tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספרים האחרונים של הסדרה עוסקים במסעותיה של משפחת וולף במזרח הרחוק, אליו הגיעו בשליחות, ומלווים בתצלומים של מסע שערכה הסופרת עם בנותיה, משולבים באיורים ובתמונות אחרות.
שייקו וולף - הבן השני במשפחת וולף.
בלונדיני ושמנמן, מבולגן ומופרע ותמיד יש לו הברקות ורעיונות חדשים.
שייקו מסתבך באופן קבוע בצרות, אבל הוא טוב לב.
חני וולף - אחותו של שייקו ושונה ממנו בתכלית.
מנסה לאלף את אחיה הגדול לסדר ולמשמעת, ונוטה להיות נבוכה מהבושות שהוא עושה לה.
היא ושייקו נוהגים להקניט זה את זה ולהסתכסך.
תמי - בתם המאומצת של הוולפים.
בדרך כלל בוגרת ובעלת תושייה.
כל משפחתה של תמי נהרגה בתאונת דרכים.
הוולפים אמצו את תמי משום שאמם, רבקה, הייתה חברה קרובה של עדינה, אמה של תמי בסמינר גייטסהד ומלבד הוולפים לא היה לה אף מכר בישראל.
לתמי יש סבא המכונה "אופה" (סבא בשוויצר-דויטש), הגר בשווייץ ונשוי לגויה, ננסי, שמנעה ממנו קשר עם נכדתו היחידה.
בהמשך הסדרה הוא מתגרש ממנה.
יענקי וייס - חברו הטוב של שייקו, אף הוא ההפך הגמור ממנו.
הוא אחראי ומסודר, ומלווה את שייקו בכל משובותיו.
בתיה וייס - אחותו של יענקי וחברתה הטובה של חני וולף.
בשונה משייקו וחני, יענקי ובתיה מסתדרים זה עם זה.
מוישי וולף - האח הבכור של משפחת וולף.
הוא למדן ובוגר ולומד בישיבה.
בסדרה הוא נמצא על תקן של "אח גדול" שאליו פונים בעת צרה.
אילנה - בעלת תשובה שמתגלה כאמו האמיתית של אברימי וייס, בנם המאומץ של הווייסים.
סיפורה מסופר בספר השמיני בסדרה, ילדי שי ותיק מספר 0379.
אברימי וויס- בנם המאומץ של משפחת וויס.
עודד-בעל תשובה, אסיר לשעבר, בן זוגה של אילנה ואביו של אברמי.
סמי גולדברג- בן חברים מבוסטון של בני הזוג וולף.
כל ספרי הסדרה יצאו לאור בירושלים, בהוצאת המחברת.
ילדי שי מגלים תושייה -הספר יצא לאור ב-1978, הוא מספר על אחים המתגוררים בשכונת עזרת תורה בירושלים, ומתמודדים עם מחלתה של אחותם הקטנה, שנאלצת לטוס לטיפול בחו"ל עם הוריהם.
ילדי שי מארחים את סמי - סמי בן חברים של בני הזוג וולף מגיע מבוסטון לביקור של חודשיים, הוא מופתע מהשוני בין שייקו וחבריו לבין משפחתו, אך הם מתחברים וביחד עוברות עליהם הרפתקאות רבות.
ילדי שי מאמצים את תמי - הספר יצא לראשונה ב-1985. גיבורת הסיפור היא תמי שמשפחתה נספתה בתאונת דרכים.
בספר מתוארות ההרפתקאות שעוברות על ילדי שי וההתמודדות שלהם עם תמי שהפכה באחת מילדה שמחה ונחמדה לילדה קודרת וזועפת, הספר מתאר התמודדויות מציאותיות מהיום יום, שעוברות על ילדים ובני נוער, ונותן תשובות עליהם.
ילדי שי נוסעים לשווייץ - תמי ביחד עם שייקו, חני ומוישי טסים לסבא של תמי בשווייץ, שם הם מתוודעים לתוכנית מרושעת ומצילים את הסבא.
בשונה משאר הספרים בסדרה הספר הזה נכתב לסירוגין מיומנה של תמי וממכתביו של שייקו אל יענקי.
ילדי שי נחלצים לעזרה - ילדי שי עוזרים לאישה מבוגרת בשם הגברת כהן שבעלה נמצא מאחורי מסך הברזל ברוסיה, ועוברים הרפתקאות רבות.
ילדי שי בעקבות הבוגד (המהדורה השנייה יצאה עם 2 חלקים) - מזימה מרושעת נופלת על ילדי שי, שנחלצים ממנה בתושיתם.
ילדי שי ותיק מספר 0379 - לילדי שי נודע שאברהמי בנם של משפחת וייס, הוא מאומץ, ואימו האמיתית היא אילנה, שהם מתוודעים לסיפורה.
ילדי שי במשבר - ילדי שי נקלעים לתקופת משבר קשה, ויוצאים ממנו בדרכים מעניינות.
ילדי שי במזרח הרחוק - ילדי שי נוסעים לשליחות בתאילנד, שם הם נקלעים להרפתקאות רבות.
ילדי שי בכפר הנעלם - לילדי שי נודע שאח של ידידם נמצא בכפר קטן בתאילנד, והוא נמצא בסכנה, ברגע האחרון הם מגיעים ומצילים אותו לאחר מסע מפרך.
ילדי שי בהודו (התפרסם בהמשכים וטרם יצא לאור).
ילדי התירס הוא סיפור אימה קצר מאת סטיבן קינג.
הסיפור התפרסם לראשונה ב-1977 בפנטהאוז ומאוחר יותר לוקט לספר "משמרת לילה".
הזוג ויקי ובארט נוסעים לקליפורניה במטרה להציל את נישואיהם.
בדרכם הם דורסים למוות ילד ובעודם מביטים בגופה, הם מבחינים בחתכים על צווארו ובצלב העשוי מעלי תירס.
הם מכניסים את הגופה לתא המטען וממשיכים לנסוע במטרה למצוא תחנת משטרה קרובה, אך העיירה הקרובה היא עיירת רפאים.
לאחר ריב הם נפרדים בדרכם.
בארט מגלה כנסייה ובתוכה מוצא ספר עם שמות ותאריכי לידה ומוות.
השמות בספר הוחלפו משמות מודרניים לשמות תנכיים וכל הילדים נפטרו בגיל 19. בארט שומע את צופר המכונית, רץ החוצה ומגלה חבורת ילדים הלבושים בבגדי איימיש ומחזיקים כלים חדים.
הוא מבחין כי ויקי נעלמה ושואל את הילדים היכן היא.
החבורה מתחילה לרדוף אחרי בארט אשר מצליח להימלט אל שדה תירס שומם ומוזר.
הוא מגיע אל מעגל ללא קני תירס ושם מוצא את גופת אשתו ושלדים צלובים.
בארט מנסה להימלט ללא הצלחה ונשחט.
בערב של אחרי, ילדי התירס עורכים טקס במקום בו ויקי ובארט נשחטו ומהללים את השד אותו הם עובדים.
מנהיג החבורה מודיע כי גיל המתים ירד ל-18 מכיוון שנכשלו במשימה לשחוט לבדם את ויקי ובארט.
רות ההרה מנופפת לשלום למנהיג הילדים ומתגלה כי היא בזה לשד ורוצה לשרוף את השדה.
הסיפור עובד לסרט אימה באותו השם ב-1984 בכיכובם של לינדה המילטון ופיטר הורטון, ומאז ועד 2011 יצאו שבעה המשכונים.
באוקטובר 2020 יצא בארצות הברית סרט שצולם באוסטרליה בבימויו של קורט וימר, ונושא את שם סיפורו של קינג .
הסרט מהווה מעין פריקוול לסרט משנת 1984, אך הקשר בין עלילתו לסיפור של קינג, קלוש מאוד.
במרכז העלילה ילדה פסיכופתית בת 12, המגייסת ילדים נוספים למסע רציחות של מבוגרים מושחתים, כשמולם מתייצבת תלמידת תיכון מבריקה, כדי להציל את העיירה.
ילדי התירס הוא סרט אימה שיצא ב-1984 ומבוסס על הסיפור "ילדי התירס" מאת סטיבן קינג.
אחריו יצאו 7 סרטי המשך, רימייק אחד ופריקוול אחד.
עלילת הסרט מתרחשת בעיירה החקלאית גאטלין שבנברסקה.
בתחילת הסרט, מקריין ילד בשם ג'וב ואומר שאייזיק, אחד מילדי העיירה, שכנע את שאר הילדים בגאטלין לרצוח את כל מי שמעל לגיל 19. הוא גם מספר על כוח של אחותו הקטנה, לצייר ציורים של דברים שעוד לא קרו.
אחרי שלוש שנים, הזוג הצעיר בארט (מגולם על ידי פיטר הורטון) וויקי (מגולמת על ידי לינדה המילטון), אשר נוסעים ברכבם למקום עבודתו החדש של בארט בוושינגטון, עוברים בקרבת העיירה ודורסים בטעות ילד שברח מכת ילדי התירס.
לאחר שעות של חיפושים אחר טלפון הם מגיעים לעיירה ומאבק מתפתח בינם לחבורת הילדים.
הם מצליחים להציל את הילדים ג'וב ואחותו שרה.
ויקי נתפסת על ידי מלאכי ומאבק מתפתח בינו לאייזק על מנהיגות הכת.
ג'וב מראה לבארט קטע מספר תנ"ך שאומר כי הם חייבים להרוס את שדה התירס כדי שהכאוס יפסק.
לבסוף בארט מצליח להבעיר את השדה ולהשמיד את השד.
בארט, ויקי, ג'וב ושרה ניצלים ומנסים לצאת מהעיר עד שנערה, חברת כת, קופצת על בארט ומנסה להרוג אותו.
בארט מביס אותה ולבסוף הרביעייה מצליחה להימלט מהמקום.
ילדי התירס 2 – הקורבן האחרון (1993)
ילדי התירס (2009) - סרט טלוויזיה המהווה רימייק.
הסרט יצא לראשונה לאקרנים באוקטובר 2020 בהפצה מצומצמת בארצות הברית.
הסרט, אותו ביים וכתב קורט וימר, צולם באוסטרליה, תחת מגבלות מגפת הקורונה.
מהבחינה הכרונולוגית, הוא מהווה פריקוול לסרט משנת 1984.עם זאת, הקשר בין עלילתו לספר המקור של סטיבן קינג, קלוש ביותר.
