tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיטה בירנבאום, תלמידה נוספת של לוין ובוגרת אוניברסיטת ברלין, שיתפה איתה פעולה באופן צמוד.
בשנת 1940 החל זייגרניק לפרסם עבודות על השפעתן של פגיעות מוחיות.
לימודיה נמשכו בשנים 1941–1943 בבית החולים הנוירוכירורגי מס' 3120 בפינוי שאורגן על ידי אלכסנדר לוריא.
העניין העיקרי שלה היה אובדן הספונטניות בעקבות פציעות צבאיות של האונות הקדמיות של המוח.
תחום נוסף במחקרה בבית החולים היה חירשות-אילמות תגובתית לאחר זעזוע מוח.
עד סוף שנות ה-40 היא צברה ידע רב שאפשר לה להשוות פתולוגיות בחולים עם ובלי טראומות צבאיות.
מתוצאות ממחקרים אלה, היא הכינה עבודת דוקטור למדעים, אך הטקסט נגנב זמן קצר לפני השלמתו.
ב-1950, עם תחילת קמפיין אנטישמי בברית המועצות, הפסיקה זייגרניק לעמוד בראש המעבדה, וב-1953 היא פוטרה מהמכון לפסיכיאטריה.
באותה שנה, עם מותו של סטלין, חזרה לעבוד במכון.
עד 1959, היא הכינה עוד עבודת דוקטור למדעים שכותרתה "הפרעות חשיבה בחולי נפש".
בעבודת הדוקטורט שלה תיארה זייגרניק את תוצאות מחקר על 710 חולים שאובחנו עם סכיזופרניה, אפילפסיה, מחלות כלי דם במוח, פגיעה מוחית, פיגור שכלי, דלקת המוח, שיתוק מתקדם, פסיכוזה מאניה דיפרסיה והפרעות אישיות.
זייגרניק התייחסה לשלוש קטגוריות עיקריות של הפרעות חשיבה: עיוות תהליך ההכללה, עיוות המבנה הלוגי של החשיבה, ועיוות חשיבה מכוונת מטרה.
היא חקרה אילו תת-קטגוריות משלוש הקטגוריות העיקריות הללו אופייניות למחלות מסוימות וכיצד הכי טוב לזהות אותן.
השוואה בין נתונים פסיכולוגיים וקליניים ניסיוניים אפשרה אבחון מחלות בצורה יעילה יותר.
נתונים ניסויים הביאו את זייגרניק למסקנה שהחלוקה הרווחת של פעילות מנטלית לתהליכים נפרדים היא מלאכותית ואינה מאפשרת תיאור עקבי של התפוררות החשיבה.
החשיבה מתפרקת לא כתהליך נפרד אלא כפעילות.
בעיקר בשל מחקרה של זייגרניק בשנות ה-40–1950 בברית המועצות, הייתה הצטברות של מערך גדול של נתוני מחקר שנבנו באופן שיטתי, אלו היוו מאוחר יותר את הבסיס לפסיכולוגיה חריגה ניסיונית (experimental abnormal psychology), והתרחבו מאוד במהלך העשורים הבאים.
בשנים הבאות פרסמה זייגרניק מספר מונוגרפיות וספרי לימוד אקדמאים המוקדשים לפסיכולוגיה של סוגים שונים של הפרעות בחולי נפש, לרבות הפרעות התודעה, האישיות, התפיסה והזיכרון.
עבודות אלו תיעדו הצטברות של חומר ניסיוני, פיתוח מושגים ומתודולוגיות של מחקר, וכן גיבשו את המשימות והאפשרויות של מבחנים וניסויים פסיכולוגיים,את תפקיד המחקר הפתופסיכולוגי להבנת הפסיכולוגיה בנורמה ותרמו לפיתוח הפסיכיאטריה:
זייגרניק מתחה ביקורת על מחקר פסיכולוגי שבו הדגש העיקרי לא היה על הניסוי אלא על מדידה וקורלציה של מאפיינים אינדיבידואליים או תכונות אישיות.
היא ראתה חובה להשתמש בסט טכניקות וסברה שמחקר פתופסיכולוגי צריך לכלול מספר מרכיבים: ניסוי, ראיון עם מטופל, תצפית על התנהגות המטופל במהלך המחקר, ניתוח סיפור חייו של אדם חולה (שהיא היסטוריה רפואית שנכתבה באופן מקצועי על ידי רופא ורשומה קלינית), והשוואה של נתוני הניסוי עם היסטוריית החיים של המטופל.
מבחינתה, חשוב מאוד (אם כי לא תמיד אפשרי) לבצע מחקר שמאפשר מעקב לאורך זמן אחר המטופל.
בעיניה הניסוי חייב לקחת בחשבון שלא ניתן לחלק את הנפש (psyche) למרכיבים נפרדים, ולכן לא ניתן לצמצם את הניסוי למדידת המאפיינים של מרכיבי הנפש האישיים.
במקביל, היא מתחה ביקורת על מחקר פסיכולוגי ספקולטיבי: תיאוריות ורעיונות שלא היו קשורים למחקרים ניסויים שיטתיים.
זייגרניק הצביעה על כך שהמחקרים הפוריים ביותר הם אלה הקשורים לניתוח התחום האינטלקטואלי (הקשור לתחושות, תפיסות, רעיונות, מושגים ושילובם, ודיבור), ולא לתחום הרגשי הפכפך יותר (מצבי רוח, תחושות ודחפים).
לדעתה, העיקרון המרכזי של בניית ניסוי פתופסיכולוגי הוא עקרון ניתוח איכותני של מהלך התהליכים הנפשיים של המטופל, בניגוד למדידת ציוני המבדקים גרידא.
בנוסף למורכבות המשימות שהמטופל הצליח להבין או להשלים, היא ראתה חשיבות בהבנת הסיבה לטעויות של המטופל ולקשייו.
בניגוד לנבדקים בריאים, שיחסם כלפי לניסוי הוא קבלת משימות ומעקב אחר הוראות, חולי נפש לפעמים מתעלמים, מפרשים לא נכון משימות, ולפעמים אף מתנגדים באופן אקטיבי להוראות.
זייגרניק ציינה כי הניסוי הפתופסיכולוגי הוא פעילות דו-כיוונית משותפת של הנסיין והנבדק, והמצב של הניסוי הפתופסיכולוגי הוא מקטע מהחיים האמיתיים.
לכן, הניסוי לא צריך להתמקד במדידה או הערכה של מצבים פסיכולוגיים קיימים, אלא צריך להיות מתוכנן לייצר שינוי במצבים אלה.
בדיקות אבחון, לפי הרעיון שלה, צריכות להתבצע כניסויים פסיכולוגיים במובן הוויגוסקי.
עבודתה של זייגרניק סיפקה שירות מצוין למדינתה וכפתופיזיולוגית, היא ביססה את השימוש בעבודתה בטיפול הרפואי, במיוחד בעבודה קלינית.
הניסיון הרב של זייגרניק עזר לה להציג את שלבי ההתפתחות של הפסיכולוגיה הרוסית.
היא המשיכה ללמד והתרכזה בחשיבות בריאות הנפש והפרקטיקה הקלינית.
מאוחר יותר, זייגרניק הגיע למסקנה שהחשיבות של ביצוע הערכת אישיות של מצבו הפסיכולוגי של המטופל והבנה כללית של מבנה הפגם שלו היא המפתח.
זייגרניק קבעה כי "כל בעיה המוצעת על ידי הפרקטיקה הפסיכיאטרית, בין אם היא נוגעת לבדיקת מוגבלות, או חקר מבנה ההפוגה, או יעילות הטיפול – הנתונים של המחקר הפסיכולוגי מועילים רק בבת אחת, מתי והיכן שהם מציעים הסמכה של כל האישיות ולא של תהליך נפשי מסוים".
בפסיכולוגיה, אפקט זייגרניק קובע שאנשים זוכרים משימות שלא הושלמו או משימות שנקטעו טוב יותר ממשימות שהושלמו (אין לבלבל את ההשפעה הזו עם אפקט אובסיאנקינה ).
בפסיכולוגיית הגשטאלט, אפקט זייגרניק שימש כדי להדגים את הנוכחות הכללית של תופעות גשטאלט: לא רק כתופעות המופיעות כהשפעות תפיסתיות, אלא גם נוכחות בהכרה.
בשנת 1978 קיבל זייגרניק את פרס לומונוסוב מאוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1980 השתתפה זייגרניק בקונגרס הבינלאומי לפסיכולוגיה של לייפציג, אחת ההזדמנויות הבודדות לנסוע מחוץ לברית המועצות ולפגוש עמיתים זרים.
שם היא פגשה את ג'ון לואין טאפ, פרופסור באוניברסיטת מינסוטה ויו"ר ועדת הפרס לזכרו של קורט לוין, שהופתע לגלות שהיא אישה ואחת הסטודנטיות האחרונות של קורט לוין בברלין שנותרו בחיים.
בשנת 1983, ג'ון לואין טאפ הכריז עליה כזוכת פרס קורט לוין.
אף על פי שלא הורשאה לצאת מחוץ לברית המועצות, קיבלה זייגרניק את הדיפלומה ואת התמיכה הכספית.
נהוג שכל זוכה מציג מאמר, וזייגרניק הגישה את מאמרה המבוסס בעיקר על ספרה "תורת האישיות של קורט לוין" (ברוסית).
בלומסדיי הוא חג חילוני הנחגג מדי שנה ב-16 ביוני.
החג בא לציין את חייו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס ולהזכיר את האירועים הבדיוניים שברומן "יוליסס", שמתרחש כולו ביום אחד בדבלין: 16 ביוני 1904. השם "בלומסדיי" נגזר משמו של גיבור הספר, לאופולד בלום.
בגיל 22, זמן קצר לפני שעזב את אירלנד לצמיתות, התאהב ג'ויס בנורה בארנקל, חדרנית לא משכילה.
השניים חיו יחדיו עד מותו של ג'ויס בגיל 59, אך נישאו רק בשנת 1931, כ-10 שנים קודם לכן.
הפגישה הראשונה בין השניים אירעה ב-16 ביוני 1904, וג'ויס בחר להנציח תאריך זה בספרו יוליסס.
