tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיתוח זכה בפרס ה-Nano Challange באיטליה, פרס החברה האמריקאית להנדסת קורוזיה ופרס כנס קונסורציום הנפט העולמי.
הפטנט נמכר לחברת Nanto Cleantech האיטלקית-אמריקאית לייצור מסחרי של הצבע .
בשנת 2012 היה מעורב בפיתוח משותף של דבק איפוקסי ננו-טכנולוגי המועשר בחלקיקי טונגסטן וסולפיד שהכפילו את חוזקו בנוסף, היה חלק מקבוצת פיתוח של טפטפות בשם "נטפים" - טפטפות אקולוגיות מפולימרים ביו-מתכלים
בשנת 2013 היה אחראי על פיתוח חומר פלסטי קשיח וחזק, בעל יכולת הולכה חשמלית, על בסיס ננוטכנולוגיה.
החומר קל משקל וקל לניוד אך גם חזק ביותר וצורך פחות אנרגיה.
בשנת 2001 מונה קניג ל-Fellow של Society of Plastics Engineers) SPE) על הישגים פורצי דרך בהנדסת פלסטיקה.
בשנת 2003 הוענקה לו "חברות כבוד" של "האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה" על תרומתו לחינוך ולמחקר בפולימרים ופלסטיקה.
בשנת 2016 זכה קניג בפרס הבינלאומי של החברה למהנדסי פלסטיקה, פרס ה-SPE אשר נחשב ליוקרתי ביותר בתחומו.
קניג הוא הישראלי הראשון אשר זכה בפרס זה, אשר הוענק לו על תרומתו לעולם הפולימרים, הנדסת הפלסטיקה והננו-טכנולוגיה.
בשנת 2018 האגודה הבינלאומית לפולימרים (Polymer processing Society- PPS) העניקה את פרס החדשנות שלה לפרופ' קניג עבור פטנטים חדשניים פרי עבודתו אשר הגיעו ליישום תעשייתי.
הוא הישראלי הראשון שזכה בפרס זה.
פרופ' קניג היה שותף בכתיבתם של למעלה מ-200 פרסומים ומחקרים אקדמיים בנושאי הנדסת פלסטיקה ופולימרים.
בנוסף, הוציא לאור את הספר "Processing of Polymer Nanocomposites", אשר עוסק לעומק בפרוצדורות הדרושות לעיבוד תרמופלסטיק וננו-רכיבים תרמוסטיים.
שלמה רוטפלד (לימים כאמור שמואל ראדו) נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד רוטפלד ושל מימי שטרן.
הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה ומאחר שבחר קריירה של שופט עבד זמן מה כרשם בבית המשפט הלאומי בווינה.
מאוחר יותר הפך לעיתונאי, בילה כמה שנים בפריז ובברלין.
הוא חזר הביתה לממלכת הונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ככתב עבור עיתונים בחו"ל.
משנת 1891 היה הכתב של העיתונים הווינאים, במיוחד של ה-Neues Wiener Tagblatt, ואחד הבעלים והעורך הראשי של Neues Politisches Volksblatt, שהופיע בבודפשט עד 5 ביוני 1894. באותה תקופה הפך לעורך הראשי של הפסטר לויד ולנציג בהונגריה של ה-Politische Correspondenz הווינאי.
הוא גם דיווח לסוכניות הידיעות הבאס (Havas) הצרפתית ולסוכנות הידיעות הבריטית רויטרס.
ב-11 במאי 1890 נשא לאישה את קורנליה (נלי) הירש בבודפשט.
בשנת 1898 הופקד ראדו על ניהול משרד סוכנות הידיעות ההונגרית (MTI).
למעשה, סוכנות הידיעות ניתנה לו בזיכיון כדי להימנע מפשיטת רגל קרובה שלה.
שמואל ראדו ניהל את הסוכנות במשך עשרים שנה וזכה להישגים גדולים בתחום הארגון מחדש של שירות החדשות כעורך ראשי.
הוא כתב כמה וכמה מאמרים שעסקו בפוליטיקה היומיומית.
הרבה יותר מאוחר הוא כתב דרמה בשם עיתונאים (בודפשט, 1914).
"שמואל ראדו מבין את כל האמיתות המנוגדות לכל האמיתות, אבל הוא אינו הדון קיחוטה של אף אחת מהן." - כתב עליו ועל יצירתו בן דורו, מיקשה פנייה.
מותו נגרם כתוצאה ממחלת לב וטרשת עורקים.
שמואל ראדו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ספר קריאה פוליטי (בודפשט, 1907)
בית הספר לעיתונאים (בודפשט, 1909)
סיסמאות וביטויים פוליטיים (בודפשט, 1912)
ג'ון בול וושותפיו (בודפשט, 1916)
הרב שמואל קריספין היה רב באזמיר במאה ה-19. מחבר ספר משק ביתי.
נולד לרבי יהושע אברהם קריספין.
אחיו היו הרב יום טוב קריספין, מחבר שו"ת בגדי יום טוב, רבי יצחק קריספין מחבר ספר שמו יצחק, ורבי אהרן קריספין, מחבר ספר בית אהרן.
גיסו היה הרב חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר.
למד תורה אצל הגאון הרב יצחק רבינו אלבעלי, מחבר ספר פרי העץ, וכן למד מפי הרב יצחק נאבארו, מחבר ספר פני מבין.
למד בחברותא במשך תקופה עם אחיו, הרב אהרן.
היה ידוע בענוונתו הגדולה, המוזכרת כתכונה בולטת אצל הרב שמואל בכתבי כמה מחכמי דורו.
הרב אלבעלי כיבדו מאד, עד שהביא בספרו פרי העץ, את דברי תלמידו ככתבם וכלשונם שני דפים שלמים וחיברם לספרו.
נפטר ממגפת הקוליר"ה בשנת התקצ"ב (1832), בחיי אביו, שהספידו: .
גם אחיו, רבי יום טוב הספידו בתשלום שנתו.
משק ביתי (ר"ת של ממני שמואל קריספין) (שאלוניקי תקצ"ו) - מערכות סוגיות וכללי התלמוד והפוסקים לפי סדר הא-ב.
לספרו הסכים הרב שלמה חכים, רב העיר אזמיר.
את הספר ליקטו הגיהו אחי המחבר, הרב אהרן והרב יום טוב, מתוך כתביו שהיו מפוזרים זעיר פה וזעיר שם, כעדותם.
הגהותיהם הרבות של האחים, ובהם חידושיהם ומשא ומתן בדברי רבי שמואל, נמצאות בכל עמוד שני כמעט, ומעניקות לספר אופי של חיבור משותף, המזקק את תורת רבני המשפחה.
שמואל (סם) קרלין , היה מתמטיקאי אמריקאי יהודי באוניברסיטת סטנפורד בסוף המאה ה-20.
קרלין נולד ביאנוב, פולין, היגר לשיקגו בילדותו וגדל בבית יהודי אורתודוקסי.
קרלין הפך לאתאיסט בשנות העשרה שלו ונשאר אתאיסט עד סוף חייו.
מאוחר יותר בחייו סיפר לשלושת ילדיו, שכולם הפכו למדענים, שהליכה ברחוב בלי כיפה על ראשו בפעם הראשונה הייתה אבן דרך בחייו.
קרלין קיבל את התואר הראשון שלו מהמכון הטכנולוגי של אילינוי ולאחר מכן את הדוקטורט שלו במתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון ב-1947 (בגיל 22) תחת פיקוחו של סלומון בוכנר.
הוא היה בפקולטה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה מ-1948 עד 1956, לפני שהפך לפרופסור למתמטיקה וסטטיסטיקה בסטנפורד.
במהלך הקריירה שלו, קרלין תרם תרומות בסיסיות לתחומי הכלכלה המתמטית, הביואינפורמטיקה, תורת המשחקים, התיאוריה האבולוציונית, ניתוח רצף ביו-מולקולרי וחיוביות מוחלטת.
הוא עשה עבודה נרחבת בגנטיקה של אוכלוסיות.
בתחילת שנות ה-90, קרלין וסטיבן אלטשול פיתחו את הסטטיסטיקה של קרלין-אלטשול, המהווה בסיס בסיס לתוכנת BLAST.
קרלין חיבר עשרה ספרים ויותר מ-450 מאמרים.
קרלין היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, באקדמיה הלאומית למדעים, ובאגודה הפילוסופית האמריקאית.
הוא זכה בפרס לסטר ר.
פורד בשנת 1973. בשנת 1989, הנשיא ג'ורג' ווקר בוש העניק לקארלין את המדליה הלאומית למדעים "על מחקרו הרחב והמדהים בניתוח מתמטי, תורת ההסתברות וסטטיסטיקה מתמטית, וביישום הרעיונות הללו בתחומי כלכלה מתמטית, מכניקה וגנטיקה של אוכלוסיות".
ב-2002 הוא נבחר לעמית כבוד של המכון לחקר ביצועים ומדעי הניהול.
עמד בקשר גם עם מכון ויצמן למדע, בעיר רחובות.
אחד מבניו, קנת קרלין הוא פרופסור לכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס והזוכה לשנת 2009 בפרס קוטון של האגודה האמריקנית לכימיה סינתטית.
בנו השני, מנואל, הוא רופא בפורטלנד, אורגון.
בתו, אנה קרלין היא מדענית מחשבים תאורטית, פרופסור מיקרוסופט למדעי המחשב והנדסת מחשבים באוניברסיטת וושינגטון.
שמואל רביב (25 באוקטובר 1918 – 1 באפריל 2002) היה מדען, ממציא ויזם ישראלי בתחום פיזיקה ואלקרוכימיה, שבילה את חלק נכבד מזמנו במעבדה ונודע בעיקר בשל תרומתו למחקר שימושי תעשייתי באלקטרוכימיה ובאנרגיה מתחדשת.
רביב היה חבר ב, ממקימי הקריה למחקר גרעיני בנגב, חבר הוועדה לאנרגיה אטומית ומייסד חברת לימת לליטוש מתכות אלקטרוכימי.
שמואל רביב נולד כשמואל רזניק בעיר סלונים (אז חלק מפולין) ולאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים יצא ללמוד בבלגיה.
בתום שנת לימודים אחת, עם פלישת הגרמנים לבלגיה, ברח לצרפת והתמקם בקלרמון-פראן שהייתה באזור החופשי.
