tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רובם הגדול של מאמריו פורסמו יחד עם חוברים (co-authors), כאשר לאחר מותו נספרו 509 חוברים.
כיוון שכך, הוא הפך בפולקלור המתמטי לנקודת מוקד במה שמכונה "גרף המאמרים": מחברים שפרסמו מאמר עם ארדש נחשבים בעלי "מספר ארדש 1".
אלו שלא פרסמו מאמר עם ארדש עצמו אבל פרסמו מאמר עם מתמטיקאי שכן עשה זאת (כלומר פרסמו מאמר עם מישהו שהוא בעל "מספר ארדש 1") הם בעלי "מספר ארדש 2" (נכון ל-2020 ישנם מעל 12 אלף חוקרים כאלה בעולם) וכן הלאה.
רשימת אנשים לפי מספר הארדש שלהם בישראל
ארדש עצמו נחשב לבעל מספר ארדש 0. עם בעלי מספר ארדש 1 בישראל נמנים (זו רשימה חלקית של חוקרים ישראלים):
שהרן שלח, ערי ז'בוטינסקי, נוגה אלון, אלישע נתניהו, יעל דאוקר, מנחם מגידור, נתן ליניאל, רון אהרוני, אמנון ברק, אביעזרי פרנקל, חיים חנני, מרסל הרצוג, רון הולצמן, אברהם זיו , שמואל זקס, אברהם גינזבורג, יוסף גיליס, מיכה שריר.
בעלי מספר ארדש 2: דניאל הרשקוביץ, בני סודקוב, דורית אהרונוב, רון שמיר, עמוס פיאט, נעם ניסן, שפרירה גולדווסר, עודד גולדרייך, עומר ריינגולד, עדי שמיר, בועז צבאן, ארז פטרנק, מרדכי (מוטי) גיטיק, יובל עמק.
בעלי מספר ארדש 3: דפנה קולר, משה יעקב ורדי, אלי מריל, אלי ביהם, יעקב זיו, עוזי וישנה, נועה ניצן, תומר קורדונסקי, ועוד.
למעלה מ-268,000 מתמטיקאים וחוקרים בעולם הם בעלי מספרי ארדש כלשהו.
פאול בן-חיים (5 ביולי 1897, מינכן – 20 בינואר 1984, תל אביב) היה מלחין ישראלי, אשר נחשב לאחד המלחינים הבולטים בתולדות המוזיקה הקלאסית הישראלית.
בן-חיים נולד בשם פאול פרנקנבורגר (Frankenburger) במינכן שבגרמניה למשפחה יהודית מבוססת.
בצעירותו, כחלק מלימודי המוזיקה, בחנו את השמיעה המוזיקלית שלו, אך מאחר שלא הצליח לחזור על טון שנוגן בפסנתר קבעו שאינו מתאים.
עם זאת, חינוכו המוזיקלי נמשך, וכשהיה בן עשר נתגלה על ידי המנצח פליקס מוטל, שהבחין שלפאול הצעיר יש שמיעה מוזיקלית אבסולוטית.
הוא למד כינור וויולה, אך מאוחר יותר בחר לעבור לפסנתר.
כשגדל החל ללוות זמרים בגרמניה והיה מנצח בבית האופרה באאוגסבורג.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית הצרפתית וכמעט ונהרג בהתקפת גז.
בסוף המלחמה עשה את דרכו ברגל לאורך מאות קילומטרים בחזרה למינכן.
בשנים שבין מלחמת העולם הראשונה לעלייתו ארצה השלים פאול פרנקבורגר את לימודיו והחל לחבר מוזיקה קאמרית.
יצירותיו זכו לשבח מפי אלפרד איינשטיין שאומנם ציין כי המלחין הצעיר, אז בשנות העשרים לחייו, "עוד לא פיתח את סגנונו העצמאי".
בשנת 1929 התמנה לקאפלמייסטר בבית האופרה של אאוגסבורג, שם זכה לשבחי הביקורת, אך בשנת 1931 הודיעה לו הנהלת האופרה על הפסקת עבודתו.
על רקע האנטישמיות הגוברת והולכת נמנעה ממנו כל אפשרות להשיג עבודה אחרת בגרמניה.
במציאות זו התגבשה לבסוף החלטתו לעלות לארץ ישראל.
בחודש מרץ 1933, יומיים לאחר שרפת הרייכסטאג, בוצע קונצ'רטו שלו בעיר קמניץ בסקסוניה.
העיתונות הנאצית תקפה את הביצוע: .
באוקטובר 1933 עלה פרנקנבורגר לארץ ישראל, עברת את שמו לפאול בן-חיים, והתגורר בתל אביב.
בן-חיים הגיע לארץ ישראל כמלחין עתיר ניסיון, בהשוואה להרבה מלחינים אחרים שעלו ארצה באותן שנים.
הוא היה המלחין הראשון שעלה מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
אחריו עלו קראל שלמון, חנוך יעקבי, חיים אלכסנדר ויוסף טל.
מצד שני, דווקא הגל הגדול של מוזיקאים מקצועיים וחובבי מוזיקה שהגיע באמצע שנות ה-30' הוא שהביא את ברוניסלב הוברמן להחלטה להקים את הפילהרמונית הארץ-ישראלית בסוף שנת 1936. שלוש השנים הראשונות של בן-חיים בארץ היו קשות, והוא סבל מבעיות פרנסה.
במקביל למד עברית בדקדקנות בעזרת מורה והגיע לרמה גבוהה.
אף על פי שהתגורר בתל אביב, לימד בן-חיים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
פרופ' יהואש הירשברג, שגם חיבר ספר על בן-חיים, כותב עליו שהוא היה בנתק מוחלט משני המוזיקאים התל אביבים הבולטים האחרים - אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ועדן פרטוש.
הירשברג מייחס זאת לענייני גאווה ואגו של יוצרים בעולם תרבותי קטן באופן יחסי.
בן חיים, כמו רוב המלחינים הישראלים יוצאי גרמניה, לא מצא לנכון להחרים את ארץ מוצאו לאחר מיגור הנאציזם, והוא זכה להזמנות ויחס כבוד מגרמניה המערבית.
מנעוריו כתב מספר רב של לידר, בסגנון שהשתנה עם השנים מרומנטיקה רגשנית לסגנון מגוון יותר, ומשימוש בכרומטיקה כאמצעי אקספרסיבי לשימוש צורני.
האפשרות שהייתה לו לבצע כל ליד שכתב עם אחותו דורה עודדה את יצירתיותו.
השירים שחיבר לטקסטים של המשורר הוגו פון הופמנסטאל העידו על "טעם מעודן והבנה בשלה", כפי שציין מבקר המוזיקה של "נויה אאוגסבוררגר צייטונג" בעקבות טקס זיכרון למשורר המנוח בשנת 1930. תאריך חיבורם של השירים לא צוין במאמר הביקורת והמבקר התרשם כנראה, שמדובר במלחין בשל ומבוגר.
בתקופת אבטלתו מאונס ולפני עלייתו לארץ כתב את האורטוריה "יורם", על פי "ספר יורם" של רודולף בורכארט משנת 1907. היצירה, שפרנקבורגר-בן-חיים ראה בה את האופוס מגנום שלו, לא זכתה לביצוע עד 1979, בניצוחו של אהרון חרל"פ, וגם אז היה זה ביצוע חלקי בלבד.
הביצוע המלא הראשון של האורטוריה התקיים בשבת, 8 בנובמבר 2008, לציון 70 שנה לליל הבדולח, במינכן, העיר שבה נכתבה.
המבצעים היו "מקהלת המוטטים של מינכן" עם זמרים סולנים והתזמורת הסימפונית של מינכן.
ב-3 באפריל 2012 בוצעה לראשונה האורטוריה במלואה בישראל, עם מקהלת המוטטים של מינכן, סולנים מגרמניה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוח הייקו זימנס, מנצחה הקבוע של מקהלת המוטטים.
יצירותיו של בן חיים בוצעו על ידי מוזיקאים רבים, שאף זכו בהוקרה ובפרסים על ביצועיהם, מתוכם:
הפסנתרנית גילה גולדשטין הקליטה שני תקליטורים עם כל יצירותיו לפסנתר סולו של פאול בן חיים ושלוש מיצירותיו הקאמריות לחברת התקליטים האמריקאית סנטאור.
יצאו ב-2001 ו-2005 וקבלו בקורות מצוינות בכל העולם.
הנגנים שהשתתפו ביצירות הקאמריות הם הכנר יהונתן בריק ז"ל, הצ'לנית ענבל שגב והקלרניטן אלכסנדר פיטרשטיין.
גילה גולדשטין המתגוררת בניו יורק ובוסטון מופיעה עם יצירותיו של בן חיים ברבים מהרסיטלים שלה ברחבי העולם וגם בצעה את הקונצ'רטו שלו לפסנתר בישראל עם תזמורת ירושלים והמנצח מנדי רודן ב-2007 ובגרמניה עם התזמורת הסימפונית של ברלין והמנצח ליאור שמבדל ב-2017.
ורדה קוטלר ביצעה בתקליטור Melodies מיצירותיו של פאול בן חיים.
התקליטור זיכה את קוטלר בשנת 2004 בפרס השנתי הצרפתי "ויקטואר דה לה מיוזיק קלאסיק" (Victoires de la musique classique).
זינו פרנצ'סקטי ביצע את הסונטה לכינור סולו של פאול בן חיים ברסיטל בזנסון.
ביצוע זה הושמע בקול המוסיקה בתוכניתו של מיקי בבלי "אוסף פרטי".
רביעיית כרמל הוציאה בשנת 2014 תקליטור ובו רביעייה מספר אחת לכלי קשת, אופוס 21 וחמישייה לכלי קשת במי מינור.
מבצעים חברי האנסמבל רחל רינגלשטיין, כינור; ליאה רייחלין, כינור; יואל גרינברג, ויולה; ותמי ווטרמן, צ'לו, יחד עם שולי ווטרמן בויולה.
