tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-28 בספטמבר 1941 גורשו כ-400 יהודים מהעיירה לגטו לודז', ובתחילת מאי 1942 שולחו יתר יהודי העיירה למחנה ההשמדה חלמנו.
בז אמריקני (שם מדעי: Falco sparverius) הוא מין עוף דורס ממשפחת הבזיים.
זהו הבז הנפוץ ביותר באמריקה הצפונית, והוא שוכן במגוון בתי גידול.
אורכו בין 19 ל-21 סנטימטרים, הבז הקטן ביותר באמריקה הצפונית.
בין הזכר לנקבה קיימת דו-צורתיות זוויגית בגודל ובמעטה הנוצות, אם כי לשני הזוויגים יש גב בגוון חום-אדמדם.
מעטה הנוצות של הגוזלים דומה לבוגרים.
הבז האמריקני צד כשהוא מרחף באוויר תוך שימוש בחבטות כנפיים מהירות או כשהוא יושב על ענף וסורק את הקרקע בחיפוש אחר טרף.
התזונה שלו כוללת חגבים, לטאות, עכברים ועופות קטנים (למשל דרורים).
הוא מקנן בחללים בעצים ובצוקים, בבניינים ובמבנים אחרים.
הנקבה מטילה שלוש עד שבע ביצים, כששני הזוויגים משתתפים בדגירה.
זהו עוף נפוץ לשימוש בבזיירות, בייחוד על ידי טירונים.
אף שאיננו צייד תוקפני כמיני בזים אחרים גדולים יותר, אימון נכון ובקרה על המשקל על ידי הבזייר מאפשרת לבזים רבים להפוך לציידים יעילים של עופות מסוגם של הדרורים והזרזירים, כשמדי פעם הם מצליחים לצוד עופות במשקל עד כפליים ממשקלם.
תחום אזור הרבייה של הבז האמריקני משתרע ממרכז ומערב אלסקה לרוחב צפון קנדה עד נובה סקוטיה, ודרומה בכל רחבי אמריקה הצפונית, עד מרכז מקסיקו והקריביים.
באמריקה המרכזית הבז המקומי אינו נודד והרבייה מתבצעת בטריטוריה הקבועה שלו.
הבז נפוץ בכל רחבי אמריקה הדרומית.
מרבית העופות המקננים בקנדה ובצפון ארצות הברית נודדים דרומה בחורף.
הוא אורח נדיר במערב אירופה.
הבז האמריקני הוא הבז הקטן ביותר באמריקה הצפונית, ועל פי הסיווג המסורתי הוא הדורס הקטן ביותר באמריקה.
בין הזכר לנקבה קיימת דו-צורתיות זוויגית, אם כי יש חפיפה מסוימת בצבע מעטה הנוצות בין הזוויגים.
אורכו של העוף הבוגר בין 12 ל-27 סנטימטרים כשאורך מוטת כנפיו בין 50 ל-61 סנטימטרים.
במדידות התקניות אורך עצם הכנף הוא בין 16 ל-21 סנטימטרים, אורך הזנב בין 11 ל-15 סנטימטרים ואורך השרשכף בין 3.2 ל-4 סנטימטרים.
בניגוד למיני דורסים אחרים רבים, ההבדל בין הזוויגים הוא בעיקר במעטה הנוצות מאשר בגודל.
לזכרים יש כנפיים בגוון כחול-אפור מנומרים בכתמים שחורים כשהמשטח התחתון לבן עם פסים שחורים.
הגב בגוון חום-אדמדם עם פסים בחלקו התחתון.
הבטן והאגפים לבנים עם כתמים שחורים.
גם הזנב חום-אדמדם, כשבחלקו התחתון רצועה שחורה המסתיימת בקצה לבן או חום-אדמדם.
הגב והכנפיים של נקבת הבז האמריקני הם בגוון חום-אדמדם עם פסים בגוון חום כהה.
המשטח התחתון של הכנפיים של הנקבה בגוון שמנת עד חום-צהבהב עם פסים רבים בגוון חום.
הזנב שונה מזנבו של הזכר, הגוון חום-אדמדם עם פסים שחורים צרים מרובים.
לעופות צעירים יש תבניות צבע דומות לבוגרים.
בשני המינים הראש לבן וכיפת הראש אפורה-כחלחלה.
בכל אחד משני צדדי הראש יש סימונים על הפנים בדמות שני פסים שחורים צרים אנכיים, בעוד שלמיני בזים אחרים יש אחד.
משני צדי הקדקוד יש שני כתמים שחורים שמטרתם נתונה במחלוקת, אבל התאוריה המקובלת ביותר היא שהם פועלים כ"עיניים מזויפות", ומסייעים להגן על העוף מפני תוקפים פוטנציאליים.
הכנפיים ארוכות יחסית, צרות והולכות ומתחדדות לקראת הקצה.
לבז האמריקני יש שלושה סוגים של קולות ה"קלי", ה"יבבה" וה"צפצוף".
ה"קלי" מושמע ברצף מהיר "קלי, קלי קלי" כאשר הבז מודאג או נרגש.
קריאה זו מושמעת במגוון מצבים ושני הזוויגים משמיעים אותה, אבל לנקבות הגדולות יותר יש קולות נמוכים יותר מאשר לזכרים.
קריאת ה"יבבה" קשורה בעיקר בקשר לאכילה, אבל מושמעת גם במהלך הזדווגות.
הצפצוף מושמע בפעילויות המערבות יחסי גומלין בין נקבות לזכרים, כולל טקסי החיזור, ההזדווגות והאכלת האפרוחים.
האפרוחים משמיעים קריאות דומות לאלו של הבוגרים בהיותם בני 16 יום.
השם המדעי של הבז האמריקני Falco sparverius ניתן על ידי קארולוס ליניאוס בספרו Systema Naturae מהמאה ה-18. הסוג (Falco) מתייחס לצורת המקור המעוקלת, ושם המין פירושו "הקשור לדרורים", המתייחס לגודל העוף ולעובדה שהוא צד דרורים מדי פעם.
17 תת-מינים של הבז האמריקני מוכרים בהתבסס על מעטה הנוצות שלהם, גודלם והקולות שהם משמיעים:
sparverius – תואר על ידי ליניאוס ב-1758 והוא תת-המין הראשון.
