tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2017 התמזגה "אינסרט" עם החברה האמריקאית "פנדו", בעסקת החלפת מניות.
ב-2019 הפכה החברה הממוזגת ששמה "פנדו" לחד-קרן
וב-2021 שוויה נאמד ב-2.6 מיליארד דולר.
קמיניץ אינו פעיל בחברה הממוזגת.
כיום הוא חבר בדירקטוריונים של חברות סטארט-אפ ומייעץ למנכ"לים שלהן.
בין החברות בהן היה פעיל בעבר ובהווה נכללות Run:ai, שנרכשה בידי אנבידיה בסכום המוערך ב-800 מיליון דולר.
קמיניץ פעיל נגד הטרדה מינית בהייטק.
יועץ טכנולוגי בהתנדבות לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל.
חבר הוועד המנהל של עמותת "דרך רוח", לקידום מדעי הרוח בישראל.
סיפורו "צוקרברג" הוא מומלץ תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2019.
סיפורו "חוויה הוליסטית" זכה בצל"ש בתחרות הסיפור הקצרצר (עד מאה מילים) של האיגוד האירופאי לכתיבה יוצרת (EACWP).
ספר הביכורים של קמיניץ, "משאבי אנוש", ראה אור במאי 2023 בהוצאת כנרת זמורה דביר ובעריכת ד"ר דקל שי שחורי.
דרך סיפורן של שמונה דמויות, מלווה הספר את החברה הבדיונית "אינסטמיינד", חברת הזנק העוסקת בפענוח נפש האדם באמצעות בינה מלאכותית.
"אינסטמיינד" סורקת את מיטב ספרות העולם, בונה מתוכה מאגר של מחשבות ורגשות אנושיים, ויודעת להתאים לכל אדם שמשתמש בתוכנה פרופיל פסיכולוגי מפורט החושף את עולמו הפנימי.
הרומן מתאר את קורותיה של החברה מראשיתה, ואגב כך עוסק בשאלות על האדם מול המכונה, על כוחה של הספרות ועל מקומה של האמנות בעולם היפר-טכנולוגי.
עם יציאתו, זכה הרומן לביקורות חיוביות בכלי התקשורת.
ירון פריד כתב עליו בעיתון "מעריב": "מעשה ספרותי הקרוב לשלמות...
קמיניץ מנסח בדיוק עילאי את טבע האדם".
קמיניץ היה אחד משלושת המועמדים הסופיים לפרס ספיר לסופר ביכורים לשנת 2023. הוא זוכה פרס שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית ליוצרים בראשית דרכם לשנת 2024.
מאמריו בנושאי עסקים, טכנולוגיה ואתיקה התפרסמו לאורך השנים במוסף הארץ.
בשנים 2004–2010 פרסם בדה מרקר טור סאטירי בו תיאר את המתחולל מתחת לפני השטח בעולם היזמות והפריך את המיתוסים אודותיו, תחילה באופן אנונימי תחת הכינוי "מר מאני" ובהמשך בגלוי.
נשוי לאסנת, מהנדסת תוכנה, ואב לארבעה.
שחרור בערבות הוא תנאי שבית משפט רשאי לצוות על שחרורו של חשוד בערובה, תוך קביעת סוג הערובה, גובהה, תנאיה ומשך תוקפם.
כאשר עניינו של אדם שנעצר מובא בפני בית המשפט, בית המשפט ישקול האם ניתן לשחרר את האדם בערבות.
במסגרת השחרור בערבות מתחייב הנאשם לא לשבש את הליכי החקירה, על מנת להקל את עונשו, ויגיע אל בית המשפט בכל פעם שיידרש לכך על מנת לסיים את החקירה בעניינו.
המושג של שחרור נאשם בערבות הפך להיות נפוץ בישראל, ובמסגרת הליכי משפט רבים עושים זאת על מנת להקל על הנאשמים, כל זמן שאין מדובר בעבירות חמורות מאד שהמשטרה מבקשת מעצר עד תום ההליכים.
ההליך השכיח הוא שחרור בתמורה להפקדה כספית, ו/או משולב באיסור יציאה מן הארץ תוך הפקדת דרכונו בבית המשפט.
תנאֵי השחרור בערבות יכולים להיות משולבים גם באיסור כניסה ליישוב מסוים ו/או איסור לשוחח או להיפגש עם אדם מסוים, וגם בהתייצבות באופן קבוע בתחנת המשטרה שבמקום מגוריו של המשוחרר בערבות.
שחרור בערבות יכול לכלול גם איסור יציאה מן הבית במשך כל שעות היממה או חלק ממנה.
תנאי זה מכונה גם "מעצר בית".
יש ומעצר זה נאכף על ידי שימוש באזיק אלקטרוני.
בית המשפט ישקול מספר שיקולים שיכריעו האם יעתר לבקשה לשחרור בערבות ואיזו ערבות.
חומרת העבירה היא הראשונה במעלה, גם מצב החקירה יקבע האם ניתן לשחרר בערבות מבלי שיעלה חשש לפגיעה בחקירה.
סוגיה אחרונה זו קשורה בדרך כלל בסוגיה האם המשטרה מבקשת מעצר עד תם ההליכים, שהוא פועַל יוצא של חומרת העבירה.
בארצות הברית, מקובל שהערבות היא פיקדון במזומן (או רכוש אחר).
הערבות במזומן במדינות אחרות מוגבלת יותר.
אם החשוד יגיע לכל ההופעות הנדרשות לבית המשפט, פיקדון זה יוחזר.
ב-46 מדינות בארצות הברית, ניתן לשלם לפקיד ערבות מסחרי, כדי להפקיד כספי ערבות בשמו של אדם עצור.
מנהג זה אינו חוקי ברובו בשאר העולם.
שחר סורק (נולד ב-28 בדצמבר 1975) הוא מפיק ושחקן ישראלי.
אלוף ישראל בטאקוונדו 5 פעמים.
הוא מחזיק בדרגת דאן 4.
בעל תואר ראשון ושני במנהל עסקים, הראשון משלוחת אוניברסיטת מנצ'סטר.
ב-1997 גילם דוגמן פרסומת בסרט "מר באום", גילם את שלומי בסדרה "רמת אביב גימל" ושיחק בסרט הטלוויזיה "בחצות הלילה".
ב-1998 השתתף בסרט הסטודנטים "ארבעה נכנסו לפרדס".
ב-1999 הנחה בערוץ הילדים, וגילם את פחפח במחזמר הקוסם!.
ב-2007 גילם את התפקיד הראשי "פישקה" בסרט "מלך של קבצנים" שביים אורי פסטר.
סורק הפיק, יצר לו את הכוריאוגרפיה וביים את קטעי הלחימה.
ב-2008 גילם בחור בדייט עם שירה בסדרה אולי הפעם, ב-2010 הופיע בסרט האמריקאי ''.
שחר שלי (נולד ב-1982) הוא מנהל המחלקה הנוירולוגית וראש תחום אלקטרופיזיולוגיה קלינית ומחלות עצב-שריר בבית החולים רמב"ם; מנהל המעבדה לנוירואימונולוגיה קלינית ונוירואינפורמטיקה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט שבטכניון; מרצה בכיר, מאיו קליניק, רוצ'סטר, מינסוטה, ארצות הברית וטריאתלט ישראלי.
שלי נולד ברחובות וגדל באשדוד, הוא בנם הבכור של דני, מהנדס וקבלן בנייה ואורה, אשת קבע, ולו אח ושתי אחיות.
סבו, יחיאל אלקבץ, היה איש חינוך.
בהיותו בן 16, עבר קורס מאמנים במכון וינגייט.
בצה"ל שירת כקצין ביחידת אגוז.
בשנים 2005–2012 למד רפואה באוניברסיטת דברצן, הונגריה וסיים בהצטיינות יתרה.
בשנים 2013–2017 התמחה בנוירולוגיה בבית החולים תל השומר.
בשנים 2018–2021 עבד וחקר בבית-החולים האוניברסיטאי מאיו קליניק, שם השלים תת-התמחות קלינית במחלות עצב-שריר ואלקטרופיזיולוגיה ובנוסף, תת-התמחות מחקרית במחלקת נוירואימונולוגיה במאיו קליניק, בו התמנה ב-2021 ל-Assistant Professor (מרצה בכיר), ונמנה עם חברי הסגל שלו עד היום (2024).
ב-2022 ניהל בשיבא מרפאה ראשונה מסוגה בישראל ובעולם לטיפול בניוון שרירים אוקולופרינגיאלי.
בספטמבר 2022 התמנה לראש המחלקה לנוירואימונולוגיה בטכניון ולראש תחום מחלות עצב-שריר ואלקטרופיזיולוגיה קלינית ברמב"ם, הגדולה מסוגה באזור הצפון.
בינואר 2023 התמנה למרצה בכיר בטכניון.
באפריל 2024 התמנה למנהל מחלקת נוירולוגיה ברמב"ם.
שלי זכה במענק מילוביץ שהוענק לחמשת הרופאים המבטיחים של העתיד לשנת 2017, בהמשך זכה בפרס החוקר הצעיר המבטיח של שנת 2019 בכנס איגוד הנוירולוגים העולמי, ובשנת 2021 הוכר כאחד מעשרת החוקרים המשפיעים ביותר בנוירולוגיה מטעם דוקסימיטי (Doximity) עם מעל 30 פרסומים בעיתונים מדעיים מובילים.
בינואר 2023 מונה לנציג הארגון העולמי למחלות שריר מולדות באגן הים התיכון ולאחד משני הנציגים באסיה.
הוא חבר דירקטוריון ב'קהילת אור' (חל"צ), הקהילה הראשונה בישראל למען נפגעי פגיעת ראש.
שחר שלי חוקר שלושה תחומים עיקריים: האחד, סמנים ביולוגיים למחלות נוירולוגיות וסרטן.
השני, השפעתן של תרופות ביולוגיות לסרטן על מערכת העצבים והשרירים.
והשלישי, השפעת תרופות וננו חלקיקים על מחסום דם-מוח.
רבים ממחקריו נערכים ביחד עם חוקרים ממאיו קליניק.
שלי, ביחד עם תומאס קרייזר, גילה את הנוגדן האחראי לאטקסיה שמשמש חלק מבדיקות השגרה במאיו קליניק לבירור ממאירות בחולים עם הפרעות הליכה.
נוסף לכך חקר שימוש בבינה מלאכותית לאיתור חולים עם נטייה לפתח סיבוכים הקשורים ללב במחלות נוירולוגיות דרך אק"ג.
