tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפמליה שלה כללה את ג'ון מאוקספורד, בישוף נוריץ', המלין דה ורנה, רוזן סוריי.
בהמשך הצטרפו אל המשלחת נציגיו של המלך ויליאם: אלפונסו, הארכיבישוף של קפואה, וריצ'רד פאלמר, בישוף סירוקז.
אחרי מסע מסוכן, הגיעה הפמליה בשלום אל סיציליה.
ב-13 בפברואר 1177, נישאו ויליאם השני וג'ואן בטקס מפואר בקתדרלת פלרמו.
יש הטוענים שג'ואן ילדה לו ילד בשם בוהמון, אולם על פי מרבית המקורות אף אחד מילדיהם לא שרד.
את מקומו עתידה הייתה לתפוס דודתו, קונסטנס (אשת קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השישי), אך דודו הממזר של ויליאם, טנקרד (Tancred), הנהיג מרד והוכתר באותה השנה (1190) כמלך סיציליה טנקרד הראשון.
טנקרד החרים לג'ואן את האדמות שניתנו לה בידי בעלה, מנע ממנה זכות בירושתו, וכלא אותה.
בספטמבר 1190 נחת בסיציליה אחיה של ג'ואן, ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ("לב הארי"), שהיה בדרכו למסע הצלב השלישי.
ריצ'רד דרש את שחרורה של ג'ואן, וכן שטנקרד יחזיר לה כל פרוטה מכספי ירושתה.
טנקרד סירב, וריצ'רד הכריז מלחמה.
טנקרד היה אמנם אהוד בידי עמו וזכה לתמיכת האפיפיור, אך נוכחות ריצ'רד וצבאו גרמו למהומות.
אנשי מסינה התמרדו במהלך אוקטובר, ודרשו שהצבאות הזרים ינטשו את האי.
ריצ'רד תקף את העיר, כבש אותה (ב-4 באוקטובר 1190) והקים בה את מקום מושבו.
הוא נשאר באי עד למרץ 1191, תוך כדי הצבת דרישות בפני טנקרד לשחרורה של ג'ואן.
בסופו של דבר התרצה טנקרד, שחרר את ג'ואן והחזיר לה את כספה, ובתמורה הכיר בו מלך אנגליה כשליט סיציליה.
במרץ 1191, הגיעה לסיציליה אמם של ריצ'רד וג'ואן, אלינור, דוכסית אקוויטניה.
אלינור, הביאה עמה את ברנגריה מנווארה, כדי שזו תתחתן עם ריצ'רד.
ריצ'רד ביקש מג'ואן לטפל בכלתו לעתיד עד שיחזור ממסעו לארץ הקודש, אולם בסופו של דבר חזר בו ולקח עמו למסע הן את אחותו והן את ארוסתו.
יומיים לאחר שהפליגו מסיציליה, נפגע הצי בסערה, כמה ספינות נהרסו והספינה בה שהו ג'ואן וברנגריה נסחפה אל קפריסין, בעוד שאר הצי בפיקודו של ריצ'רד הגיע אל כרתים.
איזאק קומננוס, העריץ ששלט בקפריסין, התנגד למסע הצלב של ריצ'רד, וניסה לתפוס את הספינה עם הנסיכות.
למזלן, אז הגיע כל הצי של ריצ'רד לקפריסין.
ב-6 במאי 1191 נכבשה על ידם עיר הנמל למסוס.
שליט האי, קומננוס, הגיע לעצור את הצלבנים, אך גילה כי איחר את המועד ונסוג לקולוסי.
ריצ'רד הזמין את קומננוס למשא ומתן, *אך קומננוס תבע את יציאתם מן האי.
ריצ'רד הורה לפרשיו לצאת לקרב כנגד קומננוס בטרמטוסיה, כשאליהם מצטרפים הקתולים והאצילים שבאי.
אף־על־פי שקומננוס ואנשיו לחמו באומץ, צבאו של ריצ'רד היה גדול וחזק יותר וניצחונו היה מובטח.
קומננוס המשיך להתנגד מטירות פנטדקטילוס, אולם לאחר המצור על טירתו בקנטרס, הוא נכנע.
ריצ'רד הפך לשליטה החדש של קפריסין.
ב-12 במאי 1191, נישא ריצ'רד לברנגריה, והיא וג'ואן המשיכו ללוות אותו לעכו.
יחסיה של ג'ואן עם ריצ'רד היו קרובים מאוד, והיא הייתה האחות האהובה עליו.
עם זאת, הדבר לא מנע ממנו לנצל אותה למטרות פוליטיות.
הוא הציע אותה כאישה לאל-מלכ אל-עאדל, אחיו של צלאח א-דין, ולהפוך אותם לשליטים משותפים של ירושלים.
הן צלאח א-דין והן אל-אדיל הביעו עניין בנישואים, אלא שהחתונה התבטלה בשל התנגדות צד אנשי הדת במשלחת של ריצ'רד.
הם איימו עליו שאם יעז להשיא את אחותו למוסלמי ינודה בידי הכנסייה.
גם בן בריתו של ריצ'רד פיליפ השני, מלך צרפת הביע עניין בה, אולם גם תוכנית זו בוטלה.
ייתכן שהסיבה לביטול הנישואים עם מלך צרפת הייתה העובדה שאביו של פיליפ, לואי השביעי, היה נשוי בעבר לאלינור, אמה של ג'ואן.
באוקטובר 1196 נישאה ג'ואן לרמון השישי, רוזן טולוז והביאה כנדוניה את נחלות קֶרסי ואֵז'נֵה שהרחיבו את גבולותיו.
ביולי 1197 ילדה את בנם הראשון רמון שעתיד לרשת את אביו, ובשנת 1198 ילדה בת בשם ג'ואן, שנישאה לברנאר השני דה לה טור, בן לשושלת לה טור מאוברן .
ישנה מחלוקת באשר ליחסים בין ג'ואן לבעלה.
חלק מהמקורות (המחשיבים את רמון לכופר ועוינים אותו) טוענים שהם הסתכסכו, ושהיא ברחה לחצרו של אחיה ריצ'רד, אך נודע לה שהוא אינו בין החיים.
מקורות אחרים לעומתם מוסרים שהיא הגנה על כבודו של בעלה בלהט, ואף הובילה בעצמה צבא נגד אבירים שלחמו בו.
ג'ואן, שהרתה בשלישית, חיפשה מפלט מהאבירים שמרדו ברוזן טולוז בעלה ופנתה לאימהּ, אלינור מאקוויטניה, וזו הפקידה אותה בהשגחת נזירות המנזר המלכותי פונאברו באנז'ו.
ג'ואן מתה במהלך הלידה והיא בת שלושים ושלוש.
בנה, שהוצא בניתוח קיסרי, שרד אך זמן קצר שבו הספיקו להטבילו ולקרוא לו בשם ריצ'רד.
היא נקברה במנזר שבו מתה, ושם קבורים גם אביה הנרי השני, מלך אנגליה ואחיה ריצ'רד לב הארי וכן אימה אלינור.
בנה, רמון השביעי, נקבר לצדה חמישים שנה לאחר מכן.
הסופר מולי קוסטיין הייקראפט, כתב ספר בשם "אדוני אחי לב הארי" (My Lord Brother the Lionheart), בו הוא מגולל את סיפור חייה של ג'ואן למן מותו של בעלה הראשון.
בסדרת הטלוויזיה "השטן של הכתר", העוסקת בשנות שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון, מגולמת ג'ואן בידי ג'ואנה סטבנס (כילדה) ובידי כריסטינה גרטרקס (כמבוגרת).
ג'ואן נזכרת ברומנים "גזע השטן" (Devil's Brood) "לב הארי" (Lionheart) ו"הכופר של המלך" (A King's Ransom) מאת שרון קיי פיימן.
ג'ואן היא גם הדמות הראשית ברומן מאת סוזן קובנטרי "בת המלכה" (The Queen's Daughter).
ג'ואן ואן ארק היא שחקנית אמריקאית.
ואן ארק נולדה בניו יורק.
בגיל 15, כשלמדה עיתונאות בתיכון, היא ראיינה את השחקנית ג'ולי האריס, שהמליצה לה ללכת ללמוד בבית הספר למשחק של אוניברסיטת ייל.
היא שיחקה בתחילה בתפקידים קטנים בסדרות "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים", "בוננזה" ו"הוואי חמש-אפס".
נודעה בזכות תפקידה כ"ואלין יואינג" בסדרת הדרמה "דאלאס".
לקראת סוף שנות השביעים דיבבה את ספיידרוומן בסדרת הנפשה בעלת אותו שם.
בשנות השמונים שימשה כמנחה אורחת בתחרויות מיס ארצות הברית ומיס תבל.
לאחר ירידת הסדרה דאלאס היא שיחקה, בין היתר, בסדרות "מגע של מלאכים" ו"הנסיך המדליק מבל אייר", ובשנת 1990 הופיעה לצדה של פטי דיוק בסרט הטלוויזיה "זכרי תמיד שאני אוהב אותך", ששודר בבכורה ב-23 בדצמבר ברשת CBS.
לואן ארק בת בשם ונסה אשר גם היא שחקנית.
ג'ואן בוגל היקסון, OBE הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
היא הייתה ידועה בעיקרה מהופעתה בדמות מיס מארפל בסדרת הטלוויזיה באותו שם.
בנוסף לגילום דמותה של מיס מארפל בטלוויזיה, הקליטה היקסון ספרי שמע שאף הם מסיפורי מיס מארפל מאת אגאתה כריסטי.
היקסון נולדה בקינגסתרופ שבעיר נורת'המפטון.
בתם של אלפרד הרולד היקסון, יצרן נעליים, ושל אשתו, אדית מרי בוגל.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1927. במשך שנים אחדות הופיעה ברחבי בריטניה וזכתה להצלחה בגילום דמויות קומיות ולפעמים תמהוניות בווסט אנד בלונדון.
אחד מתפקידיה היה בדמות המשרתת הקוקנית, אידה, בהפקה המקורית של המחזה "See How They Run" שהועלה ב-1944 בתיאטרון קיו, ובינואר 1945 הוצג בתיאטרון הקומדיה.
