tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנסיך אדוארד, דוכס קנט חמישה תגים, בראשון ובשלישי ובחמישי מופעים עוגנים כחולים, בשני וברביעי צלבי ג'ורג' הקדוש.
הנסיך מייקל מקנט חמישה תגים, בראשון ובשלישי ובחמישי מופעים צלבי ג'ורג' הקדוש, בשני וברביעי עוגן כחול.
הנסיכה אלכסנדרה חמישה תגים, בראשון ובשלישי ובחמישי מופעים לב אדום, בשני וברביעי עוגן כחול.
בני/בנות זוגם של המונרכים הבריטיים
המלכה אליזבת אשת המלך ג'ורג' השישי (1936-2002) מגן האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת לצד מגן האבירים של אביה קלאוד בוואס-ליון, רוזן סטרת'מור וקינגהורן.
המלכה מרי אשת המלך ג'ורג' החמישי (1910-1953) מגן האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת שלצידו מגן האבירים של הנסיך פרנסיס, דוכס טק אביה של המלכה, ומגן האצולה של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימבריג' (המבוסס על שלט האצולה של בית הנובר), סבה של המלכה מצד אמה.
המלכה אלכסנדרה אשת המלך אדוארד השביעי (1901-1928) מגן האבירים המלכותי של הממלכה המאוחדת לצידו של סמל האצולה של מלך דנמרק.
חברים אחרים במשפחת המלוכה הבריטית
בני משפחת המלוכה רשאים להשתמש בנס המלכותי של הממלכה המאוחדת בתוך מסגרת סמור (מסגרת לבנה עם סימונים שחורים המייצגים את פרוות הסמור).
נס זה משמש בדרך כלל את נשותיהם של הנסיכים הבריטיים או בני משפחה אשר לא הוענק להם נס משל עצמם.
בהלווייתה של הנסיכה דיאנה ובהלווייתה של הנסיכה אליס, דוכסית גלאוצ'סטר נפרש נס מלכותי זה על ארונותיהן.
דגלתאריךשימושתיאור 1340–1198 הנס המלכותי של אנגליה, בו נעשה שימוש לראשונה על ידי המלך ריצ'רד הראשון.
הסמל מכיל שלושה אריות; שני אריות סימלו את שתי הנחלות האחרות של בית פלאנטג'נט בצרפת (אקויטניה ונורמנדיה), והאריה השלישי הוסף כדי לסמל את אנגליה.
1406–1340 הנס המלכותי של אנגליה, בו נעשה שימוש לראשונה על ידי המלך אדוארד השלישי.
הסמל מחולק לארבעה וכולל שני רבעים בהם מוצג סמל אנגליה ושני רבעים בהם מוצג נס צרפת העתיק - אשר כוסה בפרח האירוס המייצג את טענת אנגליה לשליטה על צרפת.
1603–1406 הנס המלכותי של אנגליה, בו נעשה שימוש לראשונה על ידי המלך הנרי הרביעי.
הסמל מחולק לארבעה וכולל שני רבעים בהם מוצג סמל אנגליה ושני רבעים בהם מוצג נס צרפת - פרח האירוס המייצג את טענת אנגליה לשליטה על צרפת.
1707–1603 הנס המלכותי של בריטניה הגדולה, בו נעשה שימוש לראשונה על ידי המלך ג'יימס הראשון מבית סטיוארט.
הסמל מחולק לארבעה וכולל רבע ראשון ורביעי בו מוצג נס אנגליה כפי שהיה עד אז, רבע שני לממלכת סקוטלנד (שהייתה מאוחדת באוניה פרסונלית לממלכת אנגליה), ורבע שלישי לממלכת אירלנד (שהייתה חלק מהכתר האנגלי).
1714–1707 הנס המלכותי של בריטניה הגדולה תחת בית סטיוארט, בו נעשה שימוש על ידי ג'ורג' הראשון.
הסמל מחולק לארבעה וכולל ברבע הראשון והרביעי את נס אנגליה ביחד עם נס סקוטלנד, רבע שני לממלכת צרפת, ורבע שלישי לממלכת אירלנד.
סמל האבירים של המלך ג'ורג' השלישי - ברביע הראשון והרביעי מוצגים שלושה אריות המייצגים את אנגליה, הרביע השני מייצג את סקוטלנד והשלישי את אירלנד.
הנס הכלכלי הוא כינוי מקובל לגל הצמיחה הכלכלית חסר-התקדים שעברו גרמניה המערבית ואוסטריה אחרי מלחמת העולם השנייה.
את המונח טבע "הטיימס" הלונדוני ב-1950 .
מעשית באותה העת הומרו המערכות המדיניות-כלכליות של אותן ארצות מהמשטר האוטרקי של גרמניה הנאצית לדמוקרטיה קפיטליסטית עם כלכלת שוק תוך כדי התאוששות מההרס והחורבן של מלחמת העולם השנייה.
במקביל הן הוצפו בהשקעות חדשות וסובסדו דרך תוכנית מרשל, מה שחיזק את תשואת הצמיחה הכלכלית.
בין אנשי המפתח שהיו מעורבים בתהליך, לשר הכלכלה לודוויג ארהארד ניתנה ההוקרה וההערכה כאבי הנס הכלכלי.
בתום מלחמת העולם השנייה התמוטטה המדינה הגרמנית לחלוטין; רוב הערים הגדולות עמדו בהריסותיהן, התשתית התחבורתית – רכבות, גשרים, כבישים, שדות תעופה, נמלים – הושבתו ונהרסו, וכך גם מפעלים חיוניים אחרים.
כשבעה וחצי מיליון גרמנים נהרגו במלחמה – רובם חיילים בגיל העבודה.
זרם עצום של מיליוני פליטים גרמנים מן המזרח שטף את המדינה, ולרובם לא היה מקום לגור בו.
על גרמניה הושתו פיצויים כבדים, בעיקר בדמות סחורות ומחצבים, וכן שירותים כמו חשמל.
מחסור חמור בפחם בסוף שנות הארבעים, שפגע בכל מדינות אירופה, הביא למותם מקור של אלפי אזרחים.
נוצר גם מחסור במזון, בין השאר בגלל פיקוח מחירים, שהונהג עוד בימי הנאצים, וקצבת המזון שחילקו בעלות הברית הייתה 1,040–1,550 קלוריות ליום.
פירוקן של תעשיות הפחם והפלדה במערב גרמניה על ידי בעלות הברית, שהוחלט עליו בוועידת פוטסדאם, הושלם פחות או יותר ב-1950, מתקני תעשייה הוסרו מ-706 מפעלי ייצור במערב ויכולת התפוקה של תעשיית הפלדה הצטמצמה ב-6,700,700 טונות.
חבל הסאר, שהייתה לו חשיבות כלכלית גדולה בזכות מרבצי הפחם שלו, לא הוחזר למערב גרמניה עד 1957.
בנוסף למכשולים הפיזיים שהיה על הכלכלה הגרמנית לעבור בדרך לשיקום, היו גם מכשולים אינטלקטואליים.
בעלות הברית החרימו גם קניין רוחני בקנה-מידה גדול: את כל הפטנטים הגרמניים, בגרמניה ומחוצה לה.
ידע זה שימש לחיזוק התחרותיות התעשייתית שלהן על חשבון זו הגרמנית, בכך שהעניקו רישיונות לפטנטים האלו לחברות במדינות הברית.
מייד לאחר הכניעה הגרמנית, ובמשך השנתיים הבאות, ארצות הברית פעלה לפי תוכנית קפדנית כדי ללקט את כל הידע המדעי והטכנולוגי מגרמניה, וכן את כל הפטנטים.
ג'ון גימבל, בספרו "מדע, טכנולוגיה ופיצויים: ניצול ולקיחת שלל בגרמניה שאחרי המלחמה", מגיע למסקנה ששווי "הפיצויים האינטלקטואליים" שלקחו לעצמן ארצות הברית ובריטניה מתקרב ל-10 מיליארד דולר.
לשם השוואה, התמ"ג השנתי של ארצות הברית ב-1948 היה 258 מיליארד דולר; סך כל התשלומים במסגרת תוכנית מרשל היו 13 מיליארד דולר, שמהם קיבלה גרמניה 1.4 מיליארד.
במהלך השנתיים שבהן הייתה תוכנית זו בתוקף, לא הייתה כל אפשרות לעסוק במחקר תעשייתי, כיוון שתוצאותיו של מחקר כזה היו זמינות באופן מיידי למתחרים במדינות אחרות, שממשלותיהם עודדו אותם להשתמש בתיעוד ובמתקנים הגרמניים.
בינתיים, אלפים מטובי החוקרים הגרמנים הוצבו בעבודה בארצות הברית ובברית המועצות ("מבצע מהדק נייר").
הנס הכלכלי בגרמניה נגרם באופן חלקי כתוצאה מהסיוע הכלכלי מארצות הברית ומתוכנית מרשל, אבל בעיקר בזכות רפורמת המטבע של 1948, שבה הוחלף הרייכסמארק ששימש בגרמניה כהילך חוקי בשנות המלחמה במארק הגרמני, וכתוצאה מכך נעצרה האינפלציה הדוהרת.
פעולה זו נאסרה באופן מפורש בשנתיים שבה הייתה בתוקף תוכנית מורגנטאו; תוכנית זו הורתה לכוחות הכיבוש האמריקאים בגרמניה "...לא לנקוט בכל צעד לקראת שיקומה הכלכלי של גרמניה".
נוסף לרפורמת המטבע, הוסר הפיקוח על המחירים, שהונהג על ידי היטלר ב-1936. צעד זה הונהג על ידי לודוויג ארהרד, מראשי אסכולת Soziale Marktwirtschaft ("כלכלת שוק חברתית") שפעלה באוניברסיטת פרייבורג והייתה דומה בהשקפותיה לאסכולה האוסטרית, שמייצגה הבולט, פרידריך האייק, אף כיהן כפרופסור באוניברסיטת פרייבורג.
