tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר ההתפרצויות בפרעות תרפ"ט באוגוסט 1929, מיהר הוועד הפועל להתנער מאחריות להן, בטענה שהן לא היו רצויות לערבים, ובמקום זאת טען שהייתה זו התנפלות יהודית על ערבים.
ההתפרעויות גרמו להסערת הרוחות בציבור הערבי והביאו לתנופה בפעילות הוועד הפועל הערבי, שראה בהן הזדמנות לחידוש המאמץ לשינוי המדיניות הבריטית.
רק כאשר ועדת שו לחקר מאורעות תרפ"ט ביקשה מהוועד הפועל למנות עורכי דין שינהלו מטעם הערבים את חקירת העדים, הכירה בו הממשלה הכרה מלאה.
לאחר מכן הממשלה אף ביקשה ממנו שימנה את החברים הערבים לוועדות ציבוריות שהקימה.
לאורך כל שנות ה-20 נכשל הוועד הפועל הערבי בגיוס כספים, בארץ ישראל ומחוצה לה.
כישלון זה היה אחד הגורמים לכך שהוועד לא הצליח להגשים חלק ניכר מתוכניותיו והחלטותיו, והוא שיקף למעשה את ההכרה הלאומית הנמוכה וחוסר גיבושו של הציבור הפלסטיני באותה תקופה.
בספטמבר 1929 חזר הוועד הפועל לקיים את ישיבותיו, כתוצאה של מאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929. באוקטובר 1929 קרא הוועד הפועל לתושבי הארץ הערבים לקבל את פניה של ועדת שו (ועדת החקירה שמינתה הממשלה הבריטית) בהפגנות סוערות.
בשלב זה החלו להתגלע סכסוכים על המנהיגות הלאומית בין מוסא כאזם ובין נשיא המועצה המוסלמית העליונה, קרוב משפחתו חג' אמין אל-חוסייני.
ב-5 בינואר 1930 בחר הוועד הפועל משלחת שתצא בחודש מרץ ללונדון כדי לדון עם ממשלת בריטניה על שינוי מדיניותה, אז אירעה התנגשות בין השניים, כאשר הוועד בחר את אמין לנשיא המשלחת.
מוסא כאזם התפטר בתגובה מהוועד הפועל, מה שהביא להתכנסות נוספת של הוועד ולהתפטרותו של אמין מנשיאות המשלחת לטובת בחירת מוסא כאזם לתפקיד.
מוסא-כאזם הבין כי ההתקפות הללו מכוונות כלפיו ואיים בתגובה כי אם הן לא תיפסקנה, הוא יצטרף בגלוי אל האופוזיציה הנשאשיבית.
בתחילת שנות ה-30 תמך מוסא-כאזם בתביעת בנשאשיבים לפיקוח ממשלתי הדוק יותר על כספי האוקאף ובתי הדין השרעיים ושלילת סמכותו המוחלטת של המופתי בתחומים הללו.
הוועד הפועל הערבי פעל לכך שאישים ערבים ומוסלמים מחוץ לארץ ישראל יבקשו חנינה עבור הנידונים למוות שרצחו במאורעות תרפ"ט.
ב-2 ביוני 1930 פורסמה החלטת הנציב העליון לאשר סופית את עונשי המוות רק לשלושה מהרוצחים.
ב-17 ביוני נתלו שלושת הנידונים למוות.
הוועד הפועל הערבי פרסם גילוי-דעת, בו הם תוארו כ"חלוצי החירות והעצמאות" וכ"קורבנות האימפריאליזם התאוותן הזר ומדיניות הדיכוי".
ב-18 בפברואר 1931 פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה" בעניין מכתב מקדונלד אל חיים ויצמן, שפירש את הספר הלבן של פאספילד.
בהצהרה נאמר שממשלת המנדט "חסרת אונים היא נוכח הכוחות של היהדות העולמית" ומחבריה קראו "לכל הערבים בכל ארצות מגוריהם לזכור את פלסטין הערבית ולהתייחס אל היהודים בארצותיהם באותו היחס שבו מתייחסים היהודים אל ערביי פלסטין, על ידי החרמתם ודיכוים".
ב-11 במרץ 1931 שוב פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה", הקוראת לערבים "למכור ליהודים כל דבר, למעט קרקע, ולא לקנות מהם דבר, למעט קרקע".
ב-9 בספטמבר 1932 החל הוועד הפועל לדון בדו"ח שפרסם לואיס פרנץ', שבדק מה ניתן לעשות למען התושבים הערבים שנפגעו מקניית הקרקע על ידי יהודים.
פרנץ' התייחס בדו"ח שפרסם לתביעה הערבית לאסור מכירות קרקע ליהודים בחקיקה: "העיתונות הערבית מזכירה מדי פעם את חלקם של חברים אחדים במועצה המוסלמית העליונה או בוועד הפועל הערבי במכירות קרקע מערבים ליהודים.
ממקרים אלה לא יהיה זה בלתי-הוגן להסיק שחוגים ערביים בעלי מעמד ומנהיגות אינם רואים מכירות כאלה של קרקע עודפת בחוסר אהדה".
הייתה זו מכה חזקה שנחתה על הוועד הפועל, שחבריו דרשו לדעת מי הם החברים שפרנץ' כיוון אליהם בהאשמותיו.
עם זאת, הם התייחסו בדיוניהם לדבריו כאל אמת ואף חבר לא הכחיש את ההאשמות.
לאחר דיונים אלה לא התכנס הוועד הפועל למשך שנה שלמה, עד אוקטובר 1933. ב-24 בפברואר 1933 כינס הוועד הפועל מפגש מיוחד של חבריו עם נציגי המגזרים השונים של הציבור הערבי, ובהם אמין אל-חוסייני, נשיא המועצה המוסלמית העליונה, וראע'ב נשאשיבי, ראש עיריית ירושלים.
במפגש הוחלט על עריכת כנס ארצי שידון במדיניות אי-שיתוף פעולה עם הממשלה.
הכנס נערך ביפו ב-20 במרץ.
בכנס זה נועדו כ-500 נכבדים עירונים ושייח'ים כפריים, שגינו את השלטון הבריטי על שהוא מתיר עליית יהודים לארץ, ואת הערבים המוכרים אדמות ליהודים.
כמה דוברים האשימו מנהיגים ערבים, ובראשם הנשאשיבים, במעורבות בעסקות מכירה כאלה, ואיימו בחרם על המוכרים.
ב-23 באפריל 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פרסם הוועד הפועל גילוי דעת שגינה את החלטת שר המושבות לפתוח את שערי פלסטין לפני "היהודים המנודים, אשר גרמניה, אותה המדינה המודרנית המושרשת בציוויליזציה, הקיאה אותם כתגמול על מה שעוללו לה".
ב-1 באוקטובר 1933 כינס משרד הוועד הפועל את מליאתו כדי לדון ב"סכנה הגדולה" של הגירת היהודים.
בישיבה זו כבר לא השתתף אף אחד מאנשי מפלגת אל-איסתקלאל.
ההחלטות שהתקבלו בה נועדו ללכד את סיעותיו ולהציל את יוקרתו.
ההחלטה העיקרית הייתה לקרוא לשביתה ב-13 באוקטובר בכל רחבי הארץ ולקיים באותו יום הפגנה בירושלים, ביטוי ל"זעמה של האומה הערבית הפלסטינית, אשר סבלה מהאימפריאליזם הבריטי".
הוועד הפועל לא ביקש רישיון לקיום ההפגנה, אולם מארגניה קבעו את מסלול התהלוכה בתוך חומות העיר העתיקה בלבד והשתדלו למנוע התנגשויות עם היהודים, כדי לשמור על אופייה האנטי-ממשלתי.
למרות אזהרת הממשלה, השביתה וההפגנה התקיימו ובראש התהלוכה בה השתתפו אלפי אנשים, צעדו רבים מחברי הוועד ובהם מוסא כאזם אל-חוסייני בן ה-83, שמנעו כל ניסיון לפרוץ לעבר השכונות היהודיות.
כאשר הגיעו אל השער החדש, פוזרה ההפגנה בכוח על ידי המשטרה ובין הפצועים קל היו גם חברי הוועד הפועל.
עקב הצלחת ההפגנה, החליט הוועד לארגן אחת נוספת ב-27 באוקטובר ביפו.
גם הפעם לא הוגשה בקשה לערוך את ההפגנה והממשלה אסרה על קיומה.
המפגינים ניסו לפרוץ את מחסומי המשטרה בעזרת מוטות ואבנים.
המשטרה הגיבה בירי ו-26 נהרגו.
המשטרה עצרה את חברי הוועד הפועל: ג'מאל אל-חוסייני, עווני עבד אל-האדי, עיזאת דראוזה ועבד אל-קאדר אל-מוזפר.
בציבור הערבי נתעורר זעם, שהביא לשביתות והפגנות.
כעבור שבוע, לאחר שחרור העצורים בערבות עד למשפטם, הורה הוועד הפועל להפסיק את השביתה.
לאחר מכן החליט הוועד הפועל לערוך הפגנות בעת ובעונה אחת בערים שונות.
ההפגנות נערכו ב-16 בינואר 1934 והן עברו ללא בעיות.
מאורעות אוקטובר 1933 והפגנות ינואר 1934, סימנו את סופו של הוועד הפועל הערבי.
במרץ 1934 נפטר נשיאו, מוסא כאזם אל-חוסייני.
ב-6 באפריל התכנס הוועד לבחור נשיא חדש.
הוועד אישר את כהונתו של סגנו של אל-חוסייני, יעקוב פראג' (הסגן השני, באופן רשמי בלבד, היה תופיק חקי אל-עבדאללה, שניהם מסיעת הנשאשיבים) כנשיא בפועל עד כינוס הוועידה השמינית בה אמורים היו להיבחר ועד פועל ונשיא חדשים.
משרד הוועד הפועל החל להכין את התקנות לבחירות בוועידה השמינית והתכנס לישיבה אחרונה ב-6 ביוני 1934. אולם בשל סכסוכים בין המפלגות, ב-5 באוגוסט דחה הוועד הפועל את הבחירות בשישה חודשים.
בינתיים הודיעו הנשאשיבים על התנגדותם לכינוס הוועידה השמינית.
