tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פורטל סל שיקום נועד למילוי טפסים על ידי גורמים שונים לצורך הגשת בקשה לוועדת סל שיקום
תנאי הזכאות לקבלת שרותי סל שיקום
הזכאות לקבלת שירותי סל שיקום מותנית בשלושה תנאי סף:
אדם עם מגבלה נפשית בהתאם לפריטים 33–34 בתוספת לתקנות לקביעת אחוזי נכות
אחוז נכות רפואית נפשית - מעל 40%, שנקבעה על ידי ביטוח לאומי או על ידי פסיכיאטר המוסמך לקבוע אחוזי נכות.
מי שעומד בקריטריונים הללו יוכל לקבל שירותי סל שיקום מסוגים שונים.
אין זה אומר שהמשתקם יוכל לקבל כל שירות שירצה, יחד עם זה יש בהחלט כוונה לתת למתמודד לבחור את השירות הו הוא מאמין שיכול להועיל לו, אלא רק שקטגורית הוא זכאי לקבלת שירותים.
תנאים נוספים תלויים בסוג השירות וכן במסגרת הספציפית ממנה מבקש האדם לקבל שרות ספציפי זה.
כך למשל במסגרות רבות לא יתקבל אדם המכור לסמים שונים (אם יתקבל זה יהיה בתנאי שיעבור טיפול במרכז גמילה).
כמו כן עשויים להידחות מי שהתנהגו באלימות במהלך אשפוזם או בזמן שהותם במסגרת שיקומית, וכן מי שביצעו עבירות פליליות שונות, או עלולים להוות סכנה לזולתם או לעצמם.
דחייה אין פרושה שהאדם לא זכאי קטגורית לשירותי שיקום, אלא שהוא אישית נדחה מסיבות שונות.
תנאים נוספים וסייגים למתן שירותי שיקום:
מצבי תחלואה כפולה (שימוש בסמים, בריאות הנפש ומגבלה שכלית התפתחותית)
שימוש בסמים פוסל מתן שירותי סל שיקום כל עוד החולה לא עבר בהצלחה גמילה.
ישנם מקרים רבים בהם המגבלה הנפשית קיימת לצד מגבלה שכלית התפתחותית בולטת.
כאשר אדם מסוים אובחן כסובל ממגבלה שכלית התפתחותית והוכר ככזה על ידי משרד הרווחה הוא לא יוכל לקבל שירותי סל שיקום במקרים רבים, גם אם הוא עומד לכאורה בקריטריונים המתוארים לעיל.
זאת כיוון שאם אובחן כבעל מגבלה שכלית התפתחותית הוא אמור לקבל שירות ממסגרות ייעודיות לאוכלוסייה זו בלבד, הנמצאות בפיקוח של משרד הרווחה.
קיימים גם מצבים הפוכים בהם אדם עם מגבלה שכלית התפתחותית והפרעה פסיכיאטרית הגיע מסיבה כלשהי לאשפוז ואובחן כסובל מהפרעה נפשית ונמצא זכאי לשירותי שיקום.
אדם זה לא יוכל לקבל שירותים הניתנים לבעלי מגבלה שכלית התפתחותית.
הסיבה לתסבוכת הזו היא שמדובר בשני משרדים ממשלתיים שונים: משרד הרווחה הנותן שירותים לאדם עם מגבלה שכלית התפתחותית ומשרד הבריאות האמון על שירותי סל שיקום.
כל אחד מהמשרדים מתקצב את מקבלי השירותים.
זכאות לשני לקבלת שירותים משני המשרדים בו זמנית משמע שאדם אחד יתוקצב משני המשרדים בו זמנית.
כדי לעבור משירות של משרד הרווחה לשירות של משרד הבריאות יש צורך לפנות לוועדה בין משרדית המאשרת מעבר כזה.
"כפל שירותים": לא ניתן לקבל באותו זמן שני שירותים השייכים לאותה קבוצת שירותים (דיור, השכלה, פנאי, תעסוקה וכדומה) .
לדוגמה לא ניתן לקבל בו זמנית שירות של תוכנית ליזמות תעסוקתית יחד עם שירות לווי של תעסוקה נתמכת או מפעל מוגן.
כדי לפתור סוגיה זו נוצרה הקטגוריה של תעסוקה מעברית, המאפשרת למשתקם לתרגל את יכולותיו.
פירוט השירותים במסגרת סל שיקום
"מועדון תעסוקתי" – המועדון הוא מסגרת טרום תעסוקתית המיועדת להקנות מיומנויות יומיומיות עם דגש על הפן התעסוקתי.
כיום המגמה היא לעבור ממועדונים שהיו ממוקמים במקלטים ובמקומות מוזנחים ושהעבודות בהם היו פשוטות, למועדונים הכוללים התנסויות מגוונות ומעשירות, שיפור תנאי האסתטיקה והסביבה, תוך שיתוף מלא של המשתקמים בכל התהליכים והשינויים.
"מועדון כישורי חיים" – המועדון מיועד לאנשים ברמת תפקוד דומה למועדון תעסוקתי.
אלא שבשונה ממועדון תעסוקתי, העבודה במועדון היא גם על הקניית כישורי חיים, וגם מיומנויות תעסוקתיות.
כשכישורי חיים כוללים ענייני אסתטיקה, ניהול חיים עצמאיים, השתלבות בקהילה, וכדומה.
"מפעל מוגן" – מפעל מוגן נועד לאנשים שאינם מסוגלים להשתלב בשוק העבודה החופשי.
העבודה במפעלים מוגנים היא במרבית המקרים עבודה חרושתית: פירוק או הרכבה של חלקים, אריזה ועוד.
אין יחסי עובד מעביד במפעלים אלה, והמשתקם מקבל בדרך כלל 'דמי שיקום' בגובה של 8 ש"ח לשעה לעובד מתחיל עד כ-12 ש"ח לשעה לעובד ותיק יותר.
אחת ממטרות מסגרות אלה היא להכין משתקמים לעבודה בשוק החופשי במסגרת תעסוקה נתמכת.
"תעסוקה נתמכת" – "תעסוקה נתמכת" היא שירות שניתן לאנשים עם מגבלה נפשית, שמעוניינים להשתלב בשוק העבודה החופשית.
השירות כולל ליווי המשתקם בבחירת מקום העבודה שמתאים לכישוריו, רצונו, ויכולותיו.
השירות כולל השמה, ליווי, הדרכה ותמיכה בשלב המעבר לשוק הפתוח.
השירות משולב בהכשרה מקצועית, בליווי גופים שונים, ומלווה בתנופה ציבורית ובחקיקה.
מודל שיקומי זה נחשב למודל מבוסס ראיות.
ומיושם בהצלחה גם במקומות אחרים בעולם.
בחלק מהמקרים (לא בכולם) עובד במסגרת תעסוקה נתמכת יקבל 'שכר מינימום מותאם' בהתאם לחוק שכר מינימום.
"תעסוקה מוגנת בשוק הפתוח": מדובר במסגרות שיקום שהן "מפעל מוגן" אך העבודה בהן אינה חרושתית.
המשתקם יכול לעבוד בבית קפה, בחנות ספרים, בעגלות או דוכני מכירה שונים וכדומה.
"תעסוקה מעברית" שירות זה ניתן למשך שנה.
תכליתו היא לאפשר למשתקמים המעוניינים בכך לתרגל מיומנויות הדרושות לעבודה בשוק החופשי בטרם יעברו מתעסוקה מוגנת לתעסוקה נתמכת או מתעסוקה נתמכת לתעסוקה בשוק החופשי.
פיתוח יזמות: בשנים האחרונות מספר גורמים מציעים לזכאי סל שיקום שירותי ליווי לפיתוח של יזמויות שתכליתן לסייע לאותם זכאים המעוניינים לפתח עסק עצמאי.
פיתוח יזמות ניתן תחת ההגדרה של תעסוקה נתמכת ומסופק באותם תנאים של תעסוקה נתמכת.
"צרכנים נותני שירות" - תוכנית שיקום שתכליתה לסייע לזכאי סל שיקום המעוניינים להשתלב כעובדים מקצועיים או סמך מקצועיים בתחום השיקום בבריאות הנפש.
התוכנית פועלת בכל אזורי הארץ.
"החממה התעסוקתית (שת"ר)" תוכנית המסייעת לזכאים לפתח קריירה מקצועית בתחום לפי בחירתם.
"שירות לאומי": מיועד לצעירים בגיל שירות צבאי המעוניינים לתרום לחברה אף על פי שנמצאו לא כשירים לשירות בצה"ל.
"התנדבות בצה"ל ": פרויקט ייחודי המאפשר לצעירים שנמצאו בלתי כשירים לשירות בצה"ל לשרת כחיילים לכל דבר.
כיום ההקצאה היא ל-50 חיילים בשנה.
"דיור מוגן": שירותי הדיור המוגן כוללים תיאום טיפול, תוכנית שיקום ועידוד להשתלבות בקהילה.
הדייר משתתף בהוצאות שכר הדירה, המזון, המים, הגז, החשמל, הביגוד והתרופות.
כשברמות הכנסה מסוימות, הדייר זכאי להנחה.
בכל חדר גר דייר אחד, ובכל דירה לא יותר מארבעה דיירים.
דיור מוגן מחולק לשלושה סוגים:
"דיור לוויין", "דיור מוגן", "דיור מוגן מתוגבר".
ההבדל בין שלוש המסגרות האלו, הוא בעיקר במספר השעות שאנשי הצוות נמצאים בדירה.
כשבדיור לווייני אנשי הצוות מגיעים פעם-פעמיים בשבוע.
בדיור מוגן, שלוש עד חמש פעמים בשבוע יגיע איש צוות.
בדיור מתוגבר, שש עד שבע פעמים בשבוע יגיע איש צוות.
כשאנשי הצוות הם עובד מקצוע (עו"ס פסיכולוג וכדומה), ומדריך.
השירות הוא שירות דיור מוגן, שכולל מספר רב יותר של דיירים, שממילא זכאים ליותר שעות אנשי צוות, כך שיש יותר זמן איש צוות בשטח.
"הוסטל" ההוסטל הוא מבנה מגורים גדול שבו מתגוררים דיירים (בדרך כלל עד שני דיירים בחדר).
