tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסצנה שבה יושב גסטון בכיסא הגדול שלו במסבאה הכפרית היא התייחסות אליו ולדמיונו אל החיה.
כיסאו של גסטון, המעוטר בפרוות וקרניים, מזכיר את החיה במבט אחורי.
הסופר ג'רי גריסוולד מציין כי "בהינתן הניגוד הדרמטי בין גסטון לבין החיה ...
כותרת הסרט עשויה למעשה להתייחס דווקא אליהם [גסטון והחיה]".
הסופר פיליס פרוס ציין כי הטרנספורמציה המתוחכמת והבלתי-פיזית של הנבל לגרסה דמונית יותר של עצמו, מאלצת את הדמות לסבול "אובדן אנושיותה", דבר הכביכול מצדיק את מותו הסופי.
בין הנושאים שהסרט "היפה והחיה" בוחן, נמצאת סוגיית הרעיון של גבריות מופרזת, תכונה המשותפת לגסטון ולחיה.
גסטון חולק דעות הקשורות ל"זכר ההיפר-גברי", מתגאה בתכונותיו ובאיכויותיו הרבות ובכך מייצג את "כל מה שיכול להשתבש בזכר הטרוסקסואלי".
גסטון הוא הנבל השובניסטי ביותר של אולפני דיסני עד כה, אם כי תכונה זו מיוחסת לו בצורה הומוריסטית, מה שהופך אותו לפעמים בשלבים מוקדמים של הסרט לאתנחתא קומית, שלא כמו הנבלים הקודמים של דיסני.
Movies", ויל פרקינס כתב כי גסטון מאמין כי הוא "המתנה של אלוהים לנשים ולעולם".
גסטון רגיל לרכוש כל מה שלבו חפץ בו, והוא מאמין שמגיע לו להתחתן עם בל רק משום שהיא נחשבת לנערה היפה ביותר בכפר, ולכן היא "הטובה ביותר".
הסופרת קנדה כריסי דין ציינה כי גסטון מבין את האהבה רק כהגשמה עצמית, מה שמאפשר לו לנהוג בשלטתנות, אכזריות ואלימות במרדף אחר האהבה.
הסופר גרג גארט, קבע כי גסטון משמש תזכורת לכך שמה שהעולם אוהב אינו ראוי לחיקוי.
נחוש בדעתו לזכות בבל כרעייה לראווה, גסטון לא מצליח להשיג אותה והאגו שלו נחבל קשות כאשר חזונו על חיים שקטים ומשעממים לצידה של בל מאוימים על ידי דחייתה של בל לנישואים עמו, אך דחייתה רק מגבירה את נחישותו להתחתן איתה בכל מחיר.
כאחד כזה, גסטון נכשל בניסיונותיו להבין את תשוקתה של בל לקריאה.
מתנגד לרעיון הקריאה של נשים, גסטון סבור כי הוא יוכל "לרפא" את בל צמאת הידע לאחר שתינשא לו, אם כי באותו הזמן נראה כי אותן תשוקות של בל מגבירות את התעניינותו שֶׁל גסטון בה.
הסרט מראה כי דעותיו של גסטון על נשים נתפסות כ"קטנוניות ומיושנות"; וולברטון רצתה לוודא שגסטון "ילמד ילדים צעירים איך לא להתייחס לנשים".
כמנהיג חזק, גסטון מסוגל לשכנע קהל שלם לנהוג כפי רצונותיו, לחולל קונפורמיות ולהכניס רגשות ודעות באנשים אחרים, אף על פי שהוא עדיין לא מסוגל ליישם אותם בכוחות עצמו.
ריצ'רד קורליס מהמגזין "טיים" ציין כי "הקנאות של הדמות, משום רצונו להינשא לבל בשל יופייה הרב ביותר בעיר, מעוותת אל תוך רשעות כשהוא שולח את אביה התמהוני של בל למוסד לחולי נפש ומוביל את תושבי הכפר עם לפידים וקלשונים למסע צלב".
סצנה זו, כדרך אגב, הושוותה לסצנות מסרט האימה "פרנקנשטיין".
הכתב ברט זיגמילר, מהאתר "מדיום" השווה בין מיומנויות המנהיגות של גסטון לעומת אלו של הדיקטטור הנאצי אדולף היטלר, משום שגסטון משלב נקיטת פעולה יחד עם ציווי ישיר אליו, לאחר שעורר את תאבון האנשים לפעול.
בנוסף, ג'רי גריסוולד ציין כי הגבריות של גסטון עשויה להוות פוטנציאל לנטייתו ההומוסקסואלית (מכיוון שאחרי הכל, הוא מאוהב בעצמו) והשווה אותו לשכן ההומופובי של לסטר ברנהאם בסרט "אמריקן ביוטי".
הגבריות של גסטון מתוארת כמגוחכת ונלעגת, בעוד בל מתפתה ונמשכת ל"פגיעות העדינה" של החיה.
הסצנה בה החיה מעניק לבל את הספרייה הפרטית שלו כמתנה, מדגישה עוד יותר את ההבדלים בין שתי הדמויות הגבריות, מכיוון שגסטון מתנגד לקריאה ומאשים פעולה זו במתן רעיונות לנשים ואיפשור עבורן לחשוב בכוחות עצמן, בניגוד למציאות של דאז.
גסטון והחיה מגלמים גבריות רעה וטובה, בהתאמה; הדמויות משמשות בקרב של תפיסת הרעיון "הרגיש נגד המאצ'ו", בייצוג הגבריות.
גסטון נראה לראשונה באמצע בשיר פתיחת בסרט "Belle", כשנרמז על כך כי זה עתה הוא חוזר ממסע ציד.
בשיר, גסטון מצהיר בפני לה-פו, עוזרו הנאמן ועושה דברו, על כוונתו לשאת את בל לאישה.
לאחר מכן, גסטון נפגש עם בל, אבל דיבוריו ודעותיו על קריאת ספרים ועצמאיותן של נשים גורמים לבל להיגעל ולהסתייג ממנו, והיא חוזרת הביתה בעודה משאירה אותו מאוכזב נוכח כישלונותיו לחזר אחריה.
למחרת, עם זאת, גסטון מארגן חתונה מחוץ לביתה של בל בניסיון לכפות עליה להינשא לו, אך בעודו מעיר שוב הערות סקסיסטיות על נשים, בל משפילה אותו כשגורמת לו למעוד אל תוך שלולית בוץ גדולה.
זועם ומושפל, גסטון נשבע ללה-פו לשאת את בל לאישה בכל מחיר.
מאוחר יותר, במהלך סופת שלג, מוריס מתפרץ בפתאומיות אל הטברנה המקומית ומזהיר את תושבי הכפר מפני חיה מפלצתית אשר כלא את בל כאסיר בטירתו.
במחשבה שהוא מדבר שטויות, תושבי הכפר זורקים אותו מן הטברנה, אך גסטון מבין כי הוא יכול להשתמש בטענות השערורייתיות של מוריס לטובתו.
הוא משחד את בעל בית המשוגעים המקומי, מסייה ד'ארקו, על מנת שיאיים לזרוק את מוריס לבית המשוגעים על מנת ללחוץ על בל להינשא לו.
עם זאת, הם מגלים כי מוריס שוב נעלם.
כאשר בל חוזרת עם מוריס מהטירה, היא מגלה כי גסטון מחכה לה שם.
גסטון מצווה לקחת את אביה אל בית המשוגעים, אך מציע לבל כי מוריס ישוחרר לחופשי בתנאי שהיא תינשא לו.
מזועזעת ונגעלת, בל מסרבת, אך לעומת זאת מצליחה להוכיח את טענותיו המטורפות של אביה, לכאורה, על חיה המתגורר בטירה ענקית ביער באמצעות המראה הקסומה שהחיה נתן לה.
גסטון מבין כי בל מאוהבת בחיה, ובזעמו על כך שבל התאהבה בחיה "מפלצתית" לכאורה על פניו, הוא מצווה לכלוא את בל יחד עם מוריס.
לאחר מכן, גסטון מעודד את שאר תושבי הכפר לצאת ולבצע לינץ' בחיה.
במהלך הקרב בטירתו של החיה, גסטון עוקף את הקרב שנוצר בין תושבי הכפר לבין משרתי הטירה ומתעמת עם החיה לבדו באגף המערבי.
כאשר החיה אינו מגיב להתגרותיו של גסטון בו, לאחר שאיבד את רצונו לחיות מאז עזיבתה של בל (על מנת להציל את אביה האבוד, שחיפש אותה), גסטון משתמש בחתיכה מן אחד מהפסלים שעל צריחי הטירה כפגיון מאולתר על מנת לנסות להרוג את החיה.
החיה, לעומת זאת, חוזר לכוחו כשהוא רואה את בל חוזרת לאחר שברחה מהמרתף בו נכלאה, ומכריע את המאבק בינו לבין גסטון למאבק שקול.
גסטון מבין כי הוא אינו יכול להסתמך רק על כוחו בלבד כדי להרוג את החיה, ובמקום זה מתחיל להתגרות בו כדי בטענה כי בל לעולם לא תאהב מפלצת.
בתגובה, החיה מכריע את גסטון וכמעט שהורג אותו, אך לבסוף חס על חייו ומצווה עליו לעזוב ולא לשוב לעולם.
עם זאת, כאשר גסטון רואה את החיה חובק את בל, הוא נחוש שוב להרוג את יריבו אחת ולתמיד, ודוקר את החיה מאחור עם פגיון.
החיה מניף את זרועו לאחור בכאב, מה שגורם לגסטון לאבד את שיווי משקלו וליפול אל מותו.
ברימייק המחודש של הסרט המונפש, גסטון מגולם על ידי השחקן לוק אוונס.
בריאיון למגזין "אמפייר", אוונס ציין כי הגרסה המחודשת של גסטון תשמר את רקע הצייד שלו מגרסת הסרט המונפש, אך בנוסף, דמותו של גסטון תהיה גם חייל לשעבר שלחם בצבא הצרפתי.
בריאיון, אוונס אף רמז כי גרסתו המחודשת של גסטון תהיה אפלה ושטנית הרבה יותר ממה שהייתה בסרט המונפש.
