tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת עונת 2023/24, חתמה דאר חליל בהפועל קטמון ירושלים.
ב-19 משחקי ליגה צברה שני שערים ושני בישולים.
בנוסף רשמה שתי הופעות בגביע המדינה, ו-5 הופעות בגביע אתנה, בהן כבשה 6 שערים ובישלה שניים.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגת העל, הגיעה לחצי גמר גביע המדינה, וזכתה בגביע אתנה, כאשר דאר חליל מבקיעה את הפנדל המכריע במשחק הגמר.
במהלך עונת 2024/25 צברה דאר חליל 26 הופעות, 2 שערים ובישול בליגת העל, 4 הופעות ו-2 שערים בגביע המדינה, ושתי הופעות בגביע אתנה.
בקיץ שלקראת עונת 2025/26 חתמה דאר חליל במכבי כישרונות חדרה.
הופעת הבכורה שלה במדי הנבחרת הלאומית נערכה ב-26 בספטמבר 2023, בניצחון 5-0 על אסטוניה.
עד ליום 8 באפריל 2025 צברה 4 הופעות במדי הנבחרת הבוגרת.
בִּתִּי אהובתי הוא סרט קולנוע עלילתי ישראלי שביים וכתב איתן גרין.
הסרט בכיכובם של ששון גבאי וסיון לוי דובר צרפתית ועברית והוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2023.
שמעון אוחיון (ששון גבאי) מגיע לפריז לבקר את בתו אלמה (סיון לוי) הנשואה לדורי (עידו ברטל) ואת בנם (נכדו).
דורי עובד בזמן זה על הגשת עבודת הדוקטורט שלו ואלמה לומדת אנימציה אצל מורה בשם ז'ורז'.
במהלך הביקור מגלה האב שבתו ובעלה חווים משבר בנישואיהם, אך מה שנראה לכאורה כרומן מחוץ לנישואים של הבעל מתברר כדבר אחר לחלוטין וכסיפור מורכב יותר.
תוך כדי הביקור האב ובתו חווים משברים משותפים ומגלים זה על זו תכונות, רצונות ותשוקות שונות.
ברקע ניצבת חברותו החזקה של שמעון עם חברו הטוב ניסים (אלברט אילוז) ואשתו ויוי (אוולין הגואל).
שני ליטמן מ"הארץ" כתבה: "'בִּתִּי אהובתי' של איתן גרין הוא סרט עדין ומשוחק היטב על אב הלומד שהוא אינו אחראי לחיי בתו על קשייהם וכישלונותיהם.
נקודות החוזקה העיקריות של הסרט הן המשחק המדויק והנוגע ללב כתמיד של ששון גבאי, וגם של סיון לוי שזכורה מהתפקיד המצוין שגילמה בסרט "שש פעמים", וגם כאן היא מתאפיינת בעידון ובעומק רגשי.
גם דמויות המשנה משורטטות באמפתיה רבה בידי הבמאי והשחקנים".
מרלין וניג מ"פורטפוליו" כתבה: "'זו יצירה קולנועית בעלת מבע מאופק ונקי, שדורשת מהצופים מבט מעמיק, אבל כזה שהם כנראה ישמחו שהעניקו לו.
באופני המבע האסתטיים שומר גרין על מבע מאופק ונקי.
צירופים סימטריים של פריימים, לצד הינדוס מדוקדק של העדשה, שפורטת על מרקמם של צירופי הצבעים והפוזיציות של הדמויות והפעולות שלהן.
סיון לוי, שמגלמת את אלמה, מצליחה לגבש הופעה בלתי נשכחת של נשיות מפוצלת וסדוקה.
ניכר שהבימוי אורג ניואנסים של רגש בעבודת בימוי נקייה, באופן מופתי, שממשיך ומהדהד אחרי הצפייה.
קריאת התיגר שלו על הציפיות המובנות מאליהן מאלמה, היא נועזת ופמיניסטית.
ששון גבאי בתפקיד שמעון עושה את אחד מתפקידיו המרשימים בקולנוע הישראלי, כשגם הוא מתפצל בין הגבריות המעודנת לבין בחירת האקט המצופה ממנו כאב.
לגלות את היופי במבט אחד קצר של אב אל בת – זה לגלות את מה שאי אפשר להגיד בדרך ארוכה של מילים.
יצירות כאלו כמו בתי אהובתי דורשות מהצופה מבט מעמיק, באופן שגם אם יערערו עליהן או ימצאו שאינן חפות מפגמים, יגלו שהן נושאות אמת, רצינות ומחויבות למורכב.
אלו היצירות שמחויבות לאמנות הקולנוע, כמו גם לשבחים".
יאיר הוכנר מסרט כתב "הקולנוען הוותיק איתן גרין חוזר עם סרט חדש ואפשר לכתוב עליו שהוא אולי סרטו המסחרי ביותר.
הסרט הזה הוא סרט של שחקנים ובראשם ששון גבאי, סיון לוי, אלברט אילוז, עידו ברטל ואוולין הגואל הנותנים כאן את נשמתם ועושים עבודה נפלאה בתפקידים המתלבשים עליהם כמו כפפה ליד.
לוי יוצרת דמות רבת רבדים של אישה צעירה שהתכתיבים החברתיים סותרים את רצונותיה ותשוקותיה.
גבאי נפלא כאב הלומד את כאבה וחלומותיה הלא ממומשים של בתו ואינו יודע כיצד לסייע."
גם מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני מynet החמיא לסרט: "בתי אהובתי" זהו סרט על ישראלי בפריז, סרט ישראלי בפריז, סרט שמזכיר לנו את המסורת שממנה מגיע גרין, מיוצרי ומורי הקולנוע הוותיקים בישראל, שפנתה אי-אז בשנות ה-60 אל הקולנוע האירופאי, במיוחד זה הצרפתי, כמקור של השראה.
"בתי אהובתי" הוא סרט נבון ומאופק על רגש.
כמיטב הקולנוע הצרפתי, אבל ישראלי כל כך."
למרות הביקורת הטובה מצד מבקרים ישראלים, הסרט זכה לציון הנמוך 6.0 ב-IMDb.
בתי אבות (הוקם בי' בניסן ה'תש"ג, 15 באפריל 1943) הוא מוסד חינוך חרדי בבני ברק מייסודו של רבי יוסף שלמה כהנמן.
תחילתו הייתה כבית יתומים לילדים ניצולי שואה שלא היו להם קרובי משפחה מקומיים וכדי להעניק להם מסגרת תומכת וחינוך חרדי, ובהמשך גם כפנימייה לילדי עולים.
במחצית השנייה של מלחמת העולם השנייה, בשנת תש"ג (1943) החלו להגיע לארץ ישראל ילדים ניצולי שואה, יתומים מהוריהם וללא קרובי משפחה מקומיים שידאגו להם.
ילדים אלו הציפו את הצורך בהקמת מוסדות שיקלטו אותם וידאגו לצרכיהם.
הרב מפוניבז' ראה צורך דחוף ומיוחד בייסוד מוסד חרדי לילדים, כדי שאלו יגדלו על ערכי התורה והיהדות.
הקמת "בתי אבות" הואצה מחשש היהדות החרדית לחילונם של ילדי טהראן על ידי עליית הנוער.
אגודת ישראל פעלה להקמת ארגון שיפרוס חסותו על ילדים יתומים ניצולי שואה וידאג להם לחינוך חרדי.
בט"ו בשבט ה'תש"ג הוקם "המפעל למען ילדי ישראל", והרב מפוניבז' שהיה חבר אגודת ישראל הקים את "בתי אבות".
המוסד החל לפעול (ב-י' בניסן תש"ג) על הקרקעות שנרכשו לצורך הקמת ישיבת פוניבז' בצריף עץ שהוסב ממחסן למגורים, ולצידו נבנה מטבח אבן.
הצריף הוכשר לתפוסה של 50 ילדים.
הרב כהנמן לא קרא למוסד בית יתומים אלא בתי אבות כדי להדגיש שמדובר במסגרת חמימה וביתית.
בשבת קודם פתיחת המוסד דרש הרב כהנמן בבית הכנסת הגדול בבני ברק על חובת הסיוע לניצולים; כך נודבו למוסד רהיטים, כריות, שמיכות, ביגוד ועוד.
בשלב זה מנה המוסד 32 ילדים מילדי טהראן.
בשנת ה'תש"ד (1944) הוקם מבנה קבע בשם בתי אבות א'.
המבנה כלל חדרי אוכל גדולים ואולם לבית כנסת, והיה בעל קיבולת של כמאה ילדים.
את הכסף לבניית המבנה הראשון גייס הרב מפוניבז' מיהודי הארץ.
כשנקרא לנאום בעצרת אזכרה לנרצחי השואה שהתקיימה בעשרה בטבת תש"ה בתל אביב, הכריז כי "קדושים הללו שנרצחו, הדבר שאנחנו יכולים לעשות בשבילם הוא להפוך לאבות ואמהות בעצמנו".
המשתתפים תרמו 17,400 לירות שטרלינג, חלק מהסכום התקבל בשטרות התחייבות, ומנהל בנק אנגלו-פלשתינה ד"ר אהרן ברנט התנדב ופרט תמורתם כסף מזומן.
עליית הנוער סירבה לתמוך בתחילה במוסד, אולם לאחר זמן מה, שכנע הרב מפוניבז' את המנהלת הנרייטה סאלד בטיבו, והיא הסכימה לממן את החזקת המוסד בסכום חודשי של 2,000 לירות.
עם תחילת גל העליות בשנות ה-50, החל המוסד להתרחב.
בשנת ה'תש"י (1950) הונחה אבן הפינה לשני בתי אבות נוספים, ובשנת ה'תשי"א (1951) הונחו אבני פינה לשבעה בתי אבות נוספים.
הרב מפוניבז' פעל להקמת קריית הילד, שכללה בסופו של דבר 11 בניינים, בנוסף לקריית הישיבה (ישיבת פוניבז') שהוקמה באותה תקופה.
בשנת ה'תשי"ב נחנך בית אבות לילדות, שנתרם על ידי ארגון נשים בארצות הברית.
בתפקיד אם הבית שימשה גברת מונק.
בשנת ה'תשי"ג נחנך מבנה נוסף בשם 'בתי אבות לוס אנג'לס', שנתרם על ידי יהודי לוס אנג'לס.