בהוסטל פועל צוות קבוע המלווה את הדיירים לאורך כל שעות היממה.
בחלק מההוסטלים דיירי ההוסטל ממלאים מטלות משק בית הכוללות בין השאר תורנויות בישול וניקיון במקרים אחרים (למשל כאשר מדובר בהוסטל לבעלי צרכים פיזיים נלווים) עבודות המשק נעשות על ידי צוות סמך מקצועי מיוחד.
במסגרת ההוסטל מתקיימות אף פעילויות חברתיות שונות המיועדות לדיירים.
"הוסטל מתוגבר", מיועד לאנשים בעלי רמת עצמאות גבוהה.
"הוסטל כוללני", מיועד לאנשים שצריכים יותר עזרה, וכולל גם שירותי פסיכיאטר, המבקר במסגרת מדי שבוע או שבועיים.
"הוסטל צעירים", נועד להקל על צעירים בהשתלבות בקהילה, על ידי בניית סביבת מגורים לאנשים דומים להם בגילאי 18–25.
"הוסטל לאנשים עם צרכים פיזיים נלווים" מיועד לאנשים עם מגבלה נפשית הזקוקים לטיפול סיעודי עקב גילם או מצב רפואי כרוני.
בקהילה תומכת יש הוסטל, במבנה מרכזי שבו יש צוות כל הזמן וניתנים שירותים שונים.
חלק מהדיירים (לרוב העצמאים יותר והוותיקים יותר) גר בדירות שכורות במבנים בהם גרים גם אנשים שאינם זכאי סל שיקום.
בדרך כלל אנשים הגרים בדירות מתגוררים בדירה גדולה יחסית בה עם מספר שותפים.
הדיירים שנמצאים במצב משברי או שזה עתה הגיעו למסגרת מאשפוז גרים בדרך כלל במבנה המרכזי (ההוסטל).
קהילה תומכת היא מעין יצור כלאיים המשלב בין מאפיינים של הוסטל ודיור מוגן על מנת ליצור דרגת ביניים בין הוסטל לדיור מוגן שתאפשר לדיירים הזקוקים לכך להתנסות בחיים עצמאיים יותר בלי לעזוב את המסגרת המגנה של ההוסטל.
"סיוע ברכישת ציוד ראשוני למגורים" שירות זה ניתן לאנשים הנכנסים לגור בדירה בקהילה תומכת או בדיור מוגן.
הוא כולל עזרה ברכישה של ציוד בסיסי לבית: מיטה, מזרן, פלטה חשמלית, מקרר, ארון בגדים, שולחן אוכל ועוד.
היקף הסיוע עומד על 3500 ש"ח.
הסיוע מותנה בכך שספק הדיור לא מספק פריטי ציוד אלה לדייר.
קבלת הסיוע כרוכה בפנייה לוועדת שיקום אזורית והגשת הצעות מחיר על הפריטים השונים.
"מועדון חברתי" ו"מועדון צעירים" – כוללים פעילויות חברתיות שונות בכל מועדון ובהן אמנות, הרצאות, שחייה וטיולים.
מועדון צעירים מיועד לגילאי 17–30.
"פרויקט עמיתים" – עמיתים הוא מיזם ארצי של החברה למתנ"סים הפועל במתנסים שונים ברחבי הארץ.
במסגרת התוכנית יכולים זכאי סל שיקום לקבל חוגים הפועלים במתנ"ס בעלות מופחתת ולקבל מפגשים אישיים עם מלווה שתכליתו לענות על בעיות שונות וכן לקדם רעיונות חדשים כשאלו עולים.
"נופשון" נופשון הוא סיוע במימון של שהייה קצרת מועד (בדרך כלל פחות משבוע) במלון או מתקן נופש דומה ברחבי הארץ.
שירות זה ניתן למסגרות מגורים שונות אחת לתקופה.
השתתפות בנופשון כוללת השתתפות עצמית של הדייר בעלות הנופש (בדרך כלל ההשתתפות עומדת על כמה מאות ש"ח).
ניתנים שירותי ייעוץ, הדרכה והנחיה, לבני משפחות האנשים עם מגבלה נפשית, בקבלה ובהתמודדות עם קשיים, במרכזי ייעוץ (יה"ל, וכן מרכזי מיל"ם של עמותת אנוש) למשפחות ברחבי הארץ.
מתקיימת תוכנית קש"ת (קידום שיתוף תקשורת), "קורס להכשרת הורים ובני משפחות האנשים עם מגבלה נפשית עם מחלה פסיכיאטרית של בניהם, בדרך קוגניטיבית".
מופעלת תוכנית "ציפור הנפש" (של חברת שלו) שתכליתה לסייע לאנשים עם מגבלה נפשית בתחום ההדרכה ההורית.
תחום ההשכלה כולל שני סוגי שירותים:
"השלמת השכלה" התוכנית מאפשרת להשלים השכלה תיכונית, בגרויות, אולפן לעולים וכמו כן מקיימת קורסים להכרת המחשב.
המשתקם יכול לקבל קורסים אלה בעלות סמלית.
כמו כן הוא מקבל ליווי אישי של הרכזת, שתכליתו לענות על צרכים מתהווים תוך כדי הלימודים ולנהל את תוכנית השיקום.
"השכלה אקדמית נתמכת" (חונכות אקדמית): מסגרת הפועלת בכל האוניברסיטאות בארץ ומאפשרת לזכאים לקבל תמיכה של חונך המסייע להם בנושאים לימודיים וגם בנושאים מנהליים שונים ונושאים אישיים.
במסגרת שירות זה מקבלים הזכאים ליווי של איש מקצוע (לרוב עובד סוציאלי, מרפא בעיסוק וכדומה).
תכלית ליווי זה היא לתאם בין גורמי השיקום השונים ולבנות יחד עם המשתקם תוכנית שיקום שתסייע לו להתפתח ולבסס תהליך מתמשך של שיפור באיכות החיים והחלמה אישית.
שירות תיאום טיפול מתייחד בכך שהוא שירות שיקום ממוקד אדם, זאת להבדיל מסוגי שירותים אחרים של סל שיקום שבמרביתם יש מאפיין מוסדי במידה כלשהי.
"סומכות" – שרותי סומכות כוללים ליווי של המשתקם, ועזרה בתפקוד במגוון נושאים הכוללים סיוע בסינגור עצמי ומימוש זכויות שונות, הנגשה של שירותים, סיוע בחיזוק מיומנויות חברתיות ועוד.
השירות ניתן לאורך תקופה מוגבלת.
שירות זה מתייחד בכך שהוא לא לגמרי תעסוקה לא לגמרי דיור או כל דבר אחר.
הוא מתרכז במכלול, כלומר באדם עצמו בתפקוד שלו ובצרכיו המשתנים.
קלבהאוס - מסגרת המשלבת תעסוקה ומענה חברתי במקום פיזי אחד המנוהל ומופעל על ידי חבריו שהם זכאי סל שיקום.
כיום פועלים ברחבי הארץ מספר מסגרות כאלה ובכל אחת מהן מספר עשרות חברים.
כל מסגרת שונה מעט מהאחרות בפעילויות שהיא מציעה וביוזמות התעסוקה הקיימות בה.
מסגרות הקלבהאוס בישראל נוסדו לפי מתכונת הפועלת במדינות רבות בעולם ומכונה בארצות דוברות אנגלית בשם Fountain House).
"שיקום דנטאלי" - במסגרת הקרן לשירותים משלימים ניתן לקבל הפניה וטיפול שיניים.
הזכאות היא אחת לשבע שנים.
הטיפול ניתן במרפאות שיניים קהילתיות הפזורות בערים שונות בארץ.
במסגרת הטיפול נכלל שיקום דנטלי מלא, כך שבפיו של החולה לא יחסרו שיניים או תחליף להן (לדוגמת גשר או פלטה) ולא תשארנה שיניים פגועות ללא טיפול שלם (סתימות, טיפולי שורש, מבנים וכתרים).
הטבות על ידי עמותות וגופים פרטיים לזכאי סל שיקום
בדיקות ראייה ומכירת משקפיים - "מבטים", ארגון צרכנות חברתית בתחום האופטומטריה אשר הוקם בסיוע האגודה למען העיוור, מציע משקפיים ועדשות של החברות המובילות במחיר מסובסד לזכאי סל שיקום.
מגמות ושינויים בשירותי סל שיקום
במהלך שנות קיומו התרחב סל שיקום במידה רבה: נוספו סוגי מסגרות חדשים (למשל קהילה תומכת), והופעלו תוכניות חדשות.
כמו כן ישנה שאיפה להגיע לקהל רחב יותר של זכאים במגזרים חברתיים שונים הכוללים את החברה הערבית בישראל, החברה החרדית, ועוד.
הערה: מעולם לא סירבו לקבל דרך החוק וגם השירות ערבים או חרדים לסל!
שינוי בקהל הזכאים: מאז החלת חוק שיקום נכי נפש בקהילה השתנה קהל היעד של שירותי סל שיקום בצורה משמעותית.
אם בשנים הראשונות להפעלת החוק היה זה קהל מבוגר בעיקר, לאחר אשפוז ממושך שארך שנים, כיום מדובר באנשים צעירים יותר ושיעור המשתקמים המגיע אחרי אשפוז של שנים גם הוא נמוך משמעותית משהיה בתחילת הדרך.
שילוב מודל ההחלמה: ישנה מגמה לשלב את מודל ההחלמה בעבודה השיקומית בין השאר באמצעות הטמעה של התערבויות מקדמות החלמה.
שיקום ממוקד אדם: שנה מגמה להכניס להכניס שירותים המבוססים על גישה של שיקום ממוקד אדם.
שירות תיאום טיפול (ראה לעיל) הוא דוגמה לשירות כזה.
מדדי תוצאה: משנת 2011 ישנו תהליך הטמעה של מערכת מדדי תוצאה: במסגרת תהליך זה משרד הבריאות מודד באמצעות שאלונים את מצבו של המשתקם אחת לנקודת זמן.
