tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם, הדגיש מאו במיוחד את נושא לחימת הגרילה ופיתח "תורת לחימה" תלת־שלבית: תחילה יש להניע את האיכרים למאבק ולכונן ארגון; בשלב השני יש לקבוע בסיס באזורי הכפר ולהגביר את התיאום בין ארגוני הגרילה; ובשלב השלישי יש לעבור ללוחמה קונבנציונלית.
תחת לחץ התקפותיו הנמשכות של צ'יאנג קאי־שק התגלע מאבק בתוך המפלגה הקומוניסטית ומאו הודח מהנהגת המפלגה והוחלף על ידי קבוצה שכונתה 28 הבולשביקים, שכללה גם את ג'וֹאוּ אֶנְלָאי, שחבריה היו נאמנים למדיניות שהכתיבו ברית המועצות והקומינטרן.
אחרי התבוסות, שהנחיל צבאו של צ'יאנג קאי־שק לקומוניסטים במהלך מסע מלחמה בין אוקטובר 1933 לאוקטובר 1934, נמלטו שרידי הצבא האדום הסיני מהאזור שהיה בשליטת הקומוניסטים בדרום סין (שכותר על ידי הצבא הקוומינטנג), בכוונה להגיע לצפון סין ולבנות מחדש את כוחם הרחק מהשטח שבשליטת צ'יאנג קאי־שק.
לאחר מסע קשה ומתיש שארך כמעט שנה, שקיבל מאוחר יותר את השם "המצעד הארוך" (או המסע הארוך), הגיעו שרידי הצבא האדום לין־אן שבחבל שָׁאַנְשִׂי.
פחות מעשרת אלפים חיילים, כעשירית מהמספר שהחלו במסע הארוך, הצליחו לשרוד אותו, אך עתה היו הקומוניסטים בטוחים יחסית מפגיעתו של הקוומינטנג.
"המסע הארוך" סימן את התפנית המכרעת בקריירה הפוליטית של מאו.
במהלך המסע הוא הצליח לגבור על קבוצת ההנהגה הבולשביקית, במסגרת ועידת דְזוּנְיִי, בעזרת ג'וֹאוּ אֶנְלָאי שעבר לתמוך בו, הפך למנהיג המוביל של המפלגה הקומוניסטית, ונבחר לוועדה המתמדת של הלשכה המרכזית (הפוליטביורו) של המפלגה הקומוניסטית בסין.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, שהתנהלה בשנים 1937–1945, נוצרה ברית זמנית בין הקואומינטנג למפלגה הקומוניסטית כדי להילחם בפולשים היפניים.
הברית הבלתי טבעית בין שני הצדדים התפוררה תוך זמן קצר, בעיקר על כישלונו של הקואומינטנג בניהול המערכה נגד יפן.
צ'יאנג קאי שק העדיף לשמור את כוחו לעימות הצפוי נגד הקומוניסטים, במקום להיאבק ביפנים, והאחרונים הצליחו להשתלט על מרבית המרכזים העירוניים והמתועשים של סין, שנמצאו ברובם באזורים המזרחיים של המדינה, ושלטו בהם עד לסיום המלחמה.
בינתיים התמקדו הקומוניסטים בארגון לוחמת גרילה נגד הצבא היפני בצפון סין, ועסקו גם במאבקים פנימיים בתוך המפלגה, שהבולט בהם היה מסע "תיקון הטעויות" או צ'נג פנג — מסע טיהורים ל"חינוך נגד דוֹגמוֹת זרות", שמטרתו העיקרית הייתה חיסול מתנגדיו הפוליטיים של מאו בהנהגת המפלגה, כמו וונג מינג, וונג שיוויי ודינג לינג.
באותה תקופה התגרש מאו מאשתו השנייה, חֶה דזה־ג'ן, ונישא לשחקנית לאן פינג, שנודעה אחר־כך כג'יאנג צ'ינג.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן, לא הצליחו הקואומינטנג והקומוניסטים להגיע להסכם ביניהם, ומלחמת האזרחים שבה והתחדשה במלוא עוזה.
שני הצדדים הסתייעו במעצמות העל שיצרה מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית וברית המועצות.
מתקפתו העיקרית של צ'יאנג ביולי 1946 כשלה, ומכאן עברה היוזמה לידי הקומוניסטים, שהצליחו לכונן בסיס תמיכה רחב בקרב האיכרים במדינה, והחל מאמצע שנת 1947 כבשו במהירות שטחים נרחבים בסין.
בסתיו 1948 נכבש החלק הצפון־מזרחי המתועש של סין וצבא הקואומינטנג החל מתמוטט במהירות.
בסוף השנה הגיע הצבא האדום לנהר יאנגצה.
במאי 1949 נפלו לידי הקומוניסטים שאנגחאי, שי־אן וערים חשובות אחרות.
ב־1 באוקטובר 1949 הוכרז בבייג'ינג על הקמת "הרפובליקה העממית של סין".
אחרוני חייליו של צ'יאנג קאי־שק ושני מיליוני פליטים, נמלטו לאי טאיוואן והמשיכו בה את הרפובליקה הסינית.
לאחר מכן טבע מאו בין היתר את המושג: "ללא המפלגה הקומוניסטית לא תהא סין החדשה"(没有共产党就没有新中国).
מיד עם תפיסת השלטון אחרי מלחמת האזרחים פנה המשטר הקומוניסטי לייצוב המצב הכלכלי, שהידרדר בעקבות ההרס שחוללה המלחמה והאינפלציה הדוהרת שאחריה.
המשכורות והפיקדונות הוצמדו למחירם של מוצרים בסיסיים שונים, כדי להבטיח שהיכולת לרוכשם לא תושפע מהאינפלציה, ואילו לסוחרים הובטחה רמת מחירים מסוימת, כדי להגביר את הכדאיות שבשיווק סחורתם.
במקביל, הוטלו מיסים ומפעלים שהושבתו בעקבות המלחמה שבו לייצור.
פעולה נוספת השייכת לשלב הראשון של פעולת הקומוניסטים הייתה רפורמה אגררית שכללה החרמת אדמותיהם של איכרים אמידים ובעלי אחוזות וחלוקתם לאיכרים.
פעולה זו כוונה כדי לגייס את נאמנותם של האיכרים, תוך כדי סילוק האליטה הקיימת והחלפתה באליטה הקומוניסטית.
למטרה זו, הופעלה גם רמת פיקוח ללא תקדים בסין על האוכלוסייה, כשהמשטר וסוכניו מנסים לחדור לכל תחום פעילות אפשרי, להשתלט ולפקח עליו.
בשנת 1953 החלה "תוכנית החומש" הראשונה של המשטר, שנבנתה על־פי הדגם הסטליניסטי: דגש על פיתוח התעשייה הכבדה, כאשר ההון למימון הפיתוח צריך לבוא בעיקרו מחסכון גבוה במגזר החקלאי, שתוצריו היוו 80 אחוז מייצואה של סין.
כדי לאפשר פיתוח תעשייה כבדה כזו הלך מאו בעקבות סטלין ופתח במסע של קולקטיביזציה, שנועד גם להשיג פיתוח בקצב של 2.2 אחוז לפחות, שיעמוד בקצב גידול האוכלוסייה, וכן לחסל ניצנים של התפתחות אליטה חדשה בקרב האיכרים.
עיקר פעולת הקולקטיביזציה התרחש בשנים 1953 עד 1956, כשבשלב הראשון הוקמו "קבוצות לעזרה הדדית" לעונות הבוערות, שהפכו בשלב השני לקבועות.
בשלב השלישי נוסדו קואופרטיבים שבהם הקרקע עובדה במשותף, כשהאיכר מקבל תמורה עבור חלקתו וציודו.
בשלב האחרון, שאת ביצועו האיץ מאו באופן ניכר החל מ־1955, הפכו את הקואופרטיבים לקולקטיבים שבהם ניטלה מהאיכר הבעלות על אדמתו והוא קיבל שכר רק על־פי עבודתו.
הקולקטיביזציה נכשלה באופן חרוץ והובילה בתוך זמן קצר לירידה חריפה בתנובה החקלאית, ולמותם של לפחות שני מיליון סינים ברעב (לפי מקורות שונים).
השאיפה לממן את הפיתוח התעשייתי באמצעות המאמץ החקלאי התרחקה ממימוש במקום להתקרב אליו.
כישלון זה הוביל את מאו וההנהגה למסקנה כי הכישלון אינו נובע מעצם הניסיון ליישם קולקטיביזציה אלא מיישום שיטות סובייטיות שאינן מותאמות למציאות הסינית.
כדי להבין היכן בוצעו שגיאות — ולטענת אחרים, כדי לחשוף מתנגדים למשטר — התחוללה אז גם "מערכת מאה הפרחים".
מאו פתח במסע שבו עודד מתיחת ביקורת על שיטות הממשל והצעות לשיפורו.
כוונתו של מאו הייתה לקבל ביקורת "קונסטרוקטיבית" ומנומסת על היבטים לקויים בתפקוד ובביצוע המפלגתי.
בפועל, הוצפה המדינה גל עצום של ביקורת, שבחלקה הגדול הופנתה נגד השלטון עצמו וערערה על זכותו לשלוט באופן דיקטטורי.
מאו, מאוכזב מ"אי הנאמנות" של האינטלקטואלים, פתח אחרי שישה שבועות של ביקורת חופשית במסע טיהורים רחב היקף ואסר והוציא להורג 300,000 בני אדם, במסגרת מה שכונה "התנועה האנטי־ימנית".
אלו הצטרפו למאות אלפים מחברי התנועה הקומוניסטית בסין שנאסרו או הוצאו להורג במסגרת מסעות הטיהורים שהחלו לפני ובמקביל לקולקטיביזציה.
אחרי "מסע מאה הפרחים", בשנת 1958, פתח מאו ביוזמה חדשה בשם "הזינוק הגדול קדימה", ששילב קולקטיביזציה בסגנון התקופה השלישית בברית המועצות, יחד עם סטחנובציזם ותוספת סינית מקורית בדמות הקמת "קומונות" שכללו כ־30 קולקטיבים ומנו כל אחת בסך הכול כמה אלפי איכרים.
מטרת התוכנית הייתה לעורר את התלהבות ההמונים ולגייסם לפרויקטים גדולים של תיעוש ובניין.
