tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ידועה בזכות תפקידה של מירה בסדרה "ספרטקוס" (2010–2012) בתור ניסה אל-גול בסדרה "החץ" (2014–2020), כמו גם בתור קווין ליאו בסדרה "הוואי חמש-אפס" (2019–2020) והחל משנת 2021 מגלמת את ג'סיקה נייט בסדרה "NCIS".
לאו נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה וגדלה בעיירה דפטפורד (אנ'), ניו ג'רזי.
אמה היא טאיוואנית ואביה ממוצא איטלקי וגרמני.
בשנת 1995, שהיא בת עשר, לאו זכתה בתחרות מיס נוער ניו ג'רזי (אנ') לשם רשמו אותה הוריה תחת שם אחר.
היא סיימה את לימודיה במכללת ריצ'רד סטוקטון בניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת סטוקטון) עם תואר B.A.
לאו עבדה לצד הבמאי אדריאן פיקארדי ועם המפיקים אריק רו ודון לה, כדי ליצור סדרת אינטרנט בתקציב נמוך בשם "ההתנגדות".
פיקארדי היה היוצר והבמאי הרשמי של הסדרה.
התוכנית נרכשה מאוחר יותר על ידי Starz, מה שהוביל לליהוק של לאו בסדרה "ספרטקוס" ב-2009.
משנת 2014 עד 2020, הייתה לה תפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "החץ" של CW בתור ניסה אל גול, בתו של המנהיג הידוע לשמצה של ליגת המתנקשים, רא'ס אל גול.
בשנת 2019 היא הצטרפה לצוות השחקנים של "הוואי חמש-אפס" של רשת CBS החל מהעונה העשירית של הסדרה.
במרץ 2021 לוהקה לאו לעונה השמונה עשרה של "NCIS" בתפקיד ג'סיקה נייט.
היא הופיעה בשני הפרקים האחרונים של העונה ה-18 כאשר היא התקבלה לתפקיד קבוע החל מהעונה התשע-עשרה.
לאו נישאה לשחקן קית' אנדרין בינואר 2013. בדצמבר 2018 היא ילדה בת.
גם תסריטאית ומפיקה2024Werewolvesד"ר איימי צ'אן
תפקיד ראשי (עונות 19–הווה); 65 פרקים2022NCIS: הוואי2 פרקים
קתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל (בספרדית: Catalina de Austria; 14 בינואר 1507 - 12 בפברואר 1578), הייתה אשתו של ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל.
קתרינה נולדה ב-14 בינואר 1507, בטורקוומאדה, לפליפה הראשון, מלך קסטיליה ולחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
בשנת 1517 כלא אחיה קרלוס הראשון, מלך ספרד את אמה חואנה הראשונה, מלכת קסטיליה במנזר בטורדסיאס, וקתרינה הוחזקה עמה שם עד שהגיע זמנה להתחתן.
ב-10 בפברואר 1525 התחתנה קתרינה עם ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 9 ילדים.
בשנת 1557 מת בעלה ז'ואאו השלישי, ונכדה סבשטיאו, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שסבשטיאו היה קטין, שלטה קתרינה כעוצרת בשמו, ובשנת 1562 מינתה את גיסה אנריקה, נסיך פורטוגל לתפקיד העוצר.
קתרינה אהבה מאוד כלי חרסינה, והחזיקה ברשותה אוסף גדול מאוד של חרסינה מסין.
ב-12 בפברואר 1578 מתה קתרינה בליסבון, וכעבור 6 חודשים נהרג נכדה סבשטיאו, מלך פורטוגל בקרב אל-קסר אל-כביר.
ב-10 בפברואר 1525 התחתנה קתרינה עם ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
קתרינה שראט הייתה שחקנית אוסטרית אשר בשל מערכת היחסים הארוכה שלה עם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, נודעה בכינוי "הקיסרית הלא מוכתרת של אוסטריה".
שראט נולדה ב-11 בספטמבר 1853 בעיר באדן שבאימפריה האוסטרית.
מילדות היא התעניינה בתיאטרון וחלמה להיות שחקנית.
הוריה ניסו להניא אותה משאיפתה זו ושלחו אותה ללמוד בפנימייה בקלן.
בסופו של דבר נכנעו הוריה לתשוקתהושלחו אותה לווינה לקחת שיעורי משחק.
בגיל 17 היא הופיעה לראשון בבאדן עיר הולדתה.
ב-1872 היא הצטרפה לתיאטרון המלכותי בברלין ותוך זמן קצר זכתה להצלחה ולפרסום.
לאחר מספר חודשים עזבה את גרמניה בעקבות בקשה של וינאים רבים שתצטרף לתיאטרון בווינה.
עד מהרה הפכה לשחקנית המובילה בווינה.
ב-1879 נישאה לקצין ההונגרי הברון מיקלוש קיס דה איטבה (1852-1909).
היא ילדה לו בן אחד, אנטון (1880-1970) אולם התגרשה ממנו זמן קצר לאחר מכן.
שראט עשתה מספר הופעות ברחבי העולם ובין היתר בניו יורק לפני שהחלה לעבוד בבורגתיאטר.
היא הייתה מהשחקניות הפופולריות ביותר באוסטריה עד לפרישתה ב-1900 בעקבות חילוקי דעות עם מנהל התיאטרון.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה הזמין אותה אליו לארמון הארכיבישוף בקרומייז'יז', ופרדיננד הראשון, מלך בולגריה היה ידיד קרוב שלה.
הופעותיה של שראט בבורגתיאטר משכו את תשומת לבו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ועד מהרה החל במערכת יחסים עמה.
יש הטוענים שלמעשה הייתה זו אשתו של פרנץ יוזף, הקיסרית סיסי אשר עודדה את הקשר בין בעלה לבין שראט הצעירה ממנו בעשרים שנה.
באותה תקופה נהגה סיסי לצאת למסעות ארוכים, וחיפשה מי שיעודד וישעשע את בעלה בהיעדרה.
אחרי רציחתה של סיסי ב-1898 התהדקו היחסים ביניהם.
הקיסר בנה עבורה וילה ליד ארמון שנברון, ועוד אחת בבאד אישל, וכן שילם את כל חובות ההימורים שלה.
ב-1900 היא ירשה, מבעלה לשעבר, גם וילה נוספת ברינגשטראסה ממש מול האופרה של וינה.
מערכת היחסים בין שראט לקיסר נמשכה כ-34 שנים עד מותו של הקיסר בנובמבר 1916. עם זאת, לא ברור טיב יחסיהם.
יש הסוברים ששראט הייתה מאהבת במשרה מלאה של הקיסר, בעוד אחרים סבורים שיחסים אלו היו אפלטוניים בלבד והקיסר הבודד ושבע הטרגדיות היה זקוק בעיקר לתמיכה נפשית.
שראט עצמה טענה "מעולם לא הייתי פומפדור".
לאחר מות הקיסר היא עברה להתגורר בווילה שלה ברינגשטראסה וב-1920 שיחקה בסרט הגרמני "מלחמת השושן" (Der Ochsenkrieg).
בשנות השלושים היא הוצפה בבקשות ובפניות של עיתונאים וסופרים לכתוב את סיפור חייה.
עם זאת, היא סרבה בטענה "אני שחקנית, לא סופרת.
בשנותיה האחרונות נעשתה דתייה מאוד.
קתרינה סקורסון היא שחקנית קנדית.
ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה בסדרת הדרמה "נעדרים" (2003–2006) בתפקיד ג'סיקה מסטריאני, ומתפקידה החל משנת 2010 בסדרת הדרמה הרפואית של ABC, "האנטומיה של גריי", ובסדרת הבת שלה, "מרפאה פרטית" בתפקיד ד"ר אמיליה שפרד.
סקורסון נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה והיא הבת האמצעית במשפחה, אביה, אנטוניו ברונו סקורסון הוא עובד סוציאלי, ואימה, סוזאן רוזל סקורסון היא אנתרופולוגית חברתית.
אחת מאחיותיה הגדולות היא השחקנית פרנצ'סקה סקורסון.
היא למדה באקדמיה לאומנות על שם הקרדינל קרטר, שם היא כיכבה במחזה "אוקלהומה!" ובהפקות נוספות.
כמו כן, למדה בבית הספר האלטרנטיבי "Subway Academy II".
היא למדה באוניברסיטת טורונטו ספרות ופילוסופיה וסיימה את לימודיה ב-2005.
בשנת 2017, חשפה במסגרת הקמפיין metoo# שהוטרדה על ידי ג'יימס טובאק.
בשנת 1998 שיחקה בסרט הטלוויזיה האמריקאי "Rescuers: Stories of Courage: Two Families" לצד דריל האנה.
פריצת הדרך של סקורסון הייתה בסדרה "נעדרים" (2003–2006) בתפקיד ג'סיקה מסטריאני, צעירה שרואה חזיונות של אנשים נעדרים, אחרי שג'סיקה הצילה כמה נעדרים, היא הצטרפה ל-FBI, שם הוקמה לה יחידה מיוחדת למציאת אנשים נעדרים.
בשנת 2009, היא גילמה את אליס המילטון במיני סדרה "אליס".
בשנת 2010 היא הופיעה בתפקיד אורח בעונה השביעית של "האנטומיה של גריי" בתפקיד אמיליה שפרד, אחותו של דרק.
לאחר מכן באותה שנה היא הצטרפה לסדרה "מרפאה פרטית" כאשר היא משחקת את אותה הדמות, והפכה למשתתפת קבועה החל מהעונה הרביעית של הסדרה.
בשנת 2014, היא חזרה לסדרה "האנטומיה של גריי" במהלך העונה ה-11, שם הפכה למשתתפת קבועה בסדרה.
באותה שנה שיחקה בסרט הקולנוע "איש נובמבר".
בשנת 2019 השתתפה בתפקיד אורח בספין-אוף השני של "האנטומיה של גריי", "תחנה 19".
ב-27 ביוני 2009 סקורסון נישאה לזמר והמוזיקאי רוב ג'יילס הידוע בין היתר מלהקת הרוק "The Rescues".
יש להם שלוש בנות יחד: אליזה, פאלומה מיכאלה "פיפה" וארווין לוסינדה "לאקי".
ההיריון הראשון שלה נכתב בקו העלילה של דמותה בעונה ה-5 של "מרפאה פרטית" והריונה השלישי נכתב בקו העלילה של דמותה בעונה ה-16 של "האנטומיה של גריי".
