tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 בדצמבר 2006 הקבינט הנפיק צו מספר 953 "אודות מוסד חקירת תאונות רכבת" שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 2007 והוסיף לסוכנות תפקידי חקירת תקריות ותאונות רכבת.
בשל הגדלת תפקידיה, ב-1 ביולי 2007 הסוכנות שינתה את שמה לשמה הנוכחי.
החל מ-1 ביוני 2011 הסוכנות החלה לחקור גם תקריות ותאונות ימיות, בהתאם לסעיף 8.1 של חוק ניהול ובטיחות ימית וכן סעיף 14 בהנחיות הזמניות של אותו חוק.
בעבר המינהל הימי של לטביה (MAL) היה עוסק בחקירת תקריות ותאונות ימיות.
הלשכה למניעה ומאבק בשחיתות (בלטבית: Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs, בקיצור KNAB) הוא מוסד של המינהל הציבורי ברפובליקה הלטבית המנוהל על ידי קבינט השרים של לטביה ונועד למנוע ולהילחם בשחיתות.
הלשכה החלה את פעילותה ב-10 באוקטובר 2002, כאשר הפרלמנט של לטביה מינה למנהל את גונטיס רוקטיס.
הסוכנות העסיקה 145 עובדים (נכון ל-2009).
עבודה הלשכה למניעה ומאבק בשחיתות מפוקחת על ידי מנהל הלשכה, שכהונתו מוגבלת לתקופה של חמש שנים.
הוא מפוטר וממונה באישור הפרלמנט (Seimas), על פי החלטת קבינט השרים.
מטה הלשכה נמצא בעיר ריגה, רחוב בריוויבאס 104.
הלשכה המרכזית למלחמה בשחיתות (בפולנית: Centralne Biuro Antykorupcyjne) היא יחידת סמך של ממשלת פולין, המדווחת לראש הממשלה ואחראית לטיפול ולמאבק בשחיתות שלטונית בפולין.
מטה הארגון ממוקם בעיר ורשה.
הלשכה פועלת מאז 24 ביולי 2006, לאחר שחוק הלשכה המרכזית למלחמה בשחיתות אושר ביוני 2006. לאנשי הלשכה סמכות לחקור עובד ציבורי ועובדים במגזר הפרטי והם מתמקדים בעיקר במאבק בשחיתות במוסדות המדינה ובמוסדות ממשלתיים.
הלשכה מעסיקה חוקרים פליליים למניעת שחיתות ועוסקת גם באיסוף מודיעין על עברות שחיתות שונות.
מהביט של שחיתות שלטונית פולין מדורגת במקום ה-36 (2017).
הלשכה מדווחת לראש הממשלה, הנשיא והאסיפה הלאומית בעניינים אשר עשויים להשפיע על רווחתה הכלכלית של מדינת פולין.
הלשכה הלאומית למלחמה בשחיתות (בקזחית: Сыбайлас жемқорлыққа қарсы іс-қимыл ұлттық бюросы) היא סוכנות של הרפובליקה של קזחסטן האחראית לחקירות ומאבק בשחיתות.
ב-6 באוגוסט 2014, על פי צו של נשיא קזחסטן הוקמה הסוכנות לשירות המדינה ומאבק בשחיתות.
במקונה בוטלה הסוכנות למאבק בפשיעה כלכלית ובשחיתות.
ב-11 בדצמבר 2015 הוקם המשרד הממשלתי לשירות אזרחי, בתור הגוף המוסמך בתחום שירות המדינה ומניעת שחיתות עם העברת תפקידים וסמכויות לניהול נכסיה וענייניה של הסוכנות לשירות אזרחי ומאבק בשחיתות שפורקה.
בהמשך, הסוכנות שינתה את שמה ל"הלשכה הלאומית למלחמה בשחיתות".
ב-13 בספטמבר 2016 משרד השירות האזרחי עבר ארגון מחדש והפך לסוכנות לשירות אזרחי ומאבק בשחיתות.
הלשכה שליטה בסמים היא סוכנות אכיפת חוק והמודיעין ממשלתית של הודו האחראית ללחימה בסמים ושימוש לרעה של חומרים לא חוקיים.
יושב ראש הלשכה הוא חבר במועצה למודיעין כלכלי.
בראש הלשכה עומד המנהל הכללי שהוא שוטר בשירות משטרת הודו (IPS) או שירות המיסים ההודי (IRS).
הלשכה כפופה למשרד הפנים ההודי.
על מנת לייסד את הסוכנות גויסו קצינים משירות המיסים ההודי, שירות המשטרה ואנשי הכוחות המזוינים.
הלשכה לביטחון התקשורת הממשלתית הוא מחלקת שירות ציבורי בניו זילנד האחראית לקידום הביטחון הלאומי של ניו זילנד באמצעות איסוף וניתוח מידע מודיעיני.
הלשכה הוקמה בשנת 1977 בהוראת ראש הממשלה רוברט מלדון.
זו הסוכנות הממשלתית העיקרית למודיעין אותות, ביטחון מידע וקריפטוגרפיה.
על פי נתוני האתר הרשמי, הלשכה נועדה לתרום לביטחון הלאומי של ניו זילנד על ידי אספקת:
סיוע אחר לסוכנויות ממשלתיות אחרות בניו זילנד
התחנה נפתחה ב-1982, כשהיא מחליפה את מתקן איריראנגי, שליד ואיורו.
לדברי פדרציית המדענים האמריקאים (FAS), המתקן הוא חלק מאשלון.
ג'רי מטפארה מונה על ידי ראש הממשלה ג'ון קי ב-26 באוגוסט 2010 והחל לכהן בפועל מ-7 פברואר 2011. ב-8 במרץ 2011 מטפארה הוכרז בתור המושל הכללי הבא.
הוא המשיך להכן כמנהל עד יוני 2011.
איאן פלטשר (שמונה לחמש שנים) הודיע במפתיע על התפטרותו מסיבות משפחתיות בינואר 2015, כאשר מונה לו ממלא מקום עד לסוף החודש.
הלשכה לענייני אינדיאנים היא סוכנות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית שתפקידה אדמיניסטרציה וניהול של 225,000 קילומטרים רבועים של אדמות המוחזקות בנאמנות על ידי ארצות הברית עבור האינדיאנים בארצות הברית: שבטי ילידים וילידי אלסקה.
ה-BIA היא אחת משתי הלשכות תחת שיפוטו של תת-השר לענייני אינדיאנים (Assistant Secretary for Indian Affairs): הלשכה לענייני אינדיאנים והלשכה לחינוך אינדיאנים (Bureau of Indian Education), המספקת שירותי חינוך לבערך 48,000 ילידים.
במקור כללה האחריות של ה-BIA מתן טיפול רפואי לאינדיאנים בארצות הברית ולילידי אלסקה.
בשנת 1954 הועבר תפקיד זה למחלקת הבריאות, החינוך והרווחה (המכונה כיום מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית), והוא ידוע כיום בשם שירות הבריאות לאינדיאנים (Indian Health Service).
בראשה עומד מנהל הלשכה הכפוף לתת-המזכיר לענייני אינדיאנים.
תת-המזכיר הנוכחי הוא בריאן ניולנד (Bryan Newland)
הלשכה מפקחת על 567 שבטים מוכרים פדרלית (Federally recognized tribes) באמצעות 4 משרדים:
המשרד לשירותי האינדיאנים (Office of Indian Services) – מתפעל את הסיוע הכללי של הלשכה, סיוע במקרי אסון, טיפול ברווחת ילדי האינדיאנים, ממשל שבטי, הגדרה עצמית לאינדיאנים, ותוכנית הכבישים של שמורות האינדיאנים.
המשרד לשירותים משפטיים (Office of Justice Services) – מתפעל ישירות או מממן אכיפת החוק, בתי משפט שבטיים, ומתקני כליאה באדמות אינדיאנים.
המשרד מימן 208 סוכנויות לאכיפת החוק, הכוללות 43 סוכנויות שיטור המופעלת על ידי הלשכה ו-165 סוכנויות המתופעלות על ידי השבטים תחת חוזים עם המשרד.
למשרד יש שבעה תחומי פעילות: חקירות פשעים ושירותי שיטור, כליאה, ביקורת/ענייני פנים, אכיפת חוקים שבטיים ויוזמות מיוחדות, אקדמיית המשטרה האינדיאנית, תמיכה בבתי המשפט השבטיים וניהול תוכניות.
המשרד גם מעניק תמיכה טכנית ופיקוח לתוכניות אכיפת חוק שבטית אם מגיעה בקשה לתמיכה כזו.
הוא מפעיל ארבע חטיבות: כליאה, טיפול בסמים, אקדמיית המשטרה האינדיאנית ואכיפת חוק.
המשרד לשירותי נאמנות (Office of Trust Services) – עובד עם השבטים וילידים פרטיים וילידי אלסקה בניהול אדמות הנאמנות שלהם, נכסיהם ומשאביהם.
המשרד לפעולות בשטח (Office of Field Operations) – מפקח על 12 משרדים אזוריים: אלסקה, המישורים הגדולים, צפון-מערב, המישורים הדרומיים, מזרח, נאוואחו, פסיפי, דרום-מערב, מזרח אוקלהומה, המערב התיכון, הרי הרוקי ומערב, ועל 83 סוכנויות, המבצעות את מטרות הלשכה ברמה השבטית.
סוכנויות הקשורות לילידי אמריקה היו קיימות בממשלת ארצות הברית מ-1775, כאשר הקונגרס הקונטיננטלי השני הקים שלוש סוכנויות הקשורות לאינדיאנים.
בנג'מין פרנקלין ופטריק הנרי היו בין המפקחים הראשונים שמונו לנהל משא ומתן על בריתות עם ילידי אמריקה על מנת להבטיח את הנייטרליות שלהם במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1789 הציב הקונגרס של ארצות הברית את הטיפול בקשרים עם ילידי אמריקה במחלקת המלחמה שזה עתה נוצרה.
ב-1806 יצר הקונגרס את משרת "המפקח על המסחר עם האינדיאנים" (Superintendent of Indian Trade), או "המשרד למסחר עם האינדיאנים" (Office of Indian Trade) בתחומי מחלקת המלחמה, שהיה מופקד על תחזוקת רשת התחנות של סחר הפרוות.