במקביל, היו הקומונות אמורות לשמש יחידות עצמאיות שתעסוקנה בתעשייה קלה ותייצרנה את צורכיהן, ובכך תפטורנה מעומס זה את התעשייה.
התקוות מן "הזינוק הגדול קדימה" היו עצומות.
היו שדיברו על כך שבתוך עשור תשיג סין את תפוקת הפלדה של בריטניה.
אבל בתוך תקופה קצרה התברר כי במקום זינוק גדול קדימה עומדת סין לפתחו של אסון כלכלי.
אחרי זינוק מהיר וקצר קדימה, החלה התפוקה התעשייתית והחקלאית צונחת במהירות.
תופעה מוכרת ממאמצי קולקטיביזציה קודמים הופיעה: מחד גיסא, אנשים הולכים בטל בלא שתמצא דרך להעסיקם; ומאידך גיסא אחרים הולכים רעבים ללחם.
האסון האנושי שחוללה "הקפיצה הגדולה קדימה" היה חמור בהרבה מן האסון הכלכלי.
ישנן הערכות שונות לגבי היקף המצוקה והרעב שגרמה התוכנית, כשההערכות הצנועות מדברות על כ־20 מיליון שמתו מרעב בשלוש שנות "הקפיצה" והערכות אחרות מדברות על 30–50 מיליון שנספו בעקבות הניסוי של מאו.
בעקבות הכישלון החרוץ של תוכניתו כרת מאו ברית עם ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג, לפיו יועבר הניהול היומיומי של המדינה לידיהם (בתפקידיהם כיו"ר הנשיאות של סין והמזכיר הכללי של המפלגה) ואילו הוא ימשיך לפעול, בתפקידו כיושב ראש המפלגה, מאחרי הקלעים.
התמורה העיקרית בה היה מאו מעוניין הייתה הפסקת גלגול הכישלון אל פתחו וחיסול כוחו של פנג דֶחְווָאי, שביקר את מאו בהקשר לתוכנית "הקפיצה הגדולה קדימה".
להתקפה על פנג נלוותה גם התקפה על ברית המועצות ועל מזכיר המפלגה ניקיטה חרושצ'וב, בין השאר על רקע הידרדרות היחסים בין המדינות אחרי מלחמת קוריאה (הפילוג הסובייטי סיני).
ליו ודנג חיסלו את רוב האלמנטים בקפיצה הגדולה קדימה בתחילת שנת 1960. המדיניות החדשה שמה דגש על החקלאות ואחריה על מוצרי צריכה ודחקה את התעשייה הכבדה למקום נמוך יותר בסדר העדיפויות.
בנוסף על כך, לאיכרים הותר שוב להחזיק בחלקות פרטיות, ונפתחו מחדש השווקים החופשיים למכירת תוצרת חקלאית.
בתעשייה ובחקלאות בוטל עקרון "לכל אחד לפי חלקו" וכונן מחדש "לכל אחד לפי עבודתו" ופועלים קיבלו שכר על עבודתם.
הרפורמות הכלכליות להגברת החופש הכלכלי הובילו לשיפור מרשים ומתמיד במצב הכלכלי בסין בשנים שאחרי ביטול "הקפיצה", עם עליה הדרגתית בתפוקה וברמת החיים.
ההצלחה העניקה לליו ודנג יוקרה בעיני חברי מפלגה רבים בממשלה המרכזית וכן בעיני ההמונים, והשניים החלו מתכננים לדחוק את מאו בהדרגה לעמדת "אב קדמון מת", כלשונו — מנהיג נערץ שהכל מהללים ומשבחים אותו, אך איש אינו נועץ בו.
מאו התנגד לדחיקתו הצידה והחל תר אחר דרכים לכונן מחדש את בסיס כוחו ולערער את זה של מתנגדיו.
בשנת 1963, כאשר פירות הרפורמה החלו ניכרים לעין, הוא יזם תנועה לחינוך חברתי, שמטרתה הייתה לכאורה למנוע אסון של הידרדרות למדיניות כלכלית "רוויזיוניסטית" ו"היפר־דמוקרטיה", אך מטרתה האמיתית הייתה לנסות "לתקן" את טעויותיו בלי להודות בהן ובשלב מאוחר יותר לפתוח במסע טיהורים נוסף נגד מתנגדיו.
שנה אחרי כן, ב־1964 כבר פתח מאו במתקפה ישירה נגד ליו ודנג באמצעות מבצע ניקוי הארבעה, מסע לניקוי הפוליטיקה, הכלכלה, הארגון והאידאולוגיה — שם נקי לקריאה למסע טיהורים בתוך המפלגה.
בני בריתו העיקריים של מאו במלחמתו היו רעייתו, ג'יאנג צ'ינג, ושר ההגנה הגנרל לין ביאו.
האחרון, סייע בידו לגייס את תמיכת הצבא ותמיכת "המשמרות האדומים", צעירים בגיל העשרה שגויסו ליחידות צבאיות־למחצה.
באוגוסט 1966 הכה מאו את יריביו באמצעות הפגנת כוח מאסיבית, כאשר 11 מיליון מאנשי "המשמרות האדומים" הגיעו לבייג'ינג להריע למאו וללין.
כאן החל מסע טיהורים מאסיבי וחסר מעצורים.
ראשיתו הייתה בחלוקת עלונים ובתעמולה נגד ה"בורגנים", "הקפיטליסטים" וה"אנטי־מהפכנים", אך במהירות רבה הפכו "המשמרות האדומים" לכוח שהופעל בלא מעצורים לטיהור יריביו של מאו וחיסול כל מקור כוח או סמכות אחר שהתחרה במפלגה.
מאו הוציא צו שאסר על כוחות המשטרה להתערב בפעולות המשמרות.
"המשמרות האדומים" הפכו לכוח העליון בסין.
מסע הטיהורים שיזמו החל להתרחב בהדרגה, כשהוא עובר מטיהורים של מתנגדי משטר לטיהורים בביורוקרטיה של המשטר עצמו, לפעולות הצתה והרס של מסגדים, מנזרים וכנסיות ואחר-כך של מבנים ויצירות אמנות מסורתיים.
פנג דחוואי הוצג ללעג בבייג'ינג ואחר כך הוצא להורג, ליו שאוצ'י הורעב למוות ב"מחנה מעצר" ואילו דנג 'טוהר' מספר פעמים ונשלח לעבוד כפועל פשוט בבית חרושת.
הדרך היחידה להימלט מהאשמה ב"אנטי־מהפכנות" הייתה לעסוק בפעילות "מהפכנית", היינו, כפי שהמליץ מאו ב"יומון העם" בתחילת שנת 1967, להטיח ביקורת ולהאשים אחרים ב"אנטי־מהפכנות".
גם בכך לא הייתה תועלת, לעיתים, שכן גם בין המשמרות האדומים לבין עצמם נתגלעו סכסוכים אלימים.
ביולי אותה שנה, הורתה ג'יאנג למשמרות להחליף את צבא השחרור העממי הסיני וניטרלה בכך גם את כוחות הצבא.
"המשמרות האדומים" החלו במסע ביזה וגנבה ממחנות הצבא ובנייני צבא אחרים, פעילות שנמשכה עד סתיו 1968.
באביב 1968 החל מסע מסיבי שכוון להעלות את מאו לדרגת אל ובסין נפתח פולחן אישיות חסר מעצורים סביב דמותו של היו"ר, כשמליונים נושאים ומנופפים בספר הציטוטים מדברי מאו, "הספרון האדום".
במקביל, החלו "המשמרות האדומים" יוצאים מכלל שליטה והמדינה החלה צונחת לאנרכיה מוחלטת.
כדי למנוע זאת, הוסרה סמכות המשמרות ביחס לצבא ולין ביאו החל פועל במרץ, בתפקידו כמפקד הצבא, לרסן את כוחם.
המשמרות פורקו כליל שנה לאחר מכן.
אחרי ההכרזה הרשמית על תום "המהפכה התרבותית", בשנת 1969, הפך לין ביאו, ראש הצבא, לדמות מובילה במדינה, סגן יו"ר המפלגה ושני למאו לבדו.
לין ניסה לכונן מחדש את משרת נשיא המדינה, במטרה להפוך את מאו לנשיא ואותו לסגנו, ובכך לחזק את מעמדו כיורש הטבעי למאו.
מאו החשדן סירב לכך, מצב שהוביל לכך שלין, שהחל מאבד מכוחו בתוך מנגנון המפלגה, קשר בשנת 1971 לרצוח את מאו.
הקשר נכשל ולין הנמלט נספה בתאונת מטוס.
בשנותיו האחרונות סבל מאו מהידרדרות בריאותית שנבעה ממחלת פרקינסון או, לפי לי ג'ה־סווי, רופאו האישי ואיש אמונו בשנות חייו האחרונות, מחלת ניוון עצבי, נוסף למחלות ריאה שנבעו מעישון ומחלות לב.
מאו נותר פסיבי בעוד הסיעות השונות בחצר המפלגה הקומוניסטית ניצות ביניהן בציפייה למותו הממשמש ובא.
לכבודו נבנה המאוזוליאום למאו דזה־דונג.
מורשתו של מאו שנויה במחלוקת קשה בין תומכים למתנגדים, כאשר לעיתים קרובות התמיכה וההתנגדות מעוגנות ביחס לאידאולוגיה של מאו או במסורות ההערצה לו שרווחו ועדיין רווחות בסין, ולא בהתבסס על בחינה של כוונותיו, פעולותיו והמידה בה השיג את המטרה שלה כיוון.
ההד שעוררה הגותו הרוחנית של מאו היה דל להפתיע, במיוחד בהתייחס לעובדה ש"הספרון האדום" שלו היה משך תקופה ארוכה נפוץ לא פחות מהתנ"ך.
האידאולוגיה המאואיסטית, על הדגש שלה על התאמת המהפכה וסוגה למדינה ולתרבות בה היא מתקיימת מצאה הד בכמה תנועות מהפכניות בעולם השלישי כמו זו של הקמר רוז' בקמבודיה והנתיב הזוהר בפרו – אך השפעותיה היו חלשות ושטחיות יחסית.
ישנה הסכמה רחבה בהרבה ביחס לאופן בו ניהל מאו, טקטית ואסטרטגית, את העימותים הצבאיים בהם היה מעורב, ובמיוחד מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת קוריאה.
למאו הייתה הבנה אינטואיטיבית טובה של דרישות היסוד בעימות צבאי ושל האופן בו על כוח לוחם להתנהל, במיוחד מול האוכלוסייה שבתוכה הוא פועל.
