tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנטורוביץ' נולד בעיר פוזן שבפרוסיה (כיום פוזנן בפולין) למשפחה יהודית עשירה שעסקה בייצור משקאות חריפים.
לאחר איחוד גרמניה (1871) גברו המתחים בין האוכלוסייה הגרמנית לאוכלוסייה הפולנית בעיר, והממשל הגרמני ניסה לאכוף את העליונות של התרבות הגרמנית.
בתוך האווירה הזו, הזדהו מרבית יהודי העיר עם התרבות הגרמנית, וכך גם משפחתו של קנטורוביץ'.
כתוצאה מכך, קנטורוביץ' עצמו חונך כגרמני, אך משפחתו שמרה גם על הזדהות עם המסורת היהודית.
הוריו של קנטורוביץ' ביקשו להכינו להמשיך את העסק המשפחתי, ובמסגרת זו למד בין היתר גם את השפה האנגלית.
הוא למד בחטיבת ביניים מקומית, ולאחר מכן, בשנים 1904–1913, עבר ללמוד בבית ספר תיכון בעל אוריינטציה הומניסטית, שם למד יוונית, לטינית וצרפתית והוכשר לקריאה של ספרות קלאסית מהעת העתיקה.
קנטורוביץ' לא היה תלמיד מצטיין, אך לימודים אלה סייעו לו בעבודתו בהמשך.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב קנטורוביץ' בן ה-19 מייד לצבא הגרמני.
הוא נשלח עם הרגימנט הארטילרי לחזית המערבית, שם לחם בשנים 1914–1916. בשנת 1915 קוּדַם לדרגת סמָּל וזכה בעיטור צלב הברזל.
לאחר מכן הוא נשלח להשתתף בקרב ורדן, שם נפצע.
כשהחלים הצטרף לחזית הרוסית ובהמשך הועבר לטורקיה, שם למד טורקית ושימש גם כמתרגם.
במאי 1917 הוענק לקנטורוביץ' סהר הברזל (המקבילה העות'מאנית לצלב הברזל).
במהלך חלק משנת 1918 שהה בבירה ברלין ולמד סמסטר באוניברסיטה, בעיקר לימודי כלכלה, שנועדו לסייע לו במקצוע המשפחתי.
באוגוסט של אותה השנה, נשלח שוב לחזית המערבית בצפון צרפת.
לאחר המלחמה חזר קנטורוביץ' לפוזן, שם השתתף בקרבות בין הגרמנים לפולנים בעיר ונכלא לזמן קצר על ידי הפולנים.
משם המשיך לברלין על מנת ללמוד באוניברסיטה.
בברלין התנדב לכוחות הממשל שפעלו נגד מרד הספרטקיסטים, אך כנראה לא השתתף בלחימה של ממש.
לאחר מכן עבר מהאוניברסיטה בברלין לאוניברסיטת מינכן, שם התנדב שוב בלחימה נגד הכוחות המהפכניים שהקימו לזמן קצר את הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
ב-1919 עבר קנטורוביץ' לאוניברסיטה בהיידלברג, שם למד כלכלה והיסטוריה ונמשך ל"מעגל גאורגה", קבוצה של אינטלקטואלים שהתגבשה סביב המשורר שטפן גאורגה.
אנשי המעגל, כמו המשורר עצמו, היו ברובם שמרנים, אנטי-דמוקרטים, וביקורתיים כלפי רפובליקת ווימאר.
קנטורוביץ' וגאורגה פיתחו קשרי ידידות, שנמשכו עד מותו של המשורר.
גאורגה עודד את תלמידיו לכתוב ביוגרפיות על גיבורים היסטוריים וככל הנראה עודד גם את קנטורוביץ' לכתוב את ספרו על פרידריך השני.
בין השנים 1924–1926, עבד קנטורוביץ' על מחקר וכתיבה של ביוגרפיה של פרידריך השני.
הספר עצמו יצא לאור בגרמנית במרץ 1927 ובאנגלית ב-1931 וזכה להצלחה מסחרית.
אחת הסיבות להצלחת הספר היא סגנון הכתיבה הקולח, שנועד לקהל הרחב ולא רק למומחים אקדמיים.
קנטורוביץ' ניסה להפיח חיים בדמותו של הקיסר ולציירו כדמות היסטורית הרואית.
לצורך כך הוא התמקד בתיאורים ספרותיים ולא רק במקורות מידע שנחשבו אמינים במחקר היסטורי-פוזיטיבי.
מאפיינים אלה זיכו את הספר בקהל קוראים רחב שהגיב אליו בהתלהבות רבה, אך גם הביאו לביקורת כלפי קנטורוביץ' מצד מומחים אקדמיים, שטענו שהספר עוסק במיתוס ולא בהיסטוריה, שהוא אינו ממוסמך היטב, ושאינו מתבסס על מתודה מהימנה.
כדי לענות לביקורות אלה, הוציא קנטורוביץ' בשנת 1931 כרך משלים, שהתמקד במקורות היסטוריים ודוקומנטציה.
הספר משבח את הגישה האוטוריטרית של פרידריך השני, ורבים מקוראיו זיהו בו אידאולוגיה אנטי-ליברלית ולאומנית.
גם מאפיין זה סייע להצלחה של הספר, מצד אחד, והביא לביקורת עזה כלפיו, מצד שני.
אף על פי שקנטורוביץ' עצמו לא התכוון לכך, המשיך הספר להיות פופולרי אחרי עליית הנאצים לשלטון והודפס שוב ב-1936, על אף שנכתב על ידי יהודי.
מסיבות אלה, הצטער קנטורוביץ' בהמשך על פרסום הספר.
בשנת 1932 קיבל קנטורוביץ' משרה כפרופסור באוניברסיטה בפרנקפורט.
זמן קצר לאחר מכן, בקיץ 1933, עלו הנאצים לשלטון.
קנטורוביץ' נאלץ לבקש חופשה של סמסטר, אך לא ויתר בתחילה על משרתו.
בנובמבר, כאשר חזר ללמד, הוא פתח את השנה בנאום שבו טען במרומז כי המשטר הנאצי אינו מייצג את השאיפות האמיתיות של הלאומיות הגרמנית, והיה לאחד מהפרופסורים הגרמנים היחידים שיצאו באופן פומבי כנגד המשטר בעודם מכהנים.
לאחר אירועים אלה נאלץ קנטורוביץ' להפסיק ללמד, ולעבור באופן זמני לאוניברסיטת אוקספורד, לשם הוזמן כמרצה.
למרות המצב בגרמניה, הוא חזר לברלין אחרי שסיים את עבודתו באוקספורד.
ב-1938 נלקח ממנו דרכונו, והוא הבין שעליו להשיג דרכון חדש ולברוח מגרמניה.
לבסוף הצליח, זמן קצר לאחר ליל הבדולח, לברוח מגרמניה לארצות הברית, לאחר שסטודנט לשעבר, שאביו היה קצין בגסטפו, סייע לו לקבל דרכון.
אמו, שנשארה בגרמניה, מתה בטרזיינשטט בשנת 1943.
בספטמבר 1939 התקבל קנטורוביץ' לעבודה כפרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, משרה זמנית שחודשה מדי שנה עד שהפכה לקבועה ב-1944. בשנת 1946 פרסם את הספר Laudes Regiae: A Study in Liturgical Acclamations and Mediaeval Ruler Worship, שעסק בליטורגיה נוצרית בימי הביניים ובהקשרים הפוליטיים שלה.
הספר זכה לביקורות אוהדות, אך לא עורר עניין מתמשך.
בשנת 1949 החליטה הנהלת אוניברסיטת ברקלי לתבוע מכלל המרצים ואנשי הסגל לחתום על שבועת נאמנות לחוקת ארצות הברית ולחוקת קליפורניה ולהישבע כי אינם לוקחים חלק בארגונים פוליטיים חתרניים.
ברקע של מהלך זה הייתה הבהלה בארצות הברית מפני פעילות קומוניסטית לכאורה, ותחילת עידן המקארתיזם.
קנטורוביץ' היה מהמתנגדים הבולטים להחלטה, וביוני של אותה שנה הוא נשא נאום ובהמשך פרסם פמפלט, בהם הוא הגדיר את השבועה כפגיעה בכבוד האדם ובכבוד המקצועי של אקדמאים.
הוא טען כי על אף שהוא שמרן ואינו קומוניסט, הוא אינו יכול לשאת את השבועה מתוך עיקרון ומתוך התנגדות "למהלך המביש".
בעקבות הפרשה התפטר קנטורוביץ' מברקלי ועבר למכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
בשנת 1945 החל קנטורוביץ' לעבוד על היצירה המרכזית שלו, The King's Two Bodies.
הוא סיים לכתוב את הספר ב-1955, שנתיים לפני שפורסם.
במרכז הספר נמצא הבדיון לפיו למלך, או לגוף הפוליטי, יש שני גופים – אחד טבעי, שכדרך הטבע הוא בן-חלוף, ואחד אלמותי ונשגב.
כפי שנהג גם בספרו הראשון, דרך הניתוח של קנטורוביץ' לא מתמקדת רק במקורות היסטוריים מקובלים, אלא גם בניתוח המשמעות של יצירות ספרות ואומנות.
כך למשל, הוא משלב בספר פרק על המחזה "ריצ'רד השני" של שייקספיר ופרק על "הקומדיה האלוהית" של דנטה.
נקודת ממשק נוספת בין הספרים היא הדיון על פרידריך השני, שמופיע גם ביצירה זו.
הסקירה של קנטורוביץ' מתחילה בדיון על הרעיון הליטורגי של שני הגופים בראשית ימי הביניים.
המלך מיוצג בתפיסה זו כבעל שני גופים, גשמי ורוחני, בדומה לישו.
עם ההתפתחות של השיח היורידי, תפיסה זו התפתחה לרעיון אחר, שקושר בין שני הגופים של המלך לבין החוק.
התפיסה היורידית שאפה להסביר כיצד יכול המלך להיות גם מעל לחוק וגם כפוף לחוק, ואת מקומו ביחס למשפט הטבע והמשפט הפוזיטיבי.
המלך נתפס כאדם טבעי, אך גם כאדם נשגב בעל גישה למשפט הטבע וחוקי הצדק הנצחיים.
לפי קנטורוביץ' התפתחות מאוחרת יותר התגבשה כחלק מהקונפליקט בין הכנסייה לבין גופים פוליטיים חילוניים בימי הביניים המאוחרים.
