tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לקח אותו איתו ללייפציג, שם זכתה לביצוע פומבי ראשון בניצוח פליקס מנדלסון ותזמורת הגוונדהאוז של לייפציג, ב-21 במרץ 1839. ב"כתב העת החדש למוזיקה" Neue Zeitschrift für Musik חגג שומאן את האירוע במאמר נלהב שבו הילל, בהתבטאות שנועדה להיזכר, את הסימפוניה על "אורכה השמיימי".
שומאן, עם שמיעת הביצוע הראשון של הסימפוניה, קבע, כי זו לדעתו היצירה האינסטרומנטלית הגדולה ביותר מאז מות בטהובן.
חילוקי דעות מסוימים קיימים עדיין בנוגע לקביעת מספרה של הסימפוניה הזו.
בהתאם לצורת הסימפוניה התקנית, יש ארבעה פרקים:
אנדנטה - אלגרו מה נון טרופו
הסימפוניה הגדולה בדו מז'ור של שוברט, הנחשבת במקרים רבים ליצירתו הטובה ביותר, היא גם אחת מיצירותיו החדשניות ביותר.
ביצירה יש עדיין פיתוח תמאטי בסגנון בטהובן, אבל שוברט שם דגש רב פי כמה על מלודיה, כפי שאפשר היה לצפות ממלחין, שחיבר כשש-מאות לידר.
למעשה, הסגנון החדש הזה הניע את שומאן לטפח את השאיפות הסימפוניות שלו עצמו.
אף כי בטהובן השתמש בטרומבונים בסימפוניות שלו (החמישית, השישית והתשיעית משתמשות כולן בטרומבונים), שוברט היה הראשון למזג באופן מלא את הטרומבון בסימפוניה.
בטהובן השתמש תמיד בטרומבונים כאפקט, ומשום כך בצמצום רב, או, במקרה של הסימפוניה התשיעית, גם כדי להכפיל את תפקידי האלט, הטנור והבס של המקהלה, כפי שהיה מקובל במוזיקת קודש ובאופרות באותה תקופה.
לעומת זאת, הן בסימפוניה הבלתי-גמורה והן בתשיעית של שוברט, הטרומבונים הופכים לחלק בלתי-נפרד מהתזמורת ומנגנים לכל אורך היצירה, ואף מקבלים תפקידים מלודיים חשובים.
הסימפוניה השנייה בדו מינור של גוסטב מאהלר, המכונה "התחייה", נכתבה בין 1888 ל־1894 ובוצעה לראשונה ב־1895. מלבד הסימפוניה השמינית, הייתה זו היצירה הפופולרית והמצליחה ביותר של מאהלר בתקופת חייו.
אורך היצירה בין 80 ל־90 דקות.
הסימפוניה השנייה כתובה בסגנונו האופייני, הקל לזיהוי, של מאהלר, הן במבנה והן בתזמור.
יש בה פאתוס והומור, לגלוג וייאוש, נעימת מחול קלילה וכמיהה לירית, השלמה ותקווה לחיי נצח.
הרכב התזמורת גדול מן הרגיל וכולל כלי נשיפה וכלי הקשה מעבר למקובל, נוסף לנבלים ועוגב, ומאהלר אף מרחיב את תחום התזמורת ומשגר קבוצות נגנים אל מאחורי הקלעים.
כמה גורמים מייחדים את סימפוניית התחייה מסימפוניות אחרות של התקופה הרומנטית: מספר פרקיה, חמישה, בשונה מארבעה המקובלים, הרכב התזמורת, הגדול מן הרגיל, ושילוב תפקידים ווקאליים (לקול אנושי) לאלט סולו בפרק הרביעי ולסופרן ואלט סולו עם מקהלה בפרק החמישי, על פי דוגמת הסימפוניה הכוראלית של בטהובן.
זוהי הסימפוניה הראשונה של מאהלר שכוללת בתוכה גם קולות שירה, והיא פותחת סדרה של עוד שתי סימפוניות (הסימפוניה השלישית והסימפוניה הרביעית) שכתובות גם הן לקולות שירה בנוסף לתזמורת.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים דורגה הסימפוניה במקום החמישי ברשימת 10 הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
הסימפוניה החלה את חייה כ־Todtenfeier (טקס הלוויה), פואמה סימפונית בפרק אחד, שמאהלר סיים בשנת 1888. את השם לקח מן הפואמה האפית של הסופר הפולני אדם מיצקביץ', בתרגום לגרמנית של חבר נעורים, זיגפריד ליפינר.
כאשר ניגן את הפרק היחיד בפסנתר לפני המנצח הנס פון בילוב, שנודע בתמיכתו במלחיני מוזיקה חדשנית, כמו ריכרד שטראוס, הייתה תגובתו של פון בילוב שלילית במופגן.
הוא חזר בהמשך אל הפרק האחד והוסיף לו עוד שלושה, כך שבסוף 1893 היו ארבעת פרקי הסימפוניה, כפי שהם מוכרים כיום, כתובים וגמורים.
אז הניח מאהלר את הסימפוניה מידו בתחושה שהיא זקוקה לדבר מה נוסף כדי להשלימה, אך לא הייתה לו השראה שתאמר לו מהו הדבר שחסר.
במחשבה על סיום מרשים כדוגמת הפרק הכוראלי של הסימפוניה התשיעית של בטהובן, החל מאהלר לחפש טקסט מתאים בספרות העולם, מן התנ"ך ואילך.
בפברואר 1894 נפטר הנס פון בילו ומאהלר הלך להלווייתו.
הוא שמע שם את Die Auferstehung (התחייה) של פרידריך גוטליב קלופשטוק (Friedrich Gottlieb Klopstock), בלוויית מוזיקה, והדבר נתן לו השראה להשלמת הסימפוניה שלו בפרק מקהלה מאסיבי, שהטקסט שלו יתבסס על הפואמה של קלופשטוק.
התרשמותו הייתה מיידית ומוחלטת, כפי שהסביר שלוש שנים לאחר השלמת הסימפוניה למבקר ארתור זיידל (Arthur Seidl).
את הסקיצות הראשונות רשם מיד בשובו מן ההלוויה, ועבודת היצירה בפועל נעשתה בקיץ הבא, תוך שלושה שבועות.
מאהלר העצים את רעיונותיו של קלופשטוק ואף שינה את המסר שלהם בדברים שהוסיף.
מאהלר הכין תוכנית לסיפור המעשה של היצירה והרצה אותה לפני כמה ידידים.
היצירה פורסמה לראשונה ב־1897 בהוצאת "פרידריך הופמייסטר", לייפציג.
הזכויות הועברו כעבור זמן קצר ליוזף ויינברגר וב־1898 ל"אברל ושות'".
בשנת 1910 עברו הזכויות להוצאת "יוניברסל", שהוציאה מהדורה שנייה באותה שנה.
בשנת 1939 עברו הזכויות אל הוצאת "בוזי והוקס" וממנה, ב־1942, ל"הוקס ובנו".
מהדורה שלישית ב־1952 ומהדורה רביעית, ביקורתית, בשנת 1970 יצאו שתיהן בהוצאת יוניברסל.
הוצאות חוזרות של מהדורות קודמות יצאו ב"הוצאת דובר" וב"בוזי והוקס".
קרן קפלן הוציאה מהדורת פקסימיליה עם תוספות ב־1986. בשנת 2005 יצאה מהדורה ביקורתית חדשה בשיתוף פעולה בין הוצאת יוניברסל לקרן קפלן.
הביצוע הראשון לפי מהדורה זו היה ב־18 בנובמבר 2005, בניצוח גילברט קפלן.
על אף הכותרת "התחייה", אין לסימפוניה היבט דתי.
היא מהווה המשך לסיפור האישי שהוצג בסימפוניה הראשונה.
ההיבט האישי אינו גורע מן האוניברסלי, האופייני לראייתו של מאהלר את השאיפה והאידיאליזם האנושי, כפי שהיא באה לביטוי ברבות מיצירותיו, בעיקר אלה שנכתבו בתקופת קרן הפלאים של הנער.
שירי העם שהופיעו ב"קרן הפלאים" משמשים שוב בסימפוניות השנייה והרביעית.
בשנת 1891 התוודע מאהלר אל הפסנתרן והמנצח הנס פון בילוב וניגן לפניו בפסנתר את הפרק הראשון של הסימפוניה.
פון בילוב ישב בשעת הנגינה בידיו על אוזניו, אך לא אמר דבר.
עם תום הנגינה פסק, "אם מה ששמעתי הרגע עודנו מוזיקה, הרי שאינני מבין עוד דבר במוזיקה!"
מאהלר היה המום ומדוכא, ובמכתב אל ריכרד שטראוס, ידיד ועמית, כתב, כי הוא שוקל לוותר על ההלחנה.
הוא לא עשה זאת, וביולי 1892 השלים את פרק האנדנטה שהחל לחבר בבודפשט ארבע שנים קודם לכן, וצירף לו סקרצו.
אלה, יחד עם הפרק הראשון בדמותו החדשה, היוו את שלושת פרקיה הראשונים של הסימפוניה.
הסקרצו מבוסס על שיר מתוך "קרן הפלאים", "דרשת אנטוניוס הקדוש לדגים".
על קיר חדרו תלה מאהלר הדפס על הקדוש הנושא דרשה בפני עדת בעלי הסנפיר שלו.
הוא תיאר הן את השיר והן את הסקרצו כ"מכילים הומור מסוים, חמוץ־מתוק".
באותו חודש חיבר מאהלר את "אור קדומים" (Urlicht) ל"קרן הפלאים", ולאחר זמן כלל אותו כפרק הרביעי בסימפוניה השנייה.
הטקסט למקהלה בפרק החמישי, המסיים, שעליו החליט מאהלר על אף החשש שיראו בו חיקוי לבטהובן, נלקח משירו של פרידריך גוטליב קלופשטוק, שמאהלר שמע דווקא בהלווייתו של הנס פון בילוב, מי שביקורתו הקטלנית כמעט והביאה את הקץ על הסימפוניה כולה.
תוך שלושה חודשים השלים מאהלר את הפינאלה.
הוא לקח משירו של קלופשטוק מה שהתאים לו וכתב בעצמו את היתר.
לדברי חברו, המלחין הבוהמי יוזף בוהוסלב פורסטר, החליט רק בשלב זה להוסיף את "אור קדומים" כפרק מעבר בין שלושת הפרקים הראשונים, האינסטרומנטליים, לפרק המקהלה החותם את הסימפוניה.
