tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המנהיג הראשון שהצליח ללכד סביבו את המארונים היה פרנסואה מקנדל.
מקנדל אף הצליח ליצור התארגנויות בקרב העבדים במטעים.
הוא הנהיג את המארונים בין 1751 ל-1757, עד שנתפס והועלה על המוקד ב-1758.
האוכלוסייה האפריקאית קיוותה כי אף היא תיהנה מהצהרת זכויות האדם והאזרח, שקבעה כי "בני אדם נולדו והם חופשיים ושווים בזכויותיהם".
על כן, רוב האפריקאים מצאו במלוכנים, שהתנגדו למשטר החדש, ובבריטים, שלטשו עיניים על המושבה, בעלי ברית.
השחורים החופשיים והמולאטים, לעומת זאת, ראו במהפכה מנוף להשגת שוויון זכויות מלא.
ב-14 באוגוסט 1791 ערך כהן הוודו דאטי בוקמן טקס למען שחרור העבדים.
בשבוע שלאחר מכן נערכו העבדים בצפון סן דומנג, ובליל ה-21 באוגוסט 1791 פרץ המרד.
במהלך שני החודשים הראשונים, הרגו העבדים כ-4,000 לבנים, והציתו מאות מטעים.
ב-1 בפברואר 1793 הכריזה צרפת מלחמה על בריטניה.
החוואים הלבנים ראו באי-היציבות הפוליטית הזדמנות, והזמינו את הבריטים להשתלט על המושבה.
גם ספרד, ששלטה בחלקו המזרחי של האי, הצטרפה, וכוחותיה נלחמו בצרפתים לצידם של הבריטים.
כדי למנוע מפלה צבאית, החליט המושל המקומי ב-29 באוגוסט על שחרור כל העבדים בחלק הצפוני של המושבה, ובמהלך החודשים הבאים הוחלו הוראות אלה על יתר חלקיה.
ב-4 בפברואר 1794 אשררה האספה הלאומית את ההחלטה, ואף החילה אותה על יתר המושבות.
רק לאחר שנודע דבר החלטת האספה הלאומית, באמצע 1794, העבירו העבדים את תמיכתם אל השלטון הצרפתי.
בשלב זה, לפי הערכות, נהרגו כ-100 אלף שחורים וכ-24 אלף לבנים.
אחד ממנהיגי העבדים הבולטים בתקופת המרד היה טוסן ל'אוברטור.
ל'אוברטור לחם בתחילה לצידם של הספרדים, אך לאחר ההחלטה על שחרור העבדים העביר את תמיכתו לצרפת.
כוחותיו הצליחו לסלק מסן דומנג את הבריטים ואת הספרדים, ולהשתלט על המושבה כולה.
לאחר שהשיג את השליטה במושבה, שאף לצמצם את ההשפעה הצרפתית עליה, ופעל למעשה באופן אוטונומי.
הוא ביצר את מעמדו לאחר שניצח מתנגדים מקומיים, הדף ניסיון פלישה בריטי ב-1798 ובעקבות זאת מונה על ידי הממשל המהפכני בצרפת למושל מטעמה, הוא פעל לחיזוק האוטונומיה של האיטי.
ל'אוברטור כבש את סנטו דומינגו ב-1801, כדי לשחרר את עבדיה.
ב-1801 כונן ל'אוברטור חוקה שעיגנה את מעמדה של סן דומנג כבעלת ממשל עצמי, והגדירה אותו כמושל לכל החיים.
בתגובה, שלח נפוליאון בונפרטה, שתפס בינתיים את השלטון בצרפת, כוח בפיקודו של גיסו שארל לקלרק.
הכוח נהנה מתמיכה של יריבו של ל'אוברטור, אלכסנדר פטיון, ובהמשך גם ערק אליו בעל בריתו ז'אן-ז'אק דסאלין.
ב-1802 נכנע ל'אוברטור ללקלרק, ועזב לצרפת.
בחודשים הראשונים נשמר השקט במושבה, אך עד מהרה התברר כי בכוונתו של נפוליאון להשיב את העבדות, כפי שעשה בגוואדלופ.
פטיון ודסאלין חידשו את המאבק בשלטון הצרפתי באוקטובר 1802. זמן קצר אחר כך מת לקלרק מקדחת צהובה, שפגעה גם ברבים מחייליו, והוחלף בוויקונט מרושמבו.
הוויקונט ניסה לדכא את המרד באכזריות, שקוממה עליו כמה מנאמני הצרפתים, ואלו העבירו את תמיכתם למורדים.
כוחותיו נחלשו בהדרגה, נוכח סירובו של נפוליאון, שאיבד עניין במערכות נוספות בחצי הכדור המערבי לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803, לשלוח כוחות נוספים לסיוע, ובשל מצור ימי שהטילו הבריטים.
ב-18 בנובמבר 1803 נערך הקרב האחרון בין הצדדים, בסמוך לקאפ-האיסיין, ובו הביסו כוחותיו של דסאלין את אלו של הוויקונט מרושמבו.
ב-1 בינואר 1804 הכריז דסאלין על עצמאות מלאה.
למדינה החדשה קרא האיטי, על שם כינויו המקורי של האזור בשפתם של בני הארוואק.
עם הקמתה, הייתה האיטי למדינה העצמאית הראשונה באמריקה הלטינית, ולמושבה הקולוניאלית הראשונה בעולם שעברה לידי שחורים.
כתוצאה משנות המלחמה נהרסה החקלאות שעליה התבססה כלכלת האיטי, והמסחר עם אירופה פסק לחלוטין.
המדינה הצעירה הפנתה משאבים רבים למטרות צבאיות ולהקמת מבצרים להגנתה.
ב-1825 אילצה צרפת את האיטי לשלם פיצויים בסך 150 מיליון פרנק (ב-1838 הופחת הסכום ל-60 מיליון) לבעלי אחוזות ולסוחרי עבדים צרפתים בתמורה להכרה מלאה בעצמאותה ולהסרת טענת הריבונות של צרפת עליה, שהייתה איום מתמיד.
ההסכם הקשה על ייצוב כלכלתה של האיטי, והיא נותרה מדינה ענייה.
גם במישור החברתי לא הצליחה האיטי להתרומם.
אף שהעבדים שוחררו, המבנה החברתי שלה לא השתנה באופן מהותי.
מרד המלחים בקיל התחיל ב-3 בנובמבר 1918, סמוך לסוף מלחמת העולם הראשונה, לאחר שסימני מרי וסירוב פקודות ניכרו בקרב המורדים עוד בימים שקדמו לתאריך זה.
המורדים היו מלחים ואנשי תחזוקה של צי הים הפתוח הגרמני שהיו מוצבים בספינות ובמתקני חוף בנמל קיל ובעיר.
המרד התפשט ברחבי גרמניה, והיה חוליה בשרשרת המאורעות שהובילו בסופו של דבר למהפכה ששמה קץ למשטר הקיסרי, ואשר, יחד עם מצבה הצבאי, הכלכלי והמדיני הקשה, הובילו לכניעת גרמניה.
רקע - מצב המלחמה הכללי
בסתיו 1918 החמיר ביותר מצבה הצבאי והכלכלי של גרמניה, אם כי קווי החזית במערב השתרעו עדיין עמוק בשטחי צרפת ובלגיה, ובמזרח היא כבשה והחזיקה שטחים עצומים ברוסיה, שיצאה כבר מהמלחמה.
זאת בעיקר בשל פעולתו האיטית והשוחקת של הסגר הימי שהטילה בריטניה, שהביאה למחסור חמור בגרמניה, כולל במוצרי יסוד ובמזון.
בנוסף, הצטרפות ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה, החלה להתבטא במספר גדול יותר ויותר של חיילים רעננים בשדה הקרב, מול החיילים שחוקי הקרב שגרמניה הציבה מולם.
התמוטטותן זה-מקרוב של בעלות בריתה של גרמניה: בולגריה והאימפריה העות'מאנית, כאשר גם אוסטרו-הונגריה, בעלת הברית העיקרית, עמדה בפני התמוטטות, עמדה להותיר את גרמניה לבדה במערכה.
באוקטובר 1918, כשהצבא עמד בפני תבוסה והאוכלוסייה האזרחית סבלה ממחסור, החליט פיקוד הצי הגרמני להנחית התקפה נואשת על עיקר הצי הבריטי.
בהניחו כי תוכניתו לא תאושר, הפיקוד לא דיווח על החלטתו זו לממשלת הקנצלר מקס פון באדן.
כאשר ניתנה הפקודה לצאת לים מנמל וילהלמסהאפן, ב-29 באוקטובר 1918, סירבו כמה צוותים לציית לה, ומלחים אחרים ערקו מאוניותיהם.
צוותים משתי ספינות מערכה, "תירינגן" (Thüringen) ו"הלגולנד" (Helgoland), ארגנו מרד של ממש, כולל חבלה בציוד, ורק שיגור מאיים של ספינות אחרות הביא לירידתם של המורדים מספינותיהם בלא הפעלת כוח אקטיבית.
לנוכח רוחות המרי התוכנית בוטלה.
47 מהמלחים, אשר נחשבו כחברים בגרעין הקשה של המורדים, הושמו בבתי כלא צבאיים בקיל, בעוד חלק מעמיתיהם עושים מאמצים למנוע את הפלגת הספינות (ואכן ההתקפה כאמור בוטלה).
ב-1 בנובמבר, כ-250 מן המלחים התכנסו לאספה, שבסיומה יצאו בדרישה לשחרור העצורים, אך המשלחת שיצאה למסור את הדרישה נתקלה בסירוב להתקבל ולהשמיע את דבריה.
המוחים ניסו למצוא סיוע בקרב המפלגות הסוציאליסטיות הגרמניות ובקרב האיגודים המקצועיים.
אספה משותפת זומנה, וכיוון שהמשטרה סגרה בפני המוחים את בית האיגודים המקצועיים, התכנסה למחרת, ב-2 בנובמבר, אספה משותפת למלחים ולתומכיהם בקרב אזרחים מן החוגים המתוארים, תחת כיפת השמיים.
המתכנסים קראו לכינוס אספה גדולה אף יותר ליום המחרת באותו מקום.
לאותה אספה, בשלישי לחודש, הגיעו מעל אלף תומכים.
זאת הפעם יצאו המתכנסים בקריאה "שלום ולחם" , שחרגה משחרור העצורים גרידא.
המתכנסים החלו לצעוד לעבר בית הכלא.
פטרול שנשלח לעצור אותם השמיע אזהרה ואחר כך ירה על המפגינים.
תשעה מהם נהרגו, ו-29 נפצעו קשה.