רביב נרשם מחדש ללימודי תואר ראשון בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת שטרסבורג שעברה בזמן מלחמת העולם השנייה לקלרמון-פראן, את התואר השני בהנדסה קיבל מ.
באותו זמן היה רביב חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית שלרשותה העמיד את הידע הטכנולוגי שלו שבא לדי שימוש בפעולות גרילה נגד הגרמנים.
ב־1945, עם סיום המלחמה הוא התמנה למנהל מעבדות המחקר בכריסטופל ועסק בתחום טיפולי שטח של מתכות.
במקביל לעסוקו זה השלים את עבודת הדוקטורט באלקטרוכימיה ב בהנחיית פרופסור פול פסקל כימאי צרפתי שהתמחה בכימיה אי-אורגנית ומטלורגיה.
בחבר השופטים של התיזה ישבו גם הכימאי פייר ג'וליבואה והפיזיקאי אג'ין דרמאוה .
ב־1949 עלה רביב לישראל והתמנה למנהל מפעל "מכסף".
לאחר כמה שנים הצטרף לתעשיות מחצבי ישראל כמנהל המחלקה האלקטרוכימית שבה פיתח תהליך אלקטרוליטי להפקת מנגן וברום .
ב-1958 שינה את שם משפחתו ל"רביב", וגויס על ידי ארנסט דוד ברגמן, אבי תוכנית הגרעין של ישראל, לצוות ההקמה של הקריה למחקר גרעיני.
רביב היה חבר בוועדה לאנרגיה אטומית ואחראי על מעבדות המחקר והפיתוח בכור.
בתקופה זו המציא ורשם פטנטים רבים, פרסם ספר על קורוזיה משטחית מנקודת מבט תאורטית בשם "Double Couche" ומחקריו פורסמו בכתבי עת מדעיים בינלאומיים.
סיכום תמציתי של פרסומיו נאספו ונסקרו בתדירות על ידי של הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית ונועדו לשימוש חוקרים ב.
בהמשך הקים רביב מעבדה פרטית שבה חקר את אופי המגע שבין המתכת לאלקטרוליט.
רביב גילה שבין האלקטרודה לאלקטרוליט יש מערכת קבלים אלקטרוכימיים ובנסויים שערך הצליח לפרוק אותם ולהפיק אנרגיה גדולה כשטמפרטורת התמיסה נשארת קרה.
האנרגיה שמתקבלת בתהליך גורמת לפירוק של המים לחמצן ומימן ומאפשרת להפיק אנרגיה בין-פזית.
ב-1971 פרש רביב מהקריה למחקר גרעיני והקים בשותפות עם קיבוץ גבעת חיים מאוחד את חברת "לימת" לטיפול אלקטרוכימי במתכות על בסיס המצאותיו.
החברה מייצרת מכונות לליטוש, לפסיבציה ועכול הומוגני של מתכות ברמת דיוק גבוהה, ללא מגבלת גודל, עובי, מידות או מורכבות הנדסית של הפריטים ומספקת גם את התמיסות הייעודיות בהתאם לצורך לפי סוג המתכת או הטיפול הדרוש.
מתקני לימת משווקים בעולם ומשמשים לטיפול בפרטי מתכות או סגסוגות כחלקי מכונות, כלי שולחן ומטבח, צנרת, ציוד מעבדתי, מכשור אלקטרוני, ציוד רפואי, תחמושת ועוד.
במהלך שנים אלו שקד על מחקרים ועל פיתוחים רבים ורשם לזכותו למעלה מ־30 פטנטים.
רביב היה בעל תואר דוקטורט מ, היה נשוי לדבורה וילמן ולזוג נולדו שני ילדים שאחד מהם הוא המנכ"ל בועז רביב.
שמואל רביב הוא אחיינו של פרופסור הידוע בתרומתו להבנה שאנזימים הם חלבונים.
שמואל קנדל (1951 – 16 בינואר 2007) היה כלכלן ישראלי, פרופסור למימון באוניברסיטת תל אביב.
שמואל קנדל נולד בתל אביב (1951).
למד בבית הספר היסודי "יהודה המכבי" ובתיכון ד'.
בתום השירות בצה"ל למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב שם סיים ב-1975 (מחזור י'), ולימים כיהן בהתנדבות בהנהלת הסטודיו.
את תחילת דרכו המקצועית החל לתקופה קצרה כשחקן בתיאטרון באר שבע.
למד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בסטטיסטיקה וחקר ביצועים.
באוניברסיטת ייל בארצות הברית למד תואר שני ודוקטורט בניהול, עם התמחות במימון.
בשנת 1983 הצטרף כפרופסור למימון לאוניברסיטת שיקגו, שם נשאר עד 1988.
הצטרף לחוג למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, שם קודם עד לדרגת פרופסור מן המניין.
פרסם מחקרים רבים בכתבי עת אקדמיים שצוטטו רבות במאמרים אחרים, וזכה במלגות ופרסים: פרס נמרוד לפיד מטעם המחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב (1978); מלגת "בטרימרץ" לחוקרים מצטיינים בעולם בתחום המימון (1988); מלגת אלון לחוקרים מצטיינים שחוזרים לארץ (1988); פרס סמית-ברידן של כתב העת לפיננסיים על מאמר שכתב (1966).
תחומי התמחותו התמקדו במודלים בתורת ההשקעות, ניהול תיקי השקעות, תמחור שוקי הון, מסחר בבורסה וניהול סיכוני ריבית ומט"ח.
באוניברסיטה כיהן בתפקידים רבים, יזם תוכניות ותרם רבות להעלאת קרנה של הפקולטה בישראל ובעולם.
מ-1999 ועד 2003 היה דקאן הפקולטה לניהול.
בתקופת זו קידם שינוי משמעותי בתואר השני ובתוכניות המנהלים, ביצע מהפכה בתוכנית ה-MBA, פתח תוכנית ללימודי תואר שני בחשבונאות והקים בית ספר לניהול בהיי-טק (HTMS).
הוא הוביל לכך שהפקולטה תקבל אקרדיטציה בינלאומית, היחידה מבין הפקולטות בישראל, וכן להובילה לכך שתדורג במקום השלישי במחקר הניהולי באירופה.
לצד זאת הקים, מחדש, את ארגון הבוגרים כולל ארגון סמינרים, להגדלת מעורבותם בפקולטה ובמשק.
קנדל המשיך לקדם את הפקולטה גם לאחר סיום תפקידו כדקאן: יזם עם אמנון פורטוגלי את הקורס לניהול מלכ"רים שאותו גם הוביל.
בנוסף עמד באוניברסיטת תל אביב בראש הקתדרה לניהול ע"ש מוריס וגרטרוד דויטש (1999-1996) והיה מנהל מרכז ארהרד ללימודים גבוהים ולמחקר בביטוח.
בין השנים 1990 ועד 2007 גם היה פרופסור אורח למימון בבית הספר וורטון באוניברסיטת פנסילבניה.
לצד עבודתו האקדמית, כיהן קנדל בתפקידים רבים מחוץ לאקדמיה.
הוא שימש כדירקטור (מן הציבור) בבורסה לניירות ערך בתל אביב וכיו"ר ועדת הביקורת שלה, היה דירקטור בחברות בתעשייה וחברות פיננסיות ובבנקים וכיהן כיו"ר ועדת ההשקעות של קופות הגמל בבנק הבינלאומי.
כמו כן היה חבר בוועדה שייעצה למשרד האוצר להנהגת פנסיה ממלכתית ויעץ לבנק ישראל.
הוא היה שותף בחברת מעלות לדירוג קרנות נאמנות.
קנדל היה נשוי לענת ולזוג נולדו שלושה בנים: אורי, דוד ודניאל.
נפטר בתל אביב ב-16 בינואר 2007 לאחר התמודדות עם מחלה קשה - גידול במוח.
הרב שמואל ליב קוידר (בכתיב מיושן: קוידער; ה'תקכ"ו – י"ב באייר ה'תקצ"ח) היה ראב"ד פראג ומחבר ספרים.
נולד לדוד ולשרל בכפר בעשין, בצעירותו למד אצל אביו ואצל רבי משה טשקין.
בגיל 13 החל ללמוד אצל רבי מיכאל בכרך בפראג, ובהמשך בישיבת רבי אלעזר קאליר בעיר קעלין שם למד יחד עם הרב בצלאל רנשבורג שנעשה לו כרב.
נישא לפעסיל בת הרב זלמן סגל אוסטרליץ, חמיו פרנסו ולמד בקלויז המקומי.
בתקס"ט התמנה לגבאי הקלויז (תפקיד רבני).
בפראג שימש גם כדרשן וכבעל תוקע.
עם השנים התפרסם והוצע לו משרת אב"ד גלילות טאבור ובודווייז, בתקע"ג קיבל את המשרה ועבר לגור בכפר קאלדי.
סמוך לביתו הייתה ישיבה אשר הוא עמד בראשה.
הרב אברהם כהן היה תלמידו.
בתקצ"ה, לאחר פטירת רבי שמואל לנדא, החל לשמש כראב"ד פראג.
לבד מפועלו ההלכתי שהתבטא בספר השו"ת שלו בו מתכתב עם רבני דורו, לחם גם בשיירי הפרנקיסטים וברפורמים.
עולת שמואל, שו"ת בנושאי אורח חיים, פראג תקפ"ג
אהבת אמת, ספר דרשות עם נספח בשם פעולת אמת בנושאים הלכתיים, פראג תקפ"ט.
זיכרון בספר, חידושים על מסכת מגילה, סוליש תרצ"ז.
בכתב ידו קיימים חלקים נוספים לשו"ת עולת שמואל, וחיבור בשם "דרך אמונה" על מסכת עבודה זרה.
בספרו הוא מוכיח את רבני דורו ואומר: "דתם לאסור כל דבר מבלי עיין בש"ס ופוסקים, וחושבין למצוה אם מחמירין בדבר המותר ובאמת הוא עון פלילי, מאבדין ממון של ישראל ומהפכין דברי אלקים חיים.
נפטר ביום שני י"ב אייר תקצ"ח.
בנו היה רבי משה קוידר שכיהן כרב הקלויז אחריו.
היה מחותנו של רבי אלעזר פלקלש.
שמואל דוד קאסוב הוא היסטוריון אמריקאי של תולדות יהדות אשכנז.
קאסוב נולד במחנה עקורים בשטוטגרט, גרמניה.
