tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתכננים התלבטו לגבי סוג החימוש שבצריח, אולם הגעת משלוחי הנשק מצ'כיה פתרה את ההתלבטות ונקבע למקלעי אמ.גה.
37 (בזה) בצריח המסתובב ואמ.
כלים אלה היו בפלוגה שהשתתפה בהתקפה על לטרון במסגרת גדוד 79, חטיבה 7 .לאחר זמן קצר הותקנו גם בצריחים רק מקלעי אם-גי 34. תכנון הצריחים המקורי היה של צריח בעל צורה עגולה, אולם עקב קשיים טכניים נאלצו המתכננים לבנותם כמצולע בעל שמונה צלעות.
צורה זאת דרשה ריתוכים רבים שפגעו באיכות הפלדה.
לייצור צריחי 14 השריוניות הראשונות השתמשו באותן טבעות שיניים שחולצו משריוניות בריטיות שהושלכו לנחל אורן.
כבר בשלב ראשוני הופיעו מגבלות רבות: התקנת הגלגל הרזרבי מאחור גרמה לחשיפתו לפגיעות כדורים, חוסר ריפוד בתוך הצריח, פתיחה חלקית של דלתות הצריחים, חדירת תרמילי המקלעים לטבעות מיסבי הצריח, כויות מהתרמילים, ועוד.
למרות כל המגבלות האלה, נחשבו שריוניות הצריח למבשרות שינוי עמוק בשדה הקרב וכאלה המיישמות את עליונות הטכנולוגיה היהודית.
בסוף חודש מרץ 1948 הגיעה מארצות הברית אניה עם עשרים שריוניות במסווה של ייבוא מכונות חקלאיות.
השריוניות היו מסוג : סקאוט קאר M3.
השריוניות הועברו לשיפוץ והתאמה למפעלי מתכת כמו "הארגז" ואחרים בפיקוח שמ"ש (שרות המשוריינים) תחת פיקודו של ארקאדי ספרות.
עם סיום המנדט הבריטי והתחלת פלישת צבאות ערב ב-15 במאי, עדיין לא היו שריוניות מותקנות ומוכנות לפעילות מבצעית.
שריוניות הצריח נבנו על בסיס מספר סוגי שריוניות מתקופת מלחמת העולם השנייה: שריונית מתוצרת אמריקאיות מסוג Scout Car M3, על בסיס משאיות ה-GMC סיגרה וכן על בסיס שריוניות של המשטרה הבריטית מסוג Otter אוטר 1 G.M.
שריוניות ה- M3 היו במקור עם חלק עליון פתוח ללא צריח.
תוכנית השריונית של שמ"ש כללה סגירת הצד העליון, התקנת כנה למקלע קדמי מסוג MG34 לצד מושב הנהג, וכן בניית צריח מסתובב על הגג והתקנת מקלע נוסף בצריח.
חלק קטן של שריוניות הצריח נבנו על בסיס שריוניות מסוג אוטר (Otter GMC Canada Mk1) ששרתו במשטרה הבריטית.
חלק אחר נבנה על בסיס משאיות GMC וחלק על בסיס מרכבים של נ"נ ודודג', אולם רוב רובן נבנו על מרכב של רכב הסיור האמריקאי מסוג M3 וייט (Scout Car M3).
פרט לשני המקלעים צוידו השריוניות במכשירי קשר מסוג מק.
לפי תחזית הייצור היו אמורות 20 שריוניות לצאת מהיצור בחודש מאי.
הפעילות המבצעית הראשונה שלהן נעשתה על ידי גדוד 73 בפיקודו של חיים לסקוב בהתקפה על משטרת לטרון.
חטיבה שבע בפיקודו של שלמה שמיר והגדוד המשוריין - גדוד 73 הוקמו בחיפזון.
לפי התוכנית המקורית תוכננו בגדוד להיות שלוש פלוגות: אחת עם זחלמ"ים ושתיים עם שריוניות.
בפועל רק 9 שריוניות בפלוגה אחת של גדוד 73 (יותר מאוחר נקרא גדוד 79) לקחו חלק בהתקפה במסגרת "מבצע בן נון ב'" (ליל 30-31 במאי).
תקן הגדוד כלל שתי פלוגות שריוניות, בכל פלוגה שלוש מחלקות ובכל מחלקה שלוש שריוניות.
סך הכל 9 שריוניות בפלוגה ו-18 שריוניות בגדוד.
בפועל צוותו לכל שריונית 3 - 5 לוחמים בפיקודו של מפקד כיתה.
את תקני כוח האדם לגדוד המשוריין, כתב סגנו של חיים לסקוב ברוך פרידמן (ארז), שהיה המפקד היחידי בעל ניסיון קרבי בפיקוד והפעלת משוריינים וטנקים באותו הזמן בגדוד.
רק פלוגה אחת של שריוניות לקחה חלק בהתקפה הראשונה על לטרון.
הפלוגה השנייה לא סיימה את האימון וההצטיידות שלה.
השריוניות הראשונות סופקו לצבא במאי 1948. הקרב הראשון בו נטלו חלק היה ההתקפה על לטרון.
בקרבות מבצע דני (יולי 48) התברר שהן נחותות לעומת שריוניות האויב המצוידות בתותחים כמו שריוניות המרמון הרינגטון.
בסך הכל ייוצרו 71 שריוניות וייט.
רק בחודש יוני לאחר קרבות לטרון, בוצעו ניסיונות חדירות השריון שלהן כדי לבחון את מידת עמידותן לנשק קל.
כמו כן נבחנו אז יכולות התנועה והתפעול שלהן.
לאחר ההתקפה הכושלת של גדוד 82 המשוריין על עיראק אל-מנשיה (קריית גת) בה הוכחו המגבלות של טנקי ה-H-39 הוצ'קיס, הוחלט להוציאם משימוש.
3 תותחים פורקו מצריחי הטנקים האלה והותקנו בצריחי השריוניות.
היו אלה תותחים קצרי קנה בקוטר 37 מ"מ .
ייצור השריוניות נמשך וביולי הגיע מספרן ל-50, מהן 40 מסוג "וייט".
בשלב זה הן פעלו פרט לגדוד הממוכן 79 (מקודם 73) גם בגדוד המשוריין 82, גם בגדוד 9 של חטיבת הנגב וכן בחטיבות החי"ר.
נחיתותן אל מול השריוניות נושאות התותח מצאה ביטוי בדו"ח של גדוד 82 מקיץ 48. משלב זה ואילך החלה מגמה של ציוד הצריחים בתותחים.
מגמה זו התחזקה במיוחד לאחר קרבות עשרת הימים.
בגדוד 82 הייתה שריונית אחת עם תותח 2 ליטראות ובגדוד 79 שתיים.
המקור לתותחים היו כנראה תותחי שלל.
מקור נוסף לתותחים היו תותחי ה-37 מ"מ הקצרים שפורקו מטנקי ההוצ'קיס.
היתרון שלהן לעומת הטנקים היה במהירות התנועה וגמישות הפעלתן.
התפקידים שהוטלו עליהן בהמשך היו בעיקר סיורים, חסימות, אבטחה וכדומה.
אם נשפוט לפי הציפיות הראשונות, הרי שהשריוניות לא הצליחו לעמוד בציפיות אלה.
יחד עם זאת הן מילאו תפקידים משניים חשובים בשדות הקרב של תש"ח.
התקוות הגדולות שתלו בתחילת מלחמת העצמאות בשריוניות נושאות מקלעים התבססו על מחשבה של לחימה כנגד ערבים מקומיים.
עם פלישת צבאות ערב הסדירים ולאחר ההתקלויות הראשונות עם שריון האויב, נחשפה נחיתותן והתקוות הפכו לאכזבות.
למרות זאת הן היוו פתרון אופטימלי בתנאי מחסור ומיגבלות מדיניות והיוו ביטוי לשאיפות לעשות את המרב בכוחות עצמאיים ללא תלות מבחוץ.
במסגרת הארגון מחדש של צה"ל לאחר מלחמת העצמאות, נועדו השריוניות לשמש כרק"מ של פלוגות הסיור החטיבתיות במסגרת חטיבות החי"ר.
הכנסתן לפלוגות התעכבה משום שהן היו אמורות לעבור שיקום.
בסופו של דבר הן לא שוקמו והוצאו מהמערך.
לא ידוע מדוע צה"ל לא דאג לשמר לפחות שריונית אחת מסוג זה במוזיאון בתי האוסף של צה"ל שביפו.
בשנת 2009 הוחלט במוזיאון השריון שיש לעשות מאמצים על מנת לשמור ולהציג דגם אחד של שריונית כזאת.
היות שלא הושארה אף שריונית מסוג זה למזכרת, נרכש מרכב של שריונית כמו המקוריות מסוג M3 באנגליה.
המרכב הגיע לארץ עם חוסרים רבים.
עבודת השחזור בוצעה על ידי אמן המתכת שלום בלוך.
בקיץ 2009 סופקה השריונית המשוחזרת ומוצגת מאז לראווה במוזיאון השריון בלטרון.
שריונית אוטר (Otter LRC) היא שריונית קלה שיוצרה במפעלי ג'.
סי קנדה עבור הצבא הקנדי והבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה תחת השם: Otter GMC Canada Mk1. היא נקראה גם: Otter LRC.
השריונית נבנתה על בסיס מרכב של CMP 15 במטרה לספק לצבאות בנות הברית שריוניות סיור קלות.
השריונית פותחה על ידי חברת גנרל מוטורס קנדה כתחליף קנדי לשריונית הבריטית מסוג האמבר.
בשנים 1942-1945 יוצרו 1761 יחידות משריונית זו במפעלי Oshawa ליד טורונטו שבאונטריו.
החימוש התבסס על רובה נגד טנקים מסוג בויס ומקלע קל מסוג ברן שהותקן בצריח קטן פתוח.
ככלל, זו הייתה שריונית קלה במשקל ובחימוש בהשוואה לכלי רכב אחרים מאותה תקופה.
השריון הדק שלה אפשר הגנה רק כנגד נשק קל.
השריונית שרתה את הכוחות הקנדים בחזית האיטלקית ובחזית בצפון מערב אירופה.