מצא שחולי מחלות שריר נמקיות דלקתיות, הם בעלי סיכוי נמוך לחלות בסרטן ביחס לקבוצת הביקורת.
מחקר נוסף של סמנים הקשורים לממאירות בחולים עם מיאסטניה גראביס שפורסם ב-Neurology שלל את הסברה שהייתה מקובלת כי נוגדנים נגד שריר מסורג הם סמן נאופלסטי (סרטני) בחולים אלו או בכלל.
שלי היה שותף למחקרים העוסקים בהגדרת תסמונת נוירולוגית חדשה (CISP-PLUS) בה נמצאו חולים עם תסמונת קשה לזיהוי הדומה ל-CIDP ומגיבים היטב לטיפול אימוני.
שלי פרסם ביחד עם ד"ר דביר ארן מחקר בבינה מלאכותית העוסק במערכות מורכבות לקבלת החלטות בזמן אמת, בו לקח חולים עם שבץ מוחי והראה כי המערכת שבנה מזהה לא פחות טוב ואף יותר אירועים מוחיים באנשים שפנו לבית החלים עם חסר נוירולוגי חריף.
שלי הוא המנהל הרפואי של רמפי (Remepy), חברת הזנק המפתחת תרופות היברידיות, הכוללות יישום דיגיטלי המשפר את השפעת התרופה.
רמפי היא החברה הראשונה בעולם להוכיח בניסויים קליניים ראשוניים את ההשפעה הפיזיולוגית של היישומים הדיגיטליים שלה באמצעות סריקות דימות תהודה מגנטית תפקודי, בדיקות דם ושאלונים רפואיים.
המנהל המדעי הוא פרופ' אמיר אמדי, המנכ"לית השותפה היא מיכל צור שלו ובדירקטוריון החברה יושבים הפרופ' מיכל שוורץ ונפתלי בנט.
צוות היועצים כולל את: ד"ר דני בר זוהר, ראש המו"פ העולמי של חברת התרופות מרק ופרופ' איתי חוברס.
החברה גייסה 15 מיליון דולר.
ב-2005 זכה במקום הראשון בחצי מרתון ירושלים, לגברים בגילאי 29-20, ובמקום הראשון בטריאתלון עמק הירדן ה-15, חצי איש הברזל, לגברים בגילאי 24-20.
שחר שלי נשוי למיכל, מהנדסת בינה מלאכותית בבית החולים תל השומר, לו שלושה ילדים והוא מתגורר בהרצליה.
שחרור: סיפורו של כריסטיאן הוא הספר השישי והאחרון בסדרת ספרי חמישים גוונים מאת אי.
ג'יימס והשלישי בסדרת סיפורו של כריסטיאן.
הספר יצא לאור באנגלית בבריטניה ב-1 ביוני 2021 בהוצאת Vintage.
באותה שנה הספר יצא לאור בעברית, בהוצאת ידיעות ספרים, בתרגומה של גליה וורגן.
הרומן מגולל את אירועי הספר חמישים גוונים של שחרור מנקודת מבטו של כריסטיאן גריי, ומתמקד בחוויותיו בעודו מסתגל לחייו החדשים עם אנסטסיה סטיל.
שחר שטריקמן (נולד ב־1984), המוכר בשם הבמה שלו "Static Movement", הוא מוזיקאי, מפיק ודי ג'יי ישראלי.
שטריקמן פועל בתחום הפסייטראנס מזה שני עשורים ונחשב לאחד האמנים הישראלים הבולטים בז'אנר.
על פי העיתונאי ומבקר המוזיקה דרור פויר, "שחר שטריקמן הוא אחד האמנים המשמעותיים בז'אנר גואה פרוגרסיב והפסייטראנס בישראל".
שחר שטריקמן נולד ב־1984 באוקראינה בשם ולדיסלב (סלביק) שטריקמן (כתיב אוקראיני – Владислав (Cлавик) Штрикман.
ב־1990 עלה לישראל עם משפחתו, גדל בנהריה, והחל לעסוק במוזיקה כבר בגיל העשרה.
לטראנס נחשף ב־1996 ובאותה שנה החל ליצור מוזיקה תחת שם הבמה "אימפולסר" על שם תוכנת עריכת המוזיקה "Impulser Tracker" בה עשה שימוש באותה תקופה.
אמו הייתה מורה לפסנתר ולימדה אותו לנגן בילדותו, דבר שהיווה בסיס חשוב להתפתחותו המוזיקלית.
שטריקמן הוא בוגר לימודי הנדסת סאונד במכללת סאונד יואב גרא.
בשנת 2010 השיק את פרויקט הסולו Static Movement והחל להופיע בפסטיבלים ומסיבות טראנס ברחבי העולם.
ב-2016 יצא אלבומו "Sian" בלייבל Iono Music, וזכה לביקורות חיוביות.
במקביל החל לעשות רמיקסים עם אמנים מקומיים כמו ויני ויצ'י, ראנג'י, ובינ"ל כמו מורטן גרנאו ו-Liquid Soul, ולהופיע ברחבי העולם.
בריאיון משנת 2016 הסביר: "אני רוצה ליצור מוזיקה שאני באמת מאמין בה".
בשנת 2019 ייסד את הלייבל העצמאי Sol Records.
ב־2020 הקים את סוכנות הבוקינג Beta Music, וב־2023 השיק את חברת ההפקות Children of the Sun.
בשנת 2025 ייסד את פרויקט הפסייטק CapybaraZ יחד עם המפיק הדרום אפריקאי דניאל פורטל, והשניים זכו לחשיפה נרחבת עם ריליסים בלייבלים בולטים בז'אנר.
המוזיקה של Static Movement מאופיינת בצליל מלודי ועשיר, מקצב מגוון של בין 134 – 143 BPM, ומוטיבים פסיכדליים.
הוא שואב השראה ממוזיקה קלאסית וממוזיקה שהוא עצמו יצר בעבר, ובמקביל משלב אלמנטים מודרניים.
בראיון למגזין "Harder-Faster" שטריקמן תיאר את תהליך היצירה שלו כציור תמונה באמצעות סאונד, שמתחיל לעיתים מרעיון פשוט ומתפתח לשכבות רבות וצבעוניות.
לדבריו, הוא שואב השראה מהרגש של אותו רגע, ובונה את הקטע תוך כדי חיבור של מלודיות, הרמוניות ואפקטים פסיכדליים.
הסטאפ האולפני שלו כולל מחשב I7, רמקולי Dynaudio בני 20 שנה, תוכנת Cubase 11, ומקלדת שליטה – את כל שאר העבודה הוא מבצע בעזרת פלאגינים.
שחר שטריקמן נשוי לסימין, ואב ל-3 ילדים.
שחרור אנדוסקופי (שקיפה) של התעלה הקרפלית (מנהרת שורש כף היד) מתייחס לשיטה לביצוע ניתוח שחרור לחץ בתעלה הקרפלית באמצעות אנדוסקופ (משקף), או מכשיר ארתרוסקופי (שקיפת מפרק), כדי לספק דימות רפואי של מבנים אנטומיים ולאפשר טיפול או שחרור שלהם.
במהלך ניתוח אנדוסקופי, צינורית דקה וגמישה המכילה מצלמה מוחדרת לפרק כף היד דרך חתך זעיר.
המצלמה מנחה את המנתח בזמן שהניתוח מבוצע באמצעות כלים דקים המוחדרים לפרק כף היד דרך חתך קטן נוסף.
טכניקות של שקיפת פְּנים לשחרור מנהרת שורש כף היד כוללות חתך קטן או שניים בגודל פחות מ-1 ס"מ, דרכם מוחדרים אנדוסקופ (משקף), הכולל מרומם סינוביאלי, גששים, סכינים ואנדוסקופ המשמש להדמיית הצד התחתון של הרצועה הקרפלית הרוחבית.
השיטות האנדוסקופיות מאפשרות הליך ללא ביתור הרקמות התת-עוריות או כף היד כפי שקורה בשיטה הפתוחה.
מחקרים רבים נערכו כדי לקבוע האם היתרונות הנתפסים של שחרור אנדוסקופי או ארתרוסקופי מוגבל הם משמעותיים.
ההליך מועדף על ידי רבים מהמנתחים עבור שחרור תסמונת התעלה הקרפלית האידיופטית.
קיימת תמיכה רחבה בכל אחת מההליכים הכירורגיים גם באמצעות מגוון מכשירים או בסוגי החתכים.
בניתוח ECTR או ניתוח לשחרור מנהרת שורש כף היד, המטרה העיקרית היא לשחרר את הרצועה הקרפלית הרוחבית (TCL) העוטפת והדוחסת את עצב התווך median nerve בתוך התעלה הקרפלית.
דחיסה זו של העצב מובילה להפרעה תחושתית-פראסתזיה אופיינית בצורת "דקירה ומחטים" באגודל, באצבע המורה, באצבע הארוכה ובקמיצה.
היתרון של שחרור בעזרת שקיפת פְּנים לעומת שחרור פתוח מסורתי של מנהרה קרפלית, הוא שגודל החתך, קטן יותר.
אורך החתכים בשיטת ECTR הם בדרך כלל פחות מ-1 ס"מ, לעומת אורך של 5-10 ס"מ, בחתך בשחרור מסורתי של תעלה קרפלית.
גודל החתך אינו הגורם היחיד שמבדיל בין שתי השיטות.
העיקרון העומד מאחורי השחרור האנדוסקופי הוא שבשיטות אנדוסקופיות האפונורוזיס של כף היד שהיא שכבה עבה וקשה של רקמה המצפה את הרקמות בכף היד, אינה מבותרת.
בנוסף, השיטות האנדוסקופיות מציעות פחות חתכים פנימיים ופחות פגיעה של מישורי רקמה בהשוואה לשיטות הפתוחות.
בדרך כלל עם ECTR ההחלמה מהירה יותר, מכיוון שהפגיעה בעור מעל ה-TCL קלה.
מטא-אנליזה תומכת במסקנה ששחרור תעלה קרפלית אנדוסקופי עדיף על פני שחרור תעלה קרפלית פתוח מבחינת הפחתה ברגישות הצלקת ועלייה בעוצמת האחיזה והצביטה במעקב של 12 שבועות.
השימוש באנדוסקופ לשחרור התעלה הקרפלית תואר לראשונה בשנת 1989 על ידי אוקוטסו ואחרים.
הוא תיאר שימוש בצינורית פלסטיק שקופה וגמישה יחד עם אנדוסקופ סטנדרטי כדי לזהות את הרצועה הקרפלית הרוחבית ולשחרר אותה באמצעות סכין רטרוגרדי.
