tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית התקבלה פה אחד בישיבת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ב-4 ביוני 2019 והועברה לאישור הממשלה.
התוכנית אושרה בישיבת הממשלה ב-12 בינואר 2020.
שורשיה של תמ"א 1 נמצאים בחוק התכנון והבנייה (1965 ה'תשכ"ה) הקובע כי "תוכנית המתאר הארצית, תקבע את שטח התכנון של המדינה כולה".
עם זאת, מאפשר החוק תכנון "חלקים חלקים לפי שטחים או עניינים שונים".
תוכנית האב הראשונה, תוכנית שרון משנת 1951 התייחסה לכל שטח המדינה ולכל נושאי התכנון, אך כל הבאות אחריה, היו סקטוריאליות: דרכים, שמורות טבע, יערות, נחלים, אנרגיה וכו'.
לכל נושא תוכנית בפני עצמה.
תוכניות מתאר אינטגרטיביות נעשו בשנות ה-90 של המאה ה-20 - תמ"א 31, תוכנית מתאר ארצית משולבת לבנייה, פיתוח וקליטת עלייה, ותמ"א 35, תוכנית משולבת לבנייה, פיתוח ושימור.
תוכניות אינטגרטיביות אלו היתוו את תפיסת התכנון הארצית - בחלוקה לשטחי בינוי, מרקמי פיתוח, פרישת שטחים פתוחים ומערך התשתיות.
עם זאת - הן לא ייתרו את כל עשרות תוכניות המתאר הנושאיות שעמדו לצידן.
תוכניות המתאר הארציות הנושאיות עוסקות בהסדרה ותיאום של כלל נושאי התכנון המרחביים - בינוי ופיתוח, דרכים ואנרגיה, שטחים פתוחים ועוד.
עם השנים הלך והצטבר מספר רב של תוכניות, עד לכדי כ-50 תוכניות מתאר ארציות נושאיות, חלקן תקפות, חלקן בהליכי תכנון ואישור, ועימן עוד כמה מאות תוכניות מתאר חלקיות המהוות להן שינוי.
מצב זה יצר חוסר בהירות וכפילויות רבות.
שפתן המורכבת של התוכניות השונות הקשתה על הבנתן.
הן ירדו לפרטים רבים שאינם שייכים לרובד התכנון הארצי, ונעדרה מהן תפיסה כוללת - שהיא תפקידה המרכזי של תוכנית מתאר ארצית.
על רקע הדברים הללו קבעה ממשלת ישראל כי: "לאור ריבוי תוכניות המתאר הארציות (מעל ל-250) ומידת הפירוט בהן, שכבת התכנון הארצי נעדרת בהירות ושקיפות, כוללת סתירות פנימיות, קשה להתמצאות, משמשת כר נרחב לדיונים משפטיים, וגורמת לקושי באישור תוכניות מפורטות למגורים, לתעסוקה, לתשתיות".
כמו כן, תמ"א 1 תימנע ככל הניתן מהטלת מגבלות על שטחים ומרקמים לפיתוח עירוני..." (החלטה מס' 4434 מיום 18 במרץ 2012).
תמ"א 1 כינסה את תוכניות המתאר הארציות הסקטוריאליות למבנה סדור אחד, מארג שלם שיש בו שני חלקים (שתי קומות):
חלק ראשון - כללי ומשותף: אליו נאספו היסודות מכל תוכנית מתאר ארצית, להם תוקף ומשמעות רחבים ומקיפים, והם משותפים ביחס לתכנון הארצי.
יסודות אלו נוסחו כמטרת-על, עקרונות כלליים, והגדרות משותפות הנמצאים בליבה של תמ"א אחת, ובצידם הוראות המסדירות את ניהול ההליך התכנוני.
כוחם יפה והוראתם מחייבת וחלה על כל חלקי תמ"א אחת.
חלק שני - פרקים נושאיים: כינוס הנושאים השונים אשר היו פזורים בתוכניות המתאר הארציות וארגונם ועריכתם במתכונת סדורה חדשה.
תמ"א אחת בנויה בשני חלקים, בהם הקריאה רציפה - כללי החלק הראשון חלים במלואם על כל אחד מפרקי החלק השני.
זאת על ידי התאמתם לנסיבות הייחודיות של כל פרק, פירושם וניסוחם בהתאם לנושא, לעניין ולזמן.
תמ"א אחת כוללת (עד כה) עשרה נושאים המופיעים כפרקים נפרדים בחלק השני: מים, תחנות כוח קטנות, מתקנים פוטו-וולטאיים, גז טבעי, גפ"מ, פסולת, דרכים, מסילות ברזל, שטחים מוגנים (שמורות טבע, גנים לאומיים, יערות), נחלים, חופים (ים תיכון).
תמ"א אחת כוללת שתי חטיבות: חטיבת תשתיות וחטיבת שטחים פתוחים.
קבוצת משאבים, ובה פרקי המים, הגז, תחנות כוח קטנות ומתקנים פוטו-וולטאיים.
קבוצת קרקע, ובה פרק הפסולת.
קבוצת תחבורה, ובה פרקי מסילות ברזל ודרכים.
בחטיבת שטחים פתוחים שתי קבוצות:
קבוצת שטחים מוגנים ובה הפרקים: שמורות טבע, גנים לאומיים ויערות (טבעיים ונטע אדם).
קבוצת שטחים מערכתיים, ובה פרק הנחלים ופרק החופים.
תמ"א אחת מחליפה ולמעשה מבטלת את תוכניות המתאר הארציות הבאות:
תמ"א 8 גנים לאומיים, שמורות טבע ושמורות נוף
תמ"א 13 חוף הים התיכון
תמ"א 34 משק המים (ביוב)
תמ"א 34/ב/4 איגום מים עיליים, החדרה, העשרה והגנה על מי-התהום
תמ"א 34/ב/5 מערכות הפקה והולכה של מים
תמ"א 34/ב/6 היתרי בניה לקווים ולמתקנים למי-מערכת
עקרונות כלליים החלים על כל פרקי התוכנית
תמ"א אחת מדברת בשפת כללים ועקרונות.
עקרונות התוכנית (מופיעים בראש החלק הראשון) חלים ותקפים לכל פרקי התמ"א, וזה לשונן:
הבטחת שטחים לתכנון התשתיות הארציות ומערך השטחים הפתוחים, בהתחשב בסוג התשתית או השטח הפתוח, באופן המאפשר מענה לצורכי תכנון עתידיים.
תיאום מערכות התכנון - לעת תכנון מערכות תשתית הנמצאות בסמיכות או במפגש עם תשתיות אחרות, יתואם התכנון בין הגורמים המוסמכים וזאת לטובת מתן מענה לצרכים התפקודיים של התשתיות, ליעול השימוש בשטח ולמניעת פגיעה בסביבה.
מתן עדיפות להצמדתן ולשילובן של מערכות תשתית שונות, וזאת בכפוף לשיקולים תפעוליים, בטיחותיים, סביבתיים ונופיים ומתוך מגמה ליעל את השימוש בשטח ובמשאבים ולמניעת פגיעה בשטחים פתוחים.
מתן עדיפות לשילובם של קווי תשתית ברצועות תשתית מאוחדות, ובלבד שלא תיפגע האפשרות לממש את התשתית העיקרית המתוכננת.
מיזעור השפעות סביבתיות - תכנון תשתיות ומבנים יכלול הנחיות למזעור מפגעים ומטרדים הצפויים לעת ההקמה והתפעול, ובכלל זה בנחלים ובסביבתם, בחופים ובמרחב הימי, בנוף ובערכי טבע ומורשת וכן הנחיות לפתרונות לעודפי עפר, עיצוב חזותי, נצפות והשתלבות בנוף, ולשיקום ולהסדרת השטח לאחר ההקמה ובתום הפעילות.
שמירת השטחים הפתוחים וטיפוחם - שמירה וטיפוח של מאפייני הנוף, ערכי תרבות ומורשת, חקלאות, סביבה וחזות, רצף השטחים הפתוחים, המגוון הביולוגי והמערכות האקולוגיות הטבעיות ושירותיהן החיוניים לקיומם ולקיום האדם.
חשיפת השטחים והנגשתם לציבור למטרות פנאי בחיק הטבע, וכן לחינוך, תיור וטיול תוך שמירת ערכיהם, תוך השתלבות והדגשת התנאים הטבעיים המקומיים.
תמ"א אחת כוללת תשריט ראשי ותשריט משלים בלבד, ומאחדת בהם את כלל הנושאים שהופיעו בתוכניות הוותיקות.
עיון במספר מצומצם של תשריטים מקל על הקריאה וההתמצאות בתוכנית.
בנוסף, ישנם מספר נספחים נושאיים, אשר מתמקדים רק באתרים הרלוונטיים (ולא תשריט של כל המדינה), כגון אתרי פסולת ואתרי התפלה.
לאורך שנות הכנת התוכנית, נשמעו דברי ביקורת על אופן עריכתה.
העיקריים בהם, על החירות שנטלו לעצמם עורכי התוכנית לקבוע שינויים - לעיתים מרחיקי לכת - בהוראות ובתשריטי התוכניות הוותיקות, בעוד שעל פי החלטת הממשלה דובר על האחדה, הבהרה ופישוט של התוכניות הללו, ללא פגיעה בתכניהן.
בקרב הגופים הירוקים, עלו חששות באשר לפגיעה צפויה במעמדם של השטחים הפתוחים המוגנים בתוכניות המתאר לשמורות טבע וגנים לאומיים, וליער וייעור.
ביקורת הושמעה על ידי "אדם טבע ודין", על כך שתמ"א אחת מפחיתה את ההגנה על חופי הים.
נושא זה הגיע עד בג"ץ, שקבע כי יש להכין מסמך מפורט שבו יפורטו שטחי החופים שזכו להגנה תכנונית בתמ"א אחת.
בסופו של דבר יושרו ההדורים והתוכנית הוסכמה והתקבלה פה אחד על ידי כלל חברי המועצה הארצית.
קבוצת תמאם היא קבוצה עסקית, מחלוצות המגזר הרביעי בישראל, שהוקמה במטרה לחולל שינוי כלכלי-חברתי בחברה הבדואית בנגב.
הקבוצה מקימה ומקדמת מיזמים עסקיים וחברתיים בתחום התעשייה והשירותים, על מנת ליצור הזדמנויות לצמיחה כלכלית של הפרט והקהילה ולהרחבת מעגלי התעסוקה בחברה הבדואית בנגב.
