tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהגיעו לגיל 43 התחיל עורב להביא לו מדי יום ביומו חצי כיכר לחם.
הירונימוס ממשיך ומספר כי אנטוניוס הגדול ביקר את פאולוס לפני מותו כאשר האחרון היה בגיל 113 והם שוחחו יום שלם וכל אותו הלילה.
בביקורו הבא של אנטוניוס הוא מצא את פאולוס מת.
אנטוניוס השתמש בגלימתו הוא, אותה הוא עצמו קיבל כמתנה מאתנסיוס, כתכריכים עבור פאולוס וקבר אותו, שני אריות סייעו לו בחפירת הקבר.
אנתוניוס הקדוש תיאר אותו כ"הנזיר הראשון".
ב-491 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור גלסיוס הראשון.
מסדר נזירים הקרוי על שמו "מסדר פאולוס הקדוש הנזיר הראשון" (Ordo Sancti Pauli Primi Eremitae ) הוקם בהונגריה (בעיר פץ') ב-1215. ב-1381, תחת שלטונו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה, נלקחו שרידי גופתו מוונציה להונגריה, שם נשמרו במנזר והיוו מוקד עלייה לרגל.
ב-1523, בתקופת שלטונו של לאיוש השני, מלך הונגריה, נלקחה גולגולתו של פאולוס, שהייתה שמורה בטירת קרלשטיין שבצ'כיה להונגריה וכך אוחדו שרידי גופתו למקום אחד.
פאולוס מחלב, בשמו האמיתי בולוס אבן מקאריוס א-זעים אל-חלבּי היה איש כמורה מלכיתי, נוסע, כרוניקן ומתרגם סורי.
בנו של הפטריארך של אנטיוכיה מקאריוס השלישי.
נודע כמלווה של אביו במסעותיו (1659-1652, 1669-1666) ברחבי אנטוליה, לאיסטנבול, לנסיכויות הרומניות ולאכיה ומולדובה, באוקראינה וברוסיה, שמטרתם העיקרית הייתה איסוף תרומות לכנסייתם.
ספר המסע שכתב נחשב מקור היסטורי ממדרגה ראשונה, במיוחד לגבי רוסיה, אוקראינה ונסיכויות ולאכיה ומולדובה.
בולוס (פאולוס) א-זעים נולד בחלבּ, לאביו, האורג והכומר יוסוף יוחנא מלטיוס מכּאריוס א-זעים, שהיה צאצא למשפחה ענייה של נוצרים מלכיתים סורים (סורים אורתודוקסים).
בולוס התייתם מאמו בשנת לידתו.
שפת אמו הייתה ערבית, והוא ידע גם טורקית ויוונית.
שליטתו בערבית הספרותית לא הייתה טובה, ואת רשמיו כתב בערבית מדוברת.
בולוס קיבל חינוך דתי וב-8 במאי 1642, בגיל 15, קיבל הסמכה כ"קורא" (לקטור או אנאגנונטיס).
כשהיה בן 17, ב-17 בפברואר 1644 נשא אישה וכעבור שלוש שנים, ב-21 בנובמבר 1647 הוסמך כדיאקון והתמנה לארכידיאקון.
בשנת 1635 נבחר אביו נבחר למטרופוליט של חלב ובשנת 1647 מונה לפטריארך של אנטיוכיה, וכיהן בתפקיד בין עד שנת 1672.
בין השנים 1659-1652 ליווה פאולוס את אביו, הפטריארך, במסע למוסקבה, ושימש לו כמזכיר.
בין השנים 1656-1654 השניים ביקרו פעמיים באוקראינה.
בדרך היו אורחיו של שליט מולדובה גאורגה שטפאן ושל המטרופוליט של קייב סילבסטר קוסוב.
ב-21 ביוני 1654 נפגשו בעיר בוגוסלב עם ההטמאן האוקראיני בוגדן חמלניצקי.
בשנת 1664 יצא בולוס למסע נוסף עם אביו ועם הפטריארך האורתודוקסי של אלכסנדריה, הפעם למוסקבה.
הם חצו את הקווקז, שהו בגאורגיה בין שלהי 1664 ובין תחילת 1666, ובשנת 1666 הגיעו לרוסיה דרך אסטרחן.
התארחו בצ'ורני יאר, צאריצין, סראטוב, סימבירסק, ארזאמאס, מורום, ולדימיר וב-2 בנובמבר 1666 הגיעו למוסקבה.
בדצמבר 1666 השתתפו שני הפטריארכים במשפט נגד ראש הכנסייה הרוסית הפטריארך ניקון שבעקבותיו הודח ניקון ממשרתו.
מקאריוס נשאר במוסקבה עם בנו פאולוס עד 10 ביוני 1668.
בדרך חזרה ממוסקבה, הגיעו לאסטרחן ב-10 באוגוסט 1668 ובספטמבר עברו דרך שמאחה לגאורגיה.
בינואר 1669 נפטר פאולוס בטביליסי (טיפליס), כשהוא רק בן 33.
שניים מחיבורי רשמיו שכתב שם אבדו.
לפאולוס היו שני בנים: אנאניאס וקונסטנטין.
אנאניאס הוסמך להיות דיאקון בשנת 1660.
פאולוס כתב בערבית מדוברת את רשמי מסעותיו בספר "מסע מקאריוס, הפטריארך של אנטיוכיה".
ספרו משמש מקור חשוב לחקר ההיסטוריה של ולאכיה, במיוחד בנוגע לאירועים העיקריים מימי השליט קונסטנטין שרבאן והמערכה העות'מאנית משנת 1657.
כמו כן חיבר פאולוס "היסטוריה של הפטריארכים של אנטיוכיה".
פאולוס כתב את רוב ספר המסע במוסקבה בשנת 1656, זמן קצר לפני שובו.
הוא חיבר את הגרסה המורחבת שלו ככל הנראה בין שנייה המסעות בשנים 1659–1666.
הספר הופיע בתרגום אנגלי של פ.ס בלפור (Belfour) בשנת 1836 ( The travels of Macarius).
התרגום הראשון לרומנית נערך על ידי אמיליה צ'וראן בשנת 1900.
כתבי היד של הספר נמצאים:
במוזיאון הבריטי בלונדון (נקנה בחלב בשנת 1824 על ידי הרוזן פרדריק הילפורד.
בשלהי המאה ה-19 נחשב אבוד ולאחר מכן נתגלה שוב.
בספריה הלאומית בפריז - הוא כתב היד הישן ביותר, מהמאה ה-17. נכתב בשני כתבי יד, הייתה השערה שנויה במחלוקת כי כולל גם אוטוגרף של פאולוס מחלב.
במכון למזרחנות בסנט פטרסבורג - גרסה מקוצרת, ב-3 העתקים, אחד (מ-1847) נמצא בהתחלה במחלקת ההשתלמות של משרד החוץ, השני (מ-1849)- תרומה של פרופיר אוספנסקי לספריה הציבורית בפטרסבורג, בארכיון משרד החוץ הסופי בימי שר החוץ, מ.א.
כמו כן קיים כתב יד שהיה מתנת הפטריארך גרגוריוס הרביעי של אנטיוכיה לצאר ניקולאי השני לרגל מלאת שלוש מאות שנה לשושלת רומנוב.
נמסר למכון למזרחנות בסנט פטרסבורג.
לפי כתב יד זה ערך גאורגי מורקוס (1846-1911) את תרגומו.
קרימסקי - נתרם על ידו לאקדמיה המדעים האוקראינית - תרגומו הושלם על ידי טאופיק קזמה
ספריו נערכו על ידי המתרגמים ל-15 כרכים: הראשון מספר על הביקור בקונסטנטינופול, השני על מולדובה ובירתה יאש, השלישי על ולאכיה, הרביעי והתחלת החמישי - על אוקראינה והעיר קייב.
החל מהכרך בחמישי מתחיל תיאור המסע שארך כשלוש שנים ברוסיה.
הכרך השישי מתאר את הערים קולומנה וטולה, מהשביעי ועד העשירי - דנים בביקור במוסקבה ובמנזר השילוש-סרגייב, הכרך האחד-עשר מוקדש לנובגורוד ולטוור.
ארבעת הכרכים האחרונים מתארים את הדרך חזרה לחלב, דרך אוקראינה, מולדובה וולאכיה.
הכרך השני-עשר כולל גם את הביקור במנזר סאווין, הכרך השלושה-עשר כולל ביקורים במולדובה וולאכיה, הכרך הארבעה-עשר מתאר את השהייה בוולאכיה והכרך החמישה-עשר את החזרה לסוריה ואת ניהול הפטריארכיה בשנים 1659-1661.
פאולוס תיאר את מוסקבה, על כנסיותיה ומנזריה, את הקרמלין, את הרחובות העיר ובתיה, ואת הטקסים הדתיים בהם השתתף.
הודות לידיעתו כמה שפות יצר מגע גם עם אנשים פשוטים, להבדיל מדיפלומטים ומבקרים אחרים ששאבו את הידע שלהם רק מחצר הצאר והאצילים.
ספר המסע של פאולוס מספק מידע מעניין גם בנוגע לחיי האוקראינים באמצע המאה ה-17. הוא מתאר את מנהגיהם וסגנון חייהם, מונה היבטים מהסכסוכים בין הקוזקים והפולנים, ומגנה את המגנאטים הפולנים על הדיכוי החברתי, הלאומי והדתי של האוקראינים.
פאוילוש באגיוש (גרמנית: Paul Fagius; 1504–1549) היה רפורמטור והבראיסט גרמני, בעל בית דפוס שהתמחה בכתבים עבריים.
פאולוס פאגיוס נולד בריינצאברן שבגרמניה לאב ששימש כמורה וכפקיד מועצה.
ב-1515 יצא ללמוד באוניברסיטת היידלברג וב-1522 עבר לאוניברסיטת שטרסבורג, שם למד עברית מפי הרפורמטור הגרמני וולפגאנג קפיטו.
ב-1527 זכה במשרת הוראה באיזנא שבוירטמברג, ושימש שם כמורה עד 1535, אז חזר לשטרסבורג והקדיש את עצמו ללימודי תאולוגיה.
ב-1537 חזר פאגיוס לאיזנא ככומר והקים בה בית דפוס שהתמחה בכתבים עבריים.
הוא הזמין לאיזנא את אליהו בחור, כדי שישמש לו מורה לעברית ויסייע לו בניהול בית הדפוס.
