tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש אף חוקרים הטוענים כי אם אכן היה הומוסקסואל הדבר רק מחליש את הסברה שהוא המרטש.
מלבד זאת מק'נתן טעה במספר עובדות חשובות.
דרויט לא היה רופא אלא עורך דין, וכל הראיות מעידות על כך שהוא התאבד כארבעה שבועות לפני שנמצאה גופתו ולא שבעה כפי שטען.
משתמע מכך כי דרויט המשיך בשגרת חיו לפחות שלושה שבועות לאחר הרצח במיל'רס קורט ולא יצא מדעתו מיד אחריו כפי שהאמין מק'נתן.
נוסף לכל אלה, דרויט לא גר ברובע המזרחי ואין ראיות לכך שהוא נהג לשהות שם.
לדרויט גם היה אליבי בנוגע לרצח של צ'אפמן שהיה מקשה עליו עד לרמה של חוסר סבירות לבצע את הרצח.
עם זאת, מספר חוקרים הצביעו על העובדה שדרויט דומה לתיאור הכללי של המרטש שמסרו מרבית עדי הראיה.
כמו כן למק'נתן, מתוקף תפקידו, הייתה גישה לכל חומר החקירה, ויש הטוענים כי ייתכן שהיה בידיו מידע שאבד עם השנים שגרם לו לבסס את חשדו כנגד דרויט.
אהרון קוסמינסקי , ספר במקצועו, נולד בפולין בשנת 1864 או 1865 למשפחה יהודית.
מעט מאוד ידוע על חייו של קוסמינסקי.
על פי העדויות הקיימות נראה כי מסיבה שאינה ידועה קוסמינסקי חי את מרבית חייו ללא אביו.
בתחילת שנות ה-80 בעקבות הפוגרומים הרבים שהחלו לפקוד את יהודי פולין היגר קוסמינסקי ללונדון ביחד עם אחיותיו הגדולות והשתלב במהרה בקהילה היהודית בעיר.
מנקודת זמן זו ועד שנת 1890, אין עדויות מאומתות לגבי מעשיו של קוסמינסקי.
ידוע כי ב-12 ביולי 1890 בעקבות הידרדרות במצבו הנפשי, הוא אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי.
שלושה ימים לאחר מכן הוא השתחרר לחזקתו של אחיו ששמו אינו ידוע.
בפברואר 1891 הוא נמצא חולה בנפשו ונאמר כי אין תקווה שהוא יחלים.
קוסמינסקי אולץ להתאשפז פעם נוספת בבית חולים פסיכיאטרי, הפעם לשארית ימיו.
כך תואר קוסמינסקי בדוח של מק'נתן.
הסיבה שקוסמינסקי לא נעצר מיד לפי טענתו של סוואנסון, נבעה מכך שעד הראיה שזיהה אותו היה יהודי, והוא סירב להעיד נגד קוסמינסקי שהיה גם כן יהודי שכן ידע שעדותו תחתום את גורלו של קוסמינסקי.
סוואנסון טען כי מסיבה זו קוסמינסקי אולץ להתאשפז בסופו של דבר בבית חולים פסיכיאטרי, ושם טען כי הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
קיימות סתירות ואי דיוקים היסטוריים רבים לטענותיהם של מק'נתן וסוואנסון.
קוסמינסקי אכן אושפז בבית חולים פסיכיאטרי אך הדבר קרה ב-1891 ולא ב-1889 כפי שטען מק'נתן דבר שמשאיר ללא הסבר למה קוסמינסקי, אם אכן היה הרוצח, הפסיק את הרציחות באופן כה פתאומי.
אי דיוק נוסף נוגע לתאריך מותו של קוסמינסקי שנפטר ב-1919 למעלה מ-28 שנה לאחר שהתאשפז וזאת בניגוד לטענותיו של סוואנסון בדבר מוות מהיר לכאורה, זמן קצר לאחר האשפוז.
במשך כל השנים שבהן היה מאושפז בבית החולים, נרשמו רק שתי תקריות אלימות זניחות, מצידו של קוסמינסקי.
על פי עדויות הרופאים שטיפלו בו, שיגעונו של קוסמינסקי התאפיין בשמיעת קולות שלא קיימים, פראנויה, פחד מקבלת אוכל מאנשים אחרים וסירוב להתקלח.
הרופאים סיכמו בחוות דעתם כי קוסמינסקי אינו מסוכן ואין לו נטיות אובדניות.
קיימות עובדות נוספות המחלישות את החשד כי קוסמינסקי היה המרטש.
אף על פי שקוסמינסקי דמה באופן כללי לתיאורו של המרטש והוא אכן, ככל הנראה, התגורר בווייטצ'אפל, אין עדויות לכך שהיה לו ידע כלשהו ברפואה, ולמרות מאמצים שנעשו במהלך השנים, לא נודעה זהותו של האדם שלטענת סוואנסון זיהה את קוסמינסקי.
חוקרים גם לא הצליחו למצוא ביסוס לטענותיו של מק'נתן בדבר נסיבות מרשיעות לכאורה שנקשרו בשמו של קוסמינסקי.
למרות זאת מספר חוקרים העלו מספר השערות שלדעתם מחזקות את הסברה כי קוסמינסקי היה המרטש.
לטענתם ייתכן שמצבו הנפשי של קוסמינסקי הידרדר בעקבות זוועות הפוגרומים להם נחשף בצעירותו וגרמו לו להפוך לאדם אלים.
אם קוסמינסקי אכן היה המרטש הדבר נותן פרשנות מעניינת לגרפיטי ברחוב גולסטון שיכולה להתפרש כסוג של תחינה שלא יאשימו את היהודים הנובעת מהפחד שהיה לו מהישנותן של זוועות הפוגרומים.
קיימת סברה כי אם ילדותו אכן עברה עליו ללא דמות סמכותית של אב ובחברתן של נשים מבוגרות ממנו, הדבר עלול היה לפתח אצל קוסמינסקי רגשות שנאה כלפי המין הנשי.
משפטו של מק'נתן בדבר עיסוקו של קוסמינסקי במידות רעות מפורש לרוב כאוננות בלתי נשלטת, דבר שיכול להצביע לכך שקוסמינסקי, היה נוסף לכל גם חולה מין, עובדה שמיוחסת למרטש.
מספר חוקרי FBI מודרניים ציינו כי אם תוכח נכונות השערות אלה, קוסמינסקי ימצא מתאים מאוד לפרופיל של רוצח סדרתי.
בשנת 2014 טען חוקר בריטי בשם ראסל אדוארדס כי עלה בידו להוכיח, באמצעות צעיף שהשתייך לדבריו לנרצחת קתרין אדווס, כי המרטש היה קוסמינסקי.
אדוארס טען כי הצעיף, שהיה ספוג בדמה של אדוארדס, הכיל גם עקבות זרע שזוהו בבדיקת דנ"א כשייכים לקוסמינסקי.
חוקרים אחרים ביקרו את הממצא והעלו תהיות לגבי אמיתותו של הבגד ואם אכן היה אחד מפרטי הלבוש של אדווס.
בנוסף נטען כי בדיקת ה-DNA שבוצעה כביכול, פורסמה בצהובון ועל כן לא עברה ביקורת עמיתים כמקובל במקרים מסוג זה, ומומחי בדיקות דנ"א הביעו ספק באמיתות הקביעה שכן הצעיף עבר ידיים רבות וסביר להניח ש"זוהם" בשרידי DNA של אנשים רבים ובהם גם קרוביה של אדווס.
כמו כן, מסע הפרסום למכירת ספרו של אדוארדס המציג כביכול את פתרון התעלומה, אינו מוסיף לאמינותו.
מייקל אוסטרוג נולד ברוסיה בשנת 1833. בצעירותו היגר לאנגליה.
עם השנים נודע אוסטרוג כעבריין והורשע מספר רב של פעמים בעבירות מסוג הונאה וגנבה, ובילה חלק נכבד מחייו מאחורי סורג ובריח.
ב-1874, לאחר שנתפס והורשע פעם נוספת בגנבה הוא נשלח לתקופת מאסר של עשר שנים.
ב-1883 הוא שוחרר, אך מספר שנים לאחר מכן הוא הורשע בגנבה פעם נוספת והוחזר למאסר.
ב-10 במרץ 1888 שוחרר אוסטרוג מהכלא, אך המשיך לבצע עבירות פעוטות בגינן נעצר פעם נוספת.
בדיונים רבים בבית המשפט, נהג אוסטרוג להפגין התנהגות חריגה, וקיימת סברה כי עשה זאת על מנת לשכנע את הסובבים אותו כי אינו שפוי.
ב-1891 הועבר אוסטרוג מהכלא לבית חולים פסיכיאטרי שם החל לראשונה להתחזות לרופא יהודי.
ב-1904 הוא שוחרר ממאסר בפעם האחרונה ועל פי העדויות הקיימות הצטרף למיסיון נוצרי.
זו העדות ההיסטורית האחרונה הקיימת על אוסטרוג, תאריך מותו ומעשיו אחרי שנה זו אינם ידועים.
אוסטרוג הוא האחרון מבין שלושת החשודים שהוזכרו במזכרו של מק'נתן ועל פי המקובל החשוד הכי פחות סביר מכולם.
טענות אלה של מק'נתן עומדת בסתירה למחקר ההיסטורי על חייו, ושעל פיו מתקבל הרושם כי אוסטרוג היה עבריין פעוט.
מרבית החוקרים לא מתייחסים ברצינות לטענותיו של אוסטרוג בדבר היותו רופא וטוענים כי הוא היה איש בעל שמות ופרצופים רבים שבעבר הציג עצמו, בין היתר, כאציל פולני מרושש.
אין שום עדות היסטורית לכך שאוסטרוג אי פעם תקף אישה או נהג להסתובב עם סכין מנתחים כפי שטען מק'נתן.
גם מראהו של אוסטרוג שהיה אדם גבוה (1.80 מטר) ובן 55 בזמן הרציחות לא תואם את התיאור שנמסר על ידי מרבית עדי הראיה.
אולם העדויות החשובות ביותר כנגד הטענה שאוסטרוג היה המרטש מצביעות על כך שהוא שהה במעצר, בצרפת, בעת שבוצעו מעשי הרצח שמיוחסים למרטש.
אם עובדה זו נכונה הדבר היה חייב להיות ידוע למק'נתן, ולכן העובדה שאוסטרוג הוזכר בכל זאת כאחד החשודים היא תעלומה בעיני מרבית החוקרים.