אמו שרדה את השואה כשהוחבאה עם אחותה במחפר מתחת לאסם בחווה של משפחת חבר לכיתה; אביו נעצר על ידי הסובייטים ובתקופת המלחמה היה במחנה שבויים סובייטי.
קאסוב גדל בניו הייבן, קונטיקט.
קאסוב סיים את לימודיו בבית הספר ווטקינסון בהרטפורד, קונטיקט, בשנת 1962. בשנת 1966 קיבל תואר ראשון מטריניטי קולג' בהרטפורד, קונטיקט.
בשנת 1968 קיבל תואר שני (M.Sc.) מבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1976 קיבל תואר שלישי (Ph.D.) מאוניברסיטת פרינסטון.
קאסוב היה פרופסור בקתדרה על שם צ'ארלס נורת'ם בטריניטי קולג' עד לפרישתו ב-2025.
קאסוב היה יועץ למוזיאון להיסטוריה של יהודי פולין, שנפתח באתר גטו ורשה, והיה אחראי על שתיים מתוך שמונה תערוכות מרכזיות.
בספרו "מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו?" גילוי מחדש של ארכיון נסתר מגטו ורשה, דן בחשיבות שימור המסמכים ההיסטוריים.
הוא תיאר את אירועי מלחמת העולם השנייה וחיסול גטו ורשה.
מוקד העניין העיקרי שלו הוא ארכיון רינגלבלום, שנוצר בסודיות על ידי קבוצה קטנה של יהודים בגטו ורשה, ארכיון שנחשף ונחקר כעשר שנים לאחר מכן.
בשנת 2014 פרסמו הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה ומוזיאון השואה של ארצות הברית את הספר "ההיסטוריה החשאית של משטרת גטו קובנה" (The Clandestine History of the Kovno Jewish Ghetto Police) עם הקדמה מאת קאסוב.
ספרו משנת 2007 , "מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו", עובד לסרט תיעודי באותו שם, בבימויה של רוברטה גרוסמן ובהפקתה של ננסי ספילברג.
הוא יצא לאקרנים בשנת 2018.
סטודנטים, פרופסורים והמדינה ברוסיה הצארית: 1884-1917, הוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 1989.
בין צאר לעם: החיפוש אחר זהות ציבורית ברוסיה הצארית.
אדית קלוז, שמואל קאסוב, ג'יימס ל.
הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, פרינסטון, ניו ג'רזי 1991. .
החיים הייחודיים של יהדות מזרח אירופה, יהדות מזרח אירופה, ניו יורק 2004
מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו: עמנואל רינגלבלום וארכיון עונג שבת, הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2007
הערך על השואה ב"אנציקלופדיה של קיימברידג' על ההיסטוריה של היהדות", כרך ח', עמודים 633–671, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2018
קאסוב נשוי לליסה פלסקוב קאסוב, מנהלת בית הלל בטריניטי קולג' בקונטיקט (Trinity College, Connecticut).
שמואל (שמוליק) רוזן (3 בדצמבר 1925 – 28 במרץ 2015) היה חידונאי, פזמונאי ואיש רדיו ישראלי.
שמואל רוזן (במקור: רוזנבליט) בנם של אנה (לבית שטרן) ורופא הילדים ד"ר ליאו רוזנבליט, נולד בירושלים וגדל בראשון לציון.
לאחר סיום לימודיו בתיכון שירת בנוטרות.
למד שנה באוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך בבית הספר לתיאטרון של ארווין פיסקטור בארצות הברית (יחד עמו למדו טוני קרטיס, רוד סטייגר והארי בלפונטה).
שירת ב"להקת הכרמל" וב"צ'יזבטרון" והיה בין מקימי התחנה הצבאית "גלי צה"ל".
התחיל את עבודתו ברדיו המנדטורי ב-1945, ועם קום המדינה ערך ב"קול ישראל" תוכניות על סרטים, תיאטרון, ספרות ושירה, אך הוא מזוהה בעיקר כאיש החידונים.
לחידונאות נחשף בזכות חידוניו של אליעזר אֲבִיָעֵל בקול ירושלים.
במשך השנים ערך והגיש תוכניות חידונים רבות: "נשאל ונענה", "עשרים מי יודע", "ושיודע לשאול", "החידון לעקרת הבית", "בתקווה שתבין את הרמז", תוכנית החידונים לילדים "בארץ הלמה", "קפד ראשו" ועוד.
את התוכנית "קפד ראשו" ששודרה בכל מוצאי שבת ברשת א' של קול ישראל, המשיך להגיש שנים רבות לאחר צאתו לגמלאות.
התוכנית האחרונה שודרה ב-21 במרץ 2015, שבוע לפני פטירתו.
רוזן עסק גם בכתיבת פזמונים.
פזמונו המפורסם ביותר "שוב לא נלך" (מוכר כ"ראי רחל, ראי") נכתב אחרי מלחמת ששת הימים והיה לאחד השירים המזוהים עם התקופה, בביצועו של אריק לביא.
שיר מפורסם נוסף שכתב הוא "להתראות", שהלחין יעקב הולנדר וביצעה להקת פיקוד הדרום.
חיבר שלושה ספרי חידונים, רומן אוטוביוגרפי: "איש קטן אשה גדולה, או: המין הגבוה" וספר ילדים: "על עלים ושבלולים".
מהדורה של חידוניו הופיעה במשחק קופסה בשם "128 מי יודע?" שכדי לענות בו על שאלה היו מכוונים מחוג מגנטי על מראה, והיא הציגה את התשובה הנכונה.
המשחק הצליח מאוד בשעתו, וכיום נחשב פריט אספנים נדיר.
בכנס הרדיו שנערך בספטמבר 2008 זכה רוזן בפרס על מפעל חיים.
רוזן נפטר ב-28 במרץ 2015 בביתו שברעננה, בגיל 89. נטמן בבית העלמין העירוני כפר נחמן ברעננה.
רוזן היה נשוי מ-1958 ועד מותו למרים (לבית הירש), ילידת צרפת, שהכיר על סיפון האונייה "תיאודור הרצל" בתקופה שבה שימש כקצין בידור בהפלגות צים.
היה אב לשניים: עמנואל רוזן, עיתונאי, ודנית דרימר.
מי יודע?; ציורים: פרידל שטרן, תל אביב: צבר, תשי"ח, 1958. (מחידותיו מרשות השידור)
בסימן שאלה; ציורים: פרידל שטרן, תל אביב: קוץ, 1960
איש קטן אשה גדולה; צייר: זאב, תל אביב: טרקלין (ליד עקד), 1972. (סיפור)
איש קטן אשה גדולה, או: המין הגבוה, תל אביב: י.
גולן, 1990. ("רומן שגרסתו הראשונה נכתבה ב-1972, מופיע כאן לראשונה בשלמותו")
על עלים ושבלולים: וגם פילים ואריות וכל מיני חיות ציירה: נורית יובל, י' שרברק, תשל"ז 1977. (סיפורים מחורזים לילדים בחרוזים)
רמזים בחרוזים` איורים: יעקב גוטרמן, תל אביב: בוסתן, 1978. (מחידותיו מרשות השידור)
ביוזמתה של רויטל עמית, שהייתה שנים רבות קריינית בתוכנית של רוזן, נקרא על שמו אולפן רשת א' של "קול ישראל" בתל אביב, ביולי 2015.
לקראת יום השנה הראשון לפטירתו העלתה המשפחה לרשת את היישומון (לאנדרואיד) "רזי רוזן", ובו מבחר חידות בנושאים שונים, מתוך האלפים ששידר ברדיו במשך 50 שנות שידורי חידוניו.
שמואל (שמוליק) רוזנטל (נולד ב-22 באפריל 1947) הוא כדורגלן עבר ישראלי, שחקן נבחרת ישראל בכדורגל בשנות השישים והשבעים והישראלי הראשון שזכה לחוזה מקצועני ושיחק בקבוצה אירופאית.
רוזנטל שיחק בעיקר בעמדת הקשר השמאלי.
רוזנטל נולד לשולמית, ילידת פולין, ולמרדכי, שנמנה עם סגל נבחרת ליטא בכדורגל שהשתתפה במכביה השנייה ב-1935. אביו נשאר בארץ ישראל לאחר הטורניר, ובסופו של דבר הצטרף להפועל פתח תקווה.
רוזנטל החל לשחק כדורגל בהפועל פתח תקווה בגיל 10, ובסוף עונת 1963/1964 החל לשחק באופן קבוע בקבוצה הבוגרת.
בעונות 1965/1966 ו-1966/1968 הציג יכולת גבוהה בליגה שזיכתה אותו בתואר כדורגלן העונה בישראל לעונות אלו.
בקיץ 1971, קיבל הצעה להתאמן עם קבוצת בורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה, בעת שהיה במחנה אימונים וסיבוב של משחקי אימון עם הפועל פתח תקווה באירופה.
בנוסף בדק רוזנטל מספר הצעות לחותם על חוזה מקצועני עם קבוצה באירופה.
על פי הכללים באותה עת, מעבר של שחקנים בין מדינות חייב תקופת הסגר של 12 חודשים, שבמסגרתה השחקן לא יוכל לקחת חלק פעיל בתחרויות.
באוגוסט הודיע רשמית שהוא מבקש להיכנס לתקופת הסגר.
בעקבות הכניסה להסגר תבעה אותו הפועל פתח תקווה על הפרת חוזה.
בהמשך התאמן מדי פעם עם הקבוצה בתקופת ההסגר, אך לא שיחק.
במאי 1972 חתם באופן רשמי על חוזה עם בורוסיה מנשנגלדבך והצטרף לאימוני הקבוצה, ובכך היה לכדורגלן הישראלי הראשון שחתם על חוזה מקצועני עם קבוצה אירופאית בכירה.
אמנם היו לפניו שחקנים ישראלים ששחקו בצורה מקצוענית ברחבי העולם, אך הם עשו זאת במדינות כמו דרום אפריקה ואוסטרליה שלא נחשבו כמובילות בכדורגל העולמי.
באוגוסט 1972, שיחק לראשונה במדי הקבוצה.
השחקן מרדכי שפיגלר גם הוחתם בקבוצה באותה עת, אך הקבוצה נאלצה לוותר עליו, לאחר שכבר החתימה שני שחקנים זרים, על פי המגבלות דאז.
הוא הצליח להתקבל לקבוצה בזכות קשריו של עמנואל שפר, מאמן נבחרת ישראל, עם המאמן הגרמני האנס וייסוויילר.