באותן שנים תרגם פאגיוס שניים מחיבוריו של הבחור ללטינית: "ספר התשבי", מילון ללשון חז"ל והעברית הרבנית, ו"המתורגמן", מילון לארמית של תרגומי המקרא.
נוסף לכך תרגם פאגיוס ללטינית את מסכת אבות, התקין מהדורה לטינית של ספר טוביה על בסיס גרסה עברית שהגיעה לידיו, וחיבר מסה פרשנית על הפרקים הראשונים של ספר בראשית.
פאגיוס תרגם ללטינית גם חיבור מאת יהודי מומר, שהסתמך על מקורות יהודיים בניסיון להוכיח את אמיתות האמונה הנוצרית.
יחד עם אליהו בחור ערך פאגיוס את המילון העברי-יידי-גרמני-לטיני "שמות דברים".
ב-1542 העתיק את מושבו לקונסטנץ, ושם פרסם את חיבורו על יסודות הדקדוק העברי ותרגם ללטינית את פירוש תהלים לרד"ק.
ב-1543 התמנה פרופסור להוראת הברית הישנה באוניברסיטת שטרסבורג, וב-1546 מונה על ידי הנסיך פרידריך השני מפפאלץ לקדם את הרפורמה באוניברסיטת היידלברג.
מאמציו של פאגיוס נתקלו בהתנגדות כה עזה, שנאלץ לפרוש ממשרתו ולשוב לשטרסבורג.
במחצית השנייה של שנות הארבעים, עם ניצני הקונטרה-רפורמציה, פוטר פאגיוס ממשרתו בשטרסבורג והעתיק את מושבו לאנגליה.
ב-1549 הוא קיבל משרה כמרצה לעברית באוניברסיטת קיימברידג', ובאותה שנה חלה במחלת המלריה כתוצאה מהדבקות בטפיל Plasmodium malariae והלך לעולמו.
בתקופת הרסטורציה הקתולית של המלכה מרי הראשונה הוצאו עצמותיו מקברן והועלו על המוקד במשפט ראווה.
ב-1560 הוקמה מצבת זיכרון לזכרו.
בהקדמה לספר התשבי כתב עליו אליהו בחור: "ובאמת ראוי הוא שבני עמו יקראו עליו כמו שאנו קוראין על רבינו משה בן מיימון 'ממשה עד משה לא קם כמשה' - כך יאמרו עליו 'מפאולוס עד פאולוס לא קם כפאולוס'".
פירוש על פרקים ראשונים של ספר בראשית (איזנא, 1542).
יסודות הדקדוק העברי (קונסטנץ, 1543).
אלפא ביתא דבן סירא (איזנא, 1542).
פירוש תהלים לרד"ק (קונסטנץ, 1544).
האפיפיור פאולוס החמישי (באיטלקית: Papa Paolo V) הוא קמילו בורגזה (Camillo Borghese; 17 בספטמבר 1552 – 28 בינואר 1621) היה אפיפיור מ-16 במאי 1605 ועד מותו.
בורגזה נולד למשפחת האצולה בורגזה מסיינה.
אביו מרקאנטוניו עבר מסיינה לרומא, כך שביתו היה חדש ברומא ולא חלק טבעי מהאצולה "השחורה" הרומאית הוותיקה, קבוצת משפחות אצולה שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני של רומא, בה נכללו משפחות אורסיני, קולונה ואלדוברנדיני.
על מנת לטשטש מוצא חדש זה הקפיד בורגזה להוסיף לשמו את המילה ROMANUS ("רומאי").
ביוני 1596 הכתיר אותו קלמנס השמיני לקרדינל.
עם מות יורשו, האפיפיור לאו האחד-עשר (שכיהן פחות מחודש), נבחר בורגזה לאפיפיור כמועמד של פשרה, תוך שהוא גובר על הקרדינל רוברטו בלרמינו.
הוא בחר לעצמו את השם פאולוס החמישי.
פאולוס החמישי ייצג קו נוקשה שתאם את מגמת הקונטרה-רפורמציה.
אופיו היה קשה ובלתי-מתפשר והוא העדיף לכפות את דעתו מאשר לשאת ולתת והעדיף פרשנות נוקשה וצרה.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה דרישה שכל כוהני הדת שהסתופפו ברומא ישובו ויתגוררו בדיוקסיות שלהם כפי שהתחייב מסיכומי ועידת טרנטו.
ב-26 בפברואר 1616 נפגש עם גלילאו גליליי, לאחר שנאסר על גלילאו להחזיק, להגן או ללמד את התורה הקופרניקאית.
הוא העלה לדרגת קדוש את קארלו בורומאו ולדרגת מבורך את איגנטיוס מלויולה, פרנסיסקו חאווייר ותרסה מאווילה.
לאורך כהונתו היה פאולוס החמישי בעימות פוליטי ותאולוגי עם הרפובליקה של ונציה.
פאולוס החמישי הפעיל מרגלים במדינות שונות וביניהם לאונורה גליגאי, בת לווייתה של מריה דה מדיצ'י מלכת צרפת.
באנגליה נפוצו שמועות שכביכול היו האפיפיור ושליחיו מעורבים במזימת אבק השרפה, ניסיון קשר שאירע בשנת 1605 שבמסגרתו ניסתה קבוצה של קיצוניים קתולים לרצוח את מלך אנגליה ג'יימס הראשון, משפחתו, ואת רוב האצולה (הפרוטסטנטית) על ידי פיצוץ ארמון וסטמינסטר - בניין הפרלמנט הבריטי בטקס פתיחת הפרלמנט.
קרע נוסף עם הכתר האנגלי חל ב-1606, עקב דרישתו של המלך ג'יימס שהארכיבישוף הקתולי באנגליה יישבע אמונים לכתר, דרישה לה התנגד פאולוס החמישי והובילה לחילופי אגרות קשים בין הקרדינל בלרמינו לבין הכתר.
בנובמבר 1615 קיבל פאולוס החמישי את פניו של הסמוראי הסקורה צוננגה מיפן.
הסמוראי הגיע לרומא על מנת לבקש אישור סחר עם "ספרד החדשה" ושליחת מיסיונרים ליפן.
האפיפיור אישר שליחת מיסיונרים, אך העביר את בקשת הסחר לאישורו של פליפה השלישי, מלך ספרד.
פאולוס החמישי היה נחוש להעלות את משפחתו לעמדת כוח מרכזית בעיר אליה אך הגיעה.
פאולוס החמישי עסק במפעלי בניה, הוא מימן את סיום בנייתה של בזיליקת פטרוס הקדוש והרחיב את ספריית הוותיקן, תוך הפרדת הארכיונים הסודיים של הוותיקן וסגירתם לקהל.
כמו כן שיפץ את האקוודוקט הרומאי העתיק אקווה טראיאנה ("מי טראיאנוס"), שנקרא לאחר השיפוץ "אקווה פאולה" ("מי פאולוס"), שיפר במידה רבה את הובלת המים לרומא והקים את מזרקת מי פאולוס.
כבר בראשית כהונתו, ב-1605, ייסד את "בנק רוח הקודש" (Il Banco di Santo Spirito) הבנק של הוותיקאן והבנק הלאומי הראשון בעולם, על מנת להשתחרר מהתלות בבנקאי פירנצה.
מת בגיל 68 ונקבר בקפלה פאולינה בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא.
יורשו היה גרגוריוס החמישה עשר.
פאולוס אורוסיוס היה כומר והיסטוריון היספני, תאולוג ותלמיד של אוגוסטינוס הקדוש.
ייתכן כי נולד בברקארה אוגוסטה, הידועה בימינו כעיר בראגה בצפון פורטוגל, בזמנו בפרובינקיה "גאלקיה".
זמן הלידה המדויק שלו אינו ידוע.
מסעותיו להיפו רגיוס, בה נפגש עם אוגוסטינוס, ולאלכסנדריה, בה התוודע להירונימוס, הטביעו את חותמם על חייו ודרכו האינטלקטואלית.
אורוסיוס לא רק שדן עם אוגוסטינוס בסוגיות תאולוגיות, אלא השתתף בכתיבת ספרו "עיר האלוהים".
בשנת 415 יצא למסע לירושלים על מנת לפגוש שם מלומדים נוצרים אחרים.
באותה הזדמנות לקח חלק בוועידה שהתכנסה בירושלים והופקדה עליו האחריות על הובלת שרידיו של סטפן הקדוש.
גם זמן מותו אינו ודאי, אולם נראה כי נפטר אחרי שנת 418, כשסיים את חיבור אחד מספריו ולפני שנת 423.
אורוסיוס כתב בסך הכל שלשה ספרים, כשהחשוב בהם היה "שבעת ספרי ההיסטוריה נגד הפגנים" (Historiarum Adversum Paganos Libri VII), הנחשב לספר בעל השפעה רבה ביותר על ההיסטוריוגרפיה בתקופה שבין ימי הקדם ובין ימי הביניים, וגם כן לחשוב בספרים שנכתבו בהיספניה.
הספר הוא סיפור היסטורי שהתמקד בעמים הפגניים מקדמת דנא ועד לתקופתו.
ההיסטוריה נגד הפגנים הייתה אחד ממקורות המידע העיקריים בנוגע לימי הקדם וששימשו מאוחר יותר את מלומדי הרנסאנס.
שיטתו השפיעה על היסטוריונים רבים שקמו אחריו.
החיבור הוא קיצור ההיסטוריה העולמית, והוא נסמך על חיבוריהם של היסטוריונים רומים, כמו טיטוס ליוויוס, טקיטוס וסווטוניוס.
הוא נכתב בעידודו של אוגוסטינוס, להשלמת ספרו "על עיר האלוהים".
זהו חיבור אפולוגטי, שמנסה להוכיח שהאנושות סבלה הרבה יותר לפני לידת הנצרות.
פאולו רוברטו רינק (בפורטוגזית: Paulo Roberto Rink, נולד ב-21 בפברואר 1973 בקוריטיבה שבברזיל) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ במגוון קבוצות, בעיקר באתלטיקו פרנאאנסה הברזילאית ובאייר לברקוזן הגרמנית.
רינק ערך 13 הופעות במדי נבחרת גרמניה, עמה השתתף בגביע הקונפדרציות 1999 וביורו 2000.
