tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1996 חזר בן יעקב לתפקיד ראש מטה חפציב"ה במשרד החינוך ושימש בו עד יציאתו לגמלאות בסוף שנת 2012. כמו כן, בשנים 1996–2012 היה ממונה על תוכנית חדשה שהקים במשרד החינוך – המכינות הקדם צבאיות.
בן יעקב גם ריכז מספר ועדות בדיקה מטעם המשרד.
במשך השנים הדריך עשרות קבוצות של תלמידים ישראלים בסיורים במזרח אירופה, בעיקר בפולין.
ביום העצמאות 1986 נמנה עם מדליקי המשואות, בזכות "תרומתו הייחודית לדמוקרטיה הישראלית".
בן-יעקב הוא ממייסדי בית ספר שדה כפר עציון ומפעיליו המרכזיים.
במסגרתו היה חבר בצוות תחקיר פרשת הל"ה שהוביל יהושע כהן בסוף שנות ה-60. במשך שנים רבות הוא עוסק בחקר פרשת גוש עציון ופרסם ספרים, חוברות ומאמרים רבים בנושא.
למד לתואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה, לתואר שני בשלוחת הטורו קולג' בירושלים ואת עבודת הדוקטור שלו כתב במסגרת המחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
בנושא: תנועת הנוער הציונית-דתית בפולין – השומר הדתי, תר"פ–תרצ"ט (1939–1920).
סיפרו "התחיות" המספר את סיפורה של תנועת הנוער השומר הדתי בפולין, בפורמט אלבומי, ראה אור בהוצאת בית ספר שדה כפר עציון, תשפ"א, 2021. באחרונה ראה אור ספרו, "אנשי סלע – גוש עציון | הר, שדה, בית", שמספר את סיפורו של גוש עציון לתולדותיו.
חבר קיבוץ כפר עציון, ובעבר שימש יו"ר הנהלת הקיבוץ, יו"ר ראשון של אגודת המתיישבים בכפר עציון – "קבוצת אברהם", והיה חבר במוסדות תנועת הקיבוץ הדתי.
גוש עציון: "בר מצווה לחידוש היישוב", אלון שבות: יד שפירא, תשמ"א, 1981
גוש עציון: חמישים שנות מאבק ויצירה, אלון שבות: יד שפירא, תשמ"ג, 1983
לקט מקורות למשנת תורה ועבודה, תשמ"ג, 1983
חביב אדם שנברא בצלם: לקט מקורות ומאמרים לברור היחס לנוכרי ומעמדו בארץ, הנהלה ארצית של תנועת בני עקיבא; משרד החינוך והתרבות, אגף הנוער, תשמ"ה, 1985
יריחו: לקט מקורות, תשמ"ה, 1985
הגפן והגת: מקורות וריאליה, בית ספר שדה כפר עציון, תשמ"ח, 1988
פרשת הל"ה: מורשת גוש עציון, בית ספר שדה כפר עציון, תשנ"ג, 1993
אהבת נוף וזיקת מולדת, לקט קטעי מקרא ועיון למדריך ולמסייר בארץ ישראל, בית ספר שדה כפר עציון, תשנ"ד, 1994
גוש עציון לתולדותיו, בית ספר שדה כפר עציון, תשנ"ט, 1999
השומר הדתי – תנועת הנוער הציונית-דתית בפולין, תר"פ–תרצ"ט, 1939–1920, המחלקה לתולדות ישראל, אונב' בר-אילן, חשוון תשע"ח, אוקטובר 2017
התחיות – סיפורה של תנועת השומר הדתי בפולין, (עורכת חנה עמית), בית ספר שדה כפר עציון, תשפ"א, 2021
אנשי סלע – גוש עציון | הר, שדה, בית, בית ספר שדה כפר עציון, (עורכת חנה עמית), 2023
ערכי הציונות הדתית – סדרת שיעורים, ד"ר יוחנן בן יעקב, באתר נאמני תורה ועבודה
תורה ועבודה בימינו , "זרעים"
קץ לקטר עת להסתער, "תורה ועבודה"
"הערפל חותר תחת היסודות" – לבירור רעיונות היסוד הגלומים במשנת תורה-ועבודה, "זכור דבר לעבדך", ירושלים, תשס"ז
שתי עמדות מוצא מכוננות חיי תורה-ועבודה, "עת לחֶננה" ירושלים, תשע"ד
המקורות הרוחניים והתנועתיים של מתיישבי כפר עציון, "עין לעציון", ספריית יהודה דקל, תשע"ו, 2015
"וחי אחיך עמך" – ערבות הדדית או הפרטה, "להיות תנועה של עם", בני עקיבא, ירושלים, תשס"ט
"ועלינו המלאכה לגמור" – קווים למשנתו של הרב ישעיהו שפירא (האדמו"ר החלוץ), "סיני", מוסד הרב קוק, ירושלים, אב–אלול תשנ"ו
כיצד הסתיים הקרב האחרון בכפר עציון?, "מחקרי ארץ יהודה", בית ספר שדה כפר עציון, תשע"ז, 2017
הרב יצחק ניסנבוים, "באר מים חיים", בארות בנגב, תשע"ד, 2014
במבחן הנאמנות, "באר מים חיים", בארות בנגב, תשע"ו, 2016
הקדמה למהדורה שנייה, "שלום קרניאל – חייו ומשנתו", כפר עציון, תשע"ג
יוחנן ביין (1929 - 5 בדצמבר 2016) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באומות המאוחדות וכסמנכ"ל משרד החוץ.
יוחנן (לפנים הנס) ביין נולד בגרמניה, בנם של ההיסטוריון אלכסנדר ביין ובטי ביין.
עלה עם הוריו וחמישה אחיו לארץ ישראל ב-16 באוקטובר 1933. למד בגימנסיה העברית רחביה ושירת במשטרת היישובים העבריים.
במלחמת העצמאות היה לוחם בחטיבת גולני.
לאחר שחרורו סיים תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד במשרד החוץ, שירת במגוון נציגויות של ישראל ברחבי העולם, בין השאר בטנזניה, זנזיבר, מערב גרמניה ופינלנד.
כיהן כשגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית, כשגריר ישראל בג'מייקה ומנהל המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי.
היה סגן ראש המשלחת הישראלית לאומות המאוחדות ובשנים 1988 עד 1990 כיהן כשגריר ישראל באו"ם.
כמו כן כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לנושא ארגונים בינלאומיים.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ כיהן כסגן יו"ר יד ושם במשך חמש שנים ולאחר מכן כדירקטור בחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
הוא היה חבר במפלגת מרצ והוצב ברשימתה בבחירות לכנסת השש עשרה, בבחירות לכנסת השבע עשרה ובבחירות לכנסת השמונה עשרה.
היה נשוי למאירה ביין, שהייתה שדרנית רדיו וכתבה תסכיתים לרדיו ותסריטים לטלוויזיה.
בתם היא המורה למשחק והשחקנית ליאת ביין.
יוחנן בן פינחס היה ממונה על לשכת החותמות הנפקת אישורי התשלומים של מנחות ונסכים בבית המקדש והיה מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש.
בצידו הצפוני מזרחי של בית המוקד שכנה לשכתו של יוחנן בן פינחס.
כל אחד שהביא קרבן של בהמה היה צריך להביא נסכים של סולת, שמן זית ויין, ובלשכה זו היו משלמים על הנסכים ומקבלים "אישור" ששילמו, איתו היו הולכים לאחיה, הממונה על לשכת הנסכים וממירים אותו בנסכים.
האישור הראשון, עגל, הוא שובר שנמכר לאדם שהביא קרבן פר או פרה עגל או עגלה.
עבור אישור זה קיבל בעל הקרבן שלושה עשרונים של סולת, חצי הין של שמן זית (שישה לוגים), וחצי הין של יין.
האישור השני, גדי, הוא שובר שנמכר לאדם שהביא קרבן כבש או כבשה מתחת לגיל שנה, גדי או גדיה, עז או תיש.
תמורתו היה מקבל עישרון סולת, רבע הין של שמן זית (שלושה לוגים), ורבע הין יין.
האישור השלישי, איל, הוא שובר שנמכר לאדם שהביא קרבן של כבש מעל גיל שנה.
תמורתו קיבל שני עשרונים סולת, שליש ההין שמן זית (ארבעה לוגים), ושליש הין יין.
האישור הרביעי, חוטא, הוא שובר שנמכר למצורע שהתרפא שמביא שני כבשים וכבשה ולוג שמן לתנופה לאשם.
תמורתו ניתנו שלושה עשרונים סולת, עשרה לוגים שמן זית, תשעה עבור הנסכים ואחד עבור התנופה, ותשעה לוגים יין.
על מנת למנוע הפסד להקדש, על ידי שאדם ישלם בזול ויפדה בזמן יוקר, היה רשום בחותמת: היום בשבוע, משמרת הכהונה והחודש.
המשנה מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש ויוחנן בן פינחס נכלל ברשימת הממונים:
האפיפיור יוחנן החמישי היה האפיפיור מ-23 ביולי 685 עד מותו בשנת 686. הוא היה האפיפיור הראשון של האפיפיורות הביזנטית שהוכתר ללא הסכמתו המוקדמת של הקיסר הביזנטי, והשני בשורה של עשרה אפיפיורים רצופים ממוצא מזרחי.
האפיפיורות שלו התבטאה בפיוס בין העיר רומא לבין האימפריה.
יוחנן נולד באנטיוכיה, בשנת 635.
בגלל הידע שלו ביוונית, הוא מונה לנציג האפיפיור לוועידת קונסטנטינופול השלישית בשנת 680.
יוחנן החמישי היה האפיפיור הראשון של האפיפיורות הביזנטית שהוכתר ללא אישור ישיר של הקיסר הביזנטי.
קונסטנטינוס הרביעי סיים את הדרישה במהלך שלטונו של האפיפיור בנדיקטוס השני, קודמו של יוחנן, בתנאי ש"האחד שנבחר ל'אפיפיור' עשוי להיות מוסמך מרגע זה וללא דיחוי".
בשובו ל"פרקטיקה העתיקה ", נבחר יוחנן החמישי לאפיפיור על ידי האוכלוסייה הכללית של רומא.
הוא נבחר ביולי 685 קונסטנטינוס הרביעי היה בטוח שהאוכלוסייה והכמורה של רומא היו מזרחיים למדי, ואכן, עשרת האפיפיורים הבאים היו ממוצא מזרחי.
