tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 1920⁩ פרסמה חברת הרכבת המנדטורית מכרז לבניית שלוחה באורך כ-4.5 ק"מ, המתפצלת ממסילת הרכבת יפו–ירושלים כ-16 ק"מ ממזרח ליפו בקשת המקשרת אותה לכיוון תחנת הרכבת לוד.
מטרת השלוחה הייתה לאפשר העברת ציוד, אספקה וחיילים למחנה.
השלוחה נבנתה במהירות ובסוף 1921 כבר הייתה פעילה.
בשטח המחנה הוקמה תחנת רכבת, כמו כן, מספר מסילות השלוחה היו מגיעות למחסנים בשטח הבסיס.
ב-17 בספטמבר 1939 אירע תאונת הרכבת בצריפין במפגש שלוחת הרכבת וכביש 44.
ב-1946 תוכננה סלילת שלוחה נוספה, מהצומת של שלוחת צריפין צפונה אל תחנת הרכבת כפר ג'יניס, במטרה לקצר את הדרך בין תל אביב וחיפה.
באוגוסט 1949⁩ שימשה המסילה להסעת שבויים ערבים משוחררים לחיפה.
השלוחה הייתה גם בשימוש של צה"ל והייתה משרתת את בסיס המזון 6120 ומרכז המזון 6100 עד לסגירתה בסוף שנות ה-60.
בשנת 2004 הרס צה"ל את שרידי רציף התחנה והמסילה שהייתה בתוך המחנה.
בתחילת שנות ה-90, במפעל הארגז-צריפין (השייך למפעל הארגז), בוצעו פרויקטי שיפוץ לקרונות משומשים שנקנו מחברת הרכבות הלאומית של צרפת עבור רכבת ישראל.
כמו כן, שימשה חברת הארגז-צריפין כקבלן משנה עבור חברת רכבות אלסטום שבנתה וסיפקה קרונות חדשים (המכונים מו-דו ספרדים) לרכבת ישראל.
המפעל נסגר בתחילת המאה ה-21 וקבוצת שלמה הקימה במקומו מרכז לוגיסטי ומשרדים.
בשנת 2002 החליטה ועדת שרים, בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, באופן עקרוני להעתיק את מחנות צה"ל מאזור המרכז לנגב, בין השאר להקים את "עיר הבה"דים",, שבמסגרתה יפונו כל בסיסי ההדרכה שבמחנה למחנה חדש בנגב.
לאחר מספר שנות תכנון, בינואר 2006 אישר צה"ל את תוכנית, שבמסגרתה בשטח שיפונה, הנמצא בלב אזור הביקוש באזור המרכז, יוקמו אלפי יחידות דיור שמרביתן בבניינים רבי קומות ומיעוטן בבתים צמודי קרקע; ומהכסף שיתקבל ממכירת הקרקע יכוסו חלק מעלויות ההקמה של הבסיס החדש.
ההחלטה להעתיק את הבסיסים נבעה גם מתוך הרצון להתייעל ולצמצם את עלויות התפעול והאחזקה של הבסיסים הוותיקים בצריפין, שהוקמו בתקופת המנדט בהם מבנים ישנים ומחייבים תחזוקה שוטפת, וכוללים תשתיות ישנות.
אולם בקיץ 2007 תושבים ממזרח ראשון לציון הגישו התנגדות לתוכנית, בטענה שהקרקעות באזור יועדו תוכניות המתאר הארציות, תמ"א 31 ותמ"א 35 להישאר כשטחים פתוחים כפריים וכשטחים חקלאיים, אולם במקום זאת אושרה תוכנית להקמת עיר בינונית של כ-80 אלף תושבים.
ביולי 2008 עתרו התושבים לבג"ץ בטענה כי משרד הביטחון התערב בהליך האישור והטיל חסיון על הליכי האישור של התוכנית, המועצה הארצית לתכנון ובנייה קיבלה את דרישות משרד הביטחון ללא נימוקים, מבלי שהונחו בפניה סקרים סביבתיים ומבלי שייערך דיון על השפעותיה הסביבתיות של ההחלטה; ובנוסף לא ניתנה להם אפשרות להתנגד לה
במאי 2012 הועבר שטח ראשון בשולי המחנה, בגודל 55 דונם, לתחום עיריית ראשון לציון, לטובת הקמת פארק עירוני במקום.
במרץ 2014 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז מרכז את תוכנית השלד לפינוי מחנה צריפין, הכוללת 17 אלף יחידות דיור ועוד 1.6 מיליון מ"ר לשטחי תעסוקה.
תוכנית האב הזו משתרעת על 4,000 דונם, שיעברו לתחומן של באר יעקב וראשון לציון.
התוכנית כללה בין היתר הקמת פארק בינעירוני בשטח של כ-600 דונם וכן מציעה שימור חלק מהמבנים הבריטיים המצויים במחנה ושדירות העצים החוצות את המתחם.
פינוי הבסיס החל במרץ 2015, כאשר אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון החל בהריסת מבנים בשטח 60 אלף מ"ר בנוי, ופינוי 427 דונם.
פינוי מתחם זה, בו פעלו בין השאר בית הספר למקצועות הלוגיסטיקה (בה"ד 6), ובסיס ההדרכה של חיל הרפואה (בה"ד 10), הושלם בנובמבר 2016.
באוקטובר 2015 הוועדה לתכנון מתחמים מועדפים לדיור אישרה להפקדה 2 תוכניות במתחמים לבניית כ-7,000 יח"ד במתחם צריפין
בספטמבר 2016, הוועדה לתכנון מתחמים מועדפים לדיור אישרה תוכנית להקמת שכונת מגורים חדשה בת כ-3,200 יחידות דיור בבאר יעקב, על חלק משטח מחנה צריפין.
באוגוסט 2022 אושרו שתי התוכניות האחרונות במחנה צריפין, מתחם 7א' בשטח השיפוט של ראשון לציון, ומתחם 7ב' הממקום דרומית למתחם 7א', בשטח השיפוט של באר יעקב.
התכנית לפינוי מחנה צריפין מורכבת משמונה מתחמים:
מתחם מספר 1 - משויך לבאר יעקב.
שכונת מגורים חדשה בת כ-3700 יחידות דיור הכוללת מבני מגורים, מבנים מוסדות ציבור, מסחר ושטחים ציבוריים פתוחים.
כמו כן התווית מערכת דרכים חדשה.
מתחם מספר 2 - משויך לבאר יעקב, שכונת מגורים חדשה הכוללת כ-3,200 יחידות דיור, כ-180,000 מ"ר שטחי תעסוקה ומסחר וכן מוסדות ומבני ציבור ושטחים ציבוריים פתוחים.
מתחם מספר 3 - משויך לבאר יעקב, שכונת מגורים חדשה הכוללת כ-2750 יח"ד, כ-11,132 מ"ר שטחי מסחר וכן, מוסדות ומבני ציבור ושטחים ציבוריים פתוחים.
מתחם מספר 4 - משויך לראשון לציון.
הקמת שכונת מגורים בצפון מזרח ראשון לציון.
מתחם מספר 5 - משויך לראשון לציון.
הקמת שכונת מגורים חדשה בת כ-3575 יחידות דיור הכוללת מגורים, מבנים ומוסדות ציבור, מסחר ושטחים ציבוריים פתוחים.
התווית דרכים חדשות וקו הרכבת הקלה.
מתחם מספר 6 - משויך לראשון לציון.
הקמת רובע תעסוקה הכולל מסחר בקומות הקרקע ומגרשים עבור דיור מיוחד, מבנים ומוסדות ציבור ושטחים ציבוריים פתוחים.
מתחם מספר 7א - משויך לראשון לציון.
יצירת מסגרת תכנונית להקמת אזור תעסוקה ומסחר הכולל מגורים, מוסדות ומבני ציבור, שטחים ציבוריים פתוחים, מתקן הנדסי ודרכים.
מתחם זה כולל כ-409 דונם.
מתחם מספר 7ב - משויך לבאר יעקב.
יצירת מסגרת תכנונית להקמת אזור תעסוקה ומסחר הכולל מגורים, מוסדות ומבני ציבור, שטחים ציבוריים פתוחים, מתקנים הנדסיים ודרכים.
מתחם זה כולל כ-447 דונם.
מתחם מספר 8 - משויך לבאר יעקב.
הקמת אזור תעסוקה בצפון מזרח באר יעקב בשטח של כ-195 דונם.
צרמט היא עיירת נופש בשווייץ, הנמצאת למרגלות הר המטרהורן בקנטון ואלה שבדרום מערב שווייץ, כ-10 קילומטרים מהגבול עם איטליה.
רוב תושבי הכפר הם נוצרים-קתולים דוברי גרמנית.
צרמט מוכרת בעיקר בזכות היותה אתר סקי המושך אליו גולשי סקי מכל רחבי העולם בשל גובהו הרב (3,820 מטר), המאפשר גלישה על קרחון לאורך כל השנה, הנוף המרהיב, וכן בזכות הקרבה להר מטרהורן המפורסם.
האוכלוסייה הקבועה בצרמט כוללת בסביבות 4,000 אנשים, אף על פי שמספר התושבים משתנה במידה ניכרת במשך עונות השנה בשל תיירים, מטפסי הרים, וגולשי סקי הפוקדים את המקום ומשמשים בה כמקום לינה.
הכפר ממוקם בתוך עמק בין כמה הרים, ובגובה 1620 מטרים.
כלכלתה של צרמט מושתתת כמעט כולה על תיירות, והיא מוכרת כאתר סקי ונופש.
ההעפלה הראשונה לפסגת המטרהורן בוצעה בשנת 1865 על ידי משלחת בראשותו של מטפס ההרים הבריטי אדוארד וימפר.
כדי למנוע זיהום אוויר שיהרוס את התדמית הנאה של הכפר והאזור, אין כלל אפשרות להיכנס עם מכוניות לצרמט.
התנועה בתוך הכפר היא ברכבים המונעים על חשמל המיוצרים בשטח הכפר על ידי חברת STIMBO וכרכרות סוסים.
אפשר להגיע לצרמט עם רכבת שיניים העושה דרכה מהעיר ויספ (Visp) או לחנות בכפר הסמוך טש (Täsch) ומשם להגיע ברכבת או בהסעות.
אתר הסקי של צרמט מציע מסלולים באורך 185 ק"מ.
