tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריטניה תוכננה באופן שניתן יהיה להסב אותה בעת מלחמה לאוניית בית-חולים.
דבר זה מעולם לא נעשה.
במקרה של מלחמה גרעינית נועדה היאכטה לשמש כמקום מקלט למלכה ולהסתתר במפרצים שבצפון מערב סקוטלנד.
מעולם לא נעשה שימוש כזה ביאכטה ולכן יצאה משימוש ולא הוחלפה בחדשה.
בריטניה יצאה להפלגת הבכורה שלה בחודש אפריל 1954 מפורטסמות' אל האי מלטה.
היא הובילה את הנסיכים צ'ארלס ואן (אז בני שש וארבע) לפגישה עם הוריהם, שיצאו לביקור מלכותי באזור.
המלכה והנסיך פיליפ עלו על סיפון האונייה ב-1 במאי.
מאז שימשה האונייה את המלכה ובני המשפחה המלכותית ב-696 ביקורים מחוץ לבריטניה ו-272 ביקורים בבריטניה עצמה.
במהלך שירותה גמאה האונייה מרחק של 2,014,278 קילומטרים.
למלכה מיוחסת האמירה כי על סיפונה של בריטניה היא הרגישה עצמה חופשייה יותר מבכל מקום אחר.
ביולי 1959 הפליגה בריטניה דרך נתיב המים סנט לורנס, שנפתח זה מקרוב, בביקור הראשון של מונרך בריטי בקנדה, ועגנה בעיר שיקגו.
במהלך ההפלגה בנתיב המים שהה על סיפונה נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
גם הנשיאים ג'רלד פורד ורונלד רייגן התארחו לימים על סיפון האונייה.
ב-1981 יצאו הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה לירח דבש על סיפון האונייה.
לעומת זאת, ב-1986 פינתה האונייה מעדן 1,000 פליטים של מלחמת האזרחים שם.
לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1997 עמדה האונייה בת ה-43 בפני הוצאה משימוש.
המפלגה השמרנית דגלה בהחלפת האונייה ביאכטה מלכותית אחרת, בנימוק שההוצאות הכרוכות בכך הן מוצדקות נוכח התועלת שמביאה יאכטה מלכותית בקידום יחסי החוץ של בריטניה והאינטרסים שלה בחו"ל.
מפלגת הלייבור, שזכתה בבחירות, החליטה להוציא את האונייה משימוש בלי לבנות יאכטה מלכותית אחרת במקומה.
הפלגתה הבינלאומית האחרונה של האונייה הייתה כאשר הובילה מהונג קונג את המושל הבריטי האחרון שלה, כריס פאטן, ואת הנסיך צ'ארלס לאחר העברת השלטון שם לידי סין ב-1 ביולי 1997. היא הוצאה משירות ב-11 בדצמבר 1997. בטקס ההוצאה משירות, שבו נכחו בכירי המשפחה המלכותית, הזילה המלכה דמעה.
האונייה הוכללה באוסף הצי ההיסטורי הלאומי של בריטניה.
בינואר 2012 אמר ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון כי הוא תומך ברעיון שלמלכה תהיה יאכטה מלכותית חדשה לרגל יובל היהלום למלכותה – כל עוד לא הציבור יישא בעלות שלה.
לאחר מחלוקת מסוימת על מקום עגינתה הוצבה האונייה בנמל רובע ליית' (Leith) באדינבורו שבסקוטלנד והיא פתוחה שם לביקור הציבור.
האונייה מנוהלת על ידי קרן היאכטה המלכותית בריטניה.
בכל שנה מבקרים בה 250 אלף איש.
בין השאר פתוחים לביקור באונייה חדר האירוח המלכותי, חדר האוכל המלכותי וחדר השינה של המלכה (המוגן בקיר זכוכית).
ב-2009 נפתח לציבור גם סיפון התה המלכותי.
עוד נמצאת לתצוגה על סיפון האונייה מכונית רולס-רויס פנטום V, ששימשה את המשפחה המלכותית בשנות השישים.
האונייה גם מושכרת לאירוח אירועי ערב שונים.
כך, ביולי 2011 נערכה על סיפונה מסיבת קוקטייל לקראת נישואי נכדת המלכה זארה פיליפס וארוסה מארק טינדל.
יאל ארנסטו קסטיו ורטה (בספרדית: Yahel Ernesto Castillo Huerta; נולד ב-6 ביוני 1987 בגוודלחרה) הוא קופץ למים מקסיקני, המתחרה בקפיצות מ-3 מטרים וממטר אחד.
בקפיצות הסינכרוניות, בן זוגו של קסטיו הוא חוליאן סאנצ'ס.
קסטיו השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת בייג'ינג (2008), בה סיים במקום השביעי בקפיצה מ-3 מטרים.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו במאיאגואס שבפוארטו ריקו בשנת 2010, זכה בשתי מדליות זהב בקפיצה מ-3 מטרים (בקפיצה הסינכרונית בן זוגו היה חוליאן סאנצ'ס) ובמדליית כסף בקפיצה ממטר אחד.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי ב-2011 זכו קסטיו וסאנצ'ס במדליית ארד בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטרים, ובמקצה היחידים סיים קסטיו במקום השישי.
באותה שנה זכה בשתי מדליות זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר הולדתו, גוודלחרה, בקפיצות מ-3 מטרים.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים קסטיו במקום השישי במקצה היחידים, ויחד עם סאנצ'ס סיים במקום השביעי בקפיצות הסינכרוניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 התחרה רק במקצה היחידים, וזכה במדליית הארד.
יאיר קרני (נולד ב-17 במאי 1951) הוא אתלט עבר ישראלי, אלוף ישראל בריצות למרחקים בינוניים, בריצות למרחקים ארוכים, בריצת 3000 מטר מכשולים ובריצות שדה.
הוא זכה שבע פעמים באליפות ישראל בריצת מרתון (מרתון טבריה), והחזיק בשיא הישראלי בריצה זו כ-13 שנים.
כיום, הוא מאמן אתלטיקה ותזונאי.
הוא התחיל להתאמן בריצה בגיל 17 לקראת גיוסו לצה"ל.
ב-1969 התגייס לשירות צבאי, עבר טירונות בחטיבת גולני, ולאחר מכן שירת בסיירת החטיבתית כלוחם וכמ"כ.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1973 זכה קרני במדליית זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:55.4 דקות, לפני האחים יאיר ונתנאל פנטילט (1:56.2 דקות).
ב-2022 סיפר קרני כי ניצחון זה הוא המרגש ביותר בקריירה עבורו.
בתחרות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי אותה שנה, זכה קרני במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:54.5 דקות, אחרי גלן הרמץ מארצות הברית (1:54.0 דקות) ולפני וייסמן מבריטניה (1:55.0 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1974 זכה קרני בשתי מדליות, זהב וארד.
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-10 שנערכה ב-3 במאי 1975 זכה קרני במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.0 דקות אחרי אתלטים מפינלנד (3:53.1 דקות) ובלגיה (3:54.0 דקות).
יומיים לאחר מכן, הוא סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:53.67 דקות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-31 במאי הוא קבע בריצת 3000 מטר מכשולים שיא ישראלי חדש של 9:21.8 דקות, שיפור לשיא בן ה-11 שנים של יוסף צברי (9:24.6 דקות).
בתחרות שנערכה באורגון שבארצות הברית במאי 1976 זכה קרני במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:51.8 דקות.
כחודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במינכן שבגרמניה המערבית ב-18 ביולי הוא קבע בשלב המוקדמות בריצת 800 מטר שיא אישי חדש של 1:51.3 דקות, התוצאה השנייה בטיבה באותה העת של אתלט ישראלי, אחרי השיא הישראלי בן החודש של דוד לאוגומר (1:50.8 דקות).
בתחרות שנערכה באנגליה ביוני 1977 סיים קרני חמישי בריצת מייל בשיא ישראלי חדש של 4:08.5 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני אותה שנה זכה קרני במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא ישראלי חדש של 9:16.5 דקות.
חודש לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה העשירית ביולי הוא זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:54.97 דקות, אחרי ג'רי כהן מארצות הברית (14:26.66 דקות) ולפני יובל וישניצר (14:59.00 דקות)
ב-31 בדצמבר השתתף קרני במרתון טבריה, המרתון הראשון שנערך בישראל והראשון בו השתתף קרני, בתוצאה של 2:39:01 שעות, התוצאה השביעית בדירוג הכללי והראשונה בין הישראלים.
כמה מהרצים טענו שאורך המסלול היה ארוך מהמרחק הרשמי.
בנובמבר באותה שנה השתתף לראשונה במרתון ניו יורק, שהיה המרתון השני בחייו, וסיים אותו 6 דקות פחות מטבריה בתוצאה: 2:33
בתחרות שנערכה באולם סגור באורגון בפברואר 1979 השתתף קרני בריצת 2 מייל וקבע את התוצאה הטובה ביותר לישראלי - 8:51.9 דקות.
בתחרות שנערכה באותה שנה בארצות הברית קבע קרני בריצת 3000 מטר מכשולים שיא ישראלי חדש של 9:09.2 דקות.
ב-20 בדצמבר השתתף קרני בשנית בריצת מרתון טבריה וקבע תוצאה של 2:29:38 שעות, העשירי בדירוג הכללי והראשון בין הישראלים.
בתחרות לחצי מרתון (21 ק"מ) שנערכה ביוג'ין שבאורגון שנערכה ביוני 1980 זכה קרני במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 1:06.34 שעות.