מצד אחד הוגים נוצרים החלו לייצג את ה"גוף" של הכנסייה כגוף קולקטיבי והיררכי; במקביל, אנשי הגות ומשפט שהתמקדו בארגונים מדינתיים החלו לראות את עצמם כ"גוף פוליטי" קולקטיבי, שהוא באותו הזמן גם גוף מוסרי בעל המשכיות נצחית, שאינה ניתנת לרדוקציה לגוף הטבעי של מנהיגיו או אנשיו.
ספרו האחרון של קנטורוביץ' זכה לביקורות משבחות בארצות הברית, בריטניה וגרמניה מייד עם יציאתו לאור.
שניים ממבקריו הראשונים הגדירו אותו כיצירת מופת.
עם זאת, הספר זכה גם לביקורת, בין השאר, על מיעוט התייחסות לחיי היומיום, לאירועים היסטוריים מחוץ לעולם האינטלקטואלי של ימי הביניים, ולמבנים החברתיים והפוליטיים שברקע העבודות האינטלקטואליות שהוא סוקר.
נורמן קנטור, חוקר של ימי הביניים שהכיר את קנטורוביץ' בפרינסטון, פרסם בשנת 1991 ספר שבו טען שקנטורוביץ', בתקופה שבה חי בגרמניה, היה נאצי בכל מובן מלבד היותו יהודי.
באחד מפרקי הספר, שכותרתו "התאומים הנאצים: פרסי ארנסט שראם וארנסט הרטוויג קונטורוביץ'", השווה קנטור את קנטורוביץ' לפרסי ארנסט שראם , חוקר אחר של ימי הביניים, שהיה חבר במפלגה הנאצית ושימש כהיסטוריון של הפיקוד העליון של צבא גרמניה במלחמת העולם השנייה.
לאחר שהתפרסם הספר של קנטור, מספר חוקרים (ביניהם תלמידו רוברט בנסון, דייוויד אבולעפיה, רוברט לרנר ואחרים) יצאו להגנתו של קנטורוביץ' וניסו להפריך את טענותיו של קנטור.
הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו טען בספרו לפקח ולהעניש שהוא כותב על גופו של המורשע כהומאז' לכתיבתו של קנטורוביץ' על גופו של המלך.
ארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ , היה רוזן נסאו-דיאץ וסטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה.
ארנסט קזימיר נולד ב-22 בדצמבר 1573 בדילנבורג, ליוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג ולאליזבת מלוכטנברג, בתם של גאורג השלישי, רוזן לוכטנברג וברברה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבך.
לאחר מותו של אביו בשנת 1559, חולקו נחלותיו נסאו-דילנבורג, נסאו-זיגן, נסאו-דיאץ וויאנדן בין חמשת בניו החיים, וארנסט קזימיר ירש את נסאו-דיאץ.
בשנת 1631 הוא גם ירש את המחוז הקטן של שפיגלברג (ליד לאוונשטיין).
ארנסט קזימיר היה ידוע בעיקר כמנהיג צבאי יוצא מן הכלל, במהלך מלחמת שמונים השנים.
הוא שירת תחת מאוריץ, נסיך אורנז' במצור על הערים סטינוויק ואולדנזאל, ותחת פיקודו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' במהלך המצור על חרונלו (1627) ובמהלך המצור על 'ס הרטוחנבוס.
כסטאדהאודר של חרונינגן הוא ייסד את מבצר נויווחאנס בשנת 1628. למרות שרק חלק קטן מפריסלנד היה ברשותו, הוא היה מאוד פופולרי, והתושבים העניקו ליורשו את הזכות לשלוט בה לאחר מותו.
ארנסט קזימיר נהרג ב-2 ביוני 1632 מפגיעת פגז במהלך המצור על רורמונד בעודו בודק את החפירות, ובנו היינריך קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ ירש את נחלותיו, והפך לסטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגןחרונינגן ודרנתה.
בשנת 1607 התחתן ארנסט קזימיר עם סופיה הדוויג מבראונשווייג-לינבורג, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
היינריך קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ (1612–1640)
ארנסט קלה היה עיתונאי וסופר גרמני, שכתב על תולדות גרמניה, בעיקר בתקופת גרמניה הנאצית.
הוא נודע בחשיפה ותיעוד פשעים רפואיים של הרייך השלישי, בעיקר תוכנית T4. הוא מחבר הספר "הימים הטובים ההם: השואה בעיני מבצעיה ובעיני העומדים מהצד", שפורסם בתרגום לאנגלית בשנת 1991.
קלה היה טכנאי הסקה מרכזית.
לאחר מכן עמד בדרישות הכניסה לאוניברסיטה ולמד תאולוגיה וחינוך חברתי.
כעיתונאי בשנות השבעים סקר קבוצות שהודרו מבחינה חברתית, בהן חסרי בית, חולים פסיכיאטריים ונכים.
במהלך תקופה זו שיתף פעולה עם גוסטי שטיינר, שהניח את התשתית לתנועת השחרור הגרמנית הפדרלית של נכים.
בשנת 1997 קיבל קלה את פרס האחים שול על ספרו "Auschwitz, die NS-Medizin und ihre Opfer" ("אושוויץ, רפואה נאצית וקורבנותיהם").
בשנת 2001 כיבדה העיר פרנקפורט את קלה בשלט גתה של העיר פרנקפורט על ספרו "Deutsche Medizin im Dritten Reich.
Karrieren vor und nach 1945" ("רפואה גרמנית ברייך השלישי.
קלה כתב 27 מאמרים לשבועון "די צייט".
בין 1974 ל-1995. בשנת 2003 כתב מאמר ובו ביקורת על השמטת הפעילות הנאצית מתוך פרטי הקריירה של אישים שהוזכרו ב-"Deutsche Biographische Enzyklopädie" ("אנציקלופדיה גרמנית ביוגרפית") וכן מאמר בו תיאור יחסי אמנים גרמנים למחנות ההשמדה הנאצים בפולין הכבושה על ידי גרמניה.
הסופר קארל-היינץ ינסן כתב ב-27 בפברואר 1987 על קלה: "המחקר ההיסטורי בן זמננו מתעלם מנושא זה [של פשעים רפואיים בתקופה הנאצית]; [...] אלמלא העיתונאי החופשי ארנסט קלה שעמל על קריאת אלפי תיקים בארכיוני מוסדות, הייתה אחת הזוועות הנוראיות ביותר של המאה הנוכחית - עלומה."
קלה נפטר בעיר הולדתו פרנקפורט בגיל 71 לאחר מחלה ארוכה וקשה.
Psychiatrie im Osten (הגיהנום של איקרמינדה: פסיכיאטריה במזרח) דו"ח, 43 דקות.
כתיבה ובימוי: ארנסט קלה, הפקה: ARD, שידור ראשון: 1993. התפתחות הפסיכיאטריה ב"שנה השלישית לאחר האיחוד הגרמני" מוצגת בדוגמאות של שני מוסדות במזרח גרמניה לשעבר.
הסרט מראה יחס מזעזע לאנשים עם מוגבלות דרך עיניהם של הנפגעים.
חמישים שנה אחרי "המתת החסד" בגרמניה, תיעוד זה שימש תזכורת במסורת הסרטים העלילתיים פריקס וקן הקוקייה.
1971: פרס על שם קורט מגנוס מ-ARD
1981: פרס הטלוויזיה של האקדמיה הגרמנית לאמנויות הבמה
1982: פרס על שם אדולף גרימה לתוכנית טלוויזיה
2001: לוחית גתה של העיר פרנקפורט
2007: מדליית וילהלם לשנר מטעם מדינת הסה
ארנסט פרוקטר היה מעצב, מאייר וצייר אנגלי, ובעלה של האמנית דוד פרוקטר.
הוא היה מעורב באופן פעיל באסכולת ניולין, שותף לבית הספר הארווי-פרוקטר ומדריך בבית הספר לאמנות בגלאזגו.
ארנסט פרוקטר נולד למשפחה של קווייקרים בטיינמאות', נורת'מברלנד.
אביו, הנרי ריצ'רדסון פרוקטר, היה מדען בולט ופרופסור באוניברסיטת לידס שהתמחה בכימיה.
הוא היה גם עמית של החברה המלכותית.
פרוקטר, כמו אביו, למד בבית הספר ביורק בבית הספר של הקווייקרים.
בין השנים 1907–1910 היה תלמידו של סטנהופ פורבס בבית הספר לציור של פורבס בניולין, קורנוול.
ב-1908 וב-1909 היה עוזרם של סטנהופ ואליזבת פורבס והיה תלמיד מצליח ומכובד.
בבית הספר בניולין פגש פרוקטר את אשתו לעתיד דוריס "דוד" שו והם היו "בין התלמידים המצטיינים של בית הספר".
ב־1910 וב־1911 פרוקטר ואשתו לעתיד למדו בפריז באטלייה קולארוסי.
ארנסט ודוריס הושפעו שניהם מהאימפרסיוניזם ומהפוסט-אימפרסיוניזם ומהאמנים שפגשו בצרפת, כמו פייר-אוגוסט רנואר ופול סזאן.
בשנת 1912 התחתן ארנסט פרוקטר עם דוריס בכנסיית סן וינסנט דה פול, פריז.
נולד להם בן בשם ביל והם נשארו בפריז עד 1918.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרוקטר היה סרבן מצפון, ושירת עם יחידת אמבולנסים בדנקירק.
בזמן המלחמה הוא צייר מספר ציורים הנמצאים במוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון.
בשנת 1918 פרוקר ואשתו חזרו לניולין, שם התגוררו בהמשך חייהם.
ב־21 באוקטובר 1935, לאחר שנים של לחץ דם גבוה, נפטר פרוקטר מדימום מוחי בדורהאם, בעת שהיה בנסיעה.
לאחר המלחמה חזרו דוד וארנסט פרוקטר לניולין, שם היה ארנסט חבר באגודת האמנים המקומית.
בינתיים, הוא ואשתו קיבלו עבודה לקשט את ארמון קוקין, רנגון, בשנים 1919 ו-1920. הם ביצעו את העבודה, אך מזמין העבודה הסיני סירב לשלם להם את שכרם, ואחרי שנה הם חזרו לאנגליה.
בשנת 1920 הקימו ארנסט פרוקטר והרולד הארווי את בית הספר לציור הארווי-פרוקטר.
הם לימדו ציור של טבע דומם, דמויות ונופים בצבעי מים ושמן.
