tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פינות חי במסגרות חינוכיות משמשות לעיתים קרובות לטיפול באמצעות בעלי חיים.
קיימות בנוסף גם פינות חי ייעודיות לאוכלוסיות מסוימות, כגון ילדים על הרצף האוטיסטי, חולי סרטן ובעלי מוגבלויות פיזיות.
חוץ ממקרים יוצאי דופן, בפינות חי בית ספריות מותר לגדל אך ורק מינים המותרים להחזקה כחיות מחמד פרטיות תחת ההיתר הכללי של רשות הטבע והגנים ("הרשימה הלבנה") להחזקת חיות מסוימות שאינן מגודלות לצורך חקלאי (אוגרים, ארנבונים, שרקנים, וכדומה).
פינות חי ברמות א' וב'
על פי מדיניות רשות הטבע והגנים ישנן שתי רמות של מתקנים המוגדרים בחוק כפינות חי, הנבדלות בבעלי החיים המותרים להחזקה בהן ברמת התפעול וההכשרה הנדרשת ממפעיליהן:
פינת חי (רמה א'): "ככלל, פינת חי רמה א' תוכל להחזיק בנוסף למינים המותרים להחזקה גם במגוון מינים מוגבל של מינים ישראליים, מינים מסוכנים ומינים אחרים בהתאם לנוהלי הרשות." (מתוך מסמך המדיניות של רשות הטבע והגנים).
פינת חי מסוג זה מחויבת לתעד בפירוט את בעלי החיים ברשותה ותנאי החזקתם, להפעיל מערך חינוכי מסודר, ולהחזיק מטפלים מוסמכים במשרה מלאה.
פינת חי בסיסית (רמה ב'): "ככלל, פינת חי בסיסית תוכל להחזיק בנוסף למינים המותרים להחזקה גם במגוון מוגבל של מינים בהתאם לנוהלי הרשות.
לא תותר החזקת מינים מסוכנים ומינים מקומיים פרט לצבי יבשה מצויים".(מתוך מסמך המדיניות של רשות הטבע והגנים) מחויבת גם היא להחזיק מטפלים מוסמכים, אך סטנדרט התפעול והחינוך הנדרש בה גבוה פחות.
כל פינות החי בקטגוריות אלו מחויבות לתת את התנאים הטובים ביותר שביכולתן לתת לבעלי החיים ברשותן.
הפיקוח עליהן נעשה באמצעות תקשורת שוטפת עם הרשויות ובאמצעות ביקורות פתע.
פינת ליטוף היא חלק מפינת חי או גן חיות, הפתוח לליטוף החיות בידי הקהל.
בפינת הליטוף יהיו רק חיות, שאין סכנה בליטופן.
מבחינה אתית, ראוי גם שיהיו בפינת ליטוף אך ורק חיות, שאינן מפחדות ממפגש גופני עם המוני בני אדם, אך זה אינו המצב בפועל.
פינות ליטוף נדרשות על פי חוק להחזיק מדריך מעל גיל 16 שיהיה נוכח בכל זמן בו למבקרים יש גישה לחיות.
פינות ליטוף נדרשות על פי חוק לאפשר לבעלי החיים מקום מסתור אליו יוכל לברוח בכל רגע אם ירצה בכך.
כמו כן אין לאפשר למקרים גישה לבעל חיים מסוים יותר משעה ברצף, וחובה לאפשר לבעל החיים הפסקה של 20 דקות לפחות בין שעת ליטוף אחת להבאה.
בפועל, רבות מפינות הליטוף אינן עומדות בתקנים אלו.
קיימת התנגדות לקיומן של פינות חי ספציפיות או פינות חי ככלל.
בניגוד לגני חיות בארץ, שפועלים רבות בשמירת טבע, שימור ורבייה של חיות בסכנת הכחדה ומחקר על מינים בסיכון, מעט מאוד מפינות החי פועלות בנושאים אלו, וההצדקה העיקרית לקיומן היא חינוך וטיפול.
פעילי זכויות בעלי חיים רבים מטילים ספק בצידוקים אלו, בין אם בטענה שאינם מהווים צידוק מספיק לכליאת בעלי חיים, או בטענה שהחינוך לא מתרחש בפועל והפינות פועלות אך ורק למטרת בידור.
בעקבות היעדר הפיקוח פינות חי רבות סיפקו בעבר תנאים לא ראויים לבעלי החיים, מה שהעצים את ההתנגדות לקיומן.
על פי גישת שחרור בעלי חיים המתנגדת לכל החזקה בשבי של בעל חיים, קיומן של פינות חי, כמו כל מסגרת אחרת של החזקת בעלי חיים בשבייה, אינה מוסרית ביסודה.
מעצם לקושי בעצם ההחזקה בשבי של חיות בר, קיימות ביקורות נוספות.
החיה בפינת הליטוף מופרדת מהלהקה או מהפריטים במשפחה (לדוגמה גור או אפרוח שמופרד מאימו).
הרמתו או החזקתו על ידי ילד שאינו מוכר לו, לצורך הליטוף, היא למעשה פעולה חד צדדית מצד האדם, שעלולה לגרום לו לקפיאה וחרדה.
בפינת חי או פינת הליטוף, הילד שרוצה ללטף לוקח את החיה שעושה לו נעים וטוב, לא נדרש למאמץ טבעי שצריך להיות במערכת יחסים תקינה - לבדוק אם הצד השני רוצה או לא, האם הוא מפחד.
הדבר נעשה ללא שיקול דעת או היכרות עם החיה, ולכן מעביר לילד למעשה מסרים המנוגדים לאהבת חיות.
פינת הייד פארק הוא אזור בסיטי של וסטמינסטר, לונדון.
אזור זה ממוקם ליד הפינה הדרום-מזרחית של הייד פארק והפינה הצפון-מערבית של פארק גרין.
אזור פינת הייד פארק מורכב מאי תנועה רחב המוקף כביש מעגלי, אי תנועה זה משמש צומת חשוב בין מספר כבישים ורחובות בסיטי של וסטמינסטר; פארק ליין, רחוב פיקדילי (כביש ה-A4), דרך קונסטיטושן, גרוסוונור פלייס, גרוסוונור קרסנט ורחוב נייטסברידג'.
מתחת לאי התנועה נמצאת מנהרת תנועה המחברת את פיקדילי ונייטסברידג'.
סביב אי התנועה נמצאים מספר אתרים בהם בין היתר בית אפסלי, מלון ליינסבורו, מלון אינטרקונטיננטל פארק ליין, שער הכניסה הדרום-מזרחי להייד פארק ותחנת הרכבת התחתית פינת הייד פארק.
אי התנועה עצמו המורכב ברובו דשא ועצים, מכיל בין היתר את קשת ולינגטון במרכזו, אנדרטת ולינגטון, אנדרטת הארטילריה, אנדרטת המלחמה הניו זילנדית ואנדרטת המלחמה האוסטרלית.
האזורים והשכונות סביב פינת הייד פארק נחשבים מהיוקרתיים והיקרים בלונדון, מדרום נמצאת שכונת בלגרביה, ממערב נייטסברידג' ומצפון רחוב פארק ליין המכיל מספר בתים יקרים ובתי מלון המשקיפים על הייד פארק מכיוון מזרח.
מאחורי בית אפסלי בפינת הפאר ממוקם שער המלכה אליזבת ע"ש אליזבת, המלכה האם.
טקס פתיחת השער נערך בהשתתפות המלכה אליזבת השנייה בשנת 1993 כדי לחגוג את יום הולדתה ה-90 של אמה.
עלות הבנייה הייתה 1.5 מיליון פאונד, שגויסו על ידי אנשים פרטיים ומימון ציבורי, בחסותו של הנסיך מייקל מקנט .
בתחום עיצוב הבית והגינה, פינת זוּלָה היא פינת ישיבה המיועדת להשרות על המשתמשים בה שלווה ורוגע - אחת ממשמעויותיה של מילת הסלנג "זולה".
במקרים רבים הפינה ממוקמת בגינה, ליד בריכת שחייה, על מרפסת או על גג.
כמוצר מוכן הנמכר בחנויות רהיטים, השם "פינת זולה" מתאר מערכת ישיבה של ריהוט גן.
היא כוללת ספה וכורסאות המורכבות מבסיס עץ ומכריות נפרדות, ושולחן.
הספה והכורסאות נמוכות מן הרגיל ומאפשרות רביצה או שכיבה למחצה.
פינת זולה, המאפשרת מנוחה והתרגעות, מופעלת לעיתים במקומות עבודה, לנוחות העובדים, ובספריות, לנוחות המשתמשים בהן.
פינק פלמינגוס הוא סרט קאמפ אמריקאי מסוג קומדיה שחורה שנכתב, הופק, צולם, נערך ובוים על ידי ג'ון ווטרס.
מאז פרסומו נחשב הסרט לסרט פולחן.
בשנת 1997 צוינו 25 שנה להצגת הבכורה של הסרט, ויצאה גרסה מחודשת שלו שכללה פסקול משופר ומספר סצנות שנחתכו מהגרסה המקורית.
דיוויין היא פושעת החיה במחתרת תחת השם הבדוי "באבס ג'ונסון" עם אידי, אמה חולת הנפש וחובבת הביצים, בנה העבריין קראקרס ושותפתה קוטון.
הם חיים יחדיו בקראוון ורוד שבכניסה אליו עומדים מספר פלמינגואים ורודים מפלסטיק.
כשיריביה של דיוויין, קוני וריימונד מארבל, מגלים שצהובון מקומי הכתיר אותה ל"אדם המטונף ביותר בעולם" הם מתמלאים קנאה ומחליטים להרוס לדיוויין את קריירת הפשע ולזכות בתואר האנשים המטונפים בעולם בעצמם.
דייוויד לאכרי - ריימונד מארבל.
מינק סטול - קוני מארבל.
מארי ויויאן פירס - קוטון.
פנחס (פינקוס, פינקי) גרין (נולד ב-5 ביולי 1934) הוא מיליארדר יהודי חרדי.
בשנת 2009 הוערך הונו לפי מגזין פורבס, בכ-1.2 מיליארד דולר.
הקים ביחד עם מארק ריץ' את חברת המסחר הבינלאומית "Marc Rich & Co AG" (כיום גלנקור), שהיא כיום חברת המסחר בסחורות הגדולה בעולם.