קבוצת תמאם כוללת 10 חברות מתחומים שונים, בין היתר מתחומי תעשיית המזון, בנייה, נדל"ן, שירותים ותפעול.
כן מפעילה הקבוצה ארגונים חברתיים בתחומי החינוך והרווחה.
בשנת 2001 ייסד אברהים נסאסרה יחד עם משפחתו את חברת ההסעות "מטיילי להב".
בכנס נחשף לאחוז האבטלה בקרב נשים בחברה הבדואית שעמד על כ-85%.
בעקבות נתון זה, החליט נסאסרה להקים את חברת "ארמונות הנגב", מפעל הזנה ברהט, אשר ברבות הימים הפך למפעל נזיד הממוקם בפארק התעשייה עידן הנגב.
בהמשך נכנס נסאסרה לתחומים נוספים, השיק יוזמות חדשות, ובשנת 2020 הפכו החברות השונות לקבוצת תמאם.
נסאסרה משמש כיום כיו"ר והבעלים של הקבוצה, איתן פלזנשטיין משמש כמנכ"ל הקבוצה, ובבעלותה נמצאים מספר חברות ומיזמים שונים בשלבי הקמה, בהם מועסקים למעלה מ-800 עובדים - רובם המוחלט מהחברה הבדואית בנגב וכמחציתן נשים.
נזיד תעשיות מזון – חברה בעלת סניפים ברהט ובטייבה שמייצרת עשרות אלפי מנות מזון, מדי יום, למוסדות חינוך ברחבי הארץ, למפעלים מובילים וחברות היי-טק, לעשרות רשויות מקומיות בכל רחבי הארץ ולמשרדי הממשלה.
במפעלי החברה מועסקים למעלה מ-250 עובדים, 80% מתוכם נשים בדואיות.
אפיקים הנדסה – הוקמה בשנת 2017 כחברה קבלנית המתמחה בתכנון, רישוי וביצוע של מיזמים בכל סדרי הגודל ועבור כל המגזרים.
החברה מבצעת מגוון של מיזמים בהם מבני ציבור, מבני תעשייה ומסחר ובתים פרטיים.
שורשים – המפעל הראשון בישראל שמבצע עיקור ירקות שורש ומשווק אותם לצרכן.
המפעל ממוקם בפארק התעשייה עידן הנגב.
המפעל משווק לשוק המוסדי ולשוק הקמעונאי.
עידן הנגב אפיקים נדל"ן – החברה רוכשת, יוזמת ומקימה פעילות עסקית בתחומי התעשייה, המסחר, המשרדים והשירותים.
עתיר שירותי תפעול – החברה הוקמה בשלהי 2021 והיא מתמחה במתן שירותי תפעול עבור גופים מוסדיים, רשויות מקומיות, משרדי ממשלה, חברות עסקיות וגופים ציבוריים.
השירותים השונים ניתנים על ידי נשים מהחברה הבדואית בנגב.
פסגה – החברה הוקמה בשנת 2021 להקמת מתקני אגירה וייצור אנרגיה, ברמה המקומית, ואספקת אנרגיה לרשת החשמל.
המרכז הוקם בשנת 2015 והוא עוסק בקידום החינוך בחברה הבדואית בנגב.
מרכז תמר פועל בשיתוף מוסדות חינוך, הרשויות המקומיות, משרדי הממשלה ותורמים.
המרכז מפעיל ברחבי הנגב תוכניות שונות בתחום לימודי ההנדסה והמדעים בחברה הבדואית.
במרכז מקדמים מצוינות ופועלים להשתלבותם של צעירים באקדמיה ובכלכלה - בתחומי ה-STEM.
תוכניות המרכז הן אזוריות ומשותפות לתלמידים מרשויות שונות.
ב-2022 השתתפו בתוכניות מרכז תמר למעלה מ-1,200 תלמידות ותלמידים, ממגוון יישובים בדואים מכל רחבי הנגב.
בשנת 2022 פתח מרכז תמר בית ספר תיכון ראשון מסוגו, לקידום מצוינות חינוכית מדעית.
עם זאת, כמעט ואין מענים לאוכלוסייה ייחודית זו מעל גיל 21.
במסגרת החברות הקיימות בקבוצת תמאם, משולבים עשרות אנשים עם צרכים מיוחדים שעובדים יחד עם כלל העובדים.
בודור – לחיזוק העברית המדוברת
ארגון חינוכי ייחודי ששם לו מטרה לשפר את השליטה בשפה העברית - לצורכי השתלבות באקדמיה ובשוק התעסוקה.
תוכנית מתאר ארצית 23 או תמ"א 23 למסילות הברזל, עוסקת בהתווית רשת המסילות הארצית ושריון עתודות קרקע לבניית מסילות נוספות בעתיד.
התכנית נועדה להתוות את רשת מסילות הברזל הארצית, וכן לקבוע כללים הנוגעים לעריכת תוכניות למסילות ברזל, בנוסף עוסקת התכנית במניעת מפגעים ושמירת הנוף, הגדרת ותחימת סטיות מותרות, וניצול יעיל של קרקע על-ידי איחוד של מערכות תשתיות.
מניעת מפגעים סביבתיים – רק לאחר שיינקטו הצעדים הדרושים לשיקום הנוף שנפגע כתוצאה מבניית המסילה, תורשה מסילת הברזל להתחיל בפעילותה.
הגדרה של רוחב רצועה מתוכננת ומרחק בין קו הבניין וציר הרצועה המתוכננת – יתקיימו על פי תוכנית המיתאר המקומית או כפי שסומן בתוכנית מפורטת אחרת.
לא יינתן היתר בנייה ברצועה המתוכננת ובתחום עד קו הבניין, מלבד מתקנים ספציפיים שכלולים בהגדרות התכנית.
מיום אישור התכנית, נערכו שינויים רבים שנבעו מהצורך בעדכון והוספת תוואים חדשים לרשת מסילות הברזל הארצית.
בין השינויים שנעשו לטובת מערכת מסילות הברזל במחוז מרכז, דרום וצפון שונו המסילות הבאות:
עירון חדרה – מזרח עפולה
לחלק מתוואי המסילה שאושרו במסגרת תמ"א 23, נערך תכנון מפורט במסגרת תוכניות לתשתית לאומית ותוכניות מחוזיות חלקיות.
השינוי המהותי בהוראות התכנית חל בתמ"א 23 'שינוי מס' 9', והוא מתייחס להמרת הגדרות מסילות הברזל.
תוכנית מתאר ארצית 34 או תמ"א 34 היא תוכנית מתאר ארצית למשק המים (ביוב) במדינת ישראל.
התכנית אושרה בהחלטת ממשלה 409 בתאריך 19 ביוני 2003.
ההוראות כוללות תוכניות מפורטות למתקני טיפול של טיהור השפכים, כולל הרחבה או הקמה של מתקנים שלא הוצעו בתוכנית, לצד הצעת תוכניות מפורטות למאגרי קולחים, מינוי ועדה מקצועית לביוב, שימת לב לשטחים ביטחוניים ולשטחים מחוץ לתוכנית ועוד.
התכנית נועדה להתוות פתרון לנושא השפכים, תוך שמירה על בריאות הציבור ואיכות הסביבה, איכות מי הנחלים, מי השתייה ומי תהום, שטחים פתוחים, חקלאות וערכי טבע ונוף, ומתן משקל לשיקולים של יעילות כלכלית.
תשריט ייעודי הקרקע של התכנית כוללים את שטחי הכנרת והירדן התחתון, הגליל המערבי - כרמל, המרכז, הנגב והערבה.
תמ"א 34/ב – תמ"א משולבת למשק המים
תמ"א 34/ב/1 – תוכנית מתאר ארצית חלקית לאתר התפלה אשקלון
תמ"א 34/ב 2/1 – אתר להתפלת מי ים עבור הרשות הפלסטינית בחדרה
תמ"א 34/ב/3 – תמ"א חלקית לניקוז ונחלים
תמ"א 34/ב/4 – תוכנית מתאר ארצית למשק המים – איגום והחדרה
תמ"א 34/ב/5 – מתאר משולבת למשק המים – מערכת הפקה והולכה
תמ"א 34/ב 5/1 – הרחבת תפוקת מתקן ההתפלה הקיים בפלמחים
תמ"א 34/ב/6 – היתרי בנייה לקווים ולמתקנים למי מערכת
תמ"א 52/1 היא תוכנית מתאר אזורית (חלקית) לכרייה וחציבה של אבן לניסור (אכח"נים) בשטחי יהודה ושומרון, שהוכנה על ידי המנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
התוכנית מקבילה באופן חלקי לתמ"א 14ב'- תוכנית מתאר ארצית לכרייה ולחציבה החלה בכל שטח מדינת ישראל חוץ מיהודה ושומרון מאז אפריל 2018.
התוכנית מגדירה 11 אזורים מתוחמים המיועדים לחציבה בשטח כולל של כ-14 אלף דונם בשטחי C, אך היא מחילה את הוראות התוכנית על כלל שטחי C ביהודה ושומרון.
באופן חריג, מבקשת התוכנית לאשר מחצבות לניסור אבן בשטחים של עד 20 דונם ללא צורך בהכנת תוכנית מפורטת (תב"ע) על כל דרישותיה, אלא לאפשר להוציא היתר חציבה מכוח התמ"א עצמה.
התוכנית פורסמה להפקדה באוקטובר 2021 והיא נמצאת בשלב הדיון בהתנגדויות בוועדת התכנון העליונה ביהודה ושומרון.
תוקפה המוצע יעמוד על 10 שנים מיום אישורה, אלא אם מועצת התכנון העליונה תחליט אחרת.
כרייה וחציבה של אבן נסורה מתבססת על שכבת גיר רכה ואחידה, המאפשרת חציבה של קוביות אבן גדולות.
בסיום ההליך הכולל ניסור וייצור לוחות אבן, מייעדים את התוצרים לחיפוי חיצוני של מבנים כדוגמת "אבן ירושלמית", שיש לחיפוי מדרגות, מעקות, לריצוף פנימי ול'שיש חברוני'.
התוכנית נועדה להכשיר מחצבות פלסטיניות שפועלות ללא היתרי כרייה וחציבה באזורים שהגדירה התוכנית, לאחר שלא בוצעה אכיפה כנגדן לאורך שנים או שהאכיפה כנגדן לא הייתה יעילה.
