tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרילוגיה שנכתבה גם על ידי טוני דיטרליצי והולי בלק.
מהסדרה יצאו כל שלושת הספרים "שירת הנחלילית", "בעיה ענקית" ו"מלך המנדרקונים".
שלושת הספרים תורגמו גם לעברית בהוצאת מטר.
בספר הראשון של בעקבות עלילות ספיידרוויק מסופר על ילד בשם ניק (ניקולס) שאמו מתה ואבא שלו התחתן שוב.
לביתם באות אמו החורגת ואחותו החורגת.
אחותו החורגת של ניק, לורי, הביאה איתה ספרים על יצורים קסומים.
לורי וניק יוצאים לחפש יצורים קסומים ומוצאים נחלילית פצועה (פיית מים).
הנחלילית מודה להם וניק מתחיל להאמין ביצורים הקסומים.
ניק ולורי יוצאים לעוד מסע חיפוש ומגלים ענק שמנסה להשמיד את האזור.
בספר השני בסדרה, ניק ולורי לומדים בעזרת מדריכם מהספר הקודם, ג'ק לורואה, כיצד לחסל ענקים.
ניק כבר כמעט מתייאש ואילו לורי, כמובן, נהנת מאוד וכבר מוכנה לקטול ענקים.
הכל נראה רגיל למדי (יחסית למה שניק ולורי הכירו), עד שכל הענקים בפלורידה מתעוררים ומתחילים להרוס אותה; הרי ג'ק לימד את ניק ולורי כי בפלורידה מספר הענקים הוא הגדול ביותר.
ניק ולורי צריכים למצוא דרך לעצור אותם מלהשמיד את כל פלורידה.
בדרך הם פוגשים, ענקים, בנות ים ויצורים אחרים.
אל ניק ולורי מצטרפים למסע ג'ול, אחיו הגדול של ניק, וסינדי חברתו.
הספר השלישי והאחרון בסדרה הוא המשך לקודמו.
לאחר הברחת הענקים לים מופיעים בפלורידה מנדרקונים.
הילדים יוצאים למשימה לחסל אותם, ומחזירים את הענקים מהים כדי להביס את המנדרקונים.
להרפתקה מצטרפים מאלורי, ג'ארד וסיימון.
טוני דיטרליצי והולי בלק, ארתור ספיידרוויק - מדריך שימושי לעולם הפיות והשדונים
טוני דיטרליצי והולי בלק, פיות, גידול, טיפול והאכלה
- מדריך שימושי לעולם הפיות והשדונים מאת ג'ארד גרייס
ברוק לינדנר, מאלורי על המשמר
רבקה פרייזר, משימתו של טימבלטאק
עלילות משה בעיר הגדולה היה שמו של מופע נונסנס שהעלו בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 משה פרסטר וטל פרידמן.
קו העלילה המרכזי של המופע סיפר על עלילותיו של משה, יליד נהריה, בעיר הגדולה, היא תל אביב.
תמימותו לכאורה של משה ושפתו התנ"כית מהווים נקודת מוצא למפגשים עם דמויות שונות בגילומו של פרידמן.
אחדות מדמויות אלו שימשו בסיס לדמויות עתידיות שזכו לפרסום רב, כגון "לובה" הקופאית בגילומו של פרידמן בתוכנית ארץ נהדרת.
פרידמן ופרסטר, אשר נפגשו בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, החלו לערוך חזרות על המופע בלובי של מוזיאון תל אביב, בזמן בו פרידמן עבד כשומר במקום.
בעת שהופיעו בפאבים, מועדונים וב"פוקוס" - מועדון אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב - נתגלו על ידי דודו וטמירה ירדני, והמופע הפך למופע בידור מקצועי.
ביוזמתה של ירדני הופיע הצמד עם קטעים מההצגה ובליווי קהל אוהדים בתוכנית הבידור הלילה עם גבי גזית.
הופעתם בתוכנית היוותה פריצת דרך למופע ולצמד.
המופע, שהיה אחד ממופעי הנונסנס הראשונים בישראל עת החלו בהצגתו בשנת 1988, זכה להצלחה רבה.
הוא הוצג מעל 700 פעם, והיווה מקפצה לפרידמן ופרסטר אל זירת הבידור הישראלית.
הצמד ביצע במקביל מופע בשם "משחק המטקות האחרון", שהועלה על במת צוותא 2, אך לא זכה לפופולריות רבה כמו "עלילות משה".
בשנת 2009 יצא המופע בלווית חומרים נוספים במארז DVD.
עלילת אקהת היא אפוס עלילתי קדום, המהווה חלק מהשירה הספרותית האוגריתית, שנמצא בעיר אוגרית.
העלילה כתובה על לוחות KTU 1.17 עד KTU 1.19. השירה על גבי לוחות אלה נכתבה על שישה טורים בכל לוח, אך לא כל הסיפור נשמר בשלמותו.
בעבר נקראה עלילה זאת עלילת דנאל, אך בעקבות גילויים חדשים, התברר כי אקהת הוא נושא הסיפור ושמה שונה בהתאם.
הדמויות המרכזיות בעלילה הם השופט דנאל, ילדיו אקהת ופועת, האלה ענת ושליחה יטפן.
המיתוס דן בשאלת הגמול והטרגדיה האנושית של המוות ודרכי ההתמודדות איתה.
שתי דמויות נשיות דומיננטיות בו במיוחד: האלה ענת שזוממת לרצוח את אקהת, ופועת אחות אקהת שנוקמת את דמו מיד רוצחו.
שופט הצדק דנאל העקר וחשוך הילדים, איש הרנמי, שמתואר כמי "שדן דין אלמנות ושופט משפט יתומים", מאכיל ומשקה את האלים "בני קדוש" במקדש במשך שישה ימים בתקווה להיפקד בבן.
עדות למסירותו בעבודתו היא הליכתו לישון בבגדיו חגור מותניים.
ביום השביעי בעת תחינתו, האל בעל מתגלה אליו ומבטיח לו להתערב אצל אל בורא העולם והסמכויות העליונה.
לאחר שאל משתכנע ומברך אותו בבן, "שיכון בביתו ויהיה שורש בקרב היכלו", דנאל מתאושש וחוזר אל אשתו דנתי.
לאחר מכן דנאל מבצע פולחן מקדים להיריון, שבו הוא מכניס לביתו את הכושרות - הסנוניות, בנות הלל - אלות הפריון וההיריון, "היודעות מנעמי עריסה והריון", שוחט למענן פר, ומאכילן ומשקן במשך שישה ימים, וביום השביעי הוא שולחן מביתו, ומתחיל לספור את חודשי ההיריון.
ולאחר תשעה חודשים נולד לו בן ששמו אקהת, והוא גיבור חיל כאביו.
לאחר שנים, אל האומנות כושר וחסיס פוקד את דנאל, כאשר איתו קשת מורכבת מופלאה שיצר.
דנאל שרואה את האל קורא לאשתו ומבקש ממנה שתכין טלה לאל, ואל האומנות נותן את הקשת בידיו ואת החצים מניח על ברכיו, ודנאל מעביר את הקשת לבנו אקהת ומניחה על ברכיו, אך מזהיר אותו שאת ראשית הציד עליו להקריב כקורבן במקדש.
דבר שאקהת לא מקיים והוא פתח לפורענות.
האלה ענת, אלת המלחמה והציד, משתתפת במשתה בו היא חומדת את הקשת הנפלאה ומציעה תמורתה לאקהת כסף וזהב ככל שירצה.
אך אקהת דוחה אותה ואומר לה שתבקש מאל האומנות שיבנה לה קשת מהחומרים המשובחים ביותר שתביא לו.
ענת מבקשת שוב ואף מציעה לו חיי אלמוות ביחד עם האלים, אך אקהת מסרב שוב, ומבקש ממנה שלא תתעתע בו, כיוון שסופם של כל האנשים הוא שיער שיבה ומוות.
הוא אף עוקץ את ענת, שהקשת היא של לוחמים ולא של נשים.
ענת בתגובה לדבריו צוחקת וזוממת להורגו.
ראשית היא מנתרת ועפה למעונו של אל, ראש הפנתאון, אשר מתגורר למוצאי הנהרות בקרב אפיקי תהומות, ולאחר השתחוות טקסית, ענת מרשיעה את אקהת אצל אל, וסוחטת באיומים את הסכמת אל להרוג אותו.
אל מסכים למעשיה בהסתייגות רבה, תוך שהוא מגנה את רוע ליבה וחנפנותה.
ואז היא מגיעה לאקהת והיא צוחקת, נושאת קולה ומשקרת לו "אתה אחי ואני אחותך", ומצליחה לפתות אותו לבוא לציד ליד העיר קרת אבלים, שעבדה לאל ירח.
ענת מגייסת לעזרתה את יטפן הלוחם, ולמרות הסתייגותו ורצונו להישאר בביתו וטענתו שאין לרצוח את אקהת בשל קשת, ענת משכנעת אותו לבצע את הרצח, מכיוון שהיא מבטיחה להחיות אותו מיד, ורק לקחת ממנו את הקשת.
ענת מחפשת את יטפן לנשר או דיה, בתוך להקת נשרים ודיות, שעפות מעל אקהת בשעה שישב לאכול בצִלו של עץ ליד מקור מים, ליד קרת אבלים.
אז יטפן נחלץ מהתחפושת שלו ומכה את אקהת על ראשו ואוזנו והורגו, "ונפשו יוצאת ממנו כמו רוח סערה, וכמו קיטור מאפו".
תוך כדי המעשה הקשת נשברת.
לאחר הרצח ענת בוכה ומקוננת קינה, על כך שגרמה לרצח של אקהת ומנסה להחיותו ללא הועיל.
פועת אחות אקהת, שמתוארת "כמי שנושאת מים על שכמה, סוחטת טל משערה ויודעת את מהלך הכוכבים", מרגישה כי קרה אסון בשל קמילת היבול ולהקת נשרים ודיות שמרחפות מעל בית אביה, ובוכה עד שהיא מרטיבה את גלימת אביה.
בתגובה דנאל מקלל את העננים, ומגיעה בצורת כבדה במשך כשבע - שמונה שנים.
לאחר שמבשרים להם בשדה שליחים, כי "מת אקהת הגיבור...
הבתולה ענת הוציאה כרוח נפשו" דנאל מקבל את הבשורה המרה בזעזוע, "וגבו נשבר לאחור".