הסרת הפיקוח ספגה ביקורת חריפה ממפלגת SPD, אך היא הצליחה להביא לחיסולה של האינפלציה הסמויה שגרמה למחסור במזון.
הרפורמה במטבע נכנסה לתוקף ב-20 ביוני 1948, אחרי פרישתה של ברית המועצות מהשליטה המשותפת בשטחי הכיבוש.
הרייכסמארק המפוחת הוחלף במארק הגרמני, מה שגרם להפחתה גדולה באספקת הכסף, ופגיעה בשווי רכושם של אנשים רבים.
באותו שבוע הוחלט על הסרה כמעט מלאה של הפיקוח על המחירים, על אף מחאתם של ה-SPD.
במקביל, הוחלט על הורדת מיסים משמעותית.
כל הצעדים האלה ננקטו עדיין תחת משטר כיבוש, כיוון שמדינת מערב גרמניה טרם הוקמה.
כתוצאה מהצעדים הדרסטיים, חוסל המחסור במזון כמעט באופן מיידי; המטבע החדש נתפס כבעל ערך, מה שהביא להפסקה כמעט מיידית של סחר החליפין בסחורות, ובעלי חנויות החלו שוב למכור סחורה בכסף.
עליית יוקרתו של המטבע הביאה לפריון עבודה גבוה יותר ולהקטנת ההיעדרות מעבודה, מה שבתורו הביא להעלאת התפוקה.
מלחמת קוריאה (1950–1953) הובילה לדרישה מוגברת גלובלית של סחורות, והמחסור שנוצר כתוצאה מכך עזר להתגבר על ההתנגדות במערב לרכישת סחורות גרמניות.
גם הסכם השילומים בין גרמניה וישראל עזר לתת לגיטימציה ליחסים מסחריים עם גרמניה.
באותה תקופה היה לגרמניה מאגר גדול של כוח עבודה זול ובעל כישורים גבוהים, בין השאר כתוצאה מגירושם והגירתם של מיליוני פליטים (12–16 מיליון, על פי ההערכות המקובלות) מטריטוריות גרמניות-לשעבר, בעיקר במזרח אירופה.
בזכות זאת הצליחה גרמניה להכפיל את ערך היצוא שלה לכפליים מערכו בזמן המלחמה.
מלבד גורמים אלה, שעות עבודה ארוכות והגירתם (בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים) של מאות אלפי "עובדים אורחים" (Gastarbeiter) יצרו בסיס מוצק למפנה כלכלי.
החל מסוף שנות החמישים, נהנתה מערב גרמניה מאחת הכלכלות החזקות בעולם, כמעט ברמתה לפני המלחמה.
גם הכלכלה המזרח-גרמנית הראתה סימני צמיחה חזקה, אבל לא ברמת המערב, בין השאר משום שברית המועצות המשיכה לגבות ממנה פיצויים בדמות משאבים חיוניים.
שמו של לודוויג ארהארד, ששירת כשר הכלכלה בקבינט של קונראד אדנאואר מ-1949 עד 1963, והפך מאוחר יותר לקנצלר גרמניה, נקשר לעיתים קרובות בהצלחתה הכלכלית של גרמניה אחרי המלחמה.
ישנה מחלוקת בעניין תרומת תוכנית מרשל לנס הכלכלי במערב גרמניה: התומכים בטענה זו טוענים שהתוכנית תרמה ליכולת של הכלכלה הגרמנית לבנות את עצמה מחדש אחרי ההרס במלחמת העולם השנייה על ידי הכסף שזרם מבחוץ.
המתנגדים טוענים שזרם הפליטים שהוריד את השכר והגדיל את רווחיות המפעלים אפשר את הגידול בחיסכון הכללי ובהשקעות, ולבסוף את הצמיחה הגבוהה שממנה נהנתה מערב גרמניה אחרי המלחמה.
גם אוסטריה נכללה באזור הכיבוש של בעלות הברית (ובתוכנית מרשל), ולפיכך ניתן לראות אותה כחלק מהנס הכלכלי.
באוסטריה חזרו להספק כלכלי מלא בעקבות הארכת שעות העבודה והלאמתן של כמה תעשיות חשובות (ביניהן חברת הפלדה Voest וחברת האלומיניום AMAG).
בהשפעת רפורמת המטבע המצליחה של מערב גרמניה, החזירה גם אוסטריה למחזור את השילינג במקום הרייכסמארק.
בשנות החמישים החלו להגיע מהגרי העבודה הראשונים מדרום איטליה ומיוון, כיוון שנדרשו פועלים נוספים כדי לשמור על התנופה הכלכלית.
דגל מלך קנדה או הדגל האישי של מלך קנדה המכונה גם "הנס המלכותי של קנדה" (Royal Standard of Canada) הוא הדגל הרשמי של מלך קנדה, צ'ארלס השלישי.
דגל זה אומץ על ידי המלכה אליזבת השנייה בשנת 1962 ונעשה בו שימוש בעת שהמלך נמצא בקנדה בביקור (שכן הוא מתגורר בממלכה המאוחדת) וכן באירועים בהם המלך משתתף כראש המדינה של קנדה.
הדגל מונף מיד עם הגעת המלך למבנה (או כלי רכב או ספינה) ומורד מיד עם עזיבתו את המבנה.
כאשר מגיע נציג רשמי של המלך - המושל הכללי של קנדה או אחד מהמשנים למושל קנדה מונפים במקום דגל המלך - דגל המושל הכללי של קנדה או דגלי המשנים למושל קנדה בהתאמה.
הדגל מונף רק בעבור מלך קנדה, ואין לאף אדם אחר רשות להשתמש בו.
דגל זה מקבל עדיפות על הדגל הלאומי של קנדה.
הדגל כולל אלמנטים של הסמל המלכותי של קנדה בצורת דגל.
בתקופת מלכותה של המלכה אליזבת השנייה הופיע במרכז הדגל סמל המלכה המלכותי - עיגול כחול שבמרכזו האות "E" שעליה כתר, והיא הוקפה ורדים.
האות, הכתר והוורדים היו בצבע זהב.
האות E היא האות הראשונה בשמה של המלכה אליזבת בשפה האנגלית.
עם הכתרתו של צ'ארלס השלישי, הוסר הסמל האישי, ועל הנס המלכותי לא מופיעה האות הראשונה בשמו של המלך.
כך עתיד לשמש עיצוב זה גם את המלכים האחרים שיימלכו אחרי צ'ארלס.
ברביע השמאלי העליון של הדגל מופיעים שלושה אריות צועדים (המכונים בהרלדיקה "נמרים") על רקע אדום.
אריות אלה מקורם בדגל אנגליה והם מסמלים את אנגליה, ואת מקור בית המלוכה ואת השפה האנגלית - שפה רשמית של קנדה.
ברביע הימני העליון של הדגל מופיע אריה אדום צועד על רקע צהוב, שסביבו מסגרת ועליה פרחי חבצלת.
חלק זה של הדגל מקורו בסמל המלכותי של סקוטלנד.
חלק זה של הדגל מייצג את העובדה שהמלך הוא גם מלך סקוטלנד ואת הקבוצה האתנית הסקוטית הגדולה המתגוררת בקנדה (הקבוצה השלישית בגודלה מבין הקבוצות האתניות בקנדה).
ברביע השמאלי האמצעי מופיע נבל בריין בורו המופיע על סמל אירלנד ומייצג את אירלנד - שמהווה חלק מהממלכה המאוחדת ואת העובדה שבקנדה מתגוררת קבוצה אתנית גדולה שמוצאה מאירלנד.
ברביע הימני האמצעי מופיעים שלושה פרחי חבצלת על רקע כחול, שמקורם בסמל ממלכת צרפת.
רביע זה מייצג את המלוכה הצרפתית ששלטה בעבר בקנדה, ואת הקבוצה האתנית הצרפתית הגדולה, המתגוררת בעיקר בפרובינציית קוויבק.
בחלקו התחתון של הדגל מופיע ענף ועליו שלושה עלי עץ אדר - העץ המסמל את קנדה, את העובדה שקנדה מורכבת מלאומים רבים המהווים יחד את האומה הקנדית, ואת היות בית המלוכה מייצג את כל הלאומים האלה.
הנס הוליין היה אדריכל ומעצב אוסטרי שזכה פרס פריצקר לשנת 1985.
הנס הוליין סיים את לימודיו בבית הספר לאדריכלות באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ב-1956. בזכות מלגת הצטיינות שבה זכה התאפשר לו לממן את המשך לימודיו בארצות הברית.
הוא המשיך את לימודיו במכון הטכנולוגי של אילינוי (שאת לימודי האדריכלות אז ניהל מיס ון דר רוהה) עד 1959 ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי עד 1960. הוא עבד כאדריכל במספר משרדים בשוודיה ובארצות הברית לפני ששב לווינה ב-1964 שם הקים משרד אדריכלים משלו.
הוליין עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס בשנים 1963, 1964 ו-1966. בשנים 1967–1976 לימד כפרופסור באקדמיה לאמנות שבדיסלדורף.
מאז 1976 לימד כפרופסור באוניברסיטה לאמנויות שימושיות בווינה.
נוסף על עבודתו כאדריכל הציג הוליין תערוכות שונות, בין היתר בביאנלה של ונציה לאמנויות.
בשנת 1980 עיצב את הבמה לדרמה שהפיק ארתור שניצלר בווינה בשם "Der Einsame Weg".
הוליין היה מוכר בין היתר בזכות הביקורת החריפה שמתח נגד זרם הפונקציונליזם של הגישה המודרניסטית והשתייכותו לזרם האדריכלות הפוסט מודרנית.
מאז שנות ה-70 זכה הוליין להכרה בין-לאומית בזכות עבודותיו הייחודיות.
1970, גלריית ריצ'רד פייגן, ניו יורק.