תוארו וריאציות רבות של השיטות האנדוסקופיות או הארתרוסקופיות, לכל אחת מנגנון ופרוטוקול כירורגי ייחודיים משלה.
שני המכשירים הנפוצים והפופולריים יותר כונו בתחילה מכשיר Chow ומכשיר 3M Agee.
מכשיר Chow הוא מכשיר דו-פורטלי, בעוד שמערכת שחרור התעלה הקרפלית האנדוסקופית 3M Agee היא מכשיר חד-פורטלי.
מכשיר Chow יוצר על ידי Dyonics ומאמרים מוקדמים תיעדו את הצלחתו.
הוא הוכרז על ידי היצרן התאגידי שלו כפריצת דרך בניתוחי התעלה הקרפלית.
מכשיר Agee 3M השתמש בחתך רוחבי יחיד באזור קפל כיפוף שורש כף היד הפרוקסימלי.
למכשיר Chow הדו-פורטלי או שני החתכים היו ביטויים אחרים, ומכשיר Agee נרכש על ידי MicroAire Surgical Instruments.
שתי השיטות עדיין בשימוש כיום.
שינויים נוספים בטכניקה לחתך קטן יותר או מוגבל, לוו בווריאציות של סכינים, מחטים וצינורות שדרכם מועברים מכשירים אלה והארתרוסקופ או אנדוסקופ ההדמיה.
Athrex, Brown-Instratek, Linvatek ויצרנים אחרים, שינו את מערכות הפורטלים המקוריות לשחרור אנדוסקופי של התעלה הקרפלית.
רוב השיטות הללו משתמשות באנדוסקופ כדי לעקוב אחר המשטח התחתון של הרצועה הקרפלית הרוחבית, בעוד שאחרות מסתמכות על מכשור המאפשר חתך קטן יותר ומכשור המסייע בהכוונת הלהב או הסכין המותאמים של המנתח.
מספר שנים לאחר מכן, קבוצה מלואיוויל תמכה בחתך פורטלי דיסטלי או יחיד בכף היד הדיסטלית.
מחקרים רבים נערכו כדי לקבוע האם יתרונות שחרור אנדוסקופי או ארתרוסקופי מוגבל, הם באמת משמעותיים.
מחקר פרוספקטיבי, אקראי ורב-מרכזי אחד לא מצא הבדלים משמעותיים בין שתי הקבוצות בכל הנוגע למדידות התוצאה הכמותיות המשניות.
הטכניקה הפתוחה גרמה לרגישות רבה יותר של הצלקת בהשוואה לשיטה האנדוסקופית.
מחקר פרוספקטיבי אקראי שהשתמש במערכת MicroAire נערך בשנת 2002 על ידי טרמבל ודיאו ואחרים וחשף כי תוצאות קליניות טובות ושביעות רצון של המטופל מושגות מהר יותר כאשר משתמשים בשיטה האנדוסקופית של שחרור התעלה הקרפלית.
מחקרם הגיע למסקנה כי ניתוח שחרור מנהרה קרפלית אנדוסקופי דרך פורטל יחיד הוא שיטה בטוחה ויעילה לטיפול בתסמונת התעלה הקרפלית.
לא היה הבדל משמעותי בשיעור הסיבוכים או בעלות הניתוח בין שתי הקבוצות.
עם הטכניקה הפתוחה גרמה לרגישות רבה יותר של הצלקת במהלך שלושת החודשים הראשונים לאחר הניתוח, וגם זמן ארוך יותר עד שהמטופלים יכלו לחזור לעבודה.
מחקר קוהורט שכלל 28 מחקרים, 2586 ידיים והשווה בין שתי גישות ניתוחיות לשחרור תעלה קרפלית: ניתוח אנדוסקופי (ECTR) וניתוח פתוח סטנדרטי (OCTR).
הממצאים העיקריים לטווח הקצר הראו שאין הבדלים משמעותיים מבחינת חומרת התסמינים, המצב התפקודי וקהות התחושה.
כן נמצאו הבדלים מבחינת הכאב וכח האחיזה.
מעקב לטווח ארוך, לא נמצא הבדל משמעותי בשיפור הכללי, כאב וקהות התחושה.
כן נמצאו הבדלים מבחינת כח האחיזה ומהירות החזרה לעבודה.
סוג הניתוח האנדוסקופי היה בטוח יותר, כשנבדק המספר הכולל של סיבוכים.
שיעורי הישנות התסמינים והצורך בניתוח חוזר היו דומים בין סוגי הניתוחים.
בספרות הוכח כי קיימת עקומת למידה עבור מנתח כף יד שמתחיל להשתמש בטכניקה אנדוסקופית לשחרור הרצועה הקרפלית הרוחבית.
מחקר שנערך לאחרונה, לא הראה תחלואה משמעותית הקשורה לשיטה האנדוסקופית.
בראון ועמיתיו ערכו מחקר פרוספקטיבי, אקראי, רב-מרכזי ולא מצאו הבדלים משמעותיים בין שתי הקבוצות בכל הנוגע למדידות תוצאה כמותיות משניות.
יחד עם זאת הטכניקה הפתוחה הביאה לרגישות רבה יותר של הצלקת בהשוואה לשיטה האנדוסקופית.
מחקר פרוספקטיבי אקראי שנערך בשנת 2002 על ידי טרמבל גילה כי תוצאות קליניות טובות ושביעות רצון המטופלים מושגות מהר יותר בשיטה האנדוסקופית.
ניתוח אנדוסקופי בפורטל יחיד הוא שיטה בטוחה ויעילה לטיפול בתסמונת התעלה הקרפלית.
עם זאת, הטכניקה הפתוחה גרמה לרגישות רבה יותר בצלקת במהלך שלושת החודשים הראשונים לאחר הניתוח, ולזמן ארוך יותר לפני שהמטופלים יכלו לחזור לעבודה.
בנוסף, במטופלים ללא בעיות פיצויים לעובדים, שחרור התעלה הקרפלית האנדוסקופי בחתך יחיד הוביל לרגישות מופחתת בכף היד וחזרה מהירה יותר לעבודה בהשוואה לשחרור התעלה הקרפלית האנדוסקופי בשני חתכים
למרות דעות אלו, חלק מהמנתחים סברו שעל פי ניסיונם, שחרור אנדוסקופי של התעלה הקרפלית, נקשר לשכיחות גבוהה יותר של פגיעה בעצב המדיאני, ולכן, הוא נזנח במספר מרכזים בארצות הברית.
בכנס של האגודה האמריקאית לכירורגיה של כף היד בשנת 2007, תומך לשעבר של שחרור אנדוסקופי של התעלה הקרפלית, ד"ר תומאס ג'יי פישר, חזר בו מתמיכתו בטכניקה, בהתבסס על הערכתו האישית כי התועלת של ההליך (החלמה מהירה מעט) לא עלתה על הסיכון הקיים לפגיעה בעצב המדיאני.
בניגוד לדעה זו או לכל דעה אחרת של כל מנתח בודד, הוכח כי בעוד שיש עקומת למידה עבור מנתח כף יד שמתחיל להשתמש בטכניקה אנדוסקופית לשחרור הרצועה הקרפלית הרוחבית, לא קיימות בעיות בטיחות או תחלואה משמעותיות הקשורות לשיטה האנדוסקופית.
השימוש בשחרור אנדוסקופי של התעלה הקרפלית המשיך להתפשט ברחבי העולם והמצבים הקליניים והעצביים האלקטרופיזיולוגיים משתפרים משמעותית במעקב ארוך טווח לאחר שחרור אנדוסקופי של התעלה הקרפלית.
מטא-אנליזה תומכת במסקנה כי שחרור אנדוסקופי של התעלה הקרפלית עדיף על שחרור פתוח של התעלה הקרפלית מבחינת הפחתה ברגישות הצלקת ועלייה בעוצמת האחיזה והצביטה במעקב של 12 שבועות
מחקר שהשווה בין השיטה הפתוחה לשיטה האנדוסקופית הראה מרווח זמן ארוך יותר עד שהמטופל יכול היה לחזור לעבודה (חציון, עשרים ושמונה ימים, בהשוואה לארבעה עשר ימים עבור קבוצות השחרור הפתוח והשחרור האנדוסקופי).
מחקר שנערך לאחרונה בנוגע לתוצאות של שחרור מנהרה קרפלית אנדוסקופי הראה כי המצבים הקליניים והאלקטרופיזיולוגיים העצביים משתפרים משמעותית במעקב ארוך טווח לאחר שחרור מנהרה קרפלית אנדוסקופי.
ראיות נוספות תומכות בכך ששחרור מנהרה קרפלית המבוצע באופן אנדוסקופי מציע יתרונות בתקופה המוקדמת שלאחר הניתוח מעבר לאלו של תסמונת התעלה הקרפלית הפתוחה.
ניתוח זה הגיע בצורת ראיות ברמה 1 כמטא-אנליזה התומכת במסקנה ששחרור מנהרה קרפלית אנדוסקופי עדיף על פני שחרור מנהרה קרפלית פתוחה מבחינת הפחתה ברגישות הצלקת ועלייה בעוצמת האחיזה והצביטה במעקב של 12 שבועות.
השוואת עלות תועלת בין השיטות
מחקר תיאורי שנערך על 63 מטופלים (68 ידיים) שעברו שחרור אנדוסקופי של תעלה קרפלית עקב תסמונת התעלה הקרפלית חמורה ההליך בוצע באמצעות מערכת MicroAire Carpal Tunnel Release System על ידי מנתח אורתופד מומחה בידיים.
זמן הניתוח נע בין 10 ל-25 דקות.
ההתוויות לשחרור תעלה קרפלית היו תסמונת התעלה הקרפלית חמורה שאובחנה קלינית ובאמצעות בדיקות הולכה עצבית, וחוסר תגובה לטיפול שמרני באמצעות קיבוע בסד "פיוצ'רו" ופיזיותרפיה באולטרסאונד במשך למעלה משלושה חודשים.
שחרור תעלה קרפלית אנדוסקופי סיפק הקלה מלאה מפרסטזיות ביום הראשון והקלה בכאבי פצעים במהלך שלושת הימים הראשונים.
החזרה לעבודה לאחר הליך זה נעה בין 4 ל-22 ימים, עם זמן חזרה ממוצע של 9 ימים.
שיעור הסיבוכים בקבוצת המחקר היה 7.6%.
לא דווח על פגיעות בכלי דם ולא על פגיעות עצביות משמעותיות.
