tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר כולל: אגרות שלו, עת ישיבתו בהמבורג, לרבנים וקהילות אחרות, אגרות התשובה, אגרות של נתן העזתי והתכתבויות הקשורות לשבתי צבי.
ובנוסף, מביא ששפורטש מדי פעם סקירה "היסטורית" של האירועים כפי שהוא התרשם מהם.
תרומתו של הספר למהלך ההתפתחויות בנושא שבתי צבי היא משמעותית במיוחד, על אף שכיום כבר מודעים ל"שיפוץ" המגמתי שעברו אגרותיו של ששפורטש, כדי להנחיל לעצמו שם של מתנגד עקבי הנלחם ללא חת במשיח השקר.
ישעיהו תשבי קבע, על סמך כתב יד נוסף של הספר, שרבי יעקב ששפורטש שינה ועדכן חלק לא מבוטל מהמכתבים שלו, כדי שלא יחשפו את "כניעתו" הזמנית ללחץ הקהל והרבנים להכרה בשבתי צבי.
תשבי פרסם מהדורה מדעית של הספר, כאשר הוא מביא בהערות גם את חילופי הגרסאות בין כתב יד א' (הגרסה הרשמית של ששפורטש) לבין כתב יד ב' (הפנקס המקורי של ששפורטש, שבו הוא תיעד את מכתביו).
מסתבר שיעקב ששפורטש הוצרך לצעוד בהמבורג בין הטיפות כדי לרצות את המון המאמינים השולט מחד, ואת מצפונו הכופר במשיח השקר מאידך.
בדבריו הבאים הוא מייטיב לתאר את המצב הבלתי אפשרי כמעט, שאליו הכניסו אותו מתפללי בית הכנסת בהמבורג.
ביטול הצומות, חריגות הלכתיות, נישואיו הלא שגרתיים של האיש, סיפורי הניסים הפנטסטיים – היוו סימנים מדאיגים לרב שראה את הנולד.
שבתי צבי לא הציג שום הוכחות הלכתיות להיותו משיח האמת של העם היהודי, טען בתוקף הרב יעקב ששפורטש.
השמועות בדבר יציאתו של שבתי צבי לקושטא הגיעו במהירות לידיעת השלטונות, והווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו הורה לעוצרו.
לפני הגעתו לנמל קושטא, נעצר על ידי ספינות מלחמה עות'מאניות, והובל למאסר לעיני אלפי יהודים שבאו לקבל את פניו, וקהל מקבלי פניו פוזר במכות אלות.
הוא הוחזק במעצר במשך כמה ימים שבהם הובא למשפט אצל הווזיר בעוון בגידה.
מהלך הדיון איננו ידוע, אך בסופו החליט הווזיר שלא להוציא אותו להורג והורה על הגלייתו והחזקתו במעצר במבצר גליפולי, אליו הגיע ב-19 באפריל 1666, ערב פסח ה'תכ"ו.
מסופר כי עם הגעתו לגליפולי שחט שבתי צבי כבש בתור קורבן פסח ואכלו עם בני חבורתו מבלי להסיר מהכבש את החלב, איסור הלכתי שהעונש עליו הוא כרת, כאשר הוא מברך: "ברוך מתיר איסורים".
שלטונות הכלא נהגו בו בסובלנות נדירה והתירו לו לקבל מבקרים בתאו תמורת שוחד.
מעצר זה לא פגם בהתלהבות הכללית, ואפילו האמינו בו יותר שהרי הכריז שיוריד את הכתר של הווזיר מראשו ולא הרגו אותו, ומשמעויות מיסטיות מרחיקות לכת ניתנו למעצר.
האגדות שהופצו באירופה בידי חסידיו סיפרו כי הוא נוהג שם כמלך, וכי בקרוב ממש יסיר את כתרו של הסולטאן הטורקי מהמט הרביעי וישב על כיסאו.
במהלך חודשי מאסרו נהרו אלפי יהודים מרחבי העולם לבקר את "שבתי צבי המלך" בכלאו והביאו לו מתנות יקרות ערך.
שבתי צבי אכן נהג עצמו כמלך וביצע מדי יום טקסים מלכותיים.
אישים ידועים רבים באו לבקרו ובהם בנו ובן-אשתו של רבי דוד הלוי סגל, רבה של לבוב שבפולין ובעל ספר ההלכה "טורי זהב", שהאגדה קישטה את ביקורם במעשיות רבות.
הקדחת המשיחית בכל העולם היהודי הלכה והתפשטה, ובודדים היו שהעזו לצאת בגלוי נגד האמונה בשבתי צבי.
כאמור, אחד הבודדים היה רבי יעקב ששפורטש, שישב אז בלונדון ובהמבורג, ששלח מכתבים רבים לעמיתיו הרבנים, ובהן הזהיר מפני שבתי צבי שהוא משיח שקר, אך רוב הרבנים שהתנגדו לתנועה השבתאית גזרו על עצמם שתיקה, מחשש לפגיעה בהם ומתוך הכרה בחוסר התועלת שבעימות גלוי.
על אותה התקופה אמר רבי יעקב ששפורטש: .
לימים סיכם את פרשת שבתי צבי בספרו "ציצת נובל צבי", בו כלל גם את כל אגרותיו מהתקופה ההיא.
על טענותיהם של שבתי צבי ותומכיו, שהוא המשיח, ענה רבי יעקב ששפורטש:
לקראת צום שבעה עשר בתמוז ה'תכ"ו הכריז שבתי צבי על ביטולם המוחלט של כל הצומות והתעניות.
הכרזה זו נשלחה לכל רחבי תבל, ושבתי צבי ורובם המוחלט של מאמיניו אכלו ושתו ביום זה.
מעשה זה נשנה בצום תשעה באב בשנה זו לו קרא "חג הנחמות".
מעשיו אלו נצרבו בתודעה הלאומית לאחר התפוגגות התנועה כחטא שחטא רובו המכריע של העם.
נקודת המפנה חלה בביקורו של מקובל מפולין בשם נחמיה כהן אצל שבתי צבי.
על דמותו של כהן לא ידועים לנו פרטים רבים, אולם ידוע כי היה דמות ידועה בחוגי המקובלים במזרח אירופה, וכי שבתי צבי עצמו ידע על בואו הצפוי וציפה כי תמיכתו של כהן תגביר את התמיכה הציבורית בו.
כהן הגיע לגליפולי בג' באלול ה'תכ"ו (3 בספטמבר 1666), וישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים מה בדיוק היה יחסו אל שבתי צבי.
לפי גרסה אחת, שהובאה בדברי הכומר ההולנדי תומאס קונן (Thomas Coenen), כהן לא קיבל את משיחיותו כמובנת מאליה, אלא התווכח איתו קשות במשך שלושה ימים רצופים בקשת רחבה של נושאים קבליים בניסיון להוכיח לו כי איננו המשיח.
דעה אחרת העלה רבי יעקב ששפורטש, והיא כי כהן דווקא האמין בשבתי צבי ונשלח על ידו אל הסולטאן על מנת "לרדת אל הקליפות" לפניו, אך הסולטאן לא הסתפק בשליח ושלח לקרוא לשבתי צבי עצמו.
הוא קיבל את התואר "באשא קאפיג'י" (שומר החצר, כתואר של כבוד ולא בפועל), ונקבעה לו קצבה ממשלתית מכובדת מקופת הסולטאן.
עם זאת, רבים נתפסו ליאוש מהמשיח שהכזיב, וידועים מקרים של יהודים שהתנצרו או התאסלמו בעקבות ההמרה.
כדי למנוע מקרה נוסף של אדם שיכריז על עצמו כמשיח, הוטלו במזרח אירופה בידי ועד ארבע ארצות הגבלות על לימוד הקבלה, ורק לאלו הבקיאים בתלמוד ובהלכה הותר ללמוד אותה כדי למנוע מאנשים לבוא לידי טעויות.
במזרח התיכון ובארצות הבלקן עדיין שמרו רבים אמונים לרעיון המשיחי, למרות המלחמה העזה שניהלו הקהילות נגד מאמיני שבתי צבי.
עם פרסום ההמרה יצא נתן העזתי את עזה בדרכו לאיזמיר, על מנת לחזק את מאמיניו.
בסוף ינואר 1667 הגיע העזתי לסביבות איזמיר, אך רבני העיר מנעו ממנו את הכניסה לעיר במשך זמן מה, ורק כעבור מספר שבועות נכנס לעיר.
הוא ריכז סביבו את מאמיניו והטיף להמשך האמונה בשבתי צבי.
ההתאסלמות הוסברה כירידה לקליפות האסלאם, כדי להעלות מהן את הניצוצות שנשבו, כאשר מקורות קבליים פורשו מחדש בדרך שתתאים לרעיון נועז זה.
לאחר מספר חודשים ניסה העזתי להגיע אל אדריאנופול, כנראה על מנת לפגוש בשבתי צבי עצמו, אך הכניסה לעיר נמנעה ממנו והוא הוסיף לנדוד ברחבי הבלקן ואסיה הקטנה, והגיע גם לאיטליה.
הוא המשיך לחזק את מאמיני שבתי צבי עד מותו ב-1680.
שבתי צבי עצמו נותר באדריאנופול ביחד עם אשתו וקבוצה מנאמניו שהתאסלמו בעקבותיו, ובשנת 1667 נולד לו בן שנקרא ישמעאל-מרדכי.
התפרצויותיו לא פסקו, והוא ניהל אורח חיים דתי ספק יהודי ספק מוסלמי.
בשנת 1669 נפגש שבתי צבי עם נתן העזתי, והשניים ביקרו מספר פעמים יחדיו בקהילות השבתאיות באדריאנופול, קושטא, וסלוניקי.
הוא גם הוסיף להתהלך בראש תהלוכות של מאמיניו, ומספר פעמים ביקר בבתי כנסת בעיר וקיים בהם טקסים ספק יהודיים ספק מוסלמיים.
באוגוסט 1672 נסע שבתי צבי עם אנשיו לקושטא, שם הוסיף לנהוג בטקסיו, ובתחילת ספטמבר נעצר בידי השלטונות בשעה שהתפלל באחד מבתי הכנסת בעיר, והועבר תחת משמר כבד לאדריאנופול בעוון בגידה בדת המוסלמית.