מבנה זה כלל אולם בית מדרש לתפילה ולימוד, ואולמות ללימודים והרצאות.
הנתונים מהשנים הבאות מראים את התפתחות המוסד:
את המימון לבניית בתי האבות השיג הרב מפוניבז' באמצעות אירועי התרמה שקיים ליהודים ברחבי העולם, בעיקר בארצות הברית.
בתי האבות שנבנו נקראו על שם תורמיהם, וכללו שמות של קהילות יהודיות ותורמים מרחבי העולם.
מסוף שנות ה-90 פועל המוסד במתכונת מצומצמת יותר.
חלק מהמבנים משמשים כפנימייה לנוער בסיכון, וחלקם משמשים את ישיבת פוניבז'.
קבוצת הילדים הראשונה הייתה מילדי טהראן.
למרות התנגדותו העקרונית של ארגון להעברת ילדים למוסדות חרדיים, שכנע הרב מפונביז' את המנהלת למסור לטיפולו 32 מתוך 733 הילדים.
ילדים אלו נקלטו בבתי אבות.
שאר הילדים נשלחו למוסדות חינוך חילוניים ושל תנועת המזרחי.
בשנות ה-40 נקלטו בבתי אבות ילדים ניצולי שואה רבים שזרמו לארץ ממחנות העקורים באירופה.
בנוסף להקמת המוסדות, יצא הרב מפוניבז' למסע איתור ילדים ניצולים שהושארו בידי הוריהם במנזרים ובידי חסידי אומות העולם ברחבי העולם.
במסע זה אותרו מספר ילדים.
בשנות ה-50, הורחב ייעודו של המוסד לקליטת ילדי עולים, בעיקר מעדות המזרח.
זאת על רקע העלייה ההמונית של יהודים ממדינות ערב לישראל.
הרב מפוניבז' החליט לפתוח את שערי "בתי אבות" בפני ילדים אלו, במטרה להעניק להם חינוך חרדי בהתאם לרצון הוריהם.
החלטה זו באה כתגובה לפעילות עליית הנוער, שהפנתה את ילדי העולים למוסדות חינוך חילוניים, ולפעילות ארגונים חרדיים כמו יד לאחים שפעלו לכוון את הילדים למוסדות חרדיים.
בנוסף, המוסד קלט גם ילדים ממשפחות במצוקה שהיו זקוקים לבית חם.
כדי לענות על הצורך הגובר, הקים הרב מפוניבז' בתי אבות נוספים.
דיווח משנת ה'תש"כ - (1960) מציין כי מתוך 320 ילדים בבתי האבות, כ-80 היו מעדות המזרח, כולל ילדים ממרוקו, עיראק, תימן ומדינות נוספות.
כתוצאה מכך, השתנה ייעודו המקורי של בתי אבות מבית יתומים למוסד פנימייתי רחב יותר.
הרב כהנמן היה מעורה בטיפול בילדים והרבה להיות בחברתם, והנהיג יחס של כבוד והערכה כלפי הילדים, ונמנע מלקבל החלטות נגד רצונם.
על הצוות היה מוטל להתמודד ברכות מול התנהגויות שהיו כתוצאה מסבל הילדים בשואה, כמו אגירת אוכל, פחד וחוסר אמון.
הרב דאג להשריש בילדים את החשיבות של לימוד התורה, והיה עורך סיומי מסכת מפוארים, בחלקם אף השתתף החזו"א.
בשמחת תורה נהג למכור את אמירת פסוקי המזמורים בדפי גמרא.
ומאז השתרש מנהג זה לכלל הישיבות.
הרב התאים את האווירה בבתי אבות לסגנון בתיהם של הילדים, והנהיג שמדי מוצאי שבת הילדים היו הולכים לטיש אצל האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלזא (בליווי המדריך יונה צלר).
זאת מכיוון שהילדים ברובם נולדו בבתים חסידיים בפולין, וכן נוסח התפילה היה ספרד.
המנהל ואב הבית הראשון היה הרב אליהו מונק.
אם הבית הייתה אשתו, הגברת ק.
בני הזוג מונק התגוררו בבניין יחד עם התלמידים.
הגברת מונק הייתה אחראית על הניקיון האישי ומצבם הגופני של הילדים.
צוות ההוראה והחינוך כלל את המדריכים והמורים הבאים: שלמה כהן, זלמן דרורי, חיים מנדל, יונה צלר, אברהם זית, כתריאל מוניץ, זעליג פרולסקי.
לאחר פטירתו של הרב מונק בשנת תש"ט, מונה למנהל בנימין זאב דויטש (אביהם של הרב ברוך שמואל והרב אשר דויטש).
בתקופה הראשונה, בתי אבות פעל כבית יתומים הכולל מסגרת לימודית.
לאחר זמן, החליט הרב מפוניבז' לשלוח את הילדים לתלמודי התורה בעיר, במטרה לשלב את הילדים ניצולי השואה עם שאר הילדים.
סדר היום כלל לימודים בתלמודי תורה בבוקר, כאשר המרכזי שבהם היו תלמוד תורה "רבי עקיבא"-זכרון מאיר, וחזרה לבתי אבות אחר הצהריים.
טווח הגילאים בבתי אבות היה מגיל 6 עד 15. כאשר הילדים התבגרו, הם המשיכו לישיבות בהתאם להתאמתם האישית.
אחת האפשרויות הייתה ישיבת פוניבז' לצעירים, שנפתחה באותן שנים (תשט"ו).
הרב פנחס שרייבר – היה רבה של הקהילה החרדית באשדוד
הרב יחזקאל ברטלר – היה מתלמידי החזון איש ומראשי חוג חזון איש
הרב יוסף גליקסברג – היה רבהּ הראשי של גבעתיים וחבר מועצת הרבנות הראשית
הרב ישראל בונם צבי שרייבר – מוותיקי העיר בני ברק ומרבני כולל פונובז
בשיטת המשפט הישראלית מערכת בתי הדין לעבודה היא מערכת ייחודית של בתי דין שהוקמה מכוח .
מערכת בתי דין זו היא ערכאת שפיטה עצמאית העוסקת בשפיטה בתחומי משפט העבודה והביטחון הסוציאלי (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות ממלכתי ועוד).
הצעות להקים בית דין לעבודה בישראל הועלו כבר בשנת 1957. בשנת 1957 הוקמה ועדה ציבורית בראשות שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון, שהמליצה על הקמתו של בית הדין לעבודה.
אולם משהובא העניין בפני הממשלה בשנת 1964 התנגד לכך שר המשפטים דב יוסף ועל כן העניין נדחה למשך מספר שנים.
חוק בתי הדין לעבודה הוגש שוב לכנסת על ידי שר העבודה יגאל אלון בשנת 1968, ואושר בתחילת 1969. בתי הדין לעבודה החלו פעולתם בספטמבר אותה שנה.
בתי הדין לעבודה דנים בחמישה תחומים שבסמכותם:
כל תביעה אזרחית (ללא הגבלת סכום) שעילתה בסכסוך בין עובד למעסיק במסגרת יחסי עבודה או במשא ומתן לקבלה לעבודה.
יחסי עבודה: התאגדות עובדים, שביתות, יחסים שבין ארגוני עובדים לבין עצמם ובין ארגוני עובדים למעסיקים.
קופות גמל: סכסוך שבין עמית בקופת גמל ובין הקופה.
ערעור על החלטת גורם רגולטורי שבית הדין לעבודה הוסמך לדון בה, ובפרט ערעור על החלטה של המוסד לביטוח לאומי.
עבירות פליליות בתחום דיני העבודה.
מבנה מערכת בתי הדין לעבודה
במערכת בתי הדין לעבודה יש שתי ערכאות:
בית הדין האזורי: קיימים חמישה בתי דין אזוריים לעבודה, שסמכויות השיפוט שלהם מקבילות לסמכויות השיפוט של בתי המשפט המחוזיים.
בית הדין הארצי: מהווה ערכאת ערעור על פסקי דין של בתי הדין האזוריים.
בנושאים מסוימים, בית הדין הארצי הוא הערכאה הראשונה.
מחלוקת משפטית התקיימה בין נשיא בית הדין הארצי לעבודה, מנחם גולדברג, לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בשאלת היחסים בין בית הדין לעבודה לבג"ץ.
עמדתו של ברק התקבלה, וניתן לעתור לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה, אולם רק בתנאי שישנה טעות בולטת מעל פני הפסק או סוגיה ציבורית המחייבת דיון מעמיק.
בדרך כלל עתירות מסוג זה נדחות על הסף, בנימוק שבג"ץ אינו ערכאת ערעור על פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה.
בעניינים אחדים, כמו בדיונים על פי ו, ניתן להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון על החלטת בית הדין הארצי לעבודה ועל כן פנייה לבג"ץ נדחית על הסף.
נציגי העובדים והמעסיקים אינם חייבים להיות בעלי השכלה משפטית, אך עליהם להיות בעלי ניסיון עשיר בתחום העבודה.
ברוב ההליכים האזרחיים בבית הדין האזורי יושב בדין הרכב של שלושה שופטים: שופט מקצועי, נציג עובדים ונציג מעבידים.
בבית הדין הארצי יושבים בדין ברוב ההליכים חמישה שופטים: שלושה שופטים מקצועיים, נציג עובדים ונציג מעבידים.
בדיונים מסוימים מכונס הרכב מורחב בהתאם להחלטת נשיא בית הדין הארצי ובו חמישה שופטים ושני נציגי ציבור.
נכון לשנת 2019 מכהנים בבית הדין הארצי לעבודה 9 שופטים ו-26 נציגי ציבור, ובבתי הדין האזוריים 73 שופטים ורשמים ו-317 נציגי ציבור.
נשיאי בית הדין הארצי לעבודה
בדומה לערכאות שיפוטיות אחרות הדנות בעניינים אזרחיים, לשופטי בתי הדין לעבודה האפשרות להציג בפני הצדדים הצעות פשרה טרם תחילת הדיון וההכרעה בתיק.
עם זאת, בבתי הדין לעבודה מתקיימת גם פרקטיקה ייחודית בתיקים הנוגעים לסכסוכי עבודה ולשביתות, במסגרתה מכנס השופט את הצדדים ובאי כוחם בלשכתו, מחוץ לפרוטוקול, בהסכמתם ועל פי רוב לבקשתם, טרם הדיון בתיק.
