tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 באוקטובר 1990 הקים ארגון ממוריאל את אבן סולובצקי, אנדרטה לקורבנות הגולאג, אבן פשוטה ממחנה סולובקי שבים הלבן.
בשנת 1991 הוסר פסלו של דז'רז'ינסקי על ידי מפגינים ליברלים בעקבות כישלון ניסיון ההפיכה נגד מיכאיל גורבצ'וב, ושמה המקורי של הכיכר הוחזר רשמית.
בשנת 2021 ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין יזם הצבעה שתקבע האם להציב פסל של אלכסנדר נבסקי, גיבור הקרב על הקרח, במרכז הככר, או פסל של מייסד שירותי ביטחון הפנים הסובייטיים, פליקס דזרז'ינסקי.
כיכר לוביאנקה ידועה בעיקר בזכות בניין לוביאנקה המונומנטלי, שתוכנן על ידי אלכסנדר איוואנוב ונבנה בשנים 1897–1898 עבור חברת הביטוח "רוסיה" ונודע מאוחר יותר כמטה הק.ג.ב על גלגוליו השונים.
מאז 1995 משמש כמטה שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
מול בניין לוביאנקה ניצב סניף גדול של רשת "עולם הילדים" (Де́тский мир), חנות הילדים הגדולה באירופה, שנבנתה בשנים 1953–1957 ושוחזרה במלואה בשנת 2014. המבנה מכיל אטריום ראשי ובו תנועת השעון המכנית הגדולה בעולם הידועה בכינוי רקטה מונומנטל.
תחנת הרכבת התחתית במוסקבה "לוביאנקה" פועלת מתחת לכיכר לוביאנקה.
כיכר טריומפלנאיה היא כיכר במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע טברסקוי.
בכל חודש, בכל יום ראשון האחרון בחודש, מתקיימות בכיכר מה שמכונה "קריאות מיאקובסקי", על פי המסורת הסובייטית שקמה לתחייה (קריאה ראשונה כזו נערכה בפתיחת אנדרטה למיאקובסקי).
מ-1935 עד 1992 הכיכר נקראה כיכר מאיאקובסקוגו.
כיכר מינין ופוז'ארסקי היא הכיכר הראשית בניז'ני נובגורוד, שברוסיה.
כיכר מינין ופוז'ארסקי הוא המרכז החברתי והתרבותי של העיר, המקום לכל החגיגות והחגים המשמעותיים ביותר.
ממוקת בחלק ההיסטורי של העיר , בצד הדרום-מזרחי של החלק העליון של הקרמלין .
התנועה בה נחסמת רק בחגים ובמהלך אירועים אחרים.
כיכר מאירהוף היא כיכר עירונית בשכונת קריית אליעזר בחיפה.
הכיכר הוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על שם יוסף מאירהוף.
הכיכר נחשבת לכיכר העירונית הגדולה בחיפה והצפון, ואחת הגדולות בישראל כולה.
אדריכל הכיכר הוא אל מנספלד שתכנן גם מגדל מאירהוף שנמצא בכיכר.
הכיכר נמצאת בכניסה לשכונה, ממול לשכונה אחרת בשם קריית אליהו וממול למרכז הרפואי לין.
עד שנהרס אצטדיון קריית אליעזר בשנת 2014, היה ניתן להגיע אל האצטדיון בחמש דקות מהכיכר ואנשים רבים היו עוברים בה לפני משחקים, אך גם כיום הכיכר פופולרית וכמעט תמיד שוקקת חיים.
בלב הכיכר נמצא פסל בשם "החמישה" שאותו יצר הפסל בוקי שוורץ, ובבסיסו כתוב "כיכר יוסף מאירהוף" על שמו של איש העסקים היהודי אמריקאי יוסף מאירהוף.
בכיכר ישנן גינות וספסלים רבים ועצי דקל.
מלבד המגדל, מייחדת את הכיכר שדרת חנויות שקצה אחד שלה נמצא בכניסה למגדל ולכיכר, והקצה השני מסתיים ברחוב הראשי החוצה את השכונה, רחוב צה"ל.
השדרה כוללת שתי קומות של מסחר ובמרכזה היא יוצרת הטיה.
מאחר ששדרת החנויות צרה, מדי פעם מוציאים סוחרי שדרת החנויות את מרכולתם אל מחוץ לחנויות, תופעה המעצימה את תחושת השוק.
בשנת 1965 נבנה בכיכר מגדל מאירהוף לגובה של 20 קומות שהיה הגבוה ביותר בישראל מחוץ לתל אביב עד לשנת 1973 ובחיפה והצפון היה הגבוה ביותר עד לבנייתו של מגדל אשכול באוניברסיטת חיפה בשנת 1978.
החל מקיץ 2017 עברה הכיכר שיפוץ מקיף לאחר שנפגע ריצוף וריהוט הרחוב כתוצאה מתזוזת קרקע ארוכת שנים.
התקציב שהוקצה לשיפוץ היה שלושה מיליון ש"ח ותכנון השיפוץ נמסר למשרד האדריכלים מילר-בלום.
כיכר יונג-דונדאס, או כיכר דונדאס, היא כיכר ציבורית בפינה הדרום-מזרחית של צומת הרחובות יונג ודונדאס במרכז העיר טורונטו שבקנדה.
הכיכר תוכננה לראשונה בשנת 1997 ובנייתה הושלמה בשנת 2002. לאורך השנים התקיימו באזור הכיכר אירועים ציבוריים רבים, מופעים ותצוגות אמנות, והיא התבססה כנקודת ציון בולטת בטורונטו וכאחת מאתרי התיירות העיקריים של העיר.
צומת יונג-דונדאס הוא אחד מהצמתים העמוסים ביותר בקנדה.
מסביב לכיכר יש נקודות ציון מרכזיות אחרות, כולל מרכז טורונטו איטון, תיאטרון אד מירוויש ובניין Citytv.
כיכר יאן פאלאך () היא כיכר עירונית בעיר העתיקה של פראג.
הכיכר נמצא על הגדה המזרחית של נהר הוולטאבה ליד הרובע היהודי.
הצד המערבי של הכיכר צמוד לנהר הוולטאבה.
גשר מאנס (1911–1916) מחבר את כיכר יאן פאלאך למאלה סטרנה שמצדו השני של הנהר.
צד זה של הכיכר מאפשר תצפית טובה על מצודת פראג, גבעת פטז'ין וגשר קארל.
בצפון יש את אולם הקונצרטים רודולפינום הבנוי בסגנון נאו-רנסאנס (1876–1884).
הבניין בצד המזרחי (1924–1930) מאכלס את הפקולטה לאמנויות (בצ'כית: Filozofická fakulta) של אוניברסיטת קארל, והבניין בצד הדרומי (1885) שייך לאקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב (צ'כית: Vysoká škola umělecko-průmyslová ).
יש חניון תת-קרקעי גדול מתחת לכיכר, וניתן להבחין במבנים עיליים של מתקן זה.
אנדרטאות לשני אישים מהתרבות צ'כית ממוקמים כאן - פסל של המלחין אנטונין דבוז'אק מול הרודולפינום ופסל של הצייר יוזף מאנס קרוב יותר לנהר.
במהלך התקופה הקומוניסטית שמה של הכיכר היה כיכר חיילי הצבא האדום ( Náměstí Krasnoarmějců) משנת 1948, לזכר החיילים הסובייטים שנהרגו במהלך שחרור פראג במאי 1945. לפני כן שמה של הכיכר היה Rejdiště על שם אולם רכיבה שעמד במקום.
השם הנוכחי הוכנס לשימוש לזמן קצר בשנים 1969–1970 ונעשה קבוע ב-20 בדצמבר 1989 לאחר מהפכת הקטיפה.
הוא מנציח את יאן פאלאך, סטודנט שהצית את עצמו ב-16 בינואר 1969 במאה על הכיבוש הסובייטי של צ'כוסלובקיה.
כיכר יאן פאלאך נגישה באמצעות חשמליות מס' 17 ו-18 או באמצעות קו A של הרכבת התחתית.
ליד הפינה הדרום-מזרחית של הכיכר נמצאת תחנת המטרו Staroměstská, ומעבר לגשר הסמוך נמצאת תחנת המטרו Malostranská.
כיכר כופר היישוב נמצאת בצומת הרחובות ארלוזורוב, ביאליק וקריניצי ברמת גן.
רמת גן בראשיתה הייתה יישוב חקלאי קטן שהשתרע על השטח התחום בין הרחובות ארלוזורוב, ביאליק ודרך אבא הלל של היום.
הרחובות והכיכרות לא נשאו שמות אלא כינויים, כמו "העמק" הוא כיכר רמב"ם, "הכביש הלבן" הוא רחוב ביאליק, ו"הכביש השחור" הוא דרך ז'בוטינסקי.
הכיכר שליד הבניין בו פעל בין השנים 1938 - 1948 משרדה הראשי של מנהלת מגבית כופר היישוב, זכתה לכינוי "כיכר כופר היישוב".
ב-30 בנובמבר 1947 יום לאחר שאושרה באו"ם תוכנית החלוקה, החליטו ראשי היישוב להנציח את המאורע בקריאת מקומות בעיר בשמות מתאימים וכך נקבע כי שמה של "כיכר כופר היישוב" יהיה "כיכר י"ז בכסלו".
במאי 1948, לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הועלתה הצעה לשנות את שם הכיכר מ"כיכר י"ז בכסלו" ל"כיכר העצמאות".
למרות זאת הכיכר ממשיכה להיקרא בפי כל "כיכר כופר היישוב".
הבניין בו פעל משרדה הראשי של מנהלת מגבית כופר היישוב שכן בקרן הרחובות ביאליק 4 וקריניצי 2 (אז רחוב יהלו"ם).
הבניין נבנה בשנת 1936 בסגנון הבאוהאוס על ידי אריה זלצמן עבורו ועבור בני משפחתו.
אריה זלצמן, היה מורה לעברית, ועסק בפעילות ציבורית ענפה.
ליד הבית הוקם משק חקלאי ומשק חלב.
בבית פעל הסניף הראשון של מגן דוד אדום החל משנת 1938 וסניף של הגימנסיה העברית בין השנים 1936 - 1938. בשנות פעילותה של המגבית התנוססה על הבניין כרזה גדולה בה היה כתוב "כופר היישוב".
הבית נשאר עד היום בבעלות המשפחה.
