tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר היה "אריק" המאהב של קלייר בות לוס, המו"לית של טיים-לייף (שכתבה הקדמה חמה לספרו הגדול של רענן לוריא בהוצאת אוניברסיטת הוואי, 1980, בה תיארה אותו כ"קריקטוריסט הפוליטי המשפיע ביותר בעולם" באותה עת).
לפי הנובלה שכתב, תבע ה-CIA מן "המוסד" לשתף אותו במידע ש"אריק" אסף, אחרת יחשוף אותו.
"המוסד" נכנע לדרישה ואריק המשיך להיות משרתם של שני אדונים.
נראה כי לוריא התכוון בעלילת ספרו לספר את סיפור חייו הוא.
בראיונות שנתן עירפל לוריא במתכוון, בתשובות מתחמקות, מתן תשובה לשאלה האם "אריק" הוא רענן לוריא.
בשנת 2013 כלל אותו "מכון קרנגי" ברשימת "המהגרים הדגולים - גאוות אמריקה".
לוריא נפטר ב-8 ביוני 2022. הותיר אחריו אישה, תמר, מנהלת בחברת נדל"ן ("קולדוול בנקרס"), שני בנים ושתי בנות.
הבת דפנה היא בוגרת ויליאמס קולג', בעלת תואר דוקטור ופסיכולוגית קלינית ראשית של מכון המחקר "סקריפס" בסן דייגו, והבת דניאלה היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ובמאית קולנוע לסרטים קצרים.
בין השמשות, בהוצאת חיל האוויר, 1955; מהדורה מחודשת, 1988
בקו רענן: מבחר קריקטורות ורישומים, הוצאת טברסקי, 1962; מהדורה מחודשת, זמורה-ביתן, 1986
So sieht es Lurie (בגרמנית; הקדמה מאת אפרים קישון)
גרסה עברית: מסיכת הקריקטוריסט : נובלה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004
רענן משה אלכסנדרוביץ, (נולד ב-29 באוגוסט 1969 בירושלים), הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
נולד לזאב אלכסנדרוביץ', יליד פולין שעלה ארצה במסגרת "ההעפלה", ולגבריאלה לבית טאו, ילידת בלגיה שעלתה ארצה במהלך שנות השישים.
אלכסנדרוביץ' הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים בשנת 1996. סרט הגמר שלו "רק במקרים בודדים" זכה בפרסים בפסטיבלים של קרקוב ולודז'.
הקליפ הראשון שביים הוא לשיר מהרי נא של אהוד בנאי.
לאחר גמר לימודיו ביים את הסרט התיעודי "מרטין", העוסק באסיר לשעבר במחנה הריכוז דכאו, שגר בעיירה דכאו ומגיע יום יום לאתר הזיכרון במחנה.
הסרט זכה בפרס וולג'ין ובפרסים בינלאומיים רבים.
בשנת 2001 ביים את הסרט התיעודי "הטיול הפנימי", העוקב אחר טיול בן שלושה ימים של קבוצת פלסטינים תושבי השטחים בישראל.
הסרט זכה במקום השני בפסטיבל דוקאביב 2002 והוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם.
אלכסנדרוביץ' רואה בסרט את הישגו הקולנועי הגדול ביותר, כסרט ששינה את חייו אבל גם את גישתו לעשייה הקולנועית.
בשנת 2003 כתב וביים את הסרט העלילתי באורך מלא "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" במסגרת הסדרה "שיעור מולדת", שזכה בפרסים בישראל ובעולם.
אלכסנדרוביץ' מקיים שיתוף פעולה מתמשך עם המלחין והזמר אהוד בנאי, שזכה בפרס אופיר למוזיקה עבור הסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש".
אלכסנדרוביץ' ביים רבים מהקליפים של בנאי.
בשנת 2011 ביים אלכסנדרוביץ את הסרט התיעודי "שלטון החוק", המתאר את מערכת החוק והצדק ביהודה ושומרון וחבל עזה, באמצעות ראיונות עם שופטים צבאיים, ראשי הפרקליטות הצבאית, ובראשם מאיר שמגר שבתור הפרקליט הצבאי הראשי ב-1967 עיצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פרס ון ליר, בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפרס חבר השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס.
במרץ 2012 אסר דובר צה"ל את הקרנתו של הסרט בפני בכירים ביחידת בתי המשפט הצבאיים.
בשנת 2019 ביים את הסרט התיעודי "מראה".
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
רענן (ששון) כהן (נולד ב-28 בפברואר 1941) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת ושר ממשלות ישראל.
רענן כהן נולד בבגדאד שבעיראק לחנה ואלישע ונקרא בשם "ששון", ועלה ארצה בשנת 1951. לאחר עלייתו ארצה, גדל במעברת קסטינה ולאחר מכן, עבר לאור יהודה.
כהן התחנך בקיבוץ עין חרוד איחוד במסגרת עליית הנוער.
משנת 1961 שימש במשך עשר שנים כמדריך הנוער העובד והלומד באור יהודה, יהוד, קריית אונו, גני תקווה ופרדס כץ.
בתוך כך, הוציא מספר גרעיני נח"ל מאותם יישובים.
בשירותו הצבאי היה קצין תנאי שירות בחטיבת שריון.
כהן בוגר אוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית, בעל תואר שני ותואר דוקטור, בהיסטוריה של המזרח התיכון.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במיעוטים בישראל.
כהן הוא תושב רמת גן, ובשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר.
כהן החל את דרכו הפוליטית במפלגת העבודה, וכיהן כמזכיר כללי של בית ברל, המוסד החינוכי-רעיוני של תנועת העבודה.
בשנת 1974 החל לכהן כממונה על אגף המיעוטים במפלגה.
ב-1988, לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה התמודד בבחירות המקדימות, הוצב במקום ה-37 ברשימת מפלגת העבודה ונבחר לראשונה לכנסת.
בשנת 1998 נבחר כמזכ"ל המפלגה.
כהן כיהן כחבר הכנסת בכנסות 12, 13, 14 ו-15. בכנסת ה-13 היה יושב ראש הקואליציה.
בין השנים 1988–2000 היה חבר בוועדות הכנסת הבאות: ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון ויו"ר ועדת המשנה לכוח אדם בצה"ל, הוועדה לביקורת המדינה ויו"ר הוועדה לצרכנות וועדת הכנסת.
כמו כן, היה חבר הוועדה למינוי שופטים.
בשנת 1989, במסגרת ועדת המשנה לכח אדם ולמשאב האנושי בצה"ל, ניהל מאבק לאחר שחשף את תופעת הפטורים מצה"ל, שהגיעו באותה העת לכ-20% מכלל הגברים, בטרם מועד שירותם הצבאי ועוד כ-14% אשר קיבלו פטורים בעת שירותם הצבאי.
תוך תפיסה כי שאלת גיוס הנוער לצבא היא בעלת חשיבות לאומית ולה השלכות רבה לצה"ל בפרט ולמדינת ישראל בכלל.
כהן ראה בתפיסתו של דוד בן-גוריון כי "צה"ל הוא צבא העם" כערך עליון בהיותו כור היתוך לכלל בניו.
בנוסף פעל במשך שנים רבות לחייב את ערבי ישראל בשירות לאומי, כדרך לשלבם בחברה הישראלית.
בקיץ 1989 ניהל כהן את ההסדר להצלת קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, שנקלעה למשבר כספי והייתה על סף פירוק.
בשנת 1991 כהן מונה כיושב ראש התנועה לקליטת החייל המשוחרר וכן כיושב ראש עמותת ח.מ.ד "חיילים, משוחררים, דיור".
במטרה לטפל במצוקת הדיור לזוגות צעירים, ממדי הבעיה היו כה גדולים שרק מעורבות ממשלתית יכלה להתמודד עמה.
כהן יזם את פרויקט "דיור לחיילים משוחררים" שנועד לחיילים משוחררים ולחיילי מילואים, ואימץ מודל אשר נתן פתרון מעשי למצוקת הדיור של הדור הצעיר.
בסיסו של הפרויקט היה לאפשר רכישת דירה בהנחה משמעותית ובמסגרת זו, נבנתה שכונת "נאות יצחק" בעיר לוד ובה נמכרו מאתיים חמישים דירות ובמחירים שהיו נמוכים בעשרות אחוזים ממחיר השוק באותה העת (70 אלף דולר לדירה).
לאות תודה והערכה לתמיכתו הנלהבת של מר יצחק רבין, החליט כהן לקרוא לפרויקט נאות יצחק, במקום נאות חמד.
בעקבות הצלחת הפרויקט, ביקשו ראשי ערים נוספות שיוקם בשטחן פרויקט דומה אולם הצלחת הפרויקט הייתה בעוכריו שכן, על פי הוראה של שר האוצר ושר השיכון, נשללה מהעמותה הזכות לפטור ממכרז וכך הופסק הפרויקט.
באוגוסט 2000, מונה לשר העבודה והרווחה.
בממשלת האחדות הלאומית בראשות אריאל שרון מונה לשר בלי תיק, וביוני 2001 כשר הממונה על רשות השידור.
במסגרת תפקידו כשר הממונה התמודד עם המחלוקת על מינוי מנכ"ל לרשות, במקום אורי פורת שפרש באותה עת.
ניר חפץ, היה המועמד המועדף על ראש הממשלה אריאל שרון, אך המינוי עורר התנגדות עקב חוסר הניסיון הטלוויזיוני של חפץ.
כהן מצידו ביקש למנות את נחמן שי.
לאחר שנה של דיונים מונה לבסוף יוסף בראל למנכ"ל.
במסגרת פעילותו הפרלמנטרית יזם כהן שורה של חוקים, כאשר החשובים ביניהם היו: "חוק קליטת חיילים משוחררים", "חוק לקיצור שירות המילואים" ו"חוק האזרחים הוותיקים":
חוק קליטת חיילים משוחררים התקבל בכנסת ב-19 באפריל 1994. החוק נועד לאפשר לחייל משוחרר להתחיל בחיים אזרחיים כשעומד לרשותו סכום מסוים שנועד בעיקר לרכישת השכלה בארץ.