במרתון ניו יורק שנערך באוקטובר 1980 סיים קרני במקום 33 בתוצאה של 2:19.53 שעות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכה קרני במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:05.63 דקות, אחרי אריה גמליאל ממכבי תל אביב (4:01.83 דקות) ולפני יהודה צדוק מהפועל קריית ביאליק (14:07.85 דקות).
שבוע לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-11 הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בריצת חצי מרתון ובשיא ישראלי חדש של 1:06.04 שעות.
מדליית כסף בריצת 1500 מטר, בה קבע שיא אישי חדש של 3:45.05 דקות וסיים שני אחרי ג'יימס אספיר מבריטניה שקבע שיא מכביה חדש של 3:43.16 דקות ולפני פול מרווין מארצות הברית (3:45.05 דקות).
בתחרות שנערכה באתונה שביוון ב-27 באוגוסט זכה קרני במדליית כסף בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 29:54.66 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
בספטמבר אותה שנה הוקמה התאחדות רצי ישראל וקרני כיהן כנשיאה ויושב הראש שלה.
במרוץ "אצבע הגליל" לריצת חצי מרתון (21.1 ק"מ) ששימשה כאליפות ישראל לריצה זו, שנערכה באוקטובר 1981 זכה קרני במדליית זהב בתוצאה של 1:06.29 שעות ובמקום שני הכללי אחרי גינטר קול מגרמניה (1:06.21 שעות).
במרתון טבריה שנערך ב-22 בדצמבר זכה קרני במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 2:17:34 שעות ושני בדירוג הכללי.
שיא זה החזיק מעמד כ-13 שנים ונשבר על ידי דב קרמר (2:15:45 שעות).
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף באוגוסט 1982 זכה קרני במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:04.2 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת אחרי יהודה צדוק (8:56.8 דקות) ולפני יעקב קוגמן (10:05.0 דקות).
שבוע לאחר מכן, ב-14 באוגוסט, הוא סיים במקום שמיני בריצת 3000 מטר בתחרות שנערכה בהכטל שבגרמניה בשיא אישי חדש של 8:08.2 דקות.
בתחרות שנערכה באמסטרדם שבהולנד ב-29 באוגוסט 1982 סיים קרני במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:59.70 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
בתחרות "אצבע הגליל" למרחק חצי מרתון (21.1 ק"מ) שנערכה ב-30 באוקטובר זכה קרני במדליית זהב בתוצאה של 1:09.55 שעות.
במרתון טבריה שנערך ב-14 בדצמבר 1982 השיג קרני, שהתחתן שבוע קודם לכן, תוצאה של 2:18:32 שעות וזכה במקום השני אחרי רלף זלצמן מגרמניה (2:16.37 שעות).
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף במאי 1983 סיים קרני במקום רביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:41.14 דקות.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד אותה שנה השתתף קרני בריצת המרתון אך פרש.
במרתון טבריה של אותה שנה הוא סיים בתוצאה של 2:25:59 שעות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1985 זכה קרני במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 29:58.1 דקות, אחרי אריה גמליאל (29:55.4 דקות) ולפני דני דריליך (31:12.0 דקות).
בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ביולי אותה שנה זכה קרני במדליית ארד בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:16.34 דקות, אחרי דן שליזינגר מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 29:34.70 דקות ואריה גמליאל (29:44.14 דקות).
בחצי מרתון שנערך ב-26 בנובמבר קבע קרני שיא ישראלי חדש של 1:05:36 שעות.
במרתון לונדון שנערך ב-20 באפריל 1986 סיים קרני במקום 75 בתוצאה של 2:22.36 שעות.
בתחרות שנערכה ב-25 במאי אותה שנה קבע קרני ביחד עם רביעיית השליחים של הפועל עמק חפר בריצת 4x800 מטר ביחד עם דורון זימן, שמואל שוסטרמן ושלמה אזולאי שיא ישראלי חדש של 7:42.28 דקות, שיא שטרם נשבר (נכון ל-2013).
במרתון טבריה שנערך ב-18 בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:23:12 שעות והיה לאתלט הישראלי הראשון שמנצח מרוץ זה.
במרתון טבריה שנערך בשנת 1989 הגיע קרני ראשון בין הישראלים בתוצאה של 2:26:49 שעות.
קרני נשוי לחמוטל בן-אריס קרני, אב לבת ושני בנים ומתגורר במושב בארותיים שבעמק חפר.
הוא בעל תואר ראשון בתזונה מאוניברסיטת אורגון שבארצות הברית, ובעל תואר מוסמך במדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע, שאותו סיים ב-2001. במשך שנים רבות הדריך ספורטאים ושימש כיועץ תזונה במחלקה לרפואת ספורט במכון וינגייט.
הוא מפעיל סדנאות הרזיה ואורח חיים בריא, עוסק כבר למעלה מ-20 שנה בנושא תזונה נכונה.
דרך הכושר לחיים - תזונה נכונה לפעילות גופנית והרזיה', עריכה: חמוטל בן-אריס קרני, עריכה מקצועית: יוני ירום, איורים: יעקב גוטרמן.
יאיר רביבו (נולד ב-9 ביולי 1975, א' באב התשל"ה) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש עיריית לוד.
רביבו נולד גדל והתחנך בלוד כבן רביעי ליעקב ואסתר רביבו, ילידי מרוקו.
שירת ביחידה 8200. בשנים 1999–2000 שימש כיו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן והיה פעיל בליכוד.
במסגרת יוזמה שיווקית של רשת המשביר, בדצמבר 1999, מספר ימים לפני כניסת שנת 2000, עבר להתגורר על שלט חוצות בצומת גלילות, ובכל שעה עדכן את הספירה לאחור עד 1 בינואר 2000. המיזם ניסה לקבוע שיא גינס חדש במגורים על שלט חוצות.
תמורת המבצע הוא תוגמל במלגת לימודים לשלוש שנים.
בשנת 2001 סיים תואר ראשון במדעי המדינה ובשפה הערבית באוניברסיטת בר-אילן והמשיך ללימודי תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט.
תוך ארבע שנים סיים שני תארים ראשונים בהצטיינות וקיבל מצטיין דיקן הפקולטה.
בשנת 2003 סיים תואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך כעורך דין.
עם סיום לימודיו שימש כמנכ"ל וגזבר המועצה המקומית בירוחם, ולאחר סיום תפקידו פתח משרד עורכי דין ועסק בתחום האזרחי-מסחרי.
בשנת 2005 מונה לסמנכ"ל החברה הכלכלית בלוד ולמנהל רשת המתנ"סים בעיר, בתפקיד זה שימש עד שנת 2011.
בשנת 2011 מונה על ידי מאיר ניצן, יו"ר הוועדה הקרואה של לוד, למנכ"ל העירייה.
יחד עם ניצן עסק בטיפוחה של העיר, החלפת תשתיות ובניית פארקים וגני ילדים, ושיקום מצבה הכלכלי של העירייה.
במאי 2013 התפטר מתפקידו כמנכ"ל העירייה והודיע על התמודדותו לראשות העיר מטעם מפלגת הליכוד.
ב-22 באוקטובר 2013, בבחירות ראשונות לאחר כשבע שנים של ועדה קרואה, נבחר לראשות העיר לאחר שניצח בבחירות המקומיות בעיר את מועמד מפלגת העבודה יורם מרציאנו עם 63 אחוזים מהקולות.
ב-1 בספטמבר 2017 נכנס למסגד הגדול בלוד וביקש להנמיך את עוצמת הרמקולים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018, נבחר לקדנציה נוספת כראש העיר, עם תמיכה של 72% מהקולות, מול שני מועמדים אחרים, וסיעת הליכוד בראשותו זכתה ב-6 מושבים מתוך 19 המושבים במועצה.
לאחר הבחירות הקים קואליציה מקיר לקיר, שכללה בין השאר את סיעת 'אל נידא אל ערבי' ("הקריאה הערבית"), שזכתה אף היא ב-6 מושבים, וראש הסיעה, פרג' אבן פרג', מונה למשנה לראש העיר, אך הסיעה פרשה מהקואליציה באפריל 2021 כמחאה על קריאות של רביבו נגד האלימות והפשיעה של הקהילה הערבית בעיר.
ביוני 2020, הודיע רביבו על הקפאת כל הליכי השיווק והרישוי שהחלו במסגרת הסכם הגג שנועד להוסיף לעיר 27,000 דירות בתוך עשור, בגלל התנגדותו לאכלוס ערבים בשכונות יהודיות.
באוקטובר 2021 הודיע רביבו כי הוא מתכוון להתמודד לקדנציה שלישית בראשות העיר לוד.
בבחירות, שהתרחשו ב־27 בפברואר 2024, ניצח רביבו את יורם מרציאנו, עם 66.2% מהקולות.
בפברואר 2026 הגיש רביבו מכתב דרישה להסרת סרטון סאטירי שפרסם יוצר התוכן דן פונדק בנושא העיר לוד, בטרם ינקוט בצעדים משפטיים נגד פונדק.
נשוי ליקירה, אב לארבעה וסב לנכדה.
אחיו הוא חבר הכנסת אליהו רביבו.
יאיר מרדכי שֶׁרקי (נולד בי"ד בשבט ה'תשנ"ג, 5 בפברואר 1993) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב ופרשן לענייני דתות ופוליטיקה של חברת החדשות, מגיש תוכניות אקטואליה בחדשות 12, ובעבר היה לו טור שבועי בעיתון "מקור ראשון".
שרקי נולד וגדל בשכונת קריית משה בירושלים למשפחה דתית-לאומית.
