tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקמפבל קידס הופיעו בתחילת המאה ה-21 בצורת דמויות תלת-ממדיות, העדכונים האלו הוצעו כדי להפוך את הילדים לרלוונטיים יותר ולתאר אותם בסגנונות עכשוויים כמו אנימה.
הקמפאני היו שבט איטלקי עתיק, חלק מאומת האוסקים, דוברים בשפה האוסקית.
בירידה מהרי האפנינים, הפרוטו-אוסקי התיישבו באזורי קמפניה של ימינו בתחילת האלף הראשון לפני הספירה, או אפילו לפני כן.
הם ביססו עצמם שם על פני או על גבי האוכלוסייה האיטלית הקודמת ממוצא לטינו-פליסקי אפשרי.
האופיקי, האאוסוני והאאורונקי שהם מאוחר יותראיצו את השפה אוסקית ואת תרבותם.
מהמאה ה-7 עד ה-5 לפנה"ס, מתיישבים יוונים ההחליפו או גירשו אותם מהאזור, אך החל מאמצע המאה ה-5 לפנה"ס, האוסקי כבשו מחדש ערים רבות בחופי נפות קזרטה, נאפולי ושפלת לאטיום של ימינו.
כמו גם את רוב פנים היבשה.
בין הערים שנכבשו מחדש היו קימה (שנלקחה מהיוונים) וקפואה (מהאטרוסקים).
מהיוונים ומהאטרוסקים לימדו את האוסקי על מוסד הפוליס, עד מהרה הבדילו את עצמם מהאנשים הדומים לסאמניטים, עד כדי כך שבמאה הרביעית לפני הספירה, פנו האוסקי לעזרתה של רומא נגד איום ההתפשטות הסמניטית (המלחמות הסאמניטיות).
השם קמפאני, ששימש את הרומאים מהמאה ה-5 לפני הספירה, והגיע כנראה מהשם של קפואה, העיר המובילה של הליגה הקפואנית, אחת הקבוצות הפוליטיות הראשיות של אוסקי.
היא שימשה לייעד הן את תושבי העיר עצמה והן את אלו של הערים הפדרטיביות האחרות.
השטח שמסביב היה ידוע בשם Ager Campanus (קמפאניה העתיקה).
בתקופת הקיסרות הרומית, כתוצאה מהארגון מחדש המנהלי של חצי האי האיטלקי, המושג קמפניה ("ארץ הקמפאני") הורחב הרבה מעבר לגבולותיו המקוריים עד שהקיף שטח גדול בהרבה הסגור בתוך החלק הדרומי של העיר.
הקמעות האולימפיים הם דמויות בדיוניות, בדרך כלל חיה ילידת האזור או דמות אנושית, המייצגות את המורשת התרבותית של המקום בו מתקיימים המשחקים האולימפיים והפאראלימפיים.
מאז אולימפיאדת גרנובל (1968) לכל משחקי קיץ או חורף יש קמע, והחל מאולימפיאדת ברצלונה (1992) מוצגים הקמעות האולימפיים והפאראלימפיים יחדיו.
הקמע האולימפי הראשון נחשב לעיתים סמוקי , כלב מעורב שנמצא בכפר האולימפי של אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), ולעיתים שוס , איש קטן על מגלשיים שעוצב בצבעי דגל צרפת (כחול, אדום ולבן) לרגל משחקי החורף של אולימפיאדת גרנובל (1968).
עם זאת, הקמע הרשמי הראשון היה באולימפיאדת מינכן (1972): ואלדי , כלב תחש בצבעי כחול, ירוק וצהוב שייצג את התכונות הנדרשות לספורטאים – התנגדות, עקשנות וזריזות.
הצלחתם של הקמעות הראשונים סייעה תרמה להתפתחות מוסד הקמע כסמל אולימפי, המעביר מסר תרבותי וספורטיבי לצד עיצוב פשוט וצבעים עזים המתאימים לאווירה החגיגית של המשחקים האולימפיים.
נקראו על שם הוקון הרביעי, מלך נורווגיה מהמאה ה-12, וקריסטין, דודתוקיץ 1996 אטלנטהאיזי לא ידועג'ון ריאןנקרא במקור Whatizit (מאנגלית: מה זה?).
הקמע הראשון שנוצר בהנפשה ממוחשבתחורף 1998 נאגנוThe Snowlets: סוקי, נוקי, לקי וצוקי אוח השלגפייר-לורן ת'בהמייצגים את ארבעת היסודות, בהתאמה: אש, אוויר, אדמה ומים.
ההברות הראשונות בכל שם יוצרות את המילה "Snowlets"קיץ 2000 סידניאולי , מהמילה אולימפיקוקברהיוזף שקרס ומת'יו האטוןמייצג את רוח הנדיבות האולימפיתסיד (Syd), מהמילה סידניברווזןמייצג את הסביבה והאנרגיה של תושבי אוסטרליהמילי (Millie), מהמילה מילניוםקיפודןמייצג את המילניום.
כל שלושת הקמעות הם חיות בר נפוצות באוסטרליהחורף 2002 סולט לייק סיטי ("יותר מהר")ארנבת השלגסטיב סמולכל שלושת הקמעות הן חיות שמקורן במדינת יוטה, ונקראים על שם משאבי טבע החיוניים לכלכלת המדינה (אבקה, נחושת ופחם).
לחיות אלו תפקיד מרכזי בפולקלור הילידים באזורCopper ("יותר גבוה")זאב ערבותCoal ("יותר חזק")דוב שחור אמריקניקיץ 2004 אתונהאתנה ופבוס אח ואחותספירוס גוגוסשני ילדים המזכירים דאידלה, בובות טרקוטה מיוון העתיקה.
נקרא על שם המשורר ומלחין הבוסה נובה ויניסיוס דה מוראיסחורף 2018 פיונגצ'אנגסוהוראנג טיגריס לבןMASS C&Gמסמל אמון, עוצמה והגנהקיץ 2020 טוקיומיראיטואה רובוטריו טאניגוצ'ירובוט בהשראת גיבורי על המגלם מסורת ישנה וחדשנות מודרנית.
קמפבל היא עיר במחוז סנטה קלרה, בקליפורניה, ארצות הברית.
היא ממוקמת בעמק הסיליקון ומהווה חלק מאזור המטרופולין של מפרץ סן פרנסיסקו.
קמפבל אינה מרכז טכנולוגי כמו ערים אחרות בעמק הסיליקון, אך היא מתפקדת כעיר מגורים לעובדים באזור.
העיר נקראת על שמו של בנג'מין קמפבל, שהתיישב באזור בשנת 1851 ושתל בו מטעי עצי פרי.
בתחילת המאה ה-20, קמפבל הפכה למרכז ייצור ושימור פירות.
בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בשנות ה-50 וה-60, התרחבה העיר במהירות כחלק מהגידול הדמוגרפי והכלכלי של האזור.
קמפבל משתרעת על כ-15 קמ"ר, וגובלת בערים סן חוזה, לוס גאטוס, וסרטוגה.
האקלים בעיר הוא ים-תיכוני, המאופיין בקיץ חם ויבש וחורף מתון וגשום.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2020, בקמפבל מתגוררים כ-45,000 תושבים.
העיר מתאפיינת באוכלוסייה מגוונת מבחינת רקע אתני וכלכלי, כאשר רוב התושבים מועסקים בתעשיות הטכנולוגיה בערים השכנות.
הכנסה ממוצעת למשק בית גבוהה יחסית, בשל הקרבה למרכזי תעסוקה בעמק הסיליקון.
הכלכלה המקומית מבוססת על מסחר קמעונאי ושירותים, עם מספר מרכזי קניות, מסעדות ועסקים קטנים.
מרבית התושבים עובדים בחברות טכנולוגיה הנמצאות בערים אחרות בעמק הסיליקון.
בעיר פועלים בתי ספר ציבוריים, השייכים בעיקר למחוזות החינוך של סן חוזה.
בקמפבל פועלות ספריות ציבוריות, מתקני ספורט, ופארקים עירוניים.
העיר מקיימת אירועים קהילתיים כמו ירידים ופסטיבלים.
קמפבל מחוברת לערים בסביבתה באמצעות תחבורה ציבורית הכוללת קווי אוטובוסים ורכבת קלה של שירות ה-VTA (רשות התחבורה של עמק הסיליקון).
העיר נגישה לכבישים הראשיים של קליפורניה, דבר המאפשר הגעה מהירה לאזורי תעסוקה מרכזיים.
במרכז העיר קמפבל נמצא אזור היסטורי הכולל חנויות, מסעדות, ומבנים משוחזרים, המהווים מוקד פעילות תרבותית.
בין הפארקים המרכזיים בעיר ניתן למצוא את פארק ג'ון ד.
מורגן, המציע מתקני שעשועים ושבילי הליכה.
קמפו דה גיברלטר (בספרדית: Campo de Gibraltar) היא קומרקה (נפה) במחוז קדיז, שבספרד, הממוקמת בדרום-מערב הקהילה האוטונומית של אנדלוסיה, באזור הדרומי ביותר של יבשת אירופה.
היא מורכבת מהעיריות של אלחסירס, לה לינאה דה לה קונספסיון, סן רוקה, לוס באריוס, קסטלאר דה לה פרונטרה, חימנה דה לה פרונטרה, סן מרטין דל טסוריו וטריפה.
שמו של האזור נגזר מהשטח המוניציפלי של העיר גיברלטר, אשר מהווה טריטוריה בריטית שמעבר לים.
עד שנת 1704 היה קאמפו דה גיברלטר פשוטו כמשמעו שטח המועצה המקומית של גיברלטר, אשר השתרע על פני כ-500 קמ"ר, שטח החופף בקירוב לשטחן של העיריות אלחסירס, סן רוקה, לוס באריוס ולה לינאה דה לה קונספסיון בימינו.
לאחר כיבוש גיברלטר במהלך מלחמת הירושה הספרדית, התיישבו תושביה לשעבר בסמוך, והקימו את הערים אלחסירס, סן רוקה ולוס באריוס.
בשנת 1759 הוכרה כל אחת מהן כעירייה נפרדת.
הקומארקה של קמפו דה גיברלטר מורכבת משמונה הרשויות הבאות:
+ רשויות מקומיות בקאמפו דה גיברלטר (2023) סמל עירייה מיקום שטח (קמ"ר) אוכלוסייה (2023) צפיפות
הנפה ממוקמת בקצה המערבי של רכס ההרים פניבטיקה, ומשתרעת ממורדות מסיב אלחיבה ועד מצר גיברלטר.