התוצאה מעובדת, מושווית (השוואה בין מסגרות שיקום שונות), מהווה בסיס לשיח מתמשך בין המשתקם לגורם הנותן לו שירות שיקום ובעיקר - נותנת לספק השירות מדד על איכות עבודתו מבחינת הלקוחות.
סוקרי איכות: בנוסף לכך קיימת מגמה לתת מקום מובנה לחוות דעתו של מקבל השירות על השירות אותו הוא מקבל.
כוונה זו באה לידי ביטוי בצורת פרויקט סוקרי איכות- צרכנים נותני שירות המגיעים למסגרות שיקום שונות על מנת לראיין משתקמים ולהבין את דעתם על השירות אותו הם מקבלים.
יותר השכלה ויותר יזמות: יותר זכאי סל שיקום פונים לפתח קריירה מקצועית בתחומים שונים, בחלק מהמקרים גם בתחומים אקדמיים, דבר שלא היה קיים כמעט בשנים הראשונות להפעלת סל שיקום.
שירותים משולבים: ישנה מגמה של יצירת שירותים המשלבים בין תחומים שונים של סל שיקום כפי שקורה בקלבהאוס (המשלב פונקציות של תעסוקה ושל מועדון חברתי).
שירותים נוספים למשפחות: כמו מסגרות למשפחות שילוב התערבויות מהעולם ומהארץ ,(כמו בפיתוח של קורס קשת על ידי פרופ נעמי הדס לידור)
ביקורת על החוק ועל שירותי סל שיקום
מאז תחילת פעולת שירותי סל שיקום פורסמו מספר מאמרים בכתבי עת מחקריים, המבקרים את מערך השירותים כפי שהוא ניתן כיום:
למרות התפתחות של שירותים ומענים בקהילה, בית החולים עדיין מהווה את מרכז הכובד: לשם פונים המטופלים הנמצאים במשבר נפשי חריף.
בנוסף מערכת השיקום בכללה מקיימת את המודל הרפואי, לפיו הפרעה נפשית היא מחלה ככל המחלות ועיקר הטיפול בה אמור להיות טיפול תרופתי בעיקר.
שיעור המשתמשים בשירותי סל שיקום מתוך כלל הזכאים לקבל אותו עומד על כ-10% עד 12%.
במילים אחרות, מרבית האנשים הזכאים לקבל סל שיקום לא מנצלים כלל זכאות זו הסיבות לכך קשורות למידע הקיים על שירותי שיקום וכן החשש מתיוג הקיים אצל חלק מהמשתקמים, וכן הפרוצדורה הארוכה לקבל שרות, שגורמת לחלק מהמשתקמים להתייאש.
החוק קובע כי הזכאות לקבלת שירותים היא מנכות נפשית של 40% ומעלה.
אולם יש אנשים שנקבע להם שיעור נמוך יותר של נכות נפשית, שיכלו להרוויח הרבה מאוד משירותי סל שיקום.
ציבור זה, נותר למעשה ללא מענה מסודר וללא זכויות לקבלת שירותים.
השירותים הם שירותים סגרגטיביים במקרים רבים: בהוסטל ובקהילה תומכת גרים רק אנשים עם מגבלה נפשית.
במפעל מוגן עובדים רק אנשים עם מגבלה נפשית.
כלומר מקבלי השירות מובדלים ומופרדים מכלל האוכלוסייה במקום לסייע בשילוב של אנשים עם מגבלה נפשית בחברה הרחבה.
תוכניות אחרות במסגרת סל שיקום (תעסוקה נתמכת, תוכנית עמיתים, צרכנים נותני שירות ועוד) אינן סגרגטיביות ופועלות לשילוב של מקבל השירות בחברה הכוללת.
כוונת החוק המקורית הייתה שאנשים יעבדו במפעל מוגן לאורך תקופה מסוימת, בדרך כלל של מספר חודשים, על מנת לרכוש הרגלי עבודה טובים וייצאו משם לתעסוקה נתמכת או לעבודה בשוק החופשי, ושבאופן דומה אנשים יתגוררו בהוסטלים לפרק זמן מוגבל ויעברו משם למגורים עצמאיים בקהילה.
לא תמיד מעבר כזה מתרחש בסופו של דבר.
לגבי מסגרות מגורים ובמיוחד הוסטלים: קיימת טענה שלמעשה לא מדובר בתהליך של אל ממסוד כפי שקרה במדינות אחרות בעולם, אלא בתהליך של 'טרנס-ממסוד' כלומר: הוסטלים הפכו למעין בתי חולים בקהילה המשמרים חלק מהמאפיינים של בית חולים.
חוק שיקום נכי נפש בקהילה מפריד בין תחומי שירות: דיור, תעסוקה, פנאי וכדומה.
ישנה טענה לפיה הפרדה זו מבטאת גישה מוסדית, (הדומה לזו המקובלת בבתי אבות ובתים סיעודיים).
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), תשי"ג-1953 קובע את סמכויות בתי הדין הרבניים בקשר לנישואין, גירושין ועניינים נלווים של בני זוג ששניהם יהודים.
החוק קובע כי רק בית הדין הרבני מוסמך לדון בענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל, אזרחי המדינה או תושביה.
בעקבות תיקון משנת 2018, לבית הדין סמכות לדון בגירושין גם כאשר רק אחד מבני הזוג נמצא בישראל, וזאת בכפוף לתנאים הקבועים בחוק, בתי הדין פוסקים על פי ההלכה היהודית שהיא שיטת משפט שונה מהמשפט הישראלי האזרחי.
בסעיף 53 לדבר המלך במועצתו על ארץ ישראל, 1922, ניתנו לבתי הדין הרבניים של העדה היהודית שלוש סמכויות:
(א) סמכות ייחודית בענייני נישואין וגירושין, מזונות אגב גירושין, ואישור צוואות של חברי העדה היהודית (כלומר רשומים בפנקס כנסת ישראל) שאינם נתינים זרים.
(ב) סמכות בכל עניין אחר של המעמד האישי של אנשים כאלה, אם כל בעלי הדין מסכימים להענקת סמכות זו.
(ג) סמכות ייחודית לכל עניין הנוגע לייסוד הקדש שנוסד בפני בית דין רבני לפי דין תורה או להנהלתו הפנימית של הקדש כזה.
מאידך, הסמכות לעסוק בענייני אישור צוואות, והנהלת הקדשות צומצמה רק למצב שבו כל בעלי הדין מסכימים לכך.
החוק אושר בכנסת ב-26 באוגוסט 1953, בתקופת כהונתם של שר הפנים חיים משה שפירא ושל ממלא מקום ראש הממשלה משה שרת.
בתיקון ראשון לחוק, שנקבע כהוראת שעה לארבע שנים, ניתנה לבתי הדין הרבניים סמכות להשתמש באמצעי כפייה שונים כדי להביא להביא לקיום פסק דיןש בו נפסק שאיש יתן גט לאשתו, והאיש לא קיים את פסק הדין.
לבתי הדין הרבניים יש סמכות שיפוט ("מקבילה") בכל הנושאים שנכרכו לתביעות גירושין, כגון: חלוקת רכוש, הסדרי שהות, חינוך, מזונות ועוד, בתנאי שהתביעה בנושאים אלו הוגשה טרם הגשת תביעה דומה בבית משפט לענייני משפחה, על ידי מי מהצדדים.
עובדה זו גורמת ל"מרוץ סמכויות" - שהצד המעדיף לדון בבית הדין הרבני, או בבית המשפט לענייני משפחה, ממהר להגיש תביעה בערכאה שבה הוא חפץ לדון, כדי למנוע מהצד שכנגד לתבוע בערכאה השנייה.
בנובמבר 2025 אושר תיקון לחוק, בהוראת שעה לשנתיים, לפיו בתי דין רבניים יוכלו לדון במזונות ילדים גם ללא הסכמת שני ההורים, וההורים לא יורשו לבקש דיון בבית דין לענייני משפחה אם תיק הגירושים נפתח בבית הדין הרבני.
סעיפי החוק האלה מתחלקים לשלושה נושאים עיקריים:
מעמד אישי ומשפחה - נישואין וגירושין
מעמד אישי ומשפחה - בתי דין רבניים
בתי משפט וסדרי דין - בתי משפט ובתי דין רבניים.
החוק קובע באיזה מצבים יש לבתי הדין סמכות בלעדית, באיזה מצבים אין סמכות כזו ובאיזה מצבים הסמכות מתחלקת בין בתי הדין הרבניים ובתי הדין לענייני משפחה.
סעיף 1 מגדיר במפורש כי "ענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל אזרחי המדינה או תושביה יהיו בשיפוטם הייחודי של בתי דין רבניים".
גם עריכת נישואין וגירושין המוגדרת בסעיף 2 ניתנת כולה בסמכות בית הדין הרבני לאמור: "נישואין וגירושין של יהודים ייערכו בישראל על פי דין תורה".
סעיף 3 הוא סעיף מותנה הדן במצב של שיפוט אגב גירושין.
בסעיפים 5 ו-7 מתייחסים למנהג החליצה.
בעוד סעיף 5 מתייחס לסמכות השיפוט הייחודית של בית הדין הרבני- "תבעה אשה מיבמה בבית דין רבני מתן חליצה, יהא לבית הדין הרבני שיפוט ייחודי בעניין התביעה, לרבות מזונות לאשה עד יום מתן החליצה", הרי סעיף 7 מתייחס על הכפייה הקיימת של צו החליצה והעברתו למעשה לבית המשפט המחוזי.
סעיף 8 של סופיות הדיון חל גם על סעיף 6 הדן בכפייה על מתן גט וקבלתו הסעיף עבר תיקון ב-1955 ומאז לא שונה.
גם הסעיף הזה מטיל על בית המשפט המחוזי את הסמכות לבצע את החלטות בית הדין הרבני, למעשה ללא כל שיקול דעת.
סמכות מבחינה בינלאומית לתביעות גירושין
החוק עבר הרחבה ותיקון בשנת 2005 ולסעיף 4 הוספו 3 תתי סעיפים מפורטים.
מטרת הסעיפים האלה הייתה להסדיר את המצב של בני זוג שאינם באותה עת בישראל - ולקבוע את הסמכות הניתנת לבית הדין הרבני גם באותם מקרים שבן הזוג אינו תושב המדינה.