כ-600 מטר מבית זלצמן עמד ביתו של אברהם קריניצי, אז נשיא המועצה המקומית רמת גן, שנבנה כבר בשנת 1926.
בשנת 1947 עמדו בסמוך לבית זלצמן, בית התרבות של מועצת פועלי רמת-גן, ברחוב קריניצי 6, בית מנשה ויטמן, ברחוב ארלוזורוב 2, ובית שלמה רובין ברחוב ארלוזורוב 11.
עם התפתחותה של העיר רמת גן, הכיכר הפכה לצומת סואן, בגבול רמת גן גבעתיים, סביבו פועלים בתי אוכל, חנויות ותחנות אוטובוס רבים.
בשנת 1975 נבנה ברחוב ארלוזורוב 1 פינת רחוב ביאליק 1, הבניין הכי גבוה ברמת גן לאותה תקופה.
זהו "מגדל מוגשה", בניין מגורים בן 16 קומות הניצב מעל מרכז מסחרי.
בין בניין המגורים למרכז המסחרי, הנמצא במפלס הרחוב, קיימת קומה מפולשת וקומת חנייה.
במרכז המסחרי שני פסז'ים המחברים בין רחוב ארלוזורוב לרחוב ביאליק.
בפסאז'ים פועלים מספר בתי עסק.
בשנת 1975, בשל עומסי התנועה הכבדים, היה צורך להציב במקום שוטרים שיכוונו את התנועה ואף הוחלט שיש להציב במקום רמזור.
בשנת 1977 הוקמה על המדרכה הרחבה ברחוב ארלוזורוב 2 - 8 כיכר סמלית לזכר כיכר כופר היישוב ההיסטורית.
בכיכר הוצבה עבודתו של הפסל אלי אילן בשם "התפרצות ראשונית".
בחנוכת הפסל והכיכר המחודשת נכחו ראש העיר ד"ר ישראל פלד וכל צמרת העירייה.
בשנת 1990 עברה הכיכר החדשה שיפוץ נוסף, הותקנו בה ספסלים נשתלו עצים ופרחים, התאורה שופרה והריצוף הוחלף.
העירייה התחילה לארגן בה מופעים לרווחת התושבים.
בכיכר המחודשת פועלות חנויות ובתי אוכל רבים.
בשנת 1996 נבנה בקרן הרחובות קריניצי 1 \ ביאליק 6 מלון אופטימה, (כיום מלון רמאדה) בניין בן 16 קומות וקומת מסחר במפלס הקרקע, ובו 98 חדרים, אולם אירועים, מרכז כנסים ובריכה.
בשנת 2020 נבנה במקום בו עמד בית רובין, ברחוב ארלוזורוב 11, בניין מגורים בן 9 קומות, תוך שמירת חזיתו של הבניין המקורי.
במקום מוצב לוח מטעם עיריית רמת גן המספר את סיפורו של בין רובין.
בית זלצמן הוכרז מבנה לשימור.
במהלך השנים הועלו הצעות שונות לשיפוץ המבנה ואף לשיבוצו בבנייה חדשה, אך הן נתקלו בהתנגדות מצד המשפחה.
כיכר ינקה קופלה היא מעגל תנועה ברובע ט"ו בדרומה של העיר אשדוד, המחברת בין שדרות רוטשילד לרחוב מוטה גור.
בכיכר נמצא פסל מסיבת התה שעוצב על ידי הציירת-פסלת סיגל נוביק-רשף ופוסל בידי הפסל דוד זונדלוביץ'.
הכיכר קרויה על שמו של הסופר הבלארוסי ינקה קופלה.
הפסל שוחזר ב-2021 על ידי האמן-פסל אדוארד דולקרט.
במרץ 2012 פנתה שגרירות בלארוס בישראל לסגן ראש עיריית אשדוד, בוריס גיטרמן, בבקשה לקרוא לרחוב בעיר על שם המשורר הבלארוסי ינקה קופלה.
מועצת עיריית אשדוד סירבה לקרוא לרחוב על שמו, אך הציעה את הכיכר ברובע ט"ו כתחלופה.
לאחר משא ומתן עם השגריר הבלארוסי, הוסכם שההנצחה תתממש בתמורה לכך שייקראו כיכרות בבלארוס על שם אישים יהודים.
גיטרמן הציע לקרוא לכיכר על שמו בישיבת מועצת העירייה לאור בקשת השגרירות והמלצת ועדת השמות העירונית, והוסיף כי קופלה "דאג ליהודים ועזר להם".
חברי המועצה בועז רענן, אריה ללוש ולריסה לנין, שלא שמעו על קופלה קודם לכן – התנגדו לקריאת הכיכר על שם קופלה, והעדיפו לקרוא לכיכר על שמו של יהודי או פעיל ציוני במקום, ואליעזר בן-יהודה הוצע כחלופה.
לנין וללוש חששו מתקרית שבה המועצה תצביע לקרוא לכיכר על שמו של אנטישמי.
לנין מצאה כי כתב שירים כנגד היהודים, ורענן טען כי אין סימוכין באינטרנט לכך שקופלה תמך ביהודים.
לבסוף, המתנגדים המקוריים (למעט ללוש, וכן ראש העירייה צבי צילקר) הצביעו גם הם בעד, ונפלה ההחלטה לקרוא לכיכר על שם קופלה תחת תנאי מתלה: .
ב-2015, לרגל יום הולדתו ה-130 של קופלה, הוצבה בכיכר אנדרטה לזכרו בעיצובו של הפסל המקומי יוצא בלארוס אלכסנדר פאין.
האנדרטה מעוצבת כתיבת שיש, המעוטרת בדפוס האריגה הסלאבי רושניק (המופיעה גם בצידו הימני של דגל בלארוס) ובהבלט מפוסל של קולמוס.
באנדרטה נכתב על קופלה בעברית וכן בבלארוסית:
ב-2022 השגרירות הבלארוסית ערכה בכיכר אירוע הקראה של שיריו של קופלה, יחד עם קהילת יוצאי בלארוס של כל ישראל חברים.
בכיכר נמצא הפסל מסיבת התה, בפיסולה של סיגל נוביק-רשף.
ב-1997, הוזמנה על ידי עיריית אשדוד לעצב פסל לכיכר בעיר.
באותו הזמן, עיקרי ההתמקדות האמנותית של נוביק-רשף היו משחקי ילדים וספרות ילדים, בדגש על אליס בארץ הפלאות, שם מתרחשת "מסיבת תה אבסורדית" ששימשה כמקור ההשראה.
הקנקן והספל מעוצבים בהשראה מממערכת התה עימה עלתה לארץ סבתה של נוביק-רשף מאוקראינה הסובייטית.
כדי ליצור את הפסל, נוביק-רשף ציירה את הסרוויס והביאה את המודל לפסל דוד זונדלוביץ', שיצק את הפסל מבטון וממתכת.
בתוך ספל התה, מצוי ראש כרות המחובר אליה, בדמות ראשה של נוביק-רשף, שפוסל גם הוא בידי זונדלוביץ'.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הראש נעלם מהפסל, כאשר השאלה מדוע, נותרה כתעלומה.
עלו סברות כי נגנב כמעשה ונדליזם, ושהעירייה הסירה אותו עקב תלונות שהפחיד ילדים שהסתקרנו והביטו לתוך ספל התה.
במסגרת כתבה שערכה ענת קורול-גורדון בנושא בכאן דיגיטל ב-2021, הראש שוחזר על ידי האמן-פסל אדוארד דולקרט, בהעתק מדויק לפי יציקת השעווה שלפיה פוסל הראש המקורי.
לשאלתה של קורול-גורדון, מדוע יש צורך בראש הכרות בספל אם הוא יכול להיתפש כמפחיד וכאכזרי, הראתה נוביק-רשף תצלום של ילדה משתעשעת ויושבת על הספל בכתבה שהתפרסמה בידיעות אחרונות כשהפסל הושק, והצביעה על כך שהיא אינה מבוהלת כלל.
העתק של הראש מופיע בפסל נוסף בגבעתיים.
ב-2024 הוצב בכיכר פסל ראש נוסף, כמתיחת אחד באפריל, בידי החברה לתיירות של עיריית אשדוד.
פיאצלה לורטו (באיטלקית: Piazal Luret; בניב מילאנו: AFI: ) היא כיכר במילאנו, הממוקמת בשולי העיר העתיקה של מילאנו, בקצה קורסו בואנוס איירס ובתחילתן של ויאלה מונזה ודרך פדובה.
לכיכר זו הובאו בשנת 1945 גופותיהם של בניטו מוסוליני ובכירים נוספים מהשלטון הפשיסטי באיטליה, והוצגו לקהל.
בתקופת דוכסות מילאנו, ליד הכיכר עמדה כנסיית סנטה מריה די לורטו - המוקדשת למדונה של לורטו.
לאחר הריסתה ובנית הכיכר, על תוואי הדרך ההיסטורית שהחלה מפורטה ונציה וחיברה בין מילאנו לווילה המלכותית של מונזה, נקראה בשם פיאצלה לורטו.
בשנת 1856, בעיצובו של המעצב קלאודיו ברנאצ'י מהאקדמיה לאמנויות יפות בְּרֵרָה, הוקם ביתן עץ זמני בסגנון נאו-רומנסקי לומברדי כדי לקבל בברכה את כניסתם לעיר של הקיסר פרנץ יוזף ורעייתו אליזבת ביום חמישי 15 בינואר 1857, במהלך מסעם הדיפלומטי בממלכת לומברדיה-ונציה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בטבח פיאצלה לורטו שהתרחש ב-10 באוגוסט 1944, ירו כמה חיילים מהלגיון האוטונומי הנייד אטורה מוטי בחמישה עשר פרטיזנים אנטי-פשיסטים על המדרכה בין ויאלה אנדריאה דוריה לקורסו בואנוס איירס (אנדרטת ההנצחה הנוכחית הועברה למרכז ויאלה אנדריאה דוריה).
גופותיהם של בניטו מוסוליני, שנהרג בג'ולינו די מצגרה ב-28 באפריל 1945, של קלרטה פטאצ'י ו-18 בכירים נוספים של השלטון הפשיסטי באיטליה, שהובאו למילאנו, הוצגו בפיאצלה לורטו בסביבות השעה 3 לפנות בוקר.
באותו מקום שבו נורו והושארו חשופות לציבור גופות חמישה עשר הפרטיזנים ב-10 באוגוסט 1944, נפרקו גופותיהם של מוסוליני ומקורביו ונותרו חשופות לציבור.
