tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך כדי ההתקדמות הוא לקח בשבי כמה מאות חיילים צפון קוריאנים.
ב-30 באוקטובר 1950 כוחות סינים התעמתו עם יחידתו באונסן, קוריאה הצפונית, במהלך התקפה לילית עצומה.
בלילה הזה ובמשך היום שאחריו הוא אייש מקלע 0.3 בקו הדרומי של יחידתו, שלושת החיילים שאיישו את המקלע לפניו נהרגו.
הוא המשיך לאייש את המקלע עד שאזלה לו התחמושת.
עמידתו העיקשת עיכבה את התקדמות האויב בגזרתו, מאפשר לשרידי יחידתו לסגת דרומה.
במשך הקרב נפצע רב"ט רובין בצורה קשה ונשבה בידי הסינים.
כשהוא בוחר להישאר במחנה המעצר למרות הצעות מהסינים להשיבו למולדתו הונגריה, רב"ט רובין התעלם מביטחונו האישי ומיד החל להתגנב מחוץ למחנה בלילה בחיפוש אחר מזון עבור חבריו לנשק.
בעודו פורץ למחסני מזון וגינות של האויב הוא הסתכן בעינויים או במוות אם יתפס.
רב"ט רובין סיפק בנוסף למזון לחיילים המורעבים גם ציוד רפואי שנדרש באופן נואש ותמיכה מוראלית לחולים ולפצועים במחנה השבויים.
מאמציו האמיצים חסרי ההתחשבות העצמית תרמו באופן ישיר להצלת חייהם של כ-40 מחבריו השבויים."
ב-1993 צבא ארצות הברית החל לחקור אפליה על רקע גזעני בהענקת מדליות ועיטורים.
חוק יוצאי הצבא היהודים (שנקרא, באופן רשמי "חוק יוצאי הצבא היהודים על שם לאונרד מרטין קרביץ לשנת 2001", שגם הוא היה גיבור-מלחמה, ממלחמת קוריאה) קבע שיש לחזור על המלצות להענקת "מדליית הכבוד" לחיילים יהודים ולבצע חיפוש אחר המלצות שיכול להיות שנעלמו כתוצאה ממניעים אנטישמיים.
החוק לא חוקק בסופו של דבר, אך בעקבות הפרשה, ויחד עם לחץ כבד מצד חבריו לפלוגה של טיבור רובין, בשנת 2001 הקונגרס האמריקאי הנחה את הצבא להמשיך ולבחון מקרים דומים נוספים.
פנחס טִיבּוֹר רוזנבאום (בהונגרית: Rosenbaum Tibor; 2 בנובמבר 1923 – 23 באוקטובר 1980) היה איש עסקים יהודי-הונגרי רב ופעיל ציוני אשר היה אחראי להצלת מאות יהודים בזמן השואה.
אביו, הרב שמואל רוזנבאום, שימש כרב העיר קישווארדה (קליינוורדין).
כשהיה רוזנבאום בן 18 הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
נמנה עם חברי ההנהלה הארצית של "בני עקיבא" בהונגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה קשר קשרים ראשונים עם התנועה הציונית ובראשם ועדת העזרה וההצלה בבודפשט של ישראל קסטנר ועסק בהצלת יהודים בדרכים נועזות ותוך סיכון חיים יומיומי, כאשר הוא מתחפש לקצין צלב החץ וגסטפו.
לאחר סיום המלחמה שימש תקופה קצרה רב העיר קישווארדה, במקום אביו שנספה ב.
כן ליווה את הרב הרצוג במסעותיו באירופה, לאיתור ילדים שניצלו והוסתרו.
בתום המלחמה עלה רוזנבאום לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ, אך כעבור חודשים ספורים ירד מישראל וקבע את מקום מושבו בז'נבה שבשווייץ.
קשריו של רוזנבאום עם הציונות נמשכו שנים ארוכות.
בשווייץ שימש נשיא ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית.
במהלך השנים היה חבר הוועד הפועל הציוני, גזבר הקונגרס היהודי העולמי וחבר ההנהלה העולמית של תנועת המזרחי.
כמו כן פעל במסגרת החברה לישראל לגיוס כספים עבור המדינה.
בשנת 1958 ייסד רוזנבאום בז'נבה, בתמיכת משפחת רוטשילד, את הבנק הבינלאומי לאשראי (Banque du Crédit International) ושימש כנשיאו.
שנים ארוכות היווה הבנק, שקיים סניפים בלונדון, בניו יורק ובאיי הבהאמה, כלי למימון פעולות המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים עד לקריסתו בשנת 1974 בשל פרשת שחיתות בה היה מעורב מיכאל צור מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר באותה עת.
דמותו של רוזנבאום זכתה להתייחסות במערכון ששודר בתוכנית "ניקוי ראש" מייד לאחר חשיפת הפרשה.
רוזנבאום היה בעל השקעות רבות בישראל, בהיקף של כ-9 מיליון דולר.
בשנת 1955 נרכשו על ידיו כשישית ממניות חברת "ק.ב.ע.
- קבוצת בוני ערים" ("חברת אשדוד").
בשנת 1963 נרכשו על ידיו 51% ממניות מפעלי "אתא" ו"לודז'יה" החזיק מניית יסוד בת מיליון דולר בחברה לישראל.
כמו כן היה בעל מניות ב"בנק קופת עם", שותף בחברת המסחר "אוניון ישראל-שווייץ", שותף במפעל "אגן" לייצור אמבטיות, שותף בחברת "גאס רסקו", בעל מפעל בתל אביב בתחום הקונפקציה, משקיע במפעל פיינארטס ברעננה להדפסת טקסטיל, משקיע בחברת רמת"ם לתעשייה ומסחר, משקיע בחברת "מקור" למסחר בניירות ערך וממייסדי "אלקון" לייצור שפופרות אלומיניום.
בשנים 1964–1975 היה עמוס מנור נציגו של רוזנבאום בישראל.
רוזנבאום היה חבר מועצת המנהלים של אוניברסיטת בר-אילן.
בזכות קשריו בליבריה עם הנשיא ויליאם טאבמאן הוא היה בעל דרכון דיפלומטי ליברי.
טיבור רוזנבאום נפטר מהתקף לב ב-23 באוקטובר 1980, בגיל 57, ונטמן בבית הקברות בהר המנוחות.
טיבור סקיי (בסרבית וקרואטית Tibor Sekelj, בהונגרית: Székely Tibor; 14 בפברואר 1912, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 20 בספטמבר 1988, סובוטיצה, יוגוסלביה) היה חוקר ארצות, איש תרבות אספרנטו, סופר, עיתונאי ועורך דין יהודי-הונגרי.
ערך מסעות ביבשות דרום אמריקה, אסיה ואפריקה.
שלט בשפות הונגרית, קרואטית, גרמנית, ספרדית, אנגלית, צרפתית ואספרנטו.
הוא היה חבר האקדמיה לאספרנטו (La Akademio de Esperanto) וחבר כבוד בארגון האספרנטו העולמי (UEA), לאחר שחיבר מספר ספרים בשפה זו.
ספרו "קומוואוה, בן הג'ונגל" (באספרנטו: Kumeŭaŭa, la filo de la ĝangalo), ספר ילדים על חיי הילידים הברזילאים, תורגם לשפות רבות.
טיבור סקיי נולד בשנת 1912 בספישקה סובוטה (Spišská Sobota) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מן העיר פופרד שבסלובקיה).
אביו היה וטרינר, ומשפחתו נדדה במקומות רבים בילדותו.
חודשים ספורים לאחר לידתו עקרה משפחתו לרומניה, ובשנת 1922 עקרה שוב לסרביה.
לאחר שסיים את לימודי בית הספר היסודי עקרה משפחתו פעם נוספת למונטנגרו, שם סיים את לימודיו בבית ספר תיכון.
את לימודי המשפטים למד בעיר זגרב, שם עבד מאוחר יותר כעיתונאי.
בשנת 1939 נסע לארגנטינה כדי לדווח לעיתונו על מהגרים יוגוסלבים למדינה.
סקיי נשאר בארגנטינה 15 שנה, שבמהלכן שימש כעיתונאי וחוקר ארצות בדרום אמריקה.
בשנת 1944 הוא טיפס לפסגת אקונקגווה, הגבוהה ביבשת דרום אמריקה.
ניסיונו שימש השראה לספרו "סערה על האקונקגווה".
הוא שב ליוגוסלביה בשנת 1954 וחי בבלגרד, אף שהמשיך לצאת למסעות בעולם.
החל משנת 1972 התגורר בסובוטיצה ושימש מנהל מוזיאון בעיר עד יום מותו.
טיבטית (Bod skad) היא השפה הרשמית בטיבט ומדוברת גם כן על ידי הפזורה הטיבטית ברחבי סין, הודו נפאל ובהוטן.
מספר דוברי השפה כיום מוערך בכשישה מיליון.
השפה משתייכת לענף הטיבטו-בורמי במשפחת הלשונות הסינו-טיבטיות.
הופעתה של השפה הכתובה החלה עם יצירת הכתב הטיבטי בעקבות חדירת הבודהיזם לטיבט במאה ה-7 לספירה.
השפה הספרותית התמסדה תוך כדי תרגום הטקסטים המקודשים מסנסקריט, לאחר מכן הוסיפה השפה להתפתח בעקבות העלאתן על הכתב של יצירות ספרות ואמנות רבות.
בשפה הספרותית המודרנית השתמרו היטב צורות הדקדוק וההגיה העתיקות, למרות שבאוצר המלים קיים שינוי.
השפה הטיבטית נכתבת באמצעות הכתב הטיבטי שהתפתח מהכתב הבראהמי.
+פונמות בטיבטית (ניב להאסה) סדקי וילוני חכי מכתשי־חכי כפוף מכתשי דו־שפתי אפיŋɲnm סותם ʔ kʰ cʰ ~ʈʰʈʂʰ tʰ pʰ מחוכך ʨʰ ʦʰ חוכך h ɕ ʂ s מקורב(צדי)wjɹll̥ * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
בדומה לשאר השפות האסיאתיות זוהי שפה טונאלית המבדילה בין טון גבוה לטון נמוך (בניב להסה).
טיבור (טיבי) נוימן (4 באוגוסט 1922 – 16 באוגוסט 2010) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בהפועל חיפה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
נוימן נולד בצ'כוסלובקיה, ובגיל 13 התייתם מאביו.
