tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשעה לאחר מכן הותקפו סיירות המערכה הגרמניות על ידי המשחתות אונסלואו ומורסבי, אך פילאו ופרנקפורט והתותחים המשניים של סיירות המערכה הבריחו אותם.
בסביבות השעה 18:30, פילאו ושאר אוניות קבוצת הסיור השנייה נתקלו בסיירת צ'סטר; הם פתחו באש והשיגו מספר פגיעות על האונייה.
אוניית הדגל שלו אינווינסיבל השיגה פגיעה בסיירת ויסבאדן שהתפוצץ בחדר המכונות שלה והשבית את האונייה.
פילאו נפגעה גם על ידי פגז מאינפלקסיבל.
הפגז התפוצץ מתחת לחדר המפות של האונייה; רוב הפיצוץ היה מעבר לסיפון, אבל פיר אספקת האוויר הימני אוורר חלק מהפיצוץ לחדר הדוודים השני.
כל ששת הדוודים על בסיס פחם של האונייה הושבתו זמנית, אם כי היא עדיין יכלה להפיק מהירות של 24 קשרים (44 קמ"ש) עם ארבעת דוודי הנפט שלה, מה שאפשר לה לברוח בחסות ערפל כבד.
בשעה 20:30, שלושה מתוך ששת הדוודים חזרו לפעול, מה שאיפשר לה להפליג במהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש).
בסביבות השעה 21:20, קבוצת הסיור השנייה נתקלה שוב בסיירות המערכה הבריטיות.
כשהם הסתובבו, פילאו ספגה לזמן קצר אש מסיירות המערכה, אם כי ללא השפעה.
לאיון וטייגר ירו שניהם מטחים לעבר האונייה לפני שהפנו את תשומת לבם לסיירת המערכה דרפלינגר; התיעוד הרשמי של פילאו קובע כי הירי הבריטי היה מאוד לא מדויק.
פילאו ופרנקפורט הבחינו בסיירת קסטור ובכמה משחתות מעט לפני השעה 23:00. כל אחת מהן ירתה טורפדו לעבר הסיירת הבריטית לפני שפנתה חזרה לכיוון הקו הגרמני מבלי להשתמש בזרקורים או בתותחים שלהם כדי להימנע מלמשוך את הבריטים לכיוון אוניות המערכה הגרמניות.
עד השעה 04:00 ב-1 ביוני, הצי הגרמני התחמק מהצי הבריטי והגיע לשונית הורנס.
בשעה 09:30, פילאו נותקה מהצי כדי לסייע לסיירת המערכה הנכה זיידליץ, שהתקשתה לנווט חזרה לנמל.
פילאו הקדימה את זיידליץ כדי להדריך אותה בחזרה לווילהלמסהאפן, אבל קצת אחרי השעה 10:00, סיירת המערכה עלתה על שרטון ליד זילט.
לאחר שזיידליץ נחלצה בשעה 10:30, ההפלגה חזרה התחדשה, כשמחלקה של שולות מוקשים הובילה קדימה ובדקה את העומק כדי למנוע קרקוע נוסף.
זיידליץ המשיכה בחדירת המים ולשקוע נמוך יותר במים; היא הסתובבה פנתה לאחור בניסיון לשפר את המצב.
פילאו ניסתה גם לגרור את סיירת המערכה, אך לא הצליחה מכיוון שכבל הגרירה נשבר שוב ושוב.
זוג ספינות קיטור שואבות הגיעו בערב, והתקדמות איטית נעשתה במהלך הלילה, כאשר פילאו עדיין הנחתה את המסע.
האוניות הגיעו לאוניית המגדלור החיצונית של היאדה בשעה 08:30 ועגנו כעבור עשרים דקות.
במהלך הקרב, פילאו ירתה 113 פגזים בקוטר 15 ס"מ וארבעה פגזים בקוטר 8.8 ס"מ.
היא גם שיגרה טורפדו אחד.
הצוות שלה ספג ארבעה הרוגים ועשרים ושלושה נפצעו.
ביולי 1917 התרחשה סדרה של מרד בכמה אוניות של הצי, כולל פילאו.
בזמן שהאונייה הייתה בנמל בווילהלמסהאפן ב-20 ביולי, קבוצה של 137 אנשי צוות עזבה את האונייה כדי למחות על ביטול חופשתם.
לאחר שעתיים בעיירה, חזרו אנשי הצוות לאונייה והחלו להשלים את המשימות שנצטוו לעשות באותו בוקר כמפגן של רצון טוב.
מפקד פילאו לא התייחס לאירוע ברצינות והורה להטיל עונש מוגבל לאנשי הצוות שערכו את המחאה.
עד סוף 1917, פילאו שובצה בקבוצת הסיור IV, יחד עם שטרלזונד ורגנסבורג.
בסוף אוקטובר 1917, קבוצת הסיור IV יצאה לפילאו, לשם הגיעה ב-30. הוטלה עליהם המשימה להחליף את היחידות הכבדות של השייטת שזה עתה השלימה את מבצע אלביון, כיבוש האיים במפרץ ריגה, יחד עם אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
אולם הסיכון של מוקשים שהשתחררו בסערה האחרונה, הביא את הפיקוד הימי לבטל את המשימה, ואת פילאו ושאר אוניות קבוצת הסיור IV קיבלו הוראה לחזור לים הצפוני ב-31 באוקטובר.
עם החזרה לים הצפוני, פילאו חזרה לקבוצת הסיור II.
ב-17 בנובמבר חיפו ארבע הסיירות של קבוצת הסיור II, בתמיכת אוניות המערכה קייזר וקייזרין, על מבצע ניקוי מוקשים בים הצפוני.
הם הותקפו על ידי סיירות בריטיות, שנתמכו על ידי סיירות מערכה ואוניות מערכה, בקרב מפרץ הלגולנד השני.
קניגסברג, אוניית הדגל של קבוצת הסיור השנייה, נפגעה במהלך הקרב, אך ארבע הסיירות הצליחו להתרחק מהבריטים, ומשכו אותם לעבר הדרדנוטים הגרמניות.
הם בתורם אילצו את הבריטים להפסיק את ההתקפה; לאף צד לא הייתה הצלחה משמעותית במבצע.
פילאו יצאה מהקרב ללא פגע.
בתאריכים 23–24 באפריל 1918, האונייה השתתפה במבצע צי מופרע לתקיפת שיירות בריטיות לנורווגיה.
קבוצת הסיור I וקבוצת הסיור II, יחד עם שייטת סירות הטורפדו השנייה היו אמורים לתקוף שיירה בריטית עם שמירה כבדה לנורווגיה, כששאר צי הים הפתוח יפליג לתמיכה.
הגרמנים לא הצליחו לאתר את השיירה, שלמעשה הפליגה יום לפני יציאת הצי מהנמל.
כתוצאה מכך, הפסיק שר את הפעולה וחזר לנמל.
באוקטובר 1918, פילאו ושאר אוניות קבוצת הסיור השנייה היו אמורים להוביל מתקפה אחרונה על הצי הבריטי.
פילאו, קלן, דרזדן וקניגסברג היו אמורות לתקוף את ספנות הסוחר בשפך התמזה בזמן שקרלסרוהה, נירנברג וגראודנץ היו אמורות להפגיז מטרות בפלנדריה, כדי למשוך את הצי הגדול הבריטי.
האדמירלים שר ופרנץ פון היפר התכוונו להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, על מנת להבטיח עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, תהיה העלות של הצי אשר תהיה.
בבוקר 29 באוקטובר 1918, ניתנה ההוראה להפליג מווילהלמסהאפן למחרת.
החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ולאחר מכן בכמה אוניות מערכה אחרות ערכו מרד.
פילאו שירת לזמן קצר ברייכסמרינה שאורגן מחדש לאחר תום המלחמה.
היא פורקה מנשקה ב-5 בנובמבר 1919 ונכנעה למדינות ההסכמה בנמל שרבור בצרפת ב-20 ביולי 1920. היא נמסרה לאיטליה כשלל מלחמה תחת השם "U".
שמה שונה לבארי והיא הוכנסה לצי המלכותי האיטלקי ב-21 בינואר 1924, בתחילה הוגדרה כאוניית תצפית.
באוגוסט 1925, בארי עלתה על שרטון ליד פלרמו, סיציליה; היא הוצבה מחדש ב-20 בספטמבר.
ב-19 ביולי 1929, בארי סווגה מחדש כסיירת.
בארי הצטרפה לשתי הסיירות הגרמניות לשעבר האחרות, אנקונה וטאראנטו והמשחתת הגרמנית לשעבר פרמודה כפלגת הסיור של השייטת הראשונה, שבסיסה בלה ספציה.
בארי שונתה מעט בתחילת שנות ה-30, עם הרחבה זמנית של הגשר והארובה הקדמית שלה קוצרה כדי להתאים לאחרים.
בשנים 1933–1934 היא הוחזרה לשירות קולוניאלי והוסבה להנעה על בסיס נפט.
ששת הדוודים הפחמיים הוסרו כדי לאפשר מקום נוסף למחסן נפט, הארובה הקדמית הוסרה והשתיים הנותרות נחתכו.
מאחר שהדוודים שאווררו לתוך הארובה הקדמית הוצאו, הוסרה גם הארובה.
לאחר שחזרה לשירות בספטמבר, בארי נשלחה לפריסה לים האדום, שבסיסה במזרח אפריקה האיטלקית.
היא נשארה שם עד מאי 1938, אז הוחלפה על ידי הסלופ החדשה אריתריאה, מה שאיפשר לה לחזור לאיטליה.
במהלך פריסתה לים סוף, הצטרפה אליה טאראנטו ב-1935.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הוגדל חימושה בשישה תותחי ושישה מקלעי .
היא הופעלה לתפקיד קרבי ב-1940, כאשר הפכה לאוניית הדגל של ה-Forza Navale Speciale (כוח ימי מיוחד) במהלך מלחמת איטליה–יוון.
היא תמכה בפלישה לאי קפלוניה ומאוחר יותר הפגיזה עמדות יווניות ביוון היבשתית.
בעקבות ההתערבות הגרמנית באפריל 1941 ותבוסתה של יוון, הוטל על בארי ליווי שיירות מאיטליה לנמלי יוון הכבושים.
בינתיים, איטליה נכנסה למלחמת העולם הרחבה ביוני 1940. בשנת 1942, איטליה תכננה לפלוש לאי מלטה בארי וטאראנטו היו אמורים להוביל את כוח הנחיתה, אך הפעולה הופסקה.