הוא הרביעי משבעת ילדיהם של ד"ר רונית, חוקרת ביולוגיה, והרב אורי, רב והוגה דעות, יו"ר המרכז העולמי לבני נח, מרבני מכון מאיר ורב קהילה בקריית משה בירושלים.
הוא ממוצא מעורב, אלג'יראי, תוניסאי והונגרי.
שרקי למד בתלמוד תורה מורשה ולאחר מכן בישיבת מקור חיים.
לאחר סיום לימודי התיכון בה, בשנת 2011, התגייס לצבא, שירת בתחנת גלי צה"ל, ושימש כתב לענייני דתות ובית הנשיא של התחנה.
ביולי 2014 השתחרר מצה"ל ומגלי צה"ל.
למד לתואר ראשון במשפטים במסגרת מנהל הציונות הדתית בקריה האקדמית אונו.
כחודש לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בחברת החדשות של ערוץ 2 בתור כתב לענייני דתות.
בשנת 2015 נבחר על ידי המוסף "פירמה" מבית "גלובס" למקום ה-100 ברשימת מאה המשפיעים בתקשורת, ועל ידי כתב העת "פורבס ישראל" כאחד מ-30 הצעירים המבטיחים בשנת 2016.
ביוני 2016 פורסם ששרקי מצטרף לכאן, ככתב פוליטי.
אך שלושה חודשים לאחר מכן החליט לשוב לתפקידו ככתב לענייני דתות בחדשות 2. בינואר 2017 החל במקביל להגיש ברדיו גלי ישראל את תוכנית הבוקר האקטואלית של התחנה "עצם העניין", במקום קלמן ליבסקינד עד יולי באותה שנה.
באוגוסט 2017 החל לכתוב טור שבועי אקטואלי בעיתון "בשבע", עד דצמבר 2020, אז עזב את "בשבע" ועבר לכתוב טור פוליטי חדש בעיתון "מקור ראשון".
באפריל 2018 הוכרז כזוכה בפרס מצוינות עיתונאית בתקשורת הישראלית בסקירת יהדות התפוצות ויחסי ישראל והתפוצות, של 'המרכז העולמי של בני ברית', על סדרת הכתבות "ברוקלין של קודש".
לקראת י"ט בכסלו תשע"ט הוציא לאור יחד עם העיתונאי יוסי אליטוב את הספר "צמאה לך", פנינים מתורתו של הבעל שם טוב, שנערך מתוך ציוצים אינטרנטיים משותפים שלהם.
בספטמבר 2021 נבחר לפרשן הפוליטי האמין בישראל, בסקר שנערך על ידי מכון דיירקט פולס עבור אתר וואלה.
בספטמבר 2022 סוקר שרקי כעיתונאי האמין ביותר בישראל בסקר שנערך על-ידי 'מאגר מוחות' בניהולו של פרופ' יצחק כ"ץ.
בנובמבר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, החל להגיש בערוץ 12 תוכנית לייט-נייט יחד עם העיתונאי חיים לוינסון.
לאחר זמן קצר החליף אברי גלעד את לוינסון, ושם התוכנית הוחלף ל"אברי ושרקי".
ביולי 2024 חזר לגלי צה"ל והחל להגיש עם הילה קורח תוכנית אקטואליה שבועית מדי חמישי.
במאי 2025 הודיע שרקי על פרישתו מכתיבה ב"מקור ראשון".
בינואר 2014, בעת שסיקר הפגנה של חרדים בירושלים, הותקף שרקי על ידי שוטרי יס"מ.
מאוחר יותר ציין בסטטוס בדף הפייסבוק שלו כי אילו היה מדובר באדם אחר ולא בעיתונאי, כנראה זה לא היה מגיע בכלל לחדשות.
לטענתו, הדבר קורה בכל הפגנה של חרדים או מתנחלים.
שרקי הגיש תלונה למח"ש, אך בדצמבר 2014 החקירה נסגרה מחוסר אשמה.
שרקי הביע ביקורת על החלטת מח"ש: .
ביוני 2014 חשף את צוואתו של הרב עובדיה יוסף.
יחד עם עמית סגל חשף את הקלטת בה נשמע הרב עובדיה יוסף מדבר נגד אריה דרעי.
ביוני 2015 חשף את "פרשת הרב מהצפון" על אודות עזרא שיינברג.
בפברואר 2016 חשף את התנכלות פקיד הרבנות של חיפה לזוגות שנרשמו לנישואין מטעם ארגון רבני צֹהר.
בדצמבר 2017 שודרה במהדורת החדשות של קשת 12 ורשת 13 סדרת כתבות בת ארבעה פרקים, "ברוקלין של קודש", שיצר על חרדים בארצות הברית.
בפברואר 2018 חשף את שיעורו של הרב יוסף קלנר, בו הרב אומר דברים קשים על נשים, ועורר סערה.
בינואר 2021, ברקע משבר הקורונה, שידר במהדורה המרכזית של חדשות 12 סדרה בת ארבעה פרקים על העולם החרדי בשם "חוקי המשחק החרדי".
אחיו, שלום יוחאי שרקי, נרצח בפיגוע דריסה בצומת הגבעה הצרפתית ב-15 באפריל 2015.
ב-14 בפברואר 2023, שרקי יצא מהארון בפוסט שפרסם ברשתות החברתיות.
(בשוודית: !Jalla !Jalla) הוא סרט קולנוע קומי משנת 2000. זהו סרט הביכורים של הבמאי השוודי ממוצא לבנוני יוסף פארס.
הסרט היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית תגלית השנה לשנת 2001, וכן היה המועמד השוודי לפרס אוסקר בשנת 2002, אך לא נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים.
הסרט הופק בתקציב דל, וחלקו צולם במצלמת וידאו.
אחיו של פארס, פארס פארס, משחק בתפקיד הראשי, ואביהם וסבתם, שאינם שחקנים מקצועיים, משתתפים אף הם בסרט, בתפקיד אביו וסבתו של רורו, הדמות הראשית.
רורו (פארס פארס) ומונס (טורקל פטרסון) הם חברים טובים העובדים יחד בעבודות גינון, ניקיון ותחזוקה בפארק.
חברתו השוודית של רורו, ליסה (טובה נובוטני) מעוניינת שהוא יציג אותה בפני משפחתו, אך הוא חושש מתגובת המשפחה הלבנונית המסורתית שלו.
בסופו של דבר הוא מתרצה, אך כשהם מגיעים לביתו, הוא מגלה כי היא מלאה בבני משפחה ואורחים העוסקים בתכנון חתונתו עם יסמין (לילה פורקארים), צעירה לבנונית אותה הם מעוניינים לשדך לו.
יסמין עצמה אף היא אינה מעוניינת בנישואים אלה, שמהווים עבור משפחתה תנאי לכך שתישאר בשוודיה ולא תחזור ללבנון, אך השניים מסכימים להעמיד פנים שהם עוסקים בתכנון הנישואין.
בינתיים, מנסה רורו להפיס את דעתה של ליסה.
במקביל לאירועים אלו, מנסה מונס לפתור את בעיית האימפוטנציה ממנה הוא סובל, אך מתוך בושה אינו פונה לרופא.
שמו של הסרט מרמז על הלחץ של המשפחות לנישואים.
יאיר שפירא היה חוקר של תולדות הציונות, שעסק בתופעת העלאת עצמותיהם של מנהיגים ציוניים לארץ ישראל לפני קום המדינה.
יאיר שפירא נולד בליווינגסטון ניו ג'רזי, ארצות הברית ב-1974 למשפחה ציונית-דתית, שמקורה בדרום אפריקה.
אביו, ג'ו שפירא, שימש כנציב בית"ר בדרום אפריקה.
בשנת 1983 עלה לישראל עם הוריו ואחיו.
המשפחה השתקעה בחיפה לכמה שנים, ולאחר מכן עברה לרעננה, בה התחנך.
במהלך שירותו הצבאי בצה"ל פרסם שפירא את מאמרו הראשון אודות מינויו של מנחם בגין למפקד האצ"ל.
בשנת 1998 החל את לימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית.
את לימודי התואר השני השלים ב-2010 במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא עבודת התזה שלו היה: "אפר ומלט: מכס נורדאו ולידת התופעה של העלאת עצמות מנהיגים יהודים וציונים לארץ ישראל בעת החדשה".
בשנת 2013 החל את לימודי התואר השלישי שלו באוניברסיטת בר-אילן.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "הוועד הלאומי ותרומתו ליישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט, 1948 – 1918".
בחול המועד פסח תשע"ה 2015 יצא שפירא לטיול באזור נחל אוג שבמדבר יהודה.
במהלך הטיול נפל למותו, והוא בן 40. יאיר שפירא נטמן בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
מחקריו של יאיר שפירא עסקו בשאלת הדימוי העצמי והבניית הזיכרון ההיסטורי הקיבוצי של אישים או קבוצות חברתיות ותרבותיות בתוך התנועה הציונית.
גישתו המחקרית הייתה לרוב בינתחומית והוא שילב בין תחומים כמו היסטוריה וקולנוע או היסטוריה וארכאולוגיה.
חייו ופועלו של מנחם בגין
שפירא היה חבר בצוות ההקמה של מרכז מורשת מנחם בגין בירושלים בין השנים 1999 – 2007. דמותו ודרכו של מנחם בגין סיקרנו את שפירא והוא שב ועסק בנושא זה לאורך כל דרכו האקדמית.
את מחקרו הראשון פרסם בשנת 1995 בכתב העת "האומה" תחת הכותרת "חילופי הפיקוד באצ"ל בעת מלחמת העולם השנייה".
במאמר קצר זה דן שפירא בסיבות למינויו של מנחם בגין למפקד האצ"ל זמן קצר לאחר הגעתו לארץ ישראל ובתרומתו הייחודית לארגון זה.
