tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנסיבות אלה, החצר הקיסרית התקפלה ויהודי וינה נשמו לרווחה.
לא הייתה אפשרות לעומת זאת למנוע את גירוש יהודי פראג שנערך בשנת 1745, אולם סיפור נמנע הוצאת צו לגירוש יהודי מורביה, אולי עקב התערבותם של ד'אגילר ואמיגו בחצר הסולטן ושנגמר בעקבות שליחותו של היהודי בשם קורונל שהביא לווינה מכתב מרתיע מהסולטן.
עם זאת העדיף ד'אגילר לבסוף לעקור ללונדון, בעוד אמיגו נשאר בטמשוואר.
מאיר אמיגו נפטר בטמשוואר (טימישוארה).
בנו, יוסף, ואחיו יהודה ובני האח, יצחק ומנחם, מילאו גם בהמשך תפקיד חשוב בחיי הקהילה היהודית.
יצחק אמיגו שעמד בראש קהילת יהודי טמשוואר בשנים 1784–1788 סייע בשנת 1791 ליהודים פליטים מבלגרד שמצאו מקלט בטמשוואר בעקבות המלחמה העות'מאנית-ההבסבורגית באותה שנה.
האחרון מבני אמיגו שכיהן כראש הקהל בטמשואר היה יוסף מאיר אמיגו בשנים 1808–1810.
מאיר אליהו (נולד ב-1976) הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל המכהן כמפקד מחוז צפון.
אליהו שירת כקצין במג"ב צפון.
ב-12 בינואר 2003 ניהל מרדף אחר חוליית מחבלים שחדרה ליישוב גדיש ורצחה את סייר הביטחון של מועצה אזורית גלבוע.
על פועלו עוטר יחד עם עמוס יעקב, קובי שבתאי ואופיר סולימאן בעיטור האומץ.
שימש מפקד יחידת ספיר של מג"ב, מפקד יחידת אלון ושחר 101 במג"ב צפון, ראש ענף מבצעים במטה משמר הגבול ודובר מג"ב צפון.
ב-2008 זכה לשבחים מוועדת הבדיקה לבדיקת אירועי המהומות בפקיעין שהתרחשו ב-2007, על גילוי אומץ לב ודבקות במטרה וסיכון חייו.
ב-2017 מונה למפקדה הראשון של החטיבה הטקטית של משמר הגבול.
ביולי 2020 מונה למפקד מג"ב עוטף ירושלים.
באפריל 2021 מונה למפקד מג"ב ירושלים.
לאחר הקמת המשמר הלאומי הישראלי ב-2022 מונה למפקדו הראשון.
בספטמבר 2024 במסגרת סבב מינויים במשטרת ישראל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר קיבל את המלצתו של המפכ"ל דני לוי למנות את אליהו למפקד מחוז צפון והוא לדרגת ניצב.
בינואר 2026 פורסם כי דן עם השר בן גביר בעניין ישוב בלתי חוקי שהוקם על אדמות המועצה האזורית עמק הירדן.
זאת בזמן שהמשטרה נמנעה מפינוי המבנים שבו, אף שהוקמו בניגוד לחוק על ידי ארגון הימין "נחלה" של דניאלה וייס, והמועצה הוציאה נגדם צווי הריסה.
לאחר השיחה עדכן אליהו קצינים כי הדבר לא נמצא בראש סדר העדיפויות.
מאיר בידרמן (נולד ב-28 באוקטובר 1984) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כמפקד עוצבת "עקבות הברזל" (401).
קודם לכן שימש כסגן מפקד אוגדה 162, מפקד חטיבת הבקעה, סגן מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד גדוד 195 ומפקד גדוד 53.
אלוף-משנה מאיר בידרמן ימונה לראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים.
למד בתיכון הדתי הימלפרב והוא בוגר ישיבת מעלה גלבוע של הקיבוץ הדתי.
התגייס לצה"ל לחיל השריון בשנת 2003, ושובץ בגדוד 53 בחטיבה 188. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בסיום הקורס שב לגדוד 53 ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בהמשך שירת כסגן מפקד פלוגה, והשתתף בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 53, והוביל את הפלוגה בין היתר במבצע עופרת יצוקה.
יצא ללימודים במהלכם שימש כמפקד פלוגת חי"ר במילואים השייכת לחיל השריון.
בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 53 בין השנים 2013–2014, בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
לאחר מכן מונה לראש לשכת מפקד פיקוד הצפון, אביב כוכבי בין השנים 2014–2016. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 53, תפקיד בו שירת עד 4 ביולי 2018. ביולי 2018 מונה למפקד גדוד 195, תפקיד אותו מילא עד 30 ביולי 2020. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים בין השנים 2020–2021, בכך היה לקצין שריון הראשון שמילא תפקיד זה.
ב-9 באוגוסט 2021 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הבקעה וכיהן בתפקיד עד 18 ביולי 2023.
באוגוסט 2024 מונה לסגן מפקד עוצבת הפלדה (אוגדה 162) ושירת בתפקיד זה כמה חודשים.
באוקטובר 2024, בעקבות נפילתו של מפקד חטיבה 401 אחסאן דקסה, בקרב בג'אבליה במסגרת מלחמת חרבות ברזל, מונה בידרמן כממלא מקום מפקד החטיבה, וזמן קצר לאחר מכן קיבל מינוי קבוע.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מאיר בינג (נולד: 17 בדצמבר 1975) הוא איש ניהול ישראלי, מנכ"ל האוניברסיטה הפתוחה.
כיהן כמנכ"ל המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה.
הוריו הם סוני לבית שפץ, עובדת סוציאלית במקצועה, שעלתה לארץ משווייץ, ויעקב בינג ששירת במשטרת ישראל ופרש לגמלאות בדרגת תת ניצב, שעלה מצרפת.
דודתו (אחות אמו) היא במאית התיאטרון עדינה טל, שהקימה את תיאטרון נא לגעת ששחקניו הם חירשים-עיוורים.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים שם תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה, ושני תארים שניים: אחד במדעי המחשב והשני בכלכלה.
בינג עבד באגף התקציבים במשרד האוצר במשך כעשור, והגיע לתפקיד סגן הממונה על התקציבים במשרד, והאחראי על מערכת הביטחון במשרד.
בין השנים 2014 ל-2018 שימש בינג כמשנה למנכ"ל החברה למתנ"סים.
בינג סייע בתהליך ההבראה של החברה, שנקלעה לקשיים כלכליים.
בין השנים 2018 ל-2021 שימש בינג בתפקיד סמנכ"ל הכספים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתקופה בה חתמה האוניברסיטה על הסכם הבראה ותוכנית התייעלות בהיקף של כ-700 מיליון שקלים חדשים עם משרד האוצר.
בחודש נובמבר 2021 הכריזה מירב כהן, השרה לשוויון חברתי, כי בינג נבחר לתפקיד מנכ"ל המשרד, בכפוף לאישור נציבות שירות המדינה ולאישור הממשלה.
ב-12 בדצמבר אישרה הממשלה את מינויו לתפקיד.
עם החלפת הממשלה המשיך בינג לכהן כמנכ"ל המשרד תחת השר עמיחי שיקלי.
בפברואר 2024 החליפה את השר שיקלי השרה מאי גולן, שמונתה לתפקיד השרה לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה (איחוד של המשרד לשוויון חברתי עם המשרד לקידום מעמד האישה).
גולן טענה שהתקציבים שהעביר המשרד לחברה הערבית עברו בפועל למשפחות פשע, ופיטרה את בינג, במטרה להחליפו במירב שטרן, שכיהנה כמנכ"לית המשרד לקידום מעמד האישה.
בינג הגיב כי טענתה של השרה חסרת ביסוס, אינה מגובה על ידי המערכת הביטחונית, וכי מרבית הכסף מושקע בתשתיות ולא מועבר ישירות לרשויות הערביות.
עוד ציין בינג כי גורמים מקצועיים טוענים כי הפסקת הזרמת הכספים לחברה הערבית מהווה איום אסטרטגי על מדינת ישראל.
בינג נכנס לתפקיד מנכ"ל האוניברסיטה הפתוחה ב-1 ביוני 2024 והחליף בתפקיד את רות שהם, המנכ"לית היוצאת.
בינג מתגורר בירושלים, נשוי, ואב לארבעה.
בינג הוא אצן, המתמחה במרחקים בינוניים וארוכים.
רץ ריצות מרתון בתחרויות ברחבי העולם.
מאיר אינדור (נולד ב-23 ביולי 1947) הוא איש ציבור, פובליציסט, מייסד ויו"ר עמותת אלמגור - ארגון נפגעי טרור וארגונים נוספים.
מאיר אינדור נולד ליחיאל ובלה אינדור, ניצולי השואה מפולין.
לאחר השואה עלו הוריו לישראל והתיישבו בכפר אתא, שם למד בבית ספר חסידי-ציוני של פועלי אגודת ישראל.
בעת שירותו הצבאי החל בכתיבת מאמרים לעיתונות והתקבל במערכת "ידיעות אחרונות" ככתב מדור על ידיעת הארץ.
הוא גויס עם פרופיל נמוך מסיבות בריאותיות, אך הצליח להעלות לפרופיל קרבי ולהשתבץ בסיירת רימון, אז יחידת המסתערבים הראשונה תחת פיקודו של מאיר דגן.
במהלך שירותו נפצע מפגיעת רימון בפעולה כנגד מחבלים.
לחם בסדיר במלחמת ששת הימים, ובמילואים במלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מבצע ליטני ומלחמת לבנון הראשונה.
בשירותו בצה"ל הגיע לדרגת סגן אלוף.
אינדור הותקף ונפצע פעמיים נוספות על ידי ערבים.
בשנות השמונים בחג השבועות הותקף בדרכו לכותל המערבי ונדקר בבקבוק שבור, ובהושענה רבה של שנת תשע"ז (23 באוקטובר 2016) נרגם במכוניתו באבנים, בדרכו חזרה מתפילת ותיקין בהר הזיתים.
בשנות השבעים נמנה עם יוזמי ומארגני הריקודגלים ובהמשך היה מראשי עמותת "עם כלביא" המארגנת את המצעד מדי שנה.
במסגרת זו הוא ממנהלי העצרת בבימה שברחבת הכותל המערבי.