בנובמבר אותה שנה היא שירתה כאוניית הדגל של הכוח האמפיבי שנחת בבסטיה שבקורסיקה.
היא השתתפה בהפגזות אנטי-פרטיזנים מול חופי מונטנגרו מאוחר יותר באותה שנה.
באותה שנה, היא התבססה בליבורנו, שם שובצה למילואים בינואר 1943.
בתחילת 1943, היא הייתה מיועדת להסבה לאונייה נגד מטוסים.
היא הייתה אמורה להתחמש בשישה תותחי /50 קליבר, שמונה תותחי , ושמונה מקלעי 20 מ"מ /65 או /70. העבודה הייתה דורשת משאבים משמעותיים, והעבודה עדיין לא החלה ב-28 ביוני, כאשר מפציצים אמריקאים פגעו קשות בבארי בליבורנו והיא שקעה במים רדודים יומיים לאחר מכן.
בעת שביתת הנשק האיטלקית בספטמבר 1943, היא נפגעה עוד יותר כדי להפוך אותה לחסרת תועלת לכובשים הגרמנים.
שרידי האונייה נגרטו חלקית על ידי הגרמנים ב-1944. היא הוסרה רשמית מרשימת הצי ב-27 בפברואר 1947, ונמשתה ב-13 בינואר 1948 לגריטה.
פילבוס (ביוונית עתיקה: Φίληβος) הוא דיאלוג מאוחר של הפילוסוף אפלטון.
השאלה המרכזית בה עוסק הדיאלוג היא מהם החיים הטובים, ואיזה חלק יש בהם להנאה ולתבונה.
עם זאת, הדיאלוג עוסק בנושאים נוספים רבים מתחומי האונטולוגיה והאפיסטמולוגיה, שלא מתקשרים באופן ישיר לשאלות בנוגע להנאה ולטוב.
פילבוס ידוע כדיאלוג קשה לפרשנות, בין השאר בגלל ריבוי הנושאים שבו.
הקלסיקאי ג'ורג' גרוט הצביע על כך שפרשנים כבר מן העת העתיקה, ובראשם גלנוס, התלוננו על חוסר הבהירות של הטקסט.
ישנם פרשנים שמזהים בפילבוס את הרמזים הברורים ביותר לדוקטרינות הלא כתובות של אפלטון .
הדיאלוג נפתח באמצע שיחה בין סוקרטס, פילבוס ופרוטרכוס.
דמויות אלו אינן מוכרות מחוץ לדיאלוג פילבוס, אם כי ישנם חוקרים הסבורים שפרוטרכוס הוא בנו של קאליאס השלישי, המופיע בדיאלוג גורגיאס.
בחלקה של השיחה שמתרחש לפני תחילת הדיאלוג, פילבוס טען שההנאה היא הטוב והמקור לאושר, בעוד סוקרטס טען שהתבונה (φρόνησις לעיתים סוקרטס מתייחס גם לשכל, νοῦς) היא הטוב והמקור לאושר.
סוקרטס מציע שהוא ופרוטרכוס יבחנו ביחד מהו המצב הנפשי של האיש המאושר, ויראו אם הוא קרוב יותר להנאה או לתבונה.
פילבוס עצמו מאזין לשיחה בין סוקרטס ופרוטרכוס אך אינו לוקח בה חלק.
כדי להתחיל את החקירה, סוקרטס טוען כי ישנם מינים שונים של הנאה, בין השאר גם האדם הפרוץ וגם האדם המתון יכולים להימצא במצב של הנאה.
אם כך יש לחקור תחילה מהו היחס בין המושג הכולל "הנאה" לבין המינים השונים שנופלים תחתיו.
סוקרטס תוהה כיצד ייתכן שיהיה דבר אחד שכולל תחתיו ריבוי של דברים שונים ומגוונים, כמו שה"הנאה" כוללת צורות שונות מאוד של הנאות.
סוקרטס טוען שיש לבחון האם "אחד" כזה באמת קיים, ולאחר מכן להבין כיצד יכולים דברים מרובים ובעלי תכונות מנוגדות לקחת חלק באותו "אחד".
שאלות אלו של סוקרטס הן מושא למחלוקת פרשנית נרחבת.
בין השאר ישנה מחלוקת שמא סוקרטס שואל בהקשר זה כיצד יכולים דברים קונקרטיים לקחת חלק באידיאות, כלומר בישים הנצחיים והבלתי משתנים כמו "היפה עצמו" ו"הטוב עצמו" שמתוך לקיחת חלק בהם דברים קונקרטיים יכולים להיות יפים וטובים.
פרשנים שמזהים את הבעיות של אחדות מול ריבוי כבעיות שנוגעות לאידיאות מצביעים על כך שבעיות אלו עולות באופן דומה בדיאלוג פרמנידס.
אפשרות אחרת היא שסוקרטס פשוט תוהה כיצד אנו יכולים להשתמש באותו מושג כדי לציין דברים בעלי תכונות שונות מאוד אחד לעומת השני.
אפשרות שלישית היא שסוקרטס מעוניין לחקור את היחס בין סוגים לבין המינים השונים שנופלים תחתם.
מבחינת סוקרטס ההבנה כיצד לחקור את האחדות ואת הריבוי שבכל הדברים היא מתנה מן האלים, ובפרט היא דומה למתנת האש שפרומתאוס נתן לאדם.
כדי לפתור את האתגר של האחדות והריבוי שבדברים, סוקרטס טוען שיש להשתמש בשיטה המאפשרת למצוא את תחום הביניים שבין אחדות מוחלטת לבין ריבוי מוחלט.
שיטה זו היא הבסיס לאומנויות ולמדעים השונים.
השיטה של סוקרטס כוללת חלוקה ואיסוף.
כלים אלו מזוהים בתור האמצעים העיקריים בשיטה הדיאלקטית של אפלטון בדיאלוגים המאוחרים.
כדוגמה, סוקרטס טוען שישנו ריבוי בלתי מוגבל של קולות מחד, ומאידך כל קול יכול להיחשב כיחידה נפרדת.
אם האדם מכיר את תחום הקולות רק כריבוי בלתי מובחן, או אם הוא חושב רק על כל קול כיחידה נפרדת, בשני המקרים אי אפשר לומר שיש לו ידיעה בנוגע לטבעם של קולות.
רק כאשר האדם יכיר בכך שישנם טונים גבוהים ונמוכים, הרמוניות מסוימות בין טונים שונים ומשקלים שונים, הרי שהוא ייחשב לבקי במדע המוזיקה.
באופן דומה, סוקרטס מספר שהאל או האיש האלוהי המצרי תות היה הראשון לזהות שישנם אינסוף הגאים שונים בשפה, אך ניתן לחלק את האותיות לקבוצות שונות, לתנועות ולעיצורים ממינים שונים, וכך ליצור תחום ידע של ההגאים השפתיים .
רק חקירה כזו של המינים השונים שנופלים תחת מושג מסוים (למשל צליל או הגה) היא זו שמאפשרת לנו בסופו של דבר להגיע לידיעה של המושג עצמו.
בטרם ימשיכו סוקרטס ופרוטרכוס לחפש מהו הטוב, הם מסכימים על כמה תנאים מוקדמים.
ראשית, הם מתחייבים לכך שימשיכו לחפש תשובה לשאלה מהו הטוב ולא יסתפקו בכך שיגיעו לאפוריה, כלומר מצב שממנו לא נראית עוד שום דרך אפשרית למצוא את התשובה.
לאחר מכן, הם מסכימים על שלושה מאפיינים ההכרחיים שהטוב צריך לקיים: הוא מושלם, מספיק, וכל מי שמכיר אותו רודף אחריו (כך שהוא גם ראוי לבחירה).
ההנאה והתבונה מתבררות כך שהן לא עומדות בתנאים להיותן הטוב.
חיים של הנאה ללא כל תבונה יהיו חיים שבהם האדם אינו מבין בכלל שהוא נהנה, וכיוון שהוא חסר תבונה הוא חי למעשה חיים של דג ולא חיים של בן אדם.
אף אדם לא יבחר בחיים כאלה.
באופן דומה, גם חיים של תבונה ללא כל הנאה הם חיים שאף אדם לא יבחר בהם על פני חיים שכלולה בהם גם הנאה.
כפי שמסתבר, תבונה והנאה שתיהן אינן מספיקות כדי שיבחרו בדרך חיים שמכילה רק אותן.
מתוך כך מתחיל להתגלות טבעו של אורח החיים הטוב יותר מזה של התבונה או ההנאה בלבד, כלומר אורח החיים שמערב הנאה ותבונה.
סוקרטס מוותר על השאיפה להעניק לתבונה את הפרס הראשון בתחרות שתקבע מהו הטוב, ובמקום זאת לערוך תחרות על המקום השני.
מקום זה יוצע לגורם שאחראי ביותר לקיומו של אורח החיים המעורב, ולדעת סוקרטס השיחה תוביל למסקנה שזוהי התבונה.
סוקרטס מציע קודם כל להבחין בין ארבעה סוגים של דברים: הבלתי מוגבל, הגבול, הערבוב של שניהם וסיבת הערבוב.
דוגמאות לבלתי מוגבל הן "חם יותר" ו"קר יותר", "מהיר יותר" ו"קר יותר", "גדול יותר" ו"קטן יותר", ובכלל כל דבר שיש בו "יותר" ו"פחות".
דברים אלו אינם מוגדרים והם חסרי מידה ספציפית.
הגבול שחל על הבלתי מוגבל יוצר בו מידה ספציפית, פרופורציות מתמטיות, ומובחנות.
חלותו של הגבול על הסקלה הבלתי מוגבלת של "גדול יותר" ו"קטן יותר" למשל מאפשרת לדבר על גודל מסוים ועל יחסיו המתמטי עם גדלים אחרים.
כך גם החלת הגבול על הסקלה של הקולות יוצרת את הטונים הספציפיים ואת ההרמוניות המוזיקליות.
באופן זה הגבול יוצר לראשונה דבר בר מדידה שניתן לחקור אותו באמצעות התבונה.
אותו תוצר, שנוצר מן ההחלה של הגבול על הבלתי מוגבל, הוא הערבוב של השניים.
דוגמאותיו של סוקרטס כוללות את המוזיקה כמו גם את ההרמוניה בין תכונות שונות כמו החום והקור, תופעות מזג האוויר, וגם דברים נאים אחרים.
נוסף על הבלתי מוגבל, הגבול והערבוב ניתן להצביע גם על עיקרון רביעי שהוא הסיבה של הערבוב.
