tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משלוחים גדולים וסדירים של מטילי נחושת בספינות מאלשיה למצרים מדווחים בתעודות מצריות.
למשל, באחד ממכתבי אל-עמארנה מן המאה ה-14 לפנה"ס מתנצל מלך אלשיה בפני המלך המצרי, על ששלח לו הפעם "רק" 500 כיכרות נחושת, מחמת מגפה הפוקדת את ממלכתו.
שכבות חורבן מתקופת המשבר נמצאו בקפריסין באתרים הארכאולוגיים של כתיון, אנקומי וסינטה .
המוקדמות שבהן מיוחסות על ידי כמה ארכאולוגים להשתלטות האימפריה החתית על הממלכה בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, ואולי לפשיטות מיקניות, אך נראה שאלו מן המאה ה-12 וראשית המאה ה-11 לפנה"ס נגרמו על ידי גויי הים.
כתובת רעמסס השלישי במקדש במדינת האבו מייחסת את חורבן אלשיה לגויי הים.
באתרים אחרים באי לא נמצאו שכבות חורבן, אך היישוב בהם ננטש בתקופת המשבר.
באחד האתרים נמצאו מטמונים שהסתירו ככל הנראה חרשי מתכת באזור, ולא שבו לקחת אותם.
אין עדויות מאוחרות יותר לקיומה של אלשיה, ונראה שהיא נפלה.
בארכאולוגיה של האי, המשבר מפריד בין שכבה LCII (קפריסאית מאוחרת 2) לשכבה LCIII (קפריסאית מאוחרת 3), המתאפיינת בקדרות בסגנון מיקני וקרוב לוודאי מייצגת השתלטות פליטים מיוון על האי.
בתקופת הברונזה המאוחרת היה האזור, שכיום הוא אזור החוף הצפוני של סוריה, נתון במאבק טריטוריאלי בין האימפריה המצרית, האימפריה החתית ומספר מדינות מסופוטמיות.
שכנו בו בעיקר עמים שמיים כמו האמורים והסותו, והיו בו ערים חשובות דוגמת אמר, אוגרית, חלב, אללח', כרכמיש, גבל, קדש, חמה וקטנה.
העיר אוגרית, לחופי הים התיכון, הייתה במשך אלפי שנים עיר נמל משגשגת.
בתקופת הברונזה התיכונה הייתה וסאלית של האימפריה המצרית, ובתקופת הברונזה המאוחרת וסאלית של האימפריה החתית, אך תמיד צומת מרכזית של סחר ודיפלומטיה בינלאומית.
העיר הייתה גם מרכז תרבות חשוב, והתגלו בה שלוש ספריות שונות, שבהן לוחות חרס רבים הכתובים במספר סוגי כתב שונים, בכללם האלפבית האוגריתי, שבהם נכתבה גם שירה אוגריתית כמו האפוס עלילות בעל וענת.
ואולם בראשית המאה ה-12 לפנה"ס חרבה העיר לחלוטין וקיומה נשכח עד גילויה המקרי והחפירות הארכאולוגיות בה במאה ה-20. חופרי אוגרית מצאו בה שכבת חורבן המגיעה לגובה של כשני מטרים בכמה מקומות, עם אפר שרפה וראשי-חץ רבים בין ההריסות.
בהתאם לכך נמצאו מספר מכתבים שנשלחו ממנה או אליה בתקופת המשבר, ובהם מכתב המודיע כי היא נבזזה, נשרפה ושארית האוכלוסייה בה סבלה מרעב.
ואולם גם במכתבי אוגרית אין זיהוי ברור של מחריבי העיר.
כ-40 ק"מ דרומה לאוגרית במישור החוף הסורי, שכבה 7a באתר תל טווייני, ככל הנראה גיבלה הקדומה, חרבה בשרפה גדולה, שהאפר שלה תוארך ל-1190-1192 לפנה"ס.
היא יושבה מחדש על ידי תושבים שהשתמשו בקדרות מקומית בסגנון אגאי, אולי גויי הים האחראים לחורבן.
כמה עשרות ק"מ נוספים דרומה במישור החוף, אתר תל כזל , סמוך לסאפיתא במחוז טרטוס, חרב בשרפה חזקה שהותירה שכבת אפר עמוקה, המתוארכת לסוף תקופת הברונזה.
עם זאת, מרבית האתרים הדרומיים יותר, בחוף לבנון של היום, כמו צור וצידון, אינם מראים סימני חורבן מיוחד במאה ה-12 לפנה"ס, ורק שרידים מעטים של קדרות בסגנון אגאי לאחריה, וחוקריהם ספקניים לגבי פלישת גויי-הים לאזור.
העיר אמר הייתה גם היא צומת מסחר חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, תודות למיקומה על העיקול בנהר הפרת.
נתיב סחר מרכזי ניקז סחורות ממסופוטמיה במעלה הפרת לאמר, שממנה דרך היבשה לאוגרית על חוף הים התיכון היא הקצרה ביותר.
בשנים שלפני המשבר הייתה אמר, בדומה לאוגרית, חלק מן המרחב החתי, ונשלטה על ידי מלכי כרכמיש, וסאלים של האימפריה החתית.
אמר חרבה ככל הנראה באותו זמן כמו אוגרית, בשנת 1187 לפנה"ס לערך, ומוערך שהאוכלוסייה סבלה מרעב.
הערכה אחרת מתארכת את החורבן כחצי מאה מוקדם יותר, במאה ה-13. זהות המחריבים איננה ברורה, בייחוד אם התאריך המוקדם יותר הוא הנכון, וסביר יותר שהיו מקומיים או אזוריים, למשל חורים או אשורים, ולאו-דווקא גויי הים.
החורבן באללח' מתוארך כיום ל-1300 לפנה"ס בקירוב, וגרם לנטישה כמעט מוחלטת של העיר.
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה מסופוטמיה זירת עימותים בין שלושה כוחות עיקריים: בדרום האימפריה של בבל בשליטת השושלת הכשית, בצפון אימפריית מיתני החזקה, ובמרכז כוחה העולה של אשור.
אשור הייתה בתחילה וסאלית של מיתני, אבל בסוף המאה ה-14 לפנה"ס מרדה נגדה, בו-זמנית עם פלישת האימפריה החתית למיתני.
מיתני לא הצליחה לעמוד בלחץ הכפול ונעלמה מעל במת ההיסטוריה, אך העלמות זו קודמת בכמה עשרות שנים לתקופה שבדרך-כלל נחשבת לתקופת המשבר.
במאה ה-13 לפנה"ס פנו האשורים דרומה נגד בבל, כבשו אותה, וסיימו את שליטת השושלת הכשית בה.
ואולם האשורים סבלו קשות מתככים וממרידות פנימיות.
בשנת 1207 לפנה"ס לערך נרצח המלך החזק תוכולתי-נינורתה הראשון בידי בנו, והאשורים נאלצו לסגת מבבל.
על בבל הפרוצה השתלטו עילמים, שחיסלו את אחרוני השושלת הכשית, ואף עלו שוב על אשור וכבשו מחדש ערים בנחלתה.
אשור הצליחה להימנע מכיבוש עם עלייתו לשלטון בשנת 1115 לפנה"ס של מלך חזק נוסף, תגלת-פלאסר הראשון.
אך גם לאחר תקופת שלטונו המשיכה אשור לסבול מתככים פנימיים, ממלחמות אזרחים וממלכים חלשים.
רק לאחר תום תקופת המשבר והשלכותיו, במאה ה-8 לפנה"ס עם עלייתו למלוכה של תגלת-פלאסר השלישי, הפכה אשור לאימפריה גלובלית שהשתלטה גם על סוריה ועל ארץ-ישראל.
אזור מסופוטמיה, הרחוק מן הים התיכון, לא סבל ככל הנראה מהתקפות גויי הים בתקופת המשבר, ולא נמצא בו מספר חריג של אירועי חורבן.
ואולם מספר עמי נוודים היגרו למקומות רבים במסופוטמיה, והשתלטו על חלק מעריה.
מבין עמי מהגרים אלו בולטים הארמים והסותו, והחל מן המאה ה-10 לפנה"ס גם הכשדים, אשר לחמו באשור על השליטה בבבל ובאזורים אחרים במשך שתי מאות.
במאה ה-7 לפנה"ס, מלך בבל נבופלאסר ממוצא כשדי, היה זה שכבש לבסוף את נינוה והחריב את האימפריה האשורית.
במשך מרבית תקופת הברונזה המאוחרת הייתה כנען, ובכלל זה האזור שכיום שייך ללבנון, תחת שליטת האימפריה המצרית.
מלכי ערי המדינה הכנעניות העלו מס לשלטון המצרי, וביקשו את תמיכתו בסכסוכים שביניהן, כמתועד בפירוט במכתבי אל-עמארנה.
כנופיות של עפירו פורעי חוק, בעיקר באזורי ההר, ושבטי שסו באזורי המדבר, לא היו בדרך-כלל איום על דרכי הסחר הבינלאומי שעברו במישור החוף, בעמקים ובשפלה, ועוד פחות מכך על הסחר הימי בים התיכון במקביל לחוף.
באתר תל אפק, החולש על מעבר אפק בדרך הים, חשפו הארכאולוגים הישראלים משה כוכבי ופרחיה בק את ארמון המושל המצרי שבו נמצא ארכיון מסמכים דיפלומטיים, בכללם מכתב כתוב באכדית מאוגרית משנת 1230 לפנה"ס לערך.
שרידי שרפה וראשי חץ שנמצאו תקועים בקירות הארמון רומזים שהוא חרב במהלך קרב, ככל הנראה בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, אך זהות המחריבים אינה ידועה.
במספר אתרים ארכאולוגיים נוספים בכנען נמצאו שכבות חורבן מתקופת המשבר, ביניהם תל עכו, בית שאן, מגידו, לכיש, חצור, עקרון, אשדוד, אשקלון, ותל דיר עלא בעבר הירדן.
כמו באתרים רבים אחרים ברחבי במזרח התיכון הקדום, גם באתרי כנען לא ברור בדרך-כלל מהו התאריך המדויק של החורבן, ומי היו המחריבים.
כמה מן החורבנות יוחסו להתנחלות השבטים של בני-ישראל בראשות יהושע בן-נון כמתואר בספר יהושע במקרא.
