tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות הריצה המשותפת, לא נמלטה הרשימה המשותפת מהמפלה היחסית של השמאל בבחירות לכנסת השש עשרה, בהן מפלגת העבודה קיבלה 19 מנדטים לעומת 26 לישראל אחת בבחירות לכנסת החמש עשרה, ואילו רשימת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר זכתה ב-6 מנדטים לעומת 10 למרצ לבדה בבחירות הקודמות.
את היחלשותה של המפלגה ניתן להסביר בשינוי דעת הקהל הישראלית לימין הפוליטי עקב האינתיפאדה השנייה, שהתבטא בין השאר בחוסר אמון נרחב בעקרונות אוסלו עימם הייתה המפלגה מזוהה, כמו גם בתמיכה גוברת בשימוש באמצעים צבאיים חריפים למיגור הטרור (כגון מבצע חומת מגן), להם התנגדה מרצ מסורתית.
גם התחזקותה של מפלגת שינוי שאחזה בעמדות ליברליות דומות לאלו של מרצ בשאלת יחסי דת ומדינה וזכויות אזרח, אך ללא המיתוג השמאלי המופגן בסוגיות המדיניות-ביטחוניות והכלכליות, פגעה במרצ באותן הבחירות.
יוסי שריד הסיק מסקנות אישיות עוד בערב הבחירות והודיע על פרישתו מראשות התנועה, אם כי המשיך לכהן כחבר הכנסת מטעמה.
לאחר בחירות 2003, הוחלט להקים גוש שמאל חדש – בשם יחד – שירכז את כל תנועות השמאל בארץ, וזאת על מנת לנסות לעורר את מחנה השמאל, שהתמיכה בו פחתה בעקבות הטרור הפלסטיני והאינתיפאדה השנייה.
בפועל, יחד נכשלה במימוש מטרה זו.
רק מרצ ושח"ר של ביילין הסכימו להצטרף למיזוג.
חברי העבודה, אפילו היונים שבהם כמו עמרם מצנע, אברהם בורג ויולי תמיר – סירבו להצטרף ליחד.
רומן ברונפמן, נציגה היחיד של הבחירה הדמוקרטית, בחר אף הוא שלא להצטרף למפלגה החדשה, אם כי נשאר חבר בסיעה המשותפת.
המפלגה החדשה נקראה יחד, ראשי תיבות של "ישראל חברתית דמוקרטית".
השם המקורי היה יע"ד ("ישראל עובדת דמוקרטית") אך שונה ליחד כיוון ש"יעד" מזכירה את המילה הרוסית "яд" שפירושה "רעל".
במפקד החברים שנערך לקראת בחירות יו"ר המפלגה, בין רן כהן ליוסי ביילין, התפקדו רק 22,000 אנשים – פחות ממחצית מספר האנשים שהתפקדו למרצ ב-1999. בבחירות זכה בסופו של דבר יוסי ביילין.
ביולי 2004 נבחרה ועידת "יחד" שכללה 1,000 חברים, ומתוכה נבחרו כ-60 חברי הנהלה.
זאת בניגוד למבנה של מרצ, שכלל ועידה גדולה יותר ומועצה כגוף ביניים.
שיטת שריון המקומות למגזרים ולקבוצות שונות הופסקה גם היא, מלבד הבטחת הייצוג לנשים, לוותיקים, לצעירים ולנוער.
בספטמבר אותה שנה נערכו בחירות לחטיבותיה השונות של המפלגה, וכיוונה המתחדש הולך ומתבהר, על אף האכזבה על כישלון מפלגת שמאל גדולה.
"יחד" החלה במדיניות חדשה של הידוק הקשר עם חבריה, בעיקר על ידי פעילות ברשת.
למרות זאת, היא לא הצליחה לזכות בבולטות תקשורתית והכרה ציבורית והמוניטין שלה רק התדרדר.
בעקבות סקר שערכה המפלגה ובה נמצא שרוב הציבור לא מכיר את מפלגת יחד אלא ממשיך לדבוק בשם "מרצ" החל מאבק פנימי על מנת להחזיר את השם הישן.
ביילין התנגד לכך והמאבק על השם התפרש כמבחן למנהיגותו.
לבסוף, ב-2005 התקבלה פשרה ובה שם המפלגה שונה למרצ-יחד.
אף על פי שהמפלגה נקראת באופן רשמי מרצ-יחד, הלוגו לבחירות 2006 והפרסומים היו בשם מרצ.
בנובמבר 2005 עם בחירתו של עמיר פרץ ליו"ר מפלגת העבודה ופרישת המפלגה מהממשלה, הוחלט להקדים את הבחירות לכנסת השבע עשרה ל-28 במרץ 2006. עמיר פרץ הציג אג'נדה שמאלנית-סוציאליסטית, עם דגש על התחום החברתי-כלכלי, והיה חשש במרצ שמצביעים יעברו לעבודה.
יוסי שריד, שמאז פרישתו הרבה לתקוף את מרצ על גבי העיתונות, אף הציע במאמר בעיתון "הארץ" למרצ להתאחד עם פרץ.
רומן ברונפמן, ששוריין ברשימת מרצ במקום החמישי, הודיע על פרישתו מהמפלגה וריצה במסגרת עצמאית עם מפלגת הבחירה הדמוקרטית.
כאשר התברר בסקרים שמפלגתו רחוקה מאחוז החסימה, החליט לא לרוץ.
בחירת הרשימה לכנסת ב"מרצ" מתבצעת בשני שלבים: שלב ה"פאנל" וה"דירוג".
בשלב הפאנל בוחרים את 20 המועמדים שידורגו, ולאחר מכן, מתוך כל המועמדים שהציעו עצמם.
בשלב הדירוג מדרגים את 20 המועמדים הראשונים.
שאר 100 חברי הרשימה מוצבים על פי שריונים שונים ו"מקומות של כבוד".
לקראת הרכבת הרשימה לכנסת ה-17, העבירה הנהלת מרצ חוק שקובע שחבר הכנסת מטעם מרצ שכיהן 8 שנים ומעלה ומעוניין להיבחר לקדנציה נוספת יאלץ לקבל 60% מקולות הוועידה.
בעיני רבים במפלגה חוק זה היווה ניסיון לפגוע באנשי מרצ הוותיקים – יוסי שריד, חיים אורון ורן כהן – ולקדם על חשבונם את נאמני ביילין.
לאחר שהתקבל החוק, לא הייתה שום דרך לבטלו לפי תקנון המפלגה.
במרצ נמנעו מהמבוכה על ידי "משחק" עם שיטת הבחירות הפנימיות – הבחירות למועמדים הוותיקים היו שעתיים לפני הבחירות לפאנל בשעות אחר-הצהריים המוקדמות, כאשר על כל מועמד ותיק היה אפשר להצביע "כן" או "לא".
כיוון שהבחירות היו בשעה נפרדת, היה ברור שרק התומכים של אותם מועמדים יבואו להצביע ועל כן מובטח להם לעבור את הפאנל עם 60 אחוזי התמיכה הנדרשים.
ב-2 בדצמבר 2005 החליט יוסי שריד, לאחר 32 שנים במערכת הפוליטית, לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא להתמודד בבחירות 2006. הוא החל לכתוב טור אישי פוליטי בעיתון "הארץ" בו הוא הרבה להתייחס למפלגות השונות ולהעביר עליהן ביקורת, כולל על מפלגתו שלו.
ב-16 בינואר 2006 נערכו הפריימריס ונבחרה רשימת מרצ לכנסת, שכללה לבסוף את כל חברי הכנסת הוותיקים למעט שריד, שלבסוף שובץ במקום ה-119 הסמלי.
ב-28 במרץ 2006 בתום הבחירות לכנסת ה-17 התברר כי המפלגה זכתה ב-5 מנדטים.
לאחר הבחירות נשמעה ביקורת נגד יוסי ביילין, במיוחד בשלב שלפני פרסום התוצאות הסופיות, כאשר נראה שהמפלגה זכתה רק ב-4 מנדטים.
לאחר ספירת קולות החיילים התברר שמרצ זכתה ב-5 מנדטים.
במרץ 2008 התקיימו בחירות פנימיות בהשתתפות כל מתפקדי המפלגה על ראשות המפלגה.
בשלב מוקדם הודיעו יוסי ביילין, זהבה גלאון ורן כהן כי יתמודדו.
לאחר שבדצמבר 2007 הצטרף להתמודדות חיים אורון, פרש ביילין מהמירוץ והודיע על תמיכתו במועמדותו של אורון.
ב-18 במרץ 2008 נבחר חיים אורון לראשות המפלגה כאשר הוא גובר על רן כהן וזהבה גלאון.
בדו"ח פנימי נמתחה ביקורת על תפקוד סיעת מרצ בכנסת: בין השאר נאמר שהסיעה ממעטת בחקיקה ושהיא מתקשה להציג עמדה פוליטית מגובשת ואחידה בפעילותה בכנסת.
כמו כן דובר על מצבה הפיננסי הקשה של מרצ שהביא את רוב סניפי המפלגה להיסגר ושיתק את פעילות תנועת הנוער המפלגתית ויתר מנגנוני המפלגה.
לאחר היבחרו פעל אורון להרחבת המפלגה, באמצעות הקמת תנועה חדשה שתחבור למרצ.
עמוס עוז, גילה אלמגור, עוזי ברעם ואישים נוספים, חלקם נטולי עבר פוליטי, הודיעו על כניסתם לפעילות פוליטית בתנועה שנקראה "התנועה החדשה".
ועדה מסדרת קבעה את רשימת "התנועה החדשה", בראשה הועמד המשפטן פרופ' מרדכי קרמניצר לצדם של איש מדעי המדינה פרופ' אבנר דה-שליט, העיתונאית ניבה לניר, חה"כ לשעבר גדליה גל והתסריטאית שרון קנטור.
ב-14 בדצמבר 2008 בחרו כ-1,000 חברי ועידת מרצ את הרשימה לכנסת ה-18. במקביל, שבוע לאחר מכן, ב-22 בדצמבר 2008, אושרה בוועידת מרצ ברוב קולות הריצה ברשימה משותפת עם "התנועה החדשה", שנציגה, ניצן הורוביץ, הוצב במקום ה-3 ברשימה המשותפת לכנסת.