גרין נולד בברוקלין, ניו יורק, בארצות הברית בשנת 1934 למשפחה בת שמונה ילדים להורים מהגרים מאירופה.
עד גיל 16 התחנך בבתי ספר יהודיים, אך לא השלים את לימודיו ועזב את התיכון כדי לעזור ולתמוך כלכלית במשפחתו.
בעבודה בחברת הסחר בטובין "פיליפ ברד'רס" (כיום ) קונצרן מסחרי בבעלות יהודית בארצות הברית, הכיר את מארק ריץ' שפרש באותה עת מלימודיו בקולג'.
שניהם קודמו בתפקידים בחברה עד שתפסו משרות בכירות באירופה ומונו לאחראים על פיתוח אסטרטגיות למסחר בנפט.
בשנת 1974, לאחר שדרישות שכר שלהם שחרגו מהנוהל המקובל בחברה, סורבו בידי נשיא החברה לודוויג יסלזון, עזבו גרין וריץ' את החברה וייסדו את החברה הפרטית שלהם שצמחה במהירות.
בשנת 1992 פרש ומכר את חלקו בחברה, לאחר ניתוח לב שעבר.
גרין מקורב לפוליטיקאים בישראל, בעיקר מחוגי הימין, והוא תורם להם סכומים משמעותיים.
פינקוס תרם בעבר תרומות משמעותיות לבנימין נתניהו.
הואשם עם שותפו ריץ' על ידי ממשלת ארצות הברית בסחר עם איראן תוך הפרת אמברגו שהוטל עליה, בעקבות זאת נמלטו לשווייץ, ובהמשך קיבלו חנינה מהנשיא קלינטון.
בתו שרה, הייתה נשואה למיכאל פרוינד.
המונח פינקוושינג הוא הלחם של שתי המילים "ורוד" (pink) ו"טיוח" (whitewashing), אשר בהקשר של זכויות להט"ב משמש לתיאור מגוון של אסטרטגיות שיווקיות ופוליטיות שמטרתן לקדם מוצרים, מדינות, אנשים או ישויות באמצעות הצגתם כגיי פרנדלי, על מנת להיתפש כמתקדמים, מודרניים וסובלניים.
מונח מקביל הוא ריינבו-וושינג (rainbow-washing) מלשון צבעי הקשת אשר בדגל הגאווה.
הביטוי פינקוושינג נטבע במקור על ידי תומכי המאבק בסרטן השד כאמצעי לזהות חברות שטענו כי הן תומכות בחולי סרטן השד, בעוד שלמעשה הן מרוויחות ממחלתן.
בשנת 2013, הקמפיין לזכויות אדם הצהיר על תמיכתו הרשמית ברפורמת הגירה מקיפה והתחייב לסייע למהגרים, הזקוקים לשירותי בריאות, ביטחון, מקלט או אזרחות.
הצהרת התמיכה פורסמה ימים ספורים בלבד לאחר תקרית שבה נמנע ממהגר, הפעיל למען זכויות להט"ב, לשאת דברים בעצרת של הקמפיין לזכויות אדם, שמאוחר יותר פרסם התנצלות על כך.
הפינגטון פוסט תיאר את התנהגותו של הקמפיין לזכויות אדם כפינקוושינג, בכך שהוא "מציג את רפורמת ההגירה כפעולה למען זכויות להט"ב, על מנת לגייס את תמיכת הקהילה הלהט"בית, ולהסתיר את החסרונות החמורים של החקיקה" - חסרונות כגון מימון של אכיפה, גירוש ומיליטריזציה נוספת של ארצות הברית.
בשנת 2012 הואשם ג'ייסון קני, שר האזרחות וההגירה של קנדה, בפינקוושינג לאחר שהודעת דוא"ל שכותרתה "פליטים להט"בים מאיראן" נשלחה לאלפי קנדים.
בהודעה נוספו הערות מאת ג'ון ביירד, שר החוץ, על עמדתה של קנדה נגד הרדיפה והיחס כלפי הומוסקסואלים ולסביות ברחבי העולם.
קבוצת פעילים טענה כי זהו ניסיון אומלל להסית את תשומת הלב מהרצון הברור של הממשלה השמרנית לעודד מלחמה עם איראן.
קמפיין לגיוס דעת הקהל בעד קו צינור קיסטון, אשר יוביל נפט קנדי דרך ארצות הברית, הואשם בפינקוושינג בכך שהקמפיין מנסה להרחיב את התמיכה בפרויקט בהתבסס על יחסה המתקדם של קנדה לקהילה הלהט"בית, בהשוואה למדינות אחרות המייצאות נפט.
בשנת 2014 השיק תאגיד BP את "אירוע הקריירה הלהט"בי", מהלך שהתמודד עם ביקורת כניסיון להשכיח את מהלכיו של התאגיד אשר הובילו לדליפת הנפט במפרץ מקסיקו - אירוע המתואר כ-"האסון הסביבתי הגרוע ביותר שאמריקה נתקלה בו".
באוסטרליה, הועלה חשש בנוגע למסחור של זכויות להט"ב על ידי תאגידים גדולים.
בחודש יוני 2016, OII Australia (ארגון האינטרסקס הבינלאומי באוסטרליה) הצביע על הסתירות בהצהרותיהם של נציגי ממשלת אוסטרליה, וטען כי למרות ההכרה בכבודם ובזכויותיהם של חברי הקהילה הלהטב"אית (להט"ב + אינטרסקס), עדיין נמשכים נהלים הפוגעים בקטינים אינטרסקסיים.
באוגוסט 2016, ארגון הזכויות למען אינטרסקסואלים Zwischengeschlecht תיאר פעולות לקידום שוויון או חקיקה אזרחית, ללא איסור על "פגיעה באיברי המין של אינטרסקסואלים", כסוג של פינקוושינג.
הארגון הבליט הצהרות ממשלתיות מתחמקות בנושא שהועברו בעבר לגופי האומות המאוחדות, במקום לטפל בנהלים פוגעניים כלפי בתינוקות.
לדברי עומר ג' אנקארנסיון, פרופסור ללימודים פוליטיים במכללת בארד שבמדינת ניו יורק, ממשלו של ברק אובמה הואשם על ידי מספר מבקרים בפינקוושינג "כדי להסיח את דעת [הקהל] ממדיניויות אחרות, לא מוצהרות, כגון גירוש מיליוני מהגרים לא מתועדים ואי-העמדתם לדין של האחראים להפרות זכויות האדם במסגרת מלחמתו של בוש בטרור".
סטפן לפבר מהמרכז לחקר הכלכלה והמדיניות (Center for Economic and Policy Research) ציין כיצד ממשל ברק אובמה, ובעקבותיו אמצעי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, מתחו ביקורת על רוסיה על כישלונה לספק חירויות אזרח בסיסיות לאוכלוסיית הלהט"ב שלה.
הוא שציין שעם זאת, הממשל האמריקני איננו מגנה הפרות דומות של זכויות להט"ב על ידי מדינות בעלות בריתה של ארצות הברית, כמו הונדורס, ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות, מצד אחד, כמו גם אי-הכרה בקידומן של זכויות הלהט"ב על ידי קובה.
בניתוחו, לפבר טוען שמדובר בפינקוושינג - "הבלטה מכוונה של תמיכה בהומואים תוך התעלמות או הפחתה בערכן של סוגיות רלוונטיות אחרות של זכויות אדם".
לורי פני, סופרת ופעילה פמיניסטית, עימתה את מי שביקרו את מדיניותה של רוסיה כלפי הלטה"ב במהלך אולימפיאדת סוצ'י אל מול שתיקתם על מקרים של גילויי הומופוביה במעברי הגבול של ארצותיהם.
שרה שולמן, סופרת ופרופסור באוניברסיטת העיר ניו יורק, טוענת שמסע ההסברה של ממשלת ישראל מנצל את התפיסה של מדינת ישראל כגיי פרנדלי על מנת לקדם את התפיסה הציבורית כי מדינת ישראל היא "דמוקרטיה מודרנית", "מקום בטוח ומבטיח למשקיעים", ו"יעד תיירותי של שמש וחופים".
באוגוסט 2011 דיווח הג'רוזלם פוסט כי משרד החוץ מקדם את ישראל הגאה (Gay Israel) כחלק ממאמציה נגד הסטריאוטיפים השליליים שיש לאמריקאים ולליברלים נגד ישראל.
מבקרי ישראל כמו ג'סביר פואר, מרצה ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת ראטגרס, מציגים את ההבדל בין זכויות להט"ב בישראל לבין אלו שבשטחים הפלסטיניים הכבושים כדוגמה לפינקוושינג.
תוך התייחסות ל-WorldPride, אירוע גאווה בינלאומי שנערך בשנת 2006 בירושלים, פואר כותבת: "בתוך המעגלים ההומו-לסביים הגלובליים, להיות גיי פרנדלי זה להיות מודרני, קוסמופוליטי, מפותח ...
ג'וזף מסעד, פרופסור לפוליטיקה ערבית מודרנית והיסטוריה אינטלקטואלית באוניברסיטת קולומביה, כתב כי ממשלת ישראל "מתעקשת לפרסם ולהגזים ב[קידומה את] זכויות הלהט"ב ...
כדי להדוף גינוי בינלאומי על הפרותיה של זכויות העם הפלסטיני".
עידו אהרוני, לשעבר ראש פרויקט "Brand Israel", הגיב לביקורת זו ואמר: "אנחנו לא מנסים להסתיר את הסכסוך אלא להרחיב את השיחה, אנחנו רוצים ליצור תחושה של רלוונטיות עם קהילות אחרות".
הוא התייחס לשימוש במונח כ-"לא יותר מאנטישמיות עם פנים ורודים".
יאיר קדר, במאי קולנוע הומוסקסואל ישראלי ופעיל זכויות אדם, אמר כי מדינת ישראל ראויה לשבח על יחסה כלפי הקהילה הלהט"בית, והטוענים אחרת "משרתים בסופו של דבר הומופוביה הרבה יותר מאשר דיאלוג ושלום".
הוא מתח ביקורת על קבוצות להט"ביות ישראליות על שלא יצאו נגד ההאשמות.
פינקוטק החדש הוא מוזיאון לאומנות בעיר מינכן, המתמקד בתצוגה של אומנות אירופאית מן המאות השמונה עשרה והתשע עשרה, ונחשב לאחד המוזיאונים החשובים בעולם לאומנות מתקופה זו.
