tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר ההשפעה הייתה אדריכלות הבארוק הספרדי שהשפיעה רבות האדריכלות בכל יבשת אמריקה, בעיקר מרכז ודרום אמריקה.
סגנון אדריכלות זה ניכר בעיקר בדרומה ומערבה של ארצות הברית, שכן שטחים אלו היו חלק מההתיישבות הספרדית.
לצפון מזרח ארצות הברית, שיושב בעיקר על ידי האנגלים, יובאה בעיקר האדריכלות האנגלית של אותה תקופה.
שני סגנונות אלה המופיעים באמריקה מכונים "אדריכלות קולוניאלית".
ההשפעה הספרדית בדרום ובדרום מערב
החל משנות ה-70 של המאה ה-18, עם מלחמת העצמאות האמריקאית, נפוצה הבנייה של מבני ממשל ומבני ציבור פדרליים בארצות הברית.
בחיפוש אחר סגנון אדריכלי שישקף את הדמוקרטיה החדשה שזה עתה נולדה התפתחה בנייה שכונתה אדריכלות נאו-יוונית (The Greek Revival Architecture).
כמו כן מבנים רבים נבנו בסגנון האדריכלות הפלדיאנית שהגיעה מאנגליה ואדריכלות נאו קלאסיציסטית שהייתה נפוצה גם באירופה.
עיקרה של האדריכלות הקלאסית המחודשת הייתה בבנייה של העיר וושינגטון בסוף המאה ה-18 אליה הועברה הבירה האמריקאית מפילדלפיה.
סגנון הבנייה הרשמי שבין 1785 עד 1815 זכה לכינוי "ארכיטקטורה פדרלית" (en) בתולדות האדריכלות האמריקאית.
בניין הקפיטול, הבית הלבן ומבני ציבור וממשל מפורסמים נוספים נבנו באותה תקופה ובסגנון זה.
אחד האדריכלים הפעילים ביותר בתקופה זו היה תומאס ג'פרסון, איש עידן האורות ונשיאה השלישי של ארצות הברית.
בתפישתו, האדריכלות הממסדית של האומה צריכה לשדר צדק ודמוקרטיה.
אדריכל בולט נוסף מתקופה זו שבנה מבנים בסגנונות נאו-קלאסיים הוא בנג'מין לאטרוב, שנודע בעיקר בתכנון בניין הקפיטול.
אדריכלים נוספים הם אשר בנג'מין, צ'ארלס בולפינץ', סמואל מקינטיר, אלכסנדר פאריס וויליאם ת'ורנטון.
משנות ה-40 של המאה ה-19 פרח סגנון מחודש אחר ששאב את השראתו מימי הביניים - סגנון התחייה הגותית.
סגנון מחודש זה החל להתפתח באנגליה כבר מאה שנים קודם לכן אך זכה בארצות הברית לפופולריות רבה.
קתדרלות נאו-גאותיות רבות נבנו בערים הגדולות בארצות הברית בצורה שנראתה כמעט זהה לקתדרלות הגותיות של אירופה מהמאות ה-12 עד ה-14. הקתדרלה הלאומית של וושינגטון וקתדרלת פטריק הקדוש שבניו יורק הן מהדוגמאות המוצלחות ביותר לסגנון בנייה זה.
סגנון תחייה נוסף שהתפתח בארצות הברית במאה ה-19 הוא הנאו-רנסאנס, התחדשות של אדריכלות הרנסאנס הצרפתי בעיקר, שהופיעה בעיקר במבני יוקרה ואחוזות באזור החוף המזרחי.
דוגמה בולטת לסגנון זה היא אחוזת בילטמור שבצפון קרוליינה.
רשימת מונחים בנושא אדריכלות גותית.
הרשימה כוללת גם מושגים הקשורים באדריכלות הכנסיות של ימי הביניים, ואדריכלות התחייה הגותית.
בסוגריים מופיעה צורת הכתיב של המושג באנגלית.
לכל מושג קיים גם תעתיק מקורי באנגלית או בשפת המקור (לרוב יוונית או לטינית, צרפתית וגרמנית).
להלן מונחונים מאוירים של חלקי הקתדרלה הגותית.
לחצו על הכתוביות בתמונה כדי לעבור לערכים הרלוונטיים.
אמבולטוריום (לטינית: Ambulatorium, אנגלית: Ambulatory ) - מעבר היקפי שסביב האפסיס.
אפסיס (יוונית: hapsis, אנגלית: Apse ) - האזור הנמצא בסוף הספינה הראשית, לרוב בצורה מעגלית.
בית המקהלה - החלק המצוי ממזרח לבית הרוחב, בו ישבה המקהלה ובו נעשו הסקרמנטים הנוצריים.
בפטיסטריום - אגף ההטבלה בכנסייה, לרוב נבנה כמבנה נפרד הסמוך אליה.
טרנספט או בית הרוחב - חלל מעבר הניצב לספינה הראשית סביב המזבח ונותן לכנסייה צורה של צלב.
מצלב - מרכז הכנסייה בו נפגשים אולם התווך ובית הרוחב.
נרתקס - מבואת הכניסה הראשית לקתדרלה.
ספינה ראשית או אולם התווך (לטינית: Navis, אנגלית: Nave ) - החלל המרכזי של הכנסייה או הקתדרלה.
הספינה מתוכננת להכיל את הציבור הרחב לטקסים ותפילות וכל שאר חלקי המבנה סובבים או תומכים בה, מבחינת התפקוד ומבחינה פיזית.
דופן הספינה מורכב מעמודים המפרידים בינה ובין הספינות הצדדיות, גלריה או טריפוריום, קומת תאורה ולבסוף מתעגלים קווי העמודים והופכים לקמרונות.
ספינה משנית או סיטראה - מעברי צד צרים ונמוכים יותר משני צידי הספינה הראשית, לרוב נמצאים מתחת לתומכות הצדדיות והדואות.
צ'פטר האוס - בית מועצת הקתדרלה, מבנה נפוץ באנגליה בסמוך לכנסיות, בו נפגשים הכמרים או הנזירים לישיבות ודיונים שונים.
קלויסטר (מלטינית: claustrum, אנגלית: Cloister ) חצר מרובעת קטנה האופיינית בעיקר למנזרים וכנסיות מנזר גותיים.
קפלה (לטינית: Cappella, אנגלית: Chapel) גומחה או חלל קטן ללא מוצא, המוקדש לקדוש כלשהו או למטרה משנית אחרת; נמצאת לרוב סביב האמבולטוריום, בצדי הספינות המשניות ולעיתים בטרנספט.
קריפטה - גומחה מתחת לכנסייה, בה קבורים קדושים נוצריים, אנשי דת, פטרונים או אנשי אצולה נכבדים.
דווקא בתקופה הגותית כמעט שלא נבנו קריפטות אלא הן נבנו בעיקר בכנסיות קדומות יותר.
שווה (צרפתית: Chevet ) אפסיס מוקף קפלות הקורנות ממנו כמו עלי כותרת של פרח.
אבן ראשה - הלבנה העליונה החותמת את הקשת או זו הנמצאת במרכזו ובשיא גובהו של קמרון צלעות.
מודגשת לעיתים יותר מהלבנים האחרות.
אומנה צרורה - (או עמוד מורכב) עמוד המורכב מצרור עמודים קטנים המחוברים אחד לשני ומתפצלים בחלקם העליון לצלעות הקמרונות או לקשתות הארכיוולטים.
אוקולוס (מלטינית: Oculus ) - חלון עגול.
איקונוסטאזיס - קיר המקושט בסמלים נוצריים שונים, בציורים, פסלים ועיטורים המבדיל בין חלל הספינה הראשית לאזור שסביב המזבח במרכז הכנסייה.
אָמבו או דוכן דרשה - (Ambo) בדרך כלל נמצא במרכז הכנסייה, ועליו עומד הכומר הנושא את הדרשה.
ישנם דוכנים קטנים הנמצאים בצד החלל וגבוהים בהרבה ממפלס המתפללים, הנקראים באנגלית "Pulpit ".
ארכיוולט - מעין קשתות בולטות, ובעלות תבליטים, שהקיפו את הטימפנון.
גרגויל (צרפתית: Gargouille, אנגלית: Gargoyle ) - מרזב קישוטי בצורת חיה, מפלצת או דמות מעוותת.
גרוטסק (Grotesque) - פסל בצורת מפלצת, דרקון, כימרה או חצי-אדם-חצי-חייה.
ויטראז' (צרפתית: Vitrail; אנגלית: Stained glass ) - יצירות זכוכית המורכבות מחתיכות זכוכית צבעוניות ומצוירות.
וימפרג (גרמנית: Wimperg ) - גמלון מחודד בצורת משולש שווה-שוקיים ללא צלע הבסיס, שעיטר חלונות ושערים, במטרה להקנות להם תחושה של גובה ושאיפה השמיימה.
לעיתים קרובות היה מלווה בקרוקטים וצריחונים.
היה רווח בעיקר בסגנון גותי קורן.
חלון מחודד - חלון בסגנון גותי שחלקו העליון הוא קשת מחודדת.
חלון רוזטה (Rose Window) - חלון עגול בצורת שושן.
טימפנון (לטינית: Tympanum) - לוח מעל דלת או מעבר ראשי, בדרך כלל מקושט בתבליטי אבן.
טיירצרון - צלעות אבן על קמרון צלעות שמטרתם היא לקשט את המבנה ולאו דווקא לשאת בעומס.
טריפוריום - כינוי לקומה שנמצאת מעל הארקדה ומתחת לקומת התאורה.
קומה זו כוללת מעבר בצורת משולש ומעוטרת במספר קשתות (אם הן מסתירות קיר מוצק הן נקראות "קשתות עיוורות") בכל מפרץ.
טריפוריום מואר - וריאציה של הסגנון הגותי הקורן (Rayonnant) על הטריפוריום בה הטריפוריום, שהיה במקור רצועה חשוכה בה הקשתות כיסו קיר מוצק, הוחלף ברצועת מלאת אור שבה במקום קיר חיצוני ישנם חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית או זכוכית לבנה.
מזבח - נמצא בכל במרכז כל כנסייה ומשמש את הכומר או הבישוף בעבודתו.
סורג (לטינית: cancellum, אנגלית: Rood screen - מחיצה המפרידה בין הכנסייה לבין המקום שבו מבצעים הכמרים את הסקרמנטים.