ב-1934 הופיעה היקסון לראשונה בקולנוע.
במהלך הקריירה שלה שיחקה במספר רב של תפקידי משנה בהם אחדים בסרטי "Carry On" ובהם בתפקיד נזירה בסרט "Carry On Nurse".
בשנות הארבעים של המאה העשרים שיחקה דיקסון במחזה "פגישה עם המוות" מאת אגאתה כריסטי, כריסטי, שראתה אותה מופיעה, כתבה לה "אני מקווה שיום אחד תגלמי את דמותה של מיס מארפל היקרה שלי".
בשנים 1963 עד 1966 שיחקה היקסון בדמות גברת פיס, סוכנת הבית של הכומר סטיבן יאנג (בגילומו של דונלד סינדן) בסדרת הטלוויזיה "Our Man At St.
בסרט הקולנוע משנת 1961 "Murder, She Said" (המבוסס על הרומן מאת אגאתה כריסטי) שיחקה היקסון בתפקיד סוכנת הבית.
בתפקיד מיס מארפל בסרט זה כיכבה מרגרט רתרפורד.
בשנים 1970 ו-1971 גילמה את גברת פוגסלי בסיטקום "Bachelor Father".
בסדרה הקומית הופיעה היקסון בדמות גברת צ'מברס.
ב-1986 שיחקה בתפקיד גברת טרליס בקומדיה "בקצב השעון".
בתיאטרון שיחקה היקסון בין השאר במחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד, במחזמר משנת 1975 "The Card" מאת טוני האץ' וג'קי טרנט, ובמחזה "Bedroom Farce" מאת אלן אייקבורן, עליו זכתה בשנת 1979 בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
ב-1980 הופיעה דיקסון בהפקה נוספת על פי ספר מאת אגאתה כריסטי בדמות גברת ריבינגטון במחזה "מדוע לא ביקשו את אוונס?".
באמצע שנות השמונים של המאה העשרים החלו ב-BBC לצלם סרטים המבוססים על יצירתה של אגאתה כריסטי, והיו מודעים לביקורת שנמתחה על העיבודים שנעשו לספריה ולדמותה של מיס מארפל בגילומה של מרגרט רתרפורד.
יוצרי הסדרה היו נחושים להיצמד למקור הספרותי, ובעיקר להציג את מיס מארפל כפי שהיא מופיעה בספרים.
היקסון שיחקה בתפקיד מיס מארפל בכל 12 העיבודים של הרומנים שהופקו בשנים 1984 עד 1992. היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר ב-1987 וב-1988. ביוני 1987, כשהוענק לה תואר OBE, אמרה לה המלכה אליזבת השנייה "את גילמת את הדמות כפי שאדם מדמיין אותה לעצמו".
כשהיא פרשה מהסדרה, כי חשבה שעדיף לה להפסיק כשהתוכנית בשיא ההצלחה, אמרה שהיא אינה מתכוונת לפרוש לגמרי ממשחק.
משנת 1958 ועד מותה ב-1998 חייתה ג'ואן היקסון ברוז ליין בעיירה וייבנהו השוכנת על נהר קולן באסקס.
לוחית זיכרון מוצבת על הבית בו גרה במשך 40 שנה.
באוקטובר 1932 נישאה היקסון לאריק נורמן באטלר בהמפסטד שבלונדון.
לבני הזוג נולד בן (ניקולס יליד 1936) ובת (קרוליין ילידת 1939).
בעלה נפטר ביוני 1967 בקולצ'סטר שבאסקס.
ג'ואן היקסון נפטרה בבית חולים בקולצ'סטר בגיל 92 אחרי שלקתה בשבץ.
היא נקברה בבית הקברות סידברי בשם נישואיה "ג'ואן בוגל באטלר".
רצח הקולונל (1986) The Murder at the Vicarage – מועמדות לפרס באפט"א
רצח באישון הלילה (1987) Sleeping Murder
(1987) Nemesis – מועמדות לפרס באפט"א
"הרצח באיים הקריביים" (1989) A Caribbean Mystery
עקרת בית 1965 סוד ההצלחה שלי The Secret of My Success גברת פרינגל 1968 בצליל ובקצב Mrs.
ג'ואן בנהם הייתה שחקנית אנגלייה שידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד ליידי פרודנס פיירפקס בסדרת הדרמה התקופתית של רשת ITV "על אדונים ומשרתים".
בנהם נולדה בלונדון והיא בת דודה של השחקנית ההוליוודית אוליב סטורגס.
על אף שהקריירה שלה התרכזה בעיקר בטלוויזיה, בנהם התחילה את דרכה בתיאטרון על במות הווסט אנד בשנות ה-40 של המאה העשרים, והמשיכה להופיע בתיאטרון במשך כל הקריירה.
ב-1954 הופיעה בברודוויי בתפקיד הלנה במחזה "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר לצדו של פטריק מקני בתפקיד דמטריוס.
ג'ואן בנהם שיחקה ב-16 פרקים בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים" מהעונה הראשונה ועד האחרונה.
היא גילמה את ליידי פרודנס פיירפקס, חברתה הטובה של ליידי בלאמי ושל כל המשפחה.
תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו בסדרה "רופא בבית", הקומדיה "Doctor in Charge", "האב בראון", "הדוכסית מרחוב דיוק", "Doctor on the Go", הסדרה לילדים "Just William", ובסיטקום "Take My Wife".
בקולנוע השתתפה בסרט "גברת מרפל בולשת בצי" (1964) מסדרת סרטי מיס מארפל, הקומדיה "Ladies Who Do" (מ-1963), הסרט "Perfect Friday" (מ-1970) וב-"Carry On Emmannuelle" (מ-1978) מסדרת סרטי "Carry On".
התפקיד האחרון ששיחקה בנהם היה בדמות מלינדה ספריי בסיטקום "טרי וג'ון".
הפרק בהשתתפותה "The Lawnmower" שודר ב-13 בנובמבר 1981, חמישה חודשים אחרי מותה.
בנהם נפטרה בווסטמינסטר בלונדון בגיל 63.
אחות ראשית אליס פנברייד 1964 The Wild Affair עוזרת 1968 The Limbo Line ליידי פאראדיי 1969 ארתור?
ג'ואן וסטון הייתה ספורטאית אמריקאית ומן הדמויות המפורסמות בהיסטוריה של הרולר דרבי.
וסטון זכתה לכינוי "המפציצה הבלונדינית" (Blonde Bomber), "האמזונה הבלונדינית" (Blonde Amazon), "נערת הזהב", ו"מלכת הרולר דרבי".
וסטון נולדה בהנטינגטון ביץ', קליפורניה, ב-1935, וגדלה בעיירה הסמוכה, דאוני.
בשנת 1954 הצטרפה וסטון לליגת הרולר דרבי המקורית שהוקמה על ידי ליאו סלצר, ועד מהרה הפכה למחליקה האהובה ביותר של קבוצת לוס אנג'לס ברייבס (Los Angeles Braves).
היא התפרסמה עוד יותר בשנת 1965, כאשר מונתה לקפטן קבוצת ביי סיטי בומרס (Bay City Bombers) בסן פרנסיסקו.
היא התחרתה כחלק מ-19 נבחרות אול-סטארז ברציפות, והייתה הספורטאית המשתכרת ביותר בארצות הברית בשנות ה-1960 וה-1970.
לאורך הקריירה הארוכה שלה, וסטון הייתה אחת מכוכבות הדרבי האהובות.
בין יריבותיה במסלול כלולות אן קלבלו, קאתי ריד, סנדי דאן, ג'אן ואלו, ומרג'י לזלו.
הסרט משנת 1972, Kansas City Bomber, בכיכובה של ראקל ולש, היה, ככל הנראה בהשראת וסטון (אך לא מבוסס על סיפור חייה).
וסטון הייתה פעילה בענפי ספורט נוספים.
בעודה סטודנטית במאונט סנט מרי קולג', וסטון שיחקה סופטבול, והיא הייתה מעורבת גם בגלישת גלים וקאנו.
ב-1962 היא ניצחה באליפות הוואי לשיט קאנו צידי (outrigger).
היא שבה לשחק סופטבול לאחר פרישתה מהדרבי במגוון ליגות באזור סן פרנסיסקו.
וסטון התחתנה עם ניק סקופאס, שהיה גם הוא מחליק דרבי מקצועי.
בשנת 1997, בגיל 62, וסטון נפטרה כתוצאה ממחלת קרויצפלד-יעקב בהייוורד, קליפורניה.
ב-1999, סיפור חייה נמכר להפקות גולדי הון.
בשנת 2004, הוכנסה וסטון להיכל התהילה של הרולר דרבי.
ג'ואן הריסון הייתה תסריטאית ומפיקת קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
הריסון נולדה בגילדפורד שבמחוז סארי.
היא למדה בקולג' סנט יוז באוניברסיטת אוקספורד, וכתבה סקירות על סרטי קולנוע בעיתון הסטודנטים.
ב-1933 החלה לשמש כמזכירתו של אלפרד היצ'קוק.
בסופו של דבר החלה לקרוא עבורו ספרים ותסריטים והייתה לאחד השותפים המהימנים ביותר שלו.
הריסון הופיעה בסצנה בסרט "האיש שידע יותר מדי", הגרסה המקורית של היצ'קוק משנת 1934, בה היא אוכלת ארוחת ערב עם הדמות שגילם פיטר לורה.
הריסון הייתה אחד הכותבים לסרט "פונדק ג'מייקה" משנת 1939, המבוסס על הרומן באותו שם מאת דפנה דה מוריאה.
במרץ 1939 כשהיצ'קוק עבר להוליווד להתחיל את החוזה שלו עם דייוויד או.
סלזניק, הריסון נסעה איתו כעוזרת וכתסריטאית.
עוד השתתפה בכתיבת תסריט לסרט "מים אפלים" (1944).
הריסון השתתפה בכתיבת תסריטים ללא קרדיט בסרטים "Ride the Pink Horse" (מ-1947), ו-"Your Witness" (מ-1950).
באותה עת היא הייתה אחת משלוש נשים מפיקות בלבד שפעלו בהוליווד.
