tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת הוראתה, האוסל הצליח לפענח 3,300 הודעות בתוך 21 חודשים.
לאחר מכן, באוקטובר ונובמבר 1929, היא גויסה ביוסטון, טקסס, כדי לפתור 650 מקרי של הברחות שזומנו למשפט על ידי התובע של ארצות הברית.
תוך כדי כך היא פענחה 24 מערכות הצפנה ששימשו את המבריחים.
פרידמן הייתה אחראית לספק מידע מפוענח שהביא להרשעתם של מבריחים הסמים האחים עזרא.
בזמן שעבדה עבור משמר החופים של ארצות הברית, הלשכה לסמים, לשכת מס ההכנסה, הלשכה לאיסור משקאות חריפים ומכס ומשרד המשפטים, פרידמן פענחה למעלה מ-12,000 הודעות מקודדות ביד במשך שלוש שנים וזה שהוביל ל-650 תביעות פליליות.
אחד האנשים שפרידמן עזרה להפליל היה אל קפונה .
ב-1930, פרידמן הציעה להקים צוות של שבעה אנשים כדי להתגבר על עומס העבודה הגובר הכרוך בפענוח הודעות.
הצעתה אושרה לבסוף ב-1931, והיא הופקדה על הצוות ובכך הייתה לאשה היחידה באמריקה אי פעם שניהלה יחידת שוברי צופן.
היא גייסה והכשירה את הקריפטואנליסטים, ועד סוף 1932 פיתחה את צוות מודיעין הרדיו הטוב ביותר במדינה.
זה אפשר לה לגשת למערכות חדשות ולא טיפוסיות שהחלו להופיעו אז וזירזה את כל התהליך מהניתוח הראשוני ועד לפתרון הצופן.
זה גם אפשר לה להישאר צעד אחד לפני המבריחים.
"המשרד שלנו לא מייצר אותם, אנחנו רק שוברים אותם" אמרה פרידמן למבקר שניסה למכור לה סיוע ביצירת צפנים.
ה-NSA מציין שהיא אכן "שברה אותם" פעמים רבות על פני מגוון מטרות.
הצלחותיה הובילו להרשעתם של מפרים רבים של חוק וולסטד.
בנוסף להצלחותיה הקריפטואנליטיות, היא העידה לעיתים קרובות בתיקים נגד צדדים נאשמים.
היא הופיעה כעדה מומחית ב-33 תיקים והתפרסמה במאמרי עיתונים ומגזינים עליה.
המסרים שפענחה אפשרו לה לערב בחשדות כמה מבריחים במפרץ מקסיקו ובחוף האוקיינוס השקט.
היא העידה בתיקים בגלווסטון וביוסטון בטקסס.
בשנת 1933 היא הייתה עדת כוכב במשפט של 23 סוכנים חשודים של תאגיד היצואנים המאוחדים בניו אורלינס, לואיזיאנה.
עדותה הביאה להרשעות של חמישה ממנהיגי הקבוצה שהיו, ע"פ ניתוחה, קשורים ישירות לכלי הברחה.
בשנה שלאחר מכן היא סייעה ליישב מחלוקת בין ממשלות קנדה וארצות הברית בעניין הבעלות האמיתית על ספינת המפרש I'm Alone.
ממשלת קנדה ביקשה את עזרתה של פרידמן ב-1937 בקשר לכנופיית הברחת אופיום, ובסופו של דבר היא העידה במשפטו של גורדון לים ומספר סינים אחרים.
הפתרון שלה לקוד סיני מוצפן מסובך לא ידוע, למרות חוסר היכרותה עם השפה, היה המפתח להרשעות המוצלחות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידת משמר החופים של פרידמן הועברה לצי, שם היא הייתה מקור המודיעין העיקרי של ארצות הברית על מבצע בוליבר, הרשת הגרמנית החשאית בדרום אמריקה.
לפני המתקפה היפנית על פרל הארבור שהכניסה את ארצות הברית למלחמה, היה חשש שגרמניה תוכל בסופו של דבר לתקוף את ארצות הברית מתוך אמריקה הלטינית.
השלטונות הנאציים ראו גם באמריקה הלטינית הזדמנות אפשרית לאגוף את ארצות הברית.
ה־FBI קיבל אחריות על התמודדות עם איום זה אך הסוכנות האמריקנית היחידה עם צוות מנוסה באיתור ומעקב אחר שידורי ריגול חשאיים הייתה משמר החופים, בשל לעבודתו הקודמת נגד מבריחים, והצוות של פרידמן היה הנכס הקריפטואנליטי היחיד בו.
הצוות של פרידמן נשאר שובר הקוד העיקרי של ארצות הברית שהוקצה לאיום הדרום אמריקאי, וחבריו פתרו מערכות צופן רבות ששימשו את הגרמנים והתומכים המקומיים שלהם, כולל שלוש מכונות אניגמה נפרדות.
על פי מברקים בין בלצ'לי פארק בבריטניה לוושינגטון הבירה, שני הארגונים שיתפו פעולה והחליפו פתרונות.
המחלקה של בלצ'לי פארק שפתרה את המכונות הריגול אניגמה היה ידוע בשם ISK, Intelligence Service Knox, והמחלקה האמריקנית הייתה יחידת הקריפטואנליטית 387 של משמר החופים של פרידמן.
שתי המחלקות עבדו בנפרד ובסופו של דבר פתרו את המכונות בערך באותו זמן.
התברר שהאחת מהן היא של רשת שווייצרית שלא הייתה קשורה, אך שתי האחרות שימשו את יוהנס זיגפריד בקר (שם קוד: "סרגו"), סוכן ה-SS שעמד בראש המבצע, כדי לתקשר עם גרמניה.
לגבי בקר, הביוגרף ג'ייסון פגונה אומר: "אליזבת הייתה הנמזיס שלו.
היא עקבה אחריו בהצלחה היכן שכל רשויות אכיפת חוק וסוכנויות מודיעין כשלו.
היא עשתה מה שה-FBI לא יכול היה לעשות".
לאחר שבירת טבעת הריגול, פרשו ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה ממדינות הציר ועברו לתמוך בבעלות הברית.
במהלך המלחמה, צוותה של פרידמן פענח 4,000 הודעות שנשלחו ב-48 מעגלי רדיו שונים.
עבודתה של יחידת 387 של פרידמן (היחידה הקריפטאנליטית של משמר החופים) תמכה לעיתים קרובות ב-FBI ובג'יי אדגר הובר, ולא תמיד זכתה להכרה.
למעשה, פרידמן התעצבנה על "הרשלנות" של ה-FBI, למשל בכך שתפסו מרגלים בדרום אמריקה וע"י כך סיפקו התרעה לנאצים על שבירת הצפנים שלהם.
בתום מלחמת העולם השנייה החל הובר בקמפיין תקשורתי ציבורי שטען כי ה-FBI הוביל את מאמץ שבירת הקוד והביא לקריסה ומעצרה של רשת הריגול הגרמנית בדרום אמריקה.
מאמץ זה כלל סיפור במגזין האמריקני שכותרתו "כיצד פלישת המרגלים הנאציים רוסקה" וסרט פרסום בשם הקרב על ארצות הברית.
שניהם גם יחד לא הזכירו את פרידמן או את משמר החופים.
ב-1944, פרידמן עזר להרשיע את ולוואלי דיקינסון על כך שניסתה לשלוח מידע ליפן.
ידועה כ"אשת הבובות", חנות הבובות העתיקות שלה הייתה הכיסוי שלה כשהתכתבה עם סוכנים יפניים תוך שימוש בשמות של נשים מהתכתובת העסקית שלה.
ההודעות שלה הכילו חומר מוצפן לגבי מצב כלי השיט הימי בפרל הארבור.
ההודעות פוענחו על ידי פרידמן ועזרו להרשיע את דיקינסון.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פרידמן ליועצת של קרן המטבע הבינלאומית ויצרה עבורם מערכות אבטחת תקשורת המבוססות על קלטות חד פעמיות.
לאחר פרישתה מהשירות הממשלתי, פרידמן ובעלה, שהיו זה מכבר מעריצי שייקספיר, שיתפו פעולה בכתב יד, "הקריפטולוג מסתכל על שייקספיר", שפורסם בסופו של דבר בשם "הצפנים שייקספירים נבדקו" שזכה בפרסים מ והתיאטרון והאקדמיה האמריקאית של שייקספיר.
בספר זה, בני הזוג פרידמן דחו את כמו גאלופ ו במיומנות טכנית ובעידון כל כך, עד שהספר זכה להערכה רבה יותר מאשר אחרים שעסקו באותו נושא.
העבודה שגאלופ עשתה קודם לכן עבור ב התבססה על ההנחה שבייקון כתב את שייקספיר והשתמש ב שהוא המציא בגליונות המודפסים המקוריים של שייקספיר, תוך שימוש ב"מגוון מוזר של גופנים".
אולם בני הזוג פרידמן, "בהדגמה קלאסית של מפעל חייהם", קברו נסתר בדף שבסיפרם.
זה היה ביטוי בפונט נטוי(italic), שבאמצעות פונטים שונים ביטא את הערכתם הסופית למחלוקת: "לא כתבתי את המחזות.
סיפרם נחשב כעבודה הסופית, אם לא המילה האחרונה, בנושא.
למרבה האירוניה, המאמץ של ריברבנק להוכיח שבייקון כתב את שייקספיר הוא זה שהכניס את פרידמן לתחום הקריפטואנליזה.
לאחר מות בעלה ב-1969, הקדישה פרידמן חלק ניכר מחייה בגמלאות ליצירת ספרייה וביבליוגרפיה של עבודתו.
"האוסף הפרטי הנרחב ביותר של חומר קריפטוגרפי בעולם" נתרם לספריית המחקר של ג'ורג' סי מרשל בלקסינגטון, וירג'יניה.
ב-1971 היא תרמה את המסמכים שלה עצמה, הידועים כיום כאוסף אליזבת סמית' פרידמן בקרן מרשל.
פרידמן השתייכה לארגונים אזרחיים כמו ועבדה מטעם התנועה להפיכת של וושינגטון די.