סוקרטס טוען שבחינה של סדרי העולם היא בסיס משכנע לטענה שישנו שכל שמארגן אותו.
ניתן לעשות אנלוגיה בין בעלי החיים לעולם כולו.
כשם שגופם של בעלי החיים מורכב מארבעת היסודות כך גם גופו של העולם כולו.
כשם שגופנו מקבל את היסודות שמרכיבים אותו מאלו שמרכיבים את גופו של העולם, כך גם נפשנו התקבלה מתוך נפש העולם.
הסיבה אם כך לערבוב של הגבול והבלתי מוגבל היא השכל והחכמה שנמצאים בנפש מסוימת, בין אם מדובר בנשמה של בעל חיים או בנפש העולם.
בסיכום הדיון סוקרטס טוען שההנאה שייכת לסוג הבלתי מוגבל, בעוד שהתבונה שייכת לסוג של הסיבה.
כיוון שלבעלי חיים יש מצב הרמוני שהוא מצב הבריאות, אפשר להצביע על כך שסבל הוא התפרקות של מצב הרמוני זה, והנאה היא שיקומו.
באופן דומה אפשר לתאר את הסבל כסוג של ריקון ואת ההנאה כמילוי מחדש.
כך למשל הרעב הוא התרקונות והאכילה מהנה כי היא מילוי, ובאותו אופן הצמא היא התייבשות של היסוד הלח בגוף והשתייה מהנה כי היא השבתו של היסוד הלח.
מתיאור זה ניתן להבין שישנו מצב ביניים בין הנאה לסבל שבו אף אחד מהשניים אינו מתקיים, וזהו המצב של הרמוניה ובריאות.
לכן זוהי שטות לומר שהיעדר סבל הוא הנאה.
כמו כן, התהליך של שיקום ההרמוניה הוא המהנה, ולא ההרמוניה עצמה, כך שעם סיום התהליך ההנאה נגמרת.
כמסקנה מהבחנות אלו סוקרטס טוען שהאלים נמצאים תמיד במצב שאין בו הנאה וסבל.
נוסף על ההנאות המיידיות ישנן גם הנאות מתוך ציפייה כמו למשל תקווה, וכך גם סבל מתוך ציפייה כמו למשל פחד.
הנאות אלו מתקיימות בנפש בלבד ולא בגוף, ומקורן הוא הזיכרון של חוויות הפירוק והשיקום.
רק רשמים שהצליחו לעבור מבעד לגוף אל הנפש יכולים באמת להיחשב לתחושות ורק מתוך תחושות ייווצרו זכרונות.
הזכירה היא המצב שבו הנפש מחייה בעצמה את הזיכרון של התחושה ללא תלות בגוף ובחושים.
למעשה, כל הנאה וסבל כרוכים בזיכרון, לפחות זה של המצב ההרמוני שאליו הנפש רוצה לחזור.
שאיפה זו של הנפש היא התאווה, ולפיכך תאווה היא תופעה נפשית ולא גופנית.
סוקרטס, להפתעתו של פרוטרכוס, טוען שישנן הנאות אמיתיות וכוזבות.
בתחילה סוקרטס מציע שהנאות שמתקיימות בחלומות או במצב של שיגעון הן הנאות כוזבות, אך פרוטרכוס דוחה את ההסבר הזה שכן לדעתו רק סברות יכולות להיות אמיתיות וכוזבות ולא הנאות.
הניסיון הראשון של סוקרטס לשכנע את פרוטרכוס היא בקביעה שישנן הנאות שמקורן בסברות כוזבות ולפיכך גם הן עצמן כוזבות.
פרוטרכוס טוען שהסברות אכן כוזבות, אך אין להסיק מכך שההנאה כוזבת.
כעת סוקרטס טוען כי הנפש היא כמו ספר, ישנו כתבן שמתעד את התחושות וצייר שמאייר את תיעודיו של הכתבן.
תיעודיהם של הכתבן והצייר יכולים להיות אמיתיים או כוזבים.
כיוון שהכתבן והצייר יכולים לכתוב ולאייר גם דברים שנוגעים לעתיד, ולפיכך הם יכולים לכלול בספר של הנפש תקוות.
תקוות אלו נסובות סביב מושא מסוים, אך מושא זה עשוי לא להיות קיים ולפיכך התקווה היא כוזבת.
בכך סוקרטס מוצא דוגמה להנאה כוזבת, שכן תקווה היא הנאה מתוך כך שדבר מה מהנה הולך להתרחש (ולא רק מתוך הסברה שהוא עשוי להתרחש).
טיעון נוסף של סוקרטס הוא שהעוצמה של הנאה מסוימת תלויה בהנאות שאליה היא מושווית, כמו ששינוי בפרספקטיבה יכול לשנות את הגודל הנראה של דבר מסוים וכך גם העמדתו בין אובייקטים בעלי גדלים שונים.
סוקרטס מצביע על "מיני הנאה וצער כוזבים אף יותר", אשר מצויים גם בבעלי חיים.
הנאות כוזבות אלו מתייחסות למקרים בהם זו טעות לחשוב שיש בכלל הנאה.
גופם של בעלי החיים נמצא בשינוי מתמיד, שכולל גם מעברים קטנים בין מצבים של חוסר הרמוניה למצבים של הרמוניה.
מצד אחד מצבים אלו אמורים להיות מהנים, אך מצד שני איננו מודעים להם כלל ואם כך לא ייתכן שהם מהנים.
נכון יותר יהיה לומר שרק שינויים גדולים בין מצבים של הרמוניה וחוסר הרמוניה מעוררים הנאה וסבל.
כאשר איננו עוברים שינויים גדולים הרי שאיננו חווים לא סבל ולא הנאה.
סוקרטס מזכיר את מסקנתו הקודמת שאם כך ישנם שלושה מצבים שונים: הנאה, סבל ומצב נייטרלי.
לפיכך, היעדר סבל איננו הנאה.
כמו כן יש לדחות את מי דעתם של פילוסופים מסוימים לפיה יש רק שני מצבים: סבל וחוסר סבל.
פרשנים מסוימים הציעו שהפילוסוף שעמדתו נידונה בהקשר זה הוא ספאוסיפוס, אך אחרים ערערו על זיהוי זה.
הנאה מעורבת בסבל, והנאה טהורה
סוקרטס בוחן מקרים שבהם הנאה וסבל מתקיימים באופן מעורבב שאינו ניתן להפרדה.
כך למשל, דווקא אנשים חולים שסובלים מצמא ומקור הם יהיו אלו שיהנו במידה הרבה ביותר מסיפוק צורכיהם.
באופן דומה, אנשים פרוצים יוכלו להנות הרבה יותר מאנשים מתונים.
בשני המקרים מי שדווקא סובל משחיתות של הנשמה ושל הגוף הוא שיחווה הנאות גדולות יותר.
מצב נוסף של מזיגה בין סבל והנאה ניתן לזהות כאשר הגוף עובר התרוקנות אבל הנפש כבר מקווה להתמלאות מחדש.
לבסוף, ישנם מקרים של מזיגה בין סבל והנאה ששייכים לנפש בלבד.
כך קורה שאפילו בכעס, פחד, קנאה וברגשות דומים ישנה מידה של הנאה.
כדי להסביר זאת סוקרטס מצטט את הומרוס שמדבר על זעם שבו לוקחים חלק גם האנשים הנבונים, והוא מתוק מדבש.
גם הקהל שצופה בקומדיות ובטרגדיות חווה ערבוב של הנאה וסבל.
כאשר אנשים לועגים לאנשים אחרים שהם מגוחכים, "בקומדיות ובטרגדיות של החיים", הרי שמדובר במצב בו מופקת הנאה מתוך חוסר השלמות (ולפיכך הסבל) של אדם אחר.
לעומת ההנאות המעורבות בסבל, ישנן הנאות טהורות.
כאלו הן הנאות מצבעים, צורות, ריחות, צלילים ודברים יפים אחרים, שחסרונם אינו מעורר סבל אבל הימצאותם מעוררת הנאה.
הצורות בהן מדובר הן הצורות הגאומטריות, שנוצרות באמצעות מחוגה וסרגל.
גם ההנאות שמפיקים מי שלומדים אודות המדעים השונים הן הנאות טהורות.
סוקרטס מוסיף שההנאות החזקות והבלתי טהורות שייכות לסוג של הבלתי־מוגבל, בעוד שההנאות הטהורות שייכות לדברים בעלי המידה.
ההנאות הטהורות אינן יחסיות, לכן אין סכנה לטעות בנוגע אליהן כתוצאה מהשוואה למצבים אחרים של סבל ושל הנאה.
נוסף על כך, ההנאות הטהורות הן הנאות אמיתיות יותר.
כשם שלובן אמיתי יותר הוא לובן שאינו מעורב בצבעים אחרים, ולאו דווקא בלובן שיש יותר ממנו, כך גם במקרה של ההנאות.
טיעונים נוספים כנגד הטענה שההנאה היא הטוב
סוקרטס טוען כי יש להבחין בין הוויה, אשר קיימת כשהיא לעצמה, ובין התהוות, ששואפת למשהו אחר.
למשל, בניית הספינות היא תהליך התהוות שמטרתו ליצור כלי שיט שהם הווים.
ההנאה, כתהליך של מענה לצרכים ולחוסרים השונים, היא תהליך של התהוות שמשמש עבור תכלית חיצונית לו.
אם כך, ההנאה איננה יכולה להיות הטוב, שלפי קביעותיו הקודמות של סוקרטס צריך להיות מספיק לעצמו, אלא אולי רק אמצעי להשגת הטוב.
טענה נוספת היא שלמידות הטובות חייב להיות חלק בטוב, אך אדם יכול לסבול מכאבים ועדיין להיות אמיץ ומתון.
סוקרטס מציע שיש לבחון את התבונה ואת הידיעה באותם כלים בהם נבחנה ההנאה, כלומר לבדוק באילו מקרים התבונה אמיתית וטהורה יותר.
כקריטריון ראשון סוקרטס מציע שאומנויות שבהן יש תפקיד מרכזי יותר לאריתמטיקה ולמדידה הן מדויקות יותר וגבוהות יותר.
כלומר, במונחים של הפילבוס, השאלה היא עד כמה האומנות מחילה גבול על הבלתי מוגבל.
האומנויות מן הסוג הנמוך ביותר, שאולי אף אי אפשר להתייחס אליהן כאל אומנויות כי אין בהן כלל מדידה, כוללות למעשה רק ניחוש והתבססות על הניסיון והן אינן יותר מהשערות.
אומנות כזו למשל היא החינוך.
