tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שוסטר נולד בעיר חוטין שבחבל בסרביה (כיום באוקראינה).
כילד למד בחדר ובמקביל בבית ספר עממי יהודי.
בגיל 15 החל ללמוד צילום ועבד כשוליה ב"פוטו" בעיר.
בתום שלוש שנים הוענקה לו תעודת "צלם מקצועי", שוסטר התקבל לעבוד אצל צלם בשם צבי פינוס.
בשעות היום צילמו ובערב פיתחו את הסרטים, הדפיסו את התמונות וביצעו את העבודות הנלוות כגון רטוש, מיון ומספור.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב קיבלה ברית המועצות בשנת 1940 את חבל הארץ בסרביה והעסקים הפרטיים באזור נסגרו או הולאמו ובהם חנות הצילום בה עבד שוסטר.
הרוסים פתחו ארגון ממשלתי לצילום בשם "פוטו טרוסט" ושוסטר עבד בו תמורת שכר חודשי.
ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות והחזירו את השליטה על שטחי בסרביה לרומניה, תחת השלטון הרומני כל יהודי בסרביה גורשו לשטחים שמעבר לנהר הדניסטר.
שוסטר צעד עם אשתו, בני המשפחה וכל יהודי העיר אל שטחי הגירוש, כשאת ציוד הצילום החביא בבית סבתו.
בין השנים 1941–1944 שהה שוסטר עם משפחתו ועוד עשרות אלפי יהודים במחנות ובגטאות, תחת שלטון רומני.
לאחר ששוחרר מהגטו על ידי הצבא האדום חזר שוסטר לעיר הולדתו וגויס לצבא ועם תום מלחמת העולם השנייה נשאר בחוטין ופתח חנות צילום בשותפות עם צלם נוסף.
ב-1946 עבר שוסטר ביחד עם משפחתו לעיר טקוץ' שברומניה שם פתח חנות צילום עם הצלם חיים פישברג.
בשנת 1950 עלתה המשפחה למדינת ישראל ושוכנה במחנה עולים.
בשנים הראשונות עבד בחנות קטנה ברחוב ביל"ו בשם "פוטו הנגב", ומאוחר יותר עבר לרחוב הרצל, שם נקראה חנותו "פוטו צבי".
עד הגעתו של שוסטר לגדרה נעזרו התושבים בצלמים מתל אביב, ראשון לציון ורחובות.
את המושבה תיעדו צלמים מהקרנות הציוניות.
שוסטר שכונה בפי תושביה "צלם המושבה" צילם את מעברת גדרה, את המוסד לעיוורים כפר אוריאל, את הנופשים ב"בית המרגוע לסופר ולמורה" ואת חנוכת בית החולים הרצפלד בשנת 1969.
במשך עשרות שנים תיעד שוסטר את נופי המושבה גדרה, את תושביה ומשפחותיהם כמעט בכל תחנות חייהם, פעילויות ספורט, תרבות ונופש, בתי ספר וגנים לדורותיהם ואירועים חגיגיים, פוליטיים וממלכתיים כולל חגיגות בכל עשור החל מחגיגות ה-70 לגדרה (בשנת 1954) כולל ביקור דוד בן-גוריון בגדרה.
ארכיון התשלילים של שוסטר המשקף עבודה של יותר מחמישים שנה, בעל ערך היסטורי, לאומי וחברתי, ובעל חשיבות להיסטוריה המקומית של גדרה.
לאחר מותו, בשנת 2008, נקרא על שמו רחוב במושבה גדרה.
צבי רפיח (נולד ב-1935) הוא יועץ עסקי ואיש משרד החוץ לשעבר.
ידוע בעיקר בשל פעילותו למיסוד וחיזוק הקשר בין מדינת ישראל לגופי הממשל בארצות הברית בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים שם עשה תואר בהיסטוריה של המזרח המודרני, ספרות ערבית ושפות.
בזמן שהותו בוושינטון, רפיח למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שם עשה תואר בממשל אמריקאי.
רפיח החל את שירותו במשרד החוץ בגיל 25 למשך 21 שנים שבהן היה מוצב בטהראן שבאיראן (1961- 1963) ובאנקרה שבטורקיה (1964-1968).
בשנת 1970 חזר לישראל והתמנה ליועצו המדיני ועוזרו של שר המשטרה שלמה הלל.
בשנת 1972 מונה לסגן מנהל מחלקת החקר במשרד החוץ.
במהלך שהותו באיראן הוא ארגן את ביקורו של הסופר האיראני המוערך ג'לאל אל-י אחמד בישראל.
בעקבות הביקור המוצלח כתב אל-י אחמד ספר שמרביתו אוהד את ישראל ובעיקר את צורת החיים בקיבוץ שהתאימה לדעתו למימוש גם באיראן.
בהמשך נשלח רפיח לוושינגטון והקים שם את המשרד האחראי לקשרים בין שגרירות ישראל לקונגרס ולגופים פוליטיים נוספים.
במהלך שירותו נפגש בשנת 1977 עם דיפלומטים מצריים בתיווך אמריקאי.
בתום שהות של שש שנים (כפול מהמקובל) שהוגדרה כמוצלחת במיוחד סיים רפיח את תפקידו.
רפיח נודע בקשריו הקרובים עם איש הקונגרס אוהד ישראל, צ'רלי וילסון.
בניגוד למתואר בספרו של ג'ורג' קרייל "מלחמתו של צ'רלי וילסון" הכחיש רפיח בכתבה שהתפרסמה באתר nrg בשנת 2013 את סיפור מכירת הנשק של ישראל לפקיסטן בתחילת שנות השמונים בתיווכו של וילסון.
בכתבה אודות מותו של וילסון בפברואר 2012 סיפר רפיח על הקשר המיוחד שהיה לווילסון עם ישראל ועל התרומה הרבה שלו לחיזוקה, וזאת אף על פי שבחירתו לא נשענה על הקול היהודי.
רפיח סיפר שווילסון שראה בישראלים עם אמיץ ובקיומה של מדינת ישראל כסוג של סיפור דוד וגוליית, יחס לה תפקיד מכריע במלחמה הקרה כנגד הסובייטים.
וילסון גם הביע התעניינות במצבה של ישראל במהלך מלחמת יום כיפור ואף ביקר בה ברגע שהדבר התאפשר ופעמים רבות לאחר מכן.
ישראל, לפי רפיח, חבה רבות לווילסון.
דן מרגלית סיפר שבאמצע שנות ה-70 צבי רפיח יחד עם השדולה הפרו־ישראלית איפא"ק הצליחו לגייס 76 סנאטורים (משתי המפלגות) לחתום על מכתב המיועד לנשיא ג'רלד פורד בבקשה לפתוח מחדש את מחסני הנשק האמריקני בפני צה"ל לאחר שהחליט לסגור אותם בשל סירובו של יצחק רבין לחתום על הסכם הביניים עם מצרים.
אחרי שירותו הדיפלומטי רב השנים פנה רפיח לייעוץ עסקי לתעשיות ישראליות בארצות הברית.
נוסף על כך, הוא משמש כפרשן מומחה לפוליטיקה אמריקאית וליחסי ישראל ארצות הברית בעיתונות.
רפיח נשוי למוריה רפיח ואב לשני בנים ובת וסב לשישה נכדים.
ארצות הברית: גורמי פנים והשפעתם על עיצוב מדיניות החוץ במזרח-התיכון (מאמר) רפיח, צבי, פרסומים מכווני מדיניות (מכון דייוויס), גיליון 6, מאי 1983, ע' 1–36
ארצות הברית: מגבלות הכח של מעצמות העל.
פרשנות של צבי רפיח בסוגיות הנוגעות לארצות הברית בתוכנית ערב חדש משנת 1987
צבי (הרברט) ריזל (Zvi Herbert Riesel; 14 במרץ 1922 - 2 בספטמבר 2002) היה מחלוצי המחשוב בישראל, מבוני המחשבים הראשונים בישראל - הוויצק והגולם.
על כך הוענק לו פרס רוטשילד להנדסה לשנת 1969.
ריזל נולד ב-1922 בעיר האלה שבגרמניה, לדינה ומיכאל ריזל.
ב־1937 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל, אחרי שרבים מבני משפחתו היגרו לארצות הברית, לברזיל, לדרום אפריקה ולאנגליה.
משפחתו שנותרה בגרמניה נספתה בשואה.
למרות כישרונו הלימודי לא התאפשר לו להשלים את לימודי התיכון בארץ מטעמים כלכליים, והוא נשלח לעבוד כשוליה למתקן מכשירי רדיו (פיליפס).
בשנים 1942–1946 שירת בצבא הבריטי כטכנאי אלקטרוניקה וכמנהל סדנת תיקון מכשירי קשר בטנקים.
לאחר שחרורו למד בהתכתבות במכון הבריטי של מהנדסי רדיו (British institution of Radio Engineers) והשלים את לימודיו ב-1950. בשנים 1945–1948 שירת בצה"ל ועסק במכשירי מכ"ם בחיל האוויר.
בשנת 1953 ענה למודעת "דרושים" מטעם מכון ויצמן והתקבל לצוות של פרופ' ג'רלד אסתרין שהחל בבניית המחשב הישראלי הראשון, ויצק, ביוזמתו של פרופ' חיים לייב פקריס.
תוך כשנה הצליח הצוות להביא לתפקודו המלא של המחשב.
אז חזר אסתרין לארצות הברית, ואת מקומו תפס ריזל, אשר הוביל את פרויקט הוויצק עד לסיומו המוצלח.
הוויצק פעל עד שנת 1964, כשהוא מחשב ומנתח בעיות בתחומי הפיזיקה והמתמטיקה, החל בתנועת אטומים וכלה בתנועות גאות ושפל, רעידות אדמה, ועוד.
משנת 1960 היה ריזל בצוות שבנה את המחשב שהחליף את ויצק – גולם א וגולם ב.
הוא עמד בראש הפרויקט לצדו של שמואל רוכמן.
לאור יכולותיו והידע שלו בתחומי ההנדסה והמתמטיקה, אותם רכש מעצם היותו אוטודידקט, ושכלל בשירותו הצבאי ובמכון ויצמן, הוענק לו ב-1954 תואר מהנדס, וב־1966 מונה לפרופסור חבר, זאת אף על פי שלא עבר את המסלול האקדמי המקובל.