הקלה מלאה בתסמינים התרחשה ב-93.8% מקבוצת המחקר.
מסקנת המחקר היא שהליך זה הוא פרוצדורה יעילה, בטוחה ונוחה לטיפול בתסמונת התעלה הקרפלית בכף היד, הקשורה בפחות כאב, פחות רגישות בצלקת, שיעור חזרה גבוה לעבודה ושיעור סיבוכים נמוך ביותר.
זהו הליך מהיר עם תוצאות טובות בשיקום קצר טווח לאחר ניתוח.
שַׁטּ אַלְ-עַרַבּ (מערבית: شَطّ اَلْعَرَب, בתרגום מילולי: "גְּדַת הָעֲרָבִים"; בפרסית: اروندرود, אַרְוַנְדְרוּד, "נהר מהיר") הוא שמו של נהר המתקבל מהתמזגותם של נהרות הפרת והחידקל.
ראשיתו באזור העיר אל-קורנה שבעיראק והוא נשפך למפרץ הפרסי בגבול בין עיראק לאיראן.
לתוכו נשפך ממזרח נהר הכארון, אשר מביא עמו כמויות עצומות של סחף, ולכן יש צורך בחפירה מתמדת בתוך הנהר על מנת שספינות יוכלו לעבור בו.
משערים שהנהר "צעיר" יחסית, ושלפני כן הפרת והחידקל נשפכו לערוץ משותף אחר, שהיה מערבי יותר; ושעוד קודם לכן, כאשר המפרץ הפרסי היה ארוך יותר, הם נשפכו לתוכו במקומות נפרדים.
החידקל אומנם מתחבר לפרת בתעלות כמה עשרות קילומטרים לפני השט אל-ערב, אך השט אל-ערב מתחיל מהתחברות הנהר הטבעי לפרת.
לאורכו של השט אל-ערב עובר הגבול בין עיראק לאיראן.
במשך מאות בשנים שימש הנהר מקור לסכסוך בין מדינות שטענו לשליטה בו.
ראשיתו של סכסוך זה עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית ופרס.
אולם בעקבות גילוי נפט באי ח'ורמשהר שנמצא בקרבת הגדה האיראנית של השט, הוענקה לאיראן שליטה על אי זה ועוד שניים בפרוטוקול קונסטנטינופול של 1913. סכסוכים אלימים על הנתיב הימי גררו את מעורבות חבר הלאומים ב-1934,
אך פריצת הדרך הושגה רק ב-1937 בעקבות חילופי משטר בעיראק.
השאה הכניס ספינות מלחמה לשט והצדדים פרסו כוחות צבאיים לאורך הגדות.
הסכסוך החמיר עם עלייתה מחדש של מפלגת הבעת' לשלטון ב-1969, וגם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בשלהי 1973 לא מנע סדרה חדשה של תקריות על השליטה במימי הנתיב.
איראן וארצות הברית החלו להעניק סיוע למורדים הכורדים במשטר הבעת', מרידה שלמרות הניסיונות התכופים והאכזריים לדכאה סרבה לשקוט.
סדאם חוסיין הגיע למסקנה כי הדרך היחידה לחסל את המרידה, שאיימה על יציבות המשטר, היא לנתק את הסיוע האיראני.
ב-6 במרץ 1975 חתמו איראן ועיראק על הסכם אלג'יר בו ויתרה עיראק על דרישותיה למימי כל השט והסתפקה בקביעת קו אמצע המים לקו הגבול.
בתמורה התחייבה איראן להפסיק את תמיכתה ב"גורמים מערערי יציבות" (קרי הכורדים) ולהעביר שטחים בהיקף 1,500 קמ"ר שאיראן תפסה, שנועדו להעניק לעיראק עומק אסטרטגי שהיה חסר לה מפני תקיפה איראנית.
המרידה הכורדית אכן דוכאה שבועיים לאחר חתימת ההסכם.
עם זאת, איראן לא העבירה את השטחים לעיראק.
ב-16 בספטמבר 1980 הכריז סדאם חוסיין על ביטול הסכם אלג'יר ודרש כי השליטה על כל מימי השט יוענקו לעיראק.
בעקבות זאת פרצה מלחמת איראן–עיראק.
במהלך המלחמה, שגבתה את חייהם של מיליונים ונמשכה שמונה שנים, לא השתנה הגבול באופן משמעותי לצד זה או זה.
לאחר המלחמה נחתם הסכם בין שתי המדינות בהתאם לעקרון הטאלווג המקובל באירופה, וכיום עובר הגבול באמצע הנהר.
שַׁחֲרוּת הוא יישוב קהילתי בנגב השייך למועצה אזורית חבל אילות, כ-37 ק"מ צפונית לעיר אילת.
הוא ממוקם על שפת מצוק ההעתקים, ממערב לקיבוץ יטבתה, 550 מטר מעל פני הים.
היישוב הוקם בשנת 1985 על ידי הסוכנות היהודית ושמו כשם הר שחרות ונחל שחרות הנמצאים בסמוך לו.
ביישוב מתגוררות כ-35 משפחות, שמרביתן חילוניות.
למרות שהוא מוגדר כיישוב קהילתי, תושבי המקום ממעטים לנהל חיי קהילה ומסתייגים מעודף מבקרים.
מרבית הבתים ביישוב נבנים בצורה עצמאית על ידי בעלי הבית, בצורה התואמת את אורח החיים המיוחד של היישוב, בהתאם לנוף ולאקלים המדברי.
בהשפעת המנטליות והפזורה הבדואית, חלק מהתושבים נוהגים לאגור חומרים שונים ורבים סביב הבתים, גם מתוך תפיסה שזאת משמעותה של קיימות.
בחצרות הבתים ניתן למצוא בוסתנים קטנים ובהם גינת ירק וחיות משק.
ביישוב מספר סדנאות עבודה פרטיות של אמנים ומגוון בעלי מלאכות כגון נגרות, נפחות, מסגרות, קרמיקה, סבונים ועוד.
תושבי היישוב עצמאיים בהתנהלותם ומתפרנסים איש על פי יכולתו וכישוריו.
הלהקות Anna RF ו-A-WA הוקמו על ידי בני המקום.
תוואי שביל ישראל עבר בעבר בצמידות ליישוב אך מסלולו שונה לתוך נחל עשרון כדי להרחיקו מהיישוב, שלא אוהב שמטיילים עוברים בתוכו.
בקרבת היישוב שכן בעבר חאן הנוודים שאירח את מטיילי השביל, אך נכון ל-2022 החאן נסגר בידי רשות מקרקעי ישראל.
בית המלון בשחרות, סִיקְס סֶנְסֶס, נבחר בשנת 2022 כאחד ממאה המלונות הטובים בעולם.
שחרזדה הוא כתב עת ישראלי מקוון לספרות, תרבות ודעות, שעלה לראשונה לרשת בספטמבר 2006. כתב העת מארח שירה ופרוזה מקורית ומתורגמת, ביקורת חברתית וסקירות על אמנות בת זמננו מישראל והעולם.
לכתב העת שישה מדורים קבועים.
בין הכותבים ניתן למצוא כותבים ותיקים וצעירים, כמו מאיה בז'רנו, דרור אלימלך, דורי טרופין, גילית חומסקי, יקיר בן משה, יחזקאל נפשי, יחזקאל רחמים, יסמין אבן ועוד.
העורכת הראשית והמוציאה לאור היא רקפת א.
עורכים תורמים נוספים הם יואב איתמר וים המאירי, ועורכות לשעבר הן דפנה שחורי ורינה ענבר.
בבלט מאת מיכאל פוקין מלווה המוזיקה מהסוויטה את הריקוד.
היצירה מבוססת על סיפור המסגרת של היצירה העממית "סיפורי אלף לילה ולילה".
קובץ זה הוא אוסף של סיפורי עם ערביים ממקורות שונים.
בסיפור המסגרת מסופר על המלך שאהריאר, שמגלה כי אשתו לא נאמנה לו.
הוא מורה על הוצאת אשתו להורג, ומורה לווזיר (השר הבכיר) שלו למצוא לו כלה חדשה בכל לילה.
בכל בוקר, לאחר ששכב עם אשתו (לה נישא בערב הקודם) וטרם יהיה באפשרותה לבגוד בו, הוא מוציא אותה להורג ומחכה לכלה חדשה ללילה הבא.
לאחר זמן-מה, כשכל נשות הממלכה חיות בפחד, בתו של הווזיר, שחרזאדה מחליטה, למרות הפצרות אביה, להתחתן עם המלך.
בלילה, היא מתחילה לספר למלך סיפור, אולם אינה מסיימת אותו וכשעולה הבוקר היא משתתקת ומשאירה את המלך במתח.
ואולם בלילה הבא, לאחר שסיימה את הסיפור הראשון, היא מתחילה בסיפור שני, ושוב משאירה את המלך במתח, בלא סיום, וקונה לעצמה חיים ליום נוסף.
כך עושה שחרזדה במשך אלף לילה ועוד לילה, עד שלאחר 1001 לילות, כשהיא כבר אם לשלושה מילדי המלך, משתכנע המלך להפסיק את תוכנית הנקמה שלו בנשים.
היצירה קרויה "סוויטה" לא בשל מחרוזת הריקודים שבה אלא בשל ריבוי הפרקים בה.
מספר הפרקים ביצירה הוא ארבעה.
המלחין שוכנע לתת לכל פרק שם תוכניתי, אך הסיר אותם בתקופה יותר מאוחרת לטובת סימוני טמפו וניסיונות לשלב קריאת טקסט ספרותי בתוך היצירה.
ביצירה מופיעים שני נושאים מוזיקליים עיקריים המהווים את הבסיס להתפתחות הדרמטית מפרק לפרק: נושא אחד מייצג את הסולטאן, והשני מייצג את שחרזאדה.
הנושא המוזיקלי הפותח את הפרק הראשון מייצג את הסולטאן היהיר.
השלד המלודי של הנושא בנוי על 4 צלילים יורדים מתוך סולם הטונים השלמים, אך למעשה המנגינה מורכבת ממודוס בעל אופי מזרח-תיכוני, בעל סקונדה מוגדלת.
הצגת הנושא בפעם הראשונה מופיעה ב"אוניסון" מרשים של כלי הקשת והבראס, ללא מילוי הרמוני, ובדינמיקה חזקה.
כמענה לפתיחה זו, מיד אחר כך מנגנים כלי העץ את ההרמוניה של אותו נושא, אך ללא המלודיה עצמה.
