tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסיי מרוזוב וטאטינה טארסובה הודיעו מצידם שהם מוכנים לחזור ולאמן את יגודין.
עם זאת, בחודש דצמבר באותה שנה הודיע יגודין כי מצבו הרפואי לא יאפשר לו לחזור להחלקה תחרותית.
הוא ממשיך להשתתף במופעי ראווה ובתוכניות טלוויזיה.
בשנת 2008 הוא השתתף בתוכנית "כוכבים על הקרח" עם אוקסנה פושקינה.
מקום 5 בתחרות יפן הפתוחה
מקום 1 בתחרות "מלחמת הקרח"
מקום 6 בתחרות יפן הפתוחה
מקום 2 בתחרות אתגר הקבוצות העולמי
מקום 2 בתחרות "מלחמת הקרח"
מקום 1 בתחרות אתגר הקבוצות העולמי
מקום 3 באתגר הקבוצות העולמי
מקום 1 בהיכל אתגר המחליק
מקום 5 באליפות האתגר הבין-לאומי
מקום 1 באליפות קנדה הפתוחה
מקום 1 בתחרות הקפיצה לשיא
מקום 1 באליפות קמפבל בין-לאומית קלאסית
מקום 3 במשחקי "הרצון הטוב"
מקום 1 באליפות העולם בהחלקה על הקרח למקצוענים
מקום 2 ביובל על הקרח
מקום 8 במשחקי "הרצון הטוב"
אלכסיי אלכסנדרוביץ' מיכאיליצ'נקו הוא כדורגלן לשעבר, ששיחק בקבוצות: דינמו קייב, סמפדוריה וגלאזגו ריינג'רס.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל הפך למאמן ומאמן את דינמו קייב, הנבחרת הצעירה ולאחר מכן את הנבחרת הבוגרת של אוקראינה .
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1988
מקום שני באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2006
אלכסיי אלכסייביץ' טרויצקי היה שחמטאי רוסי שנודע במיוחד בסיומי השחמט שחיבר.
רבים רואים בו כמייסד חיבור האטיודים השחמטאיים המודרני.
טרויצקי מת מרעב במהלך מלחמת העולם השנייה בעת המצור על לנינגרד, שם הושמדו כתבי היד שלו.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר כוללת ניתוח של סיום ובו לצד אחד שני פרשים ולצד השני חייל.
סיום זה מכונה כיום על שמו – טרויצקי.
ג'ון נאן, שניתח את הסיום בעזרת בסיס נתונים של סיומים, קבע כי "הניתוח של טרויצקי מדויק במידה מפתיעה".
טרויצקי היה מחבר פורה של אטיודים.
אירווינג צ'רנב כולל תשעה מהם בספרו "200 סיומים מבריקים".
העמדה מטה מציגה אחד מהם.
לבן מתחיל וזוכה, אטיוד משנת 1909
אטיוד משנת 1917, chess amateur, הלבן מתחיל וזוכה.
השחור מנסה כמיטב יכולתו לכפות פט על הלבן שצריך להתמודד מול ניסיונות אלו.
אטיוד משנת 1917, ההסבר מתחיל אחרי 17:30 דקות, יוטיוב
לבן מתחיל וזוכה, אטיוד משנת 1925, התפרסם ב-Schachmatny Listok
לעומת זאת ב8=פ מביא לתיקו בלבד.
אלכסיי סאבראשנקו הוא כדורסלן עבר רוסי בעל אזרחות יוונית, ששיחק בעמדת הסנטר.
סאבראשנקו החל את הקריירה שלו בשנת 1995, בהיותו בן 17 בלבד, בקבוצת אולימפיאקוס מהליגה היוונית.
בעונותיו הראשונות בקבוצה הוא מיעט לקבל דקות משחק, וכתוצאה מכך גם תפוקתו עבור הקבוצה הייתה דלה.
בעונת הושאל סאבראשנקו לקבוצת פריסטרי אתונה מליגת העל היוונית, וכשחזר לאולימפיאקוס בעונה שלאחר מכן, הפך לשחקן משמעותי בקבוצה וזכה עמה בגביע היווני ב-2002.
זמן קצר לאחר תחילת עונת , עבר סאבראשנקו לצסק"א מוסקבה מהליגה הרוסית.
בעונתו הראשונה בצסק"א הוא שותף במספר מועט של משחקים, אך בעונות הבאות השתפר והפך לאחד משחקני הקבוצה הבולטים.
עונת השיא שלו הייתה עונת , שבה הוא קלע 9.8 נקודות בממוצע למשחק בליגה וזכה בתואר ה-MVP של הגביע הרוסי.
סאבראשנקו היה שותף לזכייה בתארים רבים של צסק"א: שני גביעי היורוליג בשנים 2006 ו-2008, שש אליפויות רוסיה רצופות בשנים 2003-2008, ושלושה גביעים רוסיים בשנים 2005-2007.
בראשית 2009 עבר סאבראשנקו בהשאלה לקבוצת ספרטק סנקט פטרבורג, ולבסוף, חתם בהמשך אותה שנה בדינמו מוסקבה.
ב-2010 עבר לחימקי מוסקבה ושיחק בה במשך שתי עונות.
ב-2012 חתם בלוקומוטיב קובאן לעונה, ובסיומה פרש מכדורסל.
סאבראשנקו שיחק לראשונה עבור נבחרת רוסיה באליפות אירופה בשנת 2001 וכעבור שנה השתתף באליפות העולם 2002, ומאז הוא שחקן קבוע בנבחרת הלאומית ואחד משחקניה המובילים.
הישג השיא שלו עם הנבחרת היה זכייה במדליית הזהב באליפות אירופה 2007. הוא השתתף עם הנבחרת גם באליפויות אירופה של 2003 ו-2005, וכן בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת בייג'ינג 2008.
MVP של הגביע הרוסי: 2007
אלכסיי קונדראטייביץ' סאווראסוב היה צייר נוף אימפרסיוניסטי ריאליסטי רוסי, הידוע בציורי הנוף המרגשים שצייר.
סאווראסוב נולד למשפחת סוחרים אמידה.
הוא החל לצייר בגיל צעיר, ובשנת 1844 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת פרופסור ראבוס (בשנת 1848 נחשב למצטיין בין תלמידי בית הספר).
סאווראסוב סיים את לימודיו בשנת 1850 והחל להתמקד בציורי נוף.
בשנת 1852 נסע לאזור אוקראינה ובשנת 1854, בהזמנת הדוכסית הגדולה מריה ניקולאייבנה, נשיאת האקדמיה הקיסרית לאומניות הוא עבר להתגורר בסנקט פטרבורג.
בשנת 1857 שב למוסקבה והחל ללמד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה.
בין תלמידיו היו יצחק לויתן, סרגיי סבטוסלבסקי וקונסטנטין קורובין.
בשנת 1857 נשא לאישה את סופיה קרלובנה הרץ.
בני הזוג נהגו לארח בביתם אספנים ואישי אמנות ובהם האספן פאבל טרטיאקוב והצייר וסילי פרוב שהיה לאחד מחבריו הקרובים של סאווראסוב.
פרוב סייע לסאווראסוב בציור האנשים ביצירה "הוולגה ליד יורייווץ", וסאווראסוב סייע לפרוב בציור הנוף ביצירות "לוכד הציפורים" ו"הציידים".
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נסע סאווראסוב לאנגליה והשתתף בתערוכה הבינלאומית שנערכה בשנת 1862. בשובו מהתערוכה נסע לשווייץ.
בעקבות ביקורים אלה הושפע סאווראסוב מיצירותיהם של הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל והצייר השווייצרי אלכסנדר קאלאם.
בשנת 1869 הוא ביחד עם וסילי פוקירב פרסמו ספר ללימוד ציור.
היצירה "העורבים שבו" (1871) נחשבת על ידי המבקרים כיצירתו הטובה ביותר של סאווראסוב.
יצירה זו זכתה להצלחה רבה והייתה פופולרית ביותר.
היצירה מתארת את שובם של העורבים בעקבות נדידת הציפורים.
הנוף מאחורי העורבים הוא נוף פשוט, אולם הציור מביע את רגע המעבר בין החורף לאביב, ומהווה דוגמה ל"ציורי הרגש" של התקופה, בהם ניסה האמן להשפיע על רגשותיו של הצופה.
בשנת 1870 הצטרף סאווראסוב לקבוצת "הנודדים" שהתנגדה לסגנון האקדמי הממלכתי.
בשנת 1871, בעקבות מותה של בתו, סבל ממשבר נפשי ואמנותי, והפך לאלכוהוליסט, ועקב התנהגותו התרחקו ממנו חבריו ובני משפחתו.
בשנות חייו האחרונות סבל מעוני רב, וגר בבתי מחסה לעניים.
בעת פטירתו בשנת 1897 נכחו בהלווייתו רק השוער של בית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה והאספן פאבל טרטיאקוב.
אלכסיי פטרוביץ' מארסייב היה טייס קרב מהולל בחיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
הוא הפך לסמל לגבורה ולנחישות של לוחמי הצבא האדום, מאחר שחזר להילחם כטייס קרב לאחר פציעה קשה, בה איבד את שתי רגליו.
אלכסיי מארסייב נולד בעיירה קמישין שבמחוז וולגוגרד ב-20 במאי 1916, הצעיר מבין שלושת הבנים של פועלי מפעל לעיבוד עצים.
לאחר סיום בית ספר מקצועי עבד כפועל במפעל, בו גם עבדו הוריו.
בגיל 18 נסע למחוז חברובסק, שם השתתף בהקמת העיר קומסומולסק על האמור.
בשנת 1937 התגייס לצבא האדום.
שירת תחילה כמכונאי מטוסים ביחידת משמר הגבול באי סחלין ולאחר מכן נשלח לבית ספר לטיס בעיר באטייסק שבמחוז רוסטוב.
לאחר סיום ההכשרה הועלה לדרגת סגן משנה והושאר בבית הספר כמדריך.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 ביקש מספר פעמים לעזוב את התפקיד העורפי, אך נענה בשלילה.
