tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקוד יסודי לפני אהח"ע בלתי קמוצות או לפני שווא/חטף לפני אהח"ע קמוצות לא מוטעמות הֲ הַ הֶ
בניגוד לה"א הידיעה, ה"א השאלה לא גוררת אחריה דגש חזק.
לכן, עיצורי בכ"פ הבאים אחריה צריכים להיהגות רפויים.
בערבית, כמו בארמית, האות אל"ף משמשת בתפקידים אותם ממלאת בעברית האות ה"א.
כך, למשל, היא משמשת במקום ה' השאלה.
דת פרודית (גם: דת מדומה) היא מערכת אמונות שמחקות באופן לעגני דתות, פלגים בתוך דתות, גורואים או כתות ידועות ובכך מהווה פרודיה עליהם.
מהלך אופייני לדת פארודית היא להציג את מושאי האמונה שלהם כביכול לדמויות נלעגות, ואז לטעון כי אין הבדל מהותי בין הדמות הנלעגת למושא האמונה הקיים בדת רצינית.
מהלך נוסף הוא אימוץ של מנהג מטופש ומצחיק, המזכיר במידה מסיימת מנהג דתי קיים.
על ידי המהלכים האלה, המאמין בדת הפארודית יכול לטעון כי אין כל הבדל בין הדת הפארודית שהוא מאמין בה לבין דתות אחרות המקובלות בעולם.
בדתות אלו אנשים טוענים כי הם מאמינים במושגים אשר נשמעים מופרכים, אך כאשר הם מקבלים מעין "הסבר": הם נכונים כי יכולים האנשים להאמין בעקרונותיהם, כפי שמוצג בקנקן התה של ראסל.
לעיתים חסידי דתות פארודיות ידרשו באופן סאטירי הכרה בזכויותיהם כקבוצה דתית.
כך פסטפריאנים דרשו את חופש הפולחן במספר מדינות וחלקם אף הכירו במנהגים פארודיים כלגיטימיים.
לפעמים עושים את זה למחות על זה שכל מאמין יש לו זכויות לקיים אמונתו בלי לקחת בחשבון אחרים שלא מאמינים או עד כמה הזוי האמונה.
דתות פרודיות נוצרות לעיתים קרובות כדי לעשות סאטירה או ללעוג לדתות מבוססות, וככאלה, האמונות שלהן משקפות לעיתים קרובות את הטון הסאטירי או ההומוריסטי הזה.
דתות פרודיות עשויות גם להשתמש באמונותיהן כאמצעי להעיר על סוגיות חברתיות או אידאולוגיות פוליטיות.
כנסיית התת-גאון , למשל, לועגת לדת מאורגנת ולתרבות האמריקאית באמצעות התיאור הפרודי שלה של "דת מדומה" החוגגת רפיון ואבסורד.
דתות פארודיות אחרות מכוונות לדתות, כתות או כתות ספציפיות ומעצבות את אמונותיהן כדי ללעוג לאלו של הדת שאליה הן מכוונות.
אחת האמונה הנפוצה שנמצאת בדתות פארודיות רבות היא דחיית הדוגמות והסמכות הדתית.
דתות פרודיות לרוב מציגות את עצמן כחושבות חופשיות ופתוחות, דוחות את הרעיון של אמונה עיוורת ובמקום זאת מעודדות חשיבה ביקורתית וספקנות
בדומה לדתות רבות אחרות, המנהגים של דתות פרודיות יכולות לכלול טקסים, דרשות, מדיטציה, תפילה, הנצחה של אלוהות או אל, קורבנות, מצעדים, פסטיבלים, חגים, חניכים, טקסי נישואין, מוזיקה ואמנות דתית, ריקוד, שירות לציבור, או היבטים אחרים של התרבות האנושית.
דתות פארודיות משתמשות לעיתים קרובות בשיטות העבודה שלהן כדרך לסאטירה נוספת או ביקורת על מנהגים דתיים מבוססים, או כדרך ליצור תחושת קהילה ושייכות בקרב חסידיהן.
דתות פרודיות עשויות גם להשתמש בשיטות שלהן כדי להדגיש סוגיות חברתיות או אידאולוגיות פוליטיות.
מנהג נפוץ אחד שנמצא בדתות פארודיות רבות הוא השימוש בהומור ובסאטירה בטקסים וטקסים דתיים.
כנסיית מפלצת הספגטי המעופפת, למשל, כוללת לעיתים קרובות "מיסת אטריות" שבה חסידים צורכים ספגטי וקציצות כצורת התייחדות.
כנסיית התת-גאון משתמשת גם בהומור בטקסים שלה, עם טקסים הכוללים טבילות מדומה וטקס "התחממות" שבו מעודדים את החסידים להירגע ולא לעשות כלום.
היבט נפוץ אחד של דתות פארודיות הוא שלעיתים קרובות אין להן היררכיה ריכוזית או מבנה מנהיגותי.
במקום זאת, דתות פארודיות רבות פועלות כקהילות מבוזרות, כאשר חסידים בודדים לוקחים על עצמם תפקידים ואחריות לפי הצורך.
לדוגמה, לכנסיית מפלצת הספגטי המעופפת אין מנהיגים רשמיים, ובמקום זאת מסתמכת על קהילה של יחידים כדי לארגן אירועים ולהפיץ את המסר של הדת.
דתות פרודיות עשויות גם להשתמש בארגון החברתי שלהן כדי להגיב על סוגיות חברתיות או אידאולוגיות פוליטיות.
כנסיית המתת החסד, למשל, מעודדת את חסידיה לחיות אורח חיים בר קיימא ולהפחית את השפעתם הסביבתית, וארגנה מחאות והפגנות כדי להעלות את המודעות לנושאים אלו.
שימוש בדתות פארודיות בקרב אתאיסטים
אתאיסטים רבים, כולל ריצ'רד דוקינס, משתמשים בדתות פארודיות כמו אלה של מפלצת הספגטי המעופפת והחד קרן הוורוד הבלתי נראה - כמו גם באלים עתיקים כמו זאוס ות'ור - כגרסאות מודרניות של קנקן התה של ראסל כדי לטעון שחובת ההוכחה היא על מאמין, לא אתאיסט.
דוקינס גם יצר פרודיה על הביקורת על האתאיזם, טבע את המונח אתוריזם, או האמונה הנחרצת שהאל הנורדי ת'ור לא קיים.
הכוונה היא להדגיש כי אתאיזם אינו סוג של אמונה דתית, אלא רק הכחשה של אמונות ספציפיות.
טיעון נפוץ נגד אתאיזם הוא הרעיון שאתאיזם הוא בעצמו סוג של "אמונה", ללא הוכחה.
התאיסט עשוי לומר "אף אחד לא יכול להוכיח שאלוהים אינו קיים, לכן אתאיסט מקיים אמונה בכך שהוא טוען שאין אלוהים." דוקינס טוען כי בהחלפת המילה "אלוהים" ב"תור" יש לראות שהטענה מופרכת.
נטל ההוכחה, לטענתו, מוטל על המאמין בעל-טבעי, לא על הלא-מאמין הרואה בדברים כאלה בלתי סבירים.
אתוריזם הוא ניסיון להמחיש באמצעות אבסורד שאין הבדל הגיוני בין דתות מסוימות שאינן מאמינות.
דת ממלכתית או דת מדינה היא דת המאושרת ונתמכת על ידי ממשלה של מדינה מסוימת כדת הראשית של המדינה, לרוב ברמה החוקתית.
מדינה עם דת ממלכתית אינה בהכרח תאוקרטיה, אלא אם למנהיגים דתיים יש סמכות אזרחית ולהפך.
רוב המדינות המכירות בדת ממלכתית נמצאות במזרח התיכון ובאירופה, אך קיימות גם מספר מדינות בעלות דת ממלכתית רשמית באמריקה הצפונית והמרכזית ובמזרח אסיה.
בממלכה המאוחדת, הכנסייה האנגליקנית והכנסייה של סקוטלנד מוכרות כדת הממלכתית במדינות התואמות שלהן, אך כנסיית אירלנד וכנסיית וויילס פורקו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. עד 1920 נהנתה כנסיית אנגליה ממעמד זהה גם בווילס, וכנסיית אירלנד החזיקה באותה עמדה באירלנד.
הכנסייה האנגליקנית היא הדת הממלכתית של אנגליה, ומלך הממלכה המאוחדת (כיום צ'ארלס השלישי) מנהיג את הכנסייה.
בפועל, הכנסייה כפופה לממשלת בריטניה.
כנסיית סקוטלנד היא הכנסייה הממלכתית של סקוטלנד מאז המהפכה המהוללת, אך היא עצמאית לחלוטין מהמדינה.
מעמדה הוענק לה כאשר המלך וויליאם השלישי ואשתו מרי השנייה הגיעו לאנגליה והחליפו את ג'יימס השני, וקבעו שכנסיית סקוטלנד תוכר כגוף נפרד.
החוקות של המדינות דנמרק, איסלנד ונורווגיה מגדירות את הנצרות הלותרנית כדת המדינה.
החוקה של יוון מגדירה את הנצרות יוונית-אורתודוקסית כדת המדינה.
למרות שלישראל אין דת ממלכתית רשמית, לדת היהודית יש מעמד חזק ביותר בחיים הציבוריים בישראל.
לדת ביטויים שונים בחוק, כמו קביעת תבחינים דתיים להגירה בחוק השבות וקיומה של עדה דתית מוכרת ובעלת אוטונומיה מסוימת תחת הרבנות הראשית, שכל האזרחים היהודים משויכים אליה מלידה, לצד עדות דתיות נוספות למספר כנסיות נוצריות, מוסלמים דרוזים ובהאים.
המדינה גם תומכת במוסדות הדת כלכלית, בין היתר בתקציבים המועברים למפלגות האורתודוקסיות, ואף מממנת חינוך דתי ליהודים במדינות זרות.
דָּתָן וַאֲבִירָם הם דמויות מקראיות מתקופת דור המדבר, צאצאי שבט ראובן שהתנגדו למנהיגותו של משה והיו שותפים לעדת קורח שנבלעו באדמה.
דתן ואבירם הם בניו של אליאב, נכד של ראובן בן יעקב.
בספר במדבר מסופר כי דתן ואבירם הצטרפו לקורח במחלוקתו נגד שליטתם של משה ואהרון.
