tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וארו רצה לצאת לקרב מכריע נגדו, אולם פאביוס מאקסימוס חשש מכך והפציר בפאולוס לנסות למנוע זאת: "נאמן אני עליך פאולוס יותר מווארו, אם אני מבטיחך שחניבעל יאבד פה באיטליה או יברח כפליט אם איש לא יילחם בו השנה.
והרי גם עכשיו אף על פי שהוא נראה כמנצח וכאדוני הארץ, לא עברה אליו שום מדינה או עיר באיטליה.
כנגד זה לא נותר בידו מן הצבא אשר הביא עמו מארצו אפילו שליש אחד." הוא הסביר לפאולוס שיש לנקוט באסטרטגיה של אדמה חרוכה שכבר הוכיחה את עצמה בעבר נגד חניבעל.
פאולוס השיב לו: "כשאני מכוון את לבי כנגד נפשי פאביוס, נוח לי לעמוד בפני חניתות האויבים מלהיות תלוי שוב בגזר דינם של אזרחי עירי.
אבל מאחר שהדבר נוגע למולדת אשתדל להיות מצביא טוב בעיניך מבעיני כל העומדים כנגדך בתוקף." אולם השפעתו של וארו הייתה גדולה יותר, ולמרות מחאותיהם של פאולוס ופאביוס קובץ צבא גדול של בין 40,000 ל-80,000 איש לצורך השמדת חניבעל.
מכיוון ששניהם היו קונסולים, וארו ופאולוס התחלפו בפיקוד מדי יום ביומו.
פוליביוס טוען שווארו פיקד על הצבא ביום הקרב.
אולם חלק מהחוקרים המודרניים חושדים שהוא שיקר משום שהיה מקורב לאחד מנכדיו של פאולוס.
אולם ככל הנראה ממילא ההוראה לתקוף הגיעה מהסנאט ולא מאחד הקונסולים.
וארו פיקד על האגף הימני ופאולוס פיקד על האגף השמאלי בקרב, הנודע כקרב קאנאי.
על פי המסופר במהלך הקרב פאולוס נפל מסוסו, בני לווייתו קפצו מסוסיהם כדי לעזור לו.
כשראו זאת הפרשים האחרים סברו שהפקודה היא לרדת מהסוסים ולהילחם רגליים.
ובזה אחר זה קפצו כולם.
כשראה זאת חניבעל הפטיר: "לו היו נמסרים בידי אסורים בכבלים, לא הייתי שמח כל כך!" פאולוס נפצע קשה מחיצים, וישב על סלע וציפה למותו.
אחד מידידיו קורנליוס לנטולוס זיהה אותו ונתן לו סוס כדי שיוכל רכוב ולהציל את עצמו.
אולם הוא השיב: "לך לנטולוס, ואמור לפאביוס מאקסימוס והעד לפניו שאמיליוס פאולוס קיים את עצותיו עד הסוף.
ולא הפר דבר מכל מה שהוסכם עמו.
אבל תחילה נוצח בידי וארו, ואחר כך בידי חניבעל."
למרות נחיתותו המספרית הוכיח את עצמו חניבעל כמצביא מהשורה הראשונה.
הקרב הסתיים בטבח נורא: בין 50,000 ל-60,000 רומאים נהרגו, ופאולוס ביניהם.
לוקיב (באוקראינית: Луків; בפולנית: Maciejów, מצ'יוב) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1537, תחת השם מצ'יוב, ובשנת 1577 הוענקו לו זכויות עיר.
בין רבני העיר היו: רבי מנחם מאניש מרגליות, בנו של רבי חיים מרדכי מרגליות מחבר הספר "שערי תשובה" וחתנו של רבי יעקב אריה שפירא הרבי מקובלה; ובנו רבי אפרים מרגליות, חתנו של רבי אברהם מטריסק.
משנת תרנ"ג עד תרצ"ז כיהן רבי שלום שכנא צ'רניאק מחבר הספרים "חיים וברכה" ו"משמרת שלום".
לאחר פטירתו כיהנו בנו רבי יוסף צ'רניאק וחתנו ר' יוסף לשצבר.
מרבית יהודי העיר השתייכו לתנועת החסידות בעיקר מחצרות טריסק, סטולין, נישכיז וסטפין.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות.
ב-24 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ביהודיה.
בהמשך, נרצחו כ-150 צעירים יהודים מהעיירה, ובסוף השנה נרצחה קבוצת נשים יהודיות בעיירה.
בד בבד רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
בתחילת קיץ 1942 רצחו הגרמנים כ-200 גברים יהודים נוספים מהגטו.
בספטמבר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו הנותרים, בעיקר נשים, קשישים וילדים, בבורות ירי.
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס היה מגיסטראט רומאי שפעל בתחילת תקופת הקיסרות, וסבו של נירון קיסר.
הוא היה בנו היחיד של הקונסול גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, ושל אמיליה לפידה.
סבתו מצד האב הייתה פורקיה קאטוניס, אחותו של קאטו הצעיר.
בצעירותו, הוא נודע בכישרונו בנהיגת מרכבות.
בסביבות שנת 22 לפנה"ס התארס לאנטוניה הזקנה, בתם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביה, ואחייניתו של אוקטביאנוס.
האירוסין נערכו בטאראנטום, לעיניהם של אנטוניוס ואוקטביאנוס.
בשנת 22 לפנה"ס הוא היה איידיל, ובשנת 16 לפנה"ס נבחר כקונסול.
בין השנים 12-13 לפנה"ס שימש כמושל אפריקה, ולאחר מכן קיבל פיקוד על הצבא הרומי בגרמניה, ככל הנראה כיורשו של טיבריוס.
במסגרת תפקידו זה, הוא חצה את האלבה, הקים מזבח לאוגוסטוס, ו"חדר עמוק יותר לתוך גרמניה מכל רומי לפניו".
הוא גם היה האיש שהוציא לפועל את צוואתו של אוגוסטוס לאחר מותו של זה.
סווטוניוס מתאר אותו בצורה שלילית ביותר וטוען שהוא היה "שחצן פזרן וגס רוח".
עוד בהיותו איידיל הכריח קנסור לפנות לו את דרכו ברחוב, ובמהלך תקופת כהונתו כקונסול, הוא ערך מופעים ראוותניים ואכזריים של חיות פרא בכל העיר, והציג קרבות גלדיאטורים ברבריים כל כך, עד שאוגוסטוס נאלץ לנזוף בו בפרטיות, ולאחר מכן לרסן אותו באמצעות צו ציבורי.
הוא מת בשנת 25 לספירה.
מאנטוניה היו לו שלושה ילדים: דומיטיה הזקנה, דומיטיה לפידה הצעירה (אמה של הקיסרית מסלינה), וגנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס (אביו הביולוגי של הקיסר נירון).
לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס היה אציל רומאי בן המאה ה-6 לפנה"ס, אשר יחד עם לוקיוס יוניוס ברוטוס סייע בביטול המלוכה הרומית ובהקמת הרפובליקה הרומית.
קולטינוס התפרסם בעיקר כבעלה של לוקרטיה, וכמי ששימש יחד עם ברוטוס כקונסול הראשון של הרפובליקה.
קולאטינוס היה בנו של ארונס טארקוויניוס, אציל ממוצא מעורב אטרוסקי-יווני ואחיינו של המלך לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס.
אביו מונה כמפקד חיל המצב בעיר קולאטיה (Collatia), ומכאן השם "קולאטינוס".
לוקיוס קולאטינוס נישא ללוקרטיה - בתו של ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס.
בשנת 509 לפנה"ס סייע קולאטינוס בייסוד הרפובליקה הרומית.
על פי הגרסה המקובלת להשתלשלות המאורעות, קולאטינוס הוצב במחנה צבא מרוחק מרומא בחברתו של סקסטוס טארקוויניוס, בנו של המלך לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס.
באחד הלילות, דיבר קולטינוס בשבח אשתו בנוכחות סקסטוס.
השניים, בחברת ידידים נוספים, רכבו במהירות אל רומא, כדי להיווכח במו עיניהם ביופייה של לוקרטיה.
סקסטוס כה התפעל מלוקרטיה, עד שכאשר קולאטינוס לא היה בבית, התגנב ואנס את לוקרטיה.
לאחר המעשה, ביקשה לוקרטיה מאביה ומבעלה לבוא לביתה בחברת ידידים נאמנים.
ספוריוס ביקש מפובליוס ולריוס לבוא עמו, וקולאטינוס הביא עמו את לוקיוס יוניוס ברוטוס.
לוקרטיה התאבדה לנגד עיניהם, ובעקבות כך, פתחו הארבעה במרד כנגד השלטון המלוכני.
המלך טארקוויניוס סופרבוס נמלט, והארבעה הכריזו על ביטול המלוכה הרומית וייסודה של הרפובליקה הרומית.
גרסה זו של מהלך האירועים, מופיעה בכל המקורות העתיקים, אם כי היסטוריונים מודרניים מפקפקים באמינות הסיפור.
לא ניתן לדעת בוודאות מה קרה בשנת 509 לפנה"ס, כך שמרבית האירועים והאישים המתוארים בהקשר זה נחשבים לאגדיים או אגדיים למחצה.
בעקבות הדחת המלך, הכריז ברוטוס על ייסוד משרה חדשה - קונסול.
מאז אותה שנה ועד שנת 395 לספירה, נבחרו כל שנה שני קונסולים ברומא אשר ניהלו את המדינה.
ברוטוס מינה את עצמו כקונסול ראשון, ואת קולאטינוס כקונסול השני.
באותה שנה ניסתה קבוצת אצילים ליזום קשר לרציחת הקונסולים והשבת המונרכיה ברומא.
בין השותפים בקשר היו אף שניים מבניו של ברוטוס.
אחד מעבדיהם, בנדיקיוס, שמע על תוכניותיהם באקראי ומיהר לספר על כך לפובליוס ולריוס.
ולריוס נדהם מהמידע והחליט לפעול ללא כל דיחוי.
הוא כלא את בנדיקיוס בחדר וביקש מאשתו לשמור עליו.
בינתיים יצא עם קבוצה גדולה ממשרתיו וחבריו אל ביתם של הקושרים, והשתלט על מגילות שהיו אמורות להישלח אל המלך הגולה, וכן על הקושרים עצמם.
החשודים והמגילות נגררו אל הפורום, ושם הוצגו בפני הקונסולים.
