tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מתנהג באופן דומה להארסט כשהוא מתמודד עם השטויות של האריס.
הוא מדבר בקולות דמויי כלב.
המפקד אריק לסארד - המפקד הנינוח והאידיאליסט.
פיניגן - דג הזהב הנאמן של המפקד לסארד.
הפרופסור - הוא נוהג להמציא מכשירים רבים.
חיל K-9 – צוות של כלבים מאומנים.
הם יכולים לדבר, אבל רק עם עצמם ועם בעלי חיים אחרים.
רון רובין בתפקיד סמל קארי מאהוני
דן הנזי בתפקיד הקצין זד מקגלנק / סמל יוג'ין "טאק" טאקלברי
הווארד מוריס בתפקיד הקצין קרל סוויטצ'אק / הפרופסור
גרג מורטון בתפקיד סמל לארוול ג'ונס / סמל משה הייטאוור
לן קרלסון בתפקיד קפטן ת'דאוס האריס
דון פרנקס בתפקיד הקצין תומאס "האוס" קונקלין / סגן קרל פרוקטור
דניס פידג'ן בתפקיד סגן דבי קלהאן / סמלת לורן הוקס
טד דילון בתפקיד המפקד אריק לסארד
נלסון בראון בתפקיד אלווין ביקסבי
רקס הייגון בתפקיד קפטן ארני מאוזר
סוזט מאיירס בתפקיד מגישת קולנוע
נועם זילברמן בתפקיד בובי / ביל
בשנים הראשונות לקיומה בירת הח'ליפות הייתה כופה ומאוחר יותר עברה זמנית לתקופות קצרות לערים א־רקה ולסאמרא, בהתאמה בסוריה ובעיראק של ימינו.
אחרי נפילת בגדאד בידי המונגולים ב-1258 הח'ליפות העבאסית שרדה רק כסמכות דתית סמלית בקהיר בשנים 1261–1517, תחת חסות השליטים הממלוכים של מצרים.
עם תחילת שלטונם של העבאסים נכנסת האימפריה המוסלמית לראשית תקופת תור הזהב שלה, בה פורחת בארצות המוסלמיות, בין היתר, אמנויות של שירה ופרוזה.
עלייתו של בית עבאס לח'ליפות
אל-עבאס היה דודו של מוחמד, ואף על פי שכנראה לא התאסלם מעולם, הוא נחשב לאחד מידידיו הטובים.
בנו עבדאללה היה אחד ממקבצי החדית' – המקבילה האסלאמית לתורה שבעל-פה, אך כנראה היה חסר שאיפות פוליטיות.
נינו של עבאס, מוחמד בן עלי אל-עבאסי היה פעיל בקרב תאים מהפכניים בעיראק וצפון מערב פרס שביקשו לנקום את רצח חוסיין אבן עלי מייסד השיעה.
העובדה שהיה גם נצר למשפחת הנביא וגם לוחם כנגד בית אומיה נתנה לו את מעמדו המיוחד.
בתחילת הדרך העבאסים קיבלו את ברכתו של האימאם השיעי, ג'עפר א-צאדק, שמצדו חשב שבהיות העבאסים גם הם מבני משפחת הנביא (אך לא שיעים) – הם מעוניינים להחזיר את השלטון לראוי לו ביותר.
לרוע מזלו, העבאסים ניצלו את ברכתו כאסמכתא דתית שגייסה לצדם את השיעים, אך ברגע שעלו לשלטון הם ראו בא-צאדק ובשיעים כאיום והחלו לרדוף אותם אף יותר מאשר בימי האומיים.
בראשית הדרך בסיס כוחם של העבאסים היה במחוז ח'וראסאן שבפרס, שתושביו היו ערבים ופרסים, וסבלו קשות משלטונם של בני אומיה.
כיוון שהמחוז שכן בגבול המזרחי של האימפריה המוסלמית הוא שימש לגיוס כספים וכוח אדם למלחמות הבלתי נגמרות עם עמי מרכז אסיה והעמים הטורקים.
בשנת 745 נשבע בכיר אבן מאהאן, אחד ממנהיגי ח'וראסאן, אמונים לאימאם אבראהים אבן מוחמד (בנו של מוחמד אל-באקר) אך זה הוצא להורג על ידי האומיים אחרי זמן קצר, ואת מקומו תפס אחיו אל ספאח שהוכתר בשנת 749 לח'ליפה הראשון לבית עבאס.
אף על פי שא-ספאח היה מנהיג חלש שמשל רק ארבע שנים ולא השתתף באופן ממשי בשלטון אלא שימש בעיקר כדמות ייצוגית, השושלת שיצר משלה ביד חזקה לפחות עד מותו של הארון א-רשיד בשנת 809.
שלטון בית עבאס בראשית דרכו
אף על פי שבמובנים מסוימים שלטון בית עבאס הוא המשכו של שלטון בית אומיה, יש הבדלים אחדים בין השושלות.
בירת העבאסים הייתה ממוקמת בדרום-מרכז עיראק, מרכז האוכלוסייה הגדול של העולם המוסלמי, בניגוד לאומיים שקבעו את בירותם במחוז הסורי הפחות מאוכלס.
העברת הבירה לאזור העשיר והמאוכלס יותר בעיראק הקלה על השליטה באוכלוסייה, שהייתה מרוכזת כולה בתחום הצר שבין הפרת לחידקל.
העברת מרכז האימפריה לעיראק גם איפשרה שיתוף של עמים מוסלמים לא ערבים בצבא ובפקידות הבכירה כמו פרסים ומאוחר יותר טורקים, והפכה את האימפריה ליותר קוסמופוליטית.
בראשית דרכו התאפיין בית עבאס בשלטון מרכזי.
מושלי המחוזות היו אחראים על גביית מיסים וגיוס לצבא.
הח'ליפה לא היסס לפטר מושלים שלא עמדו במכסות המס, והעברת השלטון במחוזות בדרך כלל לא הייתה בירושה מאב לבן.
במיסים הרבים שנגבו השתמש השלטון לבניית ארמונות ומוסדות ציבור עצומים בערי השלטון בגדאד וסאמרא, וכן לשדרוג מערכת תעלות המים מן הפרת והחידקל.
מדיניות השלטון המרכזי יצרה שגשוג כלכלי חסר תקדים שכונה "תור הזהב של בית עבאס", והגיע לשיאו בימי הח'ליפה הארון א-רשיד.
תור הזהב הגיע לקיצו עם פרוץ מלחמת הירושה בין בניו של הארון א-רשיד – אל-אמין ואל-מאמון.
התקופה האמצעית בחליפות בית עבאס (816–937)
התקופה האמצעית לשלטונו של בית עבאס מתאפיינת בחיזוק השלטון המרכזי על חשבון המחוזות, העברת הבירה לעיר סאמראא', הכנסת פקידים וחיילים זרים במקום הערבים, וחיכוכים בין השיעים לסונים.
עם מותו של הארון א-רשיד ב-809 התחלקה האימפריה בין שלושת בניו: אל-אמין, אל-מאמון, ואל-מעתצם.
הארון א-רשיד נתן את השלטון בבגדאד לאל-אמין, את אל-מאמון שם בח'וראסאן ואת בנו הצעיר אל-מעתצם שלח להרי הטאורוס להילחם באימפריה הביזנטית.
הארון א-רשיד קבע כי כאשר ימות אחד מבניו, ירשו האחרים את מקומו.
אל-אמין, בניגוד לצוואת אביו, הכריז על בנו כיורשו לעתיד.
הפרה זו של צוואת האב גררה מלחמת אחים בין מאמון לאמין (811).
אל-מאמון גייס לעזרתו צבא ח'וראסאני בראשותו של טאהר בן-חוסיין, הביס את צבאותיו של אמין ושם מצור על בגדאד.
אל-אמין נבגד על ידי צבאו (אבנאא אל-דולה), נרצח, ושערי בגדאד נפתחו לרווחה בפני אל-מאמון ב-813 (למעשה, אל-מאמון הוכרז כחליפה בבגדאד רק ב-819).
בשנת 833 כבש (לאחר מותו של אחיו הבכור) אל-מעתצם את בגדאד אך על מנת למנוע את הבעיות איתן התמודדו אחיו כאשר גייסו צבאות מקומיים החליט אל-מעתצם לרכוש עבדים ולהכשיר אותם כלוחמים מקצועיים (ממלוכים).
אל-מעתצם עשה זאת על מנת לוודא שהצבא אכן יהיה נאמן לו ולו בלבד.
בהמשך ייעל אל-מעתצם את השיטה על ידי ייבוא עבדים היישר מאסיה המרכזית, ואלה שימשו לא רק כלוחמים מן השורה אלא השתלבו בכל הדרגות, כולל כמפקדי הצבא ומושלי מחוזות.
היתרון שבשימוש בעבדים לוחמים הוא נאמנותם המוחלטת לשליט, אך עם זאת, אליה וקוץ בה, שכן על מנת לשמור על נאמנותם המוחלטת של חייליו הוא נאלץ לבודדם מהאוכלוסייה.
אל-מעתצם אף הקים עיר בירה חדשה, סאמראא (سامراء, שמה נובע מהמשפט سر من رأى – "הרואה אותה שמח"), ובה הוא שיכן את כל הלוחמים ואת חצר הח'ליפה.
כמו כן נאסר על הלוחמים להתרועע עם האוכלוסייה המקומית.
בידוד החיילים היה כה מוחצן עד כי הובאו נשים במיוחד בשבילם מאזורי הספר, והשידוכים נעשו על ידי הח'ליפה עצמו.
חסרונות השיטה הפכו לחולשות העיקריות שיאפיינו את השלטון הערבי למשך מעל 1,000 שנה.
השימוש בעבדים לתפקידים בכירים בשלטון מנע כל אפשרות להתפתחות אליטה לגיטימית.
הצבא, שהיה כלי חשוב לניידות חברתית, הפך בהדרגה לנחלתם של עבדים חסרי קשרים חברתיים, עד שהצבא והפקידות השלטונית כולה הפכו זרים לגמרי לציבור הערבי.
כפועל יוצא ממדיניותו של אל-מעתצם לנתק את הערבים מן השלטון, ביטל הח'ליפה את הקצבאות שניתנו לצאצאי המשפחות הערביות המכובדות שהפיצו את האסלאם בסמוך לתקופת מוחמד, והגביל את הקצבאות לאנשי צבא בפועל בלבד.