הוא מקושר לאתר הסקי האיטלקי צ'רוויניה, ויחד הם מציעים מסלולים באורך 313 ק"מ.
האתר מורכב משלושה אזורי גלישה - קליין מטרהורן, גורנרגרט ורוטורן פרדייז.
באזור קליין מטרהורן יש קרחון המאפשר גלישה לאורך כל השנה.
אל אזור גורנרגרט מגיעים בנסיעה ברכבת שיניים.
הרכבלים לקליין מטרהורן ולרוטורן פרדייז ורכבת השיניים לגורנרגרט פועלים כל השנה, ומשרתים בקיץ את המטיילים הרבים המגיעים לצרמט.
הצרעות הן חרקים מסדרת הדבוראים המהווים קבוצה פאראפילטית.
הצרעות הן האב הקדמון של הדבורים והנמלים, וכל הדבוראים שאינם דבורים או נמלים מכונים צרעות.
הצרעות המוכרות ביותר משתייכות לתת-המשפחות Vespinae ו-Polistinae.
צרעות אלה הן חרקים חברתיים, ולנקבות יש עוקץ המכיל ארס.
מינים מוכרים בישראל הם הצרעה הגרמנית, הצרעה המזרחית ("דבור"), הצרעה האירופאית וצרעת הפלך (פלכית).
הצרעות היא קבוצה גדולה ומגוונת שהתמיינה למספר התאמות אבולוציוניות שונות, כפי שניכר במגוון דרכי ההזנה של המינים השונים:
ציד של חרקים ופרוקי-רגליים אחרים
הטלת הביצים בתוך גופם של חרקים אחרים (פרזיטואידיות)
הטלת הביצים בתוך רקמות צמחיות, ולעיתים יצירת עפצים
איסוף אבקה או צוף מפרחים
שתי הקבוצות הראשונות כוללות מינים רבים בעלי תועלת לאדם בתור אויבים טבעיים של מזיקים (חלקם משמשים בהדברה ביולוגית), ואילו הקבוצה השלישית כוללת מינים רבים שהם עצמם מזיקים קשים לגידולים חקלאיים.
במינים רבים דרכי ההזנה משתנות בין שלבי החיים השונים.
למשל, הזחלים ניזונים מטרף, ואילו הבוגרים ניזונים מצוף פרחים.
הרבייה של הצרעות היא הפלודיפלואידית.
הצרעה מוזכרת בחומש דברים כלוחמת לכיבוש הארץ מהכנענים.
טווח הטקסונים אליהם מתייחס השם העממי "צרעה" משתנה מעט בין שפות שונות.
באנגלית, המילה wasp מתייחסת אך ורק לדבוראים מקבוצת הדבוראים השנציים (Apocrita) שאינם דבורים או נמלים, ולא לקבוצת הדבוראים האל-שנציים (Symphyta).
בעברית, לעומת זאת, הדבוראים האל-שנציים נקראים אף הם צרעות.
לרוב קבוצות הצרעות שייכות לעל-משפחות הבאות:
צרס (קרואטית Cres; איטלקית Cherso; לטינית Crepsa) הוא האי הגדול בקרואטיה.
האי שוכן במפרץ קוורנר בצפונו של הים האדריאטי, בין האי לושין מדרום, לאי קרק ולחצי האי איסטריה מצפון.
צרס והאי השכן לו, לושין, היו בעבר אי אחד, אך כיום מפריד מצר ים שרוחבו 11 מטרים בלבד בין שני האיים, וגשר מקשר בין שתי גדותיו.
אורך חופיו של האי כ-270 ק"מ והאקלים השורר בו הוא ים תיכוני.
אגם ורנה (Vrana) ששטחו 5.75 קמ"ר הוא האגם היחיד על האי.
עומקו המרבי של האגם הוא 76 מטר, דהיינו כ-50 מטרים מתחת לפני הים, והוא משמש כמקור מי השתייה לצרס ולאי השכן לושין.
לפי אגדה מקומית שוכנת טירה על קרקעית האגם ובעת שרוח נושבת במקום, ניתן, לעיתים, לשמוע את פעמון הטירה מצלצל.
קיימות עדויות לכך שהאי צרס היה מיושב כבר בתקופת האבן.
היוונים העניקו לצרס וללושין את השם המשותף "אפסירטידס", ובמאה ה-1 לפנה"ס נכבשו שני האיים על ידי הרומאים.
עם חלוקת האימפריה הרומית, נותר האי צרס בשליטת האימפריה הביזנטית, ובמאה ה-6 הגיעו אליו ראשוני השבטים הסלאבים.
בשנים 1000 עד 1358 נשלט האי על ידי ונציה, ולאחר מכן עבר לידיהם של המלכים הקרואטים-הונגרים.
ב-1409 חזר האי לשליטת ונציה שהחזיקה בו עד סוף המאה ה-18. בעקבות הסכם רפאלו סופח האי לאיטליה ב-1920. ב-1945 היה האי לחלק מיוגוסלביה, ומאז שהתפרקה ב-1991, הוא שייך לקרואטיה.
רוב התושבים מתרכזים לאורך חופו המערבי של האי.
נתוניו של האי הביאו להתפתחות התיירות המהווה את ענף התעסוקה העיקרי, לצד דיג וחקלאות.
בשל מבנהו הארוך וצר של האי, עובר כביש אחד לאורכו מנמל המעבורת שבצפונו ועד לגשר המחבר אותו עם האי לושין, סמוך לעיירה אוסור (Osor).
צׇרְעָה היה יישוב בשפלת יהודה.
מוזכרת במקרא, ובתקופה הישראלית שכנה בנחלת שבט יהודה ובגבול שבט דן.
צרעה ידועה בתור אזור מולדתו של השופט המקראי שמשון.
שמה השתמר בשם הכפר הערבי סרעה, שחרב במלחמת העצמאות.
קיבוץ צרעה הסמוך נושא את שם האתר המקראי.
צרעה נזכרת כבר בכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס בתור אחת משתי הערים, יחד עם "איילון" אשר הותקפו על ידי ה"חבירו".
שתיהן היו בתחום "ממלכת גזר".
באחד המכתבים, פרעה אַמֶנְחֹתֶפּ השלישי מספר כי בני מלכילו מלך גזר, כמעט נהרגו בידי בני עָפירוּ בבואם לאיילון ולצרעה.
מחבר תבואות הארץ סבור ערים אלה, יחד עם עקרון היו ערי גבול ופעם נכללו בנחלת שבט יהודה ופעם - בנחלת שבט דן.
על צרעה ואשתאול נכתב בתלמוד בבלי מסכת סוטה: "צרעה ואשתאול שני הרים גדולים היו ועקרן שמשון וטחנן זה בזה" (א').
בתלמוד ירושלמי מסכת סוטה מתואר גם הקשר בין שתי הערים: "שערו כחרובי גדולה (עץ חרוב) היה, בדין בדין (ענפים) היו עשויים...
בשעה שרוח הקודש שורה עליו היו פסיעותיו כמצרעה לאשתאול, שערותיו מקישות כזוג (פעמון) וקולו הולך כמצרעה לאשתאול"(פרק א' מסכת ח').
צרעה נמנית עם שורת הביצורים שבנה מלך יהודה רחבעם, על גבול ארץ יהודה ופלשתים.
על מכלול הציוד שבו צוידה כל עיר מבצר כתוב בספר דברי הימים א' :"וַיֵּשֶׁב רְחַבְעָם, בִּירוּשָׁלִָם וַיִּבֶן עָרִים לְמָצוֹר, בִּיהוּדָה.
בימי שיבת ציון נימנת צרעה על הערים שיושבו על ידי בני שבט יהודה (ספר נחמיה, י"א, כ"ט).
באונומסטיקון - רשימת השמות של אוסביוס מקיסריה שנכתב במאה ה-4 נאמר כי צרעה היא כפר, 10 מילין מבית גוברין צפונה.
בתל צרעה נסקרו מערות, קברים, בורות וגת.
ליד הבית הדו-קומתי, שריד לכפר הערבי שהיה במקום, חצובות בסלע שתי גתות, אחת מהן הייתה מרוצפת פסיפס.
ממערב לאזור התעשייה של מחלף שמשון בכביש 38 מזדקר סלע עתיק מהוקצע המכונה בשם "מזבח מנוח" (בנ.צ.
הסלע בנוי משברי אבנים בבסיסו, מעליו מדרגה אולי ה"יסוד", משטח כנראה "הסובב", מקום למעמד הכהן ולכלים.
במשטח העליון קיימות מספר חציבות וכן למעלה מ-10 שקערוריות וספלולים, חלקם מחוברים זה לזה בחריצי תעלות.
ייתכן שתפקידם היה ניקוז נוזלים - דם הקרבנות או שמן ויין של נסכים.
פינותיו של המזבח פונות לרוחות השמים (בדומה למזבח בהר עיבל ולמזבח בגבעת הראל)
צֻרְמָן , אל-עדוניה ואל-עדנאניה (العدنانيه)) הוא כפר צ'רקסי נטוש ברמת הגולן סמוך לגבול ישראל-סוריה, כ-3 ק"מ מדרום-מזרח לקוניטרה וכ-4 ק"מ ממזרח לקיבוץ עין זיוון.
היישוב נוסד בשלהי התקופה הרומית, ונזכר ב"מכתב הארכימנדריטים" משנת 570 לספירה בשם כפר צורמנין.
היישוב נושב מחדש רק בשנת 1878 על ידי הצ'רקסים.
בשיאו מנה הכפר 1090 תושבים ו-200 בתים שרובם כוסו ב"רעפי מרסיי" מתוצרת צרפת, שהיו נפוצים מאמצע המאה ה-19 באירופה ומראשית המאה ה-20 במזרח התיכון.
שרידים רבים של הרעפים פזורים עדיין בשטח הכפר.
הכפר ננטש בשנת 1967 בעקבות מלחמת ששת הימים ותושביו ברחו לסוריה.
במלחמת ההתשה שימש הכפר כבסיס לפעילות המסתננים והפח"ע שביצעה סוריה כנגד מטרות ישראליות ברמת הגולן.
בעקבות זאת הוחלט להרוס את מרבית בתי הכפר, פרט למבנה המסגד ומבנים בודדים נוספים.
בין היתר הוקם על הגבעה השולטת על הכפר מוצב 109 של צה"ל כחלק מתפיסת המגננה ברמת הגולן.
בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים ניסתה הדיוויזיה הממוכנת התשיעית הסורית, בפיקודו של חסן עלי טורקמאני, לפרוץ אל הגולן משטח הכפר כחלק מהמאמץ ההתקפי המשני.
עם תחילת המלחמה הופגז מוצב 109, אשר אויש על ידי מחלקת חי"ר מחטיבת גולני וכח שריון מחטיבה 188, על ידי ארטילריה סורית.
בהמשך הצליחו טנקי חטיבה 188 להדוף שני ניסיונות התקפה חטיבתיים.
הראשון, בבוקר ה-7 באוקטובר, אשר התבצע על ידי החטיבה המשוריינת מס' 52 והשני, ב-9 באוקטובר, אשר התבצע על ידי החטיבה המשוריינת מס' 43.
כאמור, רוב בתי הכפר נהרסו על ידי צה"ל במהלך מלחמת ההתשה, בעקבות ריבוי פעולות הפח"ע וההסתננות מתוך שטח הכפר, וכיום פרט למבנה המסגד ומספר מבנים בודדים ניתן לראות בשטח רק ערמות אבנים.
מעל הכניסה לצריח המסגד בכפר ניתן להבחין באבן בעלת עיטור הפרח האופייני לבתי כנסת מתקופת המשנה והתלמוד.
ככל הנראה שולבה האבן בדופן המבנה בבנייה מאוחרת.
בתחומי הכפר נמצא בוסתן גדול המכיל עצי תאנה, שקד מצוי, תות עץ, גפנים ואגוזי מלך, המניבים פירות לקראת סוף הקיץ.
הכפר נחקר לראשונה על ידי הארכאולוג ממוצא גרמני יליד ארצות הברית גוטליב שומאכר בין השנים 1884-1885 ופעם נוספת בשנת 1913.
צריף ניסֶן (מאנגלית Nissen hut) הוא מבנה ארעי בצורת חצי גליל, העשוי מפח גלי שפותח על ידי הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, במבנה זה הקירות והגג יוצרים חתך של חצי עיגול.
המבנה נקרא על שמו של פיטר נורמן ניסן (Peter Norman Nissen), מהנדס מכרות וממציא קנדי-אמריקאי שפיתח אותם.
מבנים אלו שימשו לבניית מחנות צבאיים במדינות חבר העמים הבריטי, שימוש נרחב במבנים אלו נעשה בימי מלחמת העולם השנייה גם על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בימי המנדט הבריטי נבנו בארץ צריפי ניסן רבים וכן מבנים נוספים בעלי גג מעוגל מפח גלי.
המעפילים שגורשו לקפריסין שוכנו שם בצריפי ניסן.
בין היתר צריפי ניסן היו במחנה שדמה שהיה בסיס הקבע של גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50).בישראל השם "צריפי ניסן" הוא כינוי כללי למבנים בעלי גג פח מעוגל.
צרנה (במקדונית Црна - "שחור") הוא נהר הזורם בדרום מערבה של מקדוניה, אורכו 207 ק"מ והוא אחד מיובליו של נהר וארדאר.
מקורו של הנהר ברכס ההרים אשר במערב מקדוניה, ליד הכפר ז'לזנאק ונתיבו עובר מזרחית לעיר ביטולה עד לווארדאר, שהוא הנהר הגדול ביותר במקדוניה.
שטח אגן הניקוז של הנהר הוא 5.89 קמ"ר וספיקתו הממוצעת מגיעה ל-22.39 מטר מעוקב לשנייה.
שמו הקדום של הנהר מהמיתולוגיה התראקית היה אֶרִיגוֹן, שפירושו שחור והשם המקדוני הוא תרגום השם התראקי: "הנהר השחור".
מי הנהר מנוצלים להשקיה ולהפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
בחודשים אוקטובר ונובמבר 1916 היה האזור זירתו של קרב הנהר צרנה במסגרת החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, בין צבא ממלכת בולגריה לכוחות סרבים וצרפתיים מצבאות מדינות ההסכמה.
לאחר קרב עקוב מדם בו נפגעו אלפי חיילים משני הצדדים, נסוגו הבולגרים מהעיר החשובה ביטולה וייצבו את קו חזית כ-5 ק"מ צפונית לה.
צרכן הוא אדם או קבוצת אנשים המתכוונים להזמין, או להשתמש במוצרים או בשירותים שנרכשו בעיקר לצרכים אישיים, חברתיים, משפחתיים, ביתיים ודומיהם, שאינם קשורים ישירות לפעילות יזמית או עסקית.
המונח הנפוץ ביותר מתייחס לאדם הרוכש סחורות ושירותים לשימוש אישי.
צרכן קונה סחורות או שירותים בעיקר לצריכה ולא למכירה חוזרת או למטרות מסחריות.
צרכנים משלמים סכום כסף כלשהו (או שווה ערך) עבור סחורות או שירותים ואז משתמשים בהם (מונח מקובל הוא "נהנים").
ככאלה, ממלאים הצרכנים תפקיד חיוני בכלכלת השוק ומהווים חלק מהותי בכל סוג של כלכלה.
ללא ביקוש של צרכנים, ליצרנים יהיה חסר אחד מהמניעים המרכזיים לייצר: למכור לצרכנים.
הצרכנים נחשבים ליעד הסופי של שרשרת האספקה.
צרכנים הם אחד היעדים העיקריים של תחום השיווק, וכיום משווקים רבים פועלים באמצעות שיווק מותאם אישית.
צריף הנשיא (מכונה גם "הצריף הגדול") הוא מבנה עץ במתחם יד יצחק בן-צבי בשכונת רחביה בירושלים.
זהו הצריף שבו היה אולם קבלות הפנים של בית הנשיא בשנים 1953–1972.
בני הזוג יצחק ורחל ינאית בן-צבי, מראשוני שכונת רחביה, התגוררו במתחם "משק הפועלות" (בית החלוצות) יחד עם הוריהם בצריף פשוט, אותו קיבל בן צבי כחייל משוחרר מן הצבא הבריטי.
לאחר מות בנם הצעיר, , שנפל במלחמת העצמאות על הגנת קיבוץ בית קשת, הועבר הצריף המקורי לקיבוץ בית קשת לשם הקמת בית נוער על שמו.
לאחר פטירתו של יצחק בן-צבי באפריל 1963, נתגלעה מחלוקת בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לאלמנה רחל ינאית בן-צבי לגבי גורלו של הצריף.
בן-גוריון ניסה לשכנע אותה להניח לצריף "להישאר בית הנשיא", אולם רחל-ינאית התעקשה להמשיך להתגורר בו ולהנציח בו את מפעלו של בעלה.
הצריף הגדול שימש את נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית לאירוח מבקרים מרחבי ישראל, לאספות ולכינוסים בשנים 1953–1972.
אל הצריף כונסו עתיקות מסותתות באבן ומטבעות קדומים שהובאו מחפירות ארכאולוגיות, חפצי אמנות ואומנות ייצוגיים שהוזמנו בסדנאות אומנים וב"משכית", בהם השטיח המרכזי שתוכנן על ידי האמן והסופר עודד בורלא יחד עם רחל ינאית, ונארג על ידי פועלות "משכית" מאום אל-פחם.
כמו כן הוזמנה מנורת עץ שהוכנה על ידי הפסלת בתיה לישנסקי, וכן חפצים שהוכנו בבתי יוצר פרטיים כתשורה, כגון ציורים וקמיעות שנמסרו לנשיא מכל מגזרי העם ובהם בפרט השומרונים ובני הכפר פקיעין, שהיו בני טיפוחיו.
כן הוצגו במקום לוחות החומר מקבר הנביא יחזקאל, שהובאו מעיראק.
הצריף הגדול שימש משנות ה-60 כאולם הרצאות של יד יצחק בן-צבי, והצריף הקטן ככיתת לימוד.
ממשלת ישראל כללה את צריף הנשיא כאחד מאתרי המורשת הראויים להעצמה, והחליטה בישיבתה במאי 2010 על שימורו הדקדקני.
ההחלטה בוצעה במימון משרד ראש הממשלה עד דצמבר 2010.
במאי 2020, במהלך שיפוץ של הצריף, נתגלה במקרה עיטור על קורת עץ ששימשה כמשקוף של מבואת הכניסה של הצריף.
את העיטור צייר משה ברומברג, מורה לאמנות אשר עלה ארצה מפולין בשנות ה-50 ושימש כמורה בחוות הנוער הציוני בשנות ה-50. העיטור היה חבוי במשך 50 שנה לאחר שכנראה הקיר נצבע בלבן בשנות ה-70.
צריף הוא מבנה פשוט, המיועד למגורים ארעיים, או משמש כמחסן או כבית מלאכה.
לרוב הצריף בנוי מעץ או מחומרים קלים אחרים, ולא מבנייה קבועה.
המילה צריף מופיעה בלשון חז"ל:
המילה מקורה מהפועל "צירוף", היות שבניית הצריפים נעשתה על ידי צירוף הקרשים והנצרים, שמהם נוצר הצריף.
מכאן מקור שמה של העיר העברית העתיקה "גנות (או: גגות) צריפין", ושם מחנה צריפין.
בסלנג מכונה הצריף לעיתים "בּוּדְקֶה".
צריפים פשוטים המשמשים כמחסן גינה, זמינים לעיתים בערכת עשה זאת בעצמך, עשויים מעץ או מפלסטיק, משמשים כדי לאחסן כלי בית או כלי גינון, חומרים כגון דלק, חומרי הדברה וקטילת עשבים.
בישראל נפוצים מחסני פלסטיק, למשל תוצרת כתר מוצרים לבית ולגינה.
צריפים גדולים, הבנויים בדרך כלל מעץ, לחלקם יש מרפסת.
בישראל היו נפוצים בעבר בעיקר ביישובים כפריים ובמושבות.
צְּרִיף בנגב הוא שיר מאת נתן אלתרמן, שפורסם ב-10 בינואר 1947 בטור השביעי בעיתון דבר (בתחילה נקרא "בשולי טלגרמות").
השיר נכלל בספר הטור השביעי - תש"ג-תשי"ד, ספר ראשון, בהוצאת הקבוץ המאוחד, 1977. השיר מתאר את גבורתם של העולים לנגב במבצע 11 הנקודות.
השיר נכתב בעקבות ביקורו של נתן אלתרמן בכפר דרום, מיד לאחר מבצע י"א הנקודות בנגב (במוצאי יום כיפור 1946).