נוימן החל לשחק כדורגל בעיר הולדתו, רימבסקה סובוטה, כשעד מהרה היה לכוכב קבוצת הנוער המקומית.
בגיל 16 קיבל כבר זימון לשחק בקבוצת הבוגרים, אך באותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה וכך נקטעה זמנית הקריירה של נוימן.
עקב מצבו הגופני הטוב, נשלח לעבוד בעבודות כפייה תחת הכיבוש הנאצי.
פעמיים נמלט מן העבודות, אך נתפס והושב לעבוד בעבודות קשות מנשוא.
לקראת סוף המלחמה, כשכבר ברור היה כי המשטר הנאצי עומד בפני תבוסה צבאית, הוא הובל ביחד עם אסירים נוספים בנסיגה מערבה, אך במהלך הצעידה הותקפה השיירה על ידי בעלות הברית, וכך שוחרר מעול הכיבוש.
נוימן כבר הכין עצמו להגירה לארצות הברית לאחר שהוכר כפליט מלחמה, אך אחיו הבכור, פול, הצליח ליצור איתו קשר לאחר ששרד גם הוא את המלחמה, ויחד הם החליטו לעלות לישראל ב-1949.
עם הגיעו לישראל נישא נוימן לניצולת מחנה ההשמדה אושוויץ, ולזוג נולדה בת בשנת 1955, רונית, אשר הייתה לספורטאית.
מייד עם הגיעו לישראל, הוחתם נוימן בהפועל חיפה לאחר שהציג יכולות מרשימות במבחני הקבלה.
למרות שנות המלחמה בהן לא שיחק, הצליח בגיל מבוגר יחסית לכדורגלן (27) להשתלב בהצלחה בקבוצה, ואף להפוך לקפטן הקבוצה בשנות ה-50. במקביל, התגייס למשטרת ישראל ושירת בה כ-30 שנים והשתחרר בדרגת סגן ניצב.
נוימן כיכב אף בנבחרות הכדורגל והכדורעף של המשטרה ושל חיל הים.
את נבחרת חיל הים הוביל נוימן לניצחון בגמר גביע הרמטכ"ל כשהוא כובש שלושה שערים במשחק הגמר נגד נבחרת הנח"ל.
יכולתו יוצאת הדופן של נוימן בליגות השונות זכתה לתשומת לב מצד ראשי נבחרת ישראל אשר זימנוהו לשחק בשורותיה, יחד עם אגדות כדורגל ישראליות כגון השוער יעקב חודורוב.
הישגו של נוימן ראוי לציון במיוחד לאור העובדה כי באותם ימים נהוג היה להרכיב את נבחרת ישראל משחקני הפועל תל אביב ומכבי תל אביב בלבד, כשמדי פעם נתנו הזדמנות לשחקנים בולטים מהפריפריה.
נוימן השתייך לסגל הנבחרת במספר משחקים, אך שותף רק במשחק ידידות לא רשמי מול נבחרת טורקיה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל ב-1956, פנה נוימן לאימון, והשקיע רבות בפיתוח מחלקות הנוער של הפועל חיפה.
נוימן נודע בהנחלת משמעת נוקשה בחניכיו ומקצוענות מוחלטת, ועם זאת רגישות לשחקניו.
הישגו הבולט כמאמן נוער היה הובלת הקבוצה לאליפות המדינה בעונת 1975, הישג אותו לא שחזרה הקבוצה במשך למעלה מ-25 שנה.
בין השחקנים שאימן נוימן במהלך שנותיו בהפועל חיפה היה גם טל בנין, לימים קפטן נבחרת ישראל.
בנוסף אימן נוימן בקבוצות רבות בצפון- עוספיה, דלית אל-כרמל, טירת כרמל ועוד.
בעדה הדרוזית הוא זכור לטובה בתור מאמן רב פעלים וזכה להוקרה רבה.
כמו כן, היה נוימן ממייסדי ליגת הקט-רגל לנשים, שצברה תאוצה מאז הקמתה ומנתה מאז אלפי כדורגלניות.
במקביל פיתח נוימן את ליגת הקט-רגל למקומות עבודה והעביר שנים רבות בהתנדבות במתנ"סים באזור הצפון על מנת לקדם את הכדורגל בישראל.
על פועלו, זכה נוימן לאות הוקרה מיוחדת מטעם איגוד הספורט "הפועל" בשנת 2005, במעמד חגיגי בהשתתפות ספורטאים מהשורה הראשונה כגון יעקב חודורוב והמדליסט האולימפי אריק זאבי.
כמו כן, זכה לאות "יקיר ההסתדרות" על תרומתו רבת השנים לחברה.
נוימן נפטר ב-16 באוגוסט 2010, והותיר אחריו אישה, שני ילדים וחמישה נכדים.
הוא נקבר בבית הקברות תל רגב ליד חיפה.
לאחר מותו, הודיעה הפועל חיפה על רצונה לקרוא על שמו את קבוצת הנוער של המועדון.
ב-21 באוגוסט 2010 נערכה דקת דומיה לזכרו של נוימן לפני משחק הפתיחה של העונה בין הפועל חיפה לאלופת המדינה הפועל תל אביב באצטדיון קריית אליעזר.
באותו משחק ניצחה הפועל חיפה 0–1.
טִיבּוֹר דֵרִי (בהונגרית: Déry Tibor; בודפשט, 18 באוקטובר 1894 – בודפשט, 18 באוגוסט 1977) היה משורר, מחזאי, מתרגם, מסאי וסופר הונגרי-יהודי חשוב, זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר המקביל לפרס ישראל).
דרי נולד בבודפשט, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, ב-1894 למשפחה אמידה ממוצא יהודי שהתבוללה.
סבו שינה את שם משפחתו היהודי, דויטש, לשם ההונגרי דרי.
אביו היה עורך דין ואמו בתו של סוחר וינאי עשיר.
מהיותו ילד, חונך טיבור בבתי ספר למסחר ולשפות, מאידך, בניגוד לרצון משפחתו, החליט טיבור להתמקד באמנות ובספרות.
ב-1917 פרסם את יצירתו הספרותית הראשונה בכתב עת הונגרי בשם: מערב.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, החל הסופר לפתח מודעות פוליטית שמאלנית, ואף הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה והשנייה, התאכזב דרי מדרך הגשמת האידיאל הקומוניסטי.
הוא התגורר בפריז, בבודפשט, בפראג ובעוד ערים באירופה לסירוגין, וניסה את מזלו במסחר אך נכשל.
באותן שנים הוא היה פורה מבחינה ספרותית.
ב־1926 פרסם מחזה סאטירי בשם: תינוק מגודל.
והוא התפרנס מכתיבת מאמרים ותרגום יצירות ספרותיות.
הוא תרגם בין היתר להונגרית את יצירתו של אנדרה ז'יד: בחזרה מברית המועצות.
בעקבות תרגום הספר נכלא הסופר למשך חודשיים על ידי השלטונות ההונגרים.
בשנות השלושים, בעקבות עליית הפאשיזם, החל לכתוב את הטרילוגיה: פנים אל פנים שיצאה לאור ב-1945. הטרילוגיה מורכבת משלוש נובלות שעוסקות בעליית הפאשיזם ובפועלים מברלין המשתעבדים לו.
יצירתו הגדולה הנוספת היא הרומן האמירה הלא גמורה, שנכתב בשנות השלושים אך יצא לאור רק ב-1947.
הרומן האמירה הלא גמורה זכה להצלחה בהונגריה והיה מקובל על השלטונות ההונגריים וביטאון המפלגה הקומוניסטית ההונגרית פרסם את סיפוריו של הסופר.
בשנת 1948 אף זכה טיבור בפרס קושוט, שהיה באותם ימים הפרס היוקרתי ביותר עבור סופרים בהונגריה וקודם לכן זכה בפרס באומגרטן.
מאידך, מנהיג המפלגה הקומוניסטית ההונגרית מתיאש ראקושי ניהל מדיניות פרו סובייטית, שביקשה להתאים גם את הסופרים והאמנים לאידיאל הסטליניסטי.
נערכו מעצרים של אנשי רוח ואינטלקטואלים שחרגו מהקו הרשמי שהנהיגה המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
ב-1957 נגזרו על טיבור תשע שנות מאסר בעוון פעילותו העוינת את המשטר, וב-1960 הוא שוחרר בעקבות חנינה כללית.
בקובץ סיפוריו אהבה מתאר הסופר את החיים בהונגריה בצל המעצרים הפוליטיים, והשלכותיהם על כל תחומי החיים.
ב-1971 זכה סרט קולנוע שהופק על פי סיפוריו של טיבור דרי: אהבה ושתי נשים בפרס בפסטיבל קאן.
הסרט זכה לתפוצה עולמית, אך נאסר להקרנה בהונגריה.
בעקבות מותו של דרי ב-1977, יצאו כל כתביו מחדש ויצירותיו תורגמו לשפות רבות.
בשנת 1947 זכה בפרס באומגרטן
בשנת 1948 זכה בפרס קושוט
אהבה (סיפור ושתי נובלות) תרגמה מהונגרית: מרים אלגזי, אחרית דבר: אנה סלאי.
טיבריו (טיבי) אושריו (ברומנית: Tiberiu (Tibi) Uşeriu; נולד ב-30 בדצמבר 1973 בכפר פרונדו-ברגאולוי, במחוז ביסטריצה-נסאוד, רומניה) זכה פעמיים ברציפות במקום הראשון באולטרה מרתון 6633 Arctic Ultra בשנים 2016 ו-2017. אושריו, שבעברו היה גנב מכוניות ושודד וריצה 9 שנות מאסר, הוא גם מחבר הספר האוטוביוגרפי "27 צעדים" (de paşi 27).
לאושריו הייתה ילדות קשה, החל מגיל 9 נהג אביו למסור אותו בכל קיץ לעבודה אצל רועה צאן תמורת תשלום בגבינה.
הוא למד בבית הספר היסודי בכפרו והמשיך בבית הספר הכללי מספר 2 שעיר ביסטריצה ולאחר מכן בבית הספר התיכון האלקטרוטכני.
בצבא טיפל בחזירים ובהמשך הגיע לגרמניה, שם עבד בפינוי אשפה וקיבל מקלט מדיני.
