tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נבנתה בין השנים 1869- 1871 על ידי "החברה המיסיונרית הכנסייתית".
כאשר נחנכה ב-1 באוקטובר 1871, הייתה לכנסייה האנגליקנית השנייה בארץ ישראל לאחר זו שבירושלים.
בשל מחסור במימון נותר המבנה ללא הצריח המחודד שתוכנן לו.
בשנת 2014 שופצה הכנסייה ונבנה הצריח.
ב-26 בספטמבר 1937, נרצחו במדרגות הכנסייה, מושל הגליל הבריטי לואיס אנדרוס ושומר ראשו - רצח שזיעזע את היישוב ובעקבותיו נערכו מעצרים רבים והוצא צו מעצר נגד המופתי של ירושלים וראש הוועד הערבי העליון, חאג' אמין אל-חוסייני.
הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו היא כנסייה בפטיסטית בדלנית המוכרת כארגון שנאה גזעני הדוגל באנטישמיות נוצרית, אסלאמופוביה, להט"בופוביה כמו גם שנאה כלפי קבוצות נוצריות אחרות, למשל קתולים.
הכנסייה מזדהה ככנסייה היפר-קלוויניסטית, עקרונותיה המרכזיים הם התייחסות מילולית-פונדמנטליסטית לכתבי הקודש הנוצריים (הכוללים את התנ"ך והברית החדשה בלבד), שלילה מוחלטת של דתות וזרמים אחרים (כולל נצרות קתולית), אמונה שהומוסקסואליות היא חטא שדינו מוות, והאשמת היהודים ברצח ישו.
הכנסייה טוענת שהשתתפה משנת 1991 עד 2018 ביותר מ-62,000 הפגנות ברחבי ארצות הברית.
בניגוד לדעה המקובלת, הכנסייה נוטה לא להביע גזענות כלפי שחורים, ואינה מציגה מוטיבים אנטי-שחורים בפומבי.
מייסד הכנסייה פרד פלפס, עורך דין במקצועו, היה ידוע בעבודתו המשפטית לצד אפרו-אמריקאים במסגרת התנועה לזכויות האזרח.
הכנסייה נוסדה בידי פרד פלפס (Fred Phelps), כומר ועורך דין אמריקאי.
בשנת 1955 הוא הקים את הכנסייה באופן עצמאי.
לכנסייה שהקים יש אופי בפטיסטי וקלוויניסטי, אך מעולם לא היה לה קשר לקהילות או למוסדות רשמיים של הנצרות.
ב-2016 היו בכנסייה כ-70 חברים, רובם בני משפחה של פלפס.
כנסיית וסטבורו ידועה כארגון דתי קיצוני בעקבות ההפגנות הרבות שהיא עורכת תוך הנפת שלטים שעליהם סיסמאות פרובוקטיביות הקוראות להתמסרות וכניעות כלפי אלוהים וישו, ורמיסת דגל ארצות הברית.
ב-1996 ערך הארגון הפגנה מול מוזיאון השואה האמריקאי וטען שהיהודים הביאו על עצמם את השואה משום שהם מבצעים מעשי סדום ומשום שהם רצחו את ישו.
במשך השנים נערכו הפגנות נוספות נגד מוסדות יהודיים כמו הליגה נגד השמצה, שמתחה ביקורת על כנסיית וסטבורו.
הארגון משווה את רוב הדתות כגון הנצרות הקתולית, אסלאם ובודהיזם .
הארגון מדגיש את איסור משכב זכר ומרבה למחות נגד הומוסקסואליות, וטוען שפיגועי 11 בספטמבר ואסונות טבע שונים הם נקמתו של אלוהים על פריצות מינית ועל כפירה.
ב-1998 ערך הארגון הפגנה בהלווייתו של מת'יו שפרד, צעיר הומוסקסואל וקורבן פשע שנאה שהוכה למוות.
הארגון הרבה להפגין בהלוויות של חיילי צבא ארצות הברית שנהרגו באפגניסטן ובעיראק בקריאה שאלה נשרפים בגיהנום כעונש על נטישת המוסר האלוהי.
בעקבות זאת, במספר מדינות נחקקו חוקים האוסרים הפגנות במרחק של עד 150 מטר מהלוויה, והסנאט האמריקני אישר את "חוק הכבוד לגיבוריה הנופלים של אמריקה".
ארגוני ליברלים, הומוסקסואלים ויהודים מרבים לערוך הפגנות נגד בהן משתתפים מאות אנשים.
כנסיית וסטבורו תועדה בסרט דוקומנטרי של ה-BBC שנקרא "המשפחה השנואה ביותר באמריקה" אותו ערך והגיש העיתונאי לואי ת'רו, בתוכנית הטלוויזיה של מייקל מור, בתוכניתו של ביל אוריילי בפוקס ניוז ובתחקירים שונים של ערוצי חדשות אמריקאים ובריטים.
סיסמאות המשמשות אותה: "אלוהים שונא מתרוממים", "אלוהים שונא את אמריקה", "אלוהים שונא את ישראל", "היהודים הרגו את ישו", "תודה לאל על 11/9", "אובמה הוא האנטיכריסט", "כמרים (קתולים) אונסים ילדים".
באתר האינטרנט הרשמי של הכנסייה מצוין כי אינה תומכת בגזענות, ובמעשי אלימות של ארגונים ניאו נאצים.
לטענתם "הנאצים האמיתיים בעולם הם המתרוממים".
פסק דין שניידר נגד פלפס
ב-10 במרץ 2006 הפגינו חברי הכנסייה מחוץ לבית לוויות במרילנד, בשעה שנערכה בו הלווייתו של מתיו שניידר, נחת אמריקני שנהרג בתאונה בעיראק שבוע קודם לכן.
חברי הכנסייה החזיקו שלטים עם ססמאות כגון "חיילים מתרוממים", "אלוהים שונא אותכם" ו"תודה לאל על החיילים המתים".
בנוסף, הם פרסמו מודעות אינטרנט בהן הם האשימו את הורי ההרוג על החינוך הקתולי שנתנו לבנם, בטענה שהם גידלו את בנם לשטן וכדומה.
אלברט שניידר, אבי החייל ההרוג, תבע את הכנסייה, את פרד פלפס ואת שתי בנותיו בבית המשפט המחוזי במרילנד.
הוא האשים את הנתבעים בלשון הרע, הסבה מכוונת של מצוקה רגשית ועבירות נוספות.
האב טען שהמצוקה הרגשית שהסבו לו ההפגנות גרמה לו לדיכאון ולהחמרה של מחלת הסוכרת.
במרילנד, על מנת להוכיח הסבה מכוונת של מצוקה רגשית, על התובעים להראות שהנתבעים עסקו במכוון בפעילות "קיצונית ושערורייתית".
השופט הורה למושבעים לבחון, בין השאר, האם אופן הביטוי של אנשי הכנסייה היה שערורייתי ופוגעני.
המושבעים פסקו לטובת התובעים, ובית המשפט פסק פיצויים בסך 5 מיליון דולר.
אולם, הכנסייה ערערה לבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים, שקיבל את טענתה כי פעילות המפגינים חוסה תחת ההגנה של חופש הביטוי, המובטח בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
פסק הדין עורר זעם ציבורי, ומנחה הטלוויזיה ביל או'ריילי הבטיח לכסות את כל הוצאות המשפט של משפחת ההרוג בעתיד.
שניידר ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט העליון הסכים לדון בערעור, ובפניו ניצבה השאלה האם פעילות הכנסייה חוסה תחת הגנת התיקון הראשון לחוקה, הגם שהיא הופנתה כביכול כלפי אזרחים פרטיים בעניין פרטי.
בית המשפט התבקש גם להכריע האם זכות הביטוי גוברת על הזכות לחופש הדת ולהתכנסות בלתי-אלימה; והאם הנוכחים בלוויה מהווים קהל שבוי שזכאי להגנה מפני תקשורת שאינה רצויה בעיניהם.
22 ארגוני זכויות אזרח וחופש העיתונות הגישו לבית המשפט עמדות כידידי בית המשפט התומכות בזכות הכנסייה להפגין.
שופטי בית המשפט העליון הכריעו לטובת המשיבים ברוב של 8 מול 1. נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס כתב את החלטת הרוב.
בהחלטתו נכתב שהמפגינים, אנשי הכנסייה, זכאים להגנה מיוחדת תחת התיקון הראשון לחוקה.
רוברטס לא קיבל את טענתו של שניידר, שההתבטאויות של אנשי הכנסייה עסקו בנושא פרטי וכוונו באופן ישיר כלפיו וכלפי משפחתו.
התקדים שקבע פסק הדין נוגע להגנה על התבטאויות שערורייתיות ופוגעניות.
רוברטס כתב שההגדרה של התבטאות כ"שערורייתית" היא גמישה ביותר, ובמקרים מעין אלה סביר שהמושבעים לא יהיו נייטרלים ויהוו כלי להשתקה של התבטאויות מעוררות מחלוקת ומרגיזות.
הסיכון לחופש הביטוי הוא גדול מידי, ולכן התיקון הראשון לחוקה מגן גם על התבטאויות שנתפסות כשערורייתיות ופוגעניות:
רוברטס ציין בהחלטתו שהמפגינים נשמעו להוראות רשויות החוק, וסירב להכיר במשפחת שניידר כקהל שבוי.
השופט סטיבן ברייר הצטרף להחלטה, אך הגיש עמדה נפרדת לפיה הפסיקה מתייחסת רק להפגנות ולא לפרסומים האינטרנטיים שקדמו להן.
השופט סמואל אליטו היה היחיד שהתנגד להחלטה, בציינו כי "מחויבותנו הלאומית העמוקה לדיון חופשי ופתוח אינה רישיון לתקיפה המילולית המרושעת שהתקיימה במקרה זה".
אליטו כתב שהכנסייה משתמשת במכוון ובאופן אסטרטגי בפגיעה במשפחה על מנת להשיג סיקור תקשורתי, זאת מתוך ציפייה ש"התקיפה מצד המשיבים תפגע במשפחה ובחברים של הנפטר, ומשום שהתקשורת נמשכת בעל כורחה למראה אנשים באבל.
ככל שההפגנות בלוויה הן שערורייתיות יותר, כך הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו יכולה לקבל פרסום רב יותר".