גם המפגינים לא טמנו ידם בצלחת, ובין היתר, מפקד הפטרול נפצע קשה ממכות של קת רובה ומיריות.
הן המפגינים והן הפטרול נסוגו.
ב-4 בחודש הצטרפו מלחים נוספים למחאה.
לנוכח התרחבות האירועים החליט מפקד הצי במקום, וילהלם סושון, להידבר עם המתקוממים, וכעקבות ההידברות, שוחררו המלחים העצורים.
באותו יום תפסו המתקוממים, פועלים, מלחים ואנשי צבא בעיקר, שמספרם עלה עד לכ-40,000, מתקנים אזרחיים וצבאיים בעיר, אשר למעשה הייתה באותו שלב בידיהם.
לקראת ערב התכנסו המורדים בבית האיגודים המקצועיים, הכריזו על הקמת אספת פועלים וחיילים, ויצאו ב-14 דרישות, אשר כיוונו הן לליברליזציה של המבנה הפוליטי הגרמני, הן להקלה בתנאי השירות.
בין אלה נמנו דרישות כמו ביטול הצנזורה על הדואר, חופש התבטאות, שחרור עצירים, יחס נאות לאנשי הצבא, חרות מוחלטת למלחים בעת שאינם בתפקיד, פיטורי הקצינים שאינם מסכימים לדרישות אלה, יחד עם קבלה בברכה של הנענים להן, ועוד.
כיוון שקבלה של דרישות אחרונות אלה לא יכולה הייתה לעלות בקנה אחד עם הנוהג הצבאי, במובלע ברור היה שהמתקוממים מעוניינים, בנוסף, בהסתלקות מן המלחמה בהקדם האפשרי.
באותו ערב, עם התרחבות ההתקוממות נטלו על עצמם פעילים פוליטיים מן המפלגות הסוציאליסטיות את הכוונת הפעילות ואת הנהגתה.
שלא כמו ברוסיה, אלה גם מנעו בימים הבאים רדיקליזציית-יתר של ההתקוממות.
כדוגמת קיל, וכדוגמת מה שאירע ברוסיה בעת המהפכה הבולשביקית, מועצות פועלים, מלחים וחיילים החלו ליטול את השלטון בערים נוספות בגרמניה (כולל בוילהלמהאפן, בה החל המרי).
ב-7 בנובמבר, נתפס השלטון במינכן.
מלך בוואריה לודוויג השלישי נמלט, והמלוכה בבוואריה בטלה.
ב-9 בנובמבר נמלט הקייזר וילהלם השני להולנד הנייטרלית, וכעבור עוד יומיים נחתם הסכם הפסקת אש שסיים את המלחמה.
לאחר שהקייזר נמלט, פון באדן מסר את השלטון לפרידריך אברט הסוציאל-דמוקרט, והדבר סימן את הקמת רפובליקת ויימאר הדמוקרטית.
גרמניה נכנסה לאחר הפסקת האש לתקופה של אי-יציבות פוליטית, מלווה בפרצי אלימות.
שלטונה של רפובליקת ויימאר סבל מחוסר לגיטימציה בעיני חלקים מהעם, מחוסר מסורת דמוקרטית מושרשת דייה, וכן מקיומם של אגפים שמאלי וימני חזקים מדי, שלא שמרו בהכרח על חוקי המשחק הדמוקרטיים.
אם כי בשנות העשרים חלה התייצבות יחסית, בסופו של דבר תפסה את השלטון בגרמניה, בתחילת שנות ה-30, המפלגה הנאצית.
מרד הלגיון הצ'כוסלובקי היה מרד של יחידות צ'כוסלובקיות בצבא הרוסי נגד השלטון הבולשביקי במהלך 1918–1919. המרד הסתיים בפיוס ופינוי הלגיון דרך ולדיווסטוק לצ'כוסלובקיה.
הלגיון הצ'כוסלובקי שהורכב משבויי מלחמה אוסטרו-הונגריים ממוצא צ'כי וסלובקי החל לפעול כחלק מצבא האימפריה הרוסית במהלך שנת 1917. כבר בסתיו 1914 הוקמה יחידה על בסיס צ'כים שהתגוררו בתחומי האימפריה הרוסית עוד לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
החל ממרץ 1915 הצבא הרוסי החל לקלוט שבויי מלחמה ולקראת סוף 1915 הוקם גדוד חי"ר שכלל כ-2,100 חיילים.
לקראת סוף 1916 היחידה גדלה לחטיבה של כ-3,500 לוחמים בפיקוד קצין רוסי בדרגת קולונל.
בפברואר 1916, בפריז, הוקם ועד לאומי בראשות טומאש מסריק ואדווארד בנש.
לאחר מהפכת פברואר, ממשלת המעבר הרוסית הכירה בוועד הלאומי כנציג הצ'כים והסלובקים ברוסיה.
במהלך מתקפת יוני, יחידה צ'כוסלובקית הייתה בחוד החנית של המתקפה ופרצה את החזית.
בעקבות ההצלחה, הסכים לאוור קורנילוב להקמת יחידות נוספות.
במאי 1917 טומאש מסריק הגיע לרוסיה ונפגש עם ראשי הממשל הרוסי.
באוקטובר 1917 הגיע היקף היחידות הצ'כוסלובקיות לכ-39,000 לוחמים.
היחידות היו ממוקמות בשטח אוקראינה המזרחית.
בהגיע הידיעות אודות מהפכת אוקטובר הודיעו ראשי הלגיון שהם ממשיכים לתמוך בממשלת המעבר הרוסית, ואף השתתפו בקרבות בקייב נגד תומכי סובייט המקומיים.
בהתאם לבקשת הוועד הלאומי, ממשלת צרפת הכירה בלגיון הצ'כי כחלק של צבא צרפת, והוא קיבל פקודה להתכונן למעבר לצרפת.
המעבר לצרפת היה ניתן לביצוע רק דרך החלק של רוסיה שהיה תחת שליטה סובייטית.
בהתאם לכך, כוחות הלגיון הפסיקו כל פעולות נגד הממשל הסובייטי ואף סירבו לעזור לאוקראינים במאבקם נגד הבולשביקים.
בעקבות כך ב-16 בפברואר 1918 טומאש מסריק קיבל הודעה מהממשל הסובייטי שהוא לא מתנגד למעבר הלגיון לצרפת.
לאור זאת, מסריק סירב לבקשות של מיכאיל אלכסייב ולאוור קורנילוב לתמוך במאבקם.
במקביל, קצינים רוסים הוחלפו בהדרגה בקצינים צ'כים וסלובקים.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק, יחידות הלגיון עזבו את שטח אוקראינה, שברובו עבר לשליטה גרמנית, והתמקמו באזור הוולגה.
כל מעייניהם של ראשי הלגיון נתונים לזירוז מעבר הכוח לצרפת.
הדרך הקצרה הייתה דרך נמלי ארכנגלסק ומורמנסק.
אולם היה חשש שדרך זו תהיה מסוכנת מדי עקב הקרבה לכוחות גרמנים.
בסופו של דבר סוכם על העברת הלגיון לוולדיווסטוק דרך הרכבת הטרנס-סיבירית ומשם לצרפת.
ב-7 במרץ 1918 עזב מסריק את רוסיה, תוך מתן הנחיה לא להתערב בענייניה הפנימיים.
ב-26 במרץ, יוסיף סטלין חתם על הסכם עם ראשי הלגיון על הסדרת המעבר הבטוח.
היה מתוכנן להעביר 63 רכבות ו-40 קרונות בכל אחד מהם.
הרכבת הראשונה יצאה לדרכה ב-27 במרץ והגיעה ליעד תוך חודש.
לקראת מאי 1918, יחידות הלגיון התפזרו לאורך כל מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית שאורכה אלפי קילומטרים.
לקראת קיץ 1918 היוהצבא האדום והצבא הלבן רק בתחילת התארגנותם, ולכן הלגיון הצ'כוסלובקי היה הכוח הצבאי המאורגן היחיד בשטח.
בנוסף לכך, בהתאם להסכם שגובש הם היו צריכים להעביר חלק מהנשק שברשותם לסובייטים.
הגרמנים חששו מהגעה לחזית של יחידה צ'כוסלובקית גדולה ולכן לחצו על הסובייטים לעכב את המעבר.
בלחץ הגרמנים, ב-21 באפריל 1918, שר החוץ הסובייטי שלח מברק לסובייט קרסנויארסק לפעול לעצירת המעבר.
כאשר לצ'כים נודע על ההנחיה הם חשבו שמדובר בכוונה סובייטית למסור אותם לידי הגרמנים כשבויי מלחמה.
במקביל להעברת צ'כים וסלובקים מזרחה לכיוון ולדיווסטוק, התבצע מעבר שבויים הונגרים מן השבי הרוסי מערבה להונגריה.
בתחנות מסוימות, באו במגע אלה עם אלה.
ב-14 במאי אחד מן החיילים הצ'כים נהרג על ידי ההונגרים.
חבריו מצאו את הרוצח והוא הוצא להורג.
המתח בקרב הצ'כוסלובקים גדל עוד יותר מבעבר.
ב-16-20 במאי בצ'ליאבינסק התקיימה ועידה של נציגי הלגיון.
סוכם להפסיק את העברת הנשק, וכללית, להפסיק שיתוף פעולה עם הבולשביקים, וכן לפעול בכוח הזרוע לזירוז המעבר לוולדיווסטוק.
בהתאם לפקודת לאון טרוצקי, ראשי הלגיון שהיו במוסקבה נעצרו.
כמו כן הועבר מברק לכל מוסדות השלטון באזורים הרלוונטיים לפעול לפירוק הלגיון מהנשק ועצירת מעברו למזרח.
במהלך יוני 1918 כוחות הלגיון הביסו כוחות של הצבא האדום במספר קרבות.
מדינות ההסכמה הודיעו שהן רואות בלגיון חלק מכוחות שלהם, ויתייחסו בחומרה רבה לכל ניסיון לעצור את מעברו למזרח.
בתמיכת כוחות הלגיון, השלטון הסובייטי בערים לאורך מסילת הברזל נפל, והוקמו מוסדות שלטון שתמכו בכינון מחדש של האספה המכוננת הרוסית.
כתוצאה מפעילות זו, השלטון הסובייטי בכל המרחב מנהר וולגה ועד לחופי האוקיינוס השקט הופסק.
אלא שבסתיו 1918 הוקמה הרפובליקה הצ'כוסלובקית, והמוטיבציה של חיילי הלגיון להילחם בשטח רוסיה פחתה.
בנובמבר 1918 שר ההגנה של צ'כוסלובקיה הגיע לאזור.
הוא נתן פקודה להעביר את העמדות לכוחות של אלכסנדר קולצ'ק ולזרז את המעבר מזרחה.