ג'ורג' צ'אפמן נולד ב-14 בדצמבר 1865 בעיירה קטנה בפולין בשם סברין אנטוניוביץ' קלוסווסקי.
בנעוריו רכש ידע רפואי כאשר נרשם לקורס קצר בן שלושה חודשים בכירורגיה מעשית בבית חולים בוורשה ואף עבד כעוזר מנתח במשך מספר שנים.
עדויות שנמצאו מתקופה זו מתארות את קלוסווסקי כאדם שקדן שלמד את מדע הכירורגיה בהתלהבות רבה.
ב-1887 או 1888 עזב קלוסווסקי את פולין והיגר לאנגליה מסיבות שאינן ידועות.
הוא השתקע בלונדון ופצח בקריירה חדשה כספר.
הוא פתח מספרה בווייטצ'אפל וב-1889 נשא לאישה את לוסי בדרסקי.
שנה לאחר מכן היגרו בני הזוג לארצות הברית, אך נפרדו זה מזה בחלוף תקופה מסוימת, לאחר שנחשף אופיו האלים של קלוסווסקי, שנהג להכות קשות את בת זוגו.
קלוסווסקי מצא את דרכו חזרה לאנגליה שם המשיך לעבוד כספר ופגש במי שהייתה לאשתו השנייה, אנני צ'אפמן (אין קשר לקורבנו השני של המרטש).
גם קשר זה לא החזיק מעמד והזוג נפרד כשנה לאחר מכן, אך לא לפני שקלוסווסקי שינה את שמו לג'ורג' צ'אפמן ובכך בחר לאמץ את שם משפחתה של זוגתו.
זמן קצר לאחר מכן, הכיר צ'אפמן את מרי ספינק, שהפכה לבת זוגו השלישית.
בדומה למערכות היחסים הקודמות בחייו, צ'אפמן החל להכות ולהתעלל בספינק על בסיס קבוע.
ספינק החלה לסבול מכאבי בטן קשים מהם נפטרה ב-1897. אשתו הבאה, בסי טיילור, סבלה גם היא מהתעללות פיזית קשה מידיו של צ'אפמן.
בדומה לספינק גם היא החלה לסבול מכאבי בטן ונפטרה בשנת 1901. גורלה של אשתו הבאה של צ'אפמן, מוד מארש, היה זהה אך הפעם עלה לראשונה חשד מצד רשויות החוק למעשים פלילים.
לאחר שמארש מתה ב-1902, גופתה נבדקה ונמצא בה כמות קטלנית של אנטימון.
מדובר בחומר רעיל שכאשר ניתן בכמויות קטנות לאורך זמן הוא גורם למוות איטי ומלא ייסורים.
גופות נשותיו האחרות של צ'אפמן הוצאו מקברן ונבדקו גם הן.
צ'אפמן הואשם ברצח על ידי הרעלת שלוש מנשותיו ונמצא אשם.
הוא נידון למוות והוצא להורג בתלייה בכלאו ב-7 באפריל 1903.
צ'אפמן היה אחד החשודים המרכזים והמועדפים ביותר על פרדריק אברליין, אחד החוקרים הראשיים בפרשה.
אברליין שטח את חשדותיו בנוגע לצ'אפמן בראיון שנתן לעיתון מקומי ב-1903:
המקרה שאליו מתייחס אברליין נחשף לראשונה בעדות שמסרה אשתו הראשונה של צ'אפמן, לוסי בדרסקי, במשפטו.
היא טענה כי יום אחד בעת שהייתם בחנות שלהם בארצות הברית התפתח ויכוח עז בינה לבין צ'פאמן.
במהלך הוויכוח, היא טענה, צ'אפמן תפס אותה בפתאומיות, זרק אותה למיטה, והצמיד את פניו לפניה כדי למנוע ממנה לצעוק והחל לחנוק אותה.
בדיוק באותו הרגע נכנס לקוח לחנות וצ'אפמן עזב אותה מיד, ופנה לתת לו שירות.
לאחר שצ'אפמן עזב אותה, בדרסקי טענה כי היא מצאה סכין משוננת וארוכה מתחת לכרית.
מאוחר יותר, היא טענה, צ'אפמן הודה כי תכנן להרוג אותה, ואף הצביע למקום שבו התכוון לקבור את גופתה, והסביר איך היה מתרץ לשכנים את היעלמותה.
פרט נוסף שאליו התייחס אברליין בראיון היה רצח של יצאנית בארצות הברית שהיה בעל מאפיינים דומים לאלה של המרטש.
הרוצח לא נתפס מעולם ויש רבים, שבדומה לאברליין תולים את חשדם בצ'אפמן שייתכן שהגיע לארצות הברית זמן קצר לפני הרצח.
מלבד זאת לצ'אפמן היו מאפיינים שרבים מאמינים שהיו למרטש.
הוא היה רווק בזמן הרציחות, הייתה לו עבודה קבועה דבר שהשאיר לו זמן חופשי להסתובב ברחובות רק בסופי שבוע, הוא היה ידוע במזגו החם, היה אלים כלפי נשים, וכפי שהתברר הוא היה מסוגל לרצח.
המתנגדים לעומת זאת טוענים כי הסקוטלנד יארד מעולם לא חשד, ולא חקר את צ'אפמן במעורבות ברציחות המרטש למרות שנחקרו מאות חשודים אחרים.
גם גילו של צ'אפמן שהיה בן 23 בתקופת הרציחות לא תואם לגיל שמסרו מרבית עדי הראיה שעמד על בין 30 ל-40. אולם הטענה המרכזית של המתנגדים מתייחסת למודוס אופרנדי של צ'אפמן שהוא שונה מאוד מזו של המרטש.
צ'פמן הרעיל נשים שהוא הכיר באיטיות ולאורך זמן, בעוד שהמרטש רצח נשים שלא הכיר במהירות ובאלימות אכזרית.
מומחים בתחום טוענים כי שינוי קיצוני כל כך במודוס אופרנדי של רוצחים סדרתיים הוא נדיר ביותר.
פרנסיס ג'יי טומבלטי , ידוע גם בכינוי ד"ר טי, נולד בשנת 1830 בקנדה או אירלנד.
למרות שקיימת מחלוקת בנוגע למקום הולדתו, ידוע כי את ילדותו כמו גם את מרבית חייו הוא העביר בארצות הברית.
בנעוריו עבד בבית מרקחת מקומי.
לאחר שהגיע לבגרות, החל טומבלטי לנסוע בכל רחבי ארצות הברית וקנדה, ולמכור תרופות מעשה ידיו, תוך שהוא מתחזה לרופא.
קריירה זו כרופא אליל נחלה הצלחה וטומבלטי צבר הון לא מבוטל.
מזלו החל להשתנות לאחר שהחלו התנגשויותיו הראשונות עם רשויות החוק וזאת לאחר שהתברר שחלק מחוליו מתו לאחר נטילת תרופות שנרשמו על ידו.
לא ניתן לדעת אם דבר זה נעשה בכוונה שכן טומבלטי, החל במנוסה ובסופו של דבר הצליח להתחמק מחקירה, והמשיך בעסקיו במקום אחר.
בתקופה זו החלה לעלות על פני השטח שנאתו העזה כלפי המין הנשי.
טומבלטי נהג לנאום ארוכות על שנאתו העזה כלפי הנשים, ובמיוחד כלפי יצאניות.
הוא אף החזיק אוסף של איברי נשים, אותו נהג להציג לראווה בהזדמנויות רבות.
על פי המסופר באחת הפעמים טומבלטי הסביר לאחד ממכריו כי העוינות שלו כלפי נשים החלה לקנן אצלו לאחר שגילה כי אשתו בוגדת בו.
לא ידוע הרבה על חייו הפרטיים של טומבלטי אך נראה כי את מרבית חייו הוא בילה בגפו, וקיימות עדויות רבות המעידות על כך שייתכן שהיה הומוסקסואל.
ביוני 1888, הגיע טומבלטי לאנגליה שם נעצר ב-7 בנובמבר בחשד לפעילות הומוסקסואלית אסורה ובחשד למעורבות ברציחות וייטצ'אפל.
הוא שוחרר בערבות והצליח לברוח בחזרה לארצות הברית.
הוא לא נעצר בשנית ולא הוסגר בחזרה לאנגליה שכן לא נמצאו ראיות מוצקות כנגדו שקשרו אותו לפשעים בהם הואשם.
הוא נפטר בשנת 1903 כאדם אמיד, ונקבר בעיר רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
טומבלטי נודע לשמצה בזמנו בארצות הברית ומעלליו שכללו רומנים עם גברים צעירים, שערוריות שנגעו לעיסוקו כרופא אליל, חשדות בדבר אחריותו לרציחות וייטצ'אפל ואף האשמת שווא במעורבות ברצח הנשיא לינקולן, פורסמו ברבים בעיתונים של אותה תקופה.
למרות זאת, מסיבה שאינה ידועה, התקשורת באנגליה התעלמה כמעט לחלוטין מקיומו בדיווחיה על חשודים ברציחות וייטצ'אפל.
שמו של טומבלטי כחשוד משמעותי בפרשה עלה לראשונה בשנת 1993 לאחר שסטיוארט אוונס, אחד המומחים המודרניים הבולטים בתחום, מצא מכתב שנכתב ב-1913 על ידי ג'ון ליטלצ'ילד, חוקר בסקוטלנד יארד בתקופת הרציחות.
בשנים האחרונות, טומבלטי הפך לאחד החשודים הבולטים ברציחות הבלתי פתורות.
אוונס ותומכיו מצביעים על מספר עובדות שמחזקות את הסברה כי הוא היה המרטש.
שנאתו כלפי המין הנשי ואוסף איברי הנשים שכביכול החזיק ברשותו תואמות לפרופיל של רוצח סדרתי של נשים, הם טוענים.
נוסף לכל הוא היה בלונדון בזמן מעשי הרצח, ואף נעצר בחשד למעורבות בהם.
אם מתייחסים רק לחמש הרציחות הקנוניות העובדות מצביעות על כך שלאחר שנמלט מאנגליה הרציחות פסקו.
מלבד זאת, קיימות ראיות המצביעות על כך כי מספר חוקרים בולטים בסקוטלנד יארד, מלבד ליטלצ'ילד, חשדו כי הוא המרטש ומספר מכריו בארצות הברית חלקו גם הם חשד זהה.
נטען גם כי טומבלטי שהיה אדם אמיד היה גם ככל הנראה ערמומי וחמקן, שכן הצליח להתחמק מחקירת רשויות החוק באנגליה ובארצות הברית במשך מרבית חייו.
