tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולו עבד בשנת 1391 על שער המנדורלה של סנטה מריה דל פיורה.
למברטי היה אחד המתמודדים על יצירת השער הצפוני של הבפטיסטריום של פירנצה, תחרות בה זכה לורנצו גיברטי.
למברטי נבחר בשנת 1408 בין שלושת הפסלים שיצרו את פסל מרקוס המבשר היושב עבור סנטה מריה דל פיורה, הפסל הושלם בשנת 1415.
לאחר מכן פעל בו זמנית בבולוניה וב.
היה מעורב בבניית אורסנמיקלה ויצר שם את פסל יעקב בן זבדי.
ניקולה מרי קוכלן היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אירית.
קוכלן נולדה ב-9 בינואר 1987 בגולוויי, אירלנד, וגדלה באורנמור.
בגיל 5, כשראתה את אחותה הגדולה מופיעה בהצגה בבית הספר היא החליטה להיות שחקנית.
היא למדה בבית הספר "מיור", בית הספר היסודי ובמכללת קאלאנסטיוס בתיכון.
סיימה תואר באנגלית ותרבות קלאסית באוניברסיטה הלאומית של אירלנד בגאלווי.
לאחר מכן המשיכה ללמוד באנגליה בבית הספר לדרמה באוניברסיטת אוקספורד ובבית הספר למשחק בברמינגהאם.
בגיל 10, שיחקה בתפקיד ללא קרדיט במותחן הפעולה "מלחמתו של אחי".
בשנת 2004 שיחקה בסרטו הקצר של טום קולינס, "The Phantom Cnut".
היא דיבבה בסדרות אנימציה שונות.
בשלב מסוים, בגלל קשיים כלכליים, קוכלן נאלצה לחזור לאירלנד.
בתקופה זו היא סבלה מדיכאון ומשפחתה תמכה בה בתהליך ההחלמה.
היא עבדה במשרה חלקית אצל אופטיקאי בגאלווי.
היא הלכה לשיחת ליהוק פתוחה שנערכה בתיאטרון אולד ויק בלונדון וזכתה בתפקיד הראשי של ג'ס במחזה "Jess and Joe Forever".
ההופעה הראשונה הייתה בספטמבר 2016 לפני שצוות השחקנים יצא למסע הופעות ארצי.
בשנת 2018 החלה קוכלן לגלם את קלייר דבלין, אחת הדמויות הראשיות, בסדרת הטלוויזיה "בנות דרי", קומדיית מצבים שעלילתה מתרחשת בדרי, צפון אירלנד, בשנות ה-90. הסדרה שודרה בינואר ובפברואר 2018 בערוץ 4. אך לאחר שחרורה מחדש לפלטפורמת הסטרימינג נטפליקס בדצמבר אותה שנה זכתה הסדרה לקהל בינלאומי ולפופולריות רבה.
באותה שנה שיחקה גם את האנה דלתון בסדרת הטלוויזיה פרוצות.
סדרת דרמה תקופתית המתרחשת בלונדון במאה ה-18.
בשנת 2018 הופיעה בהופעת הבכורה שלה בווסט אנד בהפקת המחזה אביבה של מיס ברודי.
"האיבנינג סטנדרד" כינה אותה כ"אחת הכוכבות העולות של שנת 2018".
באותה שנה, היא התחרתה מול כמה מכוכבות הסדרה "נערות דרי" בפרק של התוכנית הבריטית "בייק אוף".
בשנת 2019 פורסם כי קוכלן לוהקה לסדרת נטפליקס ברידג'רטון, שהוקרנה לראשונה בדצמבר 2020. בסדרת דרמה תקופתית זו המבוססת על סדרת הספרים הנמכרת ביותר של ג'וליה קווין באותו השם, מגלמת קוכלן את פנלופה פיטרינגטון.
בשנת 2018, בזמן שהופיעה על הבמה במחזה "אביבה של מיס ברודי" בלונדון, היא כתבה מאמר ל"גרדיאן" וטענה שיש ביקורת לא הוגנת ביחס לגוף נשים בביקורות תיאטרון.
ביולי 2020, מכרה קוכלן במכירה פומבית שמלה של המעצב אלכס פרי ב-5,000 אירו במטרה לגייס כספים להוספיס לילדים אירי המספק שירותי טיפול פליאטיבי ותמיכה בילדים.
בפברואר 2019 חצו 28 נשים עם מזוודותיהן ובראשן ניקולה קוכלן את גשר וסטמינסטר בלונדון כדי לדרוש לעגן בחוק את האפשרות להפלות בצפון אירלנד.
הן ייצגו את המספר המשוער של נשים שנאלצו לנסוע לאנגליה כדי לבצע הפלה.
ב־26 ביוני 2020 ביצעה קוכלן ועמיתיה לסדרה "נערות דרי" מערכון עם סירשה רונן עבור ספיישל לגיוס תרומות לתוכנית רדיו בערוץ RTE.
הכנסות התוכנית מגיוס תרומות הועברו לנפגעי מגפת הקורונה.
בספטמבר 2025 קוכלן הייתה בין יותר מ-3,900 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הקומדיה הנשית הטובה ביותרTBAThe Magic Faraway Tree סליקיSeize Them!
שנה כותרת תפקיד הערות 2004–2005 אגדות אנדרסן קולות שונים קול (גרסה אנגלית) 2008 Summer of the Flying Saucer ג'ניס קול 2010 סימסאלה גרים קול (גרסה אנגלית) 2011 תפוס ת'פטיש אדה קול 2012 איוון המדהים לוטי קול (גרסה אנגלית) ג'לי טרזן
ניקולה קובאץ' (בהונגרית: Kovács Miklós; 29 בדצמבר 1911 – 7 ביולי 1977) היה כדורגלן ומאמן רומני-הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
השתתף עם נבחרת רומניה בכל טורנירי גביע העולם לפני מלחמת העולם השנייה.
קובאץ' נולד בפלוגובה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1911. אחיו, שטפן קובאץ', היה מאמן אייאקס אמסטרדם עמה זכה בגביע אירופה לאלופות בעונות 1971/72 ו-1972/73. ברמת הקבוצות זכה קובאץ' עם ריפנסיה טימישוארה בדאבל בעונת 1935/36 וגם שיחק בואלנסיין הצרפתית.
הוא ערך בסך הכל 37 הופעות במדי נבחרת רומניה והופעת הבכורה שלו הייתה ב-15 בספטמבר 1929 נגד בולגריה.
הוא אחד מבין חמשת השחקנים היחידים ששיחקו בכל טורנירי המונדיאל של לפני מלחמת העולם השנייה.
במונדיאל 1930 קובאץ' כבש בניצחון 1–3 על פרו בשלב הבתים.
משחקו האחרון בה הגיעה במסגרת מונדיאל 1938 בתור קפטן הנבחרת בתיקו 3–3 נגד קובה.
בשנת 1940, לאחר הבוררות השנייה בווינה, חלק מרומניה נפל לידי הונגריה.
כתוצאה מכך ב-1941 הופיע וכבש קובאץ' פעם אחת עבור נבחרת הונגריה.
לאחר הפרישה עבד כמאמן בין השנים 1946–1947 במועדון אוניברסיטת קלוז'.
משנת 1948 אימן את ביהור אוראדיה עמה זכה בליגה הרומנית בעונת 1948/49. עם פוליטכניק טימישוארה הצליח לזכות באליפות ליגת המשנה בשנת 1952 ולעלות איתה ליגה.
בין השנים 1963–1973 קובאץ' אימן במספר קבוצות קטנות מהעיר טימישוארה ולאחר מכן פרש מקריירת אימון מטעמי בריאות.
ניקולה צ'ירקוביץ' (בסרבית: Никола Ћирковић; נולד ב-4 בדצמבר 1991) הוא כדורגלן סרבי, המשחק בעמדת המגן הימני במלאדוסט לוצ'אני.
צ'ירקוביץ' החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בוראץ' צ'אצ'אק.
ב-30 באוקטובר 2010 ערך צ'ירקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–3 ליאבור איבנייצה.
אף על פי ששיחק כקשר כנף, הייתה עונת עונת השיא שלו בקריירה, כאשר כבש 12 שערים ב-33 משחקי ליגה.
בקיץ חתם צ'ירקוביץ' במינסק מליגת העל הבלארוסית, אך שוחרר ממנה כעבור כחודש, כאשר שותף בשני משחקי גביע בלבד, וחתם בווז'דובאץ מליגת העל הסרבית.
ב-27 בספטמבר 2015 הבקיע צ'ירקוביץ' את שער הבכורה שלו בליגה הסרבית, בהפסד 1–2 לפרטיזן בלגרד.
ב-29 בספטמבר 2016 ערך צ'ירקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בהפסד 0–3 ל.
בקיץ סיכם צ'ירקוביץ' בבני סכנין מליגת העל.
ב-26 ביולי 2022 חזר לסרביה וחתם במלאדוסט לוצ'אני.
Стойчев; 24 באוגוסט 1845, שומן, האימפריה העות'מאנית – 1898, ביטולה, האימפריה העות'מאנית) היה דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1880–1881 כיהן כשר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה.
סיים בית ספר תיכון במלטה והשתלב בעסקים המקומיים.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה כיהן לזמן קצר כנשיא בית המשפט לערעורים ברוסה.
סטויצ'ב כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית הראשונה.
בין השנים 1880–1881 כיהן כשר החוץ והדתות של בולגריה בממשלתו של פטקו קרבלוב.
בהמשך, כיהן כנציג מסחרי של בולגריה בלונדון, קונסטנטינופול ובווינה.
ב-1897 מונה לנציג המסחרי הבולגרי בביטולה והלך לעולמו שנה מאוחר יותר.
ניקולה קאטיץ' (בקרואטית: Nikola Katić; נולד ב-10 באוקטובר 1996 בליובושקי שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שאלקה 04 ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
קאטיץ' שיחק בעבר במדי נבחרת קרואטיה.
קאטיץ' החל את הקריירה המקצוענית שלו בנרטבנאץ אופוזן, ובהמשך עבר לסלאבן בלופו מליגת העל הקרואטית, במדיה ערך 64 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-12 ביוני 2018 חתם קאטיץ' על חוזה לארבע עונות בגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית..