היא גם הייתה דוברת ציבורית מכובדת.
האיות הנדיר של שמה Elizebeth (לעומת האיות הנפוץ יותר Elizabeth) מיוחס לאמה, שלא רצתה שאליזבת תיקרא אי פעם Eliza.
ב-1917 נישאה פרידמן לוויליאם פ.
פרידמן, שלימים הפך לקריפטוגרף שזקף לזכותו תרומות רבות לקריפטולוגיה, תחום אליו היא הכניסה אותו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל ויליאם פרידמן להראות סימנים לדיכאון שממנו סבל עד סוף ימיו.
אליזבת תמכה בו והחלה לחפות עליו.
בינואר 1941 הוא אושפז במחלקה הנוירופסיכיאטרית בבית החולים הכללי וולטר ריד בוושינגטון, שם שהה חודשיים וחצי במחלקה לחולי נפש.
מצבו הוגדר כסובל מחרדה עקב עומס יתר בעבודה על פרויקט סודי ביותר.
לאחר המלחמה הקדישה אליזבת זמן הולך וגובר בטיפול בבעלה.
באפריל 1955 הוא לקה בהתקף הלב הראשון שלו.
בריאותו המשיכה להחמיר, והוא מת ב-2 בנובמבר 1969.
אליזבת פרידמן נפטרה ב-31 באוקטובר 1980, בבית האבות אבוט מנור בפליינפילד, ניו ג'רזי, בגיל 88. גופתה הועלתה באש ואפרה פוזר על קבר עלה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
תרומותיה של פרידמן זכו להכרה גוברת לאחר מותה.
פרידמן התחייבה בשבועה לצי האמריקני לשמור בסוד את תפקידה במלחמת העולם השנייה עד מותה, והיא קיימה זאת.
רק ב-2008 הוסרה סופית הסודיות מעל המסמכים.
בשנת 1999, היא הוכנסה להיכל הכבוד של הסוכנות לביטחון לאומי (NSA Hall of Honor) בשנת יצירתו של ההיכל.
שמו של האודיטוריום של ה-NSA, שנקרא תחילה על שמו של ויליאם ב-1975, שונה ב-1999 ל"אודיטוריום ויליאם ואליזבת פרידמן".
בשנת 2002 הוקדש בניין OPS1 של NSA כבניין ויליאם ואליזבת פרידמן במהלך ציון יום השנה ה-50 של הסוכנות.
ב-17 ביוני 2014, הלשכה לאלכוהול, טבק ונשק חם קראה לאולם המטה הלאומי שלה על שם אליזבת סמית' פרידמן.
בשנת 2017, לאחר שבילה שלוש שנים במחקר של מידע על בני הזוג פרידמן במסמכים האישיים שלהם ובתיקי ממשלת ארצות הברית ובריטניה שסודיותם הוסרה, פרסם ג'ייסון פגונה ביוגרפיה בשם "האישה שניפצה צפנים: סיפור אמיתי של אהבה, מרגלים והגיבורה הלא סבירה שהערימה על אויבי אמריקה".
באפריל 2019, הסנאט האמריקני העביר החלטה "לכבד את חייה ומורשתה של אליזבת סמית' פרידמן, קריפטאנליטיקאית".
ב-7 ביולי 2020, משמר החופים האמריקני הודיע כי הוא קורא לאוניית ה-11th Class Legend-Class Security Cutter (NSC) בשם של אליזבת סמית' פרידמן לכבודה.
על פי ההודעה, "אוניות מהסוג הזה מכבדים נשים וגברים בעלי מעמד אגדי בהיסטוריה העשירה של משמר החופים".
במאי 2021 החלה הבנייה של הספינה USCGC פרידמן.
The Codebreaker, פרק של סדרת הטלוויזיה התיעודית American Experience על חייה של אליזבת סמית' פרידמן, המבוססת על הביוגרפיה של פאגון בתוספת מכתבי ארכיון ותצלומים, הופיעה לראשונה ב-11 בינואר 2021.
אליזבת פיפקו היא משוררת, דוגמנית, אישיות תקשורת ופעילה פוליטית יהודייה-אמריקאית, ילידת ניו יורק, שמשפחתה היגרה מברית המועצות לשעבר.
במאי 2024 מונתה לדוברת הוועדה הרפובליקנית הלאומית (RNC).
פיפקו הוחתמה בסוכנות הדוגמנות "Wihemina Models" בגיל 17. היא הופיעה בהרפרס בזאר, גרציה, DT, אסקווייר, קונטרסט, ו־L'officiel, ובשלבים המוקדמים של הקריירה שלה היא הושוותה לעיתים קרובות לאמילי ראטאקובסקי, כאשר מציינים דמיון במראה שלהן.
בשנת 2018, היא הופיעה בקמפיין "Perfectly Imperfect" עבור בגדי ים ויזקאיה, קמפיין אנטי-פוטושופ המקדם דימוי גוף חיובי.
פיפקו הצהירה שעבודתה הפוליטית התערבה בקריירת הדוגמנות שלה.
בראיון במגזין QP ב-2019 היא אמרה "להראות לנערות צעירות שהן יכולות לעשות כל מה שהן רוצות לעשות.
מדוגמנות ועד פוליטיקה, וכל מה שביניהם".
בדצמבר 2021, אליזבת פיפקו הופיעה על השער של Harper's Bazaar Vietnam.
בפברואר 2022, כשנשאלה לדעתה על המלחמה באוקראינה, אמרה פיפקו לחדשות פוקס, "שמעתי אנשים שואלים, 'למה שיהיה אכפת לנו ממה שקורה היום ברוסיה ובאוקראינה?' אנחנו כאמריקאים יודעים בשביל מה אנחנו מייצגים, ואנחנו יודעים שמתקפה על הדמוקרטיה בכל מקום היא התקפה על הדמוקרטיה בכל מקום.
בינואר 2023 השיקה פיפקו את פרויקט Lest People Forget, פלטפורמת זיכרון שואה גלובלית בטכנולוגיית קריפטו למלחמה באנטישמיות ובהכחשת שואה בהשראת אמירותיו של קניה וסט.
היא הצהירה שהיא מדמיינת את האתר כמוזיאון שואה וירטואלי אינטראקטיבי, ומקום שבו תלמידים שאינם גרים ליד מוזיאון שואה יכולים לחקור וללמוד.
האתר מאפשר לכל אחד להיות מעורב בשימור חומרי השואה.
היא סיפרה לאלגעמיינער, שפרויקט Lest People Forget נועד למודרניזציה ו"ביזור" של החינוך על השואה.
בשנת 2023, פיפקו נבחרה ברשימת ה-J100 השנתית של אלגמיינר, מהכתירה את 100 האנשים המובילים המשפיעים באופן חיובי על החיים היהודיים.
פיפקו כתבה מאמרי דעה בנושא אנטישמיות עבור פוקס ניוז, הקול היהודי, וניוזוויק.
אליזבת מופיעה בקביעות בתוכניות טלוויזיה בכבלים כדי לדבר על נושאים מתרבות פופ ועד פוליטיקה.
במאי 2024, מונתה לדוברת הוועדה הלאומית הרפובליקנית.
פיפקו פרסם שני ספרי שירה: Sweet Sixteen (2013,) ועל אודותיך (2018,).
בשנת 2016, פיפקו הועסקה בקמפיין של דונלד טראמפ לנשיאות כמתאמת שירותי התנדבות.
בשנת 2019, פיפקו הייתה דובר של תנועת יציאת מצרים - במקור שמה ג'קסודוס (הלחם בסיסים של "יהודי" ו"יציאת מצרים"), אך שמם שונה במהירות - ואיגד אותו כארגון פטור ממס.
תנועת יציאת מצרים היא יוזמה של Rising Sea Red, ארגון 501c4.
היא אמרה למגזין "OK!", "כשנזרקתי לעולם הפוליטי, ידעתי שהדרך היחידה בשבילי לשרוד וגם לשגשג תהיה ליצור משהו משמעותי.
אז השקעתי את מאמציי במאבק למען העם היהודי ונגד האנטישמיות".
על המאבק בעוולות במדינה, פיפקו אמרה לפוקס ניוז, "קל מאוד למצוא בעיות שמתרחשות בחברה שלנו.
אני נלחמת באנטישמיות כל יום.
אני עדיין מקבלת צלבי קרס לתיבת ההודעות האישיות שלי כל שבוע".
פיפקו היא דור ראשון אמריקאית ונכדתו של האמן האמריקאי יליד ברית המועצות, מארק קליונסקי.
היא הייתה מחליקה אמנותית תחרותית עד גיל חמש עשרה כאשר פציעה בקרסולה אילצה אותה לפרוש.
פיפקו הוא יהודיה ולמדה בבית הספר לפארק מזרח של הרב ארתור שנאור במנהטן, ניו יורק.
ב-26 בדצמבר 2018, פיפקו התחתנה עם מנהל הרשתות החברתיות של דונלד טראמפ דארן סנטינלו בוסט פאלם ביץ', במועדון מאר-א-לאגו.
פיפקו היא בוגרת בהצטיינות (cum laude) באוניברסיטת הרווארד.
היא קיבלה את התואר השני שלה במדעים באוניברסיטת פנסילבניה במאי, 2023.
פיפקו מנהלת חיים יהודיים ושומרת שבת.
אליזבת פלוגה הייתה מורה גרמניה שהצילה יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה.
פלוגה סייעה במניעת גירוש יהודים וסייעה לאנשים שהיגרו מגרמניה.
היא הזמינה משפחה יהודית להסתתר בביתה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא קיבלה את אות חסידת אומות העולם בשנת 1976 וזכתה גם בעיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הפתקים וקטעי העיתונים ששמרה מהשנים 1933–1934 ושל אירועי המלחמה פורסמו בשנת 2001.
אליזבת אורבאך נולדה ב-4 בפברואר 1895 בהמבורג והיו לה שתי אחיות.
אביה היה סוחר ובונה חופשי שהעריך גיוון, סובלנות ומחויבות לקהילה.