ריזל לימד במדרשת פיינברג במכון ויצמן והנחה סטודנטים במכון ויצמן ובטכניון בתחום תכנון מחשבים, למשל תכנון מעבדי נקודה צפה.
בשנים 1982–1983 ניהל את המחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן.
על חלקו בתכנון ובבנייה של הגולם קיבל ב-1969 את פרס רוטשילד להנדסה יחד עם חבריו מירון מלמן ושמואל רוכמן.
בנימוקי הפרס נאמר, בין השאר,
ב-2006 הכריז ה-IEEE על ויצק כעל "אבן דרך בהיסטוריה העולמית של הנדסת האלקטרוניקה והמִחשוב".
בטקס שנערך במכון ויצמן קיבלו בנותיו של ריזל בשמו את "מדליית ויצק", שהוענקה לבוניו.
צבי ריזל נישא ב-1956 לד"ר אראלה שמעוני-ריזל (1926–2001), כימאית שעבדה כחוקרת במכון ויצמן ולאחר מכן לימדה כימיה בקריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט ברחובות.
אחת מבנותיו, נעמי, נשואה לאורי ירון, ד"ר לפיזיקה ואיש עסקים, שמכהן כיושב ראש הוועד המנהל של האוניברסיטה הפתוחה.
ריזל נפטר ב-2002, בגיל 80. נקבר בבית העלמין ברחובות.
צבי קצובר (נולד ב-4 בנובמבר 1943) הוא פוליטיקאי ואיש התיישבות ישראלי, ממייסדי קריית ארבע והיישוב היהודי בחברון וראש המועצה המקומית קריית-ארבע בין 1990 ל-2008.
אחיו הצעיר הוא בני קצובר.
בשנת 1966, בעת שעבד כמורה בדימונה, נישא ליהודית הירש.
הם התגוררו בדימונה ועסקו בהוראה.
היה מרכז סניף הפועל המזרחי בדימונה.
ביום עליית קריית ארבע על הקרקע, בערב ראש השנה 1971, עבר להתגורר עם משפחתו במקום.
הוא ניהל את מזנון "מסעדת המתנחלים" וחנות מזכרות ליד מערת המכפלה, שהיה המבנה היהודי הראשון בעיר לאחר מלחמת ששת הימים.
הוא ומשפחתו נטלו חלק בהקמת היישוב היהודי בחברון.
בפורים 1976, בעת שנסע עם חבריו למסעדתו בחברון, הותקף בידי פורעים ערבים.
הם הצליחו לתפוס שלושה מהפורעים ולהביאם לידי המושל הצבאי של חברון.
בתקופת המאבק כנגד הנסיגה מסיני עברו להתגורר בימית.
באותן שנים שימשה רעייתו יהודית כסגנית ראש מועצת קריית ארבע.
בשנת 1985 התמודד על ראשות מועצת קריית ארבע.
רשימתו זכתה ב-318 קולות שזיכו אותה בשלושה מושבים במליאת המועצה, והוא עלה לסיבוב השני מול ראש המועצה המכהן שלום ואך.
קצובר זכה לתמיכת השר משה קצב וחבר הכנסת חיים קופמן, וכן של מפלגת התחיה.
הוא הפסיד וכיהן כסגן ראש המועצה.
בינואר 1990 נעצר לאחר שסירב למסור את נשקו האישי לבדיקה בליסטית בעקבות הריגת פלסטיני תושב חברון מספר שבועות קודם לכן.
הוא שוחרר לאחר כמה ימים לאחר שהתחייב להגיש את נשקו לבדיקה.
ביולי 1990 התמודד שוב לראשות המועצה מטעם סיעת "יחדיו במעלה", וניצח ברוב של 65%.
אחת הפעולות הראשונות שיזם הייתה הקמת ישיבה תיכונית קריית ארבע.
ב-1991 הוגש נגדו כתב אישום על ירי במחנה הפליטים דהיישה, ממנו זוכה.
בשנת 1993 נעצר לאחר שהיה שותף לניסיון לא חוקי להרחיב את קריית ארבע.
בתקופת כהונתו נחתמו הסכמי אוסלו והסכם חברון, והוא היה ממובילי המאבק כנגדם, וביטא קו תקיף בנושא זה.
הוא רמז כי יישומו של הסכם "עזה ויריחו תחילה" יוביל מתנחלים חמושים לפעילות נגד ערבים.
את אלוף פיקוד המרכז עמרם מצנע הוא כינה "קיבוצניק שמאלני ושקרן".
בתקופת המאבק נגד תוכנית ההתנתקות עברה משפחתו להתגורר במושב גדיד שבגוש קטיף.
קצובר כיהן כראש המועצה עד לפרישתו בשנת 2008.
צבי רִגְבִּי (13 ביוני 1919 – 18 באפריל 2013) היה פרופסור בטכניון, כימאי ומהנדס כימי בתעשיות האזרחיות והביטחוניות בישראל.
הקים את המרכז למחקר הגומי בחיפה, את מפעל הפלסטיק הספוגי למזרנים של חברת אליאנס באור עקיבא וריכז את פעילות הגומי ברפאל מערכות לחימה מתקדמות.
צבי רגבי (רוגובסקי) נולד בביירות לחנה לבית הירשפלד ומרדכי רוגובסקי.
חנה ומרדכי עברו ב-1915 לביירות מראשון לציון, כדי להקים סניף של יקב "כרמל מזרחי" שיספק יין כשר לקהילה היהודית בסוריה ולבנון.
סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות בהצטיינות ותואר שלישי בהנדסת חשמל באוניברסיטת לונדון.
עם סיום לימודיו, עבד ככימאי, בחברת אימפריאל כמיקל אינדסטריז (ICI).
עלה לארץ ב-1945 תוך כדי שהוא ממשיך לעבוד כיועץ ב-ICI.
במלחמת העצמאות שירת כקצין בחיל האוויר והיה חבר בצוות שבנה פצצות להטלה ממטוסים המשיך להתנדב בחיל המדע (חמ"ד) גם לאחר שחרורו.
עבד כעשרים שנה בתעשייה הכימית ולאחר מכן כפרופסור בטכניון עד פרישתו לגמלאות.
רגבי פיתח וביסס תיאוריות להשפעה של מרכיבים קשיחים (כגון פיח) על גומי וחקר את הגברת חוזק הגומי.
שיתף פעולה עם משרד הביטחון וצה"ל וכן עם תעשיות הגומי בישראל ובמדינות אחרות.
היה עוזרו המדעי של מנהל המועצה המדעית שליד משרד ראש הממשלה ובתפקיד זה החל לפתח את התשתית להקמת תעש מערכות (התעשייה הצבאית).
היה כימאי בכיר בחברת שרפון, הקים ופיתח את האיגוד למחקר הגומי עבור תעשיית הגומי.
הקים והיה המנהל המדעי של מפעל פלסטיק ספוגי למזרנים של חברת אליאנס.
ריכז את פעילות הגומי ברפאל, שם עבד בין השאר על פיתוח תערובת גומי חדשנית שתעמוד ביעילות בשריפת המנוע של טילים שונים.
במסגרת עבודתו במערכת הביטחון בתחילת שנות השמונים, תכנן ובדק את הגנת המתקן התת-קרקעי של מפקדת פיקוד הצפון לעמידות בפני אירועים שונים כולל רעידות אדמה, וזאת על ידי פיתוח תושבות ייעודיות המורכבות מגומי, מתכת ופלטות.
בשנת 1979 עמד בראש ועדה שמונתה על ידי שר הכלכלה והתעשייה (תמ"ת) לבדיקה של התפוצצות בקבוקי משקה תוססים שהיו עשויים אז מזכוכית.
הוועדה הוקמה לאחר מקרה מוות שהתרחש כתוצאה מפיצוץ בקבוק משקה כזה, ובעקבות מסקנותיה הוציא משרד התעשייה והמסחר צווים לבטיחות בקבוקים.
בשנת 1981 קיבל את פרס הקרן ע"ש אל"ם אשר פלד - מייסד חיל החימוש בהגנה ובצה"ל, על המצאת שיטה למניעת דליקות במיכל דלק של טנק שנפגע.
בשנים 1967–1987 היה רגבי חבר סגל בטכניון, פרופסור חבר וראש המחלקה למכניקה, פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה כימית, דקאן בית הספר למוסמכים ומנהל בית הספר ללימודי המשך של הטכניון ע"ש עזריאלי.
התחומים העיקריים אותם לימד היו חוזק חומרים ותרמודינמיקה.
בשנת 1987 פרש לגמלאות והמשיך במחקריו כפרופסור אמריטוס.
רשם פטנט בארצות הברית ובאנגליה בנושא היווצרות כדורים של פולימר תרמופלסטי, במיוחד זכוכית.
רגבי היה אחד ממחברי דו"ח טכני בנוגע לשיטות לבדיקת יציקות גמורות מטעם .
חיבר את הספר יסודות הטכנולוגיה של הגומי ואת הערך קאוצ'וק באנציקלופדיה העברית.
תחומי המחקר העיקריים של רגבי היו מדעי הגומי והזכוכית ומכניקת ממברנות (יציקת זכוכית בהזרקה), פיתוח מערכות לאחסון נפט, דפורמציות אלסטיות גדולות של ממברנות דמויות גומי, אחסון דלק בעל דליקות נמוכה והתנהגות של אלסטומרים (פולימר צמיגי עם דרגת אלסטיות גבוהה) הממולאים בחלקיקים מגנטיים.
במסגרת מחקריו בתחום הראולוגיה, חקר צמיגות של חומרים לרבות זכוכית.
במסגרת הנדסה רפואית, חקר צמיגות של דם אדם.
צִבְיָה לוּבֶּטְקִין-צוּקֶרְמַן (בפולנית: Cywia Lubetkin Cukierman; 9 בנובמבר 1914 – 11 ביולי 1978), מלוחמות מרד גטו ורשה; הייתה מדריכה ומנהיגה בתנועות הנוער "דרור" ו"החלוץ", ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות ומוזיאון בית לוחמי הגטאות, פעילה במפלגת "אחדות העבודה" ובתנועת הקיבוץ המאוחד.
צביה לובטקין נולדה בשנת 1914 בבּיטֶן (Byteń) שליד העיר סְלוֹנִים שבפולין (כיום בבלארוס).
היא גדלה בבית יהודי מסורתי, אחת משבעה אחים ואחיות.