משה רבנו, בפייסנותו קרא לדתן ואבירם כדי להעמיד אותם על טעותם, אך הם סירבו להיוועד עמו.
כמו כן המעיטו בערכו של משה ובטיב היציאה איתו ממצרים בטוענם: "המעט כי העליתנו מארץ זבת חלב ודבש להמיתנו במדבר".
לאחר שדתן ואבירם סירבו להפסיק המחלוקת אמר אלוהים למשה שבדעתו להשמידם.
משה הזהיר את בני ישראל שלא יעמדו לידם כדי שלא יפגעו ולאחר מכן פתחה האדמה את פיה ובלעה את דתן ואבירם יחד עם קֹרַח ועדתו כפי שכתוב: "וירדו הם וכל אשר להם חיים שאולה, ותכס עליהם הארץ".
על פי המדרש, דתן ואבירם היו משוטרי ישראל, שתפקידם היה לאכוף את גזירות המצרים על בני ישראל.
תפקידם לא הגן עליהם מהתעללויות של מצרים, ונאמר כי נוגשׂ מצרי אנס את אשתו של דתן.
המגע בין דתן ואבירם למשה רבנו החל מיד לאחר שמשה רבנו הרג מצרי שהתעלל בעברי.
דתן ואבירם דיווחו לפרעה מלך מצרים על משה, וזה ציווה להורגו, ומשה נס על חייו למדיין.
אחרי דרישת משה מפרעה לשחרר את בני ישראל מעבדותם - בצו אלוהים - דתן ואבירם יצאו נגדו באומרם "ירא ה' אליכם וישפוט אשר הבאשתם את ריחנו בעיני פרעה ובעיני עבדיו לתת חרב בידם להורגנו".
גם אחרי שמשה ואהרן ניצחו את החרטומים בעימות ביניהם, לא נסוגו דתן ואבירם מעמדתם.
כאשר רדפו המצרים אחרי בני ישראל והשיגו אותם על ים סוף, התריסו דתן ואבירם כלפי משה ואמרו "מה זאת עשית לנו להוציאנו ממצרים, הלא זה הדבר אשר דברנו אליך במצרים לאמור חדל ממנו ונעבדה את מצרים".
כשהמן ניתן לראשונה לבני ישראל, משה רבנו הסביר שצריך לאכול את המן בו ביום.
ועם ישראל נהג כך מלבד דתן ואבירם שהשאירו את המן שלהם למחרת.
הגמול על כך הגיע כאשר המן שנשאר למחרת התמלא תולעים והסריח.
כשהתנהל הוויכוח בין המרגלים שהלעיזו באוזני בני ישראל אודות ארץ ישראל, לבין יהושע בן נון וכלב בן יפונה שאמרו "עלה נעלה וירשנו אותה כי יכול נוכל לה", הסיתו דתן ואבירם את בני ישראל לחזור לחיי השעבוד במצרים בהכריזם "ניתנה ראש ונשובה מצרימה".
הרב פנחס פרידמאן מביא בשם המהרי"ל דיסקין ובשם אחרונים אחרים על סמך מדרש (שלא נמצא לפנינו) שמהכפילות בפסוקים לגבי מעבר בני ישראל בים סוף אנו למדים שהים נבקע בשנית, ולפי חידושיהם קריעת הים בשנית הייתה עבור דתן ואבירם שנשארו קודם במצרים עם פרעה.
קריעת הים עבורם במיוחד הייתה בזכות זה שהם קיבלו מכות במקום בני ישראל בזמן שהיו שוטרים ונוגשים עבור המצרים בזמן שעבוד מצרים.
בשבת שירה בה קוראים בתורה על ירידת המן נהוג לפזר את שאריות האוכל לציפורים, וזאת בשל מדרש המספר כי בשבת הראשונה לירידת ה"מן" אמר משה כי בשבת לא ירד מן, וביום שישי תרד כמות כפולה גם בשביל שבת.
דתן ואבירם פיזרו מהמן של יום שישי בשבת, וזאת כדי להפריך את דברי משה, אך ציפורים אכלו את המן שפוזר, וכך עם ישראל ראה את מימוש נבואת משה.
בפלוקלור היהודי דתן ואבירם משמשים כסמל לבעלי מחלוקת הרסניים:
הדתות האברהמיות הן דתות מונותאיסטיות המדגישות ומזהות את מקורן עם אלוהי אברהם או שהמסורת הרוחנית שלהן מזוהה עמו.
דתות אברהמיות הן אחת מתוך שתי האסכולות העיקריות של דת בעולם כיום, לצד דתות דהרמיות.
שלוש הדתות האברהמיות העיקריות, לפי סדר הופעתן, הן היהדות, הנצרות והאסלאם.
נוסף על דתות אלו, ישנן עוד דתות אברהמיות רבות אחרות, קטנות יותר, כגון הדת הדרוזית והדת הבהאית (שהתפצלו מהאסלאם השיעי), הדת השומרונית (שהתפצלה מהיהדות), עדי יהוה (שהתפצלו מהנצרות), דת הראסטפארי (מקורה בג'מייקה) ועוד.
היהדות והשומרונות מתייחסות לעצמן כדתם של צאצאי יעקב, נכדו של אברהם.
הנצרות החלה כפלג של היהדות במאה הראשונה לספירה (פלג הידוע כנצרות יהודית) והיא התפצלה לזרמים שונים.
האסלאם נוסד על ידי מוחמד במאה השביעית לספירה בהתבסס על סיפורים ששמע מפי יהודים ונוצרים בסביבת מגוריו שהובילו אותו לכתוב את גרסתו לדבריהם בתור הקוראן.
סיפר הקדושה בשלוש הדתות כולל דמויות רבות זהות כמו גם מוטיבים היסטוריים ומקומות, על אף שהם מוצגים לעיתים באופן ובמשמעות שונה.
נכון למאה ה-21, מספר המאמינים בדתות האברהמיות עומד על 4.3 מיליארד איש, והוא מוערך בכ-57% מאוכלוסיית העולם.
28 אחוזים נוספים מאמינים בדתות אחרות, ו-15% אינם מאמינים בדת כלשהי.
דתילי הוא אתר אינטרנט הפונה אל גולשים מקרב הציונות הדתית והציבור הדתי לאומי.
הוא בנוי כפורטל תוכן, והוקם לאור התפתחות מדיום האינטרנט בקרב המגזר הדתי והצורך במתן מענה ערכי-הלכתי לציבור זה.
הפורטל מספק חדשות עדכניות, כתבות מגזיניות ומידע דתי, "שימושונים", תשובות לשו"תים, פורומים, וכן מעניק פרסום בלוחות, מכירת חמץ ועוד, תוך התמקדות בקהל הדתי על שלל גווניו.
הפורטל הוא חלק מרשת אתרים המנוהלת על ידי חברת "דתילי בע"מ" שהוקמה בשנת 2007 על ידי איש התקשורת עמיעד טאוב, שהוציא קודם לאור את הירחון הדתי "נקודתי", אך העדיף לסגור אותו ולעבור מהדפוס לתחום האינטרנט.
בנוסף לאתר הראשי מופעלים אתרי-משנה מקומיים כ"דתילי רעננה", "דתילי מודיעין" וכו'.
צוות האתרים כולל עיתונאים, אנשי עסקים ואנשים מתחום המחשבים.
האתר עוסק בחדשות יומיות ועדכניות ובהעלאת תכנים מגזיניים וגנריים תוך הקפדה על סטנדרטים ערכיים והלכתיים ושימת דגש על שירותים שימושיים כלוח קונים-מוכרים, לוח אירועים ואינדקס עסקים ואתרים.
בין מדורי האתר: "חדשות הברנז'ה" - העוסק ברכילות במגזר הדתי; "דתילי נשי" - עוסק באישה הדתית; מדורי תרבות, צרכנות, ומדור ספרים גדול.
בין הכותבים ובעלי הטורים ניתן למצוא, לצד טאוב, את טולי פיקרש, הרב אליעזר שנוולד, אליעזר שפר, ליאורה מינקה, ד"ר איילה גליקסברג, ד"ר מוטי גולן ואחרים.
הגולשים יכולים להשתמש בשירותי הרשת באמצעות הטלפונים הסלולריים.
הרשת מפיקה גם את המגזין האלקטרוני "עט-נט", המופץ מדי שבוע למנויים בדואר האלקטרוני.
דָּתִיּוּת היא מושג סוציולוגי ופסיכולוגי המתאר את עומק הזיקה של האדם לדת ואת המידה שבה היא מעצבת את אורח חייו, להבדיל מעצם ההשתייכות הפורמלית לקבוצה דתית מסוימת.
המושג הוא רב-ממדי ובוחן את עולמו האמוני והאינטלקטואלי של הפרט, את השתתפותו בפעולות ובטקסים הפולחניים, ואת עולמו הרגשי והחווייתי.
חוקרים במדעי החברה משתמשים במונח זה כדי לאמוד את עוצמת הקשר לדת, מתוך הבנה כי שיוך דתי כשלעצמו אינו מעיד בהכרח על אימוץ בפועל של ערכי הדת ונורמות ההתנהגות שלה.
מדד הדתיות נחשב לכלי מרכזי להבנת מקומה של הדת בחיי הפרט והחברה, והוא משמש לניבוי עמדות, סדרי עדיפויות ודפוסי התנהגות במגוון תחומי חיים, בהם התנהגות מוסרית ופרו-חברתית, דפוסי צרכנות, התנהגות עסקית ורווחה נפשית.
בישראל, מחקרים מצביעים על כך שהדתיות אינה מתחלקת באופן דיכוטומי, אלא מתקיימת על פני רצף רחב הנע בין אדיקות דתית לחילוניות מוחלטת.
במחקר הסוציולוגי והפסיכולוגי קיימת הבחנה ברורה בין שני מושגים מרכזיים המשמשים לתיאור הזיקה לדת:
שיוך דתי: התווית החברתית הפורמלית של האדם (למשל: יהודי, מוסלמי, נוצרי).
נתון זה מקביל לרוב למוצא אתני או לקבוצה אליה נולד האדם, והוא משקף את ה"שייכות".
מחויבות דתית: המידה שבה האדם מאמץ את הדת הלכה למעשה.