קאטיץ' שיחק בריינג'רס שתי עונות מלאות, אך נפצע בקיץ 2020 והחמיץ את כל עונת 2020/21 שבה זכתה הקבוצה באליפות.
בעונת הושאל קאטיץ' להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית.
הוא ערך 21 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, וזכה עם היידוק בגביע הקרואטי, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על רייקה, אך ישב על הספסל ולא שיחק בגמר זה.
באוגוסט 2022 תם חוזהו של קאטיץ' בריינג'רס והוא חתם בפ.צ.
קאטיץ' הפך עד מהרה לבורג חשוב בקבוצה השווייצרית, ושיחק בה שתי עונות וחצי.
בינואר 2025, לאחר שפתח את עונת 2024/25 בציריך, חתם קאטיץ' לחצי עונה כמושאל בפליימות' ארגייל מהצ'מפיונשיפ האנגלית, אך לא הצליח למנוע את נשירת המועדון אל הפוטבול ליג הראשונה.
בקיץ 2025, לאחר שפג חוזהו בציריך, חתם קאטיץ' לשלוש שנים בשאלקה 04 מהבונדסליגה השנייה.
לאחר ששיחק בנבחרות הצעירות של קרואטיה, ב-27 במאי 2017 ערך קאטיץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בניצחון 2-1 על נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
הופעה זו הייתה היחידה שלו במדי נבחרת קרואטיה, ובמשך 7 שנים הוא לא לבש חולצה לאומית כלשהי.
בשנת 2024 הביע קאטיץ' רצון לייצג את מולדתו, בוסניה והרצגובינה.
בקשה זו אושרה על ידי פיפ"א, שכן קאטיץ' לא שיחק באף משחק רשמי במדי קרואטיה.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בוסניה ערך קאטיץ' במשחק ידידות מול איטליה ביוני 2024.
ניקולה פייטרנג'לי (באיטלקית: Nicola "Nicky" Pietrangeli; 11 בספטמבר 1933 – 1 בדצמבר 2025) היה טניסאי איטלקי.
הוא זכה במקום ראשון בתחרות הגברים, זוגות גברים וזוגות מעורבים בתחרויות אליפות צרפת הפתוחה 4 פעמים.
ניקולה פייטרנג'לי נולד בעיר תוניס (אז בשליטה של צרפת) בשנת 1933. אביו היה ממוצא איטלקי ולאימו היו שורשים מרוסיה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פייטרנג'לי החל להשתתף בתחרויות משמעותיות.
הוא השתתף בתחרויות גראנד סלאם החל משנת 1954 ועד ל-1973.
פייטרנג'לי השתתף ב-4 משחקי הגמר של תחרויות הגברים באליפות צרפת הפתוחה וזכה באליפות צרפת הפתוחה 1959 ובאליפות צרפת הפתוחה 1960. במשחקי הגמר של 1961 ו-1964 הוא הפסיד למנואל סנטנה.
בתחרויות זוגות גברים הוא היה ב-3 משחקי גמר של גראנד סלאם וזכה באליפות צרפת בטניס 1959.
פייטנג'לי שיחק בגמר אליפות צרפת בטניס 1958 בתחרות זוגות מעורבים וזכה לצד שירלי בלומר.
ניקולה פייטרנג'לי היה חבר נבחרת גביע דייוויס של איטליה בה שיחק משנת 1954 ועד לשנת 1972. עם הנבחרת הוא הפסיד בגמר פעמיים.
בהמשך הוא היה קפטן הנבחרת.
ניקולה פייטרנג'לי התקבל להיכל התהילה של הטניס בשנת 1986.
בשנת 2010, מגרשי טניס של המתחם הספורטיבי Foro Italico ברומא נקראו על שמו.
הישגים במשחקי גראנד סלאם – תחרות הגברים
ניקולה קרסטוביץ' (במונטנגרית: Никола Крстовић; נולד ב-5 באפריל 2000 בגולובובצי שבמונטנגרו, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אטאלנטה מהסרייה א' ובנבחרת מונטנגרו.
קרסטוביץ' שיחק במחלקת הנוער של זטה, ובשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המונטנגרית, כשבגיל 16 שנים ו-18 ימים הפך לשחקן הצעיר ביותר שעורך הופעה במסגרת הליגה.
הוא ערך 92 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 37 שערים, ואת עונת סיים כמלך השערים של הליגה עם 17 שערים.
ב-15 בפברואר 2019 חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית החל מקיץ 2019. הואשיחק ב 21 משחקי ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים, ובחצי השני של עונת הושאל לגרפיצ'אר בלגרד מליגת המשנה הסרבית, במדיה שיחק שישה משחקי ליגה והבקיע שני שערים.
ב-5 בספטמבר 2021 חתם על חוזה לארבע שנים בדאק 1904 דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן שיחק ב 56 משחקי ליגה והבקיע 29 שערים, כשבעונתו השנייה הוא מסיים כמלך השערים של הליגה עם 18 שערים ב-27 הופעות.
ב-27 באוגוסט שיחק את משחקו הראשון במועדון, בתיקו 2-2 נגד פיורנטינה במסגרת המחזור השני לעונת 2023/2024, ובמשחק זה הבקיע את שערו ראשון במועדון.
הוא שיחק ב 72 משחקי ליגה ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 18 שערים.
ב-20 באוגוסט 2025 חתם באטאלנטה מהסרייה א'.
ב-28 במרץ 2022 שיחק קרסטוביץ' במשחקו הראשון בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 0–1 על נבחרת יוון במשחק ידידות.
ב-24 במרץ 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
נִיקוֹלוֹ מַקְיַאוֶולִי (איטלקית: Niccolò Machiavelli; 3 במאי 1469 – 21 ביוני 1527) היה מדינאי, פילוסוף פוליטי, דיפלומט, סופר ומחזאי, מפירנצה שבאיטליה.
כתאורטיקן, מקיאוולי היה, למעשה, ממניחי היסוד למדע המדינה ותורת היחסים הבין-לאומיים המודרניים, דמות מפתח בתאוריית הריאליזם הפוליטי, והשפיע רבות על המדינאות האירופית בתקופת הרנסאנס ובעת החדשה.
"הנסיך" נכתב בתוך הז'אנר של ספרי הדרכה לנסיכים (מנהיגים), וזכה לאינספור פירושים שונים, שעד היום מתקיים עליהם פולמוס אקדמי ענף.
סברה אחת היא שהספר נכתב על מנת לעודד את הופעתו של אדם שיאחד את ערי המדינות האיטלקיות שהיו במצב פוליטי פגיע וחלש, ויגן עליהן מפני פלישה מבחוץ.
ניקולו מקיאוולי נולד ב-3 במאי 1469 בפירנצה, והיה בנם השני של ברנרדו דה ניקולו מקיאוולי, עורך דין בעל מוניטין, ואשתו ברתולומיאה דה סטפאנו נלי.
הוריו היו אצילים פלורנטינים ותיקים, ממשפחות שכבר ירדו מנכסיהן בתקופתו של מקיאוולי.
פירנצה בתקופת צעירותו של מקיאוולי תוארה כעיר שהושפעה משני זרמים מנוגדים: הראשון הונהג ידי לורנצו דה מדיצ'י, "המפואר", חובב האמנות והתענוגות.
לאחר מותו וקריסת שלטונה של משפחתו הונהגה העיר על ידי תומכי ג'ירולמו סבונרולה, המטיף הדתי-קנאי שיצא נגד תקופת הנהנתנות של בית מדיצ'י.
נראה כי השפעתו של סבונרולה על מקיאוולי הצעיר לא הייתה רבה, אף כי באותו זמן הייתה לו השפעה רבה על גורלה של פירנצה, שכן הוא משמש כמושא ללעג ב"הנסיך", שם הוא מובא כדוגמה לאיש דת לא חמוש, ואי לכך בלתי מוצלח.
לעומתו מציין מקיאוולי דווקא לטובה את שלטון הפאר של בני משפחת מדיצ'י בעיקר כי את ספרו הוא מקדיש לנכדו של לורנצו מתוך אינטרס אישי.
נטען כי הסיבה להקדשת הספר לנכדו של לורנצו היא ניסיונו של מקיאוולי להתקרב אל המשפחה ששלטה באותו זמן בעיר פירנצה משנת 1512 ואשר דחקה את מקיאוולי ממשרתו הציבורית לאחר הרסטורציה של שלטונה.
כאשר שבו בני מדיצ'י לשלטון נחשד מקיאוולי בקשר נגדם, נכלא וסולק מעמדות ההשפעה בעיר.
לאחר ששוחרר ממעצר הוגלה לחווה חקלאית בקרבת העיר.
בספרו "ההיסטוריה של פירנצה", מקיאוולי מצייר תמונה של האנשים הצעירים שאיתם הוא העביר את נעוריו.
הוא כותב: "הם היו חופשיים יותר מאבותיהם בלבושם ובחייהם, ופיזרו יותר על מיני תענוגות, מבזבזים את זמנם וכספם בבטלה, הימורים ונשים; מטרתם העיקרית היא להתלבש טוב ולדבר בצורה מתוחכמת, כאשר זה שמצליח לפגוע באחר בצורה המתוחכמת יותר נחשב לחכם ביותר...".
כי אחרים יעזרו לך אם תעזור לעצמך."
החלק השני של חייו הועבר בשירות הרפובליקה החופשית של פירנצה, שקמה ב־1494 לאחר שפלישת הצרפתים לאיטליה הובילה לגירוש המשפחה השלטת, בית מדיצ'י.
לאחר ששירת במשך ארבע שנים באחד מן המשרדים הציבוריים, הוא מונה למזכיר לשכת השגרירות השנייה, וכן ב־1498 למזכיר "מועצת העשרה לענייני חירות ושלום".
בזמן זה הוא לקח חלק בעניינים חשובים של הרפובליקה, וניתן לקבל בעניין זה מידע רב מן הצווים, הזכרונות והמכתבים שכתב, שנשמרו עד ימינו.
המידע בדבר עסקיו עם מדינאים וקצינים בני זמנו נותן לנו הבנה טובה של מעשיו, ומספק את המקורות שמהם שאב את החוויות והדמויות המעטרות את חיבורו הידוע ביותר – "הנסיך".
שליחותו הראשונה הייתה ב־1499 לקתרינה ספורצה, "הגבירה מפורלי".