בגיל 16 הצטרפה לובטקין לתנועת "פרייהייט" ('דרור'), ודרכה יצאה לקיבוצי ההכשרה של "החלוץ" – בתחילה לקיבוץ לוצק, וב-1935 לקיבוץ קיילצה (Kielce).
בשנת 1938 נקראה לובטקין לעבור לוורשה, בירת פולין, למרכז החלוץ, ולשמש שם מרכזת ההכשרות בתנועה.
בהמשך הייתה ממנהיגי "החלוץ הצעיר" עד 1939 ו"דרור" החל מייסודה בדצמבר 1939. באוגוסט 1939 שימשה צירה בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה.
הקונגרס קוצר בשל הידיעה על חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ולובטקין שבה לחניכיה בפולין, על אף שהוכנה עבורה אשרת עלייה לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התקבלה החלטה בהנהגת תנועת דרור על כינון מסגרת "הנהגה ב'" שתהיה מורכבת מנשים בלבד, למקרה שבו יגויסו לצבא כלל הגברים בהנהגה.
הנהגה אלטרנטיבית זו מנתה את לובטקין יחד עם פרומקה פלוטניצקה, חנצ'ה פלוטניצקה, לאה פרלשטיין, טוסיה אלטמן ואחרות.
שבוע לאחר פרוץ המלחמה התקבלה בהנהגת התנועה החלטה לצאת מוורשה ולפנות מזרחה לשטח הכיבוש הסובייטי.
הנהגת התנועה, ובה לובטקין, התיישבה ב-16 בספטמבר 1939 בעיירה קובל (Kowel).
בקובל קיבלה לובטקין על עצמה אחריות על חיפוש דרכי יציאה לחברי התנועה לכיוון ארץ ישראל, בעיקר דרך פריצת הגבול עם רומניה, שדרכה עוד ניתן היה להגיע לארץ.
בהמשך הפעילות בשטח הכיבוש הסובייטי הייתה לובטקין אחראית גם על תחום הקשר והמודיעין.
בין ראשוני החברים שנשלחו לנסות ולפרוץ את הגבול הרומני, יצא בן זוגה של לובטקין באותה התקופה, שמואל בּרִידֶר, שעקבותיו נעלמו.
ב-31 בדצמבר 1939 התכנסה הנהגת התנועה והחליטה על חזרה לפעולה גם בשטחי הכיבוש הגרמני.
פרומקה פלוטניצקה כבר שהתה באזור הגרמני, ובתחילת ינואר 1940 יצאה גם לובטקין חזרה לשטח הגרמני, ובאביב אותה שנה הצטרף אליה יצחק (אנטק) צוקרמן, שלימים היה לבן זוגה.
הם התגוררו בקומונה של הנהגת התנועה בוורשה, ברחוב דְזֶ'לנָה (Dzielna) 34, בדירה ששימשה כמרכז רעיוני ואקטיבי של התנועה.
בבניין הקומונה הוקם מטבח ציבורי שפעל גם כגמ"ח, ובו שהו פעילים רבים.
בגטו ורשה הייתה לובטקין למייצגת תנועת דרור ב"קואורדינציה החלוצית" – ארגון הגג של התנועות החלוציות – ובפני היודנראט.
בשלב מסוים שימשה כראש מרכז החלוץ בוורשה.
כמו כן עסקה בגיוס תרומות לטובת מפעלי החינוך והסעד של התנועה.
תפקיד נוסף שביצעה בגטו היה המשך ארגון של חוות הכשרה חקלאיות שקיבלו אישורי עבודה מטעם השלטונות.
לובטקין עמלה על השגת האישורים ועל שמירת הקשר עם החניכים שעבדו בחוות, ולשם כך עברה פעמים רבות בגנבה ותוך סיכון את חומות הגטו לשם ביקורים בחוות השונות.
עם התפשטות הידיעות בגטו (על ידי ניצולים שונים, ושמועות שהגיעו לגטו) על הטבח שמבצעים הנאצים ביהודים, החלה התארגנות בתנועות הנוער להקמת מחתרת לוחמת.
לובטקין ויצחק צוקרמן הובילו קו שדגל בלוחמה מתוך הגטו, ולא ברחובות העיר שמחוץ לגטו.
מאוחר יותר אמרה לובטקין: "לו היינו מגיעים מיד לכניסת הגרמנים לפולניה לכלל אותה הכרה שהגענו אליה אחר כך...
כי אז אולי דמות העניינים הייתה אחרת".
הניסיונות הראשונים לגבש מחתרת חמושה עלו בתוהו, והאקציה הראשונה תפסה את מנהיגי תנועות הנוער בטרם בשלה ההתארגנות.
בתקופת האקציה הראשונה עסקה התנועה בעיקר במאמץ להציל את חבריה.
ב-28 ביולי 1942 (שבוע לאחר תחילת האקציה) השתתפה לובטקין בפגישת היסוד של הארגון היהודי הלוחם (אי"ל).
לובטקין נטלה על עצמה את האחריות להפעלת הקַשָרִיוֹת (נשים בעלות מראה ארי, חברות המחתרת, שתפקידן היה העברת מידע ונשק בין הגטאות, ובין נציגי המחתרת בצד הארי למחתרת בגטו) ולשליחתן לארגון תנועות המרי בגטאות נוספים, אולם בשל חזותה היהודית נבצר ממנה לשמש כקשרית בעצמה.
התחדשות האקציה ב-6 בספטמבר אירעה לאחר מותם של שניים ממנהיגי המחתרת – יוסף קפלן ושמואל ברסלב – ונפילת מלאי הנשק שהושג, בידי הגרמנים.
חברי דרור הצטרפו אל חברי "השומר הצעיר" במחבואם ב"שופ של לנדאו" (מפעל שפעל בגטו).
לאחר תום האקציה ב-13 בספטמבר 1942, התכנסו חברי הנהגת המחתרת לדיון בהמשך הפעולה.
באווירת הייאוש ששררה הועלתה ההצעה לצאת בקרב גלוי מול הגרמנים, בנשק המועט, במאבק עד הכדור האחרון (למעשה הצעת התאבדות במאבק).
קורות אותה פגישה אינן מתועדות במלואן, אולם לפני פטירתה ציינה לובטקין כי "לא נמנתה עם האופטימיסטים" בפגישה זו, ולאחר מותה אישר זאת גם יצחק צוקרמן.
יצחק צוקרמן ואריה וילנר הצליחו באותה הפגישה להביא להסכמה כלפי קו מתון יותר שדגל בחידוש המחתרת, בצבירה מחודשת של נשק ובהכשרה, לפעולה שיהיה בה כדי להביא להישג היסטורי משמעותי יותר.
לאחר האקציה צמחה בציבוריות היהודית בגטו אווירה שאפשרה הקמת מסגרת פוליטית שתתמוך במחתרת.
מסגרת פוליטית זו גם אפשרה יתר קישור עם המחתרות הפולניות (הקומוניסטית והלאומית) מחוץ לגטו.
לצד אי"ל הוקם ועד יהודי לאומי, שכלל את המפלגות הפוליטיות השונות בגטו, וכן ועד מתָאֵם.
לובטקין פעלה במסגרת הוועד המתאם בוועדת הכספים.
למפקדת אי"ל לא התמנו נשים, אולם לובטקין, מרים היינסדורף וטוסיה אלטמן היו נוהגות להצטרף לדיוני המפקדה.
במסגרת תפקידה בוועדת הכספים הייתה לובטקין אחראית על ארגון ה"אֶקסִים" – החרמות של עסקים ומוסדות שסירבו להקצות כסף ומשאבים להמשך הפעילות ולרכישת נשק.
לובטקין הוסיפה גם להיות אחראית על שילוחן של קשריות המחתרת.
גם האקציה של 18 בינואר 1943 תפסה את הארגון לא מוכן לחלוטין, שכן ההנהגה האמינה כי ההפוגה תימשך עוד זמן מה.
תוכניות הקרב שהוכנו מבעוד מועד לא היו ישימות משום שהיחידות השונות לא היו במקומן.
שתי יחידות אי"ל שהיה ברשותן נשק נקטו פעולה מזוינת עצמאית במהלך אקציה זו: קבוצת לוחמי השומר הצעיר שהייתה תחת פיקודו של מרדכי אנילביץ' התערבבה בקבוצת יהודים שהובלו לכיכר השילוח (אומשלגפלאץ), וקרוב לנקודת השילוח פתחה באש והטילה רימונים על הגרמנים שהובילו אותם, תוך קריאה ליהודים להימלט.
טקטיקה זו שימשה גם בהמשך המרד לניהול הקרבות.
לאחר הקרב הראשון נוהלו במשך ארבעה ימים עוד מספר קרבות קטנים, עד סיום האקציה, ואלה כונו "המרד הקטן".
לאחר "המרד הקטן" גברה האהדה למחתרת, הגם שהיהודים לא זיהו בה פוטנציאל להצלה: גדל זרם המצטרפים אליה, וכן הצטרפו אליה התנועות: "הבּוּנְד", "גורדוניה", "פועלי ציון שמאל" והקומוניסטים.
לובטקין עסקה בתקופה זו בגיוס חברים חדשים למחתרת.
כמו כן הובילה את פעילות ועדת הכספים, שבה הייתה חברה – אשר החלה בגביית מיסים, שנגבו לעיתים בכוח מעשירי הגטו וממשתפי פעולה עם הגרמנים.
מי שסירב לשלם נכלא באחד משני בתי הכלא שהוקמו על ידי אי"ל עד ששילם, אולם לובטקין הקפידה כי אנשי המחתרת לא יהרגו יהודים בשל סירובם לשלם.
באותה תקופה עשתה לובטקין מאמצים להבריח מספר מצומצם של חברים שינסו להגיע אל היישוב העברי בארץ ישראל על מנת לדווח לו על מצב היהודים בגטאות ועל התפתחות המחתרת.
היחידות השונות של המחתרת התמקמו בעמדות שונות בגטו, אשר חולק לגזרות.
בהיתקלות המחודשת עם הנאצים, ב-19 באפריל 1943, הייתה לובטקין בעמדה הראשונה שנתקלה בהם ברחוב נלווקי 33 עם עוד 30 חברים בפיקודו של זכריה ארטשטיין.
בתקופת הקרבות, בשעה שהתנועה ברחבי הגטו הייתה מסוכנת ביותר, הייתה לובטקין עורכת סיורים בין העמדות השונות.
תפקידה היה חינוכי ומורָלי בעיקרו, מתוקף היותה דמות בולטת בתנועה ובמחתרת, אולם היא לא ביצעה סיורים אלו מתוקף תפקיד פורמלי כלשהו.