המטרה בפרקטיקה זו היא לעודד את הצדדים להידברות ולפתרון המחלוקות בדרך של משא ומתן.
שיטה זו פותחה ושוכללה בייחוד על ידי השופט סטיב אדלר בשנותיו כנשיא בית הדין הארצי, והמשיכה להיות נהוגה גם בכהונותיהם של ממשיכיו.
לדבריו של אדלר פרקטיקה זו שונה מהפרקטיקה של גישור שכן השופט אינו יושב עם כל אחד מהצדדים בנפרד.
בנובמבר 2018, מתח נציב הקבילות על השופטים אליעזר ריבלין ביקורת על הליך זה וטען כי לא נמצא מקור חוקי המסמיך את בתי הדין לעבודה לבצעו, וכי הוא מערבב בין תפקידו של השופט לתפקיד 'מגשר'.
זאת, במסגרת בירור תלונה שהוגשה על ידי ארגון 'תחרות', לאחר דיון שהתקיים באופן זה בנושא זכות השביתה של עובדי הנמלים.
בעקבות כך, הקימה נשיאת בית הדין הארצי לעבודה השופטת ורדה וירט ליבנה ועדה לבחינת ולהסדרת הנושא בהשתתפות הנשיאה בדימוס נילי ארד, שופטת ביה"ד הארצי לעבודה בדימוס רונית רוזנפלד, ונשיאת בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב השופטת אפרת לקסר.
מסקנות הוועדה והמלצותיה הוגשו לנשיאה וירט-ליבנה בפברואר 2019. במסגרתם, ציינה הוועדה כי בפניה הופיעו 36 גורמים בהם נשיאי בתי הדין לעבודה בעבר ובהווה, נציגי ארגוני עובדים ומעסיקים, נציגי פורום דיני העבודה בלשכת עורכי הדין, עורכי דין בולטים בתחום דיני העבודה הקיבוציים, וכן נציגי ארגונים דוגמת ארגון תחרות ופורום קהלת.
מרבית הגורמים הביעו אמון במנגנון ההידברות והדגישו את חשיבותו למרקם יחסי העבודה בישראל ולצימצום שביתות.
הוועדה הגיע למסקנה כי חוק בתי הדין לעבודה הקובע כי "בכל עניין של סדר דין שאין עליו הוראה אחרת בחוק זה או בתקנות לפיו, ינהג בית הדין בדרך הנראית לו טובה ביותר לעשיית משפט צדק" - מסמיך את בית הדין לעבודה גם לשימוש בכלי ההידברות.
המלצות הוועדה הייתה להסדיר כלי זה באמצעות נוהל שיפורסם על ידי נשיאת בית הדין לעבודה.
בספטמבר 2021 אימצה הנשיאה את ההמלצות ופרסמה נוהל ליישום הידברויות בליווי שופטים בבית הדין לעבודה.
הנוהל החדש מחדד כי ההידברות איננה גישור, ונאסר על השופטים להיפגש עם אחד מהצדדים בנפרד מהצדדים האחרים.
כמו כן הובהר שהשימוש בכלי ההידברות יתאפשר רק בתנאי שהצדדים להליך מביעים הסכמתם לכך והיא נרשמת בפרוטוקול, וכן כי את עיקרי ההסכמות שהושגו בהידברות נדרש גם כן לכתוב ולציין בפרוטוקול הדיון.
בית משפט הוא ערכאה לה נותנת המדינה סמכות שפיטה כללית.
שיטת המשפט הישראלית, שפועלת במסגרת הרשות השופטת, כוללת מערכת בתי משפט אזרחיים, ולצידם בתי דין דתיים, בתי דין לעבודה, בתי דין צבאיים, ובתי משפט מנהליים.
על אכיפה וביצוע פסקי הדין הניתנים בערכאות אלו מופקדת ההוצאה לפועל.
ככלל, סמכות שיפוט בתחום כלשהו במדינת ישראל תהא נתונה לאחת משלוש הערכאות של בתי המשפט, אלא אם כן, ניתנה סמכות זו לבית דין (ובלעז – "טריבונל").
ניתן לומר באופן כללי כי "בית משפט" הוא חלק ממערכת בתי המשפט הכללית של המדינה, בעוד ש"בית דין" דן בתחום מסוים וספציפי, ובדרך כלל לפי מערכת דינים מיוחדת ושונה ממערכת החוקים הרגילה.
מהלך המשפט יתקיים במטרה להגיע לבירור האמת, תוך חתירה לצדק, הכרעת דין והגנה על זכויות הצדדים המעורבים.
תוך התבססות על דיני ראיות, חובת תום לב, אי קיום ניגוד עניינים ומשוא פנים, ואסדרה כשלחוקי היסוד הבסיס המשפט הגבוהה ביותר, אחריהם יתר החוקים ותיקוני החוקים, תקנות, כללים, צווים, הוראות מנהל ולבסוף פסקי בית משפט קודמים.
הבסיס למערכת המשפט הישראלית היא עקרון שלטון החוק והבסיס המשפטי לקיומה בקביעת מוסדות המדינה הזמנית במגילת העצמאות כחוזה אמנה חברתית בין תושבי ארץ ישראל לנציגיה.
שהתבססה של הצ'רטר שניתן לההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל על ידי שלטון המנדט הבריטי.
עם הזמן הבסיס החוקי הפך לחקיקת חוקי היסוד ופסקי הדין תוך הסתמכות על קבלת ואי התנגדות הציבור להפיכתם לבסיס החוקי בפועל.
לאחר שהוגשה תביעה ונקבע דיון בעניין התביעה; כסמכות עניינית, ביכולת בית המשפט לדון רק בנושאי וסעיפי התביעה המדוברת, תוך התייחסות והסתמכות בלעדית על הדיונים, המסמכים וחוות הדעת שהוגשו טרם ובמהלך הדיון בלבד.
בסייג של אלא אם בעת מסירת כתב ההגנה וטרם הדיון הראשון בתיק הגיש הנתבע "תביעה שכנגד", אז גם סעיפי תלונה זו נכנסים תחת נושאי הדיון בתיק התלונה המדובר, כשגם אלו צריכים להיות מגובים במסמכים וחוות דעת תומכות.
שופטים ממונים על ידי נשיא מדינת ישראל (לפי סעיף 4 לחוק יסוד: השפיטה), לפי המלצות של הוועדה לבחירת שופטים.
הוועדה מורכבת מתשעה חברים, ויושב הראש שלה הוא שר המשפטים.
התשעה הם נשיא בית המשפט העליון, שני שופטים אחרים של בית המשפט העליון שנבחרים על ידי כלל שופטי בית המשפט, שר המשפטים ושר נוסף שהממשלה בוחרת, שני חברי הכנסת שהכנסת בוחרת, ושני נציגים של לשכת עורכי הדין שנבחרים על ידי המועצה הארצית של הלשכה.
חוק יסוד: השפיטה, אשר נחקק בשנת 1984 קובע שלוש ערכאות שיפוטיות: בית המשפט העליון, בית משפט מחוזי, ובית משפט השלום.
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד–1984, קובע את הסמכות העניינית של כל ערכאה, כלומר את המקרים בהם יש סמכות לבית המשפט לדון בעניין שמובא לפניו.
בתי המשפט בישראל מחולקים למחוזות, ולכן, בנוסף לסמכות העניינית, נדרשת סמכות מקומית כדי שבית משפט יוכל לדון בתביעה.
בית המשפט העליון יושב גם כבית משפט גבוה לצדק (בג"ץ), בו הוא שומע עתירות נגד רשויות המדינה, ובכלל זה הממשלה והכנסת, עתירות נגד בתי דין דתיים, בתי דין לעבודה, ובתי דין צבאיים.
בנוסף יש לבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, סמכות שיורית במתן "סעד למען הצדק".
בעקבות הרחבת זכות העמידה, עתירות לבג"ץ כיום אינן חייבות להיות מבוססות על זכות משפטית של העותר המסוים, אלא על עקרונות צדק כלליים.
מקורה של סמכות בג"ץ בחקיקה בריטית מתקופת המנדט, בה לא היה בארץ ישראל פרלמנט.
סמכות בית המשפט הורחבה לאורך השנים בשורה של פסקי דין, ובמיוחד בשתי תקופות: הראשונה, אחרי קום המדינה, בשורה של פסקי דין שבהם קבעו השופטים זכויות יסוד כמו חופש הביטוי, חופש העיסוק ועוד, והתקופה השנייה, לאחר "המהפכה החוקתית", בעקבות חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בשנת 1992.
על תפקידים וסמכויות נוספים של בית המשפט העליון, ראו בערך בית המשפט העליון.
בית המשפט המחוזי דן, בין היתר, בתביעות אזרחיות בסכום העולה על 2.5 מיליון שקל, בהליכים פליליים בעבירות שדינן שבע שנות מאסר ומעלה, ובחריגים מסוימים (כגון עבירות צווארון לבן).
בנוסף דן בית המשפט המחוזי בערעורים על פסקי דין והחלטות של בית משפט השלום, ושל בתי משפט ובתי דין המקבילים לבית משפט השלום, כמו בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט לנוער.
לבית המשפט המחוזי יש גם סמכות לשבת כבית משפט לעניינים מינהליים וכבית הדין לענייני מים.
בנוסף יש לבית המשפט המחוזי "סמכות שיורית" בתחום האזרחי והפלילי, כלומר סמכות לדון בכל עניין שאינו בסמכות בית משפט אחר.
קיימים שישה בתי משפט מחוזיים:
במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי היו בשנות ה-40 ארבעה בתי משפט מחוזיים: בירושלים, ביפו ובתל אביב, בחיפה ובשכם.
עם הקמת מדינת ישראל מונו בתי משפט מחוזיים בתל אביב ובחיפה ובאוגוסט נפתח בית משפט מחוזי בירושלים.
בראשית 1963 הוחלט להקים את בית המשפט המחוזי בבאר שבע כבית משפט עצמאי, לאור ריבוי התיקים במחוזי בירושלים המגיעים מבאר שבע.
כבר בינואר 1949 נעשה ניסיון ראשון לפתוח בית משפט מחוזי בנצרת, שהייתה בירת הגליל בימי המנדט הבריטי.