עוד נציגים מהתנועה החדשה כללו את עו"ד טליה ששון (מקום 7 ברשימה המשותפת), עו"ד צלי רשף (מקום 9) ובמאית הקולנוע איבתיסאם מרעאנה (הוצבה במקום ה-12, אך פרשה בעקבות תמיכת מרצ במבצע עופרת יצוקה).
לאחר הכישלון בבחירות הושמעה ביקורת במרצ על האיחוד בטענה שהיה מדובר במהלך מלאכותי שלא היווה יותר מפיקציה תקשורתית.סיסמת הבחירות של מרצ הייתה "לא מתפשרים".
יומיים קודם לפתיחת מבצע עופרת יצוקה הודיע חיים אורון על תמיכת המפלגה בפעולה הצבאית.
עם זאת, מיד לאחר פתיחת המבצע החלה מרצ בקמפיין להפסקת אש מיידית.
תוצאת הבחירות הוגדרה על ידי מנהיג המפלגה ככישלון.
חברת הכנסת הוותיקה זהבה גלאון, שמוקמה במקום הרביעי ברשימה, לא נכנסה לכנסת לאחר הבחירות, אולם עם התפטרותו מהכנסת של יושב המפלגה אורון שבה גלאון לספסלי הכנסת.
לאחר הבחירות הוקמה ועדה לבדיקת מעמדה של מרצ ובמרץ 2010 הציגה ועדה זו את מסקנותיה.
עיקרי המלצות הוועדה היו שינוי רעיוני ומיזוג עם מפלגות אחרות.
המלצות נוספות היו: הגדרת קהל היעד של מרצ ביתר דיוק, ייצוג נשי רב יותר והגבלת מספר הקדנציות לח"כים מכהנים כדי לאפשר כניסה של מועמדים צעירים לשורות המפלגה.
ב-7 בפברואר 2012 התקיימו בחירות לראשות מרצ.
זהבה גלאון נבחרה ליושבת ראש התנועה עם 60.6% מקולות הבוחרים.
למקום השני הגיע אילן גילאון עם 36.6% מקולות הבוחרים, ולמקום השלישי הגיע אורי אופיר עם 2.8% מהקולות.
ב-11 בנובמבר 2012 בחרו צירי ועידת מרצ את רשימת המפלגה לקראת הבחירות לכנסת.
רשימת המפלגה, בסדר יורד, היא: זהבה גלאון, אילן גילאון, ניצן הורוביץ, מיכל רוזין, עיסאווי פריג', תמר זנדברג, אבשלום וילן, מוסי רז, יפעת סולל ואורי זכי.
סיסמאות הבחירות המרכזיות של המפלגה סבבו סביב הצגתה כבית והמרכז של השמאל הישראלי והיו – "הלב שלי בשמאל", "הקול שלך בטוח נגד ביבי", "עוד מאמץ קטן לשמאל גדול" ו"מרצ-השמאל של ישראל".
תוצאות הבחירות הביאו להכפלה של כוחה משלושה לשישה מנדטים.
עם 50% נשים, למרצ היה הייצוג-היחסי הגבוה ביותר של נשים בכנסת.
בנוסף, לראשונה מאז הכנסת ה-15 הושבע לכנסת חבר ערבי מטעמה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 המפלגה הצליחה להשיג 41 נציגים מטעמה למועצות המקומיות.
זו עלייה של 12 מושבים לעומת הבחירות ב-2008. מרצ הריצה ארבעה מועמדים לראשות עיר: ניצן הורוביץ בתל אביב, יהונתן יסעור בהרצליה, עידן למדן ברמת השרון, ואמיר כוכבי בהוד השרון, אך אף אחד מהם לא נבחר.
למרות זאת הפתיעה המפלגה במספר ערים: כשהפכה לסיעה הגדולה ביותר בתל אביב וזכתה לשישה מנדטים במועצה.
מרצ זכתה לחמישה מנדטים ו-25% הצבעה ברעננה, בגבעתיים קיבלה שלושה מנדטים ורשמה ארבעה מנדטים בכפר סבא.
לאחר פיזור הכנסת התשע-עשרה ב-8 בדצמבר 2014 ולקראת הבחירות לכנסת העשרים, אישרה ועידת מרצ בינואר 2015 את המשך כהונתה של זהבה גלאון כיושבת ראש המפלגה.
לקראת הפריימריז במפלגה הודיע ניצן הורוביץ על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בפריימריז נבחרו: אילן גילאון, עיסאווי פריג', מיכל רוזין, תמר זנדברג ומוסי רז.
בליל הבחירות הראו המדגמים כי המפלגה קיבלה ארבעה מנדטים, וכתוצאה מכך הודיעה גלאון כי תתפטר על מנת שחברת הכנסת תמר זנדברג, מס' 5 ברשימת מרצ, תוכל להמשיך לכהן בכנסת.
אולם לאחר ספירת המעטפות הכפולות נקבע בתוצאות האמת כי מרצ קיבלה חמישה מנדטים.
כתוצאה מכך גלאון לא התפטרה וזנדברג המשיכה לכהן.בכנסת זאת, בלט חלקו של חבר הסיעה אילן גילאון בהמאבק להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום שבפועל הוביל להעלאת הקצבה.
ב-18 באוקטובר 2017 הודיעה יו"ר המפלגה, זהבה גלאון, על התפטרותה מהכנסת ובמקומה נכנס לכנסת מוסי רז.
ב-22 במרץ 2018 נערכו בחירות לראשות מרצ, בהן ח"כ תמר זנדברג נבחרה לתפקיד יו"ר המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת נבחרו המועמדים לרשימת המפלגה באמצעות בחירות מקדימות.
עקב קיומן של הבחירות לראשות המפלגה במרץ 2018, לא נערכו בבחירות הללו בחירות לראשות המפלגה.
בעלי זכות הבחירה היו מי שהתפקדו למפלגה עד כחודש לפני הפריימריז.
לראשונה ניתנה זכות הבחירה לכלל המתפקדים, ולא רק לחברי ועידת המפלגה.
לאחר שינויי מיקום לצורך הבטחת ייצוג מגדרי, נקבעה רשימת המועמדים לכנסת אחרי תמר זנדברג, בסדר הבא: אילן גילאון, מיכל רוזין, ועיסאווי פריג'.
בבחירות זכתה המפלגה ב-4 מנדטים.
ב-27 ביוני 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים נערכו בחירות לראשות המפלגה, וניצן הורוביץ גבר על היו"ר הקודמת תמר זנדברג ברוב של 54% מהקולות.
ב-11 ביולי נערכו בוועידה בחירות לרשימת המפלגה, בהן זנדברג הגיעה למקום הראשון, ואחריה הגיעו אילן גילאון, עיסאווי פריג', מוסי רז ומיכל רוזין.
ב-25 ביולי הוחלט על ריצה משותפת בבחירות, במסגרת רשימת המחנה הדמוקרטי, של מפלגת מרצ יחד עם מפלגת ישראל דמוקרטית בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון לשעבר אהוד ברק ועם מפלגת התנועה הירוקה בראשות סתיו שפיר.
בראש הרשימה עמד יו"ר מרצ ניצן הורוביץ, כשבמקום השני הוצבה יו"ר התנועה הירוקה סתיו שפיר ואילו יו"ר ישראל דמוקרטית אהוד ברק הוצב רק במקום העשירי.
הסכם האיחוד אושר בוועידת מרצ ב-28 ביולי.
ב-13 בינואר הכריזו ראשי העבודה ומרצ, עמיר פרץ וניצן הורוביץ, על איחוד טכני בין הרשימות לקראת הבחירות לכנסת ה-23, עקב החשש שבריצה נפרדת אחת מהן לא תעבור את אחוז החסימה, וריצה במסגרת העבודה-גשר-מרצ.
יאיר גולן ממפלגת ישראל דמוקרטית הצטרף אל מרצ ושיתוף הפעולה במסגרת המחנה הדמוקרטי התפרק.
בהתחלה ניסו ראשי מרצ לשבץ את יאיר גולן ואת אמילי מואטי, שהתמודדה בעבר ברשימת "העבודה", תחת מפלגת "הבחירה הדמוקרטית" ששייכת לרומן ברונפמן, אך ניסיון זה לא צלח.
בבחירות במרץ 2020 זכו שלוש המפלגות יחד לשבעה מנדטים, ובתוך כך מרצ זכתה בשלושה מנדטים בכנסת.
מלבד הורוביץ וגולן, חברת הכנסת תמר זנדברג המשיכה לכהונה נוספת.
בתחילה מונה הורוביץ לעמוד בראש ועדה זמנית להיערכות מערכת החינוך להתמודדות עם משבר הקורונה, אך עם הקמת הממשלה השלושים וחמש התפצלה הסיעה, כשגשר והעבודה מצטרפות לקואליציה, בעוד מרצ חברה לאופוזיציה.
במסגרת פעילותה של הסיעה בכנסת ה-23 מתוך האופוזיציה, הצליחה הסיעה להעביר בקריאה טרומית בכנסת את הצעת החוק של הורוביץ וזנדברג המהווה תיקון לחוק הפסיכולוגים לאיסור טיפולי המרה, כאשר חלקים נרחבים מסיעות הקואליציה הצביעו בעדה או נעדרו מההצבעה.
אירוע זה נחשב חריג בשל היותה של המפלגה באופוזיציה, וחרף התנגדותן החריפה של הסיעות החרדיות להצעה, כמו גם של חלקים ממפלגות הציונות הדתית ומהרשימה המשותפת.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021, המשיך ניצן הורוביץ לעמוד בראשות מרצ, כחלק מסיכום על ביטול הבחירות המקדימות, וללא התנגדות.
במקום החמישי שובץ חבר הכנסת לשעבר, עיסאווי פריג'.
במהלך מערכת הבחירות הודיע הורוביץ על תמיכתו ביאיר לפיד לראשות הממשלה וכי סיעת מרצ תמליץ עליו בפני הנשיא כמועמדה להרכבת הממשלה.
בבחירות עצמן זכתה המפלגה ב-6 מנדטים, ובכך הכפילה את כוחה בכנסת.
לכנסת נבחר גם מוסי רז, מי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מרצ במהלך הכנסת ה-15 והכנסת ה-20.
