tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-דסאו בין השנים 1660–1693. כמו כן, הוא היה חבר באגודה מניבת הפירות, ואף שימש כגנרל-פלדמרשל של ברנדנבורג-פרוסיה.
יוהאן גאורג נולד ב-17 בנובמבר 1627 בדסאו, ליוהאן קזימיר, נסיך אנהלט-דסאו ולאגנס מהסן-קאסל, בתם של מוריץ, רוזן הסן-קאסל ויוליאנה מנסאו-דילנבורג.
ב-9 בספטמבר 1659 התחתן יוהאן גאורג בחרונינגן עם הנרייטה קתרינה מנסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה היו לו עשרה ילדים.
בשנת 1660 מת אביו, ויוהאן גאורג עלה לשלטון במקומו.
הוא גם ירש את תביעת המשפחה על אשרסלבן, אשר הייתה בשליטת ברנדנבורג-פרוסיה מאז 1648.
יוהאן גאורג עשה את הקריירה הצבאית שלו בשירות הצבא הפרוסי, ובשנת 1670 העלה אותו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לדרגת גנרל-פלדמרשל.
אחרי שצרפת פלשה לדוכסות קלווה, שהשתייכה לפרידריך וילהלם, ניהל יוהאן גאורג ביוני 1672, משא ומתן בווינה בין לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ופרידריך וילהלם, שבו התחייב כל אחד לספק 12,000 חיילים לשמור על גבולות שלום וסטפאליה מפני תוקפנות הצרפתים.
יוהאן גאורג נבחר להוביל את המערכה, אשר ברובה לא הייתה מוצלחת, ואף הובילה את גאורג פון דרפלינגר להתפטר באופן זמני כמחאה.
במהלך המערכה נגד הצרפתים על השליטה אלזס בשנת 1674, רוב הצבא הפרוסי נכנס למחנות חורף בשוויינפורט הפרנקונית.
כמשנה לשליט (סטאדהאודר), יוהאן גאורג פיקד על החיילים הנותרים בברנדנבורג.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שכנע את קרל האחד עשר, מלך שוודיה לפלוש לברנדנבורג, אותה לא הצליח יוהאן גאורג למנוע עם כוחותיו הדלים, אולם בקיץ 1675 הוא לחם בקרב פהרבלין, שבו הביסו הפרוסים את השוודים.
בשנת 1683 יוהאן גאורג נסע לפסאו, כביכול על מנת לדון במעורבות ברנדנבורג במלחמה נגד העות'מאנים עם הקיסר לאופולד, למרות שמטרתו העיקרית הייתה לייעץ נגד מלחמה נוספת עם צרפת.
בנוסף, הנסיך חזר ואישר את הברית של ברנדנבורג עם אוסטריה.
ב-7 באוגוסט 1693 מת יוהאן גאורג בברלין, ובנו לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-9 בספטמבר 1659 התחתן יוהאן גאורג בחרונינגן עם הנרייטה קתרינה מנסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה היו לו עשרה ילדים:
אמליה לודוביקה, נסיכת אנהלט-דסאו (1660)
הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו (1662)
פרידריך קזימיר, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו (1663–1665)
אליזבת אלברטינה, נסיכת אנהלט-דסאו (1665–1706), התחתנה עם היינריך מסקסוניה-וייסנפלס, רוזן בארבי.
הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו (1666–1726), התחתנה עם היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ.
מריה אלאונורה, נסיכת אנהלט-דסאו (1671–1756), התחתנה עם הנסיך ייז'י ראדזיוויל, דוכס אוליקה.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (1676–1747)
יוהנה שרלוטה, נסיכת אנהלט-דסאו (1682–1750), התחתנה עם פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
יוהאן גאורג הראשון, אנהלט-דסאו היה נסיך גרמני מבית אסקניה.
בין השנים 1586–1603 הוא שלט בנסיכות אנהלט במשותף עם האחים שלו.
לאחר חלוקת הנסיכות ב-1603, הוא שלט בנסיכות אנהלט-דסאו בין השנים 1603–1618.
יוהאן גאורג נולד בהארצגרודה ב-9 במאי 1567, והיה הבן הבכור של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט-צרבסט ואשתו הראשונה אגנס מבארבי-מיהלינגן, בתו של וולפגנג הראשון, רוזן בארבי-מיהלינגן.
בשנת 1570 מת דודו האחרון ששרד, ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט, ואביו הפך לשליט הבלעדי של כל מדינות אנהלט, אשר אוחדו לראשונה מאז פוצלו בשנת 1252.
בשנת 1586 מת אביו, ויוהאן גאורג ירש את נסיכות אנהלט המאוחדת, בשיתוף עם אחיו הצעיר כריסטיאן וחמישה אחים למחצה, ומכיוון שהם היו עדיין קטינים, שימש יוהאן גאורג כעוצר.
בשנת 1603 חולקה הנחלה בין האחים; יוהאן גאורג קיבל את אנהלט-דסאו, כריסטיאן את אנהלט-ברנבורג, אוגוסט את אנהלט-פלצקאו, רודולף את אנהלט-צרבסט ולודוויג.
כשליט, שמר יוהאן גאורג על מדיניות הרפורמציה במדינה שלו, ופעל במרץ לביטול המנהגים והליטורגיה המסורתית של הכנסייה הקתולית.
יוהאן גאורג זכה להערכה רבה על ידי נתיניו, משום שנחשב למלומד, במיוחד במקצועות האסטרולוגיה והאלכימיה, בוסף, הייתה לו ספרייה עם מעל ל-3000 כרכים.
ב-24 באוגוסט 1617, במהלך הלוויית אחותם דורותיאה מריה, דוכסית סקסוניה-ויימאר, יוהאן גאורג ואחיו הצעיר של לואיס אנהלט-קתן ייסדו את האגודה מניבת הפירות, ולודוויג התמנה למנהיג הראשון.
ב-24 במאי 1618 מת יוהאן גאורג בדסאו, ובנו יוהאן קזימיר, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-22 בפברואר 1588 התחתן יוהאן גאורג עם דורותיאה ממנספלד-ארנשטיין, בתו של יוהאן אלברכט השישי, רוזן מנספלד-ארנשטיין, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
סופיה אליזבת מאנהלט-דסאו (1589–1622), התחתנה עם גאורג רודולף, דוכס ליגניץ
אנה מגדלנה מאנהלט-דסאו (1590–1626), התחתנה עם אוטו, נסיך הכתר של הסן-קאסל
יואכים ארנסט, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו (1592–1615)
ב-21 בפברואר 1595 התחתן יוהאן גאורג עם דורותיאה, רוזנת פפאלץ-זימרן, בתו של יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-זימרן, ממנה היו לו אחד עשר ילדים:
אנה אליזבת מאנהלט-דסאו (1598–1660), התחתנה עם וילהלם היינריך, רוזן בנטהיים-שטיינפורט
אלאונורה דורותיאה מאנהלט-דסאו (1602–1664), התחתנה עם וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר
זיבילה כריסטינה מאנהלט-דסאו (1603–1686), התחתנה עם פיליפ מוריץ, רוזן הנאו-מינצברג, ולאחריו התחתנה עם פרידריך קזימיר, רוזן הנאו-ליכטנברג
קוניגונדה יוליאנה מאנהלט-דסאו (1608–1683), התחתנה עם הרמן הרביעי, רוזן הסן-רוטנבורג
סוזנה מרגרטה מאנהלט-דסאו (1610–1663), התחתנה עם יוהאן פיליפ מהנאו-ליכטנברג
יוהנה דורותיאה מאנהלט-דסאו (1612–1695), התחתנה עם מוריץ, רוזן בנטהיים-טקלנבורג
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן היה נסיך גרמני, ובאמצעות נישואיו לבירגיטה, נסיכת שוודיה היה גיסו של המלך קרל השישה עשר גוסטב.
יוהאן גאורג נולד ב-31 ביולי 1932 בזיגמרינגן, והיה בנם של פרידריך, נסיך הוהנצולרן ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה.
יוהאן גיאורג נפגש עם הנסיכה בירגיטה משוודיה, אחותו של מלך שוודיה הנוכחי קרל השישה עשר גוסטב בשנת 1959 במסיבת קוקטייל בעת ביקור חברים וקרובים בגרמניה.
ב-15 בדצמבר 1960, האירוסין שלהם הוכרזו על ידי הארמון המלכותי בסטוקהולם.
טקס הנישואין האזרחי התקיים בארמון המלכותי בסטוקהולם ב-25 במאי 1961, והחתונה הדתית בכנסיית סאנקט יוהאן בארמון משפחת זיגמרינגן ב-30 במאי 1961.
יוהאן גאורג ובירגיטה נפרדו בשנת 1990, אם כי הם נשארו נשואים כחוק והשתתפו באירועים המשפחתיים המלכותיים יחד, כולל החתונה בשנת 2010 של ויקטוריה, נסיכת שוודיה.
הם חגגו את חתונת הזהב שלהם בשנת 2011.
יוהאן גיאורג חי בגרינוואלד, מינכן והיה מומחה לאמנות.
בין השנים 1992 ל-1998 כיהן כמנכ"ל אוסף התמונות של מדינת בוואריה, והיה גם מנהל קרן ההיפו-קונסטהאל של קרן התרבות ההיפוטית.
הוא כיהן כחבר במועצה המייעצת - אירופה בבית המכירות הבינלאומי כריסטי'ס.
בשל היותו פטרון של האמנויות, יום ההולדת ה-75 שלו נחגג עם קונצרט מיוחד במינכן.
ב-2 במרץ 2016 מת יוהאן גאורג בביתו במינכן, והוא בן 84 שנים.
ב-25 במאי 1961 התחתן יוהאן גאורג עם בירגיטה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו להם שלושה ילדים:
יוהאן גוטפריד אייכהורן היה תאולוג גרמני פרוטסטנטי של עידן הנאורות ומזרחן מוקדם.
הוא היה חבר בבית הספר להיסטוריה של גטניגן.
אייכהורן נולד בדורנזימרן (Dörrenzimmern), כיום זו חלק מהעיר אינגלפינגן.
התחנך בבית הספר הממלכתי בווייקרסהיים, שם אביו היה מפקח, בגימנסיה בהיילברון ובאוניברסיטת גטינגן (1770–1774) שם למד אצל יוהאן דוד מיכאליס.