החל מ-23 באפריל השתנתה שיטת הלחימה הנאצית, והגרמנים החלו בשריפת בתי הגטו, תוך התקדמות איטית וזהירה.
הדבר אילץ גם את המחתרת לשנות את דרך פעולתה, והלוחמים עברו ללחימה מתוך הבונקרים שהוכנו מבעוד מועד על ידי תושבי הגטו.
אף בתקופה זו הוסיפה לובטקין לסכן את חייה ולסייר בין הבונקרים השונים כשהיא תומכת בלוחמים הנצורים ובתושבי הגטו הבלתי-חמושים.
ב-29 באפריל הצטרפה לובטקין למפקדת אי"ל שהתמקמה בבונקר מצויד היטב במילא 18, אשר נחפר על ידי קבוצת פעילי עולם תחתון מהגטו ששיתפו פעולה עם המחתרת, והסתתרו בו גם יהודים נוספים, וממנו יצאה לסיורים בין העמדות השונות.
בתקופת שהותה בבונקר במילא 18, נהג מפקד הגטו מרדכי אנילביץ' להיוועץ בה.
בשלב זה בלחימה, לנוכח הגטו ההולך ונשרף, התקבלה החלטה במפקדת אי"ל בבונקר לנסות לחלץ את תושבי הגטו דרך תעלות הביוב, על מנת שינסו להצטרף לפרטיזנים ביערות.
הוחלט לשלוח קבוצת חברים בעלי חזות ארית בערב 7 במאי ליצור קשר עם יצחק צוקרמן בצד הארי, על מנת להכין את השטח לבריחה.
לובטקין ליוותה את הקבוצה אל הבונקר שברחוב פרנצ'יסקנסקה 22 שבו הייתה יציאה לביוב, על מנת לנהל את המשא ומתן עם תושבי הבונקר ומורה הדרך.
לובטקין נשארה ללון בבונקר ברחוב פרנצ'יסקנסקה, ובבוקר שכנעו אותה מארק אדלמן וחיים פרימר שמונה ללוותה, להמתין לרדת הלילה בטרם תשוב לבונקר במילא 18 – על מנת שלא לצעוד ברחובות הגטו לאור היום.
בערב 8 במאי יצאו שלושתם לכיוון מילא 18. משהגיעו התברר להם כי הבונקר, שבו שכנו מפקדת האי"ל וחבריהם, הותקף וחוסל באותו יום, ונותרו מיושביו רק מספר פצועים.
לובטקין, אדלמן וטוסיה אלטמן נותרו ההנהגה החיה היחידה מבין מנהיגי המרד בגטו, ומבין שלושתם לקחה על עצמה לובטקין את הפיקוד.
הם פנו יחד עם ניצולי מילא 18 הפצועים אל הבונקר בפרנצ'יסקנסקה 22, והגיעו אליו בבוקר 9 במאי, והתברר להם שמיקומו התגלה לגרמנים והוא ננטש.
עד צהרי היום התאספו בבונקר כ-60 איש, לוחמים פצועים ואזרחים.
בשל מצב הפצועים הם החליטו להישאר בו על אף הסכנה.
לובטקין שלחה דרך תעלת הביוב משלחת נוספת לגיבוש דרכי מילוט, ולבסוף, לאחר שקבוצת הסיירים הנוספת נתקלה בתעלות הביוב בקאז'יק רטהויזר (לימים שינה שמו לשמחה רותם) שהיה שליח אל הצד הארי, התברר כי תיתכן הצלה דרך תעלות הביוב.
פרשת ההצלה של שארית הלוחמים
לאחר לבטים קשים החליטה לובטקין על חילוץ דרך התעלות, על אף שידעה כי בגטו נותרו עוד שלוש קבוצות לוחמים אליהן לא יכלה לחבור.
עזיבת החברים שנותרו בגטו הייתה פעולה שעוררה בה ייסורי מצפון עד יום מותה.
הקבוצה התקדמה בתעלות הביוב עד מתחת לרחוב פרוסטה.
שם עלה קאז'יק אל הרחוב להשלים את ההכנות לחילוץ, בעוד שאר הקבוצה חיכו בתעלות.
בעודם מחכים הציעה לובטקין לשלוח משלחת חזרה אל הגטו לנסות ולהביא את הנשארים, שני חברים התנדבו לכך, אולם שבו לאחר זמן מה, שכן הנאצים חסמו את תעלות הביוב המובילות אל הגטו, ובכך בא הקץ על התקוות להציל את הנותרים בגטו.
קבוצת לוחמים שרצתה להקל על העומס בפתח התעלה, פנתה לחכות כחצי שעה בתעלה אחרת, מרוחקת יותר מן הפתח.
בשעה 10 בבוקר 10 במאי הגיע קאז'יק עם משאית אותה הצליח לארגן לפתח הביוב, והניצולים החלו לצאת במהירות אל תוך המשאית.
היציאה מן הביוב ארכה כמחצית השעה, ו-40 חברים עלו על המשאית, כשהגיעה הידיעה כי בסמוך לרחוב מצויים גרמנים.
כ-15–20 החברים חיכו בתעלה הרחוקה, ושלאמק שוסטר, שהלך לקרוא להם, עדיין בתעלות.
בין קאז'יק ללובטקין התגלע ויכוח האם להמתין לנותרים או לצאת, ובמהלכו אף איימה לובטקין באקדחה.
אף על פי כן הורה קאז'יק על יציאת המשאית.
גם מקרה זה העיב על מצפונה של לובטקין עד מותה.
מרבית חברי הקבוצה הצטרפו לאחר מכן לפרטיזנים מארגון ה"ארמייה לודובה" ('צבא העם', המחתרת הקומוניסטית) ביערות וישקוב.
חלקם שוכנו במסתור בבית חרושת לצלולואיד בפראגה, אולם רובם (בהם טוסיה אלטמן) נספו בתאונה שגרמה לשריפה במפעל.
לניצולי ההנהגה – לובטקין, יצחק צוקרמן, מארק אדלמן, טוביה בוז'יקובסקי וקאז'יק – נמצאה דירת מסתור בסמטת קומיטטובה 4 (מאוחר יותר עברו לרחוב פנסקה 5, עם גילוי המסתור), והחברים השונים היו מגיעים אליהם להתייעצויות.
על אף שסופקו ללובטקין תעודות מזויפות, נמנע ממנה לצאת את הדירה בשל מראה היהודי המובהק, דבר שהסב לה תסכול רב, והיא נאלצה לעסוק בניהול משק הבית במסתור.
היא סירבה להצעות לחילוצה האישי מפולין.
לובטקין וצוקרמן עודדו את היושבים במסתורים לעסוק בכתיבת קורותיהם במלחמה ובמרד, למען הזיכרון ההיסטורי.
מן המסתור חידשה לובטקין גם את פעולתה הציבורית ואת הכתיבה אל התנועה בארץ.
היא יצרה קשר עם ידידתה פרומקה בגטו בנדין, ועם הלוחמים שהתארגנו בצ'נסטוחובה, תוך שהיא ממליצה על נטישת הלחימה בין חומות הגטו לטובת הכנת מסתורים ויציאה אל הצד הארי ואל הפרטיזנים ביערות.
במרץ 1944 שלחה קבוצת חברים מ"דרור" ומ"השומר הצעיר" בבנדין על מנת שיספרו את סיפור המרד לעולם.
באפריל 1944 הביעה תרעומת על מיעוט המכתבים שנכתבו ללוחמים מהיישוב בארץ, ועל העזרה המועטת במישור הכלכלי.
היא הופקדה על ניהול הכספים שהועברו ללוחמים מארגון הזֶ'גוֹטָה (Żegota – 'המועצה לעזרת יהודים', שבה פעלו חמש תנועות פולניות ושתי תנועות יהודיות), וכן השתתפה בוועד היהודי הלאומי שהתכנס מחדש.
עם פרוץ המרד הפולני ב-1 באוגוסט 1944 הצטרפו כ-20 הלוחמים היהודים בוורשה כיחידה לשורות ה"ארמייה לודובה" ואף פרסמו מודעה בעיתון על השתתפותם במרד.
אנשי הארמייה לודובה רצו לגונן על הלוחמים היהודים ששרדו, והציעו להם תפקידי מטה, אולם הלוחמים סירבו והתעקשו להילחם.
המערכה במרד הפולני לוּותה בהמתנה מייאשת לצבא האדום, שכבר היה קרוב לעיר, אולם לא מיהר להציע סיוע.
במהלך המרד נסוגו הכוחות הפולנים מספר פעמים כשהם מתערבבים באוכלוסייה האזרחית הפולנית, בעוד יחידת האי"ל מתקשים להסתתר, ונאלצים שוב ושוב למצוא מקומות מחבוא.
על אף התנאים הקשים והמחסור במזון, התעקשו לובטקין, צוקרמן וטוביה בּוּז'יקובסקי להעביר הרצאות לנוכחים בנושאים "ציבוריים, מדיניים, ומדעיים", והחברים קיימו פעולה תרבותית של דיונים וצוותא.
ב-17 בינואר 1945 שחרר הצבא האדום את פולין.
לאחר המלחמה נודע ללובטקין ולצוקרמן כי בלובלין שרדו כ-15 אלף יהודים.
הם שמעו שהוקם בלובלין ועד יהודי מרכזי, ועברו לשם על מנת להיות פעילים בעשייה למען שארית הפליטה.
לובטקין הצטרפה לוועד היהודי המרכזי כנציגת "החלוץ", שהוקם מחדש.
היא, צוקרמן וישראל שקלאר התמנו לניהול חלוקת תרומות של מזון, ביגוד וכסף לנזקקים, וכן לליווי הקמתם של ועדים מקומיים.
בלובלין פגשו לובטקין וצוקרמן את אבא קובנר וסטפן גראייק.
הארבעה נטלו על עצמם את הקמת "ועד הבריחה", ולובטקין, שכבר היה לה ניסיון רב בגיוס וניהול כספים, ארגנה תרומה גדולה מארגון הג'וינט לשם פתיחת נקודות בריחה בגבולות.
שררה ביניהם הסכמה על כך שאין מקום לחידוש החיים היהודיים באירופה.
על אף חילוקי הדעות, ניסו מנהיגי שתי התנועות לכונן קיבוצי "החלוץ" משותפים נטולי מסגרת מפלגתית, שימשיכו את רוח הצוותא של התנועות במרד.
