tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פטירת האפוטרופסים הופקד פרופ' עמינח על העיזבון והוא הקדיש את המשאבים ליצירת פרס ספרותי או מחקרי להישגים בולטים בתחומים אלו.
"פרס עמינח" חולק במשך עשרים שנה במעמד מיוחד בבית ציוני אמריקה בתל אביב.
בשורה של ספרים, חקר פרופ' עמינח את דרכי העריכה של מסכתות התלמוד הבבלי.
מתודיקת המחקר היא להתחקות אחרי עריכת הסוגיות ושילוב מרכיביה של כל מסכת לכדי מסכת אחת.
המחקר מברר אלו מקורות מכילה כל סוגיה במסכת שבה הוא עוסק, והאם כל מקור היה סדור למקומו על סדר המשניות כבר בתקופה מוקדמת להתגבשות הסוגיה התלמודית כפי שהיא מופיעה לפנינו.
לגבי מקורות קדומים ינסה המחקר להתחקות אחרי המועד שבו שויך המקור למשנה זו, באיזה דור של האמוראים היה הדבר ואלו שינויים חלו בהתפתחות הסוגיה במשך דורות האמוראים עד לחתימת התלמוד.
כל סוגיה מכילה מקורות תנאיים, מימרות של אמוראים, סיפורי מעשים, דברי אגדה, ענייני דרך ארץ ומוסר, פירושים ומונחי קישור.
חלק מהמקורות השתמרו בצורתם המקורית וחלקם בתוכן ההלכתי בלבד.
לגבי סיפורי מעשים, דברי אגדה וכיוצא בהם לא הקפידו על שימור מקורי, הן של הסגנון והן של הניסוח ועברו שינויים רבים.
היסודות למחקר השיטתי של עריכת המסכתות הונחו בידי י"נ אפשטיין ועמינח צעד בעקבותיו.
במחקריו, ערך השוואות בין הסוגיות בתלמוד הבבלי ומקבילותיהם בתלמוד הירושלמי וכן ניתח את הסוגיות בהיבטים הסגנוני, ההלכתי וההיסטורי כרונולוגי.
למן עבודת הדוקטורט שלו, בה חקר את עריכת מסכת קידושין, הספיק לחקור ולפרסם את עיוניו בחקר עריכת המסכתות הללו (לפי סדר פרסום המחקרים): מסכת ביצה, מסכת ראש השנה, מסכת תענית, מסכת סוכה, מסכת מועד קטן, מסכת שבת, מסכת עירובין ומסכת ברכות.
המחקר של עמינח מרחיב את הדיון בתופעות ייחודיות לתלמוד הבבלי, כמו תופעת ציטוט הלכות בידי אמוראים בשם רבותיהם, וצירוף פרשנות עצמית ולשונות הרחבה לציטוטים אלו בידי התלמידים.
דיון שהחל בו חנוך אלבק בספרו היסודי 'מבוא לתלמודים'.
כן חקר את המקורות הבבליים שבתלמוד הירושלמי ואת המקורות הארצישראליים שבתלמוד הבבלי.
וכן את סגנונות ה ואת הנטייה לאחידות הסגנון בתלמוד הבבלי.
במהלך המאה ה-15 חיו ופעלו באלג'יר שלושה מגדולי הראשונים שחיברו ספרי שאלות ותשובות:
ריב"ש, רבי יצחק בר ששת - מגדולי חכמי ספרד ותלמידו של הר"ן.
מחבר שו"ת הריב"ש, הוא נפטר בראשית המאה.
רבי שמעון בן צמח דוראן - מחבר שו"ת התשב"ץ בן שלושה החלקים וספרים חשובים נוספים בפילוסופיה, הלכה ופרשנות; אף הוא גלה לאלג'יר מספרד ונפטר לקראת סוף המחצית הראשונה של המאה.
רבי שלמה בן שמעון דוראן, 'הרשב"ש'.
בנו של הרשב"ץ וממלא מקומו, שנפטר ב-1467. אף הוא כתב תשובות רבות בהלכה, ובהן החל פרופ' עמינח את מחקרו בחקר תשובות חכמי אלג'יריה.
מחקרו עסק בפתרונותיו של הרשב"ש לבעיות בענייני אישות והנהגת הקהילות שעמן עמד בקשרי הלכה.
בפולמוסיו ההלכתיים של הרשב"ש עם חכמים יהודיים אחרים בני זמנו, ומחלוקת קשה בהיתר יבמה אחת עם חכם מתלמסאן שפרופ' עמינח זיהה כר' אפרים אנקווה.
ממחקר תשובות הרשב"ש הסתעף המחקר ליחסי חכמי אלג'יריה עם חכמי מרוקו וחכמים במדינות אחרות; השוואה בדרכי ההלכה בין הרשב"ש במקום מושבו באלג'יריה ורבי יוסף קולון, מהרי"ק, שישב באיטליה באותה תקופה; וסוגיות הלכתיות ספציפיות כמו בעיית משלוחי היין על ידי אנוסים מוולנסיה דרך מיורקה.
בקהילות אלג'יריה נהגו לפסוק בשיטת הרמב"ם ופרופ' עמינח חקר את גישתו של הרשב"ש לגבי הפסיקה של הרמב"ם, וגם הקדיש מחקר נפרד לדרך התגבשות תשובות הרשב"ש לכדי ספר שו"ת מסודר, גישתו של הרשב"ש בתשובותיו ולשונות הסיום והחתימה של תשובותיו.
כן חקר את תשובותיהם של חכמי פרובנס וחכמי שלוניקי שהשתקעו בספרי חכמי אלג'יריה במאה ה-15, והקדיש מחקר מיוחד להדפסת ספרי חכמי אלג'יריה בבתי הדפוס של ליבורנו במאה ה-18.
מחקר הרשב"ש וחכמי אלג'יריה הסתעף לחקר קהילות אלג'יריה בתקופתם.
עמינח חקר את קהילת אלג'יר הבירה וחכמיה, שהייתה המרכז הרוחני ומוקד הפסיקה לכל הקהילות; את קהילת קונסטנטין וחכמיה ואת קהל תנס וחכמיו.
במחקרו עמד על טעותם של היסטוריונים רבים שזיהו בטעות את קהל תנס בתשובות הרשב"ש עם העיר תוניס.
במסגרת מחקרו נחשף עמינח לכתב יד של רבי יוסף ששפורטש, שכפי שהתברר עמד בקשרי שו"ת עם הרשב"ש, אך כל אחד מהם אסף את תשובותיו בנפרד.
מחקרו המקיף של פרופ' עמינח על תשובות רבי יוסף ששפורטש הביא אותו לההדיר את תשובותיו כנספח למחקרו.
ענייני ארץ ישראל בספרות התלמוד
מתוך מודעות ציונית נקלע עמינח עוד כסטודנט אל סבך המקורות העוסקים בארץ ישראל, הלכותיה וגבולותיה.
בהיותו מרצה באוניברסיטת תל אביב בחר ללמד קורס בסוגיות הנוגעות לארץ ישראל, החל מהנאמר לגביה במקרא, בנביאים, וכלה במקורות התנאיים.
מחקריו עוסקים גם במושגים התלמודיים העוסקים בקדושת הארץ וההתייחסות ההלכתית הייחודית אליה: ירושה ראשונה ושנייה, קדושה ראשונה ושנייה, קדושה לשעתה וקדושה לעתיד לבוא, כיבוש וחזקה, כיבוש יחיד וכיבוש רבים ונושאים נוספים.
מחקר מיוחד הוקדש לשאלת הארץ וגבולותיה אצל רבי יהודה הנשיא.
מחקרים אחרים עסקו בתקנות יהושע בן נון, מצוות ישיבת ארץ ישראל, תולדות הכרעת הדין במצוות התלויות בארץ והשתלשלות התפילה לגשמים.
עריכת מסכתות ביצה, ראש-השנה ותענית בתלמוד הבבלי: סידור, עריכה, גרסאות של גמרא, יחסי סוגיות, בבלי ירושלמי, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב והוצאת א' לוין-אפשטיין - מודן, תשל"ז [מבוסס על 'עריכת מסכת קידושין בתלמוד הבבלי', ע"ד, תל אביב: תשל"ג]
עריכת מסכתות ביצה, ראש-השנה ותענית בתלמוד הבבלי: סידור, עריכה, גרסאות של גמרא, יחסי סוגיות, בבלי ירושלמי, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ו
עריכת מסכתות סוכה ומועד קטן בתלמוד הבבלי: סידור, עריכה, גרסאות של גמרא, יחסי סוגיות, בבלי ירושלמי, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ט
ר' יוסף ששפורטש וספר תשובותיו : חכם ודיין במלכות תלמסאן, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, 1994
עריכת מסכתות שבת ועירובין בתלמוד הבבלי: סידור, עריכה, גרסאות של גמרא, יחסי סוגיות, בבלי ירושלמי, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשע"ו
מחקרים תלמודיים: בתלמוד הבבלי, בתשובות גדולי אלג'יר ובענייני ארץ ישראל, בשני כרכים, הרצליה: ספרי ניב, תשע"ט
עריכת מסכת ברכות בתלמוד הבבלי: סידור, עריכה, גרסאות של גמרא, יחסי סוגיות, בבלי וירושלמי, הרצליה: ספרי ניב, תשפ"ג
מלבד ספריו אלו, כתב את המאספים: 'בשבילי היצירה התורנית לדורותיה', ו'גדולי האחרונים: מרכזי תורה בארץ ישראל ובתפוצות במאות השש עשרה - תשע עשרה'.
שנדפסו בכמה מהדורות בהוצאת האגף לתוכניות לימודים ופרסומים במחלקה לחינוך יהודי ציוני של הסוכנות היהודית (בשיתוף עם י.
