tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרים של כאב מתפרץ, גוברת המגמה להשתמש בתרופות טרנסמוקוסליות ליפופיליות (תרופות הניתנות דרך ריריות, כמו מתחת ללשון וכדומה), כמו מדבקות פנטניל, אקטיק או פקפנט.
ההשפעה של התרופות הללו מהירה, וההקלה מושגת תוך 10–15 דקות.
מטרת ניתוחים אלו היא בעיקרה שיפור איכות החיים של המטופל, ולא הארכת חייו.
הגישה בטיפולים אלו השתנתה עם השנים.
בעבר הקיבועים שנעשו היו פשוטים ולא יציבים, מתוך גישה שחייו של החולה ממילא ספורים, ולוו בשיעור סיבוכים גבוה.
עם השנים וככל שתוחלת החיים עלתה ומספר החולים במחלה גרורתית לעצמות גדל, השתנתה הגישה הטיפולית, והקיבועים שנעשים הם קיבועים המיועדים להחזיק לאורך זמן.
בניתוחי עמוד שדרה בעבר היו נוהגים לבצע למינקטומיה אחורית כדי לשחרר לחץ על חוט השדרה, דבר שפגע ביציבות עמוד השדרה.
היום מוציאים את החוליה הנגועה כולה ובמקומה מכניסים חוליה מלאכותית, מה ששומר על יציבות עמוד השדרה.
בניתוחי מפרקים נהגו "לגרד" את החלק הנגוע במפרק ולמלא אותו בצמנט (דבק עצמות).
כיום נוהגים במקרים רבים להחליף את המפרק כולו במשתל (מפרק מלאכותי), המאפשר לחולה ניידות מיד לאחר הניתוח, ומחזיק במשך שנים רבות.
במקרים של שברים בעצמות הארוכות היה נהוג לגבס את הגפה או לשים אותה בסד כך שהיא לא הייתה מתפקדת.
היום, במקרים רבים מייצבים את העצם על ידי מסמור תוך לשדי, ובכך מאפשרים הפעלה ותפקוד מיד לאחר הניתוח.
הקרנות פליאטיביות הן הכלי היעיל ביותר להקלת סימפטומים עבור חולים בסרטן, ובדרך כלל מטרתן פליאטיבית, ולא השגת ריפוי מלא.
הטיפול יעיל, וגורם לשיפור מהיר באיכות החיים של החולה.
רוב החולים המקבלים טיפול קרינתי פליאטיבי סובלים גם מגרורות בעצמות, ו-75% סובלים מכאב.
בקרב 80%-90% מהחולים מושגת תגובה חלקית ו-50% משיגים תגובה מלאה.
הכאב נגרם מהפרשת חומרים כימיים המעוררים כאב או משברים פתולוגיים באזור.
ההקרנות מכוונת לגרורה ומעכבות את ייצור החומרים הכימיים הללו, על מנת להשיג הקלה בכאב.
האינדקציות לטיפול בהקרנות הם כאבים (הנפוץ ביותר), סיכון לשברים, תנועה מוגבלת לאחר ניתוח אורתופדי עקב גרורות בעצמות וסיכון ללחץ על עמוד השדרה.
קיימות שיטות שונות למתן קרינה, והטיפול נע בין טיפול חד פעמי לטיפול ארוך של כמה שבועות.
לעיתים יינתן סבב נוסף של הקרנות במקרה של כאב חוזר או מתמשך, בתנאי שאין מעורבות של איברים פנימיים הרגישים למינון יתר של קרינה, אך פרקטיקה זו אינה נפוצה.
מחקרים שנעשו בנושא מצאו יעילות מתונה במקרה של הקרנות חוזרות.
במקרים נדירים בהם יש כאב מפושט ישתמשו בטכניקה של "קרינה חוץ גופית".
אולם לטכניקה זו יש תופעות לוואי רבות כתוצאה מפגיעה באתרים שונים הנמצאים בשדרה הקרינה, כמו מח העצם והריאות.
התגובה לטיפול היא בדרך כלל מהירה ויעילה, וההקלה נמשכת בין 6–25 חודשים.
תופעות הלוואי מועטות בדרך כלל, וביניהן ניתן למנות דיכוי מח עצם, בצקות והצטלקויות.
איזוטופים רפואיים הם חומרים רדיואקטיביים מתחום הרפואה הגרעינית.
הם משמשים לטיפול במחלה מפושטת שלא ניתן לטפל בה באמצעות הקרנה ממוקדת לאזור ספציפי.
האיזוטופים ניתנים בהזרקה למערכת הדם, וגורמים לקרינה מקומית פנימית באתרים הנגועים בגרורות, ובכך מביאים להקלה בסימפטומים של המחלה.
זמן מחצית החיים משתנה בין חומר אחד למשנהו, ונע בין 12 שעות ל-50 יום.
גם זמן הפיזור, משך התגובה ותופעות הלוואי תלויות בסוג החומר הניתן.
בישראל החומר הנמצא בשימוש הרב ביותר הוא סטרונציום 89. חומר זה מתחרה עם הסידן בעצם ופעילותו היא בעיקר באזור פעילות תאים אוסטיאובלאסטים.
ההקלה מושגת תוך 10–20 ימים, ונמשכת עד שנה.
תופעת הלוואי העיקרית בטיפול זה היא דיכוי מח עצם.
ניתן לחזור על טיפול זה לאחר שחלפו 90 יום מהטיפול הקודם, ובתנאי שתפקוד מח העצם תקין.
ביספוספונטים הן תרופות המונעות את איבוד מסת העצם על ידי עיכוב הפעילות של אוסטאוקלסטים וספיגת העצם על ידי חיבור למלחי העצם.
התרופה גורמת לאקטיבציה של אוסטאובלסטים, מה שגורם לתהליך של בניית העצם.
הטיפול עצמו אינו מרפא, אך הוא מסייע למניעת גרורות בעצמות וסיבוכים הכרוכים בתחלואה כזו בכמה סוגי סרטן גרורתיים, בין השאר במניעת שברים פתולוגיים, ולמניעה וטיפול בהיפרקלצמיה.
נוסף לכך, נמצא כי יש לביספוספונטים השפעה אנטי-סרטנית, והם עשויים לגרום לאפופטוזה של תאים סרטניים מסוימים, כמו תאי סרטן השד.
על פי מחקרי אין ויוו נראה כי הביספוספונטים משנים את המאפיינים של מולקולות הדבקה במטריצת העצם ובכך מעכבים את ההיקשרות של תאים סרטניים מזרם הדם (CTC) לסביבת העצם.
עם זאת, למרות התועלות השונות בטיפול זה, הוא לא משפר את שיעור ההישרדות בחולים עם מחלה גרורתית בעצמות.
התרופות השימושיות ביותר הן פמידרונט, קלודרונט, וזולדרונט.
מתן התרופה הוא דרך הוריד, כל שלושה-ארבעה שבועות.
טרם הטיפול יש לעבור רמות סידן וקריאטינין.
כמו כן, מומלץ לבדוק את מצב הפה והחניכיים, שכן קיימת תופעת לוואי ייחודית לביספוספונטים אלה - נמק של עצמות הלסת.
השימוש בתרופות כימותרפיות נפוץ בסוגים רבים של סרטן גרורתי.
מטרתו הוא להקטין את הגידולים ובכך לשפר את איכות החיים של החולה.
סוג הכימותרפיה תלוי במקור הגידול הראשוני, ועשויה להשתנות בין סוג גידול אחד למשנהו.
לעיתים קרובות טיפול זה משולב יחד עם הקרנות.
קיימות שיטות שונות לאבחון וזיהוי גרורות בעצמות, כשלכל אחת יתרונות וחסרונות.
השיטה המועדפת עשויה להשתנות ממטופל למטופל ובהתאם למצב הקליני אותו מנסים לאבחן.
רדיוגרפיה - זוהי שיטה נפוצה להערכת אזורים סימפטומטיים.
היתרונות שלה כוללים עלות נמוכה וכן יכולת להעריך סיכון לשבר פתולוגי בנגע ספציפי וכן היכולת להבדיל בין גרורות לבין מצבים פתולוגיים אחרים בעצם.
החיסרון העיקרי שלה הוא רגישות נמוכה יחסית, כך שהיא אינה מומלצת ככלי למיפוי.
כיוון שכיום קימות שיטות הדמיה המסוגלת לאתר נגעים פתולוגיים בשלב מוקדם יותר, הן החליפו במידה רבה שיטה זו.
בנוסף, בדיקת הדמיה זו עלולה להטעות במקרה של מעקב אחר תגובה לטיפול.
המראה הקלאסי של גרורות בשלד שטופלו הוא של טרשת מפושטת מהפריפריה למרכז הנגע, אולם מראה זה עשוי להיראות כהתקדמות המחלה.
טומוגרפיה ממוחשבת (CT) - בדיקה זו רגישה יותר בזיהוי גרורות בעצמות מרדיוגרפיה.
היא עשויה לזהות גרורות במח העצם טרם מתרחשת פגיעה בקליפת המח.
עם זאת, הדמיית השלד כולו בבדיקה זו הוא יקר ולא מעשי.
הזמינות של הדמיית תהודה מגנטית (MRI) צמצמה מאוד את השימוש בהדמיה זו.
עם זאת, לבדיקה זו יש יתרון בהערכת שלמות קליפת המח בעצם נגועה.
הדמיית תהודה מגנטית (MRI) - הפירוט האנטומי והדיוק האבחנתי הפכו את בדיקה זו לבדיקה יעילה ביותר לאיתור גרורות בעצמות.
היא טובה במיוחד לאיתור גרורות חולייתיות מגידולים סולידיים והיא הבדיקה היעילה ביותר לאיתור מעורבות של רקמות רכות.
בנוסף, היא מסוגלת לזהות נגעים שלא אותרו בבדיקות אחרות, בייחוד בעמוד השדרה.
במקרים של ממאירות המטולוגית, MRI הוא כלי שימושי לדירוג (Staging) בחולים עם פלסמסיטומה בודדה.
בנוסף, MRI מספק תמונות ברורות של מח העצם, כך שהוא כלי שימושי בדירוג לוקמיה חריפה, מיאלומה ומחלת ולדנסטרום.
נוסף לכך, היא יכולה לסייע בבחירת אתר מח עצם נגוע ממנו תבוצע ביופסיה.
בנוסף, כלי זה הוא הכלי הטוב ביותר לאבחן גורם סרטני במקרה של שברי דחיסה בחוליות, הנפוצים בקרב חולי סרטן.
חסרונותיה של בדיקה זו היא עלותה הגבוהה ומשכה.