בשנת 1774 הוא קיבל את תפקיד הרקטור של הגימנסיה באודרוף שבדוכסות סאקסוניה-גותה.
בשנת 1775 הוא התמנה לפרופסור לשפות שמיות בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת אוניברסיטת פרידריך שילר בינה.
הרצאות שפורסמו הייתה לגבי "עניינים כספיים של הערבים הראשונים (De rei numariae apud Arabas initiis)" (על פי דבריו של מקין אבן אל-עמיד).
בנוסף הוא חיבר את הביבליוגרפיה הראשונה של האיסלאמיזם בשנת 1786 שכללה יותר מ-100 עמודים.
ספר זה עדיין משמש להתייחסות כספרות נומיסמטית.
כמו כן, הוא גם ערך כמה עבודות היסטוריות של יוהאן יאקוב רייסקה, שמת ב-1774.
במהלך הפרופסורה שלו בינה הוא כתב את "המבוא לברית הישנה" (Einleitung ב-Das Alte Testament) שהיה פריצת דרך בהבנת ההיסטוריה של התורה.
בשנת 1776 הוא ייסד את כתב העת החשוב הראשון למזרחנות, "Repertorium für biblische und morgenländische Litteratur", שנערך על ידיו עד 1788.
בשנת 1788 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת גטינגן, שם הרצה לא רק על השפות השמיות ועל פירושיו לברית הישנה ולברית החדשה, אלא גם על ההיסטוריה הפוליטית.
הוא נבחר לחבר כבוד מן החוץ באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים בשנת 1825. בריאותו הדרדרה בשנת 1825, אבל הוא המשיך בהרצאותיו עד שנתקף בדלקת ב-14 ביוני 1827. בנו, קארל פרידריך, הפך למשפטן מפורסם.
הוא ראה כמובן מאליו שכל האירועים העל-טבעיים הקשורים בברית הישנה והברית החדשה ניתנים להסבר על עקרונות טבעיים.
הוא ביקש לשפוט אותם מנקודת המבט של העולם העתיק, ולהסביר אותם על ידי אמונות טפלות שהיו אז בדרך כלל באופנה.
הוא לא ראה בספרי המקרא רעיונות דתיים בעלי חשיבות רבה לעידן המודרני; הוא התעניין בהם רק מבחינה היסטורית ונקודת מבטם על העת העתיקה.
הוא התייחס לספרים רבים בתנ"ך כאל מזויפים, והטיל ספק באותנטיות של איגרת פטרוס הראשונה ואיגרת פטרוס השנייה ואיגרת יהודה, הכחיש את פאולוס המחבר של האיגרת הראשונה של טימותיוס והשנייה וגם האיגרת של טיטוס.
הוא הציע כי הבשורות הקנוניות מבוססות על תרגומים ומהדורות שונות של הבשורה הארמית הראשית, אך לא העריכו מספיק כמו דוד שטראוס ומבקרי טובינגן על הקשיים שיש לתאוריה טבעית להתגבר עליהם, וגם לא תמכו במסקנותיו להרחיב את הדיונים כפי שנראו נחוצים.
הוא קרא תיגר על פתרון ההשערה האוגוסטינית לבעיה הסינופטית והציע השערת גוספל מקורית (1804), שטענה כי ייתכן ומקור השוני בין האוונגליונים נעוץ בבשורה מקורית ארמית אבודה שבהשראתה נכתבו ונערכו שאר האוונגליונים הסינופטיים (בדומה ל"השערת התעודות" מן המקרא).
יוהאן גדולין (בשוודית ופינית: Johan Gadolin; 5 ביוני 1760 - 15 באוגוסט 1852) היה כימאי ומינרולוג פיני שוודי, "אבי המחקר הכימי בפינלנד".
גדולין גילה את המתכת הנדירה איטריום במינרל גדוליניט (שנקרא על שמו, כמו גם היסוד גדוליניום) במחצבה ליד הכפר איטרבי בשוודיה ותיאר לראשונה תגובה כימית של דיספרופורציונציה.
כיהן כמופקד הקתדרה לכימיה באקדמיה המלכותית בטורקו.
נולד בטורקו (בשוודית: אוֹבּוּ) באיחוד פינלנד-שוודיה, בנו של פרופסור לפיזיקה ותאולוגיה.
בגיל חמש-עשרה החל ללמוד מתמטיקה באקדמיה המלכותית (שלימים התפתחה לאוניברסיטת הלסינקי) ולאחר מכן שינה את תחום לימודיו למינרולוגיה וכימיה.
ב-1781 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא אנליזה של ברזל.
עם חבריו לספסל הלימודים נמנו יוהאן גוטליב גאהן וקרל וילהלם שלה, מחשובי הכימאים המודרניים.
ב-1785 התמנה למרצה באקדמיה המלכותית בטורקו.
ב-1786 יצא למסע מחקר גדול באירופה, במסגרתו ביקר באוניברסיטאות ובמכרות.
ב-1790 נבחר לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-1797 התמנה למופקד הקתדרה לכימיה באקדמיה המלכותית בטורקו.
במסגרת זו הדגיש את חשיבות החקר המעשי ובראשו תרגילי מעבדה לסטודנטים.
ב-1798 פרסם את ספרו Inledning till Chemien על תפקיד החמצן בתהליכי בעירה, תוצאת התכתבותו המדעית עם אנטואן לבואזיה, ספר הלימוד הראשון בכימיה שראה אור במדינות סקנדינביה.
במאמר מ-1788 הראה שתגובת חמצון-חיזור עם אותו יסוד כימי יכולה להתבטא בשתי תצורות שונות ותיאר לראשונה תגובה כימית של דיספרופורציונציה.
בין מחקריו, מחקרים על קיבול חום סגולי וחום כמוס, בכללם מאמר על החום הכמוס של מים (1791) ומדידות מדויקות שעמדו בבסיס טבלאות קיבול חום סגולי של חומרים שונים אותן פרסם.
גדולין תרם לכימיה אנליטית תהליכים להפקת כחול פרוסי ואלפקה (תחליף זו לכסף).
הוא גם שיפר את המצאתו של אביו לפיתוח מעבים למעבדה הכימית, בהמשך ישמשו פיתוחיו את יוסטוס פון ליביג לפיתוח המעבה שלו.
ב-1792 קיבל לידי גוש מינרל כהה ממחצבה ליד הכפר איטרבי שליד סטוקהולם.
לאחר שבחן את החומר, קבע גדולין ש-38% ממנו הם "עפר" מסוג בלתי-נודע - תחמוצת שנקראה לאחר מכן אייטריה (Y2O3).
היסוד איטריום בודד על ידי פרידריך ולר ב-1828. המינרל אותו בחן גדולין, ושאודותיו פרסם ב-1794, נקרא על שמו, גדוליניט.
ב-1880 גילה הכימאי השווייצרי ז'אן שארל גאליסר (Jean Charles Galissard) לנתניד (מתכת מעבר) שזוהה כיסוד כימי חדש ונקרא על שמו של גדולין לכבודו - גדוליניום, כיוון שהוא מוצה מתוך גדוליניט.
בגיל 35 נשא לאישה את הדוויג טילמן.
בגיל 59, לאחר מות אשתו, נשא לאישה את אבה פלנדר.
בגל 62 פרש ממשרתו באוניברסיטה לכפר Mynämäki, שם חי עד מותו כ-30 שנים מאוחר יותר.
יוהאן בקמן (גרמנית: Johann Beckmann; 4 ביוני 1739 - 3 בפברואר 1811) היה היסטוריון וסופר גרמני שלראשונה השתמש במונח "טכנולוגיה".
יוהאן בקמן נולד בעיר הויה בסקסוניה התחתית (אז חלק של נסיכות הבוחר מהנובר) למשפחת פקיד ממשלתי.
לאחר סיום בית הספר בשטאדה הוא למד באוניברסיטת גטינגן.
לאחר סיום הלימודים יוהאן בקמן ערך סיור בבראונשווייג והולנד במהלכו חקר מכרות, מפעלים ומוזיאונים לטבע.
בשנת 1763 בהזמנת אנטון פרדריך בישינג הוא עבר לסנקט פטרבורג ולימד שם בגימנסיון גרמני.
לאחר סיום כהונת המשרה הוא נסע לשוודיה בה הכיר את קארל לינאוס.
בשנת 1766 יוהאן בקמן החל ללמד באוניברסיטת גטינגן ובשנת 1770 התמנה לפרופסור.
בשנת 1768 הוא הקים באוניברסיטה את הגן הבוטני על בסיס רעיונות של קארל לינאוס.
במהלך הרצאות הוא לקח את הסטודנטים לבתי המלאכה במטרה להקנות יכולות פרקטיות.
הוא פרסם ספר History of Inventions, discoveries and origins בה תיאר את ההמצאות של המאה ה-18 ובשנת 1772 לראשונה השתמש במונח "טכנולוגיה".
יוהאן בקמן היה חבר במספר אגודות מדעיות לרבות האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
יוהאן בנדרס (בהולנדית: Johan Benders; 1 ביולי 1907 – 6 באפריל 1943) היה מורה הולנדי באמסטרדם ליסאום, שעודד את תלמידיו לזייף תעודות זיהוי וכרטיסי מזון עבור יהודים במטרה לעזור להם להימלט מרדיפות הנאצים.
אשתו חריטדינה בנדרס-לטבוהר והוא סיפקו מחסה ליהודים בביתם.
יוהאן וחריטדינה נתנו מחסה לרוזאלי וקייטי וויינברג ולור פולק, ילדה יהודייה נוספת.
בתחילת אפריל 1943 עצר הגסטפו את יוהאן ואת הילדות קטי ולור להם נתנו מחסה בני הזוג, בעקבות הלשנה של שכן.
הוא נאשם בגניבה ממשרד הרשם בבית ספרו, ונכלא בכלא אמסטלבנסווג.
שכנו לתא היה המשורר ההולנדי חריט קוונאר.
מחשש שהוא יישבר תחת העינויים אליהם היה נתון, ונחוש שלא לחשוף את מקומות המסתור של היהודים שהוא ואשתו הסתירו, ניסה בנדרס להתאבד פעמיים בכלא.
ב-6 באפריל 1943 התאבד בקפיצה מהקומה השלישית בבית הסוהר בו נחקר ועונה.