מגישי התוכנית הצהירו בדיון ההפקדה כי הדרישה של עיריית ירושלים לחפות את כל המבנים בעיר באבן נסורה טבעית יוצרת ביקוש גדול שמצדיק את הכשרת המחצבות בדיעבד.
כנגד התוכנית הוגשו עשרות התנגדויות של גופים ממשלתיים, מועצות אזוריות ויישובים, עמותות וגופי הגנה על הסביבה כגון החברה להגנת הטבע, כולם ישראלים.
עם זאת, המחצבות צפויות לפגוע בעיקר בבריאותם של התושבים הפלסטינים המתגוררים בצמוד לשטח המחצבות.
בחלק מהאזורים גבולות המחצבות מגיעות ממש עד לבתים פלסטינים קיימים.
עיקר ההתנגדויות מבוססות על פגיעה בסביבה בצורה בלתי הפיכה.
בניגוד לסטנדרט התכנון הישראלי שמחייב הכנת תסקיר השפעה על הסביבה, תמ"א 52/1 אינה דורשת לבצע תסקיר השפעה על הסביבה.
בעיות בריאותיות חריגות של פלסטינים כתוצאה מחציבה בקרבה לבתי מגורים היא תופעה מוכרת, הכוללות מחלות נשימה, סרטן, דלקות עיניים ועוד.
עמדת ועדת חוץ וביטחון לגבי התוכנית
ב-2 פברואר 2022 נערך דיון בוועדת החוץ והביטחון בכנסת בנושא מחצבות בשטחי C.
לאחר הדיון פנה יו"ר הוועדה, ח"כ רם בן ברק ממפלגת יש עתיד במכתב לעוזרת שר הביטחון בני גנץ, בדרישה לעצור את הליך אישור התמ"א "לצורך ביצוע בחינה מקיפה של כלל הקריטריונים הדרושים לטובת הפעלתן של מחצבות בשטח".
תמה שוחט (אפריל 1936 – 30 בספטמבר 2022) ממייסדות קיבוץ נחל עוז וממקימות העיר ערד, הייתה עובדת סוציאלית בהכשרתה ומנהלת המכון להכשרת עובדים סוציאליים.
רעייתו של שר האוצר לשעבר אברהם (בייגה) שוחט ובתו של ראש הממשלה השלישי, לוי אשכול.
תמה שוחט נולדה באפריל 1936 בתל אביב וגדלה במעונות העובדים בעיר.
במשך כארבע שנים, בשנים 1944-1940 התגוררה המשפחה בדגניה, אך לאחר מכן חזרה לתל אביב.
תמה הייתה בוגרת "בית החינוך לילדי עובדים" בתל אביב.
בצבא שירתה כנח"לאית בנחל עוז.
באוניברסיטה העברית למדה עבודה סוציאלית, מה שהביא לעיסוקה בפרויקטים חברתיים שהיו קשורים לקליטת עלייה ולילדים בסיכון.
תמה מספרת שכילדה בעוד שידעה על פעילותו בשל אביה במקורות, לא היה לה שמץ של מושג על פעילותו בהגנה, כמי שהיה מופקד על הצד הכספי של הארגון.
זה היה סוד עד תום תקופת המנדט הבריטי.
בהיות המשפחה בדגניה ב' היה להם חשוב להיות כמו כולם.
עוד היא סיפרה שמה השתנה במשפחת אשכול עם כניסת אביה לממשלה, תחילה כשר החקלאות והפיתוח לאחר מכן כשר האוצר, שכיהן בתפקיד 11 שנה, יותר מכל הבאים אחריו: "הרבה מאוד השתנה אצלנו.
עברנו לגור בירושלים, ליד עמק המצלבה, בעיצומה של תקופת הצנע.
אמא שלנו, אלישבע, שהייתה אשה עם הרבה תושייה, הקימה לול קטן מאחורי הבית".
תמה למדה בתיכון עין כרם ובהמשך באוניברסיטה העברית.
היא הייתה בגרעין היאחזות וממקימי קיבוץ נחל עוז.
בשנת 1959, בהיותה בת 23, נישאה תמה לאברהם "בייגה" שוחט, בנו של צבי שוחט מנהל עבודה בסולל בונה.
השניים היו זוג מגיל 15 והכירו בתנועת הנוער התנועה המאוחדת בתל אביב.
אחרי הצבא למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים ועבדה במקצועה בעכו בתקופה שבה גרו בחיפה, שם למד שוחט בטכניון.
ב–1962 הצטרפה אליו לצוות ההקמה של ערד.
תפקידה היה להכין את אכלוס התושבים הראשונים, לראיין ולקלוט אותם בעיר.
בהמשך הייתה עובדת קהילתית והאחראית לחיי התרבות בקהילה החדשה.
במשך חמש שנים גרה עם שוחט בצריף קטן, שם נולדו שלושת ילדיהם (יוחאי, אלישבע ונטע).
בתחילת 1965 נבחרה תמה שוחט לרשימת המועמדים המומלצים מטעם תושבי ערד למועצה המקומית.
בעלה של תמה, אברהם בייגה שוחט, היה בצוות ההקמה הראשון של ערד וראש המועצה הנבחר הראשון שלה כיהן מ-1967 עד 1989.
תמה שוחט הלכה לעולמה בגיל 86, והובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
תמאש סוליוק (בהונגרית Sulyok Tamás; נולד ב-24 במרץ 1956) הוא עורך דין הונגרי המכהן כנשיא הונגריה מ-2024.
סוליוק מונה כשופט בבית המשפט החוקתי של הונגריה בשנת 2014, ובשנת 2016 מונה לנשיא בית המשפט החוקתי של הונגריה.
במהלך כהונתו, הוא פיקח על מספר פסקי דין שנויים במחלוקת כגון אלה הנוגעות לזכויות המורים לשבות.
בפברואר 2024 הפך למועמד של מפלגת פידס לנשיאות בעקבות התפטרותה של קטלין נובאק עקב סערה על חנינתה למקורב בפרשת התעללות מינית .
מינויו אושר בהצבעה של שני שלישים (134 בעד, 5 נגד ו-60 עזבו את הלשכה במחאה) על ידי האספה הלאומית ב-26 בפברואר, בתמיכת פידס ושותפתה לקואליציה, מפלגת העם הנוצרית-דמוקרטית .
לאחר מכן הוא נשבע לתפקידו, אם כי לא נכנס לתפקיד באופן רשמי עד 5 במרץ.
מפלגות האופוזיציה מתחו ביקורת על מינויו, תיארו את סוליוק כחסר ניסיון פוליטי, וקיימו עצרת בבודפשט ב-25 בפברואר שקראה לבחירות ישירות לנשיאות.
בנאום ההשבעה שלו הביע סוליוק את כוונתו להיות חסיד של החוק ויבקש להימנע מעיסוק בחייה הפוליטיים של הונגריה.
הוא גם גינה את הסנקציות וההליכים שיזם האיחוד האירופי נגד הונגריה כדאגות בשלטון החוק ובממשל דמוקרטי, ואמר כי "המושג המוגדר נכון של שלטון החוק הולך לאיבוד, הופך מאידיאל לאליל בימינו אירופה כחלק מגישה פוליטית תועלתנית גרידא", והדגיש שמדינות החברות באיחוד האירופי צריכות לשמור על הריבונות הלאומית החוקית שלהן.
עם כניסתו לתפקיד, פעולתו הראשונה כנשיא הייתה חתימה על הצעת חוק המאשרת את הצטרפותה של שוודיה לארגון האמנה הצפון-אטלנטית ב-5 במרץ.
תמה גורן (נולדה ב-29 בספטמבר 1978) היא אמנית ישראלית אוטודידקטית המתגוררת ויוצרת בתל אביב.
עבודתה אקספרסיבית, וכוללת שימוש בצבעי מים בפורמט של ספרי קונצרטינה, צבעי שמן על בד, רקמה, רישום וטכניקת מגזרות נייר אותה היא משלבת במיצבים תלת-ממדיים, כגון "קופסאות פיפ-שאו".
גורן הציגה עשר תערוכות יחיד והשתתפה בעשרות תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם.
גורן נולדה ברחובות, הבת הצעירה מבין שלוש אחיות.
אביה, גדעון גורן, היה מהנדס אווירונאוטיקה וכיהן כסמנכ"ל פרויקט הלביא, מנכ"ל סאיקלון וסמנכ"ל הרכש של התעשייה האווירית.
אמה, רינה גורן, היא מעצבת פנים.
בשנת 1984 עברה המשפחה לחיפה, גורן החלה לעסוק באמנות מילדות מוקדמת, ולמדה בחיפה במגמת אמנות פלסטית בתיכון לאמנויות "ויצו-קנדה".
בשנת 1993 החלה גורן לעסוק בדוגמנות בישראל, קריירה שהובילה אותה לעבודה בינלאומית.
היא חייתה תקופות שונות במילאנו, אתונה, פריז ולונדון.
בלונדון התגוררה כשבע וחצי שנים והושפעה עמוקות מהתרבות המקומית והאירופית.
במהלך תקופה זו היא יצרה באופן עקבי, אך לא הציגה את עבודותיה.
בשנת 2006 נולדה בתה, ובשנת 2007 שבה גורן לישראל.
יצירתה של גורן שואבת השראה ממגוון רחב של מקורות, לעיתים קרובות לא קשורים למציאות המיידית:
פולקלור ואגדות: פולקלור אירופאי וקריביאני, אגדות עם וספרי ילדים גרמניים.
היסטוריה אישית: סיפורים מההיסטוריה של משפחתה באירופה.
אסתטיקה חזותית: איורים בוטניים ויקטוריאניים ואיורי ילדים אמריקאים מתחילת המאה העשרים.
הדמויות המאפיינות את עבודותיה מעורבות לרוב בנרטיבים טרגי-קומיים ואף ביקורת חברתית.
בהארץ מתאר מבקר האמנות פיטשון את עבודתה לצד זו של אבנר בן גל: יש זיקה סגנונית ותמטית מובהקת בין השניים...
שניהם עזי וגסי מבע, ובציורים של שניהם תועפות של גרוטסקה, אלימות, אימה ופורנוגרפיה.
המתח בין הומור לזוועה, בין צחוק לגרוטסקיות, בין ציניות לכאב וכנות, הוא מוטיב חוזר בעשייה של גורן.
בשנים האחרונות, התמקדה גורן בטבע ובטבע עירוני מקומי, וציירה פרחים ונופים הנראים על סף אסון.