על ידי כך קיוו להשפיע גם על הלך הרוח ביישוב המפולג.
לאחר פוגרום בקרקוב ב-11 באוגוסט 1945 דרשה לובטקין מן הממשלה הפולנית לצייד את היהודים בנשק.
בפברואר 1945 נפתחו הגבולות בין פולין ורומניה.
אבא קובנר גיבש אחריו קבוצה שתצא לבוקרשט כדי לארגן משם בסיס להעפלה, ולובטקין הצטרפה כנציגת "דרור".
בבוקרשט פעלה לקליטת חברי תנועתה במסגרות הבריחה, ואף פעלה להשגת סרטיפיקטים לקבוצה של לוחמי מרד גטו ורשה.
היה חשוב לה שלפחות חלק מהלוחמים יגיעו לארץ באופן לגאלי, על מנת שיוכלו להפיץ את סיפור המרד.
בבוקרשט היו יחסיהם של לובטקין וקובנר מתוחים – ככל הנראה בשל חילוקי דעות ביחס לתנועת "הנקם" שהקים קובנר במחתרת – ולבסוף שבה לובטקין לפולין.
עם הגעת שליחים מארץ ישראל לגולה התבלטו ההבדלים המפלגתיים בין התנועות השונות שפעלו במסגרת ארגון הבריחה, ונפגעה האחווה הבלתי-מפלגתית שאפיינה את רוח המרד, דבר שציער מאוד את לובטקין וצוקרמן.
תנועת "דרור", בהנהגתם, חיזקה את קשריה עם הקיבוץ המאוחד ועם יצחק טבנקין (אוריינטציה שהייתה קיימת עוד לפני המלחמה).
עם ההתרחקות המפלגתית בין התנועות גברה גם התחרות ביניהן על לבו של הנוער היהודי, ולובטקין ריכזה את מאמצי גיוס החברים שכללו בין השאר הצבת מדריכים בתחנות הרכבת אשר איתרו את חברי התנועה לשעבר ו"גייסו" אותם מחדש.
מעמדם של לובטקין וצוקרמן בקרב חברי התנועה באותה התקופה היה בלתי מעורער, ורבים התייחסו אליהם כאל "סמלים חיים", ואל הוראותיהם – כמחייבות.
במאי 1946 עלתה צביה לובטקין לארץ ישראל, וצוקרמן נשאר בפולין להמשיך ולרכז את מאמצי "הבריחה".
שמה של לובטקין היה מוכר בארץ מתקופת המרד.
שליחים מן הקיבוץ המאוחד לפולין שלפני המלחמה הכירוה, והיא אף עמדה בקשרי התכתבות עם דמויות מפתח ביישוב העברי, בהן טבנקין.
עוד בתקופת הלחימה, מבְרק שהועבר מן הצד הארי של ורשה ללובלין דיווח על נפילת הנהגת האי"ל וחורבן הגטו, ונמסר בו כי מנהיגי התנועה, ובהם לובטקין וטוסיה אלטמן, נהרגו.
המברק הועבר להנהגת היישוב בארץ, וב-1 ביוני 1943 פרסם העיתון "דבר" ידיעה כי צביה לובטקין נספתה במרד בסוף אפריל; הידיעה הכתה את היישוב בתדהמה והגיעה גם אל יהדות התפוצות (מחתרת "החלוץ" בעיראק אף קראה על שמה מספר גרעינים).
נערכו לזכרה אירועי זיכרון ונתן אלתרמן אף חיבר שיר הספד לכבודה בשם "נערה עבריה" במסגרת הטור השביעי; זמן קצר לאחר מכן התברר שהידיעה מוטעית.
הגעתה של לובטקין לארץ הייתה אירוע מתוקשר ביותר, והיא התקבלה כגיבורה לאומית.
את פניה יצאו לקבל שליחים מהתקופה שלפני המלחמה, דמויות שהדריכו בסמינריונים של תנועת דרור לפני המלחמה, חברים מן ההכשרות השונות שבהן שהתה, וחניכים רבים של לובטקין, וכן מנהיגי הקיבוץ המאוחד ובהם טבנקין.
כבר בצהרי יום בואה נדרשה לובטקין לישיבה ראשונה עם אנשי אחדות העבודה בה נדרשה לעדכן במצב העניינים באירופה.
עוד באותו ערב נלקחה לקיסריה לפגוש את יצחק שדה וקבוצת פלמ"חניקים, ורק לאחריה התפנתה לפגישה קצרה עם אחותה אהובה, שנותרה בחיים והתגוררה בהרצליה.
למחרת היום נפגשה עם יצחק טבנקין ויוסקה רבינוביץ' בבית אורן – פגישה שנמשכה שלושה ימים, שמטרתה הייתה להכין את השטח להופעתה הציבורית בוועדת יגור.
טבנקין, שהיה מודע לביקורת שהייתה ללובטקין ולצוקרמן על מיעוט המאמצים של היישוב לסייע למורדים ולחניכים שנשארו באירופה, העדיף לשמוע ראשית את הסיפור בסביבה האינטימית של הנהגת הקיבוץ המאוחד, וככל הנראה אף לתדרך את לובטקין על מנת שלא לפגוע באינטרס התנועתי.
לובטקין הופיעה בפני קהלים נוספים, בהם הוועד הפועל של ההסתדרות והנהגת השומר הצעיר.
הופעתה המרכזית הייתה בוועידת הקיבוץ המאוחד ביגור, ב-1946. נאומה, שנישא בפני כששת אלפים שומעים אשר הגיעו מכל רחבי הארץ, סוקר בכל העיתונים והובא במלואו.
הנאום עורר הדים גדולים בציבור, והיה חוליה משמעותית בעיסוקו של היישוב במאורעות השואה.
בנאומה נמנעה לובטקין מלהזכיר את תחושותיה הקשות ביחס לסיוע המועט שנתן היישוב בארץ למחתרות, ולאחר מכן לניצולי השואה, את שתיקת המנהיגים שאליהם כתבה לאורך המלחמה, ואת פלגנותם הפוליטית של השליחים שנשלחו מהיישוב לאירופה לאחר המלחמה – דברים שעליהם הרבתה לכתוב ליצחק צוקרמן.
בסוף נובמבר 1946 שימשה לובטקין כצירה מטעם סיעת "אחדות העבודה" של טבנקין בקיבוץ המאוחד בקונגרס הציוני ה-22 בבזל, יחד עם יצחק צוקרמן וחווקה פולמן-רבן חניכתם.
במחווה סמלית העניק לה דוד בן-גוריון את הכבוד לפתוח את הדיונים וכן את התואר הסמלי "יו"ר הקונגרס".
על תוכן הקונגרס מתחה ביקורת בתחושה שלא עסק מספיק בהשלכות השואה ובגורלם של הניצולים.
בסיום הקונגרס נשארו לובטקין וצוקרמן בבזל ונישאו אצל רב העיר, אף על פי שעם שובה לארץ לא נתנה פומבי לנישואין ולא שינתה את שם משפחתה (ייתכן שהיה זה רק חידוש שבועת הנישואין, משום שבאחד ממכתביה ליצחק מ-3 בפברואר 1947, היא מזכירה תעודת נישואין מפולין).
יצחק צוקרמן עלה לארץ ב-29 באפריל 1947, והשניים קבעו את מקום מושבם בקיבוץ יגור, שבו התגוררה כבר לובטקין, שהייתה בהיריון עם בנה שמעון.
שני בני הזוג השתלבו במשק הקיבוץ.
ביתם היה מקור משיכה לחברי תנועה ולניצולים, שנזקקו לעצה או לסיוע.
התקשורת עקבה אחריהם וביקשה את מוצא פיהם בנושאים השונים.
בתקופה זו החלה לובטקין בהנחת הבסיס להקמת קיבוץ חדש עבור לוחמי הגטאות ולהנצחת החברים שנפלו ונרצחו.
גרעינים של לוחמים אשר הגיעו לארץ מאורגנים, התמקמו ביגור, ליצירת הקבוצה שלימים הקימה את קיבוץ לוחמי הגטאות.
לובטקין יצרה קשר עם אנשי קרן קיימת לישראל, ובסיועו של אברהם הרצפלד קיבל גרעין ההתיישבות אדמות באזור עמק יזרעאל שכבר היו מיושבות במספר גרעינים (אז נווה יער, כיום אלוני אבא).
השילוב בין הצברים ללוחמים בקיבוץ לא עלה יפה; הצברים התנשאו מעליהם וראו בהם "דיכאוניים", וחלוקת המשאבים הייתה בלתי הוגנת.
הוחלט לחפש אדמה אחרת, ולבסוף קיבל לידיו הגרעין את אדמות הכפר הערבי א-סומיריה, שתושביו ברחו במלחמת העצמאות.
ב-15 באוקטובר נבחרה הנהגה זמנית לקיבוץ החדש שמנה כ-140 איש, ולובטקין נבחרה כיושבת ראש ההנהלה.
ב-1 בפברואר החלה העבודה בשטח.
ב-18 באפריל 1949 עלו כלל החברים על קרקע הקיבוץ החדש, שנקרא "קיבוץ לוחמי הגטאות".
לובטקין עבדה בענפי המשק השונים בקיבוץ החדש – בלול, במכבסה, במטבח בית הילדים וכו' – ואף כיהנה שלוש פעמים כמזכירת המשק (ב-1948 עוד בנווה יער, ב-1956–1957 וב-1963–1965) – תפקיד שרוב המחזיקים בו היו גברים.
באביב 1950 השתתפו בני הזוג בפגישה של נציגי הקיבוץ עם מזכירות הקיבוץ המאוחד וסוכם להגשים את חלומו של צוקרמן להקמת "בית לוחמי הגטאות למורשת השואה ע"ש יצחק קצנלסון" בסיוע כספי של הקיבוץ המאוחד.
"מוזיאון" זמני כבר היה קיים באחד ממבני הקיבוץ, ובו רוכזו שלל המסמכים, התעודות והצילומים ששמרו והביאו איתם חברי הקיבוץ.
לובטקין ניצלה את כישוריה בהשגת כספים ותרומות, ובמרץ 1953, כשהנשיא יצחק בן-צבי סירב לקחת את המוזיאון תחת חסותו, פנתה לרעייתו רחל ינאית, ובסיועה הוקם ועד ציבורי לגיוס כספים למוזיאון "שוחרי בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון למורשת השואה והגבורה".