טקס לפתיחת בית המשפט התקיים בינואר 1949 וכשופט בפועל שימש השופט שמש.
בתחילת 1955 לאור עודף בשופטים בבית המשפט המחוזי בתל אביב, נמצאה הזדמנות נוספת לפתוח את בית המשפט המחוזי בנצרת.
השופט שלום קסאן הועבר לבית המשפט המחוזי בחיפה תוך העלתו לדרגת נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, שפעלה כסניף של בית המשפט בחיפה.
מדי פעם מסרו דוברים רשמיים שפתיחת בית משפט מחוזי נמצא בדיונים ובית המשפט הוקם לבסוף בסוף שנת 1968. באופן זמני שוכן בית המשפט במבנה של בית ספר.
בשנת 2007 הוקם בית המשפט המחוזי של מחוז מרכז, באופן זמני בפתח תקווה.
בשנת 2008 הוחלט שבית המשפט המחוזי ישכון באופן קבוע בלוד.
בית משפט השלום הוא הערכאה הנמוכה, מהווה ערכאה ראשונה לרוב הסכסוכים האזרחיים והמשפטים הפליליים.
קיימים 29 בתי משפט השלום:
בעניינים אזרחיים דן בית משפט השלום בתביעות שערכן פחות מ-2.5 מיליון שקל, ובתביעות שעניינן חזקה במקרקעין, שימוש במקרקעין ופירוק שיתוף במקרקעין (סכסוכים בקשר לבעלות במקרקעין – נידונים בבית המשפט המחוזי).
בעניינים פליליים דן בית משפט השלום בעבירות שעונשן עד שבע שנות מאסר, כולל מספר עבירות שהעונש המצטבר עליהן עולה על 7 שנות מאסר (למשל עבירות סמים).
לרוב יושב בהרכב שופט אחד.
בית משפט השלום כולל בתוכו גם בתי משפט לעניינים מוגדרים:
בית משפט לענייני משפחה – סכסוכים בתוך המשפחה.
בית משפט לתביעות קטנות – סכסוך אזרחי בסכום של עד 36,400 ש"ח.
בית משפט לעניינים מקומיים – דיון פלילי על עבירות בניגוד לחוקי עזר של רשות מקומית, לדוגמה: בקשה להישפט לאחר קבלת דו"ח חנייה שנרשם על ידי פקח עירוני (במקום לשלם את הדו"ח ולהודות באשמה).
בית משפט לתעבורה – בית-משפט, שבו יושבים שופטים המנהלים תיקים בתחום התעבורה, הנהיגה והרכב.
לדוגמה: אזרח המערער על דו"ח תנועה שנרשם על ידי שוטר, ערעור על פסילת רישיון שרשות מוסמכת הטילה על נהג או בעל רכב, בירור אשמה לאחר תאונת דרכים, התנהגות של נהגי רכב ציבורי בניגוד להנחיות משרד התחבורה וכדומה.
החלטות רשם ההוצאה לפועל בנושאים משפטיים.
בתי משפט אלה דנים בעניינים מסוימים שהוקצו להם, לשם יעילות הדיון והתמחות השופטים בבעיות הספציפיות שמעורר הדיון בכל תחום, אך הם נחשבים כחלק ממערכת בתי המשפט ואינם חיצוניים לה.
בנוסף לבתי משפט אלה, ישנם בתי משפט קהילתיים אשר החלו לפעול בסוף שנת 2014 כפיילוט.
מטרתם היא ליצור חלופה להליך הפלילי הרגיל, שמתמקדת בשיקום ולא בענישה.
התכנית מסייעת לנאשמים לפתור את הבעיות שהובילו אותם מלכתחילה לפשע – כמו התמכרויות, חובות, או מחלות נפש שלא טופלו.
בשנת 2020 פורסם תזכיר חוק לעיגון סמכויותיהם.
לצד מערכת בתי המשפט קיימים במדינת ישראל אף בתי דין העוסקים בעניינים ספציפיים, שהחוק מעניק להם סמכות ייחודית בעניינים מסוימים, ולהם מערכות חוקים והליכים מיוחדים.
המדובר בבית הדין לעבודה, בית הדין הרבני (ובתי דין דתיים של עדות דתיות נוספות), בית דין לביקורת משמורת של שוהים שלא כדין ובית דין צבאי.
כן קיימים בתי דין נוספים (כגון בתי הדין המשמעתיים של עובדי המדינה).
במקרים מיוחדים, ניתן להגיש עתירה (ולא ערעור רגיל) לבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, נגד החלטה של בתי דין אלה.
בבית הדין לעבודה ובבית הדין הצבאי יושב בדין שופט משפטן לצד "אנשי השטח" (הקצינים ונציגי העובדים והמעבידים).
רוב המקרים שבהם דנים בתי הדין הם מקרים בהם יש להם סמכות ייחודית הגוברת על סמכותו של בית המשפט (ולמשל עניינים הנוגעים להסכם קיבוצי הם בסמכותו הייחודית של בית הדין לעבודה, ונישואין וגירושין של יהודים בישראל שהם בסמכותו הייחודית של בית הדין הרבני).
קיימים מקרים שבהם ישנה סמכות מקבילה.
בית הדין הרבני מוסמך לדון, בהסכמת הצדדים, אף בסכסוכים אזרחיים המובאים בפניו, כאשר אילו אלו היו מובאים בפני בית המשפט, אף לו הייתה הסמכות לדון בכך.
למשל, צו קיום צוואה ניתן לבקש בבית הדין הרבני, על אף שגם לרשם לענייני ירושה, ולבית המשפט למשפחה (השייך למערכת בתי המשפט האזרחית) סמכות לתת צו קיום צוואה.
בתי דין דתיים דנים בענייני מעמד אישי, משפחה והקדשות, בעיקר בסכסוכים הקשורים לנישואין וגירושין.
בתי הדין מחולקים לפי עדות דתיות בהתאם להשתייכות הדתית של בעלי הדין, לפי חלוקה שנקבעה בעיקרה בתקופת האימפריה העות'מאנית ועודכנה מעט מאז.
לבתי דין דתיים סמכות שיפוט ייחודית לגבי נישואין וגירושין, וסמכות שיפוט מקבילה לבתי המשפט האזרחיים בענייני משפחה אחרים, המותנית לעיתים בהסכמת הצדדים.
ישנם הבדלים בהיקף הסמכות לפי העדות הדתיות השונות.
בתחילה היה לבתי הדין הדתיים מעמד עצמאי מול בתי המשפט האזרחיים, אך פסיקת בית המשפט העליון לאורך השנים הכפיפה אותם לפסיקת בית המשפט העליון, ולחוק האזרחי.
בתי הדין הרבניים: דנים בענייני יהודים.
במערכת זו שתי ערכאות: בית הדין הרבני האזורי וערכאת הערעור – בית הדין הרבני הגדול.
הדין החל הוא דין תורה, כלומר מסורת הפסיקה הרבנית האורתודוקסית – ההלכה.
בית המשפט העליון קבע כי בתי הדין כפופים גם לחוק האזרחי, למשל חוק יחסי ממון.
בית דין שרעי: דן בענייני מוסלמים.
דן לפי החדית' השאפעי הנהוג בקרב המוסלמים באזור.
בתי הדין הדתיים הדרוזיים: דנים בענייני דרוזים.
שתי הערכאות: בית הדין הדתי הדרוזי ובית הדין הדתי הדרוזי לערעורים.
בתי דין של העדות הנוצריות השונות.
סמכות השיפוט שלהן בענייני נוצרים הוגדרה בדבר המלך במועצה על ארץ ישראל משנת 1922 ולא חל בה שינוי מאז.
בתי דין אלה אינם חלק ממערכת המשפט של המדינה, בשונה מבתי הדין העוסקים ביהודים, מוסלמים ודרוזים, אך יש להם סמכות ולפסקי הדין שלהם נפקות זהה בדין המדינה.
כן נתונה להם סמכות עזר בחוקים שונים הנקראים חוקי בתי הדין הדתיים.
בתי דין נוצריים: דנים בענייני בני עשר העדות הנוצריות המוכרות בישראל.
לכל עדה נוצרית מוכרת יש בית הדין משלה.
מערכת שיפוט ייחודית של בתי דין שהוקמה מכוח חוק בית הדין לעבודה, התשכ"ט–1969. מערכת בתי דין זו היא ערכאת שפיטה עצמאית המתמחה בשפיטה בתחום משפט העבודה ועוסקת בסכסוכים בין עובד למעביד כולל ארגוני עובדים.
תחום מרכזי נוסף בו עוסקים בתי הדין לעבודה הם דיני הביטחון הסוציאלי (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות ממלכתי ועוד).
לבתי דין אלה יש שתי ערכאות: בית הדין האזורי לעבודה, וערכאת ערעור – בית הדין הארצי לעבודה.
מערכת השיפוט בצבא-הגנה לישראל שהוקמה בחוק השיפוט הצבאי.
בתי משפט צבאיים פועלים באזור יהודה והשומרון, המוחזק בתפיסה לוחמתית על ידי צה"ל.
הם הוקמו על פי צו המפקד הצבאי, ותפקידם הוא שיפוט פלילי בגין עבירות על תחיקת הביטחון (צווי המפקד הצבאי).
כולל בתי דין משמעתיים בשירות המדינה, ועשרות רבות של ועדות ערר וגופים מעין שיפוטיים היושבים בדיונים שבין האזרח לרשות.
בתי דין דתיים הם מוסדות שקיבלו סמכות שפיטה מטעם המדינה לדון בענייני מעמדם האישי של האזרחים, כדוגמת נישואים, גירושים, ירושה, אפוטרופסות, אימוץ ועוד.
בשיטת המשפט בישראל, לכל עדה דתית המוכרת על ידי המדינה: יהדות, אסלאם, נצרות והדת הדרוזית בית דין משלה, הדן על-פי דיני הדת.
בתי הדין הרבניים עוסקים במעמדם האישי של בני הדת היהודית, ובכלל כך גם בגיור.
השופטים בבתי דין רבניים נקראים דיינים, הממונים לתפקידם על ידי ועדת מינויים בראשות שר הדתות.
בתי הדין הרבניים פוסקים על פי ההלכה היהודית האורתודוקסית.
בישראל קיימים תריסר בתי דין רבניים אזוריים וכן בית דין מיוחד לענייני גיור.