היא חוותה תקופה חופשית וחקרנית כחברה בתנועת הנוער ואנדרפוגל.
ב-תנועה היא פגשה את הגבר לו תתחתן מאוחר יותר, אבל הוא היה לאומן גרמני שלא קיבל את אישור אביה.
אורבאך למדה בבית ספר במנזר, ולמדה בתוכנית מוגברת שבאמצעותה קיבלה תעודת בגרות ותעודת הוראה ב-1916. שלוש שנים מאוחר יותר, אביה נפטר והיא נישאה, וקיבלה את שם המשפחה פלוגה.
בשנת 1919 החלה פלוגה לעבוד כמורה בבית ספר פרטי לבנים בהמבורג.
לאחר מכן לימדה בבית הספר התיכון הפרטי לבנות של ריה וירט בשנת 1926. בהכירו את וירט וגרטרוד באומר, פלוגה התרועע עם נשים דומות שהתעניינו בדמוקרטיה וברפורמה.
היא לימדה מגוון רחב של נושאים, כולל מדעים, היסטוריה, מתמטיקה וגרמנית.
בית הספר קיבל תלמידים יהודים ולא יהודים כאחד, תוך שילוב בנות יהודיות מבית ספר שנסגר ב-1932.
אדולף היטלר מונה לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933. נחקקו חוקים שסווגו אנשים לפי ערכם למדינה.
אלה שנחשבו בלתי רצויים, כמו יהודים, סווגו כ"אויבי המדינה" או "מנודים".
פלוגה שמרה רשימות וקטעי עיתונים מחייה בגרמניה הנאצית.
היא תמכה בסופרת אינגבורג הכט-סטודניצקה, סטודנטית לשעבר שכתבה על צמיחתה של גרמניה הנאצית בתקופה של תמיכה נרחבת בנאצים.
ב-1938 לימדה בבית ספר יסודי ממלכתי, ברובע סנט פאולי.
ילדים עם שיער בלונדיני (שנחשב למראה הארי ביותר) ישבו בחזית האוטובוסים כשבית הספר יצא לטיולים.
עד שנת 1938 הודרו תלמידי בית הספר היהודים מטיולי בית הספר.
פלוגה הביאה את התלמידים המודרים לכפר הקטן אולסן, שם שכרה בית גדול, אך מעשיה לא מצאו חן בעיני בית הספר.
היא המשיכה לקחת את תלמידיה היהודים לאולסן במהלך שנת 1939 וטיפלה גם בהורי התלמידים.
פלוגה עבדה כפקידה במשרד הרישום האחראי על התזונה בבית הספר.
היא נחשפה לגילויי השנאה כלפי יהודים והמשיכה לתמוך בתלמידיה לשעבר ובהוריהם.
פלוגה מנעה את גירוש אמו של סטודנט ועזרה לכמה יהודים להגר מגרמניה.
היא סייעה להבטיח שכספם של המהגרים ורכושם יישלח אליהם למדינות אליהם היגרו.
פלוגה שיכנה רופא יהודי ומשפחתו לאחר שביתם נהרס כשהעיר הופצצה.
המשפחה נשארה עם פלוגה עד תום המלחמה.
היא חזרה ללמד ב-1944, ועבדה בבית ספר יסודי ברובע זאזל בהמבורג.
לאחר המלחמה ניהלה פלוגה את בית ספר היסודי ושנה לאחר מכן ניהלה בית הספר היסודי באריקשטראסה.
היא פרשה ב-1958 היא ניהלה התכתבות עם תלמידיה לשעבר שהיגרו למדינות אחרות והשתתפו במפגש כיתות בניו יורק ב-1953. היא נפטרה ב-2 בפברואר 1983 בהמבורג.
יד ושם העניק לפלוגה את התואר חסידת אומות העולם ב-19 בינואר 1976. עץ ניטע לכבודה בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
היא זכתה בעיטור ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1981 על כך שהגנה על פליטים יהודים תוך כדי סיכון עצמי.
אליזבת פולהיים הייתה כימאית בריטית מוקדמת, שהמציאה את רעיון הקטליזה, וגילתה כי ניתן להשתמש באור כדי לבצע תגובות חיזור.
בספר מוצגים בפירוט רב הניסויים שביצעה בתגובות חיזור של מלחי מתכות שונות, והמסקנות שהסיקה מהם לגבי השערת הפלוגיסטון.
ב-1798 הכימאי הגרמני אוגוסטין גוטפריד לודוויג לנטין (אנ') תרגם את הספר לגרמנית (בשם Versuche über die Wiederherstellung der Metalle durch Wasserstoffgas).
ב-1810 פורסם הספר בארצות הברית, וזכה לתגובות חיוביות מאוד מצד מדענים אמריקנים.
באותה שנה, החברה לכימיה של פילדלפיה צירפה את פולהיים לשורותיה, כחברה לשם כבוד, או חברה חיצונית (Corresponding member).
מעט מאוד ידוע על אליזבת פולהיים, ואפילו שנות הלידה והפטירה שלה אינן ידועות.
שם הנעורים שלה לא ידוע, והיא פרסמה את עבודתה תחת השם "גברת פולהיים", כיוון שהייתה נשואה לתומאס פולהיים, רופא יליד אירלנד שלמד באוניברסיטת אדינבורו וחקר זיהומי לידה אצל הרופא והפרופסור אנדרו דאנקן (1744–1828).
מרשמי התושבים מטעם משרד הדואר הסקוטי מראים שד"ר תומאס פולהיים התגורר באדינבורו בין 1784 ל-1800.
פולהיים התעניינה במציאת דרך לצבוע בדים בעזרת מתכות כמו זהב וכסף.
לדברי ההיסטוריון ג'פרי באצ'ן, פולהיים החליטה לפרסם ספר המפרט את 14 שנות ניסוייה בתחום לאחר פגישה חיובית עם הכימאי הגדול ג'וזף פריסטלי באוקטובר 1793. פולהיים חקרה את תגובות החיזור של מלחי מתכת כמו זהב, כסף, פלטינה, כספית, נחושת ובדיל, במגוון צורות (תמיסה מימית, מלח יבש, ולעיתים בתמיסת אתר או אתנול.
את מלחי המתכת היא חשפה למחזרים, ביניהם מימן (גזי), זרחן, אשלגן גופרי, מימן גופרי, פוספין, פחם, ואף אור.
בניסוי טיפוסי היא הרטיבה בד בתמיסה המכילה את מלח המתכת, ואז חשפה את הבד (רטוב, או לאחר שהתייבש) לגורם המחזר.
בעזרת ניסויים זהירים, פולהיים גילתה מספר תגובות כימיות בהן מלחי המתכת מחוזרים למצב המתכתי הטהור.
לפי החוקרים מרלן וג'פרי ריינר-קנהם, ייתכן ותרומתה הגדולה ביותר לכימיה הייתה הגילוי שניתן לעבד מתכות דרך תגובות כימיות מימיות בטמפרטורת החדר, כחלופה להיתוך בטמפרטורות גבוהות.
במסגרת עבודתה, מצאה שנוכחות מים הכרחית לתגובות חמצון, והמים משתתפים בתגובה אך אינם מתכלים - כלומר, במונחים מודרניים, משמשים כזרז.
לדברי הכימאים קית' ליידלר ואתל קורניש-בואודן, עבודתה של פולהיים בתחום הקטליזה הייתה "צעד משמעותי בהיסטוריה של הכימיה", והיא הקדימה בכך את ינס יאקוב ברצליוס ואדוארד בוכנר.
המושג "קטליזה" מופיע לראשונה בספרות רק ב-1835, אך ברור שלתהליך זה התכוונה פולהיים.
כמו כן, היא הציעה "מנגנוני תגובה דומים למודרניים" עבור התגובות שחקרה, וייתכן שהייתה המדענית הראשונה לעשות כן.
תפקיד החמצן, כפי שהיא תיארה, היה שונה מאוד מתפקידו בתיאוריות האחרות שנפוצו בתקופתה.
בהתבסס על מחקריה, היא חלקה על חלק מהמסקנות של תומכי תאוריית הפלוגיסטון, אך גם על אלה של אנטואן לבואזיה, מבקר ידוע של הפלוגיסטון.
פולהיים חקרה את ההשפעה של אור על חומרים רגישים לאור, בפרט מלחי כסף על בד.
בכך היא הקדימה את תומאס ודג'ווד, מאבות הצילום, שביצע את ניסוייו המפורסמים בשנת 1801. עם זאת, פולהיים לא ניסתה ליצור תמונות או צורות, אלא התמקדה בפרטי התגובה הכימית בחשיפה לאור.
בספרה, היא הציעה שניתן יהיה להשתמש בתגובה כדי להכין מפות, בהן הנהרות יסומנו בכסף מתכתי.
כאמור, ספרה של פולהיים יצא לאור בבריטניה ב-1794, בגרמניה ב-1798, ובארצות הברית ב-1810. ניסוייה סוקרו בשלושה כתבי עת בריטיים ב-1795 ב-1796, והוזכרו במאמר שפורסם ב-1798 ב-Philosophical Transactions, כתב העת של החברה המלכותית הבריטית; את המאמר כתב הפיזיקאי בנג'מין תומפסון, ודן ב"תכונות הכימיות של האור".
בספרו שיצא לאור ב-1800, Doctrines of Phlogiston, הכימאי ג'וזף פריסטלי כתב על פגישתו עם פולהיים בלונדון, וסיפר ש"התרשם מאוד" מהבדים שהראתה לו ומהתצפיות הניסיוניות שלה.
במאמר שפרסם המדען ג'ון הרשל במרץ 1839 על תהליך הצילום, הוא ציטט רק את פולהיים וחוקר נוסף.
עורך המהדורה האמריקנית של ספרה, שיצא לאור ב-1810, כתב שעבודתה אינה מוכרת כפי שהייתה יכולה או צריכה להיות, ואמר כי אינו יודע אם הסיבה לכך היא ש"טובי המדענים נחרדו מהרעיון שאישה תלמד אותם".