McKenney) היה נושא המשרה מ-1816 עד שבוטלה מערכת התחנות ב-1822. הוא פיקח על הסוחרים המורשים מטעם הממשל במטרה להבטיח שליטה מסוימת בטריטוריות של האינדיאנים ולקחת חלק במסחר הרווחי.
הלשכה לענייני אינדיאנים (1824-עד ימינו)
ביטול מערכת הפייטוריה הותירה חלל ריק בתוך הממשל האמריקני ביחס לקשרים עם ילידי אמריקה.
המשרד לענייני אינדיאנים הוקם ב-11 במרץ 1824 על ידי מזכיר המלחמה ג'ון קלהון, שייצר את הסוכנות כחטיבה בתחומי המחלקה שלו, בלא אישור מטעם הקונגרס של ארצות הברית.
הוא מינה את מקקיני כמנהל הראשון של המשרד, שקיבל כמה שמות.
מקקיני העדיף לקרוא לו משרד האינדיאנים (Indian Office), בעוד שקלהון העדיף את השם הנוכחי.
ב-1832 יצר הקונגרס את המשרה הנציב לענייני אינדיאנים (Commissioner of Indian Affairs).
ב-1849 הועבר הטיפול בענייני האינדיאנים למחלקת הפנים של ארצות הברית.
ב-1869 היה איליי פארקר (Ely Samuel Parker) ליליד האמריקאי הראשון שמונה כנציב לענייני האינדיאנים.
בין המדיניויות השנויות ביותר במחלוקת של הלשכה לענייני אינדיאנים הייתה ההחלטה בשלהי המאה ה-19 לחנך את ילדי הילידים בפנימיות נפרדות לילידים, שבהן הדגש היה על הטמעה ואיסור השימוש בשפות האם שלהם, במנהגיהם ובתרבותם.
החינוך היה מכוון לתרבות האירופאית-אמריקנית.
שם הסוכנות שונה מ"המשרד לענייני אינדיאנים" ל"הלשכה לענייני אינדיאנים" ב-1947.
שנות ה-70 של המאה ה-20 היו תקופה סוערת בהיסטוריה של הלשכה בשל התעוררות האקטיביזם האינדיאני, והדרישות הגוברות לכבד את הזכויות והריבונות שנקבעו בבריתות שנחתמו.
הופעתן של קבוצות פעילים כדוגמת תנועת האינדיאנים האמריקניים (American Indian Movement בראשי תיבות AIM) הדאיגו את הממשל האמריקני.
ה-FBI הגיב הן בצורה גלויה והן בפעולות חשאיות (באמצעות הקמת COINTELPRO ותוכניות אחרות) כדי לדכא את התקוממויות אפשריות בקרב השבטים הילידים.
כחלק ממשלת ארצות הברית שכלל כוח אדם בשמורות האינדיאנים הייתה המשטרה של הלשכה לענייני אינדיאנים מעורבת בפעולות פוליטיות כדוגמת:
ההשתלטות על מטה הלשכה לענייני אינדיאנים בוושינגטון ב-1972 – ב-3 בנובמבר 1972 השתלטה קבוצה בת 500 ילידים מקבוצת ה-AIM על בניין הלשכה, השיא של צעדת "שביל הבריתות המופרות" (Trail of Broken Treaties).
הם התכוונו להפנות את תשומת הלב לנושאים של האינדיאנים בארצות הברית, כולל דרישותיהם לחידוש המשא ומתן על בריתות, אכיפת הזכויות שנקבעו בבריתות ושיפור ברמת החיים.
הם החזיקו במטה מחלקת הפנים בין ה-3 בנובמבר ל-9 בנובמבר 1972.
מכיוון שחשו שהממשלה מתעלמת מהם השחיתו המפגינים את הבניין.
המפגינים עזבו אחרי שבוע לאחר שגרמו נזק בסכום של 700,000 דולר.
מסמכים רבים אבדו, הושחתו או נגנבו, כולל מסמכים שלא ניתן לשחזרם של בריתות, שטרי קניין וזכויות מים.
כמה מראשי השבטים אמרו שאובדן זה עלול להחזיר את השבטים 50 עד 100 שנים אחורה.
תקרית וונדד ני (Wounded Knee Incident) – ב-1973 השתלטו פעילים משמורת האינדיאנים פיין רידג' למשך חודשיים על השטח שבו התרחש טבח וונדד ני ב-1890.
הירי בשמורת פיין רידג' – ב-1975 התנהל קרב יריות שבסופו נהרגו שני סוכנים של FBI והיורה ברח לקנדה, הוסגר ומשרת שני מאסרי עולם.
הלשכה הייתה מעורבת בתמיכת בנשיאים שבטיים שנויים במחלוקת, ובראשם דיק וילסון, אשר הואשם בהיותו רודן שהשתמש בקרנות של השבטים לממן כוח צבאי למחצה, "שומרי אומת האוגלאלה" (Guardians of the Oglala Nation), שבו השתמש כנגד יריביו, והפחדה של מצביעים בבחירות של 1974, גזל של כספים ופשעים אחרים.
ילידים רבים ממשיך להתנגד למדיניות של הלשכה לענייני אינדיאנים.
הנושאים השנויים במחלוקת במיוחד הם הבעיות ביישום הבריתות, הטיפול במסמכים ובהכנסות מאדמות הנאמנות.
ב-2013 הושפעה הלשכה באופן רציני מהקיצוץ בתקציב של 800 מיליון דולר, שהשפיע במיוחד על שירות הבריאות האינדיאני שתקציבו היה כבר מקוצץ.
הלשכה מנסה לשנות כיוון מסוכנות שתפקידה לפקח לסוכנות מייעצת.
עם זאת, זו הייתה משימה קשה כיוון שילידים רבים מקשרים את הלשכה כמי שמשחקת תפקיד של משטרה שהיסטורית הכתיבה לשבטים ולבני השבטים את המדיניות של הממשל הפדרלי מה מותר להם ומה אסור עליהם על פי הבריתות שנחתמו איתם.
הלשכה לענייני אינדיאנים נתבעה ארבע פעמים בתובענה ייצוגית בטענה על עבודה מעבר לשעות העבודה על ידי הפדרציה של עובדי השירות האינדיאני, איגוד עובדים שמייצג את העובדים האזרחים הפדרליים של הלשכה לענייני אינדיאנים, הלשכה לחינוך אינדיאני, תת-המזכיר לענייני אינדיאנים והמשרד של הנאמן המיוחד לענייני אינדיאנים.
הטענות הן להפרות נרחבות של חוק עבודה הוגנת (Fair Labor Standards Act) ודרישה לפיצויים בעשרות מיליוני דולרים.
קובל נגד סלזר (Cobell vs.
Salazar), תובענה ייצוגית גדולה הקשורה לאדמות הנאמנות יושבה בדצמבר 2009. התביעה הוגשה כנגד מחלקת הפנים של ארצות הברית, שהלשכה היא חלק ממנה.
ללשכה יש אחריות לניהול חשבונות הנאמנות של האינדיאנים.
זו הייתה תובענה ייצוגית בקשר לניהול והחשבונאות של יותר מ-300,000 חשבונות נאמנות של אינדיאנים וילידי אלסקה על ידי הממשל הפדרלי.
קרן הסדר ובה 3.4 מיליארד דולר שנועדו לחלוקה בין השותפים לתובענה.
מטרת הקרן פיצויים לגבי הטענות שפקידי ממשל אמריקניים קודמים ניהלו באורח לא תקין את נכסי הנאמנות של האינדיאנים.
בנוסף, ההסדר הקים קרן ובה 2 מיליארד דולר המאפשרת שבטים המוכרים לממשל הפדרלי לרכוש בחזרה באופן וולונטרי ולאחד חלקות קרקע מפוצלות.
הלשכה הגדולה למדינת ישראל ובשמה המלא "הלשכה הגדולה למדינת ישראל של בונים חופשים קדמונים ומקובלים", היא עמותה רשומה של מסדר הבונים החופשים בישראל, ארגון הגג המאחד כ-50 לשכות פעילות של בונים חופשים בישראל, הפזורות מנהריה ונצרת בצפון ועד אילת בדרום.
תחת גוף זה פעילים כיום כ-1,200 חברים, בני דתות שונות (יהודים, נוצרים, מוסלמים, דרוזים), דוברי עשר שפות שונות (עברית, אנגלית, ערבית, צרפתית, ספרדית, טורקית, רוסית, פורטוגזית, גרמנית ורומנית).
הלשכה המסונית הראשונה שנוסדה בארץ ישראל, הייתה לשכת "רקלמיישן" (Reclamation) על ידי רוברט מוריס, נשיא גדול לשעבר ממדינת קנטקי בארצות הברית, בשנת 1868 במערת צדקיהו, והייתה מורכבת מבונים חופשים ששהו בארץ ישראל, ובאו אליה ממקומות שונים בעולם, למשל הארכאולוג צ'ארלס וורן.
בשנת 1891 נוסדה ביפו לשכת "השער של היכל שלמה" (La Port du Temple), על ידי מהנדסים צרפתיים שבאו ארצה לבנות את מסילת הברזל ירושלים-יפו, צרפה אליה יהודים וערבים מנכבדי המקום, שינתה שמה במהלך השנים ל-"ברקאי", הקיימת עד היום, ונחשבת ללשכה הפעילה הוותיקה ביותר בישראל.
לאחר מכן, נוסדו לשכות נוספות, שהיו תחת חסות לשכות גדולות של צרפת, סקוטלנד, טורקיה, אנגליה ומצרים.
ב-9 בינואר 1933 הוקמה "הלשכה הגדולה הלאומית לארץ-ישראל" (על ידי 7 לשכות) ונחנכה על ידי הלשכה הגדולה הלאומית של מצרים.
לא כל הלשכות שעבדו אז, השתייכו אליה.
עדיין היו לשכות שעבדו תחת חסות הלשכה הגדולה של סקוטלנד, הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה, הלשכה הגדולה הסימבולית של גרמניה בניכר, ולשכות גדולות אחרות.
היא הוכרה על ידי למעלה מ-100 לשכות גדולות בעולם, ורקמה קשרי אחווה בכל העולם המסוני.
הנשיא הגדול הראשון של הלשכה הגדולה למדינת ישראל היה שבתי לוי (לשעבר ראש עיריית חיפה).
הלשכה הגדולה, מורכבת מכל האחים הסדירים במסדר שהגיעו לדרגת "נשיא".
היא מתכנסת כ-4 פעמים בשנה, מקבלת דיווחים על הנעשה במסדר ומאשרת החלטות המובאות להצבעה.