הוא שוכן במרבית ארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
paulus – תואר על ידי האו (Howe) וקינג (King) ב-1902. שוכן בדרום מזרח מלואיזיאנה לפלורידה.
peninsularis – תואר על ידי מירנס (Edgar Alexander Mearns; 1912-1856) ב-1892. שוכן בדרום באחה קליפורניה.
tropicalis – תואר על ידי גריסקום (Griscom) ב-1930. שוכן מדרום מקסיקו עד צפון הונדורס.
nicaraguensis – תואר על ידי האוול (Howell) ב-1965. שוכן בהונדורס ובניקרגוואה
sparveroides – תואר על ידי ויגורס (Nicholas Aylward Vigors; 1840-1785) ב-1827. שוכן בקובה ובאיסלה דה לה חובנטוד, ובדרום ובמרכז איי בהאמה
dominicensis – תואר על ידי גמלין ב-1788. שוכן בהיספניולה ובג'מייקה
caribaearum – תואר על ידי גמלין ב-1788. שוכן בפוארטו ריקו דרך האנטילים הקטנים עד גרנדה.
brevipennis – תואר על ידי ברלפש (Berlepsch) ב-1892. שוכן באנטילים ההולנדיים
isabellinus – תואר על ידי סוואינסון (Swainson) ב-1837. שוכן מוונצואלה עד צפון ברזיל.
ochraceus – תואר על ידי קורי (Cory) ב-1915. שוכן במזרח קולומביה בצפון מערב ונצואלה.
caucae – תואר על ידי צ'פמן (Chapman) ב-1915. שוכן במערב קולומביה.
aequatorialis – תואר על ידי מירנס ב-1892. שוכן בצפון אקוודור.
peruvianus – תואר על ידי קורי ב-1915. שוכן בדרום מערב אקוודור, פרו וצפון צ'ילה.
fernandensis – תואר על ידי צ'פמן ב-1915. שוכן באיי חואן פרננדס מול חופי צ'ילה.
cinnamominu – תואר על ידי סוואינסון ב-1837. שוכן בפרו, צ'ילה וארגנטינה.
cearae – תואר על ידי קורי ב-1915. שוכן בצפון מזרח ברזיל דרומה עד מזרח בוליביה.
בזים אמריקנים שוכנים במגוון רחב של בתי גידול כולל, ערבות דשא, אחו ומדבריות, ואזורים פתוחים עד פתוחים למחצה אחרים.
הם שוכנים גם בערים ובפרברי הערים.
בית גידול של הבז חייב לכלול מוטות שעליהם הוא נח, אזור פתוח לציד, וחללים לקינון (טבעיים או מעשי ידי אדם).
הבז האמריקני מסוגל לחיות בתנאי אקלים מגוונים, החל מהאזור צפונית לחוג הארקטי ועד האזורים הטרופיים של אמריקה המרכזית ועד לגבהים מעל 4,500 בהרי האנדים.
תחום התפוצה של העוף הוא מאלסקה וצפון קנדה עד הקצה הדרומי ביותר של אמריקה הדרומית, ארץ האש.
מדי פעם הוא נצפה מחוץ לאזור התפוצה שלו, בבריטניה, דנמרק, מלטה והאיים האזוריים.
בזים אמריקנים השוכנים בקנדה ובצפון ארצות הברית נודדים בדרך כלל דרומה בחורף, לעיתים הם מדרימים רחוק עד אמריקה המרכזית והאיים הקריביים.
הבזים המקננים דרומית לקו הרוחב °35 צפון הם בדרך כלל שוכני קבע.
הנדידה תלויה בתנאי מזג האוויר המקומי.
בית הגידול המועדף על בזים חורפים תלוי בזוויג.
נקבות שלא בתקופת הקינון מצויות בשטחים פתוחים יותר מאשר זכרים.
ההסבר המקובל לכך הוא שהנקבות הגדולות יותר מגיעות לבית הגידול המועדף ראשונות ומרחיקות זכרים מהטריטוריה שלהן.
חייו של הבז האמריקני קצרים, כשאורך החיים אינו עולה על חמש שנים לעופות בטבע.
העוף הזקן ביותר המוטבע שחי בטבע היה בן 11 שנים ושבעה חודשים.
בעוד שבזים אמריקנים בשבי יכולים לחיות עד 14–17 שנים.
מחקר על מותם של בזים אמריקנים העלה כי בני אדם אחראים ל-43.2% מ-1,355 המיתות המדווחות, הגורמים האנושיים כללו ציד ודריסה, בעוד שטריפה (כולל על ידי עופות טרף גדולים) הייתה אחראית ל-2.8% מהמקרים.
קרוב לוודאי שסטטיסטיקות אלו מוטות, כיוון שהמיתות המדווחות אירעו באזורים שבהם מתגוררים בני אדם או בסמוך אליהם.
הטורפים העיקריים של הבז האמריקני הם: אוח וירג'יניה ועקב אדום-זנב.
אוכלוסיות נץ קופר בצפון מזרח ארצות הברית גדלו בין השנים 1976 ל-2003, ומחקרים גילו שמין זה צד את הבז האמריקני.
טורפים נוספים כוללים זאב ערבות, שונר מצוי, בואש, דביבון מצוי ועורב.
בזים אמריקנים ניזונים בעיקר מבעלי חיים קטנים כדוגמת חגבים, שפיריות לטאות עכברים ונברנים.
מדי פעם הם יאכלו ציפורים קטנות.
דווח שהבז גם הרג נחשים, עטלפים וסנאים.
הבזים מצליחים לשמור על צפיפות גבוהה של אוכלוסייתם, לפחות חלקית, בשל המגוון הנרחב של תזונתם.
שיטת הציד העיקרי של הבז האמריקני היא לנוח על ענף ולחכות שהטרף יתקרב.
ניתן לצפות בעוף לאורך כבישים או בשדות כשהוא יושב על ענפי עצים, חוטים של מתח גבוה או עמודי גדרות.
הוא צד גם בדאייה, מרחף באוויר בעזרת חבטות כנף מהירות וסריקת הקרקע אחר טרף.
שיטות ציד נוספות כוללות מעוף נמוך מעל לשדות, או לרדוף אחרי חרקים או ציפורים באוויר.
הטרף כמעט תמיד נלכד על הקרקע.
לפני שהוא תוקף הבז מנדנד בצורה אופיינית את ראשו ואת זנבו, ואז טס ישר אל הטרף על מנת לאחוז בטופריו.
בתקופת הקינון, העוף יישא טרף גדול בחזרה לבת זוגו או לאפרוחיו.
מחקר אחד מצא שזוג בזים אמריקנים "חיפש אחר מזון בדרכים שצמצמו את רכישת האנרגיה במצב ייחודי זה".
לדוגמה, אם קצב ההצלחה בלכידת טרף ירד בצורה משמעותית באזור מסוים, העוף יעבור לאזור אחר.
בזים אמריקניים בוגרים מינית בהגיע האביב הראשון לאחר לידתם.
באוכלוסיות נודדות, הזכרים מגיעים לאזור הקינון לפני הנקבות, ואז הנקבה בוחרת בן זוג.
הקשרים הין בני הזוג חזקים, ולעיתים קרובות קבועים.
זוגות משתמשים בדרך כלל באתרי קינון קודמים בשנים עוקבות.
הדבר נותן להם יתרון על פני פרטים צעירים יותר או פולשים, כיוון שהם כבר מכירים את שטחי הציד, את השכנים, את הטורפים, ומאפיינים אחרים של האתר.
זכרים מבצעים תצוגות צלילה משוכללות על מנת לפרסם את הטריטוריה שלהם ולמשוך בן זוג.
תצוגות אלו כוללות כמה המראות וצלילות, כשבשיא הוא משמיע את קריאת ה"קלי".
הנקבות מתירניות למשך שבוע עד שבועיים לאחר הגעתן לאתר הקינון.
משערים כי הדבר מעורר ביוץ.
העברות מזון מהזכר לנקבה מתרחשות מארבעה ועד חמישה שבועות קודם להטלת הביצים ועד שבוע עד שבועיים אחר כך.
