tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גישה אחת, שהייתה נפוצה אצל מבשרי הציונות הדתיים (הרבנים צבי קלישר ויהודה אלקלעי) ראתה בהתעוררות הלאומית בעם ישראל – חלק מתהליך הגאולה, ושלב אנושי שאמור להקדים את השלב הגאולי האלוהי.
גישה זו הייתה מרכיב מרכזי בהגותו של הראי"ה קוק.
גם הרב יוסף דב סולוביצ'יק ראה בציונות החילונית שלוחתו של אלוהים.
גישה אחרת, מעט יותר פרגמטית, ננקטה על ידי הרב יצחק יעקב ריינס.
על פי גישתו יש להפקיע את המימד האידאולוגי מן הציונות המודרנית, ולראות בתנועה כמיועדת לטפל בצדדים החומריים של האומה.
עם הזמן נטתה הציונות הדתית לכיוון הגישה הראשונה, הרוחנית יותר, הן בהשפעת חוגי מרכז הרב, ממשיכי דרכו של הרב קוק, והן בעקבות הוגים אחרים.
ההוגה המרכזי ומאבותיה של הציונות הדתית, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ראה את המדינה (בשעת כתיבת הדברים: המתעתדת לקום) כ"יסוד כיסא ה' בעולם", וקבע כי תפקידה הוא דרישת וגילוי מלכות האל, "שכל חפצה הוא שיהא ה' אחד ושמו אחד":
הפעילות המדינית של הציונות הדתית
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התנועה התנגדה למדיניות "הספר הלבן" של המנדט הבריטי שהגבילה את עליית היהודים לארץ ישראל, והתנגדה גם להמלצה של ועדת פיל לחלק את הארץ.
ב-1944 התנועה תמכה בהקמת מדינה יהודית בניגוד לעמדת חיים ויצמן באותה עת.
בה' באייר תש"ח 1948 הציונות הדתית הייתה שותפה להכרזת המדינה והרב יהודה לייב פישמן מימון חתם על מגילת העצמאות ובירך על כך שהחיינו.
מוסדות הציונות הדתית חוגגים לרוב את יום העצמאות בדגלי ישראל ובתפילות חגיגיות.
כמו כן בבתי הכנסת לרוב מתפללים את התפילה לשלום המדינה ואת התפילה לשלום חיילי צה"ל בכל שבת וחג.
פעילות הציונות הדתית לפני קום המדינה ובראשיתה
בראשית המאה העשרים, הרב יעקב ריינס, מייסד המזרחי, העלה את הרעיון להקים זרם חינוכי דתי-לאומי בארץ ישראל, והרב יהודה לייב מימון ביקר בארץ (1908) ואחר כך עלה לארץ (1913) כדי ליישם את הרעיון.
המוסדות הראשונים היו תלמוד תורה "אחווה" שהפך ל"תחכמוני" ולרשת בתי ספר "תחכמוני", שניתן לראות בהם את ראשית החינוך הציוני-דתי.
רק ב-1921 קם בארץ "זרם המזרחי" כחלק ממערכת החינוך של "הוועד הלאומי".
הוקמו ישיבות שהראשונה בהן היא ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה שהוקמה ב-1939 על ידי הרב משה צבי נריה.
ב-1948, 22.5% מהיהודים בארץ למדו בזרם המזרחי, שהיה השלישי בגודלו מבין הזרמים.
זרם המזרחי חינך חינוך דתי אורתודוקסי בשילוב ציונות ומודרניזם.
מטרתו הייתה הקניית חינוך לאומי-דתי ולימדו בו מקצועות חול – מדעים, מקצועות הומניים ושפות.
בסוף 1953 הפך זרם זה לחינוך הממלכתי-דתי (ממ"ד) במערכת החינוך של מדינת ישראל.
התנועה גיבשה את חזון החינוך הדתי ודרך הפעלתו.
הם גייסו תקציבים, הקימו מוסד להכשרת מורים – מכללת ליפשיץ, גני ילדים, בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים, והגדירו את הקווים המנחים להוראה של מקצועות החול, כולל מדעים ומקצועות הקודש.
לצורך היישום הם פעלו מול ההנהלה הציונית, הסוכנות היהודית, "הוועד הלאומי", ואחרי הקמת המדינה – עם הממשלה והכנסת.
התנועה סבלה מקיפוח על ידי הגורמים השונים.
השפעה חשובה על הציונות הדתית הייתה פיתוח החינוך הבלתי פורמלי בהקמתה של תנועת הנוער הדתית "בני עקיבא", אשר נוסדה כבר בשנת 1929, אך תפסה תאוצה בעיקר לאחר קום המדינה.
התנועה חרתה על דגלה שילוב תורה ועבודה מתוך אידיאל והשתלבות במערכות המדינה.
חינוך דתי לעולים שבאו מרקע דתי
החינוך לילדי העולים כמו העולים מתימן, מסוריה וילדי טהראן היה נושא למחלוקת חריפה.
הבעיה הייתה עם כלל העולים כולל יוצאי אשכנז (שארית הפליטה) ולא רק כלפי עדות המזרח.
עד-1950 היה עיקרון של "חינוך אחיד" חילוני לכל העולים.
הדבר עורר התנגדות רבה, והציונות הדתית נאבקה כדי שיוכלו לקבל חינוך דתי, שהולם את מסורת משפחתם.
ב-1951 התפטר הרב מימון מתפקידו כשר בממשלת ישראל, והביא לפירוק הממשלה ולבחירות לכנסת השנייה על רקע זה.
בנושא זה גם קמה ועדת חקירה ממלכתית, ועדת פרומקין.
בארכיון המדינה כתוב ש"צייד נפשות לזרמים השונים התקיים באמצעות מאבקים, פיתויים ואיומים" – מי שרצה לשלוח לזרם המזרחי אוים שלא יקבל עבודה ושיכון.
מאבקי הכוח בין הזרמים הפכו למלחמה של ממש – המלחמה על הבית, כפי שניסחו זאת בתנועת העבודה.
זאת מתוך ידיעה שהחינוך יקבע את דמותה של המדינה בעתיד.
מוסדות דתיים של עליית הנוער לשארית הפליטה מאירופה.
הציונות הדתית בהונגריה הצילה אלפי יהודים בשואה.
ב-1944, עם השתלטות הגרמנים על הונגריה, החליטו התנועות הציוניות בהונגריה להתמקד בהצלת יהודים ולא בהתקוממות נגד הנאצים.
תנועות הנוער הציוניות, והגדולה שבהן בני עקיבא, עשו מאמצים אדירים להשיג ניירות מזויפים ליהודים ולשכן אותם בבתים מוגנים כדוגמת בית הזכוכית בבודפשט.
בראש פעולות ההצלה עמד משה קראוס, חבר המזרחי שהיה ראש המשרד הארץ ישראלי בבודפשט.
הוא יצר קשר עם קרל לוץ, סגן הקונסול השווייצרי, שייצג את האינטרסים של בריטניה בהונגריה.
לוץ הנפיק שוץ פס (תעודה המכריזה על נושאה שהוא אזרח בחסות שוויצרית) ליהודים שהיה להם סרטיפיקט (אישור) לעלייה לארץ לישראל אך עקב המלחמה לא מימשו אותו.
בהשתדלותו של משה קראוס, כל סרטיפיקט אישי הפך לסרטיפיקט משפחתי, וכך מספר בני החסות גדל מאוד.
בהמשך הונפקו אישורים מזויפים לאלפי יהודים וכך ניצלו חייהם.
הם התנגדו לישראל קסטנר שניסה להציל יהודים תוך שיתוף פעולה עם הנאצים.
אנשי תנועות הנוער הציוניות כולל בני עקיבא פעלו במחתרת.
הנפיקו תעודות מזויפות, שמרו על הבתים המוגנים והבטיחו את אספקת המזון אליהם.
הם התחפשו לאנשי צלב החץ וכך הצילו יהודים שנתפסו על ידי הנאצים.
פעילות זו מונצחת במוזאון בית העדות בניר גלים.
הפעילות של הציונות הדתית בגולה
הציונות הדתית הקימה את רשת בתי הספר הדתיים "יבנה".
בחינוך הבלתי פורמלי, שייכות לציונות הדתית תנועות הנוער השומר הדתי, בני עקיבא, ברוריה, ברית חלוצים דתית בגרמניה (בח"ד).
כמו כן ארגנה הציונות הדתית הכשרות לקראת עלייה לארץ לשם הקמת יישובים והשתלבות ביישוב בארץ.
הציונות הדתית הקימה בארץ יישובים, כגון אמונים, בארות יצחק, כפר עציון, כפר הרא"ה, מצפה הגליל, משמר הגליל, רמת השומרון, נחלים, טירת צבי, שדה יעקב, קבוצת יבנה, מושב הזורעים, שלוחות וכפר אברהם.
הציונות הדתית הייתה שותפה במחתרת ההגנה, בפלמ"ח, בפלוגות הדתיות במלחמת העצמאות, בחי"ש, בגדנ"ע ומשמר העם.
הקמת בנק המזרחי ודאגה לעבודה לעובד הדתי הדתי בלשכות העבודה.
הציונות הדתית אחרי קום המדינה
גם בשנים שאחרי קום המדינה הציונות הדתית המשיכה להיות שותפה פעילה בתקומת עם ישראל בארצו.
עם קום המדינה הייתה מפלגת המזרחי שותפה ל'חזית הדתית המאוחדת' ויוצגה בממשלה.
ב-1955 התאחדה עם "הפועל המזרחי" למפלגה חדשה בשם מפד"ל – מפלגה דתית לאומית.
מפלגה זו הייתה נוכחת מאז בכל מושבי הכנסת, ועד שנות ה-70 של המאה ה-20 קיבלה את הקו המדיני של מפא"י, תוך התייחסות לצביונה הדתי של המדינה.
ראשיה הבולטים בשנותיה הראשונות היו משה שפירא ד"ר יוסף בורג וזרח ורהפטיג.
לאחר מלחמת ששת הימים נקבע יום ירושלים כיום חג ממלכתי, והציונות הדתית נוהגת לציין יום זה במנהגים הכוללים גם תפילות חגיגיות.