ברוטוס דן להורג את שני בניו, אולם לאחר מכן עזב את האזור והורה לקולאטינוס לדון את האחרים.
קולאטינוס נטה להסתפק בעונש של גירוש, אולם אז דרשו הקושרים לקבל לידיהם את בנדיקיוס.
קולאטינוס נטה למלא בקשה זו, אולם ולריוס והמון העם הגנו עליו בגופם ודרשו מברוטוס לחזור ולשפוט בעצמו.
ברוטוס הגיע, והחליט לערוך הצבעה.
ברוב מוחץ, נערפו גם ראשיהם של שאר הקושרים.
אירוע זה, בנוסף לעובדה שהשם "טארקוויניוס" הפך למאוס ברומא, גרמו לברוטוס לדרוש מקולאטינוס להתפטר מתפקידו כקונסול.
קולאטינוס נדהם מהבקשה; בגלל העוול שנעשה לאשתו, הוא ראה עצמו כראוי לתפקיד.
אולם לאחר שגם חמיו הצטרף לבקשה, הוא התפטר מהתפקיד ועזב את העיר.
בבחירות שנערכו, זכה ולריוס במשרה.
עם זאת, ב-29 בפברואר של אותה שנה נהרג ברוטוס בקרב סילבה ארסיה, והוחלף בידי ספוריוס אבי לוקרטיה.
ספוריוס עצמו מת מזקנה כעבור כמה ימים, וולריוס מינה את מרקוס הורטיוס פלביוס למחליפו עד הבחירות של שנה הבאה.
כך קרה שכבר בשנתה הראשונה של הרפובליקה הרומית, כיהנו בה חמישה קונסולים.
לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס היה מלך רומא השביעי והאחרון לפי המסורת הרומית.
המידע עליו, כמו המידע על כל תקופת המלוכה ועל ראשית התקופה הרפובליקנית, הוא שילוב של מיתוס והיסטוריה.
הוא היה בנו של לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס, נישא לטוליה, בתו של סרוויוס טוליוס.
הוא ירש את טוליוס ללא בחירות ומיד פעל למען ביטול הרפורמות במטרה להחזיר את הרודנות המלאה לרומא.
במהלך שלטונו ניהל מלחמות עם העמים הלטינים והאטרוסקים, והמשיך בבניית מקדשים וביצורים בעיר.
על פי המסורת הרומית שלטונו נשא אופי רודני, הוא לא התייחס לדעתו של הסנאט, רצח וגירש אזרחים רומיים.
כל הדברים הללו הובילו לגירושו של טארקוויניוס סופרבוס מהשלטון ולהקמת הרפובליקה הרומית.
כלומר, שלטונו מתואר כעריצות המצדיקה את ביטול המלוכה.
אביו של טארקוויניוס סופרבוס היה המלך החמישי של רומא – לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס.
לאחר הירצחו ב-578 לפנה"ס בידי בניו של אנקוס מארקיוס עבר השלטון לידיו של סרוויוס טוליוס.
הבנים של טארקוויניוס פריסקס, לוּקיוס ואָרוּנְס היו באותה עת עדיין צעירים מדי כדי לעלות לשלטון.
על מנת למנוע את אפשרות הפלתו מהשלטון בידי בניו של טארקוויניוס פריסקס, ניסה סרוויוס טוליוס לקרב אותם אליו.
המלך החליט לחתן אותם עם בנותיו.
את העדינה ומלאת חיבה עבור טארקוויניוס סופרבוס, ואת הצעירה יותר עבור הבן השני.
עם זאת, בניגוד לרצונו של האב נישאה הבת הצעירה טוליה לטארקוויניוס סופרבוס, והשניים הרגו את הבת השנייה ואת אחיו של סופרבוס.
אי שביעות רצונם של הפטריקים מהרפורמות של סרוויוס טוליוס הובילה לכך שהמלך איבד את תמיכתו של הסנאט.
לוקיוס ניצל זאת וניסה לתפוס את השלטון.
בפעם הראשונה ניסיונותיו לא צלחו, לפי המסורת הרומית.
להגנתו של המלך קמו אזרחי רומא ולוקיוס טארקוויניוס סופרבוס ברח.
אך בפעם השנייה הוא למד לקח והחליט לנקוט בפעולה כאשר כל העם היה עסוק בשדות.
לוקיוס זימן את הסנאט (אף על פי שזאת הייתה פריבילגיה בלעדית למלך) והודיע כי הוא היורש החוקי של הכתר ולא סרוויוס טוליוס.
כאשר סרוויוס טוליוס (באותו זמן כבר איש מבוגר מאוד) הגיע לסנאט על מנת לגרש את המתחזה, לוקיוס הפיל את טוליוס מהמדרגות ותומכיו רצחו את המלך הפצוע בזמן שניסה להימלט.
כך תפס לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס את השלטון והפך למלכה השביעי של רומא.
שלטונו הטירני של לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס
מיד לאחר עלייתו לשלטון כמלך רומא ניהל מדיניות של דיכוי כנגד חסידי סרוויוס טוליוס המנוח.
כך עלה לוקיוס סופרבוס באכזריות לשלטון, אותו תפס בעזרת שותפיו הפטריקים מאביו ומתומכיו.
הוא לא שאל את הסכמתו של העם או של הסנאט ושמר את השלטון בידיו באמצעי דיכוי.
במהלך שלטונו ביטל סופרבוס את כל הזכויות שניתנו לעם במהלך כינונו של סרוויוס טוליוס.
אסר על האזרחים להתאסף בחגים דתיים, ביטל את השוויון בין האזרחים והחזיר את העבדות עקב אי תשלום חובות.
הוא שיפר את מצבם הכלכלי של הפטריקים בעזרת מיסים שרירותיים, ואת המעמד העני הנמוך לקח לעבודה תמורת שכר דל.
רבים מיואשים מהמצב התאבדו, ועל מנת למנוע זאת מאחרים טארקוויניוס ציווה לצלוב את גופם של המתאבדים.
החשש מהשפלה כזאת מנע מעוד אנשים מלנסות להתאבד.
בכל מקום היו למלך מרגלים והעם חשש מהלשנות.
הפטריקים תחילה שמחו כי ננקטו צעדים שהובילו לביטול זכויותיהם של המעמדות הנמוכים והחזירו המעמד הפטריקי לעליון.
אך עם הזמן החלו להרגיש את כובד ידו של המלך גם על עצמם.
בדומה לרודנים יוונים, הקים טארקוויניוס סופרבוס חוליית שומרי ראש ובהסתמך עליהם החל לשלוט באופן שרירותי.
טארקוויניוס פתח במלחמות וכונן שלום, כרת בריתות עם מדינות אחרות, וכל זאת מבלי להתייעץ עם הסנאט ומבלי לקבל את הסכמת העם.
הוא ניצל את סמכותו כשופט עליון, הרג וגירש סנאטורים עוינים או שנראו לו חשודים וגם פטריקים אחרים.
הוא לא החליף את הסנאטורים שהרג באחרים חדשים.
על פי המסורת הרומית משל טארקוויניוס סופרבוס באופן שרירותי ואלים, אך גם הצליח להשיג בשביל המדינה הרומית כוח ועושר שהיו חסרי תקדים עד אז.
הוא השיג השפעה רבה באיחוד הלטיני, בעזרת גיסו אוקטביוס ששׂרר בטוסקולום ואילץ את העם הלטיני לקבל את כוחו ושלטונו של מלך רומא.
טוּרנוּס הֵרדוֹניוּס, שניסה למנוע את כניסת הלטינים לברית עם טארקוויניוס הופלל בהבאת כלי-נשק אסורים לאספה ובתכנון הפיכה צבאית, והוצא להורג בהטבעה.
העיר Gabii נכבשה לאחר התנגדות ארוכה על ידי טארקוויניוס סופרבוס בעזרת בגידה.
טארקוויניוס סקסטיוס בנו הצעיר של המלך הגיע לעיר וטען שהתרחק מהאלימות של אביו והראה את הסימנים המופיעים על גופו.
במהירות הוא זכה באימון האזרחים, ובעצת אביו הוא הרג וגירש את האנשים המשפיעים ביותר בעיר וחילק את רכושם לפשוטי העם.
ובזאת הוא רכש את אמונת האזרחים וחיזק את שלטונו, לאחר מכן מסר את העיר לאביו.
ככה כבש טארקוויניוס סופרבוס את העיר במקדש של יופיטר על הר התלבן כאשר התרחש החג לאיחוד הלטיני ומלך רומא הקריב שור בשם כל האזרחים של העם הלטיני וחילק לכל הערים חלקים מבשרו של הקורבן.
גרניקה וחלק מהערים הוולסקים נכנעו לרומא, וכאשר טארקוויניוס כבש את העיר העשירה של העמים הוולסקים הוא מכר לעבדות את כל אזרחיה של העיר והעשירית של הרווח שימשה אותו לבניית המקדש הקפיטוליני.
ההתנהלות שלו בעיר הכניסה פחד אצל ערים אחרות וולסקים והם נכנעו לטארקוויניוס.
הוא החרים מהם חלק מהאדמה והקים בהם שתי קולוניות שהפכו לעמוד התווך של הכוח שלו.
המבנים של טארקוויניוס סופרבוס ברומא
עם הרחבת הגבולות טארקוויניוס יצר ברומא מבנים ענקיים על מנת להפוך את העיר עצמה ראויה לכוחה העולה.
הוא סיים את בנייתה של קשת ביוב תת-קרקעית וסלל את המבנה המרכזי לניקוז מים, אבני יסוד של הקלואקה מקסימה, תוך שימוש באבני טוף ענקיות, ללא מלט.
מערכת ניקוז זו העקיפה בצורת חצי עיגול את העיר עד שהגיעה לטיבר.
טארקוויניוס סופרבוס השלים את בניית המקדש ליופיטר אופטימוס מקסימוס קפיטולינוס, אשר החלה עוד בתחילת כהונתו של אביו.
על מנת לסיים את המקדש סופרבוס גבה מעמו כסף או הכריח את אזרחי רומא להשתתף בבנייתו של המקדש.
לפי המסורת הרומית קיבלה גבעת הקפיטולין (mons Capitolinus) את שמה, מראש אדם שנמצא לכאורה בזמן עבודת חריש, ושמסמלת את הפיכתה העתידית של רומא לראש לאיטליה ולעולם כולו.
המקדש נבנה על יסודות גבוהים בסגנון אטרוסקי.