הוא מצא עבודה במסעדה איטלקית, שם עבד במטבח בהכנת פיצות.
אושריו עבר לגנבת מכוניות לפרנסתו והתמחה בכך.
בהמשך התחבר לעוד שני עבריינים ויחד תכננו וביצעו מעשי שוד מזוין בחנויות תכשיטים.
אחד השותפים נעצר בבית הימורים עם סכומי כסף גדולים, שלא היו לו הסברים לגבי מקורם וכך נחשפה הכנופיה.
אושריו ברח, אך נעצר, ברח מהמעצר ועוד פעם נעצר וברח, אך לבסוף נעצר ולא הצליח לברוח שוב.
הוא נידון ל-13 שנות מאסר בגרמניה ולעוד 10 שנות מאסר באוסטריה, אולם מוסדות האיחוד האירופי הורו על מאסר חופף לפי העונש הארוך יותר.
מהעונש בן 13 שנות מאסר הורד לו שליש על התנהגות טובה ושוחרר לאחר יותר מ-9 שנות מאסר.
לאחר שחרורו מבית הסוהר, אחיו, אלין, דאג לחזרתו לרומניה ולשילובו בארגון המתנדבים שהנהיג, ארגון הדואג לסביבה ותומך בצורה אקטיבית בייעור.
עיסוקו בריצות התחיל בגיל מאוחר יחסית, רק ב-2012. הוא השתתף במרתונים שונים ויזם את ארגון המרתון Via Maria Theresia.
לקראת ההשתתפות הראשונה שלו ב-6633 Arctic Ultra, ב-2016 התאמן בחורף הרומניה כמה חודשים באזור מעבר טיחוצה, בהרי קלימאן, תוך ריצה עם חצי גוף עירום, שינה תחת כיפת השמיים ורחצה במי קרח.
לאחר שאושריו זכה במקום הראשון באולטרה מרתון של מרץ 2016 קיבל ברכות מנשיא רומניה, קלאוס יוהאניס, ומועצת מחוז ביסטריצה החליטה להעניק לו פרס הצטיינות בשווי 29,000 לאי (ברוטו, נטו כ-25,000).
טיבור האזי (במקור הופמן, בהונגרית: Házi Tibor; 9 בפברואר 1912 – 18 בפברואר 1999) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי ואמריקאי, אלוף עולם, בעל 9 מדליות באליפות העולם, מהן 3 זהב בתחרות הקבוצתית, 1 כסף בתחרות זוגות ו-5 ארד, מהן 2 ביחידים.
נולד בשם טיבור הופמן במישקולץ שבהונגריה, אך בשל האנטישמיות הוא שינה את שם משפחתו להאזי.
באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת בשנת 1934 זכה האזי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בתחרות הקבוצתית, מדליית כסף בתחרות בזוגות ומדליית ארד בתחרות ליחידים.
בשנת 1937 הוא נישא למגדה גל, אף היא שחקנית טניס שולחן מצטיינת, סגנית אלופת העולם.
בשל יהדותם הם ברחו לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה והתגוררו בבת'סדה שבמרילנד.
לאחר שהגיע לארצות הברית המשיך לשחק במשך כ-30 שנים.
סמואלי נולד ב־27 בדצמבר 1890 בנירג'האזה, עיר מחוז בצפון מזרח הונגריה של כ-120,000 תושבים.
הוא בנם של הסוחר היהודי לאיוס סמואלי (יליד בידסנטמיהאי) וצציליה פרקש, ילידת נירג'האזה.
סבו וסבתו מצד אביו היו יוז'ף סמואלי ויוליאנה בורגר.
לטיבור היו חמישה אחים: לאסלו, זולטאן, אישטוואן, ג'רג', ויאנוש.
הוא למד בעיר גיור במערב הונגריה ובשנת 1908 עבר את בחינות הבגרות.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בעיתון של מחוז סאבולץ' פרסם מאמרים לוחמניים שדנו במצב הפועלים.
הוא המשיך בעבודתו העיתונאית בעיתון המפלגה נפסאבה (Népszava) שפירושו בהונגרית "קול העם" ובגין אחד ממאמריו בעיתון הוגשה נגדו תביעה שהובילה להרשעתו.
לאחר מכן עבד לראשונה באוראדיה, אחר כך בבודפשט, בתפקיד עוזר עורך של העיתון האנטי-דתי אוטרה (Úttörő) בהונגרית "החלוץ".
בשנת 1913 עבד שוב בנפסאבה, הפעם ככתב חוץ.
בשנת 1914 נקרא לשירות צבאי.
במאי 1915 נפל בשבי בחזית הרוסית.
הוא התסיס בשבי נגד המיליטריזם בקרב שבויי המלחמה ובמקביל עסק בתעמולה סוציאליסטית.
מינואר 1918 הגיע למוסקבה, שם ניסה לשכנע את שבויי המלחמה ההונגריים לתמוך ולהגן על המהפכה הרוסית, בין היתר יחד עם בלה קון.
הוא גם היה חבר בוועד המרכזי של אסירי המלחמה.
החל מ־24 במרץ הפך לנציג הפוליטי של הקבוצה הקומוניסטית של שבויי המלחמה ההונגריים.
בין 14 לבין 18 באפריל השתתף בישיבות המשלחת.
החל מ־3 באפריל 1918 פרסם יחד עם בלה קון עיתון קומוניסטי בשם "המהפכה החברתית".
כבר במהלך שהותו ברוסיה גרם להוצאתם להורג של כמה קצינים הונגרים שלא היו מוכנים להצטרף למשמר האדום הרוסי.
ב־3 בינואר 1919 חזר להונגריה (לבודפשט) ומונה כחבר בוועד המרכזי של מפלגת הקומוניסטים בהונגריה, והצטרף למערכת "העיתון האדום".
לאחר 20 בפברואר 1919 השתתף בהקמת ובארגון כוח המשטרה המיוחד שהוקם כדי להגן על המפלגה.
עד מהרה התחתן עם יולאן סילאדי, גרפיקאית במצקועה.
לאחר ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית מילא סמואלי מספר תפקידים.
הוא מונה כסגן קומיסר העם לענייני צבא וכקומיסר העם לענייני חינוך ציבורי.
ב־20 באפריל התמנה לנציג הפוליטי של גיס הצבא של בודפשט.
כמו כן, הוטל עליו לארגן טקס מרשים בקנה מידה גדול באחד במאי, לפי הדוגמה הרוסית.
במהלך המאבק המזוין של הרפובליקה הסובייטית השתתף בכיבושו מחדש של סולנוק ב־3 במאי.
עוד באותו החודש טס למוסקבה, שם ניהל משא ומתן עם לנין.
הוא חזר משם ב -31 במאי עם המסר וההנחיות של לנין.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית בהונגריה התרחשו מעשי זוועה שהיו דומים לאלה ברוסיה וכונו טרור אדום.
הם לא נשארו ללא ביסוס אידאולוגי, לו דאגו בעיקר קומיסרי העם טיבור סמואלי וג'רג' לוקאץ'.
בנאומו ב־20 באפריל אמר סמואלי:
מי שרוצה לחזור לשלטון הישן צריך להיתלות ללא רחם.
הניצחון של הפרולטריון ההונגרי לא ספג במיוחד עד כה קורבנות.
אולם כעת יהיה צורך לשפוך דם.
לא צריך לפחד משפיכת דם.
הדם הוא פלדה: מחזק את הלב, מחזק את האגרוף הפרולטרי.
הדם יוביל אותנו לעולם הסובייטים האמיתי.
אנו נמחק, אם יהיה צורך בכך, את כל הבורגנות!"
סמואלי ואחרים הקימו יחידת טרור שכינתה את עצמה נערי-לנין.
קבוצת טרור זו שיתפה פעולה לעיתים קרובות עם המשמר האדום, שהנהיג יוז'ף צ'רני, כחטיבת טרור.
הם נסעו ברחבי המדינה ברכבות המשוריינות הידועות לשמצה שלהם (כדוגמת הרכבת המשוריינת של טרוצקי ברוסיה), והופיעו בכל מקום שחשדו שיש בו תנועות מאיימות על המערכת של הרפובליקה הסובייטית.
מספר קורבנות הטרור האדום בהונגריה מוערך בין 300 ל 600 איש על פי מקורות שונים.
ד"ר אלברט וארי, "קרבנות השלטון האדום בהונגריה" 1922 מתעד בספרו 590 מקרי מוות.
דו"חות שרדו מאותה תקופה על פשעים רבים.
לאחר נפילת הדיקטטורה הפרולטרית, ב־2 באוגוסט סמואלי חצה את הגבול לאוסטריה ב- (בעזרת מבריח).
על פי הדיווחים הרשמיים פטרול אוסטרי עצר אותו ב וסמואלי ירה בעצמו באקדחו, לאחר שהורו לו על ביצוע חיפוש בבגדיו.
אף על פי שהועבר לבית חולים בוינר נוישטאדט הרופאים לא הצליחו להציל את חייו.
מצאו אצלו מזומנים, ארבעה חפתים מקושטים ביהלומים, שעון אומגה כסוף ודרכון אוקראיני מזויף ועליו תצלום של סמואלי והשם פרנץ קראוזה.
לאחר זיהויו של סמואלי, הסכימו משמר הגבול האוסטרי וההונגרי כי יש לקבור את גופתו בשטח הונגריה.
העובדה שהקהילה היהודית בווינר נוישטאדט התנגדה לקבורתו בבית הקברות היהודי מילאה גם היא תפקיד מרכזי בכך.
לכן, שרידיו הועברו לצד הונגריה (ל-באד זאוארברון שהיה אז בשטח הונגריה), שם הוא נקבר לצד בית הקברות היהודי.
המנהל המשפטי של האוצר ההונגרי פתח בתביעה נגד יורשיו בגין נזקים שגרם טיבור סמואלי, וזכה בתביעה בשלוש הערכאות.
לפיכך, חפצי הערך שנמצאו בסמוך למנוח הפכו לרכוש האוצר ההונגרי.
על פי התנגדותה של ממשלת הונגריה ובשל התנגדותם גם של תושבי Bad Sauerbrunn, ב־14 באוגוסט 1919 גופתו הוצאה מהקבר ונקברה בקבר לא מסומן ליד הכפר.
עובדת התאבדותו מאושרת גם על ידי יוז'ף בולוני ולאסלו הובאי בכרכי הספרים שנכתבו על ידם בשם "ממשלות הונגריה 2004-1848".