ואולם מסע הכיבושים של יהושע שנוי כיום במחלוקת אצל היסטוריונים של המשבר, אצל ארכאולוגים מקראיים ואף בין חוקרי מקרא, ורובם אינם מחשיבים אותו כאירוע היסטורי שהתרחש בדומה לפשט ספר יהושע, או אף שספר יהושע מיועד בכלל לתעד אירועים בסדרם הכרונולוגי כפי שהתרחשו.
בין הנימוקים לכך יכולים רוב החוקרים כיום למנות:
שכבות החורבן בלכיש ובמגידו מתוארכות כיום לשנת 1130 לפנה"ס לערך, למעלה ממאה שנה לאחר חורבן חצור ב-1250 לפנה"ס לערך.
לפיכך לא סביר שכל שלוש הערים הכנעניות המרכזיות הללו חרבו במהלך שנות מנהיגותו של מצביא יחיד.
החרבת לכיש מתוארת בשני פסוקים נוסחאתיים בלבד בספר יהושע, והחרבת חצור (דווקא אחרונה בין השלוש) בשני פסוקים נוספים.
לעומת זאת, דווקא את שני החורבנות החשובים והמפורטים ביותר בסיפור המקראי, ביריחו ובעי, לא ניתן לקשר לאתרי חורבן ידועים המתוארכים למאה ה-12 לפנה"ס.
בערים הכנעניות באשדוד, בעקרון ובאשקלון, וכן בגת, השכבות שלאחר תקופת המשבר במאה ה-12 משויכות כיום דווקא להתיישבות הפלשתים, ראייה נסיבתית לכל הפחות כי הם האחראים לחורבן.
בית שאן, עכו ותל דיר-עלא היו מרכזים של השלטון המצרי בכנען עד לחורבנם, אבל שלטון זה איננו נזכר אפילו בפשט המקרא.
ככלל לא נראה שסופרי המקרא היו מודעים לעובדה בסיסית זו בהיסטוריה של האזור.
ומצד שני, הסיפור המקראי אכן נראה כרומז למספר נושאים כלליים שדווקא התבררו כמציאותיים, כמו חשיבות הפרעונים במצרים (בניגוד לחשיבותם כשליטים בכנען), החשיבות של תרבות כנענית ואישים ממוצא כנעני במצרים עצמה בתקופת הברונזה התיכונה, עד המאה ה-15 לפנה"ס לערך, החורבן באופן כללי במאה ה-12, נוכחות הפלשתים, ועוד.
זאת ניתן להסביר כמסורות בעל-פה, שנוצרו לאורך תקופות הברונזה התיכונה והמאוחרת, בכנען וגם במצרים, ואולי תועדו בכתב הפרוטו-כנעני והעברי רק לאחר תום המשבר והשלכותיו, מן המאה ה-9 לפנה"ס לערך ואילך, ולבסוף התגבשו לסיפורי המקרא המוכרים כיום.
למשל, בתקופת המשבר אכן מופיעים בסקרים ארכאולוגים, בעיקר באזורי ההר בארץ-ישראל ובעבר הירדן, מאות יישובים זעירים ופרוזים ("כפרירים"), דוגמת האתר הארכאולוגי בעזבת צרטה.
תרבותם החומרית גסה ודלה יחסית, והיא נראית כשלב מעבר הדרגתי מרעייה נוודית להתיישבות קבע חקלאית.
בחלקם מופיעים לראשונה המאפיינים המזוהים בתקופה מאוחרת יותר עם תושבי ממלכות ישראל ויהודה, כמו בית ארבעת המרחבים וקנקני שפת צווארון.
לפי השערות עדכניות בתחום הארכאולוגיה, היו תושבי כפרים אלו נוודים מקומיים או מעבר הירדן, או פליטי הערים החרבות, שהתיישבו והפכו לחקלאים.
מכיוון שלא נמצאה עדיין ראייה ארכאולוגית ישירה שאוכלוסיית כפרים אלו הייתה זהה עם בני ישראל של תקופת השופטים במקרא, הם נקראים לעיתים במחקר "פרוטו-ישראלים".
להצעת הארכאולוג המקראי ישראל פינקלשטיין, יובש ובצורת בתקופת המשבר הרחיבו את האזורים שמתחת לקו הצחיחות, ואילצו רועים מאזורי המדבר והערבה להתיישב באזורי ההר, שבהם היו עדיין די משקעים לגידולים חקלאיים.
בעקבות המשבר נעלם לחלוטין מן הממצא הארכאולוגי בכנען ידע הכתיבה בכתב-היתדות האכדי ה"בינלאומי".
בתקופת הברזל החליפו אותו צורות מקומיות של אלפבית פרוטו-כנעני, ולאחריו גם עברי, פיניקי וארמי.
ואולם גם הכתיבה בהם עדיין נדירה מאוד בממצא הארכאולוגי עד המאה התשיעית לפנה"ס לערך, עם הופעת הממלכות המקומיות של ישראל, יהודה, ארם-דמשק, מואב, אדום ועמון.
בשנת 1571 לפנה"ס גירש המלך יעחמס הראשון את החיקסוס ממצרים, ונפתח עידן "הממלכה החדשה", שכללה את השושלות ה-18–20. הייתה זו תקופת עושר ועוצמה צבאית אימפריאליסטית, שבחלקה השתרע השלטון המצרי ממסופוטמיה ועד מקורות הנילוס במרכז אפריקה.
אחדים מן הפרעונים היו רבי עוצמה במיוחד: חתשפסות פיתחה את סחר החוץ; תחותמס השלישי הביס את ברית מלכי כנען במגידו; אמנחותפ השלישי השתלט על שטחים גדולים בסוריה וכרת בריתות עם ממלכות מיתני, אשור ובבל; רעמסס השני כרת הסכם שלום עם האימפריה החתית, ותקופת שלטונו הצטיינה בשגשוג כלכלי ובמיזמי בנייה גרנדיוזיים.
במכתבים שהתגלו מבני הברית של האימפריה, הם תכופות מבקשים מן הפרעונים לשלוח להם זהב, בטענה שהוא נפוץ וזול מאוד במצרים.
ואולם בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, עם תום תקופת מלכותו הארוכה של רעמסס השני, החל להתגבר האיום של גויי הים, הקופה הציבורית התרוקנה, והמסחר הבינלאומי דעך.
המרכז השלטוני הוחזר מפר-רעמסס, בירתו המפוארת של רעמסס השני, לממפיס.
פרעה מרנפתח, יורשו של רעמסס השני, מתפאר במצבתו כי עצר פלישה למצרים ממערבה, של הלובים ביחד עם השרדנה מגויי הים, ואף פלש בתגובה ללוב.
לאחר מות מרנפתח בשנת 1203 לערך, נאבקו מספר פרעונים חלשים על כס המלוכה, עד עלייתו לשלטון של רעמסס השלישי בשנת 1186 לפנה"ס לערך.
בשיאו של המשבר, בשנת 1177 לפנה"ס, נחלץ רעמסס השלישי לעצור את פלישה שנייה ומסוכנת יותר של גויי הים למצרים, במקביל בספינות מן הים ומן היבשה, ככל הנראה ממזרח.
מצרים עצמה היא בין האזורים המעטים במזרח התיכון שבהם לא התגלו שכבות חורבן מתקופת המשבר באתרים ארכאולוגיים.
עם זאת, מצרים איבדה לחלוטין את כל אזורי השליטה המסורתיים שלה בסוריה ובכנען.
לפי תיארוך החורבנות, נראה שלאחר החורבנות הגדולים באנטוליה, בסוריה ובקפריסין בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, הצליחו רעמסס השלישי ורעמסס הרביעי להמשיך ולשלוט לפחות על חלקים מכנען במשך כמה עשרות שנים.
ממצאים ארכאולוגיים מתל מגידו רומזים שהם ניסו להסתגל למצב החדש.
ואולם עד סופה של המאה ה-12 לפנה"ס הם איבדו את שארית שליטתם גם על אזורים אלו.
רעמסס השלישי נרצח ככל הנראה בהפיכת חצר, המלכים שירשו אותו היו ברובם חלשים, שלטונם הוגבל לאזור הנילוס, ואף התרכז במצרים התחתונה.
במאה ה-11 לפנה"ס גווע סופית שלטון השושלת ה-20, והשושלת ה-21 שעלתה אחריה שלטה מטאניס.
האגיפטולוג האוסטרי מנפרד ביטאק מצא כי לצורך בניית טאניס עשו שימוש משני במבנים של פר-רעמסס הנטושה.
מבחינה זו פסקה האימפריה המצרית מלהתקיים, ולא קמה עוד מחדש.
במשך תקופת הברזל ערכו שושנק הראשון במאה ה-10 לפנה"ס ונכו השני במאה ה-7 לפנה"ס מסעות מלחמה לכנען, שאף נזכרים במקרא, אך לא הצליחו לשמור על שלטונם שם למשך תקופת זמן כלשהי.
כתובות רעמסס השלישי במדינת האבו מתארות את מלחמתו בגויי הים שניסו לפלוש למצרים בשנת 1177 לפנה"ס.
שמות גויי הים הנזכרים בכתובות הם פלשת, תֶ'כֱּר, שֶקֶלֶש, דֶנְנ וֱשוֱש.
לפי הכתובות, לפני שפלשו גויי הים למצרים הם בזזו את האימפריה החתית, את ארזווה, את קודי, את ממלכת אלשיה, את ממלכת אמורו ואת כרכמיש.
כמה מגויי הים מן הכתובת מוזכרים גם בתעודות קודמות ומאוחרות יותר ממצרים, מאוגרית ועוד, וכן מוזכרים בהן עמים נוספים כגון השרדנים והלוקה.
לפיכך ישנה מידה מסוימת של קונצנזוס מדעי בין החוקרים שעמים אלו אכן פלשו למספר אזורים של המרחב האגאי, קפריסין, אנטוליה, המזרח התיכון ומצרים, בזמנים שונים במהלך המאות ה-14 עד ה-11 לפנה"ס.
ואולם רבים מן החוקרים מעריכים שהכתובות המצריות הגזימו בתיאור עוצמתם ומעלליהם של גויי הים, כדי לפאר עוד יותר את ניצחון רעמסס השלישי עליהם.
התעודות מאוגרית מציירות תמונה שונה במקצת, מעורפלת יותר בתיארוך שלה ובזיהוי המחריבים.
