מתפקדת כעת.
בוליביה פתחה את השגרירות שלה בניו דלהי ב-2012.
ההתייעצויות הראשונות של משרדי החוץ הודו–בוליביה נערכו בלה פאס ב-20 בנובמבר 2014. בין שתי המדינות התקיימו מספר ביקורים בדרג השרים.
הנשיא ראם נאת' קובינד ערך ביקור בבוליביה בין ה-28 ל-30 במרץ 2019. זה היה הביקור הראשון של נשיא הודי בבוליביה.
הסחר הדו-צדדי בין בוליביה והודו הסתכם ב-314.684 מיליון דולר בשנים 2015–2016. הודו ייצאה סחורות בשווי 74.432 מיליון דולר לבוליביה, וייבאה בשווי 240.252 מיליון דולר.
הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לבוליביה הן מכוניות, ברזל ופלדה, תרופות, מכונות, מוצרי גומי ופלסטיק, חוטים וטקסטיל.
הסחורות העיקריות המיובאות על ידי הודו מבוליביה הם זהב, עור ומזון לבעלי חיים.
החברה ההודית Jindal Steel &amp; Power Ltd זכתה בחוזה לפיתוח מכרה עפרות הברזל El Mutun בשנת 2007. החברה הודיעה כי תשקיע 2.3 מיליארד דולר להקמת מפעל פלדה, במה שהייתה ההשקעה הזרה הישירה הגדולה ביותר בהיסטוריה של בוליביה.
עם זאת, החברה סגרה את הפרויקט ביולי 2012, והאשימה את ממשלת בוליביה באי מילוי "תנאי החוזה".
באוגוסט 2014 פסקה לשכת המסחר הבין-לאומית לטובת ג'ינדל והורתה לחברת הכרייה הממשלתית Empresa Siderúrgica del Mutún לשלם לג'ינדל 22.5 מיליון דולר כפיצוי.
לחברת חומרי ההדברה ההודית UPL יש משרד בסנטה קרוס.
יצרנית הרכב ההודית טאטא מוטורס משווקת את רכביה דרך סוחר מורשה בבוליביה.
במאי 2009, משרד החוץ ההודי דחה בקשה מבוליביה למסגרת אשראי לרכישת שבעה מסוקי דרוב עבור חיל האוויר הבוליביאני.
שר ההגנה של בוליביה ריימי פריירה ומנכ"ל COFEDENA קולונל פליפה אדוארדו ואסקס מויה ביקרו בגואה במרץ 2016 כדי להשתתף ב-DEFEXPO 2016.
בוליביה והודו חתמו על הסכם על שיתוף פעולה תרבותי בשנת 1997.
סרטי בוליווד, מוזיקה וריקודים פופולריים בבוליביה.
אקדמיות לריקוד בוליווד (הידועות במקום בשם Danca-Indu) ולהקות ריקוד הודיות קיימות בערים לה פאס, קוצ'במבה, פוטוסי ואורורו.
על פי דיווח של אתר הזמנות המלונות Hotels.com, התיירים הבוליביים הוציאו את מרב הכסף בהודו בששת החודשים הראשונים של 2016, והוציאו בממוצע 150 דולר במהלך התקופה, 28% יותר ממה שהוציאו במהלך 6 החודשים הראשונים של 2015.
הודו סיפקה תמיכה כספית להתקנת תאורה סולארית במתחם הארכאולוגי של טיוואנאקו.
הודו תרמה תרופות בשווי 200,000 דולר בעקבות מפולות קרקע בבוליביה ב-2007, ו-100,000 דולר במזומן בתגובה לשיטפונות שנגרמו על ידי לה ניניה ב-2008. הודו סיפקה לבוליביה 200,000 דולר במזומן כדי להתמודד עם שיטפונות באזורים הצפוניים והמרכזיים של המדינה ב-2011.
בספטמבר 2016 תרמה הודו 3.3 מיליון דולר להקמת מרכז מצוינות לטכנולוגיה בבוליביה.
בטקס החתימה על ההסכם, הודיע נשיא בוליביה אבו מוראלס כי המדינה תבקש את עזרתה של הודו לבניית מפעל התרופות הראשון שלה בעיר קוצ'במבה.
אזרחי בוליביה זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות.
במרץ 2019 נחתמו 8 מזכרות הבנות בין הודו לבוליביה.
מזכרי הבנות הללו נחתמו בתחומי התרבות, הכרייה, הסדר ויתור על ויזה לדיפלומטים, חילופי אקדמאים דיפלומטיים, חלל, רפואה מסורתית, הקמת מרכז מצוינות בפרויקטים בתחום ה-IT ו-Bi-Oceanic Railway.
נכון לדצמבר 2016, חיו כ-100 הודים בבוליביה.
הם עסקו בעיקר בקמעונאות, תחבורה, חקלאות וקהילות דתיות.
במרץ 2019, נשיא בוליביה אבו מוראלס כיבד את מקבילו ראם נאת' קובינד בעיטור מסדר קונדור האנדים .
במרץ 2019 נחנכה אנדרטה לכבודו של מהטמה גנדי על ידי נשיא הודו, ראם נאת' קובינד באוניברסיטה האוטונומית גבריאל רנה מורנו בסנטה קרוס.
יחסי בוליביה–סין הם יחסי החוץ בין בוליביה והרפובליקה העממית של סין.
היחסים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-9 ביולי 1985. שתי המדינות חברות באו"ם.
מאז כינון הקשרים הדיפלומטיים בין סין לבוליביה ב-1985, התרחבו היחסים מקשרים כלכליים ותרבותיים לצבא, תחבורה, תשתיות, חומרי גלם, חינוך ותחומים נוספים.
שתי המדינות חגגו את יום השנה ה-25 לקשרים הדיפלומטיים בבייג'ינג, 9 ביולי 2010.
באוגוסט 2010 הסכימו סין ובוליביה להמשיך ולפתח קשרים ושיתוף פעולה צבאיים.
הסחר הדו-צדדי החל מהיקפים נמוכים מאוד של כ-4 מיליון דולר, וצמח ליותר מ-27.76 מיליון דולר בשנת 2002.
הייצוא של סין לבוליביה כולל חומרה, מכונות, מוצרי תעשייה קלה, טקסטיל ומוצרי צריכה.
היצוא של בוליביה לסין היה עצים ועפרות מינרלים.
סין סיפקה תמיכה להקמת סוכנות החלל הבוליביאנית ולשיגור הלוויין הראשון שלה ב-2014 בעלות כוללת של 300 מיליון דולר.