tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טל של תחייה: מכתבים ראשונים של אנשי אמונה לאחר השואה, מוסד הרב קוק, תשפ"א (2020)
בנות עמי מטלז: אסתר פרבשטין ובן ציון קליבנסקי, מוסד הרב קוק, תשפ"ד (2024)
ידי משה, כתבי הרב משה קלנברג, דרשות ממחנה לה-לנד בצרפת הצפונית, מכללה ירושלים תשס"ה (2005)
זיכרון בספר – השואה במבואות לספרות הרבנית, עורכים: אסף ידידיה, נתן כהן ואסתר פרבשטיין, הוצאת ראובן מס, 2008
עלי מרורות: רבי יהושע משה אהרונסון, מוסד הרב קוק, תשע"ד (2013)
מטלז עד טלז: יומנו של הרב חיים שטיין, מכללה ירושלים, המרכז לחקר השואה, תשע"ה (2015)
אומנם נר רוחני דולק בי: יומנו של תלמיד חכם מדוקלה, עורכות: אסתר פרבשטין וחוי דרייפוס, יד ושם, 2018
לכתוב עד כלות: יומנה של נערה מגטו לודז', עורכות: אסתר פרבשטין, מיכל אונגר, הדסה חלמיש, מכללה ירושלים ומוסד הרב קוק, 2018
אגרות מווילנה בענייני הצלה, מכלול ט', תשנ"ה, 75-95
ד' אמות של הלכה - במחיצת כתביו של רב קהילה בימי השואה.
סיני, הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים.
כי עליך הורגנו, התכוונות במעשה קידוש השם בימי השואה.
יומנים וזיכרונות כמקורות היסטוריים – יומנו וזיכרונותיו של הרב יהושע משה אהרונסון, קובץ מחקרים יד ושם ט"ז תשנ"ח
הערות על הצלת הרבי מבעלז, בשדה חמד 3 תשנ"ח, ארגון המורים הדתיים
רופא חייל יהודי מגרמניה במחנה עבודה בפולין במלחמת העולם השניה.
קול ה' באש: דרשות רבי קלונימוס שפירא, האדמו"ר מפיסצנה, בגטו ורשה.
כתב העת בשביל הזיכרון, בהוצאת בית הספר להוראת השואה ביד ושם, שבט תשס"ב
קברניטים בספינה טובעת: רבנים בפולין בימי השואה לאור כתביהם.
מבט מקרוב על היודנראט, זיכרונותיה של אשת חבר היודנראט הראשון בוורשה.
קובץ מחקרים יד ושם ל"ג תשס"ה
הנער, הרב והפליטים בבודפשט 1944. דפים לחקר השואה כ' תשס"ו, בהוצאת אוניברסיטת חיפה
הגבר ראה עוני עמו: זיכרונות הרב יעקב אביגדור מדרוהוביץ'.
מבואות רבניים כטקסט היסטורי של השואה: הרב, הנער והפליטים בבודפשט 1944. דפים לחקר השואה כ' (תשס"ו) 81-111.
זיכרון עלי ספר : הנצחת השואה בספרי תורניים, בתוך זיכרון בספר (ירושלים, תשס"ח) 13-37.
אני רוצה להיות שייך ליעקב.
תיבתו של משה, מבט מחדש ביומנו של משה פלינקר, מכלול 2 שבט תש"ע.
התמודדות הלכתית של נשים בשואה.
מנהיגות ושיקום, חלקם של הרבנים בשיקום הדתי של שארית הפליטה.
הינדה אסתר זינגר קרֶייטמן (בפולנית: Ester Kreitman; ביידיש: קרייטמאַן; 31 במרץ 1891 – 13 ביוני 1954) הייתה סופרת יידיש, אחותם הבכורה של הסופרים יצחק בשביס-זינגר (חתן פרס נובל לספרות) וישראל יהושע זינגר.
קרייטמן נולדה לרב פינחס מנחם זינגר בבילגוריי שבפולין, בת בכורה מבין ארבעה אחים.
בנה מספר כי בינקותה נמסרה למינקת שטיפלה בה ללא חום ואהבה במהלך שלוש השנים הראשונות לחייה.
אמה, אשר ביקרה אותה פעם בשבוע, לא נגעה בה.
בילדותה לא זכתה להשכלה מקפת כאחיה הצעירים, איש לא עודד אותה לפנות לכתיבה והיא הופנתה למלאכות אחזקת הבית.
ברומן הראשון של קרייטמן מופיעות תמונות רבות המתארות את תשוקות הדמות הנשית העיקרית להשכלה, דוגמת הציפייה להגעת מוכר הספרים לעיירה, חלומות על הפיכה למלומדת והסתרת ספר לימוד ברוסית מגברי המשפחה, על מנת שלא ידעו שהיא לומדת בסתר.
על אף שהחוקרים את בשביס-זינגר מתייחסים לספרה זה כמקור לאפיזודות בתולדות המשפחה, קרייטמן עצמה כתבה את הספר כרומן בדיוני ומעולם לא הצהירה כי הוא אוטוביוגרפי.
בשנת 1910 עברה המשפחה לוורשה שם השלימה קרייטמן את השכלתה העצמית בשיעורי ערב חופשיים.
בוורשה גם השתייכה לזמן מה לחוג הבית הסוציאליסטי "krayz".
בשנת 1912 הסכימה אסתר לנישואין בשידוך לאברהם קרייטמן, מלטש יהלומים, ועברה להתגורר איתו באנטוורפן שבבלגיה.
האירועים הסובבים את החתונה מתוארים ברומן השני שפרסמה, וכן באוסף האוטוביוגרפי "בית הדין של אבא" של אחיה הצעיר, יצחק בשביס-זינגר.
באנטוורפן ילדה את בנה היחיד, העיתונאי מוריס קרייטמן (שנודע מאוחר יותר בשם העט מוריס קאר (Maurice Carr), ובשם העט הספרותי שלו מרטין לאה (Martin Lea)).
במהלך מלחמת העולם הראשונה ברחה עם משפחתה ללונדון, שם חייה את שארית חייה, להוציא שתי נסיעות ארוכות לפולין.
נישואיה של קרייטמן לא היו מאושרים ביותר, והיא ובעלה היו שניהם קשי יום.
בעבור הכנסה נוספת תרגמה קרייטמן יצירות קלאסיות באנגלית ליידיש.
קרייטמן נפטרה בלונדון בשנת 1954.
על אף שהייתה הראשונה במשפחתה לכתוב, פרסמה קרייטמן בשלב מאוחר יחסית בחייה.
הרומן הראשון שלה, דער שדים־טאנץ (מחול השדים), ראה אור בוורשה בשנת 1936, עת קרייטמן הייתה בת 45, ותורגם בשנת 1946 לאנגלית בידי בנה תחת הכותרת "דבורה" (Deborah).
הרומן השני שלה, בריליאנטן (יהלומים), ראה אור בלונדון בשנת 1944, ואוסף סיפורים קצרים שלה התפרסם בשנת 1949. רבות מיצירותיה עוסקות במעמד האישה, במיוחד זו המשכילה, בקרב יהדות אשכנז.
יצירות אחרות עוסקות ביחסים בין-מעמדיים ואחדים מסיפוריה הקצרים מתרחשים בלונדון תחת הבליץ, במהלך מלחמת העולם השנייה, אותה חוותה.
בנוסף פרסמה מספר סיפורים קצרים נוספים, שלא נאספו בספר.
ספריה לא זכו לחשיפה גדולה ובמידה מסוימת היא נשכחה עד להדפסה מחודשת של ספרה "דבורה" באנגלית בשנת 1983 (הספר זכה להדפסות נוספות בהוצאות שונות בשנים 1983 ו-2004).
כתוצאה מהתעניינות מחודשת זו תורגם גם אוסף הסיפורים שלה בשנת 2004 תחת הכותרת "Blitz and Other Stories", והרומן הראשון שלה עתיד אף הוא להתפרסם בתרגום לאנגלית במהלך שנת 2007. בנוסף תורגמו יצירותיה לצרפתית, גרמנית, הולנדית וספרדית.
בין תרגומיה מאנגלית ליידיש ניתן למנות את "מזמור לחג המולד מאת צ'ארלס דיקנס ואת המדריך לסוציאליזם וקפיטליזם לאישה האינטליגנטית (The Intelligent Woman's Guide to Socialism and Capitalism) מאת ג'ורג' ברנרד שו.
יצירתה די נײַע וועלט (העולם החדש) תורגמה לעברית על ידי דורי פרנס בשנת 2022
יחסיה עם אחיה היו מורכבים.
בנה מספר כי קרייטמן נהגה לדבר אודות אחיה לעיתים קרובות עד שביקרה את משפחתה בפולין בשנת 1936 וחשה דחויה, מאז חדלה לדבר עליהם.
בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה סירב אחיה יצחק לסייע לה להגר לארצות הברית.
הוא גם לא ענה למכתביה ולא סייע לה כלכלית, על אף שמצבו היה טוב יחסית ואילו היא נזקקה לסיוע.
כפי הנראה לא זכתה קרייטמן לעידוד או סיוע מצד אחיה בכתיבתה.
כך, למשל, אף לא אחד מספריה זכה להיסקר בעיתון האמריקאי היידישאי הנפוץ "פארווערטס", בו עבדו שני אחיה.
עם זאת, השפעתה של קרייטמן על שני אחיה ניכרת ביצירותיהם שלהם.
בספרו של ישראל יהושע "יושע עגל" (1932) מופיעה דמותה של אישה מפתה בלתי מאושרת ובלתי יציבה, אשר נראה כי היא מבוססת על דמותה של קרייטמן.
בספרו של בשביס-זינגר "השטן בגוריי" מופיעה נערה תמימה שכורעת תחת הנסיבות, אשר נושאת את מאפייניה וייחודה של קרייטמן, אשר סבלה מאפילפסיה, או ממצב נפשי או פיסי אחר עם סימפטומים דומים, ואשר אובחנה מאוחר יותר בחייה כפרנואידית.
בספרו "בית הדין של אבא" מוקדש סיפור שלם לאחותו, שנקרא בשם 'אחותי'.
בסיפור, האחות מוצגים פרטים ביוגרפיים רבים על האחות, וכן רשמים סובייקטיביים של אחחה אודותיה, דוגמת דימויה לבתולה מלודמיר והתייחסויות למצבה הנפשי ולנישואיה.
