tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעלה מ־80,000 אסירים נשלחו למקום שהתאפיין בתנאי מחיה קשים ושרץ מחלות, עם שיעורי תמותה של עד 75%.
לבד מהאפשרות להשתמש בספינות, הדרך היחידה להימלט מהכלא הייתה דרך ג'ונגל בלתי עביר כמעט, ולכן רק מעטים הצליחו להימלט.
הזוועות והתנאים הקשים בהם הוחזקו האסירים במקום הגיעו לתודעת הציבור בשנת 1895 עם פרסום מאסרו של אלפרד דרייפוס אשר נשלח למאסר באי השדים בעקבות הרשעתו בפרשת דרייפוס.
בשנת 1938 הפסיקה צרפת לשלוח אסירים למקום, ובשנת 1946 נסגר הכלא.
רוב האסירים נשלחו חזרה לצרפת, אך חלקם העדיפו להישאר בגיאנה הצרפתית.
מספר סרטים וספרים נכתבו על אי השדים.
המפורסם שבהם הוא הספר "פרפר", מאת אנרי שרייר, אסיר לשעבר באי השדים, המספר על החיים וניסיונות הבריחה שלו מהמקום.
בשנת 1973 צולם גם סרט בשם זה, בכיכובם של סטיב מקווין ודסטין הופמן, וב-2017 יצאה לאקרנים גרסה מחודשת, בכיכובם של צ'ארלי האנם וראמי מאלק.
ב-1953 נסגרה סופית מערכת הכליאה באי והאסירים שוחררו.
ב-1965 הועברה האחריות על האי ואיים נוספים לבסיס החלל האירופי קורו.
האיים נמצאים במסלול שיגור הטילים המשוגרים מזרחה, והם מפונים בכל פעם שמתבצע שיגור.
בשגרה הם משמשים מקום למכשירי מדידה רבים שקשורים לשיגורים.
סוכנות החלל האירופית והמרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל, יחד עם סוכנויות נוספות, שיקמה מבנים המשמשים אנדרטאות היסטוריות.
בימינו מבקרים באיים מדי שנה כ-50 אלף איש.
אי הנסיך אדוארד , אחת מפרובינציות קנדה, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
שטחו של האי 5,660 קילומטר רבוע, הפרובינציה הקטנה מבין הפרובינציות של קנדה.
אוכלוסיית האי מונה כ- 160,536 תושבים (הערכה לשנת 2021), ובכך הוא גם הפחות מאוכלס מבין הפרובינציות, אך צפיפות האוכלוסייה בו היא הגבוהה מבין הפרובינציות והטריטוריות.
אי הנסיך אדוארד זכה לפרסום בעקבות סדרת ספריה של לוסי מוד מונטגומרי, שהראשון בהם הוא "האסופית", המתרחשים באי.
האי נקרא על שם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט, שחי בין השנים 1767 ו-1820, והיה אביה של המלכה ויקטוריה.
הפרובינציה נמצאת כולה על אי הממוקם בין קו רוחב 46° ו-47° צפון, ובין קו אורך 62° ו-64° מערב.
האי נמצא במפרץ סנט לורנס מזרחית לפרובינציית ניו ברנזוויק וצפונית לנובה סקוטיה, כאשר בין נובה סקוטיה לאי מפריד מצר נורת' אמברלנד .
ב-1997 נבנה על המצר גשר הקונפדרציה המקשר בין הפרובינציה לניו ברנזוויק.
בירת הפרובינציה והעיר הגדולה ביותר בה היא שארלוטטאון, הנמצאת לחופו הדרומי של האי.
ההתיישבות האירופית באי הביאה לשינוי פני האי - מאחר שבשל התיישבות זו נכרתו למעלה ממחצית היערות שכיסו את האי.
האופי הפסטורלי של האי השפיע רבות על הסופרת לוסי מוד מונטגומרי ועל ספריה.
האי היה בעבר חלק ממושבת אקדיה שבצרפת החדשה.
מושבה זו הפכה להיות מושבת נובה סקוטיה לאחר סיפוחה על ידי האנגלים בעקבות חוזה פריז ב-1763 והם קראו לאי סנט ג'ונס.
בשנת 1769 הפך האי סנט ג'ונס שעד אז היה חלק מנובה סקוטיה למושבה עצמאית, ולאחר מכן שונה שמו לאי הנסיך אדוארד על מנת שלא יתבלבלו בינו לבין אזורים אחרים באותו שם הנמצאים בקנדה - סנט ג'ון בניו ברנזוויק, סנט ג'ונס בניופאונדלנד ולברדור ועוד.
עיקר כלכלת הפרובינציה מתבססת על תעשיות עונתיות של חקלאות, תיירות ודייג, כאשר חקלאות מהווה מקור ההכנסה הדומיננטי של הפרובינציה גם כיום, כפי שהיה הדבר בתקופה הקולוניאלית.
המשאבים הטבעיים של הפרובינציה מוגבלים ביותר, אף שנמצאו מצבורים קטנים של גז טבעי בחלקה המזרחי של הפרובינציה.
הפרובינציה מספקת יותר משליש מתצרוכת תפוחי האדמה של קנדה.
בפרובינציה מבקרים כמיליון תיירים מדי שנה על מנת לבקר בחופים ובמגרשי הגולף שבאי.
עיקר התיירות מגיעה לאי בחודשים יולי ואוגוסט.
תיירים מגיעים גם בחודשים ספטמבר ואוקטובר על מנת לראות את השלכת.
בשל העובדה שבין החודשים דצמבר ואפריל קופא הים סביב הפרובינציה, הדייג הוא עונתי ומתרחש רק בקיץ.
עיקר הדיג הוא של סרטנים ופירות ים.
אי הקופים היא סדרת משחקי הרפתקה ממוחשבים בת חמישה חלקים מבית חברת לוקאס ארטס וחברת Telltale Games.
ארבעת המשחקים הראשונים בסדרה מבוססים על עקרון הצבע והקלק, בעוד האחרון מבוסס על שליטה בתנועתו ומעשיו של גייבראש דרך המקלדת (עקב הכנסת הכותר לתחום התלת־ממד, דבר שלא התקבל בצד חיובי אצל מעריצים מסוימים).
המשחקים עוקבים אחר הרפתקאותיו של גייבראש ת'ריפווד , השואף להפוך לגדול שודדי הים הקריבי.
יריבו המרכזי של גייבראש בסדרת משחקים זו הוא הפיראט המרושע לה־צ'אק, (LeChuck) המנסה שוב ושוב לחטוף את אהובתו של גייבראש (בכל פרק בצורה אחרת כי הוא מת כל פרק ונוצר מחדש כשד או רוח), המושלת איילין מארלי (הצדעה לזמר הג'מייקני בוב מארלי).
עלילת רוב המשחקים נקשרת בשלב כלשהו באי הקופים המסתורי שעל שמו קרויה הסדרה.
המשחקים מאופיינים על ידי ההומור הייחודי שלהם, והעובדה שלא ניתן להיתקע או למות בהם (המאפיינת רבים ממשחקי ההרפתקה של חברת LucasArts כדוגמת "יומו של הטנטקל", ו"סם ומקס מתגלגלים בדרכים").
במשחק הרביעי דו-קרב ירידות זה עובר גם להורדות ידיים.
המשחקים מכילים אזכורים רבים לתרבות הרגאיי, שאחד מהבולטים ביניהם הוא מוזיקת הרקע המושמעת במשחקי הסדרה.
אי הקופים 2: נקמתו של לה צ'אק ("Monkey Island 2: LeChuck's Revenge"), יצא ב-1991, חודש ל HD בשנת 2010.
מעשיות אי הקופים - סדרה בחמישה פרקים ('Tales Of Monkey Island'), יצא ב-2009.
גייבראש נקרא כך מכיוון שכאשר החלו בציור דמותו, השתמשו בתוכנת ציור ששומרת את קבציה עם הסיומת brush, ומכיוון שלדמותו טרם היה שם הקובץ נקרא Guy.
שם הקובץ המלא ("Guy.brush") הפך לבסוף לשם הדמות.
גייבראש יכול לעצור את נשימתו 10 דקות.
המקרה היחיד בכל סדרת המשחקים שבו הוא יכול להיהרג מתרחש במהלך המשחק הראשון, כאשר הוא נזרק למים - אם הוא אינו יוצא לאחר 10 דקות מופיע מסך סוף משחק, והשחקן יכול לחזור לתחילת הסצנה.
גייבראש מוזכר מהמשחק השלישי כאדם המפחד פחד אדיר מפורצלן.
השערה אחת היא כי מקור הפחד הוא בסצנה מהמשחק הראשון בה שריף פסטר וגייבראש נלחמים בתוך האחוזה של איליין מארלי.
הקניבלים של אי הקופים נמצאים בדיאטה בכל המשחקים, ומתקיימים ממזון צמחוני בלבד.
המשחק השני הוא המשחק היחידי המציג את גייבראש עם זקן ושפם (חוץ ממעשיות אי הקופים, שאינו משחק של לוקאס ארטס), אין בו דו-קרב העלבות, ואי הקופים עצמו לא מופיע בו, למרות שבמשחק השלישי מגלים בדיעבד שהקרנבל בו מסיים גייבראש את המשחק השני נמצא למעשה באי הקופים.
המשחק השני הוא גם היחיד עד כה שבו לה צ'אק איננו מת בשום צורה.
במשחק ההרפתקה "המסע הארוך ביותר" (The Longest Journey) לדמות הראשית יש קוף צעצוע בשם גייבראש.
אי הפיל או אלפנט (בספרדית: Elephant-insulo; באנגלית: Elephant Island) הוא אי הררי מכוסה קרחונים באוקיינוס הדרומי, ליד חופי אנטארקטיקה, ושייך לקבוצת איי שטלנד הדרומיים.
האי נידח, אינו מיושב ואין עליו מקורות מחייה.
מיקומו כ-1,290 ק"מ דרומית מערבית מג'ורג'יה הדרומית, 940 ק"מ דרומית מאיי פוקלנד ו-890 ק"מ דרומית מזרחית מכף הורן.
האי נתגלה בסביבות 1821 על ידי אדוארד ברנספילד.
המדינות ארגנטינה, צ'ילה והממלכה המאוחדת, טוענות לבעלות על האי.
לאי צורה הדומה לראש של פיל ומכאן כנראה שמו.
ציר האורך של האי הוא ממזרח למערב, והנקודה הגבוהה בו היא 852 מטר.