הוועד הגדול, מורכב מנושאי משרה בכירים.
הוועד הגדול מתכנס פעם בחודש או חודשיים, ודן בעניינים המובאים בפניו, ומנסח את ההחלטות שיש להביא להצבעה בלשכה הגדולה.
לוועד הגדול כפופות כ-15 ועדות שונות (למשל: ועדת כספים, ועדת טקסים ועוד) המעבדות עניינים שונים שיש לטפל בהן, ומסקנותיהם מובאות לוועד הגדול לדיון, החלטה והצבעה.
לשכות המסדר (הקרויות לשכות בת), הכפופות ללשכה הגדולה למדינת ישראל, הם חלק ממסדר בינלאומי גדול, המוכר על ידי הלשכה הגדולה של אנגליה וסקוטלנד, כך שחבריה (הקרויים אחים) זכאים לבקר באסיפות כל הלשכות בעולם המוכרות על ידי הלשכה הגדולה של אנגליה.
בשונה ממסדרים אחרים, הלשכות הגדולות המכירות זו בזו, לא הקימו גוף בינלאומי מאוחד.
בכל מדינה בה יש לשכה גדולה, היא סוברנית על שטחה ואוטונומית.
הקשר הבינלאומי האישי הוא ברמת נשיאים גדולים, במפגשים לדיון בבעיות משותפות וליצירת קשר אישי בלבד.
בראשות כל לשכה עומד נשיא ומסייעים לו "נושאי משרה" הממלאים תפקידים טקסיים וארגונים.
קדנציה של נשיא ונושאי משרה היא שנתיים.
לשכות הבת מתכנסות בדרך כלל פעם אחת בחודש ביום קבוע (למשל: יום רביעי, השני בחודש הלועזי).
התכנסות זו נקראת "עבודה" ובה מתקיימים טקסים מסוניים או דיונים מסוניים.
בנוסף, פעילות המסדר מתרכזת גם בעשייה למען הקהילה, במעורבות אישית של האחים וגם בתרומות כספיות למטרות אלו, על ידי קרנות ועמותות השייכות ללשכות המסדר.
הפעילות המעשית של האחים בלשכות מתבטאת בתחומים שונים כגון: תמיכה בילדים ונוער במצוקה, נכים, חיילים, בתי אבות, בתי חולים, בתי סוהר, מלחמה בסמים, טיפוח סביבתי, חלוקת מלגות לתלמידים וסטודנטים ותמיכה במשפחות נזקקות.
רשימת כל הלשכות הכפופות ללשכה הגדולה למדינת ישראל
לשכת ראובן מס' 1 - חיפה
לשכת הר ציון מס' 2 - ירושלים
לשכת הולי סיטי מס' 4 (אנגלית) - ירושלים
לשכת מצפה מס' 6 - ירושלים
לשכת שרון כוכב ישראל מס' 7 (אנגלית) - פתח תקווה
לשכת רשב"י מס' 8 - ירושלים
לשכת גינוסר מס' 9 - נוף הגליל
לשכת אביב מס' 10 - בני ברק
לשכת הכוכב מס' 13 - בני ברק
לשכת אליהו הנביא מס' 16 - חיפה
לשכת ברקאי מס' 17 - בני ברק
לשכת דוד ילין מס' 18 - פתח תקווה
לשכת מנורה מס' 19 - חיפה
לשכת בצלאל מס' 20 - בני ברק
לשכת חרמון מס' 21 - בני ברק
לשכת דרור מס' 23 - בני ברק
לשכת האבן המעוקבת מס' 25 - בני ברק
לשכת עין השילוח-ארי מס' 26 - ירושלים
לשכת לבנון מס' 28 - חיפה
לשכת מיפלמן אומן מס' 29 - בני ברק
לשכת גזית מס' 30 - בני ברק
לשכת גליל מס' 31 (ערבית) - נצרת
לשכת השחר מס' 32 (רומנית) - בני ברק
לשכת ביל"ו מס' 33 - רחובות
לשכת חדרה מס' 34 - חדרה
לשכת עכו מס' 36 (ערבית) - כפר יסיף
לשכת געתון מס' 37 - נהריה
לשכת ראש העין מס' 39 - פתח תקווה
לשכת לומייר מס' 42 (צרפתית) - בני ברק
לשכת הר כרמל מס' 44 (אנגלית) - חיפה
לשכת חיידר מס' 45 (ערבית) - כפר יסיף
לשכת שמשון מס' 46 - אשקלון
לשכת המלך שלמה מס' 48 - חיפה
לשכת הולילנד מס' 50 (אנגלית)
לשכת הוורדים מס' 52 - רמת גן
לשכת יעקב כספי מס' 56 - חיפה
לשכת נגהת המדבר מס' 57 - באר-שבע
לשכת עלומים מס' 58 - בני ברק
לשכת עמודי שלמה מס' 59 - אילת
לשכת נעמן מס' 61 - חיפה
לשכת לה פרטרנידד מס' 62 (ספרדית) - בני ברק
לשכת גני נתניה מס' 67 (אנגלית) - בני ברק
לשכת רעננה מס' 70 (אנגלית) - פתח תקווה
לשכת נצרת מס' 71 (ערבית) - נצרת
לשכת נור מס' 73 (טורקית) - בני ברק
לשכת תאודור הרצל מס' 75 (ספרדית) - בני ברק
לשכת כרמים מס' 76 - נוף הגליל
לשכת פרנס מס' 77 (צרפתית) - בני ברק
לשכת מונטפיורי מס' 78 (אנגלית) - בני ברק
לשכת העוגן מס' 79 - אשדוד
לשכת גוויל מס' 82 - בני ברק
לשכת הודיני מס' 83 - בני ברק
לשכת ירושלים מס' 84 - בני ברק
לשכת מוצרט מס' 85 (רוסית) - בני ברק
לשכת ברזיל מס' 87 (פורטוגזית) - בני ברק
לשכת נחשון מס' 88 - בני ברק
הלשכה לחקירת תאונות אוויריות (במונגולית: Нислэг техникийн осол, зөрчлийг шинжлэн шалгах алба) היא סוכנות של ממשלת מונגוליה, האחראית לניהול תאונות אוויריות ואסונות תעופה ותקריות אוויר בשטחי הרפובליקה של מונגוליה.
משרדה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי ג'ינגיס חאן באולן בטור.
הלשכה מופקדת על ניהול כלל חקירות בטיחות של תאונות ותקריות אוויריות של כל סוגי כלי הטיס, במדינה, החל ממטוסי משא וכלה במסוקים.
הלשכה מהווה גוף עצמאי, המשמשת כסמכות מקצועית מייעצת עליונה לנושא בטיחות הטיסה, בכל סוגי התעופה האזרחית במדינה ופועלת בשיתוף פעולה עם הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית וגופים מקבילים לו בעולם, בייחוד ועדת התעופה הבין-מדינתית של חבר המדינות, הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית הרוסית, NTSB האמריקאי ואחרים.
הלשכה מעסיקה פקחים בתחומים שונים לרבות פקחי מבצעים, פקחי הנדסה ופקחים בתחום הקלטות טיסה.
הלשכה לביטחון לאומי (בסינית מסורתית: 國家安全局) היא סוכנות הביון העיקרית (כולל מודיעין צבאי) של הרפובליקה הסינית (טאיוואן), האחראית לאיסוף מידע מסוג מודיעין אנושי ומשימות הפקת מודיעין חשאיות מחוץ לגבולות המדינה, דיפלומטיה חשאית, תפקידים מיוחדים וסיכול יעדים אזרחיים וצבאיים של האויב.
הלשכה מבצעת את תפקידיה באמצעות הפעלת סוכנים, איסוף מידע אלקטרוני, שמירה על קשרי מודיעין ודיפלומטיה, פיתוח קשרים חשאיים מיוחדים, מדיניים ואחרים, מחוץ למדינה ואחזקתם, הפקת מודיעין אסטרטגי, מדיני ואופרטיבי וביצוע מבצעים מיוחדים מחוץ לגבולות הרפובליקה הסינית.
הארגון הוקם בשנת 1955 על פי הנחיית נשיא הרפובליקה הסינית צ'יאנג קאי-שק, לפיקוח ותיאום של כל ארגוני המדינה הקשורים לביטחון, סוכנויות צבאיות וארגוני הקוומינטנג בטאיוואן.
מוקדם יותר, הלשכה זכתה לכינוי "הסי-איי-איי של סין" או "CCIA".
המנכ"ל הראשון של הלשכה לביטחון לאומי היה גנרל הצבא צ'נג ג'י-מין (鄭介民), בעל רקע במודיעין צבאי, שהיה בעבר סגנו של הלשכה השנויה במחלוקת לחקירות וסטטיסטיקה של המועצה הצבאית הלאומית, שהייתה סוכנות הביון הקודמת.
"הלשכה הצבאית-סטטיסטית" פעלה תחת דאי לי כגוף למודיעין צבאי ואף קיבלה על עצמה את הפיקוד על "הלשכה הצבאית-סטטיסטית" לאחר מותו של דאי לי במרץ 1946. כתוצאה מכך, לעיתים קרובות נתפסת הלשכה לביטחון לאומי כאחת ממספר היורשים שקמו לאחר פירוק הלשכה הצבאית-סטטיסטית, שפעלה כסוכנות הביון של טאיוואן.
בתחילה, לא היו ללשכה לביטחון לאומי קציני שטח או פעילים משלה.
עם זאת, על מנת לחזק את יכולתה להנחות ולתאם עם סוכנויות מודיעין אחרות, פיתחה הלשכה קציני מודיעין שדה ומרכז אימונים משלה.
ב-1 בינואר 1994, הפכה הלשכה למוסד חוקי, לאחר שפעלה עד אז תחת צווים נשיאותיים ללא בסיס חוקתי.
חוק הלשכה לביטחון לאומי פורסם על ידי לי דנדגחוויי ב-30 בדצמבר 1993.
אף על פי שרק כשלי מודיעין בודדים של הלשכה לביטחון לאומי צצו, רבים הצביעו על כך שהסוכנות כמעט ולא, אם בכלל, מפרסמת פעולות מוצלחות כלשהן.
ב-1 ביוני 2000, פקיד לשעבר בלשכה שהיה גנרל בדימוס ערך ביקור אישי ברפובליקה העממית של סין ונעצר כעבור שלושה ימים על ידי המשרד לביטחון המדינה.