אבל החוק מדגיש כי אין זו הקניית סמכות לבית הדין הרבני.
אחת ממטרות ההרחבה הייתה להסדיר את הגירושין אצל בני הזוג כאשר הבעל אינו תושב ישראל וחלק מהדיונים נעשים בבתי הדין במקום מגוריו.
בספטמבר 2025 הוגש תזכיר חוק חדש המציע להעניק לרבנות סמכויות חקירה ויצירת "רשימות שחורות" של אזרחים, גם כאלה שמעולם לא פנו לרבנות.
אדם שמשפחתו התקשתה להוכיח יהדות לנישואין ייחשב "טעון בירור" ובקשת הנישואים שלו תעוכב עד להבהרת מעמדו.
על החוק יש ביקורת נוכח היעדר חופש דמוקרטי ואי-עמידה בתנאי הזמן.
חוקים נוספים מסדירים את המעמד של הנשים במקרים מיוחדים ואת הסמכות הבינלאומית שנובעת מכך.
יש אי בהירות בחלוקת הסמכויות בין בית הדין הרבני לבין בתי המשפט האזרחיים לגבי חלק מהנושאים המוסדרים בחוק.
הנשיא דונלד טראמפ יישם בסופו של דבר את החוק.
ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות האמריקאית לשכונת ארנונה בירושלים.
לפי תוכנית החלוקה אמורה הייתה ירושלים להיות חלק מאזור בשליטה בינלאומית אולם תוכנית החלוקה לא התממשה ולכן בדצמבר 1949 הכריזה ממשלת ישראל על ירושלים כבירת ישראל, והחלה להעביר את מוסדותיה לעיר.
בעת שישראל הכריזה על העברת משרד החוץ לירושלים, בשנת 1952, הביעו ארצות הברית ומדינות אחרות מורת רוח מכך.
בשנת 1970 כתב סטיבן שוובל, היועץ המשפטי של מזכירות המדינה בארצות הברית, חוות דעת לפיה "יש לישראל זכות בעלות עדיפה בשטח שהיה פלשתינה (א"י), לרבות ירושלים כולה, מאשר לירדן או למצרים".
שוובל נימק את עמדתו בכך שמעמדה הקודם של ירדן בירושלים נבע מפלישה בלתי חוקית בתוקפנות צבאית, ולעומת זאת ישראל נכנסה לשטח ב-1967 במלחמת מגן.
דברי שוובל צוטטו בפי שגריר ישראל באו"ם ב-1977, כדי להדוף יוזמות אנטי-ישראליות בעצרת הכללית.
בשנת 1981 תמך נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בריבונות ישראל בירושלים המאוחדת.
על יוזמי החוק נמנו שני מנהיגי המפלגות בסנאט, הרפובליקני בוב דול והדמוקרטי טום דאשל.
החוק זכה לרוב גדול בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
בבית הנבחרים של ארצות הברית תמכו בו 347 לעומת 37, ובסנאט תמכו בו 93 לעומת 5 סנטורים.
בעקבות החוק, ירושלים החלה להיות מוזכרת כבירת ישראל במסמכים רשמיים ובאתרי אינטרנט של ממשלת ארצות הברית.
עם זאת, השגרירות נותרה בתל אביב.
על פי החוק, נשיא ארצות הברית היה רשאי לדחות את ביצוע העברת השגרירות מדי שישה חודשים, וכך נעשה עד 2018 .
דחיית יישום החוק הוסברה על ידי הבית הלבן בכך שהחוק "משבש את סמכויות הנשיא על פי החוקה".
הודעת הנשיא על דחיית ההעברה לוותה במשפט: "הממשל שלי נשאר נאמן לתחילת תהליך העברת השגרירות שלנו לירושלים".
ב-2003 אישר הקונגרס האמריקאי הצהרה המאיצה בנשיא ארצות הברית ליישם את החוק, אולם הדבר לא שינה את מדיניות הנשיאים.
ביוני 2007, עם ציון 40 שנה למלחמת ששת הימים, קיבל בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה מס' 152, שבה כלולים הסעיפים הבאים:
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, וכן על התחלת ההכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים.
ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות לשכונת ארנונה בעיר.
עם זאת, לאחר כשלושה שבועות חתם טראמפ על דחייה נוספת של יישום החוק למשך חצי שנה, משום שמעון השגריר עדיין לא עבר.
ב-8 במאי 2019 הודיע מזכיר המדינה האמריקאי כי מעון השגריר עבר לירושלים ובכך הושלם יישום "חוק ירושלים".
חוק שירות לאומי-אזרחי, התשע"ד-2014 נועד ליצור מסלול לשירות לאומי-אזרחי לבחורי ישיבות חרדים מעל גיל 21, כתחליף לשירות בצה"ל.
הצעת החוק הוגשה לכנסת על ידי הממשלה ב-10 ביולי 2014, בשם "הצעת חוק שירות אזרחי לתלמידי ישיבות (הוראת שעה)".
במהלך הדיון בוועדה שונה שמו של החוק.
בהכנת החוק לאישור הכנסת עסקה הוועדה לשוויון בנטל, בראשותה של ח"כ איילת שקד, שהוקמה על-ידי ממשלת ישראל השלושים ושלוש כדי להסדיר את גיוס בני ישיבות ושירות החרדים הן בצה"ל והן בשירות לאומי-אזרחי.
הוועדה עמלה שבעה חודשים תוך ויכוחים רבים על תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון וחקיקת חוק שירות לאומי-אזרחי.
איילת שקד אמרה שהחוק אינו מושלם ולא שוויוני, אך הוא נחקק לתכלית ראויה - שילוב החרדים בחברה, בצבא ובמשק, ושלא ציפתה להשיג יותר ממה שהחוק השיג, שכן כפיית גיוס על החרדים לא תשיג את מטרתה.
כמו כן אמרה שהחוק מכיר בחשיבות של לימוד התורה ומתחשב בחרדים.
החוק אושר בכנסת ב-12 במרץ 2014. 67 חברי כנסת הצביעו בעד החוק, ורק ח"כ אחד, יוני שטבון, התנגד לו.
האופוזיציה החרימה את ההצבעה על חוק זה ועל חוקים נוספים שהובאו לאישור הכנסת באותו שבוע, לנוכח החלטת ועדת הכנסת מספר ימים לפני כן לקבוע סדרי דיון מיוחדים בהצעת החוק בהתבסס על סעיף 98 לתקנון הכנסת.
במקביל לחוק זה אושר תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון, במסגרתו נוסף לחוק פרק ג'1: שילוב בוגרי ישיבות ומוסדות חינוך חרדיים, המקנה סמכות להפנות מיועד לשירות ביטחון שהוא תלמיד ישיבה לשירות לאומי-אזרחי.
הצעת החוק עוררה התנגדות חריפה בקרב היהדות החרדית בישראל, שערכה, בין השאר, הפגנה נגד גיוס בני ישיבות בהשתתפות מאות אלפי מפגינים.
עם אישור החוק אמר הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, מנהיגו של מחנה הרוב בציבור היהודי-חרדי-ליטאי בישראל, על יוזמי החוק: "הקב"ה יעזור שנזכה בקרוב שכל אלה [...] שלא יישאר מהם שום זכר, יימח שמם וזכרם".
השירות לפי חוק זה נערך בשני מסלולים עיקריים, בנוסף קיים מסלול הכולל ביצוע הכשרה מקצועית המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות.
שירות אזרחי-חברתי, בתחומים של ביטחון פנים, הגנת העורף, בריאות, רווחה, חינוך, הגנת הסביבה, קליטת עלייה, סיוע לאזרחים ותיקים, בטיחות בדרכים, בטיחות הציבור, קידום התעסוקה, הסברה ממשלתית בעניין זכויות, חשיפת חומר ארכיוני בגנזך המדינה.
(1) יחידות סמך של משרד ראש הממשלה שתכלית פעילותן היא ביטחון המדינה ותושביה (השב"כ, המוסד, ויתר כוחות הביטחון וכוחות ההצלה);
(2) משטרת ישראל, כולל משמר הגבול (מג"ב);
(4) הרשות הארצית לכבאות והצלה;
(5) הרשות להגנה על עדים;
(6) המשטרה הירוקה ואגף ים וחופים במשרד להגנת הסביבה;
(8) גופים בפריסה ארצית שעיקר עיסוקם בהצלת חיי אדם וגופים שעזרתם נדרשת באופן מיידי לזיהוי קורבנות אסון (איחוד הצלה, תופעת טבע, ידידים - סיוע בדרכים, זק"א), שנקבעו בצו שהוציא השר הממונה על ביצוע חוק זה.
למימוש החוק תוקם רשות השירות הלאומי-אזרחי, והיא תסמיך גופים מפעילים להפעלת משרתים בשירות לאומי-אזרחי.
כהוראת מעבר תתפקד מינהלת השירות האזרחי-לאומי, שהוקמה מכוח החלטת הממשלה מס' 2295 מיום 19 באוגוסט 2007, כרשות לשירות לאומי-אזרחי.
שירות לאומי–אזרחי יהיה בישראל ובשטחי יהודה ושומרון שבשליטתה, אך יתאפשר גם שירות בחו"ל בתחומים של עזרה וסיוע לישראלים מחוץ לגבולות מדינת ישראל, סיוע למעוניינים לעלות לישראל, סיוע לישראלים במצבי חירום והסברה ממשלתית.
במסגרת זו יתאפשר גם שירותם של שלוחי חב"ד.
החוק כולל שתי הסתייגויות באשר לאופי השירות:
"(1) בשירות הלאומי-אזרחי לא ייכללו מטלות ניקיון, למעט עבודות ברשות הרבים לשם שמירה על איכות הסביבה; אין בהוראה זו כדי למנוע שילוב משרתים בשירות לאומי-אזרחי בתורנות שגם עובדי הגוף המפעיל נוטלים בה חלק.
(2) בשירות הלאומי-אזרחי לא ייכללו מטלות שעיקרן שירותי מזכירות אלא במקרים מיוחדים בלבד, שלדעת המנהל יש בהם תועלת ציבורית."