באחד המכתבים שנמצא בארמון החרב של אוגרית כותב מלך אוגרית למלך אלשיה שצבאו נשלח לעזרת אדוניו החתים והצי שלו בלוקה, ובהיעדרם הגיעו שבע ספינות של "האויב", שרפו את עריו וזרעו הרס בארץ.
במכתב אחר דורש מלך החתים ממושל אוגרית מידע על האויב "עם הסיקילה, החי בספינות".
במכתב המפורסם מכולם מאוגרית נכתב בדרמטיות: .
תכתובות קדומות יותר מסוף המאה ה-13 ומראשית המאה ה-12 לפנה"ס מעידות על משלוחי תבואה ומזון ממצרים ומאוגרית לאימפריה החתית הסובלת מרעב.
מתעודות אלו מצטייר ששליטי אוגרית, האימפריה החתית, אלשיה, כרכמיש ואף מצרים היו בקשר זה עם זה, למרות היריבויות ביניהם, וניסו לתאם ביניהם את המאבק ברעב ואת המלחמה בפולשים, אך נכשלו.
ואולם התיארוך המוחלט של כל מכתב, בשנים לפני זמננו, איננו מדויק דיו כדי להבהיר מי מהם מאוחר או מוקדם ממשנהו, ולפיכך קשה מאוד לשחזר מכולם תסריט עקבי יחיד של מהלך המאורעות.
בפפירוס האריס א, שנכתב בתקופת שלטונו של רעמסס הרביעי, ומסכם את תקופת שלטונו של רעמסס השלישי, מתפאר האחרון כי השמיד את גויי הים, שבה אותם, הפכם לחייליו וסיפק להם מזון.
ייתכן שסתירות אלו נועדו לתרץ מצב שבו נאלצו הפרעונים להשלים עם התיישבות גויי הים בחלקים רבים של תחום השלטון המצרי, כמו מישור החוף בכנען, ואף לקנות במזון את השלום עמם.
היסטוריונים וארכאולוגים מחפשים אחר גורמים למשבר לפחות מאז ראשית המאה ה-20. ואולם במשך מרבית המאה, המחקר התנהל בתחומים נפרדים לפי אזורים שונים.
למשל, חתיתולוגים חיפשו אחר גורמים לנפילת האימפריה החתית; חופרי אוגרית חיפשו אחר הגורמים לחורבן העיר; חוקרי יוון העתיקה חיפשו גורמים לתקופת המעבר ביוון; ארכאולוגים מקראיים חקרו את התנחלות בני-ישראל באזורי ההר בארץ ישראל, ואת השתלטות הפלשתים על מישור החוף; אגיפטולוגים חקרו את מלחמות מרנפתח ורעמסס השלישי בגויי הים.
רק בעשרות השנים האחרונות, ההתקדמות בתחומי הכרונולוגיה ושיטות תיארוך הבהירו שאירועים אלו ורבים אחרים התרחשו כולם באותה תקופה, והם ככל הנראה חלק מאותו תהליך היסטורי.
בעקבות התפתחות זו מקובל כיום במחקר לחפש הסברים כלל-אזוריים למשבר.
הארכאולוג הצרפתי קלוד פרדריק-ארמאן שפר , חופר ראשי של אוגרית בשנות ה-30, כבר הציע שרעידות אדמה אחראיות לשכבות החורבן הרבות באגן המזרחי של הים התיכון ובמזרח התיכון הקדום, בפרק הזמן שבין 1225 ל-1175 לפנה"ס.
ההיסטוריון האמריקאי רוברט דרוס הציג רשימה של 47 אתרים ארכאולוגיים שחרבו בתקופת המשבר.
אף שדרוס עצמו לא תמך בהסבר זה, הוא מצא כי אתרים אלו נמצאים באזור פעיל מבחינה סייסמית, וסבלו מרעידות אדמה במשך כל ההיסטוריה שלהם.
בנוסף על אוגרית, אתרים אשר לפחות חלק מחוקריהם אבחנו רעידות אדמה כסיבה לפחות לכמה מן החורבנות הם: טרויה, מיקנה, טירינס, מידאה, תבאי, תל מגידו, תל עכו, ותל אשדוד.
עם זאת, באתרים עצמם לעיתים קרובות קשה להבדיל בין חורבן כתוצאה מרעידת אדמה לגורמים אחרים, כמו שיטפונות, סחיפה, בנייה גרועה, או פלישה.
הגאולוג הישראלי עמוס נור מאוניברסיטת סטנפורד והארכאולוג האמריקני אריק ה.
קליין ניתחו את הראיות לרעידות אדמה באתרים שחרבו בפרק זמן זה, ועימתו אותן עם מה שלהערכתם עשוי להיות ראיות לפלישה.
מסקנתם היא שכל אחוז מן החורבנות, שלמים או חלקיים, ניתן לייחס ל"סופת רעידות אדמה" או "נחיל רעידות אדמה": תופעה נדירה אך מוכרת שבה כל רעידת אדמה מגדילה את הסיכוי לרעידות אדמה נוספות לאורך אותו קו העתק פעיל סייסמית.
ואולם נור וקליין הדגישו שסופת רעידות אדמה כזו, כשלעצמה, לא תגרום להרס החברה, ובוודאי שלא למשבר בכללו.
בתחילת המאה ה-21 נערכו באגן המזרחי של הים התיכון מספר מחקרים שמדדו את האקלים הקדום של האזור בתקופת הברונזה והברזל, והצביעו על אפשרות של שינוי אקלים בתקופת המשבר, בעיקר יובש ובצורת.
אחד מהם הוא מחקר פלינולוגי של דפנה לנגוט, ישראל פינקלשטיין ותומאס ליט, במעבדה לארכאובוטניקה באוניברסיטת תל אביב, בגרגרי אבקת צמחים ששקעו בקרקעית אגם הכנרת וים המלח.
תוצאות מחקר זה תיארכו את התקופה היבשה ביותר באקלים של ארץ ישראל באלפי השנים האחרונות לשנים 1250-1100 לפנה"ס, המקבילות לתקופת המשבר.
מחקר זה גם איזכר תעודות ארכאולוגיות המספרות על בצורת ורעב המוני מרחבי המזרח התיכון הקדום באותה תקופה .
מחקר דומה נערך בקפריסין על ידי קבוצת גאולוגים ואקולוגים צרפתיים מן המרכז הלאומי למחקר מדעי, אשר דיווחו על שינוי אקלים ורעב באי בתקופת המשבר.
הם דיווחו על תופעה דומה במחקרים נוספים בקפריסין ובאתר תל טווייני, מדרום לאוגרית במישור החוף הסורי.
יתרון השערת השינוי באקלים האזורי הוא ביכולתה להסביר מדוע מצרים סבלה מן הרעב פחות מאשר התרבויות האחרות: החקלאות בה לא הסתמכה על כמות המשקעים במזרח התיכון, אלא על מי הנילוס, שגאותו מושפעת בעיקר מן המשקעים במקורות הנילוס שבמזרח אפריקה.
במאמר סקירה על הסיבות למשבר שפורסם בשנת 2016, טענו שני ארכאולוגים המתמחים בתיארוך ובמדידת אקלים – הבריטי א.
ברנארד קנאפ מאוניברסיטת גלאזגו והאמריקאי סטראט מאנינג מאוניברסיטת קורנל – שכל המחקרים בנושא, ובכללם גם המחקר של לנגוט ועמיתיה, נערכו ברזולוציות זמן של מאה שנים ויותר: היינו גסה מכדי להסיק ממנה מסקנה ספציפית לגבי תקופת המשבר.
מחקרי אקלים קדום בעלי רזולוציית זמן מספקת אמנם אפשריים לדעתם, אך לא נערכו באזור המזרח התיכון ובאגן הים התיכון עד לפרסום.
מצב עניינים זה השתפר משמעותית בשנת 2023, כאשר פרסם צוות בראשות מאנינג, בכתב העת היוקרתי Nature, כי טבעות עץ ערער עתיק מאנטוליה מתארכות בצורת רצופה וקשה במיוחד לשנים 1198 עד 1196 לפנה"ס, בשולי טעות של ±3 שנים בלבד.
מאנינג וצוותו שיערו שבצורת זו עשויה להיות המאורע שמוטט סופית את האימפריה החתית.
מספר תעודות עתיקות שהתגלו מתקופת המשבר או בסמוך לה מדווחות במפורש על מחסור במזון ורעב המוני: באמצע המאה ה-13 לפנה"ס, מלכה חתית כתבה לפרעה רעמסס השני כי "אין עוד תבואה בארצותי", וזמן קצר לאחר מכן שלחו החתים משלחת דיפלומטית למצרים לקנות משלוחי חיטה ושעורה לאנטוליה.
מצב זה נמשך גם בסופה של המאה, לפי כתובת של פרעה מרנפתח "ציוויתי לשלוח תבואה באוניות, כדי לשמור בחיים את ארץ החתים", וכן כמה עשורים נוספים לתוך המאה ה-12, לפי תכתובת נוספת שנשלחה מבירת החתים, בכלל זה תעודה אחת השואלת רטורית: "האם לא תדע שיש רעב בארצותי?".
גם מכתבים שנמצאו באוגרית עוסקים במשלוחים דחופים של כמויות גדולות של תבואה, רובה קרוב לוודאי ממצרים, לארץ החתים, ובאחד מהם מסיים המלך החתי בהצהרה דרמטית "זהו עניין של חיים ומוות".
מלכה האחרון של אוגרית, עמורפי, עוד קיבל מספר מכתבים בנושא משופילוליומש השני, המלך האחרון של האימפריה החתית, בכללם אחד הנוזף בו על איחורו במשלוח הדחוף של מזון, שנים ספורות לפני חורבן שתיהן.
מכתב נוסף מאותן שנים שהתגלה באוגרית נשלח מן העיר אמר על גדת נהר הפרת, ככל הנראה ליליד אמר השוהה באוגרית, ובו נכתב: "יש רעב בביתך.
אם לא תחזור במהירות הנה, כולנו נמות ברעב.
לא תראה נפש חיה מארצך.".
אוגרית עצמה סבלה אף היא מן הרעב, לפי מכתב מפרעה מרנפתח המזכיר "משלוח תבואה ממצרים להקלת הרעב באוגרית", ואחד ממלכי אוגרית כתב למכותב לא ברור, כנראה בכיר או מלך: "[כאן] אצלי הרבה מאוד רעב".
מכתב ממלך צור מודיע למלך אוגרית שספינתו שנשלחה למצרים נפגעה, ושרב החובל לקח את התבואה מן הכדים, אך מלך צור לקח בחזרה את התבואה, והספינה עצמה מתוקנת בנמל עכו.