בזים אמריקנים מקננים בחללים, אבל הם מסוגלים לאמץ מגוון רחב של אפשרויות קינון.
בדרך כלל הם מעדיפים חללים טבעיים (כמו בגזעי עצים) שחלקם העליון סגור והכניסה אליהם צרה, במטרה לספק הגנה מקסימלית לביצים ולאפרוחים.
בזים מקננים מדי פעם בחללים שנוצרו על ידי נקרים גדולים, או שהם משתמשים בקנים נטושים של עופות אחרים, כמו בז גמד, עקב אדום-זנב ועורבים.
תועדו בזים שקיננו על מדפי סלע בצוקים ובגגות בניינים, כמו גם בחללים נטושים בקקטוסים.
הבזים האמריקנים משתמשים בצורה נרחבת בקופסאות קינון.
הנקבה מטילה בין שלוש לשבע ביצים (בדרך כלל ארבע או חמש) כשבין הטלה להטלה מפרידות בין 24 ל-72 שעות.
גודל הביצה הממוצע הוא 32x29 מילימטרים, כ-10% יותר מהממוצע לעופות בגודל שלהם.
צבע הביצים בין לבן לשמנת עם כתמים בגוון חום או אפור.
הדגירה נמשכת בדרך כלל 30 ימים והיא בעיקר באחריות הנקבה, אם כי הזכר דוגר 20-15% מהזמן.
ביצים שאובדות מוחלפות בתוך 11–12 ימים.
בקיעת האפרוחים מהביצים אורכת בין שלושה לארבעה ימים.
האבקועים דורשים הזנה ומסוגלים רק לשבת לאחר חמישה ימים.
הם גדלים מהר ומגיעים למשקל של בוגר לאחר 16–17 ימים.
הכנפיים מתפתחות לאחר 28–31 ימים, והם מסוגלים לעזוב את הקן.
הבזים הצעירים מסוגלים להתרבות מגיל שנה, כאשר כאמור אורך החיים בטבע הוא חמש עד עשר שנים.
הבז האמריקני הוא ככל הנראה הבז הנפוץ באמריקה הצפונית, אם כי קשה לכמת את גודל האוכלוסייה הכוללת, כיוון שהאוכלוסיות המקומיות יכולות להשתנות במהירות כתלות בזמינות המקורות.
מידע מספירת הפרטים הפוריים שמבצע הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מראה שהאוכלוסייה באמריקה הצפונית חווה לאורך זמן קיטון איטי אבל מתמשך, כשבאזורים מסוימים כדוגמת ניו אינגלנד ואזור החוף של קליפורניה הקיטון מהיר יותר.
גם ספירת פרטים מפרוזדור הנדידה של דורסים מראה קיטון באוכלוסייה באזור ומאששת פחות או יותר את המידע של הסקר הגאולוגי.
האוכלוסייה המוערכת באמריקה הצפונית היא 1.2 מיליון זוגות, כשהאוכלוסיות באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית גדולות באותה מידה.
הערכה קטנה יותר היא שבאמריקה הצפונית חורפים 236,000 עופות.
גידול באוכלוסייה חל במאות ה-18 וה-19, קרוב לוודאי בשל בירוא היערות לצורך חקלאות.
כרי הדשא שהיו תוצאת הבירוא סיפקו בית גידול אידיאלי לבזים.
אוכלוסיית הבזים של תת-המין של דרום מזרח ארצות הברית (Falco sparverius paulus) קטנה ב-82% מאז 1940 בשל הקיטון בזמינות של אזורי קינון.
צמצום זה נובע מכריתה של עצי אורן הביצות (Pinus palustris) מהשטחים החקלאיים.
למרות זאת מסווג הבז האמריקני במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של ה-IUCN.
מאגר הנתונים משמש חוקרים להגדיר מודלים ולהבין את הקשרים בין פרמטרים של הקינון (למשל, פנולוגיה, תפוסה, שרידות, פוריות ומשקל הגוזלים וחשיפה לרעלנים סביבתיים) וגורמים סביבתיים, כדוגמת השימושים בקרקע, הרכב הנוף, תנאי האקלים (למשל בצורת), ומקורות של רעלנים סביבתיים.
אחד השימושים החשובים של הבז האמריקני הוא בזיירות.
העוף נחשב לעיתים קרובות עוף לבזייר מתחיל, אם כי נדרשת בקרת משקל זהירה על מנת להתמודד עם הרצון האגרסיבי של הבז לצוד.
בזיירים מנוסים בהשגת הביצועים הטובים ביותר מהמין מסוגלים לדווח שהוא אמין מאוד בציד רגיל של דרורים וזרזירים, בייחוד בהפתעה של טרף מסוג זה, כאשר משחררים את הבז מחלון מכונית.
פרטים תוקפניים יותר מסוגלים לעיתים ללכוד טרף עד כפול ממשקל גופם, ובכך ללכוד עופות ציד אמיתיים כדוגמת שליוים ויונים.
עם זאת, מרבית הבזיירים המעוניינים בציד אמין של עופות ציד מעדיפים בזים גדולים יותר או נצים.
היתרון שמציע הבז האמריקני לבזייר מנוסה הוא ההתאמה לבזיירות פשוטה עירונית שאיננה דורשת שטחי אדמה נרחבים ושימוש בכלבי ציד.
מרבים להשתמש בבז אמריקני במחקרים מדעיים, משום שקל להרבות אותם בשבייה.
על ידי שינוי מלאכותי במשך שעות אור היום בשבייה, הצליחו מדענים להרבות את הבז יותר מפעם בשנה.
עופות דורסים נודדים מקומיים בארצות הברית מוגנים על ידי חוק (Migratory Bird Treaty Act of 1918), ולכן אסור על פי חוק להיות בעלים של בז אמריקני בלא רישיון בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
בז אמור (שם מדעי: Falco amurensis) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים.
מין זה מצוי בצפון מזרח סיביר שברוסיה ונודד בחורף דרומה לאפריקה.
הוא מזכיר במראהו את בז ערב ונחשב בעבר לתת-מין שלו.
משקלם יכול להגיע ל-180 גרם.
הזכרים בעלי כנפיים כחולות עם עיניים אדומות ומקור אדום מעוקל.
הנקבות לעומתם אפורות-לבנות עם מקור צהוב.
בזים אלה מתבססים בעיקר על חרקים גדולים ונפוצים כמו על שפיריות ועל צעירים מכונפים של טרמיטים וחרקים גדולים נוספים שהם המזון העיקרי שלהם בקיץ.
הם יגוונו גם בפרוקי רגליים נוספים וכן בעופות קטנים ובדו-חיים.
בותריולפיס (שם מדעי: Bothriolepis) הוא סוג דג קדום שחי בתקופת הדבון בים.
הוא קרוב רחוק של הדג הענקי דנקליאוסטיוס וכמותו שייך לסדרת בעלי שריון.
מאובני יצורים אלה היו הקדומים והנפוצים ביותר בסדרתו.
לדג מוזר זה היה גוף שטוח עטוי בשריון חזק, עיניים קטנות ופה קטן שנמצא בחלק התחתון של גופו וכמעט ולא נראה.