"(1) משרת בשירות אזרחי-חברתי ישרת 30 שעות שבועיות בממוצע במשך שנתיים או 20 שעות שבועיות בממוצע במשך שלוש שנים.
(2) משרת בשירות אזרחי-ביטחוני ישרת 36 שעות שבועיות בממוצע במשך שנתיים."
סעיף 33 לחוק קובע: "לא ייפגע מעמדה או שילובה של אישה, בשל שירותם של משרתים בשירות לאומי-אזרחי לפי חוק זה".
החוק קובע כי "בין המשרת בשירות לאומי–אזרחי ובין הגוף המפעיל והרשות לא יחולו יחסי עובד ומעביד.
עקב כך, החוק מקנה במפורש למשרת אחדות מהזכויות הניתנות לעובדים:
החזר הוצאות נסיעה בתחבורה ציבורית ממקום מגוריו למקום השירות וחזרה.
20 ימי חופשה לכל שנת שירות, שייחשבו חלק מהשירות.
תשעה ימי חופשה בחגים (חגי ישראל ויום העצמאות).
זכות להיעדר ביום בחירות וביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל (בתנאים המקנים זכות זו לעובד).
היעדרות מחמת מחלה, עד 20 ימים בשנת שירות.
הפסקה בת חצי שעה במהלך יום שירות, הפסקה לשם תפילה במהלך היום בהתאם לדרישות דתו, והפסקה בת 12 שעות לפחות בין יום שירות אחד למשנהו.
בגוף מפעיל שחוק שעות עבודה ומנוחה, חל עליו, והפועל במשמרות, משרת בשירות אזרחי-חברתי לא ישרת בלילה יותר משבוע אחד בתקופה של שלושה שבועות.
משרת בשירות לאומי–אזרחי לא יופעל במנוחה השבועית כמשמעותה בסעיף 7 לחוק שעות עבודה ומנוחה, אלא אם כן הגוף המפעיל מחזיק בהיתר כללי להעסקת עובדים במנוחה השבועית.
ההוראות לפי פקודת הבטיחות בעבודה [נוסח חדש], ה'תש"ל–1970, יחולו על גוף מפעיל, בנוגע למשרתים בשירות לאומי–אזרחי.
משרת בשירות לאומי–אזרחי יקבל מידע והכשרה למניעת תאונות עבודה ומחלות מקצוע, בהתאם להוראות לפי סעיף 8ה לחוק ארגון הפיקוח על העבודה.
סטטיסטיקה בקרב המשרתים והמתנדבים החרדים
חוק שירות הביטחון הכללי, התשס"ב-2002 מסדיר את פעולתו של שירות הביטחון הכללי (שב"כ).
החוק אושר בכנסת ב-11 בפברואר 2002 ונכנס לתוקף ב-22 באפריל 2002.
עם הגידול במרכזיותו של השב"כ בחיי מדינת ישראל גבר הצורך בהסדרת פעילותו.
בעקבות פרשת קו 300 ופרשת עיזאת נאפסו, כמו גם טענות על שימוש בלתי מבוקר בעינויים במהלך חקירתם של עצירים פלסטינים, הוקמה "ועדת לנדוי", שפרסמה בשנת 1987 דו"ח שבא לקבוע קריטריונים לשימוש באמצעי חקירה זה.
הדו"ח קבע שבשב"כ רווחה בשנות ה-80 של המאה ה-20 תרבות של עדויות שקר.
הדו"ח המליץ על התרת שימוש בלחץ פיזי מתון בחקירות, והגמשה של הכללים כאשר מדובר בחקירה העוסקת ב"פצצה מתקתקת", שהיא אירוע חבלני ספציפי העומד להתרחש בזמן הקרוב, ויש לעשות כל מאמץ על מנת לסכלו.
בשנת 1999, בעקבות עתירות שהוגשו על ידי האגודה לזכויות האזרח והוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, דן בג"ץ בשיטות החקירה של השב"כ, ובפסק-דין תקדימי קבע שאסורות שיטות חקירה הכוללות לחץ פיזי.
בעקבות פסיקה זו קראו אנשי ציבור, ובהם חברי הכנסת רובי ריבלין ושאול יהלום, לחוקק חוק שיתיר לשב"כ להמשיך ולהשתמש בלחץ פיזי מתון בחקירותיו.
בפברואר 1998 הגישה הממשלה לכנסת את הצעת חוק שירות הביטחון הכללי.
הדיונים בכנסת ובוועדותיה בעניין זה נמשכו עד שנת 2002, שבה אושר חוק שירות הביטחון הכללי, המסדיר את פעולתו של השב"כ.
בסופו של דבר לא כלל החוק סעיף המתיר שימוש בלחץ פיזי.
החוק קובע שייעודו, תפקידיו וסמכויותיו של השב"כ (להלן "השירות") ייקבעו בחוק.
מבנה השירות, יחידותיו ותפקידיהן ייקבעו בהוראות השירות או בנוהלי השירות.
השירות נתון למרות הממשלה וראש הממשלה ממונה עליו מטעם הממשלה.
ראש השירות ימונה בידי הממשלה לפי הצעת ראש הממשלה, לתקופה של חמש שנים.
הממשלה רשאית להפסיק את כהונתו של ראש השירות לפני תום תקופת כהונתו.
ועדת שרים לענייני השירות מונה חמישה חברים; ראש הממשלה הוא יו"ר הוועדה, ובין חבריה נכללים שר הביטחון, שר המשפטים והשר לביטחון הפנים.
בכנסת נדונים ענייני השירות בוועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים של ועדת החוץ והביטחון.
עברו של השירות, כגוף ששירת גם אינטרסים פוליטיים של מפא"י, הביא לקביעה כי "לא תוטל על השירות משימה לשם קידום אינטרסים מפלגתיים-פוליטיים".
סעיף 7 לחוק קובע את ייעוד השירות ותפקידיו:
סעיף 11 לחוק מחייב את חברות התקשורת בישראל למסור מידע מקיף על כל שיחה ומסרון שהתקיימו באמצעותן (לא כולל תוכן השיחה או המסרון).
חובה זו היא הבסיס להפעלתו של מאגר נתונים ענק של השב"כ, המכונה "הכלי", שבו נאגרים נתונים אלה ומסייעים בסיכול פיגועי טרור ופעולות ריגול, ובמרץ 2020 שימשו גם למאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, לשם איתור מסלולם של נשאים של נגיף הקורונה.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון באפריל 2020, נחקק חוק ספציפי, חוק הסמכת שירות הביטחון הכללי לסייע במאמץ הלאומי לצמצום התפשטות נגיף הקורונה החדש וקידום השימוש בטכנולוגיה אזרחית לאיתור מי שהיו במגע קרוב עם חולים, המסמיך את השב"כ לסייע בחקירות אפדימיולוגיות.
מידע אודות השירות הוא מידע סודי.
בסעיף 19 נקבע: "כללים, הוראות השירות, נוהלי השירות וזהות עובדי השירות והפועלים מטעמו, בעבר או בהווה, וכן פרטים אחרים בנוגע לשירות שייקבעו בתקנות, הם חסויים וגילוים או פרסומם אסור".
בהתאם לכך, כאשר סגן ראש השב"כ רוני אלשיך נבחר כמועמד למפכ"ל המשטרה, פורסם הדבר באמצעי התקשורת ללא ציון שמו, אלא הכינוי "ר'", ורק לאחר אישורו של ראש הממשלה פורסם שמו המלא.
לשם מילוי תפקידם ניתנות לבעלי תפקידים מבין עובדי השירות סמכויות שוטר.
לבעלי תפקידים מבין עובדי השירות ניתנת הרשאה להיכנס לכלי רכב או לחצרים (לרשות היחיד) ולערוך בהם חיפוש ולאסוף מידע, שלא בנוכחות בעליהם או המחזיק בהם ובלא ידיעתו.
על עובדי השירות נאסרה הקמתו של ארגון עובדים וחברות בו.
מכוח החוק הותקנו תקנות אחדות:
תקנות שירות הביטחון הכללי (הודעה למעביד בדבר דרישות סיווג ביטחוני לעובדיו, הודעה לאדם בדבר אי התאמה ביטחונית וועדת השגה על קביעת אי התאמה ביטחונית), התשס"ג-2003
תקנות שירות הביטחון הכללי (פרטים אחרים בנוגע לשירות אשר הם חסויים והיתר לפרסום מידע האסור לפרסום), תשס"ד-2004
תקנות שירות הביטחון הכללי (סמכויות שוטר), תשס"ד-2004
תקנות שירות הביטחון הכללי (חפץ שנתפס), התשס"ד-2004
תקנות שירות הביטחון הכללי (הגבלות על עובדי השירות בתקופת עבודתם בשירות ולאחריה), תשס"ד-2004
תקנות שירות הביטחון הכללי (העסקה לפי כתב העסקה), התשס"ח-2008
תקנות שירות הביטחון הכללי (העסקה לתקופת ניסיון במשרות המיועדות להעסקה לפי כתב מינוי), תשס"ח-2008
תקנות שירות הביטחון הכללי (סייגים בקרבת משפחה), תשע"ג-2013.
בנוסף לחוק שירות הביטחון הכללי מוסדרים נושאים נקודתיים של פעולת השב"כ בחוקים אחרים:
חוק הגנת הפרטיות: עובדי השירות (בדומה לעובדי רשויות ביטחון אחרות) אינם נושאים באחריות לפי חוק הגנת הפרטיות על פגיעה שנעשתה באופן סביר במסגרת תפקידם ולשם מילויו.
זכותו של אדם, בהתאם לחוק הגנת הפרטיות, לעיין במידע שעליו המוחזק במאגר מידע, אינה חלה ביחס למאגר מידע של השירות.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה: החוק אוסר על מעסיק לדרוש מדורש עבודה או מעובד את הפרופיל הצבאי שלו, או לעשות שימוש בנתון זה, אם הגיע לידיו.
איסור זה אינו חל על השב"כ.
חוק האזנת סתר: החוק אוסר האזנת סתר, אך קובע תנאים שבהתקיימם רשאי השב"כ לבצע האזנת סתר.
חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים: החוק קובע שהמרשם הפלילי יהיה חסוי ולא יימסר מידע ממנו, אך מתיר למסור מידע ממנו לשב"כ, אם הדבר דרוש למילוי תפקידו.