כמחאה, רבים מתלמידיו לשעבר של יוהאן צעדו מעבר לחומות הכלא ושרקו את המנון בית ספרם, כך על פי יד ושם.
בנדרס לא חשף את שמותיהם או כתובותיהם של היהודים שעזר להציל.
ב־27 במרץ 1997 יד ושם הוכרו יוהאן בנדרס ואשתו כחסידי אומות העולם.
בני הזוג זכו גם לכבוד כאשר רחוב באמסטלפיין נקרא על שמם, כהוקרה לפעילותם בזמן מלחמת העולם השנייה.
יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט (גרמנית: Johann Gottlob Leidenfrost ; 27 בנובמבר 1715– 2 בנובמבר 1794, דויסבורג) היה פיזיקאי ורופא גרמני.
ידוע בעיקר בזכות גילוי אפקט ליידנפרוסט.
יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט נולד בעיירה בשטח של סקסוניה-אנהלט של היום.
הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת גיסן.
תוך זמן קצר הוא עבר ללימודי רופאה והשלים את הלימודים באוניברסיטת לייפציג ואוניברסיטת האלה-ויטנברג.
בשנת 1741 יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט השלים את עבודת הדוקטורט ובילה מספר שנים שנסיעות ברחבי אירופה.
באותה תקופה הוא לקח חלק במלחמות השלזיות כרופא.
בשנת 1743 הוא קיבל הזמנה מאוניברסיטת דויסבורג והחל ללמד רפואה, פיזיקה וכימיה.
תקופה מסוימת הוא היה רקטור האוניברסיטה ובמקביל עסק ברפואה.
בשנת 1756 יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט התקבל לאקדמיה למדעים של ברלין ובשנת 1773 לאקדמיה לאופולדינה.
במהלך השנים ליידנפרוסט פרסם מעל ל-70 עבודות מחקר לרבות De Aquae Communis Nonnullis Qualitatibus Tractatus בשנת 1756 בה הוא תיאר את התופעה שידועה כאפקט ליידנפרוסט.
מחלוצי הריאליזם בראשית המאה ה-19.
אף שרעיונותיו, נקודות המבט של ציוריו והיבטים נוספים בהם שייכים לריאליזם, עדיין ניכרת התפיסה הקלאסית בביצוע עבודותיו ולכן אין לראות בזלה ריאליסט טהור.
סן-קיר יוהאן בקאיוקו הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדות הקיצוני הימני והחלוץ בקבוצת ר.ב.
בקאיוקו החל את קריירת הכדורגל שלו בבלגיה, שם שיחק בקלאב ברוז', מכלן ואנדרלכט.
בשנת 2019 הצטרף לאקדמיית הנוער של פ.ס.וו.
ב-6 במרץ 2022 ערך הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון בניצחון 1–3 על הראקלס אלמלו.
במחזור הראשון של עונת 2022/2023 כבש שער בכורה בניצחון 1–4 על אמן.
לייפציג תמורת 18 מיליון אירו.
ב-5 ביוני 2022 ערך הופעת בכורה בנבחרת בלגיה עד גיל 21 בתיקו 0-0 מול נבחרת סקוטלנד.
ב-24 במרץ 2023 ערך את הופעתו הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת בניצחון 3-0 על במוקדמות יורו 2024.
אליפות ליגת העל ההולנדית: 2023/2024
יוֹהַאן בַּפְּטִיסְט קְרַמֶר (קְרֵימְר) היה פסנתרן, מו"ל של מוזיקה ומלחין אנגלי ממוצא גרמני.
הוא היה בנו של , כנר ומנצח לונדוני מפורסם, בן לאחת מהמשפחות הרבות שזוהו עם התקדמות המוזיקה במהלך המאות ה-18 וה-19.
קרמר נולד במנהיים והובא בילדותו ללונדון, שם עבד במשך רוב הקריירה המוזיקלית שלו, חי את רוב חייו ומת.
מ-1782 עד 1784, הוא למד פסנתר אצל הלן דה מונטג'רו בקונסרבטואר של פריז, ואצל מוציו קלמנטי ועד מהרה הפך לפסנתרן מקצועי בעל שם הן בלונדון והן ביבשת אירופה.
הוא נהנה ממוניטין עולמי, ולודוויג ואן בטהובן העריך אותו במיוחד כשביקר בווינה, ערך קונצרטים והתחרה בו.
שניהם נחשבו לגדולי הפסנתרנים בזמנם, בטהובן הצטיין בכושר הבעה פרשני, קרמר בשלמות טכנית טהורה.
הוא היה המוציא לאור האנגלי של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 5 מאת בטהובן ולזכותו נזקף הכינוי "הקיסר" ליצירה.
קרמר היה אחד מנגני הפסנתר הנודעים ביותר של ימיו.
הוא פגש את בטהובן בווינה, יזם מערכת יחסים מתגמלת הדדית, תוך חידוש ידידותו עם יוזף היידן.
לאחר 1800, הוא היה פעל כמעט אך ורק באנגליה.
בעקבות הדוגמה המוצלחת של מורו לשעבר קלמנטי, הוא גם הפך למוציא לאור מצליח של מוזיקה בלונדון.
היצירות הרבות שכתב תופסות את המקום השני ביחס ליכולתו כפסנתרן; בטהובן ראה בו את הפסנתרן הטוב ביותר של תקופתו מנקודת המבט של שלמות טכנית טהורה.
בשנת 1818 היה קרמר היה חבר מייסד של Regent's Harmonic Institution; חברת הוצאה לאור למוזיקה שהוקמה במטרה לגייס כספים עבור ושיקום .
מאוחר יותר הוא הקים חברה משלו לייצור כלי נגינה והוצאת מוזיקה, בשנת 1824. היא שכנה ברחוב ריג'נט 201. הוא סיים את מעורבותו האישית בחברה בסוף 1833, אף על פי שהיא שמרה על שמו.
הוא כתב מספר סונאטות ויצירות אחרות לפסנתר, ויצירות אחרות, מהן האטיודים שלו ידועים בעיקר, לאחר שהופיעו במהדורות רבות.
הן עדיין נחשבות ליצירות דידקטיות סטנדרטיות לתלמידי פסנתר.
המוזיקה שלו בדרך כלל פחות דרמטית ואלגנטית מזו של קלמנטי, הרבה פחות הרפתקנית מזו של דוסק והרבה פחות רומנטית בסנטימנט מאשר ג'ון פילד המבשר של שופן.
הוא שמרני מבחינה סגנונית אך גדוש בקטעי מעבר המתקדמים ביותר לפסנתר.
הוא כתב כ-200 סונאטות לפסנתר סולו, כ-50 סונאטות לכלים אחרים בליווי פסנתר, תשעה קונצ'רטי לפסנתר ומוזיקה קאמרית.
לסקירה מלאה ראו: Thomas B.
סונאטות ברה מז'ור, לה מז'ור וסול מז'ור לפסנתר עם כינור וצ'לו.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 ברה מינור, אופוס
2 סונאטות לפסנתר, אופוס 27
סונאטה בלה במול מז'ור לפסנתר, אופוס 46 ("Die Jungfrau von Orleans" – בגרמנית: "הנערה מאורליאן")
קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 בדו מינור, אופוס 48
סונאטה לקלידים ברה מינור ("L'Ultima"), אופוס 53 (1812)
קונצ'רטו לפסנתר מס' 7 במי מז'ור, אופוס 56
סונאטה לפסנתר בדו מז'ור, אופוס 57
סונאטה לקלידים במי מינור ("Les Suivante מס' 3"), אופוס 59 (1817)
סונאטה לקלידים במי מז'ור ("Le Retour a Londres"), אופוס 62 (1818)
סונאטה לקלידים ברה מינור, אופוס 63 (1821)
Introduzione ed aria all'inglese (באיטלקית: "מבוא ואריה באנגלית") לפסנתר, אופוס 65
חמישיית פסנתר במי מז'ור ("Amicitia"), אופוס 69 (1824) - גם בעיבוד לפסנתר
קונצ'רטו לפסנתר מס' 8 ברה מינור, אופוס 70
Romance et Tarantelle Brilliante (רומנסה בפה מז'ור - טרנטלה בלה מינור), אופוס 101
יוֹהַאן גֵאוֹרְג אַבִּיכְט היה תאולוג לותרני גרמני.
אביכט נולד בקניגזה שברוזנות שוורצבורג-זונדרסהאוזן.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטאות ינה ולייפציג, היה למרצה לשפות מזרחיות באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1707 מונה לרקטור של הגימנסיה האקדמית בדנציג ולכומר בכנסיית השילוש הקדוש.
בשנת 1729 מונה למפקח כללי, לפרופסור לתאולוגיה ולכומר בכנסיית העיר ויטנברג.
עבודתו המחקרית עסקה בשפות מזרחיות ובארכאולוגיה עברית.
כמו כן, עסק בחקר מדרש ספר הישר, חיבר ספר על טעמי המקרא ותרגם ללטינית מכתבי רש"י, יצחק אברבנאל ואברהם אבן עזרא.
יוֹהאן הויזינחה (Johan Huizinga) (7 בדצמבר 1872 – 1 בפברואר 1945; שמו נכתב בעברית פעמים רבות כהויזינגה) היה היסטוריון הולנדי, מאבות חקר היסטוריית התרבות.
נחשב לאחד ההיסטוריונים החשובים במאה העשרים.
יוהאן הויזינחה נולד בחְרוֹנינגן שבצפון הולנד.
באוניברסיטה של אותה העיר למד בלשנות השוואתית והתמחה בסנסקריט.
משפחתו השתייכה משך דורות רבים לכת המנוניטים, כת פרוטסטנטית שנוסדה במאה ה-16. בשנת 1897 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בתפקידו של השוטה בדרמה ההודית.
רק ב-1902 החל לגלות עניין בהיסטוריה של ימי הביניים והרנסאנס.
הוא עסק בלימודי המזרח עד שהפך פרופסור להיסטוריה כללית והולנדית באוניברסיטת חרונינגן ב-1905. לאחר מכן, ב-1915 התמנה פרופסור להיסטוריה כללית באוניברסיטת ליידן (Leiden).