לקאמפו דה גיברלטר קו החוף הארוך ביותר באנדלוסיה, והוא היחיד המחובר הן לאוקיינוס האטלנטי והן לים התיכון.
שטחה של הקומארקה גובל באזור לה חנדה, השייך לאותו מחוז, וכן באזורי סרניה דה רונדה וקוסטה דל סול המערבית, שבמחוז מאלגה.
+ גבולות קאמפו דה גיברלטר כיוון אזור גובל צפון-מערב לה חנדה צפון לה חנדה צפון-מזרח סרניה דה רונדה מזרח הים התיכון דרום-מזרח הים התיכון דרום גיברלטר דרום-מערב האוקיינוס האטלנטי מערב האוקיינוס האטלנטי צפון-מערב קוסטה דל סול המערבית
בשטח הקומארקה (הנפה) קיימים שלושה אזורים אקלימיים.
האזורים המזרחיים והדרום-מזרחיים מאופיינים באקלים ים-תיכוני סובטרופי, בעוד שהאזור הדרום-מערבי נהנה מאקלים אוקיאני.
יתר האזור מאופיין באקלים ים-תיכוני תת-יבשתי.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת ברחבי הקומארקה נעה בין 15°C ל-20°C, ללא הבדלים משמעותיים בין טמפרטורות הקיץ והחורף.
כמות המשקעים באזור משתנה באופן ניכר בין אזור לאזור, בהתאם למשטר הרוחות ובפרט לתנאי האורוגרפיה.
כמות המשקעים הנמוכה ביותר נמדדת בסביבת לה לינאה דה לה קונספסיון, שם יורדים 430 מ"מ בשנה, ואילו הכמות המרבית נמדדת באל טירדרו, שבשטח העירייה לוס בריוס, עם 1,422 מ"מ בשנה.
על אף זאת, במרבית שטח הקומארקה, ובמיוחד ברכסי ההרים הפנימיים, כמות המשקעים השנתית עולה על 1,000 מ"מ, למעט באזורי החוף, שבהם הכמות נמוכה יותר.
חריג לכך הוא רכס סיירה דל בוחאו, הסמוך לחוף, שבו נמדדות כמויות משקעים של מעל 1,180 מ"מ בשנה.
התעשייה בקאמפו דה גיברלטר החלה להתפתח עם הכרזת האזור כאזור מועדף לפיתוח תעשייתי בשנת 1966. מאז, התפתח באזור מרכז תעשייתי גדול, ונמל מפרץ אלחסירס הפך לנמל הגדול ביותר בספרד.
המרכזים התעשייתיים הבולטים ממוקמים לחופי מפרץ אלחסירס.
בעיריית סן רוקה נמצאת הריכוזיות התעשייתית הגדולה ביותר באזור, הכוללת את אזורי התעשייה קמפמנטו, גואדארנקה ואזור התעשייה סן רוקה, שבהם פועלות תעשיות רבות, כולל מפעלים לעיבוד מוצרים פטרוכימיים וגז טבעי.
בעיריית לוס בריוס, בולט אזור התעשייה פלמונס, שבו ממוקמים תחנת הכוח התרמית של מפרץ אלחסירס ומפעל אסרינוקס, לצד תעשיות נוספות.
בעיר אלחסירס פועלים ארבעה אזורי תעשייה מרכזיים: לה מנצ'ה, פוליגונו ריאל, לוס גיחוס ולה פילאס, שבהם מרוכזות חברות העוסקות בעיבוד מתכות.
ביתר ערי הקומארקה הנוכחות התעשייתית מצומצמת יותר.
בין האזורים הבולטים ניתן לציין את אל זבל שבלה לינאה דה לה קונספסיון ואת לה וגה שבטריפה.
בטריפה, מאז שנות ה-90, בולטת במיוחד הפקת אנרגיה מחוות הרוח הפועלת במקום.
קמפבל מקין הוא שחיין אמריקאי, אלוף ארצות הברית (2025) במשחים ל-50 מטר חזה ול-100 מטר חזה.
התוצאות שקבע מהוות את התוצאה הטובה ביותר בעולם בהיסטוריה לגיל 18.
קמפוס הוא מונח בלטינית המתייחס לשטח שבו ממוקמת האוניברסיטה.
במקור משמעותו של המונח היא: "שדה" או "אזור פתוח".
ברומא העתיקה היה אזור שנקרא קמפוס (Campus), אשר שימש למגרש אימונים לחיילי הצבא הרומאי, שמשכנם היה קרוב לנהר הטיבר.
לאחר מכן, המקום הפך לאזור למסלולי ריצה ולמשחקים.
נכתב כי, לעיתים קרובות, יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר נהגו לבלות שם.
כחיקוי, הוקם מוסד דומה במרכזים עירוניים אחרים וביישובים בהם היו חיילים רומאיים.
הקמפוס האוניברסיטאי הוא השטח הכולל את המבנה הראשי של האוניברסיטה ואת מה שמסביב: מבני הפקולטות השונות, מבני סטודנטים, ספריות, משטחי הדשא וכל מה שבמתחם האוניברסיטה.
הקמפוס האוניברסיטאי מהווה אוטונומיה, ובדרך כלל הממסד השלטוני לא נוהג להתערב במה שנעשה בו, כגון בעת הפגנות סטודנטים, אלא אם כן זה מגיע לכלל הפרעות סדר שיש בהם משום סכנה לציבור ולרכוש.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הורחבה משמעותו של המונח "קמפוס" והוא החל לשמש לתיאור מתחם רחב ידיים שבו פרושים בניינים של מוסדות גדולים, גם שאינם אקדמיים, כגון קמפוס של בית חולים, קמפוס של מפעל תעשייתי, קמפוס אולפני קולנוע וכדומה.
המושג קמפוס החל לשמש במאה ה-21 גם אתר שאינו בהכרח פיזי אלא וירטואלי המשתמש ללימודים כך ניתן לראות את מיזם קמפוס IL של המועצה להשכלה גבוהה ואת מיזם קמפוס ג'וניור שמהווה מרחב ללמידה אוניברסיטאי לילדים בגילאי 6 עד 12.
בעברית נעשה השימוש במונח "קריית האוניברסיטה" כתחליף למילה "קמפוס" אף על פי שלעיתים מילה זו משמשת גם עבור "מתחם חינוכי גדול אחר".
מנואל פראז דה קמפוס סאלס (בפורטוגזית: Manuel Ferraz de Campos Sales, 15 בפברואר 1841 - 28 ביוני 1913) היה פוליטיקאי ומדינאי ברזילאי, שכיהן כנשיא הרביעי של ארצו.
סאלס שימש בתפקידים רבים במהלך חייו, ביניהם עורך דין, נציג מחוזי (3 פעמים), ראש הנבחרים, שר המשפטים, סנטור וכן מושל מדינת סאו פאולו בין השנים 1894 ו-1897. הוא נבחר להיות נשיאה הרביעי של רפובליקת ברזיל, וכיהן בתפקיד בין השנים 1898 ו-1902. בתקופתו חלו בברזיל רפורמות כלכליות מחמירות וקפדניות.
קמפוס תמך בהפלת המונרכיה בראשות פדרו השני, קיסר ברזיל והקמת רפובליקה פדרלית במקומה שתדמה בממשלתה למוסד השלטוני בארצות הברית.
בשנת 1889 ביצע דאודורו דה פונסקה הפיכה צבאית שהדיחה את המונרכיה והקימה משטר צבאי שהכריז על הקמת הרפובליקה הברזילאית הראשונה שהייתה למדינה פדרלית.
עם הקמת הרפובליקה שימש קמפוס סאלס כשר המשפטים בממשלתו של דאודורו דה פונסקה ובנה את הבסיס המנהלי והשיפוטי של הרפובליקה החדשה.
לאחר שהתמודד עם הסכסוכים הפוליטיים בשנות ה-90 של המאה ה-19, הוא נבחר לנשיא בשנת 1898 והחליף את הנשיא הקודם, פרודנטה דה מוראיס, בהנהגת המפלגה הרפובליקנית הפדרלית.
ממשלתו ידועה בעיקר בזכות שחזור יציבות כלכלית במדינה לאחר משבר שקדם לה ויצירת התהליך המדיני שאפיין את הרפובליקה עד 1930.
קמפוס נבחר לנשיאות ברזיל באווירה של מרידות אזוריות ופוליטיקה מפלגתית שברירית, קמפוס סאלס הכריז על עצמו עם בחירתו מעל הפוליטיקה מפלגתית.
הוא ביטא את מדיניות המושלים, בה ממשלות מושלי מדינה מכהנות סיפקו צירים לקונגרס הפדרלי שהיו נאמנים לצורך הלאומי ולא המדיני של הקונגרס הפדרלי בתמורה לאי התערבות בענייני פנים של המדינות.
בהסתמך בכבדות על חוזקותיהן הכלכליות והדמוגרפיות של המדינות הגדולות, הסתובבה המערכת הפוליטית סביב סאו פאולו ומינאס ז'ראיס במה שנודע בתור "רפובליקת הקפה בחלב"; שתי מדינות אלו היו המייצרות הראשיות של הקפה והחלב והיו בעלות תפקיד מרכזי בכלכלה הלאומית, מה שהוביל לשליטתן על הפוליטיקה הלאומית במשך מספר עשורים.
הדדיות זו יצרה היררכיה של אינטרסים ונאמנות משתלבים שהיה תקף ממועצות מקומיות ועד לממשל הלאומי הנשיאותי.
במשבר הכלכלי המאופיין באינפלציה ובספקולציות משתוללות, שכונה בפורטוגזית "אנצ'ילמנטו", קמפוס סאלס העדיף את השיקום הפיננסי בראש סדר העדיפויות של הממשל הברזילאי הפדרלי.
כשהוא מחוזק מ"הלוואת המימון" שעליה ניהל משא ומתן עם משפחת רוטשילד, ביצעה הממשלה מדיניות מטבע של דפלציה, קיצצה בהוצאות, נטשה את העבודות הציבוריות הגדולות (התשתיות הלאומיות למיניהן), הגדילה מיסים ומכסים והדגישה את חשיבותה של החקלאות על פני התעשייה.
על אף אי פופולריות ניכרת במדיניותו, עד שנת 1902 שיקמה מדיניות זאת של קמפוס את האוצר הלאומי ואת מעמד המטבע הברזילאי.