הוא הכיל שלושה חדרים, בצד הפונה אל הפורום כלל עמודים גבוהים.
המקדש הפך למרכז של חיים פוליטיים ודתיים ברומא.
בתוכו שמרו קדושות ומסמכים יקרי ערך של המדינה.
בנוסף לכך, בתוך המקדש התרחשו חגיגות חשובות ודנו על עניינים מהותיים הנוגעים לעיר.
בקריפטה מתחת לאדמה נשמרו ספרי הסיבילות בשפה היוונית.
טארקוויניוס סופרבוס קנה אותם במחיר יקר מאוד מאישה זקנה שבעת הוויכוח על המחיר שרפה חלק ניכר מהספרים ולכן החלק שנשמר היה קטן מאוד.
ספרי הנביאות הללו היוו חשיבות גדולה בחיים הציבוריים הרומים, כאשר התקשו לתת תשובה למקרה מסוים פנו לספרי הסיבילות, לפי הוראתו של הסנאט הרומי הכוהנים היו צריכים לשמור את המלל של הספרים בסודיות מוחלטת בגין הפרת הסודיות הם נענשו בעונש כבד מאוד שמשתווה לעונש של רצח אב.
השלטון הטירני של טארקוויניוס סופרבוס גרם לאזרחי רומא לרצות לנקום בו.
עונשי מוות וגירושים שננקטו כלפי הסנאטורים והאזרחים, מיסים כבדים, נטל של צעדות מלחמה ועבודות בנייה אשר טארקוויניוס חייב את הפלבס לעשות, הולידו חוסר שביעות רצון משלטונו בכל שכבות האוכלוסייה הרומית.
בנוסף לכך, המעשה הנורא שביצע בנו הצעיר סקסטוס אשר אנס את לוקרטיה, בת האצולה הרומאית שהתאבדה בעקבות המאורע גרמו לאזרחי רומא לרצות לגרש את כל משפחת טארקוויניוס מהעיר.
את המרד הוביל לוקיוס יוניוס ברוטוס, אשר היה קרוב משפחתה של לוקרטיה.
יחד עם פובליוס ולריוס פובליקובה נשׂאו השניים את גופתה של לוקרטיה לפורום ושכנעו את אזרחי רומא לגרש את המלך, לבטל כליל את השלטון המלוכני, ולכונן רפובליקה.
המהפכה המוצלחת סיימה את שלטונו בן עשרים וחמש שנים של סופרבוס, ובהמשך אף הובילה לגירוש משפחתו מהעיר.
על אף ניסיונותיו של שליט אטרוסקי חזק לארס פורסנה להחזיר את טארקוויניס סופרבוס לכס המלוכה, רומא לא הסכימה לקבל חזרה על עצמה רודן מרגע זה ועד לדיקטטורות של לוקיוס קורנליוס סולה ושל יוליוס קיסר במאה הראשונה לפנה"ס.
לאחר הריגת בנו, כנקמה על אונס לוקרטיה, המשיך טארקוויניוס לנוע ולנוד, עד שמצא את מותו באטרוריה.
טיטוס טאטיוס • נומה פומפיליוס (717–673 לפנה"ס)
לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס (616–579 לפנה"ס)
לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס (535–510/509 לפנה"ס).
לוקיוס השלישי היה האפיפיור מ-1 בספטמבר 1181 עד מותו.
נולד סביבות שנת 1100 כאוּבאלדוֹ אלוצ'ינגולי (Ubaldo Allucingoli), בנו של אורלנדו אלוּצ'ינגוֹלי בלוקה.
אף על פי שהיו לו קשרים הדוקים עם המסדר הציסטרציאני, הוא לא הצטרף אליהם כחבר המסדר.
בדצמבר 1138 הוא מונה לקרדינל על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני, ובדצמבר 1158 האפיפיור אדריאנוס הרביעי קידם אותו לקרדינל בישופ של אוסטיה וולטרי.
הוא היה דיקן מועצת הקרדינלים, ואחד הקרדינלים המשפיעים ביותר תחת קודמו, האפיפיור אלכסנדר השלישי, שאף הקדישו לבישוף בשנת 1159.
ב-1 בספטמבר 1181 הוא נבחר לאפיפיור, ונטל לעצמו את השם לוקיוס השלישי.
בתחילה הוא התגורר ברומא, אך מחלוקות בעיר אילצו אותו להעביר את שארית כהונתו בגלות, בעיקר בערים ולטרי, אנגני וורונה.
לוקיוס הסתכסך עם פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשאלת ירושת נחלותיה של מטילדה, מרקיזת טוסקנה, וכמה הצעות לפשרה ביניהם נדחו על ידו.
למרות המחלוקות ביניהם הם הסכימו על פעולה מוקדמת נגד כפירה, ואף הגיעו להסכמה על הצורך במסע צלב.
לעומת זאת, האפיפיור סירב להכתרת היינריך פון הוהנשטאופן כיורש הכתר הקיסרי.
ב-1184 הגדיר האפיפיור לוקוס השלישי את הוולדנסים כמינים.
ב-25 בנובמבר 1185 מת לוקיוס בוורונה, וסלסטינוס השלישי נבחר לאפיפיור במקומו.
לוקיאן פופוב היה צייר ז'אנר רוסי בסגנון ריאליסטי, היה קשור להנודדים.
הוא נולד למשפחת איכרים ענייה.
בשנת 1876, לאחר שאביו נקרא לצבא, המשפחה עברה לאורנבורג, שם למד בבית הספר.
לימודיו האמנותיים הראשונים היו בבית הספר לציור של החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות.
מ-1896 עד 1902 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל ולדימיר מקובסקי.
עם סיום לימודיו, הוא זכאי למלגה שאפשרה לו לבקר בגרמניה ובצרפת.
לאחר שובו חזר לאורנבורג, שם שהה עד מותו, אף שנסע ברחבי האזור, וצייר את חיי הכפר.
בשנת 1903 הוא הפך לחבר בהנודדים.
שש שנים מאוחר יותר, הוא הצטרף לאגודת האמנות, ובשנת 1912, בהמלצתו של איליה רפין, האקדמיה העניקה לו את התואר "אקדמאי".
לאחר המהפכה של 1905, רבים מציוריו קיבלו שמות תמימים על ידי הצנזורה: "לפני השקיעה", ואז, ב-1914, מועצת המנהלים של הנודדים לא אפשרה לו להשתתף בתערוכה מכיוון שציורו, "הילד הגוסס", לא היה ברוח "הסגנון החגיגי" של התערוכה.
הציור התבסס על בנו של פופוב עצמו, שנולד עיוור ומת לאחר ניתוח בניסיון להחזיר לו את הראייה .
מאוחר יותר הוצע לו מקום להציג בנפרד.
פופוב מת זמן קצר לאחר האירועים הללו כשבריאותו התדרדרה.
לוקיוס איליוס קיסר היה אביו של הקיסר הרומי לוקיוס ורוס.
בשנת 136 הוא אומץ על ידי הקיסר השלט אדריאנוס ומונה ליורשו.
הוא מת לפני אדריאנוס ולכן מעולם לא הפך לקיסר.
לאחר מותו של לוקיוס בשנת 138, הוא הוחלף באנטונינוס פיוס, שירש את כסאו של אדריאנוס באותה שנה.
איליוס נולד בשם לוקיוס קיוניוס קומודוס (Lucius Ceionius Commodus), והשתייך לבית האב קיוניה .
אביו, שנקרא גם לוקיוס קיוניוס קומודוס (ההיסטוריה אוגוסטה מוסיפה את הקוגנומן "ורוס"), שימש קונסול בשנת 106, וסבו מצד אביו, גם הוא בעל אותו השם, היה קונסול בשנת 78.
מוצא משפחת אביו מאטרוריה, ואבותיו מצד אביו היו בדרגה קונסולרית.
על פי ההערכות, אמו הייתה אישה רומאית לא מתועדת בשם פלאוטיה .
ההיסטוריה אוגוסטה מציינת כי סבו מצד אמו ואבותיו מצד אמו היו בדרגה קונסולרית.
מוצא משפחת אמו מפוונטיה (כיום Faenza, מדרום-מזרח לבולוניה).
לפני שנת 130, התחתן לוקיוס קומודוס עם אווידיה , אצילה רומית בעלת קשרים טובים, שהייתה בתו של הסנאטור גאיוס אווידיוס ניגרינוס , איש המעמד הקונסולרי.
אווידיה ילדה ללוקיוס לפחות בן אחד ושתי בנות:
לוקיוס קיוניוס קומודוס (נולד בשנת 130) – בעתיד לוקיוס ורוס, קיסר שותף עם מרקוס אורליוס מ-161 ועד מותו שלו ב-169. ורוס התחתן עם לוקילה , בתם השנייה של מרקוס אורליוס ופאוסטינה הצעירה .
קיוניה פאביה – בעת האימוץ של מרקוס אורליוס היא הייתה מאורסת לו, כחלק מתנאי האימוץ.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון של אנטונינוס פיוס, הגיע פיוס אל אורליוס וביקש ממנו לסיים את אירוסיו עם פאביה, ולהתחתן עם בתו של אנטונינוס פיוס, פאוסטינה הצעירה; פאוסטינה תוכננה במקור על ידי אדריאנוס להתחתן עם לוקיוס ורוס.
בשנת 130 מילא תפקיד של פרייטור, ומכאן סביר שלפני שמלאו לו 30 מילא את שורת התפקידים הרגילה של בני מעמדו.
בשנת 136 כיהן כקונסול בפעם הראשונה.
במשך זמן רב החשיב הקיסר אדריאנוס את גיסו לוקיוס יוליוס אורסוס סרוויאנוס כיורשו הלא רשמי.
עם זאת, כשהתקרב שלטונו של אדריאנוס לסיומו, הוא שינה את דעתו.
למרות שהקיסר בהחלט חשב שסרוויאנוס מסוגל לשלוט כקיסר לאחר מותו של אדריאנוס עצמו, סרוויאנוס, עתה כבר בשנות ה-90 לחייו, היה בבירור מבוגר מדי לתפקיד.
תשומת ליבו של אדריאנוס פנתה לנכדו של סרוויאנוס, לוקיוס פדאניוס פוסקוס סלינאטור (Lucius Pedanius Fuscus Salinator).
אדריאנוס קידם את סלינאטור הצעיר, העניק לו מעמד מיוחד בחצרו, וטיפח אותו כיורשו.