הסכמה דומה ישנה לגבי כישרונו הטקטי כמנהיג פוליטי, גם כמעורר התקוממות וגם כמי שמבקש לדכאה.
יכולתו לשמר את עצמו במשך ארבעים שנה בראש מערכת מורכבת ורגישה כזו, כשהוא משנה חזיתות ובריתות תדיר, מעידה על כישרונו הפוליטי הטקטי הניכר.
הטקטיקה שלו, ששילבה מסעות מאסר והרג המוניים בנימוקים של מאבק באויבים לא הייתה חידוש של ממש, אך מאו הצליח בכישרון רב לארוג לפחות מראית עין של תמיכה ציבורית וזעם 'אותנטי' שנראו כמו סוג של מהפכה פנימית מתמדת הנמצאת כל העת על גבול האנרכיה.
חוות דעת אוהדת הרבה פחות מובעת ביחס לפעולותיו החברתיות והכלכליות העיקריות אחרי כינון המשטר הקומוניסטי בסין.
מארבע פעולותיו הבולטות: השיקום אחרי מלחמת האזרחים בשנת 1950, הקולקטיביזציה של 1955–1952, "הקפיצה הגדולה קדימה" בין השנים 1960–1958, ו"מהפכת התרבות" בשנים 1969–1966, רק הראשונה נחשבת למוצלחת באופן יחסי והשינויים שבה היו גם הצנועים ביותר: ייצוב המטבע והפעלת בתי־חרושת קיימים.
שאר פעולותיו נכנסות לדעת רוב כמעט מוחלט של העוסקים בתחום תחת הקטגוריה של אסונות.
מטא-מחקר שריכז את הערכותיהם של עשרות חוקרים הגיע למסקנה כי תחת שלטונו של מאו מתו במהלך הטיהורים בסין עצמה ושל מיעוטים אתניים, במחנות העבודה, ב"מהפכת התרבות" וב"קפיצה הגדולה קדימה" כ־40 מיליון איש.
עוד נטען כי התיעוש במדינה גבר תחת תקופת שלטונו, ובכך היווה תשתית להתפתחותה של סין כמעצמה תעשייתית לעתיד לבוא.
ספק רב באיזו מידה ניתן להתייחס לנתונים מסין הקומוניסטית כאמינים, במיוחד לגבי השנים הראשונות של המשטר, ובמיוחד ביחס לסוגיות כמו אנאלפביתיות או תוחלת חיים.
השוואה של נתונים אלו ביחס למדינות מקבילות במיקומן ובמצבן אחרי המלחמה, כמו טאיוואן שתחת שלטון הקואומינטנג, קוריאה הדרומית, הונג־קונג, סינגפור או תאילנד מעלה כי בהשוואה יחסית נותרה סין מאחור ובמקרים רבים אף הגדילה את פיגורה תחת שלטון מאו.
בחינה של נתונים כלכליים מדויקים קשה עוד יותר.
מחקר אחד שנערך, עם זאת, מצביע על־כך שנתוני הצמיחה בשנות שלטונו של מאו היו צנועים מכפי שנהוג לחשוב ובשנים שבהן הייתה פעילותו או השפעתו גדולה הם היו לרוב שליליים.
עוד עולה מהנתונים כי לא רק שתקופתו של מאו לא הייתה זינוק קדימה, במובנים רבים תקופת ה"שיקום" משפרת במידה ניכרת נתונים המצביעים על נסיגה כלכלית.
מאו מאו (החנית הבוערת בלשון קיקויו) היה שמה של תנועת מחתרת שפעלה בקניה והנהיגה מרד בשנים 1952–1956 כנגד הממשל הבריטי והשלטון המקומי במושבת קניה שנוהל על ידי הבריטים.
מרבית חברי התנועה היו מבני שבט הקיקויו וגם בני שבטי אמבו ומרו נמנו עימם.
הבריטים הוציאו את התנועה אל מחוץ לחוק כבר בשנת 1950 כאשר החלו המאו מאו לבצע פעולות אלימות.
המרד הסתיים בשנת 1956 בתבוסת המאו מאו ובחיסולם הכמעט מוחלט.
עם זאת, הבריטים ששלטו בקניה מאז 1895, עזבו ארץ זו בדצמבר 1959.
אחת הסיבות לטינת הקיקויו ללבנים היה שטף המתיישבים ב"רמות הלבנות" לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952 חיו בקניה 42,000 מתיישבים לבנים ו־1.25 מיליון אפריקאים.
בשנת 1950 התנגדות הקיקויו ב"רמות הלבנות" הפכה להיות אלימה ובוצעו פעולות חבלה כנגד המתיישבים הלבנים.
למרות זאת, אפילו נציגי הקיקויו בבית הנבחרים הקנייתי פקפקו בכך שלמאו מאו גודל משמעותי.
בשנת 1952 הפעולות נגד האירופאים הפכו לשכיחות יותר והתפשטו למחוזות נקרו, נוישה ולקיפיה.
המאו מאו ניצלו טקסים מסורתיים של הקיקויו לגייס חברים, לעיתים בניגוד לרצונם, על ידי שימוש בשבועות דם.
שבועת המאו מאו הייתה כי חבר לעולם לא ילשין על חבר אחר, ימכור אדמה או יעזור לאירופאים.
הם נשבעו לגרש את כל המתיישבים הלבנים ולהרגם לפי פקודה.
טקס החנוכה כלל הקרבת כבשה, הוצאת ליבה ושתיית דמה מעורב בדם משתתפים בטקס.
הגעה לדרגות בכירות יותר הייתה כרוכה בשבועות וטקסים נוספים.
לאחר הטקס הם סימנו שלוש שריטות זעירות על פרק יד שמאל, להן קראו נדמור איטשתו.
המאו מאו תקפו אפריקאים אחרים שסירבו להצטרף אף תחת איומים או כאלו שנחשדו בשיתוף פעולה.
באותה העת הם הקימו צבא גרילה שנקרא צבא ארץ החופש.
הם היו חמושים בחניתות, "סימי" (חרבות ארוכות), "קיבוקו" (שוטים) ו"פנגה" (משטה מפלדה רכה).
פנגה הייתה הנשק החביב עליהם.
המאו מאו אף יצרו רובים, שרבים מהם התפוצצו בעת הירי.
הם אף הצליחו להשיג 460 רובים על ידי גנבה או כשלל.
המאו מאו התחבאו ביערות במבוק באברדר והר קניה.
הם אספו והחביאו בגדים ונשק אך עדיין סבלו ממחסור.
המאו מאו חפרו מלכודות כדי להגן על מקומות המסתור.
נשים רבות הצטרפו למרד על ידי מחאות פוליטיות רחבות והעברת סיוע, מזון ומידע מודיעיני למאו מאו.
חיילי המאו מאו לבשו מכנסי חאקי קצרים וטוניקות ללא סימני זיהוי.
הם שאפו לתאר עצמם כלוחמים אימתניים.
המאו מאו היו מאורגנים בתאים אולם קבוצות חמושות רבות השתמשו במבנה ובדרגות של הצבא הבריטי.
הם אף מינו שופטים שיכלו להטיל קנסות ולפסוק עונשים נוספים.
העונש על התחברות ללא מאו מאו היה לכל הפחות קנס.
בקבוצת מאו מאו טיפוסית היו כמאה חברים.
הקבוצות ומנהיגיהן היו שונות זו מזו.
המנהיגים דרשו ציות מלא מהחברים.
המנהיגים הבולטים היו: סטנלי מתנגי, וארוהיו איטוטה (נודע כגנרל סין, מנהיג אזור הר קניה) ודדן קימאתי, מנהיג יער אברדר.
דדן קימאתי הכריז על עצמו כ"האביר המפקד של חצי כדור הארץ האפריקאי ולורד חצי כדור הארץ הדרומי".
המאו מאו תקפו בחשכה, חוות מבודדות על פי רוב, אך גם בתים בפאתי ניירובי.
הטקטיקה של המאו מאו הייתה ברוטאלית.
הם הרגו וגרמו לנכויות בעזרת פיגיונות, אף לאנשי משטרה מבני הקיקויו.
הם פגעו בחיות החווה ושרפו מבנים.
קורבנותיהם נרצחו בשלל דרכים אכזריות.
ראשי וידי הקורבנות נגדעו לעיתים כדי למנוע את זיהויים.
ב-20 באוקטובר 1952 הכריז שר המושבות הבריטי אוליבר ליטלטון על מצב חירום והודיע על כך לבית הנבחרים.
האלימות גברה והנציב האשים פוליטיקאים מקומיים בקנוניה.
כוחות הביטחון עצרו 183 מהם, ביניהם ג'ומו קניאטה, שיהיה בעתיד הנשיא הראשון של קניה.
הבריטים הזרימו כוחות לקניה, בהם אף טייסים ומשחתת.
סך כל הכוחות הבריטים הגיע ל־55,000 חיילים בפיקודו של ג'ורג' ארסקין.
הבריטים סבלו ממחסור במודיעין בתחילת העימות.
היו קצינים בכירים שחשבו שהמרד משני יחסית למשבר במלזיה.
חיילים רבים לא ידעו לזהות את המאו מאו וירו בחפים מפשע.
היו שאספו ידיים קטועות כדי לזכות בפרס לא רשמי של 5 שילינג.
המתיישבים הלבנים, שרבים מהם היו בני המעמד הבינוני-גבוה, פיטרו את כל בני הקיקויו מחשש שהם חברים במאו מאו.
הם התחמשו ובמקרים מסוימים בנו מבצרים.
נשים נשאו אקדחים ומתיישבים רבים סייעו למשטרה.
גם פקידים בריטים חשדו בבני הקיקויו.
הם חשבו כי "ארגון הקיקויו המרכזי" הוא הזרוע הפוליטית של המאו מאו.
נשיאת נשק וחברות במאו מאו הוצאו מחוץ לחוק.
חלק ניכר מבני המאו מאו הוגלו ל"כפרים חדשים", שהיו מחנות מעצר.
ב־24 בינואר 1953 הרגו המאו מאו את משפחת רוק - אב, אם וילד בן שש.
הם נרצחו בעזרת פנגה, ייתכן ועל ידי עובדים לשעבר.
ב-25-26 במרץ תקפו המאו מאו את הכפר לארי ושרפו בין 84 ל־150 מבני הקיקויו שלא היו חברים בארגון בבקתותיהם.