פאולו רינק החלל את הקריירה במועדון הברזילאי אתלטיקו פרנאאנסה, שם שיחק עד לשנת 1997, למעט תקופות השאלה קצרות לאתלטיקו מיניירו ושאפקואנסה הברזילאיות.
בשנת 1997 חתם רינק בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה אליה נמכר תמורת שישה מיליון דולר אמריקאי, הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז לשחקן של אתלטיקו פרנאאנסה.
רינק שיחק בבאייר לברקוזן במשך ארבע עונות, עם תקופת השאלה קצרה בסנטוס.
לא תמיד הייתה לרינק עדיפות בהרכב, כאשר שיחקו בתקופתו בבאייר לברקוזן חלוצים כאולף קירסטן, תומאס ברדריץ' ואוליבר נויביל.
בעונתו הראשונה בבאייר לברקוזן הבקיע רינק תשעה שערים, ועונת השיא שלו הייתה 1999/00, עת חזר מסנטוס, והבקיע עשרה שערים ב-16 משחקים בלבד, וסייע לבאייר לברקוזן לסיים במקום השני בבונדסליגה, כאשר הקבוצה לא זכתה באליפות רק בגין הפרש שערים נחות יותר משל האלופה באיירן מינכן.
בעונת 2000/01 הבקיע רינק חמישה שערים בבונדסליגה, וקבוצתו סיימה רביעית, כאשר בליגת האלופות הקבוצה סיימה במקום השלישי בשלב הבתים, בו רינק הבקיע שער אחד, והמשיכה לגביע אופ"א.
את עונת 2001/02 החל רינק בבאייר לברקוזן, אך חתם לקראת סוף חלון ההעברות בנירנברג, שם שיחק עונה אחת, הבקיע שלושה שערים, ושרד עם הקבוצה בהצלחה את מאבקי התחתית.
בתום עונה זו חתם רינק לעונה אחת באנרגי קוטבוס מהבונדסליגה, שם שיחק עונה אחת, הבקיע שלושה שערים ב-13 הופעות, ונשר עם המועדון אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון.
זה היה המועדון האחרון בו רינק שיחק בגרמניה, ואת המשך הקריירה העביר בעיקר בליגת העל הקפריסאית, כאשר שיחק שתי קדנציות קצרות באולימפיאקוס ניקוסיה וקדנציה אחת באומוניה ניקוסיה, ובנוסף שיחק בוויטסה ארנהם ההולנדית ובג'אונבוק יונדאי מוטורס מקוריאה הדרומית.
בשנת 2007 חזר רינק למועדון נעוריו, אתלטיקו פרנאאנסה, שם ערך 13 הופעות, ופרש מכדורגל.
במאי 2007 נערך לכבודו משחק הוקרה, בו שיחקו חבריו של רינק לאורך השנים.
סבו של פאולו רינק היגר מהיידלברג שבגרמניה לברזיל בשנת 1904. עובדה זו סייעה לאזרח את רינק בגרמניה בקלות, והוא נקרא לשחק בנבחרת גרמניה על ידי המאמן ברטי פוגטס.
בספטמבר 1998 ערך את הופעות הבכורה במשחקי ידידות מול נבחרת רומניה ונבחרת מלטה.
בשנת 1999 השתתף רינק עם נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 1999, ושיחק בשני משחקים.
בשנת 2000 השתתף רינק ביורו 2000, פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף בשניים הנותרים.
בשני הטורנירים הודחה גרמניה בשלב הבתים.
על הדחתה מיורו 2000 ספגה נבחרת גרמניה ביקורות קשות, כאשר לזימונו של רינק על ידי ברטי פוגטס היה חלק בביקורות אלו.
לאחר יורו 2000 לא זומן רינק שוב לנבחרת גרמניה, ולזכותו 13 הופעות במדים הלאומיים, בהן לא הבקיע.
פאולי פביליון הוא אולם כדורסל עירוני הממוקם באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
האולם ממוקם צמוד למרכז הטניס לוס אנג'לס ולאצטדיון דראק.
האולם תוכנן על ידי האדריכל וולטון בקט, שתכנן מספר מבנים ואתרי ספורט מפורסמים נוספים.
מ-1965 משחקת בהיכל קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ה"ברואנז" (Bruins).
ב-1984 זכה לארח את תחרויות ההתעמלות באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
ב-2015 זכה לארח את תחרויות הכדורעף בספיישל אולימפיקס.
האולם נכלל בהצעת לוס אנג'לס לאירוח אולימפיאדת 2024 לאירוח תחרויות הג'ודו וההיאבקות.
פאולוס השני היה אפיפיור מ-30 באוגוסט 1464 ועד מותו.
נולד בשם פייטרו בארבו (באיטלקית: Pietro Barbo).
נולד בוונציה למשפחת סוחרים, אחיה של אמו היה האפיפיור אאוגניוס הרביעי ואביו סייע לגיסו לעלות על הכס.
בתמורה, קידם אאוגניוס את אחיינו וב-1440 מינה אותו לחשמן.
ב-1445 החל לכהן ככומר הראשי של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
נבחר לאפיפיור בקונקלווה קצרה במיוחד, שכללה סבב הצבעה יחיד בו השיג רוב של 14 מתוך 19 החשמנים הבוחרים.
ההסכמה על בחירתו כללה הסכם במסגרתו הוגבל מספר החשמנים לעשרים וארבעה, האפיפיור הוגבל לאחיין יחיד אותו הורשה לקדם למעלת חשמן, נאסר עליו לצאת את רומא ללא הסכמת רוב החשמנים ולצאת את גבולות מדינת האפיפיור ללא הסכמת כולם.
כן התחייב האפיפיור להמשיך את המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ולכנס ועידה אקומנית בתוך שלוש שנים.
עם זאת, כמעט מיד לאחר בחירתו ביטל פאולוס את ההחלטות, מתוקף היותו מונרך אבסולוטי במדינת האפיפיור ובעל סמכות עליונה בעולם הדתי.
הוא הסתגר בלשכתו, קיבל מעט מבקרים, וגם אותם רק בשעות הלילה.
ב-1469 עבר להתגורר בארמון ונציה (שנקרא אז ארמון סן מרקו) מחוץ לוותיקן.
הארמון עוטר ביצירות אמנות רבות שהזמין.
ב-1466 ביטל האפיפיור את המחלקה בקוריה הרומאית שעסקה בניסוח מסמכי הכס הקדוש, כיוון שהמועסקים שם גילו נטייה לכתיבה וחשיבה המושפעת מרוח ההומניזם.
אחד מבכירי הפקידים, ברתולומאו פלטינה, כתב מכתב גינוי לאפיפיור על כך שהוא כופה גישה שמרנית וסגורה.
בהוראת יורשו של פאולוס, האפיפיור סיקסטוס הרביעי, חיבר פלטינה את החיבור Vitæ Pontificum Platinæ ("חיי האפיפיורים", ראה אור ב-1479), שהיה כתב גינוי חריף נגד פאולוס שתואר בו כרודף כבוד, ראוותן, גרגרן, רודף בצע, גנדרן וחובב גלימות (אולי רמז להומוסקסואליות).
באותה שנה נידה פאולוס את ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, עקב שאיפתו של האחרון לאחד את אירופה תחת שלטון פרלמנטרי, ושחרר את אצילי בוהמיה מנדרי הנאמנות למלכם.
בכירים שניסו להניא את פאולוס מהנידוי, נודו אף הם.
על אף שמרנותו, אימץ פאולוס את הדפוס.
ב-1467 העניק לשני מדפיסים גרמניים, ארנולד פנרץ וקונרד שוויינהיים להקים בית דפוס ברומא.
הוא הוציא צווים שאסרו נקמת דם וכן צווים שהבטיחו את שלומם של היהודים, אסרו פרעות ביהודים והדריכו ליחס הוגן ליהודים.
אין ודאות לגבי נסיבות מותו הפתאומי.
יש טענה לפיה נפטר משבץ מוחי לאחר ארוחה שופעת במיוחד, אחרים טוענים שהורעל.
טענה ששבה ועולה היא שהאפיפיור מת במהלך יחסי מין הומוסקסואליים.
לאחר מותו נבחן הונו האישי.
בחדרי האוצר שלו נמצאו פנינים בשווי 300 אלף דוקט ותכשיטי זהב ואבנים טובות בשווי 300 אלף נוספים, כולל יהלום ענק בשווי 7,000 דוקט.
בממון נעשה שימוש למימון המלחמה באימפריה העות'מאנית.
פאולו קונטי (באיטלקית: Paolo Conti; נולד ב-1 באפריל 1950) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
במהלך הקריירה שלו, קונטי שיחק עבור מועדוני כדורגל מהסרייה א' כמו רומא (1973-80), סמפדוריה (1981-83) ופיורנטינה (1984-88).
הוא זכה עם רומא בגביע האיטלקי בשנת 1980.
קונטי שיחק עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה והיה חלק מהסגל שלה למונדיאל 1978, שבו היא סיימה במקום הרביעי תחת המאמן אנצו ביארזוט; הוא שימש כשוער המחליף לדינו זוף.
בסך הכל הוא ערך שבע הופעות במדי איטליה בין השנים 1977 ל-1979.
קונטי נודע כאחד השוערים הגדולים והמנוסים ביותר של דור השוערים האיטלקי של זמנו.
הוא נודע בשל קור רוחו, יכולת עצירת הבעיטות והיציבות שלו, וגם בשל היכולת שלו לצאת מקו הרחבה כדי לעצור את הגבהות היריבה.
האפיפיור פאולוס הראשון היה אפיפיור מ-29 במאי 757 עד מותו בשנת 767.
פאולוס נולד בשנת 700 ברומא, והיה אחיו של סטפנוס השני.
הוא ואחיו סטפן התחנכו לכמורה בארמון לטראנו.
בתחילה הוא שימש כדיאקון רומא, הועסק לעיתים קרובות על ידי אחיו, סטפנוס השני, במשא ומתן עם המלכים הלומברדים.
אחרי מותו של סטפנוס ב-26 באפריל 757, פאולוס גבר על הסיעה שרצתה להפוך את סגן הבישוף תאופילקט לאפיפיור, ונבחר ליורשו של אחיו על ידי הרוב שרצה ההמשך המדיניות של האפיפיור המנוח.