השתיים האחרות היו וירג'יניה ואן אפ והארייט פרסונס.
בטלוויזיה עבדה הריסון עם היצ'קוק ועם נורמן לויד בהפקת הסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש".
בהמשך היא ולויד היו מפיקים של סדרת האנתולוגיה "Journey to the Unknown" של חברת ההפקה האמר טי וי.
הסדרה רצה עונה אחת בלבד בשנת 1968.
ב-1958 התחתנה הריסון עם הסופר אריק אמבלר, והייתה נשואה לו עד מותה ב-1994.
נוקטורנו (1946) – הפקה, כתיבה ללא קרדיט
(1950) Your Witness – הפקה, כתיבה ללא קרדיט
השעה של אלפרד היצ'קוק (1962–1963) – סדרת טלוויזיה, הפקה
(1966) Journey Into Fear – סדרת טלוויזיה, הפקה
(1971) Love Hate Love – סרט טלוויזיה, הפקה
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה הערות1941 פרס אוסקר התסריט הטוב ביותר רבקה יחד עם רוברט אי שרווד פרס אוסקר התסריט המקורי הטוב ביותר כתב זר יחד עם צ'ארלס בנט
ג'ואל רייס-מנוחין היה פסנתרן אמריקאי, שנעשה בהמשך לפסיכולוג יוניגאני עצמאי.
ג'ואל רייס-מנוחין נולד כג'ואל טיילור רייס בסטרלינג, אילינוי.
בגיל צעיר גילה כישרון ניכר כפסנתרן ולמד בג'וליארד עם הפסנתרן ואן קלייברן אצל רוזינה לווין.
ב-1959, כשלמד בלונדון אצל הפסנתרנית ידועת-השם מיירה הס, התוודע ג'ואל רייס לילטה מנוחין, אחותו של הכנר יהודי מנוחין, שבאה לנגן בפסטיבל באת'.
כעבור שנה, לאחר שנישאו באמריקה ביום הולדתו ה-27 של ג'ואל בשנת 1960, הוזמנו הפסנתרנים הצעירים לנגן יחד בפסטיבל בקליפורניה.
הם נהנו כל כך מהופעה ראשונה זו, שבשנים הבאות הקדישו חלק גדול מזמנם בכל עונה להופעות משותפות, בנגינת יצירות סולו, דואטים ויצירות לשני פסנתרים ולהופעות בטלוויזיה בניו יורק, פריז וז'נבה.
בשנת 1962 זכה הצמד בפרס המוזיקה הבינלאומי ע"ש הרייט כהן על הופעתם הראשונה בלונדון, בתוכנית שהוקדשה ברובה ליצירות לארבע ידיים מאת פרנץ שוברט.
ב-1966, ביצעו את הקונצ'רטו הכפול של מוצרט בניצוח יהודי מנוחין בגסטאד, שווייץ ובאולמות אחרים באירופה.
ב-1967, הקליטו ילטה וג'ואל באמריקה את מכלול רפרטואר הדואטים של מוצרט, לחברת אברסט, הפעם הראשונה שהדבר נעשה בידי צמד אחד של פסנתרנים.
במהלך מסעותיהם השנתיים באמריקה ובאירופה, הופיעו במספר רב של קונצרטי צדקה, לארגונים כגון "הארגון השווייצרי לחילוץ והצלה טכנית בארצות חוץ", בתי חולים פסיכיאטריים, תינוקות נצרכים בגרמניה, "יום השלום העולמי" בתערוכה השווייצרית הלאומית בלוזאן, ולפתיחת שבוע האומות המאוחדות בלונדון.
מחלה גופנית אילצה את ג'ואל להפסיק את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 1971. בשנים הבאות, בתמיכתה הנמרצת של ילטה, למד פסיכולוגיה בשווייץ אצל מייסדת תרפיית המשחק בחול, דורה מ.
קאלף, והיה לפסיכותרפיסט יונגיאני ידוע-שם.
הוא כתב כמה ספרים בנושאים הקשורים למוזיקה עם אשתו, ילטה מנוחין, וכן כתב וערך ספרים אחדים על פסיכולוגיה: "יונג והמונותיאיזם", "יונג והמשחק בחול: התרפיה המופלאה", ועוד.
לפני כן ערך את כתב העת היונגיאני "קציר" (Harvest).
ג'ואל רייס-מנוחין ואשתו היו נשואים כמעט ארבעים שנה.
ילטה מנוחין המשיכה לחיות בביתם בקנפילד גרדנס, המפסטד, אנגליה, שם נפטרה ב-9 ביוני 2001.
1965. "מוזיקה לצמד פסנתרנים: פטרושקה, מאת סטרווינסקי", עובד בשנת 1947 על ידי המלחין; "דואט סונאטה", מאת הינדמית; "ולסים לשירי אהבה חדשים", אפוס 65, מלא, מאת ברהמס.
SDBR 3130ת תקליטי אברסט, ארצות הברית.
1967. "מכלול היצירות לפסנתר בארבע ידיים, וולפגנג אמדאוס מוצרט, מס' SDBR 03168/3, תקליטי אברסט, ארצות הברית.
ג'ואן בנואה סמואלסון היא אתלטית עבר אמריקאית, האלופה האולימפית הראשונה (לוס אנג'לס 1984), פעמיים ברציפות ראשונה בעולם (1982 ו-1983) ושיאנית עולם בריצת מרתון.
נוסף לכך, היא פעמיים אלופת מרתון בוסטון (1979 ו-1983) ושיאנית מרתון בוסטון במשך 11 שנים, אלופת מרתון שיקגו (1985) ושיאנית מרתון שיקגו במשך 16 שנים, אלופת מרתון אוקלנד (1980), שיאנית עולם בחצי מרתון, אלופת המשחקים הפאן אמריקאיים (קראקס 1983) בריצת 3000 מטר ואלופת ארצות הברית (1981) בריצת 10000 מטר.
בנואה נולדה וגדלה בקייפ אליזבת, מיין.
בנואה זכתה במדליית כסף בריצת מרתון ברמודה בשנת 1978 בתוצאה של 2:50:54 שעות.
במרתון בוסטון שנערך בשנת 1979 זכתה בנואה במדליית זהב בשיא חדש של 2:35:15 שעות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של ליאן וינטר ממערב גרמניה (2:42:24 שעות).
באותה שנה היא זכתה במרתון נייקי שנערך ביוג'ין, אורגון בשיא תחרות חדש של 2:35:41 שעות וזכתה במדליית כסף באליפות ארצות הברית בריצת 10000 מטר בתוצאה של 32.52.5 דקות.
במרתון אוקלנד, ניו זילנד שנערך ב-3 בפברואר 1980 זכתה בנואה במדליית זהב בתוצאה של 2:31:23 שעות.
שיאנית עולם בריצת חצי מרתון
בריצת חצי מרתון שנערכה בסן דייגו, קליפורניה ב-18 בינואר 1981 קבעה בנואה שיא עולם חדש של 1:11:16 שעות.
במרתון בוסטון השני שלה שנערך ב-21 באפריל היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 2:30:17 שעות, אחרי המנצחת ז'קלין גרו מקנדה ששיפרה את שיאה (2:34:28 שעות) ובאותה שנה היא זכתה באליפות ארצות הברית בריצת 10000 מטר בתוצאה של 33.37.5 דקות.
במרתון נייקי שנערך ביוג'ין ב-12 בספטמבר 1982 היא זכתה במדליית זהב בשיא תחרות חדש של 2:26:12 שעות.
במרתון בוסטון השלישי שלה שנערך ב-18 באפריל 1983 היא זכתה במדליית זהב בשיא עולם חדש של 2:22:43 שעות, שיפור לשיא שנקבע יום קודם לכן במרתון לונדון על ידי גרטה וייץ מנורווגיה (2:25:28.7 שעות).
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר במרתון לונדון על ידי אינגריד כריסטיאנסן מנורווגיה (2:21:06 שעות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר, הריצה הארוכה ביותר לנשים במשחקים אלה, בתוצאה של 9:14.19 דקות.
בריצת חצי מרתון שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה ב-18 בספטמבר אותה שנה היא החזירה לעצמה את שיא העולם והעמידה אותו על תוצאה של 1:09:10 שעות.
האלופה האולימפית הראשונה בריצת מרתון
17 ימים לפני המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכו במאי 1984 היא עברה ניתוח ארתרוסקופיה בברך בגלל פציעה.
באופן יוצא דופן היא החלימה במהירות והצליחה להשתתף במבחנים ולנצח בתוצאה של 2:31:04 שעות, 30 שניות לפני ג'ולי בראון, בעבר שיאנית עולם בריצת 10000 מטר.
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:24:52 שעות, לפני אלופת העולם גרטה וייץ (2:26:18 שעות) ורוזה מוטה מפורטוגל (2:26:57 שעות).
אותה שנה היא שיפרה את שיאה העולמי בריצת חצי מרתון שנערך בפילדלפיה והעמידה אותו על 1:08:34 שעות, שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי אינגריד כריסטיאנסן (1:06:40 שעות)
בריצת מרתון שיקגו שנערך ב-20 באוקטובר 1985 היא זכתה במדליית זהב בשיא ארצות הברית חדש של 2:21:21 שעות, 15 שניות משיא העולם הטרי בן ה-6 חודשים של אינגריד כריסטיאנסן (2:21:06 שעות), לפני כריסטיאנסן (2:23:05 שעות) ורוזה מוטה (2:23:29 שעות).
שיא ארצות הברית זה החזיק מעמד 18 שנים ונשבר במרתון לונדון על ידי דינה קסטור (2.21.15 שעות).
במרתון ניו יורק שנערך בשנת 1988] זכתה בנואה במדליית ארד בתוצאה של 2:32:40 שעות.
במרתון בוסטון שנערך בשנת 1991 היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 2:26:54 שעות ובמקום שישי במרתון ניו יורק שנערך באותה שנה בתוצאה של 2:33:49 שעות.
בשנת 1985 זכתה בנואה בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
ג'ואל (יואל) קנטור הוא צלם ואמן וידאו ארט ישראלי ממוצא קנדי.
