tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית שירותו בצה"ל היה פרח טיס.
לאחר שהודח מקורס טיס שירת כמדריך בסימולטור טיסה בבית הספר לטיסה בבסיס תל נוף.
עם תום שירותו הצבאי, גויס לשירות הביטחון הכללי, ושירת בתפקיד שומר הראש של ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, דוד בן-גוריון בין השנים 1958–1960.
בשנת 1960 הועבר לשרת במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, שבו שירת ברציפות במשך 35 שנה, בשורת תפקידים מבצעיים ותפקידי מטה.
בין היתר, שימש בתפקיד ראש שלוחת "הצומת" בצרפת, סגן ראש מוקד "תבל" באירופה ועוד.
במשך שנות שירותו עמד בראש שלושה אגפים – אגף ההדרכה, האגף לקשר והצלת יהודים מארצות מצוקה ("ביצור") בשנים 1985–1990, אשר במהלכן נמשכו מבצעי העלאת יהודי אתיופיה במבצעיים חשאיים מסודאן לישראל, ואגף "תבל" המופקד על הקשרים הבין-לאומיים של המוסד.
בתקופתו כראש "תבל" (1990–1995) הוקמו, חודשו, ובוססו הקשרים הבינשירותיים עם מרבית המדינות שמעבר למסך הברזל, הכוללות את רוסיה, סין, אוקראינה, אזרבייג'ן וארצות מזרח אירופה.
שרף אף היה זה שעיצב את סמל תבל.
לאחר פרישתו מהמוסד בשנת 1995, השתלב בחברת "הכשרת היישוב לישראל", בראשותו של יעקב נמרודי, בתפקיד מנכ"ל חברת הבת "הכשרת היישוב אינטרנשיונל" שעסקה במגוון פעילויות בארצות מוסלמיות כגון ירדן, ערב הסעודית, אינדונזיה וומרוקו.
בנוסף, פעל לקידום מכירת ספינות משמר למדגסקר.
בשנת 2009 פרש והקים חברה משל עצמו.
שרף שימש שנים רבות כסגן קונסול הכבוד של הרפובליקה של מדגסקר בתל אביב.
בשנת 1997 קיבל מנשיא צרפת את העיטור הצרפתי Officier de L'Ordre National du Mérite על תרומתו ליחסי ישראל-צרפת.
נושא דיפלומה של בית הספר למדעי המדינה בצרפת Sciences Po Institut d'Etudes Politiques.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
שרף מכהן החל משנת 2009 כחבר בוועד המנהל של יד בן-גוריון.
בינואר 2019 נתמנה כמחליפו של רא"ל (מיל.) בני גנץ כיו"ר יד בן-גוריון.
בנוסף, מכהן שרף כדירקטור במדרשת שדה בוקר בנגב, וכחבר המועצה של המכון למורשת בן-גוריון בתל אביב.
כמו כן, הוא מכהן כחבר הוועד המנהל של עמותת מוזיאון הרצליה.
אהרון שאטל הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי.
שאטל נולד להורים עולים מתימן ובשנת 1949 סיפרה אימו שהיה קשור בפרשת ילדי תימן והוא נמצא בבית החולים לאחר מספר שבועות, אז גילתה שהוא סובל משיתוק ברגלו.
שאטל היה פעיל במסגרת איל"ן בפתח תקווה ובמרכז הספורט לנכים.
בשנות השבעים היה לסירוגין אלוף ישראל בטניס שולחן.
הוא זכה בתחרויות טניס שולחן בעמידה ותחרויות טניס שולחן בישיבה.
בהמשך החזיק בתואר 13 שנים ברציפות עד 1988.
ב התחרה בטניס שולחן בדרגת נכות C.
בתחרות יחידים לא עלה משלבים מוקדמים לשלבי הגמר ובתחרות הזוגות (עם שלמה בלן) סיים בשמינית הגמר.
ב התחרה בטניס שולחן ובאתלטיקה בדרגת נכות 5. בתחרות ריצה ל-100 מטר סיים בשלב המוקדמות עם תוצאה של 25.40 שניות ולא העפיל לשלב הגמר.
בטניס שולחן התחרה בתחרות היחידים וסיים במקום ה-21 ובתחרות הזוגות (עם ברוך חגאי) סיים במקום השישי.
אהרן אהרנסון (21 במאי 1876 – 15 במאי 1919) היה בוטנאי, אגרונום וגאולוג, ראשון לאנשי המדע היהודים בארץ ישראל וראש מחתרת הריגול ניל"י.
אהרן הוא אחיהם של שרה אהרנסון ושל אלכסנדר אהרנסון שהיו אף הם חברים במחתרת ניל"י.
נולד בבקאו שברומניה, בנם הבכור של אפרים-פישל ומלכה אהרנסון.
אביו נולד בעיירה מנוביץ' ליד פולטיציני שברומניה ועסק בסחר בתבואה.
אימו הייתה בתו של הרב שמואל גלאצאנו, ראש הקהילה בבקאו.
לאחר נישואיהם עבר הזוג הצעיר לעיר זו, ושם נולד אהרן.
בשנת 1882 עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו, שהיו ממייסדי זכרון יעקב ומראשוני העלייה הראשונה, ועם אחיו הצעיר ממנו, צבי.
הוא התחנך בבית הספר בזכרון יעקב, ובהמשך נשלח ללימודי אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון שבצרפת.
עם סיום לימודיו בשנת 1896, שימש כמדריך החקלאי הראשון של המושבה מטולה שזה-עתה נוסדה, אולם בשל סכסוך מקצועי בינו לבין פקידי הברון רוטשילד וחלק מהאיכרים, עזב את המקום, ונסע לטורקיה.
שם ניהל חווה חקלאית גדולה, ממנה חזר ב-1900 לארץ ישראל.
מאחר שלמרות מאמציו לא הצליח לקבל עבודה אצל הברון, בחברת יק"א או במסגרת אחרת ההולמת את השכלתו וכישוריו, החליט לפנות לעסקים פרטיים.
בין השאר, הקים עם דוד חיים סוכנות לייבוא כלי עבודה חקלאיים מתקדמים (כגון משאבות וקומביינים) ועם עמיתיו ד"ר זליג סוסקין ויוסף טריידל את 'המשרד האגרו-טכני'.
בעת מלחמת העולם הראשונה, הקים ועמד בראש מחתרת ניל"י, שפעלה לסיום השלטון הטורקי-עות'מאני בארץ-ישראל ולכיבושה בידי הבריטים, על-מנת לקדם את הקמת בית יהודי לאומי בארץ ישראל.
מחתרת ניל"י תרמה לכיבוש הארץ על ידי הבריטים, זאת באמצעות השפע הרב של המידע שהעבירו אנשי הארגון מתוך הארץ, ובזכות הידע העצום של אהרן יחד עם אישיותו המיוחדת, שבשהותו במצרים, הפך לאחד מן היועצים הדומיננטיים לגופי המודיעין הבריטי.
במושבה הצבאית הבריטית שבמצרים נפוצה האמרה ש"אהרנסון מנהל את המטכ"ל".
בנוסף, סייעו אהרן אהרנסון וחבריו בניל"י להטבת מצבם הקשה של יהודי הארץ בזמן המלחמה, על ידי העברה בחשאי של כספי עזרה מיהדות ארצות הברית באמצעות ספינת ריגול שהעמידו לרשותם האנגלים.
בזכות קשריו המסועפים זכה אהרנסון להיות גם מן המשפיעים על מתן הצהרת בלפור.
טיוטה של ההצהרה הועברה לעיונם שלו ושל אחיו שמואל אהרנסון, כפי שנתגלה עם חשיפת הארכיונים של שירות הריגול הבריטי.
אחרי המלחמה, נכנס לפוליטיקה: תחילה צורף ל'ועד הצירים' שניהל את ענייני היישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת הכיבוש הבריטי, ואחר כך פעל לצד חיים ויצמן במשלחת הציונית לוועידת השלום בפריז (1919), שם הועיל רבות בזכות קשריו עם אישים רמי דרג מכל רחבי העולם.
בזכות מומחיותו, כתב אהרנסון בין השאר את תזכיר הגבולות העתידיים של ארץ ישראל, אותם דרשה המשלחת הציונית בהידיינות על חלוקת הממלכה העות'מאנית המובסת, ויצירת המפה הפוליטית החדשה של המזרח התיכון.
ב-15 במאי 1919, תוך כדי הדיונים של ועידת פריז, באחת מטיסותיו בין לונדון לפריז, נעלם המטוס הצבאי הקטן בו טס מעל תעלת למאנש, והוא בן 43.
על פי יומנו, נתבקש אהרנסון לכתוב דוח למשרד המלחמה הבריטי "על מעשי האכזריות בארמנים".
ב-16 בנובמבר 1916 הגיש למשרד המלחמה תזכיר באנגלית, שכותרתו "פרו ארמניה", בו כתב: אהרנסון מדגיש בתזכיר, כי והמידע שהשיג הוא מספר כי ביקר בעצמו בכמה מחנות של ארמנים, ביניהם בחורן, מחוז עג'לון ודרום-מזרח ים המלח.
הוא מתאר סחר בבני אדם ב"שוק עבדים" ומציין שנכח בעצמו במכירות של נערות ארמניות בדמשק.
לאחר מכן הוא מתאר כיצד מתנהל האיסוף והגירוש מקונסטנטינופול של הארמנים שאינם ילידי העיר.
הוא מעיד כי ראה בעצמו, ב"צפייה לילית משך שבועות", עשרות קבוצות של 8–12 ארמנים המובלות למטה המשטרה ולאחר מכן "נעלמות בלא להותיר שריד".
אהרנסון עושה השוואה עם חורבן בית שני: .
אהרנסון מטיל על הגרמנים אחריות לטבח ואף מביע חשש שגורל היהודים עלול להיות כגורל הארמנים, אולם את שני הנושאים השמיטו הבריטים בעריכתם.
שמו המקורי של הדוח בן 20 העמודים לא נשמר על ידי הבריטים ובעריכתם אותו נתנו לו את השם "הטיפול הטורקי בארמנים" (Turkish Treatment of Armenians).
באותו חודש כתב אהרונסון דוח נוסף המיועד למשרד המלחמה, שכותרתו: "על הטבח הארמני" (On the Armenian Massacres).