בשביס-זינגר כותב בסיפור זה שמכתביה של אחותו לחתנה המיועד: "היו הניצוץ הספרותי הראשון שהאיר במשפחתנו" ושבאופנים שונים הציתו את היצירה אצל אחיו ומאוחר יותר אצלו.
בשביס-זינגר עצמו הצהיר כי אחותו הייתה המודל לדמות הבדיונית "ינטל", אישה בעלת רקע מסורתי המבקשת ללמוד יהדות.
הוא גם החשיב את אחותו כ"סופרת היידישאית הטובה ביותר" אותה הכיר, אך גם כמישהי שקשה להסתדר איתה, ושאל: "מי יכול לחיות עם הר-געש?".
בשביס-זינגר אף הקדיש אחד מספריו "לזכרה של אחותי האהובה".
דער שדים-טאנץ (מחול השדים), ורשה, 1936
מספריה תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
and Isaac Bashevis Singer", בהוצאת הספרים האמריקאית White Goat Press ממרכז ספרי יידיש מאמהרסט, מסצ'וסטס, יצא לאור במהלך 2023 לאחר כ-20 שנה מפטירתו של בנה
פרסום ספור חייה ויצירתה במסגרת סדרת נשים פורצות דרך של אנו - מוזיאון העם היהודי ובשיתוף הרשות לקידום מעמד האישה.
אסתר רזיאל-נאור (29 בנובמבר 1911 – 11 בנובמבר 2002, ו' בכסלו ה'תשס"ג) הייתה חברת הכנסת מטעם תנועת החרות וקודם לכן חברת מפקדת האצ"ל, מורה במקצועה.
אחותו של מפקד האצ"ל דוד רזיאל.
נולדה בעיירה סמרגון שבאזור וילנה, כנצר למשפחת רבנים, בתם של בלומה לבית גורדין ומרדכי רזיאל (רוזנסון) (1880–1962), מחנך עברי.
ב-1914 עלתה עם הוריה ואחיה, לארץ ישראל, בעקבות הזמנה שקיבל אביה ללמד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגלתה משפחתה למצרים על ידי הטורקים יחד עם כל יהודי הארץ שהיו נתינים רוסיים, משם חזרה לרוסיה ושבה לארץ בשנת 1923.
סיימה את בית-המדרש למורות על שם לוינסקי בתל אביב, וב-1935 עברה לירושלים, שם לימדה בבית-ספר בשכונת תלפיות.
ב-1932 הצטרפה לבית"ר וארגנה את "התאים הלאומיים".
במקביל לפעולתה באצ"ל ובבית"ר, המשיכה לעסוק בהוראה.
היא הקפידה שלא לנהל תעמולה בקרב תלמידיה בבית הספר היסודי בו לימדה, אך סיכת בית"ר שענדה באחד הימים הובילה לפיטוריה.
לאחר שפוטרה, חזרה רזיאל-נאור לתל אביב, שם צורפה בשנת 1934 לקורס מפקדי כיתות בפיקודו של אהרון חייכמן.
ב-1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הצטרפה לאצ"ל בעקבות אחיה דוד רזיאל.
באצ"ל גברו קולות הקוראים לתגובה צבאית נגד הערבים.
כחלק מההכנות לקראת פעולות תגמול, נשלחה אסתר לבית-החולים "הדסה" בתל אביב כדי לעבור הכשרה בקורס לעזרה ראשונה.
באוגוסט 1936 לקחה רזיאל-נאור לראשונה חלק בפעולת תגמול.
הפעולה, שכללה יריות וזריקת רימונים לעבר רכבת חולפת, באה כתגובה לזריקת רימון יד מתוך רכבת שעשתה דרכה ליפו, אל רחוב הרצל בתל אביב, שכתוצאה מהתפוצצותו נהרג ילד ומספר אנשים נפצעו.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1939, הייתה לקריינית הראשונה בתחנת השידור של האצ"ל, קול ציון הלוחמת, וכן עסקה בכתיבה בעיתון "המשקיף", ולאחר סגירתו, בביטאון תנועת החרות.
בשנת 1943 צורפה למפקדת האצ"ל.
ב-4 במרץ 1944 הובא לבית הוריו של דוד רזיאל משדר רדיו, לאחסון ללילה אחד.
באותו לילה ערכה המשטרה הבריטית חיפוש בבית, החרימה את המשדר ועצרה את רזיאל-נאור ואת בעלה יהודה נאור.
בעקבות המקרה, פתח שירות המודיעין של האצ"ל בחקירה כדי לחשוף את זהות המלשין.
לידי הארגון הגיע מכתב סודי ששלח מטה הבולשת הבריטית ובו אינפורמציה על קשריו של יעקב חילביץ', מראשי המוסד הכספי "מס חזית ישראל" שעסק באיסוף כספים עבור האצ"ל, עם הבולשת.
חודשיים לאחר מכן, משלא הצליחו חברי האצ"ל להביא את חילביץ' לארץ ישראל למסור את גרסתו, גזר עליו בית דין מיוחד של הארגון עונש מוות.
רזיאל-נאור הובאה לבית הסוהר לנשים בבית לחם כשהיא בהריון.
בעלה, יהודה, נלקח לבית-הסוהר בעכו ומאוחר יותר הוגלה לאפריקה, שם שהה ארבע שנים וחצי, עד להקמת מדינת ישראל.
ב-18 באוגוסט 1944, לאחר שבעה חודשי מעצר, שוחררה, וכעבור זמן קצר ילדה את בתה.
על רזיאל-נאור הוטל מעצר בית, והיא נלקחה לחקירה לעיתים תכופות.
ב-22 ביולי 1946, לאחר פיצוץ מלון המלך דוד, נעצרה שוב ונשלחה למחנה המעצר בלטרון, שם שהתה מספר שבועות.
לאחר שחרורה המשיכה המשטרה הבריטית לפקח עליה, ולכן נמנע ממנה להמשיך בפעילות מחתרתית.
לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, חזרה רזיאל-נאור לפעילות בתחנת השידור של האצ"ל, ולאחר קום מדינת ישראל הצטרפה לתנועת החרות ונבחרה מטעמה לכנסת, מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השביעית.
לאורך 25 שנות כהונתה בכנסת שימשה יו"ר הסיעה והייתה נציגתה בוועדת החינוך והתרבות.
בשנת 1974, בבחירות לכנסת השמינית, התמודדה במקומה במשבצת הנשים גאולה כהן.
אסתר רזיאל-נאור נטמנה בבית הקברות סנהדריה בעיר.
היא הותירה אחריה שלושה ילדים: אריה נאור, מזכיר הממשלה בשתי ממשלותיו של מנחם בגין, דוד ואפרת.
בשנת 2011 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמה בשכונת חומת שמואל (הר חומה).
אסתר קִיֶרָה חאנדאלי (Esther Kyra Handali, (1539–1590)), יהודייה, סוכנת החצר הייתה אשת מפתח בחצר הסולטנים באיסטנבול בסביבות שנת 1600.
נולדה באימפריה העות'מאנית, למשפחה ממעמד צנוע.
היא ובעלה, אליהו חאנדאלי, התחילו בעסק מסחרי קטן של קוסמטיקה ותכשיטים זולים.
קירה התאלמנה מבעלה בשנת 1548 והייתה אז גבירה בשנות העשרים המאוחרות לחייה.
היא החלה להתרכז באספקת שירותים לנשים בהרמון של הסולטאן סולימאן המפואר, אשר נאסר עליהן ליצור קשר עם גברים מחוץ למשפחה, והן יכלו להסתובב רק בארמון, לפי החוק המוסלמי.
אסתר הייתה חלק מאותן יהודיות חצר - יהודיות שהיו סוכנות של נשים גבוהות בהרמון הסולטאנים והיוו את צינור הקשר שלהן עם העולם החיצון.
נשים יהודיות נחשבו לאירופאיות מספיק על מנת שיוכלו לתקשר עם נשים בהרמון ומחוצה לו.
חלקן של הנשים היהודיות מן המעמדות הנמוכים התפרנסו על ידי קנייתם של מוצרי ריקמה ותפירה מידי נשים מוסלמיות ומכירתם בשווקים.
במאות ה-16 וה-17 הגיעו כמה מנשות הארמון אלה, בראש ובראשונה אמהות הסולטאנים, לידי השפעה פוליטית של ממש על ענייני הקיסרות העותמאנית.
נשים אלו נקראו קיירה, מלה שמוצאה יווני.
אסתר קירה הפכה להיות הסוכנת של נשות ההרמון, היא רכשה עבורן בגדי משי, אבנים יקרות, כלים לבית ועוד.
אסתר הייתה בולטת בין הנשים שהייתה להן השפעה בחצר העות'מאנית בסוף המאה ה-16.
אסתר, אלמנתו של אליהו חאנדאלי, הייתה פעילה לפני 1566, ושירתה שלושה סולטאנים.
התקופה הזו של סוף המאה ה – 16 היא תקופת סיום שלטון עשרת הסולטנים הגדולים, כשסולימאן המפואר הלך לעולמו ב – 1566. אחריו עולה סלים השני, בנו של סולימאן, שמשל עד 1574.
סלים עלה לשלטון בזכות אמו ובזכות תככים ורצח אחיו.
סלים לא היה מוכשר כאביו, אבל המינויים בממשל נעשו עוד בימי אביו והוזיר הגדול היה עדיין מינוי של סולימאן והעניינים ממשיכים להתנהל על מי מנוחות.
לאחר סלים עלה מוראד השלישי, שמשל בין 1574 – 1595. אחריו עלה מחמת השלישי שמשל עד 1603. הבא היה אחמת הראשון, שמשל בין השנים 1603 – 1617.
התקופה הזו של הסולטנים האלה היא תקופת הירידה של העותמאנית.
השלטון עדיין עובר מאב לבן ואחר כך מתחיל לעבור מאח אחד לשני.
שיטת רצח האחים הפסיקה והיורשים הפוטנציאליים נשמרו בתוך ארמון שנודע בשם קפס, שלא היה חסר להם דבר בו, אך יצאו משם מנוונים ולוקים בנפשם.
כאן מתחילים הסולטנים הראשונים שהם יצירי הקפס.
בתקופה הזו, שמכונה לעיתים סולטנות הנשים, ישנה השפעה גדולה מאוד לנשים בהרמון על המתרחש באדמיניסטרציה והפוליטיקה בהרמון.