גם החוסיינים התעלמו ממנו והחלו בהקמת מפלגה משלהם.
כך הגיע הוועד הפועל אל קצו.
אחד מחברי הוועד, בולוס שחאדה, כתב ב-11 בינואר 1935 במכתב גלוי, כי חברי הוועד הפועל "אינם מייצגים לאמיתו של דבר את האומה ובני העם מתחילים לבחול בהם.
לפיכך החלו בני העם לחשוב, כי מוטב שהוועד הפועל יסתלק משדה-המערכה".
הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית הוא ארגון ישראלי שהוקם במטרה למנוע פגיעה במעמדו ההיסטורי והארכאולוגי של מתחם הר הבית.
הארגון הוקם לאחר שנודע לציבור ההיקף הרחב של הרס העתיקות והפרות החוק שהווקף והתנועה האסלאמית מבצעים במקום.
בוועד חברים אנשי רוח ואישי ציבור, ארכאולוגים, משפטנים ואנשי ביטחון.
הוועד הוא א־פוליטי וחברים בו אנשים מכל גוני הקשת הפוליטית, שהמכנה המשותף לכולם הוא הערכת חשיבותו התרבותית של הר הבית.
בנובמבר 1999 התפרסם מקרה שאירע ב-1996 של הרס עתיקות כתוצאה מבנייה בלתי חוקית לצורך פתיחת כניסה ראשית למסגד חדש באורוות שלמה: נחפר בור ענק חלקו הגדול תוך ארבעה ימים בשטח של כ־2,000 מ"ר ולעומק 12 מטרים, תוך שימוש בציוד מכני כבד וללא כל פיקוח ארכאולוגי.
כ־12,000 טון מילויים רוויי עתיקות הוצאו מהבור, תכולתן הועברה באמצעות למעלה מארבע מאות משאיות ונשפכו במזבלה העירונית ובמספר מקומות נוספים.
מנכ"ל רשות העתיקות אמיר דרורי הגדיר אז את החפירה "פשע ארכאולוגי", והיועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין אמר שמדובר ב"בעיטה בהיסטוריה של העם היהודי".
לימים, בעקבות פרויקט סינון העפר מהר הבית, התברר כי אפילו העפר שהושלך אוצר בקרבו אלפי ממצאים זעירים מתקופות רבות ומגוונות החל כבר מלפני כ־10,000 שנה.
הושלכו גם ממצאים כבדים, בהם עמודים ושברי שער מפואר המתוארך לימי בית שני.
מקרה זה היה ביטוי נוסף להתנהלות שיטתית של הרס, מחיקה והסתרה של סממנים וממצאים קדומים המעידים על היסטוריה יהודית במתחם הר הבית.
בעת חפירת הבור הגדול בחזית אורוות שלמה התקשורת המרכזית לא ייחסה חשיבות רבה למקרה, לאחר שמספר ארכאולוגים טענו שלא מדובר בהרס עתיקות משמעותי.
אך שני סטודנטים לארכאולוגיה (יצחק צויג וארן ירדני) מאוניברסיטת בר־אילן יחד עם קבוצת מתנדבים ערכו סקר בשפכי העפר וגילו בו ממצאים ארכאולוגיים רבים.
מכיוון שפעלו ללא רישיון חפירה מטעם רשות העתיקות, עוכב צויג לחקירה במשטרה והדבר זכה לפרסום נרחב בכלי התקשורת.
בעקבות זאת התכנסה השדולה הארכאולוגית בכנסת על מנת לקיים דיון מיוחד במקרה.
עו"ד ישראל כספי ששמע את הסיפור בכלי התקשורת נזעק והחליט להרתם לעניין.
בכינוס של השדולה הארכאולוגית בכנסת נפגש כספי עם יצחק צויג, ד"ר אילת מזר וח"כ יורי שטרן, ושם הוחלט על הקמתו של ועד ציבורי למניעת הרס עתיקות בהר הבית והחתמת אישי ציבור רבים על עצומה הקוראת לממשלת ישראל לעצור את הרס העתיקות בהר הבית.
על העצומה חתמו כ־82 חברי כנסת, סופרים, ראש ערים, שופטים (בדימוס) ואלופים (במילואים) מכל הקשר הפוליטית הישראלית.
ניתן לומר שמאז ראשית הציונות לא היה מסמך פוליטי בנושא כה רגיש שהיה עליו קונצנזוס כה רחב.
כך לנוכח אוזלת היד של הרשויות, הוקם בראשית שנת 2000 "הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית".
עם חברי הוועד נמנים ארכאולוגים בכירים רבים, בהם יו"ר המועצה הארכאולוגית ונשיא החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה, משפטנים, בהם גם נשיאי בית המשפט העליון בדימוס ומבקרת המדינה לשעבר, אנשי רוח ואישי ציבור ואנשי ביטחון בכירים.
הוועד פועל במטרה למנוע פגיעה במעמדו ההיסטורי והארכאולוגי של מתחם הר הבית, מפני שמשמעותה היא פגיעה בתרבות העולמית בכלל ובמורשת היהודית בפרט.
כמו כן דורשים לפתוח באופן מלא וחופשי את כל מתחם הר הבית לביקור וסיקור שוטף של התקשורת הישראלית והבינלאומית; דבר זה, הנמנע כעת, הוא הפרה בוטה של חופש העיתונות והמידע במדינה דמוקרטית ושלילת זכות הציבור לדעת, ללא כל בסיס חוקי.
סגירת ההר לתקשורת מאפשרת לווקף להסתיר את הפשעים הארכאולוגיים והעבירות שהוא מבצע על ההר מעיני הציבור בישראל וכלל העולם התרבותי.
ולבסוף, דרישה לפיקוח קבוע, שוטף יומיומי ואמיתי בכל חלקי הר הבית של רשות העתיקות, שתפקידה להגן ולשמור על העתיקות בכל מקום ועל אחת כמה וכמה במקום בעל חשיבות היסטורית וארכאולוגית כמו הר הבית.
אנשי רוח ואישי ציבור: יזהר סמילנסקי, חיים גורי, א.
יהושע, טדי קולק, מלקולם הונליין (יו"ר ועידת הנשיאים), פרופ' אבי רביצקי, פרופ' אוריאל רייכמן, מיכאל גל, ד"ר שמואל ברקוביץ, יעקב יניב (מזרחן, בכיר לשעבר בשב"כ ומנכ"ל יד יצחק בן-צבי).
אנשי ביטחון: הרמטכ"ל לשעבר דן שומרון, האלופים במילואים גיורא איילנד, צבי זמיר, יצחק חופי, יורם יאיר ושלמה להט.
משפטנים: משה לנדוי, מאיר שמגר (נשיאי בית המשפט העליון לשעבר), מרים בן-פורת (שופטת ומבקרת המדינה לשעבר), דן מרידור, פרופ' אוריאל רייכמן, עו"ד ישראל כספי.
ארכאולוגים: אפרים שטרן (יו"ר המועצה לארכאולוגיה), אהוד נצר, ישראל פינקלשטיין, עמוס קלונר, אברהם בירן, משה כוכבי, עמי מזר, גבי ברקאי, אילת מזר, אליעזר אורן, הלל גבע, זאב משל, אורית צור.
מערכת לאיסוף מידע – ריכוז מידע על פעילויות הבנייה וההרס המתרחשים בהר הבית.
על מנת להעביר את המידע לידי הרשויות הנוגעות בדבר כדי להפסיק את הפגיעה בהר הבית, מועבר המידע בעיקר אל הממשלה, רשות העתיקות, משטרת ישראל ועיריית ירושלים.
איסוף המידע כולל גם טיסות צילום שגרתיות של ההר מדי כמה שבועות.
פגישות הסברה ופניות לנבחרי ציבור – הוועד מקיים פגישות הסברה רבות עם נציגי הרשויות ונבחרי הציבור הנ"ל וכן פונה גם בכתב אל ראש הממשלה, נשיא המדינה, שר המשפטים, שר לביטחון פנים, היועץ המשפטי לממשלה ומפכ"ל המשטרה.
פרסום לציבור – הוועד מעביר את המידע לידיעת הציבור באמצעות כלי התקשורת במטרה לעורר את מודעותו לחומרת הנזקים.
הגשת עתירות לבית המשפט העליון – הוועד מגיש עתירות לבית המשפט העליון במטרה לאלץ את הרשויות לאכוף את החוק על הר הבית.
עד כה הוגשו מספר עתירות, בהן:
בנוגע לערמות העפר שנותרו במזרח הר הבית, קבע בג"ץ ב־2004 שעל המדינה להודיע לוועד לפחות 30 יום בטרם היא מאשרת פינוי העפר כדי שהוועד יוכל לבחון את תוכנית הפינוי ולהגיש את התנגדותו במידת הצורך.
נכון להיום העפר עדיין מצוי במקום בשל מחלוקת אודות אופן הטיפול הראוי בו.
בדצמבר 2013 החליטה ועדת הפנים של הכנסת להוציא את העפר באופן מבוקר.
תוכנית ועבודות הווקף לאחד את כל המסגדים והחללים בהר למסגד אחד גדול בכל הר הבית
לחייב בקרה הנדסית במקום מפני הסכנה שבעקבות החפירות המאסיביות הקרקע יכולה לקרוס מתחת לאלפי מוסלמים.
כמו כן אם משהו יקרוס בהר, גם הכותל המערבי עלול להיפגע, כי הר הבית בנוי על גבעה עגולה והקצוות יפגעו.
קבורה לא חוקית בהר הבית וסביבותיו – תושבים מוסלמים קוברים את מתיהם בשטח הגן הלאומי הסמוך לחומה המזרחית של העיר העתיקה בירושלים, מה שמונע את האפשרות לחשוף ולחקור את העתיקות במקום.
דרישה מהרשויות לדאוג למעמד התיירותי של הר הבית, לעודד תיירים מהארץ ומחו"ל לבקר בו, לפתוח את כל אתרי הר הבית למבקרים, להרחיב את זמני הפתיחה, ולאפשר כניסת תיירים משערים נוספים מלבד שער המוגרבים.
דרישה לפעול בשקיפות מלאה ולא להסתיר מעיני הציבור דבר וחצי דבר בהחלטות, בתגליות ובעבודות הנעשות בהר הבית, כגון חשיפת הדוח המלא של מבקר המדינה בנושא הר הבית, שנאסר ברובו לפרסום.