דפים ממסכת בבא-מציעא, ספר לימוד לבתי ספר תיכוניים, תל אביב: לוין אפשטין, תשל"ב
דפים ממסכת סנהדרין, ספר לימוד לבתי ספר תיכוניים, תל אביב: לוין אפשטין, תשל"ג
דפים ממסכת בבא-בתרא, ספר לימוד לבתי ספר תיכוניים, תל אביב: לוין אפשטין, תשל"ד
דיני שומרים, ספר לימוד לבתי ספר תיכוניים, משרד החינוך והתרבות, האגף לתוכניות לימודים, ירושלים תשל"ח
דיני שומרים: מדריך למורה, משרד החינוך והתרבות אגף לתוכניות לימודים, ירושלים תשל"ח
מהו תלמוד: חומר רקע וספר עזר לתלמיד לסטודנט ולמורה, תל אביב: דיונון, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ט (ומהדורות נוספות)
תורת ארץ-ישראל, חוברת א': מצות ישיבת ארץ-ישראל, ההסתדרות הציונית המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה, ניו-יורק תשל"ט, 38 עמ' (בשיתוף עם י.
פרופ' נח וציפורה עמינח מתגוררים ברמת גן ולהם שלושה ילדים.
יען - רב-סרן במילואים, נשואה לעו"ד משה נוה ומתגוררת ברמת גן.
ראם עמינח - רואה חשבון, איש עסקים והיועץ הכספי לרמטכ"ל.
אשתו היא רקפת רוסק עמינח, ששימשה מנכ"לית בנק לאומי.
אילת - עו"ד בשירות בתי הסוהר, נשואה לניר, ממנהלי חברת אלקטרה.
נח לוין-אפשטיין (נולד ב-1950) הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב וראש תחום מדעי החברה בקרן הלאומית למדע (ישראל).
בעברו כיהן כדיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב וכנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
נולד וגדל בירושלים, תחילה ברחוב הנביאים ובהמשך ב"בית גארבאדיאן" ברחוב עמק רפאים 33. אמו, מריאן לבית סטורמווינד, עלתה בשנת 1947 מארצות הברית, עבדה כמתנדבת בבית חולים הדסה ושימשה תקופה מסוימת כיו"ר הסניף הישראלי של ההסתדרות הציונית הדסה ("הדסה ישראל").
אביו, פרופ' יעקב לוין-אפשטיין (יליד ירושלים אף הוא), היה מנהל המחלקה לכירורגיית פה ולסת בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה בירושלים.
לנח לוין-אפשטיין יש אח ואחות: אחיו, אליהו זאב אילן, הוא אדריכל.
אחותו, נעמי ויטראוב, היא פרופ' לריפוי בעיסוק ויו"ר התוכנית ללימודים מתקדמים בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית.
דודו נח לוין-אפשטיין, שעל שמו הוא קרוי, היה טייס קרב בחיל האוויר של ארצות הברית, שנהרג במערכה על נורמנדי במלחמת העולם השנייה.
סבו, ד"ר שמואל לוין-אפשטיין, היה ממייסדי רפואת השיניים בארץ ישראל.
סבא-רבא שלו, אליהו זאב לוין-אפשטיין, היה ממייסדיי המושבה רחובות ומנהל המושבה הראשון.
למד בתיכון ליד האוניברסיטה (סיים בשנת 1968).
בזמן לימודיו, היה פעיל גם בשבט מודיעין - צופי ירושלים.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון ולתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה: בשנים 1971–1973 למד לתואר ראשון וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנים 1974–1977 למד לתואר שני וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
שעסקה ב"שדה התעסוקתי" כבסיס לערכים כלפי העבודה כתב בהדרכת יצחק סמואל.
בהמשך נסע לארצות הברית ולמד בין השנים 1978–1982 לתואר שלישי בסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
הוא כתב את עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופ' על מערכות חינוך בארצות הברית ועל האופן שבו מתבצעת בהן הסללה של צעירים למסלולי חיים שונים.
עם חזרתו לארץ התמנה כמרצה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך בשנת 1998 התמנה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים היה מרצה אורח בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית: באוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת אילינוי ובאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
בשנים 2000–2003 כיהן כנשיא ה-12 של האגודה הסוציולוגית הישראלית.
בשנים 2006–2012 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
היה ממייסדי המכללה האקדמית תל אביב-יפו ובשנים 1994–2000 היה גם חבר בהנהלה האקדמית שלה.
כהן למחקרי דעת קהל באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו בשנים 1997–2006, ושוב בשנים 2012–2017.
יזם וקידם את שיתופה של ישראל בתוכניות בינלאומיות המבוססות על סקרים חברתיים:
ה-European Social Survey (ESS), תוכנית שבה משתתפת ישראל מאז 2002.
בשנת 2018 פרש לגמלאות, אך הוא ממשיך לחקור ולפרסם.
לוין-אפשטיין מתמחה באי שוויון חברתי, ריבוד אתני, ניעות (מוביליות) חברתית והגירה.
תהליכי השתלבותם ומקומם של הערבים אזרחי ישראל בשוק העבודה.
חברת הצריכה, עושר וחובות של משקי בית בהשוואה בינלאומית.
יחסים בין-דוריים – עזרה בין דורית ומאפיינים של "דור הסנדוויץ" הנתון בין דור צעיר לדור מבוגר הזקוקים שניהם לעזרתו.
בתחום ההגירה: הגירה וזהות, וכן השלכות ההגירה הבינלאומית על איכות החיים ורמת החיים של מהגרים על סף פרישה משוק העבודה ומעבר לה.
לוין-אפשטיין פרסם יותר מ-100 מאמרים ופרקים בספרים ערוכים.
נח לוין-אפשטיין וינון כהן, מוצא אתני וזהות בחברה היהודית בישראל, בגיא אבוטבול-זלינגר (עורך), ההד המזרחי במרכז הישראלי, ירושלים, הוצאת כרמל, 2022, עמ' 280–302.
נח חכם (נולד בשנת 1963) הוא חוקר היסטוריה של עם ישראל, פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בירושלים, ילדם היחיד של עמוס חכם, חתן חידון התנ"ך הראשון ופרשן מקרא, ודבורה.
נקרא נח על שם סבו, מורה וחוקר.
חכם גדל בירושלים, למד בישיבת ההסדר "הר עציון" ושירת בצה"ל במסלול הסדר.
בוגר תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה, ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל במסלול מחקרי.
ב-2002, חכם קיבל תואר דוקטור.
כמו מורו דניאל שוורץ, תחום המחקר של חכם הוא תקופת בית שני.
למשך כמה שנים, חכם עמד בראש החוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו, וכיום הוא עומד בראש המכון למדעי היהדות ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל.
נשוי לנעה ואב לארבעה בנים.
נח חכם, ספר מקבים ג': ספרות, היסטוריה ואידאולוגיה, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים 2002.
נחום גוטמן (15 באוקטובר 1898, טלנשטי, בסרביה – 28 בנובמבר 1980, תל אביב) היה צייר, מאייר, פסל וסופר ישראלי.
נחום גוטמן נולד בעיירה טֶלֶנֶשטי שבבסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, בימינו במולדובה), הרביעי מבין חמשת ילדיהם של ש.
בן-ציון (אלתר גוטמן) ואשתו רבקה.
ב-1903 עבר עם משפחתו לעיר אודסה, ושם למד עברית ב"חדר המתוקן" שפתח אביו הסופר.
עם המורים בחדר המתוקן נמנה חיים נחמן ביאליק, שהפך בהמשך לידידו של גוטמן.
את בית אביו פקדו בילדותו, בין השאר, אלחנן ליב לוינסקי, יהושע חנא רבניצקי, אלתר דרויאנוב, מאיר דיזנגוף ומנדלי מוכר ספרים.
ביאליק היה הראשון לזהות את כשרון הציור שלו – כשהבחין בציורי הדמויות החולפות מול חלונו, שאותן צייר בילדותו על פיסות נייר.
באוקטובר 1905 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
תחילה גרו בשכונת נווה שלום על גבול יפו.
חמש שנים למד ב"בית הספר לבנות" בנווה צדק, שאביו שימש בו מורה.
משפחתו של נחום גוטמן אף התגוררה בבניין בית הספר, בדומה למשפחותיהם של מורים אחרים בו, ובהמשך למד בבית הספר של "חברת עזרה", שגם בו לימד אביו.
לאחר זמן עברה המשפחה לבית בן ארבעה חדרים ברחוב בוסתנאי שבנווה צדק.
הסופר ש"י עגנון היה מזכירו של אביו באותם ימים.
בכתב העת שפרסם אביו, "העומר", פרסם לראשונה עגנון את הסיפור עגונות, שלפיו עברת את שם משפחתו מצ'צ'קס לעגנון.
ב-1910 נפטרה אמו של גוטמן בטבריה, ונטמנה בעיר על ידי עגנון.
זאת הסיבה שגוטמן לא צייר את דיוקנה של אמו, בניגוד לכל קרוביו האחרים.
המשפחה עברה להתגורר באחוזת בית (ראשיתה של העיר תל אביב).
אביו נישא מחדש לרופאת הילדים בת-שבע יוניס.
לילדיו לא היה מקום בבית החדש, וסבתו של גוטמן הצעיר עלתה לארץ כדי לעזור בגידול המשפחה.
גוטמן הילד החל ללמוד בגימנסיה הרצליה, ששכנה ברחוב הרצל, בצמוד לבית המשפחה.
במקביל החל ללמוד ציור אצל הציירת אירה יאן.
בגיל 16 למד אמנות ב"בצלאל" אצל אבל פן וזאב רבן.
זאת לאחר שפרופ' שץ בעצמו, לאחר שראה את ציוריו, האיץ באביו שיעזור את הגימנסיה ויעבור לבצלאל.
במלאת לו 18 חזר לתל אביב, ונלווה לתושבים שגורשו ממנה, אך חזר כדי לשמור על העיר הריקה.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה התנדב, יחד עם מרבית תלמידי "בצלאל", לגדוד העברי.
בשנים 1920–1926 למד אמנות בווינה, בברלין ובפריז.
באותה עת יצר הדפסים רבים, כגון "איוב ורעיו".
ב-1923 אייר את ספרי אביו "כתבים לבני הנעורים", שיצאו לאור בברלין וכן את ספר שירי הילדים "החליל" של שאול טשרניחובסקי.
בכך החל פעילות ארוכה של איור ספרי ילדים, ונעשה חלוץ המאיירים של ספרי ילדים עבריים.