הדוח השני כולל בעיקר התייחסויות לשוד הרכוש הארמני וחלוקתו לטורקים בעלי השפעה, וכן ולנזק שייגרם למבנה האימפריה הטורקית בשל הטבח בארמנים.
פעולות השוד המאורגן נקראו "קולוניזציה פנימית" ולדברי אהרונסון הוצעו לראשונה על ידי הגרמנים.
כבר בילדותו התעניין אהרנסון בחקלאות, ובשנת 1891, כשהיה כבן 15 בלבד, התמנה לעוזר-מתמחה בצוות המדריכים החקלאים של פקידות הברון רוטשילד בזכרון יעקב.
בזכות כישרונו, נשלח על ידי הברון רוטשילד ובמימונו ללימודי אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון שבצרפת.
עם סיום לימודיו בשנת 1896, שימש כמדריך החקלאי הראשון של המושבה מטולה בהמשך, ניהל בטורקיה חווה חקלאית גדולה, ממנה חזר ב-1900 לארץ ישראל.
הקים עם דוד חיים סוכנות לייבוא כלי עבודה חקלאיים מתקדמים (כגון משאבות וקומביינים) ועם עמיתיו ד"ר זליג סוסקין ויוסף טריידל את 'המשרד האגרו-טכני'; עסק ייחודי זה התמחה במתן שירותים מקצועיים (כמו סקרי היתכנות חקלאית והערכות הידרולוגיות, מדידה ומיפוי), בעיקר לטובת הפעילות היישובית של שלוחות ההסתדרות הציונית בארץ ישראל.
במהלך השנים הבאות המשיך ועסק בתחומים רבים הקשורים לחקלאות ולפיתוח אגרו-טכני בארץ ישראל, פרסם מאמרים מקצועיים על במות מדעיות אירופיות, והיה לאישיות ידועה.
אהרנסון ערך מסעות מחקר רבים ברחבי הלבנט (ארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה והלבנון - כולם אז חלק מהאימפריה העות'מאנית).
במסגרת מסעותיו בגליל ובחרמון גילה בשנת 1906 את 'אם החיטה'.
תגלית זו הביאה לאהרנסון תהילה עולמית, ובין השאר - הזמנה של משרד החקלאות של ארצות הברית לביקורים ארוכים באמריקה.
במסעו הגדול לאירופה, צפון אפריקה וארצות הברית (1908–1910) התקבל בכבוד רב ובהערצה בכל מקום.
בארצות הברית נערכו כנסים רבים בהשתתפותו, ובאוניברסיטת ברקלי רצו למנותו לראש החוג לחקלאות במעמד של פרופסור, וזאת על אף שלא היה לו כל תואר אקדמי.
בעזרת הקשרים שיצר בארצות הברית עם פעילים ואילי-הון יהודים, הקים אהרנסון בשנת 1910 חוות ניסיונות חקלאית בעתלית, הראשונה מסוגה במזרח התיכון.
במסגרת מחקריו המגוונים בחווה ניסה, בין השאר, להשביח ולזווג בין חיטה תרבותית לאם החיטה.
מצד אחד גילה צמחים ארצישראלים מקומיים אחדים שלא היו ידועים קודם למדע, ומצד שני הביא לראשונה מחו"ל צמחים אחרים (כגון דקל הוושינגטוניה) שהתאקלמו בארץ ישראל.
באותה תקופה הביא לארץ ישראל מכונית, שהייתה המכונית הפרטית הראשונה בבעלות תושב הארץ.
לאחר מותו היה צורך לטפל באוסף הצמחים הגדול שהשאיר ולהמשיך להגדיר את הצמחים שבאוסף, ולסדרו.
פרופסור הלל אופנהיימר נענה לבקשתה של משפחת אהרנסון למנותו למטפל באוסף הצמחים, ופרסם את רשימת צמחיית עבר הירדן שאסף אהרן אהרנסון בספר "צמח עבר הירדן" שיצא לאור בז'נבה, בשנת 1930, ותורגם אחר כך לעברית.
על שמו של אהרנסון נקראה המושבה כפר אהרון (אחר כך מושב, כיום שכונה של נס ציונה), שהוקמה בידי בני בנימין בשנת 1929. כן נקראו על שמו בניינה הראשון של הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות (הקיים עד היום ליד כניסה הראשית לקמפוס) ורחובות בערים שונות ברחבי ישראל.
בשנת 1927 קרא הבוטנאי אלכסנדר איג את הצמח אהרונסונית פקטורובסקי, הגדל ליד ים המלח, על שמם של אהרנסון ושל עמיתו אליעזר פקטורובסקי.
אהרן אהרנסון לא התחתן ולא היו לו ילדים.
אולם צאצאיהם של שניים מאחיו, צבי ושמואל (סם) אהרנסון, חיים ופועלים בארץ.
אהרן אהרנסון, שֵׁמוֹת הֲמוֹנִיִּים לִצְמָחִים, זכרונות ועד הלשון, מחברת ה (תרפ"א), באתר האקדמיה ללשון העברית
אהרן אהרנסון, המלחמה בארבה: הרצאה שנקראה באולם המדרשה בתל אביב, פסח תרע"ה
אַהֲרֹן הוא דמות מקראית, אח מרים ומשה ואבי הכֹּהֵנִים.
דוברו של משה בפני פרעה והכהן הגדול הראשון במשכן בעת נדודי בני ישראל במדבר, שהכהונה ניתנה לו ולזרעו אחריו.
אהרן נפטר בשנה האחרונה לנדודים, באחד לחודש החמישי, במקום הנקרא הור ההר (או מוסרה).
חז"ל מסבירים כי זכה לייסד את שושלת הכהנים, משום שכאשר ראה שמשה, אחיו הצעיר, מונה להיות הנושא והנותן עם פרעה, לא קינא בו.
חז"ל לומדים זאת מן הפסוק "וראך ושמח בליבו" שאומר האל למשה לפני פגישת האחים.
ביום חנוכת המשכן, בו נכנס לשמש בכהונה, שני בניו הגדולים של אהרן, נדב ואביהוא, מתו.
נדב ואחיו אביהוא נכנסו להקטיר "אש זרה", ונשרפו חיים.
את מקומם ירשו שני האחים הצעירים, אלעזר ואיתמר.
במהלך נדידת בני ישראל במדבר קורח ועדתו ערערו על מנהיגותם של משה ואהרן ובניסים שהתרחשו מאוחר יותר הוכיח האל את בחירתו באהרן על ידי מבחן קטורת הסמים - מאתיים וחמישים מקטירי הקטורת של עדת קורח נשרפו, אך כאשר אהרן הקטיר קטורת הוא עצר את המגפה שפגעה בעם.
משה, אהרן ובנו ממשיכו אלעזר נצטוו לעלות לראש הפסגה, ושם, באופן מתוכנן, משה הפשיט ממנו את בגדיו - בגדי הכהן הגדול, הלבישם את בנו, ואהרן נפטר במיתת נשיקה.
אהרן נזכר בחיבורו של ההיסטוריון הרומאי פומפיוס טרוגוס, שם הוא מופיע בשם "אַרוּאַס" (Arruas).
טרוגוס מספר עליו שהיה בנו של משה ונכדו של יוסף, שמונה לכהן כדי לפקח על הפולחן שמקורו במצריים ומעט אחר כך הפך למלך.
הוא מסביר שמאז היה זה מנהג בקרב היהודים שאותם אנשים ישמשו כמלכים וככהנים.
זהו הרמז היחיד לאהרן בספרות היוונית-רומית.
במסכת אבות (א, יב) נאמר: .
באבות דרבי נתן (יב, ג) מתוארת שיטתו של אהרן:
בעקבות המשנה במסכת אבות, הפך אהרן להיות לסמל של אהבת הבריות ורדיפת שלום.
יש מפרשים שמסבירים את התנהגותו בחטא העגל כתוצאה קיצונית של תכונה זו: אפילו כאשר ישראל רצו שיעשה עגל זהב לעבודה זרה, הוא נענה לבקשתם ולא יצא נגדם ישירות.
פירוש נוסף למעשה זה הוא שאהרן ניסה לעכב את העם עד שמשה ירד מההר.
על פי המקרא, מטה אהרן הצמיח פרחים ושקדים כדי להורות על כך ששבט לוי הוא השבט הנבחר מבני ישראל על ידי אלוהים.
המטה נשמר במשכן בקודש הקודשים, לאות על הבחירה באהרן ובשבט לוי.
מטה זה נזכר גם קודם לכן, לאורך סיפור המכות ויציאת מצרים.
"וידם אהרן" הוא הביטוי המתאר את תגובתו של אהרן הכהן נוכח מות שני בניו.ביום השמיני לעבודתם של הכוהנים במקדש, נדב ואביהוא בניו של אהרן הכהן מקריבים קטורת לפני ה' ואז יוצאת אש ושורפת אותם חיים.
תגובתו של משה אינה מאחרת לבוא והוא מנחם את אהרן באומרו "הוא אשר דיבר ה' לאמר בקרובי אקדש...".
מיד אחר כך, התורה מתארת את תגובתו של אהרן במילים: "וידם אהרן".
נראה שאהרן מקבל את דבריו של משה ובעקבותיהם הוא שותק.
אך פשט הכתוב לא מפרש אלו רגשות הסתתרו בנפשו בעקבות האירוע הטרגי.
וכן לא כתוב האם אהרן זעק או בכה על מות בניו קודם שתיקתו.
המקרא לא מתאר לנו זאת אלא את הדממה בה קיבל את מותם של בניו.
ייתכן שהדממה נובעת מהשלמת פנימית ומקבלת הדין ללא ערעור.
שתיקתו של אהרן היא חיצונית אולם ייתכן והיא סוערת בנפשו.
אהרן קיבל עליו את הדין והבין שבזמן השראת השכינה, עליו להשאיר את רגשותיו בצד ולהמשיך למלא את תפקידו במשכן.
אהרן לאור מות בניו ממשיך בעבודת המשכן ובכך גילה גדלות נפש עילאית וקידש שם שמים.
לפי זה שתיקתו של אהרן אינו רק שתיקה פסיבית אלא שתיקה אקטיבית של עבודת ה במשכן.
הרמב"ן על "וידם אהרן" מפרש שני פירושים: אהרן בכה בקול ונשתתק ולפי הפירוש השני ירדו עיניו דמעות ועתה פסק מלבכות.
לדעת אברבנאל, הביטוי "וידם אהרן" מבטא תדהמה גמורה שאחזה באהרן מרגע האסון.