המוזיאון ממוקם במתחם האומנות במינכן בקרבת המוזיאונים פינקוטק הישן ופינקוטק המודרני.
מוזיאון פינקוטק החדש נוסד עי לודוויג הראשון, מלך בוואריה בשנת 1853. מבנה המוזיאון המקורי נהרס במלחמת העולם השנייה.
הבניין החדש בסגנון הפוסט מודרני שתוכנן עי האדריכל פון ברנקה (Alexander Freiherr von Branca), נפתח לקהל בשנת 1981, והוא משלב שלד בטון עם חזית אבנים, חלונות מקושתים וגרמי מדרגות.
המלך לודוויג החל באיסוף של אומנות תקופתית בשנת 1809 עוד בהיותו נסיך הכתר, והרחיבו במשך השנים.
עם הקמת המוזיאון הופרדו האוספים, כך שעבודותיהם של הציירים הגדולים הועברו למוזיאון פינקוטק הישן, ואילו המוזיאון החדש התמקד באומנות המודרנית (דאז).
בתחילת דרכו התמקד האוסף בציורים מאסכולת הרומנטיזם הגרמני ואסכולת מינכן, שהיו חביבות על לודוויג.
בנוסף לכך, החל בשנת 1832 הושפע האוסף משיקולים משפחתיים והקשר היווני של משפחת המלוכה הבווארית.
בשנת 1834 הוגדל מאוד האוסף כאשר שליח מיוחד מטעם לודוויג הביא מיוון כמות גדולה של ציורי נוף מקומיים, שהוצגו באולם מיחד משלהם.
משנת 1905 שימש הוגו פון צ'ודי (Hugo von Tschudi) כמנהל המוזיאון לאחר שפוטר מתפקידו כמנהל הגלריה הלאומית בברלין על ידי הקיסר וילהלם השני, כעונש על רכישת והצגת הציור "לידת ישו" של מאת פול גוגן.
בתקופה זו ביצע צ'ודי סדרת רכישות של יצירות מופת, ובהם 44 ציורים, 9 פסלים, ו-22 רישומים בסגנון אימפרסיוניסטי ופוסט אימפרסיוניסטי, רובם של אמנים צרפתים צעירים.
לאחר מותו של צודי בשנת 1911, שולמה תמורת הציורים באמצעות כספים שגויסו על ידי ממשיכי דרכו במוזיאון מתורמים פרטיים מכיוון שכסף ציבורי לא יכול היה לשמש לכך.
בשנת 1915 הועבר המוזיאון לבעלותה של ממשלת בוואריה.
כיום מכיל אוסף המוזיאון 400 ציורים ו-50 פסלים.
אמנים מפורסמים שעבודותיהם מוצגות במוזיאון
צרפתים - ז'אק-לואי דויד, דלקרוא, פייר-אוגוסט רנואר אדואר מאנה קלוד מונה פול סזאן, פול גוגן, אדגר דגה, קאמי פיסארו, וינסנט ואן גוך, אנרי דה טולוז-לוטרק
גרמנים - קספר דויד פרידריך, קארל פרידריך שינקל, מקס ליברמן
אחרים - גוסטב קלימט, פרנסיסקו דה גויה, פבלו פיקאסו
פינת הנצחה או פינת זיכרון היא אתר קטן יחסית המיועד להנצחת זכר אדם או מספר אנשים שהלכו לעולמם, הממוקמת לרוב בתוך בניין ציבורי או גן.
מטרת פינת ההנצחה היא לשמר משהו מרוח הנפטר ולאפשר להתייחד עם זכרו.
פינת הנצחה תכלול בדרך כלל את שמו של הנפטר וביוגרפיה קצרה שלו, דברים שכתב או שכתבו אודותיו, תצלום או ביטוי אמנותי ולעיתים גם ספר מבקרים בו רושמים באי המקום התרשמויות ותנחומים, פרחים ונרות נשמה.
פינת הנצחה זמנית היא ביטוי ספונטני, לעיתים מאולתר, המוקם על ידי מוסד עבודה או לימודים של הנספה או קבוצת חברים ואף אנשים זרים שהמוות הטרגי נגע בהם וחשו צורך להקימה.
לעיתים הופכת פינת הנצחה זמנית לקבועה.
פינת הנצחה וירטואלית היא מיזם המתקיים באתר אינטרנט, שמטרתו להנציח נספים בדרך של העתקת אלמנטים פיזיים של פינות הנצחה אל המדיום הווירטואלי.
פינקודוס (שם מדעי: Phenacodus) הוא סוג נכחד של יונק קדום מאוד שחי בתקופת הפלאוקן עד אמצע האאוקן באמריקה הצפונית.
יונק זה היה מראשוני הפרסתנים ואולי היה מאבותיהם של הסוסים והקרנפים.
כמה חוקרים עם זאת רואים בו מאבותיהם של פרסתנים אחרים כמו הקונדילרסים או מכפילי פרסה.
הוא נמצא ב-1873 ותואר בידי הפלאונטולוג המפורסם אדוארד דרינקר קופ.
יצור קדום זה הגיע לאורך 1.5 מטר ושקל עד 56 קילוגרם.
הוא היה בעל רגליים קצרות, גב בולט וזנב ארוך כמו לנמר, שייתכן שעזר לו לטפס על עצים.
מבנה עצמותיו דמה לאלו של בני הסדרה הטורפת קראודונטים.
היו לו 5 אצבעות ברגליו אך אצבע אחת הייתה העיקרית שביניהם ועליה היצור נע.
היה לו צוואר קצר וראש קטן בו היו שיניים חותכות גדולות וטוחנות גדולות בעלות מרווח.
ממבנה שיניו ייתכן שהוא היה צמחוני, אוכל-כול או אפילו טורף.
הדימוי הרווח של היצור מציג אותו כפרסתן קדום אוכל צמחייה שהיה מאבותיו של הסוס המודרני, אשר החל להתפתח ולהפוך לאחד מראשוני הסוסיים כמו האאוהיפוס שגם חי ביערות והיה בעל 5 אצבעות ברגליו.
פינקוזאורוס (שם מדעי: Pinacosaurus; מילולית: "לטאת קרש") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת האנקילוזאוריים.
הוא חי במונגוליה בקרטיקון העליוו לפני 80-75 מיליון שנה מהיום.
הוא נקרא בשמו על שם חיבורי העצם הקטנים שהיו על ראשו ודמו לקרשים.
הפינקוזאורוס התגלה בידי החוקר צ'ארלס ו' גילמור ב-1933 בחפירות במדבר גובי המונגולי מהמין Pinacosaurus grangeri.
נמצאו פרטים מאובנים רבים שלו, בעיקר עצמות גולגולת ושכמות וייתכן מאוד שחלק מהם היה של צעירים.
ייתכן שנמצא גם באזור שאנדונג.
זוחל קדום זה הגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל 2 טונות.
הוא היה מסיבי ובעל רגליים נמוכות עם שריון אוסטאודרם לאורך גבו, צווארו והחלק העליון של הזנב.
הזנב עצמו היה בעל אלה שיכלה לפגוע בטורפים כמו הטרבוזאורוס.
למרות מראהו הוא היה צמחוני וניזון מצמחייה קרקעית, אותה תלש בלסתותיו ולעס בשורות השיניים האחוריות שלו.
מבנה החוטם והנחיריים שלו היה מופרד ל-3 עד 5 חללים נפרדים, מסיבה לא ברורה.
פינקי הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1949 בבימויו של איליה קאזאן, עם ג'ין קריין, את'ל ווטרס ואתל ברימור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן Quality של הסופרת סיד ריקטס סאמנר מ-1946.
הסרט עוסק בבעיית הגזענות נגד השחורים בארצות הברית ובעיקר בכאלה שעורם לבנבן אבל הם ממוצא שחור.
הם חיים בדילמה כל חייהם, האם עליהם לשקר לעצמם ולחיות בנוח כלבנים בחברה לבנה או לחיות בחברת בני גזעם עם מצפון שקט אבל עם חיים קשים, רצופי התנכלויות ועלבון מהלבנים.
פטרישה "פינקי" ג'ונסון (ג'ין קריין) חוזרת לביתה בדרום כדי לפגוש את סבתה דייסי (את'ל ווטרס) שגידלה אותה ותמכה בה בלימודי הסיעוד בבוסטון.
פינקי היא ממוצא שחור אבל עורה לבן.
בבוסטון התנהגה כלבנה והתאהבה ברופא ד"ר תומאס אדמס (ויליאם לונדיגן) שלא ידע על מוצאה.
דייסי היא אישה קשת יום העובדת ככובסת מבוקר עד ערב ומביאה את הכבסים הנקיים לבתים.
היא מקבלת בשמחה את פינקי ורוצה שתישאר בקהילת השחורים.
פינקי חווה את הגזענות המקומית.
כאשר היא מעורבת בסכסוך עם אדם החייב כסף לסבתה השוטרים מתייחסים אליה כלבנה אבל כשמסתבר להם שהיא שחורה הם עוצרים אותה.
כאשר היא מטיילת בלילה היא מותקפת על ידי שני לבנים שמגלים שהיא שחורה וברגע האחרון היא מצליחה להימלט.
היא מחליטה לארוז ולחזור לבוסטון.
דייסי מנסה לשכנע את פינקי להישאר כדי לטפל במיס אם (אתל ברימור), לבנה עשירה בעלת בית גדול ואחוזה בסמוך.
פינקי שונאת את מיס אם ורואה בה גזענית אבל לאחר שדייסי אומרת לה שמיס אם תמכה בה וסעדה אותה כאשר הייתה חולה בדלקת ריאות, היא מסכימה להישאר כמחווה לסבתה.
מיס אם מתייחסת בתחילה לפינקי כמשרתת שחורה אבל פינקי מבהירה לה שהיא כאן כאחות מוסמכת ולא כמשרתת ובכך משנה את דעתה ובמשך הזמן הן מתיידדות.
תומאס מגיע למקום ופינקי מגלה לו את מוצאה אך הוא ממשיך לאהוב אותה.
מיס אם עומדת למות וכותבת צוואה בה היא מורשה את הבית והשטח סביבו לפינקי.
למיס אם יש קרובה בשם מלבה וולי (אוולין ורדן) שתובעת לבטל את הצוואה וטוענת שפינקי סיממה את מיס אם כדי שתוריש לה את רכושה.