ה-16 ביוני, היום בו מתרחשת העלילה, מוזכר בספר שלוש פעמים: פעם אחת בפרק הקיקלופים: "ובהגיע היום השישה עשר לחודש האלה בעלת עיני-השור", ופעמיים נוספות מפורשות בפרק הסלעים הנודדים ובפרק "שורי השמש".
גם בפרק "לסטריגונים" מצוין "היום השישה עשר".
עוד בחייו של ג'ויס, ב-1929, בפריז, נחגג "יוליסס" אך היה זה בחודש יולי דווקא, ולא בשם "בלומסדיי".
חבורה של אוהדי ג'ויס, ביניהם סמואל בקט, הגיעה לכפר קטן ליד ורסאי והתארחה במלון בשם "לאופולד" ל"ארוחת יוליסס" שערכה סילביה ביץ', המוציאה לאור, לרגל הוצאת המהדורה בצרפתית.
ב-1954, במלאת 50 שנה לאותו יום, החליטה חבורה של אמנים ויוצרים בדבלין, ובהם הסופר בריאן או'נולאן והאמן ג'ון ראיין, יחד עם בן דודו של ג'ויס, לכבד את זכרו של ג'ויס בטקס ובמסע עלייה לרגל באתרי הספר בעקבות לאופולד בלום.
האירוע נקרא בלומסדיי, על שמו של בלום.
בין האתרים בהם ביקרו היו מגדל מרטלו בחוף סנדיקוב, הפאב של דייוי ביירן וביתו של בלום ברחוב אקלס 7.
החגיגה הפכה למסורת, וכך נחגג בלומסדיי מדי שנה בדבלין, ובמספר גדל והולך של ערים בעולם, כיום המציין את זכרו של ג'ויס.
בצירוף מקרים מת אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, ביום זה ב-1955.
את בלומסדיי מציינים בפעילויות שונות, כדוגמת כנסים אקדמיים, הצגות והקראות פומביות מ"יוליסס", סיורים בעקבות לאופולד בלום, ארוחות ושמחה כללית.
ממרכז ג'ויס שבדבלין יוצאים סיורים במסלולים המשחזרים חלק מעלילת הספר.
באתרים הנזכרים ב"יוליסס" וברחובות דבלין ניתן לראות אנשים המסתובבים בבגדי התקופה.
מסעדות מציעות באותו יום ארוחות בוקר מיוחדות ברוח הפרק "קליפסו", בו מכין לאופולד בלום ארוחת בוקר הכוללת כליות חזיר.
בשנת 2004, בחגיגת 100 שנים ל"בלומסדיי", נערך בדבלין פסטיבל שנמשך חמישה חודשים בין 1 באפריל ל-31 באוגוסט.
ביום ראשון האחרון לפני בלומסדיי של שנת 2004 נאספו אלפי אנשים ברחוב או'קונל לארוחת בוקר שכללה נקניקיות, קותלי חזיר ומאכלים אירים מסורתיים כ"פודינג שחור" ו"פודינג לבן".
בלון הוא חפץ העשוי בדרך כלל מגומי ומשמש לקישוט, למשחק, לפרסום אירועים מיוחדים ולמטרות אחרות.
בלונים נמכרים במגוון גדלים, צורות וצבעים, ואף בדמותן של חיות, מותגים ושל גיבורי ילדים.
בלונים משמשים בעיקר כקישוט בימי הולדת ואירועים חגיגיים אחרים.
ניתן לקשור מספר בלונים יחד בעזרת הפיות שלהם, לשזור אותם על חוטים למחרוזת בלונים הנתלית על קירות או מעל ראשי החוגגים ואף לעצב בעזרתם מבנים כגון חופה בחתונה.
בדרך כלל ממולא הבלון באוויר המוכנס לתוכו בנשיפה בפה או בעזרת משאבה.
אפשר גם למלא בלונים בגז הליום כדי שירחפו באוויר.
בלון מים מכיל מים ומשמש בדרך כלל בקרבות מים, או כאמצעי למתיחות ותעלולים.
אמנות בלונים היא פעולת קיפול, סיבוב ועיצוב בלונים ארוכים לצורות מגוונות, לרוב של חיות.
לעיתים נעשה שימוש בבלונים עגולים ובצורות שונות כמו לבבות ופרחים כדי לשפר את היצירה.
הפרחת בלונים מלווה אירועים וחגיגות, בין השאר טקסים ומסעות בחירות.
בינואר 2007 נחתו בלבנון בלוני פרסום של עיתון העיר, והטלוויזיה של חזבאללה טענה שהם מכילים גז רעיל.
הבלונים מיוצרים בדרך כלל משרף ההוואה הברזילאית - לטקס.
בתהליך הייצור, מוסיפים ללטקס חומרים מייצבים, שמנים, מים ופיגמנטים המקנים לבלונים את צבעם.
לאחר מכן התערובת מועברת למכל פתוח שבו תבניות מיוחדות נטבלות בתערובת ומקנות לבלון את צורתו הסופית.
לפני הטבילה בלטקס התבניות מצופות בחומר מעבה הגורם ללטקס להצמד לתבנית.
החומר מורכב מחנקת סידן וממס על בסיס מים או כוהל.
כדי ליצור בלון איכותי עובי דופן הבלון צריך להיות שווה בכל חלקיו.
על מנת להבטיח זאת, הבלון משנה את כיוון ראשו כמה פעמים ומסתובב על צירו כדי לשמור על אחידות עובי הדופן.
לכל בלון ארוך יש סימון שמגדיר את גודלו ואת החברה שמייצרת אותו.
הסימון מורכב מאות ומספר, לדוגמה: "260Q" - הספרה הראשונה היא הקוטר של הבלון באינצ'ים כאשר הבלון מנופח, בדוגמה שלעיל קוטר הבלון הוא שני אינצ'ים (בערך 5 ס"מ).
שתי הספרות הבאות מייצגות את אורך הבלון באינצ'ים כאשר הבלון מנופח לכל אורכו, בדוגמה אורך הבלון הוא 60 אינצ'ים (בערך 152.4 ס"מ).
האות שבאה אחרי הספרות היא האות הראשונה בשם החברה שייצרה את הבלון, בדוגמה האות Q מתייחסת לחברת Qualatex.
לרוב בלונים נמכרים בשקיות, כדי לחסוך בעלויות הייצור אין הבדל בין עטיפות של צבעים או סוגים שונים של בלונים.
היצרנים מעדיפים להשתמש באותה שקית לכל סוגי הבלונים ומבדילים בין הסוגים בעזרת סימון הדומה לסימון הבלון, הסימון מודפס על השקית לפני המילוי.
בתחילתו של כל סימון מופיע סימון סוג הבלון.
בדוגמה שלעיל אחרי הסימון מופיע סוג החבילה והצבעים בה, במקרה שלעיל מופיע הכיתוב tradtional asst ה-traditional (מסורתי) מעיד שהצבעים בחבילה הם הצבעים הרגילים וה-asst.
הוא קיצור של המילה assortment (אוסף), משמע, החבילה היא אוסף של הצבעים הרגילים.
בסוף הסימון מופיע כיתוב המעיד על כמות הבלונים בחבילה - 100ct, ה-ct הוא קיצור המילה count (ספירה) והמספר לפניו הוא מספר הבלונים בחבילה.
הסימון בדרך כלל מופיע על ריבוע לבן בחבילה.
הגדלים של הבלונים הארוכים (הנקראים גם בלוני צורות) מסומנים בספרות, כאשר הספרה הראשונה היא הרוחב של הבלון באינצ'ים, ואילו שתי הספרות האחרונות מתארות את האורך של הבלון באינצ'ים (כל המידות מתייחסות למצב שבו הבלון מנופח עד הסוף):
160 - לפעמים מכונים "ספגטי" או "נקניק".
בלון ברוחב של אינץ' אחד ובאורך של 60 אינץ'
260 - הבלונים הנפוצים ביותר, ברוחב של 2 אינץ' ובאורך של 60 אינץ'
321 - ידוע גם בשם "גוף דבורה" (bee body) כי קצה הבלון צבוע בשחור.
בעיקר משמש להכנת דבורים וציפורים.
בשקית המכילה בלון מסוג זה יש בדרך כלל 50 פריטים (להבדיל משאר גודלי הבלונים, הנמכרים בשקית ובה 100 פריטים).
גם בלונים עגולים נמדדים באינצ'ים, ומשם גם מגיע השם שלהם.
למשל, בלון עגול בגודל של חמישה אינץ' יקרא "בלון חמישה אינץ'".
כבר בתרבויות הפרהקולומביאניות באמריקה ובתרבות הסינית העתיקה אנו רואים סוג עתיק של בלון שעשוי מעור וממולא באוויר.
בלון זה היה דומה יותר לכדור כיוון שלא היה לו חוט.
הציוויליזציות האלו: יפן, סין ותרבויות אמריקה הקדומות היו הראשונות להמציא ולפתח את הבלון.
יותר מאוחר הומצא בלון הגומי הראשון שנקרא הבלון של פאי וב-1709 הוצג לראשונה לחצר המלכות הפורטוגזית.
בלוני הגומי המודרניים הראשונים שבתיעוד הוכנו על ידי מייקל פאראדיי בשנת 1824. הוא השתמש בהם בכדי להכיל גזים לצורך ניסויים, במיוחד מימן.
ב-1847 הומצא בלונדון על ידי ג'י.
אינגרם בלון שרף הגומי המודרני (לטקס).
ייצורם ההמוני של הבלונים החל ב-1930.
ניפוח בלון עשוי להיות שימושי ובעל יתרונות אפשריים:
מגביר את קיבולת הריאות: ניפוח הבלון מעלה ביעילות את התרחבות ויכולת האוויר של הריאות, מה שמסייע בהפעלת שרירי הבטן הרוחביים והסרעפת, שתפקידם העיקרי הוא לשאוב אוויר לריאות.
תרגיל זה מגביר את ריווי החמצן ומביא להתאוששות מהירה יותר.
הפחתת מתח ויציבות נפשית: פעילות גופנית בבלונים עוזרת להפחית מתח ולשפר את היציבות הנפשית.
שיפור היציבה: ניפוח בלון מקדם יציבה מיטבית ושליטה עצבית-שרירית של שרירי הבטן העמוקים, הסרעפת ורצפת האגן, החיוניים לשמירה על יציבה טובה ומניעת מצבי שרירים ושלד כמו כאבי גב תחתון.