במסגרת חוק זה נקבע גם שצעירים שיבחרו לעבוד בענפי משק שהוגדרו כעבודה מועדפת יוכלו לזכות בסכום נוסף לשכר עבודתם.
זאת ועוד, במסגרת החוק וכדי למנוע יציאת צעירים מהפריפריה הוקמה בנוסף קרן לסיוע נוסף בסכום כולל של 180 מיליון שקלים.
כ-80 מיליון שקלים המיועדים למימון שנה א ללימודים במכללות בפריפריה ו-100 המיליון הנוספים ישמשו למימון 90% כמלגה לכל חייל משוחרר שירצה ללמוד במסלול טכנאי או הנדסאי, על פי פרמטרים של מצב כלכלי שמוגדר מראש.
כך לדוגמה, חייל בשירות קרבי מלא זכאי מהקרן ללימודים בסכום של 42 אש"ח עם שחרורו.
עלות החוק בשנת 2012 הגיעה לשני מיליארד ש"ח לערך.
חוק לקיצור שירות המילואים התקבל בכנסת ב-17 בדצמבר 1997. שירות המילואים במדינת ישראל היווה לאורך השנים אבן יסוד וחלק מהאתוס הלאומי.
תוך כדי פעילותו של כהן, בעת בכתיבת חוק החיילים המשוחררים ומניתוח הממצאים של השירות במילואים לשנת 1992, גילה כי קיים אי שוויון רב בחלוקת נטל השירות במילואים.
מבדיקה שערך התברר, כי 30% ממשרתי המילואים ביחידות קרביות ביצעו כ־80% מכלל ימי המילואים.
התברר עוד כי חלק משמעותי מהמשרתים ביחידות הקרביות שרתו כ־100 ימי מילואים בשנה, מצב זה יצר משברים וקשיים אישיים ומשפחתיים ולעיתים אף גרם לאובדן מקום עבודה.
תמונת המצב באותה העת התבטאה בחלוקה לא צודקת ולא שוויונית בנטל השירות.
כהן נלחם בתופעה והגיש חוק מיוחד לחלוקת הנטל באופן שוויוני יותר.
הנושא עורר סערה גדולה, והיווה את אחד מהרגעים המשמעותיים ביותר עבור כהן בשירותו הציבורי.
ראש הממשלה, יצחק רבין ואלופים אחרים, עטו במתקפה תקשורתית על פעילותו אולם כהן המשיך בדרכו והחליט להקים ועדת חקירה ממלכתית במסגרת הוועדה לביקורת המדינה שהיה חבר בה, וצה"ל החל לשתף פעולה להכנת החוק.
וכך, אחרי מאבקים רבים הועבר החוק שעשה צדק רב למשרתים ביחידות הקרביות.
בבסיסו, הייתה ההסכמה עם מערכת הביטחון, כי שירות המילואים לא יעלה על 21 יום לכל אזרח משרת.
מהבדיקה עוד עלה, כי צה"ל גייס חיילים לשירות מילואים מבלי שהייתה לו אחריות לגבי ההוצאה הכספית הכרוכה בכך.
ימי מילואים רבים, שנוצלו מבלי שהיה כל צורך או סיבה, פגעו בראש ובראשונה באנשי המילואים אך גם הביאו להוצאה כספית אדירה שפגעה בתקציב המדינה.
כמו כן במסגרת החוק, סוכם בין האוצר למערכת הביטחון כי מי שיזמן את ימי המילואים יהיה חייב לשלם עבורם.
החלטה זו לעצמה צמצמה משמעותית את מספר ימי המילואים הכולל באופן משמעותי ובכך הקלה הן על חיילי המילואים והן על תקציב המדינה כאשר החוק חסך לתקציב המדינה מיליארדי ש"ח בכל שנה.
תיקון לחוק האזרחים הוותיקים התקבל בכנסת ב-6 בפברואר 1998. המחשבה שעמדה בבסיס חקיקת החוק הייתה שלא כל האזרחים הוותיקים זכאים לפנסיה, מלבד הקצבה הזעומה של המוסד לביטוח לאומי, וכתוצאה רמת חייהם נמצאה בירידה מתמדת ורבים הגיעו לפת לחם.
החוק נועד להקל על האזרחים הוותיקים באמצעות מתן הטבות והנחות של עשרות אחוזים בנושאים שונים כגון: תשלומי ארנונה, אגרת טלוויזיה, מחירי תרופות ומחירי כרטיסי קולנוע ותיאטרון.
כהן פרש מהחיים הפוליטיים במאי 2002, עת מונה ליושב-ראש הדירקטוריון של הבנק לפיתוח התעשייה, אשר היה בבעלות ממשלתית ובאותה העת עמד בפני קריסה.
כהן הוביל את הבראת הבנק ואת תהליך ההפרטה שלו.
בסוף שנת 2011 מונה ליושב ראש דירקטוריון חברת "שוק סיטוני לישראל", אשר תפקידה היה להקים שוק סיטונאי חדש במקום זה שפעל בתל אביב עד 2006, בסמוך למחלף מסובים.
במטרה להקטין את פערי המחירים בשיווק תוצרת חקלאית מסוג פירות וירקות ולפתור את כשל השוק בתחום.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
בסבך הנאמנויות הוצאת "עם עובד", תל אביב, 1990. הספר מציג את סבך הנאמנויות בו נתונים ערביי ישראל, שהם קבוצת מיעוט נבדלת במדינה שאינה רוצה להיטמע ברוב היהודי ובאותו זמן, היא מזדהה עם הערבים המוסלמים המהווים רוב במרחב של המזרח התיכון.
נשיקת הצבר, הוצאת "ידיעות אחרונות", תל אביב, 2002. הספר מגולל את פרשת חייו של רענן כהן, שגבר על עוני ודעות קדומות והצליח, בכוחות עצמו, לרכוש השכלה גבוהה ומעמד ציבורי.
זהו סיפורם של העולים מארצות ערב וייסורי קליטתם והשתלבותם במדינת ישראל, במובן מסוים, זהו סיפורה של מדינת ישראל כולה בששים השנים הראשונות לקיומה.
זרים בביתם, הוצאת "דיונון", אוניברסיטת תל אביב, 2006. ספר זה מבוסס על עבודת הדוקטורט של רענן כהן.
הספר הוא מחקר עתיר במידע אלקטורלי ופוליטי על הקהילה הערבית בישראל, המפלגות, החמולות, האישים, החברה והאוריינטציות הפוליטיות שלה מימי הקמת המדינה עד לפרסומו בשנת 2006.
מחקר בשפה האנגלית על המיעוט הערבי במדינת ישראל.
מחקר מעמיק אודות משבר הזהות הלאומי – אתני בו מצויה האוכלוסייה הערבית במדינת ישראל ביחסיה עם הרוב היהודי.
משבר זה קשור באופן הדוק לסכסוך הישראלי – ערבי במזרח התיכון.
רענן ויְץ (Weitz; כ"ה בשבט ה'תרע"ג, 30 ביוני 1913 – כ"ח בחשוון ה'תשנ"ט, 17 בנובמבר 1998) היה ממנהיגי ההתיישבות במדינת ישראל וממעצבי מפת ההתיישבות בה, מהקמת המדינה ועד פרישתו מתפקיד ראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות ב-1984. חתן פרס ישראל.
נולד ברחובות במשפחה בת שלושה בנים ליוסף ויץ ולרוחמה אלטשולר, בתו של יצחק זאב אלטשולר (מאנשי העלייה הראשונה).
הוא גדל בשכונת בית הכרם בירושלים, שאביו נמנה עם מקימיה.
למד בגימנסיה העברית בירושלים, ואחר כך למד אגרונומיה באוניברסיטת פירנצה (1932–1937).
כשחזר לארץ ישראל עם תואר דוקטור התחיל לעבוד במחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית.
בתפקידו הראשון היה מדריך אזורי של יישובי עמק בית-שאן בימי "חומה ומגדל".
בשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי ושירת ביחידת מודיעין מיוחדת שהורכבה מדוברי איטלקית והוקמה לקראת הפלישה לאיטליה.
כשהשתחרר מונה על ידי ראש מחלקת ההתיישבות אליעזר קפלן להיות מזכיר המחלקה ולקח חלק מרכזי בפעולות התיישבותיות כמו הקמת 11 הנקודות בנגב.
במלחמת העצמאות היה מנהל מפכ"מ (מפעלי הכימיה, הגוף שהפך ברבות הימים לתע"ש).
ב-1949 מונה למנהל הכללי של מחלקת ההתיישבות והפך ליד ימינו של לוי אשכול – הראש החדש של המחלקה – בהקמת ההתיישבות ההמונית.
הוא תכנן את חבל לכיש כמודל ראשון להתיישבות האזורית.
ב-1963 נבחר להיות ראש מחלקת ההתיישבות, במקום לוי אשכול שנבחר לראש הממשלה.
ויץ הגה רעיונות רבים ששינו את פני החקלאות הישראלית, כמו חקלאות ליצוא, כפרים תעשייתיים והמצפים בגליל.
הוא תכנן אזורים חדשים כמו חבל עדולם, חבל הבשור והערבה.
בשנים 1961 עד 1966 כיהן כיושב ראש המכון לחקר החקלאות ברחובות, שלימים הפך לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
ב-1963 הקים את מרכז ההכשרה לחקר ההתיישבות ברחובות, ועמד בראשו עד יום מותו.
ויץ לימד באוניברסיטת חיפה, שהעניקה לו פרופסורה.
בשנת 1971 פרסם ויץ בעיתון "דבר" מכתב גלוי לראש הממשלה אז, גולדה מאיר, בעד מסירת שטחים: "נקיטת יוזמה מצדנו שמטרתה ליצור את התנאים להקמת 'שלטון עצמי' עבור האוכלוסייה הערבית אשר בגדה ובעזה תהיה לברכה גם לנו", הוא כתב.