לקראת הבחירות בשנת 1902, סאלס פרש מהפוליטיקה ואת מקומו בראשות המפלגה הרפובליקנית פדרלית החליף רודריגס אלווס, שלאחר ניצחון בבחירות של 1902 הפך לנשיא היורש של קמפוס סאלס.
סאלס יצא לאחר מכן לגמלאות ושב להתגורר במדינת סאו פאולו.
הוא נפטר בסנטוס, מדינת סאו פאולו, בשנת 1913.
קמפיין Cool Biz היה יוזמה של משרד הסביבה של יפן (環境省 או MOE על פי ראשי תיבות שם המשרד באנגלית) בקיץ 2005 לחסוך אנרגיה על ידי הגבלת השימוש במיזוג האוויר במשרדי הממשלה.
על פי הוראות משרד הסביבה היו משרדי הממשלה אמורים לקבוע את הטמפרטורה של האוויר שהמזגנים מקררים ל-28°C מתחילת הקיץ ועד ספטמבר.
שמו של המסע היה במקור באנגלית, משחק מילים שמשמעו הן "עסקים קרירים" והן "עסקים גזעיים".
קוד הלבוש של Cool Biz הנחה את עובדי הממשלה להשתמש בצווארונים מעומלנים נוקשים וללבוש מכנסים מבדים נושמים וסופגי זיעה.
בנוסף, עודדו ההנחיות את העובדים ללבוש חולצות קצרות שרוול ולהימנע מלבישת מקטורן או עניבה.
ההנחיות גרמו מבוכה לעובדי ממשלה רבים שלא היו בטוחים אם הם חייבים לקיים אותן.
רבים באו לעבודה כשהמקטורן מקופל ביד והעניבה בכיס.
אפילו אלו שאהבו את הרעיון להתלבש רשמי פחות חשו אי נוחות בזמן הנסיעה לעבודה כשהיו מוקפים בעובדים מהשוק הפרטי כשכולם לובשים את חליפות העסקים התקניות היפניות.
עובדי ממשלה רבים אמרו כי חשו שאין זה מנומס שלא ללבוש עניבה בעת שהם נפגשים עם עמיתיהם מהמגזר הפרטי.
ב-28 באוקטובר 2005 הודיע ה-MOE על תוצאות קמפיין Cool Biz.
ב-30 בספטמבר 2005 פנה המשרד באמצעות האינטרנט, ל-1,200 גברים ונשים שנבחרו באקראי על ידי חברת סקרים על מנת שישתתפו בסקר על קמפיין Cool Biz.
תוצאות הסקר הראו כי מתוך 562 המשתתפים שענו על השאלון ידעו 98.5% מהנשאלים על Cool Biz ו-32.7% ענו כי התרמוסטט של מיזוג האוויר במשרדם נקבע לטמפרטורה גבוהה יותר משנים קודמות.
על סמך נתונים אלו העריך המשרד כי הקמפיין הביא לצמצום פליטת פחמן דו-חמצני ב-460,000 טון, כמות המקבילה לפליטת פחמן דו-חמצני על ידי מיליון משקי בית במשך חודש.
המשרד הכריז כי הוא מתכוון להמשיך לעודד אנשים לקבוע את הטמפרטורה במשרדים בקיץ ללא פחות מ-28°C כמו גם לפעול לכך שרעיון ה-Cool Biz יכה שורשים בחברה.
במהלך חורף 2005 הועלה במרבית רשתות הטלוויזיה העיקריות ביפן הרעיון לקדם את סגנון הלבוש Warm Biz (כלומר עסקים חמימים), לפיו אנשים ילבשו חולצות סריג עבות עם צווארון גולף במקום צווארון ועניבה.
עם זאת, רעיון ה-Warm Biz לא אומץ על ידי הממשלה היפנית ולא צבר תאוצה.
משרד הסביבה של קוריאה הדרומית ואיגוד ועדי העובדים של בריטניה (Trades Union Congress) יזמו את אימוץ רעיון ה-Cool Biz (קוריאה החל מ-2009, ואיגוד העובדים החל מ-2006).
קמפיטלי (באיטלקית: Campitelli) הוא שמו של הרובע העשירי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע מתאר ראש שחור של דרקון על רקע לבן.
מקור הסמל באגדה אל האפיפיור סילבסטר הראשון שהרג את הדרקון ששכן בפורום רומאנום.
מקור שם הרובע, ככל הנראה בעיוות שמה של גבעת הקפיטולין.
סברה אחרת היא שמקור השם בביטוי הלטיני: "קמפוס טלוריוס" .
השטח בו ממוקם הרובע, היווה את מרכזה של העיר רומא בעת העתיקה.
ברובע עובר העמק בין גבעת הפלטין וגבעת הקפיטולין שבו עברה דרך, שלימים הפכה לויה סאקרה (הדרך הקדושה), והשוק שהוקם לצידה הפך לימים לפורום הרומאי.
בימי הביניים היה האזור בו ממוקם הרובע לרובע ה-12 של העיר, ונקרא "רובע קמפיטלי אין סנקטי אדריאני" (Regio Campitelli in Sancti Adriani) כאשר שם הרובע מתייחס לכנסיית סן אנדריאנו, אשר הייתה ממוקמת בבניין הסנאט הרומאי שבפורום הרומאי.
מרבית שטחי הפורום והמקדשים הפכו בימי הביניים לאיי חורבות.
באבני המקדשים נעשה שימוש חוזר, ואזור הפורים שימש בראשית המאה ה-19 כאזור מרעה לצאן וכשוק הבקר של העיר רומא.
בשנת 1921 פוצל הרובע, וחלק משטחיו הפכו לרובע צ'ליו.
רובע קמפיטלי הוא הרובע המתויר ביותר מבין רובעי רומא.
ברובע ממוקמים הפורום רומאנום, גבעת הקפיטולין וגבעת הפלטין שהם הבולטים באתרים הארכאולוגיים ששרדו מרומא הקדם-קיסרית וההאימפריאלית.
אתרים אלה ממלאים כ-60% משטח הרובע.
על גבעת הקפיטולין נמצאים כיכר הקמפידוליו שתוכננה על ידי מיכלאנג'לו במאה ה-16 וכן המוזיאון הקפיטוליני, ובסמוך נמצאת אנדרטת ויטוריו אמנואלה השני המכונה "הוויטוריאנו".
בין הכנסיות שברובע ניתן למנות את כנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי מהמאה ה-14.
קמפורה סן ג'ובאני (באיטלקית: Campora San Giovanni) הוא יישוב בנפת קוזנצה בדרום איטליה, לא רחוק מגבול נפת קטנזארו.
היישוב נמצא במישור שלחופו של הים הטירני, מול הר הגעש סטרומבולי.
עיקר כלכלת היישוב מסתמכת על חקלאות (יצוא בצל אדום) ותיירות.
באזור ישנם הריסות של יישובים יווניים.
בימי הביניים הוקם ביישוב מגדל עתיק מהמאה ה-14, הנקרא בפי המקומיים "U Turriune", מעוטר בראשו בקישוטים ושימש כמבצר.
במאה ה-15 שלטה באזור ממלכת אראגון מספרד, כתוצאה מכך בשנת 1492 כל היהודים נאלצו לעזוב את העיירה.
במאה ה-18 הוקמו ביישוב מטווית משי ומחצבת אבנים.
בשנת 2003 הוקם נמל שמאפשר גישה נוחה לאיים ליפאריים.
ביישוב חוגגים ב-1 בספטמבר שלושה ימים לזכר הקדוש פרנסיס מפאולה.
בדומה ליישוב הסמוך קוריקה, גם בקמפורה סן ג'ובאני מהווה התיירות משאב עיקרי.
קמפוס הנמל הוא מתחם אקדמי, שהוקם במסגרת תוכנית התחדשות עירונית של אזור העיר התחתית בחיפה, בשטח שבין קריית הממשלה, היכל המשפט ונמל חיפה.
במסגרת התוכנית שוקמו מבנים כאכסניה למוסדות להשכלה גבוהה וכמעונות סטודנטים.
את הקמת הקמפוס יזם ראש העירייה יונה יהב בשנת 2005, במטרה למשוך אוכלוסייה צעירה ולהחיות את העיר התחתית, על ידי הפיכתה למרכז של השכלה גבוהה ומוסדות תרבות, בדומה למתחמים דומים בעולם.
התוכנית כללה שיקום מבנים מתקופת המנדט הבריטי, חלק מהמבנים הנטושים הוסבו לכיתות לימוד למחלקות של אוניברסיטה ולמכללות, וחלק למעונות סטודנטים.
שיפוץ ושיקום המרחב הציבורי – התשתיות ברחובות, החלפת התאורה, שיקום מדרכות, התקנת ריהוט רחוב וצמחייה.
העירייה גם הפחיתה את הארנונה לייעודים של מוסדות אקדמיים.
מטרה נוספת הייתה שבמתחם ייפתחו חנויות, בתי עסק ובתי קפה ושהוא ימשוך חברות סטארט-אפ.
הפרויקט הראשון שבוצע במתחם היה הסבת מבנה משרדים ישן בדרך העצמאות למעונות סטודנטים.
אחריו הוכרז, ביולי 2006, על הקמת "המרכז ללימודים ימיים", פרויקט משותף לאוניברסיטת חיפה ולחיל הים.
המוסד הראשון שפתח את שעריו בקמפוס היה תילתן – המכללה לעיצוב ולתקשורת חזותית, במבנה ששופץ בדרך העצמאות 65. במבנה גם הוקמה גלריה לאמנות בה מוצגות תערוכות של בוגרי המכללה.
במסגרת השיקום הוקם מדרחוב בחלק מרחוב הנמל וברחוב שער פלמר הורחב שטח המדרכות, אזור המהווה הלב של הקמפוס.
בסך הכל הושקעו כ-100 מיליון שקל, מתוכם 60 מיליון שקל בשיפוץ דרך העצמאות, כולל מבנים ותשתיות, ו-40 מיליון ברחובות הנמל ושער פלמר.
התכנון הנופי של קמפוס הנמל בוצע על ידי האדריכליות הנוף אורית אלחייני-פרץ וחוה ברקן-מוזיקנט, כולל עיצוב ספסלי אבן בצורת גל במיוחד לצורך הפרויקט ותכנון שתי מזרקות.
בספטמבר 2007 אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה תוכנית משלימה לקמפוס הנמל – "תוכנית מתאר ארצית לפיתוח חזית ים עירונית בחיפה" (תמ"א 3/13/א).