בית הספר לאמנות בגלאזגו מינה אותו למנהל לימודי עיצוב ומלאכה בשנת 1934.
ארנסט קארל גאורג צימרמן היה צייר גרמני.
ארנסט צימרמן קיבל שיעורי אמנות ראשונים מאביו ריינהרד סבסטיאן צימרמן (1815-1893).
ארנסט צימרמן, שהתגורר בבית אביו במינכן, היה לעיתים קרובות מבקר באגם קונסטנץ.
שם רכש פונדק בשנת 1879. באחת מנסיעותיו ממינכן לאגם קונסטנץ, הוא נפצע מסוסו שבעט בו, מה שיצר שנים של בעיות בריאות.
הפונדק הפך למאמץ גדול בשבילו, והוא מכר אותו ורכש בית במרסבורג.
שם הקים את הסטודיו שלו ובילה במקום שבועות רבים של השנה.
בגיל 49 הוא נפטר במינכן מסיבוכים מהשבר ברגלו.
עבודותיו הגדולות המאוחרות יותר הן: "הערצת הרועים" (1883), "ישו והדייגים" (1886), "ישו המנחם" (1888) ותמונות ז'אנר שיעורי מוזיקה, חברים עסקיים ועוד.
בציורי הטבע דומם שלו צייר דגים, נושא שלא נחשב על ידי בני דורו.
היה לו חוג נרחב של חברים ומכרים, כמו פרנץ פון לנבאך, וילהלם בוש והנסיך יורש העצר לויטפולד.
צימרמן היה נשוי לאחותו של אמיל קייזר.
בנו היה הצייר ארנסט ריינהרד צימרמן (1881–1939).
מכיוון שאשתו הגיעה מסטאנס, שווייץ, ואחותם הייתה נשואה למרטין פוירשטיין, הם בילו את חופשותיהם לעיתים קרובות בסטאנס, שם הכירו גם את אדוארד צימרמן.
ארנסט פריז היה צייר נוף גרמני במעבר מהרומנטיקה לריאליזם.
ארנסט פריז נולד בהיידלברג לבנקאי, בעל מפעל ואספן הציורים כריסטיאן אדם פריז.
אהבת אביו לאמנות והמצב הכלכלי הטוב במשפחתו אפשרו לו השכלה אמנותית ונסיעות ללא דאגות כלכליות.
שני אחיו, וילהלם וברנהרד פריז, שנולדו כמעט עשרים שנה לאחר מכן, הפכו גם הם לציירים.
משנת 1810, ארנסט פריז, יחד עם קרל פיליפ פור וקרל רוטמן, קיבלו שיעורים מפרידריך רוטמן, אביו של קרל רוטמן, מאסטר באוניברסיטה בהיידלברג.
החל משנת 1815 קיבל ארנסט פריז שיעורים מקרל קונץ בקרלסרוהה.
בשנת 1816 המשיך את לימודיו במינכן.
בשנת 1818 הגיע לדרמשטאדט, שם התאמן בפרספקטיבה ורישום אדריכלי עם גאורג מילר.
עם השנים פריז פנה יותר ויותר לציור נוף.
בשנת 1820/21 למד באקדמיה במינכן.
ארנסט פריז נסע לריינלנד, לטירול ולזלצבורג.
בין השנים 1823–1827 הוא נסע למסע הלימוד הקלאסי לאיטליה.
לאחר שחזר לגרמניה שהה במינכן, אך שב בשנת 1831 לקרלסרוהה, סמוך לביתו בהידלברג, שם מונה לצייר החצר של הדוכס הגדול של באדן.
ארנסט פריז נפטר בקרלסרוהה בשנת 1833 בהתאבדות.
קברו הנוכחי הוא העתק שרף סינתטי שהחליף את קבר אבן החול המקורית.
הוא מציג סרקופג עתיק בצורת בית, שמזכיר את האנדרטה הקבורה של ז'אן ז'אק רוסו.
בתקופת שהותו ברומא עשה פריז מסעות פרודוקטיביים ביותר יחד עם אמנים שונים, מה שהפך אותו למומחה בסביבה הקרובה והרחבה יותר של רומא ודרום איטליה.
כאן התממשה אמנותו וכישרונו יוצא הדופן התגלה.
נופיו האיטלקיים מאופיינים בתפיסה פיוטית של הטבע וטיפול מסוגנן בצורותיו, הם מצוירים בפירוט, בצבע חם, חזק, והרמוני.
הנוף נראה רגוע וחופשי במידה רבה מפאתוס רומנטי, ומעידים על הריאליזם ההתחלתי בציור הנוף.
יחד עם קרל רוטמן וקרל פיליפ פור, הקים ארנסט פריז את מרכז הציור של הרומנטיקה בהיידלברג.
אוסף עשיר של רישומים, ספרי שרטוטים ותחריטים הנמצאים בבעלות פרטית של צאצא בגרמניה.
ציוריו מיוצגים במוזיאונים שונים: גלריות התמונות הגדולות ואוספי הגרפיקה בהמבורג, ברלין, דרזדן, לייפציג, פרנקפורט, דרמשטאדט, קרלסרוהה ועוד.
עם כ-180 עבודות, יש במוזיאון בהיידלברג את אוסף העבודות המקיף ביותר של ארנסט פריז.
ארנסט קלימט היה צייר היסטוריה אוסטרי.
אחיו הצעיר של הצייר גוסטב קלימט.
ארנסט קלימט היה הילד שלישי מתוך שבעה של הצורף וחרט זהב הבוהמי ארנסט קלימט האב (1834–1892) ואנה רוזליה קלימט לבית פינסטר (1836–1915) הוא נולד בפרוור המערבי של באומגרטן ליד וינה.
משנת 1877 ארנסט קלימט למד בבית הספר לאמנות שימושית בווינה של המוזיאון האוסטרי לאמנות ותעשייה כמו אחיו הבכור גוסטב קלימט.
ארנסט וגוסטב היו תלמידיו של פרדיננד לאופברגר (1829–1881), צייר ומעצב בשנות ה-70 של המאה ה-19, שהיה מאוד מחויב לתלמידיו.
הוא יצר קשר בין האחים קלימט להנס מקארט ובכך עזר לשניהם להשתתף בביצוע התהלוכה לכבוד יום נישואי הכסף של הזוג הקיסרי.
בשנת 1881 האחים קלימט (ארנסט וגוסטב) וחברם לבית הספר פרנץ מאטש (1861-1942) הקימו עם אמנים נוספים את "חבורת האומנים" (Künstlerkompagnie) ושנתיים לאחר מכן הם ניהלו סטודיו משלהם בווינה.
החברה שלהם עיצבה בין היתר ציורי קירות ותקרות עבור התיאטראות ברייכנברג, קרלסבאד ובשנת 1885 בפיום, 1885 ציורי תקרה בהרמסווילה בווינה, 1886–1888 ציורי קיר ותקרה בשני גרמי המדרגות של התיאטרון הממלכתי ובשנת 1891 / 1892 תמונות בין העמודים בגרם המדרגות של מוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
העבודות הגדולות ביותר של ארנסט קלימט כללו גם חמישה ציורי תקרה בטירת מונדזי ועבודות בארמון המלוכה הרומני.
בשנת 1891 ארנסט קלימט התחתן עם הלנה פלוגה, אשר זמן קצר לאחר מכן ילדה בת בשם הלנה.
ביולי 1892 אביו ארנסט קלימט נפטר בגיל 59. חודשים ספורים אחרי מות אביו, גם בנו הצייר ארנסט קלימט, נפטר באופן בלתי צפוי ב-9 בדצמבר 1892 מדלקת קרום הלב.
לאחר מות אחיו, גוסטב קלימט לקח על עצמו את פרנסת גיסתו ואחייניתו.
הוא השלים את הציורים הלא גמורים של אחיו.
החברה שלהם התפרקה לאחר מותו של ארנסט קלימט וסכסוך שהתגלה בין גוסטב קלימנט עם פרנץ מאטש.
ארנסט אלכס רוטס (באפריקאנס: Ernst Roets; נולד ב-5 בספטמבר 1985) הוא פעיל פוליטי, סופר ויוצר קולנוע אפריקאנרי.
הוא משנה למנכ"ל ארגון זכויות האזרח AfriForum ומנכ"ל חברת הפקת הסרטים Forum Films.
רוטס גדל בעיירה החקלאית צנין, בפרובינציית טרנסוואל (כיום בפרובינציית לימפופו), שם סיים ב־2003 את בית הספר התיכון מרנסקי.
הוא קיבל תואר LLB בשנת 2009 מאוניברסיטת פרטוריה.
במהלך תקופת הלימודים שלו כיהן בשלל תפקדי מנהיגות שונים, כולל במועצת הסטודנטים ובסנאט, באותה אוניברסיטה.
במהלך תקופת הלימודים שלו שימש רואס כחבר מייסד ויו"ר הלאומי הראשון של הנוער סולידריות.
בשנת 2008, הנוער סולידריות שינה את שמו והארגון הפך לנוער אפריפורום (AfriForum Jeug).
רוטס קיבל את התואר LLM במשפט ציבורי בשנת 2016 בהצטיינות.
רוטס עובד כעת על הדוקטורט שלו במשפט ציבורי באוניברסיטת פרטוריה.
רוטס נעצר בשנת 2010 לאחר שניסה להתקין שלט עם הכיתוב "ברוך הבא לפרטוריה" לאורך הכביש המהיר N1. פעולה זו הייתה במחאה נגד השימוש של עיריית מטרופוליטן טשוואנה במילה "טשוואנה" במקום "פרטוריה" בהתייחסות לשם עיר הבירה במהלך גביע העולם בכדורגל ב־2010.
בשנת 2011 מונה רואץ לתפקיד המשנה למנכ"ל AfriForum.
בשנת 2011 הוא העיד מטעם AfriForum בתיק של AfriForum נכד מלמה.
בשם AfriForum, הוא הגיש כנגד יוליוס מלמה על הסתה לאחר שמלמה שר את השיר "Dubula i'Bhunu" (הרוג את הבור) בכינוסים פוליטיים שונים.
בתביעה זאת בית המשפט מצא את מלמה אשם.
רוטס נאם בכמה ועידות של האומות המאוחדות, במיוחד בנושא התקפות חווה ומצב זכויות המיעוטים בדרום אפריקה.