העלאת עצמות מנהיגים ציונים לארץ ישראל
מערת ניקנור: הפנתאון שקדם להר הרצל
תרומתו המחקרית העיקרית של שפירא היא בכל הקשור לתופעת העלאת עצמותיהם וקבורתם מחדש של מנהיגים ציונים בארץ ישראל לפני קום המדינה.
שפירא פרסם כמה מאמרים בנושא זה ואף הרצה על הנושא במסגרות שונות.
שפירא חקר את מערת ניקנור במתחם הגן הבוטני שבקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ואת סוגיית העלאת עצמותיו וקבורתו של יהודה לייב פינסקר, מנהיג תנועת חובבי ציון ומחבר ה"אוטואמנציפאציה".
עצמותיו של פינסקר הועלו מאודסה לארץ ישראל לקבורה מחודשת במערת ניקנור בשנת 1934. במאמרו "מערת ניקנור בהר הצופים: הפנתאון שקדם להר הרצל" מגולל שפירא את הניסיון שלא צלח של מנחם אוסישקין, ממנהיגי הציונות הרוסית וראש הקרן הקיימת לישראל, להפוך את מתחם מערת ניקנור מימי הבית השני לפנתאון לאומי ציוני מודרני.
אוסישקין יזם את קבורתו המחודשת של פינסקר, מורהו מרוסיה, במערת ניקנור ואף ציווה כי ייקבר בבוא העת לצדו במערה.
רעיון זה בדבר פנתאון לאומי בהר הצופים לא היה מקובל על ראשי האוניברסיטה העברית, בראשם יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה.
לאחר מותו של אוסישקין ב-1941 מולאה צוואתו בדבר רצונו להיקבר לצד מורו פינסקר במערת ניקנור, אך בכך גם נגנז הרעיון להפיכת המתחם לפנתאון לאומי: "דומה כי עם מותו של אוסישקין הלך רעיונו בדבר הפיכת מערת ניקנור לפנתאון לאומי-ציוני ודעך, עד שנגוז לגמרי.
היה זה בעיקרו רעיון שלו ועם מותו לא נמצאו אישים ציונים ששאפו להמשיך אותו".
שפירא תרם במחקרו אודות מערת ניקנור לפיתוח ושימור חלק זה של הגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים.
לאחר מותו נחנכה פינת הנצחה לזכרו במתחם מערת ניקנור.
אפר ומלט: מכס נורדאו ולידת התופעה של העלאת עצמות מנהיגים יהודים וציונים לארץ ישראל בעת החדשה
בשנת 2010 הגיש שפירא למכון ליהדות זמננו את עבודת המאסטר שלו אודות העלאת עצמותיו וקבורתו המחודשת של מכס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית והוגה רעיון יהדות השרירים.
עצמותיו של נורדאו הועלו לארץ ישראל בשנת 1926 והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לצדו נקבר מאוחר יותר ראש-העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף שקידם ויזם את קבורתו של נורדאו בעיר.
בעבודת התזה שלו, מסביר שפירא כיצד יש להבין את העלאת עצמות נורדאו וקבורתו המחודשת בתל אביב: "בשלהי אפריל 1926, בשעה ששרידיו של מאכס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית, היו בדרך לארץ ישראל, החלו ממשיכי דרכו לתפוס כי אירוע ללא תקדים עומד להתרחש לנגד עיניהם...
במקביל להחלת המנדט הבריטי, צמחו, התגבשו והתחזקו ביישוב ובגולה קבוצות חברתיות ותרבותיות חדשות לצד ישנות.
התחזקות של כמה קבוצות כמו מנהיגי העיר תל אביב לצד 'בני חוגו של הרצל', תופסת מקום מרכזי בתהליך העלאת שרידי נורדאו".
חקר תולדות יהודי גרמניה ועליית הקולנוע הציוני
הסרט "אדמה" (1948) ופועלו החינוכי של זיגפריד להמן
בשנת 2009 שוחזר בידי ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג באוניברסיטה העברית הסרט הארצישראלי "אדמה" שנעשה בשנת 1947 על אודות החיים בכפר הילדים והנוער בן-שמן.
הסרט בוים בידי הבמאי היהודי-שווייצרי הלמר לרסקי וביוזמתו של מייסד בן-שמן, ד"ר זיגפריד להמן.
עד אז נחשב הסרט אבוד.
בשנת 2010, במסגרת עבודתו כעמית מחקר בארכיון זה, כתב שפירא עבודת מחקר ראשונה שעסקה בניתוח של הסרט "אדמה", שזה מכבר התגלה ושוחזר.
עד אז דנו החוקרים בגרסה שנייה של הסרט, שיצאה בארצות הברית ב-1949 ותחת כותרת שונה, "Tomorrow's a wonderful day" ("יום נפלא הוא המחר").
נכון ל-2016, מחקרו של שפירא על הסרט "אדמה" עתיד לראות אור בקרוב.
יאירו רידוולד (בהולנדית: Jaïro Riedewald; נולד ב-9 בספטמבר 1996 בהארלם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדות הבלם והמגן השמאלי.
לרידוולד יש שורשים הולנדים, סורינאמים ואינדונזים.
אביו הוא סורינאמי, ואמו היא הולנדית ואינדונזית.
הוא חשף זאת בריאיון לקראת מסע קדם העונה של אייאקס לאינדונזיה בשנת 2014.
רידוולד החל לשחק בגיל צעיר ב-SV אוברבוס, ובגיל 11 עבר למחלקת הנוער של אייאקס.
ב-15 במרץ 2013 חתם רידוולד על חוזה מקצועני ראשון באייאקס, חוזה ל-3 שנים.
ב-19 בדצמבר ערך רידוולד את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשהחליף את דיילי בלינד בדקה ה-73 בניצחון 0–3 על IJsselmeervogels במסגרת הגביע ההולנדי.
ב-22 בדצמבר 2013 ערך רידוולד את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית: אייאקס שיחקה נגד רודה במסגרת המחזור ה-18, ורידוולד החליף את כריסטיאן פאולסן בדקה ה-80 כשאייאקס בפיגור 0–1. רידוולד הבקיע צמד שערי בכורה, בדקה ה-88 ובדקה השנייה של תוספת הזמן, והעניק לאייאקס את הניצחון.
שערים אלה הפכו אותו לשחקן הצעיר ביותר בהיסטורית ליגת העל ההולנדית שמבקיע בהופעת הבכורה שלו, בגיל 17 ו-104 ימים.
ב-27 בפברואר 2014 ערך רידוולד את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית, כשהחליף בדקה ה-63 את כריסטיאן פאולסן בהפסד 1–3 לרד בול זלצבורג במסגרת משחק הגומלין של שלב 32 הגדולות לעונת .
את עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת סיים רידוולד עם 5 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-21 באוקטובר 2014 ערך רידוולד את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-56 בהפסד 1–3 לברצלונה במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים לעונת 2014/2015. את עונתו השנייה סיים רידוולד עם 19 הופעות ליגה וללא שער.
רידוולד פתח בהרכב קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2017, בו נוצחה אייאקס 0–2 על ידי מנצ'סטר יונייטד.
ב-24 ביולי 2017 חתם רידוולד בקריסטל פאלאס לחמש שנים.
ב-13 באוגוסט 2024 חתם ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
בחודש אוגוסט 2015 זומן רידוולד לראשונה לסגל נבחרת הולנד.
ב-6 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–3 לנבחרת טורקיה במסגרת המחזור השמיני במוקדמות יורו 2016. הוא שותף גם בשני המשחקים הבאים והאחרונים של נבחרת הולנד, בהם ניצחה את נבחרת קזחסטן בתוצאה 1–2 והפסידה לנבחרת צ'כיה בתוצאה 2–3. נבחרת הולנד כשלה בהעפלה ליורו 2016.
יאיר שחל (נולד ב-28 בפברואר 1978) הוא מזכ"ל תנועת בני עקיבא בישראל לשעבר.
לאחר מכן למד שנה באור עציון, התגייס לשירות מלא בסיירת גבעתי, לאחר השירות שחל המשיך ללמוד באור עציון עד גיל 26.
שחל הוא בוגר מכון מנדל למנהיגות ובעל תואר ראשון (BED) בחינוך בתחום התנ"ך והתושב"ע ותואר שני (MED) בתנ"ך ממכללת יעקב הרצוג.
שימש כראש ועדת מפעלים של מועצת תנועות הנוער בישראל ויושב ראש מועצת הקבוצות והקהילתיות המשימתיות.
בשורות בני עקיבא מילא שורה של תפקידים בכירים מאז 2003. בין היתר שימש בין 2012–2016 כסמזכ"ל כספים והגשמה, רכז מחוז דרום, ראש מחלקת מפעלים וידיעת הארץ וסמזכ"ל חינוכי.
במרץ 2016 ההנהלה הארצית של התנועה קיבלה את המלצת ועדת האיתור בראשות הרב יונה גודמן - בעצמו מזכ"ל לשעבר - ומינתה את שחל למזכ"ל התנועה.
כהונתו כמזכ"ל החלה בסוף קיץ 2016, אז החליף בתפקיד את דני הירשברג.
מספר שבועות לאחר כניסתו לתפקיד קרא לחברי התנועה שלא להגיע לעמונה כדי למחות נגד פינוי היישוב.
בעקבות דבריו הוא ספג ביקורת מחלק מראשי המתנחלים, בהם ישראל הראל, ועד מתיישבי השומרון, תושבי עמונה ואחרים.
