tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחור לבן – שרה וציף פוגשות חפצים בצבעי שחור לבן.
משולשים – שרה וציף מכינות עפיפון המכיל משולשים, ופוגשות ליצן .
שמים – שרה וציף טסות במטוס, בכדור פורח, ופוגשות ציפור.
גן ירק – שרה וציף שותלות, משקות וקוטפות ירקות.
יצירה – שרה וציף מציירות, בונות פסל, ורוקדות ריקוד.
רכבת – שרה וציף משחקות ברכבת צעצוע, ואז יוצאות למסע ברכבת אמיתית.
עונה שנייה עדיין לא משודרת בישראל, אלא רק בארצות הדוברות אנגלית.
שרה ליס (טל) (נולדה ב-1936) היא דוגמנית ישראלית לשעבר, מלכת היופי לשנת 1956. נדבנית המתגוררת בארצות הברית.
למדה בתיכון חדש, ובגיל 20, בהיותה סטודנטית לכלכלה, זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל.
ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל 1956 שנערכה בלונג ביץ', והעפילה לשלב חצי הגמר, אליו הגיעו 15 המועמדות הסופיות.
במשך שנתיים, באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 התרימה למען ישראל מטעם הבונדס בסכומים מצטברים של מיליוני דולרים.
היא נשואה פעם שנייה, ואם לשתי בנות מבעלה הראשון, איש עסקים אמריקאי.
תרמה יחד בעלה השני, המיליונר האמריקאי ביל ליס, מלגות לסטודנטים ישראלים ומיליוני דולרים להקמת מרכז בניו יורק לטיפול בסרטן השד, לאחר שטל החלימה מהמחלה, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
שרה ג'יין היילנד היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של היילי דאנפי בקומדיית המצבים "משפחה מודרנית" של רשת ABC.
היילנד נולדה במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית.
הוריה הם השחקנים מליסה קנדיי ואדוארד ג'יימס היילנד.
היא אחותו של השחקן איאן היילנד.
היילנד למדה בבית ספר מיוחד לאמנויות הבמה במנהטן לצד טיילור מומסן וקונור פאולו בין היתר.
היא עוסקת במשחק כבר מגיל חמש, כשתפקידה הראשון היה כבתו של הווארד סטרן בסרט "פרטים אינטימיים".
ב-1999 היא גילמה את מולי בחידוש הקולנועי למחזמר "אנני".
בשנים 2008–2009 גילמה את בתה של ברוק שילדס, מאדי הילי, בסדרת הטלוויזיה של NBC "ליפסטיק ג'ונגל".
היא שיחקה על במת ברודוויי בהצגה "Grey Gardens" בתפקיד ג'קלין קנדי בצעירותה.
בשנים 2009–2020 שיחקה בתור היילי דאנפי בסדרה הקומית עטורת הפרסים "משפחה מודרנית" של רשת ABC במשך 11 עונות.
בשנת 2011 פורסם כי תופיע לצד כריס קולפר בסרט "מוכה ברק" שיצא לאקרנים בשנת 2012.
בספטמבר 2012 דווח כי תיקח חלק מקמפיין נינטנדו לצד דיאנה אגרון וגבי דאגלס.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "ציידי הצללים" בתור מלכת הסילי בכמה פרקים.
ב-2019 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "שנת החתונה שלי", והתארחה בעונה הרביעית של הסדרה "ורוניקה מארס" ברשת הולו.
בדצמבר 2024, פורסם כי ב-10 בפברואר 2025 היילנד תיכנס לתפקיד דייזי ביוקנן במחזמר "גטסבי הגדול" בברודוויי, במקום אווה נובלזדה שעוברת להצגה "האדסטאון" בלונדון.
משנת 2009 הייתה במערכת יחסים עם השחקן מאט פרוקופ, אותו הכירה במהלך מבחני הבד לסרט "היי סקול מיוזיקל 3".
בשנת 2011 הופיעו ביחד בסרט של ערוץ דיסני "חנון מהסרטים".
השניים נפרדו באוגוסט 2014 בשל אלימות מצידו של פרוקופ כלפיה.
בפברואר 2015 החלה לצאת עם השחקן דומיניק שרווד, ששיחק לצידה בסרט "האקדמיה לערפדים", ובאוגוסט 2017, לאחר יותר משנתיים של זוגיות, הזוג נפרד.
מאז נובמבר 2017 היא בזוגיות עם ולס אדמס, יוצא תוכניות המציאות "הרווקה" ו"הרווק בגן עדן", ומאז אוגוסט 2018 הם מתגוררים ביחד בלוס אנג'לס.
בני הזוג התארסו ביולי 2019. באוגוסט 2022 הזוג התחתן וחברה לקאסט של משפחה מודרנית, ג'סי טיילר פרגוסון הנחה את טקס החתונה וחילופי הנדרים.
היילנד סובלת מכליה מולטיציסטית דו-צדדית, מחלת כליות מולדת שגורמת להפרעה קשה בתפקוד של הכליות.
באפריל 2012 עברה השתלת כליה שנתרמה מאביה.
ב-2017 נאלצה לעבור השתלת כליה נוספת, מאחיה, משום שגופה דחה את האיבר המושתל.
שנה סרטתפקידהערות1997פרטים אינטימייםהבת של הווארד1998מושא אהבתימולי1999לנענע את העריסהסילבאנוAdvice from a Caterpillarליזבת'2000הסוד של ג'ו גולדאליזבת' מיטשל2002The Empathכריסטין הצעירה2004ספנגלישחברה במסיבת פיג'מות2007פגישה עיוורתילדה (קול)2010Monster Heroesדליילה2011Cougars, Inc.קורטניConceptionטרייסי2012מוכה ברקקלייר מת'יוס2013מת לצעוק 5מיהApril Apocalypseסם2014האקדמיה לערפדיםנטלי דשקובפגישה והחלפהאווה2015ניפגש בולהאלהג'ואנה ברווד2016Satanicקלואילגו: ליגת הצדק משתלטת על גות'אםברברה גורדוןדיבובXOXOקריסטל2019שנת החתונה שלימארה היקי2022My Fake Boyfriendקלי
שרה הוניג היא עיתונאית ישראלית וכותבת טור דעות בג'רוסלם פוסט.
הוניג נולדה בישראל, גדלה והתחנכה בישראל ובארצות הברית.
למדה בבית ספר הגבוה למוזיקה ולאומנות בניו יורק ובאוניברסיטת תל אביב.
הוניג החלה את עבודתה ככתבת עבור הג'רוסלם פוסט בשנת 1968 בעוד היותה סטודנטית.
בשנות ה-60, ה-70 וה-80 הייתה הכתבת המובילה בסיקור התנועה לשחרור יהודי ברית המועצות ואסירי ציון.
בשנות ה-80 המוקדמות הייתה לכתבת הפוליטית הבכירה של העיתון.
בין השנים 1991–2001 הייתה הפרשנית הפוליטית של העיתון.
מאז 1999 היא כותבת טור בעיתון ששמו Another Tack המכסה מאורעות בישראל ובעולם.
מאז שנת 2003 משמשת ככתבת-עורכת בכירה.
היא מחזיקה בלוג שבו מתפרסמים בין השאר גם הטורים שלה בעיתון.
סערה סביב רשמיה מביקור באירלנד
בינואר 2013 חוללה הוניג סערה כאשר טענה שנתקלה בהערות אנטישמיות במהלך טיול פרטי אותו ערכה בטבעת קרי באירלנד.
במהלך טיול לפני חג המולד בטבעת קרי, אזור בדרום מערב אירלנד, נתקלה בקבוצת ילדים מבית הספר הסמוך שמתרימים כסף למען קניית עצי זית לפלסטינים.
הילדים השתתפו בפעילות בית ספרית ביחד עם מורה מבית הספר, כחלק מתוכנית הלימודים שמעביר טרוקרה, ארגון צדקה קתולי שתורם לנזקקים ברחבי העולם וידוע בגישתו האנטי ישראלית.
הפרשה התפרסמה בעיתונים הראשיים באירלנד ומנהל בית הספר הכחיש את דברי הילדים ואף טען שהוניג נהגה בחוסר אחריות כשפרסמה את תמונות הילדים ללא אישור.
היא טענה שהייתה חייבת לפרסם את התמונות כהוכחה לדבריה ושהילדים היו בוגרים ועסקו בפעילות פוליטית בשטח ציבורי.
היא טענה בנוסף שקיבלה מכתבי שטנה מאנשים באירלנד לאחר המקרה.
שרה טהון (נהגה: טוֹן; 4 במרץ 1881 – 28 במרץ 1920) הייתה אשת ציבור ב, ממייסדות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
דמות מפתח במאבק לשוויון זכויות האישה בארץ ישראל, פעילה פמיניסטית וחברתית שפעלה לקידום נשים, לעצמאותן הכלכלית ולזכותן לבחור ולהיבחר למוסדות היישוב היהודי.
האישה היחידה שכיהנה כחברה מן המניין ב"ועד הזמני של יהודי ארץ-ישראל", שהוחלף על ידי אספת הנבחרים, הנציגות הבכירה של היישוב היהודי בארץ ישראל בין השנים 1918–1920.
בעלה היה יעקב טהון, מראשי היישוב בתקופת המנדט הבריטי.
שרה-לאה טהון לבית בראט נולדה בשנת 1881 בעיר למברג שבממלכת גליציה ולודומריה, ב (כיום באוקראינה).
אימה הייתה רחל חיה, בתם של מרדכי בראנד ושרה לבית וולף, ואביה היה ישעיהו (שִייֵע) בראט, בן חיים בראט וייֶנטֶה לבית שפיץ.
ב-1887 נולדה אחותה הצעירה, שנקראה על שם סבתה מצד האם.
האב היה בעל בית מלאכה.
אף שהמשפחה הייתה ענייה, דאגו הוריה להשכלתה והיא למדה בגימנסיה הראשונה לבנות בעיר.
עד מהרה משכה את תשומת לב מוריה והפכה לתלמידה מצטיינת.
היא התקרבה לציונות בזכות פעילותה של תנועת הנשים הציוניות בעירה.
בשנת 1903 נסעה לברלין בירת גרמניה, שם עבדה בעיבוד נתונים במשרד סטטיסטיקה של אלפרד נוסיג וד"ר ארתור רופין.