והופעלה גם על ידי מספר יחידות בריטיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופעלו השריוניות על ידי הצבא ההולנדי בפעולותיו בדיכוי המרד באינדונזיה, הופעלה על ידי יחידות המשטרה הבריטיות בפלשתינה בתקופת המנדט הבריטי וכן על ידי הלגיון הירדני בירדן.
השריונית הייתה בשימוש נרחב על ידי כוחות המשטרה הבריטים בארץ ישראל.
לקראת סיומו של המנדט החלה יחידת הרכש של ארגון ההגנה בניסיונות שונים במטרה להשיג בכל דרך שהיא שריוניות.
בשבועות האחרונים של המנדט ריכזו הבריטים כלי נשק ואמצעי לחימה רבים בחיפה ובעיקר במחסני נמל חיפה לקראת פינויים.
שתי שריוניות שצוותיהן ירדו בתאריכים שונים לשחות בים בחוף בת גלים, נגנבו מתחת לאפם.
שריונית שלישית נגנבה מחייל וקצין בריטי שהחנו אותה ברחוב העצמאות (אז רחוב המלכים) ונכנסו לקיוסק לרוות את צמאונם בכוס בירה.
שריונית רביעית נרכשה במרמה תמורת 1000 לא"י והוברחה על ידי חייל בריטי בשם ג'אף שהיה נשוי ליהודיה מבסיס בריטי בירושלים לקריית ענבים..
סך הכל נגנבו כ-10 שריוניות.
רובן על ידי אנשי ארגון ההגנה ומיעוטן על ידי ארגון האצ"ל.
השריוניות שנגנבו על ידי ההגנה, הועברו לבסיס יחידת שרות המשוריינים במרכז, שם שופצו על ידי אנשי היחידה.
הותקנו בהן מכשירי קשר מסוג מק.
19, בחלקן העליון הוסיפו צריח קטן מתומן (בן 8 צלעות) מסתובב בו הותקנה מכונת ירייה מסוג מג.
34. מקלע נוסף מאותו הסוג הותקן בעמדת המפקד שליד הנהג.
השריוניות המשופצות סופקו למספר חטיבות, אולם אין מידע מדויק לאיזה חטיבות ובאיזה כמויות.
מתמונות פעילות החטיבות השונות זוהו שריוניות אלה בשימוש חטיבה שבע וחטיבת הנגב, פלמ"ח.
בחטיבה שבע צוותו השריוניות השונות בשתי פלוגות בגדוד 73 המשוריין תחת פיקודו של חיים לסקוב: פלוגה א' ופלוגה ב'.
כל פלוגה הכילה שלוש מחלקות כאשר בכל מחלקה הייתה שריונית אחת עם צוות של שלושה לוחמים ושתים עם צוות של ארבעה וחמישה.
היות שידוע שהשריונית הופעלה על ידי צוות בן 3 לוחמים ואילו שריונית מסוג וייט הכילה יותר, הרי מכאן המסקנה שהיו כנראה בכל פלוגה לפחות שלוש שריוניות מסוג אוטר, ובסך הכל שש שריוניות.
שאר השריוניות היו מסוג וייט.
בשריונית מספר 10624 הותקנו שני סוגי מקלעים: בצריח מקלע M1919 בראונינג ובתא המפקד מקלע מג.
בשריונית מספר 3035 הותקנו שני מקלעים מסוג בראונינג "0.3, מקלע נדיר בצה"ל באותה תקופה.
בשתי השריוניות הותקן בצריח פריסקופ שאפשר ירי מתוך הצריח ללא חשיפה לאש האויב.
שריונית הסיור דיימלר המכונה גם דיימלר דינגו (על שם כלב הבר האוסטרלי דינגו) הייתה רכב משוריין קל תוצרת הממלכה המאוחדת שהייתה בשימוש נרחב בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעיקר למטרות סיור ותצפית.
הייתה זו שריונית בעלת הנעה כפולה (4X4), עם שני אנשי צוות, קלה ומהירה יחסית, ששמשה למגוון יחידות.
השריונית נחשבה מוצלחת והמשיכה לשרת עשרות שנים לאחר המלחמה.
הצורך בשריונית קלה עבור הצבא הבריטי הוביל בשנת 1938 להוצאת מפרט על ידי משרד המלחמה הבריטי לשריונית סיור קלה.
שלוש חברות בריטיות הגישו למשרד המלחמה את הצעותיהן: חברת אלויס (Alvis), בי.
מתוך הצעות אלה נבחרה הצעתה של חברת BSA.
הייצור עצמו הועבר לחברת דימלר (Daimler) שהייתה חברת בת של קונצרן BSA שעסקה בייצור מכוניות ומשאיות.
השריונית נקראה בשם דימלר סקאוט, אולם נודעה בציבור בשם הנפוץ: "דינגו" שהיה שם הדגם שהוצע על ידי חברת אלויס.
הדינגו נחשבה כשריונית הבריטית הטובה ביותר שיוצרה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא פותחה במטרה לסייר, לאתר ולהודיע ליחידות השריון על נוכחות שריון אויב.
היא הייתה בעלת צללית נמוכה יחסית, מהירה, זריזה ומוגנת היטב בחזית בזכות השריון הקדמי בעובי 30 מ"מ, שהיה יוצא דופן לתקופה.
אחד החידושים והיתרונות הטכנולוגיים שלה הייתה מערכת ההילוכים שכללה תיבת הילוכים עם בורר מיוחד (Preselector Gearbox) וכן כללה גלגל תנופה שפעל על שמן.
חידוש זה העניק לשריונית יכולת תנועה קדימה ואחורה בכל חמשת ההילוכים.
בדגם הראשון הייתה מערכת ניהוג לכל ארבעת הגלגלים, אולם חידוש זה נזנח בדגם השני היות שנהגים חסרי ניסיון התקשו בנהיגת השריונית.
על אף שמתחת למרכב שלה היה לוח פלדה שהותקן במטרה לאפשר נסיעה מעל למכשולים קטנים, הייתה השריונית פגיעה מאוד למוקשים.
לא היה בה גלגל רזרבי, אולם הדבר לא היה ממש חיוני היות שהגלגלים שלה לא היו פניאומטיים אלא עשויים מגומי מלא שאפשרו נסיעה גם ללא אוויר.
למרות גלגלי הגומי הקשיחים לכאורה, הייתה הנסיעה בה נעימה וחלקה הודות למערכת בולמי זעזועים עצמאית.
לשני אנשי הצוות היו כיסאות מסתובבים שאפשרו להם לנהוג לשני הכיוונים, וכן לאיש הצוות השני להפעיל בנוחיות מכשיר קשר מק.
המנוע שלה פעל בשקט רב.
מכשיר הקשר כלל שני מכלולים: מכלול A שאפשר שידור בקוד מורס ובדיבור למפקדה לטווח של עד 40 ק"מ, ומכלול B שהיה לדיבור בלבד ליחידות השריון הקרובות.
MK-I - דגם ראשון עם מערכת היגוי לארבעה גלגלים וגג נפתח בהחלקה בתוך מסילה.
MK-1B - תוספת של קירור מנוע בנסיעה לאחור.
MK-II - הנעה באמצעות שני גלגלים קדמיים.
MK-III - גג מתכת הוחלף לגג ברזנט.
תוספת של אטימת מנוע למים.
הוספת צינורות לשיגור רימוני עשן.
מסך כל חמשת הדגמים נבנו 6,626 שריוניות מסוג דינגו.
מתוכן נותרו במוזיאונים ובאוספים פרטיים כ־57 יחידות.
לינקס סקאוט (Lynx Scout Car) - חברת פורד קנדה ייצרה בוינדזור שבאונטריו שריונית זהה חיצונית בשם "לינקס".
בעוד שמנוע הלינקס היה חזק יותר לעומת המנוע של הדינגו, הרי מערכות הממסר והקפיצים היו באיכות נמוכה יותר.
הדגם הראשון נבנה בדומה הדינגו, ללא גג קשיח, ואילו לשני הוסף גג קשיח.
סך הכל נבנו משני הדגמים 3,255 יחידות, מתוכם נותרו בעולם, במוזיאונים ובאוספים פרטיים, כ־26 יחידות.
אוטובלינדה לינס (Autoblinda Lince) - רכב דומה לדינגו שפותח ויוצר על ידי חברת לנציה האיטלקית.
בשנים 1943–1944 נבנו 250 יחידות ששימשו את הצבא האיטלקי והגרמני.
שריונית הדינגו הוכנסה לשימוש מבצעי ראשון עם הדיוויזיה המשוריינת הראשונה והדיוויזיה הרביעית במסגרת חיל המשלוח הבריטי לצרפת במערכה על צרפת בתחילת מאי 1940. מאות כלי רכב ננטשו על ידי חיל המשלוח הבריטי בדנקרק.
מתוכם הושמשו כ-200 כלי רכב ושרתו בעיקר כרכבי פיקוד בצבא הגרמני.
השריונית סופקה על ידי הבריטים לצבא המצרי שעשה בה שימוש נרחב בתקופת מלחמת העצמאות.
כך למשל בהתקפת הצבא המצרי על יד מרדכי ב-23 במאי נעו חיילי חיל הרגלים המצרי בעקבות השריוניות ששמשו להם מחסה מאש הנשק הקל של המגינים.
שריון קדמי זה, שהיה עבה בהרבה לעומת זה של שאר השריוניות מסביר כנראה את העובדה שחיילי החי"ר המצריים נעו בעקבותיהן בביטחון יחסי והתקרבו בחסותן לגדרות החיצוניות של הקיבוץ ללא חשש להיפגע מאש הנק"ל של המגינים.
עדות חותכת לשימוש בשריוניות אלה בקרב זה נמצאה בסרט מתוך ארכיון הצבא המצרי שנעשה לצורכי הסברה ונמצא בעזה שננטשה על ידי הכוחות המצריים ב-1956 לאחר מבצע קדש.
שימוש בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה
הצלחתה של השריונית ככלי סיור קל, קטן, נייד וזריז, הביאה לשימוש רב בה עד 1952, אז הוכנסה לשימוש שריונית מתקדמת יותר מסוג דיימלר פרט (Daimler ferret) ("חמוס").
באמצע שנות ה-70 הייתה עדיין בשימוש במספר ארצות כמו: קפריסין, פורטוגל סרי לנקה מלזיה וכנראה גם בהודו.
צבא ניו זילנד הפעיל 84 שריוניות סימן 2 בשנים 1943–1962.