באוגוסט 1941, לאחר שהגרמנים התקרבו לעיר, הוא נשלח יחד עם שאר המדריכים לחזית ולחם כטייס ביחידת מטוסי יירוט מדגם יאק-1.
עד לפציעתו באפריל 1942 הספיק לבצע גיחות מבצעיות ולהפיל ארבעה מטוסים גרמנים.
ב-4 באפריל 1942, במהלך משימת ליווי מפציצים במסגרת מבצע דמיאנסק, נפגע מטוסו בקרב עם מטוסי יירוט של הלופטוופה.
מארסייב נאלץ לבצע נחיתת חירום בשטח האויב, שבמהלכה נפגע קשה ברגליו.
במשך 18 יום בתנאי מזג אוויר קשים ובאזור מיוער, הוא נע (רוב הזמן בזחילה) לעבר השטח שבשליטה הסובייטית.
לבסוף נאסף על ידי תושבים מקומיים, אשר הסתירו אותו מפני הגרמנים והעבירו אותו לידי הפרטיזנים.
משם הוטס מארסייב לבית חולים במוסקבה.
בבית החולים נאלצו הרופאים לקטוע את שתי רגליו עד הברך, בשל התפתחות נמק, כתוצאה מהפציעה.
למרות הקטיעה החליט מארסייב לחזור לשירות פעיל בחיל האוויר.
לאחר תקופת אימונים מפרכת ומסע שכנוע של הגורמים הרשמיים בחיל, אושר לו לחזור לשירות.
ביוני 1943 צורף מארסייב ליחידת מטוסי יירוט מדגם La-5, שנשלחה לחזית באזור קורסק.
מארסייב לקח חלק פעיל בקרב קורסק ובמהלך כמה ימי קרבות ביולי 1943 הצליח להפיל 3 מטוסים גרמניים.
סיפורו התפרסם ברחבי ברית המועצות בעקבות כתבה בעיתון "פראבדה", שפרסם העיתונאי בוריס פוליבוי אשר ביקר בטייסת של מארסייב.
בשנת 1946 יצא לאור ספר "הטייס הקיטע (מעשה באדם השלם)" (פרי עטו של פוליבוי), שמתאר את סיפורו של מארסייב.
באוגוסט 1943 הוענק למארסייב תואר גיבור ברית המועצות, כאות הוקרה על גבורתו.
בינואר 1944 הועבר מארסייב מהיחידה הלוחמת ליחידה עורפית ולא חזר יותר לחזית.
במהלך המלחמה ביצע מארסייב 86 גיחות קרביות והפיל 11 מטוסי אויב (4 לפני הפציעה ו-7 לאחר הפציעה).
פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות עוטר גם בעיטור לנין, עיטור הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור הכוכב האדום.
עד לשנת 1946 שירת כמדריך טיסה, אז השתחרר מהצבא בדרגת רב-סרן.
בחייו האזרחיים היה פקיד בכיר במנגנון המפלגה הקומוניסטית.
מארסייב היה דמות מפורסמת ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש המזרחי, בעיקר הודות לספרו של בוריס פוליבוי, שהיה ספר חובה בבתי ספר התיכוניים.
הוא הרבה להופיע בחגיגות שונות והרצה פעמים רבות בפני תלמידי בתי ספר.
מארסייב נפטר ב-18 במאי 2001 מהתקף לב כשעה לפני תחילת ערב הוקרה לכבוד יום הולדתו ה-85, בו אמור היה להשתתף גם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
כוכב לכת מינורי (2173) מארסייב - קיבל את שמו של אלכסיי מארסייב.
כוכב הלכת המינורי התגלה ב־22 באוגוסט 1974 על ידי האסטרונומית ליודמילה ז'ורבליובה במצפה האסטרופיזי של קרים.
פסל לזכרו הוצב בעיר הולדתו, קמישין.
בערים קמישין וגורנו-אלטאיסק ברוסיה וכן בעיר אקטובה שבקזחסטן נקראו רחובות על שמו.
בשנת 1948 צולם סרט אודות חייו (לפי ספרו של בוריס פולבוי) בשם סיפור של איש אמיתי.
אלכסיי גַברילוביץ' וֵנֵצִיַאנוֹב היה צייר רוסי, מטובי ציירי תקופתו, מורה לציור ומייסד "אסכולת ונציאנוב".
ונציאנוב נולד במוסקבה במשפחת סוחר ממוצא יווני שהגיע לרוסיה במהלך מחצית המאה ה-18. הוא התחיל ללמוד ציור באופן עצמאי ולאחר מכן היה תלמיד של ולדימיר בורוביקובסקי.
צייר דיוקנאות, ובמקביל עבד בשירות המדינה.
בשנת 1808 החל לערוך ירחון סאטירי מצויר, שתוך מספר חודשים נאסר לפרסום.
בשנת 1811 התקבל כחבר באקדמיה לציור.
בשנת 1812, במהלך המלחמה עם צרפת הוא צייר קריקטורות על החיילים הצרפתים.
בשנת 1819 עזב את שירות המדינה, רכש אחוזה בכפר בקרבת טבר ועבר להתגורר בה.
ייסד במקום בית ספר לציור שבו למדו במהלך תקופת קיומו כ-70 ציירים לרבות אלכסיי טיראנוב.
בשנת 1824 השתתף בתערוכה בסנקט פטרבורג וזכה להצלחה רבה.
למרות זאת, ניסיונו להתקבל כמורה לציור באקדמיה לציור לא צלח.
ניהול בית הספר הפרטי דרש השקעה רבה, ולוונציאנוב היה קשה מאוד לעמוד בה.
בתחילת שנות ה-30 העניק לו הצאר תואר "צייר החצר".
כתוצאה מכך הוא התחיל לקבל מלגה חודשית ללא צורך בתמיכה נוספת.
הדבר אפשר לו להמשיך בניהול בית ספרו.
ונציאנוב נחשב למומחה לציור המתאר את החיים הכפריים ברוסיה.
ציוריו מוצגים במוזיאון הרוסי ובגלריית טרטיאקוב.
אלכסיי אנטולייביץ' נַבָלְנִי היה עורך דין רוסי ופעיל פוליטי.
נכלא ומת ב־16 בפברואר 2024 בכלא הרוסי והוא בן 47. שירות בתי הסוהר ברוסיה הודיע כי נבלני מת לאחר שחש ברע במהלך הליכה בכלא שבו הוחזק, התעלף, ומותו נקבע מייד לאחר מכן.
נבלני ניהל בלוג שמתמקד בחשיפת שחיתויות בממשל הרוסי ונחשב לאחד הבלוגרים הפופולריים ברוסיה, בעיקר בהקשר המאבק בשחיתות במסדרונות השלטון.
מאז 2009 החל להתפרסם כמתנגד חריף לוולדימיר פוטין.
בשנת 2012 כינה אותו ה"וול סטריט ג'ורנל" "האיש שוולדימיר פוטין מפחד ממנו ביותר".
נבלני הגדיר עצמו כ"דמוקרט לאומני".
הוא עמד בראש מפלגת "רוסיה של העתיד" (תנועת "ברית העמים" ומפלגת התהליך לשעבר) וחבר מועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית.
בספטמבר 2013 התמודד בבחירות לראשות העיר מוסקבה וזכה לתמיכתה של מפלגת החופש העממי, אך סיים במקום השני עם 27% אחוזי תמיכה.
אחד הארגונים הידועים שעמד בראשו היה "הקרן למאבק בשחיתות", ארגון חברתי שפעיליו ערכו חקירות נגד פקידי ממשל בכוונה לחשוף שחיתות והייתה פעילה רשמית בשנים 2011–2020.
באוגוסט 2020 אושפז בבית חולים באומסק לאחר שהראה סימני הרעלה חריפים בטיסתו מטומסק למוסקבה.
הוא הורדם והוטס בהמשך לטיפול בהול בברלין.
ב־7 בספטמבר 2020 הוצא נבלני מתרדמת בעקבות שיפור במצבו, ותוך כדי החלמתו פורסם כי הוא הורעל בגז עצבים מסוג נוביצ'וק.
בינואר 2021 נעצר במוסקבה עם נחיתתו בנמל התעופה הבינלאומי שרמטייבו בהקשר התיק שהתנהל נגדו בעניינה של חברת איב רושה.
הוא היה כלוא זמנית בכלא מטרוסקאיה טישינה, ולאחר שבפברואר 2021 נשלח ל־3.5 שנות מאסר, הועבר לשאת את עונשו במושבת העונשין מספר 2 במחוז ולדימיר.
במרץ 2022 נידון לתשע שנות מאסר נוספות.
בדצמבר 2023 הוא נעלם לשבועיים, ובסוף הגיע לכלא בימאלו־ננץ.
בשנת 2000 הצטרף נבלני למפלגה הדמוקרטית המאוחדת הרוסית "יבלוקו", מפלגה סוציאל-ליברלית שהייתה באופוזיציה לממשל הרוסי.
הצטרפותו של נבלני, שהיה אז צעיר בן 24, סימלה את רצונו לקחת חלק פעיל במאבק למען דמוקרטיה, חופש ושוויון ברוסיה.
"יבלוקו", שנוסדה בשנת 1993, התנגדה לפוטין מראשית דרכו.
המפלגה טענה שפוטין מרכז יותר מדי כוח בידיו, פוגע בחירויות הפרט ומנהל מלחמה קשה ומיותרת בצ'צ'ניה.
יבלוקו האשימה את פוטין וסביבתו בשחיתות נרחבת, וקראה לחקירות מעמיקות בנושא.
נבלני, שהיה פעיל חרוץ, התקדם במהירות בשורות "יבלוקו".
הוא שימש כאחראי מטעם המפלגה על אזור העיר מוסקבה, והפך לאחד מקולותיה הבולטים.
במקביל נבלני היה פעיל בארגוני לאומנות רוסית ובמיוחד פעל נגד קווקזים שהיגרו לרוסיה.
בשנת 2006 היה בין המארגנים של "מצעד רוסיה" שבו הפגינו ארגונים לאומניים בערים המרכזיות של רוסיה.
פעילות זו גרמה למתיחות בינו לבין חברי מפלגתו.