מדיניות זאת גרמה לסכסוכים קשים עם המשפחות הוותיקות, ובראשם בני הח'ליפה עלי, ותומכיהם השיעים.
בשנת 841 נפל אל מעתצם למשכב.
רופאו האישי מת שנה קודם לכן, ומטפלו החדש לא עקב אחר הטיפול המקובל, מה שהחמיר את מחלתו של הח'ליפה והביא לבסוף למותו ב-842.
בנוסף חיזקו הח'ליפים האמצעיים את שלטונם במחוזות וכפו עליהם תשלום מס לרשות המרכזית, זאת בזכות נוכחותם של מושלים וחיילים זרים שלא היו בעלי מעצורים בכל מה שנוגע לגביית מס.
בשנת 861 נרצח הח'ליפה אל-מתוכל הראשון על ידי חייליו הטורקים שחששו משינויים שתכנן הח'ליפה לעשות בקצונה הבכירה.
הרצח הביא לתשע שנות אנרכיה, מרידות חיילים והתקוממויות של עבדים לשעבר מקבוצות אתניות אחרות כמו הברברים מצפון אפריקה והארמנים, ותקיפות מצד הביזנטים.
כמו כן סבלה הח'ליפות ממרד הזאנג', מרד נרחב של עבדים אפריקאיים, וכן מהשתלטות שושלת טולון על מצרים ואחר כך הלבנט.
עם עלייתו לשלטון של הח'ליפה אל-מואפק בשנת 875 תמה האנרכיה והמדינה חזרה לשלם את משכורת הצבא.
עם זאת, נדרשו עשורים לבית עבאס להחזיר לשלטונו את השטחים הרבים שאבדו לו בזמן האנרכיה.
עם זאת מימון הצבא הפך לנטל קשה על המדינה עד שלא נותרו די תקציבים פנוים לשיפור התשתיות הציבוריות, בעיקר זו של תעלות ההשקיה היוצאות מן החידקל.
בעיה נוספת שהתגלתה בשימוש בצבא קבוע היא שלמרות העלות העצומה של הצבא במשך תקופת השלום, בתקופת מלחמה הפך הצבא ללא יעיל כיוון שאין אפשרות להגדילו על ידי גיוסי חרום, למעשה צבא השלום הוא גם צבא המלחמה.
בעיות כלכליות ביחד עם מדיניות לא מקצועית של הח'ליפה אל-מקתדר ויורשיו גרמו לקרעים חדשים בין הח'ליפה לבין האוליגרכיות הצבאית והמנהלית שהביאו לסדרה של מלחמות בסופן מן האימפריה העבאסית נותרה רק בגדאד האזורים הסמוכים.
כל המחוזות המרוחקים קיבלו דרגות שונות של עצמאות למרות זאת מעמדו המיוחד של בית עבאס כשושלת הח'ליפים הלגיטימית היחידה נשמר, כך נוצר חבר העמים המוסלמיים.
סופה של האימפריה העבאסית ככוח של ממש התרחש לאורך תקופה ארוכה, במהלכה קבוצות שונות של שכירי חרב נלחמו עד להחרבתו של סואד – האזור החקלאי שסביב בגדאד.
סימלו של החורבן הוא הרס תעלת נהואן שהשקתה את רוב הסואד במהלך לחימה בין המצביאים אבן ראאק ובג'כם.
משמעות הרס התעלה היה הרס החקלאות ויוצא מכך הרס יכולתו של כל שלטון מבגדאד לגבות מס לקיומו.
עם החלשות השושלת עלו מספר שושלות נוודים ומכובדים מקומיים כמו בני עקיל, הבויהים, החמדאנים, הקרמטים, הפאטימים ועוד.
שושלות אלו יסדו מדינות שהתקיימו מספר עשורים שלאחריהן פורקו וחולקו בין מדינות שכנות.
הבויהים אף הקימו מלוכה בסגנון פרסי בבגדאד לצד הח'ליפה.
אף על פי שמדינות אלו היו עצמאיות לחלוטין הן קיימו ביניהן מערכת של הסכמות שיצרו את חבר העמים האסלאמי:
ראשית, שפת השלטון בכל המדינות החדשות הייתה ערבית – גם במדינות שאינן ערביות, כמו אלו שצצו בפרס, ארמניה וכורדיסטן, שפת השלטון נותרה ערבית.
כמו כן, הערבית כשפת ממשל אפשרה לפקידים רמי דרג לעבור בין מדינה למדינה ולהמשיך לבצע את עבודתם ללא מגבלה.
שנית, רוב מדינות החבר שמרו על נאמנותם לח'ליפה העבאסי מבגדאד, אף על פי שהח'ליפות איבדה את כל כוחה הצבאי, זאת משום שהצהרת נאמנות לח'ליפה נחשבה כמחזקת את הלגיטימיות של ההנהגה.
אפשר להשוות את הח'ליפות של תקופת חבר העמים האסלמי לקיסרות הרומית הקדושה, בשני המקרים לשליט העליון כוח סמלי בלבד.
שלישית, מבחינה כלכלית המדינות החדשות לא הציבו הגבלות על תנועה של סחורות או בני אדם.
כך נשאר העולם המוסלמי יחידה כלכלית וחברתית אחת.
רביעית, כוחם הצבאי של מדינות החבר התבסס על צבאות קטנים של עבדים לוחמים הנקראים "ע'למאן" (החל מן המאה ה-11 נקראו החיילים האלה ממלוכים).
חיילים אלו, לרוב ממוצא טורקי, לעיתים קרובות לא דברו ערבית ולא היו מעורבים בחיי יום יום של התושבים המקומיים.
בכך נותקו המוני העם מן המחלוקות הצבאיות בן השליטים.
מכאן, שלמרות המלחמות בין המדינות השונות, לא הייתה איבה בין התושבים המקומיים.
אף על פי שהע'למאן היו לרוב ממושמעים מאוד וחסרי אידאולוגיות עצמאיות הסכנה שבהעסקתם הייתה אי תשלום משכורתם – במקרים מסוימים אי תשלום סדיר עלול היה לגרום למרידה.
במאה ה-10 סבל אזור ארצות הליבה של העולם המוסלמי (עיראק, סוריה חג'אז) מהזנחה כלכלית ומלחמות בלתי פוסקות, ואף האימפריה הביזנטית כבשה כמה חלקים ממסופוטמיה, לעומת זאת התפוררות שלטון בית עבאס הוביל לפיתוח כלכלי חסר תקדים של מחוזות שהיו מוזנחים מאז הכיבוש האסלאמי כמו אנטוליה באסיה הקטנה ופארס שבאיראן.
גם בתחומי התרבות והאמנות תקופת חבר העמים מצטיינת בפריחה חסרת תקדים של התרבות האסלאמית בחלקים מסוימים של העולם המוסלמי.
אנשי רוח כגון המשורר אבו אל-עלאא אל-מערי, הרופא אבן סינא, הגאוגרף מוקדסי והיסטוריון אל-מסעודי הקדימו ב 500 שנה את תקופת הרנסאנס באירופה הנוצרית.
קיצה של תקופת חבר העמים ואיתה בית עבאס הגיע עם פלישת הסלג'וקים.
במאה ה-11 פלשו שבטים מאזור ימת אראל שבמרכז אסיה למזרח התיכון.
אחד ממנהיגי השבטים, איסראאיל ארסלאן, בנו של סלג'וק, הוביל את אנשיו לכיבושים במזרח האימפריה הביזנטית וצפון עיראק.
בינתיים בבגדאד, מנהיג הע'למאן אל בסאסירי זמם להשליט את ממשל הפאטמים (שושלת ששלטה במצרים ובסוריה) על עיראק.
הווזיר של הממלכה הבוויהית ששלטה במרכז עיראק הזמין את הכוח החדש למגֵר את הע'למאן.
בשנת 1055 נכנס לבגדאד המצביא הסלג'וקי תע'ריל-בג, לאחר שכבש את מזרח ממלכת פרס (ח'וראסאן) ואת ח'וזסתאן, והדיח את כל מנהיגי בגדאד ובכללם את הח'ליפה אל-קאאם שבשלב זה לא היה עוד בעל חשיבות מדינית.
גם תחת שלטון הסלג'וקים נותר ח'ליפה עבאסי בתפקיד רשמי בלבד, ועם הגעת המונגולים ב-1258 ונפילת בגדאד, הסתיים גם התפקיד הזה.
עם זאת, ענף משני של השושלת המשיך לשלוט להלכה בקהיר, תחת השלטון הממלוכי, עד לכיבושה של קהיר בידי העות'מאנים בשנת 1518.
היא ראתה חשיבות בשליטה על השוק על ידי אדם מטעמה כדי שידאג שהכלכלה תפעל לפי טעמם, לשלוט על המחירים, על המונופולין, לשמור על ההלכה האסלאמית (שריעה), וכן תגבה מסים.
אבל הוא לא היה רק ממונה על השוק אלא גם מינוי דתי שנגע גם בנושאים אחרים כמו אכיפת חוקי הדת בכל שטחי המסחר שלו.
אמנם, לא הייתה לו קדימות בעניינים שלא נגעו לשוק – אם שוטר היה תופס ראשון עובר עבירה בשוק, הוא היה 'זוכה' להענישו.
בסיכום – הם דאגו לכך שייצא שם טוב לשוק שלהם כדי שהוא יתפתח ויביא כסף.
שורטה: משטרה, במינוי של הח'ליף.
תפקידה היה לשמור על החוקים הכלליים והדתיים.
החשיבות שלה הייתה בשמירת החוק בעיר ובדרכים, וכך האוכלוסייה נהנתה משקט, ומנראות של אנשים מטעם השלטון שדואגים לסדר.
דבר נוסף שהיא דאגה לו הוא איסוף מודיעין על התארגנויות של מרידות (משטרה חשאית).
איש דת שממונה על נושאים אזרחיים (נישואין, גירושין, ירושה, סכסוכים, גישור ועוד).
מה שלא נפתר על ידי המוחתסב – הועבר לקאדי.
הוא פסק גם בעניינים דתיים.
בצמוד אליו פעל הווקף (ההקדש), שגם אותו ניהל.
לשם הועברו כל מה שהמוסלמים הקדישו לכלל האוכלוסייה, וזה ניהל את ההקדשים (מכירה או השכרה) והפיק מהם כסף לאוכל לעניים וכדומה.
גם השליט היה מלווה כסף לווקף.
יותר מכל היו הקדשות של עריריים.
משפט הח'ליף: המוסד הגבוה מכולם.