מנשגלדבאך נחשבה באותה עת כאחת מקבוצות העילית של הכדורגל האירופאי, ובשורותיה שיחקו שחקנים מובילים בנבחרת מערב גרמניה, כגון ברטי פוגטס וגינטר נצר, שנחשב אז בעיני רבים כשחקן הטוב בעולם.
רוזנטל שיחק בקבוצה עונה אחת (1972/1973) שבסיומה הגיעה הקבוצה למקום החמישי בליגה הגרמנית.
תחילה זכה רוזנטל להצלחה, אך בהמשך העונה איבד את מקומו בהרכב הראשון.
הוא היה שותף ב-13 משחקים וכבש שער אחד.
איתרע מזלו של רוזנטל, והוא חתם בקבוצה בדיוק באותה שנה בה התרחש טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
המוסד ביקש כי ישמרו על השחקן, וכתוצאה מכך התלוו לקבוצה שוטרים גרמנים לכל מקום.
השחקנים במינשנגלאדבך, שמעולם לא היו רגילים להתנהגות כזאת, ראו בכך מטרד של ממש, מחו קשות על הליווי ובקשו מראשי המועדון לשחרר את השחקן הישראלי.
בנוסף, היה חשש, כי אם ינסו לפגוע ברוזנטל, הדבר יעשה ללא הבחנה, וכתוצאה מכך שחקנים גרמנים יפגעו גם הם.
בתחילת עונת 1973/1974 עוד שיחק רוזנטל בגרמניה, אך בהמשכה הוא חזר להפועל פתח תקווה, ושיחק שם שלוש שנים נוספות.
הפועל פתח תקווה ירדה לליגת המשנה בסיום עונת 1975/1976, ולאחר מכן עזב רוזנטל ושיחק במשך שנתיים בבית"ר תל אביב.
השיג השיא שלו עם הקבוצה היה הופעה בגמר גביע המדינה בכדורגל ביוני 1977, בו הפסידה למכבי תל אביב.
באפריל 1978 חתם על חוזה בקבוצת "אוקלנד סטומפרס" מליגת ה-NASL האמריקנית, שם שיחק שתי עונות.
בקיץ 1979 חזר לבית"ר תל אביב שם שיחק במשך שנתיים, אחר כך שנתיים בהפועל לוד, שם שיחק כבלם.
בעונת 1983/1984 שיחק כמאמן שחקן במכבי הרצליה מליגה א'.
ביולי 1984 חתם על חוזה כמאמן בבית"ר רמלה, אך בתחילת עונת 1984–1985 התפטר ועבר לאמן את הפועל לוד.
אותה אימן שנתיים, כולל ירידה ועליה מהליגה הארצית בסוף עונת 1985/1986. אחר כך פרש מכדורגל.
רוזנטל היה הקפטן של נבחרת הנוער של ישראל, ובמאי 1965 זכה עמה בגביע אסיה.
ביוני 1965 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל במשחק מול נבחרת בולגריה, במסגרת המשחקים המוקדמים לטורניר הגביע העולמי של 1966. אחר כך שיחק בנבחרת ישראל, בעת שזכתה במקום השלישי בגביע אסיה בכדורגל 1968, והוזמן פעמיים להיות חבר בנבחרת כוכבי אסיה.
ב-1968 השתתף באולימפיאדת מקסיקו סיטי במדי נבחרת ישראל שסיימה במקום החמישי בטורניר.
ב-1970 השתתף עם נבחרת ישראל בהעפלה לטורניר המונדיאל שנערך במקסיקו, ושיחק בהרכב הראשון בשלושת משחקי שלב הבתים מול נבחרת אורוגוואי, מול נבחרת שוודיה ומול נבחרת איטליה.
ב-43 המשחקים שלו בנבחרת הוא שיחק בעיקר בתפקידים הגנתיים.
בינואר 1973 שיחק במשחק ידידות יחד עם מנשנגלאדבך, נגד נבחרת ישראל בבלומפילד.
בנובמבר 1973 שיחק את משחקו האחרון במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית.
בסך הכל ייצג רוזנטל את ישראל ב-43 משחקים בינארציים, וכבש בהם שני שערים.
לאחר הפרישה עבד רוזנטל כסוכן ביטוח, נקלע לחובות וב-1997 נעצר והורשע, לאחר שהודה בניסיון הברחה של 13 ק"ג קוקאין ממקסיקו לישראל.
הוא נידון ל-13 שנים מאסר, אך השתחרר לאחר שריצה ארבע שנות מאסר.
לאחר מכן החל לעבוד בחברת החשמל.
ב עבר להתגורר בערד ושימש, בין היתר, כמנהל המקצועי של קבוצת מכבי ערד תמר.
שמואל (שמוליק) "מוּלה" רוֹדֶנְסקי (10 בדצמבר 1902 – 18 ביולי 1989) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי, בתקופת היישוב ובימי המדינה.
חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 1984 (ה'תשמ"ד).
רודנסקי נולד לגיטה ולראובן בסמרגון בשנת 1902. במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלט לאוקראינה, משם גורש בשנות המהפכה הרוסית.
הוא הגיע לפולין, שם השיג דרכון פולני מזויף, עמו נכנס לגרמניה והגיע להמבורג.
תחילה התפרנס מעבודה כפועל בפרדסים ובסלילת כבישים.
שיחק בתיאטרון הארץ ישראלי (התא"י) ולאחר מכן בתיאטרונים הסאטיריים הקומקום והמטאטא.
הוריו נספו בשואה בטבח פונאר.
בשנת 1948 התקבל לתיאטרון הבימה (לאחר ששנים רבות לא התקבל אליו) ובמשך עשרות שנים מילא בו תפקידים רבים.
בשנת 1965 הושאל רודנסקי מהבימה למלא את תפקיד טוביה החולב בהצגת "כנר על הגג" בהפקתו של גיורא גודיק, במקביל ולסירוגין עם בומבה צור שמילא את אותו התפקיד.
רודנסקי זכה להצלחה גדולה בתפקיד זה והמשיך למלא אותו אחר כך בהופעות בגרמניה ובשווייץ.
משנות השישים ואילך הופיע רודנסקי ביחד עם שמואל סגל ושמוליק עצמון בהרכב בשם "שלושת השמוליקים", בהקראות מסיפורי שלום עליכם בעברית וביידיש.
כמו כן זכור רודנסקי מן המערכון של אפרים קישון "בניין ההסתדרות" בו שיחק לצד סגל.
רודנסקי הרבה להופיע בסדרת תסכיתי הרדיו של קול ישראל "המסך עולה" בשנות החמישים והשישים.
הוא התפרסם כנח שמחון בסדרת התסכיתים הפופולרית "משפחת שמחון", ששודרה בגלי צה"ל בשנות השישים.
כל פרק נפתח בקולו העמוק השואל: "אין אוכל?
נאוה בבית?", פתיחה שהפכה למותג של התקופה.
בתסכית שיחקה את אשתו של רודנסקי השחקנית ניורה שיין, שהייתה אשתו גם מחוץ לעולם התיאטרון.
רודנסקי קבע ביתו ברחוב רחל בתל אביב.
במקביל לקריירה שלו בתיאטרון פיתח רודנסקי גם קריירה קולנועית.
כבר בשנת 1935 הופיע בסרט הקולנוע העברי "זאת היא הארץ".
כן הופיע רודנסקי במספר סרטים לועזיים, בהם "תיק אודסה" מ-1974, לפי ספרו של פרדריק פורסיית', בו גילם את דמותו של שמעון ויזנטל.
תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט הפולחן "אלכס חולה אהבה" מ-1986, בתור הרב של אלכס.
רודנסקי הוכתר כחתן פרס ישראל לתיאטרון בשנת 1984. בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1986 לקה רודנסקי בהתקף לב ראשון.
לאחר שהחלים ממנו החליט לחזור לבמה ביחד עם "שלושת השמוליקים" ולחדש את הצגתם על כתבי שלום עליכם.
בכתבת טלוויזיה שנעשתה עליו עם חזרתו לבמה אמר רודנסקי: "יש שחקנים שאומרים שחלומם הגדול הוא למות על הבמה, אני מעדיף לשחק על הבמה ולמות במיטה, בבית!".
בליל ה-18 ביולי 1989, לאחר שסיים להשתתף בהצגה שנערכה במרתפי תיאטרון הבימה ובשעה שעלה במדרגות התיאטרון לעבר האולם המרכזי לשם השתתפות בהצגה אחרת, לקה רודנסקי בהתקף לב שני, ובכך מצא את מותו בגיל 86.
בשיר הפופולרי "החופש בבית הבראה" מוזכר רודנסקי בשורה: "רודנסקי מציג כאן לא רע".
הרב שמואל אליעזר ריינר (נולד בי"ב באלול תשי"ד, 10 בספטמבר 1954) הוא מראשי ומייסדי ישיבת מעלה גלבוע, יחד עם הרבנים יהודה גלעד ודוד ביגמן.
בעבר היה מראשי תנועת מימ"ד ושימש כרב הקיבוץ הדתי טירת צבי.
נולד בשכונת רחביה בירושלים, לרב יוסף יהודה ריינר, שהיה ר"מ בישיבת קול תורה.
אח לפרופסור אלחנן ריינר ופרופסור רמי ריינר, וגיס לפרופסור ישראל יובל.
בצעירותו למד בבית הספר חורב, בישיבה התיכונית שעלבים, בישיבת קול תורה ובישיבת ההסדר שעלבים.
את שרותו הצבאי השלים בחיל השריון.
בשנים 1982–1985 שימש כר"מ בישיבת שבות ישראל באפרת.
בשנים 1985–1986 שימש כר"מ בישיבת מקור חיים (שפע) בירושלים.
בשנת 1988 התמנה לרב הקיבוץ הדתי טירת צבי, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2005.
בשנת 1993 היה ממייסדי ישיבת מעלה גלבוע, והיה לראש הישיבה יחד עם הרב יהודה גלעד, ובהמשך הצטרף אליהם גם הרב דוד ביגמן.
בישיבה הרב ריינר מלמד גמרא בעיון, חסידות וספרות כללית.
בנוסף, כיהן הרב ריינר כחבר במועצת תנועת הנוער עזרא ובוועד הרבנים של עמותת צהר, והיה שותף בהקמת בית מדרש "ניגון" במדרשת אורנים.