בציורים אלה, הצופה מגלה לעיתים קרובות פנים אנושיות חבויות ומנוכרות המביטות אליו מתוך הנוף או מתוך הצומח.
מגזרות נייר ופיפ-שאו (תיאטרון הצצה מיניאטורי): טכניקת מגזרות הנייר משולבת ב"קופסאות פיפ-שאו" (או "פיפ-בוקס"), מיצבים תלת-ממדיים המשלבים חיתוך וציור.
ה"פיפ-שואו" הוא שיטת בידור אירופאית פופולרית מהמאה ה-17, שגורן מאמצת כדי לספר סיפורים אישיים ומקומיים.
מיצב ופיסול: בעבודותיה האחרונות, היא עוברת מדו-ממד ליצירת מיצבים תלת-ממדיים, בין היתר באמצעות ספרי קונצרטינה - ספרים מתקפלים בצורת אקורדיון ו"כרטיסי ברכה" נפתחים, ולעיתים מוסיפה פסלונים קטנים המדמים את ציוריה היוצאים לחיים.
רקמה: עבודות דידקטיות לכאורה אך עזות ונועזות, מתחקות אחר אלמנטים של היסטוריה משפחתית בגולה ומושפעות מאסתטיקה ציורית ימי ביניימית.
הגוף הוא הנוכח המרכזי, מעוות לעיתים ואינו מובחן מגדרית, אקטים מיניים, דמויות אדם נדמות כחיות או מפלצות ואף צלבי קרס מופיעים בעבודות
רישום: האוצר יאיר ברק מתאר את עבודתה של גורן כמאופיינת בחזרתיות, בלחיצות עפרון בעוצמה משתנה, בצבעוניות עזה, ובאנרגיה מתפרצת.
מתח רב מתקיים בין הומור לבין זוועה, בין ציניות לבין אמירות מפוקחות.
במובנים רבים זוהי עבודה טרנסגרסיבית.
יש בה חציית גבול אל הטאבו.
באופן משונה היא גם מצחיקה, או לכל הפחות – גרוטסקית ופונה אל הלא מודע של הציור האינטואיטיבי.
הרישומים מבאים לידי ביטוי מאבקים קשים המאפיינים את היחסים בין גוף לגוף, גוף לעצמו, גוף וחלל.
הרישום של גורן מחבר ומפריד בין הדמויות, בפראפרזה על פרויד – הדמויות של גורן הן שדים מרוסנים למחצה.
ציור שמן על בד: בעבודותיה האחרונות, גורן חוקרת את שורשיה המקומיים באופן ישיר ובפעם הראשונה.
כחלק מהתמקדותה בטבע ובטבע עירוני, היא מציירת פרחים, שדות ונופים מקומיים שנראים על סף הרס, שריפה, או רגעים לפני אסון העומד להתרחש וכמו ברוב עבודותיה, הצופה מגלה פנים אנושיים מוסתרים וחבויים בנוף שמביטים אליו בחזרה.
כותרות העבודות שלה מהוות חלק משמעותי מיצירותיה.
בעבודותיה בשנים האחרונות, גורן מתייחסת לדמויות ישראליות ידועות או לדמויות דמיוניות בהומור וציניות המשולבות לעיתים במשחקי מילים.
2025: "Rising Up Together" – גלריה עומר תירוש, לונדון.
2023: "מחאה" – גלריה נגא לאמנות עכשווית.
2023: חדר כפפות לבנות – יריד הספרים של ארטפורט (אוצרת: ורדית גרוס).
2023: "אפטר לייף" בעקבות אורי קצנשטיין – חולון (אוצרים: אודי אדלמן ושמרית גיל).
2022: "ביטנת הנשגב" – מוזיאון יפו לעתיקות (אוצרות: תמי כץ-פרימן ועידית עמיחי).
2022: "מארג מזון" – גלריה שלוש לאמנות עכשווית, יפו (אוצרת: דרורית גור אריה).
2019–2020: "נפש עירומה: חיים סוטין והאמנות הישראלית" – משכן לאמנות עין חרוד (אוצרים: יניב שפירא וד"ר בת שבע גולדמן).
2019: "עבור החופש ההוא" – בית מיכל, רחובות (אוצרת: כרמית בלומנזון).
2017: "עיניים, אל תרדפו אותי" – גלריה יאיר, תל אביב (אוצר: אסף רהט).
2016: "מחברות פתוחות" – מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ויריד האמנות צבע טרי (אוצרת: אורלי מייברג).
תמונת ISO או ISO image, הוא כינוי לקובץ בינארי המכיל את כל המידע על מדיה מסוימת (בדרך כלל תקליטור).
אפיון שמירה זה שונה ממבנה הקבצים הרגילים כיוון שהוא מכיל את המידע כפי שהוא מופיע פיזית על המדיה, ולא במבנה של קבצים (אשר עלולים להיות חסרי כל סדר על המדיה עצמה).
מכאן גם נובע השם, שכן הקובץ הוא כמו דמות המשתקפת מהמראה של מבנה הקבצים במדיה.
דמויות ISO אינם קובצי ארכיון מכווצים (כגון ZIP ו-RAR), למרות הדמיון בשמירת מספר קבצים בקובץ אחד, שכן גודלם בדרך כלל זהה או גדול מגודל המדיה המקורית.
השימוש העיקרי של קובצי דמות ISO הוא להעברת עותקי תקליטורים ברשת האינטרנט.
הפצות של GNU/לינוקס אימצו בחום את הפורמט הנ"ל להפצת תוצריהם ברשת, כדרך נוחה וקלה.
הלקוח שמקבל את המוצר בדמות ISO, יכול להשתמש בו כתקליטור רגיל על ידי תוכנות לדימוי כוננים וירטואליים כמו DAEMON Tools.
פורמט ISO הוא אחד הנפוצים בתחום הדיסקים, ניתן למצוא גם את סיומת img.
על חלק מקבצי תמונת ISO.
עם זאת, קובצי img נוהגים להיות בעלי תוכן שונה במקצת.
כדי לציין שמערכת הקבצים בתוך תמונת ISO היא למעשה UDF ולא ISO 9660.
ישנם פורמטים נוספים לדמויות של תקליטורים, ביניהם BIN, פורמט nrg של חברת Nero ועוד, אך הם נפוצים פחות ופועלים על עקרון שונה.
מקור השם הוא בתקן ISO 9660 של ארגון התקינה הבין-לאומי (בר"ת ISO).
תַּמּוּז (מאכדית: dumuzu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, הרביעי במספר לפי המסורת המקראית והעשירי לפי המסורת החז"לית.
חודש זה חל בתחילת הקיץ.
בלוח העברי הקבוע יש בחודש תמוז 29 יום, מה שנקרא "חודש חסר".
לפי כללי הלוח העברי, שהונהגו החל מתקופת האמוראים, יום א' בתמוז יכול לחול בימים ראשון, שלישי, חמישי או שישי.
כיוון שבחודש הקודם, סיוון, יש 30 יום, ראש החודש הוא יומיים, ביום ל' בסיוון ולמחרתו, ביום א' בתמוז.
בלוח השנה העברי כונו בתחילה החודשים לפי מניינם מחודש האביב, ניסן, חודש זה כונה בהתאם: "החודש הרביעי".
שורשו האטימולוגי של השם תמוז במונח האכדי תָמוּזִי (Tamuzi), המבוסס על הגרסה השומרית העתיקה דָמוּ-זִיד (Damu-zid) והגרסה השומרית המאוחרת יותר דוּמוּ-זִיד (Dumu-zid), שהפכה מאוחר יותר לדוּמוּזִי (Dumuzi) באכדית.
במקורו, היה תמוז שמו של אחד משנים-עשר חודשי השנה בלוח הבבלי, על שם האל "תמוז", שבמיתולוגיה המסופוטמית היה אל הפריון.
אל זה מוזכר אף במקרא: .
על-פי פרשני המקרא, דרך עבודתו של אליל זה הייתה באמצעות הסקה, ועיניו, שהיו עשויות מתכת שניתכת בחום נמוך (ביחס למתכת שממנה נעשה גוף הצלם), היו נמסות, וכך נראה הפסל כבוכה.
על פי הפרשנים, מקור השם תמוז במילה הארמית "למזא" שמשמעותה הצתה, חום והסקה.
על שם החום וההסקה נקרא האליל, וכך גם החודש, שמסמל את תוקפו של הקיץ.
בתקופת גלות בבל ושיבת ציון חדרו שמות החודשים הבבליים לשפה העברית, ומאז נקרא חודש זה במקורות העבריים "חודש תמוז".
פרופסור יעקב שלום ליכט מציין
בביתא ישראל החודש נקרא תמוס.
תמוז הוא גם השם לחודש יולי בארצות רבות במזרח התיכון.
מזל החודש הוא מזל סרטן על שם מערכת כוכבים דמויי סרטן שהייתה בעבר ברקע לשמש בחודש זה.
בלוח השנה במגילות קומראן מזל תמוז הוא מזל אריה.
נעמי שמר כתבה בשירה "אמצע התמוז" על המוות המביא סוף על החיים.
בדומה לימי קדם, התמוז כשיא הקיץ מסמל את תקופת הפריון.
המוות איפוא צורם מאוד שעה שהכל סביב חי ושופע.
שבעה עשר בתמוז - יום תענית המציין את היום שבו הובקעה חומת ירושלים לפני חורבן בית המקדש השני.
י"ז בתמוז עד תשעה באב - ימי בין המצרים (תקופה המכונה גם "שלושת השבועות"), ימי אבל שיוסדו לזכר חורבן בית המקדש, שנמשכת עד תשעה באב וחלה כמעט בחציו של חודש זה.
תמונות בתערוכה היא סוויטה משנת 1874 מאת המלחין הרוסי מוֹדֵסט מוּסוֹרגְסְקִי היצירה מורכבת מ-10 קטעים וביניהם אינטרמצו.
היא נכתבה במקור לפסנתר, אך הותאמה על ידי מלחינים שונים לסגנונות שונים.
הביצוע התזמורתי הידוע של היצירה הוא בתזמורו של המלחין מוריס ראוול.
היצירה נכתבה בעקבות מותו הפתאומי של חברו של מוסורגסקי, האדריכל והצייר ויקטור הרטמן, בשנת 1873, בגיל 39, והוקדשה לו; שמה המקורי של היצירה היה "הרטמן" ובשמה המלא היא נקראת "תמונות בתערוכה – זיכרון לוויקטור הרטמן": היצירה היא מחווה של מוסורגסקי לחברו, ומתוארים בה בצורה מוזיקלית ציורים שצייר.