דמותו המחודשת של גסטון ואף פעולותיו זהות לגרסתו של גסטון מהסרט המקורי, אם כי ישנם כמה הבדלים משמעותיים: משועמם מחייו השלווים לאחר שחזר מהמלחמה, גסטון מחזר באובססיביות אחרי בל, אם כי בעדינות ובנימוס רב יותר.
גסטון נחוש בדעתו להינשא לבל, וזאת מפני שהוא מחשיב את שונותה ועצמאיותה כאתגר מרתק.
בנוסף, גסטון מראה בבירור דחייה וגועל מניסיונותיהן של "הבימבטס", שלישיית אחיות האובססיביות אליו והמחזרות אחריו רק בשל הופעתו המרשימה.
בביתה של בל, גסטון מציע לה נישואים, אך בצורה עדינה, לאחר שמוריס ימות, אך זאת האחרונה דוחה אותו.
זועף בטברנה המקומית, גסטון מתוסכל מניסיונותיו הכושלים לחזר אחר בל, עד שלה-פו מעודד אותו בשיר.
מוריס מופיע, בטענה כי בל כלואה בטירה מרוחקת על ידי חיה מפלצתית.
מסוקרן, גסטון מציע לעזור למוריס לשחרר אותה, אך במהלך המסע, גסטון מפקפק בטענותיו של מוריס, ובסופו של דבר, נוטש אותו בזעם להיאכל על ידי זאבים כאשר הוא מסרב לאפשר לו להינשא לבל.
מאוחר יותר, מוריס חוזר ומאשים את גסטון בניסיון לרצוח אותו, אך גסטון משטה בתושבי הכפר, גורם להם להאמין כי מוריס הוא זקן משוגע, ומזמן את מסייה ד'ארקו שייקח אותו אל בית המשוגעים המקומי.
גסטון מציע למוריס כי הוא ישחרר אותו בתנאי שייתן לו את ידה של בל לאישה, אך מוריס עדיין עומד בסירובו.
כאשר בל מופיעה ומוכיחה את קיומו של החיה עם המראה הקסומה, קנאתו של גסטון דוחפת אותו לצוות לכלוא את בל יחד עם אביה וכן לשכנע את התושבים להסתער על הטירה ולהרוג את החיה.
הוא מתעמת עם החיה לבדו ויורה בו מספר פעמים, אך בל, שהשתחררה בינתיים בעזרתו של אביה, מופיעה ומשרה בחיה כוח להילחם בחזרה, עד שהוא מכריע את גסטון ומחזיק אותו מעל התהום.
גסטון מתחנן לרחמים, והחיה חס על חייו, אך במקום לעזוב את הטירה, גסטון, המנסה להציב את עצמו שוב בעמדה עדיפה יותר, נעמד על גשר סמוך ויורה שוב בגבו של החיה, מותיר אותו פצוע באופן אנוש.
בתגובה לגסיסתו של החיה, הטירה מתחילה להתפורר והגשר עליו גסטון נעמד נשבר ושולח אותו אל מותו.
שלא כמו בסרט המונפש, מותו של גסטון מוצג על המסך.
לגו נסיכות דיסני: ארמון ההרפתקאות
בסרט שהוקרן בדיסני פלוס בשנת 2023, שבו גסטון משמש כנבל הראשי, כשבין מעשיו חטיפת המלך טריטון וגניבת קלשונו, שימוש במראת הקסם של המלכה הרעה והשתלטות על צורת הדרקון של מליפיסנט.
כאשר ממולו עומדות הנסיכות מואנה, אריאל, רפונזל, טיאנה ושלגיה.
למרות מותו בסרט, גסטון מופיע שוב בהופעות אורח בסדרה "בית העכבר" וכן ובסרט מיוחד שנקרא "בית הנבלים" שיצא ישירות ל-DVD ומהווה חלק מיקום הסדרה "בית העכבר".
כמו בסרט המקורי, גם בסדרה זו גסטון דובב על ידי ריצ'רד וייט.
הופעתו הזכורה ביותר של גסטון בסדרה, הייתה בפרק "Daisy's Debut", בו גסטון מופיע שוב ושוב לאחר שדמויות משבחות פעולות או מיומנויות של דמויות אחרות, ומעיד על עצמו בנרקיסיזם בולט כי "No one [some verb] like Gaston", עד שטימון מתעצבן ומעיר בכעס כי "Actually, no one asked the opinion of Gaston".
בפרק אחר, "Halloween with Hades", גסטון אוכל אחד מהתפוחים המורעלים של המלכה הרעה, באומרו כי "!No one eats candied apples like Gaston", ולאחר מכן הוא נופל לתרדמה דמוית מוות (בדומה לשלגיה).
שני פרקים אלו מהווים דוגמאות בולטות למחווה לשירו המפורסם של גסטון מסרט האנימציה, "Gaston".
בסדרה "עד עצם היום הזה", גסטון מופיע בהופעות אורח פעמיים, פעם אחת בעונתה הראשונה של הסדרה, ופעם שנייה בעונתה החמישית.
בסדרה, בניגוד לסרט המקורי, גסטון מתארס לבל בנישואי תועלת עבור הממלכה של בל, ובנוסף, לגסטון יש תואר אצולה ושם משפחתו הוא "לה-גום", שני מאפיינים שאמורים היו להיכלל בסרט, אך נחתכו, וכמו בסרט, בל נגעלת מגסטון מפני שהיא מוצאת אותו "רדוד ושטחי".
בעונה הראשונה, גסטון מגולם על ידי השחקן סייג' ברוקלבנק, והוא ניסה להשיב את בל לאחר שנלקחה על ידי עוץ לי גוץ לי כחלק מעסקה שחתמה על מנת להציל את הממלכה שלה, אך עוץ לי גוץ לי הורג אותו בכך שהוא מכשף אותו לצורת ורד ונותן את הורד במתנה לבל.
בעונה החמישית, גסטון, המגולם כעת על ידי השחקן וס בראון, מופיע בפרק השבע עשרה של העונה, "Her Handsome Hero".
בפרק זה, נחשף יותר על הרקע של גסטון: לורד לה-גום עושה עסקה עם סר מוריס שיוכל לקבל את כל העזרה הנדרשת ממלכתו על מנת להילחם באוגרים, באם בתו של מוריס, בל, תינשא לבנו, גסטון.
בתחילה, גסטון מתואר כאצילי ומנומס יותר מאשר בסרט המקורי, אך מאוחר יותר הוא מתגלה כנבל אכזרי, לאחר שהוא ובל מוצאים אוגר צעיר שנפל בשבי, וגסטון מענה אותו על מנת לקבל מידע, מעשה שבל החשיבה כבלתי נסלח.
מודעת לכך שתוקפנותו של גסטון עלולה לעורר את האוגרים למלחמה, ועל מנת להגן על הממלכות, בל מסכימה בחוסר רצון להינשא לגסטון.
כאמור לעיל, גסטון נהרג מאוחר יותר על ידי עוץ לי גוץ לי כאשר ניסה להציל את בל ממנו.
לאחר מותו, גסטון הולך ונהיה ממורמר יותר ויותר, שכן, נסיבות מותו גרמו לו להאשים את בל במותו.
לאחר שבל ועוץ לי גוץ לי מגיעים אל העולם התחתון במטרה להציל את קפטן הוק, האדס מציע לגסטון הזדמנות לפדות את עצמו על ידי הריגת האפל (עוץ לי גוץ לי).
במקביל, האדס מציע עסקה נוספת לבל, שאם גסטון או עוץ לי גוץ לי ידחפו את האחר לנהר הנשמות האבודות, אזי בל תוכל לשמור על בנה שטרם נולד.
עם זאת, כאשר הגיע הזמן, בל מנסה לשכנע את עוץ לי גוץ לי לא לפגוע בגסטון, מפני שהיא לא מוכנה להגן על גדעון בדרך כזו.
עם זאת, כאשר גסטון מנסה לירות חץ לעבר עוץ לי גוץ לי, בל בטעות דוחפת את ארוסה לשעבר אל תוך הנהר, דנה אותו לאבדון נצחי אותו, ובכך מאפילה את נשמתה לשווא, שכן היא לא פעלה לפי העסקה עם האדס.
גסטון מופיע במספר פרקים, בהם הוא מנסה שוב לחזר אחר בל ולשכנע אותה להינשא לו, אך ללא הצלחה.
תפקידו ואישיותו של גסטון במחזמר המבוסס על הסרט נשאר פחות או יותר אותו הדבר - צייד סקסיסטי, אגואיסטי, גס, בהמי, שוביניסט ובהמי שאוהב רק את עצמו.
כמו בסרט, מטרתו של גסטון לקחת את ידה של בל לאישה נשאר זהה, אם כי בניגוד לסרט, הוא מתנהג יותר בנחמדות לנערות הבימבטס ומקדיש להן יותר יחס (במהלך המחזמר הוא אף אומר כי "המפגשים" שלהם יימשכו אף לאחר נישואיו לבל, מה שמרמז בעקיפין על רצונו לנאוף עימן).
שינוי נוסף במחזמר, בניגוד לסרט, הוא בסצנת ההצעה, בה לא מתקיימת מסיבת נישואין מחוץ לביתה של בל כמו בסרט, וגסטון נותן לבל דיוקן מיניאטורי של עצמו כמתנה.
בנוסף לשיר "Gaston", במחזמר יש לגסטון אף את השיר "Me", אותו הוא שר בסצנת ההצעה ומציע לה נישואין בצורה יהירה וגועלית.
בשיר מרומז בעדינות על כך שרגשותיו כלפי בל הם יותר מאשר הערצה ליופייה החיצוני, אך הוא אף פעם לא אומר לה את זה בגלוי.
נוסף על כך, על מנת למנוע השלכות שיכלו לנבוע מכך שהכפריים ידעו על תוכניתו של גסטון לסחוט את מוריס, כל הנוכחים, למעט לה-פו, עוזבים את הטברנה לפני שהוא רוקם את תוכניתו.
