tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר מלינדה דילון.
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - קורט לודקה.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה - סאלי פילד.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר - קורט לודקה.
הסרט זכה לאזכור של כבוד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ללא חרטה הוא סרט פעולה אמריקאי, שבוים על ידי סטפאנו סולימה ונכתב על ידי טיילור שרידן וויל סטייפלס.
הסרט מבוסס על הרומן מאותו שם מאת טום קלנסי משנת 1993 והוא סרט ספין אוף לסדרת סרטי ג'ק ראיין.
בסרט מככבים מייקל בי ג'ורדן, ג'יימי בל, ג'ודי טרנר-סמית', לוק מיטשל, ג'ייקוב סיפיו, ג'ק קסי, ברט גלמן וקולמן דומינגו.
במקור הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בהפצת Paramount Pictures, אך בשל מגפת הקורונה, אולפני אמזון רכשו את הזכויות ויוציאו אותו לצפייה בשרתי Prime Video ב-30 באפריל 2021.
הסרט מגולל את סיפור המקור של ג'ון קלי (המכונה ג'ון קלארק), לוחם אריות הים של חיל הים האמריקני, שחושף מזימה בינלאומית תוך שהוא מבקש צדק על רצח אשתו ההרה על ידי חיילים רוסים.
כאשר קלי מאחד כוחות עם עמית SEAL קארן גריר וסוכן ה-CIA רוברט ריטר, המשימה חושפת שלא במתכוון עלילה סמויה המאיימת לבלוע את ארצות הברית ורוסיה אל תוך מלחמה כוללת.
ג'יימי בל בתפקיד רוברט ריטר
ג'ודי טרנר-סמית' בתפקיד קארן גריר
ברט גלמן בתפקיד ויקטור ריקוב
קולמן דומינגו בתפקיד כומר ווסט
גאי פירס בתפקיד תומאס קליי
קאם ג'יגנדה בתפקיד קית 'ווב
סאבוי הפקות רכשה לראשונה את זכויות הסרט ללא חרטה זמן קצר לאחר שהרומן יצא תמורת 2.5 מיליון דולר.
בשלב מסוים, קיאנו ריבס הוצע לגלם את קלארק תמורת 7 מיליון דולר אך הוא סירב.
אף על פי שהסרט לא הצליח לעמוד בתאריך היציאה הצפוי שלו בדצמבר 1995, הוא היה במעקב האולפנים לאחר שג'ון מיליוס הצטרף להפקה בכוונה לכתוב ולביים את הסרט, ועבד בהתייעצות צמודה עם טום קלנסי.
המגזין Variety דיווח שלורנס פישבורן וגארי סיניז חברו יחד כדי לככב בעיבוד; עם זאת, ההפקה הופסקה בגלל בעיות עם התסריטאים וצרות כלכליות מול חברת ההפקה.
הסרט היה תקוע במשך שנים עד שכריסטופר מק'קווארי חתם עם Paramount Pictures לביים את העיבוד בשנת 2012. טום הארדי היה אמור לגלם את קלארק וקווין קוסטנר אמור היה לחזור לגלם את תפקידו כוויליאם הארפר מסרט אחר המבוסס על ספרי קלנסי, "ג'ק ריאן: גיוס הצללים" (2014), אך גרסה זו נגנזה.
בשנת 2017 הוכרז כי עקיבא גולדסמן חתם על אותו אולפן להפקת עיבוד קולנועי נוסף בכיכובו של קלארק בשם Rainbow Six.
ב-20 בספטמבר 2018 הוכרז כי מייקל בי ג'ורדן יגלם את הדמות בסדרת סרטים בת שני חלקים, שתורכב מ"ללא חרטה" ו-"Rainbow Six" ויפיקו גולדסמן, ג'ורדן, ג'וש אפלבאום ואנדרה נמק.
בדצמבר 2018 נשכר סטפאנו סולימה לביים את הסרט.
ב-9 בינואר 2019 הודיעה וראייטי כי טיילור שרידן ישכתב את התסריט.
בספטמבר 2019 לוהקו ג'יימי בל וג'ודי טרנר-סמית', כאשר לוק מיטשל, ג'ייקוב סיפיו, קאם ג'יגנדה, ג'ק קסי, טוד לסאנס וברט גלמן הצטרפו באוקטובר.
הצילומים החלו בברלין ב-25 באוקטובר 2019. חלק מהצילומים היו אמורים להתחיל ב-19 בדצמבר ליד מעגל דופונט בוושינגטון הבירה.
הצילומים הושלמו בלוס אנג'לס ב-19 באוקטובר 2020.
במקור אמור היה הסרט לצאת ב-18 בספטמבר 2020 על ידי Paramount Pictures, אך עקב מגפת COVID-19, הקרנתו התעכבה ל-2 באוקטובר 2020 ולאחר מכן ל-26 בפברואר 2021. ביולי 2020 אולפני אמזון נכנסו לשיחות לרכישת זכויות ההפצה לסרט ושחרור לצפייה דיגיטלית בפריים וידאו.
פרמאונט הורידה את הסרט באופן רשמי מלוח השנה שלה בנובמבר 2020. אמזון פרסמה טיזר לסרט שהופיע לראשונה במסגרת אירוע ה-Super Bowl LV.
הסרט צפוי לצאת לצפייה בווידאו פריים ב-30 באפריל 2021.
"ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה" (בסינית מופשטת: "没有共产党就没有新中国"; מסורתית: "沒有共產黨就沒有新中國"; פיניין: "Méiyǒu Gòngchǎndǎng Jiù Méiyǒu Xīn Zhōngguó"; בעברית: "מִיְּי-יְוֹוּ גּוֹנְגְּצׇ'אנְגְּדַּאנְג זִיוּ מִיְּי-יְוֹוּ שִׁין דְּז'וֹנְגְּ-גּוּוֹ") הוא שיר תעמולה קומוניסטי פופולרי ברפובליקה העממית של סין, שנכתב במקור בשנת 1943 כתגובה לביטוי "ללא הקוומינטנג לא הייתה סין".
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר סין נלחמה בפלישת האימפריה היפנית, פרסם צ'יאנג קאי-שק ספר, שכותרתו "גורלה של סין ב-10 במרץ 1943, עם סיסמה ש"ללא קוומינטנג לא תהיה סין".
המפלגה הקומוניסטית של סין פרסמה ב-25 באוגוסט 1943 מאמר מערכת, שכותרתו "ללא המפלגה הקומוניסטית לא הייתה סין" בעיתון ג'יפאנג, וזאת ביקורת על הספר, ולפיו נתקבלה מסקנה כי "אם בסין של ימינו לא הייתה המפלגה קומוניסטית, אז לא תהיה סין".
באוקטובר 1943 חיבר קאו הואוקינג, בן 19 וחבר במפלגה הקומוניסטית בסין, את מילות השיר "ללא המפלגה הקומוניסטית לא תהא סין", על בסיס מקרה זה.
בשנת 1950, זמן קצר לאחר ייסודה של הרפובליקה העממית של סין, שינה מאו דזה-דונג את התואר ל-"ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה", על ידי הוספת המילה "חדשה".
השיר נכלל במחזמר "המזרח הוא אדום" משנת 1965.
ב- 26 ביוני 2006, אנדרטה לכבוד השיר "ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה" נחנכה ברובע פאנגשאן, בייג'ינג, בשטח של 6000 מ"ר.
עברית מנדרינית פיניין ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה.
ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה.
המפלגה הקומוניסטית עמלה למען האומה.
המפלגה הקומוניסטית של לבב אחד הצילה את סין.
היא האירה אל דרך החירות עבור האנשים.
היא הובילה את סין אל הנאורות.
היא עשתה ימים כלילות למען מלחמת ההתנגדות למעל משמונה שנים.
היא בנתה מחפורות ובסיסים אל מעבר לקווי האויב.
היא המשילה דמוקרטיה והביאה יתרונות רבים.
גלשן לכנר (Lechner A-390) היה דגם אולימפי באולימפיאדת ברצלונה (1992)
בשנת 1984 הפכה גלישת הרוח לענף הספורט הצעיר ביותר שנכלל אי פעם ב.
הופעת הבכורה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הייתה בתחרות גברים בלבד.
גלשן המפרש האולימפי הראשון אי פעם היה Windglider, גלשן גלישת הרוח One Design שיוצר באירופה על ידי פרד אוסטרמן.
ה-Windglider השתמש במפרש בשטח 6.5 מ"ר, כללי הדגם לא אפשרו שימוש בחגורת איזון.
משקל החרב היה כארבעה קילוגרמים ונישא על הכתף במהלך הפלגה במורד הרוח.
ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת סאול (1988), בחר הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ב-Lechner Division II שתוכנן על ידי ג'ורג' לכנר באוסטריה, גלשן באורך 3.9 מטר (תחתית עגולה - Displacement בעוד Division I שהיה שטוח Flatboard, לא היה דגם אולימפי אך היה דגם באליפויות עולם) וביצועים מעולים בקדמית בתנאי רוח קלה.
תנאי הים בפוסאן היו קשים, גלשנים רבים ניזוקו ונדרש היה לחלץ גולשים רבים.
למשחקים האולימפיים בברצלונה 1992, שמרו המארגנים על דגם הלכנר.
אף על פי כן, הם שינו אותו על ידי שינוי מיקום החרב והתורן אחורה והוספה של מפרש גדול יותר בשטח 7.3 מ"ר מיוצר על ידי NeilPryde.
בשנת 2015 החלה בארצות הברית מגמה לחזור לדגם
גולשים ישראלים שהתחרו בדגם לכנר באולימפיאדות
+שנהאירועאתרגולשהישגהערות1981אליפות אירופההולנדיהודה אטדגי כסףWindglider1989אליפות אירופהפינלנדמתי פרידמן זהבDivision II1990אליפות עולםאילתגור שטיינברג זהבDivision I1992אליפות עולםסינגפורעמית ענבר כסףלכנר1993אליפות עולםסיציליהעמית ענבר זהבRaceboard
+שנהאירועאתרגולשהישגהערות1992אליפות עולם לנועראיטליהאמיר לבנסון זהבלכנרעמית ענבר כסףלכנר
ללא אזהרה: סיפורו של ג'יימס בריידי הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של מייקל טושיוקי אונו ובכיכובו של בו ברידג'ס בתפקיד ג'יימס בריידי, דובר הבית הלבן שנורה במהלך ניסיון ההתנקשות בנשיא רונלד רייגן ב-1981. הסרט מבוסס על הביוגרפיה Thumbs Up מאת מולי דיקנסון משנת 1987 על סיפורו של בריידי.