צוערים מחטיבת גריבלדי 110 עמדו על המשמר עד 7 בבוקר.
ככל שחלפו השעות, יותר ויותר אנשים התאספו בפיאצלה לורטו, עד כדי כך ששירות הביטחון, שהורכב מכמה פרטיזנים וכבאים, החליט לתלות את הגופות הפוך מתקרת תחנת הדלק בצומת קורסו בואנוס איירס, כדי שיוכלו להיראות על ידי כולם ללא סיכון לקהל.
הגופות, עליהן נוספה גם זו של אקילה סטראצ'ה, לשעבר מזכיר ה-PNF (המפלגה הפשיסטית) שנעצר ברחובות מילאנו בעת ריצה ונורה בגב לאחר משפט שדה, נותרו חשופות במשך מספר שעות, במופע של עלבונות, יריקות וזעם, עד שבלחץ שלטונות צבא בעלות הברית, המודאגים מאבדן שליטה על הסדר הציבורי, הועברו הגופות לחדר המתים.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה באיטליה, לאחר שחרור מילאנו, נקראה הכיכר לזמן קצר כיכר חמישה עשר המרטירים, לזכר הפרטיזנים שנורו, ולאחר מכן חזרה לשמה הקודם.
במאי 2005 הציע הפילוסוף והסופר סטפנו זקי, חבר המועצה לתרבות במועצת ראש העיר גבריאל אלברטיני ששלט בעיריית מילאנו, לשנות את שמה של הכיכר פיאצה דלה קונקורדיה.
2, נמצא Palazzo di Fuoco, שנבנה מ--1959 עד 1962 על בסיס עיצוב של ג'וליו מינולטי וג'וזפה קיודי.
כיכר יונאס דניאל מאייר (בהולנדית: Jonas Daniël Meijerplein, שם המקוצר לעיתים קרובות ל-JD Meijerplein) היא כיכר באמסטרדם.
מצפון, הכיכר גובלת בכיכר ויסר (Mr.
Visserplein) ומדרום היא ליד "חפיר האדונים החדש" (Nieuwe Herengracht), בפארק הורטוספלאנטסון (Hortusplantsoen).
גשר ואז דיאס (MS Vaz Dias, גשר 238) מחבר את הכיכר עם רחוב וספר (Weesperstraat).
הכיכר שוכנת בכביש העירוני S112. הקצה הדרומי של הכיכר מתוכנן כמגרש משחקים.
על הכיכר, באמצע השכונה היהודית לשעבר, נמצא בית הכנסת הפורטוגזי (Snoge) שקיים משנת 1675, לשעבר בית הכנסת הגדול בעולם.
ישנם גם ארבעה בתי כנסת לשעבר של קהילת יהדות אשכנז ששימשו כמוזיאון ההיסטורי היהודי מאז 1987.
הפשיטות הגרמניות הגדולות הראשונות בקרב האוכלוסייה היהודית של אמסטרדם התרחשו בכיכר יונאס דניאל מאייר.
ב-22 וב-23 בפברואר 1941 רוכזו בכיכר 425 גברים יהודים והובלו למחנות הריכוז מאוטהאוזן ובוכנוואלד.
פשיטות אלו היו הדחף לשביתת פברואר.
בשנת 1952 חשפה המלכה יוליאנה את הפסל "עובד הרציף" לזכר שביתת פברואר.
מדי שנה ב-25 בפברואר מתקיים טקס הנצחה לשביתת פברואר ליד פסל זה.
הכיכר נקראה במקור "כיכר השוק של דבנטר" (Deventer Houtmarkt).
במאה ה-19 שונה השם לכיכר יונאס דניאל מאייר (Jonas Daniël Meijerplein), על שם יונאס דניאל מאייר (1780–1834), עורך הדין היהודי הראשון בהולנד.
ב-14 באוגוסט 1942, בתקופת הכיבוש הגרמני, שונה שם הכיכר ל"הוטמרקט" בהוראת ראש העיר ווטה (Voûte), כחלק משינוי שמות של רחובות שנקראו על שם יהודים.
ב-1945, מיד לאחר השחרור, השם שונה בחזרה לכיכר יונאס דניאל מאייר.
de Bussy, 1961 (יאפ מאייר: כיכר יונאס דניאל מאיירן: הרהור על שלוש מאות שנים של יהדות אמסטרדם.)
כיכר יאן סקארבק באושוויינצ'ים , היא כיכר בעיר העתיקה של אושוויינצ'ים, פולין.
הכיכר ממוקמת ברחוב קושצ'לנה (Kościelna Street), שם המשקף את שמה הקודם.
רחוב ברקה יוסלוביץ' (Berka Joselewicza Street), שבעבר נקרא Żydowska (הרחוב היהודי), מתחבר גם הוא לכיכר.
הכיכר נקראת על שמו של הכומר יאן סקארבק, ושמה הנוכחי ניתן לה בשנת 1992.
כיכר יאן סקארבק גובלת ברחוב קושצ'לנה (Kościelna Street) מצד אחד ומוקפת במבנים עירוניים.
בין המבנים הסובבים את הכיכר ניתן למצוא את בית הכנסת שלפני מלחמת העולם השנייה, בית קורנרייך ודטנר הסמוך אליו מתקופת טרום המלחמה, בית קלוגר, וכן מבנים שנבנו לאחר המלחמה משני צדי הכיכר.
במרכז הכיכר ניצבת באר עירונית היסטורית, ששומרה ושוחזרה, לאחר שהתגלתה במהלך עבודות שיפוץ עירוניות בשנת 2009.
בית הכנסת "חברה לומדי משניות" נבנה בין השנים 1928–1930 והוא בית הכנסת היחיד ששרד בעיר אושוויינצ'ים.
בית הכנסת פעל עד כניסת הצבא הנאצי לעיר בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה, הנאצים הרסו את פנים המבנה ושימשו בו כמחסן תחמושת.
לאחר כניסת הכוחות הסובייטיים לאושוויינצ'ים, הושב בית הכנסת לשימושו המקורי ושירת את הקהילה היהודית הקטנה שנותרה בעיר.
עד שנת 1955, כמעט כל היהודים עזבו את העיר.
בשנת 1977, עבר מבנה בית הכנסת לידי אוצר המדינה הפולני.
בשנת 1998, המבנה הוחזר לקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה ולאחר מכן, ביוני 1998, הועבר לקרן המרכז היהודי באושוויינצ'ים.
בין השנים 1999–2000 שופץ המבנה, והוא שב להיראות כפי שהיה לפני המלחמה.
בית קורנרייך ודטנר צמוד למבנה בית הכנסת.
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בבניין ארבע משפחות, בהן משפחות יהודיות ממשפחת קורנרייך ודטנר.
מאז שנת 2000, מבנה זה, יחד עם בית הכנסת הסמוך ובית משפחת קלוגר, מהווים את מבני מרכז יהדות אושוויינצ'ים והמוזיאון היהודי בעיר.
התצוגה הקבועה של המוזיאון היהודי מוצגת בבניין קורנרייך.
בית קלוגר הממוקם מאחורי בית הכנסת באושוויינצ'ים נבנה ככל הנראה בין המאות ה-19 וה-20. בשנת 1928 עבר הבית לבעלות בר טייכמן ובתו, פרידה קלוגר לבית טייכמן.
שמחה ופרידה קלוגר, כמו גם ששת ילדיהם, נספו בשואה.
רק שמעון, משה וברוניה שרדו.
שמעון קלוגר, היחיד מבין שלושת האחים, שב לאושוויינצ'ים בשנות ה-60 ועבר להתגורר בבית משפחתו.
שמשון היה התושב היהודי האחרון באושוויינצ'ים.
החל משנות העשרים של המאה ה-21, משמש בית משפחת קלוגר כבית קפה מוזיאלי "קפה ברגסון" וכמרחב חינוכי של המרכז היהודי באושוויינצ'ים.
במרכז הכיכר נמצאים שרידים משומרים של באר עירונית היסטורית, שנחשפה במהלך עבודות השיפוץ בשנת 2009.
בכיכר יאן סקארבק מוצב מיצג, שעיצובו מזכיר את התערוכה המרכזית שבמוזיאון היהודי באושוויינצ'ים.
המיצג מסמל את הזרועות הקרועות של מגן דוד.
בחלל הפנימי של מיצג משולבים רישומים, תצלומים וטקסטים הקשורים לנרטיב של התערוכה המרכזית במוזיאון.
המיצג נראה מרחוב קושצ'לנה ומכיכר השוק, וקודקודו מכוון אל עבר הכניסה למוזיאון היהודי.
הכיכר נקראת על שמו של האב יאן סקארבק, כומר קתולי שנולד בשנת 1885, ששימש ככומר הקהילה, היסטוריון מקומי ואזרח כבוד של אושוויינצ'ים (תואר שהוענק לו על ידי רשויות העיר בשנת 1934).
האב סקארבק נודע בטיפוח יחסים בין-דתיים באושוויינצ'ים ובקיום קשרי ידידות עם רבה האחרון של אושוויינצ'ים, הרב אליהו בומבך.
המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים
כיכר פטרוס הקדוש (באיטלקית: Piazza San Pietro) ממוקמת מול בזיליקת פטרוס הקדוש, בכניסה לקריית הוותיקן.
הכיכר עוצבה על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני בשנים 1656–1667 תחת פיקוחו של האפיפיור אלכסנדר השביעי.
במרכזה ניצב אובליסק בגובה 25 מטרים שהובא ממצרים בשנת 37 לספירה בפקודת הקיסר קליגולה והוצב בכיכר בשנת 1585. הכיכר, שיכולה להכיל עד 400,000 איש, מוקפת משני עבריה באכסדרות עמודים מעוגלות.
כל אכסדרה כוללת 4 שורות של עמודים דוריים ותקרה כדי להגן מפני הגשם והשמש.
התכנון שביצע האדריכל ברניני יצר כיכר אליפטית בעלת מבנה של זרועות החובקות את המאמינים עם האכסדרות.
תכנון הכיכר נעשה מתוך הבנה של נקודת המבט של מי שעומד מול הכנסייה, על מנת ליצור תחושה שהכיכר הרבה יותר גדולה מכפי שהיא באמת.
הכיכר היא דוגמה קלאסית לאדריכלות הבארוק.
תכנון הכיכרות בתקופת הבארוק התאפיין בכך שקודם כל תוכננה צורת החלל של הכיכר ולאחר מכן תוכננו הדפנות אשר מגדירות את החלל.
