tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום, עם בינוי אגן ההיקוות שלה וסתימתן של אמות עתיקות, הבריכה ריקה, אך בחורף היא מתמלאת מעט מי גשמים ומקבלת מאפיינים טבעיים של שלולית חורף.
הבריכה היא בגודל 97×65 מטר ועומקה 6.6 מטרים, ובהתאם לכך נפחה הוא יותר מארבעים אלף קוב.
חלק מהבריכה חצוב בסלע, וחלק בנוי.
אל קרקעית הבריכה, היצוקה בטון, יורדות מדרגות.
בעבר יצאה מהבריכה אמת מים שהובילה מים לבריכת חזקיהו שבתוך החומות.
במדרגות משולבות אבנים מסותתות מחורבות האזור, על כן בין אבני המדרגות נמצאים משקופים מעוטרים.
הקמת הבריכה מתוארכת לתקופה הביזנטית במקום שייתכן ששימש לפני כן כמחצבה.
הבריכה אגרה מי גשמים מאגן היקוות באזור מרכז העיר של ימינו.
ייתכן כי המים שבבריכה הועברו אל בריכת חזקיהו שברובע הנוצרי שבעיר העתיקה דרך אמת מים (אקוודוקט) ששרידיה התגלו במהלך הכשרת רחוב ממילא למרכז קניות.
בחפירות שבוצעו באזור שער יפו, התגלה רובע מגורים מהתקופה הביזנטית.
אחד האתרים המרכזיים שנמצאו ברובע זה הוא בית מרחץ.
הארכאולוגים מסבירים את מיקומו של בית מרחץ דווקא שם בקרבה לאמת המים שהובילה מים מבריכת ממילא אל בריכת חזקיהו.
בעבר נקראה הבריכה עין גיחון העליון.
בשלהי התקופה העות'מאנית, עם היציאה מן החומות, התפתח המרכז המסחרי של ירושלים בשטח שבין בריכת ממילא לבין שער יפו, ונודע כשכונת ממילא.
בתקופת המנדט הבריטי המשיך להתפתח מרכז העסקים של ירושלים והקיף את שטח הבריכה מצפון וממערב.
האזור הסמוך לבריכה שימש לאורך השנים כבית קברות מוסלמי.
ב-1947 ניסתה עיריית ירושלים המנדטורית לחבר את הבריכה אל מערכת המים המודרנית של ירושלים.
כחלק מניסיון זה שופצה הבריכה.
על מנת למנוע איבוד מים, נוצקה קרקעית הבריכה כולה מבטון.
קירות הבריכה שופצו ומשאבת מים המונעת על ידי מנוע דיזל של חברת קטרפילר הותקנו בצד הבריכה.
הניסיון לא צלח שכן הציפיות שהבריכה תאגור כמות מים משמעותית התבדו.
למרות ניתוקה של הבריכה מאגן ההיקוות הטבעי שלה, מתמלאת הבריכה בימי החורף במי גשמים.
בעבר חיו בחורף אלפי קרפדות במי הבריכה.
בשנים האחרונות הידלדלה מאוד אוכלוסיית הקרפדות בבריכה לכדי עשרות בודדות.
אחד ההסברים שהועלו לכך הוא חומרי הריסוס נגד עשבים שפוזרו מסביב לבריכה, בתחומו של בית הקברות הסמוך.
על מנת לשקם את אוכלוסיית בעלי החיים הודיעה עיריית ירושלים שתפסיק לרסס את אזור הבריכה.
בקיץ 2015 קיימה עיריית ירושלים תחרות פתוחה לציבור להגשת רעיונות לפיתוח הברכה וסביבתה, כחלק משדרוג גן העצמאות.
בקול הקורא שפרסמה ביקשה העירייה להתחשב בארכאולוגיה, בטבע ובבית הקברות.
מתוך כ-100 ההצעות שהוגשו זכתה ההצעה "שלולית ממילא", ועיקרה מילוי חלקי של הברכה, שמירה על הטבע וההיסטוריה שלה ופיתוח ברכות שכשוך סביבה.
העירייה לא הודיעה אם ומתי תצא התוכנית לפועל.
ביום ירושלים 2025 התקבלה החלטה לשמר, לשקם ולפתח את בריכת ממילא והוקצו כספים לנושא.
בבריכה התגלה בשנת 1997 מין חדש למדע של אילנית.
זהו הדו-חי החדש הראשון שהתגלה בישראל זה עשרות שנים.
שמה המדעי "אילנית היינץ-שטייניץ" (Hyla heinzsteinitzi) ושמה העממי 'אילנית ממילא'.
היא ככל הנראה נכחדה בטבע, אולם אוכלוסייה שלה השתמרה בשבי וגדלה על ידי מגדלים חובבים.
בריכת יער המוכרת גם בשם הישן בריכת עטא (מערבית: בּירְכֶּת עטא), היא שלולית חורף, המתמלאת מים בעונת החורף.
צמחייה מיוחדת נמשכת אליה ובעלי חיים אופייניים לה שוהים בה.
היא חלק מפארק השרון, גן לאומי לצד כביש 4, כביש תל אביב חיפה.
הבריכה היא שריד לביצות, שכיסו את כל האזור.
הביצות האלה יובשו וברכת עטא היא השריד הגדול ביותר לביצות אלה.
בנובמבר 2024 הוכרזה בריכת יער כשמורת טבע.
יער בריכת עטא הוא חלק מיער חדרה שהתפרסם באידיליה "ביער בחדרה" של המשורר דוד שמעוני.
בריכת יער היא שטח קערורי המוצף מי-גשם בחורף.
מי גשמים מתנקזים אליה מהשטח הקרוב, בייחוד מכיוון מזרח.
זרמי המים נתקלים במחסום החוליות ונאגמים.
קרקע הבריכה וסביבתה הקרובה, היא קרקע כבדה, המורכבת מטין מיובש, המונע את ספיגת המים וכך נוצר אגן הניקוז ובעקבותיו הבריכה.
בקיץ הבריכה מתייבשת כמעט לגמרי בשל שאיבת המים להשקיית עדרי צאן ובקר של משפחות בדואיות אחדות שהגיעו למקום בשנות ה-70 מהנגב.
הסביבה של פארק השרון מורכבת מחולות הסופגים את המים בקרקע, באופן יעיל ביותר ולכן גודלה של הבריכה אינו גדול.
בבריכה ובביצה שסביבה גדלה צמחייה אוהבת מים ועופות הבאים לַחְנוֹת בה, לבלות את החורף ואף לדגור במקום.
הצמח האופייני לביצה הוא בוציץ סוככני, השולט ומהווה חגורה בפני עצמו.
עוד אפשר להבחין במקום באגמון האגם, דוחן זוחל ודמסון כוכבני.
בריכת יער היא שריד לביצות חדרה.
באזור זה היו במאה ה-19 ביצות.
מקור ליתושי הקדחת שפגעה ביישובים הערבים עד כלותם ואשר עשו שמות במתיישבי חדרה הראשונים.
כדי להילחם בקדחת החליטו אנשי חדרה למסור חלק מאדמות הביצות לידי הנדיב הידוע, הברון רוטשילד.
בשנת 1895 הסכים רוטשילד, לאחר הפצרות רבות של מתיישבי חדרה ואגודת חובבי ציון, מייסדת המושבה, להתחיל בנטיעת האקליפטוס באזור הביצה.
הסופר משה סמילנסקי ממייסדי חדרה מספר כי בקיץ 1896 הגיעו מאות "פועלים שחורים ממצרים, מומחים ליבוש ביצות ומנוסים בו וניגשו אל המלאכה".
חלקם נפגעו ממחלת המלריה ובסופו של דבר נטעו במקום עצי אקליפטוס רבים והביצות יובשו.
מדריך זאב וילנאי משנת 1941 מספר כי "בימות הגשמים, בעונה גשומה מאד, המים מהביצה הזאת היו שוטפים את הכביש" (כביש חיפה-תל אביב, כביש 4, נסלל בשנת 1936).
בריכת נוי היא בריכה מלאכותית, מעשי ידי אדם, המשמשת באדריכלות הנוף למספר תפקידים במקביל לשימושים פונקציונליים.
בריכות נוי קיימות מזה אלפי שנים כשהעתיקות ביותר הוקמו בערים שונות במסופוטמיה העתיקה.
הבבלים נהגו לבנות בריכות מים בחצרות ארמונות כחלק מעיצוב נופן.
גופי מים בגני נוי נתפשו בעת העתיקה כ"פיסת גן עדן" עלי אדמות וסיפקו הרגשה של חיות בנוסף להיבטיה הפונקציונלים של הבריכה.
בבריכות אלה שולבו בהתאם ליכולות הטכנולוגיות גם מזרקות שהדגישו את תחושת הניתוק של המקום מארציותו וחיזקו את האווירה השמימית.
בריכות עתיקות אלו עוצבו לרוב בצורה של שני גופי מים אורכיים המצטלבים אחד עם השני בצורת '+'.
בריכות אלה שמקורן במסופוטמיה השפיעו רבות מאוחר יותר על התהוות הגן המוסלמי שהיה נפוץ מאוד באדריכלות האיסלאמית ובו שולבו כמעט תמיד בריכות אלו.
דוגמאות מופלאות לגנים אלו קיימים עד היום באיראן, הודו, דרום ספרד ורבות מארצות ערב.
הרומאים הרבו להשתמש בבריכות ששילבו נוי עם שימוש אמיתי.
מרבית הווילות הרומאיות כללו במרכזן אטריום אשר תפקידו היה בין השאר אגירת מי הגשמים אל בריכה מרכזית קטנה.
בריכה זו שימשה לנוי, שתייה ואף למיזוג אוויר טבעי של הבית.
הגן הצרפתי שהיה פופולרי מאוד במאות ה-17 וה-18 עשה שימוש בבריכות נוי שצורותיהם היו עיטורים בפני עצמם.
הבריכות הצרפתיות נבנו כולן בצורה סימטרית, כמו שאר הגן, ולעיתים רבות בצורות רדיאליות דמויות פרח.
סגנון הגן האנגלי שהתפתח כאנטיתזה לזה הצרפתי התאפיין בבריכות מים מלאכותיות שעשו בהם מאמצים רבים כדי שייתפשו כנוף טבעי קלאסי ואידיאלי.
בריכות אלה מקובלות מאוד בגנים באנגליה ולהן תפקיד חשוב בתרבות הפנאי האנגלית עד היום.
