tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במצב דברים מעין זה בית המשפט מעביר מסר שההתנהגות או המחדל שבוצעו אינם נורמטיביים.
כלומר, בבסיס ההחלטה עומדת אמירה מוסרית שאין מקום למעשה או מחדל מעין אלו בחברה.
ייתכן אף שהמעשה או המחדל מוגדרים כעבירה פלילית, שבקיומה חייב הנאשם בעונש מאסר או קנס כפי שקבוע בחוק העונשין (תשל"ז-1977) או בחוקים נוספים שקובעים עבירות פליליות.
פיצויים מוגברים הם סוג נוסף של פיצויים, אשר בדומה לפיצויים העונשיים ערכם גבוה מהנזק.
פרופ' אהרן ברק, בחיבורו על פיצויים עונשיים, עומד על ההבדל בין שני סוגי הפיצויים.
פיצויים מוגברים נפסקים על מנת לפצות את הניזוק על נזק שנגרם לו ושאינו רכושי.
דיני הנזיקין מכנים נזק שכזה כנזק לא ממוני, מאחר שהוא פוגע בשמו הטוב או ברגשותיו של אדם.
בשל אופיו, נזק זה אינו ניתן להערכה כספית מדויקת, ובית המשפט פוסק סכום שלהערכתו משקף את הפגיעה.
בהערכת הנזק בית המשפט מתחשב בנסיבות שבהן בוצעה העוולה ובחומרת הפגיעה.
ככל שהתנהגותו של המזיק פסולה יותר בשל הביטויים בהם השתמש, המעשים בהם נקט ובשל כוונתו הזדונית, כך תהא הפגיעה חמורה יותר והפיצוי גבוה יותר.
במילים אחרות, בחינת חומרת התנהגות המזיק מגבירה את הערכת הנזק ומגדילה בהתאמה את סכום הפיצוי הניתן.
בחינה זו מתבצעת בדומה לנעשה בהטלת פיצויים עונשיים, שבפסיקתם מתחשב בית המשפט בהתנהגותו של המזיק שביצע עוולת כוונה או זדון.
על אף הדמיון בין פיצויים מוגברים לפיצויים עונשיים, קיים ביניהם שוני הטמון בנקודת המוצא שבהטלתם.
המוקד בפיצויים עונשיים הוא המזיק והתנהגותו והרצון להענישו ולהרתיעו כאמור.
מנגד, הניזוק והנזק שנגרם הם שקובעים את גובה הפיצויים המוגברים, אשר מוגדל עקב התנהגות המזיק.
פרופ' ברק כותב כי בשונה מסכום הפיצויים העונשיים, סכום הפיצויים המוגברים מהווה הערכה כנה של הנזק, שמעשי המזיק הגבירו אותו ובשל כך גדל סכום הפיצויים.
לתשלום הפיצויים משמשות שתי חלופות:
תשלום עתי: תשלום הפיצויים נפרס לאורך תקופה.
תשלום חד-פעמי: תשלום הפיצויים ניתן לניזוק בבת אחת.
בעת פסיקה למתן פיצויים חד-פעמיים, מלוא סכום הפיצויים שנפסק ניתן לניזוק ללא דיחוי, בגין תקופת הפיצויים המשוערת כולה.
לעומת זאת, בפסיקה למתן פיצויים עתיים, רק נזק שנגרם בעבר והוכח מפוצה באופן מידי.
בנוסף נקבעים תשלומים תקופתיים, כפיצוי על הנזק המתמשך.
בפסיקה לפיצויים עתיים, לניזוק נשמרת הזכות לשינוי סכום הפיצויים כאשר חל שינוי שמצדיק זאת.
לעיתים פוסק בית המשפט על תשלום פיצוי סמלי, בסכום מזערי (כגון שקל אחד).
בפיצוי כזה מביע בית המשפט את דעתו, שאף כי התובע צודק בתביעתו, ולכן חייב בית המשפט לקבוע פיצוי, הרי הנזק פעוט ביותר (או שמשיקולים אחרים אין להחמיר עם הנתבע).
בתביעה שהגיש איתמר בן-גביר נגד אמנון דנקנר, על שכינה אותו "נאצי מלוכלך" בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", נפסק שבדברים אלה של דנקנר יש משום לשון הרע, ועל כן עליו לפצות את בן גביר בסכום של שקל אחד ().
חוקים אחדים מקנים לנפגע מהפרתם זכות לפיצוי ללא הוכחת נזק.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה מעניק לבית הדין לעבודה סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין אפליה האסורה בחוק זה ובגין הטרדה מינית בעבודה.
חוק זכויות היוצרים מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת זכויות יוצרים עד לסך של 100,000 ש"ח.
חוק איסור לשון הרע מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין לשון הרע עד לסך של 50,000 ש"ח.
חוק עוולות מסחריות מעניק לבית המשפט ולבית הדין לעבודה סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין עוולה מסחרית עד לסך של 100,000 ש"ח.
חוק הגנת הפרטיות מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת פרטיות עד לסך של 50,000 ש"ח.
חוק הגנת הצרכן מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת הוראות שונות הקבועות בחוק על ידי ספק שירות כלפי צרכן עד לסך של 10,000 ש"ח, ועד לסך של 50,000 ש"ח במקרה של הפרה מתמשכת.
החוק למניעת הטרדה מינית מעניק לבית הדין לעבודה ולבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הטרדה מינית עד לסך של 120,000 ש"ח.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת הוראות החוק בנושא נגישות או הפליה עד לסך של 50,000 ש"ח.
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפליה עד לסך של 50,000 ש"ח.
פיצויי פיטורים הם פיצויים המשולמים לעובד עם סיום עבודתו, ובעיקר עם פיטוריו, כפיצוי על אובדן מקור פרנסתו.
בהתאם לפקודת מס הכנסה פיצויי הפיטורים הם חלק ממענק פרישה, הכולל תשלומים נוספים הניתנים לרגל הפסקת העבודה.
פיצויי הפיטורים יכולים להצטבר לסכומים גבוהים שהמעסיק יתקשה לשלמם.
על כן, בחלק מהמדינות שחייבו פיצויי פיטורים הונהגו הסדרים משלימים להבטחת תשלום הפיצויים.
בבלגיה, צרפת וספרד הונהגה קרן ממשלתית שגבתה מס מיוחד מהמעסיקים לצורך תשלום פיצויי פיטורים לעובדים שמעסיקם פשט רגל.
תשלום דומה נהוג על ידי המוסד לביטוח לאומי בישראל.
במדינות רבות נקבעה חובה על המעסיק להבטיח את פיצויי הפיטורים בקופה חיצונית או דרך ביטוח.
חוקי העבודה בארצות הברית אינם מחייבים תשלום פיצויי פיטורים לעובד המפוטר – זהו נושא להסכם בין העובד למעסיקו.
הסכמי פרישה כוללים לעיתים גם הגבלה של זכות העובד לעבוד אצל מתחרים של מעסיקו, וכן ויתור על כל תביעה כלפי המעסיק.
חלק מההסכמים קובעים תשלום חודשי לעובד עד למציאת מקום עבודה חדש.
בממלכה המאוחדת תשלום פיצויי פיטורים לעובד המפוטר מוסדר בחוק.
הזכות לפיצויים קמה לאחר השלמת שתי שנות עבודה.
גובה הפיצויים מחושב לפי הוותק של העובד, והוא גדל ככל שהעובד מבוגר יותר.
גובה הפיצויים מכוח החוק מוגבל ל-16,320 לירות שטרלינג (באפריל 2021).
פיצויי פיטורים עד לסך של 30,000 ליש"ט פטורים ממס.
באיטליה עובד זכאי לפיצויי פיטורים בסיום עבודתו, ללא תלות בסיבה לסיום העבודה.
הסדרתם של פיצויי הפיטורים בישראל נעשית בחוק פיצויי פיטורים, התשכ"ג–1963 והתקנות שהותקנו מכוחו.
הזכות הבסיסית לקבלת פיצויי פיטורים קבועה בסעיף 1 לחוק: "מי שעבד שנה אחת ברציפות – ובעובד עונתי שתי עונות בשתי שנים רצופות – אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד ופוטר, זכאי לקבל ממעסיקו שפיטרו פיצויי פיטורים".
בהסכמי פרישה מובטח לעיתים לעובד סכום פיצויים מוגדל, הנקוב באחוזים מהסכום הנדרש בחוק.
פיצויים בשיעור 200% למשל, הם פיצויים שגובהם כפול מהנדרש בחוק.
בהתאם לכך, פיצויי פיטורים פטורים מדמי ביטוח לאומי ומדמי ביטוח בריאות.
סעיף 9(7א) לפקודת מס הכנסה מעניק פטור ממס הכנסה למענק פרישה, שהוא מכלול התשלומים שניתנו לעובד עקב הפסקת עבודתו, ובהם בעיקר פיצויי הפיטורים.
פטור זה מוגבל לתקרה המהווה את הסכום הנמוך מבין:
קיימות דרכים נוספות להקטנת מס ההכנסה על פיצויי פיטורים.
קבלת פטור ממס לפיצויי פיטורים עלולה לפגוע בזכות לפטור ממס לפנסיה.
פיצוי היקס הוא עקרון בכלכלה, בתחום תורת המחירים, שמטרתו לאפשר לכלכלן להבין את גודל השפעת עקרון ההכנסה על החלטות הקניה של הצרכן לאחר שינוי מחירים.
זהו כלי חישובי והפעולות בו הם במסגרת מודל כלכלי ואינן מתרחשות במציאות.
על פי העיקרון יש לפצות את הצרכן במודל על עליית מחירים או לנכות מהכנסתו לאחר ירידת מחירים על מנת להחזיר את הצרכן לתועלת ההתחלתית שלו לאחר שינוי המחירים.
כך מוציאים מהמודל את השפעת עקרון ההכנסה ונשארים עם השפעת עקרון התחלופה על הצרכן בלבד.
יחד עם הבנה של גודל עקרון התחלופה ניתן, על פי התאוריה הכלכלית, להבין בשלמות את גודלם של המרכיבים המשפיעים על החלטת הצרכן לשינוי צריכתו העתידית בעקבות השינוי במחירים.
בעזרת היקס ניתן בנוסף למצוא את עקומת הביקוש המפוצה.
פיצוי היקס קרוי על שם הכלכלן הבריטי ג'ון היקס.