כיכר נייתן פיליפס היא כיכר מרכזית בטורונטו.
הכיכר נפרשת מול החזית הדרומית של בניין העירייה של טורונטו וקרויה על שם נייתן פיליפס, ראש העיר של טורונטו בשנים 1955 עד 1962. הכיכר תוכננה יחד עם בניין העירייה על ידי האדריכל ויליו רבל בעקבות תחרות אדריכלים בינלאומית, ונחנכה בשנת 1965. תחרות לעיצוב מחדש של הכיכר נערכה בסתיו 2005.
הכיכר משמשת בין השאר לתצוגות אמנות, שוק איכרים שבועי, אירועים חברתיים והפגנות.
צורת הכיכר מלבנית, כשצלעה הצפונית נושקת לבניין העירייה.
שטחה העיקרי של הכיכר מרוצף בלוחות בטון גדולים.
טיילת בטון מוגבהת מקיפה את הכיכר ומאפשרת גישה לבימה של בניין העירייה.
בשל בעיות תקציב הטיילת סגורה ברוב ימי השנה.
בצדה הדרומי של הכיכר בריכת השתקפות המשמשת בחורף כמשטח החלקה על הקרח.
מעל הבריכה הוקמו שלוש קשתות לצורכי תאורה; בשנת 1989 הוענק להן השם "קשתות החירות" והן הוקדשו לזכר כל אלה שלחמו או הגנו על החופש.
בקצה המערבי של הכיכר נמצא "גן השלום", שהוקם לזכר הטלת פצצת האטום על הירושימה ולציון "מחויבותם של תושבי טורונטו לעקרון השלום העולמי".
מלבד אלו מפוזרים בכיכר מספר פסלים, ביניהם "Three-Way Piece No.
2" (הקשת) שיצר הפסל הנרי מור ופסלו של וינסטון צ'רצ'יל שנוצר על ידי הפסל אוסקר נמון.
כיכר ספרא היא אחת הכיכרות הגדולות בירושלים, הממוקמת בתחילתו של רחוב יפו שבמרכז העיר, ממערב לחומות העיר העתיקה.
הכיכר נבנתה בשנת 1993, כחלק מבניית הקומפלקס של קריית עיריית ירושלים.
היא קרויה על שם יעקב ואסתר ספרא, הוריהם של יוסף ואדמונד ספרא, אנשי עסקים יהודים ונדבנים ידועים יוצאי העיר חלב שבסוריה, שפעלו רבות למען ירושלים, ותרמו מכספם לבניית הכיכר.
בקצה הכיכר, על יד גן דניאל, עומד פסל סביבתי הממחיש טכנולוגיית שאיבת מים קדומה הקרויה 'בורג ארכימדס'.
בצד המערבי של הכיכר נטועות שורות של עצי דקל היוצרים חלוקה בין הרחבה הממלכתית לרחוב יפו.
הכיכר משמשת גם כמקום לקיום אירועים וטקסים שונים.
פעם בשנה מארח המקום את "הסטריט-בול 3X3", טורניר כדורסל לנוער מכל רחבי הארץ, ובנוסף מתקיימים בו מופעי קיץ, טקסי זיכרון ואירועים שונים לקהל הרחב.
בפי תושבי ירושלים, נקראת היום כל קריית עיריית ירושלים הבנויה סביב הרחבה המרכזית בשם כיכר ספרא.
בית העירייה הקודם, ששכן בתחילתו של רחוב יפו, נבנה בתקופת המנדט הבריטי.
עם השנים היה צר מלהכיל את כל אגפיה של העיר ההולכת וגדלה, ועד שנות ה-90 כבר התפזרו מחלקות העירייה השונות בעשרות בניינים ברחבי העיר.
המטרה בבניית קריית העירייה סביב כיכר ספרא הייתה לרכז את כל אגפי עיריית ירושלים ושלוחותיה במקום אחד, בסמוך לבית העירייה המקורי.
בבניית קריית העירייה נעשה שימוש ב-10 מבנים היסטוריים ששומרו, שוחזרו והוסבו למשרדים, ולהם נוספו שלושה בניינים חדשים.
חלק מהמבנים ההיסטוריים בהם נעשה שימוש הם ממבני מגרש הרוסים הסמוך, ובכך למעשה נגסה קריית העירייה לתוך שטח מגרש הרוסים.
במסגרת פיתוח הכיכר, הועתק צפונה מבנה השער הדרומי ההיסטורי של מגרש הרוסים.
כיכר ניו אורלינס היא אחת מה"ארצות" המרכיבות את פארק השעשועים של חברת וולט דיסני - דיסנילנד שבקליפורניה.
האזור נמצא רק בפארק זה - ולא בפארקים האחרים שהוקמו.
הכיכר מבוססת על ניו אורלינס כפי שנראתה במאה ה-19. ה"ארץ" נפתחה לקהל ב-24 ביולי 1966.
באזור נמצאות שני המתקנים הפופולריים ביותר בפארק השעשועים: הטירה המכושפת ושודדי הקאריביים.
עם הקמת הכיכר מינה וולט דיסני את ראש העיר דאז של ניו אורלינס האמיתית - ויקטור שירו להיות ראש העיר של ה"ארץ".
בתחנת הרכבת של כיכר ניו אורלינס ניתן לשמוע בקוד מורס את שני המשפטים הראשונים של נאום פתיחת דיסנילנד, שנישא על ידי וולט דיסני ב-17 ביולי 1955: "לכל הבאים למקום שמח זה, ברוכים הבאים.
כאן המבוגרים יחוו שוב את זכרונותיהם הטובים מהעבר, והצעירים ייהנו מהאתגר וההבטחה של העתיד".
הכיכר מהווה מתקן בפני עצמו, בשל בנייניה הבנויים בסגנון הרובע הצרפתי וכן מופעי מוזיקת הג'אז הנערכים ברחובותיה.
הטירה המכושפת - שנפתחה לציבור ב-9 באוגוסט 1969
שודדי הקאריביים - שנפתח לציבור ב-18 במרץ 1967.
לרכבת דיסנילנד יש תחנה על הגבול שבין ארץ המערב הפרוע לכיכר ניו אורלינס.
בעת תכנון הכיכר, היו אמורים להיבנות בה שני מתקנים ובשניהם מסעדה.
מסעדת הביצה הכחולה אכן נמצאת על חוף "הים הקאריבי" של מתקן שודדי הקאריביים, ומגישה אוכל קריאולי טיפוסי.
כמו כן נמצאים בכיכר חנויות התואמות לרובע הצרפתי ומוכרות מזון קריאולי וקאז'ון.
בכיכר נמצא גם המועדון הפרטי - מועדון 33 שבו המסעדה היחידה בפארק המגישה משקאות אלכוהוליים.
עלות החברות במועדון גבוהה (בין 2,000 - 10,000 $) ורשימת ההמתנה להתקבל לחברות אורכת כמה שנים.
כיכר מָסָרִיק היא כיכר במרכז תל אביב-יפו, הנמצאת בסמוך לכיכר רבין.
הכיכר נקראת על שם טומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה הראשון הנחשב לידיד העם היהודי והיישוב העברי, ואף ביקר בתל אביב הצעירה בשנות ה-20.
הכיכר בנויה כשדרה באורך של כ-100 מטר בעלת אופי דומה מאוד לשדרות נוספות בתל אביב, כגון שדרות ח"ן או שדרות בן-גוריון הסמוכות לה.
חלקה הצפוני הצר לכדי רחוב דו-סיטרי רגיל, וחלקה הדרומי הרחב, מקנים לשדרה כולה את התואר כיכר.
מדרום לכיכר ממשיך הכביש כרחוב המלך ג'ורג'.
במרכז הכיכר גינה ומסביבה נמצאים בתי עסק שונים ובתי קפה רבים, בסמוך לרחוב פרישמן.
הכיכר נחשבת לאחת הכיכרות החשובות של העיר הלבנה של תל אביב, וסביבה בנויים כמה בנייני מגורים ב.
במרכז הכיכר נמצא מקלט ציבורי המשמש כמועדון חברתי-שיקומי של עמותת אנוש, הפועלת למען בריאות הנפש בקהילה.
בצפון הכיכר ניצב פסלו של האמן מוטי מזרחי, "עמוד בורג וברווזים", שהוצב בה בשנת 1989 בעקבות תרומתו של איש העסקים היהודי-אמריקאי, משולם ריקליס.
בשנת 2001 נפתח בכיכר בית הקפה הראשון של רשת "קפה קפה".
בצידה הצפוני של הכיכר ניצב בניין אשר שימש בעבר כמשרדי המוסד לביטוח לאומי.
ב-17 בספטמבר 2009 הוצב בחלקה הצפוני של הכיכר, סמוך למזרקה, פסל הברווז של הצייר דודו גבע, שלפני כן הוצב על גג עיריית תל אביב.
כיכר מסריק היא מהכיכרות הוותיקות בתל אביב, ונבנתה עם הקמתו של הצפון הישן של העיר.
במהלך "העוצר הגדול" על תל אביב בקיץ 1946, התמקמה בכיכר יחידת צנחנים בריטים.
במהלך מלחמת העצמאות, התארגנו סביב הכיכר שיירות הסיוע לירושלים הנצורה.
באחת ההפצצות המצריות על תל אביב נחתה פצצה במרכז הכיכר, וגרמה למותה של תושבת בית הסמוך לכיכר, שיצאה למרפסת על מנת לצפות במטוס.
במהלך מלחמת ששת הימים ירה הצבא הירדני פגזים אל עבר תל אביב בתותחי "לונג טום" שהוצבו צפונית לקלקיליה.
שני פגזים פגעו בכיכר מסריק, גרמו למותה של אישה אחת והסבו נזק לבניינים הסמוכים לכיכר.
כיכר היא חלל עירוני ציבורי פתוח המשמש למטרות ציבוריות שונות.
הכיכר העירונית מהווה שטח פתוח המשמש למפגש, לבילוי, לפעולות ספורט ותרבות, ואף לפעילות פוליטית (כגון הפגנות).
כיכר מרכזית בלב העיר משמשת לעיתים למפגשים של הקהילה.
המושג כיכר בעל משמעות שונה לאוכלוסיות בעולם.
