tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 מנה הקיבוץ כ-83 משפחות ובאותה עת החלו עבודות בנייה של שכונת הרחבה ליד הקיבוץ, ששמה "שעלבנים".
השכונה, שקמה כהרחבה לקהילה של הקיבוץ, החלה להתאכלס במהלך שנת 2011, ונכון ל-2019 גרות בה 130 משפחות.
רב הקיבוץ ושכונת ההרחבה הוא הרב אהרן מרצבך.
בקיבוץ פעל בעבר סניף של תנועת הנוער עזרא וכיום פועלים בו סניפים של תנועת הנוער אריאל, כמו כן פועל בו סניף של תנועת בני עקיבא.
בשנת 1948, בעת חפירת שוחות הגנה סמוך לקו הירוק, נחשפו שרידיו של מבנה עתיק.
את החפירות ערך אלעזר ליפא סוקניק.
חזית המבנה נמצאה פונה לכיוון צפון-מזרח.
בתוך המבנה נמצאו שרידי פסיפס וכתובת שומרונית שנוסחה: "יהוה ימלך עולם ועד" (לפי הנוסח השומרוני ל).
בקטע אחר מתוארת מנורת שבעת הקנים ותיאור פשטני של הר, אל נכון הר גריזים.
על פי כיוונו של הבניין, אל הר גריזים, ויתר הסממנים, מדובר בשרידי בית כנסת שומרוני בן המאה ה-4 עד ה-6.
הפסיפס נמצא כיום במוזיאון השומרוני הטוב.
משה בארי - רב ישראלי, מנכ"ל ארגון רבני צהר.
משה חיים זקס - דוקטור לבוטניקה, אגרונום, ממקימי קיבוץ שעלבים.
חנה גולדברג - ציירת ישראלית, ילידת קיבוץ שעלבים.
חגי לוי - יוצר טלוויזיה, במאי קולנוע, תסריטאי, עורך ומפיק ישראלי.
מאיר שלזינגר - רב וראש ישיבה ישראלי, כיהן כרב קיבוץ שעלבים, מייסד ישיבת שעלבים וראש הישיבה הראשון.
אלחנן שמואלי - קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון פיקד על חטיבת יפתח.
שִׁילּוּחַ שָׂעִיר לַעֲזָאזֵל הוא חלק ממצוות עבודת יום הכיפורים שהיו מקיימים בתקופת בית המקדש.
במצווה זו, היו מטילים גורלות בין שני תיישים (שעירים), גורל אחד לה', וגורל אחד לעזאזל.
השעיר שעלה בגורל לה' היה מוקרב כקרבן חטאת.
על השעיר שעלה בגורל לעזאזל, התוודה הכהן הגדול את עוונות בני ישראל ולאחר מכן הוא שולח למדבר.
זאת בניגוד לשאר הקרבנות אשר היו קרבים על גבי המזבח.
על פי ספר ויקרא אהרון הכהן צווה להטיל גורל על שני שעירי עזים (תיישים).
אחד השעירים היה נבחר להיעשות קורבן חטאת לה' והשני היה ל"עזאזל".
לאחר שאהרון סמך את ידיו על ראשו והתוודה על כל חטאי ופשעי עם ישראל "ונתן אותם על ראש השעיר", והשעיר נושא אותם איתו, הוא נשלח על ידי שליח מיוחד הנקרא "איש עיתי" ל"עזאזל" במדבר.
מיד לאחר פירוט המצווה מופיע ציווי על תענית יום הכיפורים.
ממצאים ארכאולוגיים מראים כי בחלק מתרבויות המזרח הקרוב הקדום היו מתקיימים טקסי-שילוח, בהם מועברים חטאים או מחלות באופן סמלי לחיות שונות אשר משולחות בחיים למקומות נידחים, לעיתים כשהן מקושטות בחוטים צבעוניים או בתכשיטים.
חוקרים משערים שהטקס המתואר במקרא הוא הד למנהגים קדומים אלה.
בתרבויות המזרח הקרוב הקדום היו נפוצים "טקסי שילוח", בהם הוטלו באופן סמלי חטאים ומחלות על חיות שונות אשר לאחר מכן שולחו למדבר או למקום שומם אחר, לעיתים כאשר הן מקושטות בחוטים או בתכשיטים.
הטקס העתיק ביותר מסוג זה, ככל שידוע למחקר, מתואר באחד מלוחות אבלה אשר מתוארך למאה ה-24 לפנה"ס.
בלוח מתואר טקס טיהור של בית שהיה בו מת לפני חתונה מלכותית, ובו עז עוטה תליון כסף משולחת אל השממה.
טקס חִתי מהחצי השני של האלף השני לפנה"ס מתארים את טיהור המלך והמלכה מחטאיהם באמצעות שילוח של פרה, כבשה ועז אשר החטאים הועברו אליהן.
בטקס חתי אחר מאותה תקופה הועברו חולייו ורעתו של אדם אל עכבר שנקשר בחוט אדום ונשלח לאזור בלתי מיושב.
בטקס אוגריתי מאותה תקופה היו אנשי עיר שהייתה בה מלחמה או מגפה לוקחים עז ומשלחים אותה הרחק.
בטקס נאו־אשורי מתואר ריפוי של מחלה על ידי העברתה הסמלית לצפרדע ושילוחה ("כאשר תקפצי ותחזרי אל המים, תחזירי את הרוע אל השממה").
טקס חתי מקביל נוסף הוא ריטואל שבו שלחו שעיר עזים לארץ אויב שאחד מאלוהיה גרם למגפה בארץ החתים; הדמיון מתגבר לאור המסורת בימי בית שני לקשור חוט אדום לראשו – גם החתים קשרו חוטים צבעוניים לראש השעיר.
ומתועדים מקרים בהם נעשה שימוש בקורבן מן החי.
יש חוקרים הגוזרים את מקור המילה עזאזל מן הפועל האכדי ezēzu שפירושו: לכעוס, לזעום.
על פי פשוטו של מקרא, השילוח לעזאזל נעשה על ידי הובלת השעיר למדבר.
ולדעת רוב חכמי התנאים כבר בשלב היציאה מירושלים למדבר האיש שהוליך את השעיר נטמא מכך, כיוון שבהוצאתו אל המדבר התקיימה עיקר מצוות השילוח.
עם זאת, על פי מסורת חז"ל השעיר לעזאזל היה מושלך מצוק גבוה, וגופו היה מתרסק במורד ההר עד שנעשה איברים איברים.
חז"ל אומרים שעל השעירים להיות דומים במראם (בצבעם), בגודלם ובדמיהם (בערכם הכספי), ויש לקנות את שניהם ביחד, אך אין דינים אלה מעכבים.
תנאים ואמוראים חלוקים האם הגורל מעכב או שמא אינו אלא למצווה.
ההלכה שנפסקה היא שהגורל מעכב: כל עבודת יום הכיפורים בטלה אם אין השעירים נבחרים על-פי הגורל.
גם בספר הזוהר מודגשת חשיבות ההגרלה והחובה לקיימה לקביעת רצון ה'.
הכהן הגדול מתוודה את עוונות בני ישראל, בשעת הווידוי הוא סומך את ידיו על ראש השעיר.
לאחר הווידוי, נותן הכהן לשליח את השעיר.
לצורך היציאה מהמקדש הוכן כבשׁ מיוחד, מעין גשר, שאפשר מעבר של האיש העתי בלי להדחק בין הצופים הרבים הבאים לראות את עבודת הכהן הגדול.
הגמרא מספרת שהכבש נועד למנוע מאנשים (שכונו בבליים או אלכסנדרונים), אשר בקשו לזרז את יציאת השעיר הנושא על גבו את עוונות ישראל, מלמשוך בשערותיו של השליח.
האיש הולך עם השעיר למקום במדבר, במרחק תשעים ריס (קרוב ל-12 ק"מ) מירושלים, כשבכל מיל (כקילומטר) מחכה לו סוכה ובה מזון ומים.
יושבי הסוכות מלווים אותו מסוכה לסוכה, והאחרון לא מלווה אותו עד הצוק, אלא עומד מרחוק.
המשלח חותך לשניים את הלשון של זהורית, וקושר חצי בין קרני השעיר וחצי על הסלע, ואז דוחף את השעיר מהצוק, והשעיר מתדרדר ומת – "ולא היה מגיע לאמצע ההר עד שהיה נעשה איברים איברים".
המשלח חוזר אל הסוכה, ויושב שם עד צאת החג.
נהוג שהמשלח בא לפגוש לאחר יום הכיפורים את הכהן הגדול, ואומר לו: "עשינו שליחותך!"
דין מיוחד קיים במשלח שנטמא על ידי שמוביל את השעיר למדבר בטומאת ערב, דין דומה קיים בחטאות פנימיות, וכן באנשים העוסקים בשריפה או באיסוף האפר של פרה אדומה.
מעשה ריסוק השעיר היה מלווה, על פי חז"ל, בנס בו חבל קלוע מצמר צבוע באדום (לשון של זהורית) הייתה מלבינה כסימן לכך שעוונות בני ישראל נמחלו, על פי הפסוק "אִם יִהְיוּ חֲטָאֵיכֶם כַּשָּׁנִים – כַּשֶּׁלֶג יַלְבִּינוּ".
על פי המשנה, את לשון הזהורית היו קושרים בראשו של השעיר, וכאשר השליח היה מגיע עם השעיר למקום הצוק הוא היה חוצה את לשון הזהורית, חציו קושר בסלע וחציו בקרניו של השעיר ודוחפו לאחוריו לצוק.
במשנה אחרת נאמר שהלשון של זהורית היה נתלה בבית המקדש ושם היה הופך ללבן.
על פי ברייתא בתלמוד, בתחילה היו קושרים את לשון הזהורית בפתחו של ההיכל, לאחר מכן העבירו אותה לתוך פנים ההיכל, ורק לבסוף העבירוה לסלע וקרניו של השעיר, כדי שהיא לא תהיה נגישה לעם, כדי שהם לא יתעצבו במקרה שלא הלבינה.
ההסבר בתורה שילוח השעיר לעזאזל הוא: "ונשא השעיר עליו את כל עונתם אל ארץ גזרה".
עם זאת, כבר התלמוד ראה במצווה זו (כמו גם מצוות אחרות כגון פרה אדומה) דוגמה למצווה חסרת פשר שעוררה קשיים באמונה, וכן לעג בקרב אנטישמים.
מדברי התלמוד עולה, כי ישנן מצוות שעל האדם לקבל אותן כחוק אלוהי בלא קבלת הסבר.