הרב ריינר נשוי לוורדה, אב לשישה ילדים וסב לתשעה נכדים.
מתגורר כיום במצפה נטופה שבגליל התחתון.
תפיסת עולמו של הרב ריינר נחשבת כחדשנית בעולם הישיבות הישראלי, מכיוון שהוא משלב בתפיסתו פתיחות לעולם הכללי, יחד עם דבקות בלימוד התורה המקובל בישיבות הליטאיות.
בלימוד הגמרא שיטתו של הרב ריינר נאמנת לשיטת הלימוד המקובלת בישיבות הליטאיות, והיא מתמקדת בחקירה לעומקן של ההגדרות ההלכתיות והמשפטיות, תוך שימוש במתודות שפיתחו האחרונים במאות השנים האחרונות, ובייחוד הרב חיים מבריסק והרב שמעון שקופ.
דרך הלימוד הזו בולטת בישיבת מעלה גלבוע, על רקע שיטת "המחקר הישיבתי" הנהוגה על ידי רוב מעבירי שיעורי הגמרא בישיבה.
פתיחותו לעולם הכללי באה לידי ביטוי בשיעורים קבועים בספרות כללית שהוא מעביר בישיבה.
בין השאר הוא עוסק בכתביהם של קפקא, עגנון, אפלפלד, יהודה עמיחי ועוד.
בשנים האחרונות החל לכתוב מאמרים בתחום זה.
כמו כן, הוא עוסק בעצמו בכתיבה ספרותית, בעיקר של סיפורים קצרים, המתפרסמים מעת לעת בבמות שונות.
התפיסה שהובילה את הרב ריינר ללמד ספרות כללית בישיבה הייתה שלימוד הגמרא הישיבתי אינו יכול לענות לבדו על הצורך של לומדי התורה בתורה רוחנית יותר, שמכוונת יותר לעולם הרגשי והאמוני שלהם.
מתוך אותה תפיסה החל גם ללמוד וללמד חסידות כבר בראשית שנות השמונים, דבר שלא היה מקובל בישיבות הציונות הדתית באותה העת שינקו בעיקר מעולם הישיבות הליטאי.
באותן שנים היה שותף למהלך שיצר את תנועת החסידות החדשה בישראל, יחד עם עמיתיו לצוות הישיבה הגבוהה מקור חיים (שפע) – הרב עדין שטיינזלץ, הרב שג"ר והרב מנחם פרומן.
הרב ריינר נמנה בעבר עם ראשי הדוברים בתנועות השמאל הציוני־דתי.
בין השאר היה מראשי תנועת מימד, אך בשנים האחרונות לא הביע הזדהות פוליטית עם התנועה.
בראיון עמו טען כי "התפקיד שלנו, של ציונות דתית ריאלית ושל הציבור שקרוב אליה, הוא להציג אלטרנטיבה ליהדותה של המדינה, להציב סדר יום חדש לציונות הדתית שאינו נמדד רק ב'ארץ' אלא גם במה שמתרחש על פני האדמה!
בתקופת ההתנתקות הצטרף לעצומת הרבנים וראשי המכינות, אשר קבעה כי "כי הסרבנות מסכנת את המדינה ומובילה למלחמת אחים".
הרב ריינר שותף ליוזמות שונות הפועלות ליצירת דו-שיח בין יהודים לערבים.
לדבריו, "בהרבה מקרים עוינות באה מבורות, והתפקיד שלנו כאנשי דת הוא להתמודד עם העוינות הזאת בכך שנדע יותר על הצד השני".
בשנת 2000 הופיע בפני הוועדה לגיבוש ההסדר הראוי בנושא גיוס בני ישיבות חרדים לצה"ל (ועדת טל), ואמר כי עולם הישיבות אינו יכול להיות מורכב רק מלימוד תורה, ויש להגיע להסכמה ולפשרה על שירות או על תרומה חברתית.
לדבריו, המצב בישראל הוא או על סף מלחמת אחים או על סף הבנות.
בשנת 2010 היה שותף לקבוצת הרבנים שהביעו תמיכה פומבית ב"מסמך העקרונות" של ארגון ההומואים הדתיים הו"ד.
בשנת 2011 היה שותף למאבק בפסיקתם של עשרות רבנים (בראשותו של הרב שמואל אליהו) שקראו לא למכור או להשכיר דירות לערבים בעיר צפת.
בין היתר כתב כי "חוקי ירושלים צריכים להיות תמונת המראה ההפוכה לחוקי נירנברג המפלים את האחר ושוללים ממנו זכויות."
שמואל רכטמן (28 בפברואר 1924 – 23 ביולי 1988) היה ראש עיריית רחובות וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת התשיעית.
רכטמן נולד ברחובות ב-1924. שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי של בית הספר החקלאי כפר סילבר.
בשנת 1949 הצטרף לציונים הכלליים, והיה מראשי איגוד העובדים הליברליים.
לאחר הקמת המפלגה הליברלית, שימש בה כיושב-ראש המועצה הארצית.
הוא שימש כחבר מועצת העיר רחובות בשנים 1965–1969. בבחירות למועצת העיר בסוף 1969 הוביל את רשימת גח"ל שעלתה מ-3 ל-5 מנדטים.
לאחר הבחירות גיבש קואליציה עם מפד"ל, אגודת ישראל ורשימת ל"ה המקומית וב-30 בנובמבר 1969 נתמנה לראש העיר.
בכך הביא לסיום 23 שנות שלטון מפלגות הפועלים ברחובות.
בסוף 1973 הוביל את גח"ל ברחובות להישג מרשים כאשר רשימתו זכתה ל-10 מתוך 15 מושבים במועצת העיר.
בשנת 1977 נבחר רכטמן לכנסת התשיעית מטעם הליכוד.
החל משנת 1970 הוביל רכטמן את רחובות לתנופת בנייה שכללה גם חריגות בנייה, ובעקבות זאת נשמעו טענות על כך שרכטמן קיבל שוחד מקבלני בניין.
במשך זמן רב חקירת המשטרה לא העלתה דבר, אך לבסוף הקבלן אהרן גיבור הסכים להעיד נגד רכטמן ואף הקליט שיחה ביניהם.
ביולי 1978 ביקש היועץ המשפטי לממשלה, להסיר את חסינותו, כדי להגיש נגדו כתב אישום על קבלת שוחד מהקבלן אהרן גיבור.
בינואר 1979 הורשע בלקיחת שוחד ונידון למאסר בפועל, ובכך היה חבר הכנסת הראשון שהורשע בפלילים, ונידון למאסר בעת כהונתו.
בדצמבר 1980, הוא נידון לתשעה חודשי מאסר על קבלת כרטיס טיסה לאולימפיאדת מינכן כשוחד.
רכטמן היה חבר הכנסת הראשון שנכנס אי-פעם לכלא.
הוא נכנס לכלא בפברואר 1979, בעוד ערעורו תלוי ועומד בפני בית המשפט העליון וקיבל הסעות מטעם המדינה מהכלא להצבעות בכנסת.
לאחר שנדחה הערעור, דרשו ממנו חבריו בליכוד להתפטר מהכנסת והוא נענה לדרישתם והוחלף על ידי דוד שטרן.
הנשיא יצחק נבון קצב את עונשו והוא שוחרר מהכלא ב-1982 בשל מצבו הבריאותי.
גם לאחר שחרורו המשיך רכטמן לטעון לחפותו, וביקש לשוב לחיים הפוליטיים, אך חבריו בליברלים סירבו לקבלו חזרה.
בשנת 1987 לקה בסרטן הריאה אך המשיך להופיע באירועים וטקסים בעיר רחובות.
למרות הרשעתו בפלילים ומאסרו, רבים מתושבי העיר המשיכו לרחוש לו הערכה.
רכטמן נפטר ב-23 ביולי 1988. לאחר מותו נקרא אזור התעשייה הקרוב לקריית משה, "קריית רכטמן", על שמו.
שמואל רומאנלי (באיטלקית: Samuele Romanelli, גם בכתיב: רומנלי, רומנילי, רומאנילי; 19 בספטמבר 1757 – 17 באוקטובר 1814), היה סופר עברי יהודי-איטלקי, איש תנועת ההשכלה, מחבר "משא בערב".
שמואל אהרון רומאנלי נולד במנטובה שבאיטליה ב-19 בספטמבר 1757 לאביו, משה חי רומאנלי, ולאמו, קונסולה לבית פורטאליאונה, משפחת אביו לא הייתה מן המיוחסות או המפורסמות שבין יהודי איטליה, אולם משפחת אמו הייתה משפחת סופרים ומלומדים שנודעה לתהלה בארצה.
הוא היה טיפוס נודד ועבר כל חייו ממקום למקום.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-18 שהה תקופה ארוכה יחסית, כארבע שנים, במרוקו, אליה הגיע במסעותיו עם סוחר יהודי.
את חוויותיו במרוקו ואת רשמיו מן היהודים והערבים בארץ זו תיאר בספרו הידוע ביותר, "משא בערב" (ברלין תקנ"ב).
רומאנלי, שהחזיק בהשקפות של תנועת ההשכלה והנאורות, תיאר בביקורתיות ובלגלוג את המנהגים הנבערים והפרימיטיביים, להבנתו, של המרוקאים.
עקב כך אמינותם של רבים מתיאוריו מוטלים בספק בספרות האקדמית העכשווית.
עם זאת, תיאוריו המפורטים והצבעוניים וסגנונו המליצי סייעו להפוך את הספר לפופולרי בזמנו ולבעל חשיבות היסטורית גם לאחר זמנו.
הספר יצא לאור במהדורות רבות נוספות ותורגם לאנגלית וגרמנית; הוצאה חדשה הוציא עם מבוא והערות חיים שירמן, ירושלים תשכ"ט (1968).
בברלין שהה כשלוש שנים, בערך 1790 - 1793, ושם חבר לחוג המאספים, ובעיקר התחבר עם דוד פרידלנדר.
חותנו של פרידלנדר, דניאל איציג, תמך בו תמיכה כספית, ולכבוד חתונת אחת מבנותיו של איציג פרסם רומאנלי מחזה דרמטי בסגנון מחזותיו של רמח"ל בשם "הקולות יחדלון, או משפט שלום" (ברלין תקנ"א).
בווינה היה רומאנלי מגיה ועורך בבית הדפוס שניהל אנטון שמיד, ושם הוציא לאור מחזה עברי-איטלקי על המיתולוגיה היוונית בשם "תפוחי זהב".