במרכז העלילה ילדה פסיכופתית בת 12, המגייסת ילדים נוספים למסע רציחות של מבוגרים מושחתים.
בשנת 2021 יצא בארצות הברית בלבד, סרט שביים וכתב טים ריטר, בשם "כרישי התירס" (באנגלית" Sharks of the Corn") על אף שהוא מוצג כסרט אימה וכ"מלתעות פוגש את ילדי התירס", הסרט מזוהה בעליל כמהתלה, בהיותו מיוחס כביכול ליוצר בדיוני בשם "סטיבן קאנג".
בעלילת הסרט, דברים מוזרים קורים בעיירה דרויד הילס , קנטקי, הידועה ביבול התירס השופע שלה.
קורבנות של מפלצות מתחילות לצוץ בשדות התירס של העיירה, ועדי ראייה מספרים שיש "כרישים לבנים גדולים שוחים בין גבעולי התירס".
בינתיים, רוצח סדרתי בשם טדי בו לוקאס, נעצר בעוון רצח עשרות בני אדם, כשהוא משתמש במלתעות עם שיני כריש.
קצינת המשטרה ורה שניידר נמצאת בין הפטיש לסדן, בנסותה להבין אם אחותה התאומה הנעדרת, לורנה, עלולה להיות בין קורבנותיו.
כאשר טדי מסכים להוביל את ורה למקום קבורת קורבנות עיקרי בשדה תירס, מתרחשת שרשרת אירועים מטורפים שאיש לא התכונן להם, ותושבי דרויד הילס ניצבים מול כת של מעריצי כרישים זוועתיים הזוממים להשתלט על העולם, שדה תירס אחד אחר השני, כשמגיניהם העיקריים הם הכרישים עם המלתעות המפצפצות בשדות התירס.
ב-14 בינואר 2021 החלה מכירה מוקדמת של מלאי מוגבל הכולל 200 תקליטורי בלו-ריי ו-25 קלטות וידאו ביתיות בלבד, שנשלחו לרוכשים באמצע חודש מרץ.
ב-6 ביולי 2021 תתחיל חברת "SRS Cinema" בהפצה נרחבת של הסרט בפורמט DVD.
לקראת המכירה המוקדמת המצומצמת, הופץ טיזר, ובמרץ 2021, לקראת ההפצה הרחבה, הופץ קדימון רשמי.
ילדי סנטר הוא כינוי סלנג ישראלי אשר נמצא בשימוש מהעשור הראשון של המאה ה-21, לתת-תרבות של נערים ונערות משלהי דור ה-Y ומדור ה-Z שנוהגים להסתובב בדיזנגוף סנטר בתל אביב.
ילדי הסנטר נוהגים להסתובב לרוב בקבוצות של בני ובנות עשרה בקניון דיזנגוף סנטר, המשמש להם מקום למפגשים חברתיים, בו הם מתיישבים בפינות שונות ומבקרים בחנויות אופנה אלטרנטיבית הנמצאות בקניון.
הם רואים את דיזנגוף סנטר כמקום מפגש ייחודי בו הם יכולים לפגוש ילדים בעלי תחומי עניין משותפים להם, ושמאופיין ברמת פתיחות וקבלת השונה גבוהה יותר.
ילדי הסנטר מחולקים לשלושה סוגים עיקריים:
הסוג הראשון נוהג לאמץ מאפיינים של תרבויות הדארק (בעיקר של תת-תרבות האימו).
הם לרוב שומעים סגנונות מוזיקה המאופיינת עם תרבות הדארק, דוגמת הבי מטאל, הארד רוק או הארדקור פאנק, לובשים בגדים שחורים או/עם צבעים צעקניים, נוהגים להאריך שיער ולצבוע אותו לצבעים שאינם טבעיים, לענוד מספר רב של פירסינג ולהתאפר באיפור עמוס.
קיימת סטיגמה על סוג זה המעניקה לו מאפיינים דיכאוניים.
הסוג השני התפתח בתקופה מאוחרת יותר.
קבוצה זו לרוב מתלבשת בצורה צבעונית ועליזה, המושפעת מאפנת ההרג'וקו היפנית וצובעת את שיערה.
רבים מהם משתייכים ו/או תומכים בקהילת הלהט"ב, ולוקחים חלק בפאנדומים של אנימה, מנגה ומשחקי מחשב המושפעים מהתרבות היפנית.
רבים מהם נוהגים ליצור תחפושות לדמויות אנימה ומנגה שונות (קוספליי).
הסוג השלישי מזוהה עם קהילת הגיקים והפאנפיפול, המתעניינת במדע בדיוני, פנטזיה ומשחקי תפקידים.
בין הפאנדומים המצויים אצלם נמצאים סדרות הספרים הארי פוטר ופרסי ג'קסון, סרטי מלחמת הכוכבים והיקום הקולנועי של מארוול.
רבים מילדי הסנטר מזדהים עם קהילת הלהט"ב ולובשים פרטי לבוש בעלי סמלים שונים של קהילה זו.
קבוצות מסוימות של נערי סנטר נהגו בעבר להשחית רכוש בדיזנגוף סנטר, עד שבשנת 2009 הנהלת המקום הגבירה את האבטחה והחלה לנקוט צעדי מנע כנגדם.
לאחר צעדים אלו, נערים רבים המזוהים כילדי סנטר התלוננו על כך שההנהלה לא מאפשרת להם להיכנס למקום בגלל לבושם ויוצרת אפליה על רקע אופנתי, דבר שההנהלה הכחישה.
קיים מנהג להיפגש מדי שבוע בימי חמישי בקניון דיזנגוף סנטר.
חלקם מגיעים גם לאירועים כמו פסטיבל אייקון וקומיקונים שונים.
ילדי הסנטר נוהגים לקיים פגישות על הגג של הסנטר, ואף נוספה אבטחה על מנת למנוע אירועי התאבדות.
ילדי המערות היא טרילוגיה מאת א.
זונלייטנר שנועדה לילדים ולנוער, וכוללת את הספרים: "ילדי המערות בעמק הנעלם", שיצא לאור ב-1918, "ילדי המערות בבניין הקורות", שיצא שנה לאחר מכן, ו"ילדי המערות בבניין האבנים", שיצא ב-1920.
הסיפור מתרחש בתקופת מלחמת שלושים השנים במאה ה-17. אווה ופטר, שני ילדים, חיים בכפר בהרי הדולומיטים עם אח ואחות קשישים.
אווה היא נכדתה של הזקנה, הנודעת כמכשפה.
בדרך כלל מכבדים אותה בני הכפרים ונעזרים בכישוריה הרפואיים, אך כאשר קורה ומחלת אחד ממטופליה מחמירה, קמים עליה הכפריים ומבקשים את נפשה, והיא נאלצת להימלט מפניהם.
באחת המנוסות האלה, כשהיא מוצאת מפלט בעמק הנעלם החבוי בהרים, היא פוגשת את פטר, נער רועים שאמו מתה בדרכי ההרים והוא נשאר לבדו.
כאשר בא אחיה להודיעה כי החולה הבריא והיא יכולה לחזור, היא לוקחת איתה את הילד והוא גדל יחד עם אווה, הצעירה ממנו בשנים אחדות.
במשך השנים הבאות מצטרף פטר אל הזקנה בשיטוטיה בשדות וביערות ולומד ממנה רבות על עשבי מרפא, צמחי מאכל ופטריות, יחד עם רעיית הצאן שבה עסק עוד קודם.
אז באה עליהם שוב הצרה, והפעם זעם הכפריים עז כל כך, שגם הזקן ואווה הקטנה נאלצים לברוח עם הזקנה ועם פטר אל העמק הנעלם.
כשהם עוברים בנקיק הצר המוביל אל העמק, מתרחשת מפולת סלעים והזקן נקבר תחת האבנים עם מעט הרכוש שלקחו עמם, ובעיקר האבנים והפתילים להצתת אש וכלי העבודה שהספיק לארוז, שרידי העולם התרבותי של זמנם.
הילדים והזקנה מצליחים לעבור בשלום, אך מאמץ הבריחה ומות אחיה קשים מדי לזקנה והיא נפטרת למחרת היום.
הילדים נשארים לבדם, ללא כל אמצעי שיעזור להם להתמודד עם חייהם החדשים מלבד תושייתו של פטר, נער הרועים, והידע שצבר במשך השנים.
בימים הבאים לומדים הילדים לשרוד ולהתקיים בסביבתם החדשה.
הם מוצאים מערה למסתור ומתאימים אותה למגורים, מלקטים גרגרי יער, שורשים ופטריות ובוזזים ביצים מקני ציפורים.
במשך הזמן הם מגלים את המקום שם לוקקות עזי ההרים את המלח מעל הסלעים, מצליחים לצוד ולביית עז בר, צדים בעלי חיים למאכל וללבוש, שהם מייצרים מעורותיהם ומפרוותיהם, ובלילה אחד, בשעת סערת ברקים, כאשר עץ ביער ניצת ונשרף, הם מביאים ענף בוער אל המערה וכל חייהם משתנים עם מציאת האש.
כך נמשך סיפורם של הילדים, הגדלים והולכים ומקיפים תוך שנים ספורות את התפתחות האדם מאיש המערות אל האדם התרבותי ובעל הידע.
הם מציירים ומציינים את הימים על כותלי המערה, בונים כלים מאבן ומעץ וקשתות מגידי חיות, מקשטים את בגדי העור והפרווה שלהם בבלוטים ובנוצות ציפורים ומשפרים את תנאי חייהם, ממערה לצריף קורות ומצריף לבית בנוי באבן.
ציורים רבים מלווים את שלושת הספרים וממחישים את מעשה התפתחותם של הילדים משלב לשלב, הן כבני אנוש והן מילדות לבגרות.
הטרילוגיה תורגמה לעברית בראשית שנות העשרים על ידי א.
פרנק, ויצאה לאור בהוצאת אמנות בפרנקפורט על מיין, במוסקבה ובאודסה.
מאז לא חודש התרגום, והעברית אכן מיושנת וקשה לקריאה במושגים של ימינו, לא רק לילדים אלא גם למבוגרים.
בסוף כל ספר יש לוח של מילים "שאינן שגורות בלשון, או שאין פירושן מדויק בפי הבריות או שמחודשות לצורך השעה ובאו כהצעה", ותרגומן לגרמנית, רוסית, פולנית, צרפתית ואנגלית.