למרות דברים אלו, הוצעו במרוצת הדורות טעמים למצווה בלתי-שגרתית זו, השונה מכל הקורבנות המוקרבים על המזבח בבית המקדש.
חלק מהפרשנים מעדיפים את הפרשנות שהשעיר הוא מעין קורבן בו היו נותנים לשטן את חלקו, על מנת שלא יקטרג על עם ישראל.
בזוהר ישנה פרשנות שהשעיר הוא מתנה לשטן שהופך במעשה זה לאפוטרופוס על ישראל ומשבח אותם, גישה זו דומה לפרשנות המובאת בפרקי דרבי אליעזר שם הוא מתואר כמי שהופך להיות סניגור בעקבות המעשה.
הטלת הגורל מוסברת על ידי הרמב"ן שבכך נמנעים מיעוד מפורש של השעיר לשטן, אלא מביעים נכונות ששניהם יהיו מיועדים לשם ה'.
באופן דומה לזה, יש הסוברים כי הטלת הגורל נעשית מכיוון שאין רוצים לקבוע באופן קונקרטי איזה שעיר יהיה חלקו של השטן, ומניחים את ההכרעה ליד הגורל.
בספר הזוהר, עניין שילוח השעיר מדומה למעשה של זריקת עצם לכלב ששומר על היכל המלך העליון, על מנת להסיח את דעתו, בשעה שמנסים להיכנס לשם.
על פי גישת הזוהר המעשה מתואר כאב טיפוס לגישה המקבלת את הרע וייעודו בעולם, ואף מנסה לרצות אותו, במקום לפתוח כנגדו בעימות חזיתי, בכוונה לבטלו או אף לסרסו.
"והנה טוב מאוד – זה מלאך המוות, אין לבטל אותו מן העולם.
ר' צדוק הכהן מלובלין אוחז בגישה דומה ורואה בשעיר המשתלח אב טיפוס להתייחסות אל הרע בעולם, שהאדם מצווה בידי התורה לעשות עבירה והדבר נחשב לו למצווה.
שהרי אם האדם מיוזמתו, היה מקריב קורבן לשטן, הדבר היה נחשב לעבירה, אך עצם הציווי של אלוהים הופך את הדבר למצווה.
ובאותו אופן הסליחה ביום כיפור נובעת מכך שהאדם מגיע לתודעה עמוקה של העולם ומבין שזדונותיו כלולים בדעתו של הבורא וברצונו של הבורא, ולא קיימת רשות שנייה, ולכן הם נעשים כזכויות ומתכפרים לאדם.
יש שניסו לטעון, לפי התיאור התנ"כי שבמדבר ובמקומות חרבים קיימים שדים בשם "שעירים", שאליהם היה ממוען השעיר, בשל ההקשר ביניהם, שכן השדים היו מתוארים במיתולוגיות כיצורים בעלי פרסות וקרניים כעיזים.
פרופ' עלי מרצבך נתן טעם לביצוע הגורל בכך שהוא מייצג את האקראיות המייצגת את ההשגחה האלוקית הנסתרת.
לפי הרב יעקב מדן, אחרי שהכהן התוודה על ראש השעיר גם על העוונות והפשעים שבזדון, אי אפשר להקריב אותו כקרבן חטאת שבא על שגגות.
יש שתי דרכים להתמודד עם חטאת שאינה קרבה, או להמית אותה או "ירעה עד שיסתאב" (בלשון חז"ל).
לפי פשט הפסוקים, התורה ציוותה לשלוח את השעיר ל"מדבר" (משמעות המילה "מדבר" בתנ"ך יכול להיות "מקום מרעה"), אולם על פי התורה שבעל פה ממיתים את השעיר.
חז"ל הציעו כמה פירושים למילה "עזאזל".
היו שפירשו שמדובר ב"מקום הקשה שבהרים" מלשון עז-אל.
בשיטת פרשנות זאת הלכו רס"ג, שמפרש ש"עזאזל" הוא שם של הר מסוים הנקרא כך בשל חוזקו, ורש"י המפרש שמדובר בהר מצוקי על פי הביטוי ארץ גזרה – ארץ גזורה וחתוכה.
פירוש נוסף שמופיע אצל חז"ל הוא שהשעיר נשלח לעזאזל לכפר על מעשה עוזא ועזאל, שמתוארים במיסטיקה היהודית ובחלק מהספרים החיצוניים כחלק מהנפילים המיתיים שחטאו והחטיאו את האנושות לפני המבול, והמילה עזאזל מורכבת מצירוף שמותיהם, או שהיא שמו של עזאל בשינוי קטן.
חלק מפרשני המקרא פירשו גם הם את המילה "עזאזל" באופן מיסטי.
האבן עזרא סובר שיש סוד בדבר, ובוחר לא לגלותו ולפרש פסוק זה באופן חידתי: "ואם יכולת להבין הסוד שהוא אחר מלת עזאזל, תדע סודו וסוד שמו, כי יש לו חברים במקרא, ואני אגלה לך קצת הסוד ברמז, בהיותך בן שלשים ושלש תדענו".
הרמב"ן מסביר שאבן עזרא מרמז ש-33 פסוקים אחרי האזכור של עזאזל מופיע הפסוק "ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים אשר הם זנים אחריהם".
והרמב"ן מוסיף ומפרש בסגנון לא אופייני לו "והנה ר"א נאמן רוח מכסה דבר, ואני הרכיל מגלה סודו שכבר גלו אותו רבותינו במקומות רבים".
אם כך סובר האבן עזרא, כי השעיר ניתן מתנה למלאך הממונה על המדבריות ומקומות החורבן, ואליו קשורים המלחמות והחרב, והעמים הלוחמים כמו עשו, והשדים שנקראים בעברית הקדומה שעירים.
גם אור החיים סובר שמשמעות המילה עזאזל – "עזא ז"ל פירוש מקום של כח הזל ההוא לשון זילות ופחיתות".
פירוש נוסף למילה "עזאזל" מסתמך על הארמית, ומפרש "עז אזל" – עז הלכה.
הרשב"ם מפרש את השילוח לעזאזל כשילוח חזרה ללא פגע אל העיזים של השעיר שלא נבחר להיות קרבן לה', ובכך הוא מפרש בשונה מפרשנות חז"ל שהשעיר לעזאזל מרוסק.
לפי פירוש נוסף, המתבסס על הכתיב במגילות קומראן ובחומש השומרוני, השם במקור היה עזזאל, והכוונה היא לאל ששמו 'עזז' – בעל הכוח.
לפי גישה זו, השם שונה באמצעות החלפת מיקום האותיות א' ו-ז', כדי לטשטש את המקור הדמוני של השם.
לשם יחידאי זה מספר הסברים.
חז"ל פירשו "עיתי" – מזומן, כלומר אדם שנבחר למשימה זו לפני החג.
הסבר נוסף בדרך הפשט הוא שמדובר באיש שרגילים לשלוח אותו בכל עת לדרכים אלו, או איש שרגילים לשלוח אותו בכל שנה ביום הכיפורים לשליחות זו.
האבן עזרא מציין שיש שפירשו "איש עיתי" – חכם, כמו "ויאמר המלך לחכמים יודעי העיתים" (אסתר א, יג), אך הוא כותב שהסבר זה אינו נכון בעיניו.
לפי הסבר אחר מדובר באדם שהגיעה עתו למות באותה שנה בה נבחר להשליך את השעיר למדבר.
לפי ספר הזוהר היה איש זה בעל יכולת מיסטית להרע ולהזיק ולשם כך נבחר לעסוק עם הרע.
ולכן השוו הצירוף הסתום: 'איש עיתי' כשיבוש עברי-יהודאי ל-'איש כתי' המתקשר עם המושג אלים כתוניים השוכנים מתחת לאדמה במחוזות החושך.
לפי ההלכה שילוח השעיר אינו צריך להיעשות דווקא על ידי כהן, משום ששילוח זה אינו נחשב עבודה מעבודות המקדש, אך הנוהג המקובל היה למנות כהן לשילוח השעיר.
עם זאת, לפי מסורת המוזכרת במשנה, היה מקרה שאדם שאינו כהן בשם "ערסלא" שילח את השעיר לעזאזל.
המשנה מציינת שהצוק שממנו נדחף השעיר אל מותו היה במרחק של תשעים ריס מירושלים, כלומר בין 12 ל-14 קילומטר.
הועלו מספר השערות לגבי מקום הצוק – חלקן דבקות במרחק המצוין במשנה, וחלקן רחוקות יותר, והידועה שבהן היא הר מונטר, המכונה "הר עזאזל" בשל כך.
חלק מההצעות, כמו סרטבה וצוקי נחל מכמש מתאימות יותר לשילוח מהמשכן בשילה.
בתרגום יונתן הנוסח הוא "דהוי בית הרודי", ולפיו יש שהציעו לזהות את העזאזל עם ההרודיון.
כמו כן, יש שהציעו לזהות את צוק העזאזל עם האתר "צוקא" שבנחל תקוע, וזאת על פי דברי הרב והחוקר אשתורי הפרחי מראשית המאה ה-14: "מירושלים לעזאזל כשלוש שעות, וחלחול ותקוע שם סמוכים".
הכוונה בחלחול זו אינה לחלחול הידועה שמצפון לחברון, אלא למרחב מדברי כעשרה ק"מ דרומית מזרחית לתקוע, המכונה עד ימינו בשם "חלחול אלכביר" (חלחול הגדולה).
פרופ' אבי ששון הציע לזהות את מקום הצוק על סמך מיקומו של "בית חדודו" הנזכר במשנה כנמצא על הדרך לעזאזל, במרחק של שלושה מיל מירושלים.
הצעת זיהוי אחת של "בית חדודו" היא ב"עין חוּד" שבאלעיזריה.
לפי הצעה זו, מיקום העזאזל הוא בחאן אל חתרורה, צוק סמוך למעלה אדומים.
ייתכן ששמו של המקום בערבית, "חתרורה", נגזר מהמילה "חתור", שמשמעה "ארץ גזרה" – מיקום השילוח בתורה.
פרופ' יהודה אליצור הציע כי הנוסח המקורי של המשנה אינו "בית חדודו" (בדפוסים) או "בית חרורו" (בכתבי יד משובחים של המשנה), אלא "בית חרודן".
בהתאם לכך, הלה הציע לזהות את האתר הקדום הנזכר בדרך לעזאזל עם חורבה הקרויה עד ימינו בשם "ח'רבת חרד'אן", המצויה כ-5 ק"מ דרומית מזרחית לירושלים, שהם כשלושה מיל רומיים, בהתאם לתיאור במשנה.