ב-1979 נמנה עם מייסדי ההתנחלות עצמונה ברצועת עזה.
אינדור נמנה בין הפעילים לחידוש היישוב היהודי בחברון.
אינדור יזם לראשונה בחברון אזכרה, לציון יובל לרצח יהודי חברון במאורעות תרפ"ט.
ב-1980 הקים את קרן חברון-ארצות הברית.
באותה שנה השתתף לדבריו גם בהקמת קרן לב"י.
ב-1981 ייסד יחד עם הרב יהודה חזני ואהרון דוידי את עמותת שר-אל העוסקת בארגון מתנדבים יהודים ושאינם יהודים מרחבי העולם לעבודה במסגרת צה"ל.
כמו כן ייסד את פרויקט "שומר ישראל" להשמת מתנדבים מח"ול הלומדים בארץ לתפקידי שמירה ומוכנות לחירום.
לדברי אינדור כ-6,000 איש התאמנו ב"שומר ישראל".
הם נשלחו לשמור ביישובי ספר או במתקנים עורפיים תוך התחייבות שבזמן חירום יתייצבו לשירות.
הפרויקט התקיים כ-12 שנים ונסגר לאחר כינון ממשלת רבין השנייה.
ב-1984 הקים את ארגון "הביתה" למען העלאת יהודי ברית המועצות.
ב-1986 ייסד את "אלמגור - ארגון נפגעי טרור" ומאז עומד בראשו ומזוהה בעיקר על ידו.
בשם הארגון פעל רבות בסוגיות הנוגעות לחללי הטרור ונפגעי פעולות האיבה כגון במאבק ציבורי ומשפטי נגד פעולות הכוללות שחרור מחבלים.
בשנות התשעים היה ממקימי מטה מאמ"ץ שהוביל את הלוגיסטיקה של המחאה נגד הסכמי אוסלו.
בשנת 2003 הורה בג"ץ לעיריית ירושלים, מטעמי חופש הביטוי, לאפשר לאינדור לתלות ברחבי העיר כרזה ובה הכתובת: "יוסי שריד – שַמָּש של ערפאת".
באוקטובר 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה, יזם מטס הצדעה אזרחי לכבוד מגן דוד אדום, צה"ל, צוותי בתי החולים וכוחות הרפואה, ולהעלאת המודעות לשמירה על הנחיות משרד הבריאות.
לאורך השנים כתב אינדור מאמרי דעה, טורים ומדורים רבים, במגוון גופי תקשורת בהם: ידיעות אחרונות, שערים - עיתונה היומי של מפלגת פועלי אגודת ישראל, היום - ביטאון מפלגת גח"ל, ישראל היום, בשבע ועוד.
כמו כן התראיין רבות במסגרת תפקידיו הציבוריים לערוצי התקשורת המשודרת.
בשנת 1972 התחתן מאיר אינדור עם בת שבע בת הרב הראשי של שירות בתי הסוהר, אברהם חזן, באותם ימים אחות בבית החולים שערי צדק.
בתו היא העיתונאית ואשת התקשורת שרה ב"ק העובדת בערוץ החדשות עכשיו 14.
אחיו, יוסי, היה חבר בחוליה של המחתרת היהודית שניסתה להתנקש בחייו של ראש עיריית אל-בירה, אך הצליח להתחמק ממעצר.
הרב מאיר ביקייאם (בערך ת"ע 1710 - כ"ט בתמוז תקכ"ט, 3 באוגוסט 1769) היה רב ומקובל באזמיר ומחבר ספרים פורה, שנטה לשבתאות.
נולד באזמיר לרבי חליפה, בשנת ה'ת"ע (1710) בערך.
למד את תורת הסוד מרבי יעקב בן רבי בנימין וולף מווילנא, מחבר ספר יאיר אור על ספר מאורות נתן לרבי מאיר הכהן פופרש ותלמידו של רבי אברהם רוויגו.
רבו התגורר באזמיר זמן מה בדרכו לארץ ישראל, והרב מאיר מזכיר שמועות ממנו בספריו.
רבי מאיר נחשב לבקיא ביותר בתורת הסוד, ורבי יצחק הכהן רפפורט, בהיותו באזמיר כותב עליו:
גם רבי חיים אבולעפיה משבח אותו .
שהה בחלק מ-1749 בסלוניקי, שם לימד בסתר מיסטיקה שבתאית.
נפטר באזמיר בכ"ט בתמוז ה'תקכ"ט (1769) ועל מצבתו כתוב:
מאיר בת עין (אזמיר תקט"ו) - פירוש על עין יעקב על אגדות הש"ס נדפס מחדש בבני ברק התשס"ו
גולל אור (אזמיר תצ"ו) - קבלה על ענייני גלגולים וחידושים על הרמב"ם.
הספר נדפס בדפוס של יונה אשכנזי ושל רבי דוד חזן, מחבר ספר חוזה דוד
מגן אבות (שאלוניקי תק"ח) - פירוש על פרקי אבות ובסופו לקוטי חדושים על הש"ס.
מאורי אור (שאלוניקי תקי"ב) - דרושים על התורה.
קרה מקרה (שאלוניקי התקי"ב;ליוורנו תקמ"ד) - הנהגות מוסר וסדר העבודה ביום הכפורים על תקון קרי לליל יום כפור של רבי ישראל סרוג.
מאיר לארץ (שאלוניקי תק"ז) - דרושים על התורה בדרך הקבלה.
בנוסף לספריו, חיבר גם תפילות, בקשות ועוד.
הרב מאיר אליהו (נולד ב-1984) הוא מורה הוראה, דרשן חרדי־ספרדי, מחבר ספרים.
משלב בשיעוריו ידיעות ומוטיבים מעולם הקבלה.
נולד וגדל בבית חילוני ממוצא עיראקי.
בגיל 19, במהלך שירותו הצבאי, חזר בתשובה.
לאחר מכן למד בישיבת "אשרי האיש" בחברותא עם הרב יוסף בן פורת, וכן תקופה קצרה עם כדורסלן העבר דורון שפר.
בהמשך למד בישיבת רבינו חיים ברלין בארצות הברית, ושב לישראל בשנת 2010.
מוסר שיעורים קבועים בענייני הלכה, השקפה ואקטואליה, ומתמקד גם בנושאים כמו מסע הנשמה לאחר המוות.
שיעוריו, המתאפיינים בדיבור מהיר וריבוי מקורות בעל פה, ומופצים ברשתות החברתיות.
שיעוריו מועברים בבתי הכנסת היזדים ומוסיוף בירושלים ו"משכן יהודה" במעלה אדומים.
נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בירושלים.מנהל אורח חיים צמחוני.
מעשה מרכבה – סדרת ספרים קבליים (מרכבות פרעה – 3 כרכים; מרכבות הגמול – 6 כרכים) העוסקים בין היתר בגלגול נשמות וחיים אחרי המוות.
שו"ת מרכבות ארגמן – סדרת ספרי שאלות ותשובות בהלכה (12 כרכים) בשם עליהם הוא גם מוסר שיעורים בעיון בבית כנסת היזדים.
מרכבות ארגמן – חיבר סדרת חידושים על התורה (3 כרכים) ממנה הוא מלמד בקביעות בבית הכנסת מוסיוף.
מרכבות קודש – מדריך להבאת ילדים קדושים לעולם
אוצרות המקדש – עוסק בתולדות עם ישראל, תקופת בית המקדש ומיקומם של כלי המקדש.
מרכבות מלכות – עוסק בענייני הרוגי מלכות.
מאיר אשל (1947 – 29 באפריל 2025) היה אמן ישראלי שהתמחה בעיצוב גרפי ובתקשורת חזותית.
שימש מרצה בכיר במכללה האקדמית "אמונה" לאמנויות ועיצוב ועיצב שטרות ישראל, מטבעות ובולים.
אשל נולד ב-1947 בפולין, להורים שורדי השואה.
בגיל 7 הבין בעקבות צפייה בשכנו, עולה מרוסיה שהיה מרצה במחלקה לאמנות ב"בצלאל", מפסל ומצייר בביתו כי הוא מעוניין לעסוק באמנות.
בגיל 14 נאלץ לסייע כלכלית בפרנסת הבית, ונשר מלימודיו בכדי לעבוד בבית הדפוס "אחדות" בתל אביב.
שאיפתו לשוב לספסל הלימודים לא התגשמה, ובשעות הפנאי ביקר בסטודיו של שכנו ורכש ידע וכישורים בתחום האמנות.
לאחר שירותו הצבאי, עבד בתור מדריך נוער בגדודי הנוער והשלים את בחינות הבגרות.
אשל לא זנח את חלומו והתקבל ללימודים בבצלאל בה רכש תואר ראשון בתקשורת חזותית.
הוא נשאר ללמד במוסד, ובמקביל התפרנס מעיצוב גרפי.
אשל עיצב בולים וכרזות שזכו לפרסום לאומי, בהם שטרות סדרה ב' של השקל החדש ובול נגד עישון.
לחם במלחמת יום הכיפורים באוגדה 143.
במרוצת השנים לימד גם במכללה האקדמית "אמונה" לאמנויות ועיצוב ובמכללת ויצו חיפה המיועדת לנשים וגברים דתיים, ונשאר שם עד לאחר יציאתו לפנסיה.
התמודד עם מחלה קשה במשך כמה שנים עד שנפטר ב-29 באפריל 2025. הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
מקום ראשון בתחרות "עיצוב הזהב" על עיצוב בולים, בשנת 2004 והבול שעיצב היה לציון 50 שנה ל"יד ושם".
מקום ראשון לעיצוב סמל לבנק ישראל
מדליית זהב בתחרות בינלאומית בנושא "בולי המוזיקאים היפים ביותר בעולם".
מקום שני בתחרות המטבעות "פלדיו" שנערכה בוויצ'נזה, איטליה, ב-2007. המטבע "תל אביב, העיר הלבנה", המטבע הראשון בסדרת "אתרי מורשת עולמית", התשס"ו (2006) בעיצובו זכה בזכות עיצובו הארכיטקטוני המרשים
מאיר אשכנזי (1850–1908) היה רב, חוקר, מתרגם ואיש רוח יהודי שפעל במספר מדינות באירופה, ובייחוד בנורווגיה.