צריחון (לטינית: pinnaculum, אנגלית: Pinnacle ) - צריחים קטנים, לרוב כבדים במכוון, הנמצאים בחלקם העליון של מרכיבי החזית בעיקר מעל התומכות כדי לסייע ליציבות המבנה.
Flèche - צריח מחודד שהיה עשוי מעץ מצופה עופרת והוצב בדרך כלל מעל מקום המצלב (crossing) של הכנסייה.
צריח מחודד - חלק מוגבה, לרוב מחודד, המתווסף על גבי מבנה או מגדל.
קומת תאורה - הקומה העליונה של הכנסייה או הקתדרלה שבה נמצאים חלונות גדולים המאירים את המבנה.
קמרון צלעות - סוג הקמרון הבסיסי בו נעשה שימוש החל מהאדריכלות הגותית שהתפתח מהקמרון הצולב הפשוט ומדגיש את "קווי הרכס" של התקרה.
הקמרון בנוי מ-4 צלעות המצטלבות באבן הראשה ובין המפרצים מפרידות קשתות חגורות.
קמרון סקספרטייט - קמרון צלעות הבנוי מ-6 קשתות מעל שדה מרובע.
היה נפוץ באדריכלות הגותית המוקדמת.
קמרון רשת - קמרון הבנוי מזוגות קשתות המצטלבות זו בזו, נפוץ באריכלות הגותית המאוחרת באירופה.
קמרון מניפה - סגנון של קמרונות שהיה נפוץ בגותיקה האנגלית.
קמרון יהלום - סגנון נוסף שהתפתח בסוף הגותיקה ותחילת הרנסאנס באנגליה.
קרוקט - קישוט מחודד הבולט מצריחים, צריחונים וכדומה
קשת חגורה - בין זוג קמרונות צלעות, הקשת הבודדת הניצבת לכיוון הספינה.
קשת מחודדת (Lancet arch) - קשת לבנים בעלת הבנויה משני חלקי מעגל הנפגשים בנקודה אחת בחלק המרכזי העליון של הפתח בצורה מחודדת.
הגאומטריה מבוססת על צורת "אוגיב" (Ogive).
רוב הקשתות במבנה קתדרלה גותית הן קשתות מחודדות למעט הקשתות האלכסוניות בקמרונות הבנויות כחצי מעגל.
תחרת חלונות - קישוטי אבן התומכים בחלונות.
תמיכה או תומכת - אלמנט שלד חיצוני המעבה למעשה את העמודים ותומך קירות המבנה או את בסיס התמיכות הדואות.
תמיכות דואות או תומכות דואות או קשתות דואות - אלמנט שלד חיצוני בצורת קשת משופעת הנראה מנותק מהקיר החיצוני התומך את קמרונות וגג המבנה.
האמנות הגותית המוקדמת (1140 עד ראשית המאה ה-13): בה התגבשו תפישות אדריכליות וחזותיות, ופתרונות לרעיונות החדשים של החזון הגותי.
אמנות זו מתבטאת בקתדרלות של סנס, נואיון, לאן ובפיסול שבחזית קתדרלת שארטר.
מאפייניה כוללים קמרון בעל 6 צלעות וקיר המחולק ל-4 אזורים.
האמנות הגותית בעיצומה (1200–1250): ידועה כ-High Gothic או כסגנון גותי בשל, ובה התגבשו מידות, פרופורציות ועיצוב קנוניים באדריכלות הגותית והיא נפוצה ברחבי אירופה.
כאן יש חזרה לקמרון בעל 4 צלעות וקיר המחולק ל-3 אזורים.
סגנון Rayonnant ("גותיקה קורנת") (1240–1350): בו יש דגש על שימוש באור ועידון המבנה.
האמנות הגותית המאוחרת (1250 ואילך): האמנות הגותית מיושמת לא רק לגבי קתדרלות וכנסיות אלא גם לגבי מבני ציבור אזרחיים.
סגנון Flamboyant ("סגנון הלהבות") (המאה ה-15): הסגנון מאופיין בתחרת חלונות דמוית להבות אש, ושפע של קישוטים ופרטים פיסוליים.
סגנון גותי אנגלי מוקדם - בין השנים 1180–1275. ייבוא של הסגנון הגותי הצרפתי, ובעיקר השימוש בקשת מחודדת.
סגנון גותי מקושט - בין השנים 1275–1380. התאפיין בפיתוח קישוטים מורכבים יותר, בעיקר לחלונות, הכולל את השימוש בקישוטי Tracery.
סגנון גותי ניצב - בין השנים 1380–1520. התאפיין בחלונות גדולים יותר וקווים מאונכים, בפיתוח קמרון המניפה ובוויתור על קומת הטריפוריום לטובת דגש רב יותר על קומת התאורה.
גותיקה מודחארית (Mudejar Gothic) - סגנון מקובל בספרד במאה ה-13 וה-14 המעורב עם סגנון האדריכלות המורית
גותיקה לבנטינית (Levantino gothic) - סגנון מקובל בספרד במאה ה-14.
גותיקה איזבלינית - סגנון מקובל בספרד במאה ה-15.
גותיקת לבנים - סגנון גותי מקובל באזור המדינות הבלטיות המתאפיין בבנייה בלבנים אדומות בלבד ולא מסלעים חצובים מסותתים.
התחייה הגותית (Gothic Revival) - סגנון שניסה להחיות את האדריכלות הגותית מסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-20. נפוץ בעיקר בגרמניה, בריטניה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
הסגנון האינדו-סאראצני - השפעת התחייה הגותית בהודו.
הסגנון הסקוטי ברוניאלי - סגנון תחייה גותית בסקוטלנד.
התחייה המורית Moorish Revival - סגנון באירופה וארצות הברית ששאב השראה מסגנונות אוריינטליים בהם הסגנון המורי מספרד ועוד.
אדריכלות גותית אנגלית היא קבוצה של תת-סגנונות של האדריכלות הגותית שהיו נפוצים באנגליה של ימי הביניים מ-1180 עד לסביבות 1520.
כמו האדריכלות הגותית בצרפת ושאר אירופה, האדריכלות הגותית האנגלית מאופיינת בקשתות מחודדות, קמרונות מחודדים, תמיכות, חלונות גדולים עם ויטראז'ים וצריחים מחודדים.
הסגנון הגותי הגיע מצרפת, שם אלמנטים אלה הופיעו לראשונה ביחד בבזיליקת סן-דני, צפונית לפריז.
הבזיליקה נבנתה על ידי סוגריוס החל מ-1136 ונחנכה ביוני 1144. הגורמים העיקריים שהביאו את הסגנון הגותי לאנגליה היו:
אנשי כמורה צרפתיים שמונו לתפקידים באנגליה והביאו עמם את רעיונות האדריכלות הגותית כאשר בנו כנסיות במקומות שירותם.
שלטון אנגלי בחלקים של צרפת - בתקופות שונות של ימי הביניים אנגליה שלטה על חלקים מצרפת המערבית והדרומית כמו נורמנדי, אקוויטאניה (לאחר נישואי אליאונורה מאקוויטניה למלך האנגלי הנרי השני) ועוד.
כיבושים אלו נמשכו לסירוגין עד מלחמת מאה השנים במאות 14–15.
באנגליה, האדריכלות הגותית התפתחה בכיוונים שונים מהאדריכלות הגותית בשאר אירופה, אם כי בהתחלה וגם מאוחר יותר השתיים השפיעו אחת על השנייה.
היו מספר סיבות להתפתחות השונה:
האדריכלות הגותית האנגלית התפתחה על בסיס וכהמשך לאדריכלות הנורמנית והאנגלו-נורמנית ששלטה באנגליה החל מהמאה ה-10 (בניגוד לצרפת, גרמניה ועוד, שהבסיס היה האדריכלות הרומנסקית).
במשך רוב תקופת ימי הביניים המצב הכלכלי בפרובינציות הכנסייתיות באנגליה היה טוב בהרבה מאשר ביבשת האירופית.
על כן, הבישופים והשליטים המקומיים יכלו להשקיע הרבה יותר כסף בבניית הכנסיות והמבנים האחרים וכתוצאה מכך הם היו מפוארים ומקושטים יותר מרוב המבנים הדומים ביבשה האירופית.
כדוגמה, אפשר להביא את הקתדרלה של סלסברי (Salisbury) שנבנתה בין השנים 1220–1266. בניגוד לקתדרלות הגותיות באירופה:
קתדרלה זו אינה נמצאת במרכז העיר, בין בתיה, אלא בקצה העיר, מוקפת שטח אדמה מיוחד שיועד לה.
היא מכילה בית מועצה (Chapter House), מבנה (בדרך כלל עגול או מצולע) טיפוסי לכנסיות האנגליות.
מלבד בית במועצה, כל הכנסייה בנויה ממרובעים.
כך גם בית המקהלה (Choir), זאת בניגוד למקהלות בצרפת שרובן מצולעים שסביבם קפלות.
הקפלות מרוכזות מאחורי המקהלה ובאנגליה רובן מוקדשות למריה.
הכנסייה נבנתה ללא התמיכות הדואות הכל כך אופייניות לכנסיות הגותיות באירופה.
מעט התומכות הקטנות שקיימות נמצאות מתחת לגגות הצדדיים של הכנסייה ולא נראות לעין.
הסיבה למיעוט התומכות היא הקירות החזקים והעבים מאוד של הכנסייה שאינם זקוקים לתומכות כמו בכנסיות דקות הקירות באירופה.
כנסייה זו ורוב הכנסיות הגותיות האחרות באנגליה הן נמוכות יותר מהמקובל באירופה אך חלקן ארוכות משמעותית מאחיותיהן באירופה.
הכנסייה עשירה מאוד בקישוט, שימוש בסוגי אבן שונים ומוטיבים קישוטיים טיפוסיים לגותיקה האנגלית.
היסטוריונים של תולדות האמנות מחלקים את האדריכלות הגותית ותת-סגנונותיה באנגליה למספר תקופות, שאותן ניתן לחלק לתת-תקופות כדי להגדיר במדויק סגנונות שונים.
האדריכלות הגותית המשיכה לפרוח באנגליה גם אחרי הרנסאנס ואדריכלות הרנסאנס שנולדה בפירנצה בתחילת המאה ה-15. במאות ה-16 וה-17 פינתה האדריכלות הגותית את מקומה לאדריכלות הרנסאנס והבארוק, אך קמה לתחייה במאות ה-18 וה-19 בסגנון שנודע כהתחייה הגותית או הסגנון הנאוגותי.