דנאל מבקש מהאל בעל להוריד אליו את הנשרים על מנת שיוכל לחפש את שרידי בנו בקיבותיהם ולהביאו לקבורה, כנראה בשל האמונה כי חיי הנצח של הנפש תלויים בקבורה.
האל בעל נענה לו ושובר את כנפיהם של הנשרים, ולאחר מכן בונה את כנפיהם מחדש.
לאחר שדנאל לא מוצא את שרידי בנו, הוא מבחין בהרגב אב הנשרים, ובעל מוריד גם אותו אליו, אך החיפוש בקיבתו שוב לא מעלה דבר.
בפעם השלישית הוא מבחין באם הנשרים - צמל, ובקיבתה אכן נמצאים שרידיו של בנו.
הוא לוקחם בבכי וקוברם בין הדגים במקום ששמו כנכת.
לאחר מכן הוא מקלל את הנשרים, באשר סייעו לטשטש את הרצח ולא חסו על גופת בנו.
הוא אף מאיים עליהם שהאל בעל ישבור את כנפיהם, אם יעופו מעל קבר בנו להפריע לו בשנתו הנצחית.
דנאל אף מקלל את המקומות שבהם נרצח בנו: מקור המים, העץ והעיר, ופונה לנהוג מנהגי אבלות בביתו, שבהן מקוננות מספידות ופוצעות את עצמן.
לאחר שבע שנות אבלות, הנשים המקוננות יוצאות מבית דנאל, ונפתח הפתח לנקמה.
אחותו פועת מתכננת להרוג את הרוצח יטפן, בערמה, בדיוק כפי שהרג את אחיה אקהת.
לאחר שהיא מרצה את האלים בזבח וקטורת ובברכתו של אביה דנאל "לכלות מכלי בני משפחתה", היא מטהרת את עצמה בטבילה בים, מתאפרת באודם, לובשת בגדי גיבור, חוגרת חרב בתערה, ומעליהם לובשת את בגדיה הנשיים.
לאחר יום שלם של הליכה, בערוב השמש פועת מגיע אל אהלי יטפן.
יטפן ששומע כי פועת הגיעה, מבקש מנשות פמלייתו להשקות אותה ביין, ומתרברב באוזניה על הרג אחיה ועל יכולותיו להרוג אלפים מאויביו בזמן שפועת משקה אותו ביין, "וליבה הולם כמו פתן" במזימתה.
הסוף לא נמצא בידינו, אך סביר מאוד שהיא מצליחה במשימתה ומתנקשת בחייו כאשר הוא נרדם בשכרותו.
מוטיב מרכזי בעלילה הוא האדם הצדיק הערירי, שמבקש לו יורש שימשיך את מורשתו, והבטחתו של האל שיזכה לבן, בדומה לסיפור על אברהם אבינו במקרא ().
אך בעוד שלסיפור של אברהם אבינו יש סוף טוב – במלאך שעוצר את עקידת הבן ומראה שאיננה לרצון האל – סיפורו של דנאל נגמר בטרגדיה.
בגלל גחמותיה של ענת, יוהרתו של אקהת וחולשתו של אל, אין לדנאל יורש.
עלילה זאת כמו עלילת כרת עוסקת בטרגדיה האנושית.
עמידתו ועמדתו של האדם מול המוות והכיליון האנושי שבו יבוא, מבלי שמישהו יוכל למנוע אותו.
גם כאן לא ניתן להימלט מכך, שאל שהבטיח לו את הבן, לא עומד לצידו ברגע הקשה ולא עוזר לאקהת בנו לעמוד מול ענת, אפילו לא בעצה טובה או אזהרה, לעומת עזרתו הרבה למלך כרת.
הכרת תודה לאלים, למשל על ידי והבאת חלק מפרי הצייד אליהם, היא דבר מרכזי בתפיסה האוגרית, שכן הצלחת האדם תלויה בברכתם.
ניתן להשוות זאת לאמור בתורה (למשל, ), המצווה לתת לה' מעשר מפרי העץ ומהבקר והצאן.
יתרה מזאת, האדם ואפילו הגיבור ביותר הוא שברירי ובן תמותה, ורק האלים הם נצחיים, ולכן עבודתם במסירות היא המפתח להצלחה, ואילו הפרת הנדרים כלפיהם גורמת לבעיות.
לקח מרכזי של העלילה, הוא הכרת הפער שקיים בין בני אדם לאלים.
ולכן גם לאדם גיבור ויפה תואר כאקהת, שנולד בברכתו של אל, והוא בנו וממשיכו של שופט הצדק בעל מעמד בכיר, אל לו להתגאות ולהתגרות באלים, ובמיוחד לא באלה ענת, אלא עליו לכפוף את ראשו כלפיה, גם אם הוא צודק, שכן כוחה גדול מכוחו.
היא שמאיימת על אביה אל, יכולה לכל אחד.
גם לאחר שברור כי לאלה ענת חלק ברציחתו של אקהת, לא שומעים שום קללות או טרוניות מצד אביו ואחותו של אקהת כלפיה.
היבט נוסף של הכרת הפער בין האדם לאלים, הוא הכרת נצחיות האלים מול בני האדם בני התמותה.
כאשר ענת מבטיחה לאקהת חיי נצח, הוא מבקש ממנה שלא תשלה אותו.
וכאשר היא מפתה את יטפן להשתתף ברצח, היא מבטיחה להחיות את אקהת, אבל לא מצליחה לעשות כן.
השירה מנסה לסנגר על ענת שלא התכוונה לרצוח אותו באמת, והאמינה כי יש ביכולתה להחיותו.
אולי האמינה שכשם שאחיה בעל קם לתחייה, כך גיבור כאקהת יוכל אף הוא לקום לתחייה.
בכל אופן, ישנה בשירה קריאה לבני האדם לא להתפתות לאשליה של חיי נצח, שכן הם שמורים רק לאלים ולא לבני אדם, ולכן האדם צריך להכיר במגבלותיו, ולא לדמות בנפשו כי מישהו יוכל למלט אותו משליטתו של מות ובית החופשית.
יטפן ששיחק לידיה של ענת ובחר ברע וברצח לא מוצדק, נענש בצדק ונהרג מוות משפיל בידי נערה צעירה.
לאחר שענת השתמשה בו לנקמתה, היא נוטשת אותו ולא ממשיכה לגונן עליו.
יש בעלילה קריאה לאדם לבחור בטוב, שאם לא כן, האדם שבחר ברע ייענש בסופו של דבר, והאלים והאלות שהוא בחר להיות כלי משחק בידיהם לא יגוננו עליו.
היום השביעי: ניכר בשני מקומות בשירה זאת, כמו במיתוסים אוגריתיים אחרים, שיש בתרבות האוגריתית יחס מיוחד ליום השביעי שבו חדלים מפעילות אנושית ומגיע פרי התוצאה.
למשל האכלת האלים במקדש שישה ימים וההתגלות האל ביום השביעי, והאכלת אלות הפריון הכושרות שישה ימים ושחרורן ביום השביעי.
בתרבות האוגריתית שבעת הימים הם מערכת שלמה: השבוע מחולק לזוגות, ראשון ושני, שלישי רביעי, חמישי וששי, ולכל יום יש את בן זוגו מלבד ליום השביעי.
נקמת דם: בעלילה מופיעה הצדקה של מעשה נקמת דם שנתפס כמנהג חיובי.
בתגובה לבקשתה של פועת בתו לברכה ואישור, דנאל שופט הצדק מעודד אותה לנקום את דם אחיה: "תחי נפש פועת ...
הִרגי הורג נפש אחיך, כַלי מכלי בני משפחתך".
סיפור הנקמה של פועת, דומה לסיפורה של יעל אשת חבר הקיני.
הסתגרות של אישה עם גיבור החיל.
השקייתו בנוזל: יין או חלב, הרגעתו, ולבסוף הריגתו בעורמה כאשר הוא ישן.
דמות שופט הצדק: דנאל שופט הצדק יושב בשער העיר, תפקידו "לדון דין אלמנות ולשפוט משפט יתום", בדומה לציפיות מהמלך כרת, ובדומה לציפיות שיש בתנ"ך משופטי תקופתם.
אלוהים מתואר במקרא כמי ש"עֹשֶׂה מִשְׁפַּט יָתוֹם וְאַלְמָנָה" והציפייה ממלכי ישראל ושופטיו היא בדומה "...שִׁפְטוּ יָתוֹם רִיבוּ אַלְמָנָה.".
ההבדל העיקרי הוא שבמקרא מתואר אלוהים כמי ששם את הגר במעמד דומה ליתום ולאלמנה, - "וְאֹהֵב גֵּר לָתֶת לוֹ לֶחֶם וְשִׂמְלָה", דבר שלא קיים בשירה האוגריתית.
דנאל והרפאים: דנאל מתואר כאיש הרפא, אבל ההקשר לא ברור דיו.
הרפאים הם דמויות מיתולוגיות שקשורות גם למוות.
במקרא מסופר שהם חזקים וגדולים במיוחד, ושהתגוררו בבשן וגם בעמק רפאים סמוך לירושלים, והיו מזוהים עם המוות והשאול.
דמותו של דנאל מזוהה גם בשני מקומות בספר יחזקאל.
בקינת יחזקאל על צור, באמירה מוזכר דנאל כאדם שנודעה חוכמתו, ועלילתו נודעה גם בישראל; יחזקאל פנה לנגיד צור בסיפור הידוע לו היטב ממסורתו, אך גם משותף למסורות ארץ־ישראל.
ב מוזכרים שלושה צדיקים שאינם יהודים, נח, דנאל ואיוב.
הבטחה של חיי נצח מאלה לגיבור: ענת היפה בין האלות מבטיחה לאקהת הגיבור חיי נצח בתמורה לקשת הפלאים שלו, אך הוא מסרב.
קליפסו האלה היפהפייה מבטיחה לאודיסאוס הגיבור חיי נצח בתמורה לכך שיישאר באי שלה, אך הוא מסרב להצעתה, ומעדיף לחזור אל משפחתו.
ביקור כושר וחסיס: מקביל לכך ביקורם של שלושת המלאכים אצל אברהם באלוני ממרא לקראת הבשורה על לידת יצחק.
גם בספר בראשית כמו גם בעלילה הבעל, שהיה ערירי, דורש מאשתו שתכין אוכל לאורחים האלוהיים, וגם בבראשית התגובה לבשורה על הולדת הבן היא צחוק.