זאת, כאשר השם "חרודן" נזכר בשטר כתובה יהודי עתיק שנמצא במדבר יהודה.
בימינו הביטוי "שעיר לעזאזל" מתאר אדם שנתפס ומוענש באופן שרירותי מקרב ציבור גדול, על חטאי אחרים, מבלי שהיה אשם בדבר.
לעיתים, האשמה זו היא מבחינת "למען יראו וייראו" – כלומר, הענשת יחיד על מנת שכלל הציבור יירתע מביצוע עבירה דומה בעתיד.
בהשפעת המנהג נוצר ביטוי עברי נוסף, "לך לעזאזל", המשמש כמילת גידוף.
משמעות הביטוי – לך למקום רע או לך לאבדון, בדומה לביטוי "לך לגיהנום".
שעות מתות הוא ספרו החמישי והאחרון של אורי אדלמן.
הספר, אשר ראה אור בשנת 2004, הוכתר כספרו הטוב ביותר של אדלמן, והפך לרב-מכר.
נועם דנציג הוא כירורג צעיר עם עתיד מזהיר לפניו המאורס לאפרת, גם היא רופאה והם מתכננים לעבור להתמחות בבוסטון.
חייו מתנהלים על מי מנוחות, עד שבערב אחד, בו הוא תורן בחדר מיון מגיעים לטיפול פצוע ופצועה מתאונת אופנוע.
הפצוע הוא נער פצוע קל שנעלם במשך הערב מחדר המיון והפצועה היא תמר בייליס, בתו בת השבע עשרה של אנריקה בייליס, קבלן מעשירי הארץ.
הפרמדיק שהביא אותם סיפר שתמר נהגה באופנוע, עלתה על המדרכה ונכנסה בקיר.
בניסיון נואש לעצור את הדימום הכבד שממנו סובלת תמר, מנסה נועם לבצע "הרמת כבד" על אף חוסר ניסיונו והתנגדות שאר הרופאים.
מצבה של תמר מתדרדר במהירות והיא מתה על שולחן הניתוחים.
אביה, אנריקה, זועם על מותה של בתו היחידה ומבטיח לנקום בנועם שלטענתו התרשל במילוי תפקידו.
אנריקה מתקשר לעורך הדין שלו, יהודה ליכטנזון ולמחרת, העיתונים מפרסמים ביקורת קשה נגד נועם, למרות תמיכת מנהל מחלקת הטראומה, ד"ר קינן, החליט מנהל בית החולים, פרופסור בן-עמי להשעות את נועם מחדר הניתוח עד יעבור זעם.
גופתה של תמר נלקחה מהפתולוגיה לקבורה לפני שאבנר, הפתולוג הספיק לסיים את בדיקתה אולם הוא עלה על פרט רפואי מעניין ודווח עליו לנועם.
ישעיהו רוזן, מנהל "הרשות לאבטחת מתקנים", רשות שתפקידה להגן על הביטחון במתקנים אזרחיים בעלי זיקה ביטחונית או צבאית, פוגש את ראובן קפלן, מנהל אימפריית תרופות שבין שאר נכסיה היה מכון מחקר בשם "ישראטק" שבאופן מעשי נוהל על ידי משרד הביטחון.
בשיחה ביניהם עולה כי תמר נמצאת ברשימה שלהם, רשימה שבשלב זה לא ברור מה היא מכילה ומה מטרתה.
יחד עם תמר מוזכר שם נוסף שנמצא ברשימה, שמו של עידו מלול.
טלי, אחות שנועם התיידד איתה, סיפרה לו שבן-עמי ובייליס סגרו עסקה לפיה בן-עמי משעה את נועם ובתמורה בייליס לא תובע את בית החולים.
נועם מסרב להשלים עם מר גורלו ועל פי רעיון שקיבל מטלי מחליט לעבור על הדו"חות מהניתוח.
כאשר הם עוברים על תרשים הא.ק.ג.
מוצאת אפרת ממצא חריג של פרפור.
נועם מבין שזהו הדבר היחיד שיכול לטהר את שמו ומחליט להמשיך ולחקור בעניין.
המחשב מצא עבורו שם נוסף של מנותח שסבל מפרפור מאותו סוג, נער בשם עידו מלול.
הוא נוסע למוסד הרפואי בו מאושפז מלול, פוגש את אחותו, איריס, ושומע ממנה כי עידו סבל מכאב בטן, נלקח למיון באיכילוב, ותוצאת הניתוח היא שעידו שוכב מחוסר הכרה.
רופא המשפחה של תמר, ד"ר קליין לא מוכן לשתף פעולה עם נועם ומסרב למסור כל מידע רפואי על תמר.
נועם נוסע לביתה של תמר, בשיחה עם אנריקה הוא שואל אותו האם ידע שתמר עברה הפלה.
אנריקה מאיים עליו שהוא יהרוס אותו, ואם יפיץ את השמועה שתמר הייתה בהיריון - יהרוג אותו.
ביציאה מהבית מגיע אל המכונית תמיר, הנער שהיה עם תמר בעת התאונה.
תמיר מספר לנועם כי הוא נגן בלהקת רוק אנד רול אותה הקים, באחת ההופעות פגש את תמר והם הפכו לזוג.
בשיחה הסתבר שהגודש שראה נועם היה היריון פעיל ושתמר לא עברה הפלה אלא הייתה מיועדת לעבור אותה ימים מספר אחרי התאונה.
נועם מגיע אל חבר שלו, ד"ר אילן רותם, ומבקש שיברר פרטים על תמר במחשב קופת החולים.
אילן מוסר את רשימת תרופות המרשם שקיבלה ובהן תרופה נגד צרבת בשם גסטרוקסין.
שלושת הביריונים שתוקפים אותו במגרש החנייה, והאקדוחן שיורה בו בדרך חזרה מהמשטרה אחרי הגשת תלונה על התקיפה, גורמים לנועם להחיש את תוכניתו לטוס לבוסטון יחד עם חברתו אפרת ולהתחיל לעבוד שם, אולם נועם מתחרט ושב לארץ על מנת להמשיך בחקירה.
נועם מגלה שהן תמר והן עידו (שנפטר בינתיים) קיבלו אותה תרופה לפני הניתוח - גסטרוקסין.
נועם מקבל צו קריאה לשירות מילואים, כשהוא מגלה כי הוא היחיד מהגדוד שזומן למילואים, וההוראה הגיעה ישירות מקצין רפואה ראשי, עמו היה לו עימות בהיותו חובש בשירותו הסדיר.
נועם מתעמת עם הקרפ"ר ומשתחרר ממילואים.
בהגיעו הביתה המתינה לו ניידת ומסתבר שמטופלת הגישה נגדו תלונה על הטרדה מינית.
בדיון המעצר התגלה כי זו מתלוננת סדרתית והוא שוחרר מהמעצר.
נועם פונה לעזרת ד"ר הלפרין שהיה המרדים בניתוח של עידו מלול, ומבקש ממנו לברר על התרופה.
ד"ר הלפרין, העובד בחברת "ישראפארם", שמפתחת גסטרוקסין, מצליח לגלות בעזרת מזכירתו, נאווה, כי התרופה נכשלה בבדיקה הראשונה שנערכה לה, אולם הצליחה בשלוש הבדיקות הבאות.
הוא יוצר קשר עם יעל לוי, עובדת לשעבר של "ישראפארם" שביצעה את הבדיקות ומבקש ממנה לעזור לו בחקירה.
מנהלי "ישראפארם", העוקבים אחר החקירה של נועם, שולחים את ד"ר הלפרין לכנס בארצות הברית ופורצים לדירתה של יעל בניסיון לאתר את טופס הבדיקה של התרופה.
יעל מצליחה לסרוק את הטופס ומעבירה עותק לנועם וחשדו גובר.
על פי בקשת ראש הממשלה מתכנסים רוזן, קפלן ובקרמן.
שם מסתבר כי בהוראת האמריקאים נסגרה חברת "ישראטק".
כאשר החברה נסגרה לקחו אנשיה את כל הציוד והמכשירים אתם.
נותרה במקום רק חבילה אחת של פרבן, חומר המשמש למלא נפח בתרופות.
חבילה זו הגיעה לישראמד ושימש בייצור התרופה גסטרוקסין.
החומר, למרות שהוא נייטרלי - עבר שינוי.
ייתכן וכתוצאה מקרינה רדיואקטיבית שספג.
יעל ונועם החליטו לנסוע לכנס רפואי בפריז על מנת להיוועץ במומחה לגבי טופס הבדיקה שנכשלה.
בבית המלון הם מוצאים עצמם במיטה.
המומחה מסרב לעזור להם, והם ממשיכים בדרכם לביתן הישראלי בכנס שם הם פוגשים את ד"ר הלפרין.
מתנקש ישראלי מצליח להרוג את הלפרין אולם הוא נפגע על ידי מאבטח ישראלי שהיה במקום.
המתנקש פוצע גם את המאבטח ויורה לעבר יעל עד שנועם מצליח להורגו בעזרת סכין מנתחים.
בניתוח חירום מצליח נועם להציל את חייה של יעל והיא מועברת לבית החולים.
נועם, שצבר עד כה מספיק ראיות כנגד התרופה טס חזרה לארץ עם כוונה ברורה לפרסם את הידוע לו.
למרות איום בתביעה משפטית נועם אינו נרתע, ומספר על הסכנה שבתרופה במהלך שידור חי בטלוויזיה, חמש דקות לפני שמנהל חברת התרופות עושה זאת בעצמו.
בינתיים, בת אחותה של יעל נחטפת ואנריקה בייליס נמצא ללא רוח חיים על חוף ימה של הרצליה.
נועם נחקר כחשוד ברצח אך הוא מצליח לשכנע את החוקר בחפותו.
קפלן מחליט לשתף פעולה ולהיות עד מדינה וכתוצאה מכך רוזן נעצר ונפטר במעצר.
בסוף הסיפור, נפגש נועם עם הראל, עובד בכיר בחברה לאבטחת מתקנים.
נועם מתחקר את הראל ללא תוצאות.
בזמן החקירה, יעל מגיעה לביתו של נועם ותוך עינויים מצליחה להוציא מהראל הודאה שהוא זה שחטף ורצח את בת אחותה.
היא הורגת אותו ולמרות הצעתו של נועם היא מחליטה לעמוד מאחורי המעשה.