הוא הוחזק במאסר ארבעה חודשים, ובינואר 1673 הוגלה למבצר אולצין באלבניה (היום במונטנגרו).
בהמשך עבר ככל הנראה לעיר בראט ובה נפטר.
ישנו ויכוח במחקר על מקום קברו, ופרופ' יוסף ינון פנטון טען ב-1985 שמצא את מקום קברו המדויק באולצין.
צבי לוקר הסתייג מזיהוי זה.
בתקופה זו לא פסקו השערוריות סביב שבתי צבי.
הוא התחתן עם נערה מקושטא שהייתה מאורסת לגבר אחר ואף ילדה לבעלה הראשון בן אחרי נישואיה לשבתי צבי, דבר שהביא במבוכה גדולה את חסידיו.
אברהם היכיני, ממקורבי שבתי צבי ומראשי מאמיניו לאחר ההמרה ניסה להסביר את המעשה כאילו לא היה ולא נברא אלא ניסיון הוא מהקב"ה האם ימשיכו מאמיניו להאמין בו.
לאחר מכן נישא גם לבתו של יוסף פילוסוף מסלוניקי, שהיה מאוחר יותר מראשי כת הדונמה שהתאסלמו.
הוא הוסיף לקיים קשר רצוף עם קהילות של מאמיניו בבלקן ובאיטליה, שהגיעו לבקרו וללמוד מפיו.
חיבור קבלי בשם "רזא דמהימנותא" שמייצג את תורת האלוהות השבתאית יוחס בידי אברהם מיכאל קרדוזו לשבתי צבי בשנותיו האחרונות, אולם פרופ' יהודה ליבס טוען כי מדובר בזיוף, וכי קרדוזו עצמו חיבר את הספר.
שבתי צבי מת בערב יום הכיפורים או ביום הכיפורים ה'תל"ז (1676) בשעת תפילת נעילה, והוא בן 50. נתן העזתי הפיץ בקרב המאמינים את הרעיון לפיו לא מת אלא "התעלם באורות העליונים", כלומר הפך לחלק מהאלוהות, ובמהרה יתגלה שנית ויגאל את ישראל.
גרעינים שבתאיים נסתרים וגלויים שרדו במזרח אירופה עד אמצע המאה ה-18, אז הופיעה בפולין התנועה הפרנקיסטית שגררה את מרבית השבתאים הנסתרים.
לאחר התנצרות הפרנקיסטים ב-1759 גוועה השבתאות באירופה.
גם בבלקן, בטורקיה ובאיטליה, מעוזיהם האחרונים של השבתאים, גוועה השבתאות עד לאמצע המאה ה-18, אך רעיונות בעלי מוטיבים שבתאיים, דוגמת "עברה לשמה" ו"העלאת הניצוצות" הוסיפו להימצא במוקד של מספר פולמוסים מאוחרים יותר.
בטורקיה קיימת עד היום קבוצה מוסלמית-שבתאית של צאצאי המתאסלמים עם שבתי צבי הנקראת דונמה.
אנשי הקבוצה היו סלוניקאים במקור, מיוון, ובשנת 1923 על פי הסכם לוזאן נעשו חילופי אוכלוסין בין יוון לטורקיה ובהם יהודי הקהילה השבתאית שנחשבו מוסלמים.
הם עצמם מאמינים כי ההגירה מסלוניקי הצילה את חייהם מהנאציזם מקורה בשבתאי צבי.
דמותו של שבתי צבי בהיסטוריה
דמותו של שבתי צבי נצרבה בתודעה הלאומית של עם ישראל כ"גדול משיחי השקר".
עובדה זו נעוצה בעיקר בהיקף העצום של התנועה השבתאית שהקיפה את העולם היהודי כולו, ובשנים הרבות שארכו עד שנשכח זכרה מהעם ופסקו מאמיניה.
דמותו של שבתי צבי שימשה רבות הוגים חרדים בבואם לתקוף תנועות שהיו בעיניהם משיחיות.
מתנגדי התנועה הציונית עשו שימוש רב בהשוואתה לתנועה השבתאית ובהשוואת בנימין זאב הרצל (המאזכר את שבתי צבי בספרו האוטופי "אלטנוילנד", בו הוא מנסה בדרך אגב לתקוף טענות אלו) לשבתי צבי עצמו.
מצד שני, דווקא גדול משוררי המחנה הלאומי, אורי צבי גרינברג, כתב בנימה אוהדת ביותר על שבתי צבי, שבו ראה מנהיג של תנועת תחייה לאומית.
שבתי צבי מופיע ביצירות ספרותיות נוספות.
במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטה העברית מרבים לעסוק בנושא השבתאות, כהמשך ל"אסכולת ירושלים" של גרשם שלום, וכחלק מתפיסה פלורליסטית חדשה של מורשת ישראל ותרבות ישראלית.
בתרבות החילונית שבתי צבי משמש גם כדמות משיחית בלתי רצויה, המייצגת את הפולחן הדתי ההלכתי היהודי, או נהייה אחר רבנים ואדמו"רים נודעים.
לעומת זאת יש המקרבים את התפישה השבתאית לתפישה הליברלית, ורואים בה פתח לחיים חילוניים שאינם תלויים בהלכה.
בעקבות המשבר הגובר בין מדינת ישראל לממשלת טורקיה ובראשה טאיף ארדואן נחשפו האשמות אנטישמיות נפוצות בטורקיה על פיהן התמיכה במודרנה והמלחמה באסלאם בטורקיה בידי אטא טורק עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, הייתה על רקע היותו יהודי שבתאי מכת הדונמה, ורבים בממשלות ההמשך היו אף הם מכת זו.
בעקבות זאת הציבור הישראלי נחשף למאמרים ומחקרים חדשים על כת הדונמה השבתאית בטורקיה, ברובם מאמרים אוהדים.
ההיסטוריונית ד"ר הדר פלדמן סמט חקרה ופרסמה אוסף של כ-1,500 שירי פולחן שבוצעו בהתכנסויות החשאיות של המאמינים בשבתאי צבי
שבתאי צבי: מחזה של נתן אגמון מ-1931. הועלה בתיאטרון האהל באמצע שנות ה-30
"המשיח: עלייתו ונפילתו של שבתי צבי", מחזה מאת יוסף מונדי, הועלה בתיאטרון הבימה בתחילת שנות ה-80
עזיז אפנדי, הסוד של שבתאי צבי, מחזה מאת אורי ניצן, הצגה בתיאטרון המרתף, ירושלים 2014.
נחמיה, רומן מאת יעקב צ' מאיר העוסק בשבתי צבי דרך פרשת נחמיה כהן, ידיעות ספרים 2019.
פרימו ושבתי, סרט עלילתי מאת יואב טל, ישראל 2022
השטן בגוריי, ספר מאת יצחק בשביס-זינגר, 1933. הספר העוסק בשבתאות וספיחיה בעיירה בפולין שלאחר פרעות חמלניצקי.
הרב שבתי אברהם הכהן רפפורט (נולד בג' בניסן ה'תש"י, 21 במרץ 1950) הוא רב ישראלי ששימש במשך למעלה מעשרים שנה כראש ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת שבגוש עציון ולאחר מכן ראש בית המדרש ("הכולל") של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן למשך עשור.
נולד בשנת תש"י (1950) בירושלים, נצר למשפחת רבנים מיוחסת.
מצד אביו הוא צאצא ישיר של הש"ך ואמו היא בתו של האדמו"ר (השני) מסוכטשוב, רבי שמואל בורנשטיין.
בצעירותו למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר", ולאחר מכן בישיבת מיר בירושלים, אצל ראשי הישיבה רבי חיים שמואלביץ ורבי נחום פרצוביץ.
בתקופה זו, השלים תואר ראשון במתמטיקה.
נישא בארצות הברית לרבקה טנדלר, בתו של הרב משה טנדלר, מראשי ה"ישיבה יוניברסיטי" וחתנו של רבי משה פיינשטיין.
למד אצל הרב פיינשטיין במשך כמה חודשים לאחר נישואיו לנכדתו, ונסמך על ידו לרבנות.
הרב רפפורט ערך חלק מכתבי הרב פיינשטיין, ביניהם שלשה מכרכי שו"ת "אגרות משה", וחלק מספרי "דברות משה" על התלמוד.
לאחר שחזר לישראל, לימד בכולל סוכוטשוב בירושלים ושימש כר"מ בישיבת הר עציון.
מאוחר יותר הוזמן לעמוד בראש ישיבת שבות ישראל באפרת, שם הוא שימש כראש ישיבה במשך עשרים שנה, יחד עם מייסד הישיבה הרב יהושע בן מאיר.
הרב רפפורט ערך יחד עם הרב אברהם אבא וינגורט, מהדורה חדשה של שו"ת "שרידי אש", מאת רבי יחיאל יעקב וינברג שיצאה בשנת ה'תשנ"ט (1999).
הרב רפפורט ידוע במקוריותו ובידענותו הרבה בכל ענפי התורה, כמו גם בבקיאותו במדעים שונים, רפואה, פילוסופיה, מתמטיקה והיסטוריה.
חידושיו המפורסמים בהלכה עוסקים בתחומים הנוגעים לרפואה ולטכנולוגיה.
היה מהתומכים העיקריים בחידוש מצוות הטלת פתיל תכלת בציצית ואף היה מעורב בגילויים בתחום.
באלול ה'תשס"ח (2008) החל הרב רפפורט לכהן כראש בית המדרש של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן, תפקיד בו שימש עד אלול תשע"ח (2018), אז הוחלף על ידי הרב ד"ר יהודה אלטשולר.
החל משנת ה'תשע"ט מעביר הרב רפפורט שיעורים שבועיים בהלכה וגמרא בישיבת ההסדר בתקוע.