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית או הכנסייה הפרבוסלאבית הסרבית (בסרבית: Српска православна црква / Srpska pravoslavna crkva) היא כנסייה נוצרית אורתודוקסית אוטוקפלית של סרביה ושל העם הסרבי, השנייה בעתיקותה בין הכנסיות האורתודוקסיות הסלאביות (אחרי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית).
היא חלק מקהיליית הכנסיות האורתודוקסיות.
הפטריארך שלה תופס את המקום השישי בחשיבותו אחרי הפטריארכים האורתודוקסים של קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה, ירושלים ומוסקבה.
היא הכנסייה העיקרית בסרביה ובמונטנגרו, והשנייה בגודלה בבוסניה והרצגובינה ובקרואטיה.
רוב מאמיניה מרוכזים בסרביה (84% מהתושבים) וברפובליקה סרפסקה (88% מהתושבים) שהיא חלק מהמדינה הפדרטיבית של בוסניה והרצגובינה.
בנוסף רוב תושביה של מונטנגרו משויכים לכנסייה זו.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית מאורגנת במיטרופוליות ואפארכיות, קודם כל בסרביה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו, קרואטיה, וכן בארצות שכנות נוספות - סלובניה, רומניה (חבל באנאט) והונגריה, ובמקומות רבים בעולם שבהם חיים מהגרים סרבים (מערב אירופה, לרבות גרמניה, אוסטריה, שוודיה, וכן ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וכו').
בראש הכנסייה האורתודוקסית הסרבית עומד פטריארך סרביה, בימינו הפטריארך איריניי (גברילוביץ'), הנחשב הראשון בין שווים בקרב מאמיני הכנסייה.
שפת הפולחן היא הסרבית והסלאבית הכנסייתית העתיקה (סלאבונית).
לוח השנה שלה הוא לוח השנה היוליאני.
הכנסייה הפרבוסלבית הסרבית הגיעה למעמדה האוטוקפלי עוד בשנת 1219 תחת מנהיגותו של סבא הקדוש שניהל את הארכאפרכיה של ז'יצ'ה.
במאה ה-14 מעמדה הועלה לדרגת פטריארכיה, שנודעה מאוחר יותר כפטריארכיה של פץ' (1346).
במאה ה-18 השלטון העות'מאני ביטל את הפטריארכיה הסרבית.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית המודרנית המאוחדת הוקמה מחדש בשנת 1920 על ידי איחוד הפטריארכיה של קרלובצי, המיטרופוליה של בלגרד והמיטרופוליה של מונטנגרו.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית מתגאה להיות מופקדת על שמירת שרידים מקודשים חשובים למאמינים הנוצרים, כמו ידו הימנית של יוחנן המטביל, יד וחלקי גולגולתו של גאורגיוס הקדוש, קטעים מהצלב הקדוש, אצבע של פאראסקבה האדוקה, גופתו של וסילי הקדוש מאוסטרוג ואחרים.
החל מהמאה ה-6 שבטים פגנים של הסלאבים, לרבות אבות הסרבים, חדרו מצפון לחצי האי הבלקני.
אף על פי שפגשו במקום אוכלוסייה שהתנצרה עוד מן המאה ה-2, תהליך התנצרות השבטים הסרבים לקח כמה מאות שנים.
בהתחלה גרמו הסלאבים הדרומיים להתמוטטות הבישופויות הקדומות ביותר שהיו באזור שבין הדנובה לים האגאי.
בשנת 732 סיפח הקיסר הביזנטי לאון השישי את האיליריה המערבית לשטח הסמכות של הפטריארכיה היוונית של קונסטנטינופול, בעוד שאת השיפוט הכנסייתי באזור השאיר עדיין בידי האפיפיור מרומא.
במקביל להשפעה הרומית בערי החוף, אחרי הקמת התימה (פרובינקיה ביזנטית) החדשה בדלמטיה בסביבות שנת 870 גברה בהן גם ההשפעה היוונית.
בשנים 870-860 קירילוס ומתודיוס מתסלוניקי פעלו כמיסיונרים במורביה הגדולה ואחר כך בפאנוניה.
מתודיוס הפך לארכיבישוף של פנוניה כשמושבו בסירמיום, בימינו סרמסקה מיטרוביצה.
מקורות שונים מלמדים כי תחת חסותו הכנסייתית נכנסו גם שבטים סרבים.
חניכיהם של קיריל ומתודיוס הטיפו בשפה סלבית בבולגריה, במקדוניה של ימינו, באזור אוחריד, שנכלל באותה תקופה בבולגריה ובאזורים הסרבים ובחוף האדריאטי.
התנצרותם של הסרבים הושלמה בימי הנסיך מוטימיר (891-כ-850) ויורשו פטר גויניקוביץ' (917-892) נשא כבר שם נוצרי.
באותה תקופה סוגיית הסמכות השיפוטית הכנסייתית לא עמדה בכלל בשאלה: בשנת 873 הורה האפיפיור יוחנן השמיני למוטימיר להכיר במתודיוס כבישוף של סירמיום ופנוניה.
אחר כך עקב התפשטות האימפריה הבולגרית בימי הצאר סימאון הראשון, מלך בולגריה ארצות הסרבים הוכנסו לשטח השיפוט של הכנסייה הבולגרית.
אחרי נפילת האימפריה הבולגרית הראשונה בהתחלת המאה ה-11, הסרבים היו כפופים מבחינה דתית לבישופות הבולגרית אוחריד.
הסכיזמה המזרחית משנת 1054 יצרה גבולו גבולות כנסייתיים-תרבותיים בלתי נראים באמצע הממלכה הסרבית הקדומה.
המחצית המערבית שלה כולל ערי החוף של דלמטיה, טרבוניה, בוסניה ודוקליה נותרו במידה מכרעת במסגרת הכנסייה הרומית.
עם תומכי רומא נמנו במיוחד מלכי ממלכת זטה מיכאילו וויסבלייביץ' וקונסטנטין בודין.
האחרון הקים את בישופות בר.
המיסיון הרומי-קתולי יצא מהבישופויות ספליט, בר ודוברובניק.
בעומק הארץ הסרבית המשיכה שליטת הבישופות המזרחית של אוחריד תחת חסות הביזנטית.
מצב עניינים זה השפיע למשל עת התנהלות הממלכה הסרבית בימי שלטונו של סטפאן נמאניה שהוטבל בעצמו פעמיים: פעם על ידי כמרים רומיים ופעם על ידי כמרים יוונים.
ממלכתו של נמאניה כללה אזורים מזני צידי הגבול הרוחני ועל כן טיפח המלך יחסים עם שתי הכנסיות, והעניק תרומות לשתיהן.
אולם הייתה לו העדפה ידועה לצד האורתודוקסי.
להבדיל ממנו, בניו שטפאן וווקן הלכו בעקבות הדגם הסרבי-דיוקליטי ונטו לקתוליות.
רגע שיא בהתפתחות הזאת הייתה הכתרתו של שטפאן נמאניץ' בשנת 1217 על ידי לגאט של האפיפיור.
עם זאת לבסוף הייתה לבסוף יד המגמה האורתודוקסית על העליונה הודות לבן הצעיר של נמאניה, רסטקו שהפך לנזיר אורתודוקסי בשם סאבה ובחר לחיות במנזרים על ההר אתוס.
תפקיד מכריע בהקמת הכנסייה הסרבית שיחק סאבה הקדוש (1236 - בערך 1175), בנו הצעיר של הנסיך סטפאן נמאניה.
בזמנו של נמאניה נמצאה הכנסייה המקומית בידי הארכיבישופות אוחריד, עם בישופויות בניש, סטארי ראס (ראס), פריזרן וליפליאן.
בעקבות מסע הצלב הרביעי התפצלה האימפריה הביזנטית לשניים.
בחלק המערבי שלט הדספוט של אפירוס תאודורוס הראשון אנגלוס קומננוס דוקאס, שהיה עוין למדינתם של בני נמאניה ושהארכיבישופות אוחריד נמצאה תחת שליטתו.
בניו של נמאניה, הנסיך סטפאן נמאניץ' והנזיר סאבה ניצלו את הבלבול שנוצר בעקבות השכנת האימפריה הלטינית בקונסטנטינופול כדי לארגן באוחריד ארכיבישופות עצמאית.
סאבה פנה בשנת 1219 בניקאה אל הקיסר הביזנטי תאודורוס הראשון לסקריס והפטריארך מנואילוס הראשון סרנדינוס שעקרו לשם, וביקש את רשותם להקמת ארכיבישופות סרבית אוטוקפלית.
בקשתו אושרה ובאותה שנה סאבה התמנה לארכיבישוף הראשון של הסרבים.
אחרי שובו קבע סאבה את המנזר ז'יצ'ה, מיסודו של אחיו סטפאן נמאניץ' כמושבו הארכיבישופי.
אחר כך הקים עשר בישופויות, מתוכן שמונה ברשקה - סטארי ראס, טופליצה, מורביצה, דאבאר, בודימליה, חבוסנו, פריזרן וליפליאן, ועוד אחת בנסיכות זטה, על יד קוטור ואחת בזחלומיה, בסטון.
במהלך התפשטות האימפריה הסרבית קמו זו אחר זו בישופויות נוספות בבלגרד, ברניצ'בו, ניש, באנסקה, ולבוז'ד, טטובו ודבאר.
סאבה דאג לקביעת נומוקנון וטיפיקון של המנזרים והקדיש עצמו לחינוך אנשי הכמורה.
הוא אסף את דוגמות האמונה בסינדיקון אורתודוקסי.
הוא קבע דרכו את תקפותן של תורת אבות הכנסייה ושל החלטות הוועידות האקומניות וגינה שורה של כפירות, לרבות הידועה שביניהן- זו של הבוגומילים
יחד עם סטפאן חיבר סאבה ספר על חיי האבות של הכנסייה ובנה פולחן סביב אישיותו של סטפאן נמאניה המנוח, שהורכז אחרי מותו, תחת שם הנזירות סימאון, לקדוש של הכנסייה.
יריבו המושבע של סאבה היה בזמנו ארכיבישוף אוחריד, דמטריוס כומאטנוס, שגינה את הקמת הבישופות הסרבית כ""בלתי קאנונית".
אולם מחאתו של כומאטנוס לא מצא הד רב, במיוחד אחרי שהוא הכתיר את תאודורוס אנגלוס, על אפו וחמתו של פטריארך ניקאה.
פרט לכך הפטריארכים האורתודוקסים בירושלים, אלכסנדריה ואנטיוכיה הכירו בארכיבישופות האוטוקפלית של סאבה.