בנוסף לכך, חולים עם קצבי לב או שתלים אחרים אינם יכולים לעבור בדיקה זו.
מיפוי עצמות - הליך זה מבוצע על ידי הזרקת 99mTc לווריד.
לאחר מספר שעות משתמשים במצלמת גמא המאתרת קרני גמא הנפלטות ממנו.
הטכנציום נקשר לגידול סרטני ומכך ניתן להסיק שאיפה שנמצא הריכוז הגבוה ביותר נמצא הגידול.
שימוש משולב בטכנולוגיה זו יחד עם רדיולוגיה עוזר באיתור מדויק יותר של גרורות קיימות.
בדיקות מעבדה - רמות גבוהות של סידן עשויות להימצא במקרים של גרורות לעצמות.
לכן, במידה ונמצא רמות גבוהות של סידן בחולה סרטן, ייתכן ויבצעו לו בדיקות נוספות כדי לאתר גרורות בעצמות.
במקרים של תמס עצם ייתכנו רמות גבוהות של פוספטאזה בסיסית (ALP).
תוחלת החיים מאז גילוי גרורות בעצמות עשויה להשתנות, בהתאם לסוג הגידול.
למשל, במקרה של סרטן השד או סרטן הערמונית, תוחלת החיים מאז גילוי של גרורות בעצמות מוערכת בשנים.
לעומת זאת, במקרה של סרטן הריאה תוחלת החיים המוערכת במקרה זה היא חודשים.
לעומת גרורות באזור הקרביים, הפרוגנוזה במקרה של גרורות בעצמות טובה יותר.
למשל, במחקר שנערך בשנות השבעים ושנות השמונים נמצא כי תוחלת החיים החציונית בחולים עם הישנות ראשונית בכבד הייתה כ-3 חודשים, לעומת 24 חודשים במקרה של הישנות ראשונית בשלד.
נתון נוסף שיש לקחת בחשבון הוא התפשטותן של הגרורות באיברים אחרים, מלבד העצמות.
הפרוגנוזה במקרה של מחלה גרורתית מוגבלת לעצמות טובה יותר ממחלה מפושטת לאיברים אחרים
העדות המוקמת ביותר לגרורות בשלד מתוארכת לשנת 400 לפנה"ס.
המונח "גרורות" נמצא בשימוש לראשונה אצל רופאי היפוקרטס, ומשמעו, "שינוי במקום המחלה".
המחקר במהלך המאה ה-19 הוליד את תיאורית "זרע ואדמה", לפיה, רקמות (אדמה) המגדלות תאי גידול יכולות להיות עוינות או ידידותיות.
סטיפן פיג'ט כתב ב-1889 כי "בסרטן השד סובלות העצמות באופן מיוחד, שלא ניתן להסבירה על ידי תאוריה של תסחיף לבדה".
לפיכך, הוא הציע להכיר ב"תאוריית הזרע והאדמה".
על פי תאוריה זו, העצם משמשת כ"אדמה" אידיאלית ל"זרעים", תאי הסרטן ומסייעת לתפוצתם.
גרזנוניים (שם מדעי: Pempheridae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים המצויה בימים רדודים והם דגים פעילי לילה החיים בלהקות.
הם קרובי משפחה של המשפחות אפוגוניים (Apogonidae) וחכליליים (Priacanthidae), איתם הם יוצאים מהמערות לסעוד.
אורכם של הגרזנונים נע בין 7.5 ל-30 ס"מ והם בעלי קשקשים שקופים, ראשים ועיניים גדולות וכהות וזנבות קצרים היוצרים צורה של גרזן.
דגים אלו חיים בסביבות של מערות רדודות ושוניות באזורים טרופיים, במערב האוקיינוס האטלנטי ובאזור האינדו פסיפי.
הם שוכנים בסלעים והמערות ביום ויוצאים בלילה להיזון מזואופלנקטון קטנים ביחד עם דגים נוספים.
סוג Pempheris - בו מעל 70 מינים
גרזן-חנית או גרזן-מוט (באנגלית Poleaxe או Pollaxe) הוא סוג של כלי נשק מימי הביניים, המהווה שילוב של גרזן קרב עם נשק מוט.
מדובר בראש קרב תלת-ראשי הנושא גרזן, חוד דקירה (מעין חנית או רומח, נקרא dague) ופטיש או מקור חד בצד השני של הגרזן, שמותקן על גבי מוט עבה ומחוזק באורך של (בניגוד להאלברד שהיה ארוך יותר: 2–4 מטר).
גרזן-החנית הומצא כנראה בשיא ימי הביניים (המאה ה-13) אך נהפך לפופולרי רק במאה ה-14 עם התפשטות שריון הלוחות בשדה הקרב.
גרזן-החנית התגלה כנשק יעיל הן כנגד יריב משוריין והן כנגד יריב לא משוריין.
הוא תוכנן להיות חזק וכבד, ומכה חזקה ממנו - גם אם לא חדרה את שריון היריב - יכלה לגרום לו נזק של הלם, חבלות, עצמות שבורות או זעזוע מוח (במקרה שהמכה כוונה לקסדה).
גם האבירים, שהנשק המזוהה ביותר עימם הוא החרב, השתמשו בגרזן-חנית כנשק עיקרי בשדה הקרב ודאגו לרכוש גרזני-חנית איכותיים במיוחד, שלעיתים גם עוטרו בקישוטים וחריטות כדי להעיד על המעמד של נושאם.
מוט-הגרזן מורכב משני חלקים עיקריים: המוט וראש הקרב.
ראש הקרב כלל שילובים שונים של כלי הנשק הבאים:
חוד דקירה (spike או dague) - מעין חנית או רומח שמיועד לנעיצה ודקירה, כולל לחדירת שריון לוחות.
להב גרזן קרב (axe או hache) - שנועד לחיתוך (בעיקר נגד יריבים לא משוריינים או בעלי שריון קל).
פטיש קרב (warhammer או poll) - נועד לריסוק, בעיקר נגד יריבים משוריינים.
מקור חד, עבה וקצר (beak או fluke) - נועד לחדור שריון.
לעיתים גם בצידי ראש הקרב היו דוקרנים קצרים, אך הם לא היו אמצעי התקיפה העיקרי של הנשק.
ראש הקרב היה מחובר למוט בלוחות מתכת שנקראו langets והיו ממוסמרים למוט.
ללוחות אלו היו תפקידים נוספים מלבד אבטחת ראש הקרב וקיבועו למוט.
המוט (shaft או haft) היה באורך בדרך כלל אך במספר מוטות ארוכים במיוחד הגיע האורך ל-.
המוט היה עבה וחזק ולרוב בעל חתך רוחב מלבני (ולעיתים רחוקות אליפטי או עגול).
לעיתים הותקנה לפני ראש הקרב שמורת-יד (hilt) בצורת דיסקה עגולה כדי למנוע מהיד להחליק על ראש הקרב, שמורת-יד זו נקראת roundel.
בקצה האחורי של המוט הותקן דוקרן או חיזוק מתכת מחודד (בדרך כלל עם חוד קהה יותר וקצר יותר מזה של חוד הדקירה שבראש הקרב) על מנת לשמש אף הוא כנשק.
במבט שטחי נוטים לבלבל בין הגרזן-חנית להאלברד.
בכל זאת יש ביניהם הבדלים.
ראשית, ההאלברד ארוך יותר: אורכו 2–4 מטר, לעומת 1.2–2.4 מטר בגרזן-חנית.
שנית, להב הגרזן בגרזן-חנית הוא לרוב קטן יותר מזה של ההאלברד.
להב קטן יותר מרכז את האנרגיה הקינטית של המכה על שטח קטן יוצר ובכך מאפשר לו להביס שריון, בעוד שהלהבים הרחבים יותר של ההאלברד יעילים יותר נגד שריון קל יותר או מטרות ללא שריון כלל.
שלישית, בנשקי האלברד רבים ראש הקרב חושל כיחידה אחת, בעוד שראש הקרב של מוט-הגרזן הורכב בדרך כלל מכמה חלקים והיה מודולרי.
הגרזן-חנית שימש אבירים ולוחמי חיל רגלים כבד אחרים (כולל שכירי חרב) בלחימה רגלית, ונחשב לכלי נשק יעיל הן נגד יריבים משוריינים (כולל עם שריון לוחות) והן נגד יריבים לא משוריינים.
לגרזן-חנית פותחה טכניקת לחימה מתוחכמת שדרשה שימוש בשתי הידיים (ובכך היה הגרזן-חנית נשק דו-ידני) והתבססה על לחימה במוט קרב (quarterstaff) בשילוב מכות גרזן קרב ופטיש, וכן נעיצה באמצעות חוד הדקירה שבראש הקרב.
להב הגרזן יכול לשמש לא רק להתקפות חיתוך או ריסוק, אלא גם להכשלת היריב והפלתו, פריקתו מנשקו ולחסום את התקפותיו.
ראש הפטיש שימש בעיקר נגד מטרות משוריינות ומכותיו החזקות יכלו לגרום לחבלות רציניות, הלם, שבירת עצמות וזעזוע מוח (כאשר כוונו לראש).
הן חוד הדקירה שבראש הקרב והן החוד שבתחתית המוט יכלו לשמש לנעיצה ודקירה.
המוט עצמו הוא חלק מרכזי בנשק ומשמש כמנוף המעניק מומנט-כוח גבוה לראש הקרב ובכך מגביר את הנזק שגורמת מכה עם ראש הגרזן או ראש הפטיש.
בנוסף המוט היה יכול לחסום את התקפותיו של היריב (בייחוד כאשר המוט היה מחוזק ב-langets, שהם לוחות מתכת לאורך המוט) וכן לתת מכות, לדחוף את היריב, להרחיק אותו וכן להכשיל או להפיל אותו.
הגרזן-חנית היה נשק פופולרי ביותר בקרב לוחמים בשדה הקרב, כולל בקרב האבירים בני מעמד האצולה.
הוא הגיע לשיא הפופולריות שלו במאה ה-14 והמאה ה-15, במקביל להיותו של שריון הלוחות נפוץ בשדה הקרב.
הסיבה הראשונה היא ששריון הלוחות סיפק ללוחם הגנה טובה מאוד שלמעשה ייתרה את הצורך במגן גדול ובכך פינתה את שתי הידיים לתפעול נשק בשדה הקרב, כולל כלי נשק דו-ידניים כגון חרב דו-ידנית, נשק מוט וגרזן-חנית.