עלילת בצרה התרחשה בעיר בצרה שבעיראק, בתחומי האימפריה העות'מאנית בעשור האחרון של המאה ה-18 והייתה אירוע יוצא דופן בו יהודים ניהלו עלילת דם כנגד נוצרים והאשימו אותם ברצח יהודי מסיבות דתיות.
עד כה לא נמצאו מקורות יהודיים על הפרשה והמידע עליה מבוסס בעיקר על מקורות אירופיים.
עיר הנמל בצרה שוכנת בנקודת מעבר חשובה המקשרת את דרכי המסחר היבשתיות והימיות שבין הודו, האימפריה העות'מאנית ואירופה.
מיקומה האסטרטגי החשוב משך סוחרים רבים ממעצמות אירופאיות שעסקו בסחר בדים הדורים מזהב וכסף, קפה, תבלינים, מתכות יקרות, יהלומים וסוסים ערבים אצילים.
חשיבותה המסחרית הגדולה של העיר הביאה לפתיחת תחנת מסחר ונציגות של חברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1723 וכתוצאה מכך, הפכה בצרה לצומת חשוב המקשר את האימפריה הבריטית עם תת-היבשת ההודית.
ליהודים בבצרה הייתה השפעה רבה על הנהגת העיר מכיוון שראש הקהילה היה הצראף-באשי הממונה על הכנסות העיר מגביית מיסים ומכסים שסכומם השנתי במאה ה-18 נע בין מאתיים אלף למיליון לירות שטרלינג; רוב הכספים נוצלו ברובם בתוך הווילאיה (מחוז) העיראקית של האימפריה העות'מאנית ורק כשמינית מתוכם נשלחו לסולטאן.
חברי הקהילה עסקו בהחלפת כספים ומסחר עם קהילות יהודיות אחרות בבגדאד ובערים נוספות ברחבי האימפריה ונהנו מהשפעה פוליטית על הנהגת הוילאיה וחצר הסולטאן.
בעיר הייתה קהילה נוצרית שנהנתה מחסות בריטית של חברת הודו המזרחית, אשר חבריה עסקו במסחר וקיימו יחסי תחרות מתוחים עם בני הקהילה היהודית על עמדות ההשפעה הפוליטיות ברמה המקומית וברמה האימפריאלית הבינלאומית לנוכח קשרי המסחר של הנוצרים עם פרס, בריטניה ותת-היבשת ההודית.
בתאריך ה-20 במרץ 1791, מעט לפני חג הפסחא הנוצרי ובעת חג הפורים, יצא מביתו יהודי בשם שלום, אך לא חזר לביתו.
משפחתו המודאגת פתחה בחיפושים והודיעה לשלטונות על העדרו.
יומיים לאחר מכן, דיווח איש מוסלמי על מציאת גופה המונחת בתוך סל בבית חרושת לשריפת לבנים; הגופה זוהתה כגופת שלום היהודי ונמצאו בה סימני כוויות מברזל לוהט או מנר שעווה לבן.
ב-23 במרץ התכנסו בארמון המושל (המותסלם), סמואל מאניסטי - הנציג הקונסולארי הבריטי, שטען בשם הקהילה הנוצרית וחוואג'ה עבדאללה בן יוסף ראש הקהילה היהודית והצראף-באשי של בצרה, שהאשים את הקהילה הנוצרית בביצוע הרצח כחלק מההכנות לחג הפסחא, וסירב לקבל את טענות הנגד של מאניסטי.
בערב אותו היום התקבצו כ-500 יהודים במרכז העיר להפגנה אלימה כנגד הנוצרים, שבה הם גידפו את דתם ודרשו נקמה קולקטיבית.
הפגנות דומות נערכו גם למחרת ובימים הבאים.
פניותיו של מאניסטי לוואלי ואיומיו לסגור את תחנת המסחר של חברת הודו המזרחית בבצרה והטענות הסותרות ששלחו לוואלי יהודי בצרה הובילו לשליחת נציג מיוחד מטעמו לבצרה כדי לסיים את הפרשה.
גם לאחר הגעתו של הנציג ב-8 במאי נמשכו העימותים בין ראשי היהודים למאניסטי, וזה החל לדרוש להעניש את מנהיגי היהודים על ההסתה נגד הנוצרים ולהטיל עונשים קולקטיביים על הקהילה כולה.
ב-23 במאי כינס שליח הוואלי את הדיוואן (ערכאה משפטית) של בצרה שזיכה את רישה, בעיקר על סמך הטיעון שעדות אחת אינה מספיקה להרשעת נאשם ברצח.
גם לאחר ההכרעה בסוגיית הרצח עצמה המשיכו מנהיגי היהודים ומאניסטי לגייס תומכים לעניינם.
מאניסטי הוסיף ודרש להטיל עונשים על היהודים ומנהיגיהם, ואילו היהודים מצידם לא קיבלו את ההכרעה ודרשו למצות את הדין על האשמים.
מסעות ההשתדלות של הצדדים הגיעו עד לרשויות הבריטיות והעות'מאניות ושבו והתמקדו בשכנועו של הוואלי להתערב בפרשה.
הוואלי סירב לפגוע ביהודים ובמנהיגיהם ולבסוף הציע מעין פשרה לפיה מנהיגי היהודים יתנצלו על פעולותיהם ויורחקו מבצרה, כאשר למעשה שיקפה החלטה זו את קידומם של שניים ממנהיגי היהודים לעמדות השפעה בבגדאד.
מאניסטי סירב לקבל את הסכם הפשרה בטענה כי הענישה סמלית בלבד, ובמהלך אוקטובר 1792 שב וניסה לשנות את ההחלטה, אך בלא הצלחה.
כישלון מאמציו, והפגיעה במעמדם של בני החסות של בריטניה בבצרה בעקבות פירמן שהגיע מאיסטנבול במהלך ההתדיינות, אותו התעקש הוואלי ליישם באופן מיידי, הביא אותו לממש את איומיו, לסגור את תחנת המסחר בבצרה, ולהעביר את הפעילות המסחרית של חברת הודו המזרחית הבריטית לכווית השכנה, מעבר לתחום שלטונו של מושל דמשק.
למרות שעזיבת מאניסטי חשפה את כוחה של הקהילה היהודית וחוואג'ה עבדאללה מנהיגה, לא יכלו מושלי המחוז העות'מאני להשלים עם הנזקים הכלכליים הקשים שנגרמו כתוצאה מהעברת פעילות המסחר לכווית ובשנת 1795 קראו למאניסטי לחזור לבצרה והסגירו לידיו את מנהיגי היהודים בעיר, אך אין כל מידע לגבי גורלם.
החשוד העיקרי ברצח שוחרר מחמת הספק וזהות הרוצח האמיתי לא נתגלתה.
מסכת ההאשמות ההדדיות שיקפה נאמנה יחסי תחרות מרים בין שתי קבוצות דתיות שהוגדרו על ידי האימפריה העות'מאנית באופן רשמי כד'ימי – בנות חסות שחבריהן יכולים לעסוק במסחר, הלוואות והחלפת כספים בלבד, ושמשרות בצבא ובצמרת ההיררכיה הפוליטית היו סגורות בפניהן.
השתלשלות האירועים שיקפה את עליית כוחם והשפעתם של היהודים בבצרה במהלך המאה ה-18 ועד העשור האחרון של המאה ה-18, אך לבסוף גם את ירידת כוחם ואת עליית השפעתה של בריטניה באזור.
עלילות סאות'לנד הוא סרט מדע בדיוני אשר נכתב ובוים על ידי ריצ'רד קלי.
פסקול הסרט הופק על ידי מובי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2006 ויצא באופן רשמי לאקרנים ב-16 בנובמבר 2007.
בעקבות מתקפה גרעינית כנגד ארצות הברית אשר מתרחשת בשנת 2005 בטקסס, נפתחת מלחמת עולם שלישית בה מעורבות ארצות הברית, איראן, עיראק, סוריה, אפגניסטן וקוריאה הצפונית.
שלוש שנים לאחר המתקפה הגרעינית הממשלה בארצות הברית השתלטה כמעט על כל חלק במהלך חייהם של התושבים וחופש המידע והפרט נמצאים בסכנה.
מנגד קמה תנועה נאו-מרקסיסטית מחתרתית אשר מתכננת להפיל את הממשל הפדרלי באמצעות מהפכה אלימה.
על מנת למצוא מענה למחסור החמור בדלק אשר נוצר בעקבות המלחמה, חברה גרמנית פיתחה גנרטור מיוחד אשר מסוגל להפיק אנרגיה חלופית בשם "קארמה נוזלית" באמצעות זרמי האוקיינוס.
אף על פי כן, טכנולוגיה זו מאיטה באופן בלתי צפוי את קצב סיבוב כדור הארץ וגורמת להיווצרותם של חורים שחורים במרקם המרחב והזמן ומשפיעה על התנהגותם של בני האדם.
עלילת הסרט אשר מתרחשת בלוס אנג'לס מתמקדת במספר תתי עלילות אשר מתמקדות בעיקר בשלוש דמויות עיקריות: בסאנטרוס (דוויין ג'ונסון), מתאגרף לשעבר ושחקן קולנוע מפורסם אשר נתקף באמנזיה.
בקריסטה (שרה מישל גלר), כוכבת פורנו לשעבר אשר עובדת על יצירת תוכנית מציאות חדשה.
וברולנד טברנר (שון ויליאם סקוט) - קצין במשטרת לוס אנג'לס אשר מנסה לתפוס כפיל שלו אשר פעיל במחתרת הנאו-מרקסיסטית.
דוויין ג'ונסון בתפקיד המתאגרף סאנטרוס/ג'ריקו קיין
שרה מישל גלר בתפקיד קריסטה נאו
שון ויליאם סקוט בתפקיד רולנד/רונלד טברנר
מנדי מור בתפקיד מיידלין פרוסט סאנטרוס
ג'סטין טימברלייק בתפקיד פיילוט אבילן
נורה דאן בתפקיד סינדי פינזיקי
ג'ון להרוקט בתפקיד וון סמולהאוס
ג'ון לוביץ בתפקיד בארט בוקמן
מירנדה ריצ'רדסון בתפקיד נהנה מיי פרוסט
וולאס שון בתפקיד הברון פון ווסטפאלן
קווין סמית' בתפקיד סיימון טיאורי
ווד האריס בתפקיד דיון אלמנט
לו טיילור פוצ'י בתפקיד מרטין קיפובר
עלילת הדם בטרנטו הייתה עלילת דם שאירעה בשנת 1475 בעיר טְרֶנְטוֹ (Trento) שבצפון איטליה, על רקע רציחתו של ילד נוצרי בן שנתיים בשם סימונינו (סימון).