האפיפיורות של יוחנן החמישי ראתה המשך של שיפור היחסים עם ביזנטיון.
הקיסר הפחית במידה ניכרת את המיסים על נציגי האפיפיור בסיציליה וקלבריה וביטל מיסים אחרים, כגון מס על תבואה ששולם רק בשנים האחרונות.
מכתב מיוסטיניאנוס השני הבטיח ליוחנן החמישי כי "סינוד של פקידים בכירים אזרחיים וכנסייתיים", כולל אפוקריסיאריוס והצבא הביזנטי, קרא וחתם את נוסח המועצה השלישית של קונסטנטינופול, כדי למנוע כל שינוי בה קנוני.
המכתב הופנה אל "יוחנן האפיפיור של העיר רומא", שנכתב בזמן שהקיסר האמין כי האפיפיור עדיין חי, אבל התקבל על ידי מחליפו, האפיפיור קונון.
כמו קודמיו, יוחנן החמישי היה נדיב כלפי הדיוקסיה של רומא, וחילק 1900 סולידוס לעניים, עבור "כל הכמורה, ונזירי הדיוקסיה".
לאחר תקופת שלטון של קצת יותר משנה, מת יוחנן במיטתו, וקונון נבחר במקומו.
האפיפיור יוחנן האחד עשר היה אפיפיור ממרץ 931 (בגיל 20) עד מותו בדצמבר 935.
אמו הייתה ככל הנראה מרוזיה, האישה הכי חזקה ברומא.
אולם האבהות שלו נתונה במחלוקת.
על פי הליבר פונטיפיקליס, אביו היה האפיפיור סרגיוס השלישי.
אם זה נכון, יוחנן האחד עשר יהיה ידוע כאפיפיור היחיד שהיה בן בלתי חוקי של אפיפיור.
(סילבריוס היה בן חוקי של הורמיסדס).
מצד שני, קיימות גם טענות, כי יוחנן האחד עשר היה בנו של אלבריק הראשון מספולטו, רוזן טוסקולום.
אמא שלו מרוזיה הייתה דה-פקטו השליטה הרומית בזמנו, וכתוצאה מכך אחראית על מינויו של האפיפיור.
בעקבות הדחתה של מרוזיה סביב 932, יוחנן האחד עשר הפך לכפוף לשליטתו של אלבריק השני מספולטו, הצעיר, אחיו למחצה.
השליטה היחידה שנשארה בידי האפיפיור הייתה מילוי חובותיו הרוחניות.
כל שאר השליטה הייתה בידי אלבריק השני, אשר התערב לא רק בניהול החילוני, אלא גם בענייני הכנסייה.
זה היה התעקשותו של אלבריק השני כי פליום ניתנה לתאופילקטוס, הפטריארך של קונסטנטינופול (935), וגם לארטולד, הארכיבישוף של ריימס (933).
היה זה יוחנן האחד עשר אשר עמד בראש הכנסייה הקתולית במהלך ההשפלה העמוקה ביותר שלה, אם כי הוא היה זה שגם העניק פריבילגיות רבות לקהילה של קלוני, אשר עמדה מאוחר יותר במרכז רפורמות קלוני של הכנסייה.
יוחנן החמישה עשר היה אפיפיור מאוגוסט 985 ועד מותו.
ג'ובאני נולד ברומא, והיה בנו של לאו, פרסביטר רומאי, וכיהן ככומר הראשי של סנט ויטאליס.
באוגוסט 985 הוא מונה לאפיפיור, בהשפעת האציל קרסנטיוס הצעיר, במקום האפיפיור יוחנן הארבעה עשר.
למרות יוחנן היה חסיד של תנועת הרפורמה מקלוני, הוא היה נגוע בנפוטיזם ובחמדנות.
בנוסף, הוא גם היה עוין קרסנטיוס הצעיר, ובעקבות כך הוא היה צריך לברוח בשנת 995 לטוסקנה.
בהיותו שם קרא יוחנן למלך הגרמני אוטו השלישי, ששלט עתה באופן עצמאי, לרומא, על מנת לקבל עזרה ולהכתרתו כקיסר.
אולם, עוד לפני שהגיע אוטו השלישי לרומא, מת יוחנן ב-1 באפריל 996 ברומא, ולאחר מכן מינה אוטו השלישי את גרגוריוס החמישי לאפיפיור במקומו.
האפיפיור יוחנן הארבעה עשר היה האפיפיור מנובמבר 983 עד מותו בשנת 984. הוא היה יורשו של האפיפיור בנדיקטוס השביעי.
פייטרו קאנפאנובה נולד בפאביה, וכיהן כקנצלר הקיסרי באיטליה של הקיסר אוטו השני.
המסמך הראשון שלו בתפקיד זה הוא מ-28 בדצמבר 980, והאחרון מ-27 באוגוסט 983. המלכה אדלייד מבורגונדי, אשתו של אוטו השני, והמלכה תיאנו, אשתו של אוטו השלישי, ביקשו להפוך את מג'ולוס מקלוני לאפיפיור בשנת 983, אבל הוא סירב, ופייטרו, בישוף פאביה, נבחר במקום זאת.
אף על פי ששמו המקורי היה פייטרו, הוא אימץ את השם יוחנן הארבעה עשר כדי למנוע מלהיות מקושר לפטרוס עצמו.
אוטו השני מת זמן קצר לאחר בחירתו, ויורשו אוטו השלישי, היה רק בן 3 שנים ולא היה מסוגל להגן על מעמדו של יוחנן כאפיפיור.
האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי, על פי התחושה העממית נגד האפיפיור החדש, חזר מקונסטנטינופול והכניס את יוחנן לכלא בטירת סנטאנג'לו, שם הוא מת מרעב או מרעל ב-20 באוגוסט 984.
היה בלבול ניכר במספר האפיפיורים בשם יוחנן.
היה רק אחד בשם יוחנן הארבעה עשר, עם זאת, במהלך המאה ה-13, רשויות פקידות של הוותיקן נטו בטעות להאמין כי היו שני יוחנן הארבעה עשר, ודבר זה הוביל לאפיפיור שקרא לעצמו יוחנן העשרים ואחד, במקום יוחנן העשרים, בשנת 1276.
יוחנן גוש חלב (בשם קודם יאנוש גיסקלאי במקור דוד וידר בהונגרית: Giszkalay János; מקום הולדתו לא מצוין, ייתכן ניטרה, 3 באפריל 1886 – חיפה, 4 באפריל 1951) היה סופר יהודי-הונגרי, משורר, מחזאי, מתרגם, עורך עיתון, מוציא לאור, איש ציבור, פוליטיקאי, אחד הנציגים הספרותיים המשמעותיים ביותר של הציונות ההונגרית.
שלמה וידר, היסטוריון ספרות ומורה בגימנסיה היהודית של בודפשט היה אחיו של יוחנן גוש חלב וגם הוא עלה ארצה אחרי השואה.
וידר היה גם מהעורכים של הלקסיקון יהודי הונגרי.
מאמריו וסיפוריו הקצרים של יוחנן גוש חלב (יאנוש גיסקלאי) פורסמו בעיתונים יהודיים בבודפשט תחת השם ארדה.
הוא המחבר של שיר השבועה הציונית העממית שהתחילה ב"ידיים לשמיים, מי שגבר, מי שאמיץ".
בגלל דעות שהביע במאמרי מערכת הוציאה הפרקליטות ההונגרית צו מעצר נגדו, ממנו ברח לרומניה.
הבחירה בשמו ההונגרי (במקום דוד וידר) אינה מקרית.
יוחנן מגוש חלב בתרגום להונגרית הוא: יאנוש גיסקלאי, הגיבור העממי מהגליל, מגוש חלב, במאה הראשונה לספירה.
יאנוש גיסקלאי, הסופר, עלה והתיישב בארץ ישראל בשנת 1939 תשע שנים לפני הקמת המדינה ושינה את שמו ליוחנן גוש חלב.
סופר עליו בהונגריה כך: « יאנוש גיסקלאי, נסע לארץ ישראל (פלשתינה) לפני כמה שנים.
אומרים שהפך לרועה צאן וכעת רועה עדר כבשים באחד מעמקי חברון ».
כך כתב עליו הסופר ארנה ליגטי (מקודם: ליכטנשטיין) שניספה בשואה ב"תחת משקל הדקל.
נפטר בשלושה באפריל 1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל שבחיפה.
גוש חלב עבד כחבר הנהלה במגזין אוי קלט (מזרח חדש), שנוסד בשנת 1918 בקלוז' כעיתון יהודי בשפה ההונגרית (בלה סקיי, אילש קוצר, פטר אויווארי (מקודם: גרוסמן), אימרה סבו, שאנדור בן עמי, לאסלו שאלאמון, הלל דנציג וכו' היו ממקומיו ומכותביו).
בשנת 1926 הפך לעורך הראשי של "אוי קלט".
בין 1934 לבין 1936 היה העורך הראשי של כתב העת קזאירט (Kézirat) הספרותי והחברתי שפורסם בלוגוז'.
כחבר מייסד מילא יאנוש גיסקלאי תפקיד משמעותי בהקמת "האיגוד הלאומי היהודי של טרנסילבניה" וב"מפלגה היהודית" בטרנסילבניה שנוסדו בשנת 1918. בשנת 1920, יחד עם הרופא ברנאט קנפלר ועורך הדין חיים ויסבורג, הוקמו את איגוד הספורט הגיבור קלוז'.
עוד יום כיפור יגיע, הו ה'.
שלוש הדרכים של האביר בנייה.
נכתב לאנשים קטנים וילדים גדולים קלוז', 1928. הוצאת נוער
יגיע עוד יום כיפור אלוהים שלי.
סצנה מהרומן הגדול שהחל לפני 1800 שנה.
(גם עם כריכה עברית נפרדת)
מאיר אהרון גולדשמידט: גורל יהודי.
חייו השגויים של יעקוב בנדיקסן.
(En Jöde) רומן בשני כרכים.
התרגום הוא יצירתו של יאנוש גיסקלאי.
משה הס : רומא וירושלים.
תורגם על ידי יאנוש גיסקלאי.
דוקטור קוהן / מאבק חיים / מבוא: תיאודור הרצל, "דוקטור קוהן" של מקס נורדאו.