על יצירתו זכה בשנת 1986 בפרס ז'ראר לוי של מוזיאון ישראל.
קנטור נולד בשנת 1948 במונטריאול שבקנדה, למד לימודי אמנות ומשפטים באוניברסיטת מקגיל.
הוא איבד את ידו בתאונת סקי מים בגיל 14. בשנת 1976 עלה לישראל והתגורר בקיבוץ כפר מנחם.
בין השנים 1980–1982 למד צילום במכללה אקדמית הדסה ירושלים.
בתחילת דרכו עבד כצלם ב בלשכת העיתונות הממשלתית בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
במהלך השנים שימש קנטור כמורה לצילום בבצלאל, מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
קנטור מתגורר היום בשכונת קטמון בירושלים.
ב-1986 הציג קנטור תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בשם "צילומים מישראל", התערוכה עוררה מחלוקת ודיון ציבורי כיוון שהציגה תיאור ראשון מצולם של גילויי אלימות ישראלית כלפי פלסטינים.
קנטור זכה בפרס ז'ראר לוי מטעם מוזיאון ישראל (1986), במקום הראשון בתחרות הבינלאומית לצילום של "בני ברית" (1991)
ובמענק "קרן ארטור גולדרייך" מטעם "בצלאל" (1999).
ב-2009 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנים מצוינים.
השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
ג'ואל קנטור: צילומים מישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1986
תל אביב אהובתי, קמרה אובסקורה - הגלריה, תל אביב, 1996
Between Jerusalem and Tel Aviv,'' המוזיאון להיסטוריה יהודית, אמסטרדם, 1998
ישועה בינתיים, גלריה עמי שטייניץ לאמנות עכשווית, תל אביב, 2000
אבודים ונמצאים, גלריה מוסררה, ירושלים, 2002
החורף האחרון של ירושלים, גלריה "אגריפס 12", ירושלים, 2004
פנים אל פנים גב אל גב, גלריית הדסה, ירושלים, 2010
ציור של מילים, המרכז למוזיקה ירושלים במשכנות שאננים, ירושלים, 2014
מראה תמונות (אוצרת: נאוה ט' ברזני), הגלריה לאמנות במכללת דוד ילין, ירושלים, 2017
שומר לילה (אוצר: עמיחי חסון), גלריית בית אבי חי, ירושלים, 2018
הסיכום של רומן באינבייב, 1998
הסדנא לציור ורישום, ירושלים, 2003
בשביל מוזיאון מונארט, אשדוד, 2006
סצנות מדהימות מהסטודיו של פסח סלבוסקי, 2010
תמונות מארץ ישראל (הקדמה: ישעיהו ליבוביץ), הוצאת אדמה, 1986
כיין המשומר: מהווי קהילות חסידים בארץ ישראל (הקדמה: יואל רפל), הוצאת אדמה, 1987
תל אביב מון אמור (הקדמה: דורון רוזנבלום), 1995
ג'ואן אליזבת אוסבורן היא זמרת-יוצרת אמריקאית, המקליטה ומופיעה במגוון סוגות, כולל פופ, רוק, נשמה, R&B, בלוז וקאנטרי.
היא ידועה בעיקר בזכות הלהיט שלה, "One of Us" משנת 1995.
אוסבורן היא במקור מאנקוראג', קנטקי, פרוור של העיר לואיוויל.
היא עברה לניו יורק בשנות ה-80 המאוחרות, שם הקימה חברת הקלטה משלה, Womanly Hips, כדי להוציא מספר הקלטות עצמאיות.
היא אז חתמה חוזה הקלטות עם מרקיורי רקורדס, והוציאה ב-1991 את האלבום הראשון שלה באורך מלא,Soul Show: Live at Delta 88. האלבום השני שלה היה ''Relish'', שיצא ב-1995, הניב את הלהיט הגדול שלה, "One of Us".
סינגלים נוספים מאלבום זה שזכו לזמן אוויר והיו להיטים מינוריים כוללים את "Right Hand Man" ו-"St.
אוסבורן היא ביסקסואלית, והשיר שלה "After Jane" מהאלבום Pretty Little Stranger (2006) מדבר על יחסיה עם אישה.
אוסבורן הופיעה בסרט התיעודי משנת 2002, Standing in the Shadows of Motown, ואף עשתה סיבוב הופעות עם להקת הליווי של תקליטי מוטאון, " the Funk Brothers".
היא יצאה עם להקתה לסיבוב הופעות כלל-ארצי עם דיקסי צ'יקס בקיץ של שנת 2003, ובאותה שנה הוציאה את אלבומה הרביעי, How Sweet It Is.
ב-2006 ו-2007 אוסבורן הופיעה עם פיל לש וחבריה, והביצועים הקוליים שלה קיבלו מקום מרכזי באלבומם, Live at the Warfield.
היא ממשיכה להופיע עם הרכב זה באופן קבוע.
בפברואר 2007, היא הופיעה בגרנד אול אופרי.
במאי 2007, היא הוציאה אלבום נוסף, Breakfast in Bed, בו חזרה למוזיקת נשמה, אחרי שהוציאה מספר אלבומי רוק.
אוסבורן הופיעה כאורחת או תורמת במספר אלבומי אוסף, כולל אלבום מחווה לדולי פרטון ב-2003, בו היא שרה את "Do I Ever Cross Your Mind", וכזמרת אורחת באלבום Sgt.
אלבומה Bring It On Home, שהוא אוסף שירי וינטאג' מסוגת בלוז ונשמה, יצא ב-27 במרץ 2012. .
האלבום היה מועמד לפרס גראמי לאלבום הבלוז הטוב ביותר לשנת 2013. הייתה זו הפעם השלישית שהייתה אוסבורן מועמדת לגראמי, שכן גם בשנת 1995 האלבום ''Relish'' והלהיט "One of Us" היו מועמדים, וכן אוסבורן הייתה מועמדת לפרס האמנית החדשה.
גם ב-1996 הייתה מועמדת לפרס ביצוע ווקאלי.
בשנת 2014, הצטרפה אוסבורן ללהקת Trigger Hippy, אשר הוציאה את אלבומה הראשון בסוף 2014.
אוסבורן גדלה כקתולית, אך בבגרותה התרחקה מהכנסייה, בין היתר, משום שרצתה להיות כומר, וגילתה שאין הכנסייה מסמיכה נשים לכמורה.
היא לא מזדהה עם אף דת מאורגנת, אך מרגישה מושפעת מאמונות שונות, ביניהן נצרות ובודהיזם.
לאוסבורן יש בת יחידה, שנולדה בדצמבר 2004.
ג'ואן דלאנו אייקן הייתה סופרת אנגלייה שהתמחתה בסיפורים על-טבעיים וספרי היסטוריה חלופית לילדים.
בשנת 1999 הוענק לה אות MBE על תרומתה לספרות ילדים.
היא זכתה בפרס הגרדיאן לספרות ילדים עבור ספרה ההר הלוחש (The Whispering Mountain), שיצא לאור בהוצאת ג'ונתן קייפ ב-1968.
אייקן צוינה לשבח כמתמודדת על מדליית קרנגי מטעם איגוד הספריות.
היא זכתה בפרס אדגר אלן פו (1972) עבור הערב נופל.
אייקן נולדה בעיירה ריי, סאסקס ב-4 בספטמבר 1924. אביה הוא המשורר קונרד אייקן זוכה פרס פוליצר (1889–1973).
אחיה הגדול היה הסופר והכימאי ג'ון אייקן (1913–1990), ואחותה הגדולה הייתה הסופרת ג'יין אייקן הודג' (1917-2009).
אמה, ג'סי מקדונלד (1889–1970), סיימה תואר שני במכללת רדקליף, קיימברידג' (מסצ'וסטס).
נישואיהם של ג'סי וקונרד התפרקו ב-1929, וג'סי נישאה לסופר האנגלי מרטין ארמסטרונג ב-1930. קונרד אייקן התחתן פעמיים נוספות.
יחד עם אחיה ג'ון ואחותה ג'יין, ג'ואן אייקן כתבה את זוכרים את קונרד אייקן (1989), הוקרה והערכה לאביהם.
אייקן התחנכה בלימוד ביתי על ידי אמה עד גיל שתים עשרה, ומ-1936 עד 1940 למדה בבית הספר ויקשווד לבנות באוקספורד.
היא החלה לכתוב בגיל צעיר, וסיימה את הרומן הארוך הראשון שלה כשהייתה בת שש עשרה.
בשנת 1941 הסיפור הראשון שלה לילדים שודר ב-BBC במהלך התוכנית "שעה לילדים".
אייקן עבדה במרכז המידע של האו"ם (UNIC) בלונדון בשנים 1943–1949. בספטמבר 1945 היא התחתנה עם רונלד ג'ורג' בראון, עיתונאי שעבד גם הוא ב-UNIC.
נולדו להם שני ילדים לפני מותו ב-1955.
לאחר מותו של בעלה, הצטרפה אייקן למגזין ארגוזי, שם עבדה בתפקידי עריכה מגוונים, ושם, סיפרה לימים, למדה להיות סופרת.
המגזין היה אחד מני רבים שבהם פרסמה סיפורים קצרים בין השנים 1955 ו-1960. במהלך תקופה זו היא גם פרסמה את שני האוספים הראשונים של סיפורי ילדים והחלה לעבוד על רומן לילדים, שנקרא תחילה בשם בוני גרין, ופורסם מאוחר יותר ב-1962 בשם הזאבים מאחוזת ווילובי.
בשלב זה היא הייתה יכולה לכתוב במשרה מלאה מהבית, והצליחה לכתוב שניים או שלושה ספרים בשנה עד סוף ימי חייה, בעיקר ספרי ילדים וספרי מתח, וכן מאמרים רבים, מבואות ושיחות על ספרות ילדים ועל יצירתה של ג'יין אוסטן.
אייקן התחתנה עם מעצב הנוף יוליוס גולדשטיין בשנת 1976. הם חילקו את זמנם בין ביתה, הרמיטאז' בפטוורת', סאסקס, ובין ניו יורק.
בספטמבר 1999 הוענק לאייקן לתואר חברת המסדר הבריטי (MBE).