כאשר ייסד רופין את המשרד לסטטיסטיקה יהודית בברלין, עברה לעבוד במשרדו.
במקביל עבדה במשרד הוצאת הספרים "יודישער פערלאג" וניהלה עבודה סוציאלית וקואופרטיבית בכפר הקואופרטיבי "וניגנלופניץ" מיסודו של פרנץ אופנהיימר.
שנתיים אחר כך הצטרף לעבודה במשרד זה יעקב טהון, דוקטור למשפטים ולימים ממנהיגי היישוב בימי המנדט הבריטי.
באותה שנה, 1905, השתתפו השניים ב שהתקיים בבזל.
בדצמבר 1907 עלו לארץ ישראל עם בנם תאודור, והתיישבו ביפו.
חייה של משפחת טהון הצעירה היו רצופים אבדות.
בנם הבכור של שרה ויעקב טהון, ברוך, נולד בברלין בשנת 1903 ונפטר שם.
בנם השני נולד בשנת 1906, ונקרא תאודור על שמו של תאודור הרצל.
בשנת 1908 נולדה בתם רחל, שכעבור שלוש שנים מתה ממחלה.
לאחר מכן נולדה אביבה, ונפטרה כשהיא בת חמישה עשר חודשים בלבד.
אף על פי שהייתה זו האבדה השלישית, מעיד יעקב במכתביו האישיים כי "אין זה הזמן להתאונן ולהתייאש...
אפילו שרה נושאת את האבידה הזאת באומץ לב".
בשנת 1916 נולד רפי, בן הזקונים.
בנה תאודור הצטרף בשנות ה-20 למושב העובדים הראשון, נהלל, ועסק בו בחקלאות.
בראשית שנות השלושים פנה לעסוק בתיירות במזרח התיכון ופתח סניף של סוכנות הנסיעות "פלתורס" בבגדאד.
בהמשך נדד עם משפחתו לקהיר.
בתה יהודית הייתה עובדת סוציאלית.
נישאה לבן-זוגה מימי נעוריה,, שנהרג במלחמת העצמאות, ואם למיכל, גדעון ותמר.
בנה של יהודית, (1937–1967), נהרג בקרב בצור באהר במהלך מלחמת ששת הימים.
בנה רפי, ממקימי וחברי קיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, נבחר בשנת 1950 ליו"ר מועצה אזורית בקעת בית שאן, וכיהן בתפקיד זה עד 1957. בשנת 1996 ראתה אור הביוגרפיה בחיבורו של שרה טהון, המאבק לשוויון זכויות האישה: סיפור חייה של שרה טהון.
נינותיה של שרה טהון, ענת טהון אשכנזי ומיכל טהון, הן עו"ד ופעילות פמיניסטיות.
פעילותה הציבורית למען שוויון זכויות לנשים
ארגון נשים לעבודה תרבותית בארץ ישראל
בראשית דרכה בארץ ישראל ייצגה את "ארגון הנשים לעבודה תרבותית בארץ ישראל", ארגון ציוני שנוסד בגרמניה בשנת 1907 ונועד לקידום חינוך נערות ולמאבק בסחר בנשים.
עיקר פעילותו היה הכשרת בנות הארץ למשלח יד והקניית חינוך עברי.
על פי עדויות מאותה תקופה, הייתה טהון הרוח החיה של המפעל בארץ.
החברות בארגון הנשים כללה, בין היתר, סיוע ליהודים וליהודיות שגירשו העות'מאנים מארץ ישראל בשני גלים.
בזכות פועלה למען מגורשים אלה כונתה על ידי מרדכי בן הלל הכהן: "האם הטובה של כל הגולים".
בגירוש הראשון נשארה על החוף עם צאת האונייה השנייה באישון לילה, ובגירוש השני, שהתרחש יומיים לאחר שילדה את בתה אביבה, כיוונה את עבודת הסיוע היישר ממיטתה.
כך הפכה למודל של אישה פעילת ציבור, וכלשון הספר על חייה: "אישה המחזיקה הרמוניה במצוינות והעדינות של אישה וההיגיון הצלול של עסקן מנוסה".
ימי מחסור אלה בארץ ישראל דחפו נשים ונערות יהודיות רבות לזנות.
בעוד הוועד היהודי של העיר הפגין אדישות, החלו נשות אגודת הנשים בירושלים, ובהן טהון, להתארגן על מנת למגר את התופעה.
אחת הדרכים בהן פעלו הנשים הייתה הכשרה מקצועית לנערות, שהובילה להקמתו של מפעלו החשוב של הארגון – בתי הספר למלאכת התחרה.
במלחמת העולם הראשונה פעלה לסייע למשפחות שגורשו מבתיהן על ידי העות'מאנים.
כשהיא ומשפחתה גורשו מתל אביב לירושלים בשנת 1917 פתחה בעיר בית מלאכה לטוויית צמר וסיפקה עבודה למאות נשים.
הקימה את רשת "בתי הספר למלאכת התחרה", שהעסיקה מאות צעירות עניות בירושלים, ביפו, בצפת, בטבריה ועוד.
עבודותיהן של הנערות נמכרו, ובכסף יכלו לסייע למשפחותיהן.
מלבד הפתרון הכלכלי, הדגישה טהון את החשיבות הערכית של פעילות זו: חינוך הנשים הצעירות לעצמאות כלכלית ותרבות עברית והפיכתן לנשים עבריות על פי מאפייני האישה העברייה החדשה.
במאמרה, "עבודת נשים בארץ ישראל", שפורסם בעלון עבודה ציונית בפלשתינה וראה אור בלונדון, בחנה טהון את ההתפלגות המקצועות על פי מגדר.
היא מצאה שהרוב המוחלט של הנשים עובדות במקצועות מסורתיים כמו תפירה, סיעוד והוראה, ורק מעטות עבדו בתחומי המסחר והתיעוש.
בעקבות ממצאיה הצהירה כי לעבודת הנשים בארץ ישראל יש "חשיבות יוצאת מגדר הרגיל", וכי יעדי הבניין בארץ ישראל אינם מכוונים רק להפרחת השממה אלא גם לתיקון חברתי, שלא יוכל להתרחש ללא מעורבותן של נשים.
עבודתה שלה ושל הנשים שפעלו איתה היוותה בסיס לעבודה הסוציאלית המודרנית בארץ ישראל.
פעילותה בחוות העלמות והוויכוח על דמות הפועלת
טהון פעלה לשילוב נשים גם בתחום החקלאות, וסייעה לחנה מייזל בארגונה של "חוות העלמות" בכנרת, מוסד להכשרת צעירות לעבודת האדמה.
האמצעים הראשונים להקמת חוות הלימוד נתקבלו מהסניף של "אגודת נשים לעבודה תרבותית בארץ ישראל" במוסקבה.
כך הפכה טהון לבאת כוחו של הארגון ליסוד הקמת החווה.
את משנתה הערכית והאידאולוגית בהקמת החווה פרסמה במאמרה, "עבודת נשים בארץ ישראל", שם כתבה כי בתוכנית הארגון להתרחב בתחומים של כלכלת בית ולפתוח חוות לימוד חקלאית עבור נשים.
בחווה הועסקו רק נשים בחקלאות, בגינון, בגידול ירקות ועצי פרי, בלולים, בכוורות הדבש ובהנהלת החווה.
עם התלמידות הראשונות בחווה נמנו רחל בלובשטיין ("רחל המשוררת") ושרה מלכין.
טהון נודעה בקפדנותה בענייני ניקיון, ועל כן אורח חייהן של החלוצות לא מצא חן בעיניה, ובמרץ 1913 כתבה מאמר ביקורת חריף בנושא:
ביקורתה של טהון נסבה בעיקר על חוסר הניקיון של הבחורות, על רצונן להידמות לגבר בלבושן הרשלני ועל אי מילוי תפקידן כנשים בכל הנוגע למשק הבית.
דבריה עוררו תגובות נזעמות שהובילו לפולמוס בינה לבין הפועלות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מילאה תפקיד בארגון היישוב היהודי בארץ ישראל.
מלבד עבודתה ב"ארגון הנשים לעבודה תרבותית בארץ ישראל", הקימה בשנת 1916 אגודת חירום שנודעה בשם "קופת נשים" או "הקופה לתמיכת נשים".
הייתה זו אגודת חירום שפעלה לרכישת מצרכי מזון בסיסיים, בעיקר באמצעות מימון שהגיע מהתקציב הצנוע שהעמיד לרשותה המשרד הארצישראלי מכספי ה"פונד" האמריקאי בראשות יעקב טהון.
סיוע זה כוון הן לעניים והן לבעלי האמצעים שהתבססו על כספים מחוץ לארץ ישראל, שבשל המלחמה חדלו להגיע.
לתפיסתה, פגיעותן של נשים בשנות המלחמה הייתה ייחודית, ולכן פנתה לקרן הסיוע האמריקאי בבקשה להגדיל את הסיוע.
בכך סייעה לנשים ולמשפחות רבות.
התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל
בשנת 1910 כתבה שרה טהון מאמר ובו דרשה זכות בחירה לנשים בארץ ישראל.
עם תום מלחמת העולם הראשונה קמו אגודות נשים בערים ובמושבות הגדולות שפעלו בתחומים שונים וכמעט ללא קשר פנימי ביניהן.
אבל כאשר הועמדה על הפרק שאלת זכות הבחירה של האשה לאספת הנבחרים, שאלה עקרונית לגבי כל אישה, תהיינה השקפותיה אשר תהיינה - צו השעה היה ליכוד מהיר של הכוחות הפעילים והחלו הכנות למען ייסוד ארגון נשים ארצי.
בזמן הקמת הארגון הארצי הגיעה ארצה ד"ר רוזה וואלט-שטרויס מארצות הברית, היא הצטרפה להקמת או ייסוד ארגון ארצי.
הייתה לה ההשכלה והקשרים הבין-לאומיים שהעמידה לרשות תנועת הנשים ביישוב.
ב-1919 הוקם ארגון נשים ארצי ואל-מפלגתי "התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל".
הוועד הראשון שנבחר כלל את החברות: ד"ר רוזה וואלט-שטרויס (יו"ר), ד"ר מרים נופך, פניה מטמן כהן, אסתר ייבין, חסיה פיינסוד-סוקניק ושרה עזריהו.
