tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף הוא עמית מחקר ב-Homer Hoyt institute בפלורידה ארצות הברית.
הוא מכהן גם כדירקטור בחברות עסקיות.
במהלך השנים היה חבר בוועדות שונות: חבר בוועדה שהחליטה על עדכוני מדד תשומות הבנייה.
הוא יו"ר הוועדה הציבורית בנושא בינוי, דיור ונדל"ן, במועצה הציבורית לסטטיסטיקה.
דן בילסקי (נולד ב-7 בפברואר 1956) הוא עיתונאי ישראלי, עורך וקריין ברשות השידור.
ד"ר בילסקי בעל תואר בוגר במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני (MA) במנהל עסקים בתוכנית מנהלים "קלוג רקנאטי" של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן (שיקגו), ותואר דוקטור (PhD) בתקשורת המונים מאוניברסיטת ויסקונסין, ארצות הברית.
בילסקי החל את דרכו המקצועית בעיתונות המודפסת, ושימש כעורך חדשות ראשי ובעריכה בעיתונים מרכזיים כגון מעריב, חדשות, על המשמר, הארץ ודבר.
החל משנת 1987 משמש עורך וקריין חדשות בכיר ברשת ב' של קול ישראל (לימים כאן 11), ובולט בדסק החדשות הכלכלי עם התמחות בהייטק ובתחום התקשורת.
במהלך השנים ערך והגיש מהדורות חדשות ומבזקי חדשות מרכזיים למשך למעלה מ־30 שנה.
בילסקי סיקר אירועים מרכזיים וחירום במהלך הקריירה והפגין תפקוד תחת לחץ בסיקור אירועים כמו ההתנקשות ביצחק רבין ופיגועים קשים.
בילסקי שימש כמרצה, בין היתר ניהל את מגמת התקשורת ביחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת חיפה.
הוא פעיל בהרצאות ודיונים מקצועיים על אתיקה, חופש הביטוי, כשלים ומגמות בתקשורת בישראל.
לקראת פרישתו מהשידור הציבורי, אובחן בילסקי כחולה בסרטן הוושט בדרגה 4. על אף הפרוגנוזה הקשה, בחר להתמיד במאבק טיפולי שכלל 23 הקרנות, טיפול כימותרפי, ניתוח בן כעשר שעות ושהות ממושכת ביחידה לטיפול נמרץ.
לאחר מכן עבר טיפול אימונותרפי במשך כשנה, שגרם לתופעות לוואי משמעותיות ובהן ירידה ניכרת במשקל ופגיעה בתפקוד הכלייתי.
לאחר תום הטיפול, חזר בילסקי לפעילות מקצועית, הכוללת עריכת אתר חדשות בשפה האנגלית והרצאות בנושאים מגוונים.
בנוסף, הוא מרבה להציג את סיפור התמודדותו האישית עם המחלה במסגרת הרצאות לציבור הרחב.
בילסקי הוא סבא לחמישה נכדים ואב לשלושה ילדים.
דן השומר, אופרה מאת מרק לברי ללברית מאת ש.
שלום ומקס ברוד היא האופרה העברית הראשונה.
האופרה מבוססת על המחזה "יריות על הקיבוץ" של ש.
בהצגת הבכורה ב-17 בפברואר 1945 ניצח על התזמורת מרק לברי עצמו.
הבמאי היה משה הלוי, את הכוריאוגרפיה ערכה גרטרוד קראוס והתפאורות עוצבו על ידי יוחנן סימון.
מהיותה האופרה הראשונה בעברית עוררה "דן השומר" רגשות לאומיים בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל.
לאחר חמישים הצגות הוענק למחבריה פרס מטעם הקרן הקיימת לישראל.
בסמיכות לשנת 1950 הוקלטה האופרה לרדיו בהשתתפות הסולנים פאולו גורין, אברהם וילקומירסקי, תזמורת רשות השידור, מקהלת קול ישראל ובניצוחו של לברי.
דן השומר (בריטון) - פאולו גורין / ד"ר אוטו רייך
אפרת, אשת דן השומר (סופרן) - יוספה שוקן / נדיה ליובובסקה
נחמן, חבר קיבוץ (טנור) - אברהם פלדמן
בונים, חבר קיבוץ (בס) - יהודה הר-מלח
ולוולה, חבר קיבוץ (בס) - ראובן לזר
שמואל, הממונה על הביטחון בקיבוץ (בריטון)
צל שחור (בס) - יהודה הר-מלח
המערכה הראשונה מתחילה כשבועיים לאחר נישואיהם של דן, גיבור המחזה, עם אפרת ומתרחשת ליד מחסן האריזה של הקיבוץ.
אפרת, אשת דן, יוצאת לעבוד בפרדס.
נחמן, חברה לשעבר של אפרת, עדיין מאוהב בה ומנסה להחזירה אליו, אולם היא לא אוהבת אותו יותר.
אחמד, ערבי ידיד הקיבוץ, מזהיר את הקיבוץ מפני שודדים שהופיעו בסביבה, ואף משאיר גלביה של שודדים על מנת לעזור לשומרי הקיבוץ.
שמעון רוצה לעזוב את הקיבוץ בשל הסכנה.
חברי הקיבוץ חוזרים מן הקטיף בפרדס נושאים את יבולם בסלים על כתפיהם.
המערכה השנייה נערכת בחצר בית בקיבוץ.
המבוגרים בקיבוץ, ובייחוד בונים הקפדן אינו מרוצה מהתנהגות הדור הצעיר (ילידי הארץ), אולם ולולה, אף הוא מהמייסדים, מסנגר על מעשי הילדים.
ילדי הקיבוץ מתכנסים סביב ולולה המספר להם אגדה על ל"ו צדיקים.
שמואל, הממונה על הביטחון בקיבוץ מזהיר את כולם מפני התקפה קרובה.
נחמן בא לחדרה של אפרת לגלות לה אהבתו אליה.
דן מפתיע אותם, אך במקום לכעוס עליו מבקש ממנו שישמור על אשתו במידה ויקרה לו משהו.
לאחר שמתחילה מתקפת השודדים, שמעון חוזר בו מרצונו לעזוב ומצטרף למגינים על הקיבוץ.
נחמן לובש את בגדי השודדים ויוצא אל מחוץ לקיבוץ לעבור בינם ולנסות להזעיק עזרה.
כדור פוגע והורג את ולולה.
המערכה השלישית נערכת בעמדה, בשעת לילה, בה שומר דן.
דן מרגיש בנחמן החוזר לבוש בגדי שודדים ומתפתה לירות בו, אך עומד בפיתוי, ויורה בצל המייצג את הזיותיו.
נחמן הצליח להביא עזרה מקיבוצים שכנים ויחד מגרשים את השודדים.
נחמן ודן מתפייסים, והקיבוץ מתאחד מחדש.
דן דאור (7 בנובמבר 1937 – 30 בדצמבר 2009) היה סינולוג וחוקר של מזרח אסיה, מתרגם, סופר ועורך ישראלי.
דן דאור נולד בתל אביב.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, ממנה קיבל תואר שני בהצטיינות ב-1970. בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת לונדון בתחום הפילוסופיה הסינית (כותרת הדיסרטציה: "The Yin Wenzi and the renaissance of philosophy in Wei-Jin China").
לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית.
תרגם שירים, ספרים וסיפורים מסינית, מצרפתית, מאנגלית ומגרמנית.
כתב רשימות מסע וביקורות על סרטים, ספרים ומסעדות.
היה מבעלי הוצאת "חרגול" (עם יהונתן נדב).
דאור ערך את סדרת "מיתוסים" בהוצאת "מפה", שבה כתבו מחברים מומחים על המיתולוגיות של עמים שונים.
בסדרה זו כתב ספר על המיתולוגיה הסינית.
בנוסף ערך את "דפי עשב", אסופה של סיפורי קנאביס.
כתב יחד עם יגאל צור את ה"מדריך למטייל בסין", ואת "הודו: מדריך למטייל, מקומות, הקשרים, סיפורים".
ב-30 בדצמבר 2009, במהלך כנס על פילוסופיה סינית באוניברסיטה העברית, חש ברע, הוחש לבית החולים, שם מת מדום לב.
דאור היה נשוי ואב לשתי בנות.
פילוסופיה במזרח ופילוסופיה במערב (תל אביב : יחדיו, תשל"ח 1978) <בשיתוף בן-עמי שרפשטיין, שלמה בידרמן ויואל הופמן>
הבישול הסיני של אהרוני (תל אביב : מודן, 1986) <בשיתוף ישראל אהרוני>
הודו : מדריך למטייל : מארמונות המוגולים לחוף מלבאר (תל אביב : ספרית מעריב, תשנ"א 1991) <בשיתוף יגאל צור>
המיתולוגיה הסינית (תל אביב : ספרי תל אביב, תש"ס 2000) <עריכה - קטיה בנוביץ'>
סין - מדריך למטייל : אתרים, הקשרים, סיפורים (תל אביב : עם עובד, תשס"ז 2007) <בשיתוף יגאל צור>
הודו - מדריך למטייל : אתרים, הקשרים, סיפורים (תל אביב : עם עובד, תשס"ט 2009) <בשיתוף יגאל צור>
משתה לאדם בודד : הרבה תרגומים, מעט מקור, כמעט הכל שירה (תל אביב : חרגול : עם עובד, תשע"א 2010) <עריכה - אלי הירש>
הרים ונהרות לעולם : רשימות מסע (תל אביב : עם עובד, תשע"ג 2012)
"ג'ואנג דזה", הספר האמיתי של פריחת הדרום, חרגול/עם עובד.
"ספר הדאו" (יחד עם פרופ' יואב אריאל), חרגול/עם עובד.
"108 שירים", אסופת שירים מהקלאסיקה הסינית, חרגול.
"שירי גרדום", מאת כריסטיאן מורגנשטרן, חרגול.
"החיים הסחופים", מאת שן פ'ו, חרגול.
"ליה דזה", מאת ליה יו' קו, כתר.
"הדברים", מאת ז'ורז' פרק, בבל.
"המלומד והזונה", סיפורים מהקלסיקה הסינית, כתר.