עם זאת, התאבדותו של קומיסר העם האימתני אינה מתקבלת על ידי כולם, ונסיבות מותו מדווחות בדרכים שונות.
על פי האנציקלופדיה הביוגרפית ההונגרית, למשל, סמואלי נרצח.
כתבים מהפכניים נבחרים; קון בלה ; בית הוצאה לאור של עובדים זרים החיים בברית המועצות, מוסקבה-לנינגרד 1933 ( ספריית "Sarló és Kalapács" )
מאמרים ונאומים נבחרים ; בב.
מאמרים לא ידועים של טיבור סמואלי ;.
סוציאליזם לאומי ; מחשבה, עמ ', 1964 ( ספריית מחשבות )
הקמת המפלגה הקומוניסטית של הונגריה והמאבק למען הדיקטטורה הפרולטרית ; Kossuth, Bp., 1964
טיבור שמואלי ג'ולן סילזאגי; הוצאת ספרי לימוד, Bp., 1969
גיורגי לוקאץ ', בלה קון, טיבור סמואלי: שבירת דגלים.
טיבור ברנסקי (בהונגרית: Baránszki Tibor; 11 ביוני 1922 – 20 בינואר 2019) היה משורר, סופר וחסיד אומות העולם הונגרי-אמריקאי, שהציל את חייהם של יותר מ־8,000 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
טיבור ברנסקי נולד בבודפשט, הונגריה לרודולף (בהונגרית: Reszel) ברנסקי ומריה שלנדר.
בילדותו, טיבור הושפע רבות מסבו אלברט ברנסקי.
טיבור הצעיר היה ילד חולני מאוד.
לעיתים קרובות הוא התלווה לסבתו כשביקרה בכנסייה, ופיתח קשר קרוב לדת ולמריה הקדושה.
חברתה הטובה ביותר של סבתו, הייתה גברת שוורץ היהודיה וטיבור חיבב אותה מאוד.
בזמן לימודיו בתיכון (1936-1940), סביבתו החברתית של טיבור לא תמכה בהיטלר ובשלטון הנאצי בגרמניה, ובשנתו האחרונה ללימודים, טיבור נחשף לציטוט מ'מיין קאמפף' שפגע בעם ההונגרי והכעיסו מאוד.
עם סיום לימודיו בבית הספר, טיבור החל ללמוד כמורה מחוץ לבודפשט משנת 1940 - 1943, אך לבסוף חזר לבודפשט ב-20 באוקטובר 1944, עם התקדמות הצבא הסובייטי בתוך הונגריה.
ב־19 במרץ 1944, הונגריה נכבשה בידי גרמניה הנאצית.
דודתו של טיבור ברנסקי, מרגיט סטרנדר, הייתה חברה קרובה של משפחה יהודית - משפחת סקרש.
אף על פי שמשנת 1938 ממשלת הונגריה חוקקה סדרה של חוקים אנטישמיים שדמו מאוד לחוקי נירנברג, היחסים בין משפחת סקרש למרגיט סטרנדר התהדקו.
החל ממאי 1944 יהודי הונגריה החלו להשלח ברכבות למחנות ההשמדה.
כמעט כולם נשלחו לאושוויץ'-בירקנאו ורבים מהם נרצחו מיד.
ב־15 ביוני 1944, יצאה ההוראה להעביר משפחות יהודיות לבתים מסומנים בטלאי צהוב ולגטאות קטנים בשטח הונגריה.
משפחת סקרש נמלטה למחבוא והותירה בידי משפחת סטרנדר את בנם התינוק החולה, גאבור לסלו סקרש.
ב־20 באוקטובר 1944, הגיע טיבור ברנסקי לבודפשט אחרי שנאלץ לעזוב את לימודי הכמורה שלו לפני שסיימם.
הוא עבר לגור עם דודתו, שבינתיים הצטרפה למחתרת שעזרה ליהודים לברוח אל מעבר לגבול.
סטרנדר ביקשה מאחיינה שייעזר בקשריו בכנסייה (אף על פי שלא הספיק לסיים את הכשרתו ככומר) כדי להשיג מסמכי הגנה לגאבור סקרש הקטן ולמשפחתו, שעמדו להישלח החוצה מהמדינה.
ברנסקי נעתר מייד ונסע לבקר את הנונציו (שגריר מטעם הוותיקן) בהונגריה.
כשהגיע לשם, ראה שהלשכה עמוסה באנשים רבים שבקשו להשיג גם הם מסמכים אלו ותור ארוך נמשך ממשרדו של הנונציו אנג'לו רוטה.
ברנסקי עטה את גלימת הכמורה שלו, אף על פי שלא היה כזה, ועקף את התור בטענה שהוא שם בעניין רשמי.
אנג'לו רוטה הנפיק לו את המסמכים הדרושים וברנסקי ליווה את בני משפחת סקרש לבית מוגן של הוותיקן.
משפחת סקרש הייתה המשפחה היהודית הראשונה שברנסקי הציל.
ברנסקי הרשים את רוטה באומץ שלו ובדיבורו השוטף בגרמנית, ולכן הוזמן לשוחח עם רוטה בערב.
אנג'לו רוטה מסר לו רשימה של כ-45 שמות, והסביר לו שאנשים אלו הם יהודים שקיבלו מסמכי חסינות מהוותיקן.
מאחר שהמסמכים הללו הושמדו, היהודים נכלאו במפעל ויועדו להישלח למחנות השמדה בזמן הקרוב.
רוטה דחק בברנסקי לצאת לדרך בבוקר, בשל דחיפות העניין.
ברנסקי החליט לצאת מיד ולא לחכות לבוקר.
כדי להרשים את הגרמנים, התעקש ברנסקי לקחת את הרכב הרשמי של רוטה, מכונית מרשימה מדגם 'רולס רויס' הנושאת את דגל הוותיקן.
כדי להוסיף לתדמית, שכנע ברנסקי מספר אנשים ללוות אותו כפמליה, ואף גייס נהג -כל זאת כדי ליצור רושם ולהראות סמכות.
כשהגיע למחנה, השומרים סירבו להכניס את ברנסקי, ולכן הוא איים שיבקש מנהגו לנסוע אל תוך השער בכוח.
ברנסקי הורשה להיכנס, והצליח לאתר את רוב היהודים ברשימה ולהוציאם.
בנוסף, הוא הסיח את דעת השומרים כדי שמלוויו יוכלו להנחות את היהודים שנותרו במחנה כיצד ליצור קשר עם ארגון המחתרת ולהימלט.
רוטה התרשם מפעולותיו של ברנסקי, ולכן גייס אותו לעוד מספר משימות ומינה אותה למנהל כללי ב"תנועה להגנת היהודים" של הוותיקן בהונגריה.
נוסף על כך, ברנסקי היה פעיל בארגון מחתרתי יחד עם דודתו, מרגיט סטרנדר.
סטרנדר עבדה בחברת תרופות, ועזרה לספק משאבים ליהודים שבבתים המוגנים.
במסגרת עבודתו כמנהל התנועה מטעם הוותיקן, פגש ברנסקי מספר דיפלומטים שפעלו כדי להציל יהודים, ובהם ראול וולנברג.
לאורך השבועות הבאים, המשיך ברנסקי לצוץ במקומות בהם הוחזקו יהודים כשבידיו מסמכים מהוותיקן, ליווה יהודים לבתים מוגנים ואף עצר צעדה של יהודים שהובלו מבודפשט לכיוון הגבול האוסטרי ודרש להוציא ממנה מספר יהודים גדול ככול יכולתו.
לצעדה זו הוא הגיע עם מכתבים ריקים מהוותיקן ובו במקום הנפיק מהם אישורים שמיים ליהודים שפגש.
לאלו שלא היה יכול להנפיק אישורים, הוא סיפק מזון, ציוד ותרופות.
ברנסקי קיבל שיחת נזיפה ישירה מאדולף אייכמן לאחר שזה שמע על מעשיו להצלת יהודים.
אייכמן בישר לו שכמות המכתבים להגנה על יהודים שאושרו בידי הנאצים תקטן משמעותית.
ברנסקי, בתגובה, כינה את אייכמן "בן בליעל".
במהלך אחת ממשימותיו, כיוון קצין גרמני אקדח טעון לראשו של ברנסקי ודרש לדעת למה הוא, כנוצרי, עוזר ליהודים.
ברנסקי השיב שהוא עוזר להם משום שהוא נוצרי.
באירוע אחר, ברנסקי נזרק למרתף חשוך בידי כמה קצינים נאצים.
ברנסקי חשב שהוא כבר לא יצא מהמרתף הזה בחיים.
למזלו, קצין נאצי שעבד באופן סודי עם המחתרת, זיהה אותו והתקשר מיד להודיע לנונציו.
ברנסקי שוחרר תוך פחות מארבעים דקות, ואנג'לו רוטה המתין לו ברכב, מודאג מאוד.
גם לאחר שמכתבי ההגנה של יהודים מטעם הכנסייה לא הוכרו עוד כתקפים, ברנסקי המשיך לסייע ליהודים להתחבא במערות ובמרתפי יין.
בעזרת מסמכים מזויפים בעלי מראה רשמי, ביטחון רב ואומץ רב לא פחות, הצליח ברנסקי להביא למקלט בבתים מוגנים למעלה מ-3,000 יהודים, והצליח להציל בין 8,000 ל-12,000 יהודים.
בסוף דצמבר, 1944, הצבא הסובייטי פלש לבודפשט.
כיוון שהחיילים הסובייטים חשבו שטיבור ברנסקי שיתף פעולה עם הנאצים, הוא נעצר ב-30 בדצמבר ונשלח לצעדה אכזרית של למעלה משבועיים לאורך 160 קילומטרים, בה אכל רק ארבע פעמים.
בסוף הצעדה ברנסקי אושפז בבית חולים, בו שהה עד לסוף המלחמה.
עם סיום המלחמה חזר ברנסקי לבודפשט.
הוא סיים את לימודיו והפך לכומר בצפון הונגריה.
בשנת 1948 השלטון הסובייטי השתלט על ממשלת הונגריה.
טיבור ברנסקי התנגד למשטר זה לא פחות משהתנגד לשלטון הנאצי, ולכן נשפט לתשע שנים בכלא סובייטי בעקבות "פעילות אנטי-קומיניסטית".