כלי רכב ששרדו ברחבי העולם
ארץ במוזיאונים וארגונים פרטייםסך הכל י"ח הולנד 1 1 ישראל 3 3 קנדה 4 1 5 דרום אפריקה 1 1 הודו 2 2 מלזיה 3 3 אוסטרליה 1 10 11 סך הכל 26 יחידות
שריונית היא טנדר עם שריון קל, כך שהוא חסין בפני ירי נשק קל.
השריונית נעה על גבי גלגלים, ולעיתים היא חמושה במקלעים או תותח קטן.
לרוב השריונית משמשת למטרת סיור, אבל לא לקרבות גדולים.
השריוניות הראשונות בעולם הופיעו בשלהי המאה ה-19 (רכב קרבי ממונע), אבל נהפכו לנפוצות רק עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
השריוניות היו נפוצות עד אחרי מלחמת העולם השנייה, ובהדרגה הוחלפו בנגמ"שים כבדים יותר, חלקם זחליים וחלקם אופניים (כלומר: נעים על גלגלים עטויי צמיגים).
בארץ ישראל, חיילי המנדט הבריטי הפעילו שריוניות, ומאוחר יותר, במלחמת העצמאות, הן צה"ל והן הכוחות הערביים הפעילו שריוניות.
השריוניות הופעלו כתחליף לטנקים תקניים, מאחר שהיישוב העברי לא היה מצויד בטנקים ערב פרוץ המלחמה.
אחרי מלחמת העצמאות, כאשר צה"ל רכש כמות מספקת של טנקים דוגמת ה-M4 שרמן, הוצאו השריוניות משירות.
בגדוד סיור 135 שפעל תחת מפקדת גייסות השריון, בשנות ה-50 של המאה ה-20, השתמשו בשריוניות מדגם .
ב-1966 הקים צה"ל מחדש כוח שריוניות, סיירת דוכיפת, במסגרת חטיבת הצנחנים.
זו הפעילה שריוניות מדגם פאנהארד AML במשך מספר שנים, ולקחה חלק משמעותי בקרבות של פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים, במבצע תופת ועוד.
בימינו לחיל הרגלים של צה"ל יש שריוניות אחדות, למשל הזאב והפנתר.
שריון לוחות מקסימיליאן הוא מונח מודרני לסגנון של שריון לוחות גרמני מתחילת המאה ה-16, שכנראה הופיע לראשונה בשריון לוחות שהוכן עבור מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
השריון מאופיין בקסדת ארמט (Armet) וקסדות דומות עם מגן עיניים (visor) מתרומם; רכסים (fluting) צרים ומקבילים בצורה דמוית מניפה המכסים את רוב חלקי השריון); חריטות; עיצוב הנלקח מתגליפים; שריון קיראס (שריון חזה, בטן וגב) חד במותניים וסבטון (מעין נעל משוריינת) בעלת קצה מרובע.
לפי גרסה אחרת, שם השריון קשור דווקא למקסימיליאן השני, שכן שריון המקסימיליאן האחרון הוכן במיוחד עבורו ב-1557, כ-17 שנה אחרי שיצא משימוש כללי.
השריון תוכנן כדי לחקות את הביגוד מלא הקפלים שהיה אז אופנתי באירופה.
צו האופנה שהתפתחה במאה ה-15 באירופה היה להכין שריון שלא רק סיפק הגנה מרבית, אלא גם היה יפה מבחינה חזותית.
שריון מקסימיליאן שילב את סגנון השריון המעוגל של איטליה עם סגנון הרכסים הגרמני.
לא כל שריון שנעטה על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה שריון בסגנון מקסימיליאן.
השריון המפורסם ביותר שנעטה על ידי מקסימיליאן היה שריון לוחות גותי, שנעטה על ידו כאשר היה נסיך צעיר ומאוחר יותר הוצג כמתנת חתונה מכובדת לדודו זיגמונד.
מקסימיליאן הראשון נהפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1493 ומת ב-1519, אך שריונות מקסימיליאן קלאסיים ידועים מ-1515 ועד 1525, ושריון בעל צורה דומה אך עם פחות רכסים שהיו גם שונים יוצר עוד ב-1500.
דגמים מוקדמים של שריון מקסימיליאן - שהיו חסרי רכסים ורכסים בסגנון wolfzähne ("שיני זאב"), השונים מהרכסים של שריון מקסימיליאן קלאסי - וניתן היה לעטותם עם קסדת סאלט (האופיינית לשריון הגותי) נקראים שריון "שוט-זוננברג" (Schott-Sonnenberg) על ידי אוקשוט (Oakeshott).
שריון מסורתי זה היה בשימוש בשנים 1500–1520 ואילו שריון מקסימיליאן אמיתי היה בשימוש בשנים 1515–1525. היסטוריונים אחרים לא מפרידים לחלוטין בין סגנון שוט-זוננברג לסגנון מקסימיליאן.
שריון איטלקי "alla tedesca" (דמוי גרמני)
שריון "alla tedesca" (דמוי-גרמני) איטלקי היה שריון איטלקי מהשנים 1500–1515 עם רכסים ולוח חזה בצורת שריון מקסימיליאן.
הוא כלל מגני אגן ורגליים (tassets) שנמשכו עד הברכיים ונלבש עם קסדת סאלט עם מגן עיניים.
סוג זה של שריון נחשב בידי אוקשוט כסוג של שריון שוט-זוננברג שהוכן על ידי איטלקים עבור השוק הגרמני.
קווים מקבילים לשריון kastenbrust מאוחר
אוקשוט טוען ש: "זה מעניין לגלות שצורת הקיראס של סגנון שוט-זוננברג הייתה נחזתה בגרמניה כחצי מאה מוקדם יותר לפני שהיא הופיעה באופן אמיתי.
מספר דמויות על מצבות וציורים מ-1400–1500 מראים לוח חזה מעוגל ביותר דמוי בולבוס - כפי שאמרתי (עמוד 82), זה היה לעיתים קרובות אלטרנטיבה לסגנון Kastenbrust המרובע."
שריונות כאלה מהחצי הראשון של המאה ה-15 מופרדים על ידי אוקשוט משריון kastenbrust כשריון alwite.
ברם, היסטוריונים אחרים מתייחסים לשריון זה כאל סוג של שריון kastenbrust.
שריון מרוכב הוא מיגון לרכב קרבי משוריין וכלי רכב אחרים שמורכב מלוחות שריון העשויים ממספר שכבות של חומרים מרוכבים, סגסוגות מתכתיות וחומרים אחרים, כגון חומרים קרמיים, פלסטיק ואף חללי אוויר.
השריון המרוכב שוקל פחות משריון פלדה (אם כי לעיתים תופס יותר נפח) ומספק הגנה שוות ערך לפלדה או טובה יותר.
ניתן לתכנן שריון מרוכב כך שיהיה קל יותר וחזק יותר משריון פלדה, טיטניום או אלומיניום המסורתיים, אך בדרך כלל הוא יקר יותר.
רוב טנקי המערכה המודרניים ממוגנים בסוג של שריון מרוכב, כאשר הרכב השריון המדויק משתנה ממדינה למדינה ונחשב לסוד צבאי.
לעיתים, גם כלי רכב קלים יותר ממוגנים בשריון מרוכב.
השריון המרוכב תוכנן להתמודד בעיקר עם רקטות וטילי נ"ט עם ראש קרבי בעל מטען חלול: רקטות נ"ט קלות יותר יכולות להגיע לחדירה של כ-700 מ"מ פלדה הומוגנית ואילו טיל נ"ט מודרני יכול לחדור למעלה מ-1000 מ"מ של פלדה הומוגנית, אחרי חדירת מיגון ריאקטיבי.
בישראל מפתחים ומייצרים שריון מרוכב הגופים הבאים: צה"ל, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, התעשייה הצבאית ופלסן סאסא.
בפוליטיקה, שִרְיוּן הוא הבטחת מקום ברשימתה של מפלגה המתמודדת בבחירות לנציגיה של מפלגה מסוימת המתמודדת במסגרת אותה רשימה, למגזר מסוים, לאדם מסוים או לבעל תפקיד מסוים.
שריון מקומות לנציגיה של מפלגה נעשה כאשר הרשימה מאגדת בתוכה מספר מפלגות השומרות על מעמד ומוסדות עצמאיים.
רשימת ישראל אחת, שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-15, התבססה על מפלגת העבודה, אך מספר מקומות ברשימתה שוריינו לנציגי מפלגות גשר ומימד שהתמודדו עמה ברשימה משותפת.
בבחירות לכנסת ה-14 שוריינו ברשימת הליכוד מקומות למפלגות גשר וצומת.
שריון מקום למגזר מסוים נועד להבטיח כי מגזרים שונים באוכלוסייה יזכו לייצוג ברשימת המפלגה.
מפלגות המנהיגות בחירות מקדימות, דוגמת הליכוד או העבודה, שריינו ברשימותיהן במערכות בחירות שונות מקומות לנשים, עולים חדשים, מיעוטים או נציגי המחוזות השונים של המפלגה.
למשל, בבחירות לכנסת ה-18 שריין הליכוד, בין היתר, את המקום ה-22 ברשימתו לנציג מחוז הצפון ואת המקום ה-23 לנציג המיעוטים, ואילו בעבודה שוריינו, בין היתר, המקום ה-12 לנציג המושבים והמקום ה-13 לנציג הקיבוצים.
במקרים מסוימים החליפה המפלגה את השריון בשיטה אחרת - הבטחת ייצוג.
לפי שיטה זו, לא מוקצה מקום מסוים לבן המגזר המסוים, אלא נקבע כי רק אם לא ייבחר אף מועמד מאותו מגזר במקום גבוה יותר מהמקום שנקבע, יוקצה המקום למגזר.
שריון מקום לאדם מסוים נעשה משיקולים פוליטיים פנים-מפלגתיים.
מפלגת קדימה שריינה את המקום השני ברשימתה בבחירות לכנסת ה-18 לשאול מופז, העבודה שריינה לשמעון פרס את המקום השלישי ברשימתה בבחירות לכנסת ה-16 והליכוד שריין את המקום השני ברשימתו בבחירות לכנסת ה-17 לסילבן שלום.