"איש מחפש פר", יחד עם פרופ' יעקב רז, מודן.
"מחצלת הבשרים", מאת לי יו, עם עובד/חרגול.
"מר ורטיגו", מאת פול אוסטר, יחד עם אלי הירש, עם עובד.
"משה של פרויד", מאת יוסף חיים ירושלמי, הוצאת שלם.
"קהילות מדומיינות", מאת בנדיקט אנדרסון, האוניברסיטה הפתוחה.
"כרומוזום כלכותה", מאת אמיטאב גוש, חרגול.
"אקליפטוס", מאת מארי בייל, חרגול.
"הנזיר והפילוסוף", מאת ז'אן-פראנסואה רוול ומאתייה ריקאר, חרגול.
"קורותיו של שו' סאן-גואן, סוחר דם", מאת יו חווה, עם עובד.
"האיש היפה, חמישה שירי פו", הוצאת קשב לשירה, 2010.
"משתה לאדם בודד: הרבה תרגומים, מעט מקור, כמעט הכל שירה", חרגול/עם עובד, 2010.
דן הראל (נולד ב-1955) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
כיהן בין היתר כסגן הרמטכ"ל, כנספח צה"ל בארצות הברית, כמפקד פיקוד הדרום וכמזכיר הצבאי לשר הביטחון.
לאחר שחרורו מצה"ל, כיהן כמנכ"ל משרד התחבורה ומשרד הביטחון ושימש כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון ורכבת ישראל.
הראל נולד, גדל והתחנך בעיר חיפה.
בנעוריו למד בבית ספר בסמ"ת כולל כיתה י"ג של לימודי טכנאות אלקטרוניקה.
היה חבר בגרעין השומר הצעיר בקיבוץ מצר ומשם התגייס לצה"ל.
הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בהצטיינות במדע המדינה ובוגר קורס מח"טים והקורס המתקדם לקציני תותחנים בצבא ארצות הברית.
הראל החל את שירותו הצבאי בצה"ל בקורס טיס בשנת 1974 והודח ממנו ב-1976. באותה שנה עבר לחיל התותחנים שם מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה, ביניהם מפקד סוללה וקצין מבצעים בגדוד 402. ב-1980 סגן מפקד גדוד 403 ומספר חודשים מג"ד בפועל.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה מונה למפקד גדוד 402. בהמשך שירת כמפקד ענף קצינים בביסל"ת, כמפקד סיוע ארטילרי בגבול לבנון ומפקד עוצבת גולן, אגד ארטילרי בפיקוד הצפון.
בשנת 1993 התמנה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי, תפקיד שמילא עד שנת 1995, אז מונה לקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1996, במהלך מהומות מנהרת הכותל, נפצע מירי באזור טולכרם וירכו התרסקה.
ב-1998 מונה למזכיר צבאי לשר הביטחון ושימש כמזכירם הצבאי של יצחק מרדכי, משה ארנס ואהוד ברק.
עשה הסבה לשריון ובשנת 2000 התמנה לתפקיד מפקד עוצבת המפץ, אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון.
ב-2001 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף המבצעים.
באפריל 2003 בוצע סבב תפקידים, ובו מונה לתפקיד מפקד פיקוד הדרום, ובמסגרתו היה אחראי ללחימה ברצועת עזה ולביצוע תוכנית ההתנתקות.
הראל אמר לפני ביצוע התוכנית כי יש חשש לטרור מעזה גם לאחריה והתריע בפני מפקדיו שהיא תביא להתגברות השפעת החמאס ברצועה.
אך ב-2023, שבועות ספורים לפני טבח השבעה באוקטובר, הצהיר על ההתנתקות: "ידענו שעזה תהיה חמאסטן, אבל זה עדיף...
הגבול ברור, בנינו אותו טוב מאוד...
מהלך ביטחוני שעמד במבחן הזמן".
בעקבות תפקודו במהלך יישום התוכנית הוא נבחר לאיש השנה של העיתון "מעריב".
בשנת 2005 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד הדרום ומונה לנספח צה"ל בארצות הברית.
ב-1 באוקטובר 2007 מונה הראל לסגן הרמטכ"ל במקום האלוף משה קפלינסקי, ובאוקטובר 2009 הוחלף על ידי בני גנץ.
בינואר 2011 מונה הראל למנכ"ל משרד התחבורה, ובאוקטובר 2011 הודיע על התפטרותו מהתפקיד.
ב-1 באוגוסט 2013 החל לכהן כמנכ"ל משרד הביטחון.
במהלך כהונתו יצא נגד מסקנות הוועדה לבחינת תקציב הביטחון (ועדת לוקר), בהם קיצוץ שירות החובה ושינוי מבנה הפנסייה של חיילי הקבע.
הוא סיים את תפקידו במאי 2016 על רקע חילוקי דעות בין משרד הביטחון ל סביב סוגיות תקציב ורכש, בהן רכש הספינות להגנה על אסדות הגז.
באוקטובר 2020 פורסם כי כתב בתצהיר לבג"ץ כי משרד ראש הממשלה הפעיל עליו לחצים לרכוש צוללת שביעית מתאגיד טיסנקרופ, ותיאר ויכוח בינו לבין ראש הממשלה בנימין נתניהו בנושא.
במרץ 2022 אמר באותו נושא ועדת החוץ והביטחון של הכנסת: .
הוא זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2017 מטעם התנועה לאיכות השלטון בקטגוריית צבא וביטחון.
בפברואר 2020 שנתיים לאחר מינויו לתפקיד הוא התפטר על רקע מחלוקת לגבי מתווה הקידום של פרויקט החשמול של מסילות הרכבת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הודיע על הצטרפותו למפלגת "הישראלים" בראשות רון חולדאי, אך ביום הגשת הרשימות הכריז חולדאי כי מפלגתו לא תתמודד בבחירות.
הראל נשוי ואב לשתי בנות ובן.
חבר ועד וראש ועדת קשרי ממשלה בעמותת בשביל המחר.
דן דוד (23 במאי 1929 - 6 בספטמבר 2011) היה איש עסקים ונדבן יהודי, מייסד פרס דן דוד.
נולד בשם דן גולדנטל כבן יחיד לאלפרד, מהנדס במקצועו, ואליסה (ליזי), דוקטור לפילוסופיה בבוקרשט שברומניה.
לטענתו, את החוש העסקי קיבל מסבתו ובגיל 10 יצא עם נהגו של אביו, קנה סיגריות בזול בכפרים ומכרן ביוקר במרכז העיר.
בגיל 14 למד לכרוך ספרים ומכר ספרים משומשים לאחר שכרך אותם מחדש.
הוא החל את לימודיו בבית ספר ממלכתי, אולם בשנת 1941, עם הצטרפות רומניה ללחימה לצד גרמניה, הוצא משם בגלל היותו יהודי וגם אביו פוטר ממשרתו.
הוא עזר לכלכלת הבית במתן שיעורים פרטיים במתמטיקה.
בשנת 1944 הצטרף לתנועת הנוער הציוני עם חבריו.
הוא סיים את בית הספר התיכון היהודי בבוקרשט, ולאחר מכן נשלח לארגן קן חדש של הנוער הציוני בעיר בקאו.
בסוף 1947 היה מעורב בארגון העלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1949 נישא לדורותיאה (שהכיר בקיץ 1946) והחל בלימודי כלכלה באוניברסיטת בוקרשט.
במהלך לימודיו עלו רעייתו והוריה לישראל.
אף על פי שדוד ניסה לבקש אשרת יציאה ולעלות גם הוא, הוא סורב בכל פעם על ידי השלטונות.
לבסוף התגרשו השניים בעקבות בקשתה של דורותיאה.
לאחר שסיים לימודיו עבד כצלם עיתונות.
כאשר הגיש בקשה לצאת מרומניה לסיקור אירוע ספורטיבי במערב גרמניה
נעצר על ידי הסקוריטטה ונחקר במשך שבוע על פעילותו הציונית.
לאחר מכן פוטר מעבודתו בהוראת השירות החשאי.
הוא מצא משרה בעיתון אחר, שם הכיר עיתונאית אוסטרית בשם מיה פישר ונישא לה ב-1955.
בשנת 1958 הגיש בקשה לצאת את רומניה לצורך איחוד משפחות עם קרוביו בצרפת.
בשנת 1960 קיבל אישור יציאה ועזב עם רעייתו, אמו ושתי הסבתות את רומניה לפריז (אביו נפטר עוד ברומניה).
בפריז ראה תאי צילום וגילה שתאים מודרניים יותר מיוצרים בבריטניה.
משם עלו באוגוסט אותה שנה לישראל בספינה תיאודור הרצל.
בישראל שינה את שם משפחתו ל"דוד", כשם המשפחה של אבי סבו.
בשנת 1961 החליט לעבור לצד העסקי של הצילום.
הוא קיבל הלוואה בת 200,000 דולר מיהודי צרפתי ויצא באוניה לחברת "פוטו-מי אינטרנשיונל" בבריטניה.
מן החברה רכש תא צילום אחד וזיכיון בלעדי לתפעולו בישראל.
בעקבות ההצלחה הראשונית, רכש תאים נוספים ותוך זמן קצר רכש גם את זיכיון ההפצה באיטליה, שם השתקע עם רעייתו ושם הקים את חברת Dedem Automatica.
לאחר כשנה רכש את זיכיון ההפצה בספרד, ובשנת 1968 הצליח לרכוש את הזיכיון להפצת תאי הצילום ביפן.
לטענתו, מבחינה כלכלית, הזיכיון ביפן היה ההצלחה הכי גדולה שלו.
הקים את חברת "פומט" לצילום אוטומטי עצמי של תמונות, ממנה עשה את הונו.
ב-1962 נכנס לשותפות עם חברת "פוטו-מי אינטרנשיונל" והיו בבעלותו עשרים אחוזים מהחברה, החברה נסחרת בבורסה של לונדון.
החברה מפעילה כיום 27,000 תאי צילום אוטומטיים ברחבי העולם.
דן דוד המציא פטנטים רבים בתחום הצילום והצבע.