נועם מבין שרוזן, האיש העומד בראש החברה לאבטחת מתקנים הוא האיש שהיה אחראי לניסיונות ההתנקשות בו, שנעשו על מנת להגן על ישראטק, חברה בת לכאורה של "ישראפארם", אשר עסקה בפיתוח אמצעי לחימה כימיים וביולוגיים לשם הגנת המדינה.
יעל נשלחת לשנתיים בכלא ונועם עובר בהצלחה את בחינות ההסמכה והופך למנתח בכיר בבית החולים תל השומר.
שעיר לעזאזל היא פעולה של הטלת אשם באדם או קבוצת אנשים והצבעה עליהם כ"שעיר לעזאזל" - כאשֵמים ונושאים באחריות למצב שלילי, בין אם הם הגורמים לו ובין אם לא.
ביהדות, מקור המונח "שעיר לעזאזל" הוא בטקס שילוח השעיר (התיש, זכר העז) ביום הכיפורים אל הצוק המכונה "עזאזל".
השעיר כיפר על חטאי בני ישראל ביחד עם השעיר האחר, שהוקרב בבית המקדש.
משמעותו הסוציולוגית והפסיכולוגית של הביטוי, הנובעת ממשמעותו הדתית, היא "חף מפשע המואשם בפשעי אחרים ונדרש לכפר עליהם".
אולם כאשר מדובר במיעוט שכוחותיו אינם שווים, ושאין ביכולתו להגן על עצמו, התופעה קלה ומתבקשת יותר.
אלבר ממי, בספרו "הגזענות", מאפיין את התופעה כשיח שאינו מחויב ללוגיקה או להיגיון.
השעיר לעזאזל עשוי להיות מואשם באחריות לדברים והיפוכם.
לפי ממי, הטלת האשם היא חלק בלתי נפרד מהשיח הגזעני.
ניקוז האשם בזר השונה מאפשרת את גיבוש הקבוצה ואת ליכוד השורות.
שימוש בשעיר לעזאזל נפוץ גם כיום, בתקופה המודרנית.
בפוליטיקה למשל, מהווה הטלת אשם כלי חשוב בתעמולה, המיועדת לגבש את התומכים מסביב לאדם או לרעיון.
בטיפול משפחתי ובטיפול קבוצתי מתואר השעיר לעזאזל באמצעות המונח מטופל מזוהה המתאר אדם המזוהה עם הקושי הנפשי של משפחתו או קבוצתו.
האדם נבחר באופן בלתי מודע לשאת את התפקיד של נושא החולי ובדרך זו הוא מייצג את הקונפליקט הפנימי ולעיתים מאפשר להסב את תשומת הלב מהבעיה אליו, ובכך מקל על הכחשתה.
שימוש בשעיר לעזאזל במהלך ההיסטוריה
עלילות הדם היו שקרים שהפיצו שונאי יהודים על היהודים, ששימשו כתירוצים להצדקת פרעות הדמים, הרציחות, הגירושים והרדיפות, שהיו מנת חלקו של העם היהודי בתקופת הגלות.
בהיסטוריה של העם היהודי שימשו עלילות הדם כגורם שברוב המקרים הצליח לאחד את הסביבה הנוצרית כנגד הזר היהודי, ובכך לגבש את הקהילה.
אחת הדוגמאות המפורסמות לשימוש בשעיר לעזאזל כגורם מלכד היא ציד המכשפות בסיילם בשנת 1692. באותה תקופה היו יישובי הספר של אמריקה החדשה נתונים במלחמת התשה קשה עם האינדיאנים המקומיים שהתגוררו בסמוך.
חלקם של תושבי העיירות נפצעו, נהרגו ואף נלקחו בשבי.
הילודה המרובה וגדילתן הטבעית של המשפחות גרמה למחסור בקרקעות הזמינות, ולכן למריבות וסכסוכים שונים.
גביית המיסים מטעם ממלכת אנגליה ששלטה במושבות הכתר, הייתה תקיפה והגבירה את הלחץ.
השעיר לעזאזל ששילם את המחיר הכבד, במקרה זה, היו תשע-עשרה נשים שהואשמו בכישוף, ונידונו למוות.
התעמולה הנאצית, בראשית המאה העשרים, הייתה מאפיין ייחודי של המפלגה הנאצית, ושל החיים ברייך השלישי.
היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם - הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה - השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי הלאומני והגזעני על כל הכפופים למרות הרייך השלישי, בכל אספקט של חייהם.
התעמולה הנאצית השתמשה ביהודים כשעיר לעזאזל וכמקור לכל צרותיה של גרמניה.
שימוש זה בהטלת אשם קבוצתית גבה את המחיר הכבד ביותר: כשישה מיליון יהודים, שהם כשליש מהעם היהודי, נרצחו בשואה.
שעורת התבור (שם מדעי: Hordeum spontaneum) היא מין בסוג שעורה.
שעורת התבור היא צמח דגני חד-שנתי, שגובהו עד 100 ס"מ.
שיבוליו גדולות, דו-טוריות, המתבלטות במלענים ארוכים בעלי זיזים.
השיבולת בנויה משלישיות של שיבוליות, היושבות לסירוגין על ציר השיבולת.
בכל שיבולית יש פרח יחיד, ובבסיסה שתי גלומות צרות, דמויות זיפים.
רק השיבולית האמצעית בכל שלישייה פורייה, והיא מצוידת במלען ארוך מאוד, בעל זיפים קצרים הפונים כלפי מטה.
הפרי הוא גרגר גדול יחסית (8 מ"מ ויותר), המעורה במוצי הפרח.
עם ההבשלה, ציר השיבולת מתפרק ליחידות תפוצה דמויות חץ.
כל יחידה מורכבת משלישיית שיבוליות (רק האמצעית פורייה), הנופלת לקרקע וחודרת לאדמה.
זיזי המלען מכוונים כלפי מעלה וכך נשמר כיוון התנועה כלפי מטה.
הפריחה בסוף חודש מרץ ותחילת אפריל, וההבשלה בחודשים אפריל–מאי.
במשך הקיץ הזרעים טמונים באדמה, שם הם שמורים משריפות ומבעלי-חיים.
תפוצתו של המין היא באגן המזרחי של הים התיכון ובדרום-מערב אסיה.
בישראל הוא נפוץ בחבל הים-תיכוני (למעט חולות ומלחות) מרום של 400 מטר בים המלח עד לרום 1,400 מטר במדרונות החרמון.
בחבל זה הוא מגיע לעיתים קרובות (במיוחד כשנמנעת רעיית יתר) לתפוצה רצופה ולבניין אוכלוסיות צפופות ועשירות.
הוא בולט כצמח חלוץ של בתי גידול משניים כגון חלקות בור, צידי דרכים, שדות נטושים ושולי שדות, ולעיתים אף פולש לשדות מעובדים.
הצמח חודר גם לצפון הנגב ולמרכזו ולמדבר יהודה, אך שם התפוצה מקוטעת מאוד ומוגבלת לוואדיות ולבתי גידול הנהנים מתוספת מי נגר ושטופים יחסית ממליחות.
מין זה מראה בארץ שונות מורפולוגית וגנטית גדולה.
באדמות הבזלת והטרה רוסה בגליל ובמורדות הגולן הפונים לכנרת, גדלים טיפוסים גדולים במיוחד, ששיבוליהם מגיעות לאורך של 35 ס"מ ויותר.
טיפוס קטן, ששיבוליו הן כמחצית מאורך זה, מצוי בדרום עמק בית שאן.
במדבר יהודה ובנגב שכיחים טיפוסים בעלי מלענים קצרים.
ביהודה, בשומרון ובגליל המזרחי ישנם טיפוסי 'ביניים'.
שעורה תרבותית (שם מדעי: Hordeum vulgare), המכונה בקיצור שעורה, היא מין תרבותי בסוג שעורה שבמשפחת הדגניים.
השעורה היא צמח עשבוני חד שנתי או רב שנתי ויש לה ציצית שורשים.
התפרחת של השעורה היא שיבולת והפרי הוא גרגר.
השעורה מהווה, יחד עם החיטה, מקור ראשוני לפחמימות.
שני הדגנים האלה היו בין היבולים המבויתים הראשונים של האדם, במהלך התקופה הנאוליתית בסהר הפורה, כבר לפני יותר מ-10,000 שנים.
בהשוואה לחיטה ערכם הכלכלי של גרגרי השעורה נמוך בהרבה.
בהתאם לכך, קמח שעורה היה מזונם של עניים, ושל בהמות הבית.
השעורה משמשת גם כחומר גלם לייצור בירה.
השעורה יכולה לצמוח גם באזורי בצורת, דלים בגשם, שהחיטה אינה יכולה לצמוח בהם.
היא נפוצה מאוד מן הקוטב הצפוני ועד לאזורים הטרופיים שבדרום.
בהתאם לכך השעורה נחשבת גידול המזון החמישי בחשיבותו בעולם.
ישנם כ־30 מינים של שעורה, שישה מהם גדלים בר בישראל.
השעורה נִמְנֵית עם שבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל, ומוזכרת פעמים רבות במקורות היהודיים.
השעורה היא גם אחת מחמשת מיני דגן.
ביחד עם השעורה נמנה במשנה גם שיבולת-שועל אשר אינם כלאיים, ולכן על פי חלק מהחוקרים, דוגמת פרופסור יהודה פליקס, שיבולת-שועל שבמשנה מזוהה כזן של שעורה.
בארץ ישראל ובמצרים השעורה מבשילה בסוף אפריל – תחילת מאי, לפני החיטה אשר מבשילה מאוחר יותר.
על פי המתואר בספר שמות, במהלך מכת הברד, הושמד יבול השעורה אשר כבר הבשילה, אולם יבול החיטה לא נפגע מכיוון שעוד לא הבשיל.
סדר הבשלה זה גם משתמע מסיפורה של רות, אשר מלקטת שעורים בבית לחם מ"תְחִלַּת קְצִיר שְׂעֹרִים" ונשארת לבסוף "לְלַקֵּט עַד כְּלוֹת קְצִיר הַשְּׂעֹרִים וּקְצִיר הַחִטִּים".
בתנ"ך, משמש המונח "קציר השעורים" לציין את זמן האביב בו מתבצע קציר השעורים.
קורבן העומר הובא בט"ז בניסן מראשית הקציר של השעורים, והקרבתו פתחה את עונת הקציר.
קורבן נוסף שהובא משעורים הוא מנחת הסוטה (כמתואר בפרשת נשא ובמסכת סוטה).
אלו הן שתי המנחות היחידות שדינן לבוא מן השעורים, כל יתר המנחות דינן לבוא מהחיטים.
גרגרי השעורה נחשבים כבעלי גודל יחסית קבוע, ועל כן הם משמשים לציון מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה.