הניגוד הבולט בין גודלו ועוצמתו של הפרק הראשון לבין הקלילות של האנדנטה, הביא את מאהלר לרעיון להחליף בין האנדנטה לבין הסקרצו.
אחר שקל לשנות את המבנה הפנימי של האנדנטה, ולבסוף יישב את הבעיה בהכנסת הפסקה "בת חמש דקות לפחות" בין הפרק הראשון לשני.
עם זאת, הוראה זו לא הייתה מקובלת עליו לגמרי, וכאשר המנצח יוליוס בוטס בחר לשים את ההפסקה בין הפרק הרביעי, "אור קדומים", לבין החמישי, בניגוד לאמור בפרטיטורה, שיבח אותו מאהלר על החלטתו.
עם זאת, הוא הרגיש שבכל זאת יש מקום להפסקה בין הפרק הראשון לשני, אחרת יהיה האנדנטה כאינטרמצו, חריג באופיו בין שאר הפרקים הקשורים ביניהם בנושא ובאווירה.
בנובמבר 2016 נמכרה הפרטיטורה של הסימפוניה השנייה בכתב ידו של מאהלר, אשר הייתה עד אז בבעלות גילברט קפלן במכירה פומבית בסכום עתק.
הסימפוניה כתובה לתזמורת, מקהלה מעורבת, שני סולנים, עוגב והרכב מאחורי הקלעים, הכולל כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה.
4 חלילים (כל הארבעה עוברים לפיקולו בשעת הצורך)
4 אבובים (אבוב 3 ו־4 עוברים לקרנות אנגליות לפי הצורך) (אבוב 4 מנגן רק בפרק 5)
3 קלרינטים ב־סי במול (הקלרינט ה־3 עוברת לקלרינט בס)
2 קלרינטים ב־מי במול (קלרינט 2 ב־מי במול עוברת לקלרינט 4)
4 בסונים (בסון 3 עובר לקונטרה־בסון בפרקים 1–4, בסון 4 בפרק 5) (בסון 4 מנגן רק בפרק 5)
10 קרנות ב־פה, קרנות 7–10 נמצאות מאחורי הקלעים ובתזמורת.
10 חצוצרות ב־פה, חצוצרות 7–10 בפה ובדו נמצאות מאחורי הקלעים.
טימפני (3 נגנים) (טימפניסט 3 מנגן מאחורי הקלעים ובתזמורת.
תוף סנר (פרק 5 בלבד)
2 תופי בס (תוף בס שני נמצא מאחורי הקלעים.
2 זוגות מצילתיים (זוג שני, המנוגן על ידי הנגן של תוף הבס הנמצא מאחורי הקלעים, נמצא מאחורי הקלעים.
2 משולשים (משולש שני מנוגן מאחורי הקלעים.
שלושה פעמונים עמוקים, בלתי מכווננים
שוט , להצלפה על דופן התוף הגדול (פרק 3 בלבד)
כלי מקלדת (פרק 5 בלבד)
סופרן סולו (בפרק החמישי בלבד)
אלט סולו (בפרקים הרביעי והחמישי בלבד)
"ההרכב הגדול ביותר האפשרי של כלי קשת"
קונטרבסים (עם תוספת דו נמוך)
ליצירה בצורתה הסופית חמישה פרקים:
הפרק הראשון, בסולם דו מינור, מזכיר במידה רבה מארש אבל, אם כי הוא עובר כמה הלכי רוח שונים.
הוא נושא אופי אלים וזועם.
צורת הפרק הזה עודנה שנויה במחלוקת.
אין ספק שהוא כתוב בצורת סונאטה מורחבת, וארגון החלק האחרון, המתחיל ברפריזה מיד לאחר סימן המקום 20 בפרטיטורה, נראה בבירור.
קבוצת הנושא הראשון כוללת את הנושא הפותח את הפרק בקונטרבס ואת הקינה לכלי נשיפה מעץ המופיעה מיד אחריו, וקבוצת הנושא השני מוצגת בסולם מי מז'ור הרחוק בכינורות בסימן 3. מכאן ואילך קשה לקבוע, אם יש שם תצוגה שנייה, קטע פיתוח גדול (או שניים), או שילוב כלשהו שלהם.
מקרא אפשרי הוא של שתי תצוגות, שהשנייה בהן מתחילה בסימן 4 וקטע פיתוח ארוך המתחיל אחרי סימן 9. הפיתוח מציג מספר רעיונות, שיופיעו בשלב מאוחר יותר בסימפוניה, ביניהם נושא המבוסס על מוטיב דיאס אירה בקנטוס פלאנוס.
מאהלר משתמש במסגרת טונאלית השונה מזו המקובלת בדרך כלל בצורת הסונאטה הקלאסית השמרנית.
הנושא המשני, המוצג לראשונה במי מז'ור, פותח את הצהרתו השנייה בדו מז'ור, סולם שאיננו צפוי להופיע בו עד לרפריזה.
דווקא ההצהרה ברפריזה, למרבה האירוניה, היא במי מז'ור המקורי.
היעד הסופי של הסימפוניה, מי במול מז'ור, נרמז חטופות אחרי סימן 17, בנושא בחצוצרות שיחזור בפינאלה.
לאחר פרק זה, דורש מאהלר הפסקה בת חמש דקות לפני הפרק השני.
כיום כמעט אין מקיימים הפסקה זו; אך במקרים רבים באים המנצחים לקראת מאהלר למשך כשתיים־שלוש דקות, בשעה שהמקהלה, האמורה להופיע בהמשך הסימפוניה, נכנסת ותופסת את מקומה על הבמה.
הפרק השני הוא לנדלר (מעין ואלס בסגנון אוסטרי־עממי) מעודן בלה במול מז'ור, עם שני קטעים מנוגדים של מוזיקה קודרת יותר במידת מה.
הפרק האיטי הזה כשלעצמו מנוגד לשני הפרקים הסמוכים אליו.
מבחינה מבנית, זהו אחד הפרקים הפשוטים ביותר של מאהלר במכלול יצירתו.
מבחינה תוכניתית הוא בא לתאר זכרונות שמחים בחיי המנוח.
הפרק מתחיל בנושא מעודן וחינני בכלי הקשת במקצב 3/8. הנושא מופיע תחילה בכל כלי הקשת ואחר עובר מקבוצה לקבוצה, זו מתחילה ואחרת משלימה.
מעט לפני סימן 3 מצטרף החליל הראשון לכלי הקשת ואז, בסימן 3, מופיע נושא שני בעל אופי שונה בסי מז'ור.
הקרן נכנסת בנושא סטקטו על צליל אחד, חוזר ונשנה בחלקי 16. הכינורות הראשונים מצטרפים בטריולות, גם הן בסטקטו, היוצר ניגוד מה לרוך ה"עגול" של הנושא הקודם.
בהדרגה מצטרפים שאר כלי הקשת, כולם בפיאניסימו.
האווירה רוויה מתח ודרמה, שונה מאוד מזו של נושא הלנדלר הראשון.
אל קטע זה של הכנה דרמטית נכנסים כלי הנשיפה מעץ, תחילה חליל ובעקבותיו קלרינטים, אבובים ובסונים בנושא השני, ושני נבלים מצטרפים לליווי הטריולות החרישי.
הנושא בכלי הנשיפה איננו מתפתח ממש ונשאר תלוי באוויר, ללא סיום מוגדר.
הליווי מתמעט, נעשה חרישי ואיטי עד שהוא מסתיים בצלילים בודדים של הכינורות לקראת סימן 5. הוויולות נכנסות שוב בלה במול מז'ור ומכינות את הופעת הנושא הראשון בכלי הקשת.
גליסנדי תורמים לאופי הקליל והרגשני, נוסח אולם ריקודים, של נושא הלנדלר.
לקראת סימן 6 דועך הנושא הראשון בפיאניסימו ובבת אחת מתפרץ נושא הטריולות השני, בסי מז'ור, בפורטיסימו בכלי הקשת בלוויית בסונים.
בניגוד להופעתו הראשונה, החרישית, הפעם הוא רוגש, אנרגטי וכולל גם כלי נשיפה ממתכת ובהמשך גם כלי הקשה.
הדינמיקה מתחלפת במהירות, מפורטה לפיאנו ומפורטיסימו לפיאניסימו סוביטו, וחוזר חלילה.
פיתוח אקספרסיבי בכינורות הראשונים ובחלילים נפסק בטריולות תזזיתיות ומקוטעות, המובילות, בסימן 12, אל החזרה ללה במול מז'ור ולנושא הראשון, בפיאניסימו.
כאן מופיע הנושא בוויולות והכינורות מלווים בפיציקטו.
שאר כלי התזמורת מצטרפים בהדרגה ומסימן 14 הולך הקצב ומואט בהוראה מפורשת ("לא למהר, לעצור!") ובתוספת גליסנדי משתפכים עד לדעיכה הדרגתית והיעלמות עד לסיום הפרק.
הפרק השלישי הוא סקרצו בדו מינור.
הוא נפתח בשתי נקישות טימפאני חזקות וקצרות.
אחריהן באות שתי נקישות חלשות יותר ובהמשך נקישות חרישיות עוד יותר, המספקות את הליווי הריתמי לפרק זה, המכיל, בין היתר, אזכורים למוזיקת עם יהודית.
הפרק מבוסס על המוזיקה שמאהלר כתב ל"דרשת אנטוניוס מפדואה לפני הדגים" מתוך "קרן הפלא של הנער", שאותה חיבר מאהלר כמעט במקביל לסימפוניה.
הנושא מתפתח בלגאטו בחלקי שישה־עשר (Sehr Gemutlich, Nicht eilen - נינוח מאוד, ללא חיפזון) בכינורות, בליווי אקורדים שבורים בפיציקטו בוויולות, צ'לי וקונטרבסים.
המלודיה עוברת אל כלי הנשיפה מעץ - תחילה קלרינטים ואחר חלילים בליווי פיציקטו בכלי הקשת עד סימן 29, שם חוזרת הנעימה, בפיאניסימו, אל הכינורות ואילו כלי הנשיפה, עכשיו גם בסונים וטרומבונים, מצטרפים אל שאר כלי הקשת בשמיניות מקוטעות בסטאקאטו.
בהמשך מצטרפים לנעימה הראשית אבוב וקלרינט לסירוגין.
הקלרינט במי במול נכנסת בהוראה מפורשת - "בהומור", שיותר מבדיחות דעת יש בו סרקזם מר ונשכני.