מי שקובעות מי יעלה אחד כנגד השני ולמעשה גם מנהלות את הפוליטיקה והכלכלה ומטפחות קשרים בין לאומיים הן הנשים והאמהות.
בתחילת דרכה בהרמון, אסתר שימשה כספקית תכשיטים לנשות הארמון ובהמשך חייה הייתה הספקית הראשית לנשות הארמון.
בנוסף לכך, אסתר קיבלה זיכיון לקבלת מיסים מחוות בתקופתו של הסולטאן מוראד השלישי ובתקופתו של הסולטאן מוחמד השלישי.
כל זאת בזכות קשריה עם אימו של הסולטאן מורד ועם אשתו המועדפת עליו.
הסולטאן ואשתו נעזרו באסתר לא רק לצורך קניית מוצרים להרמון, אלא גם עזרה להם בעצות דיפלומטיות וביצירת קשרים עם הנציגויות האירופיות באיסטנבול.
אשתו של מוראד השלישי, ואלידי סאפ'יי, היא זו שהייתה המחברת של אסתר להרמון.
היא גם השפיעה על בנה, מוחמד השלישי לתת כח רב בידיה של אסתר, עד כדי כך שניתן לה העיסוק במינויים של שרי החיל והפרשים, הידועים גם בשם סיפאים או יניצ'רים.
כמו כן הצליחה אסתר להעניק לבנה, משה, את התפקיד של המוכס הראשי באיסטנבול.
אסתר הצליחה לצבור רכוש רב והיא נודעה כגוף בעל השפעה בחצר הסולטנות.
היא השתמשה בהונה הרב על מנת לתמוך בתלמידים, לעזור בהדפסת ספרים בעברית, ולתמוך בסוחרים שעסקיהם נשדדו בזמן שרפה.
ביתה היה פתוח לרווחה בפני חכמים וסופרים וכן בפני עניים ואביונים, אלמנות ויתומים.
ניתן להבין מציטוט זה עד כמה היה רם מעמדה בקרב הקהילה היהודית באיסטנבול.
נסיבות מותה קשורות היו לסכסוך בינה ובין אחד מראשי הצבא.
אותו קצין הגיע לביתה ובידו סכום כסף גדול על מנת להשיג בעבורו מינוי לאחד מראשי חיילות הפרשים.
שר נוסף שמע על המקרה והגיע אל רחל לדרוש את המשרה בהביאו סכום גדול יותר מן הקצין האחר.
כששמע זאת הקצין הראשון, כעס מאוד ודרש מאת שר העיר איסטנבול, חליל פחה, אישור לנקום בה וכן קיבל אותו.
ביום הראשון לחג הפסח, בשנת 1600, בא אותו השר בליווי פרשים אל בית חאנדאלי.
אסתר ובנה משה נרצחו באכזריות בארמונו של חליל פחה ורכושם הרב נבזז.
אסתר חאנדאלי לא הצליחה לבנות שושלת של יהודיות חצר.
בנה הבכור מת ובנה הצעיר נשאר בחיים, אך בעקבות התאסלמותו המוקדמת.
אסתר רחל ("רוּחְל") קמינסקה (בכתיב יידי: אסתּר־רחל קאַמינסקאַ; בפולנית: Ester Rachel Kamińska; 10 במרץ 1870 – 25 בדצמבר 1925), מגדולות שחקניות התיאטרון הפולני, מייסדת התיאטרון היהודי בוורשה (ביידיש: 'וואַרשאַווער יידישער קונסט-טעאַטער').
כונתה "אם התיאטרון היהודי" ו"אליאונורה דוזה היהודייה".
אסתר רחל הלפרין נולדה בעיירה פורוזוב שבקרבת וולקוביסק, בתחום המושב (כיום במערב בלארוס).
אביה, שמעון הלפרין, היה חזן.
לאסתר רחל ואברהם יצחק קמינסקי נולדו שלושה ילדים:
שחקנית התיאטרון והראינוע רגינה קמינסקה (1894–1913), שחקנית התיאטרון והקולנוע אידה קמינסקה (1899–1980) והמלחין וקונצרטמייסטר התזמורת הפילהרמונית הישראלית יוסף קמינסקי (1903–1972).
אסתר רחל קמינסקה נפטרה בשנת 1925, ונקברה בבית הקברות היהודי בוורשה.
על שמהּ ועל שם בתה אידה נקרא התיאטרון היהודי בוורשה, המציג מחזות משל גדולי סופרי ומחזאי היידיש, בהם שלום עליכם, י"ל פרץ, מנדלי מוכר ספרים ואברהם גולדפדן.
הופעתהּ הראשונה הייתה בשנת 1892, בגיל 22, על במת תיאטרון "אלדוראדו" (Eldorado) בוורשה.
החל מ-1893 שיחקה הלפרין בקבוצת התיאטרון של בעלהּ לעתיד, אברהם יצחק קמינסקי.
בשנת 1900 ייסדו בני הזוג תיאטרון נודד, שב-1913 קבע את מושבו בוורשה, ושהיה בעל רפרטואר עשיר של מחזות מרחבי העולם.
למן שנת 1914 נדדו עם התיאטרון ברחבי אירופה, הציגו על במות סנקט פטרבורג, קייב, אודסה ופריז וזכו לתהילה רבה.
ב-1924, כשנה לפני מותה הספיקה קמינסקה לשחק גם בגרסה הראשונה לסרט הקולנוע "תקיעת כף" (Ślubowanie), בה השתתפו בין השאר גם לייב קדישזון, יוסף בולוף, ואידה קמינסקה.
אסתר רָדָא (נולדה ב-7 במרץ 1985) היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
רדא נולדה וגדלה ביישוב קריית ארבע, להורים שעלו מאתיופיה שנה קודם לכן במבצע משה עם אחיה הבכור.
ב-1994 כשהייתה בת 10 עברה משפחתה להתגורר בנתניה, שם למדה משחק בבית הספר למשחק ותיאטרון נוער "יצירתי" של הבמאית שירלי עודד דורן.
כילדה שרה ב"מקהלת שבא" שפעלה יחד עם המוזיקאי שלמה גרוניך.
התחנכה במהלך לימודי החטיבה והתיכון בבית ספר אלדד וסיימה בהצטיינות, במגמת מחשבים וסוציולוגיה.
את שירותה בצה"ל עשתה רדא כסולנית בלהקת מז"י.
את קריירת המשחק החלה במחזמר "הלהקה" שהוצג בתיאטרון הבימה בבימויו של אילן רונן בשנת 2006. במחזמר גילמה רדא את דמותה של מלי, וזכתה בפרס תגלית השנה של "הבימה" על התפקיד (2007).
בשנים 2008–2010 שיחקה בסדרת המתח "דאוס" בערוץ הילדים, בתפקיד ראשי לצד מיכאל מושונוב, עדי הימלבלוי ומייקל לואיס.
בנוסף ב-2007 שיחקה בתיאטרון גם במחזה, "סדקים בבטון", שעלה בבימה בבימויה של דליה שימקו.
ב-2008 שיחקה רדא בסרט הקולנוע, "עוד אני הולך", בבימויו של יקי יושע, על פי ספרו בשם זה, ובאחד התפקידים הראשיים בסרט "זרובבל" בבימויו של שמואל ברו.
ב-2009 שיחקה בסרט "קירות" בבימויו של דני לרנר.
ב-2012 שיחקה באחד מהתפקידים הראשיים בסדרה הדרמה המשטרתית "המיוחדת", בזכיינית רשת שבערוץ 2. באותה שנה שיחקה רדא בסדרה הפשע של yes "נויורק", בסדרה גילמה את שאניקווה, נערת ליווי מהרחוב שנדב לוקח אותה תחת חסותו ומתחתן איתה.
בשנת 2013 לקחה חלק בהצגה "גזע" בתיאטרון חיפה בבימויו של משה נאור ולצדם של רמי הויברגר, נורמן עיסא ושרון אלכסנדר.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה בפרסי התיאטרון.
בנוסף, המשיכה לעונה השנייה של "נויורק" למספר פרקים.
וכן, שיחקה במיני-סדרת המתח "המגפה" שביים ימי ויסלר ושודרה ב-HOT.
בשנת 2014 השתתפה בסדרה "משפחה טובה" בתור אסתר, פעילה חברתית אשר מתחברת ליהלי(ידין גולדמן).
בשנת 2015 יצא סרט הדרמה "הגננת" של הבמאי נדב לפיד בו שיחקה, אשר זכה לשבחים רבים והשתתף בשבוע המבקרים של פסטיבל קאן.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקצר "אשת השגריר" שכתבה עלמה גניהר וביימה דינה צבי-ריקליס.
בשנת 2019 שיחקה בסרטו של גור בנטביץ' "קצפת ודובדבנים".
בשנת 2021 פורסם שהיא תשתתף בעונה החדשה של פרפר נחמד בכאן חינוכית.
בשנת 2025 השתתפה בעונה הרביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" והודחה שישית.
באותה שנה הייתה אורחת בפרק בסדרה "שכונת חיים 2025" ושיחקה בתפקיד עצמה בכאן חינוכית.
בשנת 2010 השתתפה בשעשועון הקריוקי, "תשיר את זה" בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת, בתפקיד זמרת הבית.
יריית הפתיחה העצמאית של רדא הייתה במרס 2012, עת השתתפה בהפקת האלבום "Forward" של הרכב הנו-ג'אז הגרמני, Club des Belugas.
רדא שרה את הסינגל הראשון מתוך האלבום, Save a Little Love for Me.
הסינגל זכה ליותר מ-16 מיליון השמעות בשירות ספוטיפיי (נכון לספטמבר 2025).
בתחילת 2013 הוציאה רדא מיני-אלבום בשם "Life Happens" ובו ארבעה שירים שכתבה והלחינה.
האלבום שהפיקו רונן סאבו וקותימאן זכה לתשבחות רבות.
בדצמבר 2012, מעט לפני הוצאת המיני-אלבום, רדא הוציאה את הסינגל "Life Happens", שזכה להצלחה מפתיעה והשמעות רבות ברדיו, כולל התמקמות במקום הרביעי במצעד השבועי של גלגלצ, וכן במקום שביעי במצעד השבועי של "מדיה פורסט" כחצי שנה לאחר הוצאת המיני אלבום.
הקליפ לשיר, בבימוי גל מוג'ה, יצא לאור ב-28 באפריל 2013 וזכה גם הוא להצלחה.