קובץ שפתי כהן, גבעות, תש"ס
הרב סיני לוי – דיין בבית דין רבני ורב היישוב מצפה אילן
הרב ארי סט – רב קיבוץ סעד
הרב אהוד שרגא – רב קהילת "אוהל אבות" בשכונת פסגת זאב, ירושלים
הרב יואב שטרנברג – רב קהילת "נחלת בנימין" ביישוב גבע בנימין
הרב נתניאל חייט – ראש כולל הלכה בישיבת ברכת יוסף, אלון מורה
הרב רפאל והרב ד"ר יצחק רונס – רבני קהילה בתי הכנסת המרכזיים ברמת בית שמש א' בבית שמש
הרב מאיר שקדי – רב המושב כפר הרואה
הרב שבתי הכהן סבתו (נולד בי"ג באלול ה'תש"ט, 7 בספטמבר 1949) הוא רב דתי לאומי, עומד בראש מוסדות "נתיבות יוסף" במצפה יריחו, הכוללים ישיבה תיכונית בראשותו, ישיבה גבוהה ושלוחה של הישיבה התיכונית ברחובות.
הוא רב בית הכנסת "היכל גבריאל" ביישוב בית אל שבו הוא מתגורר, ומייסד מיזם "התלמוד המוקלט".
נולד במצרים למשפחה יהודית יוצאת ארם צובא, היא חַלֶבּ שבצפון סוריה.
סבו הרב אהרן שויקה (שוויכה) היה רב בחלב ובמצרים, נצר למשפחת רבנים ידועה, והשפעתו על משפחת סבתו הייתה רבה.
אביו בעל השכלה תורנית ואמו בעלת השכלה כללית.
אביו עמד על כך שילדיו יקבלו השכלה כללית והשכלה תורנית ולאחר מכן יחליטו על הכיוון הלימודי המועדף עליהם.
לאחר שירותו הצבאי כחובש קרבי בסיני בתקופת מלחמת ההתשה, למד בישיבת מרכז הרב.
כבר אז העדיף את לימוד הבקיאות על פני לימוד העיון תחילה וסיים את כל הש"ס תוך כשנה.
מגמה זו הובילה אותו בשנת תשמ"ב, בהיותו ר"מ בישיבת בית אל, לפעול בקרב אברכים (ביניהם דדי גראוכר) ללימוד כל הש"ס.
לאחר שבע שנים שבהן למדו תחת הדרכתו החליט על הקמת ישיבה תיכונית ברוח זו, ישיבת נתיבות יוסף.
לפי עדותו, בשל ייחודיות תוכנית הלימודים שפתח – לימוד תלמוד בבלי ללא ראשונים ואחרונים – נערכה התייעצות רבנית עם הרב צבי יהודה הכהן קוק, והוא תמך בפתיחת אפשרות זו.
כדי להשריש את לימוד הש"ס בהיקף (בקיאות) ייסד גם את "התלמוד המוקלט", (הש"ס המוקלט על ידי הרב שבתי סבתו) שיעורים מוקלטים על כל הש"ס (בהתחלה בקלטות, לאחר מכן בתקליטור MP3, וכיום בדיסק און קי).
הרב סבתו הוציא לאור עשרות חוברות בסדרת "התלמוד החזותי" – תרשימים המסייעים בהבנת סוגיות הגמרא.
החוברות מיועדות ללמידה בבתי ספר.
חלק מהחוברות מוחשבו בפרויקט "התלמוד החזותי המדורג".
הרב סבתו כותב שירי קודש ושלשה תקליטורים משיריו יצאו לאור בשם מִשִּׁירִי אֲהוֹדֶנּוּ.
בשנת תשע"ה הוציא הרב סבתו את הסדרה ותשאני רוח, דרשות על חמישה חומשי תורה.
שנה לאחר מכן יצא ספר נוסף בסדרה, על המועדים.
הסדרה זיכתה את הרב סבתו ב'פרס היצירה היהודית' ע"ש הרצי"ה קוק לשנת תשע"ז.
בשנת תשפ"ד הוציא לאור את ספרו "שפתי רננות", ספר נוסף בסדרת ותישאני רוח על האורות הגנוזים במזמורי התהלים.
הרב סבתו בעל השקפה דתית לאומית.
הוא מאמין בכוחו של הכלל אף בשאלות הנוגעות לארץ ישראל.
הרב סבתו נשוי לרונית, לבית משפחת עובד, ולהם שישה ילדים.
בנו הרב יצחק הוא ראש הישיבה הגבוהה 'מאור טוביה' שבנשיאותו.
דודיו (אחי אמו) היו פרופסור יצחק שוה ופרופסור יעקב שויקה.
אחד מאחיו הוא ראש ישיבת ברכת משה במעלה אדומים ומחבר הספרים, הרב חיים סבתו, גיסו הוא הרב אליהו ציון סופר.
בנו הוא הרב יצחק סבתו, ראש ישיבת מאור טוביה.
אחייניו הם הפייטן עוזיאל סבתו והרב ד"ר דוד סבתו.
שבתי שביט (17 ביולי 1939 – 5 בספטמבר 2023) היה איש ביטחון ישראלי, ראש "המוסד" בשנים 1989–1996, ולאחר מכן מנכ"ל קופת חולים מכבי ודירקטור.
שבתי שביט נולד בנשר בשנת 1939 לאב מנהל בית-ספר בנשר ולאם שהייתה גננת.
למד ב"בית הספר לילדי עובדים ליד מפעל המלט נשר" בשכונת הפועלים נשר.
השתייך לשכבת 'אורים' של הנוער העובד בנשר.
סיים את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי בחיפה במגמת מזרחנות.
ב-1958 התגייס לצה"ל ושירת בממשל הצבאי בבאר שבע.
התנדב לסיירת מטכ"ל עם הקמתה, והיה מראשוני הלוחמים ביחידה.
לאחר שחרורו בדרגת סמל סיים תואר ראשון במזרחנות ושפה ולשון ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1964, עם סיום לימודיו באוניברסיטה, התגייס למוסד.
הוא שירת כקצין איסוף באגף צומת.
לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של הארגון.
פעל בין היתר באיראן בתקופת שלטונו של השאה האחרון, מוחמד רזא שאה פהלווי, כקצין איסוף מודיעיני, ולקח חלק בסיוע למורדים הכורדים בעיראק.
בשובו מונה לראש מחלקת הפעלה של יחידת קיסריה במוסד, ב-1979 השתתף במבצע חוצה גבולות של סיירת מטכ"ל והמוסד להעברת אמצעים ששימשו להתנקשות בעלי חסן סלאמה.
בשנים 1980 עד 1985 עמד בראש אגף קיסריה וריכז את מבצע חטיפת מרדכי ואנונו (הפרויקטור והמבצע בפועל היה בני זאבי).
שימש ראש אגף המטה וב-1986 מונה לסגן ראש המוסד וכיהן בתפקיד עד 1989. בהיותו סגן ראש המוסד היה מעורב בין היתר בתכנון מבצע הצגת תכלית.
ב-1989 מונה לראש המוסד, והיה האחרון ששמו נאסר לפרסום בעת כהונתו.
תקופתו כראש המוסד התאפיינה במעבר מעבודה שהתרכזה במודיעין אזורי לפרישֹה רחבה ועיסוק במודיעין גלובלי.
בין היתר הרחיב את תחומי הפעולה למזרח אירופה, עם קריסת השלטון הקומוניסטי, וכן לדרום אמריקה.
שביט שינה את אופן המידור בארגון, ועיבה את תחום המחקר המודיעיני על ידי הקמת צוותי מחקר אסטרטגיים.
בעת כהונתו של שביט בוצעה בבריסל התנקשות במהנדס הקנדי ג'רלד בול, מפתח תותח-העל, ובאמצעי התקשורת דווח כי המוסד חיסל אותו במטרה למנוע ממנו לסייע לסדאם חוסיין.
באפריל 1991 נעצרו ארבעה לוחמי המוסד בניקוסיה לאחר שפרצו לשגרירות איראן כדי להחליף סוללות למתקן האזנה.
הלוחמים שוחררו לאחר תקופת מאסר קצרה.
ב-1992 נהרג בפריז בכיר אש"ף עאטף בסיסו, שהיה מעורב בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן עשרים שנה לפני כן, ב-1972.
באותה השנה, ביצעו מחבלי חזבאללה פיגוע בבניין שגרירות ישראל בארגנטינה ובו נרצחו 29 בני אדם, רובם עובדי השגרירות.
בשנת 1994, אירע בארגנטינה פיגוע גדול נוסף בבית AMIA - מרכז הקהילה היהודית, אף הוא בוצע על ידי חזבאללה, ובו נרצחו 85 יהודים בני הקהילה.
שני הפיגועים בארגנטינה נחשבים לכישלון מהדהד של שבתי שביט כיוון שהמוסד הוא האחראי על אבטחת יהודים בחו"ל.
בשנת 1995 נהרג במלטה ד"ר פתחי שקאקי, שהיה מנהיג הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני - וגם פעולה זו יוחסה למוסד.
כמו כן, נחשפה אחת מהפרשיות המביכות בתולדות המוסד: איש המוסד יהודה גיל המציא מקור בכיר בסוריה שלא היה ולא נברא.
גיל העביר ידיעות כוזבות בשמו של המקור הבדוי, שאף גרמו למתיחות צבאית בין ישראל לסוריה.
גם לאחר פרישתו הוסיף לפעול בנושאים חשאיים, והיה בין היתר שליחו של ראש הממשלה אריאל שרון לטוויית קשרים מיוחדים עם ראש המודיעין המצרי עומר סולימאן ב-2001. במקביל ניצל שביט קשרים אלו, כשעבד עבור חברת EMG שקיבלה זיכיון ליבוא גז מצרי לישראל.
לאחר פרישתו מראשות המוסד שימש מנכ"ל מכבי שירותי בריאות.
במהלך כהונתו הייתה הקופה בגרעון תקציבי, ובשנה בה עזב שביט את הקופה, 2001, נרשם בתקציבה גירעון של 140 מיליון ש"ח.
סמנכ"ל משרד הבריאות, מיכל עבאדי, הזמינה דו"ח ביקורת ממשרד רואי החשבון סומך-חייקין, שקבע כי בחלק מהתקופה נוהלה הקופה באופן כושל שבא לידי ביטוי ברכש, בניהול מלאי ובהתקשרויות עם ספקים.