בשנת 1980 נבחר רונלד רייגן לנשיא ארצות הברית.
כעת, הוא זקוק לאדם שישמש כדובר הבית הלבן, ושני גברים הם מועמדים לתפקיד: ג'יימס (ג'ים) בריידי ולין נופציגר .
מאוחר יותר, בריידי מגלה כי קיבל את התפקיד.
ג'ים מכהן בתפקיד 69 ימים.
ב-30 במרץ 1981, רייגן מבקר במלון הילטון וושינגטון לנאום בפני חברי פדרציית העבודה האמריקאית וקונגרס הארגונים התעשייתיים (AFL-CIO).
בהתחלה, ג'ים לא בטוח אם הוא ישתתף בגלל פרופיל תקשורתי נמוך של האירוע, אבל לאחר שגילה שהנשיא לא יענה על השאלות שישאל, הוא מחליט להשתתף באירוע.
הנשיא עוזב את המלון לאחר הנאום, יחד עם שומריו וצוותו, כולל בריידי.
ליד העיתונאים שמחוץ למלון ממתין ג'ון הינקלי ג'וניור.
בזמן שג'ים צועד לעבר העיתונאים, הינקלי שולף את אקדח הרוהם RG-14 בקליבר 0.22 אינץ', ומתחיל לירות לעבר הנשיא.
שלושה נוספים נפצעו אף הם, אחד כולל הנשיא רייגן.
בבית, אשתו של ג'ים, שרה, שומעת על הירי בטלוויזיה, עם דיווח שטוען כי ג'יימס בריידי נפטר מפצעיו.
כשהיא מגיעה לבית החולים, היא מגלה שבעלה עדיין בחיים אך במצב קשה.
לאחר הניתוח, ג'ים מתחיל בהחלמה ארוכה, הכוללת עוד הרבה ניתוחים, התקפים, חזרת היכולת לדבר, שיקום ועוד.
לאחר שאנשים רבים חותמים על עצומות כדי לשחרר את ג'ים לביתו לאחר חודשים רבים, ד"ר ארט קוברין, המנתח ורופאו של בריידי, אינו בטוח שהוא שזה מוכן לעזוב את בית החולים.
לבסוף, במאי 1982, ג'ים נשלח הביתה.
מרותק לכיסא גלגלים, הוא נתקל באתגרים רבים, מה שגורם לכך שלו ולשרה נוצרים קשיים בחייהם החדשים.
יום אחד, בריידי יוצא וקונה עפיפון, ושרה לוקחת אותו לבקתה של חברים על החוף יחד עם בנם, סקוט.
לאחר ניסיונות כושלים רבים להעיף את העפיפון, ג'ים מוותר בזעם, מה שגורם לו ולשרה לריב.
מאוחר יותר באותו לילה, ג'ים ושרה מתנצלים זה בפני זה, כשג'ים אומר לה שהוא יזדקק לה עד סוף חייו.
הסרט מסתיים עם ג'ים ושרה בקונגרס, מסבירים מדוע חוק בריידי יציל חיים רבים וירחיק אקדחים מהידיים הלא נכונות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותבו ברידג'סג'יימס בריידידובר הבית הלבןג'ואן אלןשרה בריידירעייתו של ג'יימס בריידידייוויד סטראתיירןד"ר ארט קובריןרופאו של ג'יימס בריידיבריאן קלארקרונלד רייגןנשיא ארצות הבריתסטיבן פליןג'ון הינקלי ג'וניורהמתנקש בחיי רונלד רייגןגארי גרובסלארי ספיקססגן דובר הבית הלבןסוזן בראון ננסי רייגןהגברת הראשונה של ארצות הבריתכריסטין הילי רותטייריס אלן סוכן FBIגרי בקר בלש
ברידג'ס זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה או בסרט ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
הסרט היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים לסרט הטלוויזיה המצטיין.
רוברט בולט היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים עבור התסריט המצטיין עבור מיני סדרה, סרט או ספיישל טלוויזיוני.
לכסון הוא כלי הוכחה נפוץ בתורת הקבוצות אשר השימוש העיקרי שנעשה בו הוא הפרכת היותן של קבוצות בנות מנייה, זאת אומרת הוכחה שעוצמתן גדולה ממש מ .
השימוש המפורסם ביותר של השיטה הוא באלכסון של קנטור, אמנם כבר ב-1875 פול דו בואה ריימון עשה בה שימוש.
מטרתנו להוכיח ש < .
1.נניח בשלילה ש בת מנייה, זאת אומרת שקיימת לקבוצה מנייה (פונקציה מהטבעיים ל).
2.נבנה איבר מתוך איברי המנייה כך שהוא שונה מכל איבר בה.
באלכסון של קנטור, למשל, בונים מספר ב קטע הפתוח , כך שלכל , הספרה באינדקס אחרי הנקודה מוגדרת להיות שונה מהספרה באינדקס ה- של במנייה (לכאורה) של .
4.נשים לב שלכל , מתקיים (כפי שבנינו את ).
5. מכאן יש איבר ב- שאינו במנייה, אך זוהי סתירה להגדרת האחרונה.
לכן לא בת מנייה, קרי, < , כנדרש.
הדוגמה המפורסמת ביותר לשימוש בלכסון היא האלכסון של קנטור, המשמש להוכחה שעוצמת המספרים הממשיים גדול ממש מעוצמת המספרים הטבעיים.
קנטור הוכיח זאת בהתבסס על כך ש (למשל, הפונקציה היא חד חד ערכית ועל ולכן מתקיים השוויון).
ההוכחה מתחילה בהנחה בשלילה שהקבוצה היא בת מנייה, זאת אומרת שקיימת לה מנייה
ידוע שלכל מספר יש פיתוח עשרוני יחיד (עד כדי החלפת זנב של תשיעיות בזנב של אפסים), ולכן עבור נסמן .
קנטור יצר מספר בקטע ששונה מכל המספרים במנייה של , באופן הבא:
כאשר היא הספרה באינדקס ה אחרי הנקודה ב (למשל, אם נניח
למעשה, 'סידרנו' את המנייה בשורות ויצרנו את בעזרת האלכסון שהתקבל בסידור זה, ומכאן שם השיטה.)
בבירור , אך היות שבהכרח מתקבל ומכאן לא במנייה.
זו סתירה, ולכן מנייה כזו לא קיימת.
מכאן , זאת אומרת .
ניגון לְכַתְּחִילָה אַריבֶּער הוא ניגון חב"ד ללא מילים המיוחס לרבי שמואל שניאורסון (המהר"ש), האדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות חב"ד - לובביץ'.
שמו של הניגון הוא בשפת היידיש ומשמעותו בעברית היא "לכתחילה מלמעלה".
הניגון מכונה לעיתים גם ניגונו של הרבי מהר"ש, או בכינוי היידישאי איינס צווי דריי פיר.
בספר התולדות של רבי שמואל, שנערך בידי רבי מנחם מנדל שניאורסון, מתואר כי רבי שמואל שניאורסון האדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות חב"ד - לובביץ', הבחין בתווי ניגון מסוים, אשר הודפסו בסוף הספר "הון יקר" מאת הרב מהמאה ה-18, עמנואל חי ריקי, ובהשראת אותו ניגון, הלחין את "לכתחילה אריבער".
תיאור זה הובא גם ברשימות של הרבי מלובביץ', עם שינויי ניסוח מסוימים.
תווי הניגון הופיעו בספר הניגונים - חב"ד בתור ניגון מספר ק"פ (180).
מחבר "ספר הניגונים", המוזיקאי שמואל זלמנוב, כלל בספר צילום של אותו דף מהחיבור "הון יקר", וציין את דברי מחבר "ספר התולדות".
עוד הוא הוסיף, כי רבי שמואל היה מחבב את הניגון הזה וכי היה מורגל בפיו לנגנו בכל הזדמנות של שבת, יום טוב ויומא דפגרא.
הניגון היה מוכר בשם "ניגונו של אדמו"ר מהר"ש" (ביידיש: "דעם רבינ'ס מוהר"ש ניגון"), או "איינס, צוויי, דריי, פיר" (בעברית: "אחת, שתיים, שלוש, ארבע") על שם הקצב בביתו השני של הניגון.
רבי יוסף יצחק שניאורסון הגדיר את הניגון בתואר "ניגון אין סוף".
במהלך ימי כהונתו כאדמו"ר, נהג רבי מנחם מנדל שניאורסון לכנות את הניגון בתור "ניגון לכתחילה אריבער" על שם פתגם של רבי שמואל, ומאז השתרש שם זה.
המונח "לכתחילה אריבער" מקורו בפתגם חסידי שהובא באגרת של רבי יוסף יצחק שניאורסון, השישי בשושלת.
את הפתגם הוא מייחס לאביו, אדמו"ר הרש"ב, אשר שמע זאת מפי רבי שמואל: .
רבי מנחם מנדל שניאורסון פירש כי משמעות הרוחניות של הפתגם היא ציוו לכל יהודי, על כך שאין הוא צריך להתחשב בהפרעות שנגרמות לעבודת ה' (מלמטה למעלה), אלא לעבוד את האלוהים באופן שאין הוא מתחשב בהם, אלא מתמקד בקיום המצוות ובלימוד התורה (לכתחילה מלמעלה).
חוקר המוזיקה היהודית, אדווין סרוסי, כתב כי בנוסף לפירוש הרוחני, ניתן לפרש את הפתגם של רבי שמואל גם באופן מוזיקלי: התנועה המלודית בחלקו הראשון של הניגון, מגיעה לצליל הגבוה ביותר בתו מי באוקטבה הגבוהה, כבר בהתחלה, ומשם יורדת המנגינה, עד לתו מי הנמוך בסופו של החלק הראשון.
עלייה לצליל הגבוה ביותר כבר בתחילת הניגון איננה אופיינית לניגוני חב"ד, בהם השיא המלודי נבנה בהדרגה.
סרוסי הוסיף כי ההגדרה של הניגון "ניגון אין סוף", קשור ככל הנראה, לחזרות הרבות על התנועה הראשונה מתוך חלקו השלישי של הניגון.