בשנת 1253 נשדד המנזר ז'יצ'ה על ידי בולגרים וקומנים.
משום כך עבר מושב הארכיבישוף משם למנזר סבטי ספאס בפץ'.
מנזר פץ' נשאר מושב הפטריארך הסרבי עד לביטול הסופי של הפטריארכיה בשנת 1766, עם הפסקה בשנים 1459-1382 כשבעקבות הסכנה העות'מאנית ישב ראש הכנסייה הסרבית בז'יצ'ה ובסמדרבו.
התפשטות האימפריה של בית נמאניה הביאה להידוק הקשר בין הכנסייה למדינה.
כל אחד מבני השושלת הקים לפחות מנזר אחד, פרט לרדוסלב שבזמנו תוכננה בלבד בניית המנזר סטודניצה.
המידוע במנזרי בית נמאניה היה הילנדר, על ההר אתוס.
מצד שני לקחו מלכי סרביה תחת חסותם ותחת חסות הארכיבישופות הסרבית גם את נתיניהם הקתוליים.
המלך אורוש למשל תקף את דוברובניק לאחר שבישופי העיר הזאת התגרו בסמכות הארכיבישופות בר.
בשלהי המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14 התחזקה המגמה האנטי-לטינית, במיוחד מול מדיניות ההתפשטות של מלכי הונגריה, בעיקר מבית אנג'ו.
העימות החריף עוד יותר באמצע המאה ה-14. הארכיבישוף של בר התגלה כאויב מר של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, בעוד שספר החוקים של סטפאן דושאן אסר על המרת הדת ל"כפירה הלטינית".
ממלכתו של סטפאן דושאן סיפחה את כל השטח שהשתטייך לארכיבישופות של אוחריד.
רק את זלחומיה הפסידה לטובת הבוסנים.
חצי האי פליישאץ והעיר סטון אולצו לשלם מס שנתי למלך הסרבי לטובת המנזר הסרבי "הארכנגל הקדוש" בירושלים.
דושאן תכנן להכתיר את עצמו לקיסר (צאר) והיה צריך להקים בממלכתו מוסד כנסייתי שישמש משקל נגד מול הפטריארך של קונסטנטינופול.
המסורת תמכה באיחוד הישות הטריטוריאלית עם ישות כנסייתית.
בשנת 1346 מינה המלך את הארכיבישוף של פץ' יואניקיה השני בתפקיד פטריארך של פץ'.
כעבור 7 ימים בלבד כבר הכתיר הפטריארך החדש בסקופיה את סטפן אורוש הרביעי דושאן ל"קיסר הסרבים והיוונים" (היוונים נקראו "רומיים", כלומר "ביזנטים").
כל זה בתאום עם הפטריארך הבולגרי בטרנובו, עם הארכיבישוף של אוחריד ועם נזירי אתוס אך בלי אישור הפטריארך קליקסטוס של קונסטנטינופול.
הקמת הפטריארכיה בפץ' לא שינתה בהרבה את המצב בכנסייה.
האוטוקפליה של ארכיבישוף אוחריד נותרה על כנה, גם מנזרי אתוס שמרו את הפריבילגיות שלהם.
הבישופים בסקופיה, פריזרן, זטה וברשקה הועלו למעמד של מטירופוליטיים.
מנזר לסנובו הפך למושב של בישופות חדשה בחסות המטרופוליה של סקופיה.
בראש האפרכיות היווניות המסופחות בדרום התמנו בישופים נאמנים למלך הסרבי.
בשנים 1349 ו-1354 הוצא ספר החוקים של סטפאן דושאן - זקוניק דושאנוב" שכלל הוראות חשובות בנוגע לפטריארכיה.
כמו בקושטא, הפטריארך של פץ' נבחר על ידי מועצה מורכבת מנציגי הכנסייה ומן הקהילה, בעצה אחת עם המלך.
הבישופים נבחרו על ידי סינוד.
התואר המלא של הפטריארך של פץ' היה:
.לפטריארך הייתה קנצלריה ובראשה מזכירים הקרויים "לוגותטים".
בעקבות התחזקות הפטריארכיה הפכה הכנסייה האורתודוקסית הסרבית לאחד מעמודי התווך של החברה הפאודלית.
בבעלותה היו אדמות רבות - אחוזות של מנזרים, שנקראו "מטוכיה" (מיוונית) ובהם הועסקו איכרים רבים.
עד לכיבוש העות'מאני נכסיה היו פטורים ממסים והיא נהנתה מפריבילגיות נוספות.
הכנסייה הייתה אחראית לעבודות רבות שבוצעו באחוזותיה כמו כריתת יערות, הקמת יישובים כפריים, ובניית דרכים ובניינים, העושר המופלג גרם לתופעות שחיתות, כמו מכירת משרות ולפעימים אפילו שימוש באלימות לשם השגת עמדות מפתח מכניסות רווחים.
בנוסף להכנסות שנבעו מן המנזרים ונכסי הכנסיות הבישופים גבו מס נוסף מאנשים שלומם, שמילאו תפקידים של אקסרכים.
האקרכים נדרשו לפקח על שמירת מצוות הדת והמוסר באפרכיה.
מאוחר יותר הוקם מוסד הפרוטופופיאט.
בראש כל פרוכיה התמנה כומר (פופ) על ידי הבישוף בהתיעצות עם ראש נכבדי המקום.
לכל כומר הוקצו שלושה שדות אדמה אותם היה אמור לעבד.
הותר לכומר גם לצבור רכוש שיוכל להוריש, אולם היה חייב לשלם עמלות לבישוף הממונה עליו.
בנוסף לעיסוקיהם הדתיים, החקלאות היוותה תעסוקה מרכזית של הכמרים הפשוטים.
תפקיד חשוב בחיי הקהילות שיחק בית הדין הכנסייתי שהיה עורך, בין השאר, משפטים פליליים ואזרחיים שנגעו בתושבים שבשטח השיפוט של הכנסייה.
חלק מהכמרים והנזירים, שנבחרו בקפידה, היו עוסקים בעבודת ריפוי פסטורלית ובווידוי.
מעמד הכנסייה התחזק גם באמצעות פסיקות כנסייתיות נגד עבודת האלילים, האמונות הטפלות והכישופים.
הכרזת הפטריארך בפץ' לא עוררה תגובה מידית מהפטריארך בקונסטנטינופול.
רק ב-1352, אחרי לחצים מצד הקיסר יואנס השישי קטנטקוזינו, הטיל הפטריארך קליקסטוס הראשון אנתמה, כלומר נידוי נגד הצאר סטפאן דושאן והפטריארך יואניקיה השני.
אולם בקורת חריפה נגד המהלך בא מתוך סרביה עצמה.
סרבים רבים התנגדו להפרדת הפטריארכיה וראו בה סטייה מדרכו של סבא הקדוש.
הביזנטים חידשו בינתיים את חסותם על מנזרים באתוס ורבים מנזירי אתוס סירבו לשתף פעולה עם הסרבים לאחר שראשי הכנסייה הסרבית נודו.
עם הזמן, תוך התמודדות עם התקדמות הצבאות העות'מאנים, נעשו מספר פעמים ניסיונות לקרב את קונסטנטינופול ופץ'.
קודם כל בשנת 1368 הושג איחוד חלקי בין שלטונו של יובאן אוגליישה ובין הפטריארך מקונסטנטינופול.
אוגליישה, אחיו השל המלך הסרבי ווקאשין שלט כדספוט על סרס ועל אזור דרמה.
הוא העביר את הכנסיות שבשטח שיפוטו אל חסותו של הפטריארך בקונסטנטינופול ומינה את מטרופוליט בדראמה לאקסארך.
אחרי תבוסתם של בית מרניאווצ'ביץ' על ידי הקיסר יוחנן החמישי פלאולוגוס, חידשו לזר הרבליאנוביץ' והנזיר איסאיה הסרבי מאתוס את המאמצים להתפייסות.
לבסוף הכיר הפטריארך פילותאוס בפטריארכיה סרבית בשנת 1375 והסיר את צו הנידוי.
הסרבים נתבקשו בתמורה שלא להפריע לחיזוק נוכחותה של הכנסייה הביזנטית בבלקן.
בשנת 1459 השלימה האימפריה העות'מאנית את כיבוש סרביה והפכה אותה לפאשליק.
אף על פי שהיו מספר סרבים שהתאסלמו, רוב רובם המשיכו להישאר נאמנים לכנסייה הסרבית האורתודוקסית.
במאות השנים של כיבוש עות'מאני מילאה כנסייה זו תפקיד מוביל בשמירת הזהות והמסורת התרבותית הלאומית.
בהתחלה העות'מאנים לא הרשו פעולתם של פטריארך סרבי ואף של ארכיבישוף בסרביה.
אחרי מות הפטריארך ארסניה השני בשנת 1463 לא נבחר לו יורש.
הפטריארכיה בוטלה בפועל והכנסייה הועמדה תחת חסות הפטריארך האקומני בקונסטנטינופול, שהיה ראש קהילת הנוצרים האורתודוקסים בכל האימפריה העות'מאנית במסגרת חקיקת ה"מילט".
בשנת 1557 הודות להתערבות המצביא והווזיר ממוצא סרבי מהמט סוקולו (Sokolović) הסכים הסולטאן סולימאן המפואר להתחדשות מוסד הפטריארכיה הסרבית בפץ'.
הפטריארך שנבחר היה מקאריה סוקולוביץ', אח או דודן של מהמט סוקולו.
הפטריארך הפך בהמשך לעיתים קרובות לדובר האוכלוסייה הסרבית בפני השער העליון.
סמכויות הפטריארכיה בפץ' בתחום הדת הופעלו כלפי מאמינים בסרביה, מונטנגרו, בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה, צפון מקדוניה ודרום-מזרח בולגריה, וכן כלפי הכנסיות הסרביות בשטחי הונגריה וטרנסילבניה.
פטריארכים רבים פעלו למען השגת השחרור מתחת העול העות'מאני.
המרידות הראשונות של הסרבים נגד העות'מאנים הונהגו על ידי בישופים: הבישוף טודור בווייבודינה בשנים 1606-1593, הבישוף ויסריון בהרצגובינה בשנים 1597-1609, הפטריארך ארסניה השלישי בשנים 1689-1688 ואחרים.
מונטנגרו, ששמרה על אוטונומיה, הונהגה בעצמה על ידי נסיכים-בישופים.