השימוש המודרני בבריכות נוי מגוון אף הוא והוא שכיח מאוד גם בעיצוב הנוף העכשווי.
בריכה אקולוגית היא מערכת מים טבעית או מעשה ידי אדם, בה לא נעשה שימוש בחומרי חיטוי רעילים כדי לפרק את החומרים האורגניים במים.
דוגמאות למערכות אקולוגיות: נחל, אגם, ביצה, שלולית חורף.
באדריכלות נוף, המונח בריכת נוי אקולוגית מתייחס לבריכה מעשה ידי אדם הכוללת מגוון דגים וצמחים.
סינון טבעי או אקולוגי נוצר על פי כלל זה: כדי לפרוק 1 ק"ג חומר אורגני (ביומסה) במים, דרוש 1 ק"ג חמצן מומס במים.
ככל שהמים קרים, הם מכילים יותר חמצן, ולהפך.
באזורים חמים כמו בישראל, רוב השנה יש מעט חמצן במים.
פתרון לסינון יעיל באזורים חמים מורכב מהידראוליקה מוקפדת, מערכת סינון מיקרונית ומערכת המרה ביולוגית.
בְּרֵכַת הַשִּׁילוֹחַ (הַשִּׁלֹחַ) היא בריכה בקצה הדרומי של הגן הלאומי "עיר דוד", העיר העתיקה בירושלים.
היא נמצאת בסמוך לאפיק נחל קדרון, מעט צפונית למפגש הקדרון עם גיא בן הנום, ומי הגיחון זורמים אליה דרך נקבת השילוח.
בעקבות החפירות שנערכו מאז שנת 2004 ואילך, נחשפה בריכת השילוח של ימי בית שני.
עד החפירות מקובל היה לזהות את בריכת השילוח מעט צפונית יותר, במקום בו נמצאת בריכה מן התקופה הביזנטית ("הבריכה הביזנטית").
גודל הבריכה בימי הבית השני הגיע ככל הנראה לכ-3 דונם.
בסמוך לבריכה נתגלה ריצוף עשוי לוחות אבן של דרך עולי הרגל – רחוב רחב ידיים שהוביל מהבריכה צפונה לאורך הגיא המרכזי לעבר הר הבית ובית המקדש.
החופרים מניחים שבריכה זו בנויה על שרידיה של בריכת השילוח הקדומה מימי הבית הראשון שאליה היטה חזקיהו המלך את מי הגיחון.
חלק מהחוקרים הסיקו כבר בעבר כי מפעלו של חזקיהו להבאת מי מעיין הגיחון אל תוך העיר הסתיים בבִּרְכֵּת אֶל-חֲמְרַה – היום גן ירק פורח הממוקם ממש מעל שרידי הבריכה מימי בית שני ומכסה אותה.
בריכה זו נבנתה על ידי סגירת עמק הגיא המרכזי בסכר.
ייתכן שבריכה זו שימשה שנים רבות לפני חזקיהו כמאגר מים של מי נגר עילי, ומאז חציבת הנקבה קיבלה את מימי הגיחון באמצעות נקבת השילוח.
בריכה זו נזכרת בספר נחמיה: מן הבריכה הזו לא נחשפו שרידים ברורים לעת עתה, אם כי חלק מהסכר שנחפר החל מ־2023 הוא אכן מתקופת הברזל.
מתחת לרחבה המרוצפת של ימי הבית השני נחשף קטע קטן מתעלת הזנה ויש הגורסים כי תעלה זו הזינה את המים לבריכה מתקופת הברזל.
בקיץ 2004, במהלך עבודות להחלפת צינור ביוב ראשי שנערכו בשוליו המזרחיים של העמק, היישר מתחת למצוק הסלע הדרומי של עיר דוד, חשף הארכאולוג אלי שוקרון עם פקח רשות הטבע והגנים אורי אורבך (שהתבקש על ידי שוקרון לתעד את עבודות התשתית), מדרגות אבן אחדות.
בעקבות כך נערכה חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות בהנהלת אלי שוקרון ורוני רייך.
בחפירה נחשף צדה הצפוני-מזרחי של בריכה מדורגת גדולת מידות.
נחשפו גם פינותיה הדרומית-מזרחית והצפונית-מזרחית.
מטבעות שהוצאו מן המלט המלכד את אבני הבנייה היו כולם מן המאה הראשונה לפנה"ס; מכאן שהבריכה המדורגת נבנתה לראשונה בימי הבית השני.
לא ניתן לדייק ולומר אם היה זה בשלהי ימי החשמונאים, או בתחילת ימי המלך הורדוס.
החופרים הציעו לזהותה עם השילוח המוזכר במשנה (למשל כמקום שאיבת המים לניסוך המים בסוכות, או מקום שאיבת מי החטאת לפרה האדומה) וגם בברית החדשה, בסיפור על ריפוי העיוור .
הסתבר גם שתעלת המים שבה זורמים מי המעיין לאחר יציאתם מניקבת השילוח, היא התעלה המזינה את הבריכה המדורגת.
בריכה זו תופסת את כל שטחו של הגן הגדול, אזור שבעבר כונה בערבית בשם בריכת אל-חמרה.
הבריכה השלמה הייתה ככל הנראה בעלת מתאר טרפזי (צרה יותר בצפונה, והולכת ומתרחבת עם התרחבות העמק לדרומה - כך גם על פי הזווית הקהה של הפינה הצפונית שנחשפה).
היא גדולת מידות (אורך הצלע המזרחית שנחשפה בשלמותה הוא כ-70 מ').
הבריכה בנויה גרמי מדרגות המופרדים על ידי מדרכים (פודסטים) צרים.
סביר כי מדרגות האבן מקיפות את הבריכה מכל עבר, אולם מרבית הבריכה טרם נחפרה.
מאחר שתעלת ההזנה עוברת מעל למדרגה הגבוהה ביותר ניתן היה למלא את כל הבריכה במים ולהציף את כל המדרגות.
השיטה לבנותה במדרגות ובמדרכי ביניים נועדה ודאי לסייע בשימוש בבריכה במפלסי מים שונים.
במקום שמדרגות אבן אחדות חסרות, נתגלו מדרגות בנויות טיח בעל גוון אפור השייכות לשלב קדום יותר של הבריכה.
סוג זה של מדגות מטוייחות אופייני בעיקר למקוואות טהרה מתקופת הבית השני, שמהם התגלו בירושלים למעלה ממאה וחמישים.
מסתבר שהשלב הראשון נבנה בידי מתקיני מקוואות.
מאחר שמדרגות אלה התבלו עקב השימוש הרב שנעשה בבריכה, החליטו לצפות את מדרגות הטיח במדרגות אבן.
היישר מצפון לבריכה נחשפו חלקים מרחבה מרוצפת לוחות אבן.
בין שוליה הצפוניים של הבריכה ובין הרחבה המרוצפת מבדיל סטילובט (אדן בנוי המוגבה בעשרה סנטימטרים מן הרחבה המרוצפת) החוצה את העמק לרוחבו, במקביל לשולי הבריכה.
בסביבה נמצאו חוליות אבן של עמודים (על חוליה אחת נמצאו אותיות עבריות כסימני סתתים).
אלה ניצבו בזמנם על הסטילובט ויצרו חציצה מסוימת בין הבריכה לבין הרחבה הציבורית.
חשיבותם של מי השילוח, בימי הבית השני, לטקס ניסוך המים על מזבח בית המקדש בחג הסוכות, לטהרת זבים (מתוך הנחה שאין להם טהרה במי מקווה רגיל, אלא רק במי מעין) ולהכנת מי החטאת לטהרת טמאי מת, ידועה מהמקורות.
המבנה המיוחד של הבריכה הביא חלק מהחופרים להשערה שמי השילוח שימשו גם לתפקיד נוסף – במים אלה טבלו עולי הרגל וטיהרו עצמם טרם שעלו לבית המקדש בשלוש הרגלים.
החוקרים מצאו דמיון בין הבריכה מימי הבית השני למקוואות טבילה בני התקופה שנתגלו בחפירות הכותל הדרומי וברובע היהודי.
עולי הרגל, שחנו אולי בנחל קדרון הסמוך, שתו ממי השילוח וטיהרו עצמם בבריכה.
הקושי היחיד בהצעה זו נובע מן העובדה שטבילה לשם טוהרה חייבת להעשות ללא חציצה בין הטובל ובין המים, כלומר בעירום.
ייתכן שהיו בתוך המים אזורים מגודרים במחיצות ארעיות (על גבי המדרגות נמצאו נקבים רבים), וייתכן גם שאנשים פשטו את בגדיהם בתוך המים.
מכל מקום הבריכה הזו יכלה לתת למאות אחדות של אנשים גישה בו זמנית אל המים.
הבריכה מימי הבית השני יצאה משימוש במרד הגדול נגד הרומאים בשנת 70. על כך מעידים מספר מטבעות שנתגלו על גבי אבני הריצוף של הרחבה המרוצפת הניגשת אל הבריכה מצפון, המתוארכים כולם לימי המרד הגדול.
המאוחר שבהם זמנו השנה הרביעית למרד שהיא שנת 69. בשנים שלאחר החורבן שטפו גשמי החורף את סחף הגבעות במורד הגיא ובמורד מדרונות הר ציון שממערב לבריכה, אל תוך הבריכה שהתמלאה בשכבות סחף (עד 4 מ' במקומות אחדים) עד שנתכסתה כולה.
יש הסבורים שבתקופה ההלניסטית רומית התקיים בבריכה זו או בסמוך לה פולחן פגני בשם "גד יון" (כך נראה מהמשנה, זבים, א,ה) במקביל לפולחן היהודי בבריכת השילוח הגדולה.
ככל הנראה פולחן 'גד יון' קשור לאלילות יוון שמשכנן הוא ליד מים ובו יש סגולה לבריאות ולרפואה לרוחצים במים הקשורים בפולחן זה.
כמו במקרים רבים העניקה הנצרות לאתר מעטה פולחני חדש למקום בתיאור הנס שישו ביצע בבריכה זו.
הנוסע מבורדו מתאר בשנת 333 בריכה מפוארת ורחבת ידיים שהייתה מוקפת שדרות עמודים מארבעת צדדיה.
הדפנות (22.5 מ' אורך כל צלע) נחצבו בסלע הטבעי ומעליו הייתה בניית גזית.
באמצע הבריכה עמדה מחיצה להפרדה בין גברים לנשים.