המתנגדים טוענים לעומת זאת כי בדומה למרבית החשודים האחרים לא קיימות שום ראיות מוצקות הקושרות אותו לרציחות.
מעבר לכך קיימות מספר עובדות הפוגעות בתשתית הראייתית נגד טומבלטי.
הוא היה בן 55, מבוגר בהרבה מהגיל שאותו ציינו מרבית עדי הראיה שדיווחו כי ראו את המרטש, אין עדויות המצביעות על כך שהיה לו ידע רפואי כלשהו, אף על פי שנהג להציג עצמו כרופא, ולמרות שנאתו המוצהרת כלפי נשים, אין ראיות המצביעות על כך שהוא היה אלים כלפיהן.
נוסף לכך, אין ראיות לכך שהוא היה סוטה מין על פי הסטנדרטים של היום, וחשוב יותר, מחקרים מצביעים על כך שרוצחים סדרתיים הומוסקסואלים נוהגים לבחור לרוב את קורבנותיהם לפי נטיות מינם, ולא מביעים עניין ביצאניות מהמין השני.
טומבלטי, אם אכן היה הומוסקסואל, היה צריך לסטות בצורה יוצאת דופן מהסברה המקובלת אם אכן היה המרטש.
ג'וזף בארנט נולד באנגליה בשנת 1858. בארנט גדל בלונדון ובמשך מרבית חייו התגורר לא הרחק משכונת וייטצ'אפל.
לאחר מות אביו ונטישת אמו את הבית הוא גודל על ידי אחיו הבוגרים.
בארנט פגש לראשונה את מרי ג'יין קלי, קורבנו החמישי והאחרון של המרטש, ב-8 באפריל 1887. השניים התאהבו במהרה ועברו לגור ביחד.
בתקופת הרציחות הזוג גר יחדיו במילר'ס קורט.
ב-30 באוקטובר 1888 התגלו חילוקי דעות קשים בין בני הזוג, ככל הנראה עקב הסכמתה של קלי לאפשר ליצאנית חסרת בית לחלוק איתם את החדר.
על פי העדויות לשניים הייתה מריבה שבמהלכה עזב בארנט את החדר בכעס.
בימים שלאחר מכן הוא עשה ניסיונות להתפייס עם קלי.
ב-9 בנובמבר נמצא גופתה של קלי כשהיא מרוטשת קשות.
בארנט נחקר ומסר עדות מפורטת במשטרה שבה פירט את כל הידוע לו על קלי.
מרבית העובדות הידועות על חייה של קלי מקורם בעיקר בעדות זו.
בארנט הוצג לראשונה כחשוד ברציחות המרטש בשנות ה-70 של המאה ה-20. במהלך השנים בוצע מחקר מקיף על ידי מספר חוקרים על מנת לבסס טענה זו.
על פי התאוריה שפותחה, בארנט היה מאוהב נואשות בקלי, והעובדה כי הייתה יצאנית לא הייתה לרוחו.
בארנט נשבע לפרנס את קלי לבדו ולהוציא אותה מחיי הזנות, אך ביוני 1888 הוא איבד את מקום עבודתו, וכך גם חלומו לפרנס את קלי הגיע לקיצו.
לאחר שראה כי קלי ממשיכה לעסוק בזנות הוא החל לרצוח יצאניות במטרה לגרום לה לפחד לצאת לרחובות ולזנוח את עיסוקה.
מזימתו ככל הנראה לא הצליחה וקלי המשיכה בעבודתה כיצאנית למרות הכל.
המתח הגיע לשיאו במריבה של הזוג ב-30 באוקטובר וייתכן כי בארנט החל להאמין כי אהבתו לקלי היא חד צדדית.
בזעמו הוא הגיע למילר'ס קורט, מספר ימים לאחר מכן, ורצח אותה באכזריות רבה.
למרות שמדובר בתאוריה חסרת כל ביסוס עובדתי, קיימות מספר נסיבות וראיות עקיפות שנראה כי תומכות בתאוריה זו.
אם נכונה התאוריה, היא עונה על השאלה למה המרטש הפסיק את מעשי הרצח לאחר מותה של קלי.
הדבר מסביר גם למה דלת חדרה של קלי הייתה נעולה כאשר השוטרים הגיעו למקום.
ייתכן שלבארנט היה מפתח לחדר והוא נעל את הדלת עם יציאתו מהחדר.
נוסף לכל בארנט התאים לתיאור שמסרו עדי הראיה והוא גם מתאים לפרופיל הכללי שיצר ה-FBI על ג'ק המרטש.
אף על פי שהתאוריה זכתה לפופולריות בשנים האחרונות, היא ממשיכה להישען בעיקר על ראיות נסיבתיות.
אין עדויות לכך שהסקוטלנד יארד חשד אי פעם בבארנט במעורבות ברציחות, וזאת למרות שהוא נחקר מספר שעות על ידם.
ייתכן שבארנט שיקר בהצלחה בעדותו ומסר פרטים כוזבים על חייה של קלי ועל מעשיו ביום הרצח, ובכך הצליח להתל בחוקריו ולהסיר ממנו את החשד.
ללא ראיות מוצקות כלשהן לא ניתן לאשר או להפריך טענה זו כמו גם טענות אחרות.
ג'יימס מייבריק נולד ב-25 באוקטובר 1838 בעיר ליברפול שבבריטניה.
הוא החל לעבוד בעסקי הכותנה והקים חברה שעסקה במכירות כותנה.
עבודה זו דרשה ממנו נסיעות תכופות לארצות הברית.
ב-1871 החליט מייבריק להתיישב בווירג'יניה שבארצות הברית במטרה לפתוח סניף של חברתו במדינה.
בזמן שהותו שם, הוא נדבק במחלת המלריה, ועבר טיפולים בתרופות שהכילו ארסן שהיו מקובלות באותה תקופה, אך הביאו להתמכרותו של מייבריק לתרופה לשארית ימיו.
במסעו חזרה על סיפונה של אוניה הוא פגש בפלורנס אליזבת' צ'אנדלר בת ה-18. למרות פער הגילאים הגדול, השניים התאהבו, התחתנו לאחר שנה, ונולדו להם שני ילדים.
מייבריק המשיך לחלק את זמנו בין ארצות הברית לבריטניה דבר שככל הנראה הביא למתיחות עם אשתו.
השניים החלו לבגוד אחד בשני, מייבריק ניהל רומנים עם מספר פילגשים ואשתו החזירה לו באותה המטבע.
בריאותו של מייבריק החלה להתרופף בפתאומיות ב-27 באפריל 1889, והוא מת ב-15 ימים לאחר מכן ב-11 במאי.
נסיבות מותו העלו חשד מצד קרובי משפחתו ורשויות החוק פתחו בחקירה שבסופה נקבע כי מייבריק מת מהרעלת ארסן.
אשתו, פלורנס, הואשמה ברצח, ולאחר משפט סנסציוני שהגינותו הייתה נתונה במחלוקת כבדה היא הורשעה ונידונה למוות.
עונשה הומתק בסופו של דבר למאסר עולם, והיא שוחררה מהכלא ב-1904 לאחר בחינה מחודשת של המקרה על ידי הרשויות.
בשנת 1992, התפרסם בציבור מסמך שנטען כי הוא יומנו האישי של מייבריק שבו הוא מודה כביכול בכך שהוא המרטש.
היומן פורסם על ידי מייקל בארנט, מובטל המתגורר בליברפול שטען כי הוא קיבל אותו מחברו, טוני דברו (Tony Devereux), בעת שהשניים ישבו בפאב.
למרות שביומן לא מוזכר במפורש שמו של מייבריק, מקריאת העובדות ביומן והצלבתן עם הפרטים הידועים על חייו של מייבריק לא נשאר מקום לספק כי אכן מדובר בו.
ביומן מתוארים מעשיו של מייבריק במשך תקופה של מספר חודשים, הכוללות גם את תקופת הרציחות, עד למותו.
מייבריק מתוודה ביומנו כביכול כי הוא הרוצח האחראי לחמש הרציחות הקנוניות, ובאחריות לרצח שתי נשים אחרות שנכון להיום זהותן אינה ידועה.
הדעה המקובלת בקרב מרבית החוקרים כיום היא שהיומן הוא זיוף מודרני.
מסקנה זו התקבלה לאחר שנמצא כי ביומן כתובות עובדות שגויות רבות בקשר למרטש ולרציחות שהתרחשו רק במאה ה-20. ביומן נרשמו גם מקומות וציוני דרך רבים שלא היו קיימים בימיי חייו של מייבריק.
היומן עצמו יוצר אומנם בתקופה הוויקטוריאנית, אך מסיבה לא מובנת חסרים בו 20 הדפים הראשונים, ומבדיקה מהירה שבוצעה התברר כי ניתן לקנות יומן דומה אצל סוחרי עתיקות רבים.
בדיקות מדעיות שבוצעו על הדיו ביומן הצביעו על כך שייתכן כי הוא נכתב בפרק זמן של מספר ימים ולא חודשים, וכי הדבר נעשה לא במאה ה-19, אלא רק שנים ספורות לפני פרסומו.
מומחים שבדקו את כתב היד ציינו כי הוא מתאים יותר לזה המקובל בתקופה המודרנית מאשר בתקופה הוויקטוריאנית.
מלבד היומן הוצג גם שעון כיס שעליו הופיעו ראשי התיבות של מייבריק, ג'.מ.
וחרוט שעליו נרשם "אני ג'ק", ולידו ראשי התיבות של כל חמשת הקורבנות הקנוניות.
בדיקות שבוצעו בשעון מצאו כי החריטות ישנות מאוד אך קיימת מחלוקת באשר לטיבן של בדיקות אלה.
בינואר 1995, בארנט הושבע על שני תצהירים נפרדים שבהם הוא מודה כביכול כי הוא מחברו של היומן, וכי היומן עצמו נכתב על ידי אשתו בהנחייתו ובהכתבתו.
למרות זאת זמן קצר לאחר מכן, בארנט חזר בו מהודאתו וחזר לטעון כי היומן אותנטי.
טוני דברו, חברו של בארנט שממנו הוא כביכול קיבל את היומן, לא הסביר כיצד הגיע היומן לרשותו, והוא נפטר לפני שניתן היה לחוקרו.
למשפחתו של דברו לא הייתה כל ידיעה על קיומו של היומן, והם לא יכלו לספק תשובות בנושא.
למרות זאת קיים עדיין מיעוט של חוקרים מכובדים שטוענים כי היומן אמיתי.