לשם הגיעו משפטים משני סוגים: א.
ארבעת המוסדות החשובים ביותר שנותנים תמונה של משטר חפץ חיים, עם סדר אזרחי הוגן, ללא הפקרות, עם כתובות ברורות לפתרון כל בעיה.
זה החזיק מעמד הרבה זמן, ואכן הישרה תחושת ביטחון על האוכלוסייה.
הח'ליפות העבאסית זכתה ללגיטימציה בגין העובדה שמייסד השושלת אל-עבאס היה בן דודו של הנביא מוחמד.
למרות זאת, במשך כל זמן שלטון העבאסים קיימו העבאסים יחסים אמביוולנטיים עם ענף אחר של משפחת הנביא: בני הח'ליפה עלי, בן-דודו של הנביא וחתנו, שבהם תמכו השיעים.
בראשית שלטון בית עבאס שילם הח'ליפה קיצבה לצאצאי עלי וכך ניסה לקנות את תמיכת חסידיהם.
עם זאת, הח'ליפים היו מעורבים לא אחת ברצח, במאסר ובהרעלת טוענים לכתר מצד משפחת הנביא.
מדיניות זו צלחה חלקית כיוון שעוד בימיו של הח'ליפה אלמנצור פרצה מרידה של בני עלי שדוכאה בקלות.
לאחר שהופסקו הקצבאות הללו בידי הח'ליפה אל-מעתצם (833–842) חזרה והתגלעה האיבה בין שתי הקבוצות ביתר שאת, ולקראת סוף שלטונם של בני עבאס, במאה ה-10, היא התפרצה כמלחמת אזרחים מלאה בין שיעים לסונים.
צעד פייסני כלפי השיעים ומתריס כלפי שליטי בית אומיה היה השימוש בתואר אימאם על ידי הח'ליפים מבית עבאס – תואר המבטא את מחויבות השלטון לתפקידו הדתי.
היבט נוסף הוא השימוש בתארים דתיים בעלי הקשר שיעי, כמו אל-מהדי.
למרות זאת בראייה היסטורית השיעים רואים את בני עבאס כשליטים לא לגיטימיים המתחזים למשפחת הנביא האמיתית.
בעיה נוספת בשושלת בית עבאס הייתה סידרי הירושה.
בניגוד למרבית השושלות המערביות, בהן הבן הבכור הוא היורש הטבעי, לא היו בבית עבאס הסדרי ירושה קבועים, לכן לאחר מות הח'ליפה מונתה מועצה (שורא) שהורכבה מן הפקידות המדינית הצבאית והדתית הבכירה והם בחרו את הח'ליפה הבא.
מובן שמשמעותה של שיטה זאת הוא שאין יורש טבעי וזהו מתכון בטוח למלחמות ירושה כמו זאת שפרצה בין בניו של הארון א-רשיד, אל-אמין ואל מאמון בשנת 812. מלחמות אלו היו סיבה לאי יציבות כרונית שהחלישה את האימפריה.
בית ספר של יום ראשון הוא מוסד חינוכי הפועל ביום ראשון (יום המנוחה השבועי בנצרות), ובו לומדים בעיקר לימודי דת נוצרים.
בשנת 1831 התחנכו בבתי הספר הנוצריים של יום ראשון כ-1.250 מיליון ילדים (כ-25% מאוכלוסיית ילדי אנגליה באותה עת).
בתי הספר של יום ראשון הפכו פופולריים יותר ויותר בקרב הכנסיות הפרוטסטנטיות הן בממלכה המאוחדת והן בארצות הברית, אף שמעולם לא הפכו לחלק ממערך החינוך הרשמי של המדינה.
מטרתם היחידה הייתה ללמד את הילדים את עיקרי דת הנצרות.
הלימוד מתבצע בכל שבוע, בו לומדים הילדים פרק מהביבליה, לאחר טקס התפילה של הזרם הפרוטסטנטי הנערך מדי יום ראשון.
המורים ברובם הם מתנדבים - ואינם בעלי השכלה פורמלית בתחום הדת או או הביבליה.
בתי ספר של יום ראשון יהודיים
בהשפעת בתי הספר של יום ראשון הנוצריים, החלו יהודים לאמץ מנהג זה.
בית הספר מכונה בדרך כלל Hebrew school (בית ספר עברי/לעברית), Synagogue school (בית ספר של בית הכנסת), או Saturday school (בית ספר של יום השבת).
גם ברבים מתוך בתי הספר היהודיים הללו לומדים בימי ראשון, הואיל ומקובל כי זה יום פנוי מלימודים.
בבתי הספר לעברית לומדים את השפה העברית וכן חלקים נבחרים מהתנ"ך היהודי, את עיקרי היהדות ואת ההיסטוריה היהודית (ולעיתים אף גם את ההיסטוריה הישראלית) והם מיועדים לתלמידים המתחנכים בבתי ספר כלליים (בבתי ספר לא-יהודיים) במקביל במהלך ימי השבוע.
בית עגנון הוא הבית שבו התגורר הסופר ש"י עגנון, בשכונת תלפיות בירושלים, ברחוב קלוזנר 16. הבית תוכנן על ידי האדריכל תושב השכונה, פריץ קורנברג, ונבנה בשנת 1931.
שכונת תלפיות נפגעה בפרעות תרפ"ט (1929), אז גם ניזוק ביתו השכור של עגנון והושחתו ספריו וחפציו.
בעזרת ירושה שקיבלה רעייתו מאביה, וכן פיצויים שקיבל מממשלת המנדט בעקבות הפרעות, ומקרן העזרה של יהודי גרמניה, הצליח עגנון להקים את בית הקבע שלו בתלפיות, סמוך לביתו הקודם.
לבית החדש שנבנה בתלפיות מראה מבצרי וסגור, חלונות הברזל מסורגים וחלקם נראים כחרכי ירי.
הבית בנוי בסגנון מודרני, בקווים ישרים ובמראה קובייתי, והוא מצופה בטיח ולא באבן, בדומה לרוב הבתים בתלפיות, אך בשונה מרוב הבתים בירושלים.
ממכתבים ששלח עגנון לרעייתו אסתר (כמופיע בקובץ 'אסתרליין יקירתי') מתלונן הסופר על הבית, שאינו מוצא חן בעיניו, על "הרהיטים המכוערים" ועל הצבעים הלא מוצלחים שבחר קורנברג לאריחי הרצפה וצבע הקירות: "...ודאי כתב לך ברין שקורנברג צבע את הבית בצבע נורא ומגוחך.
כנראה נצטרך חצי שנה להתבייש בפנינו ובפני האורחים מחמת צבע הבית."
קומת הכניסה כללה את חדרי המגורים של משפחת עגנון, והקומה השנייה של הבית הוקדשה לחדר עבודה וחדר מגורים לעגנון.
חדר העבודה הכיל את ספרייתו הגדולה של עגנון, ובה אלפי ספרים בתחומים שונים: פילוסופיה, היסטוריה, יהדות, קבלה ועוד.
באוסף הספרים נכללים עשרות ספרים עתיקים ונדירים, כשהעתיק שבהם נדפס בשנת 1524.
עגנון התגורר בבית זה עד לאשפוזו בשנת 1969, בחודשים האחרונים לחייו, ובו נכתבו מרבית ספריו, שחלקם נחשבים ליצירות הגדולות ביותר בספרות העברית החדשה.
בתקופה שבה חי עגנון בבית וכתב בו, התלונן כי רעש המכוניות מפריע לו להתרכז בכתיבה, ובתגובה הפכה עיריית ירושלים את הרחוב לחד-סטרי, ושמה שלט האומר: "נא לשמור על השקט, סופר במלאכתו!"
בשנת 1978 הוחלט להפעיל את הבית כמרכז לפעילות ספרותית, בחסות משרד החינוך.
בבית הוקם מוזיאון "בית עגנון בירושלים", שבו משוחזרים חדר העבודה ו"טרקלין" המגורים של המשפחה כפי שנראה כשעגנון חי בו.
בבית נערכים סיורים מודרכים בעברית ובאנגלית וימי עיון.
הבית מקיים ערבי ספרות ותרבות העוסקים בספרות עגנון ובנושאים נוספים משיקים.
בחדר העבודה יש כ-8000 ספרים.
בין דצמבר 2006 לינואר 2009 בתקופת ניהול הבית על ידי צילה חיון התנהל בבית פרויקט שימור ושיפוץ.
הפעילויות השונות התקיימו במרכז מורשת בגין.
בינואר 2009 נפתח שוב הבית לקהל הרחב.
בשנת 1982 נוסדה עמותה הפועלת מאז ברציפות, ומטרתה לשמר את ביתו של עגנון כבית תרבות וספרות השוקד על טיפוח ההיכרות עם יצירתו של עגנון ועם הספרות העברית בכלל.
יושבת ראש הנהלת העמותה היא לאה רוזנברג.
חברי ההנהלה הם: נכדתו של עגנון יעל בלאו, שולמית עמיחי, מירון איזקסון, ליאורה בינג-היידקר, שירה חדד ולי אשר.
ביתו של ש"י עגנון, ואתרים נוספים בשכונת תלפיות, זכו ליחס ספרותי מיוחד מצדו של א.ב.
יהושע, בהיותם זירת התרחשויות מרכזית בספרו "הכלה המשחררת" שיצא ב-2001. בספרו זה רומז יהושע לאחדים מספריו של עגנון, הספרים והפירושים התואמים להם נמצאים כיום גם הם בבית עגנון.
יהושע עצמו הכיר את עגנון מילדותו, שכן אביו היה המורה הפרטי לערבית של רעייתו של עגנון, אסתר.
הסופר עמוס עוז, מתאר את בית עגנון בספרו האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" שיצא ב-2002, כפי שזכור לו מביקורים שערך במקום בילדותו:
הסופרת גלילה רון פדר עמית הזכירה את הבית בספר ה-40 של "ג'ינג'י" שנקרא "מי פרץ לבית עגנון?" שיצא ב-1994.
בית ספר תיכון (מכונה גם חטיבה עליונה או בראשי תיבות חט"ע) הוא השלב העליון במערכת החינוך הבסיסית הניתנת לילדים ולנוער במדינות רבות בעולם.
לימודים שלאחר שלב זה נערכים במערכת ההשכלה הגבוהה וההכשרה המקצועית.
בעולם מקובלות חלוקות שונות של בתי ספר תיכוניים.