המשורר מתאר את הבחורה שראה, חנה לבית קרייטנר (שלימים נישאה לנפתלי טלמן והם עברו להתגורר במושבה יקנעם):
הצריף מתואר בשיר בצורה הירואית:
ימים אחדים לאחר מבצע י"א הנקודות, ב-5 ינואר, התכנס בבזל הקונגרס הציוני ה-22, הראשון אחרי השואה, וגרנות סיפר על ההישגים הרבים בתקופת המלחמה, ובראשם על החדירה לנגב ויישובו במבצע בזק, אבל ציין שהקרן עובדת "במשטר של מיטת סדום" ודרושים לה עוד אמצעים למשימה הלאומית הכבירה הזאת.
לבאי הקונגרס, הנרגשים ממספרי הדונמים שקרן קימת גאלה, היה ברור שהמשימה לא הסתיימה, כי כל קילומטר רבוע שנרשם בספרי הקרן מחזק את היישוב בארץ, ויש לעטוף אותו בעוד מישורים וגבעות.
אלתרמן הגיב על כך בשיר:
אלתרמן מסיים את השיר בשורות המרגשות:
צריף הביל"ויים, או צריף סברדלוב, הוא אחד מששת צריפי המגורים הראשונים במושבה גדרה.
צריף הביל"ויים הוא הצריף היחיד שנותר מימי העלייה הראשונה, לא רק בגדרה, אלא בכל המושבות הראשונות.
בחזית הצריף ניצב פעמון העשוי ממתכת אשר יוצר בירושלים.
הפעמון, אשר נודע בשם "פעמון המושבה", שימש להוראת השעה וכאזעקה בעת סכנה.
הצריף הוקם על ידי אנשי תנועת ביל"ו בשנת 1888 כמבנה עץ זמני, משום שאותה עת טרם התקבלו אישורי הבניה להקמת מבנה אבן.
הצריף שימש במשך מספר שנים כביתם של בני משפחת סברדלוב, והוא קרוי על שמו של אליהו סברדלוב.
צריף הביל"ויים משמש כמוזיאון משנת 1978, בשנים 2007–2008 הוא שוקם ושוחזר.
הצריף נושא גג רעפים אדום, הוא מצופה בלוחות עץ מצדו החיצוני וקירותיו ממולאים באבני לקט המטויחות מצדו הפנימי.
החלל הפנימי של הצריף מחולק לשני חדרים קטנים.
ביציאה האחורית ישנה מרפסת עץ קטנה המובילה לחצר גדולה שבה שכנו מבני משק ומרתף קטן.
צרכים אינסטרומנטליים הוא מושג במדעי החברה המתקשר לנושא הקבוצה בתחום המחקר סוציולוגיה, ומדבר על אחד הצרכים שהקבוצה מספקת ליחיד.
צרכים אינסטרומנטליים הם צרכים חברתיים פיזיים המתבטאים בצורכי הגנה וקיום או צרכים כלכליים ארגוניים.
האדם כפרט זקוק לצרכים האינסטרומנטליים על בסיס יומי, שכן הם מבטיחים את המשך קיומו הפיזי ובלעדיהם לא יוכל להתקיים, ולכן הקבוצה צריכה לדאוג שצרכים אלו יהיו זמינים לפרט בכל רגע נתון.
צורך כלכלי – היעזרות והשתלבות בשוק העבודה המספק תעסוקה על מנת לקבל שכר בו האדם נעזר לצורך קיומו הבסיסי, לדוגמה: רכישת בית, מזון, שתייה, מים זורמים, חשמל וכדומה.
צורך בריאותי – היעזרות במערכות בריאותיות המספקות מענה רפואי, הן פיזי והן נפשי, לצורך הגנה פיזית או נפשית של האדם, לדוגמה: קופות חולים, בי"ח שיקומי וכדומה.
צורך ביטחוני – היעזרות בגורמי ביטחון לצורך הגנה פיזית על המדינה, האדם או רכושו, לדוגמה: הצבת חיילים בגבולות המדינה, עירוב המשטרה במקרה של גנבה וכדומה.
צרכים אקספרסיביים זהו מושג במדעי החברה המתקשר לנושא הקבוצה בתחום המחקר סוציולוגיה, ומדבר על אחד הצרכים שהקבוצה מספקת ליחיד.
צרכים אקספרסיביים הם צרכים חברתיים רגשיים/הבעתיים התורמים להרגשת השייכות של היחיד בקבוצה, לטיפוח היחסים בין בני האדם בקבוצה על בסיס רגשי ולתחושת הלכידות ביניהם.
צרכים אלו מסופקים ליחיד על ידי הקבוצה באמצעות התחברות חברתית, קבלה, כבוד, אינטימיות, תשומת לב, תמיכה רגשית ועוד.
האדם כפרט אמנם לא זקוק לצרכים האקספרסיביים לצורך קיומו הפיזי, אך יש הטוענים כי צרכים אלו הכרחיים לו על מנת לשרוד.
כך למשל מסבירים אותם הטוענים את העובדה שאצל אנשים בודדים או רווקים הנטייה להתאבדות היא גבוהה יותר.
גורמים להרגשת הצורך בצרכים אקספרסיביים
הרצון להרגיש שיש על מי לסמוך ולהסתמך, בעיקר בשעת צרה.
הרצון לדבר לחלוק או לשתף, צורך שלא יכול להתממש ללא יחס ותשומת לב מצד האחר.
הרצון לספק צורך, מוחשי או לא מוחשי, רגעי או מתמשך, כמו רגשות (בעיקר של אהבה) או יחסי מין.
צריפי מוסון הם מקבץ מבנים בכף דניסון, מפרץ קומונוולת', באנטארקטיקה, בקטע המזרחי המרוחק של הטריטוריה האוסטרלית באנטארקטיקה, כ-3000 ק"מ דרומית להובארט.
את המבנים הקימה ואכלסה משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנים 1914-1911, בהנהגת הגאולוג ומגלה הארצות סר דאגלס מוסון.
צריפי מוסון נדירים בהיותם אחד משישה אתרים בלבד, שנשארו לפליטה מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה הייתה המשלחת היחידה בעידן ההרואי שאורגנה, אוישה ומומנה בעיקר על ידי תושבי אוסטרלאסיה.
הצריפים כללו צריף מגנטוגראף, ששימש למדידת תמורות בקוטב הדרומי המגנטי; צריף מגנטי אבסולוטי, ששימש כנקודת התייחסות למחקרים בצריך המגנטוגראפי; וצריף הליקוי, מצפה אסטרונומי.
המבנה החשוב ביותר באתר הוא צריף מגורי החורף, שנודע בשם "הצריף של מוסון".
הודות לתחנת הממסר האלחוטי על האי מקווארי, אפשר היה להתקשר עם יבשת אוסטרליה באמצעות רדיו.
המשלחת האוסטרלאסיינית הייתה הראשונה שנהנתה מאפשרות זו.
תצפיות מטאורולוגיות שודרו במערכת ברציפות.
היה זה השימוש הראשון ברדיו על יבשת אנטארקטיקה.
הצריף העיקרי כלל מתקני מגורים לשמונה-עשר איש, אבל גודלו לא עלה על 7.3X7.3 מטרים, שטח של 53 מ"ר.
גודל הסדנה הצמודה אליו היה 5.5
המבנה מוקף משלושה צדדים במרפסות ברוחב 1.5 מ'.
המרפסות שימשו לדברים רבים ושונים, בהם אכסון כלבי המזחלות.
הצריף העיקרי מכיל מטבח, מכבסה, מחסן וחדר שינה.
צרכנות אתית (נקראת גם צרכנות מוסרית או צרכנות ירוקה) היא צורה של אקטיביזם צרכני, המבוססת על הרעיון של "הצבעה באמצעות כסף".
גישה זו מיושמת באמצעות "רכישה חיובית", כלומר מתן העדפה למוצרים המוגדרים כאתיים, או באמצעות "חרם אתי", כלומר הימנעות מרכישת מוצרים המוגדרים ככאלה שאינם אתיים.
בעת קבלת החלטות צרכניות, אנו מושפעים בהכרח מקריטריונים הנוגעים לעלות הכספית המידית של המוצר או השירות.
גישת הצרכנות האתית מבקשת להוסיף לצד קריטריונים אלה גם קריטריונים נוספים, הנוגעים למוסר.
גישת הצרכנות האתית たקשורה לתפישת הוצאת הכסף כמעשה בעל היבטים מוסריים משמעותיים.
חלק מתומכיה אף סבורים כי אופן הוצאת כספנו מבטא בצורה הבהירה ביותר את הכרעותינו המוסריות בפועל.
לדעתם, אם אנו אומרים כי אכפת לנו מדבר מה, אך ממשיכים לרכוש סחורות או שירותים מגורמים אשר ככל הנראה פוגעים בדבר זה או הורסים אותו - אזי לא אכפת לנו מדבר זה באמת, ולמעשה אנו נוהגים בצביעות.
לעיתים קרובות, שימוש בקריטריונים אתיים בעת קבלת החלטות צרכניות הוא חלק מתמורה רחבה הרבה יותר: מעבר משוק הסחורות לכלכלת שירותים שבה כל הפעילויות - החל מגידול יבולים, דרך らקצירתם ועיבודם ועד להובלתם - נחשבות חלק משרשרת הערך, אשר הצרכנים אחראים עליה מבחינה מוסרית.
אגודת המחקר של הצרכנים האתיים (Ethical Consumer Research Association) אוספת ומסווגת מידע על יותר מ-30,000 חברות לפי ביצועיהן בחמישה תחומים עיקריים, המרכיבים את הדירוג האתי שלה, "Ethiscore":
סביבה: יצירת דו"חות סביבתיים, שימוש באנרגיה גרעינית, השפעה על שינויי האקלים, פליטת זיהום ורעלים, השפעה על בתי גידול ועל משאבי טבע
אנשים: זכויות האדם, זכויות עובדים, מדיניות שרשרת האספקה, שיווק בלתי אחראי, מעורבות בתהליכי חימוש
בעלי חיים: עריכת ניסויים בבעלי חיים, גידול תעשייתי של בעלי חיים, זכויות בעלי חיים
פוליטיקה וסוגיות פוליטיות: פעילות פוליטית, קריאות לחרם, שימוש בהנדסה גנטית, אמצעי מימון אנטי-חברתיים, האתוס שבו מחזיקה חברה
מידת הקיימות של המוצר: האם המוצר אורגני, האם המוצר מיוצר ומופץ באמצעות סחר הוגן, היבטים נוספים של קיימות וסביבה
בספרו חירויות בלתי שוויוניות: השוק הגלובלי כמערכת אתית (1988), ג'ון מקמורטרי (John McMurtry ) טוען כי מכל בחירה צרכנית משתמעת הכרעה מוסרית, וכי רכישת מוצרים היא מעשה מוסרי מטבעו.