רבים ממבני הפאר של האדריכלות האנגלית, בייחוד קתדרלות, בנויים ברובם בסגנון הגותי.
כך גם טירות, ארמונות, אחוזות, אוניברסיטאות ומבנים חילוניים אחרים.
קבוצה נוספת של מבנים גותיים חשובים הן כנסיות קהילתיות, שבדומה לקתדרלות רבות מימי הביניים באנגליה, בנויות על יסודות נורמנים.
חלוקה לתת-סגנונות של אדריכלות גותית אנגלית
חלוקת הסגנון האדריכלי הגותי האנגלי לתת-סגנונות בוצעה על ידי ההיסטוריון תומאס ריקמן, בחיבורו Attempt to Discriminate the Style of Architecture in England בשנים 1812–1815. היות שלחלוקה זאת יש גם מרכיב כרונולוגי, ההיסטוריונים מתייחסים לתת-סגנונות אלו כ"תקופות" , לדוגמה: "Perpendicular period".
הסגנונות השונים נראים בהתפתחותם המלאה בקתדרלות, כנסיות מנזר ובנייני קולג'ים.
כמעט כל הקתדרלות באנגליה בנויים במספר סגנונות, כתוצאה מהתמשכות הבנייה על פני מאות בשנים והתפתחות הגותיקה האנגלית במהלך הזמן.
סגנון גותי אנגלי מוקדם - Early English - בסביבות השנים 1180–1275.
סגנון גותי מקושט - Decorated - בסביבות השנים 1275–1380.
סגנון גותי ניצב - Perpendicular - בסביבות השנים 1380–1520.
יש חוקרים שמוצאים תת-סגנונות נוספים (ראה להלן).
תקופת הסגנון גותי אנגלי מוקדם התמשכה מסוף המאה ה-12 עד לקראת הרבע השלישי של המאה ה-13, לפי ניקולאוס פבסנר (4), או בשנים 1189–1307, לפי תומאס ריקמן, שקבע את התאריכים האלה לפי תקופת שלטונם של מלכים אנגלים.
בסוף המאה ה-12 הסגנון הגותי המוקדם דחק את האדריכלות הרומנסקית והאדריכלות הנורמנית (שידועה יותר באנגליה עקב הכיבוש הנורמני) והחלה כייבוא של הסגנון הגותי הצרפתי המוקדם והתאמתו למאפיינים של אנגליה.
בסוף המאה ה-13 סגנון זה התפתח לסגנון גותי מקושט, שנמשך עד סוף המאה ה-14. בכל הסגנונות הללו יש חפיפה בין התקופות.
כאשר האופנות השתנו, אלמנטים חדשים הופיעו לצד אלמנטים ישנים יותר, במיוחד במבנים גדולים ככנסיות וקתדרלות, שבנייתם נמשכה פרק זמן ארוך.
לכן, נהוג לזהות פאזה של מעבר בין אדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית אנגלית מוקדמת החל מאמצע המאה ה-12.
למרות שהסגנון ידוע כ"סגנון גותי אנגלי מוקדם", מוצאו למעשה בצרפת, באזור פריז, ומשם התפשט לאנגליה, בה הוא היה ידוע בהתחלה כ"הסגנון הצרפתי".
סגנון זה נראה לראשונה באפסיס של בזיליקת סן-דני בפריז, שנחנך ב-1144. קתדרלת דרהאם, שנבנתה מוקדם יותר, הציגה מספר מאפיינים קדם-גותיים.
סגנון זה הגיע לאנגליה באמצעות קשרים בין הכמורה הגבוהה של צרפת לזאת של אנגליה וכן באמצעות כנסיות מנזרי העוני.
עד 1175, הסגנון ביסס את עצמו באנגליה עם השלמת בית המקהלה של קתדרלת קנטרברי על ידי ויליאם מסנס.
המאפיין המשמעותי ביותר של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם היה הקשת המחודדת, שנקראת גם lancet.
הקשת המחודדת שימשה בכל חלקי המבנה, ולא רק בקשתות הארקדה.
הן שימשו לשערים, חלונות, קמרונות ועוד.
החלונות המקושתים בדרך כלל צרים ביחס לגובהם ונטולי תחרת חלונות.
מסיבות אלה הסגנון הגותי האנגלי המוקדם ידוע כ-"Lancet" או "First Pointed".
למרות שקשתות מחודדות רחבותעדיין הופיעו לעיתים, קשתות מחודדות עם פרופורציות חדות משמשות לעיתים קרובות ומאפיינות מאוד את הסגנון.
דוגמה ידועה לקשת מחודדת גבוהה וצרה ניתן למצוא בארדקה באפסיס של מנזר וסטמינסטר.
החלונות בעלי הקשת המחודדת והארקדות הקישוטיות בדרך כלל קובצו בזוגות או בשלשות.
מאפיין זה נראה בכל המבנה של קתדרלת סולסברי בה יש זוגות חלונות באגפים ושלשות חלונות בקומת התאורה.
בבית הרוחב הצפוני של קתדרלת יורק ישנה חמישיית חלונות בעלי קשת מחודדת, הידועה כ"חמש האחיות", כל חלון בגובה של כ-15.24 מטר (50 רגל).
חלונות אלה שמרו על הזכוכית המקורית מימי הביניים.
במבנים רומנסקים השתמשו בדרך כלל בקשתות חצי-עגולות, למרות שלעיתים נעשה שימוש בקשתות מחודדות במקצת, כאשר השימוש הידוע ביותר הוא בקתדרלת דרהאם, שם הם שימשו לתמיכת הסיטראות.
בהשוואה לסגנון הרומנסק המעוגל, השימוש בקשתות המחודדות של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם הוא יותר אלגנטי, וחשוב יותר, יותר יעיל בחלוקת העומס של המבנה, דבר המאפשר בנייה גבוהה ורחבה יותר תוך שימוש בעמודי תמיכה צרים יותר.
במקום לבנות עמודי תמיכה מסיביים ועבים, העמודים הורכבו מצרור עמודים דקים יותר ובהם עמודונים התומכים בקשתות.
עמודים מורכבים אלה נבנו בדרך כלל משיש "פארבק" כהה.
מאפיין את הסגנון הגותי האנגלי המוקדם הוא העומק הרב שניתן לחללי הכרכובים עם רצועות מתחלפות וגלילות, על ידי קישוט החללים עם קישוטי "שן הכלב" ואבקוס מעגלי על כותרות העמודים.
באמצעות השימש בקשת מחודדת, ניתן היה לבנות קירות פחות כבדים וחלונות יותר גדולים, המקובצים יחד ברווחים קטנים יותר, כך שהאדריכלים יכלו לבנות מבנים פתוחים, אווריריים וחינניים יותר.
לעיתים, הקירות וקמרונות האבן הגבוהים נתמכו בתמיכות דואות - חצאי קשתות מאבן שהעבירו את העומסים של המבנה הראשי לעמודי אבן מסיביים מחוץ למבנה.
התמיכות הדואות יובאו מצרפת ולא נעשה בהן שימוש בכל הכנסיות האנגליות.
בקשתות שקישטו את הארקדות ואת קומת הגלריה היו לעיתים גומחות מעוגלות.
כמו כן, נעשה שימוש בחלונות עגולים ובהם תחרת חלונות שכללה טריפויל (3 עלים), קוורטרפויל (4 עלים) וכו'.
לעיתים נעשה גם שימוש בחלונות רוזטה, בעיקר בקצות הטרנספט (בית הרוחב) כמו בקתדרלת לינקולן (1220), אך פחות בחזית המערבית (בה לרוב הועדף חלון ישר עם קשת מחודדת).
קישוטי העלווה שעיטרו את כותרות העמודים היו בעלי יופי וגיוון רב ושימשו אף בספנדרלים (אזור האבן שמעל הקשת), אבני הראשה של הקמרונות וכו'.
בספנדרלים של קשתות הספינה הראשית, בית הרוחב וארקדות בית המקהלה היו לעיתים קישוטי Diapering , למשל בבית הרוחב של מנזר וסטמינסטר שמייצג נאמנה את התקופה.
בגרסתו הטהורה ביותר, הסגנון הגותי האנגלי המוקדם היה פשוט וצנוע, והדגיש את גובה המבנה.
לקראת סוף התקופה נבנה מנזר וסטמינסטר (Westminster Abbey) שהושפע מסגנון ה-Rayonnant הצרפתי והיה בעל ספינה ראשית בגובה של כ-31 מטר, מבין הגבוהות באנגליה.
בכנסיית המנזר של וסטמינסטר קבורים רבים ממלכי אנגליה ואף אנשי רוח אחרים, והיא המקום בו מוכתרים מלכי בריטניה.
מאפיין חשוב נוסף של הסגנון הגותי המוקדם באנגליה היה הופעתם של "חזיתות המסך" (Screen facade).
מדובר בחזית מלבנית רחבה מאוד, לעיתים רחבה בהרבה מאשר הכנסייה העומדת מאחוריה, במקרים רבים היא חסרה את שני המגדלים הצדדיים הכל כך אופייניים לגותיקה הצרפתית ואם המגדלים מופיעים, אזי הם מאחורי קו החזית.
השער הראשי הוא פשוט ולרוב לא מקושט.
בחלק מהכנסיות באותה תקופה שער זה גם לא שימש ככניסה ראשית לכנסייה שהייתה בצד הכנסייה, לרוב בצד הצפוני.
חזית זו מאופיינת בקווים אופקיים ובקישוטים רבים, לרוב פסלים של קדושי הכנסייה בגודל ובגובה בהתאם לחשיבותם ההירארכית.
הדוגמאות המפוארות ביותר של חזיתות אלו נמצאות בקתדרלת ולס ובקתדרלת פטרבורו (Peterborough Cathedral).
הסגנון הגותי האנגלי המוקדם מאפיין כנסיות מנזרים ציסטריאניים רבים (הן בבריטניה והן בצרפת) כגון מנזר ויטבי ו-Rievaulx Abbey ביורקשייר.