1972, חנות התכשיטים שולין, וינה.
1972–1982, המוזיאון הלאומי של אבטיברג, ליד דיסלדורף.
1978, משרד התיירות של וינה.
1987–1991, המוזיאון לאמנות מודרנית, פרנקפורט.
1997–2002, ולקניה, המרכז האירופאי לוולקנולוגיה, אוברן, צרפת.
הנס המלכותי של מאוריציוס או הדגל האישי של מלכת מאוריציוס היה הדגל האישי של אליזבת השנייה, מלכת מאוריציוס בין השנים 1968–1992.
בדגל זה נעשה שימוש בעת ביקור המלכה במאוריציוס וכן בעת מילוי תפקידה כראש המדינה.
למושל הכללי של מאוריציוס אשר מילא את תפקידה בהיעדרה היה דגל אחר.
הדגל זהה לשלט האצולה שבמרכז סמל מאוריציוס בתוספת הדגל האישי של המלכה אליזבת השנייה המופיע בעיגול במרכז הנס המלכותי.
לאחר הכתרתו אימץ גם צ'ארלס השלישי את הנס המלכותי כדגלו האישי בעת ביקוריו באוסטרליה, עם שינויים בעיצובו , והשתמש בו לראשונה בעת ביקורו במדינה באוקטובר 2024.
המושל הכללי של אוסטרליה, הממלא את תפקיד המלך בהיעדרו מהמדינה, משתמש בדגל משלו.
הדגל מכיל את סמל אוסטרליה שבמרכזו כוכב חבר העמים (כוכב בצבע זהב בן שבעה קצוות המסמל את המדינות והטריטוריות של אוסטרליה - שש מדינות, וקצה נוסף לטריטוריות).
במרכז הכוכב, במעגל כחול, הופיע עד 2022 הדגל האישי של המלכה אליזבת השנייה (הכולל את האות E המוזהבת שמעליה כתר מוזהב וסביבם זר של שושנים), שאינו מופיע בעיצוב הנוכחי.
ששת חלקי הסמל מייצגים את שש מדינות אוסטרליה:
השישית הראשונה העליונה משמאל (הסמוך לניצב הדגל) מסמל את דרום ויילס החדשה ומכיל את צלב ג'ורג' הקדוש שעליו, במרכז השישית מופיע אריה מוזהב, ועל כל אחת מזרועות הצלב מופיע כוכב מוזהב.
השישית האמצעית העליונה מסמלת את ויקטוריה ובה כתר וחמישה כוכבים לבנים על רקע כחול.
השישית הימנית העליונה מסמלת את קווינסלנד ומכילה צלב מלטה כחול שבמרכזו כתר, על רקע לבן.
השישית השמאלית התחתונה מסמלת את דרום אוסטרליה וכוללת ציפור שחורה על רקע מוזהב.
השישית האמצעית התחתונה מסמלת את אוסטרליה המערבית ובה ברבור שחור על רקע זהוב.
השישית הימנית התחתונה מסמלת את טסמניה ובה אריה אדום על רקע לבן.
הדגל יכול להיות מוצג בשני יחסים: 1:2 ו- 22:31. יחס 1:2 הוא היחס המקובל בדגלי צי.
יחס 22:31 יוצר סימטריה בדגל, כאשר גבול הדגל הוא בעובי שתי יחידות, וכל אחד מששת הסמלים מוצג כריבוע של 9×9 יחידות.
הנס המלכותי של מלך הסקוטים הידוע גם כנס המלכותי של סקוטלנד או בשמו העממי האריה הפראי הוא דגלו ההיסטורי של מלך הסקוטים.
הדגל הוא כרזה של שלט האצולה של ממלכת סקוטלנד.
על פי המסורת, האריה אומץ במהלך המאה ה-12 בידי ויליאם הראשון (הידוע גם כ"ויליאם האריה") אך אין שום תיעוד לכך שהוא שימש כ"מגן הדומיניון של סקוטלנד" עד 1222 עת הוסף האריה לחותמו של בנו, אלכסנדר השני.
תיעודים קדומים יותר של נס מלכותי מתארים דגל המציג דרקון אשר ידוע כי הוא שימש את דייוויד הראשון בקרב הדגלים בשנת 1138. גרסה נוספת טוענת כי סמל האצולה של סקוטלנד אומץ בידי מלקולם השלישי ב-1061.
על הדגל אריה אדום זקוף, עם לשון וציפורניים כחולים, מוקף במסגרת כפולה אדומה, ופרחי אירוס.
בלאזון הדגל: אור, אריה זקוף גולס חימוש ולשון אזור בתוך מסגרת כפולה פרח מנוגד-פרח גולס.
לאחר איחוד הכתרים בשנת 1603, הדגל שולב לתוך הנס המלכותי לשימושו של המונרך הבריטי, כאשר הוא ממוקם ברביעים הראשון והרביעי בסקוטלנד, ובשני בלבד מחוצה לה.
כיום נעשה בדגל שימוש רשמי במעונות המלכותיים ארמון הולירוד וטירת בלמורל כאשר המלך אינו נוכח במקום.
לנציגי הכתר, כגון השר הראשון של סקוטלנד, הלורד לוטננט וסגניהם, הלורד הגבוה של האספה של הכנסייה הסקוטית והלורד ליון יש אישור להשתמש בדגל לייצוגם.
האריה הפראי משולב גם בסמל הרגימנט המלכותי הסקוטי ובסמל דוכס רות'סיי, תוארו של בנו של המונרך הסקוטי.
הנס המלכותי של ניו זילנד הידוע גם כדגל המלכה האישי לניו זילנד הוא דגלה האישי של המלכה אליזבת השנייה בתפקידה כמלכת ניו זילנד.
הדגל אושר לשימוש בשנת 1962 לשימושה הבלעדי של המלכה בביקוריה בניו זילנד או כאשר היא משמשת כראש המדינה באירועים מחוץ לממלכה.
לנציגה של המלכה במדינה, המושל הכללי של ניו זילנד, יש דגל משלו.
ב-11 באוקטובר 1962 הודיעה המלכה על אימוצו של דגל אישי מיוחד למטרות ביקורה בניו זילנד בין ה-6-8 בפברואר 1963 ולשימוש לאחר מכן.
מאז, הדגל מונף על כל בניין שבו מתאכסנת המלכה, ועל כל ספינה אשר מפליגה במימיה של ניו זילנד כאשר היא על סיפונה.
כמו כן מונף הדגל כאשר המלכה משתתפת באירוע ציבורי או ממלכתי ובמצעדים צבאיים כאשר המלכה נוכחת.
המקרה היחידי שבו יונף הדגל בהיעדרה של המלכה הוא לכבוד יום הולדתה הרשמי של המלכה.
כאשר הדגל מונף לצידו של דגל ניו זילנד, דגלה האישי של המלכה יונף בעמדת הכבוד.
הדגל הוא כרזה של שלט האצולה של ניו זילנד מושחת על ידי דגל המלכה אליזבת השנייה.
הדגל מחולק לארבעה רבעים: הרבע הראשון כולל ארבעה כוכבים אדומים על רקע כחול כיצוגה של מערכת הכוכבים הצלב הדרומי (כפי שמוצג על הדגל הלאומי); השני, גיזת זהב על רקע אדום; השלישי, שני פטישי זהב מוצלבים על רקע כחול והרבע הרביעי מציג אלומת חיטה זהובה על רקע אדום.
במרכז הדגל עוברת רצועה לבנה המציגה שלוש ספינות, במרכז (ומעל הספינה האמצעית) מופיע חותם דגל המלכה אליזבת השנייה: רונדל בצבע כחול כהה, במרכזו האות הרומאית "E", מעליה הכתר המלכותי ומסביבם זר של ורדים כולם בצבע זהב.
הנס המלכותי של האימפריה הרומית הקדושה היה דגל זהב אשר הוטען בעיט דו ראשי שחור בעל טלפיים אדומים.
לאימפריה הרומית הקדושה אשר התקיימה בין המאה ה-9 ועד לשנת 1806 לא היה דגל לאומי אלא הצבעים שחור וזהב שימשו כצבעי הקיסר והופיעו בנס: עיט שחור על רקע זהב.
עם פירוקה של האימפריה בידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1806 הוסיף בית הבסבורג להניף את צבעי השחור-זהב כדגלה של האימפריה האוסטרית עד תבוסתה במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
הנס דלבריק (Hans Delbrück; 11 בנובמבר 1848 - 14 ביולי 1929) היה היסטוריון גרמני.
דלבריק היה אחד מההיסטוריונים הצבאיים המודרניים הראשונים, וביסס את שיטת המחקר שלו על בחינה ביקורתית של מקורות עתיקים, ושימוש בדיסציפלינות עזר כגון דמוגרפיה וכלכלה על מנת להשלים את הניתוח ולהשוות בין מקורות שונים לשם בירור התפתחות המוסדות הצבאיים.
כתביו של דלבריק עוסקים בעיקר בהתפתחות אמנות המלחמה, ועבודתו המקיפה ביותר היא "תולדות אמנות המלחמה במסגרת ההיסטוריה הפוליטית" (Geschichte der Kriegskunst im Rahmen der politischen Geschichte) שפורסמה בשנת 1920.
פרט לעבודתו המדעית היה דלבריק גם איש ציבור.
הוא היה מחנכם של נסיכי משפחת המלוכה הגרמנית, חבר ברייכסטאג וחבר המשלחת הגרמנית לוועידת השלום בפריז שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
הוא אביו של הביופיזיקאי הנודע, חתן פרס נובל, מקס דלבריק.
הנס-ולנטין הוּבֶּה , היה מפקד שריון בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הובה נולד בנוימבורג ב-29 באוקטובר 1890, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-26 (לאופולד, נסיך אנהלט-דסאו), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
ב-20 בספטמבר 1914 נפצע קשה וזרועו השמאלית נקטעה.