כתב היד של היצירה שמור באוסף הספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג.
ויקטור אלכסנדרוביץ' הרטמן היה אחד ממייסדי "סגנון התחייה הרוסי" בארכיטקטורה.
בשנת 1868, לאחר 4 שנות לימודים באירופה במימון מלגה של האקדמיה לאמנות, שב לרוסיה.
עם חזרתו קיבל דרגת "אקדמאי" (הדרגה האקדמית הבכירה ביותר אחרי "פרופסור" ברוסיה ובמדינות נוספות) על עיצוב תצוגה של עבודות נייר בסנקט פטרבורג בשנת 1870.
שאיפתו של הרטמן להכניס מוטיבים רוסיים לאדריכלות הייתה קרובה לדעותיהם של "החמישה" ובמיוחד למבקר האמנות ולדימיר סטאסוב, שקידם את רעיונותיו של הרטמן בעיתונות ועזר לו לבנות קשרים.
מוסורגסקי נפגש לראשונה עם האדריכל בן ה-36 בשנת 1870 בביתו של סטאסוב, וקשרי ידידות אמיצים התפתחו בין השניים.
מותו בטרם עת של הרטמן היה מכה קשה למוסורגסקי, שהיה בתקופה זו בודד, מריר ומכור לטיפה המרה, והרטמן היה אחד מחבריו היחידים.
בחורף 1874, לאחר מותו של הרטמן, ארגן חברם המשותף ולדימיר סטאסוב, כמחווה להרטמן, תערוכה באקדמיה לאמנויות היפות בסנקט פטרבורג, שבה הוצגו כ-400 מיצירותיו.
תערוכה זו הייתה הבסיס ליצירה שנכתבה על ידי מוסורגסקי ביוני 1874, והנציחה את שמו של הצייר האלמוני.
"תמונות בתערוכה" מתארת את הליכתו של המבקר בתערוכת התמונות ואת תחושותיו לנוכח הציורים התלויים על הקירות.
היא הייתה במקורה סדרת קטעים לפסנתר, שבה כל קטע מייצג תמונה אמיתית פרי מכחולו של הרטמן.
הקטעים קשורים זה לזה בקטעי ביניים, המכונים "פּרוֹמֶנָדָה" (מצרפתית: Promenade, טיילת או טיול).
הפרומנדה פותחת את היצירה ואחר כך חוזרת מדי פעם, בווריאציה שונה מעט, בין הקטעים המתארים את התמונות.
הפרומנדה היא מעין לחן רוסי איטי שמתאר את האדם המתהלך במסדרונות המוזיאון ועובר בין התמונות השונות.
חשיבותו המוזיקלית של קטע זה נעוצה בהיותו גורם מאחד בין הקטעים השונים, המנוגדים זה לזה באופיים.
אופי הפרומנדה עצמה משתנה מתמונה לתמונה, בהתאם להלך הרוח המובע בתמונות השונות.
הרעיון למבנה זה שאול, ככל הנראה, ממחזורי היצירות לפסנתר שצמחו במאה התשע-עשרה במרכז אירופה, כמו "קרנבל" ו"פרפרים" של שומאן.
מוסורגסקי עצמו התייחס לפרומנדות במכתב שכתב לוולדימיר סטאסוב: "הבעות הפנים שלי משתקפות במעברים אלה".
על אף עושרה ומקוריותה, היצירה לא נפלה על אוזניים קשובות.
זמן רב עבר עד שזכתה להכרה מהעולם המוזיקלי, שהתעלם ממנה לחלוטין בימי חייו של מוסורגסקי, וגם לאחר מותו.
עקב הקושי הטכני הכרוך בנגינתה, ניגנוה מעטים.
בשנת 1922 תזמר המלחין מוריס ראוול את היצירה, ובכך החיה אותה ופתח לפניה את אולמות הקונצרטים.
היצירה בצורתה התזמורתית נוגנה לראשונה בפריז במאי 1923.
התמונות שמוסורגסקי תיאר ביצירתו הן ברובן תמונות שצייר הרטמן בעת שהותו מחוץ לרוסיה גופא – באיטליה, בפולין, בצרפת ובאוקראינה.
באיטליה, שם שהה כסטודנט לאמנות, צייר את הטירה האיטלקית העתיקה.
בצרפת את "גני טווילרי" והקטקומבות של פריז, ואת "כיכר השוק" בלימוז'.
את "שמואל גולדנברג ושמוילה" ואת ה"בידלו" צייר בפולין.
רק חלק מ"התמונות בתערוכה" שרדו.
מימין, שמואל גולדנברג – היהודי העשיר ; משמאל, שמוילה – היהודי העני
פרומנדה פותחת: זוהי הפרומנדה המוכרת ביותר.
יתר הפרומנדות הן וריאציות שלה.
הגמד (גנומוס, Gnomus): בתמונה הראשונה מתואר ננס המקרטע על רגליו הקצרות והעקומות.
זהו רישום שלא שרד, שהכין הרטמן לשם בניית מפצח אגוזים.
קטע זה מהווה ניגוד לפרומנדה הפותחת.
הוא עצבני ומתאפיין במצבי רוח מתחלפים, אין בו אחידות רעיונית אלא מעין אוסף עשיר של רעיונות שונים.
בתזמורו של ראוול מופיע כלי נגינה מיוחד בפרק זה – הצ'לסטה, כלי דמוי פסנתר אשר מפיק צלילי פעמונים רכים.
הטירה העתיקה (באיטלקית: Il vecchio castello): בתמונה זו מתאר מוסורגסקי טירה איטלקית עתיקה מימי הביניים, כשלפניה עומד זמר נודד ושר את שירו המלנכולי.
המנגינה עגומה וחוזרת על עצמה מספר פעמים.
בתזמורו של ראוול מיוצגת שירת הזמר על ידי סקסופון.
גני טווילרי: התמונה השלישית מתארת את גני טווילרי בפריז, העמוסים בילדים המשחקים ומשתובבים ובמטפלות שלהם.
תמונה קצרה זו מלאה שמחת חיים.
ניתן לשמוע את הילדים משחקים וגולשים במגלשה, ואת המטפלות הגוערות בהם.
בידלו (bydlo, מפולנית: בקר): ציור של עגלת איכרים פולנית בעלת גלגלים ענקיים ורועשים הרתומים לשוורים.
התמונה המוזיקלית מתארת את שירו של העגלון, המיוצג על ידי טובה, כשברקע קול שקשוק הגלגלים הגדולים.
מחול האפרוחים בקליפתם: התמונה נכתבה על פי התפאורה שעיצב הרטמן לבלט בשם "טְרילְבּי".
התמונה מתארת אפרוחים אשר בקעו זה עתה מביצתם.
המוזיקה עליזה וקולחת, והיא כתובה בסגנון הסקרצו הקלאסי.
שמואל גולדנברג ושמוילה: הרטמן צייר את הציור בעת ביקורו בפולין, בעיירה סנדומייז' (צוזמיר).
השם המקורי שמוסורגסקי נתן לקטע המתאר את הציור היה "שני יהודים פולנים: אחד עשיר, השני עני".
הציור המקורי אבד, אך התמונות כאן מייצגות אותו נאמנה.
ואכן אלו תמונות המתארות שני יהודים טיפוסיים: האחד גביר עשיר, בעל גוף, איטי ולקוני בדיבורו, ואילו השני – עני ורעב, עצבני אך מתרפס, שמפטפט ללא הרף.
בקטע זה מחקה מוסורגסקי את צלילי הדיבור במוזיקה, בקטע שמדמה דו-שיח ביניהם.
"כיכר השוק בלימוז', החדשות המרעישות" : בתמונה מתוארות נשים צרפתיות, רכלניות ורעשניות, העורכות את קניותיהן בשוק.
קטקומבות – קברים רומאיים (Sepulcrum romanum): מבוסס על תמונה של הרטמן, שבה צייר את עצמו ואת חבריו חוקרים את מעמקי מערות הקבורה של פריז לאורו של פנס.
עם המתים בשפה מתה : קטע זה אינו תמונה אלא וריאציה מסתורית של הפרומנדה, שמופיעה שלא במקרה לאחר ה"קטקומבות".
נראה שקטע זה מסמל את מותו של הרטמן, שכן מוסורגסקי כתב בשולי הדף כי "רוחו היצירתית של הרטמן המת מובילה אותי לגולגולות, קוראת להן והן מתחילות לזרוח באור רך".
הבקתה על כרעי תרנגולת (או: הבקתה של באבה יאגה): על פי תמונה של הרטמן שבה צייר שעון הנראה כבקתה של המכשפה הסלאבית האגדתית באבה יאגה.
המוזיקה מתארת מעוף לילי של המכשפה המבעיתה, הנוהגת לאכול עצמות-אדם שהיא טוחנת בעלי ומכתש.
בתזמורו של ראוול ישנו שימוש רב בכלי הקשה בתמונה זו.
השער הגדול של קייב: התמונה האחרונה ביצירה.
מוסורגסקי מתאר את הסקיצות של הרטמן לשער זיכרון לצאר אלכסנדר השני, שניצל מניסיון התנקשות ב-4 באפריל 1866. השער, שנועד להיבנות בעיר העתיקה של קייב, לא נבנה מעולם.
הקטע המוזיקלי כולל חזרה לפרומנדה כשהיא מדמה צעידה דרך השער הגדול במעין מצעד ניצחון.
בתזמורו של ראוול ישנו שימוש בפעמונה המדמה צלילים של פעמוני כנסייה גדולים.
להקת אמרסון, לייק ופאלמר (ELP) ביצעו את היצירה ב-1971 בעיבוד רוק תוסס ופרוגרסיבי באלבומם, שנקרא על שם היצירה: Pictures at an Exhibition.
ביצוע זה זכה להצלחה רבה.
בשנת 1993 הקליטו ELP את היצירה מחדש באולפן, בניגוד לגרסה הראשונה שהוקלטה בהופעה חיה.
הגרסה השנייה הופיעה במארז The Return of the Manticore וכרצועת בונוס באלבום In the Hot Seat.
המוזיקאי איסאו טומיטה הוציא בשנת 1975 עיבוד אלקטרוני ליצירה.
הגיטריסט הקלאסי קאזואיטו יאמשיטה עיבד את היצירה לגיטרה קלאסית.