מהלך הרמוני זה מהווה מעבר לנושא העיקרי השני של היצירה, זה המייצג את דמותה של שחרזאדה.
זוהי מלודיה מפותלת ומעוקלת אך גם מתמידה ועקשנית, הכתובה כסולו לכינור בליווי נבל.
הנושא משקף באופן פשטני את דמותה של שחרזאדה: עדינה ונוגה, אך עקשנית ומלאת תחבולות.
בהמשך היצירה שני הנושאים חוזרים בווריאציות שונות בכל פרק, כשבולט במיוחד הנושא של שחרזאדה, אשר מהווה מעין קטע מעבר בין חלקים ביצירה, ובכל פעם מתוזמר באופן עשיר ומאתגר יותר עבור נגן הכינור הראשון.
השמעת הבכורה התקיימה בסנקט פטרבורג, ב-28 באוקטובר 1888, בניצוחו של רימסקי-קורסקוב עצמו.
הפרטיטורה כוללת תפקידים לכלים הבאים:
כלי הקשה: טימפאני, תוף באס, תוף סנייר, מצילה, משולש, תוף מרים וטאם-טאם
סקציית כלי קשת מלאה: כינורות, ויולות, צ'לי וקונטרבסים
הכוריאוגרפיה לבלט נוצרה על ידי מיכאל פוקין.
הליברית נכתב על ידי פוקין עצמו וליאון באקסט (שנודע גם כצייר בארצו, רוסיה), שעיצב בנוסף את התפאורה והתלבושות.
הופעת הבכורה של הבלט שהתקיימה ב-4 ביוני 1910, באופרה גרנייה בפריז, בוצעה על ידי ה"בלט רוסס" (בצרפתית "הבלטים הרוסיים").
קטעים קצרים מהיצירה שולבו בסרט "האיש עם נעל אחת אדומה" של סטן דראגוטי, מ-1985. זוהי אדפטציה אמריקאית של הסרט הצרפתי "הבלונדיני עם הנעל השחורה".
הפרק הראשון של היצירה ליווה את הטריילר השיווקי ושחזור המעריצים של "הגנב והסנדלר" (הידוע גם השמות "הנסיכה והסנדלר" או "נסיך ערבי"), סרט אנימציה של האנימטור הקנדי ריצ'רד ויליאמס.
הפרק הראשון של היצירה שולב בסרט "התפוז המכני", בסצנה שבה הדמות הראשית, אלכס, מדמיין את עצמו מלקה את ישו.
הפרק השני מופיע בסצנה בה אלכס מדמיין את עצמו מקיים יחסי-מין עם החדרניות של אשתו.
במחזה הקומי זוכה פרס הפוליצר (שעובד כסרט זוכה אוסקר בשנת 1938) "הן לא תיקחנו עמך" ("You Can't Take It with You") מאת ג'ורג' ס.
קאופמן ומוס הארט, מנגנת דמות בשם אדוארד את הפרק הראשון של היצירה על קסילופון.
פרקים 1 ו- 2 שימשו בתוכנית האנימה "הנסיכה טוטו" ("Princess Tutu").
באלבום משנת 1968 של להקת "דיפ פרפל", "Shades of Deep Purple" ("צללים של סגול עמוק"), שתי הדקות הראשונות של הקטע "Prelude: Happiness" ("פרלוד: אושר") הן העתק מדויק של שני הפרקים הראשונים של היצירה.
הפרק השלישי שימש כמוזיקת רקע למשחק המחשב "ציוויליזציה 4" ("Civilization IV").
היצירה עובדה במלואה לתזמורת כלי-נשיפה על ידי מרלין פטרסון.
העיבוד הוזמן על ידי תזמורת כלי-הנשיפה של אוניברסיטת יוסטון בארצות הברית, בניצוחו של טום בנט, שניצח על הופעת הבכורה של עיבוד זה במורס אופרה שביוסטון, טקסס, באפריל 2005.
מיינרד פרגוסון, חצוצרן ג'אז קנדי, הקליט גרסה משלו ליצירה, שהופיעה תחת אותו השם באלבומו "New Vintage" ("וינטג' חדש") משנת 1977.
חלק מהיצירה שולב בסרט "One True Thing" ("דבר אחד אמיתי") משנת 1988. בסרט שיחקו מריל סטריפ (בתפקיד האם) ורנה זלווגר (בתפקיד הבת).
היצירה הושמעה בסצנה שבה האב (ויליאם הרט) מביא את המסעדה לביתה של אשתו הגוססת.
הומאז' ליצירה מופיע בספר "נצור"/ליאור כוריאל 2014, בו היא משמשת רקע לריקוד חושני בין שתי נשים חברות-יריבות בחצר "אחוזת הארץ המובטחת".
שחרור על-תנאי (או שחרור מוקדם) הוא הליך של שחרור אסיר מבית סוהר לפני תום תקופת המאסר שנגזרה עליו.
אחת המטרות העיקריות לשחרור מוקדם היא השגת התנהגות נאותה של האסיר בכלא, בכך שמאפשרים לו שחרור מוקדם אם יתנהג כראוי.
במספר מדינות, בהן מקסיקו וגרמניה, מאסר ללא אפשרות לשחרור מוקדם נחשב לעונש אכזרי ולכן אסור.
בשונה מחנינה, שבעקבותיה האסיר משוחרר ללא תנאי, שחרור מוקדם מותנה בהתנהגות נאותה של האסיר ממועד שחרורו ועד לסיום תקופת המאסר שנגזרה עליו, ואם לא עמד בתנאי זה ניתן להחזירו לכלא לריצוי יתרת המאסר.
עד סוף 2001 הכיר החוק בישראל במספר נתיבים של שחרור מוקדם על ידי ועדת שחרורים:
שחרור מוקדם בהתאם ל: "(ב) מי שנידון למאסר לתקופה העולה על שישה חודשים ונשא עונשו שני שלישים מאותה תקופה, ישחררו שר המשטרה אם באה על כך המלצה של ועדת השחרורים".
- בשחרור זה יתרת תקופת המאסר מבוטלת, אך רוב רובם של האסירים לא שוחררו על פי נתיב זה.
אסיר ברישיון חופש על פי על פיו האסיר רשאי להתהלך חופשי, אך תקופת מאסרו הפורמלית אינה מקוצרת.
זה הנתיב שבו שוחרר רובם הגדול של האסירים.
שחרור מוקדם של אסירים הסובלים מחולניות מתמדת.
ב-1 בינואר 2002 נכנס לתוקף חוק שחרור על-תנאי ממאסר, שביטל את הסעיפים הנ"ל, והחליף את נתיבי השחרור.
כצידו השני של מטבע השחרור, ועדת שחרורים גם דנה בביטול רישיון חופש לאסירים ברישיון שעברו עבירות בזמן מאסרם, לאחר שחרור מוקדם.
השיקולים להחלטה על שחרור מוקדם
עד שנת 2001 הונחתה ועדת השחרורים לשקול שחרור מוקדם על פי סעיף 28 של פקודת בתי הסוהר שקבע:
"אסיר שנידון למאסר לתקופה העולה על שישה חודשים, למעט מאסר עולם שהוטל כעונש חובה כל עוד לא נקצבה לו תקופה, והשלים בהתנהגות טובה שני שלישים מהמאסר שעליו לשאת, רשאית ועדת השחרורים לפי חוק העונשין, התשל"ז-1977, ליתן לו רישיון להתהלך חופשי, וכל עוד הרישיון בתקפו לא ייאסר מכוח אותו גזר דין".
בשנת 2001 חוקק חוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001 שקבע : "בבואה להחליט...
תשקול הוועדה את הסיכון הצפוי משחרורו של האסיר לשלום הציבור, לרבות למשפחתו, לנפגע העבירה ולביטחון המדינה, את סיכויי שיקומו של האסיר ואת התנהגותו בכלא".
החוק הוסיף ופירט מגוון של שיקולים שיש לקחת בחשבון.
החוק גם קבע את האפשרות במקרים מיוחדים להתייחס לאינטרס הציבורי בקביעת שחרור מוקדם של אסיר ספציפי.
בנוסף לעצם ההתנהגות הטובה, השתרש הנוהג שהוועדה שוקלת את השיקולים הבאים:
הסיכוי שהאסיר השתקם ולא יחזור לסורו, המכונה על ידי אהרן ברק "תקנת הפרט".
הסיכוי שהאסיר יעבור עבירות בזמן שנוכה ממאסרו.
המכונה "תקנת הכלל" או מסוכנות.
בעקבות רוב הדעות בהחלטת בג"ץ בעניינו של יורם שקולניק נקבע שהוועדה שוקלת גם את הצורך שהעונש ירתיע, המכונה "האינטרס הציבורי".
למעט במקרים המיוחדים שבהם נשקל "האינטרס הציבורי", "ועדת השחרורים אמורה לצפות פני עתיד".
בתחילת שנות ה-60 החליטה ועדת שחרורים שלא לשחרר בשחרור מוקדם אסיר בגלל "חומרת העבירה ומסיבותיה הקשות", וכדי שעונשו "ישמש גורם מרתיע לאסיר ולאלה ההולכים או העלולים ללכת בדרכו".
בג"ץ ביטל את ההחלטה וקבע:
בשנת 1966 נדון עניינו של אסיר ביטחוני שביקש שחרור מוקדם, ושופטי בג"ץ השמיעו דעות שונות בסוגיה של התחשבות באינטרס הציבורי-הרתעתי, אולם הדיון לא שינה את הנוהג שנקבע בהחלטת בג"ץ הקודמת שוועדת השחרורים אינה שוקלת את האינטרס הציבורי הרתעתי.
אולם לאחר שוועדת שחרורים צבאית החליטה לשחרר את רמי דותן לאחר שריצה שני שלישים מתקופת מאסרו, קבע בג"ץ שבהחלטה על שחרור מוקדם של אסיר צבאי יש לקחת בחשבון גם שיקולים ציבוריים כמו חומרת העבירה ונסיבותיה והצורך בהרתעה.
בתחילת שנת 2001 דן בג"ץ בשנית בעניין שחרורו של יורם שקולניק והתמקד בשאלת האינטרס הציבורי של הרתעה, לאחר שבפעם הקודמת ביטל את החלטת ועדת השחרורים בנימוק שהוועדה לא שקלה נכון את מסוכנותו.