בשנת 1978 נפטרה אשתו במפתיע במהלך חופשה משותפת.
דוד הכיר את רעייתו השלישית, השחקנית גבריאלה לבית פליישמן, אצל מוסקו אלקלעי ורעייתו, רודיקה, שהייתה הסוכנת של פליישמן.
השניים נישאו ב-1979 ונולד להם בן משותף, אריאל.
בין השנים 1983 עד 1987 ניהל את חברת ההשקעות "פוטו-מי פיננשל סרוויסס".
בשנת 1997 נכנס לשותפות בקרן הגידור GLG, בעקבות המלצה של מייסד הקרן, נועם גוטסמן.
מאוחר יותר שימש שם כחבר הדירקטוריון.
בתחילת שנות ה-90 תרם להקמת בניין דן דוד בקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, הקים קרנות למלגות עבור תלמידי הפקולטה לניהול.
בשנת 2000 הקים את "קרן דן דוד" אשר לה הון של מאה מיליון דולר.
סכום כסף זה שימש בין השנים 2021–2002 להענקת שלושה פרסים מדי שנה (פרסי דן דוד), כאשר שוויו של כל אחד מהשלושה היה מיליון דולר.
החל מ-2022 החלה הקרן להעניק 9 פרסי דן דוד כאשר שוויו של כל אחד מהם הוא 300,000 דולר.
דן דוד נפטר בלונדון בגיל 82, ונטמן בבית הקברות בכפר שמריהו.
הותיר אחריו את רעייתו ובנו.
דן וולמן (נולד ב-28 באוקטובר 1941) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מחזאי ומפיק ישראלי, זוכה "פרס אופיר על מפעל חיים" לשנת 2016.
קשת הסרטים שיצר וולמן נעה בין קומדיית הנעורים "רומן זעיר" בסדרת סרטי אסקימו לימון לסרטים אישיים דוגמת "המרחק" ו"אחות זרה" שזיכו אותו ב"פרס וולגין לסרט הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
סרטיו הוקרנו, בין השאר, בפסטיבלים של: קאן, ונציה, ברלין, שנחאי, גואה ומוסקבה וזכו בפרסים רבים.
וולמן נולד ב-28 באוקטובר 1941 בירושלים.
ילדותו עברה עליו באתיופיה, שם שהו הוריו, עת אביו פרופ' משה וולמן שימש כרופאו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
לאחר סיום תיכון ושרות צבאי בנח"ל הוא למד קולנוע בסיטי קולג' של ניו יורק (בשנים 1962–1965) ובמחלקה לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק (בשנים 1965–1968).
בנוסף, הוא בעל תואר ראשון בחינוך.
בשנים 1974, 1978 לימד בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק ובשנת 1981 לימד תסריטאות והפקה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך לימד במקומות נוספים, ובהם בית ספר מעלה, קמרה אובסקורה ובית צבי.
סרטו 'מחבואים' משנת 1980, היה הסרט הראשון באורך מלא הנוגע בסוגיה ההומוסקסואלית.
בסרט זה לא עסק רק באיסור החברתי על הומוסקסואליות אלא גם טיפל בנושאים כמו היישוב, ה"אויב הערבי" ובגידה מנקודת מבט אישית וחדשנית.
ביום העצמאות 1987 השיא וולמן משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, בשם הקולנוע הישראלי.
הוא כיהן כשופט בפסטיבלי סרטים בישראל וברחבי העולם.
הוא נשוי לעורכת הקולנוע שוש וולמן.
ב-1988 זכה באות הוקרה של המכון הישראלי לקולנוע.
ב-1992 זכה בפרס "הוגו הכסף" בפסטיבל שיקגו על "יצירתיות קולנועית ואמירה הומניסטית".
ב-1999 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים
ב-2015 זכה ב"פרס ע"ש אריק איינשטיין" על הישגיו ותרומתו לקולנוע ולתרבות בישראל.
ב-2016 קיבל את פרס מפעל חיים בטקס פרסי אופיר לשנת 2016.
1970 - "התמהוני" - השתתף בפסטיבל קאן והשחקנית ברטה ליטבינוב הייתה מועמדת לפרס, והשתתף גם בפסטיבל ברלין.
1972 - "פלוך" (התסריט נכתב עם חנוך לוין) - השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים של ונציה.
מור) - זכה בשלושה פרסי "כינור דוד".
1980 - "מחבואים" - זכה בשלושה פרסי "ורד הכסף" על התסריט, הבימוי והסרט.
1984 - "חייל הלילה" - סיפורו של גבר צעיר המנהל חיים כפולים: ביום הוא זבן בחנות צעצועים ובלילה הוא רוצח בדם קר - הסרט הוזמן להשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים הראשון.
1992 - "איתמר מטייל על קירות" - קלטת ילדים על פי ספריו של דויד גרוסמן, ובכיכובו של ירון לונדון.
1994 - "המרחק" - זוכה פרס וולג'ין פסטיבל ירושלים עבור הסרט הטוב ביותר.
2000 - "אחות זרה" - פרס וולג'ין לסרט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים, ופרס "הוקרה מיוחדת" לסרטים על הגלות האפריקאית בפסטיבל ברלין 2002)
2002 – "אוצרות הים האדום" (נכתב בשיתוף עם יובל אור) - סרט ילדים הופק עבור גלובוס גרופ.
2003 – "הביוגרפיה של בן" - השתתף בפסטיבל הסרטים ירושלים, בתחרות רשמית פסטיבל מוסקבה (2004), בפסטיבל ים תיכוני בפארו, פורטוגל (2006) זכה בפרס בחירת הקהל כסרט הטוב ביותר, ובפרס לגל זייד "השחקן הטוב ביותר".
זגה בפרס הפלטינום מורי בפסטיבל "וורלד פסט" יוסטון, טקסס 2007.
2006 - "ידיים קשורות" - השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים וזכה בפרס מיוחד לשחקנית גילה אלמגור.
זכה בפרס הסרט הטוב ביותר ופרס השחקנית הטובה ביותר (גילה אלמגור) בפסטיבל הסרטים פאלם ביץ' 2007.
2011 - " גיא אוני" - זכה בפרס "הסרט הטוב ביותר" הפסטיבל הסרטים ניו דלהי, בפרס הסרט הזר הטוב ביותר (בחירת קהל) באוסקר הסיני - פסטיבל הסרטים "תרנגול הזהב -מאה הפרחים" ב"היי פיי", בפרס המבקרים "פסטיבל ארצות מרכז אירופה" במדייאש רומניה.
זכה בפרס השחקנית הזרה הטובה ביותר (בחירת קהל) באוסקר הסיני - פסטיבל הסרטים "תרנגול הזהב - מאה הפרחים" לעדי בילסקי.
2022 - "הבשורה על-פי יהודה", (על פי עמוס עוז), השתתף בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
"סיפורה של באשה", 1977 (פרס רשות השידור – הדרמה הטובה של השנה).
"המשורר הלאומי" 1978 (דרמה על פי תסכית רדיו מאת חנוך לוין).
"סטמפניו", 1989 (על פי שלום עליכם), רשות השידור.
"מבחן מגן", 1992 (על פי תסריט מאת עליזה אולמרט, רשות השידור).
"תרנגול כפרות", 1991 (על פי אלי עמיר), רשות השידור.
"ימים גדולים סיפורים קטנים", 1984
"מגיא צלמוות לחיבת ציון", 1992
"מדובר באהבה", 2007 פסטיבל "דוקאביב"
"עיניים אוהבות" ענת וורנר בראון, 2016
"פעמונים בירושלים", הצגה שכתב וביים על רצח יעקב ישראל דה האן בתיאטרון החאן, 1985
"הביוגרפיה של בן", פסטיבל תיאטרונטו הראשון 1990
"מסך אחרון בדמשק", מחזה ליחיד עם דורון אברהמי, תיאטרון הנפש, 1998
"היא לא הייתה כאן", מחזה שכתב יחד עם ניצולת השואה בלנקה מצנר.
הוא נכתב בהשראת חייה של מצנר והוצג בתיאטרון הסמטה ב-1986. הועלה בחודש מרץ 2004 בתיאטרון "המדוכאים" בפריס ונבחר להצגה בפסטיבל אביניון, יולי 2004
"החושך המואר" הועלה ב"צוותא", סתיו 2005
"היא לא הייתה כאן" תיאטרון תמונע (עם ענת עצמון), 2007
"המדידן"' פסטיבל תיאטרונטו עכו 2019, תיאטרון תמונע 2020.
בימוי אופרה - רודלינדה, אופרה שכתב גאורג פרידריך הנדל.
האופרה בבימוי וולמן הועלתה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק בשנת 1965
דן זהבי (בדנית: Dan Zahavi; נולד ב-6 בנובמבר 1967 בקופנהגן) הוא פילוסוף דני, פרופסור העומד בראש מועצת המחקר של המרכז לחקר הסובייקטיביות באוניברסיטת קופנהגן.
זהבי נולד בקופנהגן שבדנמרק לאב ישראלי ולאם דנית.
למד באוניברסיטת קופנהגן וכן באוניברסיטה של לוון בבלגיה.
כתביו מתמקדים בפנומנולוגיה ובעיקר בפילוסופיה של הוסרל.
זהבי הוא עורך-שותף של כתב העת "פנומנולוגיה ומדעי הקוגניציה" (Phenomenology and the Cognitive Sciences).
בשנת 2006 זכה זהבי בפרס על מחקריו ממשרד המדע הדני ובשנת 2007 נבחר כחבר בחברה הדנית המלכותית למדע ורוח.
דן הרינגטון , הוא שחקן פוקר ושש-בש מקצועי אמריקאי, וכיום עוסק גם בנדל"ן.
בקרב שחקני הפוקר הוא מוכר כ"אקשן דן" ("Action Dan") התייחסות אירונית לסגנון המשחק השמרני אך התקיף שלו.
הגעתו לשולחן הגמר בשתי אליפויות עולם ברציפות (בשנים 2003 ו-2004) נחשבת לאחד ההישגים המרשימים ביותר בהיסטוריה של אליפות העולם בפוקר (WSOP), ובשנת 2010 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
הוא מוכר גם בזכות כובע ה"רד-סוקס" הירוק שהוא נוהג לחבוש בזמן המשחק.