כמו בסרט, גסטון מת אחרי שנפל מגג הטירה של החיה, אך לא לפני שדקר אותו פעמים רבות (בניגוד לסרט שבו הוא דקר את החיה רק פעם אחת) אחרי ששיקר במצח נחושה כי בל שלחה אותו לטירה על מנת להרוג אותו.
שחקנים בולטים אשר שיחקו את התפקיד בברודוויי כוללים את בורק מוזס (שגילם את התפקיד בהפקת הברודוויי המקורית ובהפקה המקורית בלונדון), מארק קודיש, כריסטופר סיבר, קודי קרלטון, דוני אוסמונד (שתרם גם את קולו של לי שאנג במולאן) וסטיב קונדי.
בהפקה האוסטרלית, השחקן יו ג'קמן גילם את התפקיד לראשונה.
בהפקה הישראלית, השחקן איתי לוי גילם את התפקיד בגרסת 2006, ואילו אברהם ארנסון גילם בגרסת 2025.
החיה שבפנים: סיפורו של הנסיך
ספר זה, החושף את האירועים שקדמו לאירועי "היפה והחיה", חושף בין היתר כי גסטון היה חברו הטוב ביותר של הנסיך אדם לפני הפיכתו לחיה.
לעיתים קרובות הם בילו יחד בטברנה המקומית ופלרטטו עם נשים צעירות.
הספר גם חושף כי גסטון היה אחראי בעקיפין להטלת הקללה על הנסיך, וזאת מפני שהוא חשף בפני הנסיך כי האישה אליה הוא היה מאורס, קירקה, היא אשת אדמה פשוטה, וכתוצאה מכך הנסיך ביטל את אירוסיהם בקרירות.
כתוצאה משברון הלב, קירקה ואחיותיה החליטו לנקום בנסיך על ידי הפיכתו לחיה.
בסופו של דבר, גסטון הושלך מהטירה על ידי הנסיך לאחר שהרס את ניסיונו להתארס עם נסיכה מממלכה סמוכה.
אף על פי שגסטון לא הפך לרהיט, הקללה השפיעה אף עליו וגרמה לו לשכוח אט אט את ידידותו עם הנסיך.
מאוחר יותר, אחיותיה של קירקה, שהיו מעוניינות שהקללה תישאר על הנסיך, הפעילו על גסטון מניפולציות שגרמו לו לרצות לתקוף את הטירה ולהרוג את החיה.
החיה, שזכר את ידידותו עם גסטון, ריחם עליו, אך גסטון נפל אל מותו לאחר שניסה שוב לדקור את החיה.
במהלך הספר, גסטון מזכיר נסיך מממלכה שכנה זכה לאושר ועושר לאחר "העניין עם נעל הזכוכית מווינה", מה שמרמז על כך כי "סינדרלה" מתרחש באותו היקום יחד לצד "היפה והחיה", "שלגיה ושבעת הגמדים" ו"בת הים הקטנה".
כאחד מנבלי דיסני המפורסמים ביותר ביקום של "היורשים", גסטון מוזכר פעמים רבות ברומנים, בסרטים ובסדרת הספין-אוף הקשורים לזיכיון.
ברומן "היורשים: אי האבודים", מוזכר כי לגסטון הוא אבא לשני תאומים בשם גסטון ה-II וגסטון ה-III.
ברומן, האגומאניה של גסטון מרומזת בעובדה שהוא קרא לתאומים שלו בשמו, ואף כי נראה כי התאומים חולקים מאפיינים זהים לאישיותו של אביהם, אם כי הם אינם מפלרטטים אחר נשים באובססיביות ואף נראה כי הם נוהגים בנחמדות כלפי נערים אחרים באי.
גסטון מוזכר אף בסרט "היורשים", שם מליפיסנט מציינת בפני ג'יי, בנו של ג'אפר, כי על גסטון לקנא בשריריו של זה האחרון.
בסרט "היורשים 2", מתגלה כי לגסטון יש בן זקונים בשם גיל, העוזר לאומה, בתה של אורסולה ולהארי, בנו של קפטן הוק.
באותו הסרט, גסטון שוב מוזכר לקראת סופו על יד בנו, גיל, כשזה האחרון מוסר למלך בן בשם אביו כי הוא [גסטון] מוסר דרישת שלום לבל ומאחל לביסט שהוא היה מסיים את מה שהתחיל בסוף אירועי הקרב על הטירה, זאת מפני שהמלך בן הוא בנם של היפה והחיה.
מאז שנת 2012, דמותו של גסטון הפכה לדמות נפוצה ופופולרית מאוד בפארק "העולם של וולט דיסני".
גסטון נראה גם מסתובב ברחבי הפארק, ובעיקר בשער הכניסה הבינלאומי.
כשזה תלוי מאוד בחבר צוות של הפארק משחק אותו, הסקסיזם שלו כלפי נשים וחוות הדעת שלו על קריאה וחשיבה עצמית משתנה בהתאם, אך למרות זאת, דמותו מאוד פופולרית בקרב המבקרות בפארק, והוא אף נחמד יותר כלפי נערות וילדות.
בפארק, לגסטון יש מסעדה משלו - "הטברנה של גסטון" - באזור "Beauty and the Beast area of the Magic Kingdom's", ודמותו יכולה להימצא שם על מנת להיפגש עם המבקרים ולברך אותם בעודם מסתובבים בטברנה מדי יום.
עם זאת, לפני שנת 2015, הוא היה הדמות היחידה שהסתובבה בטברנה (אם כי הזכיר רבות את לה-פו), ולאחריה, ניתן לראות גם את נערות "הבימבטס" יחד איתו.
לפני כן, הופעות הפארק של גסטון היו מוגבלות בעיקר לתהלוכות, מופעים ואירועים מיוחדים.
גסטון משחק חלק נכבד במופע הטירה הלילי של "Once Upon A Time", שם הוא נלחם בקרב נגד החיה במהלך השיא של המופע; ובסופו של דבר נופל אל מותו.
ביורודיסני, ניתן למצוא את דמותו של גסטון בעיקר באזורי "meet-and-greets" (פגוש ואחל) ברחבי הפארק.
גסטון אף מופיע גם במספר מופעים, במיוחד במהלך ליל כל הקדושים.
רֶמון-לואי-גסטון פלנטה היה פיזיקאי וממציא צרפתי.
הוא המציא את סוללת עופרת-חומצה שהייתה הסוללה החשמלית הנטענת הראשונה המשווקת לשימוש מסחרי והיא בשימוש רחב בכלי רכב מונעים עד לימינו.
גסטון פלנטה נולד בשנת 1834 באורטז במחוז הפירנאים התחתיים, כיום פירנאים-אטלנטיים שבדרום-מערב צרפת.
הוא היה האמצעי מבין שלושת בניו של פייר (פדרו) פלנטה, אחד מנכבדי היישוב.
בילדותו למד ציור ומוזיקה, אך גילה עניין בעיקר בספרות, במדעי הטבע ומתמטיקה.
בגיל 6 (1841) עבר פלנטה עם משפחתו לפריז שם קיוו הוריו למצוא סביבת לימודים מיטבית לילדיהם.
שם למד בבית ספר פרטי ואחר כך בתיכון "שארלמאן".
בגיל 16 סיים את הבגרות במגמת ספרות.
בגיל 19 סיים פלנטה תואר ראשון ובשנת 1855, בגיל 21 תואר שני במדעים באוניברסיטת סורבון.
בימי לימודיו הרשים פלנטה את מוריו בחשיבתו ובמיומנותו במחקר ובניסויים.
פלנטה דיבר שוטף אנגלית, גרמנית, איטלקית וספרדית.
קרא ספרות קלאסית ביוונית ובלטינית ואהב לקרוא ספרות זרה במקור.
בשנת 1854 הפרופסור אלכסנדר-אדמון בקרל, אביו של חתן הפרס נובל אנרי בקרל קרא לו לעבוד לצידו כמדריך לפיזיקה בקונרסבטואר לאמנויות ולמלאכות בפריז.
ב-1860 התמנה פלנטה לפרופסור לפיזיקה באיגוד הפוליטכני לפיתוח החינוך בקרב בעם
בשנת 1855 גילה פלנטה במחצבה על יד פריז מאובן ראשון של הציפור הפרהיסטורית גסטורניס (Gastornis parisiensis) ציפור ענק ללא יכולת מעוף, מקורב מאוד ל"דיאטרימה" שבצפון אמריקה.את השם גסטורניס - לכבוד גסטון פלנטה - העניקה לציפור האקדמיה הצרפתית למדעים באישור המוזיאון הבריטי.
פלנטה נודע בהתלהבותו לגבי הפוטנציאל הגלום בתופעות החשמליות ומחקרן.
ב-28 במרץ 1858 הוא נבחר להציג בפני הקיסר נפוליאון השלישי והקיסרית בארמון טווילרי את הניסויים החשובים ביותר בתחום החשמל.
פלנטה התעניין במיוחד בתחום האלקטרוכימיה.
בשנת 1859 המציא פלנטה את סוללת העופרת-חומצה, הסוללה הראשונה הניתנת לטעינה מחדש.
הדגם הראשון שלה היה גליל ספירלי של שני לוחות עופרת טהורה, מופרדות על ידי בד פשתן וטבוע בתוך צנצנת זכוכית עם תמיסת חומצה גופרתית 10%.
עד אז הבטרייה הטובה ביותר, בטריית דניאל, עבד יותר זמן מזו של וולטה, אבל יצרה מתח נמוך יחסית (כ-1.1 V) והייתה מוגבלת על ידי תגובה כימית בלתי הפיכה.
בשנה הבאה הוא הציג בפני האקדמיה למדעים את סוללת עופרת-חומצה בעלת תשעה תאים הדומים לדגם הקודם.
בשנת 1881 קאמי אלפונס פור פיתח דגם יותר יעיל ובטוח שזכה להצלחה רבה בכלי הרכב החשמליים המוקדמים.
בתחום הגלוונופלקטיקה- הציפוי האלקטרוליטי ותהליך שחזור תבליטים החליף פלנטה את האלקטרודה מפלטינה באחת מעופרת.
שיטה זו שימש בעיצוב הפסלים שקישטו את חזית הבית האופרה גרנייה בפריז.