שרה פוקסון בפסנתר, עם תזמורת רשות השידור בניצוחו של יונה אטלינגר, ביצעו את הרפסודיה לפסנתר ולכלי קשת, ב־1973. הביצוע הוקלט ושודר.
רואי דיין - נגן המנדולינה ביצע את הסונטה בסול לכינור של פאול בן חיים בעיבוד למנדולינה, בתחרות הארצית למוזיקה ישראלית ע"ש פאול בן חיים, וזכה עמה במקום הראשון.
הכנר איתמר זורמן, הוציא לאור באפריל 2019 אלבום שכולו יצירות המלחין בן-חיים.
בשנת תשי"ז (1957) זכה בפרס ישראל.
בן-חיים זכה פעמים אחדות בפרס אנגל על יצירה מוזיקלית מטעם עיריית תל אביב-יפו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר ביתו של בן חיים ברחוב אהרונוביץ' 11.
בארץ מוכרת יצירתו הקצרה לתזמורת "תרועה לישראל" המושמעת ביום העצמאות ובאירועים חגיגיים אחרים.
פעם בשנתיים מתקיימת תחרות ע"ש פאול בן-חיים בהנהלת נוער מוזיקלי בישראל.
ארכיון פאול בן חיים במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית, אשר הופקד ב-1980 על ידי בן-חיים בעצמו.
החוקר יהואש הירשברג כתב מונוגרפיה ראשונה בארץ על מלחין אותה הקדיש לחייו וליצירתו של בן-חיים, בעברית ובאנגלית.
בן-חיים היה נשוי להלנה אכאם, רקדנית אוסטרית אשר דיברה גרמנית עד סוף ימיה.
בשנת 1972, בעת שביקר בעיר מינכן בגיל 75, הלך בן חיים ברחוב שהכיר מנעוריו ונפגע על ידי מכונית.
מאז היה נכה, אך הוא המשיך לעבוד עד למותו בשנת 1984, בגיל 87.
פאול ארליך היה מדען יהודי-גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1908. ארליך נודע בזכות מחקריו בהמטולוגיה, אימונולוגיה וכימותרפיה.
ארליך חזה את התופעה האוטואימונית וקרא לה "רעלת עצמית מן הגיהנום".
הוא שטבע את המונח "כימותרפיה".
גם הרעיון של "כדור הקסם" היה של ארליך, וכן לזכותו נזקפת ההוכחה הניסיונית הראשונה של מחסום דם-מוח.
פאול ארליך נולד בעיירה שטרהלן שבשלזיה בשנת 1854, למשפחה יהודית אמידה.
כבר מילדותו גילה התעניינות וכשרון מיוחד לכימיה.
ב-1864 החל ללמוד בגמנסיה בוורוצלב (נקראה אז ברסלאו והייתה בשטח גרמניה).
ולאחר מכן החל בלימודי רפואה בשטרסבורג (שגם היא הייתה בגרמניה באותה תקופה), ומאוחר יותר בפרייבורג, ואוניברסיטת לייפציג.
כבר בהיותו תלמיד בית ספר וסטודנט לרפואה הוא התעניין בצביעת רקמות לצורך התבוננות במיקרוסקופ.
בשנת 1878 הוא הגיש את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת לייפציג, שעסקה ב-"Beiträge zur Theorie und Praxis der histologischen Färbung", מילולית: "תרומות לתאוריה ולמעשה בצביעה היסטולוגית".
עבודה זו הייתה אחת התוצאות של התעניינותו הרבה בצבעי אנילין, שהתגלו על ידי ויליאם הנרי פרקין בשנת 1853.
לאחר שהשלים את השכלתו הקלינית סיים את עבודת החובה במסגרת ההתמחות להשלמת התואר (Das Sauerstoffbedürfnis des Organismus, מילולית: "צורכי החמצן של האורגניזם") הוזמן לעבוד כרופא בבית החולים שאריטה בברלין, אך העדיף להמשיך במחקריו.
בשנת 1884 זכה ארליך בתואר פרופסור, ובשנת 1887 הוזמן לכהן באוניברסיטת ברלין.
ארליך בילה שנתיים במצרים, כשהוא מחלים ממחלת השחפת.
כשחזר לגרמניה גילה שמישרתו נתפסה על ידי פרופסור אחר, ולכן פתח מעבדה פרטית והתמסר למחקריו.
בשנת 1890 הזמין רוברט קוך את ארליך לעבוד במכון למחלות מידבקות שבניהולו.
במקביל עבד ארליך עם חברו אמיל אדולף פון בהרינג על פיתוח נוגדן למחלת הצפדת.
מחקרים אלה הביאו לו בשנת 1897 את ההשראה לתאוריה בדבר "תגובת השרשרת הצידית", המסבירה את התגובה החיסונית ואת השפעת נוזל הדם, ומאפשרת את מדידת הנוגדן.
בשנת 1896 התמנה ארליך למנהל המכון החדש לחקר נוזל הדם בשטייגליץ, ברלין.
בשנת 1899 המכון העביר משכנו לפרנקפורט והפך למכון המלכותי לרפואה ניסיונית.
בשנים אלה חקר ארליך על כימותרפיה ומחלות מידבקות.
בשנת 1904 קיבל ארליך תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1906 גילה ארליך את נוסחת המבנה של אטוקסיל (atoxyl), חומר כימי שהוכח כי הוא יעיל בטיפול במחלת השינה.
לאחר תגלית זו הוא ניסה להפחית את רמת הרעילות של החומר.
בשנת 1909 הוא ותלמידו סהאצ'ירו האטה, פיתחו את הסלברסן (Salvarsan), טיפול יעיל יחסית נגד עגבת.
לעבודה זו הייתה חשיבות עצומה והיא היוותה זרז למחקר שהוביל לפיתוח תרופות הסולפה, פניצילין ואנטיביוטיקה נוספת.
פאול ארליך קיבל את פרס נובל לרפואה יחד עם איליה מצ'ניקוב בשנת 1908, על תרומתו להבנת מערכת החיסון.
אחת התרומות של ארליך לאימונולוגיה הייתה העברת נסיוב שהכיל נוגדנים כדי לטפל ולנטרל דיפתריה, דבר שהוא ביצע יחד עם אמיל אדולף פון ברינג.
ארליך העלה את ההשערה לפיה לתאים יש מעין קולטן שמתחבר לחומרים מסוכנים.
הרכיבים המתקבלים נופלים מהתאים והופכים לנוגדנים.
בשנת 1913 קיבל ארליך הצעה לעמוד בראש האוניברסיטה העברית והסכים לעמוד בראש הוועדה להקמתה, אך הדבר לא יצא לפועל בשל מלחמת העולם הראשונה.
ב-20 באוגוסט 1915 נפטר ארליך משבץ, בגיל 61, ונקבר בבית העלמין היהודי בפרנקפורט.
באוגוסט 1883 נישא ארליך בעיר נוישטט (כיום פרודניק, בדרום-מערב פולין) להדוויג פינקוס (שהייתה אז בת 19) ולזוג נולדו שתי בנות, שטפי ומריאנה.
בתו של ארליך, מריאנה, נישאה לאדמונד לנדאו, מייסד המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו של ארליך תוארו בסרט כדור הקסם אשר התמקד בפיתוח הסלברסן (Salvarsan), תרופתו לעגבת.
עבודתו הניבה את ההכרה במחסום דם-מוח.
רעיון "כדור הקסם" מגיע מן הניסיון של המאה התשע-עשרה של מדענים גרמנים לצבוע רקמות בצורה סלקטיבית לצורך בדיקה היסטולוגית, ובמיוחד לצבוע חיידקים בצורה סלקטיבית (הליך שארליך היה כשרוני בו במיוחד ופיתח את הטכניקה שקדמה לצביעת גראם לחיידקים).
ארליך חשב שאם ניתן לגרום לכך שחומר מסוים יצבע באופן סלקטיבי אורגניזם מסוים שהוא גורם מחלה (ולא את הרקמה שסביבו), אזי ניתן להביא גם את הרעלן של אותו אורגניזם אל האורגניזם יחד עם אותו גורם סלקטיבי.
מכאן "כדור הקסם" הבורר לו את מטרתו והורג רק את אותם אורגניזמים שלשמם נועד.
הבעיה בשימוש ברעיון "כדור הקסם" כאשר מנסים ליישם אותו, להבדיל מצביעה היסטולוגית, היא שאנשים מבלבלים בין הצבע עצמו לבין אותו גורם שמזהה את האורגניזם שיש לצבוע.
פרונטוזיל, תרופת סולפה שהגורם הפעיל בה הוא סולפנילמיד, היא דוגמה קלאסית לכך שהצבע אינו הכרחי לפעילות אנטיביוטית.
הרעיון של "כדור הקסם" הגיע למלוא הגשמתו רק בהמצאת נוגדנים מונוקלונליים.
כבר בשנת 1910 נקרא רחוב על שמו ברובע זקסנהאוזן שבפרנקפורט.
בשנת 1938, במהלך השלטון הנאצי, שונה שם הרחוב, אך הוחזר לשמו המקורי זמן קצר לאחר תום המלחמה.
רחובות נוספים ברחבי גרמניה נקראו על שמו.
רחוב בבאר שבע נקרא על שמו.
רחוב ביפו נקרא על שמו.
הסרט האמריקאי כדור הקסם (Dr.
Ehrlich's Magic Bullet) משנת 1939 עוסק בחייו ובפועלו.
בתפקיד הראשי שיחק אדוארד ג'י רובינסון.
קרן הקרויה על שמו מעניקה משנת 1952 את "פרס פאול ארליך ולודוויג דרמשטדטר" לחוקרים פורצי-דרך בתחום ההנדסה הביו-רפואית.
זהו הפרס היוקרתי ביותר בגרמניה בתחום זה.