שלטונו של האפיפיור החדש נשלט על ידי היחסים עם המלכים הפרנקים והלומברדים ולא עם האימפריה הביזנטית.
הוא נהג כמנהג עצמאי ליידע את האקסרכיה הקיסרית ברוונה על הבחירות שלו, אבל כתב לפפין הגוץ כי הברית הפרנקית צריכה להישמר ללא פגע.
פאולוס היה ככל הנראה מודאג מהסכנה הנשקפת מהמלך הלומברדי דזידריוס.
הלומברדים החזיקו את הערים אימולה, אוזימו, בולוניה, ואנקונה, אשר נתבעו על ידי רומא, ובשנת 758 תפסו את דוכסויות ספולטו ובנוונטו.
בשובו מן דיכוי מרד בבנוונטו, דזידריוס ביקר ברומא, ואילץ את פאולוס לכתוב לפפין ולבקש ממנו לוותר על כל הטענות על לומברדיה.
הוא הבטיח להחזיר את אימולה, אבל בתנאי שהאפיפיור ישכנע את פפין להחזיר את בני ערובה הלומברדים המוחזקים על ידי הפרנקים.
במכתב שנועד להפקיד את השליחים במעבר בטוח דרך שטח לומברדיה, הסכים פאולוס לדרישותיו של דזידריוס, והתחנן בפני פפין שיסכים לרצון הלומברדים על ידי הסכם שלום והחזרת בני הערובה.
במכתב סודי שני, פאולוס יעץ לפפין על הסכם דזדיריוס עם הביזנטים לכיבוש רוונה, והפציר בפפין לבוא לעזרת האפיפיור, כדי לאלץ את מלך לומברדיה להשיב את הערים שנשמרו על ידו.
פפין ראה לנכון כי רצוי לשמור על יחסים טובים עם דזידריוס, ופאולוס ככל הנראה לא השלים הרבה במשחק הכפול שלו.
מאוחר יותר, עם זאת, פפין נתן לאפיפיור תמיכה והוא שימש בורר בין הנציגות הרומית לטענות הלומברדיות.
בשנת 765 זכויות האפיפיור שוקמו בבנוונטו ובטוסקנה, וכן בטריטוריה חלקית בספולטו.
בינתיים, הניכור מן קונסטנטינופול גדל יותר ויותר.
מספר פעמים, במיוחד ב-759, פאולוס חשש שהקיסר הביזנטי ישלח צבא נגד העיר רומא.
פאולוס חי בחרדה מתמשכת, שמא שאיפות הביזנטים במזרח יהפכו את ההשפעה הפרנקית לטובת הלומברדים.
זה היה למעשה ניסיון, אבל פפין שמר על מדיניות החוץ המקורית שלו לגבי איטליה.
פאולוס מת ברומא ב-28 ביוני 767, ובמקומו נבחר סטפנוס השלישי.
פאוליוס ינקונאס (בליטאית: Paulius Jankūnas; נולד ב-29 באפריל 1984) הוא כדורסלן ליטאי המשחק בקבוצת ז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית והיורוליג, בעמדת הפאוור פורוורד.
בשנת 2002 החל ינקונאס את קריירת המשחק בקבוצת המילואים של ז'לגיריס קובנה – "BC Žalgiris-2" – וזכה עמה באליפות ליגת המשנה הליטאית.
בעונתו היחידה בקבוצה רשם ממוצעים של 20.0 נקודות ו-12.3 ריבאונדים למשחק, וזכה בפרס ה-MVP של הליגה.
בעונת הצטרף לקבוצה הבוגרים של ז'לגיריס, אשר זכתה באליפות הליגה הליטאית והודחה מהיורוליג במחזור האחרון של שלב "16 הגדולות", במשחק מול מכבי תל אביב אשר זכה לכינוי "נס ז'לגיריס".
ב-5 העונות הבאות זכה עם הקבוצה 3 פעמים נוספות באליפות הליגה הליטאית, פעמיים באליפות הליגה הבלטית ופעמיים בגביע הליטאי.
עונת השיא שלו מבחינה סטטיסטית הייתה , בה רשם שיאי קריירה של 13.8 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק ביורוליג.
לקראת עונת 2009/2010 עבר לשחק עבור חימקי מוסקבה מליגת העל הרוסית.
את אותה עונה סיימה חימקי במקום השני בליגה הרוסית, אחרי צסק"א מוסקבה.
לאחר עונה אחת בלבד חזר לז'לגיריס, וב-9 העונות הבאות זכה עם הקבוצה ב-9 אליפויות ליטא רצופות, וכן בחמישה גביעי ליטא.
בעונת נבחר לחמישייה השנייה של העונה ביורוליג לצד חברו לקבוצה קווין פאנגוס, לאחר שהובילו את הקבוצה לשלב הפיינל פור לראשונה מאז עונת 1998/1999. במשחק חצי הגמר הפסידה ז'לגיריס מול פנרבחצ'ה בתוצאה 67–76, ובמשחק על המקום השלישי גברה על צסק"א מוסקבה בתוצאה 79–77.
נכון לשנת 2019, ניצב ינקונאס במקום השני בתולדות היורוליג בסך ריבאונדים בקריירה (1,733), במקום השלישי במספר משחקים (314) ובמקום הרביעי בנקודות (2,966).
בשנת 2003 השתתף ינקונאס באליפות העולם בכדורסל עד גיל 19 כשחקן נבחרת ליטא, וסייע לה לזכות במדליית הכסף עם ממוצעים של 12.2 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק.
שנה לאחר מכן, באליפות אירופה עד גיל 20, זכה עם נבחרתו במדליית הארד עם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-12.1 ריבאונדים למשחק.
בשנת 2005 היה אחד מכוכבי הנבחרת, לצד רנלדאס סייבוטיס ויונאס מצ'יוליס, אשר הובילו את ליטא לזכייה במדליית הזהב באליפות העולם עד גיל 21. לאורך אותו טורניר קלע ינקונאס 12.8 נקודות והוריד 8.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באליפות אירופה בכדורסל 2005 לקח לראשונה חלק במשחקי נבחרת ליטא הבוגרת, אשר סיימה את הטורניר במקום החמישי.
לאורך השנים זכה עם נבחרת ליטא במדליות הארד באליפות אירופה 2007 ובאליפות העולם 2010, ובמדליית הכסף באליפות אירופה 2015. כמו השתתף בטורנירי אליפות העולם 2006, אליפות אירופה 2011, אולימפיאדת לונדון (2012), גביע העולם 2014, אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) וגביע העולם 2019.
פאולו קונטה (באיטלקית Paolo Conte נולד ב-6 בינואר 1937) הוא זמר, מלחין ופסנתרן איטלקי אשר מוכר בזכות קולו הגרוני.
סגוננו המוזיקלי הוא איטלקי ים-תיכוני המשולב עם ג'אז.
קונטה נולד בעיר אסטי שבמחוז פיימונטה, הוריו היו חובבי ג'אז מושבעים ויחד עם אחיו הצעיר ג'ורג'יו בילה את שנות ילדותו בהאזנה להקלטות ג'אז ובלוז מוקדמות, דבר אשר השפיע על אופיו המוזיקלי.
בסיום בית הספר למד משפטים באוניברסיטת פארמה, ולאחר סיום הלימודים החל לעבוד כעורך דין אצל אביו, ובמקביל המשיך בלימודיו המוזיקליים.
הוא למד לנגן על טרומבון, ויברפון ופסנתר והקים להקת ג'אז עם אחיו אשר שימש כמתופף.
בשנת 1974 הקליט קונטה את אלבומו הראשון, הנושא את שמו "פאולו קונטה".
ב-1975 הוציא אלבום נוסף בעל שם זהה.
בעקבות סדרת מופעים שהתקבלו בקלאב טנקו בסן רמו בשנת 1976 וההצלחה המסחרית של אלבומו השלישי "Un gelato al limon" (גלידת לימון), החליט קונטה לנטוש את עיסוקו כעורך דין ולהמקד בקרירה של זמר ומלחין.
כמה משיריו הפופולריים ביותר של קונטה שימשו כפסקול בסרטי קולנוע.
בין היתר, שירו "Come Di" בסרטים "I Am David" (בשנת 2003) ובסרט "מיקי עיניים כחולות" (1999), "Via con me", אשר מוכר גם כ-"It's wonderful", בסרטים "נשיקה צרפתית" משנת 1995 , "המטבח של מרתה" ובסרט "ברוכים הבאים לקולינווד".
בנוסף שירו "L'Orchestrina" ליוה את נעימת הסיום של פרקים 3–4 בסדרה "האפיפיור החדש".
"אמרו לו" בביצוע אריק איינשטיין למילים של עלי מוהר על פי הלחן של Azzurro.
"יריב אימונים" בביצוע רפי אדר ואבי בללי על פי הלחן של Sparring Partner.
"זה משהו" בביצוע רפי אדר ומאור כהן על פי הלחן של Via con me.
"קמפרי עם לימון" בביצוע רפי אדר ללחן של Gelato Al Limon.
בשנת 1997 זכה קונטה במקום הראשון בפרס "סרט הכסף" של האגודה האיטלקית לקולנע ליצרה המוזיקלית הטובה ביותר בקולנע האיטלקי לאותה השנה על המוזיקה בסרט האנימציה La freccia azzurra (החץ הכחול).
בשנת 1999 הוענק לקונטה "צלב הכשרון של הרפובליקה האיטלקית" על ידי נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו על הישגיו הבולטים בתחום המוזיקה.
בשנת 2001 קיבל את אות מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בשנת 2015 זכה בפרס גלילאו בתחום המוזיקה.
פאולוס סטפנוס קסל נולד כזֶלִיג קַסֶל (Selig Cassel; 27 בפברואר 1821 – 23 בדצמבר 1892) היה יהודי גרמני שהתנצר, סופר, נואם ומיסיונר ליהודים.
קסל נולד כ"זֶלִיג קַסֶל" בגרוס-גלוגאו, בפרובינציית שלזיה, שבממלכת פרוסיה.
אביו היה פסל, ואחיו דוד היה רב ידוע בברלין ודוקטור בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
קסל למד בגימנסיה של גלוגאו ושל שווידניצה ובאוניברסיטת ברלין, שם עקב בעניין מיוחד אחר הרצאותיו של ההיסטוריון לאופולד פון רנקה.
מאוחר יותר קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה מווינה.