בכ"ה שבט תשפ"א, לקראת סוף כהונתו כמזכ"ל, לאור משבר הקורונה החליטה ועדת האיתור באופן חריג להאריך את כהונתו בשנתיים נוספות, מעבר לחמש השנים הנהוגות כמקסימום כהונה בתפקיד..
בקיץ 2022 הוחלף ביגאל קליין, ששימש כסמזכ"ל חינוך בתנועה.
ב-2022 התמנה לראש מינהל מח"ר (מתנ"ס, חינוך ורווחה) במועצה אזורית מטה בנימין.
תושב כרמי צור שבגוש עציון ואב לשישה.
יאלומיצה (ברומנית: Ialomița) הוא נהר הזורם מצפון לדרום בחבל מונטניה שברומניה.
יאלומיצה נובע מהרי בוצ'ג'י, שבהרי הקרפטים ונשפך לדנובה.
המסלול של יאלומיצה חופף במידה רבה את מסלול דרך הכבשים, בה עברו הרועים עם עדריהם ממרעה הקיץ בהרים למרעה החורף בקרבת חופי הים השחור ובחלוף העונות בדרך ההפוכה.
בדרכו אל הדנובה אוסף יאלומיצה את מימיהם של יובלים רבים, כשהעיקריים הם פרחובה (176 קילומטרים), הקריקוב המלוח (80 קילומטרים) והקריקוב המתוק (69 קילומטרים).
שם הנהר הוא ממקור סלאבי ומזכיר את סוג הקרקע שדרכו הוא עובר, אדמה דביקה בעלת גוון צהוב הצובע את מי הנהר.
יאיר קריידמן (נולד ב-1 בנובמבר 1932 בחיפה) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
היה השחמטאי יליד ישראל הראשון שקיבל תואר זה.
קריידמן למד לשחק שחמט בגיל 11 מאחיו הבוגר.
בשנת 1950, בגיל 18, השתתף באליפות ישראל לנוער וחלק את המקום הראשון, אך לאחר התרת שוויון נקודות סיים במקום השני לאחר רפי פרסיץ.
לאחר שרותו בצה"ל התחיל לעבוד בהנהלת חשבונות ובמקביל לשחק במועדון שחמט החיפאי.
בשנת 1957 קריידמן עבר לתל אביב והתחיל לשחק במועדון שחמט המקומי.
הוא השתתף בקביעות באליפויות ישראל בשחמט החל משנת 1957 והישגו הטוב ביותר היה המקום השני .
היה חבר נבחרת ישראל בין השנים 1958–1976. בשנות ה-60 של המאה ה-20 קריידמן החל לשחק בתחרויות בינלאומיות ובשנת 1964 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
עבד שנים רבות במשרד האוצר ובשנת 1995 היה הממונה על הביטוח וההון במשרד.
בשנת 2004 הוא היה חבר בנבחרת ישראל (יחד עם מארק צייטלין, יעקב מוריי וידעאל סטפק), שזכתה באליפות העולם לקבוצות סניורים.
בין השנים 1958 ל-1976 השתתף קריידמן ב-10 אולימפיאדות שחמט:
יאליצה אפאריסיו מרטינס (בספרדית: Yalitza Aparicio Martínez; נולדה ב-11 בדצמבר 1993) היא שחקנית מקסיקנית שעשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט הדרמה משנת 2018 רומא של אלפונסו קוארון, שבו שיחקה בתפקיד ראשי את הדמות "קליאו", ובזכות תפקידה זה, הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
אפאריסיו נולדה ב-11 בדצמבר 1993 בעיירה טלקסיאקו במדינת אואחאקה.
הוריה הם ממוצא מקסיקני מקומי; מוצא אביה הוא משבט המיקסטק ואמה ממוצא טריקי (עמים ילידים שונים במקסיקו).
למרות זאת אפאריסיו לא דוברת בצורה שוטפת את שפת המיסטק והייתה צריכה ללמוד את השפה עבור התפקיד בסרט.
אפאריסיו גודלה על ידי אם חד הורית שעבדה כעוזרת-בית.
אפאריסיו היא בוגרת תואר ראשון בחינוך קדם-יסודי, ואין לה כל הכשרה פורמלית במשחק.
בשנת 2018 כיכבה בתפקיד הראשי בסרטו של אלפונסו קוארון "רומא" שבו שיחקה את קליאו, שדמותה מבוססת על אישיותה של מנהלת משק הבית של המשפחה אשר גידלה את יוצר הסרט, קוארון..
אפאריסיו היא השחקנית הראשונה ממוצא העמים הילידים ביבשת אמריקה והמקסיקנית השנייה שמקבלת מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
סלמה האייק הייתה האישה הראשונה ממוצא מקסיקני שהייתה מועמדת בקטגוריה זו על תפקידה בשנת 2002 בסרט פרידה.
שלוש נשים אחרות ממוצא מקסיקני היו מועמדות בעבר לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר: קייטי ג'וראדו הייתה מועמדת בשנת 1954 על משחקה בסרט Broken Lance ; אדריאנה בראסה הייתה מועמדת לפרס בשנת 2006 על משחקה בסרט הדרמה בבל ומרינה דה טאווירה בשנת 2018 עבור רומא.
כמו כן, היא זכתה למועמדות באותה קטגוריה מטעם איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי פרסי הקולנוע ההוליוודי פרסי גותאם, מעגל מבקרי הסרטים של סן פרנסיסקו, פרס סטלייט וחוג מבקרי הקולנוע וכן הכרה מהמגזינים טיים והניו יורק טיימס.
+שנהסרטתפקידהערות2018רומאקליאו2022Presenciasפאולינה2023תוכנית הפיתוי הגדולהאנה2024City of Dreamsמפיקה בפועל
+שנהסדרהתפקידהערות2021Bite Size Halloweenקלרהסדרת רשת; פרק: "Daughters of Witches"2022Mujeres asesinasרוסיופרק: "La Insomne"לוס אספוקיזהירח4 פרקים2024Midnight Familyניילי7 פרקיםTBACometierraסדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
יאלו היה כפר ערבי ששכן עד שנת 1967 באזור מובלעת לטרון.
הכפר נכבש במלחמת ששת הימים, תושביו פונו ובתי הכפר נהרסו על ידי צה"ל, מאוחר יותר הוקם במקום פארק קנדה.
חלק מהתושבים גורשו לירדן וחלקם התיישב בכפרים אחרים ביהודה ושומרון.
בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל התקיימה באתר הכפר העיר איילון, שהייתה היישוב הגדול באזור ומוזכר במכתבי אל עמארנה (המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס) כיישוב החולש על צומת הדרכים הראשית בין השפלה להר.
ב-1968, במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל, נמצאו מממצאים שמהם עלה כי היה מיושב החל מתקופת הברונזה.
כמו כן, נזכר ברשימת הערים שהחריב שישק הראשון במסעו לארץ ישראל בשנת 925 לפנה"ס לערך.
בתקופה הרומית והביזנטית כונה היישוב במקום בשם "אלוס" או "יאלו".
בשנת 1133 הקים פולק מאנז'ו את מבצר "קסטלום ארנולדי" (Castellum Arnoldi) בראש התל, וזה חלש על הדרך העולה לירושלים דרך בית חורון.
המבצר חרב בשנת 1187 בידי צלאח א-דין.
שרידי החומה הצלבנית המערבית וחלק מהחומה הדרומית עדיין עומדים על תילם במקום.
בשנת 1863 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן וכתב שגרו בו כ-400 תושבים "שבתיהם נבנו על גבעה בין שני עמקים.
במבנים גדולים ומודרניים, בכפר ניתן לראות שרידי חומרי בניין עתיקים יותר המשולבים במבנים וישנם גם בורות קדומים."
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר על גבעה המוקף במטעי זיתים.
אספקת המים לכפר מגיעה מבורות מים".
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית יאלו 811 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 מנתה האוכלוסייה 963 תושבים, ששכנו ב-245 בתים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסיית הכפר בכ-1,220 תושבים, ושטחו הוערך כ-14,992 דונם טורקי, מתוכם כ-15 דונם שטחים ציבוריים.
ב-27 בדצמבר 1947 תקף ארגון ההגנה את הכפר ופוצץ שלושה בתים, כתגובה על תקיפת שיירות בדרך לירושלים.
ב-2 בנובמבר 1950 נורו שלושה ילדים תושבי הכפר, שניים מהם למוות, בידי חיילי צה"ל ליד הכפר דיר איוב שבמובלעת לטרון, כ-400 מטר בתוך השטח הירדני.
האירוע הכה גלים בירדן ובבריטניה, וירדן עשתה בו שימוש במטרה לגרום לשינוי באופן התנהלותה של ישראל במסתננים, אולם שינוי כזה לא התחולל בעקבות האירוע.
ב-29 בינואר 1951 תקפה מחלקה של צה"ל בית בכפר ואחד מתושביו נפצע מהטלת רימונים.
הפשיטה על הכפר נערכה בתגובה לפעולות קטלניות של מסתננים אלימים.
ב-20 במאי 1953 ערך גדוד 890 של צה"ל פשיטה על הכפר והרס מבנים ורכבים, כחלק מפעולות התגמול.
על פי מפקד האוכלוסין הירדני משנת 1961, מנה הכפר בשנה זו 1,644 תושבים.
מסביב לכפר היו מספר מעיינות מים, והתושבים ניצלו את מימיהם לשתייה, השקיה ולשימוש ביתי.
למעיין הראשי בכפר קראו מעיין "אל ג'בּאר", והוא הוביל מים למבנה עתיק שנקרא "בית הקשתות".
במעיין נוסף (שנקרא כיום "עין איילון") נבנתה בריכת אגירה מבוטנת בגודל 2.5 על 2.5 מטרים.