ומלאחר מכן, בסדר עולה, ישנן אומנויות שמשתמשות באופן ניכר יותר ויותר במדידה:
מוזיקה, רפואה, חקלאות, ספנות, אומנות צבאית.
ההבדל בין האריתמטיקה הרגילה והפילוסופית הוא שהראשונה סופרת יחידות בלתי זהות (כמו למשל פרות), בעוד שהשנייה מתעסקת ביחידות שזהות זו לזו לחלוטין.
האריתמטיקה הרגילה משמשת באומנויות השונות, בעוד שזו הפילוסופית היא אומנות בפני עצמה.
האמנות הגבוהה ביותר היא הדיאלקטיקה, שהיא ההכרה של מה שישנו, הווה באמת ואינו משתנה כלל.
ישנן מחלוקות פרשניות בנוגע לטבעה של הדיאלקטיקה בהקשר זה, שמא המושאים היחידים שלה הם האידיאות וכמו כן אם יש בה בכלל תפקיד למדידה.
על כל פנים התוצאות של הדיאלקטיקה הן האמיתיות והיציבות ביותר.
סוקרטס מזכיר את טענתו לגבי ההנאות הטהורות, שכמו שהצבע הלבן נחשב לאמיתי יותר אם הוא אינו מעורבב עם צבעים אחרים כך גם הנאות הן אמיתיות יותר אם הן אינן מעורבבות בסבל.
בדיוק כך גם הדיאלקטיקה היא המדע האמיתי והטהור ביותר שכן הוא מתעסק רק במה שאמיתי ונצחי, ואיננו מעורבב עם סברות בלתי יציבות ששייכות לעולם המוחשי.
לפיכך הדיאלקטיקה היא זו שראויה להיקרא פעילות של התבונה באופן האמיתי ביותר.
סוקרטס חוזר לבסוף לשאלה מהם החיים הטובים.
הוא מתחיל בתהיה מה אמור להיכנס לתוך הערבוב של חיים אלו.
ראשית ברור שהחיים הטובים ביותר צריכים לכלול את הסוגים הטהורים והאמיתיים ביותר של הנאה ושל תבונה.
עם זאת, לדעת סוקרטס יש לערב גם את המדעים הפחות מדויקים, כמו הבנאות והמוזיקה.
המצב של אדם שיש לו רק ידיעה תאורטית שאיננה מתייחסת לעולם המוחשי הוא מצב מגוחך, הוא יהיה כמו אדם שמנסה ליצוק צורה של מעגל כשכל מה שהוא מכיר זה רק את ה"מעגל האלוהי" (מעגל שאינו קונקרטי כלל).
ההנאות שאינן טהורות, אך הן חזקות יותר, נותרות מחוץ לערבוב.
כן נכנסות לערבוב הנאות שכרוכות בהשגה של מצב של בריאות ושל המידה הטובה.
לאחר שהוא טוען שגם "אמת" צריכה להימצא בתוך הערבוב, סוקרטס טוען שיש לבחון מהן הסיבות לכך שהערבוב הוא אכן טוב.
הוא טוען שהסיבות לכך הן "יופי, פרופורציה ואמת".
סוקרטס טוען שהיופי הוא "המקלט של הטוב", ואם כך ברור שהערבוב לא יהיה טוב בלעדיו, והפרופורציה הנכונה היא שגורמת לדבר להיות יפה.
לבסוף יש לבחון האם ההנאה או התבונה קרובה יותר להיות הסיבה של החיים הטובים.
סוקרטס קובע מיד שהתבונה קרובה יותר ליופי, פרופורציה ואמת לעומת ההנאה.
סוקרטס מסיים בדירוג של חמישה דברים טובים.
ישנן דעות פרשניות שונות מהו היחס בין פעולת הדירוג האחרונה הזו לבין הדירוג של החיים הטובים.
ייתכן שסוקרטס מדרג את הסיבות לחיים הטובים לפי מידת חשיבותן.
הדיאלוג מסתיים בצורה פתוחה כאשר פרוטרכוס מבקש שימשיכו כעת את השיחה בנוגע לדברים נוספים שיש לדבר עליהם.
בספר הראשון של אתיקה ניקומכית, אריסטו טוען שהטוב צריך להיות תכליתי, מספיק וראוי לבחירה.
בקביעה זו אריסטו הושפע מן המאפיינים ההכרחיים שאפלטון מייחס לטוב: הוא מושלם (ביוונית τέλεον, אותה מילה שפירושה גם "תכליתי"), מספיק וראוי לבחירה.
ניתן לזהות השפעות מסוימות של הפילבוס על אפיקורוס.
בפרט, אפיקורוס הוא אמנם הדוניסט הסבור שכל ההנאות הן טובות, אך הוא מבחין בין הנאות קבועות ומשתנות.
הנאות משתנות הן כאלו ששייכות לסיפוק צרכים, כמו שתייה ואכילה.
הנאות קבועות לעומת זאת הן הנאות מסוג גבוה יותר שכוללות למשל אטרקסיה (שלוות נפש) ואפוניה (היעדר סבל), והפילוסופיה והתבונה הן אלו שמאפשרות להגיע להנאות אלו.
בכך אפיקורוס מרחיק עצמו מן ההדוניזם הגס, לפיו כל ההנאות שקולות במעמדן.
המצב של אפוניה כמו כן שקול למצב הביניים הסטטי שאפלטון מתאר בין הנאה וסבל.
גם תפקידה של התבונה בבחירת ההנאות הנכונות מופיע הן בתפיסתו של אפיקורוס והן בפילבוס.
ייתכן שאפיקורוס אינו מגיב באופן ישיר לאפלטון אלא לדיונים אודות ההנאה שהתקיימו באקדמיה האפלטונית, ושאנו מוצאים זכר להם בפילבוס.
גלנוס חיבר טקסט "על המעברים בפילבוס" שלא שרד.
ידוע גם על קומנטרים נוספים שלא שרדו, של פורפיריוס, של יאמבליכוס, של מרינוס ושל פרוקלוס.
לעומת זאת, ישנן הרצאות של דמסקיוס על הפילבוס ששרדו, ודמסקיוס מתייחס בהרחבה לפילבוס גם בטקסטים נוספים.
הפילוסוף דונלד דיווידסון סיים לכתוב בשנת 1949 את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת הרווארד על פילבוס.
בין השאר, דיוידסון טען כי לדיאלוג ישנו מטרה אחידה שהיא בירור אודות החיים האנושיים הטובים, ומכלול הנושאים שעולים בדיאלוג נועד לשרת בירור זה.
בנוסף, לדעת דיווידסון בפילבוס אפלטון אינו מסתמך על ההנחה שהאידיאות הן המקור לערכים מוסריים.
פיליפ מרינקוב (בסרבית: Филип Маринков; נולד ב-1999), הידוע בשם הבמה פילארי, הוא זמר, כותב שירים ומשפיען סרבי.
את השכלתו המוזיקלית רכש בבית הספר למוזיקה "סטנקוביץ'" בבלגרד במגמת הקונטרבס.
לאחר מכן המשיך להתמחות במוזיקה בבית הספר הקיץ הבין-לאומי למוזיקה בפוצ'ישטה שבקרואטיה.
פילארי התפרסם כבר בתחילת דרכו, כאשר השתתף בפסטיבלים ברומניה, מלטה, סלובניה ואוסטריה.
את פריצתו לקהל המקומי עשה באמצעות הרשתות החברתיות, ובעיקר טיקטוק: במרץ 2023 עמד מניין עוקביו על כ-120,000, ומאז חצה את רף ה-170,000.
ב-9 בינואר 2023 נחשף כי יתמודד בתחרות Pesma za Evroviziju '23 עם השיר "Posle mene" ("אחרי").
הוא העפיל מהחצי-גמר השני לגמר התחרות שנערך ב-2 במרץ 2023. הוא שב והשתתף בקדם גם בשנים 2024 ו-2025. מאוחר יותר ב-2023 הופיע בטקס פרסי המוזיקה MAC 2023, עם השיר "U tami" ("בחשכה") בליווי רקדנים, וביום השני של האירוע עורר עניין רב בזכות הופעתו האמנותית והבולטת על השטיח האדום.
פילארי מזוהה גם עם סגנון אופנתי מובהק ופורץ דרך, אותו הוא מעצב בעצמו.
הסגנון שלו זיכה אותו בשיתופי פעולה בינלאומיים עם מותגי אופנה שונים.
בנובמבר 2023 הופיע כאורח בתצוגת שבוע האופנה של בלגרד במופע "Back to the 80's", וביצע את השיר "Ljuljaj me nežno" של אוליבר מנדיץ'.
ביוני 2023 הופיע על שער מגזין האופנה האיטלקי GMARO.
מעבר לעיסוקיו במוזיקה ואופנה, פילארי פועל לקידום אורח חיים בריא ברשתות החברתיות, ומדגיש את חשיבות הטיפוח האישי, תזונה נכונה ופעילות גופנית.
הוא נחשב לאחת הדמויות הציבוריות הבולטות בסרביה המקדמות זכויות אדם וזכויות קבוצות מיעוט, תוך דגש על ערכים של שוויון, קבלה וגיוון.
פילברט ביי סנקה (באנגלית ובסוואהילי: Filbert Bayi Sanka; 23 ביוני 1953) הוא אתלט עבר טנזני, סגן אלוף אולימפי בריצת 3000 מטר מכשולים (מוסקבה 1980), פעמיים אלוף משחקי אפריקה (לאגוס 1973 ואלג'יר 1978) ופעם אלוף משחקי חבר העמים הבריטי (כרייסטצ'רץ' 1974) בריצת 1500 מטר.
רבים מהישגיו מהווים עדיין שיאים לאומיים בטנזניה ולא נשברו.
הישגיו בריצת המייל הכניסו אותו ל"מועדון" רצי המייל בפחות מארבע דקות.
פילברט ביי נולד ב-1953 בעיירה קאראטו , בקרבת עיר המחוז ארושה שבטנזניה.
בנעוריו למד בבית ספר המרוחק כ-14 ק"מ מביתו ונאלץ לרוץ כל יום את המרחק הזה בתחילת היום ובסופו.
הקריירה הספורטיבית של ביי בשנים 1972–1981.
ב-1993, לאחר פרישתו מספורט תחרותי, הקים את "קרן פילברט ביי" לטיפוח נוער כשרוני בספורט שמרכזה היה בקרבת דאר א-סלאם.
בהמשך עסקה הקרן גם בקידום המודעות למחלת האיידס סיוע למשפחות לצאת מהעוני.