בשנת 1766 שוב סגרו הטורקים את הפטריארכיה וכפו על הסרבים חזרה לחיק הפטריארכיה האקומנית היוונית.
מונו בסרביה בישופים יוונים שנקראו "פנריוטים" או "פנרים" לפי רובע פנר (Fener) באיסטנבול.
הם היו מנוכרים לצאן מרעיתם הסרבי שהאשים אותם בהידרדרות רוחנית של הקהילות.
רק במונטנגרו ובוויבודינה, שבהן העות'מאנים לא שלטו, נותרו ארכיבישופויות אוטונומיות ששמרו על הגחלת של מסורת הפטריארכיה הסרבית.
בתקופה זו עוד נוצרים סרבים המירו דתם לאסלאם כדי להתחמק מהמסים הכבדים שהטילו עליהם הטורקים כתגמול על מרידותיהם וההתנגדות העיקשת.
אחרים נמלטו עם מנהיגיהם לשטחים בשליטת המונרכיה ההבסבורגית, בהן הובטחה להם אוטונומיה.
מושב הארכיבישופים הועבר מפץ' לסרמסקי קרלובצי, תחת שליטה אוסטרית.
המיטרופוליה הסרבית החדשה בקרלובצי הכריזה עצמה פטריארכיה בשנת 1848.
הכנסייה אחרי חידוש עצמאותה של סרביה במאה ה-19
אחרי תחיית העצמאות של סרביה בהתחלת המאה ה-19 קמה מחדש ארכיבישופות אורתודוקסית עצמאית בבלגרד, בירת המדינה.
היא הפכה לאוטוקפלית בשנת 1879,שנה אחרי שהמעצמות הכירו בוועידת ברלין (1878) בעצמאות סרביה.
אולם בעקבות המצב הגאו-פוליטי בבלקן הכנסייה הסרבית נשארה מפוצלת.
לצד הארכיבישופות של בלגרד, שנודעה בשם ה"מטירופוליה של בלגרד" פעלו במקביל הבישופות של סרמסקי קרלובצי בוויבודינה ודרום הונגריה, תחת השלטון האוסטרי ואחר כך-אוסטרו-הונגרי, הארכיבישופות או המטרופוליה של נסיכות מונטנגרו, והכנסייה הסרבית אורתודוקסית בבוסניה-הרצגובינה ודלמטיה.
אחרי 1878 עם כיבוש בוסניה-הרצגובינה על ידי אוסטרו-הונגריה, כנסייה אחרונה זו הועמדה בחסות הארכיבישופים הרחוקים של בוקובינה וגליציה.
המטרופוליה של צטיניה במונטנגרו ראתה עצמה יורשת של הפטריארכיה של פץ' וראשיה, מיטרופוליטיים הקרויים "ולדיקה" נקראו גם "אקסארכים של הכס של פץ'"
בעקבות מלחמת העולם הראשונה התאחדות השטחים היוגוסלבים תחת כתר ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים איפשרה סוף-סוף את איחוד הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
הוקמה בשנת 1920 פטריארכיה אקמונית אוטוקפלית סרבית שמושבה בבלגרד.
המטרופוליט של בלגרד, דימיטריה פבלוביץ' הוכרז כפטריארך הראשון שלה.
לכנסייה הייתה השפעה פוליטית וחברתית רבה בממלכת היוגוסלבית ונאבקה בהצלחה נגד כוונות הממשלה לחתום על קונקורדט עם הותיקן.
מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי גבו מהכנסייה הסרבית קרבן כבד.
השלטון הפאשיסטי-אוסטשי בקרואטיה יצא לרדיפות אכזריות נגד הסרבים וכנסייתם ודרש לכפות על האוכלוסייה האורתודוקסית הסרבית להצטרף ל"כנסייה אורתודוקסית קוראטית" חדשה.
שלושה בישופים ו-515 כמרים סרבים נרצחו.
כנסיות אורתודוקסיות סרביות רבות ניזוקו או נהרסו.
בסרביה שנכבשה על ידי הגרמנים, הפטריארך גברילו דוז'יץ' נעצר בשנת 1941 בתוך מנזר ובשנת 1944 נשלח למחנה הריכוז דכאו שם שהה מספר חדשים ב"בונקרי הכבוד" שנועדו לאסירי צמרת.
אחרי גירוש הכוחות הנאצים והפאשיסטים קמה הרפובליקה הפדרטיבית ה"עממית", אחר כך "סוציאליסטית" של יוגוסלביה תחת שלטון ליגת הקומוניסטים היוגוסלבית בראשות טיטו.
מיד אחרי המלחמה טיטו ביטל זמנית את מוסדות הכנסייה הסרבית בגלל קשריה עם המונרכיה הסרבית בגולה ועם התנועה הלאומנית של הצ'טניקים.
בדומה למקרי הדתות האחרות, הכנסייה עמדה בהמשך בפיקוח הדוק של המדינה, נאסרו שיעורי הדת בבתי הספר, נכסים רבים שלה הופקעו והשלטון שם מגבלות על הפעילות הדתית בקרב האוכלוסייה.
עם זאת, השלטון הקומוניסטי העניק לכנסייה חירויות שהיו בלתי נתפסות בשאר הגוש המזרחי.
בשלהי השלטון הקומוניסטי, תוך כדי התחזקות המגמות הלאומניות בשנות ה-80 חלה תחייה דתית מודגשת בכל רחבי יוגוסלביה.
ימי התפרקות יוגוסלביה והמלחמות הנלוות לה
בנסיבות הפוליטיות הסוערות של התפרקות יוגוסלביה אחרי שנת 1991 גם הכנסייה הסרבית מצאה עצמה מעורבת.
מחד היא רואה עצמה כשומרת של האומה הסרבית, לרבות מחוץ לגבולות הרפובליקה הסרבית, מאידך נאלצה להתגונן מפני חיבוק הדוב של הכוחות הלאומניים הרדיקליים שביקשו לנצל אותה למטרותיהם הלוחמניות.
הכנסייה בכלל ובעיקר כמה ממנהיגיה לא הסתירו את אהדתם לעניין הלאומי הסרבי בעימות עם השאיפות הלאומיות של הקבוצות האתניות השכנות - הסלביות והאלבנית.
כך למשל, בסוקולאץ, על יד סרייבו, ראש הכנסייה, הפטריארך פאבלה חילק את הלחם הקדוש לרדובאן קאראג'יץ' ולראטקו מלאדיץ', ימים ספורים אחרי שאנשיהם ביצעו את הטבח בסרברניצה.
מאוחר יותר התנגד להסגרתם ופנה לאו"ם ולבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר עם בקשה לשחררם.
ברם גם בשנות ה-1990 ובמיוחד בשנות ה-2000 עשה הפטריארך פבלה ג'סטות של תמיכה כלפי האופוזיציה לסלובודן מילושביץ'.
במלחמות היוגוסלביות הוכו קשות כמה מענפיה של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית.
אחרי פריצת המלחמה ב-1991 ניזוקו ונהרסו כנסיות רבות בקרואטיה.
אלפי סרבים באפארכיות זאגרב, קרלובץ בסלאבוניה ובדלמטיה הפכו לפליטים ובראשם בישופים וכמרים שלהם.
אחרי ההימלטות ההמונית של הסרבים מקרואטיה בשנת 1995 כתוצאה מהמלחמה האכזרית שבה הופצצה דוברובניק הפצצות כבדות על ידי הסרבים, האפארכיה האורתודוקסית הדלמטית ננטשה כמעט לחלוטין.
היא הועברה זמנית לקנין אחרי הקמת הרפובליקה הקקיונית של קריינה הסרבית בקרואטיה.
האפארכיה האורתודוקסית של סלאבוניה הועברה מפקראץ לדארוואר.
שני מנזרים אורתודוקסים ניזוקו במיוחד אחרי "המבצע סופה" של הצבא הקרואטי:
מנזר קרופה, שנבנה ב-1317 והשוכן על מדרון הדרומי של ולביט, במחצית הדרך בין אוברובאץ לקנין, ניזוק על ידי תוקפים קרואטים לא מזוהים.
מנזר קרקה הנמצא בפארק הלאומי קרקה ליד הנהר בעל אותו השם, שנבנה גם כן בסביבות 1345, נשדד.
בימי המלחמה בבוסניה והרצבגובינה היה צורך בפינוי האפארכיות ביחאץ' ופטרובאץ, דאבאר-בוסניה וזבורניק וטוזלה.
מושב האפארכיה מדאבאר-בוסניה הועבר זמנית לסוקולאץ ומושב האפארכיה של זבורניק-טוזלה הועבר זמנית לביילינה.
נחרבו מנזרים וכנסיות גם באפארכיה של זהומלייה.
עד שנת 1998 המצב בקרואטיה וסרביה התייצב.
רוב המוסדות של הכנסייה הסרבית חזרו לפעולה רגילה, הבישופים והכמרים שבו והבניינים והנכסים שניזוקו או נהרסו תוקנו או שוקמו.
ממשיך תהליך של בנייה מחדש של הכנסיות שנחרבו ובראשן הכנסייה האפארכית של קרלובאץ העילית.
חזרו גם רבים מהפליטים, אך שיעור האוכלוסייה הסרבית בשטחי קרואטיה לא חזר בשנת 2004 למספרים שלפני המלחמה.
בעקבות מלחמת קוסובו, אחרי שנת 1999 רבים מהאתרים הקדושים הסרבים באזור זה נשארו ריקים ממאמינים.
נותרו בהם רק הכמרים והנזירים.
אחרי כניסת כוחות נאט"ו לאזור ביוני 1999 לפי דיווחים מסוימים ניזוקו ונהרסו כנסיות סרביות רבות וכמה כמרים נרצחו בפרעות אלבניות נגד הסרבים בשנת 2004 נפגעו כ-35 כנסיות ומנזרים בקוסובו, כמה מהם קשות.
עוד בימי השלטון הקומוניסטי בשנת 1967 קמה באופן רשמי כנסייה אורתודוקסית מקדונית כשלוחה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ברפובליקה המקדונית שהייתה חלק מהפדרציה היוגוסלבית, במסגרת המאמצים לחיזוק הזהות הלאומית הסלבית מקדונית.
הכנסייה הסרבית לא הכירה בה.
בשנות ה-1990 התגבשה גם כנסייה מונטנגרית נפרדת, היא הפכה לכנסייה האורתודוקסית השנייה כחשיבות במונטנגרו, מוכרת על ידי השלטונות, ובימינו משתייכים אליה מעל 20% מהמאמינים האורתודוקסים.