בשנת 1866 הוא חקר את הייצור האלקטרוליטי של האוזון.
גם במקרה זה החליף את אלקטרודות הפלטינה בעופרת.
אחרי שנת 1873 חקר פלנטה גם את ההבדלים שבין חשמל סטטי לחשמל דינמי (למשל, מתוך סוללות) ואת תופעות המתח הגבוה.
כחלק ממחקר זה המציא פלנטה בשנת 1877 מכשיר מכני שהוא כינה "מכונה ראוסטטית".
הוא השתמש בו בסוללה רבת תאים, בבנק קבלים ובעזרת שורה של מתגים ומגעים.
לסירוגין הוא טען את הקבלים כשהם מחוברים במקביל ואחר כך פרק אותם כשהם מחוברים בשורה.
הדגם הגדול של מכונה זו כלל 80 קבלים וסדרת בטריות חומצה-עופרת עם 800 תאים (1600V).
מכונה זו הייתה מסוגלת לספק מתחים עד כדי 200,000 V.
בעזרת מכונה זו חקר פלנטה ניצוצות חשמליים בעלי מתח גבוה.
פלנטה כתב בכתבי עת מקצועיים כמו L'Électricien (ל'אלקטריסיין) (החשמלאי) וב מגזין להפצת המדע - La Nature ("הטבע")
בשנת 1889 מצב בריאותו התחיל להידרדר והוא התעוור בהדרגה.
הוא נפטר באותה שנה בגיל 55 בלבד, בביתו בשכונת בלווי שבמדון, על יד פריז, במחוז סן ואואז, כיום המחוז רמות הסן.
בצוואתו הוריש את בתיו לאגודת ידידי המדע.
גם בחייו הוציא סכומים רבים על מנת לסייע למדענים שנקלעו במצוקה כלכלית.
פלנטה הובא לקבורה בבית הקברות פר לשז בפריז.
גסטון פלנטה היה רווק, ניהל חיים צנועים, היה דתי, אהב את המדע ולא חיפש תהילה.
לרבות מהמצאותיו לא רשם פטנטים והן נוצלו להעשרתם של אחרים.
אחיו הבכור לאופולד פלנטה (יליד 1832) היה לעורך דין מוערך ואחיו הצעיר פרנסיס פלנטה (יליד 1839) היה פסנתרן וירטואוז.
1882 - פרס לקאז של האקדמיה הצרפתית למדעים (פלנטה תרם את כספי הפרס ל"חברת ידידי המדעים")
מדליית הזהב ע"ש אמפר של החברה לקידום התעשייה הלאומית בצרפת - קיבל מידי יושב ראש חברה זו, הכימאי ז'אן-בטיסט דיומא
אביר מסדר הוורד של ברזיל
בהתאם לצוואתו הוקם מחסכונותיו פרס על שמו שהוענק על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים כל שנתיים למדענים וממציאים שתרמו לפיתוח תחום החשמל ויישומיו.
השני ביניהם היה פייר קירי.
הציפור הפרהיסטורית "גסטורניס" נקראת על שמו - Gastornis ("הציפור של גסטון")
אמפיתיאטרון בקונסרבטואר לאמנויות ולמלאכות נקרא על שמו.
1979 - האיחוד האסטרונומי הבינלאומי העניק את שמו למכתש הנמצא בצד במרוחק של הירח.
1989 - מדליית גסטון פלנטה -הונהגה על ידי האקדמיה הבולגרית למדעים, באישור האקדמיה הצרפתית למדעים, והיא מוענקת כל שלוש שנים כאות הוקרה לתרומות חשובות בפיתוח טכנולוגיית הסוללות עופרת-חומצה.
לפי שמו נקראים רחובות בלה מאן (Le Mans), בגארבל (Grabels) (פרבר של מונפלייה) ובשארטר.
גסטורניסאים (שם מדעי: Gastornithiforms) היא סדרה של עופות קדומים שחיו בתקופת הפלאוקן עד הפליסטוקן והיו בעלי ממדים גדולים.
עופות אלה הם קרוביהם של הברווזים והאווזים המודרניים, ובעבר השתייכו לסדרת האווזאים.
בני קבוצה זו היו הגדולים בבני על-סדרת דמויי תרנגול והגדול מביניהם היה הדרומורניס שהגיע לגובה של 3 מטרים ושקל 650 קילוגרם.
הם חיו באוסטרליה וסביבתה וגם באמריקה הצפונית.
מקורם העצום יכול היה לשמש אותם לטרף בעלי חיים, אך החוקרים סבורים שמבנה מקורם נועד לעזור לחתוך עלים ענקיים ולאו דווקא לציד.
גַסְטֵלוּגָאצֶ'ה (בבסקית: Gaztelugatxe) הוא איון על חוף ביסקאיה השייך לעיריית ברמאו (Bermeo), בחבל הבסקים (ספרד).
הוא מחובר ליבשת על ידי גשר מעשה ידי אדם.
על גבי האי עומדת כנסייה (בשם גסטלוגאצ'קו דוניין (בסקית); סן חואן דה גסטלוגאצ'ה (ספרדית)), המוקדשת ליוחנן המטביל, והיא מתוארכת למאה העשירית, אף שתגליות מעידות שייתכן שהמנזר הוא מהמאה התשיעית.
ביחד עם האי השכן, אקץ, הם יוצרים ביוטיפ מוגן המשתרע מהעיר באקיו עד קייפ מציצאקו, על מפרץ ביסקאיה.
המילה "גסטלוגאצ'ה" נובעת מהמילה הבסקית gaztelu = "טירה", "מבצר" ו-gaitz = "קשה", "עצום", ויצרו את השילוב גסטלו גצה (המבצר הקשוח).
מיקומו האסטרטגי של האתר הקנה לו תפקיד חשוב באירועים היסטוריים.
היה זה אחד המקומות שבהם מושל ביסקאיה, סאן חואן דה לארה, התעמת עם אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, בשנת 1334.
ב-1594 המקום הותקף על ידי הוגנוטים של לה רושל, אשר בזזו אותו.
במאה ה-18 המקום הותקף על ידי חיילים אנגלים, ובמלחמת האזרחים הספרדית התקיים קרב "קייפ מצ'יצ'אקו" בקרבת מקום.
החוף הבסקי סוער באזור זה.
הים שוחק את סלעי החוף ללא הרף ויוצר מנהרות, קשתות ומערות.
האי גסטלוגאצ'ה נמצא במרכז חלק זה של החוף ליד אי קטן, אקץ, המשמש מפלט לציפורים.
למנזר יש גישה בשביל צר החוצה גשר עשוי אבן מוצקה, ולאחר מכן ישנה עלייה של 231 מדרגות (מקורות אחרים מצטטים את המספר 229 או 237).
על פי האגדה, לאחר העלייה המאומצת אל ראש הצוק, על המטפס לצלצל בפעמון שלוש פעמים ולהביע משאלה.
המנזר מכיל גם מנחות מן המלחים ששרדו ספינות טרופות.
הכנסייה הקטנה, 80 מטר מעל פני הים, מתוארכת למאה העשירית.
בשנת 1053 היא נתרמה על ידי דון איניגו לופז, מושל ביסקאיה, למנזר סן חואן דה לה פנייה ליד חאקה בהואסקה.
קברים מימי הביניים מהמאה התשיעית והשתים-עשרה נמצאו על הטיילת ובתוך הכנסייה.
ב-1593 המקום הותקף ונבזז על ידי פרנסיס דרייק.
בין שאר האירועים, המקום עלה באש מספר פעמים.
ב-10 בנובמבר 1978, המקום נהרס בשריפה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-24 ביוני 1980, המקום נחנך מחדש.
הכנסייה שייכת לקהילה של סאן פלאיו בעיירה באקיו.
HBO צילם סצנות בעונה השביעית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" באי הזעיר.
גסטלוגאצ'ה שימש כאתר הצילום לדרגונסטון.
את הטירה הוסיפו באופן דיגיטלי.
גסטוניה (שם מדעי: Gastonia) הוא סוג של אנקילוזאור ממשפחת הנודוזאוריים שחי באמריקה הצפונית בקרטיקון התחתון לפני 126 מיליון שנה.
הדינוזאור קרוי על שם הפלאונטולוג רוב גסטון.
דינוזאור זה נמצא בהרי יוטה ב-1998 וקיבל את שמו בידי החוקר ג'יימס קירקלאד.
הדינוזאור היה אחד מהנפוצים שנמצאו בחפירות הרי סידר.
לצידו נמצאו מאובנים של כמה אורניתופודים ושל יוטרפטור.
השלדים שנמצאו היו חלקיים ולאורך השנים הושלמו והורכבו מחדש מספר שלדים.
הגסטוניה היה בינוני ביחס למשפחתו והגיע לאורך 5–6 מטר ולמשקל 1.5 טון.
גובה הירך הגיע ל-112 סנטימטר.
במראהו הוא דמה לפולקנתוס והיה מכוסה בשריון גבשושי עם ראש קטן בעל מקור קרני, שיניים קטנות וזיזים לצד הלחיים, זנב ארוך מאוד ודוקרנים חדים מעל עמוד השדרה ששימשו להגנה.
הבטן הייתה חסרת הגנה אך הרגליים הקצרות הגנו עליה ממתקפה.
מצידי הגוף בלטו דוקרנים נוספים.
אזור הגב היה בעל קשקשים רגילים.
ממצאי הגסטוניה מעלים שכנראה הם חיו יחדיו בעדרים, אף שמבנה רגליהם הקצרות נראה כלא מתאים לכך.
הם היו צמחוניים שחיו ביערות של יוטה והשתמשו בשריונם ודוקרניהם להתגונן מטורפים כמו היוטרפטור.
ייתכן שהם השתמשו בדוקרניהם גם כדי להילחם בינם לבין עצמם.
דינוזאור זה הופיע בסדרה מועדון הקרב הג'ורסי.
גסטיי (בהונגרית: Gesztely) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית גסטיי קטנה בעשרות השנים האחרונות מ-2,708 תושבים בשנת 1990 עד 2,533 תושבים בשנת 2022 (ירידה של כ-5%).