פולהיים כתבה על כך בהקדמה לספרה:
תגובה זו, אמרה, הייתה קשה במיוחד בקרב אלה בתפקידים נכבדים, אותם תיארה כבעלי "דיקטטורה במדע".
פולהיים החליטה לפרסם ספר על ניסוייה כדי, לדבריה, שעבודתה לא "תועתק".
כמו כן, כתבה על האפשרות שספרה ישמש כ"מגדלור לימאים עתידיים" (כלומר, נשים), שיחליטו לחקור בעיות מדעיות.
הכימאי אנטואן לבואזייה, עליו חלקה בעבודתה, הוצא להורג (במסגרת המהפכה הצרפתית) שישה חודשים לפני פרסום ספרה, ולכן לא יכל להגיב על התיאוריה שלה.
הכימאי האירי ויליאם היגינס התלונן על כך שפולהיים התעלמה מעבודתו על תפקיד המים בתהליך החלודה של ברזל, אך הסיק בנדיבות: "קראתי את ספרה בהנאה רבה, ואני מקווה מאוד ששאר המין שלה ילך בדרך הדוגמה הראויה לשבח שהיא הציגה".
לאחר פרסום ספרה ב-1810, פולהיים נעלמת מהתיעוד ההיסטורי, ולא ידוע אם המשיכה במחקריה.
עבודתה של פולהיים נשכחה במידה רבה עד סוף המאה ה-19, אך ב-1903 החוקר J.
Mellor גילה והציג מחדש את עבודתה במאמר בכתב העת לכימיה פיזיקלית של האגודה האמריקנית לכימיה.
אליזבת קונסל היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בטלוויזיה ובתיאטרון.
ב-1963 הופיעה קונסל בסרט "מרוסיה באהבה" כניצבת, אך לא קיבלה קרדיט.
ב-1968 גילמה את דמותה של ליידי מקבת' במחזה מקבת', יחד עם מייקל גמבון.
מלבד זאת היא הופיעה במגוון סרטים וסדרות טלוויזיה כגון: "אן של אלף הימים", "הקסם השחור", "נפרדנו כך", "בלתי נשכח" ו"מיילדת".
בדצמבר 2023 פורסם שהיא תגלם את דמותה של גלוריה נייט באופרת הסבון "איסטאנדרס".
מרי אליזבת פרוט פרינגטון , הייתה מו"לית העיתון Honolulu Star-Bulletin ופוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כנציגת טריטוריית הוואי בקונגרס של ארצות הברית.
היא הייתה רעייתו של ג'וזף פרינגטון, שאותו ירשה בתפקידו בוושינגטון הבירה.
חותנה היה מושל טריטוריית הוואי, .
פרינגטון נולדה בטוקיו ב-30 במאי 1898. הוריה, רוברט וג'וזי פרוט, היו מיסיונרים נוצרים מטנסי.
היא למדה בבית הספר הזר בטוקיו, ולאחר מכן שבה לארצות הברית.
את לימודיה היסודיים עשתה בנשוויל שבטנסי, באל פאסו שבטקסס ובלוס אנג'לס שבקליפורניה.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון הוליווד, קיבלה בשנת 1916 תואר מ-Ward-Belmont Junior College בנשוויל.
בהמשך למדה עיתונאות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם הכירה את בעלה לעתיד.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1918, ולאחר נישואיה התיישבו בני הזוג בהונולולו.
היא עבדה ככתבת בעיתון Honolulu Star-Bulletin עד שנת 1957.
לה ולבעלה היו שני ילדים מאומצים.
פרינגטון נבחרה לנשיאת 'ליגת הנשים הרפובליקניות', תפקיד שבו כיהנה בוושינגטון הבירה בשנים 1946–1948. לאחר מכן נבחרה לפדרציה הלאומית של מועדוני הנשים הרפובליקניות, ושימשה כנשיאתה בשנים 1949–1953. בשנת 1952 הייתה צירה מטעם טריטוריית הוואי בוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית, אשר מינתה את דווייט אייזנהאואר כמועמד לנשיאות ארצות הברית.
פרינגטון נבחרה לקונגרס של ארצות הברית בבחירות מיוחדות, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו הפתאומי של בעלה.
לאחר מכן נבחרה מחדש לכהונה מלאה בזכות עצמה, וכיהנה מ-31 ביולי 1954 ועד 3 בינואר 1957. בשנת 1956 הפסידה בניסיונה להיבחר לכהונה שלישית בקונגרס, וחזרה לעסקי העיתונות של משפחתה בהונולולו.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לייצג את הוואי בכל מעמד שהוא (כטריטוריה או כמדינה) בקונגרס של ארצות הברית.
פרינגטון ירשה מבעלה את תפקידי המו"לית, הנשיאה והדירקטורית של העיתון Honolulu Star-Bulletin.
היא כיהנה בתפקידים אלו בשנים 1946–1961. במקביל שימשה כדירקטורית ויושבת ראש של חברת Honolulu Lithograph Company, Limited, וכן כנשיאת Hawaiian Broadcasting System, Limited.
היא חזרה לזמן קצר לחיים הציבוריים כאשר נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון מינה אותה למנהלת 'המשרד לענייני הטריטוריות' במשרד הפנים האמריקאי.
לאחר סיום כהונתה פרשה לגמלאות בהונולולו, שם נפטרה ב-21 ביולי 1984. אפרה נטמן בבית העלמין O'ahu Cemetery.
אליזבת שוורצקופף (; 9 בדצמבר 1915 – 3 באוגוסט 2006) הייתה זמרת אופרה גרמנייה שקיבלה בהמשך אזרחות בריטית, והייתה אחת מזמרות הסופרן המובילות בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
שוורצקופף זכתה להערכה רבה על שירתה ביצירות מוצרט וריכרד שטראוס.
היא הוטבלה בשם אולגה מריה אליזבת פרדריקה שוורצקופף, ביארוצ'ין שבפרוסיה (כיום חלק מפולין).
שוורצקופף גילתה עניין במוזיקה משחר ילדותה.
היא הופיעה באופרה הראשונה שלה בשנת 1928, בתפקיד אורידיקה בהפקה בית ספרית של "אורפיאו ואאורידיקה" של גלוק במגדבורג, גרמניה.
בשנת 1934 החלה בלימודי מוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
היא התחילה את הכשרתה כמצו-סופרן, אך אמה התנגדה ואליזבת עברה אל מורה, שהכשיר אותה כסופרן קולורטורה.
שוורצקופף הופיעה לראשונה כזמרת מקצועית על בימת האופרה של ברלין, ב-15 באפריל 1938, בתפקיד נערת הפרחים השנייה (בקבוצה הראשונה) במערכה השנייה של "פרסיפל" מאת ריכרד וגנר.
היא שרה בברלין במשך ארבע שנים, במהלכן הצטרפה כחברה למפלגה הנאצית, החלטה שבעטיה הוחרמה לאחר מכן בארצות הברית ובקול ישראל למשך שנים אחדות, אם כי התקבלה בזרועות פתוחות וזכתה לתהילה ביתר ארצות העולם.
אחרי המלחמה, הצטרפה לאופרה של וינה, שם כללו תפקידיה את מימי ב"לה בוהם" של ג'אקומו פוצ'יני וויולטה בלה טרוויאטה של ג'וזפה ורדי.
משנת 1947 עד 1948 ערכה שוורצקופף סיור באירופה עם האופרה של וינה, שם הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-16 בספטמבר 1947 בתפקיד דונה אלווירה בדון ג'ובאני של מוצרט ובלה סקאלה ב-28 בדצמבר 1948, בתפקיד המרשלין ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, שהיה לאחד התפקידים המסמלים אותה.
בהמשך ערכה שוורצקופף את הופעת הבכורה הרשמית שלה בבית האופרה המלכותית ב-16 בינואר 1948, בתפקיד פאמינה בחליל הקסם של מוצרט ובלה סקאלה ב-29 ביוני 1950 ב"מיסה סולמניס" של בטהובן.
ב-11 בספטמבר 1951 הופיעה בתפקיד אן טרולוב בהצגת הבכורה של "התקדמותו של הולל" מאת איגור סטרווינסקי.
ב-13 באוקטובר 1964 הופיעה שוורצקופף לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, כמרשלין ב"אביר הוורד".
במרץ 1946 הוזמנה למבחן קול אצל וולטר לג, מפיק מוזיקה קלאסית.
היא שרה את שירו של הוגו וולף Wer rief dich denn, ולג חתם איתה על חוזה בלעדי עם EMI.
הם החלו שותפות קרובה ובהמשך היה לג למנהל העסקים של שוורצקופף ולבן לווייתה.
הם נישאו ב-19 באוקטובר 1953, באפסום, אנגליה.
עד סוף הקריירה שלה חילקה שוורצקופף את זמנה בין רסיטלים של לידר לבין הפקות אופרה.
בשנות ה-60, התרכזה שוורצקופף באופן בלעדי כמעט בחמישה תפקידים אופראיים: דונה אלווירה ב"דון ג'ובאני", הרוזנת אלמויוה בנישואי פיגארו, הרוזנת מדליין ב"קפריצ'יו" של שטראוס, והמרשלין.
היא הצליחה גם בתפקיד אליס פורד ב"פלסטף" של ורדי.
עם חברת EMI, לעומת זאת, הקליטה כמה "אופרטות שמפניה" כמו "האלמנה העליזה" ו"ברון הצוענים".
הופעתה האחרונה של שוורצקופף באופרה הייתה בתפקיד המרשאלין ב"אביר הוורד", ב-31 בדצמבר 1971, בבריסל.
במשך השנים הבאות הקדישה את עצמה אך ורק לשירת לידר ברסיטלים, רבים מהם בליווי הפסנתרן ג'רלד מור, שהיה גם המלווה הקבוע של דיטריך פישר-דיסקאו.
הוא התעלם מהוראות הרופא לנוח והלך לרסיטל האחרון של שוורצקופף, שהתקיים יומיים לאחר מכן בציריך.
הוא מת כעבור שלושה ימים.
מאז פרישתה, לימדה שוורצקופף והגישה כיתות אמן.
היא הייתה ידועה כמורה תובענית וקפדנית ביותר.