בין אלה מילים, שהיום אנו רגילים בהן ואיננו רואים בהן שום חידוש, כמו תגלית, חמציץ, כוך, נדבך, מלט ועוד, וגם מילים שנשכחו, או שלא נקלטו כלל בשפה, כמו אחילית, אמגוז, חמיטה וגומץ.
ילדי המסילה הוא ספר ילדים משנת 1906 מאת הסופרת הבריטית אדית נסביט.
הספר תורגם לשפות רבות כולל עברית.
ב-2016 יצא לאור בתרגומם של שהם סמיט ואמנון כץ.
ה-BBC הפיק סדרת טלוויזיה ב-1968 וחברת ITV הפיקה סרט טלוויזיה בשנת 2000. ב-1970 הפיקו מטרו גולדווין מאייר וסרטי יוניברסל סרט בשם "ילדי המסילה" שזכה להצלחה גדולה, בעיקר בבריטניה.
העלילה מספרת על משפחה מבוססת, הורים ושלושת ילדיהם, הגרים בפרבר בלונדון.
הבית מצויד בכל הנוחיות דאז: מים זורמים חמים וקרים, פעמונים חשמליים וכו' כן יש להם כלב, משרתת ומבשלת.
הבת הבכורה היא רוברטה (בובי), אחריה פיטר ולבסוף פיליס המכונה פיל.
יום אחד נאסר האב באשמת ריגול, המשפחה נשארת ללא תמיכה כספית והאמא מחליטה לעבור לכפר שם היא שוכרת בית מוזנח עם שלוש ארובות.
הילדים מסתגלים למצבם החדש ועוזרים לאמם.
ליד הבית יש תחנת רכבת והילדים נוהגים לטייל לשם לעיתים קרובות.
הם מתיידדים עם מנהל התחנה, עם הסבל מר פרקס ובעיקר עם ג'נטלמן זקן הנוסע יום יום ברכבת של 9:15 ללונדון.
במקרה אחד הם מגלים מפולת על המסילה, מצליחים לעצור את הרכבת וזוכים להערכת ולהוקרה של הנהלת הרכבת המחלקת להם שעונים מזהב.
במקרה אחד הם פוגשים בתחנה אסיר פוליטי שהצליח לברוח מרוסיה, משכנים אותו בביתם ובעזרת הג'נטלמן הזקן הוא מוצא את משפחתו בלונדון ומתאחד אתם.
הם מתיידדים עם רופא הכפר ד"ר פורסטר המטפל באמא ללא תשלום.
הם אוספים מתנות בכפר לרגל יום הולדתו של מר פרקס והוא בתחילה מסרב לקבל כי אינו רוצה "נדבות" אבל לבסוף נעתר.
במקרה אחר הם מצליחים להציל תינוק משריפה שפורצת בדוברה בנהר ובמקרה נוסף הם מצילים ילד בשם ג'ים ששבר רגל במנהרה ומתברר שהוא נכדו של הג'נטלמן הזקן.
הילדים מגלים לבסוף מה שהאם הסתירה מהם - כי האב הואשם בריגול ונדון לחמש שנות מאסר.
בובי פונה במכתב לג'נטלמן הזקן כדי שיעזור לאב.
הזקן משקיע כסף בחקירה ומתגלה לבסוף כי האב חף מפשע וכי רק העלילו עליו.
האב משוחרר ומגיע לבית והמשפחה שוב מתאחדת.
חלק מילדי הרחוב, בעיקר במדינות מפותחות, מוגדרים כקטגורית משנה בתוך הקטגוריה הקרויה "ילדים נטושים", שהם ילדים שנאלצו לעזוב את בתיהם.
ילדים נטושים מגיעים בדרך כלל ממשפחות חד-הוריות.
ילדי רחוב נתונים לרוב להתעללות, הזנחה, ניצול או במקרים קיצוניים, מעשי רצח על ידי "חוליות ניקיון" שמועסקות על ידי עסקים מקומיים או על ידי המשטרה.
בחברות מערביות היחס לילדים כאלה הוא כאל חסרי בית ולא כאל פושעים או קבצנים.
במונח ילדי רחוב נעשה שימוש רחב כדי לתאר מגוון רחב של נסיבות ומאפיינים שבהם נמצאים ילדים.
קובעי המדיניות ונותני השירותים נאבקים לתאר ולסייע לאוכלוסייה זו.
ילדים וילדות מכל הגילים נמצאים וחיים במרחבים ציבוריים וניתן לראות אותם ברוב הגדול של המרכזים האורבניים בכל רחבי העולם.
ניתן למצוא ילדי רחוב ברוב רובן של ערי העולם, כשהתופעה נפוצה יותר במרכזים עירוניים צפופים באזורים מתפתחים או בלתי יציבים כלכלית, כמו ארצות אפריקה, מזרח אירופה ודרום-מזרח אסיה.
המספר המקובל על רוב הגופים העוסקים בנושא הוא 100 מיליון ילדי רחוב ברחבי העולם, אם כי על פי הערכות מעודכנות "בלתי אפשרי לכמת את מספרם המדויק של ילדי הרחוב, אך ניתן לומר שהנתון הוא בסדר גודל של עשרות מיליונים ברמה העולמית.
סביר להניח שהמספרים הולכים וגדלים".
בנתון של 100 מיליון נעשה שימוש רחב, אך למעשה אין לו כל בסיס.
באופן דומה, קיימת מחלוקת אם מספרם של ילדי הרחוב גדל ברמה עולמית, או שהמודעות לגביהם גדלה.
התיעוד המוקדם ביותר לילדי הרחוב היא משנת 1848. אלן בול, בהקדמה לספרו על ההיסטוריה של הילדים הנטושים, "וכעת נשמתי התקשחה: ילדים נטושים בברית המועצות, 1930-1918", מציין:
ב-1848 התייחס הלורד שפטסברי ליותר מ-30,000 "ילדים ערומים, מזוהמים, משוטטים בהפקרות ונטושים" בעיר לונדון ובסביבתה.
ב-1922 היו לפחות שבעה מיליון ילדים חסרי בית ברוסיה בעקבות החורבן שהומט על ארץ זו במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
הילדים הנטושים הקימו כנופיות, יצרו סלנג משל עצמם והיו מעורבים בגנבות קטנות ובזנות.
ילדים עלולים למצוא את עצמם ברחוב עקב גורמים תרבותיים.
לדוגמה, כמה ילדים בחלקים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ושל אוגנדה נאלצים לעזוב את משפחותיהם, בשל העובדה שהם חשודים בכישוף וככאלה שמביאים מזל רע למשפחותיהם.
באפגניסטן, נערות צעירות שמבצעות "פשעי כבוד" הממיטים חרפה על משפחותיהן או על סביבתן התרבותית, כמו ניאוף (שעלול לכלול אונס או התעללות מינית), או כאלה שמסרבות לנישואים בשידוך – עלולות למצוא את עצמן מגורשות מבתיהן.
ילדים עלולים למצוא את עצמם ברחוב מסיבות דתיות.
לדוגמה, ילדים מסוימים בחלקים הצפוניים ביותר של ניגריה מגורשים מבתיהם כדי שיעברו ללמוד תחת חסותו של מורה דתי מוסלמי שילמד אותם את הקוראן.
במהלך תקופת הלימודים מאולצים הילדים הללו להסתובב ברחובות ולקבץ נדבות למחייתם, או לעבוד בשאיבת מים או בצחצוח נעליים.
ברוב המקרים הם מחויבים להעביר את הכנסותיהם אל המורה וכשהם לא מצליחים לקבץ סכומים מספיקים הם נענשים על כך בחומרה.
בעוד שכמה ממשלות יישמו תוכניות להתמודדות עם תופעת ילדי הרחוב, הפתרון הכללי כולל הכנסת הילדים לבתי יתומים למעונות נוער או לבתי סוהר.
נעשו מאמצים על ידי ממשלות אחדות לתמוך בארגונים לא ממשלתיים או לשתף איתם פעולה בטיפול בתופעה.
בקולומביה עשתה הממשלה ניסיונות ליישם תוכניות להכנסת הילדים למעונות בניהול המדינה, אך רוב המאמצים נחלו כישלון וילדי רחוב היו לקורבנות של קבוצת "טיהור חברתי" שהופעלה על ידי משטרת קולומביה, עקב ההנחה שהם צרכני סמים ופושעים.
באוסטרליה, הטיפול העיקרי בחסרי בית היא "תוכנית הסיוע ללינה" (Supported Accommodation Assistance Program – SAAP).
התוכנית מוגבלת ביעילותה וההערכה שאחד מכל שני צעירים שפונים לקבל מיטה במעונות התוכנית נדחים בשל חוסר מקום.
קיימות ארבע קטגוריות לאופן ההתמודדות של החברה עם תופעת ילדי הרחוב: המודל התיקוני, המודל השיקומי, האסטרטגיה החינוכית והגישה המניעתית.
במודל התיקוני נעשה שימוש בעיקר על ידי הממשלות ועל ידי כוחות המשטרה.
הם רואים בילדי הרחוב כמטרד ציבורי וכסיכון ביטחוני לכלל הציבור.
מטרתו של מודל זה היא להגן על הציבור ולדאוג להרחקת הילדים מחיי פשע.
הכלים שביסוד מודל זה ושמטרתם הרחקת הילדים מחיי הפשע הם בתי המשפט לנוער ומוסדות ייעודיים.
המודל השיקומי זוכה לתמיכתם של הכנסיות ושל הארגונים החוץ-ממשלתיים.
נקודת המבט של מודל זה היא שלילדי הרחוב נגרם נזק והם זקוקים לעזרה.
מטרת המודל היא לשקם את הילדים ולהחזירם לחברה הרגילה.
הדרכים שבבסיסו של מודל זה ושמטרתם מניעת חזרתם של הילדים אל הרחוב הם פעילויות חינוכיות, תוכניות לגמילה מסמים וסידור הילדים במשפחות אומנה.
האסטרטגיה החינוכית זוכה לתמיכתם של מדריכי חבורות רחוב, ארגונים חוץ-ממשלתיים וארגונים כנסייתיים.
אסטרטגיה זו רואה בילדי הרחוב כבני אדם נרדפים הזקוקים לתמיכת הקהילה.
מטרת אסטרטגיה זו היא להעצים את ילדי הרחוב על ידי מתן פעילות חינוכית והדרכתית כדי לעזור להם.
הגישה המניעתית זוכה לתמיכתם של ארגונים חוץ-ממשלתיים, קואליציות למען ילדי הרחוב ושל שדולות ממשלתיות.