על פי דבריו שלו עצמו, חבריו הנוצרים, ובעיקר מחקרו על תולדות ישראל, הובילו אותו לנצרות.
הוא הוטבל כחבר ב ב-28 במאי 1855 בכנסיית פטרוס הקדוש של בוסלבן (כיום חלק מארפורט), וקיבל את השם "פאולוס סטפנוס".
בשנים מאוחרות יותר, הוא חגג את 28 במאי כ"יום הולדתו השני".
הוא הפך לספרן של הספרייה המלכותית בארפורט ולמזכיר האקדמיה בארפורט בשנה שלאחר מכן.
הוא נשאר בארפורט עד 1859. פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה העניק את התואר פרופסור לקסל כהוקרה על פועלו הנאמן.
בשנת 1860 עבר לברלין, שם היה מורה בגימנסיה לתקופה קצרה, ועסק ביצירה ספרותית.
הוא היה עורך לזמן קצר של Deutsche Reform הרשמי.
הוא נשא הרצאות פומביות, שמשכו קהל גדול יותר ויותר, יהודים וגויים כאחד.
הרצאות אלו גרמו לפרסומו ברחבי ברלין והמדינה.
בשנים 1866–1867 היה קסל חבר שמרני בבית הנבחרים הפרוסי, הבית השני של .
הוא הפך לחבר בולט במפלגה השמרנית של פרוסיה.
בשנת 1867, מונה קסל למיסיונר על ידי "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים", תפקיד בו פעל עד מרץ 1891. במקביל (1867), מונה קסל לחבר הכמרים של הכנסייה כריסטוסקירכה (Christuskirche) בברלין, עם למעלה מאלף מושבים, שהוקם בשנים 1863–1864 ברובע קרויצברג.
הוא שירת שם במשך עשרים וארבע שנים.
הוא נסע והרצה רבות, כפי שמראה קטע זה ממכתב שפורסם ("מחשבות על השליחות היהודית", 1887):
הוא הטביל 262 יהודים לנצרות בכריסטוסקירכה, ביניהם רופאים, סופרים, סוחרים.
הרמן לברכט שטרק כתב שלא ברור מה גרם לקסל להצטרף לכנסייה הנוצרית, אם כי הוא טוען שהסיבות של קסל לא היו כמובן כלכליות.
קסל נאבק באנטישמיות הוא כתב ודיבר נגד היינריך פון טרייצ'קה, אדוארד פון הרטמן, אדולף שטקר וריכרד וגנר ודוברים אחרים של אנטישמיות פרוטסטנטית במהלך תקופת תחייתה.
ב"אמנציפציה ושליחות" (Emancipation und Mission) השתדל קסל להראות שהיהודים יזכו להקלה קבועה מרדיפות לא על ידי קבלת זכויות אזרחיות, אלא באמצעות המרת דת.
אולם בשנים מאוחרות יותר הוא נסוג מהשקפה זו.
דה לה רואי (De le Roi), ההיסטוריון של התעמולה הנוצרית בקרב היהודים, כתב שקסל התלהב בשל "רוח יהודית מאוד נחרצת".
הוא התאמץ למען ההמרת דת בקרב יהודים.
הוא הביע את דעותיו על עבודת המיסיונריות ביניהם בחוברת שכותרתה Wie ich über Judenmission denke, 1886 ("איך אני חושב על השליחות ליהודים").
מאה שמונים ושמונה שירי קודש) הוא אוסף של מזמורים שנדפס מחדש מכתב עת זה.
בשנת 1847 כתב קסל מחקר רציני אם כי פנטסטי משהו על הארכאולוגיה ההונגרית, Magyarische Alterthümer, שנשאר זמן רב בעל ערך.
מעניין במיוחד תרגומו (עם הערות) לאגרת חסדאי אבן שפרוט ליוסף, מלך הכוזרים.
קסל מת ב ליד ברלין, מילותיו האחרונות היו, "" (איפה זה, ממלכת השמים?) קברו נשמר ב-Friedhof I der Jerusalems- und Neuen Kirchengemeinde (בית קברות מס' 1 של הקהילות של והכנסייה החדשה) הפרוטסטנטי בקרויצברג.
לדברי העיתון היהודי Allgemeine Zeitung des Judentums ("העיתון הכללי של היהדות"):
את הטיפול המדעי הזה בהיסטוריה היהודית כתב לפני המרת דתו, והוא חתום "זליג קסל".
עם זאת, יצחק מרדכי יוסט אמר על כך: "הוא חד צדדי ורק נותן פרקים מחיי היהודים במדינות שונות.
הוא מקובץ בצורה מקוטעת, אם כי עשיר בהערות למדניות".
Sabbathliche Erinnerungen ("זיכרונות השבת") פורסם גם הוא לפני המרת הדת של קסל - החלק הראשון בעילום שם, השני (חתום "S.
C." בהקדמה) הועלה לטובת יוצאי צבא חסרי אמצעים של במלחמות השחרור הגרמניות בשנים 1813–1815.
מחקרי המקרא של קסל שמרניים; וזה מפתיע שהוא לא השכיל להשתמש בידע הרבני הנרחב שללא ספק היה ברשותו.
מהדורה שנייה תורגמה לאנגלית בשנת 1872. בשנת 1878 הופיע Das Buch Esther: Ein Beitrag zur Geschichte des Morgenlandes; aus dem Hebräischen übersetzt, historisch und theologisch erläutert ("מגילת אסתר: תרומה לתולדות המזרח; תורגם מעברית, מוסבר היסטורית ותאולוגית"), חלק ראשון, עם נספח.
הטקסט המקורי של החלק השני של התרגום של קסל פורסם ב-1885. תרגום לאנגלית מאת אהרון ברנשטיין פורסם באדינבורו בשנת 1888. מהדורה אנגלית זו כוללת גם תרגומים של כמה ממאמריו של קסל: "מיתרה" (עמ' 345–361), "השוורים המכונפים של פרספוליס" (עמ' 362–377), ו"זורואסטר" (עמ' 378–400).
רוב יצירותיו הספרותיות האחרות של קסל בעלות אופי של מחלוקת.
עבודתו הגדולה יותר על Weihnachten, Ursprünge, Bräuche, und Aberglauben: Ein Beitrag zur Geschichte der Christlichen Kirche und des deutschen Volkes ("חג המולד, מקורות, מנהגים ואמונות טפלות: תרומה להיסטוריה של הכנסייה הנוצרית והעם הגרמני"; 1861), היא תערובת של למדנות גאונית אך לא שיטתית, והיא חדורה בנימה של רגשנות אדוקה.
בסך הכל, הרבגוניות של קסל הבטיחה לו רק את ההערצה של בני דורו.
הוא לא היה מסוגל לרכוש עמדת השפעה בכנסיית שאימצה אותו.
קסל כתב מספר רב של חוברות בנושאים תאולוגיים, אתנולוגיים ופילולוגיים.
פַּאוֹלוֹ ריצ'וֹ (באיטלקית: Paolo Riccio; ) היה יהודי גרמני מומר לנצרות קתולית במחצית הראשונה של המאה השש עשרה.
הוא מונה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פאביה; לאחר מכן הוא היה רופא של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ריצ'ו התעניין באסטרולוגיה ובקבלה נוצרית, והייתה לו מחלוקת עם לגבי קיומם של חיים על גופים שמימיים.
ארסמוס מרוטרדם העריך מאוד את ריצ'ו, והגן עליו ועל חסידיו.
כמו רוב המומרים, ריצ'ו ניסה לשכנע את היהודים באמיתות הבשורות.
יתר על כן, הוא יעץ לאומות הנוצריות להתאחד נגד הטורקים, שהיו באותה תקופה אימת אירופה.
ריצ'ו היה סופר פורה, וכפי שאומר צבי גרץ "הביא בחשבון היטב את הכמות הקטנה של הידע היהודי שהביא עמו לנצרות".
היצירה הידועה שלו היא "De Porta Lucis R.
Josephi Gecatilia" (אאוגסבורג, 1516), שהיא תרגום חופשי ללטינית של חלק מהיצירה הקבלית "שערי אורה" מאת רבי יוסף ג'יקטיליה.
ג'רולמו ריצ'ו (הירונימוס ריציוס - Hieronymus Ricius), בנו של פאולו, שלח עותק של יצירה זו ליוהנס רויכלין, שהשתמש בה בחיבור של "De Arte Cabbalistica" (אמנות הקבלה) שלו.
ריצ'ו מספר שהקיסר מקסימיליאן הורה לו להכין תרגום ללטינית של התלמוד.
כל מה ששרד ממנו הם תרגומי המסכתות ברכות, סנהדרין, ומכות (אאוגסבורג, 1519), שהם התרגומים הלטיניים המוקדמים ביותר של המשנה המוכרים לביבליוגרפים.
החשובה מבין יצירותיו האחרות היא De Cælesti Agricultura ("על חקלאות שמיימית"), יצירה דתית-פילוסופית גדולה בארבעה חלקים, המוקדשת לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחיו פרדיננד (אאוגסבורג, 1541; מהדורה שנייה, בזל, 1597).
ה-Opuscula Varia ("חוברות שונות") שלו, המכיל חיבור על תרי"ג המצוות, יצירה דתית-פילוסופית ושנויה במחלוקת שמטרתה להדגים ליהודים את אמיתות הנצרות, ומבוא לקבלה ואחריו אוסף של כלליה ודוגמותיה, הודפסה בארבע מהדורות (פאביה, 1510; אאוגסבורג, 1515 ו-1541 ובזל, 1597).
ריצ'ו כתב מלבד יצירות אלה כעשר אחרות, כולן בלטינית, על נושאים דתיים, פילוסופיים וקבליים שונים, שהופיעו באאוגסבורג ב-1546 והודפסו מחדש בבזל ב-1597.
פול ליטובסקי , הידוע בשם הבמה שלו פאולי ליט (Paulie Litt), הוא שחקן ומפיק אמריקאי לשעבר.
ליט גדל בפרייהולד בורו שבניו ג'רזי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בפרק בסדרה "משמרת שלישית".
בשנת 2003 לוהק לתפקיד ג'סטין שנובסקי, בנו של הופ, בקומדיית המצבים "הופ ופיית'", אותו שיחק במשך כל שלוש העונות.