פינקי לא מוותרת וניגשת למשפט אף על פי שחברי הקהילה השחורה מבקשים ממנה לוותר כדי לא לעורר בעיות גזעניות בעיירה.
תומאס מגיע ומציע לפינקי למכור את האחוזה, לנסוע לדנוור, להתחתן ולחיות שם כלבנה.
היא מסרבת לו בכאב לב ומודיעה כי תפקידה להישאר במקום ולעזור לבני קהילתה השחורים.
פינקי פותחת במקום מרפאה ובית ספר לאחיות של נערות שחורות.
ג'ין קריין בתור פטרישיה "פינקי" ג'ונסון
אתל ברימור בתור מיס אמ
אתל ווטרס בתור דיסי ג'ונסון
ויליאם לונדיגן בתור ד"ר תומאס "טום" אדמס
בזיל רויסדאל בתור השופט ווקר
קני וושינגטון בתור ד"ר קנדי
נינה מיי מקיני בתור רוזליה
גריף בארנט בתור ד"ר ג'ו מקגיל
פרדריק אוניל בתור ג'ייק וולטרס
אוולין ורדן בתור מלבה וולי
ריימונד גרינליף בתור השופט שורהם
ארתור האניקאט בתור מפקד המשטרה (ללא קרדיט)
הארי טנברוק בתור איש העיירה (ללא קרדיט)
ג'ין קריין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
את'ל ווטרס הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
אתל ברימור הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
פינקודונטיים (שם מדעי: Phenacodontidae) היא משפחה פרהיסטורית של יונקים מוקדמים וקטנים דמויי-פרסתנים, שנחשבים לשייכים לסדרת הקונדילרסים, אם כי יש הסוברים שאולי היא שייכת לסדרות אחרות כמו מפריטי פרסה או מכפילי פרסה.
משפחה זו התקיימה רק בפלאוגן שלפני 61 עד 48 מיליון שנה, והיא אחת מראשוני משפחות השליינים שהופיעו לאחר הכחדת הקרטיקון.
המשפחה הוגדרה ב-1881 בידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ.
המינים במשפחה התפתחו בצורות שונות, מגודל של חתול כמו הסוגים Tetraclaenodon ו-Ectocion עד לגודל של כבשה כמו הפינקודוס.
הגולגולת שלהם הייתה ארוכה יחסית ובעלת מוח קטן.
מבנה שיניהם היה שונה משל רוב היונקים והיה בעל טוחנות רחבות שהכילו "רכסים" מוגדלים שאולי סייעו בלעיסה של מזון קשה יחסית.
חלקם היו בעלי חדק קצר.
הם היו קטנים ונמוכים ובעלי זנב ארוך כמו של חיות שוכני עצים.
הרגליים שלהם היו דקות ובקצותיהם היו 5 אצבעות.
ראשוני המינים מהמשפחה הופיעו באמריקה הצפונית של תקופת הפלאוקן אך הסוג Tetraclaenodon שגודלו היה כשל שועל.
לאורך האאוקן המינים הפכו לגדולים יותר, אך באמצע האאוקן הם נעלמו מרשימת המאובנים.
הם לא היו נפוצים גם לפני היכחדותם, למעט המניסקותריום שנמצאו ממנו הרבה מאובנים באמריקה הצפונית.
באווירודינמיקה, פינת ארון המתים היא מצב שבו למטוס יש טווח קטן של מהירויות שבהן הוא יציב.
מהירות קטנה מדי גורמת להזדקרות, כלומר האוויר לא נע בצמוד לכנף, כח העילוי קטן והמטוס נופל.
מהירות גבוהה מדי מביאה את המטוס למצב של מהירות על-קולית, וגלי ההלם שנוצרים מקטינים את עילוי הכנף, והתוצאה היא גם כן שהמטוס נופל.
מתייחסים לטווח המהירות כ"פינה", מכיוון שבגרף של גובה טיסה מול מהירות טיסה, קווי הגבול למהירות הגדולה ביותר המותרת והקטנה ביותר נפגשים ויוצרים מעין פינה.
הפינה עצמה היא הגובה המקסימלי בו הכלי יכול לטוס, אך למעשה לא ניתן לטוס בגובה זה, מכיוון שנדרשת מהירות מדויקת ביותר.
ככל שמתקרבים לפינה ועולים בגובה הטיסה, טווח המהירות האפשרית קטן, ונדרשת מיומנות גבוהה יותר של הטייס או מערכות אוטומטיות משוכללות יותר כדי לשמור על המהירות בטווח המתאים.
הגרפים, וערכי הפינה המסוכנת, משתנים כתלות במשקל המטוס, צורתו ומצב ההגאים.
מהירות הקול אינה ערך קבוע אלא גדלה עם צפיפות האוויר, כלומר קטנה עם הגובה.
פינקניוז הוא עיתון מקוון בריטי להט"בי שהוקם על ידי בנג'מין כהן ב-2005.
העיתון מפרסם חדשות אקטואליה, בעיקר בתחום הזכויות להט"ב ברחבי העולם, וכן מציג ראיונות עיתונאיים עם אנשי תרבות ופוליטיקאים.
גרסה מודפסת של העיתון, The PinkNews, הושקה באופן רשמי ב-2006, אך בוטלה שנה לאחר מכן.
מאז 2013, העיתון מפעיל מדי שנה את פרסי PinkNews.
הפרסים, עליהם מצביע הציבור לצד חבר שופטים, מכבדים את פועלם של פעילי להט"ב בתחום וכן דוברים פוליטיים ועסקים.
בין הזוכים נמנים ג'ון ברקו, ניק קלג, ריצ'רד ברנסון, אד מיליבנד, אלכס סלמונד ודייוויד קמרון.
פינרפין הוא דמות בלגנדריום של טולקין.
הוא היה נסיך עלפים, בנם של פינווה וינדיס, אחיו של פינגולפין ואחיו למחצה של פאנור.
פינרפין נולד באמן למלך העליון על הנולדור, פינווה, ואשתו ינדיס שהייתה אחותו של ינגווה, מלך הוונייר.
לא ידוע הרבה על ילדותו, אך מסופר שהיה רגוע יותר משני אחיו הבכורים, פאנור ופינגולפין, שהיו חמי מזג וסוערי רוח.
כשהכריז פאנור על עזיבת הנולדור את אמן, פינרפין הצטרף לאחיו הבכורים במסע, אך לאחר שמנדוס הטיל את קללתו על הנולדור, פינרפין ועדתו חזרו לאמן.
יותר מכך לא מסופר על פינרפין, אך מסופר שבקרב הגדול של סוף העידן הראשון, כשנקראו הוולאר והעלפים שבאמן לעזור לגזעי הארץ התיכונה, שב פינרפין איתם ולחם במלחמה כנגד מורגות'.
משפחתו של פינרפין היא ענפה.
אביו היה פינווה, עלף קדום והמלך העליון על כל הנולדור.
אימו הייתה ינדיס, אחות ינגווה, המלך העליון על הוונייר.
אחיו הבכורים היו פאנור ופינגולפין, שנהרגו שניהם במהלך המאורעות של העידן הראשון.
ממנו יצא בית המלוכה השלישי בחשיבותו בעולם של טולקין, בית פינרפין.
פינרפין נישא לאלווה, בתו של מלך הטלרי.
ילדיהם היו פינרוד "ידיד האדם", נסיך נולדור ומלך נרגותרונד, גלדריאל גבירת לוריין, איגנור ואנגרוד.
בת גלדריאל היא קלבריאן, שהיא אימה של ארוון.
כך הופך פינרפין לסבא רבא רבא של אלדריון, בנו של ארגורן השני והמלך העליון על הדונדיין בעידן השלישי.
פינת הציפורים היא סדרת טלוויזיה בריטית-אמריקאית שנוצרה על ידי ג'וש סליג (שהיה גם היוצר של הסדרות: אובי, וונדר פטס ותפודים קטנים).
בבריטניה שודרה הסדרה ב-CBeebies, בארצות הברית בדיסני ג'וניור וב-Treehouse TV ובישראל בערוץ הופ!
בשנת 2012 ובערוץ לולי בשנת 2014. הסדרה בת 2 עונות ו-51 פרקים באורך 10 דקות כל אחד.
שיר הפתיחה של התוכנית בוצע על ידי עומר שטיינברג, השירים בוצעו על ידי אורנה כץ ושיר הסיום בוצע על ידי בר סביר.
ההנפשה של הסדרה היא פוטו בובות (אותה האנימציה של וונדר פטס).
על עץ זקן אחד גרות להן חבורה של ציפורים טרופיות בכל פרק, הן מלמדות את הצופים על דרכי ההתמודדות בכל סיטואציה וגם לומדות על זה בעזרת הרתפקאות ושירים.
Beakman): טוקן, הדמות המרכזית בתוכנית, גר בבית ספר, והמורה בבית הספר שלו.
נוצית (Rudy): קקדוית אדומה צהובה, עונדת על אחת מכפות רגליה צמיד צבעוני, גרה בטרקטור, היא אוהבת להציג את כישרונותיה ולנסות דברים חדשים וכאשר הם לא מצליחים היא מנסה שוב.
אולי (Samuel): הבני ורוד פנים, יש לו אחות קטנה בשם מאפין, מצוי בעיקר בביתה של נוצית, שם הם משחקים במשחקי ילדים, גר בבית הבניים ורודי הפנים.
מאפין (Muffin): הבנית ורודת פנים צהובה ורודה, אחותו הקטנה של אולי, זו הדמות ההכי צעירה בתוכנית ואינה מסוגלת לעשות הרבה דברים כמו הגדולים ממנה.
גרה בבית הבניים ורודי הפנים.
שאר הדמויות בתוכנית הם עוד ציפורים רבות טרופיות כגון: גברת ירקני ההבנית ורודת הפנים.
ישנם אפילו בתוכנית מלבד הציפורים גם נמלים, חזיר שקוראים לו בן, פרפר, פרה, סרטן, צרצר, גחליליות, זבובים, צפרדעים, עכברים, נץ, חתול, חיפושית, ינשוף, ארנב, חילזון, עכביש, סנאי ותולעים מופיעים בתוכנית אבל כדמויות משניות.