הוועד הפולני לשחרור לאומי (בפולנית: Polski Komitet Wyzwolenia Narodowego; בראשי תיבות: PKWN) המכונה גם ממשלת לובלין היה ממשלה זמנית פולנית שהוקמה בחלם, תחת שלטון ברית המועצות ב-21 ביולי 1944 כאשר הצבא האדום עמד בכניסה לשטחי פולין.
כאשר התקיפה גרמניה את ברית המועצות ב-22 ביוני 1941, הגיעו שיקורסקי וסטלין לידי הבנה: שיקורסקי חתם עם השגריר הרוסי בלונדון, איוואן מייסקי, על הסכם צבאי, שלפיו ישתפו החיילים הפולנים המצויים בשטחה של ברית המועצות פעולה עם הצבא האדום בהדיפת התוקף.
באירוע המכונה טבח יער קאטין).
יתירה מזאת, סטלין לא מוכן היה לוותר על חלקי פולין שנפלו בידיו ב-1939, בעוד שיקורסקי לא היה מוכן אף הוא להסכים לכל שינוי מן הגבול שהיה ערב המלחמה.
עם זאת, הצורך הדוחק במלחמה כנגד האויב המשותף, אשר בשעה זו כבש את פולין כולה, וחלקים נרחבים בברית המועצות, תוך שהוא משליט בהם משטר טרור ברוטאלי וטובח באכזריות בתושביהם, גבר על חילוקי הדעות הפוליטיים, אם כי אלו עמדו ברקע היחסים עד לסיומם הטראגי.
ההסכמה הביאה להקמתו על אדמת ברית המועצות של "צבא אנדרס", אשר הורכב מחיילים ופליטים ששהו על אדמת ברית המועצות בעת חתימת ההסכם בין הצדדים בראשותו של הגנרל ולדיסלב אנדרס.
חילוקי הדעות הפוליטיים הביאו לכך שצבא זה מעולם לא לחם לצדו של הצבא האדום.
במרץ 1942 נדדו אנשי אנדרס לטהראן והגיעו אל המזרח התיכון.
לאחר מכן לחמו לצד הבריטים במערכה האיטלקית.
באפריל 1943 הכריזו הגרמנים על גילוי קבר המוני ובו כארבעת אלפים גופות של קצינים פולנים אשר נטבחו לאחר נפילתם בשבי הרוסי בשנת 1940, במקום הקרוי "יער קאטין" ליד סמולנסק.
הגרמנים הזמינו את הצלב האדום הבינלאומי לבקר במקום, ואלו אישרו כי קברים אלו הם אכן של קצינים פולנים.
סטלין הכחיש כל קשר לאירוע וטען כי אנשים אלו נרצחו בידי הגרמנים.
שיקורסקי התעקש על ממצאי חקירת הצלב האדום, ובתגובה לכך ניתק סטלין את היחסים עם ממשלת פולין הגולה, ואף הקים ממשלת בובות משלו, בראשות ואנדה ווסילייבסקה, ו"צבא" המכונה "דיוויזיית תדיאוש קושצ'ושקו".
מכיוון שבשלב זה, לאחר קרב סטלינגרד, ובסמוך לפני תנופתו האדירה של הצבא האדום מערבה לאחר קרב קורסק, היה כבר ברור כי אם תשוחרר פולין הרי שיהיה זה בידי הצבא האדום, היו לצעדים אלו משמעויות מרחיקות לכת.
ביולי 1943 נהרגו שיקורסקי וכמה משרי ממשלתו בתאונת מטוס לאחר שהמריאו מגיברלטר, שם נועדו עם אישים בריטים ורוסים.
מחליפו של שיקורסקי בראשות הממשלה היה סטניסלב מיקולאיצ'יק.
במהלך 1943 ו-1944 ניסו מנהיגי בעלות הברית המערביות, ובמיוחד וינסטון צ'רצ'יל, להביא לחידוש המגעים בין סטלין ובין הממשלה הפולנית בלונדון.
ניסיונות אלו לא צלחו מכמה סיבות; אחת מהן הייתה הטבח בקאטין, אך העיקרית הייתה שאלת גבולות פולין שלאחר המלחמה.
סטלין התעקש להשאיר בידיו את כיבושיו במזרח פולין בשנת 1939, אשר אכן כללו רוב של אוקראינים ובלארוסים אתניים.
הצעתו של סטלין הייתה מבוססת על קו גבול שהוצע על ידי שר החוץ הבריטי בשנת 1919, אשר כונה "קו קרזון".
היה ברור כי הצעה זו תשלול מפולין את כל הישגיה במלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919–1921. בתמורה הציע סטלין כי פרוסיה המזרחית תסופח לפולין; מיקולאיצ'יק לא הסכים להצעה זו.
נושא נוסף היה התעקשותו של מיקולאיצ'יק כי סטלין לא יקים ממשלת בובות קומוניסטית בשטחים המוחזקים בידיו בפולין.
לו היה שיקורסקי בחיים, ייתכן שיכול היה לעמוד מול סטלין ודרישותיו.
שיקורסקי הראה אומץ לב אישי ומנהיגות ראויה, כאשר עמד לצדו של סטלין בימים הקשים בשנת 1941, ויכול היה לעמוד לצד מנהיגי בעלות הברית מסדר הגודל של סטלין וצ'רצ'יל כשווה בין שווים ולהעלות את דרישותיו.
מיקולאיצ'יק לא ניחן באישיות מסדר גודל זה, ונאלץ להידחק אל פינה צדדית כאשר אחרים מחליטים על גורל עַמו.
עם התקדמות הצבא האדום מערבה, החלו הרוסים מחזיקים בשטחים שהיו שייכים לפולין לפני המלחמה.
ממשלה המכונה "הוועד לשחרור לאומי פולני" הוקמה בחלם, ופעלה בלובלין (העיר הגדולה הראשונה ששוחררה מהנאצים).
ממשלת לובלין גינתה את הממשלה בלונדון וכינתה אותה "פשיסטית".
בין חברי ה-PKWN היו פוליטיקאים ממפלגות קומוניסטיות ושמאליות שונות.
יושב ראש הארגון היה אדוארד אוסובקה-מורבסקי מהמפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), סגניו היו ונדה ואסילבסקה ואנדז'יי ויטוש (הוחלף מאוחר יותר על ידי סטניסלב יאנוש) מאיחוד הפטריוטים הפולנים (ZPP).
בין חמישה עשר החברים נמנו גם חברי מפלגת הפועלים הפולנית (PPR), מפלגת העם הפולנית (SL) והמפלגה הדמוקרטית הפולנית (SD).
ביום הקמתו פרסם ה-PKWN את ההצהרה (מניפסט) הבאה:
בבואו לשקם את עצמאות המדינה הפולנית מצהיר הוועד הפולני לשחרור לאומי באופן חגיגי על החזרת כל החירויות הדמוקרטיות, על שוויון כל האזרחים ללא הבדל גזע, דת ולאומיות, על חופש הארגונים הפוליטיים והמקצועיים, העיתונות והמצפון.
ואולם, החירויות הדמוקרטיות אינן יכולות לשמש את אויבי הדמוקרטיה.
ארגונים פשיסטיים, בהיותם אנטי-לאומיים, ידוכאו בכל חומרת הדין.
הארץ ההרוסה והמורעבת מצפה למאמץ יצירתי גדול של העם כולו.
יש לתקן בהקדם האפשרי את העוולות שהסב הכובש.
יוחזר לבעלים החוקיים הרכוש הפרטי שנשדד מארחים יחידים, איכרים, סוחרים, בעלי מלאכה, תעשיינים זעירים ובינוניים, מוסדות הכנסייה.
ליהודים, שהכובש רדף אותם באורח חייתי, יובטח שיקום קיומם וכן שוויון זכויות חוקי ומעשי."
"צבא המולדת" (ארמייה קריובה), ארגון מחתרת פולני, שהיווה למעשה את זרועה הארוכה של ממשלת פולין הגולה, על אדמת פולין, בראשות הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי.
התקומם בוורשה באוגוסט 1944 במטרה להראות את עצמאותה של פולין הלוחמת ומשיגה את עצמאותה, בטרם יגיע הצבא האדום ויכפה את אנשי ממשלת לובלין.
התקוממות זו הייתה שיאהּ של מערכה שנוהלה מזה מספר חודשים בפולין כולה, שזכתה לכינוי "מבצע סופה" שבמהלכה השתלטו יחידות הארמייה קריובה על אזורים שאליהם התקרב הצבא האדום, וניסו להשליט בהם את סמכות הממשלה הגולה.
בפועל נכשלה ההתקוממות, כאשר הצבא האדום עומד בפרברי ורשה וצופה בנאצים מכניעים את הצבא הפולני העצמאי, הורגים כשלוש מאות אלף אנשים ומחריבים את העיר עד היסוד.
ד"ר אמיל זומרשטיין שוחרר מהכלא וצורף לוועד הפולני לשחרור לאומי.
הוועד המרכזי של יהודי פולין (ביידיש: צענטראל קאָמיטעט פון די יידן אין פוילן; בפולנית: Centralny Komitet Żydów w Polsce או Centralny Komitet Żydów Polskich) היה הארגון שייצג את יהודי פולין במחצית השנייה של שנות ה-40, משלהי מלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה התפתחה התארגנות יהודית במהירות רבה בפולין המשוחררת, עוד לפני תום המלחמה בשטח פולין.
בלובלין, המקום שבו היה המרכז הזמני של המדינה הפולנית החדשה, החלו להתקבץ שרידי היהודים מן השטחים המשוחררים, בקבוצות קטנות.
אחד המשרדים הראשונים שקמו ליד "הוועד הפולני" היה "המדור לסיוע לאוכלוסייה היהודית".
בשנת 1944 הוקם 'הוועד המרכזי הזמני של יהודי פולין'.
הרכבו הראשון היה: ד"ר שלמה הירשנהורן (יו"ר), ד"ר ראובן פלדשוה (בן-שם), מרדכי זונשיין ומנדל (מקס) קוסובר.
אחר-כך צורפו אליו יונס טורקוב ואחרים.
לאחר מכן, צורף גם הקומוניסט מארק ביטר.