מטרת התוכנית ליצור חזית לים שתהווה מוקד לפעילויות עירוניות, תיירותיות ומסחריות בתוך חלקו המערבי של נמל חיפה.
במקביל יזמה עיריית חיפה תוכנית למנהור מסילות הרכבת בחיפה כך שבין השאר מתחם "קמפוס הנמל" יוכל להתחבר עם תוכנית "חזית הים".
מימוש שתי תוכניות אלו התעכב מאז עקב קשיים תקציביים ותכנוניים.
בשנת 2008 נפתח בקמפוס המרכז האקדמי כרמל, במבנה מנדטורי ששימש במקור כמחסן קירור.
המבנה עבר שיפוץ ועיצוב מחדש בתכנון משרדי האדריכלים קנפו־כלימור.
חזית המבנה כוסתה בלוחות זכוכית צבעוניים עליהם הודפסו דיוקנות.
המרכז האקדמי כרמל נסגר ב-2017 עקב רמה אקדמית ירודה ושיעור הצלחה נמוך.
בשנת 2011 כבר פעלו בבנייני הקמפוס ארבעה מוסדות להשכלה גבוהה, בהם מחלקות של אוניברסיטת חיפה והטכניון, עם כ-5,000 סטודנטים.
באותה שנה גם שופץ בניין המשרדים "שער הנמל", שנמכר תמורת כ-58 מיליון שקל ב-2017, ומותג מחדש בשם "Portown".
בספטמבר 2019 הציגה עיריית חיפה תוכנית מתאר חדשה למתחם, בעריכת האדריכל ברוך ברוך, התוכנית תאפשר תוספת של 1,600 יחידות דיור למתחם, הקמת כיכרות ושטחים ציבוריים חדשים ומימוש תוכנית חזית הים, בשלב הראשון ללא שיקוע מסילת הרכבת על ידי הקמת מעברים מעליה לחזית הים.
ביולי 2019 חנכה האוניברסיטה הפתוחה, את קמפוס חיפה בנמל.
את התכנון האדריכלי של המתחם עיצבו י.י.
קמפוס האוניברסיטה הפתוחה נמצא במבנה לשימור עליו נבנו 4 קומות נוספות.
הקמפוס מתפרש על פני 6 קומות, ובו כיתות לימוד מאובזרות באמצעי למידה מתקדמים ומחשבים, קומת משרדים, מרחבי למידה וספריה הנמצאת על גג הבניין ומשקיפה לנמל והים.
כמו כן, הקמפוס מונגש לבעלי מוגבלויות.
בקמפוס חיפה בנמל נלמדות תוכניות לימוד ללימודי תואר ראשון ותואר שני, ממגוון הקורסים ותוכניות הלימודים של האוניברסיטה הפתוחה.
בנוסף מתקיימים בקמפוס לימודי חוץ הפתוחים לקהל הרחב, כגון: בית ספר למנהלים תפנית, בית ספר אסכולות, בית ספר דיפלומה לעיצוב פנים, בית ספר דיאלוג ללימוד שפות, ופעילויות תרבות והעשרה.
לאחר שאוניברסיטת חיפה פעלה במתחם במשך מספר שנים באופן מצומצם, היא הכריזה בשנת 2017 על תוכנית להעביר אליו פעילות משמעותית.
תחילה דובר על העברת הפקולטה למשפטים.
אחר כך הוחלט להעביר את בית הספר למדעי הנתונים למבנה ברחוב שער פלמר 4 ואת החוג למדעי המחשב, למבנה ששימש קודם את המרכז האקדמי כרמל.
החל מאוקטובר 2022 עברו לקמפוס כל פעילות החוג למדעי המחשב והחוג למערכות מידע, כולל מעבדות המחקר ומשרדי הסגלים האקדמי והמנהלי ותוכניות הלימודים לכל התארים.
הקמפוס פועל בשני מבנים עיקריים: רחוב הנמל 16 במבנה שהיה פעם מחסן גדול ועבר שיפוץ.
וברחוב הנמל 65, במבנה ששימש בעבר את מס הכנסה.
שני המבנים עברו שיפוץ לפי כללי שימור מבנים
עירוני ו' רוגוזין הוא בית ספר עירוני ממלכתי בדרום תל אביב, הכולל חטיבת ביניים ותיכון.
בית הספר נוסד בשנת 1955, ובשל מיקומו בדרום תל אביב, באזור בו השתכנו מהגרי עבודה מרחבי העולם ופליטים מאפריקה, יש בבית הספר מיזוג ייחודי של תרבויות.
בבית הספר מתחנכים ילדים ובני נוער ממספר רב של מדינות ברחבי העולם.
תוכנית הלימודים הותאמה לאופיו הייחודי של בית הספר, וכוללת לצד תוכנית הלימודים הממלכתית לבתי ספר יהודיים גם התייחסות לחגים נוצריים ומוסלמיים.
בשנת 2005 התאחד בית הספר העל יסודי "רוגוזין" עם בית הספר היסודי "ביאליק" שעבר ממשכנו הקודם ברחוב לוינסקי מול התחנה המרכזית החדשה.
בית ספר המאוחד בו למדו תלמידי א'-י"ב נקרא "קמפוס ביאליק-רוגוזין"
בטקס האוסקר זכה הסרט "כבר לא זרים" העוסק בבית הספר ובתלמידיו, בפרס הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2010.
בסוף 2022 החליטה עיריית תל אביב להפריד שוב את שני בתי הספר כך שבית הספר היסודי "ביאליק" נותר ברחוב העלייה 49, ובית הספר "רוגוזין" עבר למשכן חדש ברחוב בן אביגדור 5, מול מתחם ה-TLV ברחוב המסגר.
קמפייטאי (ביפנית: 憲兵隊 - חיל חיילי החוק) הוא המשטרה הצבאית של האימפריה היפנית שפעלה מ-1881 ועד 1945. בשיא כוחה ב-1945, כ-75,000 איש עבדו בארגון.
הארגון היה כפוף למשרד הפנים היפני, בעת ביצוע תפקידי אכיפה והיה כפוף למשרד המלחמה היפני, כשביצע תפקידים במדינות הכבושות.
קמפייטאי הוקמה ב-4 בינואר 1881, על ידי הגנרל יאסומאסה פוקושימה שכיהן כנספח צבאי בכמה מדינות.
הארגון הוקם תחת השם "קמפיי הארטילרית" (憲兵条例) כאשר הז'נדרמריה הצרפתית שימשה כדוגמה.
ב-1898 הוגדרו תפקידיה המשטרתיים והמשפטיים של קמפייטאיי בחוק "קמפיי ריי", חוק שעבר 26 שינויים עד לפירוקה של המשטרה ב-1945.
בתחילה שירתו 349 שוטרים ועם הזמן הורחבו סמכויותיהם ולרבות תפקידי שיטור גם ביצעו תפקידי אכיפה בזרועות הצבא ולכן שיתפה פעולה עם משרד הצי, משרד המשפטים ומשרד הפנים היפני.
נוסף לכך עסק הארגון גם בתפקידי ביטחון פנים ואיסוף מודיעין.
ב-1907 נשלחו לקוריאה כמה משוטרי קמפייטאי, תפקידם באזור הכבוש הוגדר כמשימת שמירת שלום, לצד הצבא היפני.
הלכה למעשה, עסק הארגון בסיכול ריגול בתוככי הצבא ומניעת עריקות.
קמייפטאי המשיכה לבסוף את תפקידי סיכול הריגול הצבאי גם לאחר הכיבוש היפני בקוריאה ב-1910.
הקמפייטאי הוקמה כחלק מהכוחות המזוינים של יפן, והייתה כפופה לשר הצבא היפני בלבד.
את הפיקוח על הארגון יכלו לנהל רק משרד הפנים ומשרד המשפטים.
רבים מאנשי הארגון היו מתנדבים מהצבא היפני וממשרד החוץ היפני, כאשר מתנדבי משרד החוץ היפני פעלו כמרגלים בארצות זרות.
כל המתנדבים עברו הכשרה מיוחדת בבתי הספר של קמפייטאי ללימוד שפות זרות ושיטות ריגול.
בסדרת ההיסטוריה החלופית האיש במצודה הרמה (המבוססת על ספרו של פיליפ ק.
דיק) ממלא הקמפייטאי תפקיד משמעותי.
קַמְפִּי פְלֶגְרֵיי (באיטלקית: Campi Flegrei) או השדות הבוערים הוא מתחם געשי המצוי ממערב לנאפולי, במחוז קמפניה, איטליה.
מתחם זה הוא קלדרה מקננת – קלדרה שנוצרה בתוך קלדרה עתיקה יותר, ומהווה חלק מהקשת הגעשית של קמפניה.
מקור השם בלטינית: campus – שדה, וביוונית: Φλογερός – לוהט.
מתחם קמפי פלגריי הוא חלק מהקשת הגעשית של קמפניה – חלק מרצועה געשית נרחבת המשתרעת לאורך כ-420 קילומטרים בחופה המערבי של איטליה, מהאי אלבה ועד דרומית לסורנטו.
רצועה זו כוללת את החבל הגעשי הרומאי (Roman Magmatic Province) מצפון לקשת הקמפנית.
סמוך לקמפי פלגריי קיימים שלושה מבנים געשיים פעילים, המהווים גם הם חלק מהקשת הגעשית של קמפניה:
מתחם סומה-וזוב – מצוי מזרחית לקמפי פלגריי ונוצר במהלך התפרצות געשית בהר הגעש סומה, עת התמוטטה תקרת תא המאגמה שלו והחרוט הגעשי שלו קרס אל תוך הקלדרה שנוצרה.
חרוט זה מרכיב כיום את הר הגעש וזוב.
איסקיה – אי געשי הכולל את הר הגעש אמפאו (Mount Epomeo), המתנשא לגובה 789 מטרים.
פרוצ'ידה (Procida) – אי געשי הממוקם בין איסקיה לקמפי פלגריי.
כיום הוא שקוע ונחשב רדום.
הגעשיות בקשת הקמפנית נובעת מפעילות טקטונית, הגורמת להפחתה של הלוח האדריאטי אל מתחת ללוח האירואסייתי ולמתיחה והידקקות של הקרום באגן הים הטירני.
הגורם הישיר לגעשיות הוא התרוממות אזורית של המעטפת, בעיקר בתחומי קרע היוצר מעין "חלון" בלוח האדריאטי.