"פיצה פצה" הייתה פיצרייה ישראלית באבן גבירול 102 בתל אביב, שהתפרסמה בזכות היותה אחד העסקים הראשונים בארץ שהעסיק עובדים עם מוגבלויות בולטות לעין.
הפיצריה הוקמה על ידי סוזאנה ושלומי סלומון, שלמדו בישול באיטליה והקימו מאוחר יותר גם את המסעדה "Amore Mio" הסמוכה.
"פיצה פצה" הייתה אחת המסעדות הוותיקות במרכז רחוב אבן גבירול, שהתפתח מאז שנות ה-90 כמרכז תוסס של מסעדות רבות.
בתחילת שנות ה-90 פנו אליהם במקרה נציגי פרויקט "תעסוקה בדרך אחרת" של אקים, הפועלים לשלב אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית בעבודות שונות, בעקבות מודעת דרושים כללית שפרסמו.
תחילה העסיקה הפיצריה צעירה אחת עם מוגבלות שכלית התפתחותית בשטיפת כלים, אולם לאחר מספר שבועות החליטו לאפשר לה גם למלצר.
עם הזמן לקוחות שמצאו עניין במסעדה בה מועסקים אנשים עם מוגבלות חזרו אליה, גם מסיבה זו.
צוות המלצרים עם המוגבלויות גדל עם הזמן, והפיצריה הפכה לשם דבר.
בעלי המסעדה זכו לאות "בזכות" מטעם אקים, והמסעדה המשיכה להעסיק מלצרים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, עד שנסגרה בשנת 2021 בעקבות המשבר הכלכלי של מגפת הקורונה.
פיצה מורגנה הוא ספר-קומיקס מאת אורי פינק.
במוקד הספר ברי רביד, שהזמנה תמימה של פיצה הובילה אותה להרפתקה צבעונית, מסוכנת, עתירת מסתורין ודמיון.
המשלוח הוביל את רביד למפגשים עם יצורים שונים ומשונים, ביניהם מעין טרול העונה לשם "חרונק".
על תושבי עולם הקסם, אליו נקלעה הגיבורה, חל איסור לתקשר עם עולמנו, וחוק זה נאכף בנחישות.
במהלך הסיפור ברי ושליחת הפיצה נמלטות מאימת אחד המשגיחים האוכפים חוק זה, בעזרת מסע מאתגר על גבי מטאטא.
בסופו של דבר בארי עמדה במשימתה ומסעה הגיע לקיצו.
פיצה קומפני היא רשת מזון מהיר תאילנדית רב-לאומית אשר מתמקדת בהכנת פיצות ומאכלים איטלקיים-אמריקאיים ובסיסה בבנגקוק, תאילנד.
לה סניפים ברחבי יבשת אסיה, וגם בישראל.
הרשת נוסדה ב-1980 כזכיין של רשת המזון פיצה האט בתאילנד והסניף הראשון הופעל בעיר פאטאיה.
ב-2001 הגיע חוזה ההתקשרות בין הצדדים לסיומו והחברה עברה מיתוג מחדש תחת שמה הנוכחי.
כשלוש שנים אחרי כן, נפתח הסניף הראשון של הרשת שאינו בתאילנד והיא החלה להפעיל סניפים רבים ביתר העולם.
נכון ל-2016, פיצה קומפני היא רשת הפיצות הגדולה ביותר בתאילנד ורשת המזון המהיר התאילנדית הגדולה ביותר.
מדינה שנת פתיחת הסניף הראשון ערים 1980 פריסה ארצית סין 2004 בייג'ינג, שאנגחאי 2005 קואלה לומפור, פנאנג, סאראווק, מלאקה ופחנג 2006 פנום פן וסיאם ריפ 2007 דמאם, אלח'בר, ג'דה וריאד 2007 אבו דאבי ודובאי 2011 ויינטיאן 2011 ראשון לציון 2011 האנוי 2012 טהראן 2014 יאנגון 2017 מאלה
פיצוח פחמימנים (Hydrocarbons Cracking) הוא תהליך כימי של שבירת שרשרות פחמימנים ארוכות לשרשרות קצרות בריאקטורים הנקראים פצחנים (Crackers).
לתהליך זה ערך כלכלי רב מכיוון שהוא הופך מוצרי נפט זולים וכבדים (כמו מזוט ושאריות זיקוק - Residual) לחומרים בעלי ערך כלכלי גבוה כמו סולר, קרוסין, נפטא ועוד.
נהוג לחלק את תהליך הפיצוח לשני סוגים: פיצוח תרמי ופיצוח קטליטי.
בבתי הזיקוק בארץ מותקנים פצחנים משני הסוגים.
תהליך זיקוק הנפט הגולמי סיפק תוצרי אנרגיה לתעשיות השונות (גז פחמימני לבישול, למנועי גז ולתעשייה הפטרוכימית, בנזין למכוניות, קרוסין למטוסים, סולר למנועי דיזל וכו').
בין השאר סיפקה תעשיית הנפט תזקיקים כבדים (בעיקר מזוט) לתחנות הכוח.
תזקיקים אלו, המופקים מתחתית עמודת הזיקוק, נמכרו במחיר נמוך לתחנות כוח ושימשו לשריפה בתנורים על מנת לייצר קיטור וחשמל.
תזקיקים אלו כוללים חומרים מזהמים כגון גופרית וחנקות ולכן שריפתם מביאה לזיהום אוויר רב.
עם החמרת התקנים הבינלאומיים לזיהום אוויר נדרשו תחנות הכוח להתאים עצמן לחוקים אלו על ידי מעבר לדלקים קלים ונקיים יותר, לפחם ולגז.
תהליכים אלו הקטינו את הביקוש למוצרים כבדים ואילצו את בתי הזיקוק להתמודד עם השינוי.
הפתרון שנעשה בו שימוש בתעשייה הוא פיצוח התזקיקים הכבדים לתזקיקים קלים ולגזים בהם ניתן להשתמש בתעשיות אחרות (כגון הפטרוכימיה).
תהליך זה הומצא ב-1891 על ידי המהנדס הרוסי ולדימיר שוחוב.
בתהליך, המבוצע בריאקטור בלחץ גבוה, מחממים את הפחמימנים לטמפרטורה גבוהה שגורמת לפירוק השרשרת הפחמימנית לשרשרות קצרות יותר, לגזים ולמימן.
התהליך הוא תהליך רציף המבוצע בריאקטור, כשקיטור מוזרק לתהליך על מנת לשפר את הפיצוח.
תהליך זה השיג את מטרתו, אך דרש הגעה לטמפרטורות גבוהות מאוד, דבר שגרם לאחוז גבוה של פחם (Cock) ולתפוקה נמוכה (Low Yield).
השימוש בקטליזטור בתעשיית הנפט נוסה כבר ב-1915 אך רק ב-1936 נעשה בו שימוש בהיקף תעשייתי.
התהליך הקטליטי הרציף משפר את התהליך התרמי על ידי שימוש בקטליזטור.
הקטליזטור מזרז את התהליך הכימי ומאפשר פיצוח פחמימנים בטמפרטורות נמוכות יותר מהנדרש בתהליך התרמי הקונבנציונלי דבר המביא להקטנת הפיחום (Cocking) ולהגדלת יעילות התהליך.
כחלק מהתהליך הרציף, עובר הקטליזטור תהליך רענון רציף בטמפרטורה גבוהה שמנקה את הפחם המצטבר על גרגרי החומר.
פצחן קטליטי כולל 4 יחידות עיקריות:
ריאקטור פיצוח (Reactor) - בו מתבצע פיצוח הפחמימנים הכבדים לאחר מגע עם קטליזטור לוהט.
ריאקטור ריענון (Regenerator) - בו מרוענן הקטליזטור המשומש על ידי שריפת מעטה הפחם, שנוצר עליו במהלך הפיצוח, בטמפרטורה גבוהה בעזרת אוויר חם.
מדחסי אוויר/טורבינות גז - משמשים להזרמת כמויות אוויר גדולות הנדרשות לתהליך הרענון
עמודת זיקוק - משמשת להפרדת הפחמימנים המפוצחים לפרקציות השונות
פיצויי מלחמה הם פיצויים המשולמים על ידי צד אחד או יותר ליתר הצדדים לאחר מלחמה בין הצדדים.
הפיצויים מיועדים לפצות על נזקים והוצאות ובדרך כלל מוכתבים על ידי המנצחים למנוצחים.
הפיצויים יכולים לבוא לידי ביטוי בתשלומים או בהעברת בעלות על טובין, אך לא בהעברת ריבונות על טריטוריות.
הנוהג לחייב מנוצחים בפיצויי מלחמה קיים עוד מימי קדם, אלכסנדר מוקדון גבה פיצויי מלחמה וקרתגו שילמה לרפובליקה הרומית פיצויי מלחמה לאחר המלחמות הפוניות.
תשלום פיצויי מלחמה מוטל רק כשיש צד מנצח וצד מנוצח, אם אין הכרעה ברורה, כמו במלחמת איראן–עיראק, לא נקבעו תשלומי פיצויי מלחמה, למרות שהיו נזקי מלחמה גדולים מאוד.
דוגמאות בהן הוטלו פיצויי מלחמה משמעותיים
בהסכם שימונוסקי סין המובסת נאלצה לשלם פיצויים ליפן ולוותר לטובתה על האי פורמוזה ועל חצי-האי ליאודונג, שנמצא מדרום למנצ'וריה.
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה, על פי תנאי הסכם פרנקפורט (1871) צרפת המובסת נאלצה להעביר לגרמניה את מחוז אלזס-לורן ולשלם פיצויים בגובה של 5 מיליארד פרנק.
הכוחות הגרמניים נשארו בחלקים של צרפת עד שהתשלום האחרון של השיפוי שולם בספטמבר 1873, (לפני המועד המתוכנן).
אחרי מלחמת העולם הראשונה הוטל על גרמניה תשלום פיצויים כבדים, שגרמו לאינפלציה חריפה ולעליית רגשות לאומיים שהובילו לעליית המפלגה הנאצית לשלטון.
בנוסף להם הוטלו בחוזה ברסט-ליטובסק תשלומי פיצויי מלחמה על רוסיה, אולם סעיף זה בחוזה בוטל באופן חד-צדדי על ידי הממשלה הבולשביקית זמן קצר לאחר מכן, ובהסכם רפאלו (1922) הדרישה לפיצויים בוטלה רשמית.
ובחוזה ניי הוטל על בולגריה לשלם פיצויים לרומניה, לממלכת יוגוסלביה וליוון.