ליצור לא היו סנפירי גב או שת והזנב היה עשוי אונה אחת, אך היו לו שני סנפירי חזה.
אורכו הגיע עד מטר אחד, אך רוב המינים היו קרובים לאורך 30 ס"מ.
ככל הנראה לא היה טורף אלא מסנן רקבוביות מקרקעית החופים והמים המתוקים של הדבון.
שריונו החזק הגן עליו מטורפים אחרים.
בסוג זה היו כ-60 מינים מגוונים שהיו נפוצים בכל העולם ובעיקר באסיה, אוסטרליה, אירופה ואמריקה.
בז אפלומדו (שם מדעי: Falco femoralis) הוא מין של עוף מהסוג בז שבמשפחת הבזיים המצוי באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית.
אורכו של הבז 30-40 ס"מ ומוטת כנפיו מגיעה עד 90 ס"מ.
הוא מזכיר במראהו ומידותיו בז נודד צעיר אך משקלו קטן בהרבה: הזכרים 208-305 גרם והנקבות 271-460 גרם.
הבז בעל נוצות כחולות-אפורות בכנפיים ובחזה, בטן בצבע כתום-אפרסק וזנב שחור.
הראש לבן עם כיפה שחורה ומסיכה שחורה על עיניו.
מראה הבז עלול לגרום לבלבול עם המינים הקרובים אליו בז עטלפים (F.
deiroleucus) החיים באותם אזורים, אך בז זה כהה מהם וגדול יותר, מזכיר מעט בז נודד אך בעל נוצות כתומות יותר.
בז האפלומדו מצוי ברחבי ערבות, סוואנות וביצות לאורך אמריקה ממקסיקו וטרינידד לדרום אמריקה הדרומית.
עם זאת הוא נכחד ממרבית חלקי מקסיקו ומצוי בעיקר בדרומה.
הבז הוא דורס הניזון ממיני חרקים וחולייתנים קטנים ובעיקר עופות אחרים.
שיטות הציד שלו הם הסתערות מהירה ולעיתים גם מרדף אחרי טרפו, הוא גם יעוט על חיות הבורחות משריפות טבע.
בכמה מקרים כמה בזים יצודו יחדיו, בדרך כלל בני זוג, כדי להגדיל את הסיכוי לתפוס את הטרף.
בז זה גם נצפה עוקב אחרי זאב הרעמה וחוטף ציפורים שנמלטות מהזאב.
נקבות הבז גדולות מהזכרים ובמקרים נדירים יקטלו טרף גדול יותר למשל אנפית בקר או צ'צ'לקה.
בז'ה (בפורטוגזית: Beja) היא עיר בדרום פורטוגל, בירת מחוז בז'ה.
העיר ניצבת על גבעה ברום של 227 מטרים מעל פני הים, מעל מישור אלנטז'ו , וחולשת על צומת דרכים חשוב.
במקום התקיימה התיישבות עוד מימי הקלטים.
בשנת 48 כבש יוליוס קיסר את המקום מידי הלוסיטנים והפך אותה לאחת משלוש הערים הראשיות של הפרובינקיה לוסיטניה.
לפני שנת 530 הפכה העיר למרכז בישופות בשם פאצ'ה (שיבוש של המילה הלטינית Pax, שלום).
בשנת 713 נכבשה העיר על ידי המוסלמים מבית אומיה ושם העיר השתנה ל"באג'ה" (باجة).
בשנת 1031, עם התמוטטות ח'ליפות קורדובה הפכה העיר למרכז טאיפה (ממלכה מוסלמית קטנה ועצמאית).
ב-1150 נכבשה עיר על ידי אל-מוואחידון, שצירפו אותה לח'ליפותם, שהשתרעה על פני צפון אפריקה ואל-אנדלוס.
ב-1162 נכבשה העיר על ידי צבאו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל.
ב-1175 נכבשה שוב על ידי אל-מוואחידון והייתה בשליטתם עד 1234, אז נכבשה סופית על ידי סנשו השני, מלך פורטוגל וסופחה לפורטוגל.
לאורך שנים אלה התדלדלה העיר ורק בשנת 1521 השיב לה מנואל הראשון, מלך פורטוגל מעמד של עיר.
ב-1770 הושב לה גם מקומה כבישופות.
המצודה על ראש הגבעה הוקמה במאה ה-13 על ידי דיניש, מלך פורטוגל, על יסודות המבצר הרומאי.
המצודה שופצה על ידי המוסלמים ומגדל העוז המרובע שלה, בן 40 מטרים (Torre de Menagem), הוא הגבוה ביותר ששרד בפורטוגל.
קתדרלת יעקב הקדוש (Sé Catedral de São Tiago Maior) -המבנה הנוכחי הוקם ב-1590 על בסיס מבנים קדומים.
הקתדרלה, המשמשת כמושב הבישוף, שופצה בין 1937 ל-1946.
מוזיאון המלכה לאונור בבניין מנזר הקלריסיות העניות (Convento de Nossa Senhora da Conceição).
המבנה הוקם ב-1459 כמנזר פרנציסקני על ידי פרננדו, דוכס ויזאו.
המוזיאון נוסד ב-1928 וכולל אוסף אמנות ובו יצירות של הציור הפלמי, הספרדי והפורטוגלי מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18, בהן משל חוסה דה ריברה.
בשנת 1987 נפתח במקום גם מוזיאון לארכאולוגיה, המציג ממצאים שנמצאו באזור מתקופת הברונזה ואילך.
המוסד הפוליטכני של בז'ה (Instituto Politécnico de Beja) - מוסד להשכלה גבוהה ולימודי הנדסה, נוסד ב-1974.
בעיר התקיימה קהילה יהודית, שאנשיה התאפיינו בניב ספרדי-יהודי ייחודי ושונה מהשפה הפורטוגלית הכללית.
על קיום הרובע היהודי מעיד רחוב ששמו "רחוב היהודים".
הידיעות הראשונות על ישיבת יהודים בפורטוגל הן מהמאה ה-12 וכבר אז היו קיימים רבעים יהודיים בליסבון, בז'ה וסנטרן.
במאה ה-13 המלך אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, הקים חטיבה נפרדת בממשל ליהודים והוא ניסה לנצל את קשריהם הכלכליים הטובים לפיתוח פורטוגל וזאת על אף שהיהודים הואשמו על ידי ההמון בהפצת המגפה השחורה.
מקורן של משפחות בג'איו, בז'רנו ובז'ה הוא מהעיר בז'ה ממנה נפוצו בימי גירוש פורטוגל ב-1498. עם זאת, רבים לא ברחו אלא התנצרו והפכו לאנוסים, כולל יהודים שהגיעו מספרד בעת גירוש ספרד.
חלק ניכר מהאליטה בעיר הייתה מורכבת מאנוסים, והם שהקימו בה את האוניברסיטה הראשונה לרפואה בפורטוגל.
עד הגברת האכיפה על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית במחצית השנייה של המאה ה-17 התקיימה קהילה מובחנת, לאחר מכן אין תיעוד לגבי קיומה וסביר כי חלק מן האנוסים נטמעו כליל בחברה הנוצרית וחלקם עברו למדינות אחרות כגון ארצות השפלה, אנגליה, דרום צרפת, מדינות הבלקן והעיר חברון.