המכתב מאוגרית שגילה משה כוכבי בתל אפק (אנטיפטריס) עוסק במשלוחי חיטה מכנען לאוגרית.
שני המכותבים, הפקיד הגבוה האוגריתי תכוחלינו והמושל המצרי בֵּיָיה, מוכרים גם ממכתבים נוספים שהתגלו באוגרית ובמצרים.
החיתיתולוג הישראלי איתמר זינגר היה מראשוני הטוענים כי בצורת ורעב בממדים חסרי תקדים התפשטו לכל רחבי מזרח הים התיכון בסוף האלף השני לפנה"ס.
עם זאת, קליין מציין שמקרי בצורת ורעב באזור מוכרים מכל התקופות, ולפיכך נראה שגם הרעב לבדו לא היה יכול להביא לקריסת הציוויליזציה.
כמה חוקרים הציעו שמרידות והתקוממויות פנימיות של האוכלוסייה המקומית תרמו למשבר.
רעב, רעידות אדמה, או מחסור באמצעי ייצור כתוצאה מן הפגיעה בסחר הגלובלי היו עלולים להצית מרידות כאלו.
מרידות הוצעו בעיקר להסברת שרפות וחורבן בשכבות ובאתרים ארכאולוגיים שבהם לא נמצאו עדויות לפלישה חיצונית.
במכתב שנמצא באוגרית, ונשלח ממושל בכיר בקפריסין ששמו אשוורה, הוא כותב שאינו אחראי לנזק הנגרם לאוגרית ולשטחה, בפרט משום שאלו ספינות ואנשים מאוגרית עצמה אשר תוקפים אותה, ומזהיר את המכותב לנקוט באמצעי הגנה נגדם.
בשנה ה-29 למלכות רעמסס השלישי פרצה שביתת העובדים הראשונה המתועדת בהיסטוריה בעמק המלכים בנקרופוליס של תבאי.
הפועלים והאומנים שהועסקו בבניית קברי הפרעונים שבתו כמחאה על העיכובים באספקת מזונם ומשכורתם.
בשנים שלאחר מכן, בעיות נוספות באספקת המזון גרמו לשביתות נוספות, ואף הביאו את העובדים לשדוד את הקברים אותם בנו.
תלונות בנושא שכר מתועדות גם בתקופת רעמסס התשיעי ורעמסס העשירי.
שני שליטים מרכזיים בתקופת המשבר נרצחו על ידי בני משפחותיהם במסגרת הפיכות חצר: תוכולתי-נינורתה הראשון מלך אשור ורעמסס השלישי מלך מצרים.
עם זאת, גם הפיכות חצר מעין אלו היו נפוצות במשך כל תקופת הברונזה המאוחרת.
מספר חוקרים הציעו שגורם עיקרי למשבר היה קריסת רשת המסחר הענפה באגן המזרחי של הים התיכון, אולי כתוצאה משוד ים ומהתקפות של גויי הים.
יוון המיקנית הייתה תלויה ככל הנראה בסחר הימי לאספקת רבים מחומרי הגלם שלה, בעיקר נחושת ובדיל להכנת ארד, והאימפריה החתית הייתה תלויה במשלוחי מזון בספינות ממצרים, מכנען ומאוגרית.
איתמר זינגר הציע שאוגרית חרבה כתוצאה מקריסת הסחר הבינלאומי שעליו התבססה הכלכלה שלה.
הארכאולוג כריסטופר מונרו מאוניברסיטת קורנל ציין שערי המדינה העשירות ביותר במזרח הים התיכון הן גם אלו שנפגעו קשה ביותר במשבר, והציע שהן היו התלויות ביותר בסחר.
אובדן העושר שהופק מן הסחר הבינלאומי עשוי להסביר גם מדוע כמה מן הערים המרכזיות לא נבנו מחדש לאחר חורבנן.
קליין ציטט את זינגר כי "העובדה שאוגרית מעולם לא עלתה מאפרה, כפי שעשו ערים אחרות בתקופת הברונזה המאוחרת בלבנט שסבלו גורל דומה, מראה על גורם יסודי יותר מאשר החורבן שהומט על העיר".
הסחר בבדיל, החיוני לייצור ארד, היה קרוב לוודאי הראשון שנפגע, שכן מקורות הבדיל היו מעטים ומרוחקים במיוחד.
היעלמות הבדיל עשויה להסביר את המעבר מארד לברזל בתקופת הברזל.
עפרות ברזל נפוצות וזמינות לכרייה הרבה יותר מעפרות בדיל, ואף מעפרות נחושת, ולכן הברזל לא הצריך בדרך-כלל סחר בינלאומי להשגתו.
ואולם הברזל גם קשה הרבה יותר להפקה ועיבוד מבדיל ומנחושת, מכיוון שטמפרטורת ההיתוך שלו גבוהה יותר במאות מעלות צלזיוס, ולפיכך הצריך פיתוח טכנולוגיה חדשה של כבשנים יעילים יותר, ועיצוב באמצעות חישול יותר מאשר באמצעות התכה ויציקה.
המעבר מארד לברזל בתקופת המשבר לא היה מיידי, שכן אף בהיעדר בדיל ניתן היה למחזר חפצי ארד ישנים על ידי התכתם, יציקתם וחישולם מחדש.
עדויות למיחזור מתכת נמצאו באתרים כמו תל דן, תל נאמי, ותל עכו, אך לא באוגרית, אשר לא יושבה מחדש לאחר חורבנה.
באתר הארכאולוגי פלה בעבר-הירדן נמצא שימוש במתכת בתקופות שלפני ואחרי המשבר, וניכר כי לאחריו הגיעה הנחושת ממקורות סמוכים, במקום הנחושת המיובאת מקפריסין לפני המשבר.
חוקרות אחדות כמו סוזאן שראט ומיכל ארצי הצביעו על עדויות למידה מסוימת של סחר בינלאומי שהמשיך להתקיים עוד במאה ה-12, אפילו לאחר חורבן אוגרית וערים אחרות.
אך הן הציעו שהוא עבר הפרטה: לפני המשבר הוא נשלט על ידי המלכים בארמונות המיקנים, ועל ידי שליטי ערי המדינה, הממלכות והאימפריות של המזרח התיכון, והעשיר את קופתם; אך לאחריו הוא עבר לחזקתם של סוחרים ויזמים פרטיים, שהפיקו רווח אישי מניצול המחסור.
מאידך, חוקרות אחרות כמו קרול בל הטילו ספק בכך ששינוי מבני בבעלות על הסחר יכול לגרום בפני עצמו למשבר כה קשה.
כבר בתקופת המשבר עצמה, תעודות עתיקות טענו שגורם מרכזי היו פלישות צבאיות והגירות של עמים וקבוצות אתניות, שמספרם וזהותם המדויקים אינם ברורים, אשר באו בספינות מן הים, ושמוצאם לפי רמזים שונים במקומות כלשהם במרחב האגאי, ואולי אף ממערב לו.
קבוצות כאלו נקראות כיום בשם הקיבוצי המודרני "גויי הים".
מן התעודות והממצאים הארכאולוגיים מצטייר כי הגל המרכזי של הגירת גויי הים הגיע מיוון, ולהצעת הארכאולוג הישראלי מאוניברסיטת חיפה אסף יסעור-לנדאו חצה את מצר הדרדנלים לאנטוליה, בסוף המאה ה-13 או בראשית המאה ה-12 לפנה"ס.
לאחר מכן התקדם הגל לכיוון דרום ומזרח, לאורך החוף המערבי והדרומי של אנטוליה.
כמקובל בספנות התקופה, הספינות שטו ככל הנראה בעיקר לאורך החוף, וייתכן שאף הועלו לחוף מדי לילה לצורך חנייה.
ייתכן שאוכלוסיות בלתי-לוחמות, ובכללן ונשים וילדים, התקדמו במקביל על היבשה, ברגל ואף בעגלות מטען רתומות לשוורים, כמתואר בתבליטים המצריים במדינת האבו.
מודל אפשרי שהוצע על-ידי חוקרים הוא מסע המלחמה של אלכסנדר הגדול, כשמונה מאות שנה מאוחר יותר, לכיבוש אסיה הקטנה ומישור החוף המזרחי עד מצרים, אשר התקדם במקביל בצבא יבשתי ובצי לאורך החוף.
מן התעודות ותיארוכי החורבנות מצטייר כי גל מרכזי זה הגיע לאזור האימפריה החתית, סוריה וקפריסין בשנות ה-90 וה-80 של המאה ה-12 לפנה"ס, ואולי המשיך להתקדם דרומה לאורך מישור החוף של לבנון וכנען, אם כי אין עדויות ברורות למעברו באתרי החוף הפיניקי.
גל זה הגיע למצרים בשנת 1177 לפנה"ס, בתקופת מלכותו של רעמסס השלישי, אשר מייחס לגויי הים את החרבת האימפריה החתית, ממלכת אלשיה הקפריסאית וערים בסוריה.
רעמסס השלישי טוען בתעודות המצריות שהנחיל לגויי הים תבוסה קשה.
עם זאת, כמעט כל התעודות המזהות את גויי הים נמצאו במצרים בלבד.
התעודה הלא-מצרית היחידה הנוקבת במפורש בשם אחד מהם היא המכתב ששלח המלך החתי למלך אוגרית, לדעת זינגר המלכים האחרונים שופילוליומש השני לעַמִּוּרַפִּי.
במכתב זה דורש המלך החתי מידע על "האויב, עם הסיקילה, החי בספינות", שאולי מתייחס לעם מגויי הים המכונה "ת'כר" או "שקלש" בכתובות המצריות.
עוד דורש המלך החתי במכתב זה לראיין אדם בשם איבנדושו, אשר שהה תקופה מסוימת בשבי הסיקילה.
לא ידוע אם ריאיון זה אכן נערך לבסוף.
התייחסויות מעורפלות יותר בכמה מן התעודות האחרות מן האימפריה החתית, אוגרית ואלשיה מדברות על "האויב" או "ספינות אויב".
נימוק נפוץ לייחוס רבים מן החורבנות לגויי הים הוא גילוי קדרות בסגנון אגאי בשכבה שמיד מעל לשכבת החורבן.
ואולם זוהי ראיה נסיבתית בלבד, שכן ייתכן שמחריבי העיר לא התיישבו בה, ושהמתיישבים נכנסו לעיר חרבה.
