tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גבולותיו: חבי וחבסורתי מצפון, פשאבי ממזרח, כארתלי מדרום וסמאצ'בלו (דרום-אוסטיה) ממערב.
מתיאולתי כולל חלקים מנפת דושתי ונפת קזבגי, שבמחוז מצחתה מתיאנתי.
העיירה פסנאורי נודעת בחינקלי מתוצרתה.
העיירה היא המרכז המסורתי של המחוז ההיסטורי.
במקורו ובמובן הצר כלל מתיאולתי קהילה היסטורית הררית קטנה, שנקראה "צחַווֶתי".
החל מהמאה ה-13 נחשבו לרוב העמקים השכנים של חאדו וגודמע'ארי לחלקים ממתיאולתי.
על פי המסורת ההיסטורית, נינו הקדושה, המטבילה של הגאורגים, הטיפה במקום לנצרות בתחילת המאה ה-4. מתיאולתי, ואנשיה, נזכרים בהקשר של המערכה הגאורגית נגד משלחת הענישה, בראשות בוגה אל-כביר אל-שרעבי (ידוע גם בשם בוגה הטורקי), לדיכוי המרד של יצחק ב.
אסמאעיל, שנשלח על ידי הח'ליף אל-מתוכל (المتوكل على الله جعفر بن المعتصم), בשנת 853. צבאו תקף את ההרים של איבריה/כארתלי, אבל נכשל בניסיונו להכניע את המתיאולתים.
בוגה שרף את טביליסי עד לאפר וערף את ראשו של יצחק ב.
המתיאולתים נשארו נאמנים לכתר הגאורגי והצטרפו למשלחת שנשלחה על ידי המלכה תמר, כדי לדכא את השבטים ההרריים שמרדו בתחילת המאה ה-13. תחת שלטונה של תמר, בהתאם למיקומו האסטרטגי, הוכפף מחוז מתיאולתי לסמכותם של פקידים בדרגה גבוהה כמו "אבולאסן", שהיה המשנה למלך כארתלי וצ'יבר, השר הראשי של גאורגיה.
מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-14, היה מתיאולתי מוקד המאבק בין שני בתים פאודליים חזקים, האריסתווים של קסאני וארגווי.
ידם של הארסתווים של ארגווי הייתה על העליונה, והם שלטו באזור עד שנושלו על ידי מלכי גאורגיה בשנת 1743. ממאי עד ספטמבר 1804 היה מתיאולתי לזירה של מרד טורדני נגד האימפריה הרוסית, שסיפחה את גאורגיה בשנת 1801. המרד התפשט במהירות למחוזות ההרריים השכנים.
בסופו של דבר דוכא המרד על ידי המפקד הרוסי פאבל ציציאנוב, לאחר קרב קשה.
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (24 בפברואר 1557 – 20 במרץ 1619) מבית הבסבורג מלך אוסטריה והונגריה מ-1608, מלך בוהמיה מ-1611 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1612.
מתיאס נולד ב-24 בפברואר 1557 בווינה שבאוסטריה למקסימיליאן השני ומריה מספרד, והיה אחיו הצעיר של רודולף השני.
לאחר שאישטוואן בוצ'קאי (Bocskay) ובני בריתו העות'מאניים התקוממו התקוממות אלימה נגד השלטון ההבסבורגי בהונגריה (1604–1606), בזמן שאחיו רודולף השני היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מתיאס צבר סמכות שלטונית בפועל אשר עלתה על זו של אחיו.
המרד ניצת בעקבות ניסיונו של רודולף לכפות את האמונה הקתולית על תושבי הונגריה.
בשנת 1608 נאלץ רודולף להיענות לתביעותיו של מתיאס והעניק לו את השליטה באדמות הונגריה, אוסטריה ומוראביה; מתיאס שלט באדמות אלו משנת 1608 ועד מותו.
רודולף פרסם היתר מלכותי מיוחד בשנת 1609 המתיר חופש דתי לאצילים ולערים הבוהמיות כדי לפצות על כך ולחזק את התמיכה בו בבוהמיה.
ואולם מאמץ זה לא נשא פירות, ורודולף נאלץ לוותר על אחיזתו בבוהמיה לטובתו של מתיאס בשנת 1611. בשנת 1612 נהפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה עם מות אחיו.
כיון שלא היו למתיאס ילדים, החליט מתיאס למנות את פרדיננד משטיריה ליורשו, והלה הוכתר בשנת 1617 למלך בוהמיה, ובשנת 1618 למלך הונגריה.
הכתרתו של פרדיננד שהיה קתולי אדוק, גרמה לפריצת המרד הבוהמי ומלחמת שלושים השנים.
מתיאס חסוס אלמיידה (; נולד ב-21 בדצמבר 1973 באזול שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומאמן קבוצת סביליה בהווה.
כשחקן הוא מזוהה יותר מכל עם קבוצת ריבר פלייט, בה החל וסיים את הקריירה ואותה אימן.
אלמיידה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ריבר פלייט, וערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-22 בפברואר 1992. הוא שיחק שם עד 1996, וזכה בשלוש אליפויות ופעם אחת בגביע ליברטדורס.
ב-1996 עבר לסביליה, אך בסיום עונתו הראשונה הקבוצה ירדה ליגה והוא עזב ללאציו.
הוא שיחק עבור לאציו במשך שלוש עונות, בהן הפך לאחד מחביבי האוהדים בין השאר לאחר השער שהבקיע מול ג'אנלואיג'י בופון ממרחק 35 יארד, ויכולתו שסייעה לקבוצה לזכות בדאבל של אליפות וקופה איטליה בשנת 2000, ובגביע המחזיקות ב-1999. הוא נבחר לשחקן העונה של סרייה א' בעונת .
בקיץ 2002 הוא הועבר לפארמה תמורת ורטיסלב גרשקו.
בשתי עונותיו בפארמה הוא לא היה שחקן הרכב קבוע, ובקיץ 2004 עזב לברשה בהעברה חופשית.
בשנה שלאחר מכן הוא הסכים לחזור לארגנטינה ולשחק עבור קילמס אתלטיקו קלוב בגביע ליברטדורס.
הוא הודיע על פרישתו מכדורגל לאחר שהקבוצה הודחה מהטורניר.
לאחר שנה וחצי מחוץ לכדורגל, בה ייצג את ארגנטינה בטורניר ראווה בינלאומי לצידו של דייגו מראדונה ונטל חלק בגביע העולם בכדורגל אולמות בספרד, הוא החליט לחזור לשחק.
ב-26 במאי 2007 הוא חתם במועדון לין אוסלו מליגת העל הנורווגית, וערך את הופעת הבכורה ב-13 במאי לאחר שעלה כמחליף.
אלמיידה הרבה לשחק בקבוצת המילואים ובגביע הנורווגי, אך שותף רק במשחק ליגה אחד נוסף, גם כן כמחליף.
ב-26 במאי 2007 הוא הגיע לסיכום עם הנהלת הקבוצה על ביטול החוזה, ופרש בשני ממשחק פעיל.
ב-19 בפברואר 2009 חזר אלמיידה לשחק, וחתם במועדון הארגנטינאי פניקס, המשחק בליגה השלישית.
ב-19 באוגוסט 2009 דווח כי אלמיידה חתם על חוזה בריבר פלייט, בה ישתף פעולה עם מרסלו גז'ארדו ואריאל אורטגה, לאחר 13 שנים של משחק מחוץ לארגנטינה.
אלמיידה שיחק בנבחרת ארגנטינה במשך תשע שנים, שבמהלכן נטל חלק באולימפיאדת אטלנטה (זכייה במדליית הכסף), מונדיאל 1998 ומונדיאל 2002.
בתאריך ב-28 ביוני 2011, מונה למאמן הקבוצה לאחר שפרש ממשחק פעיל ובכך קיבל על עצמו את המשימה להחזיר את המועדון לליגה הבכירה בארגנטינה.
בנובמבר 2012 פוטר אלמיידה מאימון ריבר פלייט.
בשנת 2013 מונה למאמן באנפילד.
באותה שנה מונה למאמן קבוצת גוודלחרה.
מדליית כסף - אולימפיאדת אטלנטה (1996)
ליגת האלופות של CONCACAF: 1 (2018)
ליגת העל המקסיקנית: 1 (קלאוסורה 2017)
מתיאס גרינוואלד הוא צייר גרמני חשוב, שעבודותיו מיוחדות בביטוי עז בקו, בצבע ובקומפוזיציה.
משך מאות בשנים היה שמו של גרינוואלד עלום כמעט, ורבות מיצירותיו יוחסו לבן דורו, אלברכט דירר.
מתחילת המאה ה-20, עם עליית האקספרסיוניזם הגרמני, השתנה יחסם של אמנים וחוקרים ליצירותיו האקספרסיביות של גרינוואלד, שתפש מקום בשורה הראשונה של אמני צפון אירופה בתקופת הרנסאנס.
יצירתו החשובה והידועה ביותר של גרינוואלד היא סדרת ציורי המזבח באייזנהיים (Der Isenheimer Altar).
רק מעט ידוע על חייו של גרינוואלד, ועוד פחות מזה ידוע בוודאות.
רוב החוקרים מסכימים כי נולד בווירצבורג ונקרא מאתיס נייטארט (Mathis Neithart) או גוטהארט (Gothar(d)t) או נאיתארדט (Neithardt).
השם גרינוואלד יסודו בטעות בזיהוי של היסטוריון האמנות יואכים פון זאנדארט, בספרו Teutschen Akademie (1675).
איש אינו יודע היכן רכש את הכשרתו כצייר.
השערה אפשרית אחת היא כי למד בקולמר אצל מרטין שונגאואר, שהקומפוזיציה במקצת מתחריטיו מזכירה חלק מציורי הצליבה של גרינוולד.
התיעוד הברור הראשון לקיומו נמצא ב-1500 או 1501 כמאתיס דר מאלר בזליגנשטאדט אם מיין או כמאתיס מאשאפנבורג.