הוא שימש כרבה של הקהילה היהודית המוקדמת בעיר כריסטיאניה (לימים אוסלו), היה בין מייסדי קהילת "עדת ישרון" בעיר, ופרסם חיבורים בעברית, בגרמנית, בהולנדית ובנורווגית.
יצירתו הידועה ביותר היא תרגום מלא לעברית של חוקת נורווגיה, שנדפס בכריסטיאניה בשנת 1904.
מאיר אשכנזי נולד בשנת 1850 בעיר סטניסלב שבגליציה, אז בתחומי האימפריה האוסטרית וכיום איוואנו-פרנקיבסק שבאוקראינה.
בשנותיו המוקדמות שהה באמסטרדם ובקהילות שונות בהולנד ובברלין שבגרמניה, ובשטרסבורג ופרסם כתבים וחיבורים בשפות אחדות, ובהם שיר אבל לרגל פטירת יורש העצר של הולנד בשנת 1879 ומדרש מודפס על מגילת איכה הכולל תרגום והערות בהולנדית.
בשנת 1889 מונה לרבה של "העדה הישראלית בכריסטיאניה" – הקהילה היהודית הרשמית הראשונה בעיר.
הוא כיהן בתפקידו עד 1899, אז פרש בעקבות מחלוקת פנימית בנושאי רבנות ושחיטה.
בשנת 1901 היה בין מייסדי קהילת "עדת ישרון" שברחוב ברוגטה (Brugata) ושימש כרב הקהילה עד לפטירתו.
בשנת 1902 התגורר ברחוב Brugata 7 שבכריסטיאניה.
הוא נודע כלמדן רחב אופקים, בעל ידיעות במספר שפות, ועסק במחקר היסטורי ופילולוגי.
התכתב עם החוקר שלמה בובר.
אשכנזי נפטר בשנת 1908 כתוצאה משבץ מוחי, בגיל 58.
בשנת 1904 פרסם אשכנזי את "ספר יסוד החק מממלכת נארגע: עם הוספות ושנוים עד היום הכתיבה", תרגום עברי מלא של חוקת נורווגיה ("Norges Grundlov").
הספר נדפס בכריסטיאניה בהוצאת A.S.
Didriksen, וכולל שערים בנורווגית, בצרפתית ובעברית.
Treurdicht op den 26 Juni 1879 – שיר אבל בהולנדית לרגל הלוויית יורש העצר ההולנדי.
מגלת איכה ישנא הכתם הטוב – מדרש על מגילת איכה עם תרגום והערות.
Kong Haakon VIIdes og dronning Mauds stamtavle – חיבור גנאלוגי על המלך הוקון השביעי ורעייתו הנסיכה מוד מוויילס.
Kroningsfestskrift – חוברת שנדפסה לרגל הכתרת הוקון השביעי.
לבני הזוג נולדו שתי בנות:
במהלך השואה נעצרו האם ושתי בנותיה.
הבנות גורשו לאושוויץ בשנת 1942 ונרצחו שם.
האם נפטרה בבית חולים באוסלו בשנת 1943.
הרב מאיר בר-אילן (ברלין; כ"ט בניסן תר"ם, 10 באפריל 1880 – י"ט בניסן ה'תש"ט, 17 באפריל 1949) היה רב, מחבר ופעיל ציוני, מראשי ומנהיגי תנועת המזרחי והציונות הדתית.
מייסד עיתון "הצופה", מייסד האנציקלופדיה התלמודית ועורכה הראשון.
מאיר ברלין נולד ב־1880 בעיירה וולוז'ין, בפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) כבן זקונים לרב נפתלי צבי יהודה ברלין (ה'נצי"ב'), ראש ישיבת וולוז'ין, בנישואיו השניים.
מאיר גם למד בישיבת וולוז'ין עד גיל 14, כשהתייתם מאביו.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון ומאוחר יותר גם אצל רבי חיים מבריסק (הרב סולוביצ'יק), חתן אחותו מאביו, ואצל הרב יחיאל מיכל אפשטיין (ערוך השולחן), סבו מצד אמו.
לדברי תלמידו של הרב אפשטיין, הרב יהודה לייב מימון, חרף עמדתו המורכבת של אפשטיין ביחס לציונות, הוא לא מנע מנכדו להתקרב לתנועה.
בשנת ה'תרס"ב נשא לאישה את ביילה, בתו של ר' טוביה רבינוביץ (נפטרה בשנת ה'תש"ה).
בשנת 1905 כיהן כציר בקונגרס הציוני השביעי בבזל, כצירם של הציונים באושמינה שברוסיה, ובכך החל את התקרבותו לציונות בכלל ולתנועת "המזרחי" בפרט.
בהמשך עבר לברלין, שם היה מייסד ועורך העיתון "העברי", ששימש במה לרעיונות הזרם הציוני-דתי.
בזכות פעלו בעיתון, יצא לו מוניטין כבעל מחשבה ודעה ברורה, כעיתונאי מוכשר וכמארגן מעולה.
בשנת 1912 מונה למזכיר המזרחי העולמי, תפקיד שממנו פרש בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שאילצה אותו להגר לארצות הברית, שם שימש כיו"ר הסתדרות המזרחי.
ב-1914 הקים את הסניף האמריקני של המזרחי, ובשנים 1915–1926 כיהן כנשיא המזרחי בארצות הברית ועמד בראש ישיבת רבי יצחק אלחנן, לימים ישיבה יוניברסיטי.
כמו כן, היה מעורב בהקמת "נשי המזרחי", לימים נשי אמי"ת.
בשנת ה'תרע"א, 1911, קיבל כנראה הצעה לכהן ברבנות פתח תקווה, והתייעץ עם הראי"ה קוק אם לקבל את ההצעה.
מיד לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה, התחיל לחשוב על עלייה לארץ ישראל.
הרב ברלין הבין היטב שנקודת הכובד בתנועת התחייה עוברת לחזית ההגשמה בארץ ישראל.
הוא היה בין המעטים שבין המנהיגים הציוניים בימים ההם, שהיו משוכנעים בחובת העלייה.
משרק נגמרה המלחמה, ונפתחו דרכי אירופה, החל נודד על פני הקהילות במדינות השונות לשם ארגון עבודת המזרחי ועידוד העלייה.
בשנת ה'תרפ"ד ערך את ביקורו הראשון בארץ ישראל, ובשנת ה'תרפ"ו, 1926, עלה לארץ והתיישב בירושלים, שם שימש בשורה של תפקידים מרכזיים, כולל מזכיר המזרחי העולמי.
שימש כראש הוועד הפועל הציוני והיה חבר במועצת המדינה הזמנית.
בשנים 1942–1944 כיהן כיו"ר משותף של הקרן הקיימת לישראל.
לאחר פטירת הראי"ה קוק שימש שנים מספר כיו"ר "האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק זצ"ל".
במסגרת זו, לצד הרב יהושע הוטנר, ערך והוציא לאור את הקובץ חזון הגאולה (ירושלים ה'תש"א).
בשנת 1946, לאחר השבת השחורה, נקבעה הנהלה זמנית של הסוכנות בארץ, שבה כיהן בר-אילן יחד עם לוי אשכול וזלמן שזר.
הרב ברלין והרב יהודה ליב מימון היו שניהם מנהיגי תנועת המזרחי בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיו חלוקים ביניהם במגוון נושאים, דבר שגרם לחיכוכים רבים בתנועת המזרחי.
נפטר בי"ט בניסן תש"ט (1949), ונקבר זמנית בבית העלמין שייח' באדר בארון מתכת שתאפשר העברה קלה לקבורת קבע.
ההצעה לקוברו בחצר של מטה המזרחי בירושלים נדחתה על ידי הרב הרצוג שאמר: "דרכו של המנוח היה ללכת עם העם ובתוך העם ולא לפרוש ולהתבדל".
בהמשך פונה לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
עד יומו האחרון היה פעיל בפעילות ציבורית, ושעות ספורות לפני פטירתו עוד נשא בבית העם שבירושלים נאום אחרון על ירושלים, שאין להפרידה מגוף המדינה.
מאיר בר-אילן נולד בשם ברלין, אך בבגרותו כאשר הכיר את משה בר-אילן עברת את שם משפחתו בעקבותיו.
פעילותו הספרותית של בר-אילן הייתה רחבת היקף: עריכת העיתון "הצופה" במשך שנים רבות, עריכת האנציקלופדיה התלמודית וכתיבת מספר ספרים, בהם הספרים "מוולוז'ין עד ירושלים" ו"רבן של ישראל" – ספר ביוגרפי על אביו הנצי"ב.
מבחינה פוליטית, השתייך הרב בר-אילן לזרם הימני יותר במפה הפוליטית.
התנגד ל"תוכנית אוגנדה" שהועלתה בקונגרס הציוני השישי, הוביל את המאבק בספר הלבן והיה ממתנגדיהם המרים ביותר של הבריטים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הוא קיים קשרים עם נשיא וועד הישיבות, הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה וגדולי הרבנים החרדיים באירופה, ועם חברי התנועה שנמלטו מפולין לווילנה (זרח ורהפטיג ושמואל זנוויל כהנא).
הוא דאג לרישיונות עלייה ש"לא יסולה בכסף ובזהב" לראשי ישיבות (רובם לא השתייכו לציונות הדתית), אך חלקם לא מיהר לממש את העלייה מסיבות שונות, כגון: סיבות משפחתיות, אי רצון לעזוב את תלמידיהם או לפצל את הישיבה.
במכתב לרב גרודזנסקי, הוא מביע את אכזבתו הקשה מכך:
תנועת המפד"ל, שהוקמה בשנת 1956, ואיחדה לתוכה את הסתדרות המזרחי, שאבה ממנו ומדרכו את השראתה.
היישוב בית מאיר שבפרוזדור ירושלים (הוקם ב-1950) קרוי על שמו.
היישוב שדה אילן שבגליל התחתון קרוי על שמו.
בשנת 1953, הוקמה הישיבה התיכונית נתיב מאיר, הקרויה אף היא על שמו.
בשנת 1955 הוקמה אוניברסיטת בר-אילן בהשראת דרכו הייחודית, ומקימיה, ראשי המזרחי בארצות הברית, החליטו לקראה על שמו, כאות תודה על פעלו למען היהדות הציונית הדתית בארצם.