לאחר מותו של יוסיף סטלין בשנת 1953 הוענקה לברנסקי חנינה והוא שוחרר לאחר 57 חודשים בכלא (כ-5 שנים).
בניסיון המהפכה ההונגרי בשנת 1956 כנגד השלטון הסובייטי, ברנסקי נסע למערב כדי לנסות לגייס עזרה, אך המהפכה נכשלה בעודו מחוץ להונגריה.
הוא נשלח לבודפשט, על אף שלא רצה לשוב להונגריה, והצליח לחמוק בחזרה עם פליטים אחרים לאיטליה.
באיטליה הכומר ברנסקי נישא ב-8 ביולי 1957, לקטלין קורוסי.
ברנסקי וקורוסי חיו במחנה פליטים בסמוך לרומא במשך קרוב לשנה, והקימו בית ספר לפליטים במקום.
ב-1958 הצליחו השניים להשיג ויזות לקנדה, ועברו לגור בטורונטו למשך שלוש שנים.
ב-1961 הם עברו לעיר בופאלו שבניו-יורק, והקימו משפחה.
קורוסי הפכה לפרופסור לביו-כימיה וחוקרת סרטן באוניברסיטת בופאלו.
טיבור ברנסקי הפך למורה להיסטוריה.
לשניים שלושה ילדים - פיטר פורגאך, בנה מנישואיה הקודמים של קורוסי, שהפך למנתח עיניים, טיבור ברנסקי הבן, שלמד סינית כנער והפך לעורך דין בין-לאומי העובד מבייג'נג, וקאת'ילין, שנכון לשנת 2020 אחראית על התקשורת בדיוקסיה של בופאלו.
קטלין קורוסי-ברנסקי נפטרה בשנת 2011. טיבור ברנסקי נפטר ב־20 בינואר 2019.
ב-11 בינואר 1979, הוכרו ברנסקי ודודתו, מרגיט סטרנדר, כחסידי אומות עולם בטקס שנערך בניו-יורק, ארצות הברית.
כמו כן, נשתל לכבודו עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוזיאון יד ושם שבירושלים בטקס חגיגי בנוכחותו.
ב-16 ביולי 1997, יד ושם הכירה באנג'לו רוטה כחסיד אומות העולם.
גאבור זקרס, האדם הראשון שברנסקי הציל, שרד את המלחמה ונישא לאגנס, שאיבדה את שני הוריה בשואה.
הם עברו לגור בבופאלו, ניו-יורק, ויש להם שני בנים.
גאבור היה בעל תואר דוקטור בביו-כימיה ובמשפטים.
הוא הפך לעורך דין בתחום הפטנטים.
הוא נפטר ב-27 בנובמבר 2010, אך משפחתו נשארה קרובה למשפחת ברנסקי.
בשנת 1980 מונה ברנסקי בידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר להיות ראש הוועדה לזיכרון השואה.
ראול וולנברג נעלם בעודו ברשות הסובייטים.
ברנסקי היה מהאחרונים לחזות במאמציו לעזור ליהודים תחת השלטון הנאצי.
באוגוסט, 2017 הוזמן ברנסקי בידי קרובי משפחה של ראול וולנברג להיות אורח כבוד באירועי "יום ראול וולנברג" בסטוקהולם.
משרד הדואר הישראלי הדפיס בול לכבודו של טיבור ברנסקי באפריל, 2017.
טיבור פלייס הוא כדורסלן גרמני, המשחק בקבוצת אנאדולו אפס אשר משתתפת בליגת העל הטורקית וביורוליג.
פלייס, המתנשא לגובה של 2.21 מטרים, משחק בעמדת הסנטר.
פלייס נולד בעיר ברגיש גלאדבאך הסמוכה לקלן, שבעה ימים לפני נפילת חומת ברלין.
בשנת 2006 החל לשחק באופן מקצועי בקבוצת הכדורסל של קלן, אשר השתתפה בליגת העל הגרמנית.
בשלוש עונותיו בקבוצה קלע 4.0 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2006/2007 זכה עם קלן בגביע הגרמני, לאחר שגברה על ארטלנד דראגונס במשחק גמר הגביע.
לקראת עונת 2009/2010 עבר לשחק בברוזה במברג, אף היא מליגת העל הגרמנית.
בכל שלוש עונותיו בקבוצה זכתה במברג הן באליפות הליגה הגרמנית והן בגביע הגרמני, ולאורך התקופה רשם פלייס ממוצעים של 9.0 נקודות ו-6.2 ריבאונדים למשחק.
בעונות 2010/2011 ו-2011/2012 השתתף עם במברג בליגת היורוליג, ממנה הודחה בשתי העונות בשלב הבתים הראשון.
ביוני 2012 חתם פלייס על חוזה בסאסקי בסקוניה הספרדית.
בעונת סיימה בסקוניה במקום החמישי בליגת העל הספרדית, והודחה מהיורוליג בשלב רבע הגמר, על ידי צסק"א מוסקבה.
בעונה העוקבת הפך פלייס לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה, תחת המאמן הנכנס סרג'יו סקריולו, ורשם ממוצעים של 12.4 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק בכל המסגרות.
בסקוניה סיימה את אותה עונה במקום השישי בליגה הספרדית, והודחה מהיורוליג בשלב שמינית הגמר ("טופ-16").
באוגוסט 2014, לאחר שנתיים בבסקוניה, חתם פלייס על חוזה בקבוצת ברצלונה.
בעונתו היחידה בקבוצה מיעט לשחק, ותרם 5.5 נקודות בממוצע למשחק בכל המסגרות.
ברצלונה הפסידה מול ריאל מדריד הן בסדרת גמר הליגה הספרדית (0–3) והן במשחק גמר הגביע הספרדי (71–77), והודחה מהיורוליג בשלב רבע הגמר, מול אולימפיאקוס (1–3).
בדראפט ה-NBA 2010 נבחר פלייס בבחירה ה-31 על ידי ניו ג'רזי נטס, אך בהמשך הועברו זכויות הדראפט עליו לאטלנטה הוקס, לאוקלהומה סיטי ת'אנדר ולבסוף ליוטה ג'אז.
ביולי 2015 התיר פלייס את חוזהו בברצלונה, וחתם ביוטה על חוזה לשתי עונות.
לאורך עונת הרוקי שלו ב-NBA נשלח פעמים רבות לקבוצת הבת של הג'אז מליגת הפיתוח של ה-NBA – איידהו סטמפיד – וב-28 משחקיו בקבוצה העמיד ממוצעים של 12.3 נקודות ו-10.4 ריבאונדים למשחק.
כשחקן יוטה ג'אז שותף ב-12 משחקי NBA בלבד, וקלע 2.0 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום עונת הועבר בטרייד לפילדלפיה 76', אשר שחררה אותו מהסגל בטרם שיחק עבורה.
בקיץ 2016 חזר פלייס לשחק באירופה, כאשר חתם על חוזה בגלאטסראיי הטורקית.
לקראת עונת עבר לשחק בקבוצת ולנסיה הספרדית.
בעונתו היחידה בוולנסיה הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 9.9 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק, וקבוצתו סיימה במקום החמישי בליגה הספרדית.
באוגוסט 2018 חתם על חוזה לשנתיים באנאדולו אפס, ובכך חזר לשתף פעולה עם המאמן ארג'ין עתמאן אשר אימן אותו בגלאטסראיי.
בעונתו הראשונה בקבוצה גברה אנאדולו על פנרבחצ'ה בסדרת גמר ליגת העל הטורקית (4–3) בדרך לזכייה באליפות הליגה, והפסידה מולה במשחק גמר הגביע הטורקי (70–80).
ביורוליג העפילה אנאדולו לשלב הפיינל פור בפעם השלישית בתולדותיה, ואף גברה על פנרבחצ'ה במשחק חצי הגמר, בדרך להשתתפותה הראשונה אי פעם בגמר היורוליג.
במשחק הגמר עצמו הפסידה הקבוצה מול צסק"א מוסקבה, בתוצאה 83–91.
מאז שנת 2009 משחק פלייס עבור נבחרת גרמניה בכדורסל.
לאורך השנים השתתף עם נבחרתו בטורנירי יורובאסקט 2009, אליפות העולם בכדורסל 2010, יורובאסקט 2011, יורובאסקט 2013 ויורובאסקט 2015. באף אחד מהטורנירים בהם השתתף לא הצליחה גרמניה להעפיל לשלב רבע הגמר.
טיבור גרגיי (במקור גרינשטיין, בהונגרית: Gergely Tibor; בודפשט, 2 באוגוסט 1900 – ניו יורק, 13 בינואר 1978) היה צייר וגרפיקאי הונגרי-יהודי-אמריקאי, בעלה של אנה לסנאי.
גרגיי סיים את בית הספר התיכון בבודפשט, שבמהלכו השתתף בקביעות בישיבות חוג גליליאו והאזין גם להרצאות חוג יום ראשון, שחבריה הקימו את בית הספר החופשי למדעי הרוח בשנת 1917. באותה תקופה שהכיר את חברי חוג יום ראשון הכיר גם את אשתו לעתיד אנה לסנאי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, גרגיי היה חבר בקומיסריאט העם לחינוך ציבורי, ובעקבות נפילת הרפובליקה היגר עם לסנאי לווינה בירת אוסטריה.
הוא נרשם למכללה לאמנויות שימושיות בווינה, שם למד ליטוגרפיה.
לאחר מכן הוא הפך לקריקטוריסט בעיתון "Der Wiener Tag", כלומר ה"יום של וינה" ואחריו אייר ספרי סיפורי ילדים שונים (למשל איור ספרו של בלה באלאז' Dar Richtige Himmelblau).
בינתיים הוא גם צייר והצליח להציג את עבודותיו בזכות האיגוד הכללי של האגנבונד (Hagenbund).
הוא חזר להונגריה בשנת 1931 ולימד בבית הספר לאמנות Atelier and Workshop של דז'ה אורבן.
עבודות הגרפיקה שלו פורסמו בכתב העת הספרותי המצולם "מראה" (Tükör).
כחבר ב"האגודה החדשה לאמנים" (KUT או KÚT), שהייתה קבוצת אמנים הונגרית שהתחייבה לאמנויות יפות מודרניות, (הקבוצה המשיכה למעשה את דרכה של קבוצת השמונה ופעלה בשנים 1924–1949), הוא הציג את ציוריו במספר הזדמנויות, והציג פעמיים באופן עצמאי; פעם אחת במוזיאון ארנסט ופעם אחת בגלריה טמאש.