מניחים כי כאן התגורר לפחות עד 1521, כשהוא יוצא את זליגנשטאדט לביצוע עבודות מוזמנות.
היצירה הראשונה אותה מייחסים בוודאות לגרינוואלד היא "הלעג לישו" מ-1503 (בפינקוטק הישן במינכן).
ביצירה ניכרת השפעת תחריטי האפוקליפסה של דורר (מהשנים 1496-98) והשפעת הרנסאנס האיטלקי, אך גם כמה מהמאפיינים הבולטים של יצירותיו המאוחרות, כמו עיוותי הצורה המכוונים, הבד המתבדר כדי להעניק תחושה של תנועה והצבעים הזוהרים.
ב-1511 חכר יאקוב הלר את שירותיו של גרינוואלד כדי ליצור ארבעה ציורי שליחים בגריזיי (מונוכרום) לכנפי ציור מזבח שביצע דירר (מזבח הלר ב-Historisches Museum בפרנקפורט).
ביצירות אלו ניכרת בשלותו של גרינוולד, ומופיעים בה המאפיינים הבולטים במזבח אייזנהיים, כמו השער הארוך והמתנפנף וכפות הידיים הגדולות והמעוותות.
בין השנים 1510 ל-1525 הוא שימש כצייר חצר וכארכיטקט בחבל הריין וכן כמהנדס הידראולי לשני ארכיבישופים של מיינץ.
הוא עזב את משרתו כנראה על רקע מלחמת האיכרים, או לותרניזם.
גרינוואלד מת, ככל הנראה, באוגוסט 1528.
רק יצירות בעלות גוון דתי שרדו מכלל עבודותיו של גרינוואלד, המפורסמת שבהן היא המזבח באייזנהיים, אשר הושלמה בשנת 1515 והמוצגת היום לציבור במוזיאון אונטרלינדן בעיר קולמר בצרפת.
היצירה מורכבת מ-10 תמונות שונות על פני שנים-עשר לוחות.
על המזבח הראשי מופיעה בלוח המרכזי צליבת ישו, תחתיה קבורתו ובשתי הכנפיים מופיעים אנטוניוס הקדוש וסבסטיאנוס הקדוש.
הלוח המרכזי של ציור המזבח השני מוקדש למריה וישו התינוק, לצד מלאכים מנגנים, בתחתית מתוארת שוב קבורת ישו, ושני הלוחות הצדדיים מתארים את תחיית ישו ואת הבשורה למרים.
בציור המזבח השלישי תופסים את החלק המרכזי ואת החלק התחתי פסלי עץ של ניקולא דה אגנו (שנוצרו, ככל הנראה, כעשרים שנה לפני ציור המזבח), כשבלוחות הצדדיים מופיעים ציור של אנטוניוס הקדוש המבקר את פאולוס הנזיר במדבר, ואת פיתויו של אנטוניוס הקדוש.
שאר יצירותיו של גרינוואלד שמורות בגרמניה, להוציא שתי יצירות קטנות המתארות את צליבת ישו, האחת בוושינגטון והשנייה בבזל.
גרינוואלד התבקש לצייר ארבעה מלאכים, בציור מונוכרום, בשולי יצירת מזבח של דירר בכנסיית הלר שבפרנקפורט.
יצירתו של דירר הושמדה בשריפה ואולם ציוריו של גרינוואלד שרדו.
יצירות מזבח נוספות של גרינוואלד מצויות בקארלסרוהה, ובמוזיאון האוגוסטין.
במינכן מצויה יצירתו הגדולה ארסמוס הקדוש מאנטיוכיה ומאוריציוס הקדוש שנוצרה כנראה בין השנים 1521-1524 והייתה כנראה חלק מיצירת מזבח גדולה עוד יותר.
סך הכל שרדו ארבעה מציוריו המתארים את צליבת ישו, כולם מלאי יראה וקדרות.
יצירותיו ידועות בזכות הבעתן הדרמטית, צבעיהן מלאי החיות והאור הנשקף מהן.
מתיאס זאמר (גרמנית: Matthias Sammer; נולד ב-5 בספטמבר 1967 בדרזדן) הוא כדורגלן עבר גרמני, אשר שיחק בעמדת הקשר ובשלבים מאוחרים יותר בקריירה בעמדת הבלם.
זאמר זכה בתואר כדור הזהב בשנת 1996, השנה בה הוביל את נבחרת גרמניה לזכייה באליפות אירופה.
זאמר פרש מכדורגל, לאחר שייצג את גרמניה 74 פעמים בסך הכל, 23 תחת נבחרת מזרח גרמניה ו-51 פעמים במדי גרמניה.
זאמר החל לשחק במועדון המקומי של עיר הולדתו, דינמו דרזדן כבר כנער, ושיחק בקבוצת הבוגרים של הקבוצה בין השנים 1985 ל-1990. אביו, קלאוס זאמר, שיחק גם הוא בדינמו דרזדן בצעירותו, ואף תיפקד פעמיים כמאמן הקבוצה.
מתיאס היה אחד הכדורגלנים המזרח גרמנים הנחשבים הראשונים שהצטרפו למועדוני כדורגל מערב גרמנים, אחרי שגרמניה אוחדה מחדש, לאחר שהצטרף לשטוטגרט ב-1990. אחרי שנתיים של משחק בשטוטגרט, זאמר הצטרף למועדון האיטלקי אינטר מילאן ב-1992, שם שיחק עונה אחת בלבד.
ב-1993, חזר זאמר לשחק בגרמניה, לאחר שחתם בבורוסיה דורטמונד בה שיחק עד שנת 1998. הוא זכה בשתי אליפויות ליגת העל המזרח גרמנית עם דינמו דרזדן (1989, 1990), ושלוש פעמים באליפות הבונדסליגה (1992 עם שטוטגרט, 1995 ו-1996 עם בורוסיה דורטמונד).
כששיחק בדורטמונד זכה זאמר גם בליגת האלופות בשנת 1997. הוא גם השחקן המזרח גרמני האחרון שכבש שער עבור נבחרת מזרח גרמניה, לפני איחוד גרמניה והנבחרות.
אחרי פציעה רצינית בברך, הוא נאלץ לפרוש בשנת 1998. זאמר מונה להיות מאמנה של בורוסיה דורטמונד בשנת 2000 והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות גרמניה, בשנת 2002. הוא הוליך את הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א באותה העונה, בו הפסידה דורטמונד 3:2 לפיינורד ההולנדית.
זאמר אימן את שטוטגרט בעונת 2004-2005, אבל כבר בסוף העונה הראשונה שלו בקבוצה עזב אותה.
ב-1 באפריל 2006, הוא מונה להיות המנהל הטכני של התאחדות הכדורגל הגרמנית, לתקופה של 5 שנים.
בין היתר במסגרת תפקידו, הוא אחראי על נבחרות הנוער של גרמניה, במטרה למצוא את הכישרונות הגדולים של המדינה בין הגילאים 11-18, ובנוסף לזה אחראי על מחקרים מדעיים שונים בנושא הספורט.
ב-2 ביולי 2012, עזב זאמר את הנבחרת כדי לשמש בתפקיד המנהל הטכני בבאיירן מינכן.
בעקבות נסיבות רפואיות עזב סאמר את באיירן מינכן בשנת 2016.
מתיאז' סמודיש (בסלובנית: Matjaž Smodiš; נולד ב-13 בדצמבר 1979) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד וסנטר.
סמודיש, יליד טרבוולז', סלובניה, יוגוסלביה, שיחק במשך 6 שנים בק.ק קרקא הסלובנית ונבחר פעמיים למשחק האולסטאר של הליגה הסלובנית.
בשנת 2000 חתם בוירטוס בולוניה, עימה זכה באליפות היורוליג (2001), באליפות הליגה (2001), ופעמיים בגביע האיטלקי (2001, 2002).
לאחר מכן עבר לפורטיטודו בולוניה מאותה הליגה וזכה שוב באליפות איטליה בעונת .
בקיץ 2005 עבר סמודיש לצסק"א מוסקבה, בה הפך עם השנים לשחקן חמישייה מרכזי והיה שותף לזכייה בשני גביעי יורוליג ב-2006 וב-2008.
סמודיש שיחק גם בנבחרת סלובניה, עימה שיחק ביורובאסקט 1999, ביורובאסקט 2001 וביורובאסקט 2007.
2 הופעות במשחק האולסטאר של הליגה הסלובנית: 1999, 2000
הופעה אחת במשחק האולסטאר של הליגה האיטלקית: 2004
מתיאס דה פאז (Matías de Paz; 1468–1519) היה כומר דומיניקני שכהן כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת סלמנקה, ספרד, ובהמשך התמחה בתורת המשפטים.
בעקבות העימותים בין הכס המלכותי הספרדי לאפיפיור, פנה פרננדו השני אל דה פאז כדי לקבל אישור סמכותי כי אישור האפיפיור אלכסנדר השישי משנת 1493, בו הוכרז כי איי הודו המערבית שייכים לממלכת ספרד, מעניקה לגיטימציה מספקת עבור השליטה של ספרד ביבשת החדשה.
דה פאז ערך למלך מסמך ובו נכתב כי האפיפיור הוא נציג ישו עלי אדמות ולכן בידו הסמכות הריבונית על העולם.
לפיכך, אישורו קביל כדי להעניק לכתר הספרדי את הבעלות על האיים.
מתיאס דה צורדו הוא אתלט גרמני.
הוא אלוף העולם (טגו 2011), וסגן אלוף אירופה (ברצלונה 2010) בהטלת כידון.
דה צורדו נולד בבאד קרוייצנך.
בשנת 2007 זכה דה צורדו במדליית הזהב באליפות אירופה באתלטיקה לנוער עם הטלה למרחק של 78.59 מטרים.
בשנים 2010 ו-2011 הוא זכה במדליית הזהב באליפות גרמניה, ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד זכה במדליית הכסף עם שיא אישי של 87.81 מטרים, אחרי אנדריאס תורקילדסן הנורווגי (88.37 מטרים) ולפני טרו פיטקמקי הפיני (86.67 מטרים).