פיצוי לנפגע עבירה הוא תשלום המושת על אדם במשפט פלילי כעונש ומועבר לנפגע העבירה.
הדיעות חלוקות בשאלה האם הפיצוי הוא פיצוי אזרחי הנלווה להליך הפלילי, או פיצויים עונשיים כעונש פלילי המשולמים לנפגע \ נפגעת העבירה.
הדעה הרווחת כיום בבתי המשפט היא שהפיצוי בהליך הפלילי אינו מחליף את הפיצוי המגיע בהליך הנזיקי, הדעות לגבי מטרת הפיצוי בהליך הפלילי חלוקות.
השופטת דפנה ברק ארז כתבה:
"פיצוי זה נועד, בראש ובראשונה, להעניק תרופה ראשונית ומיידית לנפגעת."
לשיטה זאת, דרך המלך לקבלת פיצוי מלא על הנזקים שנגרמו הוא בהליך אזרחי נפרד.
אולם יש מעטים החולקים על עמדה זאת וטוענים שהמטרה היא לתת פיצוי לנפגעים, שברובם לא יגישו תביעה אזרחית נפרדת.
בפקודת החוק הפלילי המנדטורי נכלל הפיצוי כאחד העונשים שניתן להשית על מורשע בדין.
האפשרות להשית על אדם שהורשע בעבירה פיצוי לנפגע, הועברה לתיקון לחוק העונשין (דרכי ענישה) שחוקק בשנת 1954. סעיף 31 של החוק קבע:
" הורשע אדם בעבירה, רשאי בית המשפט לחייבו לשלם לאדם שניזוק על ידי העבירה ולא השים עצמו צד אזרחי לקובלנה, סכום שלא יעלה על 500 לירות בתורת פיצוי על הנזק או הסבל שנגרם לו."
סכום זה עודכן במהלך השנים ל-1500 לירות, אולם לא נעשה שימוש רב בסעיף.
בתחילת 1980 תוקן חוק העונשין וסכום הפיצוי הועלה ל-50,000 לירות.
"ההצעה עדיין שומרת על תקרת פיצוי נמוכה יחסית לתקרת הקנסות המוצעת, זאת משום ההנחה שההתדיינות על פיצויים כשהם בסכומים גדולים במיוחד עלולה להוליך לניהול משפט אזרחי, דבר העלול לסבך את התהליך הפלילי ולדחות את סיומו."
בשנת 1988 הועלה סכום הפיצוי.
בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב שהעלאת סכום הפיצוי יוכל להביא פיצוי שימנע את הצורך בתביעה אזרחית נפרדת.
באותה שנה גם תוקן החוק כך שהפיצוי נגבה על ידי המדינה ונחסך מנפגע העבירה הצורך לנהל הליכי גבייה כנגד תוקפו.
עד תחילת המאה ה-21 נעשה שימוש מועט ביותר בסעיף זה, בגלל שבתי המשפט ראו בו נושא אזרחי שמפריע לניהול יעיל של המשפט הפלילי.
בסקר בין תובעים משטרתיים, העוסקים בעבירות יחסית קלות, שנעשה בשנת 1996, נמצא דרישה מוגבלת לפסיקת פיצויים על ידי התובעים, ממגוון סיבות.
בין השאר הועלתה הטענה שהדרישה מסבכת את המשפט, שכן השופט לא יפסוק פיצויים בהיעדר אישורים על נזק.
כן נאמר שדרישה לפיצויים מקשה על השגת הסדר טיעון.
משנת 2001, בעקבות חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה והמלצה של שופטי בית המשפט העליון, גבר השימוש בפיצוי לנפגע עבירה בפסקי דין.
בשנת 2006, פסק בית המשפט העליון פיצוי על מורשע בדין, תוך שלילת הנימוק של בית המשפט המחוזי שנמנע מכך "בשל אורך תקופת המאסר בפועל שהוטלה עליו".
בעת חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה עלתה ההצעה שהמדינה תשלם פיצויים לנפגעי עבירה, לפחות במקום שבו העבריין אינו יכול לשלם את הפיצוי, והיה אף מי שטען שהפיצוי לנפגעי עבירה אינו אלא "עלה תאנה" המכסה את מחדלי הטיפול בנפגעי פשיעה אלימה.
בית המשפט העליון קבע שניתן לחייב בפיצוי גם על עבירה שנוגעת לתאונת דרכים, למרות ייחוד העילה שבחוק הפיצוי לנפגעי תאונות דרכים.
בית המשפט העליון קבע שתביעה אזרחית של הנפגע אינה מונעת פסיקה של פיצוי לנפגע העבירה בהליך הפלילי, אולם נקבע שאם יתנהל הליך האזרחי ינוכה הפיצוי מההליך הפלילי מסכום הפיצוי בהליך האזרחי.
תקרת הפיצויים בחוק הוא 258,000 שקלים.
ברב דעות קבע בית המשפט העליון שסכום זה הוא התקרה לנאשם ולא לכל נפגע בנפרד.
על פי קביעת בית המשפט העליון, יכולתו הכלכלית של הנאשם אינה נלקחת בחשבון בקביעת גובה הפיצוי, אולם באשר לפסיקת פיצוי בעניינו של קטין נקבע כי גוברים שיקולי השיקום, שהוא עקרון יסוד בחוק הנוער (שפיטה ענישה ודרכי טיפול), התשל"א-1971, ועל כן נדרש להתייחס גם ליכולת הכלכלית של הקטין בהטלת הפיצוי
החוק קובע שהפיצוי יינתן "לאדם שניזוק על ידי העבירה".
השופט אליקים רובינשטיין קבע, בהסכמת עמיתיו להרכב, שפיצוי יינתן גם לעזבון נפגע העבירה.
לשון החוק מחייב קשר בין העבירה לבין הנזק שנגרם.
סירוב נפגע לקחת את הפיצוי
במקרים מסוימים מודיעים נפגעים שהם אינם מעוניינים בפיצוי.
לטענת פרקליטות המדינה, לאחר שהקנס נגבה נוהגים לעיתים נפגעים אלו לקחת את הכסף שנגבה, יחד עם זאת במקרים לא מועטים לא מצליחה המדינה לגבות פיצויים אלו.
בישיבה עם היועץ המשפטי לממשלה הועלתה אפשרות להקים קרן שתסייע לנפגעים שלא קבלו פיצוי, מכספים שנגבו עבור נפגעים שעמדו בסירובם לקחת את הפיצוי.
ביקורת על אופן פסיקת הפיצוי בישראל
מנתוני המרכז לגביית קנסות עולה שסכומי פיצוי גבוהים מאוד אינם ניגבים, ואין בעצם הטלתם כדי לסייע לנפגעי העבירה.
כך, לפי שנתון המרכז לגביית קנסות לשנת 2019, סך התיקים הפתוחים בגין פיצוי נפגעי עבירה לפי סכומי המקור, ללא ריביות, עומד על 471 מיליון ₪.
נוכח נתונים אלו נטען כי אופן פיצוי זה, במיוחד בעבירות חמורות בהן הנידון נשפט במקביל לעונשי מאסר ארוכים, אינו מממש את ייעודו ואף פוגע באפשרות השיקום של העבריין בכך שיוצר לו חובות עמם אינו מסוגל להתמודד.
בשל כך הוצעו מספר מודלים במטרה לאפשר פיצוי מהיר ואפקטיבי לנפגע העבירה ללא הטלת נטלים כלכליים מעכבי שיקום על נידונים דלי אמצעים.
פיצו (יצחק) קדם (נולד ב-25 באוקטובר 1970), הוא אדריכל בינלאומי, צלם, ומרצה ישראלי.
פיצו קדם נולד וגדל בתל אביב.
אביו הוא איש העסקים ויזם הבנייה שמעון (צ'פאי) קדם, ואמו הייתה מורה לבלשנות.
את השם "פיצו" קיבל בילדותו מהמטפלת הצרפתייה, שנהגה לכנות אותו "פטי שו" (כרוב קטן).
כשהיה נער עסק רבות בצילום, ובשנת 1992, ולאחר שירותו הצבאי, החל ללמוד צילום בבצלאל.
באחת החופשות מהלימודים סייר קדם במנהטן והבין שרוב צילומיו מתמקדים באדריכלות; כפי שאמר באחד הראיונות, "בצילום ראיתי נוכחות של שפה אדריכלית והיעדרותו של אדריכל".
כשחזר לישראל עזב את לימודי הצילום בבצלאל ועבר ללונדון כדי ללמוד אדריכלות בבית הספר לאדריכלות "Architectural Association School of Architecture".
לאחר שסיים הקים סטודיו לאדריכלות בלב תל אביב.
הסטודיו של פיצו קדם מושתת על שפה מודרניסטית של שנות החמישים בתל אביב ובעולם והעיצוב השפיע על הבניה הפרטית בישראל, ועל כך זכה 5 פעמים באות העיצוב.
קדם מרצה קבוע בפקולטות לאדריכלות בישראל ובעולם.
ב-2016 נבחר באתר Dezeen למקום ה-39 מתוך רשימת מאה האדריכלים והמעצבים המסקרנים את קוראי האתר.
בדצמבר 2021 הוגשה נגדו תביעה בסך 59.5 מיליון ש"ח בטענה שנבנתה גלריה ללא היתר במגדל יוקרה בתל אביב.
התביעה נדחתה במלואה בשנת 2025, ובית המשפט חייב את התובעים בהוצאות.
בעשר השנים הראשונות עסק בבנייה פרטית.
אחד הפרויקטים המזוהים איתו הוא שיפוץ "בית רכטר" המקורי, שנבנה ב-1959 – ב-2008 הוא שיפץ את כולו מהיסוד.
הוא תכנן את עיצוב הפנים של החללים המשותפים במגדל רמז, "מגדל בית ליסין", "מגדל ארלוזורוב", החנות הראשונה של אפל בישראל, "בית הקורטן" בסביון, אולם האירועים הגדול בישראל "לאגו" בראשון לציון, שעל תכנונו זכה קדם בפרס אות העיצוב, ומסעדת בינדלה.
הוא השתתף בתחרות תכנון בית עיריית נתניה, ועלה לגמר.
אחד העם 13: בניין מגורים הכולל 97 יחידות דיור, המשלב שימור ובנייה חדשה ברחוב אחד העם בתל אביב.
Innovate: מטה ומרכז תצוגה לחברת ריהוט משרדי באזור התעשייה אבן יהודה.
