tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, בשנת 2007 החל לאייר איורי עיתונות בעיתונים "זמאן של היום" ו"זמאן" תחת הבלוג שלו בשם "אין תגובה".
בין השנים 2007–2009 עבד כמרצה לשפות טורקיות באוניברסיטה הרוסית למדעי הרוח.
כרגע הוא מאייר קריקטורות לכמה עיתונים, כתבי עת וספרים.
ב-2003 זכה בפרס הראשון בתחרות שארגנה מוזיאון העתיקות בבורדור.
ב-2008 זכה בפרס עם אזכור כבוד בתחרות "בלבול העיר" שנערכה באיראן.
אמרוללה סאלח (דארי / פאשטו : ; נולד ב־15 באוקטובר 1972) הוא פוליטיקאי אפגני שהכריז על עצמו כנשיא אפגניסטן ב־17 באוגוסט 2021, בהתאם לחוקת אפגניסטן מ־2004.
בעבר כיהן כסגן הנשיא החמישי הראשון של אפגניסטן בשנים 2020—2021, וכשר הפנים של אפגניסטן בשנים 2018–2019, היה ראש מינהל הביטחון הלאומי (מנגנון ביטחון הפנים) משנת 2004 ועד להתפטרותו בשנת 2010. ב-17 באוגוסט 2021 הצהיר סאלח על עצמו כממלא מקום נשיא אפגניסטן.
לפני שעמד בראש המודיעין האפגני, היה חבר בברית הצפונית של אחמד שאה מסעוד.
בשנת 1997 מונה סאלח על-ידי מסעוד לשמש כמנהל משרד הקישור של הברית הצפונית בשגרירות האפגנית בדושנבה, טג'יקיסטן, תוך טיפול במגעים עם ארגונים בינלאומיים (הומניטריים) וסוכנויות מודיעין בינלאומיות.
לאחר שהתפטר מראשות הביטחון הלאומי בשנת 2010, סאלח יצר תנועה פרו-דמוקרטית ומתנגדת לטליבאן בשם באסג'-א מילי (גיוס לאומי) ו"המגמה הירוקה".
במרץ 2017 מונה לשר המדינה לרפורמות ביטחוניות על ידי הנשיא אשרף גאני.
בדצמבר 2018 מונה לשר הפנים על ידי גאני.
הוא התפטר מתפקיד שר הפנים ב-19 בינואר 2019 כדי להצטרף למטה הבחירות של אשרף גאני.
סאלח נולד באוקטובר 1972 בפנג'שיר, אפגניסטן.
הוא שייך לקבוצה האתנית הטג'יקית.
לסאלח הייתה אחות, שנהרגה בעינויים על ידי לוחמי הטליבאן לאחר שהתחילו במצוד אחריו.
בשנת 1990, כדי להימנע מגיוס לצבא האפגני הנתמך על ידי סובייטים, הצטרף סאלח לכוחות המוג'אהדינים האופוזיציוניים.
הוא קיבל הכשרה צבאית בפקיסטן השכנה ונלחם תחת מפקד המוג'אהדין אחמד שאה מסעוד .
בסוף שנות התשעים סאלח היה חבר בברית הצפונית (הידועה גם בשם החזית המאוחדת) ונלחם נגד הטליבאן.
בשנת 1997 מונה סאלח על ידי מסעוד להוביל את משרד הקישור הבינלאומי של החזית המאוחדת בשגרירות אפגניסטן בדושנבה, טג'יקיסטן, שם שימש כרכז של ארגונים לא ממשלתיים (הומניטריים) וכשותף קישור של סוכנויות ביון זרות.
באוקטובר 1996 קבע אמרוללה סאלח פגישה בין מוטו קומאר לאחמד שאה מסעוד לסידור ציוד ועזרה מניו דלהי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית, סאלח השתתף בפעולות מודיעין מובילות של החזית המאוחדת בשטח במהלך הפלת משטר הטליבאן.
לאחר הקמת הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן בדצמבר 2004, מונה סאלח לראש המינהל לביטחון לאומי על ידי הנשיא חמיד כרזאי.
סאלח יזם רפורמות מבניות ועזר לבנות מחדש את שירות המודיעין האפגני.
סאלח ושר הפנים לשעבר חניף אטמר נתפסו על ידי הקהילה הבינלאומית כשניים מחברי הקבינט המוסמכים ביותר בממשלת אפגניסטן.
מומחה ביטחון מערבי אמר ל כי לשני הגברים יש מוניטין של "פינוי שחיתות" בתוך ארגוניהם.
בשנת 2005, סאלח העסיק כמה סוכני ביון שהוחדרו לאזורי השבטים הפקיסטניים כדי לחפש את בן לאדן ומנהיגים אחרים של אל-קאעידה והטליבאן.
ניתן היה לזהות כמה מחברי אל-קאעידה, אך נקבע כי בן לאדן אינו באזור.
בשנת 2006 הוצגו בפני סאלח הוכחות לכך שבן לאדן התגורר באזור התיישבות גדול בפקיסטן, במרחק של 20 קילומטרים בלבד מהעיר אבוטאבאד שבפקיסטן.
הוא שיתף את המודיעין עם נשיא פקיסטן לשעבר פרבז מושארף שדחה בזעם את הטענה, מבלי לנקוט פעולה.
לאחר שסאלח שלח סוכנים דוברי פשטו לחדור לטליבאן בפקיסטן, הביטחון הלאומי האפגני אסף מידע על בתי חמושים, מסגדים, עסקים ומשפחות.
באביב 2006 ערך סאלח ראיונות רבים עם מפקדי הטליבאן, וקבע כי דאעש החלה להגדיל את הסיוע לחמושים בשנה שלפני כן.
בהתבסס על הראיות, סאלח ניבא כי עד 2009 הטליבאן יבצע התקפות על ערי הדרום הגדולות.
בעקבות הבחירות לנשיאות אפגניסטן בשנת 2009, דעותיו של נשיא אפגניסטן כרזאי בנוגע לסוגיות הביטחון העומדות בפני אפגניסטן וכיצד להתמודד איתן בצורה הטובה ביותר השתנו.
הדבר השפיע על יחסי העבודה בין נשיא אפגניסטן לכמה משרי הממשלה שלו, כולל ראש המודיעין שלו.
סאלח אמר, "הוא [כרזאי] חשב שהדמוקרטיה פגעה בו כאדם.
משפחתו הותקפה על ידי התקשורת בצורה לא הוגנת, והמערב ביקר אותו בצורה לא הוגנת.
אז אחרי הבחירות לנשיאות, הוא היה אדם שונה, ולא יכולנו לקיים את אותה מערכת יחסים כמו לפני הבחירות לנשיאות".
האנליסט הפוליטי אחמד ראשיד ב-2010 ציין את אותו הדבר, "השקפתו החדשה של כרזאי היא השינוי הפוליטי הדרמטי ביותר שעבר בעשרים ושש השנים שהכרתי אותו".
הן לסאלח והן לשר הפנים חניף אטמר היו לאחר מכן חילוקי דעות קשים עם קכרזאי בנוגע להתנהלות מול הטליבאן, שכרזאי החל להתייחס אליו כאל "אחים".
בשלב זה סאלח ואטמר היו יותר ויותר מבודדים בממשל כרזאי.
הנשיא אובמה ביקר בקאבול בסוף מרץ 2010 בכדי לנאום בקבינט האפגני ולתקן את הקשרים עם חמיד כרזאי.
אובמה חזר על מחויבותה של ארצות הברית לאפגניסטן ואמר כי "ארצות הברית לא מפסיקה ברגע שהיא מתחילה במשהו".
סאלח הסביר לאובמה כי "הפקיסטנים מאמינים שהמערב הפסיד" באפגניסטן, וכי דאעש מבקש לנצל את "החלוקה בין אירופה וארצות הברית".
הוא המליץ על "שיתוף פעולה אינטנסיבי" בין ארצות הברית לאפגניסטן כדי למנוע מקבוצות קיצוניות לחזור לשלטון.
בתחילת 2010, פנה גבר אפגני לביטחון הלאומי האפגני בטענה שהוא מייצג את מפקד הטליבאן הבכיר מולא אכאתר מוחמד מנצור.
הוא הציע מכתב שנכתב לכאורה על ידי מנצור, ולדבריו, מנצור מעוניין לפתוח ערוץ למשא ומתן.
אנשי סאלח החלו לבדוק את אישוריו של השליח כביכול, פסקו שהם כוזבים וסגרו את התיק.
לאחר מכן פנה האיש למוסדות ממשלתיים אפגנים אחרים.
סאלח מספר, "כשנודע לי שהוא עובר דרך אחרת, הזהרתי את הממשלה שאם זה אמינוללה, אם הוא טוען זאת, ואם זה הבחור הזה, תאמינו לי שהוא לא מייצג אף אחד; זו הונאה...
אבל הייתה תפיסה שאמרוללה מתנגד לשיחות, אז בואו נשאיר אותו בצד".
הגבר האפגני, שהתגורר בפקיסטן שבה נמצאת מועצת ההנהגה של הטליבאן, ערך לאחר מכן שלוש פגישות עם בכירי נאט"ו ועם גורמים רשמיים באפגניסטן.
לאחר שהוטס מפקיסטן לקאבול במטוס נאט"ו, נפגש האיש עם הנשיא כרזאי בארמון הנשיאות.
בסוף 2010, התברר שהנציג כביכול של מנצור הוא מתחזה כפי שהזהיר סאלח בעבר.
ב נכתב: "בפרק שאפשר היה להסיר אותו מרומן ריגול, אמריקאים ואנשי ממשל אפגנים אומרים כעת שהגבר האפגני היה מתחזה".
ב-6 ביוני 2010, סאלח התפטר ממינהל הביטחון הלאומי בעוד אטמר התפטר ממשרד הפנים.
התפטרות השניים הובילה לחששות נרחבים בקרב מומחים באפגניסטן.
דאגות נשמעו לגבי הכיוון שאליו המדינה נעה.