אייקן מתה בביתה בגיל 79 בשנת 2004.
ג'ואן אייקן חיברה למעלה ממאה ספרים, ובהם יותר מתריסר אסופות של סיפורי פנטזיה, מחזות ושירים, ורומנים מודרניים והיסטוריים למבוגרים ולילדים.
היא הייתה מעריצה נלהבת של סיפורי רפאים, במיוחד אלה של מ.
ג'יימס, פיץ' ג'יימס או'בריאן ונוג'נט בארקר .
חלק מספריה מתמקדים באירועים מצמררים או על טבעיים, כולל The Windscreen Weepers (סיפורים, 1969), The Shadow Guest (רומן, 1980), A Whisper in the Night (סיפורים, 1982) וA Creepy Company (סיפורים, 1993, עם תוכן משתנה במהדורות ארצות הברית ובריטניה).
היא מיקמה את הרומן העל-טבעי שלה למבוגרים, בית לאמב רדוף הרוחות (The Haunting of Lamb House), בבית לאמב בעיר ריי (כיום נכס של קרן הנאמנות הלאומית).
סיפור רפאים זה מתאר בצורה בדיונית חוויה שעברו לכאורה שני דרי הבית לשעבר, הנרי ג'יימס ואדוארד פ.
בנסון, שני סופרים שכתבו גם הם סיפורי רפאים.
רבים מהספרים הפופולריים ביותר של אייקן, כולל סדרת "קורות הזאבים"
(הידועה גם בשם הזאבים מאחוזת ווילובי או סדרת ג'יימס השלישי), מתרחשים בהיסטוריה חלופית של בריטניה, שבה ג'יימס השני מעולם לא הודח במהפכה המהוללת, אבל תומכי בית הנובר ממשיכים להתסיס נגד המלוכה.
ספרים אלה משנים גם את הגאוגרפיה של לונדון, בין היתר באמצעות הוספת "מחוז תעלה".
ברומנים יש דמויות שונות המופיעות בחלק מן הספרים ומגוון של גיבורים ילדים המקושרים זה לזה: בוני גרין, סיימון, דידו טווייט (גיבורת רוב הספרים), אחותה למחצה של דידו ואואן יוז.
בביקורת על הספר Midwinter Nightingale שהתפרסמה בכתב העת School Library Journal שיבחה סוזן פטרון את אפיוני הדמויות ואת העלילה המרגשת וציינה כי "אף על פי שניתן לקרוא את הספרים בסדרת "הזאבים" באופן עצמאי", ייתכן כי הקוראים יעדיפו לקרוא ראשית את הספרים הקודמים.
סדרת ספרי הילדים של אייקן על אראבל ומורטימר אוירה על ידי קוונטין בלייק.
ספרים אחרים אוירו בידי יאן פינקובסקי ופט מריוט.
ב-1971 פינקובסקי זכה בפרס הבריטי החשוב ביותר לאיור ספרי ילדים, מדליית גרינווי, עבור הממלכה שתחת הים וסיפורים אחרים (ג'ונתן קייפ, 1971), אסופת "אגדות ייחודיות ממזרח אירופה ורוסיה" שעובדו על ידי אייקן.
אייקן השתתפה במחנה הקיץ השנתי לספרות ילדים מטעם מועדון הספר של הוצאת פאפין, יחד עם סופרי ילדים פופולריים אחרים.
אייקן חיברה גם רומנים רבים למבוגרים, ביניהם כמה שממשיכים או משלימים את הרומנים של ג'יין אוסטן: Mansfield Revisited ו-Jane Fairfax.
הספרים מסודרים לפי הסדר הנראטיבי (ולא לפי שנת ההוצאה):
The Wolves of Willoughby Chase (1962) - תרגום לעברית: הזאבים מאחוזת וילובי, תרגם יחיעם פדן, תל אביב: מרגנית, תשל"ו.
Black Hearts in Battersea (1964) - תרגום לעברית: מזימות אפלות בבטרסי, תרגם יחיעם פדן, תל אביב: מרגנית, 1981.
Nightbirds on Nantucket (1966) - תרגום לעברית: ציפורי-לילה בננטקט, תרגם יחיעם פדן, תל אביב: מרגנית, 1984.
ג'ואן בנט הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ג'ואן בנט נולדה בניו ג'רזי לשחקנים ריצ'רד בנט ואדריאן מוריסון, אחות קטנה לקונסטנס וברברה שגם הן היו שחקניות.
היא החלה להופיע כילדה בסרטים אילמים כבר ב-1916. ב-1933 שיחקה בסרט "נשים קטנות" לצידה של קתרין הפבורן.
היא שיחקה ביותר מ-70 סרטים וגם בטלוויזיה.
שיא הקריירה שלה היה בשנות ה-40 בסרטים האפלים של פריץ לאנג בהן גילמה אישה פאם פאטאל:
"ציד אדם" (1941) לצידו של וולטר פידג'ן
"האישה בחלון" (1944) לצידו של אדוארד ג'י רובינסון
"רחוב ארגמן" (1945) לצידו של אדוארד ג'י רובינסון
"רגע של פזיזות" (1949) לצידו של ג'יימס מייסון
ב-1950 שיחקה בסרט "אבי הכלה" לצידם של ספנסר טרייסי ואליזבת טיילור ובסרט ההמשך "הרווח הקטן של אבא" (1951).
ב-1955 שיחקה בקומדיה "אנחנו לא מלאכים" לצידם של המפרי בוגרט ופיטר יוסטינוב.
בנט הייתה נשואה ארבע פעמים.
בעלה השלישי היה המפיק ולטר ונגר שהפיק חלק מסרטיה.
ב-1951 הוא נידון למאסר לאחר שירה ופצע את המפיק ינינגס לאנג שבו חשד שהוא מנהל יחסים עם בנט.
לבנט יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד לא רחוק מהכוכב של אחותה קונסטנס.
ג'ואן סינתיה הריסון-בריצקה הייתה שחיינית דרום אפריקאית.
הייתה אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) במשחה ל-100 מטר גב וכך הייתה לשחיינית הראשונה מדרום אפריקה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
הריסון נולדה וגדלה באיסט לונדון, בת להורים ספורטאים, אמה הייתה שחיינית ואביה היה שחקן רוגבי.
באליפות דרום אפריקה בשחייה שנערכה בשנת 1948 היא זכתה בשתי מדליות זהב ב-220 יארד חופשי וב-500 יארד חופשי וקבעה שני שיאים לאומיים חדשים.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-440 יארד חופשי בשיא משחקים חדש של 5:26.4 דקות ומדליית ארד במשחה ל-110 יארד חופשי בתוצאה של 1:10.7 דקות.
בשחייה באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה הריסון במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.3 דקות, לפני חירטייה וילימה מהולנד (1:14.5 דקות) וג'ין סטיוארט מניו זילנד (1:15.8 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.1 דקות, תוצאה זהה ליהודית תמש מהונגריה שזכתה במדליית ארד ולג'ודי אלדרסון מארצות הברית שסיימה במקום החמישי.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה בשנת 1954 היא זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, כסף וארד.
מדליות זהב במשחה ל-110 יארד גב בתוצאה של 1:15.2 דקות ובמשחה שליחות 4x110 יארד חופשי, מדליית כסף במשחה שליחות 3x110 יארד מעורב ומדליית ארד במשחה ל-110 יארד חופשי בתוצאה של 1:08.2 דקות.
בשנת 1956 חזרה הריסון להשתתף בתחרויות וזכתה בשני תוארי אליפות דרום אפריקה, אבל החליטה שלא להשתתף באולימפיאדת מלבורן (1956) ולא הגנה על תוארה.
בשנת 1989 זכתה הריסון להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ואן היגינבות'ם היא האסטרונאוטית האפרו אמריקאית השלישית במספר.
ג'ואן יצאה למשימתה בשנת 2006 ושהתה בחלל במשך כ-308 שעות.
בזמן זה עסקה בהפעלת הזרוע הרובוטית ובביצוע מספר פעולות חשמליות בתחנת החלל הבין לאומית.
ג'ואן היא בוגרת בית הספר התיכון וויטני יאנג מגנט שבשיקגו, בעלת תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל אותו סיימה ב-1987. בעת לימודיה בקולג' הצטרפה ג'ואן לתוכנית INROADS, שהוקמה ב-1970 ומטרתה הייתה לסייע לנשים להשיג משרת הייטק.
במסגרת התוכנית, התקבלה ג'ואן להתמחות בחברת IBM.
ללימודיה, שכללו גם תואר שני בניהול מהמכון הטכנולוגי בפלורידה ב-1992 ותואר שני במערכות החלל מהמכון הטכנולוגי, ג'ואן הצטרפה במטרה להשתלב במערך הטכנולוגי של IBM.
בזמן שחיכתה להצעת עבודת מ-IBM הייתה זאת נאס"א שהציעה לה להגיע אליה למרכז החלל קנדי שבפלורידה – הצעה שג'ואן התקשתה לסרב לה.
עוד לפני סיום לימודיה, בשנת 1987 החלה ג'ואן את הקריירה שלה בנאס"א כאשר שימשה כמהנדסת חשמל בחטיבת מערכות החשמל והתקשורת שבמרכז החלל קנדי בפלורידה.
לאחר כשישה חודשים, התקדמה ג'ואן להיות מובילה בניסוי הקשור למעבורת החלל קולומביה וכמהנדסת פרויקט מסלול גיבוי במעבורת אטלנטיס.
היא השתתפה ב-53 שיגורים במהלך תשע השנים הראשונות שלה במרכז החלל קנדי והייתה אחראית על פרויקטים רבים כמו הכנת סימולציות, צוות גיבוי במערכות רבות וכו'.
בין תפקידיה, הובילה ג'ואן את ניסויי המסלול OV-102 של מעבורת קולומביה.
כמו כן, הוטלו עליה כמה משימות מיוחדות בהן שימשה כעוזרת מטה ההנהלה של התפעול במעבורת והובילה צוות מהנדסים בביצוע תיקונים קריטים במכשירי ההדמיה של המעבורת.