ביי גייס גם כספים לקידום החינוך בקרב הנוער והקים שני בתי ספר בטנזניה.
ביי מונה למזכיר הכללי של הוועד האולימפי הטנזני וכן היה חבר בוועדה הטכנית של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
ב-2025 דווח כי ביי תרם את בגדי הספורט בהם זכה בשיא העולם ב-1974 למוזיאון האתלטיקה העולמי MOWA
באולימפיאדת מינכן סיים שישי במקצה המוקדם בריצת 1500 מטר ולא עלה לחצי הגמר.
כמו כן סיים תשיעי במקצה המוקדם בריצת 3000 מטר מכשולים ולא עלה לגמר.
במשחקי אפריקה שנערכו בלאגוס, ניגריה זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיר משחקים של 3:37.23 דקות לפני קיפצ'וגה קיינו מקניה (3:39.63 דקות) ושיברו רגסה (Shibru Regassa) מאתיופיה (3:40.04 דקות)
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד זכה ביי במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא עולמי של 3:32.2 דקות לפני ג'ון ווקר (אתלט) מניו זילנד (3:32.52 דקות) ובן ג'יפצ'ו מקניה (3:33.16 דקות).
שיא עולמי זה היווה שיפור של 0.9 שניות לשיאו של ג'ים ראיין שנקבע ביולי 1967. באוגוסט 1974 נשבר שיאו של ביי על ידי סבסטיאן קו שקבע תוצאה של 3:32.1 שניות.
שיאו של ביי היה גם שיא משחקי חבר העמים ועדיין לא נשבר.
באותן תחרויות סיים ביי רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.32 דקות.
בתחרות אתלטיקה שנערכה במאי בקינגסטון, ג'מייקה קבע ביי שיא עולם בריצת מייל בתוצאה של 3:51.0, שיפור של 0.1 שנייה לשיאו של ג'ים ראיין שנקבע ביוני 1967. שיאו זה של ביי נשבר באוגוסט 1975 על ידי ג'ון ווקר מניו זילנד שקבע תוצאה של 3:49.4 דקות.
ב-1976 היה ביי מועמד ארצו להשתתף באולימפיאדת מונטריאול אך ארצו הייתה בין 28 המדינות שהחרימו את האירוע בגלל השתתפותה של נבחרת ניו זילנד ברוגבי באירוע לאחר ששיחקה מול הנבחרת המוחרמת של דרום אפריקה.
במשחקי אפריקה שנערכו באלג'יר, אלג'יריה זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא משחקים של 3:36.21 דקות לפני וילסון וואיגואה מקניה (3:36.48 דקות) ועמאר בראהמיה מאלג'יריה (3:37.33 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדמונטון, קנדה זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:35.59 דקות אחרי דייוויד מורקרופט מאנגליה (3:35.48 דקות) ולפני ג'ון רובסון מסקוטלנד (3:35.60 דקות).
באולימפיאדת מוסקבה זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא לאומי של 8:12.48 דקות אחרי ברוניסלב מלינובסקי מפולין (8:09.70 דקות) ולפני אשטו טורה מאתיופיה (8:13.57 דקות).
המדליה בה זכה ביי הייתה המדליה האולימפית הראשונה של טנזניה מאז חידוש המשחקים האולימפיים.
במקביל לזכייתו של ביי במדליית כסף זכה גם בן ארצו סולימאן ניאמבוי במדליית כסף בריצת 5000 מטר ונכון ל-2025 אלו המדליות האולימפיות היחידות באתלטיקה בהן זכתה טנזניה.
פילוג הכנסייה הנוצרית, המכונה גם פילוג מזרח-מערב או הפילוג הגדול (יוונית: Σχίσμα Λατίνων, "התפלגות הלטינים"; לטינית: Schisma Graecorum, "התפלגות היוונים") הוא התהליך בו נותקה האחדות הכנסייתית בין הנצרות הקתולית במערב לבין הנצרות האורתודוקסית במזרח, והתהוו שתי כנסיות נפרדות.
הקרע היה תהליך ממושך שקשה להצביע על הנקודה המכריעה בו.
עוד בטרם הפילוג, התהוו שתי מסורות והוויות נבדלות על רקע ההפרש הגאוגרפי והתרבותי בין שני הצדדים.
האשמות כפירה הדדיות וניתוק יחסים אירעו עוד במאה התשיעית, וב-1054 הוטלו חרמות הדדיים; שנה זו מצוינת לעיתים כעת בה התרחש הקרע, אך היא לא הייתה בעלת חשיבות מיוחדת.
השנאה בין הצדדים החריפה במפנה המאה ה-13 על רקע טבח הלטינים ומסע הצלב הרביעי.
במאה ה-18 הכריזו שתי הכנסיות על אי-הכרה גורפת בתקפות הטקסים של האחרת.
עוד כשהחלה "הכנסייה הגדולה" של העת העתיקה להתגבש במאה השנייה מתוך הכיתות הנוצריות הקדומות המפוזרות, תוך הגדרת קבוצות שונות ככופרים, היה ריחוק מסוים בין אבות הכנסייה מסיבות של לשון וגאוגרפיה.
טרטוליאנוס היה הראשון שכתב חיבורים תאולוגיים משמעותיים בלטינית המערבית, לא ביוונית (או ארמית).
אוגוסטינוס היה בעל השפעה אדירה על התהוות המחשבה הנוצרית במערב, בעוד שבערך בזמנו פעלו במזרח האבות הקפדוקיים גרגוריוס מנזיאנזוס, בסיליוס הגדול ואחיו גרגוריוס מניסה.
למרות שהאחדות הכנסייתית סביב הים התיכון עמדה על מכונה ובישופים מכל האזורים השתתפו בוועידות האקומניות, כבר אז נבעו הבדלים במסורות, בדגשים התאולוגיים, במנהגים ובמוסדות.
המזרח היה דובר-יוונית, והמערב דובר-לטינית; כל עוד הייתה היוונית שפת השכלה נחשבת בכל האימפריה לא היה בכך כדי להביא לפירוד דעות, אך ככל שמעמדה במערב נחלש במרוצת ימי הביניים לטובת הלטינית הלך והתעצם הריחוק עקב מיעוט תרגומים מהיצירות שנעשו קאנוניות בכל צד.
בתקופת הרנסאנס הקרולינגי כבר התפתחו מסורות מקומיות חזקות, מבוססות ומרוחקות במערב.
נוהגי היוונים והלטינים היו שונים באופן ניכר – נוסחי תפילה נבדלים, הקפדה על לחם קודש מחמץ בקרב היוונים ודווקא על כזה שלא החמיץ אצל הלטינים (נוהג שעורר האשמות בהתייהדות כלפי האחרונים), ובשלב מאוחר מאוד גם חיוב רווקות ופרישות על כמרים במערב בעוד שבמזרח הוסיף להיות מותר לגברים נשואים להיסמך לכמורה.
להבדלים אלה, שהתקבלו כגיוון טבעי בכנסייה המוקדמת, נוספו עניינים עקרוניים יותר.
בראש ובראשונה הייתה סוגיית "ומן הבן".
אוגוסטינוס קבע שחובה להסיק כי רוח הקודש בשילוש הקדוש נמשכת במקביל הן מן האב והן מן הבן, למרות שבהצהרת האמונה האקומנית מ-381 הופיעו רק המילים "מאמין ברוח הקודש הנמשכת מן האב".
עקרון ההמשכה הכפולה עבר קנוניזציה והוחשב מאוד עקב המאבק נגד כופרים שונים, ובמאה השישית החלו בישופים במערב לתקן את הצהרת האמונה ולהוסיף לה את המילים "ומן הבן." הדבר עורר התרעמות במזרח ואף הגיע לפיצוץ ב-809, בו צידד האפיפיור דווקא בנוסח הישן.
דוקטרינות אחרות שהופיעו והתקדשו בשני הצדדים הוסיפו מאוחר יותר למחלוקת ולפירוד: כפי שציינו מספר כותבים, כל צד היה משוכנע שמושגיו ואמונותיו נבעו כולן ממה שלימדו השליחים, והתעקש להחיל אותם על השני.
רעיון הפורגטוריום שהתגבש במערב בסוף המאה ה-12 נחשב כעקרון יסוד והיעדרו אצל היוונים נתפס ככפירה וסילוף; תורת ההסיכאזם והבידול בין "תולדות" האלוהים שניתן להשיג בחושים לבין "מהותו" הנסתרת, שהתקבל במזרח רק במאה ה-14, זכתה למעמד מרכזי דומה.
אפילו במאה ה-20, תאולוגים אורתודוקסים תלו את אי-קבלתה במערב בעיוות תורתם של אבות הכנסייה העתיקים והחלפתה בפילוסופיות כפרניות פגאניות.
חשוב מכל, היו הבדלים מוסדיים ניכרים.
ארבעה מתוך חמישה כסים בפנטארכיה הקדומה היו במזרח, שם יכלו פטריארכים ובישופים רבים להצביע על המשכיות ישירה מן השליחים.
על אף שייחסו כבוד רב לבישוף רומא כיורשו של פטרוס, בכיר השליחים, לא הייתה לכך כל משמעות מעשית.
כאז כן היום, נדרשה הסכמה גורפת להחלטות כלל-כנסייתיות משום שלאיש מהפטריארכים לא הייתה סמכות מעל לאחרים.
פטריארך קונסטנטינופול נחשב במיוחד בשל כך שישב בעיר הבירה, אך לא הייתה לו השפעה דתית רשמית בשל כך.
כמו כן, הבישופים במזרח היו נתונים למרותו החילונית של קיסר ביזנטיון, שהיה בעל כח השפעה רב בענייני הדת והתערב במינויים לעיתים קרובות.
לעומת זאת, האפיפיור במערב היה בעל מעמד בכורה לעומת כל הבישופים האחרים והמסורת המקומית הפכה אותו למנהיג יחיד.
הביזנטיים לא התנגדו לשליטתו על הכנסייה בארצות שסרו למרותו, אך התקוממו בחריפות כשבישוף רומא שאף לקבל סמכות דומה גם אצלם.
ב-863 הדיח הקיסר הביזנטי את הפטריארך איגנטיוס מקונסטנטינופול, ומינה תחתיו את פוטיוס.
איגנטיוס גייס לעזרתו את האפיפיור ניקולאוס הראשון, שהכריע לטובתו וקבע שהמינוי בטל.
בתגובה, כינס פוטיוס סינוד מיוחד בו הודיע שניקולאוס עצמו מודח מתפקידו.