באותה התקופה, השחקן המפורסם רג'יס פילבין תיאר אותו כ"ילד בן ארבעים שנתפס בגופו של בן חמש".
באותה השנה, השתתף גם בקומדיית המצבים "קוסמים מווייברלי פלייס" של דיסני.
בשנת 2006 היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת קומדיה בטקס פרסי האמן הצעיר ה-27 על הופעתו ב"הופ ופיית'", אך לא זכה.
שותפיו, מייגן פוקס ומייזי קרות'ירד היו גם מועמדות לגרסה הנשית של הפרס ב-2005 וב-2006.
בשנת 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט הקומדיה של קווין סמית' "ג'רזי גירל".
ב-2008 גילם נהג מרוצים בסרט "ספיד רייסר".
באותה השנה, הופיע גם בסרט "ספק".
הוא הופיע בלמעלה מ-26 פרסומות.
בתחילת הקריירה שלו, הופיע בפרסומות לאוראו.
בנוסף, השתתף בפרסומות הטלוויזיה "Get a Mac" של אפל.
הסרט הראשון שהפיק היה הסרט הקצר "היום שבו הרגתי סוף סוף את עצמי כמפיק שותף".
ב-2016 הפיק את הסרט העלילתי "ספר האהבה", בכיכובו של ג'ייסון סודייקיס.
לאחר שעזב את תעשיית הבידור, הוא הקים חברה לייצור חוטים בשם Harvest Produce Retail.
שנה שם תפקיד 2004 "נערת ג'רזי" בריאן 2004 "שמש נצחית של המוח ללא רבב" בריון צעיר 2008 "ספיד רייסר" נהג מרוצים 2008 "ספק" טומי קונרוי 2013 "המציל" מסוקה 2013 "היום שבו החלטתי לבסוף להתאבד" מרטי 2016 "הנה בא ראסטי" מכללה 2017 "סקס מובטח" מרדף
פאולי לאורי נבלה (בפינית: Pauli Lauri Nevala; 30 בנובמבר 1940 – 20 ביוני 2025) היה מטיל כידון פיני.
התחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה שלו הייתה אליפות אירופה באתלטיקה 1962 בבלגרד, שם הודח בשלב המוקדמות.
בשנה שלאחר מכן, 1963, הוא התקדם לשורה הראשונה של זורקי הכידון עם שיא אישי חדש (ושיא לאומי) של 86.33 מטר, שנזרק בהלסינקי ב-16 ביולי 1963. זו הייתה זריקה קרובה מאוד לשיא העולמי באותה תקופה (86.74 מטר).
בשנת האולימפיאדה, 1964, התקשה נבלה אפילו לעבור את רף ה-80 מטר ולא הגיע לאולימפיאדת טוקיו כפייבוריט.
הוא עבר את שלב המוקדמות האולימפי בקלות, בעוד שמחזיק שיא העולם, טריה פדרסן מנורווגיה, הודח.
בגמר, הטיל נבלה את הכידון בביטחון מההתחלה והוביל עם זריקתו הרביעית של 82.66 מטר, הזריקה הטובה ביותר שלו באותה שנה.
זו בסופו של דבר הספיקה לניצחון, בקושי לפני גרגלי קולצ'אר.
לאחר האולימפיאדה, הקריירה של נבלה דשדשה.
הוא סיים במקום הרביעי באליפות אירופה באתלטיקה 1966 בבודפשט.
ניסיונו להגן על תוארו האולימפי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נקטע בשלב המוקדמות כאשר הזריקה הארוכה ביותר שלו הוכרזה כפסולה באופן שנוי במחלוקת והוא לא הצליח להעפיל לגמר.
ב-1969, הקריירה של נבלה זכתה לתחייה משמעותית, כאשר הוא שבר סוף סוף את השיא האישי שלו משש שנים קודם לכן מספר פעמים, והגיע לשיא של 91.40 מטר בעיר הולדתו טאובה.
באליפות אירופה 1969, נבלה זכה במדליית הכסף מאחורי יאניס לוסיס מברית המועצות.
נבלה ייחס בגלוי את התחייה הזו לשימוש בסטרואידים אנבוליים, שהיו אז עדיין לא אסורים לשימוש.
ב-1970, נבלה נחשב מטיל הכידון הטוב בעולם, כשניצח ב-50 מתוך 55 תחרויותיו.
ממוצע עשר הזריקות הטובות שלו בעונה היה 90.12 מטר, וממוצע כל העונה היה 85.86 מטר.
השיא האישי של נבלה, 92.64 מטר בהלסינקי ב-6 בספטמבר 1970, היה רק 6 ס"מ פחות משיא העולם של יורמה קינונן.
בנוסף לביצועים הטובים בעולם באותה שנה, נבלה דורג כזורק הכידון מספר אחת בעולם על ידי Track & Field News.
נבלה וקינונן פסלו בכוונה את כל זריקות המוקדמות שלהם באליפות פינלנד 1970 כמחאה נגד התאחדות האתלטיקה החובבנית הפינית.
המחאה הובילה בסופו של דבר לשיפור במערכת הקצבאות.
קריירתו של נבלה הסתיימה בפתאומיות באפריל 1971, כאשר בתחרותו הראשונה של השנה באביג'אן, חוף השנהב, הוא פצע את כתפו באופן כה חמור שלא יכול היה לזרוק ברצינות שוב.
פַּאוּלוּס מֵאַיְגִינָה היה רופא יווני-ביזנטי בן המאה השביעית, הידוע בעיקר בשל כתיבת האנציקלופדיה הרפואית "תקציר רפואי בשבעה ספרים".
הוא נחשב ל"אבי הכתיבה הרפואית המוקדמת".
במשך שנים רבות ב, הכילו עבודותיו את סך כל הידע הרפואי הזמין והיו ללא תחרות בדיוק ובשלמות שלהן.
לא ידוע דבר על חייו, מלבד העובדה שנולד באי אגינה, ושהרבה לנסוע, וביקר בין היתר באלכסנדריה.
לעיתים הוא מכונה "יאטרוסופיסט" (Ἰατροσοφιστής) ו"פריודאוטס" (περιοδευτής), מילה שככל הנראה משמעותה רופא הנודד ממקום למקום במסגרת עיסוקו במקצוע.
הזמן המדויק בו חי אינו ידוע; אך כיוון שהוא מצטט את , ומצוטט בעצמו על ידי (סרפיון הזקן), סביר להניח ש צודק בקביעתו כי חי במחצית השנייה של המאה השביעית.
ה"סודא" מציינת כי כתב מספר עבודות רפואיות, שהעיקרית שבהן שרדה עד ימינו.
לעבודה זו אין כותרת מדויקת, אך היא נקראת בדרך כלל "תקציר רפואי בשבעה ספרים" .
חיבור זה הוא בעיקרו ליקוט (קומפילציה) מכותבים קודמים; אכן, הכותרת היוונית שלו מעידה כי הוא "אפיטומה" (קיצור/תמצית) של רפואה.
הרופא האנגלי בן המאה ה-19 כתב כי נראה שהמוניטין שלו בעולם האסלאמי היה רב מאוד, ונאמר כי מיילדות נהגו להתייעץ עמו במיוחד, ומכאן קיבל את הכינוי "אל-קוואבלי" (القوابلي) או "המיילד".
כותבים ערבים מציינים כי כתב חיבור בשם "על מחלות נשים" (De Mulierum Morbis) ואחר בשם "על אורח חייהם וריפויים של ילדים קטנים" (De Puerulorum Vivendi Ratione atque Curatione).
יצירתו הגדולה תורגמה לערבית על ידי .
הספר השישי, העוסק בכירורגיה, זכה להתייחסות מיוחדת באירופה ובעולם הערבי לאורך ימי הביניים, והוא בעל עניין מיוחד להיסטוריה של הכירורגיה.
היצירה כולה ביוונית המקורית יצאה לאור בוונציה ב-1528, ומהדורה נוספת הופיעה בבזל ב-1538. מספר תרגומים ללטינית יצאו לאור.
התרגום המלא הראשון שלה לאנגלית נעשה על ידי הרופא הסקוטי ב-1834.
בחיבור זה הוא מתאר את הניתוח לתיקון בקע בדומה לטכניקות מודרניות, וכותב: "לאחר ביצוע חתך ברוחב שלוש אצבעות לרוחב הנפיחות [שק הבקע] לכיוון המפשעה, והסרת הקרומים והשומן, וחשיפת הצפק (פריטונאום) במרכז במקום בו הוא מורם לנקודה, יש להצמיד את קצה המָחוֹשׁ שבאמצעותו יידחקו המעיים עמוק כלפי מטה.
או אז, את בליטת הצפק, שנוצרה משני צדי קצה המחוש, יש לחבר יחד באמצעות תפרים, ואז אנו מוציאים את המחוש, מבלי לחתוך את הצפק או להסיר את האשך, או כל דבר אחר, אלא מרפאים זאת באמצעות חבישות המשמשות לפצעים טריים".
בשנת 1753 פרסם הבוטנאי קארולוס לינאוס את ה-, סוג של צמחים בעלי פרחים המשתייך למשפחת העלקתיים ונפוץ בעיקר באסיה הטרופית.
הסוג נקרא על שמו של פאולוס מאגינה.
פַּאוּלוּס מִסַּמוֹסַטָה היה פטריארך אנטיוכיה בשנים 260–268, ומאוחר יותר הורחק מהכנסייה ככופר ("נידוי").
פאולוס נבחר לפטריארך אנטיוכיה בשנת 260. הוא החזיק במשרה האזרחית של פרוקורטור דוקנריוס.
תקופת כהונתו של פאולוס, יליד (עיר בחלקו העליון של נהר הפרת), באנטיוכיה, חלה בזמן סוער מבחינה פוליטית.
הגבול המזרחי של האימפריה הרומית היה נתון ללחץ מצד האימפריה הסאסאנית, ואנטיוכיה נכבשה על ידי האימפריה התדמורית קצרת-הימים בשלהי כהונתו כפטריארך, עד שהשלטון הרומי באזור הושב על כנו על ידי אורליאנוס בשנת 272.
המקור הקדום והעיקרי לגבי פאולוס הוא הספר "תולדות הכנסייה" מאת אוסביוס מקיסריה.
הספר "תולדות הכנסייה" כולל מעט מאוד תוכן תאולוגי בהאשמותיו נגד פאולוס.