הרינגטון החל את דרכו כשחקן מקצועי במשחק השחמט, בו במהרה הפך לאמן ולאחד השחקנים המובילים באזור ניו-אינגלנד.
ב-1972 הוא זכה באליפות השחמט במסצ'וסטס, בפער גדול מול רוב השחקנים המובילים באזור.
ב-1976 הוא התחיל לשחק שש-בש, והיה למאסטר גם במשחק זה, ולאחד משחקני הכסף הטובים ביותר באזור בוסטון.
ב-1981 זכה בגביע העולם בשש-בש בוושינגטון, כשהביס את השחקנים הטובים בעולם.
הרינגטון החל לשחק פוקר באופן מקצועי בשנת 1982.
האירוע המרכזי באליפות העולם בפוקר: בשנת 1995 סיים במקום הראשון, במקום השישי ב-1987, שלישי ב-2003 ורביעי ב-2004.
מקום ראשון באליפות אירופה בפוקר (1995).
מקום ראשון באירוע ה-$2,500 נו-לימיט הולד'ם במסגרת אליפות העולם בפוקר 1995 (WSOP).
מקום ראשון באליפות ארבע המלכות (Four Queens 1996).
הרינגטון השתתף לראשונה באירוע ה-$10,000 נו-לימיט הולד'ם שבמסגרת אליפות העולם בפוקר (WSOP) בשנת 1987, וסיים במקום השישי.
הוא השתתף באליפות שלוש-עשרה פעמים, בארבע מתוכן הגיע לשולחן הגמר, הישג מדהים כשלעצמו.
הרינגטון אחד משחקני הנו-לימיט הולד'ם המכובדים ביותר, ויריב מאיים במשחקי לימיט הולד'ם.
הוא חי בסנטה מוניקה, שם הוא שותף בחברת "הלוואות אנקור" העוסקת בנדל"ן.
נכון לשנת 2007 זכיותיו בטורנירי פוקר הסתכמו בלמעלה משבעה וחצי מיליוני דולרים.
בדצמבר 2004 פרסם הרינגטון, בשיתוף עם ביל רוברטי, מדריך פוקר (Harrington on Hold'em), המתרכז באסטרטגיה לשלבים הראשונים של טורנירי נו-לימיט טקסס הולדם.
המדריך, הפך ברבות השנים לאבן יסוד בספרות הפוקר העולמית.
הספר מתפרש על פני שני כרכים, ובעקבותיהם פרסם הרינגטון ספר שלישי באותה הסדרה, ושני ספרים נוספים שעניינם הוא אסטרטגיה למשחקי כסף (Cash games).
ספריו נחשבים לספרי אסטרטגיית הפוקר הטובים ביותר שנכתבו, והם תורגמו ללמעלה מ-30 שפות, בהן עברית.
דניאל "דן" הייוורד ויטץ' .
הוא אלוף עולם במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ופעמים ברציפות אלוף הפאן פסיפיק (בריזביין 1987 וטוקיו 1989) במשחה ל-200 מטר גב.
ויטץ' בוגר תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ותואר שני (MBA) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים ויטץ' במקום שלישי במשחה ל-200 מטר גב ולא הצליח להתקבל לנבחרת האמריקאית.
המנצחים שהצטרפו לנבחרת היו ריק קארי שקבע שיא עולם חדש של 1:58.86 דקות וג'סי ואסאלו (2:02.15 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה ויטץ' במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם דייוויד לאנדברג, פאבלו מוראלס ומאט ביונדי בתוצאה של 3:41.25 דקות, לפני מערב גרמניה (3:42.26 דקות) וברית המועצות (3:42.63 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.82 דקות.
המנצח במשחה זה היה איגור פוליאנסקי מברית המועצות (1:58.78 דקות) ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.23 שניות, המנצח במשחה זה היה פוליאנסקי (55.58 שניות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1987 זכה ויטץ' בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.38 דקות לפני מארק טוקסברי מקנדה (2:01.56 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.73 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים ויטץ' במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.26 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:01.73 דקות.
המנצח במשחה זה היה פוליאנסקי (1:59.37 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה ויטץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.27 דקות והגן על תוארו.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בהוואנה, קובה, בשנת 1991 זכה ויטץ' במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.14 דקות, אחרי רוג'ריו רומרו מברזיל (2:01.07 דקות).
כחודש לפני המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברצלונה (1992) מתח ויטץ' גיד בברכו ובכך נמנע ממנו להשתתף בתחרות.
ויטץ' מתגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה ומשמש כמנכ"ל בחברת ההשקעות GCA Savvian.
הוא השתתף וזכה במספר תחרויות של הגיי גיימס.
דן (דינדוש) הורוביץ (25 באוקטובר 1928 – 1 באוקטובר 1991) היה סוציולוג ישראלי, עיתונאי, ופרופסור באוניברסיטה העברית.
מחקריו עסקו בתורת הביטחון הישראלי, התרבות הפוליטית הישראלית, ויחסי הגומלין בין התרבות, הפוליטיקה והחברה.
דן הורוביץ נולד בתל אביב.
אביו, דוד הורוביץ, היה ממנהיגי השומר הצעיר, כלכלן ולימים נגיד בנק ישראל הראשון.
הורוביץ הבן היה חניך בתנועת השומר הצעיר כאביו, ובגיל שבע עשרה התגייס להגנה.
ב-1947 היה בין מייסדי קיבוץ רבדים.
במלחמת העצמאות, נפל בשבי הירדנים בקרב על גוש עציון, ושוחרר כעבור כשנה.
זמן קצר לאחר מכן הורוביץ כתב ספר על אודות שביו.
לאחר ששוחרר למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אולם כעבור זמן עבר ללימודי סוציולוגיה.
באוניברסיטה היה פעיל פוליטי, בעיקר בחוגי מפ"ם.
הוא היה, יחד עם חברו עובדיה שפירא, בין מקימי חוג "מן היסוד" המקורב לפנחס לבון.
בעת לימודיו החל בכתיבה בעיתון "דבר" והיה לכתב הפרלמנטרי של העיתון.
הורוביץ החליט לוותר על הקריירה העיתונאית לטובת האקדמיה, ויצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד.
נושא עבודתו הייתה "מדיניות הממשלות השמרניות לגבי הדה-קולוניזציה של אפריקה".
בשנת 1967 חזר לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית במחלקה לסוציולוגיה ובמחלקה למדע המדינה.
לאחר המהפך ב-1977 היה ממייסדי חוג 77 במפלגת העבודה והיה חבר מרכז המפלגה.
באותה שנה כתב יחד עם משה ליסק את הספר "מישוב למדינה", שביסס את מעמדו כחוקר מוביל של מדע המדינה בישראל.
הורוביץ כתב אוטוביוגרפיה, שבה הוא מנסה גם להכליל הכללות מסיפור חייו האישי על מאפייניהם של בני-דורו: "תכלת ואבק - דור תש"ח - דיוקן עצמי", אשר יצא בשנת 1993, שנתיים לאחר מותו.
היה נשוי לתמר הורוביץ, פרופסור במחלקה לחינוך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנם נרי הורוביץ הוא חוקר תנועת העבודה, החברה הישראלית, יחסי דתיים–חילונים והחברה החרדית.
הורביץ היה חובב כדורגל, אוהד מושבע של קבוצת הפועל ירושלים, כזה שאינו מחמיץ משחק ביתי ודמות מוכרת בקרוב אוהדיה.
כחובב כדורגל נלהב, שימש בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, פרשן אורח בתוכניות שירים ושערים, וכדור בראש (יחד עם דוד לבהרי).
הורוביץ נפטר באופן פתאומי ב-1991, בגיל 63, מדום לב.
לזכרו יצא ספר המאמרים "ישראל לקראת שנת האלפיים: חברה, פוליטיקה ותרבות." בהוצאת מאגנס (1996), בעריכת משה ליסק וברוך קני-פז.
דן הורוביץ, שנה בסוגריים: מגוש-עציון לשבי הלגיון, הוצאת ספרית פועלים/ספרי משלט, 1949. מהדורה מצולמת (של הספר שראה אור ב-1949) בעריכת אלי שילר, בתוספת הקדמה וכעשרים צילומים מקוריים ממחנה השבויים אום אל ג'בל, שרובם רואה כאן אור לראשונה.
אליהו חסין ודן הורוביץ, הפרשה: פרשת הביש, הוצאת עם הספר, תל אביב, 1961
דן הורוביץ ומשה ליסק, מישוב למדינה: יהודי ארץ-ישראל בתקופת המנדט הבריטי כקהיליה פוליטית, עם עובד, תל אביב, 1977
דן הורוביץ ומשה ליסק, מצוקות באוטופיה: ישראל – חברה בעומס-יתר, עם עובד, תל אביב, 1990
דן הורוביץ, תכלת ואבק: דור תש"ח - דיוקן עצמי, כתר, ירושלים 1993, 150 עמ'
דן הופנר (7 במרץ 1921 – 20 באפריל 2000) היה צייר ואמן, מנהל בצלאל במשך חמש עשרה שנים.
נולד בגרמניה בשם היינץ הופנר והתגורר בלייפציג.
ב-2 באפריל 1936 עלה באונייה "תל אביב" עם עליית הנוער לקריית ענבים.
לאחר שנפצע במרד הערבי הגדול, למד בעזרת מלגה של הסוכנות היהודית במחלקה הגרפית של בצלאל החדש, אצל מרדכי ארדון, משנת 1938 ל-1941. אחר כך החל ללמד בבתי ספר תיכונים, בהם תיכון חדש.
בשנות החמישים החל ללמד ב'מדרשה למורים לציור' ואחר כך מונה למפקח במשרד החינוך על הוראת הציור בתל אביב.
בקיץ 1964 מונה למנהל בצלאל במקום פליקס דרנל, תפקיד בו כיהן עד 1979במהלך כהונתו בית הספר גדל והתגבש במתכונתו הנוכחית, וקיבל הכרה אקדמית.
