tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאפיין נוסף, כתב יעקב כ"ץ, היה "הוויתור על ניסיון לכפות את קיומן של המצוות – אם בכפייה פיזית באמצעות השלטונות, אם בכפייה חברתית." באותה שעה ביקש הרב מאיר איזנשטטר, נציג האורתודוקסים, כי הממשלה תחזיר לרבנים חלק מהסמכויות שהיו להם בעבר לטפל ב"גורמים כפרניים."
בנוסף ליריבותם עם יורשי החת"ם סופר בפרשבורג, התנגדו לעף ומחנהו גם לעזריאל הילדסהיימר הנאו-אורתודוקסי, שמונה לרבה של אייזנשטט ב-1851. בעוד שהרבנים הנאולוגים סברו כי הראשונים לא הציעו דבר לציבור העירוני והמשכיל, הילדסהיימר היה מקרה אחר.
הם האשימו אותו כי אימוצו את המודרנה שטחי בלבד וכי המוסד שהקים באייזנשטט, בו שולבו לימודי חול, הוא למעשה "ישיבה פולנית בתחפושת." ב-1858 פרסם הרב מסגד ביקורת צינית על איכות ההוראה שם ותיאר אותו כנחות מברסלאו.
המתח בין הפוזיטיבים-היסטוריים לנאו-אורתודוקסים בגרמניה התפוצץ עם פרסום "דרכי המשנה" של זכריה פרנקל, בו הביע את דעתו כי בהלכה למשה מסיני הכוונה היא למנהגים עתיקים שהתקבלו ככאלה.
רש"ר הירש הוקיע את פרנקל ככופר בתורה מן השמים.
הילדסהיימר, לעף ותומכיהם נטלו חלק בפולמוס שהתעורר.
ספיחי העימות הגיעו לשיאם בהונגריה ב-1863, כשהיינריך גרץ, איש אסכולת ברסלאו, פרסם מאמר בו פירש את ישעיהו נ"ג כהתייחסות לעם ישראל הנגאל ככלל, ולאו דווקא למשיח מסוים.
הכנסייה הקתולית תבעה אותו בבית משפט בווינה באשמת כפירה.
בני חוגו של לעף, שלגלגו מזה שנים על נסיונותיו של הילדסהיימר לבסס לעצמו מוניטין אקדמיים בתחום חכמת ישראל, עטו אף הם על הפרשה והציגו אותו כ"פונדמנטליסט" המתנגד למחקר מדעי בכתבי הקודש.
מתוך כ-350 רבנים שכיהנו אז בהונגריה, בערך 70 ניצבו מחוץ למחנה האורתודוקסי.
אז כמקודם, משקלם של הרבנים היה שולי יחסית והפרנסים הוסיפו לקבוע את הטון.
הסכסוכים בתוך הקהילות בין שמרנים לדוגלים בהתערות והעימותים האינטלקטואליים בין הרבנים הביאו את יהודי הונגריה למצב של מלחמת תרבות במהלך שנות ה-60.
ב-1867 עלתה היוזמה בקרב ראשי קהל פשט לכונן ארגון הנהגה מרכזי.
האורתודוקסים ראו זאת כמזימה שתאפשר ליריביהם להשתלט עליהם.
כשלא הצליחו לשכנע את השלטונות לבטל את קונגרס הייסוד, ניסו לשתק אותו ולבסוף הגישו אולטימטום בדרישה לקבוע כי השולחן ערוך יהווה בסיס לכל החלטה שתתקבל.
כשהנשיא איגנאץ הירשלר סירב לקבל זאת בטענה כי מדובר בנושא דתי בו אינם מוסמכים לדון, פרשו כמחצית מהצירים השמרנים ודרשו ארגון ארצי משלהם.
עמדת היוצאים התקבלה לבסוף, והם הקימו ועד נפרד.
כמעט כל הקהילות הליברליות הצטרפו לארגון החדש שהוקם ב-1871 על יסוד התקנות שהתקבלו בקונגרס, "הלשכה הארצית של בני ישראל ההונגרים" (Magyarorszagi Izraelita Orszagos Irodaja).
הם נודעו בקיצור כ"קונגרסאים" או "נאולוגים".
מספר מצומצם של עדות שנטו לעמדה זו – קבוצות מיעוט שפרשו מעדות האם האורתודוקסיות שלהן עקב החלוקה הארצית אך העדיפו לא להצטרף ללשכה, או כאלה שאחזו בקו מתון – לא נספחו, אלא נותרו במעמד של עצמאי של קהילות הסטטוס קוו אנטה.
הממשלה הכירה בחלוקה המנהלית בין היהודים אך הוסיפה לראות בהם בני אותה דת, למרות שיריביהם הצהירו כי הנאולוגים משתייכים לאמונה נפרדת.
השלטון הגדיר את שלוש הקבוצות כ'פלגים' (irányzat), אך לא כזרמים דתיים (vallásfelekezethez).
בטבלה למטה מצויה התפלגות היהודים בממלכה לפי השתייכות.
מ-1920, עקב חוזה טריאנון, אבדו שטחים נרחבים שמרבית היהודים בהם היו אורתודוקסים.
מפקד 1941 – אחרי תכתיב וינה הראשון והשני; מפקד 1944 נערך ערב השילוחים למחנות בטריטוריה שלאחר טריאנון בלבד; מפקד 1948 שיקף את אובדן החיים בשואה.
מהפירוד ועד מלחמת העולם השנייה
לאחר הפרישה אימצו העסקנים שהנהיגו את הלשכה קו זהיר: הם חששו כי הממשלה תאמץ את קביעת הצד השני לפיה הם מהווים דת חדשה, ושאפו למזעור הפערים.
לעף, שהלך והתקרב מצדו לעמדותיו של גייגר, איבד את רוב השפעתו עוד בטרם הקונגרס שהוא עצמו התנגד אליו.
במהלך הפילוג הביע תמיכה בזכותם של האורתודוקסים לנהל את ענייניהם בעצמם.
הנהלת בית המדרש לרבנים בבודפשט, שהוקם לבסוף ב-1877 לפי מתכונת האבטיפוס בברסלאו ובו הוכשרו מרבית רבני הנאולוגים, ניתנה לרב משה אריה בלוך, איש הלכה ושמרן מובהק.
בוגרי המוסד היו מסורתיים למדי.
השינויים הקיצוניים ביותר שנערכו בארחות בתי-הכנסת, בהתאם לדרישת הציבור, נותרו במישור האסתטי וכללו הכנסת עוגב ומקהלות מעורבות לקהילות נאולוגיות רבות.
נוסח התפילה שומר במלואו, למעט קהילות ספורות שהשמיטו את כל נדרי או אב הרחמים.
לא הונהגו אפילו טקסי קונפירמציה לצעירים; משפחתו של בנימין זאב הרצל ערכה את הבר-מצווה שלו בבית הכנסת הגדול של בודפשט ב-1873, אך נאלצה לארח את הקונפירמציה בביתה הפרטי.
עם זאת, רוב אלה ששירתו בקהילות הלשכה הארצית היו קרובים למדי לקו שהתווה בית-המדרש בבודפשט, ברוח הפוזיטיבית-היסטורית של ברסלאו.
השמרנות היתרה של הנהגת הסמינר, שסלדה מכל עניין שנגע בסוגיות אמוניות, לא רק מנעה כל גלישה לרפורמה עקרונית בפועל, אלא הקשתה אפילו על המחקר התאורטי של ההיסטוריה היהודית.
אף מבין המלומדים המעטים בחכמת ישראל שפעלו בהונגריה, העדיפו הרוב להגר לגרמניה, שם יכלו לחקור ולפעול בחופשיות.
גולדציהר התלונן פעם ביומנו שהממסד הדתי הנאולוגי העצום, ששירת מאות קהילות אך חסר כל עמדה קוהרנטית בשאלות אמונה או הלכה, לא היה אלא "זרם דתי ללא דת" (Konfession ohne Religion).
בהונגריה כלל הציבור נותר מחויב להשתייך לעדות הדתיות השונות, נוצריות ויהודיות כאחד, ולשלם להן מיסים.
הקהל הנאולוגי היה לרוב אדיש ומרוחק מחיי הדת, ונטה להתערות מלאה בחברה הסובבת.
בדומה לארצות האחרות בהן ניתנה אמנציפציה, היהודים הוגדרו-מחדש רשמית (הן בידי עצמם במאבקם לזכויות שוות והן ובידי הרשויות) ככנסייה של "בני דת משה" השייכים ללאום המקומי, ולא עוד כקורפורציה נפרדת שתפקדה כקהילה סגורה.
בהונגריה הליברלית – שממשלתה נזקקה להזדהות היהודים כהונגרים משום שהמגיארים היוו מיעוט בארצם מרובת-העממים, ונצרכה להם גם בגלל תפקידם המרכזי בכלכלה – תהליך ההגדרה של היהדות כדת בלבד הרחיק לכת יותר מבכל מדינה אחרת באירופה.
בגרמניה ואפילו בצרפת שיתפו יהודים בני השקפות שונות פעולה במאבק נגד האנטישמיות העולה, ונגד דעות קדומות מן הסוג הישן; אך העימות הבין-קבוצתי החריף והחשש האורתודוקסי העמוק מהשתלטות נאולוגית, לצד הסובלנות המופגנת של הממשל, מנעו כל התארגנות כזו בהונגריה עד התחזקות האנטישמיות בין מלחמות העולם.
היסודות המשפיעים והאמידים ביותר ביהדות הונגריה נמנו רשמית על הזרם הנאולוגי: מבין 346 יהודים לא-מומרים שקיבלו תואר אצולה עד 1918, רק שניים היו אורתודוקסים, ומבין 60 היהודים הלא-מומרים שנבחרו לפרלמנט אף אחד לא היה אורתודוקסי.
רמת הטמיעה הלשונית-תרבותית הייתה כמעט מוחלטת.
לדוגמה, רק ב-1% מבין בתי-הכנסת הנאולוגים הוסיפו הדרשות להיערך ביידיש לעומת 20% אצל האורתודוקסים, שגם הם אימצו בכנות ואף בהתלהבות זהות לאומית הונגרית אך נותרו בולטים יותר בשונותם והקפדתם הדתית.