מות אהרן מתואר בספר במדבר, ומהווה את הורשת הכהונה הגדולה בפעם הראשונה בתולדות העם היהודי מאהרן לבנו אלעזר.
מקום מותו וקבורתו הוא הר ההר.
הביטוי יֵאָסֵף אַהֲרֹן אֶל-עַמָּיו נמצא בתורה בלבד ורק בהקשר מותם של אברהם, יצחק, יעקב, ישמעאל ומשה.
הרקע לשימוש בביטוי זה אינו ברור וייתכן שהוא קשור לתפישת המוות המקראית.
אהרן נפטר בא' באב, וזהו תאריך הפטירה היחיד שהוזכר בתנ"ך:
לדעת רלב"ג, "החודש החמישי" נמנה מתשרי, ולכן תאריך פטירתו היה בא' בשבט.
על פי ו מקום קבורתו של אהרן הוא הור ההר, אשר מזוהה עם ג'בל מצ'רה צפונית מזרחית לקדש.
אך לפי , מקום מותו הוא מוֹסֵר או מוֹסֵרָה, ויש בין שני השמות דמיון צלילי ואפשר שמקום אחד הם.
על אהרן התאבלו שלושים יום כמו גם על משה.
ואילו על יעקב התאבלו שבעים יום כנראה לפי מנהגי האבלות אשר היו נוהגים במצרים העתיקה.
על מותו במהלך הנדודים במדבר, הוא יודע טרם עת ובמצוות האל הוא מעביר את בגדי הכהונה ממנו לבנו אלעזר בנוכחותו של משה:
על פי המדרש, משה פקד על אהרן להיכנס לתוך מערה בהור ההר שבה היו מטה מוצעת ונר דלוק.
אהרן נכנס ומשה פקד עליו להשכב במטה עם ידיים פשוטות, פה סגור ועיניים סגורות.
אהרן ביצע את הפקודות ומת.
מסבירים שלאחר שראה משה את מיתת הנשיקה של אחיו, רצה גם הוא למות באותה מיתה ואמנם נתקבלה בקשתו.
לאחר שיצאו משה ואלעזר מהמערה, היא נסתמה.
על פי מדרש רבה, לאחר שירדו משה ואלעזר מן ההר נתקבצו כל הקהל עליהם ושאלו אותם היכן אהרן.
לאחר שענו להם שמת, עם ישראל לא השתכנע, שהרי אהרן בעצמו עצר את מלאך המוות.
העם איים שאם לא יחזירו משה ואלעזר את אהרן, הם יסקלו אותם.
משה התפלל לקב"ה שיוציא מהם את החשד ומייד הקב"ה פתח את המערה שבה מת אהרן כהוכחה.
על פי מדרש אחר, כשראו ישראל שעלו להר ההר שלשה אנשים וירדו שנים, נחלקו לשלש כתות: אחת אומרת שמשה הרג את אהרן כי קנא בו, שנייה אומרת שאלעזר הרג את אהרן כי רצה לרשת את הכהונה הגדולה, ושלישית אומרת שהקב"ה הרג את אהרן.
כשראה הקב"ה מה קרה, רמז למלאכים, הם פתחו את המערה, הוציאו את ארונו של אהרן כך שיפרח בשמים, והתחילו מספידים את אהרן.
כך נרגעו הרוחות ואף אחד לא חשב רע על משה ואלעזר.
על פי המדרש, הסיבה שמשה אמר שאהרן נפטר במוסרה היא שעמלק נלחם בעם ישראל (כשמלך בערד) מיד לאחר ששמע שמת אהרן והסתלקו ענני הכבוד.
המלחמה העיקה על עם ישראל, הם רצו לחזור למצרים וחזרו שישה מסעות אחורה.
כתגובה, בני לוי רדפו אחריהם והרגו מהם שמונה מִשׁפחות, וגם מִבני לוי נהרגו ארבע מִשׁפחות.
לאחר שנרגעו הרוחות, הגיעו כולם למסקנה שכל ההרג קרה מאחר שהתרשלו בהספד אהרן, והחליטו להספיד את אהרן מיד.
מכיוון ששם קבעו את הספד אהרן, משה החשיב את המקום כאילו שם מת אהרן.
אחיו: משה רבנו ומרים הנביאה
אשתו: אלישבע, אחותו של נחשון בן עמינדב, נכדת הנין של יהודה
בניו: נדב, אביהוא, אלעזר ואיתמר
מקובל שמקור דמותו של אהרן היא בעריכות המקרא שנעשו לאחר גלות בבל, בתחילת המאה ה־5 לפנה"ס.
כמעט ואינו מופיע בספרי הנביאים האחרונים, אף לא במאוחרים ביותר שבהם (מלאכי וישעיהו השלישי), פרט לאזכור בודד במיכה אך כן בספר עזרא ובכל הספרים המתייחסים למקור הכהני.
דמות אהרן עשויה להתבסס על נשיא קדום של שבט לוי, והסיפורים המתייחסים אליו כאחי משה ועוזרו הם תוספות מאוחרות.
המחקר האקדמי של המקרא ושל תקופת המקרא שולל בדרך כלל את ההיסטוריוּת של מסורות השעבוד במצרים, יציאת מצרים והנדודים במדבר, שאין להן כל תיעוד היסטורי או ארכאולוגי, וזאת בתקופה מתועדת היטב בתולדות מצרים העתיקה.
פרטים בסיפורים מעידים תכופות על חוסר הכרה מוחלט של הכותב את התקופה המתוארת, וחלקם משקפים גם הם את המצב בתקופת המלוכה המאוחרת, בה לפי המשוער נכתבו.
אשר לרקע ההיסטורי של האיש אהרן לאור כל זאת, נחלקו החוקרים ואין לדעת דבר ברור עליו.
אהרן אבוחצירא (ג' בחשוון ה'תרצ"ט, 28 באוקטובר 1938 – ט"ו בתשרי ה'תשפ"ב, 20 בספטמבר 2021) היה פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת, שר בממשלות ישראל וכראש עיריית רמלה (1972–1977).
במהלך שירותו הפוליטי הוגשו נגדו שני כתבי אישום, בראשון זוכה ובשני הורשע בשני מקרי גנבה ובמרמה והפרת אמונים.
אהרן אבוחצירא נולד בעיר ארפוד במחוז תאפילאלת שבמרוקו.
אביו היה הרב יצחק אביחצירא (ה'בבא חאקי'), רב הערים רמלה ולוד, ואחיו של הבאבא סאלי.
אבוחצירא עלה לישראל עם אביו ומשפחתו בשנת התש"ט (1949) וגדל ברמלה.
הוא למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, בסמינר למורים בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן, שם רכש תואר B.A.
שימש במקצועו מורה בבית ספר תיכון.
בשנת 1969 נבחר לראשונה כחבר מועצת העיר רמלה, ובשנת 1972, בגיל 33, נבחר לראש העיר וכיהן בתפקיד עד 1977. ב-1974, נבחר לכנסת השמינית מטעם המפד"ל וב-1977 התמנה לשר הדתות.
במהלך כהונתו כשר הדתות נחקק חוק הרבנות הראשית לישראל בהובלת סיעת המפד"ל.
נגד אבוחצירא עמדו 32 תיקים – לפי הדלפות המשטרה, לבסוף נותרו מהם שני תיקים בלבד, מאחד זוכה מחמת הספק ובשני הורשע.
בשנת 1980, הוגש נגדו כתב אישום בגין קבלת שוחד, והיועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר ביקש להסיר את חסינותו.
בפרשייה היו מעורבים עוד שלושה אישים: יועץ השר לשעבר, משה גבאי; היהלומן וחבר מועצת העיר בני ברק, שמואל דסקל; והרב שלמה עמרם קורח, הרב הספרדי הראשי של בני ברק.
בית המשפט זיכה לבסוף את דסקל ואת הרב קורח.
לאחר התלבטויות הודיע אבוחצירא שהוא מוותר על חסינותו והיא הוסרה בינואר 1981. עד המדינה, שהיה אמור להעיד נגדו, שינה את עדותו במשטרה לאחר חרם רבנים ואבוחצירא זוכה מחמת הספק.
מיד אחר כך הוגש נגדו עוד כתב אישום שכלל עבירות גנבה, מרמה והפרת אמונים, קבלת דבר במרמה וקשירת קשר לביצוע פשע.
באפריל 1982 הוא הורשע, נדון לשלושה חודשי עבודות שירות והתפטר לאלתר מהממשלה.
לאחר זיכויו של אבוחצירא הודיע שבכוונתו לפרוש מהמפד"ל ולרוץ ברשימה נפרדת.
אחת מטענותיו הייתה, שהשר יוסף בורג, שהיה באותה עת שר הפנים, לא היה מעוניין שירוץ שוב מטעם המפלגה.
גם אבוחצירא עצמו היה מעוניין לצאת מהמפלגה, משום שדימה את עצמו לעלה תאנה מזרחי במפלגה שמרבית חבריה אינם ספרדים, בעוד הוא מעוניין במפלגה בעלת אופי שתייצג את בעיות עדות המזרח בכנסת.
התנועה שהקים אבוחצירא נקראה "התנועה למסורת ישראל", ובקיצור: תמ"י.
המפלגה התמודדה בבחירות בשנת 1981 וזכתה בשלושה מנדטים.
התנועה הייתה תנועה דתית לאומית מזרחית, ובתעמולת הבחירות שלה הדגישה את הקיפוח של המזרחים.
כדוגמה לקיפוח הוצגה הרדיפה, לטענתם, של אבוחצירא על ידי הממסד.
בין הפעילים הבולטים במפלגה בתחילת דרכה היה בנימין בן אליעזר.
עם כינון ממשלת בגין השנייה, ב-5 באוגוסט 1981, מונה אבוחצירא לשר לקליטת העלייה ולשר העבודה והרווחה.
לאחר הרשעתו התפטר ב-2 במאי 1982 מתפקידו כשר העבודה והרווחה ויומיים לאחר מכן אף מתפקידו כשר לקליטת העלייה.
בשלהי שנת 1983 ריצה אבוחצירא את שלושת חודשי עבודות השירות שנגזרו עליו במתקן האפסנאות של המשטרה בבית דגן.
הוא סיים לרצות את עונשו ב-2 בינואר 1984.
בבחירות לכנסת האחת עשרה, שהתקיימו בשנת 1984, זכתה תמ"י במנדט אחד בלבד, שהיו כ-32 אלף קולות.