חלק ניכר מהקורבנות היו בני משפחותיהם של חיילים ששירתו ב"משמר המולדת של הקיקויו".
הבריטים והקנייתים שלא היו במאו מאו הגיבו בהכאות ובהוצאות להורג.
במאי 1953 הפך "משמר המולדת של הקיקויו" באופן רשמי לחלק מכוחות הביטחון.
המשמר לקח חלק ניכר במאבק במאו מאו.
רבים מהנלחמים במאו מאו התנצרו.
הם הקימו מערך מודיעין וביצעו פשיטות למקומות שנחשדו בתמיכה במאו מאו.
הצ'יף נג'ירי הציע לאפשר ביטול נדרים לחברי המאו מאו.
הבריטים אישורו זאת והציעו 2 שילינג למומר.
ב־1953 ירד כוחם של המאו מאו בשל ההתנגדות הצבאית וסכסוכים פנימיים.
באותה השנה הקים הממשל כנופיות של אפריקאים נאמנים וחברי מאו מאו לשעבר וקצינים לבנים.
הם ניסו להסתנן למאו מאו וחיפשו והשמידו כנופיות מאו מאו אמיתיות.
בכנופיות הממשל היו אף מתיישבים שניסו להתחזות לאפריקאים.
בסוף שנת 1953 פשטו כוחות הביטחון על יער אברדר, הרגו ושבו 125 אנשי מאו מאו.
ב־15 בינואר 1954 וארוהיו איטוטה נתפס.
ואחר מכן שותף בדיונים עם המאו מאו באזור הר קניה ביוזמת סין.
המשא ומתן ארך שלושה חודשים ונכשל.
באפריל 1954 יצא הצבא ל"מבצע סדן" בניירובי.
העיר הושמה במצור והצבא בדק 30,000 תושבים ועצר 17,000 מהם.
על העצורים היה להוכיח את חפותם או להישלח למחנות מעצר.
העיר נותרה בשלטון צבאי עד לסוף השנה.
בינואר החלו "רובאי המלך האפריקאים" ב"מבצע פטיש".
הם סרקו את יערות הרי אברדר, שם נתקלו בהתנגדות מעטה שכן רוב המורדים עזבו.
משם עברו לאזור הר קניה.
שם עצרו 5,500 אנשי גרילה והרגו 24 מתוך 51 מנהיגי כנופיות.
המאו מאו נדחקו לעומק היער.
רוב הקיקויו פנו נגד המאו מאו.
"משמר המולדת של הקיקויו" והלבנים לא סייעו לכך ביחסם הברוטאלי לאזרחים ועצורים.
במחנה המעצר הולה 11 אנשים נהרגו ובין 22 ל־60 איש נפצעו לאחר שהשומרים ניסו להכריח 88 עצורים לעבוד.
היו דיווחים על סירוס שבויים מהמאו מאו בעזרת פליירים.
הממשל ניסה להסתיר ולטייח מקרים אלו.
בהמשך השנה הוכרזה חנינה כללית.
היא מנעה תביעות כנגד "משמר המולדת של הקיקויו" וגם אפשרה למאו מאו להיכנע.
שיחות השלום עם המאו מאו נכשלו ב־20 במאי 1955. הצבא פתח במתקפה סופית נגד המאו מאו באברדר, תוך שימוש מסיבי בכנופיות מתחזות.
באותו זמן כמעט שלא נותרה למאו מאו תחמושת.
מנהיג המאו מאו האחרון דדן קימתי נתפס ב־21 באוקטובר 1956 בניירי על ידי כנופיה מתחזה.
הצבא הבריטי השאיר את סיום המאבק לכוחות הביטחון הקנייתים.
קימתי הוצא להורג בשנת 1957 ובשנה זו החלו בבחירות ישירות למועצת המחוקקים.
מצב החירום הוסר סופית בדצמבר 1960. מנהיגים אפריקאים מתונים מונו למועצה המחוקקת.
מספרם הוכפל לאחר שנה, דבר שהגדיל את השפעתם.
ג'ומו קניאטה שוחרר ב־1961 והיה לנשיאה הראשון של קניה החופשית ב־12 בדצמבר 1963. אחרוני המאו מאו מסרו לו את נשקם.
ההערכות מספר הנפגעים שנויות במחלוקת.
"משמר המולדת של הקיקויו" טען כי הרג 4,686 מתוך 10,527 אנשי המאו מאו, אולם אחרים מעריכים את מספרם בכ־30,000. מאו מאו נוספים נהרגו בסכסוכים פנימיים ובשל התנאים הקשים.
ממשל מושבת קניה הוציא להורג בתליה כ-1,090 לוחמי "מאו מאו".
ב־26 באוגוסט 2004, יום השנה ה-26 למותו של ג'ומו קאניאטה התפרסמו לראשונה מכתביו האישיים.
ממכתבים אלו התברר כי בזמן המרד הוא שלח לוחמי מאו מאו לקבל הכשרה צבאית בישראל.
מאובן חי הוא אורגניזם אשר כמעט לא השתנה מאז תקופות גאולוגיות קודמות, ושהיצורים הקרובים אליו ביותר נכחדו בדרך כלל.
לעיתים קל הרבה יותר למצוא מאובנים שלו או מהקבוצה הטקסונומית שאליה הוא שייך מאשר פרטים חיים.
בסדרת מחודקי ראש (Sphenodontia), יש רק משפחה אחת, ספנודוניים, והסוג היחיד במשפחה ובסדרה הוא טואטרה.
סדרת התנינאים (Crocodylia) שרדה מאז אמצע הקרטיקון, כ-100 מיליון שנה לפני זמננו, עם שינויים מעטים במבנה הגוף הכללי.
הסדרה כוללת 3 משפחות (אליגטוריים, גוויאליים ותניניים) וכ-26 מינים.
בסדרת השנבובאים (Tubulidentata), יש רק משפחה אחת, שנבוביים (Orycteropodidae), והמין היחיד במשפחה ובסדרה הוא שנבוב (Orycteropus afer).
משפחת זנבות חרב (Limulidae) – המשפחה היחידה במחלקת בעלי כליצרות ימיים (Merostomata)
משפחת החסחוסניים (Chlamydoselachidae) ובה שני מינים: חסחוסן צלופחי (Chlamydoselachus anguineus) וחסחוסן דרום-אפריקאי.
הסוג נאוטילוס (Nautilus) – הסוג היחיד בתת-מחלקת נאוטילוסאים (Nautiloidea)
הסוג לטימריה (Latimeria) – הסוג היחיד בסדרה צלקנתאים (Coelacanthiformes)
הסוג פנגולין (Manis) – הסוג היחיד בסדרת פנגולינאים (Pholidota)
הסוג דג ריאות אפריקני (Protopterus) – הסוג היחיד במשפחת דגי ריאות אפריקנים (Protopteridae)
הסוג לינגולה (Lingula) במערכת הברכיופודים (בעלי חיים ישיבים ימיים השייכת לעל-מערכה לופוטרוכוזואה).
המין גינקגו דו אונתי (Ginkgo biloba) – המין היחיד בקבוצת גינקגואים (Ginkgophyta)
המין דג ריאות דרום-אמריקני (Lepidosiren paradoxa) – המין היחיד במשפחת דגי ריאות דרום-אמריקנים (Lepidosirenidae)
המין דג ריאות אוסטרלי (Neoceratodus forsteri) – המין היחיד בסדרת בעלי ריאה אחת (Ceratodontiformes)
המין קיפודן נמלים אוסטרלי (Tachyglossus aculeatus) - אחד מן המינים המעטים שנותרו במשפחת קיפודן נמליים (Tachyglossidae)
המין קיפודן חרטומני מערבי (Zaglossus bruijni) - אחד מן המינים המעטים שנותרו במשפחת קיפודן נמליים (Tachyglossidae)
המין דרקון קומודו (Varanus Komodoensis Owensi) מאובניו הקדומים ביותר של המין האינדונזי נתגלו באוסטרליה ומיוחס להם גיל של יותר מ-3.8 מיליון שנה.
המין צב גלדי (Dermochelys coriacea) שריד יחיד לקבוצתו, בן לפחות 100 מיליון שנה, מתקופת הקרטיקון.
המין כח המים (Varanus Salvator) מאובניו מיוחסים לראשית הפלייסטוקן, לפני כ-2.5 מיליון שנה.
המין צפרדע סגולה (Nasikabatrachus sahyadrensis) נתגלה ב-2003. גילו מוערך בלמעלה מ-100 מיליון שנה.
המין עגולשון שחור-גחון (Latonia nigriventer)
מאו מצרי הוא גזע של חתול הבית.
יש המאמינים כי המאו המצרי הוא צאצא של החתול שהמצרים הקדמונים סגדו לו, משום שעל מצחו יש דוגמה הדומה לחיפושית פרעה ואותה הדוגמה מופיעה גם על מצחם של פסלי חתולים עתיקים.
אחרים סוברים כי המאו גודל במכוון כדי שידמה לחתול העתיק, וכי הוא איננו קרוב משפחה שלו.
המאו נראה לראשונה באירופה בתערוכת חתולים ברומא בשנות החמישים.
הובא לארצות הברית על ידי נטלי טרובטסקוי, נסיכה גולה מרוסיה, שהגיעה ביחד עם חתוליה בשנת 1956 ועוררה את עניינם של המגדלים האמריקאים.
עד שנות השמונים, כל חתולי הגזע שחיו בארצות הברית היו צאצאיהם של אותם החתולים שהביאה נטלי.
בשנות השמונים הגיעו לארצות הברית חתולים נוספים שהעשירו את מאגר הגנים.
המילה "מאו" פרושה במצרית קדומה 'חתול'.
משקלו של חתול המאו המצרי הוא 3–5 ק"ג.
דוגמת הפרווה המרשימה שלו מורכבת מנקודות מוארכות שהן למעשה פסים מקוטעים.
ישנם ארבעה זנים: זן כסוף - בעל גוף כסף עם כיתום אפור כהה, זן ארד - בעל גוף בצבע דבש עם כיתום חום כהה, זן עשן - שגופו אפור כהה עם פרווה תחתית לבנה וכיתום שחור, וזן בגון בדיל - בעל גוף בצבע החול עם כיתום אפור כהה או חום.
למרות מראהו הרזה והעדין, זהו חתול חזק מאוד ואתלטי.