לטענתם הסימפטומים של התמכרות לארסן שממנה סבל מייבריק כתובים בצורה מפורטת ביותר, ברמה שידועה רק לאנשים מעטים.
כמו כן הם טוענים כי חלק מהפרטים על הרציחות שנכתבו ביומן היו חסויים, ולא ידועים לציבור הרחב לפני שפורסם היומן.
נטען עוד כי באחת התמונות המקוריות מזירת אחת הרציחות נראו כתובים ראשי התיבות פ.מ.
לטענתם, ראשי תיבות אלה שייכים לאשתו של ג'יימס מייבריק, פלורנס, וכי ייתכן שהיא הייתה המניע הראשוני לרציחות.
מייבריק חלה ומת זמן קצר לאחר תום הרציחות, עובדה המסבירה, אם אכן היה המרטש, למה פסקו הרציחות בפתאומיות.
למרות זאת מניעו של מייבריק לביצוע הרציחות לא ברור.
לא נמצאו עדויות לכך שמייבריק היה אדם אלים או חם מזג, וגילו בעת הרציחות שעמד על 50, הוא גבוה מהגיל שאותו מייחסים למרטש.
בשנת 2011 חוקר זיהוי פלילי ובלש הסקוטלנד יארד לשעבר, רובין נאפר, יחד עם צוות חוקרים, טענו כי רוצח אנגלי בשם פרדריק ביילי דימינג, שחי ונתפס פעמים אחדות על פשעים חמורים באוסטרליה, דרום אפריקה, ברזיל ואנגליה הוא ג'ק המרטש.
בנוסף לפשעיו, היה דימינג נשוי לפחות לשתי נשים בו זמנית והיה בעל לפחות עשרים זהויות בדויות לאורך שנות חייו.
דימינג הורשע ברצח האישה שהייתה מוכרת למשפחתו כאשתו וארבעת ילדיהם.
מספר חודשים לאחר מכן רצח דימינג גם את אשתו השנייה.
הרציחות בוצעו לאחר שדימינג הוביל את הנשים מאנגליה לאוסטרליה.
לדברי נאפר, משטרת אנגליה טעתה בכך שחשבה שדימינג היה עצור בעת ביצוע מעשי הרצח בווייטצ'אפל או בכך שהוא היה בדרום אפריקה שכן נטען כי חוקרים הוכיחו שהוא לא היה עצור בתקופה זו ונטען כי אף עדות כתובה המורה על כך שאכן חזר לאנגליה מדרום אפריקה באותה תקופה.
בשנת 2012 ממשלת ויקטוריה (אחת מארבע המדינות של אוסטרליה) פתחה תערוכה עם ממצאים לגבי הרוצח, ובהן מכתבים, עדויות וגם תעודות מזויפות שנמצאו בידו כשנעצר באוסטרליה.
נאפר וצוותו טענו גם שהבול על "מכתב בוס יקר" הודבק ברוקה של אישה.
נאפר גרס כי מדובר במכתב אותנטי של ג'ק המרטש ומאחר שלדבריו נשללה האפשרות שפקידת דואר תדביק את הבול עבורו, שיער נאפר שמדובר ברוקה של אשתו של דימינג אותה כאמור רצח כמה חודשים לאחר מכן.
ה.ה הולמס היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר הפעיל מלון עינויים בשיקגו, תאוריה שהועלתה ניסתה לראות בו את ג'ק המרטש.
אם כי לדעת רוב החוקרים תאוריה זו לא סבירה.
חשוב והתעשר הוא ספר לפיתוח אישי ולעזרה עצמית שכתב נפוליאון היל בהשראתו ולפי הצעתו של איש העסקים הסקוטי-אמריקאי אנדרו קרנגי.
הספר ראה אור בשנת 1937 במהלך השפל הגדול.
הוא נשאר הספר הנמכר ביותר מבין ספריו של היל, ונטען שמכר 30 מיליון עותקים במהלך 70 השנים הבאות (אם כי אליס פיין האקט כותבת בספרה "70 שנים של רבי מכר" שהמספר היה נמוך יותר.)
הבסיס לטקסט של "חשוב והתעשר" הושתת כבר בספרו המוקדם יותר של היל "חוק ההצלחה" (The Law of Success), כתוצאה של יותר מעשרים שנות מחקר בהם שהה היל במחיצתם של אנשים רבים שצברו הון רב במהלך חייהם.
לפי הצעתו של אנדרו קארנגי, למד היל את סגולותיהם של העשירים הללו ופיתח 15 "חוקים" של הצלחה שכל אדם יוכל ליישם אותם על מנת להשיג הצלחה.
בספר "חשוב והתעשר" הוא צמצם את החוקים הללו לכדי 13 עקרונות וגיבש אותם לכדי פילוסופיה של הצלחה.,
בפרק "שאיפה" מתווה עקרונות של תכנון יעדי ההכנסה העתידים יחד עם סכומים ומועדים מדויקים, שלדעתו יש להם השפעה פסיכולוגית חשובה.
בין העקרונות: שאיפה (בחלק זה היל נותן דוגמה לאדם ש"חשב את דרכו" להיות שותף של תומאס אדיסון) במהלך הפרק מופיעה נוסחה בת 6 סעיפים להצלחה, הכוללת כתיבת הסכום והזמן המדויקים, תכנון ההוצאה לפועל, איזה שירותים, באיזו כמות ותמורת אילו סכומים, כתיבת הצהרה על התוכנית וקריאתה פעמיים ביום מתוך שכנוע עמוק.
בפרק הזה מונה היל את האמונה, הלאו דווקא דתית, כמרכיב חיוני להצלחה, ומבקש מהקורא לכתוב הצהרה על איזה אדם הוא מתכוון להיות ולחזור עליה ועל קריאת הפרק לעיתים קרובות.
פרק זה הוא הרחבה ל-2 הפרקים הקודמים ומדבר על חשיבות ההשאה החיובית, וההצהרות שנכתבו שיהפכו עם הזמן לשכנוע עצמי וודאות.
בפרק זה מדבר היל על רכישת התמחות בתחום ספציפי לו יש דרישה בעולם העסקים של אז, (כמו למשל, התפתחות תוכני תוכניות הרדיו של אז).
בפרק זה סוקר היל את הדמיון היצירתי ואת הדמיון המצרפי ככאלו שהביאו עושר רב לאלו שהשתמשו בהן בצורה יצירתית ופרקטית.
בפרק זה היל נותן את הדוגמה של הממציא אלמר גייץ, שיותר מ-200 פטנטים שלו נרשמו במשרד המדע האמריקאי.
שיטתו של גייץ הובילה לכך שחברות רבות הזמינו אותו למשרדיהם, רק על מנת שישכב באחד המשרדים תמורת "זמן חשיבה על רעיונות".
לדעתו של היל, ידע עצמו אינו מוביל להצלחה ולהתעשרות אלא צורת ארגון הידע.
בחלק זה מרבה היל לדבר על הנרי פורד, שידע להקיף את עצמו באנשים מומחים ומשכילים בתחומים שונים, שהובילו להצלחה הגדולה של חברת פורד.
כדוגמה נוספת הוא נותן את הסיפור על הקמת תאגיד הפלדה האמריקאי.
(נאום לאחר הארוחה בשווי מיליון דולר).
היל מביא דוגמאות כאן של כורים שבזמן "הבהלה לזהב" ולאחר שקנו ציוד והשקיעו זמן ומאמץ רב, הפסיקו לחפור "מטר אחד מהזהב", כמו כן, טוען שברודויי מתגמלת רק את אלו ש"סירבו לעזוב אותה".
בפרק זה סוקר היל אנשים מצליחים שהתמירו לדעתו את הדחפים המיניים לאנרגיה יצירתית.
הוא משתמש לדוגמה באהבתו של אברהם לינקולן, שעד גיל 40 לא הגיע להישגים משמעותיים, לאישה, דבר שהביא לו את ההשראה להיות האדם שהפך להיות אליו.
פרק זה הוא סיכום של הפרקים על שאיפה, אמונה ודמיון ומראה איך בעזרת כוח החשיבה והוויזואליזציה הצליחו אנשים להעביר רעיונות למישור הפיזי ולצבירת עושר גדול.
הרחבה של הפרק על תת-ההכרה.
בפרק זה מדבר היל על שילוב האלמנטים של המוח, הדמיון ותת ההכרה (תת-מודע) בצורה שיוצאת מעין אינטואיציית על שיש לאנשים המצליחים ביותר.
היל מדגיש רבות את החשיבות של התמודדות עם פחדים מקדיש לכך את הפרק האחרון בספר.
המהדורה הראשונה של "חשוב והתעשר" יצאה לאור במרץ 1937. רק 15,000 עותקים הודפסו.
אם כי הספר פורסם הרי ששמעו יצא בעיקר מפה לאוזן, והמהדורה הראשונה אזלה בתום שישה שבועות במחיר $1.50 לספר.
אחרי כן הודפסו 10,000 עותקים נוספים, כדי לענות על הדרישה, והם נמכרו בתום שישה שבועות נוספים.
המהדורה השלישית הסתכמה ב-20,000 עותקים.
בשנת 2004 קוצר הטקסט המקורי ויצא כספר בשם: "חשוב והתעשר: מהדורת המאה העשרים ואחת: מתוקנת ומעודכנת (Think and Grow Rich: The 21st-Century Edition: Revised and Updated).
בגרסה זו ביל הרטלי, הסופר שהוא גם עורך הספר, הציג דוגמאות מודרניות לעקרונותיו של היל ביחד עם פרשנות שהוא צירף לאורך הספר.
חלק מהקוראים הביעו את אכזבתם מכך באומרם שהדוגמאות המודרניות הן מיותרות, חסרות תועלת, מרגיזות, ושתוספת הפרשנות החיצונית מפריע לשטף הקריאה של הטקסט המקורי של נפוליון היל.
ב-2004 פרסמו Ross Cornwell את הספר "חשוב והתעשר: הגרסה המקורית, משוחזרת ומתוקנת", זה היה הטקסט המקורי של הספר, עם תוספות מועטות, הערות שוליים המקיפות המקוריות, מפתח ואחרית דבר שהיו בספר במקור.
נכון ל-2008 גרסה זו ראתה אור במהדורה השלישית שלה.
נפוליאון היל, חשוב והתעשר (מאנגלית - אריה חשביה).
ביהדות ניתנת הדגשה מיוחדת על כך שעל האדם להתנהג בצורה שאיננה מעלה חשד כי הוא מתנהג שלא כראוי.