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית, בשנת 2011 זכה דה צורדו במדליית הזהב עם תוצאה של 86.27 מטרים לפני אנדריאס תורקילדסן (84.78 מטרים) וגיירמו מרטינס (84.30 מטרים).
במסגרת תחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל, בלגיה בספטמבר אותה שנה, הוא קבע את שיאו האישי לאחר שהטיל את הכידון למרחק של 88.36 מטרים.
מתיאס הקדוש (ביוונית Μαθθίας, בתרגום דליטש מַתִּיָּה) היה אחד משנים עשר השליחים, מחליפו של יהודה איש קריות שהסגיר את ישו ומת.
מעמדו כשליח הוא ייחודי כיוון שהוא לא נבחר על ידי ישו, אלא על ידי גורל שעשו שאר השליחים.
בבשורות הסינופטיות הוא לא מוזכר כלל, ומעבר לבחירתו למחליפו של יהודה איש קריות אין התייחסות נוספת אליו בכתבים הנוצריים הקאנונים.
אוסביוס מקיסריה אפילו קורא לו בשם אחר - "תלמי".
קלמנס מאלכסנדריה, שהיה תאולוג נוצרי במאה ה-2 וה-3, מזהה את מתתיהו עם "זכי", המוכס מיריחו שבביתו התארח ישו.
מקורות אחרים מזהים אותו עם ברנבא או עם נתנאל שמזוהה בדרך כלל כברתולומאוס הקדוש.
על פי ניקופורוס קסנטופולוס (Nikephoros Kallistos Xanthopoulos), מתתיהו הפיץ את הבשורה ביהודה ואחר כך בקפדוקיה ובקולכיס (כיום בגאורגיה), שם נסקל למוות בגלל אמונתו.
בהריסות המבצר הרומי גוניו שבגאורגיה קיים סימון שעל פיו זהו מקום קבורתו של מתתיהו.
על פי גרסאות מסוימות הוא נדד גם במצרים ובאתיופיה ומת בירושלים בסקילה או בעריפה.
על פי המסורת, שרידיו הובאו על ידי הלנה מקונסטנטינופול לרומא וחלקם נמצאים במנזר מתיאס שבטריר, גרמניה.
מתיאס לוקאס גינטר הוא שחקן כדורגל גרמני שמשחק בפרייבורג ונבחרת גרמניה בעמדת הבלם.
גינטר החל לשחק כדורגל ב-1998 בקבוצת SV מארס.
ב-2005 עבר למחלקת הנוער של מועדון ספורט פרייבורג, איתה זכה בגביע הגרמני לנוער.
בינואר 2012 הוא החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת בעקבות מכירות שחקנים בחלון העברות.
ב-21 בינואר הוא נכנס כמחליף במשחקו הרשמי הראשון והבקיע שער ניצחון בדקה ה-88. גינטר הבקיע את השער בגיל 18 ביומיים ובכך הפך לכובש הצעיר ביותר בתולדות המועדון, לאחר שעקף את דניס אאוגו.
יומיים לאחר המשחק, חתם גינטר על חוזה בקבוצה הראשונה.
ב-17 ביולי 2014 חתם בבורוסיה דורטמונד לחמש שנים עבור 10 מיליון יורו.
ב-4 ביולי 2017 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך לארבע שנים עבור 17 מיליון אירו.
בהופעת הבכורה ב-6 באוגוסט כבש גם שער בכורה, בניצחון 0–4 על אאוגסבורג במחזור הפתיחה של עונת 2022/2023.
גינטר שיחק באופן קבוע בנבחרות הצעירות של נבחרת גרמניה, וב-5 במרץ 2014 ערך גינטר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת מול במשחק ידידות, הוא הפך לגרמני ה-900 שלובש את מדי הנבחרת.
הוא נכלל בסגל גרמניה לטורניר מונדיאל 2014 בו זכתה הנבחרת הגרמנית.
מדליית פריץ ואלטר לשחקן המצטיין (עד גיל 18): 2012
מדליית פריץ ואלטר לשחקן המצטיין (עד גיל 19): 2013
מתיאס אֶנאר הוא סופר ומתרגם צרפתי זוכה פרס גונקור.
אנאר הוא יליד ניור שבמערב צרפת, בוגר לימודי ערבית ופרסית ב-INALCO, המכון הלאומי הצרפתי ללימודי שפות ותרבויות המזרח.
לאחר סיום לימודיו התיישב בברצלונה, שם הוא מלמד ערבית באוניברסיטה.
אנאר תרגם שתי יצירות, אחת מערבית ואחת מפרסית, וחיבר עשרה ספרי פרוזה.
בשנת 2010 זכה בפרס גונקור לספרות לגיל תיכון על הנובלה Parle-leur de batailles, de rois et d'éléphants (מילולית: "דבר איתם על קרבות, על מלכים ועל פילים").
ספרו האחרון, Boussole (מילולית: "מצפן"), זכה בפרס גונקור לשנת 2015.
בנוסף לשני אלה זכה במספר פרסים נוספים בעולם הפרנקופוני, כגון פרס אדמה דה לה רושפוקו, פרס דצמבר, פרס קנדיד, ואחרים.
האזור (Zone), תרגם משה רון, הוצאת חרגול בשיתוף עם עובד, 2013
רחוב הגנבים, תרגם משה רון, הספריה לעם, עם עובד, 2019
מצפן, תרגם משה רון, הוצאת חרגול, 2021
מתיאס הרגט הוא כדורגלן עבר גרמני, ששיחק במספר קבוצות בגרמניה ובעיקר בבאייר אורדינגן בה שימש קפטן, ובנבחרת גרמניה המערבית, בעמדות הבלם והקשר.
עם נבחרת גרמניה המערבית השתתף במונדיאל 1986 וביורו 1988.
הרגט החל את קריירת הבוגרים שלו בבוכום בעונת 1976/77. הרגט שיחק בבוכום כבלם במשך שתי עונות כאשר הקבוצה שיחקה בבונדסליגה, ובשתיהן היה שחקן מפתח בקבוצה.
בקיץ 1978 עזב הרגט את בוכום, וחתם ברוט-וייס אסן מליגת הבונדסליגה השנייה.
באסן הרגט שיחק בתפקיד התקפי יותר, והבקיע מספר רב של שערים, 34 שערים בארבע עונות, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
לקראת עונת 1982/83 חתם הרגט בבאייר אורדינגן מהבונדסליגה השנייה, ושב לשחק בעמדת הבלם, בה שיחק בבוכום, וכך גם הבקיע פחות שערים, אך תפס תפקיד חשוב בהגנת הקבוצה.
כבר בעונתו הראשונה באורדינגן, הרגט העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
בעונת 1984/85 זכה הרגט עם באייר אורדינגן בתואר היחידי בהיסטוריה של המועדון, הגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על באיירן מינכן, בו שיחק הרגט 90 דקות.
בעונת 1985/86 הגיע הרגט עם אורדינגן למקום השלישי, שהוא מיקום השיא של הקבוצה בבונדסליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה באיירן מינכן ומסגניתה ורדר ברמן.
עונת 1988/89 הייתה האחרונה של הרגט באורדינגן.
בתום עונה זו, עזב הרגט את אורדינגן לאחר שבע עונות, בהן הבקיע 29 שערי ליגה ב-208 הופעות, ועבר לעונת פרישה בשאלקה 04, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
הרגט הופיע בעונה זו 19 פעמים, ולא הצליח לעלות עם הקבוצה לבונדסליגה.
בתום עונת 1989/90 פרש הרגט ממשחק פעיל.
הופעת הבכורה של הרגט בנבחרת גרמניה המערבית נערכה באוקטובר 1983 בניצחון 5-1 על נבחרת טורקיה במוקדמות יורו 1984. במשחק זה החליף הרגט את האנס-פיטר בריגל.
הרגט השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1986, בו סיימה הנבחרת במקום השני לאחר הפסד 3-2 במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה, אך שותף רק פעם אחת, בהפסד 2-0 לנבחרת דנמרק בשלב הבתים.
הרגט השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית גם ביורו 1988 הביתי, בו שיתף פעולה בהגנה עם יורגן קוהלר, והנבחרת הודחה בחצי הגמר.
לאחר הטורניר, לא שיחק עוד בנבחרת.
להרגט 39 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
הרגט אימן לאחר פרישתו מספר מועדוני חובבים, ובעונת 1997/98 אימן את פ.צ.
מתיאס באמרט (בשווייצרית: Matthias Bamert, נולד ב-5 ביולי 1942, שווייץ) הוא מנצח ומלחין שווייצרי.
בנוסף ללימודיו בשווייץ, באמרט למד מוזיקה בדרמשטאדט ובפריז, אצל פייר בולז וקרלהיינץ שטוקהאוזן, והשפעתם ניכרת ביצירותיו משנות ה-70. בין השנים 1965 - 1969 שימש כאבובן ראשי בתזמורת המוצרטיאום של זלצבורג, אך לאחר מכן עבר לניצוח.
קריירת הניצוח של מתיאס באמרט החלה בצפון אמריקה, שם היה תלמיד של גאורג סל ולאחר מכן עוזרו של לאופולד סטוקובסקי.
ובאמרט היה מנצח משנה בתזמורת קליבלנד תחת ניהולו של לורין מאזל.
בין השנים 1977–1983 היה המנהל המוזיקלי של תזמורת הרדיו השווייצרית.
באמרט שימש כמנצח אורח ראשי של התזמורת המלכותית הסקוטית וכמנהל של פסטיבל המוזיקה העכשווית של גלאזגו, בין השנים 1985 - 1990. הוא ניצח על ביצועי בכורה עולמיים של יצירות מאת טורו טאקמיצו, ג'ון קסקן, ג'יימס מקמילן ווולפגנג ריהם.
בין השנים 1992 - 1998 היה המנהל של פסטיבל לוצרן, ובמהלך כהונתו נפתח אולם קונצרטים חדש, והורחבה תוכנית הפסטיבל אשר כללה פסטיבל פסחא ופסטיבל פסנתר.