לדעת פינקלשטיין ויסעור-לנדאו, התיישבות הפלשתים באתרי מישור החוף הדרומי בכנען – תל לכיש, אשקלון, אשדוד ועקרון – התרחשה עשרות שנים לאחר שאתרים אלו הוחרבו בראשית המאה ה-12. מכך עולה שהיא השתייכה לגל הגירה מאוחר יותר, ולא ניתן להסיק ממנה בוודאות שהמחריבים היו פלשתים או מגויי הים.
חוקרים רבים כיום מעריכים שכתובות רעמסס השלישי מגזימות בהשפעתם של גויי הים, ורואים בהם סימפטום למשבר יותר מאשר הגורם לו.
מקומות מוצאם של גויי הים אינם ידועים בוודאות, ואזורים שונים וקבוצות אתניות רבות הוצעו במחקר, משיקולים בלשניים והיסטוריים.
זינגר הציע שהפלסת/פלשתים היו אטרוסקים, ואחרים הציעו שהם באו מיוון, מכרתים או מאנטוליה.
מוערך שגויי הים היו ערב רב של שודדי-ים, ספנים, לוחמים חסרי-זכויות, שכירי-חרב, מורדים, פליטים וצמיתים מנוצלים, שאיבדו את מקור מחייתם כתוצאה מן התנאים הכלכליים והמדיניים הקשים בתקופתם.
כמו כן מוערך שגלי ההגירה גרמו לתגובת שרשרת שעקרה ממקומם עוד ועוד פליטים, למשל נאו-חיתים, ארמים ועברים, שהצטרפו לגלי ההגירה או החלו גלי הגירה חדשים.
במחקר של המאה ה-20 ייחסו השערות שונות את קריסת האימפריה החתית, או את קריסת התרבות המיקנית ביוון, לפיתוח נשק עשוי מברזל, ועליונותו על נשק עשוי מארד.
ואולם כבר בשנות ה-70 סקרה ההיסטוריונית האמריקאית ג'יין וולדבאום (Jane C.
Waldbaum) את הממצא הארכאולוגי, ומצאה שכלי-נשק ומיגון (ובכלל זה קסדות, פריטי שריון וכדומה) מברזל נדירים ביותר בממצאים מן המאה ה-13 לפנה"ס, עדיין נדירים בממצאים מן המאה ה-12 לפנה"ס, בעיצומו של המשבר, והופכים נפוצים מנשק ארד רק כמאתיים שנה לאחר מכן, במאה ה-10 לפנה"ס.
לפיכך נראה שהמעבר משימוש בארד לשימוש בברזל היה תוצאה של המשבר, ולא גורם לו.
ההיסטוריון הצבאי האמריקאי רוברט דרוס הציע שגורם חשוב למשבר הייתה מהפכה באמצעי לחימה ובטקטיקות ליישומם.
לדעתו, עוצמת האימפריות והארמונות המיקנים במהלך תקופת הברונזה המאוחרת התבססה על מרכבות קרב הרתומות לסוסים, מאוישות במריאנו – אריסטוקרטיה של לוחמי עילית המוגנים בשריון גוף ומפעילים קשתות מורכבות ארוכות טווח.
אך בעוד שהיו להן יתרונות מכריעים בניידות, בעוצמת אש ובשרידות, מרכבות הקרב היו גם יקרות לבנייה, ציוד, אימון הסוסים ואחזקתם.
לפיכך הן הקנו יתרון צבאי גדול לצבאות האימפריות העשירות, שרק הם יכלו להרשות לעצמם השקעה כזו.
דרוס סבר שגויי הים, ועמים אחרים בתקופת המשבר, הכניסו לשימוש כלי-נשק ומיגון משופרים אך זולים וקלים לייצור, כמו חניתות הטלה, חרבות, מגינים ושריונות גוף מטיפוסים חדשים, המופיעים לראשונה בממצאים ארכאולוגים מתקופה זו.
הם ניצלו כלי נשק כאלו בטקטיקות להצפת שדה הקרב בהמוני חיילים רגלים, שניטרלו את יתרון המרכבות.
לדעת דרוס, גויי הים לא נלחמו ביחידות צפופות וסדורות, אלא בנחילים של רצים מהירים, שהיו מסוגלים להטיל כידונים תוך כדי ריצה, להקיף את המרכבות וללכוד אותן בעזרת פגיעה בסוסיהן.
כאשר הפך יתרון המרכבות לחיסרון, הנזק הצבאי והכלכלי מאובדנן בשדה הקרב גרם לקריסת האימפריות.
בדומה להשערות אחרות לסיבות המשבר, השערתו של דרוס לא זכתה לתמיכה רחבה, וחוקרים דוגמת קליין לא ראו בטקטיקות הלחימה גורם משמעותי למשבר.
מספר ארכאולוגים והיסטוריונים, כמו קולין רנפרו, ננסי סנדרס , אריק ה.
קליין, וכריסטופר מונרו, סבורים כי אין די באף אחד מן הגורמים שהוצעו לבדו, ואולי אף לא בכל צירוף של שניים מהם, להסברת המשבר.
במקום זאת הם מציעים שילוב רבים מבין גורמים אלו ואף נוספים, שכל אחד מהם החמיר את משנהו, ליצירת "קריסה מערכתית": אפקט דומינו שבו שינויים קטנים גרמו לתוצאות מרחיקות לכת.
קליין שקל יישומים לבעייה מסיבוכיות, מתורת הקטסטרופות וממערכות מורכבות, אך תהה אם יש בהם סיוע כלשהו.
לכל הפחות ניתן להראות שהתרבויות בתקופת הברונזה המאוחרת היו מקושרות זו לזו ברשת מסועפת של יחסי-סחר ובריתות, וכן שהריבוד החברתי של כל אחת מהן היה מורכב יותר מאשר בתקופה שלאחר המשבר.
מורכבות זו אולי הפכה אותן לפגיעות יותר לכל אסון.
בהרצאות ובראיונות בתקשורת השתמש קליין גם בביטוי "סופה מושלמת" , שבתחום המטאורולוגיה מציין אסון-טבע הנגרם כתוצאה מצירוף-מקרים נדיר של סיבות רבות ושונות.
לעומת קליין הציע מונרו מודל מערכתי מפורט יותר, של שבעה תהליכים "קפיטליסטיים" המשפיעים זה על זה, בהשראת תאוריה כלכלית-חברתית מרקסיסטית:
התעצמות כלכלת מותרות, ייבוא וייצוא, על חשבון כלכלת קיום מקומית, בעיקר בערי המדינה החולשות על נתיבי הסחר הבינלאומי.
כריתת יערות נרחבת לצורך הפקת עץ בכמויות גדולות, להסקת כבשנים לייצור מוצרי נחושת וברונזה, ולבניין ספינות סוחר.
רשתות גלובליות של מידע וסחר הופכות חשובות משלטון פוליטי וצבאי, ובשוליהן מעודדות שודדים, שודדי-ים, פושטים ויזמים, המחפשים רווח קל ומהיר.
הקפיטליזם מושך משאבים וכוח-אדם אל הערים, ומרושש עוד יותר את סביבתן הענייה העוסקת בגידול מוצרי היסוד.
התעצמות הסחר הבינלאומי מפיצה משאבים ומידע, עם השלכות חיוביות ושליליות, אך בעיקר גורמת לריכוזיות כלכלית ושלטונית ב"כלכלת ארמונות".
עקורים ופליטים חסרי-קרקע נאלצים לבקש נחלות משליטי הארמונות, או לחלופין להצטרף לקבוצות הבלתי-חוקיות, דוגמת העפירו וגויי הים, הפושטות על הסחר ופוגעות בקפיטליזם העירוני.
בעוד שלבים 6–1 ממשיכים להאיץ זה את זה, האימפריות וערי המדינה העשירות מאבדות את הגישה לסחורות החיוניות למעמדן, והופכות טרף קל לפושטים המשתלטים עליהן, ומשנים את מבנה החברה.
לדעת מונרו, הלקח מן המשבר הוא שקל להדגים את הצלחת הקפיטליזם כל עוד מודדים אותו בשכבות המצליחות בחברה, אך זרעי המשבר עלולים לצמוח דווקא בשכבות הנכשלות.
קליין וחוקרים אחרים מסכימים כי המשבר היה תהליך שהתרחש לאורך שנים רבות, ולא מאורע כמו פלישה או חורבן בודד.
שנת 1177 לפנה"ס, שבה (לפי הכרונולוגיה העדכנית ביותר של האימפריה המצרית) פלשו גויי הים למצרים, לפעמים נחשבת כתאריך הקריסה, למשל בשם ספרו של קליין: "1177 לפנה"ס: השנה בה קרסה הציווילזציה".
ואולם קליין עצמו כתב שמשיקולי עריכה ושיווק, שם ספרו נבחר כך שיהיה קצר ופשוט, בעוד שבפועל זוהי בחירה שרירותית בשנה יחידה המסמלת את סופה של תקופת הברונזה המאוחרת, ותחילתה של תקופת הברזל.
הוא השווה בחירה זו לבחירה השרירותית דווקא בשנת 476 לספירה כתאריך להתמוטטות האימפריה הרומית, ולפיכך כסוף העת העתיקה ופתיחת ימי הביניים, רק משום שבשנה זו כבש אודואקר את רומא, אף כי למעשה נבזזה רומא על ידי שליטים ברברים מספר פעמים קודם לכן במהלך המאה ה-5 לספירה.
באופן דומה, כמה מגויי הים כמו השרדנה תקפו את מצרים כבר בתקופת שלטונו של פרעה מרנפתח בסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
קליין מתארך את תקופת הקריסה במרבית האזורים בין השנים 1225 ו-1175 לפנה"ס, אך סבור שבמספר מקומות, היא נמשכה עד 1130 לפנה"ס לערך.
בשנה זו, רוב התרבויות שפרחו באזור האגאי ובמזרח התיכון העתיק בשנת 1225, כבר לא התקיימו עוד.
לדעת קנאפ ומאנינג, תפיסות מסוימות עשויות להגדיר את תקופת המשבר ככמעט 150 שנה, ממחצית המאה ה-13 ועד סוף המאה ה-12 לפנה"ס.
ההתאוששות מן המשבר ארכה לכל הפחות כמה עשרות שנים נוספות, ובאזורים אחרים מאות שנים ואף יותר.