היא הפכה לתומכת גלויה לילדים שנולדו עם תסמונת דאון ולקויות קוגניטיביות אחרות, מאז לידתה של בתה השנייה, פיפה, שנולדה עם התסמונת.
היא קיבלה את פרס ההסברה של Quincy Jones Exceptional Advocacy מטעם הקרן העולמית לתסמונת דאון ב-14 בנובמבר 2020.
סקורסון וג'יילס נפרדו במרץ 2020. במאי 2020, הם הגישו בקשה לגירושין לאחר עשר שנות נישואים.
+שנהסרטתפקידהערות1998כשהמין היפה שובת (אנ')סוזי1999Teen Knightאליסוןהנס השלישי (אנ')מריה ויטקובסקי2001Borderline Normalבת'2010על סף תהום (אנ')מליסה2014איש נובמברסיליה
2014–הווההאנטומיה של גרייד"ר אמיליה שפרד (אנ')תפקיד אורח (עונות 7–10)
קתרינה סטופיה (בשוודית: Catharina Stopia; נפטרה לאחר 2 באפריל 1657) הייתה הדיפלומטית הראשונה בשוודיה, והשגרירה הראשונה של שוודיה - שגרירה לרוסיה בתקופה שבין 1632–1634 - ובכך הייתה לשגרירה הראשונה בעולם.
קתרינה סטופיה הייתה ביתו של, זכרי סטופי, רופא העיר ריגה.
היא נישאה בשנת 1620 ליוהאן מולר שהיה שגריר שוודיה לרוסיה ב-1630. סטופיה נסעה עימו למוסקבה.
כאשר יוהאן מולר נפטר ב-21 באוגוסט 1632, סטופיה מונתה על ידי הריקסראד , מועצת המלוכה של המדינות הסקנדיביות, להמשיך את כהונתו של בן זוגה המנוח ולמלא את תפקידו כשגרירה.
במהלך כהונתה השלימה בהצלחה משא ומתן על יחסי הסחר בין שוודיה לרוסיה.
לאחר מכן היא חוותה עוינות, ורכושה הותקף ונשרף.
בעקבות זאת, בשנת 1634 היא נאלצה לברוח לשוודיה.
סטופיה נישאה מחדש לסגן קולונל כריסטופר יאגו בשנת 1637 לערך.
האזכור האחרון של שמה מופיע בתיעוד מ-2 באפריל 1657.
קתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים הייתה אשתו של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
קתרינה פוליקסנה נולדה ב-30 בינואר 1702 באובריגהיים שהשתייכה לנסיכות הבוחר מפפאלץ, לגאורג לודוויג, רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים ולשרלוטה זיבילה, רוזנת אהלפלדט, בתם של פרידריך, רוזן אהלפלדט ומריה אליזבת מליינינגן-דאגסבורג-הארטנבורג.
ב-27 בנובמבר 1726 התחתנה קתרינה פוליקסנה עם כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
ב-21 במרץ 1765 מתה קתרינה פוליקסנה בהיידסהיים, והיא בת 63 שנים.
דרך בתה מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג, קתרינה פוליקסנה היא אם קדמונית של מרי מטק.
ב-27 בנובמבר 1726 התחתנה קתרינה פוליקסנה עם כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
קתרינה סמרז'ובה (בצ'כית: Kateřina Smržová; נולדה ב-26 בספטמבר 1980) היא שחקנית ודוגמנית צ'כית.
סמרז'ובה נולדה בפראג וב-1995 החלה לדגמן.
בתחרות מיס צ'כיה 2002 נבחרה למקום השני.
עקב זאת שהזוכה במקום הראשון במיס צ'כיה אינה דוברת אנגלית, סמרז'ובה ייצגה את צ'כיה בתחרויות יופי בינלאומיות.
היא ייצגה את צ'כיה במיס עולם 2002 שנערכה בלונדון.
בטקס בחירת מיס תבל 2003 בפנמה עלתה לשלב עשר המועמדות של חצי הגמר ודורגה במקום השמיני.
אחרי תחרות מיס תבל היא נסעה לעבוד בניו יורק, בעליה של התחרות דונלד טראמפ התרשם ממנה והציעה לה להיות מיוצגת בסוכנות הדוגמנות שלו.
בנוסף היא עבדה כדוגמנית בין היתר במילאנו, היא דגמנה לארמני והשתתפה בגרמניה בתצוגת אופנה של מותג הביגוד הגרמני "Escada".
קתרינה קאיף היא שחקנית אנגלייה המשחקת בסרטי בוליווד רבים, אחת השחקניות המרוויחות ביותר.
נולדה בהונג קונג ועברה עם משפחתה ללונדון.
באחת מתצוגות האופנה בלונדון הבחין בה הבמאי הבוליוודי קייזאד גוסטד (Kaizad Gustad) וליהק אותה לסרטו הכושל "בום" (2003).
בזמן הצילומים של הסרט בהודו היא דגמנה בהודו והחלה להצליח בדוגמנות בהודו אך במאי סרטים היססו ללהק אותה עקב העדר שליטה בשפה ההינדית.
ב-2004 שיחקה בסרט Malliswari, קומדיה רומנטית בשפה ההודית "טלוגו".
בעקבות הסרט כיכבה בקומדיות רומנטיות בוליוודיות נוספות שהיו לשוברי קופות.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "נמסטה, לונדון" לצד אקשאיי קומאר.
ב-2009 כיכבה בדרמה New York העוסקת בהשלכות פיגוע הטרור במגדלי התאומים ועל תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה בטקס פרסי פילמפייר.
מועמדות נוספת לפרס זה קיבלה על תפקידה בסרט Mere Brother Ki Dulhan משנת 2011. בשנת 2012 היא השתתפה בקליפ של "Chikni Chameli".
סרט הדרמה התקופתי בהרט (2019), בכיכובה של קאיף, גרף 46 מיליון דולר ברחבי העולם והיה לאחת ההצלחות הקופתיות הגדולות של בוליווד.
קָתֶרינָה סָקֶלָארוֹפּוּלוּ היא משפטנית יוונייה, שכיהנה כנשיאת יוון בשנים 2020–2025. היא האישה היחידה שמילאה תפקיד זה.
מוצא משפחתה מהעיירה סטברופולי (Σταυρούπολη) שבצפון-מזרח יוון.
אביה ניקולאס היה סגן נשיא בית המשפט האזרחי והפלילי העליון של יוון.
בגיל שמונה עברה עם משפחתה לבירה אתונה.
היא למדה משפטים באוניברסיטת אתונה וסיימה את הלימודים שם ב-1978. בהמשך למדה לימודים מתקדמים במשפט ציבורי באוניברסיטת פנתאון-אסאס בצרפת.
בשנת 1982 החלה לעבוד כעוזרת לשופט במועצת המדינה, בית המשפט המנהלי העליון של יוון.
ב-2000 היא מונתה לחברת המועצה.
ב-2015 היא הייתה לסגן נשיא המועצה, ובשנת 2018 מונתה לכהן כנשיאתה, האישה הראשונה גם בתפקיד זה.
במהלך כהונתה הפגינה עמדה המצדדת בהגנה על זכויות האזרח וזכויות מיעוטים וברגישות לסוגיות סביבתיות.
היא פרסמה מספר מאמרים משפטיים.
סקלארופולו חיה עם בן זוג והיא אם לבת מנישואים שהסתיימו.
בינואר 2020, לקראת תום כהונתו של נשיא המדינה פרוקופיס פבלופולוס, הודיע ראש הממשלה קיריאקוס מיצוטאקיס על הצגת מועמדותה של סקלארופולו לנשיאה.
הצעד התקבל בהפתעה וכאקט של פיוס מצדו של מיצוטאקיס, שכן עמדותיה של סקלארופולו היו למורת רוחה של דמוקרטיה חדשה, מפלגתו של מיצוטאקיס.
מפלגת השמאל סיריזה הצטרפה לתמיכה במועמדותה.
סקלארופולו נבחרה לנשיאה ב-22 בינואר על ידי הפרלמנט של יוון, בתמיכתם של 261 מתוך 300 חבריו.
היא החלה את כהונתה ב-13 במרץ.
פלאסיו הוא שם העט של הסופרת האמריקאית ראקל ג'רמילו פלאסיו .
פלאסיו נולדה ברובע קווינס בניו-יורק, ב-13 ביולי 1963. היא דור ראשון למשפחת מהגרים שהגיעה מקולומביה.
שמה מלידה הוא ראקל ג'רמילו.
ראשי התיבות של שם העט שלה הן בעצם שתי האותיות של שמה הפרטי ושם משפחתה בנעוריה.
פלאסיו היה שמה של אמה לפני נישואיה.
פלאסיו החלה את דרכה כמנהלת אמנותית וכמעצבת גרפית, ועיצבה כריכות ספרים עבור פול אוסטר, תומאס פינצ'ון ואחרים.
במהלך הקריירה עיצבה מאות רבות של כריכות ספרים, כולל ספרי סיפורת ועיון כאחד.
היא גם איירה מספר ספרי ילדים שכתבה בעצמה.
בשני העשורים הראשונים של הקריירה שלה, היא כתבה ספרים בלילות לאחר עבודתה במשך היום כמעצבת.
היא איירה את ספריה המוקדמים שהיו ספרי לוח לילדים, שפורסמו תחת השם ראקל ג'רמילו.
ספרה הראשון "פלא" יצא לאור ב-2012, הפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות, כולל לעברית.
על בסיס הספר הופק סרט קולנוע באותו השם ב-2017.
ביוני 2021 הודיעה הוצאת רנדום האוס שהרומן החדש שלה "פוני" יקבל הדפסה ראשונה של 500,000 עותקים.
זהו הרומן הראשון שלה שאינו כולל דמויות מיקום "הפלא".
פלאסיו מתגוררת ברובע ברוקלין בניו-יורק עם בעלה ושני בניה.
פרסים : הספר פלא נבחר למצעד הספרים של משרד החינוך.
פלא - תרגום: שהם סמיט ואמנון כץ, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013.
כל אחד הוא פלא - תרגום: שהם סמיט ואמנון כץ, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017.
אוגי ואני: שלושה סיפורי פלא - תרגום: שהם סמיט ואמנון כץ, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017 (הרחבה על דמויות מהספר "פלא").
365 ימים של פלא: ספר הפתגמים של מר בראון - - תרגום: שהם סמיט ואמנון כץ, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018.
ציפור לבנה : סיפור פלא - תרגום: שהם סמיט, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2020 (הרחבת הסיפור של סבתו של ג'וליאן מ"אוגי ואני").