לא ברור תיאור זה ביחס לממצא הידוע כיום.
בשנים 1894–1897 נחשפה על ידי פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי שרידיה של כנסיית השילוח שנבנתה באמצע המאה ה-5 על ידי הקיסרית אודוקיה.
הכנסייה הוקמה לזכר סיפור הנס של ישו שהחזיר לעיוור את ראייתו בבריכת השילוח כפי שמתואר בבשורה על-פי יוחנן ט 1–7:
הכנסייה הוקמה מצפון לבריכת השילוח, כלומר על גבי המוצא הדרומי של ניקבת השילוח, וחלקיה נשתמרו היטב, לעיתים עד לגובה העולה על 2.5 מטר.
הכנסייה, שמידותיה 16 מטר ברוחב על 28 מטר באורך, נחלקה לאולם תווך ושתי סיטראות על ידי ארבע אומנות רבועות.
הסיטראות רוצפו בפסיפסים מעוטרים בדגמים שרווחו בתקופה הביזנטית.
הכניסה לכנסייה הייתה מצפון וירדו אליה דרך אטריום (חצר פנימית) ונרתקס מדורג ממנו עברו לכניסה דרך סטיו.
הסיטרה הדרומית נפתחה אל בריכת השילוח במעין סטיו פתוח.
הכנסייה חרבה עם הכיבוש ססאני בשנת 614.
במרכזה של הכנסייה נבנתה בריכה שהוזנה ממי נקבת השילוח.
בריכה זו המשיכה בשימוש גם לאחר חורבן הכנסייה.
התיקון האחרון נעשה בשנת 1879 ואז קיבלה הבריכה את צורתה הנוכחית הקטנה בהרבה (פחות מחמישית) מהבריכה המקורית.
כשבליס גילה ב-1896 את בריכת ארבעת הסטווים ואת שרידי הכנסייה הזדרזו המוסלמים להקים מסגד במקום לבל ינסו הנוצרים לחדש את בניין הכנסייה.
בריכה זו זוהתה בטעות עם מקומה של בריכת השילוח המקורית עד לחשיפה הארכאולוגית בשנת 2004.
בשנת 2004 נחתמה עסקת רכישה בין עטרת כהנים לפטריארכיה היוונית של מספר נכסים בירושלים, בתחום היה כלול גם שטח הבוסתן שכיסה על רוב שטח הבריכה הקדום, שטרם נחפר.
בית המשפט אשרר את העסקה סופית בשנת 2022, ובעקבות כך שטח הבוסתן הועבר לידי אלע"ד והחלה חפירה של רשות העתיקות ברוב שטח הבריכה שעד כה טרם נחשף.
החפירה מתמקדת בשלב הראשון בקיר הסכר שבדרום-מזרח הבריכה, ובקרקעיתה, במיוחד בחלקה המזרחי והתכנון בשנים הקרובות לחשוף את כל שטחה.
בחפירות החדשות ציפו לגלות מדרגות בכל הצלעות של הבריכה, בדומה למדרגות שהכרנו מימי הבית השני, אולם מה שהתגלה הוא היעדר מדרגות דומות ולדעת רוב החוקרים הן לא נעקרו ממקומן, אלא לא נבנו מעולם - נראה שהמדרגות פשוט נבנו מלכתחילה רק בצלע המזרחית.
התגלית הזאת, יחד עם תגליות נוספות, הובילו את חופרי הבריכה להצעה מחקרית מהפכנית.
במספר מאמרים שפורסמו ב־2024 על ידי החופרים נחשון זנטון, פיליפ ווקוסבוביץ ואיתמר ברקו, הם טענו כי מה שהיה נחשב עד כה כמדרגות הבריכה מימי הבית השני אינו אלא מבנה מושבים, כיוון שהוא רק מכיוון מזרח, וכיוון שכל מדרגה בגובה חריג של כ־50 ס"מ.
לדעתם, גובה המים המקורי לא מאפשר שימוש נוח בבריכה כמקור מים, ולכן זהו תיאטרון ימי הרודיאני שהציג את הקרב הגדול של פטרונו של הורדוס, קרב אקטיום של אוגוסטוס קיסר.
אם משתכנעים שהבריכה הזו בכלל לא תיפקדה כבריכת מים (לשתייה, לרחצה או לטבילה), צריך לשאול מחדש האם זו אכן בריכת השילוח.
הם חוזרים למאמר של יואל אליצור מ־2008, שחלק – כבר אחרי הזיהוי של רייך ושוקרון את ברכת אל-חמרה כבריכת השילוח – והציע שבניגוד לכל הנאמר עד כה, ברכת אל-חמרה איננה בריכת השילוח של ימי הבית השני, אלא דווקא ברכת אל-סילוואן, זו שכונתה לעיל "הבריכה הביזנטית".
הם שבים לצילומים ישנים ולתיעודים של בליס ודיקי כדי לטעון שלמרות הממצא הביזנטי, יש בה שלבים קדומים מימי הבית השני, ושהיא הייתה גדולה בהרבה ממה שניתן לראות כיום.
ואם כך, לשיטתם, ברכת אל-חמרה – זו עם התיאטרון הימי – נקראה אצל יוסף בן מתיתיהו בריכת שלמה.
התהיות על התיאוריה הזו רבות.
ראשית, לא ידוע משום מקור על קיומו של תיאטרון ימי בירושלים, על אף שיוספוס מפרט בדרך כלל על דברים מסוג זה.
שנית, בריכת שלמה מוזכרת מעט מאוד אצל יוספוס, ולא סביר שבריכה מפוארת ומונומנטלית מהסוג שנחשף תאוזכר אצלו כל כך מעט.
דוד אדן ביוביץ חשף גם עוד שתי בריכות קדומות סמוכות, שגם הן יכולות להיות בריכת שלמה, והטענה שה"בריכה הביזנטית" היא בעצם מימי הבית השני דורשת ראיות מוצקות יותר.
בריכת שמש היא בריכה להפקת אנרגיה סולארית.
בריכת שמש היא בריכת מים שתוכננה למניעת איבוד חום בגלל מוליכות חום, כך שאנרגיית אור מהשמש הנספגת כאנרגיית חום במים, נאגרת בבריכה ואינה אובדת לסביבה.
האמצעי העיקרי המשמש למניעת איבוד חום הוא שימוש במים במליחות גבוהה, כך שריכוז המלח עולה ככל שמעמיקים בבריכה.
מבנה זה יוצר "מלכודת חום" הגורמת לכך שהחום נאגר בבריכה וממעט להיפלט ממנה.
נעשו גם ניסיונות למנוע איבוד חום בעזרת ג'ל ושיטות אחרות, אך אלו היו פחות מוצלחות.
בריכת השמש מתגברת על הבעיה העיקרית של ניצול אנרגיה מהשמש, שהיא העלות הגבוהה של הקולטים לספיגת אור השמש ודודי המים לאגירת המים החמים.
בבריכת שמש, הבריכה, שעלותה נמוכה, משמשת בו זמנית לספיגת האנרגיה ואגירתו.
בריכת שמש יכולה להיות בריכה טבעית או בריכה מלאכותית.
בבריכה רגילה חודרות קרני השמש דרך המים ונבלעות בקרקעית הבריכה.
קרניים אלה מחממות את שכבת המים התחתונה, שעם חימומה הופכת לצפופה פחות.
שכבת המים החמים עולה אל פני השטח ומתקררת.
בבריכת שמש, שכבת המים התחתונה מלוחה יותר מהשכבה העליונה.
קרני השמש מחממות את השכבה התחתונה, אולם בשל מליחות היא כבדה יותר משכבת המים המתוקים שמעליה ולא יכולה לעלות למעלה ולהתקרר.
בדרך זו נצבר חום רב בשכבה התחתונה, ושכבת המים המתוקים שמעליה מהווה מעין שכבת בידוד.
דרכים שונות נוסו לניצול האנרגיה שנאגרה בבריכת השמש.
בחלק מהבריכות מחממים נוזל המועבר למתקן חימום קונבנציונלי להמשך החימום וליצירת קיטור.
באחרות מחממים את הנוזל לטמפרטורה גבוהה ועושים בנוזל שימוש ישיר להפקת אנרגיה.
בבריכות לייצור חשמל, בקרקעית הבריכה מניחים צנרת המכילה נוזל.
קרני השמש מחממות את תחתית הבריכה ולכן הנוזל מתחמם והופך לאדים.
הצנרת מכוונת את האדים אל עבר טורבינה, המסתובבת מהלחץ הנוצר על כנפיה ומסובבת גנרטור המייצר אנרגיה חשמלית.
החל מסוף שנות ה-50 ביצע צבי תבור מחקרים בייצור חשמל בבריכות שמש על סמך רעיונות שנהגו עשר שנים קודם לכן על ידי ד"ר משה רודולף בלוך.
תבור הקים בריכה סולארית נסיונית בעין בוקק, אך עלות ייצור החשמל הייתה גבוהה בהרבה מהייצור בנפט והרעיון לא קודם.
בשנת 1969 הגיש עזריאל עוזדור בקשת פטנט על שיטה להכפלת הניצולת של ברכות שמש, אך גם רעיונותיו לא הצליחו למשוך משקיעים.
בשנת 1974, עם עליית מחיר הנפט בעולם, קיווה תבור להחיות את הרעיון של בריכת שמש לייצור חשמל.
חברת אורמת בנתה ב-1978 בריכת שמש נסיונית בחצר המפעל ביבנה והפיקה כ-6 קילו-וואט חשמל.
אורמת הקימה גם מתקן ניסיוני בעין בוקק.
בריכה ניסיונית נוספת הוקמה באילת אולם לא הפיקה חשמל.
חברת אורמת פיתחה ובנתה בסוף שנות השבעים של המאה העשרים בריכות שמש באזור צומת בית הערבה בערך קילומטר דרומית ליישוב בית הערבה.
בתחילת שנות השמונים נבנתה במקום גם תחנת כוח סולארית במטרה לבחון את הטכנולוגיה ולהפעיל טורבינות לייצור נסיוני של חשמל.
בתחנה הוצבו טורבינות שהוסבו לעבודה עם הבריכות הסולאריות.
טורבינה אחת הייתה בהספק של שני מגה ואט בערך והטורבינה הגדולה יותר בהספק של חמישה מגה ואט.
התחנה השתמשה בשכבה התחתונה של המים המלוחים החמים שהטמפרטורה שלהם הגיעה למאה מעלות צלזיוס ויותר כמקור חום, ואילו השכבה העליונה הפחות מלוחה ויותר קרה, שימשה כמקור למי קירור.