ב-23 במרץ 1475 נעלם סימון מבית הוריו.
ב-26 במרץ 1475, ערב יום שישי הטוב, התגלתה גופתו של סימון בסמוך לביתו (ולפי גרסאות אחרות, במרתפו או בבארו) של יהודי תושב העיר, מלווה בריבית בשם שמואל.
באותה עת הייתה טרנטו בישופות ובראשה יוהנס הינדרבך (Johannes Hinderbach), תחת השפעת האימפריה הרומית הקדושה, בשליטת פרידריך השלישי.
פרוטוקול מלא של משפטם תועד בלטינית ונחתם על ידי נוטריון.
עותקים מן הפרוטוקול תורגמו לשפות שונות והופצו ברחבי אירופה.
הבישוף הינדרבך פנה לאפיפיור סיקסטוס הרביעי בבקשה להעלאתו של סימון לדרגת קדוש בכנסייה.
הינדרבך הציב מצבת שיש לזכרו של הילד בכנסייה בעיר טרנטו, אשר הפכה למוקד עלייה לרגל במשך מאות שנים.
הינדרבך אף עודד אנשי ספרות מקומיים לכתוב שירה, סיפורים וחיבורים אחרים לכבודו של סימון ונגד היהודים והבאים עימם במגע.
כתבים אלה היו בין הראשונים שנדפסו בעיר טרנטו.
כמאה שנים לאחר המקרה הועלה סימון לדרגת קדוש על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר וזכרו צוין, ב-24 במרץ מדי שנה, עד לביטול קדושתו.
במאה ה-20 חזרו מספר חוקרי נצרות וקבעו כי קיימים סימני שאלה יסודיים באשר לקדושתו של סימון ולנסיבות מותו, ובשנת 1965 הכריז האפיפיור פאולוס השישי על הסרת התואר קדוש מסימון.
בשנת 2007 פרסם החוקר הישראלי פרופ' אריאל טואף את ספרו "פסח של דם", בו טוען שלא ניתן לפסול את האפשרות שההאשמות נגד כמה מהיהודים היו מבוססות.
לאחר פרסום הספר יצא טואף לאיטליה, שם הוציא לאור בתחילת 2008 מהדורה מחודשת של הספר ובה חזר בו מטענותיו וקבע שאין יסוד לטענה שיהודים הרגו נוצרים לצורך שימוש בדמם.
עלילות פֶרְדִינַנְד פְּדָהצוּר בקיצור הוא ספר ילדים עברי שכתב אפרים סידון ואייר יוסי אבולעפיה.
הספר יצא לאור בשנת 1976 בהוצאת כתר, בסדרה "כתר לי" שבעריכת אסתר סופר.
הוא מיועד לילדים בגיל הגן ובראשית קריאה, ומלמד, בצורה משעשעת, על מגבלות הכוח של השלטון.
הספר עוסק ב"מלך זקן, נבון וחכם" שנקרא בקיצור פֶרְדִינַנְד פְּדָהצוּר.
המלך היה אהוב על עמו, אך במסיבת מלכים אמר בן מלך ידוע:
פרדיננד פדהצור רצה להוכיח שבן המלך טועה, ולכן הוציא צו שעל כל תושבי המדינה להפסיק ללכת על שתיים ובמקום זאת ללכת על רגל אחת.
בנוסף, על כל הפקידים "מקל של כביסה באוזן לתלות".
משלחת של זקנים פנתה אל המלך בבקשה שיתיר ללכת על שתיים, אך הוא לא נענה לבקשה, והוסיף עוד צו: איסור על הגייתן של האותיות א', ד', י', מ', ו'.
שוב עלתה משלחת זקנים אל המלך, בבקשה לבטל צו זה, וציינו שבעם מתחילה מחאה.
המלך סירב, וצעק אל העם ברמקול:
בעודו מאיים, עלה כל העם אל הארמון, תפס את המלך ודחפוֹ לארגז, ושלח אותו הרחק ככל האפשר.
והעם חי בשלווה ובשקט, בלי מלך נחמד לאהוב, אך גם בלי חשש משגעונות של מלך טיפש.
בספר עשרים עמודים, והוא עשיר באיורים: כמחצית מעמודי הספר (בדרך כלל העמודים השמאליים) מכילים איורים בלבד.
וגם בעמודי הטקסט משולבים איורים.
מחצית מהאיורים צבעוניים, ומחציתם בשחור-לבן.
במהדורה המחודשת שיצאה בשנת 2015, כל איורי הספר בצבע.
הסיפור מלמד על מגבלות הכוח של השלטון: גם מלך אהוב אינו יכול להתמיד בהטלת גזרות על עמו, משום שגישה זו תביא להדחתו.
מנחם רגב העיר על כך:
מעמדו של המלך רם ונישא, אך גישה ביקורתית כלפיו, כאשר מעשיו ראויים לביקורת, מופיעה ביצירות אחדות לילדים.
מנחם רגב מונה ומנתח יצירות אחדות כאלה: "הנסיך הקטן", "בגדי המלך החדשים", שירה של קדיה מולודובסקי "כף אורז" וספרו של דוקטור סוס "המלך צב-צב".
הסיפור עובד למחזה בבימויו של ישראל גוריון שהוצג בתיאטרון "מדיטק" בחולון.
מחזה נוסף המבוסס על הספר, יצא בשנת 1977 בבימוי נחום שליט, ובכיכובם של אברהם סלקטר, אבי יקיר, תמי אשל ודורית פן.
נעשו עיבודים טלוויזיוניים לסיפור בתוכניות הטלוויזיה "שלוש ארבע חמש וחצי" ו"בעקבות הסיפורים הקסומים" .
בחולון הוקם גן סיפור "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" ובו שלושה פסלים: המלך פרדיננד, אזרח מדדה על רגל אחת ופקיד עם מקל כביסה תקוע באזנו.
עלילות נעורים הוא אסופה של 20 סיפורים אוטוביוגרפיים מתוך מאות שנכתבו על ידי נערות ונערים יהודים במהלך שלוש תחרויות על "האוטוביוגרפיה הטובה ביותר של צעיר יהודי", שקיים ייִוואָ (מבוטא: "ייִווֹ"; ראשי תיבות: ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט; יידיש: "המכון המדעי היהודי" או "המכון המדעי היידי"; באנגלית: YIVO) בווילנה בשנים 1932, 1934 ו-1939.
הסיפורים הנבחרים נאספו על ידי פרופ' אברהם נוברשטרן מהחוג ליידיש באוניברסיטה העברית ומנהל בית שלום עליכם ועידו בסוק, שכתב מבואות, אחרית דבר והערות השוליים לכל אוטוביוגרפיה.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים הכריז ייווא, המכון המדעי היהודי בווילנה, על תחרות "האוטוביוגרפיה המעולה של צעיר יהודי".
במודעה על התחרות (שהתפרסמה בעברית, ביידיש בפולנית, והתקיימה שלוש פעמים: ב-1932, ב-1934 וב-1939) נכתב: "חיי הנפש של הדור הצעיר בימינו שונים מחיי הנפש של הדור העבר ושונה גם מקומו בחברה.
אולם השינויים שחלו מה הם - על שאלה זו אי אפשר לענות באופן מספיק טרם יתברר המצב כהווייתו.
ובשביל להכיר את המצב צריך לשאול את פי הנוער גופו".
חוקרי המכון ובראשם הד"ר מקס ויינרייך רצו לתעד את חיי היהודים בתקופה בה נכתבו החיבורים, מתוך נקודת מבט סוציולוגית ופסיכולוגית.
לכותבי החיבורים ניתנו שאלות מנחות: 'אתה ומשפחתך', 'מורים ומה שהם העניקו לך', 'איך הגעת למקצוע שלך או איך אתה מתכוון להגיע אליו', 'תנועת הנוער', 'ספרים שהשפיעו עליך' וכיוצא בכך.
בהנחיות לכותבים נאמר כי הכתיבה צריכה ישרה, עניינית, מפורטת, בלי לחשוש מקטנות.
הכותבים התבקשו לשלוח את כתב היד בשם בדוי ולצרף במעטפה נפרדת את שמם וכתובתם האמיתיים.
יותר מ-600 חיבורים נשלחו לשלוש התחרויות.
רוב הכותבים נספו בשואה, אבל 302 מהחיבורים שרדו מאחר שהנאצים מצאו בהם עניין למחקרים בתורת הגזע.
המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט, שנוסד בהשראת האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג, אסף חומר כדי לאפשר מחקר על יהודים, כשיהודים כבר לא יהיו.
עסקני התרבות ואנשי הרוח היהודים שהעסיקה החוליה המיוחדת של אותו מכון דאגו לבחור במסמכים ייחודיים ולשמר אותם.
אחרי המלחמה, בשנת 1947 חזרו לייווא, שהעתיק את משכנו לאחר מלחמת העולם השנייה לניו יורק.
בראיון שניתן לעיתון "הארץ" לרגל פרסום הספר אמר בסוק: "חיפשתי סיפור מרתק, רמה ספרותית, ייחוד אישיותי, גיוון חברתי, תרבותי ומגדרי.
העברית הייתה שפת מעטים ורק עשר אוטוביוגרפיות בסך הכל נכתבו בעברית, אבל החלטתי לתת להן עדיפות ובחרתי בשלוש.
הרי יש משהו מעורר הערצה בבחורה בת 17, בעיירה נידחת במחוז וילנה, שכותבת 70 עמודי מחברת בעברית מצוינת, או בבחור ישיבה בעל השקפה ציונית, שכותב עברית מאוד מוזרה, שמזכירה את לשון ספרות ההשכלה).
רציתי גם להדגים בעיות מתודולוגיות, של נראטיב, של אותנטיות או אמינות.
הנוח ביותר הוא להסתמך על 'חומרים קשיחים', כמו פרוטוקולים של ועדות, או עיתונות, כי אלה מקורות שיש להם לגיטימציה ואיש לא מערער עליהם.
זיכרונות של צעירים הם חומרים רכים, החשופים לערעור, אבל הבנתי שזה חומר מיוחד, שמאפשר סוג חדש של תובנות".
בראיון נוסף מספר העורך השני נוברשטרן, שהוריו היגרו מפולין לארגנטינה לפני המלחמה: "החומר הזה הוא מפגש מאוחר עם עולמם של ההורים שלנו התמונה שעולה מסיפורי החיים החושפניים האלה מנפצת את האידיאליזציה שיש לנו על חיי המשפחה היהודית.