היו שהגדירו את שיטותיה קשוחות ללא צורך.
אחרי שנים רבות של חיים בשווייץ, היא עברה להתגורר בפורארלברג, אוסטריה.
במהלך הקריירה שלה זכתה שוורצקופף להערצה בשל יופייה, שלא הושפע מחלוף השנים, אך חלק מן המבקרים מוצאים את גינוני הנימוס המעושה בשירתה ואת משחקה העוגבני מייגעים.
אליזבת שוורצקופף מתה בשנתה, בגיל 90, בשרונקס, אוסטריה.
אליזבת קורטרייט מונרו הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית ואשת נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו.
מוצאה של אליזבת מונרו ממשפחה ותיקה ממדינת ניו יורק ששורשיה עוד בהתיישבות ההולנדית ניו אמסטרדם.
היא נישאה למונרו בהיותה בת 17 (מונרו היה עורך דין בן 27).
כאשר מונרו היה בתפקיד שגריר ארצות הברית בארמון ורסאי במהלך המהפכה הצרפתית השתמשה אליזבת מונרו בקשריה והצילה את חיי מאדאם דה לה פאייט – אשת המרקיז דה לה פאייט.
החתונה של בתם של אליזבת וג'יימס – מריה הסטר מונרו לסמיואל ל.
גוברנור הייתה החתונה הראשונה שנערכה בבית הלבן.
לאחר החתונה הורע מצבה הבריאותי של אליזבת והיא מיעטה להשתתף באירועים רשמיים, ועל כן נחשבה בקרב "החברה הגבוהה" של וושינגטון כ"סנובית".
אליזבת נפטרה ב-23 בספטמבר 1830 בגיל 62 בביתה "אואק היל" (Oak Hill) ונקברה בבית הקברות הוליווד בריצ'מונד שבווירג'יניה.
אליזבת שארלוט ד'אורליאן הייתה בתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
הייתה הנסיכה הריבונית של קומרסי וכן דוכסית לורן, באר וטשן מנישואיה ללאופולד, דוכס לורן.
כל שושלת הבסבורג החל מאמצע המאה ה-18 ועד ימינו הם צאצאיה של אליזבת שארלוט דרך בנה, פרנסואה סטפן, שנישא לקיסרית מריה תרזה.
אליזבת שארלוט הייתה ילדתם השלישית ובתם היחידה של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ורעייתו השנייה אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ.
היא גדלה בחצר המלוכה של דודה, המלך לואי הארבעה עשר, ומשום שהייתה הנסיכה הלא-נשואה הבכורה בחצר קיבלה את התואר "מדמואזל דה שרטר".
אחיה הבכור, אלכסנדר לואי, דוכס ולואה נפטר כחצי שנה לפני היוולדה ואחיה היחיד היה פיליפ לעתיד עוצר הממלכה בשם לואי החמישה עשר וסבי סבו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
לאליזבת שארלוט היו גם שתי אחיות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה להנרייטה אן, נסיכת אנגליה: מארי לואיז, שנישאה לקרלוס השני, מלך ספרד, ואן מארי, שנישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה.
בשל נישואיהן הטובים של אחיותיה למלכים קיוו אליזבת שארלוט ואימה כי גם היא תנשא לתוך בית מלוכה אירופאי בכיר.
אולם סירוביה של אליזבת שארלוט להצעות נישואין מצידם של נסיכים "זוטרים" והתעקשותה להנשא רק לאציל מהדרגה הראשונה גרמה לה להישאר עדיין רווקה בגיל 21, גיל שנחשב באותה התקופה לנשים כ"זקן".
המלך ביקש להשיא את אליזבת שארלוט ללואי אוגוסט, דוכס מיין, בנו מפילגשו מאדאם דה מונטספאן, אולם אמה לא הסכימה שבתה, שהייתה צאצאית לגיטימית של מלכי צרפת, תרד לרמה של רעייתו של נסיך ממזר.
הדוכסית ניסתה אף להשיא את בתה לבן דודה האלמן ויליאם השלישי, מלך אנגליה, אולם הוא היה פרוטסטנטי ולא יכל להנשא לנסיכה קתולית.
ההצעה המפתה ביותר הגיעה מכיוונו של האפיפיור שהציע כי אליזבת שארלוט תינשא ליוזף, בנו הבכור של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולעתיד הקיסר יוזף הראשון, כדי לפייס בין שני בתי המלוכה הקתולים הגדולים - בית בורבון ובית הבסבורג, אולם הצעה זו נדחתה על הסף על ידי שני הבתים.
בשנת 1697 נחתם הסכם רייסווייק שסיים את מלחמת תשע השנים בין צרפת לאנגליה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה.
אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של לאופולד, בנו של קרל החמישי, דוכס לורן ששלט בדוכסות לפני כיבושה על ידי הצרפתים.
כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט ככלה ללאופולד בן ה-18.
למרות שבני הזוג נישאו בשל מניעים פוליטיים הם התאהבו במהרה ונישואיהם היו מאושרים ביותר.
הם התגוררו בארמון לונוויל, טירה ששימשה מאז המאה ה-13 כמעונם של דוכסי לורן אותה בנה מחדש לאופולד במטרה להפכה ל"ורסאי של לורן".
בשנת 1701 מת פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואלמנתו רצתה לעבור להתגורר עם אליזבת שארלוט ובעלה, אולם המלך לא הרשה זאת משום שלא הסכים כי גיסתו תסיים את חייה על אדמה זרה.
אליזבת שארלוט ולאופולד נישאו ב-13 באוקטובר 1698 בארמון פונטנבלו.
לזוג נולדו שלושה עשר ילדים אולם רק ארבעה מהם הגיעו לבגרות:
פרנסואה סטפן (1708–1765) - נישא למריה תרזה, בתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והוכתר כקיסר.
היה אביה של מלכת צרפת מארי אנטואנט וכן הוא אבי כל שושלת הבסבורג מהמאה ה-18 ואילך.
אליזבת תרז (1711–1741) - נישאה לקרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה.
קרל אלכסנדר (1712–1780) - מפקד בצבא האוסטרי, מושל ארצות השפלה האוסטריות.
נישא לאחותה של מריה תרזה, מריה אנה אלאנורה, ארכידוכסית אוסטריה.
בניגוד לרוב הנשים במעמדה באותה התקופה התעקשה אליזבת שארלוט לגדל בעצמה את ילדיה ולא לתת אותם לאומנת.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר ואחיה של אליזבת שארלוט, פיליפ השני, דוכס אורליאן הפך לעוצר בשמו של לואי החמישה עשר הקטין למשך שבע שנים, במהלכן העניק אדמות נוספות לטובת גיסו, דוכס לורן.
אליזבת שארלוט ראתה את אימה בפעם האחרונה בטקס הכתרתו של לואי החמישה עשר בקתדרלת ריימס באוקטובר 1722, חודשיים לפני מותה.
בשנת 1729 מת הדוכס לאופולד ואליזבת שארלוט הפכה לעוצרת של דוכסות לורן בשם בנה, פרנסואה סטפן, ששהה בווינה לשם לימודיו.
פרנסואה, שגדל בחצר האימפריה הרומית הקדושה והיה מאורס לבתו של הקיסר, מריה תרזה, שוכנע על ידי הקיסר לוותר על דוכסות לורן לטובת סטניסלאב לשצ'ינסקי (לעתיד חמיו של לואי החמישה עשר), המלך הפולני המודח, וקיבל בתמורה את הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
אליזבת שארלוט לא יכלה למנוע מבנה לוותר על הדוכסות בה חייתה שלושים שנה ונאלצה לעזוב את ארמון לונוויל ולעבור להתגורר באחוזת קומרסי הסמוכה, שהועלתה עבורה לנסיכות ריבונית.
אליזבת שארלוט, נסיכת קומרסי מתה משבץ ב-23 בדצמבר 1744 בגיל 68. תשעה חודשים לאחר מותה הוכתר בנה פרנסואה סטפן כפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1696 הקדיש הסופר שארל פרו את ספרו "סיפורי אמא אווזה" לאליזבת שארלוט.
אליזבת רוהם היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, אשר ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של העוזרת לתובע המחוזי, סרינה סות'רלין בסדרת הדרמה הפופולרית "חוק וסדר".
רוהם נולדה בעיר דיסלדורף שבמערב-גרמניה, בתם של ליסה לוורד, תסריטאית שהשתתפה בעבר בכתיבת אופרת הסבון "אור מנחה", ואברהארד רוהם, שותף בחברת עורכי דין המתמחה בדיני תאגידים.
אימה היא אמריקאית ואילו אביה הוא גרמני.
סבה מצד אמה היה מהגר איטלקי.
היא עברה עם משפחתה לניו יורק עוד בטרם מלאה לה שנה, וגדלה בעיירה בדפורד שבמחוז וסטצ'סטר.
רוהם מחזיקה באזרחות כפולה - גרמנית ואמריקנית.
הוריה התגרשו ב-1982, כאשר הייתה בת 9. ב-1991 סיימה רוהם את לימודיה בתיכון פרטי בטנסי, ולאחר מכן המשיכה ללימודים גבוהים בשרה לורנס קולג' שבניו יורק, שם השלימה תואר ראשון בכתיבה ובהיסטוריה של אירופה, והחלה לעשות את צעדיה הראשונים במשחק.
ב-1997 קיבלה רוהם את תפקידה המשמעותי הראשון: גילום דמותה של דורותי הייז באופרת הסבון "לחיות את החיים".
כן גילמה במשך 15 פרקים את דמותה של החוקרת קייט לוקלי בסדרת הפנטזיה הטלוויזיונית "אנג'ל".
בשנת 2001 לוהקה רוהם לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "חוק וסדר".
רוהם גילמה את סרינה סאות'רלין, עוזרת לתובע המחוזי, אותה גילמה עד שנת 2005.
ב-2002 נבחרה לרשימת 100 הנשים הלוהטות ביותר של המגזין האמריקני "מקסים".
בשנת 2005 גילמה את דמותה של הסוכנת ג'נט מק'קארן בקומדיה הקולנועית "איזו מין שוטרת 2".