כך אמר משה רבנו לבני גד ובני ראובן, כאשר נדרשו לפעול באופן ראוי, ולהשתתף בכיבוש ארץ ישראל, בספר במדבר:
בדומה לכך נאמר במשלי "ומצא חן ושכל טוב בעיני אלוהים ואדם" דהיינו שעל האדם לדאוג לכך שמעשיו יהיו מקובלים ונאים בעיני אלוהים וגם בעיני הבריות, וכפי שאמרו חז"ל במשנה "איזוהי דרך ישרה שיבור לו האדם?
כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם" כלומר שגם הבריות משבחים ומפארים אותו על דרכו הראויה שבחר.
לחשיבות עיקרון זה אמרו חכמים בתלמוד הירושלמי שיסוד זה חרוז גם בתורה גם בנביאים וגם בכתובים: על פי כלל זה נפסק במשנה: "גבאי צדקה שאין להם עניים לחלק, פורטין לאחרים.
גבאי תמחוי שאין להם עניים לחלק מוכרין לאחרים ואין מוכרין לעצמן, משום שנאמר 'והייתם נקיים מישראל'".
כלומר, אם גבאי הצדקה ימכרו ויפרטו את הכסף שנאסף על ידם לעצמם, יבואו לחשוד בהם שהם מוכרים ופורטים לעצמם במחיר לא הוגן, ולכן למרות שהם עצמם יודעים שיפעלו כראוי, עליהם למכור דווקא לאנשים אחרים.
כך גם נפסק, כי גבאי צדקה שמקבל את כספו הפרטי במקום ציבורי, לא יכניסנו לתוך כיסו, אלא יכניסנו לתוך כיס הצדקה, ורק כשיגיע לביתו יקחנו לעצמו, וכל זאת כדי שלא יבואו לחשוד אותו בגנבה מכיס הצדקה.
בדומה לכך אסור לאדם להיכנס יחידי לחורבה העומדת במקום שומם, שמא יאמרו שנכנס לשם לצורך מעשים אסורים.
כלל דומה, הנאמר בעיקר למעשים העלולים לגרום בעקיפין לחשדות, ביסס רב אסי על פי הפסוק "הסר ממך עקשות פה ולזות שפתים הרחק ממך".
פסוק זה אומר כי על האדם מוטלת חובה לפעול באופן שימנע מאנשים אחרים לרנן אחריו כי נהג שלא כשורה.
פסוק זה נזכר לרוב בתלמוד בשם רב אסי - .
התוספות מסבירים כי פסוק זה רגיל היה על לשונו של רב אסי.
יש המסבירים את העניין בצורה כזו:
דין הלכתי זה מתבטא באדם שנחשד על שפחה או גויה, והשפחה השתחררה או התגיירה הגויה, שאסור לאותו אדם שנחשד להתחתן איתה לכתחילה, מכיוון שבכך הוא מחזק את הקול האומר כי הוא עבר עבירות עמה בעודנה שפחה, ולכן השתחררה.
וזאת, למרות שאין הקול מזיק לגויה שנתגיירה, מכיוון שההלכה נפסקת כי גם אם גוי התגייר כיוון שרצה להתחתן עם יהודי, דינו כגר גמור.
באופן דומה, אדם שהעיד על אישה שהיא מותרת להינשא כיוון שבעלה מת, או לחלופין רב שפסק כי האישה מותרת להינשא, אין לו להתחתן עם האישה שהתיר, כיוון שהדבר עלול לגרום שיאמרו עליו כי התיר את האישה כדי לשאתה.
מקשה כיצד ייתכן לומר שהוא נשא אישה במטרה לזנות עם קרובתה, דבר הסותר לכלל "אין אישה מתקנאת אלא בירך חבירתה", כלומר אין דבר הגורם ויוצר צער וקנאה לאישה, מאשר כאשר יש להם בעל משותף.
החתם סופר מסביר, כי כלל זה לא תקף, כאשר כל הנישואים היו רק במטרה ובהסכם כדי לזנות עם האישה השנייה, וכל הנישואים עומדים על בסיס זה.
בדיעבד, במקרים אלו כאשר האדם עבר על דברי חכמים והתחתן עם אותה אישה, הוא לא מחויב לגרש אותה.
בשונה מכך, אדם שנחשד כי עבר על איסור ניאוף, והייתה שמועה בעיר על אותו מעשה, שמועה שלא פסקה - כלומר במשך יום וחצי, אסורה האישה להנשא לו עולמית, וגם אם התחתן עימה עליו לגרש אותה, שכן איסור חמור על אדם שעבר על ניאוף להתחתן עם האישה אותה הוא אסר לבעלה.
איסור זה אינו מדין הסר ממך עקשות פה, אלא איסור התורה הנלמד מכפילות המילים "ונטמאה" בפרשת הסוטה, המלמד כי אישה שעברה על איסור ניאוף אסורה הן לבעלה והן לבועל.
חשד הוא סרט קולנוע מסוגת מותחן רומנטי בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
בסרט משחקים ג'ואן פונטיין וקרי גרנט.
פונטיין זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט.
בנוסף הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
תסריט הסרט נכתב על ידי סמסון רפלסון, ג'ואן הריסון ועלמה רוויל.
התסריט מבוסס על ספרו של אנתוני ברקלי קוקס, "Before the Fact", משנת 1932.
הסרט מגולל את סיפורה של לינה מקליידלו (ג'ואן פונטיין) המתאהבת בג'וני אייסגרת' (קרי גרנט) במהלך פגישה אקראית ברכבת.
למרות התנגדותו של אביה לינה מחליטה להתחתן עם ג'וני.
לאחר ירח דבש לינה מגלה שג'וני מרושש והיא מכריחה אותו לצאת לעבוד אצל קרוב משפחתו, קפטן ג'ורג' מלבק (לאו ג.
ג'וני ממשיך לשקר ללינה והוא לא מגלה לה אודות ההימורים אליהם הוא מכור, מעילה בכספים מחברת קרוב משפחתו ומכירת הכיסאות היקרים של אביה המנוח של לינה.
למרות כעסה הרב על ג'וני לינה מחליטה להישאר עמו בעצת חברו הטוב, ביקי טאוויט (נייג'ל ברוס).
בהמשך ביקי וג'וני מנסים להקים עסק למורת רוחה של לינה.
ג'וני מחליט לבטל את העסק ונוסע בנפרד עם ביקי לפריז.
במהלך שהייתו של ביקי הוא נפטר מהרעלה וכך לינה מתחילה לחשוד שג'וני אחראי למותו של ביקי.
לינה מתחילה לחשוד שג'וני גם מנסה להרוג אותה.
אך לבסוף מתברר שהוא מנסה להתאבד עקב המעילה בחברת קרוב משפחתו והוא בכלל לא היה אחראי למותו של ביקי.
ג'ואן פונטיין - לינה מקליידלו
קרי גרנט - ג'וני אייסגרת'
סדריק הארדוויק - אדון מקליידלו
נייג'ל ברוס - ביקי טאוויט
מיי ויטי - גברת מקליידלו
איזבל ג'ינס - גברת ניוסשאם
ארוייל לי - איזבל סדבאק
קרול - קפטן ג'ורג' מלבק
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
ג'ואן פונטיין זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, וכך הפכה פונטיין לשחקנית היחידה שהופעתה בבימויו של אלפרד היצ'קוק זיכתה אותה באוסקר.
פונטיין גם זכתה בפרס מבקרי הסרטים של ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר.
בנוסף הסרט זכה בפרס סינמה ג'אנפו לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1948.
חשודה היא מיני סדרת דרמת מתח ישראלית שיצר, כתב וביים בני פרדמן, העוקבת אחרי דפנה המתמודדת עם דרישת השוק האפור להתאבדות בעלה.
הסדרה כללה 5 פרקים ושודרה החל מ-3 בפברואר עד 3 במרץ 2015 בערוץ 10.
חייה של דפנה צור (מלי לוי) מתהפכים כשהיא מגלה שבעלה עודד (רותם קינן) הסתבך עם חובות והעמיד את משפחתם בסכנת חיים.
הסדרה מחולקת לשני צירי זמן - לפני ואחרי רציחת בעלה.
היא נכנסת למרוץ נגד הזמן ומוצאת את עצמה כחשודה העיקרית בחקירה משטרתית של רצח בעלה בהובלתו של החוקר רומי דור (דרור קרן).
הסדרה הוצגה תחילה כסרט קולנוע בשם "התאבדות" ונכתבה על ידי בני פרדמן.
הסדרה צולמה בירושלים והופקה על ידי קרן הקולנוע הישראלי והמיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים של הרשות לפיתוח ירושלים והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
חשיארש השני היה מלך ממלכת פרס האחמנית, במשך ארבעים וחמישה ימים.
הוא דמות היסטורית מעורפלת ושנויה במחלוקת.
עיקר המידע אודותיו מגיע מההיסטוריון היווני קטסיאס, הנחשב כמקור לא אמין ומפוקפק.
על פי קטסיאס, חשיארש היה בנו של ארתחששתא הראשון, שמלך בין השנים 465 לפנה"ס - 425 לפנה"ס.
על פי קטסיאס, לארתחששתא היו 17 בנים לא חוקיים מפילגשים שונות, וחשיארש היה בנו החוקי היחיד.
הוא ירש את אביו כמלך בשנת 425 לפנה"ס, ומלך 45 ימים עד שנרצח בידי אחיו למחצה סוגידאנוס, בעת ששכב שיכור.
קטסיאס מציין שהוא הובא לקבורה יחד עם אביו.
סוגידאנוס ירש את הכתר, אולם כעבור כמה חודשים נרצח בעצמו בידי דריווש השני.
הלוחות הכרונולוגיים מאותה תקופה אינם מזכירים במילה את חשיארש או סוגידאנוס, והם לא נזכרים גם בשום מקור אחר.
על כן חלק מהחוקרים סבורים, שמיד כאשר מת ארתחששתא, הכריזו על עצמם בו זמנית חשיארש, סוגידאנוס ודריווש כמלכים.
על פי השערות אותם חוקרים, חשיארש הפך למלך לתקופה קצרה, בעוד סוגידאנוס הפך לשליט בשטח עילם, ודריווש בשטח הירקניה שבו שימש כסטרפ.
חשבים ה.פ.ס מידע עסקי בע"מ המוכרת בשם המקוצר חשבים, היא חברה פרטית העוסקת במתן שירותי מידע בתחומי העבודה, השכר, המיסוי, הפיננסים, הפנסיה והגמל והמשפט, באמצעות מוקד טלפוני, אתרי אינטרנט, אפליקציות, צ'אט וכתבי עת.