לאחר שנת החלמה, נשלח שוב לחזית וב-10 באפריל 1918 נפגע קשות מהרעלת גזים ואושפז למשך שנה בבית חולים.
לאחר החלמתו הצטרף הובה לרייכסווהר ועסק בתפקידי הדרכה בבית הספר לקצינים ונשלח ללימודים בארצות הברית.
הוא כתב ספר הדרכה לחיל הרגלים ועלה בסולם הדרגות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, היה הובה מפקד הגדוד ה-3 של רגימנט הרגלים ה-3, ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין.
ב-19 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-3, ופיקד עליו בפלישה לארצות השפלה וצרפת.
ב-1 ביוני 1940, במהלך המערכה על צרפת מונה למפקד הדיוויזיה ה-16, וב-20 ביוני קיבל את כניעתו של הקורפוס ה-21 הצרפתי.
ב-1 בנובמבר 1940 פוצלה הדיוויזיה לדיוויזיה הממונעת ה-16, ולדיוויזיית הפאנצר ה-16, והובה מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר.
במבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ופרצה את קו סטלין.
הובה היה נערץ על ידי חייליו שכינוהו בשם החיבה "פפה הובה".
הוא הותיר רושם רב בפניו החסונים והמוצקים ובזרועו התותבת השחורה.
ב-1 ביולי 1941 הדף התקפת נגד רוסית וזכה לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-16 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון על הצטיינותו בקרבות ליד קייב וניקולייב.
במהלך המערכה על סטלינגרד קיבל פיקוד על קורפוס הפאנצר ה-14 במקום גוסטב אנטון פון ויטרסהיים שהודח עקב הצעתו לנסיגה, ופעל תחת פיקודו של פרידריך פאולוס, מפקד הארמייה השישית.
עם תחילת התקפת הנגד הרוסית (מבצע אורנוס) שבסיומה כותרה הארמייה השישית, ניסה פון פאולוס לשכנע את היטלר להרשות לו לסגת מסטלינגרד ולפרוץ את הכיתור אך היטלר סירב.
פאולוס ידע שהיטלר מחבב את הובה וכאשר היטלר ביקש להעלות את הובה בדרגה ולהעניק לו עיטור במו ידיו ביקש פון פאולוס מהובה לעדכן את היטלר במצב החמור ולשכנעו לסגת מסטלינגרד.
הוא צייד אותו במסמכים החל בשיעורי הדלק שנותר וכלה במחסור בציוד רפואי.
הובה הוטס למאורת הזאבים ברסטנבורג שם העניק לו היטלר ב-21 בדצמבר 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
הובה ניסה לשכנע את היטלר להורות על נסיגה אבל ללא תועלת.
הובה חזר לכיס הנצור בסטלינגרד אבל היטלר שכבר לא תמך בגנרלים התבוסתנים שלו וכבר חשב לשקם את הצבא עם מפקדים נאמנים כמו הובה, ציווה על הובה לעזוב את הכיס הנצור למרות מחאותיו.
הובה הוטס מהכיס ב-18 בינואר 1943 והועלה לדרגת גנרל חיל השריון, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס הלמוט שלמר.
ב-1 בפברואר 1943 מיד לאחר כניעת הארמייה השישית אמר היטלר בישיבה עם מפקדי הצבא: "הובה - הוא גבר.
מובן שכל אחד היה אומר כי מוטב להשאיר את הובה שם ולהוציא את האחרים, אך מאחר שערכם של בני אדם אינו עניין של מה בכך ומאחר שאנו זקוקים לבני אדם בכל המלחמה כולה, אני איתן בדעתי שמן הנכון היה להוציא את הובה".
הובה קבל תפקיד לבנות מחדש את קורפוס הפאנצר ה-14 מאפס לאחר שקודמו נפל בשבי הרוסים.
לאחר מכן נשלח לארגן את הכוח הגרמני-איטלקי בסיציליה.
ב-10 ביולי 1943 החלה פלישת בעלות הברית לסיציליה.
הובה ארגן קו הגנה ליד הר האטנה שכונה "קו האטנה" ובסדרת קרבות מוצלחים הצליח לסגת עם כל הכוח לאיטליה וסיכל את כוונתו של פטון להפוך את הפלישה לסיציליה לקרב כיתור והשמדה.
לאחר מכן השתתף הובה בקרבות נגד נחיתת בנות הברית בסאלרנו.
ב-23 באוקטובר 1943 קבל הובה את הפיקוד על ארמיית הפאנצר הראשונה.
בתחילת 1944 השתתף תחת פיקודו של אריך פון מאנשטיין בקרבות בלימה באזור חרסון ובקרבות מ-27 במרץ 1944 עד 15 באפריל 1944 הצליח לחלץ את כוחותיו מכיתור באזור קמיניץ פודולסק בהשמידו 350 טנקים ו-40 תותחים רוסיים.
ב-20 באפריל 1944 ביום הולדתו של היטלר, הוזמן הובה למעונו של היטלר בברגהוף שם העניק לו היטלר עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים והעלה אותו לדרגת גנרל-אוברסט.
היטלר ראה בו מועמד אפשרי לתפקיד ראש המטה הכללי.
ב-21 באפריל 1944 הוטס הובה מזלצבורג לברלין.
בעת ההמראה התנגש המטוס בעץ, אחת מכנפיו נתלשה והובה נהרג.
מותו של הובה היה להיטלר מהלומה כבדה והוא אף הסתכן בטיסה לברלין כדי להשתתף שם בלוויה ממלכתית שנערכה להובה.
הנס היינריך ארנסט הארטונג היה אמן צרפתי-גרמני.
הארטונג נולד בלייפציג שבגרמניה למשפחה שוחרת אמנות והושפע מאמנים כמו לוביס קורינת ואמיל נולדה, מציורים צרפתיים ומקוביזם.
בהמשך למד באקדמיה לאמנות הן בדרזדן והן במינכן.
ב-1931 נערכה התערוכה הראשונה שלו בדרזדן, אבל עם עליית הנאצים לשלטון נאלץ לנתק את קשריו עם מולדתו כיוון שהסגנון שהיה מזוהה אתו, הקוביזם, לא עלה בקנה אחד עם העקרונות של המשטר החדש.
כשניסה לבקר בברלין שלוש שנים אחר-כך כמעט שנעצר על ידי המשטרה במקום, אך עלה בידו להימלט בעזרתו של חבר.
הארטונג התיישב בצרפת, ואולם, שקע בחובות כלכליים ובדיכאון.
ב-1939 הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי.
הגסטפו ניהל אחריו מעקב מתמיד והוא לבסוף נעצר על ידי המשטרה הצרפתית למשך שבעה חודשים.
עם שחרורו הצטרף ללחימה ואיבד את רגלו בקרב ליד בלפור.
ב-1945 הוענקה לו אזרחות צרפתית וכן עיטור צלב המלחמה.
לאחר המלחמה עלתה קרנו כאמן והוא החל מציג בגלריות בפריז.
ציוריו המופשטים וחסרי הדאגות השפיעו רבות על אמנים אמריקאים צעירים במהלך שנות ה-60. ציוריו ידועים בצבעם המורכב והאלומות הדרמטיות של משיכות מכחול כהה על רקע שטף האור.
לאחרונה נודע כי ציוריו לא היו ספונטניים אלא הועתקו לאחר מחשבה ודיוק רב ממחברת הסקיצות שלו.
ב-1989 נפטר בעיירת הנופש אנטיב שבריביירה הצרפתית.
הנס גל היה מלחין, מורה למוזיקה ופסנתרן יהודי-אוסטרי-בריטי.
גל נולד במשפחה יהודית בכפר הקטן בְּרוּן אַם גֶבִּירְגֶה (Brunn am Gebirge) שבאוסטריה תחתית, סמוך לווינה.
הוא התחנך בקונסרבטוריון החדש של וינה (Neues Wiener Konservatorium), שם אף לימד תקופת מה.
בעודו תלמיד זכה בפרס המלכותי והאימפריאלי האוסטרי להלחנה.
בשנת 1928 זכה במקום שני בין המלחינים מאוסטריה בתחרות לכבוד מאה שנה למותו של פרנץ שוברט במימונה של חברת התקליטים קולומביה רקורדס, על סינפונייטה שחיבר.
שנה אחר כך, בתמיכת מוזיקאים בולטים דוגמת וילהלם פורטוונגלר, ריכרד שטראוס ואחרים, הוא קיבל את ניהול הקונסרבטוריון של מיינץ.
גל הלחין כמעט בכל סוגה והאופרות שלו היו אהודות במיוחד בשנות ה-20. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, פוטר גל ממשרתו במיינץ (בהתאם לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי) והשמעת יצירותיו נאסרה.
גל נאלץ לעזוב את גרמניה והיגר לבסוף לבריטניה, שם לימד באוניברסיטת אדינבורו משך שנים ארוכות.
סגנונו נטוע במסורת המוזיקלית האוסטרו-גרמנית של שלהי המאה ה-19, ובצעירותו הושפע מיצירות יוהנס ברהמס, אולם לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה הוא פיתח שפה ייחודית במוזיקה.
הוא לא אימץ את מאפייני האסכולה הווינאית השנייה, או את שיטת שנים-עשר הטונים.
יצירותיו המאוחרות הן בעלות מבנה פוליפוני ואינן במלודיה מסורתית.
לצד יצירות האופרה, גל כתב אף יצירות לתזמורת ומוזיקה קאמרית, אשר רבים רואים בהן את שיא יצירתו.
מבקר המוזיקה הקאמרית הנודע וילהלם אלטמן (Altmann) כתב על רביעיית המיתרים הראשונה של גל, משנת 1916, ב"ספר עזר לנגני רביעיות מיתרים" (Handbuch für Streichquartettspiele):
הנס המלכותי של אוּר המכונה גם "נס הקרב של אור" הוא מוצג ארכאולוגי שומרי שהתגלה בבית קברות מלכותי בעיר אוּר.