מחוז משנה בז'וסטוביצה (בבלארוסית: Бераставіцкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר בז'וסטוביצה ויילקה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בז'וסטוביצה 18,017 בני אדם.
בותריוספונדילוס (שם מדעי: Bothriospondylus; מילולית: "החוליה שנחפרה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד בן תור היורה שהיה קרוב לברכיוזאוריים.
כיום מעריכים שסוג זה לא רלוונטי.
מאפייני הדינוזאור שנמצאו היו בעיקר חוליות רחבות בעלות כיסי אוויר בדומה לעופות.
האורך המשוער של הדינוזאור הגיע ל-20 מטרים והוא היה יצור עבה ומגושם שניזון מצמרות עצים.
מאובניו של דינוזאור זה התגלו במזרח בריטניה לחופי הים הצפוני ונחקר ב-1875 בידי החוקר המפורסם ריצ'רד אוון, אשר נתן את השם לדינוזאורים.
בסוג זה השתייכו מספר מינים אך הם הופרדו למינים אחרים, בעיקר לאורניתופסיס, Marmarospondylus ,Lapparentosaurus ו-Vouivria, מרביתם גם הם בוטלו מספק.
המין האחרון Bothriospondylus suffossus עבר לסוג אורניתופסיס שנראה ששולב ממאובני צטיוזאורוס ואיגואנודון מאוחדים.
בותריום (שם מדעי: Bootherium) הוא סוג נכחד של יונק מקבוצת היעלים שדמה במראהו לכבש המושק וחי בתקופת הפליסטוקן עד תחילת ההולוקן לפני 0.781-0.011 מיליון שנה ונכחד מעט אחרי עידן הקרח.
מאובניו של הבותריום נמצאו מאלסקה עד לקליפורניה, טקסס, מיזורי, אוקלהומה, וירגיניה, צפון קרוליינה ובניו ג'רזי והוא סווג ב-1852 בידי החוקר ג'וזף ליידי.
במראהו הוא דמה לכבש מושק מודרני והגיע למשקל 423.5 ק"ג והוא היה גבוה ורזה יותר מכבש מושק.
קרניו היו עבות יותר, הזכירו מעטה קסדה והוא היה בעל חרטום ארוך יותר.
קרניו היו גדולות מאוד והסתעפו מטה ואז פנו בעיקול מעלה, בדומה לקרני תאו אסייתי.
הוא חי בערבות שלאורך אמריקה הצפונית, לצידם של כבשי מושק דומים כמו האאוצרתריום והסוארגליה.
בערבות אלה רעו גם סוסים וגמלים קדמונים שנכחדו כבר וכן ממותות ענקיות.
בותינה אבו מלחם היא אמנית פלסטינית.
אבו מלחם נולדה בשנת 1961 בכפר ערערה.
עד שנות ה-90 עבדה כגננת.
השתתפה בקורסים לציור שהעביר האמן פריד אבו שקרה לנשים מהכפר ומהסביבה.
ב-1996 נרשמה ללימודי אמנות במרכז האמנות ערערה, שנפתח שנה קודם ביוזמת אבו שקרה ונעמ"ת.
לאחר סיום הלימודים עבדה כמדריכה מוסמכת בכירה לאמנות במרכז האמנות ערערה בין השנים 1999–2000. במקביל עבדה בשנים 1996–2002 כמרכזת האמנות לגיל הרך בעמותת "אלטפל אלערבי" המכשירה גננות ומחנכות לגיל הרך.
אבו מלחם משתמשת בעבודותיה לעיתים קרובות בשמלות – אלמנט נשי מובהק – אך היא נוטלת מהן את תפקידן המסורתי ונותנת להן הזדמנות ולדבר ולבטא את עצמן מחדש.
על תחילת דרכה אבו מלחם מספרת "הסיכות והחוטים הם המכחול והצבעים שלי, התחליף למחט הקלה שהייתה בידיה של סבתי.
בשנת 1995, בראשית הקריירה האמנותית שלי, נהגתי לרשום, לצייר ולפסל בחומר ובגבס.
עדיין חיפשתי את הקו שלי, את הסגנון שלי.
בשנת 1999 לקחתי שמלה פלסטינית ישנה שהייתה שייכת לסבתא שלי וגזרתי אותה לחתיכות, מתוך כוונה לשבץ את פיסות הבד הללו בתוך עבודותיי כדרך להנציח אותה ואת מורשת הרקמה שלה.
תפרתי בגדים מיניאטוריים ובגדים גדולים (כלומר, לא בקנה מידה אנושי).
כל בגד ייצג אדם שנוכח ונעדר בו זמנית.
זה היה מלבוש שאינו ניתן ללבישה, שלכוד בתוך תמונה, שתחום בתוך מסגרת עץ וזכוכית, ונעוצות בו סיכות ומחטים".
אקט הנעיצה של הסיכות בבד ובשעווה יכול להזכיר טקסי כישוף ופולחני וודו (למשל, נעיצת סיכות בבובות המייצגות יריבים ואויבים, או טקסי חניכה המלווים בקעקוע והטבעת צלקות בגוף).
אולם אבו מלחם, מוסלמית שומרת מצוות, מדגישה כי באסלאם הכישוף אסור בתכלית ושורשי עבודתה נעוצים בהקשרים אחרים.
בנוסף, אבו מלחם רושמת בעיפרון על גבי הבדים, לעיתים בקווים של רישום מופשט, ולעיתים כאותיות ערביות שחוזרות על עצמן.
בחלק מן העבודות מצטטת אבו מלחם פתגמים ומשלים ערביים, כגון "מי שיוצא מבגדיו יעמוד עירום וחשוף", "מי שאין לו עבר אין לו הווה ועתיד", "אי אפשר להסתיר את השמש בכף היד", "המחט ניצחה את התופר" ועוד.
ב-2007 הציגה בתערוכה הקבוצתית "רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", באוניברסיטת בן-גוריון.
התערוכה הייתה בהשתתפות אמנים עכשוויים בישראל שהציגו עבודות אמנות המנהלות דיאלוגים; דו-שיח ערני ומשמעותי שהתקיים בין המטען התרבותי האישי של כל אחד מהאמנים והאמניות לבין דימויים ומוטיבים נפוצים של רקמה ואריגה פלסטינית, שמלות, או מקטעים של בדים, כתב ערבי ואראבסק המתבססים בעיקר על המורשת של אומנות הנשים הפלסטיניות, הבדוויות והדרוזיות.
לצד העבודות העכשוויות העשויות באמצעים מגוונים (ציור, רישום, צילום, פיסול, קרמיקה, אריגה, רקמה ומיצב) הוצגו פריטי לבוש ועבודות אומנות מן המורשת הפלסטינית המקומית.
ב-2008 הציגה אבו מלחם בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם.
שלושה עשר אמנים הציגו בתערוכה.
האמנים ייצגו קשת ססגונית של האמנות הערבית העכשווית בישראל, אמנות המבטאת מצד אחד את מורשת העבר שהאמן הערבי נושא בלבו ומצד שני פתיחות להשפעת הסביבה, הן הישראלית והן הבינלאומית.