במסגרת תפקידה זה יצרה קשרים עם מספר ארגונים נוספים, כדוגמת הסתדרות המורים, וניסתה לרתום את חבריהם להיות חברי האגודה בדמי חברות של שלוש לירות בשנה.
גם כלל קיבוצי הקיבוץ המאוחד התחייבו להיות חברים באגודה ולהעביר מסי חבר כמספר החברים.
בפרשת השילומים היו לובטקין וצוקרמן שותפים למחאה הציבורית נגד מדיניות הממשלה לקבלת הפיצויים מגרמניה המערבית, לצד חבריה מאחדות העבודה, וכן חברי תנועת השומר הצעיר ותנועות שעמדתן הפוליטית הייתה מנוגדת, כתנועת החרות.
הם האשימו את הממשלה בהליכה "בדרכי היודנראט" והתנגדו לנירמול היחסים עם גרמניה.
הם ראו בקבלת הפיצויים עדות ל"זיכרון לאומי קצר" ופגיעה בזכר ובכבוד הלוחמים הנופלים והנספים.
לובטקין וצוקרמן היו בין המעידים במשפט אייכמן, לצד נציגי השומר הצעיר: אבא קובנר וישראל גוטמן, ונציגי תנועת "עקיבא": הלה רופאייזן-שיפר ורבקה קופר.
עדויות הלוחמים לא היו אמורות לשמש כעדויות משפטיות, כי אם כעדויות היסטוריות.
ההחלטה להזמינם הייתה החלטה אישית של התובע גדעון האוזנר, שגם נעזר בהם באיתור עדים מתאימים למשפט.
על עדותה במשפט נמתחה ביקורת בחוגים הרוויזיונסטים, שטענו כי מיעטה בהזכרת מחתרת האצ"י, שהייתה קשורה לתנועת בית"ר במרד; אולם רוב התגובות הציבוריות לעדותה היו נלהבות.
חנה ארנדט, שסיקרה את המשפט, טענה כי עדותה של לובטקין הדגישה כי המורדים באו מכל שכבות העם היהודי.
לובטקין המשיכה לפעול בתפקידים ציבוריים שונים שהוטלו עליה על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד, כצירה בכינוסים שונים וחברה בוועדות שונות, ואף ייצגה את התנועה במשך תקופה מסוימת (1966) בסוכנות היהודית.
בשנת 1964 יצאה לשנתיים של לימודים בסמינר אפעל, שהקנו לה תעודה שוות ערך לתואר ראשון כללי.
היא הייתה מועמדת לכנסת שלוש פעמים מטעם הרשימה של "אחדות העבודה", אולם לא נבחרה מעולם.
אחרי מלחמת ששת הימים נענתה לבקשת טבנקין והייתה, יחד עם צוקרמן, בין חותמי האמנה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
אף על פי כן, בדיון שנערך בקיבוצה הדגישה כי היא מאמינה כי כלל התנועה מאוחדת בשאיפה לשלום, אולם הטילה ספק בהנחה שוויתורים יביאו לשלום, ובאפשרות להגיע לשלום תוך הפגנת חולשה – זאת, תוך הפגנת נאמנות לקו הטבנקיני.
צביה נישאה ליצחק צוקרמן, ומעולם לא שינתה את שם משפחתה.
היא הייתה אם לשמעון, שנולד ביגור בעת שהייתה בת 33 והיה בנה הראשון של הקבוצה, וליעל, שנולדה בקיבוץ לוחמי הגטאות שנתיים אחריו.
כרעיה נהגה לובטקין לקחת על עצמה תפקידי משק נוספים על מנת לפצות על זמן העבודה שהפסיד יצחק בעת שהיה עסוק בענייני המוזיאון.
בשנת 1976, לאחר שנים של עישון כבד, חלתה לובטקין בסרטן.
על ערש דווי הייתה מעורבת בעריכת ספרה "בימי כיליון ומרד", וביקשה שיצא לאור רק לאחר מותה.
היא נפטרה בביתה ב-11 ביולי 1978, ונקברה בבית הקברות שבקיבוצה.
על מצבתה נכתב רק שמה הפרטי "צביה".
לאחר מותה עסק יצחק צוקרמן בהוצאת ספרה, אשר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
נכדתה, רוני, היא האישה הראשונה שסיימה את קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי במגמת קרב.
היישוב "מעלה צביה" קרוי על שמה.
בבית לוחמי הגטאות קרוי על שמה המרכז הלימודי ע"ש צביה ויצחק צוקרמן, המקיים סדנאות לימודיות.
מרכז הקליטה בקריית ים נקרא על שם צביה לובטקין בטקס חגיגי שהתקיים ב-8 באוקטובר 1980, בהשתתפות מנכ"ל הסוכנות היהודית שמואל להיס, ראש העיר קריית ים בנימין אפרת, בני משפחה, חבריה מקיבוץ לוחמי הגיטאות ועולים דיירי מרכז הקליטה.
ב-15 במרץ 2021 נערך טקס נוסף בהשתתפות יו"ר הסוכנות היהודית יצחק הרצוג, ראש העיר קריית ים דוד אבן צור, בני משפחה ומוזמנים, בו אושררה ויושמה ההחלטה, שמרכז הקליטה בקריית ים נקרא ע"ש צביה לובטקין.
ב-2 באפריל 1985 הוציא דואר ישראל בול דואר, בעיצובו של אריה גלזר, הנושא את דיוקנם של צביה לובטקין ויצחק צוקרמן.
על שמה נקראו גם רחובות בשם "צביה ויצחק" בירושלים ובחיפה, רחובות בשם "צביה לובטקין" בתל אביב, רעננה, כפר סבא, הרצליה, דימונה ונתניה, רחוב "לובטקין" בפתח תקווה וסימטת "צביה לובטקין" בגבעתיים.
צביה לובטקין, אחרונים על החומה, דברים בוועידת הקיבוץ המאוחד ביגור, 8 ביוני 1946, הקיבוץ המאוחד, 1947.
צביה לובטקין, בימי כליון ומרד, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1979.
צביה גרינפילד (נולדה ב-27 באוקטובר 1945) היא פעילה פוליטית ישראלית, אשר כיהנה כחברת הכנסת מטעם מרצ בכנסת ה-17. גרינפילד הייתה האישה החרדית הראשונה שכיהנה בכנסת.
גרינפילד נולדה בירושלים במשפחה חרדית ולמדה ברשת החינוך בית יעקב.
לאחר מכן למדה לתואר ראשון ושני בפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הגמר שלה לתואר שני, משנת 1994, נשאה את הכותרת "מושג האוטונומיה האישית - אוטונומיה כמושג כללי והכרחי או כמושג תלוי תרבות - גישות ושיקולים".
נישאה לרופא ילדים אמריקני חוזר בתשובה והם התגוררו מספר שנים בארצות הברית.
לאחר חזרתם ארצה, עברו להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, והם הורים לחמישה.
בשנת 2004 קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה פוליטית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "המיתוס של הסובייקט : דמוקרטיה כתאוריה מסדר שני על האדם והעולם".
כתוצאה מהתנהלותה ומביקורתה על הציבור החרדי, היא נודתה ממנו הלכה למעשה.
גרינפילד מגדירה עצמה כחרדית, ואף נתפסת ככזו על ידי אמצעי תקשורת חילוניים, אך דוברים אחדים בחברה החרדית שהתייחסו אליה טענו כי אינם מקבלים הגדרה זו, משום שלדעתם השתייכות לחברה החרדית משמעה קבלת מערכת אמונות מסוימת, לה גרינפילד כלל אינה שותפה.
מאז שנות ה-90 פעילה בתחומים פוליטיים וחברתיים.
ב-1993 הקימה את מכון "מפנה" לחינוך לשלום, סובלנות ודמוקרטיה בחברה הדתית.
גרינפלד הייתה ממקימות תנועת "נשים דתיות למען קדושת החיים", חברה לשעבר בוועד המנהל של "בצלם", ומהחותמים על יוזמת ז'נבה.
גרינפילד כתבה את הספר "הם מפחדים: איך הפך הימין הדתי והחרדי לכוח מוביל בישראל" (ידיעות ספרים/חמד, 2001), שמתח ביקורת קשה על עמדות הציבור הדתי והחרדי.
גרינפילד מדמה בספרה את יחסם של החרדים למדינת ישראל לגישתה של הכנסייה הנוצרית כלפי עצם קיומו של העם היהודי.
היא טוענת שהחרדים חפצים ואף עמלים להביא בכל הדרכים האפשריות לכישלונה של הציונות ומדינת ישראל במתכונתה החילונית.
היא גם מתחה ביקורת על השמאל שלטענתה נטש את הציונות ואיננו מאמין עוד בזכות העם היהודי למדינה בארץ ישראל, תוך שהוא מצדיק באופן עיוור את העמדה הפלסטינית.
בבחירות לכנסת השש עשרה הוצבה במקום ה-100 ברשימת מרצ.
גרינפילד נבחרה למקום השישי ברשימת מרצ-יח"ד לקראת הבחירות לכנסת ה-17 (מקום המשוריין לאישה השנייה ברשימה), אך לא נכנסה לכנסת.
ב-4 בנובמבר 2008, לאחר התפטרותו של חבר הכנסת יוסי ביילין, נכנסה לכנסת וכיהנה במשך כשלושה חודשים.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום השמיני ברשימת התנועה החדשה מרצ ולא נבחרה לכנסת.
ב-2011 ראה אור ספרה "תיקון עולם: המאבק בין תרבויות על חירות, שוויון וזכויות האדם" בהוצאת כרמל.
ב-2017 ראה אור ספרה "התרסקות סיפור קריסתו של השמאל בישראל" בהוצאת ידיעות ספרים.
מראשוני העלייה השנייה והוגה רעיון "הקבוצה האינטימית".
נרצח ביפו בכ"ד בניסן תרפ"א עם הסופר י"ח ברנר וחבורתו.
צבי שץ, נולד ב-1890 (תרנ"א) ברומני, שבמחוז פולטבה אז באימפריה הרוסית לאנה ולייב וולפוב.
משפחתו וסביבתה היו מתבוללות, אך אביו, אשר נפטר בהיותו בן 13, הקנה לו מושגים בסיסיים ביהדות.
שץ למד בגמנסיה ריאלית רוסית בעיר הולדתו.
בגיל צעיר נשאב לרעיון הציוני ולרעיונותיו של יוסף טרומפלדור באשר להקמת ניסיונות שיתופיים בארץ ישראל.