תערוכתו הראשונה הוצגה ב"מקרא סטודיו" בתל אביב במרץ 1949. יצירתו של הופנר הושפעה מאוד ממרדכי ארדון ומגישת הבאוהאוס והופנר היה מהציירים הסוריאליסטים הבולטים של שנות ה-50 בישראל.
יצירתו תוארה כך בחרות באפריל 1951:
"את השחרור המחלט מכבלי המנייריזם הציורי מבשר, אולי, דן הופנר, צייר צעיר ומוכשר מאוד, הנראה, לפי המבט הראשון, ככפות לאסכולה רבו - פאול קליי.
בשנת 1955 נכתב בקול העם על יצירתו המופשטת, לה התנגד הכותב:
"הופנר מנסה לתת לנושאיו, ובעיקר לתנועה האנושית, הבעה מופשטת, במילים אחרות, מבלי לצייר בממש את האדם עצמו, מבקש הצייר להביע את תנועתו.
ואכן, ברוב המקרים הצליח הצייר לעשות זאת.
התנועה אותה ביקש לפשט נראית יפה.
ניקח לדוגמה את הציור "קבצן".
נראית בו יפה תנועת האדם היושב בכפיפה ופושט את ידו, אך, במחילה, היכן הקבצן?"
פסל פרידברג כתב על יצירתו בשנת 1956:
"הופנר ממשיך להתרכז בצורות גוף האדם והוא משווה להם מראה גרוטסקי ואפילו מבעית.
הדמויות שלו נראות כאילו היו קרבנות של איזו מחלה איומה...
אך בעבודותיו האחרונות אין האימה תופסת מקום כה רב.
דומה, כאילו ערך הצייר את חשבון נפשו וכיוון שמצא בציוריו הקודמים יותר ערכים צורניים מאשר אקספרסיביים, החליט לעבור לתחום הדקוראטיבי יותר.
ניסיונות אלה הם נחמדים ולעיתים אף עליזים.
לעיתים אין הצייר חושש אף להתל בו עצמו.
בעבודותיו הקודמות היינו מתרשמים כאילו נהרסו בנייניו במלחמה, ואלו עתה בראותנו את חוסר יציבותם של עמודים נראה לנו כאילו הם השתכרו...
יש עתה בעבודותיו של דן הופנר איזה יסוד של נעימות שלא היה מצוי בהן מקודם."
על יצירתו הסוריאליסטית כתב אריה לרנר בשנת 1961:
"הופנר סיגל לעצמו הרבה מדרכי ההבעה של הסוריאליזם האירופי.
בעשרות בדיו שצוירו בחמש השנים האחרונות, מעביר הוא לפנינו דמויות גרוטסקיות המשובצות בתוך מיבנים מסתוריים התלויים על בלימה בחללו של עולם בין כוכבים ומאורות.
כל היסודות הללו חוזרים ומופיעים בצירופים שונים.
בין התמונות הבולטות ביותר מסוג זה ראוי להזכיר "על שפת העולם", "אשנבים למרחב", "בדידות בצוותא".
יש מן האווירה הפיוטית בתמונות כגון "לילה", או "עצים נשכחים".
אולם בחלק מהתמונות גובר היסוד השכלי־האדריכלי על הרגשי־הלירי ובאותה מידה ניטל מהן כוח־ההפתעה וקסם המסתורין שבציור הסוריאליסטי הפיוטי."
דניאל "דן" הדייה הוא שחקן קולנוע יהודי אמריקאי.
התפרסם בשל הופעתו בסרטים "רציחות פשוטות", "מלהולנד דרייב", "החשוד המיידי" ו"קומנדו".
הדייה נולד ברובע ברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית-סורית שמוצאה מהעיר חלב שבסוריה וגדל בשכונת .
הדייה הוא בוגר "אוניברסיטת טופטס" שבבוסטון, עבד בתור מורה בתיכונים לפני שפיתח קריירת משחק מאוחרת בגיל 40.
פרץ לראשונה לצידם של רוברט דה נירו ורוברט דובאל בדרמת הפשע הביוגרפית "וידויים אמיתיים" ובסרטו הראשון של טוני סקוט "רעב".
הדייה קיבל במה ראשית וחשיפה גדולה יותר בסרט הביכורים של האחים כהן "רציחות פשוטות" בו גילם את ג'וליאן מרטי בעל מסבאה השתלטן ששוכר חוקר פרטי שיעקוב אחר אשתו אבי (פרנסס מקדורמנד) שבוגדת בו.
המעמד שיצר בעקבות הצלחת הסרט העניק לו את תפקיד המצביא אריוס בסרט הפעולה "קומנדו" ואת תפקיד קפטן לוגן בקומדיית הפעולה "מבוהלים בשטח".
שיחק בתחילת שנות ה-90 את טולי אלפורד עורך דינו של גומז אדמס בעיבוד הקולנועי "משפחת אדמס" של זיכיון "משפחת אדמס" ואת פרנק וואטורי הבוס של החולה הסופני ג'ו בנקס (טום הנקס) בקומדיה "ג'ו נגד הוולקנו".
ב-1994 הועמד הדייה לפרס אמי על הופעת האורח שלו בסדרה "NYPD Blue".
הופיע ב-1995 בסרט הפשע שהפך לקאלט "החשוד המיידי" בתור השוטר ג'ף רבין ובקומדיית הנעורים "קלולס" בתור מל אביה המגונן של שר הורוביץ (אלישה סילברסטון) ו"פיתוי קטלני" בתור ג'ו אביו של לארי מארטו (מאט דילון).
שיחק ב-1996 בשוברי הקופות "מועדון האקסיות" בתפקיד מורטון בעלה לשעבר של ברנדה מורלי (בט מידלר) ו"לכודים" ובדרמות "חדרו של מרווין" בתור בוב הפקיד של הרופא ד"ר וולי (רוברט דה נירו) ו"הדרך לחופש" בתור הבלש גרנט וולאס.
ב-1997 שיחק הדייה בחלק הרביעי בסדרת סרטי "הנוסע השמיני" וגילם את גנרל פרז המפקד על הניסוי אותו עוברת ריפלי (סיגורני ויבר), בנוסף גילם את המלאך גבריאל בקומדיה הבריטית "חיים לא רגילים".
ב-1998 הופיע בתור קאמל אביהם העשיר של האחים התימנים בוטאבי בקומדיה "לילה ברוקסברי" וב-1999 בדרמת האגרוף הביוגרפית "ההוריקן" בתור הבלש הגזען דלה פשקה המתנכל למתאגרף רובין קרטר (דנזל וושינגטון).
בשנת 2000 שיחק בסרט הפשע "שאפט" בתור השוטר המושחת ג'ק רוסלי, ב-2001 שיחק במותחן של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב" בתפקיד המאפיונר וינצ'נזו קאסטילן המאלץ את הבמאי אדם קשר (ג'סטין ת'רו) לשנות את התסריט המקורי שלו.
דן (דני) ורדי (נולד ב-7 ביוני 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמנכ"ל חברת כלל אנרגיה מקבוצת IDB.
דן ורדי נולד בחיפה ב-7 ביוני 1940. הוא התגייס לצה"ל ב-1959, שירת כקצין בחיל השריון, השתחרר מהשירות והתגייס שוב לשירות קבע לאחר מלחמת ששת הימים.
במבצע קלחת 2 פיקד כסמג"ד על כוח מיוחד של חטיבה 188 ששימש לצורך המבצע כ"סיירת החטיבתית", על פועלו זכה לצל"ש ממפקד החטיבה משה בר כוכבא.
בהמשך שימש כמפקד גדוד 53 של החטיבה ושימש כמדריך במשלחת צה"ל להדרכה בסינגפור.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב לישראל ומונה ב-10 באוקטובר 1973 למפקד חטיבה 179 בעקבות פציעת מפקדה רן שריג, אך עד הגעתו לחטיבה כבר חזר שריג מבית החולים.
בהמשך נקרא להקים מחדש את חטיבה 188 שהושמדה בקרבות, אך זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד נפצע ממוקש במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
ורדי פיקד על עוצבת הסוס הדוהר, על חטיבה 500 ועל חטיבת ההכשרות של השריון, חטיבה 460 בשנים 1976–1977. לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה ב-1978 למפקד בסיס אימון ליחידות שדה וב-1979 מונה למפקד עוצבת הפלדה.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על "כוח ורדי" כוח משימה אוגדתי לא אורגני, שהורכב מכוחות שונים שקובצו יחד.
הכוח פעל בגזרה המזרחית של לבנון ולחם נגד כוחות הצבא הסורי.
בין היחידות שהיו תחת פיקודו, חטיבה 460, חטיבת צנחנים במילואים וכוח מחטיבת גולני (גדוד וסיירת בפיקודו של הסמח"ט גבי אשכנזי).
במהלך הקרבות ארעה תקרית קרב קמ"ט-קק"ש, בו נלחמו יחידות מהכוח זו בזו בתקרית ירי דו-צדדי.
ב-1984 השתחרר משירות הקבע בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו עבד כמנהל באפריקה, ואחר כך כיועץ וכמנהל בגופים ובחברות בולטות במשק.
בשנים 1992–1994 שימש כיועץ רשות הנמלים והרכבות לפיתוח רכבת הפרברים.
בתחילת 1995 מונה לראש מנהלת הגז הטבעי במשרד התשתיות הלאומיות, שהוקמה באותה עת.
אך שר התשתיות, אריאל שרון, החליט להפסיק את העסקתו ב-1997, ולהעבירו למעמד של יועץ חיצוני.
זאת, לאחר שהתברר, כי ורדי הועסק בניגוד לכללים, לא במעמד של עובד מדינה אלא בחוזה ייעוץ אישי.
במסגרת תפקידו ניהל משא ומתן ליבוא גז מרוסיה עם חברת גזפרום.
מיד אחר כך מונה לנציג גזפרום בישראל.
ב-2003 מונה להקים את חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל, שנוסדה על מנת להקים ולהפעיל מערכת הולכת גז טבעי בלחץ גבוה בישראל.