לאחר שבנימין בן אליעזר נטש את המפלגה לטובת יחד של עזר ויצמן, כיהן אבוחצירא כח"כ היחיד מטעמה.
בשנת 1988 הצטרף אבוחצירא לליכוד כסיעה עצמאית.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, ב-1988, התפרקה תנועת תמ"י ומרבית חבריה ומנהיגה הצטרפו לליכוד.
אבוחצירא נבחר לכנסת ה-12 מטעם הליכוד.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, נכנס לעסקי הנדל"ן.
אבוחצירא היה נשוי לז'רמן, בתו של קרוב משפחתו הרב מכלוף אבוחצירא, אב"ד במרקש.
התגורר באשדוד והשאיר אישה ושישה ילדים.
אבוחצירא נפטר ב-20 בספטמבר 2021 בגיל 82.
אהרן (ג'ימי) שמי (29 במאי 1926 – 19 באוקטובר 1948) היה מפקד פלוגה וסמג"ד ב ובצה"ל שנהרג במלחמת העצמאות.
לאחר מותו נכתב לזכרו ספר ההנצחה "חברים מספרים על ג'ימי".
הספר היה בעל השפעה גדולה במדינת ישראל של שנות החמישים והשישים.
אהרן שמי נולד ב-29 במאי 1926 בחיפה, בנם של רבקה והצייר מנחם שמי.
לצד לימודיו החל לעבוד בחקלאות, תחום אותו אהב ובו שאף לעסוק גם בעתיד.
כמו כן עסק בציור קריקטורות, בכתיבת שירים ובנגינה בכינור.
ב-1945 הצטרף להכשרה מגויסת של הפלמ"ח בקיבוץ נען והשתתף בפעולות חבלה כנגד הבריטים, בהם פיצוץ גשר עזה בליל הגשרים שלאחריה נאסר בשבת השחורה ונשלח לרפיח.
הוא סיים קורס מפקדים והוסמך כמפקד מחלקה בפלמ"ח.
שמי הדריך בבית הערבה ובקורסי חבלנים.
הוא נפצע פעמיים, בין היתר נחלץ מהתהפכות ג'יפ בוער, וחזר להכשרה לאחר שהחלים.
בסיום ההכשרה עלה להתיישבות בקיבוץ חוקוק ונהיה חבר הקיבוץ.
במלחמת העצמאות נתמנה שמי למפקד פלוגה ב' של הגדוד החמישי (גדוד "שער הגיא") בחטיבת הראל ונלחם עם פלוגתו בקרבות הקשים על הדרך לירושלים ובסביבותיה לרבות קרב רמת רחל:
שתי פעולות חבלה בכביש ירושלים-יריחו (לילה אחרי לילה) כדי למנוע תגבור כוחות הלגיון בירושלים מכוון יריחו.
הפעולה בוצעה כאשר כל השטח משני צדי הכביש הוחזק בידי הלגיון הערבי.
התקפה שנכשלה על מתחמי בית החולים הנוצרי אוגוסטה ויקטוריה לאחר שמרגמת הדוידקה שסייעה לכוחות התפוצצה.
הקרב לכיבוש שייח' ג'ראח כחלק מהתוכנית לפתיחת הדרך להר הצופים.
הניסיון שנכשל לכיבוש מחדש של גבעת הרדאר ב-1 ביוני 1948.
לאחר ההפוגה הראשונה נתמנה לקצין מבצעים גדודי וסמג"ד.
בחודש אוקטובר, במסגרת מבצע ההר, הוא תכנן את הקרב בהרי יהודה בו נכבש השביל המוליך לכפר עציון.
עם נסיגת הערבים בקרב זה, נהרג שמי כאשר פלוגתו התארגנה להגנת "המשלט המשותף" שממזרח לבית שמש, כתוצאה מפגיעת כדור בודד.
גופתו הובאה בארון מבית שמש לבית החולים הקדמי של הפלמ"ח במנזר גבירתנו של ארון הברית בקריית יערים, ולאחר שהוריו הוזמנו להיפרד ממנו, קברו אותו בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים.
הסופר יורם קניוק מספר שגופתו הובאה לכנסייה באבו גוש ואביו צייר את פניו: "שעה ארוכה צייר את פניו של בנו המת ושריר לא נע על פניו.
הוא היה מרוכז כאילו מת בעצמו תחת בנו יפה התואר".
בשנת 1952 הוציאו הוריו את ספר ההנצחה "חברים מספרים על ג'ימי", בו נאספו חלק ממכתביו וחבריו העלו את דמותו בסיפורים מימי הפלמ"ח וקרבות מלחמת העצמאות.
בספר נמצאים גם מספר שירים שכתב תוך כדי הקרבות, שעוסקים בעיקר בהגות פילוסופית ולא בחוויות הקרבות עצמם.
את שיריו נהג להחביא בתחתית הקיטבג הכחול שלו, אך משזה אבד, אבדו גם רוב שיריו.
"חברים מספרים על ג'ימי" נחשב לספר ההנצחה הראשון שהוצא במדינת ישראל ונודעה לו השפעה רבה על בני הנוער של שנות החמישים והשישים, בתארו את דמות הצבר הגיבור.
חלקים ממנו הוקראו לרוב בתנועות הנוער ובטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ומאוחר יותר הוכנסו גם למקראות הספרות של בתי הספר.
ספר זה זכור לרבים שגדלו בארץ באותה התקופה.
העיתונאי אמנון דנקנר אף הגדירו כ"ספר שעיצב דור".
ב-1970 העלה תיאטרון "הבימה" הצגה על בסיס הספר.
בתפקיד הראשי שיחק יאיר רובין כג'ימי, ובתפקיד אמו שיחקה חנה רובינא.
בסוף שנות החמישים נקרא בית הספר הממלכתי בבית שמש על שם אהרן שמי (ג'ימי).
אהרן אוזן (ד' בחשוון ה'תרפ"ה 1 בנובמבר 1924 - ד' בשבט ה'תשס"ז 23 בינואר 2007) היה שר בממשלות ישראל, וחבר הכנסת, מטעם מפא"י ומפלגת העבודה ולאחר מכן היה ממייסדי תנועת מסורת ישראל ב-1981.
אהרן אוזן נולד בעיירה מוּכְּנִין (דרומית למונסתיר), תוניסיה, למד בקולג' בעיר סוסה.
באותה תקופה היה חבר תנועת בית"ר.
לאחר שסיים את לימודיו ונישא לג'יני, עבר לצרפת ומשם עלה ב-1949 לישראל, אוזן נשלח להכשרת חקלאית בקיבוץ רביבים בו הצטרף כחבר לתנועת מפא"י, לאחר ששימש כצורף זהב בארץ הולדתו.
אוזן היה ממקימי מושב גילת ב-1949 והיה חבר בו עד יום מותו.
מ-1952 ועד 1959 שימש כמזכיר וגזבר המושב.
בהמשך ניהל את ארגון קניות מושבי הנגב עד 1968. באותה תקופה היה שותף גם להקמת אגודת "מימי הנגב" וחברות נוספות הקשורות למושבים בנגב.
ב-1965, נבחר אוזן מטעם המערך לכנסת השישית ושימש סגן שר החקלאות.
לאחר פרישתו מהכנסת ב-1969, מונה למזכ"ל תנועת המושבים, תפקיד בו כיהן כשלוש שנים; מ-1973 כיהן אוזן כנשיא הפדרציה הספרדית העולמית בישראל.
הוא מונה לשר לראשונה ב-1974 כחבר הממשלה ה-16 קצרת הימים, בראשותה של גולדה מאיר, וכיהן בה כשר התקשורת.
לאחר מכן בימי הממשלה ה-17 של יצחק רבין בין 1974 ל-1977 שימש שר החקלאות ובחלק מהקדנציה שימש גם שר התקשורת.
היה השר הראשון יליד צפון אפריקה.
כשר החקלאות נאבק נגד מושבים וקיבוצים שהחכירו מאדמותיהם לגורמים פרטיים.
ב-1976 מינה ועדה שתחקור את תופעת ההשתלטות על אדמות מדינה; בראש הוועדה עמד מאיר זורע, אז מנהל מינהל מקרקעי ישראל.
אוזן אימץ את המלצת הוועדה והקים בסוף אותה שנה את "הסיירת הירוקה".
ב-1981 הקים יחד עם אהרן אבוחצירא את תנועת מסורת ישראל (תמ"י) ובאותה שנה נבחר לחבר הכנסת העשירית מטעם התנועה, ומונה לסגן השר לקליטת עלייה.
בהמשך, לאחר התפטרות אבוחצירא מן הממשלה, מונה לשר העבודה והרווחה ולשר לקליטת עלייה.
לאחר שלוש שנים, עם כישלון תמ"י בבחירות לכנסת ה-11 עזב את התנועה וסיים את פעילותו הפוליטית.
אוזן הביא את הכנסת העשירית לפיזור מרצון בניגוד לרצון הממשלה.
ב-1984 "ערק" אוזן, בהיותו חבר ממשלה, לאופוזיציה והצליח להעביר ברוב זעום של קול בודד אחד הצעה לפיזור מוקדם של הכנסת.
על שמו הוקם בית הכנסת "מגן שלמה" בגילת.
אוזן היה מראשי יד לוי אשכול וחבר הנהלתה.
אוזן נפטר ב-23 בינואר 2007, והובא לקבורה במושב גילת.
קבק; גם קאבאק; כ"ט בכסלו ה'תרמ"ד, 28 בדצמבר 1881, סמורגון – ב' בכסלו התש"ה, 18 בנובמבר 1944) היה סופר עברי ארץ-ישראלי יליד רוסיה הלבנה.
אהרן אברהם קבק נולד בסמורגון שבפלך גרודנו (ליטא), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בשנת 1881, לרב נתן קלונימוס מן העיר וישיי שבפלך סובאלק, אשר לצד בקיאותו התורנית (כתב ספר פירוש לספרו של הרמ"א "תורת חטאת") התמצא בספרות רוסית ותרגם משירי לרמונטוב לעברית.
אהרן אברהם קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה.
בצעירותו עבר לאודסה, ופנה להשכלה.
סיפורו הראשון במגמה ציונית, "המעפיל", פורסם ב"השילוח" לזכר הרצל, שנפטר זמן מועט קודם לכן, ושנה לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ה, יצא לאור בהוצאת "תושיה" הרומן שלו "לבדה".