מלבד כמה רצועות חוף, מכוסה כל האי בקרחונים.
אין באי צמחייה או בעלי חיים אם כי ניתן לעיתים למצוא על חופיו כלבי ים או פינגווינים.
בשל מזג האוויר הסוער בסביבה, ובהיעדר מפרץ טבעי, לא התיישבו בו בני אדם מעולם.
זאת למרות מיקומו הנוח לדיג, ציד לווייתנים והקמת תחנה מדעית.
אי הפיל התפרסם כאשר הגיעה אליו המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של סר ארנסט שקלטון ושהתה בו למעלה מארבעה חודשים עד שחולצה ב-30 באוגוסט 1916. במשך תקופה זו שהה הצוות בסירות הצלה שהוסבו למגורים מאולתרים, וניזון מכלבי ים ופינגווינים שצדו.
היחלצותו של מגלה הארצות ארנסט שקלטון מאנטארקטיקה ב-1916 נחשבת לאחת המופלאות ביותר.
משלחתו בת 28 האנשים ניסתה לחצות את יבשת אנטארקטיקה דרך הקוטב הדרומי, אך כותרה בקרח בים וודל שבאוקיינוס הדרומי, ושרדה בתנאים קשים כשנה.
לאחר שלחץ הקרחונים ריסק את ספינתם אנדיורנס, הם ערכו מסע במזחלות קרח ובשלוש סירות הצלה עד שהגיעו לאי הפיל.
בהבינו שאין סיכוי שספינה תחלוף במקום נידח זה, החליט שקלטון לצאת למסע חילוץ.
הוא השאיר באי את סגנו פרנק ויילד ו-21 אנשים, והוא וחמישה ספנים נוספים הפליגו בג'יימס קיירד, סירת הצלה באורך שבעה מטרים, לעבר איי ג'ורג'יה הדרומית, מרחק 1,290 ק"מ, כדי להשיג עזרה.
תנאי מזג האוויר היו איומים וברשותם היו רק סקסטנט וכרונומטר לניווט.
לאחר שנקלעו לסופה אדירה נשברה הסירה, והם נחתו בחלק הדרומי של ג'ורג'יה הדרומית וחצו את רכס הרי האי, תשושים וללא ציוד, במסע שגם מטפסים מקצועיים מצאו מאוחר יותר מאתגר מאוד.
לאחר שהגיע לתחנת ציד הלווייתנים שבאי, ניסה שקלטון לחלץ את שאר 22 אנשיו מאי הפיל בעזרת מספר ספינות, ורק בניסיון הרביעי, שבו גויסה ספינת גרר צ'יליאנית, חולצו כולם ללא פגע, 22 חודשים לאחר תחילת המסע מארגנטינה.
אי הנחשים (באוקראינית: Острів Зміїний, ברומנית: Insula Şerpilor) הוא אי אוקראיני בים השחור בסמוך לגבול עם רומניה, במרחק של 45 קילומטרים מהדלתה של הדנובה.
אי הנחשים הוא האי המרכזי מבין חמישה איים קטנים, בנפת קיליה, מחוז אודסה, באוקראינה.
רומניה טוענת שהאי שייך לה והיא הגישה תביעה לריבונות עליו.
התביעה מתבררת בבית הדין הבינלאומי בהאג.
שטח האי הוא 170 דונם.
הנקודה הגבוהה ביותר על האי נמצאת בגובה 41 מטר מעל פני הים.
המרחק בין שתי הנקודות המרוחקות ביותר על האי הוא 1,973 מטרים.
על האי אין מקורות מים מתוקים והצמחייה דלילה מאוד.
בעבר האי שימש כבסיס דיג, ובשנים האחרונות ניסתה אוקראינה לפתח בו תיירות.
חשיבות האי גדלה לאחר שנמצאו מרבצי נפט בקרקע הים בסביבה.
האי הוזכר לראשונה בכתבים יוונים מהמאה ה-7 לפני הספירה, בהם הוא נקרא "האי הלבן" .
האי היה לנקודת עגינה של ספינות סוחר שנעו בין יוון לבין המושבות היווניות בחופיו הצפוניים של הים השחור.
היוונים בנו על האי מקדש לאכילס.
שרידי המקדש התגלו באקראי בשנת 1823, אך לא נשתמרו עד היום.
בשנת 1843 השתמשו בהם לבניית מגדלור באי.
האי עבר לשליטת האימפריה הרומית במאה ה-1 לפני הספירה.
לאחר חלוקת האימפריה הרומית היה האי חלק מביזנטיון.
עם נפילת האימפריה הביזנטית במאה ה-15 עבר האי לשליטה האימפריה העות'מאנית.
לאחר תבוסת הטורקים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) עבר האי לשליטת האימפריה הרוסית, אם כי לא לזמן רב.
בשנת 1856, לאחר הפסדה של רוסיה במלחמת קרים, הועבר האי לידי רומניה.
בתקופת השלטון הרומני שימש האי כבית סוהר לחיילי צבא רומניה.
באפריל 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחת על האי כוח קטן של חיילי הצבא האדום.
חיל המצב הרומני של האי נכנע מיד ללא קרב.
השליטה הסובייטית באי עוגנה בחוזה שנחתם בין רומניה לברית המועצות ב-23 במאי 1948. בתקופת ברית המועצות היה האי שטח צבאי סגור.
על האי הוצב מכ"ם של יחידת נ"מ ובסיס קטן של משמר הגבול.
לאחר התפרקות ברית המועצות הפך האי חלק מאוקראינה העצמאית שהציגה בו חיל משמר גבול.
ב-24 בפברואר 2022, ביום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה, נכבש האי על ידי רוסיה.
הקרב הסתיים תוך דקות לאחר שספינות מלחמה רוסיות השמידו את כל התשתית הצבאית על האי ולקחו בשבי הרוסי 13 שומרי גבול אוקראינים שאוקראינה טענה בתחילה שסירבו להיכנע ונהרגו.
אי הקוקוס (בספרדית: Isla del Coco) הוא אי באוקיינוס השקט, כ-535 ק"מ דרומית-מערבית לחופי קוסטה ריקה, לה הוא שייך, וכ-665 ק"מ צפונית-מזרחית לאיי גלאפגוס השייכים לאקוודור.
האי מוגדר כנפה במחוז פונטרנס ומוכרז כפארק לאומי מאז ה-22 ביוני 1978. שטחו של האי הוא 23.85 קמ"ר, וצורתו כשל מלבן.
האי והפארק הלאומי שבו מוכרזים מאז שנת 1997 כאתר מורשת עולמית, ובשנת 2002 הורחבה ההכרזה, במקביל להרחבתו של הפארק הלאומי, כך שהיא כוללת אזור ימי מוגן סביב האי ששטחו 1,997.9 קמ"ר, הידוע כאתר צלילה פופולרי.
היחידים שמורשים להתגורר באי הם אנשי הרשות הלאומית לאזורי שימור שהקימו שני מחנות לשם כך.
כל יתר המבקרים חייבים לעוזבו לעת ערב.
האי שימש השראה לסדרת ספרי וסרטי פארק היורה, וכן לספר אי המטמון.
מוצאו של אי הקוקוס הוא געשי וטקטוני, והוא שוכן בלוח קוקוס הקטן שבין אמריקה הלטינית ומקסיקו לבין קו המשווה.
גילם של הסלעים העתיקים ביותר באי נע בין 1.91 ל-2.44 מיליון שנים, והם עשויים בעיקר מבזלת שנוצרה מלבה שהתקררה.
סמוך לאי שוכנים מספר איים קטנים, שהחשובים שבהם הם דוס אמיגוס (Dos Amigos), רפאל (Rafael) וחואן באוטיסטה (Juan Bautista).
אורך קו החוף של האי מגיע ל-23.3 ק"מ, והוא משופע בצוקים המגיעים עד לגובה של 183 מטר.
הנוף הררי והנקודה הגבוהה באי הקוקוס היא ב"סרו איגלסיאס" (Cerro Iglesias - "גבעת הכנסיות") הנישאת לגובה של 636 מטר.
עם זאת במרכזו של האי משתרעים שטחים מישוריים שגובהם נע בין 200 ל-260 מטר.
באי ארבעה מפרצים - שלושה מהם בחופו הצפוני: ווייפר (Wafer) וצ'טהאם (Chatham) החוליים, וכן מפרץ ווסטון (Weston); ואילו המפרץ הרביעי נמצא בחוף הדרומי.
אל מפרצים אלה זורמים מספר נחלים קצרים המנקזים את מי הגשמים הרבים, והגדולים שבהם הם נחל חניו (Genio) ונחל פיטייר (Pittier) הזורמים אל מפרץ ווייפר בצפון.
הנוף ההררי ושפע המשקעים יצרו למעלה ממאתיים מפלי מים.
אדמת האי עשויה מלטריט, ואילולא הצמחייה הסבוכה, הייתה נסחפת על ידי כמות המשקעים הגבוהה במקום.
לחץ האוויר הנמוך באזור קו המשווה מביא לרוחות מערביות, לעננות קבועה ולמשקעים היורדים משך כל השנה והמגיעים לממוצע של 7,000 מ"מ, אם כי בין ינואר למרץ ובספטמבר ובאוקטובר כמות המשקעים מעט קטנה יותר.
הטמפרטורה השנתית ממוצעת עומדת על 23.6 °C.
טמפרטורת מי האוקיינוס נעה בין 29 °C ל-30 °C.
האי התגלה בשנת 1526 בידי הפורטוגזי ז'והאן קבסאש (Johan Cabeças) ויש הטוענים כי היה אסטורי בשם חואן קבזאס דה גראדו (Joan Cabezas de Grado).
האי הופיע בשמו (Isle de Coques) במפה מ-1542 ושוב במפה צרפתית מ-1556 (Ysle de Coques), כמעלה וחצי מצפון לקו המשווה.
אטלס מ-1662 מיקם את האי על קו המשווה, וכך הוא מופיע גם באטלס מ-1680, אך הוא המשיך וסומן במקומות שונים במפות שהתפרסמו מעת לעת.
במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 שימש האי כמקום מקלט לשודדי הים שפעלו לאורך חופיה המערביים של אמריקה.
עובדה זו הולידה אגדות לפיהן אוחסנו בו אוצרות גנובים, ובהם הזהב שנגנב מכיפות כנסיותיה של לימה, בירת פרו.