ב-27 בינואר, מפקד הלגיון, יאן סירובי, הכריז על אזור מסילת הברזל כשטח בשליטת הלגיון.
מעשית סדר העברת הרכבות במסילה נקבעה על ידי מפקד כוחות צרפת באזור.
במהלך נסיגת אלכסנדר קולצ'ק מזרחה, רכבות הלגיון למעשה סתמו את המסילה ולא נתנו ליחידות של הצבא הלבן לנצל אותה.
ב-12 בנובמבר 1919 עזב קולצ'ק את אומסק, אך לאור הקושי להתקדם במסילה הוא הגיע לקרסנויארסק רק כעבור חודש.
לאור ההתקדמות האיטית של קולצ'ק וכוחותיו לאורך המסילה, שלטונו באירקוטסק נפל.
הכוח הצבאי שבראשות קולצ'ק נחלש עד כדי כך שהקרון האישי שלו הוצמד לרכבת של הצ'כוסלובקים, וגם מטען של זהב ממשלתי הועבר לאחריות שומרי הלגיון.
ב-7 בפברואר נחתם הסכם בין הבולשביקים לבין ראשי הלגיון לפיו קולצ'ק ומטען זהב הועברו לבולשביקים והצ'כים קיבלו מעבר חופשי לוולדיווסטוק.
כל הצדדים עמדו בתנאי ההסכם.
בדצמבר 1919 עזבו אוניות ראשונות עם חיילי הלגיון את ולדיווסטוק.
בסך הכול הועברו 72,644 חיילים וקצינים ב-42 אוניות.
הפינוי הסתיים במהלך שנת 1920.
מרד המס נגד תגלת פלאסר השלישי היה מרד של מספר מדינות כנגד האימפריה האשורית החדשה שפרץ בגלל עול המיסים וחוסר העצמאות של המדינות.
המרד הוביל את המלך לצאת למסע לדיכויו ולהענשת המדינות המורדות.
האירוע נזכר הן בתנ"ך והן בעדויות הכתבים האשוריים של תגלת פלאסר, דוגמת הכתובת שנמצאה בכלח.
בין המדינות המורדות ניתן למנות את ארם דמשק, ממלכת ישראל, ממלכת אדום וממלכת עזה.
האימפריה האשורית החדשה הייתה בעת ההיא מעצמה חזקה, וכבשה מדינות רבות.
אחרי שכבשה את כל המדינות, מלכי המדינות אולצו להעלות לאשור מס כל שנה, אך לעיתים היו מרידות של קואליציות שלמות כנגד המדיניות הזאת ורצון לצאת מן התלות.
בשנת 733 לפנה"ס קמה קואליציה חדשה – ארם-דמשק, ממלכת ישראל, צור, מצרים העתיקה, עזה, וערבים.
בנוסף לקואליציה, ממלכת ישראל וארם-דמשק יצאו ללחום כנגד ממלכת יהודה בניסיון להחליף את בית דוד ומלכה אחז בבן טבאל.
והן כדי להגן על בעלת בריתו – יהודה, שכן אחז הפך עצמו למלך וסאל, והן כדי לדכא את המרד ולהעניש את המדינות המורדות יצא תגלת פלאסר למסע בארץ-ישראל וערב.
בתקופה זו הצבא האשורי היה מורכב משני יסודות עיקריים: חיל רגלים, שהיה החיל הגדול יותר והחיל הרכוב, שהיה קטן יותר במספרו, אך יוקרתי יותר ובעל חשיבות צבאית רבה.
בנוסף ליחידות המלכותיות שהיו עיקר הצבא, כלל הצבא גם בעלי יחידות מקרב בעלות בריתה של אשור.
מכונת המצור הנפוצה בתקופה זו היה איל ניגוח.
הוא היה יעיל לא רק נגד שערי העיר, אלא גם נגד חומותיה.
יחד עם זאת, פעמים רבות לא הסתערו על העיר הבצורה והטילו עליה מצור כטקטיקה הכרעה עיקרית.
מספר החיילים קשה לקביעה והמקורות העתיקים לא מוסרים פעמים רבות מספרים כלשהם.
כך או כך הצבא האשורי היה הגדול והחזק ביותר במזרח התיכון בתקופה זו.
המרכבות היו מכמה סוגים: מרכבות קלות ומהירות שצוותן כלל שני לוחמים: רכב וקשת ומרטתן הייתה המטרת חצים על מערך האויב ומרכבות כבדות שצוותן כלל עד 4 לוחמים שהיו חמושים גם ברומחים ומטרתם הייתה מיטוט המערך היריב.
הצבא האשורי שהיה מהמתקמדים במזרח התיכון הפעיל לצד חיל המרכבות גם חיל פרשים.
הפרשים האשורים שימרו במידה רבה את מבנה הלוחמה על גבי המרכבה: הפרשים פעלו בזוגות בדומה לחיילי המרכבות.
אם המלך לא היה נוכח, הפיקוד נמסר לבנו או למצביא "תרתן" (Turtan - פירוש המילה ראש הצבא) או לרבשקה (דרגה של שר בכיר).
תחילה, יצא תיגלת פלאסר ללחום כנגד חנו (חַנון) העזתי, וככל הנראה עבר דרך ממלכת יהודה, אשר שעבדה עצמה אל אשור, אל עזה.
אך לאחר הפסדים צבאיים עזתיים, או שמא מתוך פחד מהצבא האשורי, נמלט חנו אל מצרים.
לאחר כן צר תיגלת פלאסר על עזה וכבש אותה, שדד אותה אחרי כן:
ואז פונה תגלת פלסר להילחם בארם-דמשק וצר על דמשק.
לבסוף, בשנת 732 לפנה"ס פרץ את חומות העיר והרג את רצין, יחד עם פקח, ואחרי כן הגלה רבים מתושבי ארם-דמשק.
ארם-דמשק הוחרבה וכאן למעשה היה תום קיומה.
לבסוף פנה ללחום במצרים, אם כי המערכה איננה מתוארת לנו בשום מקור, אלא רק את תוצאות המערכה - הצבת נציב על מצרים.
תיגלת פלאסר יצא למלחמה כנגד ממלכת שומרון עקב מרידתו של פקח המלך, במהלך הלחימה כבש והגלה רבים מאנשי עיון, אָבֵל בית מעכה, ינוח, קדש, חצור, הגלעד, הגליל.
ונחלת שבט נפתלי, על פי המתואר בתנ"ך.
לא מתוארים לנו הפרטים של הקרבות במלחמה הזו אלא אך ורק היכן נערכו.
כתוצאה מהמלחמה, הגלה תיגלת פלאסר תושבי ישראל רבים.
כמו כן, על פי המסופר בחלק מהמקורות האשוריים, במהלך המלחמה קשר תיגלת פלאסר קשר עם הושע בן אלה, שתיגלת פלאסר חשב שיהיה פרו-אשורי, בניגוד לפקח אשר התנגד נחרצות לאשור.
בכתובים מובא שהושע "הכה" את פקח, ובמקורות האשוריים נאמר שפקח נהרג על ידי נתיניו, או אף על ידי תיגלת פלאסר (דרך עושה דברו הושע).
לאחר כך, גם על פי המסופר במקרא, וגם בכתובת כלך, מתוארת ההמלכה של הושע על פקח:
לאחר שהומלך, שילם הושע 10 כיכרות זהב ומספר לא ידוע של ככרות כסף לתגלת פלאסר, ובכך נגמרה המערכה.
אחרי כן יצא למלחמה כנגד סמסי מלכת הערבים, וצבאותיהם נפגשו במדבר:
כמו כן, שדד תגלת פלאסר את אוצרותיה האישיים של סמסי, שכן היא נמלטה מהמערכה.
סמסי נמלטה אל עיר שנקראת "בַּזוּ" אחרי הפסדה בקרב במדבר.
לבסוף חייליה רעבו והחליטה סמסי להיכנע, והעלתה מנחה אל תגלת פלאסר.
אחרי קץ המערכה הערבית, הציב תגלת פלאסר נציב על ערב:
ממלכת ישראל חזרה לשעבודה, ותגלת פלאסר המליך את בעל בריתו הושע בן אלה על פני פקח מלך ישראל, כשפקח עצמו הומת.
כמו כן, כבש תיגלת פלאסר מקומות רבים - את כל אזור הסהר הפורה המערבי, דרום סוריה עד צפון ממלכת ישראל, בכללם הבשן, החורן, הגולן, הגליל, ונחלת שבט נפתלי.
ממלכת ארם-דמשק חדלה מלהתקיים ורבים הארמים שהוגלו אשורה, עזה הובסה ונשדדה, ועל מצרים הושם נציב.
חירם השני מצור, שהשתתף במרידה, נענש על ידי מלך אשור שתפס ובזז את העיר המבוצרת מחלב וערים גדולות אחרות בתחום צור.
ככל הנראה, חירם התחרט, השתחווה לתגלת פלאסר והגיש לו מנחות.
הממלכה הערבית תחת המלכה סמסי נכבשה על ידי אשור, והושם נציב עליה.
ממלכת ישראל נקרעה לגזרים, הוחלשה קשות, ולבסוף הושמדה שנים מעטות לאחר מכן, אפשר כתוצאה מאירועים אלה.
אחז מלך יהודה (יהואחז במקורות האשוריים) שִעבד את עצמו לאשור כדי לזכות בהגנתה.
המלחמה עצמה היא, לפחות על פי המתואר בשני המקורות העיקריים שבידינו, ניצחון אשורי אדיר על הקואליציה, בניגוד לתוצאה המשתנה של המלחמה העתידה לבוא – מסע סנחריב בארץ ישראל.
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב התחולל בתקופת מלחמת העולם השנייה בין מאי 1942 לפברואר 1943, שבה פעלו בקרקוב מחתרות של אנשי תנועות נוער ציוניות נגד הכוחות הגרמניים אשר שלטו בפולין ונגד מלשינים שפעלו בקרב הקהילה היהודית.
המחתרות החלו את דרכן בפעולות התנגדות שוליות עד שהתארגנו, התאחדו ועברו לפעולות משמעותיות שעוררו את הגרמנים לפעול נגדן.
בפעילות זו נתפסו והוצאו להורג רוב אנשי המחתרות והמרד דוכא, אבל רוח המרד לא דוכאה והיא עודדה התקוממות היהודים בערים אחרות.
תנועות הנוער היהודיות בקרקוב לפני המלחמה
לפני מלחמת העולם השנייה פעלו בקרקוב מספר תנועות נוער ציוניות: עקיבא, השומר הדתי, הסתדרות הנוער החלוצי (כונתה גם "עקיבא ב"), דרור, השומר הצעיר ועוד.