חוק חופש המידע: הוראות חוק זה אינן חלות על השב"כ.
חוק הסמכת שירות הביטחון הכללי לסייע במאמץ הלאומי לצמצום התפשטות נגיף הקורונה החדש וקידום השימוש בטכנולוגיה אזרחית לאיתור מי שהיו במגע קרוב עם חולים: החוק, שהיה בתוקף בשיא מגפת הקורונה, קבע מנגנון המסמיך את השב"כ לסייע בחקירות אפידמיולוגיות של נשאי נגיף הקורונה.
חוק רישוי בעלי מלאכה, התשל"ז-1977 הוא חוק המסמיך את שר המסחר והתעשייה, באישור ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, לקבוע בצווים מלאכות הטעונות רישוי מטעמים של בריאות הציבור, בטיחות הציבור או הגנת הצרכן.
ראשיתו של החוק בהצעת "חוק האומנים" שהועלתה בשנת 1952. על פי הצעת החוק המקורית, שאושרה בקריאה ראשונה, כל בעל מלאכה הפועל כעצמאי יידרש לעבור מבחן רישוי.
אולם לאחר דיונים חוזרים בממשלה הוגבל החוק רק לתעשיית נעליים, מכשירי אורתופדיה ושענות ונגנז.
התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל לחצה במשך שנים לחוקק את החוק במתכונתו המקורית, בנימוק שהדבר נדרש כדי להגביר את ההזדקקות ללימודי מקצוע, דבר שיעלה את איכות התוצרת הישראלית ויגביר את הייצוא.
מנגד טענו המתנגדים שהחוק ייצור גילדות סגורות שימנעו כניסת מתחרים לענפים השונים.
התאחדות בעלי המלאכה טענה שמפא"י טרפדה את החוק בגלל שהוא מכפיף את בעלי המלאכה להתאחדות בעלי המלאכה שאינה כפופה להסתדרות הכללית.
בשנת 1961, החלה התאחדות בעלי המלאכה לחלק תעודות אומן, כהכנה לקראת כניסת החוק לתוקפו.
בהתאחדות הסבירו: "מטרת תעודות אלו היא להביא לידי הרגעה בתחרות הקיימת בין האומנים בסקציות השונות ...
עד כה יכול היה כל אדם להעסיק פועלים ולפתוח בית מלאכה ובעת שמומחים ממנו היו יושבים בחיבוק ידיים, היה הוא גורף הון, בלי לדעת כלל את המקצוע".
חלוקת התעודות נעשתה על ידי משרד המסחר והתעשייה ללא שהיה חוק שהסמיך אותה לעשות זאת.
הלחץ לחוקק את החוק נמשך עוד שנים רבות ובשנת 1974 הוצג החוק שוב לכנסת על ידי משה ורטמן הפעם עם דרישה להתמחות של מספר שנים בנוסף לבחינות.
שר המשפטים, חיים יוסף צדוק, התנגד לחוק באומרו שהוא פוגע בגמישות התעסוקתית ובקליטת עלייה.
חקיקת החוק צלחה לבסוף בשנת 1977, ביוזמתו של יעקב פרנק שנכנס לכנסת מטעם המערך בשנת 1975, ובלחץ של התאחדות בעלי המלאכה.
החוק לא קבע חובת רישוי כללית אלא רק הסמיך את שר המסחר והתעשייה לקבוע מקצועות הטעונים רישוי.
החוק אושר בשלהי הכנסת השמינית, ונכנס לתוקף שנה לאחר פרסומו, ב-18 במרץ 1978. שרי התעשייה יגאל הורביץ וגדעון פת, שהתמנו לאחר המהפך שהתרחש במאי 1977, נמנעו מלמנות מועצה בהתאם לחוק כדי להפעיל את החוק, כך שהחוק נותר אות מתה.
בהיותו אות מתה לא חל בחוק שום שינוי מאז שנחקק.
חוק שירות הציבור (מתנות), תש"ם-1979, שנחקק בכנסת התשיעית, מסדיר קבלת מתנות בידי עובדי הציבור.
עובד הציבור מוגדר בחוק כמי ש"נושא משרה או תפקיד מטעם המדינה, לרבות חייל כמשמעותו בחוק השיפוט הצבאי".
בהתאם ל, החוק חל גם על בעלי משרות ותפקידים מטעם גופים שהוקמו בחוק ומטעם חברות ממשלתיות.
מתנה מוגדרת בחוק כ"הקניית נכס שלא בתמורה או מתן שירות או טובת הנאה אחרת שלא בתמורה".
בטרם חקיקת החוק המצב היה, על פי דברי ההסבר להצעה, כי: "קבלת מתנה הניתנת לעובד הציבור שלא בעד פעולה הקשורה בתפקידו - אינה בגדר עבירה ואיננה גוררת אחריה ענישה, ואף אין לגוף הציבורי שמטעמו פועל עובד הציבור כל זכות על המתנה.
כלל זה חל אפילו ניתנה המתנה למקבלה באשר הוא עובד הציבור, והוא - כל עוד אין קשר בין המתנה לבין פעולה של עובד הציבור הקשורה בתפקידו.".
החוק מתיר קבלת מתנה במקרים הבאים:
(1) מתנה קטנת ערך וסבירה שניתנה לפי הנהוג בנסיבות העניין;
(2) מתנה מחבריו לעבודה, לשירות או לתפקיד של עובד הציבור;
(3) פרס שהוענק לעובד הציבור על הישגיו מאוצר המדינה וכן פרס שהוענק לעובד הציבור על הישגיו שלא מאוצר המדינה אם ניתן להענקתו פומבי.
עובד הציבור שקיבל מתנה מתוקף היותו עובד ציבור חייב להודיע על כך, ואם הפר ביודעין חובה זו, דינו – קנס פי שלושה משווי המתנה.
אחריות פלילית לאי-מתן הודעה קיימת רק אם המתנה ניתנה לעובד הציבור באשר הוא עובד ציבור, והוא נמנע מלהודיע עליה (הרכיבים העובדתיים) בהיותו מודע לכך שהוא עובד ציבור ושהמתנה ניתנה לו באשר הוא עובד הציבור.
ודוק: עובד הציבור צריך להיות מודע לכך שהוא עובד הציבור, כי ניתנה לו מתנה וכי המתנה ניתנה לו "באשר הוא עובד הציבור".
אין הוא צריך להיות מודע לחובת ההודעה.
חובה זו אינה יסוד עובדתי של העבירה, אלא יסוד נורמאטיבי המוליד את היסוד העובדתי של אי-מתן ההודעה (מחדל ביסוד עובדתי).
אם עובד הציבור אינו מודע לחובת ההודעה, הוא טועה בחוק, וטעות זו בדרך כלל אינה משחררת מאחריות פלילית.
מודעותו של עובד הציבור צריכה להיות מכוונת לכך שהוא נמנע מלהודיע על קבלת המתנה.
עובד הציבור רשאי לבקש היתר להקנות לו מתנה שקיבל, ואולם לא יינתן היתר להקניית מתנה למקבלה, אם יש למתנה ערך בעבור המדינה מלבד ערכה הכלכלי, או אם יש בהקנייתה לעובד הציבור משום חשש לפגיעה בטוהר המידות; קבלת היתר זה מותנית בתשלום לאוצר המדינה.
החוק אינו בא לגרוע מסימן ה' לפרק ט' לחוק העונשין, העוסק בעבירות שוחד (כלומר ייתכן שקבלת מתנה בידי עובד ציבור תיחשב לא רק להפרה של החוק שלפנינו, אלא גם לקבלת שוחד).
כללים נוספים למימוש החוק נקבעו בתקנות שירות הציבור (מתנות), תש"ם-1980.
ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות מנחם בגין אישרה ב-29 בינואר 1978 את הגשת הצעת החוק לאישור הכנסת, והצעת החוק מטעם הממשלה פורסמה בקובץ "הצעות חוק" ב-6 בפברואר 1978. החוק אושר בכנסת ב-24 באוקטובר 1979, ונכנס לתוקף ב-1 במאי 1980. דברי ההסבר להצעת החוק מציינים:
הסוגיה העסיקה גם את הקונגרס של ארצות הברית, ובו נתקבל בשנת 1967 חוק האוסר על עובדי הציבור של ארצות הברית לקבל מתנות, בין שהם מכהנים מכוח מינוי ובין מכוח בחירה.
החוק של ארצות הברית אמנם איננו מבחין בין מתנות הניתנות לעובד הציבור באשר הוא עובד הציבור לבין מתנות אחרות, אך תחולתו מוגבלת למתנות הניתנות מאת ממשלות חוץ.
החוק המוצע בא לקבוע הסדרים דומים אם כי לא זהים.
ב-7 במרץ 1987 נכנס לתוקף צו שירות הציבור (מתנות) (החלת החוק על עובדים ציבוריים אחרים), תשמ"ז-1987, המחיל את החוק חל גם על בעלי משרות ותפקידים מטעם גופים שהוקמו בחוק ומטעם חברות ממשלתיות.
הרחבת תחולת החוק עולה בקנה אחד עם המשפט העברי, כפי שצוין בדיוני הכנסת, טוב לכל עובד ציבור לזכור את מאמר החכמים "שונא מתנות יחיה".
בתיקון לחוק שאושר בכנסת ב-23 באוקטובר 2001 נוספה לחוק ההרשאה לעובד הציבור לבקש היתר להקנות לו מתנה שקיבל (סעיף 2(א1) לחוק).
במסגרת חוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2006), התשס"ו-2006, הוחל החוק, החל מ-1 בספטמבר 2006, גם על עובדי קופות חולים ובתי חולים ציבוריים, ביחס למתנה הניתנת להם מאת יצרן, יבואן או ספק של תכשיר, כהגדרתו בפקודת הרוקחים, או של ציוד רפואי.
בשנת 2023 הגיש ח"כ עמית הלוי (הליכוד) הצעת חוק שתאפשר לנבחרי ציבור ולבני משפחתם לקבל תרומות מאזרחים למימון הליך משפטי או טיפול רפואי.