כיום כיכר מהווה אלמנט בהתפתחות העיר, כאשר העושר של המושג משתנה ללא הרף עם השתנות הזמן, כולל שינויים בתרבות, בטכנולוגיה, בתחבורה, בפוליטיקה, במערכות כלכליות ואתוסים של זמן.
במקור משמעות המילה כיכר ורחוב היו הפוכות: כיכר = מקום מאורך וצר; רחוב = מקום רחב.
"כיכר הירדן" מוזכרת בבראשית י"ג בתור עמק מוקף הרים בצורת חצי עיגול, ובו מספר ערים ("ערי הכיכר").
ביוון העתיקה, העיר (הפוליס) נחלקה למספר חלקים, כאשר החלק המרכזי נקרא האגורה שהייתה מקום הכינוס של המועצה שניהלה את ענייני העיר.
מאוחר יותר התפתח ברומא העתיקה הפורום שעוצב בצורה של כיכר או מספר כיכרות (מחוברות לפי קווי מתאר טופוגרפיים) ששימש כמרכז עסקים המשפטי הציבורי של העיר.
באיסטנבול העתיקה בתקופת האימפריה הביזנטית היו שדרות שביניהן היו כיכרות בצורה המזכירה: "מחרוזת".
בימי הביניים קמו ערים רבות (אך לא גדולות במיוחד) אשר מיקומן נקבע על ידי מאפיינים טופוגרפיים כמו נהרות, חופי הים ומצרי יבשה.
מאפיינים אלו גרמו להתפתחות גשרים והרחבת פיתוח העיר ולקשרים הדוקים פנים יבשתיים.
התפתחות הגילדות, והעיסוק בענפים כלכליים, הפכו את הערים למרכזי מסחר פורחים.
עם התפתחות הערים והתפתחות המיומנות השונות ניתן לראות טיפוסים שונים של ערים, שיכולות להתאפיין לפי רחובותיהם וכיכרותיהם המרכזיות.
בנוסף לערים אלו, ישנן ערים שהתפתחו בצורה חופשית או תוכננו, בצורה מלאה או חלקית.
בהתפתחות של הסוגים השונים של הערים ניתן לראות סוגים שונים של הקצאת יעוד למקומות ציבוריים גדולים כמו: רחובות, כיכרות, שדרות, קניונים, גנים ציבוריים, מקומות ציבוריים פתוחים.
כל אלו מושפעים מהתפתחות התרבויות השונות בעולם.
סוג אחד לכיכר הוא מקום ציבורי רחב או מקום פתוח במרכז העיר הנמצא בין בניינים עירוניים.
הכיכר משמש לאיסוף אנשים ויש בו לעיתים חנויות.
כיכר מסוג זה היא לרוב חלק מהיסטורית הפיתוח של מרכז העיר, שמהווה גם נקודת מפגש של רחובות וגם נקודה מרכזית בפיתוח וניהול ציבורי מקומי.
סוג אחר הוא אזור בסמוך לכביש מהיר בו יש מתקנים ציבוריים, מקום שנותן שירותים לקהל רחב.
כלומר מרכז קניות, שוק או מתחם של חנויות בנקים בתי קולנוע, תיאטראות וכו' במיקום בדרך מהירה בו השהות היא יותר זמנית ופחות קבועה.
זוהי כיכר עסקית המפותחת כחלק מהאזור המסחרי של העיר.
לרוב חלק גדול בהתפתחות של פרברי המשרדים היא התפתחות כיכר משרדים, שנבנת על ידי הבעלים או מנהלים בכוונה לפיתוח של המרחב הכללי באמצעות מימון פרטי.
לדוגמה, בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה התפתחות מוגברת בניו יורק ומפתחים של בנייני המשרדים הגבוהים נטו לעצב את קומות התחתית כפלאזה שמטרתה להפוך את הבניין כולו למרשים יותר.
ישנם כיכרות המשולבות עם מדרחוב, שדרה, פארק וישנם כאלה המשמשות גם עבור "תהלוכות או מצעדים" בעיקר במדינות דיקטטוריות בהם גם משולבים בכיכר גם "יציע" עבור אנשים מכובדים והמבנים סביבה פונים ברובם עם כל החזיתות אל הכיכר עצמה.
במדינות דרום-אירופה המונח "כיכר" מתחלק לכמה סוגים:
– הוא הכינוי לכיכר עירונית סגורה באיטליה ומלטה המשמשת להולכי רגל בלבד.
לעיתים קרובות משמשת הפיאצה גם עבור חניון.
פלאיה – הוא המונח הספרדי לכיכר עירונית או רחבה המשמשת עבור התכנסויות או אירועים שונים.
פלאטיה – הוא המונח בתרבות היוונית לכיכר עירונית המציינת "נקודת ציון עירונית" או "רחבה עבור מפגשים וחגיגות ביישובים הכפריים.
במרכז פילדלפיה יש כיכר שבה עומד בניין העירייה ובמרחקים שווים מהמרכז ארבע כיכרות שנועדו למגורים, כאשר הגורל של כל כיכר נותן דוגמה יוצאת במינה לסוגים שונים של כיכרות, כאשר כולן בעלות אותו גודל וגיל, שגורלן שונה על אף שבמקור כולן נועדו לאותה המטרה.
כיכר ריטנאוס היא גן ציבורי אהוב ומצליח אשר רבים פוקדים אותה.
נכס חשוב בעיר מרכזה של השכונה היחידה בעיר, שכונה שמחדשת באופן ספונטני את קצוותיה ושער הנדל"ן בה עולה.
כיכר פרנקלין - גן בשכונת עוני של העיר בו מתקבצים חסרי בית, מובטלים ועניים, בין אזור מסחר זול.
הגן אינו נחשב מסוכן, ועל אף מצבו הוא לא השפיע על ערכי הנדל"ן או היציבות החברתית באזור.
כיכר וושינגטון שהייתה לב העיר.
כיום היא מהווה מרכז משרדים גדול.
בשנים עברו העבריינות והפשיעה בה היו לבעיה שעובדי הגן והמשטרה לא הצליחו להתמודד עימה ועובדי המשרדים הדירו רגליהם מהמקום.
נעשו ניסיונות שיקום בשנות ה-50, בזמן זה התפזרו המשתמשים בכיכר.
כיום השימוש במקום אקראי ולפרקי זמן קצרים.
חוץ מזמנים קצובים של הפסקת צהריים בימים יפים הוא עומד ריק רוב הזמן, כיכר זו לא הצליחה לשמר את אופייה באופן טבעי כל שכן להעלותו התחדשות עירונית בקנה מידה גדול.
כיכר נוספת ואחרונה הצטמצמה לכדי אי תנועה קטן "לוגן סירקל" (Logan circle) בשדרות בנג'מין פרנקלין, המהווה דוגמה לתכנון ברוח "העיר היפה".
בכיכר מזרקה מרשימה וגינון מתוחזק למופת.
אמנם קשה להגיע אליה ברגל והיא בעיקר מנעימה באלגנטיות לחולפים על פניה במהירות במכוניות, אך בימים יפים מגיע אליה זרם קטן של מבקרים.
אזור צמוד אליו התנוון לגמרי אך שכונת העוני שבסביבה חוסלה והוסבה ל"עיר הקורנת".
כיכר סן מרקו (באיטלקית: Piazza San Marco) היא כיכר ציבורית בוונציה
כיכר זו היא הכיכר הציבורית היחידה בעיר, בעוד ששאר הרחבות הציבוריות בה קרויות קמפו .
כיכר נוספת בכניסה לעיר, כיכר רומא, מהווה מסוף לתחבורה היבשתית המגיעה לעיר ולא "כיכר" ציבורית (Piazza) במובן המקובל.
כיכר סן מרקו והכיכר הקטנה סן מרקו, ביחד, מהוות את הלב של חיי העיר.
בה מתקיימים האירועים הציבוריים האזרחיים, הדתיים והבידוריים של העיר.
הכיכר היא אתר מועדף על התיירים המגיעים לעיר.
רבים מהם אוהבים להצטלם עם היונים הרבות הנמצאות בכיכר.
נפוליאון כינה אותה, לפי המסופר: "חדר האורחים היפה ביותר באירופה".
ראשיתה של הכיכר במאה ה-11. היכן שהיום מושבי בית הקפה, בצידי הכיכר, עברה תעלת מים.
התעלה מולאה וכך נוצר השטח הרצוף שנדרש לכיכר.
אפשר להבחין בכיכר בפסים גאומטריים של אבנים הבולטות בצבע השונה משאר אבני הכיכר.
הן משרות מראה של עומק ופרספקטיבה.
במקורן, הן נועדו לסמן את מקום העמידה של עגלות הרוכלים שבאו לכיכר.
הכיכר, הכוללת את החלק הגדול, הצפוני, קרויה כיכר סן מרקו ואילו החלק הקטן, הפונה לים, מכונה הכיכר הקטנה סן מרקו (Piazzetto San Marco).
בצד הצפוני מזרחי של הכיכר יש כיכר נוספת קטנה והיא הכיכר הקטנה של האריות (Piazzetta dei Leoni) על שם פסלי האריות המוצבים בה.
במכלול כיכר סן מרקו אפשר להוסיף גם את גשר האנחות (Il Ponte del Sospire), מצידו השני של ארמון הדוג'ה.
הגשר המקורה שימש מעבר מארמון הדוג'ה לארמון אחר מעבר לתעלה.
בעבר הרשו לאסירים לעלות מהכלא אל הגשר על מנת לנשום אוויר צח, ומכאן שמו.
המרכיב הבולט בכיכר סן מרקו הוא הכנסייה המפורסמת בזיליקת סן מרקו בצידה המזרחי של הככר.
בצידה הצפוני של הכיכר ניצב מגדל השעונים (Torre dell'Orologio), אשר בחזיתו שעון הפועל ברציפות מאז 1499. על גגו בנויים שני פסלי נחושת של ה"מורים" (אפריקאים, שהיו מובאים לוונציה בתור שבויים).
בידיהם, שנוצקו מנחושת, היו מכים בפעמון המצוי שם בכל שעה.
מגדל זה אינו פתוח לקהל היום (2006).
מתחתיו יש שער הקרוי (Mercerie) המוביל לרחובות העיר, בצידיו חנויות ובסופו הוא מגיע לגשר ריאלטו.
מול הכנסייה מצוי מגדל הפעמונים הקמפנילה של סן מרקו.
ברחבה המרכזית של הכיכר שלושה מבנים עיקריים המכונים פרוקורטיה: בדרום, לצד הים, הפרוקורטיה החדשה (Procuratie Nuove).