בהשפעת הרב צבי יהודה הכהן קוק, ישיבת מרכז הרב ותנועת גוש אמונים – חלקים נרחבים בציונות הדתית שינוי כיוון ופעלו להיאחזות ברמת הגולן ולהקמת התנחלויות באזורי יהודה ושומרון וחבל עזה.
מגורם שהיווה מעין מפלגת לוויין של מפלגת העבודה, הפכה הציונות הדתית לגורם מוביל, שגרר אחריו ראשי ממשלות מכל המפלגות ליישום הרעיון של התיישבות בארץ ישראל השלמה.
תלמידיו של הרב צבי יהודה קוק הפכו לגורם מוביל בחינוך ובהובלת הציבור הציוני-דתי.
הם הצטרפו כרבנים וכמורים במוסדות החינוך של הציונות הדתית, הקימו ישיבות ואף תפסו את מקומם כרבני ערים, לעיתים קרובות על חשבונם של בוגרי המוסדות החרדים.
הקמת ישיבות תיכוניות ואולפנות, ישיבות ההסדר והמכינות הקדם צבאיות השפיעה מאוד על התנועה וחיזקה את רמתה הדתית.
בעשורים האחרונים, רבים מהמגזר הציוני-דתי מתגייסים ליחידות הקרביות של צה"ל, מעבר לשיעורם באוכלוסייה, ומתקרבים לתנועה הקיבוצית שאוחזת בשיא מאז קום המדינה.
ביוני 2017, 40% ממסיימי קורס קציני יבשה, המשתלבים בכל היחידות הקרביות בצה"ל, הגדירו את עצמם דתיים.
המכינה הקדם-צבאית בני דוד, שנמצאת ביישוב עלי בהרי בנימין, נחשבת לסמל למכינות הקדם-צבאיות ולציונות הדתית.
54 מבוגרי המכינה נהרגו בשירותם בצה"ל ובפעולות איבה, בהם 26 במלחמת חרבות ברזל.
בין הנופלים: רועי קליין בעל עיטור העוז, עמנואל מורנו – סא"ל מסיירת מטכ"ל, אלירז פרץ והדר גולדין.
במלחמת חרבות ברזל נהרגו רבים מבני הציונות הדתית, מעבר לשיעורם באוכלוסייה.
מחקר שפורסם בינואר 2026 מצא ששיעור הנופלים בני הציונות הדתית במלחמה הנו פי ארבעה מחלקם באוכלוסייה ופי 2.5 מחלקם באוכלוסייה היהודית.
257 חללי צה"ל שהם 34% מכלל הנופלים - הם דתיים לאומיים בעוד שיעורם באוכלוסייה בישראל נמוך מעשרה אחוזים.
כמו כן, ארבעה מתוך עשרת היישובים בהם המספר הגבוה ביותר של ימי מילואים המבוצעים על ידי התושבים, הנם יישובים ממועצה אזורית הר חברון.
בעוד הדתיים הלאומיים מהווים 14.8% מהאוכלוסייה בגיל השירות במילואים, הם היוו 25.3% מהמשרתים במילואים בשנת 2024. בין המשרתים מעל גיל 35, כשליש השתייכו לציונות הדתית.
ציונות רוויזיוניסטית הייתה אחד מן הזרמים בתנועה הציונית.
זרם זה נוצר בשל דרישה ל"רוויזיה", בחינה מחדש, של דרכי הפעולה של ההסתדרות הציונית העולמית בשנות ה-20 של המאה ה-20. מייסד הציונות הרוויזיוניסטית, הוגה הדעות המרכזי שלה והעומד בראשה, היה המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי.
תחילתה של הציונות הרוויזיוניסטית הייתה בשנת 1923, עת פרישתו של ז'בוטינסקי מן ההסתדרות הציונית.
פרישתו הגיעה לאחר שלא התקבלו הצעותיו לנקוט קו ברור ותקיף נגד המדיניות האנטי-ציונית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ז'בוטינסקי התנגד נחרצות לקו הפייסני של ד"ר חיים ויצמן, יושב ראש ההסתדרות הציונית דאז.
תמיכה ציבורית במחאתו של ז'בוטינסקי, במיוחד בקרב צעירים במדינות מרכז ומזרח אירופה, הביאה עם הזמן להתגבשות גופים שהיוו את התנועה הרוויזיוניסטית.
ב-1925 ייסד ז'בוטינסקי את ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר), כתנועה התומכת באידאולוגיה זו.
הציונות הרוויזיוניסטית היא שמרנית וליברלית ביחס לציונות סוציאליסטית.
הזרוע המדינית של הרוויזיוניסטים הייתה ברית הציונים הרוויזיוניסטים שנקראה בקצרה הצה"ר.
בהמשך התנתקה הצה"ר מההסתדרות הציונית בשל חילוקי דעות לגבי מדיניותה והוקמה ההסתדרות הציונית החדשה.
עם השנים התנועה הרוויזיוניסטית תמכה במאבק מזוין לסילוק שלטון הבריטים מארץ ישראל, דבר שהתבטא בהקמת ארגונה הצבאי, מחתרת האצ"ל.
ממנה התפצל הלח"י אשר כבר לא קיבל את מרות ההנהגה הרוויזיוניסטית.
בני הנוער התחנכו לפי רוח הרוויזיוניזם בתנועת בית"ר.
ברית החשמונאים היוותה תנועת נוער דתית מקבילה.
הפועלים והעובדים הרוויזיוניסטים התאגדו בגוף שהתפצל מהסתדרות העובדים הכללית וקיים גם כיום, הסתדרות העובדים הלאומית.
בארץ ישראל, שימשה קופת חולים לאומית כגוף המספק שירותי בריאות לציבור הצה"רי והבית"רי.
באירופה, עד ימי השואה, התאגדו חיילים משוחררים באיגוד בעל אופי רוויזיוניסטי, ברית החייל.
בימי השואה, התרחשו התקוממויות של בית"רים ורוויזיוניסטים בגטאות השונים.
הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) השתתף במרד גטו ורשה.
קבוצה של רוויזיוניסטים בראשות אב"א אחימאיר הקימה את קבוצת ברית הבריונים.
הנשים הפעילות בתנועה התאגדו תחת ברית נשים לאומיות.
המכשיר הכספי של התנועה הרוויזיוניסטית היה קרן תל חי.
עיתונים עיקריים של התנועה היו "חזית העם", "דואר היום", "עיתון מיוחד", "המשקיף", "הירדן", ו"חרות".
כאמור היה זה ז'בוטינסקי שהתווה את הרוח הרעיונית מאחורי התנועה הרוויזיוניסטית, בנוסף לכך גם עמד בראש חלק מארגוניה.
השקפה מדינית: הציונות הרוויזיוניסטית דגלה במאבק מדיני המקביל למאבק צבאי כפתרון לבעיית יהודי הגלות שתסתיים בהקמת מדינה עברית בארץ ישראל בשתי גדות הירדן.
על המאבקים האלה להיות מבוקרים כך שלא יסכנו את היישוב המתפתח בארץ באותם ימים.
על המאבק המדיני להיות תקיף, ולפי שיטת הרוויזיוניסטים צריכה הייתה הציונות להצהיר בשעתו בגלוי, עוד בשנות ה-20, כי מטרתה הסופית היא יצירת רוב יהודי בארץ ישראל והקמת מדינה עברית.
השקפה צבאית: המאבק הצבאי היה תלוי התקופה , אך חוץ מבימי מלחמת העולם השנייה, דגלה התנועה הרוויזיוניסטית במאבק מזוין ויזום נגד הממשל, המשטרה והצבא הבריטי על אנשיו, מוסדותיו, ציודו והתשתיות ששימשו אותו.
כנגד ערביי ארץ ישראל יצא האצ"ל במדיניות של אי הבלגה.
חלק מלוחמי מחתרת שנשפטו על ידי הבריטים היו עולי הגרדום.
עד תחילת מלחמת העולם השנייה עסקה התנועה הרוויזיוניסטית במפעל גדול של ההעפלה הבלתי ליגאלית שנקרא עליית אף על פי.
השקפה כלכלית: מבחינת השקפה כלכלית חברתית תמכו הרוויזיוניסטים בכלכלה ליברלית חופשית, דבר שהתבטא במסגרת הסתדרות העובדים הלאומית.
לשיטתם, מלחמת המעמדות, סוציאליזם והקומוניזם פירושם הסבת נזק עצום למפעל הציוני הקם לאיטו והפניית מרץ לאידאולוגיות זרות שמסכן את הציונות.
חינוך: מסגרות הנוער של בית"ר חינכו את הצעירים להגשמת הציונות, "חד נס" - תמיכה באידיאה הציונית ללא עירוב אידאולוגיות זרות (דוגמת סוציאליזם), משמעת, כבוד לזולת, והכשרה צבאית לקראת הקמת כוח צבאי עברי ולימים, לקראת כניסה למחתרת.
צעירי בית"ר הקדישו שנתיים מחייהם במסגרת פלוגות הגיוס של בית"ר להגשמת התיישבות וביטחון.
בבית"ר, לפי ז'בוטינסקי, ניהלו מאבק עיקש להשלטת הלשון העברית.
מבחינת אורח חיים ותווי התנהגות טבע ז'בוטינסקי את המושג "הדר", או הדר בית"רי (בית"ר - ברית יוסף תרומפלדור), המבטא אצילות נפש, אבירות, גאווה, רוחב לב, יופי חיצוני, אדיבות וכיוצא בזה.
מספר גורמים משמעותיים עמדו לתנועה הרוויזיוניסטית לרועץ:
תנועת הפועלים הייתה בעלת מספר גדול של מנהיגים שחילקו ביניהם את תפקיד ההנהגה, ואילו ז'בוטינסקי היה מנהיג-על בתנועתו.
לבד ממספר אישים שבלטו, לא נוצרו מנהיגים משמעותיים בציונות הרוויזיוניסטית מלבדו.
דמותו סחפה ציבורים מסוימים ועוררה התנגדות גדולה אצל אחרים.
למעשה נוצרה זהות מוחלטת בינו לבין תנועתו, ונוצר מצב שבו ההתנגדות לז'בוטינסקי הייתה גם התנגדות לאידאולוגיה ולהפך.
לכך לא סייעה עובדת גירושו מהארץ, מה שכפה עליו עבודה מחו"ל לעומת קירוב מנהיגי הפועלים למתרחש בארץ ישראל.