בספרו הוא מלמד ממעשיה את הלקח שחשוב יותר לרכוש את אהדת הציבור מאשר לסמוך על מבצרים.
עיקרון זה בולט אצל מקיאוולי, והוא מדגיש אותו כמה פעמים כבעל חשיבות רבה לנסיכים.
ב־1500 נשלח מקיאוולי לצרפת על מנת לקבל את תנאיו של לואי השנים עשר מלך צרפת, להמשך המלחמה נגד פיזה.
מלך זה, במהלכיו באיטליה, עשה חמש טעויות קשות במדיניות שסוכמו ב"הנסיך", ואלה גרמו בסופו של דבר לגירושו מאיטליה.
הוא גם זה שהציב את פירוק נישואיו כתנאי לתמיכתו באפיפיור אלכסנדר השישי, דבר שהוביל את מקיאוולי לכתוב את דעתו לגבי אמונתם של נסיכים.
באותו זמן פגש מהנדס בשם לאונרדו דה וינצ'י ששירת בצוותו של צ'זארה בורג'ה.
מאוחר יותר שכר אותו מקיאוולי כמהנדס למערכה כנגד העיר פיזה.
מקיאוולי היה מעורב באירועים שנבעו משאיפות האפיפיור אלכסנדר השישי ובנו, צ'זארה בורג'ה (שנודע גם כ"הדוכס ולנטינו"), ודמויות אלו תופסות מקום משמעותי ב"הנסיך".
מקיאוולי אינו חושש לציין את מעשיו של הדוכס כמועילים ביותר לנסיך המנסה להחזיק במדינה לאחר שהשתלט עליה.
לדעתו, המהלכים של צ'זארה בורג'ה היו מוצלחים ביותר, עד שיש אומרים כי הוא ה"גיבור" של "הנסיך".
אך בחיבורו משמש הדוכס גם לדוגמה שלילית: שליט הזוכה לגדולה בשל עלייתם של אחרים, וסופו שגם יפול עימהם; שליט שעושה כל מה שאדם חכם היה עושה – מלבד המעשה אשר יציל אותו; שמוכן לכל המקרים שיקרו מלבד זה שאכן קורה, ותולה את כישלונו בחוסר האפשרות לחזות את המציאות מראש.
עם מותו של האפיפיור פיוס השלישי, ב־1503, נשלח מקיאוולי לרומא על מנת לצפות בבחירת יורשו.
שם הוא חוזה בטעותו של צ'זארה בורג'ה, אשר איפשר את בחירתו של ג'וליאנו דלה רוברה (האפיפיור יוליוס השני), על אף שהיה אחד מהקרדינלים שהיה על הדוכס לחשוש מהם ביותר.
כשמקיאוולי מעיר על בחירה זו, הוא אומר כי מי שחושב שניתן לקנות בטובות הנאה מישהו ששונא אותך מזה זמן רב, אינו אלא טועה.
ואכן יוליוס השני לא נח עד שהרס את מעמדו של צ'זארה לחלוטין.
מקיאוולי נשלח אל יוליוס השני ב־1506, בזמן שהאחרון החל במהלכיו כנגד בולוניה, מהלכים שבהם הצליח בשל אופיו קצר הרוח.
מקיאוולי דיבר על גורלו של יוליוס כאשר השווה בין הגורל לנשים, ואמר כי אדם נועז יותר מאשר אדם זהיר הוא שיצליח לכבוש את שניהם.
בשנים אלה עברו המדינות האיטלקיות תהפוכות פנימיות וחיצוניות רבות.
שינויים אלה הובילו לכך שבשנת 1507, השליטה על חלקן הגדול הייתה נתונה בידי צרפת, ספרד וגרמניה.
מקיאוולי נפגש עם שליטי המדינות הכובשות.
הוא נפגש מספר פעמים עם לואי השנים עשר מצרפת, ועם פרננדו השני מלך אראגון, המהווה דוגמה ב"הנסיך" להתנהלות נכונה מן הבחינה התועלתנית.
הוא מתאר את פרננדו כאדם מניפולטיבי, שהצליח בדברים רבים תחת מחסה הדת, אף כי למעשה לא הייתה בו כל הומניות, אמונה, רחמים או יושר, וכי אם היה מאפשר לעצמו להיות מושפע על ידי גורמים אלה, לא היה מתקרב להישגים אליהם הגיע.
מקיאוולי שהה בשנים 1507–1508 בחצרו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובספרו מגלה את הסוד של רבים מכישלונותיו כשהוא מתאר אותו כאדם צופן סוד, בעל אישיות חלשה, שלא שם לב לאנשים להם היה זקוק כדי לבצע את פעולותיו, ולא עמד על כך שימולאו דרישותיו.
בשנים האחרונות של הקריירה הדיפלומטית שלו, מקיאוולי היה עסוק באירועים שהתרחשו כתוצאה מהסכם "הליגה של קמבריי", שנחתם ב־1508 בין צרפת, ספרד וגרמניה ובין האפיפיור, כשמטרתו למחוץ את הרפובליקה הוונציאנית.
תוצאה זו אכן הושגה בקרב אניאדלו.
ב-1511 אירעה מחלוקת קשה בין האפיפיור יוליוס השני ובין צרפת, בעלת בריתה של פירנצה, שהובילה להקמת "הליגה הקדושה נגד צרפת", ולגירושה מאדמות איטליה.
כתוצאה מכך נשארה פירנצה חסרת מגן מפני האפיפיור, ונאלצה להסכים לתנאיו – שאחד מהם היה כי בני מדיצ'י יחזרו לשלוט בעיר.
שובם של בני מדיצ'י ב-1 בספטמבר 1512, ונפילתה של הרפובליקה, היו האות לגירושם של אנשיה, ובכללם מקיאוולי, ולסיום הקריירה הציבורית שלו.
עם שובם של בני מדיצ'י, מקיאוולי, שקיווה כי יישאר בתפקידו תחת האדונים החדשים, פוטר בצו מה־7 בנובמבר 1512. זמן קצר לאחר מכן הואשם בתכנון קונספירציה נגד בני מדיצ'י, וכתוצאה מכך נאסר, עבר עינויים קשים, ונידון למוות.
הוא שוחרר לאחר חנינה כללית שהוענקה לאחר הפיכת אחד מבני מדיצ'י, ג'ובאני, לאפיפיור ליאו העשירי, פרש ליישוב סן קאסיאנו אין ואל די פזה , ליד פירנצה, והחל לעסוק בכתיבה.
במכתב לפרנצ'סקו וטורי, מה־13 בדצמבר 1513, מתאר מקיאוולי את חייו בתקופה זו, ומספר על שיטותיו ומטרותיו בכתיבת "הנסיך":
ה"ספר הקטן" הזה עבר שינויים רבים לפני שהגיע לצורה שבה הגיע אלינו.
השפעות שונות היו על המחבר בזמן הכתיבה; הכותרת והפטרון שלו הוחלפו; ומסיבה בלתי ידועה הוקדש הספר לבסוף ללורנצו דה מדיצ'י השני.
על אף שמקיאוולי דן האם צריך להביא את הספר ללורנצו, אין כל עדות שלורנצו אכן קיבל את הספר או קרא אותו; הוא בהחלט לא נתן למקיאוולי משרה כלשהי.
אף שהיו שגנבו מהספר עוד בימי חייו, "הנסיך" מעולם לא פורסם על ידו, וישנן עדיין מחלוקות לגבי הנוסח המקורי המדויק שלו.
בספר, מקיאוולי מזכיר רבות את צ'זארה בורג'ה, בעיקר כדוגמה לנסיך שקיבל את נסיכותו בחסדי אחרים והשתלט עליה כראוי.
עוד טרם סיום "הנסיך", החל מקיאוולי לעבוד על הספר ההיסטורי "דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס", המהווה השלמה לדבריו ב"הנסיך".
חיבור זה וחיבורים קטנים נוספים העסיקו אותו עד ל־1518, כאשר קיבל משכורת קטנה על מנת לדאוג לענייניו של סוחר פלורנטיני בג'נובה.
ב־1519 השליטים של פירנצה העניקו מספר זכויות פוליטיות לאזרחים, ויחד עם אחרים עסק מקיאוולי בהכנת חוקה חדשה, שתחתיה המועצה הגדולה של פירנצה הייתה אמורה להיות מוקמת בשנית; אך תחת תירוצים שונים החוקה לא אושרה.
ב־1520 נכנס שוב לחברה הספרותית בפירנצה, וזכה לפופולריות רבה.
כמו כן ספרו "על אמנות המלחמה" הומחז.
כאשר סיים את "ההיסטוריה של פירנצה", לקח מקיאוולי את הספר לרומא על מנת להראותו לפטרונו, ג'וליו דה מדיצ'י, שבינתיים נבחר להיות האפיפיור קלמנס השביעי.
באותה שנה איבדה צרפת את השליטה באיטליה בקרב פאביה שהותיר את מלך צרפת, פרנסואה הראשון, שבוי בידי יריבו, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מכן נבזזה רומא, ולשמע החדשות האלה העביר הפלג העממי בפירנצה מעליו את עול בני מדיצ'י, וגירשם פעם נוספת.
ימים אלה בתולדות מקיאוולי מתוארים בצבעים עזים ברומן ההיסטורי ראובני שר היהודים מאת מכס ברוד.
מקיאוולי לא שהה בפירנצה באותו זמן, אך מיהר לשוב לשם, בתקווה לקבל שוב את משרתו הקודמת.
הוא חלה זמן קצר לאחר שהגיע לפירנצה, ומת ב־21 ביוני 1527 בגיל 58.
ספרו הידוע ביותר של מקיאוולי, "הנסיך", מכיל מספר רב של נושאים הקשורים לפוליטיקה, והוא מתרכז באפשרות של "נסיך חדש", במקום נסיך הבא בירושה לפי המסורת.
כדי לשמור על כוחו, הנסיך היורש חייב לאזן בזהירות את האינטרסים של מגוון רחב של מוסדות שאליהם אנשים רגילים.
לעומת זאת, לנסיך חדש יש משימה קשה יותר: עליו לייצב את כוחו החדש כדי לבנות מבנה פוליטי יציב ומתמשך.
מקיאוולי מציע כי ניתן להשיג את היתרונות החברתיים של יציבות וביטחון באמצעות שחיתות מוסרית.