בית הדין הרבני הגדול לערעורים יושב בירושלים, ונשיאו משמש כאחראי על מערכת השיפוט הרבנית בישראל (למעשה, תפקידו מקביל לזה של נשיא בית הדין הארצי לעבודה).
על הצד הלוגיסטי של בתי הדין אמונה הנהלת בתי הדין הרבניים, כיום (ינואר 2016) בראשות עו"ד שמעון יעקבי (מנכ"ל זמני).
לצד מערכת בתי הדין הרבניים קיימת בישראל מערכת בתי דין רבניים פרטיים, הדנים בסכסוכים אזרחיים על פי ההלכה.
המסגרת החוקית היא חוק הבוררות, המקנה תוקף חוקי להכרעת הדין, זאת בכפוף לחתימה על הסכם בוררות.
בישראל יש מאות בתי דין פרטיים, שרובם משרתים בעיקר את הקהילה המקומית או את החוג עימו הם מזוהים.
רבים מהם מכנים עצמם "בד"ץ" - בית דין צדק.
ידוע במיוחד בית הדין של העדה החרדית בירושלים.
בית הדין הדתי המוסלמי נקרא בית דין שרעי (מהמילה "שריעה" כלומר ההלכה המוסלמית) והוא מהווה מוסד מרכזי בחיי האוכלוסייה המוסלמית בישראל.
במדינת ישראל פועלים שמונה בתי דין שרעיים אזוריים בערים באקה אל-גרבייה, עכו, חיפה, נצרת, טייבה, יפו, באר שבע וירושלים.
בנוסף להם פועלים בית הדין לערעורים והנהלת בתי הדין השרעיים, אשר ממוקמים בירושלים.
בית הדין האזורי דן בהרכב של דן יחיד (המכונה קאדי) ובית הדין השרעי לערעורים דן בהרכב של שלושה.
בראש מערכת בתי הדין השרעיים עומד נשיא בית הדין השרעי לערעורים.
החל משנת 1994 משמש בתפקיד זה הקאדי אחמד נאטור.
מנהל מערכת בתי הדין השרעיים הוא איאד זחאלקה.
בתי הדין הדתיים של העדה הדרוזית
בתי הדין הדתיים של העדה הדרוזית ממוקמים בעכו ובמסעדה שברמת הגולן, ודנים בהם בענייני המעמד האישי של בני העדה.
חבר בית הדין נקרא קאדי-מד'הב.
בתי הדין פועלים מכוח חוק בתי הדין הדרוזיים, התשכ"ג-1962, והחלו פעולתם ביום 30 בדצמבר 1963. ב-2 בנובמבר 1961 אומץ על ידי העדה חוק המעמד האישי של העדה הדרוזית בלבנון כדין האישי של הדרוזים בישראל, ובתי הדין הדתיים הדרוזיים דנים על-פי חוק זה.
בראש בית הדין הדתי הדרוזי לערעורים עמד עד מותו בשנת 1993 השייח' אמין טריף.
מאז מותו לא אוישה משרת ראש בית הדין הדתי הדרוזי לערעורים.
כיום מכהנים בבתי הדין שלושה קאדים-מד'הב: שייח' מוואפק טריף ושייח' עמאד אבו ריש ושייח' ענתיר מועדי בבית הדין לערעורים, ושייח' כמאל קבלאן ושייח' אחסאן חלבי בבית הדין הדתי הדרוזי של ערכאה ראשונה.
הכנסיות של עשר העדות הנוצריות המוכרות בישראל (יוונית-אורתודוקסית, רומית-קתולית, ארמנית-אורתודוקסית, ארמנית-קתולית, סורית-קתולית, כשדית-קתולית, יוונית-קתולית, מרונית-קתולית, סורית-אורתודוקסית, ואנגליקנית) מספקות לבני עדותיהן שירותי דת שונים, ובכללם גם בתי דין נוצריים.
פסיקות אלה מוכרות על ידי המדינה.
חוקים המקנים סמכויות עזר לבתי הדין הדתיים
בתי הדין נהנים מסמכות שיפוט המוכרת על ידי המדינה בחוק יסוד: השפיטה.
על מנת לאפשר לבתי הדין הדתיים לבצע תפקידם נחקקו במהלך השנים חוקים שונים בעניין סמכויות הנתונות לבתי הדין.
בין אלה ניתן למנות את חוק בתי דין דתיים (כפיית ציות ודרכי דיון), התשט"ז-1956 ואת חוק בתי דין דתיים (מניעת הפרעה), התשכ"ה-1965.
בתי המחסה מגדלנה שימשו כבתים עבור נשים "שסטו מדרך הישר".
הם נוהלו ברובם על ידי מסדרים נוצריים שונים מטעם הכנסייה הקתולית, ומשערים כי כ-30,000 נערות ונשים שולחו אליהם במהלך 150 שנות קיומם, לעיתים תכופות נגד רצונן.
בית המחסה האחרון באירלנד נסגר ב-25 בספטמבר 1996.
בתי המחסה מגדלנה נוסדו במאה ה-19 על ידי "תנועת ההצלה" בבריטניה ובאירלנד, אשר שמה לה למטרה לשקם נשים שעסקו בזנות.
באירלנד, המוסדות נקראו על-שם מרים המגדלית, דמות מרכזית בברית החדשה שלפי האמונת הקתולית הכתה על חטא והייתה מקורבת לישו.
הכנסייה באירלנד שמה את ידה במהרה על בתי המחסה, ואט אט הפכו בתי המחסה שיועדו בתחילה לטווח קצר בלבד למוסדות ארוכי טווח.
דיירות בית המחסה, אותן בנות החוסות במוסד, נדרשו לעבוד בעיקר במכבסות, ותפוקת עמלן ניתנה להן חלקית כתמריץ לעשייה וחלקית בעצם עזיבתן את בית המחסה.
עם התרחקותה של תנועת מגדלנה מרעיונותיה ההתחלתיים - "הצלת" נשים העוסקות בזנות מהרחוב ושילובן במוסד תעסוקתי הולם, לבשו בתי המחסה יותר ויותר צורה של כלא ופחות של בתי מחסה.
הנזירות המשגיחות על החוסות הונחו להשתמש באמצעים קיצוניים על-מנת להרתיע נשים מלעזוב, תוך כדי עידודן להישאר במוסד זה בתור חוסות.
לדוגמה, קהילת האחיות של מיזריקורדיי מתוארת על ידי האנציקלופדיה הקתולית כך:
רישומים מראים כי בתחילתה של תנועת מגדלנה, רבות התקבלו למוסד ועזבו על דעת עצמן.
לו אן דה קונזו כותבת בספרה "Reform, Respite, Ritual: An Archaeology of Institutions; The Magdalene Society of Philadelphia, 1800-1850", כי הנשים "חיפשו מקלט והקלה על מחלה, על כלא או על בית-מחסה, על משפחה אומללה, על גברים מתעללים או על נסיבות כלכליות ירודות."
עקב עברן של הנשים בזנות, הן נחשבו כמכות על חטא: "האישה אשר מעולם לא ידעה זוהמת מחשבה זדונית יחידה – האישה אשר חזה בתוליה מעולם לא נחצה על ידי צל מחשבת חטא!
– האישה הנושמת טוהר, תמימות וחן, מקבלת את האישה אשר הבל פיה הוא מגפת הגיהנום!"
עד שנות השבעים של המאה ה-20, נדרשו הנשים לפנות למשגיחות - ללא התחשבות בגיל – כ"אמא", ונקראו "ילדות".
כפי שנכתב על ידי כומר ב-1931: "ייתכן כי תהא זו בלבד טירונית עטופה לבן, ללא כל נדרים עד כה; וייתכן כי תהא זו חוסה לבנת-שיער, זקנה, המשיבה לאל אך משקעי חיי חטא.
בבית 'הרועה הטוב', לעולם תהא האחת ה'אימא', בעוד האחרת היא תמיד ה'ילדה'."
על-מנת להשליט סדר ולשמור על אווירה נזירית, נדרשו הנשים לשמור על דממה מוחלטת במשך מרבית שעות היום.
חוק הדממה היה חוק עיקרי בחיי הנשים עד המחצית השנייה של המאה ה-20. ענישה גופנית רווחה, ותוקפנות סבילה זכתה להתעלמות: "מזג זעפני, המובע לעיתים תכופות על ידי סירוב לאוכל, מטופל בצורה הטובה ביותר בשתיקה.
כאשר נערה מתעוררת לעובדה שאף-אחד לא שם לב, ואינו מוטרד (ככל הנראה, לפחות) בגלל הרעבתה העצמית, היא מתייאשת מסבלות הקדושים שכפתה על עצמה ולומדת היגיון מהו."
עם השנים, החלו להישלח לבתי המחסה אמהות לא-נשואות, נשים מאותגרות-התפתחותית ונשים שעברו התעללות.
לעיתים נשלחו אף נערות שנחשבו לפלרטטניות יתר על המידה.
התופעה בה רבים בעלי "אי-תפקוד חברתי" לכאורה שולחו לבתי-המחסה, רווחה באותה תקופה גם בבתי המחסה בבריטניה וגם בבתי המחסה באירלנד.
בדרך כלל, הובאו הנשים לבתי המחסה לבקשת קרובי משפחה או כמרים.
מהרגע שבו החל התהליך, ללא קרוב משפחה בעולם החיצון שיבוא לחלצן, נותרו חלק מהנשים בבתי המחסה למשך שארית חייהן.
מרביתן נאלצו לנדור שם את נדרי דתן הנוצרית.
בהתחשב בערכים השמרניים באירלנד בכל הנוגע למין, בתי המחסה מגדלנה היו מוסד חברתי מקובל למדי עד המחצית השנייה של המאה ה-20. היעלמותם התרחשה כתוצאה משינויי ערכים ומוסכמות חברתיות או כפי שיאמרו אחרים, עם חדילת רווחיותם.
פרנסס פיניגן, שחקרה את הנושא, סבורה כי ייתכן שהמצאת מכונת הכביסה היא שהובילה, למעשה, לסגירת בתי המחסה.
שילוחן של נשים "בלתי צפויות" לבתי-המחסה מגדלנה היווה דוגמה לתופעה המוגדרת על ידי חוקרים פמיניסטים, בה החשד לבדו להתנהגות מינית בלתי הולמת מצד נשים, גורר עונש כבד מזה של התנהגות מינית בלתי הולמת וממשית מצד גברים.