לעיתים משוריין מקום מסוים לאדם בשל תפקיד שהוא נושא בו.
מקובל כי יו"ר המפלגה אינו מתמודד בבחירות מקדימות על מקום ברשימה, והוא מוצב במקום הראשון בה.
באופן מסורתי, שריינה מפלגת העבודה את המקום השביעי ברשימתה למזכ"ל המפלגה, ובעבר שריינה גם מקום למזכ"ל ההסתדרות.
שְׂרָיָה (יאיא) עופר (28 בינואר 1952 - 11 באוקטובר 2013) היה קצין בצה"ל, מפקד גדוד שקד וממקימי יחידת שלדג.
נרצח בביתו שבכפר הנופש ברוש הבקעה שבצפון בקעת הירדן.
שריה עופר נולד בחיפה לחוה ודוד עופר, לימים ניצב במשטרת ישראל.
בנערותו למד בגימנסיה רחביה (במחזור שסיים ב-1970) והיה פעיל בתנועת הצופים.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת חרוב.
בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ושירת בבקעת הירדן בתקופת המרדפים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים היה מפקד בבית ספר למ"כים ויצא עם צוות של מפקדים למלחמה בגזרת סיני.
לאחר המלחמה השתחרר מצה"ל, בעקבות נפילתו של אחיו הבכור, והיה חקלאי.
בשנת 1979 חזר לצה"ל ונמנה עם מקימי יחידת שלדג.
לאחר מכן כיהן במספר תפקידים, בהם: מפקד פלוגה בקורס קציני חי"ר בבית ספר לקצינים, בה"ד 1; מפקד גדוד שקד, ובתפקיד זה השתתף בפינוי ימית בשנת 1982. במלחמת לבנון הראשונה לחם כמפקד גדוד שקד בגזרה המזרחית; כשהקימו מחדש את חטיבת גבעתי כיהן כסגן מפקד החטיבה (בעת שמפקדה היה יהודה דובדבני).
לאחר שחרורו מצה"ל הקים בשנת 1988 את חברת הדלק ד.ג.ש.
בשנת 1998 הקים את כפר הנופש ברוש הבקעה בצפון בקעת הירדן.
כפר הנופש נסגר לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה באוקטובר 2000. בתחילת המאה ה-21, לאחר שעסקיו כשלו, שקע בחובות, ונעזר בדודו, איש העסקים יולי עופר.
בשנת 2003 הועמד לדין על עבירות מס וזוכה מרוב האישומים נגדו.
בשנת 2008 הורשע בהדחה בחקירה ושיבוש מהלכי משפט, ונדון לשישה חודשי עבודות שירות, שנת מאסר על תנאי וקנס בסך 20 אלף ש"ח.
בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר 2013 שמע רעשים בחצר ביתו שבאתר "ברוש הבקעה" שבצפון בקעת הירדן.
הוא יצא מסף הדלת, ושם הותקף למוות בגרזנים על ידי שני מחבלים פלסטינים.
אשתו ברחה ונפצעה קל במהלך בריחתה.
שריה עופר הובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
שני רוצחיו נלכדו כעבור יומיים על ידי השב"כ, וכעבור כחודש פרסם השב"כ שהרצח נעשה על רקע לאומני.
ב-2025, החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר אותו בעסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
אביו, דוד עופר, היה ניצב במשטרת ישראל ואחיהם הבכור של אנשי העסקים סמי ויולי עופר.
אחיו הבכור של שריה עופר, רב-סרן , היה טייס קרב.
הוא נהרג במלחמת יום הכיפורים, כאשר מטוסו, מדגם A-4 סקייהוק, הופל מעל רמת הגולן ב-11 באוקטובר 1973.
בינואר 1973 נישא לאסתר לבית קליין (בתו של פרופ' הלל קליין), ולזוג נולדו חמישה ילדים.
בני הזוג התגרשו בשנת 2010. נישא בשנית, למוניק, והתגורר איתה בברוש הבקעה עד ליום הירצחו.
שריונית דיימלר היא רכב קרבי משוריין נושא תותח קל תוצרת מפעלי דיימלר באנגליה.
שירתה בהצלחה רבה בתקופת מלחמת העולם השנייה ונשארה בשרות עד סוף שנות החמישים.
תוכננה במקור למטרות סיור, מודיעין אבל הוכיחה את עצמה גם בתפקידי שיטור כטנק על גלגלים.
שריונית הדיימלר פותחה על ידי אותו מפעל במקביל לפיתוח שריונית הסיור הקלה - דיימלר דינגו.
היא יוצרה בעיר בירמינגהאם במפעל BSA (Birmingham Small Arms).
נבנתה כשריונית עם יכולות גדולות מאחותה הקטנה- דינגו ולכן צוידה במנוע גדול יותר, בצריח עם תותח זהה לזה של טנק הטטרה מסוג סימן 7, תותח 2 ליטראות מהיר ירי בקוטר 40 מ"מ.
שריונית זו נחשבה לרכב הסיור הבריטי הטוב ביותר שייוצר באנגליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המנוע בן 95 כ"ס הותקן מאחור והפעיל את הגלגלים באמצעות גלגל תנופה מסוג וילסון שנחשב למתקדם ביותר לתקופה.
בעקבות ניסיון רע שהצטבר עם שריונית הסיור הקלה מסוג דינגו בה נוסה לראשונה הנעה נפרדת לארבעת הגלגלים, הוחלט לוותר על הטכנולוגיה הזאת.
הדגם הניסיוני הראשון יוצר בשנת 1939 אולם בעיות שנבעו ממשקל ייתר שהשפיעו על העברת הכוח, גרמו לעיכובים ולהתחלת ייצור שוטף רק באמצע שנת 1941.
בסך הכול ייוצרו 2,694 יחידות.
השריונית צוידה במערכת קפיצים עצמאית ונפרדת לכל גלגל.
מערכת זו יחד עם הנעה של כל ארבעת הגלגלים הביאה לעבירות גבוהה.
נעשה בה שימוש בתיבת הילוכים מתקדמת מאוד מסוג אפיסייליק שאפשרה לרכב להגיע ליחס העברה נמוך בהילוכים נמוכים של 1:2. המבנה המאסיבי בשילוב אמינות ואיכות הפכה אותה לרכב האמין ביותר למטרות סיור אלים ומודיעין.
השריונית הייתה בשימוש נרחב בחזית צפון אפריקה ובמדבר המערבי.
הן שרתו את רגימנט ההוסרים ה-11 ואת יחידות היומנארי מדבנשייר.
כמו כן פעלו בחזית האירופאית ומספר לא רב הגיע ופעל גם בדרום מזרח אסיה.
מבנה ארגוני אופייני של יחידת סיור (במיוחד בחזית האירופאית) כלל 2 שריוניות קלות מסוג דינגו ו-2 שריוניות כבדות מסוג דיימלר.
על מנת לשפר את ביצועי התותח שלהן, צוידו חלק מהן במתאם מיוחד שפותח מסוג "ג'ון הקטן".
מתאם זה פעל על בסיס העיקרון של "קדח לחוץ" (Squeezbore).
הכנסת המתאם הביאה להגדלת כושר החדירה של פגזי התותח ואיפשר להם לחדור גם את שריון הטנקים הגרמניים בצדדיו ובאחוריו.
לאחר מלחמת העולם היו השריוניות בשימוש נרחב על ידי יחידות המשטרה הקולוניאלית הבריטית ברחבי האימפריה כולל בארץ , הן נותרו בשימוש עד שנות ה-60.
בעיראק הייתה ב-1948 חטיבת שריון שכללה 120 שריוניות, רובן מסוג דיימלר והאמבר IV, כ־70 מהן נשאו תותחי 2 ליטראות ו-6 ליטראות.
מלחמת האזרחים בסרי לאנקה 1983–2009
סימן I CS - החלפת תותח לקוטר 76 מ"מ
סימן II - צריח משופר, שיפור התקן התותח, מצנן מנוע משופר, שינוי ושיפור פתח מילוט לנהג, הכנסת מתקן לרימוני יד לצריח ושיפור התקנים לשיגור פצצות עשן
דגם SOD - דגם פיקודי ללא צריח
בשנים האחרונות של המנדט הבריטי שקדמו לפריצת מלחמת העצמאות, הפעילו הבריטים את השריוניות בעימותים רבים.
אחד הבולטים היה בכפר בית דראס.
מספר קטן של שריוניות נרכש על ידי ארגון ההגנה מהכוחות הבריטים.
בדרך כלל הבריטים מכרו ליהודים ציוד מלחמתי כזה שהיה בעל ערך מבצעי נמוך עקב מצבו הכללי.
הם גם העבירו שריוניות כאלה ישירות לידי הצבא המצרי.
במסגרת הסכם פורטסמות מינואר 1948 יצא במרץ 1948 משלוח שכלל 30 שריוניות לעיראק בשתי אניות בריטיות.
בפעם הראשונה שהתאפשר לקציני צה"ל לראות את השריונית מקרוב היה לאחר התקפת העונשין שביצע גדוד 53 של גבעתי על העיירה פאלוג'ה.
שיירת המשוריינים שחזרה מהכפר לכיוון מערב נעצרה ליד משטרת עיראק סוידאן.
המשטרה היוותה בסיס לסיורים של המשטרה הבריטית אותם ביצעו עם השריוניות האלה.
אותו בוקר ב-14 באפריל 1948 חנו שלוש שריוניות על הכביש הסמוך טרם צאתן לסיור.
שיירת המשוריינים התעכבה לידן והמג"ד יצחק פונדק יחד עם קצין החבלנים בן הדור נגשו לשוטרים הבריטים, פתחו עמם בשיחה ואף הורשו לעלות על השריונית ולבדוק אותה.
ב־20 באפריל 1948 תקפו מאות מערביי בית דראס תחת פיקודו של מנהיג הכנופיות אל-אפריקי את קיבוץ ניצנים.
מפקד גדוד 53 של גבעתי שהקיבוץ היה תחת אחריותו תקף למחרת היום את הכפר על מנת לאלץ את תושביו לעזוב את ניצנים ולשוב אל כפרם.
כפריי בית דראס הזעיקו את המשטרה הבריטית וזו שלחה מחלקה בת 3 שריוניות דיימלר נושאות תותחים לעזרת הכפר.