בתקופה זו קשר גוטמן קשר קרוב עם פרידה פליגלמן, אנתרופולוגית יהודיה צעירה, שהיגרה מארצות הברית לאירופה.
השנים שעשה בווינה, בברלין ובפריז נחשבות לשנים שעיצבו את יצירתו.
קשריו הרומנטיים עם פליגלמן הסתיימו כשחזר לתל אביב, באביב 1925.
לאחר שובו לארץ, ב-1926, ערך גוטמן תערוכות ציורים והשתתף בתערוכות אמני ארץ ישראל במגדל דוד.
הוא השתייך, יחד עם ישראל פלדי, ראובן רובין וציונה תג'ר, לקבוצת האמנים של "אסכולת ארץ ישראל".
נושאי הציור של חבריה היו ארץ ישראל, נופיה ואנשיה, והם נתנו דגש לצבעים העזים ולאור השמש הבוהק של הארץ.
הם שאבו השראה מדמויותיהם של ערביי ארץ ישראל, והאמינו כי דמותם היא הקרובה ביותר לדמות תושבי הארץ העבריים מתקופת התנ"ך.
גוטמן הוסיף לאייר ספרי ילדים.
בין השאר אייר את ספריו של חיים נחמן ביאליק ומספר רב של מקראות וספרי לימוד.
מאות ספרים אוירו על ידו לאורך השנים, כולל ספריו שלו.
בנוסף לפעילותו כצייר וכסופר, עיצב גוטמן את סמלה הראשון של העיר תל אביב, ועסק גם בעיצוב תפאורה להצגות תיאטרון.
ב-1928 נשא לאישה את דורה יפה, אחותו של כתריאל יפה, רב החובל של ספינת כ"ג יורדי הסירה.
ב-1931 השתתף גוטמן בייסוד כתב העת לילדים "דבר לילדים", ובמשך 32 שנה היה הצייר הקבוע של השבועון.
הוא אייר את שערי העיתון, את אלפי הסיפורים והשירים שפורסמו בו, וכתב ואייר סיפורים ורשימות בהמשכים, שלאחר מכן קובצו לספרים.
ב-1934 נשלח על ידי עיריית תל אביב לדרום אפריקה לצייר את דיוקנו של יאן סמאטס.
לבקשת עורך "דבר לילדים", יצחק יציב, ניאות לשלוח מן הנסיעה יומן מסע מאויר, כתחליף לאיורים הרגילים שפרסם, מאחר שבמהלך הנסיעה לא יכול היה לאייר חומרים שלא היו לעיניו.
יומן המסע, המשלב מציאות ודמיון, פורסם בהמשכים בשבועון, ובהמשך כונס לספרו הראשון, "בארץ לובנגולו מלך זולו".
במלחמת העצמאות נלווה גוטמן אל הלוחמים כצייר צבאי, ורישומיו ראו אור בחוברת "חיות הנגב".
מקום מיוחד בעבודתו לאורך השנים שמור למלאכת התיעוד שיצר לראשיתה של תל אביב.
בן ציון נמנה עם 66 מייסדי שכונת אחוזת בית, וציוריו של גוטמן, שאותם צייר עשרות שנים לאחר מעשה, מקימים לחיים את מראה השכונה, קורותיה, אנשיה ובתיה.
לרגל חגיגות היובל של תל אביב אסף גוטמן את זיכרונותיו וציוריו מראשיתה של העיר, והוציא לאור את הספר "עיר קטנה ואנשים בה מעט, סיפורים על ראשיתה של אחוזת בית, היא תל אביב".
מועט מאוד התיעוד האותנטי על נושאים אלו, וזיכרונותיו המסופרים והמאוירים של גוטמן הם מקור מידע חשוב וזוכים לציטוט ולהתייחסות אצל העוסקים בתקופה.
בשנות ה-50 זכה גוטמן להכרה בין-לאומית: ציוריו הוצגו במוזיאונים הנחשבים בעולם, והוא ייצג את ישראל בביאנלות בינלאומיות.
כן זכה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על ספרו "שביל קליפות התפוזים".
יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 1976 וחתן פרס ישראל לספרות ילדים לשנת 1978. לרגל יום הולדתה ה-116, פרסם מכון גנזים דף בכתב ידו של גוטמן מתוך "שביל קליפות התפוזים".
לעיון בדף הטיוטה של גוטמן, ראו כאן.
ב-1966 הכין פסיפס גדול ממדים המתאר תמונות מחיי תל אביב.
הפסיפס נמצא על קיר באולם הכניסה המערבי למגדל שלום.
ב-1976 עיצב פסיפס נוסף, פסיפס תולדות תל אביב, המתאר את תולדות העיר על שלושה לוחות גדולים ועוד 15 תמונות.
פסיפס זה הוצב במקור בחזית בית העירייה הישן בכיכר ביאליק, אך הועבר וניצב כיום בחזית מגדל רוטשילד 1.
נחום גוטמן נפטר בתל אביב ב-28 בנובמבר 1980, ונטמן בבית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור בעיר.
ב-1998 נפתח בשכונת נווה צדק בתל אביב מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, שבו מוצגות יצירותיו המקוריות בשמן, באקוורל וברישום.
ב-1971 יצר הבמאי יונה זרצקי סרט על נחום גוטמן ואמנותו.
ב-2007 יצא להקרנות בבתי הקולנוע סרט האנימציה הארוך "בין חולות ושביל קליפות", לפי תסריט של דיתה גרי, שנכתב על פי סיפורים וציורים מאת גוטמן.
גוטמן צייר מספר רב של יצירות בנושא העיר טבריה וסביבתה.
גוטמן נהג לצייר נופים מהעיר טבריה או הכנרת, שילב בנופים שלו גם אדריכלות מקומית ודמויות סכמתיות שמייצרות תנועה ותחושה של חיים.
כמו ביצירותיו האחרות, סגנונו האמנותי היה נאיבי תוך שהוא עושה שימוש בצבעוניות המתארת עבור הצופים את החום הארצישראלי.
כחבר באסכולת ארץ ישראל, ציורי הנוף של גוטמן מגלמים בתוכם לא רק ממד אסתטי אלא משמשים גם להנחלה ולחיזוק של אידאולוגיית ישוב הארץ והקמת מדינה יהודית.
שתי יצירות מרכזיות של גוטמן מתוארכות לשנת 1928, שנה לאחר שנבחר זאכי אלחדיף לכהן כראש עיריית טבריה והיה לראש העיר היהודי הראשון בארץ.
שנים אלה היו משמעותיות עבור היישוב בטבריה שהיה היישוב הראשון בארץ בעל רוב יהודי.
היצירה "נוף בטבריה" משנת 1928 היא ציור של שמן על בד אשר מתאר את הנוף באזור טבריה, ניתן לראות בציור דימוי של כפר הנמצא למרגלות ההרים הצמודים לכנרת.
בנוסף, האמן צייר מבנים מאבן חומה, אדמה בתולית בצבע זהוב, עצים ירוקים ואת ימת הכנרת הכחולה.
ישנם דימויים זעירים של תושבי הכפר שמנהלים את חייהם בכפר, האיש הרכוב על גבי החמור והנשים שנמצאות בתוך מבנה האבן.
משיכות המכחול נראות ארוכות ומעוגלות, משטחי הצבע הם אחידים והנוף מתואר בצורות פשוטות ונאיביות.
בנוסף, צבעי הציור הם צבעי אדמה (חומים, צהובים וכתומים) שמייצרים תאורה טבעית חמימה.
יצירה נוספת בנושא טבריה נקראת "שבת בטבריה" משנת 1928, ציור של שמן על בד, ניתן לראות את המדרגות האנכיות אשר יוצרות "עמוד שדרה" שמוליך את העין מהחצר התחתונה כלפי מעלה ולחוף.
הסירה והזוג בטיילת יוצרים איזון צורני תחושת זרימה.
האמן בחר להשתמש בקווי מתאר ברורים אך מרוככים ובצורות בסיסיות עם פרטים דקורטיביים קטנים.
הדמויות מצוירות בהפשטה מסוימת ומהוות תרומה לאווירת החיים ביצירה בציור זה מציג גוטמן דימוי שופע ופורה של האזור.
הנוף הוא נושא היצירה ולא הדמויות האנושיות שמוצגות קטנות ומרוחקות עד שקשה ניתן להבחין בהן.
יצירות אלה כמו אחרות המתארות את האזור מדגימות את עניין הרב של נחום גוטמן בנושאים הקשורים להיסטוריה היהודית וליישוב היהודי המתחדש.
1942 ביאטריצ'ה או מעשה שתחילתו חמור וסופו ארי דורס (עם עובד) הסיפור נדפס לראשונה ב"דבר לילדים" ב-1938. החל מן המהדורה בשנת 1958 יש הבדל בין השם על הכריכה לבין השער הפנימי; כאשר על הכריכה "ארי דורס" ובשער "ארי טורף".
1942 "עשרה סיפורים לקטנים", ביחד עם: משה טבנקין, מרים ברטוב, ו-דליה רביקוביץ (הוצאת הקיבוץ המאוחד, דרור)
1944 הרפתקאות חמור שכולו תכלת (מרחביה, הקיבוץ הארצי)
1946 החופש הגדול או תעלומת הארגזים (פרס למדן)
1950 סיפורים מצוירים (ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי).
1958 כאשר היית קטן: סיפור של אבא (ספרית דרור).
1958 שביל קליפות התפוזים (עיטור אנדרסן)
1959 עיר קטנה ואנשים בה מעט: סיפורים על ראשיתה של אחוזת בית היא תל אביב (עם עובד)
1964 לילדי ישראל שירים, ציורים (הוצאת דביר)
1967 אלבום הניצחון - תצלומים היסטוריים ממלחמת ששת הימים
1968 שתי אבנים שהן אחת (מערכות)
1969 כל הרוצה להיות רב-חובל יקרא מעשה זה (הקיבוץ המאוחד)
1970 "מרדכי לבנון: אמן ויצירתו", מחבר: דוד גלעדי, מראות לבנון: חיים הזז, אחרית דבר: נחום גוטמן, הוצאת עזבון מרדכי לבנון
1978 אניית הכושים (כתר לי)
1978 המרדף אחרי אבן הלגיון הרומי-שתי אבנים שהן אחת, הוצאת משרד הביטחון
1978 סיפורים מצוירים - נחום גוטמן (ספרית פועלים)
1979 תל אביב יפו - עיר חולות וים (אלבום, הוצאת מסדה)
1986 אדם לעמלו, רישומים (ספרית פועלים)
1986 מימיית הפלאים, ועוד שמונה עשר ספורים (כתר)
2002 מעשה בשוטר, בסלט ובזנב פרה, סיפורים מצוירים (הוצאה מחודשת של סיפורים מצוירים)
(מתוך: נחום גוטמן ואהוד בן עזר, "בין חולות וכחול שמיים", תל אביב: יבנה, 1980)
חיים נחמן ביאליק, "דוד המלך בילדות: שלוש אגדות כתובות בידי ח.נ.