פיטוריו מהמפלגה בשנת 2007, לאחר שדרש ממייסד המפלגה לפרוש, עוררו מחלוקת רבה בקרב חברי "יבלוקו" ותומכיה, כשההחלטה על פיטוריו נתמכה ברוב של 70% מחברי הנהלת המפלגה.
ההחלטה באה כתגובה על "גרימת נזק פוליטי למפלגה, בפרט בשטח פעילויות לאומיות".
נבלני עצמו טוען שפיטוריו באו על רקע דרישתו ממייסד המפלגה גריגורי יאבלינסקי לפרוש מהנהגת המפלגה.
לאחר פיטוריו ממפלגת יאבלוקו הצטרף לתנועה הנציונל־דמוקרטית "נארוד".
במקביל לפעילותו במפלגה הקים בשנת 2004 את "הוועד להגנה על המוסקבאים" שהוביל מחאה נגד השחיתות והפרות חוקי הבנייה בעיר מוסקבה.
בשנת 2011 נאם נבלני בעצרת שבה השתתפו גם נאו־נאצים וגלוחי ראש.
בסרטון מאותה שנה הוא השווה בין קווקזים כהי עור לג'וקים, ואמר: "אפשר להרוג ג'וקים עם כפכף, אבל במקרה של קווקזים, אני ממליץ על אקדח."
באפריל 2013 הצהיר בפומבי על כוונותיו להתמודד לנשיאות במטרה להושיב מאחורי סורג ובריח את ממשלתו של ולדימיר פוטין על "שחיתות וניצול לרעה של תפקידם".
ביולי 2013 נרשם כמועמד לבחירות לראשות עיריית מוסקבה, ובאותו החודש הורשע במעילה בהיקף של 16 מיליון רובל, ונידון לחמש שנות מאסר.
גזר הדין עורר מחאות בינלאומיות.
באוקטובר הומתק עונשו של נבלני והומר במאסר על־תנאי, אך הרשעתו נותרה על כנה.
באוגוסט 2013 פרסמו האתרים בחדרי חרדים וערוץ 7 כי במהלך קמפיין הבחירות שלו לראשות העיר, נבלני הציע להרים כוסית לחיי השואה, כינה את היהודים הדתיים "גנדרנים בכובעי שועל ומלבושים בלויים" וציין כי "מי שרוצה לחיות ברוסיה חייב להפוך לרוסי במלוא מובן המילה".
טענות אלה התבררו כשקריות, ונדחו בין השאר על ידי מספר יהודים שנכחו במקום ונבלני עצמו.
בדצמבר 2016 הכריז כי יתמודד בבחירות לנשיאות רוסיה שתתקיימנה בשנת 2018. ב־2 במרץ 2017 העלה סרט דוקומנטרי לערוץ היוטיוב שלו בשם "אל תקראו לו דימון" ובו נטען כי ראש הממשלה דמיטרי מדבדב מעל בכספים בשווי של כ־1.2 מיליארד דולרים.
בעקבות הסרטון אורגנו הפגנות בערים שונות ברוסיה בקריאה להתפטרותו של מדבדב, וב־26 במרץ משטרת רוסיה עצרה את נבלני במהלך אחת מההפגנות.
לקראת ציון "יום רוסיה" (המציין את היפרדותה של רוסיה מברית המועצות וייסוד הפדרציה הרוסית) ב־12 ביוני 2017, קרא נבלני לתומכים לקיים עצרות מחאה נגד השחיתות תחת הסיסמה "אנחנו דורשים תשובות".
התעלמות הממשל מחשיפת השחיתויות בצמרת הממשל, ואירועי ההפגנות ב־26 מרץ הביאו לגל גדול אף יותר של מפגינים.
פעילי נבלני הגישו בקשות לקיום עצרות בכ־200 ערים, וכעשרות אלפי מפגינים (שלטונות רוסיה לא מפרסמים נתונים רשמיים) קיימו עצרות מחאה ברחבי רוסיה.
הפגנות אלה נמשכו גם בשנת 2019, בעיקר לאור פסילת מועמדי האופוזיציה מהתמודדות בבחירות לדומה העירונית של מוסקבה (2019).
נבלני תמך במועמדי אופוזיציה בבחירות המקומיות.
בשנת 2021, בד בבד עם מעצרו, חשף הארגון שבראשו הוא עמד תחקיר על אודות ארמון בבעלותו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
בעקבות מעצרו פרצו מחאות ברוסיה.
נבלני ועוזריו הוגדרו על ידי ממשלת רוסיה כ"טרוריסטים".
רבים מבעלי בריתו ברחו מרוסיה, לאחר שתנועת האופוזיציה של נבלני תויגה "קיצונית" ופורקה.
כך הוגדרו הקרן למאבק בשחיתות שהקים נבלני, קרן שפרסמה תחקירים גדולים על מעשי שחיתות לכאורה, וגם נגד מטה הקמפיין האזורי של נבלני, שהתגייס בעבר למחאות נגד הקרמלין.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, נבלני טען שהפלישה של פוטין לאוקראינה נועדה להסיח את דעת הרוסים מבעיותיה הפנימיות של המדינה, הידרדרות הכלכלה שלה.
במשך השנים ניהל נבלני מאבק במפלגת השלטון "רוסיה המאוחדת", שבראשותה עומד הנשיא ולדימיר פוטין יחד עם ראש הממשלה דמיטרי מדבדב.
נבלני טען לשחיתויות קשות מצד ראשי וחברי מפלגת השלטון, קרא בכל הזדמנות לאזרחי רוסיה להצביע בבחירות לכל מפלגה אחרת, חוץ ממפלגת רוסיה המאוחדת.
לאחר הבחירות לפרלמנט הרוסי בהן זכתה מפלגת רוסיה המאוחדת בכחמישים אחוז מהקולות, טען לזיופים, והיה מראשי מארגני המחאה הגדולה ברוסיה, בה מאות אלפים יצאו להפגין ברחובות בכל ערי רוסיה בטענה לזיופים בבחירות לפרלמנט.
בעקבות פעילות זו, נעצר על ידי המשטרה לתקופות קצרות על הפרות החוק בארגון ההפגנות הגדולות.
בתגובה הוכרז נבלני אסיר מצפון על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
ביולי 2012 נעצר נבלני והואשם במעילה בחברת עץ ממשלתית, KirovLes.
לטענת התביעה, הוא גנב עצים בסך 16 מיליון רובל (כ־500,000 דולר).
גנבה זו התאפשרה מתוקף תפקידו כיועצו של מושל מחוז קירוב, ניקיטה בליך במהלך שנת 2009. מעצר זה בוצע לאחר מספר חקירות שנסגרו עקב מחסור בהוכחות.
נבלני שילם ערבות עצמית ושוחרר ממעצר.
לטענת נבלני, המשפט מהווה מזימה של השלטון לחיסול מתנגדיו הפוליטיים של הנשיא פוטין, ולכן מדובר ברדיפה פוליטית ותו לא.
בתגובה למעצרו, תומכיו הפגינו מול משרדי ועדת החקירה הפדרלית.
משפטו של נבלני החל בעיר קירוב באפריל 2013. ביולי 2013 הוא הורשע ונגזרו עליו חמש שנות מאסר במושבת עונשין לעבודה מתקנת.
נבלני ערער על עונשו, ולבקשת התביעה שוחרר עד לבירור ערעורו, יום לאחר מאסרו, על מנת שיתמודד בבחירות לראשות עיריית מוסקבה.
באוקטובר 2013, בית המשפט דחה את עתירתו אך המיר את עונשו לעונש מאסר על תנאי.
בפברואר 2016, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי הופרה זכותו של נבלני להליך משפטי הוגן, וחייב את הממשלה לשלם לו 56,000 אירו עבור הוצאות משפט ונזקים נלווים שנגרמו לו.
בדצמבר 2012 החלה חקירה בעניין עסקה שביצעה חברה שבבעלותם של האחים נבלני, אולג ואלכסיי, Glavpodpiska, עם חברת הבת של חברת הקוסמטיקה הצרפתית הקוסמטיקה איב רושה במזרח אירופה, Yves Rocher Vostok.
בעסקה התחייב נבלני לדאוג לאספקת מוצרי החברה אולם מעולם לא עשה זאת אלא שכר חברות אחרות לביצוע העסקה, ללא ידיעת אף אחד מהצדדים, בעודו לוקח את הפרשי הסכומים.
בפברואר 2014 הושם נבלני במעצר בית.
בדצמבר 2014 נידון ל־3.5 שנים נוספות במאסר על תנאי, בעוד אחיו נשלח למאסר בפועל למשך תקופה זו.
בדצמבר 2012, רשויות התביעה הפדרליות האשימו את האחים נבלני באשמת הונאה בזמן עבודתם בחברת דואר.
באוגוסט 2013, נחקר נבלני באשמת קבלת תרומות שלא כחוק למימון קמפיין הבחירות שלו.
לקראת סוף יולי 2019, נעצר נבלני בחשד לארגון הפגנות אופוזיציה ללא אישור המשטרה.
בהמשך, נמסר מהמשטרה כי נפתחה נגדו חקירה פלילית גם בחשד להלבנת כספים בסך 15.3 מיליון דולר.
אך הוא שוחרר תוך זמן קצר.
בשנים 2011–2018 נידון נבלני למעצרים מינהליים 10 פעמים.
במהלך תקופה זו שהה 192 יום בבית מעצר מיוחד.
הזמן שבילה נבלני מאחורי סורג ובריח גדל מאוד בשנת 2017 ובשנת 2018 הסתכם ב־80 יום.
ב־15 בנובמבר 2018 הכיר בית הדין האירופי לזכויות אדם במעצרים בשנים 2012 ו־2014 כבעלי מניע פוליטי.
במהלך מעצרו ביולי 2019 אושפז נבלני עם נפיחות קשה בשל אדמומיות בעור.
הוא אובחן כחולה דרמטיטיס במגע.
נבלני ורופאיו האישיים טענו כי אפשר שהייתה הרעלה בכימיקלים לא מוגדרים.
המחקר הכימי והטוקסיקולוגי של החומרים הביולוגיים של נבלני, שבוצע במכון המחקר סליפוסובסקי לרפואה דחופה, לא גילה חומרים רעילים.