בשנת 2013 גילמה את רעייתו של ג'רמי רנר בסרטו של דייוויד או.
ראסל; "חלום אמריקאי" שזכה לעשרה מועמדויות בטקס פרסי האוסקר.
בשנת 2014 שיחקה בדרמה המשטרתית "Stalker" של רשת CBS, בתפקיד של אמנדה טיילור, סוכנת ביחידה להערכת איום, ואם בנו של ג'ק.
הסדרה ירדה לאחר עונה אחת.
בשנת 2015 שיחקה שוב בסרטו של דייוויד או.
ראסל, "ג'וי", בתפקיד פגי המבוגרת; השחקנית מדיסון וולף גילמה את פגי הצעירה.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה "Love Is All You Need?" לצידה של בריאנה אביגן.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "בלשי אל.
איי" לצד ברוס ויליס, במותחן הפשע "Trafficked", בסרט האימה "שבע משאלות" בכיכובה של ג'ואי קינג, בסרט "The Tribes of Palos Verdes" ובסדרת הטלוויזיה הקומית של נטפליקס "צ'יפ" בכיכובו של ויל ארנט.
בשנת 2018 גילמה את ברוק מייסון בחידוש לסדרת הטלוויזיה "מגנום, בלש פרטי" ברשת CBS.
בשנת 2019 כיכבה במותחן הפשע "Blood on Her Name" וכן השתתפה בסרט הדרמה "פצצה" מאת התסריטאי זוכה פרס האוסקר צ'ארלס רנדולף.
בשנת 2021 שיחקה בדמתה של ננסי רות'וולדר בסרט הדרמה המקורי של נטפליקס, "הזרזיר" בכיכובה של מליסה מקארתי.
בהמשך השנה שיחקה בסרט מקורי של ערוץ לייפטיים "Girl in the Basement".
בשנת 2000 רוהם הייתה מאורסת לבמאי הבריטי אוסטין סמית'רד.
בשנת 2005 החלה רוהם מערכת יחסים עם היזם רון אנתוני ווסטר.
לרוהם ולווסטר יש בת שנולדה באפריל 2008; השניים התחתנו באוקטובר 2008. הם התגרשו באוקטובר 2014.
בינואר 2019, רוהם הודיעה על אירוסיה לשופט ג'ונתן ט.
במרץ 2020, הסוכן של רוהם חשף שהיא וקולבי כבר לא ביחד.
באוקטובר 2021, רוהם נישאה למפיק הקולנוע פיטר גלאצר.
הם מחלקים את מגוריהם בין ניו יורק ולוס אנג'לס.
לרוהם היה בלוג באתר האישי שלה, שבו כתבה לעיתים קרובות על חייה עם בתה וארוסה דאז.
ב-6 בינואר 2011, מגזין פיפל הוסיפו את הבלוג שלה למדור "אמהות ותינוקות" באתר האינטרנט שלהם.
+שנהסרטתפקידהערות2005איזו מין שוטרת 2הסוכנת ג'נט מק'ארן2007Ghost Imageג'ניפר2008The Kreutzer SonataאביגילSan Sabaליי2009The Whole Truthאנג'לה מאסטרסCrimes of the Pastג'וספין ספארו2011חטיפהלורנה פרייס2012טרנזיטרובין2013שוטר פצוע (אנ')אלכסנדרה קלהאןAftermathרבקה פיוריניChlorineקתריןחלום אמריקאידולי פוליטו2014Mega Shark Versus Mecha SharkרוזיFinding Happinessג'ולייט פאלמר2015ג'ויפגי מנגנו2016Everlastingאמא של ג'סיLove Is All You Need?רייצ'לPolarisכריסטין2017בלשי אל.
אָליזה ז'קוטֶה , היא זמרת פופ צרפתייה, שהתפרסמה בזכות הלהיט Moi...Lolita שיצא ב-2000.
אליזה הידועה בכינוי "לילי", החלה במסלול רקדנות כבר בילדותה בבית ספר לריקודים בקורסיקה.
את אימוניה המשיכה עד גיל 15, ובמהלך הזמן זכתה בתחרות ריקוד שאורגנה על ידי חברת תעופה הנמצאת כיום כחלק מחברת התעופה "סוויסאייר".
עקב ניצחונה, זכתה אליזה בטיול לאיים המלדיביים.
בשנת 1999 הופיעה אליזה בתוכנית הטלוויזיה "Graines de star" (בעברית: נבטי הכוכבים), שם התגלתה על ידי הזמרת מילן פארמר שכתבה לה שני אלבומים עם המפיק לורן בוטונה (Laurent Boutonnat).
ב-2003–2012 הייתה נשואה לזמר הצרפתי ג'רמי שאטליין (Jérémy Chatelain).
סינגל הבכורה של אליזה "Moi...
Lolita" שוחרר במאי 2000 בצרפת, וב-2001 באירופה ובאסיה.
הסינגל זכה להצלחה מסחררת בצרפת, למרות שלא הגיע למקום הראשון, ובמצעד כל הזמנים במדינה הוא ממוקם במקום ה-31 עם מכירות של מעל 1,200,000 עותקים.
השיר הצליח גם באסיה ובאירופה והגיע למקום הראשון בספרד ובאיטליה, ולמקום השני בבלגיה, גרמניה והולנד.
בישראל השיר הגיע למקום הראשון במצעד בגלגלצ וסיים במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי לשנת 2001 במקום השמיני.
בעקבות פרסום אלבומה הראשון שגרם לתדמיתה לעבור לכיוון המראה הסקסי מיני, נבנה במקביל לאליזה מראה תדמית של נערה בת עשרה רגילה לחלוטין, וזאת כדי ליצור ולשמר את הרושם הנקי של נערה ממוצעת כמו כולם.
במהלך השנים עם התבגרותה נבחרה אליזה לסמל סקס במגזינים שונים, ואף נבחרה בשנים 2010 ו-2011 בסקר "האישה הכי סקסית בעולם" שנערך על ידי מגזין FHM הצרפתי בתור האישה השנייה הכי סקסית בעולם מתוך 100 מועמדות.
אלבומה השני של אליזה, Mes courants électriques, יצא ב-2003 וממנו שוחררו הסינגלים J'en ai marre !
האלבום הצליח באירופה אך פחות מאלבומה הראשון.
ב-2007 ראה אור אלבומה השלישי Psychédélices אותו הפיקה בעצמה.
האלבום יצא רק בשווייץ, בלגיה, צרפת ובמקסיקו, שם נחל הצלחה כשהגיע לראש מצעד המכירות.
בתחילת 2010 יצא אלבומה הרביעי Une enfant du siècle (ילדת המאה).
האלבום לא הצליח יחסית לקודמיו אף שהגיע למקום ה-13 במצעד האלבומים הצרפתי.
ב-2013 השתתפה אליזה בגרסה הצרפתית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" (Danse avec les stars) והגיעה למקום הראשון.
כמו כן, באותה שנה יצא גם אלבומה החמישי 5.
ב-2014 יצא אלבומה השישי, Blonde.
אליזבת גָ'דסֶן שוּ היא שחקנית קולנוע אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשנת 1995 על תפקידה בסרט "לעזוב את לאס וגאס".
שו נולדה בווילמינגטון, דלאוור, בתם של אן ברוסטר (לבית וולס)- מנהלת בנק, וג'יימס ויליאם שו- פעיל של המפלגה הרפובליקנית ועורך דין של מפלגה זו.
אחיה הוא שחקן הקולנוע אנדרו שו .
הוריה של שו התגרשו כאשר היא הייתה בת עשר.
את מרבית ילדותה העבירה שו בערים אקסס וברגן שבניו ג'רזי.
היא סיימה בהצלחה את לימודיה ב"תיכון קולומביה" שבעיירה מאפלווד, ניו ג'רזי, ולאחר מכן למדה ב"מכללת וולסלי" שבמסצ'וסטס.
שו התקבלה ל"אוניברסיטת הרווארד", אולם בתקופת השהייה הראשונה שלה לא סיימה את לימודיה, ורק בשנת 2000 חזרה לאוניברסיטה וסיימה את לימודיה עם תואר בתחום הממשל.
שו נשואה משנת 1994 לבמאי הקולנוע דייוויס גוגנהיים (אמת מטרידה), לזוג בת ושני בנים.
בזמן לימודיה בתיכון מצאה שו דרך להרוויח כסף כשהופיעה במספר פרסומות של חברות מסחריות, בהן ברגר קינג ודה בירס.
בתחילת דרכה בתעשיית הקולנוע סירבה שו להצעתו של הבמאי סרג'ו לאונה לקבל תפקיד בסרטו "היו זמנים באמריקה".
את תפקידה הראשון קיבלה שו בסרט האמנויות לחימה/דרמה "קראטה קיד", שם הופיעה בתפקיד הנערה אלי מילס.
שו שיחקה בשני סרטים מטרילוגיית סרטי המדע הבדיוני "בחזרה לעתיד" של המפיק והבמאי רוברט זמקיס, בהם גילמה את דמותה של ג'ניפר פארקר/מקפליי, חברתו, ולאחר מכן אשתו, של גיבור הסדרה מרטי מק'פליי (מייקל ג'יי פוקס).
בשנת 1995 כיכבה שו בסרט "לעזוב את לאס וגאס".
בסרט לוהקה שו לתפקיד שרה, פרוצה שמאבדת את הסרסור שלה ונשארת לבד.
היא פוגשת בלאס וגאס את בן סנדרסון (ניקולס קייג'), אלכוהוליסט, גרוש טרי ובלתי נסבל בקרב חבריו לעבודה, שבא ללאס וגאס כדי לשתות עד מוות.
בן מבטיח לשרה שלעולם לא יבקש ממנה לוותר על הזנות, בעוד שרה נשבעת שלעולם לא תבקש מבן להפסיק לשתות.
אולם כשמצבו של בן מחמיר שרה מפרה את שבועתה.
שו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב בשנת 1995 על תפקידה בסרט זה.