מותו ב-1940 הביא למשבר גדול בתנועה.
כישלון בגיוס משאבים כלכליים מספיקים למפעלי התנועה.
ניהול של עמדות המפתח בהסתדרות הציונית, בהסתדרות העובדים ובארגונים נוספים על ידי אנשי הציונות הסוציאליסטית והמעשית תוך הרחקת הרוויזיוניסטים ממוקדי השליטה הפוליטיים והכלכליים ביישוב דאז.
שואת יהדות אירופה החריבה את מוקד הכוח הגדול של הרוויזיוניסטים, שלא נשען כאמור על ארץ ישראל ולא על יהדות אמריקה.
חשש וסלידה של רוב אנשי היישוב מפעולות מזוינות נגד הבריטים.
כמו כן היו לתנועת הפועלים תומכים רבים גם בקרב הבורגנות, והשליטה בתנועה הציונית הייתה בידי מפלגות בורגניות.
מאבק אידאולוגי חריף, שעמד בו גם רקע אישי, בין מנהיגי ואנשי תנועת הפועלים לראשי ואנשי הרוויזיוניסטים שיצר עוינות מופגנת כלפיהם ולעיתים אף מדיניות של הפליה (לדוגמה בחלוקת היתרי העלייה לארץ או בהפניה למקומות עבודה על סמך שיוך ארגוני ומפלגתי).
דבר זה הוביל ליצירת גופים ציבוריים רבים המקבילים לאלה שכבר היו קיימים ביישוב, אך יועדו לאנשי התנועה.
באירועים כמו רצח חיים ארלוזורוב או פיצוץ מלון המלך דוד הומטרו על הרוויזיוניסטים קיתונות של זעם וטינה.
דוגמאות לכך היו במצבי קיצון של על סף מלחמת אחים בתקופת הסזון או באירוע אלטלנה.
מפעל העלייה הבלתי ליגאלית הגדול שהתחילה בו התנועה הרוויזיוניסטית והביא בכ-50 אוניות קרוב ל-25,000 מעפילים.
המאבק הצבאי המזוין שניהלה המחתרת נגד השלטונות הבריטיים הפך את שהייתם בארץ למרה ומסוייטת בשנים הסמוכות לתום המנדט.
הייתה בכך השפעה על ההחלטה לסיום המנדט כמו על דעת הקהל הבריטית.
במלחמת העצמאות הצטרפו לוחמי המחתרת אל "ההגנה" בלחימה ובהקמת צה"ל.
מפעלים שהיו קטנים ביחס לאלו של תנועות הפועלים, אך ניתן למנות בהם התיישבות בארץ, פעולות חלוציות, חינוך המוני נוער בעולם ובארץ, הקמת הימאות העברית (דוגמת ירמיהו הלפרין) ויסוד התעופה העברית.
הקמת מוסדות שהמשיכו להתקיים גם לאחר קום המדינה וחלקם עד ימינו (בהם קופת החולים, הסתדרות העובדים)
הקמת גוף אופוזיציוני, הנושא אידיאה חדשה ושונה מזו של מנהיגות היישוב.
רעיונות רבים מתוכה הוגשמו בשנות קיום המדינה.
התנועה הרוויזיוניסטית היא למעשה בסיס הימין הפוליטי במדינת ישראל.
התנועה הרוויזיוניסטית כגוף מדיני פוליטי התקיימה לאחר קום המדינה בדמות מספר מפלגות, שהעיקרית היא תנועת החירות בהנהגת מפקד האצ"ל לשעבר, מנחם בגין.
אל יוצאי התנועה הרוויזיוניסטית שעוד פעמו בקרבם תחושות של אפליה ועוינות כלפיהם (כמו מאירוע אלטלנה בקום המדינה) הצטרפו בהדרגה עולי המעברות, ותושבי יישובי ושכונות הספר שנאגר בהם מרמור על מדיניות הממשלה כלפיהם והביאה, בין היתר, לעליית מפלגת הליכוד לשנות שלטון.
עד המהפך בשנת 1977 נשאה תנועת החירות סממנים אידאולוגיים רוויזיוניסטיים כמו התביעה לשתי גדות הירדן, עידוד יוזמה פרטית והפחתת מעורבות ממשלתית, קיום אופוזיציה לממשלה ומתן חלופה שלטונית הולמת.
משרידי הרוויזיוניזם הימין מחזיק היום בעיקר את נושא אופי הכלכלה ומבחינה ביטחונית ומדינית שאיפה (במידה זו או אחרת) לשלמות המולדת.
ציונה תָגֶ'ר (17 באוגוסט 1900 – 16 ביוני 1988) הייתה ציירת ישראלית הנמנית עם גדולי אמנות הציור בארץ ישראל בתקופת היישוב ובימי קום מדינת ישראל.
ציונה תג'ר נולדה ב-1900 ביפו, בתם הבכורה של שמואל טאג'יר ואשתו סולטנה, בתו של ישעיה בכר שמואל.
הוריה עלו בילדותם מבולגריה, ונמנו לימים עם מייסדי שכונת אחוזת בית, שהפכה לעיר תל אביב.
בילדותה למדה בבית הספר לבנות (נווה צדק).
לאחר מכן למדה בבית הספר אליאנס ובסמינר לוינסקי למורים.
ב-1920 למדה בסטודיו של האספן יעקב פרמן בנגריה של הגימנסיה העברית הרצליה, מוריה היו יצחק פרנקל פרנל ויוסף קונסטנט אך בתום 1920 שני המורים עזבו לפריז ו למצרים בהתאמה.
תג'ר למדה אמנות בבצלאל והמשיכה את לימודיה בפריז.
ציירה נופים ואנשים בארץ, ובפרט בתל אביב.
היא ציירה את דיוקנותיהם של אברהם שלונסקי, אורי צבי גרינברג וחנה רובינא.
תג'ר נישאה למרדכי (מישל) כ"ץ, אותו הכירה בביתם של בת שבע ויצחק כץ (אחיו של מרדכי) בתל אביב, ששימש אז כמקום מפגש לאמנים ועיתונאים.
בשנת 1934 נולד לשניים בנם היחיד אברהם.
בשנת 1937 זכתה בפרס דיזנגוף.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בגיל 42 ובהיותה אם לילד, התנדבה לשירות בחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי.
בשנת 1944 השתחררה מן הצבא, שבה לתל אביב והציגה בתערוכה מקיפה בבית "הבימה" את רשמיה מתקופת שירותה.
ב-1948 ייצגה את ישראל בביאנלה של ונציה.
תג'ר השתייכה לקבוצת האמנים של "אסכולת ארץ ישראל", שעמה נמנו ישראל פלדי, ראובן רובין ונחום גוטמן.
נושאי הציור של אמני הקבוצה היו ארץ ישראל, נופיה ואנשיה.
הדגש היה על הצבעים העזים והאור הבוהק של הארץ.
אמני הקבוצה האמינו כי דמותם של ערביי ארץ ישראל היא הקרובה ביותר לדמות תושבי הארץ העברים מתקופת התנ"ך, והרבו לצייר נופים ודמויות מהווי הכפר הערבי.
בשנת 1951 רכשה תג'ר בצפת כנסייה, שנבנתה במאה ה-19 בשכונה הנוצרית בעיר, וננטשה במלחמת העצמאות.
מאוחר יותר הגיעו לעיר אמנים נוספים, ובשנת 1952 הקימה ביחד עם קבוצת ציירים את קריית האמנים צפת.
כמה מציוריה תלויים בקירות בית הכנסת "אבוהב" בעיר העתיקה בצפת.
בשנות השישים יצרה ציונה תג'ר יצירות ציור על גבי זכוכית, בעיקר על נושאים תנ"כיים.
נכתבו עליה שני שירים – "בתערוכת ציונה תג'ר", מאת יהודה קרני (1932), ו"ציונה תג'ר מציירת" מאת נתן זך.
בשנת 1977 זכתה ציונה תג'ר בתואר "יקיר תל אביב".
היא נפטרה בא' בתמוז תשמ"ח, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
בנה של תג'ר הוא חבר הכנסת ושר החקלאות לשעבר אברהם כ"ץ-עוז.
כמו כן, מופיע ציורה "נוף ליפתא" משנת 1926 על גבי בול דאר בסדרת "אמנות ישראלית 1982" שהנפיק השירות הבולאי בשנת 1982 ומכר 997,000 בולים היימנו.
האמן א.ואן אויין עיצב את בולי הסדרה.
דיוקן אורי צבי גרינברג (1925)
דיוקן אליאס אליהו ניומן (1925)
ציון תקן (או, ציון תקן z) הוא משתנה מקרי נורמלי, אשר מבטא את המרחק של תצפית מן התוחלת במונחי יחידות סטיית תקן.
ציון התקן יכול לקבל כל ערך, חיובי או שלילי, כאשר ערך חיובי מצביע על תצפית הגבוהה בערכה המספרי מתוחלת האוכלוסייה, וערך שלילי מצביע על תצפית הנמוכה בערכה המספרי מתוחלת האוכלוסייה.
תהליך חישוב ציון התקן נקרא גם "תקנון" או "נירמול", וציון התקן יקרא גם "ערך Z", "ציון Z", או: "הציון המתוקנן".
היתרון בחישוב ציון התקן הוא האפשרות לקבל אומדן למיקום של ערך (וכפועל יוצא - גם להסתברות לקבל ערך זה, או ערך קיצוני ממנו), בהתפלגות נתונה - באופן שאינו תלוי בסולמות מדידה.
החיסרון בחישוב זה הוא היישום המוגבל בשימוש אמפירי בו, כיוון שניתן לחשבו רק כאשר מניחים התפלגות נורמלית של האוכלוסייה, ותוחלת ושונות ידועות באוכלוסייה.
חישוב ציון תקן של תצפית בודדת
כאשר מעוניינים לחשב את ציון התקן של תצפית בודדת, למעשה מחשבים את מרחקה (ביחידת מרחק של סטיות תקן) ממומנט נתון של אוכלוסייה מסוימת.
על כן, בחישוב ציון התקן מניחים כי התצפית שייכת לאוכלוסייה תאורטית על פיה מתקננים.