הוא שודר בערוץ MTV באירופה ובערוץ VH-1 שבבריטניה, וכן נבחר ל"קליפ השנה" באתר mako.
הסינגל השני מהאלבום, "Anything", לא זכה להצלחה כמו קודמו.
סינגל השלישי מהמיני אלבום, "Could it Be", זכה להצלחה ולהשמעות רבות ברדיו, והוא התמקם במקום השביעי במצעד השבועי של גלגלצ, ותשיעי במצעד השבועי של "מדיה פורסט".
ב-9 בפברואר 2014 הוציאה רדא את אלבום הבכורה שלה, Ester Rada.
האלבום זכה לתשבחות ואף הגיע למעמד של אלבום זהב עם מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים.
בטקס הדלקת המשואות שנערך בהר הרצל ב-5 במאי 2014 שרה רדא את שירת דבורה, ללחן של נורית הירש.
בנוסף לסינגלים שכבר יצאו מה-EP של רדא (אשר כל שיריו נכנסו גם לאלבום הבכורה) יצאו עוד שלושה סינגלים - No More, Surises ו-Nanu nay, כאשר שניים מהם נכנסו לפליליסט של גלגלצ ו-Nanu Nay אף הגיע למקום השביעי במצעד השבועי - השיר הראשון באמהרית שעשה זאת בהיסטוריית המצעד.
אחרי שנה מלאה של מספר סיבובי הופעות בישראל ומחוצה לה עם להקתה והופיעה על במות באירופה, בארצות הברית, בקנדה ובדרום אמריקה, כהדליינרית בפסטיבלי ג'אז מהגדולים בעולם ובפסטיבל WOMEX האחרון.
במרץ 2015 הוציאה רדא לאור את I Wish, מיני אלבום הכולל ארבעה קאברים לקלאסיקות של נינה סימון, ממקורות ההשראה הגדולים שלה.
רדא ולהקתה אחראים להפקה המוזיקלית והעיבודים של השירים.
על המיקסים והמאסטר אחראי בוב פאוור, שעבד בין השאר עם אריקה באדו, דיאנג'לו ודה לה סול.
האלבום יוצא עם רצועת בונוס הכוללת ארבעה קליפים של אסתר והלהקה, שצולמו בקונספט של הופעה טלוויזיונית, כפי שהיה נהוג לצלם בתקופתה של נינה סימון.
בתחילת 2015 חתמה רדא על חוזה הפצת האלבום עם הלייבל הבינלאומי Discograph (השייך לחברת התקליטים היוקרתית Harmonia Mundi), שיפיץ החל מחודש מאי 2015 את ה-EP החדש ואת אלבומה הראשון "Ester Rada" ברחבי אירופה.
ב-14 ביוני 2016 לאחר הופעות רבות בארץ ובעולם בהופעות אנפלאגד יצא הסינגל ראשון מתוך אלבומה הקרב.
ב-12 ביולי יצא הקליפ לשיר.
ב-17 באוגוסט 2017 יצא אלבומה המקורי השני הנקרא "Different Eyes".
באותה שנה הופיעה בפסטיבל יערות מנשה.
בפסטיבל השתתפו בין היתר אורפנד לנד, אביתר בנאי, אלון עדר, עדי-קשת כהן וגל דה פז.
בדצמבר 2019, יצא המיני אלבום השלישי של רדא שנקרא "Lady", הכולל ארבע גרסאות מחווה בביצועה לשירים שבוצעו במקור בידי הזמרת בילי הולידיי, בצמוד לאלבום עצמו יצא סרט דוקומנטרי קצר המתעד את תהליך היצירה.
האלבום מלווה בסרט דוקומנטרי שיצרה הבמאית דניאל שיטרית אשר ליוותה את תהליך ההקלטות של אסתר ולהקתה.
ב-2020 הוציאה את אלבומה השלישי, "חסד".
בסוף 2020 יצא האלבום "שרים תפילילה", שהוא גרסה מולחנת ומושרת לספר הילדים המצליח "תפילילה".
רדא הלחינה וביצעה באלבום את השיר "תפילילה - תודה לעולם", וכן שרה עם אלון עדר את השיר "מנגינה מתחילה" שהלחין יוני רכטר, את "לילה טוב לכוכבים" שהלחין אלון אולארצ'יק והשתתפה בביצוע שיר הנושא "זמן תפילילה".
האלבום יצא בהליקון (חברה) בהפקתו המוזיקלית של יונתן בר גיורא וזכה ללמעלה מחצי מיליון האזנות בשנת 2021.
ב-2022, יצא השיר "אסתר ברגשות" כחלק מהאלבום "כן כן כן כן" של אלון עדר.
השיר הוא דואט של אלון ואסתר.
ב-29 ביולי 2024, השתתפה רדא בפרויקט הסברה מוזיקלי שנוצר על ידי שרי גבעתי בשיתוף עמותת "The Jewish Future".
הפרויקט מציג קליפ שנועד להעלות את המורל ולחזק את הפטריוטיות הישראלית והמשתתפים בפרויקט כוללים את מונטנה טאקר, שרי גבעתי, אברהם טל, אבי אבורומי ומשה ראובן.
בשנת 2017 הנחתה את מגזין התרבות היומי "מועדון תרבות" בכאן 11, לצד שפרה קורנפלד, דפנה לוסטיג ולוסי איוב.
חרף ביטולה של התוכנית, עדיין הצליחה לזכות בטקס פרסי הטלוויזיה 2017 (ששודר ב-2018) בקטגוריית "תוכנית התרבות הטובה ביותר".
בחורף 2018 הנחתה את תוכנית המציאות המוזיקלית הישראלית "The Four", של רשת 13.
בשנת 2020 הנחתה את טקס הדלקת המשואות בהר הרצל לצד גיא זו-ארץ.
רדא הייתה נשואה למוזיקאי גילי יאלו.
מ-2014 עד 2025 הייתה רדא בזוגיות עם הסקסופוניסט גל דהן, ולהם שני בנים.
ב-2017 סיפרה בריאיון ל"פנאי פלוס" על כך שפעילי BDS וגורמים אנטי-ישראלים נוספים ניסו להחרים את המופע שלה באירופה.
דודניתה היא הזמרת תמר רדה.
אסתר פרחיר (בהולנדית: Esther Vergeer; נולדה ב-18 ביולי 1981) היא טניסאית עבר הולנדית נכה שהתחרתה בטניס בכיסאות גלגלים.
היא מחזיקה ב-39 תוארי גראנד סלאם, זכתה 22 פעמים בטורניר המאסטרס לנכים, בשבע מדליות זהב פאראלימפיות ומדורגת במקום הראשון בעולם בטניס בכיסאות גלגלים מאז שנת 1999. מאז חודש ינואר 2003 שומרת פרחיר על רצף ניצחונות של 470 משחקים במשחקי היחידים, ונחשבת על ידי רבים לאחת הספורטאיות המקצועניות הדומיננטיות בעולם.
בפברואר 2013 פרשה מטניס תחרותי.
פרחיר איבדה את השליטה ברגליה לאחר ניתוח שעברה כשהייתה בת 8. היא החלה לשחק טניס כשהייתה בת 12, ובמקביל שיחקה כדורסל נכים, ואף הייתה לחלק מנבחרת הולנד בכדורסל נכים שזכתה באליפות אירופה בכדורסל בשנת 1997 בטרם החליטה להתמקד בטניס בלבד.
בשנת 1998 העפילה פרחיר לראשונה למקום הראשון בדירוג העולמי לזוגות, ובשנת 1999 דורגה במקום הראשון בעולם ליחידים לראשונה.
במשחקי היחידים לאורך הקריירה הפסידה פרחיר 25 משחקים בלבד, מול 666 ניצחונות שרשמה, ובמשחקי הזוגות מחזיקה במאזן של 428 ניצחונות מול 32 הפסדים.
במשחקים הפאראלימפיים זכתה בשלוש מדליות זהב במשחקי היחידים, ובשתי מדליות זהב, ומדליית כסף אחת במשחקי הזוגות.
אסתר אֶלזֶה רבין (Ester Else Rabin; 25 בספטמבר 1889, פָּפֶּנבּוּרג, גרמניה – 14 באפריל 1978, חיפה) הייתה פעילת ציבור וסופרת ילדים ישראלית.
רבין נולדה בשם אלזה הֶס (Hes) ב-1889 בפָּפֶּנבּוּרג (Papenburg) שבצפון-מערב גרמניה, בתם השנייה של הנרייטֶה לבית פרידברגר ויצחק וולף הס, סוחר.
בסוף שנת 1896 עברה המשפחה מזרחה לעיר לברסלאו.
לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה בעיר, למדה באוניברסיטת ברסלאו ספרות, היסטוריה ופדגוגיה, ובשנת 1913 הייתה מראשונות הנשים שקיבלו בה תואר דוקטור.
הדיסרטציה עסקה במחזותיה של שרלוטה בירך-פייפר ("Charlotte Birch-Pfeiffer als Dramatikerin").
לאחר מכן נישאה לרב ד"ר ישראל אברהם רבין ולימדה במוסדות אקדמיים ויהודיים בעיר.
הייתה פעילה בארגון נשי המזרחי בגרמניה ושימשה צירה בקונגרסים הציוניים.
בשנת 1935, על רקע עליית הנאצים לשלטון, עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והשתקעה בחיפה.
בעלה כיהן כמנהל בית הספר "נצח ישראל" בעיר, והיא שימשה יו"ר ארגון נשי המזרחי המקומי.
הייתה צירה באספת הנבחרים הרביעית.
הייתה פעילה בארגון בני ברית.
שימשה כיו"ר לשכת יהודית מונטיפיורי של בנות ברית וחברת הוועד הכללי של לשכת בני ברית בתל אביב.
לצד פעילותה הציבורית פרסמה ספרי ילדים, ובהם אוספי סיפורים פרי עטה.
לאחר פטירתה נקרא על שמה רחוב בחיפה.
הייתה נשואה לישראל אברהם רבין.
פרופ' מיכאל - מתמטיקאי ישראלי, ממייסדי החוג למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרופ' מרים בן-פרץ - פרופסור לחינוך באוניברסיטת חיפה ונשיאת מכללת תל-חי.
כלת פרס ישראל לחקר החינוך.
במעגל: אגדות וספורים; ציורים: מאיר מוזס, ירושלים: מ' ניומן ('הדס'), 1963.
