tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פגש חיילים יהודים מארץ ישראל, צעירים בני גילו, ועם כמה מהם יצר ידידות קרובה.
ב־25 בדצמבר, ערב חג המולד של 1945, יצא פאפאוואסיליו לחופשה מבסיסו בפורט-פואד.
לא היו טיסות לקפריסין, והאונייה היחידה לקפריסין באותו יום הייתה ה"אאולו" שנועדה להפליג מחיפה.
הוא היה עם ידיד מן הצבא, ג'ונתן גוטיסמן, ויחד החליטו לנצל כמה שעות פנויות לטיול בעיר.
את הביקור הראשון הזה תאר, 50 שנה אחר כך, בדייקנות צלולה, בנאום שנשא בעת שקיבל את אות "יקיר הכרמל".
חיפה מצאה חן בעיניו ובעיני ידידו, סיפר, אבל הכרמל כבש את לבם.
הם טיילו ברחוב פנורמה: "מזג האוויר היה טוב.
העצים, הצפורים, הבתים, הכבישים, הים, הנמל, האוניות, הצבעים הרבים, יצרו תמונה בלתי נשכחת, פנורמה אמיתית.
רצינו לשוחח עם האנשים, לחלוק את החוויה עם אחרים.
אבל עוברי אורח לא פנו אלינו.
הם נראו קודרים ושקועים במחשבות.
הוצאתי את פנקסי מכיסי וכתבתי: האנשים האלה אינם מחייכים".
רק מאוחר יותר, הוא אומר, הבין את הסיבה.
זוועות מלחמת העולם השנייה והשואה באירופה הטילו את צילם הכבד על הכול.
התובנה הזאת ליוותה אותו בכל השנים של קשריו ופעילותו לצד היהודים ומדינת ישראל.
במאי 1946, לאחר שהשתחרר מהצבא הבריטי, החליט פאפא שלא לשוב למשרתו הקודמת, בסוכנות האחים גאלאנוס.
בשיתוף כמה חברים הקים את "הסוכנות הכללית של פמגוסטה", שכעבור זמן עברה לבעלותו המלאה.
המצב בקפריסין, עם תום מלחמת העולם השנייה, היה מתוח: כמה מחבריו של פאפא נכלאו בשל הפגנות בלתי חוקיות, שנעשו במחאה על התבטאויות בריטיות לגבי עתידה של קפריסין.
אולם כל הפעילויות נגד השלטון הבריטי נעשו, באותו שלב, בדרכים לא אלימות.
פאפא היה עסוק בעיקר בביסוס העסק ובעבודה המסחרית.
באוגוסט 1946 נכנס צ'ארלס פסמן, מנהל כללי של הג'וינט, הארגון הפילנתרופי היהודי-אמריקאי הגדול אל משרדו של פאפאוואסיליו.
פאפא נדהם, אבל מיהר לומר: הוא סיפר לפאפאוואסיליו, במילים קצרות על התוכנית האנגלית להביא לקפריסין יהודים שניסו להעפיל לארץ-ישראל בדרכים בלתי לגליות – מידע שטרם פורסם ונודע לארגון ממקורות חשאיים.
פאפאוואסיליו סירב להאמין: אבל פסמן התעקש.
הוא אמר שיש לו מידע חסוי, אמין ובדוק, ולבסוף שאל את פאפא מה דעתו, והאם יש לו הצעות לפעולה.
לימים סיפר ליוסי מלמן מ"הארץ"
פאפא הציע להתארגן למחאות ובמישור המעשי לרשום את הג'וינט כארגון פילנתרופי מוכר.
הדבר יאפשר לפתוח משרדים מקומיים, להעסיק עובדים – בהם רופאים ואחיות – במחנות, יעניק פטור על פי חוק ממסי יבוא, ויאפשר להביא לקפריסין ציוד ואספקה חיוניים.
היה לו ידיד מן הצבא הבריטי, ג'ורג' בואלר, שהיה עיתונאי ב"דיילי הראלד", שופרה של מפלגת הלייבור, שהייתה אז בשלטון.
ביוזמתו של אותו ידיד, הפך פאפאוואסיליו, בנוסף לשאר פעילויותיו, לכתב המקומי של העיתון בקפריסין.
הוא העביר לעיתון ידיעה מנוסחת בדרמטיות, ובה פרטים על התוכנית הבריטית להביא פליטים לקפריסין, ועל התנגדות הקפריסאים ליישומה.
עוד לפני שפורסמה הידיעה, העביר אותה העיתון למשרד החוץ הבריטי.
כבר באותו לילה, בחצות, קיבל צ'ארלס פסמן שיחת טלפון מהמושל הבריטי בקפריסין.
הוא הוזמן לארוחת ערב כדי "לדון בבקשתו".
התוצאה: כל הבקשות לגבי הג'וינט – אושרו.
ואם לא די בכך, שלח ה"הראלד" לפאפאוואסיליו 10 לירות שטרלינג, שכר-סופרים תמורת הידיעה שהעביר.
כך ניתנה לג'וינט האפשרות להתארגן ולספק לפליטים את כל שהבריטים לא יכלו, או לא רצו לספק.
הקפריסאים התנגדו למהלך הבריטי מסיבות שונות: כמות אדירה של אנשים שתגיע לפתע לאי קטן ודל אוכלוסין כקפריסין.
היו שטענו שקפריסין עשויה לשלם את מחיר הסכסוך היהודי-ערבי-בריטי.
אחרים התנגדו להקמת המחנות מסיבות אנושיות פשוטות, כמו אלה שביטא באופן הברור ביותר פאפאוואסיליו: אין לכלוא שוב במחנות את פליטי המחנות הנאציים.
קפריסאים רבים, ששאפו לעצמאות ושחרור מהשלטון הבריטי, הבינו כי להם ולציונות אויב משותף – בריטניה הקולוניאלית.
בקפריסין פעלה המחתרת EOKA, שביצעה מדי פעם פעולות חבלה נגד השלטון הבריטי.
אנשי הפלמ"ח במחנות יצרו עמם קשר, ונערכו פגישות אחדות שבהן נידונו אפשרויות שונות של שיתוף פעולה במאבק בבריטים.
אף על פי שלפגישות אלה לא היה יבול מעשי, נתגלתה בהם קירבה אידאולוגית ואחידות דעים.
בנאום שנשא בישראל בשנת 1996, באחד האירועים לציון יובל למחנות, אמר פאפאוואסיליו:
רשמית, הפך פאפאוואסיליו לסוכן הג'וינט והסוכנות היהודית בקפריסין, וניהל את כל המגעים עם השלטונות הבריטיים והאחראים על מחנות הגרוש.
קשריו עם אנשי הסוכנות היהודית והמוסד לעליה ב' הלכו והתהדקו.
'פאפא' היה היוצא מן הכלל: הוא היה "משלנו".
במישור היומיומי היה יחסם של הקפריסאים למעפילים אוהד וחם.
ותחושת הגאווה של פאפא על היחס הזה מובנת ומוצדקת.
בראשית ימי המחנות התרחש אירוע טראגי בו נורו למוות שני נערים שניסו להימלט מן המחנות.
תושבי פמגוסטה, ובראשם מועצת העיר, יצאו להפגנה והבעת מחאה חריפה כנגד המושל והיחס של השלטונות כלפי העצורים.
פאפא כנציג הג'וינט התערב ככל יכולתו לטובת העצורים.
בעת חיסול המחנות התגלה חוסר של כ-1,500 איש מול הרשימות.
פאפא אמר לו, ברצינות רבה, שהוא מדבר בשם הסוכנות היהודית, ושֹהם מחזיקים את הבריטים אחראים לכל האנשים הנעדרים.
לאחר זמן מה הציע הסבר, ומוצא מן הבעיה: הקצבת המזון הייתה זעומה, אמר לקולינס, כך שייתכן שבוצע רישום מזויף של אנשים לא-קיימים, כדי לקבל מנת מזון כפולה.
על פעילותו של פאפא סיפר אברהם זילברברג:
האוניות "פאן יורק" ו"פאן קרסנט" היו אוניות המעפילים הגדולות ביותר, וסיפורן דומה לסיפורה של "אקסודוס" מבחינת ההד הציבורי הבינלאומי שעורר.
הבאתם של יותר מ-15,000 מעפילים על סיפונן היה המורכב והגדול שבמבצעי "עליה ב' ", והוא נערך בתקופה הקריטית ביותר במאבק על הקמת המדינה.
שתי אוניות הבננה הישנות על מטענן האנושי הובלו לקפריסין.
האוניות הגיעו לפמגוסטה, בעקבות הסכם פשרה בין הבריטים ואנשי האוניות, הורדו המעפילים למחנות, והאוניות עצמן נעצרו על ידי השלטונות.
הן עגנו במפרץ בוגאז שליד פמגוסטה, וחששם הגדול של הבריטים היה שיעשה בהן שימוש להבאת מעפילים נוספים.
עם הגעתן נוצר ערוץ תקשורת חשאי בין אנשי ההגנה שבמחנות המעצר באי לבין מפקדי האוניות מטעם ההגנה, שנותרו עליהן בעת שעגנו בקפריסין.
שני רבי-החובלים, גד הילב מה"פאן יורק" ואייק אהרונוביץ' מה"פאן קרסנט", סירבו לוותר על האוניות.
הם היו משוכנעים כי אוניות אלה ישרתו בקרוב צרכים דחופים של המאבק הלאומי, ולכן חובה לשמור אותן במצב תקין, כשירות לשייט ומוכנות להפלגה בהתראה מיידית.
הם ניהלו משא ומתן קשוח עם הבריטים וזכו להבטחה רשמית בכתב כי הצוות יישאר על האוניות ולא יגעו בו לרעה.
הם קיבלו גם אישור לחופש תנועה בלתי מוגבל באי.
השניים ירדו לחוף ונסעו לפמגוסטה פגשו לראשונה בפאפא.
"נוצר קליק מיידי", מספר גד הילב.
פאפא שמע את סיפורם של "קפטיין ג'יי" ו"קפטן אייק", כפי שכונו אז, ונתן בהם אמון מוחלט.
בו במקום קיבל על עצמו את תפקיד סוכן האוניות, ולקח על עצמו לדאוג לכל צרכיהן ולטפל בעניינן מול הרשויות.
והצרכים היו מרובים, עד לרמה של הוצאות אישיות וקניית ירקות בשוק.
התפתחה ידידות קרובה בין החבורה הקטנה.