כיוון שציון תקן יחושב רק תחת ההנחה שהאוכלוסייה מתפלגת נורמלית, ותוחלתה ושונותה ידועות, הסימון המקובל לציון הנחה זו היא: והמינוח השגור הוא: "X מתפלג נורמלי, עם תוחלת ושונות ".
בהינתן ערך נקודתי X עבור תצפית, ציון התקן של זו יהיה:
ציון התקן של התצפית, או: ציון התקן של הסטטיסטי הנאמד
חישוב ציון תקן של ממוצע מדגם
כאשר מעוניינים לחשב את ציון התקן של ממוצע המדגם, למעשה מחשבים את מרחק ממוצע זה (ביחידת מרחק של סטיות תקן) מתוחלת התפלגות הדגימה.
על כן, מניחים כי הממוצע שייך לאוכלוסיית ממוצעים תאורטית, על פיה מתקננים.
באופן דומה להנחות שיש להניח עבור התפלגות האוכלוסייה, כאן נניח כי כל המדגמים האפשריים בגודל של המדגם שלנו מתפלגים נורמלית, עם תוחלת ושונות דגימה ידועות.
גם כאן הסימון המקובל הוא: ונהוג לומר כי: " מתפלג נורמלי, עם תוחלת ושונות ".
בהינתן ערך נקודתי עבור ממוצע מדגם בגודל , ציון התקן של זה יהיה:
טעות התקן של התפלגות הדגימה
ציון התקן של ממוצע המדגם, או: ציון התקן של הסטטיסטי הנאמד
נשים לב, כי ציון התקן של תצפית בודדת הוא למעשה המקרה המנוון בו .
הגדרה כללית עבור כל מומנט של משתנה מקרי X
יהיה משתנה מקרי המתפלג כאשר: ו- .
לכל: ציון התקן של ערך זה יהיה:
כיוון ש הוא משתנה מקרי נורמלי, גם משתנה מקרי נורמלי שהתפלגותו:
עם פונקציית צפיפות: ופונקציית הסתברות מצטברת: , אותה נהוג לסמן בתור:
משמעות ציון התקן תחת הגדרת פונקציית הצפיפות של משתנה מקרי המתפלג נורמלי
תחת הנחת ההתפלגות הנורמלית של משתנה מקרי , נתייחס אל ציון התקן כאל מדד למרחק ערך מתוחלת ביחידות מדידה של סטיות תקן.
מכיוון שפונקציית הצפיפות של משתנה מקרי נורמלי אינה חד-חד ערכית, לכל , קיימים שני מקורות תחת המיפוי ההופכי, כאשר תכונת הזוגיות של הפונקציה מבטיחה כי:
על כן, ניתן להתייחס אל ציון התקן כמדד בעל גודל וכיוון כאשר מלמד על המרחק האבסולוטי של ערך מן התוחלת, ו- על מיקום הערך ביחס לציר סימטריה העובר דרך התוחלת.
משמעות ציון התקן תחת הגדרת פונקציית ההסתברות המצטברת של משתנה מקרי המתפלג נורמלי
לפונקציית ההסתברות המצטברת של ההתפלגות הנורמלית אין פתרון אנליטי, ועל כן נהוג לחשב את ערכי באמצעות קירוב נומרי דרך טבלת ערכים נפוצים של האינטגרל, הקרויה טבלת Z, או טבלת ההסתברות הנורמלית.
תחת הנחת ההתפלגות הנורמלית של משתנה מקרי , פעולת התקנון מאפשרת להעריך את ההסתברות למאורעות שונים תחת מרחב ההסתברות של בשימוש בפונקציית ההסתברות המצטברת של המשתנה בלבד, ללא פתרון נומרי של ערכי פונקציית הסתברות המשתנה המקורי, באופן הבא:
ניתן להתייחס לציון התקן כאל המרחק של פרט או ממוצע מדגם מתוחלת האוכלוסייה אליה אנו מניחים כי הוא שייך, במונחי סטיות תקן.
דהיינו - ערכו המוחלט של ציון התקן מתייחס למספר סטיות התקן מהתוחלת, וסימנו- לכיוון ממנו מודדים את המרחק.
ציון תקן גבוה יצביע על מרחק גדול מן התוחלת, כאשר סימן חיובי ילמד אותנו כי ערך התצפית גבוה מהתוחלת, וסימן שלילי - כי ערך זה נמוך מן התוחלת.
ערכו המספרי של ציון התקן יכול ללמד אותנו על ההסתברות למאורע בו אנו מתעניינים, תחת ההשערה כי המאורע נלקח מאוכלוסייה בעלת תוחלת ושונות נתונות.
ככל שערכו המוחלט של ציון התקן גבוה יותר, כך הסתברותו תחת הנחות ההתפלגות הנתונה - נמוכה יותר.
מכיוון שבהתפלגות הנורמלית, ההסתברות לכל מאורע נקודתי זניחה, נהוג לרב לחשב את ההסתברות לקבלת המאורע הרצוי, או מאורע קיצוני ממנו.
מסיבה זו, ציון התקן גם מלמד אותנו על האחוזון אליו שייכת התצפית, ביחס לאוכלוסייה הכללית.
בנוסף, פעולת התקנון מאפשרת לנו להעריך הסתברויות ללא תלות בפרמטרים של האוכלוסייה ממנה נלקחו.
כך למשל, השוואה בין שני מאורעות זהים, הלקוחים מאוכלוסיות שונות, תתאפשר תחת פעולת התקנון, אך תהיה חסרת משמעות כאשר ננסה להשוות בין הערכים המקוריים של המאורעות.
לציוני תקן שימוש רב במדעי החברה, הטבע והרפואה.
הסיבה לפופולריות של מדד זה נובעת מההנחה המקדמית שתופעות רבות מתפלגות בקירוב נורמלית, ועל כן נוח למקם ולאמוד תכונות של אוכלוסיות בעזרת מדד זה.
מכיוון שבניסויים אמפיריים רבים אין אפשרות לדגום את כלל האוכלוסייה, נהוג לדגום מספר פרטים, ולבדוק האם מדגם זה אכן שייך לאוכלוסייה הכללית, והאם ניתן להסיק ממנו אליה.
שימוש בציוני תקן בהערכת הסתברות למאורע
נגדיר את המשתנה המקרי X להיות מנת המשכל (במונחי נקודות IQ) של אדם באוכלוסייה הכללית.
על פי אומדנים מקובלים, נהוג להניח כי מנת המשכל של אדם הנבחר באקראי מן האוכלוסייה הכללית תתפלג נורמלי באופן הבא:
דהיינו, באופן נורמלי, עם תוחלת של 100 נקודות IQ ושונות של 225 נקודות IQ בריבוע.
נדגום באופן אקראי אדם ונשאל מהי ההסתברות שאדם זה מחונן.
כיוון שההגדרה הרווחת למחוננות היא ציון IQ של 135 נקודות או יותר, נהיה מעוניינים לחשב את ההסתברות לדגום באקראי אדם עם מנת משכל זו, או גבוהה ממנה.
נתכנן ערך זה ונחשב את ציון התקן המתאים לו:
לאחר פעולת התקנון, ניתן לחשב את ההסתברות באופן הבא:
כלומר, ההסתברות לדגום באקראי אדם מחונן - מתוך אוכלוסיית בני האדם הכללית - היא 0.99%.
שימוש בציוני תקן בהשוואה בין מאורעות מאוכלוסיות שונות
בבחינה של שני מועמדים לעבודה המראיין מעוניין להכריע ביניהם על פי ציוני הגמר של אלו בתואר הראשון.
שני המרואיינים סיימו את התואר הראשון בציון גמר של 85, אך באו משתי אוניברסיטאות שונות: A ו-B.
המראיין פונה אל שתי האוניברסיטאות ומקבל מהן את המידע הבא:
באוניברסיטה A ציון הגמר הממוצע הוא 80, עם סטיית תקן של 10 נקודות.
באוניברסיטה B ציון הגמר הממוצע הוא 80, עם סטיית תקן של 5 נקודות.
המראיין מתקנן את ציוניהם של שני המועמדים כדי להעריך עד כמה ציונם רחוק מן הציון הממוצע:
עבור המועמד הראשון, ציון התקן של ציונו הוא:
עבור המועמד השני, ציון התקן של ציונו הוא:
על כן, באופן יחסי - המועמד השני הצטיין יותר בלימודיו מהמועמד הראשון, כיוון שציון הגמר שלו - ביחס לממוצע הציונים באוניברסיטה בה למד - גבוה יותר.
נשים לב, כי גם במקרה בו ציון הגמר של המועמד השני היה 84, המראיין עדיין היה אמור לבחור בו לעבודה, מכיוון שציון גמר זה עודנו נמצא במרחק גבוה ממחצית סטיית תקן ממוצע ציוני מוסד הלימוד:
ציונות נוצרית (נקראת גם לעיתים ציונות מקראית) היא תופעה דתית הנפוצה בחלקים שונים של העולם הנוצרי, בפרט בקרב נוצרים פרוטסטנטים ואוונגליסטים.
התופעה כוללת אמונה של אנשים נוצרים כי עליית יהודים לארץ ישראל והקמת המדינה היהודית בארץ היא חלק הכרחי מתהליך הגאולה הנוצרי.
הבסיס לאמונתם הוא תפיסה תאולוגית שעל-פיה שיבתו של ישו אל העולם לא תיתכן אלא אם ישובו היהודים לארץ ישראל, ויחדשו את שלטונם על הארץ, כפי שהיה בימיו של ישו.
תפיסה תאולוגית זו מקובלת בעיקר בקרב חוגים התומכים בהשקפה פונדמנטליסטית פרוטסטנטית לפיה הישועה תגיע עם הביאה השנייה של ישו, והקמת מדינת ישראל מקדמת את התרחשות מלחמת הגוג ומגוג אשר צפויה על פי תפיסה אסכטולוגית זו להקדים את ביאתו של המשיח ואת 1000 שנות שלטונו על פני האדמה.
אין משמעותה של תמיכה זו בציונות גם תמיכה ביהדות.
למעשה, התאולוגיה מכתיבה כי היהודים בסופו של דבר ימירו את דתם קודם לביאה השנייה של ישו, ולמעשה המרה המונית זו היא אחד התנאים המוקדמים למימוש החזון המשיחי.
לפי אמונתם, היה ויסרבו היהודים באחריתו של התהליך להתנצר ולהמליך עליהם את ישו, הם יושמדו בידי האל.