החל בגימנסיה מול בית הספר הריאלי או המתמטי – חלוקה שבה לומדים בגימנסיה בעיקר מקצועות הומניים ובבית הספר הריאלי מקצועות מתמטיים.
דרך מוסד להכשרה טכנולוגית הנקרא לעיתים טכניקום.
חלוקה על פי צורת הבעלות (פרטי מול ציבורי) וחלוקה על פי הזיקה למוסדות להשכלה גבוהה (בתי ספר מכינים או מכינה).
המסלול העיוני בבית הספר התיכון מסתיים בבחינות הבגרות, שהעומדים בהן בהצלחה זכאים לתעודת בגרות.
במסלול הטכנולוגי בבית הספר התיכון יכול התלמיד להיבחן במקצועות בעלי חלקים טכנולוגיים.
מסלול נוסף הוא המסלול המקצועי, שבו בנוסף ללימודים העיוניים לומד התלמיד מקצוע.
בית הספר התיכון התקיים בארץ ישראל, כחלק מהחינוך הפורמלי, בתחילה במסגרת בת 8 שנים החל מכיתה ה' שהמשיכה את לימודי בית הספר העממי שהסתיימו בכיתה ד' (זוהי גם הסיבה ההיסטורית לכך שתלמידי כיתות י, י"א ו-י"ב נקראים "שישיסטים", "שביעיסטים" ו"שמיניסטים" בהתאמה).
מאוחר יותר, אחרי הרחבת לימודי החינם ל-6 שנים הייתה תקופה קצרה שבה בית הספר התיכון החל בכיתה ז', ובתקופה מאוחרת יותר הגיעו התלמידים לבית הספר התיכון אחר 8 שנים של לימוד בבית הספר היסודי (כיתות א' עד ח'), למסגרת לימוד בת 4 שנים (כיתות ט' עד י"ב).
במסגרת רפורמה במערכת החינוך, שהחלה בשנת 1968, הוקמו בהדרגה חטיבות הביניים (כיתות ז' עד ט'), וחטיבה עליונה בת שלוש כיתות (כיתות י' עד י"ב).
מרבית בתי הספר התיכוניים פועלים במתכונת החדשה, אך יש הממשיכים לפעול במתכונת הארבע-שנתית.
"בית ספר שש-שנתי" או "בית ספר על-יסודי" הוא כינוי לבית ספר הכולל בתוכו חטיבה עליונה וחטיבת ביניים, כלומר 6 שנות לימוד.
בתי הספר התיכוניים הם לעיתים עיוניים בלבד, מקצועיים/טכנולוגיים בלבד, חקלאיים בלבד, או בתי ספר מקיפים, הכוללים מגמות עיוניות ומגמות טכנולוגיות גם יחד.
הלימודים בבית ספר תיכון ניתנים כיום במסגרתו של חוק לימוד חובה, אך בשנת 1949, עם חקיקתו של חוק זה, נקבע בו לימוד חובה בכיתות א' - ח' בלבד.
המאפיין העיקרי שמבדל את בית הספר התיכון מבתי הספר היסודי ומחטיבת הביניים הוא החלוקה למגמות לימוד.
לתלמידי בית הספר התיכון מוצעים מסלולי לימוד אחדים וכל תלמיד בוחר את המסלול המועדף עליו.
מסלולים אלה, הקרויים מגמות, הם למשל, מגמת פיזיקה, מגמת ספרות, מגמת קולנוע וכדומה, לכל בית ספר מבחר מגמות משלו.
יש מגמות הנלמדות בבתי ספר רבים, ויש הנלמדות בבתי ספר מעטים.
ההבחנה בין המגמות מתבטאת במידת ההעמקה בלימוד נושאים מסוימים, העמקה הנמדדת במספר יחידות הלימוד לבחינת הבגרות.
מתמטיקה, למשל, נלמדת במגמות הריאליות בהיקף של 5 יחידות לימוד (רמת ההעמקה הגבוהה ביותר), 4 יחידות לימוד או 3, וכך גם לגבי אנגלית.
במהלך השנים הופחת השימוש במינוח מגמות וכיום התלמידים יכולים לבחור בשילובי מקצועות או "אשכולות" לימוד.
מרבית המורים בבתי הספר התיכוניים מאורגנים במסגרת ארגון המורים העל-יסודיים ומיעוטם במסגרת הסתדרות המורים.
בית עדות למורשת גוש עציון, נמצא בקיבוץ כפר עציון, בבית מוזיאון לתולדות ההתיישבות בגוש עציון.
ניתן לצפות בו בחיזיון אור-קולי שמספר את ההיסטוריה של האזור.
הבית ממוקם במורדות הגבעה שעליה שכן כפר עציון עד לחורבנו בשנת 1948. לידו נטוע גן זיכרון, ובו בית אחד ששרד מהקיבוץ שחרב וחזית של בית חווה ("המנזר הגרמני") שהקימו ב-1928 נזירים ממנזר דורמיציון בירושלים ובו התגוררו ראשוני גוש עציון.
במסגרת בית עדות למורשת גוש עציון שוחזר ה"מנזר גרמני" וקיים בו ארכיון פעיל שמתעד את כל המסמכים והממצאים של גוש עציון ועוקב אחר פרסומים חדשים.
הארכיון מהווה מרכז לחוקרים וסטודנטים שחוקרים את תולדות המקום.
בקיבוץ כפר עציון נמצאים גם מוזיאון האדם בהר, ובו אוסף של כלי בית וכלי עבודה האופייניים להר חברון, וגן בוטני וזואולוגי בשם "שיר השירים".
במוזיאון מוצג חיזיון אור-קולי הכולל המראה את המאורעות מרכזיים בתולדות העם היהודי באזור מאז חידוש היישוב היהודי בהר:
הציפייה לבנות את הגוש מחדש.
בניית גוש עציון מחדש אחרי מלחמת ששת הימים.
תנופת היישוב היהודי בגוש-עציון - מועצה אזורית גוש עציון
במוזיאון שני אולמות תצוגה וארכיון ובו ספרייה לשירות הציבור.
אולם ההתיישבות - מתאר את שלבי ההתיישבות בהר בעת החדשה: הקמת מגדל עדר, כפר-עציון של חברת 'אל-ההר' מיסודו של הולצמן ויישובי גוש עציון על ארבעת יישוביו בתקופה לפני הקמת המדינה.
מוצגות בעיות ההר הצחיח - הקרקע והמים, קשיי ההתיישבות בסביבה עוינת והווי החיים בהר בימים הראשונים ליישובו.
אולם המערכה על גוש עציון במלחמת העצמאות - המצור על היישובים, מהלך שיירות האספקה והתגבורת מירושלים לגוש עציון ובחזרה ענו שיירת נבי דניאל, הקרבות הקשים על הגנת הגוש והעסקת התגבורת הערביות (שלא עלו לירושלים בעקבות זאת), הקרב האחרון והנפילה של הגוש.
בארכיב קיימים צילומים, מסמכים, עדויות אישיות מוקלטות, סרטי זיכרון לנופלים, אנשי "נצר אחרון" וחפצים מעזבונם של הנופלים.
בית סקסה-קובורג-גותה הוא בית אצולה גרמני ששלט על דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
עם הזמן התפשטה השפעתו של בית האצולה, ואחד מענפיו העניק את שמו לשושלת של בית המלוכה הבריטי מיום מותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 עד 1917. זהו ענף לבית וטין.
כמו כן שלט בית המלוכה בבלגיה, בפורטוגל ובבולגריה.
מקום מושבם של הדוכסים היה ארמון אהרנבורג.
המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, שאמהּ הייתה בת למשפחת סקסה-קובורג-גותה, נישאה לבן-דודה, הנסיך הגרמני אלברט סקסה-קובורג-גותה.
בית המלוכה נקרא על שם בית האצולה אליו השתייך בעלה של המלכה.
מקור השם הוא בדוכסות גרמנית זעירה, סקסוניה-קובורג-גותה, שהיא איחוד של הדוכסויות סקסה-קובורג וסקסה-גותה.
בנה של ויקטוריה, אדוארד השביעי, היה המלך הראשון בבית המלוכה בשם זה.
ב-1917 שינה בנו, המלך ג'ורג' החמישי, את שמו של בית המלוכה מבית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור, ואת שם משפחתו מווטין לווינדזור.
בית המלוכה רצה להימנע מלהקרא בשם גרמני עקב המלחמה בגרמניה, במלחמת העולם הראשונה, שעוררה רגשות אנטי-גרמניים.
המלך גם ויתר על תוארי אצולה גרמניים שהחזיק.
מלכים בריטיים הנמנים עם בית סקסה-קובורג-גותה
ויקטוריה, בתם של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, נישאה לפרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
בנם הבכור היה וילהלם השני, קיסר גרמניה, שהיה הקייזר האחרון בגרמניה.
וילהלם היה בן דודו של מלך בריטניה, ג'ורג' החמישי, ואף על פי כן היו ארצותיהם אויבות זו לזו בזמן מלחמת העולם הראשונה.
לאופולד מסקסה-קובורג-זאפלד, מלך הבלגים הראשון, היה אחיו הצעיר של הדוכס ארנסט ודודה של המלכה ויקטוריה מצד אמהּ.
בית המלוכה הבלגי נותר על כנו כיום, אך שינה את שמו ב-1920, בעקבות מלחמת העולם הראשונה שבה נכבש מרבית שטח בלגיה על ידי הגרמנים.
השם החדש שניתן לבית המלוכה הוא "מבלגיה" (בשלוש השפות הרשמיות במדינה: van België, de Belgique וכן von Belgien).
מלך בלגי שעולה על כס המלוכה משנה את שמו רשמית לשם שמשמעו "של הבלגים" (der Belgen, des Belges או der Belgier).
המשפחה עלתה גם על כס המלוכה בבולגריה מ-1887, עת הוכתר המלך פרדיננד הראשון, נכד לאחיו של ארנסט הראשון.
נכדו, סימאון סקסקובורגותסקי, (הגרסה הבולגרית לשם סקסה-קובורג-גותה) הודח ויצא לגלות כילד כאשר בוטלה המלוכה במשאל עם ב-1946, אך שב לארצו וכיהן כראש ממשלת בולגריה בשנים 2001–2005.
בן אחיו של ארנסט הראשון, פרדיננד, נשא לאישה את מריה השנייה, מלכת פורטוגל והיה למלך פורטוגל, בשם פרננדו השני.
משפחת המלוכה הפורטוגלית הוסיפה בדרך-כלל להיקרא בשמו הקודם, ברגנסה.