בירושלים ובערים רבות בישראל נקרא רחוב על שמו - רחוב בר-אילן.
בתי ספר דתיים רבים קרויים אף הם על שמו.
לרב בר-אילן ולאשתו בילה לבית רבינוביץ, היו שתי בנות ובן:
יהודית, נישאה לפרופ' שאול ליברמן.
שולמית, נישאה לפרופ' אברהם הלקין.
בנם הוא הסופר הלל הלקין.
ד"ר טוביה בר-אילן, היה מראשי חיל המדע במלחמת השחרור, ולאחר מכן ממקימי תעשיית הפלסטיק בישראל, מנהל אוניברסיטת בר-אילן ומנהל השלוחות של האוניברסיטה.
אחד מבניו הוא הרב נפתלי צבי יהודה בר-אילן רב ברחובות.
צעיר בניו הוא פרופ' מאיר בר-אילן, שעמד בראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וכן מלמד במחלקה להיסטוריה של עם ישראל.
ילדיו האחרים הם: ד"ר מיכה בר-אילן מהנדס אזרחי ונעמה ביילה לזר.
מאיר בנאי (5 ביולי 1960, י' בתמוז ה'תש"ך – 12 בינואר 2017, ט"ו בטבת ה'תשע"ז) היה זמר-יוצר, מוזיקאי ושחקן ישראלי.
בנאי נולד בירושלים לשמחה ולשופט יצחק בנאי.
בגיל צעיר עברו הוריו להתגורר במחוז הדרום.
בנאי הצעיר גדל ביישוב הכפרי עומר ולמד בתיכון מקיף ד' בבאר שבע.
הוא אחיהם של אורנה, אביתר ואפרת.
הוא הראשון שהתפרסם מבני הדור השני של משפחת בנאי המפורסמת.
בנאי ניגן וכתב שירים מגיל 17, ונבחן ללהקה צבאית אליה התקבל אך לא זכה להשתתף בה מכיוון שבאותה תקופה הרמטכ"ל רפאל איתן ביטל את הלהקות הצבאיות.
בנאי שירת כלוחם בחיל השריון, ופעילותו כאמן נדחתה עד לאחר שחרורו מצה"ל.
ב-1981, עם סיום שירותו הצבאי, זכה מאיר בנאי לחשיפתו הראשונה בתוכנית הטלוויזיה "זה הזמן" בהנחיית רם עברון.
על החלק האמנותי בתוכנית היה אחראי עורך המוזיקה מנחם גרנית, ששמע את המוזיקאי הצעיר הכשרוני למשפחת בנאי, והזמין אותו להיות זמר אורח בתוכנית.
מאיר בנאי שר את "אל המנוחה", "מחפש את הכיוון" ועוד שיר שכתב על אחיו הקטן: "אביתר", שנכתב על אחיו הקטן אביתר בנאי שהיה אז בן 8, ולימים הפך לזמר מצליח מאוד בזכות עצמו.
באמצע 1982 הוציא בנאי במימון עצמי תקליט שדרים ראשון עם השירים "אל המנוחה" ו"אביתר", שכתב על אחיו אביתר בנאי.
בהקלטת שני השירים השתתפו מיקי שביב בבס, מאיר ישראל בתופים ואריק רודיך שגם עיבד, בקלידים.
תקליט השדרים הפך ללהיט גדול באותה תקופה.
בקיץ 1983 הוציא את השיר "אולי מחר".
נחום היימן אהב את השירים, והחתים את בנאי לחברת התקליטים העצמאית שלו, "מאי מיוזיק".
אלבומו הראשון, שנקרא "מאיר בנאי", יצא באמצע 1984 בהפקתו המוזיקלית של אריק רודיך.
בנאי כתב והלחין את כל השירים, מלבד השיר "זה חלום", שהלחין רודיך.
בנוסף לשירים מתקליטי השדרים, כלל האלבום שירים כ"כשהיום עולה", "מחפש את הכיוון" ו"שוב מלבלב" הקצר.
בראיונות עמו באותה תקופה סיפר בנאי שאהב לשמוע זמרים בריטיים כמו פיטר גבריאל מלהקת ג'נסיס, ג'ון מרטין וג'ואן ארמטריידינג, ואף טען לא פעם שהושפע מהם, אך יצר צליל חדש ואישי.
בין האלבום הראשון לשני הופיע בנאי במופע משירי נחום היימן כחלק מ"להקת חופים" לצד חני ליבנה, משה דץ וליזה לנג.
שניים משיריו במופע יצאו בשנת 1984 על גבי תקליט שדרים כפול, "תפילת דייג" שכתב נתן יונתן ו"את שומעת" שכתב נתן אלתרמן.
ב-1985 השתתף כשחקן בסרט הקולנוע של אבי נשר "שוברים".
בנאי הלחין ושר בסרט זה את "שירו של שפשף" למילים של יאיר ניצני, שהפך ללהיט גדול.
בסוף 1985 השתתף בנאי בפסטיגל עם "שיר הצב", שהלחין למילים של הילדה אביטל וייס.
השיר הגיע למקום התשיעי בתחרות.
ב-1986 השתתף בנאי בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה", לצד בן דודו יובל בנאי.
בנאי כתב, הלחין ושר את שיר הנושא של הסרט "חלומות אחרים" שיצא על גבי תקליט שדרים בהפקתו המוזיקלית של גיא יפה.
בשנת 1989 שיחק בתפקיד נער מוסכניק, בסרטו של אמנון רובינשטיין "רותי נעים", לצד גילי בן אוזיליו וגבי שושן.
בנוסף הופיע באותה תקופה בתוכנית הילדים "שיישאר בינינו".
ב-1987 יצא אלבומו השני של בנאי, "גשם", בהפקה מוזיקלית ועיבודים של מתי כספי.
גם באלבום זה כתב והלחין בנאי את כל השירים, שבהם בלטו "אצלך בעולם", "תגידי אש תגידי מים", "אל תלכי מכאן", "הלילה של אתי", "המסיבה שנגמרה" ושיר הנושא, "גשם", שהפך ללהיט.
בנאי שאב השראה למילות השיר "גשם" מהסרט "נהג מונית" בעקבות השורה: "תודה לאל על הגשם...
שעזר לשטוף את הזבל והאשפה מן המדרכות".
הקלטת כל הפלייבקים לאלבום ארכה כשבוע, ואת השירה לכל האלבום הוא סיים בשלוש שעות וחצי.
תוך חודשים ספורים הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, על מכירות של 20,000 עותקים.
בנאי הפך לכוכב, ויצא לסיבוב הופעות מוצלח בהפקתו המוזיקלית של עדי דגני שתועד בשנת 1988 ויצא ב-1989 באלבום "הופעה חיה".
האלבום כלל שני שירים חדשים שהציגו צד קליל יותר והומוריסטי שלו - "תותים" ו"יש לה אף כל כך ארוך".
בנוסף אליהם האלבום כלל בעיקר חומרים מתוך ההופעה שלא הופיעו עד אז בתקליטיו והופיעו לפני כן רק בסינגלים, ובהם "תפילת דייג", "את שומעת", וכן "חלומות אחרים" ו"שירו של שפשף" שהופיע עד אז רק בפסקול הסרט "שוברים".
ב-1989 הוציא בנאי תקליט שדרים בשם "אל החלום" בהפקה מוזיקלית של משה לוי.
השיר לא יצא על גבי אלבום.
ב-1990 יצא אלבומו הרביעי של בנאי, "הצבעים משתנים".
בנאי כתב, הלחין ועיבד את כל שירי האלבום.
בין השירים שנכללו בו היו "השמש עוזבת" ו"השוק" שהפכו ללהיטים בתחנות הרדיו.
אף על פי שהאלבום לא זכה להצלחה מסחרית, הוא נחשב בעיני מעריציו של בנאי לאלבום מופת.
ב-1992 יצא אלבומו של בנאי "וביניהם".
בנאי כתב והלחין את רוב השירים בו.
היה זה פרט לשירים "וביניהם", שכתב עם אשתו באותה עת, ענת בנאי, ו"נגמרות לי המילים", שכתב אהוד מנור.
האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה בזכות מכירת 40,000 עותקים, והשירים "וביניהם", "אהבה קצרה" והבלדה "שער הרחמים" הפכו ללהיטים.
במצעדי הפזמונים ששודרו בשנה זו זכה בנאי בתואר זמר השנה, והשיר "אהבה קצרה" נבחר כשיר השנה וצעד 43 שבועות ברשת ג' מתוכם 3 שבועות במקום הראשון (שני ל"הקיץ האחרון").
באותה שנה השתתף בנאי פעם נוספת בפסטיגל, שבו שר את לחנו למילים של אהוד מנור "יום אחד לא היום".
בשנת 1994 השתתף בנאי בקטע מתוך אלבום הקונספט "רדיו בלה בלה" של הלהקה "החברים של נטאשה", בקטע "צפוי שינוי".
בשנת 1996 יצא אלבומו של בנאי "מנגינת הנדודים".
מלבד השיר "העוקד והנעקד והמזבח" שכתב אהוד מנור ו"ציורים בחלון" שכתבה צרויה להב, היו כל המילים והלחנים של בנאי.
אחרי הוצאת האלבום הקליט בנאי גרסת כיסוי לשיר "איפה הם כל אבותינו" (חיים חפר / שמוליק קראוס) של להקת "החלונות הגבוהים".
ב-1998 הקליט את לחנו ל"מולדת" שכתב אהוד מנור.
השיר נכלל באוסף שיריו של מנור "אין לי ארץ אחרת".
בשנת 1998, במסגרת "פסטיבל ים המלח", הופיע בנאי עם בני דודיו, יובל בנאי ואהוד בנאי, למופע חד פעמי בקיבוץ מצפה שלם.
בשנת 1999 יצא בנאי למופע משותף עם ארקדי דוכין שנקרא "ארקדי בנאי מאיר דוכין", ובו שניהם שרו ממיטב להיטיהם ויצרו שיר אחד משותף בשם "דומינו".
באותה שנה הוציאו השניים מיני-אלבום תחת שם זה, ובו הקלטות אולפן של חמישה שירים שבוצעו במופע.