קתדרלת סולסברי היא אולי הדוגמה הטובה ביותר לסגנון, שכן היא נבנתה בתנופה אחת (בשנים 1200–1275) וכמעט שלא מצויים בה סגנונות אחרים (למעט החזית המערבית והמגדל עם הצריח המחודד, מהמאה ה-14).
דוגמאות אחרות הן מבואת הגליל בקתדרלת אילי, הספינה הראשית ובית הרוחב בקתדרלת ולס (1225–1240), החזית המערבית של קתדרלת פטרבורו, בוורלי מינסטר ובית הרוחב הדרומי בקתדרלת יורק.
התקופה המקושטת, או סגנון גותי מקושט, היא השם שניתן לתת-סגנון אנגלי של האדריכלות הגותית.
הסגנון הגותי המקושט היה בשימוש בסביבות השנים 1250–1350 (לפי סר ניקולאוס פבסנר).
סגנון זה היווה התפתחות של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם מהמאה ה-13, והתפתח במאה ה-14 לסגנון הגותי הניצב, ששלט עד אמצע המאה ה-16. מונחים אלה נטבעו בידי תומאס ריקמן בחיבורו Attempt to Discriminate the Style of Architecture in England ומונחים אלה עדיין בשימוש נרחב.
ריקמן תיארך את התקופה המקושטת ל-1307 עד 1377.
הסגנון הגותי המקושט מאופיין על ידי תחרת החלונות שלו.
החלונות המפותחים מחולקים למוליונים (פסי אבן אנכיים) צפופים, עד לגובה בו מתחילה הקשת של החלון.
המוליונים ממשיכים למעלה ומסתיימים בתחרת חלונות מפותחת הכוללת תבניות אבן מורכבות הכוללות בדרך כלל קישוטי טריפויל (מסגרת עגולה ובה 3 גומחות הדומות לקצוות של עלים), קוורטרפויל (אותו דבר, רק עם 4 עלים) ועוד.
הסגנון היה גאומטרי בהתחלה, אך נהפך לזורם ו"עקמומי" בתקופתו המאוחרת, בה הוסרו מעגלים מתחרת החלונות והן הוחלפו בקשתות עם גומחות מסוג Ogee.
תחרת החלונות הזורמת, שדמתה לזו של הסגנון הגותי הלוהב, פותחה ברבע הראשון של המאה ה-14 והייתה בשימוש כ-50 שנה.
בפנים הכנסייה, הסגנון מאופיין בעמודים גבוהים (בדרך כלל דקים ואלגנטיים יותר מתקופות קודמות) שתומכים בקמרונות.
הקשתות הן מחודדות ושוות-צד (equilateral) והכרכובים המעוצבים עבים ובולטים יותר מאשר בתקופת הסגנון הגותי האנגלי המוקדם, אך עמוקות פחות במגרעות עם שימוש רב ב-fillet (רצועה צרה ושטוחה).
קישוט מסוג ballflower (כדור ובו דוגמאות פרחים) ומוטיבים של פרחים בעלי 4-עלים תופסים את מקומם של קישוטי "שן-הכלב".
העלווה שעל הכותרות היא פחות קונבנציונלית מהסגנון הגותי האנגלי המוקדם וזורמת יותר, ותבניות ה-Diapering בקירות יותר מגוונות.
דוגמאות של הסגנון הגותי המקושט נמצאות בכנסיות וקתדרלות רבות בבריטניה.
דוגמאות עיקריות הן הקצוות המזרחיים של קתדרלת לינקולן וקתדרלת קרלייל, והחזיתות המערביות של יורק מינסטר וקתדרלת ליצ'פילד.
רוב קתדרלת אקסטר בנויה בסגנון המקושט, כמו גם מקום המצלב של קתדרלת אילי (כולל מגדל-המנורה המתומן, שנבנה בשנים 1322–1328 כדי להחליף את מגדל המצלב שקרס) ושלושת המפרצים המערביים של בית המקהלה וקפלת הגבירה.
בסקוטלנד, מנזר מלרוז היה יכול להוות דוגמה מצוינת לסגנון המקושט, אלמלא נהרס (כיום הוא עומד הרוס).
סגנון גותי אנגלי ניצב הוא הסגנון השלישי בחלוקה ההיסטורית של האדריכלות הגותית באנגליה.
השם "ניצב" ניתן לו בגלל הדגש שהוא שם על קווים אנכיים וישרים.
לעיתים סגנון זה נקרא גם "סגנון קווי" (Rectilinear) או פשוט "סגנון גותי מאוחר" ויש המשייכים אותו לסגנון גותי בינלאומי (International Gothic) של שלהי ימי הביניים.
הסגנון הניצב התפתח בסביבות 1350 מהסגנון המקושט המאוחר והיה נפוץ עד לאמצע המאה ה-16 והווה ניגוד בקוויו הישרים והפשוטים לתחרת החלונות העקמומית והמפותחת של הסגנון המקושט.
הקוויות (ליניאריות) של הסגנון הגותי הניצב בולטת בתכנון החלונות, שנהיו גדולים מאוד (לפעמים ענקיים - כגון החלונות במערב ובמזרח של הכנסיות הגדולות) וכללו קורות אמצע (mullion) צרות שאפשרו יותר מקום לזכוכית ואמנות ויטראז'.
קורות האמצע של החלונות התנשאו עד לקשת תבנית החלון, כאשר חלקו העליון חולק ליותר תת-חלונות עם קורות אמצע קטנות יותר.
תמיכות ומשטחי קיר חולקו גם הם לפאנלים אנכיים.
בסגנון הניצב נעשה עדיין שימוש בקשתות מחודדות, אך נעשה גם שימוש הולך וגובר בקשתות ogee וקשתות טיודור.
בתקופה זו התפתח קמרון המניפה.
בקמרון זה, מעמודי התמיכה יוצאות הרבה קשתות שמהוות צלעות של משטח חרוטי המקושט בתחרת אבן עשירה.
בסגנון זה היה נהוג לתחום את הטימפנון של שערים בריבוע מעל קשת, כאשר הספנדרלים (החלקים שמעל הקשת ומתחת לקו האופקי של ראשה) קושטו בתחרת אבן ועיטורי קוורטרפויל (עיגול ובו 4 עלים).
בסגנון זה נעשה ויתור על קומת הטריפוריום (שלעיתים הוחלפה בפאנלים מקושטים) לטובת תגבור קומת התאורה (בה נמצאו החלונות הגבוהים), ואכן חלונות סגנון זה נחשבים לטובים באיכותם באדריכלות האנגלית.
תבניות החלונות שטוחות יותר ופחות אפקטיביות מאלה של תקופות קודמות יותר.
מאפיין בולט של הסגנון הניצב הוא חללים אליפטיים בתחרת החלונות.
לצד הבנייה מאבן, סגנון זה השפיע גם על הבנייה מעץ.
גגות העץ של תקופה זו נחשבים למעולים באיכותם.
גגות עץ מסגנון Hammerbeam roof , כגון זה שבאולם וסטמינסטר (1395), כרייסט צ'רץ' ואולם קרוסבי, הופיעו לראשונה.
הדוגמה המוקדמת ביותר לסגנון גותי ניצב נמצאת בקתדרלת גלוסטר ומתאורכת ל-1360. בית הרוחב ובית המקהלה, ביחד עם הקלויסטר מהווים דוגמה מצוינת לסכנון הניצב.
מבנים אחרים בסגנון הניצב הם:
בית המקהלה והמגדל בקתדרלת יורק (1389–1407)
הספינה הראשית ובית הרוחב המערבי בקתדרלת קנטרברי (1378–1411)
קפלת Beauchamp Chapel בכנסיית סנט מרי בווריק (1381–1391)
שיפוץ הספינות המשניות בקתדרלת וינצ'סטר (1399–1419)
בית הרוחב והמגדל של מרטון קולג', אוקספורד (1424–1450)
המגדל המרכזי של קתדרלת גלוסטר (1454–1457)
המגדל המרכזי של מודלין קולג', אוקספורד (1475–1480)
מנזר שרבורן (בסביבות 1475–1580) - ידוע בשל קמרונות המניפה הגדולים שלו
מנזר באת' (שוחזר בשנות ה-1860)
קפלת הגבירה של הנרי השביעי במנזר וסטמינסטר (1503–1519)
מגדלי כנסיית סנט גילס, וורקסהאם הנועדים כאחד משבעת פלאי ויילס
הסגנון הניצב זכה לעדנה בגל התחייה הגותית ובין השאר בא לביטוי בארמון וסטמינסטר - בניין הפרלמנט הבריטי.
עוד דוגמה היא יד וילס (Wills Memorial Building) באוניברסיטת בריסטול (1915–1925).
בנוסף קתדרלות, למנזרים ולכנסיות הגדולות יש להזכיר עוד שלושה סוגי מבנים שאפיינו את האדריכלות הגותית האנגלית:
הקפלות לעילוי הנשמה (Chantry chapels)
לפי האמונה הנוצרית קתולית, נשמתו של נפטר עוברת לכור המצרף (פורגטוריום).
כדי לעבור משם לגן העדן, היא זקוקה לעזרה של תפילותיהם של הנשארים בחיים.
בעלי ההון (האצולה החילונית והכנסייתית) דאגו לבנייתן של קפלות בתוך הכנסיות שישמשו לתפילה לשם המטרה הזו (חלקם דאגו לכך עוד בחייהם).
בכנסיות הגותיות ביבשת אירופה הקפלות נבנו לאורך קירות הקתדרלה, בצדדים.
בקתדרלות הגותיות האנגליות, חלק גדול מקפלות אלו נבנו במרכז הכנסייה, בדרך כלל בחלל שבין שני עמודים.
בתוך חלל זה נבנה מבנה קטן אך מפואר מאוד שכלל את קברו של בעל הקפלה, המיוצג, לרוב, בצורת פסל השוכב על פני הקבר, לבוש במיטב בגדיו.
סביב הקבר נבנה מבנה המורכב מעמודונים, קשתות, מגדלונים, שבכות אבן וקישוטים רבים.
קפלות אלו היו מפוארות מאוד היות שבנוסף לתפקיד העלאת נשמתו של הנפטר לגן עדן היה להן גם תפקיד של הצגת עושרו וגדולתו של הנפטר.
הדוגמאות המפוארות ביותר לקפלות אנגליות אלו נמצאות בכנסיית וסטמינסטר ובתוכן קבריהם של בישופים של הקתדרלה מהמאה ה-15.