קיומם של בתי המחסה לא זכה לתשומת-לב מרובה עד שנת 1993, כאשר מסדר נזירות בדבלין מכר חלק משטח המנזר לאיש נדל"ן.
במנזר התגלו קבריהן הלא מסומנים של 155 של חוסות מהמוסד.
הקברים אשר הוצאו מן האדמה, עברו שרפה ונקברו שנית בקבר משותף.
ב-1998 שודר הסרט התיעודי "מין באקלים קר" בטלוויזיה הבריטית, אשר הציג ראיונות עם דיירות בתי המחסה מגדלנה לשעבר מרי נוריס, ג'וזפין מק'רתי ומרי-ג'ו מק'דונה, שהעידו על התעללות מינית, פסיכולוגית וגופנית מתמשכת, בזמן היותן בבידוד מהעולם החיצון למשך זמן בלתי מוגדר.
כמו כן, תנאי המנזרים ואופן הטיפול בדיירותיהם הוצגו בסרט קולנוע עטור השבחים "האחיות מגדלנה" (2002), אשר נכתב ובוים בידי פיטר מולאן.
אחרון בתי המחסה נסגר בשנת 1996. ב-1999, נחשפו תופעות דומות בבתי הספר התעשייתיים של אירלנד, בכתבה ששודרה ברשת הטלוויזיה האירית RTE.
ממשלת אירלנד הקימה ועדת חקירה לבדיקת ההתעללות בילדים, אך הקורבנות נתקלו במכשולים בירוקרטיים בניסיונם לקבל פיצויים.
אף אחד מבתי המחסה מגדלנה לא הופיע ברשימת המוסדות שהשוהים בהם זכאים לפיצוי.
בתי הכנסת הספרדיים הוא מתחם הכולל ארבעה בתי כנסת השייכים לעדה הספרדית ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים.
בתי הכנסת מצויים בקצה הרובע היהודי, ברחוב משמרות הכהונה, בסמוך למגרש החנייה של הרובע היהודי.
בסמוך לבתי הכנסת שוכנת יחידת ההסברה "ירושלים" של חיל החינוך והנוער, וכן משרדים שונים של הפדרציה הספרדית העולמית.
חשיבותם ההיסטורית של בתי הכנסת היא רבה, וחשיבותו של בית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי יותר מכולם, שכן בו מוכתר הראשון לציון, וסמוך לכיפתו היו מצויים שופר וקנקן שמן זית זך שהיו עתידים, על פי האמונה, לשרת את המשיח.
בתי הכנסת העתיקים הוחרבו בתקופת הכיבוש הירדני, ושוקמו בהדרגה לאחר 1967. בתחילת המאה ה-21 נפתח במתחם גם מוזיאון קטן ובו אוצרות יודאיקה שונים.
הקמת בתי הכנסת הספרדיים הייתה יוזמה של מגורשי ספרד, שהגיעו לירושלים בראשית המאה ה-16, לאחר שנאלצו לעזוב את ספרד בשנת 1492. העולים הרבים נוכחו לראות כי בירושלים הממלוכית מוסדות הציבור היהודיים היו דלים למדי עקב הוראה שאסרה על "בני החסות" להקים בתי תפילה.
זמן קצר לאחר בואם, בשנת 1517, נכבשה ארץ ישראל בידי העות'מאנים, שנהגו אז בליברליות גדולה יותר כלפי "בני החסות", וביטלו את ההוראה.
היהודים הספרדים ניצלו את ההזדמנות, ובמהלך המאה ה-16 החלה הקמת המתחם.
על אף שכיום מדובר במתחם אחד ומחובר, במקור נבנה כל בית כנסת בנפרד וכלל כניסה נפרדת.
בית הכנסת הראשון היה בית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי, אולם ישנם מקורות סותרים בדבר שנת הקמתו המדויקת.
עם זאת, נראה שייסודו כרוך בסגירת "בית הכנסת של ירושלים", הוא בית כנסת הרמב"ן, שנסגר בשנות ה-80 של המאה ה-16. כך או כך, בראשית המאה ה-17 עוד לא הסתיימה בנייתו, בשל אילוצי תקציב.
גם מועד ייסודו של בית כנסת אליהו הנביא לא ידוע.
הוא נקרא "קהל תלמוד תורה" ומכך ניתן להבין ששימש בתחילה כתלמוד תורה.
ייתכן כי מלכתחילה הוא נספח לבית כנסת ריב"ז, וכשלא הספיק המקום למתפללים הרבים, הוסב חדר הלימוד לבית כנסת.
על פי דעה אחרת, היו אלה דווקא האשכנזים שהסבו את התלמוד תורה לבית כנסת, וזאת לאחר עליית תלמידי הגר"א שנצרכו למקום תפילה עד בניית בית הכנסת החורבה.
מסיבה זו משמש עד היום בית הכנסת אליהו הנביא כבית כנסת אשכנזי לכל דבר.
על רקע פעילות ועד פקידי קושטא והציפייה המשיחית במחצית הראשונה של המאה ה-18, גבר זרם העולים הספרדים, ובתי הכנסת הוותיקים לא הספיקו עוד למתפללים הרבים.
ב-1733 הוכשר בית הכנסת האמצעי, שייתכן כי שימש לפני כן כעזרת הנשים של בית כנסת ריב"ז.
ב-1753 נחנך בית הכנסת האחרון מבין הארבעה, הוא בית הכנסת האיסטנבולי.
בתי הכנסת מצויים כיום במפלס שהוא נמוך משמעותית מפני הרחוב (כשלושה מטרים).
עניין זה עורר שאלות וספקולציות רבות.
כיום מקובלות מספר גישות בהסבר העניין:
יש הגורסים כי בתי הכנסת נבנו במפלס הזה מתוך ניסיון להסתירם מפני השלטונות, או מתוך הוראה מפורשת מהם שלא התירה הקמת בתי תפילה גבוהים מדי של "בני החסות" (הוראות דומות באשר לבניית בתי כנסת מוכרות בספרות ההיסטורית).
לחלופין ייתכן גם שגובה רצפת בית הכנסת משמרת את מפלס החיים בנקודה זו בעת שנבנה.
אמרת-כנף נפוצה גורסת כי מבנה בית הכנסת מקיים את הפסוק מתהילים ק"ל "ממעמקים קראתיך ה'" ואת מימרת רבי יוסי בר חנינא, "אל יעמוד אדם במקום גבוה ויתפלל...
לפי שאין גבהות בפני המקום".
בית הכנסת יוחנן בן זכאי
בית הכנסת נקרא על שם רבן יוחנן בן זכאי שהקים את הסנהדרין ביבנה לאחר חורבן בית המקדש השני, מאחר שעל פי המסורת במקום זה עמד בית מדרשו.
שם אחר לבית הכנסת שהיה נפוץ בעבר הוא "קהל קדוש גדול", בלדינו: "el kal grandè" ("אל קאל גרנדה").
מבנה בית הכנסת הוא כמלבן מוארך ותקרתו גבוהה מאוד.
מבנה ההיכל של בית הכנסת ייחודי, וכולל שני ארונות קודש, בדומה לבית כנסת הרמב"ן.
ככל הנראה מאז ומתמיד רק ארון קודש אחד שימש לייעודו המקורי.
הסיבה לכפילות שנויה במחלוקת - יש הגורסים כי בארון הנוסף אוחסנו ספרי קודש שונים, ויש הגורסים כי אוחסן בו הקוראן בהוראת השלטון העות'מאני.
בית הכנסת נבנה בשילוב של סגנון גותי וסגנון בנייה מורי-ספרדי.
הוא שימש את הקהילה הספרדית, ועל כן צורת הישיבה בו היא צורת "ח" סביב בימת החזן.
הבימה גם היא ייחודית וכוללת מעין גגון עשוי מפיתוחי מתכת.
חשיבותו של בית הכנסת לעדה הספרדית היא רבה, ובו מתקיים טקס ההכתרה של "הראשון לציון", לשעבר החכם באשי (הרב הראשי באימפריה העות'מאנית), ומאז תחילת תקופת המנדט הבריטי - הרב הראשי הספרדי לארץ ישראל.
עד מלחמת העצמאות היו מונחים בבית הכנסת, על מדף גבוה שופר וכד שמן זית אשר היו מיועדים לימות המשיח, ומקורם, על-פי האמונה, בימי בית המקדש השני.
השופר וכד השמן אבדו לאחר שרפת והריסת המתחם בתקופת הכיבוש הירדני לאחר נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
אמונה רווחת גורסת כי מציאת חפצי הקודש המקוריים תביא לביאת המשיח.
בשנים האחרונות הוצבו שופר וכד אחרים בבית הכנסת המשוחזר.
הריסת בתי הכנסת הביאה גם לאובדנו של תחריט העץ שהיה מעל ארונות הקודש ולארונות עצמם.
עם שיקום בית הכנסת לאחר מלחמת ששת הימים, הוחלף תחריט זה בציורו של הצייר ז'אן דויד.
ארונות הקודש גם הם הוחלפו, ואת הדלתות החדשות עיצב האומן בצלאל שץ.
דלתות אלו זכו לעיבודים שונים לסמלים יהודיים קלאסיים, כמו לוחות הברית ומגן דוד.
כאמור לעיל, בבית הכנסת מתקיים טקס הכתרתו של הרב הראשי הספרדי, במהלכו מלבישים אותו בגדים מיוחדים שמיובאים מטורקיה.
בית כנסת זה נבנה בסגנון בניה איסטנבולי וכולל חלונות שיש משובצים זכוכית צבעונית המקיפים את כיפת המבנה ומאירים את בית הכנסת.
כיפת בית הכנסת נשענת על ארבעה עמודי שיש.
בעת שיקום בית הכנסת לאחר מלחמת ששת הימים הוצב בו ארון קודש מאנקונה ותיבה מבית הכנסת בפזארו שבאיטליה.
מבנה בית הכנסת ייחודי משתי בחינות:
מבנה דו-קוטבי: הבימה ניצבת בסמוך לכותל הנגדי לכותל המזרח, בו קבוע ארון הקודש וספסלי המתפללים נמצאים משני צידי המעבר שנוצר בין הארון לתיבה.
זאת בניגוד למבנה הרווח שבו הבימה היא באמצע בית הכנסת.