אנ-סקי [רפפורט, שלמה שיינויל], הדיבוק אגדה דרמטית מחיי החסידים בארבע מערכות.
התרגום הוא עבודתם המשותפת של קלרי גאל ויאנוש גיסקלאי.
מיכהיוסף בן גוריון, יוסף ואחיו : רומן יהודי עתיק.
האיורים נעשו על ידי פרנץ הנדל.
רבי יוחנן דקציון (או דקרציון) היה אמורא ארץ ישראלי שלא נודע זמנו, אך ככל הנראה היה בן הדור השני לאמוראים.
שלמה סיריליו, מראשוני פרשני התלמוד הירושלמי, טען כי יש לגרוס את שמו "רבי יוחנן דקיסריון" (מקיסריה).
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך ישנה מסורת כתובה מסוף המאה ה-14 הטוענת לקברו במקום מגוריו - קציון.
בספר "לוח קברות צדיקי ארץ ישראל", משנת 1400 לערך, מתאר עולה הרגל את קציון וכותב: כמו כן, מספר עולי רגל נוספים ציינו מסורת זו.
יצוין כי מסורת קברו של שמעון בן לקיש בקציון קדומה יותר, אותה תיעד לראשונה מנחם החברוני בראשית המאה ה-13 (1215 לערך).
חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסי סטפנסקי סיכמו בספרם "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל" את נושא קברו: על פי אותו מחקר שפורסם בשנת 2007 אותרו הקברים אותם זיהו עולי הרגל כקברם של יוחנן דקציון ושמעון בן לקיש בסמיכות לקברים שצוינו בטעות עד אז.
יוחנן דוד סלומון (תרצ"א, 1931 – תשע"ד, 2014) היה סופר ופובליציסט מחבר סדרת הספרים "בעין יהודית".
היה בעל טור קבוע בעיתון יתד נאמן תחת השם יוחנן דוד.
נולד בירושלים, לנפתלי סלומון בנו של יוחנן דוד סלומון ונכדו של יואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה.
מצד אמו הוא נכדו של הרב שמואל גדליה ניימן, שהיה ר"מ בישיבת עץ חיים ומחבר הספר "גידולי שמואל".
למד בתלמוד תורה "שערי תורה", בישיבת היישוב החדש ובישיבת חברון.
לאחר נישואין החל ללמד בבית הספר צייטלין בתל אביב.
עם הקמת תנועת "אל המקורות" החל סלומון לכתוב מאמרים בבטאון התנועה מחשבת.
כן כתב מאמרים שנדפסו בקביעות במוסף לשבת של עיתון יתד נאמן.
מאמרים אלו כונסו לימים בחמשת כרכי הספרים "בעין יהודית".
הכרך האחרון יצא בשנת תשע"ה לאחר פטירת מחברו.
כמו כן עסק סלומון בעריכת ספרים שונים, ביניהם הספר "יהדות" של הרב יצחק זלר.
סיגנונו של הרב סלומון היה ייחודי לאותה תקופה, לרוב היה מביא סיפור ומתוכו היה מפיק לקחים ואת המסרים שרצה להעביר.
אחריו החלו עוד הרבה סדרות בסגנון הזה כמו סדרות הספרים "בך בטחנו" "טובך יביעו" "אמונה שלמה" ועוד.
כמו כן עד היום אף לאחר פטירתו, מאמריו מובאים באתרים רבים.
אשתו, רבקה, היא נכדתו של הרב אברהם וינברג שהיה האדמו"ר מסלונים.
בתו שרה-מיכל נשואה לרב אברהם שינדלר דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
בנו הרב ישי הוא דיין בית הדין לגיורים.
יוחנן המטביל הוא דמות המופיעה בברית החדשה.
לפי המסופר, היה יהודי בן תקופת בית שני, מורה רוחני, קרוב משפחתו של ישו.
הוא מתואר כמבשר בואו של ישו וכמטבילו, ומכאן כינויו.
במאות הראשונות לספירה היו כתות שהאמינו ביוחנן ולא בישו.
אחת מהן ששרדה עד ימינו היא כת המנדאים שהיגרה לדרום עיראק.
יוחנן בן זכריה נולד למשפחת כוהנים מיוחסת ממשמרת אביה (משמרת הכהונה השמינית בסדר המשמרות).
אביו זכריה בן ישראל שירת ככהן בבית המקדש, ואמו אלישבע (בלועזית: Elizabeth) הייתה אף היא מזרע הכהונה, והיא ידועה כבת דודתה של מרים, אם ישו.
על פי המסורת הנוצרית, יוחנן נולד וחי בכפר עין כרם הסמוך לירושלים, בו פעלה באותה עת קהילה יהודית.
סיפור הורתו ולידתו של יוחנן אפוף נסים, והוא שואב את עיקר פרטיו מערבוב של סיפורי מקרא שונים.
כך למשל סיפור הורתו, המורכב מסיפורם של יצחק ושמשון:
בשל חוסר אמונתו איבד זכריה את כושר דיבורו, וזה חזר אליו רק בעת עריכת ברית המילה לבנו הרך שנולד תשעה חודשים לאחר מכן.
שמחתו של האב על הולדת בנו ועל שיבת כוח דיבורו הייתה כה רבה, עד כי הוא פצח מיד בשיר הלל לאל:
סיפור נוסף שנקשר בהורתו ולידתו של יוחנן מופיע בבשורה על פי מתי, שמע המלך הורדוס מחוזי הכוכבים שלו כי בקרוב ייוולד ביהודה מושיע ליהודים.
בעקבות כך ציווה המלך להמית את כל הבנים הרכים.
על פי מסורת נוצרית דבר זה הביא את אלישבע ההרה לנוס אל ההרים ולהסתתר.
גם לאחר שילדה את יוחנן המשיכה אלישבע להתחבא בהרים, עד שיום אחד גילו אותה החיילים וביקשו להמית את בנה.
היא ברחה מפניהם, וכשהגיעה למבוי סתום צעקה אל הסלע: "הו הר!
קבל את האם והילד!" ואז פתח ההר את פיו והסתיר אותה ואת יוחנן בתוכו.
על פי לוקאס, פרק ג, פסוק 1, יוחנן החל את פעילותו בשנת 29, היא השנה ה-15 לשלטונו של הקיסר טיבריוס, תקופה בה היה פונטיוס פילטוס נציב יהודה והורדוס אנטיפס שליט הגליל.
יוחנן גדל במשפחת כהונה אריסטוקרטית, אך בחר לעצמו דרך חיים בלתי שגרתית, רחוקה ממעמד וסדר: הוא הסתובב בהרים ומזונו כלל חגבים ודבש בר.
תודעתו האפוקליפטית התבטאה בקריאה לאנשים לחזור בתשובה לפני יום הדין הקרב ובא במילים בוטות וישירות.
כחלק מתהליך ההיטהרות הטביל יוחנן את מאמיניו בנהר הירדן, ומכאן כנויו "המטביל".
הוא אף הטביל את קרוב משפחתו, ישו, אירוע הנחשב למרכזי בחיי שניהם, ותיאורו הציורי מופיע רבות באמנות הדתית-נוצרית.
נהוג לזהות את מקום ההטבלה של יוחנן עם בית עברה שליד קאסר אל-יהוד, כ-8 קילומטרים מצפון לים המלח.
דמותו הכריזמטית של יוחנן סחפה אחריה מאמינים רבים, אך גם עוררה את דאגתם של השלטונות הרומיים מפני "המטיף בשער" שביקש לא פעם לערער את הסדר הציבורי.
הוא לא חסך את שבט לשונו מההנהגה הפרושית ומן הכהונה הצדוקית ואף מן המלך, דבר שהיה בסופו של דבר בעוכריו (להלן).
בעבר נטו חוקרים לקשור את יוחנן עם כת מדבר יהודה בקומראן, וזאת על פי הקבלות שנמצאו בין רעיונותיו בנושאי טהרה והכנה לקראת יום הדין, לבין רעיונות דומים בכתבי האיסיים במגילות מדבר יהודה.
המחקר המודרני אינו מאשש טענות אלה.
הטטרארך הורדוס אנטיפס העריך שנשקפת סכנת מרד יהודי בשלטונו בהנהגת יוחנן.
בנוסף יוחנן מתח ביקורת נוקבת מעל במות העיר על אנטיפס שנישא (בניגוד להלכה היהודית האוסרת נישואי אח לאלמנת אחיו אם ילדה לו ילדים) להרודיאס, שקודם לכן נישאה לאחיו פיליפוס וילדה לו ילדים (על פי יוסף בן מתתיהו, אח זה היה הורדוס ולא הטטרארך פיליפוס, וייתכן כי הבשורות מחליפות ביניהם).
דבריו של יוחנן עוררו את חמתה של הרודיאס שאילצה את אנטיפס לאסור את יוחנן:
יוחנן נכלא במרתף מבצרו של הורדוס במכוור (עבר הירדן), אך לא היה בכך די להרודיאס.
היא חיכתה לשעת הכושר להינקם בו, וזו הגיעה על ידי בתה שלומית ביום הולדתו של הורדוס:
סצנת עריפת ראשו של יוחנן הפכה לאחד האירועים המסופרים ביותר בתרבות הנוצרית, וזכתה ברבות הימים לביטוי רב בספרות ובאמנות; אוסקר ויילד כתב את המחזה "שלומית" (במקור "Salomé"), ששימש בסיס ללברית של אופרה באותו שם מאת ריכרד שטראוס.
קטע מפורסם באופרה הוא "ריקוד שבעת הצעיפים" של שלומית, שנחשב לאחד הקטעים האירוטיים הידועים ביותר במוזיקה הקלאסית.
בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, מופיע קטע המתייחס ליוחנן המטביל ובו כתוב כי היהודים האמינו שחורבן צבאו של הורדוס בא כעונש על כך שהרג את יוחנן.
יוחנן הוצא להורג בסביבות שנת 36 לספירה.
כנסיית יוחנן בהרים - כנסייה קתולית בבעלות הפרנציסקנים, השוכנת בעין כרם ומשמרת על פי המסורת את מקום הולדתו של יוחנן.
כנסיית יוחנן המטביל - כנסייה יוונית אורתודוקסית בעין כרם המוקדשת לחייו ולפועלו של יוחנן.