ביצירותיהם ביטוי לזיכרונותיהם ולחוויותיהם האישיות ובתוך כך שיקפו את תרבותם על מטעניה ההיסטוריים והפוליטיים.
היה בה ניסיון לפיוס בין התרבות שלה ותרבותו של האחר על כל מרכיביה- בתחומי הפוליטיקה, החברה, הפחד והספק, הסקרנות והתשוקה לדעת, אלמנטים מעוררי מחלוקת מצד אחר, וכאלה המעוררים דיאלוג והתכתבות תרבותית הומנית.
על עבודותיה כתב האוצר פריד אבו שקרה: "נוכחותה של המילה בעבודותיה של אבו מלחם מעלה שאלות רבות.
היא מעוררת את רגשותינו רעיונותינו בדברה אלינו בשפת אבות ואבות-אבותינו.
ואז היא לוקחת את הרגשות והרעיונות ומניחה אותם במרחב המציאות וכך היא מקשרת בין המילה לפתגם מן המורשת והתרבות העממית.
הניסיון שלה להתכתב עם השפה, עם המילה ועם המורשת הוא תוצר מילולי הנושא משמעויות אנושיות, חברתיות ופוליטיות.
אבן מלחם מביאה רקעי בד ועליו רקמה של מוטיבים פלסטיניים מוכנים, עליהם שפכה אבקת תה או קפה עד שנוצר אפקט של עוני, שהסיכות והמחטים שבבד מעניקים לו תחושת אסון.
אבו מלחם מנסה לגבש את רעיונותיה למקשה אחת ולהגישם בתבנית אחת שהיא תבנית הקיום, המורשת והזהות."
ב-2014 הציגה בתערוכה "זוגות", במוזיאון ינקו-דאדא בעין הוד.
התערוכה הורכבה מעבודות של ארבעה זוגות אמנים, ארבע אוצרות, שתי שפות ושני לאומים והיוותה סוג של ניסוי בחלל מוזיאלי המציג זה לצד זה שני אמנים ושתי אמניות שמעולם לא נפגשו, והוזמנו להציג במשותף.
אבו מלחם הציגה לצד רעיה טרינקר, עבודות שנעשו במדיום הנחשב נשי מובהק – מלאכת הרקמה והתפירה.
שתי האמניות יצרו כסות לגוף הנשי, כסות שהופקעה מתפקידה המקורי, ובהיעדר הגוף המכוסה שימשה כמצע לביטוי אישי ופוליטי.
אבו מלחם הציגה שתי שמלות רקומות מעשה ידיה תפורות מבד גולמי, שלו העניקה מראה בלוי ומוכתם.
על השמלות רקומים תכים של קווים ומשטחים, ומוצמדים סיכות ומחטים לצד פיסות בד רקומות שנגזרו משמלה מסורתית, שהורישה לה סבתה.
רעיה טרינקר הציגה "שמיכת יחיד" שאותה החלה ליצור שנה לאחר מות אמה.
השמיכה הורכבה מעשרים ושמונה פאנלים שעליהם רקמה האמנית את דפי היומן, שכתבה האם בנעוריה בתל אביב בשנים 1934 עד 1937. האידיליה הנשית מתערערת כשמתברר שדפי היומן כוללים טקסטים חריפים המאזכרים את הפרעות בשנות ה-30 של המאה העשרים, בעוד שמלותיה של אבו מלחם המעוצבות בצבעי הדגל הפלסטיני זועקות את כאב הכיבוש.
2002 – עלה מעל עליי, הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2005 – "המחט ניצחה את התופר", הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצר: פריד אבו שקרה
1996 "נשים יוצרות", הגלריה לאמנות אום אל-פחם
1997 – "האמנים הערביים, הגלריה לאמנות אום אל-פחם
1997 – "רקמה", מוזאון אלברג אלחסין, קלנסואה
1998 – "פסטיבל הציירים", נעמ"ת ערערה
1999 – "עבודה ערבית, עבודה עברית", בית אורי ורמי ונחושתן, אשדות יעקב מאוחד
1999 – "אות ועוד" הגלריה לאמנות אום אל-פחם; "בית הגפן", חיפה
2000 – "לרקום קשר: אמניות ערביות ויהודיות", היכל התרבות, נס ציונה;
2000 – הגלריה לאמנות, אום אל-פחם; הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת ת"א
2000 – "ככתבו וכלשונו", מכללת קיי, באר שבע
2001 – אמנות שוברת שתיקה, תיאטרון אלסירה, יפו
2002 – קול ישמעאל, היכל התרבות לאמנות, רחובות
2006 – פאסאטין, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצר: פרופ' חיים מאור
2007 – רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2014 – זוגות, מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד, אוצרת: רינה גנוסוב
2015-2016 מלבושים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוצר: פרופ' חיים מאור
בותינה אבו מלחם, קטלוג: קול ישמעאל : ייצוגים של זהות מורכבת בעבודותיהם של אמנים ערבים בישראל (חיים מאור, בותינה אבו מלחם), הגלריה העירונית לאמנות רחובות.
בותינה אבו מלחם, קטלוג: אלפאח'ור, תערוכה קבוצתית, הגלריה לאמנות אום אל פחם (אוצר: סעיד אבו שקרה) 2003
קטלוג תערוכת יחיד, בות'ינה אבו מלחם : המחט ניצחה את התופר, הגלריה אום אל פחם, 2005
בותינה אבו מלחם, קטלוג התערוכה: רקמות : רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל (אוצר: חיים מאור) באר שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בותינה אבו מלחם, קטלוג: מלבושים, רות דורית יעקבי, בותינה אבו מלחם (אוצר: חיים מאור) גלריה אוניברסיטת בן-גוריון, 2015
בז אדום ראש (שם מדעי: Falco chicquera) הוא מין עוף דורס מהסוג בז שבמשפחת הבזיים החי ברחבי אפריקה, הודו ואיראן.
הוא בעל ראש כתום, עיניים ומקור צהובים ולחיים, סנטר, צוואר וחזה לבנים.
הכנפיים והזנב אפורים למעט הקצוות השחורים, והבטן מפוספסת בשחור-לבן.
הרגליים צהובות ובעלות טפרים מחודדים ושחורים.
שני הזוויגים דומים במראם אך הזכרים מעט קטנים מהנקבות.
תפוצת הבז היא במדבריות, תת-מדבר וסוואנות יבשות ברחבי אפריקה ודרום הודו ואיראן, לעיתים רבות סמוך לדקליים מהמין Borassus aethiopum.
הבזים נמצאים לפעמים סמוך ליערות פתוחים בקרבת מים.
הבזים של הודו שוכנים במגוון אזורים פתוחים והם נודדים בחורף לסרי לנקה.
הבזים עפים בזוגות וגם צדים יחדיו, בדרך כלל בשעות השחר ובין הערביים.
הם צדים עופות כמו דרוריים, נחליאליים, סבכיים, חטפיתיים, זרזיריים, כמה מיני תורים ויונים, קוקיתיים, חופמאים שונים, סנוניות, רליות, שלדג לבן חזה וכן מספר מיני עטלפים.