במשך כמה שנים שררו לראשונה נתק ופילוג בין הצדדים.
קרע ראשון אוחה ב-867 עם הדחתו של פוטיוס על ידי הקיסר.
למרות שהיחסים שבו על כנם, האשמות הכפירה המרובות שהטיח הפטריארך בלטינים במגוון תחומים (הוא גינה את "ומן הבן" באופן גורף ולעג לאי-ידיעתם ביוונית) חידדו מאוד את ההבדלים בין המזרח למערב.
ב-1054 כתב האפיפיור לאו התשיעי לפטריארך קונסטנטינופול מיכאל קרולריוס שהוא הסמכות העליונה על כל הנוצרים, בהתבסס על "מתת קונסטנטינוס", חיבור פסאודואפיגרפי שהאפיפיור האמין שהוא אמיתי.
הפטריארך זעם, נהג בבוז בשליח האפיפיור וסירב לקבל את הטענות.
בתגובה נידה אותו הומברט, שליח האפיפיור.
הפטריארך גמל לו בנידוי משלו.
הנידוי מ-1054 מצוין לעיתים קרובות כנקודה בה התחולל רשמית הקרע בין המזרח למערב, אך למעשה היה ההליך בעל אופי אישי ולא ממסדי, וחסר השפעה של ממש.
הנידויים היו בכל מקרה חסרי תוקף מחייב כבר מההתחלה בשל סיבות טכניות.
עם זאת, הם הוסיפו למורשת הארוכה של חשדנות ועוינות בין הצדדים.
בייחוד מימיו של גרגוריוס השביעי, נושא הנס של העליונות האפיפיורית, שאפה הכנסייה הריכוזית במערב להכפיף את הפטריארכים המזרחיים לשליטתה ולאמונותיה ללא פשרות, בעוד שאלו ראו בכך כניעה משפילה לאפיפיור.
העוינות מצד הלטינים החריפה עקב טבח המוני שנערך בקתולים בקונסטנטינופול ב-1182. בעת מסע הצלב הרביעי ב-1204 נכבשה ונבזזה הבירה הביזנטית על ידי הצלבנים.
האפיפיור מינה פטריארך בעיר מטעמו, וההיררכיה הכנסייתית בכל האימפריה הלטינית אוישה בידי קתולים.
הפטריארך המקורי נמלט לבולגריה, שם הוכרו יורשיו על ידי כל העולם האורתודוקסי עד להשבתם לכס ב-1261, לאחר שהלטינים הובסו על ידי בית פלאילוגוס שהשיב את ביזנטיון לשליטה יוונית.
תקופת השלטון הקתולי בביזנטיון חיזקה במזרח עוד יותר את העוינות כלפי האפיפיורות.
ניסיון לאיחוד שנעשה בוועידת ליון השנייה ב-1274, שהקיסר הביזנטי רצה בו מסיבות פוליטיות, הוכשל עקב התנגדות עזה מהכמורה הזוטרה ופשוטי העם ובוטל רשמית מהצד המזרחי בוועידת בלכרנאי ב-1285.
משא ומתן שהביא להסכמות על נקודות המחלוקת התאולוגיות, כולל "ומן הבן", התנהל שוב בוועידת פירנצה-פרארה ב-1439 בהמרצת הקיסר.
אף שכבר קודם היו מקרים בהם כמרים אורתודוקסים או קתולים אף הרחיקו ודרשו טבילה-מחדש מצד מומרים מהכנסייה האחרת, פקפוק רשמי מן הסמכויות הגבוהות בתקפות השתייכותם הנוצרית היה בגדר חידוש שהעיד על מידת הנתק.
במאות ה-16 וה-17 אימצה רומא מדיניות איחוד אחרת: במקום לנסות להתפשר עם המזרח ככלל, אותרו כנסיות מקומיות חלשות שניתן היה לשכנע את הבישופים שלהן להכיר בעליונות האפיפיור תוך שהם שומרים על המסורות המקומיות.
הממסד האורתודוקסי החלש, שרובו היה תחת שלטון מוסלמי, לא יכל להתנגד להקמתן של הכנסיות ה"אוניאטיות" או לרדיפת מאמיניו בשטחים שעברו לשליטה קתולית, במטרה ללחוץ עליהם להסתפח לאוניאטים.
העוינות מצדו כלפי רומא הגיעה לשיאים חדשים.
למרות זאת, מגעים ותפילות משותפות הוסיפו להתקיים, ובישופים אורתודוקסיים הזמינו לעיתים ישועים להטיף אצלם.
ב-1729 היו אלה דווקא הלטינים שהעניקו לפילוג משמעות גמורה וחלוטה, כשהקונגרגציה הקדושה להפצת האמונה בוותיקן אסרה על כל השתתפות בקודש (communicatio in sacris) עם "כופרים" ו"פלגנים".
האורתודוקסים, שנלחצו על ידי הופעת בישופים אוניאטים, כינסו ב-1755 סינוד בקונסטנטינופול בו השתתפו הפטריארך המקומי קירילוס ועמיתיו מאלכסנדריה וירושלים.
קירילוס הכריז בצו, שאמנם לא התקבל בקרב כל הכנסיות האורתודוקסיות, כי הטבילה של קתולים וכופרים אחרים חסרת כל תוקף ועליהם להיטבל מחדש אם ברצונם להצטרף לכנסייה המזרחית.
אי-ההכרה נומקה בעיקרה דווקא מסיבות טכניות, שכן המערביים היזו מים בזרזוף במקום לטבול את מלוא הגוף, אך הדרישה לבצע מחדש את הטקס הבסיסי ביותר בנצרות הייתה בגדר ניתוק מלא גם מצד המזרחיים.
כבר בסוף המאה ה-19 החלו ניסיונות לגשר על הנתק בין שתי הכנסיות הגדולות, שהתנהלו בעיקר מן הצד הקתולי ונענו בדרך כלל בסירוב גורף מן האורתודוקסים.
התנועה האקומנית לפיוס נוצרי צברה תנופה גדולה במאה ה-20, עם הצורך בהצגת חזית אחידה נגד החילוניות ובייחוד נגד הקומוניזם.
ב-1965 ביטלו האפיפיור פאולוס השישי והפטריארך אתינגורס את הנידויים ההדדיים מ-1054. מחוות כמו השבת עצמותיהם של יוחנן כריסוסטומוס וגרגוריוס מנזיאנזוס לאיסטנבול והכרה בכך ש"ומן הבן" לא בהכרח מחייב את המזרח נערכו מצד המערב.
למרות ההתקרבות היחסית, הצו מ-1755 לא בוטל מעולם רשמית (אף שהאפשרות להקל מאוד אושררה עוד ב-1888) ועל אורתודוקסים עדיין נאסר להשתתף בקודש עם קתולים.
סעיף 844 בחוק הקנוני מתיר מאז 1983 לכמרים קתוליים לערוך טקסים מסוימים עבור אורתודוקסים, תוך הפעלת שיקול דעת, בהתבסס עוד על החלטות ועידת הוותיקן השנייה מ-1964 לגבי אקומניות.
פילד-מרשל, פלד-מרשל, פלדמרשל, מרשל (בברית המועצות, רוסיה ועוד) או גנרל-פלדמרשל (בגרמניה ובאוסטריה) היא הדרגה הגבוהה ביותר בצבאותיהן של רבות ממדינות העולם.
מקור המילה בגרמנית עתיקה: marahscale - "אשר על הסוסים".
מכאן, ה"אחראי על הפרשים" כאשר הכוונה היא לחיל הפרשים, תפקיד בכיר במשק הבית של מלך, נסיך, או אציל בימי הביניים.
מאוחר יותר המפקד הראשי על הכח הצבאי.
בדרך-כלל, הדרגה ניתנת לגנרלים מזרועות היבשה בלבד; כשגנרל מחיל הים או מחיל האוויר מקבל דרגה זו, היא נקראת אדמירל הצי (Fleet Admiral) ומרשל של חיל האוויר המלכותי (Air Marshal) בהתאמה.
עם זאת, לכמה ממפקדי חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, הוענקו דרגות גנרל-פלדמרשל במלחמת העולם השנייה.
דרגת פילד-מרשל, הגבוהה מדרגת גנרל, ניתנת בדרך-כלל רק בזמן מלחמה.
בצבא האמריקאי קיימת דרגה מקבילה לפילד-מרשל הנקראת גנרל הצבא (General of the Army), ובלשון פחות רשמית: גנרל חמישה כוכבים (Five-Star General) (לפי סמל הדרגה).
בצבא הרוסי הדרגה המקבילה נקראת מרשל הפדרציה הרוסית, שהחליפה את דרגת מרשל ברית המועצות בצבא האדום הוענקה עד כה פעם אחת בלבד, לשר ההגנה איגור סרגייב.
פילדלפיה 76' היא קבוצת כדורסל מהעיר פילדלפיה שבפנסילבניה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית האטלנטי שבאזור המזרחי, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם ולס פארגו סנטר.
מאז הקמתה בשנת 1946, בשם סירקיוז נאשיונלס (Syracuse Nationals), זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות NBA, בעונות , ו-.
הקבוצה החלה את דרכה בשנת 1939 בשם סירקיוז רדס, ומוקמה בסירקיוז, ניו יורק.
עד שנת 1941 שיחקו הרדס רק נגד קבוצות מקומיות כמו ניו יורק רנסאנס, ניו יורק ג'ולס ואוסווגו מרצ'נטס.
כמה מהשחקנים הבולטים של הרדס בשנים אלו היו ווילמת' סידאת-סין, מארק הלר ואל סרבי (שנבחר להיכל התהילה של הכדורסל).
בשנים 1942–1945 עדיין לא שיחקה הקבוצה בליגה מקצוענית.
לפני עונת 1946/1947 בליגת ה-BAA, הצטרפו הרדס לליגת ה-NBL, ושינו את שמם ל"סירקיוז נשיונלס".
בעונה זו השיגו הנשיונלס מאזן 21–23 וסיימו במקום הרביעי.
בפלייאוף הודחו הנשיונלס בידי רוצ'סטר רויאלס בסדרה בת ארבעה משחקים.
בעונתם השנייה הנשיונלס הצליחו פחות, כשהשיגו מאזן 24–36 וסיימו את העונה במקום החמישי.
הם הגיעו לפלייאוף והודחו על ידי הנדרסון דאפי פאקרס ב-3 משחקים.
לפני עונת 1947/1948 עזבו מספר קבוצות את ה-NBL לליגת ה-BAA, וההנחה הייתה שהליגות יתאחדו בקרוב.