ב-1997 שיחקה שו בסרט הפעולה "המלאך" וגילמה את ד"ר אמה ראסל, מדענית המחזיקה בידיה תגלית ייחודית, ונאלצת להתמודד עם קסמיו ולהסתיר את הנוסחא הסודית של המלאך סיימון טמפלר, גנב חריף מוח וזריז העוסק במשימות בינלאומיות בעלות אתגר מיוחד.
בנוסף השתתפה אליזבת בקומדיה של וודי אלן "לפרק את הארי" בתור מיי, המאהבת של הארי בלוק (אלן).
בשנת 2000 הופיעה שו בתפקיד ראשי במותחן המדע בדיוני של פול ורהובן "בלתי נראה".
ב-2002 קריינה בסרט "מעיין הנצח".
בשנת 2014 שיחקה בקומדיה "משתוללת" בכיכובה של סלינה גומז.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "משאלת מוות", מותחן נקמה לצד ברוס ויליס, בבימויו של אלי רות'.
הסרט מהווה רימייק לסרט משנת 1974.
ב-2019 שיחקה בסדרת גיבורי-העל של פריים וידאו "הבנים".
בשנת 2021 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה "מחזיקות מעמד" שיצרה וכתבה ז'ולי דלפי לשירות של נטפליקס.
מאז 1994 נשואה לבמאי דייוויס גוגנהיים (בנו של המפיק האמריקאי-יהודי, צ'ארלס גוגנהיים), ולהם בן ושתי בנות.
באוקטובר 2023, שו, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
איימי ואיזבל (2001) - סרט טלוויזיה, המבוסס על ספרה של אליזבת סטראוט
הבנים מציגים: שטני (2022) - דיבוב
אליזבתה מבוסניה (בבוסנית: Elizabeta Kotromanić; בהונגרית: Kotromanić Erzsébet; בפולנית: Elżbieta Bośniaczka; נולדה בשנת 1339 לערך - נרצחה ב-16 בינואר 1387), הייתה מלכת הונגריה וקרואטיה בין השנים 1353 ועד 1382 ומלכת פולין בין 1370 ל-1382 כאשתו השנייה של המלך לאיוש הגדול.
אליזבתה הייתה בתו של סטפן קוטרומניץ' השני, הבאן של בוסניה ובן לשושלת קוטרומניץ'.
מצד אמה היא הייתה נכדתו של הרוזן קזימיר השני מקויאוויה, אחיו של מלך פולין ולדיסלאב הראשון.
את נישואיה של אליזבתה ללאיוש ארגנה אמו, אלזבייתה מפולין.
באותה תקופה היא חיפשה לבנה אישה חדשה, לאחר מותה של מרגרטה מלוקסמבורג, אשתו הראשונה, שהייתה בת 14 בלבד.
סטפן השני אישר - בניגוד לרצונו - את האירוסין, ואליזבתה עברה בגיל 11 להונגריה.
סטפן לא השתתף בחתונה בשל מצב בריאותו הרופף.
תקופת שלטונה כרעייתו של לאיוש הגדול הייתה מאופיינת בסכסוכים עם חמותה.
לאחר ששימשה מלכה רעיה, כאלמנה של המלך, החלה אליזבתה לשמש עוצרת בשם בתה הקטינה, מריה.
בתור עוצרת היא נאלצה להתמודד עם מספר מרידות שארגנו אצילים קרואטים אשר ניסו לנצל את חולשתה של מריה, שירשה את השלטון בגיל 11. המחקר ההיסטורי מתאר אותה כשליטה תקיפה, ובני תקופתה מתארים אותה לעיתים כתככנית ואכזרית, שלא היססה להשתמש בתכסיסים פוליטיים להגנה על האינטרסים של בתה.
אליזבתה נרצחה לאחר שנחטפה עם מריה על ידי המורדים, בקשר שאורגן על ידי בעלה של מריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג.
בניסיון להגן עליה ועל מריה נהרג מיקלוש גאראי, הפלטין של הונגריה.
אליזבת קיידי סטנטון הייתה אקטיביסטית אמריקאית, סופרג'יסטית, פעילה למען ביטול העבדות ודמות מובילה בתנועת זכויות האישה.
הכותבת המרכזית של הצהרת ההמלצות שפורסמה בוועידה הראשונה לזכויות האישה שהתקיימה ביולי 1848 בסנקה פולס, ניו יורק, היוזמה המאורגנת הראשונה לתנועה לזכויות האישה ולזכות הבחירה לנשים בארצות הברית.
פעילותה של סטנטון התפרשה על מגוון תחומים.
הגם שסטנטון התמקדה בפעילותה בזכות הבחירה לנשים, קודם לכן הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות לצד בעלה, הנרי ברוסטר סטנטון.
שלא כפעילים רבים בתנועה לזכויות האישה, סטנטון התייחסה לנושאים רבים הנוגעים לאפליית נשים, בנוסף לזכות הבחירה.
דאגותיה נגעו גם לזכויות ההורה ולמשמורת על ילדים, לזכויות רכוש, לזכויות הכנסה ותעסוקה, לזכויות גירושים ולפיקוח ילודה.
סטנטון הייתה תומכת מובהקת בתנועה לריסון צריכת אלכוהול במאה ה-19, בין היתר בגלל הקשר בין אלכוהוליזם לפגיעה בנשים וילדים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נוצר קרע בתנועת זכויות האישה כאשר סטנטון יחד עם סוזן ב.
אנתוני סירבה לתמוך בתיקונים ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית, משום שהתנגדה למתן זכות הצבעה והגנה משפטית לגברים אפרו-אמריקאים כאשר נשים, שחורות ולבנות, אינן נהנות מזכויות דומות.
עמדתה בסוגיה זאת, לצד מחשבותיה על הנצרות המאורגנת ותמיכתה בנושאים נשיים אחרים מלבד זכות הבחירה, הביאו בסופו של דבר לפיצול התנועה לזכויות האישה לשני ארגונים נפרדים, אשר בסופו של דבר שבו והתאחדו, עם סטנטון כנשיאה של הארגון המאוחד, כ-20 שנים לאחר מכן.
סנסטון כתבה את תנ"ך האישה (The Woman's Bible), ביוגרפיה ומאמרים ועלונים רבים על זכות הבחירה לנשים ועל זכויות נשים.
סטנטון נולדה וגדלה בג'ונסטאון , ניו יורק, כאליזבת קיידי, ילדתם השמינית מתוך 11 של דניאל קיידי ומרגרט ליווינגסטון קיידי.
חמישה מאחיה ואחיותיה של סטנטון מתו בילדותם ואח שישי, אליעזר, מת בהיותו כבן 20. מאורעות אלו הובילו לשקיעתה של אמהּ בדיכאון.
סטנטון קראה לשתי בנותיה על שמן של שתיים מאחיותיה שנפטרו, מרגרט והריוט.
אביה של סטנטון, דניאל קיידי, היה עורך דין בולט במפלגה הפדרליסטית ונבחר לקונגרס בין השנים 1814 ל-1817. ב-1847 התמנה לשופט בבית המשפט העליון של ניו יורק (הערכאה הנמוכה בין שתי ערכאות).
השופט קיידי הפגיש את בתו עם החוק וטמן את הזרעים למה שיהפוך ברבות הימים למעורבות חברתית ומשפטית עמוקה.
דמויות נוספת שהיו משמעותיים בראשית חייה של סטנסטון היו אחותה הגדולה טריפנה (Tryphena) ובעלה אדוארד ביארד.
גיסה, חשף אותה לחוסר השויון כפי שהתבטא במערכת המשפט וחוק בארצות הברית.
העיסוק של אביה וגיסה במשפט איפשרו לסטנטון להחשף לתחום.
היא הגיעה להכרה שהחוק מפלה נשים לרעה בכל תחום וכי הסובלות במיוחד מאפליה זו היו נשים נשואות.
את הסיבה לאפלייתן של נשים נשואות, ראתה כנובעת מהיותן נעדרות זכויות בסיסיות בתחומי העבודה, ההכנסה, הרכוש והמשמורת על ילדיהן.
בניגוד לנשים רבות בתקופתה, סטנטון הייתה בעלת השכלה פורמלית רחבה.
היא חונכה באקדמיית ג'ונסטאון, שם למדה לטינית, יוונית, מתמטיקה, דת, פילוסופיה, מדעים, צרפתית וכתיבה.
היא התחרתה שם בתלמידים בשני המינים, בגילה ומבוגרים יותר, וזכתה בפרסים ביניהם באות הצטיינות בלימודי יוונית.
בעת לימודיה בקולג' יצרה סטנטון קשר קרוב עם שכנהּ, הכומר סיימון הוסק, אשר תמך בה לאורך כל הדרך ואף לימד אותה יוונית והוריש לה ספרים רבים.
אמונתו של הוסק ביכולותיה הלימודיות ובכלל, תרמה רבות להערכתה העצמית ולביטחונה העצמי.
אולם כשניסתה להמשיך לימודים ביונן קולג' (Union College) ב-1830, גילתה כי דרכה לשם חסומה משום שהמוסד לא קיבל נשים לשורותיו.
סטנטון התקבלה לסמינר טרוי לנשים (Troy Female Seminary).
אליזבת קיידי סטנטון הכירה את הנרי ברוסטר סטנטון דרך מעורבותה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול ופעילותה בתנועה לביטול העבדות.
סטנטון היה עיתונאי, נואם פעיל נגד העבדות ולאחר נישואיו הוסמך כעורך דין.
על אף הסתייגותו של דניאל קיידי, אביה של אליזבת סטנטון, הזוג נישא ב-1840, כשהיא מבקשת מהכומר שמשפט "מתחייבת לציית" יוסר מנדרי הנישואים.
מאוחר יותר כתבה: "סירבתי בעיקשות לציית לאדם שאיתו אני אמורה להיכנס למערכת יחסים שוויונית".
הזוג הביא לעולם שישה ילדים בין השנים 1842 ל-1856. ילדם השביעי, רוברט, נולד כתוצאה של היריון לא מתוכנן ב-1859, כשאליזבת הייתה בת 44.