לחזק את השרירים הבין צלעיים: ניפוח הבלון מפעיל את השרירים הבין-צלעיים, שאחראים על הרחבה והרמה של בית החזה והסרעפת, מה שמאפשר לריאות לקלוט חמצן בשאיפה ולפלוט פחמן דו-חמצני בנשיפה.
סיבולת ריאתית מוגברת: ככל שגוף מקבל יותר חמצן במהלך פעילות גופנית, כך יעבור זמן רב יותר ללא קוצר נשימה או עייפות.
ניפוח 10 או 20 בלונים ביום, עשוי להגדיל לצמיתות את קיבולת הריאות ולשפר את הסיבולת.
כשהבלון המופרח לאוויר מתפוצץ הפלסטיק ממנו עשוי הבלון גורם לזיהום סביבתי ולפגיעה קטלנית בחיות הבר.
הבלונים המטפסים מעלה והמשייטים באטמוספירה, מגיעים לעיתים לגובה של 5 ק"מ ויותר.
לחץ האוויר והטמפרטורה לרוב מפוצצים את הבלון לרסיסי פלסטיק.
רסיסים אלו חוזרים אל הקרקע או אל קרקעית הים.
רסיסי גומי אלו מהווים כמות אדירה של אשפה פלסטית שאינה מתכלה.
מלבד הפגיעה בנוף, מדובר בהשלכות קריטיות על חיות הבר:
בעלי חיים רבים אוכלים את פיסות הפלסטיק בשוגג.
כך למשל צבי הים, הסבורים שמדובר במזונות אותם הם רגילים לצרוך – פלנקטון ומדוזות.
פסולת זו גורמת פעמים רבות לסתימת מערכת העיכול, לנמקים, לפציעות פנימיות ועוד.
בישראל, נמצא כי בחמש נתיחות לאחר המוות של צבי ים שעשה המרכז להצלת צבי ים של רשות הטבע והגנים, סיבת המוות הייתה פסולת פלסטיק מעין זו.
מדובר בפרטים ממין צב ים גלדי – מין המצוי בסכנת הכחדה קריטית עולמית.
פסולת פלסטיק וחלקי בלונים נמצאו גם במערכות העיכול של דגים שונים, כרישים, דולפינים, לווייתנים ועופות מים רבים, שמצאו את מותם בייסורים קשים.
במאה ה-21, עם התגברות המודעות לנזקים הסביבתיים של הפרחת הבלונים, כמה מהיצרניות הבלונים הבולטות החלו להמליץ להימנע מהפרחת בלונים, ולהעדיף קשירתם של בלונים באמצעות משקולות שימנעו מהבלון לרחף אל על.
המלצות אלו אומצו גם על ידי חלק מאנשי התעשייה שעובדים עם בלונים לעיצוב או לבידור.
באופן מסורתי בלונים היו בדרך כלל מיוצרים מפלסטיק.
עם העלייה במודעות העולמית לשמירה על הסביבה, החלו חלק מחברות הבלונים לייצר בלונים מתכלים לחלוטין, שעשויים מ-100% עץ גומי טבעי ומתכלה, וללא תוספות של חומרים נלווים משלימים.
תהליכי הייצור של בלונים אלו שומרים על מצבו הטבעי של החומר באופן שיאפשר לו להתכלות במהירות יחסית.
חלק מהחברות מתחייבות להשתמש רק בעצי גומי הממוקמים במטעים שקיבלו את תו התקן של ארגון ברית יערות הגשם , שנציגיו מבצעים בדיקות קבועות במטעים על מנת לוודא שהחקלאים עומדים במספר קריטריונים, לפיהם נשמר המגוון הביולוגי באזור, ואין ניצול של עובדים או משאבי טבע לצורך הפקת חומר הגלם.
בתחילת המאה ה-21 נושא מיחזור הבלונים או ניצולם כחומר גלם למטרות נוספות היו ראשוניים מאוד, אולם נכון לשנת 2020 כבר פיתחו חלק מיצרניות הבלונים שיטות המאפשרות סילוק של פסולת בלונים בצורה אפקטיבית, וחלק מהיצרניות משתמשות בבלונים ממוחזרים כדי לייצר מוצרים נוספים, דוגמת צעצועים לחיות מחמד.
בלונד הוא צבע שיער צהבהב שנמצא ביונקים מסוימים, ובדומה לשיער ג'ינג'י מאופיין ברמה נמוכה של הפיגמנט אומלנין.
מבלונד זהוב עד בלונד חיוור, גוני הבלונד נמצאים באופן טבעי על ראשם של קצת פחות מ-0.9 אחוז מאוכלוסיית העולם.
שיער בלונדיני הוא השיער הדק ביותר, בעוד שיער אדמוני הוא השיער העבה ביותר.
לבלונדיניים טבעיים יש לעיתים קרובות גם צבע עיניים בהיר ועור חיוור, לעיתים מנומש.
הבלונד נפוץ במיוחד באירופה, ובפרט בסקנדינביה ובמדינות הים הבלטי.
בעקבות כך, שיער בלונדיני חיוור מכונה לעיתים "שיער נורדי".
באזורים הללו קיימת תפוצה של השיער הבלונדיני במעל ל-50% מהאוכלוסייה ואף במקומות מסוימים מעל ל-80% ממנה.
תינוקות בלונדיניים יכולים להיוולד בכל אוכלוסייה, אך אצל חלקם השיער יהפוך לשטני כהה עם השנים.
באוכלוסיות אירופיות מסוימות הבלונד כל כך שכיח, שלעיתים מתייחסים אליו כאל תכונה אירופית ייחודית, אך הייחודיות היא רק בתפוצתו שם.
בהתבסס על מידע גנטי, ניתן לשער כי הבלונד הוא תוצר של מוטציה גנטית שהתפשטה באירופה לפני כ-10,000–11,000 שנים, בסוף עידן הקרח האחרון.
לפני כן, לאירופים היו שיער ועיניים חומים כהים, כמו לשאר העולם.
אנשי המדע טרם מצאו תשובה לשאלה מדוע אנשי צפון אירופה התפתחו להיות בעלי שיער בלונדיני ועיניים בהירות כל כך מהר, יחסית לקצב התפתחות האבולוציה האנושית.
אילו קרו השינויים בקצב ההתפתחות הממוצע של האבולוציה, היה לוקח להם כ-850,000 שנים להתרחש, אך האדם המודרני היגר לאירופה מאפריקה רק ב-35,000–40,000 השנים האחרונות.
מחקר סותר נערך על ידי הד"ר מרק סטונקינג והפרופ' קרלוס בוסטמנטה והד"ר איימר קני מאוניברסיטת סטנפורד, על האוכלוסייה המקומית באיי שלמה, ש-5%–10% ממנה הם בעלי שיער בלונד טבעי, למרות צבע עורם הכהה.
לפי המחקר השיער הבלונדיני של תושבי איי שלמה הוא תוצר של מוטציה בגן יחיד, ושונה מהבסיס הגנטי שאחראי לבלונד שנפוץ באירופה.
המשמעות היא שהבלונד התפתח אבולוציונית לא פעם אחת, אלא לפחות פעמיים, בשני אזורים שונים בעולם.
צבע בלונדיני נפוץ גם בבעלי חיים שונים אם כי בכמות פחותה.
בין היונקים הבלונדינים נמנים מיני חתולים וכלבים וכן סוסי פוני, דוב גריזלי, עצלן דו-אצבע, סוריקטה ועוד נמיות, גיבון לבן-גבות, מספר מרמוסטיים וקופי קפוצ'ין, מספר אנטילופות והחמוס.
באזור הים התיכון, עד המאה הרביעית לפני הספירה, שיער בלונדיני היה קשור באופן מובהק לזונות ולעבדים, וכך גם במהלך השנים הראשונות של האימפריה הרומית, שיער בלונדיני היה קשור לזונות.
משחר ההיסטוריה, אנשים כהי-שיער התרשמו משיער בלונדיני ושאפו לחקות אותו.
נשים כהות-שיער ברומא העתיקה, לדוגמה, נהגו לקנות פאות נוכריות משיער בלונדיני ואדמוני מאנשי השבטים הגרמאנים.
בחברה המערבית המודרנית, הבהרת שיער נפוצה במיוחד בקרב נשים, ובסלנג העברי ניתנה מילה מיוחדת לתיאור אישה כזו ובפרט כשלה שורשים שחורים נראים לעין בקודקוד הראש - "שחורדינית".
עם זאת, ישנם אנשים בלונדיניים שבוחרים דווקא להכהות את שיערם.
לפי מספר מחקרים, שיער בלונדיני, שהוא תכונה אופיינית לילדים קטנים, גורם לאנשים לתחושות הוריות של חיבה ורצון להגן.
שיוך תכונה זו לילדים הוא אולי גם הגורם לסטריאוטיפ המערבי, המייחס לנשים בלונדיניות טיפשות.
שני סמלי סקס מהמאה העשרים שטיפחו דימוי זה היו מרילין מונרו וג'ין הארלו.
שתיהן גילמו בסרטים בכיכובן בלונדיניות "מטומטמות קלאסיות", אף שנודעו באופן אישי כנשים אינטֶליגנטיות.
מונרו למעשה הבהירה את שערה השטני לבלונד כדי ליצור את הדמות הסטראוטיפית שלה, והארלו אולצה להבהיר את שערה מבלונד "אפר" טבעי לבלונד "פלטינה", מה שגרם לו נזק.
אצל חלק מהתינוקות שנולדים בלונדיניים, צבע השיער נעשה כהה בתקופת הילדות באופן טבעי.
הכהיית השיער יכולה להתרחש גם בתקופה מאוחרת יותר בחיים.
בתחילת המאה העשרים, שיער בלונדיני שויך לעיתים לגזע הארי.
תפיסה זו קודמה על ידי תומכי תאוריית עליונות הגזע הנורדי כמו מדיסון גרנט ואלפרד רוזנברג, למרות ששיער כהה היה יותר נפוץ בקרב הארים.
בשנת 2002 דיווחו כלי תקשורת, ביניהם חדשות ה-BBC, שמדענים גרמנים אנונימיים הגיעו למסקנה שתוך 200 שנים ייעלם הבלונד הטבעי מן העולם, עקב מחסור בגנים נסגנים שגורמים לשיער בהיר; רק למספר מצומצם של אנשים מפינלנד יהיה שיער בלונדיני טבעי.