התנועות האלו פעלו להכשיר בני נוער לקראת עלייה לארץ ישראל הן מבחינה רעיונית והן מבחינת ידע מקצועי חקלאי ותעשייתי (בעזרת חוות הכשרה כמו החווה בגיבלטוב שבשולי העיר).
עד פרוץ המלחמה נשלחו אלפי בוגרי התנועות ארצה והיוו נדבך חשוב בביסוס ההתיישבות היהודית בישראל.
כמו כן, פעלה בעיר תנועת הבונד היהודית סוציאליסטית, שלא הייתה ציונית והפעילה גם תנועת נוער וצעירים, ובני נוער יהודים אחרים היו פעילים במפלגה הקומוניסטית הפולנית.
התנועה המרכזית בקרקוב באותה תקופה הייתה תנועת הנוער עקיבא.
עם פרוץ המלחמה חזר דולק (אהרון) ליבסקינד מוורשה וקיבל את הנהגת התנועה בעיר, כשלצידו פועלת אשתו רבקה והזוג גוסטה דוידזון-דרנגר ושמשון (שימק) דרנגר.
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים לפולין וכבשו את קרקוב ב-6 בספטמבר 1939. לאחר הכיבוש נכללה העיר תחת הגנרלגוברנמן והנס פרנק מונה למושל העיר ופתח בסדרה של צעדים שנועדו לסלק את היהודים מהעיר:
מארס 1941: הקמת גטו קרקוב בו רוכזו כ-20,000 יהודים ושאר יהודי העיר גורשו.
מאי עד יוני 1942: "אקציית יוני" שבמהלכה נשלחו כ-6,000 יהודים לבלז'ץ.
אוקטובר 1942: "אקציית אוקטובר" שבמהלכה נשלחו עוד כ-7,000 יהודים לבלז'ץ ולאושוויץ וכ-600 נרצחו בעיר עצמה.
משלוח שארית היהודים למחנות ההשמדה פלאשוב ולאושוויץ.
עם כניסת הגרמנים לקרקוב נאסרו פעילים רבים בקהילה היהודית ובכללם חלק ממנהיגי תנועות הנוער הציוניות כשהשאר ירד למחתרת "עד יעבור זעם".
בין הנאסרים היו בני הזוג דרנגר (שוחררו לאחר תקופה בכלא בעזרת שוחד) ואילו דולק ליבסקינד, מנהיג תנועת עקיבא, הסתתר.
בתקופה זו (1939–1942) שאפו ראשי הארגונים להמשיך ביישום מטרות התנועה, דהיינו הכשרת צעירים יהודיים לקראת עלייה לישראל.
ליבסקינד, שהיה פעיל בארגון הסעד היהודי "העזרה העצמית היהודית" ג'.ס.ס.(Zydowska Samopomoc Spoleczna), מונה לאחראי על הפועלים היהודים ועל החוות החקלאיות הצליח ובדצמבר 1940 השיג אישור מהגרמנים להקמת והפעלת חווה חקלאית בקופאליני שבשולי העיר ולהעסיק שם צעירים יהודיים.
אף על פי שבתחילת תקופת הכיבוש שאפו התנועות להמשיך ביישום מטרותיהן, הן לא יכלו להתעלם מהקורה סביבם בעיר ומהשמועות שהגיעו מערים אחרות, ולכן החלו דיונים על שינוי מטרות התנועות לכיוון של מאבק מזוין נגד הכובש.
מנהיגי התנועות שהיו פעילים בשינוי היו גולה מירה, שהייתה בקשר עם ארגונים אחרים ונחשפה לחדשות ומאניק אייזנשטיין, שברח מהמשלוח לבלז'ץ ודיווח כי אין זה מחנה עבודה כפי שסברו, אלא מחנה השמדה.
הלבטים נמשכו עד יוני 1942, אז חוו בני הנוער את "אקציית יוני" שבמהלכה גורשו לבלז'ץ כ-6,000 יהודים.
אקציה זו שכנעה את המתלבטים שדרך המאבק המזוין היא הדרך היחידה שנותרה להם.
אך עדיין היו כאלו שהיססו:
עם קבלת ההחלטה על המאבק המזוין החלה ההתארגנות של המחתרת.
בשלב הראשון פעלו בקרקוב 2 מחתרות:
החלוץ הלוחם – הוקמה ב-20 באוגוסט 1942 בחוות קופאליני, והיו שותפים בה רוב תנועות הנוער הציוניות שפעלו בקרקוב (שמה המלא היה "הארגון הלוחם של הנוער היהודי החלוצי" Organizacja Bojowa Zydowskiej Mlodziezy Chalucowej).
ראשי תנועת "עקיבא" הנהיגו את המחתרת.
איסקרא (הניצוץ) – הוקמה במאי 1942 והתבססה בעיקר על חברי "השומר הצעיר" וכללה גם את חברי הפ.פ.ר.
בגטו וסוציאליסטים אחרים (בשמה המלא "הקבוצה היהודית הלוחמת מהגטו").
הסיבה להקמת ארגון נפרד נבעה מהאידאולוגיה השמאלית של שתי התנועות.
השומר הצעיר הייתה בעלת אוריינטציה סוציאליסטית-קומוניסטית בעירוב אידאולוגיה ציונית, ואילו חברי הפ.פ.ר ואחרים לא היו ציונים כלל.
ארגון זה אף הוציא עיתון בשם "קול הדמוקרטיה" Glos Demokracji.
מחתרת זו נתמכה על ידי הארמייה לודובה (הזרוע הצבאית של ה-PPR).
הצעדים הראשונים לארגון המחתרת ולמעבר לפעילות מזוינת נעשו בחווה בקופאליני.
עם סגירת החווה עזבו אנשי "החלוץ הלוחם" את המקום, חזרו לגטו וחלקם התיישב בדירה ברחוב יוזפינסקה 13 שם ייסדו קומונה שכונתה "הקיבוץ העירוני".
מפקדת "החלוץ הלוחם" מוקמה בדירתם של רבקה ודולק ליבסקינד ברחוב לימנובסקי 9 ובהמשך עבר לדירה ברחוב ז'ולאבסקי 5.
ביסוד הקמת המחתרות עמדו מספר עקרונות:
הסתרת הזהות היהודית – מתוך רצון לצמצם פעולות ענישה נגד הקהילה היהודית
הקפדה על חשאיות מוחלטת – מחשש גילוי על ידי הגרמנים והפולנים אך גם למניעת הלשנה מבית
אי פרסום שם הארגון ברבים
הוצאת ביטאון של תנועת המחתרת.
מחתרת "החלוץ הלוחם" מנתה כ-100 חברים והארגון המחתרתי נבנה באופן ממודר.
אהרון (דולק) ליבסקינד (תנועת "עקיבא") – המפקד.
אברהם (לאבאן) לייבוביץ (תנועת "דרור") – גזבר ובהמשך קצין מבצעים.
שמשון (שימק) דרנגר (תנועת "עקיבא") - מנהל "המשרד הטכני" (הכנת תעודות מזויפות) ועורך הביטאון המחתרתי.
מלאכי (מאניק) אייזנשטיין (תנועת "הסתדרות הנוער החלוצי")
על מנת להקטין את הסיכון לחשיפה, חולקו שאר החברים בארגון לחוליות עצמאיות, כשבכל חוליה מספר בעלי תפקידים וכל חוליה פועלת בצורה עצמאית, כשרק ראש החוליה מקשר אותה לשאר הארגון.
מחתרת "איסקרא" מנתה בתחילה כ-25 חברים כשבראשה עמדו 5 חברים:
צבי (השק) באומינגר (תנועת השומר הצעיר) – מפקד הארגון.
שלמה (סלק) שיין – אחראי על השגת כספים, אפסנאות וזיוף ניירות.
גולה מירה (תנועת השומר הצעיר) – אחראית על הקשר עם המחתרת הקומוניסטית הפולנית (הפ.פ.ר) וכן פרסומים.
ליבק הפנר (הצופה) - קשר המפקדה.
אדק ליפשיץ (תנועת השומר הצעיר).
עם תחילת הפעילות גדלה המחתרת ל-40 איש עם הצטרפות חברים נוספים, וגם היא הייתה מאורגנת בצורה ממודרת.
שתי המחתרות הוכפפו לארגון היהודי הלוחם, שהוקם בוורשה ב-28 ביולי 1942 כארגון גג לכל קבוצות המחתרת היהודיות בפולין, אולם שמרו על עצמאות גבוהה בהחלטות האופרטיביות.
משהוקם הארגון, החלה פעילות מעשית להפיכתו לכוח לוחם על ידי ציוד האנשים בנשק ואימונם.
השגת הנשק נעשתה על ידי רכישתו (בדרך כלל מהמחתרת הקומוניסטית הפולנית הפ.פ.ר), על ידי גנבה ממחסני הצבא הגרמני או על ידי התנפלות על חיילים גרמנים שהלכו בעיר בגפם ולקיחת נשקם.
על מנת לאפשר יציאת חברי מחתרת מהגטו, פעלה בארגון קבוצה שהכינה ניירות מזויפים.
בעזרת ניירות אלו יכלו חברי הארגון לנוע בעיר, לרכוש ציוד ונשק וכן להעביר ולקבל מידע מגורמים מחוץ לעיר.
לאחר שאנשי מחתרת "החלוץ הלוחם" צברו נשק וידע, הוחלט להיעזר במחתרת הפ.פ.ר על מנת ליצור קשר ושיתוף פעולה עם חברי הארמייה לודובה וקבוצות פרטיזנים ביערות המקיפים את העיר ולפעול איתם.
נערכו 2 ניסיונות כאלו (חוליה שנשלחה ב-20 ביוני 1942 ו-2 חוליות שנשלחו באוקטובר 1942) אך ניסיונות אלו נכשלו מהסיבות הבאות:
התברר שבניגוד להבטחות, למחתרת הפ.פ.ר.
אין כוחות ממשיים ביערות שיכולים לתמוך.
אי הצלחה לפעול ביער בצורה עצמאית בגלל עוינות הכפריים שגרו בשולי היערות.
ההתמודדות ביער מול החורף הקשה.
5 חברים מתוך החוליות שנשלחו באוקטובר מצאו ביער את מותם.
כל אלו הביאו את הנהגת "החלוץ הלוחם" להחלטה פעול בצורה עצמאית ובתוך העיר עצמה.
ההחלטה של "החלוץ הלוחם" להעביר את הפעילות לרחובות העיר, הצריכה את ראשי הארגון להחליט האם לפעול רק בתחום הגטו או בכל רחבי העיר.