השעורה נחשבת כפחותה לחיטה ואף נחשבת פעמים למאכל בהמה.
ובגלל מחירה הנמוך הייתה נחלתם של בני העניים.
אצל הקראים נהוג לאכול מצה מקמח שעורים מכיוון שזה "לחם עוני".
בישראל השעורה מוכרת בעיקר כגריסים וכגריסי פנינה (מקולף), כמו כן ניתן למצוא לחמים שמכילים קמח שעורים כתוספת.
השימוש בקמח שעורים כרכיב עיקרי אינו מקובל בתעשיית הלחם מאחר תכולת הגלוטן בשעורה נמוכה מאוד, תכונה המביאה לכך שהבצק המופק מקמח שעורים קשה ולא גמיש.
בהתאם לכך השעורה מגודלת בעיקר למספוא.
השעורה משמשת לייצור של לתת המשמש לבירה ולמשקאות חריפים נוספים, וכן למשקאות חמים, בהם תה שעורה וקפה ד'אורזו.
בשביל הטיבטים השעורה מהווה מאכל יסודי ומשמשת אותם למגוון של מאכלים.
הצ'מפה הוא קמח שעורה קלוי שהטיבטים מוסיפים אותו לתה (דייסת הצ'מפה), הקמח הקלוי מתגבש בתחתית ספל התה ונאכל תוך כדי שתיית התה, הקמח הקלוי משמש להכנת דייסות מבלי צורך לבשל.
הד'ירו – גוש דייסה סמיכה במיוחד הוא המקבילה הטיבטית לאורז או ללחם.
השעורה נזרעת בעיקר באזורים שחונים ובאדמות דלות שבהם לא ניתן לגדל חיטה.
זאת משום שכמות הגשם הדרושה להצלחת הגידול היא מזערית – כ-22–250 מ"מ לעונה והיא הדגן החורפי העמיד ביותר למליחות הקרקע.
על כן היא מחליפה את החיטה גם במקומות שבהם חלה המלחה הדרגתית של שדות השלחין.
נוסף על יתרונות אלו, במקרים של הפסקה גדולה בין הגשמים נבטי השעורה מצטיינים ביכולת שלהם להתאושש גם אחרי התייבשותם.
מאז הייתה ירידה חדה בגידול השעורה במקביל לירידה כללית בגידולי השדה.
בשנת 2000 גודלה שעורה על שטח של 20.3 קמ"ר בלבד ולאחר מכן גודלה על שטח של 70–80 קמ"ר.
מושגים הקשורים בגידול או עיבוד השעורה
חריש – יצירת תלמים בשדה, כחלק משלב עיבוד האדמה לקראת זריעה.
זריעה – פיזור הזרעים לתוך התלמים החרושים וכיסויים באדמה.
קציר – חיתוך ואיסוף שיבולי השעורה הבשלה באמצעות מגל או חרמש בשיטה הידנית, או באמצעות קומביין תבואות בשיטה הממוכנת.
גורן – משטח פתוח המשמש לאיסוף שיבולי השעורה לאחר הקציר, כדי לדוש אותן .
דיש – הפרדת גרעיני השעורה מהשיבולים היבשות בעזרת הכאה במקל, דריכה של רגלי בהמות, או בעזרת גרירת מורג.
זרייה – נעשית אחרי הדיש.
אחרי שמפרקים את גרעיני התבואה מהשיבולים, זורקים את הגרעינים באוויר במקום שיש בו רוח; הרוח מעיפה את הקליפות (ה"מוץ"), והגרעינים – שהם כבדים יותר – נופלים על הארץ.
מַתְבֵּן – מבנה מקורה המשמש לאחסון השעורה לאחר הדיש או גבעולי השעורה (לאחר הפרדת הגרגרים ולצורך מאכל לבהמות).
איסום – אחסון השעורה במבנה סגור הנקרא אסם.
שעורה (שם מדעי: Hordeum) היא סוג במשפחת הדגניים.
בעולם מצויים 31 מיני בר של שעורה, ומהם מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל שישה מינים, שלושה נפוצים מאוד: שעורת התבור, שעורת הבולבוסין ושעורה מכחילה ושלושה פחות נפוצים: שעורת החוף, שעורה נימית ושעורה דמוית שיפון.
שעורה תרבותית ושעורה דו-טורית הם מינים תרבותיים של שעורה המופיעים בישראל לעיתים גם כפליטי תרבות.
כשלושה רבעים ממיני השעורה הם צמחים חד שנתיים זקופים בעלי תפרחת המורכבת משיבוליות.
המלענים הם זיפים בקצות הגרעינים.
שעירי־כנף (שם מדעי: Trichoptera) היא סדרה של חרקים בעלת כ-12,000 מינים, השייכים לקבוצה Amphiesmenoptera, אליה שותפים אליהם כיום רק בני סדרת הפרפראים.
במראם דומים שעירי הכנף לעשים ובבגרותם הם בעלי שני זוגות כנפיים שעירות מכוסות ב"קשקשים" והם בעלי מחושים זקורים וארוכים וגפי פה מנוונים.
הזחלים חיים במקווי מים מתוקים כמו אגמים, נחלים, פלגים, מעיינות ובריכות.
הזחלים חיים במבנה מוגן הטווי חוטים דמויי משי ומקושט באבנים, ענפים ועוד, בו הזחל חי.
הזחלים של מינים אלה מגוונים בתזונתם: חלקם טורפים, חלק אוכלי נבלות וחלקם אוכלי עלים, אוכלי אצות או אוכלי רקבובית מהחי והצומח.
הפרטים הבוגרים חסרי גפי פה והם קצרי ימים.
שעורה היא דלקת שכיחה הנגרמת לרוב בעפעפיים, עקב זיהום חיידקי.
הטיפול העיקרי הוא ברטיות חמות.
שעורה מדבקת במקרים מסוימים כאשר היא שעורה דלקתית.
הזיהום נגרם כאשר אחת מבלוטות השומן של העפעף נחסמת, ואין פתח יציאה להפרשה השומנית הנורמטיבית של העין; ההפרשה מצטברת בקצה התחתון של העפעף העליון או בעפעף התחתון.
החסימה היא זיהומית ונגרמת מחיידקים שנמצאים על העור או מחיידקים חיצוניים (בדרך כלל סטפילוקוקוס).
לפי מחקר, כמעט כל אדם סובל משעורה לפחות פעם בחייו, ויש כאלו המפתחים שעורה שוב ושוב.
נפיחות (בדרך כלל בחלק קטן של העפעף)
כאב בעפעף העליון או התחתון
כדי למנוע שעורה יש לנקות את העיניים וסביבתן מדי יום בעזרת תכשירים מיוחדים שעוזרים לשמור על היגיינת העין וסביבתה.
יש להימנע מגירוד העין ונגיעה באזור לעיתים קרובות.
ישנו מצב שבו נוצרת שעורה באחת הבלוטות העמוקות של העפעף.
במצב כזה התסמינים הרבה יותר חריפים ממצב רגיל, ונדרשת התערבות של רופא עיניים וניקוז השעורה כיוון ששעורה כזו איננה נפתחת מעצמה.
שעיר (שם מדעי: Otus) הוא סוג של דורס לילה קטן ממשפחת הינשופיים.
שָׂעִיר לַעֲזָאזֵל הוא ציור שמן מאת הצייר ויליאם הולמן האנט.
האנט צייר את הציור בים המלח ובירושלים בשנים 1854–1855. הציור הוא ריאליסטי בסגנון אחוות הפרה-רפאליטים שהאנט היה בין מייסדיה וסימבולי מבחינת תוכנו הדתי היהודי והנוצרי.
לאחר שנואש האנט מנסיונותיו לגייס דוגמנים יהודים עבור ציורו "ישו המושיע בבית המקדש", פנה לעיין במקורות, בעיקר בספרי התורה וכן בתלמוד.
בסיועו של ידידו הנרי ונטוורת' מונק התמקד בסיפור שילוח השעיר לעזאזל ביום הכיפורים כפי שנכתב בויקרא ט"ז ובמסכת יומא.
האנט רשם לפניו את פרטי שילוח השעיר (התיש), כולל כריכת לשון של זהורית (חבל אדום) על קרניו של תיש.
נאמן לדרכו הריאליסטית הקיצונית, ביקש האנט לצייר תיש אמיתי ותשוש במדבר יהודה בואכה ים המלח, בתקופת השנה בה חל יום הכיפורים ועם אור הדמדומים על הרי אדום.
לפיכך יצא ב-13 בנובמבר 1854 למדבר יחד עם מורה דרך ומספר שומרי ראש בדואים ועם תיש שקנה בעיר ושנשרך אחרי החבורה הרכובה על אתונות.
האנט הגיע לחוף ים המלח, הציב את התיש על קרקע מכוסה מלח והחל לצייר.
האנט צייר ללא לאות במשך מספר ימים בשמש הקופחת.
אולם התיש שרגליו התבקעו עקב האדמה המלוחה נפח את נשמתו.
באחת התיש כהה וברקע השמיים מופיעה קשת בענן.
השנייה, המוכרת יותר, גדולה יותר, ובה התיש בהיר ובשמים לא מופיעה הקשת.
לאחר מספר ימים במדבר שב האנט לירושלים.
הוא רכש עוד תיש, תשוש ורע-מראה, וצייר אותו בסטודיו שלו, ולאחר שמת השלים את התמונה בעזרת תיש שלישי.
את הציור קבע האנט במסגרת עץ שעליה חרט שני פסוקים בתרגום לאנגלית.
הציור מתאר, הן לפי שמו, הן לפי הזהורית בקרני התיש והן לפי הפסוק מספר ויקרא, את שילוח השעיר לעזאזל ביום הכיפורים.
אולם, עיון מעמיק יותר מגלה שאילו רצה האנט לתאר סצנה זו, הרי שהיה עליו לצייר גל עצמות של תיש לרגלי הצוק (שכן התיש הושלך או צעד אל מותו מראש הצוקים), ולא תיש חי.
הפסוק מתחת לציור, כמו גם דבריו של האנט עצמו, מספקים את התשובה.
השעיר בא לסמל את ישו, שחי וסבל ועל ידי כך נשא את סבלות המין האנושי כקורבן.
התיש לא מת אלא ממשיך לסבול ולהציל את האנושות בסבלו והוא ניצב בציור על קצה גבול יכולת הסבל שלו ב"סוף העולם", לפני האפוקליפסה.
כך הצליח האנט למזג בציור אחד הן את הסיפור היהודי והן את השקפתו הנוצרית.