בנוסף הם יחטפו טרף לטורפים אחרים.
זוג הבזים יקנן יחדיו בצמרות דקלים או עצי מנגו בקן עשוי מזרדים, לעיתים קן שהיה שייך לעורבים קודם, ובתוכו הנקבה מטילה 3–5 ביצים הבוקעות תוך 32–34 יום.
בז'ז'ינקה (בפולנית: Brzezinka, בגרמנית: Birkenau, בירקנאו) הוא כפר הנמצא בדרום פולין ושייך לפרובינציה פולין קטן.
על שמו של הכפר נודע מחנה ההשמדה בירקנאו שפעל לצידו במלחמת העולם השנייה ונרצחו בו מעל למיליון יהודים.
הכפר נמצא ליד המפגש של הנהרות ויסלה וסולה, ממש במרכז עמק הוויסלה, 240 מטר מעל פני הים.
שמו של הכפר נובע מעצי ליבנה (פולנית: "בז'וז'ה").
הכפר הוזכר לראשונה בשנת 1385. מ-1440 עד 1483 הייתה בז'זינקה בבעלות יאן בז'ז'ינסקי.
מבחינה פוליטית השתייך הכפר לדוכסות אושוויינצ'ים, שנוסדה בשנת 1315 בתהליך הפיצול הפיאודלי של פולין, ונשלט על ידי ענף מקומי של שושלת פיאסט.
בשנת 1327 הפכה הדוכסות פייף של ממלכת בוהמיה.
ב־1457 הסכים יאן הרביעי מאושוויינצ'ים למכור את הדוכסות למלך פולין, ובמסמך הנלווה שהוצא ב־21 בפברואר הוזכר הכפר כ"ברזינקה".
שטחה של דוכסות אושוויינצ'ים שולב בסופו של דבר לתוך פולין בשנת 1564 כחלק ממחוז שלזיה.
עם חלוקת פולין בשנת 1772 הפך הכפר לחלק מהממלכה האוסטרית של גליציה.
בעת הקמת תחנת הרכבת הראשונה בשנת 1856, התחנה הייתה על שטחה של בז'ז'ינקה, אך מאוחר יותר הועברה לאושוויינצ'ים (אושוויץ) הסמוכה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של אוסטריה-הונגריה, היא הפכה חזרה לחלק מפולין.
בז'ז'ינקה סופחה על ידי גרמניה הנאצית בתחילת מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיפוח זה נבחר הכפר על ידי הגרמנים כשטח מיוחד למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו (אושוויץ II).
שרידי מחנה בירקנאו קיימים יחד עם אושוויץ I כמוזיאונים ממשלתיים להנצחת קורבנות הנאציזם בשואה.
לאחר המלחמה הוחזר הכפר לשטח פולין.
בז'ג (בפולנית: Brzeg; בגרמנית: Brieg, בריג) היא עיירה, שנמצאת בגמינת בז'ג, שבמחוז בז'ג , שבפרובינציית אופולה שבפולין.
העיירה נמצאת כ-26 ק"מ מאופולה, בירת הפרובינציה אופולה, וכ-275.5 ק"מ מ, בירת פולין.
בנוסף, העיירה נמצאת ליד הנהר אודר.
בבז'ג הייתה קהילה יהודית קטנה אך ותיקה שהתקיימה בעיירה, במחוז בז'ג בפרובינציית אופולה שבפולין.
הקהילה הוקמה ככל הנראה כבר במאה ה-13, גורשה מספר פעמים וסבלה מרדיפות והצקות מצד האוכלוסייה הנוצרית העוינת עד למאה ה-18, לאחר מכן חוותה פריחה אך הושמדה כליל על ידי הנאצים בשואה.
בית הכנסת בבז'ג הוא בית כנסת יהודי מחולל, המשמש כיום כבניין דירות השוכן בעיירה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1799 בסגנון קלאסי.
עבודות שיפוץ בוצעו בבניין בשנים 1899 ו-1937. בשואה (1940) ניזוק קלות ולאחריה הוסב לבניין דירות, המקום הוזנח במשך שנים ולבסוף שופץ כבניין דירות בשנת 2011. כיום קשה להכיר שהבניין שימש כבית כנסת.
בבז'ג נמצא בית קברות יהודי הממוקם ברחוב מקארסקי.
הוקם בשנת 1798. הקבורות הראשונות התקיימו בשנת 1801, והאחרונות נערכו בשנת 1937. במקום נשתמרו עד היום כ-150 מצבות.
בז'י (בהונגרית: Bazsi) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבז'י מספר התושבים נמצא בירידה.
בבז'י חיו ארבעה יהודים בשנת 1840 וחמישה יהודים בשנת 1930. חלק מילידי הכפר נרצחו בשואה.
בז'ה (בפורטוגזית: Beja) הוא המחוז הגדול ביותר בפורטוגל (11% משטח פורטוגל).
מבחינה מנהלית, מחוז בז'ה מחולק ל-14 מועצות עירוניות.
שם המועצה המקומיתשם בפורטוגזיתבירת המועצה המקומיתאוכלוסייה (נכון ל-2019)אליסטרלAljustrelאליסטרל8,247אלמודוברAlmodôvarאלמודובר6,725אלביטוAlvitoאלביטו2,477בארנקוסBarrancosבארנקוס1,634בז'הBejaבז'ה33,579קסטרו ורדהCastro Verdeקסטרו ורדה6,949קובהCubaקובה4,595פריירה דו אלנטחוFerreira do Alentejoפריירה דו אלנטחו7,845מרטולהMértolaמרטולה6,142מורהMouraמורה13,718אודמירהOdemiraאודמירה24,717אוריקOuriqueאוריק4,607סרפהSerpaסרפה14,304וידיגירהVidigueiraוידיגירה5,510
בושרוד וושינגטון | היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1798 ועד למותו.
בבית המשפט העליון הוא היה בעל ברית נאמן של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל.
וושינגטון היה מייסד שותף ונשיא של תנועת ההתיישבות האמריקאית, שקידמה את הגירתם של עבדים משוחררים בחזרה לאפריקה.
כאחיינו של הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון, שהיה חשוך ילדים, הוא ירש את מסמכיו ואת אחוזתו מאונט ורנון, שעברה לרשותו ב-1802, לאחר פטירת אלמנתו של דודו, מרתה וושינגטון.
בושורד וושינגטון נולד באחוזת בושפילד, אחוזת מטעים השוכנת במאונט הולי, שבמחוז וסטרמורלנד שבקולוניית וירג'יניה.
הוא היה בנם של ג'ון אוגוסטין וושינגטון , אחיו של ג'ורג' וושינגטון, ושל רעייתו, האנה בושרוד.
ב-1778 סיים וושינגטון את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי וכבוגר שלו הוא היה ב-1780 החבר ה-41 של אחוות פי בטא קפא.
לאחר שיחד עם ג'ון מרשל הוא החל ב-1780 ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ורג' וית', הוא הצטרף ב-1871 לצבא הקונטיננטלי ושירת בו כטוראי עד 1782.