עמדו בפניהם שיקולים לכאן ולכאן, ובסופו של דבר הוחלט לפעול נגד הגרמנים בחלק הארי של העיר ונגד מלשינים בתחומי הגטו.
החלטה זו סתרה את המלצת אי"ל לפעול בתחומי הגטו, אולם מבנה גטו קרקוב וגודלו לא אפשרו פעילות חופשית בתחומו (כמו בגטו ורשה).
כמו כן, סבלו אנשי המחתרות מחוסר אהדה של חלק מיהודי הגטו ומפעילות נגדית של המשטרה היהודית בגטו.
לאור ההחלטה, נטש "החלוץ הלוחם" את הדירות בגטו (למעט דירת "הקיבוץ העירוני" ברחוב יוזפינסקה 13) ואנשיו התיישבו בדירות בחלק הארי של העיר (ברחוב ויילופולה 26, ברחוב ז'ולאבסקי 5 שם מוקמה המפקדה, ברחוב סקבינסקה 8–10, היכן שהיה לפני כן בית חולים יהודי, המלבנה במחנה לעבודות כפייה בלגיבניקי ועוד).
גם הקיבוץ העירוני, ברחוב יוזפינסקה 13, פוזר ב-25 בנובמבר 1942 וזאת מחשש מלשינים ידווחו לגרמנים עליו.
באותו יום נערכה במקום "הסעודה האחרונה" בה הוכרז על סגירת המקום.
תהליך היציאה מהגטו של "החלוץ הלוחם" תאם לקו הפעולה בה נקט ארגון "איסקרא", שמלכתחילה פעל בשטח הארי, וקירב את שני הארגונים.
החל מחודש ספטמבר 1942 החלה פעילות מחתרתית בקנה מידה משמעותי ברחבי העיר.
פירוק המסילה בקו קרקוב-בוחניה, שגרם לירידת הרכבת מהפסים.
גנבת בגדים וציוד ממפעלים שהפעילו הגרמנים.
הריגת חיילים, אנשי גסטפו וסייענים.
הריגת קצין נאצי רם דרג.
הפעולה האחרונה שבהן (הריגת הקצין) גרמה לגרמנים להתחיל לפעול כנגד המחתרות, ובשלב ראשון נשלח היודנראט לדירה ביוזפינסקה 13, שם נלכדו דולק ורבקה ליבסקינד אך דולק הצליח, בעזרת איום אקדחו, לשחרר את עצמו ואת אשתו.
אולם מקרה זה הבהיר לראשי המחתרת שהגטו מסוכן מדי בשבילם.
הדירה ננטשה וכל הפעילות עברה אל מחוץ לגטו.
במקביל לפעילותו של "החלוץ הלוחם" ברחבי העיר, פעלה בעיר גם מחתרת "איסקרא" אולם באוקטובר הורה ארגון הפ.פ.ר.
למחתרת להפסיק כל פעילות מחשש לתגובה גרמנית קשה בטרם היה הארגון מוכן.
באוקטובר 1942 חווה הגטו אקציה נוספת, שבמהלכה נשלחו כ-7,000 יהודים למחנות בלז'ץ ואושוויץ ועוד כ-1,000 נרצחו בתחומי העיר.
אקציה זו השרתה את התחושה בקרב אנשי המחתרת, שכל הפעולות שבוצעו עד אז אינן משפיעות ושיש לעלות מדרגה בעוצמת פעולות ההתנגדות.
סוג פעילות זו דרש היקף כח אדם משמעותי יותר.
כשלב ראשון החליטו שני הארגונים לאחד כוחות ולהקים מפקדה משותפת לתיאום הפעילות המאוחדת.
מפקדה זו כללה את אהרון דולק ליבסקינד, אברהם (לאבאן) לייבוביץ, ואת שמשון (שימק) דרנגר מטעם "החלוץ הלוחם", ואת צבי (השק) באומינגר, בנק (יעקב) הלברייך וגולה מירה – מטעם "איסקרא".
על אף הצורך המבצעי והדרישה מאנשי המחתרות, האיחוד היה חלקי מאחר ששני הארגונים לא הסכימו לוותר כליל על הקו האידאולוגי שלהם.
אחת סיבות להפרדה בין 2 המחתרות הייתה רמת המחתרתיות.
בעוד ש"איסקרא" התנהלה כמו מחתרת אמיתית ובמידור גבוה, התנהל "החלוץ הלוחם" כמו תנועת נוער וכמעט ללא מידור.
לאחר איחוד הכוחות, החל שלב תכנון הפעולה הגדולה שיועדה לצאת לפועל ב-22 בדצמבר 1942. מועד זה נבחר מאחר שהיה סמוך לערב חג המולד ולכן הייתה צפויה הרפיה בערנות של כוחות הביטחון, וכמו כן הוערך שחיילים רבים ימלאו את העיר דבר שמגדיל את סיכויי הפגיעה.
התוכנית כללה מספר רב של פעולות חבלה ברחבי העיר.
על מנת למנוע נקמת הגרמנים ביהודים שנותרו בגטו, הוחלט על ידי הנהגת המחתרת ליצור אצל הגרמנים את הרושם שמדובר במרד פולני על ידי הנפת דגלי פולין על מבנים מרכזיים בעיר, הנחת זרים על קברו של החייל האלמוני ושל אדם מיצקביץ, הדבקת כרוזים ועוד.
לאחר קביעת המטרות חולקו המשימות לאנשים והם נשלחו לדירות המסתור המתאימות, ובשעה היעודה פעלה כל חוליה על פי המטרות שהוגדרו לה:
התקפה על קפה "ציגנריה" ברחוב שפיטלנה 38 שהיה מקום מפגש פופולרי על חיילים וקצינים.
מפקד הפעולה היה אידק ליבר.
הפעולה המוצלחת והאפקטיבית ביותר בה נהרגו ונפצעו מספר רב של גרמנים.
עקב הצלחתה הפכה לשם של כלל הפעולות באותו יום.
התקפה על קפה "אספלנדה" - מפקד הפעולה היה מנחם ביגלמן שהיה חדש בעיר.
ההערכה היא שהרימון שנזרק לכוון בית הקפה לא התפוצץ.
ביגלמן, שלא הכיר את העיר, לא הצליח לחזור למחסה ונאסר, בסופו של דבר, על ידי הגרמנים.
פגיעה בחיילים גרמנים בזמן צאתם מבית הקולנוע "סקאלה".
גם פעולה זו לא צלחה מאחר שהסרט התארך והמחתרת חששה שלא תצליח לחזור למסתור.
הצתת תחנת סירות של הצבא הגרמני על הוויסלה.
שריפת מחנות ומוסכים של הצבא הגרמני.
מרכיבים חשובים במטרות היציאה לפעולה זו היו הרצון להוריד לגרמנים את הביטחון העצמי ולנקום:
הצבא הגרמני הגיב בפעולת נגד עוד באותו הערב והמשיך לרדוף את אנשי המחתרת עד לחיסולה המוחלט:
מייד לאחר הפעולה נלכדו 12 מחברי מחתרת מ"החלוץ הלוחם" בדירת המסתור ("הבונקר") ברחוב סקבינסקה 8. הנתפסים נשלחו לכלא מונטלופיך וחלקם נשלח לאושוויץ (ביניהם הייתה גם חווה פולמן מורשה).
בנוסף עצרו הגרמנים עוד 9 אנשים בתוך הגטו שנשלחו ב-19 בינואר 1943 לאושוויץ.
אברהם (לאבאן) לייבוביץ מ"החלוץ הלוחם", שלא ידע על נפילת "הבונקר" ברחוב סקבינסקה, הגיע לשם ב-23 בדצמבר יחד עם יצחק צוקרמן כדי לבדוק את שלומם של חברי המחתרת שם ושניהם נפלו למארב גרמני שחיכה שם.
לאבאן שהיה ראשון נתפס וצוקרמן שהיה מאחוריו הצליח להימלט כשכדור נעוץ ברגלו.
לאבאן נשלח לכלא מונטלופיך ונהרג במהלך ניסיון בריחה ב-28 באפריל 1943 כשהגרמנים התכוונו להעבירו למחנה פלאשוב.
אהרון (דולק) ליבסקינד מ"החלוץ הלוחם", התחבא בדירה ברחוב ז'ולאבסקי 5. בעזרת פתק שמצאו הגרמנים בכיסיו של לאבאן לייבוביץ הם איתרו את המחבוא הזה והגיעו לשם ב-24 בדצמבר 1942 ובקרב שהתפתח כשניסו לעוצרו נהרג.
איתו נהרג גם חברו למחתרת אידק יהודה טננבוים.
שמשון (שימק) דרנגר מ"החלוץ הלוחם" נתפס ונכלא בינואר 1943 ואשתו גוסטה דוידזון-דרנגר הסגירה את עצמה ב-18 בינואר 1943. שניהם הצליחו לברוח אך נתפסו והוצאו להורג בסוף 1943.
צבי באומינגר מ"איסקרא" המשיך לנסות לפעול עם שרידי מחתרת "איסקרא" ובין השאר חיבלו בקו הרכבת קרקוב-קטוביץ וגרמו לירידת רכבת אקספרס מהפסים.
ב-19 בפברואר 1943 נסע באומינגר ממחבואו כדי להיפגש בקרקוב עם בנק הלברייך.
הגרמנים שחיכו במקום הרגו את הלברייך.
באומינגר עצמו נתפס בסוף פברואר 1943, במחבואו ברובע הפועלים בקרקוב ונהרג תוך כדי קרב עם הגרמנים.
ברוך (בנק) הלברייך מ"איסקרא" נהרג בקרב עם הגסטפו ב-19 בפברואר 1943.
גולה מירה נתפסה בחודש מארס 1943 ונשלחה לכלא מונטלופיך ומשם נשלחה, אחרי שבועיים עינויים, לכלא הנשים בהלצלוב.
ב-29 באפריל 1943, כשהועברה למחנה פלאשוב ניסתה לברוח, נורתה ונהרגה.
מאניק אייזנשטיין מ"הסתדרות הנוער החלוצי" הוצא להורג בבית הקברות של קרקוב ב-20 במרץ 1943.
ב-21 בדצמבר 1942 (יום לפני ההתקפה המתוכננת) הגיעו מורשה לקרקוב אנשי הנהגת ארגון אי"ל יצחק צוקרמן וחווקה פולמן רבן על מנת לשכנע את אנשי המחתרת לחזור ולפעול בגבולות הגטו.
כששמעו על ההתקפה המתוכננת למחרת הופתעו לחלוטין.
תחילה ניסו להניא את ההנהגה המקומית מלבצע את הפעולה למחרת אולם משהתרשמו שאין בכוחם לשנות את ההחלטה החליטו להישאר בעיר ולסייע.