ביולי 2000 הודיע שהוא מצטרף לקבוצת מרחב שבבעלות איש העסקים יוסי מימן, במטרה לנהל את פרויקט הגז הישראלי-מצרי של חברת EMG.
בששת החודשים הראשונים של 2001 המשיך לנהל את מכבי שירותי בריאות במקביל לעבודתו בחברת מרחב.
לאחר מכן שימש גם כסגן נשיא ויו"ר חברת "אתנה" לאבטחה, אותה הקים בשותפות עם יוסי מימן, לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2007 מונה כדירקטור בחברת NSC.
חברה שפתחה מנוע זיהוי דיבור המסוגל לאתר מילות מפתח הנאמרות במהלך מאות ואלפי שיחות טלפון בו זמנית, שניתן לשלב אותו במערכת הקלטה או האזנה בתחומי האבטחה והמודיעין.
כמו כן הוא כיהן כיו"ר "המכון למדיניות נגד טרור" במסגרת המרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2011 נאלץ לחמוק מגינאה שבמערב אפריקה, עקב חשש שייעצר על ידי ממשלת המדינה בחשד לשיתוף פעולה עם האופוזיציה, זאת לאחר שסייע לאשת העסקים ירדנה עובדיה לייצא נשק למדינה בתקופתו של הנשיא הקודם של המדינה.
שביט נמנה עם מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בנובמבר 2014 פרסם מאמר בו הביע חשש מההסלמה במצב הפוליטי בישראל, והציע לאמץ את יוזמת השלום הערבית כדי לעצור את ההידרדרות ולחדש את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
נמנה עם חברי מפקדים למען ביטחון ישראל, ובמסגרת זו קרא למשא-ומתן שיוביל לפתרון שתי המדינות ולשיפור איכות החיים ברצועת עזה.
בינואר 2017 אמר במסיבת עיתונאים של התנועה: .
שביט הרבה למתוח ביקורת על ראש הממשלה בנימין נתניהו, בין השאר על שלא התפטר חרף החשדות נגדו, ועל מדיניותו ומדיניות הימין שלטענתו זנחה את עקרונותיה ומובילה את ישראל למדינה דו-לאומית.
שביט היה נשוי ליעל, אב לשלושה והתגורר ברמת השרון.
בהשכלתו האקדמית, היה בעל תואר ראשון במזרחנות מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו "ראש המוסד", על תקופת היותו ראש המוסד, בהוצאת ידיעות ספרים.
שביט זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה לשנת 2019 על ספרו.
ב-5 בספטמבר 2023 נפטר מהתקף לב במהלך חופשה באיטליה בעת הליכה רגלית להר הגעש אטנה בסיציליה.
שבתי (זיגמונד ליאו) פֶּטרוּשקָה היה מלחין, מעבד, מנצח ומורה ישראלי, מראשוני "קול ישראל" ומנהל חטיבת המוזיקה של התחנה.
פטרושקה נולד בשנת 1903 בלייפציג שב למשפחה יהודית אדוקה.
ידע לקרוא עברית עוד לפני שהחל ללמוד בבית הספר היסודי.
בשנת 1912 עבר לבית הספר היהודי שנוסד באותה שנה בידי ד"ר אפרים קרליבך.
כבר מגיל צעיר נטה לעסוק במוזיקה והיה בין היתר חבר במקהלת בית הכנסת "תלמוד תורה".
לאחר שהיה בר-מצווה שימש כחזן צעיר בתפילות המנחה לנוער, שנערכו בבית ספרו.
בצורה זו נחשף כבר אז לנעימות היהודיות המסורתיות, אשר שימשו רקע ליצירותיו העתידיות.
במקביל למד נגינה בפסנתר ובצ'לו ולימודי תאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון.
כמו כן שר בין השנים 1919 ל-1922 במקהלת גוונדהאוס בניצוח ארתור ניקיש.
היה חבר באגודת הנוער היהודית "בלאו וייס".
משנת 1923 למד הנדסת מכונות בבית הספר הטכני הגבוה בשרלוטנבורג, ברלין (כיום האוניברסיטה הטכנית) וכן חצוצרה וקונטרבס בשיעורים פרטיים.
בברלין עבד פטרושקה בניהול מוזיקלי של תיאטראות והקים יחד עם חברו לספסל הלימודים קורט קייזר (Kurt Kaiser) תזמורת ג'אז בשם "הברנשים של סיד קיי" (Sid Key's Fellows), שהשתתפה בהצגות בברלין ובערים אחרות, כמו וינה, בודפשט, פרנקפורט, ברסלאו ומינכן.
בין היתר, ניגנה תזמורתו של פטרושקה מוזיקה של קורט וייל וולטר גהר בהצגות כמו "אי הנפט" של ליון פויכטוונגר ו"רוכלות" של גאורג קייזר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, התפרקה הלהקה.
בין השנים 1933 ל-1937 היה פטרושקה נגן חצוצרה בתזמורת האגודה היהודית לתרבות (Jüdischer Kulturbund) בברלין וגם הלחין יצירות שונות, בין השאר להצגה "עמך", על-פי שלום עליכם.
במהלך הזמן שוב הקים לתחייה את להקת "הברנשים", שהורכבה הפעם מחברי תזמורת האיגוד בשילוב תזמורת של ריקודים.
יחד עם להקה חדשה זו ערך בין השנים 1934 ל-1935 הקלטות רבות עבור החברות "אחווה" ו"לוקרפון" (Lukraphon).
פטרושקה עבד גם כמעבד מוזיקלי לחברת הסרטים הברלינאית "אוּפא" (UFA) וחברת דויטשה גרמופון.
את זאת נאלץ לעשות תחת שמות בדויים, בשל יהדותו.
עם בואו לארץ ישראל התקבל פטרושקה לעבודה בשירות השידור המנדטורי הבריטי.
הוא ניצח שם על תזמורת שירות השידור שבה גם ניגן (בעיקר בקונטרבס ובחצוצרה), כתב מוזיקה לתסכיתים וערך עיבודים.
משנת 1946 היה חבר פעיל ב"הגנה".
עם קום המדינה התמנה למנהל מחלקת המוזיקה של קול ירושלים, ואחרי שזו התאחדה עם קול ישראל היה לסגן המנהל וב-1958 למנהל חטיבת המוזיקה של התחנה.
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, אישר - בניגוד לנהלים שרווחו עד אז בעקבות מלחמת העולם השנייה - לשדר ברדיו הממלכתי מוזיקה ושירה גם בשפה הגרמנית.
בשנת 1968 יצא פטרושקה לגמלאות וכעבור שנה החל ללמד תזמור והלחנה באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים.
שבתי פטרושקה נפטר בירושלים ב-1997, בן 94. בסמוך למותו עוד זכה לתואר יקיר ירושלים.
פרלוד ופוגה לחליל, קלרינט ובסון (1938); ביצוע בכורה: ירושלים 1938.
שלישיית קשת דודקפונית (1939); ביצוע בכורה: ירושלים, 1939.
סוויטה (1947) מתוך המוזיקה לתסכית "להבות באפר" על גטו וילנה.
"חמישה מחולות מזרחיים" על נושאים של ניסן כהן-מלמד (1954)
"ארבעה פרקים לכלי נשיפה" (1953); ביצוע בכורה: תזמורת צה"ל, 1953. מתוך יצירה זו עיבד פטרושקה שלושה פרקים לתזמורת סימפונית.
"דיוורטימנטו זעיר לכלי נשיפה" (1970);
"שלוש מנגינות יהודיות" לשני חלילים ושלושה קלרינטים;
"שלושה שירים עבריים" למקהלת נשים, למילים מן התנ"ך (1958); ביצוע בכורה בתל אביב, 1959;
"מחולות יהודיים מקרים" לרביעיית כלי-נשיפה של מתכת (1973);
"שלוש רומנסות ספרדיות" לרביעיית כלי-נשיפה של עץ (1975)
"שלוש רומנסות ספרדיות" למקהלת נשים (1976).
שני האחרונים נכתבו בהזמנת מקהלת הרדיו הצרפתי לה מטריז.
"קטעים לכלי נשיפה" מבוססים על האוסף "ניגונים ליטורגיים ופולקלוריים" של חיים אלכסנדר.
ידוע כי שבתי פטרושקה חיבר גם את "מארש הטייסת", לכבוד חיל האוויר הישראלי, אך קשה למצוא מידע על כך.
ארכיונו ורחוב על שמו בירושלים
ארכיון כתבי היד וארכיון יצירותיו של שבתי פטרושקה שמורים במחלקת המוזיקה של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
חומר השייך לתקופה הגרמנית שמור יחד עם אוסף אחותו, השחקנית גינה פטרושקה (Gina Petruschka), בארכיון האקדמיה לאמנויות של ברלין (Akademie der Künste).
רחוב על שם פטרושקה נחנך במרכז ירושלים בדצמבר 2001, בצמוד לבניין קול ישראל ההיסטורי.
שֻׁגַ'אעִיַּה היא שכונה במזרח העיר עזה.
עד פרוץ מלחמת חרבות ברזל התגוררו בה קרוב ל-100,000 תושבים.
במלחמת חרבות ברזל נהרסה השכונה כליל.
מוצאם של רוב תושבי השכונה מהטורקמנים שהתיישבו בארץ ישראל ומהכורדים בארץ ישראל.
השכונה נמצאת ממזרח לרחוב צלאח א-דין, שהוא רחוב מרכזי החוצה את עזה בכיוון צפון דרום.
חלקה הדרומי של השכונה נקרא א-תורוכמאן, וחלקה הצפוני נקרא אל-ג'ודיידה.
מדרומה נמצאות השכונות זייתון ותל מונטאר, ומצפונה שכונת א-תופאח והעיר ג'באליה.
את השכונה חוצה, בכיוון מערב-מזרח, רחוב בגדאד והוא ממשיך מזרחה ככביש ומתחבר לכביש המגיע מקיבוץ נחל עוז וממחסום קרני.
במרכז השכונה, ברחוב החוצה את השכונה ואת רחוב בגדאד בכיוון צפון-דרום, נמצא שוק שג'אעייה – אחד השווקים המרכזיים בעזה, המתמחה גם בבגדים ובכלי בית.