בארגון היו נציגים מהפלגים הציוניים, הקומוניסטים, הבונד, הפרטיזנים היהודים והדמוקרטים היהודים.
בנובמבר 1944, לאחר שד"ר אמיל זומרשטיין הסכים להתייצב בראש הוועד המרכזי, הוקם המוסד באופן פורמלי, תחת השם 'הוועד היהודי המרכזי הזמני'.
לאחר הקמת הוועד, פורסמו הודעות על כך בעיתונות הפולנית, ויהודים מרחבי פולין הוזמנו ללובלין, וקיבלו כתבי מינוי שהסמיכום לפעול כחברי הוועד במקומותיהם.
הנציגים קיבלו גם תמיכה כספית לנצרכים, בגדים לחלוקה וגיליונות לרישום שמות היהודים במקומותיהם.
כמוסד דמוקרטי, נקראו כל נציגי הוועדים המקומיים לוועידה בלובלין בנובמבר 1944, במטרה לבחור את הוועד המרכזי.
הוועידה אישרה בלי הצבעה את הרכב הוועד שפעל לפני הבחירות.
הוועד הקים מחלקות: חיפוש קרובים ורישום, עזרה רפואית, ילדים ונוער, עזרה במזון ובביגוד, פרודוקטיביזציה וייעוץ משפטי.
לאחר הוועידה הסכימה ממשלת פולין כי לא תיעשה מעתה שום פעולה בענייני היהודים בלי ידיעת הוועד.
בינואר 1945, עם שחרורה של ורשה, העתיק הוועד את מושבו אל הבירה ורשה.
הוועד המרכזי של יהודי פולין קידם תחייה כלכלית, חברתית ותרבותית של הקהילה היהודית בפולין בעידוד ממשלת פולין ובתמיכה מיהודי ארצות הברית.
הוועד סייע להתיישבות יהודים במערבי פולין, בעיקר בשלזיה תחתית.
הוועד סייע בחידוש חינוכם של ילדים יהודים ביידיש ובפולנית, וסייע לחקלאות ולתעשייה יהודית.
הוועד סייע בהקמת מרפאות ובתי יתומים, בניסיון להתמודד עם צורכי ניצולי השואה, בהם בית הילדים באוטבוצק.
הוועד סייע בהוצאה לאור של כתבי עת יהודיים ובהקמת תיאטראות ביידיש וארגוני תרבות.
הוועד הפאראלימפי הבין־לאומי הוא מוסד ללא כוונת רווח, אשר בחסותו מתקיימים המשחקים הפאראלימפיים.
הוועד נוסד בדיסלדורף, גרמניה ב-22 בספטמבר 1989.
הוועד הפאראלימפי הבין־לאומי מורכב מנציגיהם של 161 , ומטהו המרכזי נמצא בבון שבגרמניה.
הוועד מנהל ובוחר ספורטאים פאראלימפים להיכל התהילה הפאראלימפי.
הוועד הפועל המרכזי היה הגוף השלטוני העליון בברית המועצות מהקמת המדינה בדצמבר 1922 ועד ליישום שינוי החוקה בשנת 1938. בפועל החלטות התקבלו בוועידות המפלגה הקומוניסטית ובישיבות הנהגת המפלגה.
הוועד בחר את הנשיאות, שהייתה הגוף העליון של המערכת השלטונית בין ישיבות הוועד, ומספר יושבי ראש היה בהתאם למספר הרפובליקות בברית המועצות.
ישיבות הוועד התקיימו 3 פעמים בשנה, כל הישיבות התקיימו במוסקבה.
הוועד מינה את מועצת הקומיסרים העממיים (הממשלה) ואת בית המשפט העליון.
הוועד היה כפוף לוועידת הסובייטים של ברית המועצות.
עד לשנת 1924 כלל הוועד 371 נציגים של הרפובליקות (ייצוג יחסי לאוכלוסייה) והנשיאות כללה 19 חברים.
בשנת 1924, לאחר קבלת חוקה חדשה, שונה הרכב הוועד והוא כלל שני בתים: מועצת הברית (ייצוג יחסי לאוכלוסייה) ומועצת העמים (ייצוג שווה לכל רפובליקה).
הנשיאות הורחבה וכללה 21 חברים.
בתקופת קיום הוועד התקיימו 7 ועידות של הסובייטים:
הוועידה הראשונה (1922) אישרה את הקמת ברית המועצות;
הוועידה השנייה (1924) אישרה את החוקה החדשה;
הוועידה השביעית (1936) אישרה את החוקה החדשה וביטלה את הוועד.
העיתון "איזבסטיה" היה הגוף הרשמי של הוועד.
מטעם הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה
מטעם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
מטעם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית
מטעם הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז
מטעם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית
מטעם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית
מטעם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית
הוועד לפליטי מלחמה הוקם בשנת 1944 בפקודתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט, על מנת לסייע בפעולות ההצלה של כל אותם אנשים שנפלו קרבן לרדיפות הנאצים ועוזריהם, בעיקרם ליהודים.
מטרתו של הוועד הייתה להציע אפשרויות הקלה וסיוע תוך מינימום הפרעה למאמץ המלחמתי של ארצות הברית.
אמצעי ההרתעה העיקרי שעמד לרשותם אל מול המשטרים הרודנים באירופה, ובראשם המשטר הנאצי, היה איום על העמדה לדין על פשעי מלחמה אפשריים בארצם.
אמצעי זה לא היה אפקטיבי כמו שחשבו ולכן מצאו דרכים אחרות לסייע לקרבנות ובעיקר ליהודים: על ידי מימון מחתרות ההתנגדות, שליחת חבילות מזון, הנפקת ויזות ועוד.
פעילותו של הוועד במדינות אירופה, בין אם הייתה גלויה או באופן סמוי, סייעה בהצלת עשרות אלפי יהודים.
הוועד מילא חלק חשוב בתפקידה של ארצות הברית בשואה.
ב-26 בינואר 1944 חתם הנשיא רוזוולט על צו נשיאותי מס' 9417, על פיה הוחלט להקים את הוועד לפליטי מלחמה.
בפקודה זו הנחה רוזוולט לנקוט את כל האמצעים העומדים לרשות ארצות הברית כדי להציל את קרבנות הדיכוי שסכנת מוות קרובה נשקפת להם ולהציע לקרבנות אלה את כל הסעד והסיוע האפשריים והעולים בקנה אחד עם המלחמה.
יהיה זה מתפקידם של משרדי החוץ, האוצר והמלחמה, כל אחד בתחומו, להוציא לפועל את תוכניותיו של הוועד.
מתפקידם של ראשי כל הסוכנויות והמשרדים לספק או להשיג עבור הוועד את המידע, האספקה, כלי השיט וכל אמצעי סיוע מוגדר אחר שיידרשו לו בעת ביצוע הוראה זו.
יחד עם זאת הוועד רשאי לקבל עזרה מכל אדם פרטי או גוף שיכול לסייע במאמצי ההצלה.
לפקודה זו היה תוקף של חוק.
משרד האוצר סיפק לוועד את מקום מושבו וכן את רוב אנשי הסגל שישבו בו.
הנרי מורגנטאו, שר האוצר, המשיך להיות בקשר רציף עם המועצה לאורך כל תקופת פעילותה.
תפקיד הקישור בין מזכירות המלחמה לוועד הוטלה על סגן המזכיר, ג'ון ג' מקלוי.
מקלוי חשב שהצבא לא אמור לקחת חלק בפעילויות הצלה.
ההצלה תבוא כשבעלות הברית ינצחו במלחמה.
מסיבה זו תרומתה של מזכירות המלחמה לעבודת הוועד הייתה זעומה מאוד.
הייצוג מטעם משרד החוץ הוטל על ג'ורג' וורן מהוועדה המייעצת לנשיא לענייני פליטים מדיניים.
משרדי הוועד היו בוושינגטון, אך שם ישב תמיד רק צוות מצומצם, שמספרו לעולם לא עלה על 30 אנשי צוות מקצועיים ובתוכם אף מומחים לענייני פליטים.
ב 16 חודשי פעילותו של הוועד לפליטי מלחמה השתמש ב-547,000 דולר מכספי הממשלה, מתוך סכום של 1,150,000 דולר שהוקצו עבורו מקרן החירום של הנשיא.
הכסף הוצא בעיקר על ענייני אדמיניסטרציה של הוועד כמו תשלומי משכורות.
בנוסף, הנשיא הקצה סכום של 1,068,750 דולר במיוחד עבור קנייתן ומשלוחן של חבילות מזון עבור אסירים במחנות הריכוז.
סכום זה בא מן ההקצבה הכללית למטרות סעד מעבר לים שעמד על סכום של 85 מיליון דולר.
במרבית הכסף השתמשו הצלב האדום הבינ"ל והצלב האדום האמריקני למפעלים שברובם לא היו קשורים לפליטים היהודים.
כך נוצר מצב שעיקר הנטל הכספי נפל על הארגונים היהודיים הפרטיים שגם כך היו חלשים יחסית.
בשבועיים הראשונים להקמת הוועד, הופרעה עבודתו בשל עיכוב בבחירת ראש הוועד.
רוזוולט הציע למנות אישיות לאומית בולטת שתוכל לייצג את הוועד מול כל הגורמים השונים הנוגעים לעבודתו, ולכן הוחלט לחלק את סמכויות הניהול בין שני אנשים- האחד, ג'ון פהלה, שנבחר על ידי הנרי מורגנטאו, הוא יהיה זה שינהל את פעולות ההצלה המעשיות.
השני, אישיות ציבורית במעמד של מנהל כללי שתהיה אחראית על ניהול קשרי הוועד מול פקידי ממשל בכירים, הקונגרס והציבור.
מסיבה זו ביקש רוזוולט שתהיה זו דמות ייצוגית בולטת, על מנת שהקשר מול בכירי הממשל יעשה בין שווים במעמדם שלא יוכלו לטעון לעמדת עליונות פוליטית.
מורגנטאו הציע את ונדל וילקי שהיה אישיות ידועה ובכירה בארצות הברית ומחוצה לה וכבר ידוע, לפי התבטאויותיו בפומבי, כי דאגתו בעניין הפליטים היהודים היא רבה.