בין השנים 2000 - 2005 שימש כמנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של ניו זילנד, ובין השנים 2003 - 2006 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מערב אוסטרליה.
בפברואר 2020 הודיעה התזמורת על הארכת כהונתו עד עונת 2023 - 2024.
במרט ניצח על יותר מ-60 הקלטות, בהן הקלטות עבור חברת צ'אנדוס רקורדס של יצירות מאת יוזף מיסליווצ'ק, היצירות הסימפוניות של יוברט פארי, ויצירותיו של פרנק מרטן (5 דיסקים) עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
כמו כן, הקליט את הסימפוניות של רוברטו חרארד עם תזמורת רשות השידור הבריטית, יצירות של מלחינים הולנדיים כמו יוהנס פרהולסט וקורנליס דופר עם התזמורת הפילהרמונית של האג, וכן סדרת הקלטות של עיבודים של לאופולד סטוקובסקי, מוזיקה קונצרטנטית מאת קורנגולד וארנסט פון דוהנאני עם התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC.
בנוסף, ניצח על סדרת הקלטות של יצירות ג'ון פילד לפסנתר ותזמורת עם הפסנתרן מיצ'ל או'רורק.
מבין יצירותיו, "מנטרהיאנה" של באמרט הוקלטה על ידי תזמורת לואיוויל בלייבל שלה בשנת 1974, תחת ניצוחו של המלחין עצמו.
מאז 1987, מתיאס באמרט מתגורר בלונדון.
מתיאס וסינו הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר בלאציו.
וסינו נולד למשפחה בעלת שורשים איטלקיים, והוא מחזיק באזרחות איטלקית.
וסינו החל את קריירת הבוגרים שלו במדי סנטרל אספניול ב-2010, לפני שעבר לנסיונל לקראת עונת 2011/2012.
בינואר 2013 חתם וסינו בפיורנטינה, בחוזה ל-4 שנים תמורת 2.5 מיליון אירו על פי דיווחים.
אף על פי כן, ההעברה עוכבה עד לחלון ההעברות של הקיץ באותה השנה.
ב-26 בספטמבר 2013 ערך וסינו את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית, ובקבוצה בכלל - בהפסד 1–2 לאינטר מילאנו.
בסך הכחל בעונה זו צבר וסינו רק 6 הופעות, אחת בלבד בהרכב, מה שגרם לקבוצה לשלוח אותו להשאלה בת חצי שנה בקליארי, עם אופציית קנייה שלא מומשה לבסוף.
בעונה העוקבת הושאל וסינו לאמפולי.
וסינו החל גם את עונת 2015/2016 באמפולי, אבל חזר לקבוצת האם שלו בינואר, שם ביסס את מעמדו בהרכב הראשון.
במאי 2016 חתם וסינו על הארכת חוזה בפיורנטינה לחמש עונות נוספות.
ב-2 באוגוסט 2017 חתם וסינו באינטר מילאנו לחוזה של ארבע שנים תמורת 24 מיליון אירו ששולמו לפיורנטינה.
ב-20 במאי 2018 כבש וסינו את שער הניצחון של אינטר נגד לאציו, במשחק שנגמר בתוצאה 2–3 וקבע כי אינטר תחזור לליגת האלופות לאחר שש שנות היעדרות מהמפעל.
ב-1 באוגוסט 2022 חתם וסינו בלאציו לשלוש שנים.
וסינו שימש קפטן בנבחרת אורוגוואי עד גיל 20 באליפות אמריקה הדרומית לנבחרות צעירות ב-2011 ובמונדיאלטו באותה שנה.
וסינו גם כבש את שער ההעפלה של הנבחרת למשחקים האולימפיים בלונדון ב-2012. ב-25 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק נגד ברזיל.
וסינו שיחק במדי הנבחרת גם במונדיאל 2018.
מתיאס ברנרד בראון (בצ'כית: Matyáš Bernard Braun; 1684, אוסטריה – 1738, פראג) היה פסל צ'כי של תקופת הבארוק.
בראון נולד בסאוטנס (ליד אינסברוק), ילד חמישי לאביו החוואי והנפח יעקב ואמו מגדלנה, אחיו הצעיר היה צייר ואחיינו אנטונין בראון הפך לפסל.
בראון התמחה בזלצבורג, ונציה, בולוניה ורומא.
קיבל השראה ממיכלאנג'לו, ג'ובאני לורנצו ברניני, ובית הספר לפיסול הוונציאני של המאה ה-17.
בראון עבר לפראג בשנת 1710 ויצר באבן חול, שם הכיר את אשתו וחבריו והפך לאזרח של הרובע החדש, פסלו חלומה של סנט לויטגרד בגשר קארל הביא לו הזמנות רבות של פסלים חדשים לארמונות, גנים וכנסיות, והוא הקים בית מלאכה גדול אותו המשיך אחריו אחיינו אנטונין בראון.
מרקוס מתיאס דה לוס סנטוס מוראלס (בספרדית: Marcos Matías de los Santos Morales; נולד ב-28 בספטמבר 1998) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר בדפורטיבו מלדונדו.
דה לוס סנטוס שיחק במחלקת הנוער של פניארול, וב-7 ביוני 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בניצחון 3–1 על דפנסור ספורטינג.
ב-17 באוקטובר 2019 כבש צמד בתיקו 3–3 עם ראסינג קלוב.
בשנת 2020 שיחק עם הקבוצה בגביע הליברטדורס.
באפריל 2021 הושאל לדפורטיבו מלדונדו, גם היא מליגת העל האורוגוואית, עד לתום העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-16 במאי 2021, בהפסד 2–4 לליברפול.
דוגלאס מתיאס ארסו מרטינס (בספרדית: Douglas Matías Arezo Martínez; נולד ב-21 בנובמבר 2002 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ בגרמיו מליגת העל הברזילאית.
ארסו גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט מליגת העל האורוגוואית.
ב-14 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד פרוגרסו במסגרת הליגה.
ב-10 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על חובנטוד במסגרת הליגה.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך ארסו 57 הופעות ליגה, בהן הבקיע 19 שערים.
ב-31 בינואר 2022 חתם בגרנדה הספרדית לארבע וחצי שנים.
ב-20 בינואר 2023 חזר לאורוגוואי והושאל לפניארול.
ב-18 ביולי 2024 חתם בגרמיו הברזילאית לארבע וחצי שנים.
מתיאס ניקולה וינייה סוספרגאי (בספרדית: Matías Nicolás Viña Susperreguy; נולד ב-9 בנובמבר 1997) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן השמאלי בריבר פלייט ובנבחרת אורוגוואי.
וינייה הוחתם על ידי נסיונל המקומית בשנת 2015, כשהיה בן 17. לאחר שתי עונות בקבוצת הנוער ושלוש נוספות בקבוצה הבוגרת של המועדון, הוא עבר ב-31 בינואר 2020 לפלמיירס מליגת העל הברזילאית עבור סכום של כארבעה וחצי מיליון אירו.
בעונתו הבודדת בקבוצה מברזיל, הוא היה שותף לזכיות בגביע הליברטדורס, בגביע הברזילאי ובאליפות סאו פאולו.
ב-8 אוגוסט 2021, הצטרף וינייה לקבוצת הסרייה א' האיטלקית, רומא בהעברה שסוכמה בכ-13 מיליון אירו.
הופעת הבכורה שלו במדי הזאבים הגיעה ב-19 באוגוסט במסגרת המשחק הראשון בשלב הפלייאוף של הקונפרנס ליג מול טרבזונספור הטורקית.
משחקו הראשון בליגה היה שלושה ימים לאחר מכן, בניצחון הבית 1–3 על פיורנטינה.
ב-30 בינואר 2023 הושאל לבורנמות' עד לסוף העונה.
וינייה ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת אורוגוואי ב-6 בספטמבר 2019, כאשר נכנס כמחליף במשחק הידידות מול נבחרת קוסטה ריקה.
הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח הגיעה ארבעה ימים מאוחר יותר במשחק ידידות נוסף, הפעם מול נבחרת ארצות הברית.
מתיאס דה לוס סנטוס (בספרדית: Matías de los Santos; נולד ב-22 בנובמבר 1992) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בוולס סארספילד.
דה לוס סנטוס החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של פניארול, אך המשיך בקבוצות נוער מקומיות, וב-25 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האורוגוואית במדי דאנוביו.
במאי 2014 הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה, ובתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-30 ביוני 2017 הושאל לעונה אחת למיונאריוס מליגת העל הקולומביאנית וזכה עימה באליפות טורניר הפינליססיון ובסופר קאפ הקולומביאני.
ביוני 2018 רכשה אותו מיונאריוס לצמיתות תמורת 820 אלף אירו.
ביולי 2019 הושאל לעונה אחת לוולס סארספילד מליגת העל הארגנטינאית, וביוני 2020 שב למיונאריוס.
ב-17 בפברואר 2021 עבר לוולס סארספילד בהעברה חופשית, וחתם על חוזה לשלוש עונות.
הסופר קאפ הקולומביאני (1): 2018
מתיאס אוליברה מירמונטס (בספרדית: Mathías Olivera Miramontes; נולד ב-31 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן בנאפולי ובנבחרת אורוגוואי.
אוליברה, יליד מונטווידאו, הוא בוגר מחלקת הנוער של נסיונל.
לאחר שהתקדם במערך הנוער, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-13 בפברואר 2016 בניצחון 0–3 על ריבר פלייט במסגרת הליגה המקומית.
אוליברה הופיע רק במשחק אחד נוסף עבור המועדון בהפסד 0–2 לפלאסה קולוניה ב-29 בפברואר 2016. בדצמבר אותה השנה נקנה על ידי אטנאס.
ב-14 באוגוסט 2017 חתם אוליברה על חוזה לשש שנים בחטאפה מהליגה הספרדית.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה ב-21 באפריל 2018 בניצחון 0–1 על אייבר.
ב-4 ביולי 2018 אלבסטה מהליגה הספרדית השנייה החתימה את אוליברה בהשאלה לעונה אחת.