"וככל שנקדים לטפל בנושא כן ייטב לנו וכן יוקל מצבנו בעולם כולו." מאיר זעמה על המכתב, והיו שדרשו ממנו להתפטר מתפקידו כראש מחלקת ההתיישבות בסוכנות.
רענן ויץ נחשב אחד המומחים החשובים בעולם בתחום תכנון הפיתוח בכלל והתכנון האזורי בפרט.
ספריו בנושאים אלו תורגמו לשפות רבות, בהן קוריאנית, סינית וטורקית.
הוא שימש יועץ לפרויקטים בינלאומיים בתחום התכנון בארצות רבות, בהן ציילון, טורקיה, כרתים, סין וברזיל.
לאחר מספר שנים השניים התגרשו וויץ נישא בשנית לרבקה לבית שכטמן.
לשניים נולדו שני ילדים משותפים: ההיסטוריון יחיעם ויץ, ורותי ויץ-לאופולד.
הוא אימץ את בנה של רבקה מנשואיה הראשונים, יצחק פיינגולד.
בנו, יחיעם, נקרא על שם אחיו, יחיעם, שהיה מפקד בפלמ"ח שנהרג בליל הגשרים.
בשנות ה-70 עבר לגור במושב אורה, בבית שבנה על חלקה שהוקצתה לו על ידי המושב.
לאחר כעשור מכר את הבית ושב להתגורר בעיר.
בשנת 1990 הוענק לויץ פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בנימוקי השופטים נכתב כי הפרס הוענק לו על תרומתו הייחודית ורבת ההשראה לעיצוב תפיסה תכנונית והתיישבותית, ועל היותו דמות מרכזית בעיצוב מפת ההתיישבות במדינת ישראל ובהנהגת המפעל ההתיישבותי.
בשנת 2005, שבע שנים לאחר מותו, עבר מרכז ההכשרה, שהקים ברחובות, למתחם הפקולטה לחקלאות ושמו שונה ל"מרכז ויץ לחקר הפיתוח" ומאוחר יותר עודכן השם ל"מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא".
ניחוח השיטה הקוצנית (אוטוביוגרפיה, 1997)
רענן שקד (נולד ב-25 בנובמבר 1966) הוא עורך, עיתונאי, תסריטאי וסופר ישראלי.
שימש סגן עורך המוסף "7 ימים" ועורך המוסף "24 שעות" של "ידיעות אחרונות".
שימש כעורך ראשי של מגזין "בלייזר", בעל טור במוספים "7 ימים" ו"7 לילות", וכתב מגזין בעיתון.
שקד נולד בחיפה בשם רענן צ'רבינסקי.
כשהיה בן חמש נהרג אביו בתאונת עבודה.
שקד הוא בוגר לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
את הקריירה העיתונאית שלו החל כששירת בביטאון חיל הים.
בזמן שירותו הצבאי כתב בעיתונים מבלי לקבל אישור עבודה, ולכן נדרש לו שם בדוי.
הוא בחר בשם המשפחה של מיכאל שקד, התובע במשפט דמיאניוק.
כלשונו עשה זאת כי רצה "שם של מנצחים", אך "[...] מיד אחר כך שקד הפסיד במשפט[...]".
התגורר בסן פרנסיסקו ובניו יורק במשך שלוש שנים, והשלים תואר שני בתקשורת בניו סקול.
באותה תקופה עבד בשביל CNN וכתב ל"מעריב" טור שבועי שבו תיאר את החוויה האמריקאית.
במשך שנים אחדות שימש עיתונאי ועורך ב"עיתון תל אביב" וב"זמן תל אביב" ובהמשך כמבקר טלוויזיה ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות" (בתפקידו זה היה מעורב בשנת 2006 בעימות מתוקשר עם דודו טופז).
שקד נמנה עם צוות פיתוח התוכן של אתר האינטרנט ynet בטרם עלה לאוויר, ולאחר עלייתו הקים וערך את מדור התרבות באתר.
בהמשך עבר לשמש סגן עורך המוסף "7 ימים" ב"ידיעות אחרונות", וכמבקר הטלוויזיה היומי של העיתון.
בין אוגוסט 2007 לנובמבר 2010 שימש כעורך המוסף היומי "24 שעות".
בספטמבר 2017 מונה לתפקיד עורך המגזין "בלייזר", לצד כתיבת הטור השבועי הקבוע במוסף "7 ימים" וכתבות המגזין.
שקד גם מרצה בנושאי עיתונות ומנחה סדנאות לכתיבה בגוף ראשון, "לכתוב את עצמי", עם הסופר והתסריטאי עומר ברק.
בדצמבר 2018 ביקש לסיים את תפקידו כעורך "בלייזר".
ב־2006 התחתן עם אשת התקשורת דורית גבירצמן.
לזוג שני ילדים, בן ובת, והם מתגוררים ברמת אביב.
במשך כשלוש שנים הגיש את תוכנית הרדיו "מבקר בשישי" בגלי צה"ל.
כן שימש מגיש אורח בתוכנית "המילה האחרונה" בגל"צ.
ב־2007 יצר עם גיא מרוז את סדרת הדוקו־ריאליטי "איפה הכסף", ששודרה בשידורי קשת בערוץ 2 (ארבעה פרקים).
בהמשך יצר עם סיגל אבין את הקומדיה "בלתי הפיך", ששודרה ברשת בערוץ 2. לסדרה שתי עונות – הראשונה משנת 2013 והשנייה משנת 2016.
התבטאויותיו עוררו סערה כמה פעמים.
ביוני 2016 פרסם את הטור "החיים הסודיים של אשתי", שעורר עליו ביקורת רבה וטורי תגובה.
הוא עצמו כתב את טור התגובה "החיים הכבר לא־סודיים של אשתי".
עם חטיפת ורצח שלושת הנערים בקיץ 2014, התבטא בעמוד הפייסבוק שלו כנגד הורי הנערים ובחירתם של תושבי יהודה ושומרון היהודים במקום מגוריהם.
ועכשיו להתחתן, 9 סיפורים, הוצאת מודן,2011, 227 עמודים.
החלום האמריקאי – מדריך למשתמש, הוצאת ידיעות ספרים, 2002, 276 עמודים.
תגיד אבא (תינוק, גבר, אישה, שנה ראשונה), על הורות, מבוסס על טורו האישי במוסף "7 ימים", הוצאת ידיעות ספרים, 2010, 178 עמודים.
אושר לאנשים לא מאושרים, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2024, 192 עמודים.
רענן ריין (Raanan Rein; נולד ב-17 ביוני 1960) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין, לשעבר סגן נשיא אוניברסיטת תל אביב, וראש מרכז דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים באוניברסיטת תל אביב.
ריין הוא פרופסור להיסטוריה ספרדית ולטינו-אמריקאית ומחברם של ספרים ומאמרים רבים, שהתפרסמו בשפות שונות.
תחומי מחקריו העיקריים הם היסטוריה מודרנית של ארגנטינה, היסטוריה של ספרד ומערכת היחסים בין שתי מדינות אלו, תנועות פופוליסטיות באמריקה הלטינית, יהודי אמריקה הלטינית בכלל, ויהודי ארגנטינה בפרט ומשולש היחסים שבין ארגנטינה, ישראל והקהילה היהודית בארגנטינה.
מחקריו הנוכחיים עוסקים בספורט ובפוליטיקה באמריקה הלטינית, בארגונים של הגנה עצמית יהודית בדרום אמריקה ובמתנדבים היהודים שיצאו מארץ ישראל למלחמת האזרחים בספרד.
ריין, רענן נולד בגבעתיים בה גדל ולמד בתיכון "שמעון בן צבי".
נשוי לד"ר מוניקה אסתי ריין ואב לשני ילדים.
את דרכו החל בקריירה עיתונאית, עם גיוסו לצה"ל שירת כעורך חדשות החוץ ב-"גלי צה"ל" ולאחר שחרורו נמנה עם מייסדי היומון "חדשות".
במהלך שנות ה-80 כתב מאות ידיעות חדשותיות ומאמרים במספר עיתונים בהם "חדשות", "על המשמר" ו"דבר".
במקביל לעשייתו העיתונאית, השלים ריין את לימודיו האקדמיים החל מהתואר הראשון ועד התואר השלישי באוניברסיטת תל אביב.
את לימודי התואר הראשון סיים בשנת 1986 בחוגים להיסטוריה כללית ומדעי המדינה.
במהלך לימודי התואר השני עבר ריין למסלול ישיר לדוקטורט בהנחיית פרופ' שלמה בן עמי ופרופ' צבי מדין.
נושא עבודת הדוקטורט היה הברית פרנקו-פרון ויחסי ספרד-ארגנטינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1992, לאחר קבלת תואר דוקטור להיסטוריה, הצטרף לחוג להיסטוריה כללית כמרצה ובגיל 38 זכה לתואר פרופסור.
ריין הוא גם חבר מערכת של שבעה כתבי עת אקדמיים ברחבי העולם והיה עורך אורח של מספר גיליונות מיוחדים בכתבי עת שונים ביניהם: ,History & Memory זמנים, Mediterranean Historical Review ו-.Jewish History.
ריין לימד כמרצה אורח באוניברסיטת מרילנד, קולג` פארק, באוניברסיטת אמורי (אטלנטה, ארצות הברית) ובאוניברסיטאות בארגנטינה.
המרכז הוקם בשנת 2004 באוניברסיטת תל אביב ובמשך 17 השנים שבהן עמד ריין בראשו הוא קידם מחקר והוראה בין-תחומיים ופעל ליצירת קשרים עם אוניברסיטאות מובילות ברחבי העולם
במטרה לקדם חילופי ידע בנושאים בינלאומיים ואזוריים.
לאורך השנים זכה ריין בפרסים רבים.
בשנת 2002 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית להיסטוריה של ארגנטינה והיה הישראלי הראשון שהתקבל לשורות מוסד זה.
במאי 2009 זכה באות "מפקד במסדר המשחרר סן מרטין" מידי ממשלת ארגנטינה על תרומתו לחקר ההיסטוריה של מדינה זו.