בקמפי פלגריי מבנים געשיים רבים, המסומנים במספרים המופיעים במפה:
1 ניסידה (Nisida) – אי געשי קטן, חרוט טוף בצפון-מזרח מפרץ פוצואולי, המחובר בגשר אבן לאזור נאפולי
2 אניאנו (Agnano) – קלדרה של הר געש מורכב שבה מצוי אגם אניאנו ובשוליו – מערת הכלבים
3 אסטרוני (Astroni) – טבעת טוף צעירה בהר הגעש המורכב אניאנו
4 סנגה (Senga) – חרוט געשי
5 פיסאני (Pisani) – לוע געשי
6 מונטניה ספקטה (Montagna Speccata) – לוע געשי
7 צ'יליאנו (Cigliano) – לוע געשי
8 סולפטרה (Solfatara) – לוע געשי רוחש בפעילות הידרותרמית, המתבטאת בפליטת אדי מים וגזים גופריתיים ובפומרולות פעילות, התפרץ לאחרונה בשנת 1198 לספירה
9 אקדמיה (Accademia) – כיפה געשית
10 אוליבאנו (Monte Olibano) – כיפה געשית סמוכה לזו של אקדמיה
11 גאורו (Gauro) או ברברו (Barbaro) – חרוט טוף גבוה
12 פונדו ריצ'ו (Fondo Riccio) – חרוט געשי
13 קימה (Cuma) – כיפה געשית, עליה נבנתה עיר הנמל היוונית קימה
14 ארכי-אברנו (Archiaverno) – חרוט טוף
15 אברנו (Averno) – טבעת טוף צעירה בארכי-אברנו ואגם לוע
16 מונטה נואובו (Monte Nuovo) – "ההר החדש", חרוט טוף, נוצר בשנת 1538 לספירה
17 מופטה (Mofete) – לוע געשי במזרח מפרץ פוצואולי
18 באיה (Baia) – טבעת טוף
19 פונדי די באיה I (Fondi di baia) – טבעת טוף
20 פונדי די באיה II – טבעת טוף, פאזה שנייה
21 באקולי (Bacoli) – לוע געשי בחוף הדרומי של מפרץ פוצואולי
22 פונטה פנאטה (Punta Pennata) – לוע געשי
23 קאפו מיסנו (Capo Miseno) – חרוט טוף
24 הר פרוצ'ידה (Monte di Procida) – חרוט געשי בדרום קמפי פלגריי
הקלדרה של קמפי פלגריי מצויה ממערב לעיר נאפולי, בצפון-מערב מפרץ נאפולי.
חלקה הגדול של הקלדרה – שרוחבה כ-13 ק"מ – שקע אל קרקעית הים ותוחם את מפרץ פוצואולי.
החלק היבשתי מורכב מחרוטים געשיים – בלועם של כמה מהם מצויים אגמי לוע, ובשרידיהם של לועות קדומים.
הרכב הסלעים הגעשיים העיקריים במתחם אופייני לקשתות געשיות: בזלת, טרכיט ופונוליט.
סלעי הטוף והאיגנימבריט (טוף מולחם) של האזור ייחודיים, ומציינים את אירועי ההיווצרות של שתי הקלדרות.
האיגנימבריט הקמפני (Campanian Ignimbrite – CI) נחקר בשלהי המאה ה-19 על ידי הגאולוג הבריטי הנרי ג'יימס ג'ונסטון-לאוויס (Henry James Johnston-Lavis), שהעניק לו את השם "ברקציית מוזיאון".
בשם זה נעשה שימוש גם במחקרים עדכניים.
הסלע הטרכיטי מורכב בעיקר מפיסות פומיס מעוגלות, ומכיל סקוריה שחורה המשובצת באפר הגעשי ביחד עם קסנוליתים וקסנוקריסטים – בעיקר של סנידין אך גם ביוטיט, פירוקסן ולעיתים מגנטיט.
באיגנימבריט קיימים גם נפחים מאפיים מצומצמים, המצביעים על ירידה בעוצמה במהלך ההתפרצות.
הלחמת הטוף לאיגנימבריט אינה אחידה: השכבות התחתונות – שצבען צהוב – מולחמות במידה בינונית, ואילו השכבות העליונות – שצבען אפור – מולחמות במידה מועטה.
במקומות אחדים נראים צינורות פומרוליים וסדקי התקררות היוצרים מבנה עמודים.
הטוף נוצר כתוצאה מהתפרצות עזה שפלטה לבה עשירה בגזים.
כתוצאה מכך נוצרו זרמים ונחשולים פירוקלסטיים, שנפחם גדל מאוד כתוצאה מהתנפחות משמעותית של הפומיס.
עוצמתם של הנחשולים הייתה כה רבה, עד כי התרוממו מעל רכס הרים בחצי האי סורנטו שגובהם עולה על 1,000 מטרים.
הזרמים והנחשולים הפירוקלסטיים מתועדים במשקעים שעוביים רב במקומות נמוכים, בלמינציה ובשיכוב צולב היוצר שכבות בכיוונים שונים כתוצאה מתנועת הזרמים והנחשולים.
האיגנימבריט הקמפני נפלט ממרכז הקלדרה, המצויה היום על קרקעית מפרץ פוצואולי – שם הגיע עוביו המקורי ל-100 מטרים.
סלעיו נחשפים בעיקר בשולי מישור קמפניה, בעוד חלקיו המרכזיים כוסו במהלך הזמן בסחף ובמשקעים געשיים חדשים יותר שנבעו מהתפרצויות מאוחרות בקמפי פלגריי ובווזוב.
חלקיקי הפומיס ושברי הסלעים הכלואים בטוף הולכים וקטנים ככל שמתרחקים ממוקד ההתפרצות.
התפרצות האיגנימבריט הקמפני – ששרידים לה נמצאו גם בליבות קרח באיסלנד – נחקרה בקשר לשינוי סביבתי שהתרחש באזור הים התיכון ובאירופה בשלהי הפליסטוקן, ולמעבר התרבותי בין האדם הניאנדרטלי לאדם המודרני.
ממחקר שנערך בנושא עולה כי שינויים אקלימיים ואקולוגיים שהתרחשו בעקבותיה עשויים היו לתרום לחילוף אוכלוסין שכזה.
הטוף הנפוליטני הצהוב (Neapolitan Yellow Tuff – NYT) הוא איגנימבריט המתאפיין בשני מופעים: מופע מלוכד שצבעו צהוב ומופע לא מלוכד שצבעו אפור.
חילוף המופעים נובע מחילוף בין שני שלבי התפרצות:
שלב ראשון – התפרצות פריאטו-מגמטית שיצרה התפוצצויות במגעה של הלבה במים.
בשלב זה נוצרו אפר געשי, טיפות לפילי ונחשולים פירוקלסטיים.
שלב שני – התפרצות מגמטית חלשה יותר, שגרמה להיווצרותם של זרמים פירוקלסטיים.
שני השלבים נבעו ממקור טרכיטי משותף.
הנחשולים והזרמים הפירוקלסטיים נוצרו כתוצאה מנפילת עמוד האפר, והם הפכו צפופים יותר ככל שהתרחקו מצינור ההזנה).
במרכז הקלדרה הקדומה התפתחה געשיות מחודשת.
אירוע כזה הפיק את הטוף הנפוליטני הצהוב.
האירוע תוארך תחילה בפחמן-14 ל-12,000 שנים לפני זמננו ומאוחר יותר – באמצעות תיארוך ארגון-ארגון – לגיל ממוצע של 15,000 שנים.
נפח הטפרה המוערך בהתפרצות זו הוא 40-50 ק"מ מעוקב.
גם באירוע זה חלה התרוקנות חלקית של תא המאגמה והתמוטטות התקרה – שהובילו להיווצרות הקלדרה החדשה, המקננת בתוך קודמתה.
הקלדרה המקננת משתרעת על שטח של כ-90 קמ"ר, ומרכזה שקע לעומק של 600 מטרים מתחת לפני הים.
הטוף הצהוב נחשף ביבשה במחשופים המפוזרים על שטח של 1,000 קמ"ר, ומהווה המשקע הטרכיטי הפריאטו-פליניאני החשוף הגדול ביותר הידוע.
בסביבה העירונית של נאפולי וסביבתה ניתן לראות את מחשופי הטוף במקומות רבים.
הטוף האפור הלא מלוכד הוא חומר המתקשה בתגובה לסיד ונקרא פוצולנה.
חומר זה שימש עוד מימי קדם ליצירת מלט.
כסלעים פירוקלסטיים אחרים, גם הטוף הצהוב משמש בבנייה ובאדריכלות, ונעשה בו שימוש כבר בשנת 2500 לפנה"ס.
באזור קמפי פלגריי נפוצה יצירת לבני בניין מן הטוף הצהוב, ובעבר נחצבה וגולפו ממנו אלמנטים קישוטיים ששובצו במצודות ובכנסיות.
תיארוכו העדכני של הטוף הצהוב לתקופה שבין 13,800–15,400 שנים עולה בקנה אחד עם תנודות אקלימיות שהתרחשו בין עידן הקרח האחרון להולוקן.
יתרה מכך, הטוף הנפוליטני משמש סמן כרונולוגי במחקר רצפי משקעים אגמיים בדרום האלפים, מאחר שהוא מקביל בגילו לרצפי טפרה דומים במערב הים התיכון ובמרכז אירופה.
שימוש כזה עשוי לשפר מאוד את הדיוק בתיארוך התנודות האקלימיות הנדונות, שהשפיעו על אותם משקעים.
הגעשיות בקמפי פלגריי נובעת ממתיחה, הידקקות וקריעה של הקרום בקרקעית הים הטירני, שגרמו להתרוממות המעטפת המזינה את הגעשיות.
תהליכים אלה עדיין פעילים, והם אחראים הן לגעשיות והן לרעידות האדמה המתרחשות באזור.
הגעשיות בקמפי פלגריי נחלקת לשלושה שלבים עיקריים:
בכמה מקומות בקמפי פלגריי קיימות עדויות לפעילות געשית שקדמה להיווצרות הקלדרה.
געשיות זו הותירה את חותמה בכיפות געשיות, שכוסו מאוחר יותר על ידי האיגנימבריט הקמפני.
מחשופים כאלה נראים בדרך החוף בין פוצואולי למיסנום.
כיפות געשיות אלה אופייניות לסוג הגעשיות שקדם להיווצרות הקלדרה, וגילן המשוער 49,000 שנים.