פוני, סיפור מסעו המסעיר של נער בעקבות אביו, תרגמה מאנגלית: לי עברון, הוצאת [כנרת, זמורה, דביר, 2024
קתרינה מאוסטריה (1420 – 11 בספטמבר 1493) הייתה חברת בית הבסבורג ובאמצעות נישואים מרקיזת באדן.
קתרין נולדה ב-1420 בווינר נוישטאדט, והייתה בתו של ארנסט, דוכס אוסטריה ושטיריה, שכונה "הברזל" וצימבורגיס ממזוביה, בתו של שימוביט הרביעי, דוכס מזוביה.
אחיה הגדול של קתרינה, פרידריך השלישי הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1452. היא גדלה בווינר נוישטאדט יחד עם אחיה פרידריך השלישי ואלברכט השישי.
היא התחתנה עם צ'ארלס הראשון בפפורצהיים ב-15 ביולי 1447. היא הביאה לו נדוניה של 30 דוקטים.
היא ביטאה את שימור דרגתה הגבוהה על ידי הצבת הסמל האוסטרי ליד מגן באדן בסמלה האישי.
לאחר נישואיו, מונה קרל הראשון למושל אוסטריה הנוספת על ידי זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה וטירול.
בתפקיד זה, הוא הכיר את חבר המועצה של זיגיסמונד מתאוס הומל.
קתרינה האריכה ימים לאחר בעלה, איתו חיה במשך 18 שנים.
בנה כריסטוף עזב את טירת הוהנבאדן שנותרה כמושב האלמנה ובנה לעצמו את הטירה החדשה בבאדן-באדן.
קתרינה מתה ב-11 בספטמבר 1493 ונקברה בבאדן-באדן.
מנישואיה עם קרל הראשון, נולדו לה הילדים הבאים:
קָתֵרִינָה קוֹרְנַארוֹ (באיטלקית: Caterina Cornaro, ביוונית: Αικατερίνη Κορνάρο, בוונטית: Catarina Corner; 25 בנובמבר 1454 – 10 ביולי 1510) הייתה המלכה האחרונה של ממלכת קפריסין, והחזיקה גם בתארים של מלכת ירושלים וארמניה.
היא הייתה מלכה רעיה של קפריסין מנישואיה ל, עוצרת של קפריסין בתקופת בנה התינוק בשנים 1473–1474, ולבסוף מלכת קפריסין.
היא שלטה מ-26 באוגוסט 1474 עד 26 בפברואר 1489 והוכרזה כ"בתו של סן מרקו" על מנת שהרפובליקה של ונציה תוכל לתבוע את השליטה בקפריסין לאחר מות בעלה, ז'אק השני.
קתרינה הייתה בתם של הוונציאני, Cavaliere del Sacro Romano Impero (אביר האימפריה הרומית הקדושה) ופיורנצה קריספו.
היא הייתה אחותו הצעירה של האציל הפוליטיקאי (1452 - 31 ביולי 1527), המכונה "אבי המדינה" ("Padre della Patria") ואביר האימפריה הרומית הקדושה.
ארבעה מבין דוכסי ונציה היו בני .
למשפחתה של קתרינה קורנארו היו קשרים ארוכים עם קפריסין, במיוחד בכל הקשור לסחר ולמסחר.
באזור , ב, ניהלה משפחת קורנארו מפעלי סוכר שונים וייצאה מוצרים קפריסאים לוונציה.
עם מותו של בשנת 1458, הייתה הירושה שלו שרויה במחלוקת בין בתו לבין ז'אק, בנו הבלתי חוקי של ז'אן השני, שניסה להשתלט על האי.
ב-1458 הומלכה שרלוט על קפריסין, וב-1459 נישאה ל.
אבל בשנת 1460 קרא ז'אק תיגר על זכותה לכס המלכות, ובתמיכתו הצבאית של הסולטאן הממלוכי המצרי, כבש את פמגוסטה וניקוסיה והטיל מצור במשך 3 שנים על שרלוט ובעלה, בטירת קירניה.
כששרלוט נמלטה לרומא ב-1463, הוכתר ז'אק למלך קפריסין.
בשנת 1468 הוצעה קתרינה בת ה-14, באמצעות משא ומתן של אביה ודודה, לז'אק כאשתו.
הנישואים היו מועילים ביותר לרפובליקה של ונציה שכן הם יכלו להבטיח מעתה את הזכויות המסחריות והזכויות האחרות של ונציה בקפריסין.
ההצעה התקבלה, והחוזה נחתם ב-1468, וחיזק את מעמדו של ז'אק.
ב-30 ביולי 1468 נישאו ז'אק השני, הידוע גם בשם ז'אק הממזר, מלך קפריסין וקתרינה בוונציה באמצעות מיופה כוח כשהייתה בת 14. לבסוף היא הפליגה לקפריסין בנובמבר 1472 ונישאה לז'אק באופן אישי בפמגוסטה.
ז'אק מת זמן קצר לאחר החתונה עקב מחלה פתאומית, ולפי צוואתו, פעלה קתרינה, שהייתה אז בהריון, כעוצרת.
ברגע שהצי הוונציאני הפליג נרקחה מזימה להדיח את התינוק לטובת שרלוט, בתו הלגיטימית של ז'אן, וקתרינה נכלאה.
הוונציאנים חזרו, והסדר הושב במהרה, אבל הרפובליקה החלה לחשוב על השתלטות על קפריסין.
קתרינה הפכה למלכה כאשר ז'אק השלישי מת באוגוסט 1474 לפני יום הולדתו הראשון, כנראה ממחלה, אם כי הייתה גם שמועה שהוא הורעל על ידי ונציה או התומכים של שרלוט.
ממלכת קפריסין הלכה והידרדרה עם השנים, והייתה מדינת חסות של הממלוכים מאז 1426. תחת קתרינה, ששלטה בקפריסין מ-1474 עד 1489, האי נשלט בפועל על ידי סוחרים ונציאנים.
בשנת 1488 החלה הרפובליקה לחשוש שהסולטאן באיזיט השני מתכוון לתקוף את קפריסין, ולאחר שגילתה גם מזימה להשיא את קתרינה לאלפונסו השני, מלך נאפולי היא קבלה החלטה להחזיר את המלכה לוונציה ולספח רשמית את האי.
בפברואר 1489, שכנעה הממשלה הוונציאנית את קתרינה לוותר על זכויותיה כשליטת קפריסין לדוג'ה של ונציה - ובהרחבה לממשלת ונציה כולה - כיוון שלא היה לה יורש.
ב-14 במרץ 1489 היא נאלצה לוותר על כס המלוכה ולמכור את הממשל של המדינה לרפובליקה של ונציה.
המדינה הצלבנית האחרונה הפכה לקולוניה של ונציה, וכפיצוי, הותר לקתרינה לשמור על תואר המלכה והפכה לגבירת באזור ונטו של הרפובליקה של ונציה, ב-1489. עד מהרה זכתה אסולו למוניטין של חצר אצילים של מצוינות ספרותית ואמנותית, בעיקר כתוצאה מהיותה התפאורה הדמיונית לדיאלוגים האפלטוניים של על אהבה (Gli Asolani).
קתרינה התגוררה באסולו עד 1509, כאשר ליגת קמברה בזזה את העיר, ואז נמלטה לוונציה, שם התגוררה שנה נוספת, ומתה ב-10 ביולי 1510.
קתרין צוירה על ידי דירר, טיציאן, וג'ורג'ונה.
לברית המבוססת על חייה מאת ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' היווה את הבסיס לאופרות קתרינה קורנרו (1841) מאת פרנץ לכנר, "" (La reine de Chypre) (1841) מאת ז'אק פרומנטל הלוי, ו (1844) מאת גאטנו דוניצטי.
, ארגון צדקה שהוקם על ידי האמן בעיר לרנקה, לקידום אמנות ותרבות אחרת, הנציח את שמה בקפריסין, לפני סגירתו על ידי עיריית לרנקה ב-2017.
באוקטובר 2011, הודיעה מחלקת העתיקות של קפריסין שארמון הקיץ ההרוס בחלקו של קתרינה קורנארו ב ישופץ בפרויקט שיקום בעלות של מיליון אירו, ויהפוך למרכז תרבותי.
קתרינה נאשנוונג היא כדורגלנית אוסטרייה, המשחקת בעמדת הבלמת והמגנה בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת אוסטריה.
נאשנוונג החלה לשחק כדורגל ב-2004, כשהצטרפה לשורות קבוצת הנוער של רוטרטורן באזור מגוריה.
ב-2012 קודמה הבלמת לקבוצה הבוגרת של המועדון.
מאפריל ועד יוני שיחקה הבלמת במועדון שפיטל/דראו בליגה השלישית האזורית, ובתום תקופה זו שבה למועדון נעוריה.
בהמשך אותה שנה הצטרפה נאשנוונג למועדון הטרי קארינתיאנס הורנטס מהליגה האזורית.
לקראת עונת 2015/16 עברה הבלמת לקבוצת הנשים של המועדון שטורם גראץ מליגת העל האוסטרית לנשים.
את הופעת הבכורה במדי המועדון ערכה הבלמת ב-8 באוגוסט 2015, בניצחון 7:0 על המועדון אותו עזבה, קארינתיאנס.
את משחקה האחרון במדי הקבוצה ערכה ב-3 ביוני 2018, בניצחון 3:0 על וורדרלנד.
לקראת עונת 2018/19 חתמה הבלמת במועדון הופנהיים מהבונדסליגה לנשים.
את הופעת הבכורה שלה במדי הופנהיים ערכה ב-19 באוגוסט 2018, בניצחון 1:0 של קבוצת המילואים על הסן-ווצלר, במחזור הראשון של הבונדסליגה השנייה.
קרע ברצועה הצולבת גרם לנאשנוונג להיעדר מהמגרשים עד לתחילת אוקטובר 2019. את הופעת הבכורה שלה במדי הקבוצה הבוגרת ערכה ב-16 בנובמבר 2019, בניצחון 6:1 על קרל צייס יינה במסגרת הגביע הגרמני לנשים.
מספר ימים לאחר מכן, ב-22 בנובמבר, ערכה הבלמת את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה, כשעלתה כמחליפה בתיקו 2:2 נגד פרנקפורט.
ב-17 בינואר 2023 עברה נאשנוונג למועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה.