חברת אנימיוזיק (Animusic), המייצרת סרטוני אנימציות של כלים מיוחדים המנגנים מנגינות, השתמשה בקטעים פרומנדה הראשונה, באבה יאגה והשער הגדול של קייב מתוך הסוויטה, בגרסת ELP, לאנימציה בשם "Cathedral Pictures" (תמונות בקתדרלה).
"תמוז" הייתה להקת על ישראלית שפעלה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. חבריה היו שלום חנוך (שירה וגיטרה), אריאל זילבר (שירה וקלידים), מאיר ישראל (תופים), יהודה עדר (גיטרות) ואיתן גדרון (בס).
הלהקה נחשבת לאחת הלהקות הישראליות החשובות ביותר, ואלבומה היחיד, "סוף עונת התפוזים", נחשב לאבן דרך בתולדות הרוק הישראלי.
"תמוז" החלה את דרכה בשנת 1974, כאשר מתי כספי תכנן להקים הרכב ישראלי ברוח "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג".
הוא קישר בין דני ליטני, שלום חנוך ואריאל זילבר, אך לא נוצר קשר טוב מספיק ביניהם, והלהקה התפרקה בטרם הספיקו חבריה להקליט.
בין שלום חנוך לאריאל זילבר, לעומת זאת, נוצר קשר הדוק, שניהם חזרו לישראל זמן קצר קודם לכן לאחר ניסיונות כושלים להצליח בחו"ל - שלום חנוך באנגליה ואריאל זילבר בצרפת, והם החליטו להמשיך לעבוד יחד.
הם צירפו אליהם את המתופף מאיר ישראל, שניגן קודם במספר להקות קצב, בין השאר ב"עוזי והסגנונות", ועוד שני צעירים שהשתחררו מלהקת הנח"ל, הגיטריסט יהודה עדר והבסיסט איתן גדרון.
את שם הלהקה, "תמוז", נתן להם אריק איינשטיין, שגם לקח אותם כלהקת החימום שלו בסיבוב ההופעות של התקליט "סע לאט", לקראת סוף שנת 1974.
הקלטת "סוף עונת התפוזים" החלה בשנת 1975 באולפני טריטון.
מנהל הלהקה היה מנהל האולפנים מיכאל תפוח, הטכנאי היה טומי פרידמן, והמפיק המוזיקלי הצעיר - לואי להב בן ה-25, שהגיע מארצות הברית אחרי שעבד שם עם ברוס ספרינגסטין.
מרבית משירי האלבום נכתבו על ידי שלום חנוך ומאיר אריאל, וכולם הולחנו על ידי חנוך ואריאל זילבר, שגם חילקו ביניהם את תפקידי השירה.
האלבום השפיע רבות על הרוק הישראלי, ורבים משיריו הפכו לקלאסיקות.
בעקבות הצלחת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות.
כמו בהקלטת האלבום, גם בהופעות השקיעו טומי פרידמן ולואי להב, בעיקר בסאונד ובתאורה, כאשר ייבאו ציוד מחו"ל.
בבימוי המופע סייע אורי זוהר.
בנוסף לשירי האלבום, ביצעו חנוך וזילבר חלק משיריהם, כ"מאיה", "תפסתי ראש על הבר", "בטי בם" ו"אגדה יפנית".
בהפסקות ליוותה הלהקה את רמי פורטיס, שהיה אז חשמלאי המופע, כאשר שר את שירו "אינקובטור".
סיבוב ההופעות נחל הצלחה, והלהקה הופיעה בכל רחבי הארץ.
באמצע שנת 1976 הציג זילבר בפני הלהקה את השיר "רוצי שמוליק", שכתב חברו שמוליק צ'יזיק.
בהצבעה בין חברי הלהקה הוחלט כי השיר אינו מתאים לקו המוזיקלי שלה, ומאיר ישראל טען כי הוא מתאים יותר ל"כוורת".
זילבר הקליט את השיר בעצמו, והשיר הפך ללהיט ענק.
בשלב זה החליט זילבר לפרוש מהלהקה לקריירה עצמאית, ולא חזר בו גם לאחר הבטחתם של אנשי חברת CBS כי באלבום הבא של הלהקה יינתן דגש רב יותר לשיריו.
בהופעות האחרונות של "תמוז" עלה זילבר לבמה עם שקית על ראשו, כמחאה, כדי שלא יראו אותו.
אף על פי שברדיו הרבו להשמיע את שירי הלהקה, והתקליט "סוף עונת התפוזים" זכה להערכה אמנותית רבה, להקת "תמוז" התקשתה לשרוד מבחינה כלכלית .
הפקת המופע הייתה יקרה וגררה הפסדים כספיים.
לאחר שהוחלט על פירוק הלהקה, התברר כי היא נמצאת בחובות גדולים, ושעליה להמשיך להופיע עוד כחודשיים על מנת לכסותם.
דווקא בהופעות הסיום בא קהל רב יותר, והלהקה זכתה להצלחה גדולה, אך לחבריה היה ברור כי לא ניתן להמשיך יחד ולהקליט אלבום שני.
ב-10 ביולי 1976 ערכה הלהקה את הופעתה האחרונה בקיבוץ איילת השחר.
בסך הכל הופיעה הלהקה 200 פעמים ברחבי המדינה עד לפירוקה.
הלהקה תרמה רבות לקריירה המוזיקלית של כל חמשת חבריה.
אריאל זילבר פתח בקריירה מצליחה, וכבר בסוף אותה שנה (1976) הוציא את אלבום הבכורה שלו, "רוצי שמוליק".
שלום חנוך החל במקביל את הקלטות אלבום הסולו הראשון שלו בעברית - "אדם בתוך עצמו".
מאיר ישראל היה למתופף מבוקש, ולמתופף הקבוע של שלמה ארצי.
יהודה עדר הצטרף ללהקת "דודה", היה ממקימי בית הספר למוזיקה "רימון" והוא מוזיקאי ומעבד מצליח.
איתן גדרון היה גם הוא לנגן מבוקש, וניגן בין היתר עם אלון אולארצ'יק, אסתר שמיר ועם מזי כהן.
להקת "תמוז" התאחדה בשנת 1983 לשלוש הופעות.
בשנת 2000 השתתפה הלהקה במופע עם הגב לים: שרים מאיר אריאל, בו שרו את שני השירים שכתב מאיר אריאל - "סוף עונת התפוזים" ו"הולך בטל".
בשנת 2006 הופיעה הלהקה בבית הספר "רימון", וביצעה פעם נוספת את שני השירים האלו.
בשנת 2009 התאחדה תמוז במופע מיוחד לציון 10 שנים למותו של מאיר אריאל שהתקיים בתיאטרון קיסריה.
איחוד נוסף התרחש ב-28 במרץ 2016 במסגרת השקת האלבום "עולה ירח", של יהודה עדר.
אירוע זה הוביל לאיחוד הלהקה גם בהופעת ההשקה של אלבומו של שלום חנוך "זום", ב-15 בספטמבר 2016, בלייב פארק ראשון לציון.
בשנת 2022 השתתפו חברי הלהקה חנוך וזילבר בנשף רוק העשירי, בו ביצעו את "הולך בטל" ו"סוף עונת התפוזים".
בנוסף, ביצע זילבר את "אגדה יפנית" ו"בחברה להגנת הטבע" וחנוך ביצע את "הדרכים הידועות" ו"מחכים למשיח".
"סוף עונת התפוזים" שימש שמה של סדרה דוקומנטרית על תולדות הרוק הישראלי שיצר יואב קוטנר בערוץ הראשון ב-1998. ביוני 2017 יצא לאור ספרו של בועז כהן "וכשאפתח את הדלת".
הספר חוזר לישראל של אמצע שנות ה-70, להקמתה של להקת "תמוז" וליצירתו של האלבום "סוף עונת התפוזים", על רקע התקופה הסוערת הפוליטית והתרבותית שאחרי מלחמת יום הכיפורים.
תמונה באבן הוא מיזם ירושלמי, שבמסגרתו מונצחות המשפחות שבנו את שכונת "אוהל משה", שהיא חלק משכונת "נחלאות", אחת השכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות, בשלהי המאה ה-19.
את המיזם יזמה דבורה אבי-דן.
למימושו פנתה לצאצאיהם של מייסדי שכונת "אוהל משה", בבקשה לקבל תמונות מהאלבום המשפחתי.
מתוך כ-600 תמונות שנאספו, נבחרו עשרים לתלייה על בתי השכונה.
המעצב עופר קוטלר עיצב את המיזם.
בשלב הראשון הוגדלו תמונות אלה, נצרבו באבן, ונוסף להן תקציר קורות חייהן של המשפחות.
מרביתן נתלו על בתי המשפחות המתאימות.
את השלב הזה מימן עוזי הלוי, נכדו של ר' בנימין הלוי שהיה ממייסדי השכונה.
בינואר 2006 מומש השלב השני של "תמונה באבן", 17 תמונות קטנות יותר נתלו בסמטה שעל יד בית הכנסת הגדול של אוהל משה.
השלב השני מומן על ידי הצאצאים של המשפחות המופיעות בתצלומים.
בפתח השלב השני נקבע שירו של אלישע פורת, "פחיתה", העוסק, בדומה למיזם כולו, בשלשלת הדורות.
וסוגר את המיזם התרגום לאנגלית של השיר.
מיזם דומה הוקם גם בשכונת "אבן ישראל".
בכוונת היזמית להקים מפעל דומה גם בשכונת הכורדים "זיכרון יוסף".
עם המשפחות המונצחות נמנית משפחת נבון שאחד מבניה היה נשיא המדינה יצחק נבון, ומשפחות נכבדות נוספות.
תַּמּוּז (שומרית: דּוּמוּ-זִיד, "ילד טוב") הוא אל הפריון במיתולוגיה המסופוטמית (הכוללת את המיתולוגיות השומרית, האכדית, הבבלית והאשורית).
הוא היה האל הפטרון של העיר השומרית באד-טיבירה.
במיתולוגיה השומרית, תמוז נשוי לאלה איננ (לפעמים בכתיב "איננה"), הנחשבת גם היא לאלת אהבה ופריון, המקבילה לאלה האכדית אשתר.
תמוז נחשב כמקבילו של אוסיריס במיתולוגיה המצרית, ושל אדוניס במיתולוגיה היוונית.
על פי המיתולוגיה השומרית תמוז מת מדי קיץ, נאלץ לרדת לשאול תחתית, ושוהה שם חצי שנה, עד בוא החורף.