החברה היא חברת בת של "קו מנחה" שבשליטת קבוצת יפעת.
בפברואר 1996 הוקמה חברת "ה.פ.
פיתוח תוכנה ומערכות מידע בע"מ" על ידי רונן פורת ורעייתו הילה ועיקר פעילותה הייתה פיתוח תוכנות ומתן שירותי מידע בנושאי מיסוי ודיני העבודה.
בפברואר 1999 שונה שמה של חברה זו ל-"HPS".
בנובמבר 2000 חברת "קו מנחה" רכשה את השליטה בחברת HPS תמורת 780 אלף ש"ח.
חברת "חשבים לניהול וייעוץ לשכר בע"מ" נוסדה ביולי 1985 על ידי אייבי מאיר, ועסקה בחשבות שכר ובמתן שירותי מידע עסקי.
בינואר 2002 נרכשה פעילותה על ידי חברת חשבים שכר ומידע עסקי בע"מ שבשליטת ישאל אמלט השקעות (1993).
במאי 2002 רכשה "חשבים" את פעילות חברת "רעיונות" שהוקמה בידי רו"ח שלמה סמולסקי והוציאה לאור את כתבי העת "נטו +" ו"ידע למידע".
בינואר 2003 רכשה "חשבים" את פעילות חברת הר-גל מחשבים שהוקמה בידי יוסי הרשושנים ואלדר גל ועסקה בפיתוח ומכירה של תוכנת שכר.
בינואר 2004 פעילות חברת "חשבים" נרכשה על ידי חברת "חשבים מידע עסקי בע"מ" שמקבוצת חילן טק תמורת 35 מיליון ש"ח.
פעילות מחשוב השכר וחשבות השכר של החברה שולבה בזו של חילן טק, ופעילות המידע העסקי המשיכה להתקיים במסגרת החברה, וביולי 2006 התמזגה עם חברת HPS שמקבוצת קו מנחה.
באותה עת שינתה החברה את שמה ל"חשבים ה.פ.ס מידע עסקי", בבעלות משותפת, בחלקים שווים, של חילן טק וקו מנחה.
אייבי מאיר המשיך לנהל את החברה המאוחדת.
בנובמבר 2007 רכשה "חשבים ה.פ.ס" מחברת "דינטרנט פקסדין" את פעילותה בתחום מתן שירותי מידע למשפטנים, לרבות אתר פסקדין.
בדצמבר 2008 רכשה מחברת "הוצאת הלכות" את פעילותה בתחום מידע משפטי הניתן באמצעות המותגים "דינים ועוד", "עבודה ועוד".
בינואר 2010 רכשה מחברת "סי.די.אי.סיסטמס (1992)" את אתר המידע המשפטי האלקטרוני "תקדין" שהתחרה באותה העת ב"דינים ועוד" שחשבים רכשה קודם לכן.
במרץ 2011 רכשה "קו מנחה" את חלקה של חילן ב"חשבים ה.פ.ס" ובכך הגיעה להחזקה מלאה בחברה.
ביולי 2012 רכשה "חשבים ה.פ.ס" את חברת "קומיט" המפתחת ומשווקת את תוכנת commit לניהול משרדי עורכי דין.
ב-2014 קודם מאיר לתפקיד בכיר יותר בחברת האם ולילך ינוביץ שליו מונתה על ידי בן זוגה אבי בגס, מבעלי קו מנחה, להחליף את מאיר כמנכ"לית החברה.
החברה רשמה הכנסות בסך של 30.48 מיליון ש"ח ב-2014. 51% מההכנסות מגיעות מתחומי המשפט והפיננסים בהם החברה פועלת.
ממרץ 2010 מפעילה את הפורטל המשפטי תקדין, תקדין-mobile (תקדימובייל) ותקדין-לייט.
מיולי 2012 מפתחת ומשווקת את התוכנה "קומיט" לניהול משרדי עורכי דין
מפעילה את אתרי האינטרנט "מקרקעין" ו-"תאגידים" ומוציאה לאור כתבי-עת הנושאים את שמם, בשיתוף הוצאת רונן.
מנובמבר 2007 מפעילה את אתר FaxDin.
בשנת 2009 האתר מותג מחדש תחת השם הזמני "כל דין" ומספר חודשים לאחר מכן מוזג עם המאגר המשפטי "דינים ועוד" שנרכש קודם לכן.
"דינים ועוד" הוא מאגר משפטי מקוון המכיל יותר מ-2.6 מיליון פסקי דין מכל ערכאות השפיטה וחקיקה.
המאגר מכיל גם החלטות של גופים שונים ובהם שמאי מכריע, ועדות ערר לתכנון ובנייה, הנחיות היועץ המשפטי לממשלה, דיוני ועדות הכנסת ועוד.
מפעילה מאגר עורכי דין ופורומים בנושאים משפטיים במשותף עם אתר תפוז אנשים שמקבוצת קו מנחה גם הוא.
מפעילה את תקדיMייל המספק שירותי דיוור בהתאמה אישית.
מפעילה את נזיקליק, יישום המיועד לעורכי דין העוסקים בנזקי גוף.
היישום מאפשר לבדוק את גובה הפיצוי לפי פרמטרים מעולם נזקי הגוף.
בעבר פיתחה ושיווקה את התוכנה תקדין פלוס שהופצה על גבי תקליטורים שיוצרו על ידי חברת CDI.
מפתחת ומשווקת את התוכנה "כל נתון", המשמשת בעלי תפקידים בתחום הפיננסים כגון: חשבי שכר, מנהלי חשבונות, חשבים, סמנכ"לי כספים ועוד.
התוכנה מספקת מגוון כלי חישוב, טבלאות מידע בתחום השכר ומיסים, חישוב מס ליחיד ומס שבח, חישובי מקרקעין וריבית, הלוואות וכו'.
מפעילה את אתר כל טופס הכולל בתוכו את כלל מאגר הטפסים הממשלתי כגון: טופסי מס הכנסה, מס ערך מוסף, המוסד לביטוח לאומי, רשם החברות, משרדי ממשלה ועוד.
בעבר hps פיתחה ושיווקה את תוכנת "טופס-קל".
מנובמבר 2000 ועד שנת 2008 hps הפעילה את אתר netopro המיועד לאנשי כספים.
מפתחת ומשווקת את התוכנה "רשם פלוס" המשמשת לניהול נתוני חברות לצורך דיווח לרשם החברות.
בעבר HPS פיתחה ושיווקה את תוכנת "סופרדטה" אשר סיפקה מידע פיננסי ועסקי בתחומי המיסוי, השכר ודיני עבודה.
מפעילה את אתר "כל מס", המכיל מידע בנושא מיסוי: מאמרים, שאלות ותשובות, פסקי דין ועוד.
בעבר hps הוציאה לאור את עיתון הפקס השבועי "FaxTax", שעסק בתחומי המיסוי והביטוח הלאומי.
בעבר hps פיתחה ושיווקה את תוכנת "קדם פלוס" אשר הכיל מאגרי מידע מקצועי בתחומי המיסוי, ביטוח לאומי, ניירות ערך ותאגידים.
עד שנת 2008 HPS הפעילה את אתר "נטופרו מיסוי ושכר".
ממאי 2002 מוציאה לאור את הירחון "ידע למידע" העוסק במיסוי, משפט וכלכלה.
שירותי מידע בנושא העבודה והשכר:
מפעילה את אתר "כל עובד" המכיל מידע בנושאי עבודה ושכר: מאמרים, תקצירי פסיקה, שאלות ותשובות, מחשבונים ועוד.
ממאי 2002 מוציאה לאור את כתב העת "נטו +" העוסק ביחסי עבודה, שכר וניהול, מיסוי, תגמול עובדים, פרישה ופנסיה וניהול ארגוני.
עד שנת 2008 HPS הפעילה את אתר "נטופרו עבודה".
בעבר HPS פיתחה ושיווקה את תוכנת "WorkPhone".
שירותי מידע בנושא הפנסיה והגמל: מפעילה את אתר "כל עתיד", ובו מאמרים, שאלות ותשובות, פסקי דין ועוד.
מפעילה את מכללת חשבים המקיימת ימי עיון, קורסים, הדרכות פנים ארגוניות, סדנאות והשתלמויות לבעלי מקצוע בתחומים: דיני עבודה, מיסוי, פנסיה וגמל, משפט ועוד.
מפעילה שירותי התראות ועדכונים בנושאי המיסוי, עבודה ושכר הנשלחים באמצעות הפקס והדואר האלקטרוני תחת השם "מבזק".
תקדין הוא מאגר משפטי שנוסד בשנת 1992 על ידי הלל אשכנזי עם הקמת חברת התוכנה "סי.די.אי.סיסטמס".
נכון ל-2015 המאגר מכיל יותר מ-2.8 מיליון פסקי דין שניתנו מאז הקמת מדינת ישראל ומכל ערכאות השפיטה.
המאגר מתעדכן מדי יום בעדכוני חקיקה ופסיקה, ומשמש בעיקר עורכי דין וסטודנטים למשפטים.
בתחילת דרכו המאגר הופץ על גבי תקליטורים, ולאחר מספר שנים החל להיות זמין ברשת האינטרנט, למנויים בלבד.
בינואר 2010 אתר תקדין נרכש על ידי חברת "חשבים ה.פ.ס".
בנוסף לפסקי הדין מאגר תקדין מכיל גם כתבות מארכיון ביזפורטל שהחליף בתקדין את ארכיון גלובס המתחרה.
חַשוּם (גם חַשוּ; בחתית: חַשֻוַה) הייתה עיר-מדינה חורית עתיקה ששכנה באזור דרום טורקיה של היום.
העיר חשום הייתה עיר וסאלית של אבלה.
העיר הופיעה בלוחות בארכיון אבלה בשם חזואן ונשלטה על ידי מלך.
העיר נכנסה לתחום השפעתה של מארי לתקופה קצרה במאה ה-24 לפנה"ס, עד שהמלך האבלאי אירכאב-דמו החזיר את חשום לתחום השפעתה של אבלה.
העיר הצליחה לשרוד את הכיבוש של האימפריה האכדית בשנת 2240 לפנה"ס, ופרחה כמרכז סחר במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס.
בתחילת המאה ה-18 לפנה"ס, נכנסה חשום לברית עם ימחד כנגד יעדון־ליאם מלך מארי, ובהמשך סייעה לימחד במלחמתה כנגד ממלכה באזור זַלמַקוּם (אזור ביצתי בין הפרת ואזור מוצא הבליח שחרן במרכזו).