רופאו האישי של נבלני הטיל ספק בתוצאות הבדיקה, ונבלני פנה לוועדת החקירות של הפדרציה הרוסית בתלונה על ההרעלה.
ב־17 בינואר 2021 שב נבלני לרוסיה מגרמניה, שבה טופל בשל השפעות של הרעלה מכוונת.
הוא עוכב באזור האפור של ביקורת הדרכונים בנמל התעופה שרמטייבו במוסקבה בידי קצינים של משמר הגבול הפדרלי.
שירות בתי הסוהר הפדרלי הצהיר כי המעצר בוצע בחשד להפרה של תקופת הניסיון בפרשת איב רושה והעלאתו לרשימת המבוקשים.
נבלני הועבר לתחנת המשטרה של המחלקה השנייה של המשטרה בעיר חימקי, ולמחרת נערך משפט מאולתר בתחנת המשטרה שבו הוארך מעצרו ב־30 יום והוא הועבר לכלא מטרוסקאיה טישינה.
מעצרו של נבלני עורר גינויים במדינות שונות.
בעקבות המעצר הפגינו תומכיו בערים רבות.
אלפים מהמפגינים נעצרו, ובימים שלאחר מכן נלכדו ונעצרו גם אחדים מבני משפחתו ומקורביו של נבלני, בטענה שעודדו הפגנות לא חוקיות.
בפברואר 2021 נידון ל־3.5 שנות מאסר בהאשמה שביצע עבירת מעילה בשנת 2014. בית המשפט האירופי הורה לרוסיה לשחררו, אולם ממשלת רוסיה התנגדה לכך.
והעבירה את נבלני למושבת עונשין מספר 2 במחוז ולדימיר.
באפריל 2021 השעתה רוסיה את פעילות תנועתו, הפועלת נגד שחיתות.
באוקטובר 2021 הוענק לו פרס סחרוב לחופש המחשבה.
הסרט התיעודי "נבלני", של הבמאי דניאל רוהר, זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר במרץ 2023. באוגוסט 2023 הרשיע בית משפט ברוסיה את נבלני בעבירות של קיצוניות, וגזר עליו עוד 19 שנות מאסר.
ב־12 בדצמבר 2023 הודיע דובר הקרמלין כי המיקום שבו נבלני נושא את עונשו כבר אינו ידוע, וכי הוא הוגדר נעדר.
לאחר מכן נמצא נבלני, אך פורסם כי היה נתון להתעללות מצד הסוהרים.
במהלך ההפגנות בבלארוס ביולי־אוגוסט 2020, נבלני פרסם סרטונים בערוץ היוטיוב שלו בהם הביע תמיכה במחאות הבלארוסיות וכתב כי מהפכה בסגנון של זו המתרחשת בבלארוס השכנה יכולה להתרחש גם ברוסיה.
באתר Tayga.Info דווח שבמהלך נסיעתו לסיביר נבלני נפגש עם מתנדבים ותומכי אופוזיציה מקומיים.
במהלך המפגש פעיל בשם איליה צ'ומאקוב שאל אותו, "מדוע הוא לא מת?", ועל כך השיב נבלני כי מותו לא ישרת את פוטין אלא יהפוך את נבלני ל"גיבור".
ב־20 באוגוסט 2020 אושפז במצב קשה בבית חולים באומסק, כשהוא סבל מתסמיני הרעלה חמורים, לאחר שדווח שחש ברע במהלך טיסה מטומסק למוסקבה.
הוא היה מאושפז במחלקת טיפול נמרץ של בית החולים העירוני הקליני מספר 1 של העיר אומסק, כשהדוברת שלו, קירה יארמיש, טענה כי הורעל.
בהמשך הוא הוטס לטיפול במרפאת שאריטה בברלין, גרמניה, במטוס שמומן על ידי קרן Cinema for Peace Foundation, כאשר הוא עדיין מחוסר הכרה.
בתחילה בית החולים באומסק סירב לשחרר את נבלני לטיפול בגרמניה, ולאחר שקרוביו של נבלני פנו אל בית הדין האירופי לזכויות אדם, שהורה לרשויות ברוסיה לאפשר את הטסתו של נבלני, הוא הועבר למטוס.
כלי תקשורת במדינות המערב האשימו את הקרמלין במעורבות בהרעלה, אך דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב הגיב שלקרמלין אין קשר לתקרית וכי הם מאחלים לו החלמה מהירה.
לאחר שהגיע לבית החולים בגרמניה ונבדק שם, פרסמה ממשלה גרמניה שנבלני אכן הורעל, ושהרעל שנמצא בגופו הוא גז העצבים נוביצ'וק, המזוהה עם חיסולים דומים שיוחסו לממשלת רוסיה.
ב־7 בספטמבר דווח שנבלני הוצא מתרדמת בעקבות שיפור במצבו.
ב־15 בספטמבר פרסם לראשונה הודעה לציבור ומסר שנגמל מהנשמה, אולם שיקום ארוך עוד לפניו, ובסופו הוא מתכנן לחזור לרוסיה.
ב־13 בינואר 2021 הודיע שהוא יחזור לרוסיה מגרמניה ב־17 בינואר, לאחר שהחלים באופן כמעט מלא.
אנדרטת מרכז זכויות האדם הכירה בנבלני כאסיר פוליטי בשנת 2021. PACE גם ראה בנבלני אסיר פוליטי.
ב-24 במאי 2024, חדשות DW שידרה כתבה שסיפרה שבתחילת 2024 נבלני ואוון גרשקוביץ' כמעט הוחלפו בזלימחאן חנגושווילי, שבאוגוסט 2019 התנקש בפארק טירגארטן בברלין.
ב־16 בפברואר 2024 מת נבלני בכלא הרוסי מושבת העונשין מספר 3 בימאלו־ננץ בו היה כלוא.
שירות בתי הסוהר ברוסיה הודיע כי נבלני מת לאחר שחש ברע במהלך הליכה בכלא שבו הוחזק, התעלף, ומותו נקבע מיד לאחר מכן.
ב-1 במרץ 2024 נערך טקס אבלות לאלכסיי נבלני בכנסיית איקונין אם האלוהים "הרווה את צערי" בנפת מריינו במוסקבה, ובאותו היום הוטמן נבלני בבית הקברות בוריסובסקויה בנפת בראטייבו במוסקבה.
יותר מעשרת אלפים איש ליוו את נבלני בדרכו האחרונה.
לאחר מותו, באוקטובר 2024, יצא לאור ספרו "פטריוט" .
מועצת העיר פריז קראה לרחוב ברובע ה-16, הממוקם ליד שגרירות רוסיה, על שם אלכסיי נבלני.
ההחלטה התקבלה ב-12 בפברואר 2025, ערב יום השנה הראשון למותו של מנהיג האופוזיציה הרוסי.
בשנת 1993 השלים נבלני את לימודיו בבית הספר תיכון אלבין בעיירה קלינינץ במחוז מוסקבה.
ב־1998 רכש השכלתו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה הרוסית לידידות עמים.
ב־1999 למד גם בפקולטה לאשראי וכלכלה באקדמיה הפיננסית של ממשלת רוסיה, התמחה בניירות ערך ותיקי בורסה.
את לימודיו השלים ב־2001. ב־2010 השתתף בתוכנית המנהיגות של אוניברסיטת ייל – Yale World Fellows והתגורר במשך שנה בארצות הברית.
אלכסיי נבלני החזיק ב־25% מניות במפעל קוביאקוב באזור אודינצובו שבמחוז מוסקבה.
תקופת מה גם עבד בבנק איירופלוט.
ב־1997 ייסד את חברת "אלקט" והיה סגן מנהל החברה לענייני משפט, ובבחירות לפרלמנט בשנת 2007 הייתה החברה ספונסרית של מפלגת ברית כוחות הימין.
אלכסיי סטניסלבוביץ' יליסייב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות במסגרת תוכנית סויוז.
אלכסיי יליסייב נולד בעיירה במחוז קלוגה לאב ליטאי בשם Stanislovas Kuraitis.
אביו הואשם בבגידה בברית המועצות ונשלח למעצר ממושך במחנות גולאג.
אימו של הקוסמונאוט התגרשה ואלכסיי הצעיר בגיל 16 החליף את שם משפחתו לשם משפחת נעורים של אמו.
לאחר שחרורו אביו לא חזר למשפחתו ולמעשה אף פעם לא נפגש עם בנו לאחר השחרור.
בשנת 1951 אלכסיי יליסייב סיים את לימודי בית הספר במוסקבה והחל ללימוד באוניברסיטה טכנית על שם באומן בעיר.
לאחר סיומו בשנת 1957 הוא התחיל לעבוד כמהנדס מכונות בתעשיית החלל הסובייטית.
בשנת 1962 לאחר סיום לימודי הדוקטורט יליסייב חזר לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה בוא החל לעבוד לאחר בהסמכת למהנדס.
תחום עיסוקו היה תכנון מערכות ניווט.
בשנת 1966 יליסייב התקבל לתוכנית הכנת קוסמונאוטים הסובייטית.
את טיסתו הראשונה לחלל ביצע בחללית סויוז 5. הטיסה נערכה במשך קצת פחות מ-2 יממות.
בטיסה זו לראשונה בוצע התחברות בין מספר חלליות ומעבר טייסים בין החלליות.
יליסייב ביצע פעילות חוץ-רכבית במהלכה עבר לחללית סויוז 4 ואיתה הוא חזר לכדור הארץ.
באוקטובר 1969 יליסייב טס לחלל בחללית סויוז 8 (ולדימיר שטאלוב היה מפקד צוות).
המטרה המרכזית הייתה להתחבר לחללית "סויוז 7".
עקב בעיה טכנית במערכת עגינה אוטומטית והעדר יכולת לבצע עגינה ידנית המשימה בוטלה.
הם חזרו לכדור הארץ לאחר 5 ימי טיסה.
בתקשורת הסובייטית דיווחו של יישום מלא של התוכנית ולצוות הוענקו תוארים בהתאם.
במרץ 1971 יליסייב טס לחלל בחללית סויוז 10 (ולדימיר שטאלוב היה מפקד צוות).