ידידו, מונק, שראה בציור יצירה שעתידה לזעזע את העולם ולעורר לתשובה, הוסיף כי השעיר, הוא הקורבן הסובל את סבל העולם, אינו אלא העם היהודי בגלות, שכאשר תמלא סאת ייסוריו תתחולל הגאולה.
הקשת בענן שהופיעה בציור הכהה מסמלת את ברית אלוהים עם נח (הברית הראשונה) שכשלה, בניגוד לבריתו השנייה שתצליח באחרית הימים.
ים המלח תואר על ידי האנט, בעקבות מהפכת סדום ועמורה, כ"מקום נורא של חטא".
האנט נטל עמו את שני הציורים (הכהה והבהיר) לאנגליה ב-1855. ב-1858 הציג האנט את התמונה באקדמיה של ליברפול וזכה לתגובות מעורבות.
רוב הצופים הזדעזעו מהציור הבוטה והמוזר ומעטים התרשמו.
הציור הגדול יותר נמכר ב-450 גיני וב-1923 נרכש עבור גלריית ליידי לוור (Lady Lever Art Gallery), חלק מהמוזיאונים הלאומיים של ליברפול, עבור 4,950 ליש"ט.
הציור הקטן והכהה יותר נמצא בגלריה לאמנות של מנצ'סטר (Manchester Art Gallery).
שעיר אחד לעזאזל הוא מחזה של נסים אלוני משנת 1973.
זהו אחד המחזות הסתומים מפרי עטו, שעלילתו חובקת ארצות שונות, ואת עולם הריגול, שבו כולם מרגלים אחרי כולם.
הוא כולל נושאים כבדי משקל כגון הגאולה שבאהבה, החלפת זהויות, העמדת פנים, משמעות התפקיד שמקבל האדם על עצמו כדי למצוא טעם בחייו, חוקי הפיקציה האמנותית לעומת "אמת" המציאות, וכמיהה ליסוד האלוהי או המסתורי ביקום.
במרכז העלילה סוכן חשאי ושמו מקס למפל.
בעקבות כישלון בשליחותו הקודמת, סומן מקס בתחילת המחזה כשעיר לעזאזל, והוא מקבל זהות חדשה: "ניקולאס בנדה", חוקר קדושים.
נמסר לו צופן מוזיקלי, בלא שמגלים לו את טיב השליחות.
מאוחר יותר מתגלה שהשליחות היא להרוג את אהובתו ורוניקה, הנשואה לרוזן פלאטין (גם ורוניקה ופלאטין נמנים עם רשת הריגול).
מקס נחטף ומעונה קשות בידי שניים מחברי הרשת, אל ופרד, הומוסקסואלים ש"היו פעם אחד: אלפרד", ומוצא להורג, כביכול, אך למעשה קיבל תפקיד חדש, של פנסיונר.
מתפקיד בכיר ברשת הריגול הפך לבעל תפקיד זניח וזוטר.
בפרבר תל אביבי מסירים את הלוט מעל אנדרטה על שמו של מקס, ומי שהיה פעם מקס נוכח בטקס החגיגי לזכרו.
הממונה על ארגון הריגול, שרק קולו נשמע וכאילו בוקע מאלומת אור, מעמת את מאקס עם כישלונו במשימה באלבניה, ועם בגידתו עם המרגלת ורוניקה, הנשואה למרגל אחר בארגון, הבארון הרמאן פלטין.
משולש אהבים זה תרם לכישלון המשימה.
מאקס מקבל זהות חדשה כחוקר קדושים אלמן, וכן סימן הכר חדש (הסימפוניה השישית (הפאתטית) של צ'ייקובסקי) המשותף לכל חברי הרשת, וצופן אישי חדש (הפזמון 'אונלי יו').
קיס, ויקי וסופי מזמרות על כך שנושא ההצגה הוא האהבה.
הסוכן החשאי זד מזהיר את מאקס מהתוכנית להיפטר ממנו, כשעיר לעזאזל של רשת הריגול.
במלון 'ירושלים' בתל אביב יועדה למאקס פגישה עם הזונה הצעירה מרים, הדומה כשתי טיפות מים לאהובתו ורוניקה.
הוא מקבל מזד משימה לפגוש סוכן בביירות.
הבארון פלטין, קוסם במקצועו, מכין 'נאמבר' חדש למופע במועדון הלילה אלקזאר בביירות.
הוא גאה באמנות האשליות שלו, אך ורוניקה אשתו מודיעה לו שהיא עוזבת אותו.
מאקס מופיע ומספר שהסוכן שהיה אמור לפגוש נרצח.
פלטין עומד להופיע במועדון הלילה עם הסיפור על הנמר (שהוא רואה בו סמל לאשתו ורוניקה), במופע שיובא בשידור חי בטלוויזיה, ומקס מורה לפלטין לשלב בסיפור מספרי צופן, כדי שייקלטו דרך הטלוויזיה.
אל ופרד במופע במועדון הלילה אלקאזאר בביירות, בשיר עליז: "הוא מזויף, הוא מעמיד פנים, הוא לא זה מה שהוא בכלל", בהצביעם זה על זה, ועל הקהל.
סיפורו המסתורי של פלאטין: אהבתו האובססיבית לנמר הבוער, הנושא זיקה למהות הנשגבת.
אהבה זו שנסתיימה בכך, שהנמר טורף את המאלף שלו.
נשמעת התפוצצות וזעקות הקהל, ופלאטין זועק "אני נותן לכם את הנמר!".
מסתבר שההתפוצצות היא חלק ממופע הקברט.
ורוניקה, ויקי וסופי שרות על האיש שיש לו נמר בראש.
זד, מחופש למדריך תיירים, מציג את 'ביירות האמיתית' בשלל דימויים פנטסטיים.
ורוניקה חושדת במאקס, שהוא רוצה להרוג אותה, משימה שאמנם קיבל אך סירב לבצע.
הממונה מאשים את פלאטין כי רצח את אשתו ורוניקה, מה שאינו נכון.
זד מציג בפניו את 'ורוניקה החדשה', הכפילה מרים.
בבית מרזח בלונדון שרה קאתי בנוסח לואיס קרול.
לאחר צאת האורחים קאתי רומזת למאקס על אהבתה אליו, ומזהירה אותו שסומן כשעיר לעזאזל של הארגון.
הוא טוען ששכח את הצופן.
קאתי אומרת שרוב האנשים, שחשבו כצעירים שיוכלו לשבור מחסומים, מגלים בבגרותם שהדבר בלתי אפשרי.
אולם מאקס כן רוצה לשבור מחסום, ולהיגאל באמצעות האהבה.
גם זה שמאקס לא מוכן 'לשחק את התפקיד', בניגוד אליה, מלבה את קנאתה.
בכיכר ערפילית בלונדון, קיס שרה על מוכרת פרחים, שעבדה שם בזנות, ורצחה את הלקוח הראשון שלה.
אל ופרד מובילים את מקס באופן מוקיוני אך אלים ליעד בלתי ידוע.
זד, קיס, ויקי, סופיה והתזמורת, צועדים באמסטרדם במדי חיל-הישע.
זד קורא לתושבי אמסטרדם למצוא את ירושלים "העיר שאיבדה קשר איתנו".
אל מגלה שפרד אהובו, המכה את מקס, מגלה סימני אהבה אל המוכה, והוא מקנא.
נשמע שידור רדיו כמסר סמוי מארגון הריגול ביחס לטיפול במאקס, ובו אסטרולוגית משמיעה לבקשתה של המאזינה קאתי את הפזמון 'אונלי יו'.
האסטרולוגית מייעצת לקאתי לחשוף את משמעות הפזמון, להיות קשה ואכזרית.
אנשי חיל הישע, שאינם מוצאים את אלוהים ולדבריהם, נמצא רק במעגל סגור, שרים מזמורי נונסנס שמשולבים בהם צפנים.
קיס, ברומזה לזהות החדשה של מקס, האלמן חוקר הקדושים, שרה: "איש אחד אלמן, איש בלי ילדים, הולך ישר לעזאזל בגלל החטאים".
ורוניקה מגיעה לתיאטרון הנטוש ושומעת שמאקס מוחזק במרתף.
לאחריה מגיעה מרים כפילתה, ומכשפת את פלטין המאוהב.
היא טוענת שהיא אשתו ורוניקה, אך פלאטין אומר שהיא ורוניקה בגלגול של מרים.
זד, ויקי וסופי נכנסים וכולם מתכננים להיפגש לקרנאבל בחצות, ביער של אמסטרדם.
זד נותן לפלטין תפקיד למורת רוחו – על שניהם לפתות ביער את אל ופרד (ייתכן שבכך מנסה זד להציל את מאקס).
זד מאיים שאם פלטין יסרב, הוא יחשוף את אשמתו בכישלון השליחות באלבניה ובמות הסוכן בביירות.
פלטין שר על כך שהוא, הקוסם המייצר אשליות מפוארות ("משני סנטימטר עשיתי לי כתר"), מושפל, נבגד, ונאלץ "לשחק את התפקיד", וכלשונו "לרשרש".
במרתף התיאטרון העזוב, ורוניקה וקאתי שומעות את זעקות מקס, הבוקעות מאחורי הקלעים.
הוא מעונה בידי פרד ואל, אשר מלווה את העינויים בהלמוּת טקסית בתוף.
אווירת התיאטרון על התפאורות הישנות שבו מלהיטות את קאתי, השחקנית לשעבר, והיא קוראת לאל ולפרד להגביר את עצמת העינויים.
קאתי רואה בתיאטרון טקס נשכח, שבו יש כמיהה תמידית לבוא האלוהים.
קאתי דורשת מוורוניקה לגרום למאקס לגלות את הצופן, אך ורוניקה אומרת שאין כל צופן, שזו אהבה.
מוציאים את מאקס, חבול כולו, וקאתי מצווה על פרד ואל לקשור אותו לחבלי התיאטרון המשתלשלים מן התקרה, והם קושרים אותו תוך כדי נגינה בכלים מוזיקליים, עד שהוא דומה לישו על הצלב.
ורוניקה רואה במאקס קדוש מעונה וגיבור, קוראת לו לנתץ את הכבלים, לתת לאביזר הסוס מדיקט כנפיים, לדהור לשחקים.
קיס, ויקי וסופי פותחות באזאר לסחר חופשי.
(כך מוזכרת התמונה בתכנייה, אך בכתב-היד מופיעה רק הכותרת "באזאר".