יש אלימות, אבא שנוטש, לפעמים הולך עם נשים אחרות, אחים קטנים שגוססים ואין כסף לרופא ולתרופות, אמא שמתה בלדתה.
אלה היו משפחות גדולות, בתנאי מצוקה.
הילדים בדור ההוא לא באו מתוך רצון, והם ידעו זאת.
קנה המידה היה - אם הם ישמשו ככוח עבודה.
וכל עוד לא היו כוח עבודה, הם היו למעמסה.
הלידה הייתה מלווה תמיד בפחדים, ובגלל תמותת היולדות היו הרבה אמהות חורגות, והמתחים המשפחתיים הועצמו.
בעדויות האלה קשה למצוא אהבה בין הורים לילדיהם, וכמובן לא בין הורים לבין עצמם".
אברהם רוטפרב עלם יהודי בן ה-18 כותב בפולנית לתחרות של 1939
האלמונית האנזי בת ה-17, ילידת ליטא, כתבה בעברית חיבור בשם "דיוקן שכולו עיניים" ובו היא מתארת את הבית ההרוס שבו גדלה ואת תחושת הנחיתות הגופנית הנובעת ממום בעין וממחלת עור.
רוזה שפייזר, שכתבה תחת השם הבדוי "אסתר", בת למשפחה חסידית, הלומדת בבית הספר בית יעקב שבעיירת מגוריה, מספרת:
ליפמן בוסק שכתב תחת שם העט "אליעזר אחימאיר", בן 18, כותב:
עלילת אנטיוכוס הייתה עלילה אנטישמית שהופצה בזמן המרד הגדול (66–70 לספירה) באנטיוכיה (כיום אנטקיה) בירת סוריה, על ידי אנטיוכוס, שהיה בנו של ראש הקהילה היהודית והמיר את דתו.
על פי העלילה שהפיץ אנטיוכוס, יהודי אנטיוכיה זממו לשרוף את העיר.
בעקבות העלילה נערכו פרעות ביהודי אנטיוכיה ורבים מהם נהרגו.
כרבים מהאישים והאירועים בתקופת המרד הגדול, כל הידוע על אנטיוכוס ועלילת הדם שלו לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו.
המקור היחיד בו הם נזכרים, הוא הספר "מלחמת היהודים".
העיר אנטיוכיה נוסדה על ידי סלאוקוס הראשון ניקטור (ב-300 לפנה"ס לערך), אחד ממפקדי צבאו של אלכסנדר הגדול ומייסד הממלכה הסלאוקית בסוריה, ושימשה כבירת מלכי סוריה מן השושלת הסלאוקית החל בימי אנטיוכוס השלישי (200 לפנה"ס לערך).
היהודים היוו חלק נכבד מאוכלוסיית אנטיוכיה מתחילת יישובה, ובמאה ה-1 לספירה תחת השלטון הרומי, הייתה אנטיוכיה העיר השלישית בגודלה באימפריה.
יוסף בן מתתיהו מעיד על גודלה היחסי של הקהילה היהודית: .
יהודי העיר קבלו את זכות האזרחות כבר מההתחלה, על ידי סלאוקוס הראשון.
אזרחות העיר הקנתה זכויות שוות לאלו של האוכלוסייה היוונית (מוקדונים והלנים), שנשמרו עד זמנו של יוסף בן מתתיהו בחוקת העיר.
לטענתו, כל מלכי סוריה לאחר אנטיוכוס הרביעי (אפּיפאנס) – מטיל גזירות השמד, נתנו ליהודים "לשבת בעיר לבטח" וזה מה שהביא למספרם הגדול.
בתחילת המרד הגדול, זמן קצר לאחר הגעתו של אספסיאנוס לסוריה (66–67 לספירה), "בהגיע שמועת המלחמה אל אנטיוכיה...התלקחה המשטמה ליהודים בלב כל יושבי העיר".
אז החליט אנטיוכוס, "אחד מראשי נכבדי-היהודים" מתוקף היותו בנו של ראש קהילת יהודי אנטיוכיה, ללכת אל אזרחי העיר שהתאספו בתיאטרון ולהסית אותם נגד יהודי העיר ובראשם אביו.
אנטיוכוס "קרא עליהם שטנה" והאשים אותם במזימה לשרוף את כל העיר.
הוא לא הסתפק בכך והצביע על אנשים ספציפיים, יהודים אורחים בעיר, וטען שהם שותפים למזימה.
ההמון הנזעם, כתוצאה מעדותו של היהודי המכובד, מיהר לנקום והעלה אותם על המוקד - האורחים היהודים נשרפו בתיאטרון.
מיד אחר כך מיהר ההמון המשולהב אל שכונת היהודים כדי להציל את העיר מהמזימה היהודית ולבצע נקמה.
אלא שאנטיוכוס היהודי, לא רק שלא ניסה לעצור את הפרעות, הוא אף עשה כל מאמץ להנהיג אותן:
המרת הדת ההפגנתית של בנו של ראש הקהילה היהודית עשתה את שלה והפורעים "ניסו לעשות כדבר אנטיוכוס".
אלא שרק יהודים מעטים הסכימו לעבור על דתם, כדי שלא יואשמו במזימת השריפה.
אנטיוכוס המומר לא הסתפק בפרעות, אלא ניצל את עלילת הדם שלו כדי להמשיך ולהתעמר באחיו.
הוא לקח אנשי-צבא מהנציב הרומאי ובעזרתם הרבה להציק לאזרחים היהודים על ידי אילוצם להמשיך במלאכתם ביום השבת כמו ביתר ימי השבוע.
אנטיוכוס הכביד את הלחץ על הקהילה היהודית והמהומות מיהרו להתפשט גם לשאר ערי סוריה, בד בבד עם החמרת המלחמה בארץ יהודה.
לאחר סיום כיבוש ירושלים (70 לספירה), בזמן שטיטוס ערך בערי החוף את חגיגות ניצחונו על היהודים, נדמה היה שהסיוט של יהודי אנטיוכיה מתגשם והעלילה בדבר שריפת העיר קורמת עור וגידים.
אש פרצה במרכז העיר ושרפה את השוק הרבוע, הבסיליקות, הארכיון ובניין השלטון בעיר.
רק לאחר מאמצים רבים, דעכה האש שעמדה לשרוף את כל אנטיוכיה.
אנטיוכוס לא החמיץ את ההזדמנות להוכיח את אמיתות העלילה מלאת השנאה העצמית שרקם, ובכך להביא לסיבוב נוסף במתקפה על בני עמו - "שארית היהודים" מהפרעות הקודמות באנטיוכיה:
ההתנפלות הופסקה על ידי הציר הרומאי, נַיוּס קוֹלגה, שהחל לחקור את אשמת היהודים, כאשר במשך כל הזמן שארכה החקירה, הייתה הקהילה היהודית שרויה במתח עצום ופחד בל-יתואר מתוצאותיה.
כשנודעו תוצאות החקירה, הייתה זו הקלה עצומה ליהודי אנטיוכיה.
קולגה גילה, כי אף אחד מהיהודים שאנטיוכוס האשים לא לקח חלק בהצתה וכי האשמים היו נושאי-חובות כספיים, שניסו להיפטר מחובותיהם על ידי שריפת המוסדות בהם החובות רשומים.
השלכות ההסתה של אנטיוכוס נתנו את אותותיהן גם לאחר מציאת האשמים.
לאחר דיכוי המרד הגדול, עבר טיטוס בכל ערי סוריה וערך חזיונות שעשועים, אליהם "שלח את השבויים היהודים לשמח את הרבים במראה מותם".
כשהגיע לאנטיוכיה, התקבל בשמחה גדולה, כאשר "בין המון הברכות נשמעו כל העת דברי-בקשה לגרש את היהודים מתוך העיר".
טיטוס בחר לא להגיב על כך ו"פחד גדול נפל על היהודים" בשל חוסר הוודאות לגבי כוונותיו.
כאשר חזר טיטוס לאנטיוכיה לאחר נסיעה קצרה, נערכה לכבודו קבלת-פנים גדולה בתיאטרון.
תושבי העיר ניצלו את ההזדמנות החגיגית ו"הוסיפו להציק לו בדבריהם ולדרוש ממנו בלי-הרף, כי יגרש את היהודים מן העיר".
תשובתו של טיטוס (אליבא דיוספוס) גילתה אמפתיה מפתיעה ליהודים: .
תושבי אנטיוכיה זנחו את בקשת גרוש היהודים, אבל פנו שוב אל טיטוס, הפעם בבקשה שיהרוס את לוחות-הנחושת העתיקים, עליהם היו חקוקות זכויות היהודים.
טיטוס סירב גם לכך והשאיר את זכויותיהם כשהיו.
עלילות ספיידרוויק - מדריך שימושי הוא ספר פנטזיה משנת 2003 שנכתב על ידי טוני דיטרליצי והולי בלק ואויר על ידי טוני דיטרליצי.
הוא הספר הראשון בסדרת עלילות ספיידרוויק.
הספר ראה אור בארצות הברית בהוצאת סיימון אנד שוסטר ב-2003 ובישראל בהוצאת מטר בשנת 2004, והפך במהירות לרב מכר בישראל.
בשנת 2008 יצא סרט המבוסס על ספר זה ועל ספרי ההמשך שלו.
יחד עם הסרט יצא משחק וידאו המבוסס גם הוא על הסדרה.
ג'ארד, סיימון, מאלורי ואמם עוברים לאחוזה שקיבלו מלוסינדה (דודתם של אמם) שם הם מגלים עולם שלם של יצורים קסומים ושונים בשבילם, ועומדים בפני דילמה קשה.
הכל התחיל כאשר ג'ארד מוצא את המדריך השימושי ומתחיל לקרוא בו, בעקבות כך נעצוץ העוזרן מתחיל להציק לו.
לאחר כמה זמן הוא משכנע את סיימון לחקור איתו והם מוצאים פתק בעליית הגג.
במהלך הסיפור הם פוגשים עוזרן (בראוני) בשם נעצוץ שעוזר להם במהלך הסיפור.
בפתק של ארתור ספיידרוויק שמצאו ג'ארד וסיימון נכתב:
עלילות ספיידרוויק - משקף האבן הוא הספר השני בסדרת ספרי הפנטזיה לילדים "עלילות ספיידרוויק" מאת טוני דיטרליצי והולי בלק, באיוריו של דיטרליצי.