המבנה הדו-קוטבי מוכר בבתי כנסת של יהדות איטליה.
פתח הכניסה הראשי הוא בכותל המזרח, לצד ארון הקודש.
בדרך כלל במבנה דו-קוטבי יימצאו פתחי כניסה מאחורי ספסלי המתפללים, באחד הצדדים או בשניהם.
בית הכנסת אליהו הנביא שימש כאמור כתלמוד תורה ובית מדרש בשם "קהל תלמוד תורה", ורק בחגים שימש כבית כנסת.
שמו של בית הכנסת ניתן לו, על פי המסורת, לאחר שבאחד מימי יום כיפור חסר אדם אחד למניין כאשר לפתע הופיע איש פלאי והשלים את המניין.
האיש נעלם במוצאי החג לאחר תפילת נעילה, וכך הבינו המתפללים כי היה אליהו הנביא.
הכיסא בו ישב הוצב בצפון בית הכנסת ושימש, על פי האמונה המקומית, סגולה לפריון לנשים עקרות.
במהלך המאה ה-18 הפך תלמוד התורה לבית כנסת אשכנזי, וכך שימושו עד היום.
בית כנסת זה נשרף ונשדד במלחמת העצמאות, וארון הקודש העתיק שהיה בו (כמו גם "כיסא אליהו הנביא") נבזזו ומקומם לא נודע.
בעת שיקום בית הכנסת לאחר מלחמת ששת הימים הוצב בבית הכנסת ארון קודש שהובא לארץ ישראל מהעיר פדובה שבאיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
לארון הקודש צורפה מנורה אשר הוסבה לתאורת חשמל ונתלתה בתקרת בית הכנסת.
בתחילת המאה ה-21 הורדה המנורה למטרת ניקוי, ואז נתגלתה כתובת חרותה על המנורה, אשר הוקדשה על ידי יהודי מפדובה לפני כ-200 שנה ובכתובת כתובה בקשתו לאמירת אזכרה עבור נשמתו בכל יום כיפור לאחר כל נדרי, בניגוד למנהג המקובל בו מזכירים את נשמות המתים לאחר קריאת התורה.
מאז נוהגים בבית הכנסת לערוך אזכרה לתורם בליל יום הכיפורים.
על הבמה המוגבהת בחזית מונח ספסל עץ מקורי שאותו מצא אחד ממתפללי בית הכנסת, לאחר מלחמת ששת הימים, בחנות מקומית.
ועל פיו שוחזרו הספסלים ביתר בתי הכנסת במקום.
החצר שבין שלושת בתי הכנסת שימשה כעזרת נשים ואף לבניית סוכה למתפללים, אך עם גידול הקהילה הספרדית הוחלט לקרות את החצר, והיא הפכה ל"בית הכנסת האמצעי" בלאדינו: "Kal el medio" - "קאל אל מֶדיוֹ", והוא מכונה גם "בית הכנסת קהל ציון".
בתקופה הראשונה לאחר הקמתה מחדש של הקהילה האשכנזית בירושלים בידי תלמידי הגר"א, נתנה להם הקהילה הספרדית להתפלל בשטח זה בשבתות ובחגים עד שקיבלו אישור ממשלתי להחזיק ברשותם ספר תורה.
הקירוי שנעשה ב-1835 כולל קשתות צולבות, תוך ביטול נקודת החיבור על ידי רוזטה, כדי למנוע היווצרות צורת צלב.
הקירוי נעשה עקב הרשות שנתן מוחמד עלי שליט מצרים ששלט בארץ ישראל, לשפץ את בתי הכנסת, שלא שופצו מאז הקמתם.
כתובת בשער בית הכנסת האיסטנבולי מנציחה שיפוץ זה.
בתי הכנסת הספרדיים שופצו כמה פעמים במהלך השנים, אך הוזנחו לגמרי לאחר נפילת הרובע היהודי בידי הירדנים במלחמת העצמאות 1948. המוסלמים המקומיים השתמשו במבנים המפוארים כאורוות לסוסים ומכלאות צאן.
לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים עברו בתי הכנסת הספרדיים סדרת שיפוצים גדולה ומקיפה תחת שרביטו של האדריכל דן טנאי, ועתה הם פתוחים לקהל המתפללים והמבקרים (הכניסה למטרות תיירות כרוכה בתשלום).
בתי ברוידא היא שכונה חרדית ברחוב התבור בירושלים, בשולי שכונת נחלאות.
שמה הרשמי הוא "אהלי יעקב", על שם יעקב ברוידא, התורם לבניינה.
השכונה נוסדה בשנת 1902, ומצויה בסמוך לשכונת כנסת ישראל.
בחודש סיוון תרס"ג (1903) תיאר דוד ילין בעיתון המליץ את הקמת בית הכנסת המרכזי בשכונה:
השכונה בנויה בקומפלקס בניינים אחד עם שכונת כנסת ישראל ב, וכוללת בניין אחד ארוך בעל שלוש קומות עם קשת במרכזו, וגרמי מדרגות בצדו האחורי.
בשער הכניסה לשכונה חקוק באבן:
הפסוק "ונתתי להם בביתי ובחומותיי יד ושם, טוב מבנים ומבנות" מעיד כי מכיוון שלמקים השכונה לא היו ילדים, על ידי בניית השכונה הוא הנציח את שמו.
הכיתוב מנציח גם את שרגא פייבל יעקבזון השותף ליוזמת הקמת השכונה.
שכונת בתי ברוידא נבנתה בצמוד לשכונות כנסת ישראל, וכמוהן נועדה לאוכלוסייה חרדית "פרושית" (כלומר ליטאית) של אנשי היישוב הישן, בניגוד לשכונת בתי ראנד הסמוכה שנועדה לאוכלוסייה חסידית.
כיום, בית הכנסת הוא בין היחידים שעדיין מתנהל עם אופי פרושי-ירושלמי מובהק, שהמתפללים מתלבשים עם שטריימל ומדברים יידיש, אך מתפללים נוסח אשכנז, דברים שבעבר היו הנורמה אצל חרדים בירושלים.
תושבי השכונה נבחרו בקפידה ומנו רק תלמידי חכמים שעסקו בתורה ובהוראה בישיבת "עץ חיים".
תושבי השכונה נאלצו לחתום על חוזה "חובת הדר", שבה התחייבו לא לבצע שינויים במבנה, לשמור על הניקיון ולהתפלל בבית כנסת של השכונה.
ביום שושן-פורים תרצ"ב (23.3.1932) התקיים ברחבה שלפני בית הכנסת של בתי ברוידא 'פורים שפיל' (מחזה פורימי היתולי), שבו כביכול הועמד למשפט הרב קוק.
בסופו של המחזה הורשע הרב קוק והוצא להורג ביריית אקדח.
הייתה זו יוזמה של קנאי ירושלים, שתיעבו את הרב קוק.
היורה היה מנחם פרוש הצעיר, שלימים טען כי הובל אל הבמה ברגע האחרון מבלי שהיה מודע להקשר.
ביזויו של הרב הראשי לארץ ישראל עורר סערה ביישוב, וגם אישים חרדיים מתונים גינו את המעשה.
הרב איסר זלמן מלצר, שהתגורר אותה עת בשכונה, עבר מאותו יום להתפלל בבית הכנסת של בתי ראנד השכנה.
בתי השכונה אינם רכוש התושבים אלא שייכים ל"הקדש ברוידא" והם מתגוררים בהם בשכירות מוגנת (דמי מפתח), דבר המאפשר למנהלי ההקדש לשמור על אופי וצביון אוכלוסיית השכונה.
בתי הורנשטיין (כתיב אחר מקובל "בתי אורנשטיין") היא שכונת חצר חרדית בירושלים, בין שכונת אחווה וזיכרון משה, ליד כיכר השבת.
השכונה נוסדה בשנת ה'תרס"ח (1908).
היא נקראת על שם הרב דובער הכהן הורנשטיין (נפטר ב-1918), חסיד בויאן מהעיר רדומישל, שתרם את הכסף לשכונה עבור חסידים עניים מכולל ווהלין.
הוא לא היה אדם עשיר ולמעשה תרם את כל הונו למטרת קניית המגרש והקמת השכונה.
השכונה משתרעת על שטח של "9000 אמה", שנרכש על ידי ממוני כולל ווהלין, ר' דוד פיינשטיין ור' נחום יפה.
היא מורכבת משלושים בתים הבנויים בשתי חצרות, "הגבוהה" בדרום-מזרח ו"הנמוכה" בצפון-מערב.
הכניסה אל השכונה היא דרך שער בכיכר השבת הפונה אל "החצר הגבוהה" התחומה מדרום על ידי המבנה הגדול של הישיבה ובית המדרש של חסידות בויאן וחסידות באבוב ודרך סמטת-מדרגות בין בניין הישיבה לבין שכונת אחוה.
החצר הנמוכה גובלת בבניין ישיבת חיי עולם המהווה את גבול שכונת אחווה.
החצרות רחבות-ידיים יחסית, גדלים סביבן מספר עצים ושיחים (כהגנה על צנעת הפרט) והבתים שסביבן חד-קומתיים ומקנים תחושה כפרית, מראה יוצא דופן בצפיפות השוררת בסמוך, בריכוזים החרדיים במרכז ירושלים.
הבתים והקרקע הם נכס השייך לכולל, כל הדיירים הם חסידים חברי הכולל ומשלמים שכר דירה.
ההכנסות משכר הדירה מוקדשות בחלקן לתחזוקה שוטפת של הנכסים ובחלקן לקרן עבור כלות וחתנים עניים.
בשכונה קיים מראשיתה מקוה גדול שהיה למקוה המרכזי לסביבה, הכולל גם מקוה לטבילת כלים.
הרב משה צבי נריה סיפר שהחזן המפורסם יוסל'ה רוזנבלט טבל במקוה זה בביקורו בארץ.
בשכונה גרו, בין היתר, צאצאי ניסן ב"ק ובהם האמן יצחק ב"ק, בני משפחת טפרברג (מיקבי אפרת) וחכמים רבים.
בתי הכנסת האיטלקיים בסלוניקי היו שלושה בתי כנסת (קהלים) בעיר סלוניקי שבהם התפללו לפי נוסח איטליה.