לאחר מכן היא שינתה את בריתה ונכנסה לברית עם שמשי-אדד הראשון מלך אשור.
בטקסטים מופיעה משלחת ששלחה חשום למארי לרגל חגיגות חג הקורבן לאלה אישתר, שהתקיים בשנת 1777/8 לפנה"ס.
לאותן חגיגות הגיעו משלחות מערים נוספות שהיו בתחום השפעתו של שמשי-אדד הראשון: קטנה, כרכמיש ונזאלה (היום העיר אל-קריתין בסוריה Al-Qaryatayn ).
לאחר עלותו של ירים-לים הראשון למלוכה בימחד, הוא הכניס את חשום לתחום ההשפעה של ממלכתו, והיא נשארה בתחום השפעתה של ממלכת ימחד, עד לכיבוש החתי.
המלך החתי חתושיליש הראשון, שמלך במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס, תקף את חשום בשנת מלכותו החמישית, במהלך מלחמתו כנגד ימחד.
לאחר שכבש את אללח' ואורשו הוא פנה מערבה ונלחם כנגד ארוזה.
לאחר מכן חזר מזרחה לכבוש את חשום.
ירים-לים השלישי מלך ימחד שלח כוחות צבא לעזרת העיר.
הקרב התנהל בהר אָטָלוּר (הרי אטלור שוכנים מצפון לחלב, לא רחוק מהרי נור, כנראה הרי כּוּרד בצפון מערב סוריה על גבול טורקיה), חתושיליש ניצח בקרב ופנה לעיר כדי לבזוז ולהרוס אותה.
תושבי העיר הצליחו להתאושש ולקבץ את כוח הצבא שלהם, ונלחמו שלוש פעמים כנגד החתים.
אבל חתושיליש הראשון בזז את העיר, לקח את פסלי האל תֱשוּבּ, אשתו האלה חבת וזוג שוורים עשויים מכסף שהיו השוורים של האל תשוב.
הוא העבירם למקדש ארינה, שהיה מרכז פולחן לאלת השמש ארינה החתית.
כיבושה של חשום (ששמה אצל החתים חַשֻוַה) מתואר באנלים של חתושיליש הראשון, שם הוא מתייחס לסיוע שניתן על ידי ממלכת ימחד:
מלך חשום נשבה בקרב והושפל.
הוא נקשר לאחת העגלות שהובילו את השלל שנלקח מהעיר לחתושש.
תיאור דומה של המלך נרתם לעגלה במטרה להשפילו מופיע גם בתיאור הכיבוש של העיר החורית חחום.
כמאה שנה לאחר מכן, המלך החתי תלפינוש (1500-1525 לפנה"ס) הזכיר את העיר חשום כאויבת ראשית ואת הריסתו את העיר.
חשוב הוא סיפור מדע בדיוני קצרצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם באביב 1977 במגזין Isaac Asimov's Science Fiction Magazine, ותורגם לעברית במגזין "קוסמוס: המבחר של אסימוב" בגיליונו השלישי.
נוירופיזיולוגית מגלה שימוש חדש בלייזר על מנת לסרוק מוחות, ולרשום רישומים מדויקים של תהליך המחשבה.
לאחר מספר ניסויים היא מגלה שביכולתה לקרוא מחשבות בעזרת הלייזר.
במהלך אחד הניסויים, המחשב שלה מנסה לתקשר איתה באמצעות הלייזר, והיא מגלה שהוא מסוגל לחשוב בצורה עצמאית.
חשיבה ביקורתית היא ניתוח של עובדות וטענות כדי לגבש שיפוט רציונלי (הגיוני) תקין ובלתי משוחד בנידון.
חשיבה זו מתבטאת לעיתים קרובות באמצעות סקפטיות והטלת ספק כהרגל באמיתותיהן של טענות והסברים.
היישום של חשיבה ביקורתית בא לידי ביטוי באמצעות תיקון עצמי כהרגלו של הדעת להיצמד לאמיתות מבוססות שעברו ניתוח קפדני ועמוק לפני ההגעה למסקנה סופית, ואשר אינו מושפע מדעות קדומות או מדחפי הרגשנות.
לכן, אדם החושב ביקורתית (קריטית) הוא אדם אשר מתרגל את מיומנויות החשיבה הביקורתית או שתורגל וחונך קודם לכן בנושאים הדורשים זאת.
חשיבה ביקורתית מניחה הסכמה לסטנדרטים קפדניים של מצוינות ושליטה קשובה בשימוש בהם בתקשורת יעילה ובפתרון בעיות, ומחויבות להתגבר על אגוצנטריות ואתנוצנטריות (עדתנות).
בתקופה הקלאסית (המאה הרביעית עד לחמישית לפנה"ס) של יוון העתיקה, הפילוסוף אפלטון (428-347 לפנה"ס) ציין כי תורתו של סוקרטס (470-399 לפנה"ס) היא הרישומים המוקדמים ביותר של חשיבה ביקורתית.
בדיאלוג מוקדם של אפלטון, הפילוסוף סוקרטס מתווכח עם כמה דוברים על העניין האתי של צדקתו או עוולתו של סוקרטס שבורח מהכלא.
לאחר שיקול דעת, אפלטון הגיע למסקנה כי בריחה מהכלא תפר את כל מה שהוא מאמין שהוא גדול ממנו: חוקי אתונה והקול המנחה שסוקרטס מתיימר לשמוע.
כצורה של טיעון שיתופי, חקירה סוקרטית דורשת שיפוט השוואתי של עובדות, שהתשובות יחשפו את החשיבה האי-רציונלית של האדם ואת חוסר הידע הניתן לאימות.
סוקרטס גם הוכיח שהרשות אינה מבטיחה ידע מדויק שניתן לאימות; לפיכך, השאלות הסוקרטיות מנתחות אמונות והנחות קודמות, על ידי הסתמכות על ראיות ורציונל מבוסס.
כסוג של אינטלקטואליזם, פיתוח "חשיבה ביקורתית" הוא אמצעי ל"ניתוח ביקורתי" המחיל רציונליות כדי לפתח ביקורת על הנושא.
לפי הקרן לחשיבה ביקורתית, בשנת 1987 הגדירה המועצה הלאומית האמריקאית למצוינות בחשיבה ביקורתית חשיבה ביקורתית כ"תהליך ממושמע אינטלקטואלית של המשגה, יישום, ניתוח, סינתזה או הערכה של מידע שנאסף על ידי התבוננות, התנסות, השתקפות, חשיבה או תקשורת, כמדריך לאמונה ולפעולה."
במונח "חשיבה ביקורתית", המילה "ביקורתית", (Grk.
κριτικός = kritikos = "מבקר") נובעת מהמילה "מבקר" ומרמזת על ביקורת; הוא מזהה את היכולת האינטלקטואלית ואת האמצעים "לשפוט", "לשיפוט", ולהיות "יכולת להבחין".
השורשים האינטלקטואליים של החשיבה הביקורתית עתיקים לא פחות מהאטימולוגיה שלה, בסופו של דבר ניתן לעקבות ההיגיון הביקורתי של הפילוסופים הפרי-סוקרקטיים, כמו גם פרקטיקת ההוראה והחזון של סוקרטס לפני 2,500 שנה שגילה על ידי שיטה של תשאול שאנשים לא יכלו להצדיק באופן רציונלי את טענותיהם הבטוחות להתבסס מידע .
לפי מילון אוקספורד האנגלי, המונח המדויק "חשיבה ביקורתית" הופיע לראשונה בשנת 1815, בכתב העת הספרותי הבריטי The Critical Review, בהתייחסו לניתוח ביקורתי בהקשר הספרותי.
המשמעות של "חשיבה ביקורתית" התפתחה בהדרגה והתרחבה למשמעות של מיומנות חשיבה כללית רצויה עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
חקר הטיעון הלוגי רלוונטי לחקר החשיבה הביקורתית.
ההיגיון עוסק בניתוח טיעונים, לרבות הערכת נכונותם או אי נכונותם.
בתחום האפיסטמולוגיה, חשיבה ביקורתית נחשבת לחשיבה נכונה מבחינה לוגית, המאפשרת הבחנה בין אמירות נכונות מבחינה לוגית לבין אמירות שקריות מבחינה לוגית.
ישנם שלושה סוגים של חשיבה לוגית, דדוקציה, אבדוקציה ואינדוקציה .
דדוקציה היא המסקנה הנגזרת מהמבנה של הנחות היסוד של טיעון, על ידי שימוש בכללי הסקת מסקנות פורמליים של חשבון פרופוזיציוני.
לדוגמה: כל בני האדם הם בני תמותה (אמת מבוססת).
אינדוקציה היא דרך חשיבה שבה אנו מסתכלים על דוגמאות ספציפיות ולאחר מכן קובעים כלל או מסקנה על סמך הדוגמאות הללו.
זה כמו לשים לב לדפוס ולנחש שהדפוס ימשיך בעתיד.
לדוגמה: השמש זרחה במזרח בכל בוקר מאז שאני זוכר את עצמי, לכן המסקנה שלי היא שהשמש תזרח גם מחר מהמזרח.
אבדוקציה היא הסקת מסקנה באמצעות היוריסטיקה שהיא סבירה, אך לא בלתי נמנעת בהתחשב בידע מראש.
לדוגמה: אני מתבונן בכבשים בשדה, והם נראים לבנים מזווית הראייה שלי, אז כבשים הן לבנות.
בניגוד לאמירה הדדוקטיבית: יש כבשים לבנות לפחות בצד אחד.
רשימת מיומנויות הליבה של חשיבה ביקורתית כוללת תצפית, פרשנות, ניתוח, הסקה, הערכה, הסבר ומטה -קוגניציה.
לפי ריינולדס (2011), פרט או קבוצה העוסקים בדרך חזקה של חשיבה ביקורתית נותנים שיקול ראוי לקבוע למשל:
כישורי הקשר לבודד את הבעיה מהקשר
קריטריונים רלוונטיים לביצוע שיקול דעת טוב
שיטות או טכניקות ישימות לגיבוש פסק הדין
מבנים תאורטיים ישימים להבנת הבעיה והשאלה שעל הפרק
בנוסף לבעלי כישורי חשיבה ביקורתית חזקים, אדם חייב להיות נוטה לעסוק בבעיות והחלטות באמצעות מיומנויות אלו.
חשיבה ביקורתית משתמשת לא רק בהיגיון אלא בקריטריונים אינטלקטואליים רחבים כגון בהירות, אמינות, דיוק, רלוונטיות, עומק, רוחב, משמעות והגינות.