הוא שיחק 15 משחקים וכבש שער עבור המועדון לפני שהשאלתו נקטעה על ידי חטאפה ב-25 בינואר 2019.
ב-26 במאי 2022 הוחתם לשלוש שנים על ידי נאפולי מהסרייה א', אליה הצטרף החל מ-1 ביולי 2022. ב-9 באוקטובר כבש שער בכורה בקבוצה, בניצחון 1–4 על קרמונזה.
ב-27 בינואר 2022 ערך אוליברה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי, בניצחון 1-0 על נבחרת פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
סנדר מתיאו קאסיירה קאבסס (בספרדית: Zander Mateo Cassierra Cabezas; נולד ב-13 באפריל 1997) הוא כדורגלן קולומביאני, המשחק בעמדת החלוץ באתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית.
מתיאו קאסיירה נולד ב-13 באפריל 1997 בברבקואס, קולומביה.
הוא שיחק בקבוצת הנוער של דפורטיבו קאלי, אחד המועדונים החזקים בקולומביה.
הוא הרשים במבחנים והועלה לקבוצה הבוגרת של דפורטיבו קאלי, במדיה הבקיע 12 שערים בשנה וחצי.
קאסיירה הופיעה גם במשחקי גביע ליברטדורס כשבאפריל 2016, כבש צמד במשחק מול בוקה ג'וניורס.
בקיץ 2016 החלוץ עבר לאירופה.
הוא שיחק בקבוצת הנוער של אייאקס.
בשתי עונותיו בה, קאסיירה כבש 29 שערים.
ברם, בקיץ 2018 הושאל לחרונינגן לחצי שנה.
לאחר מכן עבר לארגנטינה, בה שיחק בקבוצת ראסינג קלוב במשך חצי שנה.
בתחילת ספטמבר 2019, הוא עזב את אייאקס ועבר לבלננסש הפורטוגזית.
בעונת 2019/20 הבקיע 4 שערים באליפות פורטוגל ובעונת 2020/21 הרשים יותר כשהבקיע 10 שערים.
בקיץ 2021 מכבי תל אביב הביעה בו עניין, אך לבסוף חתם בסוצ'י מליגת העל הרוסית בכדורגל, שחיפשה אז מחליף לאנטון זאבולוטני, שעבר לצסק"א.
בסוצ'י כבש קאסיירה במשחק הראשון מול אופה, ובסך הכל בעונת 2021/22 כבש 14 פעמים והיה לסגן מלך השערים בליגה, כשהוליך את קבוצתו גם לסגנות אליפות הליגה.
בקיץ 2022 חתם ל-3 שנים בזניט סנקט פטרבורג.
הוא שותף במשחק הסופר קאפ הרוסי נגד ספרטק מוסקבה והבקיע את שער הבכורה במדי זניט במשחק רשמי, כשהבקיע בדקה 93 ובכך סייע לקבוצתו להשיג זכייה שביעית בטורניר הסופר קאפ, במשחק שהסתיים בתוצאה 4:0. ב-9 בפריל 2022 הבקיע את שער הבכורה במדי זניט, בניצחון 2:1 על לוקומוטיב.
בינואר 2024 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2027.
ב־19 במאי 2024 כבש לראשונה בקריירה 5 שערים במשחק אחד בניצחון 1-5 על אחמט גרוזני ובתום העונה הוכתר למלך השערים של ליגת העל הרוסית בכדורגל כשהבקיע 21 שערים ב-28 הופעות.
בינואר 2026 עבר לאתלטיקו מיניירו הברזילאית.
אליפות קולומביה (1): אפראטורה 2015
סגנות ליגת העל הרוסית בכדורגל: 2021/22
מתיאס ארצברגר היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כסגנו של קנצלר גרמניה גוסטב באואר.
ידוע כדובר נחרץ של מפלגת המרכז הקתולית נגד מלחמת העולם הראשונה וכמי שחתם בשם הקיסרות הגרמנית על הסכם שביתת הנשק בין גרמניה למדינות ההסכמה.
כיהן בתפקידים פוליטיים רבים, כולל חבר הרייכסטאג וכשר האוצר.
נרצח בקיץ 1921 על ידי אנשי ארגון הימין הקיצוני "קונסול".
לאחר סיום הלימודים השתתף ארצברגר בקורסים להכשרת מורים ועבד כמורה בבית ספר.
בשנת 1896 הוא התקבל לאוניברסיטת פרייבורג, שם למד משפט ציבורי וכלכלה פוליטית.
באותה שנה קטע את לימודיו ונסע לשטוטגרט, שם קיבל תפקיד כעורך של הוצאה קתולית.
במקביל החל לעבוד במפלגת המרכז הקתולית.
ב־1903 הפך ארצברגר לחבר הצעיר ביותר של הרייכסטאג באותה תקופה.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופקד ארצברגר על הובלת תעמולת האימפריה הגרמנית מחוץ למדינה.
כשגריר בכללותו, בתמיכת משרד החוץ והממשלה הקיסרית, הוא ניסה ללא הצלחה לשכנע את איטליה ורומניה שלא לצאת למלחמה.
במהלך מלחמת העולם, ארצברגר וסגן המפלגה הסוציאל־דמוקרטית קרל ליבקנכט היו הפוליטיקאים היחידים שביקרו בגלוי את עמדתה הפסיבית של גרמניה כלפי טורקיה בעלת הברית, שרדפה את האוכלוסייה הלא-מוסלמית של האימפריה העות'מאנית ומעל לכל, על רצח העם הארמני.
ארצברגר ביקר שוב ושוב בקונסטנטינופול לצורך משא ומתן עם נציגי הרפובליקה הטורקית הצעירה.
באוקטובר 1918 מינה קנצלר גרמניה החדש, הנסיך מקס מבאדן, את ארצברגר למזכיר המדינה ללא תיק (שר ללא תיק) ולראש ועדת שביתת הנשק.
ב־11 בנובמבר 1918, מתיאס ארצברגר היה הראשון מבין ארבעת חברי המשלחת הגרמנית (שהורכבה גם ממייג'ור גנרל דטלוף פון וינטרפלדט, קפטן ארנסט וואנסלו והרוזן אלפרד פון אוברנדורף) שחתם על שביתת הנשק, שסיימה את פעולות האיבה במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1919 נבחר מתיאס ארצברגר לאספה הלאומית של ויימאר.
ארצברגר, שעמד בראש הוועדה לכריתת שביתת נשק, נכנס לקבינט של שיידמן כשר ללא תיק והיה ממונה על המעקב אחר הפסקת האש.
מאחר שארצברגר דגל בחתימה על חוזה ורסאי ובכך נכנס לסכסוך חריף עם שר החוץ הרוזן אולריך פון ברוקדורף-רנצאו, הוא כונה בבוז פוליטיקאי של הוצאה להורג.
ב-21 ביוני 1919 מונה ארצברגר לשר האוצר בקבינט של גוסטב באואר.
ארצברגר הקים מערכת חדשה של מינהל מס והניח את היסודות למערכת המס המודרנית בגרמניה עם הרפורמות שלו.
מדיניותו של ארצברגר לרכז גביית מיסים ולהגדיל את המיסים על ההון הגדול במטרה לשפר את המערכת הפיננסית במדינה הפכה אותו ליעד לתעמולה ימנית.
במיוחד הותקף ארצברגר שוב ושוב על ידי מנהיג המפלגה הלאומית הגרמנית, קרל גלפריך, ונאלץ לתבוע אותו על העלבתו באחת החוברות שפרסם גלפריך.
בית המשפט גזר על הלפריך קנס כספי קל והסכים בחלקו להצגתו של הלפריך.
פסק דין זה נחשב לדוגמה מפורסמת לצדק פוליטי ברפובליקת ויימאר, כאשר השופטים היו לעיתים קרובות "עיוורים בעין ימין".
פסק הדין גרם לארצברגר להתפטר עוד באותו היום.
הרדיפה של ארצברגר על ידי התעמולה הימנית הסתיימה ברציחתו.
ב-26 בינואר 1920 ניסה פנריך אולטוויג פון הירשפלד לירות בארצברגר בבית המשפט בברלין.
ארצברגר נפצע קל בכתפו, הכדור השני פגע בחפץ מתכת בתיק שלו.
הירשפלד נידון ל-18 חודשי מאסר בלבד.
למרות שניסה לחזור לפוליטיקה, הוא חשש מההשלכות של מהלך כזה: "הכדור שיפגע בי כבר נורה", אמר לבתו מריה.
ב-26 באוגוסט 1921, קציני הצי לשעבר היינריך טילסן והיינריך שולץ, שהיו חברים בארגוני הימין "קונסול", פרייקורפס אוברלנד ומסדר הגרמנים, ירו במתיאס ארצבגר במהלך הליכתו עם חבר המפלגה קארל דיץ.
שש יריות נורו לעבר הפוליטיקאי, שהיה בחופשה.
ארצברגר הפצוע הקשה נפל ונהרג מטווח קצר משתי יריות בראשו.
היינריך טילסן קיבל חנינה ב-1933, ב-1946 אושרה חנינה זו, אך ב-1947, זו בוטלה בלחץ ציבורי.
במרץ 1947, בית המשפט בקונסטנץ דן את טילסן ל-15 שנות מאסר.
ב-19 ביולי 1950 נידון היינריך שולץ ל-12 שנות מאסר.
שניהם ריצו רק חלק קטן מעונשם ושוחררו ב-1952.
ארצברגר נקבר בביבראך אן דר ריס.
מתיאס ומקסים הוא סרט דרמה קנדי להט"בי משנת 2019 שנכתב ובוים על ידי קסבייה דולן.
בנוסף לדולן המככב בתפקיד הראשי, מככבים בו גם גבריאל ד'אלמיידה פרייטס, פייר-לוק פונק, סמואל גוטייה, אנטואן פילון, אדיב אלחלידי, אן דורבל, מישלין ברנרד, מרילין קסטונגוואי וקתרין ברונט .
הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל קאן ב-22 במאי 2019. הסרט יצא לאקרנים ב-9 באוקטובר 2019 על ידי Les Films Séville.