מנזר יוחנן במדבר - ממוקם מערבית לירושלים, סמוך למושב אבן ספיר, במורד ההר, על צוק גבוה בגדתו המזרחית של נחל שורק, בין המושב לנחל, כשמעיינות הסטף בגדה שממול.
הכנסייה מוקדשת לזכר פעילות ההטבלה של יוחנן במדבר יהודה.
מיקומה של הכנסייה דווקא פה ולא במדבר מקורו בקושי ביטחוני של הנוצרים עוד בתקופה הצלבנית להקים כנסייה מבודדת במדבר.
עד שנת 2003 נחכר המקום על ידי הנוצרים היוונים-קתולים, אך הם אולצו לעזוב, ואת מקומם תפסו בעלי המקום - הפרנציסקנים.
כנסיית הביקור - אף היא כנסייה פרנציסקנית בעין כרם, המשמרת את המקום בו נפגשו מרים אם ישו ובת דודתה אלישבע אם יוחנן, בעת שהיו שתיהן הרות.
המקום גם משמר את המקום אליו ברחה אלישבע עם בנה מפני החיילים הרומאים.
בית עברה או בית עניה מעבר לירדן הוא המקום בו פעל יוחנן המטביל ובו הטביל את ישו.
בית עברה שוכנת על הגדה המזרחית של נהר הירדן, מול קאסר אל-יהוד שבישראל, כ-8.5 ק"מ צפונית למקום שפכו אל ים המלח וכתשעה קילומטרים ממזרח למרכז העיר יריחו.
סבסטיה - מסורת ימי-ביניימית מצביעה על בירת השומרון כמקום קבורת ראשו של יוחנן, כפי שמופיע במפות צליינים מן התקופה.
מערת יוחנן המטביל - שוכנת בין מטעי קיבוץ צובה.
מדובר בבור מים חצוב, גדול מאוד ואחד המשוכללים מסוגו, ששינה את תפקודו לאורך השנים.
בימי בית ראשון שימש הבור לאגירת מים לצרכים חקלאיים ולתעשיית כלי חרס; לאחר חורבן בית ראשון וחידוש היישוב היהודי במקום לאחר שיבת ציון שינה הבור את תפקודו והפך למקווה טהרה.
לצורך התאמתו למקווה טהרה הוגבהה רצפת הבור.
במאה הרביעית הפך המקום לאתר עלייה לרגל ופולחן ליוחנן המטביל, ועל קירותיו נחרתו ציורים הקשורים ליוחנן או לנצרות.
עם כיבוש האזור על ידי המוסלמים ננטש המקום והפך למזבלה לחקלאי האזור.
בין השנים 2000–2004 התקיימו במקום עונות חפירה על ידי ד"ר שמעון גיבסון ו.
בשנת 2004 נחשף המקום לציבור ויש המבקשים לראות בו את המקום שבו נהג יוחנן המטביל להטביל את הנוהים אחריו.
מנזר גאנדזסאר - שוכן בנגורנו קרבאך ומחזיק לפי האמונה שרידים שהשתייכו ליוחנן המטביל ואביו זכריה.
בכנסייה הקתולית מקובלים שני ימי חג: ה-24 ביוני בו מציינים את יום לידתו (Nascita di san Giovanni Battista), וה-29 באוגוסט בו מציינים את הוצאתו להורג.
בנצרות האורתודוקסית מציינים רק את ה-7 בינואר כיומו של יוחנן הקדוש.
הנצרות הקופטית חוגגת את יום הפיכתו למרטיר ביום השני לחודש הראשון (Thout 2), כלומר ב-12 בספטמבר.
יוחנן השני קומננוס , קיסר האימפריה הביזנטית מבית קומננוס משנת 1118 עד למותו.
נודע גם בשם קָלוׁ יוׁאַנֶס, יוחנן היפה.
יוחנן השני קומננוס הוא בנו הבכור של הקיסר אלכסיוס הראשון, אותו ירש בשנת 1118. לנוכח שלטונו המתון והנאות כונה מרקוס אורליוס הביזנטי.
טוהר ואדיקות אופיו השפיעו על נוהגי בני דורו, והוא הקדיש את שלטונו לשיקום האימפריה הביזנטית לתפארתה הקודמת, לפני אסון מנזיקרט בשנת 1071.
הצלחותיו השונות בהדיפת הפצ'נגים, הסרבים והסלג'וקים, אשר את פלישתם לאסיה הקטנה הפך על פיה, יחד עם ניסיונו ליצור ריבונות ביזנטית במדינה הצלבנית באנטיוכיה וברוזנות אדסה, עשו רבות בשיקום תפארת האימפריה, גם אם השושלת הקומנניאנית נתנה לביזנטיון, הקרועה בידי פלישות ושחיתות, מנוחה קצרת יומין.
מפלתו הרצינית היחידה הייתה אל מול הונציאנים, אשר על צי הספינות שלהם נשענה האימפריה, מאז השמדת צייה במאה ה-11. ניסיונו להפחית את השפעתם והפריבלגיות שלהם באימפריה לווה בחזרה מביכה לסטטוס קוו, תהליך שלאורכו נשדדו נמלים ביזנטיים רבים.
יוחנן נשא את פירושקה, בת לסלו הראשון, מלך הונגריה, בשנת 1104. צמד בניהם הבכורים מתו לפני יוחנן, והוא פסח על בנו השלישי איסאקיוס, לטובת בנו הצעיר, מנואל הראשון, שהסתמן כשליט מבטיח.
אחר מותו פירושקה נערצה בשם 'הקדושה אירינה'.
יוחנן הורעל בשוגג מחצו בעת ציד חזירי בר בהרי הטאורוס, ב-8 באפריל 1143.
יוחנן העשרים ושניים , אפיפיור מ-7 באוגוסט 1316 עד מותו.
ז'אק דואז נולד בעיר קאור שבדרום מערב צרפת לאב שהיה סנדלר.
התחנך אצל אנשי מסדר הדומיניקנים בעיר מולדתו.
למד רפואה באוניברסיטת מונפלייה, ותאולוגיה ומשפטים בפריז.
שימש ככומר ראשי בעיר מולדתו ואחר כך לימד משפטים באוניברסיטת טולוז.
ב-1300 נתמנה על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני לבישוף העיר פרז'ו.
ב-1309 שימש שר ראשי בחצרו של שארל השני מאנז'ו, מלך נאפולי.
ב-1310 נתמנה על ידי האפיפיור קלמנס החמישי לבישוף העיר אביניון, וב-1312 נתמנה לקרדינל.
אחרי מות קלמנס החמישי ב-1314, נתגלעו חילוקי דעות בין הקרדינלים האיטלקיים והצרפתיים שהיוו את חבר הקרדינלים הבוחרים את האפיפיור.
כתוצאה מכך, במשך כשנתיים לא נבחר אפיפיור.
ב-1316 כינס פיליפ החמישי מלך צרפת בעיר ליון עשרים ושלושה קרדינלים שבחרו את ז'אק דואז לאפיפיור בשם יוחנן העשרים ושניים.
יוחנן העשרים ושניים היה האפיפיור השני בשושלת אפיפיורות אביניון, שתימשך עד לכהונתו של גרגוריוס האחד עשר ב-1378.
יוחנן העשרים ושניים היה מאוד מעורב בפוליטיקה אירופית.
בין היתר, היה ממקבלי הצהרת ארבראות' (הצהרת העצמאות הסקוטית) ב-1320, והעותק הקיים כיום מן ההצהרה הוא למעשה האיגרת שנשלחה לאפיפיור.
מעורבותו בנושא העצמאות הסקוטית מתגמדת לעומת המחלוקת שעורר במעורבותו בבחירת קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
האפיפיור יוחנן העשרים ושניים סירב לאשר את בחירתו של לודוויג הרביעי מבוואריה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-16 בנובמבר 1323 הכריז הקיסר כי הוא אינו מכיר בסמכות האפיפיור לאשר את בחירתו.
ב-23 במרץ 1324 יוחנן העשרים ושניים הטיל חרם על לודוויג הרביעי, שבתגובה האשים את האפיפיור בכפירה ובהגנה על כופרים.
ב-1327 לודוויג הרביעי פלש לאיטליה, וב-1328 הוכתר לקיסר ברומא, ומינה אנטי-אפיפיור בשם ניקולס החמישי.
אולם ב-1329, אחרי שהקיסר חזר לבוואריה, ניקולס החמישי נאלץ להתפטר.
הריב בין הקיסר לאפיפיור היה כרוך גם בוויכוח תאולוגי.
המורדים הפרנציסקנים "הרוחניים" טענו לעיקרון העוני, שלפיו ישו ושנים עשר שליחיו לא היו בעלי רכוש כלל, אם כפרטים ואם כקהילה.
לודוויג הרביעי נתמך על ידי הפרנציסקנים הרוחניים ועל ידי מלומדים נודעים שתמכו בעיקרון העוני ובהם ויליאם מאוקאם ומרציליוס מפאדובה.
אך עיקרון זה הוכרז ככפירה במשפט שנערך על ידי האינקוויזיציה, שאנשיה השתייכו למסדר הדומיניקנים ולמסדר הפרנציסקנים, וגונה גם על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושניים.
האפיפיור גם פרסם איגרת הקוראת להחרמתו של ויליאם מאוקאם.
במחלוקת תאולוגית נוספת, פסק ב-27 במרץ 1329 כי תורתו של מייסטר אקהרט היא בגדר כפירה.
עמדה תאולוגית נוספת שעוררה מחלוקת היא זו שהחזיק כתאולוג לפני שמונה כאפיפיור, ולפיה המתים לא יזכו בקרבתו של אלוהים, אלא רק אחרי יום הדין.
הבעייתיות בעמדה טמונה בכך, שאם הטענה נכונה, הרי שגם מערך הקדושים עליו נשענת התאולוגיה הקתולית לא זכה לקרבתו של האל לאחר מותם.
יוחנן העשרים ושניים שינה את עמדתו לאחר מכן והסכים כי המתים שמתו באמונה שלמה זוכים לקרבתו של האל.
יוחנן העשרים ושניים היה זקוק לכספים כדי לבסס את שלטונו באביניון, להחזיק בנחלות הכנסייה באיטליה, ולעמוד במאבק נגד הקיסר לודוויג הרביעי.
הוא גייס כספים באמצעות מכירת משרות הכנסייה לכל המרבה במחיר (סימוניה).