בעקבות התגברות האנטישמיות בשנת 1939, חקיקת החוקים האנטי יהודיים כמו החוק היהודי הראשון ולאחר מכן השני והשלישי, היגר גרגיי עם אשתו לארצות הברית ומצא בית חדש בניו יורק.
כאן עסק גרגיי באיור ספרי ילדים ואיורים רבים שלו פורסמו על ידי הוצאת Western Publishing Co.
לפני תקופה זו, הרחיבו הבריטים את השפעתם מהודו השכנה לטיבט דרך חוזה להסה, אף כי טיבט לא סופחה רשמית לאימפריה הבריטית היא הייתה תחת השפעתה הישירה של האימפריה ושימשה כמדינת חסות שלה.
עם זאת במקביל, כמה נציגים טיבטים חתמו על הסכם בין טיבט ומונגוליה שהכריזו על הכרה הדדית ועל עצמאותם מסין, אם כי ממשלת הרפובליקה של סין לא הכירה בלגיטימיות שלה.
עם הרמה הגבוהה של האוטונומיה ו"הכרזת העצמאות" על ידי כמה נציגים טיבטים בתקופה זו, טיבט מתוארת על ידי תומכי העצמאות הטיבטית כ"מדינה עצמאית דה פקטו" לפי החוק הבינלאומי, למרות שמעולם לא קיבלה דה יורה הכרה בינלאומית במעמד משפטי עצמאי הנפרד מסין.
בשנת 1931 ושוב בשנת 1946 שלחה ממשלת טיבט שליחים לאספה הלאומית הסינית כדי לדון במעמדה של טיבט אך הם חזרו בידיים ריקות.
לפני מותו הביע דלאי לאמה תחזיות שחורות לארצו "בגלל מעשי בגידה מבפנים ומבחוץ" וחזה כי ללא הגנה משמעותית הארץ תאבד את עצמאותה.
לאחר מותו של דלאי לאמה ה-13 בשנת 1933, ממשלת הגואומינדנג בסין שלחה ללהסה משלחת תנחומים כדי להתחיל במשא ומתן על מעמדה של טיבט.
היא הורשתה לפתוח משרד ולהישאר שם, אף שלא הושגה הסכמה.
ב-1948 הסתימה מלחמת האזרחים הסינית בניצחון כוחות המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ב-1950 פלש צבא סין לטיבט וממשלת בייג'ינג סיפחה את טיבט.
"הסכם שבע עשרה הנקודות" שנחתם באותה שנה בין הסינים לטיבטים, אישר את הריבונות הסינית על טיבט, ועם זאת הבטיח לטיבט מידה מסוימת של אוטונומיה.
הדלאי לאמה ה-14 נמלט מטיבט והתנער מהסכם שבע עשרה הנקודות.
טיבור סטמארי (במקור איז'אק או איסאק, בהונגרית: Szatmári Tibor בודפשט, 23 בספטמבר 1894 – בודפשט, 12 בנובמבר 1942) היה פסנתרן יהודי-הונגרי.
טיבור סטמארי נולד במשפחה יהודית כבנם של ינה סטמארי (יעקב איז'אק), (1864–1906) קצין דואר וטלגרף מסאטו מארה, ושל מלווינה לדרר.
סבו וסבתו מצד אביו היו שמואל איז'אק ופפי קליין.
הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל הפסנתרן ארפאד סנדי.
משנת 1924 לימד ב"בית הספר הלאומי למוזיקה", ומסוף שנות העשרים ב"בית הספר למוזיקה פודור" בבודפשט.
היו לו כמה תלמידים מפורסמים וביניהם אנדור פלדש.
הוא נתן קונצרט בטימישוארה בשנת 1925, ומבקר המוזיקה הרומני ראדוּ אורלציאנו כתב עליו שורות ראויות לשבח.
הוא גם סייר בחו"ל במספר הזדמנויות והופיע בין היתר גם במצרים.
הוא פירש בעיקר את עבודותיו של המלחין רוברט שומאן.
ב־4 ביולי 1929 התחתן עם ד"ר מגדולנה מריה אלטאי, רופאה, שהייתה צעירה ממנו בחמש שנים, בתם של רז'ה אלטאי רובן ומרגיט גומפרז.
נפטר כתוצאה מקריש דם וניוון שריר הלב.
טיבור קלמאר (בהונגרית: Kalmár Tibor; ) היה במאי זוכה פרס יאסאי מארי, חתן פרס האמן המצטיין.
טיבור קלמאר נולד בבודפשט, הונגריה למשפחה יהודית כבנם של ג'רג' קלמאר טכנאי שיניים ושל אנה שטרן (1906–1976) תופרת.
בילדותו שיחק בתיאטרון הילדים של הדוד לקנר.
בשנת 1948 שיחק בסרט המפורסם אי שם באירופה.
בין השנים 1950–1954 למד בימוי תיאטרון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין השנים 1954 עד 1960 היה מנהל "התיאטרון הממלכתי דרינה".
הוא היה מנהל תיאטרון הבמה העליזה משנת 1960. בין השנים 1995 לבין 1999 הוא היה העורך הראשי של "פשטי ויץ" (Pesti Vicc).
בשנת 1956 נשא לאישה את מריה ליטנר.
נולד להם בן אחד: פטר קלמאר (1964) במאי.
מספר הופעות הבכורה ששנרשמו במאגר התיאטרון: כמחבר: 17 ; כשחקן: 10 ; כמנהל: 109.
מולנאר-הבשי: הנערים ברחוב פאל - גרב; רועה א'.
מור יוקאי : העניים העשירים - יאנוס הומוק
פייפר: חג הפנסים (חטא ואהבה) - שידה
העולם לא רק של בני עשרים (2003)
ערב ראש השנה המיוחד (2007)
אני מספר סיפורים על מאה כוכבים ; סדנת הספרים של Sido, Bp., 2001
סיפורים מאחורי הווילון ; גאבו, Bp., 2009
סיפורים מהלילה בפשט ; Kossuth, Bp., 2010
מספרי הסיפורים הגדולים של מועדון אמני הקן ; Kossuth, Bp., 2013
כוכבים בלילה ; Kossuth, Bp., 2015
פרס האמנות של מועצת עיריית בודפשט
הורים הסבים שלו סבים ההורים שלו טיבור קלמאר
טכנאי שיניים ארמין קלמאר (קרצג, 1869 - ?
מנהל משק שמואל קוהן (כהן)
סַנדְלָר NA NA מריה מרקטברייט
(נירבאטור, 1846 - קרצג, 1913) יוז'ף מארקברייט יוליאנה כץ קמילה פולאצ'יק
(1846 - ?) סוחר מור פולאצ'יק NA הרמינה ויסנשטיין (1847 - בודפשט, 1935) אהרון ויסנשטיין פאני בק שטרן אנה
(ז'אמבק, 1838 - ?) עגלון לזרוס שטרן סאלי ריינהרדט האני קלר
- קומארום, 1886) הרמן פירסט NA
טיבור בנדק (במקור בנדיקט, בהונגרית: Benedek Tibor; מישקולץ, 16 בספטמבר 1911 – בודפשט, 18 בספטמבר 1963), היה שחקן יהודי-הונגרי, מנחה קברט.
בנו מיקלוש בנדק הוא שחקן גם הוא, נכדו טיבור בנדק (1972–2020), היה שלוש פעמים אלוף אולימפי בכדורמים.
טיבור בנדק נולד במשפחה יהודית.
האב קיבל את החלטת בנו, רק ביקש ממנו לשנות את שמו ואז טיבור אימץ את השם בנדק במקום בנדיקט (בנדק הוא הגרסה ההונגרית של בנדיקט=בנדיקטוס=ברוך).
בין השנים 1931–1934 עבד כחבר להקה ב"תיאטרון ארשקאויוואר" (Érsekújvári Színház).
לימים הופיע עם כמה להקות אזוריות ברחבי הונגריה ובשנת 1934 הפך לזמר ג'אז מאופר לשחור במועדון הלילה "אריזונה" בבודפשט.
שם הכיר את אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת שהיה אז הנסיך וויילס אדוארד, יורש העצר הזמין אותו ללונדון, אך בנדק לא קיבל את ההזמנה.
בשנת 1938, כאשר החוקים אנטי-היהודיים נכנסו לתוקף (בתחילה החוק היהודי הראשון, אך במיוחד החוק היהודי השני) הוא נאלץ לעזוב את הבמה.
לא ידוע כיצד עבר את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לפקיד, אך משנת 1948 שוב היה שחקן.
הוא שיחק לראשונה ב"וואריטה הקאמרי" ולאחר מכן בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ומשנת 1951 בבמה העליזה, משנת 1956 בתיאטרון פטפי ובתיאטרון יוקאי, ומשנת 1960 עד מותו שוב בבמה העליזה.
הוא קיבל בעיקר תפקידי אופי ומצא את ההצלחה האמיתית על בימת הקברט.
תפקידו הבלתי נשכח ביותר הוא האזרח הקטן ובעל ההכרה, מר זַאצֶ'ק.
כשחקן משכיל ורב-לשוני הוא היה גם מנחה קברט מצליח.
בפחדו ממחלה, הוא סיים את חייו במו ידיו בגיל 52.
יון לוקה קאראג'אלה: המכתב האבוד – האזרח השיכור
קלרה פהר: כתר הבריאה – פקיד
אדמון רוסטאן: גוזל העיט – דיטריכשטיין
אילף ופטרוב: 12 כיסאות – קבלן הלוויה
פרנץ מולנר: אולימפיה – הנסיך אלברט
טיבור מראי (בהונגרית: Méray Tibor; בודפשט, 6 באפריל 1924 – פריז, 12 בנובמבר 2020) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, ופרס אטילה יוז'ף חבר מייסד של האקדמיה לספרות דיגיטלית.
בילדותו התגורר בבית ברחוב ושלני 13 עם הוריו.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיה על שם אימרה מדאץ'.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה בשנת 1944 הוא התגורר עם משפחתו בבנייני הטלאי הצהוב ושרד את שלטון מפלגת צלב החץ בבריחה והסתתרות בעיר סגד.