בנוסף, עבדה ג'ואן על תצוגה אינטראקטיבית המדגימה את פעולת מעבורת החלל במרכז המבקרים של מרכז החלל קנדי.
בסוף לימודיה ב־1996, לאחר 9 שנים במרכז החלל קנדי, נבחרה ג'ואן כמועמדת לשמש כאסטרונאוטית על ידי נאס"א ובאוגוסט שלאחר מכן עברה למרכז החלל ג'ונסון שביוסטון, טקסס.
תפקידה של ג'ואן כלל בין היתר בדיקה של מודולים שונים בתחנת החלל הבינלאומית.
המשימה האחרונה של ג'ואן הייתה הובלה של צוות תחנות החלל הבינלאומיות.
במסגרת משימה זו לקחה ג'ואן חלק בצוות STS-116. במקור, התאמנה ושובצה ג'ואן עם צוות STS-117. ב-2002, יום לפני יום ההולדת שלה, קיבלה ג'ואן שיחת טלפון בה נודע לה שמשימתה נדחתה ולאחר שיבוץ מחדש של המשימות ועדכון הצוותים, הועברה לצוות STS-116. מבחינת ג'ואן זה היה הלם.
כל חבריה היו ממשימה מספר 117 ואת חברי משימת 116 לא הכירה כלל.
מראיון איתה, עולה כי התאכזבה לשמוע על שינוי צוות המשימה שלה, כיוון שחברי הצוות שלה מצוות המשימה STS-117 היו חברי נפש שלה.
אולם, לאחר השלמת המשימה – התחברה ג'ואן לצוות "החדש" שלה גם כן .
המשימה התרחשה בשנת 2006 (בין ה-9 ל־22 בדצמבר) שם שהתה בחלל במשך כ-308 שעות (כמעט 13 יום) ונהפכה לאישה האפרו אמריקאית השלישית שהגיעה לחלל.
משימתה הראשית של ג'ואן הייתה להפעיל את הזרוע הרובוטית SSRMS שאחראית על ביצוע התחזוקה וביצוע "תפיסות קוסמיות".
בנוסף, ג'ואן הייתה אחראית על ביצוע פעולות חשמליות בתחנת החלל הבין לאומית והכנת התחנה לקליטה של המודולים של סוכנויות חלל אחרות כמו סוכנות החלל האירופית והיפנית ולהרחבתה העתידית כך שתוכל להכיל שישה אנשים במקום שלושה.
ג'ואן היגינבות'ם נולדה בשיקגו, אילינוי ב-3 באוגוסט 1964 והיא בת לאינז היגינבות'ם (שם האב לא ידוע).
ג'ואן פרשה מעבודתה בנאס"א בנובמבר 2007 לאחר שטסה לחלל לביצוע משימתה במטרה לפתוח קריירה בסקטור הפרטי.
בשנת 2011 עברה לעיר שארלוט ונישאה לחבר מועצת העיר ג'יימס מיטשל.
כיום עובדת ג'ואן כמנהלת בסקטור הפרטי בחברת Collins Aerospace שעוסקת בתעופה מסחרית, עסקית, צבאית וטיסה לחלל – סגירת מעגל עבור ג'ואן .
ג'ואן היא צלמת יוצרת קולנוע ופמיניסטית אמריקאית, המתעדת את חייהם של להט"בים בהקשרים שונים ומגוונים.
ביירן הייתה חברה ב-The Furies Collective, קומונה לסבית שהתקיימה זמן קצר, אך הייתה רבת השפעה.
סרטה, הסרת המחסומים, משמש להכשרת ספקי שירותי בריאות לשיפור השירות ללקוחות לסביות.
סרט אחר, "נשים מתארגנות!; סולידריות, לא צדקה" מתעד את מאמצי הסיוע בניו אורלינס בעקבות הוריקן קתרינה.
אחד מסרטיה הבולטים, "רופאות לסביות מדברות על טיפול וכוח ולמען האהבה והחיים", עדיין מוקרן בבתי ספר לרפואה ברחבי ארה"ב.
סרט אחר שלה, "מצעד 1987 בוושינגטון למען זכויות לסביות והומואים", שודר בטלוויזיה הציבורית האמריקאית.
ביירן הפיקה וכתבה את הסרט A Simple Matter of Justice, שתיעד את המצעד בווישינגטון ב-1993 למען שוויון זכויות ושחרור לסביות, הומואים וביסקסואלים.
הסרט בן השעה זכה לשבחים רבים ונבחר ל"סרטון הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים Reel Affirmations בוושינגטון.
כדי להפיק את היצירה הזו, ביירן שידרה שידור חי משש מצלמות בו זמנית על גבי מסכי ענק שמוקמו בקניון הלאומי וברחבי העולם.
ביירן השלימה תואר ראשון במדעי המדינה בקולג' מאונט הוליוק בדרום האדלי, מסצ'וסטס ב-1966, ותואר שני בתקשורת באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון.
לאחר שלוש שנים של לימודי דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד חזרה בירן לארצות הברית ועבדה בחנות מצלמות ובעיתון בעיר קטנה, שם רכשה מיומנות בצילום שהייתה הבסיס לקריירה העתידית שלה.
בשנות ה-20 המוקדמות לחייה, בירן ואחרות, כולל ריטה מיי בראון ושרלוט באנץ', הקימו את קולקטיב פיורי, ניסוי רדיקלי בהתארגנות בדלנית פמיניסטית לסבית.
למרות שהקולקטיב החזיק מעמד רק כ-18 חודשים, הייתה לו השפעה עמוקה על המחשבה הלסבית בזכות העיתון שלו, The Furies, ופרסומים אחרים.
בקולקטיב החלה ביירן לפתח את כישוריה בצילום, לדבריה: "הייתי צריכה לראות תמונות של לסביות." בשנות ה-70 סיירה בירן בארצות הברית וצילמה לסביות באירועי נשים, החל מפסטיבל המוזיקה של מישיגן וומינ'ס, הפגנות נגד קו קלוקס קלאן, סדנאות כתיבה, אירועי ספורט, קהילות לסביות-בדלניות ומצעדי גאווה הומו-לסביים.
"בכל מקום שבו התאספו לסביות, איפה שיכולתי לצלם, הייתי שם." החל משנת 1979 סיירה ביירן בארצות הברית והציגה את מצגת השקופיות שלה "תמונות לסביות בצילום, 1850 עד היום", הידועה גם בשם "מופע הדייק", בפני קהלים שהורכבו מנשים בלבד.
ספרה הראשון של ביירן נקרא Eye to Eye: Portraits of Lesbians (1979), והוא נחשב ליצירה מהפכנית לתקופתו.
הספר הציג את אוסף התמונות, בהן צילמה לסביות מרקעים וגילאים שונים בארצות הברית, שחיות את חיי היומיום שלהן.
הצילומים שנכללו בספר היו של לסביות בבתיהן מחבקות זו את זו, מקימות משפחה יחד ומראות שהן מאוהבות.
לצד התמונות, ביירן כללה את שמותיהן ואת סיפוריהן האישיים.
החזון של ביירן היה שהספר ישנה את האופן שבו החברה רואה לסביות ויאפשר ללסביות לראות את עצמן מיוצגות בספר.
פרסום ספרה סייע במהפכה של התנועה הלסבית שהתרחשה בשנות ה-70 וה-80 ואיפשר לה לנסוע לחנויות ספרים שמכרו את עבודתה ואף לאוניברסיטאות שביקשו להציג מצגות על ספרה ולתאר את כתיבתה וצילומיה כצלמת פמיניסטית לסבית.
בשנת 1997, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון הציגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודתה JEB, Queerly Visible: 1971–1991. התערוכה הוצגה מאוחר יותר ברחבי המדינה.
בשנת 2011, מוזיאון לסלי-לוהמן לאמנות הומוסקסואלית ולסבית ערך תערוכת רטרוספקטיבה, "לסביות רואות לסביות: בונים קהילה בצילום פמיניסטי מוקדם".
המנטורים שלה כללו את אודר לורד וברברה דמינג.
היא אמרה, "צפיתי בהם, וקראתי את מה שהם כתבו, ותרגמתי את זה לדימויים אותם רציתי לשתף בצורה רחבה ככל האפשר".
בצילום שלה, ג'ואן ניסתה להתנתק ממבני הכוח המסורתיים הקשורים לצילום.
היא העדיפה להשתמש במונח "מוזה" ולא ב"מושא".
היא גם ניסתה לקיים אינטראקציה שוויונית עם ה"מוזות" שלה.
אם, למשל, צילמה אישה עירומה, היא הייתה שואלת אם ברצונה שהיא תהיה עירומה גם כן.
במאמץ להבטיח שדמויות וביטוי עצמי חיוביים יתרחשו מחוץ למה שהיא חשבה למקומות פטריארכליים מסורתיים, בירן כללה את עבודתה ב"On our ", The Washington Blade, Gay Community News, ובעטיפות רבות של אלבומי מוזיקה וספרים.
במשך שנים רבות טיילה ג'ב ברחבי ארצות הברית כשהיא מציגה את מצגות השקופיות מרובות המקרנים שלה והעבירה סדנאות צילום.
בתחילת שנות ה-90 היא עברה ממצגות ליצירת סרטים.
הסרטים עטורי הפרסים של ביירן נראו בערוץ סאנדנס ובתחנות השידור הציבוריות.
היא נשיאת Moonforce Media, חברה ללא מטרות רווח, המפיקה ומפיצה סרטים וסרטונים המאתגרים אנשים לפעול למען צדק חברתי ומעניקה את פרס טי א.
קורין, מענק שנתי ליצרני תקשורת לסביות.
המסמכים והחומרים החזותיים של ביירן מאוחסנים לצמיתות באוסף סופיה סמית', אוסף תולדות הנשים הראשון, בסמית' קולג'.
רבים מתצלומיה ממוקמים בספריית הקונגרס בוושינגטון.
בנוסף, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון מכילה אוסף של תצלומים ששימשו ב - Queerly Visible: 1971–1991.
ב-1995 הפכה בירן למקורבת של המכון לנשים לחופש העיתונות (WIFP).