טענות אלה מהדהדות רעיונות מוקדמים יותר, ובמיוחד כאלה שהושמעו על ידי נוצרים אנבפטיסטיים, כגון המנוניטים, וכן על ידי בני קהילת האמיש: רעיונות, שלפיהם עלינו לקבל על עצמנו אחריות לכל הנזקים אשר הכרעותינו עלולות לגרום לכל אחד - רחוק מאיתנו במרחב או בזמן ככל שיהיה.
לעיתים תכופות נטען כי כתבי הקודש של המסורת היהודית-נוצרית מדריכים את קוראיהם לשמירת הטבע, משום שעל פיהם, האל ברא את הארץ עבורנו כדי שנחלוק אותה עם יצורים אחרים.
כך, כתבים אלה יכולים להוות בסיס לגישה של צרכנות אתית.
עם זאת, גישת הצרכנות האתית ניתנת לביסוס גם על רעיונות שאינם דתיים, כגון ההכרה בכך שכדור הארץ תומך בצורות החיים המתקיימות עליו בזכות איזון עדין, המתקיים בין משתנים רבים.
המונח "צרכנות אתית", המשמש כיום במובנים שונים, הונחל לציבור הרחב לראשונה על ידי כתב העת הבריטי "Ethical Consumer" , אשר ראה אור לראשונה בשנת 1989. החידוש המרכזי של כתב העת היה יצירה של טבלאות דירוג, וזאת בהשפעת הגישה מבוססת-הקריטריונים של תנועת ההשקעה האחראית.
טבלאות הדירוג של כתב העת "Ethical Consumer" מעניקות לחברות ציונים במגוון קטגוריות אתיות וסביבתיות, כגון "זכויות בעלי חיים", "זכויות אדם", ו"זיהום ורעלים".
טבלאות אלה מאפשרות לצרכנים לבצע בחירות צרכניות אתיות באורח מושכל, ומספקות לפעילים העוסקים בהסברה מידע מהימן בנוגע להתנהגות של תאגידים.
עם הזמן, דירוגים מבוססי-קריטריונים כאלה הפכו שכיחים בהקשרים שונים, כגון הפצת מידע בקרב צרכנים או ביצוע הערכות בתחומים כמו אחריות תאגידית וקיימות.
לדוגמה, חברת השירותים הפיננסיים בלומברג וסוכנות הידיעות רויטרס מספקות דירוגים סביבתיים, חברתיים וממשלתיים הישר למסכיהם של מאות אלפי סוחרי מניות.
בבריטניה, החל מ-2001, הבנק הקואופרטיבי מייצר דו"ח צרכנות אתית (שנקרא בעבר "מפתח הרכישה האתית").
הדו"ח מודד את היקף שוק הצרכנות האתית, ואת צמיחתו של סל של מוצרים ושירותים "אתיים".
הדו"ח העריך את הצרכנות האתית בבריטניה ב-36 מיליארד לירה שטרלינג (בערך 54.4 מיליארד דולר אמריקני) בשנת 2008, וב-47.2 מיליארד לירה שטרלינג (בערך 72.5 מיליארד דולר אמריקני) בשנת 2012.
גופים המבצעים הערכות אתיות של חברות ומותגים
כמה ארגונים מספקים הערכות מבוססות-מחקר לגבי התנהגות חברות סביב העולם, תוך ביצוע אומדנים על פי ממדים אתיים כמו זכויות האדם, סביבה, רווחת בעלי חיים ופוליטיקה.
ביניהם ניתן למצוא את הארגונים הבאים:
אמריקה ירוקה - ארגון חברים שהוקם ב-1982 ומתקיים שלא למטרות רווח.
הארגון מספק את "חותם האישור האמריקאי הירוק", ומייצר "מדריך לצרכן האחראי" כדי "לעורר בקרב צרכנים ומשקיעים מודעות לבעיות הנוגעות לחברות אשר הם עשויים לרכוש את מוצריהן או להשקיע בהן".
אגודת המחקר של "Ethical Consumer" - קואופרטיב עובדים שיוסד בבריטניה ב-1988 שלא למטרות רווח, ואשר מבקש "לספק מידע על החברות אשר מאחורי שמות המותגים ולקדם שימוש אתי בכוח הצרכני".
הארגון מספק בסיס נתונים מקוון ובר-חיפוש תחת השמות "Corporate Critic" או "Ethiscore".
ה-Ethiscore הוא דירוג מספרי שנועד לשמש כמדריך מהיר למעמד האתי של חברות, או של מותגים בתחומים מסוימים, והוא מקושר להערכה אתית מפורטת יותר.
"alonovo" - פורטל קניות מקוון המספק דירוג אתי דומה ל-"Ethiscore", אשר מכונה "המפתח להתנהגות חברתית של תאגידים" ("Corporate Social Behavior Index").
לאורך הזמן נוצרו בעולם ובישראל תוויות, סימונים ואישורים שונים עבור צרכנים המבקשים ליישם את גישת הצרכנות האתית.
ביניהם ניתן למצוא את אלה הבאים:
תווית לסימון תוצרת מקומית (למשל, הסימון "מוצר כחול לבן") - נועד לעודד צריכה מקומית, הנחשבת בדרך כלל לידידותית יותר לסביבה ולקהילה.
תווית "מוצר בר-מיחזור" או "מוצר ממוחזר"
תוויות "מוצר שלא נוסה על בעלי חיים" (בדרך כלל כולל ייצוג של ארנב)
תוויות "מוצר ללא פגיעה בדולפינים" - ניתנות למוצרים העשויים מטונה שניצודה תוך שמירה על חוקים שנועדו לצמצום פגיעה בדולפינים.
ביצי חופש - סימון או כיתוב המופיע על גבי חבילות ביצים.
סימון מוצרים שהופקו מבקר הניזון מעשב
"תוויות הכשרות החברתית" של עמותת במעגלי צדק הישראלית - מוענק לבתי עסק אשר מתחייבים לשמור על זכויות עובדים, על יחס מכבד ללקוחות ועל נגישות לבעלי מוגבלויות.
התו הירוק של מכון התקנים הישראלי והמשרד להגנת הסביבה - מוענקת למוצרים או לשירותים, אשר מזיקים פחות לסביבה בהשוואה למוצרים בעלי ייעוד ויעילות פעולה זהים.
הענקתו מוסדרת על ידי מפרטים ונהלים ונעשית על ידי "מנהלת התו הירוק".
תווית "ויגן פרינדלי" (Vegan Friendly) של עמותת ויגן פרנדלי הישראלית - מוענקת למוצרים אשר אינם כוללים מרכיבים מן החי ושלא נוסו על בעלי חיים, וכן לבתי עסק בתחומים שונים אשר מציעים ללקוחותיהם מגוון מוצרים כאלה.
תווית קואופרטיב (Coop Marque) - הוצגה לראשונה ב-2014 על ידי ברית הקואופרטיבים הבינלאומית .
השימוש בה הוטמע בכ-100 מדינות.
אישור למוצרי חקלאות אורגנית - ניתן במדינות שונות (ובהן ישראל) שבהן ישנה רגולציה של חקלאות אורגנית.
הסטנדרטים להענקתו משתנים מעט ממדינה למדינה, ונוגעים בין השאר להימנעות משימוש בחומרים כימיים סינתטיים ובזרעים מהונדסים-גנטית, לשמירה על הפרדה בין תוצרת אורגנית מאושרת לתוצרת אחרת, ולהפעלת מנגנוני דיווח ובקרה.
אישור מועצת משמר היערות ואישור מועצת משמר הימים - ניתנים (בהתאמה) לחומר הגלם עץ, או למזון ים, שהושג תוך שמירה על עקרונות הקיימות.
אישור ברית יערות הגשם - ניתן לחוות חקלאיות וליזמות הקשורות ליערות הגשם, ואשר פעילותן עומדת בקריטריונים של קיימות סביבתית וחברתית.
אישור B Corporation - ניתן לחברות העומדות בסטנדרט הסביבתי והחברתי שנקבע על ידי ארגון B Lab, הפועל בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אירופה ואוסטרליה.
חותם האישור של "אמריקה ירוקה" - ניתן לעסקים המוגדרים כאחראים מבחינה חברתית וסביבתית, על בסיס קריטריונים הנוגעים לזכויות עובדים, תמיכה בקהילה והגנה על הסביבה.
מוענק על ידי ארגון "אמריקה ירוקה", הפועל בעיקר בארצות הברית.
אישור "Respects Your Freedom" - ניתן על ידי המוסד לתוכנה חופשית למוצרי חומרה אשר עומדים בקריטריונים שמבטאים כבוד לחופש ולפרטיות של המשתמשים.
אישור "אחריותיות חברתית 8000" - ניתן על ידי ארגון האחריותיות החברתית הבינלאומי לחברות העומדות בקריטריונים שונים של זכויות עובדים.
קיימת נטייה גוברת בקרב תאגידים לעסוק בסוגיות הנוגעות לצרכנות אתית, בין השאר דרך הפעלת מנגנונים של אחריות תאגידית.
כאשר תאגידים עוסקים בצרכנות אתית, שניים מאזורי העניין המרכזיים שלהם עשויים להיות השפעתם הסביבתית ויחסם לעובדים המצויים בתחתית ההיררכיה הארגונית.
העובדה כי תאגידים גדולים עוסקים בתחום הצרכנות האתית משקפת את עליית המודעות לנושאים אתיים ולזהות תאגידית בקרב הזרם המרכזי של ציבור הצרכנים.
עם זאת, כאשר תאגידים משתמשים במונחים הקשורים לגישת הצרכנות האתית, הדבר נתפס לעיתים כמעשה שיווקי, אשר אינו מעיד בהכרח על שינויים של ממש בפרקטיקות העסקיות.