המטרה המרכזית הייתה להתחבר לתחנת חלל סאליוט 1. עקב בעיה טכנית במערכת עגינה אוטומטית החיבור לא הושלם.
לאחר התערבות צוות קרקע נמצא פתרון לניתוק מתחנת החלל.
שטאלוב וצוותו חזרו לכדור הארץ לאחר 2 ימי טיסה.
לאחר שעזב את יחידת הקוסמונאוטים יליסייב המשיך את עבודתו בתעשיית החלל הסובייטית.
במשך שנים הוא היה מנהל מתקנים שונים השייכים לתעשייה זו.
בשנים 1986–1991 יליסייב היה רקטור של אוניברסיטה טכנית על שם באומן במוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות יליסייב כיהן בתפקידים שונים בתעשייה הפרטית שהתפתחה.
יליסייב פרסם מספר ספרים בתחום תעשיית החלל והוא בעל חמש המצאות בתחום.
אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי היה משורר וסופר רוסי סובייטי, שכתב בתחומים רבים אך התמקד בעיקר ברומנים היסטוריים ומדע בדיוני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה כתב צבאי.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה חי טולסטוי בקונסטנטינופול, אבל חזר לברית המועצות בשנת 1923. במלחמת העולם השנייה היה אחד האישים הראשונים שדיברו על הרג ההמונים שעשו הנאצים באמצעות משאיות גזים.
הוא זכה שלוש פעמים בפרס סטלין על פעילותו בתחום הספרות, אחד מהם על ספרו "פטר הראשון" משנת 1941. ב-1936 מונה ליושב ראש איגוד הסופרים הסובייטי וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1938. היה חבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
מבין ספריו הנודעים היה גם הספר "בנתיב הייסורים" שמגולל קורותיהן של שתי אחיות על רקע אירועי מהפכת אוקטובר.
הספר זכה למספר עיבודים, לרבות שתי סדרות טלוויזיה סובייטיות וסדרת טלוויזיה רוסית.
ברומן לב של כלב למיכאיל בולגאקוב מוזכר שירו "סרנדת דון חואן" כשיר ששרה אחת הדמויות.
האחיות: תרגום מרוסית לאה גולדברג
סיפורי פרטיזנים סיפורי איבן סודריוב
בנתיב הייסורים - בתרגום לאה גולדברג
מפתח הזהב או הרפתקאות בורטינו- תרגום מחודש 2015-לוי צירולניקוב .
שיריו "מכורתי" בלחן אלכסנדר גרצ'אנינוב ו"אסירים-אסירי סיביר" תורגמו ובוצעו על ידי זמרים ישראלים .
אלכסיי נמוב הוא מתעמל רוסי בעבר.
אלוף אולימפי בעל 12 מדליות, מהן 4 זהב ומספר מדליות באליפויות העולם במחצית השנייה של שנות ה-90. נמוב היה אחרון ברצף מתעמלים סובייטים ורוסים שהיו זוכים במספר רב של מדליות אולימפיות.
לאחר פרישתו לא גדל ברוסיה מתעמל ברמתו.
אלכסיי נמוב החל להתאמן בגיל חמש בבית הספר לספורטאים צעירים בעיר טוליאטי.
בשנת 1989 הוא ניצח באליפות ברית המועצות לנוער.
החל משנת 1990 הוא השתתף בתחרויות בינלאומיות תוך זכייה במדליות.
בשנת 1994 נמוב ניצח באליפות רוסיה לבוגרים.
בעקבות כך הוא נשלח לאליפות העולם ונכלל במשלחת ארצו לאולימפיאדה.
במהלך סוף שנות ה-90 אלכסיי נמוב היה הכוכב של הנבחרת וזכה במספר מדליות באליפויות העולם.
במשחקים אולימפיים בסידני הוא היה בין מובילי הנבחרת וזכה בשש מדליות.
בשנת 2004 נמוב הגיע למשחקים אולימפיים לאחר פציעה ולא זכה באף מדליה.
אומנם בעקבות פרשת השיפוט האיגוד הבינלאומי החליט על שינויים משמעותיים בשיטת הניקוד.
בשנת 2005 נמוב פרש מתחרויות ועוסק בפעילות ציבורית.
המשחקים הראשונים בהם השתתף נמוב היו אולימפיאדת אטלנטה (1996).
במשחקים אלו נמוב זכה בשתי מדליות זהב, מדליית כסף ו-3 מדליות ארד.
בסך הכול הוא זכה ב-7 מדליות במהלך התחרויות באטלנטה.
את ההישג הזה שיחזר נמוב כעבור ארבע שנים באולימפיאדת סידני (2000).
למשחקי אתונה בשנת 2004 הגיע נמוב ככוכב הנבחרת אף על פי שזמן קצר לפני המשחקים הוא נפצע.
ההישג הגדול של נמוב במשחקים אלו היה המקום החמישי בתרגיל מקבילים.
בתרגיל על מתח הוא ביצע תרגיל שכלל מספר אלמנטים קשים.
שופטי התחרות נתנו לו ציון 9.725 בלבד.
צופי התחרות לא נתנו יד להמשך התחרות והייתה מהומה באולם.
לאחר רבע שעה הציון שונה ל-9.762 אך גם זה השאיר את נמוב מחוץ לטווח המדליות.
הצופים לא נרגעו והמשיכו ברעש.
רק לאחר שנמוב עצמו התייצב במרכז האולם וביקש מהצופים לתת אפשרות להמשיך בתחרות הצופים נרגעו.
בעקבות המהומה, חלק משופטי התחרות הוצאו מחבר השופטים ונמוב קיבל התנצלות רשמית של התחרות.
תקופה קצרה לאחר התחרות בוצעו שינויים מפליגים בשיטת הניקוד.
אלכסיי בוריסוביץ' מילר הוא כלכלן ומנהל בכיר רוסי המכהן כמנכ"ל תאגיד "גזפרום" משנת 2001.
מילר נולד בלנינגרד בינואר 1962 למשפחה ממוצא גרמני.
אמו ליודמילה אלכסנדרובנה נפטרה בשנת 2009, אביו בוריס ואסילייביץ' מילר נפטר ב-1986 בגיל 24. הוריו היו עובדי מכון המחקר המדעי לרדיו אלקטרוניקה של המשרד לתעשייה אווירית, שהפך לאחר מכן לחברת "לנינץ".
אמו הייתה מהנדסת ואביו עבד כשְׁרַברָב.
הוריו קבורים בבית העלמין קינובייבסקי בסנקט פטרבורג.
מילר למד בבית הספר מספר 330 ברובע נבסקי בלנינגרד.
ב-1984 סיים את לימודיו במכון לכלכלה ופיננסים של לנינגרד על שם ווזנסנסקי.
בשנות ה-80 היה חלק מקבוצת כלכלנים רפורמטורים בהנהגת אנטולי צ'ובאיס.
לאורך מרבית שנות ה-80 של המאה ה-20 התמקד בלימודיו והיה לכלכלן במכון מחקר מדעי בלנינגרד ולמד במכון הלנינגרדי לכלכלה ופיננסים עד שנת 1990.
ב-1990 היה לחבר בוועדה לרפורמות כלכליות של מועצת סנקט פטרבורג, שנקראה אז בשם "לנסובייט".
עד 1996 עבד גם בוועדה לקשרי חוץ של עיריית סנקט פטרבורג וכיהן כסגן יושב ראש הוועדה, בתקופה שולדימיר פוטין כיהן כיו"ר אותה ועדה.
בשנים 1996–1999 ניהל את פיתוח ההשקעות בחברה שניהלה את נמל סנקט פטרבורג.
עד שנת 2000 ניהל את חברת המים "מערכות הצנרת הבלטיות" (Балтийская трубопроводная система).
בשנת 2001 עבר למוסקבה ומונה לסגן שר האנרגיה של רוסיה וזמן קצר לאחר מכן מונה ליו"ר דירקטוריון חברת "גזפרום".
ב-18 במרץ 2010 נבחר לכהן כסגן נשיא התאחדות הכדורגל הרוסית.
על פי המהדורה הרוסית של Forbes, מילר נחשב לאחד ממנהלי החברות העשירים ביותר ברוסיה.
נכון לשנת 2016 עמד סך הכנסותיו על 17.7 מיליון דולר.
בפברואר 2021 נבחר ל־5 שנים נוספות כיו"ר דירקטוריון גזפרום.
בשנת 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וקשריו עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הטילה עליו בריטניה סנקציות הכוללות הקפאת נכסים ואיסור נסיעה.
גם ארצות הברית הטיל על מילר סנקציות דומות.
אלכסיי מילר נשוי לאירינה ולזוג יש בן.
מילר נחשב לעסקן ספורט פעיל.
ברשותו שני סוסים שהוא ייבא מארצות הברית ומשתתפים במרוצי סוסים.
הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, וחברת גזפרום שבראשה הוא עומד היא הספונסר הראשי של הקבוצה.
אלכסיי ניקולאייביץ' ורלאמוב הוא פילולוג, סופר והיסטוריון של הספרות רוסי, שכתב, בין השאר, ביוגרפיות של סופרים רוסים מן המאה ה-20.
אלכסיי ורלאמוב נולד במוסקבה בשנת 1963. הוא למד בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, בה סיים דוקטורט ומלמד כעת כפרופסור לספרות הרוסית מהמחצית הראשונה של המאה ה-20. עבודת הדוקטור שלו דנה ב"חיים ויצירה ביומן ובפרוזה האמנותית של פרישבין".
עם מוריו האהובים נמנו ורה בלופשקובה, מיאיל פאנוב וניקיטה טולסטוי.
ורלאמוב הוא חבר באיגוד הסופרים של רוסיה החל משנת 1993, מנחה סמינר במכון לספרות ע"ש גורקי, וכותב במגזינים ספרותיים שונים.
הוא נמנה עם חברי חבר השופטים שלה פרס יסנאיה פוליאנה לספרות.
בעבר לימד ורלאמוב כפרופסור אורח באוניברסיטת איווה.
ורלאמוב פרסם לראשונה בשנת 1987 בירחון "אוקטיאבר" את הסיפור Тараканы "מקקים".