לאחר הבחירות, נכנסה המפלגה לממשלת ישראל ה-36 בראשות נפתלי בנט, וקיבלה שלושה תיקים: ניצן הורוביץ במשרד הבריאות, תמר זנדברג במשרד להגנת הסביבה, ועיסאווי פריג' במשרד לשיתוף פעולה אזורי.
הורוביץ, זנדברג ופריג' הפסיקו את כהונתם בכנסת מתוקף החוק הנורווגי, ובמקומם נכנסו מיכל רוזין, גבי לסקי ועלי סלאלחה.
ב-26 ביולי 2021 מונה יאיר גולן לסגן שרת הכלכלה והתעשייה, כפשרה על מסירת ראשות ועדת העלייה והקליטה לאופוזיציה.
עם היציאה לבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע השר עיסאווי פריג' על פרישה מהחיים הפוליטיים.
בנוסף, קרא פריג' לניצן הורביץ להתפטר מהנהגת המפלגה ולזהבה גלאון לחזור להנהיג את מרצ.
לאחר מכן, ח"כ יאיר גולן הודיע על התמודדות לראשות מרצ.
ב־12 ביולי 2022, הודיע יושב הראש הורביץ כי הוא לא יתמודד בפריימריז לראשות הרשימה, אך הוא מתכוון להמשיך להתמודד לרשימת מרצ.
ב־19 ביולי 2022, הודיעה יושבת הראש לשעבר, זהבה גלאון, על חזרה לחיים הפוליטיים וכי היא תתמודד לראשות מפלגת מרצ.
ב-23 באוגוסט 2022 התקיימו הבחירות המקדימות לראשות המפלגה ולרשימתה בה ניצחה זהבה גלאון עם 60% מהקולות.
ברשימת מרצ נבחרו מוסי רז במקום השני, ח"כ מיכל רוזין במקום השלישי, ח"כ עלי סלאלחה במקום הרביעי וח"כ יאיר גולן במקום החמישי.
בבחירות זכתה מרצ ב-150,793 קולות, שמהווים 3.16% אחוז מקולות הבוחרים, ולראשונה בתולדותיה לא עברה את אחוז החסימה.
אחוז החסימה בבחירות אלו היה 3.25% מכלל הקולות הכשרים ועמד על 154,855 קולות, כך חסרו למרצ 4,062 קולות והמפלגה לא נכנסה לכנסת.
בכך, המפלגה לא נכנסה לראשונה לכנסת מאז היווסדותה בשנת 1992.
ב-30 ביוני 2024 הכריזה יחד עם מפלגת העבודה על הקמת מפלגה חדשה בשם הדמוקרטים.
במרצ קיימות ארבע חטיבות המחברות בין חברי מפלגה לעשייה משותפת לפי חתך אוכלוסייה:
קיימים שבעה פורומים המרכזים את הפעילות בנושאים פוליטיים שונים:
הפורום הפמיניסטי לזכויות נשים, בראשות שרון אורשלימי
הפורום הסביבתי-חברתי, בראשות אורי אלדר
הפורום למאבק בכיבוש, בראשות יפעת סולל
הפורום למאבק בכפייה הדתית, בראשות עילאי הרסגור-הנדין
פורום התרבות, בראשות חגי אייד
בנוסף, קיימים 26 סניפים מקומיים ברחבי הארץ שמרכזים את הפעילות ברמה המוניציפלית.
מטעם המפלגה מכהנים (נכון ל-2018) 36 חברי מועצות ערים בישראל:
נוער מרצ היה ארגון הנוער של מפלגת מרצ.
נוער מרצ הפעיל סניפים בערים דוגמת תל אביב, ירושלים, חיפה, פרדס חנה, השרון, מודיעין, ובאר שבע.
כמות הפעילים הייתה כמה מאות בני נוער בגילאים 12–18 מכל רחבי ישראל.
בסניפים מרוכזת פעילות תרבותית ופוליטית ונוער מרצ מקיים הפגנות ומשמרות מחאה, וזוכה לייצוג משמעותי במוסדות מפלגת מרצ.
חוקת מפלגת מרצ קבעה ייצוג של לפחות 2% מצירי ועידת המפלגה לנציגי נוער מרצ.
לפי אתר הארגון, הארגון פעל לאור עקרונות השלום, הדמוקרטיה והצדק החברתי כפי שהם מופיעים, בין היתר, במגילת זכויות האדם, במגילת העצמאות של מדינת ישראל ובחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
התנועה שיתפה לעיתים פעולה עם גופים בעלי רקע אידאולוגי שונה.
לדוגמה, בשנת 2010 פעלה התנועה בשיתוף פעולה עם ההנהגה הצעירה באיחוד הלאומי להוזלת מחירי לימודי הנהיגה בישראל, הגבוהים באופן משמעותי ביחס למדינות אחרות בעולם.
בשנת 2011 קיימה התנועה פעילות משותפת עם ארגוני נוער נוספים, כגון בני עקיבא, למען שחרור יונתן פולארד.
נוער מרצ הוקם עם הקמת מרצ ב-1992, על בסיס תנועות הנוער שהיו לשלוש המפלגות שהרכיבו את מרצ נוער מפ"ם, נוער רצ ונוער שינוי.
הרכז הראשון של התנועה היה ח"כ אילן גילאון.
בבחירות לכנסת העשרים שנערכו במרץ 2015, גייס נוער מרצ מתנדבים רבים לשורות המפלגה ביום הבחירות, וכשליש מהמתנדבים של מרצ ביום הבחירות היו חברים בנוער מרצ.
ב-12 בספטמבר 2024 התאחד הנוער עם נוער העבודה לנוער הדמוקרטים.
תנועת הנוער "הצבעים שלנו – נוער גאה למען שוויון ומיעוטים" הייתה תנועה אשר פעלה למען שוויון זכויות משפטיות להומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בישראל ומיעוטים אחרים.
התנועה פעלה תחת מפלגת מרצ אך סירבה בקביעות לקחת חלק בפעילויות האנטי-ציוניות שנוער מרצ השתתפה בהן.
במהלך 2003 קיימה הצבעים שלנו את פרויקט הדגל שלה: מאבק במדיניות בנק הדם של מגן דוד אדום האוסרת באופן גורף על מי שקיים יחסי מין הומוסקסואלים לתרום דם.
במסגרת המאבק הגיעו חברי התנועה לבתי ספר בהם התרימה מד"א וערכו הסברה לתלמידים מחוץ לשערים, ועודדו אותם למחוק את הסעיף הנדון בעט בשאלון התרומה.
כתוצאה מהמאבק שונה הסעיף מ"יחסי מין הומוסקסואלים" ל"יחסי מין בין גברים משנת 77".
בשנת 2008, התנועה חדלה לפעול.
מרצ היא בין המפלגות הבודדות שמריצה את מועמדיה בבחירות המקומיות תחת הפתק איתה היא רצה לכנסת.
בבחירות המוניציפליות שנערכו בשנת 2018 זכתה מרצ בעשרות נציגים במגוון רשויות:
ירושלים: מנדט אחד – ד"ר לורה וורטון.
תל אביב: 3 מנדטים בראשות מיטל להבי.
חיפה: מנדט אחד – תבור להט
כפר סבא: 4 מנדטים בראשות עילאי הרסגור-הנדין.
בת ים: מנדט אחד – קטי פיאסצקי-מורג
הוד השרון: נציג אחד (רן יקיר), כחלק מרשימת "קצב-מרצ-יש עתיד" שלה 5 מנדטים.
קריית אונו: 2 מנדטים בראשות ירון יעקבי.
רמת גן: 2 מנדטים בראשות צחי זליכה.
גבעתיים: 4 מנדטים בראשות ויוי וולפסון.
ראש העין: 3 מנדטים בראשות עומר שכטר.
ראשון לציון: מנדט אחד – אילנית הרוש.
לקראת הבחירות המוניציפליות של 2023 ממשיכה מרצ בהצגת מועמדים ומועמדות ברשימות עצמאיות וברשימות משותפות עם מפלגות וסיעות אחרות: בגבעתיים התאחדו וירוצו יש עתיד ומרצ ברשימה משותפת שתיקרא "גבעתיים דמוקרטית".
בראשון לציון סיעת מרצ תתמודד לבחירות ביחד עם התנועה הירוקה.
בחולון מזה 20 שנה, מרצ תתמודד למועצת העיר ברשימה שתיקרא "חולון חופשית – מכניסים מרץ לעירייה".
מס תמונה שם/תקופת חיים התחלת כהונה סיום כהונה1 שולמית אלוני
כנסת חברי כנסת / מועמדים הערות הכנסת ה-12 (1988) 10 מנדטים:
רצ: שולמית אלוני, יוסי שריד, רן כהן, דדי צוקר, מרדכי וירשובסקי
מפ"ם: יאיר צבן, חיים אורון, חסיין פארס
שינוי: אמנון רובינשטיין, אברהם פורז הסיעה נוצרה ב-9 במרץ 1992 עם איחוד הסיעות רצ, מפ"ם, ושינוי.
רצ: שולמית אלוני, יוסי שריד, רן כהן, דדי צוקר, נעמי חזן, בנימין טמקין
מפ"ם: יאיר צבן, חיים אורון, וליד חאג'-יחיא, ענת מאור
שינוי: אמנון רובינשטיין, אברהם פורזרשימת מועמדים מלאה ראו בילקוט הפרסומים הכנסת ה-14 (1996) 9 מנדטים:
רצ: יוסי שריד, רן כהן, דדי צוקר, נעמי חזן
מפ"ם: חיים אורון, ענת מאור, וליד חאג'-יחיא
שינוי: אמנון רובינשטיין, אברהם פורזרשימת מועמדים מלאה ראו בילקוט הפרסומים
ב-1997 התאחדו סופית המפלגות רצ מפ"ם ושינוי שהרכיבו את הסיעה המשותפת והקימו את מפלגת מרצ.
ב-17 בינואר 1999 פרש אברהם פורז ממרצ והקים את סיעת "שינוי - מפלגת המרכז".
ב-17 במרץ 1999 פרש דדי צוקר ממרצ והקים סיעת יחיד.