עם הגעתם פתחו מייד השריוניות באש תותחים ומקלעים לעבר לוחמי הגדוד וגרמו לנפגעים רבים.
עקב עוצמת האש הבריטית שלא היה ללוחמים כל נשק מקביל, נאלצו האחרונים לסגת תוך המשך האש הבריטית על הנסוגים והפצועים.
שלושה פצועים שלא ניתן היה לפנותם נתפסו על ידי ערביי הכפר, נרצחו והערבים התעללו בגופותיהם.
אחד האירועים הראשונים של הצד המצרי לשימוש בשריוניות אלה, היה ב-9 ביולי 1948. באותו יום פתחו המצרים בהתקפת נגד על כוחות חטיבת גבעתי שהחזיקו את משלט עיבדיס.
6 שריוניות כאלה יצאו ממשטרת עיראק סווידאן, עברו דרך היחידות שלהם בכפר בית עפה ומשם נעו לכיוון צפון בתקפם את משלט עיבדיס.
שְׂרָיָה בֶּן נֵרִיָּה היה משרי צדקיהו מלך יהודה.
שריה, בנו של נריה ונכדו של מחסיה, היה ככל הנראה אחיו של ברוך בן נריה ואם כך אבי סבו היה חלקיה.
במקרא נזכר תפקידו של שריה כ"שר מנוחה".
לדעת פרשני המקרא כוונת הדבר היא שהיה מביא אל המלך את האנשים הרוצים לתת לו מתנה וכך גם בתרגום השבעים ובתרגום יונתן.
או שהכוונה שהיה עם המלך בזמן מנוחתו.
במדרש נכתב על שריה שהיה נביא, והתלמוד אומר כי התנבא בסוף ימיו, בימי שיבת ציון.
בספר ירמיה נזכר שריה, לאחר שירמיה כותב על ספר אחד את כל נבואות הזעם על בבל, הוא פונה אל שריה המלווה את צדקיה המלך כשהלך לבבל, ומורה לו לקרוא בבבל את הספר, ולאחר שיסיים, שיקשור אבן על הספר, ויזרוק אותו אל נהר פרת.
לסיום מורה ירמיה לשריה לומר לאחר הטלת הספר למים;
ב"בית הבולות" שבעיר דוד נמצאה בולה (חותמת) ועליה הכיתוב בן שתי השורות .
הארכאולוגים יגאל שילה ופרופ' נחמן אביגד הסיקו כי מדובר בחותמו של שריה בן נריה.
במקום נמצאו גם בולות של שני אחיו, ככל הנראה - ("הסופר", בכתיב חסר), ו.
שריה בן עזריה היה הכהן הגדול האחרון בתקופת בית ראשון וכיהן עד לחורבנו ב-586 לפנה"ס.
שריה התייחס בין הכהנים בני צדוק.
בנו היה יהוצדק, נכדו היה הכהן הגדול יהושע לפי המובא בספר עזרא (ז, א), מוכח כי עזרא הסופר היה בנו.
נלכד לאחר פלישת הכשדים אל ירושלים, עם מחליפו צפניה, כנראה צפניה בן מעשיה, ואישים חשובים נוספים, על ידי נבוזראדן, והובא יחד איתם לנבוכדנצר מלך בבל ששכן ברבלה שבארץ חמת, שם הרג אותו נבוכדנצר.
שרידן סמית', OBE היא שחקנית, זמרת ורקדנית אנגלייה.
היא זכתה להכרה כשהופיעה בתפקידים קומיים בסדרות "שתי בירות וחבילת צ'יפס", "מרק אהבה", "גאווין וסטייסי", "מתבגרים" ו"בנידורם".
אחר כך שיחקה גם בדרמות כגון "גברת ביגס" עליו זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר, סרט הטלוויזיה "The 7.39" ובמיני-סדרה "סיליה" בה גילמה את דמותה של הזמרת סילה בלק.
בקולנוע השתתפה סמית' בסרטים "צלף בבניין", "קוורטט", "Powder Room", וב-"The Harry Hill Movie".
הופעת הבכורה של סמית' בתיאטראות וסט אנד הייתה בהפקה של תיאטרון מוזיקה הלאומי לנוער של המחזה "באגסי מאלון".
היא הופיעה גם במחזות המוזיקליים "אל תוך היער", "חנות קטנה ומטריפה", "לא רק בלונדינית" ו"מצחיקונת".
סמית' זכתה שנתיים רצופות בפרס אוליבייה.
ב-2011 עבור הופעתה בתפקיד אל וודס במחזה "לא רק בלונדיניות" זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במחזמר, וב-2012 על הופעתה בדמות דוריס במחזה "Flare Path" זכתה בפרס ההופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ב-2015 הוענק לסמית' תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום הדרמה.
סמית' נולדה באפוורת' שבלינקולנשייר, בתם של קולין ומרילין סמית'.
הוריה הופיעו כצמד בשם "הדלטונס" בשירי קאנטרי.
מגיל צעיר היא למדה מחול בבית הספר ג'ויס מייסון .
אחר כך למדה בבית הספר "South Axholme Community School" שם קיבלה ציון באמנויות הבמה, על אף שמעולם לא למדה בבית ספר למשחק.
בשנים 1995 עד 2001 הייתה סמית' חברה בלהקת תיאטרון המוזיקה הלאומי לנוער , והשתתפה בתפקיד ראשי בהפקות אחדות כגון "באגסי מאלון", "פנדרגון", ו"אל תוך היער".
אחר כך השלימה את השכלתה בקולג' ג'ון לגוט בסקות'ורפ שבלינקולנשייר.
היא שיחקה בתפקיד ג'נט בסדרה "שתי בירות וחבילת צ'יפס" החל מ-2001 עד שעזבה את הסדרה ב-2009. ב-2003 הופיעה בפרק "Immediate Care" בדרמה הרפואית "The Royal" בה גילמה צעירה החולה בלוקמיה.
ב-2004 השתתפה בפרק בסדרת הטלוויזיה "החברה הגבוהה" בתפקיד סוזי, מנקה בשדה תעופה שמתחזה לדיילת.
ב-2005 שיחקה בתפקיד אנג'י בפרק "Sex Actually" בתוכנית "The Comic Strip".
ב-2005 שיחקה סמית' בתפקיד קלאו מרטין בסדרה "מרק אהבה".
היא הופיעה בדמות מישל, התזונאית הצבועה, בשלוש עונות של הסדרה "מתבגרים" (2006–2009).
עוד השתתפה ב"המופע של לני הנרי" בתפקיד מ.א.
וסמוקוט, פרודיה על הדמויות בסדרה "CSI".
ב-2009 שיחקה במסגרת תוכנית "קומיק ריליף" בפרק שהוא קרוס-אובר של "שתי בירות" ושל "מתבגרים", וגילמה את הדמויות שלה משתי הסדרות.
תפקידים נוספים של סמית' בטלוויזיה היו בקומדיה "Eyes Down" של ה-BBC בדמות סנדי, בסדרה "The Bill" ובסדרת הדרמה "Fat Friends".
היא גילמה את רודי בעונה השנייה והשלישית של הסיטקום "גאווין וסטייסי".
ב-2008 כיכבה בתפקיד אורח בפרק חג המולד של הסדרה "הדרך לקנדלפורד".
היא הופיעה בתפקיד ג'ואי רוס בפרק הספיישל של הסדרה "ג'ונתן קריק" בהם "The Grinning Man" (מ-2009), "The Judas Tree" (מ-2010) ו-The Clue of the Savant's Thumb" (מ-2013).
בעונה השלישית של הסדרה "בנידורם" שיחקה סמית' בתפקיד ברנדי.
ב-2010 הייתה סמית' מנטור בתוכנית הכישרונות "Over the Rainbow" של ה-BBC.
עוד ב-2010 השתתפה בתוכנית "Chekhov Comedy Shorts" של ערוץ סקיי ארטס בתפקיד נטשה בפרק "The Proposal".
ב-2011 שיחקה בסרט "היסטריה" על המצאת הוויברטור.
היא החליפה את פרימה אג'ימן בקריינות בסדרה "Bizarre ER".
ב-2012 שיחקה בעיבוד קולנועי לרומן "שעיר לעזאזל" מאת דפנה דה מוריאה.
בספטמבר 2012 שיחקה סמית' בתפקיד הראשי במיני-סדרה של ITV "גברת ביגס".
ב-2013 הופיעה בסדרה "Dates" של ערוץ 4. בינואר 2014 כיכבה בדרמה בת שני חלקים של ה-BBC בשם " The 7.39".
במרץ 2014 הופיעה בדרמת הפשע "The Widower" בדמות אשתו הראשונה של הרוצח הסדרתי מלקולם ובסטר.
עוד באותה שנה השתתפה בתוכנית הטלוויזיה המתחקה אחרי שורשים משפחתיים, וגילמה את דמותה של הזמרת סילה בלק בדרמה בת שלושה חלקים של ITV בשם "סילה".
ב-2015 כיכבה סמית' בדמות ליסה לינץ' בדרמה "The C Word" של ה-BBC, ובתפקיד השוטרת ג'ו גילספי בדרמה "Black Work" של ITV, שהייתה מועמדת ב-2016 לפרס הטלוויזיה הלאומי .
החל מ-2015 הייתה סמית' הקריינית בתוכנית המציאות "Bear Grylls: Mission Survive".
הסדרה בוטלה אחרי שתי עונות.
בתיאטרון הופיעה סמית' במחזמר "אל תוך היער" בתיאטרון דונמאר ורהאוס בלונדון, ובמחזות השייקספיריים "אילוף הסוררת" ו"חלום ליל קיץ" בתיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק.
היא גילמה את אודרי בהפקה בימתית של "חנות קטנה ומטריפה" בתיאטרון "Menier Chocolate Factory" בלונדון החל מנובמבר 2006, ובמרץ 2007 הועברה ההפקה לתיאטרון הדוכס מיורק.
בעקבות ההצלחה הועברה ההפקה ביוני 2007 לתיאטרון ניו אמבסדורס, והוצגה שם עד ספטמבר אותה שנה.
ב-2008 הייתה סמית' מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על הופעתה זו.
באפריל 2008 שיחקה סמית' בתפקיד ונסה במחזה "Tinderbox: a Revenge Comedy" מאת לוסי קירקווד בתיאטרון בוש שבשפרדס בוש.