הסיבה השנייה היא שחרב ארוכה רגילה הייתה פחות יעילה נגד שריון הלוחות לעומת הגרזן-חנית שצויד בראש קרב עם אמצעים שהיו יעילים יותר בחדירת שריון (המקור למשל) או בגרימת נזק במכה על השריון (הפטיש למשל), וסיפקו יותר מומנט-כוח במכה מאשר להב החרב, וזאת הודות למנוף שמספק המוט הארוך.
השימוש בגרזן-חנית היה פופולרי עד סוף המאה ה-16, אז נדחקו רוב כלי הנשק הקרים והשריון משדה הקרב בעקבות הופעת הנשק החם ורובים שיכלו לחדור בקלות שריון גוף בירי מרחוק.
חיבורים מאוירים רבים על לחימה באמצעות גרזן-חנית מהמאה ה-15 והמאה ה-16 שרדו.
במסגרת התעניינות מחודשת בהיסטוריה צבאית של ימי הביניים ושחזור תקופתי של קרבות על ידי חובבים והיסטוריונים, נתגלו מחדש טכניקות לחימה בגרזן-חנית - הן על ידי קריאת חיבורים היסטוריים ששרדו והן מניסיון שנבע מלחימה ואימונים .
שימוש בגרזן-חנית אמיתי בקרבות משוחזרים הוא מסוכן, גם אם להביו קהים, שכן עוצמת המכה היא חזקה ועדיין יכולה לגרום לנזק, בייחוד אם הסופג אותה איננו לבוש בשריון גוף עם ריפוד מתאים.
לשם כך נעשה לעיתים שימוש בגרזן-חנית שראש הקרב שלו עשוי מגומי והלחימה נעשית במשנה זהירות.
באנגלית נקרא נשק זה לרוב Pollaxe והבלשנים סבורים שהמילה poll פירושה "ראש" או "פטיש" ומתייחסת לראש הקרב של הנשק.
במקרה זה תרגום חופשי של pollaxe יהיה "ראש גרזן" או "פטיש-גרזן".
עם זאת, גם השם Poleaxe מקובל וכאן המילה pole ("ציר" או "מוט") מתייחסת למוט שעליו מותקן הגרזן.
בעברית אין לכלי נשק זה מונח רשמי.
"גרזן-מוט" (תרגום חופשי ל-poleaxe, מופיע במהדורה העברית של מבוכים ודרקונים)
"גרזן-חנית" או "חנית-גרזן" (שכן נשק זה הוא שילוב של גרזן קרב וחנית)
"גרזן-פטיש" או "פטיש-גרזן" (שכן ראש הקרב כולל גרזן קרב ופטיש קרב)
"גרזן תלת-ראשי" (שכן ראש הקרב נושא 3 כלי נשק: גרזן קרב, פטיש קרב ולהב חנית)
"גרזן משולב" או גרמ"ש (שכן הוא משלב מספר כלי נשק: גרזן קרב, פטיש קרב וחנית)
"גרזן אבירים" מאחר שהיה בעיקר בשימוש אבירים ולוחמים עשירים, בעוד שהלוחמים הפשוטים השתמשו בהאלברד.
"גרזן דו-ידני" (שכן נשק זה דרש תפעול בשתי הידיים.
עם זאת, יש גרזני קרב דו-ידניים רגילים).
גֵרוּת כִּמְהָם (כתיב: כמוהם) אשר אצל בית-לחם הוא מקום בו יוחנן בן קרח ואנשיו התיישבו עם הפליטים ממצפה לפני בריחתם למצרים כמסופר ב: "וַיֵּלְכוּ וַיֵּשְׁבוּ בְּגֵרוּת כמוהם [כִּמְהָם] אֲשֶׁר אֵצֶל בֵּית לָחֶם לָלֶכֶת לָבוֹא מִצְרָיִם.
פרוש השם גֵרוּת כִּמְהָם שנוי במחלוקת: את המילה גרות פרשו כמלון-אורחים או חאן, ומאידך מנוסח תרגום השבעים והפשיטא עולה הנוסח 'גרנות', ומיוסף בן מתתיהו ועקילס הנוסח נראה 'גדרות'.
חשובה לעניין הזיהוי גם השאלה אם יש לשם קשר לכמהם\ן בן ברזילי הגלעדי, כעולה מתרגום יונתן בן עוזיאל.
אם המקום אכן קשור לכמהם בן ברזילי ולימי דוד המלך, ואם הוא התקיים אז כיישוב, יש לצפות לאתר שהחל קיומו בתקופת הברזל 2א, אולם אין לדעת זאת בבירור.
כיוון שעצם מהותו ושמו המדויק של היישוב הנדון נתונים בספק, כל הצעת זיהוי אינה לעת עתה אלא אפשרות בלבד.
במחקר לא אותר כל שם גאוגרפי עכשווי שעשוי לשמר את שם היישוב, ובסקר החירום בהר יהודה לא הועלתה כל הצעה בעניין.
מאוחר יותר, בסקר הר יהודה, נמצא אתר המתאים מאד לגרות כמהם של יוחנן בן קרח, הן בתקופת קיומו והן במיקומו בהקשר של פרשת הבריחה למצרים.
אתר זה הוא רס אל-כביר המצוי כ-2,300 מ' מערבית לאתרה הקדום של בית-לחם, בולט ומוגן היטב מ-3 כיוונים, ובראש נתיב העובר מערבה ויורד לשפלה, כלומר הנתיב הסביר ביותר לקבוצה הנמצאת סמוך לבית לחם ובכוונתה לצאת לכיוון הדרך הקדומה מארץ ישראל למצרים.
יצוין כי בהמשך הנתיב התגלה ונחפר אתר נוסף מאותה תקופה, ח'רבת אַבּו טְוֵין שמו, ובו יישוב ואף מצודה מאותה תקופה.
רס אל-כביר התקיים רק בשלהי תקופת הברזל ולכן אינו מתאים לקשר האפשרי לכמהם בן ברזילי ולימי דוד, ככל שהמסורות עליו משקפות אכן את המאה ה-10 לפנה"ס; אולם אין גם שום אתר אחר המתאים לזאת.
לפיכך, רס אל-כביר הוא הצעת הזיהוי הנוכחית במחקר, אמנם כהשערה בלבד, לגרות כמהם של ימי ירמיהו.
ראשית היישוב בתקופת הברזל 2ד, כלומר בסמוך לימי חורבן בית ראשון, ושטחו מוערך אז בכ-3 דונם.
הוא ממשיך להתקיים בתקופה הפרסית (כ-5 ד'), בתקופה ההלניסטית (כ-2 ד'), ולאחר פער יישובי חוזר להתקיים בתקופה הביזנטית (כ-5 ד') ובימי הביניים (כ-2 ד').
גְרֶט פַּלוּקָה הייתה רקדנית ומורה גרמנייה למחול, שב־1925 הקימה בית ספר ידוע למחול בדרזדן, "בית הספר פאלוקה למחול".
זמן קצר לאחר לידתה עקרה משפחתה לסן פרנסיסקו, ובשנת 1909 חזרה פלוקה עם אמהּ לדרזדן.
היא למדה בלט אצל היינריך קרלר מ־1914 עד 1916. מ־1917 עד 1918 למדה בבית הספר של מרגרֵטֶה בַּלְזַט לבנות המעמד הגבוה בדרזדן.
בשנת 1921 שינתה את שמה לגְרֵט פַּלוּקָה (תוך שינוי כתיב שם המשפחה לצורה איטלקית), והחלה ללמוד אצל מרי ויגמן, והופיעה כחברת להקת המחול הקאמרי של ויגמן.
בשנת 1924 נישאה פלוקה לפרידריך בִּינֶרט, שעבד במפעלים של אביו.
דרך חמותה, אידה בינרט, התוודעה לאמני הבאוהאוס.
ב־1925 פתחה בית ספר משלה לריקוד, בית הספר לריקוד פאלוקה, בתמיכת בעלה, ומאז הפכו היא ומרי ויגמן למתחרות.
ב־1927 פתחה סניף של בית ספרה בברלין.
ב־1931 נפתח סניף נוסף בשטוטגרט.
על אף שבשנת 1936 הופיעה בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים בברלין, סגרו השלטונות הנאציים בשנת 1939 את בתי הספר שלה בשל מוצאה היהודי, והיא לא הורשתה ללמד מחול, אולם הורשתה להמשיך לרקוד בעצמה.
במהלך הפצצת דרזדן בשנת 1945, איבדה פאלוקה את כל רכושה.
לאחר 1945, הפך סגנון הבלט הרוסי לסגנון השליט בבית הספר פאלוקה.
פאלוקה, שנותרה בגרמניה המזרחית, הפכה לחברה מייסדת באקדמיה לאמנויות של אותה מדינה.
בשנת 1959, דרשו פקידי מדיניות התרבות של מזרח גרמניה להפוך את בית הספר למוסד מקצועי למחול סוציאליסטי בסגנון סובייטי.
כדי לקבל תמיכה בדרישותיה נגד התערבות זו, נסעה פאלוקה לזמן קצר לגרמניה המערבית.
בשנת 1993 הלכה פאלוקה לעולמה בדרזדן, בגיל 91.
חברה מייסדת של האקדמיה הגרמנית לאמנויות, ברלין (1950, סגנית נשיא 1965–1970)
חברה באקדמיה הגרמנויות לאמנויות הבמה, המבורג (1965)
הפרס הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (דרגה ב' 1960 ו־1976, דרגה א' 1981)
עיטור הכבוד של המולדת של גרמניה המזרחית, בזהב (1972)
פרס האמנות על שם מרטין אנדרסן נקסה של העיר דרזדן (1972)
אזרחית כבוד של דרזדן (1979)
כוכב (1980) וכוכב גדול של ידידות העמים מגרמניה המזרחית (1987)
הצלב הגדול של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית (1992)
בין תלמידיה היו רות ברגהאוס, לוטה גוסלר ודורה הוייר.
גרט שראם היה ניצול מחנה הריכוז בוכנוולד, הצעיר מבין שישה אסירים שחורים שנכלאו במחנה.
הוא היה בן לאישה גרמנייה ואב אפרו-אמריקאי ונעצר תוך הפרה של חוקי חוקי טוהר הגזע הנאצי .
שראם נולד למריאן שרם וג'ק ברנקסון, מהנדס מחברת פלדה אמריקאית ששהה בתורינגיה לצורך עבודתו.
שראם גדל בוויטרדה ובאד לנגנסאלצה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר העממי, הוא עבד כעוזר במוסך.
על פי חוקי נירנברג, נשללה ממנו הזכות להכשרה מקצועית כלשהי.