את הופעת הבכורה שלה במדי המועדון ערכה ב-15 בספטמבר 2023, בתיקו 2:2 מול פרייבורג, כשהיא כובשת את השער השני של באיירן.
שני מחזורים לתום העונה זכתה נאשנוונג עם באיירן בבונדסליגה, לאחר ניצחון 2:1 על באייר לברקוזן.
ב-3 ביוני 2024 הודיעה הקבוצה שנאשוונג עתידה לעבור ניתוח ברצועה הצולבת בעקבות פציעה נשנית, מה שיגרום להיעדרות ממושכת מהמגרשים.
נאשנוונג הייתה חלק מנבחרת אוסטריה U17 שהשתתפה ביורו לנערות שהתקיים ב-נובמבר 2014 באנגליה.
ביולי 2016 השתתפה יחד עם נבחרת אוסטריה U19 ביורו עד גיל 19 בסלובקיה.
ב-6 ביוני 2016 ערכה נאשנוונג את הופעת הבכורה שלה במדי נבחרת אוסטריה, בניצחון 4:0 על נבחרת ישראל במסגרת מוקדמות יורו 2017. במרץ 2020 חזרה הבלמת לשחק במדי הנבחרת, לאחר 20 חודשים בהם נעדרה בעקבות פציעות חוזרות ונשנות.
נאשנוונג זומנה לסגל נבחרת אוסטריה ליורו 2022, ומאז מזומנת באופן קבוע למפגשי הנבחרת.
אחותה של נאשנוונג, מליסה, היא זמרת פופ אוסטרית מפורסמת.
בראיון לאתר באיירן, נאשנוונג סיפרה שהכדורגלן בו היא אוהבת לצפות הוא טיאגו אלקנטרה.
קתרינה מקליין היא כדורסלנית אמריקאית ששיחקה בעמדת פאוור פורוורד בליגות מקצויות באירופה ובארצות הברית ובנבחרת ארצות הברית.
מקליין זכתה פעמיים במדליית זהב אולימפיות ופעמיים באליפות העולם בכדורסל נשים.
ב-2006 מקליין נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים ובשנת 2012 להיכל התהילה של הכדורסל.
קתרינה מקליין נולדה בעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
בתקופת התיכון היא החלה לשחק כדורסל וזכתה באליפות מדינת קרוליינה הדרומית.
בשנים 1983 עד 1987 קתרינה מקליין למדה באוניברסיטת ג'ורג'יה ושיחקה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה.
לאחר סיום הלימודים מקליין שיחקה בספרד (זכתה באליפות בשנים 1994, 1995), טורקיה (זכתה באליפות ב-1996) ובאיטליה.
לאחר הקמת ליגה מקצועית ABL בארצות הברית, מקליין החלה לשחק בה בשנים 1997-1998.
מקליין הייתה חברה בנבחרת ארצות הברית בכדורסל עם הנבחרת היא זכתה פעמיים במדליית זהר במשחקים אולימפיים.
בנוסף לכך היא זכתה פעמיים באליפות העולם בכדורסל נשים פעמיים.
רבי יהוסף ב"ר מאיר הלוי אבן מיגאש (נודע בקיצור: ר"י מיגאש; ד'תתל"ז, 1077, סביליה – נפטר בקיץ ד'תתק"א, 1141, אליסנה) היה מגדולי הראשונים, ראש ישיבת אליסנה, מפרש התלמוד, ופוסק הלכה.
היה תלמידו המובהק של הרי"ף, והרמב"ם החשיבו לרבו.
נולד בשנת 1077 בסביליה שבאל-אנדלוס למשפחת מיגאש האצילה שמוצאה מגרנדה.
בילדותו למד תורה מאביו, רבי מאיר הלוי אבן מיגאש, ומרבי יצחק בן רבי ברוך אבן אלבאליה.
בהיותו בן שתים-עשרה, הגיע הרי"ף מצפון אפריקה והתמנה לראש ישיבה בעיר אליסנה.
הר"י מיגאש עבר לאליסנה, ובמשך ארבע-עשרה שנים היה לתלמידו המובהק של הרי"ף והלה סמכו להוראה.
איתו למדו בישיבה רבי יהודה הלוי ורבי ברוך בן יצחק אבן אלבאליה.
לאחר מות הרי"ף בשנת ד'תתס"ג (1103), ירש הר"י מיגאש את מקומו בראשות הישיבה, והמשיך לעמוד בראשה עד פטירתו כעבור שלושים ושמונה שנה.
הר"י מיגאש נודע לתהילה ברחבי העולם היהודי, ונהרו לישיבתו תלמידים מספרד ומצפון אפריקה.
למדו אצלו בישיבה רבי מימון הדיין, אביו של הרמב"ם, בנו יצחק מאיר ואחיינו מאיר.
הר"י מיגאש הוא החכם הספרדי הראשון שחידושיו על מסכתות התלמוד הגיעו אלינו.
בעקבותיו חכמים כמו הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ה והריטב"א פיתחו סוגה זו של כתיבה תורנית.
בחידושיו ישנם פירושים רבים הכוללים פסקי הלכה למעשה.
הר"י מיגאש גם היה החכם הספרדי הראשון שהיה בקשר עם מרכז התורה הוותיק שבפרובאנס.
הרי"ף התבטא לשבחו בצוואתו ש"אפילו בדורו של משה רבנו לא נמצא כמותו" משום שהיה חכם וגם נבון (ראה ספר הקבלה לראב"ד).
הרמב"ם התייחס אליו בהערכה רבה, והוא מזכירו פעמים מספר בספרו הגדול משנה תורה, בניגוד למנהגו שלא להזכיר כמעט דברי ראשונים: "הורו רבותי רבי יהוסף הלוי ורבו" (הר"י מיגאש ורבו - הרי"ף), ובפירוש המשנה כתב עליו: .
בכל מקום שהרמב"ם אומר "הורו רבותי" סתם, כוונתו לרבי יוסף אבן מיגאש.
בכל זאת, הרמב"ם לפעמים לא נמנע מלחלוק עליו.
הר"י מיגאש היה עניו מאוד, ועובר על מידותיו.
ואין בזמננו זה מי שיגיע בתלמוד לגדר לסמוך להורות ממנו'.
כוונתו שאי-אפשר להכריע ישירות מן התלמוד ללא התייחסות אל מסורת הפסיקה המתווכת של הגאונים, ולפיכך זה הבקי בחומר הגאוני וזר לעיון התלמודי עדיף על פני מי שמעיין בתלמוד אך אינו מכיר את מסורת הגאונים.
לפיכך, הר"י מיגאש יודע ומתייחס אל דברי הגאונים.
החכמים הקודמים הנזכרים בכתביו הם גאונים סתם, הלכות גדולות, רב שרירא גאון, רב האי גאון, רב שמואל בן חפני, רב משה גאון, רב שמואל הנגיד, רב ניסים גאון, רבנו חננאל, והרי"ף.
בהיותו מעיין בתלמוד ומתמצא בפסיקת הגאונים, הוא פוסק כמיטב הבנתו.
יש שהר"י מיגאש פוסק כדעת הגאונים, יש שהוא מודה להם במקצת, ויש שהוא פוסק כנגד דעת הגאונים.
באופן כללי, ככל שחכם מאוחר יותר כן דבריו מקובלים יותר על הר"י מיגאש: הרי"ף בראש, ולאחריו רבנו חננאל, ולבסוף הגאונים.
היסוד השלישי (בנוסף לעיון תלמודי ובקיאות בגאונים) בשיטתו הוא מסורת פרשנית בעיון התלמוד מפי רב מוסמך, המאפשרת לדיין לבטוח בעיונו שלו.
על פי רבי מנחם המאירי, הר"י מיגאש חיבר פירוש לכל התלמוד עם פסקי הלכה, וידוע לנו כי חיבר חידושים על חצי מהתלמוד לפחות.
כן חיבר "חיבור בכל המצוות", וספר פירוש האותיות וצורתן.
יש אומרים שחיבר ספר פירושים או השגות על הלכות הרי"ף, וספרים בחכמת התכונה, אולם אין ראייה לדבר.
שו"ת הר"י מיגאש (רוב התשובות מתורגמות מערבית).
חידושי ר"י מיגאש למסכת בבא בתרא, למסכת שבועות ולמסכת כתובות.
(חידושיו עם ליקוטים לעוד מסכתות יצאו לאור על ידי הרב משה שמואל שפירא בהוצאת מכון אורייתא) [מהדורה חדשה ומתוקנת יצאה לאור בשנת תשע"ה]
מגילת סתרים - פירוש סוגיות חמורות שבש"ס.
דברי תורתו מוזכרים בספרים שונים, ביניהם: בספר שיטה מקובצת שכתב הרב בצלאל אשכנזי ובשו"ת הרמב"ם "פאר הדור", בו מובאים פירושים ופסקי הלכה בשמו.
כך גם הוא מצוטט בחידושי הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א על התלמוד הבבלי וכן בחיבורי הר"ן והתוספות (יבמות פ"ג עמוד ב' ד"ה לא לכל).
רבי יצחק בן שמואל הזקן מדַמְפִּיֶיר (או דַנְפִּיֶיר; בכתיבה הרבנית המקובלת: דנפירא.
בצרפתית מודרנית: Dampierre-Sur-Aube ), ובכינויו הנפוץ ר"י הזקן, ר"י או רבינו יצחק בעל התוספות, היה מראשוני בעלי התוספות במאה ה-12 וממייסדי המפעל אדיר-ההיקף של התוספות.
מראשות ישיבתו בדמפייר ניצח ר"י הזקן, אחיינו של רבנו תם, על כל יצירתם המוקדמת של התוספות.
מלבד יצירתו התלמודית-תאורטית, היה ר"י גם גדול הדור, ופסקי ההלכה שכתביו שוגרו לכל רחבי אירופה; בנוסף לכך עסק בכתיבת פירושים למקרא.
אמו של ר"י (שמה היה ככל הנראה מרים) הייתה בתם של רבינו מאיר בן שמואל "אבי הרבנים" ויוכבד בת רש"י, ואחותם של גדולי הדור, נכדי רש"י: רבי יעקב (רבנו תם), רבי שמואל (רשב"ם), רבי יצחק (ריב"ם) ורבי שלמה ("אבי הדייקנים").
אביו היה רבינו שמואל החסיד מוויטרי, בן רבינו שמחה מוויטרי תלמיד רש"י ועורך מחזור ויטרי.