הוא האמין שיש להבין את המוסר הציבורי והפרטי כשני דברים שונים על מנת לשלוט היטב.
כתוצאה מכך, השליט צריך להיות מודאג לא רק מהמוניטין שלו, אלא הוא גם חייב להיות מוכן לפעול באופן בלתי מוסרי בזמן הנכון.
מקיאוולי האמין שכשליט, מוטב שיחששו ממך מאשר שיאהבו אותך; שליט אהוב שומר על סמכותו על פי מחויבותו, בעוד שמנהיג שחוששים ממנו שולט בגלל החשש מעונש.
כתאורטיקן פוליטי הדגיש מקיאוולי את הצורך בתרגיל שיטתי של הונאה, שעשוי לכלול השמדה של משפחות אצולה שלמות, כדי למגר כל סיכוי לקריאת תיגר על סמכותו של הנסיך.
חוקרים מציינים לעיתים קרובות כי מקיאוולי מפאר את הגישה "המטרה מצדיקה את האמצעים", אך ציטוט זה נותר במחלוקת וייתכן שמקיאוולי לא כתב אותו.
אלימות עשויה להיות הכרחית כדי להביא לייצוב מוצלח של כוח והקמה של מוסדות משפטיים חדשים.
ניתן להשתמש בכוח כדי לחסל יריבים פוליטיים, להכניע אוכלוסיות מתנגדות, לטהר את הקהילה מאנשים אחרים החזקים מספיק כדי להגיע לשלטון בעצמם, וינסו להחליף את השליט.
מקיאוולי הפך ידוע לשמצה בשל עצות פוליטיות כאלו, והתואר "מקיאווליזם" להולכים בדרכו, מוזכר בדרך כלל כתיאור שלילי להתנהגות פוליטית נמוכה.
הכנסייה הקתולית החרימה את "הנסיך", וגם הוגים הומניסטים ראו את הספר בצורה שלילית, לדוגמה ארסמוס מרוטרדם.
כמסמך פוליטי, תרומתו האינטלקטואלית העיקרית לתולדות המחשבה המדינית היא ההצבעה על הפער המהותי בין הריאליזם הפוליטי לבין האידיאליזם הפוליטי, בשל היותו "מדריך" לרכישה ושמירה על הכוח הפוליטי.
בניגוד לאפלטון ולאריסטו, עמד מקיאוולי על כך שחברה אידיאלית אינה מודל שהנסיך צריך לשאוף אליו.
רבים הגיעו למסקנה שהספר, אף שנכתב כעצה לנסיך מלוכני, מכיל טיעונים לעליונותם של משטרים רפובליקניים, בדומה לאלה המצויים בספרו "דיונים".
במאה ה-18, ז'אן-ז'אק רוסו קרא ליצירה סאטירה.
הוגים ופרשנים יותר מודרניים, כמו ליאו שטראוס והארווי מנספילד הסכימו כי ניתן לקרוא את הנסיך כקומדיה אירונית מכוונת.
פרשנים אחרים כמו אנטוניו גראמשי טענו כי קהל היעד של מקיאוולי ביצירה זו לא היה אפילו המעמד השליט אלא העם הפשוט, מפני שהשליטים כבר הכירו את השיטות האלה דרך החינוך שקיבלו.
מתוך הבנת חשיבותה הרבה של עבודתו, ותרומתה לרעיון איחודה של איטליה, העמידה פירנצה המודרנית לכבודו אנדרטה מרשימה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה, לצד בניה המפורסמים ביותר.
למרות המשמעות השלילית ששמו קיבל היום ("מקיאווליזם" בדרך כלל מציין ציניות ואגואיסטיות, המקדשת את כל האמצעים לצורך המטרה), וכן כי בימינו, האבחנות שציין בספרו ייחשבו כבלתי תקינות פוליטית, אין ספק שדבריו ממחישים ראייה מדויקת, ישרה ויוצאת דופן של המציאות, וכן כישרון ספרותי בלתי מבוטל לומר דברים כהווייתם.
על אף הקריירה של מקיאוולי כמדינאי וכדיפלומט, הוא זכור היום בעיקר בשל פעילותו הספרותית, אשר סימנה פריצת דרך בשדה התאורטי של הפוליטיקה האירופית בתקופת הרנסאנס.
אף שכבר חמש מאות שנה עברו מאז נכתב "הנסיך", הבעיות בהן הוא עוסק עדיין משמעותיות ורלוונטיות, משום שהן הבעיות האלמותיות הנוגעות ביחס בין השולטים לנשלטים.
התאוריות שלו בנושא הממשל והמדינה נתמכות בדבריו במקרים היסטוריים בני זמנו, הוא טען שאנשים עדיין נשלטים בידי פשטותם ותאוותם, הוא טען שהדת משמשת מחסה לפגמים מוסריים, ונתן כדוגמה את אישיותו של פרננדו מלך ספרד.
והשליטים נאלצים להיגרר אחרי קבוצת התמיכה שלהם, לטוב, ובעיקר לרע.
לדבריו אין בפוליטיקה דרכים בטוחות.
החוכמה היא לבחור את הדרך הפחות מסוכנת, וזאת שתוביל לתועלת הגדולה ביותר.
"הנסיך" טוען כי צורת הממשל הטובה ביותר היא אריסטוקרטיה מצומצמת, שתוכל לדאוג לכך שלא ישתרר כאוס במדינה, חשוב להעיר על כך שהספר נכתב כתרופה למשטרים החולים של איטליה.
גם בהקשר של תפקיד המוסר בניהול תקין של מדינה, מקיאוולי נותן עדיפות לרפובליקה על המלוכה, שכן נדיר למצוא עם שיבחר באדם בעל מידות רעות ולעומת זאת במשטרים סמכותיים נדיר הדבר שהאוחז בשלטון הוא איש בעל מעלה מוסרית.
חיבור זה אף שימש השראה ל"אסכולה האיטלקית" שפיתחה את תורת האליטות.
בהיסטוריה ובהיסטוריוגרפיה, דמותו של מקיאוולי היא שלילית ביותר.
במשך מאות שנים שמו של מקיאוולי היה שם נרדף לשטן: באנגליה האליזבתנית במאה ה-16, מחברים מפורסמים מכריסטופר מרלו ובן ג'ונסון ועד ויליאם שייקספיר, הזכירו את מקיאוולי לשמצה וגינו את התאוריה המדינית שלו.
במחזה "הנרי השישי, חלק שלישי", שייקספיר מזכיר את "מקיאוולי הרוצח", באווירה דמונית, גועל ומיאוס.
בהקדמה ל"היהודי ממלטה" של מארלו, נאמר כי "אף שהעולם חושב שמקיאוולי מת", הרי נשמתו "עפה מעל הרי האלפים" והגיעה עד לאנגליה.
בספרות של המאה ה-17 נעשה שימוש בהגזמה: השטן עצמו אופיין כמקיאווליסט ונצבע בצבעים אותם נהג מקיאוולי ללבוש, ובגרמניה, במאה ה-18 טען פרידריך השני, מלך פרוסיה שמקיאוולי "רוצה להרוס את האנושות".
כך, במשך מאות שנים, המושג "מקיאוולי" נכרך ברשעות, בחוסר מצפון, ברמאות וערמומיות.
בתרבות הפופולרית, מקיאוולי מופיע במשחק הווידאו "Assassin's Creed II", המתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed, כמנהיג של צבא שכירי חרב שפועל להדחת שלטון הבורג'ה באיטליה.
כמו כן, הוא מופיע בסדרת הספרים הסודות של ניקולס פלאמל בן האלמוות כאחד האנטגוניסטים הראשיים לצד ד"ר ג'ון די ואדוניו האשמנים הקדמונים, אולם משנה צד והופך לטוב לקראת סוף הסדרה.
בנוסף, מקיאוולי מופיע בסדרת הפנטזיה האמריקאית הסודות של דה וינצ'י כעוזרו של לאונרדו דה וינצ'י.
הראפר טופאק שאקור השתמש בשם הבמה מקיאוולי מכיוון שהושפע מכתביו בעת שהותו בכלא.
ההיסטוריה הפלורנטינית בשמונה כרכים, 1525-1521
דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס 1517-1512
קליציה (Clizia, עיבוד לקומדיה 'קאזינה' מאת פלאוטוס הרומי)
הנערה מאנדרוס (תרגום לאיטלקית של הקומדיה המהוללת מאת טרנטיוס הרומי)
מסה או דיאלוג על לשוננו
ניקולו טרטליה (באיטלקית: Niccolò Tartaglia; 1499–1557) הוא שם העט של המתמטיקאי האיטלקי ניקולו פונטנה, שפרסם את הפתרון למשוואה ממעלה שלישית.
ניקולו פונטאנה נולד למשפחה ענייה בעיר ברשה באיטליה.
במהלך השתלטות הצרפתים על ברשה בשנת 1512 ברחו רוב התושבים לכנסייה שם נרצחו על ידי החיילים הצרפתים.
אביו שהיה שליח דואר נרצח אף הוא.
טרטליה עצמו נפגע בלסת התחתונה ובחך וטופל על ידי אמו.
עקב הפציעה נפגמה יכולת הדיבור שלו, ולכן קיבל את שם הגנאי "Tartaglia" (המגמגם), שאותו אימץ ושבו השתמש כשם עט בחתימה על כתביו.
בילדותו, עקב עונייה של משפחתו, לא היה יכול טרטליה להירשם לבית הספר והיה מאוד גאה בהיותו אוטודידקט.
אמו הצליחה לחסוך מספיק כסף ללימוד אצל מורה פרטי, אך הכסף הספיק בדרך-כלל רק לשבוע - שבועיים, טרטליה ניצל את פרקי זמן אלו כדי לגנוב ספרי לימוד, מהם למד עצמאית.
מסופר שכאשר אזל לו הכסף לקניית נייר כתיבה, נהג ללכת לבתי קברות לכתוב על המצבות את תרגיליו.
בצורה זו של לימוד עצמי, רכש טרטליה ידע מתמטי ושליטה בלטינית, אשר שימשה בתקופה זו כשפת ההגות.
את חייו הציבוריים החל כמרצה בעיר ורונה.
בשנת 1535 התמנה לראש הפקולטה למתמטיקה בוונציה.