הוא גם היה עדות חיה ל"גילוי עריות" בין-גזעי בלתי חוקי שגרר עונש מוות על אביו ועל עצמו.
ברנקסון ערך מספר ביקורים בתורינגיה לאחר סיום חוזהו.
במהלך ביקור אחד בשנת 1941, הוא נעצר בגין הפרת חוקי הגזע הנאצי ונשלח לאושוויץ, שם ככל הנראה מת.
במאי 1944, בגיל 15, נעצר שראם על ידי הגסטפו תחת חוקי ההפלייה נגד ראסנשאנדה, כינוי גנאי שהיה בשימוש בגרמניה הנאצית לצורך ציון נישואי תערובת בין בני הגזע הארי לבין מי שאינם ארים, בהם יהודים.
המונח שימש כבסיס למדיניות הגזע של המשטר הנאצי בגרמניה.
מדיניות זו יושמה בחקיקה, שבמסגרתה נדרשו ארים לשאת אישור ארי .
לאחר מכן, ב-1935, עם חקיקת חוקי נירנברג, נאסר על ארים ולא ארים, בהם יהודים, לקיים יחסי מין וקשרי נישואין אלה עם אלה.
הוא הוחזק ב"מעצר מגן " במספר בתי כלא של הגסטפו.
הוא נחקר מספר פעמים, תוך מניעת אוכל ושתייה וחבלה בפניו.
ב-20 ביולי 1944 גורש למחנה הריכוז בוכנוולד, שם קועקע המספר 49489 על זרועו השמאלית.
עונשו לא נקצב, אך נקבע ללא פחות מחמש עשרה שנים.
שראם הוכנס עם האסירים הפוליטיים, החלטה שהתבררה כמצילה חיים.
הוא נאלץ לעבוד במחצבת אבן שבה שיעור ההישרדות של האסירים היה נמוך מאוד.
מדי יום מתו עשרה עד חמישה עשר גברים.
הוא הועבר לעבודה קלה יותר על ידי הקאפו הקומוניסטי וילי בלייכר ואסיר קומוניסטי אחר, אוטו גרוס, ארגן אחרים להקיף אותו במהלך המסדר היומי, כאשר נספרו האסירים.
האסירים הלא בריאים ואלה שבלטו הסתכנו בשליחתם למחנה השמדה או בהרג במקום.
שראם ראה פעם אסיר, צעיר יהודי מלייפציג בשם וולפגנג קון, נדרס למוות על ידי שומר אס-אס, כיוון שזז במהלך המסדר.
כאסיר השחור היחיד, הוא כבר בלט ואחרי שבועות במחצבת האבן, הוא היה במצב מוחלש.
בכך שהקיפו אותו והעבירו אותו לעבודה קלה יותר, הוא היה מוגן.
שראם היה אחד מהאסירים שנותרו במחנה, עם סיכוי טוב יותר לשרוד מאלה שנאלצו לעזוב בצעדות המוות.
הוא היה שם כשאלף אזרחים מווימאר נאלצו לבקר בבוכנוולד כדי לראות מה התרחש שם.
לאחר שחרור בוכנוולד ותום מלחמת העולם השנייה חזר שראם לאמו בבאד לנגנסאלצה.
לאחר מכן עבד במכרה האורניום ויסמוט באזור הכיבוש הסובייטי.
בשנים 1956 עד 1964 עבד באסן במכרה פחם, ולאחר מכן בחר לעבור למזרח גרמניה, שלוש שנים לאחר בניית חומת ברלין .
שם עבד בחברת האוטובוסים ברנימר (Barnim Busgesellschaft).
באברסוולדה, ברנדנבורג, חידש את לימודיו, והפך למכונאי מוסמך.
הוא הפך למנהל עבודה בחנות וראש מחלקה, התקבל לעבודה בחברת קומבינה, חברה להנדסה אזרחית, שם התקדם לראש מחלקה של צי הרכב של אברסוואלדה.
בעזרתו של אסיר בוכנוולד אחר לשעבר, הרמן אקסן, שהיה אחד מקבוצת אסירים קומוניסטים שהגנו על שראם, הוא הקים עסק משלו ב-1985, "שראמס רייזן", חברת מוניות המנוהלת כיום על ידי בנו.
שראם, אלמן, גר ליד בני משפחה.
הוא ביקר בבתי ספר כדי לדבר על בוכנוולד והיה חבר בקרן הזיכרון לבוכנוולד.
הוא נפטר בארפורט ב-18 באפריל 2016 לאחר מחלה ממושכת.
גרותורקס (שם מדעי: Gerrothorax; מילולית: "חזה זר") הוא סוג נכחד של דו-חיים יבשתי מסדרת הטמנוספונדילים אשר התקיים במשך תחילת הטריאס שלפני 230 עד 200 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו באזורים רבים, אשר נכלל יחד ביבשת הקדומה פנגיאה ביניהם בגרינלנד, גרמניה, פולין, שוודיה ובתאילנד.
כיום ידוע בסוג זה רק המין G.
pustuloglomeratus ועוד מינים בוטלו מספק.
הוא תואר למדע בידי החוקר טאגה נלסון ב-1934.
סוג זה היה בעל מבנה גוף שטוח באורך של מטר אחד ודמה במראהו לדיפלוקאולוס ובדומה למספר סלמנדרות חיות כמו הפרוטיאוסיים הוא היה בעל זימים חיצוניים גם בבגרות וכן היה בעל זנב ארוך וכלוב צלעות בולט.
מעריכים שבניגוד לדו-חיים המודרניים הוא יכל לשרוד גם במים מליחים ואף במי ים ובהם התמקם על הקרקעית, שם ארב לטרף.
ליצור זה היה מנגנון לסתות חזק שיכל לעוט קדימה על טרפו בדומה לאכילה של עקרבנונאים או דגים נוספים שיכולים לשאוב במהירות את טרפם.
הראש היה מכוסה בלוחיות שכנראה יועדו להגנה, אף שלא הגבילו את מהירות בעליהם.
גרוק הוא תחדיש שטבע הסופר האמריקאי רוברט היינליין עבור רומן המדע הבדיוני שלו משנת 1961 "גר בארץ נכריה".
המונח וההיבטים של המושג הבסיסי הפכו לחלק מקהילות כמו במדעי המחשב.
המבקרים גשרו על העדר זה של הגדרה מפורשת על ידי ציטוט של קטעים מתוך הספר הממחישים את המונח.
השימושים במילה בעשורים שאחרי שנות ה-60 מרוכזים יותר בתרבות המחשבים, כמו הופעה ב- InfoWorld ב-1984: "אין תוכנה!
רק מצבים פנימיים שונים של חומרה.
חבל שמתכנתים לא מגרקים (שימוש המונח בתור פועל) טוב יותר."
קובץ הז'רגון, שמתאר את עצמו כ"מילון האקרים" ופורסם תחת השם הזה שלוש פעמים, מכניס את גרוק בהקשר תכנותי.
הערך היה קיים בצורות המוקדמות ביותר של קובץ הז'רגון, החל משנות השמונים המוקדמות.
שימוש טכני טיפוסי מהתנ"ך של לינוקס, 2005 מאפיין את פילוסופיית פיתוח התוכנה של יוניקס כ"כזו שיכולה להפוך את חייך להרבה יותר פשוטים ברגע שאתה מגרק את הרעיון".
דף האינטרנט הראשי של cURL, כלי קוד פתוח וספריית תכנות, מתאר את הפונקציה של cURL כ"cURL groks URLs".
הספר Cyberia מכסה בהרחבה את השימוש בו בתת-תרבות זו.
תוכנת רישום הקשות המשמשת את ה-NSA עבור פעולות איסוף המודיעין מרחוק שלה נקראת GROK.
אחד ממסנני הניתוח החזקים ביותר בשימוש ברכיב logstash של תוכנת ElasticSearch נקרא grok .
ספר עיון מאת Carey Bunks על השימוש בתוכנית מניפולציית התמונות של GNU נקרא Grokking the GIMP
כלי נפוץ המשמש לפיתוח ענן הוא כלי שנקרא ngrok, אשר מייצג 'רשת grok'.
זהו כלי עזר שיוצר מנהרה מאובטחת במחשב מקומי יחד עם כתובת URL ציבורית לגישה למחשב המקומי.
הצ'אטבוט של חברת XAI נקרא גרוק.
גרוק (Grok) הוא מודל בינה מלאכותית יוצרת שפותח על ידי xAI, הוא מבוסס על מודל שפה גדול (LLM) שפותח ביוזמת אילון מאסק.
הוא, משווק כ"בעל חוש הומור" ובעל גישה ישירה ל-X.
גרוק מציע בין השאר צא'טבוט, יוצר ועורך תמונות, וכן יוצר ועורך סרטונים.
במרץ 2024 הוציאה xAI את גרסת גרוק-1 בקוד פתוח.
כדי להריץ את מנועי גרוק בנתה xAI את מחשב העל החזק בעולם (לבינה מלאכותית), קולוסוס.
גרוק הוא המנוע המרכזי המייצר תוכן ראשוני לאנציקלופדיה המקוונת שהשיקה xAI ב-27 באוקטובר 2025, גרוקיפדיה.
בשנת 2015 ייסד אילון מאסק יחד עם סם אלטמן את ארגון המחקר בינה מלאכותית OpenAI.
מאסק עזב את דירקטוריון החברה ב-2018 לאור כוונת אלטמן להפוך את החברה מ"ללא כוונת רווח" לחברה מסחרית וזאת לאחר ש OpenAI נוסדה עם התחייבות מוצהרת להיות ללא כוונת רווח.
OpenAI המשיכה והשיקה את ChatGPT בנובמבר 2022, ואת GPT-4 במרץ 2023. באותו חודש, אילון מאסק היה אחד מכמה מהנדסים ויזמים שחתמו על מכתב פתוח ממכון Future of Life שקרא להפסקה של שישה חודשים בפיתוח כל תוכנת AI חזקה יותר מ-GPT-4.
באפריל 2023, אילון מאסק אמר בראיון כי בכוונתו לפתח צא'טבוט בינה מלאכותית בשם "TruthGPT", אותו תיאר כ"בינה מלאכותית המחפשת אמת ומנסה להבין את טבע היקום".
הוא הביע דאגה מכך ש-ChatGPT "מתאמן להיות פוליטיקלי קורקט".
TruthGPT נודע מאוחר יותר בשם גרוק, על שם גרוק שטבע רוברט היינליין ברומן המדע הבדיוני שלו משנת 1961 "גר בארץ נוכריה" כדי לתאר צורה של הבנה.