ר"י נישא לבִתו של רבי יהודה מפריז בן רבי יום טוב, מבעלי התוספות; אביו של רבי יהודה הוא רבינו יום טוב מפלייזא שהיה בנם של הריב"ן ושל מרים בת רש"י.
חותנו של ר"י, רבי יהודה בן רבי יום טוב, נשא לאשה את אלמנת רבו ריב"ם, אחי רשב"ם ורבנו תם (דודני אביו).
לרבי יהודה היו שני בנים נוספים, גיסיו של ר"י: רבי שלמה (ששאלה שהפנה לגיסו ר"י הזקן מצויה באור זרוע ור"י אף מציע קושיא משמו), ורבי יצחק, שהיה אביו של רבינו יהודה שירליאון מפריז.
שמו המקובל, ר"י הזקן, ניתן לו כדי להבחין בינו לבין אחד מגדולי תלמידיו, רבינו יצחק בן אברהם משאנץ; תלמידו זה היה יורשו בראשות ישיבת דמפייר, ולכן כונה אף הוא "ר"י מדנפירא".
לכן מכונה בדרך כלל רבינו יצחק בן שמואל בשם "ר"י הזקן", ותלמידו רבינו יצחק בן אברהם מכונה "ר"י הבחור" או ריצב"א.
בחיבורי התוספות כונה ר"י לפעמים גם בשם "רבינו הקדוש".
תאריכי לידתו ופטירתו של ר"י הזקן אינם ידועים בוודאות.
שנת לידתו מתוארכת סביב שנת ד'תתע"ה (1115).
תאריך פטירתו בלוח העברי הוא כ"ז בתשרי.
ניתן לדעת בוודאות שנפטר רק לאחר רציחת בנו רבי אלחנן בשנת ד'תתקמ"ד (1184).
דודיו של רבי יצחק היו ראשוני בעלי התוספות, והם האחים רבנו תם, רשב"ם וריב"ם.
ר"י הזקן למד בצעירותו אצל דודו ריב"ם, אולם הריב"ם נפטר בגיל מוקדם, ולאחר מכן למד ר"י בישיבתו של רבינו תם בטרוייש, אליה בא ר"י מעירו רמרו.
ר"י היה מקורב מאוד לרבנו תם, והיה שרוי עמו בידידות עמוקה; הם התנצחו זה עם זה בהלכה פעמים רבות, וכאשר צדק ר"י בדבריו הודה לו רבנו תם וקיבל ממנו.
בשלב מסוים שב רבי יצחק לרמרו והקים בה ישיבה, עוד בחייו של רבנו תם; לאחר מכן העתיק את ישיבתו לעיר דמפייר.
רבנו תם נפטר בשנת ד'תתקל"א (1171), ואז היה ר"י הזקן כבר בן למעלה מחמישים; עם מות דודו נעשה רבי יצחק לגדול הדור, ורבים מתלמידיו הוותיקים של רבינו תם עברו לישיבתו, כשהבולטים שבהם הם רבנו שמשון משאנץ ואחיו הריצב"א (שהיו קרובים מרוחקים של ר"י).
אז הפכה ישיבת דמפייר לבית יוצר לתוספות, והחלה נהירה אדירה אליה מכל קצוות אירופה; ור"י, העומד בראשה, נחשב לגדול בעלי התוספות יחד עם דודו רבינו תם, שכן כל בעלי התוספות היו תלמידיהם, דנו ביסודות שהניחו ואחזו בשיטתם.
ר"י חיבר קובצי תוספות רבים, ששימשו בסיס לכל יצירת הענק של התוספות; מלבד זאת, מצויות גם תשובות רבות שהשיב בהלכה להמוני שואליו מצרפת ומחוץ לה.
בתשובותיו הוא מזכיר את סבתו מרים בתו של רש"י, ואת אלווינא בתו של הריב"ן.
ר"י היה מורם של רבים מחכמי אשכנז וצרפת, ומגדולי תלמידיו בצרפת הם רבי יהודה שירליאון, רבי שמשון מקוצי והאחים הש"ר משאנץ והריצב"א, ובאשכנז רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, ורבי אברהם בן עזריאל תלמיד רבי ברוך מרגנשבורג ומחבר הספר "ערוגת הבשם".
ישיבתו הייתה אבן שואבת לתלמידי חכמים, ושמו של רבי יצחק נישא והתפרסם בכל אירופה, כשתלמידיו ומבקשי תורתו פרושים מצרפת ועד אשכנז ובוהמיה, ומאנגליה ועד איטליה.
רבי מנחם בן זרח כותב בהקדמתו לספרו "צידה לדרך":
ואכן תלמידיו מזכירים את הערותיו על תוספותיהם שישבו ופירשו לפניו.
ר"י נשא לו לאשה את בתו של רבי יהודה מפריז, נכדם של הריב"ן ומרים בת רש"י.
ממנה נולד לו בנו אלחנן, לימים אחד מתלמידיו הגדולים; בין הבן לאביו שררו יחסים חמים, ורבי יצחק היה מפלפל עמו בהלכה, דורש בעצתו ואף מעיין בחיבוריו של רבי אלחנן, שהפך גם הוא לאחד מגדולי בעלי התוספות.
רבי אלחנן שימש מעין מזכיר לאביו הגדול, והיה כותב את תשובותיו של ר"י למענו ורושם את דבריו.
בשנת ד'תתקמ"ד (1184), עוד בחייו של ר"י, נרצח רבי אלחנן על קידוש השם, מאורע שהיה קשה מאוד לאב השכול.
רבי אלחנן הותיר אחריו בן יחיד, שמואל, שנולד בשנה בה נרצח אביו; התינוק הובא לבית סבו רבי יצחק, ור"י גידל בביתו את היתום כל ימיו.
לאחר מות ר"י הזקן הפכו האחים רבינו שמשון משאנץ והריצב"א ליורשיו התורניים, כאשר הריצב"א מילא את מקומו בראשות בית המדרש של דנפירא ואילו אחיו חזר אל שאנץ, עיר הולדתם, והפך שם למקור הוראה ופלפול עיקרי – הש"ר משאנץ הוא שנחשב בדרך כלל ליורשו הרוחני ולתלמידו המובהק של ר"י הזקן.
גם תלמידיו האחרים נעשו אז למורי הוראה ורבנים מגדולי הדור, כאשר הוקמה בפריז ישיבתו של רבי יהודה שירליאון, ובטרוייש ישיבתו של רבינו שלמה הקדוש מדרוייש.
ר"י הזקן הגדיל את העיון והחקירה בתלמוד הבבלי יותר מכל קודמיו לפניו, ובדקדוקי התלמוד לא קם כמוהו לפניו ולאחריו; המהפכה התורנית והשיטה הלימודית שיצר הפכו נחלה לדורות עולם, והחותם שהותיר בפירוש התלמוד ובאופן לימודו הוא בולט וייחודי, הן בפן הלימודי-תאורטי והן בפן ההלכתי-מעשי.
בכל הדורות שלאחריו נלמד התלמוד הבבלי בשיטה אותה הנחיל ר"י לתלמידיו.
ר"י הוא שהניח, לצד דודו רבנו תם, את היסודות ליצירתם של בעלי התוספות.
לנגד עיניהם של בעלי התוספות עמד חומר פרשני רב, החל מתלמוד ירושלמי ומדרשי אגדה והלכה וכלה בספרות הגאונים, והם השתמשו בו כדי לבאר את התלמוד בצורה מקיפה.
מפעל התוספות הוא מהישגיה הגדולים ביותר של הרוח היוצרת בישראל בימי הביניים, ומהווה גורם עיקרי בהתפתחותה של ההלכה בתקופה ההיא.
את עיקר תורתו למד מדודו רבנו תם, שהיה רבו המובהק ולו רחש כבוד רב והערכה עצומה; כאשר נפגש במאמר של רבנו תם שהיה מנוגד לדעתו שלו, כמעט תמיד ביטל דבריו מפני דברי דודו ורבו אולם לא נמנע גם מלחלוק על ר"ת במקומות שסבר שלא כדעתו, אף בהלכה למעשה.
עוד למד גם מפי דודו ריב"ם, והוא מביא דברים בשמו ובשם הריב"א תלמיד רש"י.
ענף עיקרי בפלפולו של ר"י בתלמוד היה העיסוק בדברי אבי זקנתו, רש"י, על פירושיו הוא משיג במקומות רבים בתוספותיו.
כדודו ר"ת, אף ר"י לא נמנע מלחלוק אף על הגאונים, שקדמו לו.
ועל כן מסיים ר"י כי
אף על פי שלאחר פטירת ר"י הזקן הלכו בדרכו רוב חכמי צרפת, ובראשם רבינו שמשון משאנץ, ועיקר עסקם היה לפלפל בדבריו – שונה מכלל זה היה הריצב"א, אשר פעמים מרובות חלק על דברי רבו וחידש שיטות שונות וייחודיות ללימוד הש"ס, ובדרכו זו הלכו אף חלק מחכמי איוורא שהיו תלמידיו.
רבי יצחק היה נערץ על כל סביביו.
בדמותו הציבורית היה ר"י סמכות תורנית שהנהיגה ברמה את כל יהודי אירופה; מכל קצוות היבשת הריצו אליו השואלים את ספיקותיהם, ותלמידים נהרו לפתחו מכל הארצות.
מעמדו השתווה רק לסמכותו של דודו רבנו תם לפניו.
גם בדמותו האישית היה רבי יצחק אדם משכמו ומעלה.
רבי יצחק היה ענוותן גדול מטבעו, ולכל שואליו השיב בכניעות ובשפל רוח, ואף בפסקיו מעולם לא עמד על דעתו בתוקף כנגד דברי אחרים.
כמעט בכל עת שראה כי רש"י או רבנו תם, רבותיו, סברו להלכה שלא כמותו, ביטל את דעתו מיד מפני דבריהם.
בתשובותיו הוא כותב כי את .
מחמת הליכותיו הצנועות והרכות הפך לפוסק המוסכם על הכל, ופסקיו נתקבלו על רבים מהפוסקים שבאו בעקבותיו.
למרות העליונות המוחלטת שנתנו בני דורו לפסקיו, ר"י עצמו ברח תמיד מן ההוראה ולא היה סומך על פסקיו שלו כלל.
ר"י הזקן סיגף את עצמו בתעניות רבות, ובתוספות מובא כי היה צם בכל יום ראשון בשבוע.
ר"י נהג על עצמו חומרות רבות, ואף בדברים בהם היה פוסק להלכה להקל, חשש להקל לעצמו; לדוגמה, נהג להתענות שני ימים ביום הכיפורים, מספק.