לדברי השגריר האנק קרמפטון מה-CIA, שהוביל את מבצע חירות מתמשכת באפגניסטן בשנת 2001, סאלח היה בעל "כישורים טכניים טובים ותכונות מנהיגות מתפתחות".
השגריר קרמפטון כותב גם בספרו האחרון כי מצא כי סאלח היה "צעיר, מבריק, ישר ומסור לאפגניסטן החופשית".
התפטרותם של סאלח ואטמר באה על רקע חילוקי דעות כבדים בין חאמיד כרזאי לאמרוללה סאלח כיצד לנהוג נגד הטליבאן.
דאוד סולטנזוי, חבר הפרלמנט האפגני, אמר כי הוא הבחין כי חילוקי דעות בין כרזאי מצד אחד לבין חברי קבינט כמו סאלח ואטמר בצד השני נמשכו זמן מה.
סאלח האשים בפומבי את פקיסטן בתמיכתה בטליבאן ובקבוצות קיצוניות אחרות ואמר ששיחות עם הטליבאן צריכות להתקיים אך לא במחיר פגיעה בדמוקרטיה.
בינתיים, כרזאי שם יותר ויותר את תקוותיו בניסיונותיו להגיע להסכם סודי עם הטליבאן ופקיסטן.
פקיסטן דחקה שוב ושוב בכרזאי להדיח את סאלח מתפקידו.
סאלח הסביר בריאיון לתוכנית Hard Talk של ה-BBC כי כרזאי בתקווה להגיע להסכם עם הטאליבן ועם השירות החשאי הפקיסטני באמצעות מדיניות הרגיעה ניכר את בעלי בריתו הפנימיים כמו גם את בעלות בריתה החיצוניות של אפגניסטן וערער את המורל של כוחות הביטחון האפגניים.
נמסר בשנת 2010 כי המודיעין הבין-שירותי (שירות הביון הפקיסטני) והטליבאן "ראו את סאלח כיריבם החזק ביותר".
בהמשך ייסד את באסג'-א מילי (גיוס לאומי) ואת המגמה הירוקה כתנועה פרו-דמוקרטית ומתנגדת לטליבאן.
סאלח הצהיר שוב ושוב שהמודיעין האפגני האמין ושיתף מידע על אוסאמה בן לאדן המסתתר באזור קרוב לאבוטבאד, פקיסטן, ארבע שנים לפני שחוסל שם (בן לאדן) על ידי כוחות אמריקאים.
סאלח שיתף את המידע עם נשיא פקיסטן פרבז מושארף, שדחה בזעם את הטענה מבלי לנקוט פעולה.
כבר בשנת 2004, סוכנים שעבדו עבור המודיעין האפגני קבעו כי בן לאדן מתגורר באזור גדול מיושב בפקיסטן, במקום באזורים השבטיים למחצה האוטונומיים בגבול אפגניסטן-פקיסטן, אמר אמרוללה סאלח לעיתון הגרדיאן.
סאלח והמודיעין האפגני הובילו למסקנה זו בעקבות "אלפי דיווחי חקירה" וההנחה כי בן לאדן כמיליונר עם נשים רבות "לא יתגורר באוהל".
"הייתי די בטוח שהוא נמצא באזורים המיושבים של פקיסטן, כי בשנת 2005 עדיין היה קל מאוד לחדור לאזורים השבטיים, והיה לנו שם מספר עצום של מודיעים.
הם יכלו למצוא כל ערבי אך לא את בן לאדן."
בשנת 2007 זיהו האפגנים באופן ספציפי שני בתים בטוחים של אל-קאעידה במנשרה, עיירה המרוחקת קילומטרים בלבד מאבוטבאד, מה שהוביל אותם להאמין שבן לאדן מסתתר שם.
אבל סאלח אומר כי נשיא פקיסטן פרבז מושארף דפק בכעס את אגרופו על שולחן כאשר סאלח הציג בפניו את המידע במהלך פגישה בה השתתף גם נשיא אפגניסטן.
לדברי סאלח, "הוא אמר, 'האם אני נשיא רפובליקת בננות?' אחר כך פנה לנשיא כרזאי ואמר, 'מדוע הבאת את הבחור הפנג'שי הזה ללמד אותי מודיעין?'"
דו"ח ניתוח מדצמבר 2011 של קרן ג'יימסטאון הגיע למסקנה כי "למרות ההכחשות מצד הצבא הפקיסטני, עולות עדויות לכך שגורמים בתוך הצבא הפקיסטני מחביאים את אוסאמה בן לאדן בידיעתו של מפקד הצבא לשעבר פרבז מושארף.
ואולי גם מפקד הצבא הגנרל אשפק פרבס קייאני.
רמטכ"ל הצבא הפקיסטני לשעבר זיאודן באט (המכונה גנרל זיאודן חוואג'ה) חשף בכנס בנושא יחסי פקיסטן וארצות הברית באוקטובר 2011 כי על פי ידיעתו, לשעבר מנכ"ל לשכת המודיעין של פקיסטן (2004–2008), איג'אז שאה.
(בדימוס), החזיק את אוסאמה בן לאדן בבית בטוח של לשכת המודיעין באבוטבאד." הגנרל הפקיסטני זיאודן באט אמר כי בן לאדן הוסתר באבוטבאד "בידיעה מלאה" של פרבז מושארף.
באט הכחיש מאוחר יותר את אמירתו זו.
בשנת 2011, סאלח פתח במסע שלום כדי להזהיר שכרזאי איבד את שליטתו במאבק נגד הטליבאן וחתם על פשרה שעלולה לעלות במחיר של דמוקרטיה, יציבות וזכויות אדם, במיוחד זכויות נשים.
הוא מתח ביקורת על מדיניותו של כרזאי, שאותה כינה "טעות קטלנית ומתכון למלחמת אזרחים".
אחרי שנים של מחאות נגד ממשל כאזרח, הנשיא אשרף גאני מינה את סאלח להיות שר הפנים החדש ב־23 בדצמבר 2018, בטלטלה גדולה בעמדות הביטחון של הממשלה.
במקביל מונה אסדאללה חאליד לשר ההגנה.
התקשורת טענה כי מבקריהם הקולניים של סאלח וחאליד נגד הטליבאן יכולים לסייע לרסן את הטליבאן הן בצבא והן בשיחות השלום המתמשכות.
הניו יורק טיימס דיווח כי סאלח נשבע למזער את השפעתם של אנשי המלחמה והאיש החזק על משטרת המדינה בקאבול.
סאלח וגנרלים נקטו צעדים כגון תפיסת רכבים השייכים לפוליטיקאים רבי עוצמה.
בנוסף, נכנס חוק ארצי האוסר על שומרים חמושים נראים על טנדרים העוקבים אחר מישהו, אלא אם כן הם אנשי צבא, פנים או מודיעין.
סגן נשיא אפגניסטן ונשיא לכאורה
ב-19 בינואר 2019 התפטר סאלח ממשרת שר הפנים והצטרף לצוות מטה הבחירות של אשרף גאני.
לאחר בחירתו מחדש של גאני, מונה סאלח לסגן הנשיא הראשון של אפגניסטן.
בקיץ 2021, לאחר נפילת קאבול לשליטת הטליבאן, משרדו של סאלח הפיץ שמועות ב-13 באוגוסט שהוא מסתתר בטג'יקיסטן במהלך מתקפת הטליבאן המתמשכת.
ב־15 באוגוסט דווח כי סאלח הוא בין אלה שנמלטו מהארץ במטוס יחד עם הנשיא אשרף גאני.
מאוחר יותר באותו יום הצהיר סאלח בעמוד הטוויטר שלו כי "לעולם לא יהיה תחת תקרה אחת עם הטליבאן".
ב-17 באוגוסט עלה סאלח עם אחמד מסעוד, בנו של אחמד שאה מסעוד ושר ההגנה לשעבר ביסמילה חאן מוחמדי לעמק פנג'שיר.
נטען כי הוא מקים שם כוח התנגדות לטליבאן.
סאלח טען בטוויטר כי כעת הוא נשיא אפגניסטן בפועל, בהתאם לחוקת אפגניסטן.
אמרגטיטאניס (שם מדעי: Amargatitanis; פירוש השם: "הטיטאן של אמרגה") הוא סוג דינוזאור בן למשפחת הדיקראוזאוריים, אשר חי בפטגוניה, ארגנטינה של הקרטיקון התחתון לפני 129 עד 123 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורות לה אמרגה , מהם קיבל את שמו ב-2007. שם המין הוא לכבוד מוזיאון הטבע הלאומי של ארגנטינה (בראשי תיבות: MACN).
דינוזאור זה התגלה ב-1983 במשלחת של החוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה מכמה שרידים של חוליות זנב ומכמה עצמות ירכיים.
למרות שבתחילה סווג כטיטנוזאור (ששגשגו בתקופתו ברחבי ארגנטינה), מבנה השכמות התאים יותר לזיזי הדיקראוזאוריים, כמו האמרגזאורוס, אשר חי לצידו.
חוסיין אמרה סקצ'י (בטורקית: Hüseyin Emre Sakçı; נולד ב-15 בנובמבר 1997) הוא שחיין טורקי, אלוף אירופה (בלגרד 2024), פעמיים ברציפות סגן אלוף אירופה בבריכת 25 מטר (גלאזגו 2019 וקאזאן 2021) ושיאן העולם בבריכת 25 מטר במשחה ל-50 מטר חזה.
השחיין הראשון בהיסטוריה שירד מתחת ל-25 שניות במשחה זה.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 סיים במקום 18 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.76 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.89 שניות ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 57.76 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:34.38 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.91 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיים במקום 17 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.17 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 26.87 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב חצי הגמר.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה גלאזגו בתחילת דצמבר זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 25.82 שניות, אחרי ולדימיר מורוזוב מרוסיה שקבע שיא אירופה חדש של 25.51 שניות ולפני ארנו קמינחה מהולנד שקבע אף הוא שיא לאומי חדש של 25.84 שניות.
שיאן אירופה (בריכת 25 מטר)
במסגרת ליגת השחייה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) - ISL, שנערכה בבודפשט הונגריה ב-5 בנובמבר 2020 קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא אירופה חדש של 25.29 שניות, 4 מאיות השנייה איטי משיא העולם.