למרות העיכוב בפרסום ההודעה בדבר הקמת הוועד לפליטי מלחמה, הידיעה התקבלה כהפתעה גדולה וזכה לתגובה ציבורית אוהדת.
850,000 מכתבי תמיכה התקבלו בבית הלבן מאזרחים פרטיים וארגונים ארציים כאחד.
הארגונים היהודים פרסמו הצהרות תמיכה ושבח ברחבי העיתונות ואף הציעו את עזרתם.
ואכן הוועד לפליטי מלחמה נעזר רבות בגופי ההצלה היהודים.
מלבד בתחום הפיננסי, ביקש מארגוני ההצלה היהודים להעביר אליו את תוכניות ההצלה שבנו עד כה, על מנת שזה יוכל לאחדן לכלל תוכנית אחת רחבת היקף.
עיקר עבודתו התמקד בפינוי יהודים בני עמים אחרים שחייהם בסכנה בתחומי מדינות הציר, איתור מקומות להעברת המפונים אליהם, שימוש באמצעים פסיכולוגיים (בעיקר באיומים על פשעי מלחמה) כדי למנוע גירושים ומעשי זוועה ומשלוח אספקה חיונית למחנות הריכוז.
ארצות המפלט אליהם כיוונו היו טורקיה, ספרד, דרום איטליה (שהייתה תחת כיבוש בעלות הברית), שוודיה ושווייץ.
הוועד לפליטי המלחמה היה משוכנע כי האזהרות מפני ענישה על פשעי מלחמה יהוו הרתעה מסוימת עבור הגרורות של מדינות הציר, במיוחד כי היה ברור כבר באותה התקופה כי פניה של גרמניה מועדות לתבוסה.
רומניה- הוועד לפליטי מלחמה סייע בהעברת 48,000 איש אל מחוץ לרומניה.
טורקיה- הוועד ראה במדינה זו מדינת מפתח שדרכה יכלו לעבור יהודים מאירופה הכבושה למקום מבטחים.
מאמצים דיפלומטיים רבים רוכזו שם באמצעות נציג הוועד, איירה הירשמן.
מטרתו הראשונה של הירשמן הייתה לפתוח נתיב מילוט מבולגריה, אל טורקיה ומשם לישראל.
הבריטים הסכימו לאפשר לכל היהודים שהגיעו לטורקיה להמשיך בדרכם לא"י.
לאחר מכן שכנע הירשמן את ממשלת טורקיה לאפשר מעבר של 200 יהודים מבולגריה בדרך לישראל, כל 10 ימים.
בחודש הראשון עברו 131 יהודים, אך המספר הלך והצטמצם.
עד סוף קיץ 1944 הצליחה המועצה לפנות דרך בולגריה רק 450 יהודים.
מסוף מרץ ועד אוגוסט הגיעו לטורקיה דרך הים כ-2700 פליטים יהודיים, כאשר רובם ככולם חסרי אשרות.
הירשמן אמנם פעל רבות בטורקיה אך מאמציו נראו במדינות אחרות כמו בולגריה, שבמידת מה בגלל פעילותו הדיפלומטית באוגוסט 1944 הסכימה לבטל את חוקיה האנטישמיים ולהשיב ליהודים את רכושם ונתנה להם את האפשרות להתחיל בשיקום חייהם.
מפעלו העיקרי והמוכר ביותר היה במגעים לשחרור יהודי רומניה.
כ-7000 יהודים יצאו מארצות הבלקן והגיעו לארץ ישראל דרך טורקיה בחסות הוועד לפליטי המלחמה.
שוודיה- נציג הוועד, אייבר אולסן, יחד עם ג'ונסון רתמו את הממשלה השוודית לסייע במאמצי החילוץ וההקלה על הפליטים.
לקראת סוף המלחמה תמכו השניים במגעים שבעקבותיהם הובאו לשוודיה באפריל 1945 שתי קבוצות של אסירי מחנות ריכוז.
הקבוצה הראשונה מנתה 425 יהודים שגורשו מדנמרק והקבוצה השנייה מנתה 7,000 נשים, כמחציתן יהודיות, ממחנה ראוונסבריק.
שווייץ- בשל קרבתה לארצות כבושות רבות, הייתה שווייץ למרכז הראשי של הוועד באירופה.
היא אפשרה את הדרך הטובה ביותר להעברת כספים לאירופה.
שימשה נקודת ממסר חיונית לתקשורת אל אירופה הכבושה וממנה לבין ממשלת שווייץ, שקיימה קשרים עם מדינות הציר, הייתה למתווכת הדיפלומטית עם גרמניה וגרורותיה.
נציג הוועד בשווייץ היה רוסוול מקלילאנד, שהיה מנהל תוכנית הסעד לפליטים של 'ועדת השירות של אגודת הידידים' האמריקנית בשווייץ.
היה לו ידע רב בנוגע לפליטים וניסיון במגעים דיפלומטיים מול פקידי ממשלה רמי דרג.
בנוסף, הוא היה בקשרים טובים עם כמה ארגוני הצלה וסעד שחלקם עבדו בשיתוף פעולה עם מחתרות ורשתות תקשורת בתוך המדינות הכבושות.
הועמדה לרשותו קרן על סך 250,000 דולר מארגון הג'וינט, שבעזרתם מימן תוכניות חשאיות רבות לדוגמה, מבצעי סעד בתחומי מדינות הציר, הדפסת מסמכים מזויפים, שירות בלדרים מחתרתי ומבצעי בריחה.
צרפת- הוועד לפליטי מלחמה סיפק סיוע כספי לתמיכה ב-8000 היתומים שנותרו בתחומי צרפת הכבושה והסתתרו אצל משפחות נוצריות, בבתי ספר ומנזרים.
תחת חסותו של הוועד, ניתנו ל-4000 מן היתומים אשרות עלייה לארץ ישראל.
הונגריה- הוועד לפליטי מלחמה עשה מאמצים דיפלומטיים רבים להצלת יהודי הונגריה.
נציג הוועד להונגריה, ראול וולנברג, הציל כ-200,000 יהודים תוך סיכון חייו.
הוועד ביקש להקים מחנות חירום לפליטים, כמו לשבויי המלחמה, ולהשיבם לארצות מולדתם לאחר המלחמה.
המבצע כולו יתבצע מחוץ לתחום מערכת ההגירה וכך לא יהיה צורך לשנות מכסות או הליכי מתן ויזות.
במרץ 1944, לאחר שהנשיא פרסם את ההצהרה נגד פשעי המלחמה שביצעו הנאצים ביהודים, זיהה הוועד כי זו שעת הכושר לפעול בנושא והציע לנשיא לפרסם הצהרה שבה יאמר כי בעקבות הבטחתה של ארצות הברית למצוא מקומות מקלט לפליטים, היא תהיה מוכנה לקלוט באופן זמני את כל הניצולים מידיו היטלר.
הם יהיו כפופים להגבלות שהוטלו על שבויי מלחמה, אך יזכו ליחס הומניטרי ולאחר המלחמה ישובו לארצות מולדתם.
לפני שהוועד העביר את הצעתו לנשיא, היא הועברה לאישור משרדי המלחמה, החוץ והאוצר.
לאחר חששות רבים מדחיית ההצעה בקונגרס והתנגדות להגדלת מכסות ההגירה, הסכימו מורגנטאו, האל וסטימסון על גרסה מרוככת של ההצעה.
ההצעה המקורית אפשרה מקלט זמני בארצות הברית לכל בני העמים המדוכאים הנמלטים מידי היטלר.
ואילו בגרסה החדשה הושמטה המילה "כל".
ההצעה הועברה לבית הלבן ב-8 במאי
באוגוסט 1944 הגיעו לפורט אונטריו שבארצות הברית 982 פליטים, רובם מיוגוסלביה, אוסטריה, פולין גרמניה וצ'כיה.
חלקם ניצולי המחנות דכאו ובוכנוולד.
89 אחוז מהקבוצה היו יהודים.
הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון הוא ארגון שפעל בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה לקדם יצירת אזור חופשי מנשק גרעיני במזרח התיכון ().
ב-1952 הוקמה הוועדה לאנרגיה אטומית האחראית על פעילותה של מדינת ישראל בתחום הגרעין.
ב-1958 התפטרו כל חברי הוועדה, פרט ליושב הראש שלה, ארנסט דוד ברגמן, זאת על רקע החלטה לפתח נשק גרעיני בישראל.
בוועדה היו חברים כל מדעני הגרעין הבכירים של ישראל (אנשי האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן והטכניון).
ההתפטרות הייתה הן מטעמים מוסריים והן מטעמים של התנגדות לעלות ולמשאבים העצומים שהתוכנית דורשת, במקום שיופנו למטרות אחרות.
דבר ההתפטרות נשמר בסוד והוועדה לאנרגיה אטומית התארגנה מחדש עם מדענים אחר.
השבועון העולם הזה, הקדיש גיליון שלם לנושא, שפרסם ב-28 בדצמבר 1960, תחת הכותרת "פצצה אטומית לישראל".
בתחילת 1962, פרסם אליעזר לבנה מאמר בעיתון הארץ שיצא כנגד רעיון בניית דוקטרינה צבאית ישראלית עתידית המושתתת על טילים בליסטיים ועל נשק גרעיני.
זמן קצר אחר כך ארגן לבנה יחד עם ישעיהו ליבוביץ מסיבת עיתונאים בירושלים, בה השתתפו כ-20 איש, חברים לשעבר בוועדה לאנרגיה אטומית, אנשי ציבור ואינטלקטואלים, בה קראו לפירוז אטומי של המזרח התיכון.
במהלך 1962 יזמו מספר אספות נוספות, ערכו פניות לחברי כנסת, פרסמו מאמרים בעיתונות ולקראת סוף השנה ארגנו עצומה שקראה לממשלה להימנע מלהכניס נשק גרעיני לאזור.
מספר חברי כנסת העלו הצעות לסדר יום ושאילתות על הנושא, ביניהם ישראל ברזילי, משה סנה, יעקב חזן ותופיק טובי.
ב-7 באוגוסט דחתה הכנסת הצעה לסדר היום של מפ"ם ומק"י, לדיון בפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני.
בתגובה אמר בן-גוריון שקווי היסוד של הממשלה כללו קריאה לפירוק נשק, אך לא נשמעה תגובה ממדינות ערב לקריאה זו.