צפור הפלאים: ספורים; ציורים: אילה גורדון, תל אביב: מסדה, 1965.
הכל תלוי במזל: ספורים עליזים, תל אביב: ברונפמן, 1966.
הכל תלוי במזל: וסיפורים אחרים; מעובד לעברית קלה בידי גליה ירדני; הציורים: נפתלי דויטש, ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות בה ציונית העולמית ('גשר לנער: סדרת ספרונים בעברית קלה'), תשכ"ח 1968.
תבת נח: ספורים; ציורים: יעקב שחם, רמת גן: מסדה, 1968.
אחד חכם ואחד תם: ספורים; ציורים: ה' הכטקופף, אביב: יבנה, תשל"א.
יום חושך ואור: תמונות מחיי העם היהודי בארץ ישראל ובגולה בתקופת בר כוכבא, תל אביב: ברונפמן, תשל"ו.
פיין נולדה בשם אסתר מנקובה בלטביה, למשפחה מסורתית.
אביה, היה סוחר זעיר, מורה לתורה ומוסמך לרבנות.
במלחמת העולם השנייה שירתה כאחות בצבא האדום.
במהלך המלחמה, נולד בנה הבכור אריה, והיא התאלמנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ביקשה לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל, אך לא קיבלה אישור.
בסיוע תנועת השומר הצעיר, הוברחה ביחד עם בנה, אריה.
יותר משנתיים ארך מסעה, שכלל מעבר בשבעה גבולות, ולבסוף הגיעה לנמל חיפה ביום הכרזת המדינה.
בישראל הייתה לחברת קיבוץ עין גב עד מותה.
שם הכירה את בעלה השני גרשון.
בשנת 1988 פורסם סיפור בריחתה מברית המועצות בספר "מולקה: סיפור הבריחה מברית-המועצות", שנכתב על ידי יעקב ינאי.
למדה ספרות באוניברסיטת בר-אילן, קיבלה תואר ראשון ובשנת 1989 קיבלה תואר שני.
עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "השפעת גיבור דורנו ללרמונטוב על אצל של גנסין: עיון משווה בין גיבור דורנו ללרמונטוב אצל של גנסין".
ספרה "הדס", המספר על המרד הגדול בסוסיתא וגמלא, זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הייתה נשואה לגרשון, אם לארבעה בנים.
בנה הוא השר וחבר הכנסת לשעבר אפי איתם.
פיין נפטרה בקיץ 2012, והובאה למנוחות בקיבוצה עין גב.
הדס; איורים: רוני רכב; ערך יוסי אשכול, תל אביב: ספרית פועלים ('סדרת נעורים'), תשמ"ח 1988.
בתמורות העתים: רומן היסטורי על רבן יוחנן בן זכאי, תל אביב: י' גולן, תשנ"ז 1997.
בדרכי הסערה, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1992. (זיכרונות מימי מלחמת העולם השנייה)
אסתר קמרון היא משוררת, סופרת, מתרגמת אמריקאית-ישראלית.
קמרון נולדה ב-1941 בניו יורק, וגדלה במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית.
למדה בלשנות באוניברסיטת ויסקונסין, וגרמניסטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בברקלי היא הושפעה מתרבות שנות השישים, והתחילה לכתוב דיסרטציה על המשורר היהודי כותב הגרמנית פאול צלאן.
בעת עבודתה על צלאן התוודעה לכתביהם של מרטין בובר וגרשם שלום על החסידות והקבלה והתרשמה עמוקות משני ענקי הרוח הללו.
בשנים 1968 ו-1969 למדה בגרמניה, ובדרכה חזרה לארצות הברית ראיינה במהלך נדיר את פאול צלאן בביתו בפריז באוגוסט 1969. בשנים 1969 ו-1971 לימדה קמרון בעיר בפאלו בניו יורק שם מצאה אותה הידיעה על התאבדותו של צלאן בנהר הסן.
קמרון הזדעזעה ממעשה ההתאבדות ופרשה מהוראה באוניברסיטה.
היא החלה לפתח חיים המושתתים על חזון של תיקון העולם באמצעות השירה והקשרים שבין המשוררים.
כמה שנים התגוררה בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון ושבה למדיסון.
בשנת 1972 החלה בלימודי עברית והתקרבה אל היהדות.
בשנת 1979 התגיירה קמרון ועלתה לישראל.
בבואה לארץ למדה באולפנה וכתבה ספר זיכרונות בשם צ: ניתוח עצמי של גולם.
"צ" הוא כינוי קבוע בכתיבתה למשורר פאול צלאן, שרוחו משפיעה עליה לדבריה כל השנים.
לפרנסתה עבדה בתרגומים ועבודות מזכירות.
היא חברה בארץ לחבורות של משוררות כותבות אנגלית, ופרסמה אחדים משיריה גם בתרגום עברי.
וכן היא שותפה לאגודות רוחניות הפועלות ברוחו של פאול צלאן.
ספר שיריה של קמרון, אור מודרג, ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981. השירים תורגמו מאנגלית על ידי שמעון הלקין, פרט לשיר אחד, "הזמנה", שתורגם בידי חמוטל בר-יוסף.
באותה העת החלה קמרון בכתיבת פואמה אפית גדולה, בשם תודעת האדמה, על המשבר האקולוגי העולמי.
קמרון נאלצה לשוב לארצות הברית בעקבות קשיי פרנסה.
1990. היא שבה לגור עם הוריה.
היא הוסמכה בעריכת-דין אך לא התבססה במקצוע.
בביקוריה בארץ היא מביאה לדפוס שירים וקטעי פרוזה שלה בכתבי-העת הספרותיים.
דבריה נדפסו בין השאר באפיריון, שבו, ונוספים.
מאז שנת 2007 עורכת קמרון את כתב העת The Deronda Review לשירה ולספרות.
צ: ניתוח עצמי של גולם, תרגמה לעברית רות בלומרט, 1987.
לקראת הארץ: שירי זרות והתערות.
חַבלי אור: כולל "האִם", "חבלי אור", ו"מזבחות שבריריים", ראובן מס, 2020
פעמוני זהב: סונטות על פרשת השבוע, ראובן מס, 2020
מ"ט תפרים: שירי התבוננות לספירת העומר, ראובן מס, 2020
הרהורי תיקון: פרוזה מסביב לשירה, ראובן מס, 2021.
פרץ נולדה בשנת 1921 בבולגריה, וב-1924 עלתה ארץ ישראל.
בשנת 1937 החלה ללמוד ציור בסטודיו של אהרון אבני, ולמדה אצלו עד 1945 (שם הכירה את בן-זוגה, גרישה ארד).
למדה גם פיסול אצל יצחק דנציגר.
התנסתה במדיומים שונים של האמנות הפלסטית: שמן, ליטוגרפיה, צבעי גיר, קולוגרף, קולאז' ותחריט.
סגנון עבודתה היה פיגורטיבי ואת השראתה שאבה מהטבע.
היא הייתה מורה לציור, יעל ארליכמן הייתה בין תלמידיה.
ב-1956 זכתה בפרס דיזנגוף לציור, על יצירתה "המוזיקאי".
ב-1963 ציירה ציורים לסרט אשת הגיבור של פיטר פריי.
הייתה נשואה לגרישה ארד, פסל וצלם, ואם לשניים: עתר ארד, ויולן ומלחין הפועל בארצות הברית; ורון ארד, מעצב תעשייתי הפועל בעיקר בלונדון.
נפטרה ב-19 במאי 2005 בגיל 84, והובאה למנוחות בבית העלמין במושב בית חנן.
במסגרת פרויקט הנצחת אמנים שחיו ופעלו בתל אביב, נקבעה לוחית זיכרון על ביתה שבשכונת רמת אביב.
אסתר רבה הוא מדרש אגדה על מגילת אסתר.
בעריכתו הקדומה חולק לשישה חלקים שאת חלקו האחרון חילקו לחמישה וכך נוצרו עשרה חלקים.
מקורות המדרש הם תלמוד ירושלמי, תלמוד בבלי ומדרשי אגדה כבראשית רבה וויקרא רבה.
את עריכת חלקו הראשון של המדרש מתארכים לתקופת האמוראים וחלקו השני נכתב כנראה סביב המאה ה-11. איחוד חלקי המדרש נעשה בין המאה ה-12 לבין המאה ה-13. בקובץ שלפנינו מוטמעים חלקים מתרגום שני למגילת אסתר וכן מיוסיפון.
מדרש אסתר רבה נקרא בכתבי היד בשמות "מדרש אחשורוש" או "אגדת אחשורוש".
המדרש מצוטט בספר "מגילת סתרים" המיוחס לרב נסים גאון ובספר "תלמוד תורה" המיוחס לרבי יעקב בן חננאל סיקילי.
במדרש סיפורים המתארים את חייהם של היהודים הנתונים לשלטונם ולמרותם של הגויים.
במדרש משלים רבים – משלי מלכים ומשלי חיות, לדוגמה: משל העוף שבנה קן על שפת הים והחליט לנקום בים לאחר שהים שטף והרס את הקן (אסתר רבה ז', י' - נמצא גם במדרש אבא גוריון ג:ו).
כמו כן מתיאור סעודת אחשוורוש שאב המדרש משלים וסיפורים העוסקים בסעודות שהיו מנת חלקם של חכמים שונים.
אסתר רבה ב' ג': תיאור משתה היין במגילה, גם הוא השפיע על המדרש ונתווספו לו שני סיפורים קומי-טראגיים על אנשים, שהרבו לשתות והביאו על עצמם צרות רבות כתוצאה מהשתייה המרובה.
בחלקו השני יש תיאור סיפורי המקביל למתואר בספר יוסיפון ומתאר את חלומו של מרדכי היהודי, אודות גזירות המן וכניסתה של אסתר לארמונו של אחשוורוש.
לשון המדרש בחלק הראשון (פרשה א-ו) היא עברית, ארמית, יוונית ולטינית.
את החלק הזה מתארכים חוקרים למאה ה-6 לספירה.
החלק השני של המדרש (פרשה ז-י), בו מצויים סיפורים, מרחיב העורך על אירועי המקרא, ללא קשר ישיר לפסוקים הנדרשים כלל.
בצד ההרחבה הסיפורית קיימות גם דרשות לשוניות.
בחלק זה מצויה הרחבה לספר יוסיפון.
מן הזיקה הלשונית לקהלת רבה תארכו את עריכתו של חלק זה למאה ה-11.