באולימפיאדת טוקיו סיים במקום 19 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.87 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה קאזאן, רוסיה בתחילת נובמבר זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.39 שניות, אחרי איליה שימנוביץ' מבלארוס שהשווה את שיא עולם בתוצאה של 25.25 שניות, ולפני ניקולו מרטיננגי מאיטליה (25.54 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.25 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר הוא סיים במקום 16 לאחר שפסל בשלב חצי הגמר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 25.87 שניות ועלה מהמקום השני לשלב חצי הגמר.
גם במשחה ל-100 מטר חזה הוא פסל, כבר בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום תשיעי, במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:30.24 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 58.03 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x50 מעורב בתוצאה של 1:41.38 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.23 שניות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות.
באליפות טורקיה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגזיאנטפ ב-27 בדצמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא עולם חדש של 24.95 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 12 השנים של קמרון ואן דר בורג מדרום אפריקה 25.25 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-25 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה יוני 2024 זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.92 שניות, לפני נואל דה גאוס מגרמניה (26.93 שניות) וכריסטיאן פיצ'וגין מישראל (27.02 שניות).
אמרה דמיר (בטורקית: Emre Demir; נולד ב־15 בינואר 2004) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פנרבחצ'ה.
דמיר החל לשחק כדורגל עם במועדון הכדורגל של עיר הולדותו מרסין אידמניורדו בגיל 6, ושנתיים מאוחר יותר עבר לקייסריספור.
בגיל 15, ב-18 בינואר 2019 חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו.
שבוע לאחר יום הולדתו ה-15, הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בקבוצה הבגורת של קייסריספור בתיקו 0-0 בגביע הטורקי עם אקהיסארספור.
בנובמבר 2019 הוא הפך לכובש השערים הצעיר ביותר בתולדות הליגה הטורקית כאשר כבש נגד גנצ'לרבירלי בהפסד 1–2, בגיל 15 שנים ו-299 ימים.
ב-23 בספטמבר 2021 הודיעה ברצלונה הודיעה על החתמתו של דמיר תמורת תשלום של 2 מיליון יורו, וב-14 ביולי 2022 חתם עם בברצלונה אתלטיק על חוזה לחמש שנים.
ב-31 בינואר 2023 חזר דמיר לטורקיה וחתם לארבע וחצי שנים בפנרבחצ'ה.
אמראוואטי (בטלוגו: అమరావతి) היא בירת המדינה ההודית אנדרה פרדש.
העיר שוכנת על נהר קרישנה.
העיר אמראוואטי הוקמה בסביבות המאה ה-2 לפנה"ס, ושימשה כבירת שושלת סאטווהאנה.
לאחר פיצול אנדרה פרדש וטלנגאנה ב־2014, נקבע כי היידראבאד, שהייתה בירת המדינה קודם הפיצול ונמצאה בטלנגאנה, תהיה בירת שתי המדינות לתקופה שלא תעלה על עשור.
בעקבות כך החליטה ממשלת אנדרה פרדש בראשות נ.
צ'אנדרבאבו נאידו להקים בירה חדשה במרחק כ־25 ק"מ מהעיר הקיימת.
במרץ 2017 נחנך משכנם של האספה המחוקקת והמועצה המחוקקת של אנדרה פרדש באמראוואטי.
"אמרו לו" הוא שיר בביצועו של הזמר הישראלי אריק איינשטיין, מתוך אלבום "אוסף" שיצא בשנת 1993. השיר עוסק בדמות של אדם ש"הולך נגד הזרם" למרות הקשיים.
השיר "אמרו לו" מבוסס על "Azzurro", להיט איטלקי פופולרי משנת 1968 של פאולו קונטה, ויטו פלביאצ'יני ומיקלה ויראנו , שהוקלט במקור בידי אדריאנו צ'לנטנו ב־1968. הוא תורגם לעברית על ידי עלי מוהר.
המונח האיטלקי "אַזּוּרוֹ" מתרגם לעברית כגוון תכלת או כחול שמיים, ובשפה האנגלית הוא מקביל למונחים כגון Azure או Sky Blue (כחול רקיע).
מדובר בגוון כחול בהיר, צלול וחיוני, המדמה את מראה הרקיע ביום בהיר.
מעבר להגדרתו הצבעונית הטהורה, הכוללת גוונים משניים כמו תכלת פודרה או כחול "אל-שכח-אותי", המילה נושאת משמעות תרבותית ולאומית עמוקה באיטליה.
בהקשר הספורטיבי, הצבע מזוהה עם הנבחרות הלאומיות של איטליה בענפים השונים, ובראשן נבחרת הכדורגל.
בשל מדיהן הכחולים, זכו הנבחרות לכינוי המפורסם "Gli Azzurri" (הכחולים), שהפך לסמל של גאווה לאומית.
השימוש במונח זה משלב אפוא בין תיאור ויזואלי של ספקטרום הצבעים לבין זהות ספורטיבית.
השיר האיטלקי מתאר בדידות קיצית בעיר, כאשר הדובר כמהּ לאהובה שעזבה לחוף הים, והצהריים הארוכים והכחולים מדגישים את ריקנותו הרגשית.
"אַזּוּרוֹ" הפך במהרה לאחד מלהיטי הפופ האיטלקיים הגדולים ביותר בכל הזמנים, ולשיר בלתי פורמלי של נבחרת איטליה בכדורגל, המכונה "Azzurri" (התכולים) על שם החולצות הכחולות שלהם.
עלי מוהר, פזמונאי ועיתונאי ישראלי שהיה ידוע בתרגומיו וביכולתו לעבד שירים זרים לעברית, לקח את הלחן האיטלקי ויצר משהו שונה לחלוטין.
מוהר לא תרגם את השיר, אלא כתב טקסט חדש לחלוטין, תוך שימור הצלצול והאנרגיה של המקור.
הוא שינה את הכחול האיטלקי לאדום ישראלי, והפך את השיר לסיפור על נער שגדל להיות איש שאינו לומד מטעויותיו ונשאר נאמן לבחירותיו הלא-פרקטיות.
השיר "אמרו לו" הוקלט במקור ב-1993 והופיע כשיר מס' 7 באלבום האוסף "אוסף" בהוצאת "הד ארצי".
העיבוד המוזיקלי בוצע על ידי יוני רכטר, שותפו המוזיקלי הוותיק של איינשטיין.
רכטר, שעבד עם איינשטיין על אלבומים רבים החל משנות ה-70, הביא לשיר סאונד עדכני ורענן שהתאים לשנות ה-90, תוך שמירה על הצביון האיטלקי המקורי.
השיר נכלל גם בקלטת הילדים "כמו גדולים 2" שיצאה באותה שנה, שבה הופיעו איינשטיין לצד מוני מושונוב, צבי שיסל ויהודית רביץ.
הקלטת כללה קליפ לשיר בסגנון דיסקו של MTV, שהדגים את הרבגוניות של היצירה, שיר שיכול לפנות לילדים ולמבוגרים כאחד.
השיר, שיצא מתוך קלטת הילדים "כמו גדולים 2", הוא יצירה המשלבת בין מלנכוליה להומור עצמי, תוך הצגת דמות של "אנטי-גיבור" המסרב להיכנע לתכתיבי החברה ונשאר נאמן לבחירותיו.
הטקסט מגולל את סיפורו של אדם שמתנהל לאורך חייו בניגוד לציפיות הסביבה.
הוא נשאר ילדותי, חולמני ואדיש לאזהרות המבוגרים, שדחקו בו להיות "מעשי" ו"חזק".
הבחירה של עלי מוהר להתמקד בדמות שאינה לומדת לקח ואינה מביעה חרטה על חוסר התאמתה לנורמות, מעניקה לשיר נופך של חופש פנימי המנוגד למסגרות הנוקשות של החיים הבוגרים.
בגרסה העברית הדמות המרכזית בשיר עוברת תהליך התבגרות כרונולוגי, מילד לנער ועד לאיש, כאשר לאורך כל תחנות חייו היא שומרת על עמדה של התעלמות מופגנת מעצות סביבתה.
החברה המקיפה את הגיבור דוחקת בו לאמץ ערכים של כוחניות, מעשיות ובגרות נורמטיבית, תוך דרישה להתמקד במסלול חיים סדור ולהמקד בלימודים על חשבון הנאות החיים כמו ריקודים וקשרים רומנטיים.
למול דרישות אלו, הגיבור נותר באדישותו ומסרב להישמע לאזהרות החוזרות ונשנות, ובכך מעלה השיר ביקורת עדינה על החברה הישראלית ועל הלחץ הקולקטיבי לציות והתאמה לנורמות המקובלות.
היצירה תוהה באופן מרומז האם הכניעה לתכתיבים חברתיים אלו היא אכן המסלול הראוי, או שמא ישנו ערך נעלה יותר בשימור המרחב האישי והאותנטי.
מסר זה עולה בקנה אחד עם האופן שבו נתפסת דמותו הציבורית של אריק איינשטיין, אמן אשר פעל לאורך הקריירה שלו תוך שמירה על קו אמנותי מוגדר, גם במקרים שבהם הוא לא עלה בקנה אחד עם ציפיות הממסד או הקהל.
איינשטיין מזוהה בשיח הציבורי עם סגנון ישיר ועם זיקה לזהות המקומית, וניתן לראות בטקסט של עלי מוהר שיקוף של תפיסת עולמו כפי שהתבטאה בבחירותיו המקצועיות.
השילוב בין המילים לבין הביצוע של איינשטיין יוצר הקשר עקבי, שכן שניהם ביטאו בפעילותם עמדה המעדיפה התמקדות בתוכן ובזהות אישית על פני חתירה להכרה רשמית או להישגים חיצוניים.
אחד המרכיבים המזוהים ביותר עם השיר, ובמיוחד עם דמותו של איינשטיין, הוא הבית העוסק באהדתו לקבוצת הפועל תל אביב.
השירהפך להמנון כדורגל של אוהדי הפועל תל אביב.