בזירה הפוליטית, היו חברי הפלג – כמו הנוצרים הפרוטסטנטים – מזוהים עם המחנה הליברלי, ששאף ליצור זהות לאומית מגיארית אחידה וחילונית לבני העמים השונים בממלכה.
נציגיהם בפרלמנט תמכו במדיניות המגיאריזציה הנוקשה שננקטה כלפי המיעוטים האתניים, במאבק בזכויות-היתר של הכנסייה הקתולית ובקידום חקיקה אזרחית שנועדה להחליש את שליטתה של זו בחברה הכללית.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הובילו הנאולוגים את המערכה הציבורית להפיכת היהדות ל"דת מקובלת" (bevett vallás) על ידי המדינה, מעמד שנשלל ממנה עד עתה; הכרה כזו הקנתה תמיכה כספית מצד הרשויות, חייבה אספקת שירותי דת במוסדות רשמיים כמו הצבא ואפשרה לבני אמונות מקובלות אחרות להצטרף אליה כמומרים.
ב-15 במאי 1895 אישר הפרלמנט את החוק הנדרש.
עם זאת, הממשלה דחתה שוב ושוב את מינויים של רבנים מייצגים לבית העליון, כפי שניתן לדתות האחרות.
לבסוף, רק עמנואל לעף נבחר לתפקיד זה ב-1927, והוא היה היחיד שכיהן בו, במקביל לאורתודוקסי יעקב קופל רייך.
החלוקה הנוקשה על בסיס דתי בין האורתודוקסים לנאולוגים ותפישתם העצמית, התקרבו מאוד להגשים את החזון האמנציפטורי של היות היהודים כנסייה דתית ותו לאו.
קיומו של זרם נאולוגי רשמי אפשר לחברים הטיפוסיים בקהילות ביטוי לגיטימי לעגן בו את זהותם הנבדלת מול החברה הנוצרית לה היו זרים.
הרבנים, העיתונאים ואנשי הרוח של הממסד הנאולוגי נאלצו להתמודד עם אדישות רבה.
גולדציהר העיר פעם בציניות על מצב העניינים בו נדרשו יהודים ליברלים להגדיר עצמם כעדה דתית מתוקף עקרונות האמנציפציה, למרות שחסרו כל זיקה פוזיטיבית לדת אליה השתייכו כביכול :
בהתאמה, רבני הקונגרסאים לא נקראו להביע את דעתם לעיתים קרובות, השפעתם הייתה מועטה והם היו מעורבים בסוגיות הלכתיות בודדות.
ב-1895, כשהונהגו לראשונה נישואים אזרחיים שאפשרו לבני הדתות השונות להתחתן, דחו הכל את עמדתו של הרב שאנדור רוזנברג מאראד, שהציע להכיר באיחודים כאלה כשהוא מצהיר כי רק נישואין עם שבעה עממים ועובדי אלילים נאסרו במפורש.
עמנואל לעף הפריך את טיעוניו.
בעת מלחמת העולם הראשונה, בתקופה בה רבו העגונות, עסקו בסמינר במחקר נרחב בשאלת התרתן, ובעת מלחמת העולם השנייה, כשהממשלה אסרה על שחיטה כשרה מטעמים של צער בעלי חיים, הם אסרו הימום חשמלי של הבהמה שהוצע כאמצעי לעקוף את החוק.
פולמוס אחר שרבני הנאולוגים נקראו להשתתף בו היה המאבק בציונות, הנושא היחיד שגישר על הקרע עם האורתודוקסים.
ב-8 בספטמבר 1897 פרסמו שני הארגונים הארציים הצהרה משותפת בעיתונות, במפגן חסר תקדים של אחדות.
הרב שמואל כהן מפשט, שנותרה מרכזם של הקונגרסאים, כתב: .
הרב אריה ליפשיץ, יו"ר הוועד המנהל של הפלג האחר, הוסיף:
ב-1896 היו 538 עדות מסונפות ללשכה הארצית הנאולוגית, מתוכן 179 קהילות-אם מבוססות והיתר קהילות-משנה כפופות אליהן.
כמעט כולן שכנו במרכז ובמערב המדינה, באזורים המפותחים כלכלית.
הממסד הנאולוגי הושתת על כמה רמות: הקהילות, המחוזות והלשכה הארצית.
קונגרס כלל-יהודי נועד להיות מכונס מדי פעם בפעם, אך הפילוג סיכל מתווה זה.
ב-1907 דחתה הממשלה ניסיון להתוועדות כזו מחשש שהיעדרות האורתודוקסים תבסס הכרה בדעת הקהל בקיומם של שני זרמים נפרדים, דבר שהיה מנוגד למדיניותה הרשמית.
היעדרו של גוף נבחרים זה העביר את הסמכויות למעשה לידי נשיאי המחוזות, שבחרו את יו"ר הלשכה.
הראשון שמילא תפקיד זה, ממרץ 1871, היה מרטון שווייגר, אם כי בפועל ניהל את העניינים מזכירו יוסף שימון.
ב-1905, עם מות שווייגר, ירש אותו מור מזיי שנפטר ב-1925. מחליפו, שנכנס לתפקיד רק ביוני 1927 עקב סיבוכים בירוקרטיים, היה פרנץ מזיי.
ממלא מקומו אדולף קונר התפטר בפברואר 1932. מרכיב מרכזי של הפוליטיקה בלשכה היה החיכוך בין ראשי קהילת פשט הגדולה והעשירה – ב-1880 היו לה 64,000 חברים, מתוך כ-230,000 נאולוגים בכל הונגריה; ב-1930 עלה המספר ל-173,000, כמעט 60% מכלל הארץ – לבין הממסד הרשמי.
עם התפטרות קונר החליט שאמו שטרן, נשיא קהילת פשט, לרוץ בבחירות להחלפתו ולאחד את שתי המשרות.
יוזמתו של שטרן עוררה התנגדות עזה, אך בנובמבר 1932 קיבל את מרב הקולות וצלח בתוכניתו.
הוא ידוע בשל התפקיד שמילא בימי שואת יהודי הונגריה.
ב-1920, לאחר חוזה טריאנון, אבדו להונגריה חבליה הצפוניים שהיו מיושבים אורתודוקסים בצפיפות.
החלוקה בין שלוש הסיעות ביהדות הונגריה הוסיפה להתקיים, גם מבחינת ההכרה חוקית של השלטונות, במדינות שנטלו שטחים הונגריים.
בסלובקיה וברוס התת-קרפטית שהועברו לשלטון צ'כוסלובקיה, הוקמה ברית עדות נאולוגית עצמאית בנובמבר 1926. בשטחי טרנסילבניה שסופחו לרומניה הקימו הנאולוגים ורוב הסטטוס קוו ארגון קהילתי נפרד.
באזורים שהועברו לממלכת יוגוסלביה הקימו הנאולוגים ב-1919 ועד ארצי, שמנה 70 קהילות ב-1930. בבורגנלנד שנמסרה לאוסטריה הייתה רכניץ הקהילה הנאולוגית היחידה, והיא נותרה מחוץ לפדרציה האורתודוקסית שקמה בחבל ב-1922.
לאחר המהפכה הקומוניסטית של בלה קון ב-1920, שיהודים רבים נמנו על הנהגתה, והמכה של חוזה טריאנון, החריפה חדות האנטישמיות בהונגריה והפכה למדיניות ממשלתית.
אלפי יהודים עשירים המירו את דתם לנצרות.
למול המהפך החד, נקלעו הממסד ואנשי רוח נאולוגיים לתהליך של חשבון נפש, התפכחות ואכזבה מהנסיגה באמנציפציה.
הצורך להגדיר זהות יהודית פוזיטיבית עבור הקהל, שנדחק יותר ויותר לשוליים בחברה ההונגרית, נעשה דוחק.
סופרים והוגים ביקרו את דור ההורים והסבים שלהם שנחפז, בעיניהם, לוותר על זהותו הקיבוצית בשאיפה לשוויון והתפרק ממורשתו בלי לקבל תמורה מלאה של הכלה אמיתית אל תוך החברה.
כביתר מרכז ומערב אירופה בין מלחמות העולם, התגברות האנטישמיות יצרה עניין מחודש במסורת (לא, כמובן, במובן של שיבה לשמירתה) ועודדה סולידריות פנים-קהילתית וגם עם יהודי המזרח, שנחשבו עד אז פרימיטיבים דתיים או נוטים ללאומיות יהודית, אידאולוגיה שהייתה מוזרה לדודניהם שווי הזכויות.
כותבים נאולוגים אף הביעו תמיכה בתנועת ההתיישבות של יהודי מזרח-אירופה בארץ ישראל כדי להקים שם מדינה או מרכז רוחני, כאמצעי לחיזוק הזהות היהודית הקולקטיבית, בעודם נותרים מחויבים לחזון ההשתלבות בהונגריה ומקווים לחזרה לליברליזם של העבר.
בתכתיב וינה הראשון והשני, ולאחר מכן בעקבות הכיבושים במלחמת העולם השנייה, הושבו להונגרים רבים מהשטחים שהחזיקו בהם לפני טריאנון.
מתוך 740 הקהילות שנסקרו בהונגריה באפריל 1944, ערב תחילת השילוחים למחנות, היו 167 משויכות לוועד הקונגרסאי.
ב-1948, לאחר השואה, היוו הנאולוגים כמעט 80% מיהודי הונגריה ששרדו ונותרו לחיות בארצם.
ב-20 בפברואר 1950, בלחץ השלטון הקומוניסטי החדש, בוטלו הארגונים הקודמים והוקמה "הנציגות הארצית של בני דת ישראל בהונגריה." עד לנפילת מסך הברזל, היה סמינר בודפשט, שהוסיף לפעול ברוח התנועה, המוסד היחיד להכשרת רבנים בכל הגוש המזרחי.
הסמכות הדתית הבולטת ביותר של הנאולוגים בתקופת המלחמה הקרה הייתה הרב אלכסנדר שייבר, ראש הסמינר.
ב-1989, כשהתאפשר שוב לקיים חופש דת, הוקמה פדרציית הקהילות היהודיות (MAZSIHISZ), שנועדה להיות בלתי-מפלגתית.
היא נעשתה לנאולוגית למעשה עם פרישתם מחדש של האורתודוקסים ב-1993. נכון ל-2011 פעלו בארץ 42 בתי-כנסת של הפלג.