בימינו כפופות לכנסייה האורתודוקסית הסרבית 40 דיוקסיות ברחבי העולם, על 3,600 קהילות ו-2,000 הכמרים שלהן.
בסביבות 80 % מקרב 11,000,000 סרבים בעולם מכירים בה ככנסייתם.
לכנסייה גם 200 מנזרים פעילים שבהם דרים כ-230 גברים ו-1,000 נשים, שבחרו בחיי נזירות.
הכנסייה מפקחת גם על שש פקולטות לתאולוגיה אורתודוקסית בבלגרד, קרגוייבץ שבמרכז סרביה, סרמסקי קרלובצי שבצפון סרביה, בצטיניה במונטנגרו, בפוצ'ה - בבוסניה והרצגובינה, ובפריזרן באזור קוסובו.
בעקבות מלחמת קוסובו בשנת 1999 הפקולטה בפריזרן עברה לניש, בדרום סרביה.
ישנם עוד שני סמינרים תאולוגיים של הכנסייה בבלגרד ובליבטיוויל, אילינוי, בארצות הברית, עוד מכון תאולוגי בבלגרד ועוד אקדמיה תאולוגית בפוצ'ה.
החל משנת 2010 הפטריארך של הכנסייה הסרבית הוא איריניי, הנושא גם את התארים של מיטרופוליט של בלגרד וסרמסקי קרלובצי וארכיבישוף של פץ'.
לסרבים הרבים החיים בגרמניה, אוסטריה ושווייץ יש בישוף משלהם, בימינו סרגייה קאראנוביץ' שמושבו בהילדסהיים ומינכן, והוא עומד בראש הדיוקסיה של מרכז אירופה.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית היא חברה במועצת הכנסיות העולמית.
סאבה הקדוש, הארכיבישוף הסרבי הראשון
סימאון הקדוש "מירוטוצ'יבי" או "מירובליטוס" ("מדיף ה"מירון" או מדיף ה"כִריזמה") (סטפאן נמאניה)
הנסיך הקדוש לזר לזר חרבליאנוביץ'
הקיסרית מיליצה הקדושה (מיליצה חרבליאנוביץ')
המלך הקדוש מילוטין (סטפאן אורוש השני מילוטין)
המלך הקדוש דראגוטין (סטפאן דראגוטין)
המלך הקדוש סטפאן דצ'אנסקי (סטפאן אורוש השלישי דצ'אנסקי)
הקיסר הקדוש אורוש (שטפאן אורוש החמישי)
האם המכובדת אנגלינה או אנגליה הסרביה הקדושה (האם אנגלינה ברנקוביץ')
מקסים הקדוש (ברנקביץ') (הדספוט ג'ורג'ה ברנקוביץ')
פטקה הקדושה (פאראסקבה האדוקה) - לא הייתה סרבית, אך זוהתה עם פטקה, דמות במיתולוגיה הסרבית
וסיליה הקדוש מאוסטרוג (וסיליה אוסטרושקי)
פטר הקדוש מצטיניה (פטר הראשון פטרוביץ' נייגוש)
יוסטין צ'ליסקי הקדוש (יוסטין פופוביץ')
דוסיטיי הקדוש, מטרופוליט זגרב (דוסיטיי ואסיץ')
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית (ברומנית: Biserica Ortodoxă Română - ובקיצור "B.O.R.") היא אחת הכנסיות האוטוקפליות של הנצרות האורתודוקסית.
לכנסייה זו משתייכים רוב בני העם הרומני ופזורתו, וגם מאמינים בני מיעוטים כמו חלק מהצוענים.
ב-1948–1990 הכנסייה קלטה חלק גדול ממאמיני הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית שנאסרה בימי השלטון הקומוניסטי ושחזרה לפעול ברומניה החל מ-1990.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2011, 16,307,004, או 86.45% מאוכלוסיית רומניה, שייכו עצמם לכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
מחוץ לרומניה יש לה מאמינים רבים בדיוקסיות ברפובליקת מולדובה, אוקראינה, הונגריה, סרביה, צרפת, איטליה, ספרד, גרמניה, אנגליה, ארצות הברית, קנדה, ואוסטרליה ובארצות אחרות.
בסקר מ-2000 שנערך ברפובליקת מולדובה נמצא כי 21.5% מכלל האוכלוסייה ורבע מהאוכלוסייה הנוצרית (כ-720,000) הצהירו כי הם משתייכים למיטרופוליה של בסרביה - שלוחת הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
לפי מקורות סה"כ נוצרים אורתודוקסים המשתייכים לכנסייה האורתודוקסית הרומנית בעולם (בארצות המוזכרות לעיל) מגיע ל-20 מיליון איש.
מבחינת מספר המאמינים היא השנייה בין הכנסיות האורתודוקסיות אחרי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
שם הכנסייה האורתודוקסית מקורו בשפה היוונית (ορθο = אורתו כלומר ישר, נכון ו-δοξα = דוקסה כלומר לימוד, ידיעה), דהיינו "הלימוד הנכון".
שפת הליטורגיה (התפילה והטקסים הדתיים) בכנסייה האורתודוקסית הרומנית היא רומנית, ומחוץ לרומניה-אוקראינית או סרבית.
לעיתים רחוקות יש טקסים בהונגרית, אנגלית או צרפתית בשפת המדינה שהטקסים נערכים בה.
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית נחשבת כתופסת את המקום השביעי בסדר הכרונולוגי של הקמת הכנסיות האורתודוקסיות בעולם.
החל בשנת 1925 עומד בראש הכנסייה פטריארך שמקום מושבו הוא בוקרשט.
הפטריארך הרומני נושא את התואר:
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית היא הכנסייה האורתודוקסית האוטוקפלית היחידה המשתמשת כשפה ליטורגית עיקרית בשפה מקבוצת השפות הרומאניות.
החל בשנת 2007 הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית הוא דניאל צ'ובוטיה.
אחרי המהפכה הרומנית (1989) שהדיחה את הדיקטטורה הקומוניסטית, השפעת הכנסייה בחיי המדינה חזרה לתפוס מקום חשוב; ברשותה ערוץ הטלוויזיה "טריניטס" (Trinitas) לתוכניות דת, תוכניות דת ברדיו ועיתון בטאון בשם "לומינה" ("אור"Lumina ).
בבתי הספר ברומניה הונהגו שיעורי דת (שיעורי קטכיזם) ולמוסדות הכנסייה הוענק פטור ממסים.
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית מאורגנת בתוך רומניה כפטריארכיה.
הסמכות העליונה ההיררכית, הקאנונית והדוגמטית של הכנסייה היא הסינוד הקדוש שלה.
מבחינה גאוגרפית הכנסייה חולשת על שש מיטרופוליות, 12 ארכיבישופויות ו-15 בישופויות,עם סך כל של 13,527 כנסיות רובע (פרוכיות) וכנסיות קטנות אחרות, שבהן מכהנים 14,513 כמרים ודיאקונים המשרתים ב-15,218 כנסיות ומנזרים.
לרומנים המתגוררים בארצות אחרות באירופה (פזורה) ישנן שלוש מיטרופוליות (המורכבות מ-3 ארכיבישופויות ו-6 בישופויות).
קיימת ארכיבישופות אחת באמריקה ובישופות רומנית של אוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 2004 פעלו ברומניה 15 אוניברסיטאות תאולוגיות אורתודוקסיות שבהן למדו מעל עשרת אלפים סטודנטים, בתוכם גם סטודנטים מבסרביה, מצפון בוקובינה ומסרביה שנהנו ממלגות לימודים רומניות.
להלן פירוט המיטרופוליות של הפטריארכיה האורתודוקסית הרומנית בשטח רומניה:
המיטרופוליה של קלוז', מרמורש וסלאז';
בוקרשט (הארכיבישוף שלה הוא הפטריארך הראשי של רומניה);
טומיס (מושב הארכיבישוף בעיר קונסטנצה);
ארג'ש ומוסצ'ל (מושב הארכיבישוף בעיר קורטיה דה ארג'ש);
דנובה התחתית (מושב הארכיבישוף בעיר גאלאץ)
בוזאו ווארנצ'ה (מושב הבישוף בעיר בוזאו);
סלובוזיה וקלראש (מושב הבישוף בעיר סלובוזיה);
אלכסנדריה וטלאורמן (מושב הבישוף בעיר אלכסנדריה);
סוצ'אבה ורדאוץ (מושב: בעיר סוצ'אבה)
קובאסנה והרגיטה (מושב הבישוף בעיר מיירקוריה צ'וק)
המיטרופוליה של קלוז', אלבה, קרישאנה ומרמורש
ואד, פליאק וקלוז' (מושב: בעיר קלוז'-נפוקה)
אוראדיה, ביהור וסלאז' (מושב הבישוף בעיר אוראדיה)
מרמורש וסטמר (מושב הבישוף בעיר באיה מארה)
התחלות הנצרות באזור דאקיה; המסורת של שליחי ישו
לפי מסורת שאין לה עד עכשיו בסיס עובדתי התחלת הנצרות בשטחי רומניה של ימינו התרחשה עוד במאה הראשונה עם הגעתם של השליח אנדראס הקדוש ושל חניכיו לחבל דוברוג'ה, שהיה ידוע אז כסקיתיה מינור או דאקיה הפונטית (Dacia Pontica).
השליח אנדראס (ברומנית:אנדריי) שהפך לימים לפטרון של רומניה (לצד ארצות אחרות, כמו רוסיה וסקוטלנד) סיים את חייו כקדוש מעונה שנצלב בפטרס ביוון.
בשנת 1997 הוכרז אנדריאס הקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית לקדוש פטרון של רומניה.
ייתכן כי הנצרות חדרה לשטחי דאקיה ומואסיה עוד לפני נסיגתם של הלגיונות והמנהל הרומי מן האזור בשנים 271–272.
היא הופצה קרוב לוודאי על ידי מטיפים, מיסיונרים, וגם על ידי אנשי צבא רומאים שמוצאם במזרח, ועל ידי נוסעים וסוחרים.
מסורות נוספות ייחסו פעילות מיסיונרית נוצרית ב"סקיתיה" גם לשליח אחר של ישו, פיליפוס הקדוש, שלפי כתובת שנמצאה במאה הרביעית על לוח שנה גותי היה לדמות פולחן מצפון לדנובה.