לאחר פרישתו מהצבא, מימנו אביו ודודו את המשך הכשרתו המשפטית בהדרכתו של ג'יימס וילסון.
לאחר תום הכשרתו אצל וילסון באפריל 1784, שב וושינגטון למחוז וסטמורלנד, נשא לאישה את ג'וליה אן (אנה) בלקברן, ופתח משרד עורכי דין פרטי.
וושינגטון עסק בעריכת דין במגזר הפרטי מאז ועד -1798.
ב-1787 נבחר וושינגטון כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה.
ב-1788 הוא היה חבר בוועידת האשרור של וירג'יניה, שם הוא הצביע בעד אשרור חוקת ארצות הברית.
ב-29 בספטמבר 1798 מונה וושינגטון במינוי פגרה על ידי הנשיא ג'ון אדמס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'יימס וילסון שנפטר, לאחר שג'ון מרשל דחה את המינוי בשל רצונו להיבחר למשרה פוליטית.
מינויו הקבוע של וושינגטון הוגש ב-18 בדצמבר ויומיים אחר כך אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-7 בפברואר 1799, בגיל 36, הושבע וושינגטון לתפקידו.
שנתיים לאחר מכן, מונה מרשל כנשיא בית המשפט העליון.
וושינגטון הצביע יחד אתו בכל פסקי הדין למעט שלושה (אחד מהם היה פסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס" .
בתקופה בה כיהן וושינגטון על בבית המשפט בנשיאותו של מרשל, הוא כתב את חוות הדעת בפסק הדין "קורפילד נגד קורייל" .
בפסק דין זה הוא מנה מספר זכויות שנחשבו בעיניו כ"זכויות וחסינויות של האזרחים בכמה מדינות".
בשנת 1795 בערך, רכש וושינגטון את אחוזת בלוודיר בריצ'מונד, לשעבר אחוזתו של ויליאם ביירד השלישי.
הוא החזיק באחוזה עד למינויו לבית המשפט העליון ב-1798.
עם מות דודתו מרתה וושינגטון ב-1802, ירש וושינגטון את כל מסמכיו של דודו ג'ורג' וושינגטון וכן את החלק העיקרי של אחוזתו, כולל אחוזת המטעים מאונט ורנון, כפי שצוין בצוואה של דודו.
על פי הצוואה היו כל עבדיו של ג'ורג' וושינגטון אמורים להיות משוחררים לאחר מות רעייתו.
עם זאת, מרתה שחררה את העבדים כבר ב-1800, טרם מותה.
כאשר עברו בושרוד וושינגטון ורעייתו למאונט ורנון מיד לאחר מותה של מרתה וושינגטון, הוא הביא עמו את עבדיו לאחוזה.
האחוזה לא הניבה הכנסות מרובות, והוא מצא שהוא לא יוכל לממן את הוצאות האחוזה מפעילותה וממשכורתו כשופט עליון.
כתוצאה מכך, בתקופת מגוריו שם התדרדר מצב האחוזה.
בשל אי-הרווחיות של אחוזותיו, מכר וושינגטון רבים מעבדיו כדי לממן את הוצאות האחוזה.
ב-1813, שנה לאחר שהוקמה, נבחר וושינגטון כחבר באגודת העתיקות האמריקאית .
ב-1816 הוא היה לחבר מייסד של תנועת ההתיישבות האמריקאית, שקידמה את חזרתם לאפריקה של העבדים המשוחררים.
וושינגטון היה לנשיא הראשון של התנועה עד ליומו האחרון.
העובדה שהוא מכר את חלק מעבדיו כדי לממן הוצאות האחוזה, גרמה לזעם בקרב מתנגדי העבדות, שהעלו את השאלה מדוע נשיא תנועת ההתיישבות האמריקאית לא שימש דוגמה בשחרור עבדיו, כפי שעשה דודו.
הם סברו שעליו לשחרר את עבדיו כדי שיצאו בתנועת ההגירה לליבריה.
בושרוד וושינגטון נפטר בפילדלפיה ב-26 בנובמבר 1829, כאשר היה בעיצומו של סבב שיפוט ברכיבה.
רעייתו נפטרה יומיים אחריו, בעת שעסקה בהעברת גופתו לקבורה.
שניהם קבורים באחוזת הקבר של משפחת וושינגטון במאונט ורנון.
בשל תפקידו בתנועת ההתיישבות האמריקאית, שפעילותה הובילה להקמתה של ליבריה, נקרא על שמו האי בושרוד הסמוך לבירת המדינה מונרוביה.
מחוז בז'ה הוא אחד מעשרים וארבעה המחוזות של תוניסיה.
הוא ממוקם בצפון תוניסיה ויש לו קו חוף קצר ביחס לגודלו.
הוא משתרע על שטח של 3,740 קמ"ר ואוכלוסייתו עומדת על 303,032 תושבים לערך (על פי המפקד מ-2014).
בירת המחוז היא בז'ה אשר משתרעת על פני הגבעות אטלס תל הגבוהות למדי וחלק מהמישור בין אטלס התל לאטלס הגבי דרומה יותר.
המחוז הוא 105 קילומטרים מהבירה ומוקף במחוזות בנזרט, זגואן, מנובה, סליאנה וז'נדובה.
הטמפרטורה הממוצעת בו היא 18 מעלות צלזיוס, וכמות הגשם השנתית נעה בין 350 ל-1000 מילימטרים.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, המחוז מחולק לתשע נציגויות, שמונה ערים, שמונה מועצות מקומיות ו-101 מגזרים.
נציגותאוכלוסייה (2004)אוכלוסייה (2014)אמדוןצפון בז'הדרום בז'הגובלטמדג'ז אל באבנפזהטבורסוקטסטורטיבר
ויליאם בות' גרדנר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-19 של וושינגטון בשנים 1985–1993 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
גרדנר שימש כחבר הסנאט של מדינת וושינגטון מטעם המחוז ה-26 מ-1971 ועד 1973.
גרדנר נולד בטקומה, וושינגטון ב-21 באוגוסט 1936. הוא למד בתיכון קלובר פארק בלייקווד וסיים את לימודיו בבית הספר לייקסייד בסיאטל.
הוריו התגרשו כשהיה צעיר מאוד.
אביו החורג היה נורטון קלאפ, אחד הבעלים המקוריים של מחט החלל בסיאטל.
אמו, אחותו ואחיו נהרגו בהתרסקות מטוס כשהיה בן 14.
גרדנר הוא בוגר בית הספר לעסקים של אוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת הרווארד.
במהלך שנות ה-70 היה מעורב בעסקי הכדורסל במדינה.
ב-1984 נבחר גרדנר לתפקיד המושל, וב-1988 נבחר לכהונה שנייה.
ב-1992 בחר שלא להתמודד לכהונה שלישית.
כמושל, גרדנר חתם על תוכנית לביטוח רפואי ציבורי לעניים עובדים.
בנוסף על כך, גרדנר ביצע רפורמות באיכות הסביבה, באקדמיה, בחינוך הציבורי ובזכויות להט"ב.
בשנת 1994 וכשנה לאחר פרישתו, גרדנר אובחן כחולה במחלת פרקינסון.
בשנת 2006, הוא