בשלב מסוים נסעו שני הקפטנים ללרנקה, שם עגנה האניה "קדמה" של צים; בשעה שהתרווחו בבית-הקפה על החוף, עצר לידם רכב של רשויות המכס והם נעצרו בחשד להברחה או פעילות מחתרתית.
טענותיהם כי הם רבי-חובלים נתקלו בחוסר אמון ולגלוג: שני צעירים, כמעט נערים, בבגדים בלויים – איש לא היה מוכן להאמין שהללו הם קברניטים של אוניות.
שוב היה זה פאפאוואסיליו, שהגיע, עם מנהל נמל לימסול, לזהות אותם, לנזוף באנשי הרשות המקומיים ולשחררם מהכלא.
ביום הכרזת המדינה החליטו גד הילב ואייק אהרונוביץ' לקיים טקס של הנפת דגל הלאום על תורן שתי האוניות.
ב-14 במאי נערך טקס הנפת הדגל על ה"פאנים".
היו שם אנשי המוסד לעלייה ב', נציג הג'וינט מוריס טאוב, הרב שיינבאום מהסוכנות היהודית, גב' אידה פרשיץ שהייתה יו"ר הקהילה היהודית הקטנה אך הפעילה של קפריסין – והיו שם גם פרודרומוס פאפאוואסיליו ורעייתו, ללה.
כולם שרו את התקווה, ובכו מהתרגשות.
עוצמת הרגש לא פגה עם השנים.
האוניות שהו בקפריסין קרוב לשבעה חודשים, ובסופו של דבר שוחררו, וזכו לשמות חדשים, ברוח אותם הימים – "קוממיות" ו"עצמאות".
כעת כבר היו רשומות כאוניותיה של חברת השיט הישראלית – "צים".
שהפכה לאחראית על תפעולן של אוניות המעפילים הכשירות לשיט.
לאחר קום המדינה הסוכנות של פאפאוואסיליו שגשגה והפעילות המסחרית גדלה בהדרגה.
שתילי העצים הקפריסאים שנשלחו ונשתלו ביערות הקרן הקיימת לישראל.
השר לוי אשכול שלח אז נציג לחפש בקפריסין בצלים, שישמשו בסיס לגידולים לשוק המקומי.
פאפאוואסיליו סייע באיתור ומשלוח ה"בצלצלים".
היצוא הקפריסאי לישראל בראשית הדרך כלל תוצרת חקלאית כמו תפוחי-אדמה, עדשים, שעועית – ואפילו חמורים ופרדות.
בשנים הראשונות כמעט לא היה יבוא.
אוניות הנוסעים הראשונות של צים פקדו גם הן בקביעות את האי.
הקשרים המתפתחים הללו יצרו את האמירה לפיה
ביוזמת ד"ר נפתלי וידרא מצים פנה פאפא לנציג הקונפרנס של חברות ספנות בריטיות שיצרפו את צים לקונפרנס וקיבל תשובה שלילית.
החלה תחרות פאפא פנה ליצואנים הקפריסאים וצים זכתה בהובלות רבות מקפריסין.
המשיך ועבד מול מנהלי הנמלים וסייע לאוניות צים.
התעוזה העסקית של פאפאוואסיליו, הניסיון הרב וההכרות המעמיקה עם כל הגורמים החשובים בקפריסין, הביאו להצלחות של "צים", ולשגשוגה והתפתחותה של הסוכנות שלו, אשר בשנת 1951 קיבלה את השם "שֹהם קפריסין".
חברת "שֹהם" הוקמה בישראל כסוכנות של "צים".
פאפאוואיסיליו אימץ את השם לסוכנות שלו.
"שֹהם" קפריסין הוקמה ב-1951, וירשה את מקומה של הסוכנות הכללית של פמגוסטה.
פתחה משרדים גם בלימסול ובניקוסייה, אבל עיקר הפעילות התרכזה בפמגוסטה, הנמל המודרני הגדול היחיד באי באותה עת.
הצמיחה הגדולה של צים בשנות ה-50 וה-60 הקבילה לצמיחה ולהתפתחות של "שהם קפריסין".
אוניות צים פקדו את קפריסין בקביעות ובתכיפות.
התפתחה גם תיירות עממית מישראל לאי.
חוג מכריו הישראליים של פאפאוואסיליו התרחב באותם ימים.
הוא ערך ביקורים רבים בארץ.
בליווי ידיד ישראלי, האגרונום עמיחי קרול, באו לבקר, ללא הודעה מראש, את דוד בן-גוריון בביתו בשדה בוקר.
הוא נזכר אז באירוע מעניין מן העבר: ב-1948, בעיצומם של קרבות מלחמת העצמאות, קיבלו נציגי ההגנה בקפריסין בקשה יוצאת דופן.
בן-גוריון – ראש הממשלה ושר הביטחון – חיפש ספר של הפילוסוף היווני אוריפידס, במקור היווני.
הם התקשו להשיג עותק ופנו לפאפא, שהשיג את הספר המבוקש.
בן-גוריון הודה לו במכתב אישי.
הוא פגש גם ידידים חדשים.
אחד מהם היה יהודה רתם, לימים מנכ"ל צים, שהפך לחבר קרוב.
רתם היה אז מנהל אגף הדייג.
בשנות החמישים היה צי הדייג הישראלי, שהורכב בחלקו מספינות הדייג של הקיבוצים הימיים, נוהג לצאת להפלגות דייג במזרח הים התיכון וליד חופי טורקיה.
היחס הטורקי לדייג הישראלי לא היה אוהד, ובמקרים של מזג אויר גרוע העדיפו הספינות למצוא מחסה בנמל פמגוסטה.
פאפאוואסיליו, שהיה הסוכן, תפקד גם כמארח הדואג לכל מחסורם של הדייגים.
פאפא העריך מאוד את הזיכרון ההיסטורי של העם היהודי, ותמך במפעלי הנצחה שונים שנערכו בישראל וגם בקפריסין לתקופה ההרואית של טרם קום המדינה.
אירוע חשוב כזה התרחש ב-1968, כאשר הועברו שרידיהם של 163 יהודים שנפטרו בתקופת המחנות בקפריסין מבית העלמין בקפריסין לחיפה.
הרב הצבאי הראשי דאז, שלמה גורן, היה אחראי על המבצע.
פאפאוואסיליו הוזמן רשמית לטקס, בו נכחו גולדה מאיר, טוביה ארזי, שגריר ישראל בקפריסין, ורבים אחרים.
פעילותו הציבורית של פאפאוואסיליו המשיכה לצד ניהול העסקים.
לאחר מלחמת העולם חל שינוי באופיה של מפלגת AKEL שפאפאוואסיליו היה ממיסדיה, ובאוגוסט 1948 הוא פרש מן המפלגה.
הוא חש שהגורמים החדשים במפלגה אינם מייצגים עוד כראוי את דעותיו והאידאולוגיה שלו, ושזהו הצעד הנכון לעשותו.
פאפאוואסיליו מצידו עשה רבות לטפח ולבנות את הקשרים בין שתי המדינות, בעיקר בתפקידו כיו"ר אגודת הידידות ישראל-קפריסין.
אפילו כאשר העמדה הקפריסאית הרשמית צידדה בעמדות הערבים והגוש המזרחי בסכסוך הישראלי-ערבי.
פאפאוואסיליו לא היסס לטעון באוזני אנשי הממשל, כולל הארכיבישוף מקריוס, כי עמדתם מוטעית.
דבריו של פאפאוואסיליו עשו את שלהם התפיסה הזאת חלחלה גם לעמדה הקפריסאית הממשלתית הרשמית.
אפילו בשיאה של תקופת בידוד מדיני של ישראל, לאחר מלחמת יום הכיפורים, לא הצטרפה קפריסין לגוש שניתק יחסיו והפגין עוינות לישראל.
העובדה שכיום קיימים יחסים מצוינים וידידותיים ביותר בין קפריסין לישראל, מהווה ראייה לכך כי הקו שבו תמך פאפאוואסיליו לאורך כל השנים הוא הנכון.
פאפא העדיף לתחום את פעילותו בעיקר בנושאים חברתיים וכלכליים.
מאז שנות ה-40 היה פאפא חבר מועצת העיר פמגוסטה.
במהלך השנים כיהן כסגן ראש העיר וגם כראש העיר, גם כאן בא לידי ביטוי הקשר עם ישראל כאשר ביקרה ב-1968 מועצת העיר פמגוסטה בחיפה, ביוזמת אבא חושי, ראש עיריית חיפה דאז, ובסיוע חברת צים.
חיפה ופמגוסטה הוכרזו ערים תאומות.
אנשים טכניים מעיריית חיפה סייעו לעיריית פמגוסטה בתכנון מערכת הביוב העירונית.
במהלך השנים שימש פאפאוואסיליו במגוון רחב של תפקידים ציבוריים – חבר מועצת המנהלים של חברת השידור הקפריסאית, ובחברת הטלקומוניקציה הקפריסאית.
הוא היה יו"ר הארגון הקפריסאי לפיתוח הקרקע – ארגון שיעודו חלוקת קרקעות במחירים נמוכים לציבור, חבר מועצת המנהלים של הצלב האדום המקומי, ועוד.
המתיחות בקפריסין הגיעה לשיא ב-1974, והמלחמה פרצה באותה שנה.
כשהחלו הקרבות שהה פאפא עם ללה רעייתו בלונדון.
התחבורה לאי, באוויר ובים, נותקה.
השתרר מצב קשה של אי ודאות.
נסיונותיו של פאפא להגיע בדרכים שונות לקפריסין עלו בתוהו.
מצור ימי הוטל על קפריסין על ידי הצבא הטורקי.
ידידיו הישראלים של פאפא עקבו בדאגה אחר המתרחש.
הם הציעו לו, ראשית מעשה, לבוא לישראל – להיות קרוב יותר למוקד האירועים ובקרב ידידים.
את בתו וחתנו הבריחו מפמגוסטה.
כשעלה פאפא על מטוס "אל-על" בלונדון התברר לו שהוא נוסע בתנאי VIP.
בינתיים התארגנה בישראל, באורח ספונטני לחלוטין, רשת סיוע התנדבותית.
פאפא רצה, יותר מכל, להגיע בהקדם לקפריסין, אולם על האי הוטל מצור ימי ואווירי ולא הייתה כל דרך מוסדרת להגיע לשם.
חבריו נערכו למבצע שהיה בו משהו מאווירת המחתרת.