שם הדמותמדבב\ת באנגליתמדבב\ת בעבריתכנפוןמייקל פנטון סטיונסעומר שטיינברגנוציתמורגן גיילבר סביראוליסאם לואיסעדי רבידאמאאורנה כץאבאאלי לולאיגברת ירקניקנדידה גובאנסנורית בנאי קורןתולעיםנועם טלדמויות משניותליל כהן
פינת איקונות (ידועה גם בשם הפינה הקדושה או הפינה האדומה, ; ברוסית: святой угол (סוויטוי אוגל), кутный угол (קוטני אוגול) ו-кутник (קוטניק)) הוא חלל פולחן נוצרי קטן שקיים בבתיהם של נוצרים מזרחיים אורתודוקסים, יוונים-קתולים, מזרחיים.
על פי המסורת פינת האיקונות משתמשת פינת תפילה ביתית ומטרתה ליצור חיבור בין המאמין לאל גם כאשר אין האדם נוכח בכנסייה באמצעות סקרמנטלים שונים.
במסורת הקתולית ישנו נוהג דומה בשם מזבח ביתי.
ספר מעשי השליחים ואיגרות השליח פאולוס מצביעים כי בימיה הראשונים של הנצרות, נוצרים נהגו להיפגש בבתיהם של המאמינים.
מסורת זו של כנסייה ביתית נמשכת עד היום בנצרות המזרחית.
הבית נחשב למיקרוקוסמוס של הכנסייה.
ההורים הם ה"כמורה" של כנסיית הבית, והילדים הם ה"דיוטות".
טקס החתונה ("הכתרה") מקביל להסמכה, והבית התברך בטקס המבוסס על הקדשה של כנסייה.
פעם בשנה נהג הכומר לברך את הבית במים קדושים.
נוצרי אורתודוקסי מצופה להתפלל ללא הרף.
על פי הבישוף קאליסטוס וור , בתאולוגיה האורתודוקסית, אין הפרדה בין הטקס לדבקות פרטית ובהתאם לזאת, הבית, ממש כמו כנסייה, נחשב למקום מקודש ומרכז הפולחן בבית הוא פינת האיקונות.
פינת איקונות מכוונת בדרך כלל לכיוון מזרח.
באופן מסורתי היא ממוקמת בפינה כדי למנוע הסחות דעת ולאפשר לאדם להיות מרוכז יותר בתפילה.
במקום זה ממקמים את האיקונין שבבעלות המשפחה, בדרך כלל לכל הפחות של ישו, התיאוטוקוס והקדוש מגן של המשפחה.
מנורת שמן תלויה בדרך כלל מול הסמלים.
חיתוך זהיר של המנורה כדי לשמור עליה דולקת בכל עת מתפרש כסמל לטיפול היומיומי הקשוב שעל הנוצרים הנאמנים להשתלט על נפשם.
שרידי קדושים (אם יש למשפחה כאלה) וספר בשורה וצלב ברכה יישמרו שם, כמו גם קטורת, מים קדושים, דקלים וערבה מיום ראשון של הדקלים, נרות פסחא ופריטים קדושים אחרים, וכן ספר הנצחה אישי המכיל את שמות המשפחה והאהובים, חיים וכאלה שנפטרו, על מנת לזכרם בתפילה.
באופן אידיאלי, פינת האיקונות ממוקמת כך שהיא נראית כאשר נכנסים הביתה לראשונה מהכניסה הראשית.
באופן מסורתי, כשנכנס לראשונה לבית, נוצרי אורתודוקסי היה מעריץ את הסמלים לפני שהוא מברך את בני הבית.
משפחה אורתודוקסית מסורתית תתכנס מדי יום לתפילת שחרית וערבית.
לפעמים, בתום התפילות, לוקח אב המשפחה את המחתה ועובר על הפריטים השונים ועל בני הבית.
פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק היה מוציא לאור, קצין בצבא האיחוד, ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל לואיזיאנה ה-12 בשנים 1871–1873, ולאחר מכן כמושל במשך 35 ימים מדצמבר 1872 ועד ינואר 1873. פינצ'בק נחשב למושל האפרו-אמריקאי הראשון בכל מדינות ארצות הברית וכסגן המושל השני, לאחר אוסקר דאן.
קביעה זו שנויה במחלוקת, שכן דאן כיהן כמושל בפועל 39 ימים ב-1871, יותר משנה לפני שפינצ'בק הושבע כמושל, ושניהם החליפו באופן זמני את המושל הנרי וורמות'.
במהלך 35 ימי כהונתו של פינצ'בק כמושל, התקבלו עשרה חוקים על ידי בית המחוקקים של לואיזיאנה.
הוא היה אחד מנושאי המשרות הציבוריות האפרו-אמריקאים הבולטים ביותר במהלך תקופת השיקום.
פינצ'בק נולד במייקון, ג'ורג'יה כבן חורין, כבנם של אלייזה סטויארט ושל האדון שלה, ויליאם פינצ'בק, שהיה חוואי לבן.
אביו גידל אותו ואת אחיו ואחיותיו כילדיו שלו באחוזת המטעים הגדולה שלו במיסיסיפי.
לאחר מות אביו ב-1848, לקחה אימו אותו ואת אחיו ואחיותיו למדינת החירות אוהיו כדי להבטיח את המשך חירותם.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, נסע פינצ'בק לניו אורלינס שהייתה כבושה בידי צבא האיחוד.
שם הוא הקים כמה פלוגות של משמר הילידים הראשון של לואיזיאנה, והיה לאחד מהאפרו-אמריקאים היחידים שהוסמכו כקצינים בצבא האיחוד.
לאחר המלחמה נשאר פינצ'בק בניו אורלינס, והיה לפעיל במפלגה הרפובליקנית.
ב-1868 הוא נבחר לסנאט של לואיזיאנה, והיה לנשיאו.
לאחר מותו של סגן המושל אוסקר דאן ב-1871, הוא החליפו בתפקיד, ולאחר הליך ההדחה שהתנהל נגד המושל הנרי וורמות', הוא הושבע במקומו כמושל וכיהן בתפקיד לזמן קצר.
לאחר הבחירות השנויות במחלוקת של 1872, בחרו בו חברי בית המחוקקים הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, אך עקב המחלוקת על הבחירות במדינה, שעליהן קראו הדמוקרטים תיגר, הוא לא אייש את מושבו בסנאט.
ב-1879 היה פינצ'בק נציג לוועידת החוקה של לואיזיאנה, בה הוא סייע להשיג תמיכה לייסוד האוניברסיטה הדרומית.
הוא מונה מטעם מפלגתו למינוי פדרלי של הסוקר של המכס של ארצות הברית בניו אורלינס, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1882–1885. כדי לחמוק מהאפליה הגזעית שהלכה וגברה, הוא עבר ב-1892 עם משפחתו לוושינגטון, שם הם התגוררו בקרב האליטה של בני גזעם, ושם נפטר פינצ'בק ב-1921.
פינצ'בק נולד במייקון, ג'ורג'יה כבן חורין.
הוריו היו אלייזה סטיוארט, שפחה לשעבר, ומייג'ור ויליאם פינצ'בק, חוואי לבן ואדונה לשעבר של אימו.
ויליאם פינצ'בק, שהייתה לו גם משפחה חוקית, שחרר את אלייזה לחופשי ב-1836, וכן את שני ילדיה שנותרו בחיים מתוך ששת הילדים שילדה לו עד לנקודת זמן זו.
בהמשך היא ילדה ארבעה ילדים נוספים, כולל פינקני סטיוארט פינצ'בק עצמו, שנולדו כבר כבני חורין.
בני הזוג אלייזה סטיוארט וויליאם פינצ'בק היו ממוצא אתני מגוון.
אלייזה סווגה כמולאטית, והיו לה שורשים אפריקאים, צ'רוקים, ולשים וגרמנים.
ויליאם פינצ'בק היה ממוצא סקוטי-אירי, ולשי, וגרמני.
זמן קצר לאחר לידתו של פינקני, רכש אביו אחוזת מטעים גדולה יותר במיסיסיפי, ועבר לשם עם משפחתו הלבנה ומשפחתו המעורבת.
פינקני בנטון סטיוארט ואחיו ואחיותיו נחשבו כילדיו מחוץ לנישואים של אביהם, אך הם גדלו בסביבה אמידה יחסית.
הוא התייחס אליהם כאל ילדיו לכל דבר ועניין, עם זכויות דומות לילדיו מאשתו החוקית.
ב-1846 נשלח פינקני בן התשע יחד עם אחיו הגדול נפוליאון צפונה כדי ללמוד בבית ספר פרטי, בית הספר התיכון גילמור שבסינסינטי.
מתוך חשש שקרובי משפחה אחרים של בעלה יתבעו את הבעלות על ילדיה כעבדים, נמלטה אלייזה עם ילדיה לסינסינטי, שבאוהיו, שהייתה מדינת חירות.
נפוליאון, אז בן 18, סייע לשמור את המשפחה מאוחדת, אך הוא כרע תחת עול האחריות.
בגיל 12 עזב פינקני את הלימודים והחל לעבוד כנער סיפון בספינות נהר כדי לסייע לפרנסת המשפחה.
לזמן מה הם התגוררו בטרה הוט שבאינדיאנה, שם הוא עבד כשוער בבית מלון.
באותה תקופה הוא עדיין זוהה בשם פינקני בנטון סטיוארט.
רק לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית הוא הוסיף את שם אביו לשמו.
ב-1860, בגיל 23, נשא פינקני לאישה את נינה הות'ורן, אישה צבעונית בת חורין.
כמו בן זוגה, היא הייתה לבנה בחזותה, ומשמעות הדבר שרוב אבותיה היו אירופאים.
שני ילדים נוספים נפטרו צעירים.
פינקני קרא לבנו ביסמרק מתוך הערצה למדינאי הגרמני אוטו פון ביסמרק.
אימו אלייזה התגוררה עם המשפחה מ-1867 ועד למותה ב-1884.
למשפחה היה בית נאה בניו אורלינס, ובדרך כלל בעונת הקיץ הם נסעו לסרטוגה ספרינגס, עיירת נופש באפסטייט ניו יורק, שם הם נשארו כמה שבועות.
פינצ'בק אהב להמר במרוצי סוסים שהתקיימו שם במהלך הקיץ.
שנה לאחר נישואיהם פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית, ופינקני סטיוארט החליט להילחם לצד האיחוד.