הכנסת ה-15 (1999) 10 מנדטים: יוסי שריד, רן כהן, חיים אורון, אמנון רובינשטיין, ענת מאור, זהבה גלאון, אבשלום וילן, אילן גילאון, נעמי חזן, חוסניה ג'בארה
מוסי רז, עוזי אבןרשימת מועמדים מלאה ראו בילקוט הפרסומים.
ב-25 בפברואר 2000 התפטר חיים אורון מהכנסת.
ב-31 באוקטובר 2002 פרש אמנון רובינשטיין מהכנסת.
הכנסת ה-16 (2003) במסגרת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר 5 מנדטים (מתוך 6 לרשימה כולה): יוסי שריד, חיים אורון, רן כהן, זהבה גלאון, אבשלום וילן מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: אילן גילאון, מוסי רז, נעמי חזן, חוסניה ג'בארה רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
הכנסת ה-17 (2006) 5 מנדטים: יוסי ביילין, חיים אורון, רן כהן, זהבה גלאון, אבשלום וילן
צביה גרינפילדרשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
ב-4 בנובמבר 2008 התפטר יוסי ביילין מהכנסת.
הכנסת ה-18 (2009) במסגרת התנועה החדשה-מרצ 3 מנדטים: חיים אורון, אילן גילאון, ניצן הורוביץ, זהבה גלאון מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: מוסי רז, אבשלום וילן רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
ב-23 במרץ 2011 פרש חיים אורון מהכנסת.
הכנסת ה-19 (2013) 6 מנדטים: זהבה גלאון, אילן גילאון, ניצן הורוביץ, מיכל רוזין, עיסאווי פריג', תמר זנדברגרשימת מועמדים מלאה ראו כאן.הכנסת ה-20 (2015)5 מנדטים: זהבה גלאון, אילן גילאון, עיסאווי פריג', מיכל רוזין, תמר זנדברג
מוסי רזרשימה מועמדים מלאה ראו כאן.
אילן גילאון ב-29 בינואר 2021, התפטר מהכנסת עמיר פרץ מהעבודה, במקומו נכנס אילן גילאון.הכנסת ה-24 (2021)6 מנדטים: , , יאיר גולן, ג'ידא רינאווי זועבי, , מוסי רז
מיכל רוזין, גבי לסקי, עלי סלאלחה ב-16 ביוני 2021 ניצן הורוביץ ותמר זנדברג הפסיקו את חברותם בכנסת מתוקף החוק הנורווגי, במקומם נכנסו מיכל רוזין וגבי לסקי
ב-19 ביולי 2021 עיסאווי פריג' הפסיק את חברותו בכנסת מתוקף החוק הנורווגי, במקומו נכנס עלי סלאלחההכנסת ה-25 (2022)מועמדים בולטים שלא נבחרו לכנסת: זהבה גלאון, מוסי רז, מיכל רוזין
מרצ'לו מלפיגי (באיטלקית: Marcello Malpighi; 10 במרץ 1628 - 29 בנובמבר 1694) היה רופא איטלקי, נחשב למייסד האנטומיה המיקרוסקופית, ולהיסטולוג הראשון, היה הראשון שהצליח לזהות את הנימים,ולגלות את הקשר בין ורידים ועורקים.
על שמו קרויות מספר תכונות פיזיולוגיות.
מלפיגי נולד בקרבלקורה שבאיטליה, וגדל בחווה של הוריו, עד שנכנס לאוניברסיטת בולוניה, כאשר היה בן 17. בזמן שהוא למד פילוסופיה, הוריו מתו, ובגלל שהיה הבן הבכור במשפחה, הוא נאלץ לקחת אחריות ולטפל בעסקי המשפחה.
מלפיגי חזר לאוניברסיטת בולוניה לאחר שנתיים, והחל ללמוד רפואה בשנת 1653.
מלפיגי השתמש במיקרוסקופ בשביל ללמוד על העור, על הכליות, ובשביל השוואה בכבד.
הוא העצים והגדיל עד מאוד את הידע על האמבריולוגיה.
השימוש במיקרוסקופ עזר לו לתאר את התפתחות האפרוח כאשר הוא עוד בתוך הביצה, ולגלות שהחרקים (הוא השתמש בעיקר בתולעת המשי) לא משתמשים בריאות כדי לנשום, אלא משתמשים לשם כך בגומות קטנות הנמצאות על גבי העור שלהם.
מלבד זאת, מלפיגי היה הראשון שהצליח לזהות את הנימים, ולכן הוא גילה את הקישור בין הוורידים לעורקים, דבר שויליאם הארווי לא הצליח לעשות.
מלפיגי נחשב למייסד האנטומיה המיקרוסקופית, ולהיסטולוג הראשון.
הרבה מבנים אנטומיים מיקרוסקופיים קרויים על שמו, כגון רובד עור (רובד מלפיגי), ושני גופיפי מלפיגי-איבר (מצויים בנפרון שבכליות אצל בעלי חוליות) בכליות.
כמו כן נקראו על שמו צינוריות מלפיגי, הנמצאות במערכת הצואה של רמשים למיניהם.
מרצ'לו מלפיגי גילה גם את רשת הנימים המחברות בין העורקים ובין הוורידים ובכך הניח את התשתית העובדתית לתורתו של ויליאם הארווי ותרם לגילוי מחזור הדם.
מלפיגי היה פרופסור באוניברסיטאות בולוניה ופריז.
בשנת 1669, התקבל כחבר כבוד בחברה המלכותית של לונדון.
מרצ'לו וינצ'נצו דומניקו מסטרויאני (באיטלקית: Marcello Vincenzo Domenico Mastroianni; 28 בספטמבר 1924 – 19 בדצמבר 1996) היה שחקן קולנוע איטלקי, שנחשב לאחד מגדולי השחקנים של איטליה וצבר שלוש מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מסטרויאני נולד בפונטנה לירי, כפר קטן בהרי האפנינים שבפרוזינונה וגדל בטורינו ורומא שבאיטליה.
בנם של אידה (לבית אירול) ואוטון מסטרויאני.
שני הוריו היו מהעיירה ארפינו הסמוכה.
מסטרויאני היה אחיינו של הפסל אומברטו מסטרויאני.
אחיו רוג'רו מסטרויאני היה עורך קולנוע שעבד על כמה מסרטיו של מרצ'לו.
כאשר איטליה נמנתה עם בעלות הברית של גרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה, נעצר ונכלא בכלא הנאצי, אך הצליח לברוח והסתתר בוונציה.
בשנת 1939, כאשר היה בן 14 ביצע את ההופעה הקולנועית הראשונה שלו כאשר היה ניצב בסרט הקולנוע "מריונטה" בכיכובו של הזמר בנימינו ג'ילי.
בשנת 1945 החל ללמוד משחק ובשנת 1947 הופיע לראשונה בסרט "עלובי החיים" על פי ספרו של ויקטור הוגו.
במהרה היה לכוכב סרטים רומנטיים
בשנת 1958 שיחק בסרטו של לוקינו ויסקונטי "לילות לבנים", על פי סיפור מאת פיודור דוסטויבסקי.
בשנת 1960 שיחק בסרטו של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה" וכיכב לצד סימון סיניורה בסרט "אודה וחברותיה".
בשנת 1961 שיחקו בסרטו של פייטרו ג'רמי "גירושין נוסח איטליה" שהקנה למסטרויאני מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וזכה בפרס באפט"א ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1963 שיחק בסרטו של פדריקו פליני "שמונה וחצי", דרמה קומית סוריאליסטית.
הסרט נחשב לאחד מטובי סרטי הקולנוע שנעשו אי פעם (במשאלים רבים הגיע שני רק לסרט "האזרח קיין"), וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
שיחקו בסרט של ויטוריו דה סיקה "אתמול, היום ומחר" לצדה של סופיה לורן.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-37 שנערך ב-1964, ועל תפקידו בסרט זכה מסטרואני בפרס הבאפט"א השני שלו.
בשנת 1970 שיחק בסרטו של אטורה סקולה "קנאה נוסח איטליה" ("קנאה איטלקית"), עליו זכה בפרס השחקן בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-1977 שיחק בסרט אחר של סקולה "יום מיוחד" שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ופרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר, ומסטרואני אף קיבל מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט דרמה וזכה בפרס גלובוס הזהב האיטלקי הנקרא "Globo d'Oro".
בשנת 1985 כיכב לצד ג'ולייטה מזינה בסרט "ג'ינג'ר ופרד" של פדריקו פליני.
בשנת 1987 שיחק בסרט של הבמאי הרוסי ניקיטה מיכאלקוב "עיניים שחורות", המתמקד בגבר איטלקי שמתאהב באישה רוסיה נשואה בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
מסטרויאני זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן וקיבל מועמדות שלישית לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ביולי אותה שנה היה אורח הכבוד של פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 1991 כיכב לצדה של ג'ולי אנדרוז בסרט הקומדיה "מגע של ניאוף" של הבמאי האמריקאי ג'ין סאקס, ושיחק בסרט היווני "על רגל אחת" של הבמאי המוערך תיאו אנגלופולוס לצד השחקנית הצרפתייה ז'אן מורו.
בשנת 1992 כיכב בסרט האמריקאי "אנשים משומשים" על פי תסריט של טוד גרף.
מסטרויאני קיבל מועמדות שישית לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט - קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1993 שיחק בסרט הצרפתי "1, 2, 3, Sun" של הבמאי זוכה פרס האוסקר ברטראן בלייה, וזכה בפרס לשחקן משנה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 1994 שיחק בסרטו של רוברט אלטמן "משהו ללבוש" אודות התרחשות של רצח בשבוע האופנה בפריז לצד שחקנים כמו סופיה לורן, ג'וליה רוברטס וביתו, קיארה.
בשנת 1995 שיחקם בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ופאני ארדן.
בשנת 1996 שיחק לצד השחקנית הספרדייה מריסה פארדס בסרט הצרפתי "חיים משולשים ומוות רק אחד" של הקולנוען הצ'יליאני ראול רואיס.
סרטו האחרון היה "מסע להתחלת העולם" (Viagem ao Princípio do Mundo) (יצא לאקרנים בשנת 1997).
מסטרויאני היה נשוי לשחקנית האיטלקייה פלורה קארבלה (1926–1999) משנת 1950 ועד מותו, להם בת אחת בשם ברברה (1951–2018).