בשנת 2013 זכה בפרס מטעם אגודת לימודי יהדות אמריקה הלטינית (LAJSA) על הספר שערך עם אדריאנה ברודצקי The New Jewish Argentina: Facets of Jewish Experiences in the Southern Cone.
בשנת 2016 זכה ריין בפרס Reimar Lüst Award, בשיתוף עם Alexander von Humboldt Foundation and the Fritz Thyssen Foundatio, בעיטור מטעם ממשלת ספרד על תרומתו לקשרי התרבות והאקדמיה בין שתי המדינות וכן בעיטור Huesped de Honor Extraordinario מטעם אוניברסיטת לה פלטה בארגנטינה.
בשנת 2016 הוענק לריין "חותם העצמאות" על ידי הרשות הלאומית לציון 200 שנות עצמאות לארגנטינה.
במרץ 2017, עיריית בואנוס איירס העניקה לו את התואר "אורח של כבוד".
במאי 2017 הוענק לריין תואר "דוקטור של כבוד" מטעם אוניברסיטת סן מרטין (UNSAM) בארגנטינה.
בינואר 2020 ממשלת איטליה העניקה לו את התואר Ufficiale dell'Ordine della Stella d'Italia על תרומתו לקידום יחסים אקדמיים ושיתוף פעולה בין איטליה לישראל.
(רשימה חלקית, שכן מרבית הספרים ראו אור ביותר משפה אחת.
לרשימה המלאה ראו קורות חייו)
הכדור הנודד יהודים וכדורגל בארגנטינה.
בצל השואה והאינקוויזיציה: יחסי ישראל עם ספרד של פרנקו.
ריין, רענן וצבי מדין (עורכים).
חברה וזהות בארגנטינה: ההקשר האירופי.
תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים, 1997.
הפשיזם לא יעבור: מלחמת האזרחים בספרד.
תל אביב: הוצאת זמורה ביתן ואוניברסיטת תל אביב, 2000.
תל אביב: המרכז לחקר התפוצות של אוניברסיטת תל אביב, 2002.
מחוץ לזירת השוורים: ספרד במאה ה-20. אוניברסיטת תל אביב: תל אביב, 2005.
רעש ג'ונסון הוא רעש חשמלי הנוצר מתנועה אקראית של נושאי מטען חשמלי (בדרך כלל אלקטרונים) במוליך, במצב שיווי משקל תרמודינמי.
עוצמת הרעש תלויה בטמפרטורה של המוליך, אך לא תלויה במתח המופעל עליו.
בכל תדירות, המשרעת שלו מתפלגת התפלגות נורמלית בקירוב טוב מאוד, כלומר: צפיפות ההסתברות למאורע של רעש במתח מסוים היא פונקציית גאוס, עם ממוצע של אפס וולט וסטיית תקן התלויה בטמפרטורה ובמאפייני המוליך (כמו ההתנגדות).
רעש זה נמדד לראשונה במעבדות בל ב-1928 על ידי ג'ון ג'ונסון, שתיאר את ממצאיו להארי נייקוויסט.
האחרון סיפק הסבר מדעי לתופעה.
רעש זה שונה מרעש שוט, שמאופיין בתנודות נוספות כתוצאה מהפעלת מתח וזרימת זרם מאקרוסקופי.
במקרה הכללי, הגדרה זו מדויקת בעבור מדיום מוליך.
אפשר לייצג את התופעה על ידי מודל פשוט של מקור מתח, המייצג את הרעש הקיים בנגד לא אידיאלי, שמחובר בטור לנגד אידיאלי חסר רעש.
שונות המתח (שורש ממוצע הריבועים, root mean square) ליחידת רוחב פס נתונה על ידי
כאן הוא קבוע בולצמן בג'ול לקלווין, היא הטמפרטורה האבסולוטית בקלווין ו- מייצג את ההתנגדות באוהם.
מודל אחר שמייצג את הרעש הוא מקור זרם במקביל לנגד, באמצעות שימוש במשוואת נורטון לחישוב ערך הנגד .
מכאן נובע כי הזרם הממוצע הוא:
ליחידת רוחב פס, שורש ממוצע הריבועים של המתח נתון על ידי:
כשמודדים רעש בעבור אותות תקשורת בטמפרטורת החדר, קירוב טוב ביחידות של dBm (דציבל ביחס למיליוואט) מתקבל מהנוסחה:
כאן הוא רוחב הסרט של האות, ביחידות הרץ.
כלומר: הספק הרעש ברוחב פס של הרץ אחד הוא , ברוחב של קילוהרץ הוא , וכדומה.
אפשר לייצג בקלות את רעש ג'ונסון במעגל RC תוך שימוש בערכי הקיבול.
מיצוע RMS של המתח הוא:
הרעש נגרם כאן לא על ידי הקיבול עצמו, אלא על ידי שיווי משקל תרמודינמי של המטענים על הקבל.
רענן נעים (31 בדצמבר 1935 – 7 בספטמבר 2009) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית מטעם המערך.
נעים נולד בבנגזי שבלוב ועלה לישראל בשנת 1949. בשנות לימודיו התחנך בכפר הנוער בן שמן, במוסד עליית הנוער בנווה ים, בקיבוץ תל יוסף ובבית ברל.
לאחר מכן החל לעבוד בחקלאות והיה מדריך פועלים במושב העולים ספסופה.
נעים היה ממייסדי מועצה אזורית מבואות החרמון.
בשנת 1963 נמנה בין מייסדי מושב רמות נפתלי, בו הוא התגורר עד יום מותו, והחל לפעול במסגרת תנועת המושבים.
תחילה שימש נעים מזכיר ארגון הקניות של מושבי הגליל ולאחר מכן נבחר לרכז תנועת המושבים בגליל.
בשנים 1981–1984 כיהן כחבר הכנסת ב מטעם המערך ובמהלכה כיהן כחבר ועדת הכלכלה.
בשנת 1988 התמודד לכנסת ה-12 בראשות רשימת "תנועה למען המושבים" שזכתה ל-2,838 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בתו היא תא"ל (מיל') מיכל בן-מובחר, לשעבר ראש חטיבת הסגל באגף כוח האדם בצה"ל, ורעייתו של ראש מועצה אזורית מבואות חרמון, בני בן-מובחר.
רענן דינור (נולד בירושלים ב-18 באפריל 1952) הוא מנהל ישראלי, מנכ"ל משרד ראש הממשלה בתקופתו של אהוד אולמרט כראש הממשלה.
דינור שירת 13 שנה בצה"ל, פיקד על יחידת ההסברה לחיילים בירושלים, היה קצין החינוך של חטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים, קצין החינוך של בית הספר לקצינים וראש ענף תורה והדרכה במפקדת קצין חינוך ראשי.
במהלך שירתו הצבאי למד באוניברסיטה אך לא השלים חובותיו לתואר אקדמי.
בשנים 1984–1990 כיהן כמנכ"ל אולפני טלעד, אחר כך שימש כמנהל הפיתוח בחברת אדיונטיקס מערכות חינוך בע"מ, כחבר הנהלה במכון ון ליר בירושלים וממייסדי "תוכנית קרב" להעשרה חינוכית.
בתחילת שנות ה-90 פנה לשירות הציבורי.
כיהן כמנהל אגף התרבות בעיריית ירושלים, אז נוצר הקשר האישי בינו לבין אהוד אולמרט, ובנובמבר 1993 כמנכ"ל העירייה.
כמנהל אגף התרבות, פעל דינור להגדלה משמעותית של תקציבי התרבות בירושלים, פיתוח קשרי התרבות של ירושלים עם ערים מרכזיות בעולם, תאורת האתרים בירושלים, פרויקט ציורי הקיר בעיר, "עיר מנגנת" ועוד.
עוד כיהן כיו"ר המדור לקולנוע וטלוויזיה במועצה לתרבות ואמנות.
כמנכ"ל העירייה פעל לאיזון תקציב העירייה ולהקטנת גירעונותיה, לפיתוח תשתיות במזרח העיר, להגדלת מענק הבירה, לשיפור התשתיות החברתיות למגזר החרדי, לחיזוק מרכז העיר, לביעור השחיתות בפיקוח על הבניה ולפיתוח כושר התמודדות עם מצבי חרום בתקופת הפיגועים בירושלים.
במרץ 2003 מונה על ידי אהוד אולמרט למנכ"ל משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
כמנכ"ל טיפל באיחוד משרד התעשייה והמסחר עם משרד העבודה, יזם שחרור מסלולי המס בחוק לעידוד השקעות הון ממגבלת התקציב וצרף שני מסלולי מס חדשים, הקים את תב"ת - תנופה בתעסוקה יחד עם ג'וינט ישראל, הקים את תוכנית מהל"ב, הרשות לסחר הוגן ומנהלת הפיתוח לנגב.
עמד בראש "ועדת דינור" - הוועדה לרפורמה בשידור הציבורי, ובראש הצוות הבינמשרדי להסדרת מרקם החיים בעוטף ירושלים.
שימש גם כמנהל בפועל של מרכז ההשקעות ב-2004.
במאי 2006 מונה למנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד בו כיהן עד לחודש מאי 2009. במסגרת תפקיד זה פעל לחיזוק משרד ראש הממשלה כמשרד מטה אשר כלל הקמת המועצה הלאומית לכלכלה, שילוב המטה לביטחון לאומי במטה משרד ראש הממשלה, הקמת האגף לתכנון מדיניות והקמת הרשות לפיתוח כלכלי במגזר המיעוטים.
יזם את הקמת "השולחן התלת מגזרי" בהשתתפות המגזר השלישי, המגזר השני והממשלה, ביסס את פורום המנכ"לים במשרדי הממשלה ופעל לפיתוח מדריך התכנון הממשלתי במסגרת המהלך להטמעת תרבות ותהליכי תכנון, מדידה והערכה בעבודת הממשלה.
במהלך כהונתו החלו כל משרדי הממשלה לגבש ולהציג את תוכניות העבודה השנתיות שלהם לציבור, על בסיס שפת מושגים אחידה והגדרה ברורה של מדדי תפוקה ותוצאה.