לא דווח על חשיפת סודות וככל הנראה עצם תפקידו כאיש סוכנות הביון של טאיוואן הביאה למעצרו בסין העממית.
קופאי ראשי לשעבר של הלשכה, ליו קואן-צ'ון (劉冠軍), נחשד במעילה של יותר מ-192 מיליון דולר טאיוואני חדש (5.65 מיליון דולר אמריקאי) מכסף שהוחזר ממשרד החוץ ב-4 באפריל 1999. על פי נתוני לשכת החקירות הלאומית במשרד המשפטים, ליו עזב את המדינה ב-3 בספטמבר 2000, לשנגחאי.
הוא הופיע שוב בבנגקוק בינואר 2002 ואז נסע לצפון אמריקה ועודנו מבוקש לחקירה.
בשעות אחר הצהריים של 19 במרץ 2004 נפצעו הנשיא צ'ן שוי-ביאן וסגנית הנשיא אנט לו לאחר ירי יום לפני הבחירות לנשיאות, בזמן שניהלו קמפיין בטאינן.
מעשה אלימות זה גרם לזעזוע בטייוואן והביא לביקורת רצינית בתוככי הארגון.
הרשות המחוקקת הדיחה תשעה פקידים בגין המחדל, בין אלה היו ראש הלשכה לביטחון לאומי, צאי צ'או-מינג (蔡朝明) וסגן ראש מרכז השירותים המיוחד של הלשכה, צ'יו צ'ונג-נאן (邱 忠 男).
בדו"ח ההדחה נטען כי הלשכה לביטחון לאומי קיבלה מידע ב-18 במרץ 2004 על מתקפה אפשרית על הנשיא, אך לא התייחסה ברצינות לדו"ח.
בשנת 2004 נעצר על ידי ה-FBI סגן עוזר מזכיר מחלקת החוץ לשעבר, דונלד וו.
קייזר, בגין מסירת מסמכים שלא כדין לשני פקידי ביון טייוואנים ששימשו כקציני קשר מודיעיני בארצות הברית.
עם התעוררות הפרשה, מזכ"ל הארגון, הגנרל הסוה שיה-מנג, קרא לסוכני מודיעין בכירים מארצות הברית.
נאמנותם של פקידי הלשכה למפלגת השלטון מוטלת בספק כל העת.
באופן מסורתי, אנשי קריירה של אכיפת חוק, סוכנויות ביון וארגונים צבאיים בטייוואן מתויגים ככחולים מכיוון שרובם היו חברים בקוומינטנג כל חייהם.
עם זאת, בזמן שהמפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית בשלטון, הלשכה לביטחון לאומי מותקפת על ידי הקוומינטנג ומפלגת העם הראשונה בשל חשד של שימוש לרעה בכוח.
למרות הצהרותיהם של כמה מנכ"לים בארגון על הנייטרליות הפוליטית של הארגון, אירועים שנויים במחלוקת המשיכו להתרחש ולעורר מחלוקות בנושא.
באוגוסט 2005 הוגש כתב אישום נגד פנג צו-וון בגין הדלפת סודות לאומיים בטלוויזיה ועל כך שמאפשר לסכן את חיי הנשיא.
הלשכה לביטחון לאומי כפופה למועצה לביטחון לאומי שנמצאת תחת ניהול ישיר של הנשיא.
עם זאת, מנכ"ל הלשכה לביטחון לאומי בדרך כלל יכול ומדווח ישירות לנשיא תוך עקיפת המועצה.
הלשכה החשאית (Та́йная канцеля́рия) היה גוף החקירות הפוליטיות העיקרי ברוסיה של המאה ה-18. בשנים הראשונות הוא התקיים במקביל לפריקאז פראובראז'נסקי, שביצע משימות דומות.
הלשכה בוטלה בשנת 1726, הוחזרה בשנת 1731 כלשכה לעניינים סודיים ומעקב (Канцеля́рия та́йных и ро́зыскных дел); חוסלה סופית בשנת 1762 על ידי פיוטר השלישי, אך במקומו באותה שנה הקימה יקתרינה השנייה את המשלחת הסודית, שמילאה את אותו תפקיד.
לבסוף בוטל הגוף על ידי אלכסנדר הראשון.
יסודו של פריקאז פראובראז'נסקי התחיל בראשית שלטונו של פיוטר הראשון (שהוקם בשנת 1686 בכפר פראובראז'נסקי ליד מוסקבה); בתחילה יכלל לשכות מיוחדות של הריבון, שנוצרו לניהול גדודי פראובראז'נסקי וסמיונובסקי.
פיוטר השתמש בו כגוף פוליטי במאבק על השלטון עם הנסיכה סופיה.
השם היה בשימוש מאז 1695 והיה אחראי על שמירת הסדר הציבורי במוסקבה ועל תיקי המשפט החשובים ביותר.
עם זאת, בצו של שנת 1702 שמו שונה.
בנוסף לניהול גדודי השומרים הראשונים, ניתנה לו הסמכות לניהול מכירת הטבק ובשנת 1702 נצטווה לעסוק באישומים בפשע ממלכתי והגוף היה בסמכותו הישירה של הצאר ונשלט בידי הנסיך פיודור רומודנובסקי (עד 1717).
בהמשך, הגוף קיבל את הזכות הבלעדית לנהל תיקים של פשעים פוליטיים ומאז 1725 עסק גם בתיקים פליליים ובראשו עמד אנדריי אושקוב.
אך עם מספר מצומצם של אנשים (לא יותר מעשרה אנשים), מחלקה כזו לא יכלה לכסות את כל התיקים הפליליים.
הכיוון העיקרי לפעילותו הייתה רדיפת מתנגדים לצאר ולתמורות הפוליטיות של פיוטר הראשון.
בפברואר 1718 הוקמה הלשכה החשאית בסנקט פטרבורג והתקיימה עד 1726, במקביל לפעילותו של פריקאז פראובראז'נסקי במוסקבה והיא נוהלה גם על ידי רומודנובסקי.
המחלקה הוקמה כדי לחקור את פרשת צארביץ' אלכסיי פטרוביץ' ואז הועברו אליה מקרים פוליטיים אחרים בעלי חשיבות; לאחר מכן שני הגופים התמזגו לגוף אחד שמרכזו היה במבצר פטרופבלובסקיה כאשר פיוטר הראשון, נכח לעיתים קרובות בחקירת ועינויי עבריינים פוליטיים.
בראשית תקופת שלטונה של יקתרינה הראשונה, פריקאז פראובראז'נסקי נקרא בשם לשכת פראובראז'נסקי והאחרון התקיים עד 1729, אז בוטל על ידי פיוטר השני עם פרישתו של הנסיך רומודנובסקי; מרבית סמכויות הלשכה הועברו לידי המועצה הסודית העליונה כשהסמכויות הפחות חשובות הועברו לידי הסנאט.
לאחר פירוק הלשכה החשאית בשנת 1726, היא חידשה את עבודתה כלשכה לעניינים סודיים ומעקב בשנת 1731 בהנהגתו של אנדריי אושקוב.
היא עסקה בחקירת פשעי מדינה ופשעי בגידה במולדת.
המכשיר העיקרי לחקירה היה עינוי וחקירה.
הלשכה צברה פופולריות רבה במהלך שלטונם של ארנסט פון בירון ואנה יוהאנובנה שחששה מקנוניה בצמרת השלטון.
כ-4,046 אנשים נעצרו ועונו וזה היה גוף הבילוש והמשטרה החשאית של רוסיה באותה עת.
עם מותה של אנה, הלשכה איבדה את השפעתה והייתה בסכנת סגירה.
בסוף נובמבר 1741 ידע אושקוב שהיה אחראי על גוף זה על מזימות נגד המשטר, אך החליט שלא להפריע לקושרים.
עם עלייתה לשלטון של בתו של פיוטר, הלשכה החשאית צבר שוב פופולריות והיא הפכה לסוכנות ריגול מרכזית.
בשנת 1746 הפך אלכסנדר שובאלוב לראש הלשכה ותחת הנהגתו נכלאו חבריה הקרובים ביותר של יליזבטה: ז'אק שטארדי (1744), יוהאן לסטוק (1744 ו-1748), סטפן אפרקסין ואלכסיי בסטוז'ב (1758).
בסופו של דבר הלשכה בוטלה על פי מניפסט שהנפיק הקיסר פיוטר השלישי (1762).
יורשת הלשכה הייתה המשלחת החשאית תחת הסנאט - המוסד הממלכתי המרכזי באימפריה הרוסית, שהיה גוף החקירה הפוליטית (משנת 1762 ועד 1801).
רשמית, בראש המוסד עמד הגנרל פרוקורור של הסנאט, אך למעשה כל העניינים היו בניהול המזכיר הראשי סטפן ששקובסקי.
המשלחת בחנה קנוניות וסילי מירוביץ', ניהלה את התביעה הפלילית נגד אלכסנדר רדישצ'ב, פיקחה על משפטו של ימליאן פוגצ'וב וערכה עינויים, שנאסרו תחת פיוטר השלישי, הפכו שוב לנרחבים.
לאחר עלייתו של אלכסנדר הראשון, תפקידיה של המשלחת פוצלו מחדש בין מחלקות הסנאט.
שםדיוקןתקופת כהונהתחת הקיסרסגןיחד עםהערות פריקאז פראובראז'נקי (1686−1730) 1 פיודור רומודנובסקי 1686-1717 פיוטר הראשון לא ידוע הנסיך רומודנובסקי נפטר בגיל מתקדם, 17 בספטמבר 1717; נקבר במנזר אלכסנדר נבסקי.
2 איוואן רומודנובסקי 1717-1729 פיוטר הראשון, יקטרינה הראשונה, פיוטר השני לא ידוע עם פיוטר טולסטוי (1718-1726).
5 אלכסנדר שובאלוב 1746 - 28 בדצמבר 1761 יליזבטה פטרובנה, פיוטר השלישי לא ידוע רוזן, מקורבה של יליזבטה פטרובנה ובמיוחד פיוטר השלישי, גנרל-פלדמרשל, סנאטור, אחיו של פיוטר שובאלוב ובן דודו של איוואן שובאלוב.
הוביל את חקירת פוגצ'וב, מירוביץ' ורדישצ'ב.