עם זאת, בקיץ 136, אדריאנוס כמעט מת מדימום.
במהלך הבראתו בווילה שלו בטיבולי, הוא החליט לשנות את דעתו, ובחר בלוקיוס קיוניוס קומודוס כיורשו החדש, ואימץ אותו כבנו.
הבחירה נעשתה "נגד רצון כולם".
במיוחד כעסו מאוד סרוויאנוס וסלינאטור הצעיר על אדריאנוס בנוגע לאימוץ.
גם כיום, הרציונל לשינוי הפתאומי בדעתו של אדריאנוס עדיין לא ברור.
ייתכן שסלינאטור הרחיק לכת עד כדי ניסיון הפיכה נגד אדריאנוס, שבו היה מעורב סרוויאנוס.
על מנת להימנע מעימות אפשרי בירושה, אדריאנוס הורה על מותם של סלינאטור וסרוויאנוס.
ב-19 ביוני 136 נערך טקס האימוץ של לוקיוס קיוניוס, כדי לעשותו בן של אדריאנוס ולהעלותו לדרגת קיסר.
עם אימוצו כיורשו של אדריאנוס, הפך לוקיוס קיוניוס קומודוס ללוקיוס איליוס קיסר.
לעיתים הוא מכונה לוקיוס איליוס ורוס (Verus), אם כי אין עדות נוספת לשם זה מחוץ להיסטוריה אוגוסטה, שם הוא היה כנראה תוצאה של טעות בכתב היד.
בדצמבר 136 הוענקה לו סמכות הטריבון (tribunicia potestas).
לקראת סוף שנת 136 התברר שהוא חולה.
ב-1 בינואר 137 התחיל קונסולט בשמו החדש, לוקיוס איליוס קיסר.
הוא קיבל את הפיקוד העליון על שתי הפרובינקיות של פאנוניה – עילית ותחתית , בסמכויות קונסולריות מלאות.
כמו כן, הוא צורף אל הוועדה של 15 המפקחים על הפולחנים (XV viri sacris faciundis).
לאחר ששהה במשך שנה בחזית הדנובה, חזר איליוס לרומא כדי לנאום בפני הסנאט ב-1 בינואר 138. אולם בלילה שלפני הנאום הוא חלה, וב-1 בינואר, ביום שחזר מפאנוניה, מת משטף דם.
ב-24 בינואר 138 בחר אדריאנוס בטיטוס אורליוס אנטונינוס כיורשו החדש.
לאחר ששקל זאת במשך כמה ימים, אנטונינוס הסכים.
הוא אומץ ב-25 בפברואר 138. כחלק מתנאיו של אדריאנוס, אנטונינוס אימץ את בנו של לוקיוס איליוס, לוקיוס קיוניוס קומודוס, וגם את מרקוס אניוס ורוס.
מרקוס הפך ל"מרקוס איליוס אורליוס ורוס" (לימים מרקוס אורליוס אנטונינוס), ולוקיוס הפך ל"לוקיוס איליוס אורליוס קומודוס" (לימים לוקיוס אורליוס ורוס).
לבקשת אדריאנוס, בתו של אנטונינוס, פאוסטינה, התארסה ללוקיוס.
מרקוס אורליוס שלט מאוחר יותר יחד עם לוקיוס ורוס כקיסרים רומיים משותפים, עד שלוקיוס ורוס מת ב-169, ולאחר מכן היה אורליוס שליט יחיד עד מותו שלו ב-180.
בשנת 139, לאחר שהושלם המאוזוליאום של אדריאנוס (כיום טירת סנטאנג'לו), הוטמנו בו שרידיו של לוקיוס.
על המצבה נכתב: "ללוקיוס איליוס קיסר, לבן הדריאנוס האלוהי, קונסול פעמיים" (ILS 329).
המקורות העיקריים לחייו של איליוס עשויים טלאי על גבי טלאי ולעיתים קרובות לא אמינים.
קבוצת המקורות החשובה ביותר, הביוגרפיות הכלולות בהיסטוריה אוגוסטה, מוצגות כאילו נכתבו על ידי מספר מחברים בתחילת המאה ה-4, אך למעשה נכתבו על ידי מחבר אחד מסוף המאה ה-4 (סביב שנת 395).
הביוגרפיות המאוחרות יותר והביוגרפיות של קיסרים כפופים וטוענים לשלטון הן רקמה של שקרים ובדיות, אבל הביוגרפיות המוקדמות יותר, המתבססות בעיקר על מקורות מוקדמים יותר שאבדו כעת (מריוס מקסימוס או איגנוטוס, Ignotus), מדויקות הרבה יותר.
בנוגע לאיליוס, הביוגרפיות של אדריאנוס, אנטונינוס פיוס, מרקוס ולוקיוס ורוס הן אמינות במידה רבה, אבל זו של אווידיוס קסיוס, ואפילו זו של לוקיוס איליוס עצמו, מלאות מידע בדיוני.
כמה מקורות ספרותיים אחרים מספקים פרטים ספציפיים: כתביו של הרופא גלנוס על הרגלי האליטה האנטונינית, נאומיו של אייליוס אריסטידס על הלך הרוח של התקופה, והחוקות שנשתמרו בדיגסטה ובקודקס יוסטיניאנוס על עבודתו המשפטית של מרקוס.
כתובות וממצאי מטבעות משלימים את המקורות הספרותיים.
לוקמיה או סרטן הדם היא אחת מצורות מחלת הסרטן, והיא גורמת להיווצרות לא-תקינה ומוגברת של תאי דם לבנים במח העצם.
תחילה מתנהגים התאים בצורה כמעט רגילה, אך עם הזמן דוחקים את תאי הדם הלבנים, את האדומים ואת טסיות הדם.
במקרים רבים, הגורם למחלה הוא טרנסלוקציה גנטית.
לוקמיה כרונית: בתחילת המחלה תאי הדם הסרטניים עדיין מבצעים את תפקידם, ולעיתים קרובות אין סימפטומים לאנשים הסובלים מהלוקמיה הזו.
אך, עם הזמן הסרטן מתגבר והסימפטומים מתחזקים.קיימים שני סוגים של המחלה : לוקמיה מילואידית כרונית (CML), ולוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL).
לוקמיה חריפה (אקוטית): תאי הדם מעוותים מאוד ואינם מסוגלים לבצע את תפקידם.
הם מתרבים בקצב גבוה מאוד ולכן המחלה הולכת ומחמירה בקצב מהיר.
קיימים שני סוגים של המחלה: לוקמיה מיאלואידית חריפה (AML) - הנפוצה יותר בקרב מבוגרים, ולוקמיה לימפוציטית חריפה (ALL), הנפוצה יותר בקרב ילדים.
עבור רוב החולים סיבת המחלה אינה ידועה.
מחקרים הראו שיש גורמים המגבירים את הסיכון לחלות במחלה, כגון חשיפה לרמות גבוהות של קרינה מייננת, חשיפה לכימיקלים קרצינוגניים מסוימים (בנזן, פורמאלדהיד, טיפולים כימותרפיים ועוד), פגמים גנטיים שונים ובכללם תסמונת דאון, ונגיפים מסוימים.
בעבר, מחקרים הראו שגם חשיפה לשדות אלקטרומגנטיים עלולה לעודד את המחלה, אך מחקרים אחרונים הוכיחו שהקשר בין הדברים קלוש, אם בכלל.
דימום מחבלות קלות כאב במפרקים ובעצמות
כתמים אדומים מתחת לרקמות העור
לוקיוס קורנליוס סולה פליקס או בשמו הידוע סולה (138–78 לפנה"ס) היה מדינאי ומצביא רומאי בתקופת הרפובליקה הרומית, מראשי סיעת האופטימאטים בסנאט הרומי, והדיקטטור הראשון לכל חייו בתולדות הרפובליקה הרומית.
סולה היה אחראי ישיר למלחמת האזרחים הרומית, ומילא תפקיד מרכזי בהתפוררות המשטר הרפובליקני.
לפעמים בוטא שמו סילה בגלל התפתחות השפה הלטינית לשני כיוונים והפיכת שמו מ-SUILLA) suilla) לסילה או סולה.
צורה פחות שכיחה יותר של ביטוי שמו היא Sylla שמבוטאת סיולה, בדומה לשם שאנו משתמשים בו כיום.
פליקס הוא כינוי שקיבל סולה אחרי שסוסו מעד וכידון שהוטל לעברו החטיא אותו – משמעות השם "בר המזל".
סולה נולד לאחד מענפיו העניים של בית האב של הקורנליים.
לפי פלוטרכוס, הרבה סולה להסתובב בחברתם של שחקנים ורקדנים בתחילת חייו הבוגרים (עד שנות השלושים לחייו).
לאחר שירש בגיל 30 סכום כסף נכבד ונשא לאישה את איליה, החל סולה לבסס את מעמדו הכלכלי.
בשנת 107 לפנה"ס נבחר סולה למשרת הקוואיסטור, וסופח לצבאו של גאיוס מריוס, שבאותה העת קיבל את הפיקוד על הכוחות הרומאים שנלחמו עם יוגורתה מלך נומידיה.
המלחמה היוגורתית החלה בשנת 112 לפנה"ס ומהלך האירועים בה גרם למבוכה רבה ברומא, בשל אי הצלחתם של המצביאים שנשלחו לאפריקה לסיימה.
הגעתו של הקונסול קוינטוס קיקיליוס מטלוס בשנת 109 לפנה"ס לנומידיה, שינתה את מהלך המלחמה והובילה לכיבוש רוב נומידיה על ידי הרומים.
אך מטלוס לא הצליח ללכוד את יוגורתה ועל רקע כישלון זה ערך סגנו, גאיוס מריוס, את מסע הבחירות שלו.
מריוס הצליח להיבחר לקונסול ולהחליף את מפקדו לשעבר בניהול המלחמה.
יוגורתה נמלט לשטחה של מדינת חותנו, בוככוס מלך מאוריטניה.
בשנת 106 לפנה"ס ערך צבאו של מריוס מסע מלחמה נועז ומוצלח לעבר מבצר נהר המולכט.
בחזרתו של הצבא מנהר המולכט הותקף על ידי כוחותיהם המשולבים של בוככוס המאוריטני ויוגורתה חמיו.
ההתקפה הפתיעה את מריוס ובתחילת הקרב מצבו של הצבא הרומי היה בכי רע.