ייתכן שמדובר בשיר שמילותיו לא נשתמרו)
ביער של אמסטרדם שבו שלטים זרחניים כ-ונוס, אפולו, אפרודיטה, ארוס וכו', אל מחפש את פרד, כשברקע פזמוני אהבה אמריקאיים.
זד מסרב לבקשתה של קיס לשיר פעם שלא במסגרת תפקיד וללא צופן.
קיס שרה בשידור את השיר עם הצופן החבוי בו: "קצת רוח".
במרתף התיאטרון העזוב קאתי רומזת למרים שצריך להיפטר ממאקס, בעזרת האקדח שלו (שאותו הניח על כיסא, תוך סירוב להרוג את ורוניקה).
מרים-ורוניקה מספרת, שבמסגרת תפקידו מאקס קיבל בעבר פקודה לגלות לה אהבה.
מתוך התפקיד צמחה בהדרגה אהבה אמיתית ביניהם.
קאתי מעירה את מאקס הפצוע.
מאקס מזהיר את ורוניקה שבאו להרוג אותה, אך היא מגלה לו שהוא זה שעומדים להורגו.
זד, ויקי, סופי וקיס נכנסים, וזד מצווה להסיר את החבלים ממאקס ולאושש אותו, ועל ורוניקה לתת לו מגבת (בדומה לוורוניקה שניגבה את פני ישו בדרכו לצליבה).
אל ופרד נכנסים בתוך זוג מכנסיים אחד: הם הגיעו להתמזגות מוחלטת זה עם זה.
זד אומר לקאתי, שידוע לו שהיא האחראית לכישלון המשימה באלבניה, אך כי הממונה החליט, מסיבה עלומה, להוציא להורג את מאקס.
מקס מעז להתחצף לממונה לפני כולם, ומתעקש ששכח את הצופן שלו, והממונה מצווה להוציאו להורג.
קאתי רוצה "לעצור את המשחק", אך מאוחר מדי.
לפני ההוצאה להורג, זד משבח את מאקס, על שהעז לצעוק על הממונה, ומספר שאחרי מותו יְנַקּוּ את שמו.
זו תהיה הוצאה להורג מדומה.
יתנו לו זהות חדשה, כפנסיונר בחיים אפורים ועלובים.
לבקשתו האחרונה של מאקס, הוא וזד שרים יחד "זמר עתיק על הזמנים החדשים", ובתום השיר זד יורה בו.
בכיכר בפרבר תל אביבי מסירים את הלוט מאנדרטה לזכרו של מאקס, הסוכן האלמוני, בטקס חגיגי.
זד נואם בפאתוס, בקולו של הממונה, על השליחות ועל האהבה שהייתה בליבו של המנוח, אהבה שהיא כמו אלוהים, ושבאמצעותה חולל נס.
בקהל גם מאקס עצמו, בזהותו החדשה.
מרים מזהה אותו, אך הוא טוען, שהיא מחליפה אותו בטעות באחר.
לאחר הטקס מאקס לבדו, בוכה.
ההצגה בנויה תמונות-תמונות, כמעין הצגת רֶוְיוּ עליזה, עם פזמונים רבים.
קשה לעיתים מזומנות לפענח את הרמיזות הרבות השתולות במחזה, וכן קשה לקשור חוט עלילה אחד בין תמונה אחת לרעותה, אולי בגלל סוגת הרוויו, ואולי משום שאלוני עצמו התאמץ להסתיר את חוט העלילה הזה, כמעין צופן מרגלים שהוא משאיר לצופה.
האמן במחזה הוא הרמן פלאטין, הרוזן שהוא גם קוסם וגם סוכן חשאי.
הוא היחיד שניתן לו לחיות את עולם הדמיון, כילד, וייתכן שהוא בן-דמותו של אלוני עצמו.
פלאטין הוא יצירתי ומשעשע, אך גם עגום, חצוי ונבגד.
במחזה אנחנו פוגשים אותו מתכנן מספר מוזיקלי להופעתו: אקדח היורה בו סכין (!) לצלילי הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי.
בקטע אחר בהופעתו בביירות, ה'קסם' שלו הוא סיפור שהוא שידור בצופן: אהבתו לנמר הבוער ביערות הליל.
כתוצאה מהשידור נשמעת התפוצצות בעיר, אך שלוש הזמרות העוזרות לקוסם, והמגיחות מתוך העשן, שרות על "האיש שיש לו נמר בראש".
המחזה מחדד את היסוד הפולחני, הנמצא בשורשי התיאטרון.
משפט מפתח בו הוא: "תיאטרון, מין דבר שמזכיר טקס נשכח".
סצנת העינויים של מקס מתחוללת במרתף של תיאטרון עזוב, ומעניו צועדים אל הבימונת בליווי כלי נגינה, משל היה מקס טראגוס, התיש מן הפולחנים הדיוניסיים שהועלה קורבן בעיצומה של החגיגה.
במהלך העינויים נקשר מקס לחבלי התיאטרון, כמעין צליבה.
המחזה הועלה כ-26 פעמים בלבד בתיאטרון הקאמרי בבימויו של המחבר, וזכה לביקורת מסויגת עד שלילית, ומצד שני להערצה בקרב חוג מצומצם של מבקרים ואוהדים.
המוזיקה נכתבה בידי אלכס כגן, ואת התפאורה והתלבושות עיצבה אודרי ברגנר.
מקס למפל או ניקולאס בנדה- שלמה וישינסקי
קיס, זמרת - חנה טנצר
סופי, שוליית קוסם - אבירמה גולן
ויקי, שוליית קוסם - גבי קרן
זד, סוכן חשאי - איצקו רחמימוב
פרד, סוכן חשאי - הלל נאמן
אל, סוכן חשאי - רמי קול
ומרים, זונה צעירה - מיכל בת-אדם
מיס הול או קאתי או קלארה - לבנה פינקלשטיין
הממונה על רשת הריגול- יוסי פולק
האסטרולוגית אבלין דה ויט- אדית אסטרוק
שעות רגישות הוא אלבום האולפן התשיעי של אבישי כהן, שיצא בישראל באוגוסט 2008 בהוצאת רזדאז רקורדז ובהפצת הליקון, וזכה למעמד אלבום זהב.
שעות רגישות הוא האלבום היחיד מאת כהן עד כה שיועד מראש לקהל הישראלי ושסגנונו בגדר מוזיקה קלה.
מבחינה זו ובחינות נוספות, זהו האלבום החריג ביותר בדיסקוגרפיה של כהן, הידוע בשאר העולם בעיקר כאמן ג'אז אינסטרומנטלי.
האלבום כולל שנים-עשר שירים שונים, רובם בעברית, וכולם למעט אחד בביצועו של כהן.
כמה משירי האלבום שוחררו כסינגלים, וביניהם הלהיטים "שובי אליי" ו"אהבה חדשה".
אבישי כהן זכה להצלחה רבה בעולם הג'אז החל מסוף שנות התשעים כנגן קונטרבס וכיוצר ומוביל הרכבי ג'אז.
במכלול יצירתו, שהתבטא בתשעת האלבומים שהוציא תחתיו במהלך העשור שקדם לשעות רגישות (1998–2008), נכללו רמזים לרכיבים ישראליים, מזרח תיכוניים, וספרדיים – מייצגי שורשיו של כהן – במסגרת מכלול שהיה בעיקרו אינסטרומנטלי וסביב סוגת הג'אז.
ניתן לציין כמה נקודות בולטות במיוחד בדיסקוגרפיה של כהן כרקע לשעות רגישות, כמו Linda De Mi Corazon, שיר בלאדינו שבוצע על ידי הזמרת קלאודיה אקוניה באלבום Devotion (1999), ו-Ani Maamin, עיבוד אינסטרומנטלי לשיר העברי אני מאמין ("שחקי שחקי") באלבום Continuo (2006).
למרות שצד זה לא בא לידי ביטוי בשנים הראשונות בקריירת הסולו של כהן, כהן החל להתעניין ולעסוק בשירה כמבצע עוד לפני שנת 2000. כהן סיפר שבאחת מההופעות שניגן בהרכב של צ'יק קוריאה בהשתתפות בובי מקפרין, שאל כהן את מקפרין כיצד ניתן לחבב את הקול של עצמך.
מקפרין ייעץ לכהן, על סמך ניסיונו האישי, להקליט את עצמו שר ולשמוע זאת שוב ושוב.
אלו היו שני השירים היחידים בביצועי סולו של כהן שבוצעו עד לאלבום שעות רגישות, ומהדוגמאות הבודדות לשירה שאינה לצרכים אינסטרומנטליים ברפרטואר שלו.
בסביבות שנת 2005, כשנה לאחר ששב להתגורר בישראל לאחר שהות ממושכת של מגורים בניו יורק (משנת 1992), החל לכתוב טקסטים בעברית.
באותן שנים הקליט אלבום פרטי עבור משפחתו שלא פורסם לציבור, אלבום שכלל שירי לאדינו בעיבודיו שבוצעו על ידי אמו של כהן, אורה, כאשר הוא מלווה את שירתה בפסנתר וקונטרבס.
הפרויקט של האלבום שעות רגישות החל באלתור "גרוב" ספונטני של כהן על הקונטרבס, תוך כדי שהוא מצרף בשירתו חלק ממילות הפיוט שלום עליכם המוכר מליל השבת במסורת היהודית.
לשיר שנוצר חיבר אקורדים על הפסנתר.
לאחר מכן עיבד את השיר מוזיקלית עם לני בן בשט, ובהמשך עלה הרעיון להשתמש בהקלטת פיוטים בת כעשור של סבו המנוח של כהן, יצחק שמחה, ולשלבה ברקע השיר תוך יצירת מעין דיאלוג עם שירתו של כהן.
כהן ומשפחתו היו מרוצים מאוד מהתוצאה וכהן החל ליצור חומרים נוספים.
לפי כהן, הפרויקט בראשיתו לא יועד להתפרסם, ונעשה כעין התנסות פרטית.
בעקבות תגובות אוהדות מאוד של חבריו, ותמיכה והפצרות מצדם לפרסם את זה, וכן מתוך תפישה שהשירה היא חלק ממנו ויצירתו, החליט כהן בסופו של דבר להוציא את הפרויקט לאור עבור ציבור הרחב.
שעות רגישות מתואר לרוב כאלבום פופ.
השירים מציגים מלודיות בהירות וקליטות, ורבים מן העיבודים באלבום כוללים שימוש באמצעים אלקטרוניים.
הסגנון המוזיקלי באלבום מגוון למדי וכולל קטעים בסגנון פופ ארצישראלי, פופ ים תיכוני, בלדות, מוזיקה אפריקאית, ועוד.