בתקופתו כמנכ"ל החלה לראשונה אספקת גז טבעי בישראל, כאשר הוקמו צינורות ההולכה ממאגר ים תטיס לתחנות הכוח של חברת החשמל וכן צינור ההולכה של הגז הטבעי ממצרים.
בתחילת 2008 סיים את תפקידו ומונה למנכ"ל חברת כלל אנרגיה מקבוצת IDB וכיהן כדירקטור בחברות נוספות בקבוצה, בהם נייר חדרה.
ורדי הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ולימודים מתקדמים של לימודי הנדסה ב-MIT וניהול באוניברסיטת הרווארד.
דן האג (בהולנדית: Alles Door Oefening Den Haag, בקיצור: ADO Den Haag) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר האג, המשחק בליגת המשנה ההולנדית.
פירוש המילים Alles Door Oefening בהולנדית הוא, הכל באימון.
המועדון הוקם ב-1905, ומתחילת דרכו התקשה לבסס את מעמדו כנגד המועדנים היריבים, בעיקר לאור הפופולריות של הקריקט בעיר האג.
מאז שירד המועדון לליגה השנייה בטיבה בהולנד בשלהי 2021, חברת ההשקעות האמריקאית Global Football Holdings שבבעלות איש העסקים האמריקאי-יהודי דייוויד ס.
בליצר , רכשה את מניות הרוב של המועדון מחברת יונייטד ואנסן הסינית.
דן האג זכתה ב-2 אליפויות הולנד בשנים 1942 ו-1943, ובגביע ההולנדי בשנים 1968 ו-1975. הקבוצה הגיעה לגמר הגביע ההולנדי 6 פעמים נוספות.
השלב המתקדם ביותר אליו הצליחה הקבוצה להגיע באירופה הוא רבע גמר גביע המחזיקות ב-1976. בשלב זה הודחה הקבוצה על ידי וסטהאם יונייטד.
אוהדי דן האג מקיימים קשר חזק עם המועדון הוולשי סוונסי סיטי.
אוהדי הקבוצות מניפים לעיתים קרובות את דגלי הקבוצה השנייה ובין הקבוצות מתקיימים בדרך כלל משחקי הכנה לפני פתיחת העונה הרשמית.
אוהדי לגיה ורשה, קלאב ברוז' ויובנטוס מקיימים אף הם קשר עם אוהדי הקבוצה.
דן ורד (נולד ב-28 במרץ 1944) הוא יהודי ישראלי שהורשע בריגול למען סוריה.
דן ורד נולד בתל אביב-יפו ב-1944 בשם דן רוזנפלד לבתיה ואברהם רוזנפלד.
ב-1961 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה גאולה, וב-1970 סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת מיאמי.
במהלך שהותו בארצות הברית, החל להזדהות עם המוחים כנגד מלחמת וייטנאם ועם המאבק של האפרו-אמריקאים והפורטוריקנים לשוויון זכויות, והצטרף לארגון הסטודנטים הסוציאליסטי "סטודנטים למען חברה דמוקרטית".
עם חזרתו לארץ, התיישב ברמת גן ועסק בהוראת מתמטיקה.
במקביל לעיסוקו בהוראה, הצטרף ורד לארגון השמאל "מצפן".
בספטמבר 1970 פרש מהארגון יחד עם חבריו, בהם אודי אדיב ורמי ליבנה, ויחד עם אחרים הם הקימו את "הברית הקומוניסטית המהפכנית", ופרסמו את ביטאונה בשם "מאבק".
בין ורד וחברי ההתארגנות התגלעו חילוקי דעות אידאולוגיים ובאוקטובר 1971 פרש ממנה, ויחד עם חברים, ביניהם אדיב, הקימו את "החזית האדומה", שפרסמה ביטאון משלה בשם זה.
בסך הכול יצאו שלושה גליונות, האחרון בהם באפריל 1972.
ביוזמת שותפים מה"חזית האדומה", יהודים וערבים, יצר אודי אדיב קשר עם סוכן פלסטיני-סורי בשם חביב קהוואג'י, שהיה חבר באש"ף.
אדיב וחבריו ובהם דן ורד נסעו לדמשק, שם עברו אימונים בתורת החבלה.
על פי התוכנית, הסורים היו אמורים לשדר דרך הרדיו מסרים מוצפנים, ובאמצעותם להפעיל את חברי החוליה שגייסו בביצוע פעולות חבלה.
תוכניותיהם של חברי הקבוצה לא יצאו לפועל, שכן השב"כ, שהיה במעקב צמוד אחרי המגויסים ומודע לכל תוכניותיהם, מיהר לעצור אותם.
ב-8 בדצמבר 1972 נעצרו חברי הקבוצה, שכללה 20 ערבים (ביניהם ראש הרשת דאוד תורכי) וארבעה יהודים - אודי אדיב, דן ורד, יחזקאל כהן ודוד קופר.
מעצרם של חברי הקבוצה עורר סערה ציבורית עזה.
מעשה הבגידה של יהודים במדינתם נתפס אז בעיני הציבור בתדהמה, במיוחד על רקע האווירה הפטריוטית הגורפת ששררה בישראל בתקופה שבין מלחמת ששת הימים לבין מלחמת יום הכיפורים.
ב-25 במרץ 1973 נגזר דינם של חברי החוליה: ראש הרשת תורכי, ואדיב, שלא הביע חרטה על מעשיו, נידונו ל-17 שנות מאסר, ודן ורד אשר הביע חרטה על מעשיו, נידון ל-10 שנות מאסר.
חברים אחרים בפרשה נידונו אף הם לתקופות מאסר שונות, קצרות יותר.
בית המשפט ציין בין הסיבות להקלה בעונשו של ורד כי לידיעות שמסר לא היה ערך ביטחוני, וכי בשל העובדה שנסע ראשון לדמשק, לפני אודי אדיב, לא ידע ורד עם מי הוא עומד להיפגש ומה צפוי לו בדמשק.
ורד שוחרר מהכלא באוגוסט 1979, לאחר ריצוי שני שלישים מתקופת מאסרו.
עם שחרורו הוא התגרש מאשתו הראשונה לה נישא בשנת 1972 טרם מעצרו.
הוא שב לעסוק בהוראת מתמטיקה, שבה עסק לפני מאסרו, ולימד במספר בתי ספר בתל אביב, האחרון שבהם תיכון עירוני ד'.
במאי 1980 ביקש הרמטכ"ל, רפאל איתן, למנוע את העסקתו כמורה, אולם הדבר לא עלה בידו, כי ורד עבד בבית הספר הפרטי אנקורי.
דן גרונפלד (נולד ב-7 בפברואר 1984) הוא כדורסלן עבר ישראלי-אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
גרונפלד נולד בניו ג'רזי למשפחה יהודית שהיגרה מרומניה ב-1963. אביו הוא ארני גרונפלד, בעברו כדורסלן בליגת ה-NBA והג'נרל מנג'ר של הוושינגטון ויזארדס.
גרונפלד שיחק ארבע שנים במכללת סטנפורד.
הוא לא נבחר בדראפט ועבר ב-2006 לשחק בגרמניה בקבוצת אולדנבורג, בה שיתף פעולה עם דיאור פישר ודורון פרקינס.
לאחר עונה אחת עבר גרונפלד לקבוצה הספרדית גראנדה ששיחקה בליגה השנייה, ושיחק בה בעונת 2007/08. בסיום עונה זו שבה קלע בממוצע 14.7 נקודות למשחק עזב גרונפלד את הקבוצה ונבחן בקבוצת ה-NBA ניו יורק ניקס שהחליטה לא לצרפו לעונת המשחקים 2008/09. הוא חזר לליגה הספרדית השנייה וחתם בוואיאדוליד.
בעונה הראשונה שלו עלה עם הקבוצה לליגה הבכירה בספרד, ליגת ה-ACB.
בקיץ 2009 השתתף גרונפלד במשחקי המכביה ה-18 עם נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית הזהב.
במשחק הגמר מול הנבחרת הישראלית קלע גרונפלד 25 נקודות.
הוא שב לשחק עונה נוספת בוואיאדוליד וסיים עמה במקום ה-13 בליגה הבכירה.
לקראת עונת 2010/11 חתם בקבוצת בני השרון מליגת העל בישראל.
מתוקף חוק השבות זכה גרונפלד לאזרחות ישראלית ולפיכך נחשב כשחקן מקומי ולא כשחקן זר, עובדה שעזרה לקבוצתו להתמודד עם החוק הרוסי שהונהג באותה עונה.
בני השרון סיימה את העונה הסדירה במקום ה-4 וגרונפלד קבע ממוצעים של 13.7 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
לאחר עונה זו חתם בקבוצת הפועל חולון יחד עם מאמנו מבני השרון, דן שמיר.
בעקבות קשיים תקציביים לא הצליחה חולון להעביר את חוזהו של גרונפלד בבקרה התקציבית והוא לא שותף במשחקיה בליגה.
בעקבות זאת עזב את חולון וחתם ב-2 בנובמבר 2011 על חוזה לשתי עונות בהפועל ירושלים.
לקראת עונת 2013/2014 חתם בבני הרצליה ובתום עונה זו פרש ממשחק.
דן השני האמיץ, שליט ולאכיה (ברומנית: Dan al Doilea) היה שליט של נסיכות ולאכיה בין הסתיו 1422 - הקיץ 1423, הסתיו 1423 – הסתיו 1424, בסתיו-חורף 1424 – ועד ינואר 1427, ובאביב 1427 – ועד פברואר/מרץ 1431. שלט גם באזורים אמנש (אמלש) ופגראש מדרום טרנסילבניה.
נציג של הענף דנשט של בית בסאראב (בית דנשט), דן השני נאבק בעות'מאנים על מנת להשיג בחזרה את עצמאות מולדתו.
מאבקים אלו הדהדו בפולקלור של העמים מדרום לדנובה שקראו לו "דן האמיץ" Dan cel Viteaz.
דן השני היה בנו של השליט הוולאכי דן הראשון ושל מריה מסרביה, ונכדו של מירצ'ה הזקן.