הוא נחשב לאחד מחתולי הבית המהירים, אם לא המהיר שבהם, ומסוגל להגיע לכמעט 50 קמ"ש.
חתול מאו מצרי מוזכר בסדרת הספרים "39 רמזים", כאחד מגיבורי הסדרה.
מאו (ידוע גם בתור: משחק אוסטרלי) הוא משחק קלפים שחוקיו נהיים מובנים במהלך המשחק בו.
לשחקנים חדשים, שמעולם לא שיחקו במשחק, יוצגו חוקי הבסיס של המשחק בלבד.
לחלופין, יוצג לשחקנים אלו 3 חוקים בלבד: "אסור לדבר", "אסור לדבר על החוקים/לגלותם" ו"אסור לשאול שאלות".
המשחק הפך פופולרי באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד שבאנגליה בשנת 1975, אף כי סביר כי הוכר עוד לפני כן.
המשחק רווח בתוכניות לילדים מחוננים בארצות הברית, ומשוחק באולימפיאדה לפיזיקה, ממנה הגיע המשחק לישראל בראשית שנות התשעים של המאה העשרים.
יש הגורסים כי המשחק קרוי על שמו של מאו דזה-דונג.
סברה זו מקבלת חיזוק מן השימוש בביטוי "שמו של מנהיגנו הדגול" במהלך המשחק, במקום המילה "מאו".
המשחק יוצר סביבה של חוסר ודאות בה החוקים שרירותיים והענישה נראית שרירותית אף יותר, אם לא מבינים את החוקים.
החוקים אינם מוסברים, ואפילו כשעונשים יש להיזהר מלגלות את החוק שעברו עליו (אלא אם עברו על חוק מומצא).
הדיבור אסור, אלא במסגרת מסודרת.
החוקים עשויים להשתנות, אף כי יש להודיע על הוספת חוק למשחק.
בכל אלה מהווה המשחק פרודיה על סין הקומוניסטית.
יש הגורסים כי המשחק מהווה התפתחות של משחק גרמני בשם "מאו מאו" (Mao-Mao), המזכיר בחוקיו את המשחק טאקי, אך משוחק באמצעות חבילת קלפים רגילה.
בשנת 1899 כתב ארתור מאכן סיפור קצר בשם האנשים הלבנים.
בסיפור מתארת נערה צעירה את חוויותיה בנושא כישוף:
"אסור לי לכתוב את שמותיהם האמיתיים של הימים ושל החודשים שגיליתי לפני שנה, ולא את הדרך ליצור אותיות אקלו, או את שפת הצ'יאן, או את המעגלים היפים הגדולים, או את משחקי המאו, או את שירי הצ'יף."
הסיפור קודם למשחק בכמה עשורים, אך סביר שממציאי המשחק הכירו את הסיפור והושפעו ממנו.
הספר "The Mao Game" משנת 1997, מאת ג'ושוע מילר, והסרט משנת 1999 בבימויו רומזים למשחק זה.
החוקים הבסיסיים ביותר, שאותם אומרים לשחקנים חדשים:
חוק ראשון: מי שמסיים את הקלפים שלו מנצח ויוצא מהמשחק.
הוא יכול לחזור מתי שהוא רוצה, ולהוסיף חוק חדש.
חוק שני: אין לדבר על אף חוק, פרט על החוקים הראשון והשני.
חוק שלישי: אין לשאול שאלות בשום שלב של המשחק.
חוקים אלו מהווים בעצם את מהות המשחק: יש ללמוד את החוקים שלו, ומתווספים חוקים תוך כדי משחק.
קיימות גרסאות רבות למשחק, בעיקר משום שחוקי המשחק אינם מוצגים במלואם לשחקנים חדשים.
קריאת החוקים מומלצת בעיקר לשחקנים אשר רוצים להתחיל קבוצת משחק חדשה, בה אין אף שחקן מנוסה.
בשל ריבוי חוקי הבסיס האפשריים, אין צורך להשתמש בכולם.
כשרוצים להתחיל אפשר לשחק ללא חוקים מיוחדים בהתחלה, אלא רק עם חוקים מאוד בסיסיים על אופן המשחק.
מאו II הוא רומן מאת הסופר האמריקאי הפוסט מודרניסטי דון דלילו.
הספר, שיצא לאור בשנת 1991, כ-10 שנים לפני פיגועי 11 בספטמבר, מתאר, ויש האומרים מנבא, את העתיד לבוא שנים מאוחר יותר.
הספר מתאר את אמריקה המפוחדת מטרור, ומטרור אסלאמי קיצוני בפרט, ונמצאת בעידן של אי ודאות.
דלילו אף מזכיר בספר את מרכז הסחר העולמי שבמגדלי התאומים בניו יורק, שלימים התמוטטו, כמקום מרכזי המייצג את המערב, ולכן נתון בסיכון ומועד לפורענות.
הרומן מתאר את חייו של ביל גריי, סלבריטי וסופר מפורסם.
גריי שקוע מזה שנים בכתיבת ספר שאפתני, ומסתגר מן העולם.
אל תוך פרטיותו של גריי מגיעה צלמת בשם בריטה נילסון, ששמה לה למטרה להנציח בתמונות את הסופר המפורסם והמתבודד.
הופעתה של בריטה מסמנת את סופו של עידן ההסתרה עבור ביל גריי, ואת חדירת המציאות המאיימת לבועה המוגנת שבא הוא חי.
גריי עד לחטיפתו של משורר צעיר על ידי טרוריסטים מוסלמים, ובהמשך יוצא למסע חיפוש אובססיבי הלוקח אותו לניו יורק, ללונדון, לאתונה ולבסוף לביירות השסועה של שנת 1991.
אמריקה של דלילו ב-1991 דומה עד כדי להדאיג לזו של ימינו.
היא מאוימת על ידי מעשי טרור, פונדמנטליזם דתי ומבוכה פוליטית.
היא עסוקה בסלבריטאות כערך, סוגדת לייצוג, לדימוי, לשטחי.
"מאו II" נחשב למשל אפל ומרתק על כוחו של הטרור בעידן הפוסט מודרני.
הוא מציב את השאלות שבהן מתלבטת האנושות בעידן שאחרי הטרור: הקשר בין תקשורת המונים לטרור המונים, תפקיד הסופר מול פולחן הסלבריטאות, והיחלשותה המתמדת של הזהות מערבית.
מאו"ר - מאגר אובייקטי-למידה ברשת הוא מאגר מידע ישראלי של חומרי לימוד.
הוא נועד לאפשר את ריכוזם של משאבים חינוכיים, איתורם, שיתופם עם קהל הלומדים, והערכתם על ידי אנשי מקצוע.
המאגר המרכזי מסייע במציאת אובייקטי למידה ביעילות ובמהירות, וכן בשימוש חוזר במשאבים שכבר פותחו.
המאגר זמין לכל מוסדות החינוך, לגופים ציבוריים, ולכלל העוסקים בהוראה ובלמידה בקהל הרחב, ומאפשר להם לשתף ביניהם את אובייקטי הלמידה שבידיהם באופן פשוט והדדי.
מאו"ר הוקם על ידי איגוד האינטרנט הישראלי, מחב"א (מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי) ומשרד החינוך, ובשיתוף פעולה עם MERLOT, מאגר אמריקני מוביל של מטא-דטה לאובייקטי למידה.
המאגר מכיל כיום מטא-דטה עבור כ-3,000 חומרי לימוד בעברית, המיועדים לקהל בתי הספר, ההשכלה הגבוהה והקהל הרחב.
האובייקטים הם מסוגים שונים כדוגמת: לומדות, מצגות, סימולציות, אתרי אינטרנט, קטעי וידאו ואודיו, בלוגים, אתרים בטכנולוגיית ויקי, תרגילים, מטלות, שיעורים, קורסים ואובייקטים בפורמטים נוספים, כמו גם מאגרי מידע מבוזרים במוסדות.
איסוף המטא-דטה והקישור לאובייקטי הלימוד מבוצעים על ידי השותפים בפרויקט.
בנוסף, הפורטל העברי מספק גישה למאגר מרלו (MERLOT) המכיל עשרות אלפים של פריטי לימוד שעברו קיטלוג וביקורת עמיתים.
מאגרי מידע מבוזרים, המכילים אובייקטים ברמות שונות, כולל קורסים ושיעורים שלמים, מצגות, סימולציות, אתרי אינטרנט, קטעי וידאו/אודיו, בלוגים, ויקי, תרגולים ומטלות וכו'.
בסיס נתונים מרכזי, המכיל מטה-דטה אודות אובייקטי למידה.
המידע יאפיין את חומר הלימוד (אובייקט) ויאפשר גישה למספר רב של מאגרים, פורטלים ומשאבי למידה בקלות וביעילות.
כלים שיאפשרו שליחה יזומה (free submission) של חומרי למידה, הערות משתמשים וביקורת עמיתים.
גיבוש עקרונות להגדרת התקן הישראלי לאפיון אובייקטים עבור המאגר נעשה על ידי קבוצת עבודה המורכבת מהגופים הפועלים בתחום במדינת ישראל (אקדמיה, חינוך, תעשייה וספקי תוכן).
המקובל באירופה עבור מטא-דטה לאובייקטי למידה.
תקן הישראקור מסייע לתאימות בין המאגרים השונים בארץ ובעולם, ובכך מרחיב את מגוון החומרים העומדים לרשות המשתמשים במאגר.
הפריטים המועלים למאגר מלווים בחוות דעת של מומחי תוכן ובהערכה מצד המשתמשים (folksonomies), ומתוייגים על פי מילות מפתח המאפשרות לאחזר את חומרי הלמידה בהתאם לצורכי תוכן, גיל, רמה ועוד.
מדדי האיכות הללו יאפשרו למשתמשים להעריך את מידת הרלוונטיות של הפריט לצרכיהם.
התקן מגדיר מידע על אובייקט למידה על פי פרמטרים רבים, כגון: הגדרת שדות לחיפוש, אוצר מילים לאפיון האובייקט (thesaurus), אפשרות להוספה, תיקון מידע לאחר יצירת האובייקט ועוד.
חלקים נוספים של התקן מגדירים את מעטפת המידע.
הפרמטרים שמציע תקן הישראקור מסייעים באיתור, הערכה ושיתוף משאב הלמידה.
הישראקור מספק שפה משותפת ואחידה לכל הגופים הפועלים בתחומי התוכן הדיגיטלי במדינת ישראל (אקדמיה, חינוך, תעשייה וספקי תוכן).