חילופי אווירה מהירים מאפיינים פרק זה לכל אורכו - מפיאניסימו חרישי אל פורטיסימו זועק, משלווה לירית אל תרועות חצוצרה וקרנות ושריקות פיקולו, מפשטות של שיר ילדים אל לגלגנות מרירה ונוקבת, תוך שימוש מיומן בכל כלי התזמורת, המשלימים ונוגדים זה את זה, לפי הצורך.
הכינורות יורדים מפסגת המנעד בגליסנדו וכלי הנשיפה מעץ מובילים במעבר מזהיר של חלקי 32 גבוהים בפורטיסיסימו אל דו מינור.
הפיקולו והבסון נכנסים בנושא חדש בליווי כלי הקשת.
הוויולות מצטרפות לכלי הנשיפה בסימן 46. הקטע חדור אווירה היתולית, המודגשת בהוראה "בהומור" לקלרינטים.
מאהלר כינה את שיאו של הפרק, המופיע סמוך לסוף, לעיתים "זעקת יאוש" ולעיתים "שוועת מוות".
אחריה מגיע הפרק לסיומו החרישי ומפיציקטו יחיד בקונטרבסים הוא עובר ללא הפסקה אל הפרק הרביעי, "אור קדומים".
הפרק הרביעי, "אור קדומים" (Urlicht) הוא שיר מתוך "קרן הפלא של הנער", לקול אלט, המהווה הקדמה לפינאלה בדומה לרצ'יטטיב של הבס בסימפוניה התשיעית של בטהובן.
השיר, שראשיתו וסיומו בסולם שאינו שכיח, רה במול מז'ור, עם מודולציה קצרה ללה מז'ור, ממחיש את הכמיהה לשחרור ממכאובי העולם ומוביל ללא הפסקה למענה שבפינאלה.
קבוצת הנושא הראשון חוזרת על מוטיב ה"דיאז אירה" מן הפרק הראשון, ואז מציגה את נושא ה"תחייה", שעליו תשיר המקהלה את מילותיה הראשונות, ומסיימת בתרועת חצוצרה.
הנושא השני הוא רצ'יטאטיב תזמורתי ארוך, המספק את המוזיקה לסולו האלט בקטע הכוראלי.
הפינאלה הוא הפרק הארוך ביותר; בביצוע טיפוסי הוא נמשך למעלה מחצי שעה.
הוא מתחלק לשני חלקים גדולים, שהשני בהם מתחיל בכניסת המקהלה וצורתו מוכתבת על ידי הטקסט של פרק זה.
החלק הראשון אינסטרומנטלי, אפיזודי מאוד, מכיל קשת רחבה של הלכי רוח, קצבים וסולמות, והרבה מן החומר שלו מבוסס על דברים שנשמעו בפרקים הקודמים, אף כי בה בעת הוא שומר ברפיפות על עקרונות צורת הסונאטה.
נושאים חדשים מופיעים, חוזרים על עצמם ומשתנים.
הפרק נפתח במבוא ארוך, המתחיל ב"זעקת היאוש" שהייתה שיאו של הפרק השלישי ונמשך בתצוגה שקטה של נושא, החוזר ומופיע כמוזיקה מבנית בפרק המקהלה, ובקריאת קרנות מאחורי הקלעים.
קבוצת הנושא הראשון מביאה שוב את נושא ה"דיאס אירה" מן הפרק הראשון, ממשיכה בהצגת נושא "התחייה", שבו תשיר המקהלה את המילים הראשונות שלה, ומסיימת בתרועת חצוצרות.
הנושא השני הוא רצ'יטטיב תזמורתי ארוך, המספק את המוזיקה לסולו האלט בחלק המקהלה.
התצוגה מסתיימת בהופעה מחודשת של קבוצת הנושא הראשון.
פרק הפתיחה הממושך הזה משמש להצגת מספר נושאים, שייעשו חשובים בחלק המקהלה של הפינאלה.
סעיף הפיתוח הוא מה שמאהלר מכנה "מארש המתים".
נוסף לפיתוח נושאי ה"דיאס אירה" והתחייה ומוטיבים מזעקת היאוש הפותחת, הסעיף הזה גם מביא באופן אפיזודי מספר נושאים אחרים המבוססים על חומר קודם.
הרפריזה חופפת למארש, ורק קטעים קצרים של קבוצת הנושא הראשון נזכרים שוב.
הרצ'יטטיב התזמורתי מופיע במלואו ברפריזה, מלווה הפעם בהתפרצויות של קבוצת כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה מאחורי הקלעים.
המוזיקה עולה עד לשיא, המוביל לחזרה על סעיף הפתיחה של המבוא.
תרועת הקרן מתרחבת ל"קריאה הגדולה" של מאהלר, מעבר אל תוך סעיף המקהלה.
הערה: הטקסט תורגם על ידי שלומית קדם מן הטקסט הגרמני המקורי של "קרן הפלא של הנער".
התרגום לעברית שומר במידת מה על החריזה המקורית אך איננו מותאם למוזיקה.
פרק רביעי, תחילת הסולו של האלט תרגום לעברית המקור הגרמניאור קדומים
אל שביל רחב שם הוליכוני רגלי,
ומלאך קט אז בא, "לך!" ציווה הוא עלי.
אך לא, לא אפנה, לא אשוב לאחור.
מן האל באתי ואליו אחזור!
האל הטוב אור יתן לי, זעיר,
אל חיי נצח ברוכים דרכי להאיר.Urlicht
הערה: שמונה השורות הראשונות לקוחות מן הפואמה Die Auferstehung מאת פרידריך גוטליב קלופשטוק.
מאהלר השמיט את ארבע השורות האחרונות של פואמה זו וכתב את השאר בעצמו (החל ב-O glaube).
הטקסט תורגם על ידי שלומית קדם.
הפרק חמישי תווים תרגום לעברית המקור הגרמניפרק חמישי, כניסת המקהלההתרומם, שוב והתרומם
יתן לך זה שקראך אליו.
כי דבר לך לא אבד,
כי שלך הוא כל שחפצת
כי לא לשווא חיית וסבלת.
כל שגווע יקום שוב ויחייה.
ממך אני נגזל בחוזק יד!
אל אור שלא שזפה עוד עין.
ביצוע בכורה עולמי (שלושת הפרקים הראשונים בלבד): 4 במרץ 1895, ברלין, בניצוח המלחין על הפילהרמונית של ברלין.
ביצוע בכורה עולמי (מלא): 13 בדצמבר 1895, ברלין, בניצוח המלחין.
ביצוע בכורה בארצות הברית: 8 בדצמבר 1908, ניו יורק, בניצוח המלחין.
ביצוע בכורה בישראל בנובמבר 1949, התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח ליאונרד ברנשטיין, עם המקהלה הקאמרית תל אביב, "האורטוריה הישראלית" והסולניות יוספה שוקן, סופרן ואמה שאבר, מצו סופרן.
התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח פאול קלצקי, סולניות נתניה דברת ואורליה דומינגז, עם המקהלה הפילהרמונית תל אביב, סדרת מנויים בתל אביב, ירושלים וחיפה, דצמבר 1966
התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח ליאונרד ברנשטיין, ביצוע חגיגי באמפיתיאטרון הר הצופים ב־11 ביולי 1967, מיד אחרי מלחמת ששת הימים בביצוע זה הפרק החמישי הקולי של הסימפוניה בוצע בתרגום לעברית מאת אפרים דרור, מקרה חריג וחד־פעמי בתולדות ביצועי היצירה.
בשנת 1993 ניצח גילברט קפלן על הסימפוניה השנייה של מאהלר בביצוע התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון עם אגודת הזמר הווינאית.
התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח גוסטבו דודאמל, 13 בדצמבר 2007, במסגרת חגיגות היובל להיכל התרבות.
התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח הרברט בלומסטדט עם רות ציזק - סופרן, גרהילד רומברגר מצו־סופרן, המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני בשיתוף עם המקהלה הקאמרית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומקהלות אורחות בהדרכת רונן בורשבסקי.
3–7 במאי 2011 בהיכל התרבות ובאודיטוריום חיפה במסגרת 100 שנה למותו של מאהלר.
נוסף לביצועים אלה ניגנה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הסימפוניה עוד מספר פעמים.
גם תזמורות אחרות בישראל ביצעו את הסימפוניה השנייה של מאהלר: גארי ברתיני ניצח בשנות ה־80 על התזמורת הסימפונית ירושלים.
ספריית גוסטב מאהלר וחוקר מאהלר אנרי-לואי דה לה גראנז', באתר ארכיון האינטרנט
פרטיטורה של הסימפוניה השנייה של מאהלר, הוצאת בוזי והוקס.
הערך "גוסטב מאהלר" מאת פיטר פרנקלין במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין, פרק 11
הסימפוניה השישית של בטהובן בפה מז'ור (אופוס 68) של לודוויג ואן בטהובן, המוכרת בתור הסימפוניה הפסטורלית, היא סימפוניה שהושלמה בשנת 1808. זוהי אחת מהיצירות הידועות ביותר של המלחין.
בטהובן היה חובב טבע ובילה את מיטב זמנו בשיטוט במקומות בהם לא דרכה עוד כף רגל אדם.
לעיתים קרובות הוא עזב את וינה, בה התגורר, כדי לעבוד במקומות כפריים יותר.
בטהובן אינו הראשון שתיאר את הטבע באמצעות מוזיקה; לדוגמה, האורטוריה של יוזף היידן "העונות", אשר בוצעה לראשונה בשנת 1802, תיארה גם היא את יופיו של הטבע, ריקודי האיכרים, סופות הרעמים, זמר הציפורים וכן הלאה.
אך בטהובן לא הלחין אורטוריה נוספת, אלא סימפוניה, ובכך שחרר את המוזיקה מכבלי המהלך והמשמעות של מילות הלברית, ואפשר לעצמו חופש גדול יותר בעיצוב היצירה.
כפי שאמר המלחין בעצמו על הסימפוניה: "זה עניין של לדמיין יותר מאשר לשמוע."
המתווים הראשונים של הסימפוניה נכתבו בשנת 1802. לסימפוניה היו עלילה, תוכן וכותרות תוכניתיות; בטהובן העיר: "לא קשה למאזין לתאר לעצמו את המצבים המתוארים… כל מי שדמיין אי פעם את חיי הכפר לא צריך כותרות כדי להבין את כוונותיו של המלחין."
הסימפוניה הפסטורלית הולחנה בה-בעת עם סיום כתיבת הסימפוניה המפורסמת והרוגזת יותר של בטהובן – הסימפוניה החמישית.