יהודה רתם פנה לרב-חובל דוד מיימון, שפעל עוד בעלייה ב' אך את פאפאוואסיליו פגש רק מאוחר יותר במסגרת עבודתו בצים.
מיימון מספר שכאשר פנה לאנשים בבקשה להצטרף לצוות – זכה להיענות מיידית, ללא היסוס.
ספינת הדיג "גלים" של הקבוץ המאוחד נבחרה לשמש כ"פורצת המצור".
צוות המתנדבים הפעיל אותה, וכאשר נותקו החבלים עמדו פאפא וללה על הירכתיים, שטופי דמעות, ונופפו לשלום לנשארים על המזח.
"גלים" הפליגה כבר פעמים רבות לקפריסין, אולם לא בנסיבות כאלה.
כאמור, הספינה יצאה לדרכה ואת המסע מחיפה לחוף הקפריסאי עשתה בלילה.
עם שחר הגיעו בשלום ללרנקה, שנראתה באותם ימים קשים כ'עיר רפאים'.
פאפא אומר שאת המחווה הזאת לא ישכח לעולם: הוא עדיין נושא בארנקו את רשימת אנשי הצוות של "גלים": דוד מיימון מעין חרוד, נתן הכהן מדפנה, נסים כהן ממעגן מיכאל, אלון אונגר וגלעד אמיר משדות-ים.
לפני שנכנסו לנמל עוד ביקש פאפא להניף דגל ישראלי גדול על התורן, בעת שספינת צי בריטית ניגשה לבדוק אותם.
פאפאוואסיליו עוד הספיק לחזור לביתו בפמגוסטה.
כששהה שם לקח על עצמו, בתוקף תפקידו הציבורי, ניהול מגעים עם כוחות האו"ם וטיפול בבעיות מקומיות שונות.
הוא ביקר בבית החולים המקומי ונתן הנחיות לסגל; הוא פעל בניסיון להחזיר, למרות הכל, את נמל פמגוסטה לפעילות.
והוא ביקר גם בביתו; כל אותה עת עדיין האמין שמצב המלחמה הוא זמני ושבקרוב יחזרו הדברים לקדמותם.
כשיצא מפמגוסטה, היה בטוח שישוב אליה תוך כמה ימים.
"הטעות הגדולה שלי", הוא אומר היום, "הייתה שלא לקחתי באותו ביקור אחרון את רשימותי וניירותי, בהם מכתבים מבן-גוריון".
למעשה, לא לקח עמו דבר.
"מעולם לא דמיינתי שמישהו יכול להישאר הרחק מביתו נגד רצונו".
אולם המציאות טפחה על פניו.
פאפא חווה כעת על בשרו את הווית הפליט.
"זו תחושה נוראה", הוא אומר.
אבל אפילו כאשר הוא מספר על מה שהיה, אולי, הניסיון הקשה ביותר בחייו, הוא מקפיד לציין כי שוב חש הזדהות והבנה עמוקה יותר עם מצבם של פליטים יהודיים.
פאפא התיישב בלימסול, והחל בתהליך של שיקום החיים ומערך העסקים.
עבודה רבה חיכתה להם, בעיקר במתן סיוע לאלה שנותרו בחוסר כל.
גולי פמגוסטה שמרו על מערך ארגוני שפאפאוואסיליו הוא אחד ממנהיגיו.
הוא מונה לאחראי על הטיפול והשיקום של הפליטים הקפריסאיים.
ניסיונו העשיר – כולל הטיפול בפליטים היהודיים עמד לו גם כאן.
אחת ההחלטות המרכזיות של הגולים מפמגוסטה הייתה לשמור את כל החברות והמוסדות המוניצפליים פעילים.
המטרה – שמירה על הזהות.
קבוצות ספורט שמרו על שמן, וכן מפעלים תרבותיים, אגודות רופאים, עו"דים, אגודים ספנותים וכדומה.
הגולים קיבלו מן הממשל בנין בו מתרכזות הפעילויות.
פאפאוואסיליו מונה לראש העיר של פמגוסטה בגולה.
כ-60,000 גולי פמגוסטה מפוזרים כיום בעיקר בערים לימסול, לרנקה, ניקוסיה ופאפוס.
סוכנות שֹהם התאוששה במהירות יחסית מן הקשיים של המלחמה.
תחום הספנות, הבינלאומי במהותו, הסוכנויות של שֹהם בערים אחרות באי, יצרו תשתית שסייעה לחברה לחזור במהירות יחסית לעסקים ולמקומה הבכיר בסחר החוץ של קפריסין.
חברת "צים" החלה לפקוד בקביעות את נמל לימסול.
אחת ההתפתחויות החשובות הייתה הכללת קפריסין ברשת הצימית, כאשר זו נערכה מחדש עם הקמת שרות המכולות של "צים".
הדבר סייע להגדלת סחר החוץ הקפריסאי באופן ניכר.
הקשר עם "צים" וישראל צמח והתחזק.
לעובדה זו הייתה גם תוצאה קשה: מחבלים פלסטינים שראו בעין רעה את הקשרים עם ישראל איימו על פאפאוואסיליו והסוכנות, ואף מימשו את האיום בהתקפה שנערכה על בנין הסוכנות, שבה נזרקה פצצה ומספר עובדים נפצעו.
ביוזמת הנהלת צים הגיעו הפצועים לישראל ונבדקו וטופלו המרכז הרפואי רמב"ם.
הפיגוע לא הרתיע את פאפא ולא הסיט אותו מעמדותיו, שאותן ביטא תמיד בגלוי הלב ובישירות המאפיינות אותו.
פאפא לא איבד את התקווה והאופטימיות ביחס לסכסוך בקפריסין.
העובדה שהוא יווני קפריסאי גאה, שנושל מביתו בפמגוסטה על ידי הטורקים, אינה משנה את השקפתו היסודית, לפיה ניתן לחזור וליצור אמון ושלום בין הקפריסאים הטורקים והיוונים ולחזור לקפריסין מאוחדת.
בשנת 1995 קיבל פאפאוואסיליו את "אות יקיר הכרמל" מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1998 העניק לו נשיא המדינה עזר ויצמן תואר קונסול כבוד.
, אמר עליו יהודה רתם.
ב-30 באפריל 2018 בהחלטת ראש העיר יונה יהב נקרא כיכר בחוף הים בחיפה "כיכר פאפא" על שמו של פאפאוואסיליו.
באוגוסט 1947, נערכו ארוסיו של פאפאוואסיליו לאשתו לעתיד, לֶלָה.
הם נישאו ב-23 בינואר 1949, וללה לוותה אותו ועמדה לצדו במהלך התקופה הדרמטית של המחנות, ובכל השנים שלאחר מכן.
היו לו שני ילדים: בן שנולד באוקטובר 1949, ובת שנולדה במאי 1951.
פרודה אומונדסן (בנורווגית: Frode Ommundsen) הוא גנרל-מיור נורווגי, המכהן מאז 11 באפריל 2023 כמפקד משמר המולדת הנורווגי.
אומונדסן התגייס לצבא נורווגיה ב-1987, לאחר שלמד בבית הספר לפרשים.
לאחר מכן למד במכללת המלחמה הנורווגית.
הוא שרת בכוח שמירת השלום של האו"ם בבוסניה והרצגובינה, ולאחר מכן מונה למפקד פלוגה בכוח האכיפה של נאט"ו.
בשנת 2000 הוא נשלח לקוסובו כמפקד פלוגה בכוח קוסובו.
בין 2002–2004 הוא פיקד על פלוגה בגדוד טלמרק, ויחד עמה שרת באפגניסטן.
בין 2007–2009 הוא פיקד על גדוד שריון בבריגדה הצפונית.
לאחר חזר לאפגניסטן, וסייע באימון כוחות של הצבא הלאומי האפגני.
בין 2011–2012 הוא שרת בתפקידים בכירים במשרד ההגנה, ובין 2017–2018 שימש כראש מחלקת המבצעים.
ב-11 באפריל 2023 הוא מונה למפקד משמר המולדת הנורווגי.
פרודלים השקעות בע"מ היא חברה פרטית ישראלית הפעילה בתחום חומרי הגלם לתעשיית המזון והמשקאות ותעשיית הטעם והריח.
לחברה חברות בנות באירופה, בארצות הברית במרכז אמריקה ובאמריקה הדרומית, באמצעותן היא עוסקת בעיבוד חומרי גלם שמקורם בצומח ובהפקת רכיבים טבעיים מהם, בהם מיצים מרוכזים, שמנים אתריים, תמציות טעם וריח, סיבים תזונתיים, צבעי מאכל טבעיים ועוד.
את תוצריה היא מוכרת ליצרני מזון ומשקאות בעולם.
יו"ר החברה ומייסדה הוא ד"ר נח ברזובסקי, ומנכ"ל החברה הוא בנו, צחי ברק.
פעילותו של ד"ר ברזובסקי, בעל תואר דוקטור להנדסת מזון מהטכניון, בתחום פעילותה של החברה החלה בשנת 1987 בחברת פרודלים משאבים בע"מ.
חברת פרודלים השקעות בע"מ נוסדה ב-15 ביולי 2001 בשם אינטס בע"מ, וב-26 ביולי 2016 שינתה את שמה לשם הנוכחי, פרודלים השקעות בע"מ.
עד שנת 2013 עסקה החברה בעיקר בסחר בינלאומי בחומרי גלם, בפרט בתחום הפירות.
החברה התפתחה בצמיחה אורגנית ובאמצעות רכישות ומיזוגים.
בשנת 2014 הקימה החברה מפעל בוולנסיה שבספרד, העוסק בפעילות של ערבוב מיצים ורכיבי פרי.
המפעל משמש גם כמרכז מחקר ופיתוח של הקבוצה, ועוסק בייצור תמציות טעם וריח ובמתן שירותי דה-אלכוהוליזציה.
בשנת 2015 הקימה החברה מפעל בברזיל, בשותפות בחלקים שווים עם חברה מקומית.
המפעל מעבר פרי הדר ופירות טרופיים לשם ייצור מיצים, טעמים ורכיבים נוספים.
בשנת 2017 החברה גייסה לראשונה הון ממשקיעים חיצוניים, ורכשה מפעל ייצור בפלורידה.
החל משנת 2019 החברה חוכרת מפעל בניו גרז'י, המשמש אותה לאספקת תערובות מיצים בארצות הברית.
בשנת 2019 הקימה החברה מפעל ברוטרדם שבהולנד, לייצור מוצרים בתחום המשקאות.