בין שכבות הלבה והטוף נראים סלעי משקע, שהושקעו בהפוגות שבין פרקי געשיות באותה עת.
ההתפרצות שיצרה את סלעי האיגנימבריט הקמפני הייתה האירוע הגעשי הנרחב הראשון בתולדות המתחם, במהלכו נוצרה הקלדרה הראשית של קמפי פלגריי.
ההתפרצות העזה יצרה טבעת של סדקים במסלע, ושבריו נכלאו בתוך האיגנימבריט.
תיארוך של האיגנימבריט הקמפני מניב גילאים שבין 25,000–42,000 שנים.
תיארוך זה נובע כנראה מכמה אירועים של התפרצות – הנחשבת לגדולה ביתר באזור הים התיכון ב-200 אלף השנים האחרונות – שהפיקה נפח טפרה משוער של 500 ק"מ מעוקבים.
נפח זה רוקן במידה רבה את תא המאגמה שהזין את הגעשיות, ותקרתו התמוטטה.
רצף אירועים זה יצר את הקלדרה הקדומה של קמפי פלגריי, שגילה מוערך ב-39,000 שנים.
שלב געשי זה נחלק לשלושה מחזורים, שהתרחשו לאחר היווצרותה של הקלדרה הראשית:
הקלדרה הקדומה הוצפה על ידי הים והתמלאה בהדרגה בלבה מהתפרצויות תת-ימיות.
בכמות נכבדה ממשקעים אלה התרחשה המרה, ולכן קשה לתארך אותה.
לפני כ-15,000 שנים אירעה התפרצות יוצרת קלדרה, קטנה יותר מן הקלדרה הראשית, שבמרכזה מצויה העיר פוצואולי.
התפרצות זו יצרה את סלע הטוף הנפוליטני הצהוב.
מחשופי הטוף הצהוב ניכרים בכל האזור, בעיקר בשולי הקלדרה ובתוכה.
מאז התפרצות זו לא חלה פעילות געשית מחוץ לשולי הקלדרה.
ההתפרצות התת-ימית האחרונה התרחשה בתוכה לפני 11,000 שנים, ואירעו כמה התפרצויות יבשתיות.
בשלב זה אירעו התפרצויות תת-אוויריות בלבד, בעיקר בשני אזורים: בחלקה המזרחי של הקלדרה נוצר הר הגעש אניאנו, ובחלקה המערבי – באיה.
שלב זה התבטא ב"נדידה" של צינורות הזנה העיקריים לאורך קרקעית הקלדרה, מן השוליים אל המרכז, לאזור פוצואולי.
בנוסף לכך נוצרו מרכזי התפרצות קטנים יותר, מהם זרמה לבה בזלתית.
לפני 4,500 שנים ועד להווה
בשלב זה החלה התרוממות של מרכז הקלדרה באזור פוצואולי.
בחלקה השני של התקופה השתנה אופיין של ההתפרצויות, והן הפכו מתפוצצות יותר – כנראה כתוצאה מהיווצרותו של אגם במרכז היבשתי של הקלדרה.
ההתפרצות האחרונה בקמפי פלגריי התרחשה בשנת 1538. היא החלה ב-29 בספטמבר ונמשכה עד 6 באוקטובר.
וכתוצאה ממנה נוצר חרוט הטוף של מונטה נואובו – שקבר תחתיו את הכפר טריפגולה (Tripegole) וגרם למותם של 32 בני אדם.
התפרצות זו הפתיעה את תושבי האזור מאחר שלא היו סימנים סייסמיים מקדימים, פרט לרעידות אדמה חלשות וכמעט בלתי מורגשות שאירעו ביומיים שלפני ההתפרצות.
עם זאת, רעידות אדמה מפוזרות התרחשו באזור במשך כמה עשורים.
תהליכי היווצרות הקשת הקמפנית עדיין פעילים, והם אחראים לגעשיות ולרעידות האדמה המתרחשות גם בהווה מסביב לאגן הים הטירני, כמו גם במתחם קמפי פלגריי.
הר הגעש מונטה נואובו (Monte Nuovo) – מאיטלקית: "ההר החדש" – הוא ההר הצעיר ביותר באירופה, והוא נוצר בהתפרצות שהחלה ב-29 בספטמבר 1538 ונמשכה שבוע.
עם זאת, לא היה זה הסימן האחרון לגעשיות פעילה במתחם.
קמפי פלגריי נחשב עדיין פעיל, ובקלדרה מתרחשים גלים של תפיחה ושקיעה עקב התמלאות תא המאגמה והתרוקנותו.
במאה ה-20 התרחשו שני אירועים כאלה: בשנים 1969–1972 ובשנים 1982–1984, והם לוו בסידוק של הקרום הרדוד מעל תא המאגמה כתוצאה מהתחדשות והתחממות המאגר.
אירוע ההתרוממות האחרון הסתיים בינואר 1985, ובעקבותיו נוצרה רצועת חוף חדשה ממזרח לפוצואולי.
בשני אירועים אלה התרוממה הקרקע באזור ב-3.2 מטרים.
עדויות לפעילות געשית ניכרות בסולפטרה – שם קיימת פעילות הידרותרמית ערה ופומרולות פעילות, ועדויות נוספות מצויות בשולי מונטה נואובו.
קיימת סברה כי הקלדרה עשויה להתפרץ שנית בעתיד הקרוב.
בניגוד למעקב הצמוד הנערך במתחם סומה-וזוב, נעשה עד כה מעט מאוד במטרה ללמוד את המערכת הגעשית של קמפי פלגריי.
התרוממות הקרקע בעשרות השנים האחרונות היוותה בתחילת שנת 2011 מניע לתכנון קידוחי מחקר באזור, שחברי צוות המחקר הבינלאומי רואה בו מתחם געשי המסוגל להפיק התפרצות-על בדרגה 7 במדד VEI – עוצמה שביכולתה למחות את כל החיים באירופה.
התרוממות ושקיעת הקרקע במתחם לוו ברעידות אדמה חלשות ובינוניות – שהגיעו למגניטודה 4.0, ובנחילי רעידות אדמה.
התופעה נקראת ברדיסייסמיות (Bradyseism), ותוצאותיה ניכרות בעיר פוצואולי ובסביבתה.
במהלך האירועים בשנים 1982-1984 נגרם נזק ל-8,000 מבנים ו-36,000 תושבים פונו מבתיהם – רבים מהם לצמיתות.
אחד המקומות בהם נערך מחקר ברדיסייסמי ממושך הוא שוק מקורה שנבנה במאה ה-2 לפנה"ס, שנחשב בטעות למקדש לסרפיס לאחר שהתגלה פסל שלו במקום בשנת 1750. האתר שוכן בשולי נמל פוצואולי ומשמש סמלה של העיר.
באתר הארכאולוגי ניצבים עמודים משיש לבן-ירקרק המכיל כמויות קטנות של טלק.
לרוחב העמודים ניתן לראות רצועה שחוקה, המציינת את הימצאותם בעבר מתחת לגובה פני הים – שהיה נמוך יותר בעת בנייתם.
הגאולוג צ'ארלס לייל ביקר לראשונה בפוצואולי בשנת 1845, והשתמש בעמודים אלה על מנת לקבוע את גובה פני הים הקדום – שהיה שונה באותה עת ושונה גם מזה של היום.
לאחר ביקורו באתר עדכן לייל את המהדורות הבאות של "עקרונות הגאולוגיה" בהתאם לממצאיו.
עם זאת, מחקרו של לייל – כמו גם מחקרים נוספים שנערכו באותה תקופה – לא הצליחו לקבוע תאריך לשקיעה הרבה ביותר של האזור, אף שבמקום נמצאו מסמכים המתעדים שחזור שנערך באתר במאה ה-3 לספירה.
מחקר שפורסם בשנת 2010, הסוקר את תנודות הקרקע בקמפי פלגריי בשנים 1905–2009, מציג תהליך שבראשיתו מתרחשות רעידות אדמה לא מורגשות – שחוזקן הולך וגדל עם הזמן.
המחקר מצביע על כך שהתפתחות המעוות והפעילות הסייסמית הנוכחית תואמים לאלה שהתרחשו לפני ההתפרצות בשנת 1538, וגורס כי תוצאותיו עשויות להיות דומות – אף כי אינו רואה בכך תחזית להתפרצות חדשה.
בשנת 2012 חלה בקמפי פלגריי התעוררות סייסמית ששיאה בבוקר 8 בספטמבר, אז נרשם נחיל רעידות אדמה שמנה כ-200 רעשים חלשים במגניטודה מרבית של 1.6. בשנה זו נרשמה סמוך לפוצואולי התרוממות ברדיסייסמית של כ-8 ס"מ, וכן עלייה בטמפרטורה – שמקורה, כנראה, בפעילות המערכת ההידרותרמית מתחת לפני השטח.
קמפונית (שם מדעי: Camponotus) היא סוג של נמלה הנפוץ בארצות רבות בעולם.
ישנם יותר מאלף מינים בסוג.
נמלים ממינים רבים מסוג זה מקימות את הקינים שלהן בתוך עץ, מה שהוביל לשמן האנגלי – נמלים נגריות (carpenter ants).
כמה מינים דרום-מזרח אסייתים של קמפונית מפורסמים בזכות תופעה המכונה "נמלים מתפוצצות".
מדובר בנמלים המפתחות בלוטות גדולות מאוד (לעיתים בגודל הנמלה עצמה) המייצרות נוזל רעיל.
כשהדבר הכרחי לטובת המושבה, הקמפוניות עלולות "לפוצץ" את הבלוטה, להרוג את עצמן ולשחרר את הנוזל.
הנוזל עלול לפגוע בבעלי חיים קטנים באזור ולשתק אותם.
הקמפונית הוא סוג מגוון, ויש הבדלים רבים בין המינים השונים שהם חלק מהסוג, אולם יש כמה תכונות שמשותפות לכל המינים או לרובם:
גודל הפועלות נע בין 6–25 מילימטר (גודל גדול יחסית).
כל מיני הקמפונית חיים באנדוסימביוזה עם בקטריה בשם בלוכמניה (Blochmannia).
ככל הנראה יש לבלוכמניה חלק מפתח בתזונה של הנמלה.
רוב מיני הקמפונית חיים בעץ, לרוב עץ רקוב ולח.
לעיתים קרובות הקמפונית פולשת למגורי האדם ומזיקה להם.