הסימפוניה השישית בוצעה לראשונה יחד עם החמישית במסגרת קונצרט בטהובן, 1808 בתיאטר אן דר וין בווינה, ב-22 בדצמבר, בשנת 1808. היא התקבלה על ידי הקהל בקרירות קמעה, ככל הנראה בגלל ההתרגשות שגרמה הסימפוניה החמישית, הראוותנית יותר.
אף על פי שהסימפוניה השישית מכילה את מיטב יכולתו של בטהובן, קהל המאזינים בתקופה ייחל לשמוע משהו נועז והרפתקני יותר, ולכן הסימפוניה הרגועה והאינטרוספקטיבית לא התאימה לחלוטין לציפיותיהם.
למרות ההתחלה החלשה, היצירה נהפכה עד מהרה לאחת הקומפוזיציות המרכזיות ברפרטואר הסימפוני.
היצירה נחשבת למועדפת הן על המאזינים והן על המבצעים, ובמשך השנים הוקלטה פעמים רבות.
2 קרנות בפה וב-סי במול
2 חצוצרות בדו וב-מי במול (לפרקים השלישי, הרביעי והחמישי בלבד)
2 טרומבונים (אלט וטנור, לפרקים הרביעי והחמישי בלבד)
הסימפוניה ייחודית במיוחד ביחס לתקופה הקלאסית בהיותה בעלת חמישה פרקים, במקום הארבעה המקובלים.
משך היצירה הוא בערך 40 דקות.
שלושת הפרקים האחרונים מנוגנים בזה אחר זה ללא הפסקה.
הסימפוניה פותחת במספר נושאים מוזיקליים שלווים ועליזים המתארים את הרגשתו של המלחין בעת הגעתו לאזורים הכפריים הרגועים.
הפרק הראשון הולחן בצורת סונאטה המשתמשת בשבעה מוטיבים עיקריים, אשר מתפתחים במהלך הפרק בהרחבה.
מנקודת מבט אחרת ניתן להסיק כי נעשה שימוש במבנים זעירים, החוזרים בזה אחר זה כדי להפיק מוטיבים קטנים.
הפרק השני, אשר נקרא על ידי בטהובן בשם "פלג הנחל" הוא ככל הנראה אחד הלחנים המוערכים והרגועים ביותר של בטהובן.
משקל הפרק הוא משקל של 12 שמיניות (12/8), הסולם הוא סי במול מז'ור- הסובדומיננטה של הסולם המקורי של היצירה, והפרק הולחן בצורת סונאטה.
בתחילת הפרק כלי הקשת מנגנים מוטיב המחקה בבהירות את קולם של מים זורמים.
הצ'לים מתחלקים לשתי קבוצות- קבוצה הכוללת שני נגנים בלבד הממשיכה לנגן את מוטיב המים הזורמים, ושאר הצ'לים המנגנים בעיקר פיציקאטו ביחד עם הקונטרבסים.
לקראת סוף הפרק ישנה קדנצה לשלושה כלי נשיפה מעץ המחקה את קריאות הציפורים.
בטהובן אף חילק לכל אחד משלושת הכלים מין של ציפור אותו התבקש "לחקות": זמיר לחליל צד, שליו לאבוב, וקוקית לקלרינט.
זהו פרק הסקרצו של הסימפוניה, אשר מתאר את האיכרים רוקדים ומתהוללים.
הסולם בפרק הזה הוא פה מז'ור- חזרה לסולם המקורי.
צורת הפרק השלישי שונה מהצורה המקובלת בשימוש בסקרצו:
במילים אחרות, הטריו מופיע פעמיים, ובכל פעם הוא נקטע על ידי חלק במשקל של 2 רבעים (התפרצויות של קטעי 2/4 מעין אלו מצויים גם בסונאטה ה-29 לפסנתר של בטהובן).
כנראה בגלל הצורה רחבת הידיים של קטע זה, בטהובן השמיט את החזרות האופייניות שלו וכמו כן החסיר את רב חלקי הסקרצו והטריו.
הסקרצו האחרון, בסופו של הפרק, יוצר אווירה פרועה עם טמפו מהיר יותר.
הפרק נגמר בפתאומיות כאשר האיכרים מבחינים שגשם מתחיל לרדת.
המוזיקולוג תאודור אדורנו זיהה את הסקרצו הספציפי הזה בתור הבסיס העיקרי לנושאי הסקרצו של המלחין אנטון ברוקנר.
תיאור מילולי של התוכנית לפרקים השלישי והרביעי
הפרק הרביעי, בסולם פה מינור, מתאר סופת רעמים אדירה- המוזיקה מדמה גשם דל ולאט לאט בונה את השיא.
במהלך הסופה המוזיקה ממחישה רעמים, ברקים, רוחות עזות וגשם שוטף.
בגלל קביעתו של בטהובן כי "זה עניין יותר של לדמיין מאשר של לשמוע", ייתכן כי המוזיקה מתארת לא רק את הסערה עצמה, אלא גם את ביעותו ופחדו של המתבונן.
לבסוף, הסערה שוככת, ומרחוק ניתן לשמוע את שאונו של הרעם הנמוג לאיטו.
ישנו חיבור כמעט בלתי מורגש לפרק הבא, הכולל מוטיב המפורש בדרך כלל בתור תיאורו של בטהובן לקשת.
מאחר שהפרק הרביעי לא "נפתר" בקדנצה הסופית, ומאחר שעל פי התבנית הסימפונית הקלאסית הפרק יחשב בתור פרק "נוסף" מתוך החמישה, מבקרי מוזיקה רבים פירשו את הפרק בתור הקדמה ארוכה לפרק הסופי ולא פרק בפני עצמו.
דוגמה מוקדמת יותר להליך בו השתמש בטהובן ניתן למצוא בקווינטט כלי הקשת בסול מינור (K.
516) של מוצרט, אשר גם בה אפשר לאתר פרק סופי רגוע עם הקדמה ארוכה ורועשת.
הפרק החמישי והאחרון הוא בסולם פה מז'ור והמשקל הוא 6 שמיניות (6/8).
שמונה התיבות הראשונות כוללות נעימת המשך לפרק הקודם אשר בו כיהנה הסערה בתור המוטיב הראשי; הפרק עצמו מתחיל מהתיבה התשיעית והלאה.
הפרק נכתב בצורת הרונדו, כלומר שהמוטיב המרכזי שמופיע בתחילת הקטע, יופיע שוב מספר פעמים באמצע, ובסוף.
בסוף הפרק ישנה קודה ארוכה.
כמו סיומי יצירות רבים מהתקופה הקלאסית, הפרק מדגיש במיוחד את המוטיבים הסימטריים של שמונה תיבות; במקרה הזה, חזרה על שירת ההודיה של הרועה.
ניתן להניח בבירור כי האווירה שמחה בשנית.
הקודה, אשר כונתה על ידי אנטוני הופקינס "הקטע המוצלח ביותר בסימפוניה, באופן שניתן להתווכח עליו" מתחילה בשקט ולאט לאט בונה את הסיום הנלהב בה מנגנת כל התזמורת (למעט פיקולו וטימפני), עם הכינורות הראשונים המנגנים טריולות מהירות בקצה הגבוה של מנעדם.
המעבר הנסער שבא בסופו המרמז על סוג של תפילה, נכתב על ידי בטהובן בתור pianissimo, sotto voce (שקט מאוד, תת-קול); מרבית המנצחים מאטים את הטמפו במעבר זה.
לאחר מוטיב קצרצר המתאר את שקיעת השמש, הסימפוניה מסתיימת עם שני אקורדים מודגשים.
הסימפוניה הרביעית של בטהובן בסי במול מז'ור (אופוס 60) של לודוויג ואן בטהובן היא יצירה משנת 1806.
הסימפוניה הוקדשה לרוזן פרנץ ואן אופרסדורף, שהיה קרוב משפחה של פטרונו של בטהובן הנסיך ליכנובסקי.
הרוזן נפגש לראשונה עם בטהובן כאשר ביקר בבית הקיץ של הנסיך- שם בטהובן התגורר.
ואן אופרסדורף האזין לסימפוניה השנייה של בטהובן (ברה מז'ור), ואהב אותה עד כדי כך שהציע לבטהובן סכום כסף גדול אם ילחין לו סימפוניה נוספת.
2 קרנות בסי במול ובמי במול
2 חצוצרות בסי במול ובמי במול
חטיבת כלי קשת הכוללת כינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבסים
1. אדג'יו – אלגרו ויואצ'ה
3. אלגרו ויואצ'ה – טריו, און פוקו מנו אלגרו
4. אלגרו מא נון טרופו
הסימפוניה במכלול יצירתו של בטהובן
רוברט שומאן תיאר את הסימפוניה הרביעית בתור: "עלמה יווניה צנומה בין שני אלים נורווגים" בהתייחסו לסימפוניות השלישית והחמישית, אשר שתיהן סימפוניות מונומנטליות ופורצות דרך.
הסימפוניה הרביעית לעומתן, נחשבת לקלילה יותר, ודומה לסימפוניה הראשונה ולסימפוניה השנייה שהן בעלות אופי קלאסי יותר נוסח הסימפוניות של מוצרט והיידן.
הסימפוניה השמינית בסול מז'ור, אופוס 88 של אנטונין דבוז'אק נכתבה ותוזמרה על ידי המלחין תוך חודשיים וחצי, בין 26 באוגוסט ל-8 בנובמבר 1889 בוויסוקה, בוהמיה.
דבוז'אק הקדיש את הפרטיטורה "לאקדמיה הבוהמית של הקיסר פרנץ יוזף על עידוד האמנויות והספרות, בתודה על בחירתי." דבוז'אק ניצח על ביצוע הבכורה בפראג ב-2 בפברואר 1890.
הסימפוניה השמינית מבוצעת לעיתים קרובות למדי, אך לא באותה מידה כסימפוניה התשיעית, המפורסמת ממנה ("מן העולם החדש").
במובן זה, הסימפוניה השמינית נהנית ממעמד דומה לזה של השביעית, על אף ההבדלים הבולטים בין שתי היצירות.
בעוד שהשביעית היא יצירה רומנטית סוערת, השמינית שופעת עליצות ושואבת את השראתה במידה רבה יותר מן המוזיקה הבוהמית העממית, שדבוז'אק אהב.
ביצוע טיפוסי של השמינית נמשך כ-36 דקות, כך שהיא אחת הסימפוניות הקצרות ביותר של דבוז'אק.