במפקד האוכלוסין של 2011 הזדהו 10,965 איש כיהודים; מתוך 6,920 שבחרו לתרום אחוז ממסיהם לאחד הארגונים, 5,263 הפנו את תרומתם לנאולוגים.
היהדות הקונסרבטיבית רואה בהם "תנועה אחות, הלכתית ולא-אורתודוקסית" והן מקיימות קשרים, אף כי הנאולוגים לא הצטרפו ל'מסורתי עולמי', הארגון הבינלאומי של התנועה.
יהדות ניו זילנד היא קהילה יהודית צעירה יחסית, הפרוסה על פני שני האיים המרכזיים של ניו זילנד.
נכון למפקד האוכלוסין ב-2013, מצויים בניו זילנד מעל ל-6,000 יהודים, המהווים כ-0.1% בלבד מכלל אוכלוסיית המדינה הניו זילנדית.
היסטוריה של יהדות ניו זילנד
הקהילה הוקמה בשנת 1840, לאחר שניו זילנד הפכה לקולוניה בריטית.
מאז הקמת הקהילה זכו היהודים במדינה לשוויון זכויות מלא.
במהלך המאה ה-19 עברו כמה מאות יהודים, בעיקר מבריטניה לניו זילנד, והקימו קהילה באוקלנד.
שמואל אהרון גולדשטיין היה רב הקהילה במשך 54 שנים עד לשנת 1934. קהילה בוולינגטון בסוף המאה ה-19 פעלה בהובלת הרמן ואן סטברן מהולנד.
בסוף המאה ה-19 התרחבה הקהילה היהודית עם הגיעם של פליטים מרוסיה הצארית.
בתקופה זו הגיעו גם יהודים מלבנון לדרום האי הדרומי והקימו את בית הכנסת הדרומי ביותר בעולם, בעיר דנידין.
בתחילת שנות ה-20 הוסיפו יהודים בודדים להגיע לניו זילנד.
הקהילה התרחבה משמעותית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, בעקבות הגירת פליטים יהודים מאירופה.
אלו הקימו קהילה גם בעיר וולינגטון.
במחצית השנייה של המאה ה-20 היגרו לניו זילנד יהודים שירדו ממדינת ישראל לצד יהודים-אמריקנים רבים.
בעשורים שמאז נפילת משטר האפרטהייד בדרום-אפריקה – היגרו רבבות יהודים דרום-אפריקנים לניו זילנד.
אם כי, רבים מביניהם מיהרו להגר מהאיים הניו זילנדים אל אוסטרליה עם קבלת האזרחות הניו זילנדית.
כיום האוכלוסייה היהודית מונה בין כ-7 אלף לכ-15 אלף יהודים.
בשל ריחוקה של ניו זילנד מיבשת אירופה, פליטי שואה רבים שהחליטו 'לברוח מיהדותם' בחרו בניו זילנד בשל היותה המקום המרוחק ביותר, לפחות מבחינה תפיסתית.
בשני העשורים האחרונים, עקב פטירתם של בני הדור הנ"ל, מגלות משפחות רבות בניו זילנד אודות מוצאן היהודי.
באופן יחסי למספר היהודים שבניו זילנד, הרי שיש בה מספר גדול מאוד של יהודים ויהודיות, שגילו את יהדות ומורשת אבותיהם, אך בגיל מבוגר למדי.
מבחינה דתית הקהילה המקורית שהוקמה בניו זילנד הייתה "אורתודוקסית", אך כבר בשנות העשרים של המאה ה-20 הוקמה בה גם קהילה רפורמית.
גודלה הקטן של כלל הקהילה הביא לכך שהחיכוך בין רפורמים לאורתודוקסים היה ונשאר קטן, בהשוואה למקומות אחרים בעולם ועל פי רוב נשמר המבנה האחיד של הקהילה.
בנובמבר 2004 נפתח לראשונה בית חב"ד במרכז העיר כרייסטצ'רץ'.
הבית נהרס לחלוטין ברעידת אדמה הגדולה שהתרחשה בעיר בתחילת 2011, אם כי נפתח שוב מחדש בשנת 2017. בהמשך נפתח בית חב"ד גם בעיר אוקלנד.
בית זה פעיל במשך כל השנה, ובפעילויותיו משתתפים בני הקהילה היהודית והמבקרים.
כמו כן נפתח בית חב"ד בוואנקה שבאי-הדרומי של ניו זילנד.
בית חב"ד זה פעיל בפרט במהלך עונת המטיילים, ובפרט למען התיירות הרבה המגיעה מישראל לאזור זה, בקיץ.
בני זילנד נמצא גם בית הכנסת היחיד בעולם – שהוא גם רפורמי וגם אורתודוקסי-מודרני – ופועל באישור סמכויות דתיות אורתודוקסיות.
בית הכנסת בקרייסטצ'רץ' משתייך לאיגוד בתי הכנסת האורתודוקסים של חבר העמים הבריטי, אך זכה לאישור הרב הראשי של בריטניה וחבר העמים הבריטי לקיים בתוכו תפילות רפורמיות וטקסים רפורמים.
כך, אף על פי שמדובר בבית כנסת למתפללים אורתודוקסים-מודרניים, הרי שמתקיימות שם אחת לשבועיים תפילות ללא-מחיצה, ומסידור רפורמי.
בנוסף מגיעים אליו חברי קהילה, שאף אינם מוכרים כיהודים כלל, על-פי ההלכה האורתודוקסית.
דמוגרפיה של יהדות ניו זילנד
בנוסף, ישנה קהילה יהודית גדולה יחסית בעיר ולינגטון, וקיימות קהילות גם בקריסטצ'רץ' ובדנידין.
בניגוד לתפוצות יהודיות אחרות, בהן הקהילה מרוכזת כמעט רק בערים, הרי שבתפוצה הניו זילנדית אחוז לא מבוטל מהקהילה היהודית מפוזר בעיירות, בכפרים ובחוות ברחבי ניו זילנד, ועוסק בחקלאות או בתעשייה זעירה – זאת, בהתאם למבנה הסוציו-אקונומי הכללי של שאר אזרחי ניו זילנד.
יהדות ניו זילנד היא אשכנזית ברובה.
המיעוט היהודי שמוצאו ספרדי-מזרחי מורכב בעיקרו מצאצאי המהגרים והפליטים היהודים-לבנונים והיהודים-הסורים בעיר הניו זילנדית דנידין; וכן ממשפחות ישראליות ממוצא ספרדי-מזרחי שירדו לניו זילנד (בין היורדים הישראלים גם רבים ממוצא אשכנזי), בעשורים שעברו מאז קום מדינת ישראל.
3 ראשי ממשלה של ניו זילנד שהיו מרקע יהודי או ממוצא יהודי:
ג'וליוס ווגל (Vogel), שכיהן בשנות השבעים של המאה ה-19
פרנסיס בל, שכיהן במשך כ-20 יום בלבד, במהלך 1925
ג'ון קי, שנבחר לתפקידו ב-2008 – וכיהן בתפקיד עד תום הקדנציה שלו בדצמבר 2016.
לפחות 5 ראשי ערים של אוקלנד היו יהודים, ובכלל זה ראש העיר שכיהן במשך הזמן הממושך ביותר בניו זילנד: דב מאיר רובינסון, שהיה ראש עיריית אוקלנד בין 1959 ל-1965 ובין 1965 ל-1980.
יהדות נורווגיה היא קהילה יהודית קטנה המונה כ-1,500 יהודים, ומהווה את הקהילה היהודית הצפונית ביותר על פני כדור הארץ.
רוב תושביה היהודיים של נורווגיה מתגוררים בעיר הבירה אוסלו ובעיר הכתר הצפון מרכזית טרונדהיים, בה קיים בית הכנסת הצפוני ביותר בעולם, (כ-500 ק"מ מהחוג הארקטי).
היישוב היהודי בנורווגיה הוא חדש באופן יחסי, שכן בדומה לשאר ארצות סקנדינביה, אסורה הייתה כניסת יהודים לנורווגיה עד המאה ה-19.
בשנת 1015 אסר המלך הויקינגי של נורווגיה, אולף השני (995-1030), הידוע בכינוי "אולף דן הליג" או "סיינט אולף" - שתרגומו "אולף הקדוש", על מי שאינו נוצרי לגור בנורווגיה.
היה זה חלק מהמהלך של "סיינט אולף", לאימוצה של הדת הנוצרית בנורווגיה כדת הרשמית והיחידה.
מהלך שהפך אותו מאוחר יותר כ"קדוש מגן" של נורווגיה, לאחר שנהרג בקרב סטיקלסטד ב-29 ביולי 1030.
במהלך הרפורמציות בנורווגיה (1536–1596), שהובילו לפירוקה של הכנסייה הנורווגית העצמאית, בשנת 1537, נחלשה מעט שנאת הזרים הנורווגית, מה שהביא נוצרים שלא מבני הזרם הלותרני כמו גם יהודים להתיישב בנורווגיה.
אולם, הדבר היה לצנינים בעיני אנשי הכמורה.
המלך כריסטיאן הרביעי (1588-1648) שמשל על דנמרק-נורווגיה, אמנם האמין שהיהודים עשויים להועיל לממלכתו, אך בשל התנגדות הכמורה הנורווגית הקנאית, היה עליו להסתפק באישור ליהודים לגור בדוכסויות של שלזוויג-הולשטיין (כיום בצפון גרמניה), שנמצאה בחלקה הדרומי של דנמרק-נורווגיה ולהכריז על איסור מיוחד ליהודים להתגורר בשאר תחומי ממלכתו.
רק בשנת 1630, לאחר שהכריז על חופש דת מוחלט, התיר המלך ליהודים לנוע צפונה ולסחור ברחבי הממלכה הדנו-נורווגית.
היהודים הראשונים שהגיעו לנורווגיה היו סוחרים אנוסים שנמלטו מחצי האי האיברי והתיישבו בתחילת המאה ה-16 בהמבורג ובארצות השפלה, חלקם עדיין שמרו בגלוי על הדת הנוצרית, מה שהקל את כניסתם לשטחי נורווגיה.
בד בבד עם הללו, החלו גם יהודים מצאצאי מגורשי ספרד ומגורשי פורטוגל, להיכנס לסחור במקום.