בנוסף, התמיכה בציונות לאו דווקא מתיישבת עם מגוון הדעות השונות באידאולוגיה הציונית, אלא עם הרעיון הכללי כי מדינת היהודים בישראל היא צעד מקדים לביאה השנייה.
הסופרת הבריטית שארלוט אליזבת טונה שעסקה בהטפה אוונגליסטית במחצית הראשונה של המאה ה-19, הביעה בכתביה את הצורך הנוצרי בתחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל.
הקצין הבריטי אורד וינגייט, שסייע בשנות השלושים לארגון הצבאי היהודי ההגנה, היה חבר בכת פרוטסטנטית שהאמינה בשיבת העם היהודי לארצו.
השגרירות הנוצרית הבינלאומית היא ארגון המגייס תרומות למען מדינת ישראל.
אמונתם היא כי הציונות היא הגשמת חזון כתבי הקודש הנוצריים.
מאז חוללו שליחיו של ישו את הדת הנוצרית, התקיימו יחסי אהבה-שנאה בין הנצרות והיהדות, כאשר בדרך כלל נטתה הכף לחובת היהודים אשר הוקעו כמי שהיו שותפים לצליבתו של ישו.
במקרה הטוב שררה האמונה כי בבוא הגאולה יקבלו עליהם היהודים את הנצרות ומי שלא יקבל ייכחד או שמקומו בגיהנום.
במאה ה-12 פרסם האב יואכים מקלבריה חיבור מפורסם שבו חילק את ההיסטוריה האנושית לשלוש תקופות של התגלויות אלוהיות: ימי האב, ימי הבן, וימי רוח הקודש.
העידן הראשון הוא תקופת העם היהודי לו ניתנה התורה, העידן השני החל עם בואו של ישו והפיכת הגויים לנוצרים אהובי האל.
העידן השלישי הוא קץ הימים, ובו יתאחדו שני העמים לעם רוחני אחד לקבל את פני המשיח.
הרעיונות של האב יואכים פתחו פתח לתפיסה דתית חדשה, שנושאי דיגלה היו רבים וחשובים בנצרות ובהם: פרדריק מברונסוויק אשר במאה ה-14 חזה 1000 שנות שלטון משיח יהודי שבירתו ירושלים, ואיזיק לה-פיירר שבמאה ה-17 כתב כי על הנוצרים והיהודים לבנות בית חדש בארץ ישראל.
יש האומרים כי הקונסוליה הבריטית בירושלים נפתחה במאה ה-19, בהשפעתו של אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השביעי (הלורד שפטסברי) אשר קרא ל"החזרתם של היהודים לארצם ולחסדו של האל".
הרוזן נמנה עם מסדר סנט ג'ון אשר פעל בירושלים והקים בה בית חולים ומוסדות אחרים.
לפי ד"ר מייקל דוראן, המילניאריזם האנגלו-אמריקני של סוף המאה ה-19 החזיק בעמדות ציוניות (עוד לפני הקמת התנועה הציונית) וראה את הציונות ואת שליחותה של אמריקה כחלקים בלתי נפרדים מתוכנית אלוהית אחת.
מתחילת המאה ה-20, הזרם הפרוטסטנטי-פונדמנטלי היווה את ממשיכו של מילניאריזם האנגלו-אמריקני והמשיך להחזיק גם בתפיסותיו כלפי הציונות.
התמיכה בציונות ובמדינת ישראל מתבטאת בתרומות כספיות לארגונים ציוניים וישראליים, בתעמולה אוהדת, בהפעלת שדלנות למען ישראל בארצות מוצאם, בביקורים תכופים בישראל, ולעיתים גם בהקמת בית בישראל.
מדינת ישראל משתפת פעולה בדרך כלל עם ארגונים של נוצרים התומכים בציונות, ואף מעודדת ביקורים שלהם בישראל, אך אם הם רוצים להגר לישראל הם עלולים להיתקל בקשיים כיוון שהם אינם כלולים בחוק השבות.
הפעילות הידועה ביותר כיום של נוצרים התומכים בציונות מתקיימת בארצות הברית, ומתרחשת בכנסיות הפונדמנטליסטיות הגדולות המונהגות בידי כמרים מפורסמים כמו ג'רי פולוול מנהיג "הרוב המוסרי" ופט רוברטסון ממייסדי "הקואליציה הנוצרית".
כנסיות אלה המקיפות עשרות מיליוני מאמינים ומשופעות בכסף רב, חרתו על דיגלן את האהבה לישראל ואת אהדתם לרעיון הציוני.
הם מפעילים לובי רחב ממדים אשר יצר השפעה חזקה על מדיניותו של הממשל הרפובליקני בימיו של ג'ורג' בוש, נוצרי פרוטסטנטי אדוק בדתו.
הפעילות הנוצרית למען הציונות אינה מקובלת על כל הנוצרים.
רעיונותיו של האב יואכים נדחו בזמנו על ידי ראשי הכנסייה, וגם בדורות שלאחר מכן קמו לה מתנגדים רבים.
בימינו, ראשי הפלגים הנוצריים אינם נוקטים עמדה תאולוגית מסוג זה ונצמדים להשקפה השמרנית בדבר קבלת עול הנצרות על ידי כל הגויים.
לעומתם, הכנסייה הפרסביטריאנית, המאגדת תחת כנפיה 5 מיליוני מאמינים, נוקטת עמדה קיצונית ביחסה לציונות ולמדינת ישראל.
בוועידותיה האחרונות קראה אף לחרם כלכלי כנגד מדיניותה של ישראל בשטחים.
ציונה שמשי הירש (14 ביולי 1939 – 16 באוקטובר 2018) הייתה אמנית ישראלית, יוצרת רב-תחומית במגוון אמצעים - פיסול, ציור, קרמיקה ועיצוב טקסטיל.
היא עיצבה פסלים ומייצבים רבים במרחב הציבורי, לימדה במוסדות אקדמיים, ופעלה לקידום אמנות וחינוך לאמנות.
הציגה תערוכות יחיד רבות בישראל והשתתפה בתערוכות נושא ותערוכות קבוצתיות בעולם.
נולדה ב-14 ביולי 1939 בתל אביב לאהרון אברהם שמשי וחיה רבקה קוקלנסקי שהגיעו מליטא.
אביה היה רואה חשבון ואמה עקרת בית בעלת תוארי דוקטור בכימיה ובמתמטיקה.
בילדותה למדה בבית הספר העממי תל נורדאו, במסגרתו למדה ציור אצל האמן אליהו סיגד.
בהמשך למדה ב"מכינה לנוער", אצל המורים לפיסול יצחק דנציגר ואהרן פריבר.
בשנים 1956–1959 למדה ב"מכון אבני" אצל משה מוקדי, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן ומשה שטרנשוס.
בין השנים 1959–1963 התגוררה בניו-יורק, שם למדה קרמיקה וכן עיצבה בדים עבור חברת "פאטל", במוזיאון היהודי בניו-יורק ופרוכות עבור בתי כנסת שנבנו ברחבי ארצות הברית.
סייעה לרות דיין בעיצוב "שפת משכית" בבדים ושטיחים, ובמקביל עיצבה אריגים לרוז'י בן-יוסף בחברת "רקמה" ולחברת "לפיד קרמיקה" (שנות ה-60–70).
שמשי נמנתה על מייסדי קבוצת +10, שפעלה בין השנים 1965–1970, והשתתפה בחמש התערוכות הראשונות.
במשך השנים יצרה שמשי עבודות רבות במרחב הציבורי ובהן עיצובי שטיחים, בדים, קירות דקורטיביים ועוד.
יצירותיה החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עסקו בדמות האדם כסמל וכדימוי.
פסליה, העשויים חומר שרוף, מציגים דמויות אנושיות כוללניות.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הדגישה ביצירותיה גם אלמנטים של התכלות הגוף האנושי.
שמשי שיתפה פעולה עם אדריכלים שקידמו שילוב אמנות בתכנון שלהם, בהם דורה גד, אבא אלחנני, רפי בלומנפלד, לזר חזקיה, חיים (היינץ) פנחל, אסתר וזלמן ברחנא ורבים נוספים, שאתם הייתה בדיאלוג ויצירה שנמשכו עשרות שנים.
התחילה את דרכה באמנות חזותית כציירת, ועברה לעסוק בתלת-ממד, במיוחד בפסלים בחומר שרוף.
שמשה כמעצבת וכיועצת לנגב קרמיקה.
ב-1995 נשלחה על ידי רות דיין לעצב דגמים עבור מדינת בוטסואנה באפריקה.
שמשי עיצבה תפאורות לשתי הצגות בתיאטרון הבימה בבימוי יוסי יזרעאלי לפי יצירות ש"י עגנון: סיפור פשוט ותמול שלשום, הציגה 45 תערוכות יחיד ברחבי ישראל והשתתפה בעשרות תערוכות קבוצתיות בעולם.
כאוצרת אצרה 26 תערוכות נושא.
ב-1987 אצרה את תערוכת "תפאורות המחזה המקורי" (ביוזמת יעקב אגמון) בחגיגות הארבעים למדינה.
בשנת 1990 הציגה שמשי במוזיאון וילפריד ישראל תערוכת יחיד מקיפה בשם "ראש כואב והזיות" ולאחר מכן תרמה למוזיאון שלושה פסלי גן לתצוגת הקבע.
בשנת 1992 אצרה את תערוכת "עבודות לא טובות – רק האמן הוא הקובע".
התערוכה נוצרה עבור הגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב והוצגה גם בבצלאל בירושלים.
ב-1992–1993 אצרה תערוכת מחקר ותיעוד על "אדריכלות בתי-כנסת בישראל מ-1948-1992", שהוצגה בבצלאל בירושלים, ונדדה ברחבי הארץ במשך שנתיים.
קטלוג התערוכה (1993) מהווה גם היום חומר לימוד עיקרי בנושא.
בשנת 1994 אצרה את תערוכת "דורה גד – הנוכחות הישראלית באדריכלות הפנים" בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב.
בשנים 2003-2002 אצרה מגה-תערוכה "מחמורו של נחום גוטמן לחמורו של המשיח", במוזיאון נחום גוטמן בתל אביב.