נכדו, רבי שמואל בן הקדוש רבי אלחנן, מביא פעמים מספר הנהגות שראה אצל סבו.
ר"י הזקן הוא המחבר הראשון של התוספות, ובחיבורי הראשונים הוא מכונה גם "בעל התוספות" סתם.
במפעלו זה יצר שיטת לימוד חדשה בתכלית בעולם התורני, שענפיה מגיעים עד לימינו אנו.
רבי מנחם בן זרח בעל ה"צידה לדרך" טוען בהקדמתו לספרו כי כל לימוד התלמוד הבבלי בימינו נובע מפעילותם של רש"י ובעלי התוספות.
כל מאות בעלי התוספות שבאו אחריו הניחו להם ליסוד את דברי ר"י ורבנו תם, הן ביישוב סוגיות סותרות והן בפסקי הלכות, ואף אם חלקו עליהם או פירשו בדרך שונה תמיד היו להם דבריו ליסוד.
כפי שכותב תלמידו הסמ"ג בהקדמתו לספרו, ר"י נמנה - יחד עם רש"י ורבנו תם - כאחד מגדולי החכמים אשר כל חכמי ישראל האחרונים שותים את דבריהם.
רבינו ישעיה הזקן מטראני כתב בתשובותיו:
המהרש"ל כתב בספרו 'ים של שלמה':
מבין תלמידיו הידועים לנו, המפורסמים שבהם הם אלו:
רבי שמשון בן אברהם משאנץ (ר"ש משאנץ) - מחבר תוספות שאנץ, מראשי עליית בעלי התוספות לארץ ישראל.
תלמידו הגדול של ר"י וממשיך דרכו הלימודית.
רבי יצחק בן אברהם משאנץ, הריצב"א - אחיו של הר"ש משאנץ.
תלמיד מובהק של ר"י ויורשו בראשות ישיבת דמפייר.
רבי ברוך בן יצחק, מחבר ספר התרומה והתוספות למסכת זבחים, ומן העולים לארץ ישראל.
מתלמידיו המובהקים ביותר של ר"י, ולאחר מכן מתלמידי הריצב"א.
רבי שמואל הבחור בן יוסף מוורדון, שלמד לפני כן אצל רבנו תם.
רבי משה הכהן האשכנזי ממגנצא, מתלמידי רבנו תם, חברו של הראב"ן ואביו של רבי יהודה מפרידבורג (מרבותיו של מהר"ם מרוטנבורג).
בנו של ר"י, רבי אלחנן בן יצחק, שכונה 'הקדוש מדנפירא', ושימש כמזכיר של אביו.
ר"י אביו היה קשור אליו מאוד, דן עמו רבות בהלכה, עיין בחיבוריו והביא בתוספותיו מדבריו, לאחר הירצחו.
רבי יהודה שירליאון מפריז, שלמד בצוותא עם רבי אלחנן בנו של ר"י.
מתלמידיו המובהקים של ר"י ומממלאי מקומו.
ראב"ן הירחי מלוניל, בעל ספר המנהיג, שלמד אצל ר"י בישיבתו שבדמפייר, ואף מוסר דברים מפי בנו רבי אלחנן.
רבי משה בן יעקב מביהם (בוהמיה).
רבי עזרא הנביא, המכונה "הרב הנביא ממוקונטור".
רבי שמשון (או שמעון) מיונביל.
רבי מנחם בן וורדימס (או וורדינוס) מפריז.
רבי אליעזר בן שמואל מווירונא שבאיטליה, חברו של הרי"ד.
רבי יהודה ב"ר יצחק מבירינא (אולי היא Brienne-le-Château שבחבל אוב), שחיבר תוספות על מסכת עבודה זרה.
רבי דוד ממץ, בין העולים לארץ ישראל בעליית בעלי התוספות שבראשות הש"ר משאנץ.
רבי יוסף מקלצון איש ירושלים, אף הוא מהעולים לארץ ישראל בעליית בעלי התוספות.
הריב"ק (רבי יהודה בן קלונימוס) משפיירא.
רבינו שמשון מקוצי - הש"ר מקוצי, מצעירי תלמידיו של ר"י ומממלאי מקומו.
רבי משה מקוצי, בעל הסמ"ג, גיסו של רבי שמשון מקוצי.
מאוחר יותר היה תלמידו של רבי יהודה שירליאון.
נכדו של ר"י, רבי שמואל בן הקדוש רבי אלחנן, עורך התוספות למסכת מועד קטן.
אחר מות סבו למד אצל ממשיך דרכו הריצב"א.
רבי שלמה מדרויש (המכונה 'הקדוש מדרויש'), מתלמידי ר"י הצעירים; אחר מות רבו למד אצל הריצב"א.
רבו של רבי שמואל מפלייזא.
ישיבה בראשותו נפתחה בטרויש אחר פטירת רבו ר"י.
רבי יעקב בן מאיר מפרובאנס.
מאוחר יותר למד אצל הריצב"א.
ייתכן שגם רבי משה ב"ר שניאור מאייוורא, תלמיד הריצב"א ומייסד שיטת אייוורא, היה תלמיד ר"י.
ועוד תלמידים לרוב, שחלקם מוכרים לנו ורובם אינם ידועים לנו.
ר"י חיבר תשובות ופסקים רבים, שרובם אינם נמצאים בידינו; כמה מהם נדפסו על ידי הרב משה יהודה בלוי בספר "שיטת הקדמונים" על מסכת עבודה זרה, בניו יורק ה'תשנ"א.
רוב התשובות שבקובץ הועתקו בידי תלמידיו של ר"י, רבינו אלחנן בנו והר"ש משאנץ.
פסקים אחרים שלו נדפסו על ידי שמחה אסף בספר היובל לכבוד אלכסנדר מרכס, ניו יורק ה'תש"י.
תשובות רבות שלו מצויות גם בספרי ההלכה של הראשונים כמו המרדכי, האור זרוע, הגהות מיימוניות ועוד.
נוסף לתוספותיו ותשובותיו המרובות, לא הזניח ר"י את לימוד התנ"ך, וכתב אף פירוש על התורה, שנקרא ככל הנראה "ליקוטי מדרש"; פירושיו מובאים כמה פעמים בחזקוני ובפירושי ראשונים נוספים שעל התורה.
מלבד זאת, ככל הנראה כתב ר"י גם מספר פיוטים.
נוסף לכך חיבר אף פירוש להלכות הרי"ף, אשר הרא"ש מצטט ממנו פעמים מספר.
על פי השמועה היה לר"י יד אף בתורת הנסתר.
מוזכר גם כי ר"י חיבר קונטרס על תיקון הגט.
בש"ס וילנא הודפס בצד גיליון הגמרא במסכת קידושין פירוש בשם "תוספות ר"י הזקן", אך הזיהוי הופרך כבר בש"ס ווילנא עצמו (בדבריהם שבשער כל מסכת) על פי המובאות של ספרים מאוחרים כמו פירושי הרמב"ם או ספר התרומה (תלמידו של ר"י) בפירוש זה.
לבסוף הוכח על פי סגנונו כי הכותב הוא רבי אברהם מן ההר, בן המאה ה-14.
בשנת 2001 נתגלה כתב יד המכיל פירושים מדברי בעלי התוספות ובעיקר מר"י הזקן.
עיקרו של הקובץ הוא על מסכת שבת (החל בדף י"ג), וההשערה הנבדקת היא שהכותב היה מתלמידיו של ר"י הזקן, משום שעל חלק מהדברים נחתם מ"ר = מפי רבי, חתימה האופיינית לתלמידי ר"י.
כמה מהדברים שבקובץ מצויים בתוספות המצויים שנדפסו בש"ס וילנא למסכת שבת.
כמו כן, מכיל הקובץ תוספות שחוברו על ידי תלמידי רבינו תם, ריב"א, רשב"ם, ראב"ן, רבי אליעזר ממיץ, ר"י פורת, ואחרים.
כתב היד פורסם בצירוף מבוא והערות על ידי הרב אברהם שושנה בשנת 2007.
המקובל מבין פרשני הרי"ף, פוסק הלכה ומגדולי פרשני התלמוד, שחיבוריו מהווים גם היום אבן יסוד בלימוד העיוני בתלמוד ובלימוד ההלכה
הר"ן היה בעל השכלה מדעית, פילוסופית ורפואית.
היה משמונת הפוסקים המוערכים ביותר על ידי רבי יוסף קארו על פי הקדמתו לספרו "בית יוסף".
מקום לידתו המדויק אינו ידוע, אך על פי כינויו 'גירונדי' ייתכן שנולד בעיר גירונה..
את תורתו למד מאביו, ר' ראובן בן ר' נסים, וכן למד אצל רבי פרץ הכהן.
על כתביו וסגנון לימודו ניכרת השפעתו של רבי דוד בונפיד, שאותו הרבה לצטט בחידושיו למסכת סנהדרין ולמסכת פסחים (לעיתים ציטט אף פסקאות שלמות מחיבורו).
כמו כן, למד מפי תלמידי חכמים נוספים בדורו אשר שמותיהם טרם פוענחו לעת עתה.
היה בקשרי ידידות עם בן דורו ר' וידאל די טולושא, מחבר מגיד משנה על הרמב"ם.
בבגרותו שימש דיין ומורה הלכה בברצלונה.
כמו כן, לימד והעמיד ישיבה בברצלונה.
בעת כהונתו כרבה של קהילת ברצלונה ניסה הר"ן להוכיח את עשירי הקהילה על דרכם, כפי הנראה משום שסבר כי העשירים בדורות שלפני גירוש ספרד החלו לזלזל בשמירת מצוות.
ניסיון התוכחה לא עלה בידו שכן עשירי הקהילה סירבו לשנות את אורחות חייהם ולשמור מצוות באופן קפדני יותר.
תיאור הדברים מובא בשו"ת שכתב תלמידו הריב"ש: .
במרוצת הזמן עלתה קרנו, ונחשב לראש הקהילה היהודית בספרד, כמו הריטב"א והרשב"א בדור שלפניו.
גם בקרב הגוים חלקו לו כבוד.
חוכמתו וידיעתו בתורה נפוצו בכל קצוות תבל, ומכל קהילות העולם ביקשו תורה מפיו.
שאלות רבות שעליהן השיב אבדו במרוצת השנים, ונותרו אך מעט מתשובותיו שנתפרסמו בקובץ שו"ת הר"ן.