טהון נפטרה זמן קצר לאחר הקמת מפלגת הנשים, וכנראה גם לא הספיקה להיות פעילה במפלגה החדשה, אבל הכירה בחשיבות בשוויון זכויות לאישה:
עדותה במשפט האונס בשנת 1912
שרה טהון יצאה להגן על זכויות נשים גם בבית המשפט, וב-1912 העידה במשפט של יוסף הרלינג, בעל מלון בשכונת מאה שערים בירושלים, שהואשם באונס נערה בת 15. אחיה של הנערה האשים אותו בפשע, ובתגובה זה תבע אותו לדין תורה.
המשפט התנהל ביפו, בביתו של רב העיר, הרב אברהם יצחק הכהן קוק (הראי"ה) ביפו, ובסופו של דבר השופטים בחרו לפרסם את ממצאי החקירה מבלי לפסוק דבר.
לאחר עדותה, בה הגנה על המתלוננת, הותקפה טהון על ידי הנאשם.
היא הגיבה על ההאשמות מעל דפי העיתונות.
"בתור אחת מאלה שכל מהלך המשפט ברור וידוע להם, מוצאת אני חובה להעיר את דעת הקהל על האמצעים שבהם אחז הרלינג להשפיע על השופטים והקהל לפני פסק הדין.
אם יש לו העוז לצאת עוד לפני הקהל אחרי פסק הדין, הרי הוא מתכוון להקל בכבוד המשפט", וציינה כי "הצדק אינו נושא פנים לשום אדם ולשום מפלגה".
בנה, רפי טהון, כתב בספרו כי היה זה צעד יוצא דופן וחריג בתקופה ההיא שאישה תצא במכתב גלוי ונזעם לעיתון, ומכיוון שהייתה רגישה מאוד לבעיות האישה בכלל ולניצול נשים בפרט, לא היה זה פלא שבחרה להעיד ואף לפרסם ברבים את עמדותיה הנחרצות בשאלה זו.
פעילותה הפוליטית בוועד הזמני של יהודי ארץ ישראל
בשנת 1918 נבחרה כחברה ב"ועד הזמני של יהודי ארץ-ישראל", גוף ביצועי שעיקר תפקידו היה ריכוז ההכנות הנדרשות לקראת הבחירות לאספת הנבחרים.
בישיבת הוועד הזמני, שהתקיימה ב-17 ביולי אותה שנה, הוחלט על הגדלת מספר חברי הוועד וניתן ייצוג ל"אגודת הנשים לשיווי זכויות האישה" שבחרו בה לייצגן.
עיקר פעילותה בוועד היה קידום שוויון זכויות לנשים ובעיקר על הזכות לבחור ולהיבחר.
היא הייתה האישה היחידה שכיהנה כחברה מן המניין בוועד, ועד מותה הספיקה להשתתף בתשע אסיפות.
ב-17 באפריל 1919 התקיימה ישיבה של ועד הצירים בשיתוף עם הוועד הזמני במטרה לקבוע מתי לקרוא ל"אספה המייסדת".
על סדר היום עמדה שאלת דחיית הבחירות מחשש שהחרדים יסרבו להשתתף בהן ובכך יובילו לפילוג.
אחת השאלות הבוערות הייתה שאלת זכות הבחירה לנשים.
הנציגים החרדים טענו שהחוגים הדתיים הם הרוב ביישוב ורק מיעוט תומך בזכות בחירה לנשים.
היא התנגדה לטענה לפיה יש להתחשב ברוב המספרי של הנשים היהודיות הטוענות נגד זכות הבחירה לנשים.
היא נימקה זאת בכך שהנשים החרדיות במאה שערים אינן ציוניות ואין להשוות אותן לנשים שעלו לארץ ישראל משאיפות ציוניות.
בשונה מעדה מימון, שהביעה עמדה נחרצת בנושא, הציעה טהון פשרה לפיה נשים תוכלנה להיבחר רק ביישובים שיתמכו בזכותה של האישה לכך: "כל אשה אשר תבחר – יש לה רשות להיכנס לאספה המייסדת".
היה זה גם בהשפעתו של בעלה, יעקב טהון.
על אף דעתה הנחרצת ומלחמתה המתמדת למען שוויון זכויות לנשים ניסתה למצוא פשרה כדי לשמור על שלמות היישוב היהודי.
פרופ' מרגלית שילה מראה כי הסכמתה של טהון להצעת בן זוגה לדחות את מימוש זכות הבחירה לנשים היה אחד הגורמים לדחייתה על ידי פמיניסטיות אחרות באותה תקופה, לצד מתחים אידאולוגיים ויריבות אישית.
נשים השתתפו לראשונה כבוחרות ונבחרות ב, שנערכו ב-19 באפריל 1920. שבע צירות נכנסו לאספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הנשים ועוד שבע צירות ממפלגות העובדים.
14 צירות אלו היוו 4.5% ממספר הנבחרים הכללי.
טהון לא הספיקה להשתתף בבחירות הראשונות.
היא נפטרה כשלושה שבועות לפני כן.
זכרה הועלה במושב הראשון של אספת הנבחרים שהתכנס בירושלים כחצי שנה אחרי מותה.
במושב השלישי של אספת הנבחרים הראשונה אושר חוק הבחירות על יסוד שוויון לאיש ולאישה.
הבחירות לאספת הנבחרים השנייה נערכו ב-5 בדצמבר 1925 ללא השתתפות החרדים.
רשימת הנשים שינתה את שמה ל"התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י" והכניסה 13 צירות.
בחורף תר"פ חלתה שרה טהון בקדחת.
היא נפטרה בי' ניסן תר"פ (1920) ונקברה בבית הקברות הישן בתל אביב.
היא השאירה אחריה שני בנים ובת.
על קברה נחקקו המילים: "מייסדת התאחדות הנשים העבריות לשווי זכויות בא"י".
מותה פורסם בעיתון "הארץ" על ידי מרדכי בן הלל הכהן וכך נכתב:
מודעות האבל מעידות על ההערכה הרבה לפעילותה הפילנתרופית והפוליטית.
בין מפרסמי מודעות האבל ניתן היה למצוא את הוועד הזמני, ועד הצירים, בית משפט השלום העברי, ועדי מורים, אגודות נשים, מרכז בעלי מלאכה וארגונים רבים נוספים.
ועד הצירים כינה אותה: "האישה העברייה שהקדישה את כל חייה לתחיית עמנו בארצנו".
חסיה סוקניק אשר ספדה לה אמרה כי:
בשנת תרפ"ב ראה אור לזכרה הקובץ "עלים" בהוצאת התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
בהקדמה לספרו על אימו כתב בנה, רפי טהון:
משפחת טהון פנתה לעירית ירושלים לקרוא רחוב על שמה, אך במקום רחוב על שמה של שרה טהון, הוסיפה העירייה את שמה לרחוב על שם בעלה בכותרת משנה.
רחוב יעקב ושרה טהון בירושלים נמצא בשכונת קריית היובל.
שרה חינסקי (1952 – 22 באוגוסט 2008) הייתה מבקרת אמנות ישראלית, תאורטיקנית ואמנית.
נולדה בשנת 1952 בבני ברק.
אביה יוסף חינסקי שירת בצבא הבריטי, ולאחר שחרורו הקים בית חרושת למרצפות והיה לבעליו.
אמהּ, שושנה לבית חומסקי, הייתה עקרת בית.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: יצחק הבכור, ולאחריו הבנות: שרה, רחל וניצה.
בשנת 1965 עברה המשפחה לדירה ברחוב וולפסון בפתח תקווה.
כאשר הייתה שרה בבית הספר התיכון נפטרה אמה מסרטן והיא נשלחה לבית דודה בחולון.
את שירותה הצבאי עשתה בתקופת מלחמת ההתשה, בסיני.
לאחר שחרורה בסוף שנות ה-70, החלה ללמוד במדרשה לאמנות ברמת השרון.
בשנת 1975 נישאה לאביגדור פלדמן, עורך דין, ולזוג נולד בן, יותם פלדמן, המשמש כעיתונאי בעיתון "הארץ".
בשנת 1982 ייסדה ביחד עם אריה ברקוביץ' ורונית דברת את הגלריה "אחד העם 90".
בשנים אלה גם יצרה מספר פסלים גדולים מעיסת נייר ומיצגי יחיד.
קשה למצוא תיעוד של עבודות שהציגה ונדמה שגם חינסקי לא הקפידה לזכור אותה תקופה.
היו לה סגנון ייחודי ורעיונות, אבל היא תמיד טענה שאין לה ידיים טובות.
ביקורת לא מחמיאה שפורסמה עליה בעיתון 'העיר' כנראה סתמה את הגולל על ניסיונה כאמנית.
אחד התוצרים היחידים שנותרו מתקופה זו מתועד באלבום התמונות שלה - מיצג שבו היא נראית עומדת בתחנת רכבת, מחייכת, לכתפיה מחוברות כנפיים של מלאך.
בסוף שנות ה-80 החלה ללמוד סוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בראשית שנת 2000 התגרשה מבעלה.
ב-2004 סיימה את עבודת הדוקטורט שלה בהצטיינות יתרה.
בשנים אלה גם לימדה במחלקה לאמנות בבצלאל, באוניברסיטת בן-גוריון, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ובמכללת ספיר.
בשנת 2006 חלתה בסרטן המוח ונפטרה ב-22 באוגוסט 2008.
את מאמרה הראשון, "שתיקת הדגים: מקומי ואוניברסלי בשיח האמנות הישראלי", כתבה תוך כדי לימודי התואר הראשון והוא פורסם בכתב העת "תיאוריה וביקורת".
בטקסט זה ובאלה שבאו בעקבותיו - "רוקמות התחרה מבצלאל" ו"עיניים עצומות לרווחה" - ניתחה את ניסיונות ההתמערבות של שיח האמנות הישראלית ואת מחיקת שורשיה האשכנזיים - שפת היידיש, וההיסטוריה של יהודי מזרח אירופה.
בכתיבתה, כמו בדיבורה שהיה חלק בלתי נפרד ממלאכתה האינטלקטואלית, התמקדה בחשיפת צביעות, דו-פרצופיות ואידאולוגיות נסתרות של אלה שנטלו לעצמם את הרשות לדבר בשם האמנות הישראלית.
המבט הביקורתי שלה הביא את הקוראים למחשבה חדשה על האמנות וערער כמה יסודות מוצקים, אומר לארי אברמסון, היא באה והפכה את הקערה על פיה.