בשנת 2021 השלימה החברה את רכישת פעילות Rauner בגרמניה, העוסקת בייצור רכיבי פרי מפירות אדומים, תמורת כ-22 מיליון אירו.
בשנת 2022 השלימה החברה את רכישת חברת FlavoLogic, ובכך נכנסה לתחום פתרונות הטעם מבוססי פרי ולתחום הפחתה והסרה של אלכוהול.
החל משנת 2022 חוכרת החברה אתר הפצה בלוס אנג'לס, לשם מתן שירותים ללקוחות במערב ארצות הברית.
בשנת 2025 החלה החברה בפעילות בתחום הצבעים הטבעיים, ולשם כך הקימה מעבדה בסלובניה וקו ייצור במפעל ברוטרדם.
בשנת 2025 הקימה החברה שני מפעלים להפחתת והסרת אלכוהול, בוולנסיה שבספרד ובעמק נאפה בקליפורניה.
בדצמבר 2025 השלימהחברה את רכישת חברת הטעמים הצרפתית Rene Laurent SAS, תמורת כ-15.5 מיליון אירו.
פתרונות המיץ: הפעילות בתחום זה כוללת רכישת פירות מספקים וסחיטתם למיצים, ורכישת מיצים מספקים.
המיצים מיוצרים בריכוזים שונים ולפי מפרטים שונים, להתאמה לדרישת הלקוחות, שהם יצרנים בתחום המזון והמשקאות (החברה אינה מוכרת לצרכן הסופי).
פתרונות רכיבים ייחודיים: פיתוח, ייצור, שיווק ומכירה של רכיבים טבעיים בעלי ערך מוסף לתעשיות המזון, המשקאות, תעשיות הטעם והריח והתוספים הטבעיים, ובכלל זה ייצור ושיווק של שמנים אתריים, תמציות טעם וריח, צבעים טבעיים, סיבים תזונתיים ותערובות לתחום המשקאות.
בנוסף כוללת הפעילות מיצוי טבעי של חומרי גלם ייחודיים בעלי תכונות בריאותיות, לייצור תוספי תזונה.
פתרונות הפחתת והסרת אלכוהול: פעילות המבוססת על פטנט וטכנולוגיה המאפשרים השבת ארומות וטעמים מקוריים לאחר תהליך של הסרת אלכוהול, כך שהמוצר הסופי שומר על יתרונותיו המקוריים.
לחברה לקוחות ביותר מ-60 מדינות.
נכון לינואר 2026, נח ברזובסקי מחזיק ב-28.5% מהמניות, בנו צחי ברק מחזיק ב-27.05%, ובתו רעות ברזובסקי-גוטמן מחזיקה ב-6.9%.
החברה לישראל מחזיקה ב-29% מהמניות (החל מינואר 2025), וחברת הראל השקעות מחזיקה 8.6% (החל מינואר 2022).
פִּרְווּר (גם פִּרְבוּר; באנגלית: Suburbanization) הוא תופעה של מעבר המוני מהעיר הגדולה לפרוורים שסביבה.
היא מוכרת בעיקר מארצות הברית, שם היא מאופיינת בממדיה הרחבים.
באופן היסטורי, מרבית הפרוורים הם חדשים ביחס לעיר המרכזית, ומסיבה זו בעלי תשתיות חדשות וטובות יותר.
אחד התהליכים השליליים המתלווים לפִּרְווּר נקרא "אפקט הבייגלה" ("Doughnut Effect"), במקומות בעלי צפיפות אוכלוסין גבוהה יחסית כבאירופה ובישראל, רווחת שאיפה בקרב המתכננים למתן את תופעת הפִּרְווּר, לעודד בנייה צפופה לגובה, ולהרבות בפרויקטים של "פינוי ובינוי".
המתנגדים לו טוענים שהדבר מביא לכך שהעיר המרכזית מידרדרת, אוכלוסייה ענייה נכנסת ונוצר מעגל קסמים שלילי של התרוקנות המרכז לטובת השוליים.
מפני שסגנון הבניה של פרוורים לא מאפשר לספק למתגוררים בהם רשת טובה של תחבורה ציבורית, הדבר מביא לתלות ברכב פרטי ומגביר את זיהום הסביבה.
הפרוור בארצות הברית החל בעיקרו לאחר מלחמת העולם השנייה, אז הוסרו חלק מן החסמים אשר מנעו בנייה עסקית על קרקע חקלאית, כך החלה זליגה, אשר נתמכה גם על ידי הרשויות הפדרליות, לעבר הפרוורים בשולי הערים.
הבנייה בפרוורים אופיינה בבנייה נמוכה אשר מחייבת רכב פרטי לצורך התניידות ממקום למקום.
שכונות של בתים פרטיים מוקפים שטחים פתוחים או אגמים כונו בשם: שכונות תחרה.
ההגירה לפרוורים בארצות הברית פגעה קשות בערים המרכזיות, אחוז התושבים אשר גרים בערים בארצות הברית ירד בשנים 1950–1990 מ-64% ל-38% בלבד.
אחת התוצאות ההרסניות ביותר של הפרוור באותה עת היה ירידה בשיעורי המס בערים, בשל ההגירה מהן החוצה.
כמו כן, הפרוור שינה את המאזן החברתי-כלכלי בערים והוביל לעלייה בפשיעה ובמתחים בין-גזעיים.
הפרוורים משכו אליהם את האוכלוסייה האמידה בארצות הברית, הערים הגדולות נאלצו מחד להישאר עם תושבים במעמד סוציואקונומי נמוך ואוכלוסייה מבוגרת אשר דורשת משאבים רבים יותר ובמקביל להתמודד עם הירידה בשיעורי המס.
הערים הגדולות נאלצו להעלות את שיעורי המס כדי למלא את החלל שנוצר, מה שחיזק אף יותר את הפרוורים, משום שכך המגורים בעיר היו יקרים אף יותר מאשר בפרוור.
השילוב של האוכלוסייה האמידה בפרוורים והצורך המועט בשירותי רווחה אפשרו לפרוורים לחזק את החינוך ולהעלות את קרנם אף יותר.
חלק נוסף בפרוור היה פרוור המסחר.
הערים הגדולות לא הצליחו להתמודד אל מול שטחי הענק שמצויים ליד הפרוורים בניגוד לשטחים הבנויים בתוך הערים.
כך החל פרוור של המסחר מן הערים הגדולות החוצה, מה שהוריד עוד יותר את שיעורי המס הנגבים בערים והקטין עוד יותר את הקופה העירונית.
הפרוור באירופה היה מועט מאשר בארצות הברית, זאת כדי למנוע את התוצאות ההרסניות של הפרוור בארצות הברית.
אך ישנן דוגמאות לפרוור מסחר שהתקיים למשל בבריטניה בזמן שלטון מרגרט ת'אצר, שם פרוור המסחר אכן פגע בערים המרכזיות ובכוח הקנייה בהן.
ככלל, מדינות אירופאיות רבות הגבילו את בנייתם של מרכזים מסחריים פרווריים, מה ששמר על מעמדן הכלכלי של הערים הגדולות.
במדינות הגוש הקומונסטי הוקמו בדרך כלל "שיכוני ענק (מעונות עובדים)" סביב פארקים גדולים, שכונות אלה כונו בשם: שיכוני שטיח.
המרכז המסחרי הראשון תלוי-הרכב הפרטי נבנה בקנזס ב-1920. עד 1970 היו רשומים בארצות הברית יותר מ-15,000 מרכזים פרווריים שתוכננו מראש.
באירופה לעומת זאת עד היום אין מרכזים רבים כאלה ומרבית הקניות עדיין נעשות במרכזי הערים באמצעות התחבורה הציבורית.
הגורם המרכזי המשפיע על בחירת אמצעי הנסיעה הוא המרחק למרכז הקניות.
כאשר בארצות הברית כל מרחק מעבר ל"קצר" זוכה בעדיפות לרכב פרטי בעוד באירופה משתמשים בתחבורה ציבורית הן למרחק קצר והן למרחק בינוני.
הגידול בבעלות על רכב פרטי ללא מגבלות תכנון, יצר מצב בו שכונות פרווריות אינן צריכות להיות צפופות וצמודות למרכזים קיימים, הן אפילו לא חייבות להיות ממש על הדרכים הראשיות, דבר שהשאיר את המגרשים הסמוכים לדרכים ריקים בחלקם, ופנויים לשימושים אחרים כמו קמעונאות.
מרחב שולי העיר נעשה אפוא יותר מפוזר.
התעסוקה נהייתה גם היא מפוזרת ומבוזרת יותר, ובעקבותיה היוממות.
מרכז העיר נהיה רק אחד מכמה יעדים אפשריים, ואיבד את תפקידו המסורתי כשחקן בלתי-מעורער.
רוחבה של חגורת המעבר בין העיר לכפר התרחב עד מאוד בעקבות שינויים אלו.
יתרון נוסף ששיחק לטובת הפרוורים על פני המרכז הישן הוא התפתחות רשת הכבישים שבעקבותיה הועתקו מפעלים רבים מהעיר אל הפריפריה הרחוקה בה "לא יפריעו" לפעילות האנושית.
שינוי זה הפך את מרכז העיר למרוחק מהמפעלים ולעומתו את שולי העיר לאזורים נגישים יותר לתוצרת, ולפיכך מתחרים רציניים וזולים יותר מהשווקים במרכז העיר.
תופעות ההשתלטות של אזורי מסחר על שדות ירוקים הפכה לתופעה שכיחה בערים מערביות רבות.
האטרקטיביות של מרכזים אלה נובעת הן מהגישה הנוחה לרכב הפרטי והן מהשטחים הנרחבים המשמשים לחניה ולמבני המסחר.
המרכזים, על תפקודיהם השונים, מחפשים תמיד את המיקום שיקשר אותם לאוכלוסייה הגדולה ביותר האפשרית.
כתוצאה מכך מיקומם, גם אם הוא מנותק מהגוש הבנוי, לעולם אינו מרוחק ממנו.
מרכזי מסחר אלה מאיצים את מגמת הפִּרְווּר למגורים עקב הגברת הנוחות בחיים מחוץ לעיר וסיפוק תעסוקה מקומית.
זוהי הסיבה העיקרית בעטיה רוסנה בניית מרכזי המסחר בבריטניה, אשר דוגלת כיום בריכוז הפעילות האנושית בערים גדולות.
למעשה, כבר עם התהוות הגאוגרפיה העירונית, היה ברור שהשינויים הדינמיים בייעודי הקרקע והתרחבות הערים מושפעים בעיקר מלחץ כלכלי, והעלאת ערך הקרקע.