הוא החזיק במשרה זו באופן יציב עד שנת 1942. במקביל למחקר והוראה של ההיסטוריה, כיהן גם כעורכו של כתב העת הספרותי "דה חידס" (De Gids, "המדריך"), וכראש המחלקה לספרות באקדמיה המלכותית למדעים של הולנד.
בשלב מסוים בקריירה שלו בליידן הוא אף התמנה לרקטור של האוניברסיטה.
כרקטור הויזינחה ידוע בתקרית אקדמית שבה באביב של שנת 1933 סירב להכניס לאקדמיה פרופסור נאצי בשם פון לרס (Von Leers).
בעקבות הרצאה פומבית בה ביקר את השפעת הנאצים על המחקר בהולנד (1941), נעצר במחנה סינט-מיכילסחסטל (Sint-Michielsgestel).
למעשה, משנת 1942 עד למותו ב-1945 הוא הוחזק בסוג של מעצר על ידי הנאצים.
אף על פי שלקה בעיוורון, עד לרגעיו האחרונים לא חדל לכתוב.
הוא מת בדה סטייך (De Steeg) שליד ארנהם (Arnhem) במזרח הולנד.
הויזינחה ניסה לתווך בין הרגישויות ההיסטוריות של המאה ה-19 והדרישות המודרניות של מדעי החברה מנקודת מבט שבה האינטלקטואל או ההיסטוריון מתפקד כאמן.
זו הסיבה המרכזית לכך שאמנות ומשחק הן תימות שתופסות את מרכז הבמה בעבודותיו החשובות.
סיבות נוספות שניתן למנות לאותו עניין הן:
עבודת הדוקטורט שלו שטיפלה בדרמה ההודית העצימה וחידדה את תפיסתו כהיסטוריון אשר מעניק מקום למשחקי או לדרמטי במחשבתו על התרבות בכלל.
ימי ילדותו כפי שהם משתקפים בזיכרונותיו מעלים על נס את היסודות המשחקיים של התיאטרון, הדרמה והמוזיקה שנספגו בדמו כחלק מן ההווי המקומי של העיר שבה גדל (חרונינגן) ושל החברים שבילה במחיצתם.
למרות איכויות הכתיבה הספרותית שלו הויזינחה האמין בלב שלם בדיסיפלינה ההיסטורית כדיספלינה מדעית לכל דבר ועניין.
הוא דחה מכול וכול זיהוי שלה עם בדיון ספרותי.
הבסיס המדעי הוא גם הבסיס המוסרי לכתיבת היסטוריה אמיתית.
הספר יצא לאור ב-1919 ותורגם לאנגלית ב-1924 (הויזינחה עצמו היה מעורב במלאכת התרגום) והפך לרב-מכר באירופה כולה.
הספר עוסק באזור הגאוגרפי של פלנדריה–בורגונדיה, בשלהי ימי הביניים במאות ה-14 וה-15. ההשראה לכתיבת הספר כולו באה להוזינחה מתוך התבוננות בציור "נישואי הזוג ארנולפיני" ליאן ואן אייק.
מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות עולם הערכים הליברלי היו אירועים היסטוריים בעלי השפעה רבה על תודעתו כהיסטוריון ולפיכך יש להם יד ורגל בעיצוב עולם הדימויים של בסתיו ימי הביניים.
שאלת היסוד בספר היא מהי מערכת האידיאלים המדיאבלית של המרחב האנושי והתודעתי בו מתבונן ההיסטוריון ומגמת העל מתבטאת בניסיון לתפוס את רוח התקופה דרכו.
מסיבה זו המקורות המועדפים עליו בסתיו ימי הביניים הם ספרות ובעיקר שירה ולא תעודות ומסמכים.
לפי הויזינחה האידיאל האבירי תופס אמנם מקום מרכזי בתקופה אולם כלל האידיאלים הימי ביניימיים ששיקפו בעבר רעיונות נשגבים על מוסר, אומץ לב ודתיות הפכו לריקים מתוכן, לאנכרוניסטיים, לטקסים שאיבדו את מקורם האותנטי ולפיכך פינו את עצמם בסופו של דבר לאידיאלים ולצורות תרבותיות מזן חדש.
תפיסתו מציעה מזיגה בין ימי הביניים העילאיים לבין תקופת הרנסאנס.
הניסיון למתוח קו תיחום ביניהם הוא חמקמק ומטשטש את המציאות ההיסטורית כיוון שהרנסאנס מלא ברעיונות שמקורם הוא ימי ביניימי.
הויזינחה מציג את שלהי ימי הביניים באור של פסימיות ודקדנס ולא באור ההרואי של "לידה מחדש".
לטעמו כיליונה של ההרואיות עצמה כאידיאה החלה כבר במאה ה-15.
למרות תפיסתו השונה מיעקב בורקהרדט שנחשב לאבי תפיסת הרנסאנס או תפיסת הלידה מחדש, הויזינחה אינו עוסק באיטליה – מוקד המחקר של בורקהרדט.
הויזינחה רחש הערכה רבה לבורקהרדט.
שניהם כהיסטוריונים של התרבות עוסקים בתיאור נרטיבי של העבר על סך הידע, האמונות והאמנויות המשותפות לקבוצת אנשים.
במובנים רבים עבודתו כהיסטוריון, במיוחד בסתיו ימי הביניים, מתכתבת עם המלומד השווייצרי הגדול.
גם במישור הכתיבה עצמו, שניהם אומני קישור אימפרסיוניסטיים של עובדות והתיזה מהווה ציר רופף ולא מחייב להנעת התיאור ההיסטורי.
כציר עיקרי בספר משמש תיאור ההיסטוריה של דוכסות בורגונדיה במאה ה-15, אשר מתבסס על כתבי ז'ורז' שסטלן ואחרים.
בסתיו ימי הביניים תורגם מחדש לאנגלית בשנת 1996. הוא נגיש לקריאה במהדורה של שנת 1924 באתר של הספרייה האוניברסלית.
הספר ראה אור בתרגום לעברית ב-1977 ושוב ב-2009.
ביוגרפיה אינטלקטואלית שמתארת את פועלו של ארסמוס על רקע המרחב הגאוגרפי, ההיסטורי והאנושי שבו חי.
הספר נמצא באתר של פרויקט גוטנברג.
אלו הם ספריו האידאולוגיים ביותר.
אמריקה כולל אסופת מאמרים ורשימות שהויזינחה החל לגבש עם תום מלחמת העולם הראשונה.
הספר יצא לאור לאחר שהויזינחה חזר מביקור שערך בארצות הברית.
ברשימותיו הוא מנתח את אידיאל התרבות האמריקאי מנקודת מבט מתבוננת של אנתרופולוג השם ליבו לפרטים, תוך הסתמכות על ג'ון דיואי שאותו הוא תופס כאבי החשיבה הסוציולוגית של אמריקה באותם הימים.
בצל המחר מהווה ניסיון להתמודדות ישירה עם משבר המודרניות ועם האידאולוגיה הפשיסטית.
על אף הפער בשנות הפרסום ניתן לתפוס את שני הספרים כיחידה בעלת מהות משותפת אשר מציגה ביקורת על המציאות המודרנית ועל מצב התרבות בת זמנו.
בספר זה מנסה הויזינחה לתת מענה לשאלת-העל: מה מקורה של התרבות?
תשובתו הכללית היא שכל תרבות נשענת על יסודות משחקיים.
במהלך הספר הוא דן בהשפעת המשחק על התרבות האירופית ומנתח את תבניות המשחק המתקיימות במכלול תחומי החיים.
הוא גורס כי התרבות הטרום-מודרנית פועלת על פי כללי משחק אמיתיים או טהורים ואילו התרבות המודרנית אינה משחקת על פיהם שכן היא חוטאת בניסיון לגייס דעת קהל, לסחוף המונים באמצעים תועמלניים ולא משחקיים.
בימינו, עצם הרעיון שהמשחק והתרבות הם עניינים שלובים זה בזה נדמה כברור, אולם הויזינחה כותב את הדברים בתקופה שבה לא היו עדיין משחקי מחשב או מציאות מדומה.
על רקע התקופה ובתוך הקונטקסט של אותם ימים הוא הציג תפיסה חדשנית שפתחה שדה שלם ורחב בחקר תבניות התרבות.
קיבוץ מאמרים חשובים של הויזינחה לאסופה.
בין היתר נמצאים כאן מאמרים על פטריוטיות ולאומיות בהיסטוריה האירופית, על אידיאלים היסטוריים ועל דרכו האישית לעיסוק בהיסטוריה.
בעבודותיו עוברת כחוט השני המגמה או הרצון לאזן בין תופעות תרבותיות שונות, להציג את האידיאל מול פניה של המציאות כאשר כף המאזניים נוטה לחיוב ולשלילה בהתאם.
הניסיון הזה למצוא גשר של זהב במכניזם התרבותי של המערב שקוע בתפיסתו את עצמו כהיסטוריון הולנדי והדגש הגאוגרפי כאן חשוב.
לפי הויזינחה ההולנדים הם אנשי המציאות השמרניים.
גם המשוררים שבהם לא יתנתקו לגמרי מן הקרקע.
ובכל זאת, השירי שבו כהיסטוריון קרא לו לכתוב על מחשבות, תפיסות ואידיאלים ולא אחת, להתאכזב.
האדם המשחק (ירושלים: מוסד ביאליק תשכ"ו).
בסתיו ימי הביניים (ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז); תרגום חדש לספר בהוצאת כרמל יצא ב-2009.
יומן אמריקה: רשימות בחטף (תל אביב: רסלינג, 2007).
יוהאן דוד הייניכן היה מלחין ותאורטיקאי מוזיקה גרמני מתקופת הבארוק, שהביא את הסגנון הונציאני אל חצרו של אוגוסט השני מדרזדן.
המוזיקה של הייניכן מקורית, עתירת דמיון ומקצביה מלאי חיים, אך לאחר מותו נידונה לאלמוניות במשך שנים רבות.
יוהאן דויד הייניכן נולד בכפר הקטן קרסולן, סמוך לווייסנפלס.
אביו מיכאל הייניכן למד מוזיקה בתומסשולה, בית הספר המהולל למוזיקה שליד כנסיית תומאס בלייפציג, שירת כמנצח מקהלה בפראג וככומר בכנסיית קרסולן.