אולם תהילתו באה עם הנובלה "אידיוט" וזכה פרסים רבים על ספרו "הלידה".
ורלאמוב כתב ביוגרפיות של כמה סופרים רוסים מפורסמים: מיכאיל פרישבין, אלכסנדר גרין, אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי, מיכאיל בולגקוב, אנדריי פלטונוב.
1995 - הפרס "אנטיבוקר" על ספרו "הלידה"
1995 - פרס המגזין "אוקטיאבר"
2007 - הפרס "הספר הגדול", מקום שני, (רוסיה) על הביוגרפיה של אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי
2013 - פרס "הקדושים קיריל ומתוד" של הפטריארכיה האורתודוקסית הרוסית
1995 - Рождение "הלידה" - נובלה - זכה בפרס "אנטיבוקר"
2005 - Вальдес (ואלדס) סיפור קצר
2008 - פרישבין - ביוגרפיה
2008 - אלכסנדר גרין - ביוגרפיה
אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה , היה הצארביץ' של האימפריה הרוסית, בנם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן.
אלכסיי נרצח על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתו במהלך רצח משפחת הצאר.
אלכסיי נולד בארמון פטרהוף שבסנקט פטרבורג ב-12 באוגוסט 1904, לניקולאי השני, קיסר רוסיה ולאלכסנדרה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואליס, נסיכת הממלכה המאוחדת.
ב-3 בספטמבר אותה שנה התקיים טקס ההטבלה בקפלה בארמון, וסנדקיו העיקריים היו סבתו מצד אביו דאגמאר, נסיכת דנמרק ודודו אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
סנדקיו האחרים כללו את אחותו הבכורה אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה סבו של אביו כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, את ג'ורג', נסיך ויילס ווילהלם השני, קיסר גרמניה.
מכיוון שרוסיה הייתה במלחמה עם יפן, כל החיילים הפעילים וקציני הצבא הרוסי הקיסרי והצי נקראו סנדקים של כבוד.
אלכסיי סבל מהמופיליה, ובשל כך נאלצו מאוד להזהר שמא יפגע או יחתך, משום שאפילו חבורה קטנה הייתה עלולה להביא למותו.
מחלתו הייתה סוד מדינה כמוס, ווילהלם השני, קיסר גרמניה גילה זאת לאחר שראה במהלך ביקור רשמי חבורה גדולה על מצחו של אלכסיי, שלא עברה בכל תקופת ביקורו.
הוריו, הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי, היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים, ואשר נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אלכסיי.
על אלכסיי נאסר לרכוב על אופניים או לשחק בחוץ, אך למרות המגבלות היה אלכסיי פעיל ותוסס.
הוא סירב לדבר מלבד רוסית, נהנה ללבוש תלבושת רוסית, וכשהיה ילד קטן, נהג מדי פעם לבצע מעשי קונדס על חשבונם של האורחים.
המפורסם שבהם היה כאשר הנסיך הקטן טיפס מתחת לשולחן בארוחת ערב רשמית, הסיר את נעל האורחת והראה אותה לאביו.
ניקולאי אמר בחריפות לבנו להחזיר את הנעל, אלכסיי עשה זאת, אבל לא לפני שהניח תות שדה גדול בשולי הנעל.
כמה שבועות לאחר מכן, יורש העצר לא הורשה להשתתף בארוחת ערב.
בגיל שבע, התנהגותו בארוחת ערב משפחתית הייתה מביכה להוריו; אלכסיי המפונק הקניט אחרים ליד השולחן, סירב לשבת בכיסאו, לא רצה לאכול את האוכל שלו ואף ליקק את צלחתו.
אביו הפנה את ראשו וניסה להתעלם מהתנהגותו של אלכסיי, ואילו אמו נזפה באחותו הגדולה אולגה על שלא שלטה בו.
המורה שלו, פייר גיליאר, התווכח עם הוריו של אלכסיי כדי לשכנע אותם שאוטונומיה גדולה יותר לילד תסייע לו לפתח שליטה עצמית טובה יותר.
ואכן, אלכסיי ניצל את החירות הבלתי-מוכרת והתחיל להתגבר על חולשותיו הקודמות, ובנוסף, מחלתו גם עוררה בו רגישות לכאבם של אחרים.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, תפס אביו את הפיקוד העליון על הצבא הרוסי הקיסרי, התלווה אליו אלכסיי למוגילב, שם היה מטה הפיקוד העליון, והוא חי שם חיים צבאיים.
בדצמבר 1916 קיבל קצין הקישור הבריטי בסטאבקה, מייג'ור גנרל סר ג'ון הנברי-ויליאמס, את הידיעה על מותו של בנו, והצאר ניקולאי שלח את אלכסיי בן השתים עשרה לאביו האבל לשבת איתו.
"אבא אמר לי לשבת אתך כי הוא חשב שתרגיש לבד הלילה", אמר אלכסיי לגנרל.
במרץ 1917 הודח אביו משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין.
ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אשתו ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה ומשרתים.
המשפחה שוכנה ב"בית איפטייב", מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה.
אלכסיי נשאר בתחילה בחיים, מכיוון שעל גופו הייתה חולצה עטופה בתכשיטים ואבני חן יקרות, ובשל כך דקרו אותו החיילים בכידונים, ולאחר מכן ירו בראשו עד שמת.
מקום הימצאו של שרידי אלכסיי ואחותו מריה לא היו ידועים במשך עשרות שנים, משום שלא היה ניתן למצוא אותם למרות חיפוש נרחב.
בקיץ 2007 הם התגלו על ידי צוות ארכאולוגי, ולאחר בדיקת ה-DNA, אשר פורסמה ב-30 באפריל 2008, התברר מעבר לכל ספק כי מדובר בשרידי אלכסיי ומריה.
אלכסיי אנדרייביץ' מירנצ'וק הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדות החלוץ והקשר ההתקפי באטלנטה יונייטד מליגת ה-MLS האמריקאית ובנבחרת רוסיה.
נולד בסלאביאנסק-על-קובאן שבמחוז קרסנודאר והתחיל לשחק כדורגל בעיר הולדתו בבית הספר לכדורגל אולימפ.
אז, הוא ואחיו התאום אנטון הגיעו למוסקבה, כדי להצטרף לקבוצת הנוער של ספרטק מוסקבה.
עם זאת, הם לא המשיכו הרבה זמן במועדון וסולקו בשל חוסר ביכולות פיזיות.
האחים התאומים אותרו על ידי מנהלי לוקומוטיב מוסקבה, שהזמינו אותם להצטרף למועדון.
אלכסיי זכה בשלוש אליפויות הליגה הרוסית והוא הבקיע שער בגמר פעמיים.
בחודש אוקטובר 2012, היה לשחקן המצטיין של גביע התאחדות הכדורגל הרוסית.
בגיל 17, מירנצ'וק ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית במדי לוקומוטיב מוסקבה ב-20 באפריל 2013 בהרכב הפותח, במשחק החוץ נגד קובאן (0-0).
ב-5 במאי 2013, הבקיע את השער הראשון שלו במשחק החוץ נגד אמקר שבו לוקומוטיב ניצחה 4-2.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית ב-28 באוגוסט 2014, כשהוא נכנס כמחליף במחצית שנייה במקום מנואל פרננדס בתבוסה הבייתית 1–4 ללימסול הקפריסאית.
הופעותיו בקבוצה העניקו לו את התואר שחקן החודש במדי לוקומוטיב על פי סקר האוהדים ברשתות החברתיות באפריל 2015 ובמאי 2015.
ב-21 במאי 2015, הבקיע לראשונה שער אישי בהארכה של גמר הגביע הרוסי, מול קובאן קרסנודר, שער שהעניק ללוקומוטיב את הגביע השישי בהיסטוריה שלה.
באוגוסט 2020 עבר לאטאלנטה תמורת 14.5 מיליון יורו.
ב־21 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה בשלב הבתים של ליגת האלופות במשחק שבו קבוצתו ניצחה 4:0 את מידטיולנד ובו גם הבקיע שער.
את שער הבכורה בליגה הבקיע מול אינטר מילאנו במחזור השביעי שבו הבקיע בדקה ה-79' את שער השוויון במשחק הבכורה שלו בליגת העל האיטלקית בכדורגל.
בגביע האיטלקי, ב־27 בינואר 2021, סייע לקבוצתו להעפיל לחצי גמר הגביע כשהבקיע את שער הניצחון בניצחון 3:2 על לאציו.
ב-11 באוגוסט 2022 הושאל לטורינו לעונה אחת.
הוא כבש את שער הבכורה במדי טורינו כבר במשחקו הראשון ב-13 באוגוסט בניצחון 1–2 על מונצה.
ביולי 2024 עזב את הליגה האיטלקית וחתם בקבוצת אטלנטה יונייטד מליגת MLS האמריקאית.
את הופעת הבכורה שלו עבור רוסיה ערך ב-7 ביוני 2015 במשחק ידידות נגד בלארוס בארנה חימקי, כשעלה כמחליף ליורי ז'ירקוב בדקה ה-71 והבקיע את השער השלישי של רוסיה, בניצחון 2–4.
השחקן הטוב ביותר מתחת לגיל 21 בליגת העל הרוסית: 2013/14
אלכסיי מנז'ולה (נולד ב-29 במרץ 1980) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ושיאן ישראל בשחייה.
ייצג את ישראל באולימפיאדת סידני.
מנז'ולה נולד וגדל בלנינגרד שברוסיה הסובייטית.
הוא התאמן בקבוצת השחייה של ירושלים רבתי בהדרכתם של דימה רבינסקי, ברי אבנר.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1999 זכה מנז'ולה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 25.11 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים מנז'ולה במקום 22 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.24 שניות ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.00 שניות.
באולימפיאדת סידני הוא סיים במקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם איתן אורבך, אורן אזרד ויואב ברוק בשיא ישראלי חדש של 3:22.06 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 51.14 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2001 זכה מנז'ולה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.89 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 24.90 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2002 זכה מנז'ולה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.58 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.91 שניות, לפני גלעד קאופמן מהפועל עמק חפר (25.30 שניות) ונדב כוכבי ממכבי קריית אונו (25.35 שניות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש של 24.71 שניות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.34 שניות, אחרי איתן אורבך ממכבי קריית ביאליק (51.81 שניות) ולפני גלעד קאופמן (52.91 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2003 זכה מנז'ולה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.22 שניות, אחרי עופר פינקלר מהפועל בת ים (25.01 שניות) וגלעד קאופמן (25.05 שניות).