בשכונה נמצאים שני מסגדים מהמאה ה-14, מסגד אבן עות'מאן ומסגד אל-קזמרי.
כשני קילומטרים מצפון לכיכר הנמצאת במפגש הרחובות סלאח א-דין ובגדאד נמצא בית הקברות הצבאי הבריטי בעזה, הגובל גם בשכונת א-תופאח.
על-פי המפקד העות'מאני של 1525, גודל האוכלוסייה הטורקית והכורדית במקום עמד על 89 ו-90 בתי אב, בהתאמה.
היהודים היו הקבוצה האתנית הגדולה ביותר עם 95 בתי אב, בעוד שלנוצרים היו 82 בתי אב במקום.
השכונה נקראת על שם החללים "האמיצים" ("אמיץ" בערבית: שֻׁגַ֫'אע) שנפלו מקרב הכוחות האיובים בקרב שנערך באזור זה בשנת 1239 בינם לבין הצלבנים.
לפי גרסה אחרת, השכונה קרויה על שם שוג'אע א-דין אל-כורדי, שהיה המנהיג האיובי שנפל בעזה.
לאחר מלחמת ששת הימים, נחשבה השכונה לאחד ממעוזי ההתנגדות לשלטון הישראלי בעיר.
בראשית שנות ה-70 אירעו בשכונה מספר מקרים של זריקות רימונים.
במשך האינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה אירעו תקריות ועימותים רבים באזור.
צה"ל אף ביצע תקיפות על יעדים בשכונה במשך שנים אלו ובמיוחד לאחר ההתנתקות ב-2005.
ב-20 במאי 2007 תקף חיל האוויר את ביתו של ד"ר ח'ליל אל-חיה, חבר הפרלמנט הפלסטיני.
בתקיפה נהרגו שמונה בני אדם.
בתחילת אוגוסט 2008 התחוללו עימותים קשים בשכונה, הנחשבת לאחד ממעוזי תנועת חמאס, בין אנשי חמאס ובין חמולת חילס (حلّس חִלֶּס), שאנשיה מונים כ-4,000 מתושבי השכונה ונמנים עם תומכי תנועת פת"ח.
בסיום העימותים עזבו כמה עשרות מאנשי חמולת חילס את רצועת עזה, מצאו מקלט בישראל והועברו לשטחי יהודה ושומרון.
במבצע עופרת יצוקה הייתה השכונה אחד מהיעדים שתקף צה"ל.
תקרית חמורה, מבחינת צה"ל, אירעה בעת שעל כוח מחטיבת גולני, שהתמקם במבנה בין שג'אעייה וג'באליא, אירע ירי דו-צדדי שגרם למותם של שלושה חיילי צה"ל ולפציעתם של 24.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הורה צה"ל למאה אלף תושבי הרובע להתפנות במטרה למזער נפגעים בקרב האוכלוסייה האזרחית לפני תקיפת תשתיות הטרור של החמאס.
ב-20 ביולי 2014 החל הקרב הקרקעי בשכונה.
חמאס הורה לתושבי השכונה להישאר בבתיהם במהלך הקרבות, דבר שגרם לנפגעים רבים בקרב האוכלוסייה האזרחית.
במהלך הלחימה נגרם הרס רב בשכונה.
במהלך הפעילות הקרקעית בעזה במלחמת חרבות ברזל פעל צה"ל לכיבוש השכונה, שהייתה מוקד מרכזי של חמאס.
במהלך זה פונו האזרחים שבשכונה לדרום רצועת עזה, ומרבית בתיה נהרסו.
תקריות בולטות בקרבות אלה היו קרב שג'אעייה, שבו נהרגו תשעה לוחמי צה"ל, ותקרית הירי בשג'אעייה, שבה הרג כוח צה"ל בשוגג שלושה חטופים ישראלים.
במסגרת הלחימה בשכונה נהרגו בה כ-935 מחבלים, ונעצרו עוד 303 מחבלים, חלקם מכוח הנוח'בה.
ב-2 בדצמבר חוסל מפקד גדוד שג'אעייה ויסאם פרחאת, וכשבוע אחר כך חוסל מחליפו עימאד קריקע.
ב-27 בדצמבר 2023 הודיע צה"ל על הכרעת גדוד חמאס שפעל בשכונה.
ב-27 ביוני 2024 פתח צה"ל במבצע צבאי קרקעי בשכונה.
בדצמבר 2024 הוקם אזור חיץ מפורז ברוחב של כשני ק"מ סמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה, כחלק מכיבוש הרצועה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לשם שיטוח אזור החיץ הרס צה"ל אלפי מבנים בשג'אעייה.
במרץ 2025 התחיל מבצע עוז וחרב, וב-18 במרץ חוסל מפקד גדוד שג'אעייה ג'מיל אל-ואדיה..
באפריל החלו כוחות של צה"ל לפעול בשג'אעייה מחדש במסגרת קרב שג'אעייה (2025).
בשתי תקיפות של צה"ל ב-9 באפריל 2025 על מג"ד שג'אעייה היית'ם א-שייח' ח'ליל- נהרגו עשרות מחבלים ואנשים במקום, בהם נשים וילדים.
מספר ימים אחר כך חוסל מחליפו מוחמד אל-עג'לה.
שג'ר א-דור ובעברית: עץ פנינים.
או בשמה המלא אלמלכה עצמת אלדין אום-ח'ליל שג'ר אל-דור הייתה שליטה מצרית במאה ה-13 – האישה היחידה ששלטה על מצרים המוסלמית.
אשה יוצאת דופן זו, שתאריך לידתה איננו ידוע, נרצחה בשנת 1257 במהלך מאבקי כוח על השלטון.
שג'ר א-דור עלתה לגדולה כאשתו של הח'ליף האיובי א-צאלח איוב והנהיגה את מצרים במהלך מסע הצלב השביעי לאחר מות בעלה.
היא הפכה לסולטאנית מצרים בשנת 1250 ותקופת שלטונה הקצרה והסוערת סימנה את תום הח'ליפות האיובית במצרים ותחילת שלטון הממלוכים.
הדעות בין ההיסטוריונים חלוקות בשאלה האם הייתה שג'ר א-דור אישה עצמאית שתפסה את השלטון תוך ניצול יכולותיה או בובה ממלוכית ששימשה את הכוחות הפוליטיים האמיתיים במצרים על מנת להשיג לגיטימיות למעבר השלטון מידיים איוביות לידי הממלוכיים הבחריים.
תאריך ומקום לידתה של שג'ר א-דור אינם ידועים, אך על פי ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי, היא נולדה למשפחה ארמנית או טורקית.
על פי הספר המקיף ביותר על תולדותיה "שג'ראת אד-דור במסורת ובספרות ערבית" היא נאספה בשנת 1239 כשפחה להרמונו של הסולטאן אל-מסתעצם הראשון, החליף העבסי של בגדאד.
ושנה לאחר מכן היא נמכרה ( או לפי גרסה אחרת – ניתנה במתנה) לנסיך האיובי א-צאלח איוב .
שג'ר א-דור המתוארת על ידי היסטוריונים בני זמנה כאישה יפה, אדוקה ומעל הכול – בעלת תבונה רבה, שבתה את לבו של הנסיך האיובי ועתידה הייתה להפוך לאשתו "המועדפת".
ההיסטוריון דזמונד סטיוארט, במחקרו על ההיסטוריה המצרית, מסביר את הרקע לאופיה החזק והעצמאי של שג'ר א-דור.
הוא מציין כי שורשיה של שג'ר א-דור
המציאות הפוליטית של המזרח התיכון אכן הביאה את שג'ר א-דור לחיי נדודים ומלחמה.
בשנת 1233, עוד בטרם התקשרו חייה עם חיי אלמלכ א-צאלח איוב, הוא נשלח על ידי אביו, סולטאן מצרים אל-מלכ אל-כאמל, אל העיר חצן כיפא שעל החידקל, בקצה אזור הג'זירה.
בסתיו של שנת 1237 יצא הסולטאן למסע מלחמה נגד דמשק בלוויית הנסיך האיובי אלמלכ א-נאצר דאוד ולאחר כיבוש העיר בחודש מרס 1238 מת הסולטאן, והפדרציה הרופפת של הנסיכויות האיוביות, שנשענה על אישיותו וההכרה בריבונות של הסולטנות של מצרים, נכנסה לתקופה של התפוררות מואצת.
בשנת 1238 נראה היה כי ההצלחה והמזל הטוב מאירים פנים לאל-מלכ א-צאלח איוב, הוא זכה לקבל את דמשק במקום נכסיו המרוחקים בג'זירה, ובטרם הצליחו שאר הנסיכים האיובים להתעשת נאמרה התפילה (ח'טבה) בדצמבר 1238 בשמו של אל-מלכ א-צאלח איוב.
הופעת בנו בכורו של הסולטאן בדמשק נתנה את האות למרד גלוי נגד אלמלכ אלעאדל השני, ואלמלכ א-צאלח איוב עלה על מצרים לתפוס בכוח את השלטון.
בשלב זה אזלה מנת המזל של א-צאלח איוב, ובעלי בריתו פנו לו עורף והכריזו כי הם מקבלים עליהם את מרותו של השליט המצרי הלגיטימי – אלמלך אלעאדל.
ניסיונו של אלמלך א-צאלח איוב להציל את הברית ואת שליטתו בדמשק עלו בתוהו.
צבאו, שלא עמד בלחץ האירועים, התפורר לאחר שהממלוכים, מפקדי הצבא, איבדו אמון ותקווה במצבו הפוליטי של מנהיגם והפנו לו עורף.
אל-מלכ א-צאלח איוב ניסה למצוא מקלט בבקעת הירדן, ומשנכשל, חזר לשכם ושם נאסר באוקטובר 1239 על ידי שליט עבר הירדן האיובי, בן דודו ואויבו המר – אל-מלכ א-נאצר דאוד.
לאחר זמן מה הועבר אלמלכ א-צאלח איוב משכם אל מקום כליאתו הקבוע במבצר כַּרַכּ.
שם הוא בילה את זמנו בלוויית נאמניו, שראשון בהם היה רוכן א-דין ביברס ,, מפקד הצבא המצרי בקרב הירביה.