סמית' גילמה את התפקיד של אל וודס בגרסה המוזיקלית של "Legally Blonde" בהפקה שהועלתה בווסט אנד בדצמבר 2009. עד יוני 2010 שיחק לצדה דאנקן ג'יימס חבר לשעבר בלהקת בלו, ואחר כך החליף אותו ריצ'רד פלישמן.
עוד השתתפו במחזמר איפי מולהולנד בתפקיד ברוק, דניז ואן אוטן בדמות פולט, פיטר דייוויסון בתפקיד פרופ' קלאהן ואלכס גאומונד בתפקיד אמט פורסט.
סמית' הייתה אמורה לסיים את הופעותיה בהצגה "Legally Blonde" ב-23 באוקטובר 2010, אבל המשיכה לשחק עד 8 בינואר 2011 אז החליפה אותה סוזן מקפאדן.
על תפקידה זה זכתה סמית' בפרס קהל צופי התיאטרון של WhatsOnStage.com לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
עוד הייתה מועמדת לפרס נטשה ריצ'רדסון לשחקנית הטובה ביותר וזכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
ממרץ ועד יוני 2011 הופיעה סמית' במחזה "Flare Path" בהפקת טרוור נאן בתיאטרון היימרקט בדמות דוריס.
המחזה הועלה במסגרת חגיגות לציון 100 שנה להולדתו של המחזאי טרנס רטיגן , ולצדה כיכבו סיינה מילר וג'יימס פיורפוי.
על תפקיד זה זכתה סמית' ב-2012 בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה, בפרס נטשה ריצ'רדסון לשחקנית הטובה ביותר, ופרס BroadwayWorld UK לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
עוד שיחקה סמית' בתפקיד הראשי בעיבוד המוזיקלי של "יומנה של ברידג'יט ג'ונס".
מספטמבר עד נובמבר 2012 הופיעה סמית' בתפקיד הראשי במחזה "הדה גאבלר" בתיאטרון אולד ויק, עליו זכתה ב-2013 בפרס בחירת צופי התיאטרון לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
החל מספטמבר 2013 ועד נובמבר אותה שנה כיכבה סמית' לצדו של דייוויד ואליאמס בהפקה בווסט אנד של המחזה "חלום ליל קיץ", כחלק מעונת ההצגות בבימויו של מייקל גרנדג' בתיאטרון נואל קווארד.
סמית' כיכבה בהפקה חדשה של המחזמר "מצחיקונת", שהועלה לראשונה ב-20 בנובמבר 2015 בתיאטרון "Menier Chocolate Factory" והוצג עד 6 במרץ 2016. אחר כך הועברה ההפקה לתיאטרון סבוי בווסט אנד.
סמית' שיחקה בדמות המלווה לוסי מילר לצדו של פול מקגאן בדמות הדוקטור השמיני בסדרת תסכיתים של "דוקטור הו" בהפקת "Big Finish" ששודרה ברדיו BBC 7 החל מיום השנה החדשה 2006. עונה שנייה של הסדרה יצאה על גבי CD.
ועונה שלישית של הרפתקאותיהם של לוסי והדוקטור שודרה במרץ 2009. לוסי מילר הופיעה בפעם האחרונה בעונה הרביעית שהסתיימה ב-2011. עוד השתתפה סמית' בסדרת הרדיו "The Way We Live Right Now" בתפקיד רובי ראגלס, ובעונה השנייה של הסיטקום הרדיופוני "Elephants to Catch Eels".
לסמית' הייתה מערכת יחסים עם השחקן ג'יימס קורדן שהסתיימה ביוני 2009.
טמסין טיילור שעיר לעזאזל The Scapegoat נינה סרט טלוויזיה של ITV 2013 Dates ג'ני2014 The 7.39 סאלי ת'ורן The Widower קלייר ובסטר מיני-סדרה Who Do You Think You Are?
בתפקיד עצמה סילה Cilla סילה בלק מיני-סדרה2015 בתוך מספר 9 Inside No.
שריון לכלי רכב מתייחס למיגון פסיבי לכלי רכב ובעיקר לרכב קרבי משוריין (רק"ם).
עקרון הפעולה שלו הוא פשוט: בניית דופן קשיחה ובעלת עובי גדול יחסית לכלי, כך שחימוש שנורה על השריון לא יחדור אותו ויפגע באנשי הצוות או במערכות המכניות.
ההגדרה מקיפה צורות מיגון נוספות פרט לשריון, אך ערך זה יעסוק רק בשריון פסיבי.
קיימות גישות משלימות לשריון פסיבי בהן הסוואה צבאית, מיגון ריאקטיבי ומיגון אקטיבי, אך אף אחת מהן לא מוותרת על השריון הפסיבי כמיגון הכרחי וכשכבת גיבוי.
במקרים בהם יש צורך לשמור על שדה ראייה עבור מפעילי הכלי עושים שימוש בזכוכית משוריינת ליצירת חלונות או פריסקופ כדי ליצור פתח שאינו מאפשר מעבר ישר דרך השריון.
פלדה הומוגנית – השריון הפשוט ביותר המורכב מלוחות פלדה עבים.
הפלדה היא סגסוגת חזקה ולוח פלדה מספיק עבה מבטיח הגנה מנשק קל וקליעים שקוטרם עד 0.5 אינץ'.
אלומיניום – השריון קל יותר באופן ניכר מפלדה, אך פחות עמיד.
שריון אלומיניום משמש בעיקר כאשר הפחתת המשקל שנושא הכלי היא שיקול מרכזי, כגון בנגמ"ש יביל-אווירית שמתוכנן כך שיהיה ניתן להעביר ולנייד אותו במטוסי תובלה.
טיטניום – מתכת חזקה וקלה יותר מהפלדה, אך יקרה ממנה באופן ניכר.
משמשת כאשר נדרשים חוזק ומשקל קל, ויש אפשרות תקציבית לכך, כגון בכלי טיס.
אורניום מדולדל – מתכת כבדה וחזקה באופן ניכר מפלדה.
בשל הקשר שלה לרדיואקטיביות השימוש בה שנוי במחלוקת.
שריון קרמי – שריון המבוסס על חומרים קרמיים, נועד בעיקר נגד מטען חלול.
שריון מרוכב – שריון המשלב סגסוגות פלדה, מתכות אחרות וחומרים קרמיים כדי ליצור שריון שהוא קל יותר מפלדה הומוגנית אך אפקטיבי יותר.
סוגי והרכב החומרים משתנים ממדינה למדינה ואופן ייצור לוחות השריון המתקדמים נחשב במרבית המדינות לסוד צבאי.
זכוכית משוריינת – במקרים מסוימים נדרשים למגן כלי בלי לפגוע בראות של מפעיליו, כגון בכלי צמ"ה.
מאחר שפלדה אטומה לאור יש הכרח בשילוב חלונות במעטפת המשוריינת סביב הכלי.
את החלונות מייצרים מזכוכית משוריינת שבנויה בטכניקות וחומרים מיוחדים כדי להקנות לה עמידות נגד נשק קל ברמות שונות (החל מעמידות נגד כדורי אקדח וכלה בעמידות נגד כדורי רובה ומקלעים).
שריון משופע – לוחות השריון מוצבים בזווית אלכסונית, דבר המגדיל את עובי השריון האפקטיבי עבור קליע הנורה חזיתית אל עבר הכלי.
שריון מרווח – לוחות שריון שביניהם יש רווח, נועד בעיקר נגד מטען חלול.
שריון מודולרי - שריון הבנוי ממודולים פריקים הניתנים להחלפה (כל אחד לחוד) בהתאם לצרכים (כגון תיקונים או שדרוגים).
דוגמה לשריון מודולרי הוא השריון של טנק המרכבה סימן 4.
שריון מדורג - שריון בו כל שכבה מקבלת זווית שונה מה שמוריד משמעותי את ביצועי הפגז החודר ככול שעוברים שיחבה.
שריון זה נפוץ בחלק מטנקים מסדרת T, הטנק השוודי 103 בו מפוזרים "מדרגות" לאורך כל הטנק בזווית מנוגדת לזו של עיקר השריון ודוגמה בולטת במיוחד היא לואפרד 2 עם שריון קדמי בזווית חדה כדי להטות את הפגז לפני פגיעה בשריון המורכב המרכזי
מעיל שריון/תוספת שריון (Appliqué armour או Add-on armor) – הוספת לוחות שריון ומיגונים שונים מעבר לשריון הסטנדרטי של הכלי.
צורת המיגון הבסיסית והנפוצה ביותר.
לוחות שריון עבים מחומרים חזקים ועמידים המכסים את גוף הרכב, תא הנוסעים והמערכות המכניות.
שריון חלול או שריון מרווח הוא שריון של שני לוחות או יותר מרוחקים זה מזה, והיה בשימוש מאז מלחמת העולם הראשונה, שם הוא שימש על טנקי שניידר CA1 ו- סן שאמון.
שריון מרווח יכול להיות יתרון במספר מצבים.
לדוגמה, זה יכול להפחית את האפקטיביות של חודר מקינטית מכיוון שהאינטראקציה עם כל צלחת עלולה לגרום לפגז להאט, לשינוי זווית הטקפה, לעיוות או אף לניטרולו המוחלטת כמו במקרה של פגז נפיץ שיתפוצץ לפני הזמן.
סוג דומה של שריון הוא מיגון הכלוב המפורט בהמשך.
תצורת מיגון זו נועדה כנגד מטען חלול חד-שלבי הנפוץ בעיקר ברקטות נ"ט כגון לאו, RPG-7 ודומיהן.
מיגון זה קיים היום על נגמ"שי הסטרייקר האמריקאים ורכבי הווריור הבריטים בעיראק ועל דחפורי ה-D9R, הנגמחו"ן וטנק החילוץ M-88 בישראל.
מיגון הכלוב של ה-D9 הוכיח את עצמו והציל חיים, ועל פיתוחו והתקנתו במבצע בזק זכתה מנת"ק, חט"ל ומש"א בפרס מפקד זרוע היבשה.
שריון כזה כולל שני לוחות פלדה (בדרך כלל דקים) וביניהם חומר אחר - לרוב עץ, בטון או חול.