המאה ה-15 באנגליה התאפיינה בעליה ניכרת ברמת החיים של הסוחרים ובעלי החוות, בייחוד במזרח ובדרום האי.
אחת התוצאות של זאת הייתה הגברה ניכרת של זרם התרומות שניתנו לכנסיות המקומיות בערי הספר ובכפרים.
כתוצאה מכך כנסיות רבות נבנו מחדש בסגנון אופייני.
סגנון גותי מקומי או כפרי זה התאפיין בכנסיות גדולות ומפוארות יותר, בנויות בדרך כלל בסגנון הגותי הניצב, רובן ככולם עם תקרות עץ מפוארות.
תקרות אלו יצרו סגנון מיוחד שכונה "תקרות hammerbeam".
תקרות אלו נבנו לרוב על ידי אומני עץ שהתמחו גם בבניית אוניות.
התקרה נבנתה מקשתות עץ מסיביות חד או דו קומתיות.
קשתות אלו היו חזקות דיין כדי לתמוך בקירות המבנה.
בנוסף לקשתות היו בתקרה קישוטים רבים, פרותומות ופסלי עץ.
על קירות הכנסייה (בפנים ולעיתים גם בחוץ) נחרתו שמות תורמי הכסף לכנסייה, דבר שלא היה מקובל בקתדרלות הגדולות.
בימי הביניים הושלם הכיבוש האנגלי.
המלכים של תקופה זו (ביחוד אדוארד ה-1) בנו טירות רבות שמטרתן הייתה להגן על אנגליה מפני פלישות נוספות.
אך טירות אלו גם נועדו למגורי המלכים ובני האצולה.
מכאן נובעים המאפיינים: הטירות הן מאסיביות מאוד עם חומות בצורות ומגדלי שמירה ופינות, לרוב מתומנים ושערים מפוארים אך מבוצרים היטב.
בתוך הטירה נבנו חדרים שהיו אמורים לתת את מיטב הנוחיות למתגוררים בטירות אלו.
חלק המגורים נבנה סביב האולם המרכזי, ה-hall, שהיה אולם גדול עם חלונות גבוהים בעלי קשתות, תקרת hammerbeam מפוארת ואח גדול ומקושט.
באחת הקצוות הייתה במה ועליה כס השליט ולעיתים השולחן הענק שסביבו נערכו הארוחות החגיגיות.
מהאולם יצא פרוזדור שהגיע לחדרי השליט כמו חדרי השינה, חדרי העבודה וספריה.
גם לחדרים אלו היו חלונות קשתיות גדולים ותקרות עץ וריהוט כבד בנוסח אופנות הריהוט של ימי הביניים.
הקירות כוסו בגובלינים ובציורי קיר.
אדריכלות ג'ורג'יאנית היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בארצות דוברות אנגלית בתקופה הג'ורג'יאנית, כלומר בין השנים 1720–1840. הסגנון הג'ורג'יאני קיבל את שמו בהתאם לשמם של ארבעת המלכים מבית הנובר ששלטו בתקופה זו בממלכת בריטניה הגדולה: ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השני, ג'ורג' השלישי וג'ורג' הרביעי.
המבנה בן קומה אחת או שתיים, בצורת קופסה, ובעומק של שני חדרים.
שמירה על פרופורציות וסימטריה מדויקת ופשוטה מבחינה מתמטית של חלקי המבנה.
לדוגמה, גודל החלון וממדיו נקבעו ביחס לחדר בו הוא נמצא.
ממדי החדרים נקבעו לפי יחס של קובייה כפולה.
דלת הכניסה במרכז המבנה, מעוטרת ומודגשת באלמנטים קישוטיים.
כרכובי הדלת והחלונות מעוטרים ומודגשים.
חלונות גדולים, מלבניים, יחידים, מסודרים בשורות ישרות, ובעלי חלוקה פנימית של הזיגוג.
חלונות בעלי מסגרת החלקה פנימית עילית או תחתית אך לא בסגנון חלונות כנף
הגגות משופעים, ישרים או משולבים.
במקומות בהם בוצעו תוספות בנייה על בסיס מבנים ישנים יותר, הושמו דגש והקפדה יתרה על הבנייה בסגנון הג'ורג'יאני בחזית המבנים הפונה לרחוב.
תכנון המבנים הג'ורג'יאנים היה בהתאם לסדר הקלאסי, ונעשה שימוש בתוספות ובאלמנטים של בנייה בהשראת יוון העתיקה ורומא העתיקה.
חומרי הבניין היו בעיקר לבנים ואבן טבעית בצבעי אדום צהבהב או לבן.
האדריכלות הג'ורג'יאנית היא המשך לבנייה בסגנון הבארוק האנגלי, שאחד מאדריכליה המפורסמים היה כריסטופר רן.
השינוי הסגנוני בא לידי ביטוי בהגדלת ההשפעה של האדריכלות הפלדיאנית, ביחד עם השפעות של סגנון התחייה הגותית ושינוזרי.
החל מאמצע המאה ה-18 חלה עלייה בדומיננטיות של האדריכלות הנאו-קלאסית, בעיקר כתוצאה מבנייה בסגנון התחייה היוונית.
הבנייה בסגנון הג'ורג'יאני הייתה נפוצה גם בקולוניות הבריטיות שמעבר לים.
במקומות רבים נבנה הסגנון בהתאמה לזמינות החומרים המקומיים, ובאופן זה הוקמו מבנים ג'ורג'יאניים מעץ טבעי ולוחות עץ מעובד.
בניגוד לאדריכלות הבארוק, שהייתה רלוונטית בעיקר למבני פאר כגון כנסיות וארמונות, הסגנון הג'ורג'יאני היה נפוץ גם בקרב המעמד הבינוני במושבות, תוך יישום עקרון הבנייה הוורנקולרית.
החל מ-1840 חלה ירידה במעמדו של הסגנון הג'ורג'יאני באירופה, והוא הוחלף בהדרגה על ידי סגנון התחייה הגותית.
בארצות הברית הוא היה אחד ממאפייני הקולוניאליזם, ולפיכך חל פיחות במעמדו גם שם.
בקנדה ובמדינות חבר העמים הבריטי היה הסגנון הג'ורג'יאני אות נאמנות לממלכה המאוחדת ולמורשתה, והיה הסגנון הדומיננטי במאה ה-19. בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הפך הסגנון לדומיננטי פעם נוספת, וכונה "התחייה הקולוניאלית" או "הסגנון הנאו-ג'ורג'יאני".
במאה ה-21 הסגנון מבוקש בעיקר בקרב לקוחות פרטיים באחוזות כפריות.
אדריכלות גותית ספרדית היא תת-סגנון של האדריכלות הגותית שהתפתח בספרד בימי הביניים.
הסגנון הגותי הגיע לספרד מצרפת במאה ה-12, והחל להופיע לצד מבנים רומנסקיים.
במאה ה-13, כתוצאה מהצליינות מצרפת לספרד ובפרט בדרך סנטיאגו (מסלול צליינות בעקבות יעקב הקדוש), הגיע לספרד הסגנון הגותי הבשל (High Gothic).
סגנון זה, שהושפע מהאדריכלות הצרפתית והגרמנית, התבטא במספר קתדרלות בספרד - שהיו הטהורות ביותר מבחינת אדריכלות גותית בחצי האי האיברי.
בסוף המאה ה-13 החל להתפתח בספרד סגנון גותי מקומי, שלא היה רק ייבוא סגנוני ממרכז אירופה אלא כלל גם השפעות של האדריכלות המורית.
סגנון זה אף אומץ על ידי אדריכלים מובחרים שהשתמשו בו לעיתים, ויצרו שילוב של טכניקות אירופאיות עם קישוטים ספרדיים-ערביים.
סגנון גותי מוקדם (Early Gothic) - המאה ה-12
סגנון גותי בשל (High Gothic) - המאה ה-13
סגנון גותי מודחארי (Mudéjar Gothic) - מהמאה ה-13 עד המאה ה-15
סגנון גותי לוונטיני (Levantino Gothic) - המאה ה-14
סגנון גותי מאוחר וסגנון גותי לוהב (Flamboyant/Late Gothic) - המאה ה-15
סגנון גותי איזבליני (Isabelline Gothic) - המאה ה-15
קתדרלת פלמה דה מיורקה (לה סו)
לונלה דה לה סדה בולנסיה
כנסיית סנטה מריה דל מאר בברצלונה
כנסיית ג'ון הקדוש של המלכים בטולדו
אדריכלות מוּגוּלית (מפרסית: مغل, מבוטא "מוּרוּלית") היא סגנון אדריכלות אשר התפתח בקרב המוגולים מאמצע המאה ה-16 ועד המאה ה-19 בתחומה של האימפריה המוגולית ששלטה בהודו.
סגנון אדריכלות זה התפתח והתעצב במהלך שנות שלטונה של האימפריה תחת מנהיגיה השונים, והוא שואב ממספר מקורות בהם – ארכיטקטורה אסלאמית, ארכיטקטורה פרסית וארכיטקטורה הינדית, כמו גם ממקורות חוץ-אסלאמיים.
באבור (1483–1530), מייסד האימפריה המוגולית, כבש את הודו בשנת 1526. הוא נולד כצאצא לשושלת הטימורית שהתבססה במרכז אסיה, ומוצאו השפיע רבות על חזון הבנייה האדריכלי שלו בעת ביסוס האימפריה.
אולם רק שני דורות אחריו, תחת שלטונו של אכבר הגדול, החל להתעצב ולפרוח סגנון האדריכלות המוגולי, אשר את שיא פריחתו נהוג לציין תחת שלטונו של שאה ג'האן שבנה את המבנה המוגולי המפורסם ביותר – הטאג' מאהל.
סגנון האדריכלות המוגולי מאופיין בתבנית צורה אחידה הכוללת סימטריה מושלמת, כניסות קמרון מקושתות, אולמות גדולים, כיפות עגולות גדולות, צריחי מסגד צרים, ועיטורים עדינים.
סגנון האדריכלות המוגולית התפתח מן המרכז החוצה באופן מושכל, כאשר מדיניות פוליטית, ואידאולוגיה תרבותית מהוות נדבך מכריע באופן התגבשותו.
השליט אינו אחראי לבדו על הבנייה מחוץ לאזורים מאוכלסים, אלא האצולה הגבוהה, העשירה והמשכילה אחראית לבנייה באזורים עליהם היא חולשת.