גורמים אלו רואים בנסיבות הקשות של ילדי הרחוב שנגרמו על ידי כוחות חברתיים וכלכליים שליליים.
כדי לסייע לילדי הרחוב, גישה זו מתמקדת בבעיות שגרמו לילדים לעזוב את בתיהם ולהגיע לרחוב על ידי התמקדות באבטלת ההורים ובמיזמי דיור לשכבות החלשות.
ארגונים חוץ-ממשלתיים עושים שימוש במגוון רחב של אסטרטגיות כדי לספק את צורכיהם ולהגן על זכויותיהם של ילדי הרחוב.
דוגמה אחת של מאמץ שנעשה על ידי ארגון כזה הוא "יום ילדי הרחוב" שהוחל להיות מצוין על ידי הארגון האוסטרי "נוער העולם" ב-31 בינואר 2009 כדי לכוון את אור הזרקורים למצבם של ילדי הרחוב.
יום ילדי הרחוב מצוין מאז מדי שנה.
ילדי הרחוב שונים אלו מאלו בגיל, במגדר, במוצא, במעמד החברתי והם חוו התנסויות שונות במהלך חייהם.
ארגון UNICEF מבחין בין סוגי הילדים השונים החיים ברחובות בשלוש קטגוריות שונות: מועמדים לחיי רחוב (ילדי רחוב העובדים ומסתובבים ברחובות), ילדים הנמצאים ברחובות (ילדים שעובדים ברחוב אך יש להם בית ללון בו בלילות) וילדי רחוב (ילדים החיים ברחוב ללא משפחה תומכת).
באמצע שנות השבעים של המאה ה-20 הוקמו באוסטרליה מספר מקלטים לנוער.
מקלטים אלו נוסדו על ידי עובדי נוער מקומיים וסיפקו מקומות לינה לשעת משבר ועד מהרה הם קיבלו מימון מממשלת אוסטרליה.
ילדי הזאב אָמֶה ויוּקי (ביפנית: おおかみこどもの雨と雪, בתעתיק: אוֹאוֹקָאמִי קוֹדוֹמוֹ נוֹ אָמֶה טוֹ יוּקִי) הוא סרט אנימה מז'אנר הדרמה, בבימויו של מאמורו הוסודה, שיצא לאקרנים בשנת 2012. עלילתו של הסרט עוסקת באם צעירה, שלאחר מות בעלה, אדם המסוגל להתחלף לצורתו של זאב, מגדלת את שני ילדיהם - אמה ויוקי - לבדה.
זהו הסרט הראשון שבויים בסטודיו העצמאי שהקים הוסודה, סטודיו צ'יזוּ.
בשנת 2013 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
בזמן לימודיה במכללה בטוקיו, האנה מתאהבת בסטודנט שמגיע ללמוד בה.
כעבור זמן-מה, היא מגלה שהוא אדם זאב: הוא יכול לשנות את צורתו מאדם לזאב וחוזר חלילה.
האנה מולידה לו שני ילדים - בן, בשם אמֶה ("גשם"), ובת, בשם יוּקי ("שלג").
כמה חודשים לאחר הלידה, אביהם של שני הילדים נהרג בתאונת-דרכים בזמן שיצא לצוד מזון עבור ילדיו.
חייה של האנה בתור אם בודדה קשים - ילדיה מחליפים שוב ושוב צורות.
היא מנסה לבודד אותם משאר העולם, אך לאחר שהגיע לביתה עובד סוציאלי שדרש ממנה לחסן את ילדיה, היא עוברת איתם אל אזורי הכפר המבודדים.
היא קונה בית ישן ומשפצת אותו.
היא וילדיה חיים מהגידולים החקלאיים שהם מגדלים.
כאשר הם מתבגרים, דרכיהם של יוקי ואמה נפרדות: יוקי מעוניינת ללכת לבית הספר בעוד אמה מסרב.
רוב הסרט מתאר את התבגרותם של אמה ויוקי, כאשר יוקי בוחרת להשתלב בחברה האנושית כילדה רגילה, ואילו אמה מתרחק מהחברה יותר ויותר, ומעדיף לחיות את חייו כזאב.
ילדי הסתיו הוא סרט אימה ישראלי שכתב וביים איתן גפני.
זהו סרטו העלילתי השני באורך מלא של גפני כבמאי, לאחר צאת סרט הבכורה שלו "בשר תותחים" בשנת 2012.
הסרט הוקרן בישראל לראשונה במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ב-15 ביולי 2016. בשנת 2017 הוקרן במסגרת פסטיבל אוטופיה.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018.
בערב יום הכיפורים בשנת 1973, אל הקיבוץ עת רעים שבצפון ישראל, מגיעה רייצ'ל סטרוד (נועה מימן), לצורך התנדבות בקיבוץ.
רייצ'ל, בת לאב ישראלי ולאם גויה, גדלה רוב חייה בחו"ל וכעת היא מעוניינת להתגייר ולעשות עלייה.
היא נחרדת לגלות שהמציאות הישראלית איננה מה שקיוותה שתהיה וכבר ביומה הראשון שוקלת לעזוב, אך רכז המתנדבים בקיבוץ ירון וינשטיין (אקי אבני) מצליח לשכנע אותה להישאר.
היא מצטרפת אל קבוצת המתנדבים שבקיבוץ, המורכבת מצעירים הוללים ממדינות שונות ברחבי העולם, הפוצחים במסע של כיף וחגיגת הנעורים הכולל סקס וסמים.
רייצ'ל מנסה להשתלב בחברה הישראלית, אך המקומיים מפגינים חשדנות כלפיה וכלפי שאר המתנדבים והאידיליה הקיבוצית הופכת אט אט לסיוט קטלני.
ילדי הים האדום היא סדרת טלוויזיה ישראלית לנוער, מסוגת דרמה והרפתקאות, אשר בוימה על ידי מרקו כרמל, נכתבה על ידי יובל אור, נועם אור וורד שפירא, והופקה על ידי נגה תקשורת ואילת תקשורת.
הסדרה שודרה במקור בערוץ לוגי בימים ראשון עד רביעי, כאשר פרק הבכורה שודר ב-31 ביולי 2005 ופרק הסיום שודר ב-10 באוגוסט באותה שנה.
לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת שמונה פרקים באורך 25 דקות.
הסדרה עוקבת אחר חברות ילדי הים האדום הכוללת את רון, שיר, רועי, עידו וגל.
במהלך הסדרה החבורה פותרת תעלומות ומסכלת מזימות חשאיות לפגיעה בחיי הים האדום, ים העשיר בצורות חיים ייחודיות.
בנוסף לפתירת התעלומות החבורה מתמודדות עם התבגרות, ערכה של ידידות ואהבה.
רוב שחקני הסדרה הם בני נוער מאילת שהיו חסרי ניסיון במשחק.
עידן שם טוב בתפקיד גל
יוהנה פוקילה בתפקיד שיר סער
יוסוף אבו ג'מאל בתפקיד יוסוף
ירון לוי סבג בתפקיד בני
יוסי טל בתפקיד פרופסור גור אריה
שנהפרסקטגוריהמועמדיםתוצאההפסיד ל...2006פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיהתוכנית ילדים ונוער—השמיניהבימוי בסדרת ילדים ונוערמרקו כרמלרובי דואניאס
ילדי קרטוני החלב הוא כינוי לילדים אשר תמונותיהם פורסמו על קרטוני חלב לאחר שהוכרזו כנעדרים, במטרה לסייע באיתורם.
ועד לשנות ה-90 של המאה ה-20 המאוחרות פורסמו תמונות של ילדים אלה על קרטוני חלב בארצות הברית.
לאחר מכן החליפו שיטות אחרות למציאת ילדים נעדרים את הנוהג הזה.
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 מקרים של העלמות ילדים תפסו תשומת לב רבה בתקשורת.
בין המקרים הידועים היו היעלמותו של הילד איתן פץ בשנת 1979, וחטיפתו ורציחתו של אדם וולש ב-1981.
פרסומים אלה הובילו לפאניקה מוסרית בחברה.
בספטמבר 1984 החלה לפרסם מחלבת אנדרסון אריקסון את תמונותיהם של שני נערים שעקבותיהם אבדו בשני מקרים נפרדים (1982 ושנת 1984) בשעה שחילקו עיתונים בעיר דה מוין, במדינת איווה.
בעקבות פרסום זה התרחבה תוכנית לפרסום תמונות ילדים נעדרים על קרטוני חלב לעבר שיקגו ומדינת קליפורניה.
בהמשך המועצה הלאומית לבטיחות ילדים השיקה תוכנית בשם "תוכנית הילדים הנעדרים של קרטוני החלב" ברחבי ארצות הברית שבמסגרתה פורסמו תמונות ילדים אלה על קרטוני חלב.
תמונות ילדים נעדרים פורסמו גם על קרטוני פיצה, ושקיות לנשיאת מצרכים, אך קרטוני החלב היו המקום הנפוץ ביותר לפרסום ילדים נעדרים.
עד שנת 1985 700 מתוך 1800 מחלבות עצמאיות פרסמו תמונות ילדים נעדרים.
אין נתונים ברורים אודות כמה ילדים נמצאו בעקבות פרסומים אלה.
איתן פץ היה אחד מהילדים הראשונים שהופיעו על קרטוני חלב, ומהמפורסמים שבהם.
ב-1979 במנהטן נעלם פץ בן ה-6 לאחר שהיה בדרכו לתחנת המתנה להסעה של בית ספרו.
בשעה שנעדר לא הייתה קיימת בארצות הברית תוכנית לאומית לאיתור ילדים נעדרים.
38 שנים לאחר היעדרותו, הורשע אדם ברציחתו.
בשנת 1990 יצא לאור הספר "The Face on the Milk Carton" (הפנים על קרטון החלב) שעובד לאחר מכן לסרט טלוויזיוני, והיה לרב מכר.
בשנת 1993 הוציאה להקת סול אסיילם את השיר Runaway Train שהוידאו קליפ שלו כלל תמונות אמיתיות של ילדים נעדרים כהשראה שהגיעה מקרטוני החלב.
משנת 2011 פעיל צמד הזמרים שנקרא ילדי קרטוני החלב
ילדי סטלין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1987 בבימויו של נדב לויתן.
הסרט השני בטרילוגיה של סרטים העוסקים בקיבוץ, שכתב וביים לויתן: הראשון - סיפור אינטימי (1981) והשלישי - אין שמות על הדלתות (1997).
ב-1996 פרסם לויתן את ספרו "מאכל תאווה", ובו קובץ סיפורים על הקיבוץ.