ביאליק", הוצאת דביר, תל אביב, תרפ"ח, 1927
היינריך היינה, "ארץ אשכנז: הגדה של סתו", תרגום: ש' בן-ציון, הקדמה ובאורים מאת דב סדן, דבר, תל אביב, 1938
שאול טשרניחובסקי, "אשר היה ולא היה" (ספורים לילדים), יבנה תל אביב, תש"ב (1942)
לוין קיפניס, "וכה אמר סבא", תל אביב: א.י.
שטיבל, 1933 (יחד עם ברורית אונה)
אשר ברש, "הנשאר בטולידה: סיפור היסטורי", הוצאת מסדה, תל אביב, תש"ג, 1942
אשר ברש, "כעיר נצורה", הוצאת מסדה, תש"ה, 1944
מירה מאיר, אני אוהב לציֵּר, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ג 1972. (זכה בציון לשבח מטעם האגודה הבינלאומית לספרות ילדים (IBBY)
רפאל ספורטה, שלום, כוכב הערב: שירים לפעוטות, בן שמן: מודן, 2007
חיים נחמן ביאליק, ויהי היום, תל אביב: דביר, תשל"ט
חיים נחמן ביאליק, שירים ופזמונות לילדים, תל אביב: דביר, 1933
חיים נחמן ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, שמחה בן-ציון, ספורי המקרא לילדים נסדרו על ידי ח.נ.
בן-ציון, הוצאת דביר, תל אביב, 1938
אהוד בן עזר, בצאת ישראל ממצרים
הגדה של פסח, תל אביב: יבנה, תשמ"ז 1987
לוין קיפניס, בנתיב הפלא: ספור, 2012
יצחק למדן, פואמה, רמת אפעל: קבוצות הבחירה של המחנות העולים, תשע"ב 2011
צבי זוירי, הרפתקאות יובל: ועוד ספורים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ח 2007
דב קמחי, "ספר היובל של הסתדרות המורים תרס"ג-תרפ"ח (1903–1928), הוצאת הסתדרות המורים, שנת חמשת אלפים שש מאות שמונים ותשע ליצירה, 1928, (מהדורה מוגבלת של 2,000 העתקים), עטור ועיצוב כריכה - נחום גוטמן
אשר ברש, "סיפורה של תל אביב", הוצאת מסדה
זאב ז'בוטינסקי,"כתבים - שמשון", תורגם מרוסית בידי ברוך קרופניק, הוצאת משרד הבטחון
איבאן אנדרייביץ קרילוב, "כלמשלי קרילוב", תרגום: חנניה רייכמן, הוצאת טברסקי, 1950
לוין קיפניס, "על שתיים ועל ארבע: מעשיות על חיות ועופות", הוצאת דביר
אנדה עמיר-פנקרפלד, "אני שר מאושר", הוצאת מסדה 1973
נחום גוטמן, "חיות הנגב: ציורי הווי של לוחמינו", הוצאת עם עובד
אברהם שוער, "שועל רמועל - סיפורי אגדה", הוצאת יבנה, 1942
אהרון גלעדי, ביחד עם נחום גוטמן, "טעם ראשונים דגניה א', יובל השבעים דגניה א'", הוצאת דגניה א', 1981
יצחק דמיאל שוויגר,"ככה סיפרו לי שמלת השבת של חנהל'ה הקטנה", הוצאת למען הילד, 1938
יצחק יציב, "במעגל הימים", הוצאת דבר לילדים, 1949
אוריאל אופק, "שבע טחנות ועוד תחנה", הוצאת יהושע צ'צ'יק, תל אביב, 1969
כל משלי קרילוב - תרגום- חנניה רייכמן, ציורים- נחום גוטמן 1949
נחום גוטמן: תערוכת יובל, ציורי שמן, צבע מים, פסלים, הוצאת המוזיאון 1969
כאלה היו, הוצאת מערכת הביטחון 1971
כחומר ביד היוצר - פסלוני החימר של נחום גוטמן, הוצאת כתר 1979
נחום גוטמן, עריכה ומבוא: אהוד בן עזר, צילומים: ישראל צפריר, עיצוב גרפי: דורית שרפשטיין, מודן הוצאה לאור, 1997
מזווית אחרת, הוצאת ידיעות אחרונות, 1998
לאה נאור, צייד הצבעים: סיפורו של נחום גוטמן, ירושלים: יד יצחק בן-צבי ('ראשונים בארץ'), תשע"ב, 2012
אבירמה גולן, נחום גוטמן (הישראלים), הוצאת צלטנר, 2019
1912 – אמנות, בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ירושלים
1938 – פרס דיזנגוף לציור
1955 – פרס סיציליה לצבעי מים, הביאנלה לאמנות, סאן-פאולו, ברזיל
1956 – פרס דיזנגוף לציור, על ציורו "מרכבה"
1958 – פרס למדן לספרות ילדים (על ספרו "החופש הגדול או תעלומת הארגזים")
1962 – עיטור כבוד על שם אנדרסן, האגודה הבינלאומית לספרות ילדים דנמרק (על ספרו "שביל קליפות התפוזים")
1964 – פרס יציב לספרות הילדים
1969 – פרס פיכמן לספרות ואמנות מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה
1974 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
1976 – יקיר תל אביב, עיריית תל אביב-יפו
1978 – פרס ישראל לספרות ילדים
נחום גולדמן (10 ביולי 1895 – 29 באוגוסט 1982) היה מנהיג יהודי וציוני, ממייסדי הקונגרס היהודי העולמי ונשיאו שנים רבות, ומן הפעילים הבולטים למען השגת רוב בעצרת האו"ם להחלטת החלוקה והסכם השילומים.
נחום גולדמן נולד בעיירה וישנבה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס, ליד גבול ליטא) לרבקה ושלמה צבי.
הוא למד בגימנסיה הליברלית Musterschule ובבית למד עברית ולימודי יהדות.
דודו מצד אביו היה הסופר העברי בן אביגדור.
בשנת 1912 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת היידלברג אך מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו.
כרוב הסטודנטים היהודיים בגרמניה תמך בצדקת העניין הגרמני ואף פרסם כמה מאמרים פטריוטיים בזכות "רוח המיליטריזם".
בתקופת המלחמה הועסק ב-Nachrichtenstelle für den Orient, מחלקה למודיעין ותעמולה של משרד החוץ הגרמני, שניסתה לקדם אינטרסים גרמניים בקרב תנועות לאומיות ואיסלאמיות באימפריה העות'מאנית.
במקביל לעבודתו זו ניסה לגייס בממשל הגרמני תמיכה בציונות לאחר המלחמה השלים את השכלתו האקדמית באוניברסיטאות היידלברג, ומרבורג וב 1921 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
ב-1922 ייסד בברלין עם יעקב קלצקין את החברה להוצאת ספרים "אשכול" שהוציאה לאור את האנציקלופדיה יודאיקה – אנציקלופדיה מקיפה המתמקדת בנושאי עם ישראל: יהדות, מדעי היהדות ותולדות עם ישראל.
מהאנציקלופדיה ראו אור 10 כרכים בגרמנית ועוד שני כרכים בעברית בשנים 1928–1934, מפעל האנציקלופדיה נקטע עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
בתקופה זו נעשה מעורב בפוליטיקה של התנועה הציונית שהיה בין מנהיגיה הבולטים כל ימי חייו.
ב-1934 נשא לאישה את אליס גוטשלק ונולדו להם שני בנים.
בשנים 1933–1940 התגורר בעיקר בז'נבה כנציג ועד המשלחות היהודיות ובא כח הסוכנות היהודית לחבר הלאומים.
שם ריכז את הפעילות לייסוד הקונגרס היהודי העולמי ואחר כך בתפקידו כיושב ראש הוועד המנהל של הקונגרס.
בשל פעילותו הציונית ופעילותו האנטי-נאצית היה במעקב של הגסטפו וב-1934 הוצא נגדו צו מעצר שממנו ניצל הודות לכך שהיה אז בארץ ישראל.
הוא סומן כאויב המשטר וב-1935 נשללה אזרחותו הגרמנית.
בהמלצת שר החוץ הצרפתי לואי בארטו קיבל אזרחות של הונדורס והתמנה לקונסול הונדורס בז'נבה.
ב-1940 הצליח לחלץ את אשתו ובניו מאירופה ובאמצעות אשרות כניסה לארצות הברית שהשיג בעזרתו של סטפן וייז הגיע, עם משפחתו לארצות הברית.
הוא זכה בדרכון של ארצות הברית בשנת 1945. במרבית שנותיו מאז התגורר בארצות הברית ובאירופה על אף שב-1962 קיבל דרכון ישראלי.
בשנות 1960 יזם גולדמן את הוצאת האנציקלופדיה יודאיקה באנגלית שהייתה מעין המשך לאנציקלופדיה שעמד בראשה בברלין.
כנשיא הקונגרס היהודי בשנים 1949–1977 וכנשיא ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 1956–1968 היה גולדמן מעורב במרבית הנושאים שעמדו במוקד הפוליטי והציבורי של יהודי העולם ושל מדינת ישראל.
מעורבותו נמשכה גם לאחר שפרש מתפקידים אלה.
נחום גולדמן נפטר באתר המרפא באד רייכנהאל בגרמניה, ונקבר בהר הרצל בירושלים בחלקת נשיאי ההסתדרות הציונית.
נחום גולדמן היה ציוני משחר ילדותו.