אולם מריוס, בזכות עזרתו של סולה, ששימש כקצין במטה הכללי וכמפקד של יחידת פרשים (או של כל חיל הפרשים), הצליח לארגן את צבאו מחדש ולהדוף את הנומידים והמאוריטנים.
סולה, שהגן על האגף הימני של הגייסות, ביצע הסתערות נועזת לעבר יחידת פרשים נומידית שחסמה את נתיב נסיגתו של הצבא הרומי.
לאחר מכן הסתער לעבר כוחות האויב שצרו על הלגיונות מצד אחר, כוחות שהונהגו על ידי המלכים בוככוס ויוגורתה עצמם והצליח להדוף אותם.
מהלך זה אפשר לצבא הרומי לסגת באופן מסודר אל עבר העיר קירטא (קונסטנטין של ימינו), בה שהה סולה, יחד עם כל הצבא הרומי, את החורף של שנת (106–105 לפנה"ס).
מריוס החליט לסיים את המלחמה על ידי תפיסתו של יוגורתה בשבי.
הוא החל במשא ומתן עם בוככוס, מלך מאוריטניה, הצלע החזקה בברית נגד רומא וכרת איתו ברית בתנאים נוחים לאחרון.
התמורה שביקש מריוס הייתה בגידתו של בוככוס בחתנו.
בוככוס דרש שסולה יהיה זה שיחתום את החוזה סופית ושרק לידיו יסגיר את יוגורתה.
מריוס, למרות חששותיו שסולה (שעלה בינתיים לדרגת סגנו של מריוס בעקבות הכישרון שגילה בלחימה), ייתפס על ידי בוככוס וישמש כבן ערובה, הסכים.
סולה נשלח למחנהו של בוככוס, ועבר דרך כוחותיו של יוגורתה בליווי בנו של בוככוס, וולכוס.
לאחר שסיים את המשא ומתן עם המלך המאוריטני, הונה האחרון את יוגורתה וגרם ללכידתו בידי חיילי סולה, שחזר עם השבוי למריוס.
לקיחתו בשבי של יוגורתה סיימה את המלחמה שנמשכה שבע שנים ומריוס חזר מנצח לרומא.
הוא זכה לטריומף (תהלוכת ניצחון) ב-1 בינואר 104 לפנה"ס, כשהמלך ובניו השבויים צועדים לפני מרכבתו.
עם זאת, מריוס לא היה יכול לטעון לבלעדיות על הניצחון, דבר שגרם לו תסכול רב.
סגנו סולה הוא זה שזכה בהערכה על התפיסה המתוחכמת של המלך הנומידי (מעשה שהונצח מאוחר יותר בפסל זהב שהעניק המלך בוככוס לקפיטול הרומי, או, לפי גרסאות אחרות, על גבי מטבע).
הכישרון והתעוזה שהפגין סולה בלכידתו של יוגורתה זיכו אותו באהדה רבה ובקידום בקריירה הפוליטית שלו, אך גם בישרו על תחילתו של קרע עתידי בינו לבין מריוס שבשלב זה עדיין לא בא לידי ביטוי.
סולה המשיך לשרת בצוותו של מריוס עד למערכה כנגד הטווטונים והקימברים, אשר פלשו לאיטליה דרך גאליה בין השנים 104–103 לפנה"ס.
במהלך המלחמה עבר סולה לשרת תחת פיקודו של קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, בן זוגו הקונסולרי ויריבו הפוליטי של מריוס.
קאטולוס לא הצליח לעצור את פלישת הקימברים ומריוס נקרא להציל את בן זוגו לקונסוליה.
בשנת 101 לפנה"ס, בקרב ורקלה, ניצחו הקונסולים את השבטים הברברים, אך הניצחון נזקף לזכותו של מריוס בלבד, דבר שהגביר את המתיחות והיריבות בינו לבין קאטולוס.
לאחר סיום הקרב הראשי עמד סולה בראש הכוח שרדף אחרי השבטים הגאלים שנגררו אחרי הקימברים והטווטונים, אך לא השתתפו בקרב עצמו וחנו על הרי האלפים.
תבוסת הקימברים והדרבון של פרשי סולה הובילו לנסיגה מהירה וחפוזה של שבטים אלו מהרי האלפים ובריחתם לארצם.
בשנת 93 לפנה"ס נבחר סולה למשרת הפראיטור ושימש כפראיטור עירוני ('פראיטור אורבאנוס').
עם תום השנה, מונה, כמקובל ברפובליקה הרומית, לפרופראיטור, ונשלח על ידי הסנאט לשמש כנציב בפרובינציה קיליקיה, בדרום מזרח טורקיה של ימינו (ישנה בעייתיות בתיארוך כהונת הפראיטורה של סולה, לפי מחקרים אחרים נבחר סולה לפרטור בשנת 97 לפנה"ס, מה שאומר שהוא שימש כפרופראיטור בקיליקיה ב-96, וחזר ב-95 או 94 לרומא).
הכוח הצבאי הרומי בקיליקיה לא היה רב, ותפקידו העיקרי של סולה היה למגר את שודדי הים באזור.
במהלך תקופת נציבותו של סולה באסיה הקטנה ניסה מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, להשתלט על קפדוקיה.
סולה, שקיבל הוראות לבלום השתלטות זו, יצא בראש הכוחות הצבאיים הרומיים הדלים שהועמדו לרשותו ומספר כוחות עזר שגייס מבנות הברית של רומא באזור קפדוקיה.
לאחר שעבר את הרי הטאורוס ניצח סולה בקלות את נציבו של מיתרידטס בקפדוקיה ואת כוחות העזר שנשלחו לשם על ידי מלך ארמניה.
מיתרידטס ויתר במהרה על כל טענה שהייתה לו כלפי השטח הקפדוקי שכבש וטען לניקיון כפיים בכל הסיפור.
לאחר שהבטיח את עצמאות קפדוקיה מהפונטים, הצליח סולה לייצב ולקבע את שלטונו של אריוברזנס הפרו רומי והמליך אותו על מדינה זו.
במהלך שהותו במערב אסיה הקטנה יצר סולה קשר עם נציג המלך הפרתי וחתם על הסכם ידידות בין שתי המעצמות.
הוא היה למעשה פקיד המדינה הרומי הראשון שיצר קשרים עם נציגיה של האימפריה הפרתית.
עם סיום כהונתו, בשנת 91 לפנה"ס, חזר סולה לרומא והחל בפעילות פוליטית נמרצת.
הוא נשא לאישה את אלמנתו של מרקוס אימליוס סקאורוס (סקאורוס מת כנראה ב-89, וסולה התחתן איתה לפני הקונסולאט שלו בין 91 ל-88).
אלמנתו של סקאריוס הייתה בת למשפחת המטלים רבת ההשפעה, מראשי סיעת האופטימאטים שסולה זיהה את עצמו עמם.
נישואין אלה וירידת הפופולריות של מריוס (כתוצאה ממאורעות סטורנינוס) חיזקו את מעמדו של סולה.
בשנת 91 לפנה"ס פרצה באיטליה מלחמת בעלות הברית כתוצאה מקיפוח מתמשך של בנות בריתה האיטלקיות של רומא.
בשנת 90 לפנה"ס התמנה סולה ללגאטוס בצבא הרומי בחזית הדרומית של המלחמה.
הצבא הדרומי נחל מספר תבוסות אבל הצליח להתאושש ולהכות במורדים האיטלקים.
הגדודים בפיקודו של סולה הובילו את הצבא הדרומי לכיבושה מחדש של קאמפניה וחדירה לתוך סאמניום.
סולה כבש את בוויאנום (שהפכה למרכז המורדים לאחר נפילתה של קורפניום), התקדמותו נעצרה מול חומות הערים נולה ואיסרינה שלחמו לחימה עיקשת ועמדו במצור.
בשלב זה הסתיימה למעשה המלחמה בדרום ובמקביל הצליחו הרומים לדכא את המרד בחלק הצפוני של איטליה.
יכולתו של סולה כמצביא, וניצחונותיו המרשימים בדרומה של איטליה סיימו למעשה את המלחמה, אם כי הערים נולה ואיסרינה נשארו תחת מצור של חיילי סולה, ואש המרד לא כבתה בקרב הסאמניטים.
בשנת 88 לפנה"ס, עם סיומה של המלחמה, נבחר סולה לקונסול.
מוצאו האצילי, תמיכתם של המטלים רבי ההשפעה וניצחונותיו במהלך המלחמה האיטלקית סללו את דרכו להשגת המשרה.
סולה נהנה מאהדת מעמד האצולה הרומאי ותמיכת הסנאט.
הסנאט אף החליט, כחלק מסמכותו, שסולה ישלח כפרוקונסול שבמזרח, כדי לנהל את המלחמה במיתרידטס השישי, שכבש חלקים נרחבים מיוון.
החלטה זו חרתה מאוד לגאיוס מריוס, שרצה בכהונה זו, על מנת לשקם את המוניטין הפגוע שלו.
בשנת 88 לפנה"ס הוציא הטריבון פובליוס סולפיקיוס רופוס, מנהיגה של סיעה עצמאית בפוליטיקה הרומית, שורה של תקנות מהפכניות.
האצולה, בראשות הקונסול סולה, הכריזה על חגיגה דתית שלא כסדרה ובכך הצליחה לבטל את ההתכנסות של אספות העם לדון בתקנות אלה (כיוון שלפי המסורת הדתית אספות עם לא יכולות להתאסף בעת חגיגה דתית).
בתגובה הצית סולפיקיוס מהומות קשות שאיימו על חיי הקונסולים וסולה נמלט על נפשו לביתו של מריוס.
הקונסולים ביטלו את החגיגות, התקנות של סולפיקיוס עברו וסולה ברח מרומא והצטרף מחדש אל מחנותיו בקמפניה, שם עדיין צרו הלגיונות על העיר נולה, אחד ממעוזי הכוח האחרונים של המורדים האיטלקים.
סולפיקיוס, מתוך חשש שסולה ינצל את כוח צבאו וינקום בו, העביר את הפיקוד על הצבא לידי מריוס.
מריוס, שהיה זקוק נואשות להצלחה צבאית גדולה כדי לשקם את הקריירה הפוליטית שלו, שיתף פעולה עם סולפיקיוס.
בהחלטה יוצאת דופן של אספת העם, על פי הצעתו של רופוס, מונה מריוס לפיקוד חריג, שכלל שליטה פרוקונסולרית על הצבא בקמפניה ופיקוד עליון במלחמה במיתרידטס.