מרבית השינויים הגאוגרפיים מתרחשים על קו התפר בין אדמות הכפר לעיר.
המושג "שולי העיר" (Urban fringe), בא לתאר אזור בו השימושים הכפריים והעירוניים מעורבבים.
ניתן לקבוע את גבולו של אזור המעבר על פי היחס הפרופורציונלי בין השימושים העירוניים לכפריים.
כמו כן מצוין שמרחב השוליים מספק מקום לפעילויות עירוניות הדורשות מרחב רב.
ארבע סיבות עיקריות מסבירות את התפתחותו של מסחר בפרוורים.
פיזור מרחבי של הביקוש עקב הגידול הדמוגרפי בתושבי הפרוורים.
פיזור שסיבותיו הן בעיקר תרבותיות (החלום הלא-רק-אמריקאי לבית צמוד קרקע עם גינה ושקט).
גידול בניידות האישית והשתרשות נורמה של בעלות על רכב פרטי (אחד או שניים).
כאשר אחד מתפקידי הרכב הפרטי הוא היותו "סל קניות על גלגלים", מיקומם של המרכזים הישנים באזורים צפופים תלויי-תחבורה ציבורית הפך לחיסרון כיוון שהם לא היו נגישים לרכב פרטי במסות הגדלות והולכות של השימוש בו.
המרכז מאופיין במבנים ישנים ובתשתיות רעועות שאינן עונות על צורכי המודרניזציה, דבר שהוביל לבריחת דיירים החוצה ולהקטנת כוח הקנייה של הדיירים העניים שנכנסו במקומם.
כמו כן, המבנים הישנים אילצו את החנויות להסתגל אליהם כאשר בפרוורים בעל החנות יכול לתכנן את המבנה בהתאם לרצונו על מנת להפיק ממנו את המקסימום.
סיבה זו מסבירה גם את ההבדל בין ערי ארצות הברית הוותיקות – שסובלות מפִּרְווּר מואץ – לערי אירופה שנבנו כמעט מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה ועונות על הצרכים החדשים בתוך תחום העיר.
מחיר הקרקע הזול בפרוורים והאפשרויות הרבות הגלומות בבניה חדשה הכריע את הכף לטובת הפרוורים.
המסים הגבוהים והחוקים הרבים בהם נאלצו לעמוד סוחרי העיר – סיבה שאולי אין בה די כשלעצמה אך במקרים רבים היא היוותה את הקש ששבר את גב הגמל של הסוחרים בעיר.
לפִּרְווּר נודעות בעיקר השלכות שליליות על איכות הסביבה, וארגוני סביבה רבים יוצאים כנגד תופעת הפִּרְווּר ופועלים כנגד בנייה והקמה של יישובים חדשים.
יחסית לערים, הקמת פרוורים צורכת משאבי קרקע רבים הרבה יותר מאשר בערים.
הפרוור, להבדיל ממרכז עיר צפוף, מאכלס אנשים בצפיפות נמוכה מאוד – זאת כי לרוב הבנייה בפרוור היא בנייה צמודי קרקע או בניינים בעלי מספר קומות נמוך, הבנייה הזאת אינה חוסכת בשטחי קרקע ועל כן נדרשת הפשרה ובנייה בשטחים טבעיים גדולים יותר לעומת הבנייה בעיר צפופה.
מגורים בפרוור ועבודה בעיר גורמים לעידוד של נסיעה ברכב פרטי – דבר המגביר משמעותית את זיהום האוויר והרעש.
הרחובות בפרוורים מותאמים לרוב לתנועה מוטת רכב פרטי, בנוסף לכך, העובדה שהפרוור בנוי בצפיפות נמוכה מונעת תכנון יעיל ומשתלם של תחבורה ציבורית כאלטרנטיבה לרכב הפרטי.
בישראל החל הפרוור באזור שנות השבעים והשמונים, זאת בדומה למה שהתרחש בארצות הברית בעשורים הקודמים.
גם לישראלים הובטח בית צמוד קרקע במרחק נסיעה מן העיר הגדולה.
פרוורים נבנו בישראל סביב הערים הגדולות ואכן גרמו להגירה של אוכלוסייה מן הערים אלו אל הפרוורים החדישים.
ישראל מאז ומעולם ראתה לזכות הקמתם של יישובים חדשים כחלק מהתפיסה החלוצית וכיבוש השטח שעליה הוקמה, ועל אף הבעייתיות בהקמתם של יישובים חדשים סביב הערים הגדולות – עדיין מקודמות בישראל תוכניות לבניית יישובים חדשים.
במטרופולין תל אביב קמו והורחבו עם השנים יישובים ועיירות קטנות, אלו פגעו בערים הגדולות ובמרכזי הערים של ערים אלו.
דוגמאות ליישובים אלו הם צור יצחק, שוהם, כוכב יאיר וצור יגאל אשר בנויים בצפיפות נמוכה.
גם בערים הגדולות קמו שכונות פרווריות למשל הבנייה במערב ראשון לציון, בנייה שהביאה עמה גם בנייה של מרכזים מסחריים וקניונים רבים הרחק ממרכז העיר.
בירושלים הפרוור פגע קשות בעיר והוביל להזדקנות שכונות ולהזנחה שלהן בשל היחלשות האוכלוסייה.
סביב באר שבע נבנו היישובים מיתר, עומר ולהבים אשר מושכים אליהם אוכלוסייה חזקה מהעיר הדרומית ואילו בחיפה הפרוור היה אל השכונות החדשות ואל הערים סביבה מה שריסק כמעט לחלוטין את המרכז העירוני התוסס שהיה בעבר בהדר הכרמל ובעיר התחתית.
נמנים מספר גורמים ייחודיים לתופעה בארץ ואלה נובעים הן מצורתה הגאוגרפית ומגמות היישוב בה לאורך השנים והן ממאפיינים התנהגותיים וחוקים שונים שהושרשו במהלך השנים.
פרישׂת היישובים בארץ לאורך מישור החוף העשויה במקטעים של ערים ושדות חקלאיים הביאה לתנועה רבה לאורך כבישי החוף הזורמת בעיקר אל שתי ערי המטרופולין הגדולות של מישור החוף תל אביב וחיפה וביניהן.
אדמות מישור החוף כולן נמצאות ברמת המחיר הגבוהה ביותר מבחינת ערכי קרקע.
ירידת החקלאות כערך, ולחץ החקלאים להפשרת הקרקעות, מתייחסים לכל מישור החוף.
אמנם האדמות הקרובות למטרופולינים הן הראשונות להשתנות, אולם כבר כיום ניתן לראות את השפעות המסחר מיד מרדכי ועד נהריה.
פרווניתיים (שם מדעי: Theraphosidae; נקראים גם טרנטולות) היא משפחת עכבישים גדולי ממדים מהקבוצה מיגלומורפה, המכילים את המינים הכבדים ביותר מבין העכבישים החיים, כשהגדול מביניהם הוא תראפוזה בלונדי שמוטת רגליו מגיעה עד ל-30 ס"מ ומשקלו ל-130 גרם.
כפי ששם המשפחה מרמז הם בעלי שערות צורבות דמויות פרווה לאורך גופם.
מינים אלה חיים לאורך האזור הטרופי והאזור הסובטרופי בכל היבשות, והמין פרוונית שחורה מצוי בטבע בישראל.
בהתאם לנתונים של World Spider Catalog המשפחה כוללת כ-150 סוגים.
בני משפחת הפרווניתיים ניזונים מחרקים, עכברים ויונקים קטנים, לטאות, צפרדעים, עטלפים ועופות קטנים.
הפרווניתיים נפוצים כמעט בכל חצי הכדור הדרומי ואף מצפונה לו.
בית הגידול הטבעי של הטרנטולות שוכנות הקרקע הוא עלי שלכת יבשים שנשרו אל הקרקע ומחילות, או מחילות תחת אבנים וגזעי עצים.
לעיתים ישכנו תחת עצם כלשהו אף ללא מחילה.
הטרנטולות שוכנות העצים חיות, כפי שמרמז שמן, על צמחייה מסוגים שונים, שיחים ואף על צמרות עצים.
בכל הטלה של בני משפחת הפרוונית מטילה הנקבה בין 100 ל-2000 ביצים, עליהם היא שומרת במשך 6–7 שבועות, בהתאם למין.
תוחלת החיים של הטרנטולות היא מהגבוהות בעולם פרוקי הרגליים: הנקבות יכולות לחיות במינים מסוימים עד ל-50 שנים.
הזכרים מאריכי חיים פחות ותוחלת חייהם 5–12 שנים, בהתאם למין.
מוטת הרגליים של טרנטולה בוגרת יכולה להגיע עד ל-30 סנטימטר.
על אף גודלן ודמותן המאיימת, הפרווניות לרוב אינן מזיקות לאדם, אלא לכאלה הרגישים במיוחד לנשיכותיהן.
גופן של רוב הטרנטולות מכוסה שערות דקות ומבריקות, מעין קטיפה, ובטנן של אלו מהעולם החדש, כמו למשל לבנת הברכיים הענקית מכוסה שערות צורבות, בעלות מנגנון נעיצה חד כיווני, שמועפות בעת הצורך על התוקף, וגורמות לגירוי.
טרנטולות אלו בדרך כלל אינן נושכות, והארס משמש אותן אך ורק לתפיסת הטרף ושיתוקו.
לעומתן, טרנטולות מהעולם הישן, כמו הקובלט בלו, מסתמכות על ארסן החזק יותר, ואין להן שערות צורבות.
בארץ ישראל מין אחד מוגדר ממשפחת הפרווניתיים, פרוונית שחורה, שלא נחקר דיו (קיימים בו לפחות שלושה מינים שטרם סווגו), ונחשבה בעבר לגדולה בעכבישי ישראל.
פְּרוֹזְבּוּל (נכתב גם פרוסבול, מיוונית: προσβολή) הוא תקנה הלכתית שנועדה לאפשר לגבות חובות של הלוואות שעבר זמן גבייתם ולא ניגבו, מבלי שמצוות שמיטת הכספים, הנוהגת בסוף שנת השמיטה, תגרום לביטול החוב.
הפרוזבול ניתקן בידי הלל הזקן בסוף תקופת בית שני, והוא בשימוש נרחב גם בימינו.
שמיטת הכספים האחרונה הייתה בכ"ט באלול , והבאה תהיה בכ"ט באלול , .