משפחה יהודית ראשונה בכפר הוזכרה במפקד משנת 1739. במשך השנים התפתחה במקום קהילה יהודית אורתודוקסית ובה בית כנסת ומוסדות לימוד.
בשנת 1944 הובלו כל היהודים לגטו שאטוראליאויהיי ולאחר כמה שבועות בתנאי רעב וצפיפות קשים נלקחו למחנה ההשמדה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לכפר כ-15 יהודים, רובם ניצולי המחנות לעבודות כפייה, אך תוך זמן קצר עזבו.
גסטון אלכסנדר אוגוסט, מרקיז דה גאליפה היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר התפרסם כמי שדיכא את הקומונה הפריזאית.
בהמשך כיהן כשר המלחמה של צרפת וסייע בסיומה של פרשת דרייפוס.
גאליפה נולד בפריז ב-23 בינואר 1831. בשנת 1848 הוא התגייס לצבא צרפת וב-1853 הוצב כלוטננט משנה בחיל הפרשים.
ב-1855 הוא לחם במלחמת קרים כחלק מהמשמר הקיסרי, והתבלט במהלך המצור על סבסטופול.
ב-1857 הוא הועלה לדרגת לוטננט ונשלח לאלג'יריה.
ב-1860 הוא קודם לדרגת קפטן וצורף למטה האישי של הקיסר נפוליאון השלישי.
ב-24 ביולי 1863 הוא מונה לפקד אסקדרון ברגימנט ההוסרים ה-1. הוא חזר עמו לאלג'יריה, ועל שירותו שם זכה באות קצין לגיון הכבוד.
ב-1863 הוא נשלח למקסיקו כחלק מהמשלחת הצרפתית למקסיקו.
ב-19 באפריל של אותה שנה הוא נפצע קשה במהלך המצור על פואבלה.
לימים הוא סיפר שנאלץ להחזיק את מעיו בכובעו כדי שלא יפלו.
הקיסרית אז'ני שחיבבה אותו מאוד, סרבה לאכול עד שהוא נרפא.
מאז הוא נשא לוחית כסף על בטנו.
בעקבות פציעתו הוא חזר לצרפת, והביא עמו את הדגלים המקסיקניים שנתפסו.
לאחר שהחלים הוא חזר למקסיקו ופיקד על כוחות הגרילה הפרו-צרפתיים שלחמו במקסיקנים.
ב-17 ביוני 1865 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-14 באוגוסט 1867 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט השאסורים האפריקאים ה-3. ב-30 באוגוסט 1870 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד בריגדת השאסורים.
הוא פיקד על הבריגדה במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה.
במהלך קרב סדאן, הסתערו אנשיו בגבורה על הכוחות הפרוסיים.
וילהלם הראשון, מלך פרוסיה אשר נכח במקום, הצהיר בהערצה: "אה, האמיצים!".
עם זאת, כאשר מפקדו הורה לו לתקוף פעם נוספת, הצהיר גאליפה: "כל מה שתרצה, המפקד, כל עוד אחד מאתנו נשאר בחיים".
לאחר סיום הקרב הוא נפל בשבי.
עם סיום המלחמה שוחרר גאליפה וחזר לצרפת.
חרף היותו בן אצולה ומקורב לקיסר, הלהט הפטריוטי של לאון גמבטה הרשים אותו מאוד והוא הפך לנאמן בכל ליבו ל.
הוא קיבל פיקוד על הכוחות שנקראו "צבא ורסאי" ודיכאו באכזריות את מרד הקומונה הפריזאית במהלך שמונה ימי לחימה שנודעו בכינוי "שבוע הדמים" (La Semaine Sanglante).
גם לאחר דיכוי המרד, אנשיו לכדו אלפי אזרחים לא חמושים והוציאו רבים מהם להורג.
לטענת חלק מההיסטוריונים, גאליפה ביצע את ההוצאות להורג באופן שרירותי לחלוטין על פי גחמות לבו.
באחת הפעמים הוא הורה לאסוף את כל השבויים בעלי השער האפור.
הוא צעק עליהם: "אתם ראיתם את יוני 1848 אתם אשמים יותר מהאחרים!" והורה להרוג אותם.
מספר קרבנותיו מוערך ב-3,000 איש.
התנהגותו זיכתה אותו בכינוי: "פוסילר דה לה קומונה" ("התליין של הקומונה").
חרף המוניטין שלו כרוצח, הוא נמנה עם החברה הגבוהה של פריז והיה דמות אקסצנטרית וידועה.
פרשיות האהבים הרבות שלו היו לשם דבר.
הוא אף היה מיודד מאוד עם אדוארד השביעי והנרי קמפבל-באנרמן.
מרסל פרוסט ביסס את דמותו של הגנרל פרוברוויל בספרו "בעקבות הזמן האבוד" על דמותו של גאליפה.
כמו כן הוא התנגד לניסיון ההפיכה של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה.
במקביל, הוא המשיך לטפח את הקרייר הצבאית שלו.
ב-1873 הוא הועלה לדרגת מפקד בלגיון הכבוד, וב-1874 קיבל את הפיקוד על הבריגדה ה-31. ב-1875 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה והועבר לפקד על הדיוויזיה ה-15 עד 1878 עת הועבר לפקד על הקורפוס ה-9.
ב-1879 הוא העמיד את עצמו בבחירות לנשיאות צרפת וזכה בקול אחד (מתוך 669).
ב-1880 הוא הועלה לדרגת קצין גבוה בלגיון הכבוד ומונה למושל הצבאי של פריז.
ב-1882 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-12 ובמקביל שימש כמפקד חיל הפרשים עד 1885. ב-1887 הוענק לו הצלב הגדול של לגיון הכבוד והוא הפך לחבר במועצת המלחמה העליונה ובהמשך למפקד בית הספר לפרשים.
במהלך פרשת דרייפוס, הוא נמנה בין הקצינים המעטים שהאמינו בחפותו של הקצין היהודי אלפרד דרייפוס שנאשם בריגול על לא עוול בכפו.
בשלב מסוים הוא אף הודיע שלא יצא מביתו עד שהפרשה תסתיים.
הוא אף סולק בשל כך מחלק מהמועדונים בהם היה חבר.
ב-22 ביוני 1899 הוא נקרא בידי ראש ממשלת צרפת החדש פייר ולדק-רוסו לשמש כשר המלחמה בממשלתו.
ולדק-רוסו היה נחוש להעניק לדרייפוס משפט חוזר, והיה זקוק לשר מלחמה שיתמוך בעמדתו.
המינוי גרר זעם רב הן בקרב סיעות הימין שהיו ברובן אנטי-דרייפוסריות, והן בקרב סיעות השמאל שלא שכחו לגאליפה את טבח הקומונה.
כדי למתן את תגובת השמאל, בחר ולדק-רוסו בסוציאליסט הנודע אלכסנדר מילרן להיות שר המסחר שלו.
בפועל, דווקא העובדה שהן הימין והן השמאל זעמו על הממשלה החדשה, גרמה לכך שהיא עמדה יציבה כיוון ששני הצדדים לא יכלו לשתף פעולה.
במהלך ישיבת הממשלה הראשונה, קידמו סיעות השמאל את גאליפה בקריאות: "תחי הקומונה!
גאליפה עצמו לא התרגש והשיב בקריאה: "הרוצח נוכח!".
בזכות פעילותם של ולדק-רוסו וגאליפה, הוחזר דרייפוס מאי השדים והועמד למשפט חוזר בעיר רן.
גם במשפט זה יצא דרייפוס חייב, אולם ביוזמתם של ולדק-רוסו וגאליפה, הוא קיבל חנינה מיוחדת מהנשיא אמיל לובה.
ב-1900 הוא פרש מתפקידו וחי את שארית חייו בפריז עד מותו ב-9 ביולי 1909 בגיל 78.
באוקטובר 1859 הוא נישא לפירנצה ג'ורג'ינה לאפיט, בתו של הרוזן שארל לאפיט ואחייניתו של הבנקאי ז'אק לאפיט.
גסטון אלכסיס סילבה פרדומו (בספרדית: Gastón Alexis Silva Perdomo; נולד ב-5 במרץ 1994) הוא כדורגלן אורוגוואי בעמדת הבלם בפניארול.
סילבה התחיל את הקריירה המקצועית שלו בדפנסור ספורטינג.
ב-8 בנובמבר 2011, סילבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד מונטווידאו וונדררס.
ב-21 ביולי 2014, סילבה חתם לארבע שנים בטורינו מהסרייה א' תמורת 2.3 מיליון אירו.
ב-18 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו בטורינו במשחק נגד קלאב ברוז', במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-11 בדצמבר 2014, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד פ.צ.
ב-18 באוגוסט 2016, סילבה הושאל לגרנדה מליגת העל הספרדית.
10 ימים לאחר מכן, סילבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה 0–1 נגד לאס פאלמאס.
ב-24 ביולי 2017, פורסם כי סילבה חתם באוניברסידד נסיונל, אך כעבור כשבוע חתם באינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית.
בעקבות המקרה, תבעה נסיונל את סילבה וביוני , נקבע כי על המועדון לשלם כ-1.6 מיליון דולר בגין ההעברה שלא התממשה.
ב-3 בספטמבר 2020, חתם בוסקה, העולה החדשה ללה ליגה בחוזה לשנה.
ב-23 באוגוסט 2021 חתם בקרטחנה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-14 ביוני 2022 סילבה חתם בפואבלה מליגת העל המקסיקנית.
בצעירותו, שיחק בנבחרות הצעירות של אורוגוואי.
בשנת , הגיע עם נבחרת הנוער למקום השני בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17.
ב-30 באוקטובר 2014, סילבה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–3 נגד .
סילבה, נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2015, קופה אמריקה 2016 ומונדיאל 2018.
גסטון אלפונסו בראון הוא ראש הממשלה ושר האוצר של אנטיגואה וברבודה מאז 2014., מטעם 'מפלגת העבודה'.
לפני שנכנס לפוליטיקה, היה בנקאי ואיש עסקים.
בראון נשוי בשנית לחברת הפרלמנט מריה בירד-בראון (ילידת 1991) ולזוג שני ילדים.