יוהאן דויד למד גם הוא בתומסשולה בלייפציג אצל יוהאן שלה ובהמשך קיבל שיעורי עוגב וצ'מבלו מיוהאן קונאו.
גם המלחין-לעתיד כריסטוף גראופנר היה תלמידו של קונאו באותה תקופה.
הייניכן נרשם בשנת 1702 ללימודי משפטים באוניברסיטה של לייפציג ובשנת 1705-06 הוסמך כעורך דין (בראשית המאה ה-18 היו לימודי המשפטים מסלול מקובל על מלחינים; יוהאן קונאו, גראופנר וגאורג פיליפ טלמן היו גם הם עורכי דין).
הייניכן עסק בעריכת דין בווייסנפלס עד 1709.
הייניכן לא ויתר על עניינו במוזיקה ובמקביל לעבודתו המשפטית גם חיבר אופרות.
ב-1710 פרסם את המהדורה הראשונה של חיבורו הגדול על הבס הכולל, או בסו קונטינואו.
הוא יצא לאיטליה ועשה שם שבע שנים מעצבות, רובן בוונציה.
בשנת 1717 היה הייניכן לעמיתו של יוהאן סבסטיאן באך בחצר הנסיך ליאפולד מאנהאלט-קותן, אחר התמנה לממונה על המוזיקה בחצר הנסיך הבוחר של סקסוניה.
בין תלמידיו היו יוהאן גיאורג פיזנדל ויאן דיסמאס זלנקה.
ב-1721 נשא אישה בווייסנפלס ולידת הצאצא היחיד שלו מתועדת ברשומות בינואר 1723. בשנותיו האחרונות התערערה מאוד בריאותו של הייניכן, עד שמחלת השחפת הכריעה אותו לבסוף.
ב-16 ביולי 1729, הובא למנוחתו האחרונה בבית הקברות יוהנס.
המוזיקה של הייניכן נהנית מפופולריות חדשה; אחדות מן המיסות שלו ויצירתו האחרונה, מגניפיקט זוכות עכשיו לתשומת לב בעולם ההקלטות.
יוהאן גיאורג פיזנדל היה מלחין וכנר גרמני בן תקופת הבארוק, שעמד שנים רבות בראש תזמורת החצר בדרזדן, שהייתה אז ההרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר באירופה.
פיזנדל נולד בקאדולצבורג, עיר קטנה סמוך לנירנברג.
אביו, סימון פיזנדל, כיהן כמנצח המקהלה ונגן העוגב בכנסייה המקומית.
כשמלאו לו תשע הצטרף יוהאן גיאורג למקהלת החצר באנסבך.
המנהל המוזיקלי שם היה הזמר הווירטואוז פרנצ'סקו אנטוניו פיסטוקי והכנר הראשי היה הכנר והמלחין הנודע ג'וזפה טורלי.
הסברה היא, שפיזנדל למד כינור אצל טורלי.
אחרי שהתחלף קולו, התקבל פיזנדל ככנר בתזמורת החצר, אבל ב-1709 עזב את דרזדן ועבר ללייפציג להמשיך בלימודי המוזיקה.
בדרכו ללייפציג, פגש את יוהאן סבסטיאן באך בוויימאר ולאחר הגיעו לשם, הוצג לפני גאורג פיליפ טלמן.
פיזנדל היה חבר נלהב באגודת הסטודנטים "קולגיום מוזיקום" שייסד טלמן והשניים היו לידידים קרובים.
ב-1711, אחרי הופעה בדרמשטאדט, הוצע לפיזנדל מקום בתזמורת החצר בעיר, אך הוא דחה את ההצעה.
בשנה שלאחריה התקבל לתזמורת החצר בדרזדן.
הוא נשאר בתזמורת דרזדן עד סוף חייו, אם כי נלווה אל אדונו החדש, נסיך הכתר, במסע באירופה, שבמהלכו ביקר בוונציה את אנטוניו ויוואלדי (שכמה מיצירותיו לכינור כבר ניגן).
בסביבות 1718 החל פיזנדל ללמוד הלחנה אצל יוהאן דויד הייניכן.
ב-1728 התמנה לכנר ראשי של תזמורת החצר בדרזדן.
בין תלמידיו של פיזנדל היו פרנץ בנדה ויוהאן גוטליב גראון, והוא היה גם ידיד קרוב של יאן דיסמאס זלנקה, שכמה מיצירותיו עזר להוציא לאור לאחר מות המלחין.
כמות יצירותיו של פיזנדל נמוכה אבל איכותן גבוהה.
כל יצירותיו ששרדו הן אינסטרומנטליות ובהן 10 קונצ'רטי לכינור, 4 קונצ'רטי לתזמורת, 2 סונאטות לכינור, סינפוניה וטריו.
על אף מיעוט יצירותיו של פיזנדל עצמו, השפעתו על המוזיקה הייתה רבה.
מלחינים כמו תומאזו אלבינוני, אנטוניו ויוואלדי וגיאורג פיליפ טלמן הקדישו לו כולם קונצ'רטי לכינור.
פיזנדל היה הכנר הגרמני הראשון במעלה בזמנו והיה אחראי במישרין או בעקיפין ליצירת כמות ניכרת של מוזיקה בת-קיימא.
פיזנדל: דרזדן קונצ'רטי, Concerti con varii strumenti (קונצ'רטי לכלים שונים), בביצוע תזמורת הבארוק של פרייבורג עם הכנרים גוטפריד פון דר גולץ ופטרה מיליאנס.
על התזמורת מנצח גוטפריד פון דר גולץ.
סונאטות לכינור מאת ויוואלדי, אלבינוני ופיזנדל.
בביצוע "לה סרנסימה" בניצוח אדריאן צ'נדלר (אבי 0018).
שש סונאטות מוקדשות לפיזנדל או בחיבורו הוא.
יוהאן הלוורסן (בנורווגית: Johan Halvorsen; 15 במרץ 1864 - 4 בדצמבר 1935) היה מלחין, מנצח וכנר נורווגי.
כבר בגיל צעיר מאוד היה לכנר מוכשר ועשה לו שם בחוגי המוזיקה בנורווגיה.
את הכשרתו המוזיקלית קנה בכריסטיאניה (כיום אוסלו) ובסטוקהולם שבשוודיה.
הוא כיהן כנגן ראשי בברגן ומשם המשיך אל תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג שבגרמניה.
במשך שמונה השנים הבאות עבד ולמד בארצות שונות, תחילה כנגן ראשי באברדין שבסקוטלנד, אחר כפרופסור למוזיקה בהלסינקי שבפינלנד ולבסוף, שוב כסטודנט, בסנקט פטרבורג ברוסיה, בברלין, גרמניה ובליאז' שבבלגיה.
אחרי ששב לנורווגיה ב-1893, עבד כמנצח תזמורת התיאטרון של "הסצנה הלאומית" בברגן והפילהרמונית של ברגן.
הוא התמנה לנגן הראשי בפילהרמונית של ברגן בשנת 1885 ולמנצחה הראשי בשנת 1893. בשנת 1899 התמנה למנצח התזמורת בתיאטרון הלאומי המחודש בכריסטיאניה, משרה שבה התמיד במשך 30 שנה עד לפרישתו בשנת 1929.
לצד מוזיקה לתיאטרון, ניצח הלוורסן על הצגות של יותר מ-30 אופרות ואף כתב מוזיקה נלווית ליותר מ-30 מחזות.
לאחר פרישתו מן התיאטרון התאפשר לו להתרכז בחיבור שלוש הסימפוניות הגדולות ושתי הרפסודיות הנורווגיות הנודעות שלו.
יצירותיו של הלוורסן היו פיתוח של המסורת הרומנטית הלאומית כדוגמת זו של גריג, אף כי נכתבו בסגנון ייחודי לו, שהתאפיין בתזמור מבריק.
הלוורסן נשא לאישה אחיינית של גריג ותזמר כמה מיצירותיו לפסנתר, כגון מרש האבל, שנוגן בהלווייתו של גריג.
שתי יצירותיו המוכרות ביותר כיום הן Bojarenes inntogsmarsj ("מרש כניסת הבויארים") ו- Bergensiana, וכן הפסאקאליה והסאראבנד על נושא של הנדל לכינור וויולה.