הנס הוא לוח עשוי מצדפות, אבן גיר, אספלט ולפיס לזולי.
הנס המלכותי מוצג כיום במוזיאון הבריטי והוא שחזור שנעשה על סמך החלקים שנמצאו כמו גם העתקת שעווה של קטעים מהעפר.
הנס המלכותי נמצא באחד הקברים המלכותיים הגדולים של אור המיוחס למלך אור-פאבילסאג (Ur-Pabilsag).
אור פאבילסאג נפטר בשנת 2550 לפני הספירה לערך.
הנס המלכותי מתוארך לשנים 2400–2600 לפני הספירה.
סיר לנרד וולי מצא בחפירותיו בעיראק בשנים 1928-1927 את המוצג בפינת חדר כשהוא מונח בסמוך לכתפו של אדם שאולי החזיק אותו על מוט.
זו הסיבה שלנרד וולי נתן למוצג את הכינוי נס.
בכל צד יש שלוש שורות.
על פי נושאי הציור זכה צד אחד לכינוי "שלום" והצד השני לכינוי "מלחמה".
כל הדמויות מוצגות בפרופיל (בדומה לציורים ממצרים של אתה תקופה).
בפאנל התחתון נראות ארבע מרכבות מלחמה הרתומות לחמורים (סוסים הוכנסו לאזור רק סמוך לאותה תקופה או מייד אחריה), בכל אחת מהן נוהג רכב ועומד לוחם המצויד בחנית או גרזן.
הגלגלים מוצקים (ולא גלגלי חישורים שהומצאו בתקופה מאוחרת יותר), המרכבות מתוארות משמאל לימין ממצב עמידה למצב דהירה.
מתחת לשלוש מהמרכבות מוטלים אויבים פצועים.
בפאנל האמצעי, במרכז מתואר הקרב עצמו בו מנצחים חיילי המלך, בצד שמאל חיילים חמושים החובשים קסדות שכדוגמתן נמצאו בקברים סמוכים, בצד ימין אויבים מובסים המובלים כשבויים וחלקם פצועים.
בפאנל העליון, במרכז מוצג המלך, גדול יותר מאשר שאר הדמויות וראשו פורץ מחוץ לגבול הפאנל על מנת להציג את גדולתו ועוצמתו.
מאחוריו שומרי ראשו ואחריהם מרכבת המלך.
בפני המלך חיילים מובילים שורה של שבויים, כולם מצוירים בעירום, כבולים, פצועים ומדממים, תיאור המציין תבוסה והשפלה.
הנס דורפנר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בבאיירן מינכן, בנירנברג ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר.
דורפנר שיחק כנער בבאיירן מינכן, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1983. דורפנר שיחק בקבוצה עד שנת 1991, למעט שנתיים בהן הושאל לנירנברג, בין השנים 1984 ו-1986, בהן הוא סייע לקבוצה להעפיל אל הבונדסליגה לאחר שסיימה במקום הראשון בבונדסליגה השנייה.
דורפנר המשיך עם הקבוצה עונה נוספת במסגרת הבונדסליגה.
בשנת 1986 חזר דורפנר לבאיירן מינכן, וזכה עמה בגביע מקומי בשנת 1984, ובשלוש אליפויות בשנים 1987, 1989 ו-1990.
בשנת 1991 נרכש דורפנר על ידי נירנברג, ושיחק במועדון שלוש עונות, בהן הבקיע ארבעה שערים ב-60 הופעות.
דורפנר פרש בשנת 1994 בגיל 29 בלבד, עקב פציעות מרובות.
לדורפנר שבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, והוא נכלל בסגל ליורו 1988.
הנס דה זאלנגרה-דראבה (בגרמנית Hans de Salengre-Drabbe; 21 באוקטובר 1894 – 25 באוגוסט 1944) היה גנרלוטננט בוורמאכט אשר פיקד על דיוויזיה במלחמת העולם השנייה.
זאלנגרה-דראבה נולד ב-21 באוקטובר 1894 בעיר זיגמרינגן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
ב-7 במרץ 1914 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא הוצב ברגימנט חי"ר ה-28 (הריין ה-2 - פון גייבן), ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית כנהג רכבת צבאית.
ב-24 בדצמבר 1914 קודם לדרגת לוטננט, ושימש כמפקד מחלקה ברגימנט.
לקראת סוף המלחמה הוא מונה לשליש בבריגדה ה-30, וב-18 באוקטובר 1918 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
במהלך המלחמה הוא נפצע מספר פעמים ולפיכך קיבל פרט לשתי דרגות של צלב הברזל גם את אות הפציעה בכסף.
בתחילת 1919 הוא הצטרף לרייכסווהר ומונה לשליש הרגימנט ה-28. הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה, וב-1 ביולי 1927 הועלה לדרגת האופטמן.
עם הפיכתו של הרייכסווהר לוורמאכט ב-1934, מונה למפקד גדוד, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-15 באוגוסט 1938 מונה לשלישו האישי של ראש מחלקת החימוש.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה זאלנגרה-דראבה בעל תפקיד בכיר במחלקת החימוש.
ב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-5 באוקטובר של אות שנה מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-457 שהוצב בפולין.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הרגימנט שלו בדרום רוסיה כחלק מהדיוויזיה ה-257. בקיץ 1942 שונה שם הרגימנט לרגימנט הגרנדירים ה-457 והוא הועבר לצרפת.
הוא מילא תפקידי מטה ופיקוד שונים וב-22 בפברואר 1943 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל, על פעילויותיו כמפקד הרגימנט ועל "הנהגה אמיצה ועמידה איתנה למופת", לנוכח התקפות מתחדשות מצד כוחות משוריינים של הצבא האדום.
ב-24 בפברואר של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-384. ב-1 במאי של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרלוטננט.
בנובמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות באוקראינה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות ברומניה, וב-27 בינואר 1944 קיבל זאלנגרה-דראבה את הצלב הגרמני בזהב.
ב-25 באוגוסט 1944, במהלך מבצע יאשי-קישינב, הוא נהרג בקרב ליד טירספול.
הנס ת'ור האלדורסון (באיסלנדית: Hannes Þór Halldórsson; נולד ב-27 באפריל 1984) הוא במאי איסלנדי וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת השוער.
הנס שיחק כדורגל במועדונים האיסלנדיים: לייקניר, אפטורלדינג, פראם וקיי.
ב-28 במרץ 2012, הוא הצטרף למועדון הכדורגל הנורווגי בראן בחוזה לטווח קצר, כמחליף לשוער הפצוע פיוטר לסיוג'ובסקי.
בדצמבר 2013, הנס הצטרף למועדון הנורווגי סאנס אולף, והתאמן עם הקבוצה באוקטובר 2013 כהכנה למשחק של איסלנד מול קרואטיה במונדיאל.
ב-6 ביולי 2015, קבוצת העל ניימכן הודיעה שהיא החתימה את הנס על חוזה לשנתיים.
ב-15 ביולי 2016, מועדון הכדורגל הדני ראנס החתימו את הנס על חוזה לשלוש שנים.
הנס הופיע בהופעת הבכורה הבינלאומית שלו עבור איסלנד ב-2011, במוקדמות יורו 2012 נגד קפריסין.
הנס נחשב לשוער הראשי של הנבחרת הלאומית של איסלנד, לאחר שהופיע בכל שנים עשר המשחקים במוקדמות מונדיאל 2014 עבור איסלנד.
הנס נבחר לשחק ביורו 2016 עבור איסלנד בהופעתה הראשונה אי פעם בטורניר רשמי.
הוא הופיע במשחק ליגת האלופות האירופי הראשון שלו ביום הראשון של בית ו' נגד פורטוגל אשר הסתיים ב-1-1 תיקו.
איסלנד בסופו של דבר, הגיעה לשלב הנוקאאוט לאחר שסיימה במקום השני לאחר הונגריה בבית ו'.
במאי 2018, הנס נבחר להיות אחד מ-23 השחקנים שישחקו עבור נבחרת איסלנד במונדיאל 2018 ברוסיה.
ב-16 ביוני 2018 הנס הציל בעיטת עונשין משחק הכדורגל ליונל מסי ששיחק עבור נבחרת ארגנטינה, במשחקה הראשון של איסלנד במונדיאל, אשר הסתיים ב-1–1 תיקו והאלדורסון נבחר להיות השחקן המצטיין של המשחק.
הוא ביים בין היתר את סרטון הפתיחה של איסלנד באירוויזיון 2012.
גנרל הנס דר (בגרמנית Hans Doerr; 14 בספטמבר 1897 – 9 בספטמבר 1960), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
דר נולד ב-14 בספטמבר 1897 בוילהלמסהאפן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
ב-8 באפריל 1915 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה של המשמר ה-1, עמו לחם במהלך הקרבות.
לאחר המלחמה הצטרף דר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1937 מונה דר לקצין הדרכה בברלין-מואביט, ושימש בתפקיד זה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1939 מונה דר לקצין אג"ם של הדיוויזיה ה-44, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת.
ב-20 בספטמבר 1940 הוא מונה לקצין אג"ם של הקורפוס ה-52, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה, וב-8 באוקטובר 1942 אף קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
לאחר מכן הוא שימש כקצין קישור אל הארמייה הרומנית הרביעית בקרב סטלינגרד, וב-16 בינואר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-384 בסטלינגרד.
ב-10 באוגוסט 1943 הוא מונה לנספח הצבאי בשגרירות גרמניה במדריד, וכיהן בתפקיד זה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה סייע דר לשחרור גרמנים שהיו כלואים בספרד, ולאחר מכן שימש כדובר הראשון של שירות המודיעין המערב-גרמני.
לאחר מכן התיישב דר בגרוס קרוליננפלד, שם חי עד מותו ב-9 בספטמבר 1960.