עם א-צלאח איוב נכלאה בכַּרַכּ גם שג'ר א-דור, ושם ילדה את בנם המשותף, ח'ליל אלמלכ אל-מנצור.
על שמו של בנה הבכור תיקרא שג'ר א-דור גם אום ח'ליל, ועל מטבעות שתטביע מאוחר יותר יופיע כינויהּ וואלידת ח'ליל.
על פי ההיסטוריון המצרי אל מקריזי, לאחר הלידה נשא אל איוב את שג'ר לאישה.
עם זאת לא שפר גורלו של הילד והוא נפטר זמן מה לאחר מכן ממחלה.
הממלוכים מאסו בשלטונו של אלמלכ אל-עאדל השני ובמהלך מהיר חיסלו אותו והזמינו את אל-מלכ א-צאלח איוב לחזור למצרים ולתפוס את כיסא הסולטאן.
מהלך זה חושף את הכוחות האמיתיים מאחרי הקלעים במצרים: הממלוכים הבחריים, שתפסו עמדות כוח מרכזיות במצרים בעיקר תחת שלטונו של הסולטאן אמלכ אל-כאמל, ובהיותם במעמד של עבדים, נמנעו מעימות עם השושלת האיובית והאוכלוסייה של מצרים.
הקשר לרוכן א-דין ביברס, שנרקם עוד בעת הכליאה המשותפת בכרכ, והקשר עם פח'ר א-דין יהיו המנוע למהלכים הפוליטיים העתידים של שג'ר א-דור.
עם תפיסת השלטון במצרים הכריז אלאיוב על שג'ר א-דור כאשתו המועדפת והציב אותה בעמדת כוח ממנה הייתה נכונה לזנק – בבוא הנסיבות המתאימות.
שעתה של שג'ר א-דור הגיעה עם נחיתת צבאות הצלבנים של מסע הצלב השביעי על חוף מצרים בשנת 1249. בריאותו של בעלה הסולטאן הלכה והדרדרה ובמקביל נראה כי הצבא הנוצרי הולך מחייל אל חייל, בעוד הצבא המצרי סופג מפלה בעיר דמיאט ונסוג אל העיר אל-מנצורה.
ב-22 בנובמבר נפטר הסולטאן המצרי והשאיר את המדינה ללא הנהגה ובסכנת התפוררות, כאשר צבא נוצרי עומד בשער.
הסולטאן לא השאיר אחריו צוואה או הוראות מפורשות מי עתיד לרשת אותו, אך הותיר עשרות אם לא מאות דפים ריקים החתומים על ידו ששימשו את שג'ר א-דור לתפוס את מושכות השלטון.
היא השתמשה בדפים אלו להוציא צווים בשמו של הסולטאן.
על פי גרסאות אחרות נחתמו הצווים על ידי פח'ר א דין, שזייף את חתימת הסולטאן.
היא חזרה ומינתה את פח'ר א-דין, שאיבד את חינו לאחר אובדן דמיאט, ובעצתו ועצת האנוך (מנהל הארמון) ג'מאל א-דין, החליטה שלא לפרסם את דבר מותו של הסולטאן ולהמשיך במלחמה מחד גיסא, ובאורחות חיי היום יום של הארמון מאידך גיסא, על מנת לשמור על שלמות המדינה המצרית.
היא השתמשה בכוחה ומעמדה בחצר המלוכה ומנעה מפקידים רשמיים גישה לחדרי הסולטאן.
במקביל דאגה לשלוח ארוחות לחדרו על מנת ליצור מצג-שווא של חיים הנמשכים כסדרם.
גופתו של הסולטאן הוברחה מאל מנצורה למבצר באי רודה שעל הנילוס, בסיסם של הממלוכים הבחרים.
במקביל שלחה שג'ר א-דור שליח – ממלוכי בשם פארס א-דין אקטאי – אל העיר חצן כיפא שאליה הורחק בשנת 1233 בעלהּ, ושם שלט בנו הבכור ויורש העצר של הסולטן, אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה.
בידו של השליח הייתה הבשורה על מות הסולטאן וכן בקשה כי ימהר להגיע לקהיר לתפוס את כס השלטון.
ההיסטוריון המוסלמי אל מקריזי מספר בכרוניקה שכתב על מסע הצלב
בשלב זה הסתיים השלב הראשון בו שלטה שג'ר א-דור במצרים.
ההיסטוריון של מסעי הצלב, סטיבן רנסימן, עוקב בספרו המונומנטלי על מסעי הצלב אחרי הקריירה של שג'ר א-דור ומציין כי בשלב זה נזקקה שג'ר לתמיכה מאסיבית של הממלוכים הבחריים ושלטונה נעשה תחת מסווה של שלטון הסולטאן.
ב-8 בפברואר 1250 החל קרב אל-מנצורה ובמהלכו נהרג פח'ר א-דין במהלך התקפת פתע צלבנית.
כך אבד לשג'ר א-דור בעל ברית חשוב.
כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס את הפיקוד על הצבא יורש כס הסולטנות אלמלכ אלמועטם תוראן שאה.
תחילה לא היה תחת פיקודו הכוח שיאפשר התקפה חזיתית על המחנה הצלבני, עקירת אחיזתם באזור מול העיר אל מנצורה והסרת האיום הפוטנציאלי על קהיר, והוא פנה לאסטרטגיה של מצור והתשה.
בעוד הצבא הצלבני חוטא בחוסר מעש וממתין לאשר יביא עליו גורלו התחזק הצבא המצרי ופעולתו הראשונה של הסולטאן הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאט.
המצרים הצליחו לגרור במסע יבשתי מספר גדול של סירות ולהשיט אותן במורד הנילוס ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין המחנה הצלבני לבסיס בדמיאט ובלילה בין 5 באפריל ל-6 באפריל הובס הצבא הצלבני בעת נסיגתו לכיוון דמיאט.
הממלוכים הבחריים כרתו ברית עם שג'ר א-דור, בעלת בריתם בעבר, שמאז מסירת השלטון לידי תוראן שאה נדחקה הצידה ואיבדה את מעמדה וכוחה.
מאבק הכוחות הפנים מצרי הגיע לשיאו ב-2 במאי 1250, בו נרצח הסולטאן על ידי הממלוכים המצריים הבחריים.
אל מקריזי מספר כי במהלך סעודה במחנה החדש תקף בייברס את הסולטאן.
הלה נפצע בידו וברח למגדל העץ הסמוך, שם השיגו אותו המתנקשים, הרגו אותו והשליכו את גופתו לנהר.
לאחר רצח תורא שאה המליכו הממלוכים הבחריים את שג'ר א-דור לסולטאנית של מצרים ומלכת המוסלמים.
תקופת שלטונה השנייה על מצרים, הייתה קצרה – כשלושה חודשים טבעה שג'ר מטבעות הנושאים את שמה – סמל ברור לסמכות שלטונית.
המטבעות נושאים את כינוייה "אם חליל" (על שם בנה שנפטר בילדותו).
ההיסטוריון סר ג'ון גלב מסביר מדוע בחרו הממלוכים את שג'ר א-דור לתפקיד:
פעולתה העיקרית הראשונה עם עלייתה לשלטון הייתה סיום המשא ומתן עם לואי התשיעי, מלך צרפת שהיה נתון בשבי המצרי.
היא שמרה על ההסכמות שהושגו בין טוראן-שאה לצרפתים, שמרה על חיי השבויים הצלבנים והחזירה את דמיאט לידיים מצריות.
במשך שלטונה הקצר החל תהליך שיקום המדינה מההרס וההרג שהביא מסע הצלב תוך שמירה על שלום עם השכנים האיוביים בצפון.
תקופה זו נסתיימה לאחר שהח'ליף התערב מבגדאד ודרש ששג'ר א-דור – שפחתו בעבר – תרד מכיסא השלטון ותמסור אותו לגבר.
רוברט אירווין מציין כי פרשת הכתרתה הייתה "ביזארית" מאחר ששג'ר א-דור משלה אף על פי לא היה בידיה כוח של ממש או תמיכה פופולרית.
כאשר הח'ליף העבסי התנגד למעמדה היא נאלצה לוותר על הכיסא ונדחפה בשנית מעמדת הכוח ובעלה החדש ושליט בובה איובי אלאשרף מוסא שהובא מתימן כדי לשמור על מראית עיין של המשך שלטון איובי – חלקו את השלטון.
בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנישאה לממלוכי הבחרי עז א-דין אייבכ אלתורכמני.
היו אלו נישואים של אינטרס משותף, בניגוד לחייה של שג'ר א-דור עם בעלה הראשון שהיו מבוססים על אהבה.
תקופת שלטונה האחרונה של שג'ר א-דור, שהייתה גם תקופת חייה האחרונה התאפיינה, בשליטה מאחורי הקלעים.
סטיבן רנסימן מציין כי בתקופה זו, שנמשכה שבע שנים, החזיקה שג'ר א-דור סמכויות שלטון נרחבות אך נזקקה לבעלה החדש שישמש כסולטאן.
כתוצאה מכך, בעשור האחרון לחייה היא איבדה שליטה והשפעה על חצר המלוכה, וחסרה מלכתחילה השפעה על גדודי הצבא.
לאחר שרצחה את בעלה היא איבדה את מעמדה ואת חייה.
הנישואים היו בעייתיים, ובין בני הזוג היו חילוקי דעות ויריבות על מהות השלטון.
שג'ר א-דור סירבה להסגיר לידי בעלה את האוצר שגנז בעלה הקודם ומשיצא הסולטאן למסעות המלחמה שהעסיקו אותו ברוב ימיו באזור סוריה היא נוכחה לגלות כי הוא החליט לשאת נשים נוספות ולדחוק אותה ממעמדה כ"אישה המועדפת".
כך דובר על מגעים שנוהלו לעריכת נישואים בין אייבכ לבין בנותיו של שליט מוסול באדר א-דין ומאלכ אל-מנצור מחומס.
משנתגלה לשג'ר א-דור על כוונותיו של בעלה לשאת נשים נוספות ממידע שהגיע לאוזניה על ידי ממלוכ נאמן, היא החליטה להזמין לקהיר את אחד מאויביו הסוריים של אייבכ בהצעה כי תתחתן עמו לאחר שיסלקו את אייבכ מדרכם.