בשנת 2015 רוטס הגיב בחריפות במשרדי האו"ם בז'נבה להאשמה של ממשלת דרום אפריקה כי מי שמבקש לתעדף את נושא התקפות החווה עושה זאת רק משום שהם רודפים אחר סדר יום גזעי ורוצים להחזיר את האפרטהייד.
באותה שנה הגיש רוטס תלונה על אפליה נגד ממשלת דרום אפריקה לדיווח המיוחד של האו"ם על מצבם של מגיני זכויות האדם, לאחר שממשלת דרום אפריקה התערבה פוליטית באו"ם כדי למנוע מאפריפורום מעמד של ארגון לא ממשלתי עם האו"ם.
רוטס עמד בראש קמפיין של AfriForum מאז 2012 לתעדוף הטיפול בהתקפות חווה.
רוטס הוא כתב את הספר הרוג את הבור (Kill the Boer), שיצא לאור ביוני 2018. הספר עוסק במציאות האכזרית של התקפות חווה בדרום אפריקה.
הספר טוען כי ממשלת דרום אפריקה, מסיבות שונות, שותפה למשבר.
הסיבות הללו כוללות: סירוב לתעדף את הטיפול בהתקפות חווה (למרות עלייה בהתקפות); הסטריאוטיפ השלילי של חקלאים לבנים גורמים שונים בפוליטיקה הדרום אפריקנית מפיצים; הרומנטיזציה של אלימות כלפי חקלאים; שיח שנאה מפלטפורמות פוליטיות; והעלבון וההשפלה של קורבנות התקפות החווה.
הספר חושף סיפורים על מעורבותם הישירה של חברי קונגרס הלאומי האפריקאי (מפלגת השלטון), ממשלת דרום אפריקה ושירות המשטרה בדרום אפריקה בתכנון וביצוע התקפות אלה.
עוד נטען בספר כי יש לראות שדרום אפריקה נעה לכיוון של טיהור אתנית כלפי האוכלוסייה הלבנה.
בהתבסס על ניתוח של אלפי כתבות חדשותיות, הספר טוען שגם התקשורת הדרום אפריקאית שותפה להפצת הסטריאוטיפים השליליים של חקלאים לבנים.
כמו כן הספר טוען שעל הממשלה לתעדף את הטיפול בהתקפות חווה עקב התדירות יוצאת הדופן של התקפות אלה, האכזריות יוצאת הדופן שלהם, התפקיד הייחודי שממלאים החקלאים בחברה ואת הנסיבות הייחודיות בהן חקלאים נמצאים.
גיבורים מזוהמים הוא סרט תיעודי דרום אפריקני שהופק על ידי סרטי פורום בהנחיית אלריך איסל עם ארנסט רוטס וביאטריס פרטוריוס כמפיקים.
הסרט עוסק במאבקו האלים של הקונגרס הלאומי האפריקני נגד האפרטהייד בדרום אפריקה בין השנים 1976–1994. הסרט התיעודי מבוסס על הספר "People's War: New Light on the Wrackle for South Africa" מאת אנתאה ג'פרי.
רוטס הוא בנם של שראל ארנולדוס ואירמה מרייט (לבית ארנסט) מאורניה.
רוטס התחתן עם לאני (לבית דה קוק) ב-5 בדצמבר 2009. הוא גם חלק מלהקת מטאל כבד בשם "Soms Wen Die Wolf".
ארנסט קלוויצקי היה כדורגלן ומאמן גרמני, ששיחק בעמדת הכנף ימני.
קלוויצקי היה במועדון אוניון גלזנקירכן מעיר הולדתו עד שנת 1933, ולאחר מכן עבר למועדון שאלקה 04 שמאותה העיר.
באליפות גרמניה כבש בסך הכל 54 שערים ב-66 הופעות ומדורג במקום השני אחרי פריץ שפאן.
קלוויצקי כבש 38 שערים ב-36 משחקי גביע גרמני וכבש 113 שערים ב-142 הופעות בגאוליגה ווסטפאלן שהייתה לליגה האזורית.
הוא היה מלך השערים של אליפות גרמניה בכדורגל 1939.
הוא גויס בשנת 1942 לורמאכט.
לאחר האימון בעיר בון קלוויצקי נשלח לחזית המזרחית, וכשנפצע הוא הגיע לעיר גוסלאר על מנת להתאושש.
בתום מלחמת העולם השנייה הוא נלקח בשבי, ממנו השתחרר ושיחק לזמן קצר בקבוצות רנניה קלן ופרושיש-אולדנדורף בה סיים את הקריירה בשנת 1949. בגיל 65, הוא ואשתו ארנה עברו להתגורר בברמן עם בתם אלסבט וחתנו הלמוט יגיילסקי, שהיה גם הוא כדורגלן.
ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך שלט בחלק הצפוני של מרקיזות באדן-דורלאך.
הוא עלה לשלטון כשהגיע לבגרות ב-1584. הוא הקים את הגימנסיה אילוסטריי הראשונה במרקיזות.
המרתו מלותרניות לקלוויניזם וכיבושיו בבאדן העליונה גרמו לסכסוכים חמורים - אפילו עם הקיסר - שהשלכותיהם פגעו בבאדן התחתית ובסופו של דבר גם הובילו לאובדן שטחים.
ארנסט פרידריך היה בנם הבכור של קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך ואנה מוולדנץ.
משנת 1577 ואילך, הוא קיבל את חינוכו בחצר האפוטרופוס שלו, הדוכס הלותרני לואי השלישי מוירטמברג.
לאחר מות אביו, הוקמה מועצת עוצרות, המורכבת מאמו אנה, לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (עד 1583), פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ולודוויג השלישי, דוכס וירטמברג.
המועצה שלטה מטעמו במרקיזות באדן-דורלאך אשר ירש אותה כקטין.
ארנסט פרידריך ובנו השני של קרל השני, יאקוב, רצו שניהם לשלוט בנחלה.
צוואתו האחרונה של קרל השני אסרה זאת, אך היא לא נחתמה, ולכן החליטו האפוטרופוסים הנותרים לחלק את המדינה.
ארנסט פרידריך קיבל את באדן התחתית, כולל הערים הגדולות דורלאך ופפורצהיים.
אחיו הצעירים יאקוב וגאורג פרידריך קיבלו גם הם חלקים מהמרקיזות, כך שהארץ חולקה עוד מעבר לחלוקה הקיימת לבאדן-דורלאך ובאדן-באדן.
מרקיזות באדן-הכברג נפלה בחזרה לארנסט פרידריך ב-1590 לאחר מותו של יאקוב.
אחיו הצעיר, גאורג פרידריך, הצליח לאחד מחדש את כל מרקיזות באדן-דורלאך לאחר מותו של ארנסט פרידריך.
ארנסט פרידריך התחתן ב-21 בדצמבר 1585 עם אנה ממזרח פריזיה, בתו של אדזארד השני, רוזן מזרח פריזיה ואלמנתו של האפוטרופוס שלו, אולם לא נולדו להם ילדים.
הרוזן ארנסט רידיגר פון שטארהמברג היה המושל הצבאי של וינה משנת 1680, מגן העיר במהלך קרב וינה ב-1683, גנרל קיסרי במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה, ונשיא הופקריגסראט.
הוא היה חבר בבית שטארהמברג.
הוא נולד בגראץ, שטיריה, כבנו של הרוזן קונרד בלתזאר פון שטארהמברג ואשתו הראשונה הרוזנת אנה אליזבת פון צינצנדורף ופוטנדורף.
גם בן דודו הרוזן גווידו פון שטארהמברג הפך לחייל מפורסם ולחם כשליש לצדו.
ארנסט רידיגר פון שטארהמברג לחם בשנות ה-60 של המאה ה-17 תחת הלוטננט גנרל הקיסרי ריימונדו מונטקוקולי נגד הכוחות הצרפתיים והעות'מאניים.
ב-1683 הוא היה המפקד הצבאי של העיר וינה, עם פחות מ-20,000 איש שהתנגדו לכ-120,000 עות'מאנים שצרו על העיר.
ב-15 ביולי 1683 סירב שטארהמברג להצעת המפקד הטורקי קארה מוסטפא פאשה להיכנע, בהסתמך על הגעתו המהירה של צבא קיסרי, שנשלח על ידי הקיסר ההבסבורגי לאופולד הראשון שברח ממעונו, ועל עוצמת חומות העיר שבוצרו לאחר המצור העות'מאני הראשון על וינה ב-1529.
כאשר לאחר חודשיים הגיע צבא הסיוע בפיקודו של המלך הפולני יאן סובייסקי במחצית הראשונה של ספטמבר, וינה הייתה על סף קריסה.
חומותיה נפרצו על ידי חבלנים טורקים שחדרו מתחת לחומות, מילאו את המנהרות באבק שריפה ופוצצו את מטעני הנפץ.
לבסוף, ב-12 בספטמבר, 80,000 חיילים פולנים, ונציאנים, בווארים וסקסונים תקפו את הטורקים והצליחו להביס אותם בקרב על הקהלנברג.
ארנסט רידיגר פון שטארהמברג הועלה לדרגת פילדמרשל על ידי הקיסר, מתוך הכרה בפעולתו של שטארהמברג בהצלת הבירה הקיסרית.
הוא גם מונה לשר המדינה.
במרדף בעקבות הכוחות העות'מאניים הנסוגים, נפצע שטארהמברג באורח קשה בשנת 1686 במהלך המצור על בודה מירי בידו השמאלית ונאלץ לנטוש את פיקודו.
בשנת 1691 התמנה לנשיא ה-Hofkriegsrat והיה אחראי על ארגון הצבא ההבסבורגי.
שטארהמברג מת בווזנדורף ב-4 בינואר 1701, בגיל 62. קברו (מאת יוזף עמנואל פישר פון ארלך) ממוקם ב-Schottenkirche של וינה.
הוא התחתן תחילה עם בת דודתו השלישית, הרוזנת הלנה דורותיאה פון שטארהמברג.
לאחר מות אשתו הראשונה, הוא נישא בשנית ב-1689 לרוזנת מריה יוזפה יורגר פון טולט (1668–1746), בת דודתו הרביעית.
היו לו ילדים משני הנישואים.
הפוליטיקאי האוסטרי מאוחר יותר ארנסט רידיגר, פירסט צו שטארהמברג היה צאצא שלו.
דורות מאוחרים יותר עשו אידיאליזציה של שטארהמברג כמושיע העולם והתרבות המערבית.
בהוראת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, פסל הוקם לכבודו בשנת 1872 במוזיאון Heeresgeschichtliches בווינה, שם מתועד ביסודיות הקרב על וינה, עם דמותו של שטארהמברג והשריון.