הנשיונלס החתימו את אל סרבי ודולף שייז היהודי, שבהמשך היה גם מאמן הקבוצה.
את העונה הזו סיימו הנשיונלס במאזן 40–23, בפעם הראשונה עם מאזן חיובי.
הנשיונלס עברו לראשונה בהיסטוריה שלהם את הסיבוב הראשון של הפלייאוף, כשניצחו את האמונדקלומט באקנירס בסדרה 2–0. בחצי הגמר הפסידו הנשיונלס להנדרסון דאפי פאקרס בסדרה בת 4 משחקים.
בסיום עונת 1947/1948 עברו כל הקבוצות לליגת ה-BAA, שהתאחדה עם ליגת ה-NBL ליצירת ליגת ה-NBA.
עונתם הראשונה של הנשיונלס ב-NBA הייתה מוצלחת, כשהשיגו מאזן של 51–13. בסיבוב הראשון של פלייאוף ה-NBA הם הדיחו את פילדלפיה ווריורס בסדרה 2–0. בגמר המזרח פגשו הנשיונלס את ניו יורק ניקס, וניצחו בדרבי של מדינת ניו יורק בסדרה בת 3 משחקים.
בגמר ה-NBA התמודדו הנשיונלס מול מיניאפוליס לייקרס והפסידו בסדרה 1–3.
אף על פי שבתחילת עונת 1950/1951 עברו מספר קבוצות לליגת ה-NPBL (National Professional Basketball League), הנשיונלס החליטו להישאר ב-NBA.
בעונתם השנייה בליגה הם הציגו יכולת בינונית וסיימו במאזן 32–34 ובמקום הרביעי בליגה.
בפלייאוף הם ניצחו בסיבוב הראשון את פילדלפיה ווריורס 2–0, אך הפסידו בגמר המזרח לניקס בחמישה משחקים (2–3), כשבמשחק האחרון הם הפסידו ב-2 נקודות בלבד.
אל סרבי הפך למאמן-שחקן בעונה הבאה בנשיונלס, כשהוא מתעדף את ההתקפה על פני ההגנה.
התצוגה ההתקפית גרמה לכך שהנשיונלס הובילו את הליגה בנקודות בממוצע למשחק, 79.5 נקודות.
הם סיימו את העונה עם מאזן 40–26, ופגשו בסיבוב הראשון של הפלייאוף את פילדלפיה.
הנשיונלס ניצחו בפעם השלישית ברציפות את הווריורס בסדרה בת 3 משחקים, אך הפסידו בגמר המזרח לניקס בפעם השנייה ברציפות, ב-4 משחקים.
בעונת 1952/1953 סיימו הנשיונלס במקום השני בליגה, לאחר מאבק צמוד עם הניקס ובוסטון סלטיקס.
סירקיוז סיימה במאזן 47–24, ופגשה בסיבוב הראשון הסלטיקס.
הנשיונלס הפסידו במשחק הראשון 81–87 בביתם, והיו חייבים לנצח במשחק השני.
המשחק הזה הפך לאחד המשחקים הארוכים ביותר בהיסטוריה של ה-NBA, והארוך ביותר בפלייאוף.
הוא כלל ארבע הארכות, ובסופו הפסידו הנשיונלס 105–111.
הנשיונלס רכשו את אלכס גרוזה וראלף בירד מאינדיאנפוליס אולימפיאנס שעזבה את הליגה, והשאירה אותה עם 9 קבוצות בלבד.
את עונת 1953/1954 הם סיימו עם מאזן 42–30. הנשיונלס עברו את סיבוב הפלייאוף הראשון, שהיה בית מוקדם עם הניקס והסלטיקס, בקלות, והמשיכו במומנטום כשניצחו את הסלטיקס בגמר המזרח 2–0. בגמר הם פגשו את הלייקרס, והפסידו בסדרה קשה וצמודה בת 7 משחקים.
ליגת ה-NBA החלה להתמודד עם קשיים כספיים, ולאחר שבולטימור בולטס התפרקה נשארו בה 8 קבוצות בלבד.
לנוכח אי הפופולריות של הליגה הציע מנהל הנשיונלס, דני ביאסון, שכל התקפה תארך 24 שניות בלבד במקום 30, מה שאמור היה למשחקים להתנהל בצורה מהירה יותר.
קיצור שעון הזריקות הפך להצלחה מיידית, כשממוצע הנקודות עלה ב-14 מהעונה הקודמת.
בעונת 1954/1955 סיימו הנשיונלס במקום הראשון במזרח עם מאזן 29–43. הנשיונלס העפילו אוטומטית לגמר המזרח, ניצחו בו את בוסטון סלטיקס ב-4 משחקים ועלו לגמר ה-NBA השני ברציפות שלהם.
בגמר הם פגשו את פורט ויין פיסטונס.
בשני המשחקים הראשונים שנערכו בביתם הנשיונלס ניצחו, אך את שלושת המשחקים הבאים בפורט ויין ניצחו הפיסטונס, שעלו ליתרון 2–3 בסדרה.
במשחק ה-6 בסירקיוז ניצחו הנשיונלס 109–104, וכפו משחק שביעי ומכריע.
במשחק השביעי זריקת עונשין של ג'ורג' קינג העלתה את הנשיונלס ליתרון 91–92 מספר שניות לסיום המשחק, ובמהלך הבא קינג חטף את הכדור מהוצאת החוץ של הפיסטונס, וסיים את המשחק בניצחון הנשיונלס.
זו הייתה אליפות ה-NBA הראשונה בהיסטוריה של המועדון.
אחרי עונת האליפות חוו הנשיונלס ירידת מתח, וסיימו את עונת 1955/1956 במאזן 35–37. למרות היכולת החלשה בעונה הסדירה הפתיעו הנשיונלס את הסלטיקס בסיבוב הראשון של הפלייאוף כשניצחו 2–1. בגמר המזרח הם שיחקו נגד פילדלפיה ווריורס, והפסידו בסדרה ב-5 משחקים.
לאחר משחקים בודדים בעונת 1956/1957 פוטר המאמן אל סרבי, ובמקומו מונה פול סימור.
יחד עם סימור חזרו הנשיונלס ליכולתם הטובה וסיימו את העונה במקום השני במזרח עם מאזן 38–34. בסיבוב הפלייאוף הראשון פגשו הנשיונלס את האלופה המכהנת, פילדלפיה ווריורס, והדיחו אותה בתוצאה 2–0 בסדרה.
למרות זאת, הנשיונלס הודחו בסיבוב הבא אחרי תבוסה 0–3 לבוסטון סלטיקס.
לאחר שהפיסטונס עברו מפורט ויין לדטרויט והרוצ'סטר רויאלס עברו מרוצ'סטר לסינסינטי, נשארו הנשיונלס הקבוצה האחרונה בליגה שמגיעה מעיר קטנה כמו סירקיוז.
למרות זאת, הנשיונלס סיימו במקום השני במזרח בעונת 1957/1958 עם מאזן 41–31, אך הפסידו בסיבוב הראשון של הפלייאוף לפילדלפיה ווריורס.
אף על פי שהנשיונלס סיימו את עונת 1958/1959 עם מאזן 35–37 הם עלו לפלייאוף מהמקום ה-3 במזרח.
בסיבוב הראשון הם הדיחו את ניו יורק ניקס ועלו לגמר המזרח מול בוסטון סלטיקס.
הם הצליחו למשוך את הסדרה עד למשחק השביעי המכריע, בו הם הפסידו ב-5 נקודות הפרש והודחו.
עונת 1959/1960 התאפיינה בהתחזקותן של הקבוצות שבמדיהן שיחקו כוכבי על, כמו ביל ראסל בסלטיקס, וילט צ'מברלין בווריורס ובוב פטיט בסנט לואיס הוקס.
למרות זאת, הנשיונלס השיגו מאזן טוב של 45–30 בסיום העונה, ומקום 3 במזרח.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף הם הפסידו לווריורס וצ'מברלין בסדרה בת 3 משחקים והודחו.
כשהלייקרס עברו ממיניאפוליס ללוס אנג'לס, נשארו הנשיונלס קבוצת ה-NBL היחידה שנשארה באותו מקום מאז המעבר ל-NBA.
הם סיימו במקום השלישי במזרח עם מאזן 38–41. בסיבוב הראשון הפתיעו הנשיונלס את פילדלפיה ווריורס כשהדיחו אותם בסדרה בת 3 משחקים.
בגמר המזרח הם הפסידו לסלטיקס ב-5 משחקים.
בעונת 1961/1962 החמיץ דולף שייז 24 משחקים, ולראשונה מזה 14 שנים לא הוביל את קבוצתו בממוצע נקודות למשחק.
מי שהוביל באותה עונה היה האל גריר, שקלע 22.8 נקודות בממוצע למשחק.
הנשיונלס סיימו את העונה במקום ה-3 במזרח עם מאזן 41–39, ופגשו בסיבוב הראשון את הווריורס.
לאחר שהפסידו בשני המשחקים הראשונים בחוץ ועמדו בפני הדחה, הם ניצחו בשני משחקי הבית שלהם וכפו משחק חמישי ומכריע.
במשחק החמישי ניצחו הווריורס 121–104 והנשיונלס הודחו.
בסיום אותה עונה עברו הווריורס מפילדלפיה לסן פרנסיסקו, כך שלעיר פילדלפיה לא הייתה קבוצת כדורסל.
בתחילת עונת 1962/1963 הציפיות היו שהנשיונלס יתחילו בתהליך דעיכה, מכיוון שסגל השחקנים התחיל להזדקן.
למרות זאת, הם נשארו בתמונת האליפות, כשסיימו את העונה במקום השני במזרח עם מאזן 48–32. בסיבוב הראשון של הפלייאוף הם פגשו את סינסינטי רויאלס.
בתחילה הובילו הנשיונלס 2–1, והיו צריכים ניצחון אחד על מנת להעפיל לסיבוב הבא, אך הפסידו בשני המשחקים הבאים והודחו.
ההפסד האחרון לרויאלס, 127–131, היה למעשה המשחק האחרון של הקבוצה בסירקיוז.
1968-1963: המעבר לפילדלפיה ועידן וילט צ'מברלין
בשנת 1963 עברו הנשיונלס לפילדלפיה, לאחר שנשארו הקבוצה היחידה בליגה מעיר קטנה.
המעבר התאפשר מפני שקודם לכן הפילדלפיה ווריורס עברו לסן פרנסיסקו.
בנוסף, קשיים כלכליים כפו על הקבוצה את המעבר.