בישראל, הסרט הוקרן כחלק מפסטיבל הקולנוע הגאה לשנת 2020 בסינמטק תל אביב וכיום משודר באמצעות שירות הסטרימינג yes VOD.
מתיאס (גבריאל ד'אלמיידה פרייטס) ומקסים (קסבייה דולן) הם שני חברי ילדות בשנות העשרים המאוחרות לחייהם המתגוררים במונטריאול.
מתיאס איש עסקים מצליח עם חברה מושכת ואכפתית, שרה, בעוד מקסים השקט והעדין יותר הוא ברמן שמבלה זמן בטיפול באמו המתעללת והאלכוהוליסטית.
מתיאס מסור לעבודתו ומתכונן לקבלת קידום בעוד מקסים מתכונן לעבור לשנתיים באוסטרליה במטרה לקבל הזדמניות תעסוקתיות חדשות.
השניים, יחד עם קבוצת החברים הקרובה שלהם, יוצאים לסוף שבוע בבקתה על שפת האגם, השייכת למשפחתו של חברם העשיר, ריווט.
לחופשה מצטרפת אחותו של ריווט, אריקה.
אריקה היא סטודנטית לקולנוע והיא לוחצת על מתיאס ומקסים להשתתף בסרט הסטודנטים שלה, מכיוון ששני השחקנים שלה פרשו.
מקסים נכנע ומסכים להופיע בפרויקט, ומתיאס נאלץ מאוחר יותר להצטרף לאחר שהפסיד בהתערבות לריווט.
הם מגלים מאוחר יותר שהשתתפותם תחייב אותם להתנשק וכועסים על אריקה שלא ציינה זאת קודם.
אבל חבריהם מזכירים להם שהם התנשקו בעבר, לפני שנים בבית הספר, דבר שלטענת מתיאס היה כתוצאה מהיותו תחת השפעת סמים.
לבסוף, הם חולקים נשיקה עבור הסרט.
הנשיקה משפיעה מאוד על מתיאס, שלא מצליח לישון ולמחרת בבוקר הולך לשחות, ובטעות מגיע לצד הלא נכון של האגם.
ובהמשך דוחה קידום בעבודה ורב עם בת זוגו, שרה.
הוא מוטרד עוד יותר כאשר אריקה מציגה את הסרט במפגש שיזמה אמא שלה, בו נוכחים מתיאס ושרה, שמתייחסת לסרט בצורה חיובית ומחמיאה למתיאס על השתתפותו.
בינתיים, מקסים מעביר את האפוטרופסות על אמו לידי דודתו ומנסה לקבל מכתב המלצה מאביו של מתיאס, שהוא איש עסקים מצליח בשיקגו.
שני הגברים מבולבלים עוד יותר מהנשיקה בגלל משיכתם לנשים, ומתיאס מוטרד במיוחד בגלל מערכת היחסים שלו עם שרה.
מתיאס שומר על ריחוק חברתי ממקסים ולא מדבר איתו.
הוא מנסה להיחלץ מההשתתפות במסיבה של מקסים, ככל הנראה בהכחשה שהוא אכן יעזוב לאוסטרליה, אבל שרה לא מאפשרת לו.
הוא מרגיז את חבריהם בכך שמגיע באיחור, נושא נאום גרוע עבור מקסים, ובהתחלה דוחה את ההזמנה לאפטר פארטי עם שאר חבריהם, לפני ששרה משכנעת אותו להשתתף.
במסיבה הוא מתנגח עוד יותר עם הקבוצה ומתחיל ריב במהלך אחד המשחקים שבשיאו העליב את כתם הלידה על פניו של מקסים.
מתיאס עוזב את המסיבה בכעס, אך מתחרט וחוזר להתנצל.
הוא ומקסים חולקים נשיקה ומפגש מיני קצר, אבל מתיאס עוצר אותו באמצע ומשאיר את מקסים פגוע ומבולבל.
מקסים מבקש מאימו של מתיאס את מספר הטלפון של הגרוש שלה על מנת לבקש ממנו את מכתב ההמלצה שמתיאס ניסה לארגן עבורו ונתקל בציור ילדות שלו ושל מתיאס גרים יחד בחווה, שנוגע בו.
לאחר שמשאיר לו הודעה קולית, הוא מקבל טלפון חזרה ממשרדו של אביו של מתיאס.
המזכירה מודיעה לו שהמכתב כבר נשלח למתיאס לפני כמה שבועות במייל.
מקסים מבין שמתיאס מכחיש את המעבר שלו ומבקש שישלחו את המכתב למייל שלו ישירות.
הסרט נגמר כאשר מקסים עוזב את ביתו כדי לפגוש חבר שייקח אותו לשדה התעופה, ורואה שמתיאס מחכה לו גם כן.
קסבייה דולן מגלם את מקסים.
גבריאל ד'אלמיידה פרייטס מגלם את מתיאס.
פייר-לוק פונק מגלם את ריווט.
אנטואן-אוליביה פילון מגלם את בראס.
סמואל גוטייה מגלם את פרנק.
אדיב אלחלידי מגלם את שריף.
קתרין ברונט מגלמת את ליסה.
מרילין קסטונגוואי מגלמת את שרה.
מישלין ברנרד מגלמת את פרנסין, אמו של מתיאס.
אן דורבל מגלמת את מאנון.
האריס דיקינסון מגלם את מקאפי.
קמיל פלטון מגלמת את אריקה.
בינואר 2018, הוכרז שדולן יכתוב, יביים, יפיק ויככב בסרט, לצד אן דורבל.
באוגוסט 2018, פורסם כי פייר-לוק פונק ומישלין ברנרד הצטרפו לצוות השחקנים.
בספטמבר 2018 הצטרפו לצוות השחקנים גבריאל ד'אלמיידה פרייטס, אנטואן פילון, סמואל גוטייה, אדיב אלחלידיי, קתרין ברונט ומרילין קסטונגוואי.
בנובמבר 2018, מגזין "Another Man" חשף כי האריס דיקינסון בדיוק סיים לצלם תפקיד בסרט של דולן.
שלב הצילומים החל ב-15 באוגוסט 2018 בקוויבק .
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ב-22 במאי 2019. במאי 2020, מובי רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית, בריטניה, אירלנד, אוסטרליה, אמריקה הלטינית והודו.
הוא הופץ בפלטפורמה של מובי ב-28 באוגוסט 2020.
הפסקול המקורי הולחן על ידי ז'אן מישל בלייז, פסנתרן ומלחין המתגורר במונטריאול.
יצירת הפסנתר שלו בשם "בדידות" נוצרה בהשראת יצירתו של פרנץ שוברט "תֶּמות ווריאציות".
בלייז זכה ב-25 במאי 2019 בפרס הפסקול בפסטיבל קאן על עבודתו בסרט.
השירים הבולטים שבהם נעשה שימוש כוללים את " Work B**ch מאת בריטני ספירס ", " J'ai cherché " מאת עמיר חדד, " Always on My Mind " מאת פט שופ בויז, "Stranger's Kiss" מאת אלכס קמרון ואנחל אולסן והשיר "song for zula" של הלהקה Phosphorescent .
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג אהדה של 64% על סמך 77 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.5/10. על פי קונצנזוס המבקרים של האתר:
אתר הביקורות Metacritic העניק לסרט ציון ממוצע משוקלל של 60 מתוך 100, בהתבסס על 18 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בדצמבר 2019, הסרט נבחר לרשימת עשרת הגדולים של קנדה לסוף השנה של TIFF.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסים בטקס פרסי הקולנוע ה-22 של קוויבק, כולל שחקן המשנה הטוב ביותר לפונק והעריכה הטובה ביותר עבור דולן.
הוא זכה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור עבודתה של ברנרד, המוזיקה הטובה ביותר עבור עבודתו של ז'אן מישל בלייז והסרט המצליח ביותר מחוץ לקוויבק .
מתיאס איזיקיאל אבאלדו מניואו (בספרדית: Matías Ezequiel Abaldo Menyou; נולד ב-2 באפריל 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקיצוני הימני באינדפנדיינטה.
אבאלדו החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של דפנסור ספורטינג, וב-4 בדצמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בהפסד קבוצתו 0–1 לסרו.
אבאלדו שיחק גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, כבש שני שערים בשלב הבתים וסייע לנבחרתו לזכות בגביע.
מתיאס גונסאלס (בספרדית: Matías González; 6 באוגוסט 1925 – 12 במאי 1984) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הבלם אחורי.
גונסאלס שערך 33 הופעות במדי נבחרת אורוגוואי, עשה את בכורתו ב-13 באפריל 1949 בניצחון 2–3 על אקוודור במסגרת הקופה אמריקה של אותה השנה.
שנה אחר כך היווה גונסאלס חלק מזכייתה במונדיאל 1950, כאשר ביצע הופעה הגנתית מצוינת במשחק המכריע נגד ברזיל הידוע בשם המרקנאסו.
לאחר הזכייה, עיתונאים כינו אותו "האריה" של המרקנה, ויש שסברו שחשיבותו במשחק זה גברה על חשיבותם של הכובשים לטובת אורוגוואי חואן סקיאפינו ואלסידס גיג'ה.
מתיאס פלאגה אולסן (בדנית: Mathias Flaga Olesen; נולד ב-21 במרץ 2001) הוא כדורגלן דני-לוקסמבורגי המשחק בעמדת הקשר בגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה ובנבחרת לוקסמבורג.
אולסן נולד בדנמרק, ועבר עם משפחתו ללוקסמבורג בגיל 6 לאחר שאביו קיבל שם עבודה בענף ההשקעות.
הוא החל לשחק כדורגל בוולפרדנג' סמוך לבירת לוקסמבורג.
מאוחר יותר הוא הצטרף לקבוצת הנוער של מועדון איינטרכט טריר, לפני שעבר לאקדמיית הנוער של פ.צ.
בעונת 2019/20 הוא רשם שתי הופעות בקבוצה השנייה של המועדון, ולאחר מכן נעשה לקפטן הקבוצה.