שמו מונצח במקומות רבים באוסטריה, בין היתר שני רחובות בווינה קרויים על שמו.
אֶרְנְסְט קְרֶצְ'מֶר היה פסיכיאטר גרמני שחקר את נושא המַעֲרֹכֶת (התכונות הפיזיות והנפשיות המולדות של בני האדם) וקבע טיפולוגיה.
קרצ'מר נולד ב ליד היילברון.
הוא למד בגימנסיה קנשטאט, אחד מ הוותיקים באזור שטוטגרט.
מ-1906 עד 1912 למד תאולוגיה, רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות טיבינגן מינכן והמבורג.
משנת 1913 הוא היה עוזרו של בטיבינגן, שם קיבל את ההבליטציה שלו ב-1918. הוא המשיך כעוזר המנהל הרפואי עד 1926.
ב-1926 הפך למנהל המרפאה הפסיכיאטרית באוניברסיטת מרבורג.
קרצ'מר היה חבר מייסד של (AÄGP) אשר נוסדה ב-12 בינואר 1927. הוא היה נשיא AÄGP משנת 1929. בשנת 1933 הוא התפטר מה-AÄGP מסיבות פוליטיות.
לאחר שהתפטר מה-AÄGP, הוא החל לתמוך ב-SS וחתם על "נדר הנאמנות של הפרופסורים של האוניברסיטאות ובתי ספר התיכוניים בגרמניה לאדולף היטלר ולמדינה הנציונל-סוציאליסטית".
מ-1946 עד 1959 היה קרצ'מר מנהל המרפאה הפסיכיאטרית של אוניברסיטת טיבינגן.
הוא מת, בן 75, בטיבינגן.
מצב צמח מתמשך ומחקר פרנויה רגיש
קרצ'מר היה הראשון שתיאר את המצב הווגטטיבי המתמשך שנקרא גם "תסמונת קרצ'מר".
מונח רפואי נוסף שנטבע אחריו הוא "הפרנויה הרגישה של קרצ'מר".
לסיווג זה יש את המאפיין לייחד "סוג של פרנויה שלא היה ידוע" לפני קרצ'מר, ואשר "אינו דומה לדימוי הסטריאוטיפי [...] של פרנויה פעילה".
יתר על כן, בין 1915 ל-1921 הוא פיתח אבחנה מבדלת בין סכיזופרניה למאניה דפרסיה.
קרצ'מר ידוע גם בכך שפיתח (ברבע הראשון של המאה ה-20) מערכת סיווג שניתן לראותה כאחד הנציגים המוקדמים ביותר של גישה לתכונות הפיזיות והנפשיות המולדות של בני האדם (התוכנית או הפילוסופיה הכוללת שעל פיה משהו בנוי).
הוא ביסס את מערכת הסיווג שלו על ארבעה סוגי גוף עיקריים:
אסתני או חלוש (רזה, קטן, חלש)
אתלטי (שרירי, בעל עצמות גדולות)
הרעיון של שני סוגים פסיכופתולוגיים גדולים של מאניה-דפרסיה או אי שפיות 'מעגלית' ודמנציה פראקוקס (כלומר סכיזופרניה) פותח על ידי אמיל קרפלין (1856-1926).
קרצ'מר קישר כל אחד מסוגי מבני הגוף שתיאר עם תכונות אישיות מסוימות, ובצורה קיצונית יותר, עם הפרעות נפשיות שונות.
הוא כתב שיש רק קשר חלש בין סכיזופרניה ומבנה גוף פיקני מחד, ובין הסובלים מהפרעה דו-קוטבית (עם הנטייה לסוג מעגלי של פסיכוזת מאניה-דפרסיה) לבין חלושים, אתלטים ודיספלסטיים מאידך.
בקרב אנשים עם סכיזופרניה, הסוגים החלושים-אתלטיים נפוצים מאוד.
קרצ'מר האמין שאנשים פיקנים הם ידידותיים, תלויים ביחסים בינאישיים וחברותיים.
בגרסה קיצונית יותר של תכונות אלו, המשמעות היא למשל שהשמנים נוטים למחלות מאניה-דפרסיה.
טיפוסים רזים היו קשורים עם מופנמות וביישנות.
זה נתפס כצורה מתונה יותר של התסמינים השליליים שמפגינים אנשים עם סכיזופרניה נסוגה.
עם זאת, הרעיון של השיוך של סוגי גוף עם תכונות אישיות כבר אינו משפיע בפסיכולוגיה של האישיות.
המאפיין המהותי של הטיפוס החלוש (האסתני), במילותיו של קרצ'מר, הוא "מחסור בעובי בשילוב עם גובה ממוצע ללא הפחתה".
החוסר קיים בכל חלקי הגוף: שריר, עצם, צוואר, פנים, גוף, גפיים ובכל הרקמות (עור, עצם, שומן, שרירים ומערכת כלי הדם).
המשקל הממוצע וכן מידות הגוף האחרות נמוכות מהערך הכללי עבור גברים.
גבר חלוש יהיה רזה ובנוי צר, עם כתפיים צרות, שרירים דקים, ידיים עם עצמות עדינות, וחזה צר, ארוך ושטוח, שעליו ניתן לראות בדרך כלל את הצלעות.
נשים חלושות הן לא רק רזות, אלא גם בעלות גובה נמוך.
במראה הכללי שלהן הן זהות לגברים חלושים.
הטיפוס האתלטי הגברי של קרצ'מר מאופיין בהתפתחות חזקה של השרירים, השלד והעור.
יש לנו, אם כן, במקרים הברורים ביותר את הרושם הכללי הבא: גבר בגודל בינוני עד גבוה, עם בית חזה מעולה, כתפיים בולטות רחבות ("במיוחד הכתפיים היפרטרופיות", כפי שאמר קרצ'מר), בטן חסונה, רגליים נהדרות.
הביטוי "היפרטרופיה" פירושו התפתחות החורגת מהממוצע, לא במובן של הפרעה פתולוגית.
הסוג האתלטי בקרב הנשים מתאים לצורת הגבר.
הסטייה האופיינית המסוימת היא התפתחות של שומן, הוא עשיר, אבל לא חריג מבחינה אלקטיבית כמו אצל פיקנים.
מלבד נשים מהסוג האתלטי עם גוף נשי מעוגל, ישנן גם נשים בעלות שרירים יוצאי דופן בגוף ובפנים.
במקרים רבים, נשים מהסוג האתלטי הן למעשה גבריות במבנה השרירים.
הטיפוס הפיקני של קרצ'מר מאופיין בהתפתחות היקפית של חללי הגוף (בית החזה, ראש וקיבה), ונטייה לפיזור שומן על הגו.
יש להם גם בנייה חיננית יותר של המנגנון המוטורי (גפיים וכתפיים).
המאפיינים של המקרים המפותחים כוללים: דמות מעוגלת, גובה בינוני, פנים רחבות רכות על צוואר מסיבי קצר, היושב בין הכתפיים, הכתפיים אינן רחבות; רכות, מעוגלות ומציגות גפיים קטנים עם מעט שרירים, כפות הידיים רכות, די רחבות וקצרות.
הטיפוס הפיקני נוטה בצורה נחרצת לכיסוי שומן.
ההשמנה של הפיקני מוגבלת בגבולות מתונים לרוב.
כיסוי השומן של הנשים הפיקניות מרוכז חזק יותר על בעכוז ובבית החזה.
היחס בין החזה לכתף של הנשים הפיקניות זהה לזה של הגברים הפיקניים.
התפלגות סוגי הגוף בין הסכיזופרנים והסובלים מהפרעה דו-קוטבית
קרצ'מר חילק את המזגים לשתי "קבוצות": , המכילה "פרופורציה פסיכיאסתטית" בין קטבים רגישים וקרים, וציקלותימיות המכילה פרופורציה "דיאתטית" בין מורם (אושר) לעצוב.
המונח המודרני לגרסה הקלה של שיגעון 'מעגלי' הוא ציקלותימיה.
הקצב הנפשי של אנשים סכיזותימיים הוא בין לא יציב לעקשן ויש להם מצבי תחושה ומחשבה לסירוגין, והקצב הנפשי של ציקלותימיים הוא בין נייד לנוח.
הפסיכו-תנועתיות של הסכיזותימי לרוב אינה מספקת לגירוי: מעוכבת, מרוסנת, צולעת, נוקשה וכו', ופסיכו-תנועתיות של ציקלותימיים מספקת לגירוי וטבעית.
ציקלותימיים הם לעיתים קרובות פיקניים, סכיזותמיים - אתלטיים, חלושים, דיספלסטיים ותערובותיהם.
הסכיזואידים מורכבים ממאפיינים ההיפראסתטיים (רגישים) והאלחושיים (הקרים).
ארנסט פרנץ (יעקב) פון וייזל היה משפטן יהודי אוסטרי.
מראשוני יהודי וינה שהצטרפו לתמיכה ברעיונות הציונות של הרצל.
נודע כמי שניסח את חוקת השיפוט הצבאית של האימפריה האוסטרו־הונגרית.
ארנסט פרנץ בן וולף וייזל, נולד ב-3 במאי 1857 בסאבכליץ (Sabechlitz) שבבוהמיה (כיום חלק מהמרחב העירוני של פראג).
למד באוניברסיטת פראג בין השנים 1874–1878, אז השלים את לימודי הדוקטורט במשפטים.
זמן מה עבד כעורך דין בפראג, ובשנת 1886 התיישב בבירה וינה.
התמתחותו העיקרית הייתה בתחום המשפט הצבאי, שבו פרסם מספר יצירות.
עבודתו העיקרית שהקנתה לו פרסום רב, הייתה ניסוח חוקה לשיפוט הצבאי של האימפריה האוסטרו־הונגרית, שלאחר אישורה בפרלמנט הפכה לחוקה הצבאית המודרנית הראשונה, והחליפה את החוקה בת 200 השנים שנהגה באימפריה מאז ימי הקיסרית מריה תרזה.
בשנת 1915 התמנה לסגן התובע הכללי הצבאי.
במסגרת שירותו הצבאי, זכה ב-1912, לעיטור מסדר כתר הברזל מדרגה שלישית.
פון וייזל היה מעורב בתחום ההגירה, וכיהן בין השנים 1905–1919 כנשיא האגודה הקולוניאלית האוסטרו-הונגרית.