הנס היינריך זיקסט פון ארמין , היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
פון ארמין נולד ב-6 בנובמבר 1890 בשטטין, והיה בנו של גנרל פרידריך זיקסט פון ארמין.
בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובשנת 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
לקראת סוף המלחמה הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-26, ועל פעולותיו בקרבות הוא קיבל עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ואת אות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה הצטרף פון ארמין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1932 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ב-1 באוקטובר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
עם פרוץ המלחמה מונה פון ארמין לראש מטה הארמייה החמישית, וב-25 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-95, עמה לחם במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הראשונה.
ב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית.
ביולי 1941 הוא נתן הוראות להרוג 200 יהודים, בטענה על פגיעה בחיילים גרמנים, וב-22 בספטמבר 1941 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-113, ובמהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד, וב-31 בינואר 1943 הוא נכנע עם שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.
פון ארמין נשלח למחנה השבויים בקרסנוגורסק, שם מת ב-1 באפריל 1952.
הנס הלם היה קצין אס אס בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר אשר כיהן כעוזרו של וילהלם פוקס מפקד איינזצגרופן סרביה, ובהמשך כנספח לענייני האס אס והמשטרה במדינה העצמאית של קרואטיה.
נמנה עם האחראים להשמדת יהודי בלגרד ויהודי זאגרב.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט, הורשע והוצא להורג.
הנס הלם נולד במינכן במשפחה מהמעמד הנמוך.
הוא סיים לימודי תיכון בעיר הולדתו, החל בלימודים אקדמיים בפילוסופיה מהם נשר ולא סיימם.
בהמשך, התגייס למשטרת מינכן וזכה לדרגות קצונה.
ב-1937 הצטרף לגסטפו כקצין מודיעין ובמסגרת תפקידו רקם קשרים עם גולי תנועת האוסטאשה אשר התגוררו בגרמניה הנאצית.
בין ינואר 1938 ועד אפריל 1941 כיהן כנספח המשטרה של גרמניה הנאצית לבלגרד.
במסגרת תפקידו עסק ברקימת קשרים עם מתנגדי המשטר המלוכני בממלכת יוגוסלביה ועם תומכי הרעיון הנאצי, ובכללם אנשי משטרה יוגוסלביים כגון דראגומיר יובאנוביץ' ומילאן אצ'ימוביץ', אשר לימים שיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש.
באפריל 1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה מונה לעוזר מיוחד למפקד "איינזצגרופן סרביה" וילהלם פוקס, ובמסגרת תפקידו היה שותף לטיפול במעצר יהודי בלגרד ושילוחם למחנות הריכוז טופובסקה שופה וסיימישטה.
במחצית השנייה של 1941 החל שלטון האוסטאשה במדינת קרואטיה העצמאית בהשמדת יהדות קרואטיה ובמרכזה יהדות זאגרב.
מפקדי הגסטפו שלא היו מרוצים מקצב חיסול היהודים בקרואטיה הפעילו לחץ על ראשי האוסטאשה להאצת פעילותם, ולבסוף נטלו את הפיקוד על מבצעי הגירוש.
בפברואר 1942 מונה הנס הלם לנספח לעניינים משטרתיים בזאגרב ולאחראי על גירוש היהודים שנותרו באזור קרואטיה.
הוא ניהל משא ומתן עם ראשי האוסטאשה על ביצוע הגירושים, ובאוגוסט 1942 בוצעה אקציה ובה נעצרו 1,300 מיהודי זאגרב בעיר וכפרי הסביבה.
בהמשך, גורשו העצורים למחנות ההשמדה.
הנס הלם נותר בזאגרב לאחר שחרורה על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו.
הוא מצא מסתור בדירתה של פילגשתו אשר עבדה כמזכירתו בעת שכיהן כנספח המשטרתי במקום.
ב-1946 יצא לראשונה מדירת המסתור שלו, זוהה על ידי תושבים מקומיים ונעצר על ידי משטרת יוגוסלביה.
הלם הועבר לבלגרד ובה הועמד לדין בעוון פשעים נגד האנושות, וב-22 בדצמבר 1946 הורשע ונדון למוות.
ב-24 בינואר 1947 הוצא להורג בבלגרד.
הנס הכלכלי היפני הוא כינוי לתקופת השיא של הצמיחה הכלכלית ביפן בתקופה שבין השנים שאחרי מלחמת העולם השנייה לתום המלחמה הקרה.
במהלך הגאות הכלכלית, יפן הפכה במהירות לכלכלה השנייה בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית).
נס כלכלי זה התרחש בשל ההתערבות הכלכלית של ממשלת יפן, הודות לסיוע אמריקאי, רפורמות חברתיות וכלכליות שהחלו בזמן הכיבוש של יפן על ידי ארצות הברית והחשיבות הכלכלית של יפן בזמן מלחמת קוריאה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית הקימה נוכחות משמעותית ביפן כדי להאט את הרחבת ההשפעה הסובייטית באוקיינוס השקט.
ארצות הברית הייתה מודאגת לגבי הכלכלה היפנית, כי היה סיכון אחרי מלחמת העולם השנייה, שאוכלוסייה יפנית אומללה וענייה תפנה לתמיכה לקומוניזם ובכך תבטיח את השליטה הסובייטית על האוקיינוס השקט.
המאפיינים הייחודיים של הכלכלה היפנית בשנות "הנס הכלכלי" כללו: שיתוף פעולה של יצרנים, ספקים, מפיצים ובנקים בקבוצות קרובות סגורות בשם קיירטסו, האיגודים המקצועיים החזקים, יחסים טובים עם פקידים ממשלתיים, והערובה לתעסוקה לכל החיים (shoshshin koyō) בתאגידים גדולים ומפעלי צווארון כחול.
בשנות התשעים החלה הדמוגרפיה ביפן לשרור בקפאון, וכוח העבודה כבר לא התרחב, כפי שהיה בעשורים הקודמים, אף על פי שפריון העבודה נותר גבוה.
ההתאוששות הפיננסית היפנית נמשכה גם לאחר עזיבת כוחות הכיבוש האמריקאים את יפן ב-1952, והבריחה הכלכלית שנגרמה על ידי מלחמת קוריאה שככה.
הכלכלה היפנית שרדה את המיתון העמוק שנגרם כתוצאה מירידת בתשלומים מארצות הברית לרכישות צבאיות והמשיכה לצבור רווחים.
בסוף שנות ה-60 עלתה יפן מאפר מלחמת העולם השנייה והשיגה התאוששות כלכלית מהירה ומדהימה.
ממשלת יפן תרמה ל"נס הכלכלי" היפני שלאחר המלחמה על ידי עידוד הצמיחה של הסקטור הפרטי, תחילה על ידי הנהגת תקנות ופרוטקציוניזם, ניהלו ביעילות משברים כלכליים ומאוחר יותר התמקדו בהרחבת הסחר.
הנס הכלכלי היפני מתייחס לגידול המשמעותי בכלכלת יפן בתקופה שבין סוף מלחמת העולם השנייה לבין סוף המלחמה הקרה (1945 – 1991).
במניעת דיכוי נוסף, יפן שיפרה מאוד את ההתקדמות הטכנולוגית שלה והעלתה את הערך של היין, שכן לפיחות, היין היה מביא סיכון נוסף והשפעה מדכאת על המסחר.
התחזקות היין הובילה למיתון כלכלי משמעותי בשנת 1980. כדי להקל על השפעת המיתון, הטילה יפן שורה של צעדים כלכליים ופיננסיים על מנת לעורר את הביקושים המקומיים.
אף על פי כן, כלכלת הבועה שהתרחשה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים והמדיניות הדפלציונית שלאחר מכן הרסו את הכלכלה היפנית.
לאחר המדיניות הדפלציונית, הכלכלה היפנית עברה תקופה של תקופת עלייה נמוכה שנמשכה עד היום.
יפן נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה.
למשל, בזמן המלחמה, תעשיית הכותנה היפנית הובאה על ברכיה עד סוף מלחמת העולם השנייה, שני שלישים של תעשיית צמר הגפן מלפני המלחמה, נגזלו על ידי מנהלי המלחמה, והפצצות והרס של אזורים עירוניים גרמו להמשך אובדן של 14 אחוז מקיבולת אריגה.
עם זאת, היכולת של התאוששות שהדהים את העולם, להרוויח את התואר של "הנס הכלכלי היפני".
באופן כללי, כל מדינה חוותה מידה מסוימת של צמיחה תעשייתית בתקופה שלאחר המלחמה, אותן מדינות שהשיגו ירידה כבדה בתפוקה התעשייתית עקב נזקי מלחמה כמו יפן, מערב גרמניה ואיטליה, השיגו התאוששות מהירה ביותר.
אחת הסיבות להחלמה מהירה של יפן מטראומת המלחמה הייתה הרפורמה הכלכלית המוצלחת של הממשלה.
הגוף הממשלתי שעסק בעיקר במדיניות התעשייתית ביפן היה משרד המסחר והתעשייה.
אחד הרפורמות הכלכליות הגדולות היה לאמץ את "מצב ייצור משופע" (傾斜 生産方式 keisha seisan hoshiki).
"מצב ייצור משופע" מתייחס לייצור שנוטה בעיקר להתמקד בייצור של חומרי גלם כולל פלדה, פחם וכותנה.
ייצור טקסטיל הכבושים יותר מ-23.9% מכלל הייצור התעשייתי.
יתר על כן, כדי לעורר את הייצור, הממשלה היפנית תמכה בגיוס חדש של העבודה, במיוחד העבודה הנשית.
על ידי הגברת הגיוס של עבודת נשים, יפן הצליחה להתאושש מן ההרס.
חקיקת הגיוס כללה שלושה מרכיבים: המגבלה על גיוס אזורי והעברת עובדים, איסור על גיוס ישיר של עוזבי בתי ספר חדשים, וגיוס ישיר של יוצאי בתי ספר לפי תקנות מפורטות מפורשות של משרד העבודה.