בסופו של דבר השניים נפרדו בגלל רומנים שניהל עם נשים צעירות יותר.
מערכת היחסים הרצינית הראשונה של מסטרויאני לאחר הפרידה הייתה עם פיי דאנאוויי, ששיחקה לצידו בסרט "מקום לאוהבים" (1968).
דאנאוויי רצתה להתחתן ולהביא ילדים, אך מסטרויאני, הקתולי, סירב להתגרש מקארבלה.
בשנת 1970, לאחר יותר משנתיים של המתנה שמסטרויאני ישנה את דעתו, דאנאוויי עזבה אותו.
בריאיון למגזין פיפל בשנת 1987 אמר מסטרויאני כי מעולם לא התגבר על יחסיו עם דאנאוויי.
"היא הייתה האישה שהכי אהבתי", אמר.
הייתי שלם איתה בפעם הראשונה בחיי."
למסטרויאני נולדה בת נוספת, השחקנית קיארה מסטרויאני, בשנת 1972, מרומן מתמשך שניהל עם השחקנית הצרפתייה קתרין דנב, שהייתה צעירה ממנו בכמעט 20 שנה וחייתה איתו ארבע שנים בשנות ה-70. באותה תקופה בני הזוג שיחקו יחד בארבעה סרטים.
לאחר שמסטרויאני ודנב נפרדו, על פי הדיווחים קארבלה הציעה לאמץ את קיארה, מכיוון שעבודת הוריה הרחיקה אותם לעיתים קרובות כל כך.
על פי הדיווחים, מערכות היחסים השונות של מסטרויאני כללו את השחקניות אנוק איימה, אורסולה אנדרס, קלאודיה קרדינלה והאמריקאיות קרול מלורי ולורן האטון].
בסביבות 1976 שמו נקשר עם הסופרת והקולנוענית אנה מריה טאטו.
הם נשארו יחד עד מותו ב-1996.
ב-1994 קיבל את אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
מסטרויאני מת מסרטן הלבלב ב-19 בדצמבר 1996 בגיל 72. שתי בנותיו, כמו גם דנב וטאטו, היו ליד מיטתו.
מזרקת טרווי ברומא, שקשורה לתפקידו בסרט "לה דולצ'ה ויטה", כובתה ונעטפה בשחור כמחווה לזכרו.
בפסטיבל הסרטים של ונציה 1997 ניסו קיארה, קארבלה ודנב למנוע את הקרנת הסרט התיעודי בן ארבע שעות של טאטו, "מרצ'לו מסטרויאני: אני זוכר".
על פי הדיווחים שלוש הנשים ניסו לעשות את אותו דבר גם בפסטיבל הקולנוע בקאן.
המרפק (TA: Articulatio cubiti) הוא מפרק בגפה העליונה המחבר בין עצם הזרוע לעצמות האמה.
המרפק מורכב משלושה מפרקים המאפשרים את תנועת האמה לכיווני כיפוף ופשיטה וכן את תנועת הסיבוב כלפי מעלה וכלפי מטה של האמה וכף היד.
במרפק מופרקות זו עם זו עצם הזרוע, הגומד והחישור.
המפרק בין עצם הזרוע לגומד נושא בעיקר המאמץ הנדרש לתנועות כיפוף ופשיטה של המרפק.
המפרק בין החישור והגומד מרוחק מעט ומאפשר תנועות סיבוב של האמה שאינן תלויות בזווית המרפק.
בנוסף, ישנו שריר שיושב בחלקו הימני של המפרק, הנקרא יוד.
במרפק שלושה מפרקים שונים שכולם סינוביאלים ולהם קופסית מפרק משותפת.
מפרק הזרוע והגומד (Articulatio humeroulnaris, תמונה 1) הוא מפרק מסוג ציר בין הסליל של עצם הזרוע לחריץ הסהרוני של הגומד.
תנועות הכיפוף והפשיטה המתקיימות במפרק זה אינן תנועות טהורות במישור החיצי (מישור מאונך לחזית הגוף).
לסליל מבנה מעט ספירלי כך שתנועת כיפוף מקסימלי במרפק מביאה את האמה למנח מעט תיכון לציר האורך של הזרוע ותנועת פשיטה מקסימלית מביאה את האמה למנח מעט צידי לציר האורך של הזרוע.
הזווית בין הזרוע לאמה במנח פשיטה של המרפק מכונה זווית נשיאה (carrying angle, תמונה 2) המאפשרת הרחקת אובייקטים מהירך בזמן נשיאתם.
תנועת האמה לכיוון תיכון בזמן כיפוף המרפק מקל על קירוב אובייקטים לפנים לשם בדיקתם (בראייה, בטעימה או בהרחה), לשם אכילתם וכדומה.
מפרק הזרוע והחישור (Articulatio humeroradialis, תמונה 2) הוא מפרק החלקה בין ראשיש הזרוע של עצם הזרוע לראש החישור.
המפרק משני למפרק הזרוע והגומד בתנועות פשיטה וכיפוף וכן משני למפרק החישור והגומד המקורב בתנועות סיבוב של האמה.
המגע המקסימלי בין חלקי המפרק מתקיים בזווית של כ-90 מעלות כיפוף במרפק.
מפרק החישור והגומד המקורב (Articulatio radioulnaris proximalis) הוא מפרק סיבובי בין ראש החישור לחריץ מתאים בגומד.
המפרק מאפשר לראש החישור להסתובב סביב ציר האורך של עצם החישור.
התנועה במפרק זה אינה נפרדת מתנועות במפרק הזרוע והחישור ובמפרק החישור והגומד המרוחק שיחדיו מאפשרים את תנועות הסיבוב כלפי מטה וסיבוב כלפי מעלה של האמה.
קופסית המפרק של המרפק מחוזקת על ידי שתי מערכות של רצועות משני צידי המרפק:
הרצועה העקיפה הגומדית (Ligamentum collaterale ulnare, איור 1) נמצאת בצד התיכון (או הגומדי) של המרפק.
לרצועה הגומדית חלק קדמי חזק יותר וחלק אחורי נרחב יותר.
שני חלקי הרצועה נאחזים בעילית העלי התיכונה של עצם הזרוע מצידם המקורב.
החלק הקדמי של הרצועה נאחז בזיז הַוָּוִי של הגומד מצידו המרוחק והחלק האחורי נאחז לאורך הגבול התיכוני של זיז המרפק של הגומד.
הרצועה העקיפה החישורית (Ligamentum collaterale radiale, איור 2) נמצאת בצד הצידי (או החישורי) של המרפק.
הרצועה נאחזת בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע מצידה המקורב וסיביה משתלבים ברצועה הטבעיתונית מצידה המרוחק.
הרצועה הטבעיתונית (Ligamentum anulare radii, איורים 1,2) מקיפה את ראש החישור ומצמידה אותו לגומד.
שני קצוות הרצועה נאחזים בשני גבולות החריץ שבגומד.
השרירים המניעים העיקריים של המרפק הם:
כפיפה (איור 3) - שריר הזרוע, שריר הזרוע הדו ראשי ושריר הזרוע והחישור.
מתוכם שריר הזרוע הוא המשמעותי ביותר (ולא שריר הזרוע הדו ראשי).
פשיטה - שריר הזרוע התלת ראשי.
סיבוב כלפי מעלה של האמה (supination, איור 4) - השריר הגבן (supinator) ושריר הזרוע הדו ראשי.
סיבוב כלפי מטה של האמה (pronation) - השריר הכפן המרובע והשריר הכפן העגול.
מרצ'ל ברסלשו (ברומנית: Marcel Breslaşu; נולד כמרצ'ל ברסליסקה; 19 בספטמבר 1903 – 29 בספטמבר 1966) היה מלחין, משורר, סופר ומתרגם יהודי-רומני.
מרצ'ל ברסלשו נולד בבוקרשט תחת השם מרצקל ברסליסקה.
סיים לימודי התיכון בתיכון "ספירו הארט" בבוקרשט, למד בהמשך באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) בבוקרשט ובמקביל גם בפקולטה למשפטים.
את לימודי המשפטים סיים בפריז עם תואר דוקטור.
אף בעת היותו בפריז למד הלחנה אצל וונסאן ד'אנדי בסכולה קנטורום הידועה.
בשובו לרומניה עסק זמן קצר בעריכת דין, בעו את זמנו הפנוי הקדיש לכתיבה ולהלחנה.
התחיל את דרכו בכתיבה בכתב עת לילדים יהודים.
כתב בהמשך שירים ליריים ותירגם מהשירה הצרפתית והגרמנית.
בשנת 1934-1938 כתב והלחין בהשראת התנ"ך אורטוריית חילונית "שיר השירים" שבוצעה על במת האופרה בבוקרשט.
היה בעל השקפות קומוניסטיות ולאחר עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה כיהן בתפקידים אחראיים בתחום התרבות והספרות - במסגרת אגודת הסופרים, כמו כן כיהן כראש המחלקה להוראה במניסטריון האמנויות והמדע.
בשנות ה-1950 בדומה להרבה מעמיתיו כתב שירים בסגנון ריאליסטי סוציאליסטי לכבוד מאבק הפרולטריון, ובניית החברה החדשה.
בתקופת הפוסט סטליניסטית ערך בין השנים 1961–1963 את כתב העת החדש ושהפך ליוקרתי, "המאה ה-20", המוקדש לספרות העולם.
ברסלאשו היה פרופסור ודקאן ב"מכון (בית הספר הגבוה) לתיאטרון על שם יון לוקה קאראג'אלה".
הוא כתב גם ספרות ילדים, בעיקר סביב דמות בשם "בונדוצ'ל".
הוא ידוע גם במשלי החיות ובאפיגרמות שכתב
פעמיים הוענק לו פרס המדינה, בשנים 1957 ו-1962.
מרצ'ל (פויו) פאוקר (ברומנית: Marcel (Puiu) Pauker; 6 בדצמבר 1896 - 16 באוגוסט 1938), פעיל ופובליציסט קומוניסטי רומני, מהנדס בהכשרתו, יהודי, מראשי המפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנות העשרים של המאה ה-20. הוצא להורג בטיהורים הסטליניסטיים הגדולים בסוף שנות ה-1930, וזכה לרהביליטציה לאחר מות סטלין, בתקופת ניקיטה חרושצ'וב.