על פי התורה, כל החובות שהגיע זמנם להיגבות ולא ניגבו בשנת השמיטה או קודם לה – בטלים, וישנו אף איסור לנסות לגבות אותם.
מצווה זו נקראת שמיטת כספים:
התורה מזהירה במפורש את בעלי הממון, שלא להימנע מלהלוות בשל החשש ששנת השמיטה תבטל את החוב שלא נגבה, וכן מבטיחה ברכה למלווים שימשיכו להלוות חרף הסיכון ששמיטת כספים תשמט את חוב הלוואתם.
החל מגלות עשרת השבטים בסוף תקופת בית ראשון ועד ימינו, נוהגת שמיטת כספים רק מדרבנן, מאחר שהיא תלויה בשמיטת קרקעות, שנוהגת בעצמה בימינו רק מדרבנן.
המצווה הביאה לכך שבעלי ממון נמנעו מלהלוות לעניים, מחשש שכספם לא יושב לאחר שנת השמיטה.
כתוצאה מכך, נמנעו מהעניים הלוואות שיכלו להיטיב את מצבם, ואילו העשירים עברו על ציווי התורה האוסר על הימנעות מהלוואה מחשש ששמיטה תשמט את ההלוואה.
המצב שנוצר היה שבעקבות חשש האנשים ממצוות שמיטת כספים שהייתה דרבנן – עברו העם על ציווי התורה.
הלל הזקן, נשיא הסנהדרין בסוף תקופת בית שני, תיקן את תקנת הפרוזבול, המאפשרת לגבות את ההלוואה גם אם שמיטת כספים הייתה אמורה לשמטה.
הוא עקף את האיסור באמצעות העברת ההלוואה לגבייה על ידי בית דין, דבר המונע את השמטתה.
תקנת הפרוזבול היא אחת מקבוצת תקנות שטעמן הוא 'משום תיקון העולם'.
לפי דעות מסוימות, ניתן היה לתקן תקנה זאת רק כאשר מצוות שמיטת כספים היא דרבנן, אולם לא כאשר היא הייתה מצווה מהתורה.
אולם לפי דעות אחרות, תקנת הפרוזבול תועיל גם אם שמיטת כספים תנהג כמצווה מהתורה.
תקנת הפרוזבול היא יוצאת דופן בחריפותה.
זוהי אומנם תקנת חכמים, אך היא נראית על פניה כתקנה העוקרת מיסודה מצווה מפורשת.
האמורא שמואל אמר בעניין זה: "הא פרוסבלא – עולבנא דדייני הוא, אי איישר חיל אבטליניה!" (בתרגום: פרוזבול זה עלבון לדיינים הוא, אם אאזור כוח – אבטל אותו!).
עם זאת, לאורך הדורות התקבלה תקנה זו היות שלא מדובר בביטול של מצווה מן התורה, שכן תוקף השמיטה הנהוגה כיום היא בדרגת חיוב מדברי חכמים ולא חיוב מהתורה.
הסיבה שעומדת מאחורי תיקון הפרוזבול, אף שהוא עוקר למעשה את כל מצוות שמיטת כספים דרבנן, היא שכאשר חכמים תיקנו את שמיטת כספים כמצווה מדרבנן, הם לא התכוונו שעל ידה אנשים יעברו על ציווי התורה וימנעו ממתן הלוואות ערב שנת השמיטה.
לכן אם עקב כך אנשים באמת נמנעו מלהלוות ערב שנת השמיטה אז תוקנה תקנה שתעקוף למעשה את מצוות שמיטת כספים דרבנן.
מקור המילה פרוזבול הוא בשפה היוונית, וישנן שתי השערות על האטימולוגיה שלה:
המילה prosbole ביוונית (προσβολή), שמשמעה: 'מסירה אל...', היינו מסירת החוב אל בית הדין שיגבה אותו.
הֶלְחֵם של המילים pros+boule: 'לפני מועצה'.
הגמרא דורשת את המילה כצירוף המילים 'פרוס-בולי-ובוטי', דהיינו 'תקנה לעשירים ולעניים' ( - ).
הרשב"ם, במסכת בבא בתרא דף סה, מסביר פרוז מלשון מופרז, דהיינו ברווח.
לפיכך, בתלמוד הירושלמי (וכן במשנה) הגרסה היא פרוזבול, כיוון שדרכו של התלמוד הירושלמי להביא את המילה כמקורה הלועזי (לפי ספר הערוך, המקור היווני הוא פרוזבול), אך בתלמוד הבבלי הגרסה היא פרוסבול, כדרכו להביא גרסאות עבריות או ארמיות למילים שמקורן בלעז.
עיקר הפרוזבול הוא חוזה (שטר) המעביר את גביית חובות ההלוואות שהגיע זמנם להיפרע אך עדיין לא נפרעו, מהמלווה אל בית הדין.
כתוצאה מכך אין החוב נשמט בסוף שנת השמיטה, היות שאין שמיטת כספים חלה על חובות שנמסרו לגביית בית הדין.
עיקרון נוסף העומד מאחורי הפרוזבול הוא שהפרוזבול נכתב כאשר ללווה יש קרקע, אפילו מצומצמת מאוד, ובית הדין גובה את כל החוב מהקרקע, היות ש'אין אונאה לקרקעות', ולכן גם קרקע סמלית יכולה להיחשב כבעלת ערך רב, ולכן רואים כאילו בית הדין גבה את כל החוב מקרקע הלווה קודם זמן שמיטת כספים.
המלווה כותב פרוזבול אחד כלפי כל חובותיו, גם אם הם לאנשים שונים.
עיקר הפרוזבול הוא מסמך בחתימת הדיינים של בית הדין אליו הועבר החוב לגבייה, בנוסח הבא:
"מוסר אני לכם איש פלוני ופלוני הדיינים שבמקום פלוני, שכל חוב שיש לי – שאגבנו כל זמן שארצה" ()
ניתן גם למסור הודעה זאת בעל פה בפני הדיינים, אף בלי כתיבת שטר הפרוזבול.
כיום נהוג להוסיף בשטר הפרוזבול גם פיסקה שמשמעה נתינת קרקע בשיעור מצומצם מנכסי המלווה לבית הדין, על מנת שיזכו את הקרקע ללווים, כך שיהיה לבית הדין קרקע שממנה אפשר יהיה לגבות את החובות.
ניתן לכתוב את הפרוזבול גם בתור מסמך עליו חתומים עדים כשרים, המעידים כי המלווה העביר את חובותיו לבית הדין על מנת שיגבו בפניהם.
אפשרות זאת מעשית למי שנמצא במקום מרוחק ואינו יכול להגיע בפועל לבית הדין, או מי שלא יכול להגיע לבית הדין מסיבות אחרות.
תקנת הפרוזבול מבוססת על הדין של המוסר שטרותיו לבית דין, שאין שביעית משמטת חוב זה, אולם התקנה מרחיבה את דין זה גם על הלוואה בעל פה שבו אין שטר למסור, וכן היא חלה גם במקרה ובו אין בית הדין גובה ממש את החוב מהלווה.
היתר נוסף בפרוזבול הוא, שאף שאדם לא מוסר בפועל את שטרותיו לגבייה על ידי בית הדין, אלא רק מוסר הודעה בבית הדין שהוא יגבה את חובו בכל זמן על פיהם – דבר זה מספיק על מנת שהגבייה תיחשב כגבייה על ידי בית דין, אף שהגובה בפועל יהיה המלווה עצמו.
על מנת שפרוזבול יחול, על הלווה להיות בעל קרקע, כך שלבית הדין יהיה מאין לגבות את החוב של הלווה.
ונחלקו הראשונים בטעם הדבר: שיטת רש"י מכיוון שאין רגילים להלוות למי שאין לו קרקע, ובדבר שאינו שכיח אין חכמים עושים תקנה.
ושיטת ר"ת היא מכיוון שכשיש ללווה קרקע, נחשב החוב כאילו הוא גבוי בידי בית דין.
אולם כיוון שכל מצוות שמיטת כספים בזמן הזה היא מצווה מדרבנן, הקלו בזה שגם קרקע מועטת שאינה שוות ערך לחוב, או אפילו עציץ נקוב העומד על יתדות – נחשב לקרקע לעניין זה, ופרוזבול נכתב עליו.
ואפילו אם ללווה אין כלל קרקע, המלווה יכול לזכות לו קרקע שלא מידיעתו על מנת שיוכל לכתוב פרוזבול עליו ('זכין לאדם שלא בפניו'), וכן הקלו במקרים נוספים.
הסיבה שהקלו כל כך בכתיבת פרוזבול היא כדי למנוע מצב שאנשים לא ירצו להלוות את כספם לאחרים ('שלא לנעול דלת בפני לווים').
עיקר התקנה הייתה שפרוזבול נכתב דווקא על ידי בית דין חשוב, שיכול להפקיע ממון ונכסים מבני אדם.
אולם יש שכתבו שאפשר לכתוב פרוזבול בפני כל בית דין של שלושה דיינים, שכן כל דין שמיטת כספים הוא רק מצווה מדרבנן, וכן נוהגים כיום לכתוב פרוזבול, אף שאין בתי הדין ההלכתיים יכולים להפקיע נכסים.
על פי התוספתא של מסכת שביעית זמן כתיבת הפרוזבול הוא: "ערב ראש השנה של שביעית", היינו עם כניסת שנת השמיטה.
על פי תוספתא זו פסקו הרא"ש והטור שזמן כתיבת הפרוזבול הוא קודם לראש השנה שבתחילת השמיטה.
אולם הרמב"ן טוען כי הגרסה בתוספתא משובשת, ויש לגרוס: ערב ראש השנה של מוצאי שביעית.
השולחן ערוך פסק כשיטת הרמב"ם והרמב"ן והרשב"א, והוסיף שכך המנהג בארץ ישראל.
בימינו מקובלת הפסיקה של השולחן ערוך.
אולם יש מחמירים לערוך פרוזבול גם בערב שנת השמיטה, כדוגמת חסידי חב"ד, בעקבות דברי בעל התניא בספרו שולחן ערוך הרב.
הפרוזבול חל רק על הלוואות שניתנו קודם כתיבתו, ולא על הלוואות שניתנו לאחר כתיבתו.
לכן אם הפרוזבול נכתב בזמן מוקדם – הפרוזבול כשר, אלא שאינו מועיל להלוואות שניתנו לאחר כתיבתו ('פרוזבול מוקדם').