התחנה פעלה במקום לסירוגין עד תחילת שנות התשעים של המאה העשרים.
במשך השנים פורק הציוד ופורק גם המבנה ובשנים האחרונות נבזזו גם השרידים העשויים מתכת.
היום נותרו במקום רק הבריכות שעדיין אוגרות מעט מי גשם וכן שרידים של יסודות הבטון של הטורבינות.
תאורטית היה אפשר להפוך את ים המלח כולו לבריכת שמש שתפיק חשמל בכמות המספיקה לצורכי מדינת ישראל.
בריכת ירושלים הייתה בריכת שחייה שהוקמה במושבה הגרמנית בירושלים בשנת 1958. הייתה זו בריכת השחייה השלישית שנבנתה בירושלים והגדולה ביותר בישראל.
הבריכה נסגרה ונהרסה בשנת 2018. במקומה הוקמה בריכה מקורה, שמעליה נבנה בניין מגורים עם 45 יחידות דיור, קומת מסחר, חדר כושר ומועדון ספורט.
הבריכה החדשה נחנכה בספטמבר 2023.
בניית הבריכה החלה בסוף שנת 1957, על מגרש פנוי במושבה הגרמנית בו פעל בעבר לונה פארק, ביוזמת איש העסקים חיים שיף ומשקיעים נוספים.
שיף כבר הפעיל בריכה קטנה בתוך מלון הנשיא שהיה בבעלותו ונחנך בשנת 1954 וביקש לבנות בריכה גדולה לשימוש הציבור.
טקס הנחת אבן הפינה לפרויקט נערך ב-21 בינואר 1958 וקבוצה של נטורי קרתא ביקשה להפגין נגד בניית הבריכה אך נעצרה על ידי המשטרה.
נטורי קרתא ביקשו למחות נגד בניית הבריכה בה רוחצים במעורב גברים ונשים.
ב-13 בפברואר 1958 נערכה במאה שערים הפגנה גדולה נגד הקמת הבריכה בה השתתפו כ-2,000 איש, ובשל כך זכתה בעיתונות לכינוי "בריכת המריבה".
בנוסף, הופעל כנגד ראש העיר גרשון אגרון לחץ רב על ידי גורמים חרדים שהתנגדו לבנייה ואף נערך נגדו טקס פולסא דנורא.
במאי 1958 נעשה ניסיון על ידי הנהגת אגודת ישראל לקנות את הבריכה מידי קבוצת המשקיעים, כדי להבטיח שהיא תפעל בימים נפרדים לגברים ונשים, אך שיף סירב למכור אותה, עד שיובטח שיוחזר ההכשר למלונות "הנשיא" ו"אורגיל" שבבעלותו, הכשר שהוסר כתגובה להקמת הבריכה.
ביולי 1958 הושלמה בניית הבריכה ובמקביל ניהל שיף משא ומתן למכירת הבריכה.
הבריכה נמכרה לבסוף לקיבוצים קריית ענבים בשיתוף עם המושב שורש ונפתחה לקהל ב-28 ביולי 1958 בניהול של מושב שורש.
לאחר שמכר את הבריכה הופעל כנגד שיף לחץ לסגור גם את הבריכה שפעלה בתוך מלון הנשיא כתנאי להחזרת הכשרות.
והוא פנה לבית המשפט הגבוה לצדק בבקשה שיורה לרבנות להחזיר לו את הכשרות.
בריכת ירושלים שלא הייתה מקורה או מחוממת נסגרה בחודשי החורף, עם פתיחת עונת הרחצה בקיץ 1959 וב-1960 נמשכו הפגנות החרדים נגדה.
בשנת 2009 הוצע לסגור את הבריכה על מנת להשתמש בשטחה להקמת חניון, זאת בשל מיקומה וגודלה (5.6 דונם) אך העירייה התנגדה להצעה ודרשה להמשיך להפעיל את המקום במצב תקין.
לבסוף נסגרה הבריכה ב-31 בדצמבר לארבעה חודשים לשם שיפוצים.
הבריכה נפתחה מחדש ב-30 באפריל 2010.
בריכת ירושלים נסגרה ב-31 באוקטובר 2017, לאחר מאבק ממושך של הוועד להצלת הבריכה, לטובת בניית פרויקט נדל"ני וחדר כושר לציבור הרחב.
בתאריך 6 בספטמבר 2023 נחנכה הבריכה החדשה בטקס חגיגי במעמד ראש העירייה, משה ליאון.
שטח הבריכה המקורית השתרע על כל המגרש שבין רחוב עמק רפאים ורחוב הרכבת.
ייחודה של הבריכה היה בכך שהייתה הבריכה היחידה בירושלים שאורכה הוא 50 מטרים כשל בריכה אולימפית, המקפצה הגבוהה (7 מטרים) וכמו כן מיקומה במרכז העיר.
סביב הבריכה היו משטחי דשא ומזנון גדול.
הבריכה גם כללה בריכה רדודה מעוגלת לילדים כתוספת לצד הבריכה האולימפית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה, בכחצי משטח המגרש המקורי, מבנה מסחרי בן 3 קומות, חניון תת-קרקעי וחזית מסחרית לאורך רחוב עמק רפאים.
לצורך הקמת המבנה נהרסו מבנה הכניסה המלתחות והמזנון, הבריכה עצמה נשמרה ועברה שיפוץ שכלל חיפוי חדש בקרמיקה והקמת מגלשת מים.
מלתחות חדשות נבנו בקומת הקרקע של הבניין המסחרי.
קבוצת בריל תעשיות נעליים בע"מ מורכבת מהחברה הציבורית "בריל תעשיות נעליים", שנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והחברות הבנות שלה: "סופר ברנדס", "בריל פאשן", ו"כל נעל סנטר".
הקבוצה פועלת בתחום האופנה ועוסקת בעיקר בעיצוב אופנה, ייצור, ייבוא, רכש ושיווק קמעונאי של נעליים, ביגוד ואביזרי אופנה אחרים.
הקבוצה משווקת את מוצריה באמצעות רשתות חנויות (בעלת המותגים: "גלי", "סולוג" ו"כל נעל סנטר") שהיא מנהלת ומפעילה ישירות או על ידי זכיינים בריל היא הזכיינית בישראל של המותגים ניין ווסט, טימברלנד, האש פאפיס, קטרפילר, קדס, לי קופר, נאוטיקה שואו אוף ואמפוריום.
וכן במכירה ישירה וסיטונאית של נעליים ומוצרי הלבשה לחנויות ולרשתות קמעונאיות.
בעבר הייתה ספקית מרכזית של נעליים למשרד הביטחון.
בריל הוקמה במקור בשנת 1971 בשם "נעלי בריל בע"מ", על ידי יוסף בריל, כמפעל משפחתי לייצור נעליים ברחוב בן אביגדור בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
המפעל היה הראשון בישראל לייצר נעליים עם סוליות יצוקות קלות מפוליאוריתן.
מפעל בריל ייצר נעליי צבא עבור צה"ל, ונעלי איכות מודרניות לנשים וגברים.
ב-1988 נקלע המפעל לקשיים, לאחר שצבר הפסדים במשך מספר שנים, ומונה לו כונס נכסים זמני.
המפעל נמכר לקבוצת משקיעים בראשות היהלומן לואיס בק, שהעבירה את פעילותו לחברה חדשה בשם "בריל תעשיות נעליים בע"מ".
ב-1989 רכשה בריל את מפעל נעלי "פאואר" בקריית גת שייצר נעלי ספורט.
בתחילת 1993 הונפקה החברה בבורסת תל אביב, בנוסף החלה לשווק מותגי נעליים בינלאומיים בישראל.
רוב פעילות החברה עברה לעסוק ביבוא ושיווק נעליים וחלקו של הייצור המקומי ירד לפחות מ-50%.
ב-1996 העבירה החברה את מפעל הנעליים ואת המטה שלה למתחם משותף בראשון לציון.
בסוף 1999 רכשו את השליטה בבריל האחים עופר ומשה גנזי ואליעזר בוסקילה.
זמן קצר אחר כך הודיעו כי בריל תתמזג עם חברת נעלי גלי.
חברת נעלי גלי נכנסה להקפאת הליכים בינואר 1998, לאחר שנקלעה לחובות של 88 מיליון שקל.
לחברה היו שתי פעילויות עיקריות באותה עת, רשת של 12 חנויות נעליים ומפעל נעליים בנצרת.
באפריל 1988 רכשו בוסקילה והאחים גנזי, את רשת השיווק של גלי במסגרת הסדר הנושים של החברה, תמורת 7.3 מיליון שקל.
חודש לאחר מכן רכשו מידי מפרק החברה את המפעל בנצרת, תמורת 1.2 מיליון שקל.
אליעזר בוסקילה, שעלה לישראל ממרוקו ב-1965, עבד תחילה כיצרן נעליים.
ב-1985 הקים מפעל לאספקת עורות לענפי ההנעלה וההלבשה, וכשגלי קרסה, היה המפעל לנושה הגדול ביותר שלה, עקב היותו ספק חומרי הגלם של החברה.
חברת "נעלי גלי" הוקמה על ידי משפחת אורון (במקור וקנין).
אבי המשפחה שאול היה בעל בית מלאכה לייצור נעליים בהזמנה אישית בקזבלנקה, שזכו להצלחה בקרב קהילת עשירי העיר.
ב-1948 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה תחילה במחנה העולים בפרדס חנה.
לאחר שלושה חודשים עברה המשפחה ליפו וב-1950 רכש האב חנות בשוק הכרמל, שם הקים בית מלאכה לסנדלים, אחר כך רכש חנות גדולה יותר ביפו שם גם ייצר נעליים.
ילדי המשפחה השתלבו בעסק, אחד מהם, גבי אורון, רצה להרחיב את העסק ולהתחיל למתג את הנעליים שהם מייצרים ובחר בשם "גלי" על שם בתו.
הוא השקיע לראשונה בפרסום ו"נעלי גלי" החלו להיות משווקת בישראל החל מ-1970. בהמשך החלו לייצר תחת המותג גם סנדלים אופנתיים, שב-1975 שווקו לכ-50 חנויות.
ב-1976 עבר מפעל "נעלי גלי" למבנה גדול יותר באזור התעשייה של ראשון לציון.