ההצעה נדחתה מחשש למלכודת, ואייבכ חזר לקהיר, פותה על ידי שג'ר א-דור להיכנס לארמון ולאמבט – שם פגש את מותו.
רצח אייבכ ומוות שג'ר א-דור
ב-29 באפריל 1257 רצחה שג'ר א-דור את בעלה, עז א-דין אייבכ.
קיימות מספר גרסאות על אופן הרצחו.
לפי אמין מעלוף שג'ר אדור סימאה את אייבכ בסבון בעודו באמבט ואז הכתה בו למוות.
בנו של אייבכ תפס אותה בשעת מעשה עם כלי הרצח בידה והחל לרדוף אחריה.
היא החליקה על רצפת השיש, נחבטה בראשה ומתה.
לפי גרסה אחרת ניסתה שג'ר א-דור להפסיק את ההתקפה על בעלה אך הממלוכים שלה המשיכו להכות אותו עד שנפח את נשמתו.
היא ניסתה להסוות את הרצח ולהציגו כתאונה ואף להציע עצמה כמועמדת לשאת את הסולטאן החדש, אך נאסרה והובאה להרמון של אשתו הראשונה של אייבכ, שם הופשטה והוכתה למוות על ידי נשות החצר, גופתה נזרקה אל מעבר לחומות הארמון.
לאחר מכן נאספה הגופה בסל.
היא נקברה במאוזולאום שבנתה לעצמה בעודה בחיים.
מחקרים נוספים מנסים לשפוך אור על השתלשלות האירועים שהובילה למות שג'ר א-דור.
על פי החוקר מוסטפא זיאדה שג'ר א-דור לא הייתה יותר מחייל פשוט על לוח המשחק של הממלוכים הבחריים, והם השתמשו בה לביצור מעמדם במצרים, מעמד שהיה מרוחק מהם באופן טבעי בהיותם נושאים את אות הקין של מוצאם כעבדים.
עלייתו לשלטון של אייבכ טרפה את הקלפים ועוררה את עוינותם כלפי מי שנתפסו כאיום על מעמדם המתבסס.
עובדה זו, על פי המחקר, היא שדחפה את הממלוכים הבחריים להסית את שג'ר א-דור כנגד בעלה.
על פי מחקר אחר אייבכ, שמאס בתלותו באשתו המצרית, נשא לאישה את בתו של שליט מוסול ובכך לא הותיר לשג'ר א-דור כל מרווח לפעולה מלבד נקיטת צעדים קיצוניים על מנת להציל את מעמדה כשליטה בפועל של מצרים.
הממלוכים של אייבכ הם אלו שגילו את מעשה הפשע, הרגו את רוצחי אדונם ומסרו את שג'ר א-דור לידי אשתו הראשונה של אייבכ, והביאו את סופה.
ככל שליט אוטונומי הטביעה שג'ר א-דור מטבעות הנושאים את שמה.
מטבע דינר נדיר נמצא באוסף המוזיאון הבריטי .
המטבע נושא את התאריך המוסלמי 648 – שנה שהחלה ביום 5 באפריל 1250. על המטבע מוטבע: "שפחתו של החליף אל-מסתעצם, מלכת המוסלמים, אמו של אל מליכ אל מנצור ח'ליל, אמיר (ת) המאמינים.
שג'ר א-דור מופיע בתואר "אסמת א-דין – מגינת האמונה, ולאחר מכן תוארה המלכותי – סולטאן (אין הטיה לנקבה של המילה סולטאן בשפה הערבית).
השימוש בכוניה אום ח'ליל, על שם בנה, שנפטר בינקותו, מצאלח איוב, נועד ככל הנראה להמחיש את הלגיטימיות שלה לשלטון.
שג'ר א-דור יצרה עניין בקרב חוקרות הרואות את קורות חייה דרך הפריזמה של המחקר המודרני, הרואה בנושא המגדרי תחום השופך אור נוסף על תהליכים היסטוריים.
במחקר מקיף על חייה ופועלה של שג'ר א-דור מציינת החוקרת סוזן סטאפה:
המחקר מצביע על יכולתן של נשים לשלוט ולנהל מדינות גם בעיתות משבר וכי מערכות פטריארכליות עלולות לפעול באלימות כלפי נשים העלולות להתפרש כאיום, משהן פוסעות מהצללים של אחורי הקלעים הפוליטיים אל תוך האור ותשומת הלב של מערכת פאטריארכלית מסורתית.
הרב שבתי פרנקל (13 באוגוסט 1909, כ"ו באב ה'תרס"ט – 30 בספטמבר 2000, א' בתשרי ה'תשס"א) היה נדבן והמו"ל של הוצאת שבתי פרנקל העוסקת בעיקר בהוצאה מוגהת וממופתחת של ספרי משנה תורה לרמב"ם.
פרנקל נולד בביליץ, פולין ליוסף ולפרל פרנקל.
הוא נישא לחיה שינדל - בתו של הרב יוסף נחמיה קורניצר, רבה של קראקא ונינו של החת"ם סופר.
בשואה נמלט לוילנה בליטא, משם היגר לארצות הברית, התיישב בניו יורק ועסק בפעולות הצלת יהודים מידי הנאצים.
רוב משפחתו, הוריו, אחיו ובני משפחתם, נספו בשואה.
לאחר המלחמה פעל לשיקום פליטים ולביסוס מוסדות שהוקמו עבורם.
פרנקל ואשתו אימצו שני יתומים ממשפחתה של האישה, שהוריהם נספו בשואה.
בשנת ה'תש"ל עלה פרנקל לישראל.
הוא הקים כולל מיוחד של אברכים כדי לממש את מפעל הוצאת ספרי המשנה תורה.
הכולל נקרא "ישיבת אהל יוסף" - לזכר אביו, יוסף, שנספה בשואה.
כמו כן הקים לשם כך את הוצאת שבתי פרנקל.
מלבד ספרי הרמב"ם הוציא לאור גם קיצור שולחן ערוך עם ליקוטים מהספר משנה ברורה, וכן חלק מספריו של הרב משה פיינשטיין.
הוא כתב ספר "רזא דשבתי" ב-3 כרכים.
לאחר פטירת אשתו ביום כ"ד בחשוון ה'תשמ"ו נישא בזיווג שני לחיה אסתר לבית ברינר (בריננער), בתו של החסיד ר' שלמה אמסטרדם מטשין, מצאצאי הרב שאול לוונשטם מחבר הספר בנין אריאל והרב צבי אשכנזי מחבר הספר חכם צבי, איתה חי כעשר שנים עד לפטירתו.
ביום א' של ראש השנה בשנת ה'תשס"א נפטר פרנקל ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
חתנו החורג - הרב נפתלי קפלן (נכדו של הרב ירוחם ליבוביץ) ממשיך במפעל חייו, ומחלק את זמנו בין ביתו בניו יורק וביתו בבני ברק.
שג'אאטין טניירלי (בטורקית: Şecaattin Tanyerli; 1921 -1 בדצמבר 1994) היה זמר טנור טנגו טורקי, ונחשב לאחד המבצעים החשובים של מוזיקה זו בארצו.
את העניין בריקודי הטנגו גילה בימי לימודיו בתיכון היוקרתי "איסטנבול ארקק ליסיסי" ואחר כך המשיך להשתלם בזמרה גם בעת לימודיו בפקולטה למשפטים.
הוא הצטרף למקהלת בית ביאואולו ולקח שיעורים פרטיים אצל כנר ומורה למוזיקה בשם גולדנברג.
את הקריירה כזמר טנגו התחיל בשנת 1942, אך את הקלטותיו הראשונות הקליט החל משנת 1948 עם התזמורות של נג'דט קויוטורק ושל פהמי אג'ה.
את המלחין, המנצח ונגן האקורדיון נג'דט קויוטורק הכיר בעת השרות הצבאי וטניירלי זוהה במידה רבה עם להיטיו.
הראשון בהם היו "פאפטיה" (חיננית - "Papatya"),.
להיט אחר שלו, "Sevdim Bir Genç Kadını " (אהבתי אישה צעירה) היה פרי יצירתו של נג'יפ ג'לאל אנדם (לחן) ובדרי נויאן (מילים).
החל משנת 1949 טניירלי וקויוטורק השתתפו בתוכניות ברדיו ובטלוויזיה עד שנת 1979 כשקויוטורק פרש לגמלאות.
פרט לטנגואים מקוריים ביצע טניירלי שירים מהרפרטואר הטנגו הארגנטינאי והבינלאומי.
בקריירה שנמשכה כ-40 שנה הקליט טניירלי 30 תקליטים, שני LP ותקליטור אחד, רובם בחברת "קולומביה רקורדס" ו"פיליפס".
(טנגואים אלמותיים - Ölmeyen Tangolar).
סג'אאטין טניירלי נפטר ב-1 בדצמבר 1994 מסיבוכים של מחלת אלצהיימר.
טנגואים נצחיים - בני כרכים LP 1975
שגב פורת (נולד בשנת 1967) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באליפות העולם בשחייה (מדריד 1986), במדי נבחרת ישראל.
החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-1500 מטר חופשי 13 שנים.
בעל 7 מדליות משתי מכביות, מהן 5 מדליות כסף.
שגב פורת נולד וגדל בקיבוץ דפנה, ליונתן ולאה פורת.
סבו, שרגא פרלגובר, היה ממקימי הקיבוץ.
הוא שחה בקבוצת השחייה של הפועל גליל עליון, תחת הדרכתו של המאמן חנן גלעד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכה פורת בשתי מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.54 דקות, אחרי אמיר גניאל (4:03.34 דקות) ודרור גד (גרינברג) (4:13.23 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:54.84 דקות, אחרי גניאל (16:08.46 דקות) ויוחאי ליפשיץ (16:21.15 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1984 זכה פורת ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
בתחרות שבע האומות שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בתחילת יולי 1985 זכה פורת בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:54.85 דקות, אחרי סקוטלנד ומדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:28.78 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה זכה פורת ב-4 מדליות, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי של 4:03.37 דקות, אחרי ריק ארנברג שקבע שיא מכביה חדש של 4:00.63 דקות ודניאל יזרעאל (4:03.16 דקות) שניהם מארצות הברית.