במאמר היה כתוב שיש מספר נמוך של אנשים הנושאים את גן הבלונד הנסגני, במיוחד במדינות עם אנשים ממוצאים מגוונים (כגון ארצות הברית, קנדה, ניו זילנד ואוסטרליה).
מאוחר יותר, יוחס המחקר לארגון הבריאות העולמי, שטען שאיננו יודע על מחקר זה ואינו מכיר בו.
לאחר מכן אישר הארגון שהמחקר היה שקרי.
התרמית הופיעה שנית בתחילת 2006 בידיעות חדשותיות ונפוצה במהירות באינטרנט.
המיתוס מתבסס על תפיסה שגויה של מושג הגן הנסגני.
למעשה, הגן ימשיך לעבור לדורות הבאים, אלא אם כן יקושר לקושי בהישרדות או בפריון.
למרות שערבוב הגזעים עשוי להוביל להפחתת המקרים בהם הגן בא לידי ביטוי (כלומר מקרים בהם הצאצא מקבל את הגן משני הוריו), הוא לא יפחית את שכיחות הגן עצמו.
בלומפונטיין היא בירת פרובינציית המדינה החופשית ומשמשת אחת משלוש ערי הבירה של רפובליקת דרום אפריקה, יחד עם פרטוריה וקייפטאון.
בלומפונטיין משמשת כבירתה המשפטית של דרום אפריקה, ובה נמצא בית המשפט העליון של המדינה.
העיר ממוקמת בגובה 1,395 מטרים מעל פני הים.
מספר התושבים בה הוא כ-369,000, ומספר התושבים בפריפריה הוא כ-645,000. העיר ידועה בכינוי "עיר הוורדים" בזכות פסטיבל הוורדים השנתי המתקיים בה וכמות הוורדים הגדולה הצומחת באזור.
האזור היה מיושב על ידי שבטים אפריקאים עד שנכבש על ידי הבורים (אפריקנרים) ולאחר מכן על ידי האימפריה הבריטית.
בשנת 1846 אוכלס האזור בחיילים של רב-סרן בצבא הבריטי, הנרי דאגלס, שהקימו מוצב חוץ באזור טראנסורניה ולאחר מכן החלה לצמוח עיר.
בשנים 1848–1854 הייתה העיר בשליטת ריבונות נהר אורנג' ולאחר מכן מדינת אורנג' החופשית.
בשנים 1854–1902 שימשה העיר כבירת מושבת הנהר אורנג' של הבריטים ולאחר מכן כבירת מדינת אורנג' החופשית.
כעיר הבירה, צמחה אוכלוסיית בלומפונטיין במהרה.
בשנת 1890 נבנתה מסילת רכבת שחיברה את בלומפונטיין לקייפטאון.
שנים אחדות לאחר מכן עזרה מאוד מסילה זו לבריטים לכבוש את העיר במלחמת הבורים השנייה, לאחר שב-1899 נכשלה ועידת בלומפונטיין שהתקיימה בעיר בניסיון למנוע את המלחמה.
הוועידה הייתה הניסיון האחרון למנוע את המלחמה ולאחר שלא הצליחה החלה המלחמה בין האימפריה הבריטית לטרנסוואל ולאחר מכן גם מדינת אורנג' החופשית.
ב-12 במרץ 1900 כבשו הבריטים את העיר וכלאו את הבורים במחנות ריכוז, כולל נשים וילדים.
כיום יש אנדרטה בפאתי העיר לזכר 45,000 נשים וילדים שמתו במחנות אלו.
בשנת 1910 הפכה בלומפונטיין לעיר הבירה השיפוטית של איחוד דרום אפריקה, והמשיכה למלא תפקיד זה גם עם הכרזת רפובליקת דרום אפריקה ב-1961.
בלומפונטיין ממוקמת במרכז דרום אפריקה, בקצה הדרומי של רמת הייולד בגובה 1,400 מטרים מעל פני הים.
גובל בדרום באזור הצחיח למחצה קארו.
העיר ממוקמת על אזור שטוח עם מספר גבעות על אדמת מרעה.
האוניברסיטה הקומה בשנת 1904 בשם 'אוניברסיטת גריי' והלימודים היו בשפה האנגלית.
מאוחר יותר שונה שמה ל 'האוניברסיטה של מדינת אורנג' החופשית.
והלימודים החלו בשפת הבורים (אפריקנרים).
בשנת 2001 שונה שמה ל'אוניברסיטת המדינה החופשית'.
הלימודים באוניברסיטה כוללים לימודי: רפואה, ספורט, מדעי החברה, אומנות מודרנית ועוד.
"אצטדיון המדינה החופשית" (ואדאקום פארק) והקומפלקס סביבו הם מרכז הספורט באזור.
האצטדיון משמש כבית לקבוצת הראגבי Free State Cheetahs ולקבוצת The Central Cheetahs וגם לקבוצת הכדורגל בלומפונטיין סלטיק.
אשר משחקת בליגה הבכירה בדרום אפריקה.
אצטדיון המדינה החופשית אירח בשנת 2010 את גביע העולם בכדורגל.
מספר המושבים באצטדיון הוא 48,000.
צפונית לאצטדיון נמצא אצטדיון Good Year Park המשמש את קבוצת הקריקט The Gestetner Eagles.
בעיר מספר אתרים חשובים מבחינה תיירותית ובהם:
בית משפט העליון - מבנה שהוקם בשנת 1929, והוא בולט בין הבניינים בסביבתו בסגנונו המיוחד.
בית המשפט המחוזי - נבנה ב-1909 ועוסק בכל העניינים בשטח 'המדינה החופשית'.
בית ראסאדאל הראשון - נבנה בשנת 1949. הוא בנוי בצורה צנועה עם גג מכוסה בסכך וגללים של פרות.
בעבר שימש ככנסייה, לאחר מכן שימש כבניין לפרלמנט ומאוחר יותר כבית ספר.
בית ראסאדאל - בית המחוקקים של המדינה החופשית.
נבנה בסוף המאה ה-19 בסגנון קלאסי.
בניין העירייה - בניין הבנוי מאבן חול ותוכנן על ידי סר גורדון לייט.
הבניין ממוקם בעיר הישנה שהוכרזה כאזור המיועד לשימור.
בניין הנשיאות הישנה - בניין ששימש כמשכן נשיא מדינת אורנג' החופשית'.
המוזיאון הלאומי לספרות האפריקנרים - הבניין בו ממוקם המוזיאון שימש את הממשל של מדינת אורנג' החופשית.
הבניין מזכיר סגנון בנייה הולנדי של המאה ה-19.
המוזיאון הלאומי - המוזיאון שמחזיק באוסף הגדול ביותר של מאובנים וחפצים ארכאולוגיים בדרום אפריקה.
Queen's Fort Military Museum - מבצר שנבנה בשנת 1948 ושימש כמתקן של התותחנים של המדינה החופשית.
במוזיאון מוצגים ממצאים מכל המלחמות באזור מאז שנת 1820.
מוזיאון לאומי לנשים - אנדרטה לזכר 45,000 נשים וילדים שנהרגו במחנות שבנו האנגלים בפאתי העיר.
מוזיאון התחמושת של דרום אפריקה - מוזיאון ובו שלל כלי נשק, מדים וכלי רכב צבאיים ששימשו לאורך ההיסטוריה.
Freshford House Museum - מוזיאון שנבנה על ידי ג'ון אדוארט הריסון על מנת לתאר את אורח החיים המקומי במאה ה-19.
"קינגס פארק" - הפארק הגדול ביותר בבלומפונטיין.
נחנך ב-1925, ובזכות הפארק נקראת העיר "עיר הוורדים": יותר מ-4,000 ורדים נשתלו ב"גן הוורדים" בתחומי הפארק.
"מגדל לבוהנג" - בניין משרדים גבוה עם זכוכית צבעונית ובעל תצפית בקומה העליונה המשקיפה על כל העיר.
"win-spire Church" - כנסייה הולנדית ששופצה.
הבניין נבנה ב-1880 ובה נשבעו אמונים שלושת הנשיאים האחרונים של "מדינת אורנג' החופשית".
"הכנסייה הראשית האנגלית" - נבנתה ב 1890. נחשבת עד היום ככנסייה הראשית של הקהילה האנגלית בבלומפונטיין.
בלונדי היא להקת רוק אמריקאית שעיקר פרסומה היה בבריטניה בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80.
להקת בלונדי הייתה בין להקות הגל החדש הראשונות בארצות הברית והיא יצרה סגנון מוזיקה חדש, שאלמנטים שלו מצויים בשני האלבומים הראשונים שלהם.
ב-29 בינואר 1980, הלהקה הוציאה את הסינגל "Call Me".
אלבומם החמישי Autoamerican הביא את השירים "The Tide Is High" ו-"Rapture" לראש מצעד הפופ של בילבורד, כשהשני הפך לשיר הראשון של להקת רוק ששילב היפ-הופ באופן מפורש.
הקליפ לשיר "Rapture" נחשב פורץ דרך בכך שהציג שילוב בין ראפ לרוק והיווה השראה לתקופת MTV ולדמותה של מדונה.
למרות שהאלבום Autoamerican אינו נחשב לאחיד באיכותו, הוא משלב סגנונות כמו לאונג', אמנות וסטייל קיטשי באופן שנראה מקדים את זמנו.
הפרסום לה זכתה סולנית הלהקה, דבי הארי (הבלונדינית שעל שמה הלהקה), האפיל על חברי להקה אחרים וגרם למתיחות בתוך החבורה.
בעקבות אלבום חדש שכשל מסחרית ("The Hunter"), ואבחון פוטנציאל למחלה סופנית אצל חבר הלהקה כריס שטיין, התפרקה הלהקה בשנת 1982. המוניטין של חברי הלהקה גדל בעקבות ההחלטה להתאחד מחדש בשנת 1998, ולאחר מכן החליטה הלהקה לחדש סינגלים מצליחים בבריטניה במשך אותה שנה.
הלהקה סיירה והופיעה ברחבי העולם במשך השנים, ונכנסה להיכל התהילה של הרוקנרול ב-2006.
בחודש יוני 2008, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי לרגל 30 שנים ליציאת האלבום השלישי והמצליח Parallel Lines.
את סיבוב ההופעות באירופה התחילו בלונדי בישראל, בהופעה שהתקיימה באמפיתיאטרון שבפארק רעננה, ב-3 ביולי 2008.