אחרי מהפכת 1905 יצא לאיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, שם שהה זמן-מה ושלח מאמרים וסיפורים ל"הזמן", ליומון היידי "דער פריינד" ולשבועון הציוני "דאס אידישע פאלק".
בשנת 1911 עלה לארץ ישראל ועסק בהוראה זמן קצר בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
ב-1914 יצא ללמוד באוניברסיטת ברלין, ומשבאו אותות המלחמה עבר לשווייץ ולמד באוניברסיטת לוזאן במשך כל שנות המלחמה, והוסמך לדוקטור לפילוסופיה.
לאחרי המלחמה חזר לארץ ישראל, השתקע בירושלים ונמנה עם מייסדי שכונת המורים והסופרים בית הכרם.
היה מורה לספרות עברית שנים רבות בגימנסיה העברית רחביה.
בזמנו נחשב לאחד המספרים הפופולריים ביותר בספרות העברית.
ספרו הידוע ביותר היה "במשעול הצר", שאותו רקם בצעידתו הלוך ושוב במשעול הצר שהוליך מרחוב ביאליק בבית הכרם לחורשת ביתו של חיים שלי.
ספרו "בחלל הריק" זכה בפרס ביאליק בשנת תש"ג (1943).
בכתיבתו ניסה קבק להתמודד עם בעיות ההווה, ובסיפוריו עיצב שפע של דמויות, אירועים ותמונות הווי.
להצלחה רבה במיוחד זכה ברומנים ההיסטוריים שלו, שבהם הוא מוכיח כושר יצירתי רב.
קבק נפטר ב-18 בנובמבר 1944 בירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
אשתו, שרה פייגה (נפטרה ב-1950), שאותה נשא בשנת 1911, הייתה אחותם של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") ושמואל טשרנוביץ (אביה של ימימה אבידר-טשרנוביץ).
בשנת 1959 נקרא על שמו רחוב בירושלים.
במשעול הצר - רומן על חיי ישו
תולדות משפחה אחת (טרילוגיה) - סאגה רחבת יריעה על משפחה יהודית בתקופת ההשכלה במזרח אירופה
לבדה -רומן (ורשה: תושיה, תרס"ה)
מעל המגדל- ספור (ורשה: ספרות, תר"ע)
בין ים ובין מדבר - רומן (תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ג) 3 כר'.
רחוב החתול הצד דגים, מאת יולן פלדש הוצאת "רימון", 1940
האדום והשחור, רומן מאת סטנדל .עם מבוא מאת סטיפן צויג (ירושלים: מצפה, תרפ"ט) 3 כר'.
מאסף סופרי ארץ ישראל: לספרות ולדברי מחשבה, בהוצאת המפעל העצמי של אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל - "החברה למפעלי הספרות העברית" בע"מ, שנת ת"ש.
אהרן (ארוין) אַבָּדי (בהונגרית: Abádi Ervin או Aharón Abádi 19 באפריל 1918 – 3 במאי 1979) היה סופר, עיתונאי, גרפיקאי וצייר ישראלי שנולד בהונגריה.
ניצול השואה, ממחנה ברגן-בלזן, פעיל ציוני בבית"ר בבודפשט, עלה לישראל ב-1950 ומרגע שכף רגלו דרכה על אדמת מדינת ישראל החל ליצור.
אהרן אבדי נולד ב-19 באפריל 1918 בבודפשט לצבי ובלה שהיו סופרים בעלי השקפה ציונית.
כבר בגיל צעיר מאוד התגלה כצייר מחונן.
כשהתבגר נשלח ללמוד אומנות ברומא, איטליה.
כסף לא נמצא בכיסו וככל סטודנט לאמנות שרבט ברחוב למחייתו.
הוא נאלץ לשוב להונגריה כאשר החלו טיהורים על רקע גזעני באיטליה הפשיסטית.
אמו חלתה בסרטן ועל מנת לממן את הטיפולים בה לימד ציור בבית ספר.
עם עלית הנאצים לשלטון והקמת פלוגות צלב החץ בהונגריה, היה בין מקימי המחתרת הציונית, נתפס נכלא ונשלח יחד עם יהודים רבים למחנות עבודה וכפיה.
בהמשך הגיע למחנה הריכוז ברגן-בלזן ממנו השתחרר כחולה בטיפוס רק עם שחרור המחנה ב-1945. עד שהחלים שהה בבית חולים שדה אמריקאי בהילרסלבן (Hillersleben).
במהלך שהותו שם יצר 25–30 תמונות בצבעי מים על חוויותיו בעת שהגיע למחנה ועל חיי היום-יום שם.
מגרמניה חזר לבודפשט ונישא לשרה גרוסמן, לה היה מאורס עוד לפני המלחמה.
לאחר שלא מצא מקור פרנסה אחר, עבד למחייתו בעיתון "הניצוץ", יומון המפלגה הקומוניסטית, אותם תעב בכל נימי נפשו.
הוא היה חבר ופעיל בבית"ר.
ב-30 באפריל 1946 נעצר על ידי המשטרה ההונגרית כשניסה לפגוע בשגרירות הבריטית.
ב-1948 נולדה בתו אביבה-יוליה וב-1950 עלה לארץ עם משפחתו המצומצמת.
מיד עם עלייתו ארצה החל לעסוק כגרפיקאי ומאייר ספרים וכמו כן עבד ביומון "אוי-קלט" בשפה ההונגרית שם גם כתב ואייר.
הוא פרסם באופן קבוע נובלות וסיפורים קצרים כמעט מעלייתו ארצה ועד 1967.
השחקן אברהם רונאי תרגם חלק מסיפוריו שהוקראו בשידורי הרדיו.
הוא החל בכתיבת ספרים ואיורם.
ספרו הראשון בעברית יצא בתרגומו של אביגדור המאירי "אתמול" המגולל את קורותיו בשואה ועד עלייתו ארצה.
אבדי התגורר מאז עלייתו ברמת גן.
ב-1952 נולד בנו גבריאל, הצבר הראשון במשפחה, שבו ראה אבדי את תקומתו של העם היהודי לאחר השואה ונקמה בכל אלה שרוצים להשמידנו.
הוא המשיך לכתוב ולאייר ספרים בעברית ובהונגרית עד שנות השבעים.
אז יסד ירחון ספרותי בהונגרית בשם "A HONAP" (ה"חודש").
לאור הצלחתו והביקוש הרב המיר אותו תוך זמן קצר לשבועון בשם "A HET TUKRE" שפרושו "ראי השבוע".
השבועון היה מבוקש מאוד על ידי קוראי ההונגרית בארץ שכן בנוסף לכתבות אקטואליה הכיל נובלות קצרות, רומנים וסיפורים.
אהרן אבדי נפטר ממחלה ב-3 במאי 1979 ונטמן בבית העלמין הדרום.
השבועון המשיך להופיע שנים רבות גם לאחר פטירתו בעריכת אלמנתו, שרה, אולם נסגר עקב פטירתו של המו"ל, שלמה קראוס, ב-2003.
רוני צרצר לומד לעבוד, סיפר וצייר אהרן אבדי, ניומן תל אביב, תשי"ג 1953.
הנער מנכסוס, עברית: איתמר יעוז קסט, ניב, תל אביב, תש"ך 1960.
מלך העמק הכחול, ציורים א' אבדי, כתבים תל אביב, תשי"ג 1953.
מלחמה בארץ הנמלים, סיפר וצייר אהרן אבדי, ניומן תל אביב, תשי"ג 1953.
טורזה: דולה-הפנינים, תרגמה זהבה ספיר, זליקוביץ תל אביב, 1951.
הרפתקאותיו של המלח הצעיר, ציורים מאת א' אבדי, תל אביב 1953.
גו רה בן-הצייד, סיפור מארץ הקור והשלג הנצחיים, עם 18 תמונות מצוירות על ידי המחבר, תרגמה זהבה ספיר, זלקוביץ, תל אביב, 1953.
גא אינו ירא, אהרן אבדי; עם 23 תמונות מצוירות על ידי המחבר, תרגם סבו, זלקוביץ, תל אביב, 1954.
אורה בת דבורים, סיפר וצייר אהרן אבדי, ניומן תל אביב, 1953.
עולם הילד, מאת יצחק אבנון, הציורים אהרן אבדי, תל אביב, 1952.
חגים ומועדים לישראל, אגדות, שירים וסיפורים, בעריכת ב' מיכאל, ציורים - אהרן אבדי, בירן, תל אביב, 1954.
קסמי אנדרסן: מבחר האגדות, בתרגום חדש ובעריכה חינוכית, הציורים: אהרן אבדי, תל אביב, 1955.
אגדות משה רבינו, קובץ מיוחד לילדים, ערך שלמה סקולסקי, ציורים - א.
בני האדם הם טובים, מאת יאנוש קורצ'אק, סיפר ותירגם אריה בוכנר, צייר א' אבדי, ניב, תל אביב, תשי"ח 1958.
סביב העולם ב-500 שאלות ותשובות, מאת מתתיהו תימור, ציורים - א' אבדי, שי, תל אביב, תשי"ט, 1959.
מכנסי עור היגואר , מאת מנחם תלמי, צייר - א' אבדי, עמיחי, תל אביב, 1960.
אגדות יהודה המכבי , קובץ מיוחד לבני הנעורים, מאת שלמה סקולסקי, ציורים - א' אבדי, זימזון, תל אביב, 1962.
דברי ימי העולם לילדים , ערך ידידיה ספרא, ציורים אהרן אבדי, עמיחי, תל אביב, 1965.
מלך העמק הכחול (כארוין דונאי), 1955.
הרפתקאות המלח הצעיר (כארוין דונאי), 1954
כמו כן הוציא לאור (ללא ציון שמו) סדרת חוברות בשם "רפי צור" המגולל את סיפורו של סופרמן ישראלי.
ב-1955 אייר את גליונות אצבעוני (עיתון ילדים) .
כמו כן פרסם קריקטורות בידיעות אחרונות, וב-1957 החל באיור בשבועון רימון שיצא לאור כתחרות להעולם הזה.
היה זה שבועון שהודפס בצבע אך נסגר לאחר מספר חודשים.
פתיחתה של הכרמלית בחיפה תועדה בציוריו בשבועון.
הוא אייר את עטיפות ספריהם של מאות ספרים שיצאו לאור בהוצאות: ניב, עמיחי, המתמיד, זלקוביץ, כתבים, תבל, מערכות, מ.