שִׁרְיוּן של חוק או חוקה הוא קביעה של תנאים מיוחדים, כגון רוב מיוחס או משאל עם, לשם שינויים של החוק או החוקה (זאת לעומת לשינוי של חוק שאינו משוריין, המצריך רוב מקרב המשתתפים בהצבעה).
שריון ניתן במדינות רבות לחוקה או לחלקים ממנה.
בחוקה מקובלות דרגות אחדות של שריון:
שריון יחסי: דרוש רוב מיוחס או פרוצדורה אחרת (דוגמה: חמש קריאות במקום שלוש) לשם שינוי סעיף בחוקה.
כינוס ועידות חוקתיות בכל אחת מהמדינות והעברתו בשלושה רבעים מן הוועידות הללו.
סעיף 79(2) לחוקת גרמניה קובע שלכל שינוי בחוקה נדרש רוב של שני שלישים מחברי הבונדסטאג ושני שלישים מהמצביעים בבונדסראט.
סעיף 79(3) לחוקת גרמניה מקנה שריון מוחלט לחלוקתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ל-16 מדינות גרמניה, לזכות המדינות להשתתף בהליכי החקיקה ולעקרונות שנקבעו בסעיפים 1 ו-20 לחוקה.
על כל רשויות המדינה לכבד עיקרון זה ולהגן עליו.
העם הגרמני מקבל באופן שאינו ניתן לערעור את זכויות האדם כבסיס לכל קהילה.
זכויות היסוד המפורטות בחוקה מחייבות את הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה היא דמוקרטיה פדרלית.
העם יממש את כוחו באמצעות בחירות והצבעות אחרות, ובאמצעות גופי החקיקה, הביצוע והשפיטה.
החקיקה כפופה לחוקה; הרשות המבצעת והרשות השופטת כפופות לחוק ולצדק.
לכל גרמני נתונה הזכות להתנגד לכל אדם החותר לבטל חוקה זו, כל עוד אין פתרון זמין אחר.
מרבית חוקי היסוד במדינת ישראל אינם משוריינים, ואחרים משוריינים על ידי דרישה ל-61 חברי כנסת כדי לשנותם.
בפירוט, חוק יסוד: הממשלה, חוק יסוד: חופש העיסוק, חוק יסוד: משאל עם וחוק יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי הם חוקים משוריינים, וניתן לשנותם רק ברוב של 61 חברי כנסת לפחות.
יתר חוקי היסוד, כולל חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אינם משוריינים.
שלושה מסעיפי חוק יסוד: הכנסת ואחד מסעיפי חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל דורשים רוב של 80 חברי כנסת על מנת לשנותם.
סעיפים אחדים שנוספו לחוק יסוד: הממשלה במאי 2020 מסדירים את הקמתה של ממשלת חילופים וניתן להם שריון מוגבר לתקופת כהונתה של הכנסת ה-23 – לשם שינויים נדרש רוב של 70 חברי כנסת בכל שלב משלבי החקיקה.
למרות שרק חוקי יסוד ספורים כוללים בתוכם שריון פרוצדורלי מפני שינוי, קבע בית המשפט העליון בפסק דין בנק המזרחי כי אומנם חוקי היסוד הכוללים שריון – ישונו אך ורק לפי דרישות השריון (רוב של 61 חברי כנסת ושינוי שנעשה בחוק יסוד).
אך הוסיף ואמר כי אף חוקי יסוד שאינם משוריינים רשמית, כוללים שריון פסיקתי, הקובע כי שינוי של חוק יסוד ייעשה אך ורק בחוק יסוד.
סעיף 39(ג) לחוק יסוד: הממשלה מעניק לממשלה כוח חריג באמצעות תקנות שעת חירום: "תקנות שעת חירום כוחן יפה לשנות כל חוק, להפקיע זמנית את תוקפו או לקבוע בו תנאים, וכן להטיל או להגדיל מיסים או תשלומי חובה אחרים, והכל זולת אם אין הוראה אחרת בחוק".
באחדים מחוקי היסוד נקבע שריון מכוחן של תקנות שעת חירום, כלומר קביעה שאין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנות את חוק היסוד או אחדים מסעיפיו.
שריון זה נכלל בחוק יסוד: הכנסת, בחוק יסוד: משאל עם ובחוק יסוד: חופש העיסוק, ובאופן חלקי גם בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
שריון חוקים שאינם חוקי יסוד
חוק יחיד שאינו חוק יסוד וזוכה לשריון הוא חוק להגנה על השקעות הציבור בישראל בנכסים פיננסיים, תשמ"ד-1984, שסעיף 3 שלו קובע: "אין לשנות חוק זה ואין לגרוע מהתוספת אלא ברוב של חברי הכנסת".
בעבר נכלל סעיף שריון גם בחוק בנק ישראל, התשי"ד-1954, שבוטל בשנת 2010.
בעת הדיון במליאת הכנסת בחוק להגנה על השקעות הציבור בישראל בנכסים פיננסיים עלתה לדיון שאלת סמכותה של הכנסת לשריין חוק שאינו חוק יסוד.
בעת הצגת החוק לקריאה שנייה ושלישית התייחס שר האוצר יגאל כהן-אורגד להסתייגותו של ח"כ רובינשטיין:
בזואוטומיה (אנטומיה של בעלי חיים), שריון הוא כיסוי קשיח על גוף בעל חיים, שמטרתו להגן עליו מפני טריפה על ידי טורפים.
השריון הגיע לשיאו באנקילוזאורים ("הדינוזאורים המשוריינים") ובצבים.
עם זאת, השריון קיים גם בקבוצות אחרות של בעלי חיים כגון תנינאים, פרוקי-רגליים (שם השלד החיצוני משמש גם כשריון), יונקים ארמדילאים, ודגים בעלי שריון.
אמצעי נוסף ודומה להגנה מפני טורפים הוא מעטה של קוצים.
השריון של בעלי חיים מענף החולייתנים מורכב בדרך כלל מאוסטאודרמים (אוסטאו – עצם, דרמיס – עור): מדובר בלוחיות עצם שגדלות על העור, ולעיתים מכוסות בשכבת עור נוספת או בציפוי קרני מגן.
שריון גם יכול להיות מורכב מעור עבה וקשיח מאוד או ממשטחי קראטין קשים.
אסטרטגיה הגנתית הדומה לשימוש בשריון היא מעטה קוצים המכסה את הגוף, כגון אלו של דרבניים.
מספר ענפים וקבוצות של בעלי חיים הם משוריינים בחלקם והחלק המשוריין משמש לרוב גם להתקפה פעילה ולא רק להגנה סבילה, כך למשל הראש המשוריין של הטריצרטופס שכולל מלבד קרניים ארוכות וחדות גם עטרה מוצקה וקשיחה היוצרת מעטה גרמי דמוי מניפה סביב העורף והצוואר.
העטרה של הטריצרטופס הייתה עשויה מעצם עבה וייתכן שצופתה בחומר קרני ששימש כ"שריון מרוכב" שהגדיל את חוזקה.
אצל בעלי חיים רבים שלהם שלד חיצוני, שלד זה עשוי מחומר קשיח (כגון כיטין בפרוקי-רגליים וגיר בקווצי עור) ומשמש גם כשריון מגן.
אצל חלק מהחיפושיות כנפי החפייה הכיטניות כל כך חזקות עד שצריך מקדחה על מנת לנעוץ בהן מסמר (דבר שנעשה בדרך כלל לצורכי תצוגה מוזיאלית).
בקרב הרכיכות, חלק מרקמת העור, הנקרא גלימה מפריש מבנה גירני מורכב הנקרא קונכייה.
אצל רוב הרכיכות הקונכייה משמשת כשריון לבעל החיים שמתכנס לתוכה כאשר יש סכנה.
קבוצות בעלי חיים עם שריון
שריון הגב ושריון הגחון מחוברים זה לזה כשבשריון מצויים פתחים לראש, לרגליים ולזנב.
השריון העליון נקרא "קאראפס" והשריון התחתון נקרא "פלסטרון".
הזכר בעל שריון תחתון קעור וזנב ארוך יחסית לנקבה.
הנקבה בעלת שריון תחתון שטוח וזנב קצר.
מבחינה אנטומית, השריון של הצבים הוא התפתחות של כלוב הצלעות, ובנוסף לעצמות אלו וחוליות עמוד השדרה הוא כולל גם לוחות עצם המכוסים במגינים קרניים.
לאנקילוזאורים היה שריון מפותח שהורכב מאוסטאודרמים (לוחות עצם) ולעיתים קרובות כלל גם קוצי עצם ודוקרנים.
רמת הכיסוי נעה מלוחיות קטנות ומרווחות בסקלידוזאורוס ועד למערך לוחות מאוחה המכסה את כל הגב באנקילוזאוריים.
השריון כיסה בעיקר את הגב וצידי הגוף, הבטן הייתה חשופה אך במספר מינים גם הראש והצוואר כוסו בשריון.
חלק מהזאורופודים, בעיקר בני משפחת סלטזאוריים, היו אף הם בעלי אוסטאודרמים משובצים בין קשקשים קשיחים.
עם זאת, השריון אצלם לא היה מפותח כמו אצל האנקילוזאורים.
רוב בני סדרת התנינאים מכוסים בשריון גבי המורכב מאוסטאודרמים גרמיים גדולים, חלקם עם קשקשים מחודדים.
לחלק ממיני התנינאים יש גם לוחיות עצם על הגחון.
מאחר שרוב התנינאים הם טורפי-על, מטרת שריון האוסטאודרמים העיקרית איננה הגנה אלא תמיכה במשקל הגוף בעת הליכה ביבשה ותרמורגולציה (ויסות חום הגוף) מאחר שהקשקשים משמשים כרדיאטור מצוין בזכות כלי הדם הרבים שעוברים בהם (כעצם חיה).
בקרב היונקים, השריון נפוץ בעיקר בבני סדרת הארמדילאים, שאצלם הוא מורכב מאוסטאודרמים המשובצים בעור עבה וציפוי קראטין.
מספר יונקים אחרים מגינים על עצמם באמצעות קוצים.
בעבר חיו דו-חיים בעלי ראש משוריין, אך כולם נכחדו לפני מיליוני שנים.
דגים רבים מכוסים בקשקשים המשמשים להם כשריון.