ב-2015 הוצגה התערוכה במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע (בגרסה מותאמת למקום, בשם "דימוי החמור בתרבות הארץ-ישראלית").
בשנת 2012, לראשונה בתולדות האמנות בישראל, אצרה ביאנלה אינטרנטית של אמנות חזותית ישראלית במכלול הגדרותיה, בגלריות וירטואליות במרשתת (3DVAS - 3 Dimensional Virtual Art Space - פיתוח ופעילות ישראלית).
התערוכה כללה יצירות של 50 אמנים, ב-14 גלריות, כל אמן הציג שלוש יצירות.
בשנים 1988-1979 עמדה בראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב.
ב-1994-1990 לימדה ב"מכללת הסביבה, סדנא לעיצוב ולאדריכלות", מיסודם של האדריכל אליעזר פרנקל ועפרה שלו.
בשנים 1995-1992 עמדה בראש בצלאל 1 - הבניין ההיסטורי של אקדמיה בצלאל בירושלים - תוכנית של לימודי תעודה לקהל מעוניין בהתוודעות לאמנויות ובסיוע ליצירה עצמאית לאמנים עולים חדשים מרוסיה.
לאחר מכן הייתה בצוות הקמה וקידום של החוג לאדריכלות פנים בראשות פרופ' רן שחורי במסלול האקדמי המכללה למינהל, ופעלה בו עד 2006.
בשיטוטיה בפריז, בשנת 2000, גילתה שימשי שאין תיעוד של לוחות ההנצחה לתושבי העיר, יהודים ומתנגדי משטר שאינם יהודים, שנלקחו מבתיהם למחנות ההשמדה בתקופת השלטון הנאצי.
לאחר שבע שנות תיעוד ומחקר יצא לאור בשנת 2007 הספר לקרא קירות - פריס כמשל (הוצאת אבן חושן).
את קטעי הקישור כתבה האמנית וההיסטוריונית דלית להב.
הצלם יכין הירש, בן זוגה של שימשי, צילם את הלוחות.
המעיין בספר שואל עצמו מהו המשל אותו רוצה להציג שמישי.
לדבריה, המשל הוא היחס לאנשי רוח בעירה תל אביב ולבתי הניפקדים הערבים בישראל.
הספר מנסה להבין כיצד ניתן לעיר לתעד/להתמודד עם זיכרון של אירועים מרשיעים בתולדותיה.
דמות האדם הווה נושא מרכזי ביצירתה של שמשי מאז ומתמיד, דרכה היא ביטאה תפיסה פוליטית, חברתית וקיומית.
ביצירות רבות שמשי ניהלה דיאלוג מתריס עם הסביבה האנושית.
בתבליט "תמונת מחזור בי"ס לבנים" מ-1965 יצרה קבוצה של פנים מחומר.
כל הדמויות מחייכות להוציא דמות אחת עצובה.
את ההשראה ליצירה שאבה מתמונת מחזור שראתה בחלון ראווה.
בתערוכה "עשר שנים אחרי...." (גלריה בינט 1971) היא תיארה מה אירע לתלמידים שהופיעו באותה תמונת מחזור.
היא הציבה שתי שורות של דיוקנאות חזה (busts) על בסיסים גבוהים שביניהם ניתן היה לעבור.
לכל דמות נתנה שם סמלי כגון "מ.ד.
בכל שנות יצירתה מבטאת שמשי מחאה נגד מלחמות ונגד כפייה דתית ועוסקת במצבו הקיומי של כל-אדם.
בסדרות הפסלים "עושה לי אושבתים (צלמיות)" (1988) ו"צועקים" משנות השמונים, יצרה דמויות אנושיות בפעילות שונה, כשלכל דמות מוענק כינוי סטריאוטיפי או משייך (attribute).
בסוף שנות השמונים והתשעים שמשי האנישה בפסליה דמויות של דמונים ומלאכים, כולם פגומים מעוותים ומצחיקים.
בשנות התשעים חזרה לעסוק בנושאים חברתיים, כמו בתערוכה "לא שבירה" (1996), בה הציגה פסלי מתכת בשם "המתכופפים הגדולים", משולבים עם הדפסים דיגיטליים של הכרזות ומודעות בחירות של שמעון פרס ובנימין נתניהו, שהודבקו ברחבי העיר.
ב-2002 בתקופת בחירת אריק שרון לראשות הממשלה, יצרה מיצג גדול ממדים, "חזי מאי עמא דבר" (צא וראה מה רוצה העם), שהוצג בגלריה מכון אבני ביפו.
ב-1991 יצרה מערך פסלים "בוסתן בתים" במרכז שכונת "אזורי חן" בתל אביב, בזכות תקנת "אחוז אמנות" שחייבה שילוב יצירת אמנות בכל בניה הציבורית.
ב-1998 נחנך החלק הראשון בשדרת הפסלים "מראה מקום" יובל ישראל, בשדרות קוגל בחולון, המקום היחידי בישראל בו קיים פנתיאון למקימי המדינה ומגילת העצמאות חקוקה על קיר אבן כחלק ממערך אמנות.
פסלה "צל אדם אינו אדם" הוצב ברחוב לסל 7 בתל אביב (תרומת משפחת לפיד לזכר בתם מיכל לפיד דורבן).
הפסל קיבל פרס עבור שילוב אמנות באדריכלות על שם אדריכל אריה אל-חנני.
שמשי תיעדה בצילום גם תופעות תרבותיות מקומיות שונות.
כמו כן הציגה תערוכת חוצות "דואר באוויר" - תצלומי תיבות דואר במבואות מבני מגורים, סך הכול 46 פנלים (140X240 ס"מ) במרומי שדרות ח"ן בתל אביב.
בשנת 1992 שמשי הקמת ספריה להשכרת יצירות אמנות, כשתשלום השכירות היה מיועד לאמנים, אך המיזם לא עלה יפה.
כמו כן, שמשי ניסתה לקדם חוק אמנות חזותית בישראל, שכולל סעיפי תמיכה בקידום האמנות המקומית ופעלה לשילוב יצירות אמנות במבנים ציבוריים.
ארכיונה האישי של ציונה שמשי, שכולל את תיעוד מכלול יצירתה ועבודתה עם אדריכלים בעיצוב-פנים ובמרחב הציבורי – שמור בארכיון אדריכלות ישראל שבמגדל שלום מאיר בתל אביב
1968 פרס לעיצוב חדשני, המכון הישראלי לעיצוב
1977 פרס ראשון בתחרות לכרזה ליום העצמאות
1998 הפרס לשילוב יצירת אמנות באדריכלות ע"ש אריה אל-חנני, באמצעות משרד התרבות, קרן יהושע רבינוביץ, קרן פרץ נפתלי ומשפחת אל חנני
1983 - כולם יושבים - צל אדם, אוצר: יואב דגון, מוזיאון הרצליה לאמנות חדשה.
בעת התערוכה יצא הקטלוג: סיכום ביניים, כותבים: דן צלקה, מרדכי גלדמן [דברי ביקורת במחנה 30.1.85], יואב דגון, חיה ריטר קפלן, רן שחורי, ציונה שמשי, יגאל תומרקין, צילומים יכין הירש, גלריה ג'ולי.מ., תל אביב.
1988 - עושה לי אושבתים, ומגרשת שדים, שתי תערוכות במקביל + קולוג, אוצרת: אירית מילר, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה + מרכז ההנצחה בטבעון.
1990 - ראש כואב והזיות, כותבים בקטלוג: יואב דגון, רן ספוז'ניק, רן שחורי, ציונה שמשי, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב, המגדל תל אביב, גלריה ג'ולי.
1996 - לא שבירה, (תערוכת תגובה לרצח ראש הממשלה יצחק רבין), גלריה ג'ולי מ., תל אביב.
התערוכה הוצגה ב-1997 במשכן לאמנות עין חרוד ובשנת 1998 בבית האמנית, ירושלים.
2007-2006 - סדרת תערוכות מסמכי תרבות מקומית:
"דואר באוויר", מבואות בתי מגורים בתל אביב יפו, הוצג בשדרות חן, תל אביב.
"מפת דרכים תל אביב תחילה" תערוכה כפולה עם ישראל גודוביץ' של פסלים ודימויים, ג'ולי.
"חדרי שינה התנחלות תל אביבית", (ללא תיעוד דיריהם) תערוכה אינטרנטית.
2006 - "צדקה תציל ממוות?", תערוכה אינטרנטית של קופות צדקה במרחב הציבורי.
2007 - אמנות במרחב הציבורי, DVD, בסיוע מפעל הפיס: תיעוד יצירות במרחב הציבורי: בוסתן בתים 1991, צל אדם אינו אדם 1993, סימפוזיון פיסול בעיר טוקיו ביפן 1995, מראה מקום יובל לישראל, חולון, 1998.
שמשי נישאה ב-1961 לקולנוען יכין הירש והתאלמנה ממנו ב-2011. השניים היו הורים לבת, פרופ' דפנה הירש, חוקרת תרבות באוניברסיטה הפתוחה.
שמשי נפטרה ב-16 באוקטובר 2018. על פי בקשתה, גופתה נתרמה למדע.
ארכיונם האישי של שמשי והירש, המתעד את פעילותם הרב תחומית, הופקד על ידי שמשי בשנות חייה האחרונות בארכיון אדריכלות ישראל שבתל אביב ובשנת 2023 עבר לארכיון בית ציפר באוניברסיטת תל אביב.
הארכיון נסרק על ידי הספרייה הלאומית ורובו זמין לצפייה ברשת.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתם של יכין הירש וציונה ושמשי ברחוב נחמני 57.
בנוסף, העירייה הודיעה כי רחוב מספר 3789 שנמצא בדרום העיר, ייקרא על שם ציונה שמשי.
ציונה קניג-יאיר (נולדה ב-18 ביולי 1970) היא משפטנית.
בעבר כיהנה כמנכ"לית משרד התפוצות, וכסגנית נשיא מכון הרטמן.
בשנים 2008–2016 כיהנה כנציבת שוויון ההזדמנויות בעבודה הראשונה.
קניג-יאיר נולדה ב-1970 בברוקלין, ארצות הברית, עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1981, וגדלה ברעננה.
היא בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בראשית דרכה כעורכת דין עבדה במשרד פרטי ובהמשך הייתה פרקליטה פלילית בפרקליטות מחוז תל אביב.