למרות הקווים המשותפים ליצירתו עד כה, שעות רגישות הוא האלבום החריג ביותר בדיסקוגרפיה של כהן בכמה היבטים:
תפוצה – זהו האלבום היחיד שמראש יועד לקהל הישראלי, וכן בראשיתו הופץ באופן בלעדי בישראל.
משך העבודה – לרוב, אלבומיו של כהן הוקלטו מתוך חומר שיצר ונצבר במשך שנה-שנתיים, וסדרת ההקלטות בוצעה במרוכז במהלך כמה ימים.
שעות רגישות הוא הצטברות של חומרי עבודה לאורך שלוש שנים, שלאורכן גם נעשו ההקלטות.
הרכב המשתתפים – עד כה ההרכבים באלבומיו של כהן היו קבועים לאותו אלבום, למעט שינויים אחדים שעיקרם הופעות אורח של אמנים שונים.
הרכב הנגנים עמד בבסיס האלבום.
בשעות רגישות קיים מגוון רב מאוד של נגנים בעלי תפקידים מקבילים בין היצירות השונות .
מספר המוזיקאים המנגנים ושרים באלבום הוא כמעט שלושים.
סוגה מוזיקלית – כאמור, כהן מזוהה בדרך כלל עם מוזיקת הג'אז, שלא כמו שעות רגישות, המתואר לרוב כאלבום פופ.
יצירות אינסטרומנטליות כנגד שירים – למרות כמה שירים בודדים שבוצעו בעבר באלבומיו של כהן, כולם היו בעיקרם אלבומים אינסטרומנטליים.
לא רק שהמגמה מתהפכת בשעות רגישות, אלא שזהו אלבום שכל רצועותיו הן שירים עם מלל מלא.
כמו כן, שעות רגישות הוא האלבום הראשון שבו כהן שר בעברית.
טקסטים – הטקסטים בשעות רגישות נחלקים בין טקסטים מן הפיוטים היהודיים וממסורות יהודיות וארצישראליות נוספות, וטקסטים שחוברו על ידי כהן.
הטקסטים המקוריים של כהן באלבום הם שירי אהבה ועוסקים במושא אהבתו של המשורר, בגוף שני או שלישי.
הטקסטים המעטים באלבומיו האחרים של כהן שחיבר מתמקדים בדרך כלל בנושאים אחרים.
שירים כמו Leolam ("לעולם") ו-Alon Basela ("אלון בסלע") באלבום Aurora (2009), ו-Ani Aff ("אני עף") ו-Halah ("הלאה") באלבום Seven Seas (2011) הם שירים פסיכולוגיים-רוחניים המתמקדים באינדיבידואל.
גם השירים How Long ו-Simple Melody באלבום Lyla בעלי אופי שונה מאוד משירי האהבה בשעות רגישות.
יוצאים מכלל זה כמה שירים מהאלבום Aurora, אלבום שיצא לאחר האלבום שעות רגישות והושפע מהיצירה של שעות רגישות באופן ניכר.
פשטות – בין אם הפשטות של שעות רגישות באה לידי ביטוי בטקסטים ובין אם במאפיינים המוזיקליים, הפשטות עומדת בניגוד יחסי לגישתו המוזיקלית של כהן, הידועה בעיקר במורכבותה הרבה במאפיינים הקצביים שלה.
Yo M'enamori D'un Ayre היא רומנסה עממית בשפת הלאדינו, המוכרת גם בתרגום לעברית מאת עמנואל כ"ץ תחת השם "צל לא צל".
השיר מבוצע על ידי כהן בשפת המקור ובאופן מקוצר (הבית השני בלבד), תוך שימוש באפקט קולי המשווה לשיר צליל כאילו הושמע מתקליט ויניל ישן.
הוא משמש כפתיח לאלבום שהוא בבחינת הזמנה ל"עולם שהכול יכול לקרות בו", כשהוא רומז על חזרה למקורות נושנים ונוסטלגיים, וגם ספציפית על שורשיו של כהן – המורשת הספרדית שהועברו לו מאמו, והייתה נוכחת בבית ילדותו בשירי הלאדינו.
זהו עיבוד מקוצר בליווי פסנתר (בביצוע שי מאסטרו).
מילות השיר בשפת המקור ותרגום חופשי לעברית תחת השם "התאהבתי ברוח" נכללות בהערות האלבום.
כהן הציג בעבר עיבוד של השיר באלבומיו, תחת השם Linda De Mi Corazon בביצועה של הזמרת קלאודיה אקוניה ובליווי קונטרבס בלבד, באלבום Devotion.
אהבה חדשה הוא שיר מקורי לאלבום שהולחן ונכתב על ידי כהן, בסגנון בלדה מוזיקלית.
מילות השיר מספרות על אהבה נכזבת, הכאב הרב והאובדן העצמי שנגרמו ממנה, והשלמה עם המצב תוך גילוי תקווה לאהבה חדשה והמשך החיים.
זהו הסינגל השני ששוחרר מהאלבום (אחרי שובי אליי), וזכה להצלחה רבה ונוכחות בולטת במצעדי הפזמונים בתחנות הרדיו הישראלי.
ב-2013 השיר נכלל באוסף שירי האהבה "בינינו" בהוצאת הליקון.
השיר מופיע באלבום בעיבוד מוזיקלי עשיר (הפקה של כהן עם לני בן בשט) שבבסיסו הרכב הטריו של כהן: כהן על קונטרבס, מאסטרו על פסנתר ומארק ג'וליאנה על תופים, וההרכב מתוגבר בכלי נשיפה שונים, בביצועם של אלברטו פינטון, ביורן סמואלסון ולארס נילסון.
השיר נכלל גם באלבומו הבא והבינלאומי של כהן, Aurora, תחת השם Shir Preda ("שיר פרידה") ובעיבוד שונה ואקוסטי, בליווי פסנתר וקטע אלתור על גיטרה בס בביצועו של כהן.
אזמר בשבחין/אדמה הוא עיבוד של כמה בתים מן הפיוט אזמר בשבחין שנכתב בארמית על ידי רבי יצחק לוריא במאה ה-16, שבהם נשזר שיר אהבה בן שני בתים שנכתב בעברית על ידי כהן, ונושאו מושא אהבתו תוך שימוש באדמה כמטאפורה.
לחן השיר בביצועו של כהן מבוסס בעיקר על קטע מתוך הלחן Madrid ("מדריד") שחובר על ידי כהן מוקדם יותר – במקור כיצירה אינסטרומנטלית – והוקלט באלבום הבכורה שלו Adama ומאוחר יותר בעיבוד שונה גם באלבום At Home.
אין קשר ישיר בין השיר באלבום שעות רגישות לבין היצירה האינסטרומנטלית Adama מאת כהן מן האלבום באותו השם.
שובי אליי הוא שיר מקורי לאלבום שנכתב והולחן על ידי כהן.
זהו שיר אהבה עם מאפיינים מוזיקליים מן הפופ המזרחי.
את השיר עיבד עם כהן והפיק מוזיקלית לני בן בשט.
בשיר נעשה שימוש בזמירת פיוט מוקלטת וישנה של סבו המנוח של כהן, יצחק שמחה, ששולבה ברקע השיר – רעיון שיושם לראשונה בשיר שלום עליכם והצית את ראשית הפרויקט.
עוד השתתפו בביצוע השיר נגן העוד עמוס הופמן, שאיתו שיתף כהן פעולה שנים רבות ושימש רבות באלבומיו של כהן להדגשת הצד המזרח-תיכוני של יצירתו, וכן הגיטריסט אדם שפלן והזמרת הילה זהרור.
שובי אלי הוא הסינגל הראשון ששוחרר מתוך האלבום עוד לפני צאתו, ב-22 במאי.
לשיר גם הופק וידאו קליפ בבימויו של אביב קוזלוב.
השיר הפך ללהיט וזכה לנוכחות בולטת ורבת משך במצעדי הפזמונים בתחנות הרדיו הישראלי, והיה לסימן ההכר של אבישי כהן בקרב חלק מהציבור הישראלי שלא הכיר את פועלו המוזיקלי הקודם.
יד ענוגה הוא שיר שנכתב על ידי זלמן שניאור בשנת 1906 ונפוץ בלחן בדואי עממי.
את השיר באלבום מבצע כהן בדואט עם דנה עדיני ובליווי קונטרבס בלבד בשימוש בקשת.
אמו של כהן, אורה, נוהגת לשיר את השיר כשהוא מלווה אותה בנגינה, ומכאן עיקר הנגיעה שלו לשיר.
השיר בביצועה של אורה כהן בליווי בנה אבישי בגיטרה בס הוקלט באלבום לא-מסחרי בשם "ציון חמדתי" מאת חבורת שהם.
שלום עליכם הוא לחן ועיבוד מקורי של כהן לחלק ממילות הפיוט שלום עליכם, שמקורו במאה ה-17 ומוכר מליל השבת במסורת היהודית.
כהן יצר את העיבוד בסביבות שנת 2005, שבו ובהפקתו המוזיקלית השתתף לני בן בשט, והשיר הוא שהחל את הפרויקט כולו שיצא לאור כָּאלבום שעות רגישות.
עוד השתתפו בביצוע השיר עמוס הופמן על עוד, ואדם שפלן על גיטרה אקוסטית.
מבחינת כהן, אחד הרכיבים המשמעותיים שהיו בעיבוד הוא השימוש בהקלטה ישנה של פיוט בקולו של סבו המנוח שמשולבת ברקע השיר ויוצרת מעין דיאלוג עם שירתו של כהן.
השיר שוחרר כסינגל בגרסה מקוצרת לרדיו, והיא כלולה באלבום יחד עם הגרסה המלאה.
כמו כן הופק לו וידאו קליפ בבימויו של יוני מרדכי.
בגרסאות דיגיטליות של האלבום Aurora הופיע השיר בעיבוד אקוסטי.
שעות רגישות, שיר הכותרת באלבום, הוא שיר מקורי לאלבום שנכתב והולחן על ידי כהן.
מילות השיר מספרות על אהבה הדדית על רקע פרידה מרומזת.
את השיר מבצע בשירה כהן, ובסופו מצטרפת אליו במעין דואט הזמרת קרן מלכה.
מלבד נגינת הקונטרבס על ידי כהן, משתתפים בביצוע המוזיקלי גיל לואיס על גיטרה חשמלית, אייל הלר על גיטרה, רע בר נס על תופים, עודד מאיר על טרומבון, איתמר דוארי על כלי הקשה ואילן סאלם על חליל צד.