באפריל 2025 הלך לעולמו קלם בורק, מתופף הלהקה, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בלונדי היו חלק מסצנת הארט-פאנק בניו יורק, עם גישה ביקורתית כלפי כוכבות פופ לצד יצירת מוזיקה קליטה ומשמעותית.
בלונדי השפיעו על להקות כמו הגו-גו'ס, מיסינג פרסונס, ויורית'מיקס, כאשר אנני לנוקס מהאחרונים נחשבת למי שהעמיקה את הדמות הקרירה של דבי הארי.
בנובמבר 2024, הלהקה הוכתרה לכוכבי הפופ הגדולים של שנת 1981 לפי מגזין בילבורד.
בְּלוֹנְד רֶדְּהֶד היא להקת אינדי-רוק מניו יורק.
בהרכב חברים הזמרת היפנית קַאזוּ מָאקִינוֹ וצמד התאומים האיטלקיים, סִימוֹנֶה ואָמַדֵאוֹ פַּאצֶ'ה.
שם הלהקה שאול משירה של להקת DNA, שפעלה בניו יורק בשנות ה-70 וה-80.
צליל הלהקה הושווה לרוב לזה של סוניק יות'.
סטיב שלי, מתופף סוניק יות', הוא שגילה את בלונד רדהד בשנת 1993 והפיק את אלבומם הראשון, "בלונד רדהד".
באותה עת מנה ההרכב גם בסיסט יפני בשם מַאקִי טַאקַאהָשִׁי, שעזב כעבור זמן קצר.
ההרכב נודע בקולה הייחודי של מאקינו, הנישא על גבי מקצב תופים מודגש וניסור גיטרות.
סגנונם הבועט נקלט בהדרגה בקרב ציבור מאזינים גדל והולך, עד שאלבומם "Misery Is a Butterfly" משנת 2004 זכה לשבחים מהדהדים.
מאקינו כתבה אלבום זה בעודה מתאוששת מתאונת רכיבה בה נרמסה על ידי סוס.
ב-3 באוגוסט 2006 אמורה הייתה בלונד רדהד להופיע בפארק הירקון בתל אביב, כלהקת חימום לדפש מוד.
לאחר לבטים הודיע ההרכב על ביטול הגעתו, בשל החשש להיפגע מהתקפות הטילים של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה.
הופעות חלופיות התקיימו בתל אביב בתאריכים 5-6 ביולי 2007. הלהקה שבה והופיעה בישראל ב-2011, ב-31 באוגוסט במועדון הבארבי, ויום למחרת כמופע החימום של ג'יינז אדיקשן בגני התערוכה, במסגרת פסטיבל פיק.ניק.
הלהקה הופיעה במועדון הבארבי שוב ב-7 במרץ 2015, במהלך סיבוב ההופעות המלווה את האלבום "Barragán"..
בינואר 2019 הופיעה הלהקה שוב בבארבי להופעה אחת.
ב-2023 יצא אלבום האולפן העשירי של הלהקה sit for dinner
בעקבות מלחמת חרבות ברזל והטענות לרצח עם ברצועת עזה החלה הלהקה לעלות תכנים פרו-פלסטינים ברשתות החברתיות.
באפריל 2025, במהלך הופעה בפסטיבל קואצ'לה אף הניפה דגל פלסטין וניגנה הקלטה קולית של מחמוד חליל – הסטודנט שהוביל את התנועה הפרו-פלסטינית באוניברסיטת קולומביה ונעצר על-ידי ממשל טראמפ.
בלומפונטיין סלטיק היא קבוצת כדורגל מהעיר בלומפונטיין שבדרום אפריקה.
קבוצת הכדורגל משחקת בליגת PSL (ליגת העל בכדורגל של דרום אפריקה).
המועדון הוקם בשנת 1969 בשם "מועדון הכדורגל המאוחד של מנגאונג" (Mangaung United Football Club).
בשנת 1984 רכש איש העסקים פטרוס מולמלה את המועדון, ושינה את שמו לסלטיק.
הבלומנמארקט (בהולנדית: Bloemenmarkt) הוא שוק פרחים צף הממוקם במרכז אמסטרדם שבהולנד.
השוק נוסד בשנת 1862 והוא ממוקם על תעלת הסינגל בין כיכר מונטפליין (Muntplein - כיכר המטבעה) לבין כיכר קונינגספליין (Koningsplein - כיכר המלכים), בחלקו הדרומי של אזור חגורת התעלות של אמסטרדם.
החנויות בשוק מוכרות בעיקר בצלי פרחים, אך גם פרחים, כלי גינון ומזכרות.
בלונה (Bellona מלטינית: bellum - "מלחמה") הייתה אלת המלחמה במיתולוגיה הרומית הקדומה ובדת האטרוסקית, קודם להשפעת המיתולוגיה היוונית ותחילת האמונה בארס כאל מלחמה (שכונה מרס במיתולוגיה הרומית).
בהמשך, עם תחילת האמונה במארס כאל מלחמה, האמינו הרומאים כי בלונה הייתה בת זוגו, או אחותו, וליוותה אותו לקרבות.
בלונה מתוארת כאישה לבושה שריון וקסדה ואוחזת בידה האחת חרב או חנית ובידה השנייה חנית או לפיד בהתאמה.
הרומאים נהגו לקיים את פגישות הסנאט הרומי הנוגעות למלחמה במקדש בלונה שבעיר רומא, שהיה ממוקם על גבעת הקפיטולין.
חגה של האלה בלונה נחוג ב-3 ביוני.
במחזה "מקבת'" מאת ויליאם שייקספיר, שייקספיר מציג אביר נועז ואלים ומכנה אותו "בעלה של בלונה").
מבני שטות שנבנו באנגליה בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 בצורת מקדש רומי כונו "מקדשי בלונה".
דוגמה לכך הוא המקדש שהוקם על ידי ויליאם צ'ימברס בגני קיו בשנת 1860.
האסטרואיד 28 בלונה קרוי על שמה.
בסדרת הספרים גיבורי האולימפוס בלונה מוזכרת בתור אימן של היילה וריינה אווילה רמירס אריאנו.
בלון תצפית הוא כדור פורח המשמש למטרות איסוף מידע, לצרכים אזרחיים וצבאיים.
השימוש בכלי טיס הקלים מן האוויר החל בתקופת מלחמות המהפכה הצרפתית.
תצפיות לצורכי מודיעין צבאי בוצעו לראשונה בידי הכוחות הצרפתיים בשנת 1794 בקרב פלורוס.
גם במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נעשה שימוש בבלוני תצפית צבאיים בידי שני הצדדים היריבים, ולאחריה גם במלחמת צרפת–פרוסיה.
שיא תקופת הפעילות והשימוש בבלונים למטרות צבאיות היה במלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו חלה התפתחות משמעותית ביכולת הארטילרית של הצבאות אשר איפשרה לתותחי השדה פגיעה במטרות הנמצאות מעבר לאופק ומחוץ לטווח הראיה.
בשל כך התעורר הצורך בהצבת צופים מטווחי מטרות בגבהים גבוהים אשר יאפשרו את הגדלת טווח הצפייה וכיוון מדויק יותר אל המטרות.
לצופה הייתה עמדה בתוך סל קלוע מתחת לבלון, והוא היה מצויד בדרך כלל במכשיר אלחוט, במשקפת או במצלמה בעלת טווח ארוך.
תפקידו היה לצפות על פעולות בקו החזית ומאחוריו, לאתר תנועות כוחות אויב או כל פעילות חשודה אחרת ולכוון אש ארטילרית לעבר מטרות בעלות ערך.
השימוש בצופים המוצבים על בלונים בגובה רב התפתח גם לצורך איתור מוקדם של כוחות אויב מתקרבים, איתור מקורות של ירי ארטילרי, ואף גילוי מוקדם של צוללות כאשר הופרחו בלב הים תוך כדי שהם עגונים באמצעות כבל אל הספינות.
חשיבות הבלונים כאמצעי התרעה מוקדמת מפני פעילות אויב הייתה גבוהה כל כך עד כי הם זכו להגנה של כוחות נ"מ, וסיורים אוויריים של מטוסי קרב באזור שבו הם פעלו כהגנה מפני התקפות וניסיונות הפלה שלהם בידי כוחות עוינים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה ירדה קרנם של בלוני התצפית כאמצעי להתרעה מוקדמת או לצורכי איסוף מודיעין, וזאת במקביל להתפתחויות הטכנולוגיות באוויר ובחלל אשר תפסו את מקומם כספקיות של המידע הנדרש.
עם זאת, גם במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בידי הצי האמריקני בבלונים המעוגנים לספינות לצורכי התרעה מוקדמת מפני מתקפת צוללות.
במהלך המלחמה הקרה ניהלו האמריקנים את פרויקט מוגול להתרעה מוקדמת מפני ניסויים גרעיניים סובייטים, בו נעשה שימוש בבלוני התרעה מגביהי טוס.
בלוני תצפית נושאים עליהם מטען ייעודי של אמצעי חישה מסוגים שונים בהתאם לאופי המשימה אשר לשמה הופרחו.
אמצעים אלה נישאים על גבי התקנים מיוחדים המחוברים לבלון והם יכולים להיות גלויים לעין או נסתרים בתוך מעטפת הגנה, חלקם אף משדרים.
אמצעים כמו: מצלמות, אנטנות, חיישנים אלקטרואופטיים, מכ"מים או מתקני תמסורת למערכות תקשורת.
גם בימינו עדיין נעשה שימוש בבלוני תצפית בלתי מאוישים, המעוגנים לקרקע או לספינות לצורכי איסוף מידע, וזאת בזכות היתרון המשמעותי הטמון בהם: יכולתם לבצע שהייה ממושכת לאורך זמן מעל נקודה ספציפית, בעלות נמוכה במיוחד יחסית לאפשרויות אלטרנטיביות.
הצבא האמריקני הפעיל מערכות מסוג זה המצוידות במצלמות ובאמצעים נוספים במלחמותיו בעיראק ובאפגניסטן.
משמר הגבול האמריקני מפעיל מספר מערכות לאורך הגבול עם מקסיקו לצורכי פיקוח ומניעת הסתננויות של מבריחי גבול.