בפעילותו במחתרת אימץ שמות וכינויים רבים, ביניהם: לוקסימין, פאול למפרט, הבורגני, פויו, הרמן גוגנהים, פריו, מארין סמיונוביץ', סטפאן ופאול וייס.
מרצ'ל פאוקר נולד בבוקרשט, רומניה למשפחה יהודית, אביו - סימיון פאוקר, היה עורך דין מצליח, עיתונאי ומזכיר מערכת, ולאחר זמן אחד הבעלים - לצד אחיו אמיל פאוקר - של העיתונים הפרוגרסיביים-ליברליים "אדוורול" ו"דימיניאצה".
בהמשך הוא היה לבעליו, מייסדו ומנהלו של היומון הכלכלי "ארגוס".
משפחת פאוקר הייתה מתבוללת, שלא דיברו יידיש מזה שלושה דורות.
מרצ'ל פאוקר למד בבית הספר האוונגלי (לותרני) בבוקרשט, ששפת ההוראה בו הייתה גרמנית.
בבית הספר הוא הצטיין בלימודיו למרות רוחו המרדנית.
ב-1914 סיים את בחינות הבגרות והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לבניית גשרים וכבישים (לימים המכון הפוליטכני) בבוקרשט.
אחר כך המשיך בלימודי הנדסה בציריך שבשווייץ.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פאוקר שב לרומניה, התגייס לצבא כצוער בתותחנים; בהמשך זכה לדרגת סגן משנה.
בתום המלחמה שב ללימודים בציריך בין 1919-1921. ביולי 1921 סיים לימודיו בתואר מהנדס.
באותו חודש הוא התחתן עם חנה רבינזון, אף היא פעילה קומוניסטית שנודעה לימים כאנה פאוקר.
בנם הראשון, טניו, נפטר חודשים לאחר לידתו מדיזנטריה.
כבר ב-1921 נבחר מרצ'ל פאוקר לחבר בוועד הזמני של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ומ-1922 כיהן כחבר בוועד המרכזי ובלשכה הפוליטית של המפלגה.
הוא נשלח ב-1922 כציר מטעמה לוועידת המפלגות הקומוניסטיות הבלקניות בסופיה, וכן לברלין ב-1923. בשובו לרומניה הוא נעצר על ידי השלטונות ונידון ל-10 שנות מאסר, ובהמשך למאסר עולם עם עבודת פרך, אך ב-1925 הצליח לברוח לברית המועצות.
הוא חזר לרומניה כעבור 4 שנים, נעצר והוחזר לכלא למשך שנה נוספת, עד לשחרורו לבסוף בחנינה כללית ב-1930.
הוא היה מעורב בזמנו במאבקים פוליטיים בין פלגים שונים בקומינטרן, בעיקר כנגד הקומוניסט האוקראיני ויטאלי חולוסטנקו שהונחת להנהגת המפלגה הקומוניסטית ברומניה, בהוראת מוסקבה.
פאוקר נענש על עמדותיו בברית המועצות, נאסרה עליו הפעילות הפוליטית והוא אולץ לעבור למגניטוגורסק שבמערב סיביר, שם הועסק כמהנדס בין 1932-1930. הוא נעצר במסגרת הטיהורים הסטליניסטיים בברית המועצות ב-1937 באשמת ריגול לטובת רומניה, עונה עד שהודה, ונידון למוות.
ב-16 באוגוסט 1938 הוא הוצא להורג בירייה בבוטובו, ליד מוסקבה.
ב-1957, 3 שנים אחרי מות סטלין, טוהר שמו וניקולאה צ'אושסקו התייחס למקרהו כאל "שגיאת עבר".
מרצ'ל פאוקר היה נשוי לאנה פאוקר, ולזוג נולדו 3 ילדים: טניו (מת בילדותו), ולאד וטטיאנה.
למרצ'ל פאוקר היו מספר מאהבות בחייו, הידועות ביותר היו אלנה פיליפוביץ' וואנדה ניקולסקי.
מרצ'לו ליפי (באיטלקית: Marcello Lippi; נולד ב-11 באפריל 1948) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי.
הישג השיא שלו הוא זכייה בגביע העולם במונדיאל 2006 עם איטליה.
ליפי, יליד ויארג'ו, שיחק ברוב קריירת המשחק שלו בקבוצת סמפדוריה בין השנים 1970–1980. ליפי שיחק בעמדת הקשר.
את קריירת האימון שלו החל בקבוצת הנוער של סמפדוריה, בה אימן שלוש שנים ולאחר מכן התקדם ואימן במועדונים כמו סיינה, אטאלנטה ונאפולי.
ליפי הוביל את נאפולי לעלייה לגביע אופ"א, ובעקבות ההישג מונה למאמן מועדון הפאר יובנטוס, בו רשם את הישגיו המשמעותיים כמאמן.
כמאמן יובנטוס זכה בחמש אליפויות הליגה האיטלקית, גביע איטלקי אחד, וארבע זכיות בסופר קאפ האיטלקי.
בזירה האירופית, זכה ליפי עם יובנטוס פעם אחת בליגת האלופות, פעם אחת בסופר קאפ האירופי ופעם אחת בגביע העולמי לקבוצות.
עם אינטר זכה ליפי פעם אחת בגביע האיטלקי.
בסיום עונת 2004, מונה ליפי למאמן נבחרת איטליה, עימה זכה בגביע העולם, במונדיאל 2006 לאחר ניצחון דרמטי במשחק הגמר על צרפת.
לאחר הזכייה בגביע העולם, התפטר ליפי מהנבחרת והחליף אותו בתפקיד רוברטו דונאדוני אך לאחר הכישלון ביורו 2008 חזר ליפי לתפקיד.
ליפי התפטר מתפקידו לאחר שהנבחרת כשלה ולא עברה את שלב הבתים במונדיאל 2010.
במאי 2012 חתם בקבוצת גואנגג'ואו אוורגראנד מסין לשנתיים וחצי, וצפוי להרוויח 10 מיליון יורו לעונה.
בסיום העונה זכתה הקבוצה באליפות.
ב-9 באוקטובר 2013 זכה ליפי בליגת האלופות האסייתית עם גואנגג'ואו, ובכך הפך למאמן הראשון שזוכה גם בליגת האלופות האירופית וגם בליגת האלופות האסייתית.
ב-2 בנובמבר 2014 הודיע ליפי על פרישה מאימון.
למרות הודעתו מונה ליפי באוקטובר 2016 למאמן נבחרת סין.
ב-14 בנובמבר 2019 התפטר מאימון נבחרת סין לאחר הפסד 2–1 לנבחרת סוריה.
מרצ'לו ויוטי (באיטלקית: Marcello Viotti, 29 ביוני 1954, וואלורב, שווייץ - 16 בפברואר 2005, מינכן) היה מנצח שווייצרי, שנודע בעיקר בניצוח על אופרה.
ויוטי נולד במחוז דובר הצרפתית של שווייץ להורים איטלקים.
הוא למד צ'לו, פסנתר ושירה בקונסרבטוריון של לוזאן.
וולפגנג זאוואליש, שהיה מורו של ויוטי, עודד אותו להתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון.
כמנצח צעיר ליטש ויוטי את אמנותו עם תזמורת הנגנים הצעירים הבינלאומית "Jeunesses Musicales" בעיר האיטלקית פרמו ועם הרכב כלי נשיפה מעץ.
בינואר 2002 התמנה למנהל מוזיקלי בתזמורת של תיאטרו לה פניצ'ה בוונציה.
ויוטי עבר אירוע מוחי בשעת חזרה במינכן בפברואר 2005 ונותח להרחקת קריש דם ממוחו.
לאחר הניתוח אושפז ביחידת טיפול נמרץ, אך לא חזר להכרתו ומת ב-16 בפברואר 2005. הוא היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
מרצ'לו טגאליאנו (באיטלקית: Marcello Tegalliano, בלטינית: מרקלוס - Marcellus) כיהן בתפקיד הדוג'ה - שליט העיר ונציה שבצפון איטליה בין השנים 717–726, והיה השני שכיהן בתפקיד זה.
ככל הנראה טגאליאנו היה שר הצבא (מגיסטר מיליטום - magister militum) של הדוג'ה הראשון של העיר פאולו לוצ'יו אנאפסטו, ולאחר מותו של אנאפסטו עלה לשלטון בעיר.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי מרצ'לו היה שר צבאו של פאלוס שליט העיר רוונה ולא סגנו של אנאפסטו.
מרפק טניס או דלקת של עילית העלי הצידי מתאר מצב כאוב באזור המרפק על רקע נזק לגיד המשותף של השרירים הפושטים של האמה.
מהלכה הטבעי (ללא טיפול כלשהו) של ההפרעה כולל תקופות של החמרה והקלה עד החלמה מלאה ברוב המקרים במהלך שנתיים לכל היותר.
לטיפולים שמרניים או ניתוח תוצאות מעולות ב-90 אחוזים מהמטופלים, אך נראה שבטווח הארוך התסמינים חוזרים בחלק מהמטופלים.
מרפק טניס הוא הפרעת השריר-שלד השכיחה ביותר באזור המרפק, עם שיעור היארעות של 1-2 אחוזים.
ההפרעה מופיעה על רקע מאמצים חוזרניים וטכניקה לקויה במשחק טניס או משחק רקטות אחר, אך מרפק טניס מופיע גם על רקע מאמצים חוזרניים במגוון עיסוקים אחרים הכוללים הנעה של שורש כף היד וסיבוב של האמה כלפי מעלה ומטה (למשל שימוש במברג).
הגיד המשותף של השרירים הפושטים הוא מוצאם של קבוצת השרירים הפושטים והמסובבים את האמה כלפי מעלה.
הגיד נאחז בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע (epicondyle lateralis humeri).
מאמצים חוזרניים על הגיד המשותף כמו חבטות גב-יד בטניס גורמים נזקים לרקמה שקצב החלמתה נופל מקצב הפגיעה בה, בין היתר הודות לאספקת הדם הדלה של הגיד, ובסופו של דבר לתהליך ניווני בגיד, לקרעים ולדלקות.
רוב הקרעים, חלקיים או מלאים, מתגלים בשריר פושט שורש היד החישורי הקצר.