בשנת 1954 הנפיק הדואר הגרמני בול לזכרו ולזכר החוקר הגרמני אמיל אדולף פון בהרינג, שנולד יום אחריו.
המשרד הפדרלי הגרמני לחיסון השוכן בעיר לנגן, הסמוכה לדרמשטאדט, נקרא על שמו (Paul-Ehrlich-Institut).
שטר של 200 מארק גרמני נשא את דיוקנו.
בשנת 1970 נקרא מכתש על הירח על שמו.
בעיר הולדתו, סטז'לין, היום בפולין, יש אנדרטה גדולה במרכז העיר עם פסל שלו.
ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר על הנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של פאול ארליך שעליו מופיע דיוקנו.
ב-18 באוגוסט 2023, עם השקת הקו האדום, נפתחה תחנת ארליך בשדרות ירושלים 94 ביפו.
פאול גומה (ברומנית: Paul Goma; 2 באוקטובר 1935 – 25 במרץ 2020) היה סופר רומני, ממתנגדי המשטר הקומוניסטי ברומניה וממצדיקי שואת יהודי רומניה.
גומה נולד בכפר מאנה שבמחוז אורחיי, בבסרביה, בעת שהייתה חלק מרומניה.
בשנת 1952, בגיל 17, הביע בכיתתו תמיכה בכוחות הפרטיזנים הרומנים המתנגדים לשלטון הקומוניסטי , ונעצר ל-8 ימים בידי הסקוריטטה.
לאחר מכן סולק מבית הספר, ונאלץ להשלים את לימודיו התיכוניים בבית ספר המרוחק מביתו.
בשנת 1956 הקים קול מחאה נגד שליטת ברית המועצות בהונגריה וברומניה, וקרא למחאה רומנית בדומה למרד ההונגרי.
הוא נעצר בעוון המרדה ונידון לשנתיים מאסר.
לאחר שריצה את עונש המאסר הוגלה למעצר בית בברגאן, מקום בו שהה עד שנת 1964.
בשנת 1965 פרסם רומן בשם "אוסטינטו" ובשנת 1966 סיפור בשם "כשהתוף משתתק".
בקיץ 1967 הבריח למערב את הנוסח הלא מצונזר של הרומן "אוסטינטו".
בשנת 1968 הופיע ספרו "החדר הסמוך".
בשנת 1970 שלח את הספר "הדלת", שנדחה ברומניה, למערב.
בשנת 1971, ביריד הספרים של פרנקפורט הופיע הרומן "אוסטינטו" עם כותרות הטוענות שהוא אסור ברומניה.
בשנת 1972 הופיע במערב גם "הדלת".
החיכוכים בין גומה ובין השלטונות הרומניים התגברו והוא הוגלה עם משפחתו וביקש מקלט פוליטי בפריז.
בפברואר 1981 נשלחה אליו מעטפת נפץ על ידי אנשיו של איליץ' רמירס סאנצ'ס, אך המעטפה עוררה את חשדו, הוא הזעיק את המשטרה וניצל.
מעטפה דומה נשלחה לשר הפנים של רומניה, והוא נפצע בפניו.
בשנת 1982 ניסו כוחות הסקוריטטה להתנקש בגומה.
המרגל מאתיי היידוקו קיבל הוראה לרצוח את גומה, אך הוא פנה לשירותים החשאיים של צרפת (DST) ובהדרכתם ביים ניסיון הרעלה כושל.
כאשר גומה אכל במסעדה, היידוקו הניח על הדלפק כוס משקה מורעל שהייתה מיועדת עבורו, אך סוכן DST התחזה לסועד שלומיאל והפיל "בטעות" את הכוס.
בשנת 2002 פרסם גומה מסה בשם "השבוע האדום 28 ביוני - 3 ביולי או בסרביה והיהודים".
במסה שלו מתוארות הפגיעות של התושבים הלא רומנים בצבא הרומני הנסוג מבסרביה לפני מלחמת העולם השנייה (לאחר שרומניה נכנעה לאולטימטום סובייטי, בעקבות הסכם מולוטוב ריבנטרופ).
לטענת המחבר, יון אנטונסקו עודד את פרעות יאשי ואת שואת יהודי רומניה כנקמה על מעשי היהודים בבסרביה ובוקובינה בשבוע הנסיגה.
המסה עברה מספר שינויים ופורסמה שוב ושוב והיא משמשת ככלי אפולוגטי בידי רומנים רבים המאשימים את היהודים בפשעים שונים ובעיקר בהבאת הקומוניזם לרומניה, ובכך מצדיקים את מה שנעשה ליהודים בתקופת אנטונסקו.
הטיעונים ההיסטוריים של גומה הותקפו והופרכו על ידי מרבית ההיסטוריונים.
גומה נחשב לאנטישמי וסוג מיוחד של מכחיש השואה (לא מכחיש אלא מצדיק).
ברומניה היו לו חסידים רבים.
גומה נשא לאישה את אנה מריה נבודרו (Ana Maria Năvodaru), ממוצא יהודי.
ב-18 במרץ 2020 אושפז פול גומה בבית חולים בפריז לאחר שנדבק ב-COVID-19 ומת ב-25 במרץ 2020.
פאול היינריך פון גרות היה מינרלוג וקריסטלוגרף גרמני.
תרומתו החשובה ביותר למדע הייתה הסברו על הקשר בין התרכובת הכימית למבנה הגביש.
גרות היה מייסד כתב העת Zeitschrift für Kristallographie שהיה כתב העת החשוב ביותר בתחום הקריסטלוגרפיה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
גרות נולד במגדבורג ולמד באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה שבסקסוניה, דרזדן וברלין, וקיבל את התואר דוקטור ב-1868. מ-1872 היה אחראי על הקתדרה במינרלוגיה באוניברסיטת שטרסבורג.
ב-1883 הוא מונה לפרופסור למינרלוגיה ואוצר המינרלים במוזיאון המדינה במינכן.
גרות ביצע מחקרים נרחבים על גבישים ומינרלים, כמו גם על סלעים; והוציא לאור כמה ספרים בתחום המינרלוגיה והקריסטלוגרפיה.
ב-1902 זכה גרות בתואר אצולה, וב-1908 זכה במדליית וולאסטון (הפרס החשוב ביותר של החברה הגאולוגית של לונדון הקרוי על שמו של ויליאם הייד וולאסטון).
ב-1877, בהיותו בשטרסבורג, החל גרות להוציא לאור את כתב העת Zeitschrift für Krystallographie und Mineralogie (כתב עת לקריסטלוגרפיה ומינרלוגיה) שאותו ערך במשך שנים אחדות.
ב-1921 התמנה פאול ניגלי כעורך העיתון, וב-1924 הוחלט לשנות את שם כתב העת לZeitschrift für Krystallographie (כתב עת לקריסטלוגרפיה), על מנת להדגיש כי כתב העת עוסק בקריסטלוגרפיה בלבד.
גרות המשיך להיות מעורב בניהול כתב העת, וב-1924 הזמין את פאול פטר אוואלד להשתתף כעורך משותף בכתב העת.
כתב העת דגל במדיניות של פרסום מאמרים בשפת המקור של הכותבים, ולמרות שהשפה העיקרית בו הייתה גרמנית, התפרסמו בו גם מאמרים באנגלית ובצרפתית.
כתב העת הפסיק את הופעתו בסוף המלחמה.
והוא חזר להופיע ב-1955 (אם כי ככתב עת גרמני בלבד) והוא ממשיך להופיע גם כיום.
על המבנה המולקולרי של גבישים (Über die Molekularbeschaffenheit der Krystalle), הרצאה שנישאה במינכן ב-28 במרץ 1988.
פאול בידרמן הוא שחיין גרמני בעבר.
אלוף עולם (רומא 2009), 3 פעמים ברציפות אלוף אירופה (איינדהובן 2008, בודפשט 2010 ודברצן 2012) ושיאן העולם במשחה ל-200 מטר חופשי.
הוא מתאמן בהדרכת פרנק אמבאכר.
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.59 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.00 דקות, המנצח במשחה זה היה מייקל פלפס מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש (1:42.96 דקות).
שיא עולם ראשון, בבריכת 25 מטר
בתחרות שחייה שנערכה בברלין, במסגרת סבב הגביע העולמי (בריכת 25 מטר) ב-15 בנובמבר קבע את שיאו העולמי הראשון במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:40.83 דקות, שיפור לשיאו בן ה-8 שנים של איאן ת'ורפ מאוסטרליה (1:41.10 דקות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה בשלוש מדליות, שתיים מזהב ואחת מכסף.
בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:28.58 דקות, אחרי הרביעייה מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:27.28 דקות) ולפני אוסטרליה (3:28.64 דקות).
במסגרת תחרות סבב הגביע העולמי, שנערכה בברלין בנובמבר אותה שנה, היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 200 מטר חופשי מתחת ל-1:40 דקות (בריכת 25 מטר), כשקבע שיא עולם חדש של 1:39.37 דקות.
יום קודם לכן, הוא קבע שיא עולם חדש במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:32.77 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 הגן על תוארו וזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.06 דקות, לפני ניקיטה לובינצב מרוסיה (1:46.51 דקות) וסבסטיאן ורשכורן מהולנד (1:46.91 דקות).
נוסף לכך, הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.30 דקות, אחרי יניק אגנה מצרפת (3:46.17 דקות) ולפני גרגו קיש מהונגריה (3:48.14 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:08.13 דקות, אחרי רוסיה (שיא תחרות חדש 7:06.71 דקות) ולפני צרפת (7:09.70 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בפעם השלישית ברציפות (1:46.27 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי (3:47.84 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:09.17 דקות).