הוא קיבל תעודת הוראה לתיכון במקצועות הונגרית-לטינית בשנת 1946 באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט.
משנת 1945 היה חבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בשנת 1946 הפך לעיתונאי של היומון "סבאד נאפ" (Szabad Nép) ומאוחר יותר הפך לכתב העיתון בצפון קוריאה.
הוא קשור להתפשטות בהונגריה של התעמולה הקומוניסטית על "מלחמת החיידקים" האמריקאית שבשנת 1957, לאחר הגירתוכינה מופרך לחלוטין.
בשנת 1953 הוענק לו דרגת הכסף של פרס קושוט על "דיווחים בעלי ערך ספרותי פוליטי על מאבק הגבורה של העם הקוריאני".
מאוחר יותר הפך לכתב העיתון בברלין.
הוא היה העורך האחראי של כתב העת הספרותי צ'ילאג (Csillag - פירושו: כוכב) משנת 1947 עד 1949. הוא כיהן כמזכיר המפלגה ב"אגודת הסופרים ההונגרית" בשנים 1953–1954. בין השנים 1954 עד 1955 עבד בוועדת העורכים של מערכת היומון.
הוא סולק בשנת 1955 בגין תמיכתו במדיניותו של אימרה נאג'.
בשנת 1956 הפך לחבר במערכת של "שלום וחופש".
לאחר פרוץ המרד ההונגרי ב-23 באוקטובר במאמר שכתב ב-26 באוקטובר 1956 הצדיק ותמך במדיניותו של אימרה נאג' בעיתון נפסבה.
בשנת 1957 היה עליו לברוח מהנקמה שהייתה צפויה ונסע לפריז דרך יוגוסלביה.
הוא היגר עם אשתו וילדם, הם לא יכלו לחזור להונגריה במשך עשרות שנים.
טיבור מראי בגלות היה תחילה עיתונאי של "הסקירה של בריסל".
בשנת 1962 הפך לאחד העורכים ובשנים 1971–1989 בפריז הפך לעורך הראשי של כתב העת הספרותי בשפה ההונגרית של "עיתון ספרותי" (Irodalmi Újság), ולסדרה השייכת של הספרים של כתב העת.
בשלבים הראשונים של הגירתו פרסם את כתביו בשם אלמר אשבוט ותחת שמות בדויים אחרים.
הוא פעל רבות כדי להשאיר את זיכרון מהפכת 1956 ער, רבים מכתביו וספריו עסקו במרד ההונגרי.
ספרו "חייו ומותו של אימרה נוג'" במהדורה הראשונה יצאה לאור בהונגרית במינכן בשנת 1978, בשנת 2006 הגיע למהדורה השמינית.
מספר פעמים יצא לאור גם ספרו "סערה מחטאת, תוספות להיסטוריה של תקופה (1949–1956)".
הוא כתב גם תסריטים, רומנים ועבד בעיתונות עד מותו.
כתביו הופיעו גם בעיתון הפריסאי לה מונד, כמו גם בגופים צרפתיים מובילים רבים אחרים.
אגודת הסופרים ההונגרית (מאז 1945)
האגודה הלאומית של עיתונאים הונגרים (MÚOSZ) (חבר מאז 1946, חבר לנצח מאז 1997)
מועדון PEN ההונגרי (מאז 1957)
PEN קבוצת גלות צרפת (מזכ"ל ואחר כך סגן נשיא)
אגודת פיזארו הבינלאומית (סגן נשיא מאז 1975)
הליגה ההונגרית לזכויות אדם ואזרח (בפריז) (נשיא מאז 1985, 1997)
נשיא קרן הבית ההונגרי בפריז (מאז 1998)
פרס זיכרון ליוזף פוליצר (1992)
הצלב האמצעי של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה ( 1994 )
לוח זיכרון אימרה נוג' (1994)
פרס פרפר הזהב (אוקטובר 1996 לרגל המפגש העולמי של יוצרי הסרטים ההונגרים)
לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית (1997)
הצלב האמצעי של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב (2009)
אזרח כבוד של בודפשט (2009)
טיבורסאלאש (בהונגרית: Tiborszállás) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
נמצא על גדות נהר קרסנה בסמוך לגבול רומניה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטיבורסאלאש מספר התושבים נמצא בירידה.
הכפר נקרא על שם טיבור קארולי בן למשפחת קארולי, משפחת אצולה הונגרית.
טיבור סיבשי (בהונגרית: Szivessy Tibor; סגד, 29 בספטמבר 1884 – בודפשט, 22 בנובמבר 1963) היה אדריכל יהודי-הונגרי, בסגנון עממי הונגרי.
טיבור סיבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו סיבשי (1852–1906) עורך דין, ושל יוליה פרוסניץ.
בבית הולדתו בסגד ברחוב פקטה שאש 20 מוצב היום לוח זיכרון.
את לימודי אדריכלות התחיל באוניברסיטה הטכנית של בודפשט והמשיך אותם באוניברסיטת ברלין-שרלוטנבורג וסיים אותם במינכן, שם השיג את התואר בשנת 1907. לאחר מכן עבד במשרדי תכנון שונים בברלין ובבודפשט.
הוא תכנן את עבודותיו המשמעותיות ביותר יחד עם בלה יאנסקי בין השנים 1909–1915 ולאחר מכן בין השנים 1926 לבין 1932. משרד האדריכלים שלו פעל עד תחילת 1949. מאז ועד שנת 1959, כשפרש לגמלאות, היה האדריכל הראשי של החברה הכללית לתכנון בניינים.
הוא הצטרף לקבוצת האדריכלים שחיפשה סגנון חדש ברוח אדן לכנר, בניגוד לאקלקט של הסגנונות ההיסטוריים.
סגנונו האדריכלי מאופיין לפני מלחמת העולם הראשונה, ברומנטיקה לאומית, באר-נובו המאוחר הווינאי, בקלסיציזם הפרה-מודרני, בעוד סגנונו מאופיין בנאו-רנסאנס, והאר-דקו בשנות ה-20 של המאה ה-20, והוא הופך למודרני אלגנטי בשנות ה-30 של המאה ה-20.
טיבור סיבשי היה חבר טוב ותומך של המשורר הנזקק דיולה יוהאס.
ארתור ויגדורוביץ' עבד במשרדו, שעל שני הבניינים פרי תכנונו נראים האפקט הדקורטיבי של סיבשי.
אחיו הצעיר, אנדראש, התפרסם בשם אנדרה סיב והפך לאמן יישומי מפורסם, מעצב פנים, אדריכל ומעצב אורבני בצרפת, שם עבד עם ארנה גולדפינגר שגם הוא היה יהודי-הונגרי בעל השם העולמי, בין השנים 1924–1929. אשתו של טיבור סיבשי, בורישקה סיבשי הייתה ציירת ילידת סגד ועבדה בבודפשט.
תמונותיה הוצגו בסלון הלאומי בשנות העשרים.
מוזיאון פרנץ מורא מחזיק ממנה תמונת עירום נשי בתצוגתו.
עבודותיו יחד עם בלה יאנסקי
טיבור ניי (בהונגרית: Ney Tibor; בודפשט, 20 באפריל 1906 – בודפשט, 6 בפברואר 1981) היה כנר יהודי-הונגרי, מורה לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, הכנר הראשי של התזמורת הסימפונית של בודפשט, חבר מייסד של שלישיית המיתרים ההונגרית.
טיבור ניי נולד במשפחה יהודית של מוזיקאים בבודפשט.
מוזיקאים רבים ממשפחתו העשירו את חיי המוזיקה ההונגרית: אביו, ברנאט ניי ובן דודו, דוד ניי, זמרי האופרה, דוד ניי היו האמנים המובילים של בית האופרה של בודפשט.
טיבור ניי היה תלמידו של יוז'ף בלוך ושל נאנדור ז'ולט במחלקה לכינור של האקדמיה למוזיקה בבודפשט ואז התקבל להכשרה לאמנות של ינה הובאי, שם קיבל תעודת גמר כינור בשנת 1926.
משנת 1926 הוא היה חבר בתזמורת בית האופרה, אך אז, כמו כמה מחברי בית הספר של הובאי, ניסה להמשיך בקריירה שלו בחו"ל.
הוא הופיע ברחבי העולם וניגן בתזמורת הפילהרמונית של ברלין בראשות וילהלם פורטוונגלר והופיע גם באינדונזיה.
בשובו להונגריה, הפך לכנר הראשי של התזמורת הסימפונית של הרדיו ההונגרי שהוקמה אז והיה הכנר הראשון בין השנים 1932–1966 (בהפסקה בשואה), בראשות ארנסט פון דוהנאני.
בתקופת השואה נאלץ להתפטר מתפקידו זה, אך משנת 1945 הוא שוב היה הכנר הראשון של התזמורת שאורגנה מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה.
כסולן וכמוזיקאי קאמרי ניגן עם אמנים מפורסמים רבים בעולם, כולל בת זוגו לקאמרית אנני פישר, פסנתרנית.
אחת ההקלטות הבלתי נשכחות שלהם הייתה במהלך הופעתו האחרונה של אוטו קלמפרר בבודפשט, הקונצ'רטי הברנדנבורגיים קונצ'רטו מס' 5 ברה מז'ור רי"ב 1050 של יוהאן סבסטיאן באך, בניצוחו של קלמפרר, שבו ניי הסולן עם אנני פישר (1950).
בין השנים 1948–1960 הוא ביצע עבודות קאמריות הונגריות וצרפתיות עם שלישיית המיתרים ההונגרית (עם מארטון בנדה ועם אדה בנדה), אך גם כסולן קונצרטים, ובבכורה של התחרות הווקאלית של תחרות הכינור של קוקאי רז'ה (1953).
מהדורת ברטוק שלו הכוללת הופיעה בתקליטים בשנת 1965, על תקליט הסונטה לפסנתר לכינור (טיבור ניי, ארנה סגדי) כתב תיאודור סטרונגין בטורו בניו יורק טיימס "[...] התקליט שפרסם קווליטון ממלא פער ביצירה שעדיין לא הופיעו בקטלוג שוואן"
בשנת 1960 מונה ניי לפרופסור לכינור של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, וגם לפרופסור האקדמיה לנגינה תזמורתית, בתפקידים אלה החזיק עד 1974. תלמידו המצליח ביותר היה אנדראש קיש, שזכה בתחרות הבינלאומית על שם יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג.