לצורך מימון רכישת מכונות ייצור מאיטליה למפעל החדש מכרו גבי ואחיו את דירותיהם.
ב-1977 החלו להשתמש בדמות צפרדע כסמליל של "נעלי גלי".
ב-1978 לאחר ביקור בתערוכה בניו יורק מחליט אורון להיכנס לתחום של ייצור נעלי ספורט.
לצורך כך רכשה החברה מכונת ייצור מגרמניה אך מבנה המפעל היה קטן מדי עבורה והיא רכשה מבנה נוסף בסמוך.
החברה החלה בפרסום נרחב ובמתן חסויות ספורט, והפכה תוך שנים ספורות למותג הנעליים המוביל בישראל.
ב-1983 העסיק המפעל 300 עובדים בשלוש משמרות.
הוא החל גם לייצר בגדי ספורט בעיצוב של מעצב האופנה שוקי לוי.
בנוסף החלה החברה לייצא לארצות הברית, פתחה שם גם רשת חנויות, וחתמה על הסכם לייצור נעלי גלי בדרום אפריקה תמורת תמלוגים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נפגע פעילותה של גלי מהורדת המכסים וההגנות על תוצרת הארץ, וכניסה של מותגי נעליים בינלאומיים לישראל.
גלי עצמה החלה לייצר באמצעות קבלן משנה בדרום קוריאה.
הפעילות העיקרית של החברה הפכה הפעלת רשת החנויות, שמכירות של נעלי גלי היו רק כ-35% מההכנסותיה, ושאר ההכנסות הגיעו ממכירת מוצרי אופנה.
בריל הופכת לקבוצת ההנעלה הגדולה בישראל
לאחר הרכישה ומיזוג הפעילות של גלי לתוך בריל, נסגר מפעל גלי בנצרת אך פעילות הייצור במפעל בראשון לציון נמשכה בכמויות קטנות.
ביולי 2001 רכשה בריל תמורת 10 מיליון שקל את רשת חנויות נעלי דפנה (שהייתה בבעלות הקיבוצים דפנה וחולתה), שנקלעה לקשיים, פשטה את הרגל ונכנסה לכינוס נכסים.
החברה החליטה לא להשתמש במותג דפנה, לסגור את הרשת ולהשתמש במיקומים הטובים שבין חנויותיה, כדי להפוך אותם לחנויות גלי, והיא הפכה לקבוצת ההנעלה הגדולה בישראל.
ב-2024 רכשה קבוצת בריל את הזיכיון בישראל של רשת הנעליים "אלדו" (ALDO), מחברת ירוטקס טקסטיל בע"מ תמורת 8 מיליון שקלים.
ב-2008 רכשה בריל 50% מהבעלות בחברת "סופר ברנדס" מידי קבוצת סקאל.
"סופר ברנדס" היא יבואנית של מותגי האופנה ניין ווסט, קדס, אן קליין ואיזי ספיריט
ב-2010 מכרה קבוצת סקאל את מלוא הבעלות בחברה לבריל.
ב-2010 רכשה קבוצת בריל את רשת האופנה "לי קופר" (Lee Cooper), תמורת 24 מיליון שקלים.
ב-2014 רכשה בריל 50% מפעילות יבוא מותגי האופנה של חברת "סקאל ספורט" לקבוצת בריל שעברה לחברה חדשה בשם חברת SBN, כולל רשת החנויות בישראל של המותג טימברלנד ב-2019 חברת SBN רכשה את פעילות רשת חנויות "אמפוריום" שהייתה בבעלות מלאה של קבוצת סקאל.
ב-2021 מכרה סקאל את מלוא הבעלות בחברת SBN לבריל.
בדצמבר 2020, עינב כהן, מנכ"ל חברת "ישראל בורסה", הוביל קבוצת משקיעים פרטיים בעסקה לרכישת 20% ממניות בריל ממשקיעים מוסדיים.
במאי 2021, רכש איש העסקים ג'קי בן-זקן 13% מבריל תמורת 8 מיליון שקל.
מניות שהיו בידי מגדל חברה לביטוח.
בהמשך ביצע רכישות נוספות והגיע להחזקה של כ-24% ממניותיה של החברה.
בספטמבר 2021 נפטר בעל השליטה בחברה אליעזר בוסקילה, והיא עברה לילדיו, יחד עם המנכ"ל יהודה אלבז השותף לגרעין השליטה של החברה.
בריל היא בעלת רשת הנעליים גלי המחזיקה 74 סניפים, רשת בגדי הילדים סולוג המפעילה 25 סניפים, וכן מנהלת את מחלקות ההנעלה במשביר לצרכן ב-22 סניפים.
כמו כן משווקת לנקודות המכירה את המותגים האש פאפיס, קטרפילר ובריל.
שיווק ביגוד ואביזרי אופנה מיבוא ורכש
שיווק נעליים מיבוא ב"סופר ברנדס"
שיווק ביגוד מיבוא ב"אס.בי.אן הלבשה"
שיווק נעליים ב"כל נעל סנטר"
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 שימשה בריל כספקית נעליים לצה"ל.
לצורך כך החברה התמודדה מדי מספר שנים במכרזים של משרד הביטחון.
בסוף 2000 זכתה במכרז של משרד הביטחון לייצור נעליים צבאיות חדשות עבור צה"ל בהיקף של 30 מיליון דולר.
אולם משרד הביטחון, הודיע לחברה באוקטובר 2002 על ביטול הזמנת הנעליים, בטענה שסדרת הניסוי של ההזמנה נכשלה ולא עומדת בתקן הדרוש.
החברה החליטה למרות זאת להמשיך בפיתוח נעל צבאית מודרנית, בהשקעה של כ-15 מיליון שקל, שתעמוד בדרישות של משרד הביטחון, שכללו: עמידות לתנאים קשים של לחום ולקור, גם באחסון, עמידות לשמנים ולדלקים, לשמור על רגלי החיילים מפני שברי הליכה במידת האפשר, ובנוסף לכל אלה גם להיות נוחה.
באוגוסט 2003 קיבלה בריל הזמנה ממשרד הביטחון ליצור הנעל החדשה לסדרת ניסוי.
הנעל הצבאית החדשה הוגדרה כאחת הטובות בעולם והחל מאפריל 2004 בריל סיפקה את רוב נעלי החיילים המשרתים בחי"ר, תמורת כ-30 מיליון שקל בשנה.
אחר כך זכתה במכרז של משרד הביטחון לאספקת נעליים גם לחיילות צה"ל.
בשנת 2010 היו מכירות החברה למשרד הביטחון כ-11.4% מסך הכנסות החברה.
בשנה קיבלה בריל את ההזמנה המשמעותית האחרונה ממשרד הביטחון.
בשנת 2011 החליט משרד הביטחון בהמלצת תאגיד הייעוץ "מקינזי ושות'", להעביר את רכישות הנעליים ליצרנים בארצות הברית החל מ-2013 ולרכוש במסגרת כספי הסיוע האמריקאי, ולא ממפעלי הנעליים בישראל.
הסערה הציבורית שהתחוללה ופעילות חברי כנסת, בהם שלי יחימוביץ' ממפלגת העבודה הישראלית, לא גרמה לשינוי ההחלטה והחל מ-2014 נסגר מפעל ייצור הנעליים של החברה.
בריכת כדורים היא מתקן שעשועים לילדים ומתקן ריפוי בעיסוק, המורכב מכלי קיבול, דמוי בריכה, שבו כדורי פלסטיק קלי משקל, שניתן להיכנס לתוכו ולהתכסות בהם.
ניתן למצוא בריכות כדורים, לרוב במשחקיות לילדים צעירים, למשל באלו שברשתות מזון מהיר.
במשחקיות ניתן להשתמש בבריכת הכדורים הן כמתקן שעשוע בפני עצמו והן כמצע רך לבלימת מהירותם של הגולשים במגלשות.
עומק הכלי הוא לרוב בין שליש לחצי מטר ואורכו ורוחבו הם לרוב בין חצי מטר לשני מטר.
קוטר הכדורים הוא לרוב בין שבעה לשמונה סנטימטר ומספרם הוא בין אלף לאלפים אחדים.
דפנות הכלי לרוב מרופדות ומצופות בציפוי קל ניקוי, ששטחים שונים מתוכו צבועים בצבעים שונים.
כל כדור הוא לרוב בעל צבע אחיד, אך בכלי מצויים כדורים משלושה עד שישה צבעים שונים – בדרך כלל צבעים מצבעי הקשת.
הכדורים הם לרוב חלולים ועשויים מפלסטיק דק וקל ניקוי.
כאביזר ריפוי בעיסוק, בריכת הכדורים תימצא לרוב במרפאות ריפוי בעיסוק סנסוריות, כגון אלו המיועדות לאנשים בקשת האוטיסטית.
בריכת הכדורים חושפת אנשים עם לקות באינטגרציה חושית, לגירויים נעימים בעור ועוזרת להם להגיע לרוגע ולאיזון בקלט החושי, שמאפשר פעילות קוגניטיבית יעילה יותר.
בריכת הכדורים המתועדת הראשונה, הוקמה ב-1976 ב"עולם הים של סן דייגו".
היא עוצבה בידי אריק מקמילן.
כמו כל מתקן אחר, גם במתקן זה ישנן סכנות
בשל העובדה, שאנשים וחפצים נעלמים בקלות מן העין בבריכות כדורים:
יש לרוקן את הבריכה מדי פעם ולהוציא ממנה חפצים מזוהמים או חדים שהגיעו אליה בטעות.
בשל האפשרות הזיהומית, מומלץ לרחוץ את הידיים ביציאה מהבריכה.
למעט פעוטות וילדים קטנים, אנשים שנכנסים לבריכת כדורים צריכים להיזהר שלא למעוך במשקלם אדם המתחבא בין הכדורים.
נערים או אנשים מבוגרים יכולים לפצוע או לדרוס למוות ילד או בגיר שמתחבא בבריכה.
אין להשאיר ילד בלא השגחה בבריכת כדורים.
מגלשה המסתיימת בבריכת כדורים מותרת לשימוש לפעוטות בלבד.
יש לקבוע גבול למספר האנשים היכולים להיכנס לבריכת הכדורים בו זמנית.
בשל העובדה, שילדים נוטים לקרב את פיהם לכדורים:
יש להיכנס אל הבריכה בלא נעליים ואחרי רחיצת ידיים.
יש לנקות את הכדורים מדי פעם.
חומרי הניקוי, כמו גם הכפפות המשמשות את המנקים, חייבים להיות מחומר שאינו מגרה רגישויות או אלרגיות.