לבראון שלושה צאצאים מנישואיו הקודמים.
גסטון שוקנס היה במאי בלגי.
בשנת 1926 עשה לעצמו גסטון שוקנס שם עם הקומדיה הראשונה שלו "הנהג שלי".
בשנת 1930 יצר את "משפחת קלפקנס", שנחשב לסרט הקולי הבלגי הראשון (הצליל הוקלט בתקליט LP).
בשנת 1931 ביים את הסרט העלילתי הבלגי הראשון באמצעות צליל אופטי שהפגיש מוזיקה ותמונות באותו המדיום, ב"החלום היפה ביותר".
שוקנס היה כמעט שלושים שנה דמותו של הקולנוע הבלגי הפופולרי.
למעשה, הוא מתמודד עם כל הז'אנרים, הסרטים התיעודיים (הכדורגל הבלגי, 1922, המקום הגדול בבריסל, 1943), סרטי אמנות (הציירים שלנו, 1926), מלודרמה (לעולם לא תדע, 1927), דרמה פטריוטית (צלב היסר, 1928, בימוי משותף עם פול פלון) או קומדיות חסרות מעצורים, כמו תן למוזיקה (1935) או בוסמנים וקופנול (1938).
סרטו "זו הייתה התקופה הטובה" (1936) היה ההצלחה הגדולה ביותר של שנות השלושים בבלגיה, רק עלה על ידי שלגיה ושבעת הגמדים של וולט דיסני.
גרגורי לקרואה, חוקר תולדות הקולנוע ב-ULG, כותב, עם זאת, כי "הקומדיות הפופולריות שלו, שעשעו את ההמונים לפני מלחמת העולם השנייה, בסופו של דבר משעממות את הציבור ונראות כקומדיות יום ראשון".
פול פלון הוא לעיתים קרובות מנהל הצילום של שוקנס.
פייר פול אנרי גסטון דומרג היה פוליטיקאי צרפתי בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
במשך שתי קדנציות כיהן דומרג בתפקיד ראש ממשלת צרפת לחצי שנה ב-1914 ולחצי שנה ב-1934. בין 1924 ל-1931 כיהן דומרג בתור נשיא צרפת בתקופה שכללה 12 ממשלות שונות.
הוא היה ראש המדינה הצרפתי היחיד, מלבד אנרי הרביעי, מלך צרפת, שהיה במקורו נוצרי פרוטסטנטי.
דומרג נולד במחוז גרד באוקסיטניה (חבל מנהלי) בדרום הקיסרות הצרפתית השנייה.
דומרג היה חבר הבונים החופשיים והחל דרכו הפוליטית בשורות המפלגה הרדיקלית בראשות ז'ורז' קלמנסו.
ב-9 בדצמבר 1913 מונה לראש ממשלת צרפת בתקופת נשיאותו של רמון פואנקרה ונותר בתפקיד עד יוני 1914. דומרג עמד בראש משרד המושבות בממשלות רנה ויויאני ואריסטיד בריאן בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1917 נשלח מטעם הממשלה אל הרפובליקה הרוסית במטרה לשכנע את ראש ממשלתה אלכסנדר קרנסקי שלא להגיע לשולחן המשא ומתן עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית לסיום החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
דומרג נבחר בשנת 1924, לאחר המלחמה, לנשיא צרפת ה-13. בכך היה לפרוטסטנטי היחיד להחזיק במשרה הזאת.
הוא כיהן בתפקיד עד 1931 בתקופה של תסיסה אזרחית ממושכת.
בשנת 1934 נבחר לקדנציה שנייה בתור ראש ממשלה בראשות ממשלה שהורכבה ממפלגות הימין השמרני.
הממשלה הוקמה עקב מהומות ה-6 בפברואר של תנועות ימין שונות.
הממשלה החזיקה מעמד מעת יותר מחצי שנה עד שמשבר בהנהגה הוביל להעברת סמכויות ראשות הממשלה לפייר אטיין פלנדן.
דומרג נחשב להיות בין הנשיאים הצרפתים הפופולריים ביותר, במיוחד לאחר קודמו, אלכסנדר מילרן, שהיה שנוי במחלוקת.
דומרג היה הנשיא הראשון להינשא בעודו מכהן בתפקיד.
גסטון קרונל היה חלילן קלאסי ומורה צרפתי.
משנת 1941 עד 1969 הכשיר קרונל כ-135 תלמידי חליל זוכי פרס ראשון בקונסרבטואר של פריז.
בשנת 1969 החליף אותו החלילן ז'אן-פייר רמפל (זוכה הפרס הראשון לשנת 1944).
נוסף לז'אן-פייר רמפל, לימד קרונל אין-ספור מוזיקאים, בהם רוז'ה קוט וג'יימס גולוויי.
גַסטוֹן פַּלֶבְסְקִי היה פוליטיקאי צרפתי.
מקורב של שארל דה גול במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה.
הוא ידוע גם כמאהב של הסופרת האנגלייה ננסי מיטפורד, ומופיע בצורה בדיונית בשניים מהרומנים שלה.
פאלבסקי נולד בפריז למשפחה יהודית, בן לתעשיין מוריס סרז' (מואיז הרש) פאלבסקי (נולד ב־1867 בקוברין, אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס; מת ב־1938) ולרוֹז לבית דיאמנט-ברגר (נולדה ב־1869 בבוזאו, רומניה; מתה ב־1954).
גסטון פאלבסקי התחנך בסורבון, במכון למדע המדינה פריז ובאוניברסיטת אוקספורד; הוא שלט היטב באנגלית והיה אנגלופיל מושבע.
באמצעות קשרים משפחתיים, השיג תפקיד אצל המרשל אובר ליאוטי, המושל הכללי הצרפתי במרוקו.
ב־1928 הפך למזכירו הפרטי הראשי של פול ריינו, פוליטיקאי מוביל שהיה אז שר האוצר, ואשר הפך לראש ממשלת צרפת במרץ 1940. דרך ריינו, ב־1934, פגש פאלבסקי לראשונה את שארל דה גול, והפך לתומך בדעותיו הפוליטיות והצבאיות.
עם פרוץ המלחמה ב־1939 גויס פאלבסקי בדרגת סגן לחיל האוויר הצרפתי, ושירת בקרב בעקבות הפלישה הגרמנית לצרפת במאי 1940. הוא שהה בצפון אפריקה הצרפתית בזמן שביתת הנשק של יוני 1940, שבה חדלה צרפת מלהתנגד לכיבוש הגרמני.
משסירב לקבל את תבוסתה של צרפת, הגיע פאלבסקי ללונדון בסוף אוגוסט והצטרף לכוחות צרפת החופשית של דה גול.
הלה מינה אותו למנהל התיק המדיני של תנועת צרפת החופשית, והוא מילא תפקיד מוביל במשא ומתן בין דה גול לבין ממשלת בריטניה, אשר בתחילה התייחסה לדה גול בספקנות.
במרץ 1941 קיבל פאלבסקי דרגת לוטננט־קולונל ומפקד צבא צרפת החופשית במזרח אפריקה, והוביל אותו נגד הכוחות האיטלקיים במהלך הכיבוש מחדש של סומליה הצרפתית (כיום ג'יבוטי).
בספטמבר 1942 הוחזר פאלבסקי ללונדון כדי לשמש ראש לשכתו של דה גול, תפקיד שבו נדד אחרי דה גול מלונדון לאלג'יר ב־1943 ובאוגוסט 1944 לפריז המשוחררת.
הוא נודע בתור יד ימינו ואיש אמונו של דה גול, וכישוריו הדיפלומטיים והידע שלו על הבריטים הפכו אותו לבעל ערך רב עבור דה גול, שלא הבין את הבריטים ולא בטח בהם.
פאלבסקי נותר ראש הלשכה של דה גול עד להתפטרותו של הלה מתפקיד ראש הממשלה הזמנית בינואר 1946. ב־1947 הפך לתומך מוביל של ה"גוליזם" ולאחד ממייסדי המפלגה הגוליסטית הראשונה, Rassemblement du Peuple Français (RPF).
בשנת 1951 נבחר פאלבסקי לאספה הלאומית כנציג RPF של מחוז הסן (פריז).
בעקבות כישלון ה־RPF בבחירות, פרש מהפוליטיקה.
ב־1957, לבקשתו של דה גול, מונה פאלבסקי לשגריר באיטליה, תפקיד שמילא עד 1962. בשנת 1962 מונה פאלבסקי על ידי ראש הממשלה ז'ורז' פומפידו לשר הממונה על מחקר מדעי, אנרגיה אטומית ושאלות חלל, השר הצרפתי הראשון עם אחריות מפורשת לנושאים אלו.
ב־1 במאי 1962 היה פלבסקי עד לניסוי הגרעיני הצרפתי הסודי "בריל" באלג'יריה.
פיר הבדיקה לא הצליח להכיל את הפיצוץ, והוא נחשף לקרינה כתוצאה מדליפה של לבה רדיואקטיבית ואבק לאטמוספירה.
הוא האמין שהלוקמיה שבה לקה מאוחר יותר בחייו נגרמה כתוצאה מתאונה זו.
פאלבסקי מת מלוקמיה ב־1984, בגיל 83.
החל ב־1974 זכה למספר משרות כבוד ועיטורים:
כצייר חובב בעל כישרון, היה חבר באקדמיה לאמנויות יפות.
הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
התואר והצלב של חבר מסדר השחרור.
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (לאחר כהונתו כשגריר לאיטליה)
בחייו האישיים, היה פאלבסקי רודף שמלות ידוע לשמצה ופזיז, וזה הוציא לו מוניטין של קלות דעת שפגעה בסיכוייו לקריירה פוליטית רצינית.
רק מעמדו אצל דה גול, אשר לוֹ היה מסור ונאמן לחלוטין, איפשר לו לכהן בתפקיד בכיר.
בלונדון במהלך המלחמה פגש את הסופרת ואשת החברה הגבוהה האנגלית ננסי מיטפורד, והתחיל איתה רומן ארוך, נלהב אך קטוע ומתחדש לסירוגין.