אהרן ברק הציג את השאלה כך: "הרשאית ועדת השחרורים לשקול מכלול שיקולים נוסף שעניינם הוא אך ורק החשש כי מתן רישיון חופש לאסיר ייפגע בתפישת הציבור את חומרת התנהגותו של האסיר, יפגע בתחושת הצדק של הציבור, יעודד זלזול באיסור הפלילי ובשלטון החוק, כך שיפגע אמון הציבור במערכת אכיפת החוק?".
שבעת השופטים שדנו בעתירה נחלקו לגבי התשובה לשאלה.
חמישה שופטים (אהרן ברק, יצחק זמיר, מישאל חשין, דורית ביניש ושלמה לוין) קבעו שבמקרים קיצוניים על הוועדה לשקול גם את האינטרס הציבורי, הגם שנחלקו האם מקרהו של שקולניק הוא אחד ממקרים אלו, ושני שופטים (יצחק אנגלרד ותאודור אור) סברו שאין מקום לשקול את האינטרס הציבורי.
בהחלטה מאוחרת יותר הביע יעקב טירקל תמיכה בדעת המיעוט.
את עמדת הרוב על הצורך להתחשב באינטרס הציבורי במקרים חריגים הסביר בחדות השופט מישאל חשין:
לעומתו, השופט יצחק אנגלרד נימק את עמדתו באומרו:
לגבי שחרור בגלל חולניות מתמדת והחלטה על השבת אסיר ברישיון לכלא, כתב אהרן ברק שמוסכם על הכל שוועדת השחרורים צריכה לשקול גם את האינטרס הציבורי.
כאשר אסיר ששוחרר בשחרור מוקדם עבר עבירה בזמן שהיה אסיר ברישיון, ביטל בית המשפט העליון את החלטת ועדת השחרורים שלא לבטל את השחרור המוקדם וקבע שההחלטה אינה סבירה.
בעקבות פסק הדין חוקק חוק שחרור על-תנאי ממאסר שקבע בסעיף 10 של החוק את החלטת הרוב:
בשנת 1959 דחה בג"ץ עתירה של אסיר שטען שלאור התנהגותו הטובה בכלא חייבים לתת לו שחרור מוקדם וקבעה שמותר לשקול גם מסוכנות בהחלטה אם לשחררו.
הנטל לשכנע את ועדת השחרורים "כי האסיר ראוי לשחרור וכי שחרורו אינו מסכן את שלום הציבור" מוטל על שכמו של האסיר.
בתחילת שנות ה-80 הצטברו מקרים לא מעטים בהם בתי המשפט התערבו בהחלטות ועדת השחרורים והורו לשחרר את האסירים שחרור מוקדם.
בתחילת 1983 ביקש בית המשפט העליון להפסיק נוהג זה ובפסק דין עקרוני קבע שיש למעט בהתערבות בשיקולי המסוכנות של ועדת השחרורים.
ועדת השחרורים אינה נוהגת להזמין חוות דעת פסיכולוגית על אסירים שהורשעו בעבירות אלימות, במסגרת בחינת מסוכנותם.
אולם, על פי קביעת בית המשפט העליון, כאשר חוות דעת כזאת נערכה ומצביעה על אפשרות למסוכנות, יש צורך לקחת זאת בחשבון.
במאי 2000 החליט בג"ץ לבטל החלטה על שחרור מוקדם של יורם שקולניק לאור מסוכנותו בגלל החשש "שאם ייקלע לנסיבות בהן מניעים אידאולוגיים עלולים לדחוף לביצוע מעשי עבירה, יגברו מניעים אלה וידחפוהו לביצועם של מעשים כאלה".
על היקף 'הסיכון הצפוי משחרור הנדון' כתבה השופטת אסתר חיות:
"אין להוציא מכלל אפשרות כי "הסיכון" שבו מדבר סעיף 19(א) הנ"ל ילבש, למשל, צורה של חשש להתדרדרות נפשית קשה של נפגע העבירה או בני משפחתו כתוצאה מן השחרור על תנאי.
ודוק - הסעיף אינו מדבר בהקשר זה על הסיכון הצפוי מידי הנידון אם ישוחרר אלא על הסיכון הצפוי "משחרור הנידון", דהיינו על מצב של סיכון העלול להיווצר כתוצאה מן השחרור ולאו דווקא מידיו שלו."
לעומת זאת, ביולי 2022 קבעו שלושה שופטים של בית המשפט העליון, פה אחד, שלא ניתן להתחשב בכך שאם ישוחרר האסיר, גורמים שאינם האסיר עלולים לסכן את הציבור, ובהתאם נקבע שאסיר שהיה מעורב בריב בין חמולות ישוחרר למרות החשש להתלקחות הסכסוך בין החמולות.
"השכל הישר מורנו, שהקשיים בפיקוח על תושבי חוץ צריכים להוות שיקול בכל הנוגע לשחרורם המוקדם, בפרט כאשר מדובר בתושב ...
המשוחרר חזרה למקום הפשע, והדברים בהירים כשמש בצהרי יום.
אין מדיניות כללית זאת יכולה להיות חזות הכל, וראוי לבדוק כל אדם לעניינו."
בפועל, במקרים רבים נמנע שחרור מוקדם מאסירים תושבי השטחים.
בקשה להתחשב בעובדה זאת בעת מתן גזר הדין נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
במסגרת הדיון במסוכנות האסיר ובשיקומו, נותנת הוועדה משקל להבעת חרטה של האסיר ולהתרשמות מכנותה.
עניין זה מקשה על שחרורם של אסירים שטוענים לחפותם, מפני שטענת החפות מונעת מהם להביע חרטה.
כך למשל סרבה ועדת השחרורים להעניק שחרור מוקדם למרגלית הר שפי שטענה שהורשעה שלא בצדק, משום שלא הביעה חרטה.
חוק זכויות נפגעי עבירה מקנה לנפגעי עבירות מין ואלימות את הזכות להתעדכן בבקשת הפוגע בהם לשחרור מוקדם וכן את הזכות להביע עמדה לפני ועדת שחרורים בעניין מסוכנות האסיר.
בית המשפט העליון קבע, בעניין גנאמה, כי על אף שהחוק קבע הגשת עמדה בכתב, במקרים הראויים יכולה הוועדה להתיר נוכחות של הנפגע ושמיעת טיעוניו בעל פה.
כמו כן, קבע בית המשפט העליון שאין פסול בכך שהטיעונים שהושמעו על ידי הנפגעים חרגו משאלת המסוכנות.
בתחילה נקבעו בחוק תנאים מחמירים לקבלת שחרור מוקדם, בהם התחייבות שלא להתחבר עם פושעים.
בעקבות סירוב של אנשי מלכות ישראל לחתום על התחייבות כזאת, הועלתה בכנסת בסוף 1955, הצעה לתיקון החוק, כך שוועדת השחרורים תוכל לקבוע באופן גמיש את כללי השחרור.
התיקון אושר ללא התנגדות בתחילת 1956.
בשנת 2018 אושר תיקון מס' 17 לחוק שחרור על-תנאי ממאסר, כהוראת שעה לשלוש שנים החל מ-15 באוקטובר 2018. התיקון הרחיב משמעותית את מנגנון שחרור מוקדם ממאסרים קצרים (לא כולל אסירים ביטחוניים), באמצעות הקמתה של היחידה לשחרור ממאסרים קצרים של שירות בתי הסוהר.
התיקון פורסם בין היתר בעקבות תביעה שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון הפנים, ועסקה בתנאי כליאה של עצורים ואסירים שחרגו מזכויות אדם בסיסיות.
הזמן שבו ניתן לתת לאסיר שחרור מוקדם
עד שנת 2001 נקבעה האפשרות לשחרור מוקדם בתום שני שלישים מתקופת המאסר בחוק העונשין, ובבתי כלא צבאיים היה נהוג שחרור לאחר מחצית מתקופת המאסר.
ב-13 בפברואר 2001 קיבלה הכנסת הצעת חוק של ראובן ריבלין ודוד ליבאי שאפשרה שחרור מוקדם של אסירים לאחר ריצוי חצי מתקופת המאסר.
במקור נועד החוק להקל על הצפיפות בבתי הסוהר.
אולם לאחר שמפלגת ש"ס הביעה תמיכה בחוק ונשמעו קולות שהמטרה היא להקל על אריה דרעי, הביעו חברי כנסת רבים התנגדות לחוק, שאותו כינו "חוק דרעי".
דרעי לא נהנה מהחוק שנקרא על שמו, לאחר שוועדת השחרורים דחתה את בקשתו לשחרור מוקדם, מטעמים של חשש מפגיעה באמון הציבור, והוא שוחרר בסופו של דבר לאחר ריצוי שני שלישים מתקופת מאסרו.
ב-11 ביוני 2001 קיבלה הכנסת את חוק שחרור על-תנאי ממאסר, אשר הסדיר בחוק נפרד את השחרור המוקדם וביטל את האפשרות לשחרור מוקדם לאחר חצי מתקופת המאסר.
חוק זה הוגש על ידי יוסי ביילין למחרת קבלת החוק של ריבלין בכנסת.
ביקורת על מדיניות השחרור המוקדם
הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים (ועדת דורנר) ביקרה בחריפות בשנת 2015 את אופן פעולת ועדות השחרורים.
הוועדה הראתה כי שחרורם של אסירים רבים מתעכב זמן רב אחרי המועד הראשון בו ניתן היה לשחררם מכיוון שעבודת ההכנה שנעשית לדיונים בפני ועדות השחרורים לא נערכת במועד.
הוועדה הציעה גם להסמיך את ועדות השחרורים להעביר אסירים לבתי מעבר שנה לפני תום שני השלישים של תקופת מאסרם, כדי להקל על קליטתם ההדרגתית בסביבה ולצמצם את מספר האסירים.
בשנות ה-90 כשני שלישים מהאסירים הפליליים נהנו משחרור מוקדם, אולם בחלוף השנים שיעורם הצטמצם משמעותית ובשנים 2010–2012 רק כשליש מהם משוחררים בשחרור על תנאי.
בתחילת 2021 פורסם שלמעלה מ-90% מהבקשות לשחרור מוקדם נדחות, כאשר ב-46% מהמקרים הדחייה היא בגלל העדר טיפול לאסיר במהלך מאסרו, ב-28% מהמקרים הדחייה היא בגלל שאין לאסיר תוכנית שיקום לאחר השחרור, וב-10% מהמקרים בגלל התנהגות שלילית בכלא.
המספרים קטנים בהרבה כאשר מדובר באסירים ביטחוניים.
ועדות השחרורים פועלות מכוח חוק שחרור על תנאי ממאסר התשס"א 2001, בתוקף מיום 1/1/2002.