נוסף לכך, סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:20.18 דקות
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכה פורת ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:58.50 דקות, אחרי וייס שקבע שיא ישראלי חדש של 3:57.62 דקות, ולפני עמית טלמון (4:08.25 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב בתחילת יולי 1986 זכה פורת במדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 15:48.72 דקות, שיפור לשיאו של גניאל (15:49.62 דקות, משנת 1980), אחרי אנטוני מוויילס (15:48.29 דקות) ובכך הבטיח את השתתפותו באליפות העולם בשחייה.
שיא זה החזיק מעמד 13 שנים עד שנת 1999, כשמיקי חליקה העמידו על 15:44.00 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד אותה שנה סיים פורת במקום ה-34 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.35 דקות, במקום ה-30 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.64 דקות ובמקום ה-28 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:24.39 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 זכה פורת בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.50 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ערן הירש, שגיא שטיגמן ואייל שטיגמן בתוצאה של 7:54.21 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באדינבורו, סקוטלנד ביולי 1988 זכה פורת בשלוש מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.54 דקות, מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ערן הירש, ערן גרומי וזוהר וייס בשיא ישראלי חדש של 7:44.32 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:29.25 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 זכה פורת ב-3 מדליות, 2 מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
מדליות כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:31.05 דקות, ביחד עם יואב ברוק שקבע שיאי ישראלי חדש כשחיין ראשון (52.41 שניות), ערן גרומי וזוהר וייס, במשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:39.99 דקות ביחד עם רז דר, ברוק, וערן הירש.
מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.97 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.26 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.21 שניות.
כיום פורת נשוי ומתגורר בדנמרק.
שגאדרה היא עיירה במחוז צנעא שבתימן, כ-80 ק"מ מצפון-מערב לבירה צנעא, בסמוך להר מסוואר.
היהודים חיו בנפרד מהערבים המקומיים, בשכונה שהייתה נקראת "דר אלמקם".
גם לאחר מבצע על כנפי נשרים
רבני הקהילה בדורות האחרונים היו מארי יחיא נחום (עד עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ו-1936), ומארי שלום מדעי (עד לעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט-1949).
לקהילה היו מנגינות ייחודיות בקריאת התורה.
בין מטבעות הלשון המקובלות בפי בני הקהילה היא ברכת "תשבע ותותר", במקום ברכת "בתיאבון", והוא על דרך מה שנאמר על רות: ().
כמו כן נהגו לענות לברכת "ישר כוח" לעובד בשעת מלאכתו: "כוחך יגבר".
רוב היהודים נהנו מביטחון יחסי, יחסים טובים עם האוכלוסייה המוסלמית ומצב כלכלי שפיר.
הרב שבתי סגל (תרמ"א, 1881 – כ"ב בכסלו תשי"ח, 15 בדצמבר 1957) היה ראש ישיבה חסידי, ממקימי ספריית הרמב"ם.
נולד בפולין ללייב וחיה לבית ולדמן סגל בעיירה חוליוב.
בגיל 22 היה רב והשתייך לחסידות סדיגורה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר יחד עם האדמו"ר מרדכי שלום יוסף פרידמן לווינה.
בשנת תרע"ו (1916) החל ללמד בישיבה בצ'רנוביץ.
בשנת תרפ"ג (1923), משהוקמה ישיבת "משיבת נפש" בפשמישל, הועמד הרב סגל בראשה, יחד עם הרב שמשון פוגלמן והרב צבי וייצנר.
בפשמישל היה ממקימי המשמר היהודי (מטעם "השומר הצעיר") שהוקם ברובו מאברכים ובחורי ישיבה.
בשנת תרפ"ז (1927) חזר לצ'רנוביץ וחזר ללמד שם.
ב-1935, שנת ה-800 להולדת הרמב"ם, אסף תרומות לאיסוף ספרים אשר היוו את הגרעין הראשוני של ספריית הרמב"ם ושימש כספרן הראשון של הספרייה.
הספרייה שכנה ברחוב קלישר 50 בתל אביב (היום היא שוכנת בספריית בית אריאלה בתל אביב) והיא מהווה ספרייה תורנית המכנסת את אוצרות המחשבה וההלכה של העם היהודי לדורותיו.
עם כתיבת הספר, השמיט את האות "א" משמו, בהתאמה לנוטריקון הפסוק: "ברב שרעפי בקרבי תנחמיך ישעשעו נפשי".
על ספר זה כתב רבי מרדכי שלום יוסף, האדמו"ר מסדיגורה: "יפוצו מעיינותיו חוצה בארות מים חיים, נובעות ממקורות טהורים ומנפש טהורה לומדת תורה לשמה לעשות צדקה עם ישראל, להושיט להם ספר זה לתועלת כל המעיינים בו".
הספר עוסק בפרשנות לנושאים עיקריים בתורה.
נפטר בכ"ב בכסלו תשי"ח, 15 בדצמבר 1957 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הניח אחריו אישה, חמישה בנים ושתי בנות.
הרב שבתי נחומוביץ (תרנ"ג, 1893–א' באב ה'תשל"א, 23 ביולי 1971) היה ראש ישיבה ומשגיח ליטאי, חניך אסכולת נובהרדוק של תנועת המוסר.
ראש ישיבת נובהרדוק "בית יוסף" בשדליץ ובחיפה ומשגיח ישיבת תפארת ישראל בחיפה.
נולד לחיה ומאיר שמשון נחומוביץ באיישישוק, ליטא.
בגיל בר מצווה, נסע ללמוד בישיבת נובהרדוק אצל ה"סבא" רבי יוסף יוזל הורוביץ.
ניהל את ישיבת נובהרדוק בשכונת יברסקי בזאר (השוק היהודי) בקיוב, ואחר כך כיהן כראש ישיבה ומשגיח בסניפי נובהרדוק בזולטניש וצ'רקאסי.
הוא היה פעיל בהסדרת פטורים לבני ישיבות מגיוס לצבא הרוסי ובשל כך נאלץ בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 לברוח מרוסיה.
בשנת ה'תרפ"א (1921) התמנה כראש ישיבת "בית יוסף" בשדליץ בראשה עמד 7 שנים עד שנת עלותו לארץ ישראל בשנת תרפ"ח (1928).
שנה אחרי עלייתו הקים סניף של ישיבת נובהרדוק בחיפה.
זמן מה לאחר מכן התמנה כר"מ וכמשגיח בישיבת תפארת ישראל וכיהן בתפקיד זה עד פטירתו בא' באב ה'תשל"א, 23 ביולי 1971.
החליף אותו בתפקידו בישיבה, הרב חיים זייצ'יק, אף הוא מתלמידי נובהרדוק.
כתביו ובהם חידושי תורה על מסכתות הש"ס ושיחות מוסר שהעביר בישיבותיו, לא נדפסו בספר.
הערות קצרות בענייני מוסר שכתב, נדפסו בכתבי עת תורניים.
הרב שבתי שמואלי (1902 – נובמבר 1989; ה'תרס"ב – כ"ט בחשוון תש"ן) היה אחד משני התלמידים הראשונים בישיבת מרכז הרב ומזכיר הישיבה משך שנים רבות.
נולד בתחום האימפריה הרוסית בעיר סקידל הסמוכה לגרודנה לרב חנוך הענך טובולסקי ולינטה בריינה.
אביו, תלמיד חכם ציוני, היה מבאי ביתם של הרב משה יהודה רבינוביץ רבה של גרודנה, הרב שמעון שקופ ראש ישיבת "שער התורה" בגרודנה, וה"חפץ חיים".
בגיל צעיר לקחו אביו אל העיר גרודנא, שם החל את לימודיו אצל הרב חיים לייב זופובינץ, ולאחר מכן אצל הרב שמעון שקופ, בישיבת "שער התורה", שם עוצבה אישיותו בין השנים תר"פ-תרפ"ב לערך.
בגרודנה התוודע לתנועת ה"מזרחי", והקים אגודה שאיתה נמנו כ-30 צעירים ביניהם חיים משה שפירא, לימים שר בממשלת ישראל, שנבחר ליושב ראש הארגון.
כן למד בהנחיית אביו בישיבת ראדין אצל ה"חפץ חיים" תקופה קצרה שחותמה נותר בו כל ימי חייו.
בשנת תרפ"ג יצא מראדין ועלה לארץ ישראל בכ"ד באייר.
ביפו שהה מספר שבועות שלאחריהם עלה לירושלים, שם פגש במקרה את חברו ללימודים בישיבת גורדונה, הרב אריה בויארסקי.
השניים הלכו לפגישה אצל הרב הראשי, הרב קוק, שם הציע להם הרב להיות התלמידים הראשונים של הישיבה העומדת להיפתח.
לאחר נישואיו בשנת תרפ"ז התמנה להיות אחד מעוזריו של הרב וכן התמנה למזכיר הישיבה, תפקיד אותו מילא כשישים שנה, תקופה ארוכה שבה עברה הישיבה הרפתקאות רבות.
כן היה גבאי הישיבה כשלושים שנה, בעל תוקע ושליח הציבור בתפילות הימים הנוראים.
מטבע הדברים היה מעורב רבות בניהולו של בית הרב קוק ותיפקד לעיתים רבות כמזכירו של הרב קוק.
שמואלי ניהל, יחד עם הרצי"ה קוק, את השגת הסרטיפיקטים להעלאת תלמידי ישיבות מן הגולה.
כך ניצלו ידידיו הרב משה צבי נריה, הרב אברהם הלל גולדברג, ועוד רבים.
כן היה מעורב בניסיון להעלות לארץ את רבו, הרב שמעון שקופ, על מנת שישמש כר"מ בישיבת מרכז הרב, ניסיון שלא צלח.
בשנות החמישים והשישים עמל לקדם יצירת מטבע ישראלי מיוחד לשם מצוות "מחצית השקל".
נפטר בירושלים בכ"ט חשון תש"ן.
הספידו אותו הרב שאול ישראלי והרב אברהם אלקנה שפירא.
ילדיו הם ציפורה, דבורה, חיה, יוסף ואברהם דוד.