אוסביוס רק מציין ("תולדות הכנסייה", ספר 7, פרק 27) שפאולוס טען כי ישו היה מטבעו אדם רגיל.
רוב העבירות האחרות שיוחסו לפאולוס נגעו להתנהלותו כפטריארך, לאורח חייו הפרטי, ולעושרו יוצא הדופן ממקורות מפוקפקים לכאורה ("תולדות הכנסייה", ספר 7, פרק 30).
ייתכן שפאולוס מסמוסטה אכן הפיץ את התאולוגיה של מונרכיאניזם דינמי, שלא נחשבה לכפירה באותה עת, כלומר שישו נולד כאדם רגיל לחלוטין, אך בשלב מסוים (לרוב בטבילתו) "אימץ" אותו האל והעניק לו כוח אלוהי מיוחד.
כלומר, ישו אינו "אלוהים הבן" שהיה קיים מאז ומעולם, אלא אדם שרומם למעמד אלוהי, כך שהאיש ישו כיוון את שאיפותיו ומעשיו באופן מוחלט לעבר האל.
ייתכן גם שהעבירות האחרות, הלא-תאולוגיות, שבהן הואשם, היוו את העילה הממשית לביקורת ולהדחתו מתפקיד הפטריארך, וכי החיפוש אחר נימוקים תאולוגיים נגדו נעשה רק באופן נלווה.
השקפותיו של פאולוס נידונו בסינוד באנטיוכיה בשנת 264. הצהרותיו גרמו להשקפותיו להיראות מקובלות בתחילה.
רק בסינוד מאוחר יותר בשנת 268 הוחלט על הדחתו מכהונת הפטריארך ו נבחר ליורשו.
עם זאת, פאולוס המשיך לכהן כפטריארך, כיוון שהוא וקהל תומכיו הגדול לא הכירו בהדחה, והוא נתמך על ידי זנוביה מלכת תדמור.
דומנוס הראשון נכנס לתפקיד הפטריארך רק בעזרתו של הקיסר אורליאנוס שכבש את תדמור בשנת 272. כנראה, מספר קהילות של חסידי פאולוס התקיימו עד לתקופת ועידת ניקיאה (325), ורק במאה ה-5 נעלמו עמדותיו התאולוגיות של פאולוס.
פאולוס מסמוסטה מוזכר בקאנון 19 של ועידת ניקיאה הראשונה.
פַּאוּלוּס פּוֹטֶר (בהולנדית: Paulus Potter; ) היה צייר הולנדי שהתמחה בציור חיות בתוך נופים, בדרך כלל מנקודת מבט נמוכה.
אף שפוטר מת משחפת בגיל 28, הוא הצליח לייצר כ-100 ציורים.
הוא הוטבל ב-20 בנובמבר 1625. ב-1628 עברה משפחתו לליידן, וב-1631 לאמסטרדם, שם למד ציור אצל אביו, .
לאחר מות אימו, אביו החל לנהל רומן עם אשתו של הצייר .
במשך זמן מה היה אביו יצרן של שטיחי קיר מעור מוזהב מחוץ לחומות העיר.
פוטר הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש בדלפט, אך עד 1649 עבר להאג, בסמוך ליאן ואן גוין.
ביולי 1650, נשא פוטר לאישה את אדריאנה ואן באלקניינדה (1627–1690).
חותנו היה קבלן בנייה מוביל בהאג והכיר לו את האליטה ההולנדית.
אמליה מזולמס-בראונפלס, חברה במשפחת הסטאדהאודר וחובבת אמנות, רכשה את אחד מציוריו של פוטר, "חצר החווה".
במאי 1652 הוא שב לאמסטרדם בהזמנתו של ראש עיריית אמסטרדם , שרכש כמה מציוריו.
טולפ התרשם מגינוניו של פוטר והזמין ממנו ציור של בנו, , כפרש אציל.
פוטר ערך צוואה בינואר 1653 ומת שנה לאחר מכן משחפת, חודשיים לאחר יום הולדתו ה-28.
פאולוס צייר דיוקן עצמי שהיה באחוזת בהמפשייר, עד 1998.
הציור המפורסם ביותר של פוטר הוא "הפר הצעיר" (בסביבות 1647), ואין לבלבל בינו לבין יצירתו "הפר".
"הפר הצעיר" חובר על פי רישומים שביצע פוטר בטבע, והוא מוצג במאוריצהאוס בהאג.
אף על פי שציור זה ספג ביקורת, הוא זכה להערצה רבה במהלך המאה ה-19 כדוגמה מוקדמת ל.
"הפר הצעיר" מופיע כבד הציור הנחקר בציור השמן המונוכרומטי של הצייר האמריקאי מ-1981, "מבחן העין התמימה" (The Innocent Eye Test).
פסל של פוטר, המשרטט פסל מרוחק של עז, הוקם בשטח השער מהמאה ה-16 ה ב ב-1991.
פאולינה רוביו דוסאמאנטס (בספרדית: Paulina Rubio; נולדה ב-17 ביוני 1971) היא זמרת ושחקנית מקסיקנית.
פאולינה רוביו נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו.
את ילדותה היא העבירה במקסיקו, לוס אנג'לס וספרד.
המוזיקה של פאולינה רוביו פופולרית בעיקר בדרום אמריקה, מקסיקו, ספרד וארצות הברית.
פאולינה החלה את הקריירה בגיל 9, בשנת 1980.
עם להקתה הראשונה שנקראה "Timbiriche" היא הספיקה להקליט עשרה אלבומים.
הלהקה נחשבת לאחת הלהקות הדרום אמריקאיות המצליחות בהיסטוריה עם מכירות של למעלה מ־20 מיליון אלבומים.
מהסינגלים המצליחים שהוציאה הלהקה נמנים "Corro, Vuelo, Me Acelero" ,"Con Todos Menos Conmigo" ו "Tú y Yo Somos Uno Mismo",כולם להיטי מקום ראשון במקסיקו ובמדינות דרום אמריקה.
פאולינה החלה לשחק בטלנובלות בערוץ המקסיקני "Televisa" היא קיבלה את תפקידה הראשון בשנת 1988 בטלנובלה "Pasion y poder", בשנת 1990 היא כיכבה בסדרה Baila conmigo ובשנת 1994 היא קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע בסרט דל תקציב שנקרא "Bésame en la Boca", בשנת 1995 היא כיכבה בטלנובלה "Pobre Niña Rica".
בשנת 1990 פאולינה עזבה את להקת Timbiriche והתמקדה על קריירת הסולו שלה.
בשנת 1992 יצא אלבומה הראשון "La chica dorada", בשנת 1993 יצא האלבום "24 kilates", בשנת 1995 יצא "El tiempo es oro".
בשנת 1996 היא הוציאה את האלבום "Planeta Paulina" ובשנת 2000 יצא "Paulina".
האלבום "Paulina" היה מועמד בטקס "Latin Grammy Awards".זהו האלבום המוכר ביותר של רוביו עד היום עם מכירות של מיליוני עותקים.
האלבום הוא האלבום התשיעי הנמכר ביותר בהיסטוריה של מקסיקו כשנמכר שם בסכום של 3,000,000 עותקים.
האלבום גם זכה להצלחה גדולה באמריקה הלטינית כשמכר מעל 800,000 עותקים בארצות הברית.
רוב הסינגלים שיצאו מהאלבום הפכו ללהיטים.
בשנת 2001, השתתפה בשיר "".בשנת 2002 יצא האלבום "Border girl" בו בפעם הראשונה פאולינה שרה מספר שירים באנגלית, במהלך שנקרא Crossover.
הלהיט מתוך האלבום "Don't Say Goodbye" הגיע למקום ה־41 בבילבורד הוט 100 והיה ללהיט במדינות שונות ברחבי העולם.
אף על פי שהתקליט הראשון שלה באנגלית לא הביא לה תהילת עולם, שמה הפך למפורסם גם מחוץ לאמריקה הלטינית.
בשנת 2004 חזרה פאולינה עם תקליט נוסף בספרדית "Pau-latina", רוביו הסבירה שלשם Pau-latina יש מספר משמעויות כמו הדמיון לשמה Paulina וכן המילה Pau בקאטאלן שמשמעו 'שלום'.
כמה שירים מהאלבום כמו "Tienes algo" ו"Dame otra taquila" הפכו ללהיטים גדולים מאוד מה שהפך את האלבום לאחד הנמכרים ביותר במקסיקו ובדרום אמריקה.
האלבום "Pau-latina" זכה בפרס "Premios Lo Nuestro" כ"התקליט הנשי של השנה", וכן בפרס Premios Juventud כאשר היא זכתה למספר הרב ביותר של צופים שהצביעו למענה.
פאולינה רוביו נשארה עד היום פופולרית מאוד בכל הארצות דוברות ספרדית.
באותה השנה גם הקליטה פאולינה שיר יחד עם הזמר הקולומביאני חואנס.
בשנת 2006 הוציאה פאולינה אלבום נוסף בספרדית בשם Ananda (אושר).
בשנת 2013 התמנתה לשופטת בתוכנית המציאות "אקס פקטור" בארצות הברית לצד סיימון קאוול, קלי רולנד ודמי לובאטו.
פאולינה הקדושה מלבו המתייסר של ישו (בפורטוגזית: Santa Paulina do Coração Agonizante de Jesus; 16 בדצמבר 1865 - 9 ביולי 1942) היא קדושה ברזילאית-איטלקית.
פאולינה הקדושה נולדה בשנת 1865 בשם אמאבילה לוצ'יה ויסינטיינר (Amábile Lúcia Visintainer) בעיר ויגולו ואטארו (Vigolo Vattaro) שבפרובינציית טרנטו, איטליה.
בגיל 8 נשלחה אמאבילה לעבוד במטוויית משי על מנת לסייע בפרנסת משפחתה הענייה.
בשנת 1875, בהיותה כבת 9, היגרה משפחתה של אמאבילה מאיטליה, יחד עם כ- 20% מבני העיר, למדינת סנטה קטרינה שבברזיל, והתיישבו, יחד עם מהגרים נוספים בני הנפה, בעיר ויגולו (Vigolo) (כיום נובה טרנטו).
בשנת 1887 נפטרה אמה בשעת לידה ואמאבילה טיפלה במשפחתה עד שנשא אביה אישה חדשה, מה שמנע ממנה לנדור את נדריה ולהפוך לנזירה.