ב-1807 הדפיס במנטובה את הספר "זמרת עריצים", ובו תרגומים שתרגם רומאנלי לאיטלקית שירי תהילה שכתבו רבנים ונכבדים יהודים לכבוד הסנהדרין של נפוליון.
ב-1808 הוציא לאור במנטובה עוד מחזה עברי-איטלקי בשם "מחזה שדי".
מלבד השירים הרבים שפרסם במקומות שונים השאיר אחריו עוד יצירות רבות שלו בכתב יד.
הוא תרגם לעברית את המחזה Merope (בתרגומו: מֵרַב) של שיפיונה מאפאי ואת Temistocle (בתרגומו: טלמון) של מטאסטאזיו; הראשון יצא לאור שנים רבות לאחר מותו (רומא, 1903), והשני נותר בכתב יד.
כן תרגם לאיטלקית את "כתר מלכות" של שלמה אבן גבירול, וגם תרגום זה לא נדפס.
חוקר הספרות וההיסטוריון יוסף קלוזנר סיכם את הערכת דמותו ויצירתו של רומאנלי:
"שמואל רומאנלי הוא הופעה ספרותית מעניינת.
למרות ה'צועניות' שבו, קלות הדעת והרחבת הפה שלו, היה מן הסופרים העבריים המועטים, שעמדו על רמת התרבות של זמנם והכניסו אירופיות לתוך הספרות העברית.
אבל, אפשר, דבר זה דוקה הוא שגרם לכך, שלא נתקבלו ספריו - חוץ מ'משא בערב' - בקהל הקוראים העבריים.
'שירי תפארת' של רנ"ה וויזל היו יותר מובנים לקוראים הללו ויותר קרובים לרוחם מכל מחזותיו ה'אליליים' של רומאנלי".
שמואל רשבסקי Reshevsky, בפולנית: Szmul Rzeszewski; 26 בנובמבר 1911 – 4 באפריל 1992) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן בין-לאומי.
אחד משחקני השחמט המובילים בארצות הברית.
זכה באליפות ארצות הברית שמונה פעמים, והפסיד בדו-קרב לקביעת המנצח בשנת 1973. רשבסקי היה מועמד לאליפות העולם שלוש פעמים, בשנים 1948, 1953 ו-1968. כמו כן חיבר ספרי שחמט.
רשבסקי נולד כילד שישי למשפחה יהודית בעיירה אוזורקוב שעל יד לודז', אז חלק מהאימפריה הרוסית והיום בפולין.
הוא למד לשחק שחמט בגיל ארבע, ומיד הוכרז כילד פלא.
בגיל 6 כבר שיחק סימולטנית נגד כמה יריבים מבוגרים ובגיל 8 ניצח בקלות יריבים מנוסים, והשתתף במשחקים סימולטניים.
בשנת 1920 היגרו הוריו לארצות הברית כדי להתפרנס מהופעות בנם.
בקיץ 1921 שיחק רשבסקי בכיסוי עיניים נגד הארי בורוכוב וניצח אותו פעמיים.
בשנת 1922 שיחק רשבסקי בגיל 11 בתחרות האמנים בניו יורק, וניצח את דוד ינובסקי.
בבגרותו לא היה רשבסקי שחמטאי מקצועני.
הוא ויתר זמנית על משחק השחמט ולמד באוניברסיטת שיקגו, שם סיים את לימודי ראיית החשבון בשנת 1934. הוא פירנס את משפחתו בעבודה כרואה חשבון.
בשנת 1941 נישא לנורמה מינדיק ולזוג נולדו שלושה ילדים.
רשבסקי היה יהודי אורתודוקסי ולא שיחק בשבת.
מנהלי התחרויות בהן שיחק שבצו את משחקיו תוך התחשבות ברצונו זה.
הוא התחרה במספר שיא של 21 אליפויות ארצות הברית, ובכל אחת מתחרויות אלה סיים עם מאזן חיובי.
בין יתר השיאים שרשבסקי מחזיק: 15 פעמים סיים בין שלושת הראשונים בתחרות, שיחק את מספר המשחקים הרב ביותר (269) וזכה במספר המשחקים הרב ביותר (127).
בשנת 1936 הוזמן לתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936 הנחשבת עד היום לאחת התחרויות החזקות שהתקיימו אי פעם, שם חלק רשבסקי מקום שלישי.
הוא ניצח את יפים בוגוליובוב, אלכסנדר אלכין, עמנואל לסקר, מילן וידמר, וסיים בתיקו עם מיכאל בוטביניק.
שנה מאוחר יותר חלק מקום ראשון בתחרות קמרי, לטביה עם סאלו פלור וולדימיר פטרוב.
בזמרינג באדן 1937 חלק מקום 3 - 4 עם חוסה ראול קפבלנקה, נקודה וחצי אחרי פאול קרס.
בשנת 1938 חלק מקום רביעי בתחרות אברו בהולנד, בה השתתפו שמונת השחקנים החזקים ביותר בעולם.
בין היתר ניצח את מקס אויבה ואת ראובן פיין.
רשבסקי ניצח בפעם השלישית באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בבוסטון בשנת 1944.
רשבסקי היה מתחרה רציני על אליפות העולם ממחצית שנות ה-30 ועד למחצית שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא היה אחד מחמשת רבי האמנים שהתחרו באליפות העולם שהתקיימה בהאג ובמוסקבה בשנת 1948 וחלק מקום שלישי עם פאול קרס אותו ניצח, ואחרי מיכאל בוטביניק ווסילי סמיסלוב.
בשנת 1950 הוענקה לרשבסקי דרגת רב-אמן על ידי פיד"ה, הפדרציה העולמית של השחמט, בפעם הראשונה שהוענקו דרגות על ידי הפדרציה.
למרות שהיה זכאי להשתתף בתחרות המועמדים על אליפות העולם בבודפשט הוא לא שיחק.
הדעה הכללית היא שמשרד החוץ האמריקאי מנע מרשבסקי לשחק משום המלחמה הקרה ועובדה זו עקבית עם כך שהשחקן היחיד הנוסף מארצות נאט"ו, מקס אויבה מהולנד, לא שיחק גם כן.
בשנת 1991 אמר רשבסקי כי ההחלטה לא לשחק הייתה שלו.
תחרות המועמדים בציריך, בשנת 1953 הייתה כנראה ההזדמנות הטובה ביותר של רשבסקי להגיע לדו-קרב על אליפות העולם, אך הוא סיים במקום שני משותף עם דוד ברונשטיין אחרי וסילי סמיסלוב.
רשבסקי העפיל פעם נוספת לתחרות המועמדים בשנת 1967, אך הפסיד ברבע הגמר לוויקטור קורצ'נוי.
בשנת 1952, אירחה ניו יורק את שמונת המשחקים הראשונים בדו-קרב לא פורמלי על אליפות העולם החופשי, בין רשבסקי ורב-האמן הפולני-ארגנטינאי מיגל ניידורף.
חמישה משחקים נוספים התקיימו במקסיקו-סיטי וחמישה בסן סלבדור.
רשבסקי ניצח 11-7. שנה לאחר מכן התקיים דו-קרב גומלין בבואנוס איירס ורשבסקי ניצח שוב 9.5-8.5.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוכיח רשבסקי כי הוא שחקן דו-קרב שקשה מאוד להתמודד איתו.
רק בשנת 1968, בגיל 57 הפסיד לראשונה בדו-קרב, לוויקטור קורצ'נוי.
רשבסקי שיחק בלוח הראשון בנבחרת ארצות הברית בדו-קרב מול ברית המועצות בשנת 1955, דו-קרב שהתקיים במוסקבה, וניצח את אלוף העולם המכהן מיכאל בוטביניק 2.5-1.5.
בשנת 1961 שיחק רשבסקי בניו יורק ובלוס אנג'לס דו-קרב מול בובי פישר.
הגב' פיאטיגורסקי ארגנה את הדו-קרב שהיה אמור להיות בן 16 משחקים בין פישר שזכה באליפות ארצות הברית באותה שנה לבין רשבסקי והקצתה 8,000 דולר למנצח.
פישר פרש מהתחרות כשהתוצאה הייתה 5.5:5.5 (שני ניצחונות לכל שחקן ושבע תוצאות תיקו) בטענה שגב' פיאטיגורסקי קובעת שעות שנוחות לה למשחקים ואינן נוחות לו.
רשבסקי ניצח טכנית וקיבל את הפרס הכספי שהובטח לזוכה.
במהלך הקריירה הארוכה שלו שיחק רשבסקי מול 11 מ-12 אלופי העולם הראשונים, החל מעמנואל לסקר ועד אנטולי קרפוב והוא השחקן היחיד שמחזיק בשיא זה.
(הוא פגש את גארי קספרוב אך לא שיחק מולו).
הוא ניצח שבעה אלופי עולם: את לסקר, חוסה ראול קפבלנקה, אלכסנדר אלכין, מקס אויבה, מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב ובובי פישר.
את פישר ניצח בין היתר במסגרת אליפות ארצות הברית בשנת 1965. ששת השחקנים הראשונים החזיקו באליפות העולם ברציפות משנת 1894 ועד 1960. פישר החזיק בה משנת 1972 ועד 1975.
מלבד אליפויות ארצות הברית, ניצחונותיו של רשבסקי בתחרויות חשובות כוללים את סירקוז 1934, הייסטינגס 1937/38, לנינגרד-מוסקבה 1939, הוליווד 1945 (אליפות פאן-אמריקה), ניו יורק 1951 (תחרות זיכרון למוריס ורטהיים), הוואנה 1952, ניו יורק 1956, דאלאס 1957, חיפה-תל אביב 1958, בואנוס איירס 1960, נתניה 1969 ורייקיאוויק 1984 בגיל 73.
רשבסקי המשיך להתחרות ברצינות למעשה עד פטירתו.
הוא ניצח את יריבו הוותיק, וסילי סמיסלוב במשחק תחרותי בשנת 1991 בגיל 80.
רשבסקי נפטר בניו יורק בשנת 1992.
לבן: ז'אק מיזס שחור: שמואל רשבסקי 1935
ניהול הסיום הוא מלאכת מחשבת.
רשבסקי שיחק באופן קבוע בלוח העליון של נבחרת ארצות הברית באולימפיאדות השחמט.