בשנת 1641 התיר כריסטיאן ה-4, גם את כניסתם של יהודים אשכנזים, שהגיעו ממזרח אירופה וממרכזה, בעיקר מפולין וגרמניה.
שלא כמו במדינות רבות באירופה, לא חויבו היהודים לגור בגטאות או ברחובות יהודיים מיוחדים וכן לא נדרש מהם ללבוש ביגוד מיוחד או אות שיבליטו את שונותם.
היהודים יוצאי ספרד ופורטוגל נצלו זכויות אלו עד תום ולא נבדלו מהנוצרים בהופעתם החיצונית, מה שאין כן הסוחרים בני אשכנז ופולין הקפידו לשמר את לבושם היהודי המסורתי ואף בלטו באדיקותם בקיום המצוות, מה שגרם לריחוק מסוים בינם לבין הנורווגים הלותרנים.
תחת משטרו של יורשו, המלך פרדריק השלישי (1648-1670), חלה החמרה ביחס השלטונות כלפי היהודים והם חויבו, ללא יוצא מן הכלל, לשאת עימם אשרת שהייה חוקית בכל עת.
בשנת 1687, גירש המלך כריסטיאן החמישי (1699-1646), את היהודים מארצו ופרס כספי ניתן לכל אזרח נורווגי, שידווח לשלטונות על יהודי שחדר לתחומי הממלכה.
יש הסוברים, כי חלק מהיהודים הפורטוגזים נשארו בממלכה, שהייתה כאמור סובלנית יותר ביחסה כלפיהם לעומת בני אשכנז, אולם אם עשו זאת נדרשו הם לטבול לנצרות "מרצון".
מהמאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20
לאחר האיחוד השוודי-נורווגי בשנת 1814, אימצו לעצמם מתנגדי האיחוד, חוקה חדשה לנורווגיה.
למרות אופייה הליברלי יחסית לאותה תקופה, נכתב בחוקה סעיף מפורש, האוסר באופן מוחלט על כניסת יהודים למדינה.
בחירתו של המלך השוודי, קרל השלושה עשר, בשלהי אותה שנה על ידי הפרלמנט הנורווגי, הייתה מותנית בהכרתה של שוודיה בחוקה על כל פרטיה והאיסור על כניסת יהודים לנורווגיה, נותר בעינו.
זאת אף על פי שבשוודיה עצמה ואף בדנמרק השכנות אומץ יחס חיובי כלפי היהודים.
בשלהי שנות השלושים של המאה ה-19, החל המשורר הנורווגי הנריק ורגלנד במאבק ציבורי, ממקום מושבו בצרפת, למען זכותם של היהודים להתגורר בנורווגיה.
כחלק מהלחץ הציבורי על הפרלמנט הנורווגי, כתב ורגלנד ופרסם שני שירים: "JØDEN" (ב-1842) ו-"JØDINDEN" (סמוך למותו בשנת-1844).
המאבק הארוך, לו היו שותפים גם כמה משכילים מחברי הסטורטינג - הפרלמנט הנורווגי, אכן נחל הצלחה.
בשנת 1844 הכריז משרד המשפטים הנורווגי, כי יהודים ממוצא פורטגזי רשאים להיכנס למדינה בחופשיות ובשנת 1851, קיבלו היהודים ללא הבדלי עדה זכות התיישבות ואזרחות מלאה בנורווגיה.
אולם ורגלנד שנפטר שש שנים קודם לכן, לא זכה לראות את פרי עמלו.
אם כי הסיבות הראשוניות לאיסור על יהודים לגור בנורווגיה, נבעו ממניע נוצרי דתי, הרי שהטיעונים שהועלו כנגד היהודים, בתקופת המאבק למען מגורי יהודים בנורווגיה, לא היו דתיים, אלא נבעו יותר ממניעים אתניים ומאנטישמיות לשמה.
ניתן להגדיר את נקודת המבט השלילית של העם הנורווגי על יהודים, כדבקות בסטריאוטיפים ודעות קדומות על טבעם, אופן התנהגותם הבדלנית, וחוסר יכולתם כביכול, מנקודת מבטם הצרה של הנורווגים, להתאים את עצמם לחברה הכללית.
ביטוי לתפיסה זו, ניתן לראות בחוק האוסר את השחיטה הכשרה, שנחקק בשנת 1929 ונמצא בתוקף עד היום.
הטיעונים לאיסור השחיטה, לא נבעו מטעמים הומניים, או מתוך דאגה לבעלי חיים, אלא דווקא מתוך ביטויי סלידה מאוכלי הבשר השחוט - קרי היהודים.
בדיונים בסטורטינג סביב חוק השחיטה, התבטא חבר הסטורטינג ינס הונדזיד (Jens Hundseid): "לא הזמנו את היהודים לארצנו ואין לנו כל התחייבות למסור לידיהם חיות לצורך האורגיות הדתיות שלהם".
הונדזיד לא היה היחיד שהתבטא באופן זה, גם חברים אחרים בפרלמנט דיברו על "הברבריות של היהודים" ועל התקווה כי איסור השחיטה ישכנע רבים מהם להעתיק את מגוריהם מתחומי הממלכה.
ייתכן, שהסלידה של בני העם הנורווגי מאורח החיים היהודי הבדלני והמסתגר, היא הסיבה לכך שאף על פי שהחוקה הנורווגית שונתה בשנת 1851, הרי שהתיישבות היהודים בה התרחשה טיפין טיפין.
ורק קומץ של יהודים מליטא ופולין ראו לנכון לנצל את אפשרות המגורים בנורווגיה, בעיקר כאלו שלא היה באפשרותם להגר לארצות הברית בגל ההגירה האדיר שלאחר "חוקי מאי".
על פי הרישומים הרשמיים משנת 1875, חיו בכל רחבי נורווגיה רק 25 תושבים יהודים.
אולם במרוצת היובל, עלה מספר היהודים בהדרגה.
בשנת 1920 – 1,457 נפש, חלקם פליטים ממלחמת העולם הראשונה
בשנת 1892, גרו בעיר הבירה כריסטיאניה, כיום אוסלו, 136 יהודים מתוך כלל 214 יהודי נורווגיה.
ביוני של אותה שנה, הוקם הגרעין הראשון לגיבוש הקהילה היהודית שנקראה: "Det Jødiske Samfund i Christiania" - "הקהילה היהודית של כריסטיאניה".
כעבור כשנה הוסב השם ל: "Det Mosaiske Trossamfund" -"הקהילה של בני דת משה".
הקמת מוסדות הקהילה נועדה להשגת המטרות הבאות:
שמירה על האינטרסים היהודיים, באוסלו בפרט ובנורווגיה בכלל.
הקמת בית כנסת שיהיה מרכז לתפילה ולפעילות תורנית עבור יהודי אוסלו.
שכירת איש חינוך דתי, שישמש כמלמד לילדי המקום.
זמן קצר לאחר הקמת הקהילה, הובא לאוסלו יהודי מלטביה השכנה, על תקן של: מלמד, חזן, שוחט ומוהל.
בשנת 1893 נשכר מקום לבית הכנסת והוכתר רבה הראשון של הקהילה, הרב דר' מאיר אשכנזי.
עם גידול מספר חברי הקהילה, צר היה בית הכנסת מלהכיל את המתפללים וכך הוא הועבר מדי מספר שנים, ממקום אחד למשנהו.
לבסוף בשנת 1920, בעת בה מנתה הקהילה באוסלו 852 נפש, קרוב לשני שלישים מכלל יהודי נורווגיה, זכו יהודי אוסלו לחנוך את משכן הקבע של בית הכנסת, שנבנה ברוב פאר והדר.
מבנהו האדריכלי המרהיב של בית הכנסת, הצדיק את ההמתנה הממושכת להקמתו.
ייחודו הוא בתקרתו המקומרת ובקישוט סביבתה בצורת טלית.
בכניסה לבית הכנסת חרוט הפסוק: "מה טובו אוהליך יעקב משכנותיך ישראל".
אחד המאפיינים הייחודיים של בית הכנסת הוא מקומו וגובהו של ארון הקודש ועמוד הדרשה של רב הקהילה הנמצא בקדמתו, אליהם יש לעלות במספר רב של מדרגות, עד לגובה של כארבעה עד חמישה מטרים מגובה הרצפה.
בתקופת השואה לא ניזוק בית הכנסת, מאחר שהוא שימש כמחסן לספרות נאצית ורכוש יהודי מוחרם - מה שגרם לכך שאפילו ספרי התורה שרדו ונותרו בשלימותם.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר בית הכנסת לתפקד תחת הנהגתו של הרב זלמן אהרונזון.
ובשנת 1969 נבנה מרכז קהילתי בסמוך אליו.
כיום מתפללים בבית הכנסת מידי שבת כ-150 עד 200 איש, בהם גברים, נשים וילדים.
תפילת שחרית של שבת נחשבת לאירוע הדתי והחברתי המרכזי של השבוע בין חברי הקהילה ויהודים רבים נוטלים בה חלק פעיל אף על פי שאינם דתיים.
ב-9 ביוני 2009, ביקרו מלך נורווגיה האראלד החמישי ובנו יורש העצר הנסיך הוקון במבני הקהילה היהודיים השונים באוסלו, כשגולת הכותרת של הביקור היה טקס שהתקיים בבית הכנסת הגדול.
אף על פי שהביקור התרחש ביום שלישי בו לא נהוגה קריאת התורה, הוצא ספר התורה מארון הקודש, על מנת להדגים את מהלך הקריאה למלך.
בין השנים 1915–1940 התפתחו חיים תרבותיים יהודיים באוסלו: הוקם תיאטרון ביידיש, מקהלה וארגונים אקדמאיים שונים.
הוקמה גם תנועת נוער, אשר הפכה לגוף הפעיל ביותר בקהילה.
בין השנים 1935 - 1940 הורחבה הפעילות להגברת התודעה היהודית בקרב חברי הקהילה על ידי רבה הראשי של נורווגיה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, שנספה בשואה.
בשנת 1947 אפשרה הממשלה הנורווגית את הגירתם של כמה מאות פליטים יהודים, רובם מהונגריה.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה העשרים התחילה התחדשות משמעותית של הקהילה.
כיום מתקיימת באוסלו פעילות יהודית קהילתית ענפה.