לעיתים התייחסו למשפחה בשם ברגנסה-וטין.
צאצאי פרדיננד מלכו על פורטוגל עד ביטול המונרכיה ב-1910.
בית המלוכה עמד גם בקשרי נישואין עם משפחות אצולה ומלוכה נוספות, דרך נישואי בנותיו (שאינן יכולות להוריש את ההשתייכות לשושלת).
הקייזר הגרמני האחרון, וילהלם השני, היה נכדה של ויקטוריה מלכת בריטניה, אך מאחר שאמו הייתה נצר לשושלת ולא אביו, לא השתייך בית המלוכה הגרמני לשושלת.
קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי, הוא נכדו של אחרון-הדוכסים ששלט בדוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, דרך בתו זיבילה.
בית ספר תיכון קדמה הוא בית ספר תיכון על-אזורי הפועל כבית ספר אוטונומי, בשכונת הקטמונים בירושלים שהוקם ב-1994 על ידי עמותת ההורים של תנועת קדמה.
מטרת בית הספר הוא מתן הזדמנות לצעירים מרקע סוציואקונומי נמוך להשלים בגרות עיונית ולצמצם פערים לימודיים בשכונות מצוקה.
בשכונת גוננים ("הקטמונים") ממוקמים שני בתי ספר תיכוניים, "תיכון ע"ש דנמרק" בשכונת גונן ד' ו"תיכון גבעת גונן" בשכונת גונן ט', בהם הונהגה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 תוכנית האינטגרציה בחינוך.
לטענת אנשי תנועת קדמה, תוכנית האינטגרציה בחינוך נכשלה מכיוון שהיא הביא לכך שהתלמידים החלשים נחלשים, והתלמידים החזקים מתחזקים.
ב"תיכון דנמרק", שהוא תיכון מקיף בו מיושמת תוכנית לימודים מקצועית ועיונית, הופנו התלמידים החלשים למסלול המקצועי.
ואילו ב"תיכון גבעת גונן", על פי נתונים שנחשפו בעיתון "כל העיר" במרץ 1994, רק 12 מתוך 70 ילדי גוננים שהחלו ללמוד במחזור הראשון בבית הספר סיימו את כיתה י"ב, ורק ארבעה מהם קיבלו תעודת בגרות.
בבית הספר "גבעת גונן", שכולל יסודי ותיכון, יושמה "אינטגרציה הפוכה" בה ילדי השכונות המבוססות הגיעו ללמוד עם ילדי "שכונת המצוקה", והוחלט ש-60% מן הילדים יגיעו מהקטמונים, ו-40% יהיו מחוץ לשכונה.
בית הספר קדמה ירושלים הוקם בספטמבר 1994 ביוזמת עמותת קדמה.
באותה עת הוקם גם בית הספר קדמה בשכונת התקווה בתל אביב, ושנה לאחר מכן הקימה העמותה גם בית ספר בקריית מלאכי, אך הוא נסגר תוך שנה, לאחר שמשרד החינוך הוציא לו צו סגירה מתוך היענות ללחצים של רשת "אורט", שחששה משבירת המונופול שלה על ילדי קריית מלאכי.
בית הספר קדמה תל אביב נסגר עקב חילוקי דעות בין מקימיו לבין מחלקת החינוך של עיריית תל אביב ב-1999.
את תיכון קדמה ירושלים ייסדה אשת החינוך קלרה יונה-משומר, ולמרות תמיכה שקיבל מצד שר החינוך דאז אמנון רובינשטיין ומחבר הכנסת בני בגין, הוא לא זכה ליחס רב מצד מערכת החינוך העירונית.
בשנתו הראשונה, נפתחו שתי כיתות ז', ו-50 תלמידי המחזור הראשון למדו בשלושה מבנים: תחילה בסניף בנק לשעבר בשכונת גילה, אך העירייה הוציא לבית הספר צו סגירה.
לאחר מכן בחדרים ב"בית שמואל - מרכז שמשון", ובמוסך באזור התעשייה בתלפיות שם למדו עד סוף השנה.
בשנתו השנייה שכנו כיתות בית הספר בצריף נטוש בקטמונים ששימש קודם כמתנ"ס בשכונת פת.
ב-1997 עבר בית הספר למבנה הנוכחי בלב שכונת הקטמונים בו שתי קומות ושש כיתות לימוד, מבנה שחלקו משמש את בית ספר "אורט ספניאן".
בשנת 2004 דיווח "הארץ" כי בבית הספר כבר לומדים 150 תלמידים.
במרץ 2014 זכה בית הספר בפרס החינוך לשנת תשע"ד.
נכון ל-2014 מאז הקמת קדמה 74% מבוגרי בית הספר הגיעו לבגרות מלאה וכ-30% מהם המשיכו למוסדות להשכלה גבוהה.
בית ספר שדה עין גדי הוא בית ספר שדה הראשון בישראל.
בית הספר נמצא על גבעה, צפונית לקיבוץ עין גדי, במרחק הליכה מאתרי שמורת עין גדי: נחל דוד, נחל ערוגות, בית הכנסת העתיק בעין גדי והמקדש הכלכוליתי בגבעה שמעל הקיבוץ.
בית-ספר שדה הראשון, בעין גדי, הוקם בשנת 1960 על ידי יוסי פלדמן.
הוא נועד ל"חינוך הציבור ובפרט בני-הנוער בשמירת הטבע".
לימים ביוזמת החברה להגנת הטבע החלו לפעול עשרות מרכזים דומים בכל רחבי הארץ, הן כיחידות שדה בתי ספר שדה והן כיחידות עירוניות הקרויים מל"שים (מרכזים ללימודי שדה).
בבית הספר, הנקרא על שם עמי אסף, יש חדרי אירוח, תצוגה זואולוגית וארכאולוגית, אוסף גאולוגי וחיזיון אור-קולי על מדבר יהודה.
באזור מעיינות ואתרים היסטוריים וארכאולוגיים.
בקרבת בית הספר: מערות קומראן ועינות צוקים מצפון, מעלה בני המושבים ממערב, מצדה מדרום, עין בוקק והנחלים דרגות, משמר וזוהר.
דרומה יותר מפעלי ים המלח, מישור עמיעז, נחל פרצים ומערת הקמח.
בית הספר מפיץ עלון בשם נחליאלי, המפרט תצפיות שנערכו באזור על בעלי כנף ויונקים, עדכון הקוראים בדרישות הביטחון והצעות לטיולים באזור.
בית הספר שדה בעין גדי תוכנן על ידי האדריכל נחום זולוטוב בין השנים 1962–1963. הפרויקט הזה נחשב לאחד מהנדבכים החשובים בתולדות האדריכלות הישראלית.
הפרויקט הופיע במגזיני אדריכלות ישראלים ובינלאומיים מאותה העת.
המבנה החדש נחנך בשנת 1967.
בית ספר שדה הר מירון הוא בית ספר שדה הנמצא במרום הגליל בשמורת הטבע הר מירון בגובה 900 מטר מעל פני הים – כ-300 מטר מתחת לפסגת הר מירון (1,204 מטר מעל פני הים) בין נחל נריה ונחל מורן (יובלי נחל כזיב).
בית הספר נמצא בסמוך לעתיקות הכפר נריה ומעיינות המים הסמוכים לו ממערב, וחרבת חוממה ממזרח.
שם בית הספר, מבחינה מוניציפלית, הוא "נריה" וכך הוא אף מופיע בחלק מהמפות.
מיקומו בלב שמורת הטבע הר מירון מהווה מוקד (בדומה לחרשים ואבירים) לחיכוכים עם תושבי חורפיש ובית ג'ן אשר טוענים שהשמורה מצרה עליהם ושהתפתחותם המוניציפלית נאסרת בעוד "בית מלון" מקבל אישור לפעולה.
מאז העברת בית הספר לתפעול על ידי סאסא והפסקת יעודו המקורי - קולות אלו מתחזקים.
בית הספר נחשב לפופולרי עקב קרבתו לאתרי הטיולים בגליל: צפת, פקיעין, מערות כמו: מערת עלמה, מערת פער, נחלים: כמו נחל כזיב, נחל עמוד, נחל שרך, נחל בצת בהגליל המערבי ויישובים דרוזים כמו בית ג'ן וחורפיש.
כמו כן, בית הספר קרוב למספר קברי צדיקים ואתרים מקודשים ליהודים.
אחד מהקברים הגדולים והחשובים באזור הוא קבר רבי שמעון בר יוחאי וכן בתי כנסת עתיקים כגון ברעם, שמע, מירון.
הקמתו של בית ספר שדה הר מירון היוותה חלק ממאבקיה של החברה להגנת הטבע למניעת הקמת יישוב בלב הר מירון.
יואב שגיא, ממקימי החברה להגנת הטבע, התיישב בשנת 1964 למרגלות ההר באוטובוס ללא גלגלים ונאבק למען הפיכת ההר לשמורת טבע - לימים שמורת טבע הר מירון.
לאחר כשנה, הצטרפו אליו מספר חיילי נח"ל.
באפריל 1965 הושג תקציב חלקי ממשרד החינוך להקמת בית הספר שדה במקום.
בראשית 1967 נחנך מבנה בית הספר.
בשנת 1970 הושלם מבנה בית הספר, שתוכנן על ידי האדריכל קלמן כ"ץ.
בעת הקמתו של בית הספר שדה, על ידי יואב שגיא, יועד המקום כמרכז מחקר ולימוד אשר יעשה שימוש במיקומו לצרכים אלו.
במרוצת השנים, לאחר קיום שינויים מבניים בחברה לאור שינויים בשוק הדרכת טיולי בתי הספר, שינה בית הספר את אופיו ובשנת 2002, לאחר שהופשט כליל מפעילותו החינוכית, נמסר המקום לקבלן משנה (קיבוץ סאסא) לצורך הפעלתו כאכסניה.
בית ספר שָדֶה שְדֵה בוקר נמצא במדרשת בן-גוריון מעל נחל צין ובקעת צין.
בית הספר הוא אחד המוסדות המופעלים על ידי תאגיד מדרשת שדה בוקר, ואינו שייך לחברה להגנת הטבע.
את בית הספר ייסדו יהושע כהן ומיכאל גל בשנת 1962, והוא השני במניין בתי הספר שדה בארץ.
בבית הספר אכסניה עם 273 מיטות.
בנוסף לאכסניה, קיים במקום בית ההארחה, "בית המבורג" עם 80 מיטות.