7 אלכסנדר מקארוב 1794-1801 יקטרינה השנייה, פאבל הראשון לא ידוע יחד עם התובע הכללי של הסנאט: סמוילוב (1794–1796), קוראקין (1796–1798), פיוטר לופוחין מדינאי רוסי
במיני סדרה "צוערי הצי, קדימה!", שיצא בשנת 1988, מוצגת עבודתה של הלשכה.
אחת הדמויות הראשיות של הסרט - וסילי ליאדאצ'ב (בגילומו של אלכסנדר אבדולוב) היה סוכן הלשכה.
בשנת 2012 שידר ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 את סדרת הטלוויזיה רשומותיו של שליח הלשכה החשאית, שבה סוכן הלשכה הוא גיבור הסדרה.
בסרטים היסטוריים ובסדרות מופיעות דמויות בולטות של הלשכה, בעיקר אושקוב וטולסטוי.
הלשכה לעניינים סודיים הייתה אחת מגופי רוסיה הצארית, שנוצרה כדי לפקח על הממשלה, ווידוא יישומן המדויק של גזירות המלוכה ועל ניהול החקירות החשובות ביותר של פשעים נגד המדינה.
תחת גוף זה נחתם לראשונה חוזה להקמת שירות הדואר הממשלתי.
הלשכה נחשבת לסוכנות הריגול הראשונה בהיסטוריה של רוסיה.
הלשכה הוקמה בשנת 1654 על ידי אלכסיי מיכאילוביץ' והייתה מצד אחד, המשרד האישי של הצאר, מצד שני, מוסד שאליו הועברו תיקים ממגופים אחרים בפקודת הצאר.
פריקאז הארמון הגדול שהיה אחראי לאבטחת ארמונות הצאר היה כפוף לו.
הגוף בוטל לאחר מותו של אלכסיי מיכאילוביץ'.
הגוף נהנה מעצמאות רבה ולא היה כפוף לביקורת של הדומה הבויארית.
פעמים רבות שסוכני הלשכה נשלחו עם שגרירים למדינות שונות ולקונגרסים של השגרירות, כמו גם יחד עם הוויוודים.
הם היו אמורים לעקוב אחר פעולות השגרירים והמושלים ולדווח על הכל לריבון.
לכן, השגרירים תמיד ניסו לשחד פקידים כאלה.
הגוף ערך חקירות בענייני המדינה החשובים ביותר, למשל בנושא זיוף מטבעות, המקרה של הפטריארך ניקון וכדומה וכן עסקה בציד ציפורים, בזים ונצים עם צוות מיוחד שעסק בתפיסתם והכשרתם, כמו גם ציד יונים, בהם היו יותר מ-100,000 קני יונים להזנת עופות דורסים, לתועלתו של הצאר.
הלשכה בוטלה בשנת 1676, בראשית שלטונו של פיודור אלכסייביץ'.
לאחר מכן, יורשיו היו פריקאז פראובראז'נסקי והלשכה החשאית.
הלשכה המיוחדת הייתה יחידת מודיעין רוסית בראשית המאה ה-19, שפעלה תחת שלטונו של אלכסנדר הראשון במהלך מלחמות נפוליאון ומהווה לגלגול המודרני הראשון של המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי, גוף המודיעין הצבאי של רוסיה.
הלשכה המיוחדת השתתפה בשנתיים שקדמו לפלישת צרפת לרוסיה ובמהלך 1812 עסקה באיסוף מודיעין.
הלשכה המיוחדת פעלה תחת שר המלחמה.
שר המלחמה, מיכאיל אנדראס ברקלאי דה טולי, יצר את הלשכה המיוחדת בשנת 1812. המשימה הייתה לאסוף מודיעין על הפעילות הפוליטית, הצבאית והכלכלית של מדינות אירופה שהיו אויב פוטנציאלי של רוסיה, ובמיוחד צרפת.
פעולותיה התמקדו במודיעין אסטרטגי, מודיעין מבצעי וטקטי וסיכול ריגול.
הלשכה המיוחדת ידועה בתור הארגון הראשון לריגול נגדי ברוסיה.
קודם להקמת הלשכה, את תפקידי הביון ברוסיה הצארית שתחת איוואן האיום ניהלה לשכת השגריר משנת 1549, שתפקדה עין כמשרד חוץ והן כגוף לענייני מודיעין חיצוני.
ב-1571 משימות אלה עוגנו בצו רשמי של הצאר, ברם גוף ייעודי למודיעין צבאי לא פעל עד 1812.
שר המלחמה של רוסיה מיכאיל ברקלאי דה טולי החל לארגן את התוכנית להקמת הלשכה המיוחדת בשנת 1810 כשקיבל את מינוי שר המלחמה.
הוא שירת במשך שנים בצבא הרוסי ואלכסנדר ראה בו אסטרטג צבאי מנוסה וטקטי יותר מקודמו, הגנרל אלכסנדר ארקצ'ייב.
כתוצאה מכך מינה אותו הצאר אלכסנדר לשר המלחמה ב-18 בינואר 1810, כאשר היחסים בין רוסיה לצרפת החלו להיות מתוחים והיה צורך לאסוף מודיעין על האויבת.
באמצעות ניסיונו של ברקלאי דה טולי כמרשל בשדה הקרב, הוא זיהה את הצורך של צבא רוסיה במודיעין מדויק על כוונות האויב, תנועותיו ויכולותיו.
באותו חודש מונה ברקלאי דה טולי לשר המלחמה, הוא שלח לאלכסנדר מתווה לתוכנית מודיעין שתורכב מקציני צבא רוסים בכירים שישלחו לשגרירויות רוסיה באירופה במסווה של נספחים צבאיים לאיסוף מודיעין ושליחתו בחזרה למטה בסנקט פטרבורג.
הצאר אלכסנדר קיבל את ההצעה ועבודת המטה לארגון הלשכה המיוחדת החלה.
כארגון חשאי עם משימות מסווגות, הלשכה המיוחדת הייתה קבוצה קטנה.
הארגון כולו הורכב מברקלאי דה טולי כשר המלחמה, מנהל הלשכה המיוחדת או עוזר, שלושה שליחים, מתורגמן ושבעה סוכני מודיעין.
כאשר ברקאלי החל לארגן לראשונה את הלשכה המיוחדת בשנת 1810, הוא מינה את קולונל אלכסיי ווייקוב להיות לעוזרו.
במהלך מלחמת 1812 הפך ברקלאי דה טולי למפקד העליון של הארמייה הראשונה במערב ומינה את ווייקוב, שהיה בצבא הרוסי מאז 1799, לטפל במודיעין שהגיע מהסוכנים באירופה.
עם זאת, בשנת 1812 הוא פוטר והקולונל ארסני זקרבסקי נכנס להחליפו בתפקיד.
דה טולי שלח קצינים צבאיים לשגרירויות רוסיה שונות באירופה עם מעמד רשמי כנספחים.
שבעה קצינים פעלו בפיקודו: סגן אלכסנדר צ'רנישוב, סגן אלוף אורלוב, אלוף-משנה טייל פון סראסקרקן, אלוף-משנה רנין, סגן ברוזין, סגן גראבה ומייג'ור פרנדל.
על צ'רנישוב הייתה האחריות הגדולה ביותר כיוון שעמד בראש פעולות המודיעין הרוסי בפריז, אורלוב ורנין הוצבו שניהם בברלין, וברוזין היה במדריד.
פון סרסקרקן היה בווינה, גראבה אסף מודיעין במינכן, בעוד שפרנדל הוצב בדרזדן.
כקצין צבאי רוסי שזכה להכרה על מעלליו הצבאיים, נראה שאלכסנדר צ'רנישוב היה הקצין המוסמך ביותר לייצג את הלשכה המיוחדת בפריס, צרפת.
בפריז יצר צ'רנישוב רשת ענפה בתוך האצולה הצרפתית ושמר על קשרים עם אצילים כמו קרולינה, מלכת נאפולי ואחותו של נפוליאון עצמו.
לצ'רנישוב עצמו הייתה רשת מרגלים בממשלת צרפת ובצבא שסיפקה לו דו"חות דו-שבועיים בנושאים כמו פעילויות הצבא, מיקומים וסדר כוחות.
המרגל המפורסם ביותר שלו היה חייל צרפתי בשם מישל, ששימש כמודיע עבור רוסיה מאז 1804. מישל ושאר המודיעים היו מוסרים דו"ח לצ'רנישוב מדי שבועיים תמורת סכום חד פעמי, את הדו"חות צ'רנישוב היה מתרגם ושולח לפטרבורג לברקלאי דה טולי לתדרך את הצאר אלכסנדר.
צ'רנישוב היה מספק גם פרופילים על הגנרלים המובילים של נפוליאון בדו"חות בנוסף למתן מודיעין על הכוחות הצרפתיים.
הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים , נודע בראשי התיבות BCRA, היה גוף הביון הצרפתי בימי מלחמת העולם השנייה – קודמו של SDECE, שירות המודיעין הצרפתי.
BCRA נוצרה על ידי המפקד העליון של צרפת החופשית בשנת 1940, ופיקד עליו לראשונה, מייג'ור אנדרה דוואברין, שכונה "קולונל פאסי".
דה גול הקים את מערכת המודיעין הצרפתית החופשית שלו לשילוב תפקידים צבאיים ופוליטיים כאחד, כולל פעולות סמויות.
הוא בחר בעיתונאי פייר ברוסולט (1903–1944) לעמוד בראש הלשכה Central de Renseignements et d'Action (BCRA).
המדיניות התהפכה בשנת 1943 עם מינויו של עמנואל ד'אסטרייה (1900–1969), שר הפנים, שהתעקש על שליטה אזרחית במודיעין הפוליטי.
לארגון קדם המשרד השני של המטה הכללי הצרפתי, שהייתה סוכנות הביון הצבאית החיצונית הצרפתית מאז 1871.
לאחר תבוסת צרפת בשנת 1940, אורגן שירות המודיעין של משטר צרפת של וישי כמרכז המידע הממשלתי (Centre d'information gouvernemental, CIG), בניהולו של האדמירל פרנסואה דרלאן.
לדברי הקולונל לואי ריבט, ראש המשרד השני מאז 1936, זמן קצר לאחר תבוסת צרפת ביוני 1940, הוא, קפטן פול פאיול, וחברים שונים בשירות הביון נפגשו בסמינר של בון-אנקונטרה שליד אגן.
בסיועו של הגנרל מקסים ווייגאן, הם תכננו להחיות את המודיעין הצרפתי במסגרת המאבק בכיבוש הגרמני.