מתוך האלבום זכו להצלחה שיר הנושא "דומינו", וכן הביצוע המשותף של השניים לשירו של בנאי "אהבה קצרה".
בשנת 2001 יצא אלבומו השביעי של בנאי, "לב סדוק".
גם הפעם בנאי כתב והלחין את כל השירים.
האלבום כולל 10 שירים, בהם "אליה", "מרגישה בסרט" ושיר הנושא "לב סדוק".
בשנת 2002 יצא אלבום אוסף כפול של בנאי בשם "כמה אהבה" שהגיע למעמד אלבום פלטינה.
האלבום כלל את השיר "בשם האהבה" שנכתב במיוחד עבור האוסף, וכן תקליטור נוסף ובו שירים בביצוע אקוסטי שהוקלטו במיוחד.
בשנת 2003 הקליט בנאי גרסה מחודשת לשירו של שמוליק קראוס "רואים רחוק רואים שקוף", עבור סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי".
הסינגל, שעובד והופק מוזיקלית על ידי יונתן בר גיורא, מלחין הסדרה, הפך ללהיט, והיה ממתווי ההיכר של הסדרה זוכת פרס האקדמיה הישראלית.
גם בעונה השנייה והשלישית של הסדרה המשיך הביצוע הזה להיות פתיח הסדרה.
בשנת 2005 הוציא בנאי שני סינגלים, "שם כל האדם" שלא יצא באלבום ו"בולטת", שכתבה לירון הרפז, שנהרגה בפיגוע בשנת 2001, ויצא באלבום "באמצע שום מקום", שכלל שירים שכתבה והלחינו וביצעו אמנים שונים.
באותה שנה בנאי חזר בתשובה.
בשנת 2007 הוציא בנאי את האלבום "שמע קולי", שכלל שירים מפיוטים יהודיים מתקופות שונות, שנכתבו והושרו על ידי רבי שלום שבזי, רבי שלמה אבן גבירול, רבי משה אבן עזרא, רב האי גאון ועוד.
בנוסף ללחנים מקוריים של בנאי, מופיעים באלבום גם שירים עם לחנים מסורתיים.
האלבום יועד תחילה לצאת בפברואר 2008, אך הצלחת הסינגל הראשון מתוכו, "לך אלי תשוקתי" שהלחין בנאי על פי פיוטו של פרשן המקרא והמשורר רבי אברהם אבן עזרא הקדימה את צאתו לדצמבר.
בינואר יצא הסינגל השני, "איילת חן" שכתב רבי שלום שבזי והלחין בנאי על פי לחן עממי ובמרץ יצא "שלום לך דודי" של אבן גבירול לפי לחן של מוחמד וואהבי.
את שירי האלבום הפיק ועיבד המוזיקאי גיל סמטנה.
כשלושה חודשים אחרי צאתו הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב.
בשנת 2011 יצא אלבום הופעה כפול של בנאי בשם "כמו אגם רוגע".
ב-7 ביולי 2025 יצא לאור השיר "אבל את", שיר משותף של מאיר בנאי ואחיו אביתר בנאי, שיצא 8 שנים לאחר מותו של מאיר.
מאיר בנאי הלחין את השיר, והמילים נכתבו על ידי יוסי בנאי, דודם של השניים.
ההקלטה המקורית כוללת את קולו של מאיר בנאי כשהיה בן 21, ואביתר מוסיף עליה שירה עכשווית בהיותו בן 52. בתחילה יועד השיר להיכלל באלבומו האחרון של אביתר, "שיחות שלום", אך לבסוף הוחלט שלא להכניסו כי לא התאים לקו הסיפורי של האלבום.
ב-12 בינואר 2017 בגיל 56 נפטר מאיר בנאי בביתו במושב חמ"ד, לאחר מאבק בן שנה וחצי במחלת סרטן הוושט ונקבר בהר המנוחות.
הוא הותיר שני ילדים, אחד מהם, הזמר נועם בנאי.
לאחר מותו הועלה אתר האינטרנט אשר עבד עליו בנאי בעצמו במשך תקופה ארוכה.
לצד סקיצות וקטעי מוזיקה נדירים, האתר מכיל גם תמונות שצילם בנאי ומעטרות את רקע העמודים.
ב-2018, במלאת שנה למותו ערכו בני משפחתו מופע מחווה לזכרו עם מיטב האמנים בארץ, ולרגל המופע השיקה אן אם סי אלבום אוסף כפול במסגרת סדרת המיטב שכולל 36 שירים.
באוגוסט 2021, נערך מופע מחווה לזכרו בפארק ראשון לציון, בהשתתפות אומנים מקרב אמני ישראל ומבני משפחתו.
ב-1985 השתתף בנאי עם עשרות זמרים נוספים בהקלטת השיר "רוצים שלום".
ב-1985 הלחין בנאי לדני בסן את "תהיה לנו מלך" (מילים: יעקב רוטבליט) לאלבום הבכורה שלו.
ב-1987 ביצע אריק סיני את השיר "רכה כמו משי" שכתב והלחין בנאי בגיל 17.
ב-1991 השתתף בנאי מספר פעמים בהופעות "מלון אורחים" של אהוד בנאי.
ב-1992 השתתף בנאי בשירת קולות באלבומו של אריק סיני "שמועות על גשם".
ב-1994 שר בנאי בשירים "צפוי שינוי" ו"ליזה" באלבום "רדיו בלה בלה" של החברים של נטאשה.
ב-1994 שר בנאי בתוכנית "לילה גוב" את "בלילות הקיץ החמים" בדואט עם גידי גוב.
ב-1994 שר בנאי קולות באלבום "מת לבכות 2" של דני סנדרסון ואף השתתף בקליפ.
ב-1995 הקליטו דוד ד'אור והברירה הטבעית עיבוד לשירו של בנאי "שער הרחמים".
ב-1996 התארח בנאי בשירת קולות באלבום "עוד מעט" של אהוד בנאי.
ב-1997 שר בנאי בתוכנית "לילה גוב" את "כשאור דולק בחלונך" בדואט עם גידי גוב.
ב-1997 שר בנאי בדואט עם אחינועם ניני את השיר "אבל אהבה" שהלחינה עם גיל דור.
ב-1998 הקליטה גלי עטרי באלבומה "גלידה" את לחנו של בנאי לשיר "גן עדן מזרחי".
ב-1998 הקליטה מיטל טרבלסי באלבומה "נשאר לי שיר" את לחנו של בנאי לשיר "כל פעם".
ב-2001 התארח בנאי בהופעה של שלום חנוך במסגרת סדרת הופעות שבהן ארח אומנים שונים.
שלום גמל לבנאי בהופעה במועדון הבארבי, שבו בנאי ארח אותו למספר שירים.
ב-2002 יצא בנאי במופע בידור המשלב שירה ביחד עם אחותו הצעירה, השחקנית אורנה בנאי.
מאיר בנאי - האלבום האקוסטי (2002 - יצא לאור במקור כבונוס שצורף לאוסף "כמה אהבה", ומאז נמכר בחנויות כדיסק בפני עצמו)
דומינו (במשותף עם ארקדי דוכין) (1999)
מאיר בן דב (נולד ב-1935), הוא ארכאולוג ישראלי.
נולד במטולה, בן לעטרה לישנסקי, הבת הראשונה שנולדה במושבה מטולה, ולגרשון קוסקובצקי, איש העלייה השנייה, שהיה ממגיני תל-חי ויושב-ראש ועד המושבה.
דודו אברהם היה נציג בקונגרס הציוני השישי (בו נדונה תוכנית אוגנדה).
סבו, מאיר לישנסקי, איש העלייה הראשונה, היה ממייסדי המושבה והיה גם המוכתר שלה במשך 18 שנה.
בן דב למד בתיכון חוגים בחיפה וסיים את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
השתתף בחפירות ברמת רחל, מצדה, תל-ערד, אשדוד ותל זרור.
בשנים 1966-1967 ניהל את חפירת המבצר הצלבני "בלוואר" (Belvoir) בכוכב הירדן.
ב-1968 מונה לסגן מנהל החפירות הארכאולוגיות שליד הר הבית לצידו של בנימין מזר.
בשנת 1976 החליף את מזר והיה האחראי לשימור ולשחזור האתר עד 1986. במהלך חפירות אלו יצר קשרים טובים עם אנשי הווקף (הגוף האדמיניסטרטיבי המוסלמי האחראי על הר הבית) והמנהיגות המקומית במזרח ירושלים.
בן דב אף הזמין את סרי נוסייבה, שהיה אז סטודנט צעיר, לעבוד בחפירות.
הקשרים שיצר אפשרו לבן דב לקבל גישה למתחם הר הבית לבצע סקרים ארכאולוגיים וחפירות בדיקה גם בתוך מתחם הר הבית.
בין השאר חשף את השרידים שמדרום להר הבית (שקיבלו את השם - הגן הארכאולוגי ירושלים), חשף וחקר את מנהרות הכותל ואת האולם ההרודיאני שבהם (שהיה ידוע בטעות בשם "אולם החשמונאים").
ביולי 1969 הותקף על ידי חרדים שהתנגדו לחפירות ארכאולוגיות סמוך לכותל והר הבית.
בשנת 1971, הסתייע לראשונה במחשב, בשיתוף עם חוקרים של המכון הגיאופיסי לישראל, כדי לסקור ולהעריך את גודל המבנים ועובי הקירות של השרידים בשטח.
במסגרת החפירות של נחמן אביגד ב ניהל בן דב את שטח החפירה של הפינה הדרומית-מזרחית של כנסיית הניאה הבולטת מתחום העיר העתיקה דרומה, כנסייה שרובה מצוי ברובע היהודי.
ניהל חפירה ברמלה בה נחשפו ב-1979 שרידי ארמון בית אומיה.
בסוף 1986 התמנה בן דב לאוצר ראשי של מוזיאון ארץ ישראל.
באוגוסט 2004 ביקר בן דב בהר הבית כדי לבדוק ערימות עפר ופסולת בניין שנערמו בחלקה המזרחי של רחבת מסגדי הר הבית, שמקורם בעבודות ניקויי של החללים התת-קרקעיים המכונים אורוות שלמה.
יחד עם אנשי רשות העתיקות הוא בדק את הערימות והם קבעו שאין בהן שום ממצאים חשובים.