ב-1862 הוא עשה את דרכו לניו אורלינס, שנכבשה אז על ידי צבא האיחוד.
הוא הקים כמה פלוגות במסגרת משמר הילידים הראשון של לואיזיאנה, שהיו חיל המצב של ניו אורלינס.
מיעוט מתוך אנשי הכוח היו צבעוניים חופשיים מלואיזיאנה, שהיו חלק מהמעמד המשכיל שלפני המלחמה היו חלק מהמיליציה של המדינה.
רוב אנשי המשמר היו עבדים לשעבר, שנמלטו מאדוניהם כדי להצטרף לצבא האיחוד וכך לזכות בחירותם.
סטיוארט קיבל מינוי כקפטן, והיה אחד מהקצינים האפרו-אמריקאים היחידים בצבא האיחוד.
כמוהו, רוב הקצינים במשמר היו ממוצא מעורב, רובם ממעמד הצבעוניים החופשיים של ניו אורלינס, ושלא כמוהו, הם היו בדרך כלל ממוצא צרפתי קולוניאלי ואפריקאי.
הוא היה מפקד פלוגה A של רגינמט משמר הרגלים הילידי השני של לואיזיאנה , שרובו הורכב מעבדים נמלטים.
בהמשך הוא הפך לרגימנט הרגלים הצבעוניים ה-74 של ארצות הברית, במסגרת הכוחות הצבעוניים של ארצות הברית .
לאחר שפעמיים סורב סטיוארט לקידום בדרגה, ומאס בדעות הקדומות שנתקל בהן מצד קצינים לבנים, הוא התפטר מהשירות ב-1863. במכתב מ-30 באפריל אותה שנה, כתבה לו אחותו אדלין מסידני, אוהיו, והפצירה בו לקחת ממנה דוגמה ולהיכנס לעולם של הלבנים:
לאחר המלחמה עברו פינצ'בק ומשפחתו לאלבמה.
לאחר המלחמה הוסיף סטיוארט את שם המשפחה של אביו, פינצ'בק, לשמו.
הוא החל להיות פעיל במפלגה הרפובליקנית.
המועד המדויק של החלטתו להיכנס לפוליטיקה תואר בספרו של ג'ורג' דבול "ארבעים שנה של מהמר על המיסיסיפי".
ב-1867 ארגן פינצ'בק את המועדון הרפובליקני של הרובע הרביעי של ניו אורלינס זמן קצר לאחר שהקונגרס העביר את חוקי השיקום.
באותה שנה הוא נבחר כנציג לוועידת החוקה של לואיזיאנה.
ב-1868 נבחר פינצ'בק כחבר הסנאט של לואיזיאנה.
הוא נבחר גם כנשיא הסנאט.
שבעה מתוך 36 מושבי הסנאט אוישו על ידי שחורים.
בבית הנבחרים של לואיזיאנה כיהנו 42 שחורים, כמחצית מחברי הבית.
באותה תקופה היה מספר השחורים בלואיזיאנה, כולל אלו שהיו בני חורין עוד לפני המלחמה, שווה כמעט למספר הלבנים.
מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, היה פינצ'בק ב-1871 לסגן מושל המדינה בעקבות פטירתו של אוסקר דאן, שהיה סגן המושל האפרו-אמריקאי הראשון בארצות הברית.
פינצ'בק תרם לשיח הציבורי כאשר ייסד את העיתון הדו-שבועי, Louisianian, ב-1870. הוא עבד בו כעורך עד 1872. ב-1874 הוא שב להיות עורך, וב-1878 הוא היה לעורך הראשי.
המוטו של העיתון היה "רפובליקני כל הזמן, ובכל הנסיבות", ופרסומו נפסק ב-1882.
ב-1872 פתח בית המחוקקים של לואיזיאנה בהליך הדחה נגד המושל הרפובליקני המכהן הנרי וורמות' על רקע מחלוקות בנוגע לאישור תוצאות הבחירות למשרת המושל, שבהן הן הדמוקרט ג'ון מקאנרי והן הרפובליקני ויליאם פיט קלוג טענו לניצחונם.
בנסותו לתמוך בממשלת אחדות מרכזית בתקופה של פילוגים בקרב הרפובליקנים, תמך וורמות' בוועדת הבחירות שמונתה על ידו, שאישרה את ניצחונו של מקאנרי.
הרפובליקנים התנגדו לתוצאה זו, ומינו ועדת בחירות משלהם, שאישרה את קלוג כמנצח.
מערכת הבחירות עמדה בסימן של אלימות ומעשי הונאה.
פינצ'בק מונה כמושל במקומו של וורמות' על סמך סעיף 53 לחוקת לואיזיאנה של 1868, שקבע שסגן המושל יקבל עליו את סמכויות המושל "במקרה של ניהול הליך הדחה נגד המושל, הדחתו, מותו, התפטרותו או היעדרותו מהמדינה".
פינצ'בק היה האפרו-אמריקאי הראשון בארצות הברית שהושבע כמושל, אם כי יותר משנה קודם לכן שימש אוסקר דאן כמושל בפועל כאשר וורמות' נעדר מהמדינה.
ב-9 בדצמבר 1872 הוא הושבע כמושל, וכיהן בתפקיד כשישה שבועות עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של וורמות'.
בסופו של דבר לא נוהל משפט הדחה נגד וורמות' וההאשמות נגדו נמחקו.
בוועידה ארצית של פוליטיקאים אפרו-אמריקאים ב-1872, הייתה לפינצ'בק מחלוקת עם ג'רמייה הארלסון מאלבמה.
רפייר, גם הוא מאלבמה, הגיש הצעת החלטה שהוועידה תגנה את כל הרפובליקנים שהתנגדו לנשיא יוליסס ס.
גרנט בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
הארלסון תמך בהצעה, אך פינצ'בק התנגד לה בשל העובדה שהסנאטור צ'ארלס סאמנר ממסצ'וסטס היא אמור לספוג גינוי על רקע התנגדותו לגרנט.
פינצ'בק העריץ את סאמנר כמי שכל חייו נלחם במוסד העבדות.
לאחר תקופת כהונתו הקצרה כמושל, נותר פינצ'בק פעיל בפוליטיקה ובשירות הציבורי בלואיזיאנה.
החל מ-1868, מערכות הבחירות במדינה עמדו יותר ויותר בסימן של האלימות של המפלגה הדמוקרטית.
רייבל תיאר את הליגה הלבנה , קבוצה צבאית למחצה, שהחלה לפעול ב-1874, כ"זרוע הצבאית של המפלגה הדמוקרטית".
קבוצה זו עשתה שימוש בהפחדה ובאלימות כדי לדכא את הצבעת השחורים ולהוציא את נושאי המשרות הרפובליקנים מתפקידיהם.
בבחירות של 1872 הייתה גם התמודדות על ארבעה מושבים של לואיזיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, כולל מושב שעליו התמודד פינצ'בק.
בראשית 1873 בחרו הן הרפובליקנים בבית המחוקקים המדינתי בעלי בריתו של קלוג, והן הדמוקרטים בעלי בריתו של מקאנרי את נציגי המדינה לסנאט של ארצות הברית.
פינצ'בק נבחר על ידי הרפובליקנים, והגיש לסנאט את אישור בחירתו, כפי שעשה המועמד הדמוקרטי.
בשל העובדה שבבחירות למשרת המושל של אותה שנה הייתה מעורבת הממשלה הפדרלית, עסק הקונגרס בסוגיה בתחילה באי-רצון.
הסוגיה לא יושבה אלא לאחר שנים רבות, בתקופה בה שלטו הדמוקרטים בקונגרס.
כשהוצע לו המושב בסנאט, החליט פינצ'בק לא לקבל את הבחירה לבית הנבחרים, אף על פי שהקונגרס נטה לאשר את איוש המושב על ידו.
בקונגרס ה-45 (1879-1877) היה לדמוקרטים רוב, והוא הצביע נגד פינצ'בק.
הסנאט החליט להעניק לו פיצוי של 16,000 דולר על שכרו והוצאות הנסיעה לאחר המאבק הממושך שלו על איוש מושבו.
בית הנבחרים פסק גם הוא נגדו, אך עשה זאת רק ביום האחרון לכינוס הקונגרס.
המחצית השנייה של שנות ה-70 עמדה בסימן האצת היפוך ההישגים הפוליטיים שהשיגו האפרו-אמריקאים בלואיזיאנה מאז תום מלחמת האזרחים.
ב-1877, לאחר נסיגת כוחות הצבא הפדרליים מהמדינה, השיגו הדמוקרטים שליטה מלאה בבית המחוקקים של לואיזיאנה, זאת כתוצאה מפשרה דמוקרטית לאומית לסיום תקופת השיקום.
הרפובליקנים השחורים המשיכו להיבחר למשרות בממשל המדינתי ובממשל המקומי, אך מערכות הבחירות לוו באלימות ובמעשי הונאה.
מרוב השחורים נשללה זכות ההצבעה במסגרת החוקה החדשה של 1898, ובמשך עשורים הם הודרו למעשה מהפוליטיקה.
פינצ'בק היה נציג לוועידת החוקה של לואיזיאנה של 1879. לזכותו ולזכות שני נציגים רפובליקנים אפרו-אמריקאים נוספים, תיאופיל א.
אליין והנרי סמאס, נזקפה השגת התמיכה בהקמת האוניברסיטה הדרומית , שיועדה לשחורים, בניו אורלינס, ושקיבלה את הזיכיון שלה ב-1880. פינצ'בק מונה כחבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
ב-1914 היא עברה לבירת המדינה באטון רוז'.
בוועידה הארצית של הרפובליקנים ב-1876, שהתקיימה בסינסינטי, נשא פינצ'בק נאום בו הוא הביע את תמיכתו במועמדותו של אוליבר מורטון לנשיאות.
הוא גם היה נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים ב-1880. פינצ'בק מונה מטעם מפלגתו למינוי פדרלי של הסוקר של המכס של ארצות הברית בניו אורלינס, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1882–1885. היה זה תפקידו הציבורי האחרון.
ב-1885 למד פינצ'בק משפטים באוניברסיטת סטרייט (נודעה בהמשך כאוניברסיטת דילארד ).
הוא התקבל ב-1886 ללשכת עורכי הדין של לואיזיאנה, אך מעולם לא עסק במקצוע.