מונח זה מתייחס לעוצמה ולאינטנסיביות של האמונה והפרקטיקה, ובוחן את ההבדל בין אדם המגדיר עצמו כחלק מהדת אך אינו מקיים את מצוותיה, לבין אדם שחייו סובבים סביב הדת.
חוקרים מצביעים על 'חוסר הלימה דתית' – פער רווח בין ההגדרה העצמית של האדם לבין התנהגותו בפועל.
תופעה זו מפריכה את ההנחה האינטואיטיבית כי קיים בהכרח מתאם בין אמונה, ערכים ואורח חיים.
כך למשל, ישנם המזדהים כחסרי דת אך מאמינים בכוח עליון, ולעומתם כאלו המקיימים אורח חיים דתי-קהילתי מסיבות חברתיות, ללא מחויבות אמונית פנימית.
הגות ופילוסופיה של החוויה הדתית
בעוד שמדעי החברה בוחנים את הדתיות במדדים כמותיים, הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית והפנומנולוגית מבקשת להתחקות אחר איכותה של התודעה הדתית ואחר האופן שבו היא מעצבת את קיומו של היחיד.
אבי האקזיסטנציאליזם הדתי, סרן קירקגור, הציב את הדתיות בניגוד גמור ל"דוֹגמה" הכנסייתית או לתבונה הרציונלית.
עבור קירקגור, דתיות אמיתית אינה השתייכות לקבוצה חברתית ("הנצרות של יום ראשון"), אלא מצב קיומי של "תשוקה אינסופית".
בספרו "חיל ורעדה", הוא מתאר את הדתיות כתנועה של "קפיצת האמונה" אל האבסורד.
האדם הדתי ("אביר האמונה") מוותר על הביטחון שבשכל הישר ועל הנורמות האתיות הכלליות, כדי לעמוד לבדו מול המוחלט.
בכך, קירקגור מגדיר את הדתיות כחוויה של בדידות ואינדיבידואליזם קיצוני, ולא כחוויה של ממסד וקהילה.
הפילוסוף וחוקר הדתות רודולף אוטו, בספרו המשפיע "הקדושה" (Das Heilige, 1917), ביקש לזקק את הגרעין המהותי של החוויה הדתית, שאותו כינה בשם "הנומינוזי" (The Numinous).
לטענתו, בבסיס הדתיות לא עומדת מערכת מוסרית או רעיונית, אלא רגש ראשוני ועוצמתי של מפגש עם "האחר לחלוטין".
אוטו אפיין את החוויה הדתית כשילוב פרדוקסלי של שני יסודות מנוגדים:
Mysterium Tremendum ("מסתורין נורא"): תחושה של אימה, יראה, אפסות היצור מול הבורא וזרות מוחלטת.
Mysterium Fascinans ("מסתורין מושך"): תחושה של התפעמות, משיכה עזה, עונג והתעלות.
לפי גישה זו, הדתיות היא היכולת האנושית לחוות את המתח הזה, שהוא מעבר לרציונליזציה התאולוגית.
בהגות היהודית המודרנית בולטת גישתו של ישעיהו ליבוביץ, שהציג הבחנה דיכוטומית חריפה בין שני סוגי דתיות.
ליבוביץ טען כי רוב הביטויים של הדתיות האנושית (כגון מיסטיקה, בקשת עזרה מהאל, או שימוש בדת לצרכים לאומיים) אינם אלא "עבודת עצמו" של האדם, שבה האל משמש כאמצעי לסיפוק צרכים פסיכולוגיים וחברתיים.
לעומת זאת, הדתיות הראויה היחידה לשיטתו היא "דתיות לשמה", קבלת עול מלכות שמים ומצוות ללא שום תכלית או תמורה (לא בעולם הזה ולא בעולם הבא), מתוך הכרה במעמדו של האדם מול האל.
על פי תפיסה זו, דתיות אינה נמדדת ב"חוויה" או ב"רגש", אלא בהכרעה הרצונית של האדם לעבוד את האל למרות הטבע האנושי ולא בגללו.
הרב סולובייצ'יק: הדיאלקטיקה של האדם המאמין
בניגוד לגישה הדיכוטומית של ליבוביץ, הפילוסוף והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק הציג תפיסה מורכבת של הדתיות, המתוארת בספרו "איש האמונה הבודד" כחוויה של קרע פנימי מתמיד.
סולובייצ'יק ניתח את הדתיות דרך שני תיאורי בריאת האדם בספר בראשית:
"אדם הראשון" (ההדר): האדם היוצר, הטכנולוגי והכובש, המבקש לשלוט בטבע ולהשיג כבוד והצלחה חומרית.
"אדם השני" (הברית): האדם הכנוע, המבקש גאולה, קרבה לאלוהים ומשמעות קיומית, והוא בודד ומחפש חבר.
לפי סולובייצ'יק, הדתיות השלמה אינה דורשת מהאדם לוותר על הצד היוצר והמודרני ("הראשון") לטובת הצד הרוחני ("השני"), אלא מחייבת אותו לחיות בתנועה דיאלקטית מתמדת בין שני העולמות.
החוויה הדתית, לפיכך, אינה מביאה לשלווה סטטית ("מנוחת הנפש"), אלא מאופיינת בבדידות קיומית עמוקה ובמתח מתמיד בין הרצון לפעול בעולם לבין הרצון להתבטל מול האל.
הדתיות היא היכולת לשאת את הסתירה הזו ולהפוך אותה למקור של יצירה וקדושה.
בשל מורכבות המושג, פותחו לאורך השנים מספר מודלים תאורטיים שנועדו לפרק את ה"דתיות" למרכיבים מדידים, מתוך הבנה כי אדם יכול להיות "דתי" בהיבט אחד (למשל, שמירת מסורת) אך לא בהיבט אחר (למשל, אמונה).
מודל חמשת הממדים של גלוק וסטארק
בשנת 1965 הציעו הסוציולוגים צ'ארלס גלוק ורודני סטארק (Glock & Stark) מודל רב-ממדי הנחשב לאחד המשפיעים ביותר בחקר הדת.
המודל מחלק את הדתיות לחמישה היבטים:
הממד החווייתי: מתייחס לרגש הדתי, לציפייה של המאמין לחוות קשר ישיר עם המציאות האלוהית, ולתחושות כגון יראה, ביטחון או התעלות רוחנית.
הממד האידאולוגי: עוסק באמונות שהמאמין מצופה להחזיק בהן (דוגמות ועיקרי אמונה).
הממד הטקסי: כולל את הפרקטיקות הדתיות המעשיות, כגון תפילה, השתתפות בטקסים בבית התפילה, צום וקיום מצוות.
הממד האינטלקטואלי: מתייחס לידע שיש לאדם אודות ההיסטוריה של דתו, כתבי הקודש שלה וההלכות.
גלוק וסטארק ציינו כי ידע נרחב בדת אינו מעיד בהכרח על אמונה או על מחויבות דתית.
הממד ההשפעה: האופן שבו הדת משפיעה על חיי היומיום של האדם מחוץ לבית התפילה, ובכלל זה על החלטותיו המוסריות, יחסיו עם הזולת ("בין אדם לחברו") ועמדותיו החברתיות.
הפסיכולוג גורדון אולפורט פיתח בשנת 1967 את ההבחנה בין שתי אוריינטציות דתיות, המבדילות בין דתיות המהווה "אמצעי" לדתיות המהווה "מטרה":
דתיות חיצונית (Extrinsic Religiosity): מצב בו האדם "משתמש" בדת כדי להשיג מטרות חיצוניות כגון ביטחון, מעמד חברתי, ניחומים או תחושת שייכות קהילתית.
דתיות זו היא אינסטרומנטלית ומשרתת את צורכי האני.
דתיות פנימית (Intrinsic Religiosity): מצב בו האדם "חי" את הדת.
המניע הדתי הוא המניע העיקרי בחייו, והוא מפנים את אמונתו כך שהיא משפיעה על כלל אישיותו והתנהגותו, ללא תלות ברווח חיצוני.
מחקרים מצאו מתאם גבוה בין דתיות פנימית לבין בריאות נפשית חיובית.
מודל מאוחר יותר, שהוצג בין היתר על ידי החוקרת מארי קורנוול (Cornwall), מציע חלוקה המקבילה למבנה האישיות בפסיכולוגיה (קוגניציה, רגש והתנהגות):
ידע: המרכיב הקוגניטיבי (מה שהאדם יודע ומאמין בו).
רגש: המרכיב האפקטיבי (הסנטימנט כלפי האל, הקהילה או המסורת).
עשייה: המרכיב ההתנהגותי (קיום מצוות, מנהגים ואורח חיים).
מעבר למדידה הכמותית של הדתיות, הסוציולוגיה של הדת מבקשת להבין את המשמעות החברתית והתרבותית של המושג.
הדיון התאורטי מתמקד במתח שבין החוויה הפנימית לבין הביטוי המוסדי שלה, וכן בתפקיד שהדתיות ממלאת בכינון הקהילה.
הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס, בספרו הקלאסי "החוויה הדתית לסוגיה" (1902), הציע הבחנה יסודית בין "דת אישית" לבין "דת מוסדית".
ג'יימס טען כי הדתיות הראשונית ("מקור יד ראשונה") נובעת מחוויה מיסטית ישירה של היחיד מול האינסוף, בעוד שהטקסים, הדוגמות והארגונים הדתיים הם ניסיון "יד שנייה" למסד את החוויה הזו.
גישה זו השפיעה רבות על תפיסת הרוחניות (Spirituality) המודרנית ועל ההבנה שדתיות יכולה להתקיים גם ללא מסגרת כנסייתית או הלכתית.
במשך רוב המאה ה-20 שלטה בכיפה "תזת החילון" של הוגים כמקס ובר, שחזו כי הרציונליות המודרנית תביא להיעלמות הדתיות ("הסרת הקסם מהעולם").
אולם בעשורים האחרונים טוענים סוציולוגים כדוגמת צ'ארלס טיילור (בספרו "עידן חילוני") כי לא חלה היעלמות, אלא שינוי צורה: המעבר מ"עידן של אמונה" כברירת מחדל, ל"עידן חילוני" שבו הדתיות היא בחירה אישית אחת מני רבות, המאופיינת בחיפוש אחר אותנטיות ("המסע הרוחני") ופחות בציות עיוור למוסדות.
אחת ההבחנות המרכזיות בחקר הדתיות המודרני היא ההפרדה בין אמונה ושייכות.