באולימפיאדת לונדון סיים במקום חמישי ב-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.53 דקות, במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.50 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:06.59 דקות, 29 מאיות השנייה האיטי מדליית ארד, כשחיין ראשון הוא שחה בתוצאה של 1:46.15 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכה ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.00 דקות, לפני רוסיה (7:10.29 דקות) ובלגיה (7:10.39 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.80 דקות, שתי מאיות השנייה איטי מוולימיר סטייפאנוביץ' מסרביה (1:45.78 דקות) ובכך נמנעה ממנו זכייה רביעית ברציפות, ולפני יאניק אנייל מצרפת (1:46.65 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה באוגוסט 2015 הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.38 דקות, אחרי ג'יימס גאי מהממלכה המאוחדת (1:45.14 דקות) וסון יאנג מהרפובליקה העממית של סין (1:45.20 דקות).
לאחר המשחקים פרש משחייה תחרותית.
בשנים 2010–2015 היה בידרמן בקשר זוגי עם בריטה שטפן.
בידרמן זכה בתואר שחיין השנה באירופה בשנת 2009.
פאול ברייטנר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות מגן וקשר.
ברייטנר נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים בכדורגל הגרמני בשנות ה-70 וראשית שנות ה-80 והשתתף ב-48 משחקים במדי נבחרת גרמניה המערבית, אם כי נחשב גם לשחקן בעייתי במיוחד מבחינת משמעתית.
ברייטנר החל את הקריירה שלו בקבוצת באיירן מינכן ב-1970. קריירת המשחק שלו נמשכה 13 שנים וקבוצותיו העיקריות היו באיירן (בשנים 1970-1974 ו-1978-1983) וריאל מדריד (בשנים 1974-1978).
הוא שיחק במשך תקופה קצרה גם באיינטרכט בראונשווייג.
בתחילת דרכו שיחק ברייטנר בהצלחה בתור מגן שמאלי שמרבה לתמוך בהתקפות, והבקיע לעיתים שערים מעמדת הקישור הימני כאשר ניסה להדוף את התקפת הקבוצה היריבה כבר מאזור רחבת העונשין שלה עצמה.
בהמשך הקריירה שלו התקבע ברייטנר בתפקיד הקשר, והפך לאחד מהקשרים הטובים ביותר בעולם בתחילת שנות ה-80.
ההישג הגדול הראשון של ברייטנר בין שלל ההצלחות שרשם בקריירה הגיע כאשר היה שותף לזכייתה של נבחרת גרמניה המערבית ביורו 1972, בגיל 21 בלבד.
שנתיים מאוחר יותר הוא זכה עם הנבחרת גם במונדיאל 1974. במשחק הגמר של הטורניר, שנערך במינכן נגד נבחרת הולנד, הבקיע ברייטנר את השער הראשון של קבוצתו בבעיטת עונשין.
יחד עם פרנץ בקנבאואר וברטי פוגטס הוא יצר שילוב הגנתי מוצלח בנבחרת הגרמנית שהרבה לסכל את התקפות ההולנדים ולמנוע מהם להבקיע שערים.
לאחר המונדיאל עבר ברייטנר לריאל מדריד הספרדית, ובעקבות מהלך זה החליט לפרוש מנבחרת גרמניה.
ב-1977 הוא חזר לגרמניה, לקבוצת איינטרכט בראונשווייג, וכעבור שנה שב לבאיירן מינכן.
ברייטנר נותר מחוץ לסגל הנבחרת הלאומית עד ל-1981, עת שוכנע על ידי מאמנה, יופ דרוואל, לשוב לשחק בה.
ברייטנר העפיל עם הנבחרת לגמר מונדיאל 1982 ואף הבקיע שער במשחק הגמר מול נבחרת איטליה, שלא מנע את הפסד נבחרתו.
בעקבות הישג זה ברייטנר הוא אחד מחמישה שחקנים שכבשו בשני משחקי גמר של גביע העולם, כאשר הארבעה האחרים שעשו זאת הם פלה, ואוה, זינדין זידאן וקיליאן אמבפה.
במהלך הקריירה שלו זכה ברייטנר בתארים רבים גם ברמת המועדונים: חמש אליפויות בגרמניה (בשנים 1972-1974, 1980 ו-1981), הגביע הגרמני (בשנים 1971 ו-1982) וגביע אירופה לאלופות ב-1974 עם באיירן מינכן, וכן שתי אליפויות ספרד (בשנים 1975 ו-1976) וגביע המלך הספרדי ב-1975 עם ריאל מדריד.
מבחינה אישית זכה ברייטנר בתואר כדורגלן השנה בגרמניה ב-1981 ובאותה שנה סיים במקום השני בבחירות לכדור הזהב.
בתקופתו בבאיירן מינכן יצר ברייטנר שותפות יעילה במיוחד יחד עם קרל היינץ רומניגה, כאשר השילוב בין השניים זכה לכינוי "ברייטנגה" (Breitnigge).
בשנת 2004 נבחר ברייטנר לרשימת 125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם.
ברייטנר היה ידוע גם בשל כך שהרבה להשמיע את עמדותיו האישיות בקשר לעניינים פוליטיים וחברתיים.
כחמש-עשרה שנים לאחר פרישתו, ב-1998, הוכרז ברייטנר על ידי נשיא התאחדות הכדורגל הגרמנית כמאמן החדש של נבחרת גרמניה, אך ההחלטה למנותו שונתה 17 שעות לאחר מכן.
במרץ 2007 הצטרף ברייטנר לצוות המקצועי של באיירן מינכן, והוא משמש בתפקיד יועץ לענייני כדורגל במועדון.
הוא משמש גם כפרשן כדורגל.
גביע המלך הספרדי: 1974/1975נבחרת גרמניה המערבית
פאול בקר היה מבקר מוזיקה יהודי-גרמני, מן הרהוטים ורבי ההשפעה ביותר במאה ה-20.
בקר נולד בברלין ב-11 בספטמבר 1882. אביו היה חייט יהודי ואמו תופרת.
הוא למד כינור וניגן תקופה מסוימת ככנר עצמאי בברלין וכן הופיע כמנצח באשאפנבורג (1903-1902) ובגרליץ (1904-1903).
בשנת 1909 עבר ל"ברלינר אלגמיינה צייטונג" ובשנת 1911 התמנה למבקר הראשי של ה"פרנקפורטר צייטונג", שם נשאר עד 1923. מעמדו של בקר היה איתן, הודות לסגנונו המזהיר ולידע התאורטי והמעשי המקיף שלו.
בכתיבתו העיתונאית היה תומך נלהב במאהלר ובשרקר אך פחות מכך בריכרד שטראוס ובאלבן ברג.
ב-1911 התפרסם ספרו על בטהובן שזכה להצלחה רבה.
במהלך חיו פרסם כשלושים ספרים.
בשנת 1925 הגשים שאיפה רבת-שנים לנהל בית אופרה, תחילה בקאסל ואחר, מ-1927, כמנהל מוזיקלי של התיאטרון הממלכתי של ויסבאדן.
בתקופת כהונתו, שנמשכה עד 1932 וכללה גם עבודת בימוי, העלה בקר הפקות שאפתניות, בהן יצירות שלא היו ברפרטואר השגור מאת ברליוז, בואלדייה, צ'ימרוזה, דיטרסדורף ועוד, נוסף לבכורות, עולמיות ומקומיות, של יצירות מאת אלפאנו, קאזלה, הינדמית, מיו, שנברג, סטרווינסקי, וייל ואחרים.
בשנת 1933 עזב בקר, שאביו היה יהודי, את גרמניה הנאצית והתיישב בפריז, משם עבר כעבור שנה לניו יורק, וכתב בעבור New Yorker Staatszeitung עד למותו בשנת 1937.
ספריית המוזיקה של אוניברסיטת ייל בארצות הברית מחזיקה ב"אוסף פאול בקר", המכיל מגוון מכתבים, מסמכים, מתכונים, תצלומים, פרטיטורות מודפסות ועוד, שלחלקם ערך היסטורי ומוזיקולוגי רב.
ספרו של פאול בקר, "בטהובן", יצא בעברית בהוצאת ניב בשנת 1962, בתרגומו של יצחק הירשברג.
פאול בדורה-סקודה היה פסנתרן אוסטרי.
בדורה-סקודה נולד בווינה ולמד נגינה בפסנתר וניצוח בקונסרבטוריון הווינאי מ-1945 עד 1948 ואחר בכיתות אמן של אדווין פישר, שהשפיע עליו מאוד.
בשנת 1948 ניגן לראשונה בקונצרט ומכאן ואילך המשיך ויצא לסיורי הופעות ברחבי העולם.
בשנים 71–1966 שהה בארצות הברית כאמן הבית באוניברסיטת ויסקונסין.
תוכניות הרסיטלים שלו התמקדו במלחינים אוסטרים מן המאה ה-18, אך הוא ניגן גם מוזיקה עכשווית; פרנק מרטין הקדיש לו את הקונצ'רטו השני שלו.
בדורה-סקודה אסף כלי מקלדת היסטוריים ובאמצעות מחקריו הוא השתדל להגיע בביצועיו לדיוק רב ככל האפשר בהוראות הביצוע ובגוני הצליל המקוריים.
הוא הרבה להקליט, בפסנתרים תקופתיים ומודרניים; בין היתר הקליט את מכלול הסונאטות של בטהובן ושוברט.
בנוסף לנגינה, בדורה-סקודה עסק גם בהלחנה.
הוא חיבר מספר רב של קדנצות לקונצ'רטי מן התקופה הקלאסית.
רודולף קליין ומרטין אלסטה, "פאול בדורה סקודה", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
פאול פרידריך אוגוסט אשרסון (לעיתים אשרזון; בגרמנית: Paul Friedrich August Ascherson; 4 ביוני 1834 - 6 במרץ 1913) היה בוטנאי גרמני, שתרם רבות לחקר צמחיית המזרח התיכון.
אשרסון נולד בברלין, בירת גרמניה בשנת 1834 כבן של יועץ רפואה.
בשנת 1850 החל גם הוא בלימודי רפואה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אך במהרה החל לגלות עניין גובר בבוטניקה.