בין מוסדות הקהילה, בה חברים רשמית כ-75% מכלל יהודי העיר, קיימים מלבד בית הכנסת, מקווה טהרה, חנות לאספקת מזון כשר, גן ילדים, חדר בשעות אחרי הצהרים, בו לומדים 90 ילדים ונערים ב-10 כיתות, בית ספר בימי ראשון ובית אבות.
במסגרת הקהילה מתקיימים שיעורים והרצאות למבוגרים, שבתונים ומחנות לילדים וצעירים ופעילויות מגוונות שונות.
בעת ביקורו של מלך נורווגיה בקהילה ב-2009, השתתף המלך ובנו יורש העצר, בתפילה חגיגית, וביקר בגן הילדים של הקהילה, כאשר ילדי הגן קידמו את פניו בשירת "הבאנו שלום עליכם".
באוסלו פעילים חמישה ארגונים, התורמים מחלקם לפעילות הקהילה ולשיפור הקשר שלה עם יהדות העולם ומדינת ישראל:
תנועת הנוער -בני עקיבא, שזכתה אף לארח את המלך הנורווגי ובנו במהלך ביקורו בקהילה.
ויצו - המפעיל בין היתר באזאר שנתי המיועד בעיקר למכירת מוצרים מישראל ויצירת אווירה ישראלית, בו מופעלים דוכני מידע על יהדות נורווגיה, דוכני טעימה למאכלים יהודיים מסורתיים ודוכני מכירות של מוצרי "כחול לבן"
חב"ד- הרב שאול וילהלם שליח מטעם תנועת חב"ד העולמית.
אחת התופעות הייחודיות בקהילה היהודית באוסלו היא השלשלת המשפחתית הרבנית.
הרב מיכאל מלכיאור שימש במשך שנים רבה של הקהילה היהודית באוסלו ותרם רבות לחידושה וחיזוקה, כאשר הוא ממשיך שושלת משפחתית של רבנים בכלל ובארצות סקנדינביה בפרט החל מהמאה ה-18. כיום ממלא את מקומו בנו הרב יואב מלכיאור, בוגר ישיבת נהר-דעה כרב הקהילה וממשיך את המסורת המשפחתית.
כאות הערכה של הקהילה על פעילותו הברוכה, קיבל הרב מלכיאור האב מהקהילה את תואר הכבוד "הרב הראשי לנורווגיה", משרה שבה נשא זמנית במקביל לתפקודו כשר בממשלת ישראל.
היהודים הראשונים הגיעו לטרונדהיים (טרוניאם - Tronnyam בפי המקומיים) בשנת 1880. ב-7 בנובמבר 1899 הוקם בית הכנסת הראשון של הקהילה במבנה ישן של תחנת רכבת שנרכש מהעירייה ועוצב מחדש כבית כנסת וכתלמוד תורה - בית ספר קהילתי, ששימש את יהודי העיר במשך 26 שנים, עד שהוקם בית הכנסת החדש.
אולם רק בשנת 1905 הכירו השלטונות הנורווגים באופן רשמי בבית הכנסת כ'קהילה שאינה לותרנית'.
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1900 נספרו בטורנדהיים 119 יהודים, רובם התפרנסו ממסחר.
בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה, ושנה לאחר מכן החרימו הנאצים את בית הכנסת, השחיתו אותו קשות ואף הפכו אותו לאורוות סוסים ומחסן סחורות כשעזרת הנשים שימשה כמספרה.
אולם, כמה מכלי הקודש ניצלו על ידי הכנסייה המתודיסטית המקומית בה אוחסנו בסודיות במשך שנות המלחמה והושבו ליהודיה עם שובם לעיר.
רבים מיהודי העיר נמלטו לשוודיה השכנה בסיוע המחתרת הנורווגית, ובין ה-6 באוקטובר ל-25 בנובמבר של שנת 1942 נאסרו והוגלו כל 135 יהודי העיר הנותרים לאושוויץ.
בשנת 1945, לאחר סיום המלחמה, שבו מספר יהודים לטרונדהיים, המפגש הראשון של בני הקהילה ששרדו
את השואה היה ב-31 ביולי של אותה שנה, בחנותו של חבר הקהילה מר קליין.
עשרים ואחד איש השתתפו באספה מתוך כשמונים איש ששבו לאזור החל מחודש מאי.
זרם השבים גדל ובמפקד שנערך באותה שנה, נספרו 123 חברים בקהילה.
כעבור שנתיים שוחזר מבנה בית הכנסת, המתפאר בהיותו בית הכנסת הצפוני ביותר בעולם.
בשנת 1997 נפתח בעיר המוזיאון היהודי - יודיסקה מוזאום (Det jødiske museum), על ידי סגן ראש העיר, ליב סנדבן רודלנד.
כיום מתגוררים בטורנדהיים כמאה וחמישים יהודים ומנהיגת הקהילה היא ריטה אברהמסן.
האנטישמיות בנורווגיה הייתה קיימת עוד לפני הכיבוש הנאצי.
כשהעיתונים במדינה ניהלו תעמולה אנטי יהודית, בגיבויו המלא של הממשל.
שנה קודם לכן התבטא ראש ממשלת נורווגיה האנטישמי, ינס הונדזיד, כלפי היהודים בנאומו בסטורטינג: "רבים מן הזרים הבאים לארצנו הם בני גזע נחות.
מורשתם גרועה, אך הריבוי הטבעי שלהם נמרץ ומהיר.
הגזע שלנו סובל בגלל הגירה זו".
הונדזיד מינה את וידקון קוויזלינג לשר ההגנה בממשלתו.
ב-17 במאי 1933, יום החוקה הנורווגי, הקימו קוויזלינג ופרקליט המדינה יוהאן ברנהרט היורט את ה"נאשונל סמלינג" (NS, Nasjonal Samling), המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית.
בין חברי המפלגה נמנה גם ראש הממשלה היוצא הונדזיד, והוא נשאר בין שורותיה עד שנת 1945.
מובן שגישתם השלילית של השלטונות כלפי היהודים, באה לידי ביטוי גם בתקופת השואה.
כאשר הגרמנים פלשו למדינה, בשנת 1940, חיו בה כ-1,800 יהודים.
בנובמבר 1942, שלחו הגרמנים 750 יהודים באניה קיל למחנה הריכוז אושוויץ.
המבצע זכה לשיתוף פעולה מלא מממשלת קוויזלינג ונוהל בידי מפכ"ל המשטרה, קארל מרטינסן.
רק עשרים ושישה מהם (כולל ג'וליוס פלטיאל) שרדו את התופת וניצלו.
אמנם לצד הממשלה ששיתפה פעולה עם הנאצים, פעלה בנורווגיה גם מחתרת אשר הצליחה להבריח כשני שלישים מיהודי המדינה, 930 במספר, אל מעבר לגבול השוודי במסגרת מבצע "טרנספורט קרל פרדריקסנס", שם חיו כפליטים עד סוף המלחמה.
ארלינג מלם ופר פייה-הנסן על הצלת יהודים הוכרו כחסיד אומות העולם.
רבם של יהודי נורווגיה בתקופת השואה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, סירב לנטוש את קהילתו, אף על פי שהוצע לו להימלט עם רעייתו ועם ילדיו לשוודיה.
הרב סמואל נאסר במחנה גריני ולבסוף שולח בספינה מונה רוזה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
רעייתו הנרייטה, עלתה בשנת 1946 לישראל עם ילדיה שניצלו ואף שימשה כעדת התביעה במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
ליאו אטינגר, שבעצמו היה ניצול שואה הקדיש חלק ניכר ממחקריו לנושא ניצולי השואה החיים בנורווגיה ובישראל.
רובם המכריע של יהודי נורווגיה שנמלטו ממנה בתקופת השואה, לא שבו אליה לאחר המלחמה.
בשנת 1988, הותרה על ידי משרד ההגנה הנורווגי השמדתו של ארכיון ממשלתי, שהכיל מידע על אנשים ומוסדות נורווגים נאציים, נאו-נאצים ופרו-נאצים.
בשנת 1994, בשעה שהקונגרס היהודי העולמי והעיתונאי הנורווגי ביורן ווסטלי (Westlie), כתב היומון הכלכלי "דאגנס ניירינגסליף" (Dagens Naeringsliv), אספו מידע אודות הנאציזם בנורווגיה והרכוש היהודי שנבזז במדינה בתקופת השואה ולאחריה, הושמד כל החומר שבארכיון.
אולם בגבור הלחץ הציבורי, מינה משרד המשפטים הנורווגי בשנת 1996, ועדה מיוחדת על מנת לבחון את נושא החזרת הרכוש היהודי שנגזל על ידי משטר קוויזלינג.
בתום שנתיים של דיונים החליטה ממשלת נורווגיה בשנת 1998 להעניק פיצוי ליהודים על רכושם בשנות השואה.
על פי ההחלטה, הוקצה סכום של 200 מיליון כתר נורווגי למי שנפגעו מהרדיפות האנטי-יהודיות.
באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שעשו מעט מאוד לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים.
נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, כיוון שכבר חל על פשעים אלו "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה מוכרת.
הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים.
גם מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה".
משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה.
אולם למרות חוסר האהדה ליהודים ולמדינת ישראל בנורווגיה, הגיעו אחדים מיהודי המדינה לעמדות מפתח.
אחד הבולטים שבהם הוא ג'ו בנקוב, שהיה מנהיג המפלגה השמרנית ונשיא הסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי.
למיקום הגאוגרפי של נורווגיה יש משמעות מרובה גם מבחינת שמירת המצוות על פי ההלכה.
הבעיה העיקרית היא התארכות הימים באמצע הקיץ והתארכות הלילות באמצע החורף.
היממה בעונות אלה, בנורווגיה, אינה מתחילה ואינה מסתיימת בשקיעה ובזריחה של השמש, בניגוד למקובל בשאר המקומות בהם גרים יהודים.
הדבר מעורר שאלות רבות לגבי הלכות הקשורות בזמני כניסה ויציאה של ימים טובים, שבת, ספירת העומר, של טבילה בזמנה וכיוצא בזה.
קיימות גם שאלות לגבי זמן הנחת תפילין ואמירת קריאת שמע, טבילת טהרה של אישה במקווה בטרם חשיכה, ולפני צאת שלושה כוכבים, שמתרחש רק לקראת שתיים לפנות בוקר.