פרשה ג': פרק א' פסוקים ט'-י"ב.
פרשה ד': פרק א' פסוקים י"ג-כ"ב.
פרשה ו': פרק ב' פסוקים ה'-כ"ג.
פרשה ז': פרק ג' פסוקים א'-ט"ז.
פרשה ח': פרק ד' פסוקים א'-י"ז.
פרשה ט': פרק ה' פסוקים א'-י"ד.
כינויו של מדרש זה ניתן לו הודות להכללתו המאוחרת, בקובץ המדרשים מדרש רבה בדפוס ונציה.
כמו כן הודפס בדפוס קושטא ובדפוס פיזארו אשר בהוצאות דפוס אלו נקרא מגילת אחשוורוש.
מהדורה ביקורתית יצאה בירושלים בשנת תשע"ה, בעריכת יוסף תבורי וארנון עצמון, בהוצאת מכון שכטר למדעי היהדות.
למגילת אסתר קיימים עוד שני מדרשים: מדרש פנים אחרים ומדרש אבא גוריון.
במדרשים אלו קיימות מקבילות לשוניות למדרש אסתר רבה.
אסתר פרומקין (רוסית: Фрумкина Мария Яковлевна; נולדה בשם מלכה חיה ליפשיץ; 1880 מינסק - 1941?
ליד קרגנדה) הייתה פובליציסטית ופעילה בתנועות פועלים יהודיות וקומוניסטיות, בין היתר בתנועת הבונד.
היא נולדה למשפחת סוחרים אמידה ומשכילית.
אביה קיבל חינוך תורני וכללי, הוא כתב שירה ופרוזה ביידיש.
אמה הייתה נצר למשפחה מפורסמת, משפחת קצנלנבוגן - ראם.
עד גיל 11 היא הייתה מקבלת חינוך ביתי, למדה עברית, תנ"ך וספרות עברית.
יותר מאוחר למדה בגימנזיה לבנות במינסק ולאחר סיום הגימנזיה למדה במכללה לבנות בסנקט פטרבורג ובאוניברסיטה בברלין.
לאחר סיום לימודיה בברלין היא חזרה למינסק והחלה ללמד בבית הספר המקצועי לבנות.
במינסק היא השתתפה בחוג סוציאל-דמוקרטי שהיה נתון להשפעתו של אברהם לסין.
אחרי נישואיה לבוריס פרומקין היא הצטרפה לתנועת הבונד, שם עד 1905 בעיקר עסקה בתעמולה.
ב-1906 מונתה לעורכת עיתון הבונד בווילנה דער וועקער, והייתה קרוב לוודאי עורכת העיתון היהודיה הראשונה.
בראשית המאה ה-20 כמעט לא היה ביטוי לפוליטיקה בכתיבתן של הנשים היהודיות באימפריה הרוסית, בין הבודדות הייתה אסתר פרומקין.
פרומקין הייתה חברת מערכת העיתון פאלקסצייטונג, כמו כן הייתה כתבת העיתון ובין היתר הייתה כתבת העיתון בדומה הרוסית.
לדעתה לפתור את בעיותיו של הציבור היהודי באימפריה הרוסית אפשר רק בשינוי המשטר ובהשתלטותם של הפועלים על הייצור ועל השלטון.
ב-1908 היא השתתפה בוועידת צ'רנוביץ וייצגה שם יחד עם אנה רוזנטל את תנועת הבונד.
פרומקין דיווחה על דיוני הוועידה בעיתון "די נייע צייט".
בין השנים 1910–1914 היא נאסרה מספר פעמים על פעילותה ונאלצה לברוח מרוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא חזרה לרוסיה, אך נאסרה והוגלתה לאסטרחן.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה היא הגיעה למינסק ומונתה לעורכת הראשית של "דער וועקער", הביטאון הראשי של תנועת הבונד.
יותר מאוחר הייתה חברת מועצת העיר מינסק ופעלה בעיקר בענייני התרבות והחינוך.
יותר מאוחר עברה למוסקבה והייתה חברת מערכת העיתון היידי "דער עמעס".
צו דער פראגע וועגן דער יידישער פאלקסשול, וילנה, 1910.
וואס פאר פאלקסשולן דארפן מיר האבן, מוסקבה, 1917.
אסתר בֶּרֶזניאק-ארזי, שפרסמה בשם העט אסתר שאקי-ארזי (23 במאי 1920 – 24 ביוני 1978) הייתה משוררת ישראלית.
אסתר שאקי-ארזי, בתם של חנה (נזלי) והרב עובדיה שאקי ונכדתו של הרב אברהם חי שאקי מצפת, נולדה ב-1920 בעיר אז'אקסיו שבקורסיקה, ובגיל חודשיים שבה עם משפחתה לארץ ישראל.
גדלה והתחנכה בצפת והמשיכה את לימודיה בירושלים.
ב-1954 החלה בפרסום שיריה בכתבי עת ספרותיים.
הייתה נשואה לפישל ואם לבת, אביבה כהן.
נפטרה ב-1978, בגיל 58. נקברה בבית העלמין הישן ברחוב קלאוזנר שבעירה.
אחיה הצעיר אבנר חי שאקי היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב וחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
שיריה הלירים-אמוניים עוררו עניין בזמנה.
כתב על שירתה ישראל זמורה: "זוהי שירה של אני עשיר הגות ועשיר רחשי-נפש, אני הרואה ומתפעל, אני המתרונן מראיה והתרגשות, והוא משפיע אהבה ורוך, מרומם את הנפש, מעדן את המחשבה וגורם הנאה למתייחד עם שירתו".
אביב בין הרים: שירים, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ד 1963.
הלילה הזוהר: שירים, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ח.
לעצים הזקופים עיניים עמוקות, תל אביב: סער, תש"ם 1980. (שירים)
אסתר פלד (נולדה בערך ב-1960) היא סופרת ופסיכולוגית ישראלית, דוקטור לפילוסופיה.
כלת פרס ספיר לספרות לשנת 2017.
אסתר פלד למדה לתואר ראשון בספרות השוואתית ופסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1997 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מטעם אוניברסיטת חיפה, עבודת התזה שלה עסקה ב"השפעות של כוח, אוריינטציה חברתית, זכויות-קניין והבדלים בין-תרבותיים על הקצאת-משאב באינטראקציה זוגית מתמשכת", ונעשתה בהנחייתו של פרופסור רמזי סלימאן.
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה פלד במסגרת החוג לפילוסופיה של אוניברסיטת חיפה בהנחייתו של פרופסור יואל הופמן.
הדיסרטציה עסקה בפסיכולוגיה ובודהיזם ופורסמה בהמשך כספר בהוצאת רסלינג.
פלד לא השלימה התמחות קלינית בארץ ולכן אינה רשאית לעסוק בפסיכולוגיה קלינית בישראל.
היא בעלת קליניקות בתל אביב ובירושלים.
הייתה נשואה לחוקר, הסופר והמתרגם שחר פלד.
בתם היא חוקרת הנצרות כרמה בן יוחנן.
הרומן הראשון שלה "פתח גדול מלמטה" זכה לביקורות מהללות ולפרס ספיר בשנת 2017. שמונה שנים לאחר מכן פרסמה את "תלוי באור" שנתקבל בביקורות מעורבות.
לאורה הצח של המציאות, סיפורים קצרים, הוצאת בבל, 2012
פתח גדול מלמטה, הוצאת בבל, 2017. זוכה פרס ספיר לשנת 2017
תלוי באור, פרוזה, כתר הוצאה לאור, 2025
פסיכואנליזה ובודהיזם: על היכולת האנושית לדעת, הוצאת רסלינג, 2005
להרבות טוב בעולם: בודהיזם, מדיטציה פסיכותרפיה, הוצאת רסלינג, 2007
פתיחות מלאה וספק: שיחות על פסיכותרפיה ודת, הוצאת בבל, 2022
אסתר פרל היא פסיכותרפיסטית יהודיה בלגית אמריקאית, החוקרת את המתח הקיים בזוגיות בין הצורך בביטחון (אהבה, שייכות וקרבה) לבין הצורך בחופש (תשוקה ארוטית, הרפתקה ומרחק).
פרל נולדה להורים יהודיים ניצולי שואה מפולין, וגדלה באנטוורפן.
על ילדותה בקהילת ניצולי השואה אמרה: "ראיתי סביבי שתי קבוצות – אלה שלא מתו, ואלה שחזרו לחיות.
אלה שלא מתו בדרך כלל היו קשורים למקומם, לא מסוגלים לחוות עונג ולא יכולים לתת אמון, כי כשעומדים על המשמר, מודאגים, חרדים וחסרי ביטחון, אי-אפשר להרים את הראש כדי להמריא ולעוף, להשתעשע, להתנהג בביטחון ולדמיין.
אלה שחזרו לחיים היו האנשים שתפשו את הארוטיות כסם-נגד למוות.
הם ידעו כיצד לשמור על חיוניותם".
פרל למדה פסיכולוגיה וספרות צרפתית באוניברסיטה העברית ירושלים.
לאחר מכן עברה לארצות הברית ולמדה טיפול באמנות באוניברסיטת לסלי בקיימברידג', מסצ'וסטס.
ב-1984 עברה לניו-יורק ללימודי תואר שני והתמחתה כפסיכותרפיסטית פסיכודינמית אצל המטפל המשפחתי סלבדור מינושין.0
פרל נשואה לד"ר ג'ק סול, פסיכולוג קליני ומרצה באוניברסיטת קולומביה.
גישתה הטיפולית של פרל הופכת את סדר העדיפויות המקובל בקרב מטפלים זוגיים: "בתחום שלי מלמדים אותנו להתעניין תחילה במצב הזוגיות, ואחר כך לשאול כיצד הוא מתבטא בחדר השינה.
לפי נקודת מבט זאת, יחסי המין הם מטאפורה לכלל היחסים.
הנחת היסוד היא, שאם נוכל לשפר את היחסים, הסקס ילך בעקבותיהם.
אבל מנסיוני, לעיתים קרובות אין הדבר כך".
לתפיסתה של פרל, בעוד שאהבה זקוקה לקרבה, אינטימיות והיכרות כדי לפרוח, תשוקה צריכה מרחק, אי-ודאות, חידוש והפתעה.
האינטימיות וגילוי הלב מבטלים את המסתורין והריחוק שנדרשים לארוטיקה ולתשוקה.