שמועות אלה הביאו לאי למעלה מ-500 משלחות שונות שפקדו אותו במשך השנים ובעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
בשנת 1863 הושלכו 426 עבדים פולינזים משוחררים באי, שכן קברניט הספינה "אדלנטה" (Adelante) שנשאה אותם, התעצל להביאם לביתם כמובטח.
חודש לאחר מכן חולצו 38 מהם מהאי על ידי ספינה אחרת.
כל היתר מתו מאבעבועות שחורות.
קוסטה ריקה השתלטה באופן רשמי על האי בשנת 1869 ובין השנים 1872–1874 פעל במקום בית כלא.
שני ניסיונות להקים יישוב במקום כשלו, והאי נותר בלתי נושב.
ב-1897 מינתה הממשלה מושל לאי, ושנה לאחר מכן נשקלה האפשרות לחדש את מתקן המאסר שפעל בו.
משלחת נשלחה אליו מטעם ממשלת קוסטה ריקה, אך זו התרשמה מסגולותיו הטבעיות והמליצה להופכו לאזור מוגן.
האי סופח למדינה באופן רשמי ב-7 בנובמבר 1949 וב-1978 זכה להגנה מכוח חוק.
יערות הגשם הטרופיים, והפאונה והפלורה באי, ייחודיים רק לו בקרב איי מזרח האוקיינוס השקט.
האי מעולם לא היה מחובר ליבשה, ועל כן הוא מצטיין בכמות גדולה של מינים אנדמיים.
235 מיני בעלי פרחים נסקרו באי, ו-75 מהם ייחודיים רק לו.
עוד מצויים באי 74 מיני שרכאים וצמחים הקשורים אליהם, 128 מינים של טחב ו-90 מיני פטריות.
באי שלוש רצועות עיקריות של צמחייה.
חורש החוף המשתרע בין החוף לקו גובה של 50 מטר, ובו עצים דוגמת עץ הקוקוס וצמחייה עשירה של שרכאים, שיחים פואתיים, סולניים וקטניות.
היער הפנימי, המשתרע בגבהים שבין 50 ל-500 מטר, עשיר באפיפיט, סחלביים, ברומליים, טחב ושרכאים.
הרצועה השלישית היא רצועת יער עננים (Cloud forest), והצמחייה בה אופיינית לסוג זה של יער.
בעת ניסיונות ההתיישבות באי ניטעו בו מטעי קפה וקקאו, ואלה התפשטו במידה מה על חשבון הצמחייה הטבעית.
באי 362 מיני חרקים ש-64 מהם אנדמיים למקום, והמגוון הרחב ביותר הוא בקרב הפרפראים והנמליים.
באי הקוקוס 60 מינים נוספים של פרוקי-רגליים ושני מיני לטאות.
כ-90 מיני עופות ימיים מקננים בצוקי האי, ולאלה נוספים שבעה מיני עופות יבשה ששוכנים בו דרך קבע, שלושה מהם אנדמיים למקום.
היונקים היבשתיים מונים חמישה מינים, ובהם חזירים, איילים, חתולים ועכברושים, שהובאו כולם לאי על ידי בני האדם.
יונקים אלה הפרו את האיזון האקולוגי במקום, והחזירים במיוחד פוגעים בשורשי הצמחים וחושפים את הקרקע לסחף.
שוניות האלמוגים העשירות סביב האי, המחילות הגעשיות התת-ימיות, המערות והמים הפתוחים שסביב האי, משמשים כבית ל-32 מיני אלמוגים, 60 מיני סרטנאים, 510 מיני רכיכות וליותר מ-250 מיני דגים.
על אלה נימנים טונה צהובת סנפיר, וכרישים, כולל כרישים לווייתניים.
היונקים הימיים כוללים את הדולפינן, נתב שחור, לווייתן גדול-סנפיר, אריה ים קליפורני, ומספר מיני צבים, ובהם צב ים ירוק.
בשנים האחרונות הובעה דאגה מדייג בלתי חוקי המאיים על האוכלוסייה הימית סביב אי הקוקוס, וממשלת קוסטה ריקה הואשמה בכך שאינה עושה די כדי להילחם בתופעה.
בחודש יוני 2011 דווח על גילויו של סרטן יבשה ענק, באורך של עד חצי מטר לזכרים, גם הוא אנדמי לאי.
שמו הרשמי של המין החדש הוא Jungertia Coconasis, והוא ניזון מתפריט צמחוני ומתגורר במחילות בחול.
אי הקופים 2: נקמתו של לה צ'אק הוא משחק הרפתקה שפותח ופורסם על ידי LucasArts ב 1991. זה היה המשחק השני בסדרת אי הקופים, שיצא בעקבות הסוד של אי הקופים, והמשחק השישי של LucasArts שהשתמש במנוע SCUMM.
בנוסף היה זה המשחק הראשון שהשתמש במערכת הקול iMUSE.
הסיפור מרכזי של המשחק הוא על אדם אשר שואף להיות פירט בשם גייבראש ת'ריפווד.
לאחר שהביס לה צ'אק הרוח פירט בסוד של אי הקופים, ההמשך כולל ניסיונות של גייבראש למצוא את האוצר המסתורי, ולזכות בחזרה באהבה של איליין.
אי הקופים 3: קללת אי הקופים הוא משחק הרפתקה שפותח והופץ על ידי לוקאס ארטס בשנת 1997 והוא המשחק השלישי בסדרת משחקי אי הקופים.
זה המשחק ה-12 והאחרון מבית לוקאס ארטס שהשתמש במנוע ה-SCUMM, ששודרג למנוע GrimE במשחק הבא בסדרה.
המשחק ממשיך בעלילותיו של גייבראש ת'ריפווד המנסה לבטל קללה על אהובתו איליין מארלי.
אי הקופים 4: הבריחה מאי הקופים הוא משחק הרפתקה שפותח והופץ על ידי לוקאס ארטס בשנת 2000 והוא המשחק הרביעי בסדרת משחקי אי הקופים.
זה המשחק השני והאחרון מבית לוקאס ארטס שהשתמש במנוע ה-GrimE, אחרי גרים פנדנגו.
המשחק מתחיל כשגייבראש ת'ריפווד ואיליין מארלי שהתחתנו חוזרים לאי מיילי.
מכיוון שנעדרו הרבה זמן הם נחשבים למתים והולכות להתקיים בחירות לתפקיד המושל.
בעוד איליין רצה בבחירות, גייבראש יוצא לאי לוקה כדי לפגוש את עורכי הדין של איליין ולהביא את הירושה המשפחתית.
באי הוא מופלל בשדידת בנק ויוצא לטהר את שמו.
באי הוא פוגש את אוזיי מנדרול איש עסקים מאוסטרליה שרוצה לסלק את הפיראטים מהאיים הקריביים.
גייבראש מצליח לטהר את שמו ולחזור לאי מיילי עם הירושה המשפחתית.
כשהוא חוזר הוא ואיליין מגלים שלה צ'אק חי והוא זה שרוצה להתמנות לתפקיד המושל.
גייבראש לומד על כוח וודו חזק
בשם The Ultimate Insult (ההעלבה האולטמטיבית) שמורכב מגביע מוזהב, ספל כסף עם פרצוף של קוף וכובע פיראטי בצבע ברונזה שאותם ניתן למצוא באי ג'מבליה.
גייבראש מגיע לאי ג'מבליה, שם כדי למצוא את החלקים הוא נאלץ לפוצץ סלעים כדי למצוא את הכובע, לגנוב את ספל כסף ממסעדה ולהשתתף בתחרות צלילה כדי לזכות בגביע הזהב.
גייבראש מצליח וחוזר לאי מיילי רק כדי לגלות שלה צ'אק ואוזיי השתלטו על האחוזה, גונבים ממנו את החלקים וזורקים אותו באי הקופים.
גייבראש מנסה להימלט מאי הקופים ובדרך הוא לומד שהרמן ט'ובראט (הנווד של האי) הוא בעצם סבה האבוד של איליין שאיבד את הזיכרון לפני 20 שנה והוא בעצם מי שסיפר לאוזיי על הסוד של The Ultimate Insult.
באי הוא גם פוגש את הנסיך ג'וג'ו
ג'וג'ו מלמד את גייבראש על "מנקי קומבאט" (פארודיה על מורטל קומבט).
באי גייבראש מגלה את הסוד האמיתי של אי הקופים: מתחת לראשי הקוף הענקים מסתתר רובוט ענק שמופעל על ידי קופים.
והוראשיו מארלי (שמו האמיתי של הרמן) יוצאים עם הרובוט לעצור את אוזי ולה צ'אק.
באי מיילי הם מביסים אותם בקרב
לאחר הקרב חוזר הוראשיו לתפקיד המושל של האיי מיילי וגייבראש ואיליין יוצאים להרפתקה חדשה.
אי הנסיך מוויילס הוא אי ארקטי בטריטוריית נונאווט שבקנדה, אשר מהווה את אחד מהאיים הגדולים שבארכיפלג הארקטי הקנדי.
האי משתרע מזרחית לאי ויקטוריה, מערבית לאי סומרסט ודרומית לאיי המלכה אליזבת.
למטרות מנהליות, מחולק האי בין שני האזורים המנהליים של נונאווט, Qikiqtaaluk ו-Kitikmeot.
אין על האי כל התיישבות קבועה.
האי נמוך ומכוסה בטונדרה, הנקודה הגבוהה ביותר באי, גובהה 320 מטרים, והיא נקודה ללא שם בקצה הצפון מזרחי המרוחק של האי, הצופה אל תעלת ברינג, המפרידה בין האי לבין האי ראסל הסמוך.
גודלו של האי מוערך בכ-33,339 קמ"ר, כשטחה של מולדובה.
אי הנסיך מוויילס הוא האי ה-40 בגודלו בעולם והעשירי בגודלו בקנדה.
קו החוף של האי איננו רגיל, והוא מחורץ מאוד באזור מפרץ אומני (Ommanney Bay) שבמערב האי, ובאזור מפרץ בראון (Browne Bay) שבמזרח האי.
האי התגלה לראשונה על ידי האירופים ב-1851, על ידי משלחתו של פרנסיס ליאופולד מקקלינטוק (Francis Leopold McClintock) שיצאה לשם על מזחלות, במטרה לחפש את משלחתו האחרונה של ג'ון פרנקלין.
אי הנסיך פטריק הוא האי המערבי ביותר בין איי המלכה אליזבת שבטריטוריות הצפון-מערביות בקנדה והוא משתייך לארכיפלג הארקטי הקנדי.