MOSHIK&: מסעדה המבוססת על מטבח פתוח שתוכננה עבור השף מושיק רוט בתל אביב.
קדם היה מעורב בשיתופי פעולה עם מותגי עיצוב בינלאומיים:
Pentagramma: מערכת מודולרית לתלייה על קיר שפותחה עבור חברת הריהוט MDF Italia.
Waterfall: כיור רחצה מאבן טבעית שפותח עבור המותג האיטלקי Vaselli.
עבודותיו של קדם תועדו במספר ספרים:
עבודותיו של קדם זכו בפרסים בינלאומיים:
Frame Awards (2022) – מטעם מגזין העיצוב Frame (עבור מסעדת HIBA).
Interior Design – Best of Year – זכיות במספר קטגוריות בשנים 2023–2025, בין היתר עבור הפרויקט City House.
פיצה-גייט היא תאוריית קונספירציה אשר צמחה והפכה ויראלית במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. ב-19 במרץ 2016 חשבון הדואר האלקטרוני האישי של ג'ון פודסטה, יושב-ראש הקמפיין של הילרי קלינטון, נפרץ על ידי ממשלת רוסיה בהתקפה של פישינג והודעות האימייל שלו פורסמו על ידי ויקיליקס.
תומכי תאוריית פיצה גייט טענו כי הודעות דואר אלקטרוני רבות הכילו מסרים מקודדים המתייחסים לסחר בבני אדם לצורך התעללות פולחנית שטניסטית וקישרו מספר מסעדות בארצות הברית לחברי המפלגה הדמוקרטית ולהתעללות מינית בילדים.
התאוריה נחקרה ונשללה על ידי העיתונות והמשטרה.
התיאוריה נחשבת לבסיס "תאוריית העל" של QAnon.
במהלך אוקטובר 2016 ערכה משטרת העיר ניו יורק חיפושים בהודעות הדואר האלקטרוני על המחשב הנייד של חבר הקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית אנתוני וינר, במסגרת חקירת שערוריות המין הקשורות בשמו.
ב-30 באוקטובר הופיעה בחשבון הטוויטר של חבר בתנועת העליונות הלבנה טענה כי נתגלתה רשת פדופיליה המקושרת לחברי המפלגה הדמוקרטית.
משתמשי אינטרנט שקראו מיילים של ג'ון פודסטה אשר פורסמו על ידי ויקיליקס בתחילת נובמבר 2016 העלו טענות לשימוש במילות קוד הקשורות לפדופיליה ולסחר בבני אדם.
בנוסף הועלתה טענה כי הרשת שנחשפה לכאורה הייתה מקום מפגש להתעללות פולחנית שטניסטית.
משתמשים בטוויטר חיפשו במייל שנחשף מילים הקשורות למזון, אשר התייחסו כביכול לסחר בנשים.
לקראת מועד הבחירות לנשיאות גברו באינטרנט השמועות וב-רדיט פורסמה טענה על מעורבותו של בית אוכל בשם קומט פינג פונג בבירה וושינגטון בשערורייה המדוברת.
הקישור נעשה בשל היות הבעלים של המסעדה מקורב לצמרת המפלגה הדמוקרטית.
הסיפור הופץ באתרי חדשות מזויפות וקודם על ידי פעילים מהימין האלטרנטיבי.
עיקר הידיעות בנושא הגיעו מאתר החדשות ברייטברט.
מאוחר יותר נמצא שרבים מהמפיצים של השמועה היו אתרי אינטרנט ובוטים מחוץ לארצות הברית, שבעליהם מצאו בידיעות הסנסציוניות אמצעי להגברת התעבורה באתרים שלהם.
תאוריית הקונספירציה הופרכה לאחר חקירה מפורטת על ידי אתר בדיקת העובדות סנופס, הניו יורק טיימס, ארגוני חדשות רבים והמשטרה.
לפי חקירת הניו-יורק טיימס נמצא כי:
במיילים שיורטו לא הייתה שפת סתרים והם לא כללו רמזים פורנוגרפיים.
לא הייתה כוונה ולא היה דמיון ייחודי בלוגו של המסעדה לקוד כלשהו שמסמן פורנוגרפיית ילדים.
תמונתו של הנשיא ברק אובמה משחק פינג-פונג עם ילד לא צולמה במסעדה אלא בבית הלבן.
נטען שהפעילות הנפשעת מתרחשת במרתף, אבל למסעדה בכלל אין מרתף.
שלל הטענות נוספו על העובדה הפשוטה שלא דווח על קורבנות ולא דווח על עדויות פיזיות לפעילות חשודה כלשהי.
פרק בסדרה חוק וסדר: מדור מיוחד הוקדש לפרשה ולתופעת הפייק ניוז.
בפרק, בעל אתר פייק ניוז אחראי על הפצת מידע שקרי הקושר בין רשת סחר בילדות במסעדה לפוליטיקאי.
החוקרים מגלים כי הפוליטיקאי דובר אמת, מאתרים את ההאקר ששתל את המידע במחשב שלו ומבינים שבעל האתר השתמש בשירותיו של ההאקר.
החוקרים מחליטים לנצל את חשיפת הרשת ולהמשיך את החקירה כדי להציל את הילדות ולתפוס את האדם שמחזיק בהן.
במקביל, בעל האתר מפריע לחקירה ומפרסם תמונות של החוקרות עם ילדיהן וטוען כי קיים קשר בין הילדים של השוטרות לרשת הברחת הילדים ובכך מגדיל אף יותר את הזעם הציבורי.
לאחר מאמצים, צוות החוקרים מצליח לאתר את הבית בו שוהות הילדות ואת הגבר המחזיק בהן.
בסיום הפרק, הפוליטיקאי מגיע למסעדה עם בתו ונרצח בירי על ידי עוקב של אתר הפייק ניוז.
פיצה בסגנון שיקגו מתייחסת למספר סגנונות שונים של פיצה שפותחה בעיר שיקגו.
הפיצה המפורסמת ביותר בסגנון זה ידועה בשם פיצת דיפ־דיש.
המחבת בה הפיצה נאפית נותנת לפיצה את השוליים הגבוהים והמשטח העמוק האופייניים לה, בתוכם שמים כמויות גדולות של גבינה וגם רוטב עגבניות גושי.
פיצה בסגנון שיקגו אפשר להכין בסגנון דיפ־דיש וכפיצה ממולאת.
לדברי טים סמואלסון, היסטוריון התרבות הרשמי של שיקגו, אין מספיק תיעוד כדי לקבוע בוודאות מי המציא את הפיצה בסגנון שיקגו מסוג דיפ־דיש.
לעיתים קרובות מדווח כי הפיצה בסגנון שיקגו מסוג דיפ־דיש הומצאה ב־Pizzeria Uno בשיקגו בשנת 1943, על ידי המייסד של הפיצרייה, אייק סיוול, לשעבר כוכב פוטבול מאוניברסיטת טקסס.
עם זאת, כתבה משנת 1956 ב"שיקגו דיילי ניוז" טוענת כי שף הפיצה המקורי של הפיצרייה, רודי מלנאטי, פיתח את המתכון.
פיצת דיפ־דיש נאפית במחבת פלדה עגולה שדומה יותר לתבנית עוגה או פאי מאשר לתבנית פיצה טיפוסית.
משמנים את המחבת כדי לאפשר לפיצה לצאת מהמחבת בקלות, כמו גם כדי לתת לקרום הפיצה אפקט של טיגון.
בנוסף לקמח החיטה הרגיל, בצק הפיצה יכול להכיל קמח תירס, סולת או צבע מאכל שנותן לקרום גוון צהבהב.
הבצק מוצמד לצידי המחבת, בצורה של קערה, כדי לאפשר לשים שכבה עבה של תוספות.
השכבה העבה של התוספות בפיצת דיפ־דיש מחייבת זמן אפייה ארוך יותר, שיכול לגרום לגבינה או לתוספות האחרות להישרף לו היו בשכבה העליונה של הפיצה.
עקב כך, התוספות מורכבות במהופך מהסדר הרגיל שלהן על פיצה.
מצפים את הקרום בגבינה (בדרך־כלל פרוסות של מוצרלה) אחריה בסוגים שונים של בשר כמו פפרוני או נקניק איטלקי.
תוספות אחרות כמו בצל, פטריות ופלפלים מגיעות אחר כך.
כשכבה האחרונה שמים רוטב לא מבושל, שבדרך כלל מכינים מעגבניות מרוסקות מקופסאות שימורים.
לעיתים מוסיפים מעל הרוטב גרידת פרמזן.
מקובל שכשמזמינים את הפיצה הזו כטייק אוויי היא תגיע לא חתוכה כך שהשמנים לא יספגו בקרום ויגרמו לפיצה להיות ספוגה.
באמצע שנות ה־70, שתי רשתות בשיקגו, הפיצה של ננסי שנוסדה על ידי רוקו פלזה והפיצרייה של ג'יורדנו שהופעלה על ידי האחים אפרן ויוסף בוליו, החלו להתנסות בפיצת דיפ־דיש ויצרו את הפיצה הממולאת.
פלזה ביסס את יצירתו על מתכון של אמו לסקרצ'יידה, פשטידת חג הפסחא האיטלקית מעיר הולדתו, פוטנזה.
כתבות במגזין שיקגו שהציגו את הפיצה של ננסי והפיצה הממולאת של ג'יורדנו הפכו את המנות לפופולרית.
פיצות ממולאות בדרך־כלל עמוקות יותר מפיצות דיפ־דיש אבל חוץ מזה קשה לראות את ההבדל עד שהפיצה נחתכת.
לפיצה ממולאת בדרך כלל יש שכבת תוספות צפופה יותר מכל סוג אחר של פיצה.
כמו בפיצת דיפ־דיש, שכבה עמוקה של בצק יוצרת קערה במחבת גבוהה ואז מוסיפים את התוספות והגבינה.
מעל מוסיפים שכבה נוספת של בצק והוא לוחץ על צידי הקרום.
בשלב הזה, לשכבת הבצק הדקה יש מראה עגול וכיפתי.
אופי פיצה בדרך־כלל דוקרים חור קטן במרכז הבצק כדי לאפשר לאוויר ואדים לצאת מהשכבה התחתונה בזמן האפיה, כך שהפיצה לא תתפוצץ.
בדרך־כלל אך לא תמיד מוסיפים רוטב עגבניות על שכבת הבצק העליונה לפני שמכניסים את הפיצה לתנור.