משרות אלה היו כרוכות בזכויות להכנסות מקרקעות הכנסייה הקתולית באירופה.
האפיפיור הצדיק זאת בכך שהוא וחצרו איבדו את ההכנסות מאיטליה בגלל העברת מושב האפיפיור מרומא לאביניון.
יוחנן העשרים ושניים נפטר באביניון ב-1334, ובמקומו נבחר לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר.
בספר שם הוורד של אומברטו אקו מוזכר האפיפיור (ורדיפתו את הפרנציסקנים) מספר פעמים
האפיפיור מוזכר גם בסדרת הרומנים ההיסטוריים של מוריס דרואון
יוחנן השביעי פלאולוגוס (1370–1408) היה קיסר ביזנטיון במשך חמישה חודשים בשנת 1390, וכן קיסר בשיתוף עם מנואל השני מ-1398 עד 1403.
יוחנן השביעי היה בנו של הקיסר אנדרוניקוס הרביעי ומרים מבולגריה, בתו של המלך יוחנן אלכסנדר ותאודורה מוולאכיה.
כאשר אביו אנדרוניקוס הרביעי גזל את השלטון בשנת 1376, יוחנן היה קיסר משותף עם אביו בעזרתה של ג'נובה, אך ונציה החזירה את השלטון ליוחנן החמישי בשנת 1379, ואנדרוניקוס ובנו עוורו בעין אחת.
לאחר מות אביו ב-1385 קיבל יוחנן את השלטון על הערים בחוף ים מרמרה, כוסל למעשה של הטורקים העות'מאנים.
בתמיכתו של הסולטאן תפס יוחנן את השלטון בקונסטנטינופול בשנת 1390 משום שדודו מנואל השני היה בשביו של הסולטאן העות'מאני, באיזיט הראשון.
מנואל הצליח לברוח אחרי חמישה חודשים בשבי, והשלטון נלקח חזרה מידיו של יוחנן השביעי, שנאלץ לחזור לסלימבריה.
למרות זאת הכריז מנואל על יוחנן כיורשו משום שהיה חסר בנים לעת עתה.
משנת 1397 עד 1402 קונסטנטינופול הייתה במצור הטורקים ויוחנן והיה בראשות הגנת הבירה כאשר מנואל השני נסע לחצרות המלכותיות באירופה בניסיון לגייס תמיכה בממלכתו.
למרבה מזלה של הקיסרות, טימור לנג הביס וכבש את ממלכת באיזיט בקרב אנקרה ב-1402, המצור נגמר ויוחנן הצליח להחזיר לשלטון ביזנטיון את הערים על חוף ים מרמרה.
ב-1403 קיבל את התואר "קיסר תראקיה" ושלט בה באופן עצמאי למעשה מסלוניקי עד יום מותו.
היה לו בן, אנדרוניקוס החמישי שהיה גם קיסר משותף עם אביו ומנואל השני אך הוא מת לפני אביו.
אנג'לו ג'וזפה רונקלי (באיטלקית: Angelo Giuseppe Roncalli), או בשם הכהונה שלו יוחנן העשרים ושלושה כיהן כאפיפיור ה-261 במשך כחמש שנים, בין 1958 ל-1963. במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כנונציו (שליח אפיפיורי) בטורקיה וביוון והציל אלפי יהודים מהשמדה.
ביוזמתו התחולל מהפך לחיוב ביחס הכנסייה הקתולית ליהדות, לעם היהודי, ובחלוף השנים גם כלפי מדינת ישראל כפי שנוסח בכתב בנוסטרה אטאטה שפרסמה ועידת הוותיקן השנייה.
רונקלי נולד ב-1881 בכפר סוטו איל מונטה (Sotto il Monte), בדוכסות ברגמו (Bergamo) (כיום מחוז לומברדיה), שבצפון איטליה.
הוא היה הילד ה-4 מתוך 14 ילדיה של משפחת אריסים ענייה, שגרה באותו בית עם משפחת קרובים נוספת.
בגיל 11 החל ללמוד בסמינר קתולי וב-1904, בגיל 23 הוסמך ככומר.
ב-1915 גויס לצבא האיטלקי ושירת עד סוף מלחמת העולם הראשונה ככומר בחיל הרפואה, בדרגת סמל.
לאחר המלחמה התקדם בסולם הדרגות הכנסייתי, ב-1925 מונה על ידי האפיפיור דאז פיוס ה-11 לבישוף וב-1935 מונה לנונציו - שגריר מטעם האפיפיור לטורקיה ויוון, משרה בה שירת עד 1944, עת הועבר לצרפת.
ב-1953 הועלה רונקלי על ידי פיוס ה-12 לדרגת קרדינל ולאחר מותו של פיוס ה-12, ב-1958, הוא נבחר לאפיפיור ה-261, בגיל 77.
בשנת 1962 כינס יוחנן ה-23 את הבישופים של הכנסייה, המכהנים במדינות שונות בעולם, כדי לדון בדרכה של הכנסייה בעידן המודרני.
אספה זו, שעבודתה השתרעה על פני שלוש שנים, ידועה בשם "מועצת הוותיקן השנייה".
הוא מת טרם סיומה, כחודשיים לאחר סיום האיגרת הסופית שלו.
רונקלי היה שליח הוותיקן לטורקיה ויוון בזמן השואה ופעל בדרכים שונות להציל אלפי יהודים.
בין השאר הוא הציל ממלתעות הנאצים וסייעניהם בסלובקיה מספר רב של ילדים יהודים ומנע גירוש יהודים ממחנה הריכוז סרד שבדרום סלובקיה, למחנות ההשמדה בפולין.
הוא הציל יהודים וסרבים כאחד, ממחנה הריכוז הקרואטי יאסנובאץ.
סייע לבריחת חלק מיהודי טרנסניסטריה שברומניה ולאחר מכן לחץ על שלטונות המנדט הבריטי לקבל ילדים יהודים שהגיעו משם לאיסטנבול על סיפונה של אניית פליטים.
פעל מול בוריס השלישי, מלך בולגריה למען יהודי בולגריה.
סייע להצלת יהודים הונגרים על ידי תעודות שהעידו על כך שהמירו כביכול את דתם לנצרות.
ולבסוף, הוא לחץ בוותיקן על האפיפיור פיוס ה-12 לסייע להצלת יהודי איטליה.
לאחר המלחמה רונקלי עשה כל שביכולתו כדי להשפיע על מדינות קתוליות לתמוך בהקמתה של מדינת ישראל.
עם מינויו לכס הקדוש ב-1958, אירח יוחנן ה-23 משלחת של מנהיגי יהדות ארצות הברית בוותיקן, תוך שהוא מקבל אותם במילים: "אני יוסף אחיכם" (כדברי יוסף בן יעקב אבינו לאחיו במצרים.
גם שמו היה יוסף - ג'וזפה).
בעקבות אמרה זו הופק ב-2001 על ידי "המועצה לשיתוף פעולה בין דתי בישראל" ו"המועצה של הבישופים הקתולים בארצות הברית", סרט בשם זה, המתאר את יחסי היהדות והנצרות לאורך ההיסטוריה.
אירוע מיוחד אחר, אירע סמוך לאחר כניסתו לתפקיד, תוך כדי תפילות "יום שישי הטוב" בוותיקן.
אחד המשתתפים, קרא ליהודים, על פי הכתוב בתפילה דאז, "perfidis", שמשמעותו בלטינית "חסרי אמונה", אבל צלצולו דומה למילה האנגלית "perfidious" - "בוגדנים".
האפיפיור החדש עצר את הטקס וחזר על התפילה מתחילתה, תוך השמטת המילה הזו ובמאי 1959 הורה על השמטתה מהתפילה באופן רשמי.
בתור האפיפיור יוחנן ה–23 הוא דאג לתקן את סידור התפילות של הכנסייה ולהוציא מתוכו כל מילת גנאי כלפי היהודים.
בכנס הבישופים המיוחד "מועצת הוותיקן השנייה", שהחל ב-1962, אחד הנושאים שהעלה יוחנן ה-23 היה יחס הכנסייה ליהדות וליהודים באופן כללי.
המסמך שיצא בסופו של דבר מהמועצה הזו, והתייחס לדתות האחרות ובפרט ליהדות, ידוע בשם הלטיני "נוסטרה אטאטה" ("בעתותינו אנו").
מסמך זה, שהתפרסם אמנם רק לאחר מותו, חולל מהפכה ביחסה של הנצרות ליהודים.
לראשונה התפרסמה בו הצהרה שפסלה כל טענה שיש לראות את העם היהודי כאשם במותו של ישו.
כמו כן, דחתה הצהרת ה"נוסטרה אטאטה" את התפישה שהיהודים נדחו על ידי האל ושהכנסייה באה כדי לתפוס את מקומם.
המסמך גינה בצורה נחרצת כל גילוי של אנטישמיות.
יחסו זכה להוקרה מהעם היהודי, והראשון לציון הרב יצחק ניסים נשא אחריו הספד שכותרתו: "אבידה המצערת את כל שוחרי השלום ואהבת האדם, הודעה עם היוודע דבר פטירתו של האפיפיור יוחנן ה-23".
ב-3 בספטמבר 2000 הוכרז יוחנן ה-23 כמבורך, יחד עם האפיפיור פיוס התשיעי, והפך בכך לאפיפיור הראשון מאז פיוס העשירי שכובד בצורה זו.
יום הציון שלו בלוח הקדושים והחגיגות הקתולי הוא 11 באוקטובר, יום פתיחת "מועצת הוותיקן השנייה" ולא 3 ביוני, יום מותו, כמקובל.
גם בכנסייה הלותרנית של אמריקה (ב-3 ביוני) ובכנסייה האנגליקנית של קנדה (ב-4 ביוני) מציינים את היותו מבורך.
במטרה להכיר בפועלו לשיפור הקשר בין היהודים והיהדות לבין הנוצרים והנצרות הוקמה בישראל ועדה ציבורית מיוחדת, אשר בין השאר ארגנה ב-29 באפריל 2013 יחד עם "יד ושם" כנס מיוחד בירושלים לציון יום השנה החמישים למותו.
ב-27 באפריל 2014 הועלה יוחנן ה-23 לדרגת קדוש יחד עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הכרזתם של שני האפיפיורים לשעבר כקדושים נעשתה בטקס בהשתתפות 800 אלף צופים ובנוכחותם של שני אפיפיורים – פרנציסקוס, האב המכהן, וקודמו, האפיפיור בנדיקטוס ה-16 (שפרש שנה קודם).