אלכסיי אלכסנדרוביץ' לוצנקו הוא רוכב אופני כביש קזחי מקצועי הרוכב בקבוצת NSN סייקלינג טים.
ב-2012, לוצנקו ניצח את הקטע החמישי שהיה נגד השעון בטור דה ל'אווניר וסיים במקום ה-11 הכללי.
ב-22 בספטמבר, לוצנקו הפך לאלוף העולם עד גיל 23 במרוץ כביש, לאחר שניצח את בריאן קוקאר (מקום שני) ואת טום ואן אסברוק (מקום שלישי) בספרינט.
לוצנקו הפך למקצוען בשנת 2013, לאחר שהצטרף לקבוצת אסטנה הקזחית.
הוא נבחר לראשונה לגרנד טור, כאשר רכב ב-טור דה פראנס.
אך פרש במהלך הקטע ה-18.
2014: ניצחון בטור של אלמאטי
לוצנקו ניצח את הקטע החמישי בטור דנמרק, וגם ניצח את קטגוריית המאיצים במרוץ וסיים רביעי כללי.
הוא השתתף לראשונה ב-וואלטה אספנייה, וסיים במקום ה-100 הכללי.
ומסייע ל-פאביו ארו לסיים חמישי.
הוא ניצח את המרוץ החד יומי, הטור של אלמאטי בקזחסטן.
2015: אלוף קזחסטן בנגד השעון
לוצנקו ניצח את הקטע השמיני ב-טור דה סוויס, ואת אליפות קזחסטן בנגד השעון לאחר שהקדים את דניל פומינק ב-14 שניות.
הוא ניצח בפעם השנייה ברציפות את הטור של אלמאטי.
2016: ניצחון בקטע בפריז - ניס ובטור של האיינן
לוצנקו ניצח את הקטע החמישי ב-פריז-ניס, הוא סיים שלישי כללי במרוץ שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה , וסיים במקום ב-14 ב-רונדה ון פלנדרן.
הוא השתתף שנית ב-טור דה פראנס, וסיים במקום ה-62 הכללי.
לוצנקו ניצח בפעם השלישית ברציפות בטור של אלמאטי, וניצח את הטור של האיינן בסין, וגם את הקטע השמיני במרוץ.
2017: ניצחון בקטע בוואלטה אספנייה
לוצנקו ניצח יחד עם אסטנה באליפות אסיה בנגד השעון הקבוצתי.
הוא סיים שלישי ב-דווארס דור פלנדרן.
לוצנקו נבחר שוב ל-טור דה פראנס, וסיים במקום ה-71 הכללי ושימש בעיקר כפועל של פאביו ארו שסיים חמישי.
בוואלטה אספנייה, ניצח את הקטע החמישי לאחר שהיה חלק מתוך קבוצת בריחה ששרדה.
הוא ניצח בפעם הרביעית ברצף את הטור של אלמאטי (המרוץ הפך למרוץ קטעים של שני קטעים), וניצח גם את הקטע הראשון במרוץ.
2018: אלוף קזחסטן במרוץ כביש
לוצנקו פתח את העונה עם ניצחון בטור של עומאן, והמשיך אותה עם השתתפות ב-ג'ירו ד'איטליה 2018 בו סיים במקום ה-87 הכללי, מסייע למיגל אנחל לופס לסיים שלישי.
הוא ניצח את אליפות קזחסטן במרוץ כביש, וניצח את הקטע השישי בטור של אוסטריה .
הוא השתתף במשחקי אסיה, וניצח את מרוץ הכביש ואת נגד השעון במרוץ, הוא סיים שני בטור של טורקיה וניצח את הקטע הרביעי במרוץ.
2019: ניצחון במרוץ הארקטי של נורווגיה, בטור של עומאן ובאליפות קזחסטן
עונת 2019 נחשבת לאחת האיכותיות בקריירה של לוצנקו.
היא נפתחה עם ניצחון שני ברציפות בטור של עומאן, לאחר שגם ניצח שלושה קטעים במרוץ.
לאחר מכן, הוא סיים רביעי ב-אומלופ הט ניוסבלד, ושביעי ב-סטראדה ביאנקה.
לוצנקו ניצח את הקטע הרביעי ב-טירנו - אדריאטיקו, וניצח את קטגוריית מלך ההר במרוץ.
הוא סיים שביעי ב-דופינה ליברה, וניצח את אליפות קזחסטן גם במרוץ כביש וגם בנגד השעון.
הוא השתתף ב-טור דה פראנס וסיים במקום ה-19 הכללי, התוצאה הטובה שלו בקטע הייתה בקטע ה-18, כשסיים שלישי, 2:28 דקות אחרי נאירו קינטנה המנצח.
הוא ניצח את המרוץ הארקטי של נורווגיה, ואת קטגוריית המאיצים במרוץ.
הוא סיים רביעי בטור של גרמניה, סיים שני בקופה אגוסטוני, וניצח את קופה ברנוצ'י ואת המרוץ לזכרו של מרקו פנטאני.
לוצנקו סיים שלישי בטור דה לה פרובנס, בפער של 1:28 דקות מהמנצח נאירו קינטנה.
הוא סיים שלישי גם ב, 1:33 אחרי אדם ייטס המנצח.
אלכסיי אלכסייביץ' ונדיקטוב הוא עיתונאי רוסי, עורך ראשי, מארח ובעלים משותף של תחנת הרדיו הד מוסקבה.
אלכסיי ונדיקטוב נולד במוסקבה, ברית המועצות.
סבו מצד אביו, ניקולאי אנדריאנוביץ' ונדיקטוב, שירת בנ.ק.ו.ד.
וזכה למסדר הכוכב האדום בגין השתתפות בלחימה בבתי משפט ויצירת כוחות מחסום במהלך מלחמת המולדת הגדולה.
אביו, אלכסיי ניקולאביץ' ונדיקטוב, היה קצין צוללת חיל הים שנהרג בסערה זמן קצר לפני לידתו של אלכסיי.
אמו של ונדיקטוב, אלונורה אברמובנה דיכוביצ'נאה, הייתה רופאה ממוצא יהודי; היא הגיעה מדור של מהנדסים בולטים.
בשנת 1983 היגרה יחד עם אחותו של אלכסיי לארצות הברית.
ונדיקטוב סיים את לימודיו במחלקת הערב של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית במוסקבה בשנת 1978. לאחר סיום הלימודים עבד כדוור במשך זמן מה, ואז כמורה להיסטוריה במשך 20 שנה ברציפות, 19 מתוכן בבית הספר למוסקבה מס' 875.
מאז 1990 הוא עובד בתחנת רדיו הד מוסקבה.
הוא התחיל כמתבונן וככתב בעיתון ובהמשך עמד בראש חטיבת החדשות.
הוא משמש כעורך הראשי של הד מוסקבה מאז שנת 1998. במהלך כהונתו ראיין את הנשיאים ביל קלינטון, ז'אק שיראק, פרנסואה הולנד, קרסטי קליולאיד ואילהם אלייב; קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל; מזכירות ארצות הברית הילרי קלינטון וקונדוליזה רייס; ראש ממשלת ארמניה ניקול פשיניאן ורבים ממנהיגים פוליטיים בולטים אחרים.
משנת 2002 ועד 2010 שימש ונדיקטוב גם כנשיא הד TV, ערוץ טלוויזיה רוסי.
ב-22 באפריל 2022, משרד המשפטים של רוסיה הכניס את ונדיקטוב לרשימה של "סוכנים זרים" בתקשורת ההמונים.
אלכסיי אלכסייביץ' מורוזוב הוא שחקן הוקי קרח רוסי לשעבר ששיחק בעמדת החלוץ הימני.
זכה במדליית כסף במשחקים האולימפיים בשנת 1998, פעמיים זכה באליפות העולם (2008–2009) בהרכב נבחרת רוסיה בהוקי קרח, ובמדי אק בארס זכה מספר פעמים באליפות רוסיה.
שימש כקפטן נבחרת רוסיה לשעבר וקפטן אק בארס.
בעל תואר אמן ספורט מכובד של רוסיה (1998).
מאז פרישתו ממשחק עסק בניהול ליגות ההוקי קרח הרוסיות ובפרט ליגת הנוער (MHL) וליגת הנשים (WHL).
מאז פברואר 2020, משמש כנשיא ליגת ההוקי הקונטיננטלית (KHL).
הוא בוגר האקדמיה להוקי קרח של קריליה סובייטוב מוסקבה.
בגיל 18 בדראפט ה-NHL בשנת 1995 הוא נבחר על ידי הפיטסבורג פינגווינס בסיבוב הראשון תחת המספר 24. לאחר הדראפט המשיך מורוזוב לשחק בקריליה סובייטוב כשעשה את הופעת הבכורה שלו ב-NHL רק בעונת 1997/98. אלכסיי כבש את השער הראשון שלו ב-NHL עם החבטה הראשונה שלו בבמשחקו הראשון עבור הפינגווינס.
בעונת הבכורה שלו הוא שיחק 76 משחקים בהם קלע 26 נקודות (13 + 13).
הוא שיחק בפינגווינס במשך 7 עונות ברציפות, ולאחריהן בשנת 2004 בגיל 27 חזר לרוסיה וחתם על חוזה בקאזאן עם אק בארס המקומית.
הוא שיחק 9 עונות באק בארס וב-13 במאי 2013, הוא חתם על חוזה לשנתיים עם צסק"א.
ב-24 באוגוסט 2014 הודיע כי הוא מסיים את קריירת המשחק שלו ובשנת 2015 נבחר למנכ"ל ליגת ההוקי לנוער למשך 5 שנים.
ב-14 בפברואר 2020 הוא נבחר לנשיא ליגת KHL, במקומו של דמיטרי צ'רנישנקו.
הסנדק של ילדי מורוזוב הוא איליה קובאלצ'וק.