פתאום אנשים שנחשבו נורא שמאלניים, מתקדמים ואוונגרדים נהפכו לאחר קריאה במאמריה, למאשרי האידאולוגיה הציונית, הכובשת.
אך נדמה שחלק מכוחה - שהוא גם זה שעורר התנגדות מרובה - נבע מבחירתה להיות באופוזיציה; לפעול בשוליו של שדה האמנות ולהגיח מפעם לפעם למרכז.
"היא מעולם לא ניסתה להאיר את עינינו בהבנה של אמן, זרם אמנות או יצירת אמנות, ובמובן זה היא שייכת לזן חדש של כותבים, שהפגישה שלהם עם התחום פותחת מרחק וזרות ממנו", מציינת שרה בריטברג סמל.
המרחק הזה אפשר לחינסקי לראות את שדה האמנות כחלק ממערך של הקשרים חברתיים, פוליטיים והיסטוריים ולקבוע ש"שדה האמנות לא מיוחס ולא מעודן ואינו נפרד מהאידאולוגיה השלטת ומחוליי החברה".
במאמרה "רוקמות התחרה של בצלאל", טוענת חינסקי כי האומנות העממית זוהתה עם מגזרי שוליים שמחוץ למרכז האוניברסליסטי, ומרכיביה סומנו כ"נוגדי מודרניזציה" וכ"אתרים של פיגור תרבותי וטכנולוגי" שיש להילחם בהם, ורק במקרה הטוב הם ננצרים במאגר של אובייקטים לשימור.
מסקנותיה שופכות אור על תפיסת העולם ההירארכית והמפלה שהנחתה את פעילותם המתקנת-מתרבתת של מייסדי בצלאל והשתמרה גם במערכת שכוננו.
לדעת חינסקי, תוך שהיא משתמשת במונחים מרקסיסטיים, אפשר לומר שאפליה מעין זו מאפיינת חברה מעמדית בלתי שוויונית: הרי המנגנון המניע את הקדמה הקפיטליסטית אינו מושתת על פיתוח רציף של מיומנות במסגרות יציבות ומשתכללות – אלא על סדרות של מהפכים שבבסיסם הרצון להשתלט על אמצעי הייצור.
את מגמת ההתבוללות במערב אפשר להוסיף ולייחס, כפי שעושה חינסקי במאמר אחר, לתסביך שהעלו איתם ארצה יהודי אירופה, שראו בערכי המערב את "אבקת ההלבנה הנכספת, שיש בכוחה להביא מזור לתפיסתם העצמית הנחותה של יהודי אשכנז ולמלט אותם מגורלם האסיאתי".
במאמרה "עיניים עצומות לרווחה", מתבססת שרה חינסקי על שתי תערוכות שהתקיימו במקביל במוזיאון ישראל.
האחת קדימה, והשנייה אל קברי צדיקים.
המאמר עוסק בסוגיות של כינון זהות בשדה האמנות הישראלית.
המבט הגלום בהן, לטענתה, מסגיר טיפול-תיקון מגמתי בנושא המזרח, שלמעשה רק ממשיך את מגמות הדיכוי ואת השניות, או הדו-פרצופיות, המובנית בחברה הישראלית.
מגמות אלה באות לידי ביטוי לדעת חינסקי, בקהלי היעד השונים שאליהם מכוונות שתי התערוכות: קדימה יועדה לעיניים מערביות, בעוד שאל קברי צדיקים פנתה אל קהל עדתי אתנו-מרוקאי
שימוש חוזר, פוסט-מודרניסטי, בתופעות מקומיות מכונה בפי שרה חינסקי "משאב טבע", שמשמעותו, שתוצרי האמנות והעיצוב המודרניסטיים הפכו לתופעות "נוף" בסביבה המקומית והותירו עקבות שהצטרפו לזיכרון הקולקטיבי המרכיב את ההוויה הישראלית הרב-תרבותית.
תופעות מקומיות כאלה, שהפכו למקור של השפעה והתייחסות הן: למשל עצי האקליפטוס, התריסול של מרפסות הבתים ובתי הבאוהאוס של תל אביב.
בניגוד לאנשי "בצלאל הישן" שביקשו בכל מאודם להיטמע במזרח מתוך אוריינטליזם מערבי-רומאנטי, או לאנשי אופקים חדשים וממשיכיהם, שביקשו להיטמע במערב, יוצרים עכשוויים מבקשים להתחבר למקום בלי לאבד את הקשר הזיקה לאמנות העולמית.
תקוותה היא שכשם שהמוזיקה המקומית התמזרחה באהבה, ייתכן שמעט מאבק המזרח ידבק גם באמנות הישראלית, המדשדשת עדיין בביצה המערבית.
כשבע שנים לאחר מותה של שרה חינסקי יצא לאור ספרה:
יגאל נזרי (עורך), מלכות ענווי ארץ: הדקדוק החברתי של שדה האמנות הישראלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
שרה זלוור אורבך (9 במאי 1923 - 20 בנובמבר 2014) הייתה סופרת ישראלית שעסקה בעיקר בשואה ותקומה.
אביה, יליד פיוטרקוב, ממשפחה מיוחסת לרב ממוהילב, עבד בבית מסחר גדול ובהנהלת חשבונות, אמה הייתה עקרת בית.
בשנות השואה נפטרו אביה ואחותה ממחלות בגטו לודז' ושאר בני המשפחה - אמה וארבעת אחיה נרצחו במחנות ההשמדה.
שרה הוחזקה בתחילה באושוויץ, לאחר מכן עבדה בעבודות כפייה במחנה עבודה בעיירה מיטלשטיינה ובסוף המלחמה הועברה למחנה בגראפענאורט, שם שהתה עד ששוחרר על ידי הצבא הרוסי.
היא הצטרפה לקיבוץ הכשרה שארגנה שרה שטרן בלודז', שם פגשה את בעלה, יצחק אורבך, ניצול שואה אף הוא.
לאחר תקופת הכשרה באשבך עלתה לארץ במסגרת עליה ב' באוניית המעפילים לטרון שנתפסה על ידי הבריטים.
שרה, ביחד עם כל נוסעי האנייה גורשו לקפריסין והגיעו לארץ רק לאחר 8 חודשים.
היא ובעלה התיישבו בעיר תל אביב.
יצחק נפטר בשנת 2002. לשרה זלוור אורבך 2 ילדים.
אחד מנכדיה הוא הסטנדאפיסט הדתי יאיר אורבך.
זלוור אורבך עסקה בספריה בעיקר בסיפורים ותיאורים אוטוביוגרפיים מילדותה טרום השואה, מחוויותיה וחוויות מקורביה בימי השואה ובהתמודדות בשנות התקומה שלאחריה.
נחשבת לאחת מכותבות האוטוביוגרפיות הראשונות על השואה.
קטעים מספריה נקראים ונלמדים במכונים לחקר השואה מכיוון שהם מהווים זווית ראייה משמעותית על השואה בראייה נשית-דתית.
בשנת 1994 הדליקה משואה בטקס הממלכתי ביד ושם בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
מבעד לחלון ביתי, הוצאת יד ושם, 1964
לו יהי בוקר, הוצאת מורשת והוצאת אות ועד, 1981
כיון שניצלתי - שירים, הוצאת במות לספרות לאמנות, 1989
נכתב בציפורן האצבע, הוצאת רשפים, 1992
תנועת בני עקיבא בלודז' בתקופת השואה, הוצאת מורשת בסיוע יד ושם, 1999
את אחיי אנכי מבקש, הוצאת מורשת, 2005
שרה טיזדייל הייתה משוררת לירית אמריקאית.
טיזדייל נולדה כבת זקונים למשפחה פוריטנית מבוססת בסיינט לואיס שבמיזורי.
ב-1918 זכתה בפרס פוליצר על ספרה "שירי אהבה" (Love Songs), הראשונה שקיבלה פרס זה בתחום השירה.
בגיל 48 שלחה טיזדייל יד בנפשה.
שירה הראשון של טיזדייל הודפס ב-1907 בעיתון המקומי, ובאותה שנה פורסם גם קובץ השירים הראשון שלה "סונטות לאליאונורה דוזה ושירים אחרים" (Sonnets to Duse and Other Poems).
קובץ השירים השני שלה, "הלן מטרויה ושירים אחרים" (Helen of Troy and Other Poems), פורסם ב-1911 והתקבל בחום על ידי הקוראים, המבקרים ציינו את כוחה הלירי של שירתה.
ב-1918 זכתה בפרס פוליצר, ובעשור שלפני מותה, ב-1933, הייתה בין המשוררים הידועים והאהובים ביותר בארצות הברית.
בשנותיה האחרונות התרחקה מעין הציבור ושמרה בקנאות על פרטיותה.
בצוואתה הורתה שיומניה וכתביה הפרטיים לא יפורסמו, ולכן דמותה נשארה עלומה למדי.
המשורר וייצ'ל לינדסי התאהב בשיריה ובה וכתב לה מכתב מדי יום ביומו, אך ב-1914 היא נישאה לאיש עסקים עשיר, ארנסט פילסינגר (Ernst Filsinger), גם הוא מעריץ של כתיבתה.
היא התגרשה ממנו ב-1929. לינדסי נשאר חברה הנאמן עד יום מותו.
משפחתה של טיזדייל הרבתה לטייל, הן ברחבי ארצות הברית והן מחוץ לה.
ב-1905 נסעו טיזדייל ואמה לארץ הקודש.
הביקור בפלשתינה דאז דכדך את טיזדייל, היא הזדעזעה מהלכלוך, הקבצנים והמחלות שראתה ברחובות, וכתבה: "הלילה הראשון שלנו בירושלים יישאר לתמיד אחד הזכרונות הנוראים שלי".
על העיר בית לחם היא כתבה "הדבר הכי מחריד ושובר לב שראיתי.
איזה מקום מוזר שיתקבצו בו התקוות והפחדים של כל השנים" (על פי שורה מתוך ההמנון הדתי "O Little Town of Betlehem)".
שיריה של טיזדייל מלוטשים וליריים, ליריות שעומדת לפעמים בניגוד לתוכן נוקב ולא אחת ציני.
השירים משקפים את מהלך חייה, שירים על אהבה, שמחה, אכזבה והשלמה, חולי ומוות.
רבים מהשירים מסתיימים בתובנה מפתיעה או טוויסט לא צפוי.