ב-1892 עבר פינצ'בק עם משפחתו לוושינגטון.
עושרו שנצבר מעיסוקיו במשך השנים ומההסדר בנוגע למושבו בסנאט, אפשר לו לבנות בית גדול ברחוב 14 ליד שגרירות סין.
באותה עת, בנו הבכור, פינקני, היה רוקח בפילדלפיה, ושלושת ילדיו הצעירים יותר שהיו בגילים 22 עד 26, עדיין חיו בבית.
משפחת פינצ'בק הייתה חלק מהאליטה של בני התערובת בוושינגטון.
אנשי אליטה זו היו ברובם בני חורין עוד לפני מלחמת האזרחים ובדרך כלל היו רכשו השכלה והיו בעלי רכוש.
פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק נפטר בוושינגטון ב-21 בדצמבר 1921. הוא נטמן בבית הקברות מרטי שבניו אורלינס.
פינצ'בק ורעייתו נינה היו סבו וסבתו מצד אימו של הסופר והמשורר ג'ין טומר .
בתם, נינה פינצ'בק טומר, שבה להתגורר בבית הוריה לאחר שבן זוגה נטש אותה כשג'ין היה תינוק.
הם סייעו בגידולו, והוא החל ללמוד בבית ספר בוושינגטון.
לאחר שהיא נישאה בשנית, הם עברו לניו רושל שבניו יורק.
לאחר מות אימו ב-1909, שב ג'ין לבית סבו וסבתו, ולמד בבית ספר תיכון בוושינגטון.
כמבוגר, היה טומר משורר וסופר שבלט כמודרניסט בניו יורק בתקופת הרנסאנס של הארלם.
פיסול הוא ענף בתחום האֳמָנוּת, במסגרתו יוצר האָמָּן (בקמץ קטן, כלומר יש לקרוא: אוֹמָּן) יצירה בעלת איכות תלת-ממדית.
בניסיון לענות על שאלת הגדרתו של המדיום, מבחין מחקר תולדות האמנות בין פיסול אנדרטאות, פיסול בקנה מידה קטן ו"אמנות זעירה".
הבחנה זו התבססה הן על ערכים כגון גודלו של הפסל ומיקומו במרחב, והן על הערכה שיפוטית של חשיבות היצירה.
"אמנות זעירה" (Minor Art), להבדיל משאר סוגי הפיסול המסורתיים, נתפסה כקטגוריה המכילה מגוון של חפצים קטנים, כגון פסלונים, נרות חרס מעוטרים, קופסאות מקושטות, מטבעות ומדליות שעליהן חקוק תבליט וכדומה.
על פי רוב, אלו הם חפצים בעלי שימוש ולא נועדו רק לקישוט.
המחקר העכשווי מגדיר חפצים אלו כשייכים לתחום העיצוב.
ההבחנה בין פיסול אנדרטאות לפיסול היא מסובכת ובעייתית יותר, כיוון שההפרדה בין תחומים אלו מטושטשת כיום לחלוטין.
הבחנה נוספת הקיימת בחקר הפיסול הקלאסי היא בין פסל, החופשי מכל עבריו, לבין תבליט, הצמוד לאלמנט אדריכלי.
במהלך המאה ה-20 השתנתה באופן רדיקלי הגדרתו של מדיום הפיסול, עם כניסתן של טכניקות חדשות כגון וידאו ארט, רדי מייד, אמנות אדמה, מיצג, מיצב וכדומה.
לצד השינוי המושגי שהתחולל, התלווה אל התהליך גם מהפך בתדמיתו החזותית של הפיסול – מדימוי של אובייקט בודד העשוי מאבנים חצובות, מתכת או עץ, הפך הפסל למגוון של אובייקטים העשויים מחומרים שונים ואף משילוב של חומרים וטכניקות, שינוי שערער על תחושת ה"נצחיות" של הפיסול הקלאסי.
אסתטיקנים ותאורטיקנים של האמנות, בעיקר החל מהמאה ה-18, ניסו להגדיר את מהותו של הפיסול ביחס לכלי ביטוי אמנותיים אחרים.
תפיסתם הייתה כי הפיסול עוסק בבחינת אלמנטים בחלל – נפח ותלת-ממדיות, תנועה ועוד.
אולם, תפיסה מקובלת זו עומתה על ידי הנחות אסתטיות אלטרנטיביות שסירבו לראות בפיסול מהות שונה ממהותן של כלי ביטוי אמנותיים אחרים.
את תפיסת מעמדו של הַפַּסָּל לא ניתן לנתק מתפיסת מעמדו של הפיסול בכלל ביחס לאמנויות האחרות.
ביוון העתיקה, למשל, נתפס הפיסול כאמנות בעלת אופי מימטי, לעומת אמנויות שעיסוקן הוא בשימור אובייקטים או אמנויות היוצרות אובייקטים.
גם בימי הביניים נחשב הפיסול לנחות יחסית ונכלל בקטגוריית האמנויות המכניות ביחד עם החקלאות והנפחות.
אולם יהיה זה בלתי מדויק להגדיר את תפיסת מעמד הַפַּסָּלִים, בייחוד אלו מן העת העתיקה, כאומנים טכניים בלבד.
עצם העובדה שידועים לנו שמותיהם של הפסלים היוונים גדולים, כגון פידיאס, פרקסיטלס, מירון ואחרים, מעידה על חשיבות יצירתם בעיני בני התקופה.
הפיסול נחשב כ"תחום מרגיע" ולכן אנשים רבים מרבים לעסוק בו כדי להירגע נפשית.
בתרבות המערב מופיעה פעולת הפיסול כייצוג של בריאה.
מוטיב זה ניתן לפגוש בכמה מקורות ספרותיים.
האלה ונוס מקימה את הפסל לתחייה ופיגמליון נושא אותה לאישה.
גישה זו, הרואה בפסל מעין 'בורא', צוינה בכמה סיפורים ביוגרפיים אודות פסלים שונים שתפסו את מלאכת הפיסול בצורה דומה.
אגדה ידועה מתארת את הפסל מיכלאנג'לו, שבסיום העבודה על הפסל "משה" הכה על ברכו של הפסל בפטיש וביקש ממנו "לקום לתחייה".
גישה זו מופיעה גם באמנות המודרנית; הפסל אוגוסט רודן, לדוגמה, יצר פסל בשם "יד אלוהים" (1902), הנקרא גם "הבריאה", ובו "נולד" הדימוי הפיגורטיבי מתוך גוש החומר שבידו של הפסל.
תפיסות פופולריות מודרניות רואות באמנות שילוב שבין רצון להבעה אישית של האמן לבין רצון לחיקוי המציאות (מימזיס) ביצירה האמנותית.
תפישת האמנות כחיקוי פשוט וישיר של המציאות בנוסח המקורי של המושג לא הייתה מקובלת בעיני אמנים ואסתטיקנים במשך רוב ההיסטוריה של האמנות.
למעשה, גם הפילוסופים היוונים אפלטון ואריסטו לא תפשו את החיקוי כפעולה המובילה ישירות אל המציאות.
בחיבור "האידאה של הפסל, הצייר והאדריכל" (1664) מאת היסטוריון האמנות בן המאה ה-17 ג'ובאן פייטרו בלורי, חוזר המחבר אל הפילוסופיה הנאופלטוניסטית, וטוען כי תפקידו של הפסל (והאמן בכלל) הוא להציג את יופיו של הטבע בצורה מושלמת, העולה אף על הטבע האמיתי.
הוא מצטט את דבריו של פרוקולוס: "אם תיקח אדם עשוי בידי הטבע ואדם אחר מעוצב על ידי אמנות הפיסול, יהא האדם הטבעי פחות מובהק, משום שהאמנות פועלת ביתר קפדנות".
בהמשך מציב בלורי את הניתוק מן הטבע הממשי, כלומר את ההתרכזות באידאה, כפרקטיקה הרצויה לפסל: "דופי זה לא יוחס לפידיאס, אשר צורות גיבוריו ואליו עוררו את התפעלות הצופים, כי הוא היה מחקה את האידאה יותר משהיה מחקה את הטבע".
את היחס בין האידאה לבין הטבע מתאר בלורי ככוח דמיון בעל 'זיקה' לטבע.
הפיסול הוא אחד מענפי היצירה האנושית הקדומים ביותר.
כבר בתקופה הפרהיסטורית אנו מוצאים פיסול קטן-ממדים של דמויות אנושיות, כגון פסלים מטיפוס "צלמית ונוס".
סוציולוגים מודרניים טוענים כי הולדתה של הדת המאורגנת, שהתרחשה לדעתם ביחד עם בנייתה של חברת קבע לפני כ-10,000 שנה, הייתה מניע עיקרי לביסוס תפיסות מאגיות של הפיסול.
גישת החוקרים רואה ביצירת האובייקטים הפיסוליים הללו ביטוי לרצון להשפעה ישירה על הטבע.
מחקר זה מפותח בייחוד סביב חקר האנימיזם וביטויו הפיסולי המובהק – עמוד הטוטם.
את התאוריות האסתטיות הראשונות ניתן לזהות עם הקמתן של תרבויות גדולות בעת העתיקה.
התאוריה המרכזית הראשונה הופיעה באמנות מצרים העתיקה; באמנות זו אנו למדים לראשונה על קיומו של קאנון, כלומר על מערכת כללים אמנותיים ברורה ובעלת מטרה אסתטית.
במסגרתו של אותו קאנון תוארו הדמויות, בעיקר דמויות פרעוני מצרים ואלים מן המיתולוגיה המצרית, תוך שימוש באיקונוגרפיה ברורה של לבוש מאפיין וסימני זיהוי אחרים.
בכך ביקשו האמנים המצריים לתאר לא את האנושי שבדמויות, אלא את הנצחי והקבוע שבהן: בכך היו הפסלים ביטוי מובהק של הדת המצרית.
לעומת הפיסול המצרי הרשמי, אשר היה גדול ממדים ובעל נוקשות בעיצוב הדמויות והקומפוזיציה, נמצאו מספר רב של פריטי פיסול קטנים יחסית ובהם תיאורים של דמויות ממעמד נמוך יותר, בהן ניתנה לאמנים היכולת לסטות מן הקאנון הנוקשה.
הפיסול היווני, אותו אנו מוצאים החל מן המאה ה-7 לפנה"ס, מציג מגמה אסתטית שונה מן האמנות המצרית.