בשנת 1855 הוענק לו דוקטורט על חיבורו שעסק בצמחיית מרקיזות ברנדנבורג, חבל ארץ בגרמניה של ימינו.
לאחר מכן עסק בחקר צמחיית אזור סקסוניה.
ב-1860 התמנה לעוזר בגן הבוטני של ברלין, וחמש שנים לאחר מכן החל לעבוד גם בעשבייה המלכותית.
במקביל קוּדם לדרגת פרופסור בתחום גאוגרפיה של צמחים.
החל משנת 1873 היה אשרסון שותף למספר משלחות מחקר לאפריקה ולמזרח התיכון, וחקר את הצמחים בקברות הפרעונים.
בצוותא עם הבוטנאי גאורג שווינפורט כתב את "איור הצומח של מצרים" (1887).
אשרסון היה שותף לחיפוש אם החיטה, שגילה אהרון אהרונסון.
או Aschers הבאים לאחר שם של מין ביולוגי, מציינים שהמין תואר לראשונה ושמו ניתן בידי אשרסון.
אשרסון הונצח בשמות צמחים בארץ-ישראל:
פקטורובסקיית אשרסון - צמח זעיר ממשפחת הפרפרניים
שום אשרסון - גאופיט ממשפחת הנרקיסיים, מין אנדמי לספר המדבר בארץ-ישראל
פאול בלובל היה שטנדרטנפיהרר באס אס ופושע מלחמה נאצי.
אחראי לרצח עשרות אלפי יהודים בטבח באבי יאר ובטבח בדרוביצקי יאר.
פיקד על מבצע 1005. הורשע במשפט האיינזצגרופן, נידון למוות ב-1948, והוצא להורג ב-1951.
בלובל למד בנאות ונגרות בבית הספר למקצועות הבניין.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ושירת בחיל ההנדסה.
אחרי המלחמה המשיך בלימודיו, היה לאדריכל והתיישב בזולינגן (Solingen).
בזמן המשבר הכלכלי של 1929 היה ללא תעסוקה.
באוקטובר 1931 הצטרף למפלגה הנאצית, וב-1 בינואר 1932 התגייס לאס אס.
ממרץ 1933 שירת במשטרת המדינה (Stapo) בדיסלדורף, וב-1 ביוני 1934 עבר לאס דה בדרגת אונטרשטורמפיהרר, וניהל את אזור דיסלדורף באס דה.
הוא התקדם באס אס, וכבר ב-30 בינואר 1941 קיבל דרגת אס-אס שטנדרטנפיהרר (אלוף-משנה).
בראשית יוני 1941 נקרא בלובל לעיירה פרץ' (Pretzsh), על הנהר אלבה, מצפון מזרח ללייפציג, שבה רוכזו המועמדים לאיינזצגרופן (עוצבות המבצע של האס דה) שעמדו לפעול בשטחי הכיבוש בברית המועצות.
בלובל נתמנה למפקדה של זונדרקומנדו 4a שבמסגרת איינזצגרופה C שעמדה לפעול באוקראינה.
בלובל נע בראש יחידתו מסוקאל (Sokal) דרך ווהלין (Volhynia), ושם ערך אקציות בלוצק, בדובנו, ולאחר מכן בז'יטומיר, בברדיצ'ב ועוד.
משנפלה קייב נכנס בלובל עם יחידתו לעיר, ובימים 29-30 בספטמבר 1941 ארגן וניהל את רצח יהודי העיר בבאבי יאר.
בלובל ויחידתו המשיכו במסע הדמים שלהם לאורך החלק הצפוני של אוקראינה.
פעולתו האחרונה הייתה בחרקוב, שבה רצחה יחידתו בסוף דצמבר 1941 כ-22,000 יהודים בדרוביצקי יאר (Drobitzki-Yar).
ב- 13 בינואר 1942 שוחרר בלובל מתפקידו בגלל מחלת כבד, שהוחמרה מחמת שתיית אלכוהול מופרזת.
אחרי שהחלים נקרא למשרד לביטחון הרייך בברלין, והופקד על מבצע 1005, שנועד לטשטש את עקבות רצח ההמונים.
בלובל קבע את לודז' למרכז פעילותו והיה כפוף ישירות למפקד הגסטפו היינריך מילר.
עד סתיו 1943 טיפל בשיטות שריפת הגופות על מוקדים גדולים, שהניסיונות הראשונים בהם נעשו בחלמנו, וכן הוכנסו למחנות הקבע, כגון אושוויץ, תנורי משרפות.
באותו זמן ארגן בלובל את סילוק הגופות מקברות המונים בשטחים הכבושים בברית המועצות בידי יחידות שכונו "זונדרקומנדו 1005".
בתום העבודה נרצחו האסירים היהודים והאחרים שהועסקו בכך.
בכמה מקומות הצליחו אסירים, בעיקר יהודים, לברוח, כגון בבאבי יאר, במחנה ינובסקה, בפורט התשיעי, בפונאר ובגרבובקה (Grabowka) שליד ביאליסטוק.
באוקטובר 1944 רוכזו אנשי האס דה, הסיפ"ו והשוטרים ממשטרת הסדר ששירתו בזונדרקומנדו 1005 ליחידה אחת – "איינזצגרופה אילטיס" (Iltis), בפיקודו של בלובל, והיא נשלחה לקרינתיה (Carinthia) שבגבול אוסטריה-יוגוסלביה, כדי לסייע במלחמה בפרטיזנים.
לאחר המלחמה נאסר בלובל והיה אחד הנאשמים המרכזיים במשפט האיינזצגרופן, התשיעי בין משפטי נירנברג, בפני בית הדין הצבאי האמריקני בנירנברג.
איתו עמדו למשפט גם אוטו אולנדורף ופושעי מלחמה נוספים.
ב-1948 נידון למוות, וב-8 ביולי 1951 נתלה בכלא לנדסברג שבבוואריה.
פאול אנספך (פלמית: Paul Anspach; 1 באפריל 1882 – 28 באוגוסט 1981) היה סייף יהודי-בלגי.
אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהן 2 זהב בדקר אישי וקבוצתי.
אנספך נולד בבארכט, פרבר של אנטוורפן.
הוא החל את הקריירה הספורטיבית שלו כשחקן כדורגל.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה אנספך במדליית ארד בתחרות דקר קבוצתי.
במדליית זהב זכתה צרפת, בשורותיה סייפו שני סייפים יהודים, אלכסנדר ליפמן וז'אן שטרן ובמדליית כסף זכתה בריטניה, בשורותיה סייף אדגר זליגמן אף יהודי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות דקר אישי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אנספך בשתי מדליות זהב בתחרות דקר אישי, במדליית כסף זכה איוון אוסייר יהודי מדנמרק ובמדליית ארד פיליפ לה הרדי דה בוליו אף הוא מבלגיה ובתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד.
לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בן דודו הנרי אנספך, ז'אק אוקס (אמן מפורסם) וגסטון סלמון.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 בתחרות רומח אישי.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה אנספך במדליית כסף בדקר קבוצתי.
מדליית זהב זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה צרפת.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה אנספך במדליית כסף בתחרות בדקר קבוצתי.
במדליית זהב זכתה צרפת ובמדליית ארד זכתה איטליה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתחרות דקר אישי.
בין השנים 1939-1932 ובין השנים 1946–1950 שימש אנספך בתפקיד נשיא הוועד הבינלאומי לסייף (הוא הושעה בתקופת מלחמת העולם השנייה).
בשנת 1981 נפטר אנספך באנטוורפן בגיל 99.
פאול בירן (נולד ב-25 בפברואר 1969) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת תל אביב.
עוסק בתחומי הגאומטריה האלגברית והטופולוגיה.
נולד ברומניה ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1971 סיים דוקטורט בהנחיית פרופסור לאוניד פולטרוביץ' בשנת 1997.
בירן הוא זוכה פרס אוברוולפאך (Oberwolfach) לשנת 2003, פרס החברה האירופאית למתמטיקה לשנת 2004 ופרס ארדש לשנת 2006.
פאול באומגרטנר היה פסנתרן שווייצרי.
הוא למד פסנתר והלחנה אצל ואלטר בראונפלס בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון במינכן ואצל אדוארד ארדמן בקלן, שם גם לימד בהמשך.
עם עליית הנאצים לשלטון חזר לשווייץ והשתקע בבזל, שם לימד בקונסרבטוריון.
באומגרטנר היה פסנתרן מעולה, מן הבאים בחוג מקורביו של הצ'לן פבלו קזאלס, וניגן בפסטיבל קזאלס הראשון.
עם זאת, כיום הוא זכור בעיקר כמורה, שמנה בין תלמידיו את אלפרד ברנדל, קרל אנגל, אריה ורדי והמנצח גינתר ואנד.
בשנת 1962 קיבל באומגרטנר את פרס האמנות של העיר סנט גאלן.
הוא מת ב-1976 בלוקרנו שבשווייץ.
פאול ניקולאס אגילאר רוחאס (ספרדית: Paul Nicolás Aguilar Rojas; נולד ב-6 במרץ 1986) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת המגן ימני.
אגילאר התחיל את הקריירה שלו בפצ'וקה ובשנת עלה לקבוצה הבוגרת.
בשנת אגילאר הושאל לאינדיוס על מנת לצבור דקות משחק, ובשנת חזר לפצ'וקה.
בשנת זכה עם המועדון באליפות הקלאסורה.
ב-31 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד טולוקה שהסתיים בתיקו 1-1. אגילאר הבקיע את השער הבכורה שלו בקלוב אמריקה בדקה ה-90 נגד גוודלחרה.
ב-26 במאי 2013 אגילאר זכה בתואר הראשון שלו עם אמריקה לאחר ניצחון על קרוס אסול בגמר הקלאסורה.
בקיץ , אגילאר חתם בחוארז.
באוקטובר אגילאר זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת משחק הידידות נגד , אך הוא לא זכה לדקות משחק במשחק זה.