בנובמבר 2023, xAI החלה להציג את גרוק כצ'אטבוט לאנשים נבחרים, כאשר ההשתתפות בתוכנית הגישה המוקדמת הוגבלה למשתמשי X Premium בתשלום.
בזמן התצוגה המקדימה, xAI תיארה את הצ'אטבוט כ"מוצר בטא מוקדם מאוד - הטוב ביותר שיכולנו לעשות עם חודשיים של אימונים" שיכול "להשתפר במהירות עם כל שבוע שעובר".
ב-13 באוגוסט 2024 השיקה xAI בגרסת בטא את גרוק 2 וגרוק 2 מיני, שכוללים בין השאר שיפורי ביצועים, הבנת טקסט ותמונות, ממשק מחודש ויכולת יצירת תמונות.
ב-18 בפברואר 2025, הושק בגרסת בטא גרוק 3, שלטענת החברה מספק ביצועים טובים יותר מכל המודלים הקיימים בשוק.
ביולי 2025 הכריז מאסק כי ישיק בהמשך השנה גרסת גרוק לילדים בשם "בייבי גרוק".
ההצהרה של xAI תיארה את הצ'אטבוט ככזה שנועד "לענות על שאלות עם קצת שנינות" כמו גם נכונות "לענות על שאלות פיקנטיות שנדחות על ידי רוב מערכות הבינה המלאכותית האחרות".
הוא אמר שהבוט "עוצב על פי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, ולכן מתוכנן לענות כמעט על כל דבר".
תמצית ששיתפה עובדת X הראתה את גרוק מתבקש לענות על השאלה "מתי מתאים להאזין למוזיקה של חג המולד?" בצורה וולגרית, ומגיב "מתי שאתה רוצה לעזאזל" ומוסיף שמי שלא מסכים צריך "לדחוף להם מקל ממתקים לתחת ולהתעסק בעניינים הארורים שלהם".
אילון מאסק שיתף צילום מסך מתוך התכתבות עם גרוק שבו נראה גרוק נותן הוראות מפורטות כיצד לייצר קוקאין.
מאסק ציין כי התגובות של גרוק יהיו מוגבלות למידע שכבר זמין לציבור באינטרנט, שניתן למצוא אותו גם בחיפוש רגיל בדפדפן.
הצ'אטבוט אופיינה כ"אנטי-ווק" על ידי העיתונות.
מאסק אמר על ארגון OpenAI, שלכאורה הנדס את ה-ChatGPT שלו כך שיהיו לו יותר מסננים בנושאים רגישים, כי "הסכנה של אימון AI להיות פוליטיקלי קורקט, או במילים אחרות לשקר - היא קטלנית".
כאשר חוקר טען שהחיל את מבחן המצפן הפוליטי על גרוק בדצמבר 2023 ומצא את תגובותיו שמאלניות וליברטריאניות - מעט יותר מאשר ChatGPT - מאסק הכריז על "פעולה מיידית להעברת גרוק קרוב יותר לנייטרליות פוליטית".
הצ'אטבוט כברירת מחדל נמצא ב"מצב כיף", ויש לו אפשרות למצב "עצבני" ו"מצב רגיל".
The Verge השווה את תגובות מצב הכיף של גרוק למשחק קלפים נגד האנושות, וציין כי בעוד שהצ'טבוט יכול להיות אגרסיבי בטון, הוא אף פעם לא היה אגרסיבי כלפי המשתמש.
קרל גרהארט "גרט" פרובה (25 בפברואר 1913 – 5 בספטמבר 1988) היה שחקן תיאטרון וסרטים גרמני.
הוא נודע במדינות דוברות האנגלית בזכות משחקו בדמות הרשע בסרט ג'יימס בונד גולדפינגר, בתור פיצ'ום באופרה בגרוש, בתור הברון בומברסט בצ'יטי צ'יטי בנג בנג, בתור הוצנפלוט ב"השודד הוצנפלוץ", בתור הגנרל דיטריך פון קולטיץ בהאם פריז בוערת?
ובתור הקולונל מנפרד פון הולשטיין באותם אנשים מופלאים במכונות מעופפות.
פרובה נולד באוברפלניץ, היום חלק מצוויקאו.
בתחילת דרכו הוא היה כנר, אבל בהמשך הפסיק לנגן והשקיע את זמנו בקברט ובהופעות בתיאטרון.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1934 בגיל 21 כצעירים אחרים בני גילו, אך לא היה חבר פעיל, ועזב את המפלגה ב-1937, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר יציאת הסרט גולדפינגר נודע על חברותו בעבר במפלגה הנאצית, ובישראל נאסרה בתחילה הקרנת הסרט, עד שמריו בלומנאו, ניצול יהודי, חשף שמונה שבועות בלבד לאחר מכן שחייו וחייה של אמו סטלה בלומנאו ניצלו ככל הנראה כאשר פרובה פגש בהם בווינה החביא אותם מהנאצים במרתפו.
בספטמבר 1944 נסגרו התיאטראות בגרמניה ופרובה גויס לצבא הגרמני, שם שירת כחובש עד סוף המלחמה.
פרובה זכה לתהילה באחד הסרטים הגרמניים הראשונים שנעשו לאחר המלחמה, שנקרא ברלינר בלדה (הבלדה על ברלין, 1948).
הוא לוהק לתפקיד הנבל בסרט השווייצרי-מערב גרמני-ספרדי Es geschah am hellichten Tag (זה קרה לאור יום, 1958), עם התסריט המקורי שנכתב על ידי פרידריך דירנמאט.
תפקידו כרוצח סדרתי של ילדים משך את תשומת לבם של מפיקי הסרט ג'יימס בונד גולדפינגר (1964) והוא נבחר לגלם את אחד הנבלים הזכורים ביותר של הסדרה, איל הזהב אוריק גולדפינגר.
(המועמד הראשון לתפקיד הייה אורסון וולס, אך השכר שדרש וולס הייה גבוה מדי עבור המפיקים).
פרובה הופיע במספר סרטים בשנות ה-60, וביניהם "היום הארוך ביותר" (1962), "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" (1965), האם פריז בוערת?
פרובה מת במינכן בספטמבר 1988 בגיל 75 מהתקף לב.
גּרוֹקִיפֶּדְיָה היא אנציקלופדיה מקוונת המופעלת באמצעות בינה מלאכותית, שהושקה ב-27 באוקטובר 2025 על ידי חברת הבינה המלאכותית xAI, שבבעלותו של אילון מאסק.
הפלטפורמה משתמשת במודל הבינה המלאכותית גרוק לייצור ועדכון אוטומטי של ערכים, ומציגה את עצמה כחלופה לוויקיפדיה בשל ביקורת על הטיה בוויקיפדיה.
ההשקה זכתה לתשומת לב רבה ברשתות החברתיות וכללה ביקורות חיוביות ושליליות, ודיונים על אמינותה ואמינות אנציקלופדיות אחרות, ועל השפעתה הצפויה על עולם המידע הדיגיטלי.
נכון ל-10 בינואר 2026, בגרוקיפדיה יש 6,092,140 ערכים והיא קיימת באנגלית בלבד.
בספטמבר 2025, אילון מאסק הצהיר לראשונה על בניית אתר אנציקלופדיה המבוסס על בינה מלאכותית בשם "גרוקיפדיה".
הרעיון הוצע על ידי דייוויד סאקס, משקיע יהודי אמריקאי ושותף בקרן הון סיכון Craft Ventures בפודקאסט של All in.
על פי מאסק, גרוקיפדיה היא אלטרנטיבה לוויקיפדיה, שמטרתה "לטהר את התעמולה" הקיימת בוויקיפדיה.
גרוקיפדיה עושה שימוש בבינה מלאכותית הבודקת שגיאות, הטיות ואמירות פוליטיות.
ב-28 באוקטובר 2025, האתר כלל למעלה מ-885,000 ערכים שנוצרו באמצעות בינה מלאכותית.
הערכים נוצרים ונערכים על ידי מודל השפה "גרוק" (Grok).
רבים מהערכים מבוססים על ערכים מוויקיפדיה, וחלקם אף הועתקו ממנה (תוך ציון כי התוכן שולב בהתאם לרישיון החופשי של ויקיפדיה), כאשר כל ערך עבר בדיקת עובדות על ידי המודל של גרוק.
ב-20 בנובמבר 2025 הצהיר אילון מאסק ברשת X כי גרוקיפדיה תשנה את שמה ל"אנציקלופדיה גלקטיקה" (Encyclopedia Galactica) "כאשר תהיה ראויה לפחות קצת לשנוי השם" והצהיר שהיא פרויקט מרכזי של xAI.
היא התמקדה בשיפורי שקיפות, אינטראקטיביות ומנגנוני תיקון, תוך התמודדות עם ביקורות מוקדמות על דיוק ומקורות.
החל מ-25 בדצמבר, נוסף כפתור המאפשר למשתמשים להמליץ על יצירת ערכים חדשים.
הערכים נוצרים על ידי מודל השפה גרוק.
גרוקיפדיה קיבלה ביקורות שליליות בטענה שהיא מכילה שגיאות עובדתיות רבות ומושפעת מהעמדות הפוליטיות של מאסק ומתיאוריות קונספירציה שהוא מפיץ.
ההיסטוריון פרופ' ריצ'רד אוונס טוען כי גרוקיפדיה נותנת משקל שווה בין פוסטים של משתמשים בחדרי צ'אט לבין מאמרים אקדמיים.
לטענתו, הבינה המלאכותית עליה מבוססת הפלטפורמה שואבת את כל המידע מהמקורות שיש לה, בלי להבחין באיכותם.
בנוסף הוא טוען כי גרוקיפדיה אינה אמינה, וציין כדוגמה את הערך על הבכיר הנאצי אלברט שפר, שהיה שר החימוש בגרמניה הנאצית, שהציג עובדות שיקריות שהופרכו.
גרטה לואיזה גוסטפסון (בשוודית: Greta Lovisa Gustafsson; 18 בספטמבר 1905 – 15 באפריל 1990), הידועה יותר בשם גרטה גרבו (בשוודית: Greta Garbo), הייתה שחקנית ראינוע וקולנוע שוודית שזכתה להצלחה רבה בהוליווד, אך בשיא תהילתה פרשה מעולם הקולנוע.
גרבו נולדה בסטוקהולם, הצעירה מבין שלושת ילדיהם של קרל אלפרד גוסטפסון ואנה לואיזה יוהנסון.
המשפחה השתייכה למעמד הפועלים, והתגוררה בשכונת עוני בסטוקהולם.
בגיל 14 נפטר אביה אליו הייתה קשורה מאוד והיא נותרה עם אמה, שיחסיה עמה היו מתוחים.