טרטליה נודע עקב הצלחתו בפתרון משוואה ממעלה שלישית וזכה לפרסום לאחר שניצח בעזרת ידע זה בתחרות פתירת משוואות, אך לא היה הראשון שעשה זאת משום שהבעיה נפתרה בעבר על ידי שיפיונה דל פרו מבלי שהדבר יפורסם.
על פתרון המשוואה עמלו באותם ימים גם ג'ירולמו קרדאנו ולודוביקו פרארי.
בעזרת פתרון זה הצליח פרארי להגיע לפתרון מלא של משוואה ממעלה רביעית, ואת פתרון שתי משוואות אלו, ממעלה שלישית ורביעית, פרסם קרדאנו בספרו "האומנות הגדולה".
פרסום הספר הכעיס את טרטליה שטען שהפרסום נוגד את ההסכם שלו עם קרדאנו לפיו הפתרון לא יפורסם לפני שטרטליה יפרסמו בעצמו.
הדבר הוביל לסכסוך אישי בין טרטליה לקרדאנו ופרארי שהסתיים בתחרות משוואות בין טרטליה לפרארי בה ניצח פרארי.
בשנת 1543 טרטליה היה הראשון שתרגם לאיטלקית את "יסודות" מאת אוקלידס, שעד לאותה תקופה נלמד בשפה הלטינית.
טרטליה תרגם גם חלק מכתביו של ארכימדס וחיבר ספרים רבים במתמטיקה.
טרטליה היה ידוע גם על פיתוח נוסחה למציאת נפח טטרהדרון, שבכתיב מודרני אפשר להציגה כך:
כאשר הוא המרחק בין הקודקודים ו בטטרהדרון.
נוסחה זו היא הכללה לנוסחת הרון לחישוב שטח משולש.
ניקולו פאגאניני (באיטלקית: Niccolò Paganini; 27 באוקטובר 1782 – 27 במאי 1840) היה כנר וירטואוז, גיטריסט ומלחין איטלקי.
פאגאניני נחשב לאחד מגדולי הכנרים בכל הזמנים ואחד מגדולי הווירטואוזיה של זמנו.
ביצירותיו השאיר פאגאניני חותם של טכניקות נגינה מודרניות ובכך תרם רבות להתפתחות טכניקות הנגינה על הכינור.
כנרים נוספים כגון פבלו סרסטה הושפעו רבות מטכניקות הנגינה של פאגאניני, וטכניקות אלו ניכרות בכתיבתם.
פאגאניני וכתביו היוו השראה רבה על מוזיקאים ומלחינים רבים.
ניקולו פאגאניני נולד בג'נובה שבאיטליה ב-27 באוקטובר 1782. אביו, שהיה חובב מוזיקה ובעל חנות, לימד אותו לנגן בכינור בגיל 7, ופאגאניני החל להלחין בטרם מלאו לו 8 שנים.
בגיל 12 פאגאניני ניגן את הקונצרט הפומבי הראשון שלו.
בגיל הנעורים למד ממספר מורים.
במהרה הוא התפרסם ברחבי איטליה, אך הוא לא הצליח להתמודד עם הצלחתו והחל לשתות לשוכרה ולהמר.
הקריירה של פאגאניני ניצלה בזכות גברת שזהותה לא ידועה שלקחה אותו תחת חסותה באחוזתה, שם הבריא והמשיך ללמוד נגינה בכינור למשך מספר שנים.
באותו הזמן, למד גם לנגן בגיטרה.
בגיל 23 חזר פאגאניני לעסקי המוזיקה, כשהיה המורה למוזיקה של אחותו של נפוליאון בונפרטה.
במהרה היה פאגאניני לאגדה בשל שליטתו המופלאה בכינור, ובשנים 1828–1834 הוא ניגן מאות קונצרטים בערים הגדולות של אירופה.
בשנים אלה הופיע בין השאר בכורה במילאנו (1813), וינה (1828) ולונדון ופריז (1831).
פאגאניני היה בין המוזיקאים הראשונים, אם לא הראשון שבהם, שהיה לנגן הנודד בין מדינות שונות כאמן בודד, ללא ליווי מוזיקלי.
פאגאניני עשה הון רב כמוזיקאי נודד, והצליח למשוך אל עצמו קהל רב.
במופעיו היה נוהג פאגאניני לנגן אחת מיצירותיו עד סופה על הכינור, לקרוע מיתר אחד ולאחר מכן לנגן שוב את כל היצירה על מספר המיתרים הנותרים עד שניגן יצירה שלמה על מיתר אחד.
בריאותו של פאגאניני הדרדרה כתוצאה מהרעלת כספית.
המחלה גרמה לו לאבד את היכולת לנגן בכינור, והוא פרש מנגינה בסביבות שנת 1834. ניקולו פאגאניני נפטר ב-27 במאי 1840 בעיר ניס שבצרפת, ונקבר בפארמה שבאיטליה.
פאגאניני פיתח שיטות חדשות של נגינה בכינור והמוזיקה שכתב הייתה מורכבת מאוד.
עשרות שנים אחרי מותו כנרים עדיין לא היו מסוגלים לנגן את יצירותיו.
הוא השאיר אחריו סדרה של סונאטות, 24 קפריצ'י, שישה קונצ'רטי לכינור, רביעיית מיתרים ויצירות רבות המשלבות נגינה בגיטרה.
מלחינים משמעותיים רבים הושפעו מיצירותיו של פאגאניני.
יצירות מפורסמות של מלחינים אחרים רבים כגון יוהנס ברהמס, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, פרדריק שופן, וסרגיי רחמנינוב מתבססות על תמות של פאגאניני, ובייחוד תמות מ-24 הקפריצ'י שלו.
מהמוכרים מביניהם הם שישה אטיודים לפסנתר של ליסט המבוססים על תמות שונות של פאגאניני, ומביניהם "La Campanella" המבוסס על התמה בפרק השלישי של הקונצ'רטו השני של פאגאניני, ו"רפסודיה על תמה של פאגאניני" של רחמנינוב, המבוססת על תמה מקפריצ'ו מספר 24 מתוך 24 קפריצ'י של פאגאניני.
ניקולו אנטוניו קולאנטוניו (באיטלקית: Niccolò Antonio Colantonio; סביבות 1420 – סביבות 1460) הוא צייר איטלקי, מגדולי אמני השמן הפלנדרי בנאפולי שבאיטליה.
נחשב לאחד מגדולי אמני הרנסאנס.
נודע בעיקר בשל היותו מדריכו של הצייר המפורסם אנטונלו דה מסינה.
קולאנטוניו נולד ב-1420 בנאפולי שבאיטליה.
מרבית פרטי חייו אינם ידועים בבהירות.
אם כי ההומניסט הנאופוליטני מתקופת הרנסאנס, פייטרו סומונטה (1463–1526), סיפק כמה פרטים במכתב לונציאני מרקנטוניו מיקייל בשנת 1524. תאריך לידה משוער של בערך 1420 נקבע באופן כללי לפי שנת פטירתו.
קולנטוניו היה פעיל בנאפולי בין השנים 1440 ל-1460 או מאוחר יותר.
ייתכן שהפטרון הראשון שלו היה רנה מאנז'ו, ששלט בנאפולי בין 1438 ל-1442. ההזמנה האחרונה המתועדת שלו היא על ידי המלכה איזבלה בשנת 1460, אלא אם הוא קולנטוניו אשר שולם לו עבור עיטור חדר בטירת קפואנו בשנת 1487. עם זאת, סומונטה ציין כי הוא מת צעיר.
סגנון ציוריו משקף את שילוב התרבויות השונות, אלפונסו החמישי מארגון הביא לנאפולי אומנים מאיבריה, כולל ג'אקומרט Jacomart, וכן מבורגונדי, פרובנס ופלנדריה.
הוא שילב את סגנונו האישי מכל המקורות הללו והיה אחד האומנים הראשונים באיטליה שלמד את הטכניקות של הציור הפלמי הקדום ברטלימי ד'אייק Barthélemy d'Eyck Barthe אשר למד אצל ז'אן ואן אייק Jan van Eyck .
אשר נראה כי שהה בנאפולי סביב שנת 1440.
העבודות המרכזיות ששרדו של קולנטוניו הן שתי מזבחות גדולות.
הראשונה בוצעה בשמן עבור סן לורנצו מג'ורה, ככל הנראה בהזמנתו של אלפונסו בשנת 1445, אך היא פוזרה בתקופת נפוליאון.
הפאנל המרכזי נקרא "מסירת כלל הפרנציסקני", ככל הנראה נוצר בהשראת פרסקו מסוף המאה ה-13 שממוקם מעל דלת חדר הפרקים, בו נראה הקדוש מוסר לאחים הקטנים ולנזירות העניות.
הפרסקו עדיין ניתן לצפייה במוזיאון המנזר.
ציורו של קולנטוניו מוצג כיום במוזיאון קפודימונטה בנאפולי, לצד "הקדוש הירונימוס בחדר עבודתו", שופע פרטים פלמיים, שהיה גם חלק מאותה מזבח.
ציור זה הושפע מאוד מהתיאור של יאן ואן אייק לאותו נושא, שהיה שייך למלך אלפונסו ונמצא באותה עת בנאפולי.
המזבח השני עדיין מוצג בכנסיית סן פייטרו מרטירה בנאפולי, והוא מתאר את "חייו של הקדוש וינסנט פרר" ב-11 סצנות.
היצירה כוללת דמויות שהן דיוקנאות של המלכה איזבלה ובני משפחת המלוכה.
בנוסף, מיוחסת לקולנטוניו גם יצירה בשם "הורדתו מהצלב", שנוצרה עבור סן דומניקו מג'ורה, אשר שאבה השראה מהשטיחים של רוג'יר ואן דר ויידן המתארים סצנות מהפסיון (הסבל של ישו).
שטיחים אלה, שכיום אבדו, נתלו בזמנו בקאסטל נואובו בנאפולי, וחלק מהרכבי הסצנות שלהם מוכרים ממקורות אחרים.
מחוץ לנאפולי, קולאנטוניו ידוע בעיקר בכך שהיה מורהו של אנטונלו דה מסינה, כפי שמתאר סומונטה, ככל הנראה בין השנים 1445 ל-1455. אנטונלו הפיץ את יסודות סגנונו של קולאנטוניו ואת טכניקת הציור בשמן הצפונית לאזורים אחרים באיטליה.