הספר יצא לאור בארצות הברית בשנת 2003 יחד עם הספר הראשון בסדרה, "עלילות ספיידרוויק - מדריך שימושי" על ידי הוצאת Simon & Schuster.
בשנת 2004 הספר יצא לאור בישראל בהוצאת מטר בתרגומו של אורי בלסם.
בשנת 2008 יצא סרט המבוסס על ספר זה ושאר הסדרה, ויחד עמו גם משחק וידאו המבוסס על הספר.
סיימון נחטף על ידי הגובלינים הבלתי נראים.
ג'ארד וסיימון מוצאים אבן המעניקה "ראות" (היכולת לראות את היצורים הקסומים המסתתרים מבני האדם) ובעזרתה תוקפים את גובלינים.
הם עוברים נחל שורץ טרולים ונאלצים להילחם עם גובלינים לא פעם אחת במהלך העלילה.
עלילות ספיידרוויק - סודה של לוסינדה הוא ספר מדע בדיוני לילדים ונוער שנכתב על ידי טוני דיטרליצי והולי בלק ואויר על ידי טוני דיטרליצי.
הספר ראה אור בארצות הברית בשנת 2003 והוא השלישי במספר בסדרת הספרים עלילות ספיידרוויק.
בשנת 2008 יצא סרט המבוסס על הסדרה, וכן יצא גם משחק וידאו המבוסס עליה.
הספר ראה אור בהוצאת Simon & Schuster בארצות הברית ובהוצאת מטר בישראל.
ג'ארד, סיימון ומאלורי יוצאים לבקר את לוסינדה דודת אימם בבית החולים, שם הם מגלים עוד על עולם השדונים והפיות.
היא מספרת להם את הסיפור שבו גילתה את עולם הפיות והשדונים ואיך ראתה את חטיפת אביה (ארתור ספיידרוויק).
עלילת הדם בווילנה, שנודעה גם בשם משפט בּלוֹנדֶס או פרשת בלונדס , הייתה פרשה אנטישמית מפורסמת באימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20 (1900–1902) שבה הואשם דוד בלונדס, ספר יהודי מווילנה, בעלילת דם שלפיה ניסה לשחוט את העוזרת שלו, כפרייה פולנייה קתולית, כדי להשתמש בדמה למטרות פולחן.
בלונדס, שיוצג בידי פרקליט הצמרת היהודי ישראל גרוזנברג ושני עורכי דין רוסים בכירים, נמצא אשם והורשע באישום חלקי בדצמבר 1900 – וחודשיים לאחר מכן זוכה כליל בערעור.
ב-1 במרץ 1900, זמן מה לפני חג הפסח של שנת ה'תר"ס, יצאה משרתת פולנייה בשם גרוּדזינסקה (Grudzińska) מביתו של הספר והחובש היהודי דוד בלונדס בשעה 02:00 לאחר חצות הליל, לעבר בית סמוך שבו עבד דודנה.
זמן קצר לאחר מכן הגיעה לבית שבו עבד בן-הדוד כשהיא פצועה בצווארה וסיפרה שבלונדס ויהודי נוסף עטוף בטלית ניסו לשחוט אותה.
בן-הדוד ארגן כמה מחבריו ויחד התפרצו לביתו של בלונדס והכו נמרצות אותו ואת אשתו.
אשתו חמקה מהבית ויצאה להזעיק עזרה, בינתיים התקהל המון, המשטרה הופיעה ועצרה את בלונדס.
המשרתת נשלחה לבית חולים, פצעיה אובחנו כקלים והיא שוחררה כעבור זמן קצר.
לפי גרסתה במשטרה, אמרה גרודזינסקי שאינה יודעת בוודאות לשם מה ניסו היהודים לשחוט אותה אך הבינה מידידים שמדובר בצורך של היהודים בדם נוצרי לפולחן דתי.
תחילה נשמע כל העניין מופרך, אולם מינוי חוקר מיוחד של בית המשפט המחוזי לבדיקת המקרה, העניק בעיני ההמון גושפנקה לכך שמדובר במקרה רציני.
נכבדים פולנים ניצלו את האווירה ובאו לבקר את גרודזינסקי בבית החולים, מה שחימם את האווירה יותר ויותר.
ב-2 במרץ אירעה התנפלות של כ-200 נוצרים על הרחוב שבו הייתה המספרה, המשטרה שהוזעקה טלפונית הופיעה ופיזרה את המתקהלים.
למרות זאת, עודדה התקשורת האנטישמית את אווירת עלילת הדם שנוספה למתח בין יהודים לפולנים, וכמרים מקומיים המליצו לשומעי לקחם להימנע מלעבוד בבתי היהודים בתקופת ערב הפסח מחשש לשלומם.
מאחר שהיה ברור לכל כי יהדות וילנה ושמא יהדות ליטא והאימפריה הרוסית כולה עומדות למשפט, נשכרו שירותיהם של שני פרקליטים רוסים בכירים מהבירה סנקט פטרבורג, ו"ד ספָּסוביץ' ומירוֹנוֹב, ועמם פרקליט הצמרת היהודי ישראל גרוזנברג, כדי להגן על בלונדס.
הפרקליט הפולני הווילנאי הבכיר טדאוש וְרוּבּלֶבסקי (Wróblewski; בליטאית: Tadas Vrublevskis; ) ייצג את המשרתת וטען כי מדובר בניסיון לרצח ממניע דתי.
הדיונים נערכו בפני חבר מושבעים ובדלתיים סגורות, ובתומם קבע בית הדין שבלונדס ואדם נוסף שלא נודעה זהותו גרמו פצעים קלים במתכוון ובתכנון מוקדם, אך בלי כוונה לרצח.
גזר הדין שהוטל עליו בשל כך היה שנת מאסר וארבעה חודשים ובנוסף הוטלו עליו הוצאות המשפט.
למרות גזר הדין הקל יחסית ודעת חלק מעסקני הקהילה בווילנה שערעור יכול לסכן את ההישג בערכאה הראשונה, תבע גרוזנברג להגיש ערעור.
המשפט התארך זמן רב, ורק בראשית פברואר 1902 זוכה בלונדס, בשל עדות מומחה שקבע כי החתך בצווארה של המשרתת נעשה בידי עצמה.
העיתון "המגיד" הגדיר את האירוע בשעת מעשה כפורים חדש.
עלילת הדם ברודוס אירעה בשנת 1840 באי רודוס שביוון (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית), אז האשימה הקהילה היוונית האורתודוקסית את היהודים באי ברצח למטרת פולחן של ילד נוצרי שנעלם בפברואר אותה שנה.
בתחילה זכתה העלילה לתמיכת הקונסולים של כמה מדינות אירופיות, כולל בריטניה, צרפת, אוסטריה, שוודיה ויוון, אם כי מאוחר יותר כמה מהן תמכו בקהילה היהודית.
אף המושל העות'מאני של רודוס שבר את המסורת הארוכה של ממשלות העות'מאנים (אשר הכחישו בעקביות את הבסיס העובדתי של האשמות עלילות הדם) ותמך בהאשמת הרצח.
הממשלה עצרה מספר נכבדים יהודים, חלקם עונו והתוודו, והטילה סגר על כל הרובע היהודי למשך 12 יום.
בעקבות המצב פנתה הקהילה היהודית ברודוס בבקשת עזרה מהקהילה היהודית בקונסטנטינופול, שהעבירה את הערעור לממשלות אירופה בהן בריטניה ואוסטריה שם זכו הקהילות היהודיות להגנת השלטון.
הם שלחו מכתבים רשמיים לשגרירים בקונסטנטינופול שגינו בצורה חד משמעית את עלילת הדם, ועד מהרה החל להיווצר קונצנזוס סביב חפותה של הקהילה.
מושל רודוס שלח את המקרה לממשלה המרכזית, שיזמה חקירה רשמית בפרשה.
ביולי 1840 קבעה החקירה את חפותה של הקהילה היהודית.
לבסוף, בנובמבר של אותה שנה, הוציא הסולטאן העות'מאני צו (פירמן) המגנה את עלילת הדם כשקרית.
במזרח התיכון, הנרטיב של עלילת הדם היה מושרש עמוק בתודעת הקהילות הנוצריות המקומיות.
האשמות על עלילות הדם היו שכיחות באימפריה הביזנטית ולאחר שהעות'מאנים כבשו את האדמות הביזנטיות, היו הקהילות היווניות בדרך כלל המקור להאשמות אלו נגד יהודים, לעיתים קרובות בתקופות של מתחים חברתיים וכלכליים.
עלילת הדם הראשונה תחת השלטון העות'מאני התרחשה בתקופת שלטונו של מהמט השני.
מאז, האשמות ברצח פולחני היו נדירות והשלטונות העות'מאניים גינו אותם בדרך כלל.
במאה ה-16 פרסם הסולטאן סולימאן המפואר צו (פירמן), בו גינה רשמית את עלילות הדם נגד היהודים.
עם עליית ההשפעה הנוצרית באימפריה העות'מאנית הורע מצבם של היהודים בהקשר זה.
הצהרת הטנזימאט שהוציא הסולטן אבדילמג'יט הראשון בשנת 1839, הובילה לעידן של התחדשות ולרפורמות ליברליות באימפריה.
תקופה זו שיפרה עוד יותר את מעמדם של הנוצרים ושחקה את כוחן של הרשויות להגן על היהודים.
באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1840, בד בבד עם פרשת העלילה ברודוס, מקרה מפורסם נוסף של עלילת דם, המכונה עלילת דמשק, התפתח בדמשק, בתקופה שהעיר הייתה בשליטת קצרת מועד של מוחמד עלי ממצרים.
בחקירה אכזרית שנוהלה על ידי מושל סוריה ולובתה על ידי הקונסול הצרפתי בגיבוי מלא מפריז מצאו את מותם מספר חשודים.
הנותרים בחיים עברו עינויים קשים וחלקם הודו בהשתתפות ברצח והצביעו על שאר ה"רוצחים".
העלילה הופסקה הודות להתערבותם של אישי ציבור יהודיים ומדינאים מן המערב, אך עדויותיהם של העצורים פורסמו ושימשו את המעלילים ברודוס בתור הוכחה ניצחת לאשמת הקהילה.
ב-17 בפברואר 1840 יצא נער ממשפחה יוונית אורתודוקסית ברודוס לטייל ולא שב.
למחרת דיווחה אמו על היעלמותו לשלטונות העות'מאניים.