פרל קושרת בין תוחלת החיים הארוכה, רצונם של אנשים להמציא את עצמם מחדש וריבוי האפשרויות של תקופתנו, לקשיים שעוברת המונוגמיה, ומעודדת שיחה על מגוון האפשרויות הקיימות בקשר זוגי, מתוך הנחה שאמון, תמיכה, התפתחות, חידוש והומור הם הבסיס לזוגיות טובה.
פרל קידמה את הרעיון של "אינטליגנציה ארוטית" בספר באותו שם, שיצא לאור ב-2006 והפך לרב מכר שתורגם ל-24 שפות.
בעקבות הצלחת הספר זכתה לפרסום בינלאומי כמומחית בנושא מערכות יחסים ומיניות, בין היתר בזכות שתי הרצאות TED שנתנה – האחת בפברואר 2013 בשם "הסוד לתשוקה במערכת יחסים ארוכת טווח" והשנייה במרץ 2015 בשם "לחשוב מחדש בגידה ...
שיחה עבור כל מי שאהב אי פעם".
שנצפו תוך 4 שנים יותר מ-20 מיליון פעם.
ב-2017 יצא ספרה השני "סיפור מהצד" (במקור: The State of Affairs) הבוחן את הנושא של בגידה בזוגיות.
הספר תורגם ויצא לאור בעברית ב-2019.
פרל מגישה פודקאסט בשם "מאיפה נתחיל?"(Where should we begin), שמשלב הקלטות חיות של פגישות ייעוץ טיפוליות עם זוגות אנונימיים ותובנות של פרל על מה ששמעה ועל הטכניקות שניסתה.
הפודקאסט זכה בפרס גרייסי ב-2018.
אינטליגנציה ארוטית: כיצד לצאת ממלכוד הזוגיות, כנרת, 2007.
סיפור מהצד: בחינה מחדש של הזוגיות המודרנית, כנרת, 2019.
אסתר פאנוס הייתה פמיניסטית נוצרית מצרית.
חברה מייסדת באגודת הנשים החדשה, עזרה להקים את הוועד המרכזי לנשים של מפלגת אל-ופד ב-1920.
פאנוס הייתה בתו של אח'נוח' פאנוס ובלסם ויצא.
אביה היה מנהיג המפלגה הקופטית במצרים ואמה הייתה אחת מן התלמידות הראשונות בבית הספר הפרסביטריאני לבנות.
לאווירה הלאומית והדתית השולטת בבית הוריה הייתה השפעה רבה על אישיותה.
בשנת 1913 התחתנה עם פהמי בּכּ ויצא (לאחר נישואיה הייתה ידועה כ"אסתר פהמי ויצא").
כאשר עורך הדין המפורסם, מכראם עוביד, ידיד משפחתם, ביקר בביתה, נודע לאסתר פאנוס כי סעד זע'לול פאשה מתעתד לנסוע לאנגליה בדרישה להסיר את המנדט הבריטי מעל מצרים.
היא החליטה אז להצטרף לתנועת ההתקוממות נגד הקולוניאליזם הבריטי שפעלה בשנת 1919.
לאחר ההפגנות ברחבי מצרים ובעקבות ירי הבריטים במפגינים, כתבה פאנוס לנשיא האמריקאי וודרו וילסון: "ארבעה אנשים נשלחו למאבק זה" (כוונתה לסעד זע'לול ולחבריו), "אם יש בכך צורך, נשלח 400, או אולי 4000, או ארבעה מיליונים כדי לשחרר את הקודמים...
זקנים יזכו שוב בכוחם, גברים הם אמיצים ונשים הן נועזות".
פאנוס נסעה לקהיר כדי להיפגש עם צאפיה זע'לול, אשר הציעה את חתימתן של שלוש נשים על המסר המיועד לנשיא וילסון.
מאות נשים נאספו כדי לחתום על הודעה זו ולהגיש את התנגדותן.
ב-1923, יחד עם הודא שעראווי, החליטה אסתר פאנוס להקים ועדה המייצגת את נשות מצרים במשותף עם מפלגת אל-ופד.
בכנסיית סנט מארק קיימו הנשים מפגש שבו הודא שעראווי הייתה מועמדת כיושבת ראש ונבוויה מוסא, וחידה ח'ולוצי, סאיזה נבראווי ואסתר פאנוס הוצעו כסגנות.
במארס 1923 הקימה פאנוס יחד עם נשים אחרות את "האיחוד הפמיניסטי המצרי" כדי לשפר את רמת הנשים בתחום הספרות והחברה ולקדם אותן כך שיזכו לקבל יחס שווה לגברים.
היא הייתה מעורבת באיגודים אחרים, כגון אגודת הנשים הצעירות, אגודת העובדים של מצרים וכן עמותות אחרות.
אסתר פאנוס הייתה ידועה בביקורת הנוקבת נגד המעורבות המערבית במצרים.
היא כתבה מכתבים רבים בהם הביעה התמרמרות וביקורת, והובילה מאבקים צרכניים שונים כדי לערער את היציבות שהושגה על חשבון האזרחים המצריים.
אסתר פאנוס נפטרה באוגוסט 1990, והותירה אחריה השפעה משמעותית על האחדות הלאומית ועל המאבק לשחרורן של נשים מצריות .
אסתר שטאח (או אסתר שתה, בערבית: استر شطاح, שמה המקורי: טירה מוסא שטאח או טירה מוסא שתה, בערבית: طيرة موسى شطاح; 19 באוקטובר 1884, דמשק – 20 בינואר 1971, קהיר) הייתה שחקנית מצרית ממוצא יהודי-סורי.
אסתר שטאח נולדה בדמשק בשנת 1884. היגרה לקהיר והייתה בלהקה של סלאמה חג'אזי בשנת 1916, באותה השנה שבה חולקו ארצות ערב לפי הסכם סייקס–פיקו.
כמו לשחקנים הערביים באותה עת, נאלצה לעבור מלהקת תיאטרון אחת לשנייה.
היא הייתה בלהקה של ג'ורג' אבייד ובלהקות אחרות.
מאחר שהיא הייתה בגיל מבוגר כאשר הקולנוע המצרי התחיל להפיק סרטים, באופן טבעי היא שיחקה את תפקיד הזקנה שגורמת לבעיות לאחרים.
היא השתתפה בכמה סרטים, וביניהם: "אה מן חואא" עם רושדי אבאזה ולובנה עבד אל-עזיז; "תמר חנה" עם נעימה עאכף; ו"ענתר ועבלה" עם כוכא ופריד שוקי.
תפקידיה היו קטנים אך משמעותיים ומרשימים.
התקופה בה שיחקה הייתה בעת שבה זה נחשב לבושה לנשים מצריות מוסלמיות לעבוד בקולנוע ובתיאטרון, מה שהעלה את הביקוש לנשים לא מוסלמיות והיווה להן קרקע פורייה לפריצת דרך לנשים ולעולם הזוהר.
דבקה ביהדותה לאורך כל חייה אך סירבה לעלות לישראל או להגר לכל מקום אחר, וזאת אף על פי שבנה היחיד היגר לארצות הברית.
נפטרה בקהיר בשנת 1971 בגיל 87.
בשנת 1894, בהשראת הוצאת הספרים קלמסקוט של ויליאם מוריס, הקימו אסתר ולוסאין פיסארו את ההוצאה Eragny.
השם של ההוצאה לאור נלקח ממקום מגורי משפחת קאמי פיסארו בצרפת, Éragny-sur-Epte.
בהוצאתו של ויליאם מוריס (1891) הופקו ספרים מודפסים של אירופה מימי הביניים ותחילת התקופה המודרנית, כאשר הספרים היו מושפעים אמנותית מכתבי היד המאוירים והשתמשו בנייר שיוצר בעבודת יד ובטכניקות דפוס תואמות.
ההוצאה לאור של לוסיאן ואסתר פיסארו ניסתה לחקות את הפורמט של ויליאם מוריס והוציאה ספרים מאוירים עם חריטות עץ מודפסים על נייר מיוחד.
אסתר ביצעה את חריטות העץ מעיצובים וציורים של בעלה לוסיאן.
אסתר פיסארו נפטרה ב-20 בנובמבר 1951.
עבודותיהם של אסתר ולוסיאן פיסארו נמצאות בגלריית טייט ובאקדמיה המלכותית לאמנויות.
אסתר קאפח (נולדה ב-1 ביולי 1951) היא סופרת, משוררת וחוקרת ישראלית רב-תחומית בתחום החינוך, בתחום טכנולוגיה ותקשורת בחינוך, ספרות יהודית והמורשת התרבותית של יהודי תימן.
קאפח נולדה במושב עמקה שב בשם אסתר אברהם.
היא למדה בבית הספר ממ"ד האר"י ובאולפנה "סגולה" קריית מוצקין.
סיימה תואר ראשון בספרות, לשון עברית וערבית באוניברסיטת בר-אילן.
את התואר השני עשתה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן.
בתקופה זו החלה לפרסם מאמרים ולהציגם בכנסים.
בשנת 1993 סיימה את התואר השני שלה, כשנושא התזה שכתבה היה "לוגו כאמצעי לפיתוח מטה-קוגניציה, חשיבה מתמטית ותפיסה מרחבית".
בשנת 2000 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה "השפעת משוב מטה-קוגניטיבי בתהליכי פתרון בעיות מילוליות מתמטיות בעזרת מחשב", בהנחייתה של פרופ' זמירה מברך.
במשך שלושים שנה עבדה במערכת החינוך בישראל.
בתקופת היותה מורה, מפקחת ומרצה במערכת החינוך ניהלה סדרת מחקרים (בנוסף למחקרי התואר השני והשלישי), כגון מחקר מדידה והערכה של פרויקט קליטת עולים חדשים מאתיופיה, מחקר שנערך בחסות פרופ' זמירה מברך ב־1996 מאוניברסיטת בר-אילן ביוזמת הג'וינט ומשרד החינוך.
כמו כן, ערכה מחקר במכון מופ"ת על תרבות ארגונית במכללה אקדמית מנקודות מבט שונות ביחד עם ישראל בן ישי.
קאפח יצגה את ישראל גם בכנסים בינלאומיים מחוץ לישראל במסגרת החינוך המתמטי-טכנולוגי.
בין השנים 1993 ל-2003 פיתחה תוכניות לימודים, העבירה סדנאות למורים ולמורי מורים במכללות וניהלה אגף מחשבים במכללת תלפיות.