פרוזבול הנכתב על הלוואות שעוד לא ניתנו – נפסל, היות שהוא 'פרוזבול מאוחר'.
בימינו, הבנקים בישראל ובמקומות אחרים בעולם חותמים על שטרי פרוזבול, המאפשרים ליהודים שומרי המצוות ללוות כסף מהבנק ולהחזיר לו לאחר השמיטה.
הלכה למעשה, ציבור שומרי המצוות איננו מוטרד מן האיום של מחיקת החוב בשנת השמיטה, וטענות מעין אלו אינן נשמעות בפיהם של בעלי חוב.
באופן עקרוני, מצוות שמיטת כספים נוהגת גם בחוץ לארץ וניתן לעקוף אותה באמצעות תקנת הפרוזבול.
עם זאת, בספרי ההלכה מצוין כי בכל אופן נמנעו אנשים מלכתוב פרוזבול בסוף שנת השמיטה.
עם זאת, לדעת הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין בספרו ערוך השולחן, יש לכתוב פרוזבול גם בזמן הזה בחוץ לארץ, והוא ציין שכך נהוג ביהדות ליטא.
פרוור (כך הכתיב הנכון על פי האקדמיה ללשון העברית; נכתב גם פרבר) הוא אזור מגורים גדול, הממוקם בפריפריית עיר או מטרופולין, כאשר רוב הגרים בו עובדים במרכז העיר.
מרבית האוכלוסייה שעוברת לפרוורים חדשים מורכבת, בשנים הראשונות, מזוגות צעירים עם ילדים שיצאו מהעיר הגדולה כדי לאפשר לילדיהם לגדול באזור שקט, שבו אפשר להשיג בית צמוד קרקע במחיר זול יותר.
מגורים בצפיפות נמוכה המאפשרת איכות חיים כפרית
הסתמכות גבוהה על רכב פרטי כאמצעי תחבורה
ריחוק מהשפעתן של אוכלוסיות המתגוררות בשכונות מצוקה
פרוור, הוא מעבר אוכלוסייה מאזורים עירוניים מרכזיים לפרברים, וכתוצאה מכך היווצרות התפשטות (תת) עירונית.
כתוצאה מתנועת משקי בית ועסקים אל מחוץ למרכזי הערים, צומחים אזורים עירוניים לוויינים בצפיפות נמוכה.
תת-עירוניות קשורה ביחס הפוך לעיור (עיור), המציין מעבר אוכלוסייה מאזורים כפריים למרכזים עירוניים.
תושבים רבים של אזורי מטרופולין עובדים באזור העירוני המרכזי, אך חיים מחוצה לו, בקהילות לווייניות הנקראות פרברים, ונוסעים לעבודה ברכב או בתחבורה המוני.
לאחרים יש הזדמנות לעבוד מהבית, עקב ההתקדמות הטכנולוגית.
הפרבור מתרחש לעיתים קרובות במדינות מפותחות יותר מבחינה כלכלית.
מאמינים שארצות הברית היא המדינה הראשונה שבה רוב האוכלוסייה חיה בפרברים ולא בערים או באזורים כפריים.
המתנגדים בהכלת ההתפשטות העירונית טוענים כי ההתפשטות מובילה לריקבון עירוני ולריכוז של תושבים בעלי הכנסה נמוכה יותר בעיר הפנימית, בנוסף לפגיעה סביבתית.
הפרוורים תפסו תאוצה במאות ה-19 וה-20 כתוצאה משיפור בתשתיות הכבישים והרכבת, שהובילו לגידול במספר בני האדם שנוסעים למקום עבודתם.
בהמשך, תהליכים כמו העיור, הצמיחה הכלכלית, גידול האוכלוסייה והשימוש הגדל ברכב פרטי הובילו להתפשטות הפרוורים, בתהליך שנקרא פִּרְווּר.
בקרב ארגוני איכות סביבה כמו גם מתכנני תחבורה ומתכנני ערים רווחת התנגדות לפרווּר, בשל ההשלכות השליליות שיש לטענתם לצורת מגורים זו על תחומים כמו סביבה, תחבורה, שוויון, כלכלה, ובריאות הציבור.
באופן כמעט ודאי, פריסת אוכלוסייה בצפיפות מגורים נמוכה של פרוור אינה מאפשרת הפעלת תחבורה ציבורית יעילה, בעיקר במדד של תדירות קווי הנסיעה, ולכן מעודדת עימה גם שימוש קבוע ברכב פרטי לצורכי יוממות.
פרוונית שחורה (שם מדעי: Chaetopelma olivaceum, בעבר Chaetopelma gracile, לפני כן - Chaetopelma aegyptiaca) היא עכביש ממשפחת הפרווניתיים (טרנטולות), החיה גם בארץ ישראל.
הפרוונית השחורה היא הטרנטולה היחידה החיה בארץ.
המין כולל לפחות שלושה מינים נפרדים שתיאורם לא הושלם ולכן טרם סווגו, אך כולם מסווגים כעת בסוג פרוונית ובמין פרוונית שחורה.
הפרוונית חיה באזור המזרח התיכון (בין השאר בטורקיה, מצרים, סודאן וקפריסין), והיא נפוצה בבתים בישראל.
גודל גופה של הפרוונית הוא אצל זכרים בוגרים ו- אצל נקבות בוגרות, ולעיתים אף יותר.
עד גילויו של המין מברישימון הערבה בחולות סמר נחשבה הפרוונית לגדולה בעכבישי ישראל.
צבעה נע בין שחור, אפור וחום כהה, גופה מכוסה בשערות זעירות ומבריקות כקטיפה והיא פעילה בעיקר בלילה.
קיימים מופעים שונים אצל הפרוונית, להם הבדלי גודל וצבע, בין צפון לדרום.
הפרוונית ניזונה מחרקים קטנים ואף עכברים ולטאות צעירים.
קיימת דו צורתיות זוויגית: הנקבה גדולה מן הזכר והזכר מאופיין במעין זוג ווים קטנים והתעבות קלה בצורת אגרוף קטן, שעל רגלי הבחנין שלו.
הווים משמשים אותו לאחיזת הנקבה בשעת ההזדווגות, על מנת שלא תפגע בו.
בטבע ניתן למצוא אותו מסתתר מתחת לאבנים או קליפות עצים, אך בנדודיו עשוי להגיע גם אל אזורי מגורים של בני אדם ולחדור למחסנים או לדירות, ביישובים ובערים הקרובות לשדות ושטחים פתוחים (דוגמת ירושלים).
כאשר העכביש חש מאוים הוא מרים את כל פלג גופו הקדמי, מניף רגליו אל על וחושף את הכתם האדמדם שעל פיו ואת טפריו - הכליצרות שלו.
אם האיום נמשך יפנה העכביש הלאה בריצה ויחפש לעצמו מקום מסתור.
עכביש זה אינו נחשב מסוכן לאדם ועוזר בחיסול מזיקים כגון תיקנים.
הפרוונית השחורה מהירה ותוקפנית ביחס לסוגי טרנטולה אחרים.
ניסיון להחזיקה ביד עלול להוביל לנשיכה שאינה נעימה, הכוללת המסה קלה של הרקמה המקומית, אך הארס עצמו אינו מסוכן לאדם שאינו רגיש אליו במיוחד.
את נשיכתה ניתן להשוות לעקיצת דבורה.
הבהלה מהתקפתה המהירה גדולה יותר מהכאב שבנשיכה עצמה.
פרוונית (שם מדעי: Chaetopelma) היא סוג של עכביש ממשפחת הפרווניתיים (טרנטולות) מהעולם הישן (הנבדלות מטרנטולות העולם החדש במספר מאפיינים).
בסוג זה נמצא גם המין פרוונית שחורה, הטרנטולה היחידה המופיעה באופן טבעי בישראל, אם כי נכללים בו לפחות שלושה מינים נפרדים שטרם תוארו.
ניתן למצוא מינים מסוג זה במזרח התיכון, בטורקיה ובקפריסין.
פרוזאורופודה (שם מדעי: Prosauropoda) היא קבוצה פרפילטית של דינוזאורים צמחוניים מהסדרה בעלי אגן דמוי לטאה והקבוצה דמויי זאורופודים.
הם היו מאבותיהם של הזאורופודים הענקיים שהיו הגדולים בבעלי החיים על היבשה.
הם חיו בין הטריאס העליון לאמצע תור היורה.
הפרוזאורופודים הקדומים היו ברובם יצורים בינוניים, באורך 4-6 מטר, המסוגלים להלך הן על ארבע והן על רגליהם האחוריות בלבד.
שיניהם היו עדינות וייתכן הם גיוונו את מזונם גם בבשר, אם כי לא נמצא לכך הוכחות.
בעבר החשיבו קבוצה זו לטקסונומית, אך כיום רואים בה קבוצת אם, הכוללת את כל המינים מקבוצת דמויי זאורופודים שאינם זאורופודים
משפחה אנצ'יזאוריים (Anchisauridae) - ייתכן שמבוטלת
פרוונות היא העיסוק בעיבוד, עיצוב וטיפול בבגדי פרווה.
העוסק בפרוונות נקרא "פרוון" (בלשון נקבה: פרוונית).
הפרוונות היא מקצוע עתיק למדי.
כבר בימי קדם ידוע על שימוש בפרווה כלבוש וכסמל מעמד ובכל מקרה, "מלבושו" של האדם הקדמון היה עשוי פרווה.
בעבר היו יהודים רבים בין העוסקים בפרוונות באירופה, אך היו מקומות בהם היו מוגבלים מלעסוק דווקא בפרוונות.
בין העוסקים בפרוונות בעבר, זרח ברנט (מראשי היישוב הראשון) וסטפן בראון, פרוון תל אביבי מפורסם, אשר על שמו (ובמקום בית המלאכה שלו) נמצאת מסעדה הנושאת את אותו שם.
כיום, בין היתר בשל פעילות למען זכויות בעלי חיים ונגד השימוש בפרווה לצורכי ביגוד, הצטמצם שוק הפרוות לביגוד ולפיכך גם מקצוע הפרוונות סבל מירידה בכמות העוסקים בו ובהכנסות שלהם.
בישראל, משרד העבודה הסדיר את לימוד מקצוע הפרוונות באמצעות חניכות.
בשנות ה-50 וה-60 התרכזו בתי פרוונות רבים ברחוב בן-יהודה בתל אביב (בשל מיקומו בקרבת אזור המלונות לחוף ימה של תל אביב), אך כיום נותרו רק חנויות מעטות העוסקות בכך בישראל.