הקהילה האיטלקית הייתה אחת משלוש הקהילות הוותיקות בסלוניקי שנוסדו עוד קודם גירוש ספרד (יחד עם הקהילה הרומניוטית הוותיקה, והאשכנזית מהמאה ה-14), ככל הנראה לקראת סוף המאה ה-14. בסוף המאה ה-16 התפצלה הקהילה האיטלקית לשני קהלים, "קהל קדוש איטליה ישן" ו"קהל קדוש איטליה חדש".
כעבור מספר שנים חל פיצול נוסף והוקם "קהל קדוש איטליה שלום".
הקהילות האיטלקיות המשיכו את מסורת התפילה בנוסח היהודי האיטלקי במשך הדורות, והשתמשו במחזורים שהודפסו באיטליה.
ברבות השנים נקלטו במנהגן שינויים שונים מהמנהג האיטלקי המקורי שנהג באיטליה גופא, בעיקר בשל השפעה ספרדית.
בשל כך, החל משנת תרל"א הודפסו מחזורים עבור מנהג ק"ק איטליה בסלוניקי.
בשנת 1926 כאשר באיטליה גופה לא היה ביקוש למחזורים בנוסח האיטלקי, ובשל כך הם לא הודפסו ואזלו מן השוק נאלצו יחידי הקהלים האיטלקיים בסלוניקי להדפיס בעצמם מחזורים בנוסח איטליה שישמשו את הקהילות.
הקהילות התקיימו עד השואה שפקדה את יהדות סלוניקי ומאז חדלו מלהתקיים.
בתי הספר הפולניים-העבריים (הדו-לשוניים; בלועזית: האוּטרַאקוִויסטיים (Utraquist)) היו בתי ספר יהודיים-ציוניים שפעלו ברחבי פולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
דו-לשוניותם של בתי ספר אלה התבטאה בכך ששפת הוראת המקצועות ה"כלליים" הייתה פולנית, בעוד שהוראת המקצועות ה"יהודיים" הייתה עברית.
תהליכי החילון וההתערות בחיי החברה הכללית של מעמד הביניים היהודי מחד, והתחזקות הלאומנות והאנטישמיות הפולנית מאידך, עוררו צורך בחינוך יהודי חילוני אך בעל זיקה למורשת היהודית, שאינו מונע אפשרות לניעות חברתית, באמצעות קבלת תעודת בגרות מוכרת מטעם המדינה.
זרם החינוך העברי-פולני נוסד על ידי ד"ר מרדכי זאב ברוידא, שהקים את בית הספר העברי-פולני הראשון כבר בשנת 1911 בלודז'.
לאחר כיבוש רוב אזורי פולין הקונגרסאית על ידי גרמניה ואוסטרו-הונגריה ב-1915, ובעיקר לאחר הקמת פולין העצמאית בשנת 1918, הוקמו מוסדות נוספים ברחבי המדינה: בעיקר בפולין הקונגרסאית, וכן בגליציה.
בשנת 1921 הוקמה "אגודת החברות" על ידי ועדי המוסדות הדו-לשוניים.
האגודה פעלה בראשות ברוידא עד לשנת 1939. לפי רוזנהק, בשנת הלימודים 1933–1934 למדו בבתי הספר שבחסות האגודה 4,785 תלמידים, ב-18 בתי ספר עממיים, 21 בתי ספר תיכוניים ושני בתי ספר מקצועיים, עם 230 מורים.
רוזנהק מעריך כי ערב מלחמת העולם השנייה למדו כ-7,000 תלמידים במוסדות הדו-לשוניים הציוניים.
בתי הספר – או ה"גימנסיות", כפי שנקראו – היו בתי ספר תיכוניים שמונה-שנתיים (כיתות ה' עד י"ב), כאשר בצמוד אליהם פעלה לרוב "מכינה", כלומר בית ספר יסודי ארבע-שנתי (אף שהתחילו כשלוש-שנתיים).
כאמור, המקצועות ה"יהודיים" – בכללם לשון, ספרות, מקרא, היסטוריה יהודית, ידיעת העם היהודי בהווה, גאוגרפיה של ארץ ישראל, ולעיתים גם "דת" – נלמדו בעברית.
התלמידים חויבו לחבוש כיפה בשעורי התנ"ך בלבד, ובאירועים רשמיים של בית הספר הקפידו על שמירת כשרות ושבת.
הוראת המקצועות ה"כלליים" בשפה הפולנית נבעה משיקולים מעשיים, בראשם – השאיפה לניעות חברתית באמצעות קבלת תעודת בגרות ממלכתית, המאפשרת קבלה ללימודים גבוהים.
מורי בתי הספר היו בעלי השכלה אוניברסיטאית, רבים מהם יוצאי תנועות נוער ציוניות ובעלי גישות ליברליות בחינוך.
מכיוון שיצאו נגד תופעת ההתבוללות, הקפידו המחנכים על הקניית ערכים יהודיים-ציוניים במוסדות החינוך.
תוכניות הלימודים של המקצועות היהודיים פותחו עצמאית, ללא התערבות השלטונות, ואף פורסמו ספרי לימוד.
מרבית התלמידים בבתי הספר הדו-לשוניים היו בני המעמד הזעיר בורגני, בעלי רמה כלכלית נמוכה יחסית, על אף שהלימודים בבתי הספר הלא-ממלכתיים, בכללם הדו-לשוניים, היו כרוכים בתשלום שכר לימוד גבוה יותר.
השלטונות הפולניים לא אהדו את רעיון בית הספר היהודי, ויחסם אליו נע בין עוינות בולטת לבין נייטרליות קרירה.
עם זאת, בהשוואה למוסדות החינוך היהודיים האחרים, היה יחס השלטונות אליהם עוין מעט פחות.
הביקורת מצד זרמי החינוך האחרים
דוגמה ליחסם של זרמי החינוך היהודי האחרים אל זרם החינוך הדו-לשוני ניתן לראות בדבריו של חיים שלמה קאזדאן, אחד ממנהיגי ציש"א, שראה בכך "דילול של האידאה האבסולוטית", הבאה לידי ביטוי אצל ציש"א (חינוך מלא ביידיש) או אצל תרבות (חינוך מלא בעברית).
ביקורת נוספת גרסה כי בהשפעת המודל הדו-לשוני הופעלו לחצים מצד השלטונות בערי הספר על בתי הספר של תרבות, לזנוח את החינוך העברי המלא.
בתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים (בגרמנית Prähistorische Pfahlbauten um die Alpen; צרפתית Sites palafittiques préhistoriques autour des Alpes; איטלקית Antichi insediamenti sulle Alpi) הם השם הקיבוצי שניתן לקבוצה של 111 אתרים ברחבי הרי האלפים, ואשר הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
111 האתרים הכלולים בהכרזה נבחרו מבין 937 האתרים הידועים, בזכות איכויותיהם וכדי להימנע מחזרה על מאפיינים זהים.
כמחצית מאתרי ההכרזה (56) שוכנים בשווייץ, 19 באיטליה, 18 בגרמניה, 11 בצרפת, 5 באוסטריה ו-2 אתרים בסלובניה.
937 האתרים מקובצים בשמונה מקבצים ששני הצפופים שבהם נמצאים באלפים הצפוניים - הראשון במרכזה ובמערבה של שווייץ, והשני בצפון-מזרח שווייץ ובדרום גרמניה.
רוב האתרים משתרעים על-פני שטחים קטנים הנעים בין 0.08 ל-15 הקטר.
כשליש מהאתרים שקועים במים בעומקים של חצי מטר עד עשרה מטרים, כשליש ניצבים על קרקע יבשה והיתר שקועים במים בחלקם.
בתי הכלונסאות מתוארכים לתקופה שבין 5000 ל-500 לפנה"ס, והם הוקמו על ידי כשלושים קבוצות אתניות שונות, החל בשלבים המוקדמים של התפתחותן החקלאית, במהלך תקופת האבן החדשה ותקופת הברונזה באירופה.
בסביבות שנת 800 לפנה"ס, בד בבד עם תחילת תקופת הברזל באזור, חדלו יישובי הכלונסאות מלהתקיים.
המבנים הוקמו על כלונסאות עץ בשולי אגמים, נהרות וקרקע ביצתית; ורק לעיתים רחוקות באזורי חוף תלולים.
הקרקע הוצפה עם השנים והיישובים ננטשו, ושרידי המבנים השתמרו מתחת לפני המים, לעיתים יחד עם חומרים אורגניים שונים דוגמת בדים, כלי עץ, שיירי מזון וצמחים.
בחלק מהמקרים, כאשר המים נסוגו מהאתר המוצף, הוא יושב מחדש.
מבנים אלה מוכרים ביבשת אירופה בלבד, אך ייתכן שרק בה התקיימו תנאים אופטימליים להשתמרותם.
בחלק מהאתרים השתמרו גם שבילי הגישה וגדרות עשויות גזעי עצים מחודדים (palisade).
בתיארוך באמצעות טבעות עצים הסתבר שיישובי הכלונסאות המוקדמים נבנו מחדש או העתיקו את מיקומם לאחר 5 עד 20 שנים מהקמתם.
תקופות אלה התארכו עם הזמן, ולקראת סוף תקופת הברונזה ניצבו הכפרים על תילם משך 50 עד 100 שנים.
עוד נחשף קיומם של מעמדות חברתיים שבאו לידי ביטוי בדיאטה ובעיסוקים שונים באותו יישוב.
המחקר הארכאולוגי באתרים חשף מאפיינים תרבותיים שונים שאפיינו את הרי האלפים בתקופת האבן החדשה ובתקופת הברונזה:
קיום חקלאות - נמצאו חיטה, שעורה ודוחן, עצמות חיות מתורבתות, דגים וחיות בר שנצודו, וכן דבש וביצי עופות;
התפתחות טכנולוגית - נמצאו כלים דוגמת גרזנים, ומעבר הדרגתי שהתרחש לאורך 4000 שנים, משימוש באבן לנחושת, הלאה לברונזה ולבסוף, בחלק קטן מהאתרים, גם לברזל;
באתרים באוסטריה נחשפה העדות המוקדמת ביותר לתרבות מטלורגית בדרום-מזרח אירופה, וזו מתוארכת לאלף ה-4 לפנה"ס;
מסחר - סחר בצור, זהב, ענבר ובכלי קדרות התקיים ביבשת, ודרכי מסחר חצו אותה;