חלק מהמאמצים החוזרניים על הגיד המשותף ניתנים למניעה.
שיפור טכניקות משחק לקויות כגון חבטת גב-יד בעזרת יד אחת בלבד, חבטה בכדור המשחק שלא במרכז המחבט ושימוש במחבט שגודלו אינו מתאים לשחקן תצמצם עומסים מיותרים על שרירי המרפק.
בתחומי עיסוק אחרים, ארגונומיה מוקפדת עשויה להשיג מטרות דומות.
אנשים הסובלים ממרפק טניס מתארים כאב ורגישות בחלקו הצידי של המרפק.
האבחנה מאוששת במישוש הגיד המשותף של הפושטים ובבדיקות המחוללות כיווץ סטאטי של השרירים הפושטים.
בדיקות נוספות כגון צילום רנטגן יכולות לשלול או לגלות הפרעות אחרות, אך אין בהן כדי להעיד על קיומו של מרפק טניס.
טיפולים שמרניים נמצאים בקו הראשון לטיפולים במרפק טניס.
רובם מכוונים להפחתת כאב ולחיזוק רקמת השרירים הפושטים.
ביניהם נמצאים נטילת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים, שימוש בחבק מסביב לאמה המשפיע על חלוקת העומסים בין שרירי האמה, תרגילי חיזוק ומתיחה של השרירים הפושטים הנערכים מספר פעמים ביום ומכשירים חשמליים שונים.
לעיתים מוזרקים סטרואידים ישירות לאזור הכאב.
ניתוח נלקח בחשבון לאחר כישלון טיפולים שמרניים שנמשכו לפחות שנה ולאחר שנשללו גורמים אחרים לכאב.
בין ההליכים הניתוחיים הקיימים, ניתוק של הגיד המשותף, הארכה של השריר פושט שורש היד החישורי או הטריה של החלקים המנוונים של הגיד המשותף וחיבורו מחדש לעצם הזרוע.
מרצ'ין מרוז'ינסקי (בפולנית: Marcin Mroziński; נולד ב-26 בספטמבר 1985 באינוברוצלב, פולין) הוא שחקן, זמר ומנחה טלוויזיה פולני.
מרוז'ינסקי החל את קריירת המוזיקה שלו בגיל 8, כאשר הוא השתתף בתוכנית ילדים בה התחרה בשירה.
בשנת 1997 הוא ניצח בתחרות שירים צרפתית שנערכה ברדז'יוב.
כמו כן, הוא ייצג את אירלנד בפסטיבל הבינלאומי "Singing Mask", בו הוא סיים במקום השני, וכן הוא הגיע לשלב חצי הגמר בתוכנית כישרונות בפולין.
מאז 1998 הוא החל להנחות תוכניות טלוויזיה בפולין, וב-2010 הוא הנחה את השעשועון "Staraoke" שצולם בלונדון.
מרוז'ינסקי דבב מספר פעמים בערוץ דיסני בגרסה הפולנית.
בין היתר הוא דבב ב"הנסיכה והצפרדע", "ג'ונאס", "סקובי-דו", "בובספוג מכנסמרובע", "גארפילד" ו"פוקימון".
מרוז'ינסקי למד במשך שלוש שנים בבית ספר תיכון באינוברוצלב.
בשנת 2004, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא נרשם לבית ספר למשחק של האקדמיה לתיאטרון על-שם אלכסנדר זלורביץ' בוורשה.
הופעת הבכורה שלו הייתה כאשר שיחק את התפקיד הראשי ב"פנטום האופרה".
הוא שיחק גם במחזמר "Boyband", שם גילם את הדמות הראשית, שון, סולן להקת "Freedom".
באביב 2010 הוא לוהק לתפקיד מריוס במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון "רומא".
ב-14 בפברואר 2010 השתתף מרוז'ינסקי בקדם האירוויזיון הפולני כדי לנסות לייצג את פולין באירוויזיון.
10 זמרים השתתפו באותו ערב, אולם בסוף הערב הוא ניצח בהפרש ניכר על-פני שאר המתמודדים, כאשר הוא קיבל כ-34% מסך הקולות המצביעים, בעוד המקום השני קיבל כ-15% מסך קולות המצביעים.
ב-25 במאי 2010 הוא הופיע באירוויזיון 2010 שנערך באוסלו, עם השיר "Legenda" ("אגדה") איתו הוא הגיע רק למקום ה-13 בשלב חצי הגמר, דבר שלא העניק לו כרטיס עלייה לשלב הגמר.
מרצ'לו אבאדו (באיטלקית: Marcello Abbado; 7 באוקטובר 1926 – 3 ביוני 2020) היה מלחין, מנצח ופסנתרן איטלקי.
מכלול יצירותיו כולל כמה יצירות לתזמורת, בלט, יצירות רבות לפסנתר סולו ומספר יצירות קאמריות.
הוא היה שותף לכתיבת כמה יצירות עם רוברטו גויטרה.
בשנת 1989 זכה במדליית הזהב על הצטיינות בתרבות ובאמנות (Medaglia d'oro ai benemeriti della cultura e dell'arte) מטעם ממשלת איטליה.
הוא היה בנו של הכנר מיקלאנג'לו אבאדו, אחיו של המנצח קלאודיו אבאדו ואביו של המנצח רוברטו אבאדו.
הוא למד נגינה בפסנתר באופן פרטי אצל ג'אנאנדראה גאבאצני לפני שנכנס לקונסרבטוריון של מילאנו.
אחרי שהופיע שנים אחדות כפסנתרן קונצרטים, התמנה בשנת 1958 למנהל קונסרבטוריון "ג'וזפה ניקולינו" בפיאצ'נצה.
מרצ'נדייזינג היא פרקטיקת שיווק בה המותג או התמונה של מוצר או שירות אחד משמש למכירת מוצר אחר.
אחד מסוגי המרצ'נדייזינג הנפוצים ביותר כיום והמזוהים ביותר עם פרקטיקת שיווק זו הוא השימוש בסמלילים, תמונות ודמויות מזיכיונות מדיה – כגון סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה וקומיקסים עכשוויים פופולריים (ובעיקר סרטים או תוכניות טלוויזיה פופולריות בקרב ילדים ובני נוער) – כדי למכור מוצרים שונים.
מרצ'נדייז הוא שם למגוון רחב של מוצרי צריכה ממותגים שמשווקים בפרקטיקת מרצ'נדייזינג.
המותגים מתבססים לרוב על זיכיון מדיה מצליח כגון סרט קולנוע, סדרת טלוויזיה, ספרות או קומיקס.
מוצרי מרצ'נדייז טיפוסיים כוללים צעצועים בדמות גיבורי ודמויות הזיכיון, חפצים שונים עם סמליל הזיכיון עליהם (כגון כוסות שתייה עם ציור הגיבור וסמליל הזיכיון), ביגוד ומשחקי מחשב ווידאו ועוד.
כיום מהווים המרצ'נדייז חלק נכבד בהכנסות מזיכיון מדיה, מעבר לרכישת כרטיסי קולנוע או הספרים עצמם, ומרכיב חשוב בתעשיית הבידור.
מרצ'נדייז רבים מבוססים גם על אלילי נוער, מוזיקאים ואייקוני פופ, קבוצות ספורט וספורטאים (בעיקר כוכבי כדורגל ו-NBA).
אף על פי שבדרך כלל היצרנים מייצרים צעצועים של הדמויות המופיעות בסרט או תוכנית, לעיתים רבות מלכתחילה הסרט או התוכנית נוצרים במיוחד על מנת לקדם סט צעצועים מסוים.
דוגמאות בולטות לסדרות שנוצרו במיוחד לקדם סט צעצועים מסוים כוללות בין היתר את הי-מן ושליטי היקום והרובוטריקים.
לעיתים המרצ'נדייזינג של סרט קולנוע או תוכנית טלוויזיה מסוימת עשויה לזכות להצלחה רבה במיוחד לאורך זמן אפילו עשורים רבים לאחר שהפופולריות העיקרית לה זכתה הסדרה דעכה בינתיים.
פרטי מרצ'נדייז ישנים נהפכים לעיתים לפריטי אספנות.
בנוסף, מרצ'נדייז כוללים לרוב מוצרים המיועדים לקהל הצעיר שכוללים לוגואים ושמות של המותג שמטרת יצירתם הייתה פרסומו.
לדוגמה, יומנים, מחברות, קלמרים, סימניות ועוד.
חברות הייטק גדולות נוהגות לחלק מרצ'נדייז עם לוגו החברה לעובדים, וכן לאורחים שמוזמנים לאירועים שונים.
נישה קטנה יותר של מרצ'נדייזינג כוללת שיווק של מוצרים נלווים עבור סרטים ותוכניות טלוויזיה הנצפים על ידי קהל בוגר או שיווק של מוצרים נלווים הקשורים לענפי ספורט מקצועי (כגון כדורגל וכדורסל) וספורטאים פופולריים במיוחד.
בפרט, בגדי ספורט עם סמלי הקבוצות (ולעיתים קרובות חולצה עם שמו ומספרו של כוכב הקבוצה) הם מוצר פופולרי במיוחד בקרב אוהדי ספורט.
גם צעיף של קבוצת ספורט נחשב לאביזר סמלי ופופולרי במיוחד בקרב אוהדי ספורט.
סופרים רבים, יוצרי סרטים וסדרות טלוויזיה, וחברות משחקי וידאו מצליחים בפעמים רבות להרוויח כמות ניכרת של הכנסות כתוצאה מהמרצ'נדייזינג של דמויות הספרים, הסרטים, סדרות הטלוויזיה או משחקי הווידאו אותם הם יצרו.
לדוגמה, בשנת 2011 חברת משחקי הווידאו הפינית Rovio ציינה כי הכנסותיה ממכירת המוצרים הנלווים של משחק הווידאו אנגרי בירדס היוו 30% מסך הכנסות החברה באותה השנה.
מרצ'ין גורטאט (בפולנית: Marcin Janusz Gortat; נולד ב-17 בפברואר 1984) הוא כדורסלן עבר פולני, ששיחק בעמדת הסנטר.