אותה עת חנה סולה בדרום איטליה מול נולה והתכונן לעבור ליוון עם הצבא שחנה שם.
כאשר הגיעו נציגי הממשלה לצבא הקמפני והודיעו לסולה על ההחלטה להחליפו במריוס, הוא סירב לציית.
סולה כינס את חייליו ושכנע אותם שהחלטה זו פוגעת בראש ובראשונה בהם, כיוון שמריוס יגייס צבא חדש והם יאבדו את האפשרות להתעשר מהביזה וחלוקת אדמות שתבוא בעקבות המלחמה.
טיעונים אלה שכנעו בקלות את הצבא שהורכב רובו מבני מעמד הפרולטרים, המעמד הנמוך ביותר בחברה הרומית שהיה למעשה חסר כל רכוש ועתידו היה תלוי ברווחים שיפיק בשירותו הצבאי.
הצבא כבר התרגל למפקדו במהלך המלחמה האיטלקית, רחש לו נאמנות ואהדה טבעיים וסמך על הבטחות סולה לביזה בהסתמך על ניסיון העבר.
שליחי רומא נרצחו וששת הלגיונות שחנו מול נולה צעדו בראשות סולה לעבר רומא.
מבין הקצינים רק אחד, כנראה ליקיניוס לוקולס, נשאר נאמן לסולה והצטרף לצבא.
השאר, ברובם בני מעמד האצולה, סירבו להשתתף במה שהיה למעשה שבירת כל הכללים בפוליטיקה הרומית ומרד.
צבאו של סולה הדף את החילות הקלים של מריוס וסולפיקיוס, היה הכוח הצבאי הראשון שחצה את הגבולות המקודשים של הפומריום, אותם היה אסור לחצות חמושים, כבש את רומא בקלות והשליט בה, לראשונה בתולדותיה, שלטון חרב.
זו הייתה הפעם הראשונה שצבא רומי כבש את רומא במלחמת אזרחים.
הוא היה הראשון שהשתמש במעמדו ובטבעו החדש של הצבא הרומי, יציר הרפורמות שערך מריוס, כדי לקדם את מטרותיו האישיות, ולפעול באופן ישיר נגד המוסדות החוקים של הרפובליקה.
ישראל שצמן, בספרו "תולדות הרפובליקה הרומית", מתאר את רעידת אדמה זו והשלכותיה במילים הבאות: .
כיוון שסולה כבש את רומא, נאלצו הסנאט ואספות העם לפעול על פי רצונו.
סולפיקיוס נלכד והוצא להורג, חוקיו בוטלו ומריוס ותומכיו ברחו מהעיר לאפריקה.
בנאום לסנאט הציג סולה את עצמו כקורבן בניסיון להצדיק את כניסתו הכוחנית לעיר.
סולה החל לבצע רפורמה ברומא: הוא העביר את החקיקה של אספות העם לאספת הקנטוריות בלבד, וגם סמכות זו נזקקה רק לאישור הסנאט הרומי.
במישור הצבאי הוא מינה את נאמנו מטלוס פיוס למפקד הכוחות הצרים על נולה וסאמניום.
סולה החליף את גניאוס פומפיוס סטראבו בפומפיוס רופוס כמפקד הצבא בצפון איטליה.
הוא העביר חוק להסדרת תשלומי הלוואות על מנת לשקם את מצבה הכלכלי הגרוע של רומא בעקבות מלחמת האזרחים.
לאחר שעיצב מחדש את המגמה הפוליטית של העיר וחיזק את כוח הסנאט ברומא, נתן סולה לבחירות לקונסולט של שנת 87 לפנה"ס להתקיים כסדרן.
שני הקונסולים שנבחרו היו גניאוס אוקטביוס, איש אצולה שמרן, וחבר בסיעה האופטימאטית, ולוקיוס קורנליוס קינה, אחד ממתנגדיה החריפים של האצולה השלטת.
סולה השביע את הקונסולים החדשים לתיקונים שערך ויצא בראשות לגיונותיו ליוון כדי להילחם במיתרידטס כפי שתכנן מראש.
עד שהגיע סולה למזרח, בשנת 87 לפנה"ס, השתלט כבר מיתרידטס על רוב אסיה הקטנה ורק מספר ערים יווניות, בראשות רודוס, נשארו נאמנות לרומא וערכו מלחמת מגן נואשת נגד הכובש הפונטי.
גם בדרום יוון נחל מיתרידטס הצלחות רבות עד שכוחותיו נעצרו בבויאוטיה על ידי הנציב הרומי במקום.
סולה החל את מסע המלחמה שלו באפירוס.
כוחותיו מנו 5 לגיונות, מספר רב של פרשים, וכוחות עזר שגייס מתסליה ובויאוטיה.
מאפירוס עבר סולה לאטיקה דרך בויאוטיה, וצר על מעוזי הכוח של מיתרידטס ביוון, אתונה ופיראוס.
בגלל חוסר חמור באוניות שלח סולה את סגנו, לוקלוס, לגייס צי בקפריסין, בעוד הוא מפצל את כוחותיו בין אתונה ופיראוס.
סולה לא היסס לבזוז את אוצרות מקדשי היוונים בדלפי ואולימפיה ולכרות את עצי חורשות אקדמיה והליקון הקדושות לצורכי מלחמתו.
לאחר מצור ממושך נפלה אתונה בשנת 86 לפנה"ס לידיו של סולה ונבזזה על ידי חייליו.
כיבוש אתונה איפשר לסולה להפנות את כל כוחותיו למצור על פיראוס עליה שלט מצביאו של מיתרידטס, ארכלאוס.
הלה בחר לסגת דרך הים ולזנוח את העיר.
ארכלאוס נסוג לתסאליה, שם התאחד עם כוח צבאי חדש מפונטוס שנחת במקום.
סולה, לאחר שהבטיח את שליטתו בפיראוס, יצא עם צבאו לעבר תאסליה ונפגש בביואטיה עם הצבא המחוזק.
הקרב שנערך בין שני הצבאות בכירוניאה הסתיים בניצחונו של סולה.
למרות נחיתותו המספרית, סולה הצליח הודות לתמרונים טקטיים מוצלחים ושימוש יעיל בכוחות עתודה, להביס את הצבא הפונטי.
ארכלאוס וצבאו נסוגו לאי אובויה, שם תוגברו על ידי משלוח צבאי נוסף ממיתרידטס.
ארכלאוס שב ליבשה היוונית ושני הצבאות נפגשו שנית בבויאוטיה, במישור ליד אורכומנוס.
סולה חיפה על נחיתותו המספרית בהקמת חפירות באגפי מחנהו.
ההסתערות הראשונה של הצבא הפונטי הובלה על ידי מרכבות, שנהדפו על ידי שורות הלגיונרים ונסיגתן גרמה לבלבול ולמהומה בשורת הפלאנקס הפונטים.
מיד לאחר כישלון מתקפת המרכבות יצאו חיילותיו של סולה להתקפה בה נחלו ניצחון מוחץ.
קרב זה סיים את שליטת פונטוס ביוון והחזיר אותה לידיים רומאיות.
את הקרבות הבאים ערך נגד הפונטים באסיה הקטנה במטרה לסיים את הלחימה בשטחה של פונטוס.
בקיץ 85 לפנה"ס חצה סולה את מצר ההלספונטוס (כיום הדרדנלים) באמצעות הצי שלוקלוס גייס ועבר לאסיה הקטנה.
כשהגיע לשם מצא צבא רומי שני, שנשלח על ידי ממשלת הפופולרים החדשה, שהדיחה את סולה מתפקידו כמצביא המלחמה הפונטית.
בניגוד לתקוותו של מיתרידטס לא פרצו קרבות בין שני המצביאים הרומים שאיימו עליו.
לנוכח היתרון הרומי הברור החל מיתרידטס לדון עם סולה על תנאי כניעתו ועל שלום אפשרי.
הסכם השלום שנחתם בדארדראונס בשנת 85 לפנה"ס, קבע שעל מיתרידטס לסגת מכל כיבושיו באסיה הקטנה, למסור לידי סולה כ-70 אוניות מלחמה ולשלם פיצויים בשווי של 2,000 כיכרות זהב.
תנאי ההסכם היו מתונים יחסית כיוון שסולה רצה לסיים את המאבק במהירות.
לסולה היו שתי משימות חשובות יותר.
הראשונה להחלץ מאיום צבא הממשלה שנמצא גם הוא באסיה והשנייה להתפנות למאבקים פוליטיים ברומא גופה.
ואכן, לאחר חתימת הסכם השלום התפנה סולה לצעוד לעבר צבא הממשלה.
גיוס פימבריא, מצביא הצבא הזה, נבהל, שלח יד בנפשו וחייליו עברו לצדו של סולה.
סולה החל לארגן מחדש את פרובינקיית אסיה הרומית ולחדש את הקשרים עם מדינות הברית והחסות של רומא באסיה הקטנה.
הערים היוונית שנשארו נאמנות לרומא, כמו ערי מגנסיה, ליקיה ורודוס, זכו להכרה מחודשת כבנות ברית של הרפובליקה הרומית ולהקלות במיסים.
גורל הערים שנכבשו או עברו לידי מיתרידטס לא שפר עליהם: חומותיהן נהרסו, מעמד תושביהן השתנה לבני-חסות או נתינים של רומא והם חויבו לשלם מיסים בערך של 2,000 כיכרות זהב, דבר ששיקע רבות מהן בחובות למשך שנים רבות (בעיקר לסוחרים הרומאים שהלוו להם את הכסף).
עתה מינה סולה את אחד מקציניו, ליקונוס מורנה, לנציב אסיה, השאיר בידיו את כוחות צבא הממשלה לשעבר ויצא לרומא עם כוחותיו הנאמנים ושלל רב.
השלב השני של מלחמת האזרחים
תמורות שלטוניות ברומא בזמן העדרו של סולה
לאחר שסולה יצא עם צבאו למזרח החל הקונסול קינה במאבק פוליטי להחזרת מריוס וחבריו לרומא ולהשבת חוקי סולפיקיוס.
פעולות אלו נתקלו בהתנגדות אלימה של הסיעה האופטימאטית בראשות חברו לקונסולט, אוקטאוויוס.
בעקבות גלי האלימות (שלפי המסופר נהרגו בהם עשרת אלפים איש), נאלצו קינה ותומכיו לגלות מרומא.