הסוציולוגית גרייס דייווי (Grace Davie) טבעה את המונח "מאמינים ללא שייכות" (Believing without Belonging) כדי לתאר מגמה רווחת באירופה ובמערב, שבה פרטים רבים מחזיקים באמונות דתיות או רוחניות עמוקות, אך נמנעים מהשתייכות למוסדות דתיים פורמליים או מהשתתפות בטקסים קבועים.
לעומת זאת, חוקרים של היהדות והחברה הישראלית, כדוגמת צ'ארלס ליבמן ויעקב ידגר, הצביעו על תופעה הפוכה המכונה לעיתים "שייכות ללא אמונה" (Belonging without Believing) או "שייכות מתוך מסורת".
במודל זה, הפרקטיקה הדתית (כגון קידוש או צום ביום כיפור) אינה נובעת בהכרח מאמונה תאולוגית סדורה או ממחויבות הלכתית נוקשה, אלא משמשת ככלי להבעת הזדהות עם הקולקטיב הלאומי והמשפחתי.
בכך, הדתיות הופכת לאמצעי לשימור הזהות והסולידריות הקבוצתית, גם בהיעדר אמונה דתית "טהורה".
ניתוח הדתיות מחייב הבנה של האופן שבו תרבויות שונות מגדירות את ה"אדם הדתי".
במחקר נהוג להבחין בין שתי גישות עיקריות:
אורתודוקסיה (Orthodoxy – מיוונית: "דעה ישרה"): גישה המדגישה את האמונה הנכונה, הדוגמה וההסכמה האינטלקטואלית עם עיקרי הדת.
בנצרות פרוטסטנטית, למשל, הדתיות נמדדת בעיקר על פי האמונה בלב וקבלת האל, והמעשה הפולחני הוא משני.
אורתופרקסיה (Orthopraxy – מיוונית: "עשייה ישרה"): גישה המדגישה את המעשה הנכון, הפולחן וההתנהגות היומיומית.
ביהדות ובאסלאם, הדתיות נמדדת בראש ובראשונה על ידי קיום מצוות מעשיות ואורח חיים הלכתי (כגון כשרות, תפילה ולבוש).
הבחנה זו מסבירה מדוע מדדי דתיות בישראל ובעולם היהודי מתמקדים לרוב בשאלות על ביצוע פרקטיקות (כגון "האם אתה מדליק נרות שבת?"), בעוד שמדדים מערביים נוטים להתמקד בשאלות של אמונה ותחושה סובייקטיבית.
הסוציולוגיה הפונקציונליסטית, מבית מדרשו של אמיל דורקהיים, רואה בדתיות מנגנון חברתי שתפקידו המרכזי הוא יצירת סולידריות חברתית.
לפי גישה זו, הטקסים הדתיים אינם רק פעולות פולחניות מול האל, אלא אירועים המאחדים את הקהילה ומאשררים את הערכים המשותפים שלה.
בהמשך לקו זה, חוקר המדינה רוברט פוטנם הראה בספרו "לשחק כדורת לבד" (Bowling Alone) כי קהילות דתיות הן היצרניות המשמעותיות ביותר של הון חברתי, כלומר רשתות של אמון ושיתוף פעולה בין בני אדם.
ממצאיו הראו כי קיים מתאם חיובי מובהק בין רמת הדתיות, במובן של מעורבות בקהילה דתית, ובין התנהגות אזרחית, התנדבות ופילנתרופיה.
הדתיות, לפיכך, מספקת לפרט רשת ביטחון קהילתית ותחושת משמעות, המהוות גורם מניע למחויבות הדתית לא פחות מהאמונה התאולוגית.
מדידת דתיות נחשבת לאתגר מתודולוגי מורכב במדעי החברה.
השיטה הנפוצה ביותר למדידה היא שימוש בסקרים ושאלונים לדיווח עצמי, בהם הנבדקים נשאלים על תדירות התנהגויות דתיות (כגון הגעה לבית התפילה או תדירות התפילה) ועל עומק אמונתם.
עם זאת, חוקרים מצביעים על בעיות אמינות בשיטות אלו, הנובעות מהטיות פסיכולוגיות וחברתיות.
אחת הבעיות המרכזיות היא הטיית הרצייה החברתית, הגורמת למשיבים להפריז בדיווח על התנהגות דתית נורמטיבית כדי להציג את עצמם באור חיובי התואם את ציפיות הסביבה.
מחקר שנערך בבריטניה והשווה בין נתוני מפקד אוכלוסין לבין ספירה בפועל של הנוכחים בכנסיות, מצא פער משמעותי בין הדיווח המוצהר לבין ההשתתפות בפועל, ממצא המעיד על כך שסקרים סטנדרטיים נוטים להעריך יתר על המידה את רמת הדתיות והפרקטיקה הדתית באוכלוסייה.
גורמים משפיעים: תורשה מול סביבה
השאלה מדוע אדם מסוים מפתח רמת דתיות גבוהה בעוד אחר חילוני, מעסיקה חוקרים רבים בפסיכולוגיה אבולוציונית, בגנטיקה התנהגותית ובסוציולוגיה.
המחקר המודרני מצביע על כך שהדתיות אינה תוצר של גורם בודד, אלא של אינטראקציה מורכבת בין גורמים מולדים (גנטיים) לבין גורמים סביבתיים (חינוך, תרבות ומשפחה).
תחום מחקר המכונה "מדע הדת הקוגניטיבי" (CSR) מציע כי הנטייה לדתיות היא בחלקה תוצר לוואי של האבולוציה המוחית.
חוקרים כמו פסקל בויר מציעים כי המוח האנושי מצויד במנגנון הישרדותי המכונה HADD (Hyperactive Agency Detection Device – מנגנון זיהוי סוכנים היפראקטיבי).
לפי תאוריה זו, בטבע הקדום עמדו בפני האדם שתי אפשרויות תגובה לרעש חשוד (כגון רשרוש בשיח): לפרש אותו כסכנה ("יש שם נמר") או להתעלם ממנו ("זו רק הרוח").
מחירה של טעות מהסוג הראשון הוא בזבוז אנרגיה בלבד, אך מחירה של טעות מהסוג השני הוא מוות.
על כן, הברירה הטבעית פיתחה במוח האנושי רגישות-יתר המייחסת "כוונה" ו"תודעה" גם לדוממים.
תשתית קוגניטיבית זו, שנועדה במקור להגנה מטורפים, מאפשרת לאדם להאמין בקלות בקיומם של אלים וכוחות עליונים המתערבים במציאות.
באופן מסורתי, סוציולוגים ראו בדתיות תוצר נרכש כמעט לחלוטין.
תהליך החיברות שעובר הילד בבית הוריו נחשב למנבא החזק ביותר של עתידו הדתי.
מחקרים מראים כי למשפחה ולסביבה הקהילתית יש השפעה מכרעת על השיוך הדתי (האם האדם יגדל כיהודי, נוצרי או מוסלמי) ועל רכישת הפרקטיקות והטקסים הראשוניים.
מודלים של "העברה בין-דורית" מראים כי הורים דתיים נוטים להעביר את דתיותם לילדיהם בהצלחה גבוהה יותר כאשר ישנה הלימה בין המסרים בבית לבין הסביבה החברתית הרחבה.
עם התפתחות הגנטיקה ההתנהגותית, חלה תפנית בהבנת המקורות לדתיות.
מחקרים שנערכו על תאומים שהופרדו בלידתם (שהמפורסם שבהם הוא "מחקר התאומים של מינסוטה" בראשות תומאס בושארד), השוו בין תאומים זהים (החולקים 100% מהמטען הגנטי) לתאומים לא-זהים.
הממצאים הראו הבחנה ברורה: בעוד שהשיוך לדת ספציפית הוא סביבתי לחלוטין, הרי שמידת הדתיות מושפעת משמעותית מתורשה.
ההערכות המקובלות כיום הן שכ-40% עד 50% מהשונות ברמת הדתיות בבגרות ניתנת להסבר על ידי גורמים גנטיים.
ההסבר המקובל במחקר לממצאים אלו אינו קיומו של "גן דתי" ישיר, אלא מנגנון עקיף: הגנטיקה משפיעה על עיצובן של תכונות אישיות בסיסיות (אשר הוכחו כבעלות מרכיב תורשתי מובהק), ואלו בתורן מכווינות את האדם לאמץ אמונות דתיות.
כך למשל, נמצא מתאם עקבי בין דתיות לבין התכונות התורשתיות מצפוניות (Conscientiousness) ונעימות (Agreeableness), המקלות על הפרט להסתגל למסגרות קהילתיות ולמלא אחר כללים ונורמות.
גורם משמעותי נוסף הוא גילו של האדם.
מחקר מקיף של מכון המחקר פיו שנערך ב-106 מדינות (2018), מצא כי מבוגרים (גילאי 40 ומעלה) נוטים להיות דתיים יותר באופן מובהק מצעירים (גילאי 18–39).
פער זה נצפה הן במדינות מערביות והן במדינות מתפתחות.
חוקרים מציעים שני הסברים עיקריים לתופעה:
אפקט הגיל (Life Cycle Effect): ככל שאנשים מתבגרים, מתקרבים לסוף חייהם ומתמודדים עם שאלות קיומיות, נטייתם לחיפוש משמעות ולדתיות גוברת.
אפקט הדור (Generational Effect): בכל דור, החברות המודרניות הופכות לחילוניות יותר, כך שהצעירים של היום דתיים פחות מהוריהם וסביהם.
לרמת הדתיות של הפרט ישנה השפעה נרחבת על היבטים שונים בחייו, החורגים מעבר למרחב הפולחני המצומצם.
מחקרים רבים במדעי החברה בחנו את המתאם בין דתיות לבין התנהגות מוסרית, רווחה נפשית ודפוסי פעולה כלכליים.
הקשר בין דתיות למוסר הוא אחד הנושאים הנחקרים ביותר בפסיכולוגיה של הדת.
באופן מסורתי, ההנחה הייתה כי האמונה באל משמשת כ"מצפן מוסרי" המרסן דחפים אנוכיים.
מחקרי רוחב, כדוגמת אלו של רוברט פוטנם, אכן מצביעים על מתאם חיובי מובהק בין דתיות לבין התנהגות פרו-חברתית (Prosocial Behavior), המתבטאת בשיעורים גבוהים יותר של מתן צדקה, התנדבות בקהילה ועזרה לזולת בקרב אנשים דתיים בהשוואה לחילונים.