Mod Nordpolen ("לעבר הקוטב הצפוני") בשלוש מערכות, ללברית של וילהלם דיבוואד (Vilhelm Dybwad), 1911
"מרש כניסת הבויארים" לתזמורת (או להקה קונצרטנטית) (1895)
"אוברטורה לפסטיבל נורווגי", אופוס 16 (1899)
"רכבת לילה" מתוך מיניאטורות לתזמורת מיתרים, אופוס 29 מס' 2 (1910), עיבוד של המלחין
"ברכת שלום מנורווגיה לתאודור רוזוולט", אופוס 31 (1910)
"סוויטה עתיקה לזכר לודוויג הולברג, אופוס 31 (1911)
"ברגנסיאנה", וריאציות רוקוקו על נעימה נושנה מברגן "Jeg tog min nystemte Cithar i Hænde" משנת 1913
"תמונות מאגדות נורווגיות", אופוס 37 (1933), עיבוד מחדש של מוזיקה למחזה מ-1925
"הנסיכה באה רכובה על דב"
"כניסת הטרולים אל בית העירייה"
"אוברטורה לפסטיבל נורווגי" אופוס 38
שיר עם נורווגי מעובד לתזמורת מיתרים
Gurre אופוס 17; מוזיקה למחזה מאת הולגר דראכמן
"המסע אל כוכב חג המולד"; מוזיקה למחזה מאת סברה ברנדט
"Tordenskjold אופוס 18; מוזיקה למחזה היסטורי מאת יאקוב ברדה בול
Kongen "המלך", אופוס 19; מוזיקה למחזה מאת ביורנסטירנה ביורנסון
Fossegrimen אופוס 21; מוזיקה למחזה מאת זיגורד אלגארד
Vasantasena;; מוזיקה למחזה הודי עתיק
"הסוחר מוונציה"; מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
"מהומה רבה על לא מאומה" (1915); מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
Livet i skogen ("כטוב בעיניכם"); מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
"המלכה טאמארה"; מוזיקה למחזה מאת קנוט האמסון
"מקבת'" (1920); מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
הצדעה לזוג המלכותי של נורווגיה
שיר נורווגי לכינור ותזמורת אופוס 7 (1896)
"השיר של וסלמוי" לכינור ותזמורת (1898); מוקדש לקתלין פרלואו
שיר נורווגי "שיר הדייג הזקן" לכינור ותזמורת מיתרים, אופוס 31 (1901, 1913)
אנדנטה רליגיוזו לכינור ותזמורת (1903)
קונצ'רטו בסול מז'ור לכינור ותזמורת (1909)
מרש כלולות לכינור ותזמורת, אופוס 32 מס' 1
מחולות נורווגיים מס' 1 לכינור ותזמורת (1915)
מחולות נורווגיים מס' 2 לכינור ותזמורת (1915)
שישה קטעי אווירה לכינור ופסנתר (1890)
סוויטה בסול מינור לכינור ופסנתר (1890)
מחולות נורווגיים לכינור ופסנתר (1897)
אלגיה (אנדנטה) לכינור ופסנתר (1897)
פסאקאליה בסול מינור על נושא של גאורג פרידריך הנדל לכינור וויולה
סאראבנד ווריאציות בסול מינור על נושא של גאורג פרידריך הנדל לכינור וויולה (1897)
קרפוסקולה לכינור ופסנתר (1898 בקירוב)
סוויטה מוזאיקה לכינור ופסנתר (1898)
רביעיית מיתרים במי מז'ור, אופוס 10
סוויטת מחול קטנה לכינור ופסנתר, אופוס 22
סלאטר, מחולות איכרים לכינור סולו (1903)
"מיניאטורות", 5 קטעים קלים לשני כינורות ופסנתר, אופוס 29 (1910)
שירים ומחולות עם נורווגיים, 30 עיבודים לכינור ופסנתר
קפריצ'ו קונצרטנטי על פי נעימות נורווגיות לשני כינורות
"וארדה", קנטטה למקהלת גברים ותזמורת, אופוס 11 (1904); מילים מאת פר סיבלה
"אלרונה" לסופרן סולו, מקהלת נשים ותזמורת קאמרית, אופוס 20 מס' 1
קנטטת הכתרה לכנסיית טרונדהיים ב-22 ביוני 1906, לסופרן, בריטון, מקהלה מעורבת, תזמורת, נבל ועוגב, אופוס 27 (1906); מילים מאת זיגוואלד סקאבלאן
יוהאן דאנון דז'ורו-גבדז'רה הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת הבלם.
דז'ורו נולד באביג'אן שבחוף השנהב לז'ואקים ואנג'לין, ומאוחר יותר אומץ על ידי דניאל, אשתו הראשונה של אביו שמוצאה משווייץ.
הוא עבר לז'נבה כשהיה בן 17 חודשים.
בגיל 13 נרשם למרכז האימונים פאיירן, ובשנת 2002 הצטרף לאטואל קארוג (Etoile-Carouge) מהליגה השנייה.
מספר חודשים לאחר מכן הוא זכה לקבל מלגת לימודים באקדמיית הכדורגל של ארסנל.
הוא הצטרף למועדון כמקצוען ב-1 באוגוסט 2003. דז'ורו שיחק בנבחרת השווייצרית עד גיל 19 שהעפילה לחצי גמר אליפות אירופה בשנת 2004.
הופעת הבכורה שלו בארסנל הייתה בניצחון על מנצ'סטר סיטי במסגרת גביע הליגה, כאשר הפעם הראשונה שבה פתח בהרכב הייתה בניצחון 3 - 1 על אברטון בסיבוב הבא של הגביע.
משחקו הראשון בפרמייר ליג היה בניצחון 7 - 0 על מידלסברו ב-14 בינואר 2006, כששיחק בעמדת הבלם המרכזי לצידו של פיליפ סנדרוס.
דז'ורו השתתף במשחק הסיבוב השלישי של גביע ה-FA נגד קארדיף סיטי, ופתח בהרכב במשחק של הסיבוב הבא נגד בולטון וונדררס, שהסתיים בהפסד של ארסנל.
בפברואר 2006 שותף דז'ורו בארבעה משחקי ליגה של ארסנל.
באפריל 2006 הוא עלה כמחליף בניצחון 5 - 0 על אסטון וילה, לאחר שעמנואל אבואה נפצע.
בחודש זה הוא פתח בהרכב במשחק נגד פורטסמות', שהיה המשחק שבו סול קמפבל חזר להרכב.
יכולתו הטובה של דז'ורו במשחקי המילואים בעונה זו משכה את תשומת הלב של מספר מועדונים מאיטליה (כולל יובנטוס).
חוזהו של דז'ורו עם ארסנל היה אמור להסתיים בסוף עונת , אך לאחר המונדיאל הוא האריך בשש שנים את חוזהו עם ארסנל.
דז'ורו שותף במשחקים נגד אינטר מילאנו ופריז סן-ז'רמן במסגרת טורניר ההכנה גביע האמירויות.
ב-10 באוגוסט 2007 הושאל דז'ורו לברמינגהאם סיטי לתקופה של חמישה חודשים.
משחקו הראשון בברמינגהאם היה נגד צ'לסי יומיים לאחר מכן.
דז'ורו היה שחקן הרכב קבוע בברמינגהאם עד ה-22 בדצמבר 2007, כאשר טעות שביצע במשחק נגד בולטון וונדררס אפשרה לניקולא אנלקה להבקיע שער.
היה זה משחקו האחרון בברמינגהאם.
דז'ורו חזר לארסנל בתום תקופת ההשאלה, הפעם כמחליף לקולו טורה ואלכסנדר סונג ששיחקו בגביע אפריקה לאומות 2008. דז'ורו הצהיר במאי 2008 כי הוא מעוניין לשחק באמצע המגרש לצידו של ססק פברגאס, לאחר שמתיו פלאמיני עזב למילאן.
במקום זאת הוא שובץ על ידי המאמן ארסן ונגר במרכז ההגנה במקומו של פיליפ סנדרוס שעזב גם כן למילאן.
ב-22 בספטמבר פורסמה ידיעה באתר האינטרנט הרשמי של ארסנל על כך שדז'ורו האריך את חוזהו פעם נוספת.
ב-3 בינואר 2013 הושאל להנובר 96 עד לתום העונה, וב-1 ביולי 2013 הושאל להמבורג לעונה אחת.
לאחר עונת השאלה מוצלחת, דז'ורו חתם על חוזה קבוע בהמבורג עד לתום עונת 2016/17, כאשר במהלך התקופה הפך לעוגן ההגנתי של הקבוצה ואף מונה כקפטן.
עם זאת, במהלך התקופה המבורג בעיקר התמודדה במאבקי תחתית וניצלה פעמיים מירידה במבחני הישרדות.
בקיץ 2017, עם תום חוזהו, שוחרר דז'ורו מהקבוצה.
ב-7 באוגוסט 2017 חתם לשנתיים באנטליהספור הטורקית.
ב-21 ביולי 2018 חתם לעונה אחת בספאל האיטלקית.
ב-23 בינואר 2020 חזר לשווייץ וחתם בפ.צ.
משחקו הראשון של דז'ורו בנבחרת שווייץ היה נגד נבחרת סקוטלנד ב-1 במרץ 2006, לאחר שעלה כמחליף ושיחק לצד פיליפ סנדרוס.
דז'ורו זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2006 בגרמניה, אף על פי שלא שיחק במוקדמות.
למרות שסנדרוס ופטריק מולר היו בכירים ממנו הוא פתח במשחק שמינית הגמר נגד נבחרת אוקראינה, אך נפצע והוחלף במחצית הראשונה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא השתתף בשני משחקי מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, נכלל בהרכב ליורו 2012 והופיע כמה פעמים.
יוהאן גוסטב דְרויְזֶן היה היסטוריון גרמני נודע, טובע המונח "הלניזם".
דרויזן נולד בעיר טְרֶפְּטוֹב (Treptow) שבפומרניה (כיום טְזֶ'בְּיַאטוֹב (Trzebiatów) בפולין).
אביו, יוהאן כריסטוף דרויזן, היה כומר צבאי.
בילדותו היה יוהאן גוסטב דרויזן עד למלחמות הנפוליאוניות ששטפו את ארצו.
למראות המלחמה שהיה עד להם בילדותו הייתה השפעה גדולה על חייו הבוגרים.
התחנך בבית ספר בשטטין והשלים את חוק לימודיו באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1829 התחיל ללמד בגימנסיה הברלינאית בגראואן קלוסטר (Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster), אחת מן הגימנסיות העתיקות בברלין.
משנת 1833 התחיל להרצות באוניברסיטה, ובשנת 1835 קיבל תואר פרופסור.
בתקופה זו התמקד בעולם הקלאסי.
פרסם תרגום לכתביו של אייסכילוס ויצירות אחרות.
יצירתו העיקרית באותה תקופה היא ספרו "תולדות אלכסנדר הגדול" (1833).
ספרים נוספים שפרסם עסקו בתולדות התקופה ההלניסטית.
בשנת 1840 התחיל להרצות באוניברסיטת קיל ובתקופה מסוימת היה מעורב פוליטית בתנועה להגנת זכויות של דוכסויות האלבה, שהעיר קיל הייתה מרכזן.
בשנת 1848 נבחר לפרלמנט של פרנקפורט והיה מזכיר הוועדה שחיברה את החוקה.
בשנת 1851 עזב את קיל ועבר ללמד באוניברסיטת יינה, ובשנת 1859 עבר לברלין, שם נותר עד יום מותו.
בנו, גוסטב, המשיך את מסורת אביו והיה היסטוריון נודע בזכות עצמו, אשר פרסם כמה ספרים.
יוהאן גיאורג אלברכטסברגר היה מוזיקאי אוסטרי.
אלברכטסברגר נולד בקלוסטרנויבורג (באוסטריה התחתית), סמוך לווינה, במשפחתו של איכר ועגלון.
את ילדותו ונעוריו בילה בעיירות ובמנזרים שלאורך הדנובה.
הוא למד תחילה אצל הנזירים האוגוסטינים ביישוב הולדתו, כולל נגינה בעוגב ובאסו קונטינואו ויסודות בהלחנה.
מגיל 7 שר כנער מקהלה.
בהמשך בשנים 1753-1749 למד מוזיקה והיה נער מקהלה במנזר מלק.
כבר אז הצטיין בשליטתו על אמנות הקונטרפונקט והלחין יצירות ראשונות קאמריות, ליטורגיות ואורטוריות.