משמר החופים האמריקני מפעיל מערכות של בלוני תצפית מעוגנים לצורכי פיקוח על התנועה הימית של כלי שיט קטנים, וכלי טיס מנמיכי טוס, באזור הים הקריבי בעיקר במלחמתו מול מבריחי הסמים.
חיל המודיעין הישראלי הפעיל בשנים 1968–2005 בלוני תצפית הנושאים מערך אנטנות לקליטה והאזנה של תשדורות בחזית הדרום, גבול מצרים.
חיל האוויר הישראלי מפעיל בלוני תצפית לזיהוי פעילות של מטוסים מנמיכי טוס כחלק ממערך הבקרה האווירית.
חיל האיסוף הקרבי של צה"ל מפעיל אף הוא בלוני תצפית לצורך איסוף מידע על הנעשה בגבולות המדינה, בשטחי איו"ש וברצועת עזה.
גופי שיטור אזרחיים ברחבי העולם מפעילים מערכות של בלוני תצפית מדגמים שונים לצורכי פיקוח על תנועה, שליטה ובקרה על התכנסויות המונים (כגון הפגנות), ואף לצורכי הפקת מודיעין על חשודים באזורים עתירי פעילות עבריינית-פלילית.
בראשית ההתפתחות של מערכות איסוף מידע מרחפות נעשה שימוש בגז מימן לצורך מילוי הבלון, אשר היה עשוי מאריג אטום ובעל צורה כדורית.
במשך השנים חל שינוי משמעותי בעיצובם של הבלונים והם קיבלו צורה אווירודינמית אשר איפשרה להם להתמודד עם תנאי מזג אוויר קיצוניים יותר ועם שינויים במשטר הרוחות במהלך ההפעלה שלהם, מבלי לפגוע ברציפות תפקודם ומבלי שיהיה צורך לקרקעם.
התלקחויות של המימן והריסת בלונים במהלך הפעילות חייבו את החלפת גז העילוי, ובמשך השנים התרחב השימוש בהליום כגז העילוי של הבלונים, עד שהחליף אותו לחלוטין.
גם האריג שממנו עשויה המעטפת של הבלונים השתכלל במשך שנים על מנת להתגבר על הבעיה העיקרית שממנה סבלו הבלונים הישנים, דליפת הגז ובעקבותיה אובדן כושר העילוי.
כיום הבלונים עשויים מחומרים מרוכבים המודבקים בחומרי איטום מיוחדים למניעת דליפות.
בלוני תצפית מודרניים מחוברים בדרך כלל למערכת עגינה קרקעית קבועה או ניידת (על גבי רכב או ספינה), באמצעות כבל רב תכליתי.
כבל זה משמש הן כהתקן עגינה פיזי בעל קשיחות וכושר אחיזה משמעותי, והן כהתקן העברת מידע ואנרגיה כאשר בתוכו כבלי חשמל לצורך הפעלת המערכות המותקנות על הבלון וכבלי תקשורת להעברת המידע הנקלט לקרקע לצורכי עיבוד.
מערכת העיגון של בלוני התצפית כוללת כננת איסוף לכבל המחובר אליו, אשר באמצעותה ניתן לשלוט על גובה הריחוף של הבלון.
בלון נ"מ הוא בלון גדול הנישא באוויר, מחובר בכבלי מתכת, שמטרתו להגן מהתקפות כלי טיס מנמיכי טוס.
חלק מגרסאות הבלון הסתמכו על התנגשותו של כלי הטיס בכבלים, וחלק נעזרו בחומר נפץ שהתפוצץ עם מגע כלי הטיס בכבלים, וכך הסב נזק נוסף לכלי הטיס התוקף.
בשנת 1938 החלו הבריטים לערוך ניסויים במטרה לבדוק את יעילותם של בלונים בהגנה על ערים ואזורים תעשייתיים מפני מתקפה אווירית.
מטרתם של הבלונים הייתה להפריע לטיסתם של מטוסי צלילה אשר טסו בגובה של עד 1,500 מטרים, ולהכריח אותם לטוס גבוה יותר, על מנת להכניסם לטווח הירי של תותחי הנ"מ הבריטים.
עד אמצע שנת 1940 הוצבו בבריטניה כ-1400 בלונים, שליש מהם מעל בירת אנגליה, לונדון.
היכולות הטכניות הגבוהות של מטוסי הלופטוואפה הגרמניים הצליחו למזער את השפעת הבלונים, במיוחד לאחר החלפת רוב מטוסי הצלילה הגרמנים במפציצים מגובה רב.
הבלונים הוכיחו עצמם כיעילים בצורה חלקית כהגנה נגד טילי הV-1 הגרמניים, אשר טסו בדרך כלל בגובה של 600 מטרים.
על אף שטילים אלו צוידו בחותכי כבלים בכנפיהם, מעריכים היום כי הבלונים הצליחו להפיל 231 טילי V-1, מתוך כ-10,000 שנורו לעבר אנגליה.
מפציצים רבים צוידו באביזרים שניסו להתמודד עם בלוני הנ"מ באמצעות חיתוך הכבלים.
מטוסי הלופטוואפה צוידו בהתקן אשר הורכב על כנף המטוס, אשר גרם לפיצוץ קל ברגע המגע עם כבלי הבלון אשר הניע להב שחתך את כבלי הבלון.
התקן זה היה יעיל מאוד נגד בלוני הנ"מ של בעלות הברית.
גם מטוסי כוחות בעלות הברית השתמשו בחותכי כבלים דומים, אך השתמשו בהם פחות לאור העובדה שהגרמנים מיעטו להשתמש בבלוני נ"מ, והסתמכו יותר על תותחי נ"מ כהגנה נגד מטוסי בעלות הברית.
בשימוש לא זהיר, יכלו בלוני הנ"מ לגרום לנזק רב.
במהלך שנת 1942 התקינו כוחות אמריקאיים וקנדיים מספר בלוני נ"מ בגבול ארצות הברית-קנדה, על מנת להגן על אזור תעשייתי רגיש וחיוני למאמץ המלחמתי.
במהלך סערה השתחררו הכבלים של אחד הבלונים, פגעו בקווי חשמל, וגרמו להפרעות משמעותיות ביכולות הכרייה והייצור של אותו אזור.
להערכת בעלות הברית, ייצור של כ-400 טון פלדה ירד לטמיון עקב תאונה זו.
בלון מים או פצצת מים הוא בלון עשוי גומי המכיל מים.
בלוני מים משמשים בדרך כלל בקרבות מים, או כאמצעי למתיחות ותעלולים.
בלוני המים שווקו לראשונה בצורה מסחרית על ידי אדגר אלינגטון בשנת 1950. הוא ניסה להמציא גרב עמיד במים, שהיה גרב רגיל מצופה גומי.
הוא גילה שהגומי נקרע בקלות כאשר לובשים את הגרב.
לאחר כמה ניסיונות זרק את הגרב לרצפה.
בעקבות המקרה עלה בו הרעיון לשווק את המוצר לילדים.
בתחילה שווק המוצר כרימון מים, אך מאוחר יותר שינה את שמו על מנת להפוך את הפעילות לידידותית יותר.
בלוני מים הפכו לפופולרים בקרב ילדים, הן למתיחות והן למשחקים.
הם משמשים בדומה לרימונים בשדה קרב בקרבות בין משתתפים או קבוצות, בדרך כלל ילדים ונערים.
ניתן להטיל את בלון המים הן ממקומות גבוהים, כגון גבעות, מרפסות וחלונות, והן פנים אל פנים.
פסטיבלים הכוללים אירועי מים גדולים צברו תאוצה במיוחד בחודשי הקיץ במדינות שונות.
בלוני המים מאוד פופולרים בחגיגות ההולי בהודו, נפאל, ומדינות נוספות.
באיטליה, בלוני מים יחד עם אמצעים אחרים משמשים באופן מסורתי כדי לחגוג את סופו של בית הספר במהלך היום האחרון לשנת הלימודים.
בישראל נהוג לערוך קרבות מים ולעשות שימוש בבלוני מים במהלך חג השבועות.
בלונים רגילים, המשמשים בדרך כלל לאוויר או להליום, יכולים לשמש גם כבלוני מים.
בדרך כלל, עדיפות זו נחשבת כפחות טובה בגלל עובי דפנות הבלון.
בלון המים קטן יותר ומעוצב בצורה אגס, המאפשר לו להזרק בקלות רבה יותר ביד אחת.
דפנות בלון המים נועדו להיות עבות מספיק על מנת שיהיה יציב, ודקות מספיק על מנת ליצור פיצוץ בעת הפגיעה.
לרוב בלוני מים נמכרים בכמויות גדולות באיכות נמוכה ובעלות קטנה יחסית.
ניתן לייצר בלוני מים גם מקיפול דף נייר, אוריגמי.
פצצת המים המסורתית העשויה נייר היא מכל כדורי למחצה המסוגל להחזיק מים.
נפת בלונו (באיטלקית: Provincia di Belluno) היא נפה במחוז ונטו שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר בלונו.
הנפה גובלת בטירול ובקרינתיה באוסטריה בצפון.
היא גובלת בנפת אודינה ובנפת פורדנונה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה במזרח.
בדרום היא גובלת בנפת טרויזו ובנפת ויצ'נצה.
הנפה גובלת בנפת טרנטו ובנפת בולצנו במחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה במערב.
בלומסברי היא שכונה בקצה הדרומי של רובע קמדן, במרכז העיר לונדון.
מבחינה היסטורית בלומסברי מזוהה עם תרבות, חינוך, אומנות ורפואה, כשהיא מכילה מספר מוסדות חשובים בתחומים אלו בהם המוזיאון הבריטי, יוניברסיטי קולג' לונדון והאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
מעבר לכך מאופיינת השכונה במבנים רבים מהתקופה הג'ורג'יאנית ומספר רב של פארקים וכיכרות בין הרחובות, בהם כיכר ראסל וכיכר בדפורד.
האדמות באזור השכונה המודרנית נקנו בשנת 1201 על ידי בעל האדמות הנורמני ויליאם דה בלמונד, השם בלומסברי נובע מעיוות השם המקורי "בלומנדיסברי"; 'אחוזתו של בלמונד'.
ישנן עדויות לכך שבמקום התקיים כפר בשם "לומסברי" בתקופת ימי הביניים המוקדמים.
במאה ה-14, האדמות והאחוזה נקנו על ידי המלך אדוארד השלישי אשר העניקם לנזירים קרטוסיאנים.