הסיבה השנייה המהווה את ההתאוששות המהירה של יפן ממלחמת העולם השנייה הייתה פרוץ מלחמת קוריאה.
כאשר ארצות הברית השתתפה בסכסוך בחצי האי הקוריאני, היא פנתה לכלכלת יפן לרכישת ציוד ואספקה משום שהלוגיסטיקה של המשלוחים מארצות הברית הפכה במהרה לבעיה משמעותית עבור הצבא.
התעשייה היפנית סיפקה במהרה את התחמושת הנדרשת ולוגיסטיקה לכוחות האמריקאיים הנלחמים בקוריאה.
הביקוש עורר את הכלכלה היפנית, שאיפשר לה להתאושש במהירות מחורבן המלחמה באוקיינוס השקט ולספק את הבסיס להתרחבות המהירה שאמורה הייתה להתרחש.
לאחר שקיבלה תמיכה מארצות הברית וביצעה רפורמות כלכליות מקומיות, יפן הצליחה להמריא משנות החמישים ועד לשנות השבעים.
יתר על כן, יפן השלימה גם את תהליך התיעוש שלה והפכה לאחת המדינות המפותחות הראשונות במזרח אסיה.
שנתון כלכלי יפני מ-1967 עד 1971 מראה סימניה לעלייה משמעותית בפעילות הכלכלית.
הסיבות להשלמת התיעוש ביפן הן גם מסובכות, והמאפיין העיקרי של תקופה זו הוא השפעת המדיניות הממשלתית של ממשל הייאטו איקדה, צריכה עצומה וייצוא עצום.
ב -1954 נכנסה לתוקף מערכת הכלכלה של משרד המסחר והתעשייה היפני(MITI) משנת 1949 ועד 1953. ראש הממשלה הייאטו איקדה, שג'ונסון מכנה "האדריכל היחיד החשוב ביותר של הנס הכלכלי היפני", המשיך במדיניות של תיעוש כבד.
מדיניות זו הביאה להופעה של "עודף ההלוואות" (נוהג הממשיך כיום), שבו הבנק המרכזי של יפן מנפיק הלוואות לבנקים עירוניים, אשר בתורם נותנים הלוואות לקונגלומרטים תעשייתיים.
מאחר שהיה מחסור בהון ביפן, הלווים התעשייתיים לוו מעבר ליכולתם לפרוע, לעיתים קרובות מעבר לערכם הנקי, וגרמו לבנקים העירוניים ללוות יתר מהבנק המרכזי של יפן.
זה נתן לבנק הלאומי של יפן שליטה מלאה על הבנקים המקומיים התלויים.
מערכת ההשערות יתר על המידה, בשילוב עם הרפיית חוקי האנטי- מונופול של הממשלה (שריד של שליטה ב־SCAP), הובילה גם להופעתן מחדש של קבוצות קונגלומרטיות בשם קיירטסו ששיקפו את הקונגלומרטים בתקופת המלחמה, או zaibatsu .
בהנהגת שיפורים כלכליים של אנשי עסקים ביעילות הקצאת משאבים והפכה לכוח תחרותי בינלאומי.
בלב הצלחתם של הקונגלומטים של הקונגרסים ניצבו בנקים עירוניים, שהשאילו בנדיבות, ויצרו אחזקות צולבות בתעשיות מגוונות.
הקיירטסו דחף לאינטגרציה אופקית ואנכית, נעילת חברות זרות בתעשיות היפאניות.
לקיירטסו היו יחסים הדוקים עם MITI ואחד עם השני באמצעות הצטלבות של מניות ומתן הגנה מפני השתלטות של זרים.
לדוגמה, 83% מהמימון של בנק הפיתוח של יפן הלך לעבר תעשיות אסטרטגיות: בניית ספינות, חשמל, פחם ופלדה .
הקיירטסו הוכיח כאמצעי שהגן על המשק היפני מפני השתלטות זרה.
קיירטסו גם טיפח שינוי עמדה בין מנהלים יפנים כי נסבלו רווחים נמוכים בטווח הקצר, כי הקיירטסו היו מודאגים פחות מהגדלת דיבידנדים, מניות ומודאגים יותר לגבי תשלומי הריבית .
רק כשני שלישים ממניותיה של חברה נתונה נסחרו, ריפאו את התנודתיות בשוק, ואפשרו למנהלי קיירטסו לתכנן לטווח הארוך ולמקסם את נתח השוק במקום להתמקד ברווחים לטווח קצר.
ממשל איקדה גם הנהיג את מדיניות הקצאת המט"ח, מערכת של בקרות יבוא המיועדת למנוע את הצפת השווקים ביפן על ידי סחורות זרות.
MITI השתמשה בהקצאת המט"ח כדי לעורר את הכלכלה על ידי קידום היצוא, ניהול השקעות ומעקב אחר כושר הייצור.
ב-1953, ביצע "MITI" את מדיניות הקצאת המט"ח כדי לקדם תעשיות מקומיות ולהגדיל את התמריץ ליצוא על ידי שינוי מערכת הקישור ליצוא.
בתקופת השיקום ולפני משבר הנפט ב-1973, הצליחה יפן להשלים את תהליך התיעוש שלה, תוך שיפור משמעותי ברמת החיים ועלייה משמעותית בצריכה.
הצריכה החודשית הממוצעת של משקי הבית העירוניים הוכפלה בין השנים 1955 ל-1970. כמו כן, גם שיעורי הצריכה ביפן השתנו.
הצריכה בצרכים היומיומיים, כגון מזון ובגדים והנעלה, הלכה ופחתה.
לעומת זאת, הצריכה של בידור, פעילויות בידור וסחורות גדלה, כולל רהיטים, תחבורה, תקשורת, קריאה.
העלייה הגדולה בצריכה עוררה את צמיחת התמ"ג, שכן היא תמכה בייצור.
ייצוא עצום: שנות השישים הזהב ולעבור לסחר הייצוא
תקופת הצמיחה הכלכלית המהירה בין השנים 1955 ו-1961 סללה את הדרך לשגשוג בשנות השישים, העשור השני שקשור בדרך כלל לנס הכלכלי היפני.
ב-1965 נאמד התמ"ג הנומינלי ביפן ב-91 מיליארד דולר בלבד.
חמש עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1980, התמ"ג הנומינלי זינק ל-1.065 טריליון דולר.
בהנהגתו של ראש הממשלה איקדה, השר לשעבר של MITI, התחייבה הממשלה היפנית ליישם את תוכנית "הכפלת ההכנסות" שאפתנית (所得 倍 増).
איקדה הוריד את הריבית כדי להניע את ההוצאות.
נוסף על כך, הודות לגמישות הפיננסית שמספקת FILP(סוכנות פיננסית של ממשלת יפן), הרחיבה ממשלת איקדה במהירות את ההשקעה הממשלתית בתשתיות של יפן: בניית כבישים מהירים, רכבת מהירה, רכבת תחתית, שדות תעופה, מתקני נמל וסכרים.
ממשלת איקדה הרחיבה גם את ההשקעות הממשלתיות במגזר התקשורת המוזנח של הכלכלה היפנית.
כל אחד מהמעשים האלה המשיך את המגמה היפנית לכלכלה מנוהלת, שפעלה לפי מודל הכלכלה המעורבת.
מלבד דבקותו של איקדה בהתערבות ממשלתית וברגולציה של הכלכלה, דחקה ממשלתו בביצוע ליברליזציה של הסחר .
איקדה התכוון להגדלת הליברליזציה של הסחר ל-80% בתוך שלוש שנים.
תוכניותיו נתקלו בהתנגדות חריפה משני הענפים, שהשתרעו על השהייה יתר על המידה ועל הציבור הלאומני שחשש מהשתלטות של ארגונים זרים.
העיתונות היפנית השוותה את הליברליזציה ל"ביאתם השנייה של הספינות השחורות "," חוסר ההגנה של האיים היפנים נוכח ההתקפה מצד מעצמות קפיטליסטיות זרות ענקיות "ו"הכנה של הכלכלה היפנית למאבק מוכתם בדם בין ההון הלאומי להון הזר ".
תוכנית הכפלת ההכנסה של איקדה הייתה במידה רבה תגובה לאופוזיציה ההולכת וגוברת והפאניקה הנרחבת על הליברליזציה, שאומצה על מנת להפריך מחאות פומביות.
מניעיו של איקדה היו מבוססים אך ורק על מדיניות פרגמטית ועל מדיניות חוץ.
הוא התקדם לליברליזציה של הסחר רק לאחר שהבטיח שוק מוגן באמצעות תקנות פנימיות שמעדיפות מוצרים ומוצרים יפניים.
איקדה הקים גם מספר רב של סוכנויות הפצה זרות של בעלות הברית כדי להפגין את נכונותה של יפן להשתתף בסדר הבינלאומי ולקדם את היצוא.
הקמתן של סוכנויות אלה לא רק פעלה כוויתור קטן לארגונים בינלאומיים, אלא גם הפחיתה כמה חששות ציבוריים בנוגע לליברליזציה של הסחר.
איקדה קידם את האינטגרציה הכלכלית הגלובלית של יפן על ידי הצטרפותה ל־GATT ב־1955, קרן המטבע הבין - לאומית וה- OECD ב־1964. עם עלייתו של איקדה לתפקיד, גדל התל"ג בשיעור פנומנלי של 13.9%.
מחיר הנפט עלה מ-3 דולר לחבית ליותר מ-13 דולר לחבית.
בתקופה זו ירד הייצור התעשייתי ביפן ב-20%, שכן כושר האספקה לא יכול היה להגיב ביעילות על התרחבות הביקושים המהירה, והשקעות מוגברות בציוד הזמינו לעיתים קרובות תוצאות לא רצויות - הצטמצמות ההיצע ומחירי הסחורות.