הפתרונות שנמצאו לבעיות אלה יראו לא מוכרים למרבית היהודים.
במקומות אחרים, הולכים לישון במוצאי שבת ומבדילים ביום ראשון בבוקר הבדלה מלאה.
"באשר למקום שבו השמש כלל אינה זורחת (או אינה שוקעת) בשיא החורף (או הקיץ), ישנן שתי שיטות עיקריות בהלכה.
יש הסוברים שיממה נקבעת על-פי המהלך האסטרונומי, כלומר השלמת הקפה אחת של כדור הארץ סביב עצמו תוגדר כיממה ללא תלות בזריחה ושקיעה (ראה רמב"ם, "מורה נבוכים", ח"ב פרק ל, ואבן-עזרא בראשית א, ה "וטעם יום אחד הוא תנועת הגלגל").
הרב שלמה גורן היה סבור אחרת.
הוא טען שבקיץ הצפוני חצות הלילה (היינו שעה 0:00 בקירוב) היא זמן השקיעה, ומיד לאחר מכן מגיע זמן עלות השחר.
העיקרון המנחה הוא שכאשר ישנו לילה קצר, ואפילו של כמה דקות בלבד, ודאי שתחילת הלילה היא השקיעה וסופו - עלות השחר; על בסיס זה, גם כאשר כבר לא יהיה עוד לילה כלל, נקודת חצות נשארת שלב המעבר מן היום שעבר ליום הבא.
והוא הדין לגבי החורף הצפוני, שבו השמש כלל לא זורחת.
חצות היום (שעה 12:00 בקירוב) היא שלב המעבר מיממה ליממה (ראה תורת השבת והמועד: השבת בארצות הצפוניות ובמזרח הרחוק).
על פי דבריו, בקיץ השבת תיכנס בחצות הלילה של יום שישי ותצא בחצות הלילה של שבת, ובחורף תיכנס בחצות היום של יום שישי ותצא בחצות יום השבת".
יהדות מלטה היא קהילה יהודית קטנה במלטה שבים התיכון.
היהודים הראשונים שישבו במלטה התיישבו בה כבר במהלך שלטון האימפריה הרומית באי, ואפשר שעוד מימי הפיניקים.
נוכחות יהודית רציפה התקיימה באי תחת שלטון הביזנטים, הערבים, וממלכת סיציליה ששלטה באי מהמאה ה-11, ותחת שלטונה פרחה הקהילה.
כאשר אוחדה ממלכת סיציליה עם ממלכת אראגון, השתנה לרעה היחס ליהודים, והם גורשו במסגרת גירוש ספרד ב-1492.
יהודים מטורקיה וממקומות אחרים שנפלו בשבי האבירים ההוספיטלרים ששלטו באי מ-1530 עד 1798, ולא הצליחו לפדותם, הקימו במלטה קהילה יהודית חדשה.
האי נפתח להתיישבות חופשית של יהודים לאחר כיבושו בידי נפוליאון וסילוק האבירים ב-1798. בתקופת השלטון הבריטי באי, שהחלה עם גירוש הצרפתים ב-1800, החלה הגירה מצומצמת של יהודים למלטה, אך הקהילה לא מנתה מעולם יותר מכמה עשרות אנשים ולא תמיד היה בה רב.
במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי מלטה לא נפגעו שכן הפלישה שתוכננה אליה על ידי מדינות הציר לא יצאה מעולם אל הפועל.
כמה יהודים מגרמניה אף מצאו באי מקלט בשנות השלושים.
ב-1979 נהרס בית הכנסת הישן של הקהילה בבירה ולטה, ובינואר 2000 נחנך בית כנסת חדש בעיר תשביש.
כיום יש במלטה כ-200 יהודים.
ב-2013 הוקם במלטה בית חב"ד על ידי הרב חיים שלום והרבנית חיה מושקא סגל.
מרכז חב"ד מלטה מפעיל את "לחיים", מסעדה כשרה למהדרין היחידה בכל מלטה.
יהדות מקדוניה (מקדוניה הצפונית המודרנית) היא מהעתיקות באירופה, וכללה הגירה עוד מהמאות הראשונות לספירה.
בהמשך הצטרפו גם חלק ממגורשי ספרד.
בשיאה מנתה מעל 10,000 איש, אך רובה המוחלט נספה בשואה וכיום יש במדינת מקדוניה הצפונית כ-250 יהודים בלבד.
ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו למקדוניה כבר במאות ה-3 וה-4. היהודים ישבו אז בערים סקופיה, סטובי, ביטולה, סטרומיצה, דויראן ואוחריד.
בזמן השלטון העות'מאני גדל מספר היהודים במדינה והחלה הגירת יהודים מרחבי האימפריה למקדוניה.
העיר ביטולה (בפי היהודים – מונאסטיר) הפכה למרכז יהודי חשוב והגיעו אליה יהודים מגורשי ספרד מספרד, פורטוגל, וכן מאלבניה.
יהודי מקדוניה קיבלו באהדה את התנועות המשיחיות שהובילו שלמה מולכו, שבתי צבי, דוד הראובני ונתן העזתי.
בראשית המאה ה-20 היגרו יהודים רבים ממקדוניה, בעיקר מהעיר מונאסטיר (אשר מאוחר יותר שונה שמה לביטולה), לצ'ילה ולארצות הברית.
עד היום ישנה קהילה גדולה של יהודים מקדונים בצ'ילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם איחוד מדינות יוגוסלביה, היו במקדוניה כ-7,000 יהודים, רובם היו ספרדים דוברי לאדינו ומיעוטם אשכנזים.
ערב מלחמת העולם השנייה היו במקדוניה כ-7,800 יהודים מהם כ-3,800 בסקופיה, 3,300 בביטולה וכ-550 בשטיפ.
במהלך המלחמה סופחה מקדוניה כמחוז של בולגריה.
השלטון הבולגרי רדף את היהודים באזורים שסופחו לבולגריה משכנותיה.
במרץ 1943 נערכו אקציות בכל רחבי מקדוניה על ידי שוטרים וחיילים בולגרים.
לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי נעצרו במקדוניה 7,826 יהודים מתוכם: 3,290 בסקופיה, 3,296 בביטולה, ו-546 בשטיפ.
בסטרומיצה, ולס וגבגליה נעצרו 26 יהודים.
לקבוצה זו צורפו בהמשך 27 יהודים מהעיר פירוט ו-42 יהודים מתראקיה היוונית שלא נעצרו באקציה הראשונית.
מרבית היהודים, 7,215 במניין, הועברו ב-11 במרץ למחנה המעצר שהוקם במפעל הטבק "מונופול" שבעיר סקופיה, שם עשו את הימים הבאים על דרגשי העץ של המפעל, עשרה על דרגש, נעולים ומוקפים על ידי החיילים הבולגרים.
11 יהודים הצליחו להימלט מהמעצר ו-76 שוחררו בשל היותם בעלי אזרחות זרה.
קבוצת המגורשים הובלה בשלושה טרנספורטים (22, 25 ו-29 במרץ, 80 יהודים בקרון בקר) למחנה טרבלינקה, שם נרצחו 7,144 יהודים.
היהודים היחידים ששרדו היו כמה עשרות צעירים שזמן קצר לפני הגירוש ברחו להרים והצטרפו לפרטיזנים שנלחמו בצבא הבולגרי.
רבים מהם נהרגו בקרבות ובהם גם אסתריה עובדיה ("מארה") בת ה-22.
בראשית המאה ה-21, מתגוררים כ-250 יהודים במקדוניה הצפונית, רובם בסקופיה.
במרץ 2011, נחנך בסקופיה את המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה.
בטקס שהתקיים נכח ונשא נאום השר לעניינים אסטרטגיים והמשנה לראש הממשלה, משה יעלון.
יהדות ניקרגואה היא הקהילה היהודית בניקרגואה, רפובליקה במרכז אמריקה, שבשנת 1972 הגיעה לשיא של-250 יהודים, אך באותה שנה פגעה רעידת אדמה הרסנית במנגואה הבירה והרסה 90% מהעיר, מקרה זה ובהמשך עלייתו של השלטון הסנדיניסטי הובילו לכך שבשנת 2012 נותרו בניקרגואה רק כ-50 יהודים.
סביר להניח שיהודים הגיעו לראשונה לניקרגואה במהלך הקולוניזציה הספרדית של אמריקה, כחלק מגל של אנוסים שנמלטו מהאינקוויזיציה הספרדית.
מלבדם, אחת המשפחות היהודיות הראשונות שהיגרו לניקרגואה היו האופנהיימרים, שהיו במקור מצרפת.
והם רשמו את לידת הבן, רנה סלומון אופנהיימר, ב-22 ביולי 1911 בעיר הבירה מנגואה.
משפחות נוספות כללו את דרייפוס, לוי, רסקוסקי וסלומון.
משפחה בולטת נוספת שנראה כי היא ממוצא יהודי ספרדי היא משפחת ריוס-מונטיאל ומורלס מג'ויגאלפה.
יהודים נוספים היגרו לניקרגואה ממזרח אירופה לאחר 1929, והם היוו את עיקר הקהילה היהודית במדינה במהלך המאה ה-20. מרבית המהגרים היו פליטים או ניצולי שואה שהגיעו לניקרגואה במטרה למצוא הזדמנויות כלכליות.
מרבית יהודי ניקרגואה חיו במנגואה, ותרמו תרומות משמעותיות לפיתוח הכלכלי של ניקרגואה תוך התמסרות לחקלאות, ייצור, טקסטיל וקמעונאות.
בין המשפחות היהודיות הרבות שניהלו עסקים מצליחים היו משפחות סלומון ודרייפוס, שהפעילו שתיהן בתי כלבו ידועים במנגואה במחצית הראשונה של המאה ה-20, ומשפחת גורן, שהפעילה ועדיין מנהלת את רדיו סנטרו, חנות האלקטרוניקה הגדולה ביותר בניקרגואה.
בהתחשב בגודלה המצומצם של הקהילה, רבים מהמהגרים היהודים המשיכו להתחתן עם לא-יהודים, והולידו משפחות ממוצא יהודי חלקי.