עם תהליך פירוק המנזרים באנגליה, המלך הנרי השמיני קנה חזרה את האדמות לרשות הכתר והעניק אותם לתומאס ריוזלי, רוזן סאות'האמפטון הראשון.
אדמות בלומסברי נותרו בבעלות רוזני סאות'האמפטון ובהמשך דוקסי בדפורד, אשר החלו בתהליך פיתוח עירוני של האדמות.
בתחילת 1660 החלו עבודות בנייה בכיכר בלומסברי, במהלך המאה ה-18 רוב חלקי השכונה פותחו ונבנו כאשר עד לחילת המאה ה-19 רוב השכונה כפי שהיא נראית היום הייתה בנויה.
אף על פי שלשכונה אין גבולות רשמיים, ניתן להגדיר באופן כללי את גבולה העליון כדרך יוסטון (ה-A501) וגבולה התחתון ברחובות אוקספורד, דרך בלומסברי ודרך ת'יובלדס (רחובות הנמצאים על אותו ציר).
גבולה המערבי של השכונה מזוהה עם רחוב טוטנהאם קורט, אם כי בהגדרה רחבה יותר ניתן אף לכלול את האזור עד לרחוב פורטלנד (ה-A4201).
גבולה המזרחי של השכונה עובר לאורך דרך גרייז אין (ה-A5200).
לאורך גבולה הצפוני של השכונה (דרך יוסטון) נמצאות תחנות הרכבת יוסטון וסנט פנקראס, בנוסף למספר תחנות של הרכבת התחתית המשרתים מספר קווים העוברים מתחת לשכונה, בהם; תחנת כיכר ראסל (קו פיקדילי), תחנת רחוב גודג' (קו נורת'רן), תחנת הולבורן (קו פיקדילי וקו סנטרל) ותחנת דרך טוטנהאם קורט (קו סנטרל וקו נורת'רן).
בְּלוּמִינְגְטוֹן היא עיר במדינת אינדיאנה המשמשת מושב מחוז של מחוז מונרו והעיר הגדולה ביותר בו.
העיר נוסדה בשנת 1818 על ידי מתיישבים מקנטקי, טנסי, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית והדרומית.
מספר תושבי העיר היה 80,405 במפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010. הערכת האוכלוסייה לשנת 2014 היא 83,565. שטח המטרופולין של העיר מתפרש על פני שלושה מחוזות, ואוכלוסייתו הכוללת היא 175,506 איש.
בלומינגטון היא ביתה של הקמפוס הראשי של אוניברסיטת אינדיאנה.
בקמפוס זה לומדים 42,630 סטודנטים נכון לספטמבר 2014.
העיר היא השישית בגודלה מבין ערי אינדיאנה.
בלומינגטון שוכנת בשטח קרסט שמאופיין בשקעים, גאיות, בקעים ומערות.
צפיפות האוכלוסין בעיר היא 1,340.4 נפש לקמ"ר.
כמו כן, 3.5% הם היספאנים מגזעים שונים.
להלן התפלגות הגילאים בעיר (הגיל החציוני הוא 23.3 שנים):
בלומינגטון היא עיר תאומה של הערים:
בלונדי הייתה כלבתו של אדולף היטלר, מנהיג גרמניה הנאצית.
הכלבה זכתה לפרסום רב על ידי מערכת התעמולה הנאצית.
באפריל 1945, סמוך להתאבדותו, הורה היטלר לתת לבלונדי את כמוסות הציאניד שהוצעו לו, כדי לבדוק את יעילותן, ובכך הוא הביא למותה.
בלונדי ניתנה להיטלר בשנת 1941 כמתנה ממרטין בורמן, מבכירי המשטר הנאצי.
משרתו האישי של היטלר, היינץ לינגה העיד לאחר המלחמה כי היטלר לא היה מסוגל ליצור קשרים רגשיים עם בני אדם וכי ידידתו הטובה ביותר הייתה בלונדי.
את מזונה קיבלה הכלבה בשעה שבה סעד היטלר את ארוחותיו, והיא אכלה לצדו לעיתים קרובות.
כשבלונדי חלתה היטלר הורה להביא למענה ביצים ובשר רזה ודרש לקבל דיווחים יומיים על מצבה.
לדברי לינגה, "היה לו קל יותר לחתום על גזר דין מוות לקצין בצבא מאשר לעכל ידיעה שלילית על מצבה של הכלבה".
לעומת זאת, מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, סיפרה ברבות הימים כי פילגשו של היטלר אווה בראון תיעבה את הכלבה, ולעיתים הייתה בועטת בה.
היא כיכבה בתעמולה הנאצית, שביקשה להציג את היטלר כחובב חיות.
פוסטרים שלה עם בעליה נמכרו ברחבי גרמניה.
בעקבות פרסומה של בלונדי, גרמנים רבים אימצו כלב מזן רועה גרמני משלהם.
ב-16 בינואר 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עבר היטלר לגור בפיהררבונקר בברלין, ולקח איתו לשם את בלונדי.
שם הוא הרבה לשחק עימה ואף הרשה לה לישון במיטתו.
בתחילת אפריל 1945 המליטה בלונדי בבונקר חמישה גורים שבניו של יוזף גבלס ששהו אז בבונקר, נהגו לשחק איתם.
היטלר העניק לאחד הגורים את השם "וולף", השם הפרטי האהוב עליו והמתקשר לשמו, אדולף.
היטלר נהג ללכת מדי יום למכלאת הכלבים וללטף את הגור וולף, שאף אדם אחר לא הורשה לגעת בו.
בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה אמר היטלר: "אני מוקף מכל עבר רק בוגדים ובגידות, רק המזל הרע נאמן לי - המזל הרע ובלונדי, כלבת הרועים שלי".
ב-29 באפריל 1945, לאחר שחיילי הצבא האדום כבר כבשו חלקים נרחבים מברלין, הורה היטלר לכלבן שלו, סמל פריץ טורנוב, להרעיל את בלונדי.
הוא אמר שאסור שהחיה תיפול בידי הרוסים, והוסיף כי רק המחשבה על כך עושה אותו חולה.
כן הייתה להיטלר מטרה נוספת - בדיקת יעילותן של כמוסות הציאניד שסופקו לדיירי הבונקר על ידי רופאו ד"ר לודוויג שטומפפגר.
טורנוב פתח את פיה של בלונדי וריסק לתוכו במלקחת את כמוסת הציאניד.
הכלבה צנחה מיד על צידה "כאילו נפגעה ממכת ברק", לפי דיווחו של אחד העדים.
היטלר לא רצה להיות נוכח בהמתה אבל לאחר מכן בא כדי "להיפרד לשלום מהכלבה".
אחד העדים סיפר שהיטלר נראה כאילו עטה על עצמו "מסכת מוות משלו ובלי לומר מילה...הסתגר בחדרו".
מותה של בלונדי התקבל בעצב על ידי האנשים שנותרו בבונקר.
ארנה פליגר, אחות ששהתה בבונקר, סיפרה כי מותה של בלונדי השפיע על הנוכחים יותר מהתאבדותה של אשתו של היטלר אווה בראון.
לאחר מכן לקח טורנוב את חמשת הגורים מידי ילדיו של גבלס, העלה אותם לגינת לשכת קנצלר הרייך וחיסל אותם ביריות.
בהמשך, מצאו חיילי הצבא האדום במקום את שרידיה של בלונדי ושל אחד הגורים.
בשנת 1921 היה בבעלותו של היטלר כלב מגזע רועים גרמני בשם פוצ'ל.
הכלב קפץ לתוך השוחה בה התחפר היטלר במהלך מלחמת העולם הראשונה ונשאר עמו שם כשנה וחצי.
היטלר שהעריץ צייתנות ונאמנות פיתח מאז יחס מיוחד לגזע זה.
בסופו של דבר פוצ'ל נעלם, ככל הנראה נגנב.
הוא קיבל רועה גרמני לפני כן בשם "פרינס" ב-1921, במהלך שנות העוני שלו, אבל הוא נאלץ לאכסן את הכלב במקום אחר.
עם זאת, הכלב הצליח להימלט ולחזור אליו.
היטלר, שהעריץ את הנאמנות והציות של הכלב, פיתח לאחר מכן חיבה גדולה לגזע הרועה הגרמני.
היה לו גם רועה גרמני בשם "מוקל".
לפני בלונדי, להיטלר היו שני כלבי רועה גרמני, אם [ילידת 1926] ובת [נולדה בקירוב.
בחלק מהתמונות שצולמו במהלך שנות ה-30, ה"בלונדה" הצעירה מתויגת בטעות כ"בלונדי" (ברוב המקרים כתובות תצלומים נכתבו מאוחר יותר).
במאי 1942 קנה היטלר רועה גרמנית צעירה נוספת "מפקיד זוטר בסניף הדואר באינגולשטדט" כדי לשמור על חברה ל"בלונדי".
היטלר קינא לכלבים שלו והתעצבן כשהם גילו חיבה לאנשים אחרים.
הרופא פרדיננד זאורברוך טען שבשנת 1942 איים היטלר להרוג את הכלבה בלונדי בגלל שזאורברוך שיחק איתה.
למרות שבאופן כללי הוא לא אהב חתולים, היטלר פיתח גישה קנאית דומה לגבי חתול שנקלע למפקדה שלו במאורת הזאב.
היטלר היה קפדן מאוד כלפי הכלבים שלו, וכעס מאוד כשהם לא צייתו לו.
לעיתים קרובות הוא נהג להכות אותם בהזדמנויות כאלה.
מריה רייטר, נערה שהיטלר יצא איתה בסוף שנות ה-20, סיפרה על אירוע שבו הכלבים שלהם רבו זה עם זה, ואז "היטלר התערב פתאום, כמו מטורף הוא הכה את הכלב שלו בשוט הרכיבה שלו [...] וטלטל אותו באלימות בקולר שלו".
כששאלה אותו איך הוא יכול להיות כל כך אכזרי כלפי הכלב שלו הוא אמר "זה היה הכרחי".
רדיוסונדה או בלון מזג אוויר הוא בלון שמיועד לעלות לגבהים, אשר נושא כלים למעלה כדי לשלוח מידע על הלחץ האטמוספירי, הטמפרטורה, הלחות, ומהירות הרוח, באמצעות מכשיר מדידה שנקרא רדיוסונדה.