יוחנן הראשון צימיסקס היה מגדולי קיסריה של האימפריה הביזנטית.
מצביא וכובש, נחשב לחלק מן השושלת המקדונית.
יוחנן הראשון היה בן למשפחת אצילים ארמנית (פירוש כינויו 'צימיסקס Չմշկիկ צ'משקיק' בארמנית הוא 'קטן') שהתפרסם כמצביא דגול במלחמות עם המוסלמים במזרח, בימיו של הקיסר קונסטנטינוס השביעי.
בשנת 963 הוא סייע לידידו ניקפורוס השני לעלות לשלטון, ובתמורה מונה למפקד צבאות המזרח.
כעבור מספר שנים התגלע סכסוך מר בין השניים, ויוחנן סייע לקיסרית תאופנון, אשתו של ניקפורוס ומאהבתו של יוחנן, להרעיל את בעלה.
לאחר מות הקיסר עלה יוחנן לשלטון במקומו (969).
בראשית שלטונו, נכנע יוחנן לדרישותיו של הפטריארך של קונסטנטינופול להביע חרטה על הסיוע לרצח, וכך גם גירש את תיאופנון.
כדי לבסס את זכותו לכתר נשא לאישה את תאודורה, בתו של קונסטנטינוס השביעי.
שנתיים לאחר עלייתו לשלטון, ב-971, כבר עלה יוחנן במסע מלחמה על האימפריה הבולגרית, הכבושה בידיו של השליט הרוסי סוויאטוסלב.
הוא ניצח את סוויאטוסלב, כבש ובזז את פרסלב בירת בולגריה וסיפח את הארץ לשלטונו.
בשנת 972 הסדיר יוחנן את יחסיו עם האימפריה הרומית הקדושה על ידי חיתון אחת מבנות משפחתו ליורש העצר של האימפריה, לימים הקיסר אוטו השני.
אותה שנה יצא למסע המלחמה השני שלו, הפעם במזרח כנגד חליפות בגדד.
הוא התקיף את עיראק, ושנתיים לאחר מכן יצא מאנטיוכיה דרומה וכבש את ערי סוריה וארץ ישראל עד לקיסריה, והגיע אף לפאתי ירושלים.
בדרכו חזרה לאסיה הקטנה כבש גם את ביירות וצידון.
בשנת 976 הגיע יוחנן לקונסטנטינופול כאשר הוא חולה, ומת כעבור זמן קצר.
פסל יוחנן המטביל (1412-1414) הוא פסל ברונזה בגובה של כ-250 ס"מ ומציג את דמותו של יוחנן המטביל.
את הפסל יצר הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי.
הפסל ממוקם בגומחה בקיר החיצוני של כנסיית אורסנמיקלה ("גן מיכאל הקדוש") בפירנצה.
הפסל הוזמן בשנת 1412 על ידי גילדת סוחרי בדי-הצמר בפירנצה, שיוחנן המטביל שימש כפטרונה.
בעת השלמתו הייתה היצירה מופת ליכולתו הטכנית של גיברטי, בשל העובדה כי פסל הברונזה זה היה הפסל הגדול ביותר אשר נוצק ביחידה אחת מאז ימי העת העתיקה.
סגנון הפיסול של היצירה משלב בין מאפיינים של "הסגנון הגותי הבינלאומי" עם סממני תיאור ריאליסטיים האופייניים כבר לפיסול הרנסאנס.
הגומחה בה ניצב הפסל מעוצבת בהשפעת האדריכלות הגותית עם קשתות מחודדות.
בעוד שעיצוב הפנים הוא נטורליסטי ומדויק, קפלי הבד אותה לובשת הדמות מעוצבים בדקורטיביות.
יוחנן השמיני פלאולוגוס היה הקיסר הלפני אחרון של האימפריה הביזנטית.
יוחנן היה בנם הבכור של הקיסר הביזנטי מנואל השני (עמנואל השני) ושל רעיתו, הלנה דראגאש, בתו של השליט הסרבי, קונסטנטין דראגאש.
הוא היה שותף לשלטון של אביו לפני 1416 והחל מ-1425. יוחנן התחתן 3 פעמים, אך לא היו לו ילדים.
יוחנן ניהל את הגנת קונסטנטינופול בעת המצור שהטיל עליה הסולטאן מורט השני ב-1423. הוא נאלץ להסכים לוויתור שעשה אחיו לוונציאנים, כשהעביר להם את השלטון על סלוניקי.
יוחנן חיפש את הדרך לאיחוד הנצרות המזרחית עם הנצרות המערבית ועמד בראש המשלחת הביזנטית, בשנים 1437–1439 שניהלה באיטליה את המסע ומתן בין הנהגות שתי הדתות.
המשא ומתן הוכתר בהצלחה ובפירנצה הכריז האפיפיור אאוגניוס הרביעי על האיחוד, אך התנגדות שקמה בקרב הביזנטינים הכשילה את ההסכם.
בעת שהיתו של יוחנן באיטליה מינה את אחיו קונסטנטינוס האחד עשר לעוצר קונסטנטינופול וייעד אותו להיות יורשו.
יוחנן הנדבן (550-619, או Johannes Eleemosynarius) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית כמו גם בכנסייה האורתודוקסית.
הוא היה הפטריארך של אלכסנדריה בתחילת המאה ה-7, מ-606 ועד 616. יוחנן היה בנו של אפיפניוס מושל קפריסין וצאצא למשפחת אצולה קפריסאית.
בתחילת חייו הבוגרים נישא ואף נולדו לו ילדים, אך לאחר שהתאלמן ואיבד את ילדיו, החליט להקדיש את עצמו לעבודת האל.
במסגרת כהונתו כפטריארך אלכסנדריה זכור במיוחד תפקידו המרכזי באיסוף הכספים לשיקום כנסיית הקבר בירושלים, אשר נפגעה ב-614 במהלך מסע כיבוש פרסי.
פעילות זו הקנתה לו את כינויו.
במאה ה-11 הקים מסדר אבירים מנזר ובית מחסה לטיפול בעניי ירושלים אשר נקרא על שמו, ולאחר מכן על שם יוחנן המטביל, שכמוהו אומץ כפטרון מסדר ההוספיטלרים.
האפיפיור יוחנן הראשון היה אפיפיור בין השנים 523 ל-526. הוא נולד בעיר סיינה שבטוסקנה.
יוחנן היה חלש בזמן שהוא נבחר להיות האפיפיור.
למרות מחאתו של יוחנן הוא נשלח על ידי תאודוריק הראשון מלך האוסטרוגותים לקונסטנטינופול כדי למתן את הצו של יוסטיניוס הראשון נגד האריאנים.
תאודוריק איים שאם יוחנן ייכשל במשימתו, תהיה פעולת תגמול כנגד האורתודוקסים הקתולים במערב.
למרות שהצליח במשימתו, כאשר יוחנן חזר לרוונה, עיר הבירה של תאודוריק, עצר אותו המלך בחשד לקשירת קשר עם יוסטיניוס.
יוחנן נכלא ברוונה שם מת בגלל הזנחה ויחס רע.
גופתו של יוחנן הועברה לרומא ושם נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
האפיפיור יוחנן השני היה אפיפיור בין השנים 533 ל-535. הוא היה האפיפיור הראשון שהחליף את שמו לשם מלכותי עם היבחרו לכהונה, מאחר ששמו המקורי, מרקוריוס, היה שם של אל רומי.
הוא היה כומר של בזיליקה די סן קלמנטה ברומא, ובתקופה זו הזמין עבודות רבות עבור הבזיליקה, ודאג לתרומות רבות.
בבזיליקה ועדיין קיימות אנדרטאות לזכר "יוחנן שמו בלידתו מרקוריוס".
הוא קבור בבזיליקת פטרוס הקדוש.
על פי הליבר פונטיפיקליס יוחנן קבל מתנות יקרות ערך ומשרת דת מקצועית מקיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון, הישג משמעותי בהתחשב במעמד המונופיזיטיזם באימפריה הביזנטית באותו עת.
בלדסרה קוסה (באיטלקית: Baldassare Cossa; 1370 לערך – 22 בדצמבר 1419) הוכתר והשתמש בתואר האפיפיורי "יוחנן העשרים ושלושה" בין השנים 1410 ו-1415, בתקופת הקרע המערבי, ונחשב כיום בעיני הכנסייה הקתולית כאנטי-אפיפיור.
קוסה נולד בפרוצ'ידה (או לפי טענות אחרות, באיסקיה) שבשטח ממלכת נאפולי דאז, בנו של הרוזן מטרויה שבאפוליה, דרום איטליה - איש אצולה שירד מנכסיו.
שניים מאחיו הואשמו על ידי לאדיסלאו, מלך נאפולי, בעיסוק בשוד ימי ונדונו למוות.
לא ידוע רבות על תקופת ילדותו ונעוריו, אך ידוע שלמד משפטים באוניברסיטת בולוניה והחל את חייו המקצועיים כאיש צבא.
ב-1389 נקרא על ידי בוניפקיוס התשיעי לחצר הוותיקן (הקוריה הרומאית), אך גם כאן, לא ידוע אם בגלל שהיה מקורב לאפיפיור או מסיבה אחרת.
מכל מקום, תחילה הוא לא הוסמך ככומר, אלא מילא תפקידי מנהלה ומשמר, אם כי קיימות שמועות כי היה מעורב בשמעונות, מכירת שירותי דת תמורת אתנן.
בשלב מאוחר יותר הוא שירת בלשכת האפיפיור, וב-27 בפברואר 1402 קיבל תואר כחשמן ונשלח לניהול עסקי האפיפיור בבולוניה, אותה הכיר מתקופת לימודיו.
שנות פעילותו בכנסייה היו שנים סוערות, תקופת "הקרע המערבי".
בשנים בהן קוסה שירת בבולוניה את האפיפיור בוניפקיוס, כיהן במקביל כאנטי-אפיפיור מתחרה לבוניפקיוס באביניון, האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר.
ב-1410 הוכתר קוסה על ידי מועצת פיזה כאפיפיור וכיורשו של האנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי.
תקופת פעילותו כאפיפיור (שהוכרז אחר כך כאנטי-אפיפיור) המשיכה להיות מאופיינת במחלוקת קשה בכנסייה.