בעונת החורף הוא קם לתחייה ומחליפה אותו בשאול אחותו התאומה, גשתינינה.
שהותו של תמוז בעולם או בשאול תחתית מקבילה לעונות השנה.
בין שאול תחתית ובין העולם יש הפרדה מוחלטת, ורק מיעוט מבין האלים רשאים לחזור משאול תחתית לעולם החיים.
בתרבות הבבלית נערכו לאל תמוז טקסי הלוויות.
במשך מספר שבועות, נהגו לבכות על מותו של תמוז, בראשית הקיץ, במקביל למותו כביכול של הטבע.
בעונת הקיץ היבשה באזור זה אין משקעים, אין פריחה, ואין גידולים חקלאיים חדשים.
מיתוס זה מותאם באופן ספציפי לאקלים הים תיכוני שבמזרח התיכון, בו היה הקיץ לוהט ושחון, ללא משקעים והטבע מת כביכול.
מחזוריות הקיץ היבש והחורף הגשום אופיינית למזג אוויר זה, ושונה מרוב אזורי האקלים בעולם, בהם יש משקעים גם בקיץ.
בעונת החורף, לאחר חצי שנה, בחודש כסליו, בו מיוחסת עלייתו של תמוז בחזרה מהשאול לחיים, אכן קיימת כבר פריחה, צמיחת עשב ירוק והתחדשות של הטבע באקלים זה.
בלוח השנה העברי, כמו גם בלוח השנה הבבלי, תמוז הוא שמו של החודש הרביעי, לפי המנין מניסן.
הפולחן של תמוז היה שכיח בכל המזרח התיכון, כולל ארץ ישראל.
לפי האמונה היה מת תמוז בכל שנה בחודשי הקיץ, וקם לתחייה לאחר מכן.
בעת מותו, בשיא חום הקיץ, היו מקוננים וסופדים עליו, וכך מעיד גם יחזקאל, שראה נשים "מבכות את התמוז".
בספר יחזקאל מובא תיאור של עבודות אלילים שהתבצעו בתוך בית המקדש, ובהם מופיע פולחן התמוז.
ע"פ רש"י עיני פסל התמוז היו מעופרת, ובהדלקת אש היו ניתכות, ונראה היה כאלו שהתמוז בוכה ומבקש שיקריבו קורבן לפניו.
גם לפי רד"ק, היה נראה בוכה, אך לדעתו, זה קרה כיוון שהיו מרטיבים את עיניו.
מקורו של פולחן הנשים היושבות ומבכות את התמוז, אשר ראה הנביא יחזקאל כאשר נישא בציצית ראשו מבבל לירושלים, בדת השומרית.
נשים מקוננות נהגו לצאת למדבר או לשדה מדי שנה כדי לבכות את מותו של האל תמוז.
פולחן זה התפשט במסופוטמיה לעבר סוריה, ארץ ישראל ויוון העתיקה.
ישנן עדויות כי בתקופת ימי הביניים, נשות חרן מכת הַצַבַּאִים עדיין המשיכו לבכות את האל תַּאֻז, כאשר האל תמוז ירד לשאול.
קיימות עדויות כי נערכו טקסים לאל זה בסביבות החודש השישי או השנים עשר.
על פי עדויות אחרות פולחן זה, היה פולחן עממי של נשים אשר ביכו את ירידת האל תמוז לשאול, שכן על פי המיתוס השומרי ביכו הנשים הסובבות את התמוז ביניהן כלתו ואחותו את ירידתו לשאול.
כמו כן לדעת גונקל, מנהג זה היה קיים גם אצל הפיניקים, אשר ביכו את האל אדוניס ובמצרים העתיקה על אוסיריס.
ידוע גם במקרא על דברי ההספד שנערך בבקעת מגידו על הדדרימון ().
בצירוף מקרים, אף בדת היהודית קיימת תקופה של אבלות בקיץ, בשלושת השבועות שבין 17 בתמוז לבין 9 באב, אך היא נובעת מסיבות אחרות ואינה נוגעת לאל השומרי תמוז.
שאול טשרניחובסקי, שהרבה לכתוב על אלים ומיתולוגיה, כתב שיר על "מות התמוז" הנחתם במילים הקשות:
בספרו של אמיר חרש "ברונז - פנטזיה כנענית" (כתר, 2019), דמותו של האל "תמוס" נכתבה בהשראת האל "תמוז".
חלק מפולחני תמוס שבספר מבוססים על פולחן התמוז, ובפרט, הפרק "אש" המתאר את טקס ירידת ניננה לשאול, והחלפתה על ידי תמוס.
תמונות יפואיות היא סדרת ספרים בהוצאת ספריית מעריב, על פי טור קבוע שכתב מנחם תלמי במוסף "מעריב".
כל ספר מורכב מכ-20 סיפורים קצרים, לרוב בעלי פואנטה, הכתובים בסגנון דיבורי ועושים שימוש עתיר בסלנג ובז'רגון העברייני של "ג'מעת יפו".
מסופר בהם על חייהם ומקומות הבילוי שבהם היו "הג'מעה" נוהגים לשבת, לאכול, לשתות, לדבר ולהשקיף על בחורות, ביניהם "הקפה של היווני", "המדרכה של ג'מילי", מסעדת הדגים של עזרא ועוד.
כמעט לכל דמות ישנו כינוי – "הקפיץ", "הטורקי", "הדוחף", "הזורק החוצה", וכדומה.
שמות דמויות נוספות הם סלומון הגדול, חזוקה, חצ'ורה הזקנה, שלמה הרומני, שמעון הסורי, ארמנדו היפה ועוד.
הסיפורים עוסקים בהווי החיים ה"תחתיים" ביפו, בעיקר של גברים אשר לדידם פשיעה וישיבה בכלא אינם חריגים למציאות.
בספר ניתן למצוא שלל ביטויים ודימויים רבים.
אלו המתייחסים, בין שאר הנושאים, גם לאברי מין ("בונבונים", "עיגולים" ו"וובוס חמינאדוס", "ברוך הבא" וכדומה).
שלא במסגרת הוצאת ספריית מעריב, וקודמה לסדרה, יצאו הספרים "כשגבר היה גבר" ("מסדה", 1970) ו"הבונבונים הכי יפים" ("מסדה", 1978).
בספרים אלה מתואר הווי דומה לזה של סדרת "תמונות יפואיות" אבל לא בהכרח ביפו, והדמויות הראשיות והמכוננות של הסדרה לא מופיעות בהם.
בדומה ל"תמונות יפואיות" לפי העטיפה, בספרים אלה ניתנת "רשות הדיבור לאנשי הפרברים, למכתפי המשאות, לנהגים מגודלי שריר ושפם...
אשר "עיצבו" את העברית לצרכיהם ...
מונולוגים ודיאלוגים המושמעים מפי אנשי עולם-תחתון..."
בשנים 1995–1996 הופקה בעקבות הספרים גם סדרת טלוויזיה בת 12 פרקים של 22 דקות כל אחד בממוצע, בבימויים של אריק לובצקי ומתי הררי, שגם כתבו את התסריט בשיתוף עם אביב טלמור המבוסס על אותם הספרים.
הסדרה שודרה בערוץ 3 בכבלים (כיום הוט 3).
הצילומים התקיימו באתרים שונים בעיר יפו, כאשר אחד מהאתרים הבולטים שבהם הוא נמל יפו.
בשנת 2008 יצאה הסדרה לאור ב-DVD, כולל תוספות סביב הסדרה על גבי שני תקליטורים בהוצאת NMC.
באוקטובר 2020 החלה התעניינות בקרב קבוצת הפייסבוק של הסדרה, כאשר הסדרה נחשפה שוב בקטעים קצרים, ושודרה בשידורים חוזרים בערוץ 24, וכן הייתה זמינה בפלטפורמת ה-VOD, דבר שחשף אליה צופים רבים שלא ראו את הסדרה כאשר יצאה לראשונה.
הכותבים הבטיחו שיהיה המשך לסדרה.
בשנת 2025 יצא הסרט "תמונות יפואיות", עם חלק מהשחקנים ששיחקו בסדרה המקורית.
בתפקידי אורח: פנינה טורנה, חיים זנאתי, ירון לוי סבג, ריטה שוקרון, איציק קונפינו, אורי קלאוזנר, שרון זליקובסקי, יגאל עדיקא, רוני בליץ, אסי לוי, שרון דוראני, אלברט אילוז, הראל נוף, ראובן דיין, עדי לב, לואיס רוזנברג, ואדים קוטלרוב, אתי גרוטס, מאיר שטרית ואחרים.
איך הפסיק לוי להיות סרנבול
תעלומת שני היהלומים חלק א'
תעלומת שני היהלומים חלק ב'
למה אין מפתח בבית של חצ'ורה
ב-2009 הפקה בימתית של "תמונות יפואיות" בבימוי שמעון מימרן הוצגה בתיאטרון בית לסין.
גרסה מחודשת של ההצגה "תמונות יפואיות" הוצגה גם ב-2018, לאחר מותו של מנחם תלמי.
ב-2021 יצא לאור סרט דוקומנטרי אודות הסדרה בהפקתם של אורי רותם ודבורית שרגל.
ב-10 באפריל 2025, יצא לאקרנים הסרט "תמונות יפואיות", לאחר 30 שנה מאז הפקת הסדרה, הקאסט כולל חלק מהשחקנים ששיחקו בסדרה.
הסרט בוים בידי אריק לובצקי ומתי הררי, שביימו גם את הסדרה שלושה עשורים קודם לכן.
בתחום המגדנאות, תמונה אכילה היא תמונה שניתן לאכול אותה.
היא עשויה מחומר הדומה בהרכבו לבצק הסוכר (RFM) ומיועדות להדבקה על עוגות ראווה המכוסות בבצק סוכר או בקרם.
על הדף האכיל ניתן להדפיס כל תמונה שרוצים.
לדף גמישות מסוימת, ולכן ניתן לגזור אותו ולהתאים אותו לצורת העוגה או המאפה.
התמונות מודפסות על ידי מדפסות רגילות לחלוטין, אשר בהם מתקינים מחסניות המכילות צבעי מאכל.
גודל הדף הסטנדרטי הוא כגודל דף נייר A4 לערך (כ-20/30 ס"מ) אך ניתן להדפיס גם בגדלים גדולים מכך.