הערים חתושש ואוגרית לא יושבו שוב מעולם, וזכרן נשכח מן ההיסטוריה, עד שהתגלו שוב בחפירות ארכאולוגיות.
אזור העיר מיקנה נשאר מאוכלס באופן דליל מאוד במשך אלף השנים שלאחר קריסתה.
כתב היתדות בלינגואה פרנקה האכדית נשכח בכל אזורי המזרח התיכון פרט למסופוטמיה, הכתב האוגריתי נשכח בסוריה, והכתב הליניארי ב' נשכח ביוון.
הם הוחלפו על-ידי שיטות כתב אלפביתי פשוטות ושימושיות יותר.
האוכלוסייה התמעטה במקומות רבים, והאליטות השלטוניות איבדו את הכוח שהקנו להן הסחר הגלובלי והיחסים הדיפלומטיים עם תרבויות אחרות.
אליטות אלו או חדשות נאלצו להתחיל מחדש בצבירת כוח שיתבסס על מקורות אחרים.
הסדר החדש שקם בתקופת הברזל התבסס פחות על ערי מדינה גדולות ועל אימפריות אזוריות, ויותר על ממלכות מקומיות קטנות יחסית, כמו הממלכות הנאו-חתיות בסוריה, או ממלכות ישראל, יהודה, אדום, עמון, מואב, וארם-דמשק בכנען.
שני סיפורים עתיקים שיש להם מעמד מרכזי בתרבות המערב נוצרו ככל הנראה בהשפעת המשבר:
סיפור יציאת מצרים והתנחלות השבטים בתנ"ך.
סיפור מלחמת טרויה המופיע בעיקר באיליאדה, וכן באודיסאה ובסיפורים נוספים במיתולוגיה היוונית.
בשני המקרים מקובל כיום על מרבית ההיסטוריונים שהסיפורים הועברו בעיקר בעל-פה מדור לדור במשך מאות שנים לאחר המשבר, בתקופה שבה יכולת הכתיבה הייתה מועטה או בלתי-קיימת, הפכו לסיפרים מרכזיים בזיכרון התרבותי, הדתי והאתני של העמים שסיפרו אותם, והועלו על הכתב לראשונה רק במאות ה-8 עד ה-6 לפנה"ס.
בשני המקרים, אין במחקר ההיסטורי והארכאולוגי המודרני מספיק ידע כדי לוודא באיזו מידה משמרים הסיפורים העתיקים מאורעות היסטוריים שאכן התרחשו.
חוקרים רבים העלו השערות שונות בנושא, אך מעמדן במחקר אינו דומה למסקנות המתבססות על ממצאים ותעודות ארכאולוגיות.
למשל, חוקר המקרא ישראל קנוהל הציע שסיפור יוסף המקראי מבוסס על התקופה שבה פרנסה מצרים העתיקה את אוגרית והאימפריה החתית, הסובלות מרעב עקב הבצורת, באמצעות משלוחי תבואה.
ההיסטוריון הצבאי האמריקאי רוברט דרוס חיפש בתנ"ך ובאיליאדה תמיכה להשערתו כי המשבר נגרם עקב עליונות הרגלים המהירים מגויי-הים על מרכבות הקרב של האימפריות, והצביע על סיפורי טביעת המרכבות בשירת הים ובשירת דבורה.
הוא גם ציין שבאיליאדה כינויו הקבוע של אכילס היווני המנצח הוא "המהיר ברגליו", בעוד שכינויו של הקטור הטרויאני המובס הוא "מאלף הסוסים".
בתרבות הפופולרית בראשית המאה ה-21, חקר המשבר הוליך להשוואות עם מאורעות אקטואליים בעולם, כגון גלובליזציה פוליטית וכלכלית, משבר האקלים, המשבר הכלכלי העולמי (2008), החורף הערבי, מלחמת האזרחים בסוריה ומשבר ההגירה באירופה.
למשל, קליין וחוקרים אחרים העירו כי בצורות ורעב בסוריה, ככל הנראה כתוצאה מיובש עקב ההתחממות העולמית, היו בין הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים שם, מלחמה שבתורה הביאה לגלי הגירה של פליטים לטורקיה וליוון, חלקם בכלי-שיט באגן המזרחי של הים התיכון, אם כי בכיוון הפוך מכיוון ההגירה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת.
עם זאת, קליין עצמו התנגד להסקת מסקנות נמהרת והשוואות פשטניות של מאורעות ותהליכים מודרניים עם המשבר.
משבר שרשרת האספקה החל בשנת 2020 עקב מגפת הקורונה, ונסיבות נוספות שהצטרפו בהמשך הדרך ולא כולן ברורות.
הוא הביא לשיבושים בשרשרת האספקה הגלובלית וכתוצאה מכך הביא למחסור במוצרים, לעליית מחירים, והיווה גורם משמעותי בעליית האינפלציה העולמית.
תהליך הגלובליזציה בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 הביא לגידול ניכר בסחר הבינלאומי, להעברה של פעולות ייצור רבות מאירופה ומצפון אמריקה למזרח הרחוק, וכתוצאה מכך לגידול ניכר בייצוא של סין ומדינות נוספות, וגידול ניכר בפעילות התובלה הימית, שהיא האמצעי העיקרי להובלת הייצוא.
בתחילת 2020, עם התפשטות מגפת הקורונה בעולם, מפעלים רבים צמצמו פעילותם עד למציאת דרך בטוחה להמשיך בפעילות.
החזרה ההדרגתית לפעילות מלאה בדעיכת הגלים הראשונים של המגפה נפגעה עם התפשטות וריאנט דלתא של נגיף הקורונה והזמינות המוגבלת לחיסונים במדינות מתפתחות.
המגפה גרמה לירידה בצריכה של מוצרים ושירותים שונים, אך מאידך השהייה הממושכת ביותר בבית והמעבר לעבודה מהבית הגביר את הביקוש לציוד לבית.
זינוק בביקוש העולמי לשבבים, הנחשב גם הוא כאחת התוצאות של מגפת הקורונה, הביא למחסור בשבבים, שהוביל להשבתה זמנית של קווי ייצור בתעשיית הרכב, הזקוקה לשבבים מסוגים שונים להרכבת מכוניות.
הקמת מפעל לייצור שבבים נמשכת זמן רב ועלותה גבוהה מאוד (מיליארדי דולרים) כך שהתגברות על המחסור אינה מהירה.
בנמלים רבים נוצר באמצע שנת 2021 עומס, שהביא להאטה בפריקת אוניות, שנאלצו להמתין לפריקתן ימים ושבועות, וגרם להעלאת מחירי התובלה הימית.
גם התובלה היבשתית סבלה ממחסור בכוח אדם.
בנמלי ארצות הברית הגדולים נוצרו פקקים חסרי תקדים.
הנמלים לוס אנג'לס ולונג ביץ' שבחוף המערבי, הם השער ל-40% מספינות המכולה שמגיעות לארצות הברית, רובן מסין.
בנמל לוס אנג'לס נוצר תור של עשרות אוניות שנאלצו להטיל עוגן מחוץ לנמל ולחכות לתורן לפרוק את המטען.
מספר הספינות הממתינות הגיע ל-100, בעוד במצב תקין אוניות אינן נדרשות לעגון מחוץ לנמל, והן פורקות את מטענן תוך יומיים.
המשבר, יחד עם הפלישה הרוסית לאוקראינה ועליית ביקושים במדינות מסוימות, הוביל להמשך עליית המחירים גם בשנת 2022 ואף למחסור במוצרים מסוימים.
במהלך שנה זו, הפעילות חזרה לשגרה מסוימת בעקבות התחסנות האוכלוסייה.
מחירי התובלה הימית ירדו ב-22% מינואר עד יולי 2022. עם זאת, שרשרת האספקה העולמית כבר ספגה זעזוע רב.
ברבעון הראשון של 2023 נמשכה הירידה.
משברי הרפובליקה היא אנתולוגיה של ארבעה מאמרים מאת חנה ארנדט, שפורסמה ב-1972. המאמרים עוסקים במשברים בפוליטיקה האמריקאית בת זמנה בשנות ה-60 וה-70, בעיקר סביב מלחמת וייטנאם: "לשקר בפוליטיקה", אי־ציות אזרחי", "על האלימות", ו"מחשבות על פוליטיקה ומהפכה".
החיבור הראשון, "לשקר בפוליטיקה" (Lying in Politics), דן בהונאה של הממשל בנוגע למלחמת וייטנאם, כפי שנחשף פרשת מסמכי הפנטגון.
החיבור השני, "אי־ציות אזרחי" (Civil Disobedience), בוחן את תנועות האופוזיציה בארצות הברית ואת הצורך להכיל ביטויים של מרי אזרחי.
החיבור השלישי, "על האלימות" (On Violence), צמח מהרהוריה על מרד הסטודנטים.
ארנדט מתנגדת לתפיסה הרווחת של כוח כנגזרת מאלימות, ושאלימות היא ביטוי קיצוני של כוח.
כוח ואלימות הם תופעות נפרדות:
החיבור האחרון, "מחשבות על פוליטיקה ומהפכה" (Thoughts on Politics and Revolution), הוא פרשנות, בצורת ראיון על החיבור השלישי, "על אלימות" שנערך עם העיתונאי הגרמני אדלברט רייף ().
משברי הרפובליקה, מתרגמת: מיקי זר, הוצאת הקיבוץ המאוחד (אדום כהה), 2024
משבר קיוו הוא מונח כולל לסדרה של עימותים מזוינים ממושכים במחוזות צפון קיוו ודרום קיוו במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שהחלו לאחר תום מלחמת קונגו השנייה.
כולל מחוז איטורי הסמוך, פועלות באזור יותר מ-120 קבוצות חמושות שונות.
בין הקבוצות המורדות הפעילות ביותר כיום נמנות כוחות הדמוקרטיה המאוחדת, קואופרטיב לפיתוח קונגו, תנועת 23 במרץ, ומיליציות מאי מאי מקומיות רבות.
בנוסף לקבוצות חמושות ולחיילי הכוחות המזוינים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (FARDC), התערבו בסכסוך כוחות צבאיים לאומיים, אזוריים ובינלאומיים, כולל כוח האומות המאוחדות הידוע בשם מונוסקו, צבאות אוגנדה ובורונדי, וכוח אזורי של הקהילה המזרח-אפריקאית.