למחרת הפעולה, נפצע צוקרמן בעת בריחה מהנאצים אך הצליח להגיע פצוע בחזרה לוורשה ולהשתתף במרד גטו ורשה.
חווה פולמן נאסרה ביום המבצע ושהתה במחנות אושוויץ ורוונסבריק עד לסיום המלחמה.
שארית אנשי המחתרת שהצליחו להתחמק מהגרמנים התכנסו ביער וישניץ בקרבת בוחניה וניסו לחדש את פעילות המחתרת.
בראשם עמדו הלל ודז'יסלבסקי ובני הזוג דרנגר, שברחו ממאסר ומטרתם הייתה להציל את שרידי היהודים בגטו ולנקום באיכרים מסגירי יהודים.
בנוסף חידשו את הוצאת ביטאון המחתרת "החלוץ הלוחם" שקישר בין הכוחות הפזורים ביער.
במרץ 1943 פעלה המחתרת כנגד אחד האיכרים.
לאחר פעולה זו הלשינו נתן ויסמן ויולק אפל על השוהים בבונקרים וב-13 במרץ הקיפו הגרמנים את הבונקרים ולכדו את השוהים בהם (למעט הלל).
באוקטובר נהרג הלל ובנובמבר 1943 נתפסו ונהרגו שמשון וגוסטה דרנגר בידי הגרמנים וכך בא הקץ למחתרת.
מתוך כל אנשי המחתרת, שרדו רק 15 חברים וכמעט כולם עלו לישראל.
פעילות המחתרת היהודית בקרקוב אולי לא עיכבה את מכונת ההשמדה הגרמנית, אך היא תרמה לתחושת הניצולים שלא כל היהודים הלכו אל מותם ללא התנגדות.
היטיב לבטא זאת דולק ליבסקינד:
הידיעות על פעולות המחתרת התפרסמו בערים אחרות בפולין והיו לניצוץ שהדליק את אש המרד באותן ערים, כפי שכתב יצחק צוקרמן, ממפקדי אי"ל, שהתנגד בתחילה לפעולה בקפה "ציגנריה" אך הודה, בדיעבד, בחשיבותה:
נעשה הניסיון של מפקד הפ.פ.ר.
בוורשה, יוזף זיונץ, לנכס לארגון, בראשו עמד, את המתקפה בקפה ציגנרה על אף שחלקו של ארגון זה במתקפה היה מינימלי.
ניסיון זה בא לידי ביטוי בספרו שראה אור ב-1965.
בחזית הבניין בו היה ממוקם קפה "ציגנריה" ברחוב שפיטלנה 38, מול התיאטרון העירוני, הציבו שלטונות פולין לוח זיכרון עליו נכתב "בלילה שבין 22 ל-23 בדצמבר 1942, תקפו חיילים של גווארדיה לודובה וארגון הלוחמים היהודים את אולם ה"ציגנריה" שהיה מלא גרמנים וגרמו אבדות כבדות לכובש".
שלט זה שנכתב רק בפולנית עורר תרעומת בקרב צאצאיהם של לוחמי המחתרת מאחר שלטענתם חיילי גווארדיה לודובה כלל לא היו מעורבים במבצע זה.
ב-22 בדצמבר 2022 הוחלף השלט בשלט של 3 שפות (פולנית, עברית ואנגלית) בו צוין שהפעולה בוצעה רק על ידי לוחמי המחתרות היהודיות.
במרץ 1948 קבע לוח זיכרון על הבניין הפינתי בכיכר גיבורי הגטו (כיכר זגודי) 6 ורחוב פיבנה (Piwna), שם הייתה אחת מדירות המחתרת.
על הלוח נחקקה האימרה לזכר הגיבורים המצוינים של גטו קרקוב אשר נרצחו בידי הברברים הגרמנים וכן שמות חברי המחתרת.
ב-18 במאי 1945 העניק צבא פולין לדולק ליבסקינד, צבי באומינגר ולגולה מירה את "העיטור הגבוה לגבורה, עוז רוח והעזה" (צלב גרונבלד) כהוקרה על פעילותם וגבורתם.
קרקוב והגטו שהיה בה מהווים חלק ממסלול המסעות שעושות קבוצות נוער מישראל להכרת השואה והמרד.
בשנת 2015 נחנך בנתניה רחוב החלוץ הלוחם, רחוב ראשון על שם מחתרת זו.
מרד הסטרפים הוא הכינוי שניתן לסדרת מרידות שפרצו בממלכת פרס האחמנית במאה ה-4 לפנה"ס השם נובע מכך שמנהיגי המרד היו סטרפים (מושלי פרובינציות) שניסו להפוך לשליטים עצמאיים, בלי להיות תלויים במלך פרס.
המרד החל בשנת 372 לפנה"ס, כאשר הסטרפ של קפדוקיה דטמס פתח במרד נגד המלך ארתחששתא השני.
דטמס הדף את התקפות הסטרפים הנאמנים לארתחששתא בהצלחה רבה.
בשנת 366 לפנה"ס הצטרף למרד אריוברזנס, הסטרפ של פריגיה, משום שהמלך רצה להחליף אותו.
ארבע שנים לאחר מכן הצטרף אל המרד גם אורונטס, הסטרפ של ארמניה.
ובשל עוצמתו הרבה ומוצאו האצילי נבחר להנהיג את המרד.
אולם אורונטס בגד בחבריו והסגיר אותם למלך.
אריוברזנס ודטמס נהרגו, אולם השאר קיבלו חנינה, ואורונטס קיבל הרחבה רצינית לסטרפיה שלו.
מרד הנשים באבאוקוטה היה מרד של נשים מהעיר אבאוקוטה בניגריה שהתרחש בעקבות הטלת מס נוסף לנשים עובדות בתקופת הממשל הקלוניאלי הבריטי בסוף שנות הארבעים.
תנועת ההתנגדות בראשות איגוד נשות אבוקוטה (AWU) הובילה את המרד בהצלחה ובעקבותיו נערכו שינויים בשלטון המקומי.
אבאוקוטה היא העיר הגדולה ביותר במחוז אוגון בדרום מערב ניגריה.
העיר הוקמה בשנת 1830 ותושביה היו תתי קבוצות של היורובה (Egba people ו-Owu people).
סביב שנת 1850, הממשלה הבריטית הקולוניאלית החלה להרחיב את שליטתה באבוקוטה וניהלה משא ומתן עם אנשי אגבה.
ההסכם הבטיח לבריטים נתיבי מסחר פתוחים בשטחים של אגבה בתמורה ממשלת לאגוס הכירה בעצמאות וגבולות העיר.
הסכם זה נתן לאנשי אגבה אוטונומיה חלקית בתחום הכלכלי.
אך לאחר מספר שנים, ב-1897, התפתח משבר הפוליטי בעקבות מלחמות בין קבוצות בעיר, נתיבי המסחר נחסמו ומסיונרים שגרו בעיר גורשו.
הממשלה הבריטית דרשה ארגון מחדש של הממשל בעיר וכך נולדה ממשלת אוגבה המאוחדת (The Egba United Government (EUG)).
המבנה החדש, כפה איחוד של כלל השליטים האזוריים באבאוקוטה כמועצה.
בראש המועצה עמד השליט (מלך בשפה המקומית oba) של אזור אגבה אליק.
המבנה הפוליטי החדש יצר מתחים והדגיש זהויות של תתי קבוצות.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הממשלה הקלוניאלית לא התערבה בנעשה באבאוקוטה.
המלחמה נתנה לממשל עילה להתערבות והעיר השתלבה במדינה הקולניאלית.
המלחמה באירופה הובילה לעלייה במיסים על יבוא, אך ההכנסות ממיסים אלו לא הספיקו והפקידים המקומיים ביקשו אישור ממשרד המושבות לאפשר הטלת מיסוי ישיר, אך סורבו.
על מנת להגדיל את ההכנסות, הפקידים מקומיים החלו להטיל קנסות בתחום התברואה, שהשפיעו בעיקר על נשים שעסקו בסחר וחקלאות.
במשך הזמן הקנסות בוטלו והוחלפו במיסוי ייחודי לנשים.
ב-1 בינואר 1918, תושבי אבאוקוטה החלו לשלם מיסים על בסיס מגדרי והמיסוי לגברים ונשים היה נפרד.
מיסוי נשים לא היה חלק ממודל המיסוי הסטנדרטי של ממשלת המושבות, אך התבסס על ההנחה שנשים מיורובה עובדות ויש להן הכנסה עצמאית.
נשים רבות היו מעורבות בייצור וסחר של מוצרי מזון או סחורות אחרות ושלטו בשווקים באזורים בהן חיו.
ועל כן גברים אירופיים ובני יורובה החזיקו בתפיסה כי לנשים היה כסף משלהן.
באבאוקוטה המיסוי קולוניאלי נתפס כלא הוגן ובאופן ניכר פוגע בנשים.
שישה חודשים לאחר הטלת המס, החל מרד המכונה מלחמת אדובי (Adubi War).
המרד התרחש בין יוני לאוגוסט 1918. 30,000 מורדים בני אגבה הרסו את מסילת הרכבת, קווי הטלגרף מדרום לאבאוקוטה והרגו אזרחים אירופאים.
לאחר דיכוי המרד הבריטים ביטלו את העצמאות הכלכלית של העיר, הטילו מיסוי ישיר והנהיגו עבודות כפייה באזור.
המיסוי על נשים נותר על כנו.
בסוף שנות ה-40, נטל המיסים הפך לבלתי נסבל כאשר הרשויות הקולוניאליות גבו יותר ויותר מיסים ממדינות החסות למימון מלחמת העולם השנייה באירופה, נאסר ייצוא לגרמניה, הממשל המקומי קנה סחורה במחירים נמוכים ומעבר לכך החרימו מזון וסחורות.
הנשים הסוחרות סבלו גם ממסים עקיפים כגון מיסי שוק ומיסים על הסחורה.
כתוצאה מהמיסוי העושק על נשים הוקם ב-1945 איגוד נשות אבוקוטה (AWU) בהנהגתה של פונמילאיו רנסום-קוטי, מנהלת בית הספר המקומי ששמעה על הקשיים של הנשים הסוחרות.
ה-AWU, היה בעל אג'נדות פוליטיות ואיחד את הסוחרות בשוק ונשים נוצריות מהמעמד הבינוני.
איגוד נשות אבוקוטה אתגר הן את השלטון הקולוניאלי והן את המבנה הפטריארכל.
על מנת לסיים את משטר מיסוי, ה-AWU הציע חלופות למס האחיד על נשים, כגון מיסוי על חברות זרות.