בהתפתחות טיפוסי הפסלים, כגון פסלי הקורוס והקורה, אנו מוצאים נטייה נטורליסטית הולכת וגוברת.
אולם, אין לראות בפיסול זה רק את הנטייה הפשוטה לייצוג ריאליסטי של אדם חי.
האמנים היוונים שאפו לתאר את היופי המושלם, יופי שיתבטא בהרמוניה.
את אחת השיטות המובהקות ליצירת הרמוניה זו הציע הפסל היווני פוליקליטוס, שיצר קאנון אסתטי המבוסס על יחסי פרופורציה בין חלקי הגוף השונים, באופן המקביל לפילוסופיה של האסכולה הפיתגוראית.
הגם שקאנון זה אינו נשמר, מקובל לטעון כי בפרופורציות של קאנון זה התקיים יחס של 1:7 בין מידת הראש לאורכו של הגוף השלם.
חידוש נוסף של פַּסָּל זה היה גיבוש תנוחת ה"קונטרה פוסטו".
בתנוחה זו מאזן הפסל את המשקל הפיזי של הדמות המפוסלת על ידי יצירת "צירי תנועה" בעזרת הידיים והרגליים של הדמות.
במסגרת הקאנון, שרוי כל איבר בתנועה אינדיבידואלית משלו וחיבורם בגוף השלם יצר תיאור הרמוני.
החל מן המאה ה-4 לפנה"ס, עם גיבושה של התרבות ההלניסטית, ניכר שינוי במגמות האסתטיות בפיסול היווני.
הפסלים נטו להדגיש ביצירותיהם את הבעת הדמויות ואת הנראטיב העלילתי בו הן נמצאות.
בכך ביקשו הפסלים ההלניסטים להביע פאתוס ביצירותיהם.
מגמה זו נמשכה גם בפיסול של האימפריה הרומית, פיסול שפיתח מאוד את התבליט כאמצעי לתיאור עלילתי באנדרטאות ובעמודי ניצחון.
מבחינה תוכנית היווה הפיסול הרומי המשך ישיר לפיסול היווני-ההלניסטי.
הפסלים הרומים אף הרבו להעתיק פסלי ברונזה יוונים בשיש.
המעבר אל התרבות והאמנות הביזנטית, החל מן המאה ה-4, גרר שינוי מרכזי בתפקידו של הפיסול.
הפיכתה של הכנסייה למזמין העיקרי של יצירות אמנות, לא רק שהכפיפה את האמנות הפיסול לנושאים אסכטולוגים ברוח הכנסייה הביזנטית, אלא גם צמצמה את שדה הפעולה שלו לתבליטים אשר קישטו את מבני הכנסייה, לעיטור סרקופאגים ולאמנות זעירה.
התבליט הביזנטי הוכפף לאותם כללים של אמנות הציור והפסיפסים.
כללים אלו תפסו את התיאור כייצוג סימבולי של העולם.
אופן תיאור הדמויות הפך ליותר כוללני (סכמטי) ועושה שימוש מועט יותר באמצעים אמנותיים כגון נִפְחִיוּת ותנועה.
בתפיסה ששלטה באמנות הרומנסקית, החל מן המאה ה-11 ועד לפיסול הגותי, מתנתק אומנם אופן יצירת הפסלים מהשפעתה של אמנות הציור, אולם הוא משועבד כמעט לחלוטין אל אדריכלות הקתדרלות הנוצריות.
בייחוד בולט הדבר בעיצוב כותרת העמודים, ההופכים מאלמנט אדריכלי בעיקרו לאלמנט פיסולי עשיר.
תפיסת מבנה הכנסייה בעיני בוניה היה כשל ייצוג של העולם כולו.
הפיסול ניסה להעביר תפיסה זו בצורה מוחשית, והיה בעל משמעויות סמליות והייררכיות.
מתוך מסורת זו התפתח מערך פיסולי קבוע המדגיש סמליות ואלגוריה באמצעים של ייצוג והיררכיה.
כך לדוגמה קיבלה חזית הכנסייה את המשמעות האלגורית של כניסה לגן עדן.
היא עוצבה כשער ניצחון והנושאים אשר תוארו בה, ובייחוד בטימפנון, היו קשורים לניצחון ישו והדת הנוצרית.
עם התנתקותה היחסית של האמנות מן הדוגמטיקה הדתית בתקופת הרנסאנס, חזר הפיסול ורכש לו מעמד עצמאי.
אולם אופי הייצוג השתנה מאלגוריה סכמטית וייצוגית לתיאור בעל מאפיינים נטורליסטיים וסמליים גם יחד.
במקביל, נחשפה מחדש אמנות הפיסול הקלאסי, המהווה מודל ליצירתם של הפסלים.
מגוון השפעות אלו איפשר להציג מחדש נושאים כגון עירום בתוך מסגרת סמלית.
ה"חיקוי" הופך בתורות האסתטיות של תקופה זו למושג פופולרי עד מאוד.
אולם חיקוי זה אינו רק פועל-יוצא של עבודת כפיים או "פעולה מיכאנית מאוד, ותכופות היא מלווה זיעה מרובה", כפי שהעיר בליגלוג לאונרדו דה וינצ'י, אלא פעולה אינטלקטואלית של חשיפת היופי שבטבע והפיכתו לגלוי ביצירה.
הפסלים הראשונים מתקופת הרנסאנס, בעיקר מאזור העיר פיזה, שאבו הרבה מן הצורות של פיסול הקלאסי, אולם יצקו אותם אל תוך מסגרת תיאור נוצרית.
גם הפסלים המאוחרים יותר, כגון דונטלו ואנדראה דל ורוקיו, המשיכו בנתיב זה כשהם משתמשים בנצרות כמסגרת כוללת לתיאור אנטומיה, רגשות ומיניות ברוח הפטרונים מן האצולה האיטלקית.
אולם הפסל והצייר מיכלאנג'לו הוא שיצר את הביטוי הפיסולי השלם ביותר ברוח הרנסאנס.
נושאי עבודותיו היו טבועים ברעיונות הנאו-אפלטוניים של תקופתו.
בחומריותן של עבודותיו בולטת מגמה של מעבר מפיסול בעל מאפיינים נטורליסטיים ותיאור גוף אידיאלי, כמו כפסלים "פייטה" (1499) ו"דוד" (1501–1504) ברוח העת העתיקה, אל ביטוי חומרי ואקספרסיבי יותר בתיאור הדמויות, למשל בפסלי דמויות ה"עבדים" (1513–1516) ובפסל הלא-גמור "פייטת רודניני" (1552–1564).
הפיסול של תקופת הבארוק רמז על מרחק גדול יותר בין הטבע ליצירה.
השמירה על הפרופורציות ועל צורתו הכללית של הטבע נשמרו, אולם הודגש ביתר שאת הרצון לתיאור של הרגע המיידי.
הפיסול ניסה להציג חושניות מועצמת של הטבע.
דוגמה בולטת ניתן למצוא ביצירותיו של הפסל האיטלקי ברניני, אשר הציג ביצירותיו שפע של בדים בתנועה המפוסלים באבן ואשליות אופטיות וחומריות אחרות.
במאה ה-18 פרסם חוקר תולדות האמנות יוהאן יואכים וינקלמן את חיבוריו אודות האמנות של התקופה הקלאסית.
וינקלמן ביקר את אמנות הבארוק הרהבתנית וטען כי על האמנים לחקות את היצירות של העולם העתיק, כיוון שהן מכילות יסוד אמנותי טהור.
השפעתם הרבה של כתביו השתלבה באופנה של חיקוי האמנות והתרבות היוונית והרומית.
האמנות הנאו קלאסית, שביטאה מגמות אלו, יצרה פסלים ששאבו את השפעתם הישירה מן הפיסול היווני והרומי.
אמנים כמו אנטוניו קנובה העתיקו נושאים, תנוחות וצורה של פסלים קלאסיים.
התפתחות מושג האסתטיקה כתחום מחקר עצמאי במאה ה-18 הביא חוקרים לנסות ולהגדיר את מהותו של הפיסול, לצד אמנויות אחרות.
החיבור הידוע ביותר בתחום זה הוא ספרו של גוטהולד אפרים לסינג – "לאוקואון, או על גבולי הציור והשירה" (1766).
בחיבור זה, הקרוי על שם פסל לאוקואון מן העת העתיקה, הציג לסינג את הרעיון של הפרדת האמנות החזותית מן הספרות, בכך שהשווה בין הפסל לבין גרסתו של המשורר ורגיליוס למיתוס לאוקואון.
בה בעת עם יצירת ההבחנה בין "ספרות" לבין "אמנות חזותית", נוצר בחיבורו של לסינג טשטוש בין תחומי האמנות החזותית.
התאוריות המודרניסטיות באמנות הדגישו מאוד את אופן הקליטה של המציאות בעיני המתבונן.
גישה אפיסטמולוגית זו לוּוְתה גם ברצון להגיע אל האפריורי, כלומר אל הקבוע והנצחי, דרך חיי היום יום.
את הביטוי המובהק הראשון למגמה זו ניתן למצוא בפיסול של סוף המאה ה-19 אצל אמנים כגון אוגוסט רודן.
מצד אחד הושפע הפיסול מן השאיפה האימפרסיוניסטית לתיאור המציאות החומרית באופן ישיר ובלתי-אמצעי באמצעות פעולת ההתבוננות של האמן בטבע, ומנגד הופיעו בו נושאים בעלי משמעות סימבולית עמוקה.
לבד מאידיאל המציאות, הציג הפיסול המודרניסטי של רודן גם כמה ביטוים טכניים בעלי משמעות מרחיקת לכת.
חידוש אחד היה ביטול הכַּן עליו עמד הפסל.
ביטול זה ביקש להדגיש את הקשר של היצירה אל ה"חיים", הטבע וההיסטוריה של האדם, אך למעשה ניתק את הפסל מהיותו קשור לאתר מסוים.
חידוש נוסף היה האפשרות ליצירת פיסול קטוע ולא שלם, או לחלופין, פיסול המורכב מחלקי פסלים שונים המצטרפים לכדי יחידה פיסולית שלמה.
חידושיו של רודן הפכו את הפסלים ל"משטחים מוחשיים-גשמיים" והיו בעלי השפעה מכרעת על אמנים רבים.