תפוצת הניגון בקרב חסידי חב"ד
רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי השביעי של חב"ד, היה ככל הנראה זה שהנחיל את ביצוע הניגון הרווח בקרב חסידי חב"ד.
בתקופת כהונתו, בעת ששרו החסידים את הניגון בהתוועדויות, אשר נערכו במרכז חב"ד העולמי – 770, הוא הורה להם בתנועות ראשו, לחזור על הניגון זו שוב ושוב.
אדווין סרוסי ציין כי מספר החזרות שסימן הרבי לחסידים לא היה אקראי אלא מכוון לעשר חזרות, ולעיתים רחוקות יותר אף לעשרים.
על פי רשימותיו, רבי מנחם מנדל שניאורסון למד את תווי הניגון מפי סבו, מאיר שלמה ינובסקי, שהיה מחסידי רבי שמואל.
חסידי חב"ד נוהגים לנגן את הניגון בהתוועדויות, כחלק מ"סדר ניגוני האדמו"רים", במהלכם מנוגנים ניגונים המזוהים עם אדמו"רי חב"ד, ניגון כנגד כל אדמו"ר.
בנוסף, נוהגים לשיר אותו בהתוועדויות בתאריכי הולדתו ופטירתו של מחבר הניגון.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע השיר באלבום "ניגוני חב"ד" 2 של ניח"ח, ב-2010 הופיע באלבום 'אוסף ניגוני חב"ד הגדול' של המוזיקאי הישראלי חנן בר סלע, וב-2011 הופיע באלבום משה לאופר מנגן חב"ד 1.
באפריל 2020 בוצע על ידי הזמר האמריקאי בני פרידמן, ובספטמבר של אותה שנה בוצע גם על ידי הזמר שמחה פרידמן.
ללא דרך בשחקים הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1951 בבימויו של הנרי קוסטר, עם ג'יימס סטיוארט ומרלן דיטריך בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "No Highway" מאת נוויל שוט משנת 1948.
זה אחד מהסרטים הראשונים שדנו בתופעת עייפות מתכת שגרמה להתרסקות מטוסים רבים.
בעיה זו נחקרה במרכז התכנון והמחקר Royal Aircraft Establishment (RAE) שנמצא בשדה התעופה פרנבורו בבריטניה.
המטוס שנחקר בסרט הוא מטוס פיקטיבי בשם Rutland Reindeer שמודל שלו נבנה באולפן.
דניס סקוט (ג'ק הוקינס) הוא מהנדס חומרים ב-RAF.
הוא מודאג מתאונה בה התנתק זנב מטוס ריינדיר מגוף המטוס בלברדור.
המטוס צבר 1440 שעות טיסה וההנהלה מאשימה את הטייס אך הוא חושד שהמדובר ב"עייפות מתכת" ונפגש עם המדען תאודור האני (ג'יימס סטיוארט) החוקר את הבעיה.
האני הוא אדם קצת מוזר.
אשתו נהרגה מפגיעת טיל V2 והוא מגדל לבד את בתו אלפת' (ג'נט סקוט) בת ה-12.
האני שקוע כל הזמן בחישובים מתמטיים ופיזיקליים מסובים ומבצע מבחני ויברציה ממושכים על מודל של זנב מטוס המחובר לגוף מטוס כדי לראות מתי הוא ייפרד ממנו.
סקוט מבקש מהאני לטוס ללברדור במטוס ריינדיר כדי לחקור את ההתרסקות.
תוך הטיסה מתברר להאני שהמטוס שנאמר שלו שצבר רק 500 שעות טיסה, צבר למעשה 1422 שעות ולפי חישוביו הוא אמור להתפרק.
הוא מעלה את חששותיו לטייס (ניאל מק'גיניס), לטייס המשנה (קנת' מור) לדיילת הראשית (גליניס ג'ונס) ולבסוף גם לשחקנית המפורסמת מוניקה טינסייל (מרלן דיטריך).
הטייסים מתייחסים אליו בתחילה בזלזול אך הוא משכנע אותם לבצע נחיתת חרום בנמל התעופה גנדר.
עד הנחיתה הוא מתידד עם מוניקה, מספר לה את צרותיו ומדריך אותה היכן להיות בשעה שהמטוס יתרסק.
הנוסעים יורדים בגנדר והצוות בודק את המטוס וקובע שהוא כשיר לטיסה.
האני מתנגד, עולה למטוס, מושך בידית וגורם לנזק לכן נסע של המטוס שקורס ולא יכול להמשיך בטיסה.
האני מוחזר לבריטניה ביחד עם מרג'ורי שהתאהבה בו ורוצה להשגיח על בתו.
הנהלת החברה רוצה שילך לבדיקה פסיכיאטרית אך הוא מסרב ומודיע שהוא מתפטר וכי ידאג ששום מטוס ריינדיר ימריא.
לבסוף המטוס בלברדור ממריא והזנב ניתק בגלל "עייפות מתכת" וגם הניסיון של הויברציה במפעל מצליח.
מרג'ורי מטפלת בביתו ומביעה רצונה להינשא לו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימס סטיוארטתאודור האנימרלן דיטריךמוניקה טיסדיילגליניס ג'ונסמרג'ורי קורדרג'ק הוקינסדניס סקוטמטלורגקנת' מורדובסוןטייס משנהוילפריד הייד-וייטפישררשם טיסותג'נט סקוטאלספת' האנירונלד סקווירסר ג'וןניאל מק'גינססמואלסוןטייס ראשי
ללא מוצא הוא מותחן פסיכולוגי בריטי משנת 1966 אשר בוים על ידי הבמאי הפולני רומן פולנסקי, ונכתב יחד עם ז'ראר בראך.
זהו סרטו השני של פולנסקי באנגלית.
הסרט מתחיל עם הגנגסטר דיקי שדוחף את מכוניתו ההרוסה בגאות בזמן שהשותף שלו, אלבי, שוכב בתוכה, מדמם מפצעי כדור לאחר שוד כושל.
מופרדים מיבשה ובאמצע כביש מרוחק, הולך דיקי אחרי חוטי טלפון לאורך הכביש עד שהוא מוצא טירה על אי שבו שוכנים ג'ורג', גבר נירוטי ונשי ואשתו הצעירה והשופעת, תרזה.
דיקי משתלט על הטירה ומחזיק את השניים כבני-ערובה בזמן שהוא מחכה שהבוס שלו יבוא לחלץ אותו, אפילו בעת ביקור בלתי צפוי מאחד הקולגות של ג'ורג'.
גברה מסקל לליבלה (באנגלית Lalibela תרגום מאגאווית: הדבורים מקיימים את הריבונות שלו) היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה, קיסר זה נחשב כקדוש ידי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
על פי טאדסה טמרת, הוא היה בנו של הקיסר ג'אן סאיום ואחיו של הקיסר קאדוס חארב.
על פי המסורת האתיופית הוא שלט כ-40 שנה.
על פי ההיסטוריון האתיופי גאטאצ'אוו מקונן חסן שנות מלכותו היו בין 1189–1229. קיסר זה ידוע בעקבות הכנסיות החצובות שבנה הנמצאות בעיירה לליבלה.
הקיסר לליבלה נולד בעיר אדאפה הנמצאת כיום בפלך בוגנה.
על פי המסורת שמו ניתן לו מכיוון שכאשר נולד נחיל דבורים הקיף אותו, ובעקבות זאת אמו ראתה שזהו סימן שבנה יהיה הקיסר הבא.
המסורת גורסת שלליבלה יצא לגלות בעקבות ריב בין דודו הקיסר קאדוס חארב לבין הקיסר לשעבר טאטדים ולליבלה כמעט הורעל למוות על ידי אחותו למחצה.
טאדסה טמרת כותב שלליבלה עלה לשלטון בהפיכה צבאית.
על פי המסורת לליבלה ראה את ירושלים בחלומו ולכן בנה ירושלים חדשה שתשמש כבירתו בתגובה לכיבוש ירושלים על ידי המוסלמים ב-1187. כתוצאה מכך רבים משמות המופעים בעיירה לליבלה הם שמות תנ"כיים, אפילו הנחל העובר בעיירה ידוע בשם נחל הירדן.
לליבלה שימשה כעיר בירה מסוף המאה ה-12 עד לאמצע המאה ה-13.
אשתו של קיסר זה נקראה מסקל קיברה והיא הייתה אישה רבת השפעה, בעיקר מבחינה דתית, משום שהניעה את אבונה מיכאל למנות את אחיה חיראן לבישוף, וכמה שנים לאחר מכן האבונא עזב את אתיופיה למצרים, מכיוון שהבישוף שמינה מרד בו ולקח את סמכותו.
מסורת נוספת מציינת שאשתו של לליבלה שכנעה את בעלה לוותר על הכתר ולמנות את אחיינו נאקוטו לאב לקיסר, אך כעבור 18 חודשים חזרה בה.
שלא כמו קיסרי שושלת זגאווה האחרים, כתבים רבים שרדו מתקופתו, נוסף על הגאדלה לליבלה.
לָלִיבֶּלָה (באמהרית: ላሊበላ) היא עיר במחוז צפון וולו במדינת אמהרה שבצפון-מרכזה של אתיופיה.
העיר שוכנת ברמת אתיופיה בגובה של 2,630 מטר.
לליבלה מכונה "פטרה של אפריקה" בשל הכנסיות החצובות בסלע הגעשי שנבנו בה, ש-11 מהן הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1978. עוד מוכרת העיר בכינוי "ירושלים החדשה" בזכות אתריה הדתיים הנושאים במקרים רבים שמות של אתרים בירושלים.
בהיותה שנייה רק לאקסום בקדושתה, לליבלה היא מרכז עלייה לרגל.
בשנת 2005 התגוררו בעיר 14,668 איש, כמעט כולם נוצרים השייכים לכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
דרומית-מערבית לעיר שוכן שדה תעופה קטן המשרת בעיקר את תנועת התיירים הפוקדים אותה.
לליבלה שימשה כבירתם של קיסרי שושלת זאגווה במאה ה-12 ובמאה ה-13. קודם לשלטונו של גברה מסקל לליבלה, קיסר אתיופיה, שמלך בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13, נודעה לליבלה בשם רוהא.
בניית הכנסיות החצובות בסלע בעיר מיוחסות לפי האגדה לקיסר זה אשר עם מותו העניק לה את שמו.