כך לדוגמה, לפי ביקורת שכיחה, בחירתה של רשת מקדונלד'ס למכור סלט (מנה בריאה יותר) ולהפעיל בלוג אחריות תאגידית נועדה להשיג מטרות שיווקיות גרידא, ולוותה בשינוי שטחי בלבד של הפרקטיקות העסקיות שבהן נוקטת הרשת.
קבוצת מחקר השוק GfK NOP קיימה מחקר על אמונותיהם של צרכנים בנוגע לאתיקה של חברות גדולות בחמש מדינות: גרמניה, ארצות הברית, בריטניה, צרפת וספרד.
הדו"ח תואר במאמר "הצרכנות האתית מטביעה חותם על מיתוג", שראה אור ב-20 בפברואר 2007 בעיתון Financial Times , ושלווה בדיון מקוון.
למעלה ממחצית המשיבים בגרמניה ובארצות הברית האמינו כי הסטנדרטים של הפרקטיקה בתאגידים הידרדרו באופן ניכר.
כמעט מחצית הנסקרים בבריטניה, צרפת וספרד החזיקו בעמדות דומות.
כשליש מהמשיבים העידו כי הם נכונים לשלם מחירים גבוהים יותר עבור מותגים אתיים, אם כי תפיסתה של חברה נתונה כאתית או כבלתי אתית השתנתה משמעותית ממדינה למדינה.
מבקרים טוענים כי הצרכנות האתית מוגבלת ביכולתה לחולל שינויים מבניים, וחלקם אף טוענים שהשפעתה העיקרית בפועל היא יצירת שוקי נישה .
מבקרים אחרים טוענים כי לצרכנים גישה מוגבלת בלבד למידע על ההשלכות של רכישותיהם, וכי על כן, אין ביכולתם לבצע הכרעות אתיות באורח מושכל.
מבקריה של גישת הצרכנות האתית טוענים גם שצרכנות אינה יכולה לממש את הפוטנציאל הדמוקרטי שלה בשל החלוקה הבלתי שוויונית של ההון.
מחקר אחד מציע כי רכישת מוצרים ירוקים משמשת כאישור להתנהגות שאינה אתית.
במאמרם משנת 2009, "האם מוצרים ירוקים הופכים אותנו לאנשים טובים יותר?", נינה מזר וצ'ן בו-זונג טוענים כי:
בהתאם לדימוי החיובי של צרכנות ירוקה, אנשים שעוברים חשיפה למוצרים ירוקים פועלים באורח אלטרואיסטי יותר מאלה העוברים חשיפה למוצרים קונבנציונליים.
עם זאת, אנשים נוהגים באורח פחות אלטרואיסטי, ונוטים יותר לרמות ולגנוב, אחרי רכישת מוצרים ירוקים (בניגוד למוצרים קונבנציונליים).
יחד, המחקרים מראים כי צרכנות קשורה להתנהגויות חברתיות ואתיות באורח הדוק יותר, ובכיוונים ותחומים שונים, מכפי שנהוג היה לחשוב בעבר.
במאמר שפורסם בעיתון הגרדיאן בשנת 2010, הסביבתן הבריטי ג'ורג' מונביוט (George Monbiot ) טען כי צרכנים ירוקים שאינם מבטאים את ערכיהם בציבור הם "חלק מטעות קטססטרופלית", משום שצרכנות כזו "מחזקת ערכים חיצוניים" (כאלה העוסקים ב"סטטוס החברתי וקידום עצמי"), ולכן היא "מפחיתה את סיכויי ההצלחה של מסעות הסברה עתידיים".
במסגרת מה שמכונה "צרכנות מצפון", צרכנים רוכשים מוצר בלתי הכרחי (ובמקרים קיצוניים, אף בלתי רצוי) על בסיס הנימוק כי "הרכישה נועדה למטרה טובה".
במקרים כאלה, הצרכן עשוי להימנע משיקולי עלות, מהשאלה האם רכישת המוצר היא האמצעי היעיל ביותר לקידום המטרה, ולעיתים אף מהשאלה, האם רכישה כזו מתיישבת עם קידום המטרה (למשל במקרה שבו קבוצת ספורט מוכרת ממתקים).
צרכנות מצפון מובנת לעיתים ככזו שבה ה"מוצר" הנרכש הוא הזדהות עם המטרה הרצויה.
"מוצר" זה נחווה על ידי הצרכן, כביכול, כאילו היה מוחשי.
בתגובה לדרישה גוברת לצרכנות אתית בהקשרים של נתינת מתנות, ארגוני צדקה מקדמים שוקי מתנות אלטרנטיביים, שבהם ניתנות תרומות בשם מקבלי המתנה.
מקבלי המתנה מקבלים כרטיס עם הסבר על המתנה שנבחרה, ואילו המתנה-בפועל נמסרת למשפחה המשתייכת לקהילה דלת-אמצעים.
ליונפו צרינג טובגֵה (בדזונגקה: ཚེ་རིང་སྟོབས་རྒྱས།, באנגלית: Tshering Tobgay, נולד ב-19 בספטמבר 1965) הוא פוליטיקאי ואקולוג בהוטני, המכהן כראש ממשלת ממלכת בהוטן החל מ-28 בינואר 2024. הוא כיהן בתפקיד זה גם בשנים 2013–2018. הוא מנהיג המפלגה הדמוקרטית של בהוטן.
בשנים 2008–2013 היה יושב ראש האופוזיציה באספה הלאומית של ארצו.
טובגה הוא מהנדס מכונות ואיש מנהלה בהכשרתו.
טובגה נולד במשפחה בת שישה ילדים.
אביו היה אחד הלוחמים הראשונים בצבא המלכותי הבהוטני.
אמו השתתפה במיזם בניית הכביש הראשון שחיבר את בהוטן עם הודו.
טובגה למד בפנימייה התיכונית ד"ר גרהם בקלימפונג בהודו, בהרי הימלאיה המזרחיים.
בשנת 1990 בעזרת מלגה מטעם האו"ם הוא סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות בבית הספר להנדסה סוונסון של אוניברסיטת פיטסבורג בארצות הברית.
בהמשך סיים תואר שני במנהל ציבורי בבית הספר למנהל על שם ג'ון פ.
בשנים 1991–1999 עבד באגף לחינוך מקצועי וטכני במחלקת החינוך הבהוטנית.
בשנים 1999–2003 הוא הקים וניהל את הרשות הלאומית להכשרה טכנית.
בשנים 2003–2007 פעל טובגה במנהל מחלקת משאבי אנוש של המשרד לעבודה ולמשאבי אנוש של בהוטן.
הוא התפטר בפברואר 2007 ונכנס לפוליטיקה מתוך כוונה להשתמש בכישוריו למען יישום המדיניות החדשה בממלכה, אחרי שב-2008 השכין בה המלך ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וקן משטר דמוקרטי תחת מונרכיה חוקתית.
הוא נמנה עם מייסדי המפלגה הדמוקרטית של בהוטן ורשם אותה כמפלגה הפוליטית הרשמית הראשונה.
באספה הלאומית בבחירות משנת 2008 השיגה המפלגה רק שני מושבים, כשטובגה נבחר באחד מהם.
ב-2009 עם התפטרות מנהיג המפלגה הדמוקרטית, סנגאי נגדופ, ירש טובגה את תפקידיו.
אחרי הבחירות משנת 2013 נבחר טובגה לראש ממשלת בהוטן בבחירות חשאיות.
במערכת הבחירות התמקד בשיפור רמת החיים של החקלאים, הבטיח לצייד את הכפרים במכונות חקלאיות וכלי רכב חיוניים ולהקים צי הצלה של שני מסוקים.
הוא הבטיח לשקם את כלכלת המדינה, לשפר את מערכת החינוך ולחזק את הרשויות המקומיות.
בכניסה לתפקיד תיאר את אתגרי ממשלתו: חובות המדינה, משבר המטבע עם המחסור ברופיות הודיות, האבטלה והעלייה בשחיתות.
טובגה המשיך לדגול במדיניות ארצו לטיפוח מדד האושר הלאומי הגולמי.
2008 - הצעיף לונגמאר הכתום מידי מלך בהוטן
2014 - הצעיף לונגמאר האדום מידי מלך בהוטן
צריף הוא כתב עת לספרות מקור היוצא לאור פעם בשנה ובו יצירות חדשות בתחומי השירה, הפרוזה והעיון היצירתי (מסה).
הוא נוסד בשנת 2014 על ידי הסופר והמשורר שמעון אדף, ראש המסלול לכתיבה יצירתית במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ראשיתו של צריף בסדנה בשם "כתב עת" בהנחיית שמעון אדף.
בסדנה עוצב אופיו הרצוי של צריף והתקבלה החלטה על שלושה מדורים עיקריים: שירה, פרוזה ומסה (עיון יצירתי).
בחודש סיוון התשע"ד (יוני 2014) ראה אור הגיליון הראשון.
מהגיליון השני פועלת המערכת באופן עצמאי, בליוויו של אדף.
כתב העת צריף רואה אור בתמיכת אוניברסיטת בן-גוריון ומכון הקשרים ובתמיכת התורמים סטיוארט וטוני יאנג, שוחרי ספרות ממדינת דלאוור שבארצות הברית.
הוא מכיל שירה, סיפורים קצרים, מסות וכן ריאיון עם יוצר במדיום משתנה, ומלווה בדימויים חזותיים.
הוא מבקש לחשוף קולות חדשים, לצד יוצרים ותיקים.
היצירות והדימויים החזותיים בו הם יצירות המתפרסמות לראשונה.
הפרסום בצריף פתוח לכל כותב באשר הוא; הקול הקורא נשלח מדי שנה לבתי ספר לכתיבה ברחבי הארץ, מופץ ברשתות החברתיות – והיוצרים מגוונים.
מדברי שמעון אדף בפתח הדבר לגיליון הראשון: "שם העצם צריף, צנוע ככל שיהיה, משכן בתוכו את המילים רצף ופרץ [...] כתב העת צריף הוא בראש ובראשונה מעבדה בבירור טעם, בבירור הרצפים שמבקשים תלמידי הכתיבה לכונן ואולי לשאול על אודותיהם ביחס לעצמם, על הבחירות הלא-מודעות שנופלות בעצם פרץ היצירה."
עד כה ראו אור שישה גיליונות מודפסים, הנגישים גם באופן מקוון ומקוטלגים במפתח חיפה.
את כתב העת צריף עורכים ומפיקים תלמידי ובוגרי המסלול לכתיבה יצירתית באוניברסיטת בן-גוריון.