בגיל 16 התלווה לאביו, שהיה ציוני נלהב, בנסיעה לקונגרס הציוני העשירי בבזל.
בגיל שמונה עשרה הצטרף לקבוצת סטודנטים ציונים לביקור בארץ ישראל, והתרשם עמוקות מן היישוב הקטן והנחוש.
לאחר שקבע את משכנו בברלין החל את פעילותו בתנועה הציונית בגרמניה והיה בין מייסדי מפלגת הציונים הרדיקלים ביחד עם יצחק גרינבוים וכחבר בהנהלתה השתתף בקונגרסים הציוניים מ-1920 והיה מעורב בכל המהלכים והמאבקים בפוליטיקה הבין-מפלגתית של התנועה הציונית.
בדעותיו ובנטיתו הפוליטית היה מקורב לחיים ויצמן, מאוחר יותר השתייך לסיעת הציונים הכלליים א' ששיתפה פעולה עם מפלגות הפועלים.
בשנת 1927 נבחר כחבר הוועד הפועל הציוני מטעם הסיעה הרדיקלית והשתתף בוועדה המדינית שניהלה את המשא ומתן עם הממשלה הבריטית אחרי פרסום הספר הלבן של הלורד פאספילד.
בשנת 1931 הצטרף לנחום סוקולוב במסע מגבית של קרן היסוד לאמריקה שבו רכש היכרות קרובה עם הקהילה היהודית בארצות הברית ועם מנהיגיה.
בשנת 1934 מונה לנציג ההסתדרות הציונית בחבר הלאומים בז'נבה.
באותה שנה נבחר גם כחבר בהנהלה הציונית ונחשב כאחד מקובעי מדיניות החוץ של התנועה.
בתפקידו זה ניהל בוועדה לשטחי המנדט של חבר הלאומים.את המאבק כנגד ניסיונות ממשלת בריטניה לצמצם את המחויבות שבהצהרת בלפור והמנדט הבריטי להקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
גולדמן היה בין התומכים הנלהבים בהצעת ועדת פיל ב-1937 לתוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
הוא ראה בהיסוסים ובעמדה המסויגת שהציגה התנועה הציונית כלפי ההצעה טעות גדולה.
גם שנים רבות אחר כך סבר שניתן היה באמצעות תוכנית זו להציל יהודים רבים ואולי אף למנוע את השואה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע לניו יורק, שם הצטרף לוועד החירום הציוני וכנציג הסוכנות היהודית ניסה לקדם את מטרות התנועה הציונית בקרב קובעי המדיניות בארצות הברית.
הניסיונות לעורר תמיכה אמריקאית במאבק הציוני לחידוש העלייה לפלשתינה לא צלחו מאחר שמדינאים ופקידי מחלקת המדינה שהושפעו מעמדת משרד החוץ הבריטי לא הסכימו לכל מהלך שהבריטים התנגדו לו.
מסיבה זו עיקר המאמץ הציוני בארצות הברית הופנה להתפתחויות הצפויות עם תום המלחמה.
על אף שבשנת 1937 תמך גולדמן בתוכנית החלוקה, היה בשנת 1942 בין יוזמי ומארגני הוועידה הציונית בניו יורק בהשתתפות ויצמן ובן-גוריון שבה הוחלט על תוכנית בילטמור, שהצהירה שמטרת הציונות היא הקמת Jewish Commonwealth – בית לאומי או במילים אחרות מדינה יהודית בארץ ישראל.
עימות חריף התפתח בין גולדמן, שהאמין בדיפלומטיה שקטה, ובין אבא הלל סילבר, שהיה באותו זמן המנהיג הציוני הבולט בארצות הברית והוביל קו מדיני אקטיביסטי.
הקו התקיף של סילבר היה אולי פופולרי יותר בציבור היהודי אך בסופו של דבר הצליח גולדמן להרחיק את סילבר מהנהגת הציונות האמריקאית.
באוגוסט 1946, לאחר פרסום תוכנית מוריסון גריידי הביא גולדמן לוושינגטון תוכנית נגדית של הסוכנות היהודית, שנקראה "תוכנית גולדמן" ושכנע את אנשי מחלקת המדינה של ארצות הברית לתמוך בתוכניתו ולדחות את תוכנית מוריסון, מה שהיה בין הגורמים להצהרת הנשיא הארי טרומן נגד תוכנית מוריסון ובעד עלייה מיידית של מאה אלף יהודים.
לאחר שהוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני פלשׂתינה (א"י) (UNSCOP – United Nations Special Committee on) הציעה את התכנית לחלוקת א"י עבר המאבק הציוני לעצרת האו"ם.
כחבר המשלחת לעצרת האומות המאוחדות ניהל גולדמן מגעים עם מזכירות האו"ם, עם הממשל בוושינגטון, עם מדינות אירופה ועם הוותיקן כמנוף השפעה על דרום אמריקה הקתולית, כדי להבטיח את תמיכתן בתוכנית החלוקה.
לכישוריו ולניסיונו הדיפלומטי העשיר הייתה תרומה חשובה להחלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית.
בשנים 1951–1956 בתפקידו כיושב ראש הוועד המנהל של הסוכנות היהודית, היה גולדמן מעורב במבצעי העלייה ההמונית לישראל ובמאמצים לממן את הבאת העולים ואת קליטתם בארץ.
בין השנים 1956–1968 כיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
עליית הנאציזם בגרמניה והתחזקות האנטישמיות באירופה בשנות ה-1930 הביאו את גולדמן לפעילות אינטנסיבית למען העם היהודי.
בעקבות פנייתו של סטפן וייז השתתף בהכנות לייסוד קונגרס יהודי עולמי.
הוא היה בין יוזמי ועידת הייסוד של הקונגרס ב־1936 ונבחר ליושב-ראש הוועד המנהל שלו.
עד 1939 היה גם נציג הקונגרס וועד שליחי הקהילות לחבר-הלאומים בז'נבה.
גולדמן מילא תפקיד מרכזי בניסיונות של הקונגרס להבטיח את זכויות היהודים במרכז אירופה ובמזרחה ולגייס את העם היהודי ואת הכוחות הדמוקרטיים בעולם כנגד התחזקות הנאציזם.
בנובמבר 1934 נפגש עם מוסוליני בבקשה שיתערב למען יהודי חבל הסאר שסופח על ידי גרמניה.
גם הניסיונות לשכנע את ארצות הברית ומדינות אחרות לפתוח את שעריהן לפליטים היהודים לאחר ליל הבדולח לא הביאו לתוצאות.
גולדמן שהשתתף כנציג הקונגרס בוועידת אוויאן ב-1938 ראה בכישלונה "כתב אישום חותך ומזעזע נגד העולם הנאור"
לאחר שהגיע לארצות הברית ב-1940 התמקדה עיקר פעילותו של גולדמן בניסיונות להציל אנשי שם יהודים מאירופה הכבושה ובמאמצים לשכנע את הממשל לשנות את חוקי ההגירה ולאפשר כניסת פליטים יהודים לארצות הברית.
ועידת ברמודה באפריל 1943 הייתה עדות עגומה לכישלון מאמצים אלו.
אפילו הבקשה שבעלות הברית יפציצו את תאי הגאזים באושוויץ כדי לעצור את ההשמדה נדחתה על הסף.
באשמה זו נושאים כולנו – כל אלה שנמנו אז עם ראשי המדברים בשם העם היהודי, מי פחות ומי יותר, ואינני מוציא עצמי מכלל זה"
עוד לפני תום המלחמה החל גולדמן בקידום תוכניות לשיקום העם היהודי ובדרכים לפיצויו.
כבר בנובמבר 1944 בוועידה שהתקיימה באטלנטיק סיטי.
הוחלט ביוזמתו לדרוש מגרמניה שלאחר המלחמה תפצה את היהודים שנרדפו על ידה.
ב-1949 פנה הקונגרס היהודי העולמי לגרמניה בקריאה לקבל את האחריות על הפשעים שנעשו לעם היהודי תחת השלטון הנאצי.
ב-1951 הקים נחום גולדמן, כנשיא הקונגרס היהודי העולמי וכיושב ראש הוועד המנהל של הסוכנות היהודית, את ועדת התביעות.
ב-27 בספטמבר 1951 הודיע קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר שגרמניה מקבלת על עצמה את האחריות המוסרית ואת חובתה לפיצוי חומרי לעם היהודי וכי היא תיכנס למשא ומתן על כך עם נציגות משותפת של העם היהודי ומדינת ישראל.
הצהרה זו הניעה את תחילת המשא ומתן על הסכם השילומים.
בעקבות הסכמה בין בן-גוריון וגולדמן נערכה פגישה חשאית בין גולדמן ובין אדנאואר.
גולדמן תיאר בזכרונותיו את הפגישה כ"הקשה ביותר מבחינה רגשית ולטווח ארוך אולי הגורלית ביותר בהשלכותיה על התפתחותה של מדינת ישראל"
בהשגת הסכם השילומים, שעורר סערה ציבורית ופוליטית בישראל, היו מעורבים רבים, כמו משה שרת, נח בארו ופליקס שנער, אך הוא נחשב להצלחתו הפוליטית החשובה ביותר של נחום גולדמן.
במכתב מ-17 בספטמבר 1952 כתב לו ראש הממשלה דוד בן-גוריון:
גולדמן היה אחד התומכים החשובים במשא ומתן שהתנהל סביב הסכם השילומים.
הוא היה בעל ניסיון רב במשא ומתן בזירה הבין-לאומית ובעל קשרים עם מדינאים בכירים ולכן היווה דמות מרכזית גם בנושא זה.
גולדמן טען שאסור שהתנגדות על בסיס רגשי תהווה מכשול להשגת ההסכם ובכך תישלל הזכות הבסיסית להשיב רכוש שנגזל מיורשי קורבנות השואה.
במשא ומתן על השילומים עם הגרמנים היה בשעתו משבר גדול.
הקונגרס הציוני העולמי, בראשותו של נחום גולדמן, דרש מיליארד דולר.
קונראד אדנאואר סירב וטען שגרמניה אינה מסוגלת לשלם סכום כזה, ואז נחום גולדמן כתב לו כי על בסיס זה הוא לא ימשיך במשא-ומתן.