בית הספר נקרא על שם נחמה ויהושע כהן.
בית הספר עורך פעילויות הדרכה הקשורות למרחבים הגאוגרפיים מרכסי הנגב הצפוני בצפון-מזרח, עד להר הנגב הגבוה בדרום-מערב.
הפעילות נערכת בעיקר במסגרת טיולים בהם טיולי משפחות, טיולים שנתיים לבתי ספר, טיולים נודדים בני 2–5 ימים בהם לנים בשטח והולכים ברגל מנקודה לנקודה, הכנת עבודות ביוטופ עם תלמידי בית הספר התיכון במגמת ביולוגיה.
רכסי הנגב הצפוני - רכסי חתירה וחצרה והמכתשים: הגדול והקטן והנחלים המתחתרים בהם כגון נחל גוב ונחל עקרבים.
רמת עבדת - המסתיימת במבנה מצוקי ברום של 150–200 מ', היוצר נוף קניוני.
בשוליה של הרמה נובעים המעיינות: עין עבדת, עין מעריף ועין מור שבנחל צין.
מכתש רמון - "חלון גאולוגי" המאפשר למבקרים ולחוקרים לצפות בסלעים עתיקים מלפני 400 מיליון שנה וכן ריכוז עשיר של מאובנים.
הר הנגב - הגוש ההררי הגבוה של הנגב ובו כמה מפסגותיו הגבוהות ביותר: הר רמון 1,035 מטר מעל פני הים וראש חורשה.
באזור צומחים מאות עצי אלה אטלנטית גדולים ועתיקים.
בבית הספר אוסף חי מדברי המתמקד בזוחלים.
בתצוגה נחשים מדבריים וצפוניים, ארסיים ונדירים, פנק, אוח ומכרסמים.
בנוסף יש במקום תצוגה של פוחלצי חיות מדבר.
כמו כן במקום אוסף בדואי, ע"ש יצחקי נצר.
האוסף כולל חפצים ותמונות מאורח-החיים של הבדואים במדבר.
באוסף יש אוהל בדואי, לבוש מסורתי, כלי בישול ואביזרים לחיי היום-יום.
בית ספר שדה חרמון הוא בית ספר שדה הנמצא ברמת הבניאס ליד קיבוץ שניר.
בית הספר ממוקם בלב יער אלוני תבור בשטח כ-70 דונם, ובמרחק הליכה משמורת נחל חרמון.
בית הספר הוא אחד משלושה בתי ספר שדה ברמת הגולן: השניים האחרים נמצאים בקצרין ובקשת יהונתן.
ההדרכה בשלושת בתי הספר נעשית במרוכז על ידי מרכז ההדרכה הצפוני של החברה להגנת הטבע, "גולן וחרמונים".
בחורף משמש בית הספר בסיס יציאה לטיולים בהר החרמון, ומספק הדרכה לתנועה ולשהייה בשלג.
בבית הספר 60 חדרים ללינה ושני חדרי אוכל לאירוח עד 420 איש.
בית ספר שדה חוף הכרמל (שם מלא: "בית ספר שדה חוף הכרמל, מעגן מיכאל"), של החברה להגנת הטבע, ממוקם בין הכרמל לים, סמוך לנחל תנינים ולבריכות דגים של קיבוץ מעגן מיכאל.
בית ספר שדה הוקם לראשונה בשנת 1970 בידי הצפר והמדריך שלום זו-ארץ, נסגר בשנות ה-90 ונפתח מחדש במאי 2010.
בית ספר שדה עוסק בחינוך וקהילה למען קידום שמירת טבע בישראל ואזורנו בפרט.
חוף כרמל והסביבה על מגוון בתי הגידול שבה, משמשת מעבדת שדה לחקר תופעות ותהליכים במערכות אקולוגיות, ומספקת תשתית עשירה למגוון תוכניות חינוכיות העוסקות ביחסי הגומלין בין האדם לסביבתו.
מתוך שמונה בתי גידול שהוגדרו כבתי גידול לשימור בסכנת הכחדה בישראל אנו עוסקים בשבעה: חמרה- כורכר, חולות, בתות, מלחות, חוף ים חולי, סלעי ופתוח (מלבד זה עוסקים במקווי מים מתוקים, בריכות חורף ונחלים).
מדריכי בית ספר שדה מתמחים בהדרכת:
טיילות חינוכית, בדגש שמירת טבע והכרת הארץ לבתי ספר ומשפחות באזור מישור החוף, בהר הכרמל וברמות מנשה.
סיורים ותצפיות בציפורים בבריכות הדגים, בית גידול מלאכותי המשחזר את ביצות כבארה שהיו באזור עד שנות ה-20 של המאה ה-20, המהווה מוקד משיכה לעשרות מינים של ציפורים נודדות.
חינוך סביבתי ארוך טווח, בעיקר סביב טבע עירוני, חיזוק ושימור ריאות ירוקות בתוך יישובים וערים והיכרות עם המגוון הביולוגי העשיר בסביבה הקרובה למגורינו.
הפרויקטים מתקיימים כל שנה מחדש בבתי ספר מהמועצות והעיריות הסמוכות אלינו.
הדרכות ביולוגיות, סיורים למגמות ביולוגיה והדרכה בעבודת ביוטופ בבתי גידול שונים- לגונה, נחלים, חורש ים תיכוני ובריכות דגים.
במתחם בית ספר שדה נמצא "בית גייל" על שם הצלמת גייל רובין שנרצחה על ידי מחבלים בשמורת הטבע של מעגן מיכאל כקורבן הראשון של פיגוע כביש החוף, ובו חדר הרצאות, מעבדה, מרפסת תצפית וציוד לימודי לעבודות אקולוגיות (בינוקלרים, משקפות וכו').
כמו כן, יושבת בתחומי בית ספר שדה המכינה הקדם צבאית "מנשרים קלו".
פארק הצפרות מעגן מיכאל הוא מרכז צפרות שהוקם ב-2007 על ידי החברה להגנת הטבע כחלק מבית ספר השדה.
סביב המרכז נצפים עופות רבים עקב קרבתו של המרכז אל בריכות הדייג, חוף הים ונחל תנינים.
המרכז מציע סיורים לקהל הרחב, ומספר המבקרים בו בשנת 2008 נאמד ב-25,600.
בית ספר שדה כפר עציון נמצא ביישוב כפר עציון.
בית הספר עוסק בהדרכות טיולים בכל מרחב גוש עציון, הרי יהודה, ירושלים, מדבר יהודה ושפלת יהודה והנגב.
בית-ספר שדה כפר-עציון נוסד סמוך לחידוש היישוב היהודי בגוש-עציון, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, בשיתוף החברה להגנת הטבע ביוזמתו של יהושע כהן משדה בוקר.
נכון לשנת 2008, ההדרכה שמעניק בית הספר היא בשיתוף עם החברה להגנת הטבע אך האכסניה היא עצמאית.
פעילויות מיוחדות לנוער נערכות תוך הפרדה בין בנים לבין בנות.
פעילויות אלו כוללות מסעות נודדים לשלושה ימים מכפר עציון לירושלים, לשפלת יהודה ולסיירים: גלישות וסיורי מערות.
סדרה של מחנות למבוגרים ולנערים לשם ביצוע חפירות ארכאולוגיות באתר "ח'רבת ג'ומג'ום" מימי מרד בר כוכבא בהדרכת ארכאולוג מאוניברסיטת בר-אילן.
בית הספר מתמחה בין היתר בטיולים לעבר הירדן המזרחי.
במסגרת בית הספר נערכו השתלמות למדריכי טיולים, מורי-דרך וחובבי ידיעת הארץ, וכן טיול אל קניוני מואב - נחל ארנון ונחל זרד.
כן נערך מסע ג'יפים בדרום ירדן: עקבה, ואדי ראם, פטרה וואדי נמלה בדרך הבשמים.
במרוצת השנה נערכים קורסים, הכוללים בין שמונה ל-20 סיורים, בנושאים: לטייל עם התנ"ך, מדינה קמה בסערת מלחמה, בוטניקה ברחבי ארץ יהודה, אתרים ארכאולוגיים חדשים, סיורים למטיבי-לכת ולאור מקורות בתולדות העם והארץ.
בית-הספר מקיים אכסניה בעלת 30 חדרים ומתאימה לאירוח של עד-150 איש.
בנוסף קיימים במקום "מאהל בדואי", חדר אוכל ברמות כשרות שונות, מתקני ספורט ופנאי ואולם הרצאות.
בית ספר שדה עפרה נמצא ביישוב עפרה שבאזור הרי בנימין.
הוא נחשב לאחד מבתי הספר שדה הפופולריים.
בית הספר עוסק בהדרכות טיולים באזור בנימין, השומרון ובקעת הירדן.
בית ספר שדה עפרה הוקם בשנת 1983. צוותו עוסק בלימוד, הדרכה ובמחקר שדרת ההר המרכזי של ארץ ישראל משכם בצפון עד ירושלים בדרום, השפלה במערב ובקעת הירדן ומדבר יהודה במזרח.
בית הספר פיתח שורה של פעילויות לקהילה, החל בצעדות ובטיולים למשפחות בחגים ובחופשות, דרך פעילויות ט"ו בשבט ואחרות לכלל התלמידים, סדרת הרצאות למבוגרים ולנוער וצעידה בשביל ישראל.
בית ספר שדה עפרה מתרכז בהנחלת ערכי טבע ומורשת באזורים המהווים את "ערש" התנ"ך.
העיסוק בחשיפת ובשימור העבר הוא חלק בלתי-נפרד מהעבודה היומיומית בבית ספר שדה עפרה.
מעבר לעבודה השוטפת של הדרכות בנושאי תנ"ך ותולדות ישראל בית הספר עוסק גם בשמירת הטבע.
צוות בית הספר פועל בירושלים, תוך עבודה צמודה עם בתי ספר ירושלמיים ושילוב תוכני הטיולים עם חומר הלימודים, נושאי הלימוד של בית הספר או חגי ישראל.
בית הספר מפעיל מסלול טיול ייחודי העובר בין שבעת יקבי בוטיק הקיימים באזור: יקב ענתות, יקב תניא בעפרה, יקב מעלה לבונה, יקב שילה, יקב גבעות בגבעת הראל, יקב פסגות ויקבי הררי קדם ביצהר.
בשנת 2008 השלים בית ספר השדה פריצת שביל ועריכתו לגישת מטיילים אל ואדי מז'ור כחלק ממסלול גדול יותר הנקרא סובב דולב.