יש גם סגנון של פיצה עם קרום דק שאפשר למצוא בשיקגו ובשאר המערב התיכון.
הקרום דק וקשיח דיו כדי לקבל צליל לעיסה, בשונה מהפיצה בסגנון ניו יורק.
את הפיצה חותכים לריבועים, דבר המכונה כחיתוך מסיבה או חיתוך טברנה, בניגוד לחיתוך עוגה בו חותכים את קצוות הפיצה.
בקרב המקומיים, קרום דק בדרך־כלל מצליח יותר במכירות מאשר פיצת דיפ־דיש.
בישראל פעלה בעבר מסעדה בסגנון אמריקאי בשם שיקגו פיצה פאי פקטורי שהגישה פיצות בסגנון שיקגו.
המסעדה שנסגרה בשנת 2001, הייתה ממוקמת ברחוב הירקון בתל אביב-יפו.
פיצה נפוליטנה (באיטלקית: Pizza Napoletana) היא סוג של פיצה העשויה מבצק, רוטב עגבניות וגבינת מוצרלה.
את הגרסה האיטלקית הקלאסית מכינים מעגבניות סן מרזנו, זן הצומח בקרבת הר וזוב, וממוצרלה "די בופלה קאמפנה", גבינת מוצרלה העשויה מחלב תאו מים הגדל במחוז קמפניה.
אופן הכנת פיצה נפוליטנה מוכר כחלק ממורשת תרבותית בלתי מוחשית של איטליה.
פיצה נפוליטנה מוגנת בכינוי מקור מבוקר באירופה.
לפי האיגוד המשמר את אופן הכנת הפיצה נפוליטנה הקלאסית (Associazione Verace Pizza Napoletana), את בצק הפיצה יש להכין מקמח חיטה (מסוג 0 או 00 או משילוב של שניהם), שמרים נפוליטניים טבעים או שמרי בירה, מלח ומים.
כדי להשיג בצק מאיכות טובה יותר על הקמח להיות עשיר בחלבונים.
את הבצק יש ללוש בידיים או במערבל הנע במהירות איטית.
לאחר לישת הבצק יש לרדד אותו באופן ידני לעובי של כ-3 מילימטרים, ללא סיוע של ציוד מכני כלשהו.
את הפיצה אופים בתנור למשך זמן של דקה עד דקה וחצי בחום של 485 מעלות.
כאשר הפיצה מוכנה הבצק צריך להיות רך, אלסטי, עדין וריחני.
ישנן גרסאות רבות אחרות למנה, המפורסמת ביותר מהן היא ה"פיצה מרגריטה".
היא עשויה מאותם חומרים ונאפית באותו אופן, אלא שמוסיפים לה בזיליקום, שמן זית ולעיתים גם גבינת פרמזן מגורדת מעל.
גרסה אחרת היא ה"פיצה מרינרה", לה מוסיפים שום, אורגנו ושמן זית.
פיצה רומאית או רומאנית (באיטלקית: Pizza Romana) היא סגנון של פיצה שמקורה ברומא, אך נפוצה כיום גם מחוץ לה, בעיקר במרכז איטליה.
בניגוד לפיצה נפוליטנה, המוכרת תחת איכות Traditional Speciality Guaranteed) TSG) לפי האיחוד האירופי ועל ידי אונסק"ו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית, אין כיום הכרה מקבילה לפיצה רומאית, ובהתאם לכך אין הגדרה רשמית מוסכמת לגביה.
ישנם שלושה סגנונות שונים של פיצה העשויים להתייחס לפיצה רומאית באיטליה:
פיצה אל-טליו (באיטלקית: Pizza al taglio) או פיצה על משקל - זו בדרך כלל מגיעה בפרוסות מלבניות, ולרוב יש בסיס בצק עבה יותר, בדומה לפוקאצ'ות.
היא נאכלת לרוב כאוכל רחוב יום-יומי או טייק אוויי.
פיצה עגולה (באיטלקית: Pizza tonda) - פיצה עם בסיס בצק דק.
זו הפיצה הנפוצה ביותר המוגשת בעת ישיבה במסעדות ברומא, וכן זהו ככל הנראה הסגנון הנפוץ ביותר של פיצה במסעדות ברוב אזורי איטליה.
לפעמים זו מכונה 'פיצה נמוכה' (Pizza bassa) כדי להבדיל מ'פיצה גבוהה' (הסגנון הנפוליטני).
אחד ההבדלים העיקריים במרכיבי הבצק בהשוואה לסגנון הנפוליטני הוא בתוספת השמן התורמת לפריכות המתקבלת, המתואר באמצעות המילה "scrocchiarella", כינוי אונומטופי מקומי עבור סוג פיצה זה בניב הרומנסקו.
פינסה (באיטלקית: Pinsa) - פוקצ'ה שמוצאה באזור לאציו, האופיינית למטבח הרומאי.
זו הייתה ידועה כבר ברומא העתיקה והייתה, כמו גם היום, מנה פופולרית מאוד, המשמשת לעיתים קרובות לליווי מאכל נקניקים וגבינות במקום לחם.
השם 'פינסה' מקורו מהמילה "Pinsare" (מלטינית: "Pinsere", שפירושה "להאריך"), פועל שמסביר גם את צורתה העגלגלה בעובי של כשני סנטימטרים.
הפינסה עשירה מאוד בחלל בתוך הבצק, שהופך אותה פריכה מבחוץ ורכה מבפנים.
פיצה הוואית, המכונה גם פיצת אננס, היא פיצה עם אננס, שינקן, רוטב עגבניות וגבינה.
פיצה זו נחשבת לשנויה במחלוקת עקב שימוש באננס, דבר שנוגד כביכול עקרונות של פיצה מסורתית.
סם פאנפולוס טען כי יצר את הפיצה בנוסח הוואי הראשונה בצ'אתאם , אונטריו, קנדה בשנת 1962. בהשראת המטבח הסיני אשר מערבב בדרך כלל טעמים מתוקים ומלוחים, התנסה פאנפולוס בהוספת אננס, בשר חזיר, קותלי חזיר ותוספות אחרות לפיצה.
תוספת האננס לתערובת המסורתית של רוטב עגבניות והגבינה, לפעמים עם בשר חזיר או לפעמים עם בייקון, הפכה במהרה לפופולרית באופן מקומי ובסופו של דבר לתוספת עיקרית לפיצות ברחבי העולם.
בשנת 2014 רשם מגזין טיים את הפיצה ההוואית ברשימת 13 הפיצות המשפיעות בכל הזמנים.
פיצה בנוסח הוואי הייתה הפיצה הפופולרית ביותר באוסטרליה בשנת 1999 - כ-15% ממכירות הפיצה.
סקר האריס משנת 2016 בקרב מבוגרים בארצות הברית הציג את האננס כאחת משלוש התוספות הפחות אהובות על פיצה, וזאת לפני אנשובי ופטריות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נחתם חוזה ורסאי בין גרמניה למדינות ההסכמה, שסימל את סוף המלחמה.
החוזה, שכלל בתוכו מספר הגבלות טריטוריאליות, פוליטיות, צבאיות ומדיניות, כלל גם דרישה מגרמניה לספק פיצויים למדינות שנפגעו כתוצאה מהמלחמה, אלו הם פיצויי מלחמת העולם הראשונה.
הפיצויים שנחתמו בחוזה היו בהיקף של כ־5 מיליארד דולר לשנה, עד שנת 1921, שם נכתב בחוזה שידונו בהמשך הפיצויים.
מטרתם הראשונה של הפיצויים הייתה לספק תמיכה כלכלית במדינות ההסכמה כדי לאפשר שיקום והתמודדות עם נזקי המלחמה, שכללו הרס בקנה מידה רחב, חללים רבים והפסד כלכלי כתוצאה מהמלחמה ומרוץ החימוש שקדם לה.
מטרה נוספת של הפיצויים הייתה "שעבוד" גרמניה לפיצויים, כך שתישאר חלשה ולא תוכל לנקוט פעולות מלחמתיות נוספות.
הפיצויים היו כל כך גבוהים שגרמניה נאלצה לקבל את תמיכתה הכלכלית של ארצות הברית למשך זמן ממושך.
פיצה פריטה (באיטלקית: Pizza Fritta) הוא מאכל איטלקי מטוגן, העשוי בצק שמרים הממולא בגבינות או בשר ונפוץ באזור דרום איטליה.
המאכל מורכב מעגבניות, בשר חזיר, סלמי או גבינה שאותם ממלאים אל תוך בצק שמרים העשוי מקמח חיטה ומטגנים.
שם המאכל מורכב מהמילה פיצה (Pizza); בצק באיטלקית ופריטה (Fritta) שפירושה מטוגנת.
מלבד הגרסה הבסיסית, קיימת גם גרסה מתוקה המוגשת כקינוח בליווי גלידת וניל וקרמל.
המאכל מוזכר לראשונה במאה ה-16, נשות הרומנים הנפוליטניים היו מטגנות את שאריות הבצק שבעליהן לא השתמשו ומוכרות אותם לאנשים ברחוב.
בשנת 2017, זכה המאכל להכרה על ידי אונסק"ו וקיבל מעמד מורשת תרבותית שאינה מוחשית.
פיצה מרגריטה היא פיצה נפוליטנית, אשר מכינים עם עגבניות סן מרזאנו, גבינת מוצרלה, בזיליקום, מלח ושמן זית.
פיצה מרגריטה היא אחד מסוגי הפיצה הכי מוכרים וידועים בעולם.
האגדה מספרת שביוני 1889 הפיציולו (שף פיצה) רפאלה אספוזיטו, השף של "Pizzeria Brandi", המציא מנה אשר נקראת "פיצה מרגריטה" לכבוד המלכה של איטליה, מרגריטה, נסיכת סבויה, ובשביל איחוד איטליה, מאחר שהתוספות מייצגות את דגל איטליה: עגבנייה (אדום), מוצרלה (לבן) ובזיליקום (ירוק).
מקורה של פיצה מרגריטה הגיע מערבוב תוספות דומות, שכבר היו בנאפולי בין 1796 ל-1810.
פיצה מתוקה של ברידה (באיטלקית: Pizza dolce di Beridde), המכונה גם כלומר "פיצה יהודית" או , כלומר "יהלומים רומאיים" הוא לחם שנאפה ללא התפחה, מתוק, אופייני לעיר רומא.