חבר הכנסת משה כרמל טען שהוא בעד פירוז, אך מאחר שמדינות ערב לא נענו לקריאה אין ברירה אלא לפתח את הנשק ואז לדון בפירוז מתוך עוצמה.
ב-12 באוקטובר 1962 ערך הוועד מסיבת עיתונאים לרגל יציאתה של משלחת ישראל ל.
הוועד קרא למשלחת ישראל להציע במושב המתכנס לפרז את האזור הישראלי-ערבי מנשק גרעיני תחת פיקוח האו"ם ובביצוע המעצמות.
ליבנה הסביר שהוועד אינו חושב שהקריאה של ממשלת ישראל לפירוז המזרח התיכון היא מציאותית ולפיכך הכרזותיה של שרת החוץ, גולדה מאיר, אינן ריאליות בעוד שהצעות הוועד לפירוז האזור הן דווקא כן מציאותיות.
במסיבת העיתונאים, התייחס אורבך לשיקולים של שימוש בנשק גרעיני ואמר: "גם אם תצליח מדינת ישראל לייצר נשק גרעיני, הרי אין להניח שהיא תשתמש בו".
ליבנה אמר שיש להפסיק לאלתר את בניית הכור בדימונה ותוך כדי כך לנהל דיון על פירוז האזור.
תשתית הכור עצמה נבנתה בשנים 1958-1960, בסודיות, אולם ליבנה ידע שאין לישראל עדיין כל המתקנים הדרושים ליצירת פצצה גרעינית.
בן-גוריון וגולדה מאיר ביקשו לסכל את פעילותו של הוועד.
במסיבת העיתונאים באוקטובר 1962 נשאל אפרים אורבך, על תוכן מכתב שנשלח אליו על ידי ראש הממשלה בן-גוריון ואורבך סירב לענות.
יום לפני מסיבת העיתונאים פרסם העיתון "חרות" ש"בן-גוריון הזהיר את הוועד למען פירוז אטומי מפני הסכנות הכרוכות בפעילותו".
העיתון ידע לספר שבן-גוריון פנה במכתב אישי לאורבך והתריע בפניו על "הסכנות הכרוכות בפעילות הוועד".
בינואר 1964 תבע הוועד את העברת הפיתוח הגרעיני של ישראל מרשותו הבלעדית של משרד הביטחון למשרד ראש הממשלה, ופיקוח מדעי וטכנולוגי על הנעשה בכור בדימונה.
הוועד גם ביקר את העלות הגדולה הנדרשת לשם השלמת היכולת הגרעינית של ישראל, כחצי מיליארד דולר, כשליש מהתקציב השנתי של מדינת ישראל.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, צורפו משה דיין ומנחם בגין לממשלה, לוי אשכול נחלש, ומצבה האסטרטגי של המדינה השתנה – כל אלה הובילו שוב לשינוי מדיניות הממשלה בנושא הגרעין.
גורם נוסף היה שנפרדו דרכיהן הפוליטיות של שני האישים הבולטים והדוברים של הוועד - אליעזר לבנה וישעיהו ליבוביץ.
לבנה היה לאחד מדוברי התנועה לארץ ישראל השלמה וליבוביץ תבע נסיגה מידית מכל השטחים הכבושים.
באותה שנה גם נפגש יהודה בן משה, מזכיר הוועד, עם הנספח המדעי בשגרירות ארצות־הברית ביוזמתו האישית וללא ידיעת חברי הוועד האחרים, ועקב כך סולק מהוועד.
הוועד הפאראלימפי הרוסי — הוא ארגון ציבורי רוסי המוקדש לייצוג ותמיכת ענפי ספורט נכים ברוסיה, תמיכה בספורטאים נכים והכנתם לקראת המשחקים הפאראלימפיים ותחרויות בינלאומיות אחרות.
הוועד שולח ספורטאים לתחרויות, מבצע הערכות וסיווג הספורטאים, מארגן תחרויות לאומיות בספורט נכים ותומך בהם.
מהווה חלק מהוועד הפאראלימפי הבינלאומי.
נשיא - ולדימיר פטרוביץ' לוקין
יו"ר הוועד המנהל, סגנו הראשון של הנשיא - פאבל אלכסייביץ' רוז'קוב
המזכיר הכללי - מיכאיל טרנטייב
הוועד לשלום הציבור (צרפתית: Comité de salut public) היה גוף שלטוני בצרפת שפעל בעת המהפכה הצרפתית, מ-6 באפריל 1793 ועד ל-2 בנובמבר 1795. הוא תפקד כרשות המבצעת ושלט למעשה במדינה לכל אורך שלטון הטרור, והיה אחד הגורמים החשובים מאחוריו.
לאחר הדחת רובספייר ב-1794 הוגבלו מאוד סמכויות הוועד, והוא פורק רשמית עם פיזור הוועידה הלאומית והקמת הדירקטוריון.
עוד לפני הוצאתו להורג של המלך לואי השישה עשר בינואר 1793, בשיאה של מלחמה נגד פרוסיה והאימפריה הרומית הקדושה, נערכו בוועידה הלאומית של צרפת דיונים מי ומה יחליפו את לואי בתור הרשות המבצעת, שנצרכה בדחיפות.
כבר עם הפיכת 10 באוגוסט 1792 נוסד "ועד מבצע זמני" בתור ממשלה, אך נדרשו גופים עם סמכויות מוגדרות יותר ותחומי פעולה ספציפיים.
בינואר הוקמה "ועידת הגנה כללית" ארעית, שפיקחה על המאמץ המלחמתי, אך גם בה לא היה די.
במרץ 93', התבוסות הכבדות בבלגיה ופרוץ המרד בוונדה הביאו את הציר ברטראן בארר ליזום, ב-18 בחודש, הקמת רשות בשם "הוועד לשלום הציבור." בתחילה הוועד היה אמור למנות עשרים וארבעה חברים, אך הוחלט שאיוש-יתר יכביד על עבודתו, והמספר צומצם לתשעה.
ב-6 באפריל קם הוועד והוטל עליו לנהל את המלחמה ולפקח על פעולות השרים.
הוא נדרש לדווח לוועידה הלאומית אחת לשבוע.
בארר, שהיה איש "המישור" (הצירים הנייטרליים שלא נמנו לא עם הז'ירונדינים הימניים יחסית ולא עם המונטניארדים הרדיקלים), נבחר ברוב גדול לעמוד בראשו.
ז'ורז' דנטון היווה את הנציג המונטניארדי הבולט: בסך הכל היו חמישה מונטניארדים, שני ז'ירונדינים ושניים מ"המישור".
דנטון הכריזמטי ורב-ההשפעה הפך לאישיות הדומיננטית בדיונים.
ב-10 ביולי, לאחר ההפיכה נגד הז'ירונדינים ומאסר מנהיגיהם, שונה הרכב הוועד.
מספר החברים הוגדל לעשרה; דנטון התשוש, שמעמדו הפוליטי היה בצלילה, ביקש שלא לחדש את חברותו.
ב-26 ביולי צורף במקומו רובספייר, שהיה עתיד להפוך לדמות המזוהה ביותר עם הוועד ועם שלטון הטרור בכלל.
בספטמבר הורחב הוועד לשנים-עשר איש, והופקדו בידיו עוד סמכויות במסגרת חוקי החירום החדשים.
הגוף שלט עתה במדינה כמעט ללא מצרים, והיה כפוף רק בשם לוועידה המפוצלת והמפורדת.
סמכויותיו הורחבו ללא הרף, וניתנה לו האחריות למנות מצביאים ונציגים אחרים בזרועות הממשל, ולעצור חשודים.
ב-10 באוקטובר הוכרז הוועד רשמית כ"ממשלה מהפכנית", שתשלוט במדינה עד להסרת מצב החירום.
רובספייר, שהיה הדמות הדומיננטית בוועד עקב הצלחתו להתמצב כמנהיג בין המשתתפים המפולגים, היה אחד האנשים החזקים במדינה.
הוועד לשלום הציבור היה אחראי לרבים מהצעדים שננקטו בעת שלטון הטרור, אך במקביל ניסה לרסן את ההתפרצות האלימה שהתעוררה בכל רחבי הארץ ואיימה על הסדר הציבורי.
חוק ה-14 בפרִימֶר מ-4 בדצמבר 1793 הכפיף את כל המנגנונים בפרובינציה לפיקוח ישיר של הוועד, צעד שסימן דווקא את קץ שיא הטרור הכאוטי שנמשך מאז הקיץ.
רובר לנדה דאג לאספקת המזון, לזאר קרנו הופקד על כח האדם ואסטרטגיה צבאית, וקלוד-אנטואן דוברנואה על החימוש.
בעת הטרור, אפילו חברות בוועד לא הבטיחה חסינות: מרי-ז'אן ארו-סשל, שהיה אחראי על עניינים דיפלומטיים, הוצא להורג באפריל 1794.
השליטה בוועד הייתה המפתח שאפשר לרובספייר ולבעלי-בריתו המתחלפים לחסל האברטיסטים במרץ 94', ולמגר את הדנטוניסטים פחות מחודש לאחר מכן.
אבל עלייתו לבכורה פוליטית כמעט בלתי-מעורערת איחדה את כל השאר נגדו.
ביולי אותה שנה נעצר רובספייר והוצא להורג.
הוועידה הלאומית, שרבים מציריה הוצאו להורג במהלך מחזורי הטיהורים שהוועד היה אחראי להם ושהניצחונות במלחמה הפחיתו את הצורך שלה בגוף ממשל ריכוזי, מאסה בקיומו של מוקד הכח המתחרה והמאיים.
ב-29 ביולי חויבו רבע מאנשיו לפרוש מדי חודש, וב-11 באוגוסט נשללו ממנו סמכויותיו המפליגות.
הוא נותר כגוף חלש על הנייר, עד להחלת חוקה חדשה והקמת משטר הדירקטוריון ב-2 בנובמבר 95'.
הוועד לפיתוח הדזונגקה (בדזונגקה: རྫོང་ཁ་གོང་འཕེལ་ལྷན་ཚོགས) הוא מוסד של ממשלת בהוטן האמון על שימור ופיתוח שפת הדזונגקה.
בבהוטן כתריסר שפות שונות הנמצאות בשימוש.