למרות זאת, מרבית יהודי ניקרגואה עדיין היו מחויבים לשמור על חיים יהודיים.
"הקהילה הישראלית של ניקרגואה" היה הארגון היהודי המרכזי עד 1979. הקהילה קיימה בית כנסת ומרכז חברתי במנגואה, וכן לשכת בני ברית וסניף הסתדרות הציונית הבינלאומית לנשים (ויצו).
ההערכה היא שמספר היהודים בניקרגואה הגיע לשיא של 250 בשנת 1972. עם זאת, באותה שנה פגעה רעידת אדמה הרסנית במנגואה והרסה 90% מהעיר, מה שגרם לרבים להגר מניקרגואה.
בשנת 1978, במהלך מלחמות רחוב בין סומוזיסטאס לסנדיניסטה, הושלך בקבוק תבערה לעבר בית הכנסת במנגואה, והצית את דלתות העץ שלו.
כשהמתפללים יצאו מהבניין הם עמדו בפני חמושים מהחזית הסנדיניסטית.
במהלך ואחרי הלחימה והתסיסה האזרחית של המהפכה הסנדיניסטית 1978–1979, שהגיעה לשיאה בהפלת הדיקטטורה של סומוזה, אלפי עשירים ואנשי ניקרגואה ממעמד הביניים נמלטו מהמדינה, מודאגים מעתידם תחת המשטר הסוציאליסטי.
מאוחר יותר העבירו הסנדיניסטים חוק שהסמיך את הממשלה להחרים את רכושם של אלה שעזבו.
הסנדיניסטים נתפסו כעוינים לקהילה היהודית במדינה.
עוינות זו יוחסה למספר גורמים, לרבות אנטישמיות תאולוגית מסורתית, מעמדם הכלכלי של יהודי ניקרגואה, תמיכתם של חלק מבני הקהילה במשפחת סומוזה, מערכת היחסים הקרובה של הסנדיניסטים עם אש"ף והאשמה מוטעית למכירת נשק של ישראל למשטר סומוזה.
בעת נפילת סומוזה, האוכלוסייה היהודית כבר ירדה לכ-50 חברים.
בית הכנסת במנגואה הוחרם מאוחר יותר על ידי הסנדיניסטים והוסב למרכז צעירים ממשלתי, שתואר כמועדון חברתי לילדי סנדיניסטים.
ככל שיותר יהודים נמלטו מהארץ, נתפסו נכסים נוספים של מהגרים יהודים בהתאם לחוק הרלוונטי.
החל משנת 1983, ממשל רייגן עשה מאמץ משותף לשכנע יהודים אמריקאים שהסנדיניסטים היו אנטישמיים, כדי להגדיל את התמיכה המקומית במימון קונטראס.
הליגה נגד השמצה תמכה בהאשמות של ממשל רייגן באנטישמיות.
עם זאת, חקירות של קבוצות שונות שהתנגדו למדיניות של ממשל רייגן במרכז אמריקה, כולל הפרוגרסיביים מהוועד היהודי האמריקאי, וחקירה של צוות שגרירות ניקרגואה האמריקאית, כולם מצאו כי לסנדיניסטים לא הייתה מדיניות של אנטישמיות, או שהם לא רדפו יהודים ניקרגואנים רק משום שהם היו יהודים.
דיווחים אלה היו במחלוקת על ידי גולים יהודים ניקרגואנים, שרובם לא רואיינו, ואשר אישרו את האשמה של רייגן באנטישמיות על ידי ציטוט מספר מקרים של הפחדה, הטרדה ומעצר שרירותי.
בעוד שאף אחד מהסנדיניסטים לא הזדהה עם היהדות או הקהילה היהודית, למספר סנדיניסטים בולטים היו מוצא יהודי.
קבוצה זו כללה את קרלוס טונרמן, שר החינוך ולימים שגריר בארצות הברית; הרטי לויטס, שר התיירות בשנות ה-80 ואחר כך ראש עיריית מנגואה; ואחיו ישראל לויטס, מנהיג סנדיניסטים.
האחים לויטים היו בנים למהגר יהודי מפולין ולאם ניקרגואנית שגידלה אותם כקתולים.
לאחר שדניאל אורטגה הפסיד בבחירות לנשיאות ב-1990, היהודים החלו לחזור לניקרגואה.
בדצמבר 2004 בקהילה היהודית נערכה ברית מילה ראשונה מזה למעלה מ-25 שנה, כאשר התאומים ג'ייקוב וג'ונתן גולד, בניהם של ד"ר קית' וקתי גולד, עשו את בריתיהם על ידי הרב טרייגר שטס מפילדלפיה.
בעיר סן חואן דל סור קיים בית כנסת.
ב-16 בדצמבר 2007 קיבלו יהודי ניקרגואה ספר תורה חדש לאחר 28 שנים.
למחרת, הוא שימש לראשונה במניין בבר מצווה של יהודי ניקרגואה.
האוכלוסייה היהודית בשנת 2012 נאמדה בכ-50 איש.
באותה השנה התגיירו 14 אנשים בניקרגואה, רובם ילדים ונכדים של גברים יהודים שנישאו לנשים לא-יהודיות.
ב-2015 התגיירו 14 בני ניקרגואה נוספים.
בשנת 2017 ארגון "כולנו" הביא דיינים אורתודוקסים שגיירו 114 מתושבי מנגואה בירת ניקרגואה, רובם מצאצאי האנוסים.
התקיימו גם 22 חתונות יהודיות שנערכו על ידי רבנים מישראל ומארצות הברית.
יהדות מקסיקו היא הקהילה היהודית השלישית בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי יהדות ארגנטינה ויהדות ברזיל), ותחילתה במאה ה-16 באזור מדינת מקסיקו של היום.
היהודים הראשונים הגיעו למקסיקו מספרד יחד עם הקונקיסטאדור הרנן קורטס ב-1519, ויהודים נוספים המשיכו להגר למלכות המשנה של ספרד החדשה במאה ה-16 כאנוסים.
עוד לפני יסוד האינקוויזיציה בספרד החדשה נרדפו בה האנוסים, כמו למשל שניים מקבוצת קורטס (ארננדו אלונסו וגונסאלס דה מורלס) שנאשמו כתומכי היהדות ("Judaizantes") ונשרפו חיים באוטו דה פה ב-1528. בשנת 1649 נשרף תומאס טרבינו דה סוברמונטה.
האינקוויזיציה, שנוסדה ב-4 בנובמבר 1571, רדפה את האנוסים עד לביטולה עם הכרזת עצמאותה של מקסיקו ב-1821. אחרי מלחמת העצמאות קבעה הממשלה החדשה את הנצרות הקתולית כדת הרשמית והיחידה של המדינה.
לאחר 300 שנות רדיפות ומגבלות, במחצית המאה ה-19 היו רוב תושבי מקסיקו שמוצאם אנוסי בשלבים מתקדמים של התבוללות, כאשר מעטים מהם ממשיכים לקיים מנהגים יהודיים מסוימים כגון הדלקת נרות בערב שבת, מנוחה בשבת, תפילה לאל והימנעות מאכילת חזיר.
בשנים 1825–1860 הגיעו למקסיקו, במספרים קטנים, יהודים מגרמניה ומארצות ממזרח אירופה.
ב-4 בדצמבר 1860 חתם נשיא המדינה הליברלי בניטו חוארס על חוק "חופש הדת", ולראשונה היו כל הדתות לחוקיות במדינה.
רק שנה אחת לאחר מכן שכרו היהודים מאירופה לראשונה אולם במקסיקו סיטי לתפילה ציבורית לימים הנוראים.
בין השנים 1864 ו-1867 שלטה צרפת במקסיקו, ובתקופה זו היגרו למקסיקו יהודים מצרפת, בלגיה ואוסטריה.
בשנת 1880 נסע ברוך בוֹניפַסיוֹ לאַוּרֶאַנוֹ נאוֹיַר ברחבי מקסיקו והזמין את כל צאצאי האנוסים להתארגן כקהילה.
הוא הצליח במטרתו, וב-1920 נוסדה "קהילת קהל קדוש בני אלוהים" בעיירה ונטה פרייטה במדינת אידלגו וכן בעיר הבירה מקסיקו סיטי.
כיום הם ידועים כ"יהודים אינדיאנים", אף שהרבנות אינה מכירה בהם כיהודים מסיבות הלכתיות.
במחצית השנייה של המאה ה-19 סבלה מקסיקו מחוסר יציבות פוליטית, ביטחונית וכלכלית, ולכן לא הייתה יעד אטרקטיבי להגירת יהודים.
שלטונו של הדיקטטור פורפיריו דיאס ברבע האחרון של המאה ה-19 הביא יציבות למדינה, ורק אז החלו יהודי העולם להתייחס לרעיון של התיישבות במקסיקו.
דיאס גם הזמין בנקאים יהודים מאירופה לבחון אפשרויות כלכליות במקסיקו.
ב-1899 החלו להגיע יהודים סורים ראשונים להתיישב במקסיקו, וכעבור שנים אחדות, בשנת 1909, הגיע גל גדול ומשמעותי של יהודים מהעיר חלב שהקימו קהילה במקסיקו סיטי.
בתחילת המאה ה-20 החלה האימפריה העות'מאנית לדעוך, וכתוצאה היגרו יהודים מטורקיה למקסיקו בין השנים 1911–1913. בתקופה זו החלו גם יהודים רבים ממזרח אירופה ומרכזה להגיע למקסיקו, ובכך הגדילו בהרבה את החלק האשכנזי של הקהילה שהייתה עד אותה עת ספרדית כמעט לגמרי.
הארגון הקהילתי הראשון, "התאחדות הר סיני" (Sociedad de Beneficiencia Monte Sinai), נוסד ב-1908 על ידי עשרים יהודים מכל רקע.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמו הקהילות הראשונות במדינה, כולן במקסיקו סיטי.
הן נוסדו כמוסדות נפרדים (אשכנזי/ספרדי), וכיום הן ממשיכות בחלוקה זו.
בשנת 1927 נוסד בית הספר היהודי הראשון, ובאותה שנה פורסם העיתון הראשון ביידיש ("מעקסיקאנער אידישן לעבן").
ב-1928 נוסד בית הקברות האשכנזי הראשון.
אחרי מלחמת העולם השנייה הגיעו למקסיקו פליטים יהודים מאירופה.