עד אוגוסט 1942 הגוף נודע בראשי התיבות BMA ובתור Bureau des Menées Antinationales, הלכה לפעולולת נגד לאומיות.
ב-1943 אורגנה בחשאי כשירות הביטחון הצבאי על ידי פייר לאוואל ואדמירל דארלן, שנזקקו לארגון כזה כדי לנסות לשמור על ריבונות צרפת של וישי.
בינתיים, ב-1 ביולי 1940, הממשלה הגולה של צרפת החופשית בלונדון הקימה שירות מודיעין משלה.
הגנרל שארל דה גול מינה את מייג'ור דוואברין לפקד על הארגון.
עם ההתפייסות בין הגנרל אנרי ז'ירו לבין שארל דה גול בשנת 1943, הורתה ועדת השחרור הלאומית הצרפתית על מיזוג BCRA ושירותי המודיעין החשאיים של ריבט לגוף חדש: (DGSS, , המינהל הכללי לשירותים מיוחדים).
לואי ריבט התפטר מתוך התנגדות לארגון החדש.
בשנת 1944 הפך DGSS ל-"Direction générale des études et recherches" (DGER, ה"מינהל הכללי למחקר ולימוד"), שהפך ל"שירות לתיעוד חיצוני וסיכול ריגול" ("SDECE", Service de" documentation extérieure et de contre-espionnage") בשנת 1945 ושימש כסוכנות המודיעין הצרפתית במרבית שנות המלחמה הקרה.
הלשכה למודיעין ומחקר ) היא סוכנות המודיעין של מחלקת המדינה של ארצות הברית אשר אחריותה העיקרית היא לספק מודיעין לקידום מדיניות החוץ האמריקאית ותמיכה בנציגיה הדיפלומטים של ארצות הברית.
הלשכה למודיעין ומחקר מהווה חלק מקהילת המודיעין האמריקאית.
סיפוק מודיעין לטובת קידום הדיפלומטיה האמריקאית ומדיניות החוץ,
ניתוח תוצאות בחירות במדינות זרות.
ניטור ודיווח התרעה על מלחמה וסכסוכים ברחבי העולם.
סיפוק ניתוח והערכות מודיעין עבור נשיא ארצות הברית, המועצה לביטחון לאומי וקובעי מדיניות בכירים אחרים.
ביצוע סקרי דעת קהל במדינות זרות מסביב לעולם על מנת לקבל מיפוי דעת הקהל על מדיניות החוץ האמריקאית.
הלשנה היא מסירה של ידיעות מרשיעות או חשאיות על אדם ללא ידיעתו.
כוללת לעיתים מסירת מידע על מעשים פליליים של אדם, למשל מסירת מידע למשטרה או לגוף אכיפה אחר, או על מעשים שאינם פליליים אך האדם מעדיף שיישמרו בסוד, למשל מסיבות חברתיות.
במשטר טוטליטרי נעשה שימוש נרחב בהלשנות כדרך של המשטר לפקח על התושבים.
דוגמה בולטת לכך היא השטאזי, המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, שרבים מתושבי המדינה שימשו כמלשינים שלה.
במקרים מיוחדים חלה חובה להלשין גם במשטר דמוקרטי, ומי שאינו עושה זאת הוא עבריין.
ב לחוק העונשין נאמר: "מי שידע כי פלוני זומם לעשות מעשה פשע ולא נקט כל האמצעים הסבירים למנוע את עשייתו או את השלמתו, דינו - מאסר שנתיים".
בהתאם לכך, מי שיודע על תוכנית לבצע פשע ואינו מסכל אותה, למשל באמצעות הלשנה למשטרה, יואשם בעבירה של אי-מניעת פשע.
קובע כי "היה לאדם יסוד סביר לחשוב כי זה מקרוב נעברה עבירה בקטין או בחסר ישע בידי האחראי עליו, חובה על האדם לדווח על כך בהקדם האפשרי לעובד סוציאלי שמונה לפי חוק או למשטרה".
במקרים אחרים מעודדות הרשויות הלשנה.
באמצעות "קו הצדק" (המוכר יותר בשם "המלשינון") מבקשת רשות המסים בישראל מהציבור למסור לה מידע על עבירות מס.
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור, נחקק במטרה לעודד עובדי ציבור לחשוף מעשי שחיתות או עניינים אחרים הפוגעים בטוהר המידות במקום עבודתם.
מערכת לדיווח ומעקב על עבירות תעבורה מזמינה את הציבור לדווח על עבירות תנועה שמבצעים נהגים בכלי רכב שברשות תאגיד.
עם זאת, מבחינה חברתית הלשנה נחשבת פעמים רבות למעשה שלילי, כפי שהבהיר שופט בית המשפט העליון, חיים כהן:
היחס החברתי השלילי להלשנה בא לידי ביטוי גם בביטוי למלשין 'שטינקר', שמקורו ביידיש.
בארגוני מחתרת, שבהם הלשנה לרשות עלולה להוביל להריגת חבריהם, ובארגוני פשע, שבהם הלשנה למשטרה עלולה להוביל לעונש חמור, מלשין נחשב לבוגד ומסתכן בהוצאתו להורג בידי חבריו.
אדם העוסק בעקביות בהלשנה לגוף אכיפה, בעקבות לחץ שגוף זה מפעיל עליו, קרוי מודיע או משתף פעולה.
בהלכה, מוֹסֵר הוא אדם המלשין על חברו למלכות.
אדם זה מוגדר כרודף, ועל כן מותר להרוג אותו כדי למנוע ממנו למסור את חברו.
מסירה זו היא בין על עוול ממוני (כגון העלמת מס) ובין על עבירה פלילית.
הסיבה שהמוסר מוגדר כרודף הוא בעקבות החשש שהמלכות תהרוג את הנמסר, אף במקום שלפי כללי המלכות אין דינו מוות .
גישה זו כוונה בעיקר למסירה לשלטון זר, כגון השלטון הרומי בארץ ישראל, שנהג באכזריות כלפי היהודים.
הבנה זו באה לידי ביטוי בדברי הרמב"ם:
"אסור למסור האדם ביד עובד כוכבים בין בגופו בין בממונו.
ואפילו היה רשע ובעל עבירות ואפילו היה מיצר לו ומצערו.
וכל המוסרו ביד עובד כוכבים בין בגופו בין בממונו אין לו חלק לעולם הבא.
מותר להרוג המוסר בכל מקום ואפילו בזמן הזה שאין דנין דיני נפשות.
ומותר להורגו קודם שימסור אלא כשאמר הריני מוסר פלוני בגופו או בממונו.
ואפילו ממון קל התיר עצמו למיתה.
ומתרין לו ואומרין לו אל תמסור.
אם העיז פניו ואמר לא כי אלא אמסרנו מצווה להורגו וכל הקודם להורגו זכה."
הדעה הרווחת היא, כי אין דין מוסר למי שמלשין על חברו במדינת ישראל, משום שהחוק בישראל אינו מעניש באופן לא מידתי מי שאינו פועל על פי החוק.
עם זאת, נראה שיש הסוברים כי דין מוסר חל גם כלפי מדינת ישראל בשל כך שמערכת המשפט לא דנה לפי דין תורה, ועלולה לענוש ולקנוס שלא לפי ההלכה.
להלשנה יכולים להיות מניעים שונים:
רצון לסייע לגופי האכיפה, מתוך אזרחות טובה.
גמול כספי, למשל זה הניתן בתמורה להלשנה לרשות המיסים.
הקלה בהליכים פליליים (הימנעות מהעמדה לדין, הקלה בסעיפי האישום או הקלה בעונש), למשל ההקלה הניתנת לעד מדינה.
על מניע זה מבוססת דילמת האסיר.
הלשנה מתקיימת גם ביחסים חברתיים, למשל תלמיד המלשין למורים או לתלמידים אחרים על אחד מחבריו ללימודים.
הלשנה כזו עשויה להיות על התנהגות המהווה עבירת משמעת, אך תיתכן גם הלשנה על התנהגות שאין בה כל עבירה, אלא רק רצון לשמור על המידע בסוד, למשל הלשנה על טיפול רפואי שאדם עובר, הלשנה על מום שאינו גלוי, הלשנה על קשרי זוגיות שטרם נודעו וכדומה.
נער שדבקה בו תדמית של מלשין עלול לסבול מנידוי חברתי.
הם גדולים היא תוכנית אירוח ישראלית בהנחיית אלי יצפאן המבוססת על הפורמט האמריקאי "Little Big Shots", בה מתארחים ילדים בעלי כישרון מיוחד.
אלי יצפאן מארח ילדים בעלי כישרון בתחומי השירה, ריקוד, נגינה, ספורט והידע כללי, כאשר חלקם בעלי תחביבים לא שגרתיים.
במהלך התוכנית יצפאן מקיים שיחה קומית עם הילד בה הם מספרים על כישרונם: כיצד ומתי התחילו, מה תגובת המשפחה לכישרון ומה שאיפותיהם לעתיד.
בסוף השיחה הבמה מסתובבת לצידה השני שבה הוקמה תפאורה מיוחדת עבור הילד על מנת שיוכל להציג את כישרונו במופע בימתי בפני הקהל.
שםגילכישרוןאייל, דוד ויולנה8-9ריקוד אירי אמיליה7שירהעילאיהתעמלות קרקעמאיהריקוד היפ הופשגיא8קראטהמיה8נטורופתיהסהר8תיפוף על דרבוקהדוד ותהל7-6ריקודגלי4ביולוגיה
שםגילכישרוןאמילי9שירהאיתן בן זכריפרשת השבועטייטוס6כדורסלאנג'ל8ריקודאור7אושיית רשתשי9אקרובטיקהשירה4אנטומיה של האדם יובל יוסיפוןנגינה בכינורמיקה9התעמלות אמנותיתגלי, עומר והלל4-5מחול מזרחי
שםגילכישרוןהילי10שירהאיישין9קפיצה על חבלאריאל11אמנות בלוניםתומר11תיפוףהראל9ריקוד עםאמה וסופי9ידע בהארי פוטראלעד10ריקודשובל12שירהאיתמר4ידע במכוניותדניאל9אסטרונומיה וקוסמוגוניה
שםגילכישרוןאופק12טניססיאלשירהגל15בישוליונתןנגינה בגיטרהברברה6ריקוד גיאורגי תומרהיפוך מיליםאיתן8הכרת כבישי ישראליונתן ורועישירה
שםגילכישרוןעמוס8ברייקדאנסליזה וקטיהנגינה בפסנתרגאגאןגלגיליותרון11בוטניקהשקד הכטהרמת משקולותנאורנגינה בבוזוקיאדם10ידע בפוליטיקהמאיהולה הופיותם ופלג10הרכב קאמרישירלי9שירה
נועה רום מאתר "ynet" טענה שהילדים שמשתתפים בתוכנית צעירים מידי בשביל החשיפה וכתבה: .
הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל ע"ש שלמה טירן היא עמותה (שמה הרשמי: לשכת טכנולוגיית המידע בישראל ע"ש שלמה טירן - מיסודה של לשכת מנתחי מערכות מידע) המאגדת עוסקים בטכנולוגיית המידע בישראל.
הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל נוסדה בשנת 1968 כאגודה עות'מאנית בהובלתם של בני ראב ושלמה טירן, ונקראה עם הקמתה איגוד מנתחי מערכות לעיבוד נתונים אוטומטי בישראל, ובקצרה איגוד מנתחי מערכות.
כנובע משם זה, באיגוד היו חברים בעיקר מנתחי מערכות מידע, שעמדו בקריטריונים שקבע האיגוד, למדו בקורסים המתאימים וקבלו הסמכה.
בשנת 1983 נרשם האיגוד כעמותה.
בשנת 1994 שונה שם האיגוד ללשכת מנתחי מערכות המידע בישראל.
בניגוד ללשכת עורכי הדין בישראל ולשכת רואי חשבון בישראל, ללשכה אין מעמד סטטוטורי, אף שחתרה לקבל מעמד כזה.
בשנת 2016 שינתה הלשכה את שמה לשם "הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל", ובכך פתחה את שורותיה לכל העוסקים בטכנולוגיית המידע בישראל.
לאחר פטירתו של שלמה טירן נקראה הלשכה על שמו "הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל ע"ש שלמה טירן".
ניתן להצטרף ללשכה בחברות אישית ובחברות תאגידית (לצירוף כל העובדים הרלוונטיים בארגון מסוים).
בשתי דרכי חברות אלה הלשכה מונה מונה למעלה מ-50,000 חברים.
מדי שנה עורכת הלשכה כנס רב משתתפים, ובמהלך השנה מקיימת ימי עיון, הרצאות וובינרים.
הלשכה מפרסמת מגזין חודשי, ובו מאמרים וידיעות.
המאבק בין "ידיעות אחרונות" ל"חדשות" הוא מהמאבקים הבולטים בתולדות העיתונות בישראל, שהחל במחצית שנות השמונים.
"ידיעות אחרונות" היה באותה התקופה העיתון הנפוץ במדינה.
"חדשות" היה עיתון חדש שנכנס שהביא עימו שינויים רבים לעולם העיתונות הישראלית, שאילצו את "ידיעות אחרונות" להשתנות ולבצע התאמות.
המאבק הסתיים לאחר תשע שנים עם סגירתו של "חדשות", בשל הפסדים כספיים גדולים.
השפעת המאבק והשינויים שיצר "חדשות" המשיכה להשפיע על עולם העיתונות הישראלית שנים ארוכות אחרי שהעיתון נסגר.
גליונו הראשון של "חדשות" הופיע ב-4 במרץ 1984, כש"ידיעות אחרונות" היה בשיא הפופולריות שלו.
תפוצתו הייתה כ-500 אלף גיליונות בימי שישי ונמצאה במגמת עלייה.
המתחרה ההיסטורי, "מעריב", נחלש מאוד, ותפוצתו הלכה וירדה.
הופעתו של "חדשות" עוררה חששות ב"ידיעות אחרונות".
אחד היסודות לחשש זה היה הצלחתו של עמוס שוקן, המייסד והבעלים של "חדשות", ברשת שוקן - רשת מקומונים שהקים בסוף שנות ה-70, שנועדה תחילה לתת תשובה למחירן הגבוה של מודעות בעיתונות הארצית שלא התאימו לעסקים שאינם בפריסה ארצית.
המקומונים אפשרו פרסום מודעות מקומיות במחירים נמוכים.
לאחר שהוקמו מקומונים בכל ישראל יכלה רשת שוקן להציע מודעות זולות ואפקטיביות גם למפרסמים ארציים.
בהמשך נוסף על האיום המסחרי בתחום הפרסום גם איום בתחום העיתונאי.
קבוצה של אנשי תקשורת צעירים, בראשות יוסי קליין, הקימה את המקומונים "כל העיר" הירושלמי ו"העיר" התל אביבי, בעריכתו של חנוך מרמרי שזכן להצלחה רבה.
על בסיס הצלחה זו החליט עמוס שוקן להקים את "חדשות".
בריאיון לירון לונדון אמר שוקן כי לא התכוון להוציא עיתון "צהוב", אבל עורך "חדשות", יוסי קליין, אמר בכנס של איגוד המפרסמים, במלאת שנה ל"חדשות", כי העיתון רצה לזנב ב"ידיעות" ולקחת ממנו את שכבת הקוראים מלמטה, ולכן ערך עיתון רעשני.
בתקופה שבה הופיע "חדשות" היה אמנם "ידיעות אחרונות" בשיא הצלחתו הפיננסית, אך שרוי במשבר בתחום המערכת.
דור המייסדים של שנות ה-40 פרש ברובו לגמלאות או הלך לעולמו.
דור הבונים הוותיקים של שנות השישים כבר היה מבוגר ושחוק.
בשנות ה-70, כש"ידיעות אחרונות" החל לגבור על "מעריב" בתפוצתו, גייס העיתון עיתונאים מאמצעי תקשורת אחרים, גיוס שהגדיל את הוצאות השכר של העיתון.
משנות ה-80 ואילך החליטו דב יודקובסקי ונח מוזס שלא לקלוט עוד עובדים חדשים עקב העובדה שהעיתון זכה להצלחה רבה ולמעשה לא היו לו מתחרים.
כשהופיע "חדשות" עם צוות של כותבים צעירים, בוגרי המקומונים של "רשת שוקן" וכן רבים מבוגרי גלי צה"ל, מצא עצמו "ידיעות אחרונות" במשבר.
העיתון המשיך להצליח עקב קשריו עם מקורות המידע, אך הכיסוי החדשותי השוטף של האירועים הביטחוניים, הפליליים והכלכליים היה ברמה נמוכה.
גם בתחום הצילום, שהלך ותפס מקום מרכזי בכיסוי החדשותי, העסיק "חדשות" תריסר צלמי פרילנסר, בעוד של"ידיעות אחרונות" היו רק שני צלמים במשכורת מלאה.
בירושלים הסתייע העיתון בשירות סוכנות הצילומים "זום", שנתנה שירות גם לגורמים אחרים.
בנסיבות אלה החליט דב יודקובסקי להוציא את זאב גלילי מדסק החדשות ולמנות אותו במאי 1985 לראש כתבים, במקומו של חיים צור, ראש כתבים ותיק שהיה במצב בריאותי רופף שהגביל את שעות עבודתו.
חיים צור מונה לאומבודסמן של העיתון.
ל"ידיעות אחרונות" נודע כי "חדשות" עומד להופיע כעיתון שכל עמודיו מודפסים בצבע.
ל"ידיעות אחרונות" לא הייתה אז מכונת דפוס המסוגלת להדפיס תמונות צבע על נייר עיתון רגיל, אך הייתה לו מכונה המסוגלת להדפיס תמונות צבע במוספים על נייר כרומו.
זמן קצר לפני הופעת הבכורה של "חדשות" הצליח משה ורדי להתאים את המכונה הזו להדפסה על נייר עיתון, וכך הופיע "ידיעות אחרונות" כשחלק מעמודיו מודפסים בצבע.
אסטרטגיית המאבק של "ידיעות אחרונות"
יודקובסקי נתן לגלילי סמכויות לפי הבנתו, כדי להתחרות בעיתון החדש - ביניהן סמכות כספית נרחבת בקביעת גובה התשלום לכותבים ולצלמים וסמכות להעביר אנשים מתפקיד לתפקיד.
עם זאת, לא ניתנה לו הסמכות לגיוס עובדים קבועים חדשים.
סמכות זו נמנעה מגלילי הן משיקולי תקציב והן משיקולים אסטרטגיים של יודקובסקי, שנטל על עצמו לגייס את הכישרונות הבולטים של "חדשות" ובכך לערער את היתרון העיקרי שלו.
בהיעדר אפשרות לגייס כתבים וצלמים חדשים עשה גלילי שימוש איתנותו הכלכלית של "ידיעות אחרונות".
בשלב ראשון הקים גלילי מערכת הפקה שפעלה מלשכתו, שכללה קבוצה של סטודנטים ופעלה 24 שעות ביממה במשך כל ימות השנה.
המפיקים היו חסרי ידע בעיתונאות, ולמדו את המקצוע במהלך העבודה.
לרשותה של מערכת ההפקה עמדה מערכת קשר משוכללת (מכשירי מוטורולה וגם כמה פלאפונים שעלותם באותו זמן עמדה על כ-7,000 דולר ליחידה).
כמו כן הותקנה מערכת האזנה כלל ארצית שעקבה אחרי רשת קשר הרדיו של משטרת ישראל (באותה תקופה הדבר היה מותר מבחינה חוקית).
מערכת זו אפשרה לשלוח לכל אירוע כתבים וצלמים, שהגיעו למקום יחד עם השוטרים ולפעמים לפניהם.
במקביל גייס גלילי שורה של כתבים בתנאי פרילאנס מעיתונים אחרים, כאשר חלקם פעלו באורח סמוי.
גלילי חילק את הארץ לארבעה מחוזות, שבראש כל אחד מהם הועמד עיתונאי שהיה אחראי להפעלת כל הכתבים והצלמים באזורו.
בחיפה אריה קיזל, כתב צעיר בן 22, שהובא מ"מעריב" לשמש ראש מערכת "ידיעות אחרונות" בחיפה והצפון.
בבאר שבע תמר טרבלסי, על כל אזור הדרום עד אילת.
בירושלים צבי קסלר, מן הוותיקים והבכירים בעובדי העיתון.
בראש אזור תל אביב והמרכז עמדו גלילי וצוות ההפקה שלו.