תלמיד נוסף היה אנג'יולו פרנקו מנאפולי, ויש טענה כי אפילו הצייר הספרדי החשוב פדרו ברוגטה עשוי היה להיות בין תלמידיו.
ניקולו פיצ'יני (באיטלקית: Niccolò Piccinni; 16 בינואר 1728 - 7 במאי 1800) היה מלחין איטלקי.
הלחין בעיקר סימפוניות, מוזיקת קודש, מוזיקה קאמרית ואופרות (לפי הערכות מסוימות, כ-300 אופרות).
כיום אין כמעט מי שזוכר את פיצ'יני, גם בקרב חובבי מוזיקה, אך בשעתו היה בין מלחיני האופרה הפופולריים ביותר - בייחוד אופרה בופה נאפוליטנית.
מבחינה היסטורית איתרע מזלו להימצא בין גדולי הדור שקדם לו, כמו פרגולזי, לאלה שבאו אחריו, כמו דומניקו צ'ימרוזה ומוצרט.
פיצ'יני נולד בבארי ולמד אצל לאונרדו ליאו ופראנצ'סקו דוראנטה בקונסרבטוריון סאן אונופריו.
על כך היה עליו להכיר תודה לבישופ של בארי כיון שאביו, אף כי היה מוזיקאי בעצמו, התנגד לכך שבנו ימשיך בדרכו המקצועית.
האופרה הראשונה של פיצ'יני, Le Donne dispettose, נכתבה בשנת 1755 ובשנת 1760 הלחין ברומא את גולת הכותרת של שנות הקריירה המוקדמות שלו, La Cecchina, ossia la buona Figliuola, אופרה בופה לליברית מאת גולדוני, ש"הוצגה במשך שנתיים רצופות ברומא ועלתה על בימות ערי הבירה החשובות באירופה.
אפשר לראות בה, קרוב לוודאי, את האופרה בופה הפופולרית ביותר של המאה ה-18...
(עוד יותר מ)..."השפחה הגברת" של פרגולזי...
הראשונה לתקופה חדשה, ששיאה ביצירות המופת של מוצרט."
כעבור שש שנים הזמינה המלכה מארי אנטואנט את פיצ'יני לפריז.
הוא נשא לאישה בשנת 1756 את תלמידתו, וינצ'נצה סיבילה, זמרת, ולא התיר לה מעולם לעלות על הבמה לאחר נישואיהם.
כל יצירותיו המאוחרות נחלו הצלחה; אבל במאי הגראנד אופרה הגו רעיון ליצור בכוונה תחילה יריבות בינו לבין גלוק בכך ששכנעו את שני המלחינים לטפל באותו נושא - "איפיגניה בטאוריס" - באותו זמן.
הקהל הפריזאי התחלק לשתי מפלגות יריבות, שניהלו, בשמות "הגלוקיסטים" וה"פיצ'ינסטים", מלחמה בזויה ומבישה.
"איפיגניה בטאוריס" של גלוק הוצגה לראשונה ב-18 במאי 1779. "איפיגניה" של פיצ'יני באה אחריה ב-23 בינואר 1781 ועל אף שבע-עשרה ההצגות שזכתה להן, נידונה בהמשך לנשייה.
האיבה בין הקבוצות היריבות נמשכה, גם אחרי שגלוק עזב את פריז ב-1780; בהמשך נעשה ניסיון ליזום יריבות חדשה עם סאקיני.
פיצ'יני נשאר פופולרי, ועם מותו של גלוק, ב-1787, הציע להקים מצבה ציבורית לזכרו - הצעה שהגלוקיסטים לא היו מוכנים לתמוך בה.
במשך תשע השנים הבאות ידע קיום רופף ורעוע בוונציה, בנאפולי וברומא; אבל בשנת 1798 חזר לפריז, שם נהנה מקבלת פנים נלהבת מצד הקהל, אך לא מצא פרנסה.
פיצ'יני מת בפאסי, בקרבת פריז.
במשך חייו עבד עם גדולי הליבריתנים של תקופתו, ביניהם פייטרו מטאסטאזיו.
אחרי מותו נקבע לוח זיכרון בבית שבו נולד בבארי.
הרשימה המלאה ביותר של יצירותיו מופיעה ב-Rivista musicale italiana, viii.
75. הוא חיבר יותר משמונים אופרות, ואם כי יצירתו המאוחרת מושפעת מן הבימה הצרפתית והגרמנית, הוא שייך לאסכולה האיטלקית הקונבנציונלית של המאה ה-18.
ניקולו יומלי (באיטלקית: Niccolò Jommelli, 10 בספטמבר 1714 - 25 באוגוסט 1774) היה מלחין איטלקי.
יומלי נולד לפרנצ'סקו אנטוניו יומלי ומרגריטה גריסטיאנו באברסה, עיר קטנה, כ-20 קילומטר צפונית לנאפולי.
אחיו, איניאציו, היה לנזיר דומיניקני ועזר למלחין בזקנתו.
אביו, סוחר פשתן מצליח, הפקיד את בנו בידי מנצח מקהלת הקתדרלה, האב מוציו.
כיוון שגילה כישרון למוזיקה, נרשם בשנת 1725 לקונסרבטוריו די סאנטו אונופריו א קאפואנה בנאפולי, שם למד אצל איניאציו פרוטה ופרנצ'סקו פאו.
כעבור שלוש שנים עבר לקונסרבטוריו די סנטה מריה.
האופרה הראשונה שלו, הקומדיה L'errore amoroso, הוצגה בהצלחה רבה בחסות המרקיז מוואסטו, ג'ובאני באטיסטה ד'אבאלוס, בחורף 1737 בתיאטרון החדש של נאפולי.
כעבור שנה הוצגה אופרה קומיק שנייה, "אודוארדו", בתיאטרון הפלורנטיני.
האופרה הרצינית הראשונה שלו, "ריצ'ימרו מלך הגותים", שהוצגה בתיאטרון ארג'נטינה ברומא בינואר 1740 הקנתה לו את תשומת לבו ובהמשך את חסותו של הדוכס מיורק, הנרי בנדיקט.
הדוכס יגיע בהמשך למעלת חשמן וישיג ליומלי מינוי בותיקן.
במשך שנות ה-40' של המאה ה-18 כתב יומלי אופרות לערים רבות באיטליה: בולוניה, ונציה, טורינו, פדובה, פרארה, לוקה ופארמה, נוסף לנאפולי ורומא.
כששהה בבולוניה בשנת 1741 התוודע אל האב ג'ובאני בטיסטה מרטיני, ויש משערים שאף למד אצלו, אך לכך אין ביסוס ונראה שיחסיו עם האב מרטיני לא נעדרו ביקורת הדדית.
הסיבה העיקרית לשהייתו בבולוניה ולפגישתו עם האב מרטיני הייתה הצגת יצירתו הכנסייתית (הראשונה, כנראה) לאקדמיה פילארמוניקה של בולוניה לשם קבלה ללימודים.
יצירה זו הייתה פוגה בחמישה קולות א'קאפלה על המילים האחרונות של מזמור התהילה הקטן, "סיקוט אראט".
המוזיקולוג גוסטב פלרר, שבדק כמה יצירות כאלה, מעיד, כי הקטע של יומלי, על אף היותו "עבודת בית ספר נוקשה" ותו לא, יכול בהחלט להימנות בין העבודות הטובות ביותר שהוגשו כמבחני קבלה והמאוחסנות כיום באקדמיה פילארמוניקה של בולוניה.
בראשית שנות ה-40' כתב יומלי כמות גדלה והולכת של מוזיקה דתית, בעיקר אורטוריות והיצירה הליטורגית הראשונה שלו שעודנה קיימת, "לטאטוס סום" פשוט מאוד בפה מז'ור משנת 1743, שמורה באוסף סאנטיני במינסטר.
למינויו של יומלי, בהמלצת יוהאן אדולף האסה למאסטרו די קאפלה של "בית המחסה לחשוכי מרפא" בוונציה אין תיעוד ברור.
עם זאת, בשנת 1745 החל לכתוב יצירות דתיות למקהלת נשים, שנועדו לביצוע בכנסיית בית המחסה, סאן סלבטורה.
אספקת יצירות למקהלת הכנסייה הייתה, יחד עם הדרכת התלמידות המתקדמות במוסד, ששימש כבית יתומות, אחת מחובותיו של מנצח המקהלה.
אין עותקים חתומים של יצירות יומלי שחוברו לבית המחסה, אך עותקים רבים מגרסאות שונות ליצירותיו אפשר לייחס, בוודאות סבירה, לתקופת כהונתו כמאסטרו במקהלת הכנסייה.
בין היצירות שחוברו בוונציה, על פי הרשימה של הלמוט הוכשטיין, אפשר למצוא ארבע אורטוריות: Isacco figura del Redentore, "בטוליה המשוחררת", "יואש", Juda proditor ויצירות שונות, ביניהן מוטטים, מיסות, טה דאום ומזמורי תהילים.
יש אי-בהירות מסוימת לגבי מועד עזיבתו של יומלי את ונציה.
הצורך במנצח מקהלה לבזיליקה של פטרוס הקדוש לקראת חגיגות שנת היובל הביא לרומא הן את יומלי והן את דויד פרז בשנת 1749. הכנסייה הקתולית מקיימת חגיגות אלה במשך שנה תמימה מדי חמישים שנה, והחברה האריסטוקרטית ברומא ראתה בהן הזדמנות חשובה להופיע בציבור ברוב פאר והדר.
את הזימון ליומלי הוציא החשמן הנרי בנדיקט, הדוכס מיורק.
יומלי כתב בשבילו אורטוריה לליברית של פייטרו מטאסטאזיו, "הפאסיון", שבוצעה מדי שנה בשנה ברומא.
הנרי בנדיקט הציג אותו לפני החשמן אלסנדרו אלבני, מקורבו של האפיפיור בנדיקט הארבעה-עשר.
בתקופת כהונתו של יומלי ברומא בא כריסטיאן קאנאביך להשתלם אצלו במוזיקה ואף נלווה אליו כשיצא לשטוטגרט.
בשנות ה-50' של המאה ה-18 פעל יומלי בשטוטגרט והיצירות שכתב בתקופה זו נחשבות לטובות ביצירותיו.
בהיותו בעיר הוא נתן המלצה לתת משרה שהתפנתה לאנטוניו לולי.