היא נאלצה לעזוב את בית הספר ולעבוד לפרנסת המשפחה.
עבודתה הראשונה הייתה כעוזרת במספרה, ולאחר מכן עבדה כקופאית בחנות כלבו.
במסגרת תפקידה התבקשה לדגמן בגדים של החנות למודעות מקומיות, ובהמשך הופיעה בסרטון פרסומת קצר שפרסם הכלבו.
הסרטים צדו את עינו של הבמאי אריק פטשר.
פטשר הכיר בכשרונה של הנערה הנאה, וליהק אותה לתפקידה הראשון בראינוע, קומדיית סלפסטיק בשם "פטר הנווד" (1922).
בין 1922 ל-1924 למדה גרבו באקדמיה לתיאטרון בסטוקהולם.
במהלך לימודיה פגשה את הבמאי מוריץ סטילר, יהודי יליד פינלנד, שהיה הבמאי המוביל בשוודיה באותם הימים.
הוא לימד אותה כיצד להופיע מול מצלמה, וליהק אותה לתפקיד ראשי בסרטו "אגדת יסטה ברלינג" יחד עם הכוכב הפופולרי ביותר בשוודיה לארס האנסון.
סטילר העניק לה את שם הבמה "גרטה גרבו".
גרבו הופיעה בשני סרטים נוספים בשוודיה, וכמו כן ביצירתו המפורסמת של גאורג וילהלם פאבסט "רחוב העצב" (הסרט מפורסם גם בזכות הופעתה הקצרצרה של מרלן דיטריך כניצבת, העומדת בתור לאוכל) בגרמניה, ולאחר מכן נסעה עם סטילר לארצות הברית על מנת לעבוד עם חברת MGM.
סטילר הוזמן לעבוד עבור MGM והתעקש שייחתם חוזה גם עם גרבו.
כאשר הגיעו גרבו וסטילר להוליווד החלה הקריירה של גרבו לשגשג ואילו הקריירה של סטילר דשדשה עד לפיטוריו בשנת 1928. הוא שב לשוודיה ומת שם לאחר זמן קצר.
יש המשווים את גרבו בתקופה זו לגלאטיאה, העוברת תהליכים של שינוי בידי סדרה של פיגמליונים.
תמונותיה מראות את השינוי שעברה מהיותה עובדת חנות ביישנית, בעזרת המנגנון של האולפנים הגדולים, עד להיותה מה שנקרא בסלנג ההוליוודי "הקרחון השוודי", הפנים שהונצחו באין ספור צילומים והיו לאחד מסמלי התרבות של הקולנוע בראשיתו.
בשני האחרונים הופיעה יחד עם השחקן הפופולרי באותה התקופה ג'ון גילברט.
על אף סלידתה ממערכת יחסי הציבור של האולפנים, ורצונה לשמור את חייה הפרטיים לעצמה, נקשר שמה לשמו של גילברט ברומן שנחשף בפני קהל הצופים של אותה תקופה.
על פי הרכילות, לאחר שגילברט הציע לה נישואין שלוש פעמים ונקבע מועד לחתונתם, גרבו ביטלה את החתונה.
דווח כי היו לה מספר מאהבות ובהן השחקנית לואיז ברוקס ואשת החברה מרסדס דה אקוסטה, כמו גם יחסים עם הצלם הבריטי ססיל ביטון, לו התארסה לזמן קצר.
גרבו הייתה אחת השחקניות שעברו מן הראינוע לקולנוע בצורה חלקה.
היא השתהתה במעבר זה זמן רב, והאולפנים חששו שתדמיתה כ"ספינקס השוודי" תישבר ברגע שתפתח את פיה.
אך כאשר עברה לקולנוע הסתבר כי התברכה בקול נמוך ומפתה, בעל מבטא שוודי בולט, שהוסיף לכוח משיכתה.
סרטה המדבר הראשון "אנה כריסטי" על פי המחזה של יוג'ין או'ניל (1930) זכה למסע פרסום שכותרתו "גרבו מדברת".
הסרט הצליח מאוד על אף שגרבו לא הייתה מרוצה מהופעתה.
ידידה של גרבו, גילברט, לא הצליח לשחזר את הצלחתו מימי הראינוע.
בניגוד לגרבו הוא ניחן בקול גבוה וצפצפני.
ניסיונם לדחוף את הקריירה שלו בהופעתם המשותפת בסרט "המלכה כריסטינה" (1933) נכשל.
נראה כי כל הגברים שהופיעו מול גרבו נדונו לכך שהופעתם תחוויר לעומת הופעתה.
כוכבי הראינוע והקולנוע ג'ון בארימור, פרדריק מארץ', רוברט טיילור ואף קלארק גייבל נראו כדבורים ממין זכר המבצעים מחול הערצה אל מול מלכתם.
בשנות השלושים נהנתה גרבו ממעמד שאין שני לו בהוליווד.
תדמיתה הייתה של אשת מסתורין בלתי ניתנת להשגה, הנמצאת מעל לשאר כוכבי הקולנוע.
כאשר הצטלמה לסרט, די היה בכך שתרמוז "אחזור לשוודיה" על מנת שראשי האולפנים יספקו את כל דרישותיה.
הצילומים נערכו במקומות סגורים למבקרים.
פרט לצוות ההפקה המפורסם, איש לא היה יכול לצפות בה בעבודתה.
בשנת 1931 הופיעה בתפקיד המרגלת המפתה מאטה הארי בסרט בשם זה.
הצנזורים התלוננו על תלבושתה החושפנית בפוסטרים שקידמו את הופעת הסרט.
באותה שנה הופיעה בסרטים "השראה" ו"סוזן לנוקס".
בתפקידה הבא הייתה חלק מצוות של כוכבים בסרט "גרנד הוטל" (1932), אשר זכה בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, והציג את גרבו כבלרינה רוסיה, האומרת את השורה המפורסמת "אני רוצה להיות לבד" שהפכה למוטו של גרבו גם בחייה האישיים.
באותה שנה שיחקה גם בסרט "כפי שתרצה בי" לצידו של מלווין דאגלס איתו שיחקה גם ב"נינוצ'קה" וב"אישה דו פרצופית".
ב-1934 כיכבה בסרט הצעיף הצבעוני לפי ספרו של סומרסט מוהם.
ב-1935 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט "אנה קרנינה" על פי ספרו של טולסטוי, תפקיד בו הופיעה בעבר בסרט האילם "אהבה" (1927) שהיה עיבוד חופשי לרומן המפורסם.
לאחר מכן, בשנת 1936 הופיעה באופן מרשים כקורטיזנה בסרט "קאמיל".
הופעתה זו נחשבה באותם הימים להופעה הנשית המרשימה ביותר בקולנוע מאז ומעולם.
סצנת המוות שלה לצידו של השחקן רוברט טיילור כבשה את לב הקהל.
בשנת 1939 הופיעה בסרטו של הבמאי ארנסט לוביטש "נינוצ'קה".
הייתה זו הופעתה הראשונה בקומדיה, ובפעם הראשונה נראתה גרטה גרבו על המסך, כשהיא צוחקת.
בסצנה מפורסמת מנסה השחקן מלווין דאגלס להצחיק את גרבו, המשחקת קומיסרית רוסיה מאובנת וקשוחה, עד שהוא נופל בטעות מן הכיסא, ואז היא פורצת בצחוק.
גרבו הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "אנה כריסטי" (1930), "רומאנס" (1930), "כיבוש ו"קאמיל" (1937) ו"נינוצ'קה" (1939), אך מעולם לא זכתה בו בשנות הקריירה הקולנועית שלה.
במשך כל שנות הקריירה נמנעה מהשתתפות בחיים החברתיים ומהופעה פומבית.
הסרט "נינוצ'קה" נחל הצלחה כבירה והביא לשבירת תדמיתה הקפואה של גרבו.
ניסיון נוסף ליצור קומדיה קלילה היה "אישה דו פרצופית" בשנת 1941, סרט בו גרבו רקדה, ואשר ניסה להפוך אותה ל"אישה רגילה".
הסרט, בבימויו של ג'ורג' קיוקור נכשל.
הייתה זו הופעתה הקולנועית האחרונה של גרבו.
כבר משנת 1935 הפכה גרבו לבררנית מאוד בבחירת תפקידיה, ולעיתים חלפו שנתיים בטרם תסכים להופיע בסרט.
היא לא הודיעה על פרישה מעולם הסרטים, אך לאחר הסרט "אישה דו פרצופית" הפסיקה לקבל תפקידים, ולטענתה מלחמת העולם השנייה שינתה את העולם לנצח.
כישלון "אישה דו פרצופית" ואירועי השעה הביאו להסתגרותה בביתה.
בשנת 1949 הצטלמה למבחן בד שנחשב לכרטיס כניסה בחזרה לעולם הקולנוע, אך היא לא מימשה את ההזדמנות, ולא הופיעה עוד בפני מצלמה.
היא עברה לניו יורק וסירבה להופיע בציבור.
עד ליום מותה נחשבה למתבודדת, וצלמי הפאפארצי נאבקו על תמונותיה הנדירות.
בשנת 1951 קיבלה גרבו אזרחות אמריקנית, ובשנת 1954 הוענק לה פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חייה.
היא התגוררה בניו יורק, ולעיתים יצאה לבלות עם אנשי "חוג הסילון" שהגיעו לעיר, כאריסטוטלס אונאסיס, אך פרט לכך היו חייה מבודדים למדי.
היא בילתה את זמנה בגידול פרחים וירקות בגינתה, ונהגה לטייל ברחובות ניו יורק כשהיא מרכיבה משקפי שמש גדולים שיסתירו את פניה המפורסמות.
את ימיה האחרונים בילתה בבדידות מוחלטת.
היא השקיעה בתבונה את הכספים שהרוויחה בימי הקריירה הקולנועית שלה, והייתה לאישה עשירה.
גרבו בגיל 84 מתה בניו יורק.
את כל רכושה הורישה לאחייניתה, ולא הותירה דבר לאישה בשם קלייר, שחיה עמה וטיפלה בה במשך שנים רבות.
אפרה טמון בבית הקברות סקוגשירקוגורדן שבסטוקהולם.
בשנת 2005 הפיק הדואר האמריקני בול לזכרה.
השורה המפורסמת מהסרט "גראנד הוטל" – "אני רוצה להיות לבד" (הנאמרת במבטא שוודי כבד - "I Vont to be Alone") הפכה למוטו של גרבו בחייה הפרטיים.
היא הייתה מפורסמת בכך שהתרחקה מן הפרסום.