עם זאת, המחקר המודרני מציג תמונה מורכבת יותר, המצביעה על פערים בין הדיווח העצמי לבין ההתנהגות בפועל, ועל תלות בהקשר החברתי:
מנגנון "העין הצופה" והטרמה דתית
חוקרים בפסיכולוגיה אבולוציונית, ובראשם ארה נורנזיאן (Ara Norenzayan), מציעים כי המניע להתנהגות המוסרית אינו בהכרח אלטרואיזם טהור, אלא תחושה של הימצאות תחת פיקוח.
תאוריית "האלים הגדולים" (Big Gods) גורסת כי האמונה בישות כל-יודעת המענישה על חטאים, יצרה מנגנון של "עין צופה" המעודד נורמות חברתיות.
תימוכין לכך נמצאו בניסויי הטרמה (Priming): נמצא כי כאשר נבדקים (דתיים וחילונים כאחד) נחשפו למילים או סמלים דתיים באופן לא-מודע לפני ביצוע מטלה, רמת היושר והנדיבות שלהם עלתה משמעותית.
המסקנה היא שהדתיות משמשת כמנגנון פסיכולוגי המפעיל רגשות של אחריות ופיקוח עצמי.
לצד הפרו-חברתיות, מחקרים רבים (החל משנות ה-40 של המאה ה-20) הצביעו על פרדוקס: רמת דתיות גבוהה נמצאת לעיתים קרובות במתאם חיובי עם דעות קדומות, גזענות וחוסר סובלנות כלפי קבוצות חוץ (כגון מיעוטים אתניים או להט"ב).
החוקר וסיליס סרוגלו (Vassilis Saroglou) מכנה זאת "אלטרואיזם מוגבל": הדתיות מחזקת מאוד את הסולידריות והעזרה ההדדית בתוך הקבוצה ("אנחנו"), אך עשויה להגביר את העוינות או הריחוק כלפי מי שנתפס כזר או מאיים על ערכי הקבוצה ("הם").
בעוד שבשאלונים לדיווח עצמי דתיים מדרגים את עצמם כמוסריים יותר, מבחנים התנהגותיים בשטח מראים תוצאות מעורבות.
הניסוי המפורסם ביותר בהקשר זה הוא "ניסוי השומרוני הטוב" של דרלי ובטסון (1973), שבו נבדקו תלמידי כמורה בדרכם לשאת דרשה.
הממצאים הראו כי הגורם שניבא האם יעצרו לעזור לאדם במצוקה לא היה מידת דתיותם או נושא הדרשה (אפילו אם היא עסקה במשל השומרוני הטוב), אלא מידת הלחץ שבו היו נתונים (האם מיהרו או לא).
מחקרים אלו מרמזים כי במצבי אמת, משתנים מצביים עשויים לגבור על נטיות אישיותיות או אמוניות.
בריאות, רווחה נפשית ואריכות ימים
הקשר בין דתיות לבריאות הוא אחד התחומים הנחקרים ביותר ברפואה המונעת ובפסיכולוגיה.
מטא-אנליזה מקיפה שפורסמה בכתב העת Journal for the Scientific Study of Religion (2003) ובחנה עשרות מחקרים, מצאה קשר חיובי עקבי בין דתיות לבין בריאות נפשית טובה יותר, המתבטאת ברמות נמוכות של דיכאון וחרדה ובשביעות רצון גבוהה מהחיים.
חוקרים, ובראשם הרופא והחוקר הרולד קניג, ממפים שלושה מנגנונים עיקריים שדרכם הדתיות משפיעה על הבריאות:
חלק ניכר מההשפעה המיטיבה של הדת מיוחס לגורמים סביבתיים והתנהגותיים:
הון חברתי: ההשתייכות לקהילה דתית מספקת רשת תמיכה חזקה, המפחיתה תחושות בדידות ומעניקה סיוע מעשי ורגשי בעתות משבר.
בדידות נחשבת כיום לגורם סיכון לתחלואה השקול לעישון.
ויסות התנהגותי: רוב הדתות אוסרות או מגבילות התנהגויות סיכון (כגון צריכת סמים, אלכוהול מופרזת או מתירנות מינית) ומעודדות סדר יום קבוע.
מחקרים על קהילות דתיות אדוקות, כגון האדוונטיסטים של היום השביעי בקליפורניה, מראים כי אורח חיים זה מוביל לתוחלת חיים ארוכה משמעותית מהממוצע ולשיעורים נמוכים של מחלות לב וסרטן.
הפסיכולוג קנת' פרגמנט טבע את המונח "התמודדות דתית" כדי לתאר כיצד האמונה מסייעת בעיבוד מצבי דחק.
הדת מספקת מסגרת קוגניטיבית ("מסגור מחדש") המעניקה פשר לסבל (למשל: "זהו ניסיון מהאל" או "הכול לטובה").
תחושת המשמעות והתקווה, לצד הפרקטיקה של התפילה והמדיטציה, הוכחו כמפחיתות את רמות הקורטיזול (הורמון הלחץ) ומחזקות את המערכת החיסונית.
למרות הממצאים החיוביים, המחקר מצביע גם על צד שלילי לדתיות.
פרגמנט מבחין בין התמודדות דתית חיובית לבין "התמודדות דתית שלילית" (Negative Religious Coping).
מצב זה מתרחש כאשר האדם תופס את מחלתו או את מצוקתו כעונש אלוהי, או כאשר הוא חש נטוש על ידי האל או הקהילה.
מחקרים מראים כי אנשים החווים "מאבק דתי", הכולל כעס על האל, ספקות מייסרים או פחד מגיהנום, סובלים מרמות גבוהות יותר של דיכאון, החלמה איטית יותר ממחלות ועלייה בסיכון לתמותה, בהשוואה לחילונים או למאמינים בעלי התמודדות חיובית.
הקשר בין דתיות לבין הצלחה עסקית והתנהגות יזמית הוא מורכב ורב-פנים.
עשרות מחקרים אמפיריים בנושא, הצביעו על כך שההשפעה של הדת על היזם אינה אחידה אלא תלויה בהקשר התרבותי ובסוג האמונה.
ביצועים פיננסיים מול עקרונות מוסריים
אחת הסוגיות המרכזיות במחקר היא השאלה האם דתיות תורמת לרווחיות העסק או פוגעת בה.
הממצאים מצביעים על מגמות מנוגדות:
השפעה חיובית: מחקרים מסוימים מראים כי הערכים הדתיים תורמים למוסר עבודה גבוה, יושרה ונאמנות, המובילים לביצועים עסקיים משופרים.
כך למשל, מחקר שהשווה בין חברות בבעלות נוצרית לחברות חילוניות בארצות הברית, מצא כי החברות ה"דתיות" הציגו שיעורי צמיחה גבוהים יותר במכירות ובתשואה על ההשקעה (ROI).
השפעה מעכבת: מנגד, מחקרים אחרים מצביעים על כך שמחויבות דתית עמוקה עשויה לבוא על חשבון הרווח הכלכלי המיידי.
מחקר שבחן יזמים הפועלים על פי ערכי הקונפוציאניזם מצא כי הדבקות בעקרונות המוסריים והעדפת טובת הכלל יצרה לעיתים "חיסרון תחרותי" במונחים פיננסיים קצרי-טווח, שכן היזמים סירבו למקסם רווחים באמצעים שנתפסו כבלתי מוסריים.
הדתיות משפיעה גם על האופן שבו יזמים מקבלים החלטות בתנאי אי-ודאות.
חוקרים מזהים שימוש ב"אינטליגנציה רוחנית", המאופיינת בהסתמכות על אינטואיציה ותחושת שליחות פנימית.
יזמים בעלי אוריינטציה דתית חזקה נוטים לקבל החלטות אסטרטגיות מתוך ביטחון ואמונה, המאפשרים להם ליטול סיכונים שלעיתים נראים לא-רציונליים במודלים כלכליים קלאסיים, אך מובילים לחדשנות וליצירתיות.
היבט נוסף הוא תפקידה של הדת כמשאב פסיכולוגי להתמודדות.
יזמות היא עיסוק הכרוך ברמות גבוהות של מתח, בדידות ואי-וודאות.
מחקרים מראים כי יזמים דתיים משתמשים באמונתם ובפרקטיקות כמו תפילה כדי לווסת לחצים, לשמור על אופטימיות ולמצוא משמעות גם בעתות משבר עסקי.
תחושת המשמעות העמוקה מסייעת במניעת שחיקה ומחזקת את החוסן הנפשי של היזם.
החברה הישראלית מתאפיינת במבנה דתי ייחודי, המאתגר את החלוקה הדיכוטומית המקובלת בשיח הפוליטי בין "דתיים" ל"חילונים".
מחקרים סוציולוגיים לאורך השנים מצביעים על כך שהדתיות בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל אינה מתפצלת לשני קטבים מנוגדים, אלא מתקיימת על פני רצף (Continuum) רחב של אמונות ופרקטיקות.
כיום, נהוג לחלק את החברה היהודית בישראל על פי הגדרה עצמית לארבע קבוצות עיקריות, כפי שמשתקף בסקרי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ודוחות מרכז המחקר פיו:
חרדים: הקבוצה בעלת המחויבות הדתית הגבוהה ביותר, המקפידה על קיום מצוות קלה כחמורה ושומרת על בידול תרבותי מהחברה הכללית.
דתיים: קבוצה המקיימת אורח חיים דתי והלכתי, אך משולבת בחברה הישראלית המודרנית (בניגוד לבידול החרדי).
מסורתיים: קבוצת ביניים ייחודית לישראל, המהווה חלק ניכר מהאוכלוסייה.
המסורתיים אינם מגדירים עצמם כדתיים (אינם בהכרח שומרים שבת כהלכתה), אך הם בעלי זיקה חזקה לדת, מאמינים בעקרי האמונה ומקיימים מגוון טקסים ומנהגים (כגון קידוש, כשרות וחגי ישראל) מתוך כבוד למסורת ולזהות הלאומית.
חילונים: הקבוצה המגדירה עצמה כלא-דתית.