השימוש במטאפורה של "הצבע הלא נכון" והבחירה ב"חולצה האדומה" למרות האזהרות שהיא "לא מציאה", "שהוא נכנס פה לצרה" ו"שאין ממנה יציאה".
בכך מבטא השיר נאמנות רגשית לקבוצה, הגוברת על היגיון קר.
הכדורגל בשיר אינו רק ספורט, אלא סמל לוויתור על "שקט וביטחון" לטובת תשוקה והתלהבות, מה שמתכתב עם האישיות הציבורית של אריק איינשטיין כאדם שנותר נאמן לערכיו, לאהבותיו ולפשטות שאפיינה אותו, גם במחיר של הישארות "בעסק ביש" בעיני העולם.
השיר, יחד עם שירים נוספים כמו שורות משירים אחרים כמו "ואיזה מסכנים האוהדים" ב"סע לאט", תרם ליצירת הדימוי של אוהדי הפועל כמי שאוהבים להתבוסס ב"מסכנות" או בתחושת האנדרדוג.
איינשטיין הודה שגם לו הייתה יד בהעצמת התחושה הזו דרך שיריו, אך הוא מדגיש כי הדבר נובע מיכולת ההומור העצמי של האוהדים.
גם עלי מוהר, שכתב את מילות השיר, היה מאוהדי הקבוצה.
השימוש בביטוי "הצבע הלא נכון" ממחיש את העדפת הנאמנות והתשוקה האישית על פני שיקולים רציונליים של יציבות או הצלחה מובטחת.
הזיקה של השיר למועדון הפועל תל אביב נשענת על הביוגרפיה של יוצריו, הן אריק איינשטיין והן עלי מוהר היו מזוהים באופן מובהק עם הקבוצה.
"אמרו לו" מהווה נדבך מרכזי ברפרטואר המזוהה עם תרבות האוהדים של המועדון, לצד יצירות נוספות של איינשטיין העוסקות בנושא, כגון השיר "סע לאט" והמנון האליפות "אדומה שלי" משנת 2000.
במהלך מופע ההוקרה לאריק איינשטיין, שנערך בפארק הירקון באוקטובר 2014 בוצע השיר על ידי כוכבי תוכנית הסאטירה "בובה של לילה", ובהם אלי יצפאן, שלישיית "מה קשור" ואלי בן דוד.
חברי "זהו זה!", ובניהם מי שהיה חברו של איינשטיין מוני מושונוב, ביצעו גרסת כיסוי לשיר לקראת מונדיאל 2022 ששודר בכאן 11.
השיר משתלב במופע "אני ואתה" של "תזמורת המהפכה", המוקדש ליצירתו של אריק איינשטיין, בקטע מיוחד המוקדש לאהבתו הגדולה של איינשטיין לעולם הספורט.
קטע זה משלב בין המערכונים המוכרים שלו לבין שירים המזוהים עם הנושא, ובהם השיר "אמרו לו" לצד השיר "ואלה שמות", ויוצרים מעין קולאז' המשלב וידאו וצליל.
פודקאסט אוהדי קבוצת הפועל תל אביב בכדורסל
השיר "אמרו לו" שמר על רלוונטיות תרבותית, בעיקר כביטוי לאומץ הנדרש מאדם כדי לבחור בדרך שונה מזו המצופה בסביבה.
היצירה משלבת בין הממד האישי לקולקטיבי.
היא משרטטת סיפור על אדם שאינו מוכן להתאים את עצמו לתכתיבי הסביבה, ובכך הופכת לסמל של נאמנות רגשית הגוברת על שיקולים פרגמטיים או תועלתניים.
השיר גם משקף את היכולת של מוהר לתרגם ולעבד יצירות מוזיקליות מזרות לעברית בצורה שהופכת אותן למובנות ורלוונטיות תרבותית לקהל הישראלי.
בכך, מוהר לא רק תרגם טקסט, אלא יצר מיתוס חדש על דמותו של אדם הבוחר באותנטיות על פני פופולריות זמנית או הצלחה מסחרית, ערכים שהפכו מזוהים לחלוטין עם דמותו הציבורית של אריק איינשטיין עצמו.
עבור איינשטיין, "אמרו לו" הפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם דמותו הציבורית, כאדם שבחר באהבה ובאותנטיות על פני הצלחה מסחרית.
בקרב קהל האוהדים של הפועל תל אביב, השיר הפך לביטוי של זהות קבוצתית המדגישה נאמנות ודבקות בערכי המועדון, ללא תלות בתוצאות ובהפסדים.
הקשר בין האמן לקבוצה התהדק עם פטירתו, כאשר המועדון והאוהדים ראו בו את פניה היפות והמייצגות ביותר של הקבוצה.
כפי שציין דובר המועדון במהלך טקס הפרידה שנערך בכיכר רבין, איינשטיין נתפס כמי שמגלם באישיותו את האתוס של הפועל תל אביב.
אמריגו וספוצ'י (באיטלקית: Amerigo Vespucci; 9 במרץ 1454 – 22 בפברואר 1512) היה מגלה ארצות, קרטוגרף וסוחר איטלקי.
בין השנים 1497–1503 היה משתתף מרכזי בשני מסעות ימיים לכל הפחות, שמטרתם הייתה לחקור את חופה המזרחי של יבשת דרום אמריקה.
באחד ממסעותיו גילה וספוצ'י כי יבשת דרום אמריקה נפרשת בכיוון דרום לאורך גדול בהרבה משהיה ידוע לאירופאים עד אז.
תגלית זו שכנעה אותו כי מדובר ביבשת חדשה ולא מזוהה, טענה חדשנית ונועזת במיוחד נוכח העובדה כי עד אותה עת כל מגלי הארצות שיצאו מאירופה וחצו את האוקיינוס האטלנטי החזיקו בדעה כי הגיעו לאיי הודו שביבשת אסיה.
שמה של היבשת החדשה, אמריקה, נגזר משמו, נמל התעופה פירנצה קרוי על-שמו, וכך גם גשר בפירנצה על נהר הארנו.
אוניה של חיל הים האיטלקי נושאת את שמו.
אמריגו וספוצ'י נולד ב-9 במרץ 1454 בעיר פירנצה, עם תחילתה של תקופת הרנסאנס האיטלקי.
משפחת וספוצ'י נחשבה למשפחה מכובדת ורבת השפעה בפירנצה: אביו של אמריגו, אנסטסיו וספוצ'י, היה המזכיר של הסנאט המקומי; דודו, ג'וליאנו, היה שגרירה של פירנצה בגנואה; ובן דודו, פיירו, פיקד בכישרון רב על צי אוניות שנשלח להגן על ברבריה משודדי הים המצויים שם וזכה עקב כך להתמנות כשגריר למלך נאפולי.
המשפחה קיימה גם קשרים קרובים עם אמני רנסאנס נכבדים וידועי-שם: הציירים ג'ורג'ו וזארי, סנדרו בוטיצ'לי, פיירו די קוזימו ודומניקו גירלנדיו, המשורר לודוביקו אריוסטו ואיש האשכולות לאונרדו דה וינצ'י הם חלק מרשימת האנשים שגילו קשרי ידידות עם המשפחה.
בנוסף לכך, היו למשפחת וספוצ'י קשרים קרובים עם משפחת מדיצ'י המפורסמת ששלטה באותם ימים בעיר.
בסביבה זו גדל אמריגו ורכש את סקרנותו, שאיפותיו האינטלקטואליות וכישרון המסחר שלו.
את חינוכו והשכלתו קנה בבית הספר של דודו, ג'ורג'יו אנטוניו וספוצ'י, נזיר דומיניקני ואיש אשכולות מכובד בפירנצה.
שם קנה את יסודות המתמטיקה, השפה, הקוסמוגרפיה, האסטרונומיה, ואף מדינאות ותחבולות הדיפלומטיה.
עם השנים פיתח אמריגו חיבה לקריאה, איסוף ספרים ומפות, וגילה עניין מיוחד בתחומי הקוסמוגרפיה והאסטרונומיה.
עיסוקים אלו הקנו לווספוצ'י את האפשרות לפגוש מקרוב באוניותיהם של חוקרי הארצות הגדולים, להתעניין וללמוד על התחום.
עסקיו של וספוצ'י אף סיפקו את ציוד האוניות למסעו השני של כריסטופר קולומבוס, מה שהעניק לו את ההזדמנות להיפגש ולשוחח עם קולומבוס במהלך השנים הסמוכות ליציאתו למסעו הראשון.
העובדות ההיסטוריות על מסעותיו של וספוצ'י, כולל מספר המסעות שיצאו לפועל ובהם השתתף, אינן חד-משמעיות ונתונות למחלוקות רבות.
הגורם המרכזי למבוכה ולספקות בסוגיה זו הוא סדרת מכתבים המיוחסים לווספוצ'י שנתגלו במהלך השנים, ובהם מתוארים בסך הכול כארבעה מסעות שונים בהם השתתף, אך לחלקם אין כל עדות היסטורית חיצונית אחרת.
שני המכתבים הראשונים המיוחסים לווספוצ'י התפרסמו עוד בימי חייו.
הראשון והמפורסם שבהם הוא 'מונדוס נובוס' , אותו שלח וספוצ'י מליסבון בשנת 1502 לידידו ופטרונו לורנצו דה מדיצ'י.
המכתב המקורי אבד, אך תרגום שלו מאיטלקית ללטינית שפורסם בין השנים 1502–1503 נמצא בידינו.
מכתב זה מתאר מסע לדרום אמריקה שהתרחש בין השנים 1501–1502, וכולל את זיהויה של היבשת אליה הגיע כארץ חדשה שאינה יבשת אסיה.
המכתב השני המכונה בקצרה 'המכתב אל סודריני' ('Lettera al Soderini'), ובשמו המלא: 'המכתב של אמריגו וספוצ'י בנוגע לאיים שהתגלו לאחרונה בארבעת מסעותיו' (Lettera di Amerigo Vespucci delle isole nuovamente trovate in quattro suoi viaggi), נשלח כביכול מווספוצ'י לפיירו סודריני (Piero Soderini).