כמשפטן, כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין הבינלאומית (1923–1929) ושל ההסתדרות הציונית החדשה.
כן כיהן כנשיא ה-"Allgemeine Kreditvereinsbank" (הבנק הכללי לאשראי) בווינה, כחבר הנהלת בנק בוהמיה בפראג וכדירקטור בכמה חברות ביטוח.
פון וייזל היה מראשוני היהודים בווינה שתמכו ברעיונות הציוניים של הרצל.
בנו בנימין זאב פון וייזל הלך בעקבותיו בפעילות הציונית ואחרי שפגש בזאב ז'בוטינסקי היה לאחד מראשוני וראשי התנועה הרוויזיוניסטית.
היה נשוי לשרלוטה לבית פופר-מיכלופ, והם ניהלו אורח חיים דתי, נולדו להם בת ושני בנים:
מריאנה בת' (1889–1984) - הייתה משפטנית פמיניסטית, האישה האוסטרית הראשונה שזכתה לתואר דוקטור למשפטים ב-1921. ב-1906 היא נישאה לפילוסוף הפרוטסטנטי קרל בת' שנחשב לאחד האבות המייסדים של תחום הפסיכולוגיה של הדת והתנצרה.
בדצמבר 1938 הוסרה ממרשם לשכת עורכי הדין האוסטרית בשל יהדותה, המשפחה נמלטה לארצות הברית ומריאנה לימדה שם במוסדות אקדמיים שונים.
גם בעלה, שהיה דקאן הפקולטה התאולוגית הפרוטסטנטית באוניברסיטת וינה, המשיך בקריירה אקדמית תאולוגית בארצות הברית.
בנימין זאב - (1896–1974) שהיה מראשוני התנועה הרוויזיוניסטית עלה לארץ ישראל והתיישב בגדרה שבה חי ופעל עד מותו.
גיאורג מרטין - (1898–1974) המשיך להתגורר באוסטריה עד פטירתו.
ארנסט רנגלין הוא גיטריסט ומלחין ג'מייקני.
הוא עבד, בין היתר, עם ג'ימי קליף, פרינס באסטר ובוב מארלי.
רנגלין ידוע בגישתו האקורדלית והקצבית המשלבת ג'אז ורגאיי.
ב-1973 הוא קיבל פרס מממשלת ג'מייקה על הישגיו המוזיקליים.
מאז 1984 מתגורר רנגלין בפורט לודרדייל שבפלורידה ומופיע באופן קבוע בפסטיבלי ג'אז בין-לאומיים.
לורד ארנסט רתרפורד היה פיזיקאי בריטי יליד ניו זילנד, מגלה הסיבות לרדיואקטיביות, ממקדמי גילוי מבנה האטום וחתן פרס נובל לכימיה לשנת 1908, "על מחקריו במבנה האטום ובכימיה של חומרים רדיואקטיביים".
רתרפורד נולד בעיירה ברייטווטר (Brightwater) הסמוכה לעיר נלסון שבאי הדרומי של ניו זילנד.
אביו ג'יימס הגיע בגיל ארבע לניו זילנד מסקוטלנד והיה יצרן פשתן, ואמו מתילדה הגיעה בגיל 13 מאנגליה והייתה מורה.
בשנת 1890 זכה במלגה ולמד באוניברסיטת ניו זילנד שבקרייסטצ'רץ' מתמטיקה, לטינית ופיזיקה ושיחק בנבחרת הרגבי.
בשנת 1893 זכה בתואר שני כפול בהצטיינות בפיזיקה ובפיזיקה מתמטית.
בשנת 1895 קיבל מלגה ללמודים באוניברסיטת קיימברידג' ושם הצטרף לפרופסור ג'יי ג'יי תומסון מגלה האלקטרון במעבדת קוונדיש.
התמחה ברדיואקטיביות וגילה בשנת 1899 שלקרינה רדיואקטיבית יש שתי צורות אותן כינה קרינת אלפא וקרינת בטא.
בשנת 1898 קיבל משרת הוראה באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה, שם עבד עם הכימאי פרדריק סודי, לימים חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1921. בשנת 1900 חזר לניו זילנד על מנת להינשא לג'ורג'ינה ניוטון.
רתרפורד המשיך במחקריו על הרדיואקטיביות בקנדה.
הוא גילה גז אציל חדש שהתגלה כאיזוטופ של היסוד הרדיואקטיבי רדון ושקבל את השם תורון (thoron), ופרסם ספר בשם "רדיואקטיביות" בשנת 1904.
על מחקריו אלו קיבל רתרפורד את פרס נובל לכימיה בשנת 1908. רתרפורד היה משועשע מהעובדה שזכה לפרס בכימיה ואמר לחבריו כי "הטרנספורמציה המהירה ביותר שהוא מכיר היא הפיכתו מפיזיקאי לכימאי".
משהבחין שעופרת היא תוצר התפרקות סופי של אורניום, רתרפורד העלה השערה שמדידת הכמויות היחסיות וקצב ההתפרקות של אטומי האורניום יאפשרו לתארך מינרלים וכתוצאה מכך, טכניקה זו הקטינה את הגיל המשוער של כדור הארץ.
שימוש בתיארוך רדיומטרי של ממצאים גאולוגיים הוא מיסודות הגאולוגיה המודרנית.
בהיותו בקנדה קיבל רתרפורד הצעות מאוניברסיטאות בארצות הברית, מה שאילץ את אוניברסיטת מקגיל להגדיל את שכרו בהתמדה.
בסופו של דבר רתרפורד שאף לחזור לבריטניה שהייתה אז מרכז המחקר העיקרי.
ואכן בשנת 1907 משהתפנתה משרת יו"ר הקתדרה לפיזיקה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר עבר רתרפורד לנהל אותה.
רתרפורד הוכיח כי קרינת אלפא היא בעצם גרעין אטום הליום ויחד עם תלמידו האנס גייגר ביסס את העיקרון החשמלי לאיתור חלקיקים בודדים הנפלטים מאטומים רדיואקטיביים.
מה שהניח בסופו של דבר את היסוד לפיתוחו של מונה גייגר.
עיקרון זה אפשר לו לחשב קבועים פיזיקליים חשובים כגון מספר אבוגדרו.
שנת 1911 הייתה אחת המוצלחות מבחינתו.
ניסויים שערך תלמידו ארנסט מרסדן בפיזור חלקיקי אלפא במעברם דרך רדיד זהב הביאו אותו לתגלית שרוב המסה של האטום מרוכזת בגרעין, המהווה פחות מאלפית מרדיוס האטום כולו.
נילס בוהר הדני שעבד עם רתרפורד השלים את התמונה כשמיקם את האלקטרונים במסלול יציב מסביב לגרעין (ראה מודל בוהר).
בשנת 1914 קיבל רתרפורד תואר לורד.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עסק בפיתוח אמצעים לאיתור צוללות, רשם פטנט על הידרופון פיזואלקטרי ואף נשלח לארצות הברית להרצות על הנושא.
בסוף מלחמת העולם הראשונה חזר לעסוק במחקר.
תוך ניסוי של הפגזת אטומים קלים בחלקיקי אלפא הוא הצליח לגרום לאטומי חנקן להפוך לאטומי חמצן.
בכך היה לאדם הראשון שהצליח להפוך יסוד אחד ליסוד אחר, והגשים את חלום האלכימאים.
החל משנת 1919 שימש כמנהל מעבדת המחקר קוונדיש שבקיימברידג'.
בהנהלתו הפכה המעבדה לחממה לתגליות, בין השאר גילוי הנייטרון על ידי ג'יימס צ'דוויק בשנת 1932. אחד עשר מתלמידיו של רתרפורד זכו בפרס נובל.
בשנים 1925–1930 כיהן כנשיא החברה המלכותית.
בחייו הפרטיים אירעה טרגדיה כשבתו היחידה איליין מתה בעת שילדה את בנה הרביעי בשנת 1930. שנה אחר כך זכה רתרפורד לתואר אצולה ובחר בתואר "לורד רתרפורד מנלסון".
ארנסט רתרפורד מת בגיל 66 מסיבוכים של בקע.
רוב הסיכויים שהיה ניתן להציל את חייו, אך עקב פרסומו הרב הזעיקו לנתחו רופא מנתח בכיר שהגיע אליו תוך שמונה שעות; אך בפרק זמן זה קטע המעי הפגוע לא קיבל אספקת דם, ולא נותר הרבה לעשות להצילו.
אפרו הוטמן בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון.
לזכרו הונפקו בולים בכמה מדינות, ודיוקנו מתנוסס על שטר של 100 דולר ניו זילנדי.
על שמו היסוד שמספרו האטומי 104 רתרפורדיום.
נודע במיוחד באיוריו לספרי ילדים מפורסמים כגון "הרוח בערבי הנחל" ו"פו הדב".
מילן ושפארד נפגשו בעבודתם בשבועון הסאטירי "פאנץ'", ובתחילה לא חיבבו איש את רעהו.
לאחר זמן מה החלו השניים לעבוד על ספרו של מילן "פעוטים היינו".
קוראי הספר אהבו את ציוריו של שפארד וזה הפך לשותף קבוע של מילן ואייר את שני ספרי השירה שלו ושני ספרי פו: פו הדוב והבית בקרן פו איוריו התבססו על מקומות אמיתיים ביער אשדון ובחווה, כפי שדרש ממנו מילן.
איוריו של שפארד לספר "פו הדב" נעשו תחילה בשחור לבן ומאוחר יותר בצבע, והפכו לחלק בלתי נפרד מהספר.
דוב הצעצוע שעל-פיו צויר פו הדב הוא זה של גראהם שפארד, בנו של המאייר.
באיוריו של שפארד מופיעים בעלי החיים וכן צעצועי ילדים בצורה מואנשת והם נראים כחבריו.
ארנסט שפארד נולד ב-10 בדצמבר 1879 בלונדון.
אביו, הנרי שפארד, היה אדריכל ואמו, ג'סי הרייט, הייתה בתו של אמן צבעי המים ויליאם לי.
כבר בגיל צעיר גילה שפארד כישרון לציור.
בשנת 1897 החל ללמוד בבית הספר הת'רלי לאמנויות יפות בצ'לסי ולאחר שנת לימודים אחת עבר לאקדמיה המלכותית לאמנויות, שם זכה במלגת לנדסיר בשנת 1899 ובפרס המכון הבריטי בשנת 1900. באקדמיה הכיר שפארד את אלינור צ'פלין, אותה נשא לאישה בשנת 1904. בני הזוג רכשו בית בלונדון ונולדה להם בת אחת, מרי.