בכל אחד מן הסניפים הוקמה מערכת הפקה והאזנה מקבילה לזו של תל אביב, כשהפעילות בין הסניפים מתואמת במערכת הקשר וגם בתקשורת מחשבים פנימית שהתאפשרה מהרגע שבו עבר העיתון תהליך מחשוב.
הפעילות המתואמת בין הסניפים הניבה תוצאות רבות בתחום השגת סקופים, סיפורים ותמונות בלעדיות.
היה לה יתרון מסוים על הפעלת כתבים ותיקים, מוכשרים ומנוסים ככל שיהיו, משום שכתב שטח האחראי לתחומו אינו שש לשתף פעולה עם חבריו למקצוע.
נוסף על כך גויסו שורה של צלמי עיתונות אשר החלו לעבוד באופן מלא ובלעדי עם "ידיעות אחרונות" ונתנו יתרון ממשי לעיתון.
באזורים רחוקים כמו הצפון והדרום פריסה זו הוכיחה את עצמה בהשגת תמונות בלעדיות ובהגעה מהירה למקום ההתרחשות.
הפעילות המתואמת הזו הביאה לכך שגם לאחר מכן, עם קיומו של קורס העורכים שניהל זאב גלילי הגיעו מועמדים כמו שילה דה-בר ורון ירון לסטאז' בשטח כדי ללמוד על דרך עבודת העיתון.
היה זה שנים רבות לפני שהשניים מונו להיות עורך העיתון וסגנו.
פותחה שיטה לאיתור מהיר של כתובתו של כל אדם, ובמקביל גם לאתר קרובי משפחה שלו.
כך, למשל, כאשר נודע מעשהו של מרדכי ואנונו הגיעה מערכת ההפקה לתריסר קרובי משפחה (ובאמצעותם לידידים ומכרים) ובתוך שעות מעטות התקבל פרופיל מלא של האיש.
לכל אירוע הגיעו הכתבים והצלמים יחד עם המשטרה ולעיתים לפניה.
הכתבת נחמה דואק נשלחה לסקר לכידתו של רוצח שנמלט מן הכלא והסתתר בדירה בבת-ים.
בקשר הודיעו שוטרים כי הגיעו לבית, אך כשהיא הגיעה לדירה ונקשה על דלת הדירה בה התגורר הרוצח התברר כי השוטרים עדיין בדרך.
בפרשת רצח מלה מלבסקי הגיעו כתבי העיתון וצלמיו לפנצ'ריה בוואדי ג'וז שבירושלים, שבה החליפה הרוצחת, חוה יערי, את צמיגי מכוניתה כדי לטשטש את עקבות מעשיה, לפני שהמשטרה אפילו ידעה על המקום.
קצין צנחנים שהיה מעורב בהברחת סמים בקולומביה אותר בישראל רק על סמך כינויו של האיש שהעביר רון בן ישי שנשלח לקולומביה.
היו גם שיטות פעולה בדרכים הישנות והטובות אך במסגרת מרוכזת.
בין היתר היה מקור במגן דוד אדום, שדיווח מיד על כל תאונה או פיגוע.
כך הגיעה לעיתון הידיעה על פציעתו האנושה של המו"ל נח מוזס, מול בית "ידיעות אחרונות", לפני שמשפחתו ידעה על כך.
אותו מקור דיווח על הפיגוע בראס בורקה שבסיני, שבו נרצחו שבעה ישראלים בידי חייל מצרי הלוקה בנפשו.
הדבר היה במוצאי חג השבועות, והידיעה הגיעה כמה שעות לפני שהייתה ידועה במערכת הביטחון ובחדר המצב במשרד החוץ.
סקופ פירושו ידיעה שבה הקדים העיתון את האחרים או שאין לאחרים כלל, ו"ידיעות אחרונות" פעל כדי למנוע סקופים מהמתחרים.
הדבר מומחש בפרשת בריחתו של אסיר עולם הרצל אביטן, שהורשע בכמה מעשי רצח, בהם שני מעשי רצח בתוך הכלא.
אביטן ברח מכלא באר שבע ביום שישי ונעלם.
הוא התגלה רק ביום ראשון בבוקר על ידי מחסום משטרתי ביציאה מבאר שבע אך הצליח להימלט.
הכתב בבאר שבע, צביקה אלוש, גילה שאביטן מצא מקלט במשך השבת בבית משפחה באר שבעית עליה השתלט באיומי אקדח.
הכתב ראיין את המשפחה והוציא ממנה את סיפורה.
כדי למנוע מאמצעי תקשורת אחרים להגיע אף הם לסקופ זה, הוצע למשפחה בילוי סוף-שבוע במלון בתל אביב.
הם שמחו על ההצעה ובאו למלון, ורק למחרת התראיינו לאמצעי תקשורת אחרים.
אותה שיטה ננקטה כמה פעמים.
המקרה הבולט ביותר היה בעניינו של עיזאת נאפסו, חייל צ'רקסי שישב בכלא שנים רבות על לא עוול בכפו עד שיצאה צדקתו לאור והוא שוחרר.
כתב "חדשות", מנחם שיזף, היה עמו בקשר תקופה ממושכת ועמד לקבל ממנו סיפור בלעדי.
"ידיעות אחרונות" שלח את ראש המערכת בחיפה והצפון אריה קיזל לכפר קמא, כפרו של נאפסו.
שם הוא הביא ראיון בלעדי עם גרושתו של נאפסו וכן תמונות בלעדיות של החתונה של השניים אשר יום אחריה נעצר הקצין הצ'רקסי בביתו.
מאוחר יותר הובא נאפסו עצמו לחדר במלון, ושם קיבל הצעה כספית גבוהה, שלא יכול היה לסרב לה.
השיטה האמורה הביאה סקופים מדי יום ביומו.
כך למשל הושגה תמונת היד ששלף ואנונו לעיני הצלמים (בה גילה את פרטי חטיפתו) הודות לכך שסביב בית המשפט הוצבו צלמים במספר גדול כל כך ששום אמצעי תקשורת אחר לא יכול היה להתחרות בה.
תמוננ של מנחם בגין היוצא מביתו לאחר הסתגרות של חודשים ארוכים הושגה על ידי כך שהוצב צלם משך כל אותה תקופה מול ביתו, 24 שעות ביממה, וברגע שיצא להלוויית אשתו קלטה אותו עדשת המצלמה.
בעיצומו של המאבק ב"חדשות" ניחתה על "ידיעות אחרונות" מהלומה קשה.
ב-6 באוקטובר 1985 נפצע נח מוזס מפגיעת אוטובוס, כשניסה לחצות את הכביש מול המערכת.
עם מותו הסתיימה תקופת הזהב של השותפות בין דב יודקובסקי לבין נח מוזס, שנמשכה 37 שנים והביאה את העיתון להצלחתו הגדולה.
מינוי זה הביא לפרישת משה ורדי, במחאה על כך שלא מילאו, לדבריו, הבטחה שניתנה לו להתמנות למרכז המערכת במקומו של יודקובסקי.
פרישתו הפתאומית של ורדי גרמה לזעזוע בעיקר בדסק החדשות, שוורדי עמד בראשו מאז לקה יודקובסקי בהתקף לב, משום שוורדי לא הכין יורש שימלא את מקומו.
את המושכות תפס דב עצמון, לשעבר המייסד ועורך מוסף הספורט של "ידיעות אחרונות", שהיה העיתונאי בעל הניסיון המגוון ביותר בעיתון.
לאחר תקופת ביניים נכנס לתפקיד סמי גרינשפן ואחריו עמוס רגב.
באותה תקופה מינה יודקובסקי את "פורום המערכת", שעם חבריו נמנו זאב גלילי, דב עצמון, צבי קסלר ואדם ברוך, שהתכנס בקביעות בביתו של יודקובסקי לקביעת דרכו של העיתון.
היתרון הבולט של "ידיעות אחרונות" על "חדשות" בכל התקופה היה התרבות הארגונית שהנהיגו יודקובסקי ומוזס בעיתון.
לעובדים בידיעות הייתה קביעות, ועשרות שנים לא פוטר אפילו עובד אחד (כולל עובדים שנתפסו בפלילים).
העיתון העניק לעובדיו גם מעין ביטוח רפואי ופיננסי.
הפילוסופיה הניהולית של "חדשות" הייתה הפוכה.
זה היה העיתון הראשון בישראל שהעסיק אנשים בחוזים אישיים ולא על פי הסכם קיבוצי.
נמנעה מהם הגנה של אגודת העיתונאים והיכולת להתארגן ולשבות.
השכר של רוב העובדים (פרט לקבוצה נבחרת שבצמרת) היה נמוך.
בתשע שנות קיומו עבדו בחדשות כ-800 עיתונאים.
מספר זה מעיד על רמת תחלופה גבוהה אשר פגעה בארגון ובתפקודו.
העסקת כתבים לא מנוסים הביאה לתופעות חמורות של פגיעה באתיקה.
כך נהג אותו כתב שבא למשפחה בצפון הארץ שבתה נהרגה בתאונת דרכים והיא תרמה את אחד מאבריה להשתלה.
הוא נטל מהמשפחה בטענות שווא את תמונת המנוח, והתמונה פורסמה בעמוד הראשון של "חדשות".
בעקבות פרשה זו חוקקה הכנסת חוק האוסר פרסום זהות תורם איברים בלי הסכמת המשפחה.
הייתה כתבת שהועמדה לדין על זיוף שהעיד כאילו קצין משטרה ביטל דו"ח תנועה לקרוב משפחה של חבר הכנסת.
הידיעה וצילום הדו"ח המזויף הופיעו בחדשות בלי שמישהו במערכת בדק את העניין מלכתחילה ומבלי שהסיקו מסקנות לגבי הכתבת.
בחלקים המגזיניים היו לעיתון הישגים לא מעטים ונחשפו בו הרבה כישרונות מבריקים, אך אלה לא יכלו לסרב להצעות שהוצעו להם לעבור ל"ידיעות".
על עובדים אלה שערקו לעיתון המתחרה אמר עמוס שוקן לירון לונדון: "...דב יודקובסקי, עורך ידיעות, הזמין אותם לסוויטת המנהלים בעיתונו עם השטיח מקיר אל קיר, והם הלכו אליו...
דב הוא איש אינטליגנטי מאוד שהתחיל את השיחה במחמאות לכתיבתו הנהדרת של המחוזר ואחר כך, אחרי שהחניף לאגו שלו, אמר את המשפט 'לא חשוב כמה אתה משתכר, אשלם לך כפליים, או פי שלושה או ארבעה'."