פרט לימים ספורים בראשית הקריירה שלה, לא העניקה גרבו ראיונות, לא השתתפה בהצגות בכורה ולא ענתה למכתבי מעריציה.
שמה של גרבו שורבב לשמועות, שלא נעדרו מהן רמזים להומוארוטיקה, על קשרים הדוקים עם השחקניות מרלן דיטריך, קלודט קולברט, ג'ואן קרופורד, לואיז ברוקס, אונה מונסון והסופרת זאלקה פירטל.
בשנים 1931–1944 ניהלה מערכת יחסים ממושכת וסוערת עם המשוררת מרסדס דה אקוסטה.
סרטים מדברים של גרטה גרבו
גַרְטְל (מיידיש: גאַרטעל, 'אבנט') הוא חגורה שנהוג לחגור על גבי הבגדים בזמן התפילה, בעיקר בקרב החסידים והנוהגים מנהגי חסידים.
המקור לחגירת אבנט הוא בתלמוד הבבלי שבו נאמר שיש לחצוץ בזמן התפילה בין החלק העליון של הגוף לחלק התחתון, "שלא יהא ליבו רואה את הערווה".
התלמוד דורש את הפסוק ולומד ממנו שיש להתלבש כראוי לקראת התפילה, כולל חגירת החגורה.
בהתאם לכך נפסק בשולחן ערוך: "צריך לאזור אזור בשעת התפלה אפילו יש לו אבנט שאין לבו רואה את הערוה משום הכון".
במחקר עלתה השערה על השראה אפשרית מהדת הזורואסטרית על אמוראי בבל.
האבנט הוא פריט לבוש סמלי מאוד בזורואסטריות, שכן החלק העליון של הגוף נמצא בשליטת כוחות חיוביים והחלק התחתון בשליטת כוחות שליליים, ולכן יש להפריד ביניהם בעזרת אבנט.
ייתכן שהתפיסה זו היוותה השראה לכך בקרב אמוראי בבל שחיו תחת השלטון הפרסי-סאסאני.
במסכת זבחים מובא סיפור על המלך הסאסאני יזדגרד הראשון ("איזגדר מלכא") שתיקן את מקום אבנטו של הונא בר נתן בטענה שהיהודים הם "ממלכת כהנים".
עם זאת, בתלמוד הובאו גם דברי פולמוס כנגד התפיסה הזו בשם אמימר.
למרות הפסיקה בשולחן ערוך, היו מהאחרונים שכתבו שאין חובה להתפלל עם חגורה.
המגן אברהם כתב: "ומי שהולך כל היום בלא חגורה אין צריך לאזור בשעת התפילה", וכך גם כתוב במשנה ברורה ובערוך השולחן.
אם כי המשנה ברורה מציין כי "מדת חסידות" ללובשו אף במקרה כזה.
התייחסות הלכתית נוספת לגרטל אנו מוצאים בספר בן איש חי, בו מצוין בהלכות תפילין, כי יש להכניס את הרצועות של התפילין לתוך האבנט, וזאת על פי הקבלה.
מנהג זה נשתמר עד היום בקרב החסידים וחלק מבני עדות המזרח.
כיום, בציבור הליטאי והדתי לאומי לא נהוג ללבוש גרטל.
לעומת זאת, בציבור החסידי נוהגים ללבוש גרטל לתפילה.
בשנים האחרונות נפוץ הגרטל גם בקרב חוגים נאו-חסידיים בציבור הדתי-לאומי, כדוגמת ישיבת רמת גן, ישיבת עתניאל, ועוד.
לבישת הגרטל היא פעולה סמלית של הכנה לתפילה [הכון לקראת אלוהיך ישראל] המתבטאת בהוספת מלבוש נוסף ומיוחד לתפילה.
בגמרא מובא תפקידו הרוחני של כל אחד מבגדי הכהונה כשתפקידו הרוחני של האבנט הוא "כנגד הרהורי הלב", זוהי אחת הסיבות שחסידים הקפידו מאוד בחגירת הגרטל.
רבי נחמן מברסלב כותב בספר המידות כי האבנט תיקון להרהורים (רעים), ואילו חגירת החגורה–גרטל שחגר צדיק, היא סגולה נגד הרהורים.
יש הקושרים את הגרטל בפסוק "והיה צדק אזור מתניו והאמונה אזור חלציו" (ישעיהו יא, ה), ולפיכך יש החוגרים בעת תפילה חגורה דקה נוספת על גבי הגרטל.
ישנם גרטלים ללא חוטים הנקרא 'גרטל שרוך' ויש עם מספר קטן של חוטים כמו 6 8 12 18 חוטים.
יש המקשרים את מספר החוטים מהם ארוג הגרטל במשמעות קבלית כלשהי, כגון 18 (ח"י חוטים), 26 חוטים (בגימטריה שם הוי"ה), 36 חוטים כנגד ל"ו, ועוד.
בדרך כלל האבנט השבתי הוא רחב יותר מזה של ימי השבוע.
ולנשואים - על פי רוב - גם כן גרטל רחב יותר מאשר לרווקים.
כיום רוב הגרטלים, עשויים ממשי סינתטי.
גרטל עגול – (א געדרייטע גארטל) האריגה שלו יוצרת מראה של מעין חבל, גרטל זה מקובל בעיקר אצל חסידי בעלזא, ויז'ניץ, גור ועוד.
גרטל ישר – כלומר באריגה ישרה, מקובל בקרב רוב החסידים.
פוילישע גארטל – (גרטל פולני) הוא גרטל מיוחד בצורתו, הארוג בעבודת יד מושקעת וממשי טבעי איכותי, בו משתמשים בני חסידויות שונות.
בגרטל פולני זה השתמשו אדמו"רים רבים: חב"ד, גור, בעלז, ויז'ניץ, סקווירא, סאטמר, צ'רנוביל, מחנובקא ואחרים.
גם כיום רבים מהדרים להשתמש בגארטל זה עקב היותו עשוי ממשי טהור שיש בו עניין על פי תורת הסוד.
ה"פוילישע גארטיל" ארוג בצורה מיוחדת, ויש הטוענים שהוא ארוג כצורת האבנט של הכהנים בבית המקדש.
[ומבססים דבריהם על שיטת המאירי במסכת שבת בעניין עושה ב' בתי נירין].
ב"פוילישע גארטיל" המקורי, היו 17 חוטים כמנין "טוב", ואילו גוף הגרטל עצמו היה מורכב מ-32 חוטים כמנין "לב".
בחסידות חב"ד רווקים לא חוגרים גרטל כלל.
ניתנו לכך הסברים שונים על פי דרכה של החסידות.
המנהג הוא שחתן מתחיל לחגור גרטל מיום חתונתו או כמה ימים קודם החתונה.
הנצי"ב מוולוז'ין נהג ללכת עם אבנט רחב כמנהג החסידים.
בקרב תלמידי החזון איש וצאצאיהם, המכונים "חזון-אישניקים", נוהגים לחגור גרטל דקיק בעת התפילות מתחת לחליפה, כי כך נהג החזון איש.
כמו כן ידוע שהחפץ חיים אף הוא חגר גרטל בתפילה.
בקרב בני ירושלים מהיישוב הישן חסידים ופרושים כאחד נוהגים ללבוש חלאט בימות השבוע, התפור עם חגורה רחבה בבגד עצמו ומשמש כגרטל.
חסידים רבים נוהגים בשעת התפילה להוסיף עליו גם את הגרטל המסורתי.
גם בקפטן הירושלמי המסורתי, של ימות השבוע ושבת, תפורה חגורה המשמשת כגרטל, אם כי לבני ירושלים יש סוג גרטל מיוחד לשבת והוא רחב מאוד (כעשרה ס"מ) ועשוי ממשי ערבי לבן עם פסים שחורים, או פסים בצבעים שונים, ולקצהו מחוברים באריגה מיוחדת גדילים דקים.
לראש השנה ויום כיפור יש גרטל זהה, אך מבד משי בצבע לבן, על פי רוב פרחוני.
בקרב חסידי בעלזא, סקווירא ואחרים נהוג לחגור גרטל בכל שעות היום וכך אף נוהגים אדמו"רים רבים ובני משפחותיהם.
אדמור"י בית נדבורנא נוהגים להשתמש בגרטל המסורתי אך ארוג ממשי בצבע לבן.
סוג גרטל זה התקבל אצל רבים ללבישה בראש השנה ויום כיפור מעל הקיטל.
חלק מבני ירושלים, בעיקר חסידי לעלוב, חוגרים גם הם גרטל מסוג זה מידי שבת על הקפטן הירושלמי.
בשבת נוהגים רוב החסידים לחגור גרטל על הקפוטה גם שלא בשעת התפילה.
מנהג זה נובע ככל הנראה מכך שבעבר אסור היה לטלטל בשבת עקב אי קיומו של עירוב.
גם בתצורה הפרחונית של הקפוטה, הבקצ'ה, המיועדת בעיקר לזמני הארוחה, מובנה הגרטל בתפירה והוא עשוי מבד הבקצ'ה.
אולם בקרב חסידים רבים ובמקומות בהם קיים עירוב נוהגים לחגור עליו גם את הגרטל המסורתי.
האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, הורה לחסידיו לחגור גרטל רגיל על הקפוטה הפרחונית מאחר שלשיטתו האבנט שלה הוא חלק מהבגד ולא גרטל של ממש.
כך נהוג גם בחסידות צאנז ובחסידות בעלז.
אדמור"י בית צאנז ובאבוב נוהגים לחגור גרטל שחור, מבד משי רחב מאוד, המזכיר בצורתו את הגרטל הירושלמי.
גם בסגנון חגירת הגרטל קיימות מספר מסורות:
חסידי חב"ד חוגרים את האבנט כשקצותיו משתלשלות לאורך הסירטוק.
חסידי ויז'ניץ יוצרים קשר סיבובי באמצע הגרטל, לאחר חגירתו ורק לאחר מכן קושרים את קצותיו.
חלק מחסידי רוז'ין חוגרים את הגרטל ויוצרים ממנו קשר עניבה.
חסידי סקווירא מגלגלים את הגדילים סביב הגרטל שלא ישתלשלו כלפי מטה.
בריקוד המצווה בחתונה אב החתן ושאר הקרובים לא נוגעים בידי הכלה אלא באמצעות גרטל, כשהכלה מחזיקה צד אחד של הגרטל והרוקדים עימה אוחזים בצד השני.
לפי מנהגים שונים, גם החתן רוקד עם הכלה רק באמצעות גרטל.