סעיף 3 לחוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001
שחרור מוקדם של אדם המרצה עונש מאסר, שווה כשליש מתקופת העונש שנגזר עליו.
תפקיד ועדת השחרורים להחליט האם ראוי האסיר לשחרור על תנאי על פי שיקולים של נסיבות העבירה וחומרתה, הרשעות קודמות, רמת מסוכנות לשלום הציבור, סיכוי שיקום האסיר, התנהגותו בכלא ועוד.
תחום ועדות השחרורים בהנהלת בתי המשפט מטפל בתיקי אסירי עולם, ועדות מיוחדות וועדות קציבה.
בנוסף, מטפל באופן שוטף במאגר שופטים/נציגי ציבור, תשלומים, קביעת דיונים, הרכבם ועוד.
ועדות השחרורים מתחלקות ל-3 סוגים:
ועדה רגילה - דנה בבקשה לשחרור מוקדם של האסיר בסמוך לריצוי שני שלישים מתקופת מאסרו
ועדה מיוחדת - דנה בבקשה לשחרור מוקדם של אסיר עולם או אסיר המרצה 25 שנים ומעלה, בסמוך לריצוי שני-
ועדת קציבה - דנה בבקשת אסיר עולם, וממליצה בפני נשיא המדינה בעניין קציבת עונשו בכל ועדה יושבים ארבעה חברים, ביניהם שופט, נציגי ציבור וקצין שב"ס, כאשר הרכב החברים הפנימי משתנה בהתאם לסוג הוועדה.
מחוזבתי כלאועדת מעקבמרכזמעשיהו, איילון, השרוןבית משפט השלום כפר-סבאצפוןמגידו, כרמל, שיטה, צלמון, דמוןהיכל המשפט נצרתדרוםאשל, אלה, קציעותהיכל המשפט באר-שבע
בקנדה אסיר רשאי לבקש שחרור מוקדם לאחר שריצה שליש מתקופת המאסר שנגזרה עליו או לאחר שריצה שבע שנות מאסר.
מורשע ברצח רשאי לבקש שחרור מוקדם לאחר שריצה 25 שנות מאסר.
בנוסף קיימת אפשרות לשחרור לפעילות במסגרת הקהילה בשעות היום, וחזרה לכלא מדי לילה.
אסיר שסיים לרצות שני שלישים מעונשו (אך לפחות שלושה חודשי מאסר) זכאי לשחרור על-תנאי, כאשר התנהגותו במהלך ריצוי עונשו מצדיקה זאת ואין חשש שיבצע עבירות נוספות.
כאשר הוחלט שלא לאשר שחרור מוקדם, יש לדון מחדש בבקשה מדי שנה.
שחרור מוקדם של אסיר עולם אפשרי רק לאחר שריצה 15 שנות מאסר.
שחרן יהודה (שם מדעי: Hottentotta judaicus, בעבר: Buthotus judaicus) הוא עקרב נפוץ יחסית, מסוג שחרן, שגודלו עד שמונה סנטימטרים, וצבעו שחור.
קצות צבתותיו ופיסות רגליו בצבע חום.
שחרן יהודה נפוץ בישראל, ירדן, לבנון, סוריה וטורקיה.
תפוצתו של שחרן יהודה משתרעת במרכז הארץ וצפונה, באזורים עתירי צמחייה בדרך כלל, למעט אזורי חולות.
בנדודיהם מרבים עקרבים אלו לחדור לבתי מגורים ולקומות קרקע.
בטבע שוכן תחת אבנים בינוניות עד גדולות ותחת קליפות עצים (בין הקליפה לעץ).
עקרב זה אינו קטלני לאדם.
לעקרב מזג רע יחסית, תנועתו מהירה, וכך גם עקיצתו, והוא נוטה לעקוץ בקלות.
כאבי עקיצתו עזים ביותר ומתפשטים מכיוון העקיצה אל הלב עם מחזור הדם.
הכאבים עוברים לאחר זמן ממושך, והופכים לקראת הסוף לעקצוצים קלים.
עקרב זה מרבה לחדור למגורי אדם, ובעל יכולת טיפוס מעולה - הוא מסוגל להגיע לקומות מעל לקומות הקרקע.
שחרור פריז (המכונה גם הקרב על פריז) התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, בחודש אוגוסט 1944, והסתיים בכניעת חיל המצב הגרמני הכובש ב-25 בחודש.
בירת צרפת נוהלה בידי גרמניה הנאצית מאז הסכם שביתת הנשק עם צרפת ביוני 1940, בעת שכונן משטר הבובות שקבע את בירתו בעיר המרפא וישי.
עם התקרבות הארמייה השלישית של ארצות הברית בפיקודו של ג'ורג' פטון החלה התקוממות של אנשי המחתרת הצרפתית נגד חיל המצב הגרמני בפריז.
ב-24 וב-25 באוגוסט, חברי כוחות הפנים הצרפתים (FFI) של הרזיסטנס קיבלו גיבוי מצבא צרפת החופשית וההתקוממות הפכה ללחימה עירונית, בעזרת בריקדות, מכונות ירייה, צלפי המיליציה הצרפתית וטנקים, שירו לעבר הכוחות הנאציים, עד לכניעתם.
הקרב סימן את סוף מבצע אוברלורד - שחרור צרפת בידי בעלות הברית, שיקום הרפובליקה הצרפתית והגליית חברי ממשל וישי לזיגמרינגן שבגרמניה.
אסטרטגיית בעלות הברית בעת מבצע אוברלורד שמה דגש על השמדת הכוחות הגרמניים בעת נסיגתם לעבר נהר הריין, בזמן שחברי המחתרת הצרפתית (FFI), תחת פיקודו של קולונל אנרי רול-טנגי, ידאגו להתקוממות בעיר הבירה הצרפתית.
מפקד כוחות בעלות הברית, הגנרל אייזנהאואר, לא ראה בפריז מטרה מרכזית; הכוחות הבריטיים והאמריקאיים העדיפו להיכנס לברלין לפני שיספיק לעשות זאת הצבא האדום, ולחתור לסיום הלחימה.
בנוסף לכך, אייזנהאואר חשב שהעת מוקדמת מדי לקרב בפריז; הוא שאף למנוע גרסה נוספת של קרב סטלינגרד וידע שהיטלר נתן פקודה להחריב את פריז.
במטהו העריכו שיזדקקו לאספקה של כ-4,000 טון אוכל ליום עבור תושבי העיר, ולמאמצים נוספים לשיקום תשתיות חיוניות, כולל תחבורה ואספקת אנרגיה.
משימה זו דרשה זמן וכוחות רבים של בעלות הברית.
לבסוף הסכים אייזנהאואר לשלוח לעיר כוחות תגבור.
ב-24 באוגוסט, מפקד הדיוויזיה המשוריינת השנייה של צבא צרפת החופשית, הגנרל לקלרק, שהתעכב בשל קרבות בדרכים ובשל הנתיבים המשובשים, לא ציית לפקודתו של הגנרל לאונרד ג'רואו, הממונה עליו, ושלח חיל חלוץ (la colonne Dronne) לפריז, עם המסר שהדיוויזיה כולה בדרך ותגיע לבירה למחרת היום.
על חיל חלוץ של טנקי M4 שרמן, זחל"מי M2 ומשאיות GMC פיקד קפטן ריימו דרון, שהפך לקצין בעלות הברית הראשון שנכנס לעיר במדים.
ב-15 באוגוסט בפנטן (פרבר בצפון מזרח פריז והמקום ממנו פלשו הכוחות הגרמניים לבירה הצרפתית ביוני 1940), כ-2,200 גברים ו-400 נשים - כולם אסירים פוליטיים - נשלחו למחנה בוכנוואלד בשיירה האחרונה שנשלחה מצרפת לגרמניה.
השלטונות הגרמניים החליטו לפרוק חלק ממשטרת פריז מנשקה.
בעקבות זאת, במקביל להתקדמות המהירה של צבא צרפת החופשית לכיוון פריז, עובדי המשטרה, בעידודם של פעילים קומוניסטיים, פתחו בשביתה.
באותו יום פורסמה בביטאון המפלגה הקומוניסטית, ל'אוּמָניטֶה, קריאה ל"התקוממות עממית".
עובדי הז'נדרמרי והרכבת התחתית הצטרפו אליהם, ועובדי הדואר גם הם ב-16 באוגוסט.
ב-18 בחודש פרצה שביתה כללית כשפועלים בכל רחבי העיר הצטרפו גם הם.
ב-16 באוגוסט קבוצה של 35 חברי רזיסטנס נפלה במלכודת שטמן לה סוכן שתול של הגסטפו: הם הגיעו לנקודת מפגש ביער בולון שם היו אמורים לקבל משלוח נשק.
הם נלכדו, נחקרו באכזריות, עונו והוצאו להורג בידי הגרמנים במטה הגסטפו ברחוב דה סוֹסֶה.
ב-17 באוגוסט, יושב ראש המועצה המוניציפלית של פריז, פייר טטנז'ה (Pierre Taittinger), הוטרד מהאפשרות שחומרי נפץ הוטמנו בנקודות אסטרטגיות בעיר בידי הגרמנים, נפגש עם המושל הצבאי הגרמני של פריז וראש חיל המצב בעיר, הגנרל דיטריך פון קולטיץ.
לאחר שנודע לו שבכוונתו של קולטיץ לעכב את התקדמות בעלות הברית ככל שיתאפשר לו, ניסה טטנז'ה, בסיועו של הקונסול הכללי של שוודיה, רָאוּל נוֹרדלינג, לשכנע אותו שלא יחריב את פריז.
באותו היום החלה גם בריחה של גרמנים ומשתפי פעולה, שלוותה לא פעם בניסיונות ביזה של הרגע האחרון.
ביום שישי, 18 באוגוסט, נורו מטחי אש פזורים בחוצות העיר.
הדגל הצרפתי הונף מעל למטה המשטרה באיל דה לה סיטה.
שוטרים חברי הרזיסטנס השתלטו על המבנה, עצרו את מפקד המשטרה מטעם וישי ומינו תחתיו מפקד גוליסט.
בצהריים הגיעו טנקים גרמנים ומשאיות חיל רגלים כדי לדכא את המרד במטה המשטרה, אך הם לא הצליחו להשתלט עליו.
בחלקים אחרים של העיר הוצבו מארבים לכלי רכב של הוורמאכט, ובמקומות רבים התפתח קרב יריות.
בגדה השמאלית, סמוך לאיל דה לה סיטה, התפתח קרב קשה במיוחד.