השימוש בתקן יאפשר ניהול ידע, שיתוף, יצירת תוכן, פיתוח וחיפוש מושכל של עצמי למידה בישראל וכן בניית מאגר לאומי משותף של אובייקטי למידה.
ישראקור מגדיר שישה עשר אלמנטי ליבה(core elements) שהם חובה, חלקם יסופקו באופן אוטומטי על ידי המערכת, ועוד שלושה עשר אלמנטים מומלצים.
האלמנטים המומלצים כוללים, בין השאר, תיאור ואפשרות של הוספת מילות מפתח חופשיות.
אימוץ התקן הישראלי ישראקור על ידי גופים העוסקים בפתוח חומרי למידה יסייע ליצירת שפה משותפת בין המאגרים השונים בארץ ובעולם, ובכך ירחיב את מגוון החומרים העומדים לרשות המשתמשים במסגרות השונות.
בנוסף, השימוש בתקן יאפשר למשתמשים במגזרים השונים למצוא ביתר קלות חומרי למידה המתאימים לצרכיהם, תוך שימוש חוזר במשאבים שכבר פותחו.
מאהר אל-אסד הוא בנו של נשיא סוריה לשעבר חאפז אל-אסד ואחיו של נשיא סוריה לשעבר בשאר אל-אסד.
היה מפקד בכיר במשמר הרפובליקה בצבא סוריה.
אל-אסד, יליד דמשק, הוא מוסלמי עלווי.
למד הנדסת מכונות באוניברסיטת דמשק, אך בהמשך בחר בקריירה צבאית.
בשנת 1994, לאחר מותו של אחיו באסל אל-אסד שהיה מועמד לנשיאות, הוזכר מאהר אל-אסד כאחד המועמדים להחליף את אביו בתפקיד נשיא סוריה.
בסופו של דבר נבחר בשאר אל-אסד לתפקיד היורש, ואחת ההערכות היא כי המוניטין של מאהר אל-אסד כאדם לא יציב ובעל מזג חם הוא שהכריע את הכף לטובת אחיו בשאר.
מאהר אל-אסד היה חבר בוועד המרכזי של מפלגת הבעת' הסורית, ונחשב ליועץ קרוב לנשיא לשעבר בשאר אל-אסד.
על פי השמועות, באוקטובר 1999 ירה מאהר אל-אסד בגיסו אסף שווכאת, בכיר בשלטון הסורי, במהלך ויכוח ביניהם.
מאהר אל-אסד הוזכר בטיוטת דו"ח מהליס מטעם האו"ם כאחד החשודים במעורבות ברצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, בשנת 2005.
בחודש אפריל 2011 דווח כי מאהר אל-אסד לקח חלק פעיל בארגון התגובות האלימות של המשטר הסורי להפגנות בסוריה, וכי ארצות הברית הטילה עליו סנקציות כלכליות (הקפאת נכסים ואיסור על עשיית עסקים עם גורמים אמריקאים).
באוגוסט 2012 דווח כי אל-אסד נפצע ואיבד את רגלו בפיצוץ במשרדי הלשכה לביטחון לאומי בדמשק.
עיקרי המאואיזם כוללים מאבק מהפכני של רובה של האוכלוסייה נגד המעמדות המנצלים ומנגנוני המדינה שלהם המכונה "מלחמת העם" בעיקר תוך שימוש באיכרים.
האסטרטגיה הצבאית שלה היא לוחמת גרילה בהתמקדות על כיתור הערים המרכזיות מהאזורים הכפריים שסביבה.
מאואיזם שונה ממרקסיזם אירופי בהתמקדותו במעמד האיכרים, לעומת התעשייה האורבנית.
מפלגות מאואיסטיות בנפאל, פרו והפיליפינים מאמצות דגש שווה על תעשייה וחקלאות בתלות בדרגת הפיתוח של הארץ.
בתקופה הפוסט-מהפכנית, המאואיזם מתואר בחוקת המפלגה הקומוניסטית הסינית כ"מרקסיזם-לניניזם בהקשר סיני", שסונתז על ידי מאו ומנהיגי הדור הראשון של סין.
החוקה טוענת שהמאבק המעמדי ממשיך גם אחרי שמעמד הפועלים הדיח את הבורגנות, וישנם אלמנטים פרו-בורגניים בתוך המפלגה עצמה.
היא מנסחת עבור המפלגה קווים מנחים תאורטיים להמשך המהפכה הסוציאליסטית, יצירתם של חברה וצבא סוציאליסטיים, ומציינת מספר סתירות בחברה בהן יש לטפל באמצעות בנייה סוציאליסטית.
האידאולוגיה שורדת בשמה גם בחוקה המודרנית של המפלגה, ומוצגת כמי שיצרה "סין חדשה" ואת הרעיון המהפכני נגד אימפריאליזם ופאודליזם.
המאואיזם שבר את מסגרת הקפיטליזם ממלכתי בברית המועצות תחת הנהגת ניקיטה חרושצ'וב ופטר אותה כרוויזיוניזם מודרני, מונח המשמש בקרב קומוניסטים כדי לתאר את מי שנלחם עבור הקפיטליזם בשם הסוציאליזם.
חלק מהמבקרים טוענים שהמאואיסטים רואים ביוסיף סטלין המנהיג הסוציאליסטי האחרון של ברית המועצות, על אף שההערכות המאואיסטיות לסטלין נעות בין החיוביות מאוד ליותר אמביוולנטיות.
פילוסופים פוליטיים מסוימים רואים במאואיזם ניסיון לפשר בין קונפוציאניזם וסוציאליזם, מה שאחד מהם כינה "דרך שלישית בין קפיטליזם לקומוניזם".
ב־13 בפברואר 1996 המפלגה הקומוניסטית הנפאלית החלה את "מלחמת העם" – מרד שמטרתו להפיל את המדינה המלוכנית הקיימת ולייסד רפובליקה קומוניסטית, או "דמוקרטיה עממית" נוסח מאו.
המאבק האלים בין ממשלת נפאל לבין המורדים המאואיסטים גבה למעלה מ-12,000 הרוגים.
בהודו, המפלגה הקומוניסטית ההודית המאואיסטית קמה ב-2004 כדי להפיל את הממשל ההודי בדרך התקוממות עממית.
ליחידות הגרילה של הקומוניסטיים התחילו לקרוא נקסליטים על שם הכפר נאקסאלברי שם קמה התנועה בשנות ה-60, אך בפועל, כל התארגנות גרילה מאואיסטית נקראת נאקסאלית, בין אם קשורה למפלגה או לא.
מאהר דבאח (נולד ב-1974) הוא מרצה ערבי-ישראלי פרופסור בתחום ההגבלים העסקיים, המלמד וחוקר כיום באוניברסיטת לונדון בבריטניה.
דבאח נולד בכפר דיר אל אסד שבגליל, כבן זקונים להורים מעוטי השכלה ואח לשלושה בנים ושלוש בנות.
הוא גדל בישראל לפני שעבר לגור בבריטניה.
סיים ב-1996 תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ויילס Aberystwyth, חזר לישראל ועבר מבחני הסמכה.
לאחר מכן חזר לבריטניה ולמד לתואר שני ושלישי בקינגס קולג' בלונדון.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בגלובליזציה של דיני תחרות; היא יצאה כספר בהוצאת קיימברידג' והפכה לרב-מכר ותורגמה לשפות רבות.
דבאח התמנה לפרופסור כבר בגיל 28.
ב-2005, בהמשך לעבודתו כפרופסור-חבר בבית הספר קווין מרי, החל בישראל התמחות כעורך דין אצל השופט יורם דנציגר, והמשיך בהתמחות בבית המשפט העליון אצל השופט אהרן ברק.
דבאח נחשב כיום למומחה מוביל בתחום ההגבלים העסקיים והתחרות העסקית.
הוא מכהן כמנהל המרכז הבינתחומי של דיני ומדיניות התחרות באוניברסיטת לונדון, וכיועץ של גופים ממשלתיים ועסקיים, כמו גם ארגונים בינלאומיים ובהם ארגון OECD.
הוא העורך הראשי של סדרת ההגבלים העסקיים מטעם הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
פרסם שבעה ספרים ומאות מאמרים בכתבי עת אקדמיים.
מכהן גם כפרופסור-אורח במכללה למינהל בישראל, בה ייסד את מרכז המחקר הראשון בתחום ההגבלים העסקיים בישראל.
דבאח הוא הישראלי הראשון שהגיע לדרגת פרופסור מן המניין בתחום ההגבלים העסקיים.
הוא גם הערבי-ישראלי הראשון אשר זכה בדרגה זו בתחום המשפטים בכלל.
ב-2011 היה מועמד לתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים בישראל, אך לא נבחר.
דבאח פעיל בארגוני צדקה ומממן קרן התורמת לבתי ספר בקרב המגזר הערבי בישראל.
מאואר פארק הוא פארק בברלין.
מקור שמו של הפארק בחומת ברלין שנבנתה בשנת 1961 ויצרה את הגבול בין פרנצלאואר ברג לוודינג במקום זה.
כיום נמצא הפארק בגבול בין פרנצלאואר ברג שבפנקו לגזונטברונן שבמיטה.
במערב הפארק ברונן פירטל שבגזונטברונן, ובמזרחו גליים פירטל שבפרנצלאואר ברג.
הפארק משתרע לאורך נתיב התחבורה שוודטר שטראסה, אברסוואלדר שטראסה, ברנאואר שטראסה כמו גם כביש הטבעת.
מאחר שיש יחסית מעט שטחים ירוקים בפרנצלאואר ברג המאוכלסת בצפיפות, מאואר פארק התפתח למקום בילוי ומשך, בין השאר, אמנים, מוזיקאים שונים וחסרי בית.
מאואר פארק נודע בשל שוק הפשפשים הגדול המתקיים בו מדי יום ראשון.
צידו המזרחי של הפארק היה בתחילה קרקע חקלאית, ולאחר מכן מגרש מסדרים.
לאחר בניית חומת ברלין ב-1961 היה הפארק בגבול בין מערב ברלין למזרחה.
חלקו המזרחי של שוודטר שטראסה, שלאורך הפארק, היה בתוך החלק מברלין שניתן לסובייטים, והמערבי חלק מן הצרפתי.