ב-20 במרץ 2022 – יום אחד לפני יום הולדתו ה-21, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בתיקו 1-1 נגד בורוסיה דורטמונד.
מ-2017 עד 2021, אולסן שיחק בסך הכל 20 משחקים עבור נבחרות הנוער השונות של לוקסמבורג, והבקיע שער אחד.
בסתיו 2019, אולסן זומן לראשונה על ידי המאמן לוק הולץ לנבחרת הבוגרת של לוקסמבורג, אך רק ב-11 בנובמבר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, בניצחון 1–3 על אזרבייג'ן.
מתיאס אלטן היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי יליד גרמניה.
אלטן, שנולד בגוזנבורג, גרמניה, עבד כאמן בין 1890 ל-1938. הוא נודע בעיקר בזכות נופי היבשה והים שלו, אבל היה גם צייר פורטרטים, פרחים ובעלי חיים.
גרדטס, סמכות בולטת בתחום הציור האמריקאי, מתאר את סגנונו של אלטן כסגנון של "אימפרסיוניסט מהדור השני".
אלטן למד בפריז באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה קולרוסי שם זכה במדליית זהב עבור הציור הטוב ביותר.
כבר בראשית הקריירה שלו, בשנת 1905, הוזמן אלטן להציג את ציוריו בתערוכות במוזיאון.
במהלך חייו, עבודותיו הוצגו באקדמיה הלאומית בניו יורק, במכון לאמנות של שיקגו, בגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה, באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה, במכון לאמנות בדטרויט ובמקומות קטנים יותר.
מאוחר יותר, אלטן הושפע מעבודתו של הצייר הספרדי חואקין סורויה וביצע מספר נסיעות עבודה לספרד.
תערוכה של הציורים של אלטן משנות ה-20 התקיימה בגלריות הולט בניו יורק.
התקציר הספרותי מ-12 באוקטובר 1929 הציג את עבודתו, זו הייתה אולי נקודת השיא בהכרה הלאומית של אלטן.
הקריירה של אלטן כללה נסיעות רבות; במיוחד בהתחשב בתנאים באותה תקופה – הפלגות ימיות, ושימוש בכרכרות רתומות לסוסים.
הוא ביקר לעיתים קרובות במושבות אמנות ידועות בצרפת, Old Lyme, קונטיקט; טאוס, בניו מקסיקו; לגונה ביץ', קליפורניה וטרפון ספרינגס, פלורידה.
אבל, אף שצייר לצד אמנים אחרים, הוא מעולם לא הפך לתושב או חבר במושבת אמנים.
הוא גם לא הפך רשמית, לחסיד של "אסכולה" ספציפית כמו אסכולת אשקן של תקופת השפל הגדול.
אלטן המשיך בנסיעות העבודה שלו בארצות הברית גם בשנות השלושים של המאה הקודמת, ונסע לשני החופים, פלורידה, ובמערב מישיגן.
הנושאים שלו היו מגוונים במיוחד: נופים, טבע דומם, נופי ים, חיות ודיוקנאות של מפורסמים, גם בקליפורניה ואורגון.
במהלך השנים, ארגונים שונים מקומיים (מערב מישיגן) המזוהים עם אמנויות, העניקו לו תוארי כבוד.
ארגונים אזוריים ולאומיים ביקשו את חברותו.
עד 1904, הוא הצטרף לאגודת האמנים המערביים, אחד מארגוני האמנות המשפיעים ביותר בתקופה.
וב-1916, הוא הוזמן להיות חבר במועדון האמנויות הלאומי בניו יורק.
הבית רשום כעת במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מתיאס זיידל הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית ובנבחרת אוסטריה.
זיידל גדל במחלקות הנוער של SV קוכל, רד בול זלצבורג וגרודיג, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות הבוגרות של SV קוכל ובלאו-וייס לינץ במסגרת הליגות הנמוכות באוסטריה.
בחודש יולי 2023 חתם בראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-12 בספטמבר 2023 ערך זיידל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה, בניצחון 3-1 על נבחרת שוודיה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
נכלל בסגל נבחרת אוסטריה לטורניר יורו 2024, אך לא שיחק בטורניר.
מתיאס דֶפְּפְנֶר הוא איש עסקים, סופר, אספן אמנות ועיתונאי גרמני.
הוא המנכ"ל ובעל 22% ממניות קבוצת המדיה אקסל שפרינגר (הוצאה לאור), המחזיקה בין היתר בעיתון "בילד".
בין השנים 2016 ל-2022 הוא היה נשיא האיגוד הפדרלי של מו"לים דיגיטליים ומוציאים לאור של עיתונים (BDZV).
לאחר שעבד כעורך ראשי במספר עיתונים, הוא הצטרף לדירקטוריון של אקסל שפרינגר (הוצאה לאור) בשנת 2000. פרידה שפרינגר, ראשת קבוצת המדיה ואלמנתו של המייסד אקסל שפרינגר, מינתה את דפפנר כיורשה בשנת 2020 ונתנה לו זכויות הצבעה ומניות בשווי של למעלה ממיליארד יורו בשנת 2021.
דפפנר מעורב בפרשיות הקשורות לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, כולל מעורבות עקיפה במשפט הפלילי של נתניהו וחשיפת קשרים שנויים במחלוקת עם לשכתו במסגרת פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד.
דפפנר גדל באופנבך על המיין.
אמו הייתה עקרת בית ואביו, דיטר סי.
דפפנר, היה פרופסור לארכיטקטורה באוניברסיטה ומנהל מכללת אופנבך לאמנויות שימושיות בין השנים 1966 ל-1970.
דפפנר למד מוזיקולוגיה, ספרות גרמנית ומדעי התיאטרון בפרנקפורט ובבוסטון.
הוא קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה בשנת 1990 מאוניברסיטת גטה בפרנקפורט.
בשנת 2023 קבעה ועדה של האוניברסיטה כי התנהגותו המדעית הייתה בלתי הולמת וכן שהוא השתמש במספר ציטוטים והפניות ספרותיות שלא נבדקו.
הוועדה מצאה שהגניבה הספרותית שהואשם בה נמוכה משמעותית מזו שנטענה בתלונה המקורית.
מסיבה זו, הממצאים לא מספיקים כדי לבטל את תואר הדוקטור שלו.
דפפנר החל את הקריירה שלו ב-1982 כמבקר המוזיקה של מוסף פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג (FAZ) .
בשנת 1992, לאחר שעבד ככתב FAZ בבריסל, עבר דפפנר לגרונר + יאר הוצאה לאור.
בתחילה עבד תחת חבר הדירקטוריון אקסל גנץ בפריז, ולאחר מכן כעוזר למנכ"ל גרד שולטה-הילן.
באפריל 1994, מונה דפפנר לעורך הראשי של העיתון השבועי בברלין Wochenpost, ובשנת 1996, קיבל על עצמו את תפקיד העורך הראשי של הצהובון היוצא בהמבורג Hamburger Morgenpost.
במרץ 1998, מונה דפפנר לעורך הראשי של העיתון היומי הארצי די ולט של אקסל שפרינגר (הוצאה לאור).
הוא היה חבר בדירקטוריון וראש חטיבת העיתונים של אקסל ספרינגר (הוצאה לאור) בשנת 2000, ומונה למנכ"ל בשנת 2002.
החל משנת 2006, יזם דפפנר, כמנכ"ל, אסטרטגיית טרנספורמציה דיגיטלית דו-שלבית, תוך התמקדות בצמיחה אורגנית וברכישות דיגיטליות כדי להעביר את החברה לכיוון דיגיטציה.
עד שנת 2013, תחת הנהגתו, היו לחברה הכנסות כוללות של 3.9 מיליארד דולר, ורווח לפני ריבית, מיסים, פחת והפחתות (EBITDA) של 625 מיליון דולר.
בשנת 2020, מינתה פרידה שפרינגר את דפפנר כיורשה באמצעות שילוב של הענקת מתנה, מכירה והעברת זכויות הצבעה הקשורות למניותיה בחברה.
כחלק ממעבר זה, שפרינגר מכרה 4.1% ממניות החברה ישירות לדפפנר והעניקה לו 15% נוספים, ובכך הגדילה את אחזקתו הישירה ל-22%.
יתר על כן, שפרינגר העבירה לדפפנר את זכויות ההצבעה עבור 22% הנותרים שלה בחברה.
בפברואר 2023 דיווח האקונומיסט על תוכניותיו של דפפנר להרחיב את נוכחותה התקשורתית של קבוצת שפרינגר בארצות הברית.
דפפנר ידוע גם באקטיביזם שלו ובדעותיו הישירות בנושאים תקשורתיים, חברתיים-פוליטיים, כלכליים ותרבותיים.
הוא היה מעורב בדיונים ציבוריים עם דמויות כמו חתן פרס נובל גינטר גראס, שתועד על ידי דר שפיגל (יוני 2006).
דיונים אלה כיסו מגוון נושאים, כמו האתגרים שמציב הפונדמנטליזם האסלאמי, תפיסת ארצות הברית בגרמניה, והערכות על מורשת תנועת 1968.
במאמר עבור די ולט, תחת הכותרת "המערב והצחוק הלעגני של האסלאמיזם", ביטא דפפנר את חששותיו לגבי איומי האסלאמיזם.
דפפנר מחשיב את עצמו כ"ציוני לא יהודי".
על פי פנקאי מישרה, המוטו המוצהר של דפפנר הוא "ציונות מעל הכל" , ביטוי הדומה לשורה הראשונה של ההמנון הלאומי הגרמני, (Deutschland Über Alles) שנמחק מאוחר יותר עקב הקשר לגרמניה הנאצית.
בשנת 2010, כמרצה אורח באוניברסיטת קיימברידג', העביר דפפנר סדרת הרצאות תחת הכותרת "חופש והמהפכה הדיגיטלית".
הרצאות אלו בחנו את הקשר המורכב שיש לגרמנים עם מושג החופש, את דעיכת החופש העולמית, וכיצד העידן הדיגיטלי מייצג שינוי תרבותי משמעותי המשפיע על העיתונות, חופש העיתונאות והפרטיות.