עוד בכהונתו, שונה אופן הגשתן של החלטות לממשלה, ונקבעה החובה להגדיר לכל החלטה מטרות, יעדים, אבני דרך לביצוע ומדדי הצלחה כמותיים.
לאחר מלחמת לבנון השנייה פעל דינור, בגיבוי של ראש הממשלה, להעברת האחריות הכוללת לעורף לידי משרד הביטחון והקמת רח"ל (רשות החירום הלאומית), ליד סגן שר הביטחון.
כמו כן פעל לאישור תוכנית הסיוע הממשלתית לניצולי השואה, תוכנית הסיוע ליישובי הצפון, התוכנית לפיתוח תשתיות במגזר המיעוטים ועוד.
לאחר שינוי התקנון עשתה הנהלת משרד התמ"ת שימוש ברשות ככר פעולה למינויים משיקולים פוליטיים ובתהליך לא תקין".
בעקבות הדו"ח פתחה משטרת ישראל בחקירה, שבסיומה המליצה להעמיד לדין את דינור בגין עבירות של מירמה והפרת אמונים.
פרקליטות המדינה החליטה לסגור את התיק נגד דינור מחוסר ראיות.
ב-2010 מונה למנכ"ל חברת תעבורה תפזורת (1995) בע"מ, בבעלות משפחות לבנת, רוזן ורקנאטי.
בעל תואר שני במנהל ומדיניות ציבורית ממכללת ספיר.
מכהן מאפריל 2012 כיו"ר הוועד המנהל של המרכז האקדמי רופין, פועל בהתנדבות להקמת מיזם לאומי לתעסוקתם של אנשים עם מוגבלות, חבר במועצה הציבורית של מיזם כל זכות וחבר בוועדה המייעצת בישראל של קרן וקסנר.
רענן דינור מתגורר בבית שמש, הוא נשוי לעליזה, אב לשלושה.
רעננה מרידור (18 בפברואר 1923 – 9 בנובמבר 2023) הייתה חוקרת ספרות יוון העתיקה, מורה ליוונית ופרופסור חבר בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
יקירת ירושלים לשנת תשס"ג (2003).
מרידור נולדה בווינה שבאוסטריה, בשם רעננה טננבלט, בת למרדכי אנשל טננבלט וחיה לבית בֶּר.
אביה היה עורך העיתון היהודי "טאגבלאט" בלבוב ופרסם מאמרים פובליציסטיים בעיתונות הציונות של התקופה.
ב-4 בפברואר 1935 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל על סיפון האונייה "פילסנה".
את לימודיה התיכוניים עשתה בגימנסיה העברית רחביה.
את השכלתה האקדמית רכשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-40 למדה לתואר שני בלימודים קלאסיים, בין היתר אצל פרופ' משה שוובה, והצטיינה בלימודיה.
ב-1951 ביקש ממנה שוובה ללמד יוונית באוניברסיטה, והיא התמידה בכך משך ארבעה עשורים.
ב-1979 השלימה את לימודיה לדוקטורט בהנחיית פרופ' אברהם וסרשטיין ובהמשך מונתה לפרופסור חבר.
בראשית שנות ה-90 יצאה לגמלאות.
בשנת ה'תשס"ג (2003) קיבלה את אות יקיר ירושלים.
נישאה לאליהו וירז'בולובסקי (לימים מרידור) באוגוסט 1943, שפגשה לראשונה בסניף בית"ר בירושלים שעליו פיקד, והם היו נשואים עד פטירתו של אליהו ב-1966.
לרעננה ואליהו מרידור נולדו ארבעה ילדים: סגן ראש הממשלה, שר האוצר ושר המשפטים לשעבר דן מרידור, פרופ' חגית הורביץ, לשעבר מנהלת מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, ד"ר אביטל דרמון, מנהלת היוזמה למחקר יישומי בחינוך, וסלי מרידור, לשעבר יו"ר הסוכנות היהודית ושגריר ישראל בארצות הברית.
נכדה הבכור הוא אלי הורביץ, איש חינוך ומנכ"ל קרן טראמפ.
נכדים נוספים הם אבישי מרידור, שחקן, לשעבר נווט בחיל האוויר, ושאול מרידור, שכיהן כמנכ"ל משרד האנרגיה וכראש אגף התקציבים במשרד האוצר.
התגוררה כל חייה הבוגרים בשכונת רחביה בירושלים, בשכנות לבנה דן.
מרידור נפטרה ב-9 בנובמבר 2023 והיא בת 100. גופתה נתרמה למדע ובהמשך נטמנה בהר המנוחות.
יוונית למתחילים: ספר לימוד, האוניברסיטה העברית בירושלים: הפקולטה למדעי הרוח - החוג ללימודים קלאסיים, ה'תשל"א.
[מהדורות נוספות: ה'תשל"ז, ה'תשל"ח, ה'תש"ם, ה'תשנ"ח; על גישתה הקלאסית מעיד משפט מתוך ההקדמה למהדורה הראשונה: "רישומה של ספרות טובה שקול כנגד המאמץ המושקע בקריאתה".]
רענן (ניסים) פררה (נולד ב־6 בפברואר 1976) הוא במאי, כותב, יוצר, מורה למשחק ושחקן ישראלי.
פררה נולד וגדל בבת ים.
הוא בוגר מגמת תיאטרון בתיכון "עירוני א'" לאומנויות בתל אביב, בוגר בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים ובוגר משחק מול מצלמה בהנחיית רות דייכס.
בשנת 2010 זכה פררה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל עכו (יחד עם השחקן רועי נווה) על משחקו בהצגה "fade - מופע הפרידה של רענן פררה ורועי נווה", מופע שיצר וכתב פררה יחד עם נווה בבימויו של משה בן שושן.
ההצגה הקומית זכתה לשבחים רבים והוצגה בתיאטרון תמונע בתל אביב עד סוף שנת 2013.
בין עבודותיו במסגרת לימודיו בבית הספר למשחק במכללת סמינר הקיבוצים שיחק פררה ב"חלום ליל קיץ" של שייקספיר בבימויו של שמואל וילוז'ני בתפקיד ערב האורג, ב"בית המלאכה" בבימויו של דניאל הורוביץ בתפקיד אדון לאון וב"דרוש שחקן" בבימויה של יעל רונן שאף הוצג בפסטיבל ירושלים.
בשנת 2001, כשסיים את לימודיו, שיחק פררה ב"געגועים" בבימויו של יגאל עזרתי בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
ההצגה המקורית זכתה בפרס התיאטרון הישראלי להצגת הפרינג' הטובה ביותר (2002-2001) ורצה במשך שנים רבות בארץ וברחבי העולם.
בשנת 2002 שיחק פררה ב"גברים בשמש", בבימויו של מוניר בכרי, בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
בשנת 2004 שיחק פררה ב"סיפור גן חיות" של אדוארד אלבי שהועלה בתיאטרון צוותא בתל אביב בבימויו של דני הורביץ.
במהלך השנים שיחק בהצגות ילדים ונוער במופעי חנוכה ובתיאטראות השונים, ביניהם: תיאטרון הקיבוץ, המדיטק בחולון, תיאטרון מופע, תיאטרון גושן, תיאטרון ארצי לילדים ולנוער, ציפי מייזלר הפקות ועוד.
בשנת 2006 הנחה פררה את טקס פרס "קיפוד הזהב" שהתקיים בתיאטרון צוותא וב-2008 השתתף בסדרת הטלוויזיה הקומית "קוויקי" שיצרו אמיר דוליצקי, נועה פניני וזאב קלאתי.
הסדרה עלתה לשידור בביפ ובערוץ 2.
במקביל, החל בשנת 2004 לכתוב ולביים לילדים ולנוער.
פררה התחיל לעבוד יחד עם משה בן שושן, אותו הכיר במסגרת לימודיהם במכללת "סמינר הקיבוצים" והשניים כתבו וביימו יחד הפקות רבות במהלך השנים.
בשנת 2018 זכה רענן פררה בפרס הבמה מטעם אסיטז' להצגת הילדים של השנה (יחד עם שותפו משה בן שושן) בטקס שהתקיים בתיאטרון הקאמרי להצגה "תמונה של מדינה" אותה כתבו וביימו השניים לתיאטרון ארצי לילדים ולנוער.
כמו כן ההצגה זכתה בפרס הכוריאוגרפיה (עוז מורג) והווידאוארט (ניתאי שלם, סיון פרסלר) הטובים ביותר.
יצירות שנכתבו ועובדו יחד עם בן שושן:
"אבקת הקסם" - מחזה מקורי ובימוי אשר נוצרו למחול עבור תיאטרון גושן (2004,2009).
"אליס בארץ הפלאות" - עיבוד חדש לספרו של לואיס קרול ובימוי בתיאטרון הארצי לנוער בשיתוף להקת המחול פרסקו לכוריאוגרפיה של יורם כרמי (2005).
"מקהלה עליזה" - כתיבת מחזה מקורי על פי שיריה של לאה נאור שהועלה בבימוים בתיאטרון מופע (2005)
"מסביב לעולם" - עיבוד מודרני לספרו של ז'ול ורן "מסביב לעולם ב-80 יום" ובימוי בתיאטרון הארצי לנוער בשיתוף להקת המחול פרסקו (2007).
"המפוזר מכפר אז"ר" - בימוי מחזמר על פי סיפרה של לאה גולדברג לעיבוד של אורלי ישועה שוורצברג בתיאטרון הארצי לנוער (2008).
"שלגיה ושבעת הגמדים" ליווי וייעוץ אומנותי ללהקת הפלמנקו הישראלית קומפס (2009).
"אלאדין ומנורת הקסמים" עיבוד ובימוי בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער (2010).
"מלך החיות" בהשראת סיפוריו ושיריו של עודד בורלא בתיאטרון הקיבוץ ותיאטרון מופע.
"פינוקיו" עיבוד חדש לספרו של קרלו קולודי שכתב וביים פררה, ללהקת הבלט פאנוב אשדוד (2011)
"על ניסים ונפלאות" בימוי על פי סיפרה של לאה גולדברג למחזה של שירילי דשא בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער.