בסיועו זכתה נבחרת ארצות הברית במדליית זהב בשנת 1937 ובמדליית ארד בשנת 1974. רשבסקי עצמו קיבל מדליית ארד אישית על ביצועיו בלוח הראשון בשנת 1950. סך התוצאות שלו באולימפיאדות הן +39 -12 =42 (63.5%).
רשבסקי היה שחקן קשוח ובעל תושייה שהצטיין במיוחד במשחק עמדתי, אך בעל יכולת לשחק גם שחמט טקטי מבריק כאשר העמדה התאימה לכך.
הוא השתמש בכמות זמן עצומה לשלב הפתיחה של המשחק, טקטיקה מסוכנת שלעיתים אילצה אותו לשחק את יתר המשחק בזמן מועט מאוד.
גישה זו לעיתים בלבלה את יריביו וערערה את ביטחונם, אך לעיתים הביאה לשגיאות גסות מצדו.
חוסר הידיעה (היחסי) של שלב הפתיחה במשחק, ונטייתו להיקלע לדוחק-זמן עשויות להיות הסיבות שבגללן, על אף כישרונו הגדול, הוא לא הצליח להפוך לאלוף העולם.
הוא עצמו הכיר בכך בספרו משנת 1976.
רשבסקי עצמו אפיין את סגנונו באמירה ש"סגנוני הוא בין זה של טל לזה של פטרוסיאן".
בציטוט זה יש הרבה מן האירוניה, משום ששני אלופי העולם המוזכרים בו מייצגים שני סגנונות קיצוניים מנוגדים, אך הוא גם תואם את המציאות כפשוטה, כפי שהסביר רשבסקי בספרו משנת 1976:
רשבסקי ערך טורים רבים בבטאוני שחמט וכן את הטור של העיתון הניו יורק טיימס.
צארלי צאפלין מול שמואל רשבסקי
קרל פילניק מול מול שמואל רשבסקי, 25.4.1942,
מיגל ניידורף מול שמואל רשבסקי, 30.8.1953, Not Enough Time to Win!
שמואל רוזנטל בפולנית: Samuel Rosenthal; 7 בספטמבר 1837, פולין – 12 בספטמבר 1902, צרפת) היה שחמטאי יהודי-צרפתי.
רוזנטל למד משפטים ועבר מורשה לפריז במהלך ההפיכה הפולנית בשנת 1864, לאחר הכישלון של ההתקוממות של ינואר.
רוזנטל השתקע בפריז כשחמטאי מקצועני וככתב.
בשנת 1864 הפסיד רוזנטל בדו-קרב לאיגנץ קוליש +1 -7 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
רוזנטל ניצח באליפות קפה דה לה רז'אנס בשנים 1865, 1866 ו-1867 בפריז, והיה לשחמטאי הצרפתי החזק ביותר.
בשנת 1867 הגיע רוזנטל למקום התשיעי בתחרות פריז (ניצח: איגנץ קוליש) והפסיד בדו-קרב לגוסטב נוימן +0 -5 =6. בשנת 1869 הפסיד בשני דו-קרבות לגוסטב נוימן +1 -3 =1 ובשני +2 -4 =1. ביולי 1870 חלק מקום 8-9 בתחרות באדן-באדן (ניצח: אדולף אנדרסן).
משום המלחמה הצרפתית פרוסית בשנים 1870-1871 נסע רוזנטל ללונדון, שם התמודד בדו-קרב מול ג'ון ויסקר וניצח בתוצאה +3 -2 =4. בחודשים יולי-אוגוסט 1873 הגיע רוזנטל למקום הרביעי בתחרות וינה, אחרי וילהלם שטייניץ, ג'וזף הנרי בלקברן ואדולף אנדרסן.
בשנת 1878 חלק מקום 7-8 בתחרות פריז (ניצחו: יוהנס צוקרטורט ושמעון אברמוביץ וינוור).
בשנת 1880 ניצח רוזנטל באליפות צרפת הראשונה (הבלתי רשמית), לפני אלברט קלרק וג'ול ארנו דה ריוויאר.
באותה שנה הפסיד בדו-קרב נגד יוהנס צוקרטורט +1 -7 =11 בלונדון.
בשנת 1883 הגיע למקום השמיני בתחרות לונדון (ניצח: יוהנס צוקרטורט).
בשנת 1887 חלק מקום 5-7 בתחרות פרנקפורט.
תוצאותיו התחרותיות הושפעו מפעילותו כעיתונאי ומבריאותו הרופפת.
בין השנים 1885 ל-1902 ערך רוזנטל מדור שחמט בעיתון Le Monde Illustré וכמו כן כתב עבור La Strategie, La Vie Moderne ועיתונים צרפתיים נוספים.
בשנת 1898 תבע וזכה במשפט את אחד מתלמידי השחמט שלו, הנסיך בלשוב, כאשר החוזה עמו הסתיים.
בית המשפט הצרפתי קבע לרוזנטל פיצוי בגובה 15,000 פרנק.
הנסיך שילם לרוזנטל 500 פרנקים לחודש, ו-1000 פרנקים כאשר רוזנטל התלווה לנסיך בנסיעותיו.
הרב שמואל רוזובסקי (כ"ב בטבת ה'תרע"ג, 1 בינואר 1913 - כ"ז בתמוז ה'תשל"ט, 22 ביולי 1979) היה ראש ישיבת פוניבז'.
שיעוריו בישיבה משכו תלמידים רבים, והשפעתו הלמדנית הייתה רבה והיא נפוצה ברחבי עולם הישיבות; רבים מהר"מים וראשי הישיבות בדור שאחריו הם תלמידיו.
נולד בהוֹרַדְּנַה (גרודנא) לרב מיכל דוד רוזובסקי, שהיה אחד ממורי ההוראה בעיר.
למד בישיבת שער התורה אצל הרב שמעון שקופ - שממנו הושפעה רבות שיטת לימודו.
בשנת ה'תרצ"ו עלה ארצה יחד עם ידידו הרב זלמן רוטברג, לימים ראש ישיבת בית מאיר, כדי להימנע מגיוס לצבא הפולני.
השניים למדו בישיבת לומז'ה בפתח תקווה אצל הרב ראובן כץ, שאף סייע בהשגת אישורי עלייה לארץ ישראל עבורם.
במשך שנים הוא קבע שיעור קבוע, אחת לשבוע, עם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, שהשפיע על דרך לימודו.
עם הקמתה של ישיבת פוניבז' על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, בשנת ה'תש"ד, נקרא הרב רוזובסקי על ידו לעמוד בראשות הישיבה ובמשרה זו כיהן עד פטירתו, לצידם של הרב דוד פוברסקי שמונה בשנת ה'תש"ה והרב אלעזר מנחם מן שך שמונה בשנת ה'תשי"ב.
בשנת ה'תשט"ז (1956) נבחר לדיין בבית הדין הרבני הגדול, אך בסופו של דבר לא מונה לתפקיד.
נפטר ממחלת הסרטן בכ"ז בתמוז ה'תשל"ט.
מדי שנה בליל יום השנה מציינים את זכרו בישיבת פוניבז' בהשמעת שיעור מוקלט שלו על הסוגיה הנלמדת באותה העת בישיבה, בחדר שבו נמסרים השיעורים הכלליים של ראשי הישיבה.
בעל נכדתו הרב נחשון שילר הקים לזכרו את ישיבת אור שמואל השוכנת במתחם בית היתומים דיסקין בירושלים.
נשא את אסתר, בת הרב צבי פסח פרנק, רבה הראשי האשכנזי של ירושלים, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בנישואיו השניים נשא את חנה, בתו של הרב יעקב שלמה פרידמן.
היא נפטרה לאחר שבע שנות נישואין שתיאר "שבע שנות השבע".
לאחר מכן, על מיטת חוליו נשא בשנית את אשתו הראשונה, אסתר, שנפטרה בשנת תשס"ג.
בתו גיטה מלכה נשואה לרב יצחק הקר, ראש ישיבת גרודנא באר יעקב.
בנו הרב מיכל דוד, ראש ישיבת וילקומיר באשדוד.
בתו שרה נשואה בנישואים שניים לרב צבי רוטברג, ראש ישיבת בית מאיר.
בתו אלה הייתה נשואה לפרופסור חיים מיליקובסקי.
אחיו הרב יוסף רוזובסקי היה מראשי ישיבת אור ישראל הקטנה.
בחייו נדפסו משיעוריו בספרים שיעורי הר"מים, ולאחר פטירתו הוצאו לאור שיעוריו בסדרות הספרים: "שיעורי הגר"ש רוזובסקי" (מהדורות סטנסיל), "חידושי רבי שמואל" ו"שיעורי רבי שמואל" וכן בקובץ "זיכרון שמואל".
הרב אשר דויטש מראשי ישיבת פוניבז' היה מבין הכותבים והעורכים של ספרי "שיעורי רבי שמואל".
תלמידיו מתקופת הקמת ישיבת פוניבז'
הרב גרשון אדלשטיין - ראש ישיבת פוניבז'
הרב יעקב אדלשטיין - רבה של רמת השרון
הרב מרדכי שלמה ברמן - מראשי ישיבת פוניבז'
הרב ברוך דב פוברסקי - ראש ישיבת פוניבז'
הרב דב צבי קרלנשטיין – ראש ישיבת גרודנא
רבי בן ציון רבינוביץ - האדמו"ר מביאלא
הרב יצחק הקר - ראש ישיבת גרודנא בבאר יעקב (חתנו)
הרב צבי דרבקין - ראש ישיבת גרודנא בבאר יעקב
הרב יהודה עדס - ראש ישיבת קול יעקב
הרב ברוך ויסבקר - ראש ישיבת בית מתתיהו
הרב דוד יצחק מן - ראש ישיבת כנסת חזקיהו
הרב יגאל רוזן - ראש ישיבת אור ישראל
הרב גבריאל יוסף לוי - ראש ישיבת באר התורה (מעורכי ספריו)
הרב אליהו ברוך פינקל - מראשי ישיבת מיר
הרב נסים טולדנו - ראש ישיבת שארית יוסף
הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי - ראש ישיבת ירוחם
הרב שמואל מרקוביץ - ראש ישיבת פוניבז'
הרב יצחק בן שחר - ראש ישיבת קדומים
הרב מיכאל חסין - ראש עמותת שער התורה
הרב דוד הקשר מרבני ישיבת קול תורה
הרב דניאל גינזבורג מרבני ישיבת בית מאיר
הרב נחום לבין - ראש ישיבה לצעירים ברחובות
שמואל רויטל (15 באוקטובר 1928 - 18 ביוני 2015) היה משפטן ומומחה בתחומי תכנון ובנייה ושלטון מקומי, מחברם של ספרי משפט.