שטחו של האי הוא 15,848 קמ"ר והוא האי ה-55 בגודלו בעולם וה-14 מבין אייה של קנדה.
האי ממוקם בכניסה למצר מקקלור (McClure Strait).
גובהו המרבי של האי הוא 279 מטרים.
האי התגלה ב-1853. האי קפוא כל השנה ולכן הוא קשה לגישה ובלתי מיושב.
ב-1948 נפתחה באי "תחנת מזג אוויר ארקטית גבוהה" שנקראה Mould Bay כחלק משיתוף פעולה של צבאות ארצות הברית וקנדה בתחום חיזוי מזג האוויר.
תצפיות קבועות החלו להיעשות בתחנה החל מ-14 במאי 1948. בתחנה היה סגל של בין עשרה לארבעים עובדים זמניים.
היא נסגרה ב-1997 עקב קיצוצים תקציביים.
הבניין עדיין עומד אולם ב-2007 הוא ניזוק באופן בלתי הפיך.
התחנה הייתה ההתיישבות היחידה לטווח ארוך הידועה על האי.
הרומן היווה בסיס לעלילת הסרט "האי בקצה העולם" (1974), אולם מקום ההתרחשות של עלילת הסרט שונה.
אי הנסיך צ'ארלס הוא אחד מהאיים שבארכיפלג הארקטי הקנדי.
שטחו הוא 9,521 קמ"ר וככזה הוא האי ה-78 בגודלו בעולם וה-19 בגודלו מבין אייה של קנדה.
האי ממוקם באגן פוקס (Foxe Basin) שלחופיו המערביים של האי באפין, במחוז קיקיקטאלוק (Qikiqtaaluk) שבטריטוריית נונאווט שבקנדה.
למרות גודלו של האי, הדיווח הראשון על קיומו היה רק ב-1948 במהלך טיסת ניווט של חיל האוויר המלכותי הקנדי.
עם זאת, ככל הנראה הוא היה ידוע למקומיים בני שבט האינואיט קודם לכן.
האי קרוי על שמו של צ'ארלס, נסיך ויילס שנולד באותה שנה בה הוא התגלה.
הוא איננו מיושב ומזג האוויר בו קר במיוחד.
אי המלך ג'ורג' : Isla Rey Jorge, בספרדית (ארגנטינה): Isla 25 de Mayo (אי ה-25 במאי), ברוסית: Ватерло́о (ווטרלו)) הוא האי הגדול ביותר באיי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, השוכן במרחק 120 ק"מ מחופי אנטארקטיקה.
האי נקרא על שם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
לאי יש שלושה מפרצים עיקריים: מפרץ מקסוול (Maxwell Bay), מפרץ אדמירליטי (Admiralty Bay) ומפרץ המלך ג'ורג' (King George Bay).
מפרץ האדמירליות מורכב משלושה פיורדים והוא מוגדר כאחד מהאזורים האנטארקטים בניהול מיוחד (ASMA) על פי הפרוטוקול להגנה סביבתית של הברית האנטארקטית.
האי התגלה וקיבל את שמו על ידי מגלה הארצות וויליאם סמית' ב-16 באוקטובר 1819. אורכו של האי הוא כ-95 קילומטרים, רוחבו כ-25 קילומטרים ושטחו הוא 1,150 קילומטרים רבועים.
מעל 90% משטחו מכוסים קרח.
רב החובל ויליאם סמית' גילה את איי שטלנד הדרומיים בשנת 1819; ב-16 באוקטובר 1819 הגיע סמית' לאי המלך ג'ורג', קרא לאי על שמו של ג'ורג' השלישי, והכריז על הארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים כטריטורייה בריטית.
ב-1908 סופח האי רשמית כחלק מאיי פוקלנד וכיום הוא חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה.
החל משנת 1940 טוענת צ'ילה לבעלות עליו כחלק מאנטארקטיקה צ'ילנה והחל מ-1943 טוענת ארגנטינה לבעלות עליו כחלק מאנטארקטיקה הארגנטינאית.
ארצות הברית ורוסיה אינן מכירות בתביעות אלה ושומרות לעצמן את הזכות לתבוע שטחים ביבשת.
ב-1821 שרדו 11 אנשים, שהפליגו בספינה "לורד מלוויל" (Lord Melville), את החורף באי, הראשונים לעשות כן באנטארקטיקה.
אזורי החוף של האי הם בית לצמחייה ולאוכלוסיית בעלי חיים מגוונות יחסית, כולל פילי ים, כלבי ים, הידרורגה נמרית, פינגווין אדלי, פינגווין רצועת-הסנטר ופינגווין לבן אוזן.
כמה סוגי עופות ימיים מקננים באי בעונת הקיץ, כולל חמסניים, ויסעור ענק.
הפעילות האנושית באי המלך ג'ורג' מוגבלת לתחנות המחקר של המדינות הבאות: ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, סין, אקוודור, קוריאה הדרומית, פרו, פולין, רוסיה, אורוגוואי וארצות הברית.
רוב התחנות מאוישות באופן קבוע ומבצעות מחקרים מגוונים בתחומי הביולוגיה, האקולוגיה, הגאולוגיה, והפלאונטולוגיה.
התחנה הצ'יליאנית, מתפקדת כישוב קבוע לכל דבר ופועלים בה שדה תעופה, בנק, סניף דואר ובתי מגורים למשפחות עם ילדים.
ב-2004 הוקמה ליד בסיס בלינגסהאוזן (Беллинсгаузен) של רוסיה, כנסייה רוסית פרבוסלבית.
הכנסייה, אחת מהדרומיות ביותר בעולם, היא אחד ממבני הקבע היחידים באנטארקטיקה ומכהן בה כומר באופן קבוע.
בדצמבר 2013 הופיעה להקת מטאליקה בבסיס קרליני הארגנטינאי.
פעילות תיירותית מצומצמת מתקיימת באי בחודשי הקיץ, כולל ריצת מרתון שנתית הידוע בתור המרתון של אנטארקטיקה.
באי ניצב המגדלור הדרומי ביותר בעולם מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית (NOAA) מקיים מחקר עונתי על הפינגווינים במפרץ האדמירליות.
תחנת המחקר הקטנה שמשמשת למחקר זה פעילה רק בקיץ, אך משמשת כבקתת הישרדות בחורף.
פרובינציית אי הפסחא (בספרדית: Provincia de Isla de Pascua) היא אחת משמונה הפרובינציות של מחוז ולפראיסו בצ'ילה.
הפרובינציה משתרעת על שטח של 164 קמ"ר ומתגוררים בה 5,806 תושבים נכון לשנות 2012, רובם בעיירה האנגה רואה.
זוהי הפרובינציה היחידה של צ'ילה בתחומי פולינזיה ויחד עם אנטארקטיקה צ'ילנה הן היחידות מחוץ ליבשת אמריקה הדרומית.
בניגוד לפרובינציות אחרות בצ'ילה היא אינה מחולקת לקומונות, אלא כל השטח שייך לקומונה אחת.
בנוסף שייך לפרובינציה גם האי הכפול הקטן והבלתי מיושב סאלס אי גומס, כ-391 קילומטרים מזרחית לאי הפסחא.
בראש הפרובינציה עומד מושל (gobernador provincial).
מאז 1984 המושל הוא תמיד מקומי.
כל ארבע שנים מאז 1966 נערכו בחירות למועצה מוניציפלית בת שישה חברים (concejo municipal), שאחד מהם נבחר לראש עירייה (alcalde).
על שמירת החוק בפרובינציה ממונים כ-20 שוטרים, האחראים גם לביטחון בשדה התעופה.
יש באי נוכחות של צבא צ'ילה בייחוד של חיל הים הצ'יליאני.
הבסיס הימי מפעיל ספינת סיור, האחראית גם על פעולות הצלה.
המטבע הוא הפסו צ'יליאני, אם כי גם הדולר האמריקני הפך למטבע משני וניתן לשלם בו בכל מקום.
אי הפסחא הוא אזור פטור ממס, כך שהרווחים ממסים והיטלים נמוכים.
התקציב של ניהול הפרובינציה ממומן בעיקר מסובסידיות מממשלת צ'ילה.
אי הר המדבר הוא האי ה-52 בגודלו בארצות הברית, הנמצא במחוז הנקוק שבמדינת מיין.
שטח האי הוא כ-280 קמ"ר, ואוכלוסייתו הקבועה מונה כ-10,000 נפשות.
אולם, האי משמש יעד תיירותי בימי הקיץ, בעיקר מבקרים בפארק הלאומי אקדיה וביעדי נופש נוספים.
מקור שם האי הוא מתצפיותיו של מגלה הארצות הצרפתי סמואל דה שמפלן, שהבחין ב-6 בספטמבר 1604, במהלך מסעו באזור כי פסגות הרי האי צחיחות, ובשל כך כינה את האי "île des Monts Déserts" - אי הרי המדבר.
ב-1613, הגיעו לאי קבוצת נזירים ישועיים, שהקימו באי מנזר והחלו במיסיון בקרב תושבי האי הילידים.
חודשיים לאחר מכן, ב-2 ביולי 1613 תקף כוח אנגלי בפיקודו של סמואל ארגל ממושבת וירג'יניה את המתיישבים הצרפתיים, הרג שלושה מהם, פצע שלושה נוספים ושבה את שאר התושבים.
לאחר מכן החריב ארגל את המבנים המועטים שהוקמו על ידי המתיישבים הצרפתים והחליף את הצלב הישועי בגרסה פרוטסטנטית.
מתקפה זו סימלה את התחלת המחלוקת בין אנגליה וצרפת על הגבול הצפוני של אקדיה הצרפתית וניו אינגלנד האנגלית.
ניסיון נוסף של אציל צרפתי בשם אנטואן דה לה מוט קאדילק להקמת יישוב במקום בשנת 1688 נכשל לאחר זמן קצר, וקאדילק התפרסם כמייסדה של העיר דטרויט.
פסגת ההר הגבוהה ביותר באי קרויה על שמו, והיא נודעת בהיותה הנקודה הראשונה בארצות הברית בה זורחת השמש.
ההתיישבות על האי חזרה רק בשנת 1760, לאחר שאקדיה נפלה לידי אנגליה ב-1759, ומתיישבים אנגלים יכלו להתיישב בכל מקום.
האי הובטח למושל מסצ'וסטס, פרנסיס ברנרד, ובתורו יישב המושל באי משפחות אנגליות.
בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ניטל האי מידי מושל מסצ'וסטס לשעבר, וחציו המערבי של האי ניתן לבנו, ג'ון ברנרד, שבניגוד לאביו תמך במורדים ואילו חצי המזרחי של האי ניתן לנכדתו של קאדילק, מארי תרז דה גרגואר.
השניים מכרו עד מהרה את חלקם באי לאילי נדל"ן.
אולם הדבר כמעט ולא השפיע על התפתחות ההתיישבות באי.
ב-1820 כאשר מיין נפרדה ממסצ'וסטס והפכה למדינה עצמאית, העיסוק המרכזי של תושבי האי היה דייג וחטיבת עצים.
במהלך המאה ה-19 ציירים מאסכולת נהר הדסון גילו את האי כיעד נופש בקיץ, ובמהלך השנים הפך ליעד פופולרי במיוחד.
ב-1880 פעלו באי כ-30 בתי מלון עבור כמות התיירים שמילאה את האי מדי קיץ.
האי שימש כמקום הנופש של עשירי אמריקה: ג'יי.
מורגן, הנרי פורד, משפחת ואנדרבילט, אנדרו קרנגי ומשפחת אסטור.
אולם תקופה מפוארת זו הגיעה לקיצה בשפל הגדול, כאשר המצב הכלכלי בארצות הברית צמצם את היקף הפעילות והנופש באי.
שרפה ענקית שהתחוללה באי ב-1947 וכילתה מרבית מבתי הפאר שהוקמו עליו, סימנה את סיום התקופה.
בראשית המאה ה-20, תושב האי ג'ורג' ב.
דור היה מוטרד מהיקף הנזק הנגרם ליערות האי, בעקבות הקמת מנסרות מודרניות על האי.
הוא החל בפעילות נמרצת להקמת פארק לאומי שיגן על נופי ויערות האי.
פעולותיו, שהוגדרו כ"גדולות בפעולות אדם יחיד לשימור קרקעות", הוכתרו בהצלחה כאשר נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, הכריז ב-1919 על הקמת הפארק הלאומי לאפאייט (מאוחר יותר שונה שמו ל"אקדיה").
רוקפלר, הבן תרם לפארק שטחים נרחבים, כאשר הכניסה אליהם באמצעות רכב - אסורה.
על האי ארבע ערים: בר הרבור, מאונט דזרט, סאות'ווסט הרבור וטרמונט.
סביב כל אחת מערי האי שוכנים יישובים קטנים נוספים.
הפאנון האלג'יראי הוא איון, שרטון סלע אל מול חופה של העיר אלג'יר, המקום בוצר בידי הצי הספרדי ב-1510. האי מחובר אל היבשת ברצועת יבשה המהווה שובר גלים טבעי עבור נמל העיר אלג'יר.
המאחז הספרדי בפאנון נוסד בשנת 1510 כשהספרדים נחתו באי כתוצאה מהנוכחות הספרדית באי נאלץ האמיר של אלג'יר סאלים אל תוהמי להסכים לנוכחות הספרדית ולשלם מס.
בשנת 1529 נכבש המבצר הספרדי בפאנון בידי ח'יר א דין ברברוסה שליטה הפיראטי למחצה עות'מאני למחצה של אלג'יר, וחיל המצב שהיה נצור בו הוצא להורג.
אי המתים אופוס 29, היא פואמה סימפונית שכתב המלחין הרוסי סרגיי רחמנינוב.
היצירה נחשבת לדוגמה קלאסית לרומנטיציזם המאוחר הרוסי של תחילת המאה העשרים.
ההשראה ליצירה הייתה רפרודוקציה בשחור-לבן של הציור אי המתים מאת הצייר הסימבוליסטי השווייצרי ארנולד בוקלין, שרחמנינוב ראה בפריז ב-1907. בציור נראית סירת משוטים ובה מת, חותר ומלווה נוסף, המתקדמת לעבר אי קטן.
בהמשך ראה רחמנינוב גם את הציור המקורי, אך התרשם ממנו הרבה פחות מאשר מן הגרסה חסרת הצבעים.
חיבור היצירה נסתיים ב-1908 בדרזדן שבגרמניה.
היצירה כתובה בסולם לה מינור, ורובה בנוי במשקל 8\5. לאורך רוב היצירה חוזר מוטיב קצבי ומלודי המדגיש את הפעמות הראשונה והשלישית בכל תיבה, ומתפרש כמסמל את קצב תנועת החתירה במשוטים, או את גלי הים.
ב-1929 ניצח רחמנינוב על הקלטה של היצירה, בביצוע תזמורת פילדלפיה.
ההקלטה בוצעה על ידי חברת ויקטור טוקינג משין, שהתמזגה בהמשך השנה עם RCA Records.
אי המלך ויליאם הוא אי במחוז קיטיקמאוט של נונאווט, שהוא חלק מן הארכיפלג הארקטי הקנדי.
שטחו מקיף בין 12,516 קמ"ר ל-13,111 קמ"ר, שטח המציב אותו במקום ה-61 בגודלו בעולם ובמקום ה-15 בגודלו בקנדה.
נכון ל-2016, באי מתגוררים 1,324 נפש, כולם אינואיטים החיים בקהילה היחידה באי, אוּקְסוּקְטוּק (Uqsuqtuuq).
במהלך החיפושים אחר המעבר הצפון-מערבי, ביקרו חוקרים ארקטיים רבים באי, או חרפו בו.
בין האי לבין חצי האי בותיה מפריד מצפון-מזרח מצר ג'יימס רוס, ומצר רה ממזרח.
ממערב נמצא מצר ויקטוריה ומעבר לו האי ויקטוריה.
בתוך מצר סימפסון, מדרום לאי, שוכן האי טוד, ומעבר לו, עוד דרומה, חצי האי אדלייד.
מפרץ המלכה מוד נמצא דרומית-מערבית לשם.
האי נודע באוכלוסיות גדולות של קאריבו, שעושים שם את עונות הקיץ לפני שהם נודדים בסתיו בצעידה דרומה על פני קרח הים.
האי היה מיושב שנים רבות על ידי אינואיטים, שאורח חייהם הותאם לתנאי הסביבה הקיצוניים.
בשנת 1830 כינה חוקר הארצות הבריטי ג'ון רוס את האי בשם "ארץ המלך ויליאם" על שם המלך הבריטי ויליאם הרביעי; בשעתו סבר רוס, שמדובר בחצי אי.
בשנת 1834 צפה ג'ורג' בק, גם הוא חוקר האזור הארקטי, בחופו הדרומי ממפרצון שאנטרי והבין שמדובר באי.
עוד חוקר בריטי, ג'ון פרנקלין, יצא במשלחת ארקטית כעשר שנים לאחר מכן; שתי ספינותיו קפאו ונלכדו בשנת 1846 בקרח ים צפונית-מזרחית לאי.
אחרי שנטשו את ספינותיהם, מתו רוב אנשי הצוות ברעב או קפאו למוות בניסיון לצעוד דרומה סמוך לקו החוף המערבי.
שניים מאנשיו של פרנקלין נקברו בהול פוינט על חופו הדרומי של האי.
הספינות נחשבו לאבודות לבלי השב, לאחר שמשלחות רבות ניסו בזו אחר זו לאתר אותן, לשווא.
ב-9 בספטמבר 2014 הכריז ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר, שמשלחת מצר ויקטוריה איתרה אחת משתי הספינות של פרנקלין מתחת למים רדודים דרומית לאי המלך ויליאם.
הספינה השתמרה במצב מצוין; הסונאר הצליח לאתר את קרשי הסיפון.
בתחילת אוקטובר זוהתה הספינה הטרופה כ"ארבוס".
הספינה השנייה של המשלחת, "טרור", נמצאה ב-2016 במפרץ טרור, סמוך לחוף הדרום-מערבי של אי המלך ויליאם.
אי הפיראטים הוא סרט הרפתקאות ופעולה אמריקאי משנת 1995 בבימויו של רני הרלין.
הסרט, בכיכובם של ג'ינה דייוויס, מת'יו מודין, פרנק לנגלה, מורי צ'ייקין ופטריק מאלאהייד מתאר את עלילת הפיראטית מורגן אדמס במסעה אחרי אי בתוכו אוצר אבוד.
הסרט קיבל ביקורות גרועות והפקה בעייתית ונחשב לכישלון קופתי, אשר נפגעה עקב אינפלציה גבוהה.
מתוך תקציב של 98 מיליון דולר, הסרט הרוויח רק 10 מיליון דולר.
הוא נחשב לאחד מהסרטים בעלי הנפילה הקופתית הגבוהה ביותר בעלם הקולנוע והיה הסרט האחרון של אולפני Carolco Pictures ושל הצלחת סרטי הפיראטים, עד לחזרתם עם סדרת שודדי הקאריביים.
בג'מייקה של 1668 רודף הפיראט דאגלס "דאג" ברום אחרי מפת אוצר המחולקת לשלוש פיסות.
את אחת הפיסות הוא לוכד מאחיו המת, ריצ'רד ופיסה נוספת הוא מחפש על אח נוסף שלו, הארי "בלאק" אדמס.
הוא לוכד ומענה אותו אך לא מקבל את מפתו וזורק אותו לים.
בתו, מורגן, מגיעה ברגע האחרון ומצילה אותו מתחת למים, אך הוא נפצע אנושות.
היא גוררת אותו לחוף ושם לפני שמת הוא מודיע לה שהפיסה נמצאת על קרקפתו ולאחר מותו היא מוציאה את הפיסה ממנו, בחיפושה אחר האי.
לאחר מותו, מורגן הופכת לקפטן של הספינה "כוכב הבוקר" נשבעת לנקום בדאג.
ואולם הוראות המפה הם בלטינית, כך שמורגן ודודה נאלצים להפליג לפורט רויאל ולחפש דובר לטינית שיתרגם להם את חלקם.
במסע בפורט רויאל היא מבקרת גנב שהפך לאסיר בשם ויליאם "ויל" שו, היודע לטינית ולמחרת מבקשת לקנות אותו כעבד.
היא מאיימת על יריבה לקנייה שפורש וזוכה בוויליאם, אך נחשפת בפני חיילים כמבוקשת בעצמה והיא וויל נמלטים משם, כשהמושל איינסלי וצבאו בעקבותיהם.
הם מצליחים לברוח אך המושל המושחת יוצר עסקה עם ג'ון ריד, חבר בספינה ומבקש ממנו להודיע על מציאת האי עם האוצר, כדי לקחת אותו לעצמו.