הגולים מיהרו לגייס צבא מבני מדינות הברית האיטלקיות ומחלק מגדודי הצבא הרומי שחנה בקמפניה.
מריוס, שהיה כנראה בקשר קבוע עם קינה, חזר לאיטליה, איחד את כוחותיו עם צבאו של קינה.
בניגוד להחלטת הממשל הרומי הכיר מריוס בקינה כקונסול וקיבל מידי האחרון את הפיקוד על צבא המורדים.
מצבה של הממשלה האופטימאטית היה בכי רע, כוחותיה הצבאיים היו מפוזרים חלקם במזרח בהנהגת סולה וחלקם בדרום איטליה, עסוקים בקרבות בסאמניטים.
תמיכתו של הכוח הצבאי השלישי בצפון איטליה, בראשות גניאוס פומפיוס סטראבו, הייתה לא ברורה ואף על פי שהציב את מחנהו מול העיר רומא, הוא נתן למורדים להקיף את חומותיה.
בצר לה, הכריזה הממשלה על מתן זכויות אזרח לכל הקהילות האיטלקיות שמרדו בהם בעבר ובכך מחקה את כל הישגי רומא במלחמה האיטלקית.
צעד זה שנעשה מתוך תקווה לגייס תומכים חדשים הוסיף לכוחות הממשלה רק כעשרת אלפים איש.
בלית בררה קראו האופטימאטים למטלוס פיוס ולצבאו שנמצאו בסאמניום לנטוש את המצור שם, ולבוא לעזרתם.
מריוס וקינה, כתגובה, העניקו לסאמניטים את כל דרישותיהם הפוליטיות וגייסו לעצמם חיל עזר סאמניטי.
הכוחות של מריוס וקינה ניתקו את העיר רומא מדרכי האספקה והטילו עליה מצור.
צבאות הממשלה לקו במגפות, רעב, עריקות הולכות וגוברות ואובדן מורל החיילים.
בלית בררה נכנעה המפלגה השלטת בעיר כניעה מלאה בפני מריוס וקינה, כשבקשתה היחידה הייתה הימנעות המנצחים מטבח המוני.
שערי העיר נפתחו, קינה צעד בראש לגיונותיו לתוכה, ואילו מריוס התעקש שיסירו ממנו תחילה את הנידוי שהטיל עליו סולה.
עם הסרת החרם נכנס מריוס לעיר והחל במרחץ דמים שנמשך עשרה ימים ברומא גופא, ובאיטליה כולה מספר חודשים.
מנהיגי האופטימאטים הוצאו להורג ורכושם הוחרם, ביניהם הקונסול אוקטאוויוס, עשרות קונסולים לשעבר, עשירי רומא, מצביאים מפורסמים, בני בריתו לשעבר של גאיוס עצמו ועוד רבים אחרים.
מריוס לא טרח אפילו להעמידם למשפט אלא הפעיל פלוגות של עבדים-לשעבר לשם חיסול מיטב אצולת רומא.
מעשיו של מריוס החרידו אף את בני בריתו הפופולרים, קינה וסרטוריוס, אולם גם הם פחדו מידו של זה וקינה אף בחר במריוס להתמודד יחד איתו על הקונסולט של שנת 86 לפנה"ס.
ב-13 בינואר בשנת 86 לפנה"ס מת גאיוס מריוס במיטתו.
עם מותו נפסק מרחץ הדמים (למעט כמה ספיחים).
סרטוריוס, אחד ממנהיגיה המתונים של סיעת הפופולרים הוציא להורג את כל הפלוגות של מריוס שלקחו יד בטבח.
עתה הפך קינה, למעשה, לשליט יחיד של איטליה וכוחו ביטל כל כוח אחר ברומא.
הכוחות הפופולרים ניצלו את העדרו של סולה ושללו ממנו את פיקודו, תאריו, רכושו וביתו.
הם החריבו את אחוזותיו והוציאו להורג את ידידיו.
משפחתו של סולה ניצלה בנס, כיוון שברחה למוקדון ברגע האחרון.
הממשלה הפופולרית שלחה צבא חדש בן שני לגיונות בראשות לוקיוס ולריוס פלקוס וגיוס פימבריא לאסיה הקטנה על מנת שיחליף את סולה בפיקוד.
יחד עם זו הסנאט הרומי שמר על קשר עם סולה, בייחוד לאור הצלחותיו הצבאיות ביוון.
לאחר חתימת הסכם השלום עם פונטוס סולה שלח מכתב לסנאט בו הצהיר על קבלתו את השינויים שנתקבלו לגבי האזרחות הרומית של בעלי-הברית האיטלקים, וכי הוא מתכוון לחזור לאיטליה.
עם סיום מלחמת מיתרידטס ובעקבות מכתבו של סולה, החלו כוחות הפופולרים בראשות קינה לגייס צבא לקראת ההתנגשות עתידית ובלתי נמנעת עם סולה.
קינה גייס צבא גדול במטרה לעבור ליוון ושם להילחם בסולה.
אך חייליו, שלא רצו לעזוב את איטליה, מרדו בו ורצחו אותו.
הקונסול השני, גניאוס פפיריוס קרבו, ויתר על ניסיון להכין כוח מגן ביוון וריכז צבא גדול במיוחד באיטליה עצמה.
חזרתו של סולה מהמזרח, ושיאה של מלחמת האזרחים הרומית
בשנת 83 לפנה"ס נחת סולה בברונדיסיום עם צבא שמנה כחמישה לגיונות, 6,000 פרשים, וכוחות עזר יוונים ומקדוניים.
עם חזרתו לאיטליה הצטרפו אליו שרידי הסיעה השמרנית ומספר רב של אצילים רומים, הבולטים שבהם היו מרקוס ליקיניוס קראסוס, גניאוס פומפיוס מגנוס (שגייס צבא פרטי של שלושה לגיונות) ומטלוס פיוס, שחזר מגלותו באפריקה והחל לארגן צבא בצפון איטליה.
אמנם לממשלה הפופולרית היה כוח צבאי שמנה כ-100 אלף איש, אך הכנתם למלחמה הייתה לקויה.
בנוסף, לא הוצב כוח מגן בחוף הדרום מזרחי של איטליה, מה שאפשר לסולה להשתלט מהר וללא התנגדות על מאספיה ואפוליה.
סולה חצה את סאמניום ללא הפרעה (מה שמעיד על הנייטרליות הזמנית ששמרו הסאמניטים והלוקאנים) והגיע לעיר קפואה שבקאמפניה.
באזור זה נערך קרב בינו לבין צבא הקונסול משנת 83 לפנה"ס, גיוס נורבנוס.
סולה נחל ניצחון מוחץ, שרידי כוחותיו של נורבנוס נמלטו לקפואה, שם הוטל עליהם מצור.
מעבר לכך הצליח סולה להעביר לצידו את נאמנות צבא הקונסול השני של שנת 83, לוקיוס סקיפו.
מסע המלחמה של שנת 83 היווה הצלחה מסחררת לסולה.
אפוליה, פיקניום וקמפניה נגפו בפניו, מחנות 2 הקונסולים של שנת 83 הובסו או פוזרו ובני הברית ששמרו עד אז על נייטרליות מהוססת חשו לאן הרוח נושבת וחברו לסולה.
הממשלה הפופולרית התכוננה בקדחתנות לעימות עם סולה.
גאיוס מריוס הבן וגניאוס פאפיריוס קארבו, שניים ממנהיגי הקיצונים בסיעה הפופולרית, נבחרו לקונסולים של שנת 82 לפנה"ס, כוחות חדשים גויסו מאטרוריה ומעמק נהר הפו, ואוצרות בעלי ערך חולטו ממקדשי רומא.
בשלב זה רוכזו רוב כוחות הפופולרים בעיר רומא, אטורוריה, קאמפניה ולאטיום.
בנוסף, הסאמניטים והלוקאנים ויתרו על נייטרליות ומיהרו להצטרף לסיעה הפופולרית, בחששם מזרועו של סולה.
בשנת 82 נערך הקרב המכריע בין סולה וגאיוס מריוס הבן.
אף על פי שהצבא של מריוס הבן תוגבר בכוחות סאמניטים, סולה הביסו בקלות.
מריוס ושרידי צבאו נמלטו לעיר פראינסטה, שם הוטל עליהם מצור על ידי אחד מקציני סולה.
הכוח העיקרי בהנהגתו של סולה חש צפונה, לעבר חילותיו של קרבו.
בדרכו עצר סולה ברומא, שהייתה נטולת מגן, והבטיח לתושביה שכל רע לא יאונה להם.
צבא הפופולרים התרכז באותה עת רובו ככולו באטרוריה בהנהגת קרבו, כאשר כוחות נצורים נשארו בקפואה, ניאפוליס, פראינסטה ומספר ערים נוספות.
אטרוריה עצמה הוקפה בשלושת הצבאות העיקריים של סולה: צבאו של מטלוס שנע מכיוון אומבריה, של פומפיוס שנע מכיוון מסינה הגאלית ושל סולה בראש גדודיו מכיוון רומא.
בקרב הראשון שנערך בין קרבו לסולה לא נפלה הכרעה, אך לאחר נפילת שטחים שבין הרי האלפים לאפנינים לידי האופטימאטים נואש קרבו, נטש את צבאו וברח לאפריקה.
רוב הצבא הפופולרי נפוץ או הושמד על ידי פרשיו של פומפיוס.
סגנו של קרבו, קרניס, נסוג עם שרידי צבא זה לעבר פראינסטה בניסיון לשבור את המצור שהוטל שם על מריוס הבן.
קרניס נוכח שהכוח שצר על העיר חזק מדי, ויתר, ואיחד תחת פיקודו את שרידי הצבאות הפופולרים ואת צבאותיהם של הלוקנים והסאמניטים שחנו שם.
בראש הכוח המאוחד צעד לעבר רומא שנשארה ללא הגנה.
סולה הגיב במהירות, גייס את כל כוחותיו ויצא להגן על העיר ממתקפת פתע זו.
ב-1 בנובמבר 82 לפנה"ס נערך מול שערי רומא הקרב המשמעותי האחרון במלחמת האזרחים, הקרב הידוע כקרב שער קולין , שנמשך כיממה.
בהתחלה הובס האגף השמאלי בהנהגת סולה על ידי הפופולרים ונאלץ לסגת אל חומות העיר.
האגף הימני של הצבא, בהנהגת קראסוס, הצליח להדוף את צבא הפופולרים ולשנות את מפת הקרב.