התקופה שלפני ועידת ניקאה 100–325
במספר יישובים בחבל דוברוג'ה ובקרבת הדנובה בשטח רומניה של היום נותרו עקבות מהנצרות הקדומה וכן של קדושים מעונים נוצרים.
בערך בשנת 290, בימי הקיסר דיוקלטיאנוס, מתו בדוברוג'ה למען האמונה הנוצרית שני "עושי נפלאות", הכומר אפיקטטס והצעיר אסטיון, שמוצאם היה באסיה הקטנה.
מקום מותם שנמצא בשנת 2001 היה המבצר הלמיריס - הנמצא בשטח הכפר דוּנָביצֶל דה ז'וס (Dunăvițel de jos) בתחום הכפר מוריגיול במחוז טולצ'ה.
סיפורם נמסר בספר בשפה הלטינית שנקרא "מות הקדושים של אפיקטטס ואסטיון" ושנותר בעותק מן המאה ה-15 (הנשמר בארכיב כנסיית הגואל באוטרכט).
ביישוב ניקוליצל (Niculițel), גם הוא בדוברוג'ה שברומניה, על יד העיר איסאקצ'ה (אז נוביודונום) נמצא בשנת 1971 קבר שתוארך לשנים 304–305 ובו קבורים ארבעה קדושים מעונים נוצרים: זוטיקוס, אטאלוס, קמאסיס ופיליפוס.
לצד קברם נמצא קבר נוסף, ישן יותר, של שני קדושים מעונים אחרים - מונטאנוס ואשתו מקסימה.
גם הם היו קורבנות "הרדיפה הגדולה" של דיוקלטיאנוס בשנים 303–311.
בשנת 311 העניק הקיסר גלריוס חופש דת, וב-313 הוציא הקיסר קונסטנטינוס הגדול את צו מילאנו שאפשר את פריחת הדת הנוצרית באימפריה, לרבות בחוף הדרום-מערבי של הים השחור בסקיתיה מינור, שלהבדיל משאר דאקיה, נותרה בתחומי האימפריה הרומית.
צעדים ראשונים של התארגנות כנסייתית בשטחי רומניה של ימינו התרחשו לראשונה במאה הרביעית לספירה.
במאות 4–5 המרכז האזורי העיקרי של הכנסייה הנוצרית היה טומיס (קונסטנצה של ימינו).
בטומיס ישב בישוף נוצרי, שהועלה בהמשך לדרגת מיטרופוליט.
מיטרופוליית טומיס כללה לפחות 14 דיוקסיות.
הבישוף הראשון הידוע בטומיס היה אוונגליקוס, שככל הנראה, נרצח על קידוש שם האמונה הנוצרית.
ידוע גם על מותם כקדושים מעונים של בישופים נוספים מטומיס - אפרם (תלמיד של הבישוף הרמון מירושלים), טיטוס, גורדיאנוס ואחרים.
ב-325 בוועידת ניקאה - הוועידה הראשונה של הכנסייה הנוצרית - השתתפו לפי עדותו של אוסביוס מקיסריה בישוף אחד מדאקיה (לפי עדות בארמית סורית - שמו היה מרקוס, אולם במקורות אחרים מרקוס מייצג אזור אחר - קלבריה), ועוד בישוף "סקיתי", שאולי נהנה מהשפעה גם בדוברוג'ה.
בסביבות 360 פעל כבישוף בטומיס בטרניון, שנאבק בכפירה האריאנית.
במאות ה-4–5 היה אזור דאקיה נתון לפלישות תכופות של עמים נודדים.
עמם נמנו הוויזיגותים, ההונים, האווארים, הסלאבים, הבולגרים, הפצ'נגים והקומנים.
בקרב הוויזיגותים שהתנצרו עלתה השפעת הכפירה האריאנית שהתנגדה לנצרות ה"אורתודוקסית" ואף רדפה אותה.
ידוע על תאופיל, "בישוף של גותיה", ממוצא גותי, שפעל מצפון לדנובה, במחצית הראשונה של המאה ה-4. זיקתו במקור הייתה לקונסטנטינופול ובמשך הזמן בחר בכפירה האריאנית.
הוא היה מורו של אולפילס, מתרגם כתבי הקודש לגותית.
פרט לתאופיל ייתכן שפעלו גם מצפון לדנובה "חוראפיסקופים" - "בישופים של כפרים" וממלאי מקום נוודים ("פריאודאוטס") שפעילותם נזקקה לאישורם של בישופים של אפרכיות או של בישופים "פריחורטים" (מיסיונרים).
אחת הדמויות הנוצריות החשובות שהוצאו להורג בגלל דתם באזור היה סאווה הגותי.
הוא היה בן למשפחה גותית שהתיישבה באזור בוזאו שברומניה של ימינו, והוא הוכרז במאה ה-20 לקדוש מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
הוא עבר עינויים קשים וטוּבַּע למוות בנחל בוזאו בימי המלך אתאנריק בשנת 372.
הבישוף גרונטיוס של טומיס השתתף ב-381 בוועידה האקומנית הראשונה בקונסטנטינופול ותרם להפצת הנצרות והתפתחות הנזירות הנוצרית בדוברוג'ה.
פעלו אחריו בחבל דוברוג'ה הבישוף תאוטימוס, ששמו מוזכר על ידי הירונימוס הקדוש, סוזומנוס ואחרים.
בתחילת המאה ה-5 פעל שם גם גרמנוס האדוק, שמת ברומא.
באזור זה נולד הקדוש יוחנן קסיאנוס שמת במסיליה (מרסיי של ימינו).
גם יוחנן קסיאנוס וגרמנוס הוכרו בשנות ה-90 של המאה ה-20 כקדושים של הכנסייה האורתודודקסית הרומנית.
הבישופים המקומיים בדוברוג'ה הוסמכו על ידי הבישופים מקונסטנטינופול.
למשל, הבישוף תאוטימוס של טומיס הוסמך על ידי הקדוש יוחנן כריסוסטומוס.
שפת הכנסייה גם במזרח הייתה עדיין הלטינית עד למאה ה-7, כשהוחלפה על ידי היוונית.
מדרום לדנובה (הפרובינקיה הרומית שנקראה באותה תקופה "דאקיה") נוצרים דוברי לטינית וסלאבים קיבלו שרות דתי בחסות הארכיבישופים מסירמיום, שהיו בפיקוחו של הבישוף מרומא - האפיפיור.
אחרי חורבנה של סירמיום על ידי ההונים, עברה הארכיבישופות לסלוניקי.
אחרי שנת 733 ארכיבישופות זו הפכה לבת חסות של הפטריארכיה בקונסטנטינופול.
דמות כנסייתית נוספת שנולדה בדוברוג'ה וטבעה את חותמה בתולדות הנצרות היה דיוניסיוס אקסיגואוס שהמציא את שיטת ספירת השנים החל מלידתו של ישו, שהתקבלו בלוחות השנה של הנוצרים.
פלישות האווארים והסלאבים הרסו את הבישופות העתיקה של טומיס.
ייתכן כי במקומה קם בצפון דוברוג'ה, אולי בדינגטיה - גרוואן, מרכז נוצרי חדש.
שבו נתגלו כאמור כנסייה וחפצי פולחן נוצרי.
תגליות ארכאולוגיות מעידות על המשך חיי הדת הנוצרית גם בסוף המחצית הראשונה של האלף הראשון ובאמצעו נמצאו שש כנסיות קטנות בנויות בסלע ביישוב בסאראב (Basarabi) שבמחוז קונסטנצה.
ייתכן מאוד כי מדובר ביישוב מנזרי מן המאות 9–11, ולפי היסטוריונים אחדים - אולי אפילו מן המאה 4–12. יסודות של שתי כנסיות בצפון דוברוג'ה, אחת בניקוליצל (המאות 10–12), אחרת בגרוואן, דינוגטיה לשעבר, יוחסו לאותה תקופה.
מסביב לשרידים בגרוואן נמצאו שרידי ציורים, חפצי פולחן נוצרי וקטעי פעמון שהוא העתיק ביותרשנמצא בשטח רומניה.
צלבים ותבניות לייצור צלבים נמצאו באזורים שונים של רומניה, גם מעבר לנהר פרוט.
יסודות כנסיות נמצאו גם בכפר דָבָּקָה (Dăbâca), כ-30 ק"מ צפונית-מערבית מקלוז' (המאות 10–11), ואחרים, מתחת לכנסיות קתוליות מאוחרות יותר באלבה יוליה ובפרז'מר במחוז בראשוב.
אחרי שנת 814 בעיקר מדרום לדנובה התחוללו רדיפות נגד הנוצרים מצד הסלאבים שעדיין היו פגנים.
אחרי התנצרות הצאר הבולגרי הראשון, בוריס, ב-864, במגע עם הכנסייה הבולגרית שהתארגנה בתמיכת הביזנטים, קרמה עור וגידים גם מצפון לדנובה כנסייה מסודרת וממושמעת יותר, בעלת צביון מזרחי, "אורתודוקסי".
בדת ובמסורת שלה נשמרו גם אמונות ומנהגים בעלי אופי פגני עתיק.
במאות 11–14 מדרום לדנובה התקיימה כבר קודם לכן בישופות של ולאכים שאזור השפעתה כלל שטחים השייכים בימינו לבולגריה ולסרביה.
בשנים 1185–1186 קמה בווליקו טרנובו שבבולגריה ארכיבישופות ולאכית-בולגרית במסגרת הקיסרות הוולאכית-בולגרית שבירתה בטרנובו.
הוולאכים, מדרום לדנובה, נקשרו מבחינה דתית למיטרופוליה של אוחריד, אחר כך לארכיבישופים של טרנובו ובשנים 1234–1393 לפטריארכיה בטרנובו.
ככל הנראה תחת שלטון הקיסרות הבולגרית שהתפשטה גם מצפון לדנובה, השפה הסלאבית הכנסייתית, הידועה גם כשפה הסלבונית הפכה לשפת הפולחן של הנצרות הרומנית מן המאה ה-10 ועד למאה ה-17.
מונחים הקשורים לבית התפילה (schit - מנזר קטן מבודד - מילה יוונית), strana ספסלים בכנסייה או חדר הזמרים בכנסייה), clopot (פעמון), hram (חג הפטרון של כנסייה) ומונחים תאולוגיים - Maica Preacistă (האם הטהורה), duh (רוח), rai (גן עדן), iad (גיהנום), ושמות רבים של חגים הם רובם ממקור סלאבי.