לאחר שערימות העפר ופסולת הבניין פונו יזם הארכאולוג גבריאל ברקאי את פרויקט סינון העפר מהר הבית.
בן דב מתח ביקורת על הפרויקט וטען שאין לו שום ערך מדעי, ואי אפשר ללמוד מסינון העפר דבר.
בין הסיבות שמנה בן דב היו שחלק מאדמת המילוי שהוצאה מהר הבית, הובאה לשם מהרובע היהודי ואינה במקור מההר.
וגם בנחל קדרון, שם שפכו אנשי הווקף את העפר לפני שפנה לטובת הפרויקט, התערבבה בו אדמה ממקומות אחרים.
הכותל (עם מרדכי נאור וזאב ענר), הוצאת משרד הביטחון, 1981
חפירות הר הבית, בצל הכתלים ולאור התגליות, כתר ספרים, 1982
ביצורי ירושלים - החומות, השערים והר הבית, זמורה ביתן מודן, 1983
אדם ואבן בירושלים, מודן הוצאה לאור, 1989
בתי כנסת בספרד ומורשתם, הוצאת דביר, 1989
אטלס כרטא - ירושלים בראי הדורות, הוצאת כרטא, 2000
מאיר בן מרגי (נולד ב-15 ביולי 1973) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
רוב הקריירה לבש בן מרגי את מדי הפועל חיפה.
עד 2022 שימש כעוזר מאמן במועדון, ואף היה מאמן הקבוצה לזמן מסוים.
בן מרגי החל את הקריירה בקבוצת הפועל חיפה, כאשר במשחק הבכורה שלו בבוגרים הבקיע שער ניצחון שהבטיח את הישארות הפועל חיפה בליגה הארצית (בעבר הליגה השנייה בישראל).
רוב קריירת המשחק של בן מרגי הייתה בקבוצה זו, מלבד עונת 1996/1997 בה הושאל לקבוצת בני יהודה תל אביב, ועונה נוספת בהפועל קריית שמונה.
השחקן הוותיק, שהיה שותף לעונת האליפות של הפועל חיפה (1998/1999), זכה להערכה רבה בקרב השחקנים והאוהדים, נחשב לסמל הקבוצה, ושימש כקפטן לקראת סוף קריירת המשחק.
בסיום עונת 2006/2007 פרש בן מרגי ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה מונה בן מרגי לעוזרו של שלומי דורה, מאמן הפועל חיפה.
בעונת 2011/2012 שימש עוזרו של דורה בהפועל רמת-גן גבעתיים, ולאחר מכן מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל חיפה.
בעונת 2012/2013 מונה לעוזרו של מאמן מכבי נתניה, טל בנין, וסיים את תפקידו בעקבות פיטוריו של בנין לקראת סיום העונה.
ביולי 2014 מונה למאמן בית"ר נהריה מליגה א', וכעבור חודש מונה בשנית לעוזר מאמן הפועל חיפה לצדו של ראובן עטר.
לאחר פיטוריו של עטר נשאר בן מרגי בתפקידו לצד טל בנין, וכשזה פוטר בדצמבר 2015 מונה בן מרגי לראשונה למאמן ראשי בליגת העל, עד אשר הוחלף על ידי אלי כהן בפברואר 2016. בדצמבר 2016 שימש שוב בן מרגי כמאמן זמני לתקופה של כשבוע.
מאז שנת 2016 משמש כעוזר מאמן בהפועל חיפה.
פרופ' מאיר בַּלַבָּן (פעמים רבות בכתיב יידי: באַלאַבאַן; בפולנית: Majer Bałaban; י"ח באדר ה'תרל"ז, 20 בפברואר [על פי הלוח הגרגוריאני: 3 במרץ], 1877, לבוב – י"ח בטבת ה'תש"ג, 26 בדצמבר 1942, גטו ורשה) היה היסטוריון שהתמקד בתולדות יהדות פולין.
היה החלוץ של המחקר ההיסטורי המודרני על יהדות פולין.
בלבן נולד בשנת 1877 בעיר לבוב (אז הייתה ידועה בשם "למברג" במרכז מזרח גליציה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
הוא קיבל חינוך מסורתי בבית וחינוך יהודי מסורתי (שפה עברית ולימוד תנ"ך) בחדר.
למד באוניברסיטת לבוב, והחל ללמד במזרח גליציה, בבתי-הספר העממיים על שם הברון הירש.
בין השנים 1909–1914, לימד בבתי ספר תיכוניים בלבוב.
במלחמת העולם הראשונה שרת כרב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1920 נתבקש על ידי המיניסטריון להשכלה בוורשה להקים ולעמוד בראש סמינר לרבנים.
כך הוא ייסד את סמינר "תחכמוני" של תנועת המזרחי, וניהל אותו עד 1929. במקביל החל בשנת 1925 ללמד על ההיסטוריה והתרבות היהודית באוניברסיטה החופשית הפולנית בוורשה, ועמד בראש המכון לחכמת ישראל.
בשנת 1936 קיבל באוניברסיטה דרגת פרופסור חבר.
לאחר שכבשו הנאצים את פולין, הציעו לפרופ' בלבן למסד את מחקרו ההיסטורי של היהודים בשירותם ולנהל עבורם את "המוזיאון היהודי" שתכננו להקים בפראג, מוזיאון שהיה אמור להוות שריד אחרון ליהדות העולם.
בלבן סירב להצעה, ולבסוף נפטר מהתקף לב בגטו ורשה.
עבודותיו על יהודי לבוב במאה ה-16 וה-17, על יהודי קרקוב ויהודי לובלין, הצביעו על הקשר העמוק בין היהודים להיסטוריה הפולנית.
עבודותיו של בלבן על בתי הכנסת ובתי העלמין היהודיים בפולין הדגישו זיקה זו מהיבט נוסף.
בסוף קיץ 1942 פנו הנאצים לשלושה מלומדים יהודים- מאיר בלבן, ויצחק שיפר בגטו ורשה וזליג קלמנוביץ' בגטו וילנה, כדי לעזור להם לקבוע את מעמדם של הקראים.
כמו שאר המלומדים שביקשו להציל את הקראים, בלבן הצהיר שמוצאם אינו מהיהודים.
מאיר באלאבאן, תולדות היהודים בקראקוב ובקאז'ימייז': 1304–1868/ (תרגום: דוד וינפלד, עורך מדעי: יעקב גולדברג) ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2002.
מאיר בלבן, ביבליוגרפיה על תולדות יהודי פולין והארצות השכנות: מחקרים אשר ראו אור בשנים 1900–1930 (מבוא: ע.
מנדלסון [צלום מהדורת ורשה, 1939]), ירושלים: הפדרציה העולמית של יהודי פולין, תשל"ט.
מאיר באלאבאן, די יידן שטאט לובלין (איינלייטונגס-ווארט און איבערזעצונג פון א.ל.
שוסהיים; צייכענונגען אין טעקסט פון קארל ריכארד הענקער), בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1947.
מאיר בלבן, לתולדות התנועה הפרנקית, תל אביב: דביר, תרצ"ד-1934.
מאיר באלאבאן, יידן אין פוילן: שטודיעס און שילדערונגען פון פארגאנגענע תקופות (מיט 45 בילדער אויף 32 בלעטער), וילנה: ב.
מאיר בלבן, תולדות עם ישראל וספרותו, כרך א', ברלין: ילקוט, תר"ץ.
אלמאנאך צום 10-יעהריגען יובילעאום פון "מאמענט".
ורשה: מאמענט, (דרוקער" פון פערלאג "יודישע פרעס ע'), 1921.
מאיר בן אוּרי (ח' באדר ב' תרס"ח, 21 במרץ 1908 – כ"ב באייר תשמ"ג, 5 במאי 1983) היה אדריכל, במאי, צייר, מאייר, פסל, חרט, מוזיקאי, מנצח ומלחין ישראלי.
בן אורי נולד בשם מאיר מקסימיליאן וַאסְבּוּצְקי בריגה למשה בן שמואל ואסבוצקי ורוזה בת מאיר הכהן קרון, שנתנה לו את שמו העברי על שם אביה שהיה צורף אומן.
היה מהראשונים ללמוד בגן ילדים בשיטת מונטסורי.
התחנך בריגה, מינכן, קופנהגן (בזמן מלחמת העולם הראשונה) וברלין.
למד הנדסה ואדריכלות והתמחה בתכנון ערים באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
פעל בתנועת-הנוער הלאומית "בלאווייס" ולאחר מכן היה חבר ומדריך באגודת הסטודנטים הציונית "קדימה" בברלין והלחין בתרפ"ט את המנונה "הוי עד מתי".
לאחר תקופה זו פעל בהסתדרות הציונית בגרמניה.
בתרצ"ב (1932) ערך מסע בארץ ישראל שבה ביקר בפסח, בירדן, בלבנון ובסוריה וסיכם את רשמיו במחברת המלווה בציורים.
לאחר שסיים את לימודיו עלה לארץ ישראל בתרצ"ד (1934), ועיברת את שם משפחתו ל"בן אורי" על שם בצלאל בן אורי כסמל לשאיפתו המקצועית-אמנותית.
גר בעיר חיפה, עבד כאדריכל והפך לתלמידו ועוזרו של הרמן שטרוק.
בתש"ב (1942) נשא לאישה את יהודית, בתו של ד"ר פרץ ברנשטיין, ממנהיגי הציונות הכללית ולימים שר וחבר הכנסת.
בתחילה התגורר עם רעייתו בשדה אליהו ובתש"ו עבר להתגורר בקריית שמואל שבקריות מצפון לחיפה.
עבד זמן מסוים בירושלים בעבור המחלקה לנוער של קק"ל בבימוי הצגות, יצירת סרטים מצוירים הוריזונטליים, הלחנת שירים וציורים, וחזר לחיפה.
בשנת תשכ"ח (1968), לכבוד 20 שנה למדינת ישראל, הציג באוניברסיטת בר-אילן תערוכה של 38 ציורים המסמלים את דרכו של עם ישראל מאז יציאת מצרים, תחת הכותרת "תביאמו ותיטעמו".
בפתיחת התערוכה דיבר נשיא האוניברסיטה, פרופ' משה ימר.