אחר כך למד פילוסופיה בסמינר בנדיקטיני בווינה והתמחה בתורת הקונטרפונקט.
הוא עבד כנגן עוגב בראב בשנת 1755 וב"מריה טאפרל" ב-1757 ואחר התקבל לעבודה במנזר מלק.
בשנת 1772 התמנה לנגן עוגב בחצר המלכות בווינה וב-1792 היה לממונה על המוזיקה בקתדרלת שטפאן הקדוש.
המוניטין שיצאו לו כתאורטיקאי מוזיקה משכו אליו מספר רב של תלמידים בבירה האוסטרית, מהם שהיו למוזיקאים ידועי שם.
עם אלה נמנים יוהאן נפומוק הומל, איגנץ מושלס, יוזף גלינק, יוזף וייגל ולודוויג ואן בטהובן.
בטהובן הגיע לווינה בשנת 1792 ללמוד אצל היידן, אך כעבור זמן קצר יצא מכליו, כשעבודתו לא זכתה לתשומת הלב ולתיקונים שציפה להם.
היידן המליץ על ידידו אלברכטסברגר ובטהובן עבר ללמוד אצלו הרמוניה וקונטרפונקט.
עם סיום לימודיו ציין התלמיד הצעיר, "סבלנות, חריצות, התמדה וכנות מובילים להצלחה," הגות המשקפת את פילוסופיית היצירה של אלברכטסברגר עצמו.
אלברכטסברגר מת בווינה ונקבר בסנט מרקס.
אלברכטסברגר היה נשוי (משנת 1768) עם רוזלי לבית וייס, בת של פסל מאגנבורג ונולדו להם 15 ילדים, מהם רק שישה שרדו אחרי מותו.
יצירותיו שיצאו לאור כוללות פרלודים, פוגות וסונאטות לפסנתר ועוגב, רביעיות מיתרים ועוד; אבל רוב יצירותיו, ווקאליות ואינסטרומנטליות, קיימות רק בכתב יד.
הן שמורות בספרייה של "עמותת ידידי המוזיקה" בווינה.
בסביבות 1765 כתב אלברכטסברגר לפחות שבעה קונצ'רטי לנבל פה (Jew's harp) וכלי מיתר (שלושה מהם שמורים בספרייה ההונגרית הלאומית בבודפשט).
אלה הן יצירות נעימות, כתובות היטב בסגנון גאלאנט.
ככל הנראה, השירות החשוב ביותר שאלברכטסברגר עשה למוזיקה בא לביטוי בעבודתו התאורטית.
אחת מיצירותיו המוכרות ביותר הוא הקונצ'רטו לטרומבון אלט ותזמורת בסי במול מז'ור.
קונצ'רטו זה זוכה להוקרה בחוגי הטרומבוניסטים, שמספר היצירות שנכתבו לכלי הנגינה שלהם בתקופה הקלאסית מועט מאוד.
יוהאן גלטונג (בנורווגית: Johan Galtung; 24 באוקטובר 1930 – 17 בפברואר 2024) היה סוציולוג נורווגי, אבי דיסציפלינת לימודי השלום העוסקת באמצעים לסיום ומניעת סכסוכים ועימותים אלימים.
ייסד את המכון הבינלאומי לחקר השלום באוסלו ועמד בראש מכון Transcend.
במאמר שכתב, ראיון שנתן ודעות שהשמיע ברבים, גלטונג הביע עמדות אנטישמיות.
נולד באוסלו בשנת 1930. אביו היה רופא.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח אביו למחנה ריכוז ובעקבות אירועי המלחמה הפך גלטונג לפציפיסט.
הוא סירב להתגייס מטעמי מצפון לצבא נורווגיה בשנת 1951 ונשלח לכלא.
הוא למד מתמטיקה, סוציולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה וסיים תואר במתמטיקה באוניברסיטת אוסלו בשנת 1956. בשנת 1958 נסע לארצות הברית כדי ללמד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק וחזר כעבור שנתיים לאוסלו.
בשנת 1959 היה מהמייסדים של המכון הבינלאומי לחקר השלום באוסלו ועמד בראשו במשך עשר שנים.
בשנת 1964 עזר לייסד את כתב העת Journal of Peace Research והיה עורכו במשך עשר שנים.
בשנת 1969 עזב את המכון לטובת משרה אקדמית באוניברסיטת אוסלו, בה החזיק עד לשנת 1978.
בשנת 1987 הוענק לו פרס הקיום הנכון.
נפטר ב-17 בפברואר 2024. הותיר אחריו שני ילדים מאשתו הראשונה, הסוציולוגית אינגריד איד, ושני ילדים מאשתו השנייה, פומיקו נישימורה (Fumiko Nishimura).
גלטונג תמך בעקביות מאז שנות השבעים ועד למותו בפתרון שתי המדינות - ישראל כמדינה בעלת אופי יהודי ולצידה מדינת פלסטין - כחלק מהסדר שלום אזורי בו תוקם קהילה אזורית של שש מדינות בדומה למודל האירופאי: ישראל וחמש המדינות הערביות הגובלות בה.
במהלך הרצאה שנתן באפריל 2012 באוניברסיטת אוסלו, במאמר שפרסם לאחר מכן בכתב עת נורווגי ובראיון שנתן לעיתון "הארץ" בעקבותיהם, התבטא גלטונג באנטישמיות: הוא טען כי אין לפסול קשר אפשרי בין רוצח ההמונים הנורווגי אנדרס ברינג ברייוויק, לבין המוסד וישראל, מה עוד, שהרוצח משתייך לארגון "הבונים החופשיים", "אשר מקורותיו הם יהודיים".
בנוסף לכך, הזכיר גלטונג בהקשר זה תאוריה, לפיה יש קשר בין פיצוץ מלון המלך דוד, אשר בוצע ב-1946 בידי האצ"ל, לבין הטבח בנורווגיה, שכן שניהם בוצעו באותו תאריך - 22 ביולי: "יהיה מעניין לקרוא את דו"ח המשטרה הנורווגית על ישראל במשפט ברייוויק", הוא סיכם את דבריו בעניין זה.
גלטונג הסביר ל"הארץ" כי "היהודים שולטים בתקשורת העולמית ומטים אותה לטובת ישראל".
הוא ציטט מחקר על פיו היהודים שולטים בתקשורת האמריקאית: "שש חברות יהודיות שולטות על 96% מהמדיה".
בנושא אחר, גלטונג המליץ על עיון מחודש בפרוטוקולים של זקני ציון כדי להבין את האופן שבו מדינות שולטות במדינות אחרות על ידי מתן הלוואות שאליהן מצורפים תנאים מחמירים (debt bondage).
התבטאות מעוררת מחלוקת נוספת שלו הייתה שאחד הגורמים לאנטישמיות שהובילה לשואה, הוא עמדות המפתח של יהודים בגרמניה.
ב-2 במאי 2012 פרסם גלטונג הבהרה בנושא, בה בין היתר גינה את הפרוטוקולים של זקני ציון כמסמך "מחליא".
ב-14 במאי 2012 צירף למאמר שפרסם התנצלות בנוסח הבא: "כמה אמירות שלי לאחרונה, אשר צוטטו מחוץ להקשרן, פגעו ברגשותיהם של אנשים.
אני מתנצל על כך בשיא הכנות, לא הייתה לי כלל כוונה שכזו".
כארבעה חודשים קודם לכן השמיע פרופסור אחר מה"מכון לחקר השלום" באוסלו, דעות אנטישמיות דומות לדעות אלה של גלטונג.
1973 - היה הראשון שהוזמן כפרופסור אורח בקתדרה ע"ש קרל פון אוסייצקי לחקר השלום והסכסוכים באוניברסיטת בון
1988 - הפרס הנורווגי להומניזם
2000 - הפרס "בראגה" לספרות עיונית - על הספר האוטוביוגרפי "יוהאן בלי ארץ"
יוהאן היינריך שרטר היה כנר ומלחין גרמני, בנו של האבובן יוהאן פרידריך שרטר ואחיהם של הזמרת קורונה שרטר, הפסנתרן יוהאן סמואל שרטר והזמרת מריה הנרייטה שרטר.
שרטר נולד בוורשה כשמשפחתו שהתה שם לצורך עבודתו של אביו.
בשנת 1770 ניגן בלייפציג קונצ'רטו לכינור מאת קרל דיטר פון דיטרסדורף ואפשר שאביו שינה את שנת הולדתו כדי שהצגתו כילד פלא תהיה מרשימה יותר.
אחרי מסעות הקונצרטים המצליחים של משפחתו לא נשאר בלונדון עם אחיו סמואל, בניגוד לאי-אילו דיווחים.
ב-1779 נסע עם אביו להנאו והופיע עם אחותו הצעירה, מריה הנרייטה, בפרנקפורט ב-1780 ובלייפציג ב-1782. בשנים הבאות הופיעו פרסומים שלו בלונדון ובפריז, ואפשר שביקר אצל אחיו בבירה האנגלית.
ברוטרדם ארגן קונצרטים עם החלילן צנטגראף בעונת 1784-85.
אין מידע לגבי המוצאות אותו לאחר 1785, ובמכתב משנת 1805 מאביו הקשיש מתלונן האב, כי עדיין איננו יודע מה עלה בגורלו של היינריך.
יצירותיו היחידות המוכרות הן שישה דואטים לכינור (לונדון, בסביבות 1772), שישה דואו קונצרטנטי אופוס 1 לשני כינורות (פריז, בסביבות 1785) ושש שלישיות מיתרים אופוס 3 (לונדון ופריז, בסביבות 1786).
יוהאן היינריך פסטלוצי היה מחנך והוגה שווייצרי, ממייסדי הפדגוגיה המודרנית.
הקים מוסדות חינוך באזורים דוברי גרמנית וצרפתית של שווייץ וכתב רומנים שבהם הסביר את השקפתו על העקרונות המודרניים של החינוך.
שיטתו הליברלית הייתה מבוססת בעיקר על משמעת באמצעות עבודה, כבוד, ומעל הכל אהבה ואמון.
המוטו שלו "ללמוד דרך הראש, הידיים והלב" עדיין נותר עקרון מפתח של בתי הספר המצליחים גם במאה ה-21.