בנייה זו הייתה כמעט תמיד בסגנון אדריכלות מוגולי אך גם שיקפה טעם וסגנון מקומי, תוך ניסיון לאזן בין הרצון לביטוי של מסורת מקומית, יחד עם הצורך לרצות על השליט כדי לזכות בכבוד ובטובות הנאה מצד השלטונות.
מבני ציבור, כגון מסגדים, מקדשים, ארמונות וגנים, שימשו הן כסמלים לנוכחות וסמכות והן כמשקפים ערכים תרבותיים וחברתיים שנוצקו תחת שלטונם של המוגולים.
השנים הראשונות של האימפריה המוגולית המתהווה התאפיינו במיסוד השלטון, ומטבע הדברים הוקדשו פחות משאבים למפעלי בנייה גרנדיוזיים.
שלטונו של באבור ערך פחות מחמש שנים, אולם הוא היה משמעותי לארכיטקטורה המוגולית בכך שהניח את היסודות להתפתחותה.
יסודות אלו שאובים מתוך הארכיטקטורה הטימורית, שאפיינה את מחזות ילדותו ובגרותו של באבור במרכז אסיה.
נוסף על כך, טבע באבור את תבנית ה"צ'אר באג" (char bagh), גן סימטרי המחולק לארבעה חלקים אשר הפך בהמשך לסימן היכר מוגולי מובהק.
סגנון אדריכלות נופי זה הפך לסממן מייצג המשקף את תפיסת השלטון המוגולי בצורך בסדר ובשליטה באוכלוסייה המקומית.
על מנת לבסס את שלטונו ולהעניק הכשר לתפקידו כשולט תחת נס האסלאם בנה באבור מבני דת ומסגדים.
בנייה דומה נמשכה גם תחת שלטונו של הומאיון, יורשו של באבור.
הומאיון לא התאפיין בהצלחה פוליטית, ובמהלכה של תקופת שלטונו לא נצפו מפעלי בנייה מוגולית מרשימים.
אולם, במהלך תקופה זו ובייחוד בהמשך, הלכה וגדלה חשיבות המבנה הארכיטקטוני של הארמון המוגולי.
במהלך שלטונם של באבור והומאיון נעשו ניסיונות להטמיע בהודו את הסגנון האדריכלות הטימורי שרווח במרכז אסיה.
ניסיונות אלו אומנם לא צלחו, אך עקרונות הסגנון יושמו בהמשך על ידי המנהיגים יורשי האימפריה.
בעוד שבאבור מזוהה כמייסד האימפריה, אכבר, נכדו, מזוהה כמבסס האימפריה.
מגמה זו ניתן לזהות גם באמצעות הפריחה האדריכלית המאפיינת את תקופת שלטונו (1556–1605).
תחת הנהגתו נכבשו שטחים רבים שאבדו בזמן שלטונו של אביו הומיאיון, והממשל המוגולי הגיע לכדי בשלות והפך לכוח מכריע ובעל עוצמה צבאית ופוליטית.
מתקופתו ועד נפילתה של האימפריה המוגולית, עשייה אומנותית ואדריכלית הייתה קשורה קשר הדוק עם אידאולוגיה פוליטית, דת ומלוכה.
מפעלי הבנייה של אכבר שילבו אדריכלות טימורית מסורתית עם צורות, מאפיינים וטכניקות בנייה הודיות מקומיות.
כתוצאה מכך, ניתן לזהות במבנים רבים שילוב בין טעם וסגנון הודי קדום, ומבנה ארכיטקטוני בעל עקרונות טימוריים.
אכבר בנה מעט מבני דת, למעט יוצא הדופן קהאנקאה (Kanhqah) שנבנה בבירתו, פטהפור סיקרי.
אכבר המשיך במורשת בניית גני הצ'אר באאה שהנחיל סבו הומאיון, ומרכז הבנייה שלו התמקד בבירותיו ובערים מרכזיות נוספות.
אף-על-פי-כן סגנון האדריכלות המוגולית התפרש על-פני האימפריה כולה ולא הצטמצם לערים המרכזיות בלבד.
מחוץ לערים המרכזיות מפעלי הבנייה לא היו תחת חזקתו של המושל, כי אם תחת האצולה שסגנון בנייתה שיקף את הלכי הרוח של השלטון המרכזי.
כפועל יוצא, עם התרחבותה של האימפריה, האדריכלות שימשה בהדרגה יותר ויותר כסמל לנוכחות של השושלת המוגולית ברחבי האימפריה.
מבצר אגרה, שנבנה בעיר אגרה לאחר כיבושה מחדש, משמש כדוגמה מובהקת למאפייני האדריכלות המוגולית תחת שלטון אכבר.
המבצר הוכר כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו, וזוכה למבקרים רבים כל שנה.
בהמשך, תחת שלטונו של שאה ג'האן שופץ המבצר ושונה שמו לאכבראבאד (Akbarabad).
קבר הומאיון הוא דוגמה נוספת לאדריכלות מוגולית מובהקת.
מתחם הקבר משלב את אדריכלות הבניין המוגולית עם אדריכלות הנוף של גני הצ'אר באאה.
את מבנה הקבר בנה אכבר כמאוזולאום לזכר אביו הומאיון.
בניית הקבר הושלמה ב-1571 וערכה כתשע שנים.
ניכרים במבנה המאפיינים האדריכליים המוגולים – מבנה הקבר שוכן במרכז, בנוי בצורה סימטרית מושלמת, עטור צריחי מינרט וכיפות דמויות פקעת, וסביבו גני הצ'אר באאה המחולקים באופן סימטרי על ידי תעלות מים.
גנים אלו, שנועדו לשקף עיקרון של שלמות, מתוכננים בקפידה ובתבנית סימטרית, ונועדו ליצור בבואת גן עדן בה שוכנים השליטים לאחר מותם.
בשני צדי המאוזולאום תעלות מים היוצרות אשליה של הופעה והיעלמות.
מראה זה נועד להעלות בצופה פסוקים מהקוראן המתארים נהרות שזורמים מתחת לגנים של גן העדן.
קבר הומאיון, על מבנהו וגניו, הפך למודל לחיקוי ולסטנדרט לבניית מבני קבר של שליטים מוגולים, ובמקרים מסוימים אף של האצולה הגבוהה גם כן.
בהמשך אף שימש השראה לבניית הטאג' מאהל.
התפיסה הרווחת גורסת כי תקופת שלטונו של ג'אהנגיר, שערכה כ-22 שנה (1605–1627), הייתה דלה בבניה ובהתפתחות ארכיטקטונית עקב התמקדותו של ג'האנגיר באומנות הציור.
אולם, בספר זיכרונותיו מעיד ג'האנגיר מספר פעמים רב יותר על התלהבותו מארכיטקטורה מאשר על תשוקתו לאומנות הציור.
תקופת שלטונו התאפיינה ביציבות וביטחון, ואצילים קיבלו עידוד מהמדינה לפתח ערים, לבנות פונדקי ציד ודרכים מפוארים, גנים ומקדשים כעדויות לפריחתה ושגשוגה של האימפריה.
עם זאת, ניתן דגש קטן יותר על מבני דת.
תחת שלטונו נראה כי חלה בשלות בסגנון האדריכלות המוגולית, שבשלב זה התגבש והתעצב לכדי עקרונות מגובשים.
בדומה לאכבר אביו, השתמש ג'האנגיר בארכיטקטורה ומפעלי בנייה כדי לשוות לשליט מעמד אלוהי למחצה.
דוגמאות לכך ניתן לראות במבנה הקאלה בורג' (Kala Burj) שבמבצר לאהור (Lahore Fort).
בדומה לסבו, באבור, שם ג'האנגיר דגש רב גם על הסביבה בה ממוקם המבנה, ולא רק על תכנון המבנה עצמו.
כך מבנה כמו צ'סמאי נור (Chesma-i Nur) אינו מרשים מבחינה ארכיטקטונית כלל, אך מיקומו מרהיב עין.
ניתן לזהות בסגנון הבנייה של ג'האנגיר אלמנטים אדריכליים רבים ששורשיהם במורשת אביו אכבר.
יחד עם זאת, ניתן לזהות תשומת לב רבה יותר לסוג ציפוי המבנים.
שיש לבן, שנהוג היה להשתמש בו רק עבור מבני קבורה ומקדשים, הפך פופולרי גם בקרב ארמונות.
התהודה לה זכה השיש הלבן תחת שלטונו של ג'האנגיר מהווה את הפלטפורמה עבור תפיסתו האדריכלית של יורשו, שאה ג'האן, אשר מאופיין בשימוש בציפוי זה עבור בנייתו המונומנטלית.
גם אשתו של ג'האנגיר, נור ג'אן, הייתה בעלת השפעה רבה על התפתחות האדריכלות תחת שלטונו.
היא בנתה פונדקים, גנים ומבני קבורה מפוארים, ועשתה גם היא שימוש בציפוי השיש הלבן שהלך ותפס תהודה רבה בכל תחומי הבנייה המוגולית.
ג'האנגיר עודד תנופת בנייה בקרב האצולה ותגמל בקידום ובמשרות את העוסקים במלאכה.
בעוד בתקופת אכבר ארכיטקטורה ייצגה את העוצמה מוגולית, בזמן ג'האנגיר היא היוותה סמל לנוכחות יציבה באזור, שימשה באופן פרקטי את האוכלוסייה המקומית ועודדה מסחר ברחבי האימפריה.
תקופת מלכותו של שאה ג'האן (1592–1666) ערכה כשלושים שנה ונודעת כתור הזהב של האימפריה המוגולית ושל האדריכלות המוגולית בפרט.
שאה ג'האן, אשר ידוע יותר מכל בבנייה המונומנטלית של הטאג' מהאל, נזכר כפטרון הגדול בהיסטוריה שקם לאדריכלות המוגולית.
תחת שלטונו חלה תנופת בנייה אדירה ואדריכלות קיבלה מקום גבוהה בסדר העדיפות השלטוני.
סכומי כסף כבירים הושקעו בתחום זה ומעורבותו הפעילה בתכנון ובבנייה הייתה גדולה בהרבה מקודמיו.
השיש הלבן, בעל המראה הבוהק והמלוטש המאפיין את סגנונו של שאה ג'האן, הפך בהדרגה לסגנון המזוהה כיום כהודי-קלאסי.