בטרנסילבניה במאות 11–14. ההגמוניה הרומית-קתולית
כיבוש טרנסילבניה על ידי ההונגרים במאות 11–13 הביא להתחזקות הנצרות הרומית-קתולית שבשנת 1054 נפרדה מזו האורתודוקסית המזרחית.
ברחבי טרנסילבניה קמו בישופויות קתוליות, כמו זו של מוריסנה (צ'נאד) (1038).
עם זאת, הנצרות האורתודוקסית שרדה.
ב-1205 ציין האפיפיור אינוקנטיוס השלישי באיגרת אל הארכיבישוף ההונגרי של קאלוצ'ה את קיומה של בישופות אורתודוקסית "על אחוזות בני הקניאז באליה" - ייתכן בחבל ביהור או אולי באזור הונדוארה.
במאות 11–14 שרדו עדיין כמה מנזרים אורתודוקסים במוריסנה (בתחילת המאה ה-11), במסשן, בכפר מואיגרד-במחוז סלאז', בהודוש במחוז אראד, כמה כנסיות בנויות בסלע באזור סלאז' ובקאילה צ'יבולוי (קניון צ'יבו), במחוז אלבה.
בשנת 1204 הודיע המלך ההונגרי אימרה לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי שכמה מהכנסיות היווניות בממלכתו מטות ליפול בגלל הזנחה של הבישופים והנזירים עצמם.
כנסיות רומניות פעלו גם בחבל באנאט - בבזדין, פרטוש, ליפובה, סמלאק, סנג'ורג'ה, סרדישטיה מיקה, ואראדיה, מסיץ', ווילוביצה, קובין, זלאטיצה, קוסיץ', באזיאש, צ'יקלובה, אוגרדנה וקה, כולן מן המאות 14–15. בביהור קנזים רומנים הקימו את מנזר וייבוז (במאה 12–14), את הכנסיות סגישטה, רמטיה, טיליאגד (מאות 14–15).
בחבל מרמורש ידוע על מנזר מיכאיל הקדוש בפרי, שבשנת 1391 עמד בחסות הפטריארכיה בקונסטנטינופול, כנסיות קוחיה, יאוד, ביסריקה אלבה, אפשה דה מיז'לוק, סאראסאו, ברסאנה וכו' (במאות 14–15).
בכנסיות ומנזרים אלה שירתו פרוטופופים, כמרים ואגומנים.
מלכי הונגריה למשל לאיוש הגדול ב-1366 וזיגיסמונד מלוקסמבורג ב-1428.רדפו מדי פעם את הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בממלכתם,
בוולאכיה, דוברוג'ה ומולדובה במאות 11–13.מיטרופוליית אונגרו-ולאכיה
במאות 13–14 פעלו בדרום שטח רומניה של ימינו שתי אפרכיות בחסות הפטריארך מקונסטנטינופול.
אחת מהן הייתה המיטרופוליה בוויצ'ינה, ייתכן איסקצ'ה של ימינו (בעבר הרחוק - נוביודינום), על הגדה הימנית של הדנובה.
אולי זאת הייתה המשך לבישופות שפעלה פעם בגרוואן.
המיטרופוליה בוויצ'ינה הייתה מופעלת על ידי יוונים.
מוסד זה המעיט את פעילותו עקב פשיטות הטטרים.
המיטרופוליט האחרון מוויצ'ינה, יאקינטוס, הועבר על ידי שליט ולאכיה, ניקולאיה אלכסנדרו לכס המטירופוליה של אונגרו-ולאכיה, באישור הפטריארכיה בקונסטנטינופול.
אפרכיה שנייה בחסות ביזנטית הוקמה בסוורין בשנת 1370.
איגרת של האפיפיור גרגוריוס התשיעי מ-14 בנובמבר 1234 הזכירה "פסאודו-בישופים לפי פולחן היוונים" באזור עקומת הקרפטים, לא רחוק מהבישופות הקתולית הקומנית שקמה במולדובה.
בלה הרביעי, מלך הונגריה בדיפלומה שהעניק ב-2 ביוני 1247 לאבירי המסדר של יוחנן הקדוש הזכיר את הישויות המדיניות של הוויבודים ליטובוי בחבל אולטניה, של סנסלאו על נהר ארג'ש, ושל יואן ופרקש בגדה הימנית של נהר אולט.
התעודה הזכירה גם את קיומם של ארכיבישופים ובישופים שפעלו באזורים אלה, קרוב לוודאי ממוצא רומני.
במולדובה פעלו בימי הביניים המוקדמים כמרים אורתודוקסים בכירים באזורים שצוינו תחת השמות "ארץ הבולוחובנים", ה"ברלדניקים" ו"הברודניקים".
בישוף בשם "קיריל הרומני" מוזכר בפשמישל בפולין.
הכנסייה בנסיכויות הרומניות במאות ה-14–18
בשנת 1359 גייס נסיך ולאכיה, ניקולאיה אלכסנדרו, מחבל דוברוג'ה את המיטרופוליט יאקינטוס מוויצ'ינה כדי למנותו למיטרופוליט של "אונגרו-ואלכיה" עם המושב בקורטיה דה ארג'ש.
הוא הוכר באותה שנה על ידי פטריארך קונסטנטינופול.
בהמשך, מושב המיטרופוליט השתנה בהתאם לשינויי עיר הבירה של ולאכיה: החל משנת 1517 שכנה בטרגובישטה, אחר כך משנת 1668 בבוקרשט.
בהמשך הוקמו בישופויות נוספות ברחבי הנסיכות: למשל, רמניק ובוזאו בשנים 1502–1505.
מיטרופוליט אונגרו-ולאכיה היה חבר בסינוד הכנסייה האורתודוקסית בקונסטנטינופול.
סמכותו כללה גם כמה שטחים מעבר להרים
(שנקראו ברומנית "פלאי" plai, plaiuri, עד לגבולות האזורים שבחסותם הדתית של המיטרופוליט של הליץ' והמנזר פרי).
שליטי ולאכיה הקימו מנזרים רבים והיו מעורבים בהתפתחות המוסדות הכנסייתיים והחינוך הכנסייתי.
השליט מירצ'ה הזקן הקים את מנזר קוזיה, שבו קם בשנת 1392 בית ספר ראשון לקליגרפים ולמעתיקים מיסודו של הנזיר פילותיי (פילותאוס).
חיי המנזרים בוולאכיה אורגנו מחדש על ידי ניקודים הקדוש, נזיר מקדוני שייסד את המנזרים טיסמנה ווודיצה בחבל אולטניה.
הכנסייה מילאה גם תפקיד בייסוד הספרות בשפה הרומנית.
הספר הראשון שהודפס בוולאכיה היה ה"ליטורגייר" - סדר תפילות - של הנזיר מקאריה (1508).
השליט ניאגויה בסאראב, שהוכרז במאה ה-21 לקדוש של הכנסייה הרומנית, חנך בשנת 1517 את המנזר והכנסייה המלכותית בקורטיה דה ארג'ש, בנוכחות הפטריארך תאוליפטוס של קונסטנטינופול.
בימי השליט ולאד המשפד (צפש), שנודע לימים כדגם לדמות "דרקולה", הוקם מנזר קומאנה, ובימי השליט ראדו שרבאן - מנזר צ'רניקה.
בשנת 1658 קונסטנטין שרבאן הקים את כנסיית קונסטנטין והלנה בבוקרשט, שהפכה לקתדרלה הפטריארכית בבוקרשט.
השפה הרומנית הונהגה כשפת הפולחן בכנסייה הוולאכית על ידי השליט מאתיי בסאראב (1632–1654).
התנ"ך והברית החדשה תורגמו לרומנית בשנת 1688 על ידי צוות מלומדים מיוזמת השליט שרבאן קנטקוזינו.
תרגום זה נודע כ"ביבליה מבוקרשט".
הכנסייה אימצה את דמותו של שליט אחר, קונסטנטין ברנקוביאנו שמת יחד עם בניו מוות אכזרי מידי הטורקים העות'מאנים בשנת 1714 והוכרז מאוחר יותר כקדוש מעונה של העם הרומני.
בהתחלת המאה ה-14 הוקמה בחבל מולדובה הבישופות רומאן.
במולדובה התארגנה הכנסייה במיוחד תחת שלטונם של פטרו מושאט ושל אלכסנדרו הטוב.
בסביבות שנת 1370, בלחץ הפטריארך מקונסטנטינופול איפשר מלך פולין, קז'ימייז' השלישי את הקמתה בגליציה (חבל הליץ') של מיטרופוליה אורתודוקסית, שעם ציבור מאמיניה נמנו גם רומנים רבים באזור.
במסגרת קשרי החסות והידידות עם פולין, בערך בין השנים 1371–1376 שלח השליט המולדובני פטרו מושאט אל המיטרופוליט אנטוניה של הליץ' שני נזירים על מנת שיוסמכו כארכיאראים.
אלו היו יוסיף מושאט, שהיה מקורב למשפחת השליט, ומלטיה.
יוסיף מושאט הפך בהמשך למיטרופוליט הראשון של מולדובה, שמושבו היה בעיר סוצ'אבה.
ב-26 ביולי 1401 בימי יורשו של פטרו, אלכסנדרו הטוב (1400–1432), הוכר רשמית מעמדו של המיטרופוליט יוסיף על ידי פטריארכיית קונסטנטינופול, בעקבות מאמצי שתדלנות של גריגורה צמבלק.
אלכסנדרו הטוב חילק את מולדובה לשלוש דיוקסיות: סוצ'אבה, רדאוץ ורומן.
בעת שלטונו קיבלה הנצרות האורתודוקסית מעמד של דת רשמית של המדינה.
אלכסנדרו הטוב ייסד, בין השאר, את מנזר ביסטריצה.
בשנים 1438–1439 שני נציגים של הכנסייה האורתודוקסית המולדובנית, דמיאן והבויאר ניאגויה, השתתפו בסינוד האחדות בפרארה-פירנצה.
בשנים 1457–1504 שלט במולדובה שטפן הגדול, שכונה מאוחר יותר "הגדול והקדוש".
הוא הקים כנסיות ומנזרים רבים, מהן מפורסמים מאוד הם המנזרים פוטנה ווורונץ.
האחרון הוא אחת מפניני האמנות הכנסייתית הרומנית.