עם זאת, מחקרים מראים כי הקטגוריה "חילוני" בישראל שונה מהמקובל במערב ("Secular"), שכן רוב החילונים בישראל מקיימים פרקטיקות דתיות מסוימות (כגון ברית מילה, ליל הסדר והדלקת נרות חנוכה) כחלק מהתרבות הלאומית-יהודית, ואחוז ניכר מהם מצהיר על אמונה באלוהים.
מעבר לחלוקה הקטגוריאלית, מחקרים חלוציים כדוגמת מדד הדתיות שפיתחו יהודה בן-מאיר ופרי קדם (1979), הראו כי החברה הישראלית מתנהלת על פי סולם גוטמן (Guttman scale).
זהו כלי מדידה המניח כי משתנים מסודרים באופן היררכי ו"מצטבר".
משמעות הדבר בהקשר הדתי היא שניבוי ההתנהגות הדתית הוא עקבי: אדם המקיים מצוות הנחשבות "מחמירות" (כגון שמירת שבת כהלכתה), יקיים בסבירות גבוהה מאוד גם מצוות הנחשבות "קלות" או עממיות יותר (כגון הדלקת נרות חנוכה), אך לא להפך.
ממצאי המחקר הראו מתאם גבוה בין שמירת מצוות (הממד ההתנהגותי) לבין אמונה (הממד האידאולוגי), והוכיחו כי למרות קיומן של הקבוצות המוגדרות, רוב הציבור היהודי בישראל נמצא בדרגות ביניים על הרצף, ולא בקצוות.
"יהדות ישראלית": זהות נזילה וביקורת הדיכוטומיה
בשנים האחרונות גוברת הביקורת במחקר הסוציולוגי על עצם השימוש בחלוקה הבינארית והנוקשה ("דתי" מול "חילוני") לניתוח החברה הישראלית.
חוקרים כמו יעקב ידגר טוענים כי הנגדה זו היא במידה רבה "הבניה פוליטית" מודרנית, שאינה משקפת את המציאות ההיסטורית והסוציולוגית, שבה הזהות היהודית בפועל היא לרוב היברידית (כלאיים) ומשלבת יסודות של מסורת ומודרניות שאינם ניתנים להפרדה דיכוטומית.
ידגר וצ'ארלס ליבמן טבעו את המושג "יהדות ישראלית" כדי לתאר תופעה זו.
בניגוד למושג המערבי של חילון (Secularization) המנבא נטישה של האמונה, ה"חילוני" הישראלי הממוצע מקיים פרקטיקות כמו ברית מילה, ליל הסדר וצום ביום כיפור.
סקרים של המכון הישראלי לדמוקרטיה (מרכז גוטמן) מראים באופן עקבי כי כ-80% מהיהודים בישראל מאמינים באלוהים, כולל אחוז ניכר מאלו המגדירים עצמם חילונים.
תופעה זו מוסברת בכך שהדת בישראל משמשת לא רק כאמונה תאולוגית, אלא כבסיס לזהות הלאומית והאתנית.
במקום המודל של קבוצות נפרדות וקשיחות, מחקרים עדכניים מצביעים על עידן של "זהות נזילה", שבו הגבולות מטשטשים.
דוח של המכון למדיניות העם היהודי מצביע על כך שהישראלים נעים ביתר חופשיות על הרצף הדתי, תופעה הבאה לידי ביטוי בצמיחת קבוצות כמו "דתל"שים" השומרים על זיקה למסורת או חילונים המאמצים פרקטיקות דתיות.
תהליך זה תואר במחקרם של שמואל רוזנר וקמיל פוקס כהיווצרות קבוצת רוב חדשה – "יהדות ישראלית" (כ-55% מהאוכלוסייה), המערבבת פרקטיקות יהודיות עם לאומיות ישראלית ממניעים תרבותיים-לאומיים.
בין ישראל לתפוצות: קהילתיות והזרמים הליברליים
הבדל בולט בין הדתיות בישראל לזו שבארצות הברית הוא מעמדם השולי יחסית של הזרמים הלא-אורתודוקסים (הרפורמים והקונסרבטיבים) בחברה הישראלית.
סוציולוגים כדוגמת צ'ארלס ליבמן הסבירו פער זה באמצעות ההבחנה המבנית בין שני המרכזים היהודיים:
בתפוצות (קהילה וולונטרית): במרחב שבו התרבות הכללית אינה יהודית, הזהות היהודית דורשת הכרעה אקטיבית והתאגדות וולונטרית (התנדבותית).
הזרמים הליברליים משגשגים שם משום שהם מספקים מסגרת קהילתית גמישה, המאפשרת שימור זהות ("יהדות של בית כנסת") בתוך עולם ערכים מודרני.
בישראל (תרבות הרוב): היהדות היא "ברירת המחדל" של המרחב הציבורי (שפה, לוח שנה, סמלים לאומיים), ולכן מתקיימת "יהדות של מדינה".
החילוני הישראלי אינו נזקק לבית כנסת כדי לתחזק את יהדותו; הוא "יהודי" מעצם חייו בישראל ושירותו בצבא.
מצב זה יצר בישראל תפיסה רווחת המכונה במחקר "בית הכנסת שאני לא הולך אליו הוא אורתודוקסי".
מכיוון שהישראלי החילוני אינו זקוק לדת כפלטפורמה קהילתית יומיומית, כאשר הוא בכל זאת נזקק לשירותי דת (באירועי מעגל חיים), הוא מעדיף את הטקס האורתודוקסי הנתפס בעיניו כ"אותנטי" וכמייצג ההיסטורי, גם אם אינו מקיים מצוות בחיי היומיום.
בדקדוק העברי ה"א המגמה היא מוספית מסוג סופית שמציינת יעד או מגמה.
המוספית נוספת לרוב למילים המציינות כיוון (ימינה־שמאלה, צפונה־דרומה, אחורה־קדימה), מקומות מופשטים (החוצה־פנימה) ומקומות מוגדרים (ארצה, הביתה, העירה).
במקרא ה"א המגמה מתווספת גם בשמות מקומות כגון ירושלימה, מצרימה .
השימוש בה דומה לשימוש במילות היחס אל/ל־, ואפשר להחליף בין שתי הצורות (ולפיכך אפשר לראות בה מעין יחסה):
"לפנות ימינה = לפנות לימין", "חזרתי הביתה = חזרתי אל הבית", (), ().
בשונה מהה"א המציינת נקבה (גדולה, אכלה, מילה) הנהגית במלרע, בכל מילה שהה"א בה היא ה"א המגמה ההגייה מלעילית.
ה"א המגמה נפוצה יותר בעברית מקראית קלאסית מאשר בעברית מקראית מאוחרת.
ה"א המגמה נזכרת בספרות התנאית:
בתנ"ך השימוש בה"א המגמה בשמות מקומות רגיל ונפוץ: מצרימה, ירושלימה, בבלה, צרפתה.
בעברית החדשה לא מקובל שימוש כזה, אך בתחילת תחיית העברית מתועדים שימושים דומים.
למשל בתרגיל "מודה אני לשחקן" שכתב ז'בוטינסקי בשביל להקת תא"י מופיע:
בשיר "בואי לאילת", שכתב ירון לונדון ושר ליאור ייני, מופיע באחת השורות המשפט
בימינו יש שמות יישובים שה"א המגמה מצורפת אליהם לכתחילה: נֵס צִיּוֹנָה (נס לציון), יָטְבָתָה (ליטבת).
דוברים רבים נוקטים מבנה מעין זה גם לשמות ערים המכילים נסמך וסומך.
תל אביב ← "תל אביבה".
אף על פי כן ה"א המגמה באה במקרא בנסמך ולא בסומך (), ולפיכך ציון המגמה בדרך המקרא הוא תִּלָּה אָבִיב.
גיבוב מילות יחס בצורות עם ה"א המגמה
כאמור, לה"א המגמה יש משמעות דומה למשמעות מילות היחס ל־ ואל, ולכן אין צורך לצרף אותן לצורות אלו (וכך גם את מילות היחס ב־ מ־ או מן.
עם זאת, לעיתים, מילות יחס מיותרות מצורפות לצורות שכבר יש בהן ה"א המגמה, מתוך חוסר הבנה שהצורות כבר מציינות כיוון, וגם בעקבות שימוש רב בהן ושחיקת משמעותן.
תהליך זה נקרא גיבוב, והוא מתועד הן בעברית המקראית הן בעברית החדשה.
הדוגמה הבולטת ביותר לתהליך כזה היא הצורות לְמַעְלָה, לְמַטָּה.
הצורות "מעלה" ו"מטה" מכילות את ה"א המגמה וציינו במקורן כיוון, אך מרוב שימוש בהן היו הצורות "למעלה" ו"למטה" לנפוצות יותר במקרא לעומת נרדפותיהן מַעְלָה, מַטָּה ומִמַּעַל.
לא תמיד שימוש רב גורם לגיבוב.
דת מצרים העתיקה הייתה מערכת מורכבת של אמונות וטקסים פוליתאיסטיים, שהיוו חלק בלתי נפרד מתרבות מצרים העתיקה.
היא התמקדה ביחסי הגומלין של המצרים עם אלוהויות שהאמינו שהם נוכחים בעולם ושהוא בשליטתם.
טקסים כגון תפילה ומנחות סופקו לאלים כדי לזכות בטובתם.
המנהגים הדתיים הפורמליים התרכזו בפרעונים, שליטי מצרים, כי האמינו כי הם בעלי כוחות אלוהיים מכוח מעמדם.
הם שימשו כמתווכים בין בני עמם לאלים, והיו מחויבים לקיים את האלים באמצעות טקסים ומנחות כדי שיוכלו לשמור על מאעת, עיקרון הסדר והצדק הקוסמי הנוכח בעולם, ולהדוף את איספת, כוח הכאוס.
המדינה הקדישה משאבים עצומים לטקסים דתיים ולבניית מקדשים.
אנשים יכלו לקיים יחסי גומלין עם האלים למטרותיהם, לפנות לעזרה באמצעות תפילה או לאלץ את האלים לפעול באמצעות קסם.
פרקטיקות אלה היו נבדלות מהטקסים והמוסדות הפורמליים, אך קשורים קשר הדוק.
המסורת הדתית העממית הלכה והתבלטה במהלך ההיסטוריה המצרית ככל שמעמדו של פרעה ירד.