בתקופתו הגיעו לשיא פריחתם ושגשוגם עקרונות האדריכלות המוגולית.
גולת הכותרת של מפעלו הוא הטאג' מאהל, שנבנה כמאוזולאום עבור אשתו האהובה ארג'ומנד באנו בגום הידועה כמומטאז מהאל (Mumtaz Mahal).
מבנה זה, אשר עקרונות עיצובו נעוצים במבנה הקבר של הומאיון, מביאים לכדי שיא את סגנון האדריכלי המוגולי, המבטא את רעיון גן העדן.
גם המצודה האדומה בדלהי, שבנייתה ערכה כתשע שנים, משמשת כדוגמה מייצגת לחזון האדריכלי של שאה ג'האן.
ניכר במצודה שימושו הבולט בשיש לבן, ותכנונה הארכיטקטוני מייצג את תפיסת המלכות של שאה ג'האן כפי שבאה לידי ביטוי באדריכלות תחת שלטונו.
יותר מכל שליט אחר, שאה ג'האן השתמש באדריכלות כדי לרומם את תהילתו של השליט ולהציגו כבעל נופך אלוהי.
הוא הגדיל לעשות ואימץ מוטיבים מערביים וסממנים הודיים מקוריים, שילב אותם בעיצוב המוגולי והעניק להם מראה מלכותי.
בנוסף, הוא הרחיב את היקפי הבנייה של מבני דת ומסגדים ובכך ניכס לעצמו דמות של מרומם האסלאם הפועל תחת חסדיו של האל.
גם בתחום אדריכלות הנוף – גני הצ'אר באג, חלה פריחה תחת שלטונו.
גני שאלימאר המפורסמים, לדוגמה, המייצגים את האהבה המוגולית לסדר וארגון מופתי של הטבע, מבטאים את חיבתו הרבה של שאה ג'האן לתחום זה.
גנים אלו, אשר ממוקמים בקשמיר ובלאהור שבפקיסטן, מושכים עד היום מבקרים רבים ומהווים דוגמה לאדריכלות מוגולית בשיאה.
שלטונו של אורנגזב (1658–1707), יורשו של שאה ג'האן, מאופיין בדעיכת האימפריה.
יציבותה של האימפריה התערערה ואורנגזב נאלץ להשקיע את רוב מרצו ומשאביו בלחימה ובפלגנות פוליטית שאיימו על שלטונו.
כפועל יוצא, תפסה האדריכלות מקום משני ומקומה בסדר עדיפות שלטוני גבוה ירדה באופן משמעותי.
תחת אורנגזב וממשיכיו, מקומו של השליט כפטרון האדריכלות השתנה בצורה ניכרת, ומושכות ההובלה בתחום זה עברו לידי האצולה, שהיקפי בנייתה היו חסרי תקדים ביחס לאלו שהיו נהוגים תחת השליטים הקודמים.
עם זאת, כיוון שנעדרה הסמכות האדריכלית, שיקפה בנייתם את סגנונו של הפטרון הקודם – שאה ג'האן.
עם זאת, ניתן לזהות המשך בנייה בממדים קטנים יותר, בייחוד של מבני דת.
בנייה זו מאופיינת בהתארכות לגובה ונעדרת סממנים המקנים לשליט דמות בעלת מאפיינים אלוהיים.
כמו כן, הופחת השימוש בשיש היקר וחל מעבר לאבן ולטיח.
בנוסף, סממנים אדריכליים שהיו נהוגים רק בקרב מבני השליט החלו להימצא גם בקרב מבני האצולה אשר ניכסה אותם לעצמה.
אדריכלות המאה ה-20 של פרנק לויד רייט הוא שמו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו שהוכרז ב-2019, המאגד 8 מבנים או קומפלקסים ברחבי ארצות הברית שתוכננו על ידי האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט.
המבנים מייצגים את גישת האדריכלות האורגנית שהגה רייט, לפיה על המבנים להשתלב בהרמוניה עם הסביבה שלהם, ושהייתה לה השפעה גדולה על האדריכלות המודרנית במאה ה-20.
האתר הוצע במקור ב-2015 אך ועדת המורשת העולמית דחתה את ההצעה והחזירה למציעים הערות שבעקבותיהן הוגשה ב-2018 הצעה חדשה ממנה הוסרו שני בניינים מהרשימה המקורית, והיא זו שאושרה בסופו של דבר.
להלן המבנים לפי המספר הסידורי שלהם באונסק"ו:
האדריכלות הבהאית מוכרת בזכות בנייה אסתטית וגנים מטופחים.
ישנה חשיבה מרובה מאחורי כל אבן ושיח בבנייה הבהאית, הנשענת על ערכי הדת, ההיסטוריה שלה ותרבות הסביבה.
ישנם סוגים שונים של מבנים הנבנים בשם הדת הבהאית: בתי תפילה וכינוס לקהילה הבהאית, מבני זיכרון וקברים של דמויות מרכזיות בדת הבהאית, וגנים בהאים המקיפים כל בית תפילה וכל מקום מקודש אליו עולים לרגל המאמנים של הדת הבהאית.
המבנה הבהאי הראשון בעולם הושלם באשגבאט, כיום בירת טורקמניסטן.
מדובר בבית תפילה וכינוס אשר בנייתו הושלמה בשנת 1908 (נהרס בשנת 1962).
המבנה הבהאי הראשון שנבנה במערב הוא בית התפילה בווילמט, אילינוי בשנת 1953.
כיום ישנם 10 בתי תפילה בהאים ברחבי העולם, למעשה לפחות אחד לכל יבשת- אילינוי, ארצות הברית.
עקרונות וערכים מנחים בבנייה הבהאית
אחד העקרונות החשובים ביותר באדריכלות הבהאית הוא בנייה בחומרי בנייה ובסגנון מקומי.
בהודעה רשמית של בית הצדק העולמי, נכתב שאחד האתגרים של האדריכלים שנבחרים לבנות בתי תפילה ברחבי העולם, הוא ליצור מבנה מושלם ככל האפשר בעולמנו, תוך הרמוניזציה עם הסביבה הטבעית של הבית התפילה ועם התרבות של הקהילה המגיעה אליו.
לכן אחד הקריטריונים בבחירת אדריכל לתכנון ובניית מבנה בהאי הוא מידת ההיכרות של האדריכל עם הסביבה בה המבנה עתיד להבנות.
כך למשל הכיפה של בית התפילה בניו דלהי, הודו מעוצב בצורת לוטוס, סמל נפוץ בתרבות ההודית, והכיפה של בית התפילה בקאוקה, קולומביה, מעוצב בצורת פול קקאו הנפוץ באזור.
ניתן להגיד שהדבר דומה לשמירה של כל מאמין גם על הלבוש המסורתי של התרבות ממנו הוא בא.
כל זאת כתוצאה מאמירה של בההא אללה שאומר שהבחירה של הבגדים וצורת חיתוך הזקן נשארים להחלטת האדם, כל עוד זה מכבד.
ובכתביו של עבדול בהאא הוא מציין שאין לשפוט אדם לפי מה שהוא לובש והאם זאת האופנה המעודכנת ביותר, אלה אם הוא צנוע, מתורבת ועם ערכים אלוהיים.
אם הוא יכנס בשערי גן עדן יש לכבד אותו ללא כל קשר למה הוא לובש.
לאופנה מתחלפת של העולם החומרי אין קשר לעולם הרוחני.
לכן הבהאים מעדיפים להשתמש בסגנונות בנייה על זמניים, כמו הבנייה בסגנון הקלאסי של המבנים במרכז הבהאי העולמי בחיפה, או בבנייה שמתחברת לתרבות המקומית כך שהיא לעולם תשלב בנוף במקומי, ולא תהיה תלויה באופנה מתחלפת.
השפעה נוספת על האדריכלות הבהאית היא העלייה לרגל לאתרים.
שמירה על קו ויזואלי בין אתרים מקודשים, כדי להבליט את הקשר ביניהם.
כמו גם הבלטה של המבנה יחסית לסביבתו בעזרת גנים מטופחים ורשמיים והאלמנטים הגאומטריים במבנים מחזקים את הקדושה של המבנים ומרמזים לעולי הרגל של המקום והשונות שלו מהסביבה.
הגישה למקום המקודש, כחלק מהחוויה של עולה הרגל, היא חוויה חשובה בה הוא מתכונן להגיע למקום אליו הוא התפלל כל חייו, ולכן יש השקעה רבה בדרך המובילה למבנים ולא רק במבנים עצמם.
רעיון נוסף שמוצאים במבני תפילה, בגנים ובמבנים קדושים לדת הבהאית אליהם מגיעים עולי רגל הוא הרעיון של שבילים ומסדרונות היקפיים.
מסדרונות ושבילים אלו מאפשרים למאמין לבטא באופן מעשי את דבקותו ומסירותו.
(כמו ההקפות של הכעבה באסלאם, והקפות בשמחת תורה ובסוכות ביהדות) בכתבים של בהאא אללה הוא מציין שמדובר בדבר נפוץ בטבע, כמו שלוין (כמו הירח) מקיף כוכב לכת ונשאר במסלול בזכות כוח הכבידה, הוא נסמך עליו וכל קיומו תלוי בכוכב.
כך גם עולה הרגל המקיף את המקום הקדוש.
מספרים שהשפיעו על האדריכלות הבהאית
הספרה 9 היא בעלת מספר משמעויות בדת הבהאית.
כתוצאה יושבים בבית הצדק העולמי 9 נציגים בכל מושב, ואחד הסמלים הנפוצים של הדת הבהאית הוא כוכב בעל 9 קודקודים אחד הביטויים של הספרה 9 באדריכלות הבהאית הוא שכל בית תפילה בהאי חייב להיות מבנה מתושע (בעל 9 צלעות), ו-9 דלתות כניסה.
כמו גם 9 בריכות ההשקפה מסביב לבית התפילה בניו דלהי, הודו.
למספר 19 יש חשיבות בדת הבהאית.
המילה ואחד (בערבית ובפרסית واحد) שפירושה "איחוד" שווה בגימטריה 19, דבר המסמל את האיחוד עם אלוהים.
לכן בלוח השנה שיצר הבאב ישנם 19 חודשים, וכל חודש מכיל 19 יום.
הצום הבהאי שאורך כחודש, מתקיים במשך 19 יום.