מולה ניצבת הפרוקורטיה הישנה (Procuratie Vecchie).
הקומות התחתונות נבנו בסוף המאה ה-16 על ידי ויצ'נסו סכמוצ'י (Vincenzo Scamozzi) ובנייתם הושלמה בשנת 1640 על ידי בלדסארה לונגנה (Baldassarre Longhena).
בתקופת הרפובליקה של ונציה שכן בארמונות מושב נציבות סן מרקו ומכאן שמות הארמונות.
אחרי נפילת הרפובליקה עברו הפקידים הגבוהים לארמון המלכותי של נפוליאון (Palazzo Reale da Napoleone).
היום שוכנים בחלק מהארמונות: מוזיאון קורר (museo Correr) והמוזיאון הארכאולוגי (museo Archeologico).
הכניסה לשני המוזיאונים היא מהארמון "אגף נפוליאוניקה" (nell'Ala Napoleonica) בחזית הכיכר.
בקומות התחתונות של ה"פרוקורטיה" מצויות חנויות היוקרה של ונציה: חנויות ליהלומים ולתכשיטים, לחפצי אומנות, ולמוצרים המיוחדים של ונציה, בהם חפצי זכוכית מורנו.
בכיכר מתקיימים האירועים הציבוריים החשובים של העיר, בדרך כלל בסופי השבוע, וכן נערך בכיכר טקס פתיחת פסטיבל המסכות השנתי.
בלילה של 9 מאי 1997 הוצג בכיכר אירוע מרשים המתאר את ימי הזוהר של הרפובליקה של ונציה (I Serenissimi).
הכיכר הקטנה כיכר סן מרקו
כאמור, הכיכר הציבורית הפונה לכיוון הים קרויה הכיכר הקטנה סן מרקו (Piazzetto San Marco).
במזרח הכיכר ארמון הדוג'ה (1442), הפתוח לקהל והכולל אוסף תמונות יקר ערך.
בקומת הקרקע, כמו בשאר הכיכר, חנויות יוקרה למכירת מוצרי אומנות ונציאנית.
עשרות פעמים בשנה, הכיכר מוצפת מים, לשלוש שעות בממוצע.
התופעה מכונה ה"מים גבוהים" או אקווה אלטה (acqua alta).
ההצפה נגרמת על ידי צירוף מקרים: גלים גבוהים, לחץ ברומטרי נמוך ומשב רוחות עז מכיוון הים האדריאטי, השוכן בדרום העיר.
במקרים אלה מניחים מעברים מיוחדים להולכי רגל, הבנויים על עמודי עץ, הכניסה לבזיליקת סן מרקו אינה מורשית ותנועת הסירות בתעלה הגדולה נפסקת.
הממשל שוקל להפעיל שיטות נוספות על מנת להקל על התנועה של הולכי הרגל בעת תופעת המים הגבוהים.
בתחילת 2007 הותקנו בשלושה מקומות בכיכר משטחים רחבים ויציבים יותר, מאשר מעברי העץ הקיימים.
כיכר סטניסלאס היא כיכר עירונית ומדרחוב גדול בנאנסי, צרפת.
מאז 1983 הקומפלקס המרכיב את כיכר סטניסלאס, כיכר קרייר וכיכר אליאנס רשום כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הכיכר הייתה מיזם גדול בתכנון עירוני שתכנן סטניסלאב לשצ'ינסקי, דוכס לורן והמלך לשעבר של פולין, כדרך לחבר בין העיר העתיקה של נאנסי עם העיר החדשה שנבנתה על ידי שארל השלישי, מלך צרפת, במאה ה-17. הכיכר תוכננה להיות גם "כיכר מלכותית" כדי לכבד את לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
התכנון חיבר בין שני בניינים שהיו כבר קיימים טרם תכנון הכיכר, את Hôtel de Ville (בית העירייה), שכעת ממוקם בכיכר הגדולה שלו, ואת Hôtel du Gouvernement.
מושב העירייה ומושב ממשלת הדוכסות פונים אחד אל עבר השני כמשלימים זה את זה דרך סדרה של חללים עירוניים רציונליים, סימטריים ומגוונים, שלא היו קיימים עד אז באירופה.
הכיכר והבניינים בה, מאוחדים בסדרים הגדולים, תוכננו בידי האדריכל המלכותי עמנואל ארה דה קורני (Emmanuel Héré de Corny, שחי בשנים 1705-1763).
הבנייה החלה במרץ 1752 והסתיימה בנובמבר 1755. ברתלמי גיבאל (Barthélémy Guibal) ופול-לואי סיפלה (Paul-Louis Cyfflé) יצרו פסל ארד של לואי ה-15, שעמד בכיכר עד שהוסר במהפכה הצרפתית והוחלף בפסל של דמות מכונפת.
שם הכיכר שונה אז ל"כיכר העם" (Place du Peuple) ומאוחר יותר ל"כיכר נפוליון".
ב-1831 הוצב פסל ארד של סטניסלאב במרכז הכיכר, שנודעה מאז כ"כיכר סטניסלאס".
מאז הקמתה שימשה הכיכר לאספות וחגיגות ציבוריות.
במהלך השנים היא עברה מספר שינויים ושיפוצים, ואפילו שימשה כמגרש חנייה בשנים 1958-1983. בשנים 2004-2005 עברה הכיכר עבודות שחזור נרחבות, שהושפעו מהתכנון המקורי מהמאה ה-18. המיזם, שנמשך כ-10 חודשים, עלה 9 מיליון אירו חגיגת חנוכת הכיכר המחודשת ב-2005 נפלה על היובל ה-250 לבנייתה.
כיכר סטניסלאס היא באורך 125 מטר ורוחב 106 מטר.
היא מרוצפת באבני אוכרה בהירות, ושני קווים של אבנים כהות יותר, היוצרים מוטיב של צלב אלכסוני.
הכיכר מוקפת באוסף מבנים הרמוניים מבחינה אדריכלית.
בית העירייה של נאנסי (Hôtel de Ville) שתופס את כל הצד הדרומי של הכיכר, עם משרדי השלטון המקומי (Préfecture of Meurthe-et-Moselle) בפינה הדרום-מזרחית.
במזרח, תיאטרון האופרה (Opéra-Theâtre) שהיה בעבר ארמון הבישוף, והמשכן הגדול (בעבר Hôtel de la Reine).
במערב, המוזיאון לאמנויות היפות (Musée des Beaux Arts) ששימש במקור כקולג' לרפואה וביתן ז'אק (Pavillon Jacquet).
בצפון הבניינים נשמרו נמוכים למטרות הגנתיות (כדי לאפשר אש צולבת בין הבאסטיונים של ואדמון והאוזנוויל).
שער ניצחון שנוצר על ידי ארה עומד במרכז הצלע הרביעית, ומוביל לכיכר קרייר הסמוכה, כאשר הציר הראשי מפותח לשדרה כפולה של עצים עם מבנים סימטריים הפונים אחד אל השני לאורך השדרה.
בקצה הרחוק נמצאת כיכר אליאנס, המתוחמת על ידי חצי מעגל של עמודי קולונדה שסוגרים את האגפים, ומהצד השני, חזית Palais du Gouvernement.
הפסל במרכז כיכר סטניסלאס, שנוצר על ידי ז'ורז' ז'אקו (Georges Jacquot, חי בשנים 1794-1874), מציג את סטניסלב עומד, לבוש בגלימות זורמות, מחזיק חרב בידו השמאלית ומצביע לצפון עם ידו הימנית.
הכתובית על מעמד השיש עליו ניצב הפסל היא:
בארבעת הפינות וכיווני המזרח והמערב של הכיכר נמצאים שערי ברזל מצופי זהב ומנורות, שנוצרו בידי ז'אן לאמור (Jean Lamour, חי בשנים 1698-1771) שהיה אחרי גם למעקה הברזל בגרם המדרגות המרכזי של Hôtel de Ville ומעקה המרפסת שמול המרכז של חזיתה הראשית.
הפינות הצפון-מערבית והצפון-מזרחית מציגות מזרקות מקושטות שתוכננה על ידי ברתלמי גיבאל (Barthélémy Guibal, חי בשנים 1699-1757).
כיכר סן-מישל היא כיכר עירונית הממוקמת בין הרובע השישי לבין הרובע החמישי של פריז בירת צרפת.
הכיכר קרויה על שם "מזרקת סן-מישל" (מזרקת מיכאל הקדוש) שהוקמה על ידי גבריאל דאוויו בשנת 1855. על פי התכנון המקורי של הכיכר הוחלט להקים בה מזרקה ובמרכזה פסלו של נפוליאון בונפרטה אולם דאוויו הקים מזרקה ועליה פסלו של המלאך מיכאל , שלצידו שני דרקונים.
מימי המזרקה נשפכים מפיות הדרקונים.
הכיכר ממוקמת למול הפאלה דה ז'סטיס שבאי איל דה לה סיטה שבמרכז נהר הסן.
כיכר סקנדרבג (באלבנית: Sheshi Skënderbej) היא הכיכר המרכזית של טירנה, בירת אלבניה.
צורתה של הכיכר אינה מוגדרת, ורוחבה ואורכה אינם אחידים.
היא מנקזת אליה שמונה רחובות, בהם רחוב דורס, המהווה את דרך הכניסה הראשית לעיר ממערב, שדרות זוגו הראשון, המוליכות לתחנת הרכבת, ושדרות דשמורט א קומביט המוליכות לבלוקו, לשעבר רובע המגורים של צמרת השלטון האלבנית ולאוניברסיטת טירנה.
בכיכר וסביבה מספר מבנים בולטים.
מעט דרומית למרכזה פסל של סקנדרבג, הגיבור הלאומי האלבני, רכוב על סוס.
הפסל עשוי ברונזה והוא ניצב על משטח אבן.
הוא הוצב בכיכר בשנת 1968, לציון 500 שנה למותו, ואז גם נקראה הכיכר על שמו.
בעבר ניצב בכיכר גם פסל בגובה 10 מטרים של אנוור הוג'ה, אך הוא הופל בידי ההמונים ב-1991.
דרומית לכיכר מבנים ממשלתיים צבועים צהוב ובורדו, ובהם המטה הכללי של צבא אלבניה.