הקינוח המסורתי הזה מוכן על ידי קהילת יהודי רומא לרגל טקס ברית מילה.
יש להבין כאן את השם פיצה לא במשמעות המודרנית שהתפשטה לאיטלקית דרך השפה הנפוליטנית, אלא במשמעות הלטינית המקורית של ימי הביניים של 'פוקאצ'ה' ובכך היא מציעה, כמו במקרה של פיצת הפסחא , כמקור עתיק.
מקור המנה במונח "פיזה" בלטינית של ימי הביניים שהעדויות הראשונות שלה בשנת 966 היו בנאפולי ובשנת 997 בגאטה (כ-80 ק"מ צפונית לנאפולי) והוא שימש גם לציון מאכלים טקסיים שבושלו לחג הפסחא כגון פיצות פסחא.
מוצרים דומים ("Pizza alla rustica", "Pizza di Ricotta") מדווחים במדריכי בישול של תחילת המאה ה-19 כמו זה של Vincenzo Agnoletti.
כינויו של העוגה בֶּרִידֶה נובע מהצורה של הניב היהודי-רומי (Romanesco dialect) של המילה ברית מילה, כלומר ברית המילה הפולחנית של תינוקות זכרים בקהילה היהודית.
מקורות המנה מעורפלים, אך ייתכן שהעוגה הובאה לרומא על ידי יהודים ספרדים שגורשו מספרד ב-1492 או על ידי אלה שגורשו מסיציליה ב-1493. זה יסביר שהמרכיבים כוללים אגוזים, צימוקי סולטנה ופירות מסוכרים, האופייניים למטבח במדינות מוסלמיות.
הפיצה היהודית לפי הדיווחים, היה הקינוח האהוב על האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
המרכיבים העיקריים של הלחם, שאינו מכיל ביצים ולא שמרים, הם קמח, סוכר, שקדים (שלמים וטחונים), צימוקים, פירות מסוכרים (לרוב אתרוג מסוכר), שמן זית או שמן צמחי אחר, יין לבן וצנוברים.
את החומרים מערבבים יחד עם יין ושמן פושר, לשים אותם לצורת בצק מתוק רך שאסור שיידבק לידיים.
מרדדים אותו מערוך לעובי של בערך 2 ס"מ, חותכים לכסניות או מלבנים (הראשונים נקראים דיאמנטי), ואופים בתנור חם מאוד עד שנוצר קרום על פני השטח, בעוד שהחלק הפנימי חייב להישאר רך.
לכסנית מהעוגה ניתנת באופן מסורתי לכל משתתף בסעודת ברית המילה בסוף הטקס.
היא כלולה בשקית ממתקים הנקראת "kavodde", שפירושה העברי "כבוד" ומסמלת את מצוות כיבוד אב ואם.
בנוסף להכנה המשפחתית לברית המילה, Pizza di Beride נמכרת על ידי מאפיות כשרות כמו פסטיצ'ריה בוצ'ונה בגטו רומא (ברובע סנטאנג'לו), יחד עם ממתקים יהודיים מסורתיים נוספים., כגון טארט ריקוטה וטארט דובדבן חמוץ ומוסטאצ'ולי.
פיצה מטוגנת נקראת גם בשם פנצרוטו (באיטלקית: Panzerotto, Pizza fritta) היא מנה המורכבת מכיס עשוי בצק פיצה אשר מטוגן בשמן עמוק במקום לאפותו בתנור.
כתוצאה מהטיגון למנה זו יש טעם וכן פרופיל תזונתי שונה.
בעוד הגרסה האיטלקית מבוססת על טיגון כיס בצק מקופל, הגרסה הסקוטית מבוססת על טיגון פיצה אפויה למחצה, וצמחה כחלק מתרבות האכילה של חנויות הפיש אנד צ'יפס המקומיות, בדומה לחטיף מארס מטוגן בשמן עמוק.
המנות האיטלקיות של ו-panzerotto מקורן בארץ המגף.
הראשונה מנאפולי, בעוד השנייה ממחוז פוליה.
ניתן להכין פיצה מטוגנת כחלופה לבסיס לכריך או מטוגנת עם מילוי.
בגרסה הראשונה מטגנים עיגול עשוי בצק פיצה, ומוסיפים ממרחים ותוספות לאחר הטיגון.
בגרסה השנייה, ניתן להכין כיס בצק ממולא ולטגנו בשלמותו כמו קלצונה.
הטיגון מאפשר להכין פיצה ללא תנור פיצה, למשל בעגלת אוכל רחוב.
מנות אלו מוכרות אף בשם :calzone fritto (מילולית:'קלצונה מטוגנת').
כפי הנראה המנה נוצרה במאה ה-16 בעיר בארי, פוליה, כחלק מתרבות cucina povera (מילולית: מטבח העניים), כאשר היו משתמשים בשאריות בצק מהכנת הלחם במילוי שאריות המזון בבית כדי לייצר כיסונים.
המילויים הנפוצים ביותר למנה זו הם עגבניות ומוצרלה.
עגבניות שלמות קלופות מרוקנות מזרעיהן ומיובשות כדי לשמש כמילוי, שכן שימוש בעגבניות טריות יגרום לקריעת הבצק בגלל הלחות שלהן.
מילויים פופולריים נוספים הם בצל מוקפץ בשמן זית ומתובל באנשובי וצלפים כבושים, או נקניק מורטדלה וגבינת פרובולונה.
בגרסאות המתוקות שלו, המשווקות בדרך כלל בחגי הקרנבל, המילויים של הפנצרוטו מורכבים בדרך כלל מריבת פירות, קרם ריקוטה, קרם ג'נדויה או ריבת ערמונים ומוגשים מכוסים באבקת סוכר.
במקרה הזה, גם בצק פריך עשיר מחליף את בצק השמרים.
למנות אלו גרסאות אפויות לצד מטוגנות.
הגרסות המלוחות, כוללות בדרך כלל מילוי של ריקוטה מפולפלת המשולבת בבשר מבושל חתוך לקוביות.
שם העצם panzerotto מגיע מהקטנה של panza, וריאציה אזורית של pancia באיטלקית (מילולית: 'בטן'), המתייחסת לנפיחות הייחודית של המאפה הדומה לנפיחות בבטן.
פיצה מטוגנת בשמן עמוק זמינה לרכישה בחנויות פיש אנד צ'יפס רבות בסקוטלנד.
הבסיס לגרסה זו הוא פיצה עם תוספות אפויה למחצה אשר מטוגנת בשמן עד שנהיית פריכה.
ניתן להגיש את המנה עם צ'יפס.
נהוג להגיש את המנה עם מלח וחומץ לתת, או עם "מלח ורוטב" (תערובת של רוטב חום וחֹמֶץ לֶתֶת) באדינבורו וסביבתה.
לעיתים קרובות שופכים את הצ'יפס על צד אחד של הפיצה, ואז סוגרים את הפיצה בצורת חצי עיגול.
פיצה זו מטוגנת בשמן עמוק ללא בלילה, אם כי וריאציה נוספת המכונה "פיצה קראנץ'" מורכבת מפיצה או מחציתה שנטבלו בבלילה וטוגנו בשמן עמוק, זו מוגשת בדרך כלל עם כמות דשנה של צ'יפס וחֹמֶץ לֶתֶת.
פיצוץ הליפקס היה פיצוץ עז שאירע ב-6 בדצמבר 1917, בשעה 9:05 בבוקר, שהחריב כ-1,600 בתים בעיר הנמל הליפקס בפרובינציית נובה סקוטיה שבקנדה.
הפיצוץ גרם למותם של 1,635 אנשים ולפציעתם של אלפים.
פיצוץ זה היה הפיצוץ החזק ביותר עד פיצוץ הפצצה הגרעינית מעשה ידי אדם, והוא הפיצוץ הבלתי-מתוכנן החזק ביותר מעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המה נמל הליפקס מאוניות שהובילו חיילים וציוד אל אירופה.
בבוקר ה-6 בדצמבר עזבה את הנמל הספינה הנורווגית "אימו" (Imo) לכיוון ניו יורק.
באותו זמן, יצאה מפתח הנמל ספינת התחמושת הצרפתית "מון בלאן" (Mont Blanc) במטרה להצטרף לשיירה שעזבה לעבר אירופה.
ספינה זו נשאה 2,147 טון של חומצה פיקרית, 223 טון טי אן טי, 56 טון בנזול (בנזין וטולואן) ו-56 טון ניטרוצלולוזה.
ה"מון בלאן" לא הניפה דגלי אזהרה שמוטענים עליה חומרי נפץ וחומרים מסוכנים אחרים, בשל החשש כי תהווה מטרה לצי הגרמני הקיסרי.
היא איחרה לצאת ולכן נקלעה למחסום ליד איי מקנאבס שבכניסה לנמל הליפקס; גם הספינה הנורווגית יצאה מאוחר מדי ונקלעה למחסום.
בסביבות השעה 8:45, התנגשו שתי הספינות.
ההתנגשות הסיטה את המון בלאן אל הרציף, תוך שהיא בוערת.
צופים רבים נקבצו כדי לחזות בספינה הבוערת, בעוד אנשי צוותה מנסים, ללא הצלחה, להזהיר אותם מפני הסכנה.
מכבי האש של הליפקס הגיעו תוך זמן קצר, אך ב-9:05 התפוצצה הספינה.
למעלה מ-2.5 קמ"ר מהעיר הליפקס הוחרבו עד היסוד מן הפיצוץ האדיר.
הפיצוץ אף ניפץ חלונות בעיר טרורו, מרחק 100 ק"מ משם.
העוגן של הספינה מון בלאן נמצא חמישה ק"מ מהנמל.
הפיצוץ יצר צונאמי מלאכותי במפרץ הליפקס, אשר עקר עצים, עיקם פסי רכבת והרס בניינים וכלי שיט.
שטח עירוני בגודל של כ-1.3 קמ"ר הושמד לחלוטין והותיר 1,500 איש חסרי בית.
מלחי ה"מון בלאן" שהיו היחידים שהבינו את גודל האסון המתקרב עוד לפני הפיצוץ נמלטו ממנה.
בדרכם פגשו בפקח רכבות בשם וינסנט (וינס) קולמן והסבירו לו את הסכנה.
קולמן, שכבר חשב להימלט, נמלך בדעתו ושלח הודעות דחופות לרכבות המתקרבות לתחנת הליפקס לבל יגיעו למקום.