שץ וטרומפלדור אף ניהלו ביניהם חלופת מכתבים נמרצת, עוד כשהיה בגולה ועד לאחר עלייתו ארצה.
במכתביהם התווכחו השניים על אופי ההכשרה הנדרשת לחלוצים העולים ארצה ועל אופי ההתיישבות הרצויה בארץ ישראל.
ב-1910 עלה עם קבוצת חברים ומכרים לארץ ישראל, בה עבד במושבות יהודה, ואחרי כן עבר ליפו והתקבל כחבר בקבוצת הבנאים שבנו את תל אביב.
כשנה לאחר מכן שב לרוסיה במטרה לעודד חברים נוספים לעלות ולהגשים עימו את חלום הקמת מושבה שיתופית.
יחד עם יוסף טרומפלדור כינס ועידה לטובת הרעיון, ובוועידה זו נפגשו לראשונה פנים אל פנים וחיזקו את ידידותם.
בעקבות הוועידה שבו השניים לארץ עם קבוצת חלוצים וייסדו את הקומונה במגדל.
בניגוד לגישת טרומפלדור אשר ביקש ליצור מסגרות שיתופיות גדולות, בעלות אופי כמו-צבאי, דוגמת גדוד העבודה - פיתח שץ את רעיון 'הקבוצה', והאמין כי בניין הארץ ייעשה על ידי קבוצות שיתופיות קטנות בנות 8-10 חברים, שיחסיהן הקרובים יהוו מעין 'משפחה חדשה'.
קבוצות אלו, כך האמין, יתקבצו יחדיו ליצירת 'קבוצות של קבוצות'.
רעיונות אלו ביטא מעל דפי העיתונות ובמאמרו 'על הקבוצה'.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס שץ לאחר לבטים קשים לגדודים העבריים, על אף רתיעתו מהצבאנות ורוחו האינדיבידואליסטית שלא תאמה את הערכים הצבאיים.
הוא שירת בצבא הבריטי משנת 1918 עד שנת 1920. במהלך שירותו נאבק להחלת פקודות בעברית בגדודים העבריים, וכנגד תופעות אותן ראה כלא מוסריות בהווי הצבאי דוגמת זנאות.
בתקופה זו נמצאו רבקה ובתם רינה בקומונה בגן שמואל.
עם סיום המלחמה, לאחר שחרורו מהגדוד, חי עם משפחתו בקבוצה שיתופית קטנה בפתח תקווה, ולאחר מכן התיישבו בבית אביה של רבקה, יהודה יצקר, ששכן בין פרדסי אבו כביר, יחד עם י"ח ברנר, יוסף לואידור ואחרים.
מגיל צעיר כתב, בתחילה ברוסית.
את ביכורי כתיבתו העברית שלח לברנר, שערך את עיתון 'אדמה' ופרסם אותן.
ביום הראשון של מאורעות תרפ"א ב-2 במאי 1921 עם פרוץ האירועים, היה שץ בתהלוכת האחד במאי בתל אביב.
כשנודע לו על האירועים מיהר לשוב לבית במכונית עם קבוצת אנשים, במטרה להציל את י.ח.
עם הגיע המכונית, התברר כי בבית מצאו מחסה אנשים נוספים וכי אין די מקום לכולם במכונית.
בעוד שהזרים נסעו, נשארו תושבי הבית, ובהם ברנר, יוסף לואידור, צבי גוגיג, יהודה יצקר ובנו אברהם, במקום וכולם נרצחו.
ששת ההרוגים נקברו יחדיו בקבר אחים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
צבי שץ לא זכה לפרסם את יצירותיו בספר.
ספרו היחיד יצא לאור לאחר מותו, בשנת תרפ"ט, 1929. הוא היה מהסופרים העבריים הראשונים שכתבו על חייו של היחיד בתוך הקומונה והקיבוץ.
תיאטרון האהל העלה בתחילת 1940 מחזה בשם "בתיה" המבוסס על יצירתו בשם זה הנכללת בספרו "על גבול הדממה".
על גבול הדממה, כתבים, יצא לאור בהוצאת "דבר", תל אביב, תרפ"ט, 1929; 1967 - מהדורה שנייה; 1990 - מהדורה מורחבת (שכוללת את מכתביו)
צביאל רופא (נולד ב-12 באוקטובר 1956) הוא פעיל זכויות אדם, סופר, מרצה ומנחה קבוצות לעזרה עצמית.
רופא ייסד את תנועת מתמודדי הנפש בישראל, והוא מצוי ברמיסיה מלאה (בקו הבריאות) כבר יותר מ-25 שנה.
אביו, יוסף רופא, נולד ב-1930 בפיזה שבאיטליה, ואמו גבריאלה טדסקי (Tedeschi) נולדה ב-1929 בעיר קרארה באיטליה.
בגיל 19, במהלך השירות הצבאי, אובחן רופא כסובל מתסמונת ביפולרית.
ב-1990 הקים את קבוצות התמיכה הראשונות בישראל לעזרה עצמית בתחום בריאות הנפש, והחל מ-1993 חשף ברבים את סיפורו האישי בניסיון להיאבק בסטיגמה החברתית הקשה כלפי נפגעי הנפש.
ב-1992 ייסד רופא את הארגון הראשון בארץ של מתמודדי נפש, וב-1994 הפך הארגון לעמותת "התמודדות - עמותת נפגעי הנפש בישראל".
רופא הנחה קבוצות תמיכה לעזרה עצמית במסגרת עמותת אנוש במשך 16 שנה, ועד היום מנחה קבוצות כאלה בהתנדבות באופן עצמאי.
בשנת 2001 הוענק לו במשכן הכנסת "אות בזכות" מטעם ארגון בזכות.
ב-2003 הקימו הוא ורעייתו דאז דליה וירצברג-רופא את ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים - לקידום זכויותיהם של מתמודדי הנפש בישראל", ושנה לאחר מכן הגה ויזם את "צועדים בראש מורם" – מצעד של אלפי נפגעי הנפש ברחובות תל אביב.
רופא יזם והוביל כנס מתמודדים ארצי שהתקיים בבית בארבור בתל אביב ב-15 בנובמבר 2007.
יזם והוביל להקמה של אתר היכרויות חינמי למתמודדי נפש - "נפש אל נפש".
את האתר הקימה וניהלה בפועל דליה וירצברג-רופא.
ב-18 במרץ 2014 הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק שהוביל ח"כ דב חנין (מחד"ש) ושיזמו בני הזוג צביאל ודליה.
השניים ניסחו את הצעת החוק בסיוע צמוד של עו"ד נטע דגן.
הצעת החוק לא אושרה בוועדת שרים לענייני חקיקה ב-9 בנובמבר 2014, מאחר שמשרד הבריאות פרסם נוהל שהוחל ב-2 בנובמבר בשנה זו.
צביאל רופא הוא אב לארבעה.
אביו, יוסף רופא, היה במשך 27 שנה ספרן באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן היה מתרגם משירת איטליה.
סבו של רופא היה ד"ר ג'יורג'יו (צבי גֶרְשׁ) רופאר (רוֹיְפֶר) (1900–1938), שהגיע לאיטליה מבסרביה, וסבתו הייתה מטילדה לבית גאליקי (Gallichi), יהודייה איטלקייה.
הסב היה פעיל ציוני, וכיהן כנציב בית"ר באיטליה בשנתיים האחרונות לחייו.
במסגרת תפקידו היה צבי רופאר אחראי גם על בית הספר הימי של בית"ר בצ'יוויטווקיה (Civitavecchia) שהכשיר חובלים.
רופאר יזם את הקמתה של מגמת דיג ואף רכש מכספו שתי ספינות דיג.
דודו של רופא, אחי אביו, הוא חוקר המקרא אלכסנדר רופא.
הקרב על השפיות, הוצאת צ'ריקובר, 1998 - רומן נעורים אוטוביוגרפי
מישהו מטפל בך, הוצאת עוף החול 2003 - רומן ריאליסטי על חבלי טיפול נפשי
על המסלול ממחלה להחלמה, אוריון הוצאה לאור, 2013 - משלים, רשימות ומאמרים בנושא התמודדות עם מחלת נפש
"יידוע כפתרון להפרשי סטיגמה", כתב העת הישראלי לריפוי בעיסוק (IJOT), כרך 2, אוגוסט 1993, עמ' 117–127
למה הדבר דומה, MEDICINE כתב עת רפואי בנושא פסיכיאטריה, יולי-אוגוסט 2009, גיליון מס' 12, ראו עמ' 12
צבי (הרש) שְפִּירֶר (1 באוגוסט 1936 – 26 בפברואר 2022) היה רופא ילדים ומומחה ישראלי לאימונולוגיה קלינית אשר העמיד דורות רבים של רופאי ילדים מומחים.
שפירר כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב והיה ראש החוג לרפואת ילדים בשנים 1989–1993.
שפירר נולד בעיירה סנוק שבמחוז גליציה שבפולין.
את שנות המלחמה עברה המשפחה ברוסיה, ושבו לסנוק עם סיומה.
בשנת 1956 עלה שפירר לישראל ולמד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה ברפואת ילדים בבית החולים הדסה בתל אביב במחלקתו של פרופ' נחום בוגר, ילדים א', ועם פרישתו של בוגר קיבל על עצמו את ניהול המחלקה.
כאשר פרופ' בן ציון ורבין, מנהל מחלקת ילדים ב', פרש לגמלאות, אוחדו כל מחלקות הילדים ופרופ' שפירר התמנה למנהל האגף.
כאשר בית חולים הדסה תל אביב עבר למתחם איכילוב היה זה פרופ' שפירר שייסד את בית החולים דנה לילדים במתחם המרכז הרפואי תל אביב וניהל את בית החולים עד לפרישתו.
עם פרישתו מניהול בית החולים ואגף הילדים בדנה, נתמנה שפירר ליועץ בכיר ומנהל החינוך הרפואי בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים שבמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר.
פרופ' שפירר פרסם מעל 180 מאמרים רפואיים בעיתונות המקצועית הישראלית והעולמית בנוסף לעריכת פרקים בספרי לימוד רבים.
פועלו האקדמי כלל מספר תפקידי מפתח במסגרת המועצה המדעית של הר"י - בין השאר כיו"ר ועדת בחינות ההתמחות.