ב-30 בספטמבר 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד שהסתיים בהפסד 1–2, במשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
אגילאר זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010, אולם שיחק רק במשחק הבכורה נגד .
בשנת 2011 אגילאר זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2011 ולקראת קופה אמריקה 2011. ב-13 בנובמבר 2013 הבקיע בניצחון 1–5 נגד במסגרת פלייאוף מוקדמות מונדיאל 2014, בסיומו עלתה מקסיקו למונדיאל בו גם אגילאר לקח חלק.
גביע CONCACAF לאלופות/ליגת האלופות של CONCACAF: , ,
פאול אֶנגֶלמן (בצ'כית: Paul Engelmann; 14 ביוני 1891, אולומואוץ, צ'כיה – 7 בפברואר 1965, תל אביב, ישראל) היה אדריכל ישראלי.
אנגלמן נולד באולומואוץ שבמוראביה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצ'כיה).
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה ריאלית בעירו, נסע לווינה, בירת האימפריה, ובה למד שנתיים בבית הספר הטכני הגבוה.
שם, נחשב לתלמידו המועדף של האדריכל המודרניסטי אדולף לוס.
אנגלמן נודע בעיקר בשל חברותו הקרובה עם הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, עמו תכנן את "בית ויטגנשטיין", וכן בשל היותו מזכירו הפרטי של הסאטיריקן קארל קראוס.
אנגלמן שלח ידו באיור, ובכתיבת שירה, פרוזה ומסות.
ב-1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה אנגלמן לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, בה חי עד פטירתו.
ארכיונו של אנגלמן שמור בספרייה הלאומית.
בשנת 2008 אצר דורון רבינא תערוכה שנשאה את שמו של אנגלמן.
בנובמבר 1925 פנתה לאנגלמן אחותו של לודוויג ויטגנשטיין, מרגרט, על מנת שיתכנן את ביתה שבווינה, אך חברו הפילוסוף שכנע אותו שיאפשר לו עצמו לתכנן את הבית.
הבניין נחשב כמשקף את רעיונותיו של הפילוסוף.
גנרל פאול באדר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
באדר נולד ב-20 ביולי 1883 בלאהר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס באדר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-66 (באדן ה-4).
בשנת 1912 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-80, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-18 באפריל 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובסתיו 1915 מונה לשליש חטיבת הארטילריה ה-39. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף באדר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1937 מונה באדר למפקד הדיוויזיה ה-2, שהוסבה בסתיו 1937 לדיוויזיה ממונעת, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה באדר מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-2, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת הארמייה הרביעית.
במהלך המערכה על צרפת לחם באדר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוסים הממונעים ה-15 וה-16 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט.
ב-1 באוקטובר 1940 מונה באדר למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, וב-25 במאי 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-65 שפעל בסרביה.
ב-1 ביולי 1941 הועלה באדר לדרגת גנרל חיל התותחנים, ובמרץ 1942 ולאחר מכן מונה למושל הצבאי בסרביה.
ב-29 בינואר 1943 קיבל באדר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-25 באוגוסט 1943 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F בבלקן.
ב-10 באוקטובר 1943 פרש באדר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-31 במרץ 1944 פרש לביתו.
לאחר המלחמה התגורר באדר בעיר אמנדינגן, עד למותו ב-28 בפברואר 1971, והוא בן 87 שנים.
פאול ארנסט פקנהיים היה יהודי, אשר בימי מלחמת העולם השנייה שימש כמרגל של האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה הנאצית.
פאול ארנסט פקנהיים היה תושב העיר לייפציג בגרמניה.
הוא לחם בהצטיינות כקצין בדרגת סגן במלחמת העולם הראשונה והוענקו לו עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ודרגה שנייה.
הייתה לו היכרות מסוימת עם הרמן גרינג, שהוכר כגיבור מעוטר באותה מלחמה.
לאחר המלחמה עבד פקנהיים כטבח במלונות יוקרה בינלאומיים, כולל במלון "שפרד" בקהיר.
עד לעליית הנאצים לשלטון ראה עצמו פקנהיים כפטריוט גרמני.
בשנת 1939 נכלא במחנה הריכוז דכאו כאסיר מספר 26,336.
באפריל 1941 הוציא האדמירל וילהלם קנריס, ראש האבווהר, את פקנהיים מדכאו וגייס אותו לשורות האבווהר, תוך שאמו מוחזקת כבת ערובה לצייתנותו לאבווהר, באיום שתוצא להורג אם לא ימלא את תפקידו.
מטרת גיוסו הייתה לשרת כמרגל בארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי, לעקוב אחרי פעילות הצבא הבריטי בארץ ולדווח עליה לאבווהר, למען מאמץ המלחמה של הגנרל ארווין רומל, מפקד קורפוס אפריקה שלחם בצפון אפריקה והתקדם לעבר מצרים וארץ ישראל.
הפיקוד העליון הגרמני חשש לתוצאות המערכה בצפון אפריקה.
יעד המערכה היה ליצור תנועת מלקחיים בה יתאחדו כוחותיו, שינועו מזרחה בצפון אפריקה לעבר המזרח התיכון, עם כוחותיו שינועו, במסגרת מבצע ברברוסה שתוכנן אז, לעבר דרום ברית המועצות.
להבנתו אם המהלך יצלח תסתיים המלחמה בניצחונה של גרמניה.
קנריס סבר כי אסיר יהודי בעל רקע צבאי, שיוצנח בארץ ישראל ויתמזג בקרב האוכלוסייה היהודית יוכל להביא מידע החיוני להצלחת המהלך, ומצא את פקנהיים כמתאים למטרה זו.
פקנהיים הוטס לברלין ולאחר מכן לבריסל ולאתונה, בהן אומן על ידי קצין האבווהר בשיטות איסוף מודיעין.
הוא למד להפעיל משדר רדיו, להשתמש בצפנים, לכתוב בדיו סמויה, לזהות כלי רכב, טנקים ומשוריינים בריטיים, עבר אמוני צניחה וניתן לו השם "פאול קוך" (Paul Koch).
על רקע היריבות שבין האבווהר בפיקודו של קנריס לבין האס דה, שירות הריגול של האס אס בפיקודו של ריינהרד היידריך, ניסה האס דה לסכל את התוכנית להפעיל את היהודי פקנהיים כמרגל, אך לא הצליח בכך והתוכנית נמשכה.
גם היינריך הימלר נמנה עם מתנגדי התוכנית, ואחד מקציניו הדליף לבריטים את דבר ההצנחה המתוכננת ומסר להם מידע כוזב כי הצנחן יהיה גנרל של האס אס בשם אריך קוך, שמשימתו לחולל מרד ערבי גדול נגד שלטון המנדט הבריטי.
הימלר קיווה כי כישלון התוכנית יגרום להכפשתם של קנריס והאבווהר ולהפיכת האס דה לסוכנות הריגול היחידה של גרמניה הנאצית.
ב-19 באוקטובר 1941 חג מפציץ מסוג היינקל 111 מעל אזור הצניחה המיועד מדרום לחיפה, ופקנהיים צנח ממנו לתוך פרדס השייך לקיבוץ סמוך.
הצבא הבריטי שהמתין לו פתח בסריקות אחריו.
פקנהיים שמע וראה את אורות כלי הרכב של המחפשים.
בניסיון הקרבי שרכש במלחמת העולם הראשונה הצליח לחמוק מהחיילים הסורקים.
בבוקר שלמחרת עלה על אוטובוס לחיפה.
החיילים הבריטים חיפשו אחריו לשווא, אך פקנהיים, שהחליט עוד קודם לכן להסגיר עצמו לידי הבריטים ולזכות להבנה מצדם לסיפורו המיוחד כיהודי ששוחרר ממחנה ריכוז, נכנס למחנה צבאי בריטי והסגיר עצמו לידי אחד הקצינים.
הוא סיפר לקצין כי כמו הרבה פליטים יהודים שנחלצו מידי הנאצים, הוא נחת אמש על חופי הארץ.
בתחילה נשמע סיפורו מתקבל על הדעת עד שהקצין בדק את תעודותיו המזויפות בהן הופיע השם "פאול קוך", כשמו של הסוכן הנאצי אותו חיפשו הבריטים בעקבות ההדלפה המכוונת של האס דה, והוא נעצר מיד.
פקנהיים הוטס לקהיר והובא לחקירה בפני המודיעין הבריטי.
בחקירה מסר כי הוא היה אסיר בדכאו שהסכים ליטול על עצמו את משימת ריגול עבור האבווהר, על מנת להציל את חייו.
קצינים אחדים האמינו לסיפורו ואחרים היו משוכנעים שהוא קצין בכיר באס אס בדרגת אוֹבּר-גרוּפנפיהרר בשם אריך קוך.
פקנהיים הועמד לדין והיה בטוח כי הוא יוצא להורג על ידי כיתת יורים כמרגל, ולא יזכה להכרה כשבוי מאחר שבעת שהסגיר עצמו לא לבש מדים גרמניים אלא בגדים אזרחיים.
הוא זכה להגנה טובה מידי עורך דין אירי שהצליח להציל את חייו כשאיתר יהודייה מירושלים שהייתה חברת נעורים של פקנהיים והעידה כי הכירה אותו בגרמניה בימים שלפני המלחמה, ועדותה נתקבלה כמהימנה על ידי השופטים שישבו בדין.
את יתר תקופת המלחמה עבר פקנהיים במחנה מעצר בריטי, ושוחרר רק שנה לאחר סיומה ב-1946.
לאמו של פקנהיים, ששימשה לו כבת ערובה, לא עמד המזל.
בפברואר 1943 היא נכלאה במחנה טרזיינשטט שם מצאה את מותה.