משמעות השם לליבלה היא "הדבורים מקיימות את ריבונותו", ולפי האגדה ניתנה לקיסר בשל כך שכאשר נולד הקיף אותו נחיל דבורים, ואימו ראתה בכך סימן כי יהיה הקיסר הבא.
לפי מסורת אחת ביקר הקיסר לליבלה בירושלים וניסה לשחזר את מבניה ולהקים את "ירושלים החדשה" לאחר שהמוסלמים כבשו את ירושלים ב-1187, ולפי מסורת אחרת עשה כן בעקבות התגלות אלוהית.
לא רק שמות הכנסיות בעיר לקוחים מארץ הקודש, אלא גם שמו של נחל ירדן הזורם בה, וההר הסמוך לה המכונה "דברה זיית" (הר הזיתים).
למעשה המבנים ברחבי העיר כה שונים זה מזה בסגנונם ובמצב שימורם, עד כי נראה שנבנו על פני תקופה ארוכה בהרבה מתקופת מלכותו של הקיסר שנמשכה כ-30 שנים.
נראה שהמקום היה מרכז שבו שכנו נזירים, שגם תרמו להתנצרותה של האימפריה האתיופית, וכי לליבלה רק השלים את הפיכתו למרכז דתי נוצרי.
האירופי הראשון שביקר במקום היה הפורטוגזי פרו דה קוביליה (Pêro da Covilhã).
בן ארצו פרנסיסקו אלווארש הגיע לעיר בתחילת המאה ה-16 והפליג בשבחי מבניה:
לפי מספר מקורות אחמד אבן איברהים אל-גאזי, שליטה של סולטנות אדאל המוסלמית במאה ה-16, העלה באש את אחת הכנסיות בעיר, אך הדעות חלוקות באשר לנכונות הטענה ובאשר לזהות הכנסייה בה מדובר.
הכנסיות החצובות בסלע בלליבלה ייחודיות בשל שלושה מאפיינים - בריכוזן בתא שטח כה קטן, בעידונן, ובעובדה שארבע מהן לא חצובות בסלע במובן המקובל אלא חופשיות מכל צדדיהן.
הכנסיות ערוכות בשתי קבוצות עיקריות - האחת מצפון לנחל ירדן כשכנסיית ביתה גיורגיס מעט מרוחקת מהן לכיוון דרום-מערב, והאחרת ממזרח לנחל.
חלק מהכנסיות ומפסלים ויצירות האומנות שבהן, נמצאים בסכנה וזקוקים לשימור ותיקון.
ביתה מדהאנה עלם (כנסיית גואל העולם) היא הכנסייה החצובה בסלע הגדולה בלליבלה ולפי סברה מקובלת היא גם הגדולה מסוגה בעולם.
ייתכן כי הכנסייה הוא העתקה החצוב בסלע של כנסיית גבירתנו מרים מציון באקסום, ויש הטוענים כי היא מזכירה בחזותה מקדש יווני ולא כנסייה מסורתית אתיופית.
אורכה של הכנסייה 33.5 מטר, רוחבה 23.5 מטר וגובהה 11 מטר.
היא נתמכת ב-72 עמודים רבועים, 34 מהם בצידה החיצוני ו-38 הנותרים בצידה הפנימי.
בתוככי הכנסייה ספינה מרכזית וארבעה מעברים והיא מקורה בקמרון חבית.
בפינתה האחת שלושה קברים ריקים שלפי המסורת הוכנו עבור אברהם, יצחק ויעקב.
בכנסייה ניצב צלב זהב במשקל של 7 ק"ג.
הצלב נגנב בשנת 1997 ונמכר לסוחר עתיקות בלגי, אך אותר והושב למקום.
ביתה מריאם שוכנת מערבית לביתא מדהאנה עלם והיא מחוברת אליה במנהרה.
הכנסייה ניצבת למעשה בחצר מרכזית שבה שני מבנים נוספים (ביתה מסקל וביתה דנגאל - ראו להלן).
כנסיית ביתה מריאם עצמה המוקדשת למריה, אם ישו, נחשבת למוקדמת בכל הכנסיות החצובות בסלע בלליבלה.
הכנסייה קטנה למדי ובה שלושה מעברים, אך עיטוריה יוצאי דופן בעושרם ובעידונם.
על אלה נימנים פרסקאות צבעוניים מוקדמים על תקרתה ועל קירותיה העליונים, וכן עיטורים בראשי העמודים ובקשתות המבנה הכוללים מוטיבים מעולם החי והצומח.
בין אלה עיט דו ראשי ושני פרים הנלחמים זה בזה - האחד לבן והאחר שחור - והמייצגים לפי המסורת את מלחמת הטוב ברע.
בקצה המזרחי של אולם הכנסייה ניצב עמוד עטוף בד ולפי המסורת נשען עליו ישו עת התגלה לקיסר לליבלה בחזונו.
על העמוד חרוט המשפט "עברו ועתידו של העולם".
בחצר הכנסייה בריכה שלפי האמונה מימיה יכולים לחולל ניסים, ונשים בלתי פוריות נוהגות לפקוד אותה.
קפלת ביתה מסקל חצובה בקיר הצפוני הסוגר על החצר הפנימית של כנסיית ביתה מריאם.
ארבעה עמודים התומכים בארקדה מחלקים את חללה לשני מעברים.
בקירות הקפלה מערות בהן מתגוררים מספר נזירים גם כיום.
ביתה דנאגל או ביתה גל בצידה הדרומי של כנסיית ביתה מריאם נחצבה לפי המסורת לזכר 136 נזירות אשר הוצאו להורג באֶדֶסָה (כיום שנלאורפה בטורקיה) בפקודתו של הקיסר יוליאנוס הכופר במאה ה-4.
ביתה גולגתא מחוברת במערה, יחד עם ביתה מיקאל, לחצר המקיפה את כנסיית ביתה מריאם.
הכנסייה נחשבת לקדושה במידה כזו, שלפי המסורת מובטח למבקר בה מקום בגן עדן.
בקיר הצפוני-מזרחי של הכנסייה גומחה שמעליה קשת והמכונה "קבר הצלוב".
ליד גומחה זו מעבר עליו סוגר סלע, המוביל לקבר בו קבור על פי המסורת הקיסר לליבלה.
בשבע גומחות נוספות לאורך הקירות ישנם תבליטים של קדושים בגודל אנושי.
מחוץ לכנסייה, בסמוך לצידה המערבי, ניצב סלע גדול וחלול המכונה "קבר אדם".
ביתה מיקאל משמשת כמבואה לקפלת סילאסי (השילוש), אחד המבנים הקדושים בעיר.
בקפלה שצורתה כשל טרפז שלושה מזבחים עשויים ממונוליטים, ועל אחד מהם דמות בעלת ארבע כנפיים המייצגת לפי המסורת את ארבעת האוונגליסטים.
ביתה גיורגיס היא הכנסייה הידועה מבין כל כנסיותיה של לליבלה והמאוחרת שבהן.
צורתה כשל צלב יווני והיא רבועה.
אורך כל אחת מצלעות החלל שבתוכו היא ניצבת הוא 25 מטר וגובהה 11 מטר.
לפי המסורת לאחר שהקיסר לליבלה סיים להקים את כל הכנסיות, נגלה לפניו גאורגיוס הקדוש, הקדוש המגן של אתיופיה, כשהוא רכוב על סוסו.
גאורגיוס הקדוש נפגע מכך שאף לא אחת מהכנסיות בעיר הוקדשה לו, והורה לקיסר להקים את הכנסייה.
הקיסר הבטיח לקדוש להקים עבורו את היפה שבכנסיות וכך אכן עשה.
סימני העקבות בסלע מחוץ לכנסייה מיוחסים לפרסות סוסו של הקדוש.
ביתה עמנואל היא הצפונית מבין הכנסיות המזרחיות, ולפי הסברה שימשה כקפלת התפילה האישית המשפחה הקיסרית.
ארבעת קירותיה נתמכים בעמודים ומדרגות לולייניות מובילות לקומתה העליונה.
פתח ברצפה מוביל למעבר תת-קרקעי המוליך לכנסיית ביתה מרקוריוס הסמוכה.
בקירות החיצוניים של המבנה גומחות קטנות שנועדו למשוך אליהן דבורים, ולדבש המיוצר בכנסייה זו, כמו גם בכנסיות אחרות ברחבי המדינה, מיוחסות סגולות רפואיות.
בקירות הכנסייה קבורים עולי רגל אשר הגיעו להיקבר בה לקראת מותם.
בקירותיה של כנסיית ביתה מרקוריוס הסמוכה התגלו טבעות שאליהן היו מחוברות שלשלאות, דבר שהוביל את החוקרים להניח כי המבנה לא שימש במקור ככנסייה אלא כבית כלא או כבית משפט, ורק מאוחר יותר שונה יעודו.
בקיר הצפון-מזרחי פרסקו דהוי, ככל הנראה מהמאה ה-15, המתאר את שלושת האמגושים.
פרסקו נוסף מתאר את 12 השליחים.
ביתה אבא ליבאנוס בנויה בצורת היפוגאום שעליו הונח גג, ורק רבע מגובהה בולט מעל פני הקרקע.
לפי האגדה נבנתה הכנסייה בלילה בודד בידי אשתו של לליבלה, מסקל קיברה, אשר נעזרה במלאכים לשם כך.
מנהרה מובילה מהכנסייה לקפלת בית-לחם הזעירה.
ליד הכנסייה כפר נזירי קטן בו מתגוררים 18 נזירים ונזירות אנקוריטים בתאים קטנים.
ביתה גבריאל רופאל בנויה לפי תוכנית שונה מהמקובל בכנסיות אתיופיות קלאסיות ולכן סביר להניח כי המבנה שימש לייעוד אחר לפני שהפך לכנסייה, אולי כמבנה מגורים מלכותי.
המתחם עשוי משלושה אולמות ושתי חצרות, ומנהרה מובילה למאפיית ארוגי בית-לחם בה נאפה לחם הקודש.
ללא עקבות הוא מותחן פשע ומסתורין אמריקאי משנת 2008 המהווה ביקורת חברתית על שמחה לאיד באינטרנט.
ביים גרגורי הובליט ומככבים דיאן ליין, קולין הנקס, בילי ברק וג'וזף קרוס.
הסרט הופץ על ידי חברת "Screen Gems".
סוכנת מיוחדת ג'ניפר מארש היא אלמנה, מכיוון שבעלה ניק הסקינס, שהיה אף הוא סוכן, נהרג בעת מילוי תפקידו.