הקריירה האמנותית של שפארד החלה ב-1906, כשפרסם מהדורות מאוירות של "משלי איזופוס", "Tom Brown's School Days" ו"דייוויד קופרפילד", ובמקביל החל לעבוד כמאייר בכתב העת "פאנץ'".
שפארד גם יצר ציורים, אותם הציג בתערוכות במכון לאמנויות יפות של גלאזגו, בגלריה לאמנות של מנצ'סטר , בגלריית ווקר לאמנות ובעיקר באקדמיה המלכותית לאמנויות בפיקדילי.
ב-1914, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, שפארד היה כבר בשנות השלושים של חייו, אך הוא התגייס לצבא בדרגת סגן משנה.
ב-1916 נלחם בחזית הצרפתית בקרב על הסום, ב-1917 הועלה בדרגה והועבר לחיל המודיעין ונלחם בקרב על אראס.
הוא זכה באות הצטיינות כמפקד.
בכל אותה העת המשיך לרשום סצנות מחיי החיילים ומשדות הקרב.
החומר החזותי המרגש התפרסם בכתב העת פאנץ' ושפארד התפרסם בזכותו כמאייר מוכשר.
בתום המלחמה שפארד חזר לעבודתו בפאנץ', ב-1923 התמנה למאייר ראשי של השבועון.
הוא החזיק במשרה זו עד סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945.
שפארד הוא אביה של מרי שפארד, מאיירת הספרים הראשונים בסדרת מרי פופינס.
בעשור הראשון של המאה הקודמת היה עדיין הצילום בחיתוליו ולא היו צלמי קרב שליוו את הצבא.
רישומיו של שפארד סיפקו את החומר החזותי משדה הקרב ומילאו את מקומם של צילומי הקרבות של ימינו.
כאשר חזר שפארד לעבודתו בשבועון פאנץ, אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה פרנק ריינולדס בעל השפעה רבה בניהול העיתון, בייחוד בכל שנגע לתחום האיור והקריקטורה.
הוא ראה בשפארד אדם רגיש להתרחשויות בחברה האנגלית ובייחוד לתחושות הדור הצעיר, שיצא ממלחמת עולם הראשונה מאוכזב וספקני ביחס ל "ערכים הנצחיים" של החברה הבריטית השמרנית.
שפארד לא היה מהפכן פוליטי, אך ידע לבקר את שביעות הרצון העצמית של האזרח הבריטי, את הצביעות, הבטלנות ושאר פגעי החברה המבוססת.
שפארד הכניס לעולם הקריקטורה האנגלית רוח חדשה.
ציוריו הצטיינו בקו קליל ומרומז ובתפיסה מימטית של תנועת הדמויות.
סגננו היה חסכוני, לפעמים אפילו קצת "פרוע".
הוא עסק בקריקטורה חברתית וברישומיו הציב את דמות הילד התמים כמי שמציב סימן שאלה בקשר להתנהגות המבוגרים.
הילדים בקריקטורות של שפארד שחקו את משחקי המבוגרים בתום לב, אך בעצם העמידו לנגד עיני המתבונן מראה אשר שיקפה וגם הדגישה את הצד האינפנטילי שבמבוגר ואת פוטנציאל האכזריות והשחיתות הטמון בילד.
ארנסט שפארד ואלן מילן המשורר והסופר, הכירו במקום עבודתם בפאנץ'.
מילן לא התלהב מאיוריו של שפארד, אך בהמלצת חבריו הסכים לקבלו כמאייר לשיריו שהתפרסמו בפאנץ'.
למרות חששותיו של מילן אסופת שיריו הראשונה : "כשהיינו קטנטנים" - עם איוריו של שפארד התקבלה על ידי ציבור הקוראים הצעירים והמבוגרים, לכן החליט להמשיך את דרכו כסופר ילדים עם המאייר שפארד ואף לשתפו בתמלוגים ממכירת ספריו.
היחסים בין הסופר והמשורר היו אמביוולנטיים.
שפארד כינה את פו "הדוב הטיפש הזקן הזה" וחשב שה"דוב הטיפש" העיב על כל עבודתו האמנותית .
גם מילן הסופר והמשורר לא גילה חיבה למאייר שלו.
כאשר שפארד רצה לפרסם ספר על עבודתו כמאייר, הוא פנה למילן וביקש ממנו הקדמה קצרה לספרו מילן הסכים אך כתב הקדמה מתנשאת וארוגנטית בזו הלשון:
בהמלצתו של ריינולדס שפארד התחיל לאייר את שיריו של מילן שהתפרסמו לראשונה בפאנץ' ויצאו אחר כך כספר "פעוטים היינו".
האיורים, היו רישומי עפרון, ללא צבע והם היוו חלק אינטגרלי של הטקסט.
הם השלימו את הכתוב, ולפעמים פלשו לתוכו או חרגו ממנו בחינניות.
המפגש בין בעלי החיים המצוירים לבין הילד, כמו המפגש בינו לבין המבוגר, היה מפגש בין דומים שהם שונים.
בשירי מילן משמשים בעלי החיים ראי למאוייו, שמחותיו וחרדותיו של הילד.
הסוס, הארנבת, הכלב, האריה והחיות, הן למעשה חבריו הטובים.
בעצם לא כל החיות הן בעלי חיים ממש, חלקן הן פרי דמיונו של הילד וחלקן פשוט צעצועיו.
למשל הדובים שבשיר "הדובים מקינג ג'ורג'" – הם פרי דמיונו של הילד ההולך ברחוב וממציא לעצמו חברים למשחק.
כבר בשלב זה נראים הדובים של שפארד כילדים שהתחפשו לדובים, וקצת – וזה חידוש - כמו דובוני צעצוע.
אלה אינן חיות מואנשות, אלא צעצועים מונפשים שבאו לשחק עם הילד.
באיורים שהכין שפארד ל"פו הדוב" ו"הבית בקרן פו" מתרחשת המטמורפוזה האמיתית והשלמה של הצעצועים ההופכים לחברים ואולי אפילו לחלקים שונים מאישיותו של הילד.
שפארד עיצב את הדובון על פי צעצוע של בנו אך הוא מופיע כבר באחד מגיליונות פאנץ' ב-1924 כאיור לשיר "דוב צעצוע" וב-1930 כתמונה בבית תה בבריסטול.
כבר בגרסה המוקדמת לדובון צורה ואופי של "ילד".
הוא קצת מסורבל אבל יש המון גמישות בתנועותיו, בדיוק כמו בתנועותיו של ילד קטן ושמנמן.
למעשה כאלה הן גם שאר החיות בשני ספרי פו הדוב והן מייצגות במידה רבה את אישיותו התמימה, אך מורכבת של הילד הרוצה לפעמים להישאר זהיר ונאמן כמו החזרזיר, לפעמים שחצן כמו טייגר, לפעמים מסכן ומקופח כמו איה, ותמיד – לקקן!
המשתוקק למשהו מתוק, כמו פו הדוב.
ותכונות אלה מלוות אותו לפעמים עד סוף ימי חייו עד ימי זקנתו.
לימים שפארד הוסיף צבע לרישומיו.
ב-1931 שפארד אייר את ספרו הקלסי של קנת גרהם "הרוח בערבי הנחל" וגם איוריו לספר זה זכו להצלחה רבה, אך לא היה בהם אותו עומק ואותה מקוריות כמו באיוריו ליצירתו של מילן.
שיתוף הפעולה בין מילן לשפארד
שיתוף הפעולה בין הסופר מילן לבין המאייר שפארד הוכח כפורה מאוד.
דמויותיו של מילן קרמו עור וגידים ועוררו הזדהות אצל הקורא הצעיר, ואצל הקורא המבוגר, פרשנותו של שפארד עוררה הבנה של רובדי העומק הטמונים בטקסט הפשוט כביכול.
גם שפארד יצא נשכר משיתוף הפעולה עם מילן.
הוא השתחרר מן הצורך להמציא דברי שנינה לקריקטורות ויכול היה להתמסר למלאכת האיור שהייתה חביבה עליו ונושאים שהיו תמיד קרובים ללבו.
שפארד יצר בהשראתו של מילן את דמות הילד האידיאלי, שהיה דומה לדברי בני זמנו לבנו של הסופר, אבל הילד שבציור הפך ל"טיפוס" עוצמתי יותר מן הילד החי.
דבר דומה קרה גם לצעצועיו המצוירים, שהפכו ל"טיפוסים" מגובשים וברבות הימים זכו לעמידה ברשות עצמם.
על כך יעידו מחירי רישומיו המקוריים של שפארד ששמשו כדגמים לסרטים, להדפסים ולתעשיית קיטש נרחבת ההולכת ומתרבה.
בשלב מסוים גם מילן צר העין נאלץ להודות בתרומתו של שפארד לתהילתו.
הוא עשה זאת במעין צוואה שנאמר בה כך:
סֵר ארנסט הנרי שקלטון היה מגלה ארצות בריטי שהשתתף במספר משלחות חשובות לחקר היבשות אירופה ואוסטרליה.
התפרסם במיוחד בעקבות עמידתו בראש משלחת חקר שיצאה למשימה לחציית אנטארקטיקה בשנת 1914 והצלחתו להשיב את כל צוות המשלחת בשלום, לאחר שספינתם, ה"אנדיורנס", נכלאה בקרח והתרסקה.
שקלטון נולד ב-15 בפברואר 1874 בקילקי שבמחוז קילדייר באירלנד, למשפחה ממוצא אנגלי, במקור מיורקשייר.
אביו, הנרי שקלטון, ניסה להתגייס לצבא הבריטי, אך בריאותו הלקויה מנעה ממנו לעשות זאת.
הוא הפך לחקלאי במקום, והתיישב בקילקי.
אביו היה צאצא של אברהם שקלטון, קווייקר אנגלי שעבר לאירלנד בשנת 1726. אמו של שקלטון, הנרייטה לטיטיה סופיה גאבן, הייתה צאצא של משפחת פיצמוריס האירית.
הזוג נישא בשנת 1872. ארנסט היה השני מבין עשרת ילדיהם, והראשון מבין שני בנים.
הבן השני, פרנק, נחשד בגניבת ב-1907, אך זוכה מאוחר יותר.
בשנת 1880, כאשר היה ארנסט היה בן שש, מכר אביו את קרקעות המשפחה כדי ללמוד רפואה בטריניטי קולג' שבדבלין, והעתיק את משפחתו לעיר.