לאחר פרישתו מהבמה, "החברה להוצאת מוזיקה", פרסמה בהשגחת Schott Music יצירות מאת פגניני, ג'וזפה טרטיני, פייטרו נרדיני ולאו ויינר בביצועו.
טבעת הזהב של הרדיו ההונגרי
בלה ברטוק: סונטת לפסנתר ולכינור מספר 2, (טיבור ניי, ארנה סגדי) קווליטון - 1552
בלה ברטוק: רפסודיה 1 (טיבור ניי, אנדרה פטרי), קווליטון 1553
באך: הקונצ'רטי הברנדנבורגיים קונצ'רטו מס' 5 ברה מז'ור רי"ב 1050 Hungaroton
טִיבּוֹר מֹשֶׁה שֶיְין (בהונגרית: Schön Tibor; 8 בספטמבר 1911 – 11 באפריל 1984) היה אדריכל ישראלי ממוצא הונגרי.
טיבור שיין נולד בהונגריה, בעיר גיור, בשנת 1911, האמצעי מבין שלושה ילדים.
אביו גויס במלחמת העולם הראשונה לחיל התותחנים של הצבא הקיסרי והמלכותי ולחם בדרום טירול.
טיבור שיין סיים את לימודיו בבית הספר בגיור בשנת 1927 והחל בלימודי אדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בעזרת דודו, ששילם את שכר הלימוד.
במהלך לימודיו תקפו סטודנטים אנטישמיים את שיין, ועקב כך החליט להגר מהונגריה.
ביוני 1930 סיים את לימודי האדריכלות ונסע לפריז, שם התגורר אחיו, שעסק במוזיקה.
הוא למד בפריז הנדסה ואדריכלות מודרנית במשך שנתיים, וחזר לגיור, שם עבד במספר משרדי אדריכלות והתמחה בשיטות לבניית משטחי בטון.
למורת רוחו, מקרי האנטישמיות בהונגריה הלכו וגברו, ויחד עם ואחותו אלזה גמרו בליבם לעלות לארץ ישראל.
הם הצטרפו לנבחרת השחייה של קבוצת הכח וינה שהפליגה למחנה אימונים בנחל קישון, ונשארו בארץ ישראל.
בספטמבר 1933 קיבל עבודה במפעל נשר חיפה, כמומחה לבנייה בבטון, שהייתה בשיאה באותה תקופה.
בין השאר שיתף פעולה עם , אדריכל יהודי-אוסטרי שעבד מספר שנים בארץ ישראל.
בעבודתו כאדריכל במפעל נשר חיפה היה אחראי על מספר מבנים, בהם ארובות הבטון לכבשנים הרטובים.
במפעל היה כבשן בעל ארובת מתכת שיובאה מגרמניה, ושיין בנה שלוש ארובות בטון נוספות בעזרת מסגרות עץ.
בשנים 1935–1936 ניהל סדנאות להכשרה מקצועית בתחום הבנייה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, אליהן הגיעו 60 חניכים מגרמניה באמצעות עליית הנוער.
במלחמת העצמאות מיעטו עובדי מפעל נשר להגיע לעבודה.
בנובמבר 1947 נאלץ שיין להישאר כמה ימים בנשר, ולאחר מכן - עד תום הקרב על חיפה, בו ניצחו כוחות ההגנה ב-21 באפריל 1948 - נסע לנשר ברכב קרבי משוריין.
שיין היה חבר אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
הוא עבד כאדריכל במפעל נשר חיפה במשך 20 שנה.
משנת 1950 עד 1953 היה אחראי על התכנון והבנייה של סניף נשר ברמלה.
בשנת 1954 התפטר מתפקידו בחברה ועבר לעבוד כמנהל מחלקת ההנדסה בעיריית נשר.
במסגרת תפקיד זה תכנן ובנה את בית הכנסת של שכונת גבעת נשר.
במהלך תקופה זו עבד גם כאדריכל של בתים פרטיים ביישובים אלרואי, קריית עמל וקריית חרושת (ישובים אלה הם היום חלק מקריית טבעון), כפר חסידים וחיפה.
חלק מהפרויקטים נבנו בשיתוף פעולה עם משרד האדריכלים של שמואל רוזוב בחיפה.
בשנת 1956 בנה את מרכז האירועים והכנסים של ותיקי ארגון השומר במושב בית זייד.
שיין היה גאה מאוד במבנה זה, וסבר שעיצובו ובנייתו היו מוצלחים במיוחד.
בשנות השישים והשבעים תכנן בתים בכפר פוריידיס.
מבנים שתוכננו על ידי שיין בחיפה נמצאים ברחובות מורד זמיר, פרץ סמולנסקין, תל מאנה, יותם, איינשטיין, אבא חושי ובאזור גבעת דאונס.
כמו כן תכנן בשנת 1967 ובנה את אזור המתחם הבהאי תכנן את מגורי הבהאים ברחוב הרופא בחיפה מתחם C שמשתרע עד רחוב לינקולן.
המתחם מכיל 5 יחידות מגורים
כסטודנט הצטרף שיין כשחיין למועדון ספורט בבודפשט שהיה חלק מתנועת מכבי העולמית, וזכה במספר תחרויות.
בשנת 1934, לאחר שעלה לישראל, הצטרף שיין לקבוצת השחייה של מכבי חיפה.
בתחילה הם התאמנו בחוף ליד נמל חיפה, ובשנת 1935 עברו להתאמן בבריכה האולימפית של בבת גלים.
שיין זכה במספר תחרויות, ובשנת 1936 קיבל מדליית זהב לשחיית 100 מטר חזה באליפות ליגת ארץ ישראל, שהתקיימה בנחל הירקון.
בשנת 1937 הצטרף שיין גם לנבחרת הכדורמים של מכבי חיפה, ושנה לאחר מכן השתתף בתחרות כדורמים במצרים.
בשנת 1939 השתתפה הנבחרת בתחרויות שחייה רבות בחיפה, ראשון לציון, תל אביב וערים נוספות בארץ ישראל.
בספטמבר 1942 ייצגה הנבחרת את המנדט הבריטי בתחרויות נגד המנדט הצרפתי בלבנון.
הקבוצה הלבנונית שבה להתחרות נגד נבחרת המנדט הבריטי באוקטובר 1942 בבריכה האולימפית בחיפה.
בשנת 1943 התגלתה אצל שיין מחלת כליות.
הוא עבר ניתוח בשנת 1944 ובעצת רופאיו פרש מפעילות ספורטיבית.
בשנת 1933, זמן קצר לאחר שעלו לישראל, אחותו אלזה נישאה לאדם מהיישוב וקיבלה אישור תושבות.
טיבור שיין התחתן בפברואר 1937 עם חנה גרינברג (1912–1978) מסוצ'אבה שבבוקובינה, ונולדו להם שתי בנות, יהודית בשנת 1938 ומירה בשנת 1943. אימו, אילונה שיין, ביקרה את בני משפחתה בארץ ישראל בשנת 1937. בשנת 1944 חטפו הנאצים את אילונה וארתור שיין מביתם.
הם נשלחו לאושוויץ ונרצחו ב-18 ביוני 1944, על פי עדות קרוביהם משנת 1946. בשנת 1965 נענו טיבור שיין ואשתו להזמנה של אנשי הקהילה היהודית בעיר הולדתו, גיור, שמנתה 5,700 איש.
הם ביקרו בעיר והשתתפו בחנוכת אנדרטה לזכר קורבנות השואה בגיור, שחלקם קבורים בבית הקברות היהודי בעיר.
טיבור וחנה שיין התגוררו בדירות שונות בהדר הכרמל ברחובות יָלָ"ג 1, פבזנר 36 וגאולה 27. בתחילת שנות השישים עברו לבית דו-קומתי בכרמל בחיפה, שאותו עיצב ובנה.
שיין נפטר בביתו ב-11 באפריל 1984, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין שדה יהושע, לצד אשתו.
טיבור קלן (במקור קליין, בהונגרית: Kelen Tibor; בודפשט, 18 בספטמבר 1937 – ניו יורק, 28 באפריל 2001) היה זמר אופרה (טנור) וחזן יהודי-הונגרי.
אחיו הגדול של זמר האופרה פטר קלן.
סבו של טיבור קליין מצד אביו היה רב, אביו היה סוחר.
הוא בא ממשפחת חזנים מצד אמו, ושני אחיו בחרו גם הם במקצוע זה (טמאש קלמן, ארווין קליין).
קלן היה תלמידו של רז'ה פלקי בקונסרבטוריון בלה בארטוק בבודפשט, ואחר כך השתתף בקורס המאסטר של זמר האופרה האיטלקי טיטו סקיפה.
בגיל 22 חתם חוזה בבית האופרה של בודפשט בשנת 1959, שם ערך את הופעת הבכורה שלו כפרפיניול (פוצ'יני: לה בוהם).
לאחר תפקידים קטנים אחדים, קיבל במהירות תפקידים ראשיים כטנור לירי וכספינטו טנור (ספינטו טנור הוא מונח קולי שמשמש לאפיון קול סופרן או טנור בעל משקל בין לירי לדרמטי שמסוגל להתמודד עם שיאים מוזיקליים גדולים באופרה במרווחי זמן מתונים).
תפקידו הבולט הראשון היה אדגרד (דוניצטי: לוצ'יה די למרמור), שעליו דיבר טיטו סקיפה בשבחים רבים.
עד הגירתו מהונגריה בשנת 1965, היה זמר מועסק מאוד של בית האופרה.
הוא שר בחו"ל במשך שנתיים בבתי אופרה מובילים באירופה, כמו לה סקאלה במילאנו, ולאחר מכן עבר לקנדה ב-1967. בטורונטו המשיך ללמוד חזנות אצל אליעזר קירשבלום.
קלן התיישב בניו יורק בשנת 1969, שם הפך לאחד הטנורים המובילים באופרה של ניו יורק (NYCO) במשך כמה שנים.
הוא ויתר על הקריירה הבימתית שלו במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20, ופנה לגמרי לתחום הדת.
לאחר שהות קצרה נוספת בטורונטו, חזר לארצות הברית, שם הפך לחזן המפורסם של בית הכנסת בית אל מ-1975 ועד מותו המוקדם בצדרהרסט (Cedarhurst הוא ישוב בהמפסטד שבנפת נסאו).