ג'ניפר מתגוררת בפרוור בפורטלנד, אורגון, עם בתה אנני הסקינס ואמא שלה, סטלה מארש.
בלילות היא עובדת במחלקת פשע מקוון ב-FBI, עבודה שמרחיקה אותה יותר ויותר ממשפחתה.
לילה אחד, ג'ניפר והשותף שלה, גריפין דאוד, מקבלים מידע אנונימי המוביל אותם לאתר בשם "הרוגאיתי" ("KillWithMe.com").
באתר מוקרן בהזרמת מדיה צילום של גור חתולים מורעב למוות.
אי אפשר לסגור את האתר מכיוון שבונה האתר הביא בחשבון שמישהו ינסה לסגור אותו, והתקין בו מנגנון אל-כשל, ובכל פעם שהשרת נסגר, שרת מראה נכנס לפעולה במקומו.
לאחר מותו של הגור, הוובמאסטר של אתר "הרוגאיתי" עובר להרוג בני אדם שאותם הוא חוטף למרתף ביתו, מכניס לתוך מלכודות מוות שקצב פעולתן מתקדם לפי מספר הכניסות לאתר, וההוצאה להורג משודרת באתר.
הקורבן הראשון הוא טייס מסוק של ערוץ טלוויזיה שמדמם למוות מחתכים בחזהו לאחר שהוזרק לו נוגד קרישה, וכל כניסה לאתר מגדילה את מינון הזריקות.
השני הוא כתב טלוויזיה שנשרף למוות על ידי נורות להט בעודו מודבק לרצפה בעזרת מלט, ונורות נוספות נדלקות עם כל כניסה.
במסיבת עיתונאים, הציבור מתבקש להימנע מהאתר, אבל כפי שג'ניפר חששה, ההודעה דווקא הגבירה הפופולריות שלו.
גריפין נחטף אחרי שחקר קצה חוט על סמך ניחוש שלו באשר לזהות הרוצח, כאשר הרוצח התקשר אליו תוך שהוא מסווה את קולו ומתחזה לאחת הבחורות שגריפין פגש בבליינד דייט.
במרתף של הרוצח, גריפין הוטבע עד צוואר במכל מים כשפיו חסום, למים מוזרמת באיטיות חומצה גופרתית, וגסיסתו משודרת באתר.
אחרי שהרוצח עזב את המקום, ברגעיו האחרונים, גריפין מצמץ בעיניו הודעה בקוד מורס, ובה מידע לגבי קצה החוט שהוא חקר.
בעקבות הודעת המורס של גריפין, ג'ניפר מבינה שהוא זיהה את הרוצח.
היא חוקרת ומגלה שהקורבנות לא נבחרו באופן אקראי, אלא כולם היו מעורבים בהפצת סרטון התאבדות של מורה בבית ספר, בקפיצה מגשר.
אוון ריילי, בנו של המורה, גאון טכנולוגיה בלתי יציב, התמוטט ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
אחרי ששוחרר, אוון החליט להוכיח שתאוות הציבור לסבלם של אחרים אינה יודעת שובע, גם אם הסבל יביא למוות, ורצה להעניש את אלה שלדעתו ניצלו את מות אביו: הטייס נרצח מכיוון שצילם ממסוקו את קפיצת ההתאבדות, והכתב - משום שריאיין את נהג המכונית שעליה נפל אביו של אוון מהגשר.
גריפין נרצח בגלל שעמד להפליל את אוון.
המשטרה פושטת על ביתו של אוון ולא מוצאת אותו, משום שהוא הפך אובססיבי לגבי ג'ניפר, ובזמן הפשיטה הוא עקב אחריה.
אוון לוכד את ג'ניפר במרתף ביתה שלה ומאשים אותה על שלא מנעה את שידור ההתאבדות, תולה אותה במהופך מעל קלטרת חקלאית ומוריד אותה בהדרגה למות בין להבי הקלטרת.
כל אותה עת, הוא משדר את ההתרחשות לצופים באתר, בהם אנשי ה-FBI.
ג'ניפר מטלטלת את עצמה בעודה תלויה מהתקרה, מצליחה להתחמק, משתחררת מכבליה, יורה באוון למוות ומציגה את תג ה-FBI שלה למצלמת הרשת.
הסרט מסתיים במבט לחדר הצ'אט של אתר האינטרנט, שהולך ודועך בעוד גולשים מעלים תגובות שחלקן מתארות את אוון ריילי "גאון", אחרות משבחות את ג'ניפר, וגולשים מבקשים לאפשר הורדה של סרטון העימות בין השניים.
דיאן ליין - ג'ניפר מארש
בילי ברק - אריק בוקס
קולין הנקס - גריפין דווד
ג'וזף קרוס - אוון ריילי
מרי בת' הרט - סטלה מארש
פיטר לואיס - ריצ'רד ברוקס
טיירון ג'ורדנו - טים וילקס
פרלה האני ג'רדין - אנני הסקינס
טים דה זארן - הרברט מילר
כריסטופר קאזנס - דייוויד ויליאמס
ג'סי טיילר פרגוסון - ארתור ג'יימס אלמר
ללא עקבות היא סדרת טלוויזיה אמריקנית המתרחשת בעיר ניו יורק.
בסדרה מתוארים סוכני FBI המנסים לאתר אנשים נעדרים, ובכל פרק מתוארת בדרך כלל חקירת היעלמותו של אדם אחד.
שידורי הסדרה החלו כחלק מלוח השידורים של CBS לקראת סתיו 2002, והיא נוצרה על ידי האנק סטיינברג והופקה על ידי ג'רי ברוקהיימר.
התוכנית הייתה הראשונה שזכתה לרייטינג דומה לזה של הסדרה ER, המופקת גם כן על ידי חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר.
בראש צוות ההפקה בתחילת התוכנית עמדו סטיינברג ואד רדליך, אך בין העונה השנייה לעונה השלישית הם פרשו מתפקיד פעיל בהפקת הסדרה, ובמקום הגיעו ג'ון נאש וגרג ווקר.
הלוס אנג'לס טיימס דיווח על כך שצולמו 12 פרקים של העונה השישית לפני שביתת איגוד התסריטאים של אמריקה.
כיוון שצוות הכתיבה של התוכנית הצטרף לשביתה, לא נכתבו פרקים נוספים עד לסיום העונה.
אולם, לאחר סיום השביתה CBS הודעה ששידורי הסדרה יתחדשו ב-3 באפריל 2008 עם שישה פרקים.
ב-2009 שודרה בארצות הברית העונה השביעית והאחרונה של הסדרה.
הסדרה מציגה מידע על אנשים שנעדרים במציאות בסוף כל פרק.
בחלק מהמקרים המידע הזה מוחלף, כגון בפרק שבו תואר ניסיון התאבדות כאשר התגלה מידע על ארגון המסייע להתאבד.
בשידורים במדינות אחרות הקטע הזה מושמט בדרך כלל, אולם ערוץ תשע האוסטרלי מציג בדרך כלל מידע על אנשים נעדרים באוסטרליה, ובהונג קונג ערוץ TVB Pearl הקרין מידע על אנשים נעדרים בהונג קונג לאחר כל אחד מפרקי שתי העונות הראשונות.
יחידת איתור הנעדרים המתוארת בסדרה היא בדיונית; במציאות, אין ב-FBI יחידה העוסקת רק באיתור נעדרים, והחקירות מועברות לאחריות הסוכנים השונים ללא קשר להשתייכותם ליחידה כזו או אחרת.
הסדרה מתמקדת גם בחייהם האישיים של הסוכנים, ומתואר בה כיצד ניסיונם השונה מעניק להם תובנות ולעיתים תגובות טראומתיות לתיקים שונים.
בפרקים רבים אחד מחברי הצוות מפגין חיבור רגשי למקרה, דבר הגורם לו או לה להתייחס למהלך האירועים באופן אישי.
ערוץ הטלוויזיה TNT רכש ב-2003 את זכויות הסינדיקציה תמורת סכום של 1.4 מיליון דולר אמריקני עבור כל פרק.
אנתוני לפאליה: הסוכן המיוחד ג'ון מייקל "ג'ק" מלון.
עומד בראש יחידת איתור הנעדרים של ה-FBI.
פופי מונטגומרי הסוכנת המיוחדת סמנתה "סם" ספייד.
מריאן ז'אן-בפטיסט: הסוכנת המיוחדת ויויאן "ויו" ג'ונסון.
אנריקה מרסיאנו: הסוכן המיוחד דני טיילור, לשעבר אלווארז.
רוזלין סאנצ'ז: הסוכנת המיוחדת אלנה דלגאדו.
אריק קלוז: הסוכן המיוחד מרטין פיצג'ראלד ובנו של סגן מנהל ה-FBI.
צוות איתור הנעדרים של סניף ה-FBI מורכב מהבוס, ג'ק מלון, והצוות שלו: ויויאן ג'ונסון, דני טיילור וסמנתה ספייד.
מרטין פיצג'ראלד מצטרף לצוות בתחילת העונה הראשונה.
בנוסף לעבודתו עבור ה-FBI, ג'ק מנסה להיות אב ראוי לבנותיו ולהתמודד עם הפרידה מאשתו.
סמנתה מנסה להתגבר על רומן סודי שהיה לה עם ג'ק.
מרטין מנסה להסתגל להיותו חבר צוות חדש בצוות מגובש היטב.
אביו הוא סגן המנהל של ה-FBI, מה שגורם למרטין לחשוש כי הוא יזכה ליחס מועדף.
כאשר הצוות ממשיך במשימת איתור הנעדרים ג'ק ואשתו מחליטים להתגרש, בזמן שג'ק צריך לדאוג גם לאביו (מגולם על ידי מרטין לנדאו) החולה במחלת אלצהיימר.
בעונה זו מתגלה מידע נוסף על העבר של הדמויות השונות, כולל העובדה שמרטין גדל אצל דודתו ודודו, וכן שדני הוא יתום שאחיו (אלכס פרננדז) הוא עבריין מורשע.
מרטין יורה ופוצע באופן אנוש אדם שהתגרה בו, והוא וויויאן חייבים לשמור על שתיקה כדי לא לאבד את משרתם.
ויויאן חוזרת לתפקידה הקודם כאשר ג'ק מקבל את עבודתו בחזרה, והדבר גורם למתחים שונים בקרב הצוות.