לבסוף הסכים אדנאואר ל-822 מיליון דולר.
כנשיא הקונגרס היהודי העולמי בשנים 1949–1977 פעל גולדמן לאחד ארגונים יהודיים כדי שיוכלו להיות גורם משמעותי שייצג את האינטרסים של העם היהודי.
על אף שהעדיף תמיד את הדיפלומטיה החשאית היה משנות ה-1960 ואילך ממנהיגי המאבק למען יהדות ברית המועצות.
על אף שהיה ציוני מושבע גולדמן החזיק בעמדה לפיה מדינה יהודית לא תהווה פתרון לכל בעיות היהודים וסבר שגולה חזקה היא כורח, ואולי אפילו אידיאל.
הוא העדיף את השימוש במונח "תפוצות Diaspora" ולא "גולה Exile".
לדעתו היהודים חיו כמעט תמיד מפוזרים בעולם ותפוצות היהודים ימשיכו להתקיים גם לאחר קום המדינה.
גולדמן היה משוכנע שקיום מדינת ישראל מותנה בתמיכת יהודי התפוצות בפרט ובדעת הקהל בעולם בכלל.
הוא ראה בהתבוללות איום על המשך קיומה של יהדות העולם ועל כן ייחס חשיבות רבה להקמת מוסדות יהודיים פעילים ומלאי חיים בתפוצות.
החשיבות שייחס לקיום הקשרים בין ישראל והתפוצות באה לידי ביטוי ביוזמתו להקמת בית התפוצות ב-1978 שאף נקרא על שמו.
פעילות למען שלום בין ישראל ומדינות ערב
בשנת 1948, הציע גולדמן להקים קונפדרציה בין מדינת ישראל למדינות ערב כפתרון להשגת שלום אזורי.
גולדמן העלה שוב את הרעיון בשנת 1958, בשנת העשור למדינת ישראל.
בשנת 1960 הציע יושב ראש הליגה הערבית שתוקם קונפדרציה בין מדינות ערב.
כשנשאל על האפשרות שישראל תצטרף לקונפדרציה ערבית, ביוני 1960, הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון שאינו שולל אפשרות כזאת כשייכון השלום.
גולדמן האמין שעתידה של מדינת ישראל לא יהיה בטוח ללא סיום העוינות בינה ובין העולם הערבי ודרש ממשלת ישראל שתנהיג מדיניות פייסנית יותר כלפי העולם הערבי.
בשנות ה-1950 וה-1960 הטיף למדיניות של נייטרליות בין הגושים הגלובליים היריבים וקיים קשרים לא פומביים עם אישים בגוש המזרחי ובעיקר עם טיטו מנהיג יוגוסלביה.
גולדמן ביקר את "שיכרון הכוח" שתקף את החברה הישראלית לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים.
בחודש אפריל 1970 יזם נחום גולדמן פגישה עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בקהיר בניסיון להניע יוזמת שלום בין מצרים לישראל.
גולדמן, כאזרח ישראל, פנה לראש הממשלה גולדה מאיר וביקש את רשותה לקיום הפגישה.
גולדה סירבה והגיבה בבדיחות: "אם גולדמן ונאצר יעשו שלום – אז יהיה שלום בין גולדמן לנאצר".
הפרשה עוררה הדים רבים וגררה ביקורת על מדיניות ישראל בעולם.
בארץ התעורר דיון ציבורי ער שבעקבותיו פורסם מכתב השמיניסטים.
האירוע גרר התקפות חריפות על גולדמן בעיתונות הישראלית.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים והמחיר הכבד שגבתה בחיי אדם חזר מדי פעם הדיון על הצעת גולדמן ודחייתה על ידי ממשלת גולדה למרחב הציבורי.
עם זאת, העובדה שהדיון הזה חוזר מדי פעם איננו מלמד כלל ועיקר שביוזמה הזו היה משום עובדה.
לעומת זאת, החזרה לדיון הזה מלמדת על התעקשותם של ישראלים לחזור ולנבור בפרשיות נטולות כל בסיס ממשי, שבמקרה הזה שיקפו את רגש הגדלות שאפיין את גולדמן ואת עוינותו רבת השנים לגולדה מאיר.
עיון בפרוטוקול השיחה שקיים שר החינוך דאז וסגן ראש הממשלה יגאל אלון, עם 'השמיניסטים' לאחר שהוזמנו לשיחה בנושא "יוזמות השלום המוחמצות" כביכול, מלמד על כך באופן מוחלט.
פירוט השיחה בין אלון ל'שמיניסטים' מופיע בין השאר בספר 'יגאל אלון: ביוגרפיה פוליטית 1949-1980', מאת ההיסטוריון אודי מנור (דביר זמורה ביתן 2016).
ישראל לעומת זאת, גם בשיח הציבורי אבל גם במישור הרשמי – הדיפלומטי הסמוי והמדיני הגלוי – שבה והביעה את רצונה להתקדם להסכמות ולשלום.
כך, ב-26 ביולי 1972, נאמה ראש הממשלה גולדה מאיר נאום בכנסת ובו הזמינה את סאדאת לפתוח במשא ומתן מדיני ישיר.
בעניין מכתב 'השמיניסטים' יש להזכיר כי לצידו, הגם שבניגוד לו, פרסמו מאות 'שמיניסטים' אחרים מכתבי תמיכה במדיניות ישראל, צעד שכמובן לא זכה להתייחסות מצידה של העיתונות.
בסוף שנת 1968 ערך צה"ל פשיטה גדולה על שדה התעופה הבין-לאומי של ביירות; האפיפיור פאולוס הששי יצא בהכרזת גינוי נגד ישראל.
בירושלים עוררה הכרזתו רוגז רב, כי הוא גינה את ישראל בצורה חד-צדדית ובלי להזכיר כלל את הטרור הערבי שקדם לכך.
ראש-הממשלה דאז, לוי אשכול, מחה נגד עמדת הוותיקן.
ביוזמת כומר הולנדי שהיה איש הקשר בין הוותיקן והקונגרס הציוני העולמי ובתאום עם לוי אשכול, שדרש כי הוותיקן יוציא הצהרה חד-משמעית נגד הטרור הערבי, נערכה בדצמבר 1968 פגישה בין נחום גולדמן ושני נציגים נוספים מהקונגרס הציוני העולמי לבין האפיפיור.
פאולוס הששי נשא בפגישה הצהרה ארוכה ובה המשפט "אנו מגנים טרור מכל סוג שהוא", בלי להזכיר את מדינת ישראל או טרור ערבי כלשהו.
ביוני 1970 נפגש עם חסן השני מלך מרוקו.
ב 1978 נפתח מוזיאון בית התפוצות ע"ש נחום גולדמן באוניברסיטת תל אביב (בהמשך שונה שמו ל"אנו – מוזיאון העם היהודי").
מסכנה של כליה אל שחר הגאלה: ארבעה נאומים.
ירושלים: הנהלת ההסתדרות הציונית, 1958
אין דעם דור פון חורבן און גאולה.
ניו-יארק: פארבאנד ביכער פארלאג, 1964. (יידיש: "בדור החורבן [=השואה] והגאולה)
זכרונות נחום גולדמן (מגרמנית: עדנה קורנפלד).
הפרדוקס היהודי: שיחות עם ליאון אברמוביץ (מצרפתית: יהושע קנז).
נַחוּם הָאֶלְקֹשִׁי הוא נביא מתקופת התנ"ך.
הספר המתאר את קורותיו הוא השביעי בתרי עשר, וממוקם בין ספר מיכה לבין ספר חבקוק.
הוא מנבא את חורבן נינוה ומצטיין בתיאורים בהירים ומלאי חיים של מושאי נבואתו.
על נחום לא ידועים פרטים רבים מן התנ"ך עצמו; מן הפסוק הראשון בספרו: "מַשָּׂא נִינְוֵה: סֵפֶר חֲזוֹן נַחוּם הָאֶלְקֹשִׁי" ניתן ללמוד שהיה אלקֹשי, ושניבא, כנראה, לעתיד (מבחינת תקופתו).
הסברא המקובלת היא, שאלקֹש הוא שם עירו.
עיר זו לא נזכרת במקרא, וישנן מספר שיטות באשר למקומה.
על פי חלקן נמצאת אלקוש בארץ ישראל (ביהודה או בגליל), ולפי שיטה אחרת אלקוש היא עיר הנמצאת מספר ימי הליכה מנינוה (באזור צפון-עיראק, שם נמצאת עיר בשם זה ועל שמה נקראים רבים מיהודי האזור בשם קאשי).
על פי האחרונה, היה נחום אחד מגולי עשרת השבטים.
(על זמנו ושליחותו ראו בהמשך).
על פי הקונטרס בשער המלך בתוך הספר שיח השדה לרב קנייבסקי נחום הנביא הוא הבן של פנינה שהוחייה בתפילת חנה.
השם נַחוּם מופיע בתנ"ך הופעה יחידה, בפסוק הפותח את ספר נחום.
שם דומה (נְחוּם) מופיע כשמו של אחד מן העולים מן הגולה בתקופת עזרא ונחמיה ().
ישנם עוד שמות רבים נוספים הנובעים מן השורש נ.ח.מ בתנ"ך, וכמו כן נמצא השם נחם (ללא ניקוד) פעמים מספר בטביעות חותם בחפירות ארכאולוגיות.
ישנה הנחה בקרב מספר חוקרים, ששם כזה מרמז על אסון במשפחה (או אסון לאומי) שאירע בטרם לידת הילד (רעיון דומה ניתן למצוא ב).
השם נחום מופיע פעמים רבות במשנה ובתלמוד, בתקופות מאוחרות יותר.
הספר מדבר על שני נושאים עיקריים.
בתחילתו מתוארת עוצמת ה', ומובא עידוד ליהודים הכורעים תחת עול אשור, ובהמשכו מתואר חורבנה המוחלט של נינוה בבהירות ובפירוט, תוך שימוש בדימויים ובאמצעים אמנותיים מגוונים.
בספר נחום אין שמץ תוכחה לעם ישראל.
לא ניתן לקבוע בבירור האם בספר יש נבואה אחת, או מספר נבואות שנאמרו בהפרשי זמן.