גלי ההגירה הגדילו את מספר היהודים במדינה.
מאז הקמת מדינת ישראל, עלו אליה כ-5,000 יהודים מקסיקנים.
כיום יש במקסיקו כ-50,000 יהודים, רובם מתרכזים בעיר הבירה מקסיקו סיטי וכן ישנן קהילות בפואבלה וקוארנבקה (כ-300 משפחות), גוודלחרה (כ-200 משפחות), מונטריי (כ-200 משפחות), טיחואנה (כ-60 משפחות), קנקון (כ-40 משפחות), קוזומל (כ-40 משפחות), פלאיה דל כרמן (כ-20 משפחות) ואיסלה מוחארס (כ-15 משפחות).
הקהילה במקסיקו מאורגנת מאוד, אך הספרדים והאשכנזים נפרדים לגמרי: לכל קהילה בתי כנסת ובתי ספר משלה.
אף על פי כן, קיימים מוסדות משותפים לשתי הקהילות, כגון מרכז הספורט "סה דה אי" (CDI - Centro Deportivo Israelita) שנוסד ב-1950 ונחשב כיום למוסד הספורטיבי-חברתי הגדול ביותר בקרב יהדות התפוצות.
גם הספרדים מחולקים לשלוש קהילות: יהודי טורקיה, יוצאי דמשק, וצאצאי יהודי ארם צובא.
מאז 1942 פועל ה"וועד המרכזי של הקהילה היהודי של מקסיקו" (Comité Central de la Comunidad Judía de México) כנציגן הרשמי של שתי הקהילות מול השלטונות, והוא עוסק גם בעניינים הנוגעים בביטחון היהודים.
במקסיקו סיטי יש כיום למעלה מ-20 בתי כנסת, כולם אורתודוקסים למעט שניים קונסרבטיבים.
אוכל כשר זמין לקנייה במקסיקו סיטי, וישנן גם כמה מסעדות כשרות.
ישנן שלוש ישיבות וכמה "כוללים" ללימוד תורה בערבים למבוגרים.
במקסיקו סיטי 15 בתי ספר יהודים, שבהם לומדים כ-85% מילדי הקהילה.
כמו כן פועלות כ-10 תנועות נוער יהודיות, מרביתן בגישה ציונית.
קיימת גם ה"אוניברסיטה אבראיקה" להכשרת מורים יהודים.
כעשרה כתבי עת יהודיים יוצאים לאור באופן קבוע.
משנת 1949 קיים בית זקנים "א.ש.ל." בעיר קוארנבקה.
ב-1975 הצביעה מקסיקו בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
ב-1976 ביקר במקסיקו שר החוץ של ישראל, יגאל אלון, ובמפגשים עמו הקפידו מנהיגי הקהילה היהודית לענוד את הכיתוב "We are Zionists" ("אנחנו ציונים").
האנטישמיות במקסיקו כיום קיימת במינון נמוך יחסית.
בחגיגות הפסחא בכמה עיירות, במסיבות צליבה חיים, עוד אפשר לשמוע קריאות של "מוות ל'חודַס'!", "מוות ליהודים!", והממשלה רואה את התופעה כמנהג ותיק וחסר משמעות מעשית.
בעיר הבירה של מקסיקו גברו בשנים האחרונות תקריות אנטישמיות על רקע המצב הכלכלי הרע במקסיקו והמצב הפוליטי במזרח התיכון.
מבחינת נישואי תערובת, קהילת מקסיקו נחשבת כאחת מהקהילות ה"חזקות" ביותר בעולם (יחד עם דרום אפריקה, אוסטרליה, וקנדה) עם פחות מ-3% התבוללות (להשוואה: רוסיה - 80%, ארצות הברית - 50%).
יעקב אביגדור (1896–1967), רב וסופר יליד פולין, כיהן שנים רבות כרב הקהילה.
דוד אוסטרובסקי (1956–2023), שחקן יהודי-מקסיקני.
אילנה ברגר (נולדה ב-1965), אלופת ישראל לשעבר בטניס (עלתה לישראל ב-1977).
הרב אברהם מרדכי הרשברג, הרב הראשי למקסיקו.
כקובו זבלודובסקי (2015-1928), עיתונאי ושדרן, יליד מקסיקו.
עמנואל לובצקי (נולד ב-1964) צלם קולנוע, יליד מקסיקו.
גבי לסקי (נולדה ב-1967), חברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת מרצ, עורכת דין ופעילת זכויות אדם פמיניסטית, פעילה חברתית ופוליטית ישראלית.
מרקוס מושינסקי (1921–2009) פיזיקאי יליד אוקראינה, היגר למקסיקו כשהוא בן 3.
טוביה מייזל (1897–1985), מחנך יידיש, מייסד בתי ספר, מייסד הפסטיבל הבינלאומי למוזיקת יידיש (1961) ומייסד המוזאון היהודי במקסיקו, יליד רוסיה (היגר למקסיקו כשהוא בן 29).
אליאס סוראסקי (1899–1986) איש עסקים ונדבן, יליד ביאליסטוק (היגר למקסיקו כשהוא בן 17).
אילן סטבנס (נולד ב-1961) סופר יליד מקסיקו.
שמשון פלדמן (1909–1993) ראש הקהילה, יליד אוקראינה (היגר למקסיקו כשהוא בן 15).
הצייר הנודע דייגו ריברה נהג לומר שהוא מצאצאי יהודים, וב-1935 כתב: "היהדות שלי היא האלמנט העיקר בחיי והמנוע לכל עבודתי".
אשתו הציירת פרידה קאלו קאלו טענה כי אביה ממוצא יהודי-גרמני שהיגר למקסיקו, אך אין עדות לכך.
קלאודיה שיינבאום (נולדה ב-1962) ראש העיר של מקסיקו סיטי לשעבר, ונשיאת מקסיקו מאוקטובר 2024.
יהדות מרוקו היא הקהילה היהודית הגדולה בארצות ערב.
ראשית ההתיישבות היהודית במרוקו מתוארכת, על פי עדויות ארכאולוגיות, למאה ה-2 לספירה.
בעת העתיקה התגוררו רוב היהודים בערי החוף של צפון אפריקה המערבית, ועסקו בעיקר במסחר.
בתחילת המאה ה-8 אימצה מרוקו את האסלאם.
תחת השושלות המוסלמיות ידעו יהודי מרוקו תקופות של פריחה תרבותית וכלכלית אך גם תקופות של רדיפות קשות.
היחס ליהודים השתנה בין שליט לשליט, והם סבלו בעיקר בתקופות של אי-יציבות.
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492 הגיעו המוני מגורשים למרוקו, ושימשו בתפקידים משמעותיים בניהול מסחר החוץ והדיפלומטיה של הממלכה.
לאחר הפיכת מרוקו למדינת חסות של צרפת בשנת 1912, נהנו היהודים על פי רוב מביטחון גדול יותר, וממעמד חברתי וכלכלי משופר.
לאורך הדורות הייתה יהדות מרוקו מרכז ליצירה תרבותית, ספרות ענפה ושירה עברית חוברו בה על ידי דורות של מלומדים יהודים.
מורשת יהדות ספרד של ימי הביניים השתלבה בתרבות של יהודי מרוקו לאחר גירוש ספרד, והשפעתה ניכרת במסורות המוזיקה, הלשונות, הפסיקה ההלכתית, האמנות ועוד.
יהודי מרוקו שמרו על זיקה חזקה לארץ ישראל לאורך הדורות, וקבוצות של יהודים עלו לארץ והיוו חלק משמעותי מהיישוב הישן.
ניצני הפעילות הציונית המודרנית הופיעו החל מראשית המאה ה-20, ואיתם החלה להתגבר העלייה ממרוקו.
גורמים חיצוניים, כגון פרעות נגד יהודים, גם כן האיצו את קצב העלייה.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב־1948 ועד שנת 1967 עלו אליה למעלה מ-250,000 יהודים ממרוקו, בעוד אחרים היגרו לארצות אירופה, בעיקר לצרפת, ולצפון אמריקה.
על פי מסורות מקומיות, יהודים הגיעו לאזור מרוקו מארץ ישראל החל מימי בית ראשון בימי שלמה או יהושפט, בספינות סוחרים פיניקים.
העדויות הארכאולוגיות והאפיגרפיות המוקדמות ביותר שנמצאו מצביעות על קיומה של קהילה יהודית בצפון אפריקה החל מהמאה השנייה לספירה, בתקופה הרומית.
הפיניקים ניהלו בעת העתיקה מסחר ענף בין הלבנט, שבו שכנו גם בני ישראל, לבין כל חלקי אגן הים התיכון.
הפיניקים שיצאו מאזור לבנון הקימו קולוניות ברחבי אגן הים התיכון, בהן קרתגו, ווליביליס וישובים נוספים בצפון אפריקה.
בידי צאצאי קהילת אופראן ומספר קהילות נוספות בצפון אפריקה מסורת כי אבותיהם הגיעו לאזור באניות הפיניקים או דרך היבשה והתיישבו בו עוד קודם לחורבן בית ראשון.
החל מראשית התקופה הרומאית ישנן עדויות (בתלמוד, בכתבים רומים ונוצרים ובממצאים ארכאולוגים עתיקים) המלמדות על הימצאותה של קהילה יהודית גדולה בצפון אפריקה.
בספר יוסיפון המאוחר יחסית, נכתב כי הרומאים גירשו 30,000 יהודים לצפון אפריקה אחרי חורבן בית שני.
בעיר הרומית העתיקה ווליביליס ששוכנת מצפון למקנס של ימינו, נמצאו כתובות בעברית על מצבות של קברים יהודים מהמאה השנייה לספירה, וכמו כן נמצאו כדים מעוטרים בציור של מנורה.
חלק מהחוקרים מאמינים גם שאחד משרידי המבנים שנמצאו בעיר היה בית כנסת.
לא ידוע רבות על אורחות חייהם של היהודים בצפון אפריקה בתקופה הרומית; מממצאים ארכאולוגיים עולה שהם חיו בערי החוף ולא בפנים הארץ, עסקו כנראה במסחר, ובמאות 4–6 הקהילה היהודית חוותה פריחה, כנראה בשל התפתחות המסחר באזור או זרם מהגרים מארץ ישראל.