ההצגה זכתה ב-2012 בפרס המחזה הטוב ביותר ובפרס שחקן המשנה הטוב ביותר (לפיודור מקרוב) בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער שהתקיים ב"הבימה".
"לרקוד עם עדן" עיבוד לסיפרה רב המכר של רבקה מגן בבימוים בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשיתוף תאטרון מחול ענבל
"החברים של...גילי בא לבקר" בכיכובם של גיל ורנר ונירית אהרוני שעלתה להוט vod עורך תסריט ובמאי של הסדרה
"ארץ הגרביים האבודים" למחזה של שי להב ויוני זיכהולץ לפסטיבל חיפה להצגות ילדים בחיפה בשיתוף תיאטרון הקיבוץ 2012
"פוליאנה וג'ימי", על פי רב המכר "פוליאנה" עיבוד משותף יחד עם המחזאית שירילי דשא ובימוי בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער
"נסיך מצרים" עיבוד בו מגוללים את סיפורו של משה ובני ישראל בהשתתפות שחקנים ורקדנים, במופע המשלב וידאו ארט בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער 2012
חלום של צעצוע" מחזה מקורי לבימוי של יאיר שרמן "וכוריאוגרפיה של אור אבוהב בלהקת המחול "קמע"
"מלך היער" מחזמר מקורי מאת יאקי מחרז למוזיקה של שי אלון בתיאטרון גושן.
ההצגה זכתה בפרס התפאורה, התלבושות, המוזיקה והכוריאוגרפיה הטובים ביותר בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער שהתקיים באותה שנה ב"הבימה" 2013
"החתול במגפי הקסם" כתיבת עיבוד מקורי ל"החתול במגפיים" ובימוי ללהקת הפלמנקו הישראלית "קומפאס" בהפקה משותפת עם תיאטרון ארצי לילדים ולנוער.(2013)
"סוד הגן הנעלם" על פי ספרה המפורסם של פרנסס הודג'סון ברנט, בימוי למחזה של דפנה אנגל ושי להב בתיאטרון הקיבוץ 2014
"דורותי" עיבוד ובימוי המשלב תיאטרון מחול ואנימציה ל"קוסם מארץ עוץ" בתיאטרון ארצי לילדים ונוער בשיתוף קבוצת המחול פרסקו - יורם כרמי 2014
"נרקיס מלך הביצה" עיבוד ובימוי בהשראת סיפרו של לוין קיפניס בהפקת תיאטרון גושן 2015
"שוליית הקוסם" כתיבה ובימוי בתיאטרון מופע בשיתוף להקת המחול הקיבוצית לכוריאוגרפיה של רוני ברנדשטטר
"חבר מכוכב אחר" בימוי ודרמטורגיה למחזה של דפנה אנגל בתיאטרון ארצי לילדים ונוער (2015)
"הלילה האחרון בטולדו" כתיבה ובימוי בתיאטרון ארצי לנוער ולהקת הפלמנקו הישראלית "קומפאס"(2015)
"אי המטמון" בימוי ודרמטורגיה לעיבודו של המחזאי, הסופר והסאטיריקן אפריים סידון בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.(חנוכה 2015)
"מר זוטא ועץ התפוחים" על פי הספר המצליח של אורית רז, בימוי ודרמטורגיה למחזה של צביקה קורמן כרמון בתיאטרון ארצי (2016)
"מייד אין יזרעאל" בימוי למחזה של יאקי מחרז בתיאטרון השעה הישראלי (2017)
"הדגל שלי" כתיבה ובימוי להפקת תיאטרון מחול עם להקת המחול הקיבוצית ותיאטרון הקיבוץ (2017)
"תמונה של מדינה" רעיון כתיבה ובימוי בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער.
ההצגה זכתה בפרס הצגת השנה לילדים לשנת 2018 בטקס פרס הבימה שהתקיים בקאמרי מטעם אסיטז'.
"הדולפין" בימוי למחזה של דפנה אנגל ושי להב משירי גידי גוב גזוז ודודה בתיאטרון השעה הישראלי (2018)
"אל עצמי" עיבוד משותף עם המחזאים אורלי ישועה ויהונתן שוורצברג לספרה של גלילה רון פדר ובימוי בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער (2018)
"גבירתי הרקדנית" בהשראת "גבירתי הנאווה" כתיבה ובימוי לכוריאוגרפיה של מיכל שי בתיאטרון השעה הישראלי (2019)
"הדודה שלי מרחוב הנביאים" עיבוד משותף עם המחזאית דפנה אנגל לסיפרו האהוב של יורם טהרלב ובימוי בתיאטרון השעה הישראלי (2019)
"אורה הכפולה" בימוי ודרמטורגיה לעיבוד חדש של המחזאי עידו ריקלין בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער (חנוכה 2019)
מחזה מקורי משותף עם המחזאית דפנה אנגל, על סיפור חייו של לואי ברייל בשם "נקודות של אור" ובימוי בתיאטרון השעה הישראלי (2020)
"היפה והחיה" עיבוד ובימוי בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער (2021)
הענק וגנו כתיבה משותפת עם הסופר אפריים סידון ובימוי בתיאטרון השעה הישראלי 2023
מעלה קרחות מאת אפרים סידון בתיאטרון אורנה פורת בימוי ועיבוד (2023)
רענן גיסין (28 בפברואר 1949 – 26 ביוני 2023) היה יועץ תקשורת ואיש הסברה ישראלי.
כיהן כיועצו של ראש הממשלה אריאל שרון.
נולד ב-28 בפברואר 1949 בקיבוץ הסוללים, בן למשפחת גיסין, אחת המשפחות המייסדות של העיר ראשון לציון.
אביו, אריה גיסין, היה מנכ"ל תה"ל.
אחיו איתן נפל במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז.
למד תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטה העברית, והיה בעל תואר דוקטור במדע המדינה ומנהל ציבורי מאוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית.
לאחר שובו ארצה, בשנת 1979, שימש יועץ אסטרטגי בחטיבת התכנון בצה"ל, אחראי בדובר צה"ל לתקשורת חוץ וסגן הדובר.
בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה היה סגנו של הדובר נחמן שי.
בשנת 1993, לאחר שחרורו מצה"ל, מונה גיסין לדוברו של השר שרון במשרד התשתיות הלאומיות.
שרון המשיך להיעזר בו כיועצו במשרד החוץ, וכשנבחר שרון לראשות הממשלה בשנת 2001, התמנה גיסין כאחראי לתקשורת הזרה במשרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד לאחר התמנותו של אהוד אולמרט כראש הממשלה.
גיסין עסק בהסברה לעיתונאים הזרים ולקהילה הבינלאומית בנושא ביטחון ואסטרטגיה.
כמו כן ערך סדנאות אימון והכשרה לדיפלומטים, למנהלים ולמנהיגות צעירה בתחום הדוברות והתקשורת.
בנוסף, גייס כספים לאורך השנים למען ארגונים יהודים מתוכם קרן קיימת לישראל והסוכנות היהודית.
נפטר ב-26 ביוני 2023, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה.
היה נשוי לענת, ולו שני ילדים וארבעה נכדים מנישואיו לחוה רביב גיסין.
רענן (רני) שריר (1935 – 28 בנובמבר 2019) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד הנח"ל.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל רשת עמל וכיו"ר העמותה להנצחת זכר חללי הנח"ל ומורשתו.
שריר (במקור שרייר) נולד בתל אביב וגדל בכפר ביל"ו.
ב-1953 התגייס לצה"ל כחבר גרעין נח"ל במסלול בני מושבים.
ב-1955 סיים קורס קצינים, פיקד על מחלקת נח"ל בבסיס הטירונים החילי ולאחר מכן השתחרר מהשירות הסדיר.
במלחמת סיני לחם כסגן מפקד פלוגת חי"ר ברצועת עזה ונפצע.
ב-1958 חזר לשירות הקבע ושירת כקצין מבצעים ומפקד פלוגה בנח"ל המוצנח.
סיים קורס מפקדי פלוגות והדריך בבה"ד 1. ב-1964 השתחרר משירות הקבע.
ב-1966 התגייס פעם נוספת ובמשך 4 שנים היה חבר במשלחת צה"ל באתיופיה.
לאחר שובו למד בפו"ם, פיקד על בסיס הטירונים ועל בית הספר למ"כים של הנח"ל (גדוד 906).
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד נח"ל בגזרת רמת הגולן.
ב-1974 מונה לסגן מפקד הנח"ל ובינואר 1975 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד הנח"ל.
שירת בתפקיד זה עד 1978. במהלך כהונתו הוקמו 19 היאחזויות חדשות ואוזרחו 16 היאחזויות ותיקות.
לאחר שחרורו כיהן כראש האגף החברתי הכלכלי וראש אגף המשק בתנועת המושבים, בשנים 1996 עד 2001 כיהן כמנכ"ל רשת עמל.
כיהן כחבר הוועד המנהל של המכללה האקדמית אחוה, כיו"ר עמותת הנח"ל וכיו"ר האגודה החקלאית כפר ביל"ו.
נפטר ב-28 בנובמבר 2019, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב כפר בילו בו התגורר .
בנו, מורן שריר, הוא עיתונאי ב"הארץ".
רענן כץ (נולד ב-20 במאי 1936) הוא איש עסקים, כדורסלן עבר ועסקן כדורסל ישראלי.
רענן כץ נולד בקיבוץ גבעת ברנר לאב מורה ולאם עקרת בית.
כשהיה בן 10 עבר לקיבוץ דפנה שבגליל העליון, שם החל לשחק כדורסל.בגיל 15 עבר עם משפחתו לאזור המרכז ושיחק כדורסל במדי הפועל פתח תקווה ולאחר מכן בעונת 1958/1959 שיחק בהפועל חולון, עונה לאחר מכן שיחק בהפועל רמת גן, ושתי עונות במכבי תל אביב.
בשנת 1962 נסע לבוסטון שבארצות הברית, שם הצטרף למחנה האימונים של הבוסטון סלטיקס, אך נחתך מהסגל הסופי של הקבוצה ברגע האחרון.