בכפר היו שני בתי ספר (הראשון נבנה בשנת 1947), מסגד אחד וכמה חנויות.
במלחמת ששת הימים האזור נכבש במהירות כמעט ללא התנגדות, צה"ל גירש את תושבי הכפרים בית נובא, עמואס ויאלו והרס את בתיהם.
הרמטכ"ל בזמן המלחמה, יצחק רבין, אמר שהוא נתן את הפקודה להרוס את הכפרים כדי שלא ישמשו מחסה לקומנדו מצרי, וזאת לאחר שבתחילת המלחמה הכפר היה כמעט ריק מתושביו, שהוחלפו בחיילים ירדנים.
האלוף עוזי נרקיס אמר שלהערכתו הכפרים נהרסו ביוזמה מקומית כנקמה על השתתפותם במצור על ירושלים ובקרבות הקשים באזור בזמן מלחמת העצמאות.
על פי עדויות החיילים שהשתתפו בהריסה, האלוף עוזי נרקיס הוא שנתן את ההוראה להרוס את הכפרים במטרה לקבעו במהירות עובדות בשטח.
אריה יצחקי טען שההוראה על ההריסה ניתנה על ידי מח"ט חטיבת קרייתי, יוסף הרפז, למורת רוחו של שר הביטחון, משה דיין, שלא הספיק למנוע את הגירוש וההריסה.
לימים אמר דיין שהתושבים לא הוחזרו לכפר "בגלל שיקולים ביטחוניים מובהקים".
ההריסה נעשתה בידי יחידה של חיל ההנדסה באמצעות חומרי נפץ ודחפורים העיתונאי עמוס קינן נכח ותיעד את הגירוש והריסת הכפרים, ואף כתב דו"ח על המקרה,.
בו הוא סיפר על מקרה אחד של ביזה, שלאחריו נעצרו הבוזזים, והרס רכוש פרטי.
באוקטובר 1967 רצח שוטר משמר הגבול, ממניע לאומני, סמוך לשרידי הכפר, שני ערבים עובדי מע"ץ.
דיין מסר בפגישה כי המלחמה עם ירדן פרצה בגלל יריות מאזור לטרון לנמל התעופה לוד, וכי מדובר באזור ביטחוני ולכן התושבים לא יוחזרו אליו והכפרים לא ישוקמו.
על פי דבריו, ממשלת ישראל הצהירה על מוכנות לתרום לפתרון הומניטרי, בין אם במציאת מקום אחר להשתקע בו או במתן פיצויים.
בתגובה פנו תושבי הכפרים באיגרת מחאה למזכ"ל האו"ם או תאנט, בטענה שישראל מנסה לכפות עליהם למכור את אדמות הכפרים.
הם דחו את דרישת הפיצויים ודרשו להחזיר אותם למקום.
ב-1973 ייסדה הקרן קיימת לישראל את פארק קנדה, אתר פיקניק ונופש שחלקו בשטח הכפר, כאות הוקרה לקהילה היהודית בקנדה, שתרמה את הכסף הרב לפיתוחו.
במקום שבו עמד הכפר הוקם מוזיאון פעיל בשם "מצודת יאלו".
יאיר רפאלי (נולד ב-1944) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת ירושלים.
בשנת 1962 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר רפאלי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה בחטיבה ולחם במלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה.
ובמלחמת יום הכיפורים לחם כקצין אג"ם של חטיבת צנחנים מילואים 317 והשתתף בכיבוש החרמון הסורי.
בשנים 1978–1979 פיקד על גדוד הנח"ל המוצנח, והוביל אותו במבצע ליטני ובמבצע שלכת.
בשנים 1981–1983 פיקד על חטיבת ירושלים, בין היתר במלחמת לבנון הראשונה.
יאיר קרביץ (נולד ב-3 במרץ 1999) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הרכז בקבוצת הפועל חולון מליגת העל בכדורסל.
קרביץ גדל בכפר יונה שם שיחק כילד בקבוצת הכדורסל המקומית עד לכיתה ח'.
בגיל נערים ונוער שיחק באליצור נתניה עד שבכיתה י"ב עבר לשחק בקבוצת הכדורסל של האקדמיה במכון וינגייט.
בתיכון למד במגמת הכדורסל של תיכון משה שרת בנתניה עמה זכה בעונת 2016/2017 במקום השני בגמר ליגת העל לתיכונים.
עונתו הראשונה בקבוצת בוגרים הייתה עונת 2017/2018 בליגה הלאומית בקבוצת הפועל כפר סבא.
בעונת 2018/2019 עבר לשחק בקבוצת הפועל באר שבע בליגת העל הישראלית.
בקיץ 2019 עבר לשחק בקבוצת עירוני רעננה מהליגה הלאומית בכדורסל.
ביולי 2020 חתם קרביץ לשלוש שנים בקבוצת בני הרצליה.
בעונת 2021/22 זכה כקפטן הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר על הפועל תל אביב.
לאחר שלוש עונות במדי בני הרצליה, חתם קרביץ ביולי 2023 חוזה לעונה אחת בקבוצת הכדורסל עירוני נס ציונה.
ב-2015 שיחק קרביץ תחת המאמן רמי הדר באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 16 בטורניר שנערך בליטא.
ב-2017 שיחק כקפטן באליפות אירופה דרג ב' לנבחרות עד גיל 18 בטורניר שנערך באסטוניה.
ביולי 2018 זכה עם נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה בגרמניה.
ביולי 2019 זכה כקפטן נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל תחת מאמן הנבחרת אריאל בית הלחמי באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה בישראל.
יאיר רייזנר (נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע,
ופרופסור במחלקה להשתלות תאי גזע המטופויטיים ותרפיה תאית במרכז לחקר הסרטן MD Anderson ביוסטון, טקסס.
רייזנר מוכר כחלוץ ומוביל בנושא השתלת מח עצם מתורמים בלתי תואמים.
רייזנר נולד ב-בתל אביב וגדל ברמת גן.
למד בתיכון אהל שם ואת שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר.
סיים לימודי תואר ראשון בכימיה ובפסיכולוגיה ב ב-1972, ולימודי תואר שני בביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב־1973.
ב-1978 סיים רייזנר את לימודי הדוקטורט (PhD) בהצטיינות בהדרכת פרופ' נתן שרון במחלקה לביופיזיקה של מכון ויצמן למדע.
לאחר מכן המשיך להשתלמות פוסט דוקטוריאלית במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק, בקבוצתו של רוברט גוד, ממניחי יסודות מדע האימונולוגיה.
רייזנר חזר לפעול כמדען במכון ויצמן ב-1981.
פרופסור אמריטוס במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן, ופרופסור במחלקה להשתלות תאי גזע המטופויטיים ותרפיה תאית במרכז לחקר הסרטן MD Anderson ביוסטון, טקסס.
בשנים 2005-2014 כיהן כראש המחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן.
ב-2005 שימש כנשיא הראשון של האגודה הישראלית לתאי גזע.
רייזנר פרסם למעלה מ-230 מאמרים בעיתונים מדעיים מהשורה הראשונה.
משתתף במערכות ירחונים מקצועיים רבים, ובין השנים 2004–2009, שימש כעורך חבר בביטאון של האגודה הבינלאומית להמטולוגיה ניסויית .
ב-2015 שימש כעורך חבר בפקולטת האלף בנושא של מודולציה חיסונית.
ב-2020 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-1980, בעת שעבד בסלואן קטרינג בניו יורק, הראה רייזנר בפעם הראשונה ביחד עם ד"ר ריצ'רד או'ריילי, כי ניתן לרפא את מחלת 'ילדי בועה' (SCID) על ידי השתלת מח עצם מתורם בלתי תואם וזאת בתנאי שמח העצם מנוקה מתאי T.
שיטת רייזנר הביאה לריפוי מוצלח של ילדי בועה רבים.
באסון צ'רנוביל ב-1986, כאשר הוחלט לנסות ולהציל חולים שנחשפו למנת קרינה גבוהה במיוחד, הוזמן רייזנר למוסקבה על ידי הממשלה הסובייטית וביצע בעזרת צוות אמריקאי בראשות ד"ר רוברט גייל והצוות המקומי, 4 השתלות של מח עצם מנוקה מתאי T, בארבעה חולים להם לא נמצא תורם מתאים במשפחה.
שניים מחולים אלה החלימו מנזקי הקרינה.
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, התמקדו מחקריו של רייזנר בניטרול של תאי T, השורדים את הטיפול המקדים בקרינה וכימותרפיה, הניתן לחולי לוקמיה לפני השתלת מח עצם, שכן תאים אלה מונעים קליטת שתל בלתי תואם.
מחקריו הראו כי ניתן להתגבר על מחסום זה, על ידי השתלת מנות ענק (megadose) של תאי גזע.
תאים אלו, יודעים לנטרל תאי T בעזרת מנגנון ייחודי המכונה 'וטו' (אשר נחקר על ידי רייזנר החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20).
תובנות אלה הביאו לשיתוף פעולה פורה על פני עשרות שנים עם פרופסור מסימו מרטלי בפרוג'ה שבאיטליה, שעמד בראש אחד המרכזים הגדולים להשתלת מח עצם, ויחד ביצעו למעלה מ-300 השתלות מתורמים בלתי תואמים, והראו כי אכן ניתן בשיטה הזו להתגבר על דחיית השתל.
בשנים האחרונות ממשיך רייזנר לחקור מנגנוני פעולה של תאים שיוצרים סבילות חיסונית.