2 חלילים (חליל 2 מתפקד גם כפיקולו)
2 אבובים (אבוב 2 מתפקד גם כקרן אנגלית)
אלגרו קון בריו (סול מז'ור) - הפרק הראשון הוא תצוגה איתנה ומזהירה, המאופיינת בשימוש חופשי בטימפני.
הוא נפתח בנושא לירי בסול מינור, בנגינת צ'לי, קרנות, קלרינטים ובסונים, בליווי פיציקטו בוויולות וקונטרבסים.
הנושא הראשון מפנה את מקומו למלודיה בחליל, המזכירה קריאת ציפור.
עליצותו הכללית של פרק זה עומדת בניגוד חד לקטעי המינור הקודרים יותר.
אדג'ו (דו מינור) - אף כי הוא מסומן כאדג'ו, הפרק השני מתקדם למעשה במהירות סבירה למדי.
הנושא הראשון מופיע בכלי המיתר, ודועך כעבור שבע תיבות לטריולות חרישיות.
עתה בא קטע של חילופי שאלות ותשובות לסירוגין בין החלילים והאבובים לדואט קלרינטים, שיופיו טיפוסי לכתיבתו של דבוז'אק, בליווי כלי המיתר והבסונים.
קטע חרישי זה מסתיים בסימן B, והקטע הבא נפתח באופי שונה לחלוטין - בסטקטו פורטיסימו בכל כלי הנשיפה, על רקע ערבולי טימפני.
כלי המיתר מתחלפים עם כלי הנשיפה בפורטיסימו, השוכך עד מהרה ועובר בסימן C במודולציה לדו מז'ור לנושא הבא, נעימת מחול חיננית בכינורות בליווי פיציקטו בצ'לי ובוויולות.
החלילים והאבובים מצטרפים בנושא חדש, על רקע סולמות יורדים בכלי המיתר.
ב-D מופיע נושא לכינור סולו מקבוצת הכינור הראשון בלוויית יתר התזמורת, למשך שמונה תיבות.
עתה מתגברת העוצמה ואופי המוזיקה נעשה רוגש ונסער, החלילים שורקים בקצה המנעד העליון שלהם, כלי המיתר והבסונים מסתערים בסולמות מהירים, עולים ויורדים, החצוצרות משלחות תרועות קצובות והטימפני מהדהד ברקע.
כל המהומה הזו באה אל קצה בתרועות חצוצרה אחרונות בסימן F וכלי המיתר נכנסים בפיאניסימו בנושא, שהופיע קודם בכלי הנשיפה.
נקישות טימפני חרישיות מקדימות את כניסת כלי הנשיפה.
האווירה הרוגעת נמשכת עד סימן G ואז חוזרת הסערה.
הנושא הקודם משתבר לצלילים מקוטעים, טריולות סטקטו מהירות בכלי הנשיפה מעץ, תרועות חצוצרה, אקורדים שבורים בכלי המיתר, וכך עד סימן K, אז חוזרת השלווה בצלילי לגאטו בכלי המיתר.
לאחר עוד סערה קצרה מגיע הפרק לסיומו החרישי, בצלילים הדועכים בגובה רב.
אלגרטו גראציוזו - מולטו ויואצ'ה (סול מינור) - רוב הפרק השלישי הוא מחול מאופק במקצב 3/8. סמוך לסופו, משתנה המשקל ל-2/4, והמוזיקה מסתיימת באופן המזכיר לא במעט את סיום הפרק השני.
אלגרטו נון טרופו (סול מז'ור) - הפינאלה, או פרק הסיום (הבנוי כסדרת וריאציות) הוא הפרק התוסס ביותר בסימפוניה.
הוא נפתח בתרועת חצוצרות ומשם מתקדם אל מלודיה יפה, המופיעה תחילה בצ'לי.
המתח נבנה ביד אמן ומתפרק לבסוף כשתי דקות מתחילת הקטע, במפל של כלים המנגנים את הנושא הראשוני.
הפרק נע הלאה בנימה של דחיפות דרך קטע אמצעי סוער, תוך מודולציות חוזרות ונשנות ממז'ור למינור וחוזר חלילה.
אחרי שיבה לקטע האיטי, הלירי, מסתיים הפרק, ועמו היצירה כולה, בקודה כרומטית, שכלי נשיפה ממתכת וטימפני בולטים בה ביותר.
הסימפוניה השישית של צ'ייקובסקי בסי מינור, אופוס 74, המכונה "הפאתטית", היא הסימפוניה האחרונה של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ויצירתו השלמה האחרונה.
ביצוע הבכורה שלה התקיים תשעה ימים לפני מותו ב-1893. צ'ייקובסקי אמר על הסימפוניה, "ללא הגזמה, את כל נשמתי נתתי ביצירה הזו."
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום התשיעי ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
השם הרוסי של הסימפוניה, Патетическая ("פאתטיצ'סקאיה"), משמעו "מלאה פאתוס" או "עתירת רגשות", ולא "מעוררת רחמים", כפי שמשתמשים במילה לעיתים קרובות כיום.
צ'ייקובסקי שקל לקרוא לה Программная ("פרוגרמנאיה" או "סימפוניה תוכניתית"), אבל הבין, ששם כזה יעורר סקרנות באשר לתוכן, שאותו לא רצה לגלות.
לדברי אחיו, מודסט, הוא זה שהציע את השם "פאתטית", שהופיע במהדורות המוקדמות של הסימפוניה; יש חילוקי דעות בשאלה, אם צ'ייקובסקי היה מרוצה מן השם, אבל אם כך ואם אחרת, המו"ל שלו בחר להשאירו.
בצרפתית, אנגלית, גרמנית ועוד משתמשים ב-Pathétique, הגרסה הצרפתית.
הסימפוניה כתובה למערך הכלים כדלקמן:
3 חלילים, (חליל 3 מתפקד כפיקולו)
2 חצוצרות בסי במול ובלה,
סקציית כלי קשת הכוללת כינורות ראשונים ושניים, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
אדאג'ו - אלגרו נון טרופו
הפרק נפתח בסולו איטי לבסון, המציג מוטיב שיהיה לנושא הראשון, בליווי כלי מיתר נמוכים.
נושא רומנטי מופיע במס' 89. אחרי פיתוח מסוים, הוא דועך בנגינת קלרינט חרישית ביותר, pppppp (פיאניסיסימו ומטה), ואחריו (161) בפורטיסימו פתאומי בתזמורת כולה ותרוצה רוגשת.
במסר שהועבר מצ'ייקובסקי לאחיו מודסט, ממנו לצייר צ'ליצ'ב, שהעבירו הלאה למוזיקאי בשם אלקס שהעביר אותו, בשנת 1941, לקרלינסקי עצמו, תוכנה החשאי של הסימפוניה עוסק באהבתם של שני גברים, המיוצגת בנושא הרומנטי ומופרעת בתררצה הנסערת, המייצגת את התקפות העולם העוין.
אחרי שיא, הבא לביטוי בסולמות יורדים בחצוצרה, נשמע כוראל קצר בטרומבון, המבוסס על מזמור תפילה רוסי-אורתודוקסי.
הקרב נמשך ומתפתח עד להתפרצות טראגית.
הנושא הרומנטי חוזר בסי מז'ור, הפעם בהלך רוח קודר יותר.
לבסוף מנגנים כלי נשיפה מעץ כוראל על רקע סולמות יורדים בפיציקטו בסי מז'ור.
הפרק השני לובש דמות מחול ערני.
המקצב יוצא הדופן שלו, 5/4, הוא נושא להשערות רבות, שמסקנת רובם היא, שהפרק נוהג כואלס ממותח או צולע.
המקצב המיוחד עושה שימוש בשילוב של טריולה בין שני צמדי רבעים, בכלי המיתר והנשיפה לסירוגין, התורם לחן וקלילות, יחד עם פיציקטו בכלי המיתר שאינם מנגנים את המוטיב.
גם פרק זה מבטא עליצות וגישה אופטימית.
מקצבו המקובל, 4/4 (המתחלק כבר בתיבה הראשונה לטריולות של 12/8), מקנה לו צורה תקנית הרבה יותר משאר היצירה.
הפרק מתרכז סביב שני נושאים, מוטיב קופצני, תזזיתי בכלי נשיפה מעץ ומארש מלכותי, המתחיל בכלי נשיפה ממתכת.
בתור מארש, אין בו הרבה מן הצבאי.
המבנה ההרמוני שלו מבוסס על הטוניקה והסבדומיננטה, במקום על הטוניקה והדומיננטה, המקובלות יותר.
הנושא התזזיתי מפנה את מקומו כליל לנושא המארש בפיתוח הקצר.
לבסוף חוגגת התזמורת במלוא הדרה בנושא של כלי הנשיפה ממתכת עד לסיום הפרק, באופן הגורם לרבים לחשוב אותו לסיום הסימפוניה כולה.
מסיבה זו, קורה לא פעם שהקהל פוצח בטעות במחיאות כפיים אחרי הפרק הזה.
בפרק הסיום חוזרת מן הרגע הראשון אווירת הקדרות של הפרק הראשון, הבאה לביטוי בנימה מהורהרת ובקצב איטי.
תזמור הפתיחה יוצא דופן - הכינורות הראשונים והשניים מתחלפים בנגינת צליליו של נושא ה"יאוש" העיקרי, הווה אומר, לא זה אף לא זה אינם מנגנים את המלודיה כפי שהיא נשמעת, וכך גם בתפקידים האחרים.
במהלך נושא ה"נחמה" השני, נבנה קרשנדו איטי עד לפורטיסימו בכלי מיתר מקוננים בליווי תרועה מכלי נשיפה ממתכת ותופים.
נושא הבסון מן הפרק הראשון גח לרגע קל לפני הרפריזה.
הנושא העיקרי נבנה ומתפתח, במעבר למז'ור הטוניקה שלו; לאחר פיתוח רב, ללא כל האצה בקצב, מגיע הפרק בשנית לשיא בפורטיסיסימו (fff) בדרדור תופים, תרועת אזעקה בכלי נשיפה ממתכת ושיבת הנושא הראשון בכלי המיתר.
לדברי קרלינסקי, זהו מספד לאחד או יותר ממושאי אהבתו המנוחים של צ'ייקובסקי.
סיום הפרק, שהוא גם סיום הסימפוניה, אכן יכול להתפרש כהשלמה עם המוות ושלוות הנצח לאחר מאבק טראגי ונואש ללא סיכוי.
בין הסקיצות ל"פאתטית" נמצאו סקיצות לקונצ'רטו לצ'לו המתוכנן של צ'ייקובסקי.