לפרנסתו הוא השתתף במופע הבידורי של קבוצת האולסטאר ההארלם גלובטרוטרס, עד שהחל לעסוק בנדל"ן.
הוא קנה דירות, שיפץ אותן ומכר אותן, ולאחר 6 שנים היו בבעלותו 1,800 דירות.
כץ מתגורר במיאמי שבפלורידה, נשוי ואב לארבעה ילדים.
במהלך שנות השמונים החל לקנות מרכזי קניות וגרם להצלחתם, יחד עם התעסקותו בנדל"ן שהחלה גם במיאמי.
בשנת 1986 הוא הפך לשותף בבעלות על קבוצת הכדורסל מיאמי היט, איתה לקח 3 אליפויות, אחת ב-2006 שהייתה האליפות הראשונה של המועדון ושתיים רצופות בשנים 2012–2013 והוא ממשיך להיות חלק ממנה עד היום.
בשנת 2003 רכש כץ 9% מהבעלות במכבי תל אביב מ "חברת גיבור ספורט", לאחר מכן הוא קנה חלקים נוספים ולבסוף החזיק בשליש מהבעלות על המועדון.
במהלך 7 השנים שהיה במועדון, עד שנת 2009, הגיע המועדון לגמר 4 פעמים וזכה באליפות פעמיים ברציפות.
בשנת 2009 לאחר סכסוך מתוקשר עם גורמים אחרים במועדון הוא עזב אותו, ומכר את חלקו בשווי של 7 מיליון דולר.
חברת RK הוקמה על ידי כץ והוא גם בעליה כיום.
בבעלותה למעלה מ-6,000,000 של מטרים רבועים של שטחי מסחר ו-100,000 של שטחי משרדים.
הונו של כץ כיום מוערך בכמיליארד דולר, ובמיאמי החליטו לקרוא רחוב על שמו של המיליונר, "שדרות רענן כץ".
לאורך כל השנים מאז שעזב את מכבי תל אביב תרם כספים לגופים שונים בכדורסל הישראלי.
בשנת 2013 תרם כ-100,000 דולר הן לנבחרת הבוגרת והן לאקדמיית הכדורסל, בנוסף לכל הכספים שתרם לקבוצות בכירות בהזדמנויות שונות, כגון הפועל חולון, הפועל גליל עליון והפועל ירושלים.
מלבד כל תרומותיו, מסוף שנת 2013 הוא מעניק מלגה בסך 1,000 דולר לשחקן הישראלי המצטיין בליגת העל מדי מחזור.
כחלק מתרומתו לליגת העל בכדורסל, שופטי הליגה נושאים על חולצתם את חסות חברתו של כץ "RK"
בתמורה לחסות בסך מיליון שקלים בשנה אותה העניק לקבוצת הכדורסל מכבי חיפה, נקרא היכל הספורט רוממה על שמו למשך כשנה, בעת פתיחתו לאחר שיפוץ ושדרוג ההיכל בשנת 2015.
רענן זילברמן (נולד ב-23 בנובמבר 1960 במושב חרות שבשרון) שימש כנשיא וכמנכ"ל של מספר חברות רב-לאומיות.
בסוף שנת 2016 סיים תקופת כהונה של 12 שנים כמנכ"ל קבוצת "עדן ספרינגס" (Eden Springs) הממוקמת בשווייץ והכוללת שורה של חברות מים וקפה באירופה, ביניהן החברות מי עדן ופאוזה קפה מישראל.
תחת ניהולו של זילברמן ביצעה קבוצת עדן ספרינגס שלושה אקזיטים בשנים 2007, 2014 ושנת 2016 מהשותפות: קבוצת דנונה, קרן הגידור אוך זיף וקרן רוהן קפיטל.
בפברואר 2017 מונה לחבר מועצת המנהלים של חברת וישיי אינטרטכנולוג'י (Vishay Intertechnology), חברה לייצור רכיבי אלקטרוניקה הנסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק והמדורגת כאחת מ-1,000 החברות הגדולות בארצות הברית, על פי המגזין Fortune.
זילברמן שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון בחטיבה 7, במסגרתה לחם במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר השירות הצבאי, כמפקד פלוגה בלבנון, ביצע בשירות המילואים תפקידי מפקד גדוד וסגן מפקד חטיבה בעוצבות געש ואתגר והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1987 החל לעבוד בחברת "אשד מהנדסים" וב-1998 הצטרף לצוות ההקמה של חברת "אביב ניהול והנדסה".
ב-1990 הצטרף לחברת "תדיראן מוצרי צריכה" שעסקה בייצור ושיווק של מזגנים, מקררים ומיניברים.
במהלך 9 השנים בהן עבד בחברה ביצע שורה של תפקידי ניהול ובהם מנהל תכנון ופיקוח הייצור, מנהל הייצור ומנהל התפעול.
עם רכישת הקבוצה על ידי החברה האמריקאית קארייר (CARRIER) נשלח להשתלמות בחברת האם יונייטד טכנולוג'יס (United Technology) ומונה למנהל תפעול וסנמכ"ל תעשייה של הקבוצה.
בשנת 2000 מונה לנשיא ומנכ"ל של חברת "תדאה הנטלי" (Tedea-Huntleigh) - חברה ציבורית רב-לאומית ואחת ממובילות השוק בתחומה, שעסקה בתחום הייצור והשיווק של מתמרים אלקטרו מכניים.
תדאה, באמצעות קבוצה של חברות בנות, הפעילה מערכי ייצור בסין, אנגליה, צרפת, ארצות הברית וישראל.
בשנת 2002 נרכשה החברה על ידי "אינטרטכנולוג'י" האמריקאית וזילברמן מונה לנשיא וישיי טרנסדוסר (Vishay Transducer).
בשנת 2005 מונה זילברמן למנכ"ל המיזם המשותף להפצת מים באירופה, "דנונה ספרינגס אוף עדן" (Danone Springs of Eden) - בין חברת "דנונה" הצרפתית (כ-60 אחוזים) לחברת "מי עדן" הישראלית (כ-40 אחוזים).
מטה הקבוצה מוקם בין לוזאן לז'נבה שבשווייץ.
התקופה אופיינה במיזוגן של עשרות חברות שנרכשו מיזמים ברחבי היבשת לכדי מותג יחיד עם מערכת ניהול מאוחדת.
בשנת 2007 נרכש המיזם על ידי חברת "מי עדן" בישראל בהשתתפות קרן ההשקעות הפרטיות "טי פי ג'י" (TPG) וחברת ההשקעות האמריקאית אוך-זיף (Och-Ziff).
זילברמן מונה למנכ"ל של קבוצת "עדן ספרינגס" באירופה ובישראל.
תקופה זו התאפיינה בשינויי אסטרטגיית השירותים והמוצרים של החברה ובאמצעות שילוב של צמיחה טבעית וסדרת מיזוגים ורכישות, ביססה החברה את מעמדה בתחום שירותי הקפה והמים למשרדים באירופה.
באותה תקופה עמדה עלות השכר השנתית של זילברמן על 15.7 מיליון ש"ח.
בתשקיף שהוציאה מי עדן פורסם כי עלות שכרו של זילברמן עמדה בראשית שנת 2010 על כ-82 אלף אירו בחודש.
בשנת 2014 נרכשה הקבוצה על ידי שותפות בין קרן ההשקעות האמריקאית "רוהן גרופ" (Rhône Group) והנהלת החברה, וזילברמן מונה למנכ"ל הקבוצה.
לאחר שינויי הבעלות רכשה הקבוצה בהנהלתו את המתחרה העיקרית בתחום פעילותה באירופה "נסטלה ווטרס דירקט" (Nestle Waters Direct).
בשנת 2016 תחת ניהולו של זילברמן נמכרה הקבוצה לחברה האמריקאית קוט (Cott), קונגלומרט רב לאומי לייצור משקאות קלים אשר נסחר בנאסדק ופועל ביותר מ-50 מדינות ובהיקף מכירות של כ-3.5 מיליארדי דולר.
חברת Eden springs נמכרה לפי שווי של 2 מיליארד ש"ח, כלומר הכפילה את שוויה בתוך כ-3 שנים.
במהלך שנות ניהולו בקבוצה בוצעו למעלה מ-60 מיזוגים ורכישות של חברות מתחרות.
החברה ביססה את פעילותה ב-18 מדינות והפכה להיות ממובילות השוק בשירותי המים והקפה לעסקים ומשרדים ברחבי אירופה ובישראל.
בסוף פברואר 2017 החל לכהן כמנכ"ל חברת אבן קיסר שדות ים, העוסקת בייצור ובשיווק של משטחי קוורץ לשימוש בעיצוב פנים, במטבחים, בחיפוי קירות ובריצוף.
במרץ 2018 פרש מתפקידו זה.
רענן זילברמן נשוי לסיניה ולהם שני ילדים, ומתגורר כיום בז'נבה שבשווייץ.
רענן כספין (נולד ב-1955) הוא מעצב ישראלי, מייסד "סטודיו שיגן".
בגיל 15 עבר לפנימיית בית הספר החקלאי בפרדס חנה.
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בחיל השריון בסדיר ובמילואים.
רכש את השכלתו בבצלאל (בוגר שנת 1982), ולמד לתואר שני בעיצוב אורבני, במחלקה לתארים מתקדמים בבצלאל (בוגר שנת 2014).
במקביל לסיום לימודיו, הצטרף לעסק המשפחתי אותו הוביל במהלך 18 השנים הבאות, בהן יזם, הקים וניהל חברות בתחומי אספקת מוצרים לחקלאות, מוצרי גינון והשקיה, בישראל ומחוצה לה: בשנת 1979 הקים וניהל את חברת "פקע" – חברה העוסקת בשיווק תשומות לחקלאות ולגינון, באמצעות מכירה קמעונאית מתמחה ומכירה לשוק פרטי, מקצועי ומוסדי.
בשנת 2001 נמכרה החברה לחברת "המשביר לחקלאי".