הגתה את שיטת "מיפוי הבעיה" לפתרון בעיות מילוליות במתמטיקה.
סיפורה "עולים לתל אביב" נבחר לפרסום במסגרת הפרויקט: "110 זיכרונות ילדות תל אביבים" באתר ספריית בית אריאלה ובשיתוף עיריית תל אביב.
סיפורה "משחק פרספקטיבה" נבחר לפרסום במוזיאון תל אביב.
שירה "בְּצֵל נַזֶּרֶת" זכה בתחרות השירה "בין גלי קורונה" בעילום שם של האתר "יקום תרבות".
שירהּ "על העין" זכה בתחרות השירה "מילה במקום" בעירהּ.
היא יזמה וערכה את הספר: "מתימן לישראל – תרבות, לשון, סִפרות וחינוך", תשע"א, 2011. הספר מכיל שבעה עשר מאמרים על יהדות תימן ובו שני מאמרי מחקר פרי עטה.
הספר זכה להיכלל באתר "אוצר החוכמה".
כמה משיריה הולחנו על ידי המוזיקאים רחלי וולשטיין, רובי ראובני ועודד ברק ומבוצעים בערבי תרבות בספריות.
הספר "צוּר מִשְׁכָּנִי" זכה אף לתעודת הוקרה בתחרות פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר.
ספרה "ילדת ביכורים" זכה למלגה של האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תיעוד ומחקר מיסודו של עובדיה בן שלום - נתניה.
אסתר קאפח מתגוררת בקריית אונו.
היא נשואה לאריה, בנם של הרב יוסף קאפח והרבנית ברכה קאפח, והיא אם לחמישה ילדים.
"מתימן לישראל – תרבות, לשון, ספרות וחינוך" (עריכה), הוצאה עצמית, 2011
"רבנית וכלה בשליחות המדינה", הוצאה עצמית, 2015
"צוּר מִשְׁכָּנִי", שירים וסיפורים, הוצאת סטימצקי,2018
"זכוכית מגדלת" שירים, הוצאת סטימצקי,2020
"ילדת ביכורים", רומן היסטורי, הוצאת סטימצקי, 2021
"הרמוניה בטבע", שירה, הוצאת סטימצקי, 2022
"מטוטלת", שירה, הוצאת סטימצקי, 2024
"שלושה חבלים", שירה, הוצאת סטימצקי, 2025
אופנויות שונות של מידה כנגד מידה.
סיני, כרך קמא, מוסד הרב קוק, 2009
עשבי תבלין ברפואה העממית ובמחקר המדעי.
מסורה ליוסף ה, פרחי י' (עורך), מכון מש"ה, קריית אונו.
הוראה ולמידה עם מסד נתונים ממוחשב בתנ"ך.
ספר הכינוס הבינלאומי הרביעי להכשרת מורים, הכשרת מורים כשליחות חברתית.
החיים בבית הרב יוסף והרבנית ברכה קאפח חתן וכלה של פרס ישראל.
המהות החינוכית במורשת היהודית בתימן.
התא המשפחתי כעוגן של האומה.
תפיסות מוטעות בתהליך בניית גרפים.
סביבה ממוחשבת מטה-קוגניטיבית: גישה חדשנית להתמודדות עם פתרון בעיות מתמטיות.
כשלים בפתרון בעיות מילוליות: הצגת הבעיות וסקירת ספרות של פתרונות אפשריים, שנתון תלפיות יא, 333-344, 2000.
אסטרטגיות קוגניטיביות לפתרון, בעיות – מחקר השוואה: אסטרטגיית סכל"ב לעומת אסטרטגיית מיפוי הבעיה, דפי"ם, 27, 41-58, 1998.
תיאור נתונים בגרפים- מבט קוגניטיבי, שנתון תלפיות תשנ"ז, ט, 170-179, 1997.
תהליכי שיתוף בסביבה לימודית טכנולוגית לוגו ומעבד תמלילים – דו"ח מחקר, שנתון תלפיות תשנ"ה-תשנ"ו, ח, 244-255, 1995.
השפעת הנחיה ממוחשבת על תפקוד מטה-קוגניטיבי בתהליך פתרון בעיה מתמטית, מגמות מ"ב, 121-103 2002.
Learning and Instruction, 17, 688-707. מאמר זה צוטט במחקרים אקדמאיים נוספים.
ברוריה, סיפור, אתר סלונט, 30 בדצמבר 2019
משחק פרספקטיבה, הסיפור נבחר להיכלל באתר הסיפורים של מוזיאון תל אביב, 2024
סליחות לקראת ראש השנה, הגות
בור הסירה ושירים נוספים, אתר דעת, בתוך לימודים, גיליון 17 2020/21
אל גאון הירדן, שיר, אתר דעת, בתוך לימודים, גיליון 15, 2018/19
נפתולי נחל רחף, שיר, אתר דעת, בתוך לימודים, גיליון 14, 2018/17
החימה כחומה, שיר בתוך "סלון הדחויים - מפלצות" עורכת שושנה ויג, 2024 ע' 7 מו"ל "יונה שחורה".
המשוררת אסתר קאפח בראיון מיוחד לאתר בכיוון הרוח על כתיבה שירה וספרות, 29 בספטמבר 2018
"החסד השבועי", סיפור בתוך האנתולוגיה, "השתקפות נשית", קריית אונו, 54-50, 2018.
הקשר בין אמונה ומדע, הגות, בכיוון הרוח
פעמוני נפש, שיר, סלונט, 2019
בין שבילי חרות, שיר, בכיוון הרוח.
השיר הוצג על ידי אסתר בערב נשים בגלריית המקלט בירושלים, 2019.
על חודה של נקודה, פואמה, אתר דעת, בתוך לימודים, גיליון 18 2021/22
שביל המעפילים, שיר לעיר נשר, אסופת שירים, עיריית נשר 2023 ע' 17
אבק עולם, המסדרון, גיליון 16, יאיר בן חיים (עורך), דצמבר 2022
סולם שמיימי, הייתי בגילך – שירת ימי התבונה, שוקי גוטמן (עורך), ע' 27, 2023
גשם עפיפונים, איש לא הכין את ציפורי השיר למלחמה, אסופת שירה בינלאומית, שושנה ויג (עורכת) תשפ"ד 2023, ע' 36
להתעורר בחצות, השיר נבחר ליצירת השבוע בביטאון שירה 417 2021-49
הרגשתי שאני הורגת את הכתיבה היפה שלי עם הכתיבה השבלונית האקדמית, מגזין אשה
תקוה לאחרית, שיר, כתב עת, יהי, גיליון 6
האדם, החיים והאהבה, הגות, דעת, לימודים 18 2021
אסתר קאפח, בינה ברשת, נכון - כתב עת לאוטופיה ודיסטופיה בספרות, 12, אפריל 2024, ניסן תשפ"ד
אסתר קאפח, אומנית החלילים חפציבה זר-אביב ז"ל – חייה, יצירתה ותרומתה, בכיוון הרוח
אסתר (אסתי) קנובל (נולדה ב-14 בינואר 1949) היא יוצרת ישראלית שהכשרתה בתחום הצורפות, עטורת פרסים ומלגות על עבודותיה המוצגות ברחבי העולם.
קנובל נולדה בבמחנה עקורים בשלזיה שבדרום פולין להורים שורדי שואה.
בקיץ 1950 עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה ברמת-השרון.
קנובל למדה בתיכון נוה-מגן במגמה ביולוגית.
על הוראת האמנות בבית הספר הופקד רפי לביא הצעיר, מורה משפיע כבר אז.
קנובל המשיכה ללימודי ציור במכון לאמנות פלסטית בבת-ים (1969-1968).
בין השנים 1969–1974 למדה קנובל במחלקה לצורפות בבצלאל.
באותן שנים שיקפה המחלקה מגמות שונות ולעיתים מנוגדות ביחס להוראת המקצוע שנעו בין דיסציפלינות מסורתיות לבין רוחות חדשות שהגיעו מחו"ל וכללו ניסיונות להגדרה מחודשת ובדיקת גבולותיו של התחום.
ב-1975 זכתה קנובל במלגה של המועצה הבריטית (British Council) ללימודי תואר שני בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון (RCA).
מסגרת זו ששילבה תפיסה שמרנית וסביבה של וירטואוזיות טכנית, יצרה עבור קנובל את התנאים שהניעו את התפתחות שפתה האישית כצורפת.
בפרויקט הגמר הציגה קנובל בין השאר סדרות של תכשיטים מטיטניום ואלומיניום מגולוונים: שרשרת מחטי אורן וסיכות ביטחון.
בין השנים 1977–1979 התגוררה קנובל באמסטרדם שהייתה באותה עת מרכז של שיח חדש בחשיבה על צורפות לו תרמה במידה רבה גלריה RA.
הגלריה שנפתחה באותה עת הייתה לחלון הראווה של מגמה שזכתה מאוחר יותר לכינוי "הצורפות החדשה" בהשראת ספרם של פטר דורמר וראלף טרנר (Peter Dormer & Ralph Turner, The New Jewelry: Trends & Traditions,1985)
ב-1978 הציגה בגלריה RA תערוכת יחיד ראשונה לצד פייר דֶגֶן (Pierre Degen).
בתערוכה הוצגה סדרה של סיכות טיטניום ופלדה המבוססות על דימויים של כיסא מתקפל ("כסא נח") בו משולבים המנגנון והדימוי זה בזה, בניגוד לסיכה המסורתית שבה מוסתר המנגנון בגב התכשיט.
בשנת 1979 שבה לישראל והתיישבה בירושלים.
בשנת 1980 הוצגה תערוכה ראשונה מעבודותיה בישראל בגלריה דבל בירושלים לצד דגנית שטרן-שוקן.
התערוכה זכתה לסיקור תקשורתי נרחב בעיתונות הישראלית שהעיסוק בשאלות של צורה וחומר בעיצוב תכשיטים היה חדש לה.
בראשית שנות ה-80 נטשה קנובל את השימוש בטיטניום לטובת פח ממוחזר מפחיות משקה ומזון.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה יצרה קנובל סדרות צבעוניות של זרים-ענקים מפח ממוחזר וצבוע כמו למשל העבודה "הסוואה" (camouflage), זר-ענק המשלב פח עם עלי בד בשימוש חוזר שנצבעו כולם בצבעי הסוואה.