את הדף מקלפים מן הדף האחורי (שקף או נייר מיוחד) עליו הוא מגיע ומניחים על העוגה.
עיטור עוגות בטכניקה זו הפך להיות נפוץ במסיבות ימי הולדת ואירועים אחרים.
תמונה היא חפץ, כגון צילום או תמונה דו-ממדית אחרת, הדומה לנושא - בדרך כלל אובייקט פיזי - ובכך מספק תיאור שלו.
בהקשר של עיבוד אותות, תמונה היא משרעת מבוזרת של צבעים.
תמונה ציורית היא מערכת כתיבה המשתמשת בתמונות כסמלים עבור ישויות סמנטיות שונות, במקום הסימנים המופשטים המשמשים את האלפבית.
תמונות עשויות להיות דו או תלת ממדיות, כגון תצלום או מסך, או תלת־ממדיות, כגון פסל או הולוגרמה.
הם עשויים להילכד על ידי מכשירים אופטיים - כגון מצלמות, מראות, עדשות, טלסקופים, מיקרוסקופים וכו' וחפצים ותופעות טבעיות, כגון העין האנושית או מים.
המילה 'תמונה' משמשת גם במובן הרחב של כל דמות דו-ממדית כגון מפה, גרף, תרשים עוגה, ציור או כרזה.
במובן הרחב יותר הזה, תמונות ניתנות לעיבוד ידני, כמו רישום, אמנות הציור, גילוף, עיבוד אוטומטי על ידי הדפסה או טכנולוגיית גרפיקה ממוחשבת, או על-ידי אמנות חזותית בשילוב של שיטות, במיוחד בפסאודו-צילום.
תמונה נדיפה היא תמונה שקיימת רק לפרק זמן קצר.
זה עשוי להיות השתקפות של אובייקט על ידי מראה, הקרנה של קמרה אובסקורה, או סצנה המוצגת על שפופרת קרן קתודית.
תמונה קבועה, הנקראת גם עותק קשיח, היא תמונה שהוקלטה על אובייקט חומרי, כגון נייר או טקסטיל על ידי צילום או כל תהליך דיגיטלי אחר.
דימוי מנטלי קיים במוחו של אדם, כמשהו שאדם זוכר או מדמיין.
הנושא של תמונה לא חייב להיות אמיתי; זה עשוי להיות מושג מופשט, כגון גרף, פונקציה או ישות דמיונית.
לדוגמה, זיגמונד פרויד טען שחלם אך ורק בדימויים שמיעתיים של דיאלוגים.
חוקרים שונים של הפסיכואנליזה הצביעו על האפשרות לתמרן דימויים מנטליים למטרות אידאולוגיות.
לתמונות המונצחות בחינוך הציבורי, בתקשורת ובתרבות הפופולרית יש השפעה עמוקה על היווצרותם של דימויים נפשיים כאלה:"מה שהופך אותם לעוצמתיים כל כך הוא שהם עוקפים את יכולות המוח המודע, אך במקום זאת, מכוונים ישירות אל תת-המודע והרגשי, ובכך מתחמקים מחקירה ישירה באמצעות חשיבה מהורהרת.
על ידי כך, דימויים אקסיומטיים כאלה מספרים לנו מה נחפוץ (ליברליזם, בתמונת מצב: הדגנים הפריכים בטעם דבש ומיץ התפוזים הטרי שנסחט בחלק האחורי של בית חד-משפחתי בפרברי) וממה נמנע (קומוניזם, בתמונת מצב: המונים חסרי חיים של גברים ומכונות צועדים לעבר אובדן מסוים בליווי מנגינות של שירים רוסיים סובייטיים).
תמונה יכולה להיות גם תמונה סטטית אחת.
הביטוי הזה משמש צילום, במדיה חזותית ובתעשיית המחשבים כדי להדגיש שלא מדברים על סרטים, או בכתיבה טכנית מאוד מדויקת או פדנטית כמו תקן.
תמונה נעה/זזה היא בדרך כלל סרט או וידאו, כולל וידאו דיגיטלי.
פריים היא תמונת סטילס הנגזרת ממסגרת אחת של צילום נע.
לעומת זאת, סרט סטילס הוא צילום שצולם על הסט של סרט או תוכנית טלוויזיה במהלך ההפקה, המשמש למטרות קידום מכירות.
בספרות, דימויים הם "תמונה נפשית" הפונה לחושים.
זה יכול להיות גם פיגורטיבי וגם מילולי.
תמונות צייד מבוואריה התחתית (מגרמנית: Jagdszenen aus Niederbayern) הוא מחזה שנכתב על ידי מרטין שפר בשנת 1965. המחזה עובד לסרט הנושא את אותו שם בשנת 1969.
במחזה מדובר על השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, בכפר גרמני שנמצא בבוואריה התחתית.
אבּרם ההומוסקסואל מגיע לכפר בעקבות אמו, ברברה.
הוא מחפש עבודה ומוצא אותה אצל מריה האיכרה, אם לילד אוטיסט וחברה של פולקר.
אברם מנסה להשתלב בחברה על ידי ניהול מערכת זוגית עם טונקה, הנחשבת לזונת הכפר.
עם הזמן תושבי הכפר עורכים פוגרום בביתה של מריה.
אברם מגיע למצב אינטימי עם רובו, הילד האוטיסט של מריה.
אברם נפרד מטונקה, וכשהיא אינה מוכנה לקבל זאת ומאיימת לספר כל הכפר על נטיותיו המיניות, הוא רוצח אותה.
כל הכפר יוצא לצייד אחרי אברם, מסגיר אותו ומקבל את כספי הפיצויים.
ביים ותרגם את המחזה, פרופ' תום לוי, במסגרת החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1981.
יורם פאלק ביים בבית צבי, בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, בשנת 1985.
מיכה לבינסון ביים את המחזה בתרגום תום לוי, בתיאטרון באר שבע, בשנת 1987.
יצחק נאמן (בבי), ביים, בתרגום הנ"ל, במסגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 1989.
כפיר אזולאי ביים, בתרגום הנ"ל, בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב בשנת 2007.
תמול שלשום הוא רומן מאת ש"י עגנון שפורסם בשנת 1945. הרומן עוסק בחיי גיבור הספר, יצחק קומר, החל מעלייתו לארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה ועד מותו (השנים המדויקות אינן מצוינות ברומן, אך לפי תוכנו, עלילתו מתרחשת בשנים 1908–1911).
הרומן הוא מהנחשבים ביותר של עגנון, ויש אף מי שאומרים שהוא החשוב ביותר שנכתב בעברית.
ברומן מתאר עגנון שלל דמויות מאוכלוסיית ארץ ישראל: בני היישוב הישן, איכרים בני העלייה הראשונה, חלוצים בני העלייה השנייה, חרדים שעלו בזקנתם ועוד.
מהם שמתוארים בקצרה ומהם שמתוארים בפירוט ניכר.
מתיאורים אלה ניתן ללמוד רבות על חיי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה.
לאורך הרומן נגלים קשייו של יצחק קומר, הגיבור, למצוא פרנסה, למצוא אהבה, ולמצוא מקום מגורים.
לאורך הרומן נד יצחק קומר בין יפו לירושלים מספר פעמים, כאשר באחת הפעמים מוזכרת הקמתה של העיר תל אביב.
נדודים אלו מסמלים את לבטיו של קומר בין העולם הישן לעולם החדש, בין דתיות לחילוניות, ובין חיים גלותיים לחיים ציוניים.
כמו רבות מיצירותיו האחרות של עגנון, כולל הרומן התייחסויות לתנ"ך, לספרות החכמים על רבדיה השונים, ולספרות החסידית והעממית היהודית לדורותיה.
יצחק קומר, צעיר עני המתגורר בשבוש עולה לארץ ישראל במהלך העלייה השנייה.
לאחר נסיעה של שלושה ימים ברכבת לטריאסט והפלגה של עשרה ימים, הגיע ליפו.
הוא מדבר עברית בהגייה אשכנזית השונה משפת בני המקום המדברים בהגייה ספרדית.
הוא מחפש עבודה במושבה, אך האיכרים מעדיפים פועלים ערבים על פועלים יהודים.
במושבה הוא מתיידד עם רבינוביץ, ולאחר שנואשו מלמצוא עבודה חזרו שניהם ליפו.
יצחק מוצא פרנסה כצבע, ומעיר על כך המספר: "באמת לא עלה לארץ ישראל אלא לעבוד את אדמתה, אלא מאחר שהארץ לא רצתה תפס אומנות זו של צבע." הוא התיידד עם "הרגל המתוקה" (כינויו של יוחנן לייכטפוס) ששיפר את כישורי הצביעה שלו.
משמצא פרנסה, שכר לו חדר ביפו.
בדומה לחבריו, יצחק פרק עול תורה ומצוות: "לא הלך לבית הכנסת ולא הניח תפילין ולא שמר את השבת ולא כיבד את המועדות.
בתחילה עשה חילוק בין מצוות עשה ובין מצוות לא תעשה.
נזהר היה שלא לעבור על לא תעשה ומתרשל במצוות עשה.
לבסוף לא הבחין בין עשין ללאווין, ואם נזדמן לו לעבור על אחת ממצוות לא תעשה לא היה חושש."
לאחר שרבינוביץ, שמצא עבודה ביפו כמוכר בחנות, נוסע לאירופה, יצחק, שמימיו לא קיים קשר עם נשים, מתיידד עם חברתו של רבינוביץ, סוניה צוויירינג.
"מהלכים להם יצחק קומר וסוניה צוויירינג, משום שהוא חברו של רבינוביץ והיא חברתו של רבינוביץ." בהמשך התהדקו הקשרים בין יצחק וסוניה, והם הרבו לבלות יחדיו.
לאחר שסוניה צמצמה את קשריה אתו, עזב יצחק את יפו ועבר לירושלים, ובה שכר חדר ב"בית המשומד", וכעבור זמן מה עבר לחדר ששכר בשכונת זיכרון משה.
בתחילה המשיך בקשר מכתבים עם סוניה, אך גם קשר זה דעך.
יצחק התיידד עם הצייר שמשון בלויקוף, שלימד אותו לצייר שלטים לפרנסתו.
מותו של בלויקוף ציער מאוד את יצחק, ולהפגת יגונו הלך אל הכותל המערבי.
בעת שיצחק צבע לוח הקדשה בשכונת הבוכרים הגיע אליו כלב חוצות, ויצחק צבע על עורו את המילים "כלב משוגע".