בשיחה מקרית ששוחח הסופר וההיסטוריון מיכאל בר-זוהר בהמבורג עם קצין לשעבר באבווהר, סיפר לו האיש כי היה ידוע לו במעורפל שיהודי נשלח על ידי האבווהר לפעולת ריגול בארץ ישראל המנדטורית, אבל הקצין לא הצליח לזכור את שמו של המרגל.
בר-זוהר החל לחקור את הנושא באמצעות עיון במסמכים ושיחות עם קצינים גרמנים ובריטים לשעבר, והצליח לאתר את פקנהיים בעיירה קטנה בשם הנשטט-אולצבורג (Henstedt-Ulzburg) צפונית להמבורג ולשוחח עמו.
בר זוהר לא רק ראיין את פקנהיים אלא אף קיבל ממנו גישה ליומניו.
את תוצאות מחקרו העלה מיכאל בר-זוהר על הכתב בספרו "מזימה - סיפור המרגל היהודי של היטלר" שיצא לאור בשנת 1992. בר זוהר כתב כי לדברי פקנהיים הוא פעל לא למען היטלר ותלייניו, אלא למען ארץ מולדתו, חבריו והעם הגרמני שנפל קרבן לאיוולתם.
עיסוקו הידוע האחרון של פקנהיים היה כתיבת ספרות בלשית כמו כן השתתף בכתיבת סדרת סיפורי ריגול בסוגה של ספרות זולה שנקראה בשם "ג'רי קוטן" .
סדרה זו הופיעה בחוברות בגרמנית שנכתבו על ידי כעשרה מחברים שונים במהלך שנות החמישים ושנות השישים.
פקנהיים פרסם את ספריו וסיפוריו בשם העט "פאול ארנסט" (Paul Ernest).
יותר לא נודע דבר על גורלו.
פאול גולדמן (Goldman Pál Paul; 1900 – 28 בנובמבר 1986) היה צלם עיתונות ישראלי אשר צילם עבור סוכנויות עיתונים בינלאומיים, והנציח באמצעות ארבעים אלף תשלילים את שנות המנדט הבריטי האחרונות, את הקמת המדינה, ושנותיה הראשונות, תמונות שהיו לאבני דרך בחברה הישראלית.
צילומו הידוע ביותר הוא :"דוד בן-גוריון עומד על הראש".
גולדמן נולד בבודפשט, הונגריה, סיים בית ספר תיכון, למד שם צילום ועבד משנות ה-20 כצלם עצמאי.
בסוף 1939, בעקבות אזהרת חבריו מפני פלישה אפשרית של הנאצים להונגריה יצא עם אשתו לעתיד, דינה (ילידת 1909, צ'כיה), אותה הכיר ב-1936, בספינה רודניצ'אר מבודפשט מזרחה לארץ ישראל.
הם עברו דרך הים השחור, סוריה ולבנון והגיעו לחיפה.
עם בואם לארץ נכלאו בני הזוג גולדמן במחנה המעצר בעתלית.
עם שחרורו, לאחר כחודשיים, התגייס גולדמן לצבא הבריטי, נפצע בקרבות המצור על טוברוק, נגד כוחותיו של ארווין רומל.
עקב פציעתו שוחרר מן השירות ב-1943. הוריו ובני משפחה אחרים נרצחו בשואה.
לאחר שחרורו מהצבא, החל להתפרנס מצילום עיתונות עבור סוכנויות עיתונים בינלאומיים.
בהמשך עבד כצלם עבור קרן קיימת לישראל, קרן היסוד, ומשנות החמישים כפרילנסר עבור העולם הזה.
גולדמן שלט באנגלית, גרמנית, הונגרית וכמעט לא דיבר בעברית.
בשנת 1947 גילם גולדמן תפקיד משני של עולה חדש בסרט בית אבי (1947), של הבמאי הרברט קליין.
בכ"ט בנובמבר 1947 נולדה בתו היחידה בבית החולים הדסה (תל אביב).
דוד בן-גוריון הציע לקרוא לתינוקת "מדינה".
גולדמן התגורר ברח' חובבי ציון 5 בתל אביב, בהמשך עברו בני הזוג גולדמן לבית נחמיה ולכפר סבא לדירת שיכון.
במהלך מלחמת העצמאות הגיע לישראל הצלם היהודי-הונגרי רוברט קאפה.
השניים נפגשו ונותרו חברים מאז.
בשנת 1949 יצא גולדמן לעדן לצלם את מבצע העלאת יהודי תימן.
ב-1954 היה גולדמן הצלם הראשון שהגיע לאוטובוס הפגוע במעלה עקרבים, מה שנודע בשם טבח מעלה עקרבים.
גולדמן השתתף בתחרויות קליעה למטרה.
גולדמן נפטר בשנת 1986 משטף דם במוח ונטמן בבית העלמין הישן בכפר סבא.
הותיר אחריו את רעייתו, בתו ונכדים.
פסלו של דוד בן-גוריון עומד על הראש מוצב על חוף ימה של תל אביב בין חוף בוגרשוב לחוף פרישמן למרגלות גן לונדון בהשראת הצילום של גולדמן.
את אוסף הנגטיבים רכש בשנת 2001 איש העסקים האמריקאי ספנסר פרטריץ אשר יזם ומימן את התערוכה "פאול גולדמן, צלם עיתונות 1943-1961" במוזיאון ארץ ישראל.
אוצר התערוכה היה הצלם שלמה ערד.
דוד בן-גוריון עומד על הראש (צולם בהרצליה, חוף מלון "השרון", ספטמבר, 1957)
תמונות שני הסמלים הבריטים התלויים, יולי 1947 (פרשת הסרג'נטים)
ב-31 ביוני 1956 במשחק הכדורגל בין ברית המועצות וישראל, צילם את הגול של נחום סטלמך
פאול אלפרד ביפלד היה פיזיקאי אמריקאי-גרמני שעל שמו נקרא אפקט ביפלד-בראון.
פאול אלפרד ביפלד נולד ביושטדט בממלכת סקסוניה.
בשנת 1881 המשפחה עברה לארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובשנת 1894 קיבל תואר בהנדסת חשמל.
בשנת 1900 הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת ציריך ובאותה שנה התחתן עם אמה באוך, ילידת פרנקפורט.
בשנים 1900–1906 הוא לימד פיזיקה והנדסת חשמל באוניברסיטה בגרמניה.
בשנים 1906–1911 הוא היה פרופסור לפיזיקה ואסטרונומיה באקרון.
בהמשך הוא עבר לאוניברסיטת דניסון, ולימד שם עד לשנת 1943.
פאול ביפילד ידוע בזכות גילוי אפקט ביפלד-בראון בתקופה שעבד באוניברסיטת דניסון.
פאול מקסימיליאן אפשטיין , היה מראשי יהדות גרמניה בימי הרייך השלישי.
עמד בראש האלטסטנראט (מועצת הזקֵנים) בגטו טרזיינשטאט.
אפשטיין נולד בלודוויגסהאפן ולמד באוניברסיטת מאנהיים, בעיקר סוציולוגיה.
הוא למד אצל מקס ובר, קרל יאספרס וקרל מאנהיים.
בגיל 26 מונה כמרצה לסוציולוגיה בבית-הספר הגבוה למסחר במנהיים.
מאז 1929 עמד בראש האוניברסיטה העממית Volkshochschule במנהיים, מוסד שהתפתח במרוצת פחות מארבע שנים והיה לאחד החשובים בתחום ההשכלה לעם בגרמניה.
לאחר עליית היטלר לשלטון נסגר המוסד, ואפשטיין נקרא לברלין להשתלב בפעילויות מרוכזות של יהדות גרמניה שעקב נסיבות הזמן חייבו את הרחבתה ואת ארגונה מחדש.
תפקידו הראשון היה במסגרת הוועדה המרכזית של יהודים גרמנים לסיוע ושיקום, איגוד הקהילות היהודיות בפרוסיה.
כבר ב-1933 הוזמן אפשטיין להיות חבר בהנהלת הנציגות הארצית של יהודי גרמניה והוא פעל בה בעיקר בארגון העבודה הסוציאלית ובתחום המינהל.
אחרי ליל הבדולח הוזמן אפשטיין להיות מרצה לסוציולוגיה בבריטניה, אך הוא סירב לעזוב את גרמניה, כל עוד זקוקה שארית הקהילה היהודית לשירותיו.
הוא המשיך בתפקידיו גם במסגרת התאחדות הארצית של היהודים.
במרוצת השנים הורחבו תחומי פעילותו, בעיקר בייצוג היומיומי של הארגון כלפי השלטונות ופעולות הקשורות להגירה.
מסוף 1940, אחרי מאסרו של אוטו הירש, היה אפשטיין למעשה המנהל היחיד של ארגון זה, לצד נשיא הארגון הרב ד"ר ליאו בק.
בשנות פעילותו בהתאחדות הארצית נאסר אפשטיין פעמים אחדות בידי הגסטפו, בין השאר בקיץ 1940. אחרי ששוחרר באוקטובר באותה השנה נאסר עליו מטעם המשרד הראשי לביטחון הרייך לטפל בכל הקשור להגירת היהודים, והוא התרכז בענייני מינהל.
בסוף ינואר 1943, כחצי שנה לפני חיסול ההתאחדות הארצית, גורש אפשטיין עם ליאו בק לטרזיינשטט.
מיד בבואו לשם מונה לראש היודנרט (Juden der Ältestenrat) בגטו, לצידו (ולמעשה במקומו) של יעקב אדלשטיין.
הערכת פועלו בתפקיד זה שנויה במחלוקת.
יש המבקרים את אפשטיין בשל היעדר תקיפות מספקת בעמידתו מול המפקדה הגרמנית של הגטו ואף בכניעה מרצון לדרישותיה, וכן בשל מידת הניכור וההתנשאות כלפי חבריו האסירים.
לעומת זאת, מבליטים אחרים את עמדתו האיתנה של אפשטיין כנציג הציבור היהודי, הן בגרמניה והן כראש גטו טרזיינשטט.