בשנת 1971 החליט המלך ג'יגמה דורג'י וונגצ'וק, המלך השלישי של בהוטן להפוך את שפת דזונגקה לשפה הרשמית של הממלכה.
הוועד הוקם באופן רשמי בשנת 1986 על ידי המלך הרביעי של בהוטן, ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק.
המשרד הראשי של הוועד ממוקם בבירתה של בהוטן, טהימפהו, בקרבת הספרייה הלאומית של בהוטן ומשרד החינוך.
הוועד מחולק לשני חלקים: הוועד עצמו המורכב מתשעה חברים בהנהגתו של ראש ממשלת בהוטן.
החלק השני הוא מזכירות הוועד האחראית על העבודה היום-יומית של הוועד.
בין מטרות הוועד לשמר שפות אחרות, חוץ משפת הדזונגקה, המדוברות בבהוטן.
הוועד להגנת היהודים בבלגיה , ובשמו המקוצר הס.ד.ג'י, היה ארגון יהודי מחתרתי, שמילא תפקיד מרכזי בהצלת יהדות בלגיה בתקופת השואה.
הוועד נוסד בקיץ 1942 והיה קשור לתנועת ההתנגדות הבלגית החזית העצמאית Front de l'Indépendance.
הוועד הוכר גם על ידי הממשלה הבלגית וגם על ידי הארגונים היהודיים הגדולים שבעולם החופשי.
בין שמונת מייסדיו היו שבעה יהודים ובלגי אחד, קתולי שמאלי, שלאחר מכן נספה באחד המחנות.
אחד המייסדים, ששכנע את החזית העצמאית בחשיבות הקמת הארגון, היה גרט הרץ יושפה Hertz Jospa.
מייסד נוסף, אבוש ורבר Werber, היה מנהיג פועלי ציון שמאל ששכנע את חבריו הקומוניסטים הבלגים מראשי ה-F.I.
היה נדבן שהעמיד לרשות הוועד את הונו האישי כדי להשיג הלוואות נוספות.
ורבר ופרלמן היו היחידים מבין חברי הוועד להגנת היהודים בבריסל שהצליחו לחמוק ממעצר בכל שנות המלחמה, ובזכות זה הקנו למוסד יציבות והמשכיות עד השחרור.
השתתפו בו יהודים מזרמים שונים, ציונים וקומוניסטים, וכן לא יהודים.
אחת מהפעילות הלא יהודיות הבולטות בוועד הייתה אנדרה גלן, שתפקידה העיקרי היה לקחת את הילדים היהודים ממשפחתם וללוות אותם למקום המחבוא.
הוועד היה פעיל בעזרה ליהודים מבוגרים וילדים.
הוועד ארגן מקומות מסתור ליהודים ודאג לאותם ילדים שנותרו לבדם בעקבות שילוח הוריהם למזרח בראשותה של איבון יושפה, אשתו של גרט ושל שפרה ורבר, מייצגת "עזרה הדדית".
בנוסף, הוועד דאג לאספקת תלושי מזון ולחלוקת מזון וביגוד, סיפק מענק חודשי לנזקקים ולמסתתרים.
הוועד ניהל גם עיתונות ותעמולה וכן פעילות כלכלית ומדור להכנת מסמכים מזויפים.
בין מדוריו השונים התקיים שיתוף פעולה.
הוועד סייע גם ללא יהודים בהשגת תעודות מזויפות תמורת תשלום, שעזר למימון תקציב חלקי של הוועד.
מצב זה היה קיים באזור שרלרואה, ולא בבלגיה כולה.
הוועד השתתף בפעולת חבלה ברכבת הקומרוי מס' 20 בלילה שבין 19 ל-20 באפריל 1943. בזכות פעולה זו הצליחו להימלט משילוח למזרח מעל 200 יהודים.
סך הכל הצליח הוועד להציל 3,000 עד 4,000 ילדים יהודים ומעל 10,000 מבוגרים.
במרבית המקרים היוזמה להצלת היהודים הייתה מצד חברי הוועד היהודיים, אך היו גם חברי ועד לא יהודים שיזמו פעולות, בעיקר שני הכמרים: האב אנדריי בנמור והאב הנרי רינדר שנקרא בשם ברונו לובין, אשר לפני המלחמה הצהיר שהוא אנטישמי אך חלה בו מהפכה מחשבתית עת ראה את הטלאי הצהוב.
האב ברונו הצליח לגייס עזרה ממוסדות בנקאיים, סוציאליים ותרבותיים בהסתרת יהודים רבים, כמו בית ספר לעיוורים שסייע למספר לא קטן של צעירים להסתתר בו למרות שלא היו כלל עיוורים.
חברים רבים שלקחו חלק בארגון זה נתפסו ונאסרו על ידי הגרמנים.
גרט (הרץ) יושפה מייסד הוועד, נעצר על ידי הגסטפו ונשלח לבוכנוואלד במרץ 1944 ושוחרר במאי 1945.
הוועד לסיוע לשעת חירום היה ארגון סיוע לפליטים שנרדפו וברחו מהמשטר הנאצי בצרפת הכבושה בין השנים 1940–1942. הצלתם של אינטלקטואלים ואמנים אירופיים רבים אורגנה על ידי העיתונאי האמריקאי וריאן פריי.
לאחר מעצרו וגירושו של פריי ממרסיי, הארגון היה מעורב בהקמת ועדת ההצלה הבינלאומית.
הארגון נוסד בניו יורק ביוני 1940 על ידי המהגרים האוסטרים קארל פרנק (מאוחר יותר שינה את שמו לפול האגן) וג'וזף באטינגר בתמיכת תומאס ואריקה מאן.
הסיבה לכך הייתה התבוסה הצבאית הקודמת של צרפת לוורמאכט.
בהפסקת שביתת הנשק שנכפתה ב-22 ביוני 1940 נאלצה צרפת להסגיר כל אדם שהתבקש על ידי השלטונות הגרמניים.
הדבר העמיד את המהגרים הפוליטיים ויהודים מגרמניה ומאוסטריה במיוחד בסיכון להיקלע לציפורני הגסטפו והאס אס.
מאז היווסדו ועד לכיבושה המוחלט של צרפת על ידי גרמניה הנאצית בסוף 1942, הארגון סייע למתנגדים האינטלקטואלים לנאציזם לברוח לארצות הברית.
רוב המהגרים נכלאו והצטופפו יחדיו במחנות מאובזרים כשהמלחמה החלה, וחששו ממעבר למחנות ריכוז, מעינויים וממוות.
העיתונאי וריאן פריי נשלח למרסיי על ידי ועד הסיוע וההצלה, שם גייס צוות הכולל את מרים דבנפורט, מרי ג'יין גולד וכמה מאלה המאוימים ברדיפה בעצמם, כמו הסופר הנס זאהל והכלכלן אלברט הירשמן.
עבודתם נעה בין מתן תמיכה חומרית לארגון בריחה, באמצעים חוקיים ובלתי חוקיים.
היה צריך להשיג ניירות וויזה, לקנות מקומות עגינה ולארגן מסלולים סודיים מעבר לגבול הספרדי.
אישים רבים חבים את חייהם לארגון ולפריי: בסך הכל ניצלו יותר מ-2,000 איש.
ולטר בנימין, שהוברח על ידי פריי והוועד לסיוע לשעת חירום, שם קץ לחייו בספרד מחשש שיישלח חזרה לצרפת.
מסעה של "קפטן פול למרל"
ב-19 במרץ 1941 הפליגה הספינה Capitaine Paul Lemerle , שנשכרה על ידי הארגון, ממרסיי למרטיניק.
הייתה זו ספינת משא שייעודה הוסב להבאת הפליטים האירופים למקום מבטחים.
על הסיפון הייתה בעיקר קבוצה של מהגרים שקיבלו אשרות ביקור אמריקאיות חתומות על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין ד' רוזוולט.
אחת הנוסעות הבולטות הייתה אנה זגרס, שעבדה על טיוטות הרומן טרנזיט במהלך המעבר למקום מבטחים.
אומרים שקברניט הספינה הזהיר את הנוסעים ש"מרטיניק היא חרפתה של צרפת", ולכן הפליטים נכלאו במחנה פואנט רוז מיד עם הגעתם, ורק בעלי דרכונים צרפתיים הורשו לחצות את מפרץ פור-דה-פראנס לכמה שעות.
חלק מהנוסעים יכלו אז להמשיך בנסיעה מפור-דה-פראנס.
משם המשיכו על סיפון האונייה Duc D'Aumale לארצות הברית, והגיעו ב-21 במאי 1941 לניו יורק.
אנשים שניצלו על ידי הוועד לסיוע לשעת חירום (רשימה חלקית)
2023: אל מעבר האוקיינוס, מיני סדרת טלוויזיה בהפקת נטפליקס המבוססת על הרומן The Flight Portfolio מאת ג'ולי אורינגר, בכיכובם של קורי מייקל סמית' בתור וריאן פריי וגיליאן ג'ייקובס בתור מרי ג'יין גולד.
הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין הוא הגוף הביצועי העליון של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), ופועל כממשלת מדינת פלסטין.
יושב ראש הוועד הפועל של אש"ף (המכונה לפעמים נשיא), עומד בראש הוועד הפועל.
מאז מותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004, מכהן כיושב ראש הוועד מחמוד עבאס.
הוועד הפועל מייצג את הארגון ברחבי העולם.
הוא מייצג את העם הפלסטיני, מפקח על גופי אש"ף השונים, מבצע את המדיניות וההחלטות של המועצה הלאומית הפלסטינית ומטפל בסוגיות הפיננסיות של אש"ף.
הוועד הפועל מקיים את פגישותיו בשטחים הפלסטיניים או בחו"ל.
חברי הוועד המנהל נושאים בתחומי אחריות מיוחדים, כגון ענייני צבא, חוץ, כספים ועניינים חברתיים, מה שהופך את תפקידם לדומה לזה של שרים בממשלה לאומית.
מלבד פונקציות אחרות, הוועד המנהל מעורב במינוי מועמדים למועצה הלאומית הפלסטינית, וכאשר הבחירות אינן מתאפשרות, הוועד הפועל רשאי למנות את חברי המועצה הלאומית הפלסטינית.