המכתב נדפס בין השנים 1504–1505 בפירנצה, ובו תיאור של ארבעה מסעות שערך וספוצ'י בין השנים 1497–1504.
שני המכתבים הללו של וספוצ'י היו להצלחה ספרותית יוצאת דופן.
תוך שנים בודדות מרגע הפצתם הם תורגמו לשפות רבות ופורסמו במדינות המובילות של אירופה, כאשר עד שנת 1550 נרשמו כבר 40 מהדורות שונות של 'מונדוס נובוס'.
בהפצתם, חוללו מכתבים אלו שינוי עמוק במדעי הגאוגרפיה של התקופה.
גודל המשלחת היה לפיכך מצומצם מאוד וכלל ארבע אניות בלבד.
כשלעצמו, דיווח וספוצ'י כי מטרת המסע הייתה "לגלות ארצות חדשות למערב".
המשלחת של וספוצ'י עברה דרך האיים הקנריים, עקפה בהמשך ההפלגה את שרשרת איי הבתולה דרומית לאיים הקריביים, ונכנסה אל הים הקריבי עד הגעתה אל מרכז אמריקה (כנראה באזור הונדורס, קוסטה ריקה או ניקרגואה).
בכך היה וספוצ'י, כביכול, לספרדי הראשון שמגיע ליבשת החדשה, כשנה לפני קולומבוס במסעו השלישי.
על אף הדיווח שבמכתב אל סודריני, קיומו ואמיתותו של המסע נתונים בספק גדול מאוד, שכן המכתב מהווה עדות יחידה ביחס אליו.
כמו כן, במהלך המאה ה-18, כשלוש מאות שנה לאחר מותו של וספוצ'י, התגלו מחדש על ידי היסטוריון ספרדי כמה מסמכים עתיקים מהתקופה שטרם נחשפו.
רשומות מקוטעות אלו מראות כי, ככל הנראה, בשנת 1497 ובחלקה המוקדם של שנת 1498 היה וספוצ'י עסוק בסביליה וסנלוקר דה ברמדה במלאכת ציוד הצי של קולומבוס שבו הפליג למסעו השלישי, מה שסותר את הדיווח על היותו בשנים הללו במסעו הראשון.
לפיכך מרבית ההיסטוריונים סבורים כי למסעו הראשון, שקיומו אינו מוטל בספק, יצא וספוצ'י רק ב-18 במאי 1499, ושב ממנו לסביליה ב-1500. למסע זה הצטרף וספוצ'י בתור מפקד של שתי אוניות למשלחת שבראשה עמד אלונסו דה אוחדה ואליה התלווה גם חואן דה לה קוסה הנווט, אשר ליווה את קולומבוס במסעו השני.
המשלחת הפליגה דרומית לאזור הקרוב למקום שבו הגיע קולומבוס במסעו השלישי בשנת 1498, בחלקה הצפוני של דרום אמריקה: אזור טרינידד וטובגו, ונצואלה ומפרץ פאריה.
בשלב הזה עדיין חשב וספוצ'י כי מדובר בחלקה המזרחי של יבשת אסיה.
ב-13 במאי 1501 יצא וספוצ'י מליסבון למסע של שישה עשר חודשים, הפעם תחת דגלה של ממלכת פורטוגל בשירותו של המלך מנואל הראשון.
המסע התנהל לאורך חופה של דרום-אמריקה כשמונה מאות ליגות (כ-3,800 קילומטר) עד פטגוניה (בקרבת סן חוליאן של היום), כארבע מאות מיל צפונית לקצה הדרומי של היבשת.
מסע זה הוא המפורסם והמוצלח במסעותיו, ובו הבין וספוצ'י לראשונה כי היבשת אליה הגיע היא "ארץ חדשה" ונפרדת מאסיה, וכן כי מדובר בשטח גדול ממדים הדורש מאמץ רב לעקפו בדרך להודו.
וכך כתב עם שובו לליסבון במכתבו לדה מדיצ'י: "האל הואיל להראות לנו יבשת, ארצות חדשות, ועולם בלתי מוכר.
בראותנו את אלה נמלא לבנו שמחה [...] ידענו שארץ זו יבשת היא ולא אי, הן כי קו החוף שלה ארוך ובלתי מתפתל למרחקים, והן בשל היותה מיושבת באינספור תושבים".
וספוצ'י המשיך ותיעד במכתב בסגנון עשיר גם את מפגשו עם הילידים ותרבותם: תווי פניהם וגופם, מנהגיהם, טקסיהם, דתם, מזונם, סגנונם האדריכלי של בתיהם וכלי מלחמתם.
בספטמבר 1502 שב וספוצ'י לליסבון.
כחודש לאחר שובו של וספוצ'י לליסבון ממסעו המוצלח, חזר לסביליה שבספרד.
קיומם של מסעות נוספים שלו מוטלים אף הם בספק בקרב ההיסטוריונים של התקופה.
במכתב המפוקפק לסודריני מעיד וספוצ'י על קיומו של מסע נוסף, רביעי במספר, שיצא באביב של שנת 1503, שט לאורך חופה המזרחי של ברזיל ודרום היבשת, ושב חזרה לליסבון ב-18 ביוני 1504.
בשנת 1505 הפך וספוצ'י באופן רשמי לאזרח ספרד, ובשנת 1508 זכה לכבוד מהמלכה חואנה מקסטיליה, יורשתה של איזבלה, כאשר מונה ל"קברניט הבכיר של ספרד".
תפקידו היה לפקח ולנהל את ההפלגות העתידיות של הממלכה לעבר היבשת שהתגלתה מקרוב, ולמקומות העתידים להתגלות.
כמו כן, נדרש להשתמש בכישורי הניווט המעולים שלו בפיתוח וקביעת טכניקות ניווט חדשות, ובהכשרת קברניטים חדשים.
וספוצ'י החזיק במשרה זו עד פטירתו ב-22 בפברואר 1512, על סף גיל 58, ממחלת המלריה ונקבר בעיר הולדתו, פירנצה.
דמותו של וספוצ'י שנויה הייתה במחלוקת לאורך השנים ועד ימינו.
זמן לא רב אחרי מותו, בשנת 1533, החלו לצוף לראשונה האשמות והכפשות כלפיו כנבל, גנב ושקרן.
הטענה המרכזית הייתה כי וספוצ'י בדה חלק מהמסעות בהם השתתף ואת קורותיהם, במטרה לזקוף לזכותו את ההישג של האירופאי הראשון שהגיע לאמריקה ולזכות בתהילה.
לפיכך, על אף שזכה כי היבשת החדשה תיקרא על שמו ושמכתביו יילמדו בספרי הלימוד ההיסטוריים, דמותו נדחקה לשולי ההיסטוריה.
אך החל מסוף המאה ה-18 קמו היסטוריונים שונים בעלי שם להגנת וספוצ'י וטיהור שמו.
חלקם תמכו זאת בטענות לאמיתות האירועים שבמכתב לסודריני, וחלקם, על אף שהכחישו את העדויות שבמכתב, טענו כי מדובר באדם אחר ששם דברים אלו בפיו של וספוצ'י.
תפוצת מכתביו של וספוצ'י על התגליות המתוארות שם, הם שהובילו את הפרופסור הגרמני לגאוגרפיה, מרטין ולדזמילר, לקרוא את שם היבשת החדשה על שמו של מגלה הארצות האיטלקי.
ולדזמילר הוציא לאור בשנת 1507 את ספרו 'Cosmographia Introducio', שבו הופיעה היבשת החדשה, אותה תיאר כחלק הרביעי של העולם, תחת השם 'אמריקה'.
המפה של ולדזמילר זכתה לפופולריות גבוהה, ועל אף שבהמשך חזר בו ולדזמילר מהחלטתו ובשלוש המפות הבאות שפרסם מחק את השם 'אמריקה', היה זה כבר מאוחר מידי והשם 'אמריקה' התקבל בעולם כולו.
אָמֶרִיציוּם (גם: אָמֶרִיקְיוּם; Americium) הוא יסוד כימי מתכתי רדיואקטיבי מלאכותי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Am ומספרו האטומי 95. היסוד הטרנס-אורני השלישי.
צבעו של האמריציום לבן עד כסוף, אשר דוהה במגע עם האוויר.
בהשוואה לקודמיו בטבלה המחזורית, הוא רך יותר ורדיואקטיבי יותר.
מצב החמצון הנפוץ ביותר שלו הוא (3+).
כיום ידועים 18 איזוטופי אמריציום; היציבים ביותר הם 243Am בעל זמן מחצית חיים של 7,370 שנים ו-241Am עם זמן מחצית חיים של 432.2 שנים.
כל שאר האיזוטופים הרדיואקטיביים בעלי זמן מחצית חיים של פחות מ-51 שעות, ולרובם קטן מ-100 דקות.
בשל היותו רדיואקטיבי מאוד ולכן מסוכן, וכן בשל היותו קשה לייצור, האמריציום איננו נפוץ בשימוש.
עם זאת, יש לו שימוש בכמויות מזעריות בגלאי עשן; כמו כן, יש לו שימוש כמקור לקרינת גמא ונייטרונים.
האמריציום יוצר לראשונה בשלהי שנת 1944 באוניברסיטת שיקגו על ידי צוות בראשות גלן סיבורג.
הצוות הצליח לייצר את האיזוטופ 241Am על ידי הפגזת פלוטוניום בנייטרונים, באופן הבא:
את שמו קיבל האמריציום על שם היבשת אמריקה, באנלוגיה ל"שכנו" מלמעלה בטבלה המחזורית, אירופיום.
אמריטסר היא עיר בפנג'אב שבהודו.
אוכלוסייתה היא כ-1.5 מיליון נפש והיא שוכנת בצפון מערב הודו, סמוך מאוד לגבול הפקיסטני.
שמה נגזר מסנסקריט: "אמריט סאראס" פירושו "בריכת הנקטר", הנוזל אותו שותים האלים באמונה ההינדואית כדי להישאר בני אלמוות.
באמריטסר נמצא ההארימנדיר סאהיב, עשוי שיש, שנעטר בשנת 1802 בכיפת נחושת מוזהבת, מכאן שמו "המקדש המוזהב", המרכז התרבותי והרוחני של דת הסיקים.