WIFP הוא ארגון הוצאה לאור אמריקאי ללא מטרות רווח שפועל להגברת התקשורת בין נשים וחיבור הציבור עם צורות מדיה מבוססת נשים.
ביבליוגרפיה של יצירות מאת ג'ואן אי.
ג'ואן א' דונוהיו (נהגֶה ג'וֹאְן ד֫וֹנֶהְיוּ; באנגלית: Joan E.
Donoghue נולדה ב-12 בדצמבר 1956) היא עורכת דין אמריקאית, חוקרת משפטית בינלאומית, פקידה לשעבר במחלקת המדינה האמריקאית והנשיאה לשעבר של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) (ICJ).
היא מונתה לראשונה לשופטת בבית המשפט ב-2010, נבחרה מחדש ב-2014, ונבחרה על ידי שופטי בית הדין הבינלאומי לנשיאת בית הדין ב-2021. היא האישה השלישית שנבחרה לעמוד בראשות בית הדין והאישה האמריקאית הראשונה שנבחרה כנשיאת בית המשפט.
דונהיו סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בהצטיינות בלימודי רוסית וביולוגיה ב-1978. לאחר מכן היא סיימה את הדוקטורט במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1981. מ-1981 עד 1984, היא הייתה עורכת דין במשרד Covington & Burling, והתמקדה בבתי משפט פדרליים ובליטיגציה.
בשנות ה-80 שימשה כעורכת דין-יועצת של ארצות הברית בתיק ניקרגואה נגד ארצות הברית, תיק שהתנהל בשנת 1986 בפני בית הדין הבינלאומי לצדק על רקע תמיכתה של ארצות הברית בלוחמי הגרילה הקונטראס במלחמתם נגד ממשלת ניקרגואה ועל מיקוש נמליה של המדינה.
בית הדין קבע כי ארצות הברית הפרה את המשפט הבינלאומי, ופסק כי עליה לשלם פיצויים לניקרגואה.
אך ארצות הברית סירבה לשלם, ובסופו של דבר ניקרגואה ויתרה על דרישתה.
היא גם שימשה כסגנית היועץ המשפטי של משרד האוצר האמריקאי, ופיקחה על כל ההיבטים של עבודת המחלקה, כולל מוסדות פיננסיים בינלאומיים.
שופטת בבית הדין הבינלאומי לצדק
דונוהיו נבחרה לשופטת בבית הדין הבינלאומי בהאג ב-9 בספטמבר 2010, כדי למלא את המקום שהתפנה עקב התפטרותו של תומאס בורגנטל.
בהתאם לתקנון בית הדין הבינלאומי לצדק, דונוהיו השלימה את שארית תקופת הכהונה שבה נבחר בורגנטל, אשר הסתיימה ב-5 בפברואר 2015.
דונהיו הייתה המועמדת היחידה למשרה של בית הדין הבינלאומי.
בעצרת הכללית, תמכו במינויה 159 נציגים מתוך 167, ושמונה נמנעו.
במועצת הביטחון היא קיבלה את כל 15 הקולות.
דונהיו הושבעה כחברה בבית הדין הבינלאומי ב-13 בספטמבר 2010.
דונהיו הייתה האישה הרביעית שנבחרה להיות חברה בבית הדין הבינלאומי לצדק מאז 1945. כיום מכהנות בבית הדין ארבע נשים מתוך 15 (האחרות הן שוה האנקין, ג'וליה סבוטינדה והילרי צ'ארלסוורת').
בשנת 2014, מונתה דונהיו לכהונה שנייה בבית הדין הבינלאומי על ידי הקבוצה הלאומית האמריקאית של בית הדין הקבוע לבוררות (האג), ונבחרה מחדש עם 156 קולות בסבב הראשון של ההצבעה בבית הדין הבינלאומי.
כשופטת בית הדין הבינלאומי היא הוציאה חוות דעת מנוגדת בתיק ההשלכות המשפטיות של הפרדת ארכיפלג צ'אגוס ממאוריציוס ב-1965, שבו הוציא בית הדין האירופי חוות דעת מייעצת ב-2017 כתגובה לבקשת העצרת הכללית של האו"ם.
בית המשפט ראה בהפרדה של בריטניה את איי צ'אגוס ממאוריציוס ב-1965, שהובילה לגירוש הצ'אגוסים כששניהם היו שטחים קולוניאליים, כבלתי חוקית.
ב-8 בפברואר 2021 נבחרה דונוהיו נבחרה כנשיאה-26 של בית המשפט במקומו של עבדולקאווי יוסוף, לתקופה של שלוש שנים.
היא האישה השנייה שמחזיקה בתפקיד (לצד רוזלין היגינס) והאמריקאית השלישית (לצד סטיבן שוובל וגרין האקוורת').
ב-26 בינואר 2024, חתמה דונוהיו על החלטת בין הדין לדחות את בקשת דרום אפריקה להורות בצו על הפסקת הלחימה ברצועת עזה בטענה לרצח עם.
ההחלטה כוללת מספר צווי ביניים, בהם צווים שמחייבים את ישראל לנקוט את כל האמצעים שבכוחה כדי למנוע רצח עם כהגדרתו באמנה, לאפשר הכנסת סיוע הומניטרי לרצועה ולמנוע הסתה לרצח עם.
ג'ואן מונדייל לבית אדמס הייתה הגברת השנייה של ארצות הברית מ-1977 עד 1981 כאשתו של וולטר מונדייל, סגן הנשיא ה-42 של ארצות הברית.
היא הייתה אמנית וסופרת וכיהנה במועצות המנהלים של כמה ארגונים.
לקידום האמנויות שלה, היא כונתה בחיבה ג'ואן אוף ארט.
ג'ואן אדמס נולדה ב-8 באוגוסט 1930 ביוג'ין, אורגון, אחת משלוש בנותיהם של הכומר ג'ון מקסוול אדמס, כומר פרסביטריאני, ואשתו, אלינור ג'יין הול.
היא למדה בבית הספר Media Friends, בית ספר משולב קוויקרי במדיה, פנסילבניה; בית ספר ציבורי בקולומבוס, אוהיו; ומאוחר יותר אקדמיית סיינט פול ובית ספר סאמיט בסיינט פול, מינסוטה.
ב-1952 סיימה את לימודיה בקולג' מקאלסטר בסנט פול, שם שימש אביה ככומר, עם תואר ראשון בהיסטוריה.
לאחר סיום לימודיה בקולג', היא עבדה במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות ובמכון מיניאפוליס לאמנות.
ב-27 בדצמבר 1955 נישאה ג'ואן לעורך הדין וולטר "פריץ" מונדייל במיניאפוליס, אותו פגשה בבליינד דייט.
טד מונדייל (נולד ב-12 באוקטובר 1957), פוליטיקאי ממינסוטה, לשעבר סנאטור מדינתי ומועמד לתפקיד מושל מינסוטה ב-1998.
אלינור ג'יין מונדייל פולינג (19 בינואר 1960 – 17 בספטמבר 2011), אשת טלוויזיה ורדיו שמתה מסרטן המוח בגיל 51.
ויליאם הול מונדייל (נולד ב-27 בפברואר 1962), עוזר התובע הכללי, משרד התובע הכללי של מינסוטה (1990–2000)
בשנת 1964, וולטר מונדייל החליף את יוברט האמפרי כסנאטור אמריקאי, וכיהן עד 1976, כאשר המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ימי קרטר בחר בו כשותף שלו בהתמודדותו המוצלחת לנשיאות.
לאחר מכן, ג'ואן מונדייל הפכה לגברת השנייה, והחליפה את הפי רוקפלר, במהלך כהונתו של בעלה כסגן נשיא מ-1977 עד 1981. היא ובעלה הפכו גם לגברת השנייה וסגן הנשיא הראשונים שגרו במעגל מצפה הכוכבים מס' 1. היא הוחלפה בתור הגברת השנייה על ידי ברברה בוש.
ג'ואן מונדייל הייתה תומכת בתיקון לשוויון זכויות ולעיתים קרובות העניקה את תמיכתה בפומבי למטרה.
וולטר מונדייל הפסיד בבחירות, והוא ומשפחתו חזרו למינסוטה, שם חיו עד כהונתו כשגריר ארצות הברית ביפן מ-1993 עד 1996, ולאחר מכן חידש את עיסוקו בעריכת הדין במיניאפוליס.
ג'ואן מונדייל הייתה מתרגלת, פטרונית ותומכת באמנויות לכל החיים, והכינוי שלה 'ג'ואן אוף ארט' היה מחווה כנה.
כקדרת מוכשרת, למדה אמנות בקולג', ולאחר מכן עבדה בגלריות, לפני שעברה לוושינגטון כאשת סנאטור ב-1964, והובילה סיורים מודרכים בגלריה הלאומית לאמנות.
ב-1972 היא כתבה ספר "פוליטיקה באמנות", ובחנה כיצד משתקפת פרשנות פוליטית ביצירות אמנות.
מאוחר יותר היא ערכה באופן קבוע סיורים כמדריכה לחברה של החברה אלן פרוקסמיר (אשתו של הסנאטור הדמוקרטי מוויסקונסין ויליאם פרוקסמיר).
מאוחר יותר, כגברת השנייה, היא הפכה את אחוזת סגן הנשיא לחלון ראווה של אמנות אמריקאית, עם יצירות של אמנים כולל רוברט ראושנברג, אדוארד הופר, לואיז נבלסון ואנסל אדמס.
בשלב זה, היא גם כיהנה כיושבת ראש המועצה הפדרלית לאמנויות ומדעי הרוח.
כאשתו של שגריר ארצות הברית ביפן, היא קידמה בהתלהבות הבנה בין-תרבותית באמצעות אמנות, עיצבה מחדש את השגרירות בציורים אמריקאים וארגנה סיורים עם מדריך דו-לשוני.
היא למדה אמנות יפנית, והרשימה את ראש עיריית קיוטו בכך שהגישה לו קערת קרמיקה שהכינה בעצמה בסגנון מאשיקו המסורתי.
היא הייתה המחברת של "מכתבים מיפן", אוסף של חיבורים על החיים מעבר לים שפורסם ב-1998.