יחסו לקבלה היה מסויג, והוא הסתייג גם מעיסוקו הרב של הרמב"ן בקבלה.
בעת ששימש רב בברצלונה, העלילו עליו ועל כמה מנכבדי ורבני הקהילה עלילת שווא, שבעקבותיה נאסרו לחמישה חדשים בטרם הוכחה חפותם ושוחררו.
תקופת פעילותו של הר"ן נמשכת לערך משנת ה'ק"י (1350 לספה"נ), שנה הנזכרת באחת מתשובותיו, עד ט' בשבט שנת ה'קל"ו (1376) בה נפטר.
באחת מדרשותיו, מזכיר הר"ן את המגפה השחורה כאירוע שהתרחש שלוש עשרה שנה קודם לכן.
הרשב"ש כותב "ששמענו הר"ן ז"ל שברח ממנה (-ממגפה) פעמיים"
ספרו "דרשות הר"ן" נחשב לאחד מספרי המחשבה היסודיים ביהדות.
פירוש להלכות הרי"ף - הר"ן נתפרסם בעולם התורה, בעיקר בזכות פירושו על הלכות הרי"ף, שנדפס בצמוד להלכות הרי"ף החל מן המהדורה הראשונה.
הפירוש המצוי בידינו היום הוא על חמש עשרה מסכתות בלבד (הפירושים למסכת מועד קטן ולמסכת מכות יוחסו בעבר לר"ן בטעות.
יש הטוענים שהר"ן חיבר פירוש על כל המסכתות, אלא שלא הגיעו כתבי היד למדפיסים).
בפירושו, הר"ן מסכם למעשה את תורת בית המדרש של ספרד הנוצרית במאות השנים הקודמות, מביא את דברי קודמיו, דן בהם ושוקל אותם, עד שהוא מגיע להכרעת ההלכה.
חידושי הר"ן - קודם לפירוש הרי"ף, כתב הר"ן חידושים על כמה ממסכתות התלמוד.
בחיבור זה אין הוא מפרש אליבא דהלכתא את הרי"ף – מסקנת הסוגיה – אלא מאריך בדיונים על לשון הגמרא ופירושה.
חלק מחידושיו אלו עדיין לא ראו אור.
פירוש למסכת נדרים - במסכת זו, פירושו, שהודפס במהדורות הש"ס לצד הגמרא, מהווה את הפירוש המרכזי ללומדי המסכת, כיוון שפירוש רש"י למסכת זו אבד, וגם חיבורי התוספות אינם מצויים במהדורה רגילה.
דרשות הר"ן - חיבור נוסף של הר"ן.
בספר שלוש עשרה דרשות, העוסקות בסוגיות שונות בעיון פילוסופי, לא ברור האם נאמרו בבית כנסת במתכונות של דרשה לקהל הרחב או בפורום מצומצם יותר, בכל מקרה מדובר בדרשות ארוכות ומעמיקות.
דיון על זיהוי המחבר נמצא בפתיחת המהדורות החדשות של הספר, למשל בזו של מוסד הרב קוק.
פירוש על התורה - קיים בידינו רק על פרשות בראשית עד חיי שרה, ועל תחילת ספר ויקרא, ונראה שלא הספיק לכתוב יותר.
בספריה הלאומית בירושלים מצוי ספר תורה, שהקולופון שבו, שנכתב לכאורה בידי ר' ראובן בנו של הר"ן, מתאר הבן שספר התורה נכתב בידי אביו הר"ן, והוברח מספרד לאחר גזירות קנ"א.
קיום הספר פורסם לראשונה בשנת ה'תרצ"ו בידי הרב ברוך טולידאנו, אך הספר נעלם לעשרות שנים, ונתגלה בספריה הלאומית בשנת ה'תשמ"ה.
בתחילה התקבל ייחוס הספר כמהימן, אך בהמשך התעוררו פקפוקים רבים על מהימנות הקולופון ועל ייחוס ספר התורה לר"ן, בין השאר עקב בדיקות פחמן-14 שאחרו את זמן הספר ובגלל הבדלים בין הכתב בספר התורה לכתב המקובל בספרד בימי הר"ן.
כיום מקובל לטעון שייחוס הספר לר"ן שגוי.
משה הלל הראה כי הקולופון הוא חלק ממפעל זיופים של הרב ברוך טולידאנו ואחיו הרב יעקב משה טולידאנו.
הריב"ש (ר' יצחק בר ששת), המפורסם בין תלמידי הר"ן ופוסק חשוב בזכות עצמו.
שימש פוסק הלכה בספרד, ולאחר גזרות קנ"א היגר לאלג'יר.
הריב"ש כתב על רבו הר"ן: "אין ערוך אליו בכל חכמי ישראל ואין להשוות.
כולם לפניו כקליפת השום וכגרגיר שומשום" (שו"ת הריב"ש סימן שעה).
ר' חסדאי קרשקש, שנתפרסם בשיטותיו הפילוסופיות הייחודיות, ובספרו אור ה'.
ר' יוסף חביבא, בעל הנימוקי יוסף.
ר"מ בהקשר המודרני הוא תוארו של רב המלמד תלמוד בישיבה.
במקורה שימשה המילה כראשי תיבות של "ריש מתיבתא" (בארמית: ראש ישיבה).
לעיתים נקרא הר"ם גם בתואר מגיד שיעור.
תפקיד הר"מ בישיבות חרדיות בעיקר מסתכם בהוראת התלמוד.
עם זאת, פעמים רבות - בעיקר בישיבות לצעירים - תפקידו של הר"מ רחב הרבה יותר, והוא משמש גם כיועץ רוחני וכאוזן קשבת לתלמידים, בדומה למשגיח.
באופן כללי ישנה התנגדות בציבור החרדי להכשרת ר"מים מבחינה פדגוגית.
בישיבות קטנות לאומיות ובישיבות תיכוניות, הר"מים הם מלמדי התלמוד אך גם המחנכים בפועל, ואילו שאר המורים (גם למקצועות קודש אחרים) אינם נושאים תואר זה.
בדרך כלל הר"מים בישיבות אלו הם בעלי השכלה פדגוגית.
הפירוש המקובל לראשי התיבות בישיבות אלו הוא "רב מחנך".
בישיבות הגבוהות ובישיבות ההסדר של הזרם הדתי לאומי אפשר למצוא גם ר"מים לתנ"ך ור"מים לאמונה ולמחשבת ישראל.
ישנן ישיבות, כמו ישיבת רבנו יצחק אלחנן, שהר"מים הבכירים בהן, שאינם ראשי הישיבה, מקבלים את התואר "ראש ישיבה ב...
על בסיס התואר נוצר התואר חצר"מ (חצי ר"מ), לתיאור בעלי תפקידים דומים בישיבה הנמצאים במשרה חלקית או המשמשים כעוזרים לר"מים.
ר"מ 2 היא יחידה רישומית (ר"מ) בצה"ל שאליה מסופחים חיילים שאינם כשירים רפואית להמשיך את השירות בצורה סדירה, בדרך כלל בעקבות מחלה, שבר או פציעה, ואין באפשרות רופא היחידה להעניק להם את הטיפול הרפואי ההולם.
רופא היחידה שולח המלצה לסיפוח, ואם החייל עונה על הקריטריונים, הוא מסופח ליחידת ר"מ 2 ומקבל דרכה תוכנית רפואית מסודרת.
לכל בית חולים קיימת יחידת ר"מ 2 אשר בשגרה מפקד עליה קצין בדרגת סרן, לרוב בעל הכשרה של סיעוד, ובעת חירום (במסגרת מילואים) הפיקוד מועבר למפקד (במילואים) בדרגת רס"ן או סא"ל, יחד איתו מתגייסים בחירום עשרות חיילים לכל יחידת ר"מ 2 בבתי החולים.
לכל מסופח או חייל מאושפז יש רכזת אישית.
היא דואגת לו לבירורים, לקביעת תורים, ומתזכרת אותו לגבי טיפולים ותשובות ממעבדה.
כל זה נעשה כדי שהחולה יהיה מרוכז בהחלמה.
בזכות כך 70% אחוז מהמסופחים חוזרים לשירות.
במלחמת חרבות ברזל, גויסו בצווי 8 כלל יחידות ר"ם 2 בבתי החולים בארץ וקיבלו תפקיד מהותי במעטפת הרפואית לפצועים ולמשפחותיהם.
ר' בנימין (קרי: רבי בנימין; 23 במאי 1880 – 15 בדצמבר 1957, כ"ב בכסלו תשי"ח) הוא שמו הספרותי של יהושע רדלר-פלדמן (שעיברת אותו ליהושע התלמי), שהיה סופר, עיתונאי ואיש ציבור.
יהושע רדלר נולד בזבורוב שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (נכון ל-2023 באוקראינה).
בשלב מסוים הוסיף לשמו גם את שם משפחתה של אמו: פלדמן.
הוא למד ב"חדר" ובבית המדרש אשר בזבורוב, אך את רוב שעותיו בילה בקריאה בעברית ובגרמנית ובעיקר התעניין בראשית צמיחת הציונות.
הוא נעשה פעיל ציוני באזור עד שבשנת 1901, כשהיה בן 21, נסע לברלין כדי להמשיך בלימודים כלליים בבית הספר הגבוה לחקלאות.
בברלין נפגש עם סופרים אחרים שכתבו בעברית, ובשנת 1902 פרסם את מאמרו הראשון, "רשימות קטועות" ברוח הציונות ההרצליאנית ונגד אחד העם.
בנוסף, עסק בברלין בפעילות ציונית כללית כגון ארגון סטודנטים לעלייה לארץ ישראל.
עם שניים מחבריו הוא ייסד את הירחון "הקשת" – הירחון המצויר הראשון בשפה העברית.
בשנת 1906 עבר ללונדון שם נפגש עם יוסף חיים ברנר.
פגישה זו הביאה לחברות נפש בין השניים.
הם ייסדו וערכו יחד את הירחון "המעורר".
ברנר ור' בנימין ראו בהוצאת "המעורר" משום שליחות, ואת החוברת הראשונה כתבו כמעט לבדם.
כדי לגוון הם חתמו בשמות עט שונים על המאמרים בחוברת.
ר' בנימין חתם על מאמר אחד בשם רדלר ועל שני בשם פלדמן.
על השלישי החליט לחתום בשם ר' בנימין, והסבר על כך ניתן בספרו "מזבורוב ועד כנרת":
הוא הזכיר את שם סבי רבי בונם ז"ל, שהיה יקר לי (רמז משפחתי).