הרפורמה של פסטלוצי הביאה עד לשנות ה-30 של המאה ה-19 למיגור האנלפבתיות במולדתו, שווייץ.
אבות המשפחה מצד אביו חיו בעמק ואל סאן ג'אקומו (Val San Giacomo) או ואלה ספלוגה (Valle Spluga) שהשתייך בשנים 1797-1512 ל"מדינה החופשית" דריי בינדה (Drei Bünde), שהייתה חלק מהקונפדרציה השווייצרית הישנה, והשייך בימינו לאיטליה.
עמק זה נמצא בין הרים גבוהים, מדרום למעבר ספלוגה.
במאה ה-16 נציג של משפחת פסטלוצי שנמלטה מחבל מולדתה בגלל אמונתה הפרוסטנטית הגיע לציריך לצורך לימודים ובסיומם התיישב בעיר.
כמאתיים שנה לאחר מכן, יוהאן היינריך פסטלוצי נולד בציריך ב-1746 כבנם של הכירורג ורופא העיניים יוהאן בפטיסט פסטלוצי ושל סוזנה לבית הוצה, בת של משפחה כפרית מכובדת שמוצאה בודנסוויל על יד אגם ציריך.
אחרי מות האב האם וילדיה התפרנסו גם בזכות סיוע מעוזרת הבית ברברה שמיד, המכונה בבלי.
סבו מצד האב, אנדריאס פסטלוצי (1769-1692) שהיה כומר רפורמי ביישוב הנג (Höngg), שימש לו דוגמה באהבתו לבריות.
הילד למד בין שנים -1751–1765 בבית הספר העממי והלטיני ובהמשך למד תאולוגיה ומשפטים במכללה הקרולינית (קולגיום קארולינום Collegium Carolinum) בציריך, תקופה שבה הושפע מהמורה הנאור יוהאן יאקוב בומר (1783-1698).
למרות משיכתו למדעי הרוח והחברה, ביקש פסטלוצי הצעיר לפנות לעיסוק חומרי יותר, הפסיק את לימודיו בציריך ונסע ללמוד בין השנים 1767–1768 מקצועות החקלאות אצל יוהאן רודולף צ'יפלי בקירכברג, בברן.
החל משנת 1769 התיישב בביר, בקנטון ארגאו והקים שם משק חקלאי.
על ידי גידולים ושיטות דישון חדשים ביקש פסטלוצי לשמש דוגמה לאיכרים המתרוששים בסביבה.
בספטמבר 1769 התחתן פסטלוצי עם אנה, בת לבית שולטס, בגבנסטורף, בניגוד לרצון הוריהם וכעבור שנה
נולד להם בן בשם האנס-יאקוב.
פסטלוצי השתדל ליישם בקפידה את העקרונות הנאורים של "החינוך הטבעי" בחינוך בנו, כפי שהוא מוצג בספרו של ז'אן ז'ק רוסו "אמיל".
תוצאותיו של ניסוי זה לעצב "ילדות אידיאלית", על סמך פרשנות שגויה ונוקשה של הפדגוגיה התאורטית של רוסו, היו די הרסניות.
כפי שתיעד ביומן מיוחד, עוד כשהילד היה בן שלוש וחצי, הכריח אותו פסטלוצי ללמוד את המספרים ואת האותיות.
וכשלא רצה ללמוד, העניש אותו.
גישה שרירותית זו, יחד עם גדילתו בסביבה של ילדים מוזנחים, הביא לכך שאישיות הילד הפכה לחסרת ביטחון, רגישה מאוד למצבי דחק ונוטה לקשיי הסתגלות ניכרים לאורך השנים.
בגיל 11 נשלח האנס-יאקוב, שעדיין לא הצליח ללמוד לכתוב ולחשב כראוי, לידידים בבזל.
כעבור זמן לקה בפרכוסים אפילפטיים.
אחרי חזרתו לבית ההורים בנויהוף הוא התחתן וזיכה את הוריו בנכד.
אולם הפרכוסים של האנס-יאקוב החמירו והוא נפטר ב-1801, בגיל 31.
בשנת 1771 התיישב פסטלוצי בנויהוף.
הוא התרשם ממצבם הגופני והנפשי הקשה של הילדים ששוטטו בדרכים והחליט לאסוף 15 מהם ולחנכם מחדש.
בשנים 1773–1774 מספר החניכים בחוותם של הזוג פסטלוצי גדל ל-40. הם למדו חקלאות בסיסית, טוויה ואריגה.
פסטלוצי שילב את העבודה המעשית עם חינוך דתי ומוסרי, וקיווה כי יוכל לממן את הפרויקט על ידי מכירת מוצרי טקסטיל.
אולם, העסק לא עלה יפה, המשפחה צברה יותר ויותר חובות ונאלצה לסגור את המוסד בשנת 1779.
החל משנת 1780 הקדיש פסטלוצי את רוב זמנו לכתיבה ספרותית.
הרומן החינוכי שלו ב-4 כרכים "לינהארד וגרטרוד" קנה לו פרסום בכל העולם המערבי.
בשנת 1783 נמנה פסטלוצי, תחת הכינוי "אלפרד", עם מייסדי השלוחה בציריך של מסדר ה"אילומינטי" ("הנאורים"), ובשנת 1784 השתתף בהקמת "החברה לקליטת הטוב" בציריך, שהייתה ארגון חיצוני של המסדר.
אך תוך זמן קצר איבד פסטלוצי עניין בהתארגנויות אלה.
בשנת 1792 הוא היה לשווייצרי היחיד שזכה לתואר "אזרח לשם כבוד" של צרפת מידי האספה הלאומית הצרפתית.
המשטר המהפכני של הרפובליקה ההלווטית שהוקמה עקב הפלישה הצרפתית למדינה בשנת 1798 אימצה אותו אל חיקה.
פסטלוצי היה לעורך העיתון "הלווטישה פולקסבלאט"(Helvetische Volksblatt) ובשנת 1799 לקח על עצמו את ניהול המוסד ליתומים ולילדים עניים שביישוב שטאנס.
הוא ביצע שם שינויים יסודיים בשיטות החינוך.
כעבור שנה הקים מוסד חינוכי משל עצמו בטירת בורגדורף.
הוא פיתח אז תורת הוראה וחינוך שאת עקרונותיה הציג בספרו "איך גרטרוד לימדה את ילדיה" (1801).
בשנת 1804 העביר פסטלוצי את מוסדו לאיוורדון-לה-בן בקנטון וו, המשיך לשכלל את שיטותיו, בעזרת שותפים רבים, והפיץ אותן באמצעות כמה ספרים, במיוחד "על התמימות, הרצינות והנדיבות של תקופתי ושל מולדתי" (1815) ו"שירת הברבור" (1825).
בתי הספר שהקים בשטאנס, בברטו (בורגדורף) ובאיוורדון-לה-בן שימשו למופת בכל אירופה.
בכתביו קידם את רעיון החינוך היסודי העשוי לשלב בצורה הרמונית את כישורי הראש וכוחותיו (כישורים שכליים) עם כישורי הלב (מוסריים ודתיים) ועם אלו של הידיים (כישורים למלאכות).
בשנת 1808 נבחר פסטלוצי לחבר חוץ של האקדמיה למדעים של בוואריה.
פסטלוצי כיהן כיושב ראש "החברה ההלווטית" וכתב בשבילה את שני ספריו האחרונים: "הנאום בלנגנטאל ב-26 באפריל 1826" ו"מסה על הקווים המנחים של רעיון החינוך היסודי".
בזמן שהותו באיוורדון-לה-בן, 1824-1804, פסטלוצי ייסד מכון לבנים וגם בתי ספר לבנות, שנועדו ל"חרשים-אילמים" (לקויי שמיעה) ולילדים עניים.
בתי הספר שלו משכו צעירים שביקשו להשתלם במקצוע החינוך כדוגמת פרידריך פרבל שעבד במוסדות של פסטלוצי ב-1811-1808.
בעקבות מחלוקות בין המחנכים בתי הספר באיוורדון נקלעו למשבר קשה ומתמשך שהביא לסגירתם בשנת 1825. באותה שנה שב פסטלוצי לגור בנויהוף.
ב-17 בפברואר 1827 עקב מחלה קשה הובהל לברוג כדי לקבל עזרה רפואית.
הוא מת שם כעבור יומיים, בגיל 81. הובא לקבורה בבית הספר הישן ביישוב ביר (Birr) בנוכחות הכומר המקומי ומורי בית הספר, בעוד ידידיו וקרוביו לא יכלו לקבל את ההודעה על מותו ולהגיע להלווייה, בגלל מכשולים קשים בתחבורה שנוצרו על ידי השלג הכבד.
העקרונות הראשיים שהנחו את פסטלוצי בחינוך התבססו על:
הסתייעות בהיבטים המוחשיים לפני למידת המושגים המופשטים
היוודעות לסביבה הקרובה, לפני הכרת דברים מרוחקים
התקדמות מתרגילים פשוטים אל תרגילים מורכבים יותר
הפדגוגיה של פסטלוצי הייתה מעוגנת בראש ובראשונה בתחומי החקלאות והמלאכות והשתמשה בלמידה הדדית.
1846 לרגל מלאות 100 שנה להולדתו הציב הקנטון ארגאו מצבה בחזית הבניין החדש של בית הספר בביר.
"כפר הילדים" בטרוגן נקרא על שמו.
2005 - תוכנית ההשתלמות למחנכים מיסודה של מועצת אירופה נקראה על שמו - "תוכנית פסטלוצי"
על שמו נקרא "רחוב פסטולוצ'י" ביפו.
מחקרי על הדרך הטבעית של התפתחות המין האנושי
כיצד מלמדת גרטרוד את בניה: ניסיון להדריך את האמהות ללמד בעצמן את בניהן: מכתבים (תרגום: א' יערי), אוצר המורה, 1927.
משנת פסטאלוצי, עקיבא ארנסט סימון (תרגום המקורות מגרמנית: ח' איזאק), מוסד ביאליק, 1962.
פסטאלוצי האיש ודרכו בחינוך, אדיר כהן, המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, 1963.
יוהאן דויד אקרבאלד (בשוודית: Johan David Åkerblad; 6 במאי 1763, סטוקהולם - 7 בפברואר 1819, רומא) היה דיפלומט שוודי, פלאוגרף ואוריינטליסט.