על כל פנים, מגמת הספר היא אחת: תיאור עוצמת ה' המובילה לחורבנה של נינוה.
כמו כן, לא ברור האם נכללו כל דבריו של נחום בספר זה.
ייתכן שנתנבא עוד דברים רבים שלא נכתבו (תוכחה?), על פי הכלל החז"לי: "נבואה שהוצרכה לדורות נכתבה ושלא הוצרכה לא נכתבה" (בבלי, מגילה יד.).
הספר מורכב מארבעים ושבעה פסוקים.
חלוקת הספר איננה ברורה כל צרכה, ויש כמה אפשרויות לחלוקה.
מחלקי פרקי התנ"ך הנוצרים חילקו את נחום לשלושה פרקים (14 פסוקים; 14; 19).
ישנן הצעות חלוקה נוספות של חוקרים בני זמננו.
כך למשל, ישנם מי שמחלקים את הספר לשני חלקים באופנים שונים.
אין בכתובים תיעוד של התקופה המדויקת בה נתנבא נחום.
עם זאת, בין השיטין מבצבצים כמה רמזים רבי ערך: ראשית, בספר מתואר חורבנה של נֹּא אָמוֹן, עיר מצרית שהוחרבה על ידי אשורבניפל בשנת 661 לפנה"ס, ולפיכך זהו הגבול התחתון של זמן כתיבת הספר.
בנוסף, מתנבא נחום על חורבן נינוה, מאורע שאירע בשנת 612 לפנה"ס.
אין חולק על כך שנחום נתנבא לפני כן, או באותה שנה, מיד לאחר השמדת נינוה על ידי הבבלים.
כעת, קשה למקם את נבואת נחום בטווח 49 השנים הללו (661-612 לפנה"ס) במדויק.
חז"ל מיקמו את נבואת נחום בתקופת מנשה , שמלך בשנים 697 - 642 לפנה"ס.
לעומתם, נוטים רבים מחוקרי העת החדשה לאחר את נבואת נחום לסוף ימי נינוה.
חלקם מתארכים את הנבואה לאחרי 627 לפנה"ס, שנת מותו של אשורבניפל, המלך האשורי הגדול האחרון.
חוקרים נוספים משערים שנחום חזה את נפילת נינוה רק לאחר 615 לפנה"ס, היא השנה בה עלו הבבלים והמדיים על נינוה, וניתן היה לנחש את חורבנה.
מנשה היה מלך רשע מבחינה דתית, וקיבל את השליטה בממלכת יהודה אחרי חורבן גדול שאירע בימי חזקיהו אביו על ידי האשורים.
צבא האשורים עלה אז, בראשות סנחריב, על ירושלים.
כל ערי יהודה הושמדו פרט לירושלים, שניצלה עקב מותם של 185,000 חיילים אשורים במגפה.
בתחילת תקופת שלטונו של מנשה הייתה יהודה משועבדת לאשור.
בשלב מסוים העז מנשה להרים את ראשו (ייתכן שכרת ברית עם מצרים) והוגלה לאשור.
הוא הוחזר משם לאחר זמן מה בעקבות חזרתו בתשובה (סיפור מרידתו והגלייתו מסופר בספר דברי הימים).
גם אמון נחשב רשע מבחינה דתית, ונרצח על ידי עבדיו לאחר שנתיים בלבד.
עם הארץ המליכו את יאשיהו בנו תחתיו.
יאשיהו היה מלך צדיק מבחינה דתית, ובתקופתו חרבה נינוה.
בעולם הגדול שלטה אז אשור שליטה ללא מצרים.
את כיסאו ירש בנו אסרחדון, שמלך עד 669. אשורבניפל, המלך הבא, נחשב למלך האשורי הגדול האחרון.
בימיו הגיעה אשור לפריחה תרבותית ומדינית.
אשורבניפל נפטר בשנת 627 (ויש גורסים 633).
לאחר מותו החלה האימפריה האשורית בשקיעה, והקשר עם הפריפריה, ובתוכה יהודה, נחלש בהדרגה.
אפשר לשער שאשור השפיעה במידה רבה על הנעשה ביהודה עד אז.
האשורים נודעו כעם אכזרי מאוד, יותר מכל מה שידע העולם לפניהם.
כך למשל, מתפאר אחד המלכים האשורים (אַשוּר־נַצִירפַּל השני) במעשיו: "שבויים רבים מביניהם שרפתי באש ...
לחלק מהם כרתתי את אפיהם, את אוזניהם ואת אצבעותיהם, לרבים ניקרתי את העיניים.
בניתי עמוד אחד מאנשים חיים ואחר מראשים ...
את צעיריהם ונערותיהם שרפתי באש".
ביהודה נותרו זכרונות מרים עד מאוד מחורבנה המוחלט בימי חזקיהו, ומהגלייתם של עשרת השבטים בימים קדומים יותר.
כמו כן, ערכו מלכים אשוריים שונים מסעות כיבוש למצרים, ואפשר להניח שגם בהם נפגעה אוכלוסיית יהודה.
על שאלה זו ישנן כמה תשובות, הנה כמה מהן:
על פי דעת מיעוט, ספר נחום נכתב לאחר חורבן נינוה, בסוף שנת 612 לפנה"ס, כשירת הודיה לאל על נקמתו באשור, שנאמרה או הושרה בציבור באחד החגים.
סימוכין לטענה זו ניתן למצוא בקריאה: "חָגִּי יְהוּדָה חַגַּיִךְ!
כִּי לֹא יוֹסִיף עוֹד לעבור (לַעֲבָר) בָּךְ בְּלִיַּעַל, כֻּלֹּה נִכְרָת!" (), וכן בכך שהפסוקים בסיומו של ובראשיתו של מסודרים בסדר הנראה כאילו סודר לקריאה בציבור (בצורת: מנחה, ציבור, מנחה, או: קבוצה א, קבוצה ב, קבוצה א).
מאידך, ישנה בעיתיות בדעה זו; היא נוגדת את לשון הפסוק הראשון בספר: "סֵפֶר חֲזוֹן נַחוּם הָאֶלְקֹשִׁי".
בנוסף, מרבית הפסוקים בספר מדברים בלשון עתיד.
מרבית החוקרים והפרשנים דוחים דעה זו.
ישנם הסוברים שגישת נחום הייתה כשל הנביאים עליהם זעם ירמיהו שנים מאוחר יותר: "וַיְרַפּוּ אֶת-שֶׁבֶר בַּת-עַמִּי, עַל-נְקַלָּה לֵאמֹר: שָׁלוֹם שָׁלוֹם - וְאֵין שָׁלוֹם" (), כלומר, מטרתו הייתה לעודד את העם ולחזק את רוחו.
למאמצי הסבר זה קל לתארך את נחום בימי מנשה, בזמן שעדיין הייתה לאשור השפעה של ממש על הנעשה ביהודה (תימוכין לכך: מקריאת הנביא: "חָגִּי יְהוּדָה חַגַּיִךְ!
שַׁלְּמִי נְדָרָיִךְ!" ניכר שלא יכולים היו אנשי יהודה לחוג את חגיהם בזמן הנבואה).
זווית ראייה שונה, מסבירה את נבואות נחום כניסיון לעודד מרידות כנגד המעצמה הגדולה או המתפוררת אשור - ואכן, ידועות מספר מרידות של עמי האזור כנגד אשור לאורך התקופה.
דעה קרובה לכך, מציעה שנבואות נחום באו לעודד עזיבה של העבודה הזרה האשורית (אולי בימי יאשיהו, שנלחם בעבודה זרה), ואין ליהודה לדאוג מכך שאשור תנקום בה, מכיוון שאשור תיפול.
יש מי שמציע הצעה הפוכה לחלוטין: נחום ניסה דווקא למנוע את מרידתו זו של מנשה, אך בלא הצלחה.
ישנם השוללים דעה זו מכל וכל, ולדעתם נועד נחום דווקא להזהיר את יאשיהו לבל יתערב במלחמה שהתנהלה בין המעצמות בבל ואשור.
יאשיהו סירב להאזין, ויצא לערוך מלחמה עם פרעה-נכֹה מלך מצרים, במטרה למנוע ממנו לצאת לעזרת אשור.
פרעה-נכה הרג את יאשיהו, כזכור, וגרם לאבל כבד ביהודה.
ראה פירוט של דעה זו במאמרו של פרופ' יהודה אליצור באתר דעת בקישורים החיצוניים.
נחום מצטיין בתיאורים, ונבואתו נחשבת בעיני רבים לאחד השיאים הספרותיים במקרא.
סגנונו מהיר, תוך שימוש במעברי נושא חדים (ראה בהמשך).
הוא מנסח את דבריו תוך שימוש באמצעים אמנותיים רבים, וקשה למצוא אמצעי אמנותי תנ"כי הנעדר מהספר.
צימוד: שימוש במילים בעלות צליל דומה במשמעות שונה (אם כי דומה לעיתים): "בּוּקָה וּמְבוּקָה וּמְבֻלָּקָה" (), "סִירִים סְבֻכִים וּכְסָבְאָם סְבוּאִים" () ועוד.
אקרוסטיכון: ניתן למצוא בספר נחום סידור חלקי של פסוקים לפי א"ב: אֵל קַנּוֹא...
מכאן והלאה קשה למצוא המשך, ועובדה זו נותנת בסיס לטענה שנחום מבוסס על שירה שבמקורה הייתה סדורה על פי א"ב, אולם עבר עריכה שמחקה את הסדר חלקית.
ייתכן גם, שהמשך של א"ב חלקי זה מופיע בתחילת פרק ב': עָלָה מֵפִיץ...
צַפֵּה-דֶרֶךְ, אבל אפשרות זו בעייתית במקצת.
מקצב: נחום משתמש במקצב קצר לעיתים קרובות, אבל ככל הנביאים, לא שומר על מקצב אחיד.
פסוקים אלו, למשל, עושים שימוש במקצב בן שתי מילים, הממחיש את מהירות התרחשותם של המאורעות, ונותן לקורא תחושה של רצף תמונות מהיר:
הקבלות: בפתיחת הספר נותן ספר נחום גרסה משלו לשלוש עשרה המידות של ה': "אֵל קַנּוֹא וְנֹקֵם ה', נֹקֵם ה' וּבַעַל חֵמָה.