סדרת ציוריו לספריו של שרגא גפני "סיפורי התנ"ך לילדים" ו"תולדות עם ישראל לילד" הם הידועים שבהם ומודפסים במהדורות חוזרות עד עצם היום הזה.
אבדי כתב גם מחזה שתורגם על ידי אברהם רונאי שעסק בסוגיה של דתיים-חילונים.
המחזה אמור היה להעלות בהבימה - אך מחשש לעימות עם דתיים - נגנז.
המחזה עסק במשפחה שזוכה בירושה גדולה אך התנאי של המוריש היה שהם חייבים לשנות את אורח חייהם מחילוני לדתי.
המשפחה מנסה להסתגל לאורח החיים החדש המחזה מפרט את הקשיים שבכך.
הפואנטה של המחזה שהם אינם מסוגלים ונאלצים לוותר על הירושה.
כלומר: אי אפשר להיות דתיים בעולם המודרני...
המחזה נכתב ב-1965. (החזרה בתשובה עדיין לא הייתה פופולרית כמו היום).
במקביל ולאחר מכן התרכז בכתיבה בהונגרית.
הוציא לאור בארץ 7 ספרים בהונגרית שהמוצלח מביניהם היה סיפור מלחמת ששת הימים.
הספר הוברח להונגריה שם הועתק ויצא לאור תחת עינו של המשטר הקומוניסטי.
UKRAJNA - אוקריינה, יצא לאור בבודפשט בהוצאת מחתרתית ב-1944 והכיל 12 ציורים.
ELMONDOM - אני אספר, 1946 בהונגרית ואנגלית: סיפורו של המחבר וקורותיו בשואה כולל איורים רבים.
הספר היווה בסיס לספרו "אתמול" שיצא בארץ.
A BAL UTAN - אחרי הנשף, רומן 1955: סיפור המגולל תולדותיהם של צעירים יהודיים בבודפשט – לפני ובמהלך השואה.
העלילה נרקמת סביב נשף סטודנטים יהודים שבאמצעותה מוצגים הדמויות הססגוניות (קרוב לוודאי שהם מחוג מכריו האישיים של הסופר.
בין שאר הדמויות מופיע גם דמותו של דב גרונר).
הסיפור מסתיים עם עלייתם ארצה של חלק מהגיבורים.
HARFA UTCA – רחוב הנבל, רומן 1961: המשך הספר "אחרי הנשף", שחלקו מתרחש בארץ וחלקו בהונגריה של אחרי המלחמה חלק מהגיבורים מופיעים בשני הספרים עם דגש על התאקלמותם של עולי הונגריה בארץ.
SOLT GYORGY TORTENETE – סיפורו של ג'ורג' שולט, רומן 1957: הספר עוסק במרד ההונגרי בשנת 1956. גיבור הספר בחור יהודי מתבולל שלוקח חלק במרד ודרכו עוסק הסופר גם ביחסי הונגרים יהודים באותה תקופה.
הספר מסתיים ביציאתו של הגיבור לישראל.
A CSODAK 6 NAPJA - ששת ימי ניסים, 1967: סיפור הגבורה של מלחמת ששת הימים.
הספר יצא באוגוסט ועד אוקטובר יצאו עוד שתי מהדורות.
הספר הוברח להונגריה והודפס שם במחתרת במספר רב מאוד של עותקים.
MERLEGEN – על כף המאזניים, רומן 1972: עוד סאגה היסטורית המגוללת את תולדותיהם של יהודי הונגריה בתקופת השואה ואחריה.
הספר כתוב כרטרוספקטיבה של גיבורו הראשי כשהוא כבר נמצא בארץ.
AZ ITELETNAPI HABORU ES EGY ESZTENDO – מלחמת יום הדין ועוד שנה – 1974: סיפורה של מלחמת יום הכיפורים והשנה שלאחריה.
הספר כולל את המלצות ועדת אגרנט.
JUBILEUMI EVKONYV 1973 – ספר היובל לשנת ה-25 למדינת ישראל: הספר נערך על ידי אהרן אבדי בהונגרית.
חלקו נכתב על ידו בהשתתפות אנשי רוח וסופרים הונגרים ישראלים.
דברי ההקדמה לספר נכתבו על ידי נשיא המדינה, אפרים קציר.
כמו כן צייר אבדי תמונות שמן רבות העוסקות בנופי ארץ ישראל, דמויות תנ"כיות, ואבסטרקט.
הוא עסק גם בפיסול, במוזיאיקה (לרגל חגיגות יובל לעיר תל אביב יצר מפסיפס את סמל העיר בגודל 10 מטר שניתלו בכל רחבי העיר), הוא יצר מיניאטורות מפסיפס של דמויות מקראיות שיוצאו לארצות הברית.
אהרון (אהר'לה) קמינסקי (נולד ב-10 בנובמבר 1941) הוא מתופף ונגן כלי הקשה ישראלי.
קמינסקי, מחלוצי הג'אז הישראלי, השתתף בהקלטות רבות החל משנות השישים ועד תחילת שנות השמונים עם אמנים רבים.
בעיקר ידוע בתרומתו הניכרת לעולם הג'אז בישראל.
בנוסף לג'אז התמחה במוזיקה של אמריקה הלטינית (בעיקר סמבה), בפופ וברוק.
במשך כל השנים עסק בהוראה והעמיד דורות של מתופפים צעירים.
אהרון (אהר'לה) קמינסקי נולד בתל אביב.
למד בבית הספר היסודי בלפור בתל אביב, ובכיתה ה' עבר ללמוד בכפר הילדים והנוער הדסים.
מגיל 13 עד 17 התחנך כילד חוץ בקיבוץ חניתה.
קמינסקי מעולם לא למד תיפוף בצורה מסודרת; משיכתו לתופים החלה בנעוריו, כשנהג להקיש על פחים כדי ללוות שירה בציבור של חבריו בקיבוץ.
בסוף שנת 1960, הכיר את זיגי סקרבניק בהופעה במועדון "עומר ח'יאם" ביפו.
השניים התחברו והופיעו כצמד במועדון "אילקה ואביבה" ביפו של אילקה רווה ובהמשך המשיכו להופיע בסדרה של ג'אם-סשנים, שנדדה ממועדון למועדון (בהם "צברה", "המפתח") עד שמצאה בית קבוע במועדון ו"בר ברים", שהפך לביתם של כל נגני הג'אז בארץ.
עד לגיוסו לצבא, עבד במפעל של אביו לייצור בגדי תינוקות בתל אביב.
קמינסקי התחיל לתופף על מערכת תופים בזמן השירות הצבאי, ותוך זמן קצר התקבל ללהקת הנח"ל.
בעקבות מות אביו השתחרר מהצבא, וניהל את המפעל המשפחתי לבגדי תינוקות.
במקביל ניגן ברביעיית הג'אז של מל קלר.
בגיל 26 עזב את המפעל והחליט להקדיש את כל זמנו למוזיקה.
באותה תקופה יזם את הקמת הלהקה "הברנשים של פיאמנטה", שהפכה עד מהרה ללהקת הליווי של אריק איינשטיין בתוכניתו "מזל גדי".
ב-1969 ניגן יחד עם השלושרים והשתתף בהקלטות אלבומם היחיד.
ב-1970 יצא למסע של 8 חודשים בחו"ל, במטרה להכיר מקרוב את סוגי המוזיקה האפרו-אמריקניים (סמבה, סלסה וג'אז), וביקר במרכזי המוזיקה החשובים באמריקה הלטינית ובארצות הברית.
כשחזר, החל לנסות להשתמש בקצבים ובכלים האתניים שהביא איתו בנגינת ג'אז ובמוזיקת הפופ הישראלית (כמו "אשת האיכר" ב"פלסטלינה" של שלום חנוך ואריק איינשטיין, ועוד).
באותה תקופה פנה אליו אריק איינשטיין בבקשה שיקים לו הרכב ליווי.
אז הקים קמינסקי את להקת הפלטינה, יחד עם החלילן-סקסופוניסט רומן קונסמן, שהיה אז עולה חדש מברית המועצות.
לימים הפכה "הפלטינה" ללהקת הייצוג של הג'אז הישראלי, ואף הוזמנה להופיע בפסטיבל הג'אז של ניופורט היוקרתי ב-1974. הלהקה התפרקה בשנת 1976.
ב-1979 הוזמן לנגן עם להקת "מנהטן טרנספר" האמריקנית והצטרף אליהם לשני סיבובי הופעות, אחד באירופה והשני בארצות הברית.
ב-1980 לימד שנה באקדמיה למוזיקה בירושלים, ומיד אחר כך הקים סדנה ללימוד תופים, שהעמידה דורות של מתופפים צעירים, ואת בוגריה אפשר למצוא בלהקות ובהפקות מוזיקליות שונות.
מאמצע שנות ה-80 ועד סופן היה חבר בוועדה שהקימה את פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת, "ג'אז בים האדום".
במקביל ניהל שוב מועדון ג'אז בשם "בייבלוס" בתל אביב, ששימש מקום מפגש לנגני ג'אז, ובעיקר היווה במה לנגנים צעירים, שקיבלו הזדמנות להשתלב בנגינה עם נגנים ותיקים.
ב-1990 הקים הרכב ג'אז בשם "אהר'לה קמינסקי וחברים", עם הפסנתרן העולה מרוסיה לאוניד פטשקה, הנשפן גורי אגמון והבסיסט אבישי כהן.
הלהקה זכתה ב-1991 בפרס הראשון מבין הלהקות הישראליות בפסטיבל "ג'אז בים האדום".
ב-1995 הפכה הלהקה לשלישייה (פסנתר: פטשקה, בס: אלי מגן / אמיל רם), והופיעה במועדוני ג'אז.
במשך כל אותה תקופה ניגן במועדונים או קונצרטים בישראל עם אמני ג'אז כמו סטן גץ, רד רודני, קלארק טרי, דיק היימן, סטיב גרוסמן, דייב ליבמן, נילס-הנינג ארסטד פדרסן, ג'רום ריצ'רדסון, רנדי ברייקר ורבים אחרים.
ביום העצמאות תשנ"ז (1997) קיבל את פרס האמן המבצע למפעל חיים מטעם "אשכולות-עילם".