חשיבה ביקורתית היא מרכיב חשוב בכל התחומים המקצועיים והדיסציפלינות האקדמיות (על ידי התייחסות לקבוצות השאלות המותרות שלהם, מקורות ראיות, קריטריונים וכו').
במסגרת הספקנות המדעית, תהליך החשיבה הביקורתית כולל רכישה ופרשנות מדוקדקת של מידע ושימוש בו כדי להגיע למסקנה מוצדקת.
ניתן ליישם את המושגים והעקרונות של חשיבה ביקורתית על כל הקשר או מקרה, אך רק על ידי הרהור על אופי היישום.
חשיבה ביקורתית יוצרת, אם כן, מערכת של אופני חשיבה קשורים וחופפים, כגון חשיבה אנתרופולוגית, חשיבה סוציולוגית, חשיבה היסטורית, חשיבה פוליטית, חשיבה פסיכולוגית, חשיבה פילוסופית, חשיבה מתמטית, חשיבה כימית, חשיבה ביולוגית, חשיבה אקולוגית, משפטית.
חשיבה, חשיבה אתית, חשיבה מוזיקלית, חשיבה כמו צייר, פסל, מהנדס, איש עסקים וכו'.
במילים אחרות, אף על פי שעקרונות החשיבה הביקורתית הם אוניברסליים, היישום שלהם בדיסציפלינות דורש תהליך של הקשר רפלקטיבי.
הצעות הפסיכולוגיה, למשל, כללו קורסים כמו חשיבה ביקורתית על הפרא-נורמלי, שבהם התלמידים נתונים לסדרה של קריאות קרות ונבחנים על סמך אמונתם ב"מדיום", שבסופו של דבר מוכרז שהוא מזויף.
חשיבה ביקורתית נחשבת חשובה בתחומים האקדמיים כדי לאפשר לאדם לנתח, להעריך, להסביר ולבנות מחדש את החשיבה, ובכך להבטיח את פעולת החשיבה ללא אמונה כוזבת.
עם זאת, גם עם הכרת שיטות החקירה וההיגיון הלוגיים, מתרחשות טעויות, ובשל חוסר יכולתו של הוגה דעות ליישם את המתודולוגיה באופן עקבי, ובגלל שליטה על תכונות אופי כגון אגוצנטריות.
חשיבה ביקורתית כוללת זיהוי של דעות קדומות, הטיה, תעמולה, הונאה עצמית, עיוות, מידע מוטעה וכו'.
בהתחשב במחקר בפסיכולוגיה קוגניטיבית, חלק מהמחנכים מאמינים שבתי ספר צריכים להתמקד ללמד את תלמידיהם מיומנויות חשיבה ביקורתית וטיפוח תכונות אינטלקטואליות.
חשופים בצריח הוא רומן היסטורי-דוקומנטרי מאת שבתי טבת, אשר ראה אור לראשונה בשנת 1968 ב"הוצאת שוקן".
הספר עוסק בקרבות חיל השריון הישראלי בסיני וברמת הגולן במהלך מלחמת ששת הימים.
הספר, שזכה להצלחה רבה, תורגם ל-14 שפות ונמכר בלמעלה מ-100 אלף עותקים.
נחשב לאחד מהספרים הבולטים העוסקים במלחמות ישראל בכלל, ובמלחמת ששת הימים בפרט.
לאחר ניצחון צה"ל במלחמת ששת הימים וכחלק מהאופוריה ששררה בארץ בעקבותיה, הוצפה ישראל בגל ממוסחר של מוצרים ברוח המלחמה דוגמת אלבומי ניצחון, תקליטים.
כחלק מגל זה נכתבו ספרים רבים אשר עסקו בקורות המלחמה, בהם "שישה ימי תהילה" של אביעזר גולן, "ירושלים לנצח" של אלי לנדאו ו"היום הקצר ביותר" של אריה אבינרי.
רבים מספרי המלחמה נכתבו בפרק זמן קצר יחסית על מנת שניתן יהיה להוציאם במהרה לציבור הרחב ולחנויות הספרים, תופעה אותה כינה בביקורתיות איתן הבר "מלחמת הספרים", אשר לטענתו נכתבו בשטחיות והוצאו לאור בחיפזון כדי להגיע במהירות הגדולה ביותר אל מספר הקוראים הרב ביותר.
בהקשר זה, סופרים וספרים "נלחמו" על ליבו ועל כיסו של הקורא הישראלי שגילה אחר המלחמה להיטות בלתי רגילה לכל סיפור גבורה.
ערב מלחמת ששת הימים נשלח טבת, במסגרת תפקידו כעיתונאי "הארץ", על ידי דובר צה"ל לחטיבה 7 של חיל השריון עליה פיקד שמואל גונן (גורודיש), ושהה עימה במהלך תקופת ההמתנה ולאורך המלחמה.
בראיון שנערך עמו ופורסם בעיתון "כל העיר" בינואר 1994, ציין טבת כי כלל לא חשב להוציא ספר בעקבות המלחמה, אך בעקבות לחצים מצד עורך עיתון "הארץ" גרשום שוקן, שאף הוציאו לחופשה ארוכה לשם כתיבת הספר, שינה את דעתו.
במסגרת המחקר שערך לשם כתיבת הספר ונמשך כשבעה חודשים, ראיין טבת אנשים רבים, לרבות קצינים וחיילים שנטלו חלק במלחמה.
במסגרת התחקיר, ניסה טבת להתחקות אחר התפתחותו של חיל השריון בצה"ל בכלל ותפקודו במלחמת ששת הימים בפרט.
במהלך ראיון שקיימה עמו העיתונאית סימה קדמון ושפורסם בעיתון "מעריב" ביוני 1992, תיאר טבת את נסיבות יצירתו של הספר:
במהלך אותו ראיון אף חשף טבת כי את הרעיון לשם הספר לקח מאירוע שהתרחש במסגרת קרב הג'יראדי, שנערך ב-5 וב-6 ביוני 1967 בין חיילים מהדיוויזיה המצרית ה-7 לבין חיילי חטיבה 7 של צה"ל.
במהלך הקרב, הסיר מפקד החטיבה גורודיש את קסדתו בניסיון להפיח בחיילים אי פחד מהאש המצרית.
"חשיפתו" זו של גורודיש היא שנתנה את ההשראה לשם הספר.
הספר יצא לאור לראשונה בתחילת שנת 1968 וזכה לשבחי הביקורת והקהל.
במהלך השנים יצאו מהדורות נוספות של הספר, כאשר האחרונה התפרסמה במאי 2017 בהוצאה מיוחדת של "כנרת זמורה ביתן" ובה פתח דבר מאת הרמטכ"ל גדי איזנקוט, לציון 50 שנים למלחמה.
הספר תורגם ל-14 שפות ונמכר ביותר מ-200 אלף עותקים.
חלקו העיקרי של הספר עוסק בתיאור קרבות השריון במהלך המלחמה.
הספר מתמקד בעיקר בקרבות שנערכו בזירת סיני על ידי אוגדה 84 ("אוגדת הפלדה") בפיקודו של ישראל טל (טליק), בתוספת סקירה תמציתית יותר של קרבות השריון ברמת הגולן.
יחד עם תיאור פרטני של הקרבות, מציג טבת בספר סקירה היסטורית של התפתחות חיל השריון הישראלי.
במסגרת מאמרו "חשופים בצריח ושיח לוחמים כצירי זהות מתפצלים", מציין אלון גן כי יש לראות את הספר כמיזוג בין רומן היסטורי–דוקומנטרי לכתבת תחקיר עיתונאית.
לתיאור קרבות השריון, מגיע הקורא לאחר שערך כבר 'היכרות' עם גיבורי הספר, שחלקם ימותו במהלך המלחמה.
לפי דן, נוצרת בדרך זו אמפתיה וקרבה בין תיאורי הקרב לגיבורים שכבר הספקנו להתוודע למשפחותיהם, לשאלותיהם ולמצוקותיהם.
אך אף שהספר פותח צוהר לעולמם האזרחי של גיבוריו, טבת מקפיד לעשות זאת בשפה 'צברית' המתרכזת במעשים ומשאירה לקורא את העיבוד הרגשי המתלווה למעשים אלה.
שפת הספר היא תיאורית ומאופקת, ומסתייגת במופגן מהוספת תיאורים רגשיים לרצף ההתרחשויות המתואר.
לטענת דן, אחד הגורמים העיקריים להצלחתו של הספר והיותו לרב מכר שהודפס במהדורות רבות ותורגם לשפות זרות הוא המיזוג שבין סיפוריהם הפרטיים של החשופים בצריח לבין תיאור 'היסטורי' של מהלכי הקרבות שבהם לקחו חלק.
עם יציאתו בשנת 1968, כשמונה חודשים לאחר סיום מלחמת ששת הימים, זכה הספר להד תקשורתי ולהצלחה מסחרית רבה, לאחר שנמכר ב-70 אלף עותקים במספר החודשים הראשונים לאחר יציאתו לאור.
יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל ציין כי הספר "כתוב בצורה יוצאת מן הכלל, מקורית ועוצרת נשימה...
תיאורי הקרב הם השיא של הספר.
הושג בהם הישג שלא הושג עד עכשיו בכל ספרות המלחמה...
מחיתי הרבה דמעות יבשות כשקראתי את 'חשופים בצריח'".
משה דיין, הרמטכ"ל הרביעי של צה"ל ושר הביטחון במלחמת ששת הימים, ציין כי "זהו ספר יוצא מהכלל.
הטוב ביותר שקראתי, וקראתי גם את מה שאני כתבתי על מלחמותינו.
העיקר בספר הם הלוחמים, ולהם ניתן בספר ביטוי עמוק, שותת דם, רווי אהבה וקורע בנשמה".
בהקשר זה ציין אור כי:
מאז אוקטובר 1973, נתפס הספר כאשם בתרומה ממשית להילת הגנרלים המסנוורת אשר גרמה למחדל במלחמת יום הכיפורים.
הספר נתפס כאחד מזורעי זרעי השאננות השחצנית לאחר מלחמת ששת הימים.
אחת מהביקורות כנגד הספר, כפי שמציין אלון גן במאמרו היא כי ניתן לראות בספר כ"שיח מפקדים", שכן החייל הפשוט כמעט ואינו מוזכר בו ואילו במעט הפעמים שמוזכרים בו חיילים, הם משמשים ככל היותר כאובייקטים או כמכשירים לביצוע משימות מפקדיהם.