המסלול כולל את הואדיות: מוואדי מז'ור וואדי דילב במקיפים את היישוב דולב.
הכנת המסלול מבוצע בתיאום עם צה"ל וממשרד החינוך והוא הוכנס למערכת תיאום הטיולים הארצית.
בית הספר פעיל במאבק למניעת הצבת גדר הפרדה בנחל פרת (ואדי קלט) במדבר יהודה, גדר אשר, להשקפתו, תפגע בשמירת הטבע ותמנע את מסלולי ההליכה במקום.
בית הספר הכין מסמך בנושא שיוגש לשדולה הסביבתית-חברתית בכנסת ולמקבלי ההחלטות בנושא קו התפר באזור צפון מדבר יהודה.
במבני בית ספר השדה שוכן גם בית הספר דעת למחוננים ומצטיינים.
בית עברה או בית עניה מעבר לירדן , הוא המקום בו פעל יוחנן המטביל ובו הטביל את ישו.
בית עברה שוכנת על הגדה המזרחית של נהר הירדן, מול קאסר אל-יהוד שבבקעת הירדן, כ-8.5 ק"מ צפונית למקום שפכו אל ים המלח וכתשעה קילומטרים ממזרח למרכז העיר יריחו.
אין לבלבל בין בית עברה (המכונה גם "בית עניה מעבר לירדן") לבין בית עניה באזור הכפר אלעיזריה שעל הר הצופים, בו הקים ישו את לזרוס מהמתים.
בשנת 2015 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
בית עברה, מלשון מעברות (הירדן), שוכנת בסמוך למקום בו לפי המסורת חצו שבטי ישראל את הירדן בדרכם לארץ ישראל.
המקום נזכר בשמו לראשונה בספר שופטים:
בגלל האנלוגיה הקיימת בנצרות בין אליהו ליוחנן המטביל, רבים מזהים את בית עברה עם המקום ליד הירדן בו עלה אליהו לשמים:
במפת מידבא מהמאה ה-6 מופיעים שני אתרים זה מול זה.
על הגדה המזרחית מופיע הכיתוב:
"איינון" (Αίνών) הוא שיבוש של המילה העברית "עין", במובן מעין, ואילו "סַפּסַפַאס" (Σαπσαφάς) היה שמו הקדום של ואדי אל-חראר, יובלו המזרחי של הירדן הנשפך אליו במקום זה.
ליד הגדה המערבית של הירדן, כיום קאסר אל-יהוד, נזכר השם היווני המקורי "Βέθαβαρά" (בֶּתַבַּרה).
עם זאת בנוסח היווני של הברית החדשה שהתגבש מוקדם יותר כבר התגלגלו השמות "בית עברה", "בית ברה" או "בית הערבה", והפכו לבית עניה (אנגלית Bethania ואחר כך Bethany).
למרות הזהות בשמות, ציין אוריגנס כבר בתחילת המאה ה-3 כי אין המדובר בבית עניה שעל הר הצופים, ובית עברה נבדלה מהראשונה בכך ששכנה מצידו האחר של הירדן (אנגלית Beyond the Jordan).
יושם לב כי במפת מידבא מופיעה בית עברה, היא "בית עניה מעבר לירדן", בצידו המערבי-הקרוב של הנהר, ולא מעבר לו.
למשמעות השם "בית עניה" הוצאו תאוריות רבות, ובין היתר, כי הדבר קשור לאוניה, לעוני או לשיבוש אותיות גרידא.
מקורה של המסורת לפיה במקום זה טבל יוחנן המטביל את מאמיניו ואת ישו, הוא בבשורה על-פי יוחנן:
המקום נזכר בבשורה על פי יוחנן שוב, כמקום אליו שב ישו מאוחר יותר:
מיקומו המדויק של המקום בו הטביל יוחנן המטביל את מאמיניו ואת ישו היה נושא למחקר ממושך.
לפי המסתבר מהבשורה על-פי מתי, המקום אכן שכן ליד יריחו, אך בבשורה על פי יוחנן נטען כי היה זה במרחק הליכה בן יום בלבד מקנה שבגליל ויומיים עד שלושה מירושלים:
דבר זה ממקם את מקום הטבילה צפונה משם, אולי בסמוך לתל שלם, הנמצא מדרום לטירת צבי.
עולה רגל אלמוני מהמאה ה-4 ואדם בשם טודיוס מהמאה ה-6 ציינו כי מקום הטבילה ההיסטורי שוכן במרחק חמישה מילין צפונית מים המלח, וכי מזרחית לו שוכן התל ממנו עלה אליהו לשמים.
טודיוס הנ"ל הוסיף ותיאר את אמצעי ההגנה שנבנה במטרה להגן על הכנסייה הביזנטית מפני שיטפון בתקופת הקיסר אנסטסיוס הראשון (491-518. שני הצליינים תיארו מוט נושא צלב שניצב באמצע הנהר במטרה לסמן את מקום טבילתו של ישו.
נוסע שלישי, אנטונינוס מפיאצ'נצה, כתב בשנת 570 כי מקום הטבילה ההיסטורי נמצא מול כנסיית יוחנן המטביל (בקאסר אל-יהוד שעל הגדה המערבית של הנהר).
בשנת 1899 התגלו ממצאים ארכאולוגיים ראשונים ליד הגדה המזרחית של הנהר, אך רק לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994 ופינוי שדות המוקשים בסמוך לגבול, נחשפו שרידיהן של כנסיות, מערות ומספר בריכות טבילה.
לאחר ויכוחים ממושכים קיבלו חוקרים רבים את הסברה כי בית עברה היא אכן המקום בו נטבל ישו, והאפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר במקום במרץ 2000 וערך בו מיסה תחת כיפת השמיים.
אחת הכנסיות העתיקות במקום הוקדשה לו לאחר מכן.
האתר שוכן במספר מוקדים לאורכו של וואדי אל-חראר, יובלו של הירדן, שהיה ידוע בשמו היווני "ספסאפאס".
הוא משתרע בין הכנסייה המודרנית שבגאון הירדן לבין מרכז המבקרים הנמצא בכיכר הירדן, כשלושה קילומטרים מזרחית משם.
הכנסייה היוונית אורתודוקסית המודרנית ניצבת ממש על קו המים, ולה גג מוזהב.
בסמוך לה רציף ומדרגות המובילות אל מי הנהר.
האתר הארכאולוגי המרכזי שוכן כ-200 מטרים מזרחית לכנסייה זו, ובו שרידיהן של שלוש כנסיות ביזנטיות שהוקמו זו על גבי זו החל במאה ה-5 או ה-6, לאחר שנהרסו על ידי שיטפונות.
הראשונה מבין כנסיות אלה הוקדשה ליוחנן המטביל ותוארה על ידי עולי הרגל הנ"ל.
הכנסייה המאוחרת הוקדשה לשילוש הקדוש, והיא הייתה באורך של 27 מטר וברוחב של 15.8 מטר.
כיום שוכנת סככה גדולה מעל השרידים.
שער בכנסייה הוליך אל שרידי מדרגות שיש המוליכות בתורן לכיוון מי הנהר ואל אגן טבילה בצורת צלב.
ייתכן שאלה הן המדרגות שתיאר אנטונינוס בשנת 570. בבריכה חרוטים אלפי סימני צלב שהותירו אחריהם עולי רגל, ולידה שוכנים שרידיה של קפלה קטנה באורך של 5 מטר וברוחב של 3 מטר, ואשר מעליה ניצבת כיום סככה קטנה.
הלאה ממזרח לאתר הארכאולוגי, הוקמו בריכות טבילה מודרניות אליהן מוזרמים מימיו של הנהר לאחר טיהורם.
בקצה המזרחי של האתר נמצא "תל אליהו" המזוהה עם המקום ממנו עלה הנביא אל השמים.
במקום קשת משוחזרת המסמנת את מיקומה של קפלה עתיקה.
עוד התגלה במקום בסיסו של אולם תפילה מלבני המתוארך למאה ה-3.
מרכז מבקרים מודרני הוקם במרחק של כקילומטר נוסף צפונית מזרחית לתל אליהו, ובסמוך לכביש הגישה אל האתר.
במקום צפויים לקום ארבע כנסיות מודרניות (אנגליקנית, ארמנית, קתולית, קופטית) ובית עולי רגל רוסי פרבוסלבי.
בית הספר התיכון "נופי גולן" הוא בית ספר ממלכתי על יסודי וארבע-שנתי בבעלות משותפת של המועצה המקומית קצרין ומועצה האזורית גולן, ובפיקוח משרד החינוך, המחוז ההתיישבותי.
בית הספר נוסד ב-1985 בקצרין, רמת הגולן.
בית הספר הוא בית הספר התיכון היחיד בקצרין, ולומדים בו כ-500 תלמידים בכיתות ט' עד יב' מכל רחבי הגולן.
מנהלת בית הספר היא הילי מרום.
בית הספר עלה לכותרות בעקבות פרשיית רצח תאיר ראדה שאירע בו ב-6 בדצמבר 2006.
בבית הספר ישנם מיזמי העשרה רבים:
תוכנית "קדם עתידים" - תוכנית אשר פועלת בבית הספר ומטרתה לעזור לתלמידים בלימודי המדעים על מנת שיגיעו לתעודת בגרות איכותית, ומעודדת אותם לפנות בצבא לעתודה אקדמית.
"משולש המוחות" - תוכנית שבה קבוצה של כעשרים וחמישה תלמידים מצטיינים מכיתות ח' מבתי הספר האזוריים, לומדים מקצועות נוספים כגון מתמטיקה, פיזיקה, כימיה, אנימציה ורובוטיקה, בעזרת מורי בית הספר.
תוכנית "מול"א" במכללה האקדמית תל-חי - פעם בשבוע, לומדת קבוצה של תלמידים במכללת תל חי, מקצועות כגון מתמטיקה, כימיה, גרפיקה, ועוד.
השיעורים מועברים על ידי מומחים אשר מלמדים במכללת תל-חי.
מלבד השיעורים, התלמידים משתתפים בקבוצות מחקר.
גוונים - תוכנית שמטרתה היא לימוד בצורה שאינה פרונטלית.
השכבה הראשונה שכללה בתוכה את כיתת גוונים היא מחזור ל' בבית הספר (ילידי שנת 1999 ו-2000).
מדי שנה נשלחות קבוצות תלמידים מבית הספר לתחרויות בתחומים שונים.