שפירר שימש ראש הקתדרה לאימונולוגיה פדיאטרית ע"ש ליאון אלקלעי באוניברסיטת תל אביב.
הוא היה הנשיא של "רחשי לב", מרכז תמיכה ארצי לילדים חולי סרטן בישראל.
עיטור נוסף שקיבל בשנת 2013 פרופ' שפירר הוא פרס שיבא על מפעל חיים.
שפירר היה נשוי לעדה עד למותה ב-2014. הוא נפטר ב-26 בפברואר 2022 ונקבר בבית העלמין בחולון, הותיר אחריו שלושה ילדים (עינת דליהו, נעמי בלפר שפירר ועודד שפירר - מנכ"ל הרשות לניירות ערך).
צבי שיסל (15 ביולי 1946 – 28 ביולי 2021) היה שחקן, מפיק קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי, במאי קולנוע ואמרגן ישראלי.
שיסל נולד בתל אביב בשנת 1946. הוא בוגר בית הספר היסודי "הר נבו" בתל אביב, ולאחר מכן למד בתיכון המקצועי שבח.
שירת בצה"ל בלהקת גייסות השריון והשתתף בתוכניותה "למה יויו" ו"כנר על הטנק".
לאחר שחרורו שיחק בהצגה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" בבימויו של שייקה אופיר.
שיחק בסרטים "השכונה שלנו" ו"הצד השני" בבימויו של אורי זוהר (1968), ובסרט "חצי חצי" בבימויו של בועז דוידזון (1971).
ב-1968 כשהוא בן 22 בלבד הפך לאמרגנו של אריק איינשטיין, לאחר שהגיע עם השחקן פופיק ארנון, לביתו של אריק, ומשם נוצר החיבור בין השניים.
ב-1969 הקים עם איינשטיין ובועז דוידזון את חברת "הגר" והפיק חמישה מאלבומיו של איינשטיין, כמו כן הפיק, שיחק והיה שותף לכתיבת התסריט של סדרת הטלוויזיה "לול", שהוקרנה ב בתחילת שנות ה-70, והיה חלק מחבורת לול.
הפיק את המוזיקה לסרט "צ'רלי וחצי" (1974).
הפיק וביים לטלוויזיה ביחד עם אריק איינשטיין את התוכנית "סע לאט" (1977), הפיק ושיחק בסרט "שבלול" (1970), ביים ושיחק בסרט המתיחות "ישראלים מצחיקים" (1978).
יזם והיה שותף להפקת פסטיבל נואיבה ב-1977 וב-1978. לאורך השנים הרבה שיסל לביים ולהופיע גם בסרטוני פרסומת.
בשנת 1975 גילם שיסל את דמותו של גימפל בסרטו של דן וולמן "גימפל תם" על פי סיפור של בשביס זינגר, סרט טלוויזיה שהופק והוקרן בטלוויזיה הישראלית.
בשנים 1980–1987 שיסל נסע לארצות הברית, שם הפיק וביים סרטי פרסומת, הקים תחנת טלוויזיה ישראלית בשם Tel-aviv TV ועבד בחברת "קנון" של מנחם גולן ויורם גלובוס.
ביים את הסרט "סבבה" (1983) המשך של "ספיחס" הסרט הרביעי מתוך סדרת סרטי אסקימו לימון.
כשחזר לארץ יצר את הסרט "לול" (1988) על בסיס סדרת הטלוויזיה באותו שם משנות ה-70. הסרט זכה להצלחה בבתי הקולנוע.
שיחק בסרט "המיועד" של דני וקסמן (1989).
ביים, שיחק והיה שותף לכתיבת התסריט ביחד עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב של קלטות הילדים "כמו גדולים" (1991).
ביים, שיחק והיה שותף לכתיבת התסריט ביחד עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב של הסרט "כבלים" (1992) וכן ביים את קלטת הווידאו "ארץ ישראל הישנה והטובה" עם אריק איינשטיין (1994).
ביים את הסרט "כוורת – תמונות מחיי להקה" על האיחוד של להקת "כוורת" ב-1990, (הופעות האיחוד באותה שנה נקראו בשם "כוורת חוזרת").
ביים לזכיינית קשת את סדרת הטלוויזיה הקומית "ספי" בכיכובו של ספי ריבלין (2000).
ביים את הסרט האחרון בסדרת אסקימו לימון - "החגיגה נמשכת" (2001).
בין השנים 2003–2006 השתתף בתוכנית ההומור "הרצועה" לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר וכן ביים שם מערכונים.
בשנת 2005 שיחק בתפקיד משנה בסדרה "ברונו מאוהב".
ב־2008 שיחק בסדרה "רד בנד" עבור הוט.
ב-2009 ביים והפיק את הסרט הדוקומנטרי "יבי" על חיו של המשורר ואיש הבוהמה יונה בן יהודה.
ב-2010 שימש כיועץ אמנותי לסרט התעודי "זו אותה האהבה" בהשתתפות אריק איינשטיין, מוני מושונוב ושיסל ובהנחייתו של גורי אלפי, שהוקרנה בערוץ 2 (קשת) לרגל השקת הסרט "כבלים" ב-DVD.
בשנים 2004–2010 שיסל ערך וביים את התוספות הבלעדיות של חומרים וצילומים נדירים שטרם נראו ואת 'מאחורי הקלעים' ל-DVD של "שבלול-לול", ל-DVD הכפול של "כמו גדולים" ולסרט "כבלים".
באוקטובר 2014 שימש כמלווה ויועץ אמנותי למופע ההוקרה לאריק איינשטיין בפארק הירקון לציון שנה למותו בהשתתפות מיטב זמרי ישראל.
הפיק, השתתף בכתיבה ושיחק בסדרת הטלוויזיה "לול" (1969–1973).
ב-1973 הפיק את הסרט הדוקומנטרי "ג'ימי היפה" עבור שרות הסרטים, כחלק מהוועדה הבין-משרדית במלחמה בסמים, הסרט בוים בידי בועז דוידזון.
ב-1976 ביימו, כתבו ושחקו צבי שיסל ואורי זוהר ב"צבר" (צעיר, בריא ורענן), שלוש תוכניות קומיות לעידוד פעילות גופנית, עבור שרות הסרטים.
ב-1977 ביים עבור הטלוויזיה הישראלית את התוכנית "סע לאט" עם אריק איינשטיין ולהקת תמוז.
ב-1978 ביים ביחד עם ליהי חנוך עבור רשות השידור את התוכנית "ארץ ישראל הישנה והטובה".
ב-1988 ביים את "נוסטלגוש" עבור הכבלים.
ביים את הקלטת "כוורת – תמונות מחיי להקה" לכבוד איחוד הלהקה ב-1990,
ביים ושיחק בקלטת הווידאו "ארץ ישראל הישנה והטובה" עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב.
ב-1996 ביים את "וידויים מהמושב האחורי", סדרה דוקומנטרית המצטלמת במונית, עבור הכבלים.
ב-1996 ביים את "סיפורים מהחבית", סדרת פינות על חיי הלילה של תל אביב, עבור החדשות המקומיות בכבלים.
ב-1998 ביים את "עיר לבנה", סדרת פינות על ההיסטוריה של תל אביב, עבור החדשות המקומיות בכבלים.
ב-1999 ביים את "ספי", סדרה קומית עם ספי ריבלין, עבור "קשת".
שיחק בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק" (1997).
בשנת 2016 שיחק בסדרה שהפיקה "אנחנו במפה" ב-HOT ובמיני-סדרה "תפוחים מן המדבר" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2020 השתתף בסדרה "קיבוצניקים".
באותה השנה שיחק בתפקיד אורח בסדרה "הנחלה" שעלתה לשידור בערוץ קשת 12.
במהלך שנת 2020 החל לערוך שיסל את הסרט "צבי אומר: שיסל ואיינשטיין", סרט דוקומנטרי על חברותם של צבי שיסל ואריק איינשטיין, ועל תחילת דרכה של חבורת לול, בקטעי ארכיון, וקטעים נדירים שצילם שיסל במהלך הקריירה שלו כשחקן, מפיק ובמאי, ובדגש למקומות בהם עברו שיסל ואיינשטיין בתל אביב, ומחוץ לה.
במהלך עריכת הסרט נפטר שיסל.
השלמת הסרט בוצעה על-ידי אשתו נועה.
זהו סרטו האחרון של שיסל, שודר לראשונה בערוץ 8 ב-HOT, במאי 2022.
סרטו הראשון של שיסל היה "השכונה שלנו" (1968) באותה השנה שיחק בסרט הקצר "הצד השני" שניהם בבימויו של אורי זוהר.
ביים ושיחק יחד עם בועז דוידזון את סרט המתיחות הראשון בישראל "ישראלים מצחיקים" (1978),
ביים ושיחק בסרט "אסקימו לימון: סבבה" (1983),
ביים עם בועז דוידזון את סרט המתיחות "אוכלים לוקשים"
בעקבות ההצלחה של "כמו גדולים", יצר וביים ב-1993 את "כמו גדולים 2", קלטת המשך ל"כמו גדולים" (גם עם מושונוב ואיינשטיין).
בשנת 2001 ביים את הסרט: "אסקימו לימון 9: החגיגה נמשכת".
בשנת 2009 הפיק וביים צבי שיסל את הסרט "יבי", סרט תיעודי על איש הבוהמה והמשורר יונה בן יהודה, שהיה מוכר בשם קיצור של שמו הפרטי ושם משפחתו יב"י, הסרט הופק בשיתוף עם אחיו של יבי, פנחס (פטקה) בן-יהודה, שבו שימש חיים טופול כמספר.
שיסל גילם תפקיד קטן בקומדיה הקולנועית "שושנה חלוץ מרכזי" (2014), תפקיד אורח בסרטו של רשף לוי "לצוד פילים".
שיחק בסרט "תפוחים מן המדבר", שלאחר מכן שודר בערוץ כאן 11, כמיני-סדרה בת שלושה חלקים.
בשנת 1969 הפיק את אלבומו של אריק איינשטיין "פוזי".
בשנת 1970 הפיק את אלבומיהם המשותפים של אריק איינשטיין ושלום חנוך - "שבלול" ו"פלסטלינה".
בשנת 1971 הפיק את אלבום שירי הילדים של אריק איינשטיין ורוב האקסלי "שירי ילדים", ואת אלבומם המשותף של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב "בדשא אצל אביגדור".
בשנת 1972 הפיק את אלבומו של אריק איינשטיין "יסמין".