זמן קצר לאחר שובם לארצות הברית מירח הדבש שלהם באירופה, עברו בני הזוג לבית משפחת קיידי בג'ונסטאון.
הנרי סטנטון למד משפטים בהדרכת חמיו עד 1843, אז עברו בני הזוג לבוסטון שבמסצ'וסטס, שם הצטרף הנרי סטנטון למשרד עורכי דין.
בעת שחיו בבוסטון, אליזבת שאבה הנאה עמוקה מהגירוי החברתי, הפוליטי והאינטלקטואלי ובהשתתפות בפגישות ובהתכנסויות של התנועה לביטול העבדות.
היא נהנתה מחברתם של פרדריק דאגלס, ראלף וולדו אמרסון, לואיזה מיי אלקוט ואחרים והושפעה מהם.
במהלך נישואיה, כמו גם בתקופה בה חיה כאלמנה, סטנטון ראתה את שם משפחתו של בעלה כשמה, כשהיא חותמת אליזבת קיידי סטנטון, אך סירבה שייפנו אליה כ"מרת הנרי ב.
סטנטון", בטענה כי נשים הן פרטים בפני עצמן.
נישואי הזוג לא היו נטולים מתיחויות ומחלוקות.
הנרי סטנטון, כמו דניאל קיידי, לא הסכים עם הרעיון הענקת זכות בחירה לנשים.
בשל עבודה, נסיעות ושיקולים כספיים שונים, בני זוג חיו תכופות אירועות בנפרד.
חברים של בני הזוג מצאו שהם בעלי שאפתנות ומזג דומים, אך אינם חולקים עמדות משותפות באשר לנושאים מסוימים, בהן זכות הבחירה לאישה.
עם זאת, שני בני הזוג העריכו את נישואיהם כמוצלחים, והנישואים נמשכו כ-47 שנים והסתיימו עם מותו של הנרי ב-1887.
ב-1847 עברה משפחת סטנטון להתגורר בפאתי סנקה פולס ניו יורק.
המעבר לסנקה פולס הרחיק את סנסטון מהחיים האינטלקטואלים העשירים שהיו לה בבוסטון, אולם מעורבותה בפעילות בתנועת הנשים נמשכה גם משם ואף התגברה עם השנים.
פעילות מוקדמת בתנועה לזכויות האישה
סטנטון ולוקרישה מוט, פמיניסטית ופעילה בתנועה לביטול העבדות, נפגשו בכנס הבינלאומי נגד העבדות בלונדון באביב 1840. השתיים הפכו לחברות במהלך הכנס בשעה שהן דורשות להשתתף בכנס.
לאחר יום של דיונים, הצירים הגברים הצביעו נגד השתלבות נשים בכנס, אפילו אם הן, כמו מוט, היו מועמדות לשרת כנציגות רשמיות באגודות הפועלות לביטול העבדות.
לאחר דיון ממושך שהוכרע על חודו של קול, הנשים הורשו לשבת מאחורי וילון, כשהן מוסתרות מעיניהם של הגברים.
פעיל לביטול העבדות האמריקאי, ויליאם לויד גאריסון (William Lloyd Garrison) שגם נכח בכנס התנגד להחלטה, סירב לשבת באולם המליאה והצטרף לנשים.
האיסור על נשים להשתתף בוועידה חיזק אצל סטנטון את המחויבות לזכויות הנשים.
ב-1848 פגשה סטנטון את מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט, וג'יין האנט כשלוקרישה מוט הגיעה לביקור (כל הנשים היו מקהילה הקוויקרית מלבד סטנטון).
היא חלקה איתן את תחושת התסכול שחשה ממצבן של נשים.
יחד הן הוציאו לפועל את הכנס הראשון לזכויות האישה שנערך בסנקה פולס ב-19 וב-20 ביולי ב-1848. מעל ל-300 נשים וגברים השתתפו בכינוס.
סטנטון, שתי בנותיה הבוגרות ומרי אן מקלינטוק, ניסחו הצהרת ההמלצות אותה אשררו משתתפי הכנס.
ההצהרה נכתבה ברוח הכרזת העצמאות של ארצות הברית וכללה גם המלצות מעשיות.
ההצהרה נפתחה בקביעה שגברים ונשים נבראו שווים ואחת ההמלצות דרשה זכות בחירה לנשים, דרישה שהייתה באותה התקופה שנויה במחלוקת.
הנוסח הסופי, כולל תביעה להענקת זכות בחירה לנשים, שתקבל, במידה לא מועטה, בזכות התמיכה של פרדריק דאגלס שנכח בכנס ונשא בו דברים.
זמן קצר לאחר הכנס הוזמנה סטנטון ואחרות לדבר בכנס נוסף לזכויות האישה, ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
הדבר ביסס את תפקידה כאקטיביסטית ורפורמטורית.
ב-1851 הפגישה אמיליה בלומר בין סטנטון לסוזן ב.
פעילותן המשותפת הראשונה של סטנטון ואנתוני הייתה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול והן הקימו יחד איגוד נשים בתנועה שפעל תקופה קצרה (1852–1853).
סטנסטון זעזעה רבים שטענה כי שכרות היא סיבה מספקת לגירושים.
באותה התקופה נשים לא יכלו לקבל סעד ממערכת המשפט כאשר הבעלים שלהן התנהגו באלימות כלפיהן או כלפי הילדים, רוששו את המשפחה או עזבו את הבית.
בעת גירושים הבעל היה מקבל את המשמורת על הילדים ואת הרכוש.
סטנטון ואנתוני ביקשו לשנות מצב זה.
רווקה, ללא ילדים, היה לאנתוני הזמן והאנרגיה לנסוע ולנאום, דבר שסטנטון לא הייתה מסוגלת לעשות.
הכישורים שלהן השלימו זה את זה; סטנטון כתבה את הנאומים לאנתוני, בעוד שהאחרונה הייתה בעלת יכולות ארגון גבוהות.
שתי הנשים נשארו חברות קרובות וקולגות עד מותה של סטנטון.
לאנתוני היה חדר קבוע בבית של משפחת סטנטון מאז 1861.
פילוג אידאולוגי בין התנועה לביטול העבדות לתנועת לזכויות הנשים
אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, סטנטון ואנתוני עזבו את התנועה לביטול העבדות בעקבות התנגדותן לתיקון ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית שנתנו זכות הצבעה לגברים אפרו-אמריקאים בלבד.
לטענתן, זכות ההצבעה לגברים שחורים הובטחה כבר בתיקון ה-13 לחוקה ואם תתאפשר רק זכות הצבעה לגברים, הדבר ירחיק עוד יותר הסיכויים שנשים יקבלו זכות הצבעה.
סטנטון העריכה שאם המילה "זכר" תכנס לחוקה, "ייקח לנו לפחות מאה שנה להוציא אותה".
הן היו מאוכזבות מהקולגות מהתנועה לביטול העבדות שזנחו את המאבק למען זכויות נשים.
בסופו של דבר, הרטוריקה של סטנטון נגד זכות ההצבעה לאפרו-אמריקאים קיבלה גוונים גזעניים.
סטנטון טענה שנשים בעלות זכות הצבעה אשר הן בעלות "רכוש, חינוך ועידון" נדרשות לאזן את הצבעתם של עבדים לשעבר ומהגרים ש"העוני, הבורות וההשפלה [שחוו בחייהם]" עשויים להשפיע בצורה שלילית על מערכת הפוליטית האמריקאית.
בהזדמנות אחרת אמרה סטנטון שזו "שאלה רצינית אם מוטב שנעמוד בצד ונראה את 'סמבו' [כינוי גנאי לאפרו-אמריקאים] נכנס לממלכה [קבלת זכויות האזרח] לפנינו".
אז תהייה הדחיפות לקדם הצבעה שווה לשלנו."
למרות התבטאויותיה הגזעניות, סטנטון האמינה בזכות בחירה אוניברסלית, לגברים ונשים, שחורים ולבנים.
כשדיברה בעד זכות הבחירה לנשים שחורות, טענה כי מניעת זכות הצבעה דן אותן לשעבוד משולש, שגברים לא מכירים: עבדות, מין וגזע.
חבר הקונגרס הרפובליקני, תדיאוס סטיבנס, מפנסילבניה ותומך בתנועה לביטול העבדות, הסכים עם תפיסתה של סטנטון שזכות ההצבעה צריכה להיות אוניברסלית.
בשנת 1866, סטנטון, אנתוני וסופרג'יסטיות נוספות, ניסחו עצומה הדורשת זכות הצבעה ללא התחשבות במין או גזע.
העצומה הוצגה בקונגרס על ידי סטיבנס.
אך על אף מאמצים, התיקון הארבע עשרה התקבל ב-1868 ונשים לא קיבלו אז את זכות ההצבעה.
הוויכוח בתוך תנועת הנשים בנוגע לזכות ההצבעה לגברים אפרו-אמריקאים הוביל לפילוג והקמת שני ארגונים.
אנתוני, סטנטון ואחרות הקימו את האגודה הלאומית למען זכות הבחירה לנשים (NWSA - The National Woman Suffrage Association), מאוחר יותר באותה השנה, "האגודה האמריקנית לזכות הבחירה לנשים" (The American Woman Suffrage Association) הוקמה על ידי ג'וליה וורד האו, לוסי סטון ואחרות.
ה-NWSA דרש זכות בחירה אוניברסלית, ובהשפעתה של סטנטון, שילב גם דרישה לשינוי במספר סוגיות הנוגעות לזכויות נשים שנחשבו רדיקליות בקרב חברי התנועה השמרנית; למשל, שינוי חוקי גירושין, הרחבת אפשרויות התעסוקה של נשים ושינוי חוקי ירושה ומיסוי וזכותן של נשים לשרת כמושבעים.
ה-NWSA זכה לפחות תמיכה ומימון מאשר הארגון שתמך בזכות ההצבעה לגברים שחורים.
ב-1890 שני הארגונים התאחדו לאגודה האמריקאית למען זכות ההצבעה לנשים (National American Woman Suffrage Association) וסטנטון הייתה לנשיאה הראשונה של הארגון.