הסיפורים "שמש האביב כבתה" ו"אין כסף, אין כלום" שמשו חלק מהתסריט של "ילדי סטלין".
הסרט עוסק בתפיסות הפוליטיות חברתיות, שזעזעו את אושיות החברה הקיבוצית הסוציאליסטית בישראל בשנות החמישים.
במרכזו שלושה סנדלרים חדורים באמונתם בקומוניזם, סוגדים ליוסיף סטלין, ומתקשים לקבל את העובדה שעולם אמונתם נחרב עם מותו.
הם חווים את ההיסטוריה של מות סטלין, משפטו של מרדכי אורן, חשיפת פשעי סטלין על ידי ניקיטה חרושצ'וב ושיגור הספוטניק 1.
הסרט צולם בקיבוץ ניר אליהו.
קיבוץ של השומר הצעיר בשנת 1953. הסנדלר מושקו (הוגו ירדן) מתבונן בהערצה בתמונתו של סטלין בסנדלריה ומנקה מהציור אבק שדבק בשפמו.
לסנדלריה נכנס לייבל (יוסי קאנץ) ומקריא מעיתון על המשמר על מצבו הקשה של סטלין.
אחריו מגיע אברהמ'לה (שמואל שילה) עם מקלט רדיו.
הוא מחבר אותו לחשמל וממנו נשמעת הודעת קריין ברוסית על מותו של סטלין ושלושת הסנדלרים פורצים בבכי.
הקיבוץ מכנס אספת אבל ובה מספר החבר אלק'ה (דורון גולן) על מעלותיו של סטלין.
הוא נשלח על ידי הקיבוץ לשליחות במזרח אירופה.
בקיבוץ נמצא קובה (דוד רונא), צייר אבסטרקטי שבז לרעיונות הקומוניסטים וחברי הקיבוץ כועסים עליו היות שהוא מקבל ימים לציור על חשבון עבודה.
קובה מנהל רומן עם רחל, אשתו של אלק'ה (עתליה פרידמן).
בן ילדי הקיבוץ נמצא ילד חוץ בשם יענקל'ה שנשלח על ידי אביו הבורגני להתחנך בקיבוץ.
הילדים מכים אותו בגלל דבריו נגד סטלין.
הוא בורח מהם ומגיע לסנדלריה שם הוא אומר שהכו אותו מפני שלא דיבר יפה על סטלין שהוא מכנה "צורר".
הסנדלרים רוצים להכות אותו והוא מצליח להימלט מהם.
דורה (רחל דובסון) היא ניצולת שואה נכה שעובדת בחדר החולים.
שמוליק (אהרון אלמוג) מנהל איתה יחסים בחשאיות ומבקש ממנה לא לוותר על הפיצויים מגרמניה כדי שהם יוכלו בכסף הזה לעזוב את הקיבוץ ולנסוע לאמריקה.
אנטק (עזרא דגן) הוא מורה בקיבוץ, ביישן וחסר אופי.
הוא נשוי לגיטה (רחל וולך) שהיא חולת לב ומתקשה בהליכה.
מכספי הפיצויים היא עוברת ניתוח לב באמריקה וחוזרת בריאה.
לקיבוץ מגיעה ידיעה שאטק'ה נשפט ונאסר באשמת ריגול נגד ברית המועצות.
מושיקו ולייבל מטילים ספק באשמתו אבל אברהמל'ה גוער בהם ושולח לעברם קלישאות כמו: "אין עשן בלי אש" ו"כשחוטבים עצים ניתזים שבבים".
אברהמל'ה מכין את חגיגת הקיבוץ לרגל הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות.
לאולם נכנס בסערה מזכיר הקיבוץ, משה (דודיק סמדר) ומודיע על ביטול החגיגה לאור גילויו של חרושצ'וב על פשעי סטלין.
משה מפוצץ את כל הבלונים שהוכנו לקישוט.
אברהמל'ה, שעולמו קרס, מתמוטט ומפסיק לדבר.
הסנדלרים מגלחים כתגובה את שפמם הסטליניסטי.
אברהמל'ה לא מגיב לבקשתם של משה המזכיר ועמיתיו הסנדלרים שידבר אליהם.
אטק'ה חוזר לקיבוץ לאחר מאסרו ומתקבל בטקס חגיגי.
בנאומו הוא מודיע שהוא עדיין דבק בשיטה הסוציאליסטית.
אברהמל'ה שומע את הנאום מחברו.
לבסוף מגיעים המזכיר והסנדלרים למיטתו של אברהמל'ה ומבשרים לו על שיגור הספוטניק.
הוא פוקח את עיניו והם לוקחים אותו לצפות על הספוטניק ממגדל המים בעזרת משקפת.
הם משקיפים על השמיים ולא מצליחים לזהות את הספוטניק.
אברהמל'ה מביט דרך המשקפת וחיוך גדול מתפשט על פניו, במקום הירח בצורת סהרון הוא רואה את סמל הפטיש והמגל.
שחקןתפקיד שמואל שילה אברהמל'ה הוגו ירדן מושקו יוסי קאנץ לייבל אהרון אלמוג שמוליק רחל דובסון דורה דודיק סמדר משה, מזכיר הקיבוץ עזרא דגן אנטק, מורה רחל וולך גיטה דורון גולן אלק'ה עתליה קפלן רחל דוד רונא קובה, צייר אלון נוימן חבר קיבוץ
ילדי הזמן הוא ספר מדע בדיוני מאת הסופר אדריאן צ'ייקובסקי .
הספר זכה בפרס ארתור סי.
קלארק כספר המדע הבדיוני הטוב לשנת 2016.
הספר מתחיל בתיאור האנושות בפסגת יכולתה הטכנולוגית.
בני האדם נעים בין הכוכבים ומאריצים כוכבי לכת כדי להמשיך ולהתפשט בגלקסיה.
בנקודה רחוקה מכדור הארץ מתחילה האנושות בניסוי ביולוגי שאמור להאיץ את האבולוציה בקרב קבוצת קופים ולהפוך אותם לבעלי מודעות ויכולות שכליות הדומות לאדם.
החברה האנושית באותה תקופה שסועה פוליטית והניסוי ביצירת גזע תבוני חדש מצית סכסוך אלים שמתפשט ברחבי הגלקסיה וגורם להשמדת האנושות וטכנולוגיה המתקדמת איתה.
הניסוי משתבש והקופים נהרגים אך הווירוס שנועד להאיץ את התפתחותם מוצא נשאים חדשים בדמות פרוקי-רגליים ששרדו על הכוכב.
מבין בעלי החיים על הכוכב המהירים ביותר להגיע למודעות מלאה הם מין של עכבישים ממשפחת הקופצניים שהופכים לגזע השליט בכוכב.
בינתיים בני האדם שהצליחו לשרוד את המלחמה מצליחים לאורך הדורות לשחזר במקצת את הטכנולוגיה שאבדה ובונים חללית המאפשרת מסע בין כוכבים במטרה להימלט מהכוכב הגווע ולמצוא כוכב ראוי להתיישבות לאחר שכל הכוכבים בהם התיישבו בני האדם בעבר אינן ראויים יותר לחיים.
השורדים מאוחסנים בחללית בתאי שינה והם יוצאים למסע חיפוש אחר כוכב חלופי.
כשהם מגיעים לכוכב העכבישים לא נותרת להם ברירה אלא להילחם על הכוכב היחיד בו יש לגזע האנושי סיכוי אחרון לשרוד.
העימות הסופי בין בני האדם לעכבישים מחדד את ההבדלים בין דרך החשיבה האנושית לעכבישית, בעוד בני האדם שואפים להשמיד את העכבישים ואף להשמיד את הכוכב כולו העכבישים מחפשים דרך למנף את המפגש עם בני האדם לתועלתם בתמורה לחיים בשותפות.
לבסוף מצליחים העכבישים להשתלט על הספינה ולהדביק את בני האדם בחלק קטן של הווירוס המקורי שמסיר את הפחדים הקדמוניים של ארכנופוביה מבני האנוש ומאפשר להם לראות אחד את השני כיצורים "אחים" מאותו מקור גנטי וכך נפתחת האפשרות לחיים משותפים.
ילדי קניון הזהב הוא סרט ילדים ישראלי משנת 1995 המתרחש בקניון הזהב בראשון לציון, כחלק מהליך הקידום של הקניון.
את התסריט כתבו מיקי גולדנברג, יעל שטרן ודניאל אסף, שגם ביים יחד עם אושרי הילזנרט.
הסרט נפתח בכיתתה של ילדה בשם שלי אשר מספרת בפני המורה ותלמידי הכיתה על בת זוגו החדשה של אביה ומתארת אותה בדמות מכשפה מרשעת.
היא מספרת על כך שהיא ואחיה בורחים מהבית ומשאירים פתק לאביהם.
הם עוברים הרפתקאות ובמהלכם הם תופסים זוג פושעים הבאים לפרוץ לקניון החדש שמקים אביהם.
בנוסף היא מתארת בסיפורה את רצונה שאביה יהיה חבר של מיכל, אמא של שני ילדים מבית ספרה העובדת בחנות משחקים וצעצועים לילדים.
בסוף הסרט נמצא כי הסיפור הוא בדיה ופרי דמיונה של שלי וכי אביה אינו המקים של הקניון אלא חשמלאי המועסק בקניון, בנוסף מתואר ניסיון התקרבותה של ריטה, בת זוגו של אביה אל שלי.
גנבים - צחי נוי, חן חגי
שחר ושוקי - שחר אבן חן
ילדי וינדרמיר הוא סרט דרמה ביוגרפי ובריטי משנת 2020, שנכתב על ידי סיימון בלוק, בוים על ידי מייקל סמואלס ומבוסס על סיפור אמיתי.
הסרט עוסק בסיפורם של קבוצת ילדים באגם וינדמייר שבאנגליה, שמנסים להתאושש ולהשתקם אחרי תום מלחמת העולם השנייה והשואה.
הסרט מתרחש אחר תום מלחמת העולם השנייה באגם וינדמייר, שם קם מחנה תמיכה ושיקום לילדים ניצולי השואה, שמתמודדים עם זיכרונות וטראומות מהשואה, ומנסים להשתקם מזה בעזרת פסיכולוג.