אחמד שוקיירי היה היו"ר הראשון של הוועד הפועל של אש"ף שנבחר על ידי המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1964, וב-1967 הוחלף על ידי יחיא חמודה.
בפברואר 1969 מונה יאסר ערפאת למנהיג אש"ף.
הוא המשיך להיות המנהיג (לפעמים נקרא יו"ר, לפעמים נשיא) עד מותו בנובמבר 2004. שעות לאחר מותו של ערפאת יירש אותו בתפקיד מחמוד עבאס.
המניין להחלטות לגיטימיות הוא 12 מתוך 18 החברים, על פי האמנה הלאומית הפלסטינית, חוקת אש"ף.
הוועד הפועל מונה 15 חברים, הנבחרים על ידי המועצה הלאומית הפלסטינית, לעיתים קרובות כנציגי הפלגים החברים באש"ף.
ראש הוועד הפועל הוא יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין.
מאז 2004 מכהן מתפקיד מחמוד עבאס.
ב-27 באוגוסט 2009, המועצה הלאומית הפלסטינית בחרה בשישה חברים חדשים לוועד הפועל, כדי להחליף חברים שמתו (בהם יאסר ערפאת) מאז ישיבת המליאה האחרונה של המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1996. ההצבעה התקיימה באספה יוצאת דופן, בשל היעדר המניין הנדרש של המועצה הלאומית הפלסטינית.
אחמד קריע, חנאן עשראווי, אחמד מג'דלאני, סאלח ראפת וחנא עמירה.
כמה פלגים פלסטיניים, כולל חמאס והג'יהאד האיסלאמי, החרימו את פגישת המועצה הלאומית הפלסטינית.
הם כינו את אש"ף בלתי חוקי ולא לגיטימי, מכיוון שהם ופלגים פלסטיניים אחרים לא היו מיוצגים בארגון, והיווה הפרה של הסכם קהיר הסכם מכה ומסמך האסירים, שחזה בו-זמנית בחירות למועצה הלאומית הפלסטינית והרשות הפלסטינית.
ב-24 באוגוסט 2015 עבאס התפטר מהוועד הפועל של אש"ף יחד עם עשרה חברים נוספים, אם כי התפטרותם כפופה לאישור המועצה הלאומית הפלסטינית.
חברי הוועד המנהל שהודיעו על התפטרותם היו אמורים להמשיך לכהן בתפקידיהם עד לישיבת המועצה הלאומית הפלסטינית באפריל 2018.
פייסל ערנכי (חזית השחרור הערבית)
אחמד מג'דלאני (חזית המאבק העממי)
רמזי רבאח (החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין)
סאלח ראפת (האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני)
בסם סלחי (מפלגת העם הפלסטינית)
ואסל אבו יוסף (החזית לשחרור פלסטין)
הוועד הפאראלימפי הישראלי הוא הגוף המנהל האחראי על ספורט פאראלימפי בישראל.
הוועד אחראי על הכנת ושליחת משלחות ל, ופועל במטה משותף יחד עם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
בנוסף אחראי הוועד על ייצוג ישראל בוועדות הוועד הפאראלימפי הבין-לאומי ובהנהלות ענפי הספורט, וכן על הגברת החשיפה לספורט נכים במדינה.
הוועד הפאראלימפי הישראלי נוסד ב-1989, עם הענקת האמנה הפאראלימפית הבין-לאומי ל.
הוועד פועל במטה משותף עם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
בוועד חברים ארגוני ספורט הנכים השולחים ספורטאים למשחקים הפאראלימפיים, נציג הספורטאים ונציגי ציבור.
יושב ראש הוועד, נכון ל-2024, הוא משה מטלון המכהן בתפקיד מאז ספטמבר 2023. בוועד חברים שמונה נציגים מארגון נכי צה"ל, איל"ן ובית חינוך עיוורים, נציג הספורטאים שרגא ויינברג ונציגי הציבור – אודי נאור, איתן פרידמן ויוסי סדבון.
עד פברואר 2017 כיהן יושב ראש הוועד הפאראלימפי גם כיושב ראש ההתאחדות הישראלית לספורט נכים, אך עם סיום כהונתו של דני בן אבו והיבחרו של יהושע דקל לתפקיד יו"ר הוועד פוצל התפקיד.
להלן רשימת יושבי הוועד מאז היבחרו של בן אבו:
להלן מטרות הוועד כפי שתוארו בתקנונו:
לטפח, לקיים ולקדם בישראל את הרעיונות אשר לשמם נוסדו ונערכים המשחקים הפאראלימפיים הבין-לאומיים.
לפעול להכנתם ולהשתתפותם של ספורטאי ישראל הנכים במשחקים הפאראלימפיים.
לעורר ולעודד בציבור הישראלי עניין ומעורבות בספורט הנכים ובמשחקים הפאראלימפיים.
לייצג את הספורטאים הנכים הישראליים וכל הארגונים העוסקים בספורט נכים בפני הוועד הפאראלימפי הבין-לאומי והמוסדות הקשורים בו, וכן בפני הוועדים הפאראלימפיים של מדינות אחרות.
לסייע להתאחדות הישראלית לספורט נכים ולארגונים העוסקים בספורט נכים בישראל, בהעלאת רמתם של הספורטאים הנכים בישראל.
לפעול להשגת האמצעים הדרושים מאת גופים ומוסדות ממשלתיים, עירוניים, ציבוריים ופרטיים לצורך ביצוע מטרות העמותה.
להעניק מלגות ולתמוך בספורטאים ובמאמנים הפאראלימפיים הישראליים.
הוועד להגנה על עיתונאים הוא ארגון עצמאי אמריקאי ללא מטרות רווח ולא ממשלתי שבסיסו בעיר ניו יורק.
הוועד מקדם את חופש העיתונות ומגן על זכויות העיתונאים.
מגזין American Journalism Review כינה את הארגון "הצלב האדום של עיתונות".
מאז סוף שנות ה-80, CPJ מפרסמת מפקד שנתי של עיתונאים שנהרגו או נכלאו בנסיבות הקשורות לעבודתם.
הוועד להגנה על עיתונאים נוסד בשנת 1981 בתגובה להתנכלות לעיתונאי מפרגוואי אלקיביאדס גונזלס דלוואלה.
יושב הראש המייסד שלה היה וולטר קרונקייט.
מאז 1991 היא מקיימת ארוחת ערב שנתית בה היא מעניקה את "פרס חופש העיתונות הבין-לאומית של הוועד להגנה על עיתונאים" לעיתונאים ותומכי חופש העיתונות שספגו מכות, איומים, הפחדות וכלא על דיווח החדשות.
מאז 1992, הארגון ערך רשימה שנתית של כל העיתונאים שנהרגו במילוי תפקידם ברחבי העולם.
סיכום שנתי של מספר העיתונאים שנהרגו מ-1992 זמין באתר הקבוצה, כמו גם הסטטיסטיקה של כל שנה נתונה.[דרוש מקור לא ראשוני] נתוני הארגון נמוכים בדרך כלל מספירות שוטפות דומות של כתבים ללא גבולות או הפדרציה הבין-לאומית של עיתונאים בגלל הפרמטרים שנקבעו ותהליך האישור של CPJ.
הארגון מפרסם גם מפקד שנתי של עיתונאים כלואים.
בשנת 2008 השיק הארגון "מדד החסינות" שנתי של מדינות שבהן עיתונאים נרצחים והרוצחים אינם עומדים לדין.
הארגון הוא חבר מייסד של הבורסה הבין-לאומית לחופש הביטוי (IFEX), רשת עולמית של יותר משבעים ארגונים לא ממשלתיים העוקבת אחר הפרות ביטוי חופשי ברחבי העולם ומגנה על עיתונאים, סופרים ואחרים שנרדפים בשל מימוש זכותם לחופש הביטוי.
במאי 2016, ועדה של האו"ם הצביעה על שלילת מעמד מייעץ ל-CPJ, בראש ובראשונה על ידי מדינות עם חופש עיתונות גרוע כמו סין, סודן ורוסיה.
האיסור בוטל ו-CPJ קיבל מעמד של ייעוץ ביולי 2016.
באוקטובר 2016, ובניגוד למנהגו להתרחק מפוליטיקה, הזהיר הוועד מפני הסכנה שדונלד טראמפ מציב לחופש העיתונות בארצות הברית וברחבי העולם.
הוועדה הבין-לאומית למונומנטים ולאתרים הוא ארגון מקצועי הפועל לשימור ולהגנת אתרי המורשת העולמית ברחבי העולם.
הארגון נוסד בשנת 1965 כתוצאה מאמנת ונציה (The Venice Charter for the Conservation and Restoration of Monuments and Sites - "אמנת ונציה לשימור ולשחזור מונומנט ואתרים") שהתקבלה שנה קודם לכן, ומספק ייעוץ לארגון אונסק"ו בענייני המורשת העולמית.
ICOMOS הוא ארגון לא ממשלתי, יחיד מסוגו, המתמקד בקידומן ויישומן של תאוריה, מתודולוגיה, טכניקות מדעיות בשימור מורשה ארכיטקטונית וארכאולוגית.
הארגון מקיים ועדות מדעיות בינלאומיות ככלי מרכזי לעבודת הארגון ולהעברת מידע מקצועי בין מומחים מובילים בעולם בתחום השימור.
בארגון חברים כ-10,546 חברים פרטיים מ-151 מדינות, 271 חברים מוסדיים, 107 ועדות לאומיות ו-28 ועדות מדעיות בינלאומיות (נכון לשנת 2018).
כל חברי הארגון כמעט ללא יוצא מן הכלל, הם אנשי מקצוע בתחום האדריכלות, הארכאולוגיה, אדריכלות נוף, תכנון ערים, הנדסה, תולדות האמנות וכדומה.
הנהלת הארגון נמצאת בפריז ויש לה סניפים לאומיים ברחבי העולם.
הארגון מעניק את פרס גזולה (Gazzola) אחת לשלוש שנים ליחיד או לקבוצת אנשים אשר תרמו באופן יוצא דופן למימוש מטרותיו של הארגון.
השלוחה הישראלית של הארגון הבינלאומי נוסדה בשנת 1989 ושמה המלא הוא "איקומוס-ישראל - המועצה הישראלית של איקומוס".
כל בעלי התפקידים בעמותה הם מתנדבים (מלבד מזכירה).