באגף בקומה השנייה בביתו שבקריית-שמואל פתח בתש"ם את "המוזיאון לאומנות דתית" (המכונה גם "מוזיאון בן אורי") שבה הציג מעבודותיו ויצירותיו הרבות בתחומים המגוונים שבהם יצר.
על קיר בביתו שבקריית-שמואל כתב את הפסוק "טוב טעם ודעת למדני כי במצוותיך האמנתי" (תהילים, מזמור קי"ט) ששימש כמוטו ליצירתו, כמבטא את האמונה שטעם טוב ניתן ללמד וצריך להנחיל לא רק ליחידים אלא גם לציבור כולו מתוך אמונה שלמה בתורה ובשמירת מצוות.
אב לנעמי, יאיר, עפרה, יעל ותמר.
סבא רבה למלחין והזמר עמיחי פלסר
תכנן או פיתח יישובים לא מעטים ברחבי הארץ, בעיקר של הציונות הדתית, כגון: שדה אליהו, כפר עציון, משואות יצחק, לוביה, שדמות דבורה, גבעת עדה (פיתוח), והזורעים, ומבנים שונים בקריית-שמואל שבה התגורר ב-37 שנותיו האחרונות וביניהם: בתי מגורים של ותיקי הקריה, גן ילדים, "בית התרבות" ומרכז החנויות שמתחתיו, ועוד.
תכנן גם מוסדות ציבור ומוסדות חינוך של הציונות הדתית שבהם: ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ישיבת כרם ביבנה וכפר הנוער הדתי בכפר חסידים.
כמו כן תכנן בתי כנסת כמו בית הכנסת "היכל שלמה" שבנוסח יהודי מרוקו בקריית-שמואל.
כן תכנן מצבות זיכרון ואנדרטאות כמו לקבר אחים ומצבות לאישים שונים בחיפה.
בשנת 1954 הוביל שיקום ועיצוב מחדש של בית הכנסת העתיק בפקיעין ובשנת 1956 - בית הכנסת העתיק בשפרעם.
בשני האתרים עיצב בחזית הדרומית מעל הגג השטוח תוספת גמלון וקרניים ומנורה גדולה מאוד בראש הגמלון.
על עבודות אדריכליות שונות זכה בפרסים.
תכנן ארונות קודש מגוונים כמו ארון הקודש של בית הכנסת ב"שדה אליהו".
פיקח על עבודת חיבור החלקים של ארון הקודש מרג'ו אמיליה שהוצב בבית הכנסת הגדול של קריית-שמואל שבקריות שבה התגורר באותו זמן.
כמו כן עסק בתכנון כלי קודש לשימוש בבתי כנסת ובתים פרטיים, כמו שתי המנורות המוצבות בצדי המדרגות העולות למקום ארון הקודש בבית-הכנסת המרכזי בקריית-שמואל.
יצר כ-120 תחריטים בשיטות שונות.
צייר כ-250 תמונות שמן העוסקות בתנ"ך, אגדות חז"ל, נופי הארץ, ההתיישבות הציונית ודמויות אנשים שהכיר ופגש.
כמו כן צייר ורשם מאות תמונות בצבע מים, סקיצות, רישומים, וכדומה.
אייר ספרים שונים כגון: "פרקי אגדה", "שיחות מני קדם" של זאב יעבץ, "רבה בר בר חנא מספר על דבר נסיעותיו: לארץ ישראל במדבר בספינה עד קצה תבל", "שביבי ירושלים: שלושים ושתים אגדות" של אברהם מאיר הברמן, "כיצד למדו הציפורים חמש" של אליעזר שטיינברג, "אגדות אתחלתא" של שמואל זנוויל כהנא".
בשנים תרפ"ד-תש"ל (1924-1970) יצר כ-25 סרטים מצוירים (הוריזונטליים) בנושאים מגוונים כמו "בהתעורר העם", "בימים ההם בזמן הזה", "דוד דור וצורריו", לנשפים שארגנה התאחדות עולי גרמניה בחיפה, הסרט "שמעון טשינג" שהזמינה ועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה, ארבעה סרטים לסיפור מגילת אסתר, ועוד.
הלחין קאנונים ויצירות מוזיקליות שונות, בעיקר כאלו המיועדות לתפילה ולשירי קודש, ובין לחניו נמנים: "ארוממך השם", "אתה הצבת", "השיבנו", "אלהים באו גוים בנחלתך", שלום עליכם ביצוע של יהונתן דקל ללחן של בן-אורי ל"שלום עליכם" מופיע בגוגל וידאו.
ו"הוי עד מתי" (המנון תנועת "קדימה").
כתב מוזיקה למחזמר שביים "הלוך הלכו העצים" (משל יותם) שהועלה בתרצ"ד.
כמו כן ניצח על מקהלות שונות שהקים, ובין השאר בברלין, בעמק בית שאן, ב"כפר הנוער הדתי" ובקריית-שמואל.
מאמריו ושיטת "לשון בנייה בתורה" (לב"ב)
כתב כ-250 מאמרים בתחומי עיסוקיו השונים.
בין מאמריו, מחקרים חדשניים בנושא "לשון בנייה בתורה" כפי שכינה אותו, ובהם הוכיח כי בתוכן לשון פסוקי התורה העוסקים במבנים וכלים, וכן בתבות, במילים ובאותיות שבהם, טמונים סודות התוכניות ההנדסיות של המבנים והכלים.
כך למשל בתיבת נוח, המשכן וכליו שבהם מנורת שבעת הקנים (כלי המשכן דומים לכלי המקדש אך קטנים יותר), ועוד.
מאיר בן אורי הקים את המוזיאון בתש"מ, כ-3 שנים לפני פטירתו, באגף בקומה השנייה של ביתו בקריית-שמואל, ובו הציג מעבודותיו המגוונות.
במסגרת המוזיאון הקים מאיר בן אורי ארכיון שבו מתועדות עבודותיו.
בין העבודות היו דגמים של המשכן וכליו, כשתלמידי כיתה ה' מבית הספר היסודי מקריית שמואל שהחלו ללמוד על המשכן וכליו, באו למוזיאון לראות את הדגמים.
לאחר פטירתו הפעיל את המוזיאון בנו יאיר.
במשך זמן ניכר היה המוזיאון סגור עד שיאיר פתח את המוזיאון מחדש.
מאיר מיכאל בר-אשר (נולד ב-1955) הוא פרופסור מן המניין בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, כיהן בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה ובראש החוג לשפה וספרות ערבית והיה מופקד הקתדרה בחקר האסלאם על שם מקס שלזינגר באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאיר בר-אשר נולד בעיר אלרשידיה היא קצר אלסוק שבמחוז תאפילאלת ("עמק התמרים") שבדרום-מזרח מרוקו לשרה ואברהם בן-הרוש.
אביו, שהיה מוסמך לרבנות, התפרנס מעבודתו כסופר סת"ם והיה תלמידו של רבי ישראל אבוחצירא.
מאיר בר-אשר הגיע לישראל עם משפחתו בהיותו בן שמונה חודשים, דיבר בבית את הניב הערבי-יהודי של מחוז תאפילאלת.
בר-אשר גדל בירושלים, למד בבית הספר היסודי "יסודי התורה" ואת לימודי התיכון למד בבית הספר התיכון ע"ש פ' הימלפרב בירושלים במגמה העיונית-הומאנית.
במהלך לימודי התיכון למד ערבית באופן אוטודידקטי.
מאיר בר-אשר למד את כל לימודיו האקדמיים החל מהתואר הראשון ועד הדוקטורט באוניברסיטה העברית.
את לימודיו לתואר ראשון, שאותם סיים ב-1978, עשה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג לפילוסופיה יהודית וקבלה.
את לימודי התואר השני עשה בחוג לשפה וספרות ערבית.
עבודת הגמר שלו לתואר זה נכתבה בהדרכתו של פרופ' שלמה פינס ונושאה היה: "עיונים בתורת המידות של אַבּו-בַּכְּר אל-ראזי." בשנת 1982 זכה במלגת רוטשילד.
עם תום לימודי המ"א נסע לשנת לימודים אקדמית אחת (1983-1982) בפריז.
הוא למד שם באוניברסיטת פריס 3 של הסורבון וכן בבית הספר ללימודים גבוהים (Ecole Pratique des Hautes Etudes).
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בהדרכתו של פרופ' איתן קולברג.
נושא העבודה היה: "סוגיות בפרשנות הקוראן השיעית האמאמית הקדומה (מאות שלישית-רביעית להג'רה/תשיעית-עשירית לסה"נ)".
הדוקטורט אושר בשנת תשנ"א (1991) בהצטיינות יתרה.
מאיר בר-אשר שימש מזכיר החברה המזרחית הישראלית בין השנים 1982–1983, ואחר כך עוזר מחקר ואסיסטנט בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בין השנים 1983–1992.
בשנת 1992 מונה למרצה באוניברסיטה העברית.
כיהן כראש החוג לשפה וספרות ערבית בשנים 2000–2002 ואחר כך כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה בשנים 2004–2006. בשנת 2003 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-2007 נבחר לכהן כראש הקתדרה בחקר האסלאם על שם מקס שלזינגר.
ב-2007 זכה בפרס מיכאל מילקן על מצוינות בהוראה במשך שלוש שנים ברציפות.
החל מחודש ספטמבר 2002 ועד לחודש מרץ 2003 עמד, יחד עם פרופ' איתן קולברג בראש קבוצת מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית.
נושא עבודת המחקר של הקבוצה "בדלנות וסגירות כנגד פתיחות ואוניברסליות באסלאם השיעי" (Exclusivity and Universality in Shi`i Islam).
הייתה זו הפעם הראשונה שבה התכנסה קבוצת חוקרים בינלאומית לעיסוק משותף בחקר השיעה למשך תקופה כה ארוכה (חצי שנה).
באוקטובר 2008 נבחר לכהונה שנייה כראש החוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית.
הוא מילא תפקיד זה עד לאוקטובר 2010. החל מחודש ספטמבר 2010 ועד לחודש מרץ 2011 עמד, יחד עם פרופ' מרדכי כהן, חוקר מקרא מן הישיבה יוניברסיטי בניו-יורק, בראש קבוצת מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית.