מורגן וויל מוצאים בנמל ספיטלפילד את הדוד מרדכי "פינגר", לו חלק שלישי של המפה, אך דודה מגיע לפניה אליו ובמהלך קרב בין שתי הקבוצות ויל גונב את הפיסה המסתורי.
מורגן ואנשיה בורחים אך דאג מחליט לעקוב בחשאי אחרי ספינתם לאי.
על ספינתה, מורגן מדממת מירייה מדודה וויל הנחשב ל"רופא" (ומעולם לא היה), מוציא ממנה את הקליע ומראה לה שמילות המפה כתובות הפוכות בלטינית.
כאשר מורגן לא נמצאת בחדרה הוא מתגנב ומפרש את מיקום המפה כקואורדינציות לאי.
אז היא מגיחה מאחוריו ומגלה את ממצאיו ומדיחה אותו לחרטום הספינה כעונש.
היא מגלה לצוות על מציאת האי אך פורץ מרד בראשות הפיראט סקאלי, אשר מבקש שתעלה באמצע גאות סוערת לאי שהיא מצאה - האי קוטרוט שמצפון-מזרח לקובה.
הוא מנצל את העלייה כדי שדאג, לו הוא נאמן ייגלה אותם.
בינתיים ריד שולח יונת דואר למושל איינסלי על המיקום.
דאג עולה לאי עם צוותו והוא בעל החלק השליש במפה, בו חלקי האי בזמן שמורגן עולה גם.
ואולם בלילה ויל מצליח לגנוב ממנו את המפה והוא מחפש את מורגן לנקום בה.
מורגן נמלטת ומוצאת את ויל שוקע בבוץ טובעני.
היא משחררת אותו בתמורה לחלק המפה האחרון והוא נאלץ לתת לה.
הפיסה מוליכה אותם לעבר צוקים נישאים והיא וויל מחליטים לרדת בהם לתוך מערה שבין הצוקים.
שם הם מוצאים זהב ויהלומים רבים שהם האוצר וה מעלים חלק מהאוצר בתיבה.
אך מורגן נתפסת בידי דאג וויל כמעט חותך את החבל של האוצר, אך דאג זורק עליו את מורגן כהסחה.
שניהם מחליטים לקפוץ אל הים הסוער מאשר לתת לדאג את מבוקשו ושניהם נפצעים אך שורדים.
ויל מתאושש בעזרת ג'ון ריד, המוביל אותו לקציני הצי הבריטי בראשות איינסלי ודאג, שעובד לצידו ושניהם מצאו את האוצר והחליטו להתחלק בו בשווה.
ויל נעצר בבן הספינה, בעוד מורגן השורדת עולה על עוגן של "כוכב הבוקר" ומארגנת מרד בפיראטים הבוגדים בראשות סקאלי והקצינים, אשר מופלים לים.
כשדאג רואה זאת הוא מחליט לתלות את ויל כדי לנקום בה, אך לפני שהתלייה מתבצעת מורגן וצוותה מתחילים להפגיז את הספינה, מה שהורג את התליין (בחנק מחבל התלייה) ולשחרורו של ויל.
במהלך הקרב אנשים עוברים בין שתי הספינות להילחם.
בקרב המושל איינסלי ואנשיו מתים מירי תותחים וקפטן טרוטר מחליט לעבור לצידה של מורגן, אך דאג נלחם בעוצמה נגד צוותה של מורגן.
הוא מגיע אליה, פוצע אותה קשה ומונע ממנה להציל את ויל, אשר קבור תחת האוצר, אר מתחיל לשקוע מתחת למים לאחר שבטן הספינה התפוצצה.
דאג תופס את מורגן והיא כושלת לעבר מבנה מכוסה, המתברר כתותח.
היא מפעילה אותו באש והורגת את דודה, תוך שחדר הקפטנים מתנפץ.
אז היא משחררת את ויל ולפני שכל הספינה מתפוצצת מדינמיט היא קושרת את האוצרות לחבילות צפות.
ספינת "הריפר" מתפוצצת ומורגן וויל קופצים לים ונמלטים.
לאחר מכן מורגן עולה על ספינת "כוכב הבוקר" בפיקודה ועם האוצר שצף בחבית על פני המים ונלקח לספינה.
הצוות מריע לה ולויל והם מחליטים להפליג להרפתקאה הבאה שלהם במדגסקר, בה מעוז גדול של פיראטים.
ג'ינה דייוויס - קפטן מורגן אדמס, הגיבורה של הסרט.
מת'יו מודין - ויליאם "ויל" שו.
פרנק לנגלה - קפטן דאגלס "דאג" ברום, דודה של מורגן והנבל הראשי של הסרט.
מורי צ'ייקין - ג'ון ריד.
פטריק מאלאהייד - המושל איינסלי.
סטאן שו - מר גלאספול.
האריס יולין - "בלאק" הארי אדמס, אביה של מורגן ואחיו של דאגלס.
רקס לין - מר בלייר.
אנגוס רייט - קפטן טרוטר.
גאורג מרסל - מרדכי "פינגר" אדמס, אחיהם של הארי ודאגלס ודודה של מורגן.
ריצ'רד ליף - "נחש התצפית".
רופרט ונסיטרט - קפטן פרקינס.
דרה אומאלי - פיראט חמוש (ללא קרדיט).
רני הארלין - בורק (במאי הסרט בהופעת קמע ללא קרדיט).
אי השיפון הגדול (בסלובקית: Veľký Žitný ostrov), להבדיל אותו מאי שיפון הקטן, הוא אי נהר בדרום־מערב סלובקיה, המשתרע מברטיסלאבה עד קומארנו.
הוא שוכן בין הדנובה, ואה והדנובה הקטנה.
זהו אי הנהר הגדול ביותר באירופה, עם שטח של 1,886 קילומטרים רבועים.
רובעי ברטיסלבה, וראקואה ופודונייסקה ביסקופיצה ממוקמים גם הם באי.
גם בית הזיקוק Slovnaft ממוקם באי.
האי הוא מאגר מי השתייה הגדול ביותר בסלובקיה, ואחד הגדולים גם באירופה.
בגלל האקלים החם, קרקעות טובות ומאגרי מים זהו אזור חקלאי חשוב, עם התנאים הטובים ביותר לקבלת יבולים.
זהו האזור הפורה ביותר בסלובקיה, וגורם לכריתה של רוב היערות באי.
שמו הסלובקי הנוכחי של האי הוא מודרני והוא נגזר מהדמיון הפונטי של Schütt הגרמנית (כלומר "הריסות") ו-žito (שיפון) בסלובקית.
שם זה התקבל והוא נפוץ גם מכיוון שהאי הוא אזור פורה מאוד המשמש להפקת יבולים.
שמו המקורי של האי הוא ממוצא הונגרי ב(1250 "צ'ולוקו").
סטניסלב שגוי משוחזר שם כמו * Čalov (כמו צ'כיה Čálovice, סרבית Čalovići או פולנית Nieczałów, Varsik כמו * Čelov (כמו Čelovce בסלובקיה המזרחית).
השם ההונגרי Csallóköz נגזר מהשם ההונגרי הישן של הדנובה הקטנה - "Csalló".
אי הפאפינים היא סדרת טלוויזיה מונפשת אירית לילדים.
בבריטניה הסדרה שודרה בערוץ ניק ג'וניור בשנת 2015. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הופ!
ברצועת הופל'ה ובערוץ לולי בשנת 2016. הסדרה בת 2 עונות ו-78 פרקים באורך 10 דקות.
שיר הפתיחה בדיבוב העברי בוצע על ידי לורה שופוב.
בשנת 2023 יצא לאקרנים סרט קולנוע שמבוסס על הסדרה בשם "אי הפאפינים - חברים חדשים".
בחוף ים אחד באירלנד ישנו אי בשם "אי הפאפינים", בו גרה משפחת פאפינים הכוללת את אונה, באבא, הוריהם וחבריהם.
אונה (OONA): פאפינית כחולה, הדמות המרכזית בתוכנית.
באבא (BABA): גוזל פאפין לבן, אחיה הקטן של אונה.
מוסי (MOSSY): חדף חום, אוהב לאכול כמויות עצומות של אוכל.
סליקי (Silky): גורת כלבי ים אפורה, מצטרפת לאונה ובאבא כשהם בים.
מאי (MAY): ארנבת אפורה, מרגישה קצת אמיצה.
פלין (Flynne): שועלה כתומה, לא אוהבת שמפחידים אותה.
בראני (Bernie): סרטן נזיר, אוהב לספר עלילות במיוחד לאונה ובאבא.
אוטו (Otto): ינשוף ירוק, מומחה בלעוף.
איזבל (ISABELLE): פאפינית סגולה, נמלטה לאי הפאיפינים מסופה שהרסה את ביתה, מופיעה בסרט.
מרווין (MARVIN): לוטרה מסוג זכר חום, נמלט לאי הפאפינים לאחר שהלך לאיבוד בים, מופיע בסרט.
פניקס (Phoenix): עוף חול כתום, נמלט לאי עם משפחתה של איזבל, מופיע בסרט.
הדיבוב העברי הופק על ידי יעל אללוף ובוים על ידי נדיה כהן.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתאונהקייט מק'קאפרטי איילה פלדמןבאבאסאלי מקדיידדניאל שופובמוסידארה גרגןאורן בכרסליבילורה מק'קלןלורה שופובמאיאנה מקדיידתמה שטיינמץבארניג'ים קרייגגדי לוימספר???גדי לוי
אי הפאפינים - חברים חדשים הוא סרט הנפשה בריטי-אירי לילדים המבוסס על סדרת הטלוויזיה "אי הפאפינים".
לאחר שביצה קטנה אחת נעלמת מאי הפאפינים (הקרויה בסרט "אי תוכי הים"), אונה ובבה יוצאים למסע להחזירה יחד עם חבריהם החדשים, פניקס, איזבל ומרווין.
איזבל (ISABELLE): פאפינית סגולה, נמלטה לאי הפאיפינים מסופה שהרסה את ביתה.
מרווין (MARVIN): לוטרה מסוג זכר חום, נמלט לאי הפאפינים לאחר שהלך לאיבוד בים.
פניקס (Phoenix): עוף חול כתום, נמלט לאי עם משפחתה של איזבל.
אי הציפורים או האי בכנרת הוא אי זמני בכנרת סמוך לחופי מעגן.
מדובר בפסגה בקרקעית הכנרת, הנחשפת רק בעת ירידת מפלס הכנרת.