צרסיוזאורוס (שם מדעי: Ceresiosaurus; מילולית: "הלטאה של אגם לוגאנו") הוא סוג של זוחל ימי קדום מסדרת הנותוזאוראים אשר חי בתור הטריאס לפני 242 מיליון שנה.
הוא היה קרובו של הנותוזאורוס ודמה מעט לפליוזאורים קדום אך איננו קרוב אליהם.
הוא קרוי על שם אגם לוגאנו שבשווייץ וצפון איטליה שם התגלו מאובניו, בקרבת סן ג'ורג'ו, מהמין Ceresiosaurus calcagnii.
הוא קיבל את שמו מברנהרד פייר ב-1931. מין נוסף מהסוג, Ceresiosaurus lanzi התגלה ב-2004.
זוחל זה היה מהגדולים שבנותוזאוראים והגיע לאורך 3 מטרים והיה בעל מבנה גוף מותאם לחיים במים אך בעל רגליים עם אצבעות ונראה שהיה יכול לנוע גם על היבשה.
בניגוד לפליוזאורים הוא נע בדומה לנחש בתנועות גליות במים.
זאת עקב מבנה הירכיים והזנב שלו.
למרות זאת הוא דמה לפליוזאור עם צווארו הארוך וראשו, אשר היה הקטן ביותר במשפחתו.
מבנה העצמות הארוכות עזר לשחייה מהירה בדומה לכנפי הפינגווינים ועזרו לו לנוע במים במהירות.
יצור זה חי לחופים ולגונות של ים תטיס וניזון מטרף ימי כמו דגים וחסרי חוליות ששרצו בימים.
הוא היה כנראה הגדול שביצורי המים באירופה הטריאסית.
צריפי לפורטובו הוא כינויו של מבנה היסטורי המורכב משלושה בתים במוסקבה המכונים "הצריפים האדומים" (שני הבתים האחרים הם בנייני שירות של ארמון יקתרינה במוסקבה).
נבנה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19. עד אוקטובר 1917 שיכן הבניין את הגדוד הקיסרי השלישי של מוסקבה.
כיום (2020), המבנה מאכלס את גדוד פראוברז'נסקי 154 של משמר הקרמלין.
קודם לכן שכן שם גם אנסמבל הזמר והמחול האקדמי של המחוז הצבאי של מוסקבה.
הבניינים שופצו במהלך בניית מנהרת לפורטובו בעלות שהסתכמה ביותר מ-800 מיליון רובל.
+ צריפי לפורטובו מגרש המצעד גרם מדרגות קדמי הכניסה הראשית
"צריף החייב" היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של אלכסנדר קוט, המבוססת על רומן באותו שם מאת ואדים שפנר.
הצילומים התקיימו בשנת 2016 בסנקט פטרבורג ובעיירה ססטרורצק.
פרק הבכורה שודר בערוץ רוסיה-1 ב-6 בינואר 2018.
הסדרה מתחילה בשנת 1940, כששני אחים וחברם הבכור גילו חפץ, כמוסה, שבתוכו שקיק מסוים והודעה המבקשת עזרה מכוכב יאלמז.
ויקטור שותה חצי מהסם ואז אחד הנערים הקטנים, פטיה, נעלם.
את המחצית השנייה של הסם שותה בטעות תאומו פאבל בלובריסוב.
בשנת 2150 מתנהל משפט אודות מות צוות החללית בכוכב יאלמז.
הנאשם בתיק הוא ההיסטוריון הצבאי קורטיקוב, שמספר לכל הנוכחים את האמת על טיסה זו, החל מהיכרותו עם בלובריסוב, בחירת שם הספינה על ידי אנשי הצוות לכבוד הילדה אלה.
במהלך כל הטיסה התרחשו אירועים שונים: ראשית, שלושה אנשי צוות מתו בעקבות פיצוץ.
בלובריסוב הואשם בפיצוץ ואז, כשהם נוחתים על יאלמז, רופא מת.
במהלך התקפתה של יצורים לא ידועים מת קפטן האוניה, אך בריק נער נודד הופך לבן לוויה שלהם, שמנסה להסתתר מפני המטמורפוזות.
בעת חיפוש מקום בטוח, איש צוות אחר נהרג, אך מדען בשם בלאגופופ מציל אותם.
המדען הזה הוא שמאשים את עצמו בכישלון הניסוי שלו, שהוביל לתוצאות המצערות.
בסוף הסדרה לומד פאבל שאחד מאנשי הצוות עשה את כל מה שפאבל הואשם בו, אך הוא מת כשהוא מותקף על ידי מטמורפונטים ופאבל מקריב את עצמו.
שנה לאחר ישיבת בית המשפט, קורטיקוב שופך את הסם שתפס הרובוט סירניק בעת שליחת הקפסולה לאי גוסיני.
הדבר מוביל למותו של ויקטור, המחופש לאיש זקן - יו"ר בית הדין ומשנה את העבר כולו.
באותה 1940, האירועים שונו, שלושה נערים במקום כמוסה מצאו פיסת ברזל ישנה.
צרכים קרימינוגניים או גורמי סיכון דינמיים הם גורמי סיכון שדוחפים את העבריין לפשיעה.
ההתייחסות למושג "צרכים" במובן של צרכים קרימינוגניים השתרשה בעקבות מאמר רב השפעה שפורסם בשנת 1990 על ידי החוקרים אנדרוז, בונטה והוג.
על פי עיקרון זה, במוקדי הטיפול בעבריינים ומטרותיו צריכים לעמוד גורמי הסיכון הדינמיים (למשל הצורך להשתייך לחבורת רחוב או לכנופיה), הן משום שגורמים אלה ניתנים לשינוי והם משום שהם מעלים את הסיכון להישנות העבירה.
גורמים נוספים הם, למשל, אישיות אנטי־סוציאלית, חברים אנטי־סוציאליים, עמדות ואמונות אנטי־סוציאליות, שימוש בסמים, בעיות בתפקוד המשפחתי, היעדר תעסוקה, בעיות בשליטה עצמית, היעדר כישורים לפתרון בעיות, וסביבת מגורים בעייתית.
כל הגורמים הללו דוחפים את האדם לפשיעה, אך ניתנים באופן פוטנציאלי לשינוי, להבדיל מגורמים סטטיים, כמו היסטוריה פלילית או היסטוריה של קורבנות להתעללות או הזנחה, שאינם ניתנים לשינוי.
אם כן, צרכים קרימינוגניים קשורים למאפיינים, לתכונות אישיות, לבעיות ולנושאים המעסיקים את האדם, ויש להם זיקה ישירה לצרכים המניעים אותו לבצע את העבירה שוב ושוב.
גורמים אלה נוטים להיות יציבים לאורך זמן (משך חודשים או שנים) אך מטבע הדברים ניתנים לשינוי באמצעות טיפול מתאים, או למשל כתוצאה משינויים באורח החיים של האדם.
כאשר קרימינולוגים מנסים לקבוע את הסיבות לפשע או מעריכים מסוכנות, חלק מהניתוח בוחן את הצרכים הקרימינוגניים של העבריין.
לעיתים קרובות נשאלת השאלה, "אם לעבריין היה דבר מה (משהו שהעבריין צריך וחסר), האם הוא עדיין היה מבצע את הפשע?"
מעבר לעיקרון הצורך (גורמי סיכון דינמיים), במאמרם הציעו אנדרוז, בונטה והוג שני עקרונות נוספים.
הראשון הוא עיקרון הסיכון (Risk principle).
על פי עיקרון זה, יש להתאים את דרגת האינטנסביות של הטיפול והשיקום לדרגת הסיכון של העבריין, קרי, עבריינים בסיכון גבוה יקבלו תוכניות אינטנסביות ואילו עבריינים בסיכון נמוך לא יוכנסו למוסדות תיקון על מנת למנוע התחברות דיפרנציאלית שלהם עם עבריינים בסיכון בינוני-גבוה.
העיקרון השלישי שהוצע היה עקרון התגובתיות או ההיענות לטיפול (Responsivity principle), לפיו יש להתאים את תוכניות ההתערבות לכישורים, למוטיבציה, וליכולות הלמידה של העבריין.
אף על פי שבמהלך השנים נוספו עוד עקרונות, שלושת העקרונות (עיקרון הסיכון, הצורך, התגובתיות) נחשבים עדיין למרכזיים ביותר בטיפול בעבריינים.
גישת הצרכים הבסיסיים היא אחת הגישות העיקריות למדידת שיעור העוני הקיצוני במדינות מתפתחות ברחבי העולם.
על פי גישה זו מגדירים קודם את המשאבים המינימליים אשר נחוצים לרווחה הפיזית של האדם לטווח ארוך, בדרך כלל במונחים של מוצרי צריכה.
קו העוני מוגדר לאחר מכן כמות ההכנסה אשר אדם חייב להרוויח' על מנת לוודא שהצרכים הבסיסיים יהיו ברי השגה.
גישת "הצרכים הבסיסיים" הוצגה לראשונה בשנת 1976 על ידי ועידת התעסוקה העולמית של ארגון העבודה הבינלאומי.
דוגמאות לפריטים אשר נחשבים באופן מסורתי ל"צרכים בסיסיים" כוללים בין היתר מזון (כולל מים), מחסה וביגוד.
ברשימות יותר חדשות של צרכים בסיסיים נהוג לכלול גם לא רק מזון, מים, ביגוד ומחסה, אלא גם תברואה, חינוך ושירותי בריאות.
סוכנויות שונות משתמשות ברשימות שונות של פריטי "צרכים בסיסיים".
בשיח הממוקד בתחום הפיתוח, מודל הצרכים הבסיסיים מתמקד במדידה של מה שנחשב לרמת העוני הניתנת למיגור.
תוכניות פיתוח העוקבות אחר גישת הצרכים הבסיסיים אינן משקיעות בפעילויות התורמות לפריון כלכלי שיסייעו לחברה להיות יותר עצמאיות בעתיד, אלא הן מתמקדות יותר בהבטחה שכל משק בית יצליח להשיג את הצרכים הבסיסיים גם אם משמעות הדבר היא שכתוצאה מכך הדבר לא יסייע לתרום בהווה להשגת צמיחה כלכלית משמעותית.
תוכניות אלו מתמקדות יותר בקיום של החברה ולא בהכרח בחלוקה סבירה של הרווחים.