במיוחד תיאר בהרחבה את אופן פעולתם של תאי 'וטו' מסוג T, שמשתקים באופן ייחודי דחיית שתל במנגנון המבוסס על FasL.
תאים אלה ניתנים לגידול בתרבית לצורך השתלה, וגישה זו, שעשויה לאפשר השתלה בטוחה יותר עם חשיפה מינימלית להקרנה וזיהומים, נבחנת בניסוי קליני ראשוני בארצות הברית, במרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, יוסטון, טקסס.
בנוסף למחקרים אלה, מחקריו של רייזנר בעשור האחרון אפיינו תאי גזע הנמצאים ברקמת הריאה, והראו כי יש ביכולתם לשקם ריאות פגועות במודלים פרה-קליניים של מחלות ריאה שונות.
1996 – פרס מורטימר של האגודה האמריקאית להשתלות מח עצם (ASBMT)
2002 – פרס בינלאומי Maharshi Sushruta לחלוצי אימונולוגיה של השתלות (אחמדבד, הודו)
2003 – נבחר על ידי רשת הטכנולוגיה העולמית כאחד מחמשת המדענים בעולם הרפואה שמחקריהם עשויים להשפיע ביותר על העשור הבא
2003 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרוג'יה באיטליה.
2004 – פרס אביש-פרנקל להצטיינות במדעי החיים
2012 – פרס אלקלס של ההקרן הקיימת להצטיינות במחקר ביו-רפואי
2013 – פרס האגודה האירופית להשתלות מח עצם לציון שלושים שנות מחקר
2014 – פרס רפפורט להצטיינות במחקר ביו-רפואי
2015 – פרס בויטלר למחקר גנטי מצטיין
2016 – מדליית Jaap de Graeff מאוניברסיטת ליידן
2017 – ההרצאה השנתית על שם או'ריילי בסלואן קטרינג – על מפעל חיים בהשתלת תאי גזע המטופויטיים
2018 – פרס לחלוצי השתלת מח עצם על שם Mechtild Harf, הניתן על ידי DKMS בגרמניה
2020 – נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
יאיר שפירא (נולד ב-12 ביוני 1940) הוא חוקר בתחום רפואה סביבתית, פיזיולוגיה של המאמץ, חשיפה לחום ומנהל רפואי, פרופסור מן המניין, לשעבר דיקאן הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל בשומרון, ראש התכנית לתואר שני במנהל ובמדיניות מערכות בריאות בבית הספר למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל בשומרון.
כיהן כמנהל "המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה" (1983–1987), כמנהל המרכז הרפואי בילינסון (1987–1988), כמנהל רפואי וסמנכ"ל של שירותי בריאות כללית ובמשך 15 שנים כמנכ"ל אסותא.
תחומי המחקר שלו הם פיזיולוגיה של המאמץ, פיזיולוגיה סביבתית, מנהל מערכות בריאות.
יאיר שפירא נולד בתל אביב, כבנם של בתיה וטוביה שפירא.
בשנת 1967, התחתן עם חוה (לבית קונסטנטינובסקי).
הזוג גר בסביון ולהם 3 ילדים.
בנו, ד"ר רון שפירא, רופא במחלקה לכירורגיה כללית ואונקולוגית, מרכז רפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר, נפטר בינואר 2017.
פרופ' שפירא הוא בעל תואר דוקטור ברפואה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1967) ובוגר הקורס המתקדם לניהול מטעם בית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
הוא מחזיק בשני תוארי "מוסמך" - MBA במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ו-MPH בבריאות הציבור מבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
שפירא מילא שורה של תפקידים בחיל הרפואה בצה"ל ובהם מפקד היחידה לפיזיולוגיה צבאית, רופא גדוד 13 בגולני במלחמת ששת הימים, קצין רפואה אוגדת רמת הגולן, מפקד גדוד רפואה, ראש אגף רפואה במפקדת קצין רפואה ראשי ומפקד רפואה פיקודי בפיקוד המרכז.
בשנת 1988 השתחרר משירות סדיר בדרגת אלוף-משנה.
ביוני 1988 מונה לראש החטיבה הרפואית של קופת חולים כללית.
במסגרת תפקידו היה המנהל הרפואי של קופת חולים כללית וסמנכ"ל קופת חולים הכללית.
בין השנים 1983–1987, כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר-שבע.
כיהן כמנכ"ל בית החולים בילינסון בפתח-תקוה, בשנים 1987–1988.
שימש כמנהל מכון הלר למחקר רפואי במרכז הרפואי "שיבא" בתל השומר, 1974-1983.
שפירא היה פרופסור מהמניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ת"א ובאוניברסיטת בן-גוריון.
כמו כן, שימש דיקאן בית הספר למדעי הבריאות וראש המחלקה למינהל הבריאות במכללה האקדמית יהודה ושומרון.
בתקופת כהונתו, הוא העביר את בית החולים הפרטי מהסניפים בתל אביב ובפתח תקווה לאסותא רמת החייל - בית החולים בתל אביב.
הקים יחד עם פרופ' אלברט פנחסוב את התכנית ללימודי קדם רפואה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
פרופ' שפירא הקים את היחידה לפיזיולוגיה צבאית במפקדת קצין רפואה ראשי.
היחידה חקרה את נושאי הרפואה הסביבתית וכתבה את תורת ההישרדות והפעילות באקלים חם ובמאמץ גופני קשה.
תורה זו הוותה בסיס להוראת הפעלת לוחמים בצה"ל ובצבאות אחרים, התורה כללה בין השאר הוראת שתייה, הוראת מנוחה במאמץ גופני עצים בחום ועוד.
במסגרת שירותו הצבאי, נשלח להשתלמות ב-USARIEM, מכון המחקר לרפואה סביבתית של צבא ארצות הברית
יו"ר פורום הבריאות במרכז הישראלי לניהול (מי"ל)
לשפירא יותר מ-150 פרסומים אקדמאיים, ובהם:
עזרה זהר ויאיר שפירא, הגוף ותפקודו: ספר לימוד לפיזיולוגיה, אנטומיה ותזונה; ציורים: עמינדב ברנשטיין, תל אביב: עם עובד, תשל"ו.
יאלוק (בליטאית: Ylakiai, בפולנית: Iłoki) היא עיירה במחוז סקודאס (Skuodas), בצפון מערב ליטא.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2011, אוכלוסיית העיירה מונה 950 נפש.
יאלוק הוזכרה לראשונה בשנת 1568 ברשימת המצאי של קהילת גרוסטה (Grūstė) שערך יוקובאס לאסקובסקיס (Jokūbas Laskovskis).
באותה העת שכן הכפר יאלוק בתחומי אחוזת שקוד.
בשנת 1894 הוקמה ביאלוק כנסייה, שעומדת עד היום.
ביולי 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות, נרצחו 300 יהודים ברצח המוני שביצעו ליטאים.
אנדרטה הוקמה בשנת 1965 ואנדרטה חדשה הוקמה בשנת 1988 במקום הטבח.
בשנת 2002 אישר נשיא הרפובליקה של ליטא את סמלה העירוני החדש של יאלוק.
בחלקה המרכזי של העיירה ניצבת אנדרטה עירונית.
יאיר קראוס (נולד ב-19 ביולי 1984, י"ט בתמוז ה'תשמ"ד) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב הצפון, הגליל והגולן במערכת החדשות המאוחדת של "ynet" ו"ידיעות אחרונות".
קודם לכן שימש ככתב הצפון ותחומי בריאות ואיכות הסביבה בעיתון "מקור ראשון".
יאיר קראוס נולד בפתח תקווה בשנת 1984. בוגר סניף מלאבס בתנועת בני עקיבא.
היה פעיל וחבר במועצות התלמידים והנוער הארצית וכיהן כסגן יו"ר מועצת התלמידים במחוז מרכז בין השנים 2001–2002. למד בישיבת ההסדר בקרית שמונה.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה ומשאבי אנוש מהמכללה האקדמית צפת.
קצין במילואים ביחידת קציני מודיעי נפגעים והיה חבר ועד מנהל בגרעין התורני־לאומי "אומץ" בעיר עכו.
קראוס שימש ככתב מטעם הערוץ הראשון בצפון הארץ כשלוש שנים, וסיים את תפקידו בערוץ בשנת 2011. כן שימש ככתב וכעורך מהדורת החדשות המקומיות בכבלים בצפון, כתב בצפון רדיו קול חי, עורך בטאון 'זרעים' של תנועת בני עקיבא, מגיש אקטואליה ב-רדיו צפון ללא הפסקה ועוד.
בין השנים 2011–2022 שימש קראוס כעיתונאי בעיתון מקור ראשון וסיקר את תחומי איכות הסביבה וענייני חברה בחיפה ובצפון ישראל.
בשנת 2019 החל לכסות עבור העיתון גם את תחום הבריאות והיה מהמובילים בסיקור מגפת הקורונה בישראל.
ככתב העיתון מקור ראשון, הוביל בשיתוף פעולה עם כלי תקשורת נוספים, את סיקור המהומות בישראל והיה העיתונאי היחיד שהעביר דיווחים מהעיר עכו במהלך האירועים הלאומניים ואחריהם.
בדצמבר 2021 תקף שמעון לנקרי, ראש העיר עכו, את עבודתו של קראוס בטענה כי הוא "לוקח רכילות של אנשים והופך אותה ללאומנות והוא עסוק רק בזה".
בתגובה פרסמו ארגון העיתונאים בישראל, חברי כנסת ועיתונאים רבים, גילויי תמיכה בקראוס ובדיווחיו.
ב-2023 קיבל קראוס את פרס ז'בוטינסקי לעיתונות על סיקור המאורעות בעכו.