היועצת המשפטית של ועדת הכנסת, ארבל אסטרחן, כתבה עבור ועדת הכנסת חוות דעת משפטית שבה העלתה 46 שאלות לגבי הצעת החוק, שנועדו לדבריה להפחית את הפוטנציאל לפגיעה ביושרתו של השירות הציבורי.
המשנה ליועצת המשפטית לממשלה, ד"ר גיל לימון, הזהיר שהצעת החוק מהווה פתח לשחיתות שלטונית.
חוק שירות המדינה (מינויים), תשי"ט-1959 נועד להבהיר לבעלי התפקידים בשירות המדינה את גבולות תפקידם.
הוא מסדיר את נושא המינויים לחלק מהמשרות בשירות המדינה ומפרט את הכללים בנדון.
בסעיף 14 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל הוסדר מינוי עובדי מדינה בממשלת המנדט הבריטי:
עם הקמת המדינה סמכויות הנציב העליון עברו לממשלת ישראל, וזו החליטה לרכז את עניין מינוי עובדיה, לכל משרדיה ומוסדותיה, בידי נציבות שירות המדינה שבראשה עומד נציב שירות המדינה.
עד לחקיקת חוק זה הוציא נציב שירות המדינה מספר רב של הוראות שקובצו ב"תקנון שירות המדינה" (התקשי"ר).
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו מדוע נדרש שינוי בהסדר זה:
החוק אושר בכנסת ב-6 באפריל 1959, ונקבע בו שתחילתו היא בתום שלושה חדשים לאחר פרסומו ב"רשומות", כלומר ב-15 ביולי 1959.
מאז אישורו תוקן החוק 20 פעמים.
בתיקון מס' 7 לחוק, משנת 1995, נקבע שבקרב העובדים בשירות המדינה יינתן ביטוי הולם לייצוגם של בני שני המינים.
תיקון זה בא בעקבות פסק דין של בג"ץ שעסק במינוי דירקטורים בחברות ממשלתיות, והתיקון בא להרחיב את העיקרון שנקבע בפסק הדין על כל שירות המדינה.
בתיקון מס' 10, שנחקק בשנת 1998 במסגרת חקיקתו של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, נוספה דרישה לייצוג הולם לאנשים עם מוגבלות.
בתיקון מס' 11, שנחקק בסוף שנת 2000, נוספה דרישה לייצוג הולם לבני האוכלוסייה הערבית, לרבות הדרוזית והצ'רקסית.
בתיקון מס' 13, שנחקק בשנת 2005, נוספה דרישה לייצוג הולם של מי שהוא או שאחד מהוריו נולדו באתיופיה.
בתיקון מס' 19, שנחקק בסוף שנת 2016, נוספה דרישה לייצוג הולם של בני האוכלוסייה החרדית ושל עולים חדשים.
בתיקון מס' 15 משנת 2010 נוסף לחוק סעיף 23א, העוסק במינוי ממלא מקום זמני לנושא משרה שנתפנתה משרתו או נבצר ממנו להשתמש בסמכותו או למלא את תפקידו או היה מנוּע מלעסוק בעניין מסוים במסגרת תפקידו.
סעיף זה נמצא במרכז הדיון בבג"ץ אביחי אברהם בוארון נגד היועץ המשפטי לממשלה והדיון הנוסף שבא בעקבותיו.
הממשלה יכולה להודיע בהודעה שתפורסם ב"רשומות" שהוראות חוק זה או חלקן יחולו על תפקידים בשירות המדינה, בנוסף היא יכולה להודיע שעל חלק מן המשרות לא יחולו הוראות חוק, כלומר על כל משרה יחולו כללים שונים בהתאם להחלטה.
הממשלה תמנה נציב שירות מדינה.
על מינויו לא תחול חובת המכרז, תפקידו יהיה לבדוק את התאמת המועמדים לתפקידי שירות המדינה.
הממשלה תמנה ועדה של אחד עשר מנהלים כלליים ואנשי ציבור לוועדת שירות המדינה, שבראשה יהיה נציב השירות, שיבצע החלטות שיוחלטו על ידי הוועדה.
הוועדה תוכל לפעול גם אם פחת מספר חבריה (בתנאי שהוא לא פחת ביותר משני חברים).
בכל שנה, שניים מחברי ועדת השירות יידרשו לפרוש, והממשלה תמנה במקומם שניים אחרים.
רק במקרה שאחד מחברי הוועדה נפטר, התפטר או שנבצר ממנו להגיע, הממשלה ראשית למנות מישהו אחר במקומו.
שר יציע לנציב השירות רשימת משרות בשירות המדינה ועל הדרגות הצמודות להן, רשימה לכל יחידה מיחידות משרדו.
התקן המוצע טעון אישור של נציב השירות.
המינוי ייעשה רק למשרה פנויה בתקן.
בקרב העובדים בשירות המדינה, בכלל הדרגות והמקצועות, בכל משרד ובכל יחידת סמך, יינתן ביטוי הולם לייצוגם של בני שני המינים, של אנשים עם מוגבלות, של בני האוכלוסייה הערבית, לרבות הדרוזית והצ'רקסית, של מי שהוא או שאחד מהוריו נולדו באתיופיה, של בני האוכלוסייה החרדית ושל עולים חדשים.
מינוי של מנהל כללי של משרד ממשלתי ייעשה על ידי הממשלה על פי הצעת השר הממונה על אותו משרד.
במקרה כזה לא תחול חובת המכרז.
המועמד למשרה חייב לעמוד בבחינות ובמבחנים להוכחת יכולותיו, ולמשרה ייבחר המועמד המתאים ביותר.
אזרחות או תושבות קבע: רק אזרחי ישראל או תושבי קבע בישראל יוכלו להתמנות למשרת עובד המדינה.
דרך המינוי: נציב הממשלה מכריז על המשרה בפומבי ורק אז אפשר יהיה למנות בעלי תפקידים באמצעות כתב מינוי חתום.
ועדת השירות יכולה לשנות כללים בכל הקשור לדרכי המכרז ולפרטיו.
משרות בכירות: לכמאה משרות בכירות המפורטות בתוספת השנייה לחוק, כגון החשב הכללי, המלמ"ב, נציב כבאות והצלה, רשם הקבלנים והיועץ המשפטי לממשלה, נדרש אישור של הממשלה למינוי.
אם התפנתה משרתו של נושא משרה כזה או נבצר ממנו למלא את תפקידו, רשאי השר שלמשרדו קשורה המשרה (בהתייעצות עם נציב השירות) להטיל על עובד מדינה אחר למלא את התפקיד, לתקופה הקצרה משלושה חודשים.
השר רשאי, לאחר התייעצות עם נציב השירות, להאריך את התקופה כל עוד סך התקופה הזמנית לא תעלה על שישה חודשים.
ובנוסף, רשאי השר, בהסכמת נציב השירות והיועץ המשפטי לממשלה, להודיע לממשלה על הארכת תקופת הטלת התפקיד באופן זמני מעבר לשישה חודשים בהתקיים נסיבות מיוחדות המצדיקות זאת.
אם היה נושא משרה מנוע מלעסוק בעניין מסוים במסגרת תפקידו, רשאי השר, לאחר התייעצות עם נציב השירות, להטיל על עובד מדינה אחר למלא את התפקיד באותו עניין עד שתוסר המניעה.
כושר רפואי: כל אדם אשר מתמנה לתפקיד עובד המדינה יתבקש לעבור סדרת בדיקות על ידי רופאים מוסמכים על מנת לבדוק את כשירותו הבריאותית, והוא יצטרך למסור לרופא עדכונים על מצבו הבריאותי.
קירבה משפחתית: ועדת השירות תקבע הגבלות למינויו של אדם למשרה במשרד כשקיימים יחסי קירבה משפחתית קרובה בינו לבין עובד באותה יחידה, והמינוי עשוי להביא ליחסי כפיפות ביניהם.
את מידת הקרבה המשפחתית תקבע ועדת השירות בכללים.
הצהרת אמונים: עובד המדינה חייב להצהיר: "אני מתחייב לשמור אמונים למדינת ישראל ולחוקיה ולמלא ביושר ובאמונה כל חובה המוטלת עלי כעובד המדינה".
מי שימונה למשרת ראש נציגות דיפלומטית או קונסולרית בחוץ לארץ חייב להצהיר בנוסף: "אני מתחייב לשמור אמונים למדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ולמלא באמונה את תפקידי".
הצהרה על רכוש: עובד המדינה חייב להצהיר לנציב שירות המדינה על נכסיו ועל חובותיו, של בן זוגו, ילדיו ועל מקורות הכנסתו בעבר אם הם עשויים להיות גם מקורות הכנסתם בעתיד.
נציב שירות המדינה חייב לשמור בסוד את הצהרות הרכוש.
החוק הפדרלי מ-3 באפריל 1995 מספר 40 "אודות שירות הביטחון הפדרלי" הוא חוק פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-10 באפריל 1995 ומחליף את חוק הפדרציה הרוסית מ-8 ביולי 1992, "אודות הגופים פדרליים לביטחון המדינה", שהוצג על ידי צו המועצה העליונה של הפדרציה הרוסית.
החוק החדש הסדיר את הקמתו של שירות הביטחון הפדרלי מתוך השירות הפדרלי למודיעין מסכל.
בדצמבר 1993 נשיא רוסיה, בוריס ילצין, חתם על צו לפירוק משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית והקמת השירות הפדרלי למודיעין מסכל.
הגוף החדש כלל את כלל היחידות שפעלו במשרד הביטחון, למעט יחידות משמר הגבול שהפכו לגוף עצמאי בשם שירות הגבול הפדרלי – הפיקוד הראשי של משמרות הגבול של רוסיה.
הצעת החוק אומצה על ידי צירי הדומה ב-22 בפברואר 1995. ב-3 באפריל 1995 חתם נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין על החוק הפדרלי אודות גופי שירות הביטחון הפדרלי של פדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-10 באפריל 1995.
ביוני 2003 שונה החוק הפדרלי שנקרא "אודות גופי שירות הביטחון הפדרלי של פדרציה הרוסית", והוא נקרא מאז, החוק "אודות שירות הביטחון הפדרלי" במסגרתו הורחבו סמכויות הארגון, שכללו תפקידי מלחמה בטרור, מודיעין אותות וביטחון תקשורת, כאשר משמר הגבול הפך לחלק ממנו.