ארבע שנים לאחר מכן, עברה המשפחה שוב, ל שבפרברי לונדון, בחיפוש אחר הזדמנות תעסוקתית לאביו שהוסמך כרופא.
ייתכן שגורם נוסף למעבר היה אי נוחות לגבי מוצאם ה, בעקבות ההתנקשות בלורד פרדריק קוונדיש, המזכיר הראשי של אירלנד, ב-1882, על ידי לאומנים איריים.
עם זאת, שקלטון התגאה במשך כל חייו בשורשיו האיריים, והכריז תכופות, "אני אירי".
מילדותו המוקדמת אהב שקלטון מאוד לקרוא ספרים – עיסוק שעורר בו תשוקה להרפתקה.
בילדותו למד בחינוך ביתי עם אומנת, וכשהגיע לגיל אחת עשרה התחיל ללמוד בבית הספר פיר לודג' בווסט היל, דולוויץ', בדרום מזרח לונדון.
בגיל שלוש עשרה, החל ללמוד בקולג' דולוויץ' .
שקלטון הצעיר לא מאוד אהב את הלימודים, ונאמר עליו שהוא "משועמם" מלימודיו.
שקלטון אמר על הלימודים: "מעולם לא למדתי הרבה גאוגרפיה בבית הספר...
גם לימודי הספרות כללו רק ניתוח של קטעים מסוימים מכתבי המשוררים וסופרי הפרוזה הגדולים...
מורים צריכים להיזהר מאוד בשביל לא לקלקל את אהבת השירה [של תלמידיהם] לנצח, על ידי הפיכתה למשימה ולמטלה." בשנה האחרונה שלו בבית הספר, הצליח שקלטון להגיע למקום החמישי בכיתה שמנתה שלושים ואחד תלמידים.
לאחר סיום לימודיו ב-1890 שירת כקצין בצי הסוחר הבריטי.
בשנים 1901–1903 היה שקלטון אחד המשתתפים במשלחת סקוט לכיבוש הקוטב הדרומי.
אולם בשלב מסוים הורה סקוט על השבתו לבריטניה, באמתלה של דאגה לבריאותו.
הסיבה האמיתית להדחתו מהמשלחת הייתה כנראה הפופולריות הרבה לה זכה בקרב חבריה, שסקוט ראה בה איום על מנהיגותו.
יש הטוענים שהיריבות בין השניים נבעה גם מהעובדה ששקלטון השתייך לצי הסוחר, וסקוט לצי המלכותי.
בשנים 1907–1909 ניסה שקלטון לארגן משלחת משלו לקוטב הדרומי, בספינה "נמרוד".
אף שהמשלחת זכתה למספר הישגים נאים, כגון ההעפלה הראשונה לראש הר ארבוס, הר הגעש הפעיל באי רוס, לא עלה בידה להגיע לקוטב הדרומי לאחר ששקלטון החליט שלא לסכן את חיי אנשיו, עקב בעיות אספקה.
מאוחר יותר העיר שקלטון בעניין זה כי "עדיף להיות חמור חי מאשר אריה מת".
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, שבראשה עמד שקלטון, יצאה מלונדון ב-1 באוגוסט 1914 בספינה "אנדיורנס", ומטרתה הייתה לחצות את יבשת אנטארקטיקה, ממפרץ ואסל, דרך הקוטב הדרומי אל האי רוס הנמצא בצדה השני.
"אנדיורנס" יצאה לדרכה מספר ימים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כאשר נודע לשקלטון על פרוץ המלחמה, הוא שיגר מברק לשר הימייה הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, והציע לו להעמיד את "אנדיורנס" וצוותה לרשות הצי הבריטי, אולם צ'רצ'יל ענה לו במלה אחת "המשיכו!".
זמן קצר לקראת הגעתה לאנטארקטיקה, נאלצה המשלחת לנטוש את תוכניתה המקורית כאשר "אנדיורנס" כותרה בים קרח ונתקעה בים ודל.
הצוות והמשלחת בראשות שקלטון שמרו על מורל גבוה וחיי שגרה בתנאים הקשים במשך כשנה.
בחורף 1915 גבר לחץ הקרחונים על הספינה, שקלטון ואנשיו הוציאו ממנה אספקה חיונית ונטשו אותה בשלוש סירות הצלה.
לאחר מכן התרסקה הספינה וטבעה.
צוות הספינה וחברי המשלחת ערכו מסע משולב לאי הפיל – תחילה במזחלות על הקרח בים ודל, ולאחר מכן בשלוש סירות ההצלה.
כאשר הגיעו לאי הפיל, הם שיפצו את אחת הסירות ושקלטון וחמישה אנשים נוספים הפליגו בה לאיי ג'ורג'יה הדרומית כדי להשיג עזרה.
הנווט פרנק וורסלי ניווט את הסירה בת שמונת המטרים "ג'יימס קיירד" במסע של כ-1,300 קילומטר בים הסוער של מעבר דרייק בסוף הסתיו האנטארקטי (אפריל ומאי), דבר שנחשב להישג יוצא דופן.
טעות ניווט של 0.2 מעלות הייתה עלולה לגרום להם להחטיא את האי, ולהיסחף הרחק לאוקיינוס האטלנטי ללא אפשרות הצלה.
לאחר שסופה הכתה בהם ליד חופי ג'ורג'יה הדרומית, הם נאלצו לנטוש את סירתם השבורה על חופו הדרומי של האי, ולא יכלו להקיף בה את האי כדי להגיע לתחנת ציד הלווייתנים שנמצאה בצידו הצפוני.
שלושה מצוות הספינה, שקלטון, וורסלי וטום קרין חצו את רכס הרי האי במסע מפרך לא פחות, שארך 36 שעות, מסע ששנים אחר כך חזרו עליו מטפסים מקצוענים כמו ריינהולד מסנר, ונתקלו בקשיים חרף היותם ערוכים עם ציוד מלא ומשוכלל.
כל שאר אנשי הצוות, 22 איש תחת פיקודו של פרנק ויילד, חיכו במשך למעלה מארבעה חודשים באי הפיל.
לאחר שלושה ניסיונות נפל, הם חולצו על ידי הספינה הצ'יליאנית "ילקו", בפיקוד לואיס פדרו, ב-30 באוגוסט 1916, 22 חודשים לאחר היציאה הראשונית מג'ורג'יה הדרומית, וכל צוותה של "אנדיורנס" שב בשלום לבריטניה.
ספינתו של צוות אחר, בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש, שיצאה לצדה השני של אנטארקטיקה כדי להכין נקודות אספקה עבור משלחתו של שקלטון, טבעה אף היא, ולמרות זאת הצליח צוות זה למלא את משימתו ולהשאיר אספקה עבור המשלחת שמעולם לא הגיעה.
בדצמבר 1916 ארגן שקלטון משלחת הצלה אשר חילצה את מרבית אנשיו של מקינטוש מאנטארקטיקה.
ב-9 במרץ 2022, לאחר יותר ממאה שנים, פרסמה משלחת מחקר חדשה שהספינה "אנדיורנס" נמצאה מתחת לשכבת הקרח, במצב שימור טוב.
בשנת 1921 יצא שקלטון בראש משלחת נוספת לאנטארקטיקה, אולם ב-5 בינואר 1922 נפטר מהתקף לב.
שקלטון כדוגמה למנהיג "ממוקד באנשים"
דאגתו של שקלטון לשלום אנשיו, כפי שהתבטאה כבר בזמן משלחת ה"נמרוד", היא שאפשרה להם לעמוד במשימת ההיחלצות בשלום מאנטארקטיקה, כאשר לרשותם עומדות שלוש סירות הצלה זעירות ומעט אספקה שהצליחו לחלץ מספינתם הטובעת.
כאשר נשאל אחד מחברי הצוות כיצד הצליחו לבצע את הלא-ייאמן, הוא ענה "במלה אחת: שקלטון!".
שקלטון השכיל לשמור על מורל גבוה בקרב אנשיו ולהימנע מסכסוכים וממתיחויות ביניהם.
הוא דאג כי יימצאו בידיהם מצלמות וכלי נגינה, וערך מסיבות וערבי מוזיקה ושירה.
הוא עודד את חברי הצוות לתעד את המסע ביומניהם והבטיח להם שוב ושוב כי הם יחיו לספר לאחרים את אשר אירע.
אך הדבר החשוב מכול היה יכולתו להפוך את המסע מכישלון להצלחה.
כאשר עמדו חברי הצוות והביטו בספינתם השוקעת אל מתחת לקרח, עמד שקלטון בנקודה מעט מרוחקת מהם, ואז אסף אותם אליו ואמר להם, "עכשיו אנו הולכים הביתה".
כך הטיל עליהם משימה חדשה ומאתגרת לא פחות ממשימתם המקורית – משימה בה עמדו בהצלחה גדולה.
בכך שימש שקלטון השראה למנהיגים אחרים אשר מצאו את עצמם במצב דומה, למשל לאסטרונאוט האמריקאי ג'יימס לװל, מפקד טיסת אפולו 13.
ב-1904 נישא לאמילי דורמן, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-5 בינואר 1922 נפטר מהתקף לב, ונקבר באי ג'ורג'יה הדרומית.
על שמו נקראים חוף שקלטון, רכס שקלטון ומפרצון שקלטון שבאנטארקטיקה ומכתש שקלטון בקוטב הדרומי של הירח.
ארנסטו סאבטו (ספרדית: Ernesto Sabato; ) היה סופר ארגנטינאי, פיזיקאי, צייר, הוגה דעות חתן פרס סרוונטס 1984.
ארנסטו סאבטו, בן למהגרים איטלקים, נולד בעיירה רוחאס שבמחוז בואנוס איירס.
הוא היה בנם העשירי של פרנצ'סקו וג'ובאנה מריה פרארי, סאבטו.
וארנסטו נקרא על שמו של אחיו שנפטר.
(סאבטו סיפר שמקור שם משפחתו הוא שבתאי וכפי הנראה שורשיו יהודיים).
סאבטו למד בקולחיו נסיונאל דה לה פלאטה, שם הכיר את פדרו הנריקס אורניה, שהיה ההשראה לקריירה הספרותית שלו.
במהלך לימודיו הפך לפעיל קומוניסטי במסגרת "הרפורמה האוניברסיטאית".
ב-1933 הפך המזכיר הכללי של "הפדרציה הקומוניסטית הצעירה".