זוכה פרס פראט לשנת 2013 על כתבתו "מלחמת המים", אשר עסקה בהשתלטות הרשויות על מקורות מים בגליל העליון ובעמק המעיינות.
בשנת 2017, לאחר שחשף שדובק חילקה סיגריות לקטינים ולמבוגרים בניגוד לחוק, בהילולת מירון, העיד במשטרה על אודות הפרשה.
באותה שנה, לאחר שפרסם תחקיר על הפערים במתן שירותי הבריאות בין מבוטחי הקופות בצפון לעומת מבוטחי הקופות במרכז התקיים דיון בכנסת בעקבות ממצאי התחקיר.
במסגרת סיקור מגפת הקורונה ערך בינואר 2021 תחקיר על כישלון מפקדת "אלון" במערכה בקורונה בגל השני, שהוביל לשינוי המדיניות באופי החקירות האפידמיולוגיות.
כמו כן, חשף כי בגל החמישי של מגפת הקורונה בישראל קרסו שירותי מערכות הבריאות בפריפריה, בשל היקפי האשפוזים ובידוד צוותים רפואיים.
באוגוסט 2021 חשף כי בעלי הון ערבים-ישראלים רוכשים שטחים נרחבים בגליל במטרה אסטרטגית לצמצם את ההתיישבות היהודית.
בעקבות פרסום התחקיר הקים שר החקלאות ופיתוח הפריפריה, הנגב והגליל עודד פורר צוות משימתי לטיפול בתופעה.
משדר אחת לשבוע את תוכנית האקטואליה "מדברים ברדיו" בתחנת רדיו קול רגע.
בחודש יוני 2021 נבחר לוועד המנהל של ארגון העיתונאים בישראל.
החל מדצמבר 2022 משמש קראוס ככתב הצפון, הגליל והגולן במערכת החדשות המאוחדת של ynet וידיעות אחרונות.
קראוס זכה בפרס ז'בוטינסקי לעיתונות לשנת תשפ"ג, "על סיקורו האמיץ במהלך מבצע "שומר החומות" בעיר עכו, שהאיר לציבור אירועים שכמעט ולא זכו לכיסוי תקשורתי".
נשוי לאפרת, יועצת חינוכית, ואב לארבעה.
יַאללַה היא מילה־משפט בסלנג העברי בישראל ומשמשת בהגדרתה כמילת זירוז ("קדימה!").
מקורה של המילה הוא מהערבית המדוברת – يَلا (יַלָא) או يَلَه (יַלָה), כשלמעשה זה צירוף של שתי מילות הביטוי – يَا ٱللّٰ (יא אללה) שפירושו "הו אלהים!".
בסלנג ובדיבור השוטף של העברית המודרנית, יש למילה מספר תפקידים ומשמעויות סמנטיות שונות, בהתאם למיקומה במשפט ולדרך ההגייה – הגיית המילה במהירות נעשית לרוב לצורך זירוז, ואילו הגייה ארוכה ומודגשת נעשית דווקא לשם הבעת ספק או זלזול.
השימוש במילה "יאללה" הוא נפוץ מאוד, והיא נמצאת יחד עם מילות הסלנג בהן נעשה השימוש הרחב ביותר בלשון הדיבור הישראלית, כמו למשל, יאללה ביי.
מתחילתה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, החלו לחדור מילים וביטויים מהשפה הערבית לשפה העברית המתחדשת.
חלק מכניסתן של מילים ערביות לשיח הצברי היה מתוך מניע אידאולוגי.
אצל אנשי הפלמ"ח למשל, שימוש במילים ערביות היה חלק מההווי התרבותי וכדרך לבניית האתוס של היהודי החדש.
המילה "יאללה" חדרה לשיח בשלב מוקדם ונטמעה בו באופן שוטף, כשלדוגמה כבר בשנת 1903, עלה המחזה "אללה כרים!" של המחזאי לוי אריה אריאלי ובו נכתב: .
ככל שעבר הזמן, נטמעה המילה ונהייתה לחלק אינטגרלי בשיח העברי־ישראלי.
למרות שהיא נחשבת כמילה של לשון דיבור, הורחב השימוש בה בספרות, בעיתונות, בתקשורת ובאמנות ועל בסיס המילה המקורית נבנו צירופים חדשים (כמו יאללה ביי) עם משמעויות חדשות.
בסקר אינטרנטי שערכה האקדמיה ללשון העברית בשנת 2020 נבחרה "יאללה" במקום השלישי כ־"מילת העגה שאי אפשר בלעדיה".
מעבר לשימוש המקורי כמילת זירוז, ישנם שימושים נוספים לביטוי בסלנג הישראלי:
לעידוד – כמו "יאללה בית"ר!"
לאישור או הסכמה – למשל: "שנלך לשתות קפה עד שהעומס בקופות הכרטיסים יירד?" – "יאללה!"
לזלזול או הבעת ספקות – "העיתונים?
כביטוי בזמן פרידה – "יאללה, אני צריך לזוז".
"יאללה יאללה" – הכפלת המילה יוצרת אפקט של זלזול ובוז.
"יאללה ביי" – ביטוי שייחודו בכך שהוא דו־לשוני – משלב שתי מילים בשפה העברית שהן שאולות משפות שונות.
"יאללה בלגן" – צירוף לשוני שמשמעותו קריאה לאחר "להשתחרר" ולהסיר מחסומים.
בשיח הצבאי, נוצר לבסיס הקריה הנוטריקון – "קמתי, ראיתי, יאללה הביתה" – כדי לציין באופן אירוני את משמעות התפקיד של החיילים המשרתים שם.
בפברואר 2001 הוציאה הזמרת שרית חדד את הסינגל "יאללה לך הביתה מוטי" שהפך במהרה ללהיט וטיפס במצעדי הפזמונים.
חדד סיפרה שעל אף הצלחת השיר בקרב הקהל הרחב, הוא קיבל ביקורות צוננות בתקשורת, בין השאר בשל השימוש במילה "יאללה", שהיה חלק משימוש מכוון במילים ממשלב נמוך ובינוני לאורך השיר.
בשנת 2012 הוציאה חברת "אוסם" גרסה חדשה של החטיף ביסלי בשם "ביסלי יאללה", הפרסומת שליוותה את המוצר החדש עשתה שימוש במשמעויות השונות של המילה "יאללה" בהתאם להקשר בו היא נאמרת.
בתוכנית "ארץ נהדרת", במהלך אחת העונות, במספר מערכונים שעסקו במוכרות בחנות בגדים נעשה שימוש חוזר בביטוי "יאללה ממממ...
ביי", הביטוי אמנם נכנס לז'רגון השפתי אולם השימוש בו פסק לאחר מספר שנים מאותה עונה.
השיר "יאללה ביי" של אריאל הורוביץ.
יאיר קפלן (נולד ב-11 באוגוסט 1971, כ' באב ה'תשל"א) הוא מנכ"ל בנק ירושלים.
קפלן נולד בירושלים (1971), דור שביעי בארץ ישראל למשפחה מצד אביו.
אביו היה היועץ המשפטי הראשי של נציב תלונות הציבור במשרד מבקר המדינה.
בנעוריו למד קפלן בתיכון הימלפרב בירושלים ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל המוצנח.
קפלן בעל תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובמנהל עסקים ותואר שני בהצטיינות במנהל עסקים עם התמחות במימון ושיווק, שניהם מהאוניברסיטה העברית.
ב-1994 הצטרף קפלן לבנק ישראל, ומילא שם תפקידים שונים בחטיבת הפיקוח על הבנקים.
בין היתר השתתף בתהליכי הפרטת בנקים ובהיערכות להוראות בזל 2 במערכת הבנקאית.
בתפקידו האחרון בבנק היה סגן ממונה על הרישוי.
ב-2001 התמנה לסמנכ"ל וראש סקטור החברות בסיטיבנק ישראל, ולאחר מכן קודם לתפקיד סמנכ"ל.
בשנים 2006 עד 2008 היה מנכ"ל "כלל מימון קרדיט" מקבוצת כלל ביטוח, ולאחר מכן עבר לחברת כרטיסי אשראי לישראל שם כיהן כסמנכ"ל החברה וראש אגף עסקים ואשראי.
בשנים 2015 עד 2017 שימש כיו"ר עמותת מאירים.
ב-2018 ניסה קפלן להיבחר כדירקטור בבנק לאומי, אך משלא נבחר התמנה לסמנכ"ל בכיר ומנהל השקעות ראשי בהכשרה חברה לביטוח.
בשנים 2018 עד 2022 שימש כדירקטור וחבר בוועדת האשראי העליונה של קבוצת הראל ביטוח ופיננסים.
באפריל 2022 מונה למנכ"ל בנק ירושלים במקום גיל טופז.
קפלן נשוי ואב ל-4 בנות.
יאירה גנוסר (26 במרץ 1932 – 21 בינואר 2020) הייתה משוררת וחוקרת ספרות ישראלית.
שיריה הראשונים פורסמו בשנות השישים בעיתוני ספרות, ספרה הראשון "אפרת ואפר" ראה אור בשנת 1975 בהוצאת "מסדה", ובהמשך פרסמה חמישה ספרי שירה.
בשנת 1999 גנוסר זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, ושיריה תורגמו למספר שפות.
גינוסר היא בעלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר־אילן (1993), ובמקביל ליצירתה פרסמה עשרות מחקרים ומאמרי ביקורת בעיתונות על יוצרים.
בין היתר מחקר נרחב שפורסם גם בספר ("לא בשבילנו שר הסקסופון"), שביסס את מעמדו של אברהם שטרן מנהיג הלח"י כיוצר ומשורר.