בשנת 1999 הקים וניהל את חברת "WaterWorks גיוס משקיעים".
פעילותו התמקדה בהקמת החברה ופיתוח פעילות שיווקית בתחום מוצרי השקיית וגינון באנגליה ובארצות נוספות באירופה, הקמת צוות בריטי וניהולו במשך שלוש שנים.
בשנת 2000 הקים את סטודיו שיגן - סטודיו לאומנות ועיצוב אורבני.
בתחילתו דרכו, עסק הסטודיו בעבודות עיצוב שיווקי: עיצוב, תכנון והקמת תערוכות מסחריות, מערכות תצוגה, מערכות תדמית ונקודות מכירה.
בשנת 2004 החל כספין למקד את פעילות הסטודיו בתחום האומנות והעיצוב הציבורי.
עיקר עיסוקו של סטודיו שיגן הוא בעבודות אומנות מקוריות במרחב הציבורי: בתי כנסת, אתרי הנצחה, פיסול חוצות, מוסדות ציבור ושטחים ציבוריים פתוחים.
בין הפרויקטים של רענן כספין
עיצוב ארון קודש בבית כנסת המרכזי "מרום ישראל" בבת-ים
פרויקט גן המנהיגים ובתוכו פרויקט לוחות המנהיגים, פסל עמוד האש ושער האומות
האנדרטה לזכר חללי אסון השייטת - הוצבה בשנת 2008 בטיילת חוף ראשון לציון.
האנדרטה לזכר מוטי קינד בגן המייסדים ברחובות - מוטי קינד היה כדורגלן ישראלי שנרצח במהלך משחק כדורגל של קבוצתו בידי צופה אוהד הקבוצה היריבה
כיכר גדי לידור בראשון לציון
אנדרטת לזכר חללים בוגרי המכללה למנהל
כיכר לזכרו של תומר חזן בגבול הערים בת-ים וראשון לציון.
רענן דרעי (נולד ב-12 ביולי 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומזוהה בעיקר עם קבוצת בית"ר ירושלים.
דרעי גדל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, אליה הצטרף בגיל 8. בעונת 1992/1993 רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרת של המועדון, ובסיומה זכתה הקבוצה באליפות, עונה אחת לאחר עלייתה לליגה הבכירה.
דרעי היה שותף לשתי אליפויות נוספות של הקבוצה, בעונת 1996/1997 ובעונת 1997/1998, אך שימש בעיקר כשחקן מחליף.
דרעי שיחק לרוב בעמדת הקשר האחורי, אך לפעמים שיחק גם כבלם או כמגן ימני בהתאם לצורכי הקבוצה.
כונה "השחקן האפור האולטימטיבי", כיוון שהיה עוסק בעבודות הגנתיות על המגרש דוגמת תיקולי יריב וחילוצי כדור, ומנגד לא היה זוכה להבקיע שערים או לבשל עבור הקבוצה.
ב-17 בספטמבר 2000 שבר את רגלו במהלך אימון.
בהמשך חזר לאימונים, אך לא הרבה לשחק בעונות שלאחר הפציעה.
במאי 2004 שוחרר דרעי מהקבוצה ועבר לשחק בקבוצות בליגות הנמוכות, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 2009.
בכ-12 עונות רצופות במדי בית"ר ירושלים צבר דרעי 182 הופעות ושער ליגה אחד.
כמו כן לזכותו 13 הופעות ושער אחד במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, אותם רשם בשנים 1996–1997.
רַעַפְנוּנִיִּים (שם מדעי: Malacanthidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים החיים בימים הטרופיים.
מחולקים לשתי תת-משפחות: Malacanthinae ו-Latilinae הנבדלות במראה, בהתנהגות ובאקולוגיה.
תת-המשפחה הראשונה נמצאת בדרך כלל מעל לעומק 50 מטר ואילו השנייה תימצא מתחתיו.
חלק ממיני הרעפנוניים הם דגי מאכל חשובים, אם כי אצל חלקם יש זיהומי כספית.
דגים אחרים הם צבעוניים ויפים ונמצאים במספר אקווריומים וגני חיות לראווה.
דגים אלה חיים בימים רדודים באזורים חוליים, סלעיים וכן בשוניות אלמוגים למעט המינים החיים בעומק.
הם מגיעים לאורך 17-125 ס"מ ויכולים להגיע למשקל של 30 ק"ג.
לחלק מדגים אלה ראש מוארך וחוטם צר וארוך והם רזים מאוד, לעומת אחרים בעלי פה קצר עם זיפים מסביב לפה והם שמנים יותר.
הסנפירים קצרים אך הם בעלי רעמה קוצנית מהגב ועד לזנב.
תזונתם העיקרית של הדגים היא מחסרי חוליות כמו סרטנים ושרימפס, רכיכות, תולעים וקיפודי ים, אך גם מדגים קטנים.
רעף סולארי , הנקרא גם רעף פוטו-וולטאי הוא מערך של תאים פוטו-וולטאיים (פנלים סולריים) שנועדו להיראות ולשמש כמו חומרי קירוי קונבנציונליים, כמו רעפי אספלט ורעפי צפחה, ולהפיק בנוסף חשמל מקרינת השמש.
רעפים סולאריים אלו מהווים שילוב בין הפקת אנרגיה סולארית לבנייה (Building-Integrated Photovoltaics).
באוקטובר 2016 נכנסה חברת טסלה לתחום הרעפים הסולאריים במיזם משותף עם SolarCity.
מאוחר יותר רכשה טסלה את SolarCity ומוצר הרעפים הסולארי תואר ב-2019 כ"כישלון".
ספקית השוק הסולארי, EnergySage, סקרה את הרעף הסולארי בשם Tesla Solar Roof, וציינה כי הוא "חווה כישלונות משמעותיים שעיכבו את התכנון, הייצור והפריסה שלו." בינואר 2022, הודיע תאגיד GAF Materials כי יתחיל למכור רעפים סולאריים כמוצר.
רענן חרל"פ (נולד ב-1957) הוא אמן ישראלי, פסל וצייר.
בוגר המחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" (1981 -1986) ובעל תעודת הוראה של מכון כרם בירושלים.
מרצה בשנקר במחלקה לעיצוב פנים, מבנה וסביבה.
2017, הגלריה העירונית כפר-סבא, דַּבֵּר אֶל הָעֵץ, אוצרת: מאירה פרי־להמן
2014, מנשר לאמנות, תל אביב, אוצר: עודד ידעיה
2012, מוזיאון פתח-תקווה לאמנות, מיצב, אוצרת: עירית כרמון
2011 סדנאות האמנים תל אביב, אוצרת : ורד גני
2007 מוזיאון הרצליה לאמנות, אוצר: יהושע סיימון
2019, אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, קרטונאז', אוצרת: טלי תמיר
2017, מִנֶּגֶד, האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים, אוצרות: רינת אדלשטיין, לי היא שולוב ותמר מנור פרידמן
2016, הילדים רוצים קומוניזם: סבב ראשון, מוזיאון בת ים, אוצר: יהושע סיימון
אוצרים: יובל ביטון ורוני כהן בנימיני.
2013 מוזיאון ישראל, אוצרת: דניאלה שלו
2012 מוזיאון בת-ים לאמנות, אוצרת: טלי תמיר
2012 פרס שר התרבות, תמיכה ספר אמן מפעל הפיס
2006,7 מלגת אמן מורה משרד החינוך.
עבודותיו של חרל"פ מצויות באוספים פרטיים וציבוריים, בהם: הכנסת, האוניברסיטה העברית בירושלים, מוזיאון אשדוד ואוספים פרטיים.
רענן ברגר (נולד ב-31 במרץ 1965) הוא אונקולוג ישראלי, פרופסור לאונקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, מנהל המערך האונקולוגי במרכז הרפואי תל השומר (משנת 2011), מייסד מחלקת המחקרים הקליניים במכון האונקולוגי בתל השומר.
ברגר נולד לארלוזורה ואליהו בקיבוץ דורות בתחומי המועצה האזורית שער הנגב.
סיים את בית הספר האזורי "בית חינוך שער הנגב" במועצה אזורית שער הנגב.
בין השנים 1984–1987 שירת בצה"ל כשריונר בפיקודו של המג"ד אודי אדם בחטיבה 460.
בשנת 1998 - השלים ברגר תואר PhD בביולוגיה, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 סיים ברגר את לימודי הרפואה, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007 סיים התמחות באונקולוגיה כללית ורדיותרפיה במכון האונקולוגי שהיה בניהולו של פרופ' רפאל קטן, המרכז הרפואי תל השומר (התמקצע בתחום גידולי מערכת השתן, האשכים, הכליה והערמונית).
במהלך ההכשרה שלו יצא ברגר לשלוש שנות הכשרה במכון דנה-פרבר לסרטן (אצל פרופ' פיליפ קאנטוף), המסונף לאוניברסיטת הרווארד בבוסטון.
ברגר הקים את המערך לטיפול תומך (פליאטיבי) של המכון האונקולוגי.
ברגר הקים את המחלקה לאונקולוגיה דחופה, הראשונה מסוגה בישראל.
מחלקה זו מאפשרת לחולים לקבל טיפול במקרים שבהם קיימת בעיה רפואית הנובעת מהמחלה האונקולוגית או מהטיפול בה.
ברגר מנהל את המערך האונקולוגי בבית החולים תל השומר כולל מחלקת האשפוז האונקולוגית, מחלקת אשפוז יום, המחלקה לאונקולוגיה דחופה והמרפאות האונקולוגיות.
בשנת 2007 ברגר הקים את היחידה למחקרים הקליניים במערך האונקולוגי בשיבא ובהמשך הקים את היחידה הראשונה בישראל למחקרי פאזה ראשונה, אשר עוסקת בפיתוח תרופות אונקולוגיות.
משנת 2011 מכהן ברגר כמנהל המערך האונקולוגי בתל-השומר.
מ-31 במרץ 2019 ברגר מכהן כפרופסור חבר באונקולוגיה, בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2022 משמש פרופ ברגר כמנהל האגף אונקולוגי בשיבא