עד להכללתו בחלק הנקרא כיום "אלט-ברלין" (Alt-Berlin, קרי "ברלין הישנה") בשנת 1829, האזור בו נמצא כיום המאואר פארק שכן מחוץ לעיר, במקום שנקרא Berliner Hufen, שטחים משותפים לחברי הקהילה החקלאית.
חלק גדול מאדמות אלו הפך לחלק מאדמות המלך בנידרשנהאוזן (Niederschönhausen) בשנת 1709, במקום שהיה מקביל לדרך המובילה לפנקו (Schönhauser Allee מאז 1841) והוארך על פי צו מלכותי מערבה עד לשוודטר שטראסה בשנת 1780. המקום סיים את פעילותו באותה מתכונת בשנות ה-20 של המאה ה-19.
בשנת 1825 נמכר המקום חלק גדול מהשטח לצבא הפרוסי, שבנה שם מגרש מסדרים לרגימנט הקיסר אלכסנדר.
במקום צמחו מספר עצי צפצפה, מה שהעניק למגרש את הכינוי העממי "מגרש המסדרים לצפצפה הבודדה" (Exerzierplatz zur einsamen Pappel).
בזמן אביב העמים התרחשה במגרש המסדרים ב-26 במרץ 1848 הפגנה: קהל ברלינאי ענק של כ-20,000 עובדים הפגין שם בדרישה ממלך פרוסיה לקצר ולהסדיר את שעות העבודה, לקבל שכר גבוה יותר על עבודה בימי ראשון ובחגים, ולהקדים חינוך החובה.
המקום המשיך לשמש מגרש מסדרים עד תחילת המאה העשרים.
המקום גם הפך נפוץ יותר ללימוד ושימש לתרגילים ספורטיביים, בשל חוסר בשטחים פתוחים מתאימים בשכונה המאוכלסת.
עם תחילת הפופולריות של משחק הכדורגל, גם בחוגי פועלים, התקיים במגרש ב-18 באפריל 1892 משחק בין הקבוצה שבחרו תושבי ברלין לבין זו של תושבי דרזדן, המשחק נגמר בתוצאה 0:3 לטובת הברלינאים.
ביוני אותה שנה הוקם מועדון הכדורגל הרטה ברלין, שמגרש המסדרים שבמקום שימש לו מקום מפגש במשך שנים רבות.
בשנת 1900 האזור שסביב מגרש המסדרים "הצפצפה הבודדה" כבר היה מאוכלס בצפיפות רבה, ולכן החלו תושבי המקום - רובם בני מעמד הפועלים - לפקוד את המקום.
לעיתים קרובות יותר ויותר התלוננו התושבים על חוסר בתנאים מקובלים באתר זה, שאליו הגיעו אנשים רבים.
התוכנית של הצבא, לגדור את מגרש המסדרים בחומה, לעומת זאת, נכשלה משום שהעיר לא רצתה לקחת על עצמה את עלויות הבנייה.
אבל כשהתלונות לא הסתיימו בשנות העשור הראשון של המאה העשרים, הסכים משרד המלחמה למכור חלק ממגרש המסדרים.
לנכס נמצאו שני בעלי עניין: ראשית, רכבת מדינת פרוסיה, שרצתה להרחיב את שטח תחנת הרכבת הצפונית הישנה, והכנסייה הפרוטסטנטית, שרצתה להרחיב את בית אריך פרומל (Fürsorgehaus Erich-Frommel-Heim) משנהאוזר אלֶה מערבה.
סופו של דבר קנו הרשויות המקומיות של ברלין בשנת 1912 ב-6.5 מיליון מארק, לאחר אישור מועצת העיר ביוני 1911, את חלקו המזרחי של מגרש המסדרים, על מנת ליצור בו פארק, גן שעשועים ומתקני ספורט.
החוזה לתכנון ובניית המקום נחתם עם מנהל הגן העירוני אלברט ברודרזן (Albert Brodersen).
השימוש במקום כמקום למשחק ולספורט לא פסק, למעט בזמן מלחמות העולם, אז נסגר האזור באופן זמני ושימש למטרות צבאיות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמו במקום בקתות וצריפים, שסמנו את מיקומו של האזור עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1951, לרגל פסטיבל הנוער העולמי השלישי , נבנה בפארק בחודשים ספורים פארק הספורט הברלינאי החדש ואצטדיון הצפצפה הבודדה, בתכנונו של האדריכל רודולף אורטנר (Rudolf Ortner).
חלקו המערבי-האחורי של האצטדיון שנבנה, שהיה מלא בהריסות ובזבל, ייצג את הגבול בין הסקטור הרוסי לזה הצרפתי, ולאחר חלוקת העיר את הגבול בין ברלין המערבית לזו המזרחית.
שיפוצו נעשה כחלק מה-Nationalen Aufbauwerk ("עבודות שיקום לאומי") שביצעה גרמניה המזרחית לאחר מלחמת העולם השנייה.
חברי הנוער הגרמני החופשי ומתנדבים היו מעורבים בניקיון והשיקום הנרחבים בימי ראשון, שכללו, בין היתר, הסרת פסולת מלחמתית.
לציון יום השנה ה-100 למותו של פרידריך לודוויג יאן שינה הפארק בשנת 1952 את שמו לשם הנוכחי "פרידריך-לודוייג-יאן-שפורטפארק", ובשנים 1986 ו-1987, שופץ האצטדיון לחלוטין.
בעת שהאזור בין שוודטר שטראסה לשנהאוזר אלֶה שימש את הצבא ואת האולוסייה הכללית לאימונים ולהנאה, נבנתה במערב שוודטר שטראסה "תחנת הרכבת הצפונית" (Nordbahnhof, נורדבאנהוף).
היא הייתה התחנה האחרונה ברכבת צפון-ברלין , שהגיעה לפינת הרחובות שוודטר שטראסה וברנאואר שטראסה.
תחילת ההקמה נעשתה על ידי חברה פרטית, ובמהלך הבנייה עברה לידי המדינה.
התחנה נפתחה ב-1 באוקטובר 1877, בהתחלה למשא בלבד.
תנועת הנוסעים טופלה בתחנת הרכבת שטטין (Stettiner Bahnhof).
מ-1892 טיפלה הנורדבאהוף בנוסעים מן הפרברים, במטרה להקל על תחנת שטטין.
זה היה הסדר זמני בלבד, וככזה היה חסר קישוטים ונבנה ריק כמעט לגמרי.
התחנה שימשה בתפקיד זה בלבד עד 1898.
בשנת 1950, שונה שם התחנה לשם "תחנת אברסוואלדר שטראסה" (Bahnhof Berlin Eberswalder Straße).
כנקודה להטענת משא המשיך המקום לשמש עד 1970, ובשנת 1985 הושבתה רכבת ההרים שעברה במקום.
אזור תחנת הרכבת היה סמוך לגבול בין ודינג ופרנצלאואר ברג: ודינג הייתה חלק מהסקטור הצרפתי, ופרנצלאואר ברג מן הסקטור הסובייטי.
סגירת הגבול העירוני ב-13 באוגוסט 1961 (בניית חומת ברלין) הפרידה את שטח התחנה לאורך שוודטר שטראסה (Schwedter Straße), גבול הסקטור בפועל.
סמוך לתחנה היה הגבול בצומת אברוואלד, אודרברגר שטראסה, שוודטר שטראסה וברנאואר שטראסה, משם התעקל מערבה והמשיך בצידו הדרומי של רחוב ברנאואר.
באמצע הצומת ניצבה, בשטח מערב ברלין, אחת מפלטפורמות הצפייה המפורסמות שאפשרו מבט מעל החומה למזרח ברלין.
בשל הבדלי הגובה בין הפארק לבין שטח תחנת הרכבת לשעבר, ניצבו שומרי הגבול של מזרח ברלין במשך 20 שנים בפני מצב קשה: רצועת גבול כביכול, במישור משופע ותלול מתחת לאצטדיון הספורט, בעוד ששטח התחנה, הגבוה יותר, כבר היה שייך למערב ברלין.
בחילופי שטחים ב-1988 רכש המזרח את חלקו המזרחי של מתחם תחנת הרכבת.
שאריות מן הגבול נשארו עד היום: כ-300 מטרים מחלקה האחורי של החומה נשארו בפארק.
זמן קצר לאחר פתיחת המעבר בין ברלין המערבית למזרחית ואיחודה המחודש של גרמניה החלה רצועת הקיר שנותרה בשוודטר שטראסה לשמש כשטח ירוק פתוח.
בקיץ 1990 עוד נותרו במקום מגדלי השמירה שבהם השתמשו שומרי הגבול של מזרח ברלין, ואילו כר הדשא שלידם כבר החל לשמש את התושבים.
במהלך "די ונדה" (Die Wende, "שינוי"), תהליך חברתי-פוליטי שליווה את איחודה של גרמניה, הועלה רעיון לממש את תקוותיהם של התושבים וליצור במקום פארק מסודר.
לאחר שעמותת איכות הסביבה אליאנץ (Allianz Umweltstiftung) התחייבה לתרום סכום של כ-4.5 מיליון מארק לעיצוב של הפרק החדש, החליט סנאט ברלין ב-23 ביוני 1992 לבנות את הפארק על שטח של כ-7.1 דונם מתחנת הרכבת נורדבאנהוף.
עבודת התכנון הושלמה על ידי אדריכל הנוף תושב המבורג גוסטב לנגה (Gustav Lange).
העבודה הסתיימה עם פתיחת הפארק ב-9 בנובמבר 1994. חלקת קרקע מוודינג לא הייתה מעורבת בתחילה, אלא הייתה שייכת לקרן הרכבת של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 2001 הועבר השטח לבעלותה של חברת הנדל"ן "Vivico".
התושבים השתמשו במקום כשטח לאחסון חומרי בנייה, והחל מ-11 ביולי 2004 גם כשוק פשפשים פופולרי.
אם כן, באותה תקופה לשטח המאואר פארק היו שייכים מחציתה המזרחית של מסילת הרכבת שעברה במקום, והמדרון התלול שתחת התחנה.
הרחבתו הראשונה של הפארק (2005)
ב-2005 נוספו כשני דונמים של קרקע בחלקו הצפוני של גליים שטראסה (Gleimstraße), שנמצאים סביב חוות הילדים "מוריצהוף" בסוף קופנהגנר שטראסה (Kopenhagener Straße), לשטח המאואר פארק.
ביולי 2013 שני דונמים נוספים – בשטח שבין גליימטוּנל (Gleimtunnel, מנהרת גליים) לבין לורצינג שטראסה המורחב (Lortzingstraße).