דרשו להשוות את תחילת גיל תשלום המיסים לנערות (15) לזה של נערים (16).
אך הן גם דרש השקעות ביוזמות מקומיות ותשתיות, כולל תחבורה, תברואה, חינוך, ביטול הסמכות השלטונית של הממשלה המקומית והחלפתה בנציגים מקומיים, כולל נשים.
החברות ב-AWU היו מאורגנות במאבק נגד הממשלה הקולניאלית והשתמשו בטקטיקות התנגדות שונות.
נשים רבות סירבו לשלם מיסים, חלקן נכלאו או נקנסו.
בין אוגוסט 1946 מאי 1947, איגוד נשות אבוקוטה שלח עצומות לשליט המקומי המסורתי ונציגות אף נפגשו עמו, אבל הדבר לא הוליד כל שינוי.
המצב למעשה החריף כאשר השליט המקומי הגדיל את "שיעור המס האחיד על נשים, בתמיכת בבריטים שהתגוררו בעיר".
בעקבות העלאת המיסים, AWU ארגן הפגנות המוניות, למשל צעדה לכיוון ארמון המנהיג המסורתי בדרישה לביטול המיסוי האחיד.
באמצע אוקטובר 1946, פונמילאיו רנסום-קוטי הובילה כאלף נשים בצעדת במחאה על העלאת המס לכיוון הארמון.
התגובה הרשויות הקולניאליות כללה שימוש בגז מדמיע ומכות.
למרות הדיכוי בכוח של ההפגנות, איגוד נשות אבוקוטה המשיכו במחאה ופרסמו מסמך המפרט את העוולות והאשמות נגד הממשלה המקומית והשליט המסורתי.
לאחר פרסום המסמך נערכה הפגנה מחוץ לארמון במשך יממה (מ-29 עד 30 בנובמבר 1947) בהשתתפות מעל עשרת אלפים נשים.
המחאה הביאה את רשויות להבטיח לנשים ש"המיסוי יושעה וההחלטות הסופיות בנושא תועברו אליהן בתוך שלושה ימים".
אולם, לא היה שינוי במדיניות והאלימות ומעצרים של נשים נמשכה.
ב-8 בדצמבר מעל 10,000 נשים חזרו להפגין מול הארמון, בדרישה לשחרור הנשים שנעצרו.
עשר נשים שוחררו וההפגנה הסתיימה.
ה-AWU המשיך לשלוח עצומות לממשל הבריטי וב-3 בינואר 1949, השליט המסורתי ויתר על המלוכה ומערכת הממשל המקומי השתנתה.
ארבע נשים קיבלו עמדות בשלטון המקומי.
איגוד נשות אבוקוטה השיג ניצחון משמעותי בניגריה הקולוניאלית.
הן המשיכו לקדם זכויות נשים בניגריה ולהוות שחקן משמעותי בתנועה הלאומית הניגרית.
האיגוד היה ממובילי פעילות פמיניסטית, אנטי קולניאלית ולאומית בניגריה.
מרד הפטישאים היה התקוממות של בורגנות העיר פריז נגד מדיניות המס של המלך-הילד שארל השישי, מלך צרפת ודודו, העוצר פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
המרד פרץ ב-1 במרץ 1382 ונמשך כשנה, בה התבצרו הפריזאים בעירם וקיימו ממשל עצמי.
בראשית המרד נרצחו כ-16 יהודים.
לאחר שדוכא המרד הוצאו מנהיגיו להורג.
שארל השישי החל למלוך ב-1380, בהיותו בן 12 בלבד.
לפיכך, מי ששלטו בפועל בממלכה היו דודיו ז'אן, דוכס ברי ופיליפ השני, דוכס בורגונדיה, שכיהן כעוצר.
באותה עת הייתה צרפת שרויה בעיצומה של מלחמת מאה השנים מול אנגליה.
הלחימה הכבידה על האוצר המלכותי ונוצר כורח להעלות מיסים (או להשתמש במימון המלחמה כתירוץ על מנת להעשיר בזמן קצר את דודי המלך ואנשי שלומם).
בפברואר הוכרז מס חדש על מכירת יין, מלח וסחורות נוספות, שגרר מחאות בערים אמיין, רואן, ריימס ואורליאן, במסגרתן סגרו מוכרים את חנויותיהם בפני שמאי רכוש שבאו לאמוד את מרכולתם וכלאו אותם והציפו בהמון זועם את משרדי המס.
חצר המלך הפיצה שמועה לפיה לא היו ההתקוממויות תגובה ספונטנית אלא אורגנו על ידי מרגלים אנגלים ופלמים.
המרד היה רחב במיוחד ברואן, בירת נורמנדי, שם הניסו העירונים את בני האצולה והעשירים מן העיר, רצחו גובי מס ושרפו מסמכים.
המרד ברואן נרגע כאשר הגיע לשם שארל השישי עצמו והסכים למחול למנהיגי המרד בתמורה לכופר.
עם הרגעת מרד רואן פרץ המרד בכל עוזו בפריז.
ב-1 במרץ 1382 הגיע גוֹבֶה מס על מנת לגבות מס ממוכרת ירקות בשוק לה אל, היא סירבה ועשרות מאנשי השוק התנפלו על גובה המס והרגוהו במקום.
לאחר מכן שעטו ברחובות לבית עיריית פריז, שם היו מאוחסנים בנשקיה 2,000 פטישי קרב שהוכנו לשם הגנה על העיר מפני האנגלים ופנו לבזוז את שכונת היהודים.
מבין 30 ההרוגים ביום הראשון של המרד, 16 היו יהודים.
חלק מן הבורגנים העשירים, שחששו לנפשם, הצליחו להימלט מן העיר לוונסן, לאחר מכן סגרו המורדים את שערי העיר, מתחו שלשלאות לרוחב הרחובות הראשיים וערכו חיפושים אחר עשירים, מוכסים ופקידים אחרים, אותם חיסלו ושרפו את רישומיהם.
חלק אחר מן הבורגנים העשירים גייסו במהירות מיליציה חמושה, בכוחה הצליחו להשליט סדר על המורדים הפרועים והכינו תוכנית התבצרות מפני אנשי המלך, בתקווה לסחוט מהכתר הקלות רבות ככל האפשר.
חצר המלך, שחששה ממרד כולל, החליטה לשגר את אנגרן השביעי, אדון קוסי על מנת לשאת ולתת עם המורדים.
אנשי פריז דרשו את ביטול כל המיסים שנקבעו מאז הכתרתו של שארל השישי, הבטחת חנינה למורדים ושחרור ארבעה בורגנים שנכלאו בעוון הסתה והמרדה עוד לפני כן.
אנשי המלך הסכימו לשחרור ארבעת הבורגנים כמחווה של רצון טוב והודיעו שעליהם לשוב לטירת ונסן ולדון על שאר התנאים.
בתגובה פרצו המורדים למצודת שאטלה על מנת לשחרר את הכלואים שם ושחררו את כל הכלואים מתאיהם, תוך שהם מעלים באש את רישומי הכלא ובית המשפט.
בינתיים התברר בחצר המלך שהמרידות בערי צרפת השונות לא היו מתואמות ולפיכך לא נבעו מהתססה חיצונית אלא מגורמים פנימיים, אותם ניתן להביס בזה אחר זה.
המלך החל לרכז בוונסן כוח צבאי משמעותי.
בלחץ צבאי מסרו ראשי העיר כארבעים מראשי המרד המקוריים לכוחות המלך ואלו נתלו באופן פומבי.
במקביל דוכא המרד שפרץ ברואן, אך מרד חדש פרץ בגנט.
באפריל הצליח קוסי להיכנס לבדו אל העיר ולדון שם עם ראשיה.
הוא הבטיח כי המלך לא יפגע בעיר האהובה עליו ובאנשיה, לו רק יגיעו להסכם משביע רצון.
קוסי הסכים להסתפק במס גבוה, שיועבר ישירות לידי הצבא, מבלי שפקידי המלך ודודיו יגעו בכסף, אולם אצילים בחצר המלך התעקשו שעל האזרחים להניח את נשקם, לפתוח את שערי העיר, להסיר את השלשלאות מרחובותיה ולמסור לידי המלך שישה בני ערובה נכבדים.
הפריזאים דחו את תנאי המלך.
בתגובה תפסו כוחות צבא את הגשרים על נהר הסן במטרה להטיל על העיר מצור וביצעו מעשי טבח בפרברי העיר.
מצב הכתר נראה בכי רע.
בדרום צרפת פרצו מרידות איכרים עניים באוברן ולנגדוק שמחולליהם, שפעלו באופי של גרילה, כונו "טושינים" (Tuchins, "הורגי כלבים", כלומר מי שאין להם מה להפסיד) ובפלנדריה התרחבו מרידות הבורגנים מן העיר גנט.
בד בבד עם הידיעות על הצלחת המרד בגנט, גאה גם המרד הפריזאי שיצא במפורש נגד פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
המלך הוא מלך בחסד האל, אבל לדודו העושק אין כל סמכות אלוהית ולפיכך מרידה בו אינה מעשה של בגידה.
עם זאת, כוחות הבורגנים המתונים הצליחו למנוע התנפלות של המורדים על הצבא.
במהלך סתיו 1382 הצליח הצבא הצרפתי לכבוש מחדש את פלנדריה ולהכניע את גנט וכל הערים המורדות.
בינואר 1383 חנה הצבא המלכותי המנצח מחוץ לשערי פריז ותבע כניעה מוחלטת.
מול חיילים ברטונים ונורמאנים שהציב המלך יצאו אלפי פריזאים במערך צבאי ליד מונמארטר, אך הם שבו לעיר ללא קרב לאחר שהבחינו בעוצמת צבא המלך, שכפה עליהם לפתוח את שערי העיר על מנת לתת למלך להיכנס אליה.
שערי העיר הושלכו לרחוב על מנת שהמלך יוכל לרמוס אותם ברגלי סוסו.
החיילים החלו אוספים את כלי הנשק מהאזרחים.
300 נכבדים מבני מעמד הבורגנים, שהיוו גורם ממתן ומאזן במהלך המרד, נאסרו, כיוון שהמלך תפס אותם כמסוכנים לו ביותר.
חמישה מהבכירים שבהם הוצאו להורג מיד.
ואחרים נדונו בזה אחר זה לקנסות כבדים או להוצאה להורג.
בסך הכל הוצאו להורג למעלה ממאה איש במשך שישה שבועות.
לאחר ההשתלטות על העיר הוכרז על מס מכירות כולל בשיעור של 12 פני לליברה ומס מיוחד על יין ומלח.