ברילה (באיטלקית: Barilla S.p.A.) היא חברת מזון שמרכזה באיטליה.
החברה הוקמה בשנת 1877 בפונטה טרו, איטליה, בידי פייטרו ברילה (Pietro Barilla).
החברה היא בבעלות פרטית, וכיום היא בבעלות משפחת ברילה, מזה הדור הרביעי.
שלושה אחים בני המשפחה מנהלים אותה: היו"ר גוידו ברילה (Guido Barilla) וסגני היו"ר לוקה ברילה (Luca Barilla) ופאולו ברילה (Paolo Barilla; לשעבר נהג מרוצי פורמולה 1).
החברה מחזיקה בשליטה במפעלי ברילה (יצרנית פסטה רב-לאומית), ובחברות מולינו ביאנקו (Mulino Bianco), פאווסי (Pavesi), וויילו (Voiello), אליקסיר (Alixir) ואקדמיה ברליה (Academia Barilla), וסברוד (Wasabröd) השוודית, מיסקו (Misko) היוונית, פיליז (Filiz) הטורקית, וכן מותגי ימינה (Yemina) ווסטה (Vesta) המקסיקניים.
החברה מייצרת סוגים שונים של פסטה והיא מהווה את יצרנית הפסטה המובילה בעולם, עם 40-45% מנתח השוק האיטלקי ו-25% מנתח השוק האמריקאי.
היא מייצרת 4,000 טון של פסטה יבשה בשנה בלמעלה מ-120 צורות וגדלים.
הפסטה של ברילה נמכרת במסעדות שונות ברחבי העולם, למשל במסעדות הרשת האסייתית "פסטה-מניה" (Pastamania).
כמו כן, היא החברה המובילה באיטליה בממכר מוצרי מאפה.
בעקבות רכישת החברה השוודית וסברוד (Wasabröd), ברילה מהווה גם את היצרנית המובילה בעולם של לחם שטוח (מאכל סקנדינבי), והיא מוכרת 60,000 טון של לחם זה בשנה.
קבוצת ברילה מפעילה מפעלי ייצור ברחבי העולם: באיטליה, ביוון, בצרפת, בגרמניה, בנורווגיה, ברוסיה, בשוודיה, בטורקיה, בארצות הברית ובמקסיקו.
החברה גם מפעילה טחנות קמח באיטליה, ביוון, בשוודיה, בטורקיה ובארצות הברית.
המטה הראשי של החברה הוא בפארמה, איטליה, אך היא מחזיקה במשרדים בכמה מדינות נוספות בעולם: באוסטריה, בבלגיה, בצרפת, בגרמניה, ביוון, בהולנד, בפולין, ברוסיה, בסלובניה, בשבידה, בשווייץ, בטורקיה, בארצות הברית, במקסיקו, בברזיל, באוסטרליה וביפן.
המפעל שבו יוצרה הפסטה מצוין על גבי האריזה באמצעות אות קוד, בעוד שמוצרים שיוצרו באיטליה מתויגים כך במפורש.
הקמח המשמש ליצירת המוצר הסופי נרכש מרחבי העולם.
בספטמבר 2013 החל חרם צרכנים על מוצרי החברה לאחר ריאיון של גוידו ברילה ברדיו האיטלקי, בו דיבר על "קדושת המשפחה" ואמר: "לעולם לא נציג זוגות חד-מיניים בפרסומת שלנו, כי אנחנו תומכים במשפחה המסורתית.
אם מישהו לא אוהב את זה, הוא יכול לאכול פסטה של יצרנים אחרים."
לאחר הריאיון התנצל גוידו ברילה פעמיים, ונפגש מספר פעמים עם פעילים וארגוני להט"ב.
דובר החברה הודיע על השקת מסעי פרסום פתוחים והוליסטיים יותר, ועל הקמת ועדה מייעצת שתבטיח גיוון ושוויון בתרבות הארגונית בכל הנוגע לנטייה מינית, מגדרית ורב-תרבותיות.
בשנה שלאחר מכן החברה העניקה תנאים מיוחדים לעובדים טרנסג'נדרים ובני משפחותיהם, תרמה כסף לארגוני להט"ב והפיקה פרסומת עם זוג לסביות.
פעולות אלה הקנו לה ציון לשבח מטעם ארגון "הקמפיין לזכויות אדם".
בישראל מוצרי ברילה משווקים על ידי קבוצת שסטוביץ, ומיובאים על ידי חברת אש-בר.
בריל מרגרט ביינברידג' הייתה סופרת אנגלית, שזכתה להצלחה עם סדרת רומנים פסיכולוגיים שחיברה, רובם מתרחשים בחוגי מעמד הפועלים.
ביינברידג' זכתה בפרס ויטברד בקטגוריית הרומן בשנת 1977 ושוב בשנת 1996. ספרים שלה היו מועמדים חמש פעמים לפרס בוקר.
בשנת 2008, נכללה ברשימת "50 הסופרים הבריטים הגדולים ביותר מאז 1945", שפרסם הטיימס.
שניים מספריה ראו או בעברית: "מאסטר ג'ורג'י", רומן המתרחש על רקע מסעם של ארבע אנגלים המתנדבים לצבא הבריטי במהלך מלחמת קרים (הוצאת עם עובד); "כל אדם לנפשו", סיפור התבגרות של נער על סיפונה של ספינת טיטאניק (הוצאת כנרת זמורה).
ביינברידג' נולדה בליברפול וגדלה בפורמבי הסמוכה.
הוריה היו ויניפרד ביינס וריצ'רד ביינברידג'.
על אף שהצהירה על תאריך לידתה כ-21 בנובמבר 1934, נולדה ב-1932. כששבוי המלחמה הגרמני הארי ארנו פראנץ כתב לה בחודש נובמבר 1947, הזכיר את יום הולדתה ה-15.
ביינברידג' נהנתה מכתיבה, ובגיל 10 ניהלה יומן.
היא סולקה מבית הספר לבנות מרצ'נט טיילורז משום שנתפסה עם "חרוז גס" בכיסה (כך סיפרה), שחובר על ידי תלמידה אחרת.
היא עברה ללמוד בבית הספר קון-ריפמן בטרינג, הרטפורדשייר, שם הצטיינה בהיסטוריה, ספרות, ואמנות.
בקיץ אחרי שנת הלימודים האחרונה שלה, התאהבה בשבוי מלחמה גרמני שהמתין להחזרתו לגרמניה.
במשך שש שנים קיימו חליפת מכתבים, וניסו להשיג רשות להחזרתו של הגרמני לאנגליה כדי שיוכלו להינשא.
מאמציהם העלו חרס, ויחסיהם נותקו בשנת 1953.
בשנת 1954, נישאה ביינברידג' לאמן בשם אוסטין דייוויז.
השניים התגרשו אחרי זמן קצר, וביינברידג' נותרה אם חד-הורית לשני ילדים.
ביינברידג' הרתה שוב, לסופר הסקוטי אלן שארפ, וילדה את רות עמנואלה דיוויז, שלימים הפכה שחקנית תחת השם רודי דייוויז.
בשנת 1958, ניסתה ביינברידג' להתאבד באמצעות הכנסת ראשה לתנור גז.
בשנת 2003, החל נכדה של ביינברידג', צ'ארלי ראסל, לצלם סרט תיעודי על חיי סבתו, בשם Beryl's Last Year.
הסרט מספר על ילדותה של ביינברידג' ועל מאמציה לחבר רומן המבוסס על מסע שערכה בארצות הברית בשנת 1968, והוא עוסק באשה המסתורית שנקשרה לפרשת ההתנקשות ברוברט קנדי.
הרומן נקרא The Girl in the Polka Dot dress, והוא יצא לאור בשנת 2011, לאחר מותה.
הסרט שודר באנגליה בערוץ 4 של ה-BBC בשנת 2007.
בשנת 2009, תרמה ביינברידג' את הסיפור הקצר Goodnight Children, Everywhere למיזם Ox-Tales של ארגון אוקספאם.
ביינברידג' מתה ב-2 ביולי 2010, בגיל 77, בבית חולים בלונדון, לאחר שהסרטן תקף אותה מחדש.
ביינברידג' החלה לכתוב, בעיקר על בסיס חוויות מילדותה, כדי להעביר את הזמן.
הרומן הראשון פרי עטה, Harriet Said..., נדחה על ידי כמה מוציאים לאור, ואחד מהם העיר שהדמויות הראשיות "דוחות בצורה שלא תיאמן".
לאחר שהצליחה לפרסם את הרומן השני והשלישי שחיברה, בשנת 1967–1968, שהתקבלו בחיוב על ידי הביקורת, הצליחה לפרסם את הרומן הראשון, בשנת 1972. ביינברידג' פרסמה שבעה רומנים נוספים בשנות השבעים, ועל הרומן Injury Time זכתה בשנת 1977 בפרס וויטברד לרומן הטוב ביותר.
בשלהי שנות השבעים, עיבדה את הרומן שלה Sweet William לתסריט, והסרט שהופק על בסיסו יצא לאקרנים בשנת 1980.
בשנות השמונים פרסמה ביינברידג' שמונה רומנים.
הרומן An Awfully Big Adventure משנת 1989 עובד לסרט בשנת 1995 בכיכוב אלן ריקמן ויו גרנט.
בשנות התשעים, שימשה ביינברידג' מבקרת תיאטרון בירחון The Oldie.
במקביל, חיברה באותו עשור רומנים היסטוריים.
הללו זכו לביקורות אוהדות וגם להצלחה במכירות.
ביניהם הרומן Every Man for Himself, על אסון הטיטאניק, ועליו זכתה ביינברידג' שנית בפרס וויטברד, לשנת 1996, והרומן Master Georgie המתרחש על רקע מלחמת קרים, ועליו זכתה בפרס לזכר ג'יימס טייט בלאק.
הרומן האחרון שזכתה להוציא בחייה, According to Queeney, הוא עיבוד בדיוני לשנות חייו האחרונות של סמואל ג'ונסון מנקודת מבטה של קוויני ת'רייל, בתם הבכורה של הנרי ת'רייל והסטר ת'רייל, ידידתו של ג'ונסון.
האובזרבר כינה את הספר "רומן אינטליגנטי ביותר, מתוחכם ומהנה".
בשנת 2000, הוכרזה ביינברידג' גבירה מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית (DBE).