היא חווה גם בעיות בלב המסכנות את חייה והקריירה שלה, ונאלצת לעבור ניתוח מסוכן.
מרטין וסמנתה מתחילים לנהל רומן סודי, אך הוא מסתיים בצורה רעה.
ג'ק נאלץ להיאבק באשתו על המשמורת של בנותיהם.
דני נאלץ להתמודד עם עברו הטראומתי ועם אחיו החריג.
העונה מסתיימת כאשר רוצח שכיר פותח בירי על מכונית שבה נוסעים מרטין ודני, בזמן שהם מובילים בה אסיר.
לאחר שהוא שורד בקושי את המתקפה שנפתחה עליו בסוף העונה השלישית, מרטין נאלץ להתמודד עם ההשפעות ארוכות הטווח של פצעי הירי ואילו דני נאלץ להתמודד עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
אל הצוות מצטרפת חברה חדשה בשם אלנה דלגאדו, שבעבר הייתה שוטרת במשטרת ניו יורק.
לאלנה יש קשר מסוים לדני, ומהותו לא מתבררת עד לעונה החמישית.
מרטין סובל מהתמכרות למשככי כאבים, וג'ק מתחיל לנהל רומן עם אלמנתו של אחד ממדריכיו לשעבר שנהרג במסגרת תפקידו.
חברתו של ג'ק מפילה את תינוקה ומחליטה לסיים את מערכת היחסים ביניהם.
דני ואלנה מתחילים לצאת, בזמן שבעלה לשעבר (קרלוס) תובע לקבל את המשמורת על בתם היחידה (סופיה) ומאוחר יותר חוטף את בתם.
בעונה זו מתגלה מידע נוסף על עברה הקשה של סמנתה, כולל מערכת היחסים המתוחה בינה לבין אמה ואחותה.
ג'ק נחטף ומעונה על ידי אשה פסיכוטית, אך נראה כי הדבר כמעט ולא משפיע עליו.
קרלוס משתחרר בסוף העונה, דבר הגורם לצוות לחשוש לביטחונה של אלנה, בזמן שחוטף סדרתי מתחיל לרדוף אשה צעירה.
ויויאן מתמנה לתפקיד ראש כוח המשימה לאיתור החוטף הסדרתי, ונראה כי הוא חלק מקבוצת אנשים הסוחרת בבני אדם למטרות יחסי מין.
ג'ק מתחיל להתייחס לחשודים בקשיחות רבה על מנת לגרום להם להודות, וככל הנראה התנהגות זו נובעת מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
סמנתה מגלה שהיא בהריון כתוצאה מיחסי-מין חד פעמיים עם מוזג בשם בריאן.
לַליטְפּוּר (בנפאלית: ललितपुर, בעבר: पाटन - פָּטָן; בנווארית: यल - יאלה) היא עיר בפרובינציית בגמטי שבמזרח נפאל.
העיר שוכנת בעמק קטמנדו לגדתו הדרומית של נהר בגמטי, המפריד בינה ובין הבירה קטמנדו.
לליטפור ידועה בעולם בעיקר בזכות המקדשים והארמונות בני המאה ה-17 הנמצאים בכיכר דורבר (המוכרזת כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו), וגם בשל האגדות האופפות את ההיסטוריה שלה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 התגוררו בלליטפור 294,098 תושבים.
העיר ידועה בנפאל כמקום העיקרי בתחומי עבודות מתכת, תכשיטנות, אמנות מסורתית וקישוטים לפסטיבלים, והרבה אמנים ידועים חיים בתחומה.
חלק נכבד מתושבי העיר עוסק במלאכות יד בסדנאות קטנות, אם כי פרנסת מרבית אזרחי העיר היא מחקלאות.
אגדת יסודה של העיר מספרת על איכר שנרפא מצרעת לאחר ששתה ממימיו של מעיין במקום בו היום נמצא מקדש קומבהשוואר.
המלך, שנוכח בנס, שינה את שמו של האיכר ל"לַליטה" (מילולית: יפה).
באותו הלילה חלם המלך חלום, לפיו במאגר מים הסמוך למקום בו נרפא האיכר ישנו פסל לינגאם קדוש (סמל פאלי המייצג את שיווה).
המלך הצטווה למצוא את הלינגאם, ולייסד במקום עיר בשם לליטפור, כשם העיר הרשמי כיום.
תחילת ההתיישבות בשטח העיר מיוחסת לקיראטים, שליטיו הקדומים של עמק קטמנדו במאה השלישית לפנה"ס, ומאמינים שהיא העתיקה ביותר בערי העמק.
בתקופת ממלכת ליקצ'אבי, במאות השישית עד התשיעית לספירה, נמצאו בשטח העיר כמה כפרים גדולים יחסית לתקופתם, ופעילותם של מנזרים הפכה את המקום למרכז בודהיסטי חשוב.
חשיבות המקום כמרכז בודהיסטי גדלה במשך תקופת טקורי (עד המאה ה-13).
בתקופה זו נבנו מנזרים גדולים (מיעוטם עוד פעילים כיום), וגדלה השפעת זרם הוג'ריאנה.
באזור זה ישנה גרסה מקומית ייחודית של הבודהיזם (שמקורה בנווארים לפיה מעמד דתי משויך לקאסטה, ומועבר בתורשה.
מסורת זו נחלשה עם השנים ופנתה מקומה להינדואיזם (אם כי חלק גדול מהאוכלוסייה עודו ממשיך בדרך זו).
במקביל למסורת זו מנזרים של בודהיזם טיבטי התקיימו בעיר לאורך ההיסטוריה.
מרבית מבני העיר המפוארים נבנו בתקופת שלטון שושלת מאלה, כאשר העיר היוותה עיר-מדינה עצמאית, במאות ה-17 וה-18. בשנת 1768 פטן נכבשה על ידי פריטוי נראיאן שאה שאיחד את האזור תחת שלטונו.
העיר נותרה תחת שלטון שושלת שאה עד המאה ה-19 עם תחילת תקופת ראנה, שנמשכה עד תחילת עידן נפאל המודרנית ב-1951. התיעוש עם גדילת צפיפות האוכלוסייה גרמו לשינוי פני העיר במהלך המאה העשרים.
מצב השימור של מקדשים ומנזרים רבים נפגע, וכיום נעשה מאמץ בינלאומי גדול לפעול לשימור מורשת העיר.
ארבע סטופות הממוקמות בארבע כנפות העיר מתוארכות למאה השלישית לפני הספירה.
אמונה מקומית מייחסת את בנייתן לבתו של אשוקה (לימים אשוקה הגדול, קיסר האימפריה המאורית) שכביכול ביקר באזור בשנת 250 לפני הספירה.
(לביקור זה אין עדויות היסטוריות.) יחד עם סטופה חמישית שמאמינים כי הייתה במרכז (במיקום בו כיום ניצב ארמון מנגל), צורת העיר המקורית יצרה צורתו של הסמל הבודהיסטי של גלגל דהארמה (דהרמהצ'אקרה).
האתרים החשובים ביותר בעיר הם ארמון מנגל (מילולית: הארמון שבמרכז) וכיכר דורבר (כיכר הארמון) שמולו.
מתחם זה הוא אחד מאתרי המורשת העולמית של אונסק"ו שבעמק קטמנדו.
מרבית אזור הכיכר קיבל את דמותו הנוכחית במאות השש-עשרה והשבע-עשרה, בעיקר בתקופת שלטונו של המלך סידהי נראסינג ושל בנו שְרי ניבאס.
הארמון עצמו כולל מספר מבנים מפוארים שנוספו בהדרגה על ידי המלכים השונים ומספר מקדשים קטנים, חלקם מוקדש לאלה טאלֶג'ו, האלה האפוטרופסית של מלכי שושלת מאלה.
אחד מבנייני הארמון משמש כיום כמוזיאון פטן.
המקדשים העיקריים בעיר נמצאים בכיכר שממול הארמון.
ככלל, המקדשים בחלקה הצפוני של הרחבה קדמו היסטורית לאלו שבחלקה הדרומי.
בקצה הכיכר הצפוני ניצב מקדש לאל בהימסן, אל מסחר המזוהה כאחת מהתגלמויות שיווה בתרבות הנווארית, וכיום דמותו מזוהה גם עם אחד האחים פּנְדַו מהמהאבאראטה.
המקדש, שנבנה בשנת 1681, הוא אחד הפעילים ביותר באזור, והוא מהווה מוקד של פסטיבל שנתי המוקדש לבהימסן.
מדרום לו נמצא מקדש וִישְוֶשוָאר, על שם אחד מכינויי האל שיווה, שנבנה על ידי המלך סידהי נראסינג בשנת 1627. הכניסה למקדש זה נשמרת על ידי פסלי דמויות רכובות על פילים.
ממול למקדש נמצא מזרקת מאני דהארה (מזרקת אבן-החן), מזרקה קטנה המציגה תחריט אבן מורכב של הזוג שיווה ופרוואטי.
אגדה מקומית מספרת כי המלך סידהי נארסינג יישאר בפטן ולא יעלה לשמים עד שפסלי הפילים ירדו מהמקדש לשתות מהמזרקה.
אגדה אחרת, המתייחסת למיתוס האגם הקדום בעמק קטמנדו, אומרת כי כאשר ירדו הפילים לשתות וכאשר יעוף האנקור המפוסל מעל ראש פסלו של המלך יוג נרֶנדרה הניצב על עמוד אבן במורד הכיכר, אז יתמלא עמק קטמנדו במים מחדש.
לאגדות אלו גרסאות רבות ושונות.
בישראל ידוע השיר "נפאל" שכתבה רחל שפירא בביצועה של גלי עטרי, שמילותיו נכתבו בהשראת האגדות הכרוכות בפסלים.
העמוד עם פסל המלך והציפור נמצא דרומה ממקדש צ'אר נרייאן, והוא מתאר את המלך כורע לכיוון מקדש טאלג'ו שבארמון, כאשר מאחוריו נחש שבראשו ניצב אנקור.
לצידי המלך יושבות שתי נשותיו.
הפסל נבנה בימי המלך יוג נרֶנדרה, שדמותו ככל הנראה היא המפוסלת, אם כי ישנם נפאלים המאמינים כי זוהי דמותו של סבו סידהי נראסינג.
הפסל נחרב לאחר שרעידת אדמה פקדה את המקום.
מקדשים חשובים אחרים בכיכר הם מקדש קרישנה, המושך המוני עולי רגל הינדים מנפאל ומהודו, ומקדש צ'אר נרייאן המוקדש לאל וישנו.