מגיל צעיר סייעה בכנסייה בעירה והייתה מעורבת בחיי הקהילה.
אמאבילה, וחברתה וירג'יניה רוסה ניקולודי (Nicolodi), טיפלו בלוצ'יה אנג'לה ויויאני (Lúcia Angela Viviani), אישה חולת סרטן שהייתה בשלביה הסופניים של המחלה.
מעבודתן זו נולדה מאוחר יותר "קהילת האחיות הקטנות של לידת הבתולין" (Congregação das Irmãzinhas da Imaculada Conceição).
אמאבילה, יחד עם ניקולודי ועם תרזה אנה מאולה (Maule) נדרו את נדריהן הדתיים בדצמבר 1890. אמאבילה לקחה לעצמה את השם "האחות פאולינה מלבו המתייסר של ישו".
בשנת 1903 נבחרה פאולינה לראשות קהילת האחיות הקטנות של לידת הבתולין לכל חייה.
באותה השנה התבקשה הקהילה בידי מיסיונרים לעזוב את נובו טרנטו ולעבור לעיר סאו פאולו.
בסאו פאולו פעלה הקהילה בשכונת איפירנגה וטיפלה ביתומים, בני עבדים, שננטשו למוות משום שלא עלה עוד בכוחם לעבוד.
בשנת 1909 גדלה קהילת האחיות במהירות במדינות סנטה קטרינה וסאו פאולו.
האחיות לקחו על עצמן את משימת הפצת הנצרות בחינוך, את הוראת עיקרי הדת ואת הטיפול בקשישים, חולים וביתומים.
באותה השנה הודחה פאולינה ממשרתה בראשות הקהילה בידי הארכיהגמון כתוצאה מסכסוכים בקרב חברות הקהילה, ונשלחה לעיר ברגנסה פאוליסטה (Bragança Paulista) שבמדינת סאו פאולו על מנת לסעוד קשישים וחולים.
פאולינה נשאה את ההשפלה בכבוד ולא מחתה על העוול שנגרם לה.
בשנת 1918 נקראה חזרה לקהילה, עברה לנהל חיי פרישות, והקדישה את חייה לתפילה ומדיטציה.
בשנת 1933 קיבלה הקהילה את אות החסד מהאפיפיור פיוס האחד עשר, ופאולינה הוכרה על ידיו כ"אם המייסדות הנכבדה".
בשנת 1938 ניכר היה בה מצבה הבריאותי הרעוע כתוצאה ממחלת הסוכרת.
ראייתה הידרדרה וחתך באצבעה הוביל לכריתתה, ומאוחר יותר, בעקבות נמק, לכריתת ידה הימנית.
לאחר הניתוח התעוורה פאולינה ואת חודשי חייה האחרונים העבירה אסורה למיטת חוליה.
כתוצאה מבריאותה הרופפת, ומשילוב של סוכרת וסרטן ריאות, נפטרה פאולינה, בגיל 77, ב-9 ביולי 1942. מילותיה האחרונות היו "רצון האל יתממש".
פאולינה עברה בירוך ב-18 באוקטובר 1991 בפלוריאנופוליס, סנטה קטרינה, ברזיל בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, וב-19 במאי 2002 קודשה על ידו ברומא.
בכך הייתה פאולינה לקדושה הראשונה של ברזיל.
פאולינה הקדושה היא גם הקדושה היחידה, ככל הידוע, אשר סבלה ממחלת הסוכרת.
משום כך קיימת מגמה מקרב קתולים חולי סוכרת להכיר בה כפטרוניתם.
בשנת 1994 מנתה קהילת האחיות 1,892 אחיות, 130 מתלמדות וכ-300 נערות שהמתינו להיכנס בשערי הקהילה בכל רחבי ברזיל.
לקהילה גם מוסדות בארגנטינה, צ'ילה, ניקרגואה, צ'אד, זמביה, מוזמביק ואיטליה.
פאולין (פאולינו) פרידמן (בפולנית: Paulin Frydman; בספרדית Paulino Frydman) (25 במאי 1905 – 2 בפברואר 1982), שחמטאי יהודי-פולני-ארגנטינאי.
פרידמן, יהודי יליד ורשה, פולין, השתתף באליפות השחמט הראשונה של פולין ב-1926 והגיע למקום השני, אחרי דויד פז'פיורקה.
פרידמן, ביחד עם חברי קבוצת השחמט של ורשה זכה במדליית זהב בתחרות הראשונה לקבוצות שהתקיימה בפולין בשנת 1929. יתר חבריו לקבוצה היו משה בלאס, , סטניסלב קון, קרול פילץ, , .
ב-1955 הוענק לפרידמן תואר אמן בינלאומי.
במהלך משחקיו, בנבחרת פולין האולימפית, קיבל פרידמן עשר מדליות, שש קבוצתיות וארבע אישיות.
במסגרת ההישגים הקבוצתיים הוא היה חבר בנבחרת הפולנית שזכתה במקום הראשון באולימפיאדה השלישית.
ב-1939, במהלך אולימפיאדת השחמט השמינית בבואנוס איירס, פלשה גרמניה הנאצית לפולין ופרידמן החליט להישאר בארגנטינה, כמו חברו לנבחרת פולין, מיגל ניידורף.
פאולינו אלקנטרה ריאסטרה (בספרדית: Paulino Alcántara Riestrá; 7 באוקטובר 1896 – 13 בפברואר 1964) היה כדורגלן ומאמן כדורגל פיליפיני-ספרדי ששיחק ברוב הקריירה שלו בברצלונה.
בנוסף, הוא שיחק גם בנבחרת קטלוניה, בנבחרת ספרד ובנבחרת הפיליפינים.
אלקנטרה ערך את הופעת הבכורה שלו בברצלונה בגיל 15, ובכך הוא השחקן הצעיר ביותר ששיחק והבקיע במדי הקבוצה עד היום.
אלקנטרה היה מלך השערים של ברצלונה בכל הזמנים בכל המסגרות (כולל משחקי ידידות), עם מספר שיא של 369 שערים ב-357 משחקים.
בנוסף היה לשחקן האסיאתי הראשון שמשחק באירופה.
לאחר שפרש ממשחק בשנת 1927, כשהיה בן 31, הפך לרופא.
ב-5 ביולי 1927 נערך משחק הוקרה לאלקנטרה בין ברצלונה לנבחרת ספרד.
אלקנטרה נולד בפיליפינים לאב ספרדי.
אלקנטרה גדל בברצלונה, ותחילה שיחק בקבוצה מקומית קטנה.
ז'ואן גאמפר זיהה את כישרונו והחתימו בברצלונה, והוא הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון.
בתקופה זו התחנך על ידי ג'ורג' פאטולו, החלוץ הסקוטי של הקבוצה הבוגרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת כשהיה בן 15 שנים, ארבעה חודשים ו-18 ימים ב-25 בפברואר 1912 במשחק אליפות קטלוניה.
קבוצתו ניצחה 9-0, ואת שלושת השערים הראשונים הבקיע אלקנטרה.
בברצלונה חבר לשחקן פיליפיני-ספרדי נוסף, מנואל אמצ'סורה, שהיה גם קפטן הקבוצה.
ב-1913 זכה אלקנטרה עם הקבוצה בדאבל – אליפות קטלוניה וגביע המלך ובאליפות נוספת ב-1916.
ב-1916 החליטו הוריו של אלקנטרה לחזור לפיליפינים עם בנם.
שם, המשיך את לימודי הרפואה שלו ושיחק הכדורגל בקבוצה מקומית.
כמו כן, הוא נבחר לייצג את נבחרת ב-1917, ועזר לה להביס את נבחרת יפן 15-2 ב"אליפות המזרח הרחוק".
בעת היעדרו לא הצליחה ברצלונה לזכות בתואר כלשהו, והיא פנתה להוריו בבקשה לאפשר לו לשחק בספרד.
אלקנטרה חלה במלריה וסירב לקחת תרופות עד שהורשה לו לחזור.
לאחר שובו לברצלונה, ניסה מאמן הקבוצה ג'ק גרינוול להציבו בעמדת ההגנה, אולם התנגדות האוהדים שכנעה אותו להחזירו לתפקיד החלוץ.
ב-1919 עזר לקבוצתו לזכות באליפות נוספת.
באותה שנה גם הגיע עם קבוצתו לגמר גביע המלך.
ב-1920 זכתה ברצלונה בדאבל נוסף, בין היתר הודות לשער של אלקנטרה בגמר הגביע.
שיתוף הפעולה שלו עם שחקנים כגון ריקארדו זאמורה, פליקס ססומאגה ופפ סמיטייר הובילו את הקבוצה לעידן הזהב שלה.
אלקנטרה עזר לקבוצתו לזכות בגביע המלך גם ב-1922 וב-1926 בזכות שערים במשחקי הגמר.
ב-1915 ערך אלקנטרה את הופעת הבכורה בנבחרת קטלוניה.
מאז ועד 1924 הבקיע לפחות ארבעה שערים בשישה משחקים.
בנוסף להשתתפות במשחקי הנבחרת הקטלאנית והפיליפינית, הוא שיחק גם במדי נבחרת ספרד.
ב-1920 נבחר אלקנטרה, לצד ריקארדו זאמורה ופפ סמיטייר, לייצג את ספרד במשחקים האולימפיים.
אף על פי כן, בחר אלקנטרה להישאר בביתו במטרה לערוך בדיקות רפואיות.
לבסוף, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-7 בספטמבר 1921, שבה הבקיע צמד לרשתה של נבחרת בלגיה.
בסך הכל, שיחק בחמישה משחקים שבהם הבקיע שישה שערים, בין 1921 לבין 1923.
פאולנר היא מבשלת בירה הממוקמת במינכן, גרמניה, ויצרנית בירת החיטה הנושאת את שם המבשלה.
מבשלת פאולנר הוקמה בתחילת המאה ה-17 על ידי נזירים שהקימו את מנזר פרנצ'סקו מפאולה על גבעה השוכנת כיום במרכז מינכן.
אב המנזר חיפש דרך להזין את הנזירים בתקופת התענית - צום שנמשך 40 יום לפני הפסחא ובו אסור לאכול אך מותר לשתות.
הפתרון היה בירה עם כמות לתת כפולה אשר הייתה מזינה כמו מזון ואף כונתה לחם נוזלי.