ביוני 2001 הוענק לה דוקטורט לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2003 זכתה, יחד עם תום גאן, בפרס דייוויד כהן לספרות.
בשנת 2005, הספרייה הבריטית רכשה את מכתביה ויומניה.
בשנת 2011, לאחר מותה, הוענק לה כיבוד מיוחד מטעם ועדת פרס בוקר.
המוזיקאי מארק נופלר (בעבר, מייסד ומנהיג להקת דייר סטרייטס) הקדיש שיר בשם "בריל" לה ולפרס המאוחר, באלבומו משנת 2015, "Tracker".
בריכת רחובות (מכונה גם בריכת החורף של רחובות, בריכת חורף - ביצת רחובות; בערבית: ג'ורת א-רמלה, שקע/בקעת רמלה, באסה), היא בריכת חורף טבעית הנוצרת בבקעה קטנה ממזרח לעיר רחובות, בסמוך למושב ישרש.
בריכת החורף נוצרת מדי שנה על קרקע כבדה, באגן סגור ללא ניקוז.
כאשר הבריכה מוצפת היא מהווה מוקד משיכה לבעלי חיים רבים, וצומח ייחודי מתפתח בסביבתה.
בהיותה בריכת חורף וותיקה, היא משמשת בית גידול ורבייה למינים רבים שהפכו בעשורים האחרונים לנדירים ביותר באזור מישור החוף, ביניהם חפרית מצויה, אפונית ושטרגל גדול.
הבריכה היא שמורת טבע מאושרת בתחום השיפוט של עיריית רחובות, אך היא עדיין איננה שמורה מוכרזת.
לאחר מחאה ציבורית חריפה, הגישה רשות הטבע והגנים בנובמבר 2015 לוועדה המחוזית מרכז תוכנית מפורטת להכרזת השמורה, בשטח 148.553 דונם (כולם באדמות מדינה).
תוכנית המתאר הוגשה בחודש יוני 2017 להתנגדויות הציבור.
באוקטובר 2017 נשמעו התנגדויות הציבור והוועדה החליטה לתת תוקף לתוכנית רשות הטבע והגנים תחת שינויים מסוימים.
שטח השמורה המאושרת הוא כ-150 דונמים, מתוכם הוגדרו כ-90 דונמים כשטח ליבה, המהווה את השטח המוצף.
כאשר תוכרז בריכת רחובות כשמורת טבע, צפוי להתקיים בשטח הליבה שימור קפדני יותר מאשר ביתר שטח השמורה.
בבריכת החורף נמצאים שלושה מינים של דו-חיים מתוך השבעה הקיימים בארץ:
שלושת המינים נמצאים בסכנת הכחדה בארץ, כאשר החפרית המצויה נמצאת בסכנה קריטית להכחדה.
הבריכה מהווה אתר רבייה חשוב עבור החפרית המצויה, אחד האחרונים שנותרו במישור החוף הדרומי.
בנוסף, הבריכה מאכלסת מגוון מינים רב של סרטנים מסננים (סרטנים ירודים), אשר חלקם ייחודיים לבריכות חורף בלבד.
מינים ייחודיים אלו כוללים זימרגל, שטרגל גדול, צידפונית, אפונית, בוצן ותריסן קשקש.
בעלי חיים מימיים נוספים החיים בבריכה, שאינם ייחודיים לבריכות חורף, כוללים שטרגל אדמדם, דפניות, מיני חרקים שונים וחילזון מסוג בולית.
נוסף לדיירים הקבועים של הבריכה, עופות חורפים או נודדים החולפים באזור מנצלים את הבריכה כ"תחנת רענון" המספקת שפע צמחייה, מסתור ומזון.
דוגמאות לעופות וציפורים שנצפו בבריכה הן בריכית, מגלן חום, חסידה לבנה, אנפה אפורה ויאורית מצרית.
הבריכה מהווה מקור מים ומזון לבעלי החיים הרבים הנמצאים באזור כגון שועלים, דורבנים, מיני ציפורים ומיני לטאות.
בעבר שכן באזור קיפוד חולות וכיום ישנו חשש כי נכחד.
בבריכה נמצאים מספר מינים של צמחי מים.
חלק ממינים אלו נדירים בשל היעלמותם וזיהומם של מקווי מים רבים בישראל.
הצומח בבריכה כולל 3 מיני עטיינית -ארוכה (Crypsis acuminata), קצרה (Crypsis schenoides) ומגובבת (Crypsis minuartioides, נדיר ואנדמי לישראל), לשישית מקומטת (Chrozophora plicata, בסכנת הכחדה בישראל) כף צפרדע אזמלנית (Alisma lanceolatum, נדיר בארץ), דמסון כוכבני (Damasonium alisma, נדיר בארץ), קיקסיה שרועה (Kickxia elatine), אפרורית מצויה (Glinus lotoides) ובצעוני מצוי (Eleocharis palustris).
בחלק משטח הבריכה נטעה בעבר חורשת אקליפטוסים המצלילה על הבריכה ומשנה את אופי בית הגידול הטבעי.
עלי האקליפטוס הנופלים למים משחררים חומרים הומיים אשר מונעים את החמצון ומעכירים את צבע הבריכה.
חוסר החמצן מונע ממינים מסוימים להתקיים או גורם לצמצום מהם
המאבק לשמירה על בריכת החורף והשטחים הפתוחים ממזרח לרחובות
לאור ריבוי הצמחייה ובעלי החיים הנדירים והייחודיים שבבריכת רחובות, הגנתה הוגדרה "הכרחית לשמירה על המגוון הביולוגי בדרום מישור החוף, [...] בעדיפות הגבוהה ביותר לשימור".
אף על פי כן, ובניגוד לעמדות המומחים, עיריית רחובות וצוות ועדת הותמ"ל מקדמים תוכניות בנייה במסגרתן מתוכננים להיבנות שכונת ענק וכביש ראשי בשטחים הפתוחים שממזרח לעיר.
שטחים אלו גובלים בבריכת החורף ובעלי ערך היסטורי, נופי ואקולוגי בזכות עצמם.
הם מכילים שמורה מוצעת נוספת (גבעת השיטה המלבינה), מהווים בית גידול חשוב של קרקעות חמרה וכורכר, והם חלק ממסדרון אקולוגי משמעותי.
החברה להגנת הטבע פועלת באזור ביחד עם רשות הטבע והגנים, קק"ל וועד התושבים "מרחבי רחובות" על מנת לשנות את תוכנית המתאר העירונית ולשמור על השטחים הפתוחים.
אחת הסיבות לכך שבריכת החורף עלולה להיפגע מאוד מהבניה בשטחים בקרבתה, נעוצה בעובדה שהיא ממוקמת באגן הניקוז שלה.
בשל כך, כל הפרעה וזיהום מהאזור יזרמו אל בריכת החורף וילכדו בה.
דוגמה לפגיעה שכזו חלה בבריכת דורה, שם תהליכי העיור בקרבת הבריכה גרמו להכחדת כמעט כל המינים הנדירים הייחודיים לבריכות החורף.
במקביל לכך, פעילות חקלאית בלתי חוקית פוגעת באופן חוזר בבריכה.
בקיץ 2014 אלמונים אף כיסו חלקים משמעותיים ממנה בערמות עפר ושתלו על אחת מהן פרדס.
איום נוסף מקורו בפסולת בניין, המושלכת בשטח הבריכה ובסביבתה בלא מפריע.
כל התמונות צולמו בבריכת החורף ובשטחים סביבה (ניתן ללחוץ על התמונות להגדלה)
בריל-דונלד אמבולו הוא כדורגלן שווייצרי יליד קמרון המשחק בעמדת החלוץ בסטאד רן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת שווייץ.
הוריו התגרשו כאשר היה בן 6. אמו הגרה לשווייץ עקב המצב הכלכלי הקשה, תחילה בלי ילדיה שנשארו לגור אצל דודתם.
לאחר חצי שנה הצטרפו בריל ואחיו לאמם.
ב-12 בדצמבר 2014 קיבל אמבולו אזרחות שווייצרית.
אמבולו החל לשחק כדורגל בגיל 9, באקדמיות הנוער של נורדשטרן ושל באולד בויס, מועדוני כדורגל מבזל.
בשנת 2010, כשהוא בן 13, עבר לאקדמית הנוער של פ.צ.
לאחר שאמו נאלצה לעבוד מחוץ לבזל, הוא עבר לגור באקדמיה של המועדון.
אמבולו כיכב בקבוצה הצעירה שגרפה תארים בשווייץ, וזכה בתואר השחקן הצעיר המצטיין בקבוצה ("ילד השנה של בזל") ב-2013.
שלושה שבועות לאחר יום הולדתו ה-16 חתם אמבולו על חוזה מקצועני ראשון ב-פ.צ.
ב-13 במרץ 2014 ערך אמבולו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 בתיקו 0-0 נגד רד בול זלצבורג במסגרת המשחק הראשון בשלב שמינית הגמר של הליגה האירופית לעונת .
ב-16 במרץ 2014, שלושה ימים לאחר מכן, ערך אמבולו את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון 0–5 על אראו במסגרת המחזור ה-25. באותו משחק, בדקה ה-89 ו-4 דקות בלבד לאחר שנכנס, הבקיע אמבולו את שער הבכורה שלו במועדון.
בעונת , שהייתה עונתו הראשונה ב-פ.צ.
בזל, אמבולו ערך עם קבוצתו פ.צ.
בזל שבע הופעות ליגה, והבקיע שער אחד.
יחד אתו, הקבוצה זכתה בעונה זו באליפות שווייץ בפעם החמישית ברציפות.
ב-16 בספטמבר 2014 ערך אמבולו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בהפסד 1–5 לריאל מדריד במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2014/2015. ב-4 בנובמבר 2014 הבקיע אמבולו את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, שער בדקה ה-34 בניצחון 0–4 על לודוגורץ ראזגרד במסגרת המחזור הרביעי בשלב הבתים.
בכך, הפך למבקיע השישי הצעיר ביותר בתולדות ליגת האלופות.
בעונת 2014/2015, אמבולו שיחק בכל שמונת משחקיה של פ.צ.
בזל: ששת משחקי שלב הבתים, ושני משחקים נוספים בשלב שמינית הגמר נגד פורטו.
ב-12 באפריל 2015 הבקיע אמבולו את השלושער הראשון בקריירה שלו, בניצחון 1–5 על פ.צ.
ציריך במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
הוא סיים עונה זו עם 17 שערים ו-13 בישולים ב-40 הופעות בכל המסגרות.