הצבא הפופולרי הושמד כמעט לחלוטין וכל 3,000 השבויים, כולל קרינס והמנהיגים הסאמניטים והלוקנים, הוצאו להורג שלושה ימים לאחר סיום הקרב, בשדה מרס.
עם סיום קרב זה נסתיימה למעשה מלחמת האזרחים: חיל המצב בפרסנטה נכנע ומנהיגם גאיוס מריוס הבן התאבד.
סולה ציווה לערוך טבח גדול בחלק מבני פראינסטה, הסאמנים ואצילי רומא ששהו בה.
לאחר הטבח נתן סולה לחייליו לבוז את העיר.
נאפוליס נכבשה, קפואה נכנעה מרצונה וסאמניום נחרבה כמעט כליל בידי סולה.
העיר האחרונה באיטליה ששמרה נאמנות לפופולרים הייתה וולטרה שבאטרוריה.
היא עמדה במצור שלוש שנים וכשנכנעה בשנת 79 לפנה"ס הושמד כל הצבא שלה בידי צבא הממשלה האופטימיאטית.
בשנת 82 לפנה"ס, יצר הסנאט (סביר להניח בעידודו התקיף של סולה), באישור אספת העם את משרת ה"דיקטטורה למתן חוקים וסידור ענייני הכלל" ("Dictator Rei publicae constituendae causa").
הדיקטטורה החדשה הזו שמרה למעשה רק על הצורה החיצונית של המוסד הרפובליקאי הקדום אולם למעשה הייתה בעלת סמכויות בלתי מוגבלות.
המשרה החדשה העניקה למחזיקה שליטה מלאה בחייהם וכספם של האזרחים, חופש מוחלט בהחלטות שנגעו ברכוש, שטח וגבולות המדינה הרומית, אחריות בלעדית לקביעת תחומי השיפוט של העיר רומא ושל כל עיר, רומית או איטלקית, שבשליטת המדינה.
סולה זכה לשליטה מוחלטת במדיניות החוץ של רומא ובמדינות הכפופות אליה.
הוענקה לו הסמכות למנות פקידים גבוהים בממשלה (סמכות שהייתה שייכת לעם קודם לכן).
הזכות החשובה ביותר שהוענקה לסולה ולו בלבד, היא ההחלטה מתי פג תוקפה של משרתו.
לראשונה בתולדות הרפובליקה זכה אדם לכהן במשרה ללא הגבלת זמן.
חוקרים רבים טוענים שמטרתו של סולה לא הייתה להפוך לשליט יחיד ברומא אלא לבצע רפורמה מקיפה בחוקה הרומית, להשיב את הכוח למעמד האצולה הרומי ולהביס לחלוטין את הסיעה הפופולרית ותיקוניה.
תאוריה זו מסתמכת בין השאר על כך שכבר בשנת 80 לפנה"ס, כאשר סולה כונן מחדש את החוקה הרומית הוא ביטל את משרת הדיקטטור וכיהן כקונסול יחד עם מטלוס פיוס.
פעולותיו הראשונות של סולה בתוקף מעמדו החדש היו חיסול שיטתי של כל חברי סיעת הפופולרים שלא עברו לצידו או נכנעו, קרוביהם, תומכיהם וידידיהם.
סולה התנקם באכזריות גם בכל הערים והעמים האיטלקים שלא עברו לצידו במהלך המלחמה ובראשם הסאמניטים.
עם כניסתו לתפקיד הדיקטטור הצהיר סולה שכל פקידי השלטון הצבאי והאזרחי של הממשלה הפופולרית וכל האזרחים שסייעו בגלוי לממשלה זו מזמן ניצחונו בקפואה, דינם מוות ורכושם יוחרם.
שמות אנשים אלה פורסמו על ידי סולה ותומכיו מדי יום ברשימות נידונים בפומבי ("הפרוסקריפציות"), רשימות שנחתמו סופית ב-1 ביוני 81 לפנה"ס.
המספר הסופי של ההרוגים ברומא ובאיטליה כולה היה, לפי דעת מומזן, 4,700 איש.
ההוצאות להורג בוצעו לא רק על ידי חיילי סולה, אלה גם על ידי אנשים פרטיים שקיבלו מענקים כספיים על כל רציחה שביצעו.
מלבד אנשי הסיעה הפופולרית (שכללו בין השאר את האחראים לרציחות של שנת 86), נרצחו גם אלה שהואשמו בתמיכה, כספית או אחרת, שהעניקו לאצילים פופולרים.
גם קרובים, ידידים ואפילו מלווי כספים לפופולרים נכללו ברשימות של סולה ונרצחו.
הרכוש שהוחרם מהנרצחים חולק בין אוצר המדינה, סולה, ידידיו ומקורביו.
סולה נקם גם במתים, הוא הורה לחלל את קברו של אויבו הוותיק, גאיוס מריוס ולנתץ את המצבות שהוקמו לשם הנצחת ניצחונותיו.
חילול זכרו של מריוס לא הספיק לשכך את רצונו של סולה בנקמה והוא הורה לרצוח את בן אחיו של מריוס ויורשו.
כמעט אף אחד ממצדדי הפופולרים וממנהיגיהם לא חמק מידיהם של סולה וקציניו.
אלו שהצליחו להימלט לסיציליה ואפריקה הרומית מוגרו על ידי פומפיוס ולגיונותיו בפקודת סולה.
הסאמניטים סבלו קשות מידיו של סולה וכל שבויי המלחמה שלהם הוצאו להורג.
בערך בשנת 80 לפנה"ס ערך סולה מסע מלחמה אכזרי בשטחם, השמיד את עריהם והפך את אדמת ארצם לאדמה חרוכה.
ערים איטלקיות שהמשיכו בסורם נפלו זו אחר זו בפני צבאותיו של סולה והוצבו בהם חיילות משמר.
יחד עם החיסול השיטתי של הפופולרים ותומכיהם החל סולה לבצע רפורמה חוקתית רחבה במבנה הרפובליקה הרומית מתוך מטרה ברורה להעניק לה יציבות פוליטית.
סולה, כאריסטוקרט מובהק, ראה את הדרך ליציבות המדינה הרומית על ידי חיזוק מעמד האצולה והקטנת כוחם של אספות העם, מעמד הפרשים ובעלי ההון.
הכפלת מספר הסנאטורים מ-300 ל-600, דבר שהגדיל את מעמד האצולה הסנאטורית והעניק לו יציבות והשפעה גדולים יותר.
באמצעות חקיקה הוכנסו אלו שנבחרו למשרת הקווסטור כל שנה, באופן אוטומטי לשורות הסנאט.
חקיקה זו ביטלה את משרת הקנסור משום ששללה את תפקידו (להכניס ולהוציא אישים מהסנאט).
חיזוק כוחו של הסנאט על חשבון ירידת כוחם של הטריבונים ואספות העם.
אלה הפכו תלויים בסנאט לצורך אישור כל הצעת חוק (תהליך שהחל כבר בשנת 86 לפנה"ס).
כמו כן הוגבלה סמכות הוטו של גופים אלה.
הארכת כהונת הנושא במשרת הקונסול לשנתיים.
העברת הפיקוד הצבאי ממגיסטר נבחר, כגון הקונסול וכדומה, לידי משרות הפרו-...(פרוקונסול וכדומה) שאושרו ומונו על ידי הסנאט.
הסדרת סמכויות המועצות העירוניות באיטליה.
השוואה מלאה ומוחלטת של זכויות האזרח ברומא לזכויות במחוזות אחרים באיטליה, מה שהביא למעשה לסיום המלחמה האיטלקית.
סולה העניק כספים רבים (כספים שהוחרמו מהנידונים למוות) לקרובי משפחתו, תומכיו ולחייליו לשעבר.
הוא החל בתהליך של חלוקת אדמות לחיילים הוותיקים שלו ובהקמת מושבות חדשות.
בתחום הכלכלי הציל סולה את אוצר המדינה הרומי שהתרוקן בגלל מלחמות האזרחים על ידי הזרמה של מיליון דינרים מתוך השלל שנלקח במהלך המלחמה האיטלקית ומלחמת האזרחים הראשונה.
כ-25 מיליון דינרים נלקחו שלל מיוון וממלחמת מיתרידטס וכסף נוסף קיבלה המדינה ממכירת רכושם המוחרם של הנידונים למוות.
פעולותיו האחרונות של סולה היו שיקום בנייני
פרישתו של סולה מהחיים הפוליטיים ומותו
בשנת 80 לפנה"ס נבחר סולה למשרת קונסול יחד עם קוינטוס מטלוס, וויתר למראית עין על משרת הדיקטטור שלו.
שנה לאחר מכן, כשסיים לערוך את התקנות החדשות בחוקה ולאחר שנתן לבחירות לקונסולאט להיערך כסדרן וללא התערבותו, פרש סולה מרצונו החופשי מהדיקטטורה ומהחיים המדיניים והחזיר את השלטון לידי שני קונסולים נבחרים חדשים.
בכך פעל למעשה בהתאם למסורת הרומאית שמכתיבה כי על הדיקטטור להתפטר בסיום תפקידו – ההבדל היחיד היה שסולה נזקק ליותר משישה חודשים כדי להשלים את מלאכתו.
סולה פרש לאחוזתו הכפרית ליד פוטאולי במטרה לכתוב זיכרונות וחרוזים, עסק מדי פעם בצייד ובדייג וכן ביישוב סכסוכים מזדמנים במושבה הרומית הסמוכה.
סולה לקח את אשתו הצעירה ואלריה ואת רעו משכבר הימים, מטרוביס, שהיה שחקן מפורסם ברומא תחת חסותו.
השניים, לפי פלוטרכוס, היו מאהבים.
סולה הספיק לגייס כספים אחרונים למימון מבנים חדשים ברומא לפני שמת בביתו, בשנת 78 לפנה"ס (לפי מומזן כתוצאה משטף דם) והוא כבן שישים.
לסולה נערכה לוויה ממלכתית, שכמעט לא הייתה לה מקבילה בתפארתה וגודלה בימי הרפובליקה.
מסע הארון נמשך מפאטולי עד לבירה רומא, שם ספדו לו בכיכר השוק הגדולה.
גופתו נשרפה בשדה מארס, ושרידיו נטמנו ליד קברי המלכים הרומים הקדומים.
אשתו הראשונה: יוליה או Ilia לפי פלוטרכוס
בנו הראשון: לוקיוס קורנליוס סולה, מת בצעירותו.