בסרט "האח 2" (בבימויו של אלכסיי בלבנוב) אלכסיי מורוזוב מגלם את עצמו בהופעת קמע.
הוא מופיע גם על גבי כרזה התלויה על הקיר בדירתו של קוסטיה גרומוב (דקה 21), יחד עם שחקני ההוקי קספראיטיס וגרומוב.
בסדרה "קבוצת הנוער" (בפרק 31) אלכסיי מורוזוב מופיע בהופעת קמע בתפקיד עצמו.
אלכסיי ויטלייביץ' יבסייב הוא כדורגלן מקצועני רוסי, המשחק כקיצוני שמאלי.
יבסייב הוא בוגר אקדמיית זניט סנקט פטרבורג ושיחק בהרכב זניט בשנים 2012–2017. את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי הוא ערך ב-22 ביולי 2012 במדי זניט במשחק מול אמקר פרם.
ב-25 בדצמבר 2018 הוא עזב את אורל יקטרינבורג.
ב-22 בפברואר 2019 חתם במועדון חימקי ולאחר מכן שיחק ברוטור ובפאקל וורונז'.
אלכסיי ניקולאייביץ' נוז'ני הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק רוסי.
נוז'ני נולד ביושקר-אולה, למד באקדמיה לקולנוע בניו יורק.
בשנת 2012 התפרסם בזכות הסרט הקצר "מעטפה" עם קווין ספייסי בתפקיד הראשי, שם שימש כתסריטאי ובמאי.
הסרט הפך לאחד הזוכים בתחרות הצילום הראשונה של ג'יימסון כשהסרט הופיע ברשת - צפו בו יותר ממיליון איש.
לאחר הצילומים כינה קווין ספייסי את אלכסיי גאון והמליץ למפיקים מקומיים לשים לב אליו.
הסרט "התרנגול", שיצא לאקרנים בשנת 2015, קיבל את הפרס המרכזי של פסטיבל קולנוע הרחוב הבינלאומי, את הפרס על התסריט הטוב ביותר בפסטיבל Shorter.
והפרס הגדול של פסטיבל VideoLike Film
לאחר סדרת סרטים קצרים, בשנת 2015 אלכסיי נוז'ני ביים את העונה הראשונה של הסדרה הפופולרית אולגה עבור רשת TNT (משנת 2016).
במהלך צילומי הסדרה הוא העלה את רעיון הסרט "אני מרזה", יחד עם ניקולאי קוליקוב הם כתבו את התסריט והפיקו את הסרט באופן עצמאי.
בשנת 2018 הסרט יצא לאקרנים ביום האישה 8 במרץ וביום ההפצה הראשון שבר שיא והרוויח 112 מיליון רובל.
בשנת 2019 הוא יצר את הסדרה טוליה רובוט, עליה היה מועמד לפרס TEFI.
אלכסיי אפולונוביץ' מורוזוב היה קצין בלייב-גווארדיה של גדוד פאבלובסק, גיבור מלחמת העולם הראשונה, חבר בתנועה הלבנה וקצין צבא רוסיה.
בשנת 1905 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי פאבלובסק ומשם שוחרר כסגן שני בלייב-גווארדיה של גדוד פאבלובסק.
ב-1 בינואר 1910 שימש כסגן באותו גדוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כקפטן מטה של גדוד פאבלובסק.
הוא פיקד על פלוגה ובעת שירותו הוענק לו אות מסדר גאורגי הקדוש.
בנימוק לקבלת הפרס נאמר כי בקרב ב-31 ביולי 1915, הוא פיקד על סיור פרשים, כשגילה התקפת אויב על הכפר מוסטי, שניתק את יחידת האספקה הרוסית, תוך התחפרות ליד הכפר מוסטי והדיפת התקפותיו של האויב הצליח מורוזוב להעביר את האספקה.
ב-28 בספטמבר 1916 הועלה לדרגת קולונל ובשנת 1917 היה מפקד זמני של לייב-גווארדיה בגדוד פאבלובסק.
בסוף 1917 הוא הגיע לדון לשורות צבא המתנדבים.
בדצמבר 1917, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, היה מפקד פלוגת שומרים, בינואר 1918 מונה למפקד הפלוגה בגזרתו של הקצין אלכסנדר קוטפוב בקרבות טגאנרוג.
הוא השתתף במבצע בקובאן במסגרת הפלוגה הראשונה של גדוד הקצין מרקוב.
ב-1 באוגוסט 1919 הוא מונה למפקד גדוד מרקוב השני, שהוקם מחדש בחרקוב.
הוא נפצע בקרב ליד יילץ ב-11 באוקטובר 1919. עזב את תפקידו ב-15 באוקטובר.
הוא נפטר מטיפוס ב-21 בנובמבר 1919. נקבר בבית העלמין של הקתדרלה הצבאית של יקטרינודאר (כיום קרסנודאר).
אלכסיי סלאבייביץ' מורוזוב הוא כדורגלן סובייטי-רוסי, המשחק כמגן וקשר.
אלכסיי הוא תלמיד בית הספר לכדורגל של אובנינסק.
מאמנו הראשון היה יורי אלכסייביץ' שובאנוב (שייסד את בית הספר לכדורגל של אובנינסק).
הוא התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת המילואים של מועדון דינמו מוסקבה, דינמו-2 מוסקבה.
הוא שיחק במדי המועדון הבכיר של וורונז' פאקל ובמועדון טקסטילשצ'יק קמישין, המועדון מראמנסקויה "סאטורן", ובמועדון לוקומוטיב (מהעיר ניז'ני נובגורוד).
בכל הקבוצות שיחק עם אחיו התאום אולג מורוזוב.
בוורונז ' שיחקו שתיהם בעמדות של קשרים קיצוניים - אלכסיי משמאל, אולג מימין.
לאחר מכן, שניהם שיחקו באגף הימני של ההגנה.
הוא היה השחקן הראשון באליפות רוסיה בכדורגל להופיע ב-50 משחקים.
מאז 2002 הוא מאמן בבית הספר לספורט לילדים ונוער במועדון קוונט אובנינסק.
בשנת 2009 ומאז 2012 היה המאמן הראשי של מועדון ילדותו קוונט אובנינסק, כשזו השתתפה באליפות החובבנית של רוסיה (ליגה III).
אביו - סלאביי אלכסייביץ' מורוזוב (יליד 1939), פיזיקאי סובייטי-רוסי.
דוקטור למדעים טכניים, ראש מחלקה במכון לפיזיקה והנדסת כוח, פרופסור מכון אובנינסק לאנרגיה אטומית.
אח תאום - אולג סלאבייביץ' מורוזוב (יליד 1966), כדורגלן סובייטי-רוסי, מאמן.
אלכסיי ולנטינוביץ' מורוזוב (נולד ב-16 בנובמבר 1979) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי, יוצר סרטים.
אלכסיי מורוזוב נולד ב-16 בנובמבר 1979 בעיר לנינגרד.
אלכסיי מורוזוב קיבל את חוויית המשחק הראשונה שלו בכיתה ב', כששיחק את התפקיד הראשי של הילד פרנצ'סקו במחזה הטלוויזיה "המסע של החץ הכחול" בבימויו של במאי הטלוויזיה המפורסם בלנינגרד ולרי סרוחאנוב בגיל 14 הוא לוהק לתפקיד באולפן התיאטרון "וואובראזיי" בטלוויזיה העירונית.
התפקיד קיבע את הבחירה שלו בקריירה עתידית.
בשנת 1996 התקבל לאקדמיה הממלכתית לאמנויות התיאטרון בסנקט פטרבורג בסדנה של וניאמין פילשטינסקי והתמחה כ"שחקן תיאטרון וקולנוע".
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, בשנת 2001, הוזמן ללהקת תיאטרון הדרמה האקדמי מאלי - תיאטרון אירופה בניצוחו של לב דודין, שם עבד עד 2016.
במהלך שיתוף הפעולה שלו עם תיאטרון הדרמה מאלי, הוא מילא כמה תפקידים בולטים בהצגות מקומיות.
מאז 2001 הוא הופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה.
בין התפקידים המשמעותיים היו הסופר וסילי אקסיונוב (בסרט כונה ווקסון) בסרט העלילתי "תשוקה מסתורית" (בהפקת הערוץ הראשון, 2016) המבוסס על הרומן באותו שם מאת וסילי אקסיונוב; המדריך הפוליטי קלוצ'קוב בסרט העלילתי עשרים ושמונה אנשי פנפילוב (2016); קפטן הק.ג.ב.
סטרז'בסקי בסרטו של הבמאי והשחקן האנגלי ראלף פיינס "העורב הלבן" (2018); המוזיקאי מיכאיל בסדרה "נאדז'דה" (בהפקת Start.ru, 2020); הנציב פרושין בסרט "קפלת המלאך" (2008).
בשנת 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי כשביים את הסרט הקצר "אתר נופש" על פי הרומן מאת אריך מריה רמרק "שלושה חברים".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל סתיו אמור בספטמבר 2019. עבודת הבימוי הבאה הייתה הסרט בן 4 הפרקים "ימים שמשיים" (2020), בו שיחק מורוזוב עצמו בתפקיד הראשי.
2020 - ימים שמשיים - "ארטיום בובנקו" (תפקיד ראשי) - שחקן
2020 - נטדז'דה - מיכאיל (תפקיד ראשי) - מוזיקאי
2017 - מומחים (קו-פרודוקציה רוסית-אוקראינית) - "אנדריי מקרוב" (תפקיד ראשי) - ראש המעבדה לזיהוי פלילי
2016 - תשוקה מסתורית - "ווקסון" (תפקיד ראשי) - סופר
2016 - 28 אנשי פאנפילוב - "וסילי קלוצ'קוב" (תפקיד ראשי) - מדריך פוליטי של חטיבת פנפילוב
2015 - יציאה (Der Auftritt) - "אלכסנדר" (תפקיד ראשי)
2011 - דוסטויבסקי - "מחבל סטודנטים"
2010 - צלב במעגל - ואדים גריגורייב (תפקיד ראשי)
2009 - קפלת המלאך - מקסים פרושין (תפקיד ראשי)