לצד עבודתו באוניברסיטה העברית כיהן מאיר בר-אשר כסגן ראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח בשנים 1994–1997, ולאחר מכן כראש המכון, בשנים 2014–2015. במשך חמש שנים (2003-1998) שימש כעורכו של כתב העת "ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח" היוצא לאור מטעם מכון בן-צבי.
בשנת 2024 נבחר מאיר בר-אשר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לפרופ' בר-אשר ולאשתו רות ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
הוא אחיהם של ההיסטוריון של יהדות צפון אפריקה ד"ר שלום בר-אשר ושל נשיא האקדמיה ללשון העברית פרופ' משה בר-אשר.
תחומי מחקריו של מאיר בר-אשר הם הקוראן ופרשנותו, השיעה וכיתות מוסלמיות אחרות שהתפצלו מתוכה, פילוסופיה מוסלמית ויחסי גומלין בין היהדות והאסלאם.
במוקד עניינו ומחקריו נמצאת השיעה, הן השיעה האימאמית הן ובעיקר קבוצות הטרודוקסיות בשיעה, כגון הדת הנוציירית-עלווית.
בתחום זה כתב מאיר בר-אשר את ספרו "כתב קודש ופרשנות בשיעה האמאמית הקדומה" (Scripture and Exegesis in Early Imami Shi`ism).
ספר זה הוא עיבוד מורחב של עבודת הדוקטורט שלו.
הספר עוסק בפרשנות הקוראן אצל השיעה האימאמית, הקרויה גם השיעה השנים עשרית.
הקוראן עומד בלב ליבה של המחלוקת בין השיעה לסונה.
בין ההאשמות הבולטות שהפנה האסלאם השיעי נגד האסלאם הסוני תופסת מקום מיוחד ההאשמה שהסונים זייפו את הקוראן, מתוך מניעים פוליטיים.
הספר סוקר את הוויכוח על הטקסט המכונן של דת האסלאם הנמצא במוקד של פולמוס בין שני המחנות כמעט מראשית האסלאם.
כן מבקש בר-אשר להראות בספר כיצד השתמשה השיעה בטקסט של הקוראן כמנוף לקידום רעיונות פוליטיים ודתיים וגם כעוגן לתפישותיה המיוחדות שבהן היא נבדלת מהאסלאם הסוני.
לשם כך נקטה השיעה בדרך כלל פרשנות אליגורית, סימבולית וטיפולוגית.
בר-אשר מתאר ומנתח את דרכי הפרשנות שבאמצעותן ביקשה השיעה לעגן בטקסט של הקוראן את תפישותיה הייחודיות.
למשל מאחר שהשיעה טוענת שהשלטון על האומה המוסלמית היה צריך להיות בידי צאצאיו של מוחמד, דהיינו השיעים, היא ניסתה לפרש פסוקים רבים בקוראן כמלמדים עיקרון זה.
כיוצא בזה מאחר שהשיעה רואה באישים מרכזיים באסלאם חוטאים חטא חמור בכך שגזלו את השלטון מעלי בן אבי טאלב (חתנו של מוחמד ובן דודו ואביהם של כל הפלגים השיעים) ומצאצאיו הם מפרשים פסוקים רבים כמרמזים לאישיותם ולחטאיהם החמורים של אותם אישים.
עוד פרסם בר-אשר בתחום הקוראן ופרשנותו ערכים באנציקלופדיה של הקוראן, באנציקלופדיה איראניקה, וכן בלקסיקון על הקוראן בצרפתית.
בין הערכים שפרסם בלקסיקון זה: המקרא והברית החדשה כפי שהם נתפשים בקוראן, גבריאל, שאול, מרים, שועיב (המזוהה עם יתרו המקראי), פרה אדומה, קין והבל.
הדת הנוציירית-עלווית: לחקר הדוקטרינה והליטורגיה שלה
ספר זה (The Nusayri-`Alawi Religion: An Enquiry into its Theology and Liturgy) שראה אור בשנת 2002, בהוצאת בריל, בליידן, כתב מאיר בר-אשר בצוותא עם פרופ' אריה קופסקי מהחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, שהוא מומחה לנצרות.
זה קרוב לשני עשורים הם עוסקים במחקר על הדת הנוציירית-עלווית, דתם של בני הכת העלווית המחזיקה ברסן השלטון בסוריה מאז ראשית שנות השבעים של המאה העשרים.
כת זו, שהתפתחה לדת עצמאית מתוך השיעה, נחשבת לכת שיעית רדיקלית מבחינת האמונות הדתיות שלה.
היא נמנית עם הכיתות המוגדרות 'ע'וּלאת' (דהיינו 'מגזימים' או 'מפליגים'), תיוג שגם השיעה וגם הסונה נוהגות לכנות בו קבוצות רדיקליות).
הרדיקליות הדתית באה לידי ביטוי למשל בראייתו של עלי כהתגלמות של האל ובאנטינומיזם, דהיינו ביטול ערכן של מצוות האסלאם וממילא הצורך לקיימן.
בספר זה, שכמה מפרקיו פורסמו תחילה כמאמרים בכתבי עת מזרחניים ידועים, נידונות שאלות שונות בתאולוגיה הנוציירית, כגון תפיסת השילוש (המושפעת בין היתר מן הנצרות), האצלה של ישויות מן האלוהות, אנטינומיזם ועוד.
אחד ההיבטים שבהם מתייחדת דת זו ואשר זוכה לדיון נרחב בספר הוא הסינקרטיזם (=מיזוג של יסודות דתיים שמקורם בדתות שונות).
לצד יסודות מוסלמיים בולטים שמקורם באסלאם הסוני והשיעי כאחד כוללת הדת הנוציירית יסודות שמקורם בנצרות, בדתות איראן וכן יסודות פגאניים.
הספר כולל פרסום של חיבור הנקרא "ספר לימוד הדת הנוציירית" (כתאב תעלים אלדיאנה אלנוצייריה) שהוא קטכיזם, דהיינו ספר להכרת הדת הבנוי במתכונת שאלות ותשובות, דוגמת חיבורי קטכיזם נוצריים וככל הנראה גם בהשראתם.
ב-101 שאלות ותשובות ניתן ביטוי כמעט לכל ההיבטים המרכזיים של הדת הנוציירית.
לאחרונה השלים מאיר בר-אשר בשיתוף עם אריה קופסקי ספר נוסף הכולל מהדורה ביקורתית של החיבור הנוציירי "כתאב אלמעארף" (=ספר הידיעות), זהו חיבור מן המאה האחת עשרה מפרי עטו של אבו אלקאסם אלטבראני, אחד מן התאולוגים החשובים של הדת הנוציירית בימי הביניים.
מהדורה זו כוללת הצגה של הטקסט הערבי על יסוד שני כתבי יד (האחד מאוניברסיטת המבורג והאחר מאוסף ספרית הסוליימנאייה באיסטנבול) וכן מבוא מקיף, הספר שכותרתו היא Kitab al-ma'arif by Abu Sa'id Maymun b.
עתוד לראות אור במהלך החודשים הקרובים.
בשנת 2021 הופיע בעברית ובאנגלית הספר הדת העלווית: אנתולוגיה - תרגמו מערבית בצירוף מבוא והערות: מאיר מ' בר-אשר ואריה קופסקי.
מאיר בר-אשר כתב מאמר שעניינו ביחסה של השיעה ליהדות ובמקום שתופסים יהודים ויהדות בשיעה.
בר-אשר מראה שם כיצד השיעה (בעיקר הזרם האימאמי או השנים-עשרי) לצד העובדה שראתה ביהודים טמאים והחמירה בענייני המגע עימהם יותר מן האסלאם הסוני, החזיקה בתפיסה הרואה ביהודים (או ליתר דיוק בבני ישראל הקדמונים) פרוטוטיפים של השיעה.
במסורות שיעיות מצויות אמירות רבות שבהן מובע הרעיון שהשיעה רואה בעצמה ממשיכתו של עם ישראל.
כל דבר טוב שנאמר בקוראן יש לראות, נאמר באותן מסורות, מוסב על אודות בני ישראל וכנגד זה כל דבר רע הנזכר בקוראן מכוון כנגד אויביהם.
בר-אשר בוחן את המסורות הללו ומבקש להציע הסבר לתפיסה שיעית ייחודית זו.
לדעת בר-אשר, בני ישראל בגלות ובמיוחד בגלות מצרים סימלו לשיעה דגם של קבוצת מיעוט נרדפת הסובלת תחת עול משעבדיה אך סופה שהיא יוצאת מגלות לגאולה, מכניעה את אויביה וזוכה לעצמאות דתית ומדינית.
הדבר שימש מקור לתקווה ולתעצומות נפש לשיעה שהייתה לאורך רוב תולדותיה מיעוט נרדף תחת הרוב הסוני.
כשם שאחריתם של בני ישראל במצרים הייתה טובה כך, מאמינים השיעים, עתידה להיות אחריתם.
בר-אשר כתב מאמר על יחס האסלאם המאגרבי ליהודים
וכן מאמר על היסודות האסלאמיים ביסודות הדיאלקטיים במרוקו
המאמר סוקר כמה עשרות ביטויים ומטבעות לשון מוסלמיים בערבית שיהודים השתמשו ברובם הן במגעם עם שכניהם המוסלמיים הן בינם לבין עצמם לצד ביטויים שיהודים השתמשו בהם רק במגעם עם מוסלמים.
בחינת הביטויים ונסיבות השימוש בהם מעידה בבירור שהמגע בין התרבויות היה מוגבל.
הדבר נבע הן מן הרתיעה שחש היהודי כלפי הסביבה הנוכרית הן מן המחסום הלשוני, הכרת מועטה של הלשון הספרותית שחתמה בפניו את האפשרות להכיר הכרה מעמיקה את דתם ותרבותם של שכניו המוסלמיים.
מאיר בר-אשר עוסק עתה, במחקר חדש על מקומו של הקוראן והפרשנות עליו אצל כיתות שיעיות לא-אמאמיות.
מחקר זה מבקש להיות נדבך נוסף על ספרו הקודם שהוקדש לזרם האמאמי של השיעה.
בין היתר תידון בו שאלת יחסן של כיתות הטרודוקסיות, כגון הנוציירים והדרוזים, לקוראן ודרכי פרשנותן לו.