בהמשך שימשה מנהלת המחלקה המשפטית של שדולת הנשים ולימדה בקליניקה משפטית לזכויות נשים במכללת רמת גן.
בעקבות תיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה הוקמה בשנת 2008 במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה נציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה, האחראית על אכיפת הוראות החוק, באמצעות תביעות המוגשות בשם עובדים, או בשם הנציבות עצמה, לבתי-הדין לעבודה.
קניג-יאיר מונתה לעמוד בראש הנציבות החדשה.
היא כיהנה בתפקיד עד ינואר 2016.
ביוני 2021 הודיע שר התפוצות נחמן שי על כוונתו למנות אותה למנכ"לית משרד התפוצות.
קניג-יאיר היא בוגרת קרן וקסנר.
קניג-יאיר נשואה לאייל ואם לשלושה.
ציון ציפורה (במקורות אתיופים: ציון מוגסה) הייתה קיסרית אתיופיה ואשתו של הקיסר האתיופי זרע יעקב.
ציפורה הייתה נסיכה מהממלכה היהודית של ביתא ישראל וככל הנראה השתייכה לשושלת הגדעונים, אשר נישאה לקיסר האתיופי ב-1445 לאחר שזה התאהב בה בשל יופייה, הקיסר דרש מציפורה שתתנצר ואכן היא התנצרה אך רק למראית עין ואימצה את השם "וולטה קדיסן".
למרות שלזרע יעקב היו מספר נשים כדוגמת הקיסרית הלני וציפורה הייתה רק אשתו השלישית, בכל זאת היא זו שהייתה האישה החזקה והקיסרית בפועל וכן גם זכתה לכינוי "האם הקיסרית".
ציפורה ילדה לקיסר שלושה בנים: אסקל ("צאגה אמלק"), באדה מריאם הקיסר לעתיד ומאדאם.
ציפורה הקיסרית המשיכה לנהוג כיהודיה בסתר ותקשרה באופן סמוי עם ביתא ישראל ושימשה למעשה כמרגלת.
במהלך תקופת מלוכתה, קרובי משפחתה היהודים ובראשם המלך גדעון החמישי, השתמשו במידע שהובא להם מציפורה על מנת לפלוש לאתיופיה ולהדיח את הקיסר שהיה נוצרי קנאי.
בשנת 1462 הלחימה החלה במה שנודע כמרד ציפורה.
תוכניתו של המלך גדעון הייתה לכבוש את האימפריה האתיופית ולהכתיר את בנה של ציפורה, אסקל.
המועד שבחרו ביתא ישראל לפלוש לאימפריה הנוצרית היה כאשר הקיסר היה עסוק בלחימה בסולטונות אדאל.
המידע על עזיבתו של הקיסר את עיר הבירה לעבר אזורי הקרבות בדרום המוסלמי הודלף על ידי ציפורה, והיהודים החלו לנוע עם כוחות רבים מסאמיאן מזרחה, ללב האימפריה הנוצרית.
המידע על הפלישה היהודית הגיעה לבסוף אל הקיסר והוא עזב מידית את אזורי הקרבות בדרום.
זרע יעקב גייס את צבאו ונלחם כנגד היהודים מלחמה חסרת רחמים שבה לבסוף ניצח צבא אתיופיה את היהודים.
סופה של ציפורה היה קשה ואכזרי: היא נרצחה בידי בעלה -הקיסר מול עיני ילדיהם המשותפים.
ציון ציפורה נקברה בסתר על ידי בנה באדה מריאם בכנסיית מקדס מריאם שליד העיר דברה ברהן.
ציון פיניאן (נולד ב-26 בדצמבר 1951) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-18 מטעם מפלגת הליכוד ולפני כן כסגן ראש עיריית טבריה.
פיניאן נולד במרוקו ועלה ארצה עם משפחתו, בשנת 1956. הוא גדל והתחנך בטבריה.
בילדותו לקה בפוליו ועד גיל אחת עשרה לא הצליח ללכת.
הוא למד חינוך והוראה באוניברסיטת חיפה ועסק במשך שנים רבות בהוראה, כמורה, כמחנך וכמנהל בית ספר תיכון בטבריה.
בשנת 1989 מונה על ידי שר השיכון, דוד לוי, למנהל "פרויקט שיקום השכונות" בצפון הארץ ואף זכה ב"פרס נשיא המדינה" בעקבות הצלחתו בתפקיד זה.
לאחר מכן בין השנים 1992 – 2004 כיהן כסגן ראש עיריית טבריה.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה (2003) הוצב פיניאן במקום ה-42 ברשימת הליכוד, אך הליכוד זכה ב-38 מנדטים בלבד ולא נבחר לכנסת.
בינואר 2006, לאחר התפטרות צחי הנגבי לטובת קדימה הגיע תורו להיכנס לכנסת, אך בדומה לקודמו ברשימה אביגדור קהלני הוא ויתר על כניסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה שהתקיימו באותה שנה הוא נבחר במקום ה-24 ברשימת הליכוד, אך הליכוד זכה ב-12 מנדטים בלבד והוא לא נכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-22 ברשימת הליכוד-אח"י לכנסת.
הרשימה זכתה ב-27 מנדטים והוא נבחר לראשונה כחבר כנסת מן המניין ושימש כמרכז הקואליציה בוועדת הכספים.
חוקק את חוק נפגעי הפוליו, שהעניק לו ולעוד כחמש מאות איש הטבות מופלגות.
בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב פיניאן במקום ה-65 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו לכנסת.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013, התמודד לראשות עיריית טבריה מול יוסי בן-דוד ורון קובי, אך לא נבחר.
בבחירות אלה נבחר בן דוד ואילו פיניאן קיבל 2 מנדטים במועצת העיר וכיהן כיו"ר האופוזיציה.
בבחירות המקומיות ב-2018, התמודד לראשות עיריית טבריה בשנית מול בן דוד וקובי, ללא הצלחה ונותר מחוץ למועצה.
היהודים בלוב התעניינו בציונות כבר מראשיתה.
הקהילה היהודית השקיעה רבות בחינוך דור העתיד להגשמת האידיאל הציוני ובלימוד השפה העברית.
בתקופה האיטלקית, הארגונים הציוניים, שהבולטים שבהם היו חברת ציון, מכבי ובן יהודה, עסקו בעריכת כנסים ואסיפות להפצת הרעיון הציוני.
כמו כן ערכו הארגונים פעילויות תרבותיות-ציוניות ועסקו בלימוד העברית ואף עליה לארץ.
שחרור לוב על ידי הבריטים עצר את החלתו של הפתרון הסופי ונתן תנופה לארגונים הציוניים בלוב, גם בגלל בשורת החופש שהביאו עמם, אך בעיקר בזכותם של החיילים הארצישראלים, שהרימו את הגאווה הלאומית ותרמו רבות במישור החינוכי, במישור ההומניטרי ובהקמת ארגוני ההגנה.
בתקופת שלטון הבריטים המשיכו הארגונים הציונים לפעול ולהתפתח, אם בגלוי ואם במחתרת.
פרעות נובמבר 1945 גרמו לתוצאות הרות אסון בקרב הקהילה, דבר שעורר את הקמת ארגוני ההגנה, בעזרתם של החיילים הארצישראליים ובעזרתם של השליחים מארץ ישראל.
פרעות אלה הגבירו את רצונם לעלות ארצה.
תנועת החלוץ עסקה רבות בהכשרה חלוצית של המתכוננים לעלות ארצה.
נתיבי ההעפלה העיקריים היו הפלגה אל חופי איטליה והפלגה או מסע רגלי לתוניסיה ומשם לצרפת.
המעפילים מלוב היוו תרומה חשובה לעם בארץ ישראל, בשל העברית הרהוטה שבפיהם, אמונתם החדורה בציונות והידע הצבאי שרכשו חלקם במסגרת ארגוני ההגנה.
עם הקמת המדינה והפרעות ביוני 1948 החלה לוב מתרוקנת אט אט מיהודיה.
הקשר של יהודי לוב עם התנועה הציונית וראשיה החל כבר בשנת 1896, כשנה לפני קיום הקונגרס הציוני הראשון, בראשות בנימין זאב הרצל, בווינה שבאוסטריה.
באותה השנה שלח הרצל ליהודי לוב מכתב המעודד אותם לפעילות ציונית בארצם שעוד קודם לכן הייתה פעילה עקב הקשרים ההדוקים עם יהודי ארץ ישראל.
דבר זה תרם להתעניינות יהודי לוב בציונות ובמפעליה, התעניינות זו באה בעיקר מצד המשכילים, בעלי המקצועות החופשיים ופרנסי הקהילה.
עקב כך הפעילות הציונות באותה התקופה מתוארת כבעלת אופי מצומצם ולעיתים אף כיוזמות פרטיות.
ביקורם של אישי ציונות מארץ ישראל ומהתנועה הציונית העולמית והגירת יהודים אירופיים רבים ללוב אשר הביאו באמתחתם את בשורת הציונות, גרמו להתעוררותה של הציונות בקרב יהודי לוב.
בשנת 1911 כבשו האיטלקים את לוב וגרמו לחיבורה של לוב לעולם המודרני.
היהודים בלוב נפתחו לתרבות המערב וחידשו את קשריהם עם אחיהם שבאירופה.
בתקופה זו הפעילות הציונית הייתה בעלת אופי מאורגן יותר.
ב-1913 גיבש אליהו נחאייסי תוכנית להוצאתם של יהודי לוב ממצוקתם הכלכלית והחברתית, באמצעות החדרת רעיונות הציונות וערכיה, תוכנית שיצאה לפועל רק מאוחר יותר בשל חילוקי דעות עם הנהגת הקהילה.
הפעילות הציונית עד מלחמת העולם השנייה
הארגון הציוני הבלתי רשמי "אורה ושמחה" הוקם בשנת 1914. הארגון הוקם במסווה של תלמוד תורה לילי, וזאת מחשש לתגובת האיטלקים והערבים המקומיים.
גם ארגון זה לא האריך ימים, בעיקר בשל בעיות תקציביות.