הנסיבות הפרידו ביניהם לקראת סוף המלחמה, אך ב־1946 עקרה מיטפורד לצמיתות לפריז, ומערכת היחסים ביניהם, אף כי מעולם לא הייתה פומבית, נמשכה עד מותה ב־1973. על אף זאת, יצר מערכות יחסים רומנטיות עם נשים רבות אחרות.
ב־1969, מבלי לסיים במפורש את הרומן שלו עם מיטפורד (ולימים ליווה אותה בעת מותה), התחתן פאלבסקי עם אלן־ויולט דה טלייראן־פריגור (1915–2003), הדוכסית מסאגאן, בתם של הדוכס השביעי מטלייראן ושל רעיית אנה גוּלד.
פאלבסקי והדוכסית ניהלו רומן ארוך לפני הגירושים של הדוכסית מבעלה הראשון, ונולד להם בן מחוץ לנישואים.
בעולם דובר האנגלית מוכר פאלבסקי בעיקר הודות להופעתו בדמות פאבריס, הדוכס דה סוֹבֶטֶר, בשני הרומנים של ננסי מיטפורד, "המרדף אחר האהבה" (1945) ו־"אהבה באקלים קר" (1949).
הראשון שבהם מכיל תיאור מדויק למדי של מערכת היחסים ביניהם, אם כי הוא מועבר מפריז שלאחר המלחמה לפריז שלפני המלחמה.
למרות אהבתה של מיטפורד לפאלבסקי, תיארה אותו בצורה מאוד מפוכחת ברומנים הללו, ללא ניסיון להסוות את בגידותיו הרבות.
הוא לא נעלב מכך, וכאשר מיטפורד הציעה להקדיש את "המרדף אחר האהבה" באופן דיסקרטי ל"הקולונל", הוא התעקש שתשתמש בשמו האמיתי.
גסטון רייניג (בלוקסמבורגית: Gaston Reinig; נולד ב-17 בנובמבר 1956) הוא גנרל לוקסמבורגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג בין השנים 2008–2013.
רייניג נולד בדיקירך ב-17 בנובמבר 1956. לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא לוקסמבורג.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית הבלגית בבריסל, וב-1980 חזר ללוקסמבורג והוצב במרכז ההכשרה בדיקירך.
ב-1981 החל ללמוד בבית הספר לחי"ר במונפלייה.
ב-1982 החל לפקד על יחידות קטנות בצבא לוקסמבורג, וב-1984 מונה למפקד הכוחות הלוקסמבורגיים שהוקצו לכוח הרב-לאומי של נאט"ו.
בין 1992–1995 הוא שימש כנציג לוקסמבורג בוועדות הכספים, הלוגיסטיקה והמנהלה של נאט"ו.
ב-1997 הוא הוצב בבוסניה והרצגובינה.
ב-1998 הוא מונה לנציג לוקמבורג בוועדה הצבאית של נאט"ו, וב-2000 הוסמך לייצג אותה גם בוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
ב-2002 הוא מונה למפקד המרכז הצבאי בדיקירך - הבסיס הצבאי הראשי של צבא לוקסמבורג.
ב-15 בינואר 2008 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-1 בפברואר 2013.
גסטון הרנן אולביירה אצ'בריה (בספרדית: Gastón Hernán Olveira Echeverría; נולד ב-21 באפריל 1993 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בקבוצת קלוב אולימפיה מליגת העל הפרגוואית.
אולביירה גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט מונטווידאו.
בשנת 2014 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האורוגוואית.
ב-17 בינואר 2021 הושאל אולביירה למשך עונה אחת לקלוב אולימפיה מליגת העל הפרגוואית.
בתום תקופת ההשאלה חתם במועדון באופן קבוע.
נבחרת אורוגוואי עד גיל 23
פדרו גסטון אלברס סוסה (בספרדית: Pedro Gastón Álvarez Sosa; נולד ב-24 במרץ 2000 במלו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל קאדסיה מליגת העל הסעודית.
אלברס גדל במחלקות הנוער של בוקה ג'וניורס מלו, סרו לארגו ודפנסור ספורטינג.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דפנסור ספורטינג במסגרת ליגת העל האורוגוואית.
הוא ערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-7 באפריל 2021 חתם אלברס בבוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית.
ב-28 בינואר 2022 הושאל אלברס למשך עונה וחצי לחטאפה מלה ליגה.
בחצי העונה הראשונה של ההשאלה לא ערך הופעות במדי המועדון.
ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד ויאריאל במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2022/2023. ב-4 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-1 לוולנסיה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-19 באוגוסט 2024 חתם אלברס באל קאדסיה הסעודית.
גסטון לוסיאנו אווילה (בספרדית: Gastón Luciano Ávila; נולד ב-30 בספטמבר 2001 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פורטלזה מליגת העל הברזילאית.
אווילה גדל במחלקות הנוער של בוקה ג'וניורס ורוסאריו סנטראל.
ב-3 בפברואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בוקה ג'וניורס, בניצחון 2-1 על טאז'רס במסגרת המחזור ה-18 בליגת העל הארגנטינאית לעונת .
בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במועדון.
ב-10 בפברואר 2021 הושאל אווילה לרוסאריו סנטראל מליגת העל הארגנטינאית למשך עונת .
ב-15 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על ארחנטינוס ג'וניורס במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-3 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לאלדוסיבי במסגרת הליגה.
הוא ערך 27 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-23 ביולי 2022 חתם אווילה ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על אויפן במסגרתת המחזור הרביעי בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, וזכה עם המועדון באליפות בלגיה, בגביע הבלגי ובסופר קאפ הבלגי.
ב-22 באוגוסט 2023 חתם אווילה על חוזה לארבע שנים באייאקס מליגת העל ההולנדית.
ב-18 בינואר 2025 הושאל אווילה לפורטלזה הברזילאית לעונה אחת.
אחיו, צ'ימי אווילה , הוא כדורגלן אוססונה.
גסטון הלמוט גלוק היה מהנדס ואיש עסקים אוסטרי, שייסד את חברת גלוק שמייצרת כלי נשק.
גלוק נולד בווינה, אוסטריה בשנת 1929. בנערותו, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, גויס לשירות צבאי בוורמאכט.
לאחר המלחמה סיים לימודי הנדסה, והחל לעבוד בחברה שייצרה מקדחות ידניות.
ב-1963 נוסדה חברת 'גלוק' אך למרות ששמה קשור באקדחים, בתחילת דרכה ייצרה החברה מוטות לווילונות.
במפעל הועסקו עובדים בעלי ניסיון בייצור פולימרים מתעשיית המצלמות.
בשנות ה-70 החלה החברה ליצר סכינים עבור צבא אוסטריה.
ב-1980 תוכנן האקדח הראשון, הגלוק 17, שייחודיותו בכך שבייצור גוף הנשק ורבים מחלקיו נעשה שימוש חלוצי בפולימרים פלסטיים.
האקדח נוסה לראשונה בצבא האוסטרי ב-1981, והוכנס לשירות תחת השם P80. באפריל 1981 הגיש גלוק בקשה לרישום פטנט.
גלוק נישא להלגה בשנת 1958, השניים הקימו ביחד את חברת גלוק.
בשנת 2011 התגרש הזוג, והלגה הגישה תביעה כנגד גסטון על סכום של 500 מיליון דולר.
ביולי 1999 חשד גלוק שצ'ארלס אוורט, אחד מיועציו הפיננסיים הקרובים ביותר, מועל בכספים.
טענותיו של גלוק הביאו את אוורט לשכור רוצח שכיר צרפתי במטרה לרצוח את גלוק באמצעות פטיש גומי בחניון, כך שהרצח יראה כתקרית וכתאונה.
גלוק אמנם נפגע בראשו אך הצליח להתגונן, הכה את התוקף באגרופים עד שהתמוטט.
אוורט והמתנקש הורשעו בניסיון רצח ונשלחו לכלא.
גסטי בוקהוסט בע"מ, המוכרת במותג Guesty, היא חברת תוכנה ישראלית המספקת שירותי מחשוב לענף התיירות והאירוח.
החברה הוקמה ביוני 2014 בשם SuperHost על ידי האחים קובי ועמיעד סוטו.
עמיעד סוטו הוא מנכ"ל החברה, וקובי סוטו פרש ממנה.
ורד רביב שוורץ היא נשיאת החברה וה-COO שלה.
הרעיון להקמת החברה נבע מניסיונם של האחים בהשכרת דירות שלהם דרך Airbnb.
החברה החלה דרכה במסגרת האקסלרטור Y Combinator.
מוצרי החברה משמשים לניהול השכרה של נכסים לטווח קצר במסגרת ענף התיירות והאירוח, ובכלל זה מוצרים לסליקת תשלומים המותאם לתעשיית האירוח, מודול לניהול כספי ולניהול מנעולים דיגיטליים.
החברה פועלת בכ-80 מדינות, ועם למעלה מ-200 שותפיה בתעשיית האירוח וההשכרה נמנות Airbnb, booking.com, TripAdvisor, Expedia ועוד.
באפריל 2024 העסיקה החברה 750 עובדים ב-15 משרדים בעולם.
באפריל 2021 רכשה החברה את חברת ההזנק האמריקאית MyVR ואת חברת Your Porter.
עם הקמתה ביוני 2014 גייסה החברה 1.5 מיליון דולר.
במאי 2017 גייסה החברה שלושה מיליון דולר.
באפריל 2018 גייסה החברה 20 מיליון דולר.
במרץ 2019 גייסה החברה 35 מיליון דולר.
באפריל 2021 גייסה החברה 50 מיליון דולר.
באוגוסט 2022 גייסה החברה 170 מיליון דולר.
באפריל 2024 גייסה החברה 260 מיליון דולר, ובנוסף עברו 40 מיליון דולר במסגרת עסקאות סקנדרי.
גסטון הרביעי מביארן , "הצלבן" (le Croisé), היה הוויקונט של ביארן בשנים 1090–.
במסע הצלב הראשון היה בין כובשי ירושלים ורוב חייו השתתף במערכות הרקונקיסטה בספרד שבמהלכן נפל בקרב.