מושל האי, יוסוף פאשה, הורה על ביצוע חיפושים נרחבים, אך מאמצי ימים אחדים העלו חרס.
הקונסולים האירופים לחצו על המושל לפתור את המקרה: משפחתו של הנער הייתה נוצרייה, אך ללא הגנה זרה.
בשלב זה כבר לא היה ספק עבור האוכלוסייה הנוצרית-יוונית ברודוס כי הילד נרצח על ידי היהודים למטרות פולחן.
עד ראייה דיווח כי "עבור האוכלוסייה היה ברור שהילד המדובר נפל קרבן לידי היהודים והאי כולו נסער מקצה לקצה בשל כך".
הוודאות של הנוצרים המקומיים באשר לאשמים במעשה הרשימה את השלטונות העות'מאניים, והם החלו לחפש ברובע היהודי, אך גם חיפוש זה לא העלה דבר.
כעבור כמה ימים דיווחו שתי נשים יווניות שראו את הנער הולך לעבר העיר רודוס, מלווה בארבעה יהודים.
הנשים טענו כי אחד היהודים הוא אליקים סטמבולי, שנעצר בעקבות כך, נחקר, והולקה חמש מאות מכות על כף רגלו.
ב-23 בפברואר הוא נחקר שוב ועונה בנוכחותם של נכבדים רבים, כולל המושל, הקאדי, הארכיבישוף היווני וקונסולים אירופאים.
יהודי רודוס דיווחו כי סטמבולי "נקשר בשלשלאות כאשר חוטי תיל אדומים חלפו דרך אפו, עצמות רותחות הונחו על ראשו ואבן כבדה מאוד הונחה על חזהו".
תחת עינויים אלו הודה סטמבולי באשמת הרצח והפליל יהודים אחרים, ופתח בכך את הדלת למעצרים נוספים.
כחצי תריסר יהודים הואשמו בפשע ועונו.
בתמיכת הכמורה היוונית והקונסולים האירופיים, חסם המושל יוסוף פאשה את הרובע היהודי ערב חג הפורים ועצר את רב העיר מיכאל יעקב ישראל (בנו של הרב חיים יהודה ישראל, שישב אף הוא על כיסא זה).
לתושבים לא ניתנה אפשרות לקבלת דברי מזון או מים מתוקים.
על אף הסגר, השלטונות המוסלמים ככלל, לא היו נלהבים להמשיך את האשמת הרצח נגד היהודים והקאדי המקומי אף הזדהה בגלוי עם היהודים.
גם הפקיד המוסלמי הממונה על הסגר נתפס בהברחת לחם לתושבים הכלואים, ורק על פי התעקשותו של הקונסול הבריטי, הוטלה עליו דחייה והוא שוחרר משירותו.
רק לאחר שהמצור נמשך במשך 12 יום נאלץ המושל להסירו בשל הוראתו של פקיד אוצר בכיר שביקר באי בסיור.
בשלב זה חשבו היהודים שהפרשה הסתיימה ו"נתנו תודה לאלוקים על גאולתם".
במהלך המצור הצליחו היהודים לסכל ניסיון חתרני להבריח גופה לתוך הרובע היהודי ובכך להביא להפללתה.
המפנה בעקבות פרשת עלילת הדם בדמשק
ההקלה שנראתה באופק התפוצצה בתחילת מארס בשל פרשת עלילת הדם בדמשק.
הדיווחים בתקשורת העולמית על פרשת העלילה בדמשק ועל כך שיהודי דמשק הודו כי רצחו את האב תומאס חיזקו את אמונת הקהילה הנוצרית באמיתות הרצח.
הקונסול הבריטי דיווח כי "היוונים צעקו בקול רם שהצדק לא נעשה להם וכי הרב וראשי הקהילה היו צריכים להיות כלואים...
כדי לשמור על שקט האוכלוסייה הוחלט שיש לעצור אותם".
ואכן, שמונה יהודים נעצרו, ובהם הרב הראשי ודוד מזרחי מראשי הקהילה, שעונו על ידי תלייתם מווים בתקרה בנוכחות הקונסולים האירופים.
למרות העינויים שניהם לא הודו והם שוחררו לאחר כמה ימים.
ששת היהודים הנותרים נשארו בכלא עד לתחילת אפריל.
במהלך העינויים נכחו גם כמה מן הקונסולים האירופים כמו א.
מאסה משוודיה וג'י ג'י וילקינסון מבריטניה ומילאו תפקיד מפתח בחקירה.
במהלך חקירתו של הרב הראשי שאל וילקינסון, בהתייחסו להחלטתו המוקדמת של הקאדי לדחות את המקרה: "מה ניתן ללמוד על כושר השיפוט של המולא המוסלמי מן המקרה בדמשק אשר מוכיח לנו כי לפי התלמוד יש צורך בדם ילדים נוצרים לשם הכנת המצות בפסח?"
בימים הראשונים של המצור הצליח מישהו מבפנים להבריח מכתב מהרובע היהודי להנהגה היהודית בקונסטנטינופול.
רק ב-27 במרץ העבירו מנהיגי הקהילה היהודית בבירה העות'מאנית את המכתב למשפחת רוטשילד, יחד עם קריאה דומה לעזרה מיהודי דמשק.
במסמכים אלה, צירפו המנהיגים היהודים את חוות דעתם, שבה הטילו ספק ביכולתם להשפיע על הסולטאן.
התערבותם של הרוטשילדים נשאה פרי במהרה.
ראש בית משפחת רוטשילד בווינה, סלומון מאיר רוטשילד, מילא תפקיד מפתח בגיוס מימון עבור האימפריה האוסטרית, והיה לו קשר הדוק עם הקנצלר האוסטרי קלמנס ונצל פון מטרניך.
ב-10 באפריל שיגר הקנצלר הוראה בדבר שתי הפרשיות, דמשק ורודוס אל ברתולומאוס פון שטירמר , שגריר בקונסטנטינופול, ואל אנטון פון לורין, קונסול באלכסנדריה.
בדבריו כתב מטרניך כי "ההאשמה שנוצרים נרצחים לשם איזה חג פסח הצמא לדם היא מטבעה אבסורד".
אף באנגליה נדרשה הקהילה היהודית להגיב על הקריאות לעזרה מרודוס ודמשק.
מועצת הנציגים של יהודי בריטניה התכנסה ב-21 באפריל כדי לדון בדבר עלילות הדם.
הם החליטו לבקש מהממשלות הבריטיות, האוסטריות והצרפתיות להתערב בעניין אצל הממשלה העות'מאנית ולהפסיק את הרדיפות.
ההחלטה לגנות את העלילות הרצחניות פורסמה כפרסומת בתשלום ב-35 כתבי עת בריטיים והופיעה פעמיים בעיתונים החשובים ביותר.
בשלב זה נוצר קונצנזוס בתוך הקהילה הדיפלומטית האירופית בקונסטנטינופול כי יש לעצור את רדיפת היהודים הנאשמים.
כתוצאה מכך, הדרך הייתה פתוחה בפני לורד פונסונבי, שהיה הדיפלומט החזק ביותר בקונסטנטינופול, להתערב ללא עוררין למען יהודי רודוס.
בתגובה לבקשתו של המושל יוסף פחה, שלחה הממשלה העות'מאנית את הוראותיה לרודוס, אשר הגיעו בסוף אפריל.
נקבע כי הממשלה תקים ועדת חקירה רשמית אשר בפניה יציגו נציגי הקהילות היהודיות והיווניות את ראיותיהם.
באמצע מאי שלחה הממשלה הוראה לשחרר לבינתיים את ששת האסירים היהודים הנותרים.
ב-21 במאי הם נקראו להעיד בפני הוועדה (ה"שורה") ושוחררו תחת ערבויות זקני הקהילה היהודית.
הנוצרים הגיבו לפעולות אלו של השלטון המרכזי בזעם מחודש כלפי היהודים, כך שבסוף חודש מאי הייתה הרגשת אלימות באוויר.
היהודים תיארו מקרים רבים שבהם הותקפו או הוכו על ידי היוונים, אך כאשר התלוננו על כך בפני המושל, הוא ציווה להלקותם.
הקאדי התנער ממעשיו של המושל, אך הלה הצהיר כי פעל לפי דרישת הקונסולים.
נוסף על כך הורה המושל על מעצרם של חמישה יהודים נוספים.
המשלחות היוונית והיהודית מרודוס, שכל אחת מהן מנתה חמישה אנשים, הגיעה לקונסטנטינופול בירת האימפריה ב-10 במאי, שם הצטרפו אליהם הקאדי, הקונסול הצרפתי וסגן הקונסול האוסטרי.
ב-26 במאי ערך בית המשפט הזמני לחקירה את הפגישה הפתוחה הראשונה בראשותו של ריפאט ביי.
הקאדי טען ש"הפרשה כולה היא תולדה של שנאה ויזמו אותה הקונסולים האנגלים והאוסטרים בלבד".
הקונסולים התעקשו על אשמת היהודים, והציגו עדות כתובה של עמיתיהם שנשארו ברודוס.
המקרה התגלגל במשך חודשיים נוספים, כששגריר בריטניה התעקש להדגיש את נושא העינויים שעברו העצורים תחת פקודתו של מושל רודוס.
לבסוף, ב-21 ביולי הוכרז פסק-הדין.
בחלקו הראשון, בו נידון התיק בין "האוכלוסייה היוונית של רודוס - התובע, לבין האוכלוסייה היהודית - הנאשמת", התוצאה הייתה זיכוי מוחלט.
בחלקו השני פוטר יוסוף פאשה מתפקידו כמושל רודוס משום "שהפעיל נהלים אסורים נגד היהודים שאינם מוסמכים בשום אופן על פי החוק".
בתגובה להחלטה שיבח השגריר הבריטי את החקירה אשר במהלכה "נבחנה פרשת רודוס בהגינות" וקרא להכרעת הדין "הוכחה מובהקת לצדק ולהומניות בה פועל השער העליון".
עלילת הדם בבלואה (ידועה בשם גזירת בלוייש) התרחשה בעיר בלואה (Blois; נהגתה באותה תקופה: בלוייש, בכתיב עברי) שבצרפת בשנת 1171 (ד'תתקל"א).
כתוצאה מעלילת הדם הועלו על המוקד למעלה משלושים יהודי העיר.
הייחוד בעלילה זו, הוא בכך שהופצה על אף שלא נמצאה גופה כלל, וללא שנטען שילד כלשהו נעדר.