בסתיו 1422 הגיע מאיסטנבול לוולאכיה בראש צבא של שכירי חרב ובעזרת חלק מהבויארים וסיוע הונגרי, ניצח את בן דודו, ראדו פרזנגלאבה (הקרח) והדיח אותו מכס המלכות.
עם עלייתו לשלטון פנה ב-22 באוקטובר 1422 למלך הונגריה זיגמונד לבית לוקסמבורג, עם בקשה לסיוע נגד הטורקים בשם הסולידריות הנוצרית.
בתשובה לבקשותיו, ציווה המלך זיגמונד לרוזן של טמשוואר (כיום טימישוארה), הפלורנטיני פיפו ספאנו, לעמוד לרשות השליט הוולאכי תמורת ההכרה בחסותו של הכתר ההונגרי והחזרת פריבילגיות לסוחרים הסקוסנים מן העיר קרונשטאט (בראשוב).
יחד עם פיפו ספאנו תקף דן את סיליסטרה, הביס את הטורקים וככל הנראה השתלט על המבצרים שבגדה השמאלית של הדנובה, ג'ורג'ו וטורנול.
בחורף שבין 1422 - 1423 העות'מאנים התחילו במתקפת גמול במטרה להדיח את דן ולהחליפו בראדו פרזנגלאבה.
אולם ב-26 בפברואר 1422 נחל דן השני ניצחון מזהיר על הטורקים ועל יריבו.
היו שטענו שכ- 36,000 טורקים נהרגו בקרב, אבל כנראה מספר זה מוגזם.
בעזרת הטורקים הצליח בכל זאת ראדו פרזנגלאבה בקיץ 1423 לקחת את השלטון בוולאכיה מידי דן, אך למשך כמה חדשים בלבד.
בסתיו חזר דן עם סיוע צבאי הונגרי וגרש את ראדו בשנית.
אך גם שלטונו לא האריך זמן וב-1424 ראדו פרזנגלאבה כבש שוב את כס המלכות בעזרת הטורקים.
דן נאלץ להימלט לטרנסילבניה וקיבל שוב סיוע צבאי מידי המלך והקיסר זיגמונד.
בשלהי שנת 1424 הצליח לחזור לשלטון פעם נוספת.
בנובמבר 1425 אישר מחדש את הפריבילגיות של הסוחרים מבראשוב ויחד עם פיפו ספאנו חצה את הדנובה, נחל כמה הצלחות צבאיות נגד הטורקים בשטח בולגריה, אחת מהם בקרב על יד וידין.
תוכניתו הייתה להקים מחדש את הקיסרות הבולגרית של וידין ולעלות בראשה את אחד מבניו של הצאר שישמן שליווה אותו במסעו.
אך בינואר 1427 הטורקים, יחד עם אותו פרזנגלאבה, גרשו אותו שוב מהשלטון ומוולאכיה.
באביב 1427 מלך הונגריה עצמו, זיגמונד, יצא להמליך את דן בפעם החמישית.
בעקבות מסע צבאי זה גורש ראדו פרזנגלאבה סופית.
המבצר ג'ורג'ו נכבש שוב, אך ניסיון לכבוש גם את סיליסטרה לא צלח.
לעומת זאת, טירת בראן עברה לשליטת מלך הונגריה.
ב-1428 נתלווה דן השני למלך זיגמונד במערכה חדשה נגד העות'מאנים אך ב 3 ביוני 1328 הם הובסו בגולבאץ, בסרביה.
עקב התבוסה, נאלץ דן לשלם לסולטאן העות'מאני את "המס השלם" (integrum censum).
באביב 1429 יצא דן השני, בסיוע עות'מאני וגם בתמיכה הונגרית, למסע נגד שכנו, השליט אלכסנדרו הטוב של מולדובה, על מנת לכבוש את הנמל קיליה שבה חסמו המולדבים את השיט אל הנמל בראילה במטרה להוביל את הסחורות דרך ארצם.
דן לא הצליח להשיג את יעדו ובדרך חזרה לוולאכיה, כשבידיו שלל, הותקף על ידי אלכסנדרו, שהסב לו אבדות קשות.
גם בסוף השנה הבאה ניסה דן לכבוש את קיליה אך ללא הצלחה.
ב-1431 הודח וכס המלכות של ולאכיה נתפס על ידי אלכסנדרו אלדיה.
דן השני טבע מטבעות - דוקאטים עם דמותו וכתובת בשפה הסלאבית הכנסייתית.
שלושה בנים שלו היו שליטי ולאכיה:
זכה בעיטור הגבורה על לחימתו כצנחן בקרב המיתלה במבצע קדש.
במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד גדוד 565 וצלח בין הראשונים את תעלת סואץ בסירות גומי במבצע אבירי לב.
דן זיו נולד בשם דן קמינר, בן לשמחה ורחל, וגדל בקיבוץ איילת השחר.
בשנת 1954 התנדב לחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 890 בפלוגה א' עליה פיקד תחילה סעדיה אלקיים ולאחר מכן מאיר הר-ציון.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1956 עבר קורס קציני חי"ר.
לאחר הקורס שימש כמפקד מחלקה בגדוד 890. חודש לאחר מכן, כשהחל מבצע קדש, צנח זיו בראש אנשיו בכוח שהיה בפיקוד עובד לדיז'נסקי.
הכוח התארגן בלילה במתחם בקצה הגבעות, ולמחרת חבר לכוח שריון.
במהלך קרב היתקלות במיתלה לחם זיו תחת פיקודו של אהרן דוידי ויצא למשוך אש אויב כדי לאפשר זיהוי מקורות הירי, כדי שאפשר יהיה לאתר את עמדותיהם של המצרים ולתכנן התקפה.
קודמו במשימה, יהודה קן-דרור, יצא באותה המטרה, נפצע פצעי מוות ומת לאחר כחודשיים, ועל פעולתו זו עוטר גם הוא בעיטור הגבורה.
זיו עלה על זחל"ם עם מספר חיילים, במהלך נסיעתם הם סייעו בחילוץ פצועים מאמבולנס שנתקע בוואדי וספג אש בשטח פתוח.
הם עשו זאת כשהם סוחבים את הפצועים על גבם ורצים איתם לעבר הזחל"ם תוך כדי ירי מסיבי.
בתיאור המעשה נכתב: על פעולותיו בקרב עוטר זיו בצל"ש הרמטכ"ל בשנת 1957, שהומר בשנת 1973 בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי אומץ לב למופת בקרב.
בשירות המילואים שימש זיו במספר תפקידי פיקוד בחטיבה 55. במלחמת ששת הימים לחם כסגן מפקד גדוד 71 שפרץ בכוח בן שתי פלוגות דרך שער האשפות בקרב על ירושלים.
בשנת 1970 יצא לעיראק מטעם "המוסד" לשם סיוע צבאי לכורדים.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד צנחנים במילואים 565 שבמבצע אבירי לב צלח ראשון את תעלת סואץ בסירות גומי.
לאחר מכן נקלע הכוח בפיקודו לקרב סרפאום ונחלץ באבדות לאחר קרב קשה.
לאחר שעבד מספר שנים כמנהל המפעל לתבניות צמיגים בקיבוץ איילת השחר, הצטרף לחברת "אייזנברג" בה פעל בפרויקטים בין-לאומיים בתחום התעשייה.
זיו התגורר ברמת אביב, תל אביב.
נפטר ב-7 בנובמבר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
דן גרטלר (נולד ב-1973) הוא יהלומן, פילנתרופ ואיש עסקים ישראלי.
עד 2022 פעל בעיקר ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שהוא קונסול הכבוד שלה בישראל.
לפי המגזין "פורבס", הונו מוערך ב-1.5 מיליארד דולר (נכון ליוני 2025).
גרטלר נולד למשפחת סוחרי יהלומים מפורסמת.
סבו, משה שניצר, כיהן כנשיא בורסת היהלומים ולימד את נכדו את מקצוע הסחר ביהלומים מלוטשים.
אביו, אשר גרטלר, שימש כשוער של מכבי תל אביב, אמו חנה היא אשת עסקים שימשה כמנכ"לית רדיו 99 ESC.
גרטלר גדל בתל אביב ולמד בתיכון "עמל ליידי דייוויס תל אביב" לאחר שירותו הצבאי התקרב לדת.
בגיל 22, ייסד את חברת "דן גרטלר אינטרנשיונל" (DGI), והחל לסחור ביהלומי גלם ולבצע עסקים שהורחבו עם השנים למדינות רבות, כולל רוסיה ואנגולה.
פעילות עסקית ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
בתחילת שנת 2000 החל להשקיע ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שהייתה בעיצומה של מלחמת אזרחים וסערה פוליטית.
לאחר שיצר קשרים עם הנשיא החדש לורן דזירה קבילה, הלה העניק לו זיכיון בלעדי ליצוא יהלומים מקונגו תמורת 20 מיליון דולר, וכך הפך גרטלר למשקיע המוביל בקונגו.
באפריל 2001, לאחר הירצחו של קבילה, שלל בנו ויורשו ז'וזף קבילה מגרטלר את הזיכיון.
עם זאת, בהמשך שיקם גרטלר את קשריו עם קבילה ועם הנהגת המדינה, העשירה במרבצי קובלט, נחושת, יהלומים, בדיל והמתכת טנטלום, המשמשת לייצור מכשירים אלקטרוניים.
החברה שבבעלות משפחת גרטלר Fleurette Properties החזיקה במספר רב של מכרות בקונגו, באמצעות כ-60 חברות החזקות.
כמו כן שיתף גרטלר פעולה עם חברת גלנקור, שלה מכרות ענק בקונגו המפיקים נחושת מהטהורות בעולם.
לפי המגזין "בלומברג מרקטס", לגרטלר היו החזקות בחברות השולטות ב-9.6% מהפקת הקובלט בעולם.
פעילותו העסקית של גרטלר בקונגו הייתה שנויה במחלוקת.
גרטלר הואשם על ידי עמותות וארגונים בקונגו בשוד אוצרות הטבע של המדינה תוך ניצול קשריו עם הנשיא קבילה.
דו"ח מאת ועדת הקידמה של אפריקה (APP) טען כי החוזים המוזלים שהשיג גרמו לממשלת קונגו הפסד הכנסות בסך 1.36 מיליארד דולר.