בקיץ 1944 נאסר אפשטיין, לפי טענת מפקדת המחנה על נאום שנשא לפני תושבי הגטו, ולמחרת יום הכיפורים תש"ה הוצא להורג.
במאמר שכתב אפשטיין ביולי 1939, עם הקמת האיחוד הארצי, פאול אפשטיין הגדיר את תפקידו והוא לעזור לפרט למצות את האפשרויות הגלומות בו וביוזמתו.
האיחוד הארצי שימש חוליה מקשרת בין היחיד לגסטפו, דבר שעזר בקבלת היתרי יציאה.
כמו כן, שמר האיחוד הארצי על קשר עם מוסדות יהודיים בחו"ל לשם קבלת מידע אולם הוא לא פעל כהנהגה הקוראת לחפש אפיקי הצלה בלתי שגרתיים.
הצעות לפעולה בקנה מידה רחב, כמו הקמת מחנות מעבר בארצות חוץ או ביצוע מימון הגירה, לא היו בהישג ידו של ההתאחדות הארצית והיו תלויות בגורמים בינלאומיים.
עד לפרוץ המלחמה נעזרו במוסדות כ-50% מיהודי גרמניה, בדרכם להגירה.
הגסטפו היה מעוניין בגוף מרכזי שיעזור ליהודים בהליכי ההגירה, ואת התפקיד הזה מילא האיחוד הארצי.
לאיחוד הארצי היה תפקיד בשליחת ילדים מחוץ לגרמניה, ובעיקר לבריטניה.
תוך כדי מילוי תפקידו בעזרה ליהודים נדחף האיגוד הארצי לשיתוף פעולה עם השלטון הנאצי גם בתחומים אחרים - כולל, מאוחר יותר, עריכת מפקד ומסירת הודעות על גירושים.
בשנות פעילותו בהתאחדות הארצית נאסר אפשטיין פעמים אחדות בידי הגסטפו, בין השאר בקיץ 1940. אחרי ששוחרר באוקטובר אותה שנה נאסר עליו מטעם המשרד הראשי לביטחון הרייך לטפל בענייני ההגירה.
את המאסר הראשון של אפשטיין, אחד מראשי ההתאחדות הארצית בשבוע השני של אוגוסט 1940. עדיין תירצו אנשי הרשות המפקחת בנימוקים עניינים, אף שנמנעו מפירוט.
אוטו הירש מסר על המעצר בישיבת ההנהלה ב-19 באוגוסט 1940. בפגישה שקיים ב-20 בחודש עם ממלא מקומו של המפקח יאגוש הודיע הלה כי שמע על המעצר אך אינו יודע פרטים.
כעבור ימים מספר גילה יאגוש נדיבות רבה ביותר במסירת מידע: מאשים את אפשטיין, אמר, באי-ציות להוראות המרכז הארצי.
האשמה מפורשת זו מאששת השערה שרווחה בזמן ההוא, שלפיה סברה הרשות המפקחת, שאפשטיין לא פעל בנמרצות הדרושות בעניין שנגע לעלייה ב.
ב-27 באוגוסט אישר יאגוש, כי ההאשמות קשורות באופן בלעדי להגירה, והן מרחיקות-לכת בהרבה משסבר אפשטיין.
בפגישה השנייה באותו יום, שיוחדה כולה להגדרת תחומי פעילותו של אפשטיין בעתיד, מסר יאגוש, כי נאסר על אפשטיין לעסוק בנושאים הקשורים בביצוע ההגירה.
ב־1944 כאשר ד"ר אליס מאייר, אלמנתו של פרופ' הנס מאייר, לשעבר מנהל מעבדת האוניברסיטה הגרמנית בפראג ביקשה מאפשטיין לשחרר אנשים על סמך שיקולים אנושיים, ענה אפשטיין בשלילה.
למרות זאת, קרה שאסירי הגטו שוחררו, אך מספרם המדויק אינו ידוע.
בספרו "טרזיינשטט 1945-1941" מונה הנס גינתר אדלר 31 מאושרים ששוחררו מהגטו בשלוש השנים וחצי של קיומו.
פאול באום היה צייר, שרטט ומדפיס גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
הוא היה הנציג החשוב ביותר של הנאו-אימפרסיוניזם בגרמניה.
באום החל כצייר פרחים במפעל החרסינה המלכותי.
בשנת 1877 החליט ללמוד אצל פרידריך פרלר באקדמיה לאמנויות בדרזדן.
כעבור שנה עבר לבית הספר לאמנות הדוכסי הסקסוני של ויימאר, שם למד אצל תיאודור האגן עד 1887. במהלך לימודיו נסע למקלנבורג ולהמבורג וכן להולנד ופלנדריה.
בשנת 1888 שהה זמן קצר במושבת האמנות במחוז דכאו.
במהלך נסיעה לפריז בשנת 1890, הוא נתקל בפגישתו הראשונה עם האימפרסיוניזם הצרפתי.
לאחר מכן הוא עזב את דכאו ובילה ארבע שנים בקנוקה שבבלגיה, שם התיידד עם קאמי פיסארו והצייר הבלגי תיאו ואן ריסלברגה.
בשנת 1894 הוא חזר לדרזדן והפך לחלק מהזצסיון בדרזדן .
עם זאת, הוא המשיך להיות חסר מנוחה ובשנת 1895 עבר לסינט אנה טר מוידן ליד סלויס, שם התגורר עד שנת 1908. אף על פי כן, שהייתו שם הופרעה על ידי נסיעות רבות לברלין, דרום צרפת, איטליה וטורקיה.
בעת ביקורו בברלין בשנת 1902, הוא הפך לחבר הזצסיון הברלינאי.
בשנת 1909 הצטרף ל-Neue Künstlervereinigung München () והשתתף בתערוכה הראשונה שלהם.
באותה שנה הוא קיבל את פרס וילה רומנה, שכלל שהייה של שנה ברומא.
לאחר מכן נסע לטוסקנה, נשאר שם ארבע שנים בסן ג'ימיניאנו ואז בפירנצה.
לאחר פרוץ המלחמה בשנת 1914, חזר לגרמניה והיה פרופסור באקדמיה.
אבל אחרי שנה הוא שוב היה בתנועה.
הוא שהה זמן קצר במושבת האמנות וילינגסהאוזן ונסע משם לנוישטאדט ליד מרבורג.
כשחברו, קרל בנצר, מונה לפרופסור באוניברסיטה לאמנות של קאסל בשנת 1918, תפס באום את מקומו כמורה לציור נוף.
בשנת 1921 הוא קנה בית במרבורג, מתוך כוונה שזה יהיה מקום מגוריו הקבוע, אך החל משנת 1924 ואילך התגורר בעיקר בסן ג'ימיניאנו.
באום נפטר שם מדלקת ריאות בשנת 1932.
פאול גוסטב פישר (בדנית: Paul Gustav Fischer; 22 ביולי 1860 – 5 בינואר 1934) היה צייר ריאליסטי יהודי-דני.
פאול פישר נולד בקופנהגן, דנמרק.
הוא היה דור הרביעי למשפחה יהודית שמקורה מפולין.
המשפחה הייתה מהמעמד הבינוני הגבוה.
אביו החל כצייר, אך מאוחר יותר החל לעסוק בייצור צבעים.
השכלתו האמנותית הפורמלית נמשכה זמן קצר בלבד באמצע שנות העשרה שלו, כשלמד שנתיים באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות בקופנהגן.
פישר החל לצייר עוד כשהיה צעיר, בהדרכת אביו.
הוא עבד בשנים 1878–1888 במפעל של האב, והציג באופן קבוע בתערוכת האביב של שרלוטנבורג בשנים 1884–1902.
הודות לציור שפרסם ב-"Ude og Hjemme", החל להתפרסם, ואז בא במגע עם ציירי טבע דניים צעירים.
ציוריו הקודמים מתארים את חיי העיר.
מסיבה זו הוא נקרא "הצייר של קופנהגן" ("Københavns maler").
לאחר שהות בפריז בשנים 1891–1895, נעשו ציוריו עשירים ובהירים יותר.
לא עבר זמן עד שפישר זכה לתהילה כצייר של ערים, לא רק קופנהגן, אלא גם נופים וערים בסקנדינביה, איטליה וגרמניה.
בערך בתקופה זו, הוא צייר גם סצנות רחצה בהירות ושטופות שמש, חלקן עם נשים עירומות, ופיתח עניין בציור פוסטרים, בהשראת תאופיל שטיינלן ואנרי דה טולוז-לוטרק.
בתקופה בה צייר באופן פעיל, נשלטה סצנת האמנות הדנית על ידי הצייר לוריטס טוקסין.
למרות היעדר ההכרה של פישר במהלך חייו, אמנותו נמכרה היטב.
אירוע מרכזי אחד שבו הוא הצליח מעל טוקסן, היה כאשר שוודיה העבירה את הריבונות בחזרה לנורווגיה – היה זה פישר, ולא טוקסן קיבל את העמלה ממלך נורווגיה על ציור תמונת האירוע.
פישר התחתן לראשונה בשנת 1886 עם דגניי גרוננברג (1867–1920) הנישואין הסתיימו.
הוא התחתן בפעם השנייה בשנת 1914 עם זמרת מרתה וילהלמינה ג'נסן (1888–1966).
הוא נפטר בגנטופטה בשנת 1934.
פאול יצחק ברנייס (17 באוקטובר 1888 – 18 בספטמבר 1977) היה מתמטיקאי ופילוסוף יהודי-שווייצרי שעסק בלוגיקה מתמטית, תורת הקבוצות האקסיומטית ופילוסופיה של המתמטיקה.
פאול ברנייס נולד בשנת 1888 בלונדון, בן בכור לשרה ויוליוס ברנייס, חלק ממשפחה יהודית מכובדת של מלומדים ואנשי עסקים.
אבי סבו היה הרב יצחק ברנייס, רבה של המבורג.