לאחר המעבר לפילדלפיה נערכה תחרות לבחירת שם לקבוצה, בסופה נבחר הכינוי 76ers ("סֶבֶנְטִי-סִיקְסֶרְס"), קיצור לשנת 1776, שהיא שנת הכרזת העצמאות של ארצות הברית שהתרחשה בפילדלפיה.
מאז הם נקראו פילדלפיה 76'.
לאחר המעבר מונה למאמן דולף שייז, ששיחק מספר שנים בעבר במדי הקבוצה.
את העונה הראשונה בפילדלפיה הם סיימו עם מאזן 34–46 ועלו לפלייאוף.
הם הפסידו בחצי גמר המזרח 2–3 לסינסינטי קינגס.
לפני עונת 1964/1965 רכשה פילדלפיה את האולסטאר וילט צ'מברלין מהווריורס.
בסיום אותה עונה השיגה פילדלפיה מאזן 40–40 ועלתה לפלייאוף.
בסיבוב הראשון ניצחו ה-76' את הקינגס ב-4 משחקים ועלו לגמר המזרח, בו פגשו את בוסטון סלטיקס.
הקבוצות הגיעו למשחק שביעי ומכריע, בו ניצחו הסלטיקס 110–108. משחק זה הוא אחד המשחקים הזכורים ביותר של הסלטיקס, ונחשב לזה שהתחיל את היריבות בין בוסטון סלטיקס לבין פילדלפיה 76'.
הכדור האחרון היה בידיים של הסיקסרס, אך מסירתו של האל גריר, שהוציא את הכדור מקו החוץ, נחטפה על ידי ג'ון האבליצ'ק, שמסר את הכדור לסם ג'ונס שקלע סל ניצחון.
הסלטיקס הדיחו את הסיקסרס ואף זכו באליפות נגד לוס אנג'לס לייקרס.
בעונת 1965/1966 השיגו הסיקסרס מאזן 55–25, אך הודחו כבר בסיבוב הראשון של הפלייאוף על ידי הסלטיקס.
לפני עונת 1966/1967 סיימו הסיקסרס את ההתקשרות עם שייז ומינו את אלכס האנום למאמן.
הסיקסרס פתחו את העונה בצורה חלומית עם מאזן 46–4 וסיימו אותה עם מאזן 68–13, שהיה המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה עד אז.
הקבוצה, שכללה את האולסטארים צ'מברלין, גריר, בילי קנינגהם, צ'ט ווקר, ואלי ג'ונס ולוציוס ג'קסון, העפילה לגמר המזרח, שוב נגד הסלטיקס.
הפעם הסלטיקס הגיעו בסגל פצוע והפסידו 1–4. בגמר ה-NBA התמודדה פילדלפיה נגד סן פרנסיסקו ווריורס, ניצחה 4–2 וזכתה באליפות השנייה בתולדותיה.
בעונת 1967/1968 המשיכו ה-76' להיות דומיננטיים וסיימו את העונה במאזן 62–20. בסיבוב הפלייאוף הראשון הם ניצחו את ניו יורק ניקס 4–2, ובגמר המזרח פגשו שוב את בוסטון סלטיקס.
הסיקסרס הובילו לאחר ארבעה משחקים 3–1, אך על אף שהיו להם שלוש הזדמנויות לנצח בסדרה, הם הפסידו בשלושה משחקים ברציפות והודחו מהפלייאוף.
בסיום עונת 1967/1968 ביצעה פילדלפיה טרייד שנוי במחלוקת, כשהעבירה את וילט צ'מברלין ללוס אנג'לס לייקרס בתמורה לארצ'י קלארק, דארל אימהוף וג'רי צ'יימברס.
בעונת 1968/1969 הירידה לא הייתה דרסטית, והם סיימו עם מאזן טוב של 55–27, אך הפסידו בסיבוב הפלייאוף הראשון לבוסטון סלטיקס 1–4. בעונת 1969/1970 הם סיימו במאזן 40–42, אך עדיין הצליחו לעלות לפלייאוף, בו לא עברו את הסיבוב הראשון.
עונת 1970/1971 אופיינה בעלייה קלה ביכולת, והסיקסרס סיימו אותה במאזן 47–35, אך הפסידו בסיבוב הראשון לבולטימור בולטס 3–4.
בעונת 1971/1972 סיימו הסיקסרס במאזן 30–52, מספר הניצחונות הקטנה ביותר של המועדון מאז צורף ל-NBA.
בנוסף, הם החמיצו את הפלייאוף לראשונה בהיסטוריה של המועדון, גם כששיחק בליגת ה-NBL, כל זאת חמש שנים בלבד אחרי שזכו באליפות.
על אף שבעונה הקודמת הסיקסרס שברו שיאים שליליים, עונת 1972/1973 התגלתה כגרועה הרבה יותר.
הם התחילו את העונה עם 15 הפסדים רצופים, וכמה חודשים לאחר מכן הם הפסידו 20 משחקים ברציפות.
המאזן שלהם לאחר הרצף היה 4–58, ומתוך 35 המשחקים האחרונים שלהם הם ניצחו באחד בלבד.
הם סיימו את העונה במאזן 9–73, וכונו על ידי התקשורת בפילדלפיה "9 ו-73ers".
המאזן הזה הוא אחד הגרועים בהיסטוריה של הליגה, שני רק לששת הניצחונות של פרובידנס סטימרולרס מעונת 1947/1948.
בעונה זו אכן חל שיפור לעומת העונה הקודמת, אך הקבוצה סיימה עם מאזן 25–57 בלבד, ולא עלתה לפלייאוף בפעם השלישית ברציפות.
בעונת 1974/1975 הסיקסרס המשיכו במגמת השיפור, וסיימו אותה במאזן 34–48 אך עדיין לא עלו לפלייאוף.
בדראפט 1975 בחרה פילדלפיה את דריל דוקינס, ולקראת עונת 1975/1976 החתימה את ג'ורג' מקגיניס מאינדיאנה פייסרס.
עם השניים היא השיגה מאזן חיובי, 36-46, לראשונה מזה 4 שנים וחזרו לפלייאוף, בו הפסידו לבאפלו ברייבס 2–1 בסיבוב הראשון.
עונת 1976/1977 זכורה לאוהדי הסיקסרס בעיקר בזכות רכישתו של ג'וליוס ארווינג, המכונה גם ד"ר ג'יי, מניו יורק נטס.
את עונת 1977/1978, שזכורה בזכות המוטו "אנחנו חייבים לכם אחת", סיימו הסיקסרס עם שיפור במאזן, כשהשיגו 55 ניצחונות לעומת 27 הפסדים.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף הם הדיחו את ניו יורק ניקס בסוויפ, אך בסיבוב השני הפסידו לאלופה שבדרך, וושינגטון בולטס 2–4.
את עונת 1978/1979 סיימו עם 10 ניצחונות פחות מאשר בשנה הקודמת, 45–37, ובסיבוב הראשון ניצחו את ניו ג'רזי נטס 2–0, אך בחצי גמר המזרח הפסידו לסן אנטוניו ספרס 3–4. בעונת 1979/1980 השתפרו הסיקסרס למאזן 59–23, והיו פייבוריטים לזכייה באליפות ה-NBA.
ג'ונסון, שהיה רגיל לשחק כרכז, קלע 42 נקודות ועזר לקבוצתו לנצח.
את עונת 1980/1981 סיימה פילדלפיה עם מאזן 62–20, שיפור של 3 ניצחונות לעומת העונה הקודמת.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף הם הדיחו את אינדיאנה פייסרס 2–0, בחצי גמר המזרח ניצחו את מילווקי באקס 4–3 בסדרה, ובגמר המזרח פגשו את בוסטון סלטיקס.
לאחר ארבעת המשחקים הראשונים הם הובילו 3–1, אך שוב איבדו את היתרון והסלטיקס ניצחו 3–4.
את עונת 1981/1982 סיימו הסיקסרס במאזן 58–24. בסיבוב הראשון הם עברו את אטלנטה הוקס 2–0, ובחצי הגמר האזורי הדיחו את הבאקס בשישה משחקים.
בגמר המזרח הם ניצחו את הסלטיקס 4–3, ועלו לגמר ה-NBA, בו שוב הפסידו ללייקרס 2–4.
המועדון נרכש בידי הרולד כץ בשנת 1982, תחתיו רכשו הסיקסרס את מי שהתברר כחוליה החסרה בפאזל בדרך לאליפות, מוזס מלון מיוסטון רוקטס.
הסיקסרס כמעט קיימו את הבטחתו של מלון, והביכו את יריבותיהם במזרח.
בחצי הגמר האזורי הם הביסו בסוויפ את ניו יורק ניקס, ובגמר המזרח ניצחו את מילווקי באקס 4–1. בגמר ה-NBA הם ניצחו בסוויפ את לוס אנג'לס לייקרס, ונקמו את ההפסד בעונה הקודמת בגמר.
מלון זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר ב-NBA.
את עונת 1983/1984 סיימו הסיקסרס באכזבה, לאחר שהודחו כבר בסיבוב הראשון של הפלייאוף לניו ג'רזי נטס, למרות מאזן 52–30 בעונה הסדירה.
אחרי עונת 1983/1984 המאכזבת הצטרף לפילדלפיה האולסטאר צ'ארלס בארקלי, שנבחר בבחירה ה-5 בדראפט ה-NBA 1984. בעונת 1984/1985 שיפרו הסיקסרס את מאזנם ל-58–24 ועלו לפלייאוף.
בסיבוב הראשון הם ניצחו את וושינגטון בולטס 3–1, ובחצי גמר המזרח הביסו את מילווקי באקס בסוויפ.
בגמר המזרח הם פגשו את בוסטון סלטיקס והפסידו 1–4. לקראת עונת 1985/1986 מונה מאט גוקאס למאמן, ואת העונה הסדירה סיימה פילדלפיה במאזן 54–28. בסיבוב הראשון בפלייאוף הם ניצחו את הבולטס 3–2, אך בחצי גמר המזרח הפסידו לבאקס 3–4.
ב-16 ביוני 1986 ביצעו הסיקסרס את אחד הטריידים הגרועים בתולדות ה-NBA.
הם העבירו את מוזס מלון לוושינגטון בולטס ואת בחירת הדראפט הראשונה של 1986 לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לרוי הינסון, ג'ף רולנד וקליף רובינסון.
שלושת השחקנים לא שיחקו בקבוצה יותר משלוש עונות, והקאבלירס בחרו בבחירת הדראפט שקיבלו את האולסטאר לעתיד בראד דוהרטי.