איאן גלן – ג'וק לורנס
רומולה גראי – מארי פנת'
תומאס קרצ'מן – אוסקר פרידמן
טים מקינרני – לאונרד מונטיפיור
פיליפ כריסטופר – ג'ורג' לאוור
קובה ספרנגר – איקה אלטרמן
אנה שומאכר – אדית' לאוור
פסקל פישר – בן הלפגוט
יאקוב יאנקוויץ' – סלק פאלינוור
קספר סוויטק – חיים אולמר
תומאס סטודזינסקי – ארק הרש'''
ילדי רב החובל גרנט הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1962 בבימויו של רוברט סטיבנסן, עם היילי מילס, מוריס שבלייה, ג'ורג' סנדרס, וילפריד הייד-וייט ומייקל אנדרסון ג'וניור בתפקידים הראשיים.
זה הסרט השלישי של היילי מילס מתוך סדרה של שישה סרטים ששיחקה בהפקת חברת וולט דיסני.
התסריט מבוסס באופן חופשי על הספר ילדי רב החובל גרנט מאת ז'ול ורן (1867).
כדי להתאים את הסרט לכל המשפחה בהתאם לאולפני דיסני, קוצר זמן העלילה, שונו פרטים רבים והוכנסו שירים וקצת רומנטיקה.
גלאזגו, 1858, ליאכטה מפוארת של איל הספנות, הלורד גלנרבן (וילפריד הייד-וייט) מצליחים להיכנס בעורמה מרי גרנט (היילי מילס), אחיה רוברט (מייקל אנדרסון ג'וניור) והגאוגרף הצרפתי פרופסור ז'אק פאנאגל (מוריס שבלייה).
מרי ורוברט הם ילדיו של רב החובל גרנט שנעלם עם ספינתו "בריטניה" השייכת ללורד.
פרופסור פאנאגל מצא בתוך גופת כריש, בקבוק ובו מכתב מגרנט המפרט את מיקומו.
הוא חבר לילדים בבקשה מהלורד לשוט עם היאכטה למסע למציאת גרנט הנעלם.
בהשפעת בנו ג'ון מסכים הלורד לצאת למסע.
לפי הקואורדינטות החלקיות במכתב הם מגיעים לצ'ילה.
הם מטפסים על הרי האנדים בעזרת מלווה אינדיאני (אנטוניו צ'יפריאלו), חווים רעידת אדמה, שיטפון, התפרצות וולקנית, מפגש עם יגואר ועוד.
בתוך החוויות הקשות האלה, מתפתחת ידידות בין ג'ון למרי.
פאנאגל מגיע למסקנה כי טעה וכי יש להמשיך את החיפושים באוסטרליה.
הם מגיעים למלבורן, ושם עולה ליאכטה נוכל בשם תומאס איירטון (ג'ורג' סנדרס) שטוען כי קפטן גרנט שבוי בידי המאורים בניו זילנד, וכי כדי לשחרר אותו במהירות בלי כל הביורוקרטיה, הוא יעלה ליאכטה ארגזים עם סחורה כדי להחלפם בגרנט.
הלורד מאמין לו ואנשיו של איירטון מעלים את הארגזים ומצטרפים לצוות היאכטה.
ג'ון ומרי מגלים שבארגזים יש רובים, ואז משתלטים אנשיו של איירטון על הספינה ומורידים את הלורד, פאנאגל, מרי, רוברט וג'ון, לסירה.
הסירה מגיעה לחוף והם נשבים על ידי מאורים קניבלים.
הם נזרקים לתא בו נמצא אדם מוזר ומזוקן בשם ביל גיי (וילפריד במברל) שהוא אחד מהניצולים מאונייתו של גרנט.
בעזרת פעולות מתוחכמות הם מצליחים לברוח כשהמאורים רודפים אחריהם.
הם מגלגלים סלעים וגורמים להתפרצות וולקנית שמבריחה את המאורים.
הם מצליחים להגיע בסירה ליאכטה ומשתלטים על איירטון ואנשיו, ואז נפגשים ילדי גרנט עם אביהם.
איירטון ואנשיו נכבלים וג'ון ומרי מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותהיילי מילסמרי גרנטבתו של רב החובל גרנטמוריס שבלייהז'אק פאנאגלגאוגרף צרפתיג'ורג' סנדרסתומאס איירטוןנוכלוילפריד הייד-וייטלורד גלנרבןבעל חברת ספינותמייקל אנדרסון ג'וניורג'ון גלנרבןבנו של לורד גלנרבןקיט המשיררוברט גרנטבנו של רב חובל גרנטוילפריד ברמבלביל גייספןג'ק גוויליםרב חובל גרנטאנטוניו צ'יפריאלות'אלקבמורה דרך אינדיאני
ילדי התרבות השלישית הם אנשים שחיו וגדלו בסביבה ובתרבות שונה מזאת של הוריהם או של מדינת הלאום שלהם בחלק ניכר משנות התפתחותם.
למרות שהמונח מתייחס בעיקר לילדים שעוברים את התהליך בעת שאישיותם מתעצבת, המונח חל גם על מבוגרים.
מחקרים שנעשו בנושא מצאו שילדי התרבות השלישית עוברים בין תרבויות לפני שהזדמן להם לפתח את זהותם האישית והתרבותית באופן מלא.
התרבות הראשונה של ילדים אלו מתייחסת לתרבות המדינה שממנה מקורם של ההורים, התרבות השנייה מתייחסת לתרבות של המקום בו מתגוררת המשפחה והתרבות השלישית מתייחסת לשילוב שתי התרבויות הללו.
המונח ילדי התרבות השלישית יכול להיות מיושם על כל המעמדות החברתיים כולל סטודנטים, מהגרים ופליטים.
המונח ילדי תרבות שלישית (Third culture kids) נטבע לראשונה על ידי החוקרים ג'ון ורות יוסים (John and Ruth Useem) בשנות החמישים לתיאור ילדים של אזרחים אמריקאיים העובדים ומתגוררים מחוץ לארצם.
רות יוסים ועמיתיה (1963) תיארו אנשים שעברו חוויה כזו כבעלי סטנדרטים מובחנים של התנהגות בין אישית, נורמות הקשורות בעבודה, אורח חיים וסגנון תקשורת.
סטנדרטים אלו יוצרים קבוצה תרבותית חדשה: ילדי התרבות השלישית.
כך כתבה רות יוסים בשנת 1963:
קיי ברנמן איקין (Kay Branaman Eakin),יועצת החינוך לשעבר של משרד החוץ של ארצות הברית, עבדה עם משפחות אמריקאיות שחזרו לארצות הברית לאחר שהתגוררו מחוץ למדינה.
כך היא הגדירה את המושג ילדי תרבות שלישית- כשמישהו בילדותו בילה תקופת זמן משמעותית בתרבות אחת או יותר מלבד מקום המוצא, וכתוצאה מכך שילב אלמנטים בין התרבויות השונות.
היווצרות ילדי התרבות השלישית בקרב אמריקאים
שירות צבאי או דיפלומטי של ההורים
ילדי התרבות השלישית שיש להם הורים או אפוטרופוסים אנשי צבא הם בעלי רמות שונות של חשיפה לתרבות המקומית, זאת בשל האפשרות לגור בבסיס או מחוצה לו.
לאלו שחיים מחוץ לבסיס או שאינם קשורים קשר הדוק לצבא (כגון: עובדי קבלן ביטחוניים), תהיה חשיפה גבוהה יותר ועיצוב תרבותי.
ולאלו שיבלו את רוב זמנם בבסיס תהיה חשיפה נמוכה יותר ועיצוב תרבותי מינימלי.
ילדים צבאיים שנחשפים וחיים בתוך התרבות מקומית מגיל לידה נוטים להראות רמה גבוהה מאוד של עיצוב תרבותי, ועם רילוקיישן הם עשויים להיצמד לתרבות האמורה במשך שנים, אם לא לכל אורך חייהם.
רילוקיישן עבור ילדי תרבות שלישית ספציפיים אלה הוכח כפוגע מבחינה רגשית במיוחד.
בעוד שחלק מהילדים חיים בצמוד לבסיסים צבאיים, חלק מילדי התרבות השלישית גדלים ממעבר ממדינה למדינה ביחידה דיפלומטית.
ילדי מיסיונרים, בשליחות דתית, מבלים בדרך כלל את רוב זמנם בחו"ל יותר מכל ילדי התרבות השלישית ולרוב במדינה אחת.
85% מילדי המיסיונרים מבלים יותר מעשר שנים במדינות זרות ו-72% מתגוררים במדינה זרה אחת בלבד.
מבין כל ילדי התרבות השלישית, הם בדרך כלל בעלי האינטראקציה הגבוהה ביותר עם האוכלוסייה המקומית, והאינטראקציה הנמוכה ביותר עם אנשים ממדינת האם שלהם.
להם גם הסיכוי הטוב ביותר שישתלבו בתרבות המקומית.
בסקר משנת 2001 נמצא של -83% מילדי המיסיונרים יש לפחות הורה אחד עם תואר מתקדם.
במחקר שנעשה על 13 מילדי המיסיונרים נמצא כי הם מתקשים להסתגל לתרבות ההורים; ומזדהים בעיקר עם המדינה בה שירתו הוריהם.
קריירה נוספת שיכולה להוביל להיווצרות ילדי התרבות השלישית היא קריירה בעסקים.
מסקר שנערך בשנת 2001 63% מילדי התרבות השלישית בתחום העסקי התגוררו במדינות זרות לפחות עשר שנים, אך הם נוטים להתגורר במספר רב יותר של מדינות מאשר ילדים במשפחות מיסיונריות.
ילדים אלה מקיימים אינטראקציה גבוהה למדי עם האוכלוסייה המארחת.
לא לכל משפחות ילדי התרבות השלישית יש אחת מארבע הקריירות המפורטות לעיל.
עבודה בסוכנות בין-ממשלתית (למשל: הסוכנות לאנרגיה גרעינית, חבר העמים וארגון לה פרנקופוני).
ארגון ציבורי או לא-ממשלתי בינלאומי (למשל: בית ספר בינלאומי או משמש כסגל בינלאומי של האומות המאוחדות או אחת מסוכנויותיהם).
ארגון מקומי כגון בית חולים.
עבודה בתעשייה תקשורתית או אתלטית (למשל: וולי שצ'רביאק) יכולה להיות גם העברה לחו"ל.
כמו רוב הקריירות האחרות ששולחות עובדים לחו"ל, המעורבות בתרבות המארחת יכולה להשתנות מאוד.
מחקר שפורסם בשנת 2009 בקטגוריה קריירות אחרות זיהה תת-קבוצה של ילדי התרבות השלישית שכותרתה כעת EdKids.