במולדובה קמו גם בתקופות מאוחרות יותר מנזרים חשובים, כמו מולדוביצה שנבנה בימי השליט פטרו רארש, סוצ'ביצה מיסודו של השליט גאורגה מובילה, ומנזר שלושת בכירי הכנסייה ביאשי (1639), שהוקם על ידי השליט וסילה לופו.
מנהיגי הכנסייה במולדובה - כמו המיטרופוליט ורלאאם (1632–1653) מחבר ספר ה"קזאניה" והמיטרופוליט דוסופטיי (1671–1674 ו-1675–1686) שכתב "ספר התהלים בחרוזים" (ברומנית) - תרמו, בדומה לעמיתיהם בוולאכיה, לתחילתה של השפה הספרותית הרומנית.
דוסופטיי חיבר בשנת 1679 גם את "ספר התפילות" הנוצרי אורתודוקסי הראשון ברומנית.
מושב המיטרופוליט עבר בשנת 1667 לבירת מולדובה החדשה, יאש.
השפה הרומנית הונהגה כשפת פולחן בימי השליט וסילה לופו (1634–1652).
בעת שלטונו התכנסה ב-1642 ביאש ועידה פאן-אורתודוקסית שאימצה "אני מאמין אורתודוקסי" מיסודו של פטרו מובילה, שנועד לשמש לעצירת התפתשטות ההשפעה הקלוויניסטית הפרוסטנטיטית במולדובה.
ב-1370 קמה בגבול באנאט המיטרופוליה האורתודוקסית של סוורין, בעיר סוורין.
הייתה זאת אפרכיה תחת חסות הפטריארך מקונסטנטינופול.
אחרי שממלכת הונגריה השתלטה על האזור, מיטרופוליה זו ערקה ליישוב סטרהאיה, גם כן בוולאכיה.
ב-1376 תועד לראשונה בטרנסילבניה עצמה קיומו של ארכיבישוף אורתודוקסי, ושמו גלאסיה הקדוש מרמץ, שפעל במנזר רמץ שבמחוז אלבה של ימינו.
במאה ה-15 נודעה פעילותם של המיטרופוליטים יואן מקאפה בעיר הונדוארה ודניאיל ביישוב פליאק (Feleac).
בשנת 1544 נערך הקטכיזם הרומני מסיביו, הספר הראשון שהודפס ברומנית בטרנסילבניה.
לעומת זאת שרד הטטרא-אוונגליון הסלאבי-רומני שהודפס ברומנית גם כן בעיר סיביו.
דומיטרו סטנילואיה (1903–1993) - תאולוג, מתרגם של ה"פילוקאליה" ברומנית
ניקולאיה שטיינהרדט (1912–1985) - סופר והוגה דעות, אסיר פוליטי, יהודי מומר שהפך לנזיר נוצרי
איליה קליואפה (1912–1998) - ארכימנדריט, אב המנזר סיהסטריה
פטריארכים של רומניה - (החל משנת 1925)
הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית (בולגרית: Българска православна църква) היא כנסייה אוטוקפאלית עצמאית במסגרת הנצרות האורתודוקסית החולשת על שטח מדינת בולגריה ויש לה אפארכיות מחוצה לה.
ככנסיות אחרות במזרח אירופה הסלאבית, הכנסייה משתמשת בסלאבונית כנסייתית בליטורגיה שלה.
היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הכנסיות האורתודוקסיות, חולקת השקפה דתית זהה לחלוטין ומכירה בפטריארך קונסטנטינופול כ"ראשון בין שווים" הגם שהוא חסר סמכות מעשית לגביה.
הכנסייה הבולגרית מונהגת על ידי הסינוד הקדוש, המורכב מכל המטרופוליטים שלה, ובראשו פטריארך כל בולגריה והמטרופוליט מסופיה.
הנוכחי המכהן הוא הפטריארך דאניל .
תולדות הכנסייה החלו עוד בהתבססות הנצרות בבולגריה בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים.
ב-865 אימץ אותה בוריס הראשון, שליט בולגריה כדת הממלכה; המטרופוליט המקומי הוכפף לפטריארך קונסטנטינופול והכנסייה צמחה במסורת היוונית-מזרחית שהתבססה לימים כנצרות האורתודוקסית.
ב-893 גירש בוריס את הכמרים היוונים והורה על אימוץ ליטורגיה סלאבונית בסגנון שפיתחו קירילוס ומתודיוס.
ב-927 הכירה קונסטנטינופול באוטוקפליה של הכנסייה הבולגרית וראשה דימיטרי הוכר כפטריארך עצמאי, תואר שניתן חד-צדדית על ידי המלך כבר לקודמו לאונטי.
ב-1018 כבשו הביזנטים את הממלכה והורידו את הפטריארכיה לדרגת כס ארכיבישופות, הגם שהעצמאות והליטורגיה הסלאבונית נשמרו.
הארכיבישופות פעלה מהעיר אוחריד ונותרה מתפקדת עוד מאות שנים.
עם הקמת האימפריה הבולגרית השנייה ב-1185 מיהרו השליטים להקים היררכיה כנסייתית משלהם בבירתם וליקו טרנובו, לה ניסו להשיב את מעמד הפטריארכיה.
במאמציהם הסתפחו לכנסייה הקתולית, והאפיפיור אינוקנטיוס השלישי העניק לטרנובו הכרה כארכיבישופות ב-1203. ב-1235 הצליחו לשכנע את קונסטנטינופול לקבלם, והכנסייה בטרנובו התנתקה מרומא וחזרה לאורתודוקסיה, בתוכה ניתן לה מעמד פטריארכלי.
ב-1393 כבשו הטורקים את טרנובו והארגון הכנסייתי העצמאי חוסל.
ארכיבישופות אוחריד, ששכנה בעיר שהחליפה ידיים, הוסיפה לתפקד ושימרה חיי דת בולגריים אוטונומיים במידה מסוימת; מנזריה מילאו תפקיד חיוני במניעת היעלמותה של הבולגרית כשפה ספרותית, הגם שדרגיה הבכירים אימצו את היוונית בשלב מוקדם.
תחת השלטון העות'מאני אנשי כמורה רבים העדיפו מוות על פני כניעה לאסלאם ונזכרו כקדושים מעונים.
הכנסייה הבולגרית הוכפפה לפטריארך בקושטא שביטל גם את הארכיבישופות באוחריד ב-1767. המנגנון הכנסייתי בארץ אויש כמעט כולו על ידי יוונים, ובתי-הספר והסמינרים לכמורה פעלו אף הם בשפה.
גם התפילה נערכה ביוונית יותר ויותר ורק בדרגות הנמוכות נשמרה הבולגרית.
ההתעוררות הלאומית הבולגרית החלה מנזיר, פאיסיוס מכילַנְדָרִיוּ, שתבע כבר ב-1762 את השבת השפה למעמד הבכורה בכנסייה.
במהלך המאה הבאה הצטרפו עוד ועוד כמרים לדרישתו, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 הצליחו פעילים לגרש אנשי כנסייה יוונים מנחלות רבות ולהתמנות לדרגות בכירות יחסית.
ב-1870, למול מחאה נמרצת של קונסטנטינופול שראתה בהם פלגנים כופרים, הכיר השולטאן רשמית ב"אקסארכיה" ברוב שטחי המדינה-לעתיד.
האקסארך הראשון היה אנטים, שנבחר ב-1872. נסיכות בולגריה העצמאית שקמה ב-1878 הכירה בכנסייה המחודשת כדת המדינה הרשמית, הגם שקונסטנטינופול עמדה בסירובה להשלים עם הפלגנים.
רק ב-1945 הכיר הפטריארך בכנסייה הבולגרית כלגיטימית, וב-1953 הושב לה מעמדה הקדום והמטרופוליט קיריל נבחר כפטריארך.
במהלך שנות השלטון הקומוניסטי נרדפה הנצרות ורבים מהכמרים גויסו כסוכנים של שירות הביטחון ד"ס.
לאחר נפילת הקומוניזם הכריזו כמה מטרופוליטיים שהפטריארך מקסים, שכיהן מ-1971, היה בובה של השלטון הקודם והקימו "סינוד חלופי" שמינה מטעמו את הפטריארך פימן שהוכרז כראש הכנסייה הלגיטימי.
הסכסוך תם עם מותו של מקסים ב-2012 והפלגנים שבו לחיק הכנסייה.
ב-2006, נאמד מספר מאמיניה ב-6.5 מיליון איש בבולגריה עצמה, שלושה רבעים מן האוכלוסייה, ועוד כ-1.5 מיליון ביתר העולם.
לכנסייה אין מעמד של דת מדינה, אך החוקה הבולגרית מגדירה אותה כ"דת המסורתית" בשל חשיבותה הרבה להיסטוריה ולתרבות הלאומיות.
יש לה שלוש-עשרה אפרכיות בתוך המדינה כשבראש כל אחת ניצב מטרופוליט: בירותיהן הן וידין, וראצה, לובץ', סיליסטרה, וארנה, וליקו טרנובו, סליבן, סטארה זאגורה, פלובדיב, גוצה דלצ'ב, פלבן, רוסה וסופיה, מושב הפטריארך.
כמו כן יש עוד שתי אפארכיות מחוץ לבולגריה: של מרכז ומערב אירופה, שהמטרופוליט הממונה שלה יושב בברלין, ושל אמריקה ואוסטרליה, שהבישוף שלה מוצב בניו יורק.
| כותרת = הכנסייה האורתודוקסית של יווןἘκκλησία τῆς Ἑλλάδος
| יישור טקסט = ימין
עצמאות: 1833 (קדמה לה הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול)- קיבלה הכרה כ"אוטוקפלית" מ- 29 ביוני 1850
מייסדים:השליח פאולוס בשנים 49–52 לספירהמנהיג: ירונימוס השני (ליאליס), ארכיבישוף אתונה וכל יווןמטה::הקתדרלה המטרופוליטנית של אתונה מנזר פטראקי באתונה
}}הכנסייה האורתודוקסית של יוון, או בשמה הרשמי כנסיית יוון , היא חלק מהכנסייה האורתודוקסית היוונית הרחבה יותר, ומייצגת את הכנסייה האוטוקפלית של יוון.
עם זאת, רוב הדיוקסיות של המיטרופוליות ב"ארצות החדשות" של יוון מנוהלות בפועל מסיבות פרקטיות על ידי כנסיית יוון, זאת לפי הסכם בין כנסיית אתונה וזו של קונסטנטינופול.
ראש כנסיית יוון, הפרימוס, הוא ארכיבישוף אתונה וכל יוון' .