אמריצר נוסדה ב-1574 על ידי ראמדאס, הגורו הרביעי של הסיקים.
בימי המהרג'ה הסיקי רנג'יט סינג עקפה אמריטסר את לאהור כעיר החשובה ובירתה של פנג'אב.
אמריטסר התפתחה מכפר קטן למרכז עסקי ומנהלי חשוב כיום, על אם הדרך מצ'אנדיגאר וג'אלאנדר ללאהור בפקיסטן, שעד החלוקה הייתה בירתה ההיסטורית של פנג'אב ושוכנת רק 50 ק"מ מערבה ממנה.
ב-3 באפריל 1919, נורו למוות 379 מפגינים ונפצעו כ-1,200 נוספים בידי הצבא הבריטי לאחר שנלכדו בכיכר ללא אפשרות יציאה.
במהלך מבצע "כוכב כחול" ביוני, 1984, נהרגו למעלה מ-400 איש בהסתערות צבא הודו על מיליטנטים סיקים בראשותו של ג'ארנייל סינג בהינדרנוואלה שהתבצרו במקדש.
הפגיעה הקשה ברגשותיהם הדתיים של הסיקים הייתה מהגורמים שהביאו לרציחתה של אינדירה גאנדי בידי שומרי ראשה (שהיו סיקים).
נמל תעופה בינלאומי נמצא 11 ק"מ ממרכז העיר.
העסקים העיקריים בעיר הם תיירות, שטיחים וטקסטיל, מוצרי אמנות, סחר במוצרים חקלאיים, שירותים והנדסה קלה.
אמריטסר שוכנת כ-28 ק"מ מגבול ואגה המפריד בין הודו לפקיסטן.
מדי יום, נערך טקס סגירת הגבול בנוכחות אלפי צופים.
טקס זה הוא אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות למבקרים באמריטסר.
אמרי רון (9 בספטמבר 1936 – 9 בנובמבר 2013) היה חבר הכנסת בסיעת המערך.
רון נולד בקיבוץ משמר העמק ללוי רוזנצווייג, מנהל חשבונות ראשי, ולרחילקה אשת חינוך, מוותיקי משמר העמק.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, עבר מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך גם קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים.
רון לחם במבצע קדש כמפקד מחלקה בצניחה במיתלה.
בשירות המילואים המשיך להתקדם בתפקידיו ולחם כמפקד פלוגה במלחמת ששת הימים.
במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד הסיור והנ"ט 582 שבחטיבת הצנחנים 317. במבצע שלום הגליל לחם כקצין מטה בחטיבת צנחנים.
במהלך שנים אלו למד במדרשת רופין והחל בפעילות ציבורית.
יחד עם יעקב חזן הטיף רון לחיזוק הקשר בין מפ"ם למפלגת העבודה בניגוד לעמדות הנציגים העירוניים במפלגה שקראו לניתוק הקשר.
בשנת 1977 נבחר למרכז מפ"ם והיה מועמד מטעמה ברשימת המערך לכנסת התשיעית.
בעקבות פרישת חיים צדוק מהכנסת, בשנת 1978, הושבע רון כחבר הכנסת וכיהן בה גם במהלך כהונת הכנסת העשירית, עד 1984. בשנים אלו היה חבר ועדת הכספים והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
רון היה נשוי לאורה, בתו של מרדכי בנטוב ונולדו להם ארבע בנות.
כל חייו חי במשמר העמק.
בשנותיו האחרונות היה מזוהה בעיקר עם הזרם השיתופי בתנועה הקיבוצית.
הוא שימש כרכז הזרם השיתופי בשנים 2006-2002, ונחשב ממנהיגיו הבולטים.
בשנת 2010 הושתל לרון לב מלאכותי והוא החזיק, עד מותו, בשיא עולמי של אורך חיים עם לב מלאכותי.
בשנת 2017 יצא לאור הספר "שיתופיסט: המאבק לחברה סולידרית", שכתבה בשמו ומפיו בתו לילך רון.
אמריך (אימרה) קלמן במקור קופשטיין (בהונגרית: Kálmán Imre; 24 באוקטובר 1882 – 30 באוקטובר 1953) היה מלחין אופרטות יהודי-הונגרי ודמות בולטת בהתפתחות האופרטה הווינאית במהלך המאה ה-20. בין היצירות הפופולריות ביותר שלו הן נסיכת הצ'רדש (1915) והרוזנת מאריצה.
השפעות על סגנון הכתיבה שלו כוללות מוזיקה עממית הונגרית כגון: צ'רדש וסגנון וינאי של מלחינים כגון יוהאן שטראוס (הבן) ופרנץ להאר וכן בעבודותיו המאוחרות, סגנון של ג'אז אמריקאי.
כתוצאה מהאנשלוס, קלמן ומשפחתו ברחו לפריז ואז לארצות הברית.
בסופו של דבר, הוא חזר לאירופה בשנת 1949 ונפטר בפריז בשנת 1953.
אמריך קלמן נולד בשם אימרה קופשטיין (Koppstein) בעיר שיופוק שלחוף אגם בלטון.
בשנת 1892 עבר עם משפחתו לבודפשט.
הוא למד בגימנסיה האוונגלית בעיר תחת שם המשפחה "קלמן".
בשנת 1900 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט ובמקביל נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם התיידד עם בלה בארטוק וזולטאן קודאי.
בצעירותו למד נגינה בפסנתר והתעתד להיות פסנתרן, אבל מחלת פרקים מנעה ממנו זאת והוא החל לעסוק בהלחנה.
לאחר שסיים לימודיו התקבל לעבודה כמבקר מוזיקלי בעיתון יומי.
בשנת 1908 עבר לווינה ושם קנה לו שם עולמי עם האופרטות המפורסמות שלו "הרוזנת מריזה", "נסיכת הצ'רדש" (לליברית של לאו שטיין), "נסיכת הקרקס" ו"הביידרה".
ביחד עם פרנץ להאר הגיעה האופרטה הווינאית לשיאים.
שניהם שילבו ביצירותיהם מחולות של ואלס וינאי וצ'רדש הונגרי.
למרות מוצאו היהודי, הוא היה אחד המלחינים האהובים על אדולף היטלר ואפילו הוצע לו לקבל את התואר ארי לשם כבוד, אולם קלמן דחה זאת.
עם השתלטות הנאצים על אוסטריה נמלט קלמן לפריז ומשם היגר לארצות הברית.
הוא נפטר בפריז, ונקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
הותיר אחריו את רעייתו, שתי בנות ובן.
חייו הביוגרפים הופיעו בסרט מלך הצ'רדש .
אמריקאי בפריז היא יצירה תזמורתית, תוכניתית שהלחין המלחין האמריקני ג'ורג' גרשווין ב-1928. בהשראת נופיה המרהיבים והאנרגיה של בירת צרפת בשנות ה-20 של המאה ה-20.
במרץ 1928 הפליג ג'ורג' גרשווין לפריז.
גרשווין תמיד ראה את עצמו באירופה, ובפריז בפרט, ככפרי שהגיע אל העיר הגדולה.
הוא התרשם מתנועת כלי הרכב הרבה ומצפירות המוניות בשאנז אליזה.
אלו, יחד עם חוויות של בדידות וגעגועים מצאו את ביטויים ביצירה "אמריקאי בפריז".
עוד במהלך שהותו בפריז כתב גרשווין למנצח וולטר דאמרוש והציע לו ולחברה הפילהרמונית של ניו יורק רפסודיית-בלט לתזמורת על הנושא "אמריקאי בפריז".
הרעיון ליצירה החל לקרום עור וגידים שנתיים לפני כן, במהלך ביקורו הקודם בפריז.
אז הותיר למארחיו מכתב ובו קטע חדש, קצר, אותו הכתיר כ"מוזיקה לבלט אמריקאי בפריז".
הייתה זו הפתיחה ליצירה שתעסיק את גרשווין במשך השנתיים הבאות.
לפני חזרתו לאמריקה רכש גרשווין צופרים של מוניות, על מנת לשלב את הצליל האותנטי שלהן ביצירה.
מאז חזרתו מפריז באוגוסט ועד נובמבר, עבד על הלחנת היצירה בבית החווה של בת זוגו, קיי סוויפט בקונטיקט ובביתו בניו יורק, שם התבונן אל נהר הדסון שנתן לו, לדבריו, את ההשראה למוטיב הבלוז של הגעגועים ביצירה.
היצירה מתארת מבקר אמריקאי סקרן הצועד על מדרכת שאנז אליזה ובולע בעיניו את מראות העיר, רעשיה ואווירתה.
הוא נכנס לבית קפה ובהשפעת היין שוקע בדכדוך של געגועים, המבוטא בלחן בלוזי, בהמשך הוא יוצא מבית הקפה חזרה לרחוב ההומה המיוצג עתה על ידי לחן של קאן קאן ואומר לעצמו "הבית נפלא, אבל אחר הכל זוהי פריז!".
עמיתו של גרשווין, המלחין ורנון דיוק ציין שתזמורו של גרשווין הושפע מראוול וסטרווינסקי המוקדם.
הבכורה נערכה ב-13 בדצמבר 1928 בקרנגי הול, והמנצח וולטר דאמרוש ניצח בה על הפילהרמונית של ניו יורק.
ההקלטה המסחרית הראשונה נעשתה על ידי חברת התקליטים RCA Victor עם המנצח נתניאל שילקרט (Nathaniel Shilkret) והתזמורת הסימפונית של RCA (שהתבססה על תזמורת פילדלפיה).
ב-8 בספטמבר 1937 נערך בהוליווד בול (Hollywood Bowl) קונצרט זיכרון לגרשווין (לרגל חודשיים למותו), בו ניצח שילקרט על היצירה, ההקלטה, המבוססת על שידור הרדיו של הקונצרט, יצאה לאור ב-1998.
ב-1945 ניצח ארטורו טוסקניני על התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בקרנגי הול, באחת הפעמים הבודדות בהן ניצח על יצירה מאת מלחין אמריקאי.