במכתב שכתב, הוא הדגיש את חלקה המשמעותי של גוגל בחיפושים באינטרנט ודגל בשקיפות באלגוריתמים של תוצאות חיפוש המבוססים על קריטריונים איכותיים.
בשנת 2014, כתב דפפנר מכתב פתוח ליו"ר גוגל, אריק שמידט, בו הביע חששות מפני התפתחותה של גוגל ל"מדינת-על" מעבר להישג ידם של הרגולטורים.
דפפנר תרם לדיונים על מדיניות תקשורת באירועים כמו כנס NOAH בברלין 2015 ופורום המו"לים של השבועון דר שפיגל תוך התמקדות במונטיזציה של תוכן מקוון וההבחנה בין מדיה פרטית לציבורית במרחב הדיגיטלי.
דפפנר תמך בפומבי בסאטיריקן הגרמני יאן בוהמרמן בשנת 2016 בעקבות מחלוקת סביב שירו הסאטירי של בוהמרמן על נשיא טורקיה ארדואן, שהובילה לתביעות משפטיות.
במאי 2016 ארדואן הגיש לבית משפט גרמני, בקשה לצו מניעה נגד דפפנר לבל יחזור על משפט הגנאי שהשתמש כלפיו.
הבקשה נדחתה בערכאה הראשונה והשנייה.
דפפנר גינה את חברת התעופה כווית איירווייז בשנת 2017 על שמנעה מנוסע ישראלי לעלות על טיסה של החברה.
בשנת 2019, דפפנר נפגש לשיח מצולם ומוקלט עם מייסד פייסבוק, מארק צוקרברג, כדי לדון בחשיבותה של עיתונות איכותית בטיפוח חברה מושכלת, בעקרונות המנחים שפייסבוק משתמשת בהם כדי לתעדף חדשות בעלות מוניטין, ובהשלכות של רגולציה באינטרנט ועתיד הרשתות החברתיות.
בשנת 2021, נפגש דפפנר עם מזכיר המדינה האמריקאי לשעבר, הנרי קיסינג'ר, זמן קצר לפני מותו של האחרון, כדי לדון בהשפעות מגפת הקורונה על הפוליטיקה העולמית, בבולטותה של סין כמעצמה עולמית ובהשלכות על עתיד האיחוד האירופי.
בשנת 2022, ביקר דפפנר במפעל של טסלה בפרימונט, קליפורניה, כדי לראיין את אילון מאסק.
הראיון עסק בפלישה הרוסית לאוקראינה, במסעות בחלל ובהשלכות על הקיום האנושי.
דפפנר שיבח את נאומו של סגן נשיא ארצות הברית , ג'יי.די.
ואנס, בוועידת הביטחון במינכן, שם קרא לסיום הבידוד הפוליטי של הימין הקיצוני האירופי.
דפפנר כינה את תגובת מנהיגי אירופה "בכיינות".
ביולי 2009, ARD TV שידרה את סרטו של דפפנר "החבר שלי ג'ורג' ויידנפלד".
דפפנר מראה את הדיוקן הקולנועי, שבו הוא מלווה את הלורד ויידנפלד במסעותיו ובפגישותיו ומראיין חברים בולטים כמו דניאל בארנבוים, הלמוט קוהל, אנגלה מרקל או שמעון פרס, כ"גישה סובייקטיבית מאוד לאירופאי גדול".
דפפנר התייחס שוב ושוב לנושאי חופש ודיגיטציה, בספרו "Die Freiheitsfalle – מלכודת החופש" שפורסם בהוצאת אולשטיין בשנת 2011, הוא מתמקד בעייפות הגוברת של המערב מהגנה על החופש.
דפפנר לוקח כדוגמה שלושה אירועי מפנה - נפילת חומת ברלין, נפילת מגדלי התאומים והמשבר הפיננסי - ומנתח את הניצחונות, האיומים וההפרזות של חברות ליברליות וטוען שיש להילחם על החופש, להגן עליו ולענות עליו מדי יום, וכי חברות דמוקרטיות לא היו נחושות מספיק בעניין זה.
הם הסתכנו בנפילה למלכודת החופש ואיבדו את חירותם באמצעות חוסר מעש או בגדו בה על ידי הגנה באמצעים הלא נכונים.
לצד הכוח של החופש בפוליטיקה ובעסקים, דפפנר מהרהר ברוח החופש במוזיקה, בספרות ובציור על סמך שלוש יצירות מרכזיות של ריכרד וגנר, תומאס מאן וגוסטב קורבה.
הספר מסתיים בניתוח של העולם הדיגיטלי, שבו דפפנר מדגיש את האמביוולנטיות של האינטרנט כפלטפורמה המבקרת סמכות ובו בזמן ככלי ניטור הנשלט על ידי סמכות.
תרומותיו של דפפנר למדיניות בנושא תקשורת כוללות נאומים מרכזיים, למשל בכנס NOAH בברלין 2015 או בפורום המו"לים של שפיגל, אשר התמקדו בהקמת תוכן מקוון בתשלום וההבחנה בין מדיה פרטית לציבורית בערוצים דיגיטליים.
לרגל מאה שנה להולדתו של אקסל שפרינגר בשנת 2012, הביע דפפנר את דעתו האישית על המייסד בנאום השנה החדשה שלו.
ה"טקס" במאי 2012 היה הפתעה בפני עצמה, שכן דפפנר הפך את האירוע כולו לרביו משעשע ללא נאום אחד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן, כשדקלם מכתב בדיוני למו"ל כשהוא לבוש בג'קט קפוצ'ון וג'ינס.
ה-FAZ תיאר את הרביו כאירוע, שבו "פתוס, קלילות, לשון המעטה והגזמה, צדקנות עצמית ואירוניה עצמית התערבבו יחד בצורה מופלאה, לעיתים מרוממת, אבן דרך בהיסטוריה של קבוצת שפרינגר".
במכתב פתוח ליו"ר גוגל, אריק שמידט, דפפנר מתח ביקורת על חברת מנועי החיפוש, ובכך עורר דיון ציבורי.
בפברואר 2023, דיווח ה"אקונומיסט" על תוכניותיו של דפפנר להרחיב את נוכחותה התקשורתית של קבוצת שפרינגר בארצות הברית.
בספטמבר 2023 פרסם דפפנר את הספר "מלכודת הסחר: כיצד להפסיק לעשות עסקים עם דיקטטורים", אשר משתף את נקודת המבט שלו על שיקום הסחר העולמי, חיזוק הדמוקרטיה והגנה על חירויות הפרט.
בספר הוא מנתח את תלות המערב בסין וברוסיה ומציע גישה לסחר חופשי המבוססת על כינון ברית דמוקרטיות מבוססת ערכים.
דפפנר משתף את מפגשיו עם אנשים כמו ולדימיר פוטין, רג'פ טאיפ ארדואן, ג'ורג' וו.
בוש, אנגלה מרקל וג'ק מא.
דליפות של הודעות טקסט ודוא"ל
במהלך הליך הציות בו היה מעורב יוליאן רייכלט, שלח דפפנר הודעת טקסט פרטית לחבר במרץ 2021, ובו אפיין את הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כ"מדינה חדשה ואוטוריטרית של גרמניה המזרחית".
מסר זה, שנחשף על ידי עיתונאי הניו יורק טיימס בן סמית', פורש כתמיכה בתאוריית קונספירציה ימנית בנוגע להגבלות COVID-19. תקרית זו הובילה לדיונים שהשוו את התפיסה הציבורית של אקסל שפרינגר (הוצאה לאור) בארצות הברית לזו של פוקס ניוז מבחינת ייחוס פוליטי.
בתגובה פנה דפפנר לעובדי אקסל שפרינגר בסרטון פרטי, עודד דיווח על ניצול לרעה של סמכות וקידם דיאלוג פתוח.
הוא מתח ביקורת על הניו יורק טיימס בשל פרסום הודעת הטקסט הפרטית שלו, בטענה שהיא הוצאה מהקשרה ולא נועדה לשיח ציבורי.
בספטמבר 2022, חשף הוושינגטון פוסט אימייל מדפפנר לעמיתיו הבכירים לפני בחירות 2020 לנשיאות ארצות הברית, בו שיבח מדיניות ספציפית של הנשיא דונלד טראמפ והביע רצון בבחירתו מחדש של טראמפ.
הוא תיאר את האימייל הזה כ"מחווה אירונית" שכוונה כלפי אלו המבקרים את טראמפ, תוך שהוא מדגיש את דאגתו מהקיטוב הגובר בעיתונות.
השבועון די צייט דיווח באפריל 2023 על הודעות אישיות שדלפו מדפפנר, וחשפו את עמדותיו, בנושאים שונים, כולל שינויי אקלים, ציונות, צעדים נגד COVID-19, ודמויות ותנועות פוליטיות בתוך גרמניה.
בעקבות ההדלפות, הביע דפפנר בפומבי צער על כל פגיעה שגרמו דבריו, תוך שהוא מכיר בהשפעת דבריו על אחרים.
מעורבות בתיק 2000 – פרשת נתניהו-מוזס
ב-2017 התפרסם כי דפפנר היה מעורב באופן עקיף בתיק 2000 במסגרת משפט נתניהו, הידוע כ"פרשת נתניהו-מוזס".
על פי חומרי החקירה שנחשפו, ב-2014 התקיימו פגישות ושיחות טלפון בין דפפנר לנתניהו, במסגרת ניסיונות של ראש הממשלה לתווך בין מו"ל "ידיעות אחרונות" ארנון מוזס לבין משקיעים פוטנציאליים.
ארנון מילצ'ן העיד במשפט כי נתניהו ביקש ממנו "להיפגש עם דפפנר ולמכור לו את הרעיון של קניה של ידיעות", במטרה לשנות את אופי הסיקור התקשורתי כלפי נתניהו ומשפחתו.
דפפנר מסר לחוקרים כי העסקה לא יצאה לפועל.