חזרה למינסוטה, מונדייל המשיכה לייצר כלי חרס משלה ולקדם את האמנויות.
היא כיהנה במועצות המנהלים של תזמורת מינסוטה, מרכז ווקר לאמנות, מכללת מקאלסטר והגלריה הלאומית לפורטרטים.
בשנת 2004, מרכז הטקסטיל במיניאפוליס העניק לכבודה חלל תצוגה, גלריית ג'ואן מונדייל.
היא גם שימשה כחברה בוועדה המייעצת לבולים של מנהל הדואר הכללי בין השנים 2005 ל-2010.
ב-2 בפברואר 2014, משפחתה של מונדייל הודיעה שהיא נכנסה לטיפול בהוספיס עקב מחלת אלצהיימר.
היא מתה במתקן טיפול במיניאפוליס למחרת, בגיל 83. שרידיה נשרפו.
ג'ואן-בנג'מין גאבה הוא ג'ודוקא צרפתי ממוצא מרטיניקי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
גאבה הוא סגן האלוף האולימפי מאולימפיאדת פריז (2024).
גאבה החל את דרכו בענף הג'ודו בשנת 2008.
הוא השתתף באליפויות העולם בודפשט 2021, טשקנט 2022 ודוחה 2023, כשבשלושתן סיים עם מדליית כסף במסגרת תחרות הנבחרות המעורבות.
בנובמבר 2023, הוא הוכתר לאלוף צרפת בקטגוריית המשקל שלו לאחר שגבר בגמר על גיום צ'יין.
באפריל 2024, גאבה זכה במדליית הארד במסגרת אליפות אירופה, שהתקיימה בזאגרב, קרואטיה.
באותה האליפות, הוא זכה גם במדליית הזהב ביחד עם הנבחרת הצרפתית לאחר שהאחרונה ניצחה את נבחרת הג'ודו הגאורגית במסגרת תחרות הנבחרות המעורבות.
באולימפיאדת פריז (2024) גאבה זכה במדליית הכסף זאת לאחר שהפסיד בגמר להידאייט היידרוב האזרי.
בנוסף, הוא הוסיף למאזן המדליות שלו גם מדליית זהב באולימפיאדה זו כאשר נבחרתו גברה על נבחרת הג'ודו היפנית במסגרת תחרות הנבחרות המעורבות.
ג'ואן פלורייט הייתה שחקנית קולנוע אנגלייה.
במהלך קריירה של שישה עשורים זכתה פלורייט בין היתר בפרס טוני ובשני פרסי גלובוס הזהב (באותה שנה), והייתה מועמדת לפרס אוסקר, פרס אמי ולשני פרסי באפט"א.
ג'ואן פלורייט נולדה בלינקולנשייר שבאנגליה.
את הכשרתה בתיאטרון רכשה באולד ויק בלונדון.
הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה ב-1951 ובלונדון הופיעה לראשונה ב-1954. ב-1956 הצטרפה לקבוצת התיאטרון "English Stage Company".
בקולנוע שיחקה לראשונה ב-1957 בתפקיד קטן בסרטו של ג'ון יוסטון מובי דיק.
בשנת 1958 שיחקה לצד מי שיהיה בעלה, לורנס אוליבייה, במחזה "הבדרן" מאת ג'ון אוסבורן.
הם הופיעו יחד גם בגרסה הקולנועית של "הבדרן" ב-1960. עוד הופיעה לצד בעלה בסרט "שלוש אחיות" מ-1970, שאותו אוליבייה גם ביים.
ב-1961 זכתה פלורייט בפרס טוני על הופעתה בברודוויי במחזה "טעם הדבש".
בשנות השישים גידלה את משפחתה והופיעה פחות על הבמה.
בשנות השבעים חזרה לשחק לצידו של אוליבייה בתיאטרון ובתוכניות טלוויזיה.
בקולנוע שיחקה ב-1977 בסרט אקווס בכיכובו של ריצ'רד ברטון.
מאז 1982 הופיעה בשורה ארוכה של סרטי קולנוע וטלוויזיה, בהם בלט כשרונה להתאים את המבטא שלה לדמות שהיא מגלמת.
ב-1992 הייתה מועמדת לפרס אוסקר וזכתה בפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה בסרט "אפריל הקסום".
ב-1993 גילמה בסרט "אחרון גיבורי הפעולה" תפקיד של מורה.
עוד הופיעה בסרטו של פרנקו זפירלי "ג'יין אייר" ובסרט "אהבותיו של פיקאסו".
ב-1999 שחקה בסרט נוסף של זפירלי "תה עם מוסוליני" לצידן של מגי סמית', ג'ודי דנץ' ושר.
פלורייט נישאה ב-1953 לרוג'ר גייג' ממנו התגרשה ב-1960. שנה אחר כך נישאה ללורנס אוליבייה לאחר שזה התגרש מוויוויאן לי.
לזוג נולדו שלושה ילדים, ריצ'רד קר, טמסין-אגנס-מרגרט וג'ולי-קייט.
פלורייט הייתה נשואה לאוליבייה עד מותו ממחלת הסרטן ב-1989.
ב-1960 קיבלה את אות Commander of the British Empire, ועם נישואיה ללורנס אוליבייה שהיה בעל תואר אבירות הייתה לליידי אוליבייה.
ב-1970 כשקיבל אוליבייה את התואר ברון, קבלה כאשתו את התואר ברונית.
Wrong גברת קרופורד ג'יין אייר Jane Eyre גברת פיירפקס 1997 רגשי אשמה The Assistant גברת אידה בובר 1998–1999 Encore!
Palfrey at the Claremont גברת פלפרי על פי ספר של אליזבת טיילור 2006 Goose on the Loose ביאטרי פיירפילד ג'ורג' הסקרן Curious George מיז פלאשבוטום 2008 עלילות ספיידרוויק The Spiderwick Chronicles לוסינדה ספיידרוויק 2009 Knife Edge מרג'ורי
ג'ואן סאת'רלנד הייתה זמרת אופרה אוסטרלית שנודעה בתרומתה לתחיית שירת הבל קאנטו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
ג'ואן סאת'רלנד (הגייה מדויקת: סאד'רלנד) נולדה בסידני.
אמה הייתה מצו סופרן שוויתרה על הקריירה שלה.
סאת'רלנד למדה רבות מאמה, שעמה נהגה לשיר ולהאזין לתקליטים רבים.
היא למדה בבית ספר אנגליקני לבנות, ובגיל 18 החלה לימודי זמרה מקצועיים.
הופעתה הראשונה באוסטרליה הייתה בתפקיד "דידו" בדידו ואניאס של פרסל, בשנת 1952. לפני כן, בשנת 1949, זכתה בתחרות החשובה ביותר באוסטרליה, "אריית השמש", ונסעה ללונדון ללמוד בבית הספר לאופרה של הקולג' המלכותי למוזיקה.
בשנת 1951 השתתפה באופרה "יהודית" (Judith) מאת יוג'ין גוסנס.
הופעתה הראשונה באירופה הייתה ב-18 באוקטובר 1952, בחליל הקסם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
בנובמבר של אותה שנה הופיעה עוד ארבע פעמים בקובנט גארדן, ב"נורמה" של בליני, בתפקיד "קלוטילדה", עם מריה קאלאס בתפקיד נורמה.
בראשית הקריירה שלה הוכשרה לשיר כסופרן דרמטי וגנריאני, בעקבות קירסטן פלגסטד, שהייתה בעיניה הזמרת הטובה ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1953 שרה את התפקיד הראשי הראשון שלה בבית האופרה המלכותית: אמליה, ב"נשף המסכות" של ורדי.
באותה שנה הופיעה בביצוע הבכורה העולמי של "גלוריאנה" מאת בריטן.
בשנת 1954 נישאה למנצח והפסנתרן ריצ'רד בונינג.
הוא שכנע אותה להתמקד ברפרטואר הבל קאנטו, הואיל וחשה בנוח בצלילים גבוהים ובקולורטורה.
משנת 1954 עד 1958 שרה בהצלחה רפרטואר רחב, מתפקידי קולורטורה ועד לתפקידים דרמטיים: "אווה" ב"מייסטרזינגר" של וגנר, "אגתה" ב"קלע החופשי" של ובר, "דסדמונה" באותלו ו"ג'ילדה" ב"ריגולטו" של ורדי, "דונה אנה" בדון ג'ובאני של מוצרט ועוד רבים אחרים.
בשנת 1957 הופיעה לראשונה בתפקיד "אלקינה" של הנדל, שבו החלה את עבודתה בגילוי אופרות שכוחות מן הבארוק והבל קאנטו.
בשנת 1958 שרה בתפקיד "מאדאם לידואן" בהצגת הבכורה באנגליה של "הדיאלוגים של הכרמליטיות" מאת פרנסיס פולנק.
בשנת 1959 הוזמנה סאת'רלנד לשיר את "לוצ'יה די למרמור" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בהפקה בניצוח טוליו סראפין ובבימוי פרנקו זפירלי.
הייתה זו פריצת דרך בקריירה של סאת'רלנד, והופעתה בסצנת השיגעון המפורסמת הקנתה לה מעמד של כוכבת.
בשנת 1960 הקליטה את האלבום "אמנות הפרימה דונה", הנחשב עד היום לאחד מאלבומי האופרה המומלצים ביותר מאז ומעולם.
אלבום זה, הכולל אוסף של אריות קולורטורה, מציג את סאת'רלנד הצעירה במיטבה בראשית הקריירה שלה.
בשנת 1960 כבר נודעה סאת'רלנד כפלא ווקאלי וכדיווה גדולה.
היא שרה את לוצ'יה, בהצלחה גדולה, בפריז ובהמשך בלה סקאלה ובמטרופוליטן אופרה.
ב-1960 הגישה ביצוע מעולה של "אלקינה" בלה פניצ'ה בוונציה, ושם זכתה לכינויה "לה סטופנדה" (הנהדרת).
הכינוי דבק בה ותוך זמן קצר הייתה סאת'רלנד ל"נהדרת" בכל רחבי העולם.
ב-1960 גם הופיעה לראשונה בארצות הברית, עם "אלקינה" באופרה של דאלאס.