בנוסף לקרע המערבי, התקיימה מחלוקת תאולוגית גם עם תומכי יאן הוס.
בפברואר 1411 פרסם קוסה בולה, להוצאת צו נידוי כלפי פראג ולגירושו של הוס מהכנסייה, אך המחלוקת נותרה בעינה.
ב-1415 הדיחה ועידת קונסטנץ את קוסה מכהונתו, חרף תמיכתו של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בטענתו לאפיפיורות וב-1419 הוא מת בפירנצה.
יוחנן השלישי כיהן כאפיפיור מ-17 ביולי 561 ועד מותו.
יוחנן נולד בשם קטלינוס למשפחת אצולה רומית.
אביו, אנסטסיוס השתייך למעמד הרם ביותר (Vir illustris) בסנאט הרומי.
באותה עת נדרש אישור קיסרי למינוי האפיפיור.
אישור זה למינויו של יוחנן ניתן 4 חודשים לאחר מותו של פלגיוס הראשון, קודמו של יוחנן, ולכן כהונתו החלה רק בחודש יולי, ולא מיד עם בחירתו במרץ.
כהונתו של יוחנן אופיינה בעיקר בשני אירועים שלא הייתה לו שליטה עליהם.
האירוע הראשון היה מותו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 565. לאחר המוות, האימפריה הביזנטית הפנתה את תשומת לבה מאיטליה לעניינים אחרים: חבל הבלקן ועימותים עם האווארים, הפרסים והערבים.
מוקד עניין נוסף היה פלישת הלומברדים לאיטליה בשנת 568. פלישה זו מוטטה את המנהל הקיסרי, וחיזקה את האריאניות מול הכנסייה הקתולית.
בזמן פלישת הלומברדים לאיטליה, המושל החדש לונגינוס ישב בחוסר מעש ברוונה.
האפיפיור יוחנן לקח על עצמו להגיע לנאפולי, כדי להתחנן בפני המושל הקודם נרסס שישוב למשרתו.
נרסס פוטר בידי הקיסר יסטינוס השני, בשל תלונות על מדיניות המיסוי שלו.
נרסס הסכים ושב לרומא, אך השנאה העממית הופנתה עתה גם נגד יוחנן.
היא הגיעה לרמה שאילצה אותו לעזוב את רומא, לגור בפאתי העיר ולמלא משם את חובותיו כאפיפיור.
יוחנן מת ב-13 ביולי 574 ברומא ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
יונחן הרביעי כיהן כאפיפיור מ-24 בדצמבר 640 ועד פטירתו.
יוחנן נולד בדלמטיה, ככל הנראה בעיר סלונה והיה בנו של עורך דין בשם ונאנטיוס (Venantius).
יוחנן החל לכהן לאחר אינטרגנום של כארבעה חודשים.
בעת שנבחר כיהן כארכידיאקון של הכנסייה הקתולית.
בשל מהירות כניסתו לתפקיד לאחר בחירתו - ככל הנראה אושרה הבחירה על ידי שליט רוונה ולא על ידי קיסר האימפריה הביזנטית בקונסטנטינופול.
בתקופת כהונתו פלשו עמים סלאבים לדלמטיה מולדתו.
יוחנן שלח את הנזיר מרטין לדלמטיה ואיסטריה עם סכומי כסף גדולים במטרה לפדות שבויים ולהציל שרידים מקודשים מהכנסיות שנהרסו ולהביאם לרומא.
במקביל ניסה יוחנן להביא לניצורם של הסלאבים שפלשו לדלמטיה ואיסטריה.
יוחנן כתב להגמוני הכנסייה בצפון אירלנד להזהיר אותם כי הם חוגגים את חג הפסחא במועד שגוי, וכן שיבח אותם בהתנגדותם למינות הפלגיאנית.
כמו כן הוא הכריז על המונותליטיזם כעל מינות.
על פי המסורת, פעל לייסוד הכנסייה הקתולית בקרואטיה.
יוחנן נפטר ב-12 באוקטובר 642 ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש שברומא.
יוחנן המתבודד, יוהנס המתבודד, יוהנס הסיכסטס (מילולית – יוחנן המתבודד בשתיקה), או אבא יוהנס (8 בינואר 454 - 7 בדצמבר 558) היה נזיר, אפיסקופוס, תלמידו של סבאס, מורו של קירילוס מסקיתופוליס ומראשי המאבק נגד האוריגניסטים (חסידי תורתו של אוריגנס).
בגיל 28 הוסמך כאפיסקופוס, תשע שנים מאוחר יותר פרש מתפקידו והתגורר בלאורה במשך 12 שנה, תקופה זו התחלקה בין 6 שנות התבודדות ושש שנות שירות.
התבודד במדבר רובה במשך שש שנים נוספות ואז התבודד בתא שבלאורה במשך 48 שנים, נפטר בגיל 105.
יוחנן נולד למשפחת אצולה נוצרית בניקופוליס אשר בארמניה הקטנה.
בגיל 18, זמן מה אחרי שהוריו נפטרו והוא ירש את הונם, ייסד מנזר אליו צירף 10 נזירים וכן הקים כנסייה.
בגיל 28 הוסמך כאפיסקופוס בעיר קולוניה.
גם כאפיסקופוס המשיך לשמור על חיי הסתפקות במועט ונמנע ככל האפשר מרחצה מחשש שמישהו ואפילו הוא עצמו יראה את עירום גופו.
יוחנן הסתכסך בענייני מנהל וכספים עם פסיניקוס, מושל ארמניה שהיה גיסו (בעל אחותו מריה) ובגיל 37 החליט לפרוש ולעלות לרגל לירושלים.
בתחילה התגורר בבית זקנים שבנתה אודוקיה אולם המקום היה הומה מדי עבורו והוא העדיף מקום בו יוכל להתבודד.
ב-491 הגיע אל הלאורה הגדולה בנחל קדרון מיסודו של סבאס, שם, כמו כל טירון עבד בהתחלה בעבודות השחורות אולם במהרה קודם לתפקיד מנהל האכסניה.
אחרי שמילא תפקיד זה במשך זמן מה, קיבל תא בו התבודד בימות החול במשך 3 שנים והיה חלק מהקהילה בסופי השבוע.
בתום תקופת ההתבודדות מונה יוחנן לתפקיד מנהל המשק.
סבאס רצה להסמיך את יוחנן לכמורה ולשם כך הביא אותו לארכיאפיסקופוס אליאס.
אליאס היה מוכן להסמיך אותו לכמורה באופן מיידי, אולם יוחנן התוודה כי לא רק שכבר קיבל הסמכה לכמורה אלא אף היה אפיסקופוס, וכי הגיע למדבר על מנת להתבודד.
אליאס המופתע שחרר אותו מההסמכה והודיע לכולם שיוחנן רשאי להמשיך להתבודד.
במשך ארבע השנים שלאחר מכן, התבודד יוחנן בתאו ואף לא בא בסופי שבוע לכנסייה.
במהלך שנים אלו ראה רק נזיר אחד שמונה להביא לו אוכל.
אחרי אותן ארבע שנים, עבר סבאס לבית שאן וכחלק מהשינויים עבר יוחנן (בגיל 50) למדבר רובה, שם התבודד במשך שש שנים נוספות.
על יוחנן סופרו סיפורים רבים, אחד מהם היה על נזיר שהגיע להתבודד עם יוחנן, לא החזיק מעמד בבדידות וכשהתקרב חג הפסחא רצה לחגוג את החג עם שאר הנזירים וכך גם לגוון במעט את התזונה המונוטונית שממנה התקיימו, תזונה שהורכבה מצמחים שגדלו במקום ודייסה לה הוסיף יוחנן מעט אפר ממחתת הקטורת.
יוחנן העדיף להמשיך להתבודד והנזיר יצא לכיוון הלאורה אולם טעה בדרכו ולא הצליח למצוא את המקום.
כשחזר כעבור שלושה ימים גילה כי אדם זר הביא בינתיים ליוחנן מזון טרי לרגל החג, המסר בסיפור הוא שיש לבטוח באל, כי ברצונו תהייה ארוחת חג גם במדבר.
יש גם סיפור על אריה ששמר עליו במדבר מפני הסרקינים ויוחנן שלט בו כך שמנע מהאריה לתקוף שניים מתלמידיו וכן סיפורים על מעשי נסים רבים אותם חולל יוחנן.
בתום תקופת שש השנים, פנה סבאס שבנה ב-509 את הלאורה הגדולה אל יוחנן ושכנע אותו להצטרף אל הלאורה.
שם זיהה אותו עולה רגל בשם איתיריוס מהפרובינקיה אסיה, וגילה לסבאס ואבות המנזר האחרים כי יוחנן הוא אפיסקופוס לשעבר.
בהיות יוחנן בן 79, בשנה ה-24 להסתגרותו של יוחנן, נפטר סבאס ויוחנן היה זה שהכין את גופתו לקבורה
יוחנן הוכרז כקדוש עוד טרם הפיצול בין הכנסיות.
יומו כקדוש אצל הקתולים הוא ה-13 במאי ואצל האורתודוקסים והאוניאטים ב-30 במרץ.
יוחנן הרסון (1 בפברואר 1950 – 20 בפברואר 2022) היה צייר, פסל, שחקן ותפאורן ישראלי.
הרסון נולד וגדל במונטריאול, קנדה.
החל לצייר בגיל צעיר ובגיל 8 זכה בפרס יוקרתי לאמנות ילדים.
כבר מגיל 12 החל לעבוד כשחקן.
הוא שיחק באופרת סבון בטלוויזיה במשך חמש עונות רצופות והופיע במספר סרטים עלילתיים, דרמות טלוויזיה, ושיחק בהצגות תיאטרון.
בשנת 1967 הגיע לישראל על מנת ללמוד בבצלאל אך חזר לקנדה והחל ללמוד באוניברסיטת קונקורדיה שבמונטריאול, דרמה ועיצוב.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1971. בשנת 1974 קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בספרות אנגלית ותיאטרון.
הרסון ייצר שטיחי קיר דקורטיביים, ושימש אמן והמנהל האומנותי של סטודיו ארט נובה בירושלים.