מסופר על האדמו"ר רבי אלימלך מליז'נסק, שנהג להתפלל מדי יום תפילת מנחה ביחידות בחדרו.
באחד הימים, החליט תלמידו רבי נפתלי צבי מרופשיץ, להתחבא בחדר על מנת ללמוד מדרכי רבו.
משנכנס הרב רבי אלימלך אל החדר, נטל את הגרטל בידיו והחל לחגור אותו סביב מתניו.
בסיבוב הראשון של הגרטל, חש הרב מרופשיץ באור רוחני גדול וערב עד מאוד, בסיבוב השני הלך האור וגדל עד שרבי נפתלי צבי לא יכול היה להתאפק ופלט אנחת התרגשות.
מיד עצר רבי אלימלך וקרא לתלמידו:
האדמו"ר רבי מנחם מנדל מפרימישלאן תלמידו של הבעל שם טוב, נהג לחגור גרטל דווקא לפני הארוחה ולא לכבוד התפילה.
משנשאל פעם על מנהגו זה נענה הרב ואמר: "שהתפילה צריכה הכנה על מנת שתהיה "בלתי לה' לבדו", יודע גם איכר פשוט, אולם שהארוחה צריכה להיות גם היא רק לשם שמים, לא כל אחד יודע.
לשם כך נדרשת אליה הכנה מיוחדת"...
סיפר אחד מחסידי האדמו"ר רבי יעקב יוסף ווייס מספינקא, כי לאחר השואה נטש הוא את דרך התורה עד שהגיע לידי חילול שבת בפרהסיה ו"להכעיס".
משהגיע האדמו"ר לראשונה לארץ ישראל, לאחר השואה בשנת תשט"ז-1956, לא יכול היה אותו יהודי להתאפק והוא המתין לאדמו"ר בצאתו מבית הכנסת בליל שבת.
האדמו"ר ששימש כראש הישיבה של אותו יהודי לפני מלחמת העולם השנייה, זיהה אותו מיד, מבלי לומר מילה על חזותו הלא דתית, אמר הוא לו במתק שפתיים: "כמה שאני שמח לראות אותך, אבל איפה הגרטל שלך?!
– זכורני שבישיבה לא הורדת אותו אפילו בשעת הארוחה ובזמני הלימוד.
כפי הנראה אין לך אפשרות כספית לקנות גרטל, בוא לאכסנייתי ביום ראשון ואתן לך 'פוילישע גרטל' יפה שהבאתי אתי מניו יורק".
החסיד אכן הגיע ביום ראשון, האדמו"ר הוציא גרטל ממגירת השולחן, והחל לחגור אותו למותני תלמידו לשעבר.
"מה אומר לכם" – סיפר אותו חסיד – "בכל סיבוב חשתי כאילו האדמו"ר מחדיר בי נשמה חדשה וזה מה שגרם לי לחזור בתשובה".
גרטיאנוס היה קיסר של הקיסרות הרומית המערבית בין השנים 375 ל-383. הוא היה בנו של ולנטיניאנוס הראשון, ומונה על ידו לשמש כאוגוסטוס לצידו.
לאחר מותו הפך לשליט של האימפריה המערבית.
הוא איחר מלהגיע לקרב אדריאנופול שבו נהרג דודו האוגוסטוס ואלנס.
גרטיאנוס עסק בעיקר בלחימה בלתי פוסקת מול שבטים גרמאנים אך בסיכומו של דבר מהלכיו השגויים בפיקוד על הלגיונות הציתו מרד והוא נרצח בידי קצין מצבאו.
שלטונו הקצר הוא בעל חשיבות כנקודת ציון בעיקר בתולדות הכנסייה הנוצרית, מאחר שגרטיאנוס, ביחד עם האוגוסטוס תאודוסיוס הראשון, הוציאו צווים כנגד עבודת אלילים והפכו את עקרונות הנצרות שנקבעו על ידי ועידת ניקיאה לחוק.
בכך קבעו כי שאר הזרמים הנוצריים הם מינות וכפירה.
לאחר מותו הפתאומי של אוגוסטוס יוביאנוס בספטמבר 364 התכנסו מפקדי הצבא לבחור שליט חדש ולאחר שמספר מועמדים אחדים נפסלו הם החליטו לבחור בולנטיניאנוס הראשון ביום 26 בפברואר 364 שלאחר מכן בחר באחיו ואלנס כשליט לצידו שיהיה אחראי על השלטון בחלק המזרחי של האימפריה.
הוא קבע את מקום מושבו במילאנו משם שלט על איטליה, גאליה, אפריקה, ואיליריה (חבל ארץ במערב הבלקן) וואלנס קבע את בירתו בקונסטנטינופול.
גרטיאנוס נולד בשנת 359 בסירמיום (סרמסקה מיטרוביצה) בנו של ולנטיניאנוס ואימו מרינה סבארה.
בשנת 367 התמנה על ידי אביו לאוגוסטוס והשניים שלטו ביחד על האימפריה המערבית.
מינוי זה נחשב ליוצא דופן מאחר שבדרך כלל מינה האוגוסטוס שליט נמוך בדרגה כקיסר, מתוך כוונה שבעתיד יירש הקיסר את מקומו ויועלה לדרגת אוגוסטוס בעצמו.
בשנת 374 התחתן גרטיאנוס עם פלאביה מקסימה קונסטנטיה בתו בת ה 12 של הקיסר המנוח קונסטנטיוס השני, נישואים שקשרו את השושלת השולטת עם השושלת המייסדת של קונסטנטינוס "הגדול" מהלך שנתן לשליטים החדשים כסות של לגיטימציה והבטיח את אהדת המוני העם הרומאי ואזרחי הפרובינציות.
קונסטנטיה מתה בשנת 383 מבלי לשלזוג המלכותי יהיו ילדים.
ב 17 בנובמבר 375 נפטר ולנטיניאנוס במפתיע, ככל הנראה עקב סוג של מפרצת, וגראטיאנוס הפך בגיל 16 בלבד לשליט בפועל של החצי המערבי של האימפריה הרומית.
ביום 22 בנובמבר הכריזו מפקדי הצבא של הלגיונות הרומאיים בגאליה על ולנטיניאנוס השני, בנו של ולנטיניאנוס הראשון ואשתו השנייה יוסטיניה, כאוגוסטוס.
בשלב זה נשלטה האימפריה על ידי 3 אנשים שנשאו את התואר אוגוסטוס.
בעוד שבמזרח החזיק בשלטון ואלנס, שהיה פחות מנוסה צבאית מאחיו המנוח, במערב התקשו ולנטיניאנוס השני וגרטיאנוס, שהיו צעירים, להחזיק במושכות השלטון, והיו תלויים בהחלטות ראשי הצבא עליו פיקדו.
במהלך שנת 378 עמד גרטיאנוס בראש סדרת קרבות בגאליה ומעבר לנהר הריין שנוהלה על ידי מפקדי הצבא - חלקם מלכים של פדרציית שבטים גרמאניים.
ביום 9 באוגוסט 378 נהרג האוגוסטוס ואלנס בתום יום הקרב הידוע בשם קרב אדריאנופול מול קואליציה של שבטים גרמאניים שעיקרם קבוצות שבטים גותיים שנדחפו אל תוך שטחי האימפריה הרומית בלחץ פלישה הונית.
שבטים אלו התקבלו תחילה אל תוך שטחי האימפריה אך עימותים וחיכוכים בין הרומאים לגותים הביאו למרידה רבתי ששיאה הגיע בהתנגשות בין הצבאות, המורדים הגותים זכו בניצחון מכריע.
חלק גדול מהצבא הרומי הושמד והקיסר ולאנס נהרג.
הגותים, חסרי אימון וציוד צבאי מתאים לא הצליחו לממש את ניצחונם ולכבוש ערים מרכזיות של האימפריה אך הצליחו להגיע בתום המרד להסכם שלום עם הרומאים.
הקרב נחשב לאחת התבוסות הצבאיות הקשות בהיסטוריה של צבא האימפריה הרומית, וכנקודת ציון היסטורית שמסמנת את תחילת התהליך הארוך שסופו נפילת האימפריה הרומית המערבית.
בסיכומו של דבר גרטיאנוס איבד את אהדת מפקדי צבאו משקשר את עצמו לפחות למראית עין ליחידת שומרי ראשו שהורכבה מקשתים משבטים אלאניים.
נס המרד הורם על ידי מגנוס מקסימוס מפקד הצבא הרומאי בבריטניה שחצה את תעלת למאנש בראש כוח צבאי גדול, בסדרת עימותים שנערכה באזור פריז ננטש גרטיאנוס על ידי צבאו ונאלץ לברוח לליון שם הוא נתפס על ידי המושל הרומאי, הוסגר למורדים והוצא להורג ביום 25 באוגוסט 383.
בשנים האחרונות לשלטונו פעל גרטיאנוס כנגד הפולחן הפאגאני.
בסדרת צווים שיצאה בשנת 382 אסר גרטיאנוס על פולחן פאגאני והורה על סגירת המקדשים ומקומות הפולחן כולל המקדשים המרכזיים ברומא.
במקביל פעל גרטיאנוס לקטוע את המקורות הכספיים לפולחן והורה על הפסקת התשלומים, ההקלות הכספיות, מתן ההקדשים והתרומות למקדשים ולכוהנים ואף ציווה על החרמת הרכוש הקיים לטובת אוצר המדינה.
גרטן (מצרפתית: Gratin, "מוקרם") הוא תבשיל קדירה ממטבח מספר מדינות אירופיות, המצופה גבינה או פירורי לחם בחמאה ונאפה.
חלק מגרסאות הגרטן כוללות תפוחי אדמה בשמנת.
בגרסה המסורתית, פעמים רבות מחליפים את הגבינה ברוטב בשמל.
רכיבים אפשריים הנכללים בגרטן הם גבינת שמנת, בשר חזיר, בצל, פלפל שחור.
במדינות מסוימות נחשב גרטן למאכל חגיגי, ומגישים אותו בחג המולד ובחג ההודיה.
גרטה סקאקי היא שחקנית קולנוע איטלקייה-אוסטרלית.
נולדה בשם גרטה גראקו במילאנו שבאיטליה.
אביה לוקה סקאקי גראקו היה צייר וסוחר אמנות, אמה נולדה באנגליה והייתה רקדנית וסוחרת עתיקות.
הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, והיא עברה עם אמה ושני אחיה להתגורר באנגליה.
בשנת 1975, לאחר נישואיה מחדש של אמה, עברה המשפחה לפרת', מערב אוסטרליה, שם אביה החורג היה פרופסור אורח באוניברסיטת אוסטרליה המערבית.