לכן, מספר הימים בשנה הוא 361, ששווה בגימטריה בפרסית ל"כל דבר" (كل شيئ).
כמו כן השליחים של הבאב (כולל עצמו) היו 19, וגם לבהאא אללה היו 19 שליחים.
כתבי הבאיאן היו אמורים להיות בנויים מ-19 חלקים, כשבכל אחד מהם 19 פרקים.
ניתן למצוא את הספרה 19 במספר מקומות באדריכלות הבהאית, לדוגמה הגנים הבהאיים בחיפה על הר הכרמל (ערך מורחב) בנויים מ-19 טראסות.
הכוכב בעל 5 הקודקודים, שנקרא גם "היכל" מתואר על ידי שוגי אפנדי כסמל לדת הבהאית.
בערבית משמעות המילה היכל הוא גם "גוף", והכוכב מתואר על ידי הבאב בכתביו שמייצג את הראש הידיים והרגליים של האדם המיועד להגיע, הנביא, ובמקרה זה בהאא אללה.
בנוסף הבאב כתב מספר רב של תפילות ומכתבים בצורת הכוכב בעל חמשת הקודקודים
ישנה השפעה היסטורית רבה על האדריכלות הבהאית.
כיוון שהדת הבהאית נוסדה והתפתחה מאיראן, ניתן לראות השפעה פרסית מובהקת בסגנון האדריכלי בהאי בעיקר בעיצוב הגנים:
• השפעה מהגנים הפרסיים שמוכרים מ-4,000 לפני הספירה, המאופיינים בדגש רב על מזרקות ובריכות.
רתימה של אור השמש ליצירת אפקטים ומרקמים מיוחדים ברחבי הגן.
• יצירת אזורים מוצלים רבים על מנת ליצור אזורי מנוחה מוסתרים מאור השמש הפרסית הקופחת.
• התכתבות עם הגנים גם בתוך המבנים, בדרך כלל ביצירת חצר פנימית.
ניתן לראות השפעה היסטורית נוספת במבנים הראשונים שרכשו הבהאים בעכו, מבנים עות'מאנים עם אלמנטים פרסיים.
ואילו במבנה הראשון שבנו הבהאים בחיפה (קבר הבאב) אימצו דווקא סגנון אוריינטלי מקומי, במקום פרסי.
ייתכן שהיה זה הניסיון הראשון להיפרד מהמסורת הפרסית שאפיינה אותם עד אז.
מאפיין בולט באדריכלות ובבניה הבהאית הם גנים.
מקור ההשראה לבניית גנים סביב אזורים קדושים ובתי תפילה בהאיים הוא גן בבגדאד מחייו של בהא אללה.
בשמו המקורי "Najibiyyih Garden" היה הגן על גדות נהר החידקל בבגדד, בו בהאא אללה שהה במשך שנים עשר יום לפני שנלקח מבגדד ב-3 במאי 1863. בהאא אללה קרא למקום רידוואן - Ridvan) גן עדן בפרסית), ושם הוא הודיע למאמינים שהוא האיש עליו דיבר הבאב.
רידוואן הוא גם שם החג הבהאי שאורך כשנים עשר יום, הנחגג לזכר השהות שלו בגן.
הגן מתואר כגן מיוער, ובתוכו 4 שדרות המסומנות בפרחים, אשר נפגשות ברחבה עגולה במרכז.
על פי התיאור הקימו אוהל במרכז הרחבה לכבודו של בהאא אללה, וסביב אוהל זה הקימו אוהלים קטנים נוספים למשפחתו.
אלמנט חוזר על עצמו בכל המבנים הבהאים הוא כיפה.
העיגול מרמז על כל מקימי 9 הדתות הנכונות (ההילה בציורים של ישוע, ההילות סביב ראשו וידיו של בודהה), ברוב הדתות כיפה במבנה באה כדי לסמל את גן העדן.
העיגול מופיע בכיפה ולעיתים קרובות גם במסדרונות או שבילים היקפים סביב המבנים הבהאים כדי לסמל אחדות, סובלנות וגם את גן העדן הנרמז גם בצמחייה המרובה שלרוב מקיפה מבנים אלו.
אך גם במקרה זה הכיפה של כל מבנה תעוצב על פי הסגנון של התרבות בה היא מוצבת.
אלמנט נוסף שחוזר על עצמו בבנייה הבהאית הוא כמות האור הנכנסת למבני התפילה.
מכיוון שהבאב ובהאא אללה היו סגורים במאסר הרבה מאוד זמן, ונאמר כי לרוב לא היה להם אפילו אור של נר נהיה חיבור חזק לטבע, ולאור השמש.
דבר שנותנים עליו דגש רב בגנים הבהאים כפי שצוין למעלה, אך גם במבנים עצמם יש משחקים רבים עם אור.
לרוב ניתן לראות זאת בסוגי הכיפות השונות של בתי התפילה, הכיפה של בית התפילה בקולומביה לדוגמה, עשוי מחומר פלואורסצנטי שסופג אור במשך היום ונדלק באופן טבעי בזמן השקיעה.
דוגמה נוספת היא של הכיפה של בית התפילה באילינוי, אשר בנוי כשריג משילוב של בטון וקווארץ לבן המאפשר כניסה של אור טבעי בין חריצי הכיפה הלבנה
אדריכלות ישראלית (באנגלית Architecture of Israel – AI) הוא כתב עת ישראלי דו-לשוני העוסק באדריכלות, עיצוב וסביבה, ומתפרסם כל שלושה חודשים.
כתב העת יצא לראשונה בינואר 1988.
מטרות כתב העת כפי שמוצהר באתר האינטרנט שלו: "לקדם אדריכלות יצירתית, ישימה - מודעת אקלים וסביבה", והוא מהווה במה למקומה של האדריכלות הישראלית בקונטקסט הבינלאומי.
האתר ממומן ממכירת גיליונות ומנויים ומפרסומות בתחום האדריכלות והעיצוב.
כתב העת מקיים מדי שנה תחרות בינלאומית בשיתוף האיחוד האירופאי בישראל, תחת הכותרת "פרויקט השנה" – Project of the Year.
חבר השופטים בתחרות זו מורכב מאנשי אקדמיה בנושא ואדריכלים.
בכתב העת מספר מדורים קבועים:
חומר למחשבה העוסק בהשפעת תחומי חיים אחרים על האדריכלות.
סקרנות מדור החדשות העוסק בסיקור אירועים, תחרויות ותערוכות.
ראיונות עם אדריכלים ישראליים ובינלאומיים.
בית העונה המביא ראיית עולם אחרת על נושא המגורים.
אורח העונה המתמקד בכתבת פרופיל על אדריכל נבחר.
אדריכלים מספרים המספק מבט על סיפורי מאחורי הקלעים של מבנים ידועים.
עורך ראשי: אדריכל דר' עמי רן
ברבעון כמה כותבים שכיחים, כגון דר' הילית מזור ושירה שנטון וכותבים משתנים אחרים.
על פי אתר כתב העת, חברי המועצה הם:
פרופ' טיגרן האס (Tigran Haas), סטוקהולם, העוסק בתכנון אורבני וסביבתי
פרופ' רבקה אוקסמן מהפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון חיפה.
פרופ' יצחק מאיר, המחלקה לאדם במדבר במכון לחקר המדבר של אוניברסיטת בן-גוריון בשדה בוקר
פרופ' יאשה גרובמן, דיקן הפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים, הטכניון חיפה.
אדריכלות בתי כנסת מתאימה עצמה לעיתים קרובות לסגנונות אופנתיים, למקום ולזמן הבנייה.
אין מתווה תכנוני מובהק לבתי כנסת.
הסגנונות האדריכליים ועיצובי הפנים שלהם מגוונים מאוד.
לפי המסורת, יכולה השכינה להימצא בכל מקום שיש בו מניין, מקבץ של עשרה גברים בוגרים (קוורום).
בבית כנסת יש תמיד "ארון קודש", כפי שהוא מכונה על ידי אשכנזים, או "היכל" כפי שהוא מכונה על ידי ספרדים, ובו נשמרים ספרי התורה.
בשונה מבית הכנסת, מתווה עיצוב ארון הקודש הוא מפורט בדרך כלל, גם אם מדובר בארון שאינו מהווה חלק אינטגרלי מהמבנה, או סידור נייד המשמש זמנית לעבודת הקודש ולהכנסת התורה לחלל הזמני.
בנוסף, חייב להיות גם שולחן ממנו נקראת התורה.
על גבי בימה זו ממוקם נר התמיד - אור הדולק ללא הפסקה כתזכורת למנורת בית המקדש בירושלים שהיה מואר ללא הפסקה.
בבתי כנסת רבים, בעיקר בקהילות אשכנזיות, ישנו דוכן (בימה) הניצב אל מול הקהילה וממנו פונים אל הנוכחים.
כל בתי הכנסת מחייבים הצבתו של עמוד תפילה, דוכן עץ מיטלטל, צר וגבוה, עליו מניח החזן את סידור התפילה הפונה אל הארון שממנו מוביל החזן את התפילות.
בבית כנסת עשויות להיות, אך לא הכרחי שתהיינה, יצירות אמנות.
טווח סגנונות בתי כנסת נע בין חדרי תפילה פשוטים ולא מעוטרים ועד מבנים מעוצבים לפרטי פרטים בכל סגנון אדריכלי שהוא.
בית הכנסת, גם אם מדובר בבניין רב-תכליתי או מתחם תפילה מקודש בתוך בית הכנסת, צריך לפנות לכיוון ירושלים.
לפיכך, מתחמים מקודשים המערביים לישראל פונים בדרך כלל מזרחה, ואלה שממזרח לישראל פונים מערבה, בעוד מתחמים קדושים בישראל פונים לכיוון ירושלים, בהתאם למיקומם.
אולם נטייה זו אינה בהכרח מדויקת ולפעמים מתמודדים בתי כנסת עם כיוונים אחרים מסיבות שונות.
במקרה זה הקהילה לורב עשויה לפנות לכיוון ירושלים בעת שהיא נושאת את התפילות.
קיים מספר מצומצם של הוראות תלמודיות בנוגע לבניית בתי כנסת, ובאופן מדויק יותר - צריכים להיות בהם חלונות ועליהם להיות ממוקמים במקום מוגבה יותר מבניינים אחרים בעיר.