מדובר בילדים שעוברים לארצות שונות עם הוריהם המחנכים בבתי הספר הבינלאומיים.
זה יוצר פרדיגמה ייחודית של משפחה גרעינית שחוויותיה המשפחתיות-חברתיות-עבודה-בית-ספר- שזורות זו בזו.
המחקר בתחום התמקד תחילה בעיקר בילדים ממשפחות מיסיונריות או בילדי דיפלומטים, אך מאז הוא התרחב לאוכלוסיות אחרות, כולל אזרחים שאינם אמריקאים.
החוקרים שהיו חלוצי המחקר כמו רות יוסים, לא ציפו למצוא כמות משתתפים כמו שמצאו.
יוסים וקוטרל, למשל, חיפשו לפחות 100 משתתפים שיענו לסקר שלדעתם היה "ארוך באופן לא מודע", אך במקום זאת היו 680 משתתפים (בגילאים 25–84 שנים) שהגיבו לשאלון.
מקרים כאלו מצביעים בפני החוקרים על הפוטנציאל בחקר נושא שעדיין פתוח למחקר רב.
ממחקרים שנעשו בתחום, להלן המאפיינים המשותפים לילדי התרבות השלישית.
מהמחקר שנערך על ילדי התרבות השלישית נמצא כי הנבדקים בדרך כלל סובלניים יותר לתרבויות שונות ולאנשים בעלי רקע שונה מאשר נבדקים ממדינת מולדתם שאינם שייכים לילדי התרבות השלישית.
בנוסף, ילדים אלה בדרך כלל מרגישים שהם מסוגלים להסתגל טוב יותר לתרבויות חדשות ולהבין כיצד להתנהג כראוי בסביבות חדשות אלה.
החוקרת והמורה וונדה שירד חקרה כמה מתלמידיה הרב-תרבותיים, שרובם שלטו בשתי שפות או יותר, ומצאו שרבים חושבים שיש להם סובלנות מוגברת כלפי תרבויות אחרות.
עם זאת, כפי שהסביר אחד מתלמדיה- חלק מסובלנות זו היה מתוך ההכרח לקיים חיי חברה בריאים בסביבתו ובתרבותו החדשה.
במחקר שנערך על ידי דיוול וואן אודנהובן (Dewaele and van Oudenhoven, 2009), נמצא כי ילדי התרבות השלישית קיבלו ציון גבוה יותר בסולם הפתיחות בשאלון האישיות הרב תרבותית (MPQ).
על פי המחקר, "מימד זה מעריך יחס גלוי ונטול דעות קדומות כלפי חברי הקבוצה החוצה, כמו גם נורמות וערכים תרבותיים מגוונים."
ההשפעה האינטלקטואלית של עצם היותם שייכים לתרבות שלשית עדיין לא נחקרה באופן נרחב.
ממחקר שנעשה בתחום מאת לי וביין (2007), על תלמידים קוריאנים שעברו לארצות הברית ולמדו בבתי ספר אמריקאיים, נמצא כי ילדי התרבות השלישית מפגינים יכולות גבוהות של יצירתיות ויכולת גבוה של פתרון בעיות.
למחקר זה השלכות על הדרכים בהן ניתן להנחות את ילדי התרבות השלישית באופן שונה מתוכנית הלימודים המסורתית בכדי לשפר את היצירתיות שלהם ואת יכולות פתרון הבעיות בגלל ניסיון התרבות השלישית שלהם.
ההשפעה האינטלקטואלית נבדקה גם באמצעות ההבדלים בבחירה להמשיך בלימודי השכלה גבוהה לאחר התיכון.
בשנת 2001 נמצא על ידי הלשכה האמריקנית לסטטיסטיקה לעבודה כי 61.7% מבוגרי התיכון בשנת 2001 נרשמו לקולג'.
באותה השנה נמצא כי 95% מאוכלוסיית ילדי התרבות השלישית נרשמו ללימודי השכלה גבוה או שהיו בעלי השכלה כלשהי במכללה.
29% מאוכלוסייה זו קיבלו תואר מתקדם, שהוא גם גבוה יותר משיעור האוכלוסייה הכללית.
לילדי התרבות השלישית סיכוי גבוה פי 4 לסיים תואר ראשון מאשר לילדים שאינם ילדי תרבות שלישית 44% אחוז מילדי התרבות השלישית סיימו תואר ראשון אחרי גיל 22. משרות שדורשות מיומנות גבוהה כגון חינוך, רפואה, מנהל עסקים, ועצמאיים הן הנפוצות ביותר בקרב ילדי התרבות השלישית בבגרותם.
בחלק ניכר מהספרות והמחקר סביב ילדי התרבות השלישית נמצא כי אנשים אלה פתוחים יותר ללימוד שפות חדשות, מפגינים יותר גמישות בעת אינטראקציה עם תרבות חדשה מאשר עמיתיהם החד-תרבותיים ומוצאים עניין גדול יותר בהמשך אורח חיים נוודי עולמי, הכולל עניין בקריירה בינלאומית.
נמצא כי נשים נוטות יותר לחפש קשרים בין אישיים בעוד שגברים מכווני משימה במערכות היחסים ובבחירות שלהם.
ממצאים דומים נמצאו במחקר שנערך על ידי גרנר ופרי (2000), ששיערו כי הבדלים בין המינים יימצאו גם בקבלה התרבותית ובחוויות של ילדי התרבות השלישית.
נשים נמצאו בעלות דירוגים חיוביים יותר של קבלה תרבותית, רכישה או חשיפה לשפה חדשה, נסיעות, עניין לצאת לקריירה בינלאומית בעתיד ופחות נוטות לסטריאוטיפים.
ילדי התרבות השלישית מתחנכים בתרבות שאינה שלהם.
ממחקר שנערך על ילדים אלה נמצא כי הם זקוקים לתשומת לב מיוחדת בשלב המעבר.
הכאב והלחץ שהם חשים בשלב המעבר יכולים להפריע להתפתחותם הפסיכו-חברתית, וכן להשפיע על ציוניהם ועל עבודתם בבית הספר.
על כן תלמידי התרבות השלישית זקוקים למסגרת בית ספר נוחה ומזמינה כדי להקל על המעבר שלהם.
מחקרים מצאו כי אנשי חינוך ויועצים צריכים להיות מודעים להבדלי התרבות ולהכיר את מאפייניהם הייחודיים על מנת לחנך כראוי תלמידים מסוג זה.
בית הספר צריך להתאים ולייצר סביבה יעילה ואופטימלית ליכולות הלמידה שלהם.
דיכאון הוא שכיח באופן יחסי בקרב ילדי התרבות השלישית.
מחקר אמפירי שנעשה על ידי קתוליקי, בוייל ופייף (Katholiki Georgiades, Michael H.
Boyle, and Kelly A Fife) מצא כי השייכות הבית ספרית משפיעה על בעיות רגשיות וההתנהגותיות של תלמידים מהגרים.
מחקרים הוכיחו כי ילדי התרבות השלישית נמצאו בעלי פחות יציבות רגשית מאלו שגדלו בסביבה יציבה יותר מבחינה תרבותית וחברתית.
ילדי התרבות השלישית נדרשים בדרך כלל להיות בעלי יכולת לדבר באנגלית באופן בסיסי והמשפחות שיוצאות לשליחות מטעם מדינתם נדרשים באופן עקרוני לשלוט בשפה האנגלית.
הסיבה לכך טמונה בעובדה שבדרך כלל רוב בתי הספר הבינלאומיים משתמשים בשפה האנגלית כשפתם הראשית.
המשפחות בדרך כלל מחפשות בתי ספר שחולקים עימן את השפה הראשית, ואשר מנהלים מערכות חינוך דומות לאלו שקיימות בארץ מוצאם.
מדינות רבות מכילות 'בתי ספר אמריקאיים', 'בתי ספר אנגליים', 'בתי ספר צרפתיים', 'בתי ספר גרמניים', ו'בתי ספר בינלאומיים', שמנהלים לעיתים קרובות אחד מתוך שלושת 'תוכניות הלימודים האקדמאיים הבינלאומיים'.
בתוכניות אלו לומדים ילדי משפחות התרבות השלישית ולעיתים גם ילדי משפחות מקומיות ממעמד בינוני-גבוה.
הם בוחרים בתוכניות אלו על מנת לאפשר יציבות מבחינת השפה ועל מנת למנוע בעיות שפתיות שעלולות לפגוע בהתקדמותם האקדמית.
במדינות בהן אין אפשרות למצוא בית ספר שדובר את שפת האם של המשפחות הזרות, הן תבחרנה לילדיהם בדרך כלל בתי ספר בהם השפה המרכזית היא אנגלית.
בחירה זו נובעת מן העובדה שהסבירות הגבוהה ביותר היא שילדיהם ייחשפו לשפה האנגלית יותר מאשר לשפות בינלאומיות אחרות, ומן האפשרויות התרבותיות והשפתיות שמביאה עימה השליטה בשפה האנגלית, לקידום האפשרי של עתיד ילדיהם בהמשך חייהם הבוגרים.
מצב זה יוצר פוטנציאל להתפתחות פער משמעותי בין חוויותיהם של ילדי התרבות השלישית, שאינם דוברים אנגלית בביתם, לבין ילדי התרבות השלישית שדוברים אנגלית כשפת אם.
מחקר אודות ילדי התרבות השלישית שנערך ביפן, דנמרק, איטליה, גרמניה, ארצות הברית ואפריקה, מראה כי ילדים אלה הם בעלי מכנה משותף גדול יותר עם ילדי תרבות שלישית ממדינות שונות בעולם, יותר מאשר עם ילדים בני גילם מארצות מוצאם המקוריות.
ילדי התרבות השלישית לא מחזיקים בזהות תרבותית משל עצמם ומיומנים במיוחד בבניית מערכות יחסים עם אנשים מתרבויות אחרות.
ניתן לכנותם: כלאיים תרבותיים, זיקיות תרבותיות ונוודים גלובליים.
על פי חוקרים שונים בנושא קיימים יתרונות ואתגרים בלהיות ילדי התרבות השלישית.
תפיסת עולם רחבה: ילדי תרבות שלישית מצליחים להבין כי יש יותר מדרך אחת להסתכל כל מצבים שהם נחשפים אליהם או חווים.
ילדי תרבות שלישית הם בעלי השקפה חוצת תרבויות ורב תרבותית.