לכן הוא משמש מעין מדד עממי למצב הכנרת, וסמל להשפעות הבצורת וההתייבשות.
בעשור השני של המאה ה־21 זכה האי לחשיפה תקשורתית בעקבות התרחבותו.
בשנת 2018 ניתן היה להגיע אליו בהליכה במים רדודים.
ביולי 2025 שב ובלט מעל פני המים אחרי 5 שנים שלא נראה.
אי העכברים , או האי פונטיקוניסי, הוא אי יווני השייך לארכיפלג היוֹני, וממוקם בכניסה ללגונת צ'אליקיופולוס בקורפו.
האי ממוקם בקו אחד עם מסלול ההמראה הראשי של נמל התעופה קורפו.
מאז 2019 הוא נכלל במחוז קורפו המרכזי ואיי דיאפונטוס כחלק מתוכנית קליסטנס הראשונה .
מאפיין האי העיקרי הוא נוכחותה של קפלה ביזנטית אטנה המוקדשת לישו פָּנְטוֹקְרָאטוֹר (בתפארתו), המתוארכת למאה ה-11.
נאמר שהאי שימש השראה לציורו של ארנולד בקלין "אי המתים" .
שמו של האי ניתן לו בשל גודלו הזערורי וצורתו הדומה לעכבר.
הצמחייה באי ובשוליו היא: קארקס , גומא, ארונדו דונאקס , קנה מצוי, האלימיון פורטולאקוידס וסליקורניה.
ארבעה מינים של דו-חיים ו-11 מיני זוחלים תועדו באזור הביצה שמסביב לאי ובשל גודלם, הוא חשוב מאוד גם לציפורים נודדות, במיוחד במהלך חודשי הנדידה.
בגדות האי ובלגונת צ'אליקיופולוס, ניכר מספר משמעותי של בעלי חיים נדירים, למשל אנפה לבנה גדולה, אחד המינים בסכנת הכחדה.
אי הפסיונים הוא אי נהר לא מיושב הממוקם בנהר בידסואה, בין צרפת לספרד, שממשלו מתחלף בין שתי המדינות כל שישה חודשים.
ייתכן שהשם הוא פרשנות שגויה של מילה צרפתית הקשורה ל"מעבר" או "אגרה".
האירוע ההיסטורי החשוב ביותר שהתרחש באי היה חתימת הסכם הפירנאים.
זה היה שיאו של סדרה של 24 ועידות שנערכו בין לואיס מנדז דה הארו, מספרד, לבין החשמן מאזארן, השר הראשי של צרפת, בשנת 1659 לאחר תום מלחמת שלושים השנים.
מונולית נבנה במרכז האי לציון הפגישה.
האי שימש גם למספר פגישות מלכותיות אחרות:
1659 – לואי ה-14 פגש את אשתו לעתיד מריה תרסה מספרד שנה לאחר מכן-בפגישה באי הפסיונים-היא נפרדה מאביה, פיליפ הרביעי מלך ספרד, ומחלק ניכר מחצר המלוכה הספרדית, לפני שחצתה את הגבול לצרפת והפכה לבת זוגו של לואי ה-14.
1721 – לואי ה-15 פגש את כלתו המיועדת, מריאנה ויקטוריה מספרד.
על פי תנאי הסכם הפירנאים, האי יישאר בבעלות פרטית.
האי הוא המקום בעל הריבונות משותפת, הקטן בעולם, תחת ריבונות משותפת של ספרד וצרפת, לתקופות מתחלפות של שישה חודשים, הוא נמצא רשמית תחת שלטונו של מפקד חיל הים של הונדריביה, ספרד (1 בפברואר – 31 ביולי) ושל משנה למלך צרפתי (1 באוגוסט – 31 בינואר).
כיום, התפקיד הצרפתי של "סגן מנהל הים והחוף של מחוזות הפירנאים האטלנטיים והלנד" נושא את התואר "משנה למלך של האי פסיון", שם יוצא דופן ברפובליקה הצרפתית.
אחד הקצינים הצרפתים עם תואר זה היה פייר לוטי.
בפועל, הוא מנוהל בתורם על ידי ראשי הערים של אירון (בגיפוסקואה, ספרד) ואנדיי (בפירנאים-אטלנטיים, צרפת).
מאחר שקו הגבול הספרדי עוקב אחר דרך העמק של נהר בידסואה, כל שטחו של האי פסיון הוא מובלעת הממוקמת בתוך גבולות ספרד.
לעיתים בזמן שפל ניתן להגיע לאי ברגל מהצד הספרדי.
הוא אינו מיושב, והגישה אליו אסורה, למעט מדי פעם בימי מורשת פתוחים.
מלבד זאת, עובדי הממשל העירוני של אירון או אנדיי רשאים לגשת לאי פעם בחצי שנה לצורך ניקיון וגינון, וחברי פיקודי הצי של סן סבסטיאן (ספרד) וביון (צרפת), האחראים על ניטור האי, נוחתים בו כל חמישה ימים.
טריטוריית האי כריסטמס או טריטוריית אי חג המולד היא טריטוריה קטנה של אוסטרליה המצויה באוקיינוס ההודי, 2,360 ק"מ צפונית לפרת', 500 ק"מ דרומית לג'קרטה שבאינדונזיה.
באי מתגוררים כ־1,692 תושבים במספר יישובים קטנים בקצהו הצפוני של האי.
לא ידוע מי גילה את האי.
למרות שיש האומרים שקפטן ג'יימס קוק גילה אותו במסעותיו.
האי מופיע לראשונה על מפה של פייטר גוס משנת 1666 בשם "מוני".
בשנת 1688 ביקר באי ויליאם דמפייר - באי לא היו כלל תושבים.
בשנת 1718 ביקר באי דניאל ביקמן ובשנת 1771 עגנה באי האוניה ההודית "פיגוט".
בשנת 1857 נעשה ניסיון ראשון לחקור את האי - צוות האניה "אמטסיט" ניסה להגיע לפסגת האי, אולם נכשל בשל הצוקים התלולים.
בשנת 1887 עגן באי רב החובל ג'ון מקליר באונייה הבריטית "פליינג פיש" (דג מעופף) וגילה את "פליינג פיש קואוב" - מפרץ הדג המעופף.
גילוי פוספטים באי הביא לסיפוח האי לשטחי הכתר הבריטי ביוני 1888, ולהקמת היישוב הראשון באי, והחלה כריית פוספטים באי.
האי נוהל במשותף על ידי הניצב על הפוספטים ומשרד המושבות הבריטי, שישב באותה עת בסינגפור.
מאוחר יותר הפכה השליטה באי לשליטה משותפת של בריטניה וסינגפור.
בשנת 1943 כבשו כוחות יפניים את האי, וכלאו את תושבי האי עד שחרורו של האי בתום מלחמת העולם השנייה ב־1945.
לבקשת אוסטרליה העבירה בריטניה את הריבונות באי לאוסטרליה, בשנת 1957. הממשלה האוסטרלית שילמה לסינגפור 2.9 מיליון ליש"ט כפיצוי על רכישת הריבונות באי.
החל משלהי שנות ה-80 החלו סירות הנושאות מהגרים, רובם מאינדונזיה, לעגון באי.
בשנת 2001 מנעה ממשלת אוסטרליה מספינה נורווגית, MV Tampa, להוריד לאי 438 פליטים מאפגניסטן שנאספו בלב-ים מספינת דיג במצוקה.
מאחר שאוסטרליה סירבה לקבלם נותרו הפליטים במים הטריטוריאליים במשך זמן מה, עד שהועברו לנאורו.
אונייה נוספת של פליטים שהגיעה לאי נשלחה לפפואה ניו גיני.
בעקבות אירועים אלה הודיעה אוסטרליה כי האי אינו מהווה חלק משטחי אוסטרליה לצורך הגירה.
לכן הגעה לחופי האי ובקשת מקלט אינה מעניקה למבקש זכות להגיע לאוסטרליה כמבקש מקלט.
כך מתאפשר לצי האוסטרלי להרחיק את ספינות הפליטים מחופי אוסטרליה.
נכון לשנת 2016 התגוררו באי 1,843 תושבים.
באי אין רוב מובהק, הקבוצה הגדולה באוכלוסייתו היא סינים המהווים 21.2% מהאוכלוסייה, אחריהם אוסטרלים המהווים 12.7%, מלאים המהווים 12%, אנגלים המהווים 10.9% ואירים המהווים 2.3%.
מבחינה דתית הקבוצה הגדולה ביותר באי היא מוסלמים המהווים 19.4%, אחריהם בודהיסטים המהווים 18.1%, קתולים המהווים 8.9%, כששאר האוכלוסייה (15.2%) אינה מזדהה עם אף דת.
השפה הרשמית באי היא אנגלית, אם כי מעל מחצית מהתושבים דיווחו כי מדברים בבית עוד שפות פרט לאנגלית.
בשנת 2020 אוסטרליה העבירה לאי תושבים שנדבקו במחלת נגיף קורונה כדי שלא ידביקו אנשים באוסטרליה.
האי הוא טריטוריה של אוסטרליה, המנוהל על ידי משרד התחבורה והשירות לאזורים האוסטרלי.
ב-1 בנובמבר 2003 מינה המושל הכללי של אוסטרליה את אוון ויליאמס לייצג את המלכה באי.
האי מנוהל על ידי אספה בת 9 מושבים, הנבחרים לתקופת כהונה של 4 שנים, אחת לשנתיים (כל שנתיים חצי מהמועצה מועמדים לבחירה).
עיקר כלכלת האי התבססה עד שנת 1987 על כריית פוספטים.
בדצמבר 1987 הורתה ממשלת אוסטרליה לסגור את המכרות.
בעידוד הממשלה, ועל מנת להציע תחליף לכלכלת האי, נבנה באי בשנת 1993 קזינו בהשקעה של 34 מיליון דולר.
הקזינו לא הצליח ונסגר בשנת 1998.
ממשלת אוסטרליה הסכימה לממן בניית אתר שיגור טילים למטרות אזרחיות באי, אולם טרם החלו בעבודות הבנייה.
צורתו של האי מרובעת, אורכו המרבי 20 מיל ורוחבו המרבי 9 מילים.
האי מהווה למעשה פסגתו של הר תת-מימי, וגובהה של הנקודה הגבוהה באי 361 מטרים מעל פני הים (4,572 מטרים מעל המישור התת-מימי בו נמצא ההר).
סביב האי נמצא ריף תת-מימי המקשה על הניווט בקרבתו של האי.