יש דמיון בין תזונת המינים השונים: לרוב הקמפוניות ניזונות בעיקר מצוף וטל דבש.
בישראל ידועים כ-23 מינים מהסוג קמפונית.
בניגוד לרוב מיני הקמפונית, אף מין בישראל אינו חי בעץ.
קמפונית פולחת (Camponotus fellah) – נמלה חומה, אורכה נע בין 12-17 מילימטר.
חיה בקינים דמויי משפך ליד עצי אורן ושיחים המאוכלסים בכנימות.
קמפונית כרתית (Camponotus creticus) – נמלה חומה בעלת בטן שחורה.
חיה בעיקר מתחת לאבנים ובאדמה.
קמפונית קדושה (Camponotus sanctus) – נמלה צהובה-שחורה.
מקימה קינים מתחת לאבנים או באדמה בחורשות אורנים.
קמפונית משיית (Camponotus sericeus) – נמלה שחורה, בעלת שערות קצרות וצפופות בצבע זהוב.
נפוצה בערבה ובאזור ים המלח.
קמפונית שחורה (Camponotus pennsylvanicus) – מין הנפוץ בארצות הברית בלבד.
קמפונית שחורה או קמפונית פנסילבנית הוא מין של נמלה שנמצאת תחת הסוג קמפונית.
הוא נפוץ בעיקר בארצות הברית.
ניתן להבדיל בין קמפוניות שחורות לבין מינים נוספים מהסוג קמפונית לפי הצבע השחור המעומעם על הגוף והראש, ושיער לבנבן או צהבהב בבטן.
כלל העדות (מעמדות) של נמלים ממין זה (לרבות הפועלות הראשיות והמשניות, המלכות וכן הזכרים) הן בצבע שחור או שחרחר.
גודלן של הנמלים הפועלות משתנה.
המלכות מגיעות לגודל של 19-21 מ"מ, בעוד הפועלות הגדולות מתקרבות אליהן בגודל ומגיעות לגודל של 14-17 מ"מ.
לצד מינים נוספים בסוג קמפונית, הקמפונית השחורה היא בין מיני הנמלים הגדולים ביותר בצפון אמריקה.
המחושים שלהם נדחקים והם בדרך כלל עם 6-13 חלקים.
קמפוניות שחורות מסוגלות לנבור לעומק של כ-100 מטרים בחיפוש אחר מזון.
הנמלים העובדות הכי פעילות בשעות הלילה, בהן הן עוזבות את הקן שלהן והולכות למקור מזון.
הנמלים מסמנות שבילים כימיים באמצעות (פרומונים).
בקנים שלהם יכולים להיות אלפי נמלים.
הקמפונית השחורה לא עוקצת, אבל העובדים הגדולים יכולים לתת נשיכה חדה, אשר יכול לכלול הזרקה של חומצה פורמית, אשר אותה הם מייצרים.
קמפוניות שחורות מגיבות בחריפות כלפי נמלים מקנים אחרים.
קמפוניות שחורות לא יכולות לאכול או לעכל עץ, אבל הן יכולות לפרוץ עץ, מה שיכול לגרום נזק רב למבנה.
זאת בניגוד לטרמיטים היכולים לעכל עץ.
קמפוניות שחורות הן אוכלות כול.
הן יכולות לאכול מגוון רחב של בעלי חיים ומזונות מן הצומח, הכוללים מיצי צמחים, פירות, חרקים חיים או מתים, חסרי חוליות קטנים אחרים, ממתקים נפוצים כגון סירופ, דבש, סוכר, שמן ושומן.
בסביבה הטבעית שלהם, הקן של הקמפוניות השחורות נמצא על או בתוך עצים מתים.
הן מעכלות ריקבון וזבל והופכות אותו לאדמה, ולכן יש לקמפונית השחורה יתרונות אקולוגיים.
עם זאת, הקמפונית השחורה יכולה להרוס בתי עץ ולגרום להם נזק גדול.
קמפוס הר הצופים הוא הגדול מארבעת הקמפוסים של האוניברסיטה העברית, והוותיק והמרכזי שבהם.
הקמפוס נמצא בהר הצופים, ירושלים, סמוך לשכונת הגבעה הצרפתית.
כיום פועלות בו הפקולטה למדעי החברה, הפקולטה למשפטים והפקולטה למדעי הרוח וכן מופעלים בו בתי הספר למנהל עסקים, עבודה סוציאלית, חינוך, ריפוי בעיסוק ובית הספר לתלמידי חו"ל.
בשטח הקמפוס קיים הגן הבוטני הלאומי שהוקם על ידי הבוטנאי אלכסנדר איג.
בקרבת הקמפוס נמצאים מרבית בנייני ההנהלה של האוניברסיטה, שלושה מתחמי מעונות סטודנטים, בית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים וכן בית החולים הדסה הר הצופים.
מן הקמפוס ניתן לצפות על העיר העתיקה והר הבית.
כמו כן קיים בשטח הקמפוס תיאטרון המעלות, בו נערכו חתונות בעבר.
הקמפוס נבנה בתחומי אחוזתו הגדולה של ג'ון גריי היל, עורך דין פרוטסטנטי מליברפול שהיה אוהד של הציונות.
לפני מותו בשנת 1914 חתם היל הסכם עם חיים ויצמן וראשי ההסתדרות הציונית על מסמך העברת אחוזתו וקרקעותיו לידיהם לצורך הקמת הקמפוס.
בתום המלחמה כיבדה אלמנתו את ההסכם, וב-24 ביולי 1918 (טו באב תרע"ח) הונחה אבן הפינה של הקמפוס, במעמד זאב ז'בוטינסקי.
ב-1924 נפתח המכון ללימודי היהדות, וב-1 באפריל 1925 נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה בנוכחותם של הלורד ארתור ג'יימס בלפור, הרבנים הראשיים ובהם הרב קוק ונציגי מדינות, ארגוני צדקה ואנשי דת רבים.
בשנים הראשונות עסקה האוניברסיטה במחקר בלבד והוראה פורמלית התחילה רק בשנת 1928.
באפריל 1930 נחנך בניין דוד וולפסון, ובו שוכנו הספרייה הלאומית והפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, ובה החוג לכימיה (בראשותו של חיים ויצמן), החוג למיקרוביולוגיה והחוג למתמטיקה.
ממלחמת העצמאות עד ששת הימים
במהלך מלחמת העצמאות, נותק הר הצופים מחלקה הישראלי של ירושלים כיוון שהדרך אליו עברה בשכונת שייח' ג'ראח הערבית והפך למובלעת.
בתחילה נהגו להגיע לאזור שיירות, אולם, לאחר שבאפריל 1948 הותקפה שיירה של עובדי בית חולים הדסה הסמוך, הידועה גם כשיירת הדסה, הופסקה תנועת השיירות והושבתה פעילות האוניברסיטה.
ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוזו של הר הצופים.
ההסכם הושג בתיווכו של האו"ם.
ההר חולק לשלושה אזורים: המובלעת הישראלית, שכללה את מתחמי האוניברסיטה בקמפוס הר הצופים, בית החולים הדסה הר הצופים, בית הקברות הצבאי הבריטי, והכפר הערבי עיסאוויה כאזור מפורז ישראלי.
במקביל הוגבל גם מספר השוטרים בשטח המפורז הירדני ל-46 שוטרים.
הסכם זה נשאר בתוקפו עד לסופה של מלחמת העצמאות ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו עם ירדן ב־3 באפריל 1949. בהסכם נקבע כי מדי שבועיים תועלה להר שיירה לאספקה ולהחלפת אנשי ההר.
שיירה זו הועמדה תחת פיקוח האו"ם, והייתה יוצאת ממעבר מנדלבאום.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בירושלים ב-30 בנובמבר 1948 נותר הר הצופים כמובלעת ישראלית בתוך שטח ירדן במשך 19 שנה עד מלחמת ששת הימים.
מחלקות האוניברסיטה העברית, ובית החולים הדסה, המשיכו לפעול במבנים אחרים בעיר, כמו בניין טרה סנטה (אליו עברה הספרייה הלאומית), מנזר נוטרדאם דה ז'רוזלם ועוד.
הקמפוס בהר הצופים אוכלס בחיילים ישראלים במדי שוטרים שאבטחו אותו.
הסכם הפירוז עם ירדן קויים באופן חלקי, הן מצד ישראל והן מצד ירדן.
ישראל העלתה להר חיילים במדי שוטרים והצליחה להכניס נשק כבד ולבצר חלק מהמתחם ואילו הירדנים בנו מוצבים בשטחים מפורזים והשתלטו על שטחים באזור וביניהם הכפר עיסאוויה.
ב־1954 הוקמה יחידה צבאית ייעודית בשם "יחידת מצוף 247" לשם החזקת הר הצופים.
באותה תקרית נהרג גם היושב ראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, שבא לתווך בין הצדדים.
הם הקימו ביצורים מסיביים בגבעת התחמושת וביצרו לצד גבעת התחמושת גם את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית.
בקצהו המזרחי של הקמפוס הוקם מערך בניינים שיועד בתחילה למחלקה למדעי הטבע (כיום אולמות הרצאות טבע ואגף בבניין בית ספר בצלאל) ולמגדל מים בתכנונם של האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור.
הפקולטות למדעי הרוח ומדעי החברה, ובתי הספר לחינוך ולעבודה סוציאלית, עברו בשנת 1981 להר הצופים.
ב-31 ביולי 2002, במהלך האינתיפאדה השנייה, אירע פיגוע בקפיטריית "אטלס" שבהר הצופים (הקפיטריה מכונה בפי הסטודנטים גם "פרנק סינטרה", על שם המבנה בו היא נמצאת).
בפיגוע נרצחו תשעה סטודנטים ועובדים ונפצעו כ-100 אנשים.
במתחם הקמפוס פועלות הספריות הבאות:
ספריית הר הצופים למדעי הרוח ולמדעי החברה ע"ש בלומפילד
ספרית משפטים ע"ש ברנרד ג' סגל
באזור הר הצופים פועלים שלושה מעונות סטודנטים:
מעונות מאירסדורף (רזניק) – אלו הם המעונות הסמוכים ביותר לאוניברסיטה.
במעונות 19 בנייני מגורים הכוללים שירותים ומקלחות משותפים.
מעונות ברונפמן (אידלסון) – מעונות אלו חדשים יותר ממעונות מאירסדורף אך וותיקים ממעונות כפר הסטודנטים.