והוא הזכיר את הנוסע הנודד (רמז המצב) ועל הכל: הוא הזכיר את ר' בנימין בסיפור נפלא למנדלי "לא נחת ביעקב", דמות שהייתה באותן שנים חביבה עלי (רמז ספרותי).
וכך הופיע שם זה על המאמר השלישי באותה חוברת, בלי שניחשתי ששם זה ידבק בי כצל, ושוב לא יעזבני עולמית.
על שם עט זה שיבח אותו ש"י עגנון:
הרגל הוא בסופרים שמתכבדים בכבוד תואריהם הגויים: כל שהוא פרופסור מפריס פרופסוריותו, ואם הוא דוקטור מדקטר את מאמריו; אבל סופר שקורא לעצמו בתואר שיהודי כשר נקרא בפי אחיו לא מצינו.
עד שבא ר' בנימין וקרא לעצמו ר' בנימין.
בחורף של 1907 ארגן הכשרות חקלאיות ברומניה.
שם במעין "התקף נבואי", כתב את מאמרו "משא ערב", מעין מניפסט לרעיון הפּאן-.
ב-1907 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה, והחל לעבוד כפועל חקלאי בפתח תקווה.
לאחר מכן שימש כמזכיר הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", ומשם עבר לייסד עם חבריו את קבוצת כנרת.
ר' בנימין עבד במשרד הארצישראלי ביפו (בהנהלת ארתור רופין), שם עסק בהעלאת יהודי תימן.
ר' בנימין היה פעיל ב"מלחמת השפות".
באותו זמן הזדהה עם הסתדרות "הפועל הצעיר", והיה ממשתתפיו העיקריים של ביטאונה.
כן השתתף בירחון של ברנר "רביבים" ובעיתון החרות הירושלמי.
בשנת 1910 הקים ביפו הוצאת ספרים בשם "יפת" שהוציאה תרגומים של ספרות יפה.
השתתף בייסוד תל אביב, בייסוד המושבה רוחמה בדרום, בייסוד העיר בת ים, ובייסוד השכונות נווה שאנן בחיפה ובית וגן ובית הכרם בירושלים.
בירושלים התגורר תחילה בבית המעלות, ואותה קבע גם כמשכנה של "תנועת ברית שלום", ואחר כך קבע את ביתו בבית הכרם.
במלחמת העולם הראשונה מונה לייצג את ענייני היהודים בארץ ישראל בפני הקונסול הגרמני בארץ ישראל; בעזרת קשריו מנע גזירות שונות מהיישוב היהודי בארץ.
אחרי המלחמה היה ר' בנימין פעיל בציבור הדתי הציוני בארץ ישראל, ועם הזמן נעשה לאחד מחשובי דובריו.
תקופה מסוימת ריכז את עבודת "המזרחי" בארץ ישראל וערך את פרסומיה.
הוא נבחר כנציג מטעם התאחדות התימנים לוועד הלאומי הראשון ליהודי ארץ ישראל.
לאורך השנים המשיך בפעילות ספרותית ענפה: הוא כתב מאמרים, ייסד עיתונים וכתבי עת (בהם העיתון היומי "הצופה"), תרגם את רוב כתבי הרצל לעברית, סייע בתרגום ספרי לימוד לעברית ועוד.
יצירותיו ממזגות עיון, ליריוּת והומור.
חלק גדול מעמדותיו הציבוריות של ר' בנימין היו שונות במידה ניכרת מהשקפתו של רוב הציבור היהודי בישראל.
הוא נלחם על דעותיו – לרוב ללא הצלחה ניכרת.
עם הצלחותיו נמנות קריאתו להקמת אוניברסיטאות בתל אביב ובחיפה, ובנוסף לייסד אוניברסיטה דתית – זאת בעידן של "דואופול" של האוניברסיטה העברית והטכניון.
קריאתו זו, שנתקלה על פי עדותו ב"לגלוג כללי" ובסירוב לפרסם את מאמריו בנושא, הביאה לבסוף להקמת ועדה מטעם משרד החינוך ולייסודן של שלוש אוניברסיטאות כפי שהציע.
פעילותו הציבורית של ר' בנימין בנושא יחסי יהודים-ערבים הייתה שנויה במחלוקת עוד יותר.
ב-1925 היה ר' בנימין בין מייסדיה של אגודת "ברית שלום", אגודה שקראה להקמת מדינה דו-לאומית בה ייהנו היהודים והערבים משוויון זכויות מלא, ואף ערך את ביטאונה "שאיפתנו".
הוא עזב את "ברית שלום" לאחר מספר שנים היות שכ"ציוני נוסח הרצל" הוא התנגד לוויתורים להם היו מוכנים חבריו בענייני עלייתם של יהודים לארץ ישראל.
עם זאת, פעילותו למען שלום ושיתוף פעולה בין יהודים וערבים נמשכה עד יומו האחרון באגודות כגון "הליגה להתקרבות יהודית-ערבית" ו"איחוד" ובירחון "נר" אותו ייסד וערך.
בשנת 1936 היה ר' בנימין בין מייסדי מוסד "אלומה" בירושלים; היה זה מן הניסיונות הראשונים בארץ ישראל לשילוב לימודי-ישיבה עם לימודי-חול.
הוא אף הטיף לצמחונות ולגיור.
באוקטובר 1942, כשהחלו להגיע לארץ ישראל העדויות הראשונות על השמדת יהודי פולין, ארגן ר' בנימין אנשי רוח ופעילים חברתיים מכל המפלגות במסגרת שנקראה "אל דומי".
מטרת ההתארגנות הייתה להעלות את המודעות ביישוב לנעשה באירופה בכל דרך אפשרית.
ב-1947, בזמן מלחמת העצמאות, נתן ר' בנימין מחסה בביתו לילדים רבים שפונו מכפר עציון (ביתו היה סמוך למנזר רטיסבון, שאליו פונו הנשים והילדים מהכפר).
לאחר מותו, הוקם חדר לזכרו בכפר.
כששמע על הטבח בכפר קאסם ב-1956, בגיל 76, הכריז ר' בנימין כי יעבור לגור בכפר לאות הזדהות עם תושביו, אך לא עשה כן.
בהלווייתו השתתפו הרב הראשי לישראל הרב הרצוג, יושב ראש הכנסת, שרי ממשלה ורבים מחבריו הסופרים.
על שמו נקרא רחוב ר' בנימין בשכונת בית הכרם בירושלים ובבת-ים, וסמטת יהושע התלמי ליד נחלת בנימין בתל אביב.
כמו כן נקרא על שם הרחוב (ולפיכך...) תחנת דנקל בפינת רחובות יוספטל ובנימין.
זכרו של ר' בנימין הונצח בבול דאר ישראלי.
בתאריך 26 בנובמבר 2002, דאר ישראל הנפיק סדרה של 4 בולי דאר שנקראה "פובליציסטים", שנועדה להנציח את זכרם.
אחד מהבולים הוקדש לר' בנימין ונושא את דיוקנו.
דאר ישראל מכר כ-700,000 בולים של הבול.
ב-1909, במהלך נסיעה לאירופה לצורך עידוד עלייה, פגש את דבורה שפינר, המורה הראשונה לעברית בלבוב.
השניים נישאו ודבורה עלתה איתו לארץ ישראל.
לזוג נולדו שני בנים: האגרונום יעקב אלעמי ואלון תלמי, פרופ' לכימיה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
רשימות קטועות – מאמר הביכורים שפורסם ב"לוח אחיאסף", תרס"ג.
פאנשמיות – מאמר בו ביסס ר' בנימין את תפיסתו בנוגע לשותפות-הגורל של הגזע השמי כולו.
משא ערב – מאמר שכתב ר' בנימין והוא מעין מניפסט לרעיון הפאן-שמי.
הקשת – ירחון מצויר שר' בנימין היה ממייסדיו.
המעורר – ירחון שערך ביחד עם יוסף חיים ברנר (1906).
רביבים – ירחון שייסד יוסף חיים ברנר ור' בנימין השתתף בכתיבתו.
שאיפותינו – ביטאונה של אגודת ברית שלום שערך ר' בנימין (1925).
ההד – ירחון שערך ר' בנימין בין השנים 1926–1952, שמטרתו הייתה לקרב את היהדות החרדית למפעל ארץ ישראל.
ירחון זה היה באותן שנים בימתה העיקרית של היהדות הציונית-הדתית.
מאזנים – ביטאון אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל שערך ר' בנימין (1930).
הצופה – ר' בנימין היה מיוזמי העיתון וערך את גיליונותיו הראשונים (1937).
נר – ירחון שייסד לאחר קום המדינה ובו תקף בחריפות את מדיניותה הרשמית של ישראל בשאלה הערבית.
על הגבולין – ספרו של ר' בנימין שיצא ב-1922.
פרצופים - א'-ב': 1934-1936 שני כרכים המאגדים כמה מיצירותיו של ר' בנימין.
מזבורוב ועד כנרת – ספר זיכרונותיו של ר' בנימין שיצא ב-1950.
"משפחות סופרים" ו"כנסת חכמים" – אגודות נוספת של יצירותיו (בעריכת דב סדן, 1960/1961).
בנימין זאב הרצל, מבחר כתבי הרצל בשנים עשר כרכים מתורגמים בידי ר' בנימין, אשר ברש, אברהם יערי, דוב קמחי, ויעקב שטיינברג, מנחם זלמן ולפובסקי, הוצאת מ.
ניומן, תל אביב, תש"י, 1949. (כרך ה' מתורגם בידי ר' בנימין ביחד עם אשר ברש, ואברהם יערי), 276 עמודים.
רונלד סטיוארט תומאס שהתפרסם כ-ר.
Thomas), היה משורר וולשי וכומר אנגליקני, שהיה ידוע בלאומניותו הוולשית.
היה מתנגד חריף של האנגליזציה של ויילס.
היו מבקרים שראו בו את גדול המשוררים הוולשיים, והשוו את יצירתו לזו של סולז'ניצין.
מאידך הוא היה משורר אנגלי גדול, ויצירתו האנגלית עולה בהרבה על כתיבתו בלשון הוולשית.
תומאס נולד בקארדיף, כבנם היחיד של תומאס הוברט ומרגרט לבית דייוויס.
המשפחה עברה להוליהד בשנת 1918 בשל עבודתו של אביו בצי הסוחר.
בשנת 1932 זכה במענק לימודים לאוניברסיטת בנגור, שם הוא נחשף לשירה הקלאסית.