בזל זכתה באליפות שווייץ השישית ברציפות שלה, והגיעה לגמר הגביע השווייצרי (הפסידה 0–3 לסיון) ולשמינית גמר ליגת האלופות (הודחה על ידי פורטו).
בזל שיחקה מול מכבי תל אביב במוקדמות ליגת האלופות.
אמבולו כבש שער אחד בתיקו 2-2 במשחק הראשון, אך בזל הודחה מהמפעל לאחר 1-1 במשחק הגומלין עקב הפסד בשערי חוץ.
בינואר 2016 הגישה וולפסבורג הצעה על אמבולו בסך 27 מיליון יורו, אך הצעה זו נדחתה על ידי פ.צ.
ב-26 ביוני 2016 חתם אמבולו על חוזה לחמש שנים בשאלקה 04 הגרמנית תמורת דמי העברה של 20 מיליון אירו ובונוסים.
את הופעת הבכורה בקבוצה ערך בניצחון 1–4 על וילינגן במסגרת הגביע הגרמני, בו הבקיע שער.
את הופעת הבכורה בבונדסליגה ערך אמבולו בהפסד 0–1 לאיינטרכט פרנקפורט במחזור הראשון של עונת 2016/17, כשהחליף במחצית את פרנקו די סנטו.
בתחילת אוקטובר 2016 הבקיע אמבולו את שני שערי הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–4 על בורוסיה מנשנגלדבך.
כעבור מספר ימים תוקל אמבולו בחריפות במשחק ליגה מול אאוגסבורג על ידי קוסטאס סטפילידיס.
תיקול זה גרם לפציעה חמורה של אמבולו, ולכך שהחמיץ את כל יתר העונה.
סטפילידיס התנצל לאחר מכן על התיקול וטען כי לא הייתה לו כוונה לפגוע באמבולו.
ב-28 ביוני 2019 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם בסטאד רן.
מכיוון שאמבולו הוא יליד קמרון המחזיק באזרחות שווייצרית, הוא היה יכול לבחור האם לשחק בנבחרת קמרון או בנבחרת שווייץ, ובדצמבר 2014 הביע את רצונו לשחק בנבחרת שווייץ.
ב-31 במרץ 2015 ערך אמבולו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, כשהחליף את יוסיפ דרמיץ' בדקה ה-56 בתיקו 1–1 במשחק ידידות נגד נבחרת ארצות הברית.
ב-9 באוקטובר 2015 הבקיע אמבולו את שער הבכורה שלו בנבחרת בבעיטת עונשין בדקה ה-80 בניצחון 7–0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות יורו 2016.
במשחק שנערך באצטדיון אלג'נוב במונדיאל 2022 בין נבחרת שווייץ לנבחרת קמרון הבקיע אמבולו את שער הניצחון בדקה ה-48 למשחק ולא חגג מכיוון שמוצאו קמרוני.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ ליורו 2024.
בריל ברנרד קרוהן היה רופא גסטרואנטרולוג יהודי-אמריקאי.
נודע כקלינאי וחוקר שתרם רבות להבנת המחלות של מערכת העיכול.
שמו קשור במיוחד לתיאור המחלה הנושאת את שמו - מחלת קרוהן.
בריל ברנרד קרוהן נולד בניו יורק בשנת 1884 במשפחה יהודית שהיגרה מגרמניה לארצות הברית.
הוריו היו תיאודור קרוהן ולאה, יהודים דתיים אורתודוקסים שהולידו וגידלו 12 ילדים.
בריל ברנרד קרוהן למד בסיטי קולג' של ניו יורק.
כפי שהעיד בספר אוטוביוגרפי שכתב, הוא בחר ללמוד רפואה, בין השאר, גם מפני שאביו סבל מהפרעות מטרידות מאוד במערכת העיכול, ורצה להיות מסוגל לעזור לו.
קרוהן למד רפואה במכללת הרופאים והכירורגים של אוניברסיטת קולומביה.
למרות שמחקריו בעת הלימודים אפשרו לו להיות מועמד לתואר דוקטור PhD, מסיבות כלכליות דחה את האפשרות הזאת.
בשנת 1907 נמנה עם שמונה המועמדים מתוך 120 שהתקבלו כמתמחה בבית החולים מאונט סיני.
ההשתלמות שנמשכה שנתיים וחצי כללה רוטציה במחלקות כירורגיות ולרפואה פנימית והתווספה לה שנה נוספת במחלקה לפתולוגיה תחת הדרכתו של עמנואל ליבמן (1946-1872).
בהמשך היה קרוהן למדריך במחלקה הפתולוגית
עבד תקופה גם במחלקה לכימיה פיזיולוגית,
את המאמר הראשון שלו הקדיש למחלת הנחרת.
בהמשך, החל משנת 1908, התמסר קרוהן בעיקר לתחום הגסטרואנטרולוגיה.
בתום התמחותו פתח מרפאה פרטית גסטרואנטרולוגית ובשנת 1922 הוא התמנה כמנהל של המחלקה הגסטרו-אנטרולוגית בבית החולים מאונט סיני, במקום המייסד שלה, אדמונד ארונסון.
בשנת 1925 יחד עם הרמן רוזנברג פרסם מאמר על קרצינומה של הסיגמואיד שהתפתח על רקע של קוליטיס כיבי.
באותו מאמר - The Sigmoidoscopic Picture of Ulcerative Colitis השניים תארו מקרה של קוליטיס קרוב לוודאי גרנולומטוטי.
בשנת 1927 כתב קרוהן את הספר "מחלות הקיבה".
מיוזמתו של מנהל מחלקה כירורגית א.א.
ברג, יחד עם רופאים אחרים בבית החולים זיהה קרוהן 14 מטופלים עם תסמינים וממצאים עקביים שנתגלו בעת הניתוחים, ושלא התאימו לאף מחלה ידועה עד אז.
יחד עם הכירורגים לאון גינצבורג וגורדון אופנהיימר, הוא כתב מאמר שהפך לקלאסי שבו תיאר את המחלה.
המאמר הוקרא על ידו בכנס מקצועי במאי 1932 (אי אזכורם אל שני עמיתיו למחקר עורר פולמוס שנמשך כשנה) ופורסם בעיתון של איגוד הרופאים האמריקאים באוקטובר 1932. כותרת המאמר הייתה "אילאיטיס אזורית:ישות פתולוגית וקלינית".
מאמרו של קרוהן תרם לתיקון התאוריה שהייתה מקובלת עד אז שמחלה זו היא צורה של שחפת.
בעבודתו התבסס קרוהן גם על מחקרו של קנדי דלזיל מגלאזגו על "האנטרטיס האזורי" שפורסם 20 שנה קודם לכן.
קרוהן העדיף תמיד לקרוא למחלה שגילה אותה "אילאיטיס אזורי" ו"אנטריטיס אזורי" אך השם "מחלת קרוהן" הוא זה שהשתרש בניגוד לרצונו.
בית החולים מאונט סיני קיבל הרבה מטופלים יהודים שבהם שיעור הדלקת הכרונית של המעיים היה גבוה.
אחד מעמיתיו של קרוהן ב"מאונט סיני", ג'סי שפירא, לקה בעצמו במחלת קרוהן.
בתחילת מחקרו יצא גם קרוהן מתוך הנחה שהמחלה נגרמת על ידי חיידק הנקרא מיקובקטריום פאראטוברקולוזיס, האחראי למחלת מעיים דומה הפוגעת בבקר ונקראת מחלת יוהנה (Johne's disease).
בשנת 1917 התקבל קרוהן כחבר מן המניין באיגוד הגסטרואנטרולוגי האמריקאי, בהמלצתם של ליבמן ושל ויליאם מאיו.
אחרי 1921 הוא עסק בחקר תפקודו ומחלותיו של הלבלב.
הוא עשה בין היתר ניסויים על גופו, כשלמשל, בלע צנתר מגומי כדי לחקור את הפרשת המיץ הלבלבי אחרי שתיית כוס חלב.
בריל ברנרד קרוהן נפטר בשנת 1983 בגיל 99 בבית החולים ניו מילפורד שבמדינת קונטיקט.
בשנת 1912 התחתן קרוהן עם לוסיל פלס, שילדה לו שני ילדים: רות (ילידת 1912) ואדוארד (יליד 1917).
הוא הקדיש את רוב זמנו לעבודה, מה שייתכן כי פגע בחיי הנישואים, שהסתיימו כעבור שנים ספורות בגירושים.
אחרי פרישתו לגמלאות, הוא המשיך לגור ולעבוד בניו יורק, באפר איסט סייד ברובע מנהטן ומדי פעם בבית קיט בניו מילפורד, קונטיקט, שם הכיר את רוז בלומנטל אלבוגן, שהפכה ב-1948 לאשתו השנייה.
פרט לרפואה, בה המשיך לעבוד עד גיל 90, בשעות הפנאי נהנה קרוהן לצייר בצבעי מים ולהתעמק בתולדות מלחמת האזרחים האמריקאית.
ציוריו הוצגו מספר פעמים בגלריות בניו מילפורד.
בנו, אדוארד קרוהן, היה גם הוא רופא פנימאי, וחי עד גיל 95.
הוא לא הצליח לבודד את החיידק שחיפש, גם מפני שאצל בני אדם M.paratuberculosis משיל את קרומו התאי והופך לספרופלאסט, שהוא בלתי ניתן לצפייה במיקרוסקופ אופטי.
מאוחר יותר הומצאו שיטות מתוחכמות לזיהוי החיידק.
קרוהן הקדיש עניין גם להפרעות המערכת העיכול המופיעות תוך כדי חרדה והתמודדות עם מצבי דחק נפשיים.
הוא הדגיש את הקושי להבדיל בין מחלות "אורגניות" לבין נוירוזות עם ביטוי גופני.
להערכתו, כל רופא עלול לטעות ולבלבל בין שני סוגי ההפרעות.
1932 - נבחר ליושב ראש איגוד האמריקאי לגסטרואנטרולוגיה
1948 - מדליית טאונזנד האריס של הסיטי קולג' של ניו יורק
1953 - מדליית יוליוס פרידנוולד של האיגוד האמריקאי לגסטרואנטרולוגיה
1962 - מדליית ג'ייקובי של בית החולים מאונט סיני
בריל קרוהן פרסם 4 ספרים ו-150 מאמרים.
1983 - הקמת קרן המחקר על שם בריל ב.