קולמן נספה בפיצוץ, אך פעולתו הצילה מאות נוסעי רכבות שיכלו להכלל במניין ההרוגים.
פיצוץ מלון המלך דוד היה פיגוע תופת שבוצע על ידי אנשי האצ"ל, במסגרת תנועת המרי העברי, נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל ב-22 ביולי 1946 (כ"ג בתמוז ה'תש"ו), לאחר "השבת השחורה".
האצ"ל פוצץ את האגף הדרומי של מלון המלך דוד, שבו שכנה המפקדה הצבאית של שלטון המנדט הבריטי ובו שהו אנשי מנהל של השלטון המנדטורי.
בפיצוץ נהרגו כ-91 אנשים, רובם ערבים ובריטים, וכן 17 יהודים.
ב-1938 העביר מנהל השלטון המנדטורי את מושבו לאגף הדרומי של מלון המלך דוד.
במלון, שהיווה את מזכירות הממשלה והמפקדה הראשית של הצבא, ישבו בכירים צבאיים ואזרחיים רבים של שלטון המנדט, ובעיני רבים הוא היווה סמל לשלטון זה.
אירועי "השבת השחורה", ב-29 ביוני 1946, גרמו לרצון בפעולת תגמול.
המלון נבחר על ידי מפקדת "ההגנה" בראשותו של משה סנה כמטרה עבור האצ"ל, גם בשל הרצון להשמיד את כמויות המסמכים הגדולות, שנתפסו על ידי הבריטים בסוכנות היהודית ב-29 ביוני באירועי השבת השחורה ואוכסנו במלון באגף הדרומי.
מסמכים אלו הפלילו את ההגנה וקשרו אותה לתנועת המרי העברי.
פעולה זו התרחשה במקביל לפעולת הפלמ"ח במחנה הבריטי בת גלים ולפעולת הלח"י בבניין האחים דוד.
הפעולה תוכננה במשותף על ידי מומחי ה"הגנה" ואצ"ל, ואצ"ל קיבל עליו את ביצועה.
לאחר שאישרה "ועדת איקס" של תנועת המרי העברי פגיעה ב"מוסד מרכזי של השלטון", ב-1 ביולי 1946 כתב משה סנה אל מנחם בגין:
"הצ'יק" פירושו "מלונצ'יק" – מלון המלך דוד.
"הבית של עבדך משיחך" פירושו בניין "האחים דוד" (בניין משרדים סמוך למלון ששימש גם הוא את שלטונות המנדט), שנועד כמטרה ללח"י (הכינוי שאב השראה מהפסוק האחרון בתפילת נשמת כל חי: "על כל דברי שירות ותשבחות דוד בן ישי, עבדך משיחך").
דוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, ידע על התוכנית, וב-6 ביולי כתב לסנה: "הצעתך לפעילות חורגת ממסגרת חמשת הסעיפים ואין לקבלה.
תפעל רק במסגרת חמשת הסעיפים".
הוא התכוון להנחיות ששיגר לסנה באוקטובר 1945, ובהן אזהרה להימנע ככל האפשר מפגיעה בחיי אדם.
נשיא ההסתדרות הציונית חיים ויצמן שלח את מאיר וייסגל כשליחו לסנה, להפציר בו להפסיק את המאבק המזוין בבריטים.
הוא איים שאם לא ייענה הוא יתפטר מתפקידו ויפרסם את סיבת ההתפטרות.
סנה הודיע לווייסגל כי אינו יכול להכריע בעניין לבדו, והוא יביא את ההחלטה בפני "ועדת x" (ועדה פוליטית-ציבורית שתפקידה היה לאשר פעולות צבאיות של תנועת המרי העברי).
בוועדה התעורר ויכוח לגבי סמכויותיו של ויצמן, אך הוחלט להיעתר לבקשתו.
בעקבות זאת התפטר סנה מתפקיד ראש המפקדה הארצית של ההגנה.
סנה החליט לנסוע לפריז בעצמו, ולהשתתף בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית, שבה נדון המשך המאבק במנדט הבריטי.
לפני צאתו את הארץ, הוא העביר לבגין בקשה לדחיית הפעולה.
ב-20 ביולי כתב לו: "אם עודך מחשיב את פנייתי האישית הריני מבקשך בכל לשון של בקשה להשהות את הפעולות העומדות על הפרק לימים ספורים נוספים".
התוכנית של הלח"י לפוצץ את בניין "האחים דוד" בוטלה בשל קשיי התיאום.
ביום שני, 22 ביולי 1946, העבירו חוליית לוחמי אצ"ל בראשותו של ישראל לוי ("גדעון") את מטעני החבלה באמצעות משאית לפתח המלון.
בפתח המלון חיכו חברי החוליה הראשונה, בפיקודו של יוסף אבני, מחופשים לערבים, ויחד פרקו את מטעני החבלה מהמשאית.
לאחר שהשתלטו על שומרי שער השירות במלון, חדרו למטבח "קפה ריג'נס" בקומה התחתונה של האגף הדרומי של המלון.
לוחמי האצ"ל ריכזו את העובדים במטבח, והציבו שבעה כדי חלב גדולים, שכל אחד מהם הכיל 50 ק"ג חומר נפץ, בצמוד לעמודי התמיכה של הבניין.
בעת היציאה מהמלון פגשו בשני קצינים בריטים ועוררו את חשדם.
לוחמי האצ"ל הרגו את אחד הקצינים ופצעו את השני.
חיילי הלגיון הערבי שראו אותם יוצאים פתחו עליהם באש, ובקרב היריות שהתפתח נפגעו שניים מלוחמי האצ"ל.
אחד הלוחמים, , מת מאוחר יותר מפצעיו.
אצ"ל פעל למסירת הודעה טלפונית על הפיצוץ.
לפי טענה אחת היינריך ריינהולד, סוכן בריטי שפעל בשורות האצ"ל והיה שותף לביצוע הפעולה, לא הספיק להעביר בזמן אזהרה למפעיליו אודות ההתקפה הצפויה על המלון, והללו העדיפו שלא לפעול כל עוד לא הגיעה התרעה מפורשת.
בשעה 12:10 הודיע הארגון על הטמנת הפצצות למרכזיית המלון, למערכת העיתון "פלסטיין פוסט" ואף לקונסוליה הצרפתית הסמוכה, שעובדיה פתחו את חלונות הבניין על מנת שלא יתנפצו מהדף הפיצוץ הצפוי.
הנהלת המלון החליטה לפנות את המלון מאורחיו חוץ מאלה ששהו באגף הדרומי, שבו קבעו הבריטים את מושבם.
הממשלה הבריטית טענה שההודעה התקבלה "לא על ידי מי שהדרג שלו איפשר לגרום לפינוי המלון".
על פי אחת העדויות, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ג'ון שו, הגיב על ההודעה: "אני נמצא כאן לא כדי לקבל פקודות מאת היהודים; אני נותן להם פקודות".
שו, מצידו, טען כי "שום אזהרה לא נמסרה לי או למישהו אחר בבניין.
ואפילו קיבלתי אזהרה כזאת, אפילו נניח שקיבלתי, לא הייתי יכול לפנות את האנשים בזמן שעמד לרשותי".
בשעת הפיצוץ התקיימה בלשכתו ישיבה של כל מנהלי המחלקות.
בשעה 12:37 הרס פיצוץ אדיר את כל האגף הדרומי של מלון המלך דוד, על כל קומותיו.
מספרם המדויק של הנפגעים בפעולה זו אינו ידוע.
ההודעה הרשמית של שלטונות המנדט שהתפרסמה שבוע לאחר הפיצוץ היא שבפיצוץ נהרגו 82 איש, וכי בנוסף יש "70 נעדרים ופצועים".
זו גם הגרסה המופיעה בספר הרשמי של האצ"ל, "מערכות הארגון הצבאי לאומי".
ספר ההגנה מביא נתון שאינו רחוק מכך: "כ-80 הרוגים וכ-40 פצועים".
ההיסטוריון הבריטי כריסטופר סייקס מעלה את המניין ל-91 הרוגים וכ-45 פצועים (בספרו "מבלפור ועד בווין").
מרדכי נאור מציין בספר "הציונות – מאה שנים ראשונות", כי באירוע היו "קרוב למאה הרוגים ופצועים רבים".
המספר הגבוה ביותר מצוי בספרו של שלמה לב עמי, מראשי האצ"ל, המציין כי בפיצוץ נהרגו 121 איש ו-47 נפצעו.
בפיצוץ נהרגו 17 יהודים, וכן איש אצ"ל שמת מפצעיו מאוחר יותר.
בין ההרוגים היה יהודה (יוליוס) ג'ייקובס, הפקיד היהודי הבכיר ביותר בממשלת המנדט וכן רודריק כריסטופר מסגרייב שהיה עוזר המזכיר הראשי של ממשלת המנדט.
כתבת צבאית בריטית ידועה, קלייר הולינגוורת', הייתה בין הניצולים.
מפקד משטרת המנדט, ג'ון מורי ריימר-ג'ונס, התריע לפני הנציב העליון ומזכיר ממשלת המנדט על הסכנה במלון המלך דוד ודרש להגביר את האבטחה, אולם נענה בשלילה.
בפעולת פיצוץ המלון השתתף גם היינריך ריינהולד, שהיה סוכן שתול של הבריטים באצ"ל.
משערים שהוא הספיק להודיע לבריטים על הכוונה לבצע את הפעולה באופן כללי ואמר שהוא יתקשר שוב עם מידע מדויק, אולם הדבר לא התאפשר לו.
הועלתה ההשערה שמלון המלך דוד לא פונה בגלל הציפייה להודעה מריינהולד שבהיעדרה הניחו הבריטים שהפעולה בוטלה.
היישוב העברי הזדעזע מן הפיצוץ שזכה לגינויים בעולם, גרם לקרעים בין המחתרות שתכננו אותו ביחד ובין היישוב לשלטונות המנדט.
אנשי הצבא נקטו אמצעי ביטחון חריפים, נעו בשיירות מאובטחות ומיעטו לבוא במגע עם אנשי היישוב.
בתגובה לפיצוץ המלון פתחו הבריטים במבצע כריש.
20,000 חיילים פשטו על תל אביב, הטילו עליה עוצר וערכו בה חיפושים.
כעבור זמן מה ננזף על כך בארקר בידי אטלי, אך לא הועבר מתפקידו.
הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם שידר ב-30 ביולי 1946 בקול ירושלים הודעה שהסתיימה במילים:
מחיר הדמים הכבד הביא לגינוי הפעולה גם מצד הנהגת היישוב: העיתונות העברית והאנגלית גינו אותה, "ההגנה" הודיעה על ניתוק גמור מהאצ"ל והתנערה מהם על אף שהייתה שותפה בתכנון הפעולה, דוד בן-גוריון גינה גם הוא את הפעולה באומרו כי "האצ"ל הוא אויב העם היהודי".
נציגים של הסוכנות היהודית ושל הוועד הלאומי הוקיעו את הפעולה והגדירו אותה, יחד עם פעולות נוספות של האצ"ל, כפעולת טרור.
עיתון "הארץ" פרסם למחרת הפעולה, את שירה של רחל המשוררת "יום בשורה" במקום מאמר מערכת, ורמז בכך להיותם של אנשי האצ"ל, גם אם הם מתיימרים להביא את בשורת הגאולה, מצורעים עקב מעשיהם.
הבריטים הגבירו את מלחמתם בעלייה הבלתי לגאלית, והחלו להעביר את מי שעלו במסגרתה למחנות מעצר בקפריסין.
כשנה לאחר הפיצוץ פרסם האצ"ל כרוז שבו נאמר כי האחריות על הפעולה משותפת לכל ארגוני המחתרת במסגרת תנועת המרי העברי.
לאחר הפיצוץ הופקע המלון כולו מידי בעליו, ונותר בידי הבריטים עד סיום המנדט ב-1948. לאחר מכן עבר אל האו"ם ואל הצלב האדום.
עם סיום קרבות מלחמת העצמאות הוחזר לבעליו המקוריים.
לאחר הקמת המדינה משמש המלון כמלון יוקרה וכאכסניה לאורחיה הרשמיים של מדינת ישראל.
כמו ביחס לפעולות אחרות של האצ"ל, קיימות דעות שונות בקרב היסטוריונים על מידת השפעתה של הפעולה על עזיבת הבריטים את ארץ ישראל.
לדעת יוסף עבו עברון, איש אצ"ל שכתב ספר על פאגלין, לפעולה הייתה השפעה גדולה על החלטת הבריטים לפנות את הארץ.
כהוכחה הוא הביא את דברי הקולונל ויליאם ניקול גריי, המפקד האחרון של משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שאמר שהפעולה הייתה "בין הגורמים להחלטה לנטוש את ארץ ישראל".
חללי פיצוץ מלון המלך דוד
בנוסף לחללי הפיצוץ נהרג גם לוחם אצ"ל .
נוצרים ומוסלמים: מר סי מוגנם, מר ב.
יוסף, מר מוחמד ראשיד, מר עאדל סיאם, מר חליל סייפי, גברת א.
חאדר, מר מוחמד אוסמן, גברת ס.
אבו אל הווא, גברת א.
ווהבה, מר מוהד זוויייד, מר ר.
פיצוץ (אקספלוזיה) הוא גדילת נפח מהירה של חומר ולרוב שינוי מצב צבירתו לגז.
ככל שהשינוי מהיר יותר, כך החומר שנוצר נמצא בלחץ גבוה יותר.
הלחץ שנוצר גורם לגל הדף אטמוספירי חזק כשהוא מתאזן עם הלחץ האטמוספירי של הסביבה.
אם החומר המתפוצץ כלוא במעטפת חומר אחר הוא יגרום לעיתים לריסוק המעטפת.
לפיצוץ מספר שימושים, העיקריים שבהם הם:
שימוש במסגרת מלחמה או עימות צבאי במטרה לפגוע במטרות אסטרטגיות או לחלופין בבני אדם.
פיצוץ לווייתן הוא מעשה של הריגת לווייתן או פירוק גופתו בחומרי נפץ, לאחר שעלה לחוף.
הפיצוץ המתועד הראשון התרחש באורגון שבארצות הברית ב-12 בנובמבר 1970, כאשר גופת ראשתן גדול-ראש (היו שדיווחו על לווייתן אפור) פוצצה, בניסיון לסלק אותה מהמקום ולמנוע ריקבון.
באותו אירוע, ראשתן גדול-ראש באורך כ-14 מטרים ובמשקל של כשמונה טונות גסס על החוף באורגון לאחר שנסחף אל החוף.
רשויות אורגון, שהתייעצו עם אנשי חיל הים האמריקאי, סברו שלא ניתן להיפטר מגופת הלווייתן בדרך של הרחקה או קבורה, והחליטו לפוצץ אותה.
ההנחה הייתה שהדינמיט יפורר את הגופה באופן שיאפשר לנקות את החוף.
חיל הים האמריקני השתמש בחצי טון של דינמיט כדי לפוצץ את הלווייתן.
מהלך הפיצוץ תועד בידי כתב הטלוויזיה פאול לינמן, שתיאר "חתיכות גדולות של שומן-לווייתנים" שחלקן הגיעו למרחק גדול מהחוף.
משערים שהפיצוץ היה גדול מהצפוי בגלל הגזים שהצטברו בבטן הלווייתן.
המקרה התפרסם לאחר שהפיליטוניסט דייב בארי, שצפה בסרטון המתעד את האירוע, כתב עליו.
כמה אגודות העוסקות בזכויות בעלי החיים טענו כי ייתכן שהלווייתן היה בחיים בזמן שהופעל מטען הנפץ, ועל-כן ראוי להשתמש בעתיד בשיטות הומאניות יותר.
בדרום אפריקה התרחשו מספר מקרים של פיצוץ לווייתנים, בשל אוכלוסיית הלווייתנים הגדולה באזור:
פיצוצים שימשו לסילוק לווייתנים שעלו על החוף ב-6 באוגוסט 2005.
מספר שבועות לאחר מכן פוצצה גופת לווייתן פיצוץ מבוקר כדי למנוע סכנה לספינות באזור.
מקרה דומה התרחש ב-20 בספטמבר 2005.
ב-15 בספטמבר 2005, השתמשו בפיצוץ כדי להרוג לווייתן קטלן שעלה לחוף בקייפטאון.
השלטונות דיווחו שלא יכלו להציל את הלווייתן, לכן פוצצו אותו כדי לגאול אותו מייסוריו.
בספטמבר 2010 ביצעו שלטונות אוסטרליה המתת חסד ללווייתן באמצעות פיצוץ, בסמוך לנמל אולבני פרינס במערב היבשת.
פיצויים עונשיים הם פיצויים שמוטל על מזיק לשלמם, והם נוספים על פיצויים שמטרתם לכסות על הנזק שנגרם - יש בפיצויים אלה אלמנט של ענישה והרתעה.
עיקרון זה מקבל ביטוח בהתניית האחריות בנזיקין בקיומם של נזק שהוסב לניזוק ושל קשר סיבתי בין מעשה העוולה לבין אותו הנזק, כפי שמסביר השופט ריבלין בפרשת אטינגר (להלן).
מטרה נוספת של דיני הנזיקין היא ההרתעה היעילה.
תשלום פיצויים בדיוק בגובה הנזק אמור להביא את המזיק למצב בו אינו מרוויח מהעוולה שביצע ולכן לא ישתלם לו לשוב על מעשיו.
פיצויים נמוכים מהנזק עלולים להביא למצב בו משתלם למזיק להזיק.
עדיף לו להזיק ולפצות בגין הנזק שגרם מאחר שעלות מניעת הנזק גבוהה מהפיצוי במקרה מעין זה.
פיצויים גבוהים מהנזק אמנם יהוו הרתעה יעילה כל עוד שוויים גבוה מעלות המניעה מאחר שלא ישתלם למזיק לשוב על צעדיו המזיקים אולם הם עלולים להביא איתם תוצאות בלתי רצויות אחרות.
למשל ענישה של מזיק שלא ביצע את הנזק בכוונה ולא הייתה לו אפשרות להימנע מלהזיק.
במקרה מעין זה תושג הרתעה מאוד נמוכה מאחר שנזקים שנגרמים שלא בכוונה ומתוך רשלנות לא יימנעו.
פיצויים עונשיים הם פיצויים כאלו הגבוהים מהנזק.
עלולה אם כך להיווצר כפילות בענישה במשפט האזרחי בדיני הנזיקין ובמשפט הפלילי.
הטלת סנקציות במשפט האזרחי מביאה לטשטוש התחומים בין המשפט האזרחי לפלילי.
כאשר אופי הפיצויים הוא הרתעתי, בית המשפט פוסק פיצויים עונשיים ועל ידי כך מבקש להרתיע את המזיק מלבצע את המעשה שוב, ואף להרתיע מזיקים פוטנציאליים מלבצע מעשים דומים.
עיקרה של מטרה הרתעתית הוא בהשגת יעילות.
על ידי מניעתם של נזקים שאינם משתלמים הדין פועל באופן יעיל.
לעיתים יש נזקים שיש רצון למנוע אותם ויש כאלו שלא, הדבר תלוי ברווח החברתי שיתקבל מול הנזק שנגרם.
כאשר נזק משתלם למזיק הוא יעדיף לשלם את הפיצויים שיושתו עליו בבית המשפט מאשר להימנע מלהזיק, מאחר שהרווח מהנזק גבוה יותר מגובה הפיצויים.
פיצויים עונשיים, בהיותם גבוהים יותר משווי הנזק, מביאים למצב בו לא משתלם למזיק להזיק שנית, מאחר שהרווח של המזיק נמוך מהפיצויים ששילם.
על ידי כך מרתיע הדין את המזיק הספציפי ומזיקים פוטנציאליים אחרים שידעו שהנזק אינו משתלם להם.
יש חשיבות גדולה בקביעת המטרה העומדת בבסיס נתינת פיצויים בדיני הנזיקין.
בחירת מטרה שונה תקבע גובה פיצויים שונה.
גובהם של פיצויים עונשיים שמטרתם ענישה יהיה אחר מגובהם של פיצויים שמטרתם הרתעה.
בכל מקרה ניכר כי פיצויים עונשיים יהיו גבוהים יותר מאלו הנפסקים במטרה להסיר את הנזק, שאופיים תרופתי.
החלטה בבית משפט על תשלום פיצויים יכולה לשרת מספר מטרות שלא תמיד ניתן ליישב ביניהן.
לעיתים לא יוטלו פיצויים כדי להימנע מענישת מזיק שהזיק ללא כוונה, אך תהיה פגיעה בהרתעתם של מזיקים פוטנציאליים.
פעמים רבות המטרות מתיישבות כך שהחלטה מסוימת תשרת את שתיהן.