קל לראות, שבספר נחום מודגשות מידות הנקמה ומודגש כוחו הרב של ה'.
פרט לכך, לכל אורך הספר חוזר המוטיב של מידה כנגד מידה - אשור התאכזרו לעמים ולכן יתאכזרו אליהם.
גם עניינם של המים שזור לאורך הספר.
יכול להיות שהמים מייצגים את ביטחונה של נינוה השוכנת בין נהרות, וחשבה שבכך היא מוגנת: עם תחילת הספר מודגש כי לא זה יעצור את ה': "וְכָל-הַנְּהָרוֹת הֶחֱרִיב" ().
לאחר מכן נפרצת הגנתה של נינוה ("שַׁעֲרֵי הַנְּהָרוֹת נִפְתָּחוּ" ()) ואז מוזכרת נינוה בלעג כבריכת מים ().
לקראת סופו של הספר טורח המחבר להזכיר לנו גם את נא אמון המצרית, שהוחרבה (וזכתה לגורל אכזר על ידי אשור) אף על פי שהייתה מוקפת מים.
בהקשר זה יש לציין שסימלה של נינוה היה דג בתוך בית.
אין כשאלה זו כדי לבטא את השמחה לאידם של האשורים.
מספר נחום לקוח הביטוי "לֹא תָּקוּם פַּעמַיִם צָרָה" (), אך שימושו הרווח שונה ממשמעותו במקרא.
במגילות מדבר יהודה נמצא פשר נחום, כתב יד קדום בעברית, המכיל חלקים מספר נחום ( - ) בשינויים קלים ממה שנמצא בידינו, ופירוש המתאים לתקופת חיבור כתב היד.
כך למשל, מופיעה בפירוש תוכחה לבני הדור, וכמו כן, מקושרת נבואת נחום לדמטריוס הראשון מבית סלאוקוס ואולי גם למאבק בין הפרושים לצדוקים.
מצבה המיוחסת כמקום קבורתו וקבורת אשתו נמצאים בבית כנסת בעיירה אלקוש בכורדיסטן העיראקית.
באחד מבתי הכנסיות האחרונים שעוד נותרו במקום, כתובות באותיות עבריות, מתנוססות על קירות הקבר.
בעבר, כשעוד חיו יהודים בעיראק - נהגו רבבות לפקוד את קברו של נחום הנביא.
בשנים האחרונות, ובפרט מפני המלחמות במקום, ואיומי דאעש להחריבו, הופסקה תנועת העלייה לקבר הנביא כליל, נכון ל-2015, הקבר נשמר על ידי משפחה אשורית נוצרית בשם שאג'ה, שגרה בסמיכות למקום, אשר הבטיחה ליהודים הבורחים מעיראק בשנות החמישים של המאה העשרים להמשיך ולשמור על הקבר.
ב-2018 יוצב המבנה, ובעקבות ביקור באפריל 2019 של הממונה האמריקני על היחסים עם עיראק במתחם קבר נחום, הודיעה ארצות הברית על סיוע כספי שתעביר כחלק במאמצי השימור של המקום.
בהמשך החלו עבודות שיפוץ ושחזור בשותפות עם הממשלה הכורדית, ARCH (הברית לשיקום אתרי מורשת) ובייעוץ של ד"ר מוטי זקן.
הרב ד"ר נחום אליעזר רבינוביץ' (גם ראבינאוויטש; י' באייר ה'תרפ"ח, 30 באפריל 1928 – י"ב באייר ה'תש"פ, 6 במאי 2020) היה רב קנדי-ישראלי, ראש ישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים, רבן של מספר קהילות בחו"ל וראש בית המדרש לרבנים בלונדון.
מחבר פירוש יד פשוטה על משנה תורה לרמב"ם ופוסק הלכה ציוני-דתי בולט.
שימש כחבר הוועדה המייעצת של שו"ת "במראה הבזק" של כולל ארץ חמדה, חבר הנהלת האנציקלופדיה התלמודית, נשיא "יד הרב הרצוג" וממייסדי איחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בעל דוקטורט בהיסטוריה של המתמטיקה ובפילוסופיה של המדעים במתמטיקה.
נולד בעיר מונטריאול שבקנדה, בן שני ואחרון להוריו, איתמר (שעסק במסחר) ושרה-מרים, שהיו בני מהגרים ממזרח אירופה.
משפחת אביו הייתה מנובו-קונסטנטינוב ומשפחת אמו מקרמניץ.
למד בבית ספר ציבורי בעיר.
בגיל 14 החל ללמוד בישיבת "מרכז התורה" אצל הרב פנחס הירשפרונג במונטריאול במשך שש שנים, ואף הוסמך על ידו לרבנות בגיל עשרים.
במקביל המשיך את לימודיו בתיכון בעיר והשלים בערבים תואר ראשון בקולג' המקומי (Sir George Williams University).
לאחר מכן עבר לבולטימור שבארצות הברית כדי ללמוד תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס והחל ללמד בה פיזיקה.
במקביל למד לאורך היום בישיבת נר ישראל בעיר, אצל הרב יעקב יצחק רודרמן.
בזמן שהותו שם נסמך גם על ידי הרב רודרמן והרב אליהו חזן, ראש ישיבת מרכז התורה במונטריאול בה למד קודם לכן.
בשנת תשי"א (1951) נישא לרחל מלכה (נפטרה בתשע"ג) לבית שוחטוביץ, אחייניתו של הרב רודרמן ונכדתו של הרב שפטל קרמר.
בשנת ה'תשי"ב, לאחר תקופה קצרה כרב קהילת "בית יצחק" בבולטימור, שימש כרב קהילת "אגודת אחים" בעיר דאלאס שבטקסס.
לאחר כשנתיים, בגיל 27, נתמנה לרב קהילת "ברית שלום – בית ישראל" בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, תפקיד שבו שימש שתים עשרה שנה.
בתקופה זו הקים את בית הספר היהודי הראשון בעיר, הסדיר את מערכת הכשרות ומקווה הטהרה, ועוד.
במקביל קיים התכתבות ענפה עם רבני דורו, העיקרי מביניהם הוא הרב יוסף אליהו הנקין, וכן הרבנים יעקב יצחק רודרמן, משה פיינשטיין, יחיאל יעקב וינברג, יעקב קמינצקי ועוד.
משנת ה'תשי"ט (1959) ועד עלותו ארצה בשנת ה'תשמ"ג (1983), שימש הרב רבינוביץ' כסגן עורך הביטאון התורני הדרום של הסתדרות הרבנים דאמריקה, תחת העורך המייסד הרב חיים דוב שעוועל.
מסגרת זו היוותה במה הלכתית והגותית מרכזית לרבנים שאינם חרדיים בצפון אמריקה, והרב רבינוביץ' פרסם בה מאמרים רבים.
בסך הכל ערך 44 גיליונות (ח – נב).
במקביל לעבודתו בהסתדרות הרבנים, היה גם חבר אגודת הרבנים.
בשנת ה'תשכ"ג שב לקנדה ושימש כרב קהילת "קלנטון פארק" (Clanton Park) בצפון טורונטו במשך שמונה שנים.
במקביל הרצה באוניברסיטת טורונטו והחל במסגרתה בכתיבת דוקטורט בהיסטוריה של המתמטיקה ובפילוסופיה של המדעים במתמטיקה, בנושא סטטיסטיקה והסתברות בתלמוד בהנחייתו של המתמטיקאי .
בעניין עבודת הדוקטורט אמר: "מדעי הטבע והמתמטיקה הם יסודות שכל אדם צריך להעריך.
הקדוש ברוך הוא ברא את האדם עם שכל, כדי שיוכל להכיר את העולם ואת המציאות, וללמוד מהם איך להתנהג.
מה שעניין אותי במחקר שלי היה לצרף את הלימוד המסורתי עם המדע החדש."
בתקופה מסוימת הוצעה לו ראשות ישיבה מפורסמת באמריקה, אך הוא סירב לכך מפני שהבין שקבלת כהונה זו תמנע ממנו לעלות לארץ ישראל.
בשנת ה'תשל"א (1971), לבקשת הרב ד"ר עמנואל יעקובוביץ רבה של אנגליה, עבר ללונדון ושימש כדיקן בית המדרש לרבנים בלונדון (ה-Jews' College).
הרב רבינוביץ' שימש כראש בית המדרש במשך אחת עשרה שנה.
במסגרת תפקידו שינה את סדרי הלימוד בבית המדרש לכיוון הלכתי, וגיבש סביבו קהל תלמידים שלימים שימשו ברבנות באנגליה.
הבולט מביניהם הוא הרב ד"ר יונתן זקס.
בתקופה זו פורסמה עבודת הדוקטורט שלו כספר באנגלית בהוצאת אוניברסיטת טורונטו (1973).
כדיקן המוסד הוכתר הרב רבינוביץ' בתואר פרופסור.
לקראת בואו הופרדו הלימודים בין גברים ונשים במוסד.
לאורך שהותו בלונדון הוזמן הרב רבינוביץ מספר פעמים לישראל על מנת להרצות בכנסים שונים.
באחת הפעמים מסר שיעור עיוני בישיבת הכותל, וקנה את הערכתם של הרבנים חיים סבתו ויצחק שילת, שלמדו בישיבה.
לאחר שנים, כאשר הקימו את ישיבת ברכת משה במעלה אדומים, הזמינו השניים אותו לכהן בראשותה.
בשנת תשל"ז (1976), בעזרת דרכונו הקנדי, ביקר מעבר למסך הברזל כמרצה בסימפוזיון תרבות יהודית שנערך במוסקבה ונפגש עם מסורבי עלייה.
ראש ישיבת ההסדר במעלה אדומים
בשנת תשמ"ג (1983) עלה לישראל עם משפחתו בעקבות הזמנתם של הרבנים חיים סבתו ויצחק שילת - שהקימו את ישיבת ההסדר "ברכת משה" שבמעלה אדומים - לעמוד בראשות הישיבה.
הרב רבינוביץ' שימש מאז כראש הישיבה והתגורר בסמוך לה.
בתמוז תשע"ה (2015) צירף את הרבנים חיים סבתו ויצחק שילת לראשות הישיבה לצדו.