אביו, יאנוש גורטאט, היה מתאגרף במשקל קל שזכה בשתי מדליות ארד אולימפיות במסגרת המשלחת הפולנית ואילו אימו, אליציה, הייתה חברת סגל נבחרת הכדורעף הלאומית.
גורטאט החל את הקריירה בקבוצת לודז' הפולנית, ובעונה שלאחר מכן עבר לשחק בריינסטארס קלן מהליגה הגרמנית.
הוא שיחק בקלן במשך שלוש עונות, בהן הלך והפך לבורג משמעותי בקבוצה.
גורטאט נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2005 על ידי פיניקס סאנס בבחירה ה-57, אולם לא הוחתם על חוזה ב-NBA ולאחר הדראפט שב לגרמניה וחזר לשורותיה של קלן.
בעונת , עונתו האחרונה בקבוצה, הוא לקח גם חלק במשחקיה של הקבוצה ביורוליג בהם תרם ממוצעים של 10.4 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.1 חסימות למשחק, אולם קלן ניצחה בשני משחקים בלבד בשלב הבתים ובמקום האחרון בבית.
לאחר שהזכות על החתמתו הועברה מפיניקס לאורלנדו מג'יק, עבר גורטאט לשחק בשורותיה של אורלנדו לקראת עונת .
בתחילת עונת הרוקי הוא הועבר לשחק בשורותיה של אנהיים מליגת הפיתוח של ה-NBA ולאחר כשבועיים חזר לאורלנדו.
הוא שימש סנטר שלישי, מאחורי דווייט הווארד ואדונל פויל, שותף בשישה משחקים לאורך העונה והיה לפולני השלישי בהיסטוריה ששיחק בליגה.
בעונתו השנייה, החל גורטאט לקבל מעט יותר קרדיט מסטן ואן גנדי, ממאמנה של אורלנדו, והקדים ברוטציה את פויל, שאף הועבר באמצע העונה לממפיס גריזליס.
גורטאט רשם לאורך העונה 3.8 נקודות ו-4.6 ריבאונדים בממוצע בלבד, ב-12.6 דקות למשחק.
עם סיום העונה, הפך גורטאט ל.
הוא קיבל הצעה לחוזה על סך 34 מיליון דולר מדאלאס מאבריקס, אותו החליטה אורלנדו להשוות ולהשאיר אותו במדי הקבוצה.
גורטאט הביע אכזבה מהחלטתה של קבוצתו שלא לשחררו, משום שבאורלנדו היו דקות המשחק שלו כגיבוי להאוורד מוגבלות, בעוד בדאלאס האמין כי יוכל להתחרות באריק דמפיר על מקום בחמישייה הפותחת של הקבוצה.
גורטאט המשיך באורלנדו בתפקידו המשני עוד עונה וחצי, בטרם הועבר ב שכלל שישה שחקנים לפיניקס סאנס.
בפיניקס החל גורטאט את שנת הפריצה שלו, הוא היה למחליפו של רובין לופז והחל לקבל דקות משחק רבות יותר, ולספק תפוקה אישית גבוהה יותר בהתאם.
הוא רשם לאורך העונה ממוצעים של 13.0 נקודות ו-9.3 ריבאונדים, ולקראת סיום העונה אף הדיח את לופז מתפקידו והחל לעלות באופן קבוע בחמישייה הפותחת.
ב-11 המשחקים בהם עלה בחמישייה סיפק תפוקה גבוהה אף יותר, ורשם 14.3 נקודות ו-10.6 ריבאונדים.
בעונה הבאה, עונת , שהייתה עונה מקוצרת של 66 משחקים בלבד בשל שביתת השחקנים, ביסס גורטאט את מעמדו כסנטר הפותח של פיניקס.
הוא היה לקלעי המוביל של פיניקס עם שיא קריירה של 15.4 נקודות למשחק, והוסיף גם שיא קריירה של 10.0 ריבאונדים.
לאחר עונה נוספת בפיניקס, בה הייתה הקבוצה לאחת החלשות בליגה, עבר גורטאט בטרייד, לצידם של שאנון בראון, מלקולם לי וקנדל מארשל לוושינגטון ויזארדס בתמורה לאמקה אוקפור ובחירת סיבוב ראשון בדראפט של שנת 2014. גם בוושינגטון תפס גורטאט את מקומו כסנטר הפותח של הקבוצה.
הוא תרם לאורך העונה 13.2 נקודות ו-9.5 ריבאונדים, כולל שיא קריירה של 31 נקודות מול טורונטו ראפטורס.
במשחקי הפלייאוף, לאחר שניצחה את שיקגו בולס בסיבוב הראשון, פגשה וושינגטון את אינדיאנה פייסרס.
במשחק החמישי בסדרה, אליו הגיעה בפיגור 3-1, קלע גורטאט 31 נקודות, עליהן הוסיף 16 ריבאונדים והוביל את קבוצתו לניצחון 79-102. אינדיאנה ניצחה לבסוף את המשחק השישי, והדיחה את וושינגטון.
ב-26 ביוני 2018 הועבר גורטאט בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה לאוסטין ריברס.
ב-7 בפברואר 2019 שוחרר מהקבוצה.
ב-16 בפברואר 2020 הודיע גורטאט על פרישה ממשחק.
גורטאט הופיע לראשונה במדי נבחרת פולין במסגרת משחקי מוקדמות יורובאסקט 2005, תרם 5.8 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק, ופולין סיימה את משחקי בית ד' עם חמישה הפסדים בשישה משחקים ובמקום הראשון בבית.
אל משחקי יורובאסקט 2009 העפילה פולין אוטומטית כמארחת הטורניר.
גורטאט קלע 14.3 נקודות, היה לקלעי השני בטיבו בנבחרתו, אחרי דייוויד לוגאן, והיה לקוטף הריבאונדים המוביל של פולין בטורניר עם 10.8 למשחק.
מרפריסבורו היא בירת מחוז רתרפורד במדינת טנסי בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות ההסתעפות המערבית של נהר סטונס במרכז טנסי והיא חלק מהמטרופולין של נאשוויל, בירת טנסי.
מרפריסבורו נוסדה ב-1811 בהוראת אספת הנבחרים של טנסי במטרה לשמש כבירת מחוז רתרפורד.
היא נקראה בתחילה "קנונסברג" (Cannonsburgh) כהוקרה לפוליטיקאי המקומי ניוטון קנון, אך כעבור זמן קצר השם שונה למרפריסבורו על שמו של הארדי מרפרי, גיבור ממלחמת העצמאות של ארצות הברית.
באותן שנים ההתיישבות בטנסי החלה להתפשט מערבה ונוקסוויל, הבירה של טנסי באותו זמן ששכנה במזרח, לא הצליחה לתפקד כבירה במלוא היעילות.
לכן הוחלט בסביבות 1818 להעביר את הבירה למרפריסבורו במרכז טנסי.
עם זאת ב-1826 הבירה הועברה בשנית, הפעם לנאשוויל הקרובה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התרחשו שני קרבות במרפריסבורו.
קרב מרפריסבורו הראשון התרחש ב-13 ביולי 1862 והסתיים בניצחון צבא הקונפדרציה על צבא האיחוד.
קרב מרפריסבורו השני, הידוע יותר בתור קרב נהר סטונס, החל ב-31 בדצמבר באותה שנה ונגמר ב-2 בינואר 1863. קרב זה היה אחד הקרבות העקובים מדם במהלך המלחמה ואף על פי שהוא עצמו לא הוכרע לטובת אחד הצדדים, בסופו של דבר צבא הקונפדרציה נסוג.
העיר התאוששה במהירות יחסית מהמלחמה והחלה לגדול באופן משמעותי בתחילת המאה ה-20. הגדילה הואצה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מרפריסבורו קלטה מהגרים רבים מאזורי מלחמה, בעיקר סומלים וכורדים מעיראק.
בעיר נמצאת אוניברסיטת המדינה מרכז טנסי.
בתחומי העיר נמצא נמל התעופה העירוני מרפריסבורו, המשמש בעיקר לתעופה כללית.
כמו כן בנאשוויל נמצא נמל התעופה הבינלאומי נאשוויל הגדול והחשוב יותר.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 24, המקשר בין מדינת אילינוי לעיר צ'טנוגה בדרום-מזרח טנסי.
מרצ'ינקנץ (בליטאית: Marcinkonys, מרצינקוניס; בפולנית: Marcinkańce, מרצ'ינקנצה) הוא כפר במחוז אליטא שבדרום ליטא, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר משנת 1637, עת היה מתחם מבוצר.
צמיחתו של היישוב החלה לאחר חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-סנקט פטרבורג בשנת 1864.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-270 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות.
בשנת 1935 פרעו ביהודי המקום תושביו הליטאים.
עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב.
ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום ביצעו ליטאים מעשי שוד, התעללות ורצח ביהודיו.
בד בבד הוטלו על יהודי היישוב תשלומי כופר, והם נצטוו לענוד טלאי צהוב.
יושב ראש היודנרט, אהרון קוברובסקי, תמך בקבוצת צעירים שהתכוונה להצטרף לפרטיזנים ואף תיקצב רכישה של 12 רובים.
באפריל 1942 רוכזו כ-600 יהודי היישוב והפליטים היהודים שהגיעו אליו בגטו מגודר בן 14 בתים שהוקם בו, בו התקיימה צפיפות רבה.
ב-2 בנובמבר 1942, הוקף הגטו והיהודים נצטוו להתייצב למשלוח.
יושב ראש היודנראט, קוברובסקי, צעק ליהודים להימלט והם אכן רצו לכיוון הגדרות.
גרמנים וליטאים פשטו על הגטו שבכפר, ורצחו ביריות קרוב ל-130 יהודים שיצאו מבתיהם.
לאחר מכן עברו מבית לבית, וחיפשו אחר יהודים מסתתרים.
כאשר הגיעו לבונקר בו הסתתר ראש היודנרט, ירו עליהם היהודים המסתתרים, ואלו נרצחו בידי הגרמנים באמצעות רימונים.
לאחר מכן הסגירו ליטאים מקומיים לגרמנים יהודים שתפסו בעת שבזזו את בתיהם.
במהלך האקציה הצליחו להימלט מהגטו יהודים רבים, ובמצוד שערכו אחריהם הגרמנים, מצאו ורצחו למעלה מ-100 מהם.