עבודותיו של הרסון מוצגות במוסדות ציבוריים ופרטיים שונים כמו: בנייני האומה בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, בית העיתונאים בירושלים, בנק מזרחי (ב-38 סניפים), סביוני הגן בתל אביב, לובי אפריקה ישראל (פרס העיצוב הטוב ביותר), תיאטרון רמת גן, קונסרבטוריון באור יהודה, מרכז היהלומים בתל אביב ועוד.
כמו כן עבודותיו מוצגות בתערוכות באירופה ובצפון אמריקה.
שיחק בתפקיד אורח בסדרת המתח והמסתורין של מיקי בהגן "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" בפרק 'מוות בטוח' לצידם של נתן זהבי ודן תורג'מן.
בשנים 1996–1999 שיחק הרסון בסדרת טלוויזיה הישראלית כסף קטלני, בערוץ 2 את דמותו של מרסל הצרפתי.
בשנת 2007 הקים בצוותא עם מרלן פרר את גלריית GEBO בבית אמריקה בתל אביב.
רפאל ברביבאי הצטרף אליהם כאוצר הגלריה.
בדצמבר 2011 אצר תערוכה ייחודית "מבט גאה", שבאה לבחון, מהי "מיניות גברית הומוסקסואלית".
הרסון התגורר בתל אביב, היה גרוש ואב לשני ילדים.
1980 - מקום שלישי בפסטיבל תיאטרון פרינג' בעכו על "מידות" - בימוי ועיצוב
1981 - מקום שני בפסטיבל תיאטרון פרינג' בעכו על "אדם לאדם" - הפקה, רעיון מקורי, עיצוב
מועמדות לפרס כינור דוד, על עיצוב "אדם לאדם"
1983 - מועמדות לפרס כינור דוד, על הצגת הילדים הטובה ביותר - "כיבוי אורות" - בימוי ועיצוב.
1991 - גלריית וינדמיל, מינכן, גרמניה
1992 - גלריית ברהלר, האג, הולנד
1992 - בית האומן, ירושלים
1993 - גלריה עירונית, ירושלים.
1994 - גלריה בנדטי, סוהו, ניו יורק.
1995 - תערוכה נודדת בגלריות לאמנות ב: סוהו, שיקגו, מיאמי, ארצות הברית
1998 - גלריית ארט נובה, בית נקופה.
1998 - גלריית פדרמן-ליפשטדט, גרמניה.
1989 - בית האומן, ירושלים
1990 - ארט אקספו, לוס אנג'לס, ארצות הברית
1990 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית
1991 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית
1991 - אמנות המבורג, גרמניה
1992 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית
1993 - פסטיבל האמנות השנתי, בוקה רטון, פלורידה, ארצות הברית
1993 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית
1999 - גלריית נוכרבך-בילפילד, גרמניה
1999 - גלריית ננשטהואז בכר, אולבה, גרמניה
1999 - גלריית קיבוץ מחניים, "נופים"
1999 - מצפה חיים גלריית, "תל אביב מזכרית לי את ניו יורק".
יוחנן השישי כיהן כאפיפיור מ-30 באוקטובר 701 ועד מותו ב-11 בינואר 705. יוחנן השישי היה ממוצא יווני, יליד אפסוס שבאנטוליה ושלט בתקופת האפיפיורות הביזנטית.
הוא עלה לכס האפיפיור חודשיים לאחר מותו של האפיפיור סרגיוס הראשון.
יוחנן השישי נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
במהלך כהונתו, הוא סייע לאקסרך תאופילקטוס, שנשלח לאיטליה על ידי הקיסר טיבריוס השלישי, ופעל לשכנעו שלא לפעול באלימות נגד תושבי רומא.
יוחנן העשרים ואחד היה אפיפיור מ-8 בספטמבר 1276 ועד מותו, שמונה חודשים לאחר מכן.
נולד בליסבון בשם פדרו ז'וליאו (Pedro Julião) והיה האפיפיור היחיד מפורטוגל.
מזוהה עם המלומד פדרו הספרדי .
למרות מספור שמו, היה האפיפיור ה-19 בשם "יוחנן" בשל טעות שנפלה במניית האפיפיורים בליבר פונטיפיקליס, ספר האפיפיורים.
למד באוניברסיטת פריז או באוניברסיטת מונפלייה ועסק ברפואה, תאולוגיה, לוגיקה, פיזיקה, מטפיזיקה ודיאלקטיקה ברוחו של אריסטו.
אם הוא אכן המלומד הידוע כפדרו הספרדי, הרי שבין 1245 ל-1250 לימד באוניברסיטת סיינה וחיבר את חיבורו החשוב ורב ההשפעה על הלוגיקה, Summulae logicales magistri Petri Hispani (ענייני הלוגיקה של מאסטר פטרוס הספרדי) או ה-Tractatus.
כן מיוחסים לו (בשם פדרו הספרדי) 15 ספרי רפואה, הידוע שבהם Thesaurus pauperum ("אוצר עני").
לאחר מכן שהה בחצר אפונסו השלישי, מלך פורטוגל בגוימרס (Guimarães) כיועץ דתי.
לאחר מכן כיהן כראש בית הספר של ליסבון, בו עסק בלוגיקה של אריסטו וחיבר ספר על ריבוע התנגדויות (שיטה לתיאור המצבים הלוגיים האפשריים בין ארבע טענות).
סביב 1271 היה לרופאו האישי של האפיפיור גרגוריוס העשירי, שמינה אותו ב-1273 לארכיבישוף בראגה ומיד לאחר מכן לקרדינל-בישוף של פרסקטי ("בישופות טוסקולום").
ב-8 בספטמבר 1276 נבחר לאפיפיור.
במהלך כהונתו הקצרה הפך החלטה של ועידת ליון השנייה (הוועידה האקומנית הארבע-עשרה), אשר חייבה בידוד מוחלט של חברי הקונקלווה וקבעה קיצוב במזון ומשקה המסופק לחברי חבר הקרדינלים הבוחר, על מנת לצמצם את זמן התלבטויותיהם.
בהשפעת הארכיבישוף של פריז, אטיין טאנפייה (Tempier), תמך בפסילת העיסוק הפילוסופי המנותק מעבודת האל ובכך תרם לבלימת הפריחה בפילוסופיה ובמדעים שפרחה במאה ה-13 באוניברסיטאות אירופה.
הוא ניסה לארגן מסע צלב משותף עם הכנסייה האורתודוקסית, אך נכשל ושלח מיסיונרים למונגולים של הוולגה, במחשבה לנצרם ולצרפם במסע משותף נגד האסלאם, הוא לא הספיק לראות בכישלון שליחותו זו בטרם נהרג, כאשר חלק מהגג באגף החדש בארמונו קרס.
פדרו הספרדי (Petrus Hispanus) היה מחברו של ספר הלימוד המרכזי בלוגיקה באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטאות ימי הביניים בכלל עד המאה ה-17, ה-Summulae logicales magistri Petri Hispani (ענייני הלוגיקה של מאסטר פטרוס הספרדי) או ה-Tractatus.
הוראת המילה Hispanus כפולה ויכולה להתייחס הן לספרד המדינה והן לחצי האי האיברי כולו (הכולל גם את פורטוגל).
לפיכך, הדעה הרווחת היא שיש לזהות את "פדרו הספרדי" האלמוני, שהיה סמכות נכבדה בדורו, עם פדרו ז'ולינו.
המתנגדים למסורת זו הם הספרדים הטוענים שמדובר במלומד חבר המסדר הדומיניקני מקסטיליה.
חוקרים מודרניים נוטים לתמוך בדעה שאכן פדרו היה חבר המסדר הדומיניקני ולכן אינו יוחנן העשרים ואחד.
יוחנן המטביל (באיטלקית: San Giovanni Battista) הוא ציור שמן על גבי עץ אגוז של לאונרדו דה וינצ'י.
הציור הושלם בין השנים 1513–1516, בתקופה בה הרנסאנס הגבוה החל גלגולו לקראת הזרם המנייריסטי, ונחשב לציורו האחרון של דה וינצ'י.
גודלו המקורי של הציור הוא 69X57 סנטימטר וכיום הוא מוצג במוזיאון הלובר שבפריז, צרפת.
בציור מתואר יוחנן המטביל בבידוד.
יוחנן לבוש פרוות, שערו ארוך ומקורזל, ובת צחוק מסתורית מעטרת את פניו (המזכירה את חיוכה של המונה ליזה).
יוחנן מוצג כדמות נשית, ידו מונחת על החזה בחינניות ותווי פניו מעוגלים.
מאפיינים אלו עוררו מחלוקת בקרב הקהילה הנוצרית.
יוחנן אוחז בידו השמאלית בצלב עשוי קנה סוף ובידו הימנית הוא מצביע לכיוון גן עדן, בדומה לאנה הקדושה בציורו "הבתולה והנער עם אנה הקדושה ויוחנן המטביל".
הצבעתו לכיוון גן עדן מסמלת את חשיבות הגאולה המושגת על ידי ההטבלה, אותה הוא מייצג.
בנוסף נטען כי הצבעה זו לכיוון גן עדן מרמזת על בואו של ישו.
בבדיקות מעבדה התגלה כי הצלב והפרוות נוספו לציור מאוחר יותר על ידי צייר אחר.
לפי סברה אחת תוספת זו היא ניסיון להדגיש את הצד הרוחני של היצירה.
לפי סברה אחרת זוהי יצירה של צייר אחר וברקע ישנו נוף מוכמן, אולם לא נמצאו הוכחות התומכות בסברה זו.
רבים מתלמידיו של דה וינצ'י יצרו עותקים ליצירה זו, ביניהם סיליאס וברנרדינו לואיני, ואלו מוצגים כיום בגלריות ברחבי העולם.
יתר על כן, מוטיבים רבים מן הציור אומצו על ידי ציירים אחרים, בעיקר מתקופת הרנסאנס המאוחר והמנייריזם.
יוחנן השנים-עשר היה האפיפיור והשליט של מדינת האפיפיור משנת 955 עד שנת 964. האפיפיורות שלו הייתה נתונה בפולמוס עמוק בזמנו, כפי שרבים האשימו אותו בפשעים מרובים של חוסר מוסריות.
יוחנן נולד בשם "אוקטביאנוס", ככל הנראה בשנת 937. הוא בא ממשפחה חזקה ומפורסמת במדינה: סבתו, מארוזיה, כבר נישאה לאפיפיור אחד וילדה אפיפיור אחר.