קטעים מהיצירה משולבים בפסקול הסרט הכי טוב שיש, מ-1997.
ב-1951 הפיקה חברת MGM סרט מוזיקלי בהשראת היצירה.
המוזיקה בסרט "אמריקאי בפריז" הייתה כולה של ג'ורג' גרשווין, וכללה קטעים מהיצירה בשילוב קטעי מוזיקה אחרים.
את המילים לשירים כתב איירה גרשווין, אחיו של ג'ורג'.
הכוכב הראשי ג'ין קלי גילם צייר אמריקני צעיר שמנסה להצליח בפריז, וקלי אף יצר את הכוריאוגרפיה לסרט.
לצדו שיחקה ורקדה לסלי קארון, והבמאי היה וינסנט מינלי.
הסרט זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1951.
אמריליס יפהפה (שם מדעי: Amaryllis belladonna) הוא מין יחיד בסוג אמריליס.
מכונה גם "בלהדונה לילי" או ה"גברות הערומות".
המין חי בטבע בדרום אפריקה באזור הסלעי של כף התקווה הטובה.
מגדלי משתלות, מוכרי פרחים וחובבי צמחים נוהגים לכנות בשם אמריליס יפהפה גם צמח תרבותי נפוץ בשם היפהסטרום.
אמריקאי בפריז (An American in Paris) הוא סרט קולנוע הנקרא על שם יצירתו המפורסמת של ג'ורג' גרשווין אמריקאי בפריז.
הסרט הופק בשנת 1951 על ידי אולפני מטרו גולדווין מאייר בבימויו של וינסנט מינלי ובכיכובם של ג'ין קלי, לסלי קארון, אוסקר לבנט ונינה פוש.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
כל המוזיקה בסרט היא של גרשווין ושיאו הוא בלט בן כ-18 דקות לפי צלילי היצירה "אמריקאי בפריז" לכוריאוגרפיה של ג'ין קלי.
עלילת הסרט עוקבת אחר צעיר אמריקאי, חייל משוחרר ממלחמת העולם השנייה בשם ג'רי מאליגן בגילומו של קלי, המנסה לפתח קריירה כצייר בפריז בסיועה של נדבנית אמריקאית עשירה בשם מיילו.
ידידו הטוב הוא הפסנתרן, אדם, בגילומו של לבנט.
במהלך שהותו של מאליגן בעיר הוא מתאהב בליזה בובייה (לסלי קארון), העומדת להנשא לאחר, שהוא במקרה גם חברו של אדם ידידו, כוכב עבר במחזות וודוויל.
לקראת סיום הסרט קלי חולם על בילוי בפריז עם אהובתו המוצג בסצנת הבלט הארוכה לצלילי היצירה "אמריקאי בפריז", שלבסוף מחליטה לא להתחתן ולשוב לזרועותיו.
סצנת הסיום היא "17 דקות של ריקוד קולנועי שמשלב בין צבעים, תנועה, מוזיקה וזמרה באופן שספק אם נוצר כמוהו".
הסרט צולם כולו באולפנים בהוליווד, תוך הקמת סט שמזכיר מקומות בפריז.
כל הניצבים ושחקני המשנה ה"צרפתים" בסרט מגולמים על ידי אמריקאים.
אחד האלמנטים החשובים בסרט הוא הפסקול שכל כולו גרשווין ומכיל את הקטעים:
I Got Rhythm - שבו קלי מלמד את ילדי הרחוב אנגלית באמצעות מילות השיר
S Wonderful - ריקוד של ג'ין קלי
Embraceable You - ריקוד של לזלי קרון
An American in Paris - בלט של קלי וקרון עם להקה
אלגרו מתוך הקונצ'רטו בפה לפסנתר ולתזמורת עם אוסקר לבנט כסולן והתזמורת הסימפונית של MGM - במסגרת הזיה של לבנט
בנוסף לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר הוא זכה גם לפרסי אוסקר על עיצוב, צילום, עיצוב תלבושות, מוזיקה ותסריט לסרט בצבע.
כן היה מועמד לפרסי הבימוי והעריכה.
בטקס האוסקר באותה שנה, 1952, זכה קלי בפרס מיוחד של האקדמיה על הישגיו יוצאי הדופן בשילוב משחק, שירה, ריקוד, בימוי ובפרט על הישגיו בתחום הכוריאוגרפיה בסרטים.
זה היה פרס האוסקר היחיד שלו.
הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר.
מינלי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לבימוי וג'ין קלי היה מועמד לפרס השחקן בסרט קומי או מוזיקלי.
בשנת 1993 נבחר הסרט להכלל בארכיון הלאומי לסרטים של ספריית הקונגרס תוך הכרה בערכו האמנותי, התרבותי, ההיסטורי והאסתטי.
אמריקאים ישראלים הם תושבי קבע ואזרחים אמריקאים אשר מוצאם ישראלי (יהודים ולא יהודים).
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של שנת 2000, כללה האוכלוסייה הישראלית-אמריקאית באותה העת 106,839 אנשים.
קיימים כיום מספר רב של ארגונים אמריקאים-ישראלים בארצות הברית אשר משמשים למטרות שונות, בהם מועצה מקומית ניו יורק, מועצת הקהילה הישראלית, מועדון המנהיגות הישראלי, יוזמת המחקר הישראלית אמריקאית (של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס) ורשת העסקים הישראלים של בוורלי הילס.
יחסים עם הקהילה היהודית האמריקאית הלא-ישראלית
האינטראקציה בין הישראלים בארצות הברית לחברי הקהילות היהודיות בארצות הברית (שאינם ישראלים) ומוסדותיהם איננה ניכרת בדרך כלל, ולעיתים רבות הישראלים נוטים אף להעדיף ליצור ולשמור על קשרים עם ישראלים-אמריקאים במקום להשתלב בקהילות היהודיות האמריקאיות.
מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ועד היום ישראלים רבים היגרו לארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין האמריקני של שנת 2000 הוערך כי כ-106,839 ישראלים התגוררו באותה העת בארצות הברית.
מספר ניכר של ישראלים היגר לחו"ל בעשורים האחרונים.
הסיבות להגירה מגוונות, אך לרוב נובעות משילוב של חששות מהמצב הכלכלי והפוליטי בישראל.
קהילת המהגרים הישראלית בארצות הברית איננה נפוצה למדי בהשוואה לשאר קבוצות המהגרים בארצות הברית.
קהילות המהגרים הישראליות הגדולות ביותר בארצות הברית הם בלוס אנג'לס, בניו יורק, במיאמי, ובשיקגו.
אזור המטרופולין של העיר ניו יורק הוא המוקד הגדול ביותר כיום של אוכלוסיית המהגרים הישראלים בארצות הברית.
המטרופולין של לוס אנג'לס היא המוקד השני בגודלו אוכלוסיית המהגרים הישראלים בארצות הברית.
אזור המטרופולין של העיר ניו יורק מכיל את הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם מחוץ למדינת ישראל, והעיר עצמה מכילה את הקהילה היהודית הגדולה בעולם.
ערים מרכזיות אחרות אשר מכילות קהילות יהודיות גדולות כוללות את מיאמי, בוסטון, וסן פרנסיסקו.
לוס אנג'לס מכילה קהילה גדולה במיוחד של ישראלים ומהגרים אחרים מאזור המזרח התיכון.
המרכזים העיקריים של האוכלוסייה הישראלית בלוס אנג'לס כוללים את מחוז אנסינו באזור עמק סן פרננדו, מקומות נוספים בעמק סן פרננדו ובחלק המערבי של לוס אנג'לס.
האוכלוסייה האמריקאית-ישראלית לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי של שנת 2000:
אמריקאים או אמריקנים הם האזרחים ובני הלאום של ארצות הברית.
אף על פי שאזרחים ובני לאום (Nationals) מהווים את מרבית האוכלוסייה בארצות הברית, ישנם בעלי אזרחות כפולה, לא-אמריקאים המתגוררים כדרך קבע בארצות הברית, ותושבים קבועים המשתייכים ללאום האמריקאי.
ארצות הברית היא בית לעם ממוצאים אתניים וגזעים שונים ומגוונים, וכתוצאה מכך התרבות ומערכת המשפט בארצות הברית אינם משייכים לאום לאתניות או לגזע, אלא לאזרחות ולשבועת אמונים אל המדינה האמריקאית.
רוב האמריקאים ואבותיהם היגרו לארצות הברית, או שהם צאצאים לאנשים שנעקרו ממולדותיהם והובאו לאמריקה כעבדים בחמש המאות האחרונות.
זאת למעט אוכלוסיית העמים הילידים בארצות הברית לרבות אלה בהוואי ובאלסקה, ותושבי פוארטו ריקו, גואם והפיליפינים, שהפכו לאמריקאים במסגרת התרחבות המדינה במאה ה-19. בנוסף ארצות הברית התרחבה לסמואה האמריקאית, איי הבתולה של ארצות הברית ואיי מריאנה הצפוניים במהלך המאה העשרים.
אף על פי שההרכב הרב-אתני שלה, ניתן להתייחס לתרבות המשותפת של רוב האמריקאים כתרבות מיינסטרים אמריקאית, דהיינו ציוויליזציה מערבית השואבת את עיקר ערכיה מהמסורות של המתיישבים הראשוניים בארצות הברית מצפון וממערב אירופה.
התרבות האמריקאית מושפעת בנוסף מתרבות האפרו-אמריקאים.
ההתרחבות אל מערב ארצות הברית שילבה בעם האמריקאי את בני הקייג'ון ואת העמים הילידים בלואיזיאנה לצד ההיספנים בדרום המערב, מה שיצר קשר הדוק עם התרבות המקסיקנית.
הגירה בקנה מידה גדול בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 מדרום וממזרח אירופה הביאה למספר אלמנטים חדשים בתרבות האמריקאית.
גם גלי הגירה מאסיה, אפריקה ואמריקה הלטינית השפיעו על האמריקאים כעם.
כור היתוך תרבותי, או לחלופין "גישת קערת הסלט", מתאר את האופן בו דורות של אמריקאים החליפו והטמיעו אלה באלה מאפיינים תרבותיים מובהקים.