החל משנות ה-90', בנוסף לפעילותו כמורה (בין השאר בבית הספר למוזיקה "רימון") וכנגן ג'אז, הופיע קמינסקי בבתי ספר ברחבי הארץ במופע מוזיקלי חינוכי, שמטרתו לספר לילדים ונוער את הסיפור שמאחורי מערכת התופים, ולקרב אותם אל עולם הג'אז.
בשנות ה-2000 החל לערוך מופע הפעלה המיועד לארגונים, שבו הופך כל קהל הנוכחים במהלך המופע לתזמורת כלי הקשה.
בשנים האחרונות, מנגן בעיקר בהרכבי ג'אז מקומיים ומעביר כיתות אמן בתל אביב.
אהרן אופנהיימר (18 באוגוסט 1940 – 26 בינואר 2022) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל בתקופת המשנה והתלמוד באוניברסיטת תל אביב ומופקד על הקתדרה על שם סר אייזיק וולפסון למדעי היהדות.
אהרן אופנהיימר נולד וגדל בתל אביב.
היה בוגר בית הספר צייטלין.
למד לתואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ותלמוד באוניברסיטה העברית.
ב-1967 השלים תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל, והתזה שלו עסקה במעשר ראשון בהלכה ובמציאות בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד בהנחיית אברהם שליט.
שימש במשך שמונה שנים העורך של כתב העת "קתדרה" ושלוש עשרה שנה היה עורך משותף של כתב העת "ציון".
כיהן בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב ובהם: ראש בית הספר למדעי היהדות, ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל, ראש המרכז לחקר התפוצות וראש הלימודים הכלליים.
שימש כפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
אהרן אופנהיימר עסק בעיקר בתקופת המשנה והתלמוד בתולדות עם ישראל, המקבילות לתקופה הרומית והביזנטית בקרב עמי העולם.
הוא חקר את התקופה שמחורבן בית שני בשנת 70 לספירה ועד הכיבוש המוסלמי ב-638. הוא התמקד בהנהגה וחברה, בתפוצה בבבל, במרד בר כוכבא.
אהרן אופנהיימר שם דגש על שימוש בספרות התלמודית בתור מקור היסטורי וראה בה שתי בעיות:
האחת, לספרות התלמודית אין שום יומרות להיות ספר היסטורי, מכיוון שהיא נכתבה כספרות הלכתית המורה חוק דתי, יש בה אגדה תאולוגית של חינוך דתי.
בעיה שנייה היא שלפעמים מפריד זמן ממושך בין העריכה של המקור לבין התקופה שעליה הוא מספר.
לפעמים יש גם הפרש במקום, למשל אם יש בתלמוד הבבלי ידיעה על מרד בר כוכבא או על כל אירוע בארץ ישראל בתקופת התנאים, יש לקחת בחשבון שהתלמוד הבבלי נערך כ-300 שנה אחרי סוף התקופה התנאית.
כלומר סביב שנת 500 לספירה והוא בנוי בעיקר על חכמי בבל וכאשר חוקרים את ארץ ישראל ישנה גם בעיה של מרחק גאוגרפי מהמקום.
אלו הם הקשיים שיש להתגבר עליה ובגינם ישנם חוקרים הסבורים כי הספרות התלמודית פסולה כספרות היסטורית.
אופנהיימר האמין כי זוהי שגיאה ודווקא משום שלא כתבו היסטוריה, יש בה תכונה של "משיח לפי תומו".
היות שהכתבים הם קדושים בעיני כותביהם, לכן השינויים אינם גדולים כל כך.
עם זאת, האירועים אוגדים סביבם הרבה נופך אגדי, ותפקיד ההיסטוריון הוא לנסות ולמצוא את הגרעין ההיסטורי בתוך כל הדברים שכוונתם הלכתית או אגדית.
עם זאת, יש בתלמוד תיאורים של חיי היום-יום שחסרים במקורות היסטוריים כלליים.
דוגמה לכך היא פרטים בספרות הקלאסית על הצבא הרומי, שלא ניתן למוצאם אצל ההיסטוריונים הרומים.
כאן הגיע אופנהיימר למתודת-עבודה שנייה שהירבה להשתמש בה במחקרו והיא לנסות ולהצליב בין עדויות מהספרות התלמודית והסופרים הרומים, אבות הכנסייה, הכרוניקות השומרוניות, ספרות בבלית, והממצא הארכאולוגי.
תוך כדי עיסוקיו השונים על פי המתודה שתוארה, הצליח אופנהיימר להגיע למסקנות וגם לחידושים במחקר.
הסיבות לגבי מרד בר כוכבא
ישנן שתי עדויות לסיבות למרד בר כוכבא.
האחת מפיו של ההיסטוריון הרומי קאסיוס דיו, שסובר כי הסיבה הייתה בניינה של ירושלים כעיר נוכרית עם מקדש אלילי על ידי הקיסר אדריאנוס.
השנייה היא של הספר "היסטוריה אוגוסטה", הכולל ביוגרפיות של קיסרים, שבו נכתב כי המרד פרץ כתוצאה מאיסור ברית המילה על ידי אדריאנוס.
היו חוקרים שהעדיפו אחת משתי הסיבות, והיו שסברו כי התקיימו שתי הסיבות גם יחד.
אופנהיימר שילב במחקרו את ההיסטוריה הכללית בצוותא עם פרופסור בנימין איזק, והם מצאו את ה"היסטוריה אוגוסטה" כמקור בלתי אמין והדברים המוזכרים בו אודות יהודים, כוונתם יותר לבדר, מאשר לספר מהלכים היסטוריים אמיתיים.
בהמשך לכך בדק אופנהיימר את המקורות התלמודיים שהביאו חוקרים שונים לתמוך בסיבה של איסור המילה, ומצא שאין בהם כדי סיוע כזה.
התוצאה היא הרצאה בכנס שהפכה למאמר 'איסור ברית המילה כסיבה למרד: עיון מחודש'.
במקביל לכך גילו הארכאולוגים מטמוני מטבעות שיש בהם מטבעות של 'איליה קפיטולינה', השם שאדריאנוס נתן לירושלים האלילית, עם מטבעות שקדמו למרד או בזמן המרד ובלי מטבעות יותר מאוחרים.
דבר שמחזק את הטענה שבניין ירושלים כעיר נוכרית, היא הסיבה למרד בר כוכבא.
במשך עשר שנים עסק אהרן אופנהיימר בזיהוי היישובים בבבל שנזכרים בתלמוד הבבלי והוציא ספר שמוקדש לעניין הזה ושמו 'יהדות בבל בתקופה התלמודית' (במקור: Babylonia Judaica in the Talmudic Period).
במסגרת המחקר מצא שנהגו לקבור יהודים מהצד המערבי של נהר הפרת שהיה מדברי.
הדבר בא לידי ביטוי בספרות התלמודית, בספרות הגאונים, בממצא הארכאולוגי של בתי קברות יהודים ממערב לפרת ואצל הגאוגרפים הערבים בימי הביניים.
הסיבה לכך שלקחו את גווייתו של מי שמת למשל במחוז ליד החידקל וטלטלו אותה אל מעבר לפרת, מרחק של עשרות רבים של קילומטרים, הייתה על מנת שהם ייקברו בגבולות ארץ ישראל המובטחת המגיעים עד נהר הפרת.
אופנהיימר סבר כי המטרה של טיעונים אלה היא ברורה ושקופה והיא לבלום את הירידה מארץ ישראל.
באו יהודים שניסו לאחד את הנעים עם המועיל, כלומר לחיות בתפוצות, בעיקר בבבל שמחוץ לתחומי האימפריה הרומית ולצוות על העברתם לקבורה בארץ ישראל אחרי מותם וכך הסבירו חוקרים את מציאותם של קברים של יהודים מהתפוצות בבתי קברות מתקופת התלמוד, למשל בית שערים.
כאן בא החידוש של מחקרו של אופנהיימר, בטענתו שלא כל יהודי יכול להרשות לעצמו להעביר גופה לארץ ישראל, שכן הדבר כרוך בלוגיסטיקה ובממון רב.
יהודים שאינם עשירים אבל בכל זאת מעוניינים בתחיית המתים, נקברו מעבר לפרת, שזה הרבה יותר קרוב והרבה יותר פשוט וכבר נמצא בגבולות ארץ ישראל.
התמורות במצוות הדת לאורך ההיסטוריה
חוקרים רבים עסקו בפועלם של התנאים, שעמלו לסתום את החלל שנוצר עם חורבן הבית ולהבטיח קיום יהודי לאומי, בלי ירושלים ובהיעדר מקדש.
לדוגמה חג הפסח בימי הבית התבטא בעלייה לרגל ובהקרבת קורבן פסח, שזה הקורבן היחיד שאדם אוכל בעצמו ללא שיתוף עם של כהן.
אחרי החורבן התעוררה השאלה כיצד להגיב ולחגוג את חג הפסח, שכן ירושלים חרבה ואי-אפשר לעלות לרגל וגם אי-אפשר להקריב קורבנות בלי בית המקדש שבירושלים.
בא רבן גמליאל, שהיה ראש לחכמים בתקופת יבנה, שאליה העבירו את המרכז מירושלים, והוא העביר את הפסח מהטקסים בחצרות המקדש אל כל בית בישראל, על ידי אמירת ההגדה של פסח ועל ידי העלאתם של המצה והמרור, שהיו בזמן המקדש תוספות לקורבן, לדרגה של מצוות עצמאיות.
במקום בית המקדש והקורבנות, הועלה לימוד התורה למדרגת הערך המרכזי ביהדות ובמידה מסוימת גם התפילה בבית הכנסת.
במחקריו המשיך אופנהיימר הלכי חשיבה אלה, ושרטט את הצורות בהן ממשיכים התנאים בדרך זו עד ימי רבי יהודה הנשיא ועד בכלל.
הוא טען שחורבן הבית שהיה מאורע טראומטי בזמנו, ואפשר שבטווח הארוך היטיב עם עם ישראל והפך אותו מעם המכיל בדתו אלמנטים פגניים כגון בית המקדש וקורבנות, לעם ששם דגש על האינטלקט ומשקיע את עיקר מאמציו ומשאביו בלימוד.
מכאן מובן שרבי יהודה הנשיא רצה לבטל את צום תשעה באב, שכן לעם היהודי נמצא פתרון בדמות לימוד התורה, והמצב המדיני בימיו בא לידי ביטוי ביחסים מתוקנים עם השלטונות הרומיים.