נשמעו דעות לכאן ולכאן בשאלה, אם הסקיצות נועדו לפינאלה של הסימפוניה או ליצירה אחרת.
לאחר דיונים רבים פסקו המומחים, שהסקיצות נועדו לקונצ'רטו לצ'לו.
הסימפוניה הראשונה בדו מז'ור אופוס 21 מאת לודוויג ואן בטהובן הולחנה בין השנים 1799-1800. הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-2 באפריל 1800 בבורגתיאטר, וינה, והוקדשה לברון גוטפריד ואן סוויטן אשר היה פטרונו של המלחין.
היצירה יצאה לאור לראשונה שנה מאוחר יותר.
הסימפוניה מראה בבירור כי בטהובן הושפע ממלחינים בני תקופתו, ובמיוחד ממורו היידן, אך ניתן למצוא ביצירה מאפיינים משלו עצמו, כמו השימוש התכוף בספורצנדו.
סקיצות של הפרק האחרון מהסימפוניה נמצאו יחד עם התרגולים שלו בקונטרפונקט כאשר למד אצל המלחין אלברצברגר באביב של שנת 1795.
מינואטו: אלגרו מולטו א ויוצ'ה
אדג'יו- אלגרו מולטו א ויואצ'ה
משך היצירה הוא כ-28 דקות.
ההקדמה האיטית בת שתים עשרה התיבות נחשבת לרוב כבדיחה מוזיקלית, אך ישנם המיחסים זאת לאופיו האקספרימנטלי של בטהובן; היא פותחת באקורד הטוניקה, אשר מוביל למעשה לסובדומיננטה פה מז'ור.
בטהובן כמו "מושך באף" את המאזין כאשר אקורד הטוניקה מופיע לראשונה רק בחלק המהיר.
דבר דומה נעשה גם בסימפוניית "פראג" של מוצרט.
הפרק השני (בסולם פה מז'ור - הסובדומיננטה) בסימן הטמפו אנדנטה (שמשמעו - "בקצב הליכה"), מהיר יחסית.
הפרק השלישי, אף על פי שהוא נקרא "מנואט" (ריקוד אצילי ומתון), הוא למעשה מהיר מאוד, עד כי הוא יכול להיחשב כסקרצו.
הפרק האחרון מתחיל גם הוא בבדיחה מוזיקלית, המורכבת מסולמות חלקיים המנוגנים לאט, עד אשר מופיע אותו סולם בעלייה זריזה ומבשר על הופעת האלגרו, המסיים את הפרק.
ההלצה האיטית הזו יכולה להתפרש גם כגיוון שהיה חשוב לבטהובן להכניס, מאחר ששני הפרקים שבינה הם מהירים מאוד, ולא נהוג להביא שני פרקים באותה מהירות כמעט בזה אחר זה.
הסימפוניה השנייה של בטהובן ברה מז'ור (אופוס 36) נכתבה על ידי המלחין לודוויג ואן בטהובן בין השנים 1801-1802 והוקדשה לנסיך ליכנובסקי.
הסימפוניה השנייה מאת בטהובן הולחנה בעת שהייתו של המלחין בכפר נופש ליד וינה הנקרא הייליגנשטאט בשנת 1802. בתקופה זו בחייו הבין בטהובן כי הוא הולך ומתחרש.
בסימפוניה השנייה הוחלף פרק המינואט בסקרצו, מה שהוסיף לסימפוניה תחום ומימד חדש (אם כי פרקה השלישי של הסימפוניה הראשונה כתוב למעשה כסקרצו).
בהופעת הבכורה, מבקרי מוזיקה רבים ציינו את העובדה הזאת, שיבחו את בטהובן על החידוש אך ציינו גם כי הדבר אקסצנטרי מדי.
היצירה בוצעה לראשונה בתיאטר אן דר וין, בווינה, ב-5 באפריל 1803, בניצוחו של המלחין.
יצירה זו נודעה בתור אחת מהיצירות האחרונות של "התקופה המוקדמת" של בטהובן.
אדג'יו מולטו- אלגרו קון בריו
משך היצירה הוא כ-36 דקות.
ההקדמה (אדג'יו מולטו) מורכבת ממודולציות: מהטוניקה (סולם רה מז'ור) לסולם סי במול מז'ור, לדומיננטה (סולם לה מז'ור) ובחזרה לטוניקה.
נעימת הנושא של הפרק הראשון (בקטע: אלגרו קון בריו) מתפתחת מספר פעמים ומתבצע מודולציה רק לדומיננטה ולטוניקה בחזרה.
בטהובן משתמש בשני מוטיבים מרכזיים החוזרים ונשנים עד הקודה המסיימת.
הפרק הזה (לרגטו) בסולם לה מז'ור (דומיננטה) והוא אחד מהפרקים האיטיים ביותר בסימפוניות של בטהובן.
ניתן לשמוע בפרק השני את השפעות המוזיקה העממית על היצירה, מה שמנבא במעט את הסימפוניה השישית של המלחין.
הפרק השלישי (סקרצו: אלגרו), משלב קוורטט של אבובים ובסונים עם נעימות ריקודי-עם אוסטרים.
הפרק הרביעי (אלגרו מולטו) ידוע במיוחד בשל המעברים המהירים של כלי הקשת.
הסימפוניה השביעית בלה מז'ור (אופוס 92), של לודוויג ואן בטהובן, נכתבה בין השנים 1811–1812. מלאכת ההלחנה החלה בעיר הספא טפליץ שבבוהמיה, שם שהה המלחין בשנת 1811 מטעמי בריאות.
היא הושלמה בשנת 1812, והוקדשה לרוזן מוריץ פון פריס.
כתב היד של הסימפוניה שמור בספרייה היאגֶלֹונית (Biblioteka Jagiellonska) בקרקוב.
היצירה בוצעה לראשונה בווינה ב-8 בדצמבר 1813, בקונצרט צדקה למען נפגעי קרב הנאו במלחמות הנפוליאוניות, בניצוחו של המלחין, אשר ניצח גם על היצירה הפטריוטית "ניצחון ולינגטון", גם היא פרי עטו.
את התזמורת ארגן ידידו של בטהובן, איגנץ שופנציג, והשתתפו בה ממיטב הנגנים מאותה התקופה: הכנר לואי שפור, יוהאן נפומוק הומל, ג'אקומו מאיירבר, אנטוניו סליירי, אנטון רומברג, ונגן הקונטרבס הווירטואוז האיטלקי דומניקו דרגונטי, עליו אמר בטהובן, כי הוא "מנגן עם אש גדולה בקרבו ובעוצמה אדירה".
הקהל אהב מאוד את היצירה, והפרק השני שלה בוצע כהדרן.
2 קרנות ב-לה, ב-מי וב-רה
הפרק הראשון של היצירה, הנפתח בהקדמה ארוכה בקצב איטי ומתמשך (פוקו סוסטנוטו) (כמו בסימפוניה הראשונה, השנייה והרביעית), בנוי בצורת סונאטה.
מן ההקדמה עובר הפרק למפעם מהיר (ויוואצ'ה) בעל אופי ריקודי (למשל, מקצבים מנוקדים), שינויי דינמיקה פתאומיים ומודולציות מפתיעות.
הפרק מסתיים בקודה ארוכה, המכילה קטע מפורסם בן עשרים תיבות, שכל-כולו מוטיב של שתי תיבות החוזר עשר פעמים על רקע נקודת עוגב של הצליל מי ארבע אוקטבות נמוך יותר.
מבקר המוזיקה והמלחין קרל מריה פון ובר אמר, על פי השמועה, כי "בטהובן השתגע וצריך לאשפז אותו" אחרי ששמע את הקטע הזה.
הפרק השני, בסולם לה מינור, "איטי" (אף על פי שפירוש המילה "אלגרטו" הוא "מהר במידה"), אך רק בהשוואה לפרקים האחרים בסימפוניה.
הפרק השני בוצע כהדרן בהופעת הבכורה, והיה לחלק אהוב ופופולרי ביצירה.
האוסטינטו (חזרה על אותו מוטיב לאורך זמן) של רבע, שתי שמיניות ושני רבעים נשמע שוב ושוב.
הוא מבוסס על משקל פואטי שמקורו ביוון העתיקה, הנקרא הקסמטר דקטילי.
הקסמטר דקטילי הוא סגנון כתיבה שבו השתמשו סופרים כדוגמת הומרוס ובו שתי פעימות קצרות העוקבות אחר פעימה ארוכה אחת.
הפרק השלישי הוא הסקרצו והטריו (צורה מוזיקלית).
בפרק זה, הטריו מנוגן פעמיים ולא פעם אחת.
זהו פיתוח של הצורה הטרנארית (א-ב-א) ל: א-ב-א-ב-א, דבר האופייני ליצירותיו בתקופה הזו כמו הסימפוניה הרביעית ורביעיית המיתרים מספר 8.
הפרק הרביעי - אלגרו קון בריו
הפרק הרביעי הוא בצורת סונאטה.
בקודה שלו מופיעה הוראת דינמיקה נדירה אצל בטהובן, ƒƒƒ (פורטה פורטיסימו או פורטיסיסימו.
דונלד טובי, בספרו "מחקרים בניתוח מוזיקלי", מציין את "השצף-קצף הבכנאלי" של פרק זה וכותבים רבים אחרים ציינו את האנרגיה הריקודית המסתחררת שלו: הנושא הראשי מזכיר במשהו את העיבוד של בטהובן לשיר העם האירי "שמרני מכבדי הראש והנבונים", מס' 8 ביצירתו "שנים-עשר שירי עם איריים".
מבקרי מוזיקה ומאזינים התפעמו והתרגשו לשמע הסימפוניה השביעית.
לדוגמה, מתוך תיאור תוכניה של הסימפוניה השביעית אשר נכתבה על ידי גאוף קנינג:
המלחין אנטוני הופקינס אמר על הסימפוניה:
ריכרד וגנר, מעריץ נוסף של היצירה, קרא למקצבים המייצגים את הסימפוניה: "מופת הריקודים".
מצד שני, האהדה לסימפוניה השביעית אינה אוניברסלית.
המנצח תומאס ביצ'ם, מהמאה ה-20, שהיה ידוע ביחסו הביקורתי לבטהובן, ביקר את הסימפוניה באומרו: "מה אפשר לעשות עם זה (הסימפוניה)?
זה נשמע כמו הרבה יאקים מקפצים."