זו גם הייתה עלילת הדם הראשונה שבוצעה בשיתוף פעולה עם השלטונות הרשמיים במדינה.
לאחר העלילה, קבע רבנו תם את תענית כ' בסיוון לזכר ההרוגים.
האירוע החל ב-20 במאי 1171 (ט"ו בסיוון ד'תתקל"א), כאשר יצחק בן אלעזר, מיהודי העיר השקה את סוסו בנהר לואר, ובמקביל השקה משרת גוי אחד את סוסו של אדונו.
היהודי נשא ככל הנראה חבילה של עור מעובד לבן בחיקו, וכאשר חתיכת עור נשמטה מחיקו, ראה אותה המשרת הנכרי.
המשרת חזר אל אדונו, וסיפר כי ראה את היהודי משליך אל הנהר גופת ילד שהרגו היהודים.
יחסם של בני האצולה של בלואה, לרבות אדונו של אותו משרת, ליהודי העיר, היו מתוחים ממילא.
זאת בעיקר בשל שנאתם לפולצלינה (מכונה בכרוניקות היהודיות "מרת פולצלינא"), אלמנה עשירה מיהודי העיר, שהייתה בעלת חוב של רבים מתושבי בלואה ובעלת קשרים בביתו של רוזן בלואה תיאובלד (או תיבו, בכרוניקות מופיע בשם "טיבלט"), שהיה גם מפקד צבא צרפת, ראש בית המשפט הצרפתי, וחתנו של המלך לואי השביעי.
בפרט רצתה במותה של פולצלינה הרוזנת אָלִיקְס, בתו של לואי השביעי ואשתו של רוזן בלואה תיאובלד.
אף שהדבר אינו נזכר במפורש, יש חוקרים שהסבירו את שנאתה המיוחדת של אליקס לפולצלינה במערכת יחסים רומנטית כלשהי שהייתה בין פולצלינה לבעלה של אליקס, הרוזן תיאובלד, ויש שאף כתבו שהיא הייתה פילגשו.
אחרים דוחים פרשנות זו ומסבירים שאליקס הייתה חייבת כסף לפולצלינה, בדומה לשאר האצילים.
בשל הרצון להיפטר מפולצלינה, ועמה מהחובות הכספיים, ניצל האדון את סיפורו של משרתו כדי ליצור את עלילת הדם.
הוא סיפר לתיאובלד את דברי משרתו, ובתגובה תיאובלד, שקרבתו לפולצלינה כנראה נתקררה, הורה לאסור את כל יהודי העיר, אף שלא נמצאה כל גופה ולא היה ידוע על ילד חסר.
בתחילה, דרש תיאובלד כופר נפש כספי וביטול כל החובות שחייבים ליהודים, אולם לאחר מכן בא כומר ששכנע אותו שאין לקחת כופר לנפש אדם.
הכומר הציע לתיאובלד לבדוק את אמינותו של המשרת-העד במשפט האל – הוא הוכנס לגיגית מלאה מים, וכיוון שצף בהן, הוחלט שהוא דובר אמת, והיהודים נידונו להעלאה על המוקד.
בתחילה לא נכללה פולצלינה בין הכלואים, והיא אף ניסתה להשתמש בקשריה עם הרוזן על מנת לבטל את גזר הדין, אך מנעו ממנה להיפגש עמו, ולבסוף הוכנסה אף היא לבית הכלא ונכללה גם היא בעונש המוות.
במהלך השריפה, נשרפו החבלים של שלושה מהנשרפים, והם השתחררו.
הם טענו שזה מהווה ראיה לחפותם, ועל כן הם זכאים להשתחרר, אולם תיאובלד לא קיבל טענה זו, והם הוחזרו למוקד.
כאשר הם הוחזרו למוקד, הם תפסו גוי אחד וניסו לגרור אותו עמם אל האש.
בתגובה, אנשיו של תיאובלד הרגו אותם, והשליכו את גופותיהם לאש.
בסך הכל נהרגו 31 יהודים.
רבי אפרים מבונא, שהיה הראשון שהעלה על הכתב את סיפור המעשה, כותב ב"ספר זכירה" שלו, שקהילת בלואה, אנשים נשים וטף, עלתה על המוקד כאשר שירת עלינו לשבח בפיה, והוא מתאר את המנגינה שאותה שרו, "כי תחילה היה הקול נמוך ולבסוף הרימו קולם בקול גדול ויענו יחד 'עלינו לשבח' ותבער האש".
אחדים מיהודי בלואה, שלא הועלו על המוקד, נכלאו, והקטנים שבהם אולצו להתנצר.
יהודי שאר הקהילות בתחום אחריותו של אותו המושל נאלצו לשלם כופר נפש גבוה.
מלבד הייחודיות בעלילה זו בכך שהיא בוצעה ללא מציאת גופה או הכרזה על נעדר, היא גם הייתה העלילה הראשונה בצרפת בה השלטונות שתפו פעולה עם המעליל.
עד עתה, שלטונות צרפת לא ביצעו כל ענישה כלפי היהודים, והעלילה בבלואה הייתה עלילת הדם הראשונה בה הועלו יהודים על המוקד.
בשל כך גרמה העלילה לזעזוע עמוק בקרב יהודי צרפת, והשינוי בעמדת השלטון שכלל סכנה לכל יהודי האזור גרם לחרדה בקרב יהדות צפון צרפת.
בכך יש כדי להסביר את המספר הרב של קינות וסליחות שנכתבו לזכר המאורע וכן את קביעת התענית.
מלבד התענית לדורות (ראה להלן), קהילות אחדות גזרו על עצמן גזרות אבלות ותעניות לתקופה שאחר המאורע.
כך למשל, קבעה קהילת טרואה (טרוייש; עירו של רבנו תם) שלא ללבוש בגדי משי למשך שלוש שנים, וכן להתענות כל ימי שני וחמישי עד סוף השנה.
רבנו תם, מגדולי חכמי ישראל באותה תקופה, קבע לזכרה צום בכ' בסיוון מדי שנה, ואמר על הצום: "גדול יהיה צום זה מצום גדליהו בן אחיקם".
לזכר המאורע נכתבו מספר סליחות וקינות לתשעה באב, ביניהן קינה הבנויה לפי הסדר של מגילת איכה "למי אוי למי אבוי" של רבי אפרים מבונא, והסליחה "אמוני שלומי ישראל" של אחיו רבי הלל מבונא המתארות את האירועים בהרחבה.
סליחתו של רבי הלל אף זכתה להיכנס, למנהג כמה קהילות, לתפילת מוסף של יום הכיפורים.
עלילת הדם בסראטוב הייתה עלילת דם (האשמת יהודים ברצח פולחני של ילדים נוצרים) שראשיתה ב-1853 בעיר סראטוב שבאימפריה הרוסית ואשר גררה בירור מקיף בשאלה האם היהודים מצווים על רצח פולחני כזה.
על אף שהבירור העלה חרס, נדונו שלושה מחברי הקהילה היהודית בסראטוב למאסר ממושך ועבודת פרך.
עלילת הדם הסעירה את רוסיה במשך כעשור.
סראטוב הייתה עיירה מחוץ לתחום המושב בו הותרה התיישבות יהודית.
אולם, הצאר ניקולאי הראשון התיר בצו התיישבות במקום של יהודים שהשתחררו לאחר שירות בצבא ("קנטוניסטים").
האוכלוסייה המקומית לא הכירה כמעט יהודים ואת המידע אודותיהם השיגה מדרשות כמרים וכתבים מימי הביניים.
בדצמבר 1852 ובינואר 1853 נעלמו שני ילדים נוצרים כבני עשר, ממעמד הפועלים.
גופות הילדים אותרו כשלושה חודשים מאוחר יותר, על גדות הוולגה, כאשר ניכרו בהן סימני אלימות וסימני השחתה סביב איבר המין, המדמים כביכול ברית מילה.
עד מהרה פשטה השמועה, שלובתה על ידי אנשי הכמורה המקומיים, שאת הרצח ביצעו יהודים והתובע המקומי הצהיר שהיהודים אשמים בביצוע רצח למטרות פולחן.
נמצאו גם עדים שהצהירו על כך שראו את המעשה, איש הצבא בוגדאנוב והפקיד קריגר, שאף ידעו להצביע על המוהל המקומי, שליפרמן, כמי שביצע אותו.
שלושה יהודים הושמו במעצר (שליפרמן, סוחר העורות יעקב יושקביצ'ר ובנו) ונחקרו ארוכות על ידי חוקר מיוחד, דורנובו, שנשלח מסנקט פטרבורג הבירה על מנת לחקור את מנהגי היהודים ולמצוא ראיות מרשיעות למנהגם לרצוח ילדים נוצרים.
על אף חקירות ארוכות וקשות סירבו היהודים להודות הן ברצח עצמו והן במנהג הפולחני כביכול בו הואשמו.
לשם החקירה הוחרמו ספרי קודש ונעצרו חברים נוספים בקהילה, כאשר אחת "הראיות המרשיעות" הייתה איור מתוך הגדה של פסח בו נראה פרעה רוחץ בדם ילדים יהודים.
האירוע גרם לכך שגם באזורים אחרים, תחילה בקרבת מקום ולאחר מכן רחוק יותר, החלו רדיפות ומשפטים של יהודים בשל האשמות דומות עקב ילדים שנמצאו מתים ויהודים רבים נשלחו לכלא ללא צורך בחקירות נוספות.
ביולי 1854 החליט הצאר ניקולאי למנות ועדה ממלכתית לחקירת "העיקרים החשאיים של הקנאות היהודית" כיוון שלדבריו, "אפשר שנמצאים בין היהודים חדלי-אישים כאלה, שיש להם צורך בדמי-נוצרים למנהגיהם, כמו שישנן, לדאבוננו, גם בינינו הנוצרים כּתּות נוראות ומופלאות בּדומה להם".
לאחר שמונו מספר ועדות ברמות שונות, הוקמה ב-1855 ועדה מקצועית ליד המחלקה לעדות לא-נוצריות של משרד הפנים, שתפקידה היה להכריע את העניין מתוך קריאה בספרי הקודש שהוחרמו.
לוועדה זו גויסו הבראיסטים נוצרים ויהודים מומרים ובהם דניאל חבולסון, יהודי מומר שהיה גם פילולוג מומחה בשפות שמיות, גם בקיא בארון הספרים היהודי וגם, על אף שהיה מומר, אהד את העולם היהודי ממנו הגיע.