ממזרח לכיכר מסגד אטהם ביי, שבנייתו החלה ב-1789, מגדל השעון שנבנה ב-1822, והיכל התרבות (הכולל את הספרייה הלאומית והאופרה והבלט הלאומיים), שהוקם כמתנה מברית המועצות בין 1960 ל-1966. מצפון לכיכר המוזיאון הלאומי להיסטוריה, שאת חזיתו מעטר פסיפס ובו לוחמים אלבנים החל מממלכת איליריה ועד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2010 הוחל בשיפוץ הכיכר, במימון ממשלת כווית.
כיכר מקס-יוזף או מקס-יוזף-פלאץ היא כיכר עירונית גדולה במרכז העיר מינכן שבגרמניה.
הכיכר היא בקצה המערבי של שדרת מקסימילאן שטרסה (Maximilianstraße), אחת מארבע השדרות המרכזיות של העיר.
הכיכר נבנתה במקביל להקמתו של התיאטרון הלאומי שבמינכן, בצידו המזרחי של המבנה ונחנכה ב-1818. היוזמה להקמתה הייתה של המלך לודוויג הראשון שקרא לכיכר על שמו של אביו, מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה שהטיל את תכנונה על ארכיטקסט החצר לאו פון קלנצה.
במרכז הכיכר פסל ארד מ-1835 של המלך מקס-יוזף (Max-Joseph Denkmal) של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך.
בשולי הכיכר נמצאים ה-Königsbau וארמון הרזידנץ, התיאטרון הלאומי, בית הדואר המרכזי, ובסמיכות לכיכר נמצא המוזיאון היהודי.
כיכר פוטסדאם היא כיכר עירונית מרכזית וצומת תנועה ראשי בעיר ברלין, גרמניה, כקילומטר מדרום לשער ברנדנבורג והרייכסטאג וסמוך לפינה הדרום-מזרחית של הפארק העירוני טירגארטן.
הכיכר נקראת על שמה של העיר פוטסדאם, השוכנת כ-25 ק"מ מדרום-מערב, ומציינת את המקום שבו נכנסה אל בין חומות העיר ברלין הדרך שהובילה מפוטסדאם (שם ניצב גם שער פוטסדאם).
הכיכר התפתחה תוך מעט יותר ממאה שנים מצומת דרכים פרברי לאחד הצמתים הסואנים ביבשת אירופה, אולם נחרבה כמעט לחלוטין בהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נותר אזור הכיכר נטוש בתקופת המלחמה הקרה, מכיוון שהיה צמוד לחומת ברלין, אולם בעקבות איחוד גרמניה בשנת 1990 הוקם בו רובע עירוני חדש, שנקרא אף הוא פוטסדאמר פלאץ, על שם הכיכר.
תחילתה של כיכר פוטסדאם כתחנת מסחר שמוקמה על צומתי דרכים כפריות מחוץ לחומות המכס העתיקות של העיר ברלין.
ניתן למצוא אזכורים היסטוריים לכיכר פוטסדאם החל מ-29 באוקטובר 1685, אז נחתם האדיקט של פוטסדאם על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בתגובה לאדיקט של נאנט, ובו התיר הנסיך למספר גדול של פליטים על רקע רדיפות דת, כולל יהודים שגורשו מאוסטריה והוגנוטים שגורשו מצרפת, להתיישב בשטחו.
מטרת האדיקט הייתה לאפשר עלייה מהירה באוכלוסייה, במטרה לעודד את צמיחת הכלכלה בממלכה לאחר החורבן שהותירה מלחמת שלושים השנים (1618-1648).
כתוצאה מן ההגירה ההמונית הפכו ביצוריה של ברלין, אשר נבנו מחדש רק תקופה קצרה קודם לכן (1658–1674), למיותרים בין-ליל, והעיר אשר הייתה צפופת אוכלוסין ממילא בין החומות, הפכה צפופה עוד יותר.
עובדה זו הובילה להתיישבות מחוץ לחומות.
מספר רבעים חדשים נוסדו מחוץ לחומות העיר, הגדול שבהם היה פרידריכשטאט, שנוסד בשנת 1688 מדרום ללב העיר ההיסטורי ונקרא על שם פרידריך הראשון.
תוכנית רחובותיה של פרידריכשטאט היה בסגנון הבארוק במתווה שתי וערב, כפי שהיה נהוג במקומות רבים באותם ימים.
התוכנית התבססה על שני צירי תנועה עיקריים: פרידריכשטראסה בכיוון צפון-דרום, ולייפציגר שטראסה בכיוון מזרח-מערב.
כל הרבעים החדשים שהוקמו מחוץ לחומות מוזגו לתוך העיר ברלין בשנים 1709–1710. בשנים 1721–1723 תוכננה הרחבה של פרידריכשטאד לכיוון דרום-מערב וזאת בהוראת פרידריך וילהלם הראשון.
תוכנית זו הושלמה בשנים 4–1723 על ידי האדריכל יוהאן פיליפ גרלך.
בעקבות הרחבה זו קם ציר תנועה ראשי חדש, בכיוון צפון-דרום, וילהלמשטראסה.
בשנים 7–1735, לאחר שהושלמה הרחבת פרידריכשטראסה, הוקמה חומת מכס באורך 17 ק"מ ובגובה 4.2 מטר סביב גבולותיה החדשים של העיר ברלין.
תחילה נבנתה החומה מעץ, ומאוחר יותר נבנתה בלבנים ואבן.
בחומה נקבעו 14 שערים (מאוחר יותר נקבעו 4 שערים נוספים), דרכם נכנסו דרכים כפריות לתוך העיר.
בשערים נגבו מיסים על סחורות, בעיקר על בשר וקמח.
מבין השערים בלט שער ברנדנבורג, אשר אליו הגיעה הדרך החשובה מן העיר ברנדנבורג, וקילומטר אחד מדרום לו היה שער שהפך מרכזי עוד יותר, שער פוטסדאם.
הדרך שהובילה לשער פוטסדאם ראשיתה בימי הביניים כנתיב המוביל מברלין לכפר שנברג, אולם הדרך הפכה ברבות השנים לחלק מנתיב המסחר החוצה את יבשת אירופה, החל מפריז ועד לסנקט פטרבורג, דרך אאכן, ברלין וקניגסבורג.
בשנת 1660 העדיף פרידריך וילהלם הראשון לעשות דרכו בנתיב זה אל ארמונו בפוטסדאם.
החל משנת 1754 עבר בנתיב זה שרות תחבורה של קרון רתום לסוסים, אשר נשא סחורות ונוסעים בין ברלין לפוטסדאם, זאת אף שהדרך הייתה משובשת.
אולם בשנות ה-40 של המאה ה-18, לאחר שפרידריך הגדול עלה לשלטון, הוא בנה את ארמון סנסוסי בפוטסדאם ולאחריו את הארמון החדש, עובדה שהצריכה סלילת הדרך באופן היאה למלך ולפמלייתו.
לאחר שורה של שיפורים, בין השנים 3–1791 הפך הקטע שבין ברלין לפוטסדאם לדרך הראשונה בפרוסיה הכשירה למעבר בכל מזג אוויר.
שער פוטסדאם בחומת המכס דרכו נכנסה הדרך אל העיר ברלין, היה לאתר שבו קמה לאחר שנים כיכר פוטסדאם.
תחילתה של כיכר פוטסדאם כצומת ממנה יצאו דרכים לכיוונים שונים מחוץ לחומות העיר.
על פי מדריך דרכים ישן, המקום מעולם לא היה כיכר של ממש, אלא צומת של חמש דרכים על דרך המסחר הישנה החוצה את אירופה.
בין החומות, מיד לאחר השער, היה שטח מתומן גדול, אשר נוצר עוד בעת הרחבתה של פרידריכשטאט בשנים 4–1732, שאותה חצה לייפציגר שטראסה.
היה זה אחד ממגרשי המסדרים לאלפי החיילים שהגנו על ברלין בשיאה של ממלכת פרוסיה.
תחילה היה המקום ידוע בכינוי "המתומן" , ב-15 בספטמבר 1814 הוא נקרא בשם כיכר לייפציג, לציון ניצחונה של פרוסיה צבא נפוליאון בקרב לייפציג.
אף שמו של שער פוטסדאם שונה לשער לייפציג סמוך לאותה עת, אולם שב לשמו המקורי בתוך שנים ספורות.
ההיסטוריה של כיכר לייפציג (בתוך החומה) וכיכר פוטסדאם (מחוץ לחומה) קשורות זו בזו מאז יצירתן, ולעיתים קרובות דנים בהן כמקשה אחת.
שטחה הנוכחי של כיכר פוטסדאם היה ככל הנראה מחוץ לתחומי העיר ברלין, ולכן תכנונה לא היה כפוף לתקנות ולהגבלות שחלו בתחומי עיר שהיוותה בירתה של אימפריה ודאגה לתדמיתה זו.
הכיכר צמחה לה באופן אקראי וסימלה את הראוותנות וחוסר הסדר שהוסיפו למעמדה.
לעומתה, כיכר לייפציג שבין החומות ותמיד נבנתה באופן מסודר וממושמע, שהרי תוכננה כמקשה אחת על ידי האדריכל גרלך.
בציור משלהי המאה ה-18 נראים הבניינים בכיכר לייפציג אחידים וחמורים למראה.
כיכר זו השתלבה להפליא במתווה השתי וערב שבה תוכננה עיר המבצר.
במובן זה, שער פוטסדאם היה קו מפריד בין שני עולמות שונים.
רק בתקופה מאוחרת יותר נהרסו הבניינים האחידים בכיכר לייפציג וברחוב החוצה אותה, והחלו להיבנות מבנים בעלי סגנון מפואר יותר.
בסופו של תהליך הוקמו לאורך רחובות אלה ארמונות היסטוריים חשובים ובתי פאר.
באותו שלב כבר חדלה כיכר לייפציג מלשמש ליעדה המקורי ככיכר מסדרים.
כבר בשנת 1797 הותוותה תוכנית שלפיה כיכר פוטסדאם תלבש צורה של כיכר ממש.
על פי התוכנית שהוצעה על ידי האדריכל פרידריך גילי (Friedrich David Gilly) שטח צומת הדרכים שמחוץ לחומה יאוחד עם השטח המתומן שבין החומות כדי ליצור שטח מלבני גדול ובמרכז מבנה, דמוי מקדש יווני, לכבודו של המלך פרידריך השני.
תוכנית זו לא יצאה לפועל, כמו גם תוכנית אחרת של תלמידו של גילי, קארל פרידריך שינקל להקים במקום קתדרלה לאומית.