בנוסף לארצות הברית, ניתן למצוא אמריקאים ואנשים ממוצא אמריקאי באופן בין-לאומי.
ההערכה היא כי כשבעה מיליון אמריקאים גרים מחוץ לגבולות ארצות הברית ומהווים את "הפזורה האמריקאית".
אמריקאים למען שגשוג הוא ארגון פוליטי שמרני בארצות הברית אשר פועל מוושינגטון די.
ומקדם רעיונות של ממשלה קטנה, כלכלה חופשית וצמצום מיסים.
הארגון הוקם בשנת 2004 על ידי המיליארדר דייוויד קוֹק, בן למשפחת קוק, בעליה של קוק תעשיות.
קוק הקים בשנת 1984 את "אמריקאים למען כלכלה יציבה" אשר היה קודמו של הארגון הנוכחי.
הארגון נחשב לאחד הגופים המרכזיים המספקים מימון והדרכה לתנועת מסיבת התה בארצות הברית.
עם זאת, המתנדבים והעובדים האחרונים של AFP מתחרים באלה של המפלגה הרפובליקנית עצמה.
עם זאת, הארגון אינו מפלגה פוליטית חופשית - אלא במקום זאת ארגון חוץ-מפלגתי המקביל וממנף את הרפובליקנים.
אמריפול - קהילת המשטרות של אמריקה (Ameripol, Comunidad de Policías de América) הוא ארגון משטרה רב-לאומי העוסק באכיפה ומלחמה בסמים שהוקם ב-14 בנובמבר 2007 ומטהו הראשי שוכן בבירת קולומביה, בוגוטה.
הארגון עוסק בביטחון הציבור, לוחמה בטרור, מניעת פשעי מלחמה, מאבק בסחר בסמים, סחר בבני אדם, סחר בכלי נשק, מאבק בהלבנת הון ופורנוגרפיית ילדים, כמו כן נלחם הארגון בשחיתות ונאבק בפשעי מחשב.
בניגוד למקבילתו האירופאית יורופול, אמריפול היא ארגון אכיפת חוק לכל דבר וסוכני הארגון חמושים באופן קבוע.
נוסף להיותו ארגון מודיעין משטרתי העוסק בתיאום בין גופי אכיפת החוק בדרום אמריקה.
היחידה הלאומית לשיתוף פעולה מודיעיני טכנולוגי משטרתי
היחידה הלאומית לחקירת פשעים ותמיכה משפטית
אֲמַרְיָהוּ כֹהֵן הָרֹאשׁ היה כהן בבית המקדש בימי יהושפט מלך יהודה, ייתכן שהיה הכהן הגדול או רק פקיד.
בעת גמר מלחמת ישראל ויהודה עם מלך ארם והריגת אחאב, מסופר כי חזר המלך יהושפט אל ירושלים ועסק במינוי שופטים:
אמרילו היא העיר ה-14 בגודל אוכלוסייתה במדינת טקסס שבארצות הברית.
אמרילו היא בירת מחוז פוטר, חלק מהעיר משתרע גם על המחוז הסמוך, מחוז רנדל.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, אוכלוסיית העיר מנתה 190,695 תושבים (מתוכם 105,486 במחוז פוטר ו-85,209 במחוז רנדל).
אזור המטרופולין סביב אמרילו כולל אוכלוסייה של 236,113.
זמינות הרכבות באמרילו, שבמקור נקראה אוניידה, תרמה לגדילה של אוכלוסיית העיר בשנים המאוחרות של המאה ה-19. אמרילו כונתה בעבר "בירת ההליום העולמית" על כך שהייתה העיר הפורה ביותר בתחום ההליום.
העיר מוכרת גם כ"הוורד הצהוב של טקסס", בנוסף השם אמרילו הוא מהמילה הספרדית 'צהוב'.
אמרילו מפעילה את אחד ממפעלי עיבוד הבשר הגדולים ביותר בארצות הברית.
עוד אחד ממקומות התעסוקה הגדולים בעיר הוא מפעל פאנטקס, מפעל ההרכבה והפירוק היחיד של נשק גרעיני בארצות הברית.
באזור אמרילו קיימות חוות חקלאיות גדולות: בין היתר, חוות XIT שנסגרה וחוות JA אשר הוקמה על ידי צ'ארלס גודנייט וג'ון אדאיר בשנת 1877 ועדיין פועלת.
גודנייט המשיך את השותפות עם אלמנתו של אדאיר במשך זמן מה לאחר מותו.
אלמנתו של אדאיר, קורניילה ריצ'י, הייתה הבעלים הבלעדי של החווה משנת 1887 עד מותה בשנת 1921.
ברי הקים עיירה באזור רווי מים לאורך מסילת הרכבת של פורט וורת'-דנבר.
ברי והסוחרים מקולורדו סיטי רצו להפוך את העיירה החדשה למרכז הסחר העיקרי באזור.
ב-30 באוגוסט 1887, זכתה העיירה של ברי בבחירות לבירת המחוז ונוסדה במחוז פוטר.
זמינות הרכבות ושירות ההובלה לאחר בחירת בירת המחוז הפכו את העיירה למרכז שיווק בקר.
ההתיישבות נקראה במקור אוניידה, לאחר מכן שונה שמה ל'אמרילו' (צהוב בספרדית) שכנראה נובע מפרחי הבר הצהובים שצמחו בשפע בתקופות האביב והקיץ.
בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-19, אמרילו צמחה והפכה לאחת מנקודות משלוח הבקר העמוסות ביותר בעולם ואוכלוסיית העיר גדלה באופן משמעותי.
בשנים המוקדמות של המאה ה-20 העיר הפכה למרכז ייצור וטחינת דגנים אחרי גדילה בתפוקת חיטה ודגנים קטנים.
גילוי הגז הטבעי באזור בשנת 1918 ושלוש שנים מאוחר יותר עם גילוי הנפט הביאו את חברות הגז והנפט אל אזור אמרילו.
ממשלת ארצות הברית קנתה את שדה הגז בשנת 1927 ולשכת המכרות של ארצות הברית החלה לתפעל את מפעל ההליום שנתיים לאחר מכן.
מפעל ההליום הפך מאוחר יותר למפיק הבלעדי של ההליום המסחרי בעולם למספר שנים.
בשנת 1929, ארנסט תומפסון, גנרל מעוטר ממלחמת העולם הראשונה ואיש עסקים מאמרילו, נבחר לראש העיר ועבד על פרויקטים גדולים לשיפור העיר ולהפחתת שיעורי ההתייקרות והמחיה.
הוא הצטרף לוועדת התחבורה המסילתית של טקסס בשנת 1933. תומפסון הפך למומחה בינלאומי בשימור והפקת נפט וגז טבעי.
גברת תומפסון הראשונה, מאי פיטרסון, זמרת לשעבר במטרופוליטן אופרה עסקה באומנות.
מאוחר יותר הזוג עבר לעיר אוסטין.
אמרילו נפגעה בסופות קערת האבק (שורה של סופות אבק שהתחוללו במרכז ארצות הברית וקנדה החל מ-1931 ועד 1939) ונכנסה למשבר כלכלי, השפל הגדול.
מלחמת העולם השנייה הובילה להקמת שדה תעופה צבאי במזרח אמרילו אשר היה ליד מפעל הפאנטקס הצבאי שייצר פצצות ותחמושת.
עם סיום המלחמה, שני המתקנים נסגרו.
בשנת 1950, מפעל הפאנטקס נפתח וייצר נשק גרעיני במהלך המלחמה הקרה.
בשנה שלאחר מכן, הבסיס האווירי הצבאי הופעל שוב והתרחב כדי להתאים אותו לB-52 סטרטופורטרס של פיקוד האוויר האסטרטגי.
בשנת 1970, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית פרסם את נתוני האוכלוסייה באמרילו, 6.1% לבנים ממוצא היספני ו-88.5% לבנים ממוצא אחר.
בשנות השמונים של המאה ה-20, תאגידים כגון: ASARCO, Tyson Foods, Owens Corning, Weyerhaeuser בנו מפעלים באמרילו.
בעשור הבא, אמרילו הקיפה גבולות של 155 קמ"ר במחוזים פוטר ורנדל.
כביש בין-מדינתי 27 מחבר בין אמרילו ולאבק ונבנה בעיקר בשנות השמונים.
אמרילו ממוקמת בצפון-מערב מדינת טקסס.
פני השטח באזור יחסית שטוח, עקב חוסר מערכות ניקוז מפותחות, הרבה מהגשמים מתאדים, מחלחלים לתוך הקרקע או מצטברים באגמים.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 234 קמ"ר מתוכם 233 קמ"ר אדמה ו-1.0 קמ"ר מים.
אזור המטרופולין של אמרילו הוא ה-180 בגודלו מבחינת אוכלוסייה בארצות הברית, אוכלוסיית המטרופולין היא 236,113 תושבים בארבעה מחוזות: אמסטרונג, קרסון, פוטר ורנדל.
המבנים התת-הקרקעיים הנקראים גם הרי אמרילו הם ההתפשטות של הרי ארבקל ממדינת אוקלהומה והרי קוואצ'יטה של מדינת ארקנסו.
הם כמה אלפי מטרים מתחת לקרקע.
משוער כי כמה מפסגות ההרים בגובה של 3,000 מטרים.
הפסגה הגבוהה ביותר משוערת בגובה של 750 מטרים מתחת לאדמה ונמצאת בצפון מחוז פוטר.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, התגוררו באמרילו 185,743 תושבים, גדילה של 9.8% ממפקד האוכלוסין של שנת 2000.
מהאוכלוסייה בעיר, 59.7% לבנים, 6.3% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.5% אינדיאנים, 3.1% אסיאתים, 0.1% מגזע אחר ו-1.5% משני גזעים או יותר.
עיקר צמיחת האוכלוסייה וההתפתחות המסחרית של העיר מתרחשים בחלק הצפון-מערבי של אמרילו.
בדומה להרבה ערים באזור הצפון מערבי של מדינת טקסס, העיר סבלה מהידרדרות כלכלית במהלך השנים.