בשטחים אלו דרכים להולכי רגל והם משמשים כאזור המחבר בין ברוננפירטל לפרנצלאואר ברג.
מאז הפארק בשימוש כמקום רגיעה.
במיוחד בקיץ, זהו מקום מפגש, בעיקר עבור אנשים צעירים, וזהו מקום פופולרי לשחקני כדורת דשא, כדורגל וכדורסל, להטוטנות ומוזיקאים.
אצטדיון יאן הוא אזור מפגש וציור לאמני גרפיטי.
המאואר-פארק מלא גם בלילות הקיץ, אבל כמעט חשוך לגמרי.
מאז שנות התשעים, מתקיימת במאואר פארק כל שנה בערב 30 באפריל חגיגת ליל ולפורגה עם מדורות ומופעים אמנותיים.
בעת האירוע התרחשו בשנים האחרונות שוב ושוב מהומות אלימות, כהקדמה לחגיגות אחד במאי בקרויצברג, שנודעות כאלימות.
המשאבים הכספיים של קרן אליאנץ היו כפופים לתנאי, שלפיו לפחות עשרה דונם מן הפארק יושלמו עד שנת 2010. אחרת, צריכה הייתה עיריית ברלין להחזיר את הכסף.
בעיקרון, ההארכה הייתה חייבת להיעשות רק בששת הדונמים שבבעלות חברת הנדל"ן Vivico, שסופק בתחילה כחלק מהקיר המערבי בתכנוני הפארק הראשוניים.
עיריית ברלין הייתה חייבת, אם כן, לקנות את השטח מ-Vivico.
המצב הפיננסי של העירייה לא יכול היה להתיר שימוש כזה בכספים, ולכן שני הצדדים הסכימו על פשרה: עיריית ברלין תקבל שטח של שני דונם ותבנה אותו ללא Vivico, ועל ארבעה הדונמים האחרים תקבל Vivico זכויות בנייה.
לרוב מדינות ארצות הברית יש מאובנים המסמלים את המדינה.
רק לשבע מתוכן אין מאובן לאומי - ארקנסו, הוואי, אינדיאנה, איווה, מינסוטה, ניו המפשייר ורוד איילנד
עם זאת כמה ממדינות אלה מציינות דינוזאור לאומי (לארקנסו) או אבן לאומית כתחליף לכך.
בחלק מהמדינות המאובן יכול להיות של דינוזאור לאומי בנוסף על היותו מאובן לאומי, כמו הסטגוזאורוס של קולורדו.
המאובנים הלאומיים התווספו לכל מדינה, רובם החל משנת 1980 ומעטים קצת לפני כן, כאשר רבים מאובנים אלה התאבנו באותה מדינה ובה התגלו וזכו לפרסום.
מאובנים בעלי ממצא יחיד או תצורות בהם נמצאו מאובנים של מינים שונים לא זוכים לרוב להיות מאובנים לאומיים, אלא בעיקר מין אחד בעל כמה ממצאים במדינה.
מדינהעידן גאולוגישםשם מדעיתמונהתאריך אימוץאלבמהאאוקןבסילוזאורוסBasilosaurus cetoides1984אלסקהפליסטוקןממותה צמריתMammuthus primigenius1986אריזונהטריאסעץ מאובן מסוג אראוקריאוקסילוןAraucarioxylon arizonicum1988קליפורניהפליסטוקןסמילודוןSmilodon fatalis1973קולורדויורהסטגוזאורוסStegosaurus armatusאפריל 1982קונטיקטיורהעקבות מאובנותEubrontes1991דלאוורקרטיקוןבלמניטיםBelemnitella americanaיולי 1996וושינגטון די.
מאודו לו הוא כדורסלן גרמני המשחק בז'לגיריס קובנה בעמדות הרכז והקלע.
לו שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק השייכת לליגת הקיסוס, שם כונה "היושב ראש" (The Chairman).
לו, שהיה ידוע כאחד הכישרונות הגדולים בכדורסל הגרמני, הוא בן לאב סנגלי ואם גרמנייה.
לו שיחק כדורסל מכללות עבור אוניברסיטת קולומביה.
הוא קלע 14.5 נקודות בממוצע למשחק במהלך ארבע שנות הקריירה שלו.
ב-2016 הוא הוביל את קולומביה לאליפות טורניר ה-CIT ונבחר ל-MVP של הטורניר.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2016 הצטרף לו לקבוצת ליגת הקיץ של פילדלפיה 76'.
ב-22 ביולי 2016 חתם לו בקבוצת היורוליג הגרמנית ברוזה במברג.
בעונתו הראשונה בבמברג זכה לו בדאבל, כשהקבוצה זכתה בבונדסליגה ובגביע הגרמני.
בעונת היורוליג העמיד לו ממוצעים של 5.3 נקודות ו-1.2 אסיסטים ב-10.5 דקות למשחק.
בעונתו השנייה בבמברג סיימה הקבוצה במקום הרביעי בעונה הסדירה, אך בחצי הגמר הודחה על ידי באיירן מינכן.
ב-13 ביולי 2018 חתם לו לשנתיים בבאיירן מינכן, וזכה עימה באליפות ב-2019.
ב-22 ביולי 2020 חתם לו באלבה ברלין מהבונדסליגה והיורוליג.
לו העמיד ממוצעים של 9.5 נקודות ו-3.1 אסיסטים למשחק.
הוא האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים ב-4 באוגוסט 2021.
ב-22 ביולי 2023 חתם לו באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית והיורוליג.
בשנת 2014 זומן לו לראשונה לנבחרת גרמניה בכדורסל.
הוא נבחר לסגל שהשתתף ביורובאסקט 2015 שם העמיד ממוצעים של 4.6 נקודות, 1.2 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
מאהר ג'וואד סלאח הוא חבר הלשכה המדינית של חמאס ומשמש כמזכיר כללי בלשכה.
היה חבר הלשכה המדינית גם בין השנים 1996–2008 ונבחר פעמיים לתפקיד ראש הלשכה של חמאס לתפוצות ("חמאס חוץ") בשנים 2012 ו-2017.
סלאח הוא בן למשפחה שמוצאה בירושלים.
בשנת 2014 נאסר על ידי שלטונות ערב הסעודית והואשם בביצוע העברות כספים עבור ארגון חמאס.
הוא שוחרר ממאסר לאחר כשנה בעת ביקורו של ח'אלד משעל בערב הסעודית, אולם נאסר עליו לצאת מן המדינה עד לשנת 2016.
בשנת 2017, בעת ששימש כראש "חמאס חוץ", נאם בכנס באיסטנבול וקבע כי: "כל מי שחושב כי שחמאס והעם הפלסטיני ינטשו את ההתנגדות, הוזה.
חמאס לא ינטוש את ההתנגדות.
התנגדות היא חלק משמו." סלאח התייחס לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ואמר: "ישראל לא תחגוג 100 שנות עצמאות, כיוון שלא תשרוד עד אז".
בריאיון שנתן ב-18 באוגוסט 2019 לערוץ הטלוויזיה הערבי אל-חיוואר, המשדר מלונדון, אמר כי ישראל היא שורש כל רע במזרח התיכון וכי מהפיכה גדולה מתקרבת, אשר תגבה קורבנות רבים ואשר תשנה את האזור.
בשנת 2021 התמודד שוב על ראשות "חמאס חוץ" מול חאלד משעל והפסיד לו בבחירות.
סלאח הוא חבר המועצה המפקחת של האוניברסיטה האסלאמית בעזה.
יש לו תואר דוקטור בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת לונדון.
הוא היה פעיל כסטודנט בכווית, ובתקופת לימודיו בלונדון היה חבר בארגונים אסלאמיים ופלסטיניים בממלכה המאוחדת ובאירופה.
מאו הוסויה (ביפנית: 細谷 真大; נולד ב-7 בספטמבר 2001) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קאשיווה רייסול מליגת העל היפנית ובנבחרת יפן.
הוסויה, יליד איבראקי, גדל במחלקת הנוער של קאשיווה רייסול, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה היפנית.
ב-24 ביולי 2022 ערך הוסויה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בתיקו 0-0 נגד נבחרת סין במסגרת אליפות מזרח אסיה 2022.
מאובני עץ הם עץ שנשמר בתיעוד המאובנים.
לאורך זמן העץ יהיה לרוב החלק של הצמח שנשמר בצורה הטובה ביותר ושהכי קל למצוא אותו.
מאובני עץ עשוי להיות עץ שהתאבן כולו.
המחקר של מאובני עץ נקרא לפעמים פלאוקסילולוגיה (palaeoxylology), ו"פלאוקסילולוג" הוא חוקר מאובני עץ.
מאובן העץ עשוי להיות החלק היחיד של הצמח שהשתמר, כאשר שאר הצמח לא נמצא.
עץ כזה עשוי לקבל שם בוטני מיוחד.
שם זה יכלול בדרך כלל את הביטוי "קסילון", מונח המציין את הזיקה המשוערת שלו (לא בהכרח ודאית), כגון אראוקריאוקסילון – עץ דומה לאראוקריה או לסוג אחר, למשל אגאתיס (Agathis) או וולמיה (Wollemia) – פלמוקסילון (עץ דומה לדלקיים מודרניים), או קסטנוקסילון (Castanoxylon), עץ דומה לקסטנופסיס או ערמון מודרני.
מאובני עץ הם מאובנים של עץ שהפכו לאבן בתהליך של פרמינרליזציה (permineralization).
כל החומרים האורגניים מוחלפים במינרלים תוך שמירה על המבנה המקורי של העץ.
עץ חנוט הוא מאובן של עץ שלא עבר פרמינרליזציה.
הוא נוצר כשהוא נקבר במהירות בסביבה יבשה קרה או חמה.
הוא מוערכים בפליאובוטניקה (Paleobotany) כי נשמרים בו תאים ורקמות מקוריים שאפשר לבדוק באותן טכניקות שמשמשות לבדיקת צמחים קיימים בדנדרולוגיה (dendrology).
דוגמאות בולטות כוללות את היערות החנוטים באי אלסמיר ובאי אקסל הייברג.
יערות שקועים הם שרידים של עצים שקועים בתהליך של עליית פני הים (Marine transgression).
הם חשובים בתהליך של קביעת המידה של עליית מפלס הים מאז עידן הקרח האחרון.