הסכסוך החל ב-2004 במזרח קונגו כעימות מזוין בין הכוחות המזוינים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (FARDC) לבין קבוצת כוח הוטו הכוחות הדמוקרטיים לשחרור רואנדה (FDLR).
הסכסוך כלל באופן כללי שלושה שלבים, כאשר השלב השלישי הוא הסכסוך המתמשך כיום.
עד מרץ 2009, הקבוצה הלוחמת העיקרית נגד ה-FARDC הייתה הקונגרס הלאומי להגנת העם (CNDP).
לאחר הפסקת הלחימה בין שני כוחות אלה, כוחות מורדים טוטסי, שפעלו בעבר תחת פיקודו של לורן נקונדה, הפכו להתנגדות הדומיננטית לכוחות הממשלה.
משימת האומות המאוחדות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (מונוסקו) מילאה תפקיד משמעותי בסכסוך.
עם 21,000 חיילים בכוח, סכסוך קיוו מהווה את משימת שמירת השלום הגדולה ביותר הפועלת כיום.
בסך הכל, 93 שומרי שלום נהרגו באזור, כאשר 15 מהם נהרגו בהתקפה רחבת היקף של כוחות הדמוקרטיה המאוחדת בצפון קיוו בדצמבר 2017. כוח שמירת השלום שואף למנוע הסלמה של הסכסוך ולמזער הפרות של זכויות אדם, כגון תקיפות מיניות ושימוש בילדים חיילים.
ה-CNDP תמך בבניאמולנגה במזרח קונגו, קבוצה אתנית של טוטסי, ובממשלה הדומיננטית של טוטסי ברואנדה השכנה.
הוא התנגד ל־FDLR, ל־FARDC, ולכוחות האומות המאוחדות.
ביולי 2024, דו"ח שהוזמן על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות חשף פעילויות צבאיות נרחבות של רואנדה בשטחי נירגונגו, רוטשורו ומסיסי.
קציני מודיעין רואנדים גייסו בכפייה ילדים מגיל 12 ממחנות פליטים, תוך הטעייתם בהבטחות כוזבות לעבודה.
הדו"ח ציין גם את קשרי ה-FARDC עם קבוצות חמושות כמו FDLR-FOCA ומיליציות ווזלנדו במאבק נגד M23. תנועת M23 מעורבת במגוון רחב של הפרות באזור: גיוס ילדים חיילים, אלימות נגד האוכלוסייה האזרחית, שוד, כרייה בלתי חוקית ושחיתות.
המחוזות המזרחיים של קונגו עשירים במגוון מוקדים מחצבים שנחשבים חיוניים לכלכלת העולם המודרנית, ביניהם קולטן (טנטלום), זהב, טונגסטן, בדיל וקובלט.
המשאבים הללו משמשים למגוון רחב של תעשיות, החל ממכשירי אלקטרוניקה (טלפונים חכמים, מחשבים ניידים), דרך טכנולוגיות ירוקות (סוללות לרכבים חשמליים) ועד ציוד צבאי ותעשייתי.
בשל ערכם הגבוה, קבוצות מיליציה רבות, כולל כוחות מורדים כמו M23, נלחמות לשליטה על אתרים אלה ומשתמשות בהכנסות ממכירה לא חוקית של מינרלים כדי לממן את פעולותיהן הצבאיות.
המשבר קשור בצורה עמוקה לסכסוכים אתניים היסטוריים.
המחוזות של קיוו מאוכלסים בקבוצות אתניות שונות, במיוחד ההוטו והטוטסי, שהיריבות ביניהן הוחרפה בעקבות רצח העם ברואנדה בשנת 1994. גלי הפליטים מרואנדה אל מזרח קונגו הובילו להגברת המתחים האתניים, שעיצבו את האלימות בעשורים הבאים.
ממשלת קונגו שבקינשאסה לא הצליחה מעולם להשליט סדר במחוזות המרוחקים של המזרח.
שחיתות עמוקה, חוסר יכולת מנהלית, וחולשה צבאית מנעו מהשלטון המרכזי להחזיר יציבות למחוזות קיוו, ואפשרו למיליציות לפעול באין מפריע.
מעל 120 קבוצות חמושות פועלות כיום במחוזות קיוו, ביניהן קבוצות אתניות-מקומיות, מיליציות אזוריות וכוחות מורדים משמעותיים.
M23 (תנועת 23 במרץ): מיליציה חמושה שנתמכה במקור על ידי רואנדה, נלחמה כנגד ממשלת קונגו.
הקבוצה נודעה בקרבות הגדולים על העיר גומה בשנים 2012 ו-2022.
FDLR (הכוחות דמוקרטיים לשחרור רואנדה): קבוצת מורדים הוטו רואנדית שהתבססה בקונגו לאחר רצח העם, וביצעה פשעים רבים נגד אזרחי המקום.
מאי מאי: קואליציה של קבוצות אתניות חמושות הפועלות נגד כוחות ממשלתיים וקבוצות זרות.
המשבר בקיוו גרם לפגיעה קשה ומתמשכת באוכלוסייה האזרחית.
יותר מ-5 מיליון בני אדם נהרגו או מתו כתוצאה מההשלכות העקיפות של האלימות, כמו רעב, מחלות והעדר שירותי בריאות.
עקירת האוכלוסייה, הנובעת ממשבר קיוו במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, היא אחת מהתוצאות הקשות והמשמעותיות של העימותים המתמשכינכון לשנת 2025, ניצבת האוכלוסייה העקורה על למעלה מ-7.3 מיליון איש בתוך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ומשתיים כדי מיליון נוספים נמלטו למדינות שכנות – בעיקר בורונדי, אוגנדה, רואנדה ואנגולה.
גל האלימות שפרץ בינואר–פברואר 2025, הביא לעקירה של מאות אלפי תושבים נוספים: למשל, התקיפה של M23 גרמה לעשרות אלפי עקורים בתוך זמן קצר.
משפחות נאלצות לברוח לא פעם שוב ושוב בעקבות התקפות חוזרות, בלי אפשרות לחזור לבתים שנשדדו או נהרסו.
רבים נאלצים להתמקם במחנות זמניים צפופים, במערות או מחצלות, ובהיעדר תשתיות בסיסיות: כגון מקורות מים נקיים, שירותי בריאות ותברואה הולמים.
המציאות הזו מחריפה מגפות כמו כולרה, אבעבועות קוף ומחלות אחרות, ומביאה לעלייה בתמותה, במיוחד בקרב ילדים ונשים בהריון.
מעבר למצב ההומניטרי, העקירה גם משבשת את חיי הקהילה: חקלאים לא יכולים לעבוד בשדות, ילדים מתקשים ללמוד עקב סגירת בתי ספר, ונשים נחשפות לפגיעות מיניות מוחשית במחנות.
הארגונים הבינלאומיים מדווחים כי יותר מ-27 מיליון תושבים זקוקים לסיוע הומניטרי, וההיענות התקציבית רחוקה מלהכיל את הצורכים.
משבר קיוו מאופיין בפגיעה חמורה בזכויות אדם, כולל אונס המוני ככלי מלחמה, חטיפות, גיוס ילדים ללחימה, וטבח באוכלוסייה אזרחית.
משבר קיוו הביא להתמוטטות רחבה של שירותי הבריאות במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
על פי ארגון הבריאות העולמי, למעלה מ-70 מתקני בריאות בחבל צפון קיוו נהרסו או נפגעו, כולל תשתיות של בתי חולים ומרפאות, ואף אמבולנסים הושבתו או נהרסו.
התפשטות אלימות במהלך 2025 גרמה לעקירת צוותי רפואה ואין די במשאבים לטפל בפצועים.
המצב החריף הוביל לעלייה חדה בתמותת נשים בהריון ובמפגעים בלידה, שכן המטות הבריאותיות הוסבו או הופצצו, דבר שמנע לבעלי סיכון לנוע ולהגיע לטיפול מקצועי.
מאות אלפי אנשים סובלים ממחלות זיהומיות כולל כולרה, מלריה, אבעבועות הקוף, שחפת וחצבת זאת בשל נפילת מערך המעקב והחיסונים.
כמו כן, במקומות כמו קירושה שבצפון קיוו ננטשו כמעט כל המרכזים הרפואיים – בהם 29 מתוך 31 – ומערכת הבריאות המקומית קרסה כמעט לחלוטין.
מאז 1999, פועלת באזור משלחת האו"ם (MONUC, שהפכה מאוחר יותר ל-MONUSCO ) במטרה להשכין שלום ולסייע לאוכלוסייה האזרחית.
עם זאת, למרות הנוכחות של אלפי חיילים ושוטרים בינלאומיים, לא הצליחה המשלחת להביא ליציבות מלאה.
הקהילה הבינלאומית ניסתה שוב ושוב להביא לסיום המשבר באמצעות הסכמי שלום, כמו הסכם אדיס אבבה (2013) שנועד להסדיר את הפסקת הלחימה ולקדם רפורמות פוליטיות וצבאיות.
ארגוני סיוע בינלאומיים, כגון הצלב האדום, רופאים ללא גבולות, ואוניצ"ף, פועלים בשטח בניסיון להקל על המשבר ההומניטרי, אך מתקשים להגיע לאזורים רבים בגלל המצב הביטחוני.
משבר עדן, המכונה גם מהפכת 14 באוקטובר או מרד רדפאן היה מרד מזוין של החזית הלאומית לשחרור דרום תימן (NLF) והחזית לשחרור דרום תימן הכבושה (FLOSY) נגד הפדרציה של דרום ערב, מדינת חסות של בריטניה, שהוביל להכרזת העצמאות של הרפובליקה העממית של דרום תימן.
המרד החל ב-14 באוקטובר 1963 עם השלכת רימון על כינוס של פקידים בריטים בנמל התעופה עדן.
לאחר מכן הוכרז מצב חירום במושבת הכתר הבריטית.
מצב החירום הסלים ב-1967 והאיץ את סיום השלטון הבריטי בשטח שהחל ב-1839.
בשנת 1838, מוחסין בן פאדל, סולטאן לחג' ויתר על 194 קמ"ר משטחה של עדן לטובת האימפריה הבריטית.
ב-19 בינואר 1839, חברת הודו המזרחית הבריטית הנחיתה את חיל הנחתים המלכותי בעדן כדי להשתלט על השטח ולעצור התקפות של פיראטים נגד ספינות בריטיות שעשו את דרכן להודו.