אופנהיימר הרחיב את הדיבור על נושאים אלה בביוגרפיה הקרויה רבי יהודה הנשיא, שיצאה בסדרה "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי".
אהרן אופנהיימר, הגליל בתקופת המשנה.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"א 1991.
אהרן אופנהיימר, רבי יהודה הנשיא, הסדרה "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי".
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2007.
אהרן אופנהיימר, על נהרות בבל.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2017.
מרד בר-כוכבא / עורך אהרן אופנהיימר.
ירושלים: מרכז זלמן שזר להעמקת התודעה ההיסטורית היהודית: החברה ההיסטורית הישראלית, תש"ם 1980.
מרד בר-כוכבא: מחקרים חדשים / העורכים: אהרן אופנהיימר, אוריאל רפפורט.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ד 1984.
אדם ואדמה בארץ-ישראל הקדומה: קובץ מחקרים / העורכים: אהרן אופנהיימר, אריה כשר, אוריאל רפפורט.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו 1986.
העורכים: אהרן אופנהיימר, אריה כשר, אוריאל רפפורט / ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח 1987.
יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד: מחקרים לכבודו של שמואל ספראי / העורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג 1993.
דור לדור: משלהי תקופת המקרא ועד חתימת התלמוד: קובץ מחקרים לכבוד יהושע אפרון / עורכים: אהרן אופנהיימר, אריה כשר.
ירושלים: מוסד ביאליק בשתוף בית הספר למדעי היהדות על-שם חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ה 1995.
היהודים בעולם ההלניסטי והרומי: מחקרים לזכרו של מנחם שטרן / עורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, דניאל שוורץ.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תשנ"ו 1996.
התפוצה היהודית בתקופתה ההלניסטית-רומית: קובץ מחקרים / עורכים: אהרן אופנהיימר, בנימין איזק.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ז, 1996.
יהודים ונכרים בארץ-ישראל: בימי הבית השני, המשנה והתלמוד / העורכים: אהרן אופנהיימר ואחרים.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ג 2003.
אהרן-יעקב גרינברג (15 במרץ 1900 - 2 באפריל 1963) היה חבר הכנסת מטעם המפד"ל.
גרינברג נולד בעיירה סוקולוב פודלסקי שבפולין, והיה תלמידו וחתנו של האדמו"ר מסוקולוב יצחק זליג מורגנשטרן.
עד לעלייתו לארץ-ישראל ב-1934, ניהל גרינברג ישיבה בעיירת הולדתו.
היה פעיל מנעוריו בתנועות "צעירי מזרחי" ו"החלוץ המזרחי", וחבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי בישראל.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה מטעם החזית הדתית המאוחדת, וכיהן בה כחבר ועדת הכנסת וועדת החוץ והביטחון.
לאחר הפסקה, נבחר מחדש ב-1955 וכיהן כחבר בכנסות השלישית, הרביעית והחמישית מטעם מפד"ל, ושימש סגן יושב ראש הכנסת עד למותו.
גרינברג כתב טור שבועי בעיתון "הצופה" (תחת הפסידונים י' הלוי), שבו ליקט פירושים ודרשות לפי סדר פרשות השבוע.
טוריו לוקטו לאחר פטירתו לספר בן שישה כרכים בשם עיטורי תורה (הוצאת יבנה).
אהרן אורלנסקי (ה'תרי"ד, 1854 – י"ח בחשוון ה'תרע"א, 20 בנובמבר 1910) היה רבה של פתח תקווה בשלושת העשורים הראשונים להיווסדה.
אהרן הכהן אורלנסקי נולד בביאליסטוק.
למד בישיבה בביאליסטוק, שם נסמך לרבנות.
בשנת תרמ"ד (1884) עלה לארץ ישראל, שנה לאחר קבוצת בני ביאליסטוק, (אליהם הצטרף עוד בתרמ"ג שרכשו נחלות בפתח תקווה, והתיישב באופן זמני בירושלים.
בעת עלותו לארץ ישראל קיבל מכתב הסכמה מהרב מאיר שמחה הכהן בו כתב עליו שהוא הצטיין בשקידה עצומה בלימוד תורה והוא ראוי להורות הלכה, וזו לשונו:
עוד באותה שנה מינו בני פתח תקווה את הרב אורלנסקי לרב המושבה, והוא כיהן בתפקיד במשך 27 שנים, עד פטירתו בשנת ה'תרע"א (1910).
במקביל לכהונתו ברבנות היה גם בעל כרם.
את עיקר משנתו ייחד למצוות התלויות בארץ, והיה לאחד הפוסקים החלוצים בתחום זה.
בנושא השמיטה עמד במשא ומתן הלכתי מסועף עם גדולי הרבנים, בתוכם: הרב שמואל מסלנט, הרב קוק, הרב מרדכי גימפל יפה ואחרים.
ייסד בפתח תקווה קופת גמ"ח בשם "זיכרון מרדכי" (ע"ש הרב מרדכי גימפל יפה), שהתפתחה ונעשתה אחד ממוסדות החסד החשובים במקום.
נקבר בחלקת הראשונים בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
על שמו רחוב בפתח תקווה.
לאחר מותו כינס בנו הרב אברהם יעקב אורלנסקי את כתבי אביו והוציאם בספר "תקות אהרן".
הרב אורלנסקי התנגד לשימוש בהיתר המכירה בשמיטת תרמ"ט לצורך עבודת הקרקע וטען שאין בה צורך, מכיוון שממילא יש לתת לאדמה לנוח ולאפשר לחקלאים זמן להשקיע במשק החי.
אהרן אבני (קמֶינקוביץ) (27 בנובמבר 1906 - 23 במרץ 1951) היה צייר ישראלי, יליד רוסיה, חבר קבוצת "מסד", מייסד "מכון אבני" וממייסדי המדרשה לאמנות.
נולד בשנת 1906 ביקטרינוסלב, רוסיה.
אביו מיכאל-דוד היה מהנדס בעל מכרות וגם חובב ציון נלהב, שהיה חתנו של הרב חיים ברלין ואמו אסתר הדסה שהייתה הייתה ציירת ומשוררת, הייתה בתם של יעקב ושרה פחמוצקי .
סבתו שרה הייתה ביתו של רבי חיים ברלין אב"ד מוסקבה.
בנעוריו למד אבני ב"חדר" וב"ישיבה" ואף קיבל סמיכה להוראה.
אבני התייתם בגיל 12 מאמו, הוא למד בגימנסיה העברית בעיר מולדתו אצל המחנך והוגה הדעות פנחס שיפמן (בן-סירה) והעשיר את ידיעותיו בשפה העברית אצל אברהם שלונסקי.
בשנת 1923 החל אבני ללמוד באקדמיה לאמנות במוסקבה, ובאותה עת הצטרף לקבוצת "החלוץ" במסגרתה עלה לארץ ישראל בשנת 1925. אבני הצטרף ל"הגנה" והיה אחד ממייסדי "הבחרות הסוציאליסטית", "הנוער העובד" וה"פועל".
לאחר עלייתו השתקע בירושלים ונרשם אבני ללימודים ב"בצלאל", ירושלים, שם למד בין השנים 1925-1928. בעקבות חילוקי דעות עם מנהל בית הספר בוריס שץ הושעה אבני מלימודיו וב-1928 סולק מבצלאל.
בשנת 1929 התיישב בתל אביב.
בשנת 1930 נשא לאישה את חיה לבית סנדלרמן, ילידת אוקראינה.
בשנה זו ערך תערוכת יחיד ראשונה בתל אביב ב"גמנסיה הרצליה" ובביתו של המהנדס מ.קסלמן.
בין השנים 1930-1932 שהה אבני בפריז, שם השתלם באקדמיה "גראנד שומייר".
לאחר שובו, בשנת 1932, החל לעבוד כאדריכל בעיריית יפו, נתן הרצאות באדריכלות בטכניקום והיה למורה למתמטיקה בבית הספר של קיבוץ גבעת השלושה.
בשנת 1938 החל ללמד ציור ותולדות האמנות בבית ספר "תיכון חדש" בתל אביב.
בין השנים 1929-1930 אבני הציג בפעם הראשונה עם קבוצת אמנים צעירים בשם "מסד".
הקבוצה, בה היו שותפים אביגדור סטימצקי, אריה ארוך, צבי שור, יוסף קוסונוגי, דוד הנדלר, מרדכי לבנון, וישראל פלדי, ראתה עצמה כמייצגת הדור הצעיר של האמנים הארץ-ישראלים, מול תערוכת "אגד" בה הציגו נחום גוטמן, ראובן רובין, ציונה תג'ר ואחרים.
עבודותיו של אבני הוצגו בתערוכות במוזיאונים וגלריות ברחבי הארץ.
בשנת 1936 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה במוזיאון תל אביב, ב-1938 בבית הנכות הלאומי בצלאל, בשנת 1940 בגלריה לאמנות כ"ץ, ב-1944 תערוכת יחיד נוספת במוזיאון תל אביב, וב-1950 בגלריה בנזיט בפריז.
אבני זכה בפרס דיזנגוף פעמיים, בשנים 1937 ו-1948.
תערוכה רטרוספקטיבית ליצירתו של אבני הוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית על ידי האוצר רון ברטוש בשנת 2021.
בשנת 1936 ייסד את ה"סטודיה" ("הסטודיה לציור ופיסול ליד ועדת התרבות של מועצת פועלי תל אביב"), אשר הייתה היה אולפן לציור ופיסול של ההסתדרות.
אבני ניהל את הסטודיה עד מותו.
לאחר מותו, בשנת 1951, שונה שמו של המוסד ל"מכון אבני").
ה"סטודיה" הייתה ממוקמת במרתף במעונות עובדים ברחוב פרישמן פינת רחוב דב הוז.
המרתף היה קטן מאוד והמחלקה לציור עברה לרחוב דב הוז פינת רחוב גורדון.
בין המורים הראשונים היו: אבני - מנהל וראש מחלקת הציור שלימד גם תולדות האמנות של תקופת הרנסאנס והעת החדשה.
משה שטרנשוס - מנהל מחלקת הפיסול, יעקב שטיינהרדט – תחריט, ירחמיאל שכטר – גרפיקה, פרופ' יהושע שור – היסטוריה של האמנות.
יחזקאל שטרייכמן צורף על ידי אבני ב-1943 ולימד ציור (לאחר שנתיים שטרייכמן פרש וחבר לאביגדור סטימצקי בהקמת "סטודיה" נפרדת).