רוחות הסחר מווסתות את האקלים ומונעות אקלים חם ולח.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא מעל 2,100 מ"מ.
בשל העובדה שהאי כריסטמס היה לא מיושב עד סופה של המאה ה-19, רבים מאוד הצמחים ובעלי החיים באי שהתפתחו ללא הפרעה אנושית.
מתוך שטח של 135 קמ"ר, כשני שלישים הוכרזו כשמורות טבע.
מרבית שטחי האי הם יערות גשם בהם גדלים שרכים, סחלבים וצמחי קנוקנות.
מבין 135 סוגי הצמחים המצויים ביערות, 16 אנדמיים לאזור של האי.
הידוע במינים האנדמיים של אזור אי חג המולד הוא הסרטן האדום של אי חג המולד - אשר מספר הפרטים ממנו נכון לשנת 2004 עולה על 100 מיליון.
מדי שנה נודדים הסרטנים האדומים לים להטיל את ביציהם בחודש נובמבר.
נדידה זו (מעל 100 מיליון פרטים) היא מהגדולות בטבע למין מסוים.
האי מהווה נקודת קינון לעופות ים רבים, מבין 10 המינים המקננים דרך קבע באי, 7 אנדמיים לאזור של האי.
76 מינים נוספים של עופות נודדים עוברים דרך האי.
קידומת הטלפון של האי היא אותה הקידומת של אוסטרליה המערבית (08).
באי נקלטות ארבע תחנות טלוויזיה אוסטרליות המשדרות מפרת'.
סיומת האינטרנט של האי: cx.
סיומת האינטרנט הזו היא סיומת פופולרית ביותר בין אתרי ההימורים באינטרנט.
באי נמל מכליות אחד המצוי בפלאיינג פיש קואוב (Flying Fish Cove).
בחודשים דצמבר - מרץ, בהם תנאי הים קשים, מתבצעת פריקת המכולות ב"נוריס פויינט" דרומית לאי.
מדי שבוע ישנן שתי טיסות לאי מפרת', וטיסה אחת מדנפאסאר שבבאלי.
על האי אין שירות אוטובוסים, אולם קיימות מוניות.
אי־התעלומות או אי התעלומה הוא ספר בשלושה חלקים שנכתב בידי הסופר הצרפתי הידוע ז'ול ורן:
חלק ראשון – הניצולים מהשמים
חלק שלישי – סודו של האי
הספר מספר על חמישה אנשים ממדינות הצפון, הנצורים בעיר הבירה, ריצ'מונד שבוירג'יניה של מדינות הדרום, מבלי יכולת לצאת ממנה.
בתקופה המתוארת 1861–1865 מתרחשת מלחמת אזרחים בין מדינות הצפון לבין מדינות הדרום.
ריצ'מונד הייתה נצורה ומותקפת על ידי צבא האיחוד – צבא "הצפון".
בעיר עצמה, לאזרחי "האיחוד" ניתנה האפשרות לנוע בחופשיות.
חמישה מהם מגלים כי בכיכר מרכזית של העיר ניצב במצב הכן כדור פורח המיועד להעביר מידע על מצב הלחימה בעיר למפקד צבאות "הדרום", הגנרל לי, הנמצא רחוק מהעיר.
בלילה סוער, ב־20 מרץ 1865, השומרים המופקדים על הכדור פורח אינם חשים באורחים הבלתי קרואים המתקרבים לסל שבבסיס הכדור הפורח.
ה"אורחים", חמישה אנשים וכלב, ממריאים בכדור הפורח בתקווה למצוא אתר נחיתה במקום תרבותי ובטוח, בו יוכלו להמשיך בחייהם.
הכדור הפורח עובר 6,000 מיל (כ־9,600 ק"מ) מעל האוקיינוס השקט, אך הצוות אינו מצליח לאתר מקום לנחות בו.
לבסוף, הם מגלים אי קטן ובתרגיל מבריק הם מנמיכים את הכדור לעבר האי על מנת להימנע מנפילה לים, ונוחתים בסמוך לאי.
הכדור מתרסק אך הם יוצאים בריאים ושלמים.
החמישה קוראים לאי בשמו של נשיאם, אברהם לינקולן.
הצוות מצליח לשרוד ולנהל חיים תקינים באי.
הספר בחלקו מהווה המשך לעלילות שתוארו בשני ספרים קודמים של ז'ול ורן ילדי רב החובל גרנט מהשנים 1867–1868 ו־20,000 מיל מתחת למים מהשנים 1869–1870. עם זאת, כל ספר מהווה עלילה בפני עצמה.
הצוות הטס בכדור הפורח כולל חמישה אנשים ממדינות הצפון.
השלושה הראשונים הם סיירוס סמית, מהנדס שעבד בשירות צבא האיחוד, גדעון סְפִילט, כתב ידוע של עיתון מהצפון, ומשרתו של סיירוס, נֵבּ (קיצור של נבוכדנצר).
שלושתם נפגשים עם הימאי פּנקרוף, תושב הצפון הנמצא בריצ'מונד יחד עם נער בן 15, ששמו הרברט בראון.
יחד הם מחליטים לברוח מהעיר באמצעות הכדור הפורח.
הם טסים עמו בסערה במהירות ממוצעת של 144 קמ"ש ומגיעים לאי שומם, בלתי מיושב שאינו מופיע במפה, שנמצא בדרום האוקיינוס השקט, כ־2,600 ק"מ מזרחית מניו זילנד וכ־6,500 ק"מ מיבשת אמריקה.
המנהיג סיירוס סמית וכלבו לא נמצאו עימם.
הנוחתים הגיעו ללא כל חפץ – אפילו סכין או גפרור לא היו עימם.
ברשותם היה הלבוש לגופם ומה שהיה בכיסם.
תחילה הם מחפשים באופן יסודי את מנהיגם, המהנדס שנעלם.
לאחר ימים אחדים הם מוצאים אותו בריא ושלם.
מה שעבר עליו נשאר בגדר חידה.
הצוות מארגן אספקת מזון משבלולים, ביצים ובשר צייד.
הם מוצאים פלג מים טובים לשתייה ובונים לעצמם קורת גג.
הידע המדעי של המהנדס ויצר הסקרנות של העיתונאי מביאים להם הצלחות אשר תורמות להישרדותם.
הם מפיקים אש, בונים תנור אפיה, מייצרים כלי חרס לשימוש ביתי ולבנים לבניית מבנים.
הם מגלים באי צמחיית בר ומצליחים לתַרבֵּת אותה.
הם מגדלים גרעיני חיטה לזרעים עד שיש להם כמות מספקת למאכל.
הם מגלים חיות בר ומצליחים לביית אותן.
בין השאר זוג ערודים – בהמות נוחות לכל עבודה.
הם מסיירים באי, מכירים את המקומות שבהם יימצאו חומרי גלם נוספים לבנית בתיהם, לגיוון מזונם ולשיפור איכות חייהם.
הם מטפסים לראש ההר הגבוה בעיר המתגלה כהר געש.
סיור בלוע מראה כי הר הגעש אינו פעיל.
מפסגתו הם משקיפים מסביב ורואים רק מים מאופק לאופק.
לפי הכוכבים ומועדי הזריחה והשקיעה מצליח המהנדס לכוון את שעונו ולמצוא את מיקום האי באוקיינוס השקט.
הוא מגיע למסקנה הפסימית שספק אם אנייה תעבור ליד האי משום שהם רחוקים מכל נתיב הפלגה ידוע.
הם מחליטים להתארגן לישיבת קבע באי ולמסור בבוא היום את המושבה לממשלת ארצות הברית.
הם מחליטים: יותר אנו לא "ניצולים", אלא "מתיישבים".
וכך כל מישור, עמק, נתיב ומקור מים זוכה בשם, כפי שמקובל כאשר מגלים ארץ חדשה.
הם מבצעים חלוקת עבודה: המהנדס הוא המנהיג, העיתונאי הוא הממונה על הצייד, הרברט הנער מטפל בבעלי חיים ובצמחים, נֵב הוא הנפח, ופנקרוף הוא חרש עץ, סתת, בנאי וכל יכול.
כלי עבודה, רובי צייד ואבק שרפה חסרים לצוות.
הם מגלים מרבצי מתכות ולפי הוראות המהנדס הם מתחילים בייצור כלי מתכת.
הם מניחים בתנורים פחם ועפרות ברזל, ולרשותם הכלים הדרושים.
הם מצליחים להפיק גפרית, סידן ונתרן וכך גם חומר נפץ.
החורף מתקרב והם מתפנים לבנית בית הקבע, בית הגרניט, ממנו ימתחו קווי טלגרף למכלאות, לשדות החיטה והירקות ולאכסניה ליד החוף, שם יצפו לעבר הים בתקווה לגלות אונייה עוברת באוקיינוס.
שבעה חודשים עברו ובאי מתרחשים אירועים מסתוריים.
בגופו של חזירון בר בן שלשה חודשים, הם מגלים רסיס עופרת מכדור רובה.
אין להם רובים, אז מי ירה בו בתקופה האחרונה?
מאוחר יותר הם מוצאים תיבה צפה במים, שארוזה כאשר תכולתה במצב מצוין ובתוכה כלי עבודה, נשק, מכשירים מדעיים – הכוללים מצלמה וכל הנדרש לפיתוח תמונות, תריסר פריטי לבוש, כלי בית וספרים – כולל מילון למדעי הטבע בשישה כרכים.
הקבוצה מצאה את הפתרונות להישרדות והיא פועלת להעלאת רמת החיים.
הם מייצרים זכוכית לחלונות ולכוסות.
יש כבר יבול חיטה שניתן לאפות ממנו לחם, ואפילו מתגלה טבק.
הם צדים לוייתן וזוכים לגיוון התפריט.
בעזרת הציוד המדעי שקבלו הם מגלים כי לידם מצוי אי, האי תבור.
הם מחליטים לבנות סירה במטרה לשוט לאי השכן.
הם מהססים ויוצאים לדרך רק אחרי שהם מוצאים בקבוק בים ובו פתק לבוא אי תבור.
הם מפליגים לאי ושם מתנפל עליהם פרא אדם.
מסתבר שהוא הפושע איירטון אשר ננטש בסוף הספר ילדי רב החובל גרנט על האי תבור ובמשך הזמן שחלף מאז (כ־12 שנה) נטרפה עליו דעתו והוא החל להתנהג כמו חיית פרא.
ברור להם כי לא הוא שלח את הפתק הטרי.