מעונות כפר הסטודנטים – אלו הם המעונות החדישים ביותר אשר נבנו כפרויקט מטעם חברת אפריקה ישראל.
במעונות שבעה בנייני מגורים עם מעליות ומיזוג אוויר.
ב-2006, כמענה למצוקת הדיור לסטודנטים בעיר, החלה בניית פרויקט כפר הסטודנטים, שנבנו בשיטת BOT בשיתוף עם חברת אפריקה ישראל שבנתה והפעילה את המעונות.
במהלך השנים הראשונות עלו תלונות חוזרות ונשנות של סטודנטים על צפיפות, רעש וחוסר פרטיות.
בנוסף התלוננו סטודנטים על ביקורות פתע שעורכים עובדי אפריקה ישראל ללא התראה מראש.
כל אלו גרמו לסטודנטים רבים לעזוב את המעונות ולחפש מגורים בשכירות בעיר.
לאור התלונות הפקיעה האוניברסיטה את ניהול הכפר מידי אפריקה ישראל, וב-2013 רכשה את הכפר מאפריקה ישראל.
באוקטובר 2024 חתמו עיריית ירושלים, רשות מקרקעי ישראל ומשרד השיכון על הסכם שבמסגרתו יהרסו מעונות מאירסדורף לצורך בניית דירות חדשות.
קמפוס אפל היה המטה הראשי של חברת אפל, לפני הקמת אפל פארק, אשר שניהם ממוקמים בקופרטינו שבקליפורניה.
הקמפוס משתרע על שטח 32 דונם ועובדים בו כ-2,800 מעובדי החברה.
עד בניית המטה, הממוקם ברחוב Inifinte Loop 1, היו משרדי החברה פזורים בבניינים רבים ברחבי העיר.
בשנת 1993 נבנה המטה החדש ותחילה הועברו אליו מחלקות המחקר והפיתוח, אך לאחר שובו של סטיב ג'ובס להנהלת החברה, בשנת 1997, הוא העביר אליו את משרדי הנהלת החברה.
במתחם זה נמצאת גם "חנות המפעל" של האפל סטור.
באוגוסט 2011 הודיע סטיב ג'ובס למועצת העיר כי החברה רכשה שטחים בעיר והיא תבנה בהם קמפוס חדש.
הקמפוס החדש יעוצב בצורת לולאה שלמה והוא יעטף בקירות זכוכית.
כמו כן יבנה מרכז כנסים גדול שישמש את החברה באירועים ומסיבות העיתונאים שהיא עורכת.
סך עלות הקמת המטה החדש הסתכמה ב-5 מיליארד דולר (המחיר התחיל משלושה מיליארד אך הייתה חריגה של שני מיליארד), והוא נפתח לעובדים באפריל 2017..
קמפור הוא תרכובת אורגנית, דמוית שעווה, דליקה, מוצקה בטמפרטורת החדר, בצבע לבן או שקוף, ובעלת ריח חזק.
התרכובת היא טרפנית בעלת הנוסחה הכימית C10H16O.
היא מצויה בעץ הקמפור (Cinnamomum camphora) השייך למשפחת העראים, שהוא עץ גדול ירוק עד הגדל באסיה (בעיקר בסומטרה, בורנאו, וטאיוואן), וגם בעץ דריובלאנופס ארומטיקה (Dryobalanops aromatica) שהוא מענקי עצי היער בבורנאו.
התרכובת מופיעה גם בעצים אחרים ממשפחת העראים, וגם בצמחים אחרים, אם כי במידה פחותה.
עלי רוזמרין מיובשים מכילים בין 0.05 עד לחצי אחוז קמפור.
ניתן גם לייצר קמפור באופן סינתטי, משמן טרפנטין.
מקור נוסף עיקרי לקמפור באסיה הוא הצמח "ריחן קמפור", הידוע גם בשמו ריחן אפריקני כחול (Ocimum kilimandscharicum).
הקמפור משמש כמבשם בגלל ריחו הטוב, כמרכיב בבישול (בעיקר בהודו), כנוזל חניטה ושימור, לשימושים רפואיים וטקסים דתיים.
לדוגמה, ד"ר הלל יפה מספר בזכרונותיו כי בעת מגפת הכולרה ביפו בשנת 1902, תלו התושבים, לרבות ראשי השלטון, את פרי עץ הקמפור על צווארם בתוך שקית בד קטנה.
קמפיין NOH8 (No Hate; בעברית: "לא לשנאה") הוא ארגון התנדבותי אמריקאי ששם לעצמו למטרה לקדם שוויון מגדרי, שוויון בנישואים וזכויות אדם.
הארגון נוסד בשנת 2009 בידי הצלם אדם בוסקה ובן זוגו ג'ף פרשלי כתגובה ישירה לאישור "הצעה שמונה" בקליפורניה, חוק שהגדיר נישואים כבין גבר לאישה בלבד.
השניים פתחו בקמפיין במסגרתו הצטלמו פעילים גאים וסלבריטאים כשפיהם חסום במסקנטייפ ועל לחייהם כתובות האותיות NOH8. שם הקמפיין הוא משחק מילים על הצעה שמונה שכונתה בידי מתנגדיה "הצעת השנאה" ("Proposition Hate").
תמונות הקמפיין פורסמו באתר הארגון, כמו גם ברשתות חברתיות שונות ובעולם הווירטואלי Second life.
הקמפיין נחל הצלחה מרובה והפך במהרה לוויראלי וקבוצות פעילים רבות ברחבי העולם פרסמו צילומים ברוחו.
ב-17 במאי 2013 לכבוד יום היום הבינלאומי נגד הומופוביה נפתח בארץ קמפיין NOH8 בשיתוף אגודת הלהט"ב, איגי - ארגון נוער גאה וארגוני להט"ב נוספים.
בקמפיין השתתפו סלבריטאים, פעילים גאים וחברי כנסת, ביניהם נועה תשבי, רני רהב, לימור לבנת, מירי רגב ואחרים.
הצילומים לקמפיין נערכו בברנוער בתל אביב.
קמפטוזאורוס (שם מדעי: Camptosaurus; מיוונית: "לטאה כפופה/גמישה") הוא סוג דינוזאור בעל אגן דמוי עוף שחי בתקופה יורה עליון לפני 147–157 מיליון שנה.
יצור זה היה קרוב משפחה רחוק של האיגואנודון והיה שייך למשפחת הקמפטוזאוריים (Camptosauridae).
מאובניו נמצאו באמריקה הצפונית ובחלק מאירופה.
אורכו של דינוזאור זה הגיע לאורך 8 מ', לגובה 2 מ' ולמשקל 780–880 ק"ג.
מבנה גופו היה קל יותר ממבנהו של האיגואנודון והוא נע על 2 רגליים והיה בעל כפות שטוחות ודמויות פרסות.
זנבו העניק לו שיווי משקל גדול והוא היה יכול לרוץ במהירות, שלא כמו קרוביו המאוחרים.
לסתותיו היו כמעט חסרות שיניים.
משערים שהיצור ניזון מצמחים נמוכים כמו מחטניים וציקסיים אותם ליחך בעמידה על רגליו האחוריות.
דינוזאור זה תואר על ידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1885.
הקמפטוזאורוס מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור של ה-BBC, בפרק הרביעי החל בתור היורה.
בסדרה הוא מוצג דומה לאנטילופה כאוכל צמחים החובר לסטגוזאורוסים כדי להסיט מתקפות של אלוזאורוסים וגם יכולים להימלט במהירות.
עם זאת פרטים שמתרחקים מהעדר הראשי נתפסים במארב של האלוזאורוס ואחד הפרטים שנטרפו נגנב בידי הזאורופגנקס – טורף-העל של היורה.
בזיכיון פארק היורה הוא מופיע על תג בסרט עולם היורה, אך לא נראה פרט חי.
בספר פארק היורה מוזכר קמפטוזאורוס שנמצא במוזיאון שטום מרפי תיקן את אביו על גילו.
כמו כן הוא מופיע במשחק המחשב פארק היורה 3: בניית פארק.
קמפיין געוואַלד (מיידיש; קרי: גֶוַלְד, מעין "הצילו" בעברית) הוא סוג של קמפיין הַמְרָצָה העושה שימוש בתעמולת בחירות ומיועד לטעת בקרב מצביעים פוטנציאליים את התחושה כי הצבעתם עבור מועמד, מפלגה או השקפה פוליטית מסוימים, מחויבת המציאות, ובלעדיה יקרה אסון.
מקור המילה "געוואלד" במילה הגרמנית Gewalt, שפירושה "אלימות".
ביידיש קיבלה המילה משמעות של קריאת זעקה המתריעה מפני אסון או אובדן, כמו "הצילו" בעברית.
השימוש המקורי במילה בשפת היידיש מקובל מאוד בקרב מפגינים דוברי יידיש, הזועקים ומתריעים מפני אסונות, או מקוננים עליהם.
מקובל כי השימוש במונח ביחס לקמפיין בחירות נעשה לראשונה בשנת 2007 על ידי יעקב מאור בספרו "מה למדנו מארתור פינקלשטיין".
לימים, חלחל המונח לרשות הרבים באמצעות אמצעי התקשורת, ובבחירות לכנסת העשרים הפך המושג להיות שגור בהקשר של בחירות.
על פי רוב, קמפיין געוואלד נעשה ביום הבחירות עצמו, או בצמוד לו.
הקמפיין מבוצע באמצעות הפצת מסרים המתריעים מפני אסון העלול להתרחש אם המצביעים לא ילכו להצביע באופן הנדרש.
המסרים יתמקדו על פי רוב באסון פוליטי, מדיני, או כלכלי, וייעשה בהם שימוש במילים כמו "סכנה", "אסון", או מילים אחרות בעלות הקשרים שליליים, המיועדות להגביר את תחושת הבהלה והפחד.
מטרת ההפחדה היא להכניס את הבוחרים הפוטנציאליים למצב בו הם חשים כי הימנעותם מההצבעה שאליה מכוון הקמפיין תפגע בהם קשות.
המסרים עשויים להיות מופצים באמצעי המדיה השונים, הכוללים גם שימוש ברשתות חברתיות וכן באמצעות מנשרים, או כל תקשורת כתובה אחרת.
במדינת ישראל נעשה פעמים רבות שימוש בקמפיין געוואלד בבחירות לכנסת וגם בבחירות מקדימות, השימוש השגור במונח "קמפיין געוואלד" החל מהבחירות לכנסת העשרים.