כל זכויות היתר של פריז וסוחריה, בכללן הממשל העצמי של הגילדות בוטלו והועברו לשלטון המרכזי, בפרט משרת ראש הסוחרים של פריז (prévôt des marchands) שכיהן כראש עיר, שאוחדה עם משרת מושל העיר מטעם הכתר.
ב-1 במרץ, שנה לאחר פרוץ המרד, קיים המלך עצרת אליה הוכרח להגיע נציג מכל בית בעיר, על מנת לשמוע כתב תוכחה חריף של המלך על בני העיר המרדניים.
המלך, שישב על במה, הכריח את כל התושבים להתחנן שלא יהיו עוד הוצאות להורג - זאת בתמורה לקנסות כספיים גדולים עד כדי כך שהותירו בתים רבים בחוסר כל.
הכסף, שחלקו מצא את דרכו לכיסיהם של דודי המלך, שימש לתשלום לאנשי הצבא ולפקידים נאמנים למלכות כמו גם לפיצויים של אצילים על הוצאותיהם במהלך המלחמה.
מרד הסנוסים התחולל במצרים במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם הראשונה, מנובמבר 1915 עד פברואר 1917. המרד החל על ידי השבטים הסנוסים, בעידודם של העות'מאנים והגרמנים, על מנת להקטין את סדר הכוחות הבריטי שהגן על תעלת סואץ על ידי פתיחת חזית חדשה במערבה של מצרים והפניית כוחות בריטים לשם.
כמו כן שאפו הסנוסים לדחוק את רגלי בריטניה ואיטליה מהטריטוריות שלהן במצרים, לוב וסודאן.
במהלך המרד נערכו סדרת קרבות שהסתיימו בכניעת הסנוסים ובהשתלטות בריטית מלאה על מצרים.
הסנוסים הם כת דתית של האסלאם מהזרם הסופי שנוסדה באמצע המאה ה-19 במכה.
שבטי הסנוסים התפזרו ברחבי צפון אפריקה והתרכזו, בעיקר, בנאות המדבר של מדבר לוב (בחלקו הצפון מזרחי של מדבר סהרה) שכוללים את סיווה, דאח'לה, פראפרה, בחריה, חרגה ועוד.
הסנוסים, שנטו לשמור חוסר מעורבות פוליטית, החלו לנקוט, בתחילת המאה ה-20, עמדה מתנגדת להשתלטות הקולוניאליסטית של מדינות אירופה על צפון אפריקה.
ב-1906 השתתפו בהתנגדות לחדירת הצרפתים לאזור וב-1911 השתתפו, לצד הטורקים, במערכה האיטלקית-עות'מאנית.
פורמלית, הייתה מצרים חלק מהאימפריה הטורקית, עד 1914, כשנציג השלטון הטורקי במצרים נקרא הח'דיב.
לאחר פתיחת תעלת סואץ ב-1869 שקע השלטון במצרים בחובות כבדים דבר שהביא למינוי ועדה פיננסית לניהול הכלכלה המצרית.
כדי להבטיח את פעילותה התקינה של הוועדה פלשו הבריטים למצרים ב-1882 ועל אף שהשאירו את הח'דיב על כסאו תפקד הקונסול הבריטי כשליט בפועל של מצרים.
השלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה
בשלביה הראשונים של המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה פעל הצבא העות'מאני, בסיוע הכוחות הגרמנים, התקפית כנגד הבריטים בגזרת תעלת סואץ כדי לחסום את מעבר הכוחות הבריטים שיועדו לתגבור הכוח הבריטי בחזית המערבית באירופה.
ההתקפה על התעלה הובלה על ידי פרידריך קרס פון קרסנשטיין ואחמד ג'מאל פאשה.
מאחר שהכוחות הטורקים בקרבת התעלה היו מצומצמים הם שאפו להחליש את הכוחות הבריטים שבגנו על התעלה.
קצינים גרמנים וטורקים החלו להסית את מנהיג הסנוסים, סעיד אחמד אש שריף, לצאת למערכה כנגד הבריטים.
במשך תקופה ארוכה ניסה סעיד אחמד להישאר נייטרלי אך כשאיטליה הפכה בת ברית לבריטניה החליטו הסנוסים לפתוח במרד.
הקצין הטורקי נורי ביי מונה לעמוד בראש המערכה מטעם הצבא הטורקי.
התוכנית שהגו הגרמנים והטורקים, בשיתוף ההנהגה הסנוסית, כללה תקיפתם של הבריטים במצרים ב-3 צירים:
כוח סנוסי, בהנהגת סעיד אחמד, שינוע לאורך חוף הים התיכון מלוב לכוון מצרים.
כוח סנוסי שינוע מזרחה דרך שרשרת נאות המדבר במדבר הלובי.
כוח סודאני, בהנהגת הסולטן של דרפור עלי דינאר, שינוע מדרום צפונה למרכז מצרים.
ההכנות למערכה החלו כבר בקיץ 1915. כ-5000 לוחמים מהשבטים הסנוסים התרכזו בנווה המדבר סיווה שם הצטיידו והתאמנו.
הגרמנים הנחיתו לחוף הים התיכון נשק וציוד והעבירו אותו דרומה.
מפקד הצבא הבריטי במצרים, גנרל ג'ון מקסוול, עמד על התוכניות הטורקיות, לרתום את הסנוסים למערכה, ומינה את לוטננט קולונל ס.
לשם כך נפגש סנואו עם מנהיג הסנוסים סעיד אחמד והצליח לדחות את פתיחת המערכה ולקנות זמן התארגנות למפקדיו.
בשלהי 1915, ובמהלך ניסיונות ההרגעה של סנואו, הורה מקסוול ליחידות המשמר ששמרו על עמדותיהן ממערב למרסה מטרוך לסגת למרסה מטרוך.
במקביל שלח מקסוול כוחות מאזור אלכסנדריה מערבה (הן בציר החוף והן לנאות המדבר).
תהליך תגבור הכוחות הביא להגדלת הכוח הבריטי במערב מצרים עד ל-40,000 חיילים.
+ הכוחות הבריטים גוף לוחם הכוח הצפוני (קו החוף) הכוח המרכזי (נאות המדבר) הכוח הדרומי (סודאן וח'רטום) המפקדים הבריטים מייג'ור גנרל א.
בפברואר 1916 החליף מייג'ור גנרל ו.
מפקדי המרד סעיד אחמד - מנהיג הסנוסים.ג'עפר פאשה - מפקד הכוח הצפוני סעיד אחמד - מנהיג הסנוסים.
עלי דינאר - הסולטן של דרפור.
סדר הכוחות הבריטי בריגדה רכובה שהורכבה משלושה רגימנטי יומנרי ורגימנט של פרשים קלים אוסטרלים (פק"א).
בריגדה רגלית שכללה ארבעה גדודים (כולל גדוד הודי).
כוחות מהדיוויזיה ה-53 שכללו קורפוס רוכבי גמלים.
פטרולים של מכוניות קלות עם מקלעים.מכוניות משוריינות.
סדר הכוחות של המורדים * כ-5,000 חיילים סנוסים.
* תותחים ומכונות ירייה מופעלים על ידי טורקים.
יחידות סודאניות מהלך הקרבות בציר הצפוני נערכה סדרת קרבות שנועדו להדוף את הסנוסים מערבה.
ב-11 בדצמבר 1915 יצאה ממרסא מטרוח שיירה בריטית שנתקלה בכוח סנוסי ליד ואדי סיינב (כ-25 ק"מ ממערב למרסא מטרוח).
הסנוסים נהדפו וסבלו מ-80 חללים לעומת כ-16 חללים בריטים
ב-13 בדצמבר 1915 נערך קרב בואדי השפיאט (מערבית למרסא מטרוח) בין יחידות בריטיות משולבות ובין כ-1,500 סנוסים.
לאחר יום קרבות נסוגו הכוחות.
הסנוסים סבלו מכ-250 חללים לעומת 9 חללים בריטים.
בתקופה של 15 בדצמבר עד 24 בדצמבר מנעו גשמים עזים את המשך הקרבות.
ב-25 בדצמבר 1915 נערך קרב נוסף בואדי מאג'יד ממערב למרסא מטרוח.
הכוח הבריטי, שפעל ב-2 צירים, נתקל בכוח סנוסי גדול ובמקום התחולל קרב לאורך כל היום ובסיומו נסוגו הסנוסים לאחר שאיבדו כ-300 לוחמים לעומת 13 אבדות לבריטים
התקופה עד אמצע ינואר 1916 התאפיינה בהתקלויות קטנות.
ב-19 בינואר גילה מטוס סיור את הכוח העיקרי של הסנוסים בקרבת הלזין (Halazin) כ-35 ק"מ דרומית מערבית למרסא מטרוח.
מ-22 בינואר עד 23 בינואר 1916 התחולל במקום קרב עיקש שבסיומו סבלו הסנוסים כ-200 הרוגים לעומת 31 חללים בצד הבריטי.
לאחר הניצחון בקרב הלזין טוו הבריטים תוכנית להשלמת כיבוש ציר החוף עד גבול לוב (כ-240 ק"מ).
לשם כך נשלחו, בתחילת פברואר 1916, כוחות ואספקה ממרסא מטרוח מערבה.
ב-15 בפברואר גילה מטוס סיור את הצבא הסנוסי בקרבת העיירה עגאגיה (כ-150 ק"מ מערבית למרסא מטרוח) וב-26 בפברואר 1916 הפתיעו הבריטים את הסנוסים ובקרב שהתחולל במקום ניצחו הבריטים והדפו את הסנוסים למדבר.
אבדות הסנוסים היו כ-500 לעומת כ-58 חללים בצד הבריטי
ב-14 במרץ 1916 נערך הקרב האחרון לכיבוש סולום שעל גבול לוב.
הכוחות הבריטים פעלו לאורך החוף ובאיגוף סולום מדרום.
הניצחון הבריטי היה מכריע והכוחות הסנוסים נהדפו דרומה ומערבה (מחוץ לגבולות מצרים).
ב-17 במרץ פשט כוח בריטי על מחנה שבויים, כ-200 ק"מ מערבית לסולום, לשחרור אסירים בריטים.
ב-11 בפברואר 1916 כבש כוח סנוסי (שיצא מנווה המדבר סיווה) בהיקף של כ-500 לוחמים, בראשות סעיד אחמד אש שריף, את נאות המדבר בחריה, פראפרה ודאח'לה.
ב-12 בפברואר הפציצו הבריטים את נווה בחריה והניסו משם את הסנוסים.
עד אמצע אפריל תגברו הבריטים את כוחותיהם עמק הנילוס בין קהיר ואסואן כדי לבלום אפשרות לפלישת הסנוסים מנאות המדבר לנילוס.