בשנת 1768 חזר לנאפולי, שם עלתה קרנה של האופרה בופה, שדחקה את רגלי האופרה סריה של יומלי כך שהקהל לא קיבל את יצירותיו האחרונות באותה התלהבות כלפנים.
אירוע מוחי פקד את יומלי בשנת 1771 וגרם לו לשיתוק חלקי, אך הוא המשיך לעבוד עד מותו כעבור שלוש שנים, בנאפולי.
יומלי כתב קנטטות, אורטוריות ושאר יצירות קודש, אבל אין ספק שהחשיבות הרבה ביותר במסגרת יצירתו נודעת לאופרות שלו, בייחוד האופרות סריה, כשישים במספר, אחדות מהן לליבריות של מטאסטאזיו.
ביצירותיו נטה יותר להתמקד בעלילה ובדרמה של האופרה מאשר במפגני ראווה טכניים מצד הזמרים, כפי שהיה נהוג באופרה האיטלקית של אותה תקופה.
הוא כתב יותר קטעי אנסמבל ומקהלה והוסיף, בהשפעת מלחיני אופרה צרפתית כמו ז'אן-פיליפ ראמו, באלטים לאופרות שלו.
הוא הבליט הרבה יותר את התזמורת (בעיקר כלי הנשיפה מעץ) להמחשת המתרחש בעלילה וכתב קטעים לתזמורת לבדה ולא כרקע לזמרים בלבד.
מיוהאן אדולף האסה למד לכתוב רצ'יטאטיבים בליווי תזמורת, במקום צ'מבלו בלבד.
יש הגורסים, שחידושיו משתווים בחשיבותם לאלה של גלוק.
ניקוֹלוֹז צְכּיטישווילי (בגאורגית: ნიკოლოზ ცქიტიშვილი; נולד ב-14 באפריל 1983) הוא כדורסלן גאורגי, ששיחק כפאוור פורוורד.
הוא נבחר במקום החמישי בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA על ידי דנוור נאגטס, ושיחק מספר שנים בליגת ה-NBA.
צכיטישווילי נולד בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
כבר בצעירותו הוא בלט עקב גובהו המתנשא ל-2.13 מטר.
בהיותו בגיל 18 בלבד, בינואר 2002, הוא עבר לשחק בליגת העל האיטלקית בקבוצת בנטון טרוויזו, כאשר מאמנה מייק ד'אנטוני הוא מאמן NBA שאימן את בנטון זמנית, וזכה עימה באליפות הליגה האיטלקית.
הוא שיחק 13 משחקים העמיד ממוצע של 6.6 נקודות למשחק (השיא למשחק היה 15 נקודות), אף על פי ששיחק מעט.
הוא הרשים בזכות יכול הקליעה שלו מבחוץ (יחסית לשחקן גבוה).
בקיץ 2002 נבחר צכיטישווילי בדראפט ה-NBA על ידי דנוור נאגטס, כשהוא אחד משני הזרים שנבחרו בעשיריה הראשונה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, בה נחשב לשחקן הצעיר ביותר בליגה, שיחק דקות מעטות בלבד.
בשנתיים שבאו לאחר מכן המשיך לדשדש, לא קלע יותר מארבע נקודות למשחק ולא הוריד מעל שני ריבאונדים למשחק.
ב-25 בפברואר 2005 מכרו דנוור נאגטס את הכרטיס של צכיטישווילי לגולדן סטייט ווריורס יחד עם רודני וייט, בתמורה לאדוארדו נאחרה ולואיס פלורס.
לאחר ששיחק 12 משחקים במדי הווריורס הוא חתם באופן עצמאי במינסוטה טימברוולבס.
בינואר 2006 הוחלף צכיטישווילי, לאחר שעבר עונה מאכזבת, והועבר לפיניקס סאנס, שמאמנה מייק ד'אנטוני כבר הכיר אותו מתחילת דרכו בבנטון טרוויזו.
באותה שנה בחן צכיטישווילי אפשרות להצטרפות למכבי תל אביב כאשר המאמן הנכנס נבן ספאחיה רצה בהצטרפותו, אולם לאחר שסיים את שירותו במדי נבחרת גאורגיה בכדורסל, הודיע כי פניו מועדות למחנה האימונים של סיאטל סופרסוניקס.
באוגוסט 2007 הושלמה החתמתו של צכיטישווילי בטראמו האיטלקית.
בקיץ 2016 חתם צכיטישווילי בקבוצת אל מנאמה, המשחקת בליגה הבחריינית הבכירה.
בספטמבר 2017 חתם בדינמו טביליסי.
בדצמבר 2017 חתם בבייבלוס קלאב מהליגה הלבנונית.
ניקולו טרון (באיטלקית: Nicolò Tron ; 1399 לערך - 1473) היה הדוכס ה-68 של ונציה.
טרון כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1471, ועד פטירתו.
טרון, אציל ונציאני וסוחר עשיר, נבחר לתפקיד הדוג'ה לאחר שכהן במספר משרות ציבוריות בממשלת לה סרניסימה ובהן כשגריר ונציה לאפיפיור פיוס השני.
טרון היה נשוי לדאה מורוזוני.
טרון נבחר בשנת 1471 לתפקיד, לאחר שהביס את פייטרו מוצ'ניגו ואנדריאה ונדראמין (לימים, שניהם נבחרו לתפקיד).
בתקופת שלטונו הגבירה ונציה את אחיזתה בקפריסין ופחתו החיכוכים בינה לבין האימפריה העות'מאנית.
כישוריו הפוליטיים של טרון הקלו על יצירות בריתות שונות, ושלטונו הייתה תקופה של שלום, ועליה במסחר.
טרון הגדיל את צבא ונציה (הגדלה אשר הגדילה את החוב הציבורי של הרפובליקה).
טרון שינה את השיטה המונטרית של העיר, והטביע מטבע חדש שנקרא על שמו "טרון".
קברו של טרון הוזמן על ידי בנו, פיליפו טרון, ונבנה בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
הקבר תוכנן ונבנה על ידי האדריכל אנטוניו ריצו - מטובי אדריכלי ונציה.
ניקולו מרצ'לו (באיטלקית: Nicolo Marcello; 1399 לערך - 1 בדצמבר 1474) היה הדוכס ה-69 של ונציה.
מרצ'לו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-13 באוגוסט 1473, ועד פטירתו.
מרצ'לו היה סוחר עשיר בטרם החל לכהן בתפקידים רשמיים בממשלת לה סרניסימה, כגון יושב ראש מועצת העשרה, קונסיליירי של הדוג'ה (יועץ אישי - consigliere) ומנהל מבני הממשל בכיכר סן מרקו.
מרצ'לו נישא פעמיים: בראשונה לביאנקה באבאריגו, ובשנייה לקונטארינה קונטאריני (להם נולדה בת).
בעת בחירתו לתפקיד, בשנת 1473, מרצ'לו נבחר על פני פייטרו מוצ'ניגו ואנדראה ונדראמין (שניהם נבחרו לימים לתפקיד הדוג'ה).
במהלך כהונתו הקצרה פעם מרצ'לו לשיפור המצב הכלכלי של ונציה, והטביע מטבעות כסף שנקראו על שמו - "מרצ'לו".
במותו, תרם מרצ'לו את מרבית רכושו למוסדות צדקה.
מרצ'לו נקבר בכנסיית סנטה מרינה.
בעת שיפוץ הכנסייה בשנת 1818 נבנה עבורו קבר חדש מעשה ידי האמן פייטרו לומבארדו בבזיליקת דנטי ג'ובאני אי פאולו.
הדיוקן הידוע של מרצ'לו, מעשה ידי טיציאן, ציור במהלך המאה ה-15, שנים רבות לאחר מותו של מרצ'לו, וככל הנראה על בסיס של דיוקן קדום יותר.
ניקולו קונטאריני (באיטלקית: Nicolò Contarini; 26 בספטמבר 1553 - 2 באפריל 1631) היה הדוכס ה-97 של ונציה.
קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-18 באפריל 1630 ועד פטירתו, 15 חודשים לאחר מכן.
בתקופת כהונתו פגעה בעיר המגפה השחורה האיטלקית של 1629–1631, מגפה אשר הרגה שליש מאוכלוסיית העיר.
ניקולו קונטאריני נולד בוונציה לג'ובאנה מורוזיני וג'יאנגאבריאלה קונטאריני.
ניקולו למד פילוסופיה, ולאחר תום לימודיו החל בפעילות ציבורית עבור לה סרניסימה.
בעת המחלוקת בין ג'ובאני קורנארו הראשון לבין רנייר זן, בשלהי 1629, ביקר קונטאריני את פעולותיו של קורנארו אולם לא הפך לאופוזיציונר בפועל, ולכן תמכו בו שתי הקבוצות לאחר מותו של קורנארו.
בבחירות שנערכו ב-18 בינואר 1630 היה קונטאריני מועמד של פשרה בין הסיעות השונות.
בראשית כהונתו, במאי 1630, הפסידו הכוחות הוונציאנים בקרב בואלגיו, במסגרת המלחמה על השליטה במנטואה.
הפסד זה הביא להסכם שלום שנחתם ברגנסבורג באותה שנה.
ביוני 1630 פרצה בוונציה המגפה השחורה.
ממשלת ונציה פעלה במהירות, הטילה הסגר על החולים ושרפה את הגופות, אולם לא הצליחה למנוע את התפשטות המגפה ואלפים רבים נפטרו ממנה.
באוקטובר 1630, לבקשת הסינוריה, נדר קונטאריני נדר לבנות כנסייה לכבוד מרים, אם ישו על מנת שהמגפה תיפסק.
קונטאריני נפטר בעצמו מהמגפה בטרם הונחה אבן הפינה של כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, אותה נדר לבנות.
ניקולו סאגרדו (באיטלקית: Nicolò Sagredo; 8 בדצמבר 1606 - 14 בדצמבר 1676) היה הדוכס ה-105 של ונציה.
סאגרדו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-6 בפברואר 1675 ועד פטירתו, כשנתיים לאחר מכן.
ניקולו נולד בוונציה לזכריה סאגרדו ולפאולה פוסקארי.
רצונו של ניקולו לפעול בתחום הפוליטיקה נפגע משמו הרע של אביו - האב נטש את משמרתו באמצע קרב בואלגיו בשנת 1630, במסגרת מלחמת הירושה של מאנטובה.