גרטלר השיב לטענות כי הרכישות התבצעו בתקופה של חוסר יציבות פוליטית בקונגו, כאשר לא היו כמעט משקיעים שהיו מוכנים להיכנס למדינה, וכי השקעותיו סיפקו עשרות אלפי מקומות עבודה לאוכלוסייה המקומית והניבו את תקבולי המס הגבוהים ביותר במדינה.
גרטלר גם הביא איתו שיתופי פעולה עם חברות כרייה מהגדולות בעולם, ועסק בפעילות פילנתרופית בקונגו, ביניהם הקמת קרן משפחת גרטלר ב-2004.
בדצמבר 2017 הטילה ארצות הברית סנקציות על 52 גופים ואנשים, במסגרת חוק גלובל מגניטסקי, בהם גם דן גרטלר.
לפי ההצהרה שפרסם הבית הלבן, גרטלר עשה את הונו באמצעות עסקאות מושחתות בתחום הכרייה והנפט במדינה.
במסגרת ההחלטה הוקפאו נכסיו הנמצאים בתחום השיפוט של ארצות הברית, ונאסר על אמריקאים לקיים עמו יחסי מסחר.
בינואר 2021, חמישה ימים לפני סיום כהונתו, הפשיר ממשל טראמפ את חשבונותיו של גרטלר.
ראש המוסד יוסי כהן ורון דרמר השתדלו אצל הממשל בנושא.
במרץ 2021, ממשל ביידן החזיר את הסנקציות על כנן.
במאי 2022 קרא דני יתום למדינת ישראל לסייע לגרטלר במאבקו כנגד ההאשמות נגדו ולמען טיהור שמו.
גם נשיא קונגו פליקס צ'יסקדי קרא לממשלת ארצות הברית להסיר את הסנקציות והתבטא ש"אי-הסרת הסנקציות עלולה לפגוע קשות בגישה של המדינה למשאבי הטבע".
בשנת 2019 טס ראש המוסד יוסי כהן פעמיים לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ונפגש שם עם גרטלר ועם ראש האופוזיציה ז'וזף קבילה, דבר שהיה למורת רוחו של הנשיא פליקס צ'יסקדי.
הסכם הפשרה עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
כחלק מההסכם, קבוצת ונטורה, בבעלות משפחת גרטלר, העבירה את כל רישיונות הכרייה והנפט שהיו ברשותה, כולל תוצאות המחקר שערכה על הנכסים לאורך השנים, בשווי של 2–3 מיליארד דולר.
כמו כן הסכימה ונטורה לשלם לג'קמינס, חברת הכרייה הממשלתית, חלק ניכר מהתמלוגים שקיבלה מחברת קטנגה מיינינג, כיוון שלאור השינויים בשוק הנחושת והקובלט עלו רווחי העסקה מעבר למצופה, זאת לאחר בדיקות של ג'קמיינס ושל ממשלת קונגו שהעיסקאות בוצעו בצורה חוקית ולפי שווי שוק באותן השנים.
כחלק מהסכם הפרישה מיוזמות עסקיות בקונגו, ארצות הברית שוקלת לבטל את הסנקציות נגד גרטלר.
במשך השנים, חקרו רשויות בעולם את עסקיו של גרטלר בקונגו.
כל החקירות נסגרו בלי הגשת כתב אישום.
ב-2013 החלה היחידה הבריטית לחקירות הונאה חמורות לחקור עסקאות של גרטלר בהן, לפי החשד, הוא רכש מכרות מממשלת קונגו במחיר נמוך ממחיר השוק.
לפי תחקיר שפורסם בעיתון "הארץ", יחידה זו חקרה גם חשדות שגרטלר מעורב במתן שוחד לאנשי ציבור ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
באוגוסט 2023 קבעו הרשויות בבריטניה שלא נמצאו ראיות קבילות להעמדה לדין והחליטו לסגור סופית את התיק, מבלי להגיש כתב אישום.
רשת בלומברג פרסמה תחקיר מקיף על הפרשה וקבעה שלא נמצאו ראיות לקבלת שוחד.
ב-2014 עורך הדין אבי לביא החל להעיד בפני ה-FBI על שוחד שנתן לדבריו במדינות שונות בהוראת גרטלר, בהן גם שוחד לשוטרים ישראלים ואף למפכ"ל בתמורה למידע על הדלפת מידע מחקירות.
הצוות המשפטי של גרטלר הציג בפני הרשויות בארצות הברית ראיות, לרבות הודאה של לביא, המלמדים כי לביא בדה ראיות במהלך עדותו במטרה לקבל טובות הנאה, והוחלט שלא לנקוט הליכים נגד גרטלר והתיק נסגר.
בינואר 2018 פורסם כי ממשלת ארצות הברית פנתה לשווייץ בבקשה לסיוע משפטי ולהעביר לה רישומי פעולות בנקאיות של גרטלר.
הבקשה נדונה בבית משפט שווייצרי, שהחליט להעביר את הרישומים הפיננסיים.
עם זאת, לא הוגש כל כתב אישום נגד גרטלר.
באפריל 2024 פרסם השופט בדימוס איתן אורנשטיין פסק בוררות בין גרטלר לאחים גרטנר בסכסוך בו החל לטפל בשנת 2021. הרקע לסכסוך התחיל ב-2005 אז לקח גרטלר הלוואות מהאחים גרטנר בכדי לייצב את עסקיו, ומכיוון שלא היה לו כסף לפרוע את ההלוואות הכניס אותם כשותפים בעסקיו.
ב-2010 הגישו הצדדים בקשת בוררות אצל השופט אורי גורן בעקבות מחלוקת על הסכומים שמגיעים לכל אחד.
אורנשטיין דחה את הבקשה ולמחרת פרסם את פסק הבוררות, שבו קבע כי גרטלר ישלם פיצוי בסך 85 מיליון דולר בלבד המהווה כ-5% מהסכום אותו דרשו האחים גרטנר בתביעתם.
לטענת האחים גרטנר, סכום בתוספת ריביות עומד על כ-250 מיליון דולר, אורנשטיין אישר בפסק הבוררות שגרטלר לא שילם שוחד בקונגו.
באוגוסט 2024 הגיש גרטלר בקשה לביטול הבוררות בין היתר בנימוק שתחשיב הריבית מנוגד לחוק פסיקת ריבית והצמדה.
בשנת 2020 הגיש גרטלר תביעה בסך 9 מיליון שקלים נגד עיתון הארץ והעיתונאים גור מגידו וחיים לוינסון, לאחר שפרסמו תחקיר המתאר כיצד מועברים כספים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לישראל, על אף הסנקציות הכלכליות שהטילה ארצות הברית על גרטלר.
בתצהיר של עיתונאי הארץ נכתב שלא ניסו לטעון שגרטלר עקף את הסנקציות.
בספטמבר 2024 ביקש בית המשפט המחוזי בתל אביב מהצדדים למחוק את התביעה בנימוק כי "בימים אלה (על רקע מלחמת חרבות ברזל) אין זה נכון וראוי להרבות מחלוקות בישראל." הצדדים הסכימו והתביעה נמחקה.
בדצמבר 2024 דווח כי בנק מזרחי טפחות מסרב לאפשר לדן גרטלר להעביר כספים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לחשבונו בישראל.
הסירוב נובע מהסנקציות שהוטלו על גרטלר ב-2017 על ידי ממשלת ארצות הברית.
גרטלר הגיש תביעה נגד הבנק בעקבות זאת.
לטענת גרטלר, הגבלות הבנק על העברות הכספים אינן מוצדקות.
הוא מדגיש כי הסנקציות האמריקאיות חלות רק על פעילותו העסקית בקונגו, ולא על פעילותו בישראל.
לפיכך, גרטלר סבור כי החלטת הבנק לחסום את העברות הכספים היא בלתי סבירה וחסרת בסיס.
בהחלטתו של השופט יעקב שפסר, צוין כי "עילת התביעה שהובילה לפתיחת ההליך שלפני, נעוצה בסירוב הבנק לבצע את העברות הכספים שהתבקשו ובכך "לסכן" את זכותו של גרטלר לדיון בבקשתו לביטול פסק בורר.
על כן עתר גרטלר למתן צווי עשה לחייב את הבנק לבצע את ההעברות שהתבקשו.
הלכה למעשה, מהשתלשלות המסכת העובדתית שהובילה את הבנק לסרב לבקשת גרטלר, נובע הסעד הכספי הנזיקי העומד ביסוד בקשה.
בנסיבות אלו ועל אף שטרם התגבש הסעד הכספי הנזיקי מבחינה ראייתית, הסכסוך בשאלה המהותית המצויה במוקד המחלוקת בין הצדדים זהה, בין אם הסעד שהתבקש הוא מתן צווי עשה, בין אם הסעד שיתבקש הוא נזיקי כספי".
לאור החלטה זאת, הבקשה לפיצול סעדים התקבלה, והבנק חויב לשם סכום של 5000 ש"ח בהוצאות משפט לגרטלר.
באוגוסט 2025 פרסם הג'רוזלם פוסט כי שני מחקרים שבוצעו על ידי Henry Jackson Society ו-NGO Monitor קובעים כי ארגוני זכויות האדם אשר ניהלו מאבק מתמשך אודות גרטלר ועסקיו בקונגו, הביאו לבריחת משקיעים מקונגו, הסבו נזק כבוד לתעשיית הכרייה הקונגולזית, וגרמו בעקיפין להגדלת השפעה רוסית וסינית על הרפובליקה.
ב-2004 גרטלר הקים את "קרן משפחת גרטלר" (The Gertler Family Foundation) קרן פילנותרפית הפועלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הקרן נועדה לשפר את חיי הקהילות הפגיעות ביותר בקונגו, תוך התמקדות בתחומי שירותי בריאות, חינוך, פיתוח תשתיות, חקלאות, תרבות וסיוע במקרי חירום.
במסגרת זו הקימה הקרן חמישה בתי חולים בקונגו, תרמה ציוד רפואי ואספקה, סייעה בסיפוק ניתוחי שפה וחך שסועים ללא תשלום.