פעמון ענק נבנה ב-1737 על ידי המלך וישנו מאלה, כמנחה לאלה טאלג'ו, האלה האפוטרופסית של שושלת המאלה.
בדרום הכיכר נמצאים הצָ'יסינג דֶוַואל (המקדש המתומן) המוקדש גם הוא לקרישנה, ומקדש בהאי דוואל, שנבנה בשנת 1678 כהעתק של מקדש וישוונאת בעיר ורנאסי בהודו.
קְוָוה בַהָא (Kwa Baha) הוא המנזר הנווארי הבודהיסטי הגדול והחשוב ביותר, המהווה מוקד עלייה לרגל לבודהיסטים מהאזור.
המנזר ידוע גם בשם מקדש הזהב, בגלל שמו הקדום וגגותיו המוזהבים.
הוא יוסד ככל הנראה בתחילת האלף הראשון לספירה, והוא שונה מכיכר דורבר בדגשים הבודהיסטיים של האמנות בו.
המקום הוא למעשה מתחם הכולל מקדש מרכזי ומקדשים קטנים נוספים.
במנזר ניתן למצוא כתובות ותחריטי קיר ממאות השנים האחרונות, ואמנות נווארית הייחודית לעמק קטמנדו.
מקדש קומבהשוואר הוא מהחשובים והמיוחדים במקדשים ההינדים בנפאל.
חלק מהמבנים בו מתוארכים כבר לתקופת הליקצ'אבי (המאות החמישית עד השמינית לספירה), והמקדש המרכזי נבנה במאה ה-14. מיקומו של המקדש מיוחס למיתוס הייסוד של פטן, והאמונה ההינדית אף קושרת את קדושתו לקדושת אגמי גוסאינקונד, אגמים קדושים להינדים הנמצאים גבוה יותר בהרי ההימלאיה, כחמישים קילומטרים צפונית לעמק קטמנדו.
ללדין הייתה להקת בנות ישראלית שפעלה בשנת 1994.
הלהקה הוקמה בידי המפיקים יאיר שדה וגרי ולודבסקי, ושמה הורכב משילוב שמותיהן הפרטיים של שלוש חברותיה – לימור עזרא, לימור עופר ודינה אברג'יל.
אלבום הבכורה של הלהקה שנקרא "הלילה" זכה להצלחה רבה, והשיר הבולט בו היה "יעקב" שהושמע ברשתות הרדיו ושילב בו באופן חריג לתקופתו, מוזיקת פופ אלקטרונית נוסח היורודאנס.
שיר נוסף שהצליח היה "מי אם לא אנחנו".
כמו כן, באלבום הופיעה גם גרסה עברית לשיר "Love Child" של הסופרימס, אשר הופיעה בסרט סטריפטיז שנתיים לאחר מכן.
למרות הצלחת האלבום, החלו חילוקי דעות בין חברות הלהקה למפיקיה יאיר שדה וגרי ולודבסקי, שלבסוף הביאו לפירוק הלהקה.
ב-1995 ביצעו חברות הלהקה קולות רקע בשיר "להתראות נעורים שלום אהבה" בביצוע להקת "משינה" מהאלבום באותו השם "להתראות נעורים שלום אהבה" שיצא באותה השנה.
לאחר התפרקות הלהקה לימור עזרא הקימה יחד עם הזמרת גלית ויצמן את צמד "גולדה".
הצמד הוציא אלבום שכלל גרסה לשיר "הוא לא כל כך חכם" של להקת הנח"ל ואת הלהיט "רטובה", אך לא זכה להצלחה.
ללוב (בפולנית: Lelów, ביידיש: לעלאָוו) הוא כפר בדרום פולין.
נודע בתרבות היהודית כערש חסידות לעלוב.
בכפר התגורר הרב דוד בידרמן, מייסד חסידות לעלוב, שנודע כ"רבי דוד מלעלוב".
בכפר גם מצוי אוהל קברו של הצדיק, אליו מגיעים אנשים להתפלל - בייחוד ביום פטירתו ז' בשבט.
בכפר התקיימה קהילה יהודית ותיקה עד לכיבוש הנאצי ב-4 בספטמבר 1939. באותו היום, הוורמאכט כבש את הכפר, הוציא להורג 16 מתושביו, שרף את כנסיית סן-מרטין ואת בית הכנסת של היישוב, אז החלה השמדת יהודי המקום.
לְלֹא כְּחָל וְשָׂרָק (גם בְּלֹא כְּחָל וְשָׂרָק ובְּלִי כְּחָל וְסָרָק) הוא ביטוי עברי שפירושו - הצגת הדברים בצורה גלויה וברורה, ללא ריכוך או ייפוי.
מקור הביטוי הוא בסוגיה התלמודית העוסקת במצוות הכנסת כלה, שבה יש מחלוקת האם כאשר רוקדים לפני הכלה יש לומר בפניה את האמת לגבי המראה שלה:
כלומר: ללא איפור וללא קליעת השיער (מלשון סירוק) או לפי פירוש אחר ללא אודם וללא התייפות - ועדיין יופייה הטבעי ניכר.
"כחל" הוא אבקת צבע כהה הנוטה לשחור, איתו היו צובעים סביבות העיניים כדי להבליט את העיניים וליצור רושם שהן גדולות יותר (בימינו – אייליינר).
בימי קדם היו מפיקים את הכחל על ידי טחינת גבישים של המינרל גלנה.
"שרק", לפי רש"י הוא "צבע המאדים את הפנים", מעין סומק.
מטרת שני החומרים הללו הייתה כיסוי והסתרה של פגמים אסתטיים, ויצירת מצג שווא של יופי ואיכות שאינם קיימים.
"ללא כחל ושרק" הוא, איפוא, הצגת הדברים כמות שהם בלא כיסוי וייפוי.
ללא מוצא בנורוולט הוא נובלה אוטוביוגרפית של הסופר האמריקאי ג'ק גנטוס, שראה אור ב-2011. הספר מתמקד בילד ושמו כשל הסופר ומבוסס באופן חלקי על ילדותו בנורוולט שבפנסילבניה.
הספר מתמקד רבות בעיירה ובייחודה בתור ניסוי חברתי שהוקם בשנת 1934 על ידי אלינור רוזוולט.
הספר והסופר זכו לפרס איגוד הספריות האמריקאי, מדליית ניוברי, בתיאורו כ"תרומה הנכבדה ביותר לספרות האמריקנית לילדים".
הספר מספר את סיפורו של הילד ג'ק גנטוס במהלך חופשת הקיץ בעיירה נורוולט, כאשר הוא פולט כדור מרובו של אביו שזכה בו כשלל מלחמה.
מעשה זה מזכה אותו בעונש מטעם אימו לריתוק "לכל החיים", אמנם היא מרשה לו לעזור לגברת וולקר, שכנתם הוותיקה והחביבה - ממיסדי העיירה הקטנה.
תפקידה של זו בעיירה הוא לנתח את גופות המתים כמו גם לכתוב עליהם הספדים.
פגישותיהם של השניים נעשות תכופות כאשר מקרי המוות בעיירה מתרבים באופן בלתי מוסבר, תעלומה שפתרונה יגרום לשחרורו של גנטוס הצעיר מריתוקו הארוך.
הספר מסווג לרוב כספר לנוער, כמו גם ועדת הביקורת של פרס הגארדיאן שהמליצה עליו כ"מתאים לבני 12 ומעלה".
הספר זכה לממוצע ביקורות של 3.7 מתוך 5 באתר goodread.
ללגַס (ביוונית עתיקה: Λέλεγας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, נחשב לרוב למלך ספרטה הראשון.
ללגס היה המלך הקדום של לאקוניה לפני ייסוד ספרטה.
על פי חלק מהגרסאות הוא היה בנם של פוסידון ולוב, בתו של מלך מצרים.
ועל פי גרסאות אחרות בנו של הליוס.
הוא נישא לנימפה קלאוקאריה ונולדו לו כמה בנים, בכללם מילס, פוליקאון, ופטראלוס.
למילס נולד בן בשם אורוטס, שלו נולדה בת בשם ספרטה, שנישאה ללאקדיימון שייסד את העיר ספרטה וקרא לה על שם אשתו.
לספרטה נולדה בת בשם אורידיקי שנישאה לאקריסיוס שילד את דנאה שילדה את פרסאוס.
ללא כפפות הוא סרט דרמת-ספורט אמריקאי משנת 2015 בבימויו של אנטואן פוקואה על פי תסריט מאת קורט סאטר.
בסרט מככבים ג'ייק ג'ילנהול, רייצ'ל מקאדמס ופורסט ויטאקר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשאנגחאי ביוני 2015 ויצא להקרנות מסחריות בארצות הברית ב-24 ביולי 2015.
פסקול הסרט הולחן על ידי המלחין ג'יימס הורנר והיה זה הפסקול האחרון שהפיק טרם מותו ביוני 2015. הסרט הוקדש לזכרו.
בילי הופ הוא מתאגרף החי בניו יורק עם אשתו מורין ובתם לילה.
בקרב על אליפות העולם במשקל קל כבד בילי זוכה באליפות אך נפצע קשה בעינו.
מורין מנסה לשכנעו לפרוש מאגרוף, כל עוד הוא בפסגה.
בעת אירוע התרמה ליתומים, בילי סופג הקנטות מצד מתאגרף קולומביאני בשם מיגל "מג'יק" אסקובר, בעת שבילי ואשתו פונים לעזוב את האירוע.
מיגל מטיח בו אמירות פוגעניות, בין השאר על מורין ועל התואר בו זכה.
בקטטה שפורצת בין השניים יורים המאבטחים המקיפים אותם באוויר, וכדור תועה שירה הקטור, אחיו של מיגל, פוגע במורין וגורם למותה.
הופ מתמכר לטיפה המרה ולסמים ויוצא לחפש את הקטור.
הוא מוצא את מריה, אשתו המכורה לסמים של הקטור ועוזב את המקום כשהוא מבין שהקטור אב לילדים.
לאחר שהוא תוקף שופט בעת הפסד בקרב, בילי מושעה מאגרוף למשך שנה, ונותר ללא הכנסות.
מסומם הוא נוהג ומתנגש בעץ שבמתחם ביתו.
האירוע גורם לו לאבד את המשמורת על בתו המושמת תחת השגחתה של קצינת שירותי הגנת הילד, אנג'לה ריברה.