פרוורי סידני הוא שם כולל לקבוצת יישובים בקרבת סידני, המצויים תחת ניהול של אחת מ-38 רשויות עירוניות (Local Government Area, או LGA) ורשומים במנהל רישום השמות של ניו סאות ויילס.
אין אלו פרוורים במובן המוכר של המילה, שכן רבים מהם אינם בעלי שלטון עצמי ואינם ישויות עירוניות, אלא שכונות או חלקי שכונות של רשות עירונית גדולה מהן.
הכינוי פרוור בסידני מיוחס אם כך לאזור גאוגרפי גרידא ולא לישות פוליטית, ודומה (ולרוב חופף) לשיטת המיקוד האוסטרלית.
כתובת של בית מגורים כלשהו מבחינה חוקית כוללת רק את שם הפרוור, ואינה מציינת את הרשות המקומית השולטת בו או את סידני.
בית דירות המצוי במרחק דקת הליכה מבית האופרה של סידני עשוי להיות בכתובת רחוב ויקטוריה מס' 20, פוטס פוינט 2011, ניו סאות' ויילס, ללא כל ציון לעיר הבירה בה הוא שוכן.
למעשה, הוספת פרטים כגון "פוטס פוינט, סידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה" עשויים לגרום למכתבים רשמיים להיאבד בדואר, היות שהשם סידני שמור למעשה למרכז העסקים הראשי של סידני, פרוור סמוך.
כינוי נוסף לכל פרוורי סידני כיחידה גאוגרפית אחת הוא סידני רבתי (Greater Sydney).
שיטה זו מחלקת את אזור סידני (מעל ל-12,000 קמ"ר) לרצף של תאים עירוניים קטנים.
השיטה מאפשרת לשני רחובות סמוכים להיקרא באותו שם (למשל רחוב פיליפ בגליב ורחוב פיליפ במרכז העסקים הראשי של סידני) ללא אפשרות בלבול בין הכתובות.
רחובות החוצים בדרכם מספר פרוורים לעיתים יתחילו את מספורם מחדש בנקודה בה הם חוצים גבולות פרוור אחד ועוברים למשנהו; כך למשל הכתובת דרך מהירה פסיפיק מס' 800, ניו סאות' ויילס עשויה להיות בצ'טסווד וסט או בניאגרה פארק, שני פרוורים שונים שהדרך חוצה.
פרוויס שורט הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA ובהפועל תל אביב מליגת העל הישראלית.
שורט נולד בהטיסבורג, מיסיסיפי בארצות הברית והחל את קריירת הכדורסל שלו בתיכון בלייר.
בגיל 18 הצטרף למכללת ג'קסון סטייט בשורותיה שיחק 4 עונות והעמיד ממוצע של 23.4 נקודות למשחק כאשר בעונתו האחרונה במכללה הגיע שורט לממוצע נקודות של 29.5 למשחק ויותר מ-10 ריבאונדים.
נתונים אלו איפשרו לשורט להיבחר במקום ה-5 בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת גולדן סטייט ווריורס וזאת על אף שקבוצתו מעולם לא העפילה לטורניר המכללות הארצי (NCAA).
בגולדן סטייט שיחק פרוויס שורט במשך 9 עונות ובסופן הועבר בטרייד לקבוצת יוסטון רוקטס בה שיחק במשך שנתיים בעונות 1987-1989. בעונת 1989-1990 שיחק שורט בקבוצת ניו ג'רזי נטס.
שורט, אשר שיחק במהלך הקריירה בעמדת הסמול פורוורד, נחשב לקלעי מצוין אשר העמיד במהלך הקריירה ממוצע של 17.3 נקודות למשחק, במשך 12 עונות בהן שיחק ב-NBA.
לשיאו הגיע שורט בעונת 1984-1985 בה רשם ממוצעים מרשימים מאוד של 28.4 למשחק אשר היוו את הממוצע הרביעי בטבלת מלך הסלים ב-NBA באותה העונה.
ב-17 בנובמבר 1984 קבע שורט את שיא הנקודות בקריירה שלו כאשר קלע 59 נק' במשחק נגד הניו-ג'רזי נטס.
שורט נחשב גם שחקן הגנה מצוין ואת משחק השיא שלו בתחום רשם בשנת 1981 כאשר הצליח לעצור את כוכב ה-NBA לארי בירד על 0 נקודות במשחק.
הישג אותו לא השווה איש מעולם.
בנוסף העמיד שורט ממוצע קריירה של 4.3 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
על-אף הצטיינותו לא נבחר שורט מעולם למשחק האולסטאר של ה-NBA.
סה"כ השתתף שורט ב-NBA ב-842 משחקי עונה סדירה וב-18 משחקי פלייאוף, וקלע 14,792 נקודות.
סך-הכל שיחק שורט 18 משחקים במדי הפועל תל אביב (15 בליגה ו-3 משחקים בגביע קוראץ' האירופאי) בהם רשם ממוצעים של 24.4 נקודות בליגה, 4.6 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק.
שורט נחשב לאחד משחקני ה-NBA הגדולים שנחתו בישראל עד היום.
בסיום העונה בהפועל תל אביב פרש שורט מכדורסל פעיל.
לאחר פרישתו בגיל 35 מכדורסל פעיל עבד שורט עבור ארגון שחקני ה-NBA ושימש כמנהל פיתוח וקידום שחקנים בארגון.
פרוז'ני או פרוז'נה (בבלארוסית ורוסית: Пружаны, בפולנית: Prużana, ביידיש: פרוזשענע), היא עיר במחוז ברסט, בבלארוס.
העיר נזכרת לראשונה בשנת 1487.
בין רבני העיר כיהנו הרב אליהו חיים מייזל, הרב ירוחם יהודה לייב פרלמן והרב אליהו פיינשטיין, (דוד הרב משה פיינשטיין), שכיהן ברבנות בין השנים תרמ"ד (1884) - תרפ"ט (1928).
נכדו של הרב פיינשטיין היה רבי יוסף דב סולובייצ'יק מבוסטון, שאף נולד בעיר זו.
בעיירה הזאת הייתה ישיבה "ליטאית", שבה למדו תלמידים גם מבני יישובים אחרים.
ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הנאצים, ובספטמבר של אותה שנה הוקם גטו אליו הובאו גם אלפי יהודים מביאליסטוק, ומעיירות בסביבת פרוז'ני.
בינואר 1943, נשלחו היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו רובם המוחלט.
מתוך כ-10,000 יהודים שנרשמו במיפקד בנובמבר 1942, נותרו ביום השחרור רק כמאתיים.
פַּרְוִין אעתצאמי (בפרסית: پروین اعتصامی; 16 במרץ 1907 – 5 באפריל 1941) היא משוררת איראנית שפעלה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
לפי עלי אכבר דה ח'ודא, היא נקראה בילדותה "רַחְ'שַנְדה".
אביה, מירזא יוסף אעתצאמי, היה בנו של מירזא אבראהים ח'אן אעתצאם אל-מולכ, שמונה למפקח הכלכלי של מחוז אזרבייג'ן מטעם השלטון הקאג'ארי.
אמה של אעתצאמי נפטרה בשנת 1973.
משפחת אעתצאמי עברה לטהראן בצעירותה.
בנוסף לחינוך המקובל הבסיסי, אביה הנחיל לה ידע מעמיק בערבית ובספרות פרסית קלאסית.
היא למדה בקולג' האמריקאי לבנות בטהראן, השלימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1924 בבית הספר התיכון הנוצרי אמריקאי "בית-אל איראן " (the Iran Bethel School).
לאחר סיום לימודיה היא עבדה בבית הספר הזה כמורה.
בשנת 1926 הוזמנה אעתצאמי להיות מורתה הפרטית של המלכה בחצר המלוכה הפהלווית, אך סירבה להזמנה.
בשנת 1934 התחתנה אעתצאמי עם בן דודה של אביה ועברה לעיר כרמאנשאה.
הנישואים החזיקו מעמד במשך עשרה שבועות בלבד, לאחריהם שבה לטהראן.
במהלך 1938-9 היא עבדה מספר חודשים בספרית "דאנֵש סראיא-י עאלי" (מדרשה להכשרת מורים) בטהראן.
אביה נפטר בשנת 1938 ופרווין נפטרה שלוש שנים לאחר מכן.
היא נקברה ליד אביה בעיר קום.
אעתצאמי הייתה רק בת שבע או שמונה כאשר התגלתה לראשונה נטייתה הפואטית.
בעידודו של אביה, היא עיבדה בצורה שירית יצירות ספרותיות שתרגם אביה מספרות המערב.
כמה משיריה המוקדמים התפרסמו בשנים 1921-2 בכתב העת הפרסי "בַּהאר" (האביב).
המהדורה הראשונה של הדיואן שלה (התפרסם ב-1935) כללה 156 שירים.
המשורר והמלומד מוחמד תקי בהאר כתב את ההקדמה לספר.
המהדורה השנייה של הספר נערכה בידי אחיה אבו אל-פתח אעתצאמי והופיעה לאחר מותה בשנת 1941. מהדורה זו כללה 209 חיבורים בסגנונות שונים: מת'נוי, קצידה, ע'זל, קטעה, ופרוזה מחורזת.
בסך הכול כללה המהדורה 5606 בתי שיר.
במהלך חייה הקצרים, זכתה אעתצאמי להכרה רבה בקרב בני עמה.
שיריה ממשיכים את המסורת הפרסית הקלאסית מבחינת הצורה ובחירת הנושאים.
אעתצאמי לא הושפעה, ואולי התעלמה במכוון, מן המגמות המודרניסטיות בשירה הפרסית החדשה.
אוסף שיריה כולל 42 קצידות וקטעות ללא כותרת.
יצירות אלה כתובות בסגנון הפילוסופי והדידקטי של סנאאי ונאצר ח'וסרו .
מספר קצידות אחרות, במיוחד אלה העוסקות בטבע, מושפעות מן המשורר מנוצ'הרי.
הדיואן כולל גם כמה ע'זלים.
שירה "מסע הדמעה" (סַפַר-י אַשְכּ) נחשב לדעת חוקרים בין השירים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם בפרסית.
חלק הארי של יצירתה של פרווין אעתצאמי שייך לסוגת ה"מונאזַרה" (בפרסית: مناظره, "ויכוח" או "דו-שיח").
היא חיברה כשישים וחמישה שירים בסגנון זה, ועוד כשבעים וחמש אנקדוטות, משלים ואלגוריות.