רויטל נולד ברובנו, באותה תקופה בשלטון פולין.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1935. הוא התגורר בילדותו ברעננה ולמד בבית הספר היסודי "מגד".
כנער למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
שירת במלחמת השחרור בחטיבת אלכסנדרוני.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1972. שימש כמשפטן בשירות המדינה – במשרד מבקר המדינה וכסגן היועץ המשפטי של נציבות תלונות הציבור.
שימש מרצה לדיני תכנון ובנייה באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
דיני התכנון והבניה (עוקדן) – הוצאת סדן, עוקדן חוקים תקנות ופסקי דין בנושאי התכנון והבנייה, מלווים בפרשנות המחבר.
העוקדן זיכה את ד"ר שמואל רויטל בפרס השלטון המקומי.
דיני רישוי עסקים – הוצאת סדן, 2009, עוקדן בנושא רישוי עסקים בישראל.
שמואל (שמוליק) משה ריפמן (30 באוקטובר 1949 – 30 בינואר 2017) היה ראש מועצה אזורית רמת הנגב ויושב ראש מרכז המועצות האזוריות.
ריפמן נולד בבני ברק ובהיותו בן 12 נשלח על ידי הוריו כילד חוץ לקיבוץ רביבים.
בשירותו הצבאי היה חייל וקצין בנח"ל מוצנח והשתחרר בדרגת רב-סרן.
כיהן כראש מועצה אזורית רמת נגב משנת 1991 עד פטירתו.
בשנת 1995 מונה ליושב ראש מינהלת הרשות לפיתוח הנגב, ובשנת 1996 נבחר ליושב ראש מרכז המועצות האזוריות בישראל וכיהן בתפקיד זה עד סמוך לפטירתו.
במסגרת תפקידיו במועצה האזורית וברשות לפיתוח הנגב, עמד בראש החברה הכלכלית לפיתוח רמת הנגב, מי רמת הנגב והיה יושב ראש חברת "מרחצאות הנגב" ויושב ראש חברת "עמ־שב־מרכז" לפיתוחים טכנולוגיים.
שימש דירקטור וחבר ההנהלה המצומצמת במפעל הפיס.
המועצה האזורית רמת נגב, המתפרשת על כ־20% משטח ישראל, זכתה בראשותו עשר שנים ברציפות בפרס שר הפנים בגין ניהול מנהלי וכספי מצטיין.
בין הפרויקטים שהיה קשור בקידומם נמנים עיר הבה"דים, כביש 6, מניעת הזיהום הסביבתי ברמת חובב ואחרים.
ריפמן שינה גם את נוהלי העבודה במועצה.
עד להיבחרו היה מקובל, שבכול קדנציה יכהן כראש מועצה תושב יישוב אחר מהמועצה.
ריפמן מינה לתפקיד מהנדס המועצה את עודד ברזילי, שהיה אחד מראשי המועצה הקודמים.
ברזילי החזיק בתפקיד מהנדס המועצה במשך עשרים שנה.
שנים ארוכות היה חבר מפלגת העבודה, לאחר הקמת מפלגת קדימה עבר ריפמן לשורותיה ובבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה־46 ברשימת מועמדיה לכנסת.
בסמוך לבחירות לכנסת ה-19 פרש ריפמן מרשימת מפלגת קדימה והביע תמיכה במפלגת ישראל ביתנו ובעומד בראשה, אביגדור ליברמן.
ריפמן היה נשוי לטליה לבית דרור, מנהלת בית ספר, ואב לשלושה.
טליה היא בתו של יהודה דרור (צ'ובה), שהיה גם הוא ראש המועצה האזורית רמת הנגב.
בנו, און ריפמן, הוא ממייסדי עמותת 'השומר החדש'.
ריפמן הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו רביבים.
לזכרו, הוקם "מכון ריפמן לפיתוח משותף בנגב".
ריניש נולד בעיר צ'רנוביץ שברומניה (היום באוקראינה).
במלחמת העולם השנייה חי חלק מהזמן בגטו, ולאחר סיום המלחמה עבר ביחד עם הוריו לרומניה.
ב-1 באוקטובר 1950 עלה ביחד עם משפחתו לישראל.
המשפחה שוכנה במעברת בת גלים שבחיפה.
בתחילה למד בבית הספר הדתי ברכסים ולאחר ששליטתו בשפה העברית השתפרה עבר ללמוד בבית הספר היסודי בבת גלים.
ריניש סיים את בית הספר התיכון "גמנסיה ביאליק" בחיפה ואת שירותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית.
לאחר פציעתו בפעולה הועבר לשירות ביחידה עורפית.
לאחר שירותו הצבאי עבד כתמחירן בחברת מקורות ובמקביל היה חבר המועצה המקומית נשר כנציג מפלגת מפא"י.
בפברואר 1974 נבחר לסגן ראש מועצת נשר.
בשנת 1978 גבר על ישראל קולס בבחירות אישיות לראשות מועצת נשר.
ריניש היה ראש המועצה מטעם מפלגת העבודה עד 1989. בבחירות בתחילת 1989 הפסיד ריניש לדוד עמר מהליכוד.
לאחר מכן שימש במשך שנתיים כנציב תלונות הציבור בהסתדרות ולאחר מכן שימש כמזכיר המועצה המקומית עתלית.
בנוסף לתפקידיו מונה כחבר בוועדות שונות כגון: ועדת לקביעת מעמד עירוני ביישובים שונים, חבר הוועדה הקרואה של ירכא, וכן נציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין לעבודה בחיפה.
בשנותיו האחרונות פעל במסגרת המאבק לסיוע לנזקקים ולניצולי שואה, וכחבר בצוות המשא ומתן עם הממשלה להשגת זכויות לניצולי שואה.
הוא מונה גם להיות סגן יו"ר "הקרן לרווחת נפגעי שואה".
בנוסף לתפקידו זה שימש גם כיו"ר התאחדות עולי רומניה בחיפה.
היה אב לשני ילדים, וסב לשישה נכדים.
בספטמבר 2013 לאחר שיפוץ ושיקום "פארק גבעת עמוס", השוכן בין שכונת "גבעת עמוס" ושכונת בן דור, הסבה עיריית נשר את שם הפארק לשם "פארק שמואל", על שמו של שמואל ריניש, שעבר להתגורר בשכונה בשנת 1973 בימיה הראשונים.
אדריכלות הנוף שתכננה את הפארק היא חנה יפה.
הפארק שוכן בתוך ואדיון קטן המוביל לרחוב העמק.
והוא כולל מסלול לזרימת מים בחורף.
בימים מאד גשומים המים מציפים את רחוב עמק, ואת המכוניות החונות שם.
צמוד לפארק שוכנים מספר מבנים גבוהים בגבם לפארק.
כדי לעטר את הקירות תכננה חנה יפה הדבקת תמונות גדולות מאד מימיה הראשונים של העיר נשר.
הביצוע של התקנת התמונות נעשה על ידי הגרפיקאית חונה מדר.
בינואר 2024 החלה עיריית נשר בשדרוג הפארק.
ניטע דשא כדי למנוע סחף אדמה, ותוכנן בתוך הפארק שטח מסום שישמש להשכרה לאירועים.במשך השנים התמונות שהודבקו על קירות המבנים דהו לחלוטין, חלקן הושחתו.
נכון ליולי 2024, לא שוקמו הצילומים בפארק.
שמואל רשף (24 בדצמבר 1946 – 16 בדצמבר 2010) היה קצין תותחנים ראשי ה-13 בצה"ל ואיש עסקים ישראלי.
רשף (במקור - פישר) נולד בסאטמר שבטרנסילבניה ועלה לישראל בשנת 1959. הוא היה בין בוגרי המחזור הראשון של ישיבת בני עקיבא בנתניה.
רשף התגייס לצה"ל ב-1965 במסגרת העתודה האקדמית והצטרף לחיל התותחנים, בו מילא שורה ארוכה של תפקידים.
ב-1968 סיים קורס קציני חת"ם ושימש קצין הדרכה בפיקוד הצפון.
במלחמת ההתשה שימש כמפקד סוללה וקצין מבצעים בגדוד 334, בשנים אלו השתתף בפשיטות בלבנון, ירי ארטילרי לאזור אירביד שבירדן ולחימה בחזית המצרית.
ב-1971 השתלם בקורס מדידות מתקדם בצבא ארצות הברית.
לאחר מכן שימש מפקד בקורס יסוד וסגן מפקד הקורס בבה"ד 9, ב-1973 שימש קצין אג"ם של אגד ארטילרי 7030. שבועות ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים מונה לסגן מפקד גדוד 334, במהלך המלחמה השתתף בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן ובמבצע קינוח.
לאחר המלחמה שימש קצין אג"ם במפקדת התותחנים של פיקוד הצפון ולמד בבית הספר לפיקוד ומטה.
בשנים 1978-1976 פיקד על גדוד 334, לרבות במבצע ליטני במהלכו שימש מפקד הסיוע של חטיבת גולני ולאחר מכן מפקד הסיוע של עוצבת הגליל שזה עתה הוקמה.
ב-1978 שימש כמפקד קורס קציני תותחנים ויצא ללימודים בצבא ארצות הברית.
ב-1980 מונה למפקד בית הספר לתותחנות ושימש מפקד אגד מילואים 425, לאחר מכן שירת כמפקד התותחנים בפיקוד הצפון (1982-1984).
רשף למד במכללה לביטחון לאומי.
לאחר כהונה כראש מחלקת תורת הלחימה במחלקת ההדרכה במטה הכללי התמנה לתפקיד קצין תותחנים ראשי (1986-1989), בדרגת תת-אלוף.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבד רשף ברפא"ל.
בהמשך ניהל את מפעל "שיש תבור" ומפעל נוסף ולאחר מכן פנה לעסקים פרטיים.
רשף היה בין מקימי בית התותחן בזכרון יעקב ושימש כיושב-ראש עמותת "יד לתותחנים".
שמואל רשף נפטר בחודש ב-16 בדצמבר 2010, והובא למנוחות בבית העלמין של קיסריה בה התגורר.
רשף היה נשוי ואב לבן ולבת.