לילה כועסת עליו ומאשימה אותו במצבם.
הופ משיג עבודה במכון האימונים של המתאגרף לשעבר, טיטוס "טיק" ווילס ומשכנע אותו להפוך למאמנו.
מנהלו לשעבר של ביל, ג'ורדן מיינס, שכעת מנהל את מיגל אסקובר, מארגן קרב בין השניים כדי להחזיר את בילי למרכז הבמה.
טיק מסרב לאמן את בילי מתוך הבנה כי בילי נלחם כדי לנקום במיגל על מותה של מורין, אך משתכנע לאחר שאחד מהילדים המתאמנים במכון, הופי, נהרג בידי אביו האלים בניסיון להגן על אמו.
לילה סולחת לבילי ומשכנעת אותו להביא אותה לצפות בקרב.
בתחילת הקרב, מיגל גובר על בילי אך בעצת טיק בילי ממתין לסיבובים האחרונים כדי להגיב.
לאורך הקרב הוא משתמש בטכניקות הגנה והתחמקות אך נמנע מלהכות בחזרה.
בדקות האחרונות בקרב, בילי מכה בחוזקה את מיגל ומפילו לקרקע.
מיגל מצליח לקום לפני שהספירה מסתיימת.
בילי מוכרז כמנצח לאחר הצבעת השופטים ומתאחד עם לילה בחדר ההלבשה, כשהיא מוחלת לו על שגיאות העבר שלו ומבקשת ממנו לחזור הביתה.
ג'ייק ג'ילנהול - בילי הופ
פורסט ויטאקר - טיק ווילס
אונה לורנס - לילה הופ
50 סנט - ג'ורדן מיינס
מיגל גומז - מיגל "מג'יק" אסקובר
נעמי האריס - אנג'לה ריברה
בו נאפ - ג'ון ג'ון
ללי ציפי מיכאלי (נולדה ב-20 במרץ 1964 בגאורגיה) היא משוררת ישראלית.
מיכאלי עלתה לישראל מגאורגיה בינואר 1972, עם הוריה ושני אחיה.
היא בעלת תואר שני בספרות השוואתית מאוניברסיטת בר-אילן.
שיריה של מיכאלי פורסמו ב"הארץ", "ידיעות אחרונות","מעריב" וכן בכתבי עת ספרותיים, בהם "עכשיו", "מאזנים", "עיתון 77", "ספקולציה", "הו!", "המוסך", "אודיסאה" ובשפות זרות ב-Sinn und Form
שיריה התפרסמו גם באנתולוגיות "השירים הכי יפים" בעריכת מנחם בן ודורון קורן, "מי מפחד מווירג'יניות" בעריכת תמר משמר, "בלי להישיר מבט - אהבה בשירה העברית בת־זמננו" בעריכת מיכאל קגזנוב וכן באנתולוגיות בינלאומיות.
כמה משיריה זכו ללחנים, שבוצעו בידי יסמין אבן, ירונה כספי, דן תורן ואריק שטראוס.
ספריה של מיכאלי זכו לשבחים, בין השאר מפי ראובן שבת ב"עכשיו", שציין את האסוציאטיביות בשירה ואף מתח קווים משווים בינה לבין המשורר יונתן רטוש והמשורר דוד אבידן.
לפי שבת, "חומרי שירתה של ללי ציפי מיכאלי טבועים ונחתמים לכבוד השירה העברית לדורותיה, ובוודאי לא רק בשירת נשים מדובר כאן, אלא בספרות העברית והישראלית בכללותה".
בהתייחס לתרגום של אחד משיריה בספר "צייר אותי בוערת" ציין עמנואל דובשק את מיכאלי לשבח וגרס כי "היא אולי המשוררת פורצת הדרך הבולטת בשירה הישראלית היום".
לדעת יונתן ברג, "מיכאלי עסוקה רבות בחדש: בחיפוש אחר דרכים חדשות לבטא ולשקף את המציאות, הדבר נכון הן לצד הצורני והן לזה הקשור לתוכן בשירתה.
שיריה של מיכאלי אינם "ממושמעים", הצו הבסיסי שמוביל אותם היא תנועת התודעה וחיפוש בשפה של ביטוי לאותה תנועה חופשית".
לדעת דורי מנור "בשירים עזי מבע, הבועטים בחושניות ובחדווה בכל מוסכמה חברתית או פואטית, בוחנת לָלי את מושג הבית, ובאמצעותו - את מושגי ה"פנים" וה"חוץ".
שיריה ממששים את קו הגבול בין האדם כיצור פרטי וכיצור חברתי, בין ההוויה הדומֶסטית לבין ההוויה הבין-אישית, בין מה שמצוי בין ארבעה קירות לבין הרוח החודרת מבחוץ אל חלל הנפש".
במהלך 2010-2008 יצרה מיכאלי פרויקט וידאו-ארט שירה בשיתוף עם ynet.
היא לימדה עברית לסטודנטים זרים באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן, והרצתה על שירה, קולנוע ואמנות בסינמטק תל אביב בשנים 2015-2014. היא ערכה "אנתולוגיה לשירת מחאה" בשם "התנגדות", שיצאה בהוצאה עצמית בשנת 2011. לימדה עברית סטודנטים זרים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מלמדת שפה ושירה עברית באוניברסיטה ללימודים בינלאומיים בשנחאי .
שיר שלה, "אמא שלי", נבחר לייצג את ישראל במסגרת אנתולוגיית שירה בינלאומית הכוללת למעלה ממאה משוררים מרחבי העולם.
הוא שוגר לירח בקפסולת זמן ב-15 בפברואר 2024, באמצעות SpaceX, כחלק מפרויקט משותף של נאס"א ו-The Lunar Codex, שמטרתו לשמר נכסי תרבות עולמית על הירח.
"צייר אותי בוערת" בהוצאת כרמל (2008)
"הבית המשוגע", בהוצאת אבן חושן (2018)
"אהובי הסודי, אתה", בהוצאת עולם חדש (2022)
"איך אאיר את העולם", בהוצאת יונה שחורה (2023)
מבחר השירה ლექსი50 ("50 שירים") תרגום לגיאורגית, הוצאת Nodar Dumbadze גיאורגיה, 2018.
מבחר השירה Psaume de femme ("מזמור אישה") תרגום לצרפתית, הוצאת Levant צרפת, 2019.
ספר השירה La Casa Folle ("הבית המשוגע") תרגום לאיטלקית, הוצאת Lieto Colle איטליה, 2019.
ספר השירה Божевільний ДІМ ("הבית המשוגע") תרגום לאוקראינית, הוצאת Каіала אוקראינה, 2020.
ספר השירה") The Mad House הבית המשוגע") תרגום לאנגלית, הוצאת Adelaide Books Publishing House ניו יורק, 2020.
ספר השירה पागल सदन ("הבית המשוגע") תרגום להינדית, הוצאת Aabs Publishing House קולקטה, הודו, 2020.
ספר השירה পাগল বাড়ি ("הבית המשוגע") תרגום לבנגלית, הוצאת Aabs Publishing House קולקטה, הודו, 2020.
ספר השירה Deli Ev ("הבית המשוגע") תרגום לטורקית, הוצאת Şiirden publishing house איסטנבול, טורקיה, 2021.
ספר השירה 疯狂的房子 ("הבית המשוגע") תרגום לסינית, הוצאת The Earth Culture Press בייג'ינג, סין, 2021.
ספר השירה Савдойи уй ("הבית המשוגע") תרגום לאוזבקית, הוצאת Altaspera publishing house קנדה-אוזבקיסטן, 2021.
ספר השירה Тентек уй ("הבית המשוגע") תרגום לקזחית, הוצאת Altaspera publishing house קנדה-קזחסטן, 2021.
ספר השירה पापा ("פאפא") תרגום להינדית, הוצאת Aabs Publishing House קולקטה, הודו,2021.
ספר השירה পাপা ("פאפא") תרגום לבנגלית, הוצאת Aabs Publishing House קולקטה, הודו,2021.
ספר השירה Папа ("פאפא") תרגום לרוסית, סנט פטרסבורג, רוסיה,2021.
ספר השירה Papa ("פאפא") תרגום לאנגלית, הוצאת Adelaide Books Publishing House ניו יורק, ארצות הברית,2021.
ספר השירה "پرنده سیاه "Black Bird (מבחר) תרגום לפרסית נימה ניקנאם, הוצאת Asare Bartar (آثار برت), טהרן, איראן, 2021.
ספר השירה İlya'ya Ağıtlar ("קינה לאיליה", במקור "פאפא") תרגום לטורקית, הוצאת Şiirden publishing house, איסטנבול, טורקיה, 2022.
ספר השירה 你，我的秘密情人 ("אהובי הסודי, אתה") תרגום לסינית, הוצאת The Earth Culture Press, סין, 2023.
ספר השירה My Secret Lover You ("אהובי הסודי אתה"), תרגום לאנגלית, הוצאת Adelaide ,Books Publishing House ניו יורק, 2023.
ספר השירה Mešuge dům ("הבית המשוגע"), תרגום לצ'כית, הוצאת Dauphin, פראג, צ'כיה, 2023.
ללא כותרת או מגן דוד שחור (1992) הוא הדפס מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
בשנת 1992 יצר גרשוני הדפס ובו ארבע מגיני דוד שחורים הממוקמים הארבעת קצוותיו של גיליון נייר בצבע צהוב.
סביב מגיני הדוד מופיעה מעין הילה או אזור כהה יותר, שנוצר בתהליך ההדפסה.
הרקע הצהוב הודפס בטכניקה של אקווטינטה, המעניק לו תחושה גרגירית, ואילו ארבעת מגיני הדוד נעשו בעזרת עפרון חשמלי, הצורב את הפלטת ההדפס, ומעניק לדימוי תחושה חומרית.
העבודה הודפסה בידי שרון פוליאקין על נייר בגובה 76 ס"מ וברוחב 105 ס"מ ובמהדורה של 12 עותקים בסדנת ההדפס ירושלים.
היא הוצגה במספר תערוכות ביניהן תערוכת היחיד של גרשוני (1993) במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, בתערוכה "חותם הדפס: 20 שנה לסדנת ההדפס ירושלים" (1995) שהוצגה במוזיאון ישראל ובתערוכת היחיד של גרשוני "ימי חיינו" בסדנת ההדפס ירושלים (2015).