הסימפוניה השמינית בפה מז'ור (אופוס 93) היא סימפוניה בת ארבעה פרקים שחיבר לודוויג ואן בטהובן בשנת 1812. מזג הסימפוניה הוא שמח ועליז, וקטעים ממנו הוחשבו לבדיחות מוזיקליות.
כמו יצירות אחרות של בטהובן כדוגמת הסונאטות לפסנתר באופוס 27 של המלחין, הוא חורג מהדרך הקלאסית והמקובלת בתקופתו והופך את החלק הרביעי לחלק החשוב ביותר ביצירה.
בטהובן החל לעבוד על הסימפוניה השמינית בקיץ של שנת 1812, מיד לאחר סיום הסימפוניה השביעית, כשהיה בן 41. בטהובן השלים את כתיבת הסימפוניה השמינית תוך ארבעה חודשים, ובאופן חריג הוא לא הקדיש אותה לאיש.
הופעת הבכורה התקיימה ב-27 בפברואר 1814 בווינה, באולם בו הוצגה הסימפוניה השביעית רק חודשיים קודם לכן.
אף על פי שבטהובן היה חירש כמעט לגמרי, הוא ניצח על היצירה בעצמו.
נמסר כי "התזמורת התעלמה מעיוותיו המגושמים ועקבה אחר הכנר הראשון במקום".
מבקרים רבים בתקופה טענו כי הסימפוניה השמינית לא עמדה בסטנדרטים שהציבה הסימפוניה שקדמה לה, למרות שהקהל אהב את היצירה (עד היום הסימפוניה השמינית מבוצעת ומוקלטת יותר מהשביעית).
נאמר כי כאשר נשאל בטהובן על ידי תלמידו קארל צ'רני מדוע השמינית הייתה פחות אהודה מהשביעית, השיב: "משום שהשמינית טובה יותר".
2 קרנות ב-פה וסי במול (בס)
סקציית כלי קשת הכוללת כינורות ראשונים ושניים, ויולות, צ'לי וקונטרבסים
הסימפוניה השמינית מורכבת מארבעה פרקים:
אלגרו ויואצ'ה אי קון בריו
משך היצירה הוא 26 דקות בערך.
הפרק הראשון כתוב במשקל שלושה רבעים.
כמו פרקים ראשונים ביצירות רבות אחרות של בטהובן בתקופה זו, גם פרק זה הוא בצורת סונאטה ומסתיים בקודה מסכמת.
חלק זה, עם זאת, בלתי רגיל ביחס ליצירות אחרות של בטהובן מכיוון שהשיא הוא בסיכום ולא בפיתוח.
לקראת הסוף, התיבות הסוגרות את הפרק הראשון יוצרות קרשנדו, והחזרה על התיבות הראשונות של היצירה מסומנות ב-fff (פורטיסיסימו), תופעה נדירה ביצירותיו של בטהובן אך נוכחת גם בסימפוניות השישית והשביעית.
המוטיב מורכב משלושה חלקים המורכבים כל אחד מארבע תיבות, לפי סדר: חזק-חלש-חזק.
בתחילת הסיכום, המוטיב מודגש כאשר בטהובן שומט את ארבע התיבות האמצעיות.
הפרק השני הוא פרודיה על המטרונום, מכשיר אשר רק הומצא (או ליתר דיוק, שוכלל מאוד) בתקופתו של בטהובן על ידי חברו יוהאן מלצל.
כבר לפני בטהובן התבדחו מוזיקלית על חשבונם של מכשירי הקצב, המפורסם שבהם הוא היידן בסימפוניית השעון (מספר 101) שלו.
פרודיית המטרונום מתחילה ממש בפתיחת הפרק, כאשר כלי נשיפה מנגנים אקורדים בקצב של שמיניות עם סטקטו-קצב שנמשך על פני כל הפרק.
הטמפו בפרק זה מהיר בצורה יוצאת דופן ביחס לפרק שאמור להיות איטי בסימפוניה בתקופה של בטהובן.
הפרק הוא בסולם סי במול מז'ור, הסובדומיננטה של פה.
צ'ארלס רוזן קרא לפרק: "סונאטה איטית"; בסופו של החלק השני אין פיתוח אלא מודולציה לסולם סי במול וסיכום; כך, ניתן להחשיב חלק זה לסונטינה.
בנושא השני ישנו מוטיב של מעבר מהיר עם חלקי 64, המיצג ככל הנראה מטרונום שיצא מכיוון.
המוטיב הזה מנוגן על ידי כל התזמורת בסוף הקודה.
הפרק הזה הוא מעין חידוש נוסטלגי של המינואט המיושן אשר דעך ונעלם בזמן שהסימפוניה הולחנה (חידוש דומה אחר של המינואט על ידי בטהובן נכתב בשנת 1802 בסונטה לפסנתר, אופוס 31 מס.
המינואט שבו בחר בטהובן להשתמש אינו דומה במיוחד למינואט של המאה ה-18. כך, לדוגמה, הוא מורה על ספורצנדו על הפעימה הלא מוטעמת השנייה ועל כל חמש הפעימות שלאחריה.
הדבר הופך את הפרק לדומה בסגנונו לפרקים אחרים בסימפוניה, אשר גם הם מסתמכים בין השאר על הדגשות מלאות הומור.
כמינואטים רבים אחרים, הולחן גם מינואט זה בצורה טרנרית, ובנוסף לכך מכיל גם קטעי סולו לקרנות ולקלרינט.
זהו הפרק האיתן של היצירה, אשר כתוב במפעם המהיר ביותר.
הפרק מולחן בצורת רונדו סונאטה, כאשר המוטיב הפותח של הפרק מופיע שוב בשלושה מקומות שונים בהמשך הפרק: בתחילת חלק הפיתוח, בתחילת הרפריזה, ובערך באמצע הקודה.
בפרק זה, בפעם הראשונה ביצירה סימפונית, הטימפני מכוונים למרווח של אוקטבה זה מזה, דבר המנבא את המרווח של האוקטבה בין פה נמוך לגבוה בטימפני בסימפוניה התשיעית, העתידה להיכתב כתריסר שנים לאחר הסימפוניה השמינית.
חלק הקודה נחשבת לאחת מהקודות החשובות והיוצאות מן הכלל בכל עבודותיו של בטהובן.
הסימפוניה תמה, בצורה הומוריסטית, באקורד מרשים ורם באקורד הטוניקה.
ישנו קישור באתר זה להופעה של הסימפוניה השמינית של בטהובן.
הסימפוניה השמינית של בטהובן מבוצעת על ידי תזמורת פילדלפיה.
הסימפוניה העשירית במי במול מז'ור של המלחין לודוויג ואן בטהובן היא יצירה היפותטית.
קטעי רשימותיו של בטהובן אוחדו על ידי בארי קופר ליצירה אחת, אשר הוקלטה פעמיים בשנת 1988: פעם תחת ניצוחו של ולטר ולר, ופעם תחת ניצוחו של וין מוריס.
קופר אסף מספיק חומר ורישומים על מנת להפיק את הפרק הראשון (אנדנטה, בסולם הטוניקה) ופרק נוסף (אלגרו, במינור המקביל - דו מינור).
קופר אף טען כי מצא קטעי סקרצו אשר לא היו רבים מספיק כדי להפיק מהם פרק משל עצמם.
בטהובן מעולם לא השלים את הסימפוניה העשירית.
לאחר השלמת הסימפוניה התשיעית שלו, התרכז בטהובן בעיקר בהלחנת רביעיות כלי קשת, למרות שכיום ניתן למצוא עדויות לכך, שעבד בין השאר גם על יצירה תזמורתית; נטען, כי הוא ניגן קטעים מהיצירה לחברו, קארל הולץ.
ראיית היצירה שהפיק קופר בתור "הסימפוניה העשירית" שנויה במחלוקת, כי הרי לא ידוע בוודאות שכל הקטעים שאוגדו על ידי קופר נכתבו לסימפוניה, או לכל יצירה אחרת.
קופר טען, כי הוא מצא ואיחד כחמישים קטעים נפרדים מאת בטהובן על מנת ליצור את היצירה.
אף על פי שהיצירה שנויה במחלוקת, ישנה הסכמה כללית באשר לעובדה, שבטהובן התכוון לכתוב סימפוניה נוספת.
ישנם אזכורים רבים ברישומיו (במקור, בטהובן רצה שהסימפוניה התשיעית תהיה אינסטרומנטלית לחלוטין וחשב להלחין את האודה לשמחה בתור קנטטה נפרדת ואחריה את הסימפוניה העשירית, שאותה יסיים בקטע ווקאלי).
מלומדים רבים מחשיבים את יצירתו של קופר כמועילה לחקר בטהובן, אך פחות כיצירה אותנטית שלו.
יש המתייחסים אל הסימפוניה הראשונה של יוהנס ברהמס כ"הסימפוניה העשירית של בטהובן", כינוי שהודבק לה כנראה על ידי הנס פון בילו.
באופן מקרי, לשתי הסימפוניות ישנו פרק אלגרו בסולם דו מינור וב-6/8.
סימפונית "הבוקר" ברה מז'ור (הובוקן 6\I) היא מן הסימפוניות המוקדמות שכתב יוזף היידן.
היא נכתבה יחד עם הסימפוניות מס' 7 ("הצהריים") ומס' 8 ("הערב") זמן קצר לאחר שהיידן נשכר כעוזר קאפלמייסטר בחצר אסטרהאזי.
שלוש הסימפוניות הללו ידועות באופי הסולני והווירטואוזי שלהן.
היצירה חוברה באביב של שנת 1761 (בקירוב), זמן קצר לאחר הגעתו של היידן לחצרו של הנסיך אסטרהאזי.
כחלק מעבודתו שם, נדרש היידן על ידי הנסיך אסטרהאזי בעצמו לכתוב מוזיקה לתזמורת הקטנה שעמדה שם לרשותו.
סימפוניה זו היא ככל הנראה הסימפוניה הראשונה שכתב היידן לאותה תזמורת.
זו אינה הסימפוניה השישית שכתב היידן עד אז.
קדמו לה לפחות 10 סימפוניות, ומספורה אינו ערובה לסדר כתיבתן.
הסימפוניה הזו, וכמו כן גם שתי הסימפוניות הבאות, מתאפיינות בקטעי סולו רבים לכל קבוצות התזמורת; לכלי הנשיפה מעץ, הקרנות, הקשתנים המובילים ואף לקונטרבס, כך שהסימפוניה הזו דומה באופיה לקונצ'רטו גרוסו.