בנוסף לכך, העובדה כי תודעת הציונות עדיין לא חדרה בבני הקהילה וקיומם של חילוקי הדעות עם ההנהגה, שחששה מהלהטת הרוחות בקרב הערבים והאיטלקים, גרמו אף הם לסגירת הארגון.
בעקבות הכישלונות האחרונים, החליטו נחאייסי וחבריו לעזוב את שיטת הארגוניים החברתיים ולהקים ארגון פוליטי ציוני שיתמודד על הנהגת הקהילה.
בשנת 1916 הקימו את תנועת "חברת ציון" שכללה 70 חברים.
התנועה עמדה בקשר ישיר עם משרדי התנועה הציונית העולמית ושמה לה למטרה לקדם את תוכנית הקונגרס בבזל, באמצעות הפצת ההיסטוריה היהודית והשפה העברית.
כארגון פוליטי מסודר, בחרו חברי הארגון תשעה חברי ועד שבראשם עמד אליהו נחאייסי והרכיבו ועדות לקידום מעשי של אידאולוגית הארגון.
ועדת התרבות והתעמולה הייתה אחראית על ארגון שיעורי ערב בשפה העברית ועריכת ימי עיון להפצת הציונות בקרב בני הקהילה.
ועדת קרן קיימת הייתה אחראית לאיסוף כספי תרומות למען קק"ל.
תרומות אלו חזקו את הקשר ואת תחושת הערבות ההדדית בין התורמים לציונות וליהודי ארץ ישראל.
ועדת קשר הייתה אחראית לשמירת קשר רציף עם התנועה הציונית העולמית ועם סניפה בטריפולי.
ועדת העלייה הייתה אחראית לדאוג לכל הקשור לסידוריהם של המבקשים לעלות לארץ.
ב-1917 נערכו הבחירות לוועד הקהילה בטריפולי.
לקראת הבחירות פתחה "חברת ציון" בתעמולה כנגד הנהגת הקהילה הנוכחית, שנמנית בעיקר על האליטה העשירה, והציגה את עצמה כנציגת המעמד הנמוך.
"חברת ציון" קראה לדמוקרטיזציה ולהפצת הציונות, כפתרון למצב החברתי והחומרי הירוד.
בבחירות אלה ספגה התנועה כישלון.
אך למרות כל זאת נמשכו המאבקים בתוך הקהילה והעמיקו המחלוקות.
בשנת 1922 הוקם ארגון ציוני מתחרה ל"חברת ציון" ושמו "אחדות והתקדמות".
בראש הארגון עמד פורטונטו חדד.
הארגון הוציא לאור את השבועון "התעוררות" בו פרס את טענותיו כנגד דרכי הפעולה של "חברת ציון".
הקמתו של ארגון ציוני מתחרה החמירה את המאבקים הפנימיים בקהילה היהודית ופגעה קשות בפעילותה של "חברת ציון", עד כדי הפסקת איסוף כספי התרומות לקרן הקיימת לישראל.
דבר זה גרם לקק"ל לשגר מהארץ את אברהם אלמליח כדי להשכין שלום בין הארגונים.
עם הגעתו של אלמליח ללוב, בשנת 1923, נפגשו, הוא והרב הרטום קסוטו, עם ראשי הארגונים על מנת לשכנע אותם לשתף פעולה ולגשר על הפערים, לשם הגשמת המטרות הציוניות.
גישור זה הוביל, בסופו של דבר, לאיחוד שני הפלגים הציוניים בלוב, איחוד שהתבצע בפועל רק ב-1924 בתיווכו של שליח "קרן היסוד" הרב פראטו מאיטליה.
כך נוסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית".
את הרשמים, שספג אלמליח בעת ביקורו בלוב, העביר לשולחיו שבארץ ישראל.
אלמליח התרשם מאוד מדבקותה של הקהילה ביהדות ובציונות, דבר שהתבטא גם בפן המעשי - עלייתם של אחד עשר צעירים בהנהגת אליהו פאלח, מי שכונה ראשון החלוצים מלוב.
אלמליח המליץ לשולחיו להתכונן לגל עליה גדול מלוב ואף להקים משרד עלייה בטריפולי.
הפעילות הפוליטית הענפה בלוב אף הוסיפה לפרוח ובשנת 1923, נוסדה אגודת הנשים הציוניות A.D.E.I, שהייתה מקבילה לתנועת ויצו שבארץ ישראל.
האגודה עבדה בשיתוף פעולה עם התנועה הציונית ומטרותיה היו החדרת ערכיה של התנועה הציונית בקהילה, בדגש על ציבור הנשים ולשפר את רמת השכלתה של האשה ומעמדה.
לאחר שנוסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" עזבו הציונים את הפעילות הפוליטית והחלו להתמסר לפעילות ציונית-חברתית גרידא: הפצת העברית והרעיון הציוני בקרב בני הקהילה ואיסוף כספי תרומות לקרן הקיימת לישראל ול"קרן היסוד".
בשנת 1924 ייסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" את תנועת הנוער הציונית "הנוער היהודי הטריפוליטני".
נשיא התנועה היה רפאל אביב, מראשי הציונות בלוב.
התנועה הרחיבה את פעילות אגודת הספורט הציונית "בני ציון" שהצטרפה ל"מכבי" ב-1926.
בשנת 1928 ניסתה התנועה להקים חווה להכשרה חקלאית, כהכנה למי שעתיד לעלות לארץ וכפתרון לבעיית התעסוקה.
בשנת 1931 נוסד הארגון "בן יהודה" בהנהגתו של ציון שאול אדאדי.
ארגון זה התמקד בעיקר בהפצת השפה העברית, על ידי העלאת מחזות בעברית, הוצאה לאור של שבועון בשם "למדו עברית", פתיחת ספרייה עברית וקיום שיעורים ללימוד השפה, כל זאת תחת הסיסמה "עברי, דבר עברית".
מעבר לכך עסק הארגון גם בפעילות ציונית שוטפת כעריכת אספות וכנסים ואיסוף תרומות לקק"ל ול"קרן היסוד".
אחד מהחשובים במפעליה של תנועת "בן יהודה", אם לא החשוב שבהם, הוא הקמת בית הספר העברי "התקווה", בסוף שנת 1931. בית הספר התחיל את דרכו עם מספר תלמידים מצומצם - 20 בנים ובנות, אולם עד מהרה, תוך פחות משנה, מספר תלמידיו זינק ל-512 תלמידים.
הישגי בית ספר "התקווה" היו מרשימים במיוחד, זאת, לאו דווקא בשל מניין התלמידים הגדול, אלא בזכות הרפורמה שהוכנסה וכללה בין השאר חלוקת הכיתות לפי רמות, הנהגת שיטת הוראה מדוקדקת על פי תוכנית לימודים שנקבעה מראש, בחינת הישגי התלמידים, הן בלימודים היהודים ציוניים והן בלימודים הכלליים.
לאור ההישגים המרשימים, אליהם הגיע בית הספר, הוחלט בהנהגת הקהילה להעביר את ועדת החינוך לאחריותו של ארגון "בן יהודה".
מספר התלמידים בבית הספר גדל והגיע עד ל-1,200 תלמידים, מה שחייב את הרחבת סגל המורים על ידי הכשרה של מורים נוספים.
במקביל להצלחתה של תנועת "בן יהודה", הצליחה גם תנועת "מכבי" הן בפעילויותיה הספורטיביות והן בפעילויות הציוניות, פעילויות שהלכו והתעצמו.
בשנת 1932 חוקקו "חוקי השבת" על פיהם חויבו גם התלמידים היהודיים להגיע לבית הספר בשבת.
חוק זה גרם לרוב התלמידים היהודיים לנשור מבתי הספר הכלליים וחלקם מצא מקום במסגרת "בן יהודה".
לחלק אחר של הקהילה הצטרף קושי זה לשאר המניעים לעלות לארץ ישראל, דבר שגרם לגידול במספר העולים לארץ ישראל.
עולים אלו הקימו את השכונות "בנגזי" בבני ברק ו"מונטיפיורי" בתל אביב.
סך כל העולים מלוב בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נאמד בין 500 ל-1,000 עולים, בהם חברי מחתרות, בעיקר מחתרת האצ"ל.
בשנת 1939 נחקקו "חוקי הגזע" על פיהם הורחקו כל התלמידים היהודיים מבתי הספר הציבוריים.
כל נטל החינוך נפל כעת על הקהילה ואכן בני הקהילה גילו הבנה והרימו תרומות להרחבת מסגרות הלימוד ופיתוחן.
נוסד בטריפולי בית הספר הטכני העברי הראשון, בו למדו כ-60 תלמידים.
כמו כן הרחיבה תנועת "בן יהודה" את בית הספר "התקווה" ואת צוות המורים כדי לענות לביקוש הרב לספסלי לימודים.
הפעילות הציונית במלחמת העולם השנייה
אף על פי שאיטליה עוד לא הצטרפה למלחמת העולם השנייה שפרצה ב-1939, השלטון האיטלקי אסר על קיום פעילות ציונית מכל וכל.
על אף זאת, התנועות הציוניות ובהם תנועת "בן יהודה" המשיכו את הפעילות הציונית באופן מוסווה בבתי הספר ובמוסדות ציבור.
ב-10 ביוני 1940 הצטרפה איטליה למלחמה.
מכאן ואילך מצבם של היהודים היה קשה לאין ערוך.
החזית התקרבה אליהם והם נפגעו קשה מהפגזות והפצצות ואם לא די בכך, חוקי הגזע נאכפו ביתר שאת.
יהודים גורשו, הועברו למחנות ריכוז ועבדו בעבודות כפייה.
בתקופה זו נלחמו היהודים על עצם קיומם ומעורבותם בפעילות הציונית כמעט ופסקה.
חלק מהארגונים הציונים הקיימים פעלו רבות להגשת סיוע לנפגעי המלחמה, לפגועים בגופם ולפגועים ברכושם.
המפגש הראשון עם החיילים הארצישראלים
עם כיבושה של לוב בידי הבריטים, נוצר מפגש מרגש בין יהודי קירנייקה המדוכאים והמושפלים לבין החיילים הארצישראלים.
יהודי לוב ראו בחיילים סמל לגאווה ולגאולה בעוד החיילים ראו במפגש הזה הגשמה של עיקר מטרת גיוסם - לעזור לקהילות היהודיות שסבלו בשלטון הגרמנים ושותפיהם.