רגישות חברתית: חשיפה מוגברת למגוון תפיסות ואורחות חיים מאפשרת להבין נורמות ורמזי חברתיים בצורה טובה יותר ובכך לייצר רגישות גבוהה יותר.
כשירות רב תרבותית או אינטליגנציה תרבותית: היכולת לתפקד ביעילות בין תרבויות לאומיות, אתניות וארגוניות.
חשיפה לשפה נוספת ולעיתים גם למספר שפות.
קשיים בהסתגלות לחיים הבוגרים: ערבוב ההשפעות של התרבויות השונות יכול ליצור אתגרים בפיתוח זהות כמו גם תחושת שייכות.
תחושות של חוסר שייכות וחוסר מנוחה יכולות להפוך את גיל ההתבגרות לתקופה מאתגרת עבורם.
אי ידיעת התרבות הביתית: בעבר היו לילדים פחות ידע לגבי התרבות בארץ המוצא שלהם.
התפתחויות טכנולוגיות בפרט ברשת האינטרנט, פתרה את הבעיה של ניתוק מארץ המוצא.
לרוב הפער קיים בהבנה של ההומור המקומי כאשר חוזרים למדינת המוצא.
וולטרס ואוטון-קאף (2009) מצאו כי נשים ששויכו לילדי תרבות שלישית מהססות לפתח מערכות יחסים ויש להן השפעה רגשית פחותה בהשוואה לכאלו שאינם ילדי התרבות השלישית.
יש צורך בתשומת לב מיוחדת לילדים במסגרות חינוכיות כדי לוודא שהם נתמכים כאשר הם נכנסים לבית ספר חדש.
זה יאפשר חוויית למידה מיטבית.
בלבול בנאמנויות: ילדי התרבות השלישית יכולים לחוות בלבול ערכים ומשבר זהות ברמה התרבותית המתבטא בחוסר יכולת לחוש אחדות עם לאום או תרבות.
תחושת הזהות האישית ורווחתם האישית (גופנית, נפשית, חברתית) של ילדי התרבות השלישית מושפעים לרעה כאשר הם שבים לארצם.
מידת האפקט השלילי של השפעה זו משתנה ותלוי במידת השוני החברתי/תרבותי והשפתי של הארץ בה חיו מארץ מוצאם.
ההגירה למדינה זרה יכולה להשפיע באופן שלילי על משפחות הילדים המהגרים, כפי שהוצג בסעיפים השונים לעיל.
ביפן לדוגמה, השימוש במונח 'ילדי התרבות השלישית' הנוגע לילדים שחזרו ממגורים בארצות זרות, אינו מקובל באופן גורף.
בדרך כלל מתייחסים לילדים אלה במונח "Kikokushijo" שבתרגום משמעותו "ילדים חוזרים/שבים", מונח בעל משמעויות שונות.
המודעות הציבורית ל"ילדים חוזרים" ביפן היא גבוהה ונפוצה יותר מאשר בקרב 'ילדי התרבות השלישית' בארצות הברית, ודוחות ממשלתיים משנת 1966 כבר מתייחסים ומציינים את החשיבות של מערכת החינוך ביפן להתאים את עצמה לצרכים הללו.
יחד עם זאת, ההתייחסות ל"ילדים חוזרים" ביפן לא תמיד הייתה חיובית.
בשנות ה-70' במיוחד, התקשורת ואף לעיתים הוריהם אפיינו אותם כ"יתומי חינוך" שנדרשים ל"הצלה" על מנת להפחית את "זרותם" ולהחזירם במהרה להיות מוטמעים בתרבות ובחברה היפנית.
ילדי המים הוא סרט הנפשה/לייב אקשן בריטי שיצא בשנת 1978, אשר מבוסס על ספר בעל אותו שם מאת צ'ארלס קינגסלי.
את הסרט ביים ליונל ג'פריס.
טום הוא ילד יתום בן 12 אשר חי ביורק ב.
הוא נלקח בידי גריימס, מנקה ארובות זעפן ומרושע, כאשר הוא קטן מדי להיכנס לתוך הארובות.
יום אחד הם עוזבים את העיר והולכים אל בית קאנטרי ענקי בכפר.
גריימס רכב על חמור - בעוד טום ועוזרו של גריימס, מסטרמן, הלכו לידו.
בבית עצמו טום הלך לאיבוד במבוך הארובות והופיע בחדה של ילדה קטנה בשם אלי.
בינתיים גריימס ומסטרמן גנבו כלי כסף.
כאשר טום הופלל בגנבה מידי גריימס, ברח טום אל הנהר יחד עם כלבו טובי.
שם הם קפצו למים העמוקים אל הנהר המהיר.
אולם הילדה הקטנה ידעה שטום לא אשם וידעה שטום קפץ לנהר עם טובי.
הסרט מתחלף לאנימציה כאשר טום מוצא את עצמו בים עם דגים מדברים.
בדרך הוא פוגש חברים כמו: ג'וק הלובסטר, טרנס סוסון הים וקלוד דג החרב, ובעזרתם הוא יוצא למסע להציל את ילדי המים מפני הכרישים האכזריים.
בעזרתם של הפינגוונים ודובי הקוטב, טום וחבריו מביסים את הכרישים, מצילים את ילדי המים וטום וטובי חוזרים הביתה בשלום.
בבית הקאנטרי טום פוגש בשנית את אלי ובעזרתם של הדודים שלה, טום ואלי חשפו את גריימס ומסטרמן בתור הגנבים האמיתיים, וטום קיבל משפחה חדשה בביתה של אלי.
בסוף הסרט טום לוקח את אלי אל הנהר, שם הם מדברים עם החברים של טום ממצולות הים.
ג'יימס מייסון - מר גריימס / כריש (דיבוב)
ברנרד קריבינס - מסטרמן / צלופח (דיבוב)
בילי וייטלו - גברת טריפ / האישה בשחור / שומרת שער 'ילדי המים'
ג'ואן גרינווד - גברת הארייט
דייוויד טומלינסון - סר ג'ון / דוב קוטב (דיבוב)
טומי פנדר - טום (דיבב גם את הדמות)
סמנתה גייטס - אלי / אדריאנה ילדת המים (דיבוב)
פול לוטי - סלאד / קלוד דג החרב (דיבוב)
ג'ון פרטווי - סלמון / ג'וק הלובסטר / קראקן
לאנס פרסיוול - טרנס סוסון הים
דייוויד ג'ייסון - סיריל הניבתן
ילדי חולית היא מיני-סדרת טלוויזיה מסוגת המדע בדיוני.
הסדרה מתבססת על הספרים משיח חולית וילדי חולית מאת פרנק הרברט, ומהווה סדרת המשך למיני-סדרה חולית.
הסדרה שודרה בערוץ המדע בדיוני Syfy, בין 16 ל-26 במרץ 2003. הסדרה זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים.
העלילה מתרחשת 12 שנים לאחר אירועי הסדרה הקודמת.
פול אטריידס הוא קיסר הגלקסיה אולם הוא נאלץ להתמודד עם שלל אתגרים.
קנוניות חצר, שבטים דררים מורדים, מזימות של משפחת המלוכה הקודמת לחזור לשלטון.
בנוסף על כך, הוא ואהובתו צ'אני לא מצליחים להביא ילד לעולם.
צ'אני מגלה שהיא אינה יכולה ללדת מכיוון שהורעלה בידי אשתו החוקית של פול, הנסיכה אירולן.
צ'אני מצליחה להתגבר על ההרעלה ולהיכנס להריון, אולם היא מתה כאשר היא יולדת תאומים.
בן בשם לטו ובת בשם גאנימה.
מרוב צער על מותה, פול יוצא אל המדבר הפתוח ולא נראה מאז.
אחותו של פול, עאליה, ממנה את עצמה כעוצרת עד שהתאומים יגיעו לבגרות.
במטרה לבסס את שלטונה, היא מייסדת דת המבוססת על סגידה לדמותו של פול.
בהדרגה מתברר שלטו ירש מאביו את יכולות הנבואה שלו והוא רואה חזיונות בהם הוא משוחח עם אביו.
עאליה הולכת ומאבדת את שפיותה בהדרגה, ושלטונה נעשה רודני ופרנואידי יותר מיום ליום.
פול וגאנימה מנסים למצוא דרך להביא מחדש שלום לגלקסיה.
פול אטריידס "מואד'יב" (אלק ניומן) – קיסר האימפריה.
נעלם לאחר מותה של צ'אני, וחזר להופיע בדמותו של נביא עיוור.
צ'אני (ברבורה קודטובה) - אהובתו של פול ואמם של לטו וגאנימה.
לטו אטריידס השני (ג'יימס מק'אבוי) - בנו של פול, אחיה התאום של גאנימה.
ניחן ביכולות נבואה כמו אביו.
גאנימה אטריידס (ג'סיקה ברוקס) - בתו של פול, אחותו התאומה של לטו.
עאליה אטריידס (דניאלה אמאביה) - אחותו של פול, משמשת כעוצרת עבור לטו וגאנימה.
הולכת ומאבדת את שפיותה ככל שהעלילה מתקדמת.
הנסיכה אירולן (ג'ולי קוקס) אשתו החוקית של פול.
מגדלת את לטו וגאנימה אף על פי שהם אינם ילדיה.
ליידי ג'סיקה (ססקיה ריבס) – אמם של פול ועאליה.
מתנגדת שלטונה הרודני של בתה ומנסה להחזיר את השפיות לאימפריה.
ילדי המנורה הוא ספר שנכתב על ידי פיליפ ב' קר .
זהו ספר פנטזיה עכשווית המספר את סיפורם של גון ופיליפה שבהיותם בני 12 מגלים את היותם ג'ינים (שדים), ובעזרת דודם נמרוד הם לומדים כיצד להשתמש בכוחותיהם.
+רשימת כרכיםמס' כותרת שנת יציאה 1 הרפתקת אחנאתון 2הג'ינית הכחולה מבבל 3 מלך הקוברות מקטמנדו 4סיפורם של השדים הלוחמיםבסדרה קיימים שלושה ספרים נוספים שלא תורגמו לעברית
ג'ון ופיליפה גאנט הם תאומים בני 12 לאמא מוכשרת להפליא, אב אדיב מאוד ושני כלבים שאינם מי שהם נראים.
המשפחה חיה חיי מותרות בניו יורק.
יום אחד, כששיני הבינה שלהם מופיעות בבת אחת, במהלך ניתוח להוצאת שיני הבינה, הם חולמים את אותו חלום שבו מבקש דודם, נמרוד, שיגיעו ללונדון.