האמונה המצרית בחיים לאחר המוות וחשיבותם של טקסי ומנהגי הלוויה ניכרות במאמצים הגדולים שנעשו כדי להבטיח את הישרדות נפשותיהם לאחר המוות - באמצעות בניית קברים מפוארים, קבורה עם חפצים ומנחות במטרה לשמר את הגוף והנפש.
שורשי הדת היו בפרהיסטוריה של מצרים והיא המשיכה להתקיים כ-3,500 שנה.
פרטי האמונה הדתית השתנו עם הזמן כאשר חשיבותם של אלים מסוימים עלתה וירדה, ויחסיהם המורכבים השתנו.
בתקופות שונות, אלים מסוימים זכו להכרה על פני האחרים, כולל אל השמש רע, האל היוצר אמון והאלה האם איסיס.
במשך תקופה קצרה, בתאולוגיה שפרעה אחנתון קידם, אל אחד, אתון, החליף את הפנתיאון המסורתי.
הדת והמיתולוגיה המצרית העתיקה הותירה אחריה כתבים ומונומנטים רבים, לצד השפעות משמעותיות על תרבויות עתיקות ומודרניות.
האמונות והטקסים המכונים בעידן המודרני "דת מצרים העתיקה", היו חלק בלתי נפרד מכל היבטי התרבות במצרים העתיקה.
בשפה המצרית לא היה מונח אחד התואם את תפישת הדת המודרנית.
הדת המצרית העתיקה כללה מערך עצום ומשתנה של אמונות ופרקטיקות, המקושרות על ידי ההתמקדות המשותפת שלהם ביחסי גומלין בין עולמם של בני האדם לעולם האלוהי.
מאפייני האלים שאכלסו את הממלכה האלוהית נקשרו בקשר הדוק להבנת המצרים את תכונות העולם בו חיו.
המצרים האמינו שתופעות הטבע הן כוחות אלוהיים בפני עצמם.
כוחות אלוהיים אלה כללו את היסודות, מאפייני בעלי החיים או כוחות מופשטים.
המצרים האמינו בפנתאון של אלים, שהיו מעורבים בכל היבטי הטבע והחברה האנושית.
מנהגי הדת היו מאמצים לקיים ולמצב את התופעות הללו ולהפוך אותן ליתרון אנושי.
מערכת פוליתאיסטית זו הייתה מורכבת מאוד, מכיוון שהאמינו כי אלים מסוימים קיימים בישויות שונות, ולחלקם תפקידים מיתולוגיים מרובים.
לעומת זאת, כוחות טבע רבים, כמו השמש, נקשרו לאלילים מרובים.
הפנתאון המגוון נע בין אלים בעלי תפקידים חיוניים ביקום לאלילים מינוריים או "שדים" עם פונקציות מוגבלות מאוד או מקומיות.
זה יכול לכלול אלים שאומצו מתרבויות זרות, ולעיתים גם בני אדם: פרעונים שנפטרו והאמינו שהם אלוהיים, ומדי פעם גם פשוטי העם שהפכו מכובדים כמו אמחותפ, שלאחר מותו עבדו את דמותו בתור אל.
תיאורי האלים באמנות לא נועדו כמייצגים מוחשיים של האופן שבו האלים עשויים להופיע, אם הם נראים לעיני בני אדם, מכיוון שהאופי האמיתי של האלים נתפס כמסתורי.
במקום זאת, התיאורים האמנותיים העניקו צורות מוכרות לאלים המופשטים, באמצעות דימויים סימבוליים כדי לציין את תפקידו של כל אל בטבע.
איקונוגרפיה זו לא הייתה קבועה, וניתן היה לתאר רבים מהאלים ביותר מצורה אחת.
אלים רבים נקשרו לאזורים מסוימים במצרים שבהם היו כתות שעבדו וסגדו להם.
עם זאת, הקשרים הללו השתנו עם הזמן, והן לא העידו על כך שהאל המזוהה עם מקום מקורו שם.
למשל, האל מונטו היה הפטרון המקורי של העיר תבאי.
עם זאת, במהלך תקופת הממלכה התיכונה הוא הוחלף על ידי אמון כאל המזוהה עם העיר, אף על פי שמקורו במקום אחר.
הפופולריות והחשיבות הלאומית של אלים לאומיים השתנו באופן דומה.
לאלילים היו יחסי גומלין מורכבים, אשר שיקפו חלקית את יחסי הגומלין של הכוחות שהם ייצגו.
המצרים קיבצו לעיתים קרובות אלים כדי לשקף מערכות יחסים אלה.
אחד הצירופים הנפוצים יותר היה שלישייה משפחתית המורכבת מאב, אם וילד, שלהם סגדו יחד.
לחלק מהקבוצות הייתה חשיבות רחבה.
קבוצה כזו, תשיעיית האלים, כללה תשע אלוהויות ומערכת תאולוגית שכללה מרכיבים מיתולוגיים של יצירה, מלכות וחיים שלאחר המוות.
היחסים בין אלוהויות יכולים לבוא לידי ביטוי גם בתהליך הסינקרטיזם, בו נקשרו שני אלים שונים או יותר ליצירת אלוהות מורכבת.
תהליך זה היווה הכרה בנוכחותו של אל אחד "אצל" אחר, כאשר האל השני קיבל תפקיד השייך לראשון.
קשרים אלה בין אלוהויות היו נזילים, ולא ייצגו מיזוג קבוע של שני אלים לאחד, והיו אלים שיכולים לפתח קשרים סינקרטיים מרובים.
לפעמים, סינקרטיזם שילב אלוהויות עם מאפיינים דומים מאוד.
בתקופות אחרות הוא הצטרף לאלים בעלי אופי שונה מאוד, כמו כאשר אמון, אל הכוח הנסתר, נקשר לרע, אל השמש.
האל שהתקבל, אמון-רע, איחד בכך את הכוח שמסתתר מאחורי הטבע עם הכוח הגדול והגלוי ביותר בטבע.
תפיסת היקום (הקוסמוס) המצרית התמקדה במאעת, מילה המקיפה כמה מושגים, כולל "אמת", "צדק" ו"סדר".
זה היה הסדר הקבוע והנצחי של היקום, הן בקוסמוס והן בחברה האנושית, ולעיתים קרובות הוא התגלם כאלילה.
הוא היה קיים מאז בריאת העולם, ובלעדיו העולם יאבד מלכידותו.
באמונה המצרית, מאעת היה כל הזמן מאוים מכוחות האי סדר, ולכן כל החברה נדרשה לקיימו.
ברמה האנושית פירוש הדבר שכל חברי החברה צריכים לשתף פעולה ולהתקיים יחד; ברמה הקוסמית פירושו שכל כוחות הטבע - האלים - ימשיכו לתפקד באיזון.
מטרה אחרונה זו הייתה מרכזית בדת המצרית.
המצרים ביקשו לשמור על מאעת בקוסמוס על ידי קיום האלים באמצעות מנחות ועל ידי ביצוע טקסים שדחו אי סדר והנציחו את מחזורי הטבע.
החלק החשוב ביותר בהשקפה המצרית על היקום היה תפיסת הזמן, שעניינה מאוד את תחזוקת ה"מאעת".
לאורך הזמן הליניארי, חזר על עצמו דפוס מחזורי, שבו מעת לעת התחדשה באירועים תקופתיים שהדהדו את הבריאה המקורית.
בין האירועים הללו היו שיטפון הנילוס השנתי והירושה ממלך אחד למשנהו, אך החשוב ביותר היה ה"מסע היומיומי" של אל השמש רע.
כשחשבו על צורת היקום, המצרים ראו את האדמה כמרחב שטוח של אדמה, המאויש על ידי האל גב, שעליו נשענה אלת השמים נות.
השניים הופרדו על ידי שו, אל האוויר.
מתחת לאדמה היה עולם תחתון מקביל ומעטפת עורקית, ומעבר לשמיים היה המרחב האינסופי של נו, הכאוס שהיה לפני הבריאה.
המצרים האמינו גם במקום שנקרא דואת, אזור מסתורי הקשור למוות וללידה מחדש, שאולי שכב בעולם התחתון או בשמיים.
בכל יום, האל רע עבר מעל פני האדמה על פני תחתית השמים, ובלילה הוא עבר דרך הדואת כדי להיוולד מחדש עם שחר.
באמונה המצרית, היקום היה מיושב על ידי שלושה סוגים של יצורים חשים: האחד היה האלים; אחר היה רוחם של בני אדם שנפטרו, שהתקיימו בתחום האלוהי ובעל יכולות אלים רבות; בני האדם החיים היו הקטגוריה השלישית, והחשוב שבהם היה פרעה, שגשר בין התחומים האנושיים והאלוהיים.
במשך השנים התלבטו האגיפטולוגים באיזה מידה נחשבו הפרעונים כאלים.
ככל הנראה שהמצרים ראו את הסמכות המלכותית עצמה ככוח אלוהי.
לכן, למרות שהמצרים הכירו בכך שפרעה הוא אנושי ונתון לחולשה אנושית, הם ראו בו זמנית כאל, מכיוון שכוח האלוהי של המלכות התגלם בו.
לכן הוא שימש כמתווך בין בני מצרים לאלים .
הוא היה המפתח לשמירה על מאעת, הן על ידי שמירה על צדק והרמוניה בחברה האנושית והן על ידי קיום האלים במקדשים ובמנחות.
מסיבות אלה הוא פיקח על כל הפעילות הדתית הממלכתית.
עם זאת, השפעתו ויוקרתו האמיתיים של פרעה עשויות להיות שונות מהצגתו בכתבים ותיאורים רשמיים, והחל בסוף תקופת הממלכה החדשה המאוחרת חשיבותו הדתית ירדה באופן דרסטי.
המלך היה קשור גם לאלים ספציפיים רבים.
הוא זוהה ישירות עם הורוס, שייצג את המלכות עצמה, והוא נחשב כבן של רע, ששלט והסדיר את הטבע, כשפרעה שלט וניהל את החברה.
בזמן הממלכה החדשה הוא נקשר גם לאמון, הכוח העליון ביקום.
עם מותו, המלך נעשה אלוהי לחלוטין.
במצב זה הוא זוהה ישירות עם רע, והיה קשור גם לאוסיריס, אל המוות והלידה מחדש ואביו המיתולוגי של הורוס .
מקדשי תמותה רבים הוקדשו לפולחן פרעונים שנפטרו כאלים.