צָרְפַת הנקראת רשמית: הרפובליקה הצרפתית היא מדינה במערב אירופה המחזיקה גם מספר טריטוריות מחוץ לאירופה.
צרפת המטרופוליטנית גובלת בבלגיה ובלוקסמבורג בצפון-מזרח, בגרמניה, בשווייץ ובאיטליה במזרח, במונקו בדרום-מזרח, ובאנדורה וספרד בדרום, ומשתרעת בין הים התיכון בדרום, מפרץ ביסקאיה במערב, התעלה האנגלית בצפון-מערב, ונהר הריין והאלפים במזרח ומחוברת בחיבור יבשתי מלאכותי לממלכה המאוחדת באמצעות מנהרת התעלה, העוברת מתחת לתעלה האנגלית.
צרפת היא המדינה המתוירת ביותר בעולם; בשנת 2024 הגיעו אליה 100 מיליון תיירים זרים.
צרפת היא רפובליקה דמוקרטית, ועקרונותיה המרכזיים מבוטאים בהצהרת זכויות האדם והאזרח.
כחברת ארגון המדינות המתועשות (G7) ו-G20, זוהי מדינה מפותחת אשר כלכלתה מהגדולות בעולם.
היא אחת המדינות המייסדות של האיחוד האירופי ושל ברית נאט"ו, והמדינה הגדולה ביותר באיחוד האירופי מבחינת שטח והשנייה בגודל האוכלוסייה והכלכלה.
צרפת היא גם אחת החברות המייסדות של האו"ם ומוענקת לה זכות וטו במסגרת חברותה הקבועה במועצת הביטחון של הארגון; צרפת היא מדינה בעלת נשק גרעיני באופן רשמי.
השם "פרנס" מגיע מהמילה הלטינית "פרנקיה" שמשמעותה "ארץ הפרנקים".
התאוריה המקובלת לגבי מקור השם "פרנקים" היא שמקורו במילה הגרמאנית "פרנקון" שמשמעותה רומח או כידון.
יש הסוברים כי הוא נגזר מהגרזן הנזרק של הפרנקים - גרזן "פרנסיסקה" ששימש אותם במלחמותיהם.
צליל ה"ק" התחלף באופן גורף בצליל ה"ס" ב, למרות שיש לו מופעים קדומים בהרבה.
השם "צרפת" מוזכר במקרא, במלכים א' ובעובדיה.
ב הוא משמש כינוי לעיר בין צור לצידון שבארץ הפיניקים (סַרַפַנְד שבלבנון של ימינו).
ב מופיע השם "צרפת" לצד השם "ספרד", ומכאן כנראה הזיהוי שנעשה בימי הביניים בין המונח "צרפת" שבמקרא לבין הארץ הנוכחית הסמוכה לספרד.
רש"י, אשר פירש פסוק זה בעובדיה לפני כאלף שנה, כתב שצרפת היא "פרנסה" וספרד היא "אספמיה".
ייתכן שהזיהוי נעשה בשל עיצורי FRC והיפוכם, צר"פ, שבראש השם העברי וגם בראש הלועזי.
האזור הקרוי כיום צרפת היה מיושב עוד מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-500 אלף עד 200 אלף שנה לפני זמננו, על ידי ציידים-לקטים מן המין הומו היידלברגנסיס שהשתמשו בכלי אבן של התעשייה האשלית.
בתקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-130 עד 40 אלף שנה לפני זמננו, חיו באזור הניאנדרטלים, שהשתמשו בכלי אבן של התרבות המוסטרית.
בתקופה הפלאוליתית העליונה, כ-35 אלף עד 12 אלף שנה לפני זמננו, החליפו בני המין האנושי המודרני את הניאנדרטלים, והותירו אחריהם כלי-אבן משוכללים, כלי עצם ויצירות אמנות פרהיסטורית מן התרבויות האוריניאקית, הגרביטית, המגדלנית ועוד.
תרבויות אלו קרויות כולן על-שמות אתרים ארכאולוגים שונים בצרפת.
בעת העתיקה ישבו בצרפת הגאלים - עם קלטי.
במאה ה-1 לפנה"ס יוליוס קיסר כבש את גאליה וצירף אותה לאימפריה הרומית, וכך קיבלו התושבים את התרבות והשפה הרומית (לטינית, ממנה התפתחה הצרפתית).
במהלך המאה ה-5 לספירה פלשו לגאליה שבטים גרמאניים, שהבולט שבהם היה שבט הפרנקים.
הפרנקים היו השבט הגרמאני הראשון שהמיר את דתו לקתוליות ולכן צרפת קיבלה את הכינוי "הבת הבכורה של הכנסייה" והצרפתים הגדירו את עצמם כ"ממלכה הנוצרית ביותר".
ממלכות הפרנקים אוחדו בשנת 771 תחת שלטונו של קרל הגדול שהוביל את מערב גרמניה, צרפת של היום וצפון איטליה למעמד של אימפריה רבת עוצמה.
לאחר מותו חולקה אימפריה זו לפרנקיה המזרחית, התיכונה והמערבית.
הממלכה המערבית כללה כמעט את כל השטח עליו יושבת כיום צרפת והיא הייתה בעצם הבסיס לממלכת צרפת.
הקרולינגים מלכו בצרפת עד 987 אז הוגו קאפה הוכתר כמלך צרפת וייסד בכך את השושלת הקפטינגית.
משושלת זו יצאו כל מלכי צרפת עד נפילתה של המונרכיה.
במאה ה-10 התפתחה באזור תרבות פאודלית, שהגיעה לשיא במאה ה-14. לאחר מלחמת מאה השנים, במחצית השנייה של המאה ה-15, עלה כוחה של המלוכה עד שהגיע למעמד של שלטון אבסולוטי.
מלך צרפת המפורסם ביותר הוא לואי הארבעה עשר, המסמל את האבסולוטיזם הטהור.
בזמנו של לואי ה-14 החזיקה צרפת באוכלוסייה הגדולה ביותר באירופה, והייתה המעצמה בעלת ההשפעה הגדולה ביותר.
כמו כן, בתקופה זו כבשה צרפת קולוניות רבות מעבר לים באמריקה, אפריקה ואסיה.
בשנת 1789 התרחשה המהפכה הצרפתית שהגיעה לשיאה עם משטר הטרור והוצאתם להורג של לואי השישה עשר, אשתו מארי אנטואנט ואלפי אזרחים אחרים.
לאחר כמה שנות שלטון רפובליקני תפס נפוליאון בונפרטה את השלטון ונפתחה תקופת מלחמות נפוליאון, בהן צבאו כבש את רוב אירופה.
לאחר התבוסה בקרב ווטרלו (1815) נאלץ נפוליאון לוותר על השלטון והמונרכיה חזרה לצרפת, אולם עם הגבלים חוקתיים.
בשנת 1848, בעקבות התקוממות נוספת, הוכרזה רפובליקה שהחזיקה מעמד שלוש שנים ולאחר מכן תפס את השלטון עריץ נוסף, נפוליאון השלישי.
התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה והתקוממות שהתרחשה במדינה בשנת 1871, גרמו לנפוליאון השלישי לפרוש וכוננה רפובליקה נוספת (השלישית במספר).
המלחמה בין צרפת לפרוסיה הביאה עימה לא רק את ביסוסה של הקיסרות הגרמנית, אלא גם מורשת של טינה בין צרפת לגרמניה, בעקבות הסיפוח הגרמני של אלזס-לורן.
ב-1904 כרתה צרפת ברית שכונתה "ההסכמה הלבבית" (Entente Cordiale) עם הממלכה המאוחדת, וב-1907 הצטרפה לברית זו גם האימפריה הרוסית.
במלחמת העולם הראשונה נמנתה צרפת עם מדינות ההסכמה שלחמו כנגד מעצמות המרכז.
כניסתה של צרפת למלחמה נעשתה ב-3 באוגוסט 1914, עם הכרזת המלחמה של גרמניה על צרפת.
פעולות גרמניות בקרב ורדן (1916) וכישלונן של "מדינות ההסכמה" באביב שלאחר מכן, הביאו את הצבא הצרפתי לסף התמוטטות, כשעריקות המוניות ערערו את הקווים הראשונים.
כוח משלוח אמריקאי הגיע לקווי החזית במספרים משמעותיים באפריל 1918. בעקבות זו החלה הכף נוטה לטובת "מדינות ההסכמה", בסדרה של קרבות על אדמת צרפת.
1,240,000 מחיילי צרפת ו-40,000 מאזרחיה נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
למרות הניצחון במלחמה היה המצב הכלכלי גרוע, בעיקר בגלל המשבר העולמי של שנת 1929 ומחירה הכבד של המלחמה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, במהלך מלחמת העולם השנייה, הכריזה צרפת מלחמה על גרמניה.
הצבא הגרמני המודרני והממוכן השתמש בטקטיקות של מלחמת בזק והכניע תוך שישה שבועות את הצבא הצרפתי בעל הדוקטרינה המיושנת.
ראש הממשלה התקיף פול ריינו התפטר, ובמקומו בא המרשל אנרי פיליפ פטן, אשר נכנע לגרמנים ב-22 ביוני 1940. הכניעה חילקה את צרפת לשני חלקים - צרפת ה"כבושה" שכללה את כל צפון צרפת ואת החוף האטלנטי, וצרפת של וישי שבה שלטה ממשלת בובות בראשות פטן, שמקום מושבה היה בעיר וישי.
הגנרל שארל דה גול נמלט לאנגליה והקים שם את "צרפת החופשית" שכללה צרפתים אשר נלחמו לצד בעלות הברית.
עם פלישת כוחות בעלות הברית לחוף נורמנדי ב-6 ביוני 1944, החל שחרורה של צרפת, וב-26 באוגוסט 1944 נכנס הגנרל דה גול לפריז, ששוחררה על ידי כוחות צרפת החופשית.
בשנת 1945, עם כיבוש יתרת צרפת על ידי בעלות הברית, פוזרה ממשלת וישי וראשיה נאסרו.
לאחר המלחמה התחילו הקולוניות הצרפתיות להתמרד, תחילה בהודו-סין, מרד שהביא לנסיגתה של צרפת מהאזור ב-1954, ולאחר מכן באלג'יריה, שזכתה לבסוף בעצמאות ב-1962. עד היום נמנית צרפת עם המדינות המעטות שמחזיקות מושבות (גיאנה הצרפתית, קלדוניה החדשה וואליס ופטונה).