יתר על כן, זעזוע הנפט השני בשנת 1978 ו-1979 החריף את המצב כאשר מחיר הנפט שוב עלה מ-13 דולר לחבית ל-39.5 דולר לחבית.
על אף השפעתם הקשה של שני משברי הנפט, הייתה יפן מסוגלת לעמוד בהשפעה והצליחה להעביר מהתרכזות בייצור להתרכזות בטכנולוגיה.
השינוי היה, למעשה, תוצר של משבר הנפט והתערבות ארצות הברית.
מאז מחיר הנפט עלה פי עשרה, עלות הייצור גם הרקיעה שחקים.
לאחר משבר הנפט, כדי לחסוך בעלויות, נאלצה יפן לייצר מוצרים באופן ידידותי יותר לסביבה, ועם פחות צריכת נפט.
הגורם הגדול ביותר שהזמין שינויים תעשייתיים לאחר משבר הנפט היה עליית מחירי האנרגיה, כולל נפט גולמי.
כתוצאה מכך הפכה יפן לתוכנית ריכוזית טכנולוגית, שהבטיחה את העלייה המתמדת בכלכלתה, ועמדה מעבר למדינות קפיטליסטיות אחרות שנפגעו באורח משמעותי במהלך משבר הנפט.
גורם נוסף היה החיכוך בין ארצות הברית ליפן, שכן הצמיחה הכלכלית המהירה של יפן הייתה עלולה לפגוע באינטרסים הכלכליים של ארצות הברית.
ב-1985 חתמה ארצות הברית על הסכם פלאזה עם יפן, מערב גרמניה, צרפת ובריטניה.
ההסכם היה ניסיון לפיחות הדולר האמריקני, אך פגע מאוד ביפן.
יפן ניסתה להרחיב את השווקים הבינלאומיים באמצעות ייסוף היין היפני, אך הם הוערכו יתר על המידה יחד עם מדינות דה רגולציה שיצרה כלכלת בועה.
הסכם פלאזה הצליח בהפחתת הגירעון המסחרי של ארצות הברית עם מדינות מערב אירופה, אך במידה רבה נכשל במילוי מטרתו העיקרית להקלת הגירעון המסחרי עם יפן.
תפקידו של משרד המסחר והתעשייה הבינלאומית (MITI)
משרד המסחר והתעשייה הבינלאומית (MITI) סייע בהתאוששות הכלכלית של יפן לאחר המלחמה.
על פי מספר חוקרים, לא היה שום רגולטור או ארגון ממשלתי אחר שהשפיעו על הכלכלה יותר מאשר MITI.
בדרך זו, MITI רשם שיתוף פעולה בין ממשלת יפן לבין התעשייה הפרטית.
היקף המדיניות היה כזה, שאם MITI ירצה
"להכפיל את ייצור הפלדה, לנאו- זאיבצו כבר יש את ההון, את נכסי הבנייה, את יצרני מכונות הייצור, ואת רוב הגורמים הנחוצים האחרים הקיימים כבר בתוך הבית".
המשרד תיאם בין הענפים השונים, כולל המתכננים המתפתחים, לקראת סוף מסוים, בדרך כלל לקראת צומת מטרות הייצור הארציות והאינטרסים הכלכליים הפרטיים.
MITI גם הגביר את הביטחון התעשייתי על ידי התרת ייבוא של טכנולוגיה מיבוא של סחורות אחרות.
חוק ההון הזר של MITI העניק למשרד את היכולת לנהל משא ומתן על מחיר ותנאי יבוא הטכנולוגיה.
רכיב זה של שליטה טכנולוגית איפשר לה לקדם תעשיות שראו בהן הבטחה.
עלות נמוכה של הטכנולוגיה המיובאת גרם לצמיחה תעשייתית מהירה.
הפרודוקטיביות שופרה מאוד באמצעות ציוד חדש, ניהול ותקינה.
מיטי קיבלה את היכולת להסדיר את כל היבוא עם ביטול מועצת הייצוב הכלכלי והמועצה לבקרה על מטבע חוץ באוגוסט 1952. אף כי מועצת היציבות הכלכלית כבר נשלטה על ידי MITI, ממשלות יושידה הפכו אותו לסוכנות הדיאלוג הכלכלי,
"צוות חשיבה ", ובכך למעשה נותן ל־MITI שליטה מלאה על כל היבוא היפני.
הכוח על תקציב המט"ח ניתן גם הוא ל-MITI.
הקמתו של " בנק הפיתוח היפני" של MITI סיפקה גם למגזר הפרטי הון זול לצמיחה ארוכת טווח.
הבנק לפיתוח יפן הציג גישה לתוכנית ההשקעות הפיסקלית ותוכנית ההלוואה, שאיגדה בצורה מאסיבית חיסכון אישי וארצי.
FILP על חיסכון הגדול פי 4 מהחיסכון של הבנק המסחרי הגדול בעולם.
עם כוח פיננסי זה, FILP היה מסוגל לשמור על מספר גבוה באופן חריג של חברות בנייה יפנית (יותר מפי שניים ממספר חברות הבנייה של כל מדינה אחרת עם תמ"ג דומה).
סיומו של הנס הכלכלי אירע בקנה אחד עם סיום המלחמה הקרה.
בעוד שוק המניות היפני הגיע לשיא כל הזמנים שלו בסוף 1989, אך לאחר התאוששות מאוחרת יותר ב-1990, הוא ירד בצורה תלולה ב-1991. שנת סיומה של בועת מחירי הנכסים היפנים עלתה בקנה אחד עם מלחמת המפרץ ופירוק ברית המועצות .
אלן, יפן ההתאוששות הכלכלית של יפן .
אוקספורד: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1958.
היסטוריה של יפן אחרי המלחמה .
איתקה: הוצאת אוניברסיטת קורנל, 1997.
"בחינת השפעת התרבות היפאנית וכישלונות הרפורמות הכלכליות שהוצעו על ידי כוחות הפיקוד הבכירים (SCAP) של המשלחות הכלכליות בין השנים 1947 עד 1949, על שיעורי החיסכון האישי הגבוהים ביפן" / עבודת מאסטר של EALC.
ספריית אוניברסיטת קנזס (מס 'טלפון: ML410).
תבוסה חובקת: יפן בעקבות מלחמת העולם השנייה .
Chapel Hill: אוניברסיטת צפון קרוליינה Press, 2000.
MITI והנס היפני: צמיחת המדיניות התעשייתית, 1925-1975 .
סטנפורד: הוצאת אוניברסיטת סטנפורד, 1982.
"מדיניות הקצאת המט"ח ביפן שלאחר המלחמה" בשינויים בשערי החליפין במדינות המתפתחות במהירות .
שיקגו: הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 1999.
"הקצאת מטבע חוץ וצמיחת פריון ביפן שלאחר המלחמה: מקרה של תעשיית הצמר" ביפן וכלכלת העולם 11 (1999): 267-285
עיצוב יפן המודרנית, מהדורה שנייה.
צ 'יגו Shigeto, קפיטליזם של יפן: תבוסה יצירתי מעבר, 1993.
תכנון לשינוי: מדיניות תעשייתית ופיתוח כלכלי ביפן, 1945-1990 .
האניגמה של הכוח היפני .
פינוי זייבאצו, פיצויים והכוונה ניהולית
יפן חייבת לנער את ארצות הברית בסגנון הגלובליזציה על ידי יוקיו הטויאמה
הנס גלובקה היה משפטן ופקיד במשרד הפנים של הרייך השלישי ופקיד בכיר בממשלת מערב גרמניה בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
גלובקה שירת ברפובליקה הוויימרית, וב-1929 מונה ליועץ לענייני מנהל של משרד הפנים הפרוסי.
גלובקה לא היה חבר במפלגה הנאצית, אולם סייע לה.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 סייע בחקיקת חוקי החירום שהעניקו להיטלר סמכויות רודניות בלתי מוגבלות.
בין החוקים שהיה שותף לכתיבתם היה החוק מיום 10 ביולי 1932, המפזר את ממשלת פרוסיה בראשות הסוציאל-דמוקרט אוטו בראון.
בשנת 1936 כתב עם וילהלם שטוקרט ועם ברנהארד לוזנר את ה'פרשנות לחקיקת הרייך בענייני גזע' שמבוסס על השיתוף של 'העם הגרמני ההומוגני מבחינה גזעית, והקשור בקשרי דם.
בפרשנותו הבהיר כי 'בעלי דם זר' – כלומר, בעיקר יהודים – יהיו מנועים אוטומטית מקבלת אזרחות הרייך, ומכהונה במשרת ציבור כלשהי.
גלובקה הגה את הרעיון לחייב את כול יהודי גרמניה להוסיף לשמם את השמות 'ישראל' לגבר ו'שרה' לאישה.
במסגרת הרייך תפקידו עזר בניסוח חוקי נירנברג וקבע קווים מנחים ל'גרמניזציה' של העמים הנכבשים באזורי הכיבוש.
כמו כן סייע לממשלה הפשיסטית של סלובקיה לנסח את החוקים הנוגעים ליהודים.
גלובקה נהנה ממעמד יוקרתי בגרמניה שאחרי המלחמה.
ב-1953 מונה גלובקה למנהל כללי של משרד ראש-הממשלה (הקנצלריה) ולראש אגף כוח-אדם, את תפקידיו אלו מילא עד שנת 1962. הקאנצלר קונראד אדנאואר העניק לגלובקה את חסותו ומנע את התפטרותו בעקבות ביקורת שנשמעה לכיוונו ממזרח גרמניה.
לפני פרישתו, העניק אדנאואר אות הצטיינות לגלובקה.
עם זאת במזרח גרמניה, ראו בגלובקה פושע ומסמך שחובר שם נקרא: "גלובקה - הביורוקרט של המוות".
המסמך מוכיח את הקשר של גלובקה לחקיקה הנאצית.
בעקבות זאת בית משפט העליון של מזרח גרמניה גזר עליו מאסר עולם.