תחרות בינלאומית ברובוטיקה - קבוצה של תלמידים אשר לומדים במגמת אלקטרוניקה, ובונים רובוטים לפי תנאי התחרות.
תחרות בינלאומית בבניית כספות - קבוצת תלמידים אשר לומדים במגמת הפיזיקה, בונים כספת בעצמם, לפי ידע שצברו במהלך הלימודים, ונוסעים להתחרות במכון ויצמן למדע נגד קבוצות אחרות.
המטרה בתחרות היא ליצור כספת אשר תהיה קשה לפרוץ בזמן מוגבל, ולפרוץ כספות של קבוצות אחרות.
תחרות ארצית לסרטים דוקומנטריים ועלילתיים - במהלך הלימודים במגמת התקשורת, התלמידים משתתפים בתחרות עם סרטים שהכינו בעצמם.
ב-6 בדצמבר 2006 נרצחה במהלך יום הלימודים התלמידה תאיר ראדה בשירותי בית הספר, רצח שזכה לחשיפה תקשורתית רבה.
בעקבות הרצח בית הספר רושת במצלמות אבטחה.
בית סקופסקי הוא בניין ברחוב נחלת בנימין 5 בתל אביב.
הבניין נבנה ב-1921 עבור יהודה סקופסקי, ותוכנן בידי האדריכל יהושע צבי טבצ'ניק (תבורי), שתכנן גם את בית הדקל שמעברו השני של הכביש.
עם בנייתו כלל הבניין מוטיבים ארצישראליים ותנ"כיים, בהם עיטורים בגג שנעשו בהשראת קרנות המזבח, עמודים בדמותם של יכין ובועז, חלונות ויטראז', עיטורים בצורת מגן דוד וכדים גדולים שניצבו בחזית הבניין.
ב-1926 רכשה את הבניין רוזה וולט, וב-1933 עבר לידיהם של האחים ישראל וחיים ברכט, שעסקו בייבוא ובסחר בקטיפה.
האחים ברכט התגוררו בקומה השנייה של הבניין, והקומה הראשונה שימשה אותם לצורכי מסחר.
במהלך השנים שבהן התגוררו בו, הם ביצעו בו כמה שינויים, הבולט שבהם היה הקמת חזית מסחרית שהסתירה את מרביתו.
לאחר פטירתו של חיים ברכט ב-1967, עזבה המשפחה את הבניין ועברה לצפון תל אביב, ולקחה עמה את הכדים שניצבו בחזית הבניין.
לאחר עזיבתה של משפחת ברכט, שימש הבניין למטרות שונות, ובין 1997 ל-2007 שכן בקומתו השנייה פאב "הבלקוני".
בשנת 2012 הוחל בשיפוץ הבניין, בתכנונה של האדריכלית ניצה סמוק, וכחלק ממהלך זה הוסרה ממנו החזית המסחרית שהוסיפו האחים ברכט.
במהלך השיפוץ התגלו על תקרות וקירות הבניין ציורי קיר של נופים, עצים, פרחים ופירות.
ציורי הנוף על התקרה ייחודיים לבניין זה, ואינם מוכרים בבניינים אחרים בתל אביב.
הציורים שנמצאו בחדרי המדרגות שוחזרו בידי שי פרקש, ואילו עתידם של ציורי הקיר המצויים בחדרי המגורים תלוי בבעלי הבתים שרכשו את הדירות בבניין.
בית עארף אל-עארף (נבנה בין השנים 1938-1937) היה ביתו הפרטי של מושל נפת באר שבע, עארף אל-עארף, שבנה אותו והתגורר בו.
הבית ממוקם בפינה הצפונית של הצטלבות הרחובות הרצל והעצמאות בבאר שבע, ובשעתו נחשב לבית הנאה ביותר בעיר.
בעת שלטונו בבאר שבע, רכש עארף מגרש מעבר לכביש, מול מעון המושל הישן (כיום מוזיאון הנגב לאומנות), והקים שם את ביתו.
הבית מעיד על בעליו: בנוי בהידור רב, כראוי לאדם הנוטה להתגנדר בלבושו ולהתפאר במעשיו.
בנייה שכזו הייתה מבליטה מסגרות וכרכובים באבן צחורה "מיזי חילו" והייתה מקובלת בבתי הערבים האמידים בעיקר בירושלים.
חזית הבית המפואר נבנתה באבן גיר דולומיטית ("מיזי אחמר") האדמדמה, שהובאה מאזור ירושלים.
ביתו יוצא דופן בבאר שבע בעיקר בגלל סגנון הבנייה שהיה שונה מסגנון הבתים הישנים בעיר, שבנויים לרוב מאבן בהירה שמתפוררת בקלות.
הבית היה ממוקם במרכז העיר ומוקף חומה נמוכה דבר שעלול להעיד על מעורבותו של האדם המתגורר בו בחברה.
הבית השתמר היטב, ואף השינויים החיצוניים שנעשו בו מועטים.
את שטחו הפנימי איחדו, הרסו את הקירות של חדרי בית המגורים, סגרו את הדלת שהובילה מהמרפסת ל-"דיוואן", שהיה חדר-האורחים הפרטי של עארף אל-עארף, והפכו אותו לחלון.
הבית כלל גם חדר בקומה שנייה, והייתה אפשרות להוסיף קומה.
במקור שימש הבית בתור ביתו הפרטי של מושל הנפה (בשנים 1939-1929), העסקן הציבורי וההיסטוריון עארף אל-עארף.
עארף שאף להמשיך ולנהל את ענייני הנפה, אך מאורעות המרד הערבי הגדול טפחו על פניו ובממשל גברו כנראה החשדות נגדו, וב-1939 הועבר עארף לנפת עזה.
לאחר שעזב את באר שבע, הושכר ביתו של עארף אל-עארף למגורי אישים רמי יחס במנהל הנפה ובמשטרה.
בשנת 1948 התיישב בו המפקד של הכוח המצרי ששהה בעיר.
לאחר כיבוש העיר על ידי צה"ל, שימש המבנה כחנות שקם של צה"ל, ולאחר מספר שנים צה"ל, שהזניח את המקום, ויתר עליו והוא הוצע לעיריית באר שבע.
מפאת סכום הכסף שעמד על כחצי מיליון דולר, סכום בו עיריית באר שבע לא יכלה לעמוד, חברת האחים פרץ לוזון קנו את האתר והחליטו לשפץ אותו, להחזירו למראהו העתיק ולהעביר אליו את משרדי החברה שלהם.
כיום נמצא שם בית ההשקעות "SHERY & ALEX"
הבית נחשב בשעתו כבית הנאה ביותר בעיר, ואף כיום הוא מרשים ביותר, ובולט על רקע בתי העיר הישנים, הבנויים אבן מקומית בהירה.
הבניין הוכרז כ"בניין היסטורי לשימור" על ידי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, ושוחזר בשנת 2003.
בית סרני הוא מבנה שהוקם בקיבוץ גבעת ברנר.
תחילה הוקם כבית הביטחון של היישוב אולם לאחר מלחמת העולם השנייה שוקם והורחב ונקרא על שם אנצו סרני.
משמש כמבנה ציבורי מרכזי בקיבוץ וכבית התרבות.
הבית הוקם ב-1930 כבית הביטחון של הקיבוץ.
היה המבנה הבנוי הראשון בקיבוץ והוא הוקף באוהלים וצריפים ששימשו למגורים.
היישובים ערביים מסביב קראו למבנה "קלעת אל אביאד" - המבצר הלבן.
בנוסף פעלו במקום בית ילדים, מזכירות, הנהלת חשבונות, דואר ועוד.
ב-2 באפריל 1946 (א' ניסן התש"ו) נורתה אבן הפינה של הרחבת הבית על ידי חיים ויצמן.
תכנון השיפוץ וההרחבה נעשה על ידי האדריכל אריה שרון בסגנון הבאוהאוס.
במסגרת פעילות זו שופץ המבנה המקורי ונבנו לו אגפים נוספים וכן שונה שם הבית ל "בית סרני" על שם הצנחן, חבר הקיבוץ, "אנצו סרני".
הבית המחודש נחנך ב-27 בנובמבר 1947.
ב-1970 הוקם גן זיכרון בחזית הבניין ובמרכזו הוצב פסלו של יעקב לוצ'אנסקי ואנדרטה הנושאת את שמות 45 חללי הקיבוץ שנפלו במערכות ישראל.
ב-1985 נבנה אולם אולם אירועים (בתכנונו של חנן הברון) בצמוד לבית סרני.
החלק הדרומי, המקורי, הוא מבנה בטון בן 3 קומות הבנוי מקירות עבים, וכולל:
מגדל שמירה שעליו הורכב פעמון וסירנה.
מצפון לו מבנה חד קומתי הכולל:
אולם בן 220 מקומות עבור הצגות והקרנת סרטים.
מרתף אירועים (תערוכות, חוגים וכו').
בחזית המבנה גן זיכרון ובו מוצב פסל של לוחם פצוע שנוצר על ידי חבר הקיבוץ, יעקב לוצ'אנסקי (פסל יהודי צרפתי שעלה לארץ בגיל 73 והשתקע בגבעת ברנר) וכן אנדרטה.
בגב המבנה אולם הופעות שנבנה בשלב מאוחר יותר
בית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק היה בית ספר ממלכתי דתי על יסודי לבנים ולבנות בבני ברק.
בסוף שנות ה-70 הפך לבית ספר לבנות בלבד.
בית הספר נוסד בשנת 1951 והיה במשך שנים רבות, בית הספר התיכון המרכזי בבני ברק .
בשנותיו הראשונות, שכן במבנה בית הספר הממ"ד מעלות ברחוב מימון.
בשנת 1959 עבר למבנה חדש בן שלוש קומות ברחוב אבטליון 31 בבני ברק.
בית הספר קלט בעיקר תלמידים תושבי בני ברק בוגרי בתי ספר יסודיים כגון: מעלות, משואות, שאר ישוב ועוד.
הלימודים בו היו לימודים תיכוניים רגילים בשילוב "לימודי קודש" מוגברים.
בבית הספר למדו בנים ובנות בכיתות נפרדות בסוף שנות ה-70 נסגרו כיתות הבנים ובית הספר הפך לבית ספר תיכון עירוני לבנות בלבד.
במחצית שנות ה-80 שונה שמו לאולפנה עירונית "אמונה" בני ברק.
בדצמבר 2017 נהרס מבנה בית הספר התיכון דתי ברחוב אבטליון לאחר ששכן במקום עשרות שנים.