בכך הפכה עדן לחלק מהשלטון הקולוניאלי הבריטי, שנמשך עד 1937. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו הבריטים להרחיב את שטח החסות ולספח אליו את השטחים שבשליטת השייח'ים המקומיים סביבו, בטענה להגנה עליהם, אך למעשה במטרה למנוע משליטי ממלכת תימן לכבוש את עדן.
באמצע שנות ה-50, לאחר שבריטניה הבינה כי אינה יכולה להמשיך ולהחזיק במושבותיה, היא ניסתה לטפח ישות פוליטית יציבה שתבודד את עדן מגל הלאומיות הערבית ששטף את האזור, ותשמור את ההשפעה הבריטית והיכולת לנהל את ענייניה של עדן מלונדון.
לשם כך הוקמה בשנת 1959 איחוד האמירויות של דרום ערב, שלא האריכה ימים.
האליטה המסחרית של עדן, שהורכבה ברובה מהודים, פרסים ויהודים, התנגדו לצירופה של עדן לאיחוד, מתוך חשש לירידה במעמדם מול השייח'ים המוסלמים, ואילו השייח'ים חששו כי השפעתם באיחוד תישאר מוגבלת בשל הדומיננטיות של האליטה המשכילה מעדן.
מצב החירום הושפע במידה רבה מגל של לאומנות ערבית שהגיעה לחצי האי ערב בעקבות הדוקטרינות הסוציאליסטיות והפאן-ערביות של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, שעד אז זכו להצלחה מוגבלת בלבד.
ניסיונו בשנת 1958 לאחד את מצרים וסוריה תחת הרפובליקה הערבית המאוחדת נכשל שלוש שנים לאחר מכן, והתקוממות אנטי-קולוניאלית לכאורה בעדן בשנת 1963 סיפקה לו הזדמנות נוספת לקידום הדוקטרינות שלו.
עם זאת, לא ברור עד כמה, אם בכלל, היה נאצר עצמו מעורב במרד בעדן, לעומת קבוצות הגרילה התימניות שפעלו באופן עצמאי על בסיס רעיונותיו הפאן-ערביים.
בבריטים לחמו כמה תנועות לאומניות שונות, שלעיתים נלחמו גם אלה באלה.
הליגה הדרום-ערבית (SAL) – ארגון המורדים הראשון שהוקם בשנת 1951 בסולטנות של לחג', בהנהגת מוחמד עלי אל ג'עפרי ושייחאן אל חבשי ובתמיכת ערב הסעודית.
החזית הלאומית לשחרור (NLF) – ארגון שקם בשנת 1963, על ידי קחטאן מוחמד אל-שעבי, וזכה לתמיכתה של מצרים.
בשנת 1965 התאחדו תנועות SAL ו-PSP ויצרו את הארגון לשחרור הדרום הכבוש (OLOS).
בינואר 1966 הצטרפה לתנועה המאוחדת גם ה-NLF ליצירת החזית לשחרור דרום תימן (FLOSY), שזכתה לתמיכת מצרים וקונגרס האיגודים המקצועיים של עדן (אטיו"ס) שבהנהגת עבדאללה אל אצנאג', אך האיחוד התפרק בדצמבר אותה שנה, וה-NLF הפכו למתנגדים של FLOSY ונאבקו בהם.
פעולות האיבה החלו ב-10 בדצמבר 1963, עם מתקפת רימונים של ה-NLF על הנציב העליון הבריטי של עדן, קנדי טרוואסקיס, בעת שהגיע לשדה התעופה בח'ור מכסר לקראת טיסתו ללונדון.
במתקפה נהרגו שניים ונפצעו חמישים בני אדם נוספים, ובעקבותיה הוכרז מצב חירום בעדן .
ה-NLF ו-FLOSY הסתמכו בעיקר על מתקפות רימונים, כולל פיגוע בבסיס חיל האוויר המלכותי בח'ור מכסר במהלך מסיבה, שבו נהרגה ילדה ונפצעו ארבעה ילדים.
התקפות הגרילה התמקדו בעיקר בהריגת קצינים ושוטרים בריטים שלא היו בתפקיד.
חלק ניכר מהאלימות בוצע בקרייטר, הרובע הערבי העתיק של עדן.
כוחות בריטיים ניסו ליירט נשק שהוברח לאזור על ידי ה-NLF וה-FLOSY, אך מאמציהם כשלו ברובם.
למרות המחיר שנגבה מהכוחות הבריטיים, מספר ההרוגים בקרב המורדים היה גבוה בהרבה, בעיקר בשל הלחימה הפנימית בין קבוצות המורדים השונות.
ב-1964 נשלחה לעדן חטיבת חיל הרגלים ה-24 של הצבא הבריטי, שהוצבה בפרוטקטורט של עדן עד נובמבר 1967. ב-1965 הפעילו הבריטים בבסיסם בח'ור מכסר תשע טייסות, כולל יחידות תובלה, מסוקים, מטוסי קרב ומפציצים מדגם הוקר האנטר, שתקפו את עמדות המורדים ברקטות נפיצות מסוג RP-3 ובתותחי 30 מ"מ .
מתחילת שנות ה-60 הועלתה הבעיה הדרום-ערבית באו"ם, בעיקר על ידי מדינות ערב, שאף אחת מהן לא הכירה בפדרציה.
הליגה הערבית הוקיעה את הפדרציה כ"יצור כפיים של האימפריאליזם והקולוניאליזם הבריטי").
ועדה מיוחדת באו"ם לענייני קולוניאליזם ("ועדת ה-24"), וכן העצרת הכללית של האו"ם, אישרו בשנת 1963 דו"ח שטען כי חלקים גדולים של אוכלוסיית דרום ערב מתייחסים באי רצון למשטר הקיים וכי הפדרציה מיועדת להאריך את השלטון הבריטי באזור.
בפברואר 1965, ניסה הנציב העליון הבריטי לפייס את המורדים והזמין את עבד אל קאווי מכאווי, מנהיג האופוזיציה במועצה המחוקקת להרכיב ממשלה בעדן.
אך מכאווי תמך בגלוי פעילות המורדים, ובספטמבר 1965 פיטר הנציב העליון את מכאווי, את הממשלה ואת המועצה המחוקקת, ביטל את החוקה ושלט באמצעות צווים.
באותה שנה קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה שקראה לעריכת בחירות ואישרה את "הזכות שאינה ניתנת לשלילה של העם [הדרום ערבי] להגדרה עצמית ולחופש משלטון קולוניאלי" ודרשה "הרחקה מיידית ומוחלטת של הבסיסים הבריטיים".
ב-19–20 בינואר 1967 יזמו אנשי ה-NLF מהומות רחוב בעדן.
לאחר שמשטרת עדן איבדה שליטה, פרס הנציב העליון הבריטי סר ריצ'רד טרנבול כוחות בריטים כדי לדכא את המהומות, אך לאחר שאלה דוכאו יצאו תומכי FLOSY לרחובות, והקרבות בין הכוחות הבריטיים לתומכי המורדים נמשכו עד פברואר.
הבריטים פתחו באש 40 פעמים, ובמהלך המהומות בוצעו 60 פיגועי רימונים וירי נגד כוחות בריטיים.
בין היתר הושמד באוויר מטוס דאגלס DC-3 של חברת התעופה של עדן, וכל נוסעיו נהרגו.
באפריל 1967 הגיעה לעדן משלחת מטעם האו"ם לשם התייעצויות בנוגע לארגון הבחירות, אך היא נאלצה לעזוב לאחר ימים ספורים בגלל פעילות המורדים.
שני ארגוני המורדים העיקריים (FLOSY ו-NLF), סירבו להיפגש עם המשלחת.
לקראת סוף המרד התגברו גם התקיפות בין תנועות המורדים עצמן.
לאחר שאנשי ה-NLF הרגו 35 מחברי FLOSY תוך 32 ימים, קיבלו 80 מלוחמי הגרילה של FLOSY הגנה מהבריטים, והועברו לבריטניה באמצעות דרכונים בריטיים שהחזיקו כאזרחי מושבה בריטית.
מצב החירום החמיר עוד יותר עם פרוץ מלחמת ששת הימים ביוני 1967. נאצר טען שהבריטים סייעו לישראל במלחמה, וזה הוביל למרד של מאות חיילים בצבא הפדרציה הדרום ערבית ב-20 ביוני, שהתפשט גם למשטרת עדן.
המורדים הרגו 22 חיילים בריטים, הפילו מסוק וכבשו את אזור קרייטר.
הבריטים, שחששו כי לא יוכלו להבטיח את שלומן של המשפחות הבריטיות, החלו בפינוי מזורז של אזרחיהם מעדן.
בעקבות המרד נסוגו הכוחות הבריטיים מקרייטר, וכוחות של חיל הנחתים המלכותי תפסו עמדות צליפה מעל האזור והרגו 10 לוחמים חמושים.
בשטח הכבוש החלה לחימה בין לוחמי NLF ו-FLOSY, והבריטים חסמו את שתי הכניסות הראשיות לאזור.
הסדר הושב על כנו ביולי 1967, כאשר רגימנט בריטי בפיקודו של סגן אלוף קולין קמפבל מיטשל הצליח לכבוש את כל המחוז בן לילה ללא נפגעים.
לאחר ניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים נאלצה גם מצרים לפנות את כוחותיה מתימן, ותנועת FLOSY נותרה ללא תמיכה צבאית במאבקה מול ה-NLF.
בנובמבר של אותה השנה, היא הכריזה שהיא תנהל את המשא ומתן רק עם נציגי ה-NLP.
ב-7 בנובמבר 1967 ניסו לוחמי FLOSY לתקוף בסיס של צבא הפדרלי של תימן, אך כוחות הצבא בסיוע לוחמי ה-NLF הסבו להם אבדות כבדות, ומוטטו את הכוח הצבאי של FLOSY.
שיחות המשא ומתן נערכו בז'נבה, והוחלט שהעצמאות תוענק לדרום ערב ב-29 בנובמבר 1967 בחצות, מוקדם מכפי שתכננה ממשלתו של הרולד וילסון, ומבלי שנחתם הסכם על אופי הממשל הבא, ובכך למעשה נטשו את ממשלת דרום ערב.
ב-30 בנובמבר 1967 חדל איחוד האמירויות של דרום ערב מלהתקיים, ובמקומו הוכרזה הרפובליקה העממית של דרום תימן, וקחטאן אל שעבי היה לנשיאה, מפקד הצבא שלה וראש הממשלה הראשון שלה.