שירה "המזרקה" (The Fountain) נשמע כמו תיאור פיוטי של מזרקה מקושטת בפסלי שיש דוממים, אך מסתיים בהפתעה לקורא בשורה האחרונה:
שירה המפורסם ביותר הוא "עוד גשמים טובים יגיעו" (There Will Come Soft Rains), שיצא לאור ב-1920. השיר הוא תיאור פיוטי של ראשית האביב ובעלי החיים המתעוררים, ורק בבית האחרון אנו מבינים שהאנושות נכחדה והטבע ממשיך בשלו באין מפריע.
השיר מצוטט רבות, בין היתר בספר "רשימות מן המאדים" של ריי ברדבורי, ספר מדע בדיוני שמתאר את העולם אחרי היות האנושות.
הבית האחרון בשיר בתרגומו העברי:
ולא אחד, אילן ציפור, יחרוג מהרגלו
כי נכחדה האנושות מהעולם כולו
אף האביב עצמו ייעור עם שחר אחרינו
בראשית כתיבתה שיריה שמחים ורומנטיים יותר, אך בחלוף השנים הם נעשים קודרים ומפוכחים, ונשקפת מהם אכזבה והשלמה.
"הנח לזה שיישכח" (Let it be forgotten) הוא אחד משיריה המפורסמים והאהובים:
הנח לזה שיישכח, כמו שנשכח פרח
כמו אש שפעם שרה המנונים
הנח לזה שיישכח לנצח לנצח
הזמן ידיד נדיב - הוא יעשינו זקנים.
אם מישהו ישאל, תאמר נשכח ואיננו
כמו פרח, או אש, כמו פסיעה חרישית
בריאות רופפת רדפה את טיזדייל כל חייה החל מילדותה, והיא ביטאה זאת בשירים על חולי ומוות, ביניהם בשיר "הלא נראה"(The Unseen) על בית חולים, והשיר הקומי-מקאברי "רופאים" (Doctors).
ב-1933 יצא לאור קובץ שיריה האחרון "ניצחון מוזר" (Strange Victory), ובאותה שנה שלחה יד בנפשה.
לינדסי בעצמו שלח יד בנפשו שנתיים לפני כן.
בספרה האחרון נשמעת נימה של פרידה והשלמה, ואפילו שמחה על כך, כמו בשיר הקטן "ירח נחסר" (Moon's Ending) שפותח את הקובץ הזה:
מה טוב לגווע אור אל תוך אור
הציבור בישראל הכיר את טיזדייל לאחר שחלק משיריה תורגמו לעברית על ידי יהודית אופנהיימר (ג'וד שבא), וכמה משיריה הולחנו ובוצעו על ידי להקת Visiting Hours הישראלית.
שרה וודוורד היא שחקנית אנגלייה.
היא בתם של השחקן אדוארד וודוורד ואשתו הראשונה, השחקנית ונטיה בארט.
יש לה שני אחים השחקנים טים וודוורד ופיטר וודוורד, ואחות אמילי וודוורד שהיא בתה של השחקנית מישל דוטריס.
וודוורד למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) שם זכתה ב"מדליית זהב בנקרופט".
אחרי סיום הלימודים הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית (RSC) והופיעה איתם במחזה השייקספירי "ריצ'רד השלישי" יחד עם אנתוני שר, ובמחזה "הנרי החמישי" לצדו של קנת בראנה.
ב-1993 חזרה לשחק שוב ב-RSC וגילמה את מירנדה במחזה "הסערה" בבימויו של סם מנדס.
עם מנדס עבדה גם במחזה "London Assurance" יחד עם פול אדינגטון.
במחזה "Kean" שיחקה לצידו של דרק ג'קובי, ובמחזה "Habeas Corpus" הופיעה יחד עם אימלדה סטונטון, ברנדה בלתין וג'ים ברודבנט.
ב-1998 זכתה וודוורד בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה על תפקידה במחזה "טום וקלם" מאת סטיבן קראצ'ט .
בשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס טוני על הופעתה במחזה "הדבר האמיתי" מאת טום סטופארד בהפקת דונמאר ורהאוס.
וודוורד נשואה לשחקן פטריק טומי.
אינגריד תפקיד ראשי (4 עונות); 24 פרקים
שרה העצני-כהן (נולדה ב-18 באוגוסט 1983) היא פעילה חברתית ישראלית, יו"ר תנועת "ישראל שלי" העוסקת בקידום הציונות ובהסברה ישראלית.
העצני נולדה וגדלה בקריית ארבע, לקדמיאלה, קצינת ביקור סדיר, ובועז העצני.
סבה מצד אביה אליקים העצני היה מראשוני מתיישבי קריית ארבע וחבר כנסת.
התחנכה בבית ספר חילוני שבעיר הולדתה, ובכיתה ט' עברה ללמוד בתיכון בויאר שבירושלים.
בוגרת תואר ראשון במנהל עסקים ותקשורת, ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובוגרת המחזור הראשון של המכללה למדינאות.
שימשה מנהלת חינוכית של תנועת בית"ר העולמית.
ב-2012, בעקבות הצטרפותם של איילת שקד ונפתלי בנט למפלגת הבית היהודי, התמנתה העצני-כהן לראשות "ישראל שלי", יחד עם שחר קוטינסקי (שפרש כעבור כשנה).
בפעילותה בתנועה שמה דגש על מאבק ב-BDS ומאבק בקמפיין הדה-לגיטימציה נגד ישראל.
במסגרת פעילותה רואיינה לתוכניות טלוויזיה ורדיו וכתבה מאמרי דעה לעיתונות.
ב-2016 זכתה העצני-כהן בפרס "רוח ציון ליזמות צעירה" של פרס מוסקוביץ' לציונות על פעילותה ב"ישראל שלי".
החל מ-2017 כותבת טור שבועי ב"מקור ראשון" וב"ישראל היום".
ב-2023 מונתה לחברה בוועדת ההיגוי של המשמר הלאומי של ישראל.
העצני לוקחת חלק בארגון חזון לאומי ומעבירה שם הרצאות בתוכנית למנהיגות ציבורית.
העצני־כהן מתגוררת בירושלים, נשואה לאלקנה כהן, איש חינוך ואם לארבעה.
היא מגדירה את עצמה כחילונית שומרת שבת הנשואה לבעל דתי, ילדיה מתחנכים במערכת החינוך הממלכתית־דתית.
גיסה הוא האמן דוד (דוכי) כהן.
שרה הדלנד (; נולדה ב-20 בפברואר 1971) היא שחקנית אנגלייה המוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד סטיבי בסדרה הקומית של ה-BBC "מירנדה" ועבודתה עם דייוויד מיטשל ורוברט וב.
שרה הדלנד נולדה בלונדון ולמדה מחול מגיל 3. בהיותה בבית הספר "וילמסלו היי סקול" בצ'שייר החלה לעסוק בביטבוקס ובתיאטרון חובבים עם להקת התיאטרון לנוער "טמפו" שבווילמסלו .
היא למדה משחק ב-"Laine Theatre Arts College" באפסום שבמחוז סארי.
הקריירה שלה בתיאטרון החלה כשהייתה בת 19 והופיעה במחזות זמר כמו "קאטס" ו"גריז" בתיאטראות וסט אנד שבלונדון.
אחרי שש שנים החלה הדלנד לשחק בסיבובי הופעות בין השאר במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
באותה תקופה החלה לפתח את כשרונה כקריינית (voiceover artist).
היא השתתפה במשחקי וידאו כמו "Dragon Quest VIII" עבור פלייסטיישן 2.
בטלוויזיה הופיעה הדלנד בתפקידי משנה בסדרה "נערות רעות" ובסדרה "The Bill".
אחר כך קבלה תפקידים גדולים יותר בסדרה הקומית "מחלקה אלטרנטיבית" ובקומדיה "Broken News".
היא כיכבה בסרטי הקולנוע "קונפטי" ו-"Magicians" לצדם של הקומיקאים דייוויד מיטשל ורוברט וב, ובסרט הטלוויזיה "סטרטר לאהבה" של ערוץ BBC One.
ב-2009 הצטרפה הדלנד למירנדה הארט בסדרה הקומית "מירנדה" שמבוססת על סדרת הרדיו "Miranda Hart's Joke Shop" ושכוללת את אותו צוות שחקנים.
ב-2007 החלה הדלנד להשתתף בסדרה הקומית של רדיו 4 של ה-BBC בשם "תקוות קודרות" (Bleak Expectations) פרודיה על הרומנים של צ'ארלס דיקנס ועל החיבה לתקופה הוויקטוריאנית .
בסדרה גילמה את הדמויות לילי סורקוויל, בתו של סר פיליפ "פיפ" בין במשך ארבע עונות.
עוד שיחקה בדמות ריפלי פסונד (אשתו השלישית של פיפ) ובדמות מיס כריסטמסשם (פרודיה על מיס האווישם מהספר "תקוות גדולות").
ב-2011 לוהקה הדלנד בתפקיד המורה החדשה לאנגלית, לינדה רדלי, בסדרת הדרמה של ה-BBC "דרך ווטרלו".
ב-2013 החלה להופיע בתפקיד טריש, מנהלת לשכת תעסוקה, בסיטקום של ITV בשם "החבר'ה מהלשכה".
שנה שם תפקיד הערות 2004 Fable תפקידים שונים 2004 Dragon Quest VIII: Journey of the Cursed King תפקידים שונים גרסה אנגלית 2005 Buzz!
מר וגברת סמית' – אנאבל (עונה ראשונה) – 2012
Bleak Expectations – לילי, בתו של סר פיליפ, ריפלי פסונד, אשתו השלישית של פיפ (עונות 2–5) ומיס כריסטמסשם (עונה שלישית) – 2007
שרה מור גרימקה ואנג'לינה אמילי גרימקה (Angelina Emily Grimké, 1805 – 1879, צ'ארלסטון, ארצות הברית), הידועות בשם האחיות גרימקה , היו נואמות, סופרות ומחנכות אמריקאיות.
הן ידועות בעיקר בגלל פעילותן למען ביטול העבדות בארצות הברית ובגלל היותן מראשונות החברות בתנועה הסופרג'יסטית האמריקאית.
הן היו דמויות מפתח בהעלאת המודעות לתנועה הפמיניסטית ובמאבק למען זכויות הנשים בארצות הברית.
שרה נולדה ב-26 בנובמבר 1792 בדרום קרוליינה, שישית מתוך 14 ילדים והבת השנייה של מרי סמית' וג'ון גרימקה.
אנג'לינה נולדה בשנת 1805 והייתה בת הזקונים במשפחה.
אמן הייתה עקרת בית וחברה פעילה בקהילה, מנהיגה באגודת הצדקה של נשות צ'ארלסטון והקדישה מזמנה לעיתים קרובות לעניים ולנשים שהיו אסירות בבית הכלא.
אמונותיה ופעילויותיה הרבות מנעוה מלפתח יחסי רוך וחיבה עם ילדיה.
אביהן היה בעל מטעים עשיר, קולונל בצבא המהפכה ושופט בבית המשפט העליון בדרום קרוליינה, אשר האמין באדיקות בעבדות ובכפיפותן של נשים.
חינוכה של שרה גרימקה עיצב את עתידה כפעילה למען ביטול העבדות וכפמיניסטית.
בילדותה הייתה מודעת לנחיתות החינוך לו זכתה לעומת זה של אחיה.
בתור ילדה הפתיעה את משפחתה בעצמאותה ובחוש הצדק המפותח שלה, שהתבטא בעיקר בסלידתה מהצורה בה התייחסו לעבדים בביתה.
למרות העובדה שכולם סביבה זיהו את האינטליגנציה יוצאת הדופן שלה, נמנע ממנה מלקבל חינוך שחרג מעבר לגבולות החינוך של הנערות במעמדה, לא כל שכן להגשים את חלומה להפוך לעורכת דין.
שרה למדה עם מורים פרטיים בתחומים שנחשבו הולמים לצעירה דרומית צעירה באותה התקופה וכללו לימוד צרפתית, רקמה, ציור, מוזיקה, מיומנויות בניהול משק בית וכללי נימוסים והליכות.
אביה אפשר לה ללמוד באופן עצמאי גאוגרפיה, היסטוריה ומתמטיקה מן הספרים בספרייתו וכן אפשר לה לקרוא את ספרי החוק שלו, אך בלם את שאיפתה ללמוד לטינית.
אולי משום שחשה כה מוגבלת פיתחה שרה קשר אישי לעבדים שהיו בבעלות משפחתה.
בגיל 12 החלה להעביר את אחר הצהריים בימי ראשון בהוראת שיעורי תנ"ך לילדי וילדות העבדים הצעירים במטעים, חוויה שמצאה מתסכלת ביותר, שכן רצתה ללמדם לקרוא את הטקסטים בעצמם והם כמהו לכך, אך הוריה התנגדו לכך בתוקף בטענה כי לימוד הקריאה יגרום לעבדים להפוך למרדנים ולא שמחים.
כמו כן האמינו כי אימון אינטלקטואלי יגרום לכך שלא יתאימו עוד לעבודה פיזית.
חשוב מכך, לימוד עבדים קריאה וכתיבה היה מנוגד לחוק בדרום קרוליינה החל משנת 1740. שרה לימדה בהיחבא את האטי, שפחתה האישית, לקרוא ולכתוב.
כאשר הוריה גילו זאת היא ננזפה קשות ואילו על האטי איימו בהצלפות.
פחדה של שרה מגרימת נזק נוסף לעבדים מנע ממנה מלקחת על עצמה משימה כזו שוב.
שנים לאחר מכן כתבה על התקרית:
אנג'לינה גרימקה נולדה בשנת 1805, כששרה גרימקה הייתה בת 13. שרה התחננה בפני הוריה לשמש סנדקית לתינוקת ואף על פי שהבקשה הייתה מוזרה הוריה נענו, בתקווה שהדבר ירגיע את בתם המרדנית וילמדה אחריות מהי.
היא לקחה על עצמה את התפקיד ברצינות רבה ולמעשה גידלה בעצמה את "נינה היקרה" שלה.
אנג'לינה אף קראה לשרה "אמא" במשך תקופה ארוכה.
כאשר אנג'לינה גדלה שרה שיתפה אותה במחשבותיה ורעיונותיה המהפכניים ובעתיד יהפכו השתיים לשותפות לדרך.
אנג'לינה תוארה במכתבים וביומנים שנכתבו על ידי חברי המשפחה כצדקנית, סקרנית ובטוחה בעצמה.
משום ששרה, הקרובה אליה ביותר, גידלה אותה בתחושה שהיא לא פחות שווה מאף אחד אחד אחר, ומשום שבאופייה הייתה מוחצנת ממנה, לא התאימה לדמות הנערה הדרומית של העת ההיא.
בביוגרפיה "האחיות גרימקה מדרום קרוליינה" כתבה ההיסטוריונית גרדה לרנר:
לעיתים פגעו תכונות אלו בחבריה ובבני משפחתה והסעירו את החברה הדרומית השמרנית.
לדוגמה, כאשר הגיע זמנה של אנג'לינה לעבור את טקס האישור בכנסייה האפיסקופלית בגיל 13 היא סירבה לדקלם את הנדרים הדרושים משום שלטענתה לא תוכל להסכים להם.
ב-1805, שנת הולדתה של אנג'לינה, יצא תומאס, האח האהוב ביותר על שרה, ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
בזמן ביקוריו בבית שיתף את שרה בדברים שלמד וברעיונותיו אודות הסכנות שבנאורות וחשיבות הדת.
רעיונות אלה, בשילוב עם לימודיה הסודיים את החוק, היו אלה שהיוו חלק מהבסיס של עבודתה המאוחרת כפעילה חברתית.
אביה אמר לה שלו הייתה גבר, הייתה הופכת לעורך הדין הטוב ביותר בדרום קרוליינה.
כמה עשורים אחר כך כתבה:
המסרים הסותרים שקיבלה תוך כדי חינוכה בדבר ההכרה ביכולותיה וכשרונה הטבעי מצד אחד ומה שהחברה אפשרה לה מנגד בלבלו אותה והיא מצאה את שלילת חינוכה לא הוגנת.
הדבר הפך אותה למודעת לסתירה חברתית נוספת: בעוד הוריה ואחרים בקרב הקהילה עודדו עבדים לעבור הטבלה ולקחת חלק בטקסים דתיים, ובעוד הדת עצמה הטיפה לאהבת האדם באשר הוא אדם, החברה הלבנה מעולם לא התייחסה אליהם כאחים ואחיות שווי ערך.
בשנת 1817 חלה אביהן והרופאים בצ'ארלסטון המליצו שייסע לפילדלפיה להתייעץ עם מומחה.
למרות מחאותיה הנמרצות, אביה התעקש על כך ששרה, אז בת 26, תתלווה אליו כאחות מטפלת.
הם עזבו את צ'ארלסטון במאי 1819. כשרופא המומחה מצא כי אין ביכולתו לעזור, הציע שיעבירו את זמנם באוויר הים של כפר הדייגים בלונג ברנץ', ניו ג'רזי.
שרה ואביה התמקמו בבית הארחה בו, ומספר שבועות מאוחר יותר, מת האב.
שרה נשארה בפילדלפיה מספר חודשים לאחר מות אביה ופגשה שם את ישראל מוריס, שהציג בפניה את עיקרי האמונה הקווייקרית ובייחוד את כתביו של ג'ון וולמן.
היא חזרה לצ'ארלסטון ולאחר תקופה של התכתבות עמו החליטה לחזור לפילדלפיה כדי להפוך לכומרה קווייקרית ולעזוב את חינוכה האפיסקופי.
במהלך שהותה בפילדלפיה התגוררה בביתו של ישראל מוריס ושמשה כמורה ומטפלת לילדיו.
במקביל העמיקה בלימוד הדת הקוויקרית והתמידה בניסיונותיה להתקבל ככומרה מן המניין.
לאחר שאשתו של מוריס מתה ממחלה התקרבו השניים אף יותר ולא עבר זמן רב לפני שהציע לה להינשא לו.
אף על פי שהודתה כי הייתה מאוהבת בו ויכלה לשמש לו אישה מסורה ואם לילדיו, היא סירבה מחשש שתשתעבד למטלות גידול ילדים וניהול משק בית.
מבחינתה, החיים הללו לא יכלו להוות תחליף למציאת ייעודה ומימוש המטרות שהציבה לעצמה.
כשהייתה אנג'לינה בת 21 המירה דתה לנצרות הפרסביטריאנית והייתה חברה פעילה בקהילה.
כתומכת בלימודי תנ"ך וחינוך בין-דתי היא לימדה בבית ספר וערכה טקסים דתיים לעבדים בבעלות משפחתה.
אמה הסתייגה מכך אך בהמשך השתתפה בהם גם היא.
אנג'לינה הפכה לחברה קרובה של כומר הכנסייה שלה, שגם הוא היה ממתנגדי מוסד העבדות על רקע האמונה כי זו מערכת לא מוסרית המחללת את החוק הנוצרי וזכויות האדם, אך דגל בסובלנות ותפילות על פני פעולות ישירות נגד המערכת, מה שלא סיפק את אנג'לינה הרדיקלית.
באחד הטקסים העלתה את נושא העבדות וטענה כי חברי הכנסייה שהיו בעלי העבדים צריכים לגנותה בפה מלא.
בעקבות התגובות איבדה את אמונתה בערכים של הכנסייה הפרסביטריאנית, אך היא המשיכה להחזיק בעמדתה ביחס לעבדות, דבר שהכעיס את חבריה ומשפחתה.
אנג'לינה ביקרה את שרה בפילדלפיה וחזרה לצ'ארלסטון כשהיא מחויבת לאמונה הקווייקרית.
בנובמבר 1829, בעקבות רצף של תקריות ועימותים עם חברי הקהילה שלה, נודתה אנג'לינה מהכנסייה הפרסביטריאנית והיא החליטה לעזוב את הדרום ולהצטרף לאחותה בפילדלפיה.
אחרי שעזבו את צ'ארלסטון באופן סופי, האחיות נסעו ברחבי ניו אינגלנד ונאמו בטרקלינים גדולים וכנסיות קטנות.
נאומיהן הנוגעים בביטול העבדות וזכויות נשים נשמעו באוזני אלפים.
פעולותיהן למען ביטול העבדות והכרה בזכויות הנשים
בזמן שהאחיות שהו יחד בפילדלפיה הן הקדישו עצמן לאגודת חברים קווייקרית ולעבודות צדקה.
במקביל, ראו שנים אלו את הגעתה של שאלת העבדות בארצות הברית לקדמת הבמה הציבורית והפוליטית.
ניסיונותיהן ההתחלתיים לתקוף את העבדות יצרה להן קשיים בתוך הקהילה הקווייקרית, שסלדה מפעולות רדיקליות.
אנג'לינה הייתה הראשונה מבין השתיים לכתוב ולדבר בפומבי נגד העבדות.
בשנת 1835 החלה להשתתף בכנסים והרצאות למען ביטול העבדות ולקרוא חומרים שפורסמו בנושא, ביניהם בכתב העת "The Liberator" בעריכתו של ויליאם לויד גריסון, פעיל בולט בתנועה לביטול העבדות וממייסדי האגודה האמריקאית נגד עבדות.
בעקבות אחת ההרצאות חשה צורך עז להביע את תמיכתה בביטול העבדות ושלחה לגריסון מכתב אישי בו סיפרה לו על המקום ממנו באה ועל השקפותיה כיום.
הוא התרשם עמוקות מהמכתב ובחר לפרסם אותו.
בעקבות הפרסום התערער מעמדה של אנג'לינה בקרב הקהילה הקווייקרית, אך היא סירבה לפרסם התנצלות.
כמה כתבי עת נוספים פרסמו את המכתב ואנג'לינה הפכה למפורסמת בניגוד לרצונה.
התנועה לביטול העבדות ראתה באנג'לינה תקווה לכך שעוד דרומיים יבינו את העוול שנעשה לעבדים ויבחרו להביע התנגדות לשיטה הזו.
למרות מאמציה של שרה להשתלב בקרב הקווייקרים ושאיפתה להפוך לכומרה, היא זכתה בעיקר להתעלמות והשתקה חוזרת מצד המועצה הנשלטת על ידי גברים.
הקהילה הקווייקרית הייתה הזרם הדתי הראשון שהתנגד במפורש לעבדות וכל חבריה שחררו את העבדים שלהם, אך לא מעבר לכך.
למעשה, הם המשיכו לסחור עם בעלי עבדים מהדרום וליהנות מפירותיה של שיטת העבדות.
היא ראתה בכך צביעות ויחד עם כל המכשולים שהוצבו בפניה נאלצה לוותר על שאיפתה לפעול מתוך ובמסגרת הכנסייה הקווייקרית.
הצטרפות לארגון נשים למען ביטול העבדות
האחיות הצטרפו בשנת 1835 לארגון נשים שפעל למען ביטול העבדות ובו היו חברות נשים נוספות מהקהילה הקווייקרית דוגמת לוקרשיה מוט.
הארגון לא זכה לעידוד מהקהילה הקווייקרית ואף הותקף מצד גורמים שונים מהקהילה ומחוצה לה.
הארגון הוקם מלכתחילה עקב תחושת הנשים כי אף על פי שתמיכתן בארגון למען ביטול העבדות התקבלה בשמחה, הרי שלא ניתן להן מקום בשורות הארגון עצמו.
באופן זה, לעיתים קרובות הרגישו נשים את חוסר השוויון העמוק בין נשים וגברים בארצות הברית דווקא במסגרת פעילות נגד העבדות ולמען שוויון.
הגברים דאגו לכך שהנשים יישארו במקומן "הראוי", דהיינו יחזיקו בתפקידים שזוהו כנשיים גם במסגרת הפעילות לביטול העבדות, ממש כפי שבעלי העבדים בתורם דאגו לכך שהשחורים לא יזכו לאמנציפציה.
בתמיכתה של לוקרשיה מוט, שהייתה בעצמה כומרה חשובה בקהילה הקווייקרית, אנג'לינה ושרה גרימקה התנערו סופית מאגודת החברים הקווייקרית של פילדלפיה והתפנו להקדיש עצמן לאגודה האמריקאית נגד העבדות.
בשנת 1836 עברו לניו יורק ואחרי תקופת הכשרה בנושא היו מוכנות לצאת למאבק לביטול העבדות.
לראשונה מזה זמן רב הרגישו בביטחון שהן ממלאות את ייעודן ושהן מוקפות בחברים שהם שותפים אמתיים לדרך.
שרה פרסמה את ה"איגרת אל הכמורה של המדינות הדרומיות" שעוררה הדים רבים בדרום, ועל אף שנאסרה לפרסום והפצה במדינות הדרומיות בכל זאת נקראה בידי רבים.
היא בחרה את מטרתה היטב שכן חלק נרחב מאנשי הכמורה בדרום קראו שוב ושוב לבחון את סוגיית העבדות, אך הנושא דוכא בידי פוליטיקאים ואנשי ממון.
האיגרת של שרה ביססה את מעמדן של האחיות כדמויות בעלות חשיבות גדולה בארגון למען ביטול העבדות ובלחץ ראשי הארגון הן הסכימו לדבר בפני קבוצות קטנות של נשים שהתעניינו בנושא.
הן יצאו לניו יורק והתארחו בתחילה בחוגי בית שנשים ארגנו בביתיהן.
הפגישות הללו נמשכו שעות ואף על פי שהחשיפה לכמות הנשים בהתחלה הייתה קטנה יחסית, הן היוו את הבסיס למעורבות נשים בתנועה לביטול העבדות ומאוחר יותר גם בתנועה למען זכויות האישה.
עד מהרה הפכו למבוקשות וכבר אי אפשר היה לארח מפגשים בבתים פרטיים.
הרצאותיהן הועברו לכנסיות קטנות ואולמות כנסים.
הדיבור הבוטה שלהן על פוליטיקה, אקטיביזם ומעורבות פעילה בנושא ביטול העבדות חולל סערה והגברים בארגון חששו כי הפופולריות שלהן תהפוך למוקד במקום המטרה עצמה, חשש שהלך וגבר ככל שהביקוש להן גבר וחדר גם לעולם הגברי.
עוד חששו, כי בשלב מסוים הכוח הנשי שהלך ותפס תאוצה בארגון בזכות הרצאותיהן של האחיות, יפנה את תשומת לבו למאבק אחר.
לאחר כמה הרצאות שהתקיימו לקהל של נשים בלבד ברחבי מדינות הצפון החלו האחיות לנאום גם בפני קהל מעורב, בתחילה של שחורים ולאחר מכן גם של לבנים, דבר שלא היה נהוג כלל בתקופה זו.
נאומיהן הפומביים עוררו ביקורת רבה משום שדיברו בפני קהל שכלל בתוכו נשים וגברים, מה שנקרא בזמנו "קהל מופקר" וחמור מכך, אף התווכחו בצורה פומבית עם גברים שלא הסכימו עמן.
מבקרים ציניים הציעו שהן היו בסך הכל שתי רווקות אומללות אשר הציגו את עצמן בפומבי כדי למשוך תשומת לב גברית משום שלא הצליחו לעשות זאת בצורה נורמלית.
תחושות אי הנוחות בקרב הגברים בתנועה לביטול העבדות גברה מנאום לנאום והם החלו לנסות ולהשתיק את שתי האחיות.
בתגובה, החלו להכליל בנאומיהן את הסברה כי ישנה עוד אוכלוסייה מדוכאת שיש לדאוג שקולה יישמע.
עם קריאותיהן לביטול העבדות הן דיברו גם על ההכרה בזכויות הנשים.
הדבר עורר את מה שהגברים בתנועה לביטול העבדות חששו ממנו מלכתחילה, נשים שעד אותה העת רתמו את כל האנרגיות שלהן למען התנועה לביטול העבדות התפצלו והחלו לפעול למען הכרה בזכויותיהן שלהן.
בשנת 1837 פרסמה שרה סדרת מכתבים בשם "מכתבים על השוויון בין המינים ומצבן של הנשים" בעיתון "The Spectator" ומיד פורסמו ב"The Liberator", כתב העת של גריסון אשר פרסם בעבר את מכתבה של אנג'לינה.
בשנת 1838 פורסמו המכתבים כספר.
באחד מנאומיהן אמרה אנג'לינה: "האישה צריכה להיות רגישה אף יותר לעוולות שנעשו לאדם השחור, שכן, ממש כמוהו, היא הואשמה בנחיתות מנטלית ונמנעו ממנה הפריווילגיות שבחינוך ליברלי".
אמירה זו זכתה לתשואות שאי אפשר היה להאשימן בהיותן "נשיות".
השתיים לא זנחו את מטרתן המקורית והן המשיכו לנאום כנגד ביטול העבדות לצד הדרישה להכרה בזכויות הנשים.
בשנת 1838 הוזמנו להציג את עמדתן נגד ביטול העבדות בפני הגוף הציבורי המחוקק של מדינת מסצ'וסטס.
זו הייתה הפניה הראשונה של גוף ממשלתי כלשהו אשר ביקש מנשים לדבר בפומבי והדבר עורר סערה גדולה.
אנג'לינה נאמה באירוע הזה, נאום שהוגדר כמבריק.
באותה שנה נישאה אנג'לינה לתאודור וולד, אחד ממנהיגיה הבולטים של התנועה לביטול העבדות ואדם אשר היה מבין מבקריהן הגדולים בנוגע לניסיונותיהן לכלול מאבק למען זכויות הנשים יחד עם פעולותיהן למען ביטול העבדות.
לאחר נישואיה נסוגה אל מאחורי הקלעים של התנועה ואילו שרה הפסיקה לחלוטין לדבר בפני ציבור.
מכתב שנשלח אליה מגיסה החדש פירט בפניה את מגרעותיה כנואמת והסביר לה שהיא מזיקה למטרה יותר מאשר מועילה לה.
שרה נחשבה כנואמת הפחות מוצלחת מבין השתיים, וללא אחותה לצידה, היא איבדה את ביטחונה העצמי והעדיפה להתרכז בכתיבה ולא בנשיאת נאומים.
השתיים המשיכו להשתתף בחוגי בית שעסקו בנושא ביטול העבדות והכרה בזכויות הנשים אך לאחר לידת בנה השני מצבה הבריאותי של אנג'לינה לא אפשר המשך פעילות אינטנסיבית.
שרה נשארה לצד אחותה כמטפלת ובת לוויה וסייעה לה לגדל את ילדיה.
אף על פי ששרה פרשה מהחיים הציבוריים ופעולותיה הצטמצמו לניהול משק בית וטיפול באחייניה, המשיכה להיות מעורבת ולכתוב חיבורים שעסקו במקומן של נשים והצורך בביטול העבדות.
בשנת 1850 כתבה חיבור פורץ דרך הטוען כי נישואין ייצגו חילופים כלכליים בלתי שוויוניים אשר נשים נדחפו אליהן מתוך חוסר ברירה, רק כי זו דרכן לשרוד בעולם.
שרה ואנג'לינה חשו, כמו רבים אחרים, כי מלחמת אזרחים היא בלתי נמנעת.
כבר בשנת 1854 שרה אמרה כי היא לא מאמינה שקיימת אפשרות בה מוסד העבדות יבוטל בדרכי שלום ואנג'לינה כתבה:
בתחילה, הן לא תלו תקוות בלינקולן והן חשו שהמניע שלו בעימות בין הצפון לדרום לא נובע מתוך רצון אמיתי לביטול העבדות, אלא שהוא משתמש בנושא כדי להשיג את תמיכת הציבור.
כאשר פרצה המלחמה דעתן השתנתה.
בשנת 1863 הן פרסמו איגרת בשם "קריאה לנשות הרפובליקה" בה קראו לנשים לתמוך במטרות האיחוד ולהתאחד בכנס לאומי כדי לדון כיצד נשות הצפון יכולות להועיל למאמץ המלחמתי.
לראשונה מזה זמן רב אנג'לינה נאמה והתייחסה אל עצמה כנציגת הדרום:
האחיות תמכו בלינקולן במסעו להיבחר לכהונה שנייה ופרסמו מאמרים בעיתונים המעודדים בחירה בו.
הן צפו בהתרגשות כיצד משאת חייהן מתגשמת ומוסד העבדות מבוטל.
היא קיבלה אותם בברכה ועמלה כדי לספק מימון לטובת חינוכם של שניים מהם, ארצ'יבלד גרימקה ופרנסיס ג'יימס גרימקה, שלימים היו ממנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית; פרנסיס אף נישא לשרלוט פורטן גרימקה, פעילה מובילה בתנועה בזכות עצמה.
בריאותה של שרה החלה להתדרדר והיא סבלה מהתקפי התעלפויות תכופים.
אנג'לינה הלכה לעולמה בשנת 1879.
השנים שחלפו הפכו את חיבורה של שרה גרימקה "מכתבים לשוויון בין המינים ומצבן של הנשים" לטקסט מרכזי בתנועות הנשים והיא לאם מייסדת של התנועה לקידום זכויות הנשים.
כתביה סיפקו לפעילות סופרג'יסטיות בולטות כמו לוסי סטון, אליזבת קיידי סטנטון ולוקרישה מוט טענות ורעיונות אשר סייעו להן במאבקן לסיום העבדות ולהתחלת התנועה הסופרג'יסטית.
האחיות נחשבות לא רק כפעילות למען ביטול העבדות אלא גם כפמיניסטיות משום שהן אתגרו את אגודות החברים אשר שיבחו את הכללת הנשים כשוות אך מנעו אותה.
דרך רדיפתן אחר ביטול העבדות הן הפכו לרגישות יותר להגבלות שהוצבו על נשים ופעלו כדי לעורר מודעות ולשנות את המצב.
סו מונק קיד כתבה את ספרה 'המצאת הכנפיים' על פי סיפורן של האחיות גרימקה, ובעיקר במערכת היחסים בין שרה לאחת מהשפחות בחווה, שנולדה באותה שנה כמוה.
שרה זיסקינד (פלגר; בפולנית: Sara Zyskind; 26 במרץ 1927 – 25 בינואר 1994) הייתה סופרת יהודייה-פולנייה ישראלית שכתבה רבות על השואה.
ניצולת גטו לודז' ומחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ, מיטלשטיין וגרפנורט.
סגנון כתיבתה הייחודי אפשר לקורא להזדהות עם מציאות התקופה.
כתביה מהווים מקור להיסטוריוגרפיה של השואה.
שרה זיסקינד נולדה בלודז' שבפולין, בתם של אנשל (אנז'ל) קלמן פלגר (1943-1897) יליד דרוהוביץ', ומינדלה ביידרמן (1940-1900), בת למשפחתם תעשיינים נודעת מלודז'.
בחלק מכתביה, שרה קוראת לעצמה בשם האמצעי "סלה פלגייר".
היא נהנתה מילדות טובה, מוקפת בחברי משפחתה האוהבים.
בגיל 12 עולמה קרס עליה, עם פלישת הנאצים לעיר הולדתה ב-8 בספטמבר 1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה.
שלושה חודשים לאחר כיבוש העיר, הועברו תושבי העיר היהודים לגטו שנחסם לתנועה נכנסת ב-8 בפברואר 1940 ושנאטם כלפי העולם ב-1 במאי 1940.
אמהּ, שהצליחה להחזיק מעמד עם קשיי התקופה ושמרה על אופטימיות, נפטרה באותה השנה.
אביה והיא תמכו זה בזה בשנים החולפות וניצלו ממעצר וגירוש אל מחוץ לגטו, עד למות האב בפסח 1943. עם "חיסול" הגטו נשלחה זיסקינד למחנה ההשמדה אושוויץ באוגוסט 1944 כשהייתה בת 16 (מספר האסיר שנחרט על ידה היה 55091).
בהמשך נשלחה למחנה הריכוז מילשטיין, 17 קילומטרים צפון-מערבית לעיר קלודצקו, שהיה תת-מחנה של מחנה גרוס-רוזן, ולאחר מכן למחנה גרפנורט ("גרוזנוב") הממוקם 12 קילומטרים דרומית לקלודצקו.
במחנה האחרון, עבדה בעבודת כפייה ואולצה לחפור תעלות שנועדו להאט ולבלום את הצבא האדום שהתקרב.
זיסקינד חשה שהיא לא תוכל לשאת את סבל המלחמה וכתבה:
לאחר השחרור היא חזרה ללודז' באביב 1945, בגיל 17, גילתה שכל קרובי משפחתה וחבריה נספו בשואה והחליטה לעלות לארץ ישראל.
היא נמלטה מפולין הודות למסמכים מזויפים יחד עם פליטים נוספים מלודז' ולא חזרה לפולין עד לשנת 1988, אז ביקרה יחד עם בעלה ושלושת ילדיה את העיר לודז' ואת מחנה אושוויץ בגיל 61.
במשך שנתיים (משנת 1945) נדדה ברחבי אירופה ועברה באופן לא חוקי גבולות בין מדינות.
היא הגיעה לארץ ישראל רק ב-15 במאי 1947, עקב התנגדות שלטונות המנדט הבריטי לעלייה הבלתי ליגאלית.
דייוויד פטרסון כתב על זכרונותיה של זיסקינד מימי השואה:
יחד עם אליעזר זיסקינד, לקחה חלק בקרבות מלחמת העצמאות בשנת 1948. בדצמבר אותה שנה נישאה לאליעזר (יליד 1925, בז'זיני).
אחיה היה ממקיימי מפעל הטקסטיל הראשון בתל אביב.
העטרה שאבדה בגיטו לודז', לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגיטאות והקיבוץ המאוחד, תשל"ח
"השנים הגנובות" (תרגום הספר העטרה שאבדה לאנגלית, 1981)
מאבקו של נער; עריכה: אהרון מאירוביץ', תל אביב: בית לוחמי הגיטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו 1985. (ביוגרפיה של בעלה, אליעזר זיסקינד, בתקופת מלחמת העולם השנייה)
היא בתם של ג'נט ומייק האקבי, לשעבר מושל ארקנסו אשר היה מועמד לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2008 וב-2016 וכיום שגריר ארצות הברית בישראל.
לאחר פרישת אביה מקמפיין הבחירות, הייתה יועצת בקמפיין הבחירות של דונלד טראמפ.
לאחר היבחרו לנשיא ארצות הברית שימשה מ-20 בינואר 2017 כסגנית דובר הבית הלבן תחת ממשלו.
החלה להעביר תדריכים לכתבי הבית הלבן בחודש מאי 2017, כאשר שון ספייסר, דובר הבית הלבן, יצא למילואים בחיל הים, בסמוך למועד שבו ג'יימס קומי, ראש ה-FBI, פוטר מתפקידו.
מאז המשיכה להעביר את התדריכים באופן קבוע.
ב-21 ביולי 2017 הוכרז כי סנדרס תמונה לדוברת הבית הלבן, לאחר שספייסר התפטר מתפקידו, על רקע מינויו של אנתוני סקרמוצ'י לתפקיד מנהל התקשורת בבית הלבן.
ב-13 ביוני 2019 צייץ הנשיא דונלד טראמפ, שב-30 ביוני תסיים האקבי סנדרס את כהונתה.
ב-24 בינואר 2021 הכריזה סנדרס כי תתמודד על תפקיד מושל ארקנסו בנובמבר 2022. במאי 2022 נבחרה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בארקנסו כמתמודדת מטעמה לתפקיד המושל.
ב-8 בנובמבר 2022 התמודדה מול המועמד של המפלגה הדמוקרטית, כריס ג'ונס, מדען גרעיני, על התפקיד, ונבחרה למושלת ארקנסו.
באוגוסט 2025 ביקרה יחד עם אביה מייק האקבי בישראל ובגדה המערבית.
סנדרס נשואה לבריאן צ'טפילד סנדרס, ולהם שלושה ילדים.
רחל שרה הירש הייתה סופרת יהודייה-גרמנייה שפרסמה סיפורים בגרמנית, תחת שם עט פרידריך ראטט.
הייתה בתו של הרב שמשון רפאל הירש.
נישאה לרב יוסף גוגנהיימר והיו להם ארבעה ילדים: סופי בנדיקס, הרב ד"ר רפאל גוגנהיימר, יוליה, יצחק גוגנהיימר.
כתבה את הרומן "יאקובינה" ב-1897. תורגם על ידי בלומה ביינאשווייץ ונקרא בעברית "בת רוחמה" (1899); תרגומו פורסם בכתב העת היהודי-גרמני "דער איזראעליט".
ספר נוסף שחיברה הוא "גלגל החוזר" (1886).
שני סיפורים שלה, "היינריך בעער" (1906) ו"הנכד" (1909), פורסמו תחילה בהמשכים ב"חבצלת" בתרגומו של ישראל דוב פרומקין, ובהמשך יצאו לאור כספרים.