גסטון הרביעי היה בנו של קנטול החמישי, ויקונט ביארן , ובמות אביו ב-1090 ירש את תוארו ואת נחלותיו.
בתקופת שלטונו הרחיב וייצב את גבולותיו, ולמרות מעמדו כווסאל של דוכסות אקוויטניה, הפך את ביארן לטריטוריה אוטונומית ונעשה בעל בריתה של ממלכת אראגון שמדרום לפירנאים.
ב-1096 יצא למסע הצלב הראשון, שבו פיקד על כוח מקרב אנשי ביארן במחנהו של רמון הרביעי, רוזן טולוז (המוּכּר גם כריימונד מסן ז'יל).
גסטון הרביעי מביארן היה מהמנהיגים בדרג המשני שהורשו להניף את דגליהם שלהם, בדומה לטנקרד ולבלדווין השני, רוזן אנו.
גסטון לקח חלק במצור על ניקאה ב-1097 ובקרב דוריליאום אחריו.
במערכת המצור על אנטיוכיה ב-1097–1098 פיקד על אחד הכוחות בקרב המכריע נגד כרבוגא, האטאבג של מוסול.
בנסיבות הסכסוכים בין מנהיגי מסע הצלב בעקבות תפיסת אנטיוכיה, עזב את רוזן טולוז והצטרף עם אנשיו לגוטפריד מבויון במסע לירושלים.
יחד עם טנקרד נשלח כחלוץ לפני המחנה לרמלה ולבית לחם.
במערכת המצור על ירושלים ב-1099 הופקד גסטון על בניית מכונות המצור.
ב-15 ביולי 1099 היה בין ראשוני הנכנסים לעיר וסייע לטנקרד בכיבוש אזור הר הבית.
טנקרד וגסטון ניסו להגן על המוסלמים שמצאו שם מפלט, אך אלה נרצחו בכל זאת בידי צלבנים אחרים.
באוגוסט 1099 נלחם בקרב אשקלון, וב-1102 כבר נמצא במכורתו.
אין ראיה לכך שנלווה לרוזן טולוז במסע הצלב של 1101 נגד סולטנות רום.
אחרי שובו לביארן חיזק גסטון את קשריו עם ממלכת אראגון.
הוא נענה לקריאתו של אלפונסו הראשון, "הלוחם", והצטרף למערכות הרקונקיסטה נגד המוסלמים בספרד.
אראגון נקראה ממלכה, אבל בתקופה זו לא עלתה על ביארן בשטחה ובכוחה, והטאיפה של סרקוסטה (סרגוסה) האפילה עליה.
ב-1118 מילא גסטון מביארן תפקיד מכריע בכיבוש העיר סרגוסה מידי המוסלמים, לצד אחיו למחצה קנטול השני מביגור .
הישגיו זיכו אותו בתפקיד מושל העיר ובנכסים נוספים, וכ"סניור של סרגוסה ואונקסטיו" (Uncastillo) היה מעמדו שווה ערך לזה של משפחות האצולה האראגונזיות הראשונות במעלה.
גסטון הרביעי מביארן נהרג ב- בקרבת ולנסיה במארב של לוחמי המוראביטון.
ראשו נכרת ונישא לראווה ברחובות גרנדה, ואחרי כן נשלח למראכּש בירת המוראביטון.
גופתו הערופה נפדתה בממון רב ונקברה בבזיליקת גבירתנו של העמוד שבסרגוסה.
בשובו ממסע הצלב במזרח טרח על בניית כנסיות בנחלותיו, בהן הקתדרלות של לסקאר ושל אולורון.
הוא הקים תחנות מחסה לעולי הרגל בדרך סנטיאגו שעברו בנחלותיו.
מיוחסת לו בניית בית החולים סנטה כריסטינה במעבר סומפורט , שנחשב לאחד משלושת בתי המחסה הגדולים של העולם הנוצרי, יחד עם אלה של ההוספיטלרים בירושלים ושל מעבר סן ברנאר הגדול בהרי האלפים.
בהתאם לערכיו הדתיים והאביריים הוריש בצוואתו את נחלותיו באראגון, "שנרכשו בשפיכות דמים ובתהילת ניצחון", כדברי אשתו טאלסה , למסדר אבירי היכל שלמה.
טאלסה מאראגון, אשתו של גסטון הרביעי מביארן, הייתה נכדתו של רמירו הראשון, מלך אראגון, ודודניתו של המלך אלפונסו הראשון.
במותו של גסטון ב- נחשב עדיין בכורו ויורשו קנטול השישי לקטין, ואימו כיהנה כעוצרת.
בהתאם למסורת המשפחתית של לחימה במוסלמים לצד שליטי אראגון, יצא ב-1134 למסע מלחמה בספרד ונפל בקרב פֿראגה .
אחותו גיסקרדה קיבלה את תאריו ונחלותיו בשם בנה פדרו .
סבתו טאלסה משלה כעוצרת עד מותה ב-1136, ואימו גיסקרדה מילאה את מקומה כעוצרת עד 1147. ב-1148 יצא אף הוא למלחמה במוסלמים בהנהגת רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה.
במערכה זו נכבשו טורטוסה, ליידה וכן פֿראגה , שבשעריה נהרג דודו, והוא ביקש לשנות את תוארו מ"אדון וסקה" ל"אדון פראגה".
כסבו וכאבי-סבו דאג להקמת תחנות מחסה לעולי הרגל בדרך סנטיאגו שבתחומי ביארן.
ויליאם גסטון קפרטון השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-31 בשנים 1989–1997.
גסטון קפרטון נולד בצ'ארלסטון, וירג'יניה המערבית.
הוא למד בבית הספר דקסטר שבברוקליין, מסצ'וסטס, בבית הספר האפיסקופלי שבאלכסנדריה, וירג'יניה, ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון.
לאחר סיום לימודיו שב קפרטון לצ'ארלסטון כדי לנהל את חברת הביטוח שבבעלות משפחתו.
עד מהרה הוא היה לבעליה העיקרי, ותחת פיקוחו, היא הייתה לחברת הביטוח העשירית בגודלה בארצות הברית שבבעלות פרטית.
בבעלותו של קפרטון היו בנק וחברת משכנתאות.
במערכת הבחירות למשרת מושל וירג'יניה המערבית של 1988, נחשב קפרטון בתחילה כבעל סיכויים קלושים להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד.
בבחירות המקדימות הוא ניצח בהפרש קל את המועמד מ-1984 ויושב ראש בית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, קלייד סי, ולאחר מכן בבחירות הכלליות, שוב כאנדרדוג, את מועמד המפלגה הרפובליקנית, המושל המכהן ארץ' מור.
בבחירות של 1992 ניצבו מול קפרטון בבחירות המקדימות חברת הסנאט המדינתי שארלוט פריט, ומי שכיהן אז כתובע הכללי של וירג'יניה המערבית, מריו פלומבו.
קפרטון ניצח בבחירות המקדימות, ובבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד הרפובליקנים, מזכיר החקלאות של וירג'יניה המערבית קליב בנדיקט.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, תמך קפרטון בהעברת הצעות חוק בנושאי אתיקה, סלילת כבישים וחינוך.
הוא העלה מיסים במאמץ לשפר את מצבה הפיננסי של וירג'יניה המערבית, וכך צמצם את החוב המדינתי שהגיע ל-500 מיליון דולר ויצר עודף תקציבי של 100 מיליון דולר.
בזכות רפורמות אלו, הגדיר המגזין Financial World את וירג'יניה המערבית כמדינה שהשתפרה באופן הניכר ביותר בארצות הברית.
מבקרים האשימו את קפרטון באי-בקיום הבטחת הבחירות שלו שלא להעלות מיסים, אך מגיניו טענו שהמושל הקודם הצהיר הצהרות מוטעות בנוגע למצב הפיננסי של המדינה וכשל בגילוי הצורך להעלאות מיסים.
קפרטון הדגיש את העובדה שהחינוך היה בראש סדר העדיפויות שלו.
הוא תמך בתוכנית בניית בתי ספר שהובילה להשקעה של 800 מיליון דולר בבניית 58 בתי ספר חדשים ובחידושם של 780 בתי ספר, ובכך השפיע ישירות על שני שלישים של אוכלוסיית התלמידים בבתי הספר הציבוריים של המדינה.
לאחר שביתת מורים קצרה, העלה קפרטון את שכר המורים, כך שבנתון זה עלתה וירג'יניה המערבית מהמקום ה-49 למקום ה-31 בארצות הברית, והכשיר יותר מ-19,000 מורים באמצעות המרכז לפיתוח מקצועי מדינתי עם מטרה לעשות שימוש בטכנולוגיה באופן הטוב ביותר בכיתות הלימוד.
הוא עודד את השימוש במחשבים ובטכנולוגיה בבתי הספר הציבוריים של וירג'יניה המערבית, וכתוצאה מכך נוצרה תוכנית מיומנויות המחשב הבסיסיות של וירג'יניה המערבית, שהחלה בגני הילדים והגיעה עד לכיתות ו'.
סיסמתו החוזרת של "מחשב בכל כיתה" הורחבה מאז כדי שתכלול את כל כיתות בתי הספר.
ב-1996 משכה התקדמותה של וירג'יניה המערבית בחינוך את תשומת הלב הלאומית כאשר זכה קפרטון בפרס עולם המחשבים של מכון סמית'סוניאן.
מעניקי הפרס כינו את קפרטון כבעל חזון ש"שינה באופן יסודי את מערכת החינוך באמריקה" באמצעות שימוש ביזומות טכנולוגיות.
בינואר 1997 ניהל המגזין Education Week מחקר על מערכת החינוך הלאומית, והדגיש את וירג'יניה המערבית על השימוש בטכנולוגיה בחינוך.
כמושל מיקד קפרטון את מאמציו לפיתוח כלכלי, כבישים ותשתיות מודרניים, מערכת הכליאה, איכות הסביבה, מערכת הבריאות, וניהול הממשלה.
כלכלת וירג'ניה המערבית השתפרה במהלך שמונה שנות כהונתו.
שיעור האבטלה ירד מ-9.8 אחוזים ל-6.2 אחוזים כתוצאה מיצירת 86,000 משרות חדשות.