למצרים היו אמונות משוכללות על המוות ועל החיים שלאחר המוות.
הם האמינו שבני אדם מחזיקים ב"קא", או בכוח חיים, שעזב את הגוף בנקודת המוות.
בחיים קיבלה ה"קא" את מזונה ממזון ושתייה, ולכן האמינו שכדי להחזיק מעמד לאחר המוות, על הקה להמשיך ולקבל מנחות מזון שאת מהותם הרוחנית היא עדיין יכולה לצרוך.
לכל אדם היה גם "בא", מכלול המאפיינים הרוחניים הייחודיים לכל אדם.
שלא כמו ה"קא", ה"בא" נשאר מחובר לגופה לאחר המוות.
טקסי הלוויות מצריים נועדו לשחרר את ה"בא" מהגוף כך שהוא יכול לנוע בחופשיות, ולהצטרף אליו עם ה"קא" כך שהוא יוכל לחיות כ"אקה".
עם זאת, היה חשוב גם כי גופת הנפטר תישמר, מכיוון שהמצרים האמינו כי ה"בא" חזר לגופו בכל לילה כדי לקבל חיים חדשים, לפני שיצא בבוקר כ"אקה".
במהלך תקופת הממלכה החדשה ביטל פרעה אחנתון את הפולחן הרשמי של אלים אחרים לטובת אל השמש, אתון.
במחקר ההיסטורי האירוע נחשב כמופע הראשון של מונותיאיזם אמיתי בהיסטוריה, אם כי הפרטים של התאולוגיה האתוניסטית עדיין לא ברורים וההצעה שהוא היה מונותאיסטי שנויה במחלוקת.
הרחקתם של אלים אחרים פרט לאל אחד מהפולחן הייתה סטייה רדיקלית מהמסורת המצרית, ויש הרואים באחנתון דוגל במונולטריזם ולא כמונותאיזם, מכיוון שהוא לא הכחיש באופן אקטיבי את קיומם של אלים אחרים; הוא פשוט נמנע מלסגוד להם למעט אתון.
תחת ממשיכיו של אחנתון חזרה מצרים לדתה המסורתית, ואחנתון עצמו הושמץ ככופר.
בשעה שלמצרים לא היה שום כתבי קודש מאוחדים, הם הפיקו כתבים דתיים רבים מסוגים שונים.
יחד הטקסטים השונים מספקים הבנה נרחבת, אך עדיין לא שלמה, של פרקטיקות ואמונות דתיות מצריות.
מיתוסים מצריים היו סיפורים מטפוריים שנועדו להמחיש ולהסביר את פעולות האלים ותפקידיהם בטבע.
פרטי האירועים שסיפרו יכולו להשתנות ולהעביר נקודות מבט סמליות שונות על האירועים האלוהיים המסתוריים שתיארו, ולכן ישנם מיתוסים רבים בגרסאות שונות וסותרות.
נרטיבים מיתיים נכתבו לעיתים רחוקות במלואם, ולעיתים קרובות טקסטים מכילים רק פרקים או רמיזות למיתוס גדול יותר.
הידע על המיתולוגיה המצרית, נובע, אם כן, בעיקר ממזמורים המפרטים את תפקידיהם של אלוהים ספציפיים, מטקסטים פולחניים המתארים פעולות הקשורות לאירועים מיתיים, ומטקסטים נלווים המזכירים את תפקידיהם של אלוהים רבים בעולם הבא.
מידע מסוים גם ניתן על ידי רמיזות בטקסטים חילוניים.
לבסוף, יוונים ורומאים, דוגמת פלוטרכוס, תיעדו כמה מן המיתוסים בסוף ימי מצרים העתיקה.
בין המיתוסים המצריים המשמעותיים היו סיפורי הבריאה.
על פי סיפורים אלה, העולם התגלה כמרחב יבש באוקיינוס הראשוני של הכאוס.
מכיוון שהשמש חיונית לחיים על פני האדמה, העלייה הראשונה של האל רע סימנה את רגע הופעתה זו.
צורות שונות של המיתוס מתארות את תהליך הבריאה בדרכים שונות: הפיכת האל הקדום אתום לאלמנטים היוצרים את העולם, כנאומו היצירתי של האל האינטלקטואלי פתח, וכמעשה של הכוח הנסתר של האל אמון.
ללא קשר לריאציות אלה, פעולת הבריאה ייצגה את ההתבססות הראשונית של מאעת ואת הדפוס למחזורי הזמן הבאים.
החשוב מכל המיתוסים מצריים היה מיתוס אוסיריס.
הוא מספר על השליט האלוהי אוסיריס, שנרצח על ידי אחיו הקנאי סת, אל המזוהה לעיתים קרובות עם התוהו ובוהו.
אחותו ואשתו של אוסיריס, איסיס, הקימה אותו לתחייה כדי שיוכל להביא יורש, הורוס.
אוסיריס נכנס אז לעולם התחתון והפך לשליט המתים.
לאחר שגדל, לחם הורוס והביס את סת כדי להפוך למלך בעצמו.
הקשר של סת לכאוס, והזיהוי של אוסיריס והורוס כשליטים החוקיים, סיפק רציונל לרצף פרעוני והציג את הפרעונים כמקיימי הסדר.
במקביל, מותו ולידתו מחדש של אוסיריס היו קשורים למעגל החקלאי המצרי, בו גידלו שגשגו הגידולים בעקבות הצפת הנילוס באביב, וסיפקו תבנית לתחיית נפשות האדם לאחר המוות.
מוטיב מיתי חשוב נוסף היה המסע של רע דרך הדואת בכל לילה.
במהלך המסע הזה נפגש רע עם אוסיריס, ששימש שוב כסוכן התחדשות, כך שחייו התחדשו.
הוא גם נלחם כל לילה עם אפפ, אל הנחש המתפתל שמייצג כאוס.
תבוסתו של אפפ והמפגש עם אוסיריס הבטיחו את עליית השמש למחרת בבוקר, אירוע שייצג לידה מחדש וניצחון הסדר על הכאוס.
נהלי הטקסים הדתיים נכתבו לעיתים קרובות על פפירוסים, אשר שימשו כהוראות לביצוע הטקס.
טקסטים פולחניים אלה נשמרו בעיקר בספריות המקדש.
על המקדשים עצמם היו רשומים גם טקסטים כאלה, ולעיתים קרובות מלווים באיורים.
בניגוד לפפירוסים, כתובות אלה לא נועדו להוראות, אלא נועדו להנציח את הטקסים באופן סמלי גם אם במציאות, אנשים חדלו לבצע אותם.
טקסטים של קסמים מתארים גם הם טקסים, אם כי טקסים אלה היו חלק מהלחשים ששימשו למטרות ספציפיות בחיי היומיום.
למרות מטרתם הארצית, מקורם של רבים מהטקסטים הללו גם בספריות המקדש ובהמשך הופצו בקרב האוכלוסייה הכללית.
המצרים הפיקו תפילות וזמירות רבות שנכתבו בצורה של שירה.
מזמורים ותפילות עוקבים אחר מבנה דומה ומובחנים בעיקר במטרות שהם משרתים.
מזמורים נכתבו כדי להלל אלים מסוימים.
כמו טקסטים פולחניים, הם נכתבו על פפירוסים ועל קירות המקדשים, וכנראה נאמרו כחלק מהטקסים הפולחניים.
רובם בנויים על פי נוסחה ספרותית מוגדרת, שנועדה לפרש את הטבע, ההיבטים והפונקציות המיתולוגיות של אלוהות נתונה.
הם נוטים לדבר בצורה מפורשת יותר על תאולוגיה בסיסית מאשר כתבים דתיים מצריים אחרים, והפכו לחשובים במיוחד בממלכה החדשה, תקופה של שיח תאולוגי פעיל במיוחד.
תפילות עוקבות אחר אותו דפוס כללי כמו מזמורים, אך פונות לאל הרלוונטי באופן אישי יותר, ומבקשות ברכות, עזרה או סליחה על מעשים לא נכונים.
תפילות כאלה הן נדירות לפני הממלכה החדשה, דבר המצביע על כך שבתקופות קודמות לא ניתן היה להניח כי אינטראקציה אישית ישירה כזו עם אלוהות אפשרית, או שלפחות הייתה פחות סיכוי לבטא אותה בכתב.
הם ידועים בעיקר מכתובות על פסלים ועמודים שנותרו באתרים קדושים כמנחות.
בין הכתבים המצריים המשמעותיים ביותר והנשמרים ביותר הם כתבי הלוויה שנועדו להבטיח שנשמות שנפטרו יגיעו לחיים שלאחר המוות.
המוקדמים מביניהם הם טקסטי הפירמידה.
הם אוסף רופף של מאות לחשים שנכתבו על קירות הפירמידות המלכותיות בתקופת הממלכה הקדומה, שנועדו לספק את האמצעים להצטרף לחברת האלים בחיים שלאחר המוות.
הכישופים מופיעים בסידורים ובצירופים שונים, ומעטים מהם מופיעים בכל הפירמידות.
בסוף תקופת הממלכה הקדומה החל להופיע בקברים גוף חדש של לחשי לוויה, שכלל חומר מטקסטי הפירמידה, שכתובים בעיקר על ארונות קבורה.
אוסף כתבים זה מכונה טקסטים של ארונות קבורה, ולא היה שמור לבני מלוכה, אלא הופיע בקברים של פקידים שאינם מלכותיים.
בממלכה החדשה צמחו כמה כתבי הלוויה חדשים, מהם הידוע ביותר הוא ספר המתים.
שלא כמו הספרים הקודמים, לעיתים קרובות הוא מכיל איורים נרחבים.
הספר הועתק על פפירוס ונמכר לפשוטי העם שיונחו בקבריהם.
מקדשים התקיימו מראשית ההיסטוריה המצרית, ובשיא הציוויליזציה המצרית הם היו קיימים ברוב עיירותיה.
הם כללו גם מקדשי מתים, שנבנו כדי לשרת את רוחם של פרעונים שנפטרו ומקדשים המוקדשים לאלים פטרונים, אם כי ההבחנה הייתה מטושטשת מכיוון שאלוהות ומלכות היו קשורים זה לזה באופן הדוק.
המקדשים לא נועדו כמקומות לפולחן על ידי האוכלוסייה הכללית, ולפשוטי העם היה מערך מורכב של פרקטיקות דתיות משלהם.