בסך הכול נהרגו באותו היום 40 גרמנים ו-70 נפצעו, לעומת 125 הרוגים פריזאים ו-500 פצועים.
בתיווכו של הקונסול הכללי השוודי הושגה הפסקת אש, שהחזיקה מעמד כיומיים, אף על פי שלא כובדה במלואה, בעיקר מצד כוחות הרזיסטנס.
התקוממות כוחות הפנים הצרפתים (19–23 באוגוסט)
ב-19 באוגוסט שעטו במורד השאנז אליזה טורי שריון גרמני, עם טנקים, משאיות וזחל"מים מלאים בחיילים ובאמצעי לחימה.
השמועה על התקדמות בעלות הברית לעבר פריז פשטה במהירות.
בעקבות הנסיגה הגרמנית היו הרחובות נטושים, כשלפתע החלו ההתנגשויות הראשונות בין כוחות הרזיסטנס לבין הכובשים הגרמנים.
אנשים החלו לצאת לרחוב באופן לא מאורגן ומספר חברי כוחות הפנים הצרפתים (FFI) הדביקו כרזות תעמולה על הקירות.
הכרזות קראו להתקוממות, הצהירו ש"הלחימה נמשכת", והזמינו את שוטרי פריז, אנשי המשמר הרפובליקאי, הז'נדרמרי, ה-G.M.R (יחידות שיטור שהחליפו את הצבא), שומרי בתי-הסוהר, פטריוטים צרפתים, ו"בני שמונה-עשרה עד חמישים המסוגלים לשאת נשק", להצטרף "למאבק נגד הפולשים".
כרזות אחרות הבטיחו "ייסורים צפויים לבוגדים" (כלומר, לתומכי ממשל וישי) וש"הניצחון קרוב".
על הכרזות התנוססה חתימתה של "המועצה הפריזאית לשחרור" בתיאום עם הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית, בהתאם לצווי "המפקד האזורי הקולונל רול", הוא אנרי רול-טנגי, מפקד כוחות הפנים הצרפתיים.
בעת הקרבות, יחידות קטנות של הצלב האדום נעו ברחבי העיר כדי לסייע לנפגעים הצרפתיים והגרמניים.
מאוחר יותר באותו היום, שלושה אנשי המחתרת הצרפתית הוצאו להורג בידי הגרמנים.
בפרבר פנטן התפוצצה דוברה מלאה בחומרי נפץ, והרסה טחנת רוח גדולה.
ב-20 באוגוסט, הוקמו בריקדות ברחבי העיר וחברי הרזיסטנס ניסו לשמור עליהן.
משאיות הובאו, עצים נכרתו, צעירים עקרו אבנים מהכביש, שרשרת אנושית, רובה של נשים, העבירה את אבני המרצפות, שנערמו יחד עם מוטות ברזל, שלדי מיטות, מכוניות הפוכות ואף משאיות.
לרוב הונף על הבריקדות דגל הטריקולור.
הנשים תפרו סרטי זרוע של ה-FFI לגברים.
לוחמים הוסעו על ידי גברים, נשים, ילדים וקשישים בעזרת רכבי עץ.
משאיות דלק הותקפו ונתפסו, כלי רכב אזרחיים אחרים הוחרמו וסומנו בסמל ה-FFI.
הרזיסטנס השתמש ברכבים אלו כדי להעביר תחמושת ופקודות מבריקדה אחת לאחרת.
ברבעים היוקרתיים, ה-7, ה-8 וה-16 כמעט ולא הוקמו בריקדות; רובן הוצבו בצפונה של העיר ובמזרחה, ברובעי מעמד הפועלים.
הבריקדות שמיקומן היה הטוב ביותר הוקמו בדרום-מזרחה של העיר.
מבצר רומנוויל, מחנה מעצר גרמני בו נכלאו והוצאו להורג מספר גברים ונשים חברי רזיסטנס (מאז אוקטובר 1940 רק נשים נכלאו בו), שוחרר, בזמן שגופות רבות היו נטושות עדיין בחצרו.
הפסקת אש זמנית הושגה בין גנרל פון קולטיץ לבין חלק מכוחות ההתנגדות הצרפתיים, בתיווכו של ראול נורדלינג.
שני הצדדים נזקקו לזמן, הגרמנים כדי לחזק את חיל המצב החלש שלהם בסיוע כוחות חיילים מהחזית, ואילו ברזיסטנס רצו לשפר את אחיזתם בעמדות לקראת הקרב (לחברי המחתרת חסרה תחמושת לקרב ממושך).
חיל המצב הגרמני אחז במרבית האתרים והאנדרטאות החשובים, ובכמה נקודות אסטרטגיות, כוחות הרזיסטנס שלטו בשאר העיר.
לגרמנים חסרו אנשים כדי לצאת למתקפה ולאנשי הרזיסטנס חסרו כלי מלחמה כבדים כדי לכבוש את העמדות האסטרטגיות.
דה גול שב ביום זה לצרפת מאלג'יר, והוטרד מהידיעות על תחילת ההתקוממות בפריז ללא סיוען של בעלות הברית.
הוא ידע שהמפלגה הקומוניסטית מושכת ברוב החוטים בהתקוממות זו וחשש מפני ניסיונה לתפוס שם את השלטון לאחר השחרור.
ב-22 באוגוסט רול-טנגי, שהיה בעברו קומיסר בבריגדות הבינלאומיות שלחמו במלחמת האזרחים בספרד, הורה לתושבי פריז כולם להקים בריקדות בכל רחוב ולמנוע מהגרמנים אפשרות תנועה.
הפרופסור ז'וליו-קירי, זוכה פרס נובל לכימיה, הקים בסורבון קו ייצור לבקבוקי מולוטוב.
"אני מגיע לעמדה של ה-FFI ליד כיכר סן מישל", כתב אחד הצופים באירועים ביומנו, "על המדרכה ניצב מקלע מכוון אל גשר סן מישל; צעיר גבוה, בהיר שיער ולבוש היטב, מאייש אותו.
בשני צדי הבולוואר ניצבים כעשרה בחורים צעירים בשרוולים חפותים, עונדים סרטי זרוע ואוחזים ברובה או באקדח.
כמה מהם חובשים קסדות צבאיות.
כ-50 איש צופים מהצד, מקיפים את הלוחמים בהמתנה למשהו שיקרה.
ברגע שמופיע כלי רכב, הם נמלטים מיד אל שערי הבתים הסמוכים".
עם זאת, היו כאלו שהתעלמו מן האש שסביבם: "אנשים השתזפו על גדות הסן, ואחרים אף קפצו למים בגלל החום הכבד.
דמויות הזויות ישבו דוממות על כיסאות בד קטנים ודגו בנהר, בשעה שכמה מאות מטרים מהם תקפו טנקים גרמנים את מטה המשטרה באיל דה לה סיטה".
צעירים חמושים במספר זעום של כלי נשק נלחמו בפטרולים גרמנים רבים ברובע ה-17. על השיירות הושלכו בקבוקי תבערה ורימונים.
הפצועים סירבו על פי רוב להילקח לבתי חולים ודרשו לחזור לבריקדות.
מספר הקורבנות בקרב האזרחים הלך וגדל וארונות המתים נערמו בכנסיות.
כאמצעי הגנה מפני החום של חודש אוגוסט נשמרו הגופות במקררים הגדולים של האיטליזים שבשוק הסיטונאי לה האל.
בבוקר יום המחרת, 23 באוגוסט, נעה הדיוויזיה המשוריינת השנייה מנורמנדי לעבר איל-דה-פראנס, בגשם שוטף, שהחליף את החום הכבד והאט את קצב התקדמותה.
בדרך אספה מתנדבים לא סדירים, בהם גם ארנסט המינגוויי, ששימש באופן רשמי ככתב הצבאי של המגזין "קוליֳרז'".
כניסת הדיוויזיה המשוריינת השנייה (24–25 באוגוסט)
ב-24 באוגוסט התחוללו קרבות באזור אוברווילייה.
מפקד הדיוויזיה המשוריינת השנייה של צבא צרפת החופשית, הקפטן דְרוֹן, נכנס במהלך היום לפריז ונע לכיוון בית עיריית פריז.
ביום המחרת גנרל לקלרק ושאר כוחות הדיוויזיה היו בפריז.
לקלרק תכנן את המהלכים הסופיים ולחימה פרצה במונטרויי (Montreuil).
בפנטן, בה התחוללו קרבות שחרור גם כן, שרידי הכוח הגרמני ניסו לברוח מזרחה בדרך מוֹ.
הקרב גבה מהדיוויזיה המשוריינת השנייה 71 הרוגים, 225 פצועים, 35 טנקים ו-111 כלי רכב, שהיו "שיעור אבדות די גבוה עבור דיוויזיה משוריינת", על פי ההיסטוריון ז'אק מורדל.
ב-25 באוגוסט בשעה 10:30 בבוקר, גנרל פייר ביוט (Billotte), מפקד הבריגדה המזוינת הצרפתית הראשונה (היחידה הטקטית של הדיוויזיה המשוריינת השנייה) הציב אולטימטום בפני הגנרל פון קולטיץ.
ראול נורדלינג מילא את תפקיד המתווך והעביר את המסר:
למרות פקודות חוזרות מהיטלר, לפיהן "אל לפריז ליפול לידי האויב אלא כשהיא עיי חורבות", לאחר הפצצתה ופיצוץ גשריה, נכנע המושל ומפקד חיל המצב הגרמני, הגנרל דיטריך פון קולטיץ, ב-25 באוגוסט, במלון מוריץ, שהפך למטה הפיקוד של גנרל לקלרק.
פון קולטיץ הוחזק כשבוי עד אפריל 1947. בזכרונותיו, שנקראו "האם פריז בוערת?" (Brennt Paris?) ופורסמו בשנת 1950, הציג עצמו הגנרל הגרמני כמושיע של פריז.
ישנה מחלוקת בנוגע לתפקידו הממשי של פון קולטיץ במהלך הקרב והוא נתפס באופנים שונים מאוד בצרפת ובגרמניה.
בגרמניה מתואר הגנרל כהומניסט וגיבור שהציל את פריז מלחימה עירונית שהייתה מביאה להריסתה.
בשנת 1964 הסביר פון קולטיץ, בראיון מביתו שבבאדן-באדן, מדוע סירב לציית לפקודתו של היטלר: "אם בפעם הראשונה לא צייתי לפקודה, הרי זה משום שידעתי שהיטלר משוגע" ("Si pour la première fois j'ai désobéi, c'est parceque je savais qu'Hitler déraisonnait").