החוק מכיל 6 פרקים ו-38 סעיפים.
בהתאם לפרק השני לחוק הפדרלי, עיקר פעילותם של הגופים בשירות הביטחון הפדרלי היא:
הזכויות והחובות של שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית נקבעות על פי סעיפים 12 ו-13 לחוק הפדרלי.
בהתאם לחוק הפדרלי ולצו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 23 ביוני 1995 מספר 633, החל מה 12- באפריל 1995, השירות הפדרלי למודיעין מסכל הפך לשירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
כך השירות החדש למעשה אורגן מחדש מתוך השירות הקודם ולא היה גוף חדש שהוקם מאפס.
32 תיקונים בוצעו לחוק שעיקרן הוא הרחבת סמכויותיו של הארגון.
חוק שחקני בית הוא חוק של אופ"א שקובע שעל הקבוצות המשתתפות בטורנירים השונים של אופ"א לרשום 25 שחקנים שיורשו להשתתף בטורניר, ומתוכם לפחות 8 שחקנים צריכים להיות שחקנים מקומיים.
לקראת עונת 2006/2007 הוחלט באופ"א להחיל את חוק שחקני הבית על כלל המועדונים אשר נרשמים לטורנירי אופ"א.
מכיוון שהחוק דרש מהקבוצות לשנות את סגליהן ניתן למועדונים שנתיים להתכונן אליו והוא נכנס לפועל החל מעונת 2008/2009.
לפי חוק זה חולקו השחקנים המקומיים לשתי קבוצות:
שחקני מועדון - שחקנים אשר היו רשומים כחלק מהמועדון במשך 3 עונות לפחות כאשר היו בני 15 עד 21.
שחקני התאחדות - שחקנים אשר היו רשומים כחלק מהמועדון או מועדון אחר אשר נמצא תחת אותה התאחדות, במשך 3 עונות לפחות כאשר היו בני 15 עד 21.
החוק קובע שכל מועדון הנרשם לטורניר המנוהל על ידי אופ"א נדרש לרשום 8 שחקנים מקומיים כאשר מתוכם לפחות 4 הם שחקני מועדון, כך שלא ניתן לרשום יותר מ-4 שחקני התאחדות.
לפי חוק זה אין הבדל בין שחקן בעל אזרחות מקומית להתאחדות בה הוא משחק ולשחקן זר.
חוק שחקני בית בליגה האנגלית
במטרה לפתח שחקני כדורגל מקומיים באנגליה, החליטה התאחדות הכדורגל האנגלית להחיל גרסה משלהם של חוק שחקני הבית במסגרת הפרמייר ליג.
לפי גרסה זו, החל מעונת 2010/2011 על כל קבוצה המשתתפת בפריימר ליג לרשום 8 שחקנים אשר היו רשומים כחלק ממועדון אנגלי או ויילסי במשך 3 עונות לפחות לפני גיל 21.
ב-2015 הציע יו"ר התאחדות הכדורגל האנגלית גרג דייק להחמיר עם החוק ולשנות אותו כך שמספר השחקנים המקומיים יגדל מ-8 ל-12, ומתוכם לפחות 2 שחקנים אשר גדלו במחלקת הנוער של המועדון עצמו ואף להוריד את הגיל המחושב מ-21 ל-18, אך הצעה זו נדחתה לאחר שדייק עזב את תפקידו ב-2016.
חוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001 אושר ב ב-11 ביוני 2001, והוא מסדיר את שחרורם המוקדם של אסירים.
החוק התבסס על חקיקה קודמת בנושא זה עם תיקונים לפי המלצותיה של ועדה בינמשרדית בראשותה של יהודית קרפ, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
החוק מציג מסלולים אחדים לשחרור על-תנאי של אסיר שריצה שני שלישים מתקופת המאסר שנגזרה עליו.
המשמעות של "שחרור על-תנאי" היא שבמקרה של עבירה נוספת מסוג עוון או פשע של האסיר בתקופת שחרורו על-תנאי ניתן להחזירו למאסר לריצוי תקופת המאסר ממנה שוחרר על-תנאי.
החלטה על שחרור על-תנאי ניתנת לבקשת האסיר, על ידי הגופים הבאים:
בעניינו של אסיר הנושא עונש מאסר לתקופה העולה על שלושה חודשים ואינה עולה על שישה חודשים, שנשא שני שלישים לפחות מתקופת המאסר שעליו לשאת, דנה היחידה לשחרור ממאסרים קצרים של שירות בתי הסוהר.
יחידה זו דנה גם בעניינו של אסיר הנושא עונש מאסר לתקופה העולה על שישה חודשים ואינה עולה על שנה, בתנאי שבמועד הדיון הוא בגיר וסיבת מאסרו איננה עבירת אלימות בתוך המשפחה או עבירת מין, והוא אינו חולה במחלת נפש או הסובל מהפרעה נפשית.
בעניינו של אסיר עולם דנה ועדת שחרורים מיוחדת שבה ארבעה חברים:
(1) שופט של בית המשפט מחוזי, שמינה שר המשפטים בהסכמת נשיא בית המשפט העליון, והוא יהיה היושב ראש;
(2) שופט בית המשפט שלום או מי שהיה שופט בית המשפט שלום ויצא לקצבה או פרש, שמינה שר המשפטים בהסכמת נשיא בית המשפט העליון;
(3) אדם שמינה שר המשפטים, שלו עשר שנות ניסיון באחד מבין התחומים האלה: קרימינולוגיה, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, פסיכיאטריה או חינוך;
(4) הממונה על מחלקת חנינות במשרד המשפטים או עורך דין, עובד מחלקת חנינות, שהוא הסמיכו לכך.
בבואה להחליט אם ראוי אסיר לשחרור על־תנאי, תשקול הוועדה את הסיכון הצפוי משחרורו של האסיר לשלום הציבור, לרבות למשפחתו, לנפגע העבירה ולביטחון המדינה, את סיכויי שיקומו של האסיר ואת התנהגותו בכלא.
ועדת שחרורים או ועדת שחרורים מיוחדת רשאית להחליט על שחרור על-תנאי של אסיר שמצב בריאותו חמור (ימיו ספורים או שהוא זקוק באופן קבוע להנשמה מלאכותית וכדומה).
בתקופת השחרור על-תנאי על האסיר לעמוד בתנאים הבאים (אם לא נקבע אחרת על ידי הוועדה):
האסיר יודיע למנהל בית הסוהר על המקום שבכוונתו לגור בו בתקופת התנאי;
בתוך 48 שעות מעת שהגיע האסיר למקום מגוריו, יתייצב לפני השוטר הממונה על תחנת המשטרה הקרובה לו ביותר במחוז שבו הוא גר;
האסיר יתייצב אחת לחודש, במהלך תקופת התנאי, לפני השוטר הממונה, ויודיע לו ולמנהל בית הסוהר, בהקדם האפשרי, על כל שינוי שחל במקום מגוריו;
איסור יציאתו של האסיר מהארץ.
הוועדה רשאית להתנות את שחרורו על־תנאי של האסיר בקיומו של פיקוח אלקטרוני על עמידתו בתנאי המגביל את יציאתו ממקום מסוים או את כניסתו למקום מסוים.
ועדת שחרורים מיוחדת רשאית, לבקשתו של אסיר עולם, להמליץ לפני נשיא המדינה להקל בעונשו של האסיר באמצעות המרת עונשו בעונש מאסר קצוב, בהתאם לסמכות הנתונה לו לפי חוק יסוד: נשיא המדינה לאחר שריצה לפחות שבע שנות מאסר, ובלבד שהתקופה שתמליץ לקצוב לא תפחת מ־30 שנים.
כאשר בית המשפט קבע שאדם הורשע ברצח שנעשה בנסיבות חריגות בחומרתן, הוועדה רשאית להמליץ על קציבת עונשו רק לאחר שריצה 15 שנות מאסר, ובלבד שהתקופה שתמליץ לקצוב לא תפחת מ־40 שנים.
המלצה לקציבת העונש לא תינתן בעניינו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה ממניע פוליטי־אידאולוגי.
טרם חקיקתו של חוק זה הוסדר השחרור המוקדם בסעיפים 49 עד 51 של חוק העונשין ובסעיפים 28 עד 34 של פקודת בתי הסוהר, שבוטלו בחוק זה.
הצעת החוק התבססה על החקיקה הקודמת בנושא זה עם תיקונים לפי המלצותיה של ועדה בינמשרדית בראשותה של יהודית קרפ, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
החוק אושר בכנסת ב-11 ביוני 2001 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2002.
עוד לפני כניסתו לתוקף של החוק הוא תוקן כך שוועדת שחרורים לא תמליץ לקצוב את עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה ממניע פוליטי־אידאולוגי (האסיר היחיד שהגבלה זו חלה עליו הוא יגאל עמיר, ובכך מהווה התיקון חוק פרסונלי.).
בסוף 2006 אושרו תיקונים אחדים בחוק לאור הניסיון המעשי שהצטבר ביישום הוראותיו, ובכלל זה נוספו לחוק סעיף 19א, העוסק ב"דיון חוזר בהחלטת הוועדה לשחרר אסיר על-תנאי, וסעיף 22א, העוסק בסדר נשיאת מאסר לאחר ביטול שחרור על-תנאי.
בשנת 2018 אושר תיקון מס' 17 לחוק, כהוראת שעה לשלוש שנים החל מ-15 באוקטובר 2018. התיקון הרחיב משמעותית את מנגנון שחרור מוקדם ממאסרים קצרים (לא כולל אסירים ביטחוניים), באמצעות הקמתה של היחידה לשחרור ממאסרים קצרים של שירות בתי הסוהר.
התיקון נעשה בין היתר בעקבות תביעה שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון הפנים, ועסקה בתנאי כליאה של עצורים ואסירים שחרגו מזכויות אדם בסיסיות.
למעט במקרים המיוחדים שבהם נשקל "האינטרס הציבורי" (הצורך בענישה מרתיעה), ועדת השחרורים אמורה לצפות פני עתיד.