הכתיבה הייחודית הזו איננה מקרית; הנגנים בתזמורת החצר קיבלו "בונוסים" למשכורתם על הפגנת וירטואוזיות בנגינתם והיידן רצה, ככל הנראה, להתחבב על הנגנים שאיתם רק התחיל לעבוד; אכן היידן הצליח לכונן מערכת יחסים חמה עם נגניו, שמאוחר יותר כינו אותו בחיבה "פאפא היידן".
יצירה זו ושתי הסימפוניות שאחריה התקבלו באחוזה בהתלהבות רבה.
לעיתים מנוגנת היצירה גם עם צ'מבלו.
הסימפוניה כתובה במבנה הטיפוסי לסימפוניה הקלאסית, ופרקי היצירה הם:
1. אדג'יו-אלגרו - הפרק פותח במבוא איטי, אשר בעיני השומעים (בני התקופה, כך נראה) דימה את עלות החמה.
הכינור הראשון פותח את היצירה במנגינה שמזכירה ערפל בוקר מוקדם.
הכינורות השניים נכנסים בשקט, ותוך כדי התגברות העוצמה מצטרפים כלי תזמורת נוספים, ואז יורדת העוצמה והמבוא האיטי מסתיים.
ניתן לראות את האבוב והחליל כמדמים את קרני השמש עם ראשית הזריחה.
לאחר המבוא, מתחיל החלק המהיר שבנוי בצורת סונטה.
אם מדמים את הסימפוניה לבוקר, ניתן לשמוע בכלי הנשיפה מעץ את ציוצי הציפורים בתחילת הנושא השני.
התצוגה מסתיימת באוניסון, ולאחריה מתחיל פיתוח בסולם לה מז'ור, שבו הנושא הראשון מופיע עם מרווחים וסולמות בכיוון ההפוך בהשוואה לתצוגה.
בנוסף, בפיתוח יש עלייה כרומטית שמזכירה גם היא את הזריחה.
לקראת הרפריזה מופיע הנושא הראשון בקרן, והרפריזה עצמה דומה מאוד לתצוגה ומסתיימת ברה מז'ור.
2. אדג'יו-אנדנטה-אדג'יו - הפרק השני הוא הארוך (כ-40% מאורכה) והמורכב ביותר בסימפוניה.
צורתו היא ABACA כאשר החלק הראשי A, שחוזר 3 פעמים, כתוב לשני כנרים סולנים, וביניהם קטעים חופשיים בעלי אופי פיתוחי.
אותו חלק "חוזר" בפרק מסתיים במוטיב זהה לסיום הפתיחה האיטית של הסימפוניה.
בחזרתו השלישית והאחרונה של המוטיב מופיע בו גם פתרון שלא הופיע קודם.
אותו המוטיב מופיע גם בסימפוניה מס' 8 "הערב".
3. מנואט וטריו - לאחר פתיחה מלכותית בכינורות מצטרף החליל, שזוכה לקטעי סולו רבים.
בחלק השני של המנואט מופיע סיום מדומה, אשר מוביל לסיום האמיתי של המנואט, דבר שנפוץ מאוד אצל היידן ואצל מוצרט.
בטריו יש סולו לכלי הבאס, בעיקר לבסון ולצ'לו, כשהכינורות מלווים אותם בשקט.
לאחר הטריו מנוגן המנואט שוב.
4. אלגרו - פרק מסיים בצורת הסונטה, ובו קטעי סולו רבים לחליל ולצ'לו.
הפרק דומה מאוד לפרק מקונצ'רטו גרוסו, משום שהוא בנוי מקטעים שבהם הסולנים "מתחרים" ביניהם ומקטעי קישור ביניהם, כמו בריטורנלו של קונצ'רטו גרוסו.
הכינוי של הסימפוניה (במקור Le matin) איננו מאת היידן, אך ניתן לה זמן קצר לאחר השמעתה, כנראה על ידי הנסיך אסטרהאזי, שביקש מהיידן לכתוב יצירות שמתארות את מחזור היום: בוקר, צהריים וערב.
עוד סיבה לשם הזה היא במבוא: הפתיחה האיטית של הסימפוניה, שכנראה הזכירה למאזיניה הראשונים את זריחת החמה, ומכאן - את הבוקר.
הסימפוניה החמישית במי מינור היא מיצירותיו החשובות והידועות של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
ביצוע הבכורה של הסימפוניה התקיים בסנקט פטרבורג ב-17 בנובמבר 1888, והיא יצאה לאור כאופוס 64.
באביב ובקיץ של שנת 1888 החל צ'ייקובסקי לכתוב שתי יצירות, הסימפוניה החמישית והפתיחה-פנטזיה "המלט" בפה מינור אופוס 67. שתי יצירות אלו נכתבו במקביל.
לכתיבתן קדם מסע קונצרטים, הראשון של צ'ייקובסקי באירופה כמנצח על יצירותיו הוא.
באחד הימים בינואר 1888 הזמין אדולף ברודסקי, הכנר שניגן בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, כמה אמנים מפורסמים לסעודה בביתו שבהמבורג, גרמניה.
סביב השולחן ישבו צ'ייקובסקי, גריג, ברהמס ועוד מספר מוזיקאים.
צ'ייקובסקי נמשך מיד אל האמן הנורווגי גריג, והתייחס אליו בכבוד רב.
מברהמס, לעומת זאת, הסתייג, אף כי המלחין הגרמני ניסה בכל מאודו לשאת חן בעיניו.
צ'ייקובסקי סבר אמנם שברהמס הוא אדם נעים הליכות וטוב כ"חבר לשתייה", אך לא מצא במוזיקה שלו רגש ומלודיה; לדעתו, הייתה זו מוזיקה חסרת השראה ויבשה.
צ'ייקובסקי החליט, שאת הסימפוניה הבאה שלו יקדיש לגריג.
באפריל אותה שנה חזר צ'ייקובסקי לרוסיה והתחיל לעבוד על שתי היצירות האמורות.
ההיסטוריה מציגה את החוט המקשר העובר בין שלוש הסימפוניות האחרונות של צ'ייקובסקי.
את שלושתן אפשר לכנות סימפוניות תוכניתיות, כל אחת על פי דרכה.
שלושתן מייצגות חומר אוטוביוגרפי מחייו של המלחין, ושלושתן עוסקות כל אחת בדרכה בנושא הגורל, שהעסיק את צ'ייקובסקי כמעט כל חיו.
הפתיחה האיטית של הסימפוניה החמישית מציגה את המוטו, המניע את כל הסימפוניה.
נושא זה, הפותח את הסימפוניה, איננו תוקפני כמו נושא הגורל, המופיע בתרועת קרנות ולאחר מכן חצוצרות בפתיחת הסימפוניה הרביעית בפה מינור.
הפעם מנוגן נושא הפתיחה בצליליה הנמוכים של הקלרינט, בליווי כלי קשת.
כאן אין מוטיב הגורל מייצג את היאוש ואת חוסר התוחלת כמו בסימפוניה הרביעית.
"האם עלי לכרוע ברך אל מול הגורל"?
כתב צ'ייקובסקי עצמו מעל התווים הראשונים בפתיחת הסימפוניה החמישית.
אף כי מוטיב הגורל שב ומופיע בכל פרק מפרקי היצירה, ואף מהווה את הפתיחה הגראנדיוזית במז'ור בתחילת הפרק הרביעי ובסיומו בקצב המארש, נושא הגורל רך יותר ואפשר אף להגדירו כמזוכך.
על אף ההקשרים המחברים בין שלוש הסימפוניות האחרונות, הסימפוניה החמישית בכל זאת יוצאת דופן.
ביצירה זו ניסה המלחין להתאים עצמו למבנה הסימפוניה המסורתית, והשיג בכתיבתו אחדות בין כל ארבעת פרקיה, במבנה הפרקים, באחידות הנושאים, באיזון ובחוש המידה, שהנחה אותו ביצירה זו.
בחודשים הראשונים של השנה הבאה, יצא צ'ייקובסקי למסע קונצרטים נוסף באירופה.
כאשר הגיע להמבורג, גילה כי באותו מלון, בחדר הסמוך, שוהה ברהמס, שהאריך גם הפעם את שהותו ביום אחד כדי לשמוע את נגינת הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי.
הפעם הגיע לאוזניו של צ'ייקובסקי דיווח, כי ברהמס העריך את הסימפוניה למעט הפרק האחרון.
אף כי במפגש הראשון שלו עם אדוורד גריג הבטיח צ'ייקובסקי להקדיש לו את הסימפוניה החמישית, הרי בסופו של דבר הקדיש לו את הפתיחה- פנטזיה "המלט" ואילו את הסימפוניה הקדיש למוזיקאי הגרמני תיאודור אווה-לאימאנט, שביקר את צ'ייקובסקי על שהוא חורג בכתיבתו הסימפונית מן המבנה המקובל.
ואכן בכתיבת סימפוניה זו ביקש צ'ייקובסקי להוכיח את יכולתו לכתוב בהתאם לנוהג המקובל.
תיאודור אווה-לאימאנט לא סבל נוכחות כלי הקשה שונים בסימפוניה וביצירה זו נמנע צ'ייקובסקי מכתיבה לכלי הקשה, למעט טימפני.
(כך עשה אף בסימפוניה השלישית) הוא נמנע מהכנסת תוף גדול, מצילתיים, משולש ועוד, והקפיד על כתיבה סימפונית מאופקת, שאיננה גולשת לרגשנות יתר ו/או בומבסטיות כפי שניתן לשמוע בסימפוניות הרביעית והשישית.
ביצוע הבכורה של הסימפוניה התקיים בסנקט פטרבורג ב-17 בנובמבר 1888.
3 חלילים (החליל השלישי מוחלף בעת הצורך בפיקולו)
כל פרק הוא עצמאי, ויחד עם זאת ניתן לשמוע הדים למוטיבים, המופיעים בפרק הראשון, גם בפרק השני והשלישי.
בפרק הרביעי, צ'ייקובסקי מבסס את מוטיב הגורל, המהווה חוליה מקשרת בין כל ארבעת פרקי הסימפוניה, במז'ור ולא במינור כפי שהופיע בתחילת הפרק הראשון.
"אנדאנטה - מודראטו קון אנימה":
פרק זה נפתח במבוא איטי (תיבות 1-37), המנוגן בצלילים הנמוכים של הקלרינט ובליווי כלי הקשת והבסונים.
פתיחה זו מציגה את המוטיב של הסימפוניה כולה, מוטיב "הגורל", והוא מוצג פעמיים ומסתיים לבסוף על הדומיננטה.