בעבר חלק מהדגים, בעיקר בני מחלקת דגים בעלי שריון (Placodermi), היו מכוסים גם בלוחות עצם (בעיקר סביב אזור הראש).
דגים אלו חיו בתקופת הדבון ונכחדו בסופה.
לרוב הרכיכות יש איבר הנקרא גלימה, ואיבר זה מפריש מבנה קשיח מורכב הנקרא קונכייה.
הקונכייה עשויה מסריג של חלבונים, גיר, קונכיולין ודר.
אצל רוב הרכיכות, בעיקר החלזונות והצדפות, הקונכייה משמשת כשריון וכאשר בעל החיים חש בסכנה הוא מתכנס לתוכה.
שרידים אבולוציוניים באדם הם איברים, התנהגויות ומבנים מולקולריים שקיימים בבעלי חיים אחרים הקרובים לאדם, אבל באדם איבדו במהלך האבולוציה את התפקוד המקורי שלהם.
שרידים אבולוציוניים כאלה עשויים לשמור על פונקציות פחותות או לפתח פונקציות שוליות חדשות.
במקרים מסוימים איברים נחשבו בעבר כשרידים חסרי פעילות משום שתפקודם עדיין לא הובן, למשל בלוטת האצטרובל נחשבה בעבר לשריד אבולוציוני, משום שעוד לא היה ידוע תפקידם של הורמונים.
בספרו "מוצא האדם" (1871) מנה צ'ארלס דרווין מספר איברים, שאותם כינה "קדמוניים".
בין היתר היו ברשימה שרירי האוזן, שיני בינה, התוספתן, עצם הזנב, שיער גוף, והשריד לעפעף השלישי בזווית העין.
דרווין גם הבחין באופי האקראי של חלק מהשרידים האבולוציוניים, במיוחד שרידים של שרירים, שאצל חלק מהאנשים נמצא שריד שלהם ואצל חלק לא.
ספר זה הכיל רשימה של 86 איברים אנושיים שנחשבו לשרידיים, או כפי שהסביר וידרסהיים עצמו: "איברים שהפכו לחלוטין או חלקית לחסרי תפקוד, חלקם מופיעים בעובר לבדו, אחרים נמצאים במהלך החיים באופן קבוע או בלתי קבוע.
מה שניתן לכנותו בצדק וסטיגיאלי." הרשימה שלו של איברים שרידיים כביכול כללה רבות מהדוגמאות בדף זה, כמו גם אחרות שנחשבו אז בטעות כשרידיות, כגון בלוטת האצטרובל, בלוטת התימוס ובלוטת יותרת המוח.
חלק מהאיברים הללו שאיבדו את התפקודים הברורים והמקוריים שלהם, התברר מאוחר יותר כבעלי תפקודים שלא הוכרו לפני המאה ה-20. לדוגמה:
תפקידו של האצטרובל בוויסות הקצב הצירקדי (במאה ה-19 עדיין לא היה ידוע לא תפקידו ואפילו לא קיומו של מלטונין);
גילוי תפקידו של התימוס במערכת החיסונית קרה רק באמצע המאה ה-20;
יותרת המוח וההיפותלמוס עם ההורמונים הרבים והמגוונים שלהם היו רחוקים מלהיות מובנים, שלא לדבר על המורכבות של יחסי הגומלין ביניהם.
פעם האמינו שהתוספתן הוא שריד של איבר מיותר בבני אדם מודרניים, שבאבות הקדמונים של האדם היו לו תפקידי עיכול, בדיוק כפי המצב היום במינים קיימים שבהם פלורת המעי מפרקת תאית וחומרים צמחיים בלתי ניתנים לעיכול אחרים.
תפיסה זו השתנתה במהלך העשורים האחרונים, כאשר מחקרים הראו כי התוספתן עשוי לשרת מטרה חשובה.
בפרט, הוא עשוי לשמש כמאגר לחיידקי מעיים מועילים.
דרך אחת שמוצעת לכך היא שהתוספתן מאפשר לחיידקי המעי להתבסס מחדש במעי הגס במהלך החלמה משלשולים או מחלות אחרות.
לחלק מבעלי חיים אוכלי עשב, כגון ארנבות, יש תוספתן ומעי עיוור שכנראה נושאים טלאי רקמות עם תפקודים חיסוניים, ועשויים להיות חשובים גם בשמירה על הרכב פלורת המעיים.
עם זאת, נראה שאין לתוספתן תפקוד עיכול רב, אם בכלל, והוא לא קיים אצל חלק מאוכלי העשב, אפילו כאלה עם מעי עיוור גדול.
עם זאת, כפי שמוצג בתמונות המצורפות, התוספתן האנושי בדרך כלל דומה לגודלו של תוספתן הארנב, אם כי המעי העיוור מצטמצם לבליטה בודדת במקום בו מתרוקן המעי העקום לתוך המעי הגס.
לחלק מבעלי החיים הטורפים עשויים להיות גם תוספתנים, אך לעיתים רחוקות יש להם יותר מאשר מעי עיוור שרידי.
בהתאם לאפשרות של איברים שרידיים לפתח פונקציות חדשות, מחקרים מסוימים מצביעים על כך שהתוספתן עשויה להגן מפני אובדן של חיידקים סימביוטיים המסייעים בעיכול, אם כי לא סביר שזו תהיה פונקציה חדשה, בהתחשב בנוכחותם של תוספתנים אצל אוכלי עשב רבים.
אוכלוסיות חיידקי המעי המתבצרות בתוספתן עשויות לתמוך בשיקום מהיר של פלורת המעי הגס לאחר מחלה, הרעלה או לאחר שטיפול אנטיביוטי מדלדל או גורם בדרך אחרת לשינויים מזיקים לאוכלוסיית החיידקים של המעי הגס.
מחקר משנת 2013, לעומת זאת, מפריך את הרעיון של קשר הפוך בין גודל המעי הגס לבין גודל ונוכחות התוספתן.
הוא קיים באופן נרחב באאוארכונטוגליריים (מחלקת-על של יונקים הכולל מכרסמים, לגומורפים ופרימטים) וגם התפתח באופן עצמאי בחיות הכיס וביונקי הביב, והוא מגוון מאוד בגודל ובצורה, מה שיכול להצביע על כך שהוא אינו שריד.
חוקרים מסיקים כי לתוספתן יש את היכולת להגן על חיידקים טובים במעיים.
כך, כאשר המעי מושפע מהתקף של שלשול או מחלה אחרת המנקה את המעיים, החיידקים הטובים בתוספתן יכולים לאכלס מחדש את מערכת העיכול ולשמור על בריאות האדם.
עצם העוקץ, או עצם הזנב, היא שריד של זנב אבוד.
לכל היונקים יש זנב בשלב מסוים בהתפתחותם; בבני אדם, הוא קיים לתקופה של 4 שבועות, בשלבים 14 עד 22 של העובר האנושי.
זנב זה בולט בעיקר בעוברים אנושיים בני 31–35 ימים.
עצם הזנב, הממוקמת בקצה עמוד השדרה, איבדה את תפקידה המקורי בסיוע לשיווי משקל וניידות, אם כי היא עדיין משרתת כמה פונקציות משניות, כמו היותה נקודת חיבור לשרירים, מה שמסביר מדוע היא לא התדרדרה עוד יותר.
במקרים נדירים, פגם מולד גורם למבנה קצר דמוי זנב בלידה.
23 מקרים של תינוקות אנושיים שנולדו עם מבנה כזה דווחו בספרות הרפואית מאז 1884. במקרים נדירים כגון אלה, עמוד השדרה והגולגולת נקבעו תקינים לחלוטין.
החריגה היחידה הייתה זו של זנב באורך של כשנים עשר סנטימטרים.
זנבות אלה, למרות שאין להם השפעה מזיקה, הוסרו כמעט תמיד בניתוח.
שיני בינה הן שיניים טוחנות שלישיות שאבות האדם השתמשו בהן כדי לעזור בשחיקת רקמת הצמח.
ההנחה המקובלת היא שלגולגולות של אבות האדם היו לסתות גדולות יותר עם יותר שיניים, אשר שימשו אולי כדי לעזור ללעוס עלווה כדי לפצות על היעדר יכולת לעכל ביעילות את התאית המרכיבה את דופן תא הצמח.
ככל שהתשנו שהדיאטות האנושיות לסתות קטנות יותר נבררו באופן טבעי, אך הטוחנות השלישיות, או "שיני הבינה", עדיין מתפתחות בדרך כלל בפי האדם.
אי התפתחות של שיני בינה באוכלוסיות אנושיות נעה מאפס אצל האבוריג'ינים הטסמניים לכמעט 100% אצל ילידים מקסיקנים.
ההבדל קשור לגן PAX9 (ואולי גם לגנים אחרים).
בבעלי חיים מסוימים, איבר יעקובסון הוא חלק מחוש ריח שני, נפרד לחלוטין, המכונה מערכת ריח העזר ומשמש לזיהוי פרומונים.
מחקרים רבים בוצעו כדי למצוא אם יש נוכחות ממשית של איבר יעקובסון בבני אדם בוגרים.
מחקר אחד העריך כי לכ-92% מהנבדקים שלהם שלא עברו ניתוח מחיצה היה לפחות איבר יעקובסון אחד שלם.
מחקר אחר, לעומת זאת, הצהיר שאיבר יעקובסון נעלם במהלך התפתחות העובר כפי שקורה אצל פרימטים מסוימים.
בהתחשב בממצאים אלה, כמה מדענים טענו כי קיים איבר יעקובסון אצל בני אדם בוגרים.
עם זאת, רוב החוקרים ביקשו לזהות את הפתח של איבר יעקובסון בבני אדם, במקום לזהות את מבנה האפיתל הצינורי עצמו.
לפיכך נטען כי מחקרים כאלה, תוך שימוש בשיטות תצפית מקרוסקופיות, זיהו רקמות אחרות בתור איבר יעקובסון.
בין מחקרים המשתמשים בשיטות מיקרואנטומיות, אין עדויות מדווחות לכך שלבני אדם יש נוירונים תחושתיים פעילים כמו אלה באיברי יעקובסון מתפקדים של בעלי חיים אחרים.
יתר על כן, אין עד כה ראיות המצביעות על קיומם של קשרים עצביים ואקסונים בין תאי קולטן תחושתיים הקיימים באיבר יעקובסון האנושי הבוגר ובין המוח.