כדי לקבל נתוני רוחות, הם יכולים להיות במעקב על ידי מכ"ם, או מערכות ניווט (כגון לוויין מבוסס מערכת מיקום גלובלית, GPS).
חלק מהבלונים ממריאים בקצב קבוע ומשדרים את הנתונים בכל הגבהים.
יש בלון ייעודי שנקרא טרנסונדה שתוכנן כך שיישאר בגובה קבוע למשך זמן רב וישדר משם נתונים.
אחד האנשים הראשונים להשתמש בבלוני מזג האוויר היה ליאון טסיירנק דה בורט, מטאורולוג צרפתי.
בשנת 1896 הוא שחרר מאות בלוני מזג אוויר ממצפה הכוכבים בטראפס, צרפת.
ניסויים אלה הובילו את הגילוי של טרופופאוזה והסטרטוספרה.
ב-1958 החלו להשתמש בטרנסונדות, על מנת לזהות אזורים של פסולת גרעינית.
הבלון עשוי בדרך כלל מלטקס שהוא חומר מאוד גמיש.
והוא אחראי על העלייה לגובה.
מתחתיו, תלויה על חוט, נמצאת רדיוסונדה המבצעת את המדידות ושידור הנתונים חזרה לתחנה.
רדיוסונדות יכולות לשמש למדידה של פרמטרים ספציפיים, כגון קביעת ריכוז האוזון.
הבלון בדרך כלל מלא במימן בשל עלות נמוכה יותר, אף על פי שהליום יכול לשמש גם כן.
הקצב והמרחק של הבלון, תלויים בכמות הגז שהוכנס לתוכו.
בלוני מזג אוויר עשויים להגיע לגבהים של 40 קילומטרים (25 מייל) או יותר.
מעבר לכך השינויים בלחץ האוויר גורמים לכך שהבלון יתרחב מעבר ליכולתו, ויקרע.
כשזה קורה הציוד הקשור לבלון אובד.
אם רוצים למדוד פרמטרים בגובה אליו הבלון לא יכול להגיע, משתמשים ברקטות, או בלוויינים.
בלוני מזג אוויר משוחררים בכל רחבי העולם, על מנת לאבחן את מצב הנוכחי.
תוך כדי שימוש בכלים מחשוביים אפשר לנסות ולקבוע את מזג האוויר.
כ-800 מיקומים ברחבי העולם משחררים בלונים פעמיים ביום, בחצות ובצהריים (שעון UTC).
לפעמים מבוצעות בדיקות ביניים בעיקר במצבים בהם התנאים משתנים מאוד מהר ויש צורך בנתונים נוספים.
במכון המטאורולוגי בבית דגן בישראל, משחררים שני בלונים מסוג רדיוסונדה (בחצות ובצהריים) וגם שני בלונים נוספים על מנת לבדוק את מהירות הרוח בשעות 06:00 ו־18:00 (שעון UTC).
לפעמים משתמשים בבלונים גם לצרכים מיוחדים כמו לצורכי מחקר תעופה, איתור זיהום אוויר, או צילום.
בשנים האחרונות בלוני מזג אוויר היו בשימוש גם עבור פיזור אפר אנושי על ידי חברות שונות.
בלון תבערה (או פצצת בלון) הוא כלי נשק המורכב מבלון מנופח בגז הקל מהאוויר (אוויר חם, מימן או הליום) הנושא חומרי הצתה ובעירה, חומרים דליקים או מטען חבלה, בדומה לבקבוק תבערה.
זהו אמצעי לחימה (בדומה לעפיפון תבערה) הנע עם הרוח לאזור המטרה, שבו הבלון נופל או משחרר את אמצעי הלחימה, במטרה להצית שרפה ואף לגרום לנפגעים בנפש.
בשנת 1792, הציע ז'וזף מישל מונגולפייה להטיל פצצות באמצעות בלונים על הכוחות הבריטיים וספינות בטולון.
בשנת 1807, ניסו בדנמרק לבנות ספינת אוויר המונעת בכוח אנוש כדי להפציץ ספינות בריטיות שהטילו סגר על קופנהגן.
בשנת 1846 דחה הצי הבריטי הצעה לפצצת בלון של סמואל אלפרד וורנר.
ניסיונות של הנרי טרייסי קוקסוול לעניין את הממשלה הבריטית מספר שנים מאוחר יותר נדחו גם הם.
ב-1847, הציע ג'ון וייז להשתמש בפצצות בלון במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
שימוש אוסטרי בוונציה בשנת 1849
השימוש האגרסיבי הראשון של בלונים בלוחמה התקיים בשנת 1849. כוחות אוסטרים שצרו על ונציה ניסו לשגר כ-200 כדורים פורחים מנייר, כל אחד עם פצצה של כ-12 ק"ג שתוכננו להיות מופלים באמצעות פתיל השהייה מעל העיר.
הבלונים שוגרו בעיקר מהקרקע, אולם חלקם גם שוגרו מספינת הצי SMS Vulcano ששימשה כנושאת בלונים.
לפני השיגור של רוב הבלונים, האוסטרים שיגרו בלונים קטנים יותר כדי לקבוע את אורך ההשהיה של הפתילים בבלוני הנפץ.
לפחות פצצה אחת נפלה בעיר, אולם בשל שינויי הרוח לאחר השיגור, רוב הבלונים החטיאו את המטרה וחלק אף נסחפו בחזרה לקווים האוסטרים ולספינה המשגרת Vulcano.
במהלך מלחמת העולם השנייה, במבצע אאוטוורד של הבריטים שוגרו כ-99,142 בלונים לגרמניה, 53,543 מהם נשאו מטען מחולל אש ו-45,599 נשאו חוט נגרר ליצירת נזק לקווי מתח גבוה.
ב-1944–1945, במהלך מלחמת העולם השנייה, יפן שיגרה כ-9,300 פצצות כדור פורח מדגם פו-גו מיפן ליבשת האמריקאית.
הפצצות בקוטר 10 מטר מולאו במימן ובדרך כלל נשאו פצצת 15 קילו, או פצצת 12 קילו עם 4 פצצות 5 קילו.
הפ-גו ניצל את זרם הסילון החורפי, שמהירותו 350 קמ"ש, כדי לחצות 5,000 ק"מ של האוקיינוס השקט בכ-3 ימים.
כדי לשלוט בגובה הבלון השתמשו בחיישן ברומטרי אשר שחרר שקי חול כאשר הבלון ירד מתחת ל-30,000 רגל, ושחרר מימן כאשר עלה הבלון מעל ל-38,000 רגל.
מנגנון שליטת הגובה הופעל 52 דקות לאחר השיגור כדי לאפשר לבלון לטפס לגובה ראשוני.
התחנות האחרונות של שקי החול צוידו בפצצות תבערה אשר שוחררו על ידי אותו מנגנון.
לאחר שחרור הפצצה האחרונה הבלון הפעיל מנגנון הרס עצמי ושחרר פצצה נוספת.
הבלונים שוגרו בחורף כדי לנצל את זרם הסילון, שכמעט לא קיים בחודשי הקיץ היבשים, אולם זה הגביל את פוטנציאל הנזק שכן עונת שרפות היער היא בקיץ.
בלוני הפו-גו גרמו יחסית מעט נזק, פרט לאירוע קטלני בודד בו נהרגו אישה וחמישה ילדים שהתקרבו לבלון שנחת.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית פיתחה את E77, בלון פצצה מבוסס על בלון הפ-גו.
הבלון הזה נועד לפזר חומר הדברה נגד יבולים, אולם לא הגיע לשימוש מבצעי.
ב-1954–1955 בדקה תוכנית WS-124A אפשרות לשימוש בבלונים כאמצעי שיגור של נשק להשמדה המונית, אך נמצאה בלתי ישימה בשל דיוק נמוך מדי.
מאז תחילת העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה ב-2018, הפלסטינים שיגרו עפיפוני תבערה על ישראל.
מאז תחילת מאי 2018, בלונים ממולאים הליום החליפו בהדרגה את העפיפונים כאמצעי התבערה העיקרי.
בלוני התבערה והנפץ משמשים לטרור נגד יישובי עוטף עזה ונכון למאי 2023 טרם נמצא להם מענה.
בלוני התבערה היוו במידה רבה חלופה פשוטה אך אפקטיבית לרקטות, זאת מכיוון שמערכת "כיפת ברזל" איננה מסוגלת להגן מפני נשק כה פרימיטיבי מבחינה טכנולוגית.
על אף שהיה ברשותם נשק מתקדם הרבה יותר, ארגוני הטרור מצאו כי לשימוש בנשק מאולתר יש דווקא יתרון.
בלוני התבערה של הרצועה מורכבים מקונדומים עשויי לטקס או לעיתים מבלוני מסיבות השזורים יחדיו כאשר הם נושאים סמרטוטים בוערים, אמצעי תבערה אחרים, או מתקן נפץ.
חלק מהבלונים נושאים מטעני חבלה מסוגים שונים כגון מטעני צינור ורימוני רסס, ואז הם נקראים "בלוני נפץ".
הרוח הנושבת מן הים התיכון, דוחפת את הבלונים מרצועת עזה לתוך ישראל.
ב-30 ביולי הגיע אחד הבלונים עד קריית גת, מרחק כארבעים קילומטרים מהרצועה, אך בלי שיגרום נזק, וב-1 באוקטובר הגיע בלון נפץ עד למודיעין, מרחב של יותר מ-55 ק"מ מהרצועה, גם הוא פורק על ידי חבלן משטרתי ללא נזק.
ב-20 בספטמבר התפוצץ בתוך היישוב מלילות בלון תבערה שנשא מטען חבלה.
ב-12 באוקטובר נוטרל בלון תבערה בראשון לציון.
עד 10 ביולי 2018, עפיפוני ובלוני תבערה אומתו כגורם ל-678 שריפות בישראל, בהן נשרפו 9,160 דונם של יער, וכ-6,000 דונמים של שדות חקלאיים, ובנוסף גם פגעו בשטחים פתוחים נוספים ובבעלי חיים רבים.
באוקטובר 2018 זוהה שימוש בבלוני תבערה גם בירושלים.
בינואר 2020 חודשה הפרחת בלוני הנפץ מרצועת עזה.
חלק ממטעני החבלה המצורפים לבלונים מוסווים כצעצועים על מנת לפתות ילדים לשחק בהם ולהיפגע.