בין השנים 4–1823 נבנה, בתכנונו של קארל שינקל, שער חדש שמשני צידיו בית משמר ובית מכס.
השער נחנך באופן רשמי ב-23 באוגוסט 1824. הבנייה כללה גם עיצוב מחודש לכיכר לייפציג, לאחר שניסיונות להופכה לכיכר שוק כשלו.
השער נועד, בין השאר, להגביל את כניסתם של איכרים מן הסביבה אל תוככי העיר, אולם הותר להם להקים דוכנים מיד מחוץ לתחום השער, מתוך תקווה שהדבר יסייע בפיתוח דרכים כפריות, כדי להקל על תנועת כוחות הצבא.
כך החלה הפעילות בכיכר פוטסדאם.
שמה של הכיכר לא ניתן לה לפני ה-8 ביולי 1831, אולם האזור סביבה החל להתפתח כבר בתחילת המאה ה-19 כרובע שקט עם בנייה נמוכה.
ככל שהפכה ברלין לעיר צפופה ורועשת יותר, כך גברה הנטייה של תושביה העשירים לצאת אל מחוץ לחומות המכס ולבנות להם חווילות פאר סמוך לשער לצד הדרכים הכפריות הרחבות שהפכו לשדרות.
פיתוח האזור החל באיטיות, אולם בשנת 1828 האזור שממערב לכיכר פוטסדאם, הנמצא בין פארק טירגארטן לבין הגדה הצפונית של מה שהפך לתעלת לנדוור (Landwehrkanal) קיבל אישור מלכותי להסבתו לשכונת מגורים לאוכלוסייה העשירה בעיר.
אזור זה אוכלס עד מהרה בבתי פקידי שלטון, קצינים, בנקאים, אומנים ומדינאים, וזכה לכינוי "רובע המיליונרים" אף על פי ששמו הרשמי היה פרבר פרידריך (Friedrichvorstadt), או רובע טירגארטן (Tiergartenviertel).
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 החלת שיטת מיסוי ישיר יתרה את הצורך בחומות המכס, וכך בשנים 7–1866 נהרסו רוב החומות יחד עם שעריהם, להוציא שניים - שער ברנדנבורג ושער פוטסדאם.
אף שהצורך בשערים חלף, השער המפואר של שינקל שרד כשמונים שנים נוספות.
הריסת החומות אף גרמה להגברת התנועה בכיכר פוטסדאם.
מסילת הרכבת הגיעה לברלין לראשונה בשנת 1838, עם פתיחת תחנת הרכבת פוטסדאם (Potsdamer Bahnhof) בקצה המסילה שהובילה לעיר פוטסדאם, ואשר נפתחה לתנועה לראשונה ב-29 באוקטובר (בשנת 1848 הוארכה המסילה עד למגדבורג ואף מעבר לה).
כיוון ששלטונות העיר לא התירו למסילה לחצות את חומות המכס, אשר עמדו על תילן אותה עת, המסילה הייתה חייבת להסתיים מחוץ לחומות העיר, בכיכר פוטסדאם.
תחנת הרכבת הייתה גורם מרכזי בפריחת אזור הכיכר.
שלוש שנים לאחר פתיחת תחנת הרכבת בכיכר, ב-1 ביולי 1841, נפתחה תחנה נוספת רק 600 מטר מדרום-מזרח, תחנת אנהלטר (Anhalter Bahnhof) על מסילה שהובילה ליוטרבוג (Juterbog) ומאוחר יותר המשיכה לדסאו.
שתי התחנות היו צנועות בתחילתן, אולם לאור הדרישה הגוברת לרכבות, שתיהן גדלו והתפתחו.
בשנת 1872 נפתחה תחנה חדשה בכיכר פוטסדאם, שהייתה לתחנת הרכבת הפעילה ביותר בברלין, ותחנת אנהלטר חדשה נפתחה בשנת 1880 והייתה לתחנה הגדולה והיפה בעיר.
בעבר היה אף קו מסילת רכבת שחצה את כיכר פוטסדאם, קו זה נפתח באוקטובר 1851 ונתיבו הקיף את העיר בתוך חומות המכס.
הקו הופעל במטרה לאפשר שינוע סחורות בין התחנות השונות בברלין.
קו רכבת זה, שנסלל במפלס הרחוב, יצר הפרעות לתנועה בעיר במשך כעשרים שנה, שש פעמים ביום ולעיתים יותר, בשעה שרכבת בת כ-60–100 קרונות שרכה את דרכה בקצב הליכה כשהיא חוצה את רחובות העיר.
סלילת מסילת טבעת (Ringbahn) סביב היקפה של העיר, אשר חוברה לכל התחנות, אפשרה את פירוק המסילה הפנימית בשנת 1871, אף שמסילת הטבעת לא נפתחה לפני ה-15 בנובמבר 1877.
שנים מאוחר יותר הגיעו לכיכר פוטסדאם שתי מערכות רכבת.
מסילת הרכבת התחתית של ברלין הגיעה מדרום והחלה בשרות ב-18 בפברואר 1902. תחנת הרכבת הקלה הפרברית (S-Bahn) בקו צפון-דרום מאונטר דן לינדן נפתחה ב-15 באפריל 1939.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה תקופה של גידול מואץ בהתפתחותה של ברלין, לאחר שהעיר הפכה לבירתה של הקיסרות הגרמנית בעת הקמתה, ב-18 בינואר 1871, אף שגם עד לאותה עת גדלה העיר.
מאותה עת הלכה וגדלה חשיבותן של כיכר פוטסדאם ושכנתה כיכר לייפציג.
הכיכרות שכנו כבר בשלב זה בליבו של הכרך שאוכלוסייתו הגיעה ל-4.4 מיליון נפש, העיר השלישית בגודלה בעולם לאחר לונדון וניו יורק.
באזור הכיכר החלו להיבנות מלונות גדולים ובתי כלבו, מאות חנויות קטנות, תיאטראות, אולמות ריקודים, בתי קפה, מסעדות, ברים, מרתפי יין ומועדונים.
שמם של חלק מן המוסדות הללו יצא אל מחוץ לגבולות גרמניה.
בסביבה קמו גם משרדי ממשלה רבים.
שלטונות המדינה השתלטו על 26 ארמונות בכיכר לייפציג בלייפציגר שטראסה ובווילהלמשטראסה.
אף הרייכסטאג קבע את משכנו בבית שהיה שייך למשפחתו של המלחין פליקס מנדלסון בלייפציגר שטראסה, בטרם עבר בשנת 1894 למשכנו הנוכחי סמוך לשער ברנדנבורג.
בין השנים 1899–1904 נבנה באתר שבו שכן בית משפחת מנדלסון בניין גדול ומרשים בו החל לפעול בית הלורדים הפרוסי (Preußisches Herrenhaus).
ברחוב סמוך נבנה בין השנים 1892–1899 בניין מרשים לא פחות לבית התחתון (הלנדטאג של פרוסיה, Preußischer Landtag).
בשנת 1882 כיכר פוטסדאם הייתה האתר הראשון בגרמניה בו הופעלה תאורת רחובות חשמלית על ידי חברת הענק סימנס שהנהלתה ישבה בברלין, בראשות ורנר פון סימנס.
שיא פריחתה של כיכר פוטסדאם הייתה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כחלק מפריחת התרבות ההדוניסטית הסוערת בימי רפובליקת ויימאר.
באותה עת הייתה כיכר פוטסדאם למרכז התחבורה הסואן ביותר בכל אירופה והייתה ללב חיי הלילה בברלין.
הכיכר זכתה למעמד כמעט אייקוני, בדומה לכיכר פיקדילי בלונדון ולכיכר טיימס בניו יורק.
הכיכר סימלה את העיר ברלין ושמה נודע ברחבי תבל.
היא ייצגה את מרכזה הגאוגרפי של העיר, מפגש חמשת הרחובות הסואנים ביותר בעיר בצומת דמוי כוכב:
קניגרצר שטראסה (Königgrätzer Straße) (צפונה) העוקב אחר נתיבה ההיסטורי של חומת המכס ומוביל צפונה לשער ברנדנבורג.
רחוב זה החליף שמות רבים ובין השאר, נקרא בשנת 1935 על שם הרמן גרינג.
החל מ-31 ביולי 1947 שמו אברטשטראסה (Ebertstraße) על שם פרידריך אברט הנשיא הראשון של רפובליקת ויימאר.
קניגרצר שטראסה (דרומה), אף הוא עוקב אחר חלק מנתיבה של חומת המכס.
היום נקרא שטרזמנשטראסה (Stresemannstraße) על שם גוסטב שטרזמן, הקנצלר הראשון תחת הנשיא אברט.
לייפציגה שטראסה (Leipziger Straße) (מזרחה).
פוטסדאמֶר שטראסה (Potsdamer Straße) (דרום-מערבה), זוהי גלגולה של דרך הסחר הישנה לעיר פוטסדאם.
היום זהו מדרחוב בשם Alte Potsdamer Straße (דרך פוטסדאם הישנה).
בלווישטראסה (Bellevuestraße) (צפון-מערבה) דרך טירגרטן.
בכיכר פוטסדאם פעלה אף אחת מחנויות הכלבו הגדולות והיוקרתיות בעולם: כלבו ורטהיים.
החנות נוסדה על ידי הסוחר גאורג ורטהיים (1857–1939), תוכננה על ידי האדריכל אלפרד מסל (1853–1909), ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1897. היא הורחבה מאז פתיחתה מספר פעמים במהלך 40 שנים, עד ששטח רצפתה היה כפול משטחו של בניין הרייכסטאג.
בניין כלבו ורטהיים היה באורך 330 מטר, בנוי מאבני גרניט, בעל חזיתות זכוכית ונמשך לאורך לייפציגר שטראסה.
בבניין היו 83 מעליות, שלושה גרמי מדרגות נעות, 1,000 טלפונים, 10,000 נורות, חמישה קילומטרים של צנרת אוויר דחוס להעברת פריטים מן המחלקות השונות לאזור האריזה, וכניסה מיוחדת היישר מתחנת הרכבת התחתית.
בחנות הייתה אף גינת קיץ, גינת חורף וגינת גג, מסעדה ענקית, בנק בתוך החנות עם כספות תת-קרקעיות, וצי גדול של מכוניות שליחים.
החנות קושטה כל שנה לקראת חג המולד באופן מפואר, והיוותה מוקד משיכה לילדים מכל רחבי גרמניה אשר באו לחזות בקישוטיה.