נטישה זו הביאה לפגיעה בשמה הטוב של המשפחה וגם ביכולתו של ניקולו להתקדם בסולם המשרות הציבורי.
מלחמת כרתים אפשרה לבני המשפחה לרכוש מחדש שם טוב לעצמם, ולאחר שכמה מבניה מתו מות גיבורים, התאפשר שובם של בני המשפחה הנותרים לחיים הפוליטיים.
סאגרדו עשה בצעירותו חיל רב בעסקים, ומשפחתו התעשרה.
לאחר שנכנס לחיים הפוליטיים כיהן כשגריר לה סרניסימה במספר מדינות, ולבסוף מונה לתפקיד פרוקורטור.
לאחר מותו של הדוג'ה דומניקו קונטאריני השני, ב-26 בינואר 1675, היה סאגרדו מועמד מועדף ונבחר לתפקיד הדוג'ה במהירות ב-6 בפברואר 1675. כמקובל, סאגרדו ערך נשפים וחגיגות לחוג את בחירתו.
אהבתו של סאגרדו לנשפים התבטאה גם בנשף הנישואין שנערך מדי שנה המסמל את נישואיה הטקסיים של ונציה אל הים.
נשף זה נערך בשנת 1676 בפאר שלא היה כדוגמתו לפניו ואחריו.
סאגרדו נפטר ב-14 באוגוסט 1676.
ניקולוז בָּרַתַשווילי (בגאורגית: ნიკოლოზ ბარათაშვილი; 4 בדצמבר 1817 – 21 באוקטובר 1844), היה משורר גאורגי.
אחד מראשוני המשוררים הגאורגים שאימץ את הנציונליזם המודרני עם הרומנטיזם האירופי והביא את הניחוח האירופי לספרות הגאורגית.
למרות מותו המוקדם והמורשת הספרותית הקטנה של פחות מארבעים שירים ליריים, פואמה ארוכה ומספר מכתבים פרטיים, נחשב ברתשווילי למשורר הגאורגי הרומנטי הבולט ביותר.
ברתשווילי הידוע בכינוי החיבה טאטוֹ (ტატო) נולד בטביליסי שבפלך טביליסי, בירת מלכות המשנה של הקווקז.
אביו, הנסיך מליטון ברתשווילי (1795-1860) היה אציל מרושש שעבד במנהלה הרוסית.
אימו, אפמיה אורבליאני (1801-1849), הייתה אחותו של המשורר הגאורגי הגנרל גריגול אורבליאני ונצר אחרון של המלך ארקלה השני.
ברתשווילי סיים את חק לימודיו בגימנסית האצילים בטביליסי בשנת 1835. אחד ממוריו היה סולמון דודאשווילי, פילוסוף ליברל ופטריוט גאורגי.
האיכות הטרגית של שירתו הייתה תוצאה של חייו הטראומתיים האישיים כמו גם של המצב הפוליטי במולדתו באותם ימים.
בהיותו תלמיד בית ספר, נאלץ לחזות בכישלון הקונספירציה האנטי-רוסית בשנת 1835 של אצילי גאורגיה, שאותה אהד.
הוא נאלץ לראות את אובדן התקווה האחרונה לעצמאות, כמו רבים מהקושרים, ולהשלים עם האוטוריטה הרוסית.
הקינה על העבר האבוד ועל נפילת שושלת הילדים קיבלה את ביטויה בשירתו הרומנטית.
המחסור בכסף מנע ממנו מלהמשיך את לימודיו באוניברסיטאות הרוסיות.
בנוסף לזה, הצליעה שלו, פגיעה פיזית מוקדמת, מנעה ממנו שירות צבאי כפי שרצה.
בסופו של דבר החל ברתשווילי לעבוד בשרות הבירוקרטיה הרוסית ושרת כפקיד מן השורה בעיר גנג'ה מוכת המחלות שבאזרבייג'ן.
אהבת חייו, הנסיכה אקתרינה צ'בצ'בדזה, דחתה אותו ונישאה לדוד דאדיאני, נסיך מגרליה.
ברתשווילי מת בגנג'ה ממלריה בעודו בגיל 27. איש לא התאבל על מותו והוא נותר לא ידוע במותו.
ההכרה ביצירתו התעכבה זמן רב ורק דור המשוררים הבא גילה את שירתו מחדש.
הוא התפרסם לאחר מותו, בין השנים 1861-1876, בהערצה.
בשנת 1893, הועברה גופתו של ברתשווילי מגנג'ה ונקברה מחדש בטביליסי בחגיגה לאומית.
בשנת 1938 הועברה גופתו לפנתאון מתאצמינדה בטביליסי.
המפתח להבנת השקפת עולמו של ברתשווילי ניתן למצוא בפואמה ההיסטורית בֶּדי כָּרתליסָה (ბედი ქართლისა, "הגורל של כארתלי" או "הגורל של גאורגיה", 1839).
קינה רהוטה ומלאת השראה על ביש המזל של גאורגיה באותם ימים.
ניקולו קוטונר (בספרדית: Nicolau Cotoner i d'Olesa; 1608–1680) היה חשמן והגראנד מאסטר ה-61 של המסדר של מלטה בין 1663 ל-1680. אביו היה מארק אנטוני קוטונר דה סאנטמארטי ואחיו היה הגראנד מאסטר הקודם, רפאל קוטונר.
בשנת 1669, לאחר שהסכם שלום שנחתם בין ונציה והאימפריה העות'מאנית בעקבות הכיבוש מחדש של ממלכת קנדיה, ניקולא קוטונר שיפר את ביצורי מלטה ומימן את בנייתו של אחד המבצרים שנועדו לארח את התושבים במקרה של פלישה.
כאסטרטג ודיפלומט, הוא חיזק מאוד את יוקרתו של המסדר, בעיקר בצרפת, ונציה ואנגליה.
בשנת 1674 הוא מימן במלטה את בית הספר לאנטומיה ורפואה כנספח ל-Sacra Infermeria, וכן כתב (באיטלקית) את החוקה של המסדר.
ניקולא קוטונר המשיך במלאכת השיפוץ של קתדרלת יוחנן הקדוש שהחלה על ידי אחיו, רפאל, והרבה מפאר הקתדרלה חודש בתקופת שלטונו, כולל העיטור של הקמרון שצויר על ידי "האביר הקלברי" מתיה פרטי כמו גם רוב הגילופים ועיטורי הזהב של מרבית הקירות.
קוטונר נקבר בקפלה של אראגון.
יורשו בתפקיד היה האח גריגוריו קאראפה (Gregorio Carafa).
אנדרטת הקבר של הגראנד מאסטר, ממוקמת בצורה בולטת לימין המזבח הראשי ב-chapel of the langue of Aragon בקתדרלת יוחנן הקדוש.
היא נבנתה על ידי דומניקו גואידי ב-1686 והיא נחשבת לאחד המונומנטים החשובים והיפים ביותר בקתדרלה.
ניקולי (ביפנית: ニコリ, ניקורי) שיתוף בע"מ היא הוצאה לאור יפנית המתמחה במשחקים, ובמיוחד בתשבצי מספרים וחידות היגיון.
ניקולי הוא גם כתב עת המתפרסם אחת לשלושה חודשים (אשר שמו המלא הוא Puzzle Communication Nikoli) על ידי החברה.
ניקולי החלה להתפרסם בעולם עם הפצתו של הסודוקו.
השם "ניקולי" מגיע משמו של סוס המרוץ שזכה באלפיים ג'ינים אירים ב-1980; נשיא ניקולי, מאקי קאג'י, הוא חובב מרוצי סוסים והימורים.
רצונה של ניקולי להתפרסם מתבטא במאגר החידות שלה שאינו תלוי בתרבות מסוימת.
דוגמה לחידה שהיא תלוית תרבות או שפה הוא התשבץ, שנשען על שפה מסוימת ואלפבית מסוים.
מסיבה זו החידות של ניקולי לרוב מבוססות על היגיון, ולעיתים קרובות על מספרים.
משחקה של ניקולי, הסודוקו, הוא החידה הנפוצה ביותר ביפן.
הסודוקו החל להיות פופולרי בעולם המערבי ב-2005, אף על פי שבמקור הוא היה חידה אמריקאית, מאחר שדל מאגאזינס יצרו והפיצו אותו במשך שנים.
כתב העת המציא מספר סוגים חדשים של חידות, והביא כמה סוגים חדשים ליפן.
כמה מן החידות של ניקולי, עם שמן היפני.
ניקולט שרידן היא שחקנית בריטית הידועה בעיקר בשל גילום דמותה של אידי בריט (אנ') בסדרה עקרות בית נואשות (2004-2009), בדמותה של פייג' מת'סון (אנ') באופרת הסבון נוטס לנדינג (1986-1997) ובדמותה של אלקסיס קרינגטון באופרת הסבון המחודשת "שושלת" (2018-2019).
בין סרטיה המפורסמים נמנים "הנינג'ה מבוורלי הילס" (1997) ו"המרגל מת מצחוק" (1996).
שרידן נולדה בסאסקס בשנת 1963 והייתה ביתה של השחקנית סאלי שרידן.
בשנת 1969 החלה אמה ברומן עם השחקן טלי סוואלס לצדו עבדה בצילומי הסרט בשרות הוד מלכותה.
לאחר סיום צילומי הסרט, בשנת 1973 כשהייתה בת 10, עברה כל משפחתה לארצות הברית.
בשנת 1980, שרידן נכנסה לעולם הפרסום בגיל 17 בעקבות הזוגיות המתוקשרת שלה עם הזמר לייף גארט (אנ').
בזכות הזוגיות, שרידן החלה את הקריירה שלה כדוגמנית אופנה, והופיעה על שערי ווג ועל שער מגזין קוסמופוליטן.
היא כיכבה בפרסומת טלוויזיה של הקוקטייל מרטיני, שם הובילה את הקוקטייל ברחובות לוס אנג'לס על גלגיליות.
בשנת 1984, היא החלה את קריירת המשחק שלה וערכה את ההופעה הטלוויזיונית הראשונה שלה בתפקיד ראשי לצד מורגן פיירצ'יילד וטרי פארל באופרת הסבון "בובות נייר" (אנ').
בשנת 1985, שרידן כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "רומן על בטוח" (אנ').