tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האם אהרן בן אשר היה קראי או רבני
השאלה מה הייתה אמונתו של אהרן בן אשר העסיקה חוקרים החל משנות השישים של המאה ה-19. יש הסבורים שאהרן בן אשר היה קראי ובן למשפחה קראית.
בשנת 1957 פורסמה עבודתו של אהרן דותן שבה הוא טען שטענה זו אינה נכונה ובן אשר היה בן למשפחה רבנית.
ניתן להתפלמס על עניין זה, אך אין ראיות חותכות לכאן או לכאן.
ללא תלות בתשובה לשאלה זו, יצירתו של בן אשר מקובלת על כל היהודים, רבניים וקראים כאחד.
רס"ג התפלמס עם החכם "בן אשר" באיגרתו "אשא משלי" ולפי הדעה שמדובר באהרן בן אשר, הרי מכאן שהוא היה קראי.
התארים בהם מכונה אהרן בן אשר בקולופון שבכתר ארם צובא הם תארים קראיים מובהקים.
בקולפון של כתר התורה שכתב אהרן בן אשר, כתוב שהוא נכתב עבור הקהילה הקראית הירושלמית.
מתוך דרך הניקוד שלו הם מסיקים כי השקפתו של אהרן בן אשר היא השקפה הנעוצה בהלכה הקראית.
כמו כן, לדבריהם השקפתו שעולה מתוך "ספר דקדוקי הטעמים" על מעמד ספרי הנביאים במקרא היא השקפה קראית.
השימוש שהוא ערך במידת ה"היקש" שהיא עקרון קראי קדום מובהק מלמד לדעתם שהוא היה קראי.
לדעת בנימין קלאר, החיבור "שירת הגפן" שחיבר משה בן אשר, אביו של אהרן, הוא חיבור קראי מובהק.
אם כך לשיטתם יש להניח שגם בנו אהרן היה קראי.
טענות התומכות בהיותו רבני / שוללות את היותו קראי
אהרון דותן טען כי האיגרת "אשא משלי" שחיבר רס"ג ושהופנתה אל "בן אשר" לא הופנתה אל אהרן בן אשר אלא אל החכם הקראי אבו אלטיב אלג'בלי הנקרא גם שמואל בן אשר בן מנצור.
לא ידוע שבטבריה הייתה קהילה קראית.
לעומת זאת, ידוע שהיה שם יישוב רבני גדול וותיק עוד מימי התנאים ובה היה מושב הסנהדרין במשך מאות שנים, ואף בתקופה הרלוונטית (המאה ה-10) ישבו שם רבים מגאוני ארץ ישראל.
לכן, מניחים שאם הייתה שם קהילה קראית (ועוד קהילה מרכזית של בעלי מסורה מרכזיים), היו צריכים לשמוע עליהם משהו.
הקולופונים ב"כתר ארם צובא" אינם מקוריים (ככל הנראה הם נכתבו כמה עשרות שנים לאחר מותו של בן-אשר, על ידי יהודי קראי שקנה את הכתר, והקדיש אותו לקהילה הקראית שבירושלים), ולא ניתן להוכיח מהם לגבי קראותו של בן אשר.
חוקרים אלה מציינים שחוץ מאיגרת "אשא משלי" והקולפונים של כתבי היד, אין כל אזכור של בן אשר כקראי או כרבני.
לדעתם, אילו היה בן אשר קראי, אז היו הקראים מתפארים בו והרבניים דוחים אותו, במיוחד לנוכח חשיבותו הרבה בנוגע לנוסח המקרא.
הטענה שאהרן בן אשר ומשפחתו היו קראים הוצעה לראשונה במאה ה-19, כשנחקרה האפשרות שחכמי דקדוק ומסורה מסוימים החזיקו באמונות קראיות.
אולם חקירות אלה התבססו במידת מה על כתבי אברהם פירקוביץ' (אבן רש"ף), שבשלב מאוחר יותר התגלה דבר זיופם של חלק מכתבים אלו.
לכן טוענים חלק מהחוקרים שהטענה בדבר קראותם של אותם חכמי דקדוק (ביניהם אהרן בן אשר) איבדה מתוקפה.
הקראי אליהו בן אברהם, מחבר הקונטרס הפולמוסי "חילוק הקראים עם הרבנים", החי כ-100 שנים בלבד אחרי אהרן בן אשר, מתייחס במפורש אליו ולבן-נפתלי כרבניים.
מכאן טוענים חלק מהחוקרים, שזיהויו של אהרן בן אשר כרבני היה ודאי גם בקרב הקראים עד למאה ה-19.
הרמב"ם סומך את ידיו ללא היסוס על הכתר שהגיה בן אשר, ומבסס עליו את דבריו ביחס לנוסח התורה.
הרמב"ם אף משבח את בן אשר ומהלל אותו רבות.
כיוון שהרמב"ם ידוע במלחמתו העזה בקראים, יש הסוברים שלא ייתכן שהיה מתייחס אליו כך, ללא כל הסתייגות מהיותו קראי.
הם טוענים שלא ברור עד כמה היה בן אשר שותף לכתיבת ספר "דקדוקי הטעמים" ועד כמה הביטויים המוזכרים בו אכן קראיים.
דונש בן לברט, הידוע בהתנגדותו העזה לקראים, מסנגר על בן אשר בתשובותיו לרס"ג (שחלק עליו בפרט דקדוקי כלשהו).
לא נראה הדבר שמדקדקים רבניים שהתנגדו לקראים בצורה נחרצת יראו בחכמים קראים דעה לגיטימית בדקדוק/בהלכה מבלי להביע כל הסתייגות מהיותם קראים.
בספרו "דקדוקי הטעמים" משתמש בן-אשר לעיתים בדרשות ואגדתות המופיעות בתלמוד, מבלי לציין דברי ביקורת כלשהם, או אפילו להודיע שהוא לקח זאת מבני הפלוגתא שלו.
לכן נראה שהכותב ראה את דברי חז"ל כמובנים מאליהם.
שני דפים כתובים שנכתבו בידי רבני, ודנים בענייני מסורת נשלחו אל קהילת "בעלי מקרא".
מתוך דפים אלו פורסמה הפסקה: .
מכך שהרבני מסתמך על ניקודו של אהרן בן אשר, והפריד בינו לבין "בעלי מקרא", וכן מקשה ממנו עליהם, נראה שבתקופה ההיא היה ברור לשני הצדדים שאהרן בן אשר היה רבני.
בחיבור "שירת הגפן", של משה בן-אשר, אביו של אהרון, ישנם כמה סימנים לכך שהוא היה רבני.
זקני בתירה (כפי שנזכרים בתוספתא ובתלמוד הירושלמי), אלו בני בתירה - חכמים ידועים מהתלמוד.
וכן בהמשך הוא כותב שיורשי הנביאים התקינו טעמי מקרא "בשום שכל וניב מפורש" - דבר התואם בדיוק לדברי חז"ל על הפסוק בנחמיה.
וכן, גם השימוש בשם "גפן" לתיאור בעלי מקרא לקוח מהתלמוד.
בנוסף, השיר מסתיים בדברי שבח ל"שבטי קדושים" - החשמונאים, שחנכו נרות על נפילתם של היוונים.
ואילו הקראים דחו את חג החנוכה ואת תקנת הדלקת הנרות, הואיל ואינו מן הכתוב.
אם כן, מניחים שגם בנו - אהרון היה רבני.
אהרן אפלפלד (16 בפברואר 1932, ט' באדר ה'תרצ"ב – 4 בינואר 2018, י"ז בטבת ה'תשע"ח) היה סופר עברי, משורר ומחזאי ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשמ"ג.
אפלפלד היה ניצול שואה מבוקובינה ומחנות וגטאות טרנסניסטריה.
הוא זכה בפרסים ספרותיים חשובים בישראל ובאירופה וכיהן כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
אהרן אפלפלד נולד בז'אדובה (כיום סטארה ז'אדובה), בצפון בוקובינה, עיירה ששכנה 38 ק"מ מדרום-מערב לצ'רנוביץ, והקהילה היהודית בה מנתה לפני מלחמת העולם השנייה כ-500 נפש, האזור היה בתקופת הולדתו חלק מממלכת רומניה וכיום הוא חלק מאוקראינה.
הוא היה בן יחיד להוריו ושמו בלידה היה ארווין (אהרן) אפלפלד.
אביו, מיכאל אפלפלד, היה תעשיין מצליח, ושם אמו היה בוניה (בתיה) לבית שטרנברג.
שפת אמו הייתה גרמנית, שפתם של יהודי האזור מהתקופה שבה היה בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בית הוריו היה "בית מתבולל שלא היה בו שום ריח של אמונה דתית".
עם זאת, כאשר ביקר בבית סבו וסבתו (הורי אמו) ששמרו בכפרם את מסורת חסידות סדיגורה, הוא רכש מהם את שפת היידיש וליווה את סבו לבית הכנסת.
בזכרונותיו תיאר את החמרת מצבה של משפחתו: "1938 הייתה שנה רעה.
שמועות רחשו בכל פינה וברור היה: אנו לכודים.
אבא ניסה לשווא להשיג אישור כניסה לאמריקה, שיגר מברקים לקרובים ולידידים באורוגוואי ובצ'ילה.
שום דבר לא הלך עוד למישרין.
אנשים שהיו אך אתמול בני בית, שותפים לעסקים שבטחת בהם, ידידים מנוער, שינו את פניהם, התנכרו או הפכו לאויבים."
אחרי סיפוח צפון בוקובינה לברית המועצות ביוני 1940 למד אפלפלד בבית ספר סובייטי.
שבועות ספורים לאחר פלישת גרמניה הנאצית, יחד עם רומניה ובעלות ברית אחרות, לברית המועצות, הושלם האיחוד מחדש של האזור לרומניה.
השלטונות הרומניים בשיתוף פעולה עם כוחות גרמניים התחילו פעולות טיהור אתני נגד היהודים, כולל מעשי טבח המוניים.
אמו של אפלפלד נרצחה ברחוב, סמוך לבית הוריה, ואפלפלד ואביו גורשו אל גטו צ'רנוביץ ולאחר מכן נלקחו במסע רגלי ארוך למחנה עבודה בטרנסניסטריה, ואביו נשאו על כתפיו כשהיה רק בן 8. לאחר זמן קצר הופרד מאביו, ולאחר מכן ברח מהמחנה.
שנתיים נדד ביערות, והגיע במגע עם קבוצה של עבריינים וזונות אוקראינים שהסתתרו שם והעניקו לו את חסותם.
מאוחר יותר מצא לזמן מה מחסה בביתה של אישה כפרית אוקראינית.
על תקופה זו בחייו כתב:
בשנת 1944 נלווה אל חיילי הצבא האדום שהתקדם לרומניה ולבולגריה.
מבולגריה נדד עם ילדים נוספים ליוגוסלביה ומשם לאיטליה.
באיטליה פגשו נזיר שהכניס אותם למנזר.
ביוני 1946 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
בשנים 1946–1948 למד בבית הספר החקלאי עין כרם ובבית הספר החקלאי בנהלל.
בשנת 1952 החל בלימודי ספרות עברית וספרות יידיש באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר ראשון ושני.
בשנת 1957 הלך לחפש את אביו לאחר שראה את שמו ברשימת העולים של הסוכנות.
הוא פגש את אביו בעת שעבד בקטיף במעברת באר טוביה.
עוד כנער כתב שירה, ושיריו הראשונים התפרסמו בעיתונות בשנים 1955–1956. ב-1959 הופיע סיפורו הראשון בכתב העת "גזית".
ספרו הראשון הוא קובץ הסיפורים "עשן", שיצא לאור בשנת 1962.
אפלפלד נהג לכתוב במשך שנים בבתי קפה בירושלים.
בספרו האוטוביוגרפי "עוד היום גדול" הוא מתאר את בתי הקפה שונים שבהם ישב, ובהם בראש ובראשונה קפה פטר, וכן קפה פת, קפה עטרה, קפה חרמון וקפה רחביה (בבית מולכו).
כמו כן הוא כותב על הקהל בבתי הקפה, ובו לקוחות שהתיידד עימהם, ועל בעלי בתי הקפה.
אפלפלד הוא חתן פרס ישראל לספרות יפה (תשמ"ג-1983) ופרס מדיסיס לסופר זר (2004, על ספרו "סיפור חיים" שתורגם לצרפתית).
ספריו תורגמו לאנגלית, אוקראינית, איטלקית, אסטונית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, יפנית, נורווגית, סינית, ספרדית, סרבית, פולנית, פורטוגזית, צ'כית, צרפתית, רומנית, רוסית ושוודית.
כיהן כפרופסור במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב משנת 1979 עד פרישתו לגמלאות בשנת 2000. ביוני 2003 העביר את כתביו ועבודותיו לארכיון מיוחד שהוקם למענו בספריית ארן שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2007 הועברו כל פריטי הארכיון למתחם הארכיונים הספרותיים, ב"מכון הקשרים לחקר הספרות העברית החדשה" בבניין דילר, גם כן באוניברסיטת בן-גוריון.
אפלפלד היה חבר האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1997 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2013 היה מועמד לפרס מאן בוקר הבינלאומי.
התגורר במבשרת ציון ואחר כך בירושלים.
אהרן אפלפלד נפטר ב-4 בינואר 2018, בגיל 85. הותיר אחריו אישה, יהודית, ושלושה ילדים.
סיפוריו של אפלפלד מתרחשים חלקם במזרח אירופה וחלקם בארץ ישראל, וכן יש בהם המתרחשים באיטליה.
רבות מיצירותיו משקפות את חוויותיו כנער בשואה או כצעיר ניצול השואה בישראל הצעירה.
אם כי רבים מספריו אינם עוסקים בתיאור מאורעות השואה עצמם, אלא יותר בתיאור ההתרחשויות שקדמו לשואה.
בעיקר בכל הנוגע למצבו של היהודי באירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, הקרוע בין מסורת אבות שהוא קשור אליה ואיננו יכול להימלט ממנה מחד, ומאידך העולם הגויי, היצרי, החופשי, המושך אותו אליו.
ברבים מספריו קיימות דמויות מיסטיות המזכירות את צדיקי החסידות, ואלו משמשות כתובת לפנייתו של היהודי המתלבט הקרוע בין העולמות.
רבים מספריו מתרחשים באזור הרי הקרפטים שבו גדל הבעש"ט, מייסד החסידות, ואפשר להעריך שהוא שימש השראה לחלק מהדמויות המיסטיות בספריו.
לעומת דמויות הצדיקים מופיעות לא אחת בספרים דמויות נשיות, לא יהודיות, המסמלות את החיוניות הפשוטה, את החופש ואת העולם שאליו מנסה היהודי להגיע, אולם ללא הצלחה שלמה.
בין השנים 1999-1988 הוסיף אפלפלד נדבכים למפעלו הספרותי הגדול, כאשר פרסם שבעה רומנים קצרים המשרטטים את קורותיהם של יהודים במרכז אירופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
המשותף לדמויותיו הוא ניסיונן לברוח מזהותן, אשר לא מרפה מהן, עד כדי שנגזרת עליהן כליה רוחנית שהקדימה את בוא הצורר הנאצי.
בין הרומנים הללו, "רצפת אש" (1988) מתאר חבורת נופשים יהודים שנלכדים בפנסיון בעיירת נופש, ושרשרת אותות רעים מבשרת את הצפוי להם.
"מסילת ברזל" (1991) מגולל בגוף ראשון את קורותיו של יהודי לאחר מלחמת העולם השנייה, המנהל את חייו בנסיעות ברכבות ובחניות קצרות ביניהן, במטרה ללכוד ולנקום בקצין גרמני שרצח את הוריו במחנה עבודה.
"קאטרינה" (1992) מסופר מפי גויה קשישה שעבדה בבתי יהודים וילדה בן לגבר יהודי.
לאחר שבנה נרצח בידי גוי אנטישמי, היא רוצחת את הרוצח, ומקדישה את שארית ימי חייה לזיכרון יקיריה ולזיכרון העם היהודי בכלל.
"כל אשר אהבתי" (1999) הוא רומן המסופר מזווית ראייה של ילד בן תשע אשר גדל בבית יתומים.
ביצירות אלה ובאחרות, העמיד אפלפלד חטיבה חשובה בסיפורת הישראלית, שנעשתה מקור השראה לסופרים צעירים.
אפלפלד העיד על יצירתו: "כתבתי 40 ספרים וכולם שייכים לסאגה של חיי.
כל ספריי קשורים זה בזה, כל אחד עוסק בפינה אחרת מחיי".
פעמים אחדות ציין אפלפלד שלא נותרו לו זכרונות רבים מתקופת השואה - אף שעבר במקומות רבים, כולם נמחקו מזכרונו.
עם זאת, ביצירתו הוא מנסה לשחזר תקופה זו.
על כך כתב יגאל שוורץ:
היבט ייחודי בכתיבתו של אפלפלד מצוי דווקא בכך שסיפוריו המתייחסים לאימת השואה אינם כתובים בסגנון ריאליסטי.
על כך כתבה גיטה אבינור:
1966 - פרס עליית הנוער לספרות
1967 - פרס אוסישקין לספרות - על ספרו "כפור על הארץ"
1979 - פרס ביאליק (יחד עם אבות ישורון)
1983 - פרס ישראל לספרות יפה
1997: חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1999: הפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award, ארצות הברית)
2004: פרס מדיסיס לסופר זר (צרפת) על הספר "סיפור חיים" שתורגם לצרפתית
2005: פרס נלי זק"ש מטעם העיר דורטמונד (גרמניה)
2008: פרס גרינזאנה קאבור, פרס מיוחד (איטליה)
2012: פרס אינדפנדנט לספרות זרה (בריטניה)
2016: פרס סידני טיילור לספרים (ארצות הברית)
תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2000), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת בר-אילן, בית המדרש לרבנים באמריקה, ישיבה יוניברסיטי והיברו יוניון קולג'.
עשן, עכשיו, 1962 (כולל הסיפור סיפור אהבה).
כפור על הארץ, אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1965.
בקומת הקרקע, ספרי דגה, 1968.
אדני הנהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971.
העור והכותונת, עם עובד, 1971.
כאישון העין, הקיבוץ המאוחד, 1972.
שנים ושעות, הקיבוץ המאוחד, 1975.
כמאה עדים, הקיבוץ המאוחד, 1975.
תור הפלאות, הקיבוץ המאוחד, 1978. הוצאה חדשה כנרת, זמורה-ביתן, 2010.
מסות בגוף ראשון, הספרייה הציונית, 1979.
באדנהיים עיר נופש, הקיבוץ המאוחד, 1979.
מכוַות האור, הקיבוץ המאוחד, 1980.
הכתונת והפסים, הקיבוץ המאוחד, 1983. עובד לסרט הקולנוע "צילי", (2015) (כולל את ברטפוס בן אלמוות)
בעת ובעונה אחת, כתר, הקיבוץ המאוחד, 1985.
ברטפוס בן אלמוות, הקיבוץ המאוחד, 1988.
עד שיעלה עמוד השחר, כתר, 1995.
סיפור חיים, כתר, 1999. ספר אוטוביוגרפי, המכיל פרקי זכרונות מחייו של אפלפלד, החל מילדותו בשנות ה-30 וכלה בשנות ה-80.
עוד היום גדול: ירושלים: הזיכרון והאור, כתר ויד יצחק בן-צבי, 2001, איורים: מאיר אפלפלד (בנו).
לילה ועוד לילה, כתר, 2001. עובד לסרט קולנוע "פנסיון פראכט" בכתיבתה ובבימויה של תמר ירום.
והזעם עוד לא נדם, כנרת זמורה ביתן, 2008.
אל ארץ הגומא, כנרת זמורה ביתן, 2009.
האיש שלא פסק לישון, כנרת זמורה ביתן, 2010.
מים אדירים, כנרת זמורה-ביתן, תשע"א 2011.
עד חוד הצער, כנרת זמורה-ביתן, תשע"ב 2012.
אבי ואמי, כנרת זמורה-ביתן, תשע"ג 2013.
ילדה שלא מן העולם הזה, כנרת זמורה-ביתן.
ימים של בהירות מדהימה, כנרת זמורה-ביתן.
לילות קיץ ארוכים, כנרת זמורה-ביתן.
הפסגה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2018.
בדנהיים 1939, בימוי מיכה לבינסון ועמרי ניצן, תפאורה רות דר, מוזיקה גיל שוחט, הוצג בקאמרי בחודש אוקטובר 2006.
אהרֹן אלמוג (14 בספטמבר 1931 – 8 במאי 2021) היה משורר, מספר, מחזאי, סופר ומורה ישראלי.
זוכה פרס ביאליק לשנת 1999.
נולד בג' בתשרי תרצ"ב בתל אביב, למשפחה שהיא דור שלישי בארץ.
אביו היה חזן, והוא גדל בהשפעת לשון פיוטים וסליחות.
סבו, רבי חיים מבורת, עלה מיהדות תימן בשנת 1889 והיה ממייסדי כרם התימנים בתל אביב.
למד בבית הספר היסודי הדתי בנווה צדק ובבית הספר החקלאי במקווה ישראל, שם חווה את נפילת שבעת הנוטרים סמוך ליאזור, חוויה מעצבת שעסק בה בשיריו.
באחדים משיריו עסק בשינוי שמו ממבורת לאלמוג ומשמעויותיו.
אלמוג שירת בצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות, ואת חוויותיו מהמלחמה תיאר ברומנים שכתב.
הוא נמנה עם מייסדי קיבוץ גזר שבשפלה, ולימים, הקדיש לעלייה לגזר סיפורים ושירים.
אלמוג עסק שנים רבות בהוראה ובניהול בתי ספר, ושיריו נלמדים בבתי הספר בישראל.
היה נשוי לסופרת רות אלמוג, ולזוג שתי בנות, המוזיקאית שירה אלמוג והמתרגמת אליענה אלמוג.
אלמוג נפטר ב-8 במאי 2021 בגיל 89, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
אלמוג החל לפרסם את שיריו לאחר מלחמת העצמאות, ובשנת 1956 יצא ספר שיריו הראשון, "אביב עצבת ביהודה", הספר מכיל שירי מחאה חברתית מעמדית, בשפה הנשענת על המקורות.
בשנת 1962 יצא לאור מחזהו הראשון, "תיקון חצות",
בשנת 1964 פרסם את סיפורו הראשון, "הימים הראשונים".
עם מותו, ספד לו צביקה ניר, יו"ר אגודת הסופרים העבריים, שאלמוג הקדים אחרים בהשמעת קולם של יוצאי עדות המזרח ובעיקר של בני עדתו, תימן, וששירתו הייתה בהירה, אנושית, נוגעת ללב, מלאת הומור ואירוניה, ובעלת ביטויים מן המקורות ועד לסלנג העברי החדש.
1989 - פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול
אביב עצבת ביהודה, שירים, ציורים משה ברנשטיין, מרחביה, 1956
על הימים שנחשבתי לילד מופרע, סיפור קצר, פורסם בעיתון "הארץ", 1959
הימים הראשונים, סיפור אהבה, תרמיל, משרד הביטחון, 1968
כלב שחור, ועוד סיפורים, משרד הביטחון, תל אביב, 1974
הצדעה לישראל: הרודס תל אביב, שירים, 1979
שבוע בתש"ח, רומן, תרמיל, משרד הביטחון, 1980
למנצח על מות שחקן כדורגל, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1981
תיקון חצות, מחזה בשתי מערכות, טברסקי, תל אביב, 1982
רקויאם לזונה, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1983
רחוב הרצל, שירים, עם עובד 1987
שירה גלויה, תל אביב, 1989
הלילה שבו מתה הציונות, זמורה ביתן, 1990
אל תצחיקו את סבתא, סיפורים, זמורה ביתן, 1994
אם תראו סוכה עפה, מבחר שירים, הקיבוץ המאוחד, 2004
אהרן אשכנזי נולד בסופיה, בירת בולגריה.
בנעוריו היה חבר פעיל בתנועת "השומר הצעיר".
ב-1931 עלה ארצה כמשתתף במכבייה הראשונה עם קבוצת ספורטאים בולגרים.
ב-1933 הצטרף לגרעין קיבוץ שנקרא "קיבוץ צ'כו-ליטא", הבנים היו יוצאי צ'כיה והבנות יוצאות ליטא.
מיקום הקיבוץ היה אז ליד בת-גלים שבחיפה.
נשא לאישה את אחת מבנות הגרעין הליטאי, בתיה שמוקלר.
ב-1937 עזב אשכנזי את הקיבוץ זמנית על מנת ללמוד פיסול אצל הפסל זאב בן-צבי בבצלאל שבירושלים, לימודים מחוץ למסלול הסדיר.
בשנת 1939 הקים עם חברי קיבוצו יישוב חומה ומגדל שנקרא "משמר זבולון", מדרום לעכו.
משמר זבולון הוא היום קיבוץ כפר מסריק.
בתקופת ראשית שנות הארבעים, בהיותו חבר קיבוץ כפר מסריק, היה פעיל בתחום האמנות ועסק בפיסול.
חומרי הגלם לפסליו היו גבס וחומר ללבנים, חומר אדום או שמוט.
את פסליו העשויים חומר שרף יחד עם הלבנים בתנורי בית החרושת 'נעמן' הסמוך לקיבוצו.
בשנים אלו, החל אשכנזי לפסל באבן פיסול פיגורטיבי בעיקרו.
בשנת 1943 התחתן אשכנזי בשנית עם חברתו אביבה לבית מנהיים מהגרעין של יוצאי גרמניה בקיבוץ.
בתקופת ההעפלה השתתף אשכנזי בכמה מהמבצעים בחוף הים שממול לקיבוץ כפר מסריק מדרום לעכו.
באחד מהם, הציל פליט מעפיל מידי החיילים הבריטים בנתנו לו את ניירותיו הלגאליים.
לשאלת החיילם הבריטים מי הוא, ענה 'אהרן בן-יצחק'.
את השם בן-יצחק נשא אהרן אשכנזי עד קום המדינה.
עם יסוד אגודת הציירים והפסלים, היה מראשוני החברים בה.
מראשית שנות החמישים החל לפסל פסלים גדולים באבן (כשלושה טון).
חלקם נמצא היום בכפר מסריק על הדשא ליד חדר האוכל, "אמא אדמה" ו"המנגנת".
פסל אבן נוסף נמצא בקיבוץ רבדים "האם השכולה", יד זיכרון לנופלים בגוש עציון מחברי הקיבוץ.
פסל גדול נוסף מעשה ידיו, פסל ממוזאיקה לבנה, נמצא בכפר מסריק.
הפסל "הפועלת", בגובה 2.5 מטר נוצר לכבוד תערוכת היובל לתנועה הקיבוצית שנערכה בחיפה ב-1958. רוב פסלי האבן אותם פיסל היו מאבני שיש גלילי או שיש קרארה, אבנים אותם היה משיג מעת לעת בעכו הסמוכה.
ב-1952 יצא אשכנזי להשתלמות באומנות הפיסול לאירופה מטעם הקיבוץ והתנועה הקיבוצית.
השתלמות זאת באירופה תרמה רבות להתפתחותו בעתיד כאומן וכפסל.
ב-1960 עזב אשכנזי את קיבוץ כפר מסריק עם משפחתו ועבר להתגורר בחיפה.
בחיפה החל להורות פיסול בחוגי ערב למבוגרים, בבית רוטשילד ובמוסדות נוספים.
בתקופה זאת, שכר סטודיו בכפר האמנים עין הוד וחזר לפסל באבן.
תקופת עין הוד שלו, מ-1960 עד 1972, היא הפורייה ביותר שלו, בה יצר בעיקר באבן.
סגנון הפיסול שלו השתכלל והפך לסגנון מודרני.
בעבודותיו נכרת השפעתם של הפסלים הנרי מור וקונסטנטין בראנקושי.
בתקופה זאת, שנות ה-60, החל אשכנזי להעתיק את עבודותיו "הפיגורטיביות" העשויות חומר שרוף או גבס מתקופת חייו בקיבוץ, עבודות בסגנון כנעני משהו, משנות הארבעים, ליציקות ברונזה.
יציקת פסליו בברונזה על ידי יוצקים מקצועיים, העלו את ערך עבודותיו והן נמכרו לאספנים גדולים ולקונים רבים בישראל ומחוצה לה.
ב-1968 נפרד אשכנזי מאשתו השנייה אביבה והחל לקשור קשרים אמנותיים בתל אביב.
ב-1972 רכש אשכנזי סטודיו בקרית האמנים ביפו העתיקה.
הוא עבר להתגורר בסטודיו והמשיך ביצירתו.
בשנותיו ביפו פיסל בעיקר בשיש ועסק מעט בפיסול מודרני לשם יציקתו לברונזה.
אהרן אשכנזי חי ויצר ביפו העתיקה כ-20 שנים.
אשכנזי היה פעיל ב"קבוצת העשרה", קבוצת אמנים שהייתה פעילה בשנות החמישים והששים של המאה העשרים.
קודם לכן, היה פעיל במסגרת אמני ההתיישבות העובדת והתנועה הקיבוצית וכן פעיל במסגרת אמני חיפה.
הוא השתתף בתערוכות ב-1955 בבית האמנים בתל אביב, ב-1956 במשכן האומנות בעין-חרוד, ב-1956-7 במוזיאון בית-דיזנגוף (קבוצת העשרה), ב-1957 בבית האמנים בחיפה, ב-1957 בבית האמנים ברמת גן, ב-1957 בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב, ב-1960 ביתן הלנה רובינשטיין (קבוצת העשרה).
כמו כן השתתף בתערוכות רבות במזיאון ב'יפו העתיקה' במסגרת אמני יפו.
תערוכות יחיד: ביולי 1953 במקרא-סטודיו בתל אביב, ב-1960 בבית-רוטשילד בחיפה, ב-1970 בבית אבא-חושי בחיפה.
תערוכתו האחרונה הייתה במסגרת קבוצת העשרה ב-1992 במוזיאון רמת גן.
ב-8 באפריל 1993, חול המועד פסח תשנ"ד, נפטר אהרן אשכנזי לאחר מחלה קצרה בבית החולים איכילוב בתל אביב.
הוא השאיר עיזבון אמנותי רב.
יצירותיו הרבות, רובן נמצאות אצל רוכשים רבים ואספנים שונים בישראל ומחוצה לה, מיעוטן בקרב בני משפחתו.
במלאת 16 שנים למותו הפיקה משפחתו אלבום לזכרו.
ב-2013 הונחה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ביפו העתיקה.
אהרן אנטונובסקי (19 בדצמבר 1923 – 7 ביולי 1994) היה פרופסור לסוציולוגיה ישראלי-אמריקאי, אשר עבודתו הדגישה את הקשר שבין דחק, בריאות ורווחה.
אנטונובסקי נולד בארצות הברית, הוא היגר לישראל ב-1960, לאחר שהשלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ייל.
במשך שנים מספר הוא היה חוקר במחלקה לסוציולוגיה רפואית באוניברסיטה העברית.
במהלכה של תקופה זאת הדגישה עבודתו האקדמית את הבדלי המעמדות החברתיים בריבודיות ובמוסריות.
ב-1972 הוא סייע לייסד את בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והחזיק בקתדרה על שם קונן-לוננפלד בסוציולוגיה רפואית.
מושג מפתח בתאוריה הסלוטוגנית של אנטונובסקי נוגע לתכונות אישיות ייחודיות שמשרתות על מנת להפוך את האינדיבידואלים לעמידים יותר ללחצים בהם הם נתקלים בחיי היום-יום.
אנטונובסקי זיהה מאפיינים אלו שהוא טען שסייעו לאדם להתמודד טוב יותר (ולהישאר בריא) על ידי אספקת "תחושת הקוהרנטיות" לגבי החיים המאתגרים בפניהם הוא ניצב.
מחקר שנעשה לאחרונה בפסיכונוירואימונולוגיה, תומך ברבות מהנחותיו של אנטונובסקי בתורת הסלוטוגניה.
אנטונובסקי נפטר ב-1994, אולם המחקר ממשיך להשתמש בתאוריה שלו.
חיי חברה בקיבוץ: בעיותיו של משק אחד בקיבוץ המאוחד/ הלן אנטונובסקי, אהרן אנטונובסקי, נעמי בירן.
ירושלים: המכון למחקר חברתי שמושי, תש"ל, 1970.
אהרן אמר (נולד בינואר 1937) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ במכבי חיפה ובנבחרת ישראל בתחילת שנות השישים.
אמר נחשב לאחד מגדולי השחקנים של המועדון ובכדורגל הישראלי בכלל.
הוא היה למלך השערים הראשון שיצא ממכבי חיפה.
בשנת 1961 נבחר על ידי קוראי העיתון מעריב ל-"שחקן הטוב ביותר השנה".
בשנת 1988 הוכתר על ידי מכבי חיפה בתואר "גדול שחקני האגודה בכל הזמנים".
הוא נחשב לכוכב הראשון ממוצא מרוקאי בליגה הישראלית.
אהרן אמר נולד בינואר 1937 בעיר קזבלנקה שבמרוקו.
אביו נפטר טרם מלאו לו 13 שנים, ואימו נשארה לבד לגדל אותו ואת שלושת אחיו ושתי אחיותיו.
בעיר הולדתו החל את דרכו ככדורגלן ושיחק בקבוצת יוניון ספורטיב מרוקו בצד עבודתו כרפד.
בינואר 1956 עלה לישראל והצטרף לגרעין "הבונים" ושובץ בקיבוץ כפר גליקסון שליד בנימינה, שם עבר במטבח, במטעי הבננות ובגן הירק, אך לאחר שבוע עזב את הקיבוץ בהחליטו כי זו לא עבודה שמתאימה לו, ועבר לעיר חיפה שם שהה חודש ימים ואז עזב ועבר למעברת יבנאל ליד טבריה.
שם הצטרף לאחיו הגדול דויד, שעבד כשומר במשק, והתגורר אצלו במשך חצי שנה מחוסר עבודה.
לאחר מכן חזר לכפר גליקסון ונשלח משם ללמוד עברית באולפן ברמת השופט במשך שלושה חודשים, וגר במחנה עולים בפרדס חנה.
לאחר סיום הלימודים באולפן חזר להתגורר בחיפה בואדי סאליב בדירת חדר קטנה עם שני שותפים.
בקיץ 1956 שני אוהדים סיפרו לחבר הנהלת הקבוצה של מכבי חיפה אביגדור הרשקוביץ על צעיר שמתגורר במחנה העולים בפרדס חנה שיודע לשחק כדורגל, הרשקוביץ הביא את אמר לאימון ולאחר מכן החתים אותו.
אמר הצטרף לקבוצה בהיותו בוגר יחסית, ומההתחלה הציג יכולת טובה יחסית.
את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה רשם אמר בסוף עונת 1956 במשחק "גביע מכבי" באצטדיון רמת גן מול קבוצת מכבי יפו.
בסוף 1957 אמר גויס לצה"ל.
לקראת בואה של נבחרת צרפת לישראל הורכבה בצה"ל נבחרת שחקנים למשחק ידידות ברמת גן, ואמר צורף לסגל נבחרת צה"ל בכדורגל.
זאת למעשה הייתה החשיפה הארצית הראשונה שלו.
אמר נכלל בסגל נבחרת הלאומית בפעם הראשונה בשנת 1958 ובמשחקו הראשון נגד ויילס באצטדיון ברמת-גן הוא הפך לגיבור המשחק ולאחד השחקנים הטובים בשדה.
העונה הגדולה ביותר שלו הייתה עונת 1958/1959, בה היה מלך שערי הקבוצה ומלך שערי הליגה הבכירה עם 17 כיבושים, השחקן שזכה בתואר זה לראשונה בתולדות המועדון.
עם פרוץ המהומות בוואדי סאליב ביולי 1959 אמר נעצר ונכלא בבית הסוהר.
בהתפרעות הראשונה היה בצבא, וכשחזר שמע כי אחיו דויד נעצר.
אחיו היה אחד הצעירים שהוציאו את תושבי השכונות להפגנות.
אמר פנה למשטרה כדי להבין מה קרה, שם תפס אותו שוטר והכניס אותו למעצר.
לאחר כמה ימים אנשי ההתאחדות לכדורגל התערבו ודאגו לשחרורו.
במהלך גל ההתפרעויות השני נעצר שוב באשמת התפרעות, זאת לאחר ששהה שלושה שבועות במחנה אימונים של נבחרת הלאומית בהרצליה.
בראיון לעיתון "הבוקר" התלונן שהחליטו להציק לו סתם, לטענתו כל חברי הנבחרת יכלו להעיד שהוא היה בכלל במחנה האימונים בזמן הזה.
אמר חויב בפסק דין צבאי למעצר של 4 חודשים ומשחקי הנבחרת המשיכו בלעדיו.
לאחר מחאה של המאמן ושאר חבריו לנבחרת הוא שוחרר, אך לא הוחזר בחזרה לנבחרת.
אלוף-משנה ש' סחר כתב באחד מעיתוני הספורט כי זה יהיה עוול לא להחזיר את אמר לנבחרת הלאומית.
כ-72 שעות לפני משחק מול יוון, אביגדור הרשקוביץ, נציג מכבי חיפה בהתאחדות הכדורגל קיבל שיחה דחופה לשלוח את אמר בחזרה למחנה האימונים של הנבחרת.
הרשקוביץ טילפן לעבודתו של אמר במפעל קייזר־פרייזר אך אמר סירב לחזור ונעלב מכל ההתנהלות לגביו.
הרשקוביץ נסע במונית במיוחד כדי לאסוף ולהביא את אמר לתל אביב לאימון הנבחרת.
בחודש יולי 1961 ניהל אמר משא ומתן באמצעות אמרגן צרפתי, להצטרף לאחת מהקבוצות המקצועיות בצרפת.
קבוצת מונקו האלופה הצרפתית התעניינה לבחון את כושרו.
הנהלת האגודה של מכבי חיפה פנתה בעקבות זאת לפיפ"א על מנת שתקפיא את אמר לתקופת הסגר רשמית.
בספטמבר 1961, בגיל 24 רשם את משחקו הטוב ביותר במדי נבחרת ישראל נגד יובנטוס כאשר תוצאת המשחק הייתה תיקו 3:3. בעיתונים האיטלקיים שיבחו את משחקו של אמר וביובנטוס התעניינו בו.
המאמן האיטלקי ויטוריו פוצ'ו התלהב וביקשו להחתימו, אחרי המשחק הגישו אנשי יובנטוס, לפי גרסאות שונות ההצעה הייתה בסך חצי מיליון דולר, אך בהנהלת מכבי סירבו בנחרצות.
ימים ספורים לפני פתיחת עונת הכדורגל ושבועיים אחרי המשחק מול יובנטוס, עסק אמר עם קבוצת פועלים במסגריה של "פועלי נמל מאוחדים" בפירוק צינורות כחלק מעבודתו בנמל חיפה.
כשעמד ליד אחת המלגזות השתחררה לפתע חבילת צינורות ופחים, אמר לא הספיק לברוח ולוח ברזל במשקל של 750 ק"ג נחת על רגלו הימנית.
אמר נפצע קשה ואושפז בבית החולים רוטשילד, והוא סבל משברים בארבע עצמות בכף רגלו הימנית.
פציעתו התקבלה בתדהמה במכבי חיפה, בנבחרת ישראל ובקרב קהל חובבי הכדורגל בארץ.
איש לא הבין כיצד הכוכב הגדול של נבחרת ישראל עובד כפועל דחק בנמל חיפה.
אמר הועבר לבית החולים "בתר" ועבר מספר ניתוחים ברגלו לאחר שעצמות אצבעותיו לא התאחו כהלכה והוא אושפז במשך שלושה חודשים.
דיווחים מהתקופה קבעו שאם לא היה נפצע בעבודתו בנמל, היה מוצא עצמו ביובנטוס.
בראיון לעיתון חדשות ב-1987 סיפר מקס גרינבאום שהיה אחראי על מכבי חיפה באותו זמן "אני זוכר שיובנטוס הגדולה מאיטליה נכנסה איתנו למשא ומתן כדי לקנות אותו.
כל המו"מ נסגר, וכשהוא כבר היה צריך לעבור לשחק באלופת איטליה, קרה האסון שבו הוא נפצע קשה ואז למעשה נגמרה כל הקריירה שלו".
למרות שנפצע בעבודתו אמר חזר לעבוד בנמל חיפה לאחר שהחלים.
פציעתו העלתה לדיון ציבורי את התנאים הירודים שבו היו שרויים הספורטאים הישראלים שבמקביל לייצוג ישראל בספורט נאלצו לעבוד בעבודות זמניות והתקשו למצוא עבודה.
לעיתים, המועדון והממשלה ניסו לסייע לספורטאים במציאת עבודה.
שמונה חודשים לאחר הפציעה, ב-15 באפריל 1962 חזר למגרשים ועלה למשחק הליגה מול הפועל תל אביב.
שלושה שבועות לאחר מכן היה השחקן המרכזי ושותף לזכייתה ההיסטורית של מכבי חיפה בגביע המדינה 1962, זאת הייתה הפעם הראשונה שמכבי חיפה זכתה בתואר גביע המדינה.
אמר חזר לשחק בליגה הלאומית בעונת 1964/1965, ובתחילת עונת 1966/1967 נפצע שוב באותה הרגל במהלך משחק נגד בני יהודה, הוא עבר שוב ניתוח וחזר לשחק באוגוסט 1967 במשחק מול קבוצת שמשון.
אמר פרש מכדורגל בתחילת עונת 1967/1968, אחרי תשעה משחקים בעונה.
בסך הכל הופיע ב-132 משחקי ליגה במכבי חיפה, בהם כבש 35 שערים.
בנוסף רשם 14 הופעות בנבחרת ישראל.
אחרי הפרישה המשיך בעבודתו כפועל בנמל חיפה, במהלך השבוע היה עובד בנמל ובשבתות מטפל באימו בקריות.
לאחר הפרישה, אמר החליט להחרים את מכבי חיפה אחרי שנעלב מהתנהלות המועדון לגביו.
הוא לא קיבל את אותם תנאים סוציאליים והטבות מההנהלה כמו שדאגה לשאר חבריו האחרים לקבוצה והוא קופח.
בשנת 2014 הגיע לאירוע של המועדון עם שחקני עבר נוספים לציון יום הולדתו ה-80 של ג'וני הרדי שחקן ומאמן העבר אשר שיחק לצידו במכבי חיפה.
התחתן עם מרים ילידת מרוקו, לשניים נולד בן ומאוחר יותר התגרשו.
לאחר מכן אמר התחתן בשנית וב-1982 נולדה לו בת.
אחיו דויד טבע באילת בנסיבות מסתוריות.
לאחר הפרישה מתגורר בקריית חיים.
אהרן אפרת (20 במרץ 1911 – 16 במאי 1989) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמזכיר מפלגות השומר הצעיר ומפ"ם, ראש אגף בהסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת.
אפרת נולד בלוצק שבאוקראינה בשם אהרן פיקס.
בילדותו למד בחדר ובנעוריו בתיכון המקומי.
בגיל 16 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, מטעמה יצא בשנת 1931 להכשרה.
בשנים 1933–1936 היה חבר ההנהגה הראשית של התנועה בפולין ורכז מחלקת העלייה.
באותן שנים החל לפעול גם בתנועת "החלוץ" הבלתי לגלית ונבחר להנהגה העליונה העולמית של השומר הצעיר.
בשנת 1936 עלה אפרת ארצה.
תקופה קצרה עבד בעבודה חקלאית בחדרה ובשנת 1937 נמנה בין מייסדי קיבוץ עין השופט.
פעילותו בתנועה נמשכה ובשנת 1944 נבחר למזכיר מפלגת השומר הצעיר והליגה הסוציאליסטית בחיפה.
עם הקמת מפ"ם התגברה פעילותו המפלגתית.
בשנים 1954–1957 שימש אפרת מזכיר המפלגה, ובשנת 1960 נבחר למזכיר מרכז המפלגה.
אפרת שימש גם כנציג התנועה בוועדה המרכזת של ההסתדרות (1964–1974) ושימש בה כראש האגף לביטחון סוציאלי (1964 - 1973).
בשנים 1972–1980 כיהן גם כחבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בשנים 1974–1977 היה אפרת חבר הכנסת השמינית מטעם מפ"ם והמערך.
במהלך תקופת כהונתו היה חבר ועדת הכספים והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
לאחר כהונתו בכנסת היה חבר מועצת המנהלים של חברת "כימיקלים לישראל" (1977 - 1983) ויושב ראש מועצת המנהלים של העיתון "על המשמר".
אהרן אלפרד בּוֹנְדִי (Aron A.
Bondi; 16 בפברואר 1906, וינה – 1997, ירושלים) היה כימאי ישראלי, פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שחקר תזונת בעלי חיים.
חתן פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת 1984.
בונדי נולד בשנת 1906 בווינה בירת אוסטריה, בנם של מרתה לבית גוּמפֶּרץ והוגו בונדי.
למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטאות וינה וברלין, תחת הנחייתם של הפרופסורים פריץ פייגל וארנסט דוד ברגמן.
בשנת 1929 הוסמך כדוקטור והחל לעסוק במחקר בכימיה אורגנית וכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת ברלין, שבו המשיך לעסוק עם שובו לווינה בשנת 1932. לתחומי מחקרו נוספה כימיה אנליטית ושיוך תצמידים אורגניים לזיהוי מתכות.
בתקופה זו הוא עסק בשיתוף עם מורו פרופ' פייגל בכתיבת אנציקלופדיה לכימיה אנליטית, אשר הודפסה לאחר עלייתו לארץ ישראל וללא מתן קרדיט בשל היותו יהודי.
בשנת 1934 עלה בונדי לארץ ישראל, בהזמנת תחנת הניסיונות לחקר החקלאות.
עיקר עבודתו נגעה לתחום תזונת בעלי חיים.
מחקרו הראשון, בשיתוף חנן מאיר, עסק בהרכב צמחי המספוא לבקר ודרכי התעכלותם.
עבודה זו הייתה הראשונה בנושא, לאור ייחודיות ההתעניינות בה בישראל, ונערך במסגרתה מחקר מעמיק על הרכב התאית והליגנין.
מחקר אחר שערך באותה תקופה, עסק בעריכת סקר תזונתי של מזון לבקר חלב, ובו נבדקו השפעת חומרי החיטוי וההדברה על פעילויות האנזימים מפרקי החלבון בבעלי החיים.
מחקר ההתעכלות שערך בדג הקרפיון היה הראשון מסוגו.
בין המחקרים הנוספים שהוביל: אפיון תכונות הדבש, שימור צמחי מספוא ואפיון חומרים פעילים בצמחי מרפא.
עבודתו של בונדי במחלקה לתזונאות וכימיה חקלאית נמשכה בין השנים 1934–1960. במקביל הוא מונה בשנת 1946 לחבר סגל בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1949 קודם בונדי לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1954 לפרופסור חבר ובשנת 1961 לפרופסור מן המניין.
עבודתו זכתה להכרה וצוותי המחקר שבראשם עמד מומנו, בין היתר, על ידי משרד החקלאות של ארצות הברית ואוניברסיטת קיימברידג'.
משנת 1960 עמד בראש המעבדה למזונות.
לאחר פרישתו הקדיש את זמנו לכתיבת ספרו "הזנת בעלי חיים".
בונדי הוא חתן פרס רוטשילד לחקלאות (1966) ופרס ישראל לחקר החקלאות (1984).
בנוסף למחקריו, הדריך סטודנטים ובהם את שלום זאב אפלבום, לימים זוכה פרס רוטשילד לחקלאות, ואת יהודית בירק, לימים כלת פרס ישראל גם כן.
נפטר בירושלים בשנת 1997, והובא למנוחות בבית העלמין ברחובות.
היה נשוי לחוה (אווה) לבית מֶרקין.
להם שני ילדים, בנו אלחנן עזרא בונדי, 1939 - 1971, סיים דוקטורט במכון ויצמן, המכון מחלק פרס לזיכרון.
בתו פרופ' מרגלית שילה היא חוקרת היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה (ואלמנתו של המשפטן פרופ' שמואל שילה).
הזנת בעלי חיים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב.
רבי אהרן בלומלין (או רבי אהרן פלוּמֶל, נהרג בה'ק"ף או ה'קפ"א, 1420 או 1421) היה ממנהיגי יהדות אוסטריה, רב בקרמז ובוינה, דודו ורבו של רבי ישראל איסרלין.
רבים מקורות חייו לוטים בערפל.
נולד בעיירה קרימז (קרמס, Krems).
אביו היה רבי חיים (חיטשל) מהרצוגנבורג, שזוהה על ידי מספר חוקרים בתור רבי חיים הענשל מהיינבורג (היימבורג, סלובקיה) שהיה סבו של רבי ישראל איסרלן.
שם משפחתו המעניין, 'בלומלין' או 'פלומל', נקרא ע"ש אמו, שנפטרה כנראה בל"ג בעומר לפני 1407. ככל הנראה, נקברה האם בישיבת גיסו, רבי אברהם קלויזנר, בווינה.
רבי אהרן עצמו היה נשוי, ונודע כי הייתה לו בת, שנישאה לתלמידו, רבי מורקלן.
למד בעיקר אצל רבי שלום מנוישטט, איתו למד כנראה בתור תלמיד חבר, בגיל מתקדם אחר נישואיו, ולא כבחור צעיר.
עמד בקשרים טובים עם רבי יעקיל מאיגרא, ששימש יחד איתו ברבנות קרימז.
כמו כן, שמר על קשר דרך מכתבים עם המהרי"ל ממיינץ ועם המהרז"ך בנירנברג.
בין תלמידיו הידועים נמנים אחיינו, רבי ישראל איסרלן, מחבר הספר תרומת הדשן; רבי דוד טעבלי שפרינץ מנירנברג, ורבי יצחק אייזיק מטירנא.
ישנן עובדות המצביעות גם על כך שרבי חיים מיישטרליין מנוישטט היה דן לפניו.
בעת גזרת וינה, רבי אהרן הושלך לכלא עם יתר נכבדי הקהילה היהודית בווינה בי' בסיוון ה'ק"ף (1420).
בהיותו בכלא עבר עינויים כדי שימיר את דתו, והוא נפטר מעניויים בכלא, לפני ט' בניסן ה'קפ"א (1421).
בנו הקטן הוכרח להתנצר באונס.
מרבית התשובות של רבי אהרן ששרדו הן בענייני מנהגים, ובפרט מנהגי תפילה.
ההכרעה המקובלת בתשובות היא לקולא ולא לחומרא.
בין התקנות המקלות, ניתן למנות את ההיתר שגוי יוכל להביא מזון לאסירים יהודיים בכלא.
לעיתים פסק רבי אהרן נגד המנהגים המקובלים.
נאמר עליו שידע "התפלל ולנגן".
כנראה היה בעל כשרון מוזיקלי, ושימש חזן.
מלבד תשובותיו, כתב פירוש לתורה.
דבריו נזכרים רבות בדברי אחיינו, בעל תרומת הדשן.
אהרן אקסול (נולד ב-1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף שיטור וביטחון ומפקד מחוז תל אביב.
למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרון, שבחיפה.
מיד עם שחרורו מצה"ל, החל את שירותו במשטרת ישראל כלוחם וכקצין בימ"מ, כמפקד מחלקה השתתף בחילוץ בני הערובה מאוטובוס האמהות ב-1988. בהמשך שירת כקצין מודיעין ביחידה וסגן מפקד הימ"מ, ולקח חלק במבצע במהלכו נהרגו האחים עאדל ועימאד עוודאללה בחברון בשנת 1998.
בהמשך שירת כסגן מפקד תחנה אזורית במרחב דוד של מחוז ירושלים וראש משרד סיור במרחב, בספטמבר 2000 מונה לקצין אג"ם של מחוז תל אביב בדרגת ניצב-משנה.
בשנים 2003 עד 2007 שירת כמפקד מרחב איילון הכולל בתחומו את בת-ים, חולון ואזור.
ביולי 2007, הועלה לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד המכללה לקצינים בכירים של המשטרה.
ביולי 2009 מונה לסגן מפקד משמר הגבול.
במאי 2011 מונה למפקד מחוז תל אביב (שוקי זיסו מונה לסגנו).
בין האירועים הבולטים בתקופת כהונתו היו התמודדות המשטרה עם המחאה החברתית במהלכה התקיימו במחוז שורה ארוכה ומתמשכת של אירועים, הפגנות והפרות סדר, כמו כן התמודדות עם ירי רקטות מרצועת עזה במהלך מבצע עמוד ענן במהלכו נורו רקטות לכיוון תל אביב, כמו כן אירע הפיגוע באוטובוס קו 142 של דן.
במשך תקופת כהונתו ניהל המחוז את החקירה לפענוח הרצח בברנוער, שהייתה מהחקירות המורכבות והיקרות בתולדות המשטרה.
חשודים ברצח נעצרו מספר ימים לאחר שהוחלף על ידי בנצי סאו.
במאי 2013 מונה לראש אגף שיטור וביטחון, אגף המבצעים של המשטרה ושירת בתפקיד עד יוני 2016.
אקסול בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
לאחר פרישתו מהמשטרה הקים משרד עו"ד עצמאי.
מתגורר בכפר סבא, נשוי ואב לשניים.
אהרון בן-אור (אורינובסקי) (28 ביולי 1890 – 25 בדצמבר 1972) היה מורה, סופר עברי וחוקר תולדות הספרות העברית.
אהרון בן-אור נולד כאהרון אורינובסקי בעיר ביילסק פודלסקי שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין).
בילדותו למד בחדר ובצעירותו למד בישיבות בליטא ולמד פדגוגיה בעיר גרודנו שבפולין ובאוניברסיטאות קייב, אודסה וורשה.
לאחר מכן עסק בהוראה ברוסיה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה, שם ניהל את הקורסים הפדגוגיים של רשת החינוך "תרבות" בפולין.
בשנים 1929–1933 שימש כמנהל הגימנסיה העברית בביאליסטוק.
בשנת 1933 עלה אהרון בן-אור לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ החל לעבוד כמורה בגימנסיה נורדיה בתל אביב.
ברבות השנים עבר ללמד בגימנסיה גאולה.
בן-אור פעל כיוצר ומחנך בארץ במשך 40 שנה.
נפטר בכ' בטבת תשל"ג, 25 בדצמבר 1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
שנים רבות נשא את שם משפחתו המקורי אורינובסקי, ובשם זה נתפרסמו רוב ספריו.
רק בראשית שנות החמישים, לאחר קום המדינה, עִברת את שמו ל"בן-אור".
בשנת 1918 החל לפרסם מאמרים בעלוני צעירי ציון, תנועה של צעירים שנוסדה בשנת 1903, אשר שילבה ציונות מעשית של עלייה וחלוציות עם שאיפות סוציאליסטיות, וכן השתתף בעיתונות העברית הכללית ובעיתונות העברית הפדגוגית בפולין.
בפולין החל גם לפרסם את ספריו בעברית.
הראשונים היו ספרי לימוד, "הנמלים" שהתפרסם בשנת 1921 בווילנה ולאחריו "גאוגרפיה: אוסטרליה, אפריקה" משנת 1923.
בשנים 1923–1930 ראה אור בוורשה ספרו הראשון בחקר תולדות הספרות העברית "שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה" (בשלושה כרכים), ולאחריו בשנת 1931 התפרסם בביאליסטוק ספרו "תולדות השירה העברית בימי הביניים" (שני כרכים).
ספריו האחרים בחקר תולדות הספרות העברית ראו אור כבר בארץ.
הנודעים שבהם היו "תולדות הספרות העברית החדשה" (בשלושה כרכים) שנתפרסם בשנים 1946–1950. הספר היה הוצאה חדשה מעודכנת ומורחבת של ספרו הקודם "שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה", שהתפרסם כשני עשורים קודם לכן.
הספר בן 1,174 העמודים הקיף את תקופת ההשכלה בישראל, את תקופת התחייה בישראל ותקופת הציונות המדינית.
היה זה ספר יסוד שממנו למדו ספרות עברית תלמידי שנות החמישים ושנות השישים, וספר ההמשך שלו "תולדות הספרות העברית בדורנו" (בשני כרכים), שהתפרסם בשנים 1954–1955, ובו סקירות על עשרות סופרים משוררים ומבקרים ספרותיים של תקופתו.
גם השירה העברית מילאה מקום ביצירתו ועוד בטרם עלה לארץ יצא לאור בביאליסטוק בשנת 1930 ספרו "תולדות השירה העברית בימי הבינים".
בן-אור כתב מאמרים רבים בנושא הוראת הספרות בעיתונות הפדגוגית כ"הד החינוך", "שורשים" ואחרים, חיבר רומן היסטורי בשם "הורדוס ומרים" וכן תרגם לעברית את הספר "דניאל דרונדה" מאת ג'ורג' אליוט.
גאוגרפיה : אוסטרליה, אפריקה, ורשה: אחיאסף, 1924.
שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה, ורשה: אחיאסף, 1923–1930.
תולדות השירה העברית בימי הבינים, ביאליסטוק: פרוזנסקי, 1930.
הורדוס ומרים, הוצאת יזרעאל, 1935.
רבנו משה בן מימון, חייו, מפעליו וספריו, הוצאת דביר, 1935.
דניאל דרונדה מאת ג'ורג' אליוט, מעובד על ידי אהרון בן-אור בצירוף תולדות חייה של הסופרת, הוצאת יזרעאל, 1935.
תולדות הספרות העברית החדשה הוצאת יזרעאל, 1946.
תולדות הספרות העברית בדורנו הוצאת יזרעאל, 1954.
לשון וסגנון הוצאת יזרעאל, 1961.
אהבת ישראל של מנדלי מוכר ספרים < חמישים שנה למותו > , מו"ל לא ידוע, תשכ"ח, תל אביב, (8 עמודים).
אהרן (אהרל'ה) בכר (12 במאי 1942 – 27 ביולי 1987) היה עיתונאי, פובליציסט, סאטיריקן, בעל טור פוליטי, בעל טור אישי בנושאי חברה, שליח "ידיעות אחרונות" בניו יורק.
אהרן בכר נולד ב-1942 בעיירה קרנובט, בבולגריה.
אביו, ויטלי בכר, ואמו רחל שאול, שניהם נצר למשפחות ממגורשי ספרד, עלו לישראל מבורגס שבבולגריה, בשנת 1949 עם שני ילדיהם: אהרן הבכור ונפתלי הצעיר ממנו בחמש שנים.
המשפחה התיישבה ביפו, בקרב קהילת עולי בולגריה.
אהרן היה בן 7 כאשר הגיע לארץ.
על ילדותו כתב: "הייתי בן עשר כאשר נאלצתי להשתתף בנטל הפרנסה של משפחתי כשליח במכבסה.
עד היום אני מתקשה לשאת את הריח החריף של אקונומיקה וסבון כביסה.
ותיקי שכונת נוזהה ביפו, שנותרו בה, זוכרים אותי עד היום כנער צנום, שסבב בין פתחי הבתים, ועל ראשו ערימות כביסה ענקיות".
כדי להעניק לו חינוך טוב שלחו אותו הוריו ל"תיכון חדש", מה שחייב אותם לעקור את מגוריהם מיפו לשכונת נחלת יצחק, קרוב יותר לבית הספר.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הקשר, ואת שירות המילואים עשה בגלי צה"ל, בהגשת "מבזקי לילה", ובשבועון "במחנה".
הוא סיים לימודי היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופתו הסטודנטיאלית כתב בעיתון של השמאל "אתגר", היה פעיל בארגון השמאל הקיצוני 'מוקד' ותמך בפנתרים השחורים.
בשנים שלאחר מכן פעל בתנועות שמאל שונות, והיה שותף לפרסומם של גילויי דעת ולמודעות שתמכו במטרות השמאל.
היה נשוי לאנה בכר, בוגרת "בצלאל", אמנית וציירת.
בהמשך חי עד מותו עם בת זוגו סימה אלה, עיתונאית ב"ידיעות אחרונות", ולהם בן, בועז בכר, יזם בתחום ההיי טק.
בשנת 1982, מיד לאחר מלחמת לבנון הראשונה ראיין בכר את אריק שרון ובצאתו מן הריאיון כתב סדרה בת שישה פרקים "שש אחרי המלחמה" ובה, בפעם הראשונה, תמך בשרון וטען כי לשרון השקפת עולם החותרת לשלום, הרבה יותר ממה שמצטייר בציבור.
דעה זו לא הייתה פופולרית כלל בימים ההם וגררה ביקורת מצד עמיתיו במחנה השמאל.
בשנת 1983 כתב את התסריט לסרט העלילתי "כאסח" בבימויו של חיים גיל והמפיק יוסי משולם.
הסרט עסק בשירה המזרחית בעת שנחשבה עדיין למוזיקה של התחנה המרכזית.
העלילה: זמר חתונות גרוש (חופני כהן) מתאהב בבלונדינית עשירה (פנינה רוזנבלום).
בסרט השתתף גם אהרן בכר.
בשנת 1983 נשלח על ידי "ידיעות אחרונות" לניו יורק.
נסיעה זו נתנה לו הזדמנות לבחון את הכלכלה הקפיטליסטית בעיניים סוציאליסטיות, ובסופו סיכם זאת כך: העם האמריקאי הוא 'העבד המודרני'.
מעמד השכירים כבול בשלשלאות חייהם.
הם נשלטים בידי התאגידים ובידי בוסים קטנים, ללא הביטחון, של מראית העין, ממנו נהנו אפילו השחורים בתקופת העבדות.
בשנות הארבעים לחייו בריאותו של בכר התרופפה עקב התמכרות לאלכוהול וטבק.
ביולי 1987, שבועיים לאחר שובו משליחות בת שלוש שנים בניו יורק, מת בכר מדום לב.
הוא נקבר בבית העלמין בחולון.
בשנת 1989, במלאת שנתיים למותו, יצאה לאור אסופה מכתביו, "יריות באויר" (הוצאת 'ידיעות אחרונות').
עורכי הספר היו חבריו הקרובים בלה אלמוג ועמנואל בר קדמא ובת זוגו סימה אלה.
בכר היה מהכותבים הראשונים שהשתמשו בכתיבתם העיתונאית בסלנג ובשפת רחוב, בניגוד לכתיבה הרווחת בעיתונות דאז שעשתה שימוש בשפה גבוהה, שמרנית, מאופקת ומרוחקת משפתו של הקורא הממוצע.
בכר הוכיח את מה שטען עורך העיתון, דב יודקובסקי: שניתן לכתוב אל העם, בלשון העם, ועדיין להיות שנון, מקורי ונוגע ללב.הוא נמנה עם הכותבים שתרמו להפיכתו של "ידיעות אחרונות" לעיתון הפופולרי בישראל, "העיתון של המדינה'.
ההתנסותו הראשונה של בכר בכתיבה הייתה בגיל 16 כאשר פרסם מענה חריף למאמר של משה סנה באחד העיתונים המפלגתיים.
לאחר שירותו הצבאי, החל לכתוב בשבועון "העולם הזה", אותו עזב בטריקת דלת, שהניבה את הספר פרי עטו "הנדון: אורי אבנרי", (הוצאת יפעת, 1968), ובו ביקורת על פעילותו של אורי אבנרי, הבעלים והעורך הראשי, אותו העריץ ותעב בעת ובעונה אחת.
בשנת 1969 החל את הקריירה שלו ב'ידיעות אחרונות' שם שימש ככתב שטח לא בולט במיוחד.
השינוי בקריירה שלו אירע כאשר החליף את הכתב לענייני משפט שיצא לחופשה.
בכר בחר להביא לעיתון סיפורים מבית המשפט, בסגנון כתיבה שהזכיר לכול את דיימון ראניון האמריקאי.
כך החל בכר לכתוב את המדור הפופולרי "מאזני צדק" ואף טבע ז'ארגון עיתונאי חדש.
"מאזני צדק" הביא סיפורים אנושיים, מצחיקים ונוגעים ללב על עבריינים קטנים, כייסים וגנבים, שעמדו מול כס המשפט וביקשו את רחמיו.
אז גם טבע בכר את מטבע הלשון "אבא שלי שיכור ואמא שלי זונה" כטיעון לקולת העונש.
בכר היה בעל טור פוליטי נוקב, 'יריות באוויר', שהופיע בעמודי האמצע של המוסף הפוליטי של יום שישי.
הטור כונה גם "פתחלנד" בשל אופיים השמאלי והיוני של כותביו.
הוא היה גם בעל מדור שבועי "פרופיל", שהשתרע על פני שני עמודים במוסף סוף השבוע '7 ימים' ועסק בנושאים חברתיים שהיו קרובים לליבו של בכר.
במהלך השבוע, כתב מאמרים בעמוד הפובליציסטי של '24 שעות', מעמודיו הפנימיים של העיתון, ונהג לכתוב טור אישי הומוריסטי במדור הספורט, 'יפו מדבר' שנועד בעיקר כדי לעודד ולתמוך בקבוצת הכדורגל של הבולגרים 'מכבי יפו'.
בכר שימש שנים רבות עורך מדור 'ברחבי המדינה', עם אורי פורת.
בין שני העורכים, שייצגו שני קצוות פוליטיים, נוצרה חברות ארוכת שנים.
רבי אהרן בן יוסי הכהן (או רבי אהרן בעל הג"ן) היה פרשן המקרא, שחי בצפון צרפת במאה ה-13. נמנה עם בעלי התוספות ופירש את המקראות על דרך פשט, לצד הבאת מדרשי אגדה.
לפי השערתו של שמואל פוזננסקי (בהקדמתו למהדורת פירוש הרב אליעזר מבלגנצי לספר יחזקאל) רבי אהרן חי בסוף האלף החמישי (ראשית המאה ה-13), כיוון שהוא מזכיר דברים ששמע מרבי נתן אופיציאל ורבי משה מאיברא.
הוא מזכיר בין מוריו את רבי ברוך בן יצחק והש"ר מקוצי, אך במיוחד את אביו, רבי יוסי בן אהרן הכהן.
יש אומרים שגם רבי שלמה מדרויש היה מרבותיו.
מתוך הפירוש ידוע כי היה לו בן בשם טוב-עלם.
קובץ "חידושים" על התורה, בסגנון התוספות על התלמוד, שכולל את פירושי רבי אהרן, לצד אוסף של פירושי חכמי צרפת שלפניו - כאלה ששמע בע"פ וכאלה שקרא בכתבי יד.
הספר קרוי על שם נ"ג פרשיות התורה, והיה ידוע מתוך הזכרותיו הרבות בפירוש "פענח רזא" לרבי יצחק בן יהודה הלוי, ובקובצי פירושים נוספים כמו הדר זקנים ועוד.
פוזננסקי הוכיח כי ספר הג"ן שמוזכר אצל פרשני המקרא הראשונים זהה עם הפירוש המצוי בכתב היד "תוספות כ"י ווינא".
הוא מציין גם את חשיבותו היתרה בתור המקור הראשוני והחשוב ביותר לקובצי בעלי התוספות על התורה.
הרב אהרן אברהם ארולייא (1750 - י"ח ניסן ה'תקע"ט) יליד אדירנה, כיהן כרב ופוסק בעיר פיליפופוליס.
מעט ידוע על חייו הפרטיים.
פסקיו ההלכתיים הובאו על ידי הרב חיים פלג'י ועל ידי בנו הרב אברהם לפאג'י, ונראה שהוא היה פוסק מוסמך בדורו.
כמו כן, הרב חזקיה די מדינה מצטט דבריו בחיבורו ההלכתי שדי חמד.
החוקר שלמה רוזאניס כותב בספרו "קורות היהודים בתורקיה" כי שם המשפחה ארולייא הושאל מהכפר Panarolla אשר ליד טולידו שבספרד, וכפי הנראה מקום זה היה מוצא המשפחה, קודם גירוש ספרד, יחד עם שאר יהודי המקום.
חיבורו היחיד הידוע לנו הוא 'שו"ת מים החיים' שנכתב על השולחן ערוך, והובא לדפוס על ידי בנו חיים יצחק מתתיה.
אהרן בית-הלחמי (12 בספטמבר 1936 – 6 בנובמבר 2019) היה מהנדס ומנהל ישראלי, כיהן כראש אגף מחקר ופיתוח במשרד הביטחון (בדרגת תת-אלוף) וכמנכ"ל משרד הביטחון מאוקטובר 1982 ועד מאי 1983.
ב-1954 סיים את לימודיו בתיכון עירוני א' בתל אביב.
ב-1958 סיים בהצטיינות לימודי הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
בצה"ל שירת בחיל האוויר כקצין-מהנדס, ב-1961 יצא להשתלמות בנושאי הנדסת אווירונאוטיקה בצרפת, ב-1970 סיים לימודי תואר שני בהצטיינות במדעי המחשב בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים בארצות הברית.
כיהן כראש המחקר והפיתוח בחיל האוויר, ב-1974 פנו אליו הפיזיקאים פליקס דותן ושאול יציב מהאוניברסיטה העברית בהצעה להקים תוכנית שתכשיר אנשי מחקר ופיתוח צעירים לטובת מערכת הביטחון.
בית-הלחמי פעל במשך מספר שנים להקמתה עד לאימוץ הרעיון על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן ויציאתה לדרך כתוכנית תלפיות ב-1979.
ב-1977 מונה לראש אגף המחקר ופיתוח במשרד הביטחון בדרגת תת-אלוף וחבר המטה הכללי של צה"ל.
באוקטובר 1982 מונה למנכ"ל משרד הביטחון, וכיהן בתפקיד עד מאי 1983.
בשנים 1983 עד 1985 כיהן כנשיא חברת תהל מהנדסים יועצים, בשנים 1985–2000 כיהן בדירקטוריון אל-אופ ובשנים 2000 עד 2005 בדירקטוריון אלביט מערכות וכיועץ ליו"ר החברה מיקי פדרמן.
במסגרת תפקיד זה הוביל את ההשקעה של אל-אופ בחברת הכטבמ"ים "חץ הכסף", ואחר כך את רכישתה ומיזוגה לחברה אחת, יחד עם אל-אופ ואלביט מערכות.
בית הלחמי כיהן כמנכ"ל "מפעלי פדרמן", בעלת השליטה באלביט מערכות ומשנת 1994 כנשיא ושותף-מנהל בקרן הון סיכון "יורופאנד" של קבוצת פדרמן.
בית-הלחמי מילא תפקידים בכירים בסקטור החינוכי-אזרחי, כיהן כחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב, יו"ר ועדת ההיגוי מטעם המועצה להשכלה גבוהה להקמת בית ספר לרפואה בגליל שהובילה להקמת הפקולטה לרפואה בצפת של אוניברסיטת בר-אילן, חבר ועדה לתיאום בין החברות בתעשיות הביטחוניות ב-2009, ומשנת 2012 היה ראש חבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל-חי.
נישא לאיילה, והיה אב לשלושה בנים וסב לארבעה נכדים.
רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן (ה'ת"ק, 1739 – ב' באדר א' ה'תקע"ג, 1812) היה אדמו"ר חסידי, תלמידם של המגיד מזלוטשוב ורבי אלימלך מליז'נסק, השני בשושלת פרמישלאן.
נולד בפרמישלאן בשנת ה'ת"ק (1739) לרבי מאיר (הגדול) מפרמישלאן.
בצעירותו למד אצל רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ("המגיד מזלוטשוב"), ומאוחר יותר אצל רבי אלימלך מליז'נסק ("הנועם אלימלך").
לאחר פטירת אביו בכ"ב באב (שנת ה'תקל"ג או ה'תקמ"א) מונה למלא את מקומו בפרמישלאן.
בשנות כהונתו הרבה לנסוע לצדיקי דורו, ביניהם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי מנחם מנדל מרימנוב.
בנו, רבי מאיר מילא את מקומו.
רבי יחיאל מיכל חתן רבי אהרן מבריצ'בה , ישב בקומרנה וסירב לקבל על עצמו את האדמו"רות, ובכל זאת נסעו אליו המוני חסידים (נפטר ה'תקצ"ג, 1832).
רבי מאיר מפרמישלאן, ממלא מקום אביו בפרמישלאן (נפטר ה'תר"י, 1849).
רבי ישכר דב בער מברזאן.
זיסל רדליך, אשת רבי שלמה רדליך ממיקולייב.
רבי דוב בעריש "סגי נהור" מאלעסק
אהרון בן אליעזר (היה ידוע בכינוי שגיא נהור) היה משורר ליטורגי, שחי בצפת משנת 1545. הוא היה מחברו של אוסף של שירים ותפילות אשר יצא לאור בשנת 1561 במנטובה.
שמו של הקובץ הוא הספר המצנפת.
החוברת שלו מתייחסת בעיקר לתפארתה של ישראל, וכוללת מספר השירים על שלושה עשר יסודות של האמונה היהודית.
הרב אהרן אלפנדרי (תס"א - תקל"ד; 1701–1774) היה מחכמי איזמיר, מפורסם בעיקר בספריו יד אהרן ומרכבת המשנה.
נולד בעיר איזמיר שבטורקיה בשנת תס"א (1701), לרבי משה אלפנדרי, ולבתו של רבי חיים בן מנחם אלגאזי (בעל "בני חיי").
רבו העיקרי היה רבי בנימין בן שלמה הלוי, אב בית הדין באיזמיר, המוזכר רבות בספריו של רבי אהרן.
כן למד אצל רבי ברזילי יעבץ (הר"י ברזילי) בעל לשון ערומים.
בצעירותו שהה תקופה מסוימת בעיר רודוס, שם נשא ונתן עם רב הקהילה היהודית ברודוס רבי משה ישראל שהיה מגדולי אותו דור.
לאחר מכן חזר לאיזמיר ונתמנה לחבר בבית הדין בעיר.
בזקנותו עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר חברון.
בשנת תק"ל (1770) נתמנה לתפקיד ראש רבני חברון.
החיד"א מספר על פגישתו עם רבי אהרן בעיר חברון: "וזכיתי להכיר להרב בזקנותו בעלותו לעיה"ק חברון ת"ו, ונהניתי מזיו אור תורתו וקדושתו".
בתקופה זו צויד החיד"א בכתב שליחות מאת רבני חברון לפני צאתו לערי אירופה, כאשר רבי אהרן הוא ראשון החותמים עליו.
רבי אהרן נפטר בעיר חברון בשנת ה'תקל"ד (1774), ושם נטמן.
נכדו היה הרב יצחק ארדיט, שגם ספד לו במותו.
יד אהרן (איזמיר, תצ"ה) – ספרו על סדר הטור (בחלקים אורח חיים ואבן העזר), בדומה לספר כנסת הגדולה לרבי חיים בנבנישתי.
מרכבת המשנה (אזמיר, תקט"ו) - פרשנות על חלקים מספר יד החזקה לרמב"ם.
נדפס לראשונה באיזמיר בשנת תקט"ו (1755).
לפי עדות החיד"א, רבי אהרן חיבר על כל חלקי הרמב"ם אך הכתבים נשרפו.
אין להחליף חיבור זה בחיבור בעל שם זהה מאת רבי שלמה מחלם, שזכה לפרסום רב אף הוא.
אהרן אמינוף (28 באוקטובר 1938 – 27 במרץ 2025) היה שופט שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
כיהן כמזכיר של שלוש ועדות חקירה ממלכתיות: "ועדת עציוני", "ועדת ויתקון" ו"ועדת אגרנט".
בצעירותו היה כדורגלן בבית"ר ירושלים.
אהרן אמינוף נולד בירושלים בשנת 1938 להורים שעלו ארצה מאוזבקיסטן בקיץ 1936. הוריו יצאו בדרכם לארץ ברגל מסמרקנד בשנת 1933 והגיעו לארץ, בדרכי ההעפלה של יהודי בוכרה, בנדודים דרך אפגניסטן, איראן והודו.
אמינוף גדל בשכונת הבוכרים בירושלים.
עד גיל עשר למד בתלמוד תורה "נזר ישראל" ובתום מלחמת העצמאות עבר ללמוד בבית הספר היסודי "עירוני לבנים" בירושלים.
בשנת 1953 החל את לימודיו התיכוניים בגימנסיה "כרמיה" בירושלים.
בשנת 1957 התגייס לצה"ל, תחילה במסגרת של"ת מוקדם בגרעין נח"ל של תנועת הנוער בית"ר ולאחר מכן שירת בנח"ל ובפיקוד המרכז.
בין השנים 1962 ל-1966 למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בזמן לימודיו עבד במשרד הראשי של המוסד לביטוח לאומי בירושלים.
בצעירותו היה אהרן אמינוף כדורגלן – חלוץ מרכזי בקבוצת בית"ר ירושלים.
הוא החל את דרכו כשחקן בקבוצת "מכבי ירושלים", בגיל 15 וחצי.
לאחר שנתיים עבר לקבוצת בית"ר ירושלים תחת המאמן ארנסט "וורמש".
נודע בבעיטותיו החזקות וכונה "המפציץ החום".
אהרון אמינוף נמנה עם שחקני בית"ר המפורסמים במשך 17 שנה בין השנים 1955 ל-1972 ובאמתחתו 80 הופעות ולמעלה מ-150 שערים מתועדים במדי בית"ר.
בשנים 1971 ו-1972 אימן את קבוצת הכדורגל של המוסד לביטוח לאומי.
עם סיום לימודיו בשנת 1966 התמחה אמינוף במוסד לביטוח לאומי וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1968. בשנת 1969 התקבל לעבודה בהנהלת בתי המשפט בירושלים.
הוא הקים את המחלקה לביקורת פנימית בהנהלת בתי המשפט ועמד בראשה.
בתחום אחריותו היו כל בתי המשפט במדינה, לרבות המשרד הראשי של הנהלת בתי המשפט.
בין השנים 1970 ל-1972 היה אחראי גם על הביקורת הפנימית של בתי המשפט הערביים באזור יהודה ושומרון, רצועת עזה וצפון סיני.
בשנת 1971 נתמנה ליועץ מקצועי ומזכיר של "ועדת עציוני", שהייתה ועדת חקירה ממלכתית לחקירת השחיתות בליגה הלאומית לכדורגל.
בשנת 1972 נתמנה למזכיר "ועדת ויתקון", שהייתה ועדת חקירה ממלכתית לחקירת פרשת "נתיבי נפט".
באותה שנה התפטר מעבודתו בהנהלת בתי המשפט והחל לפעול כעורך דין פרטי.
ב-1 באוקטובר 1973 חזר לשירות המדינה וב-6 באוקטובר, יום פרוץ מלחמת יום הכיפורים, גויס לשירות מילואים.
אחרי המלחמה מונה לסגן מזכיר "ועדת אגרנט", שהייתה ועדת חקירה ממלכתית לחקר מלחמת יום הכיפורים.
עבודת הוועדה ארכה ארבעה עשר חודשים ברציפות.
במקביל המשיך בעבודתו השוטפת כמנהל המחלקה לביקורת פנים בהנהלת בתי המשפט.
לאחר סיום עבודתו ב"ועדת אגרנט" יצא בשנת 1975 עם משפחתו לשליחות בת שנתיים מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לאוסטרליה.
מגוריו היו במלבורן והוא פעל לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה במדינות ויקטוריה, ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית וכן בקנברה הבירה.
עם שובו לישראל, בשנת 1977, חזר לעבוד בהנהלת בתי המשפט ובדצמבר 1979 מונה לשופט בבית משפט השלום בעפולה, וב-1980 עבר עם משפחתו מירושלים לעפולה.
בשנת 1983 נתמנה כשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת, ולאחר מכן במינוי של קבע.
בשנת 2002 נתמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
הוא ביקר דרך קבע בבתי הכלא בצפון הארץ על מנת לבדוק את תנאי החזקת האסירים בהם.
במשך חמש שנים שימש יושב ראש של ועדת השחרורים לאסירים.
למעלה מעשר שנים שימש כראש ההרכב – אב בית דין – במשפטי פשעים חמורים.
כשופט עסק גם בתחום המשפט האזרחי, במשפטים מנהליים ומסחריים ובערעורים, כדן יחיד, על החלטות בית המשפט לענייני משפחה.
במקביל למשרתו השיפוטית בבית המשפט כיהן כאב בית דין בבית דין צבאי בדרגת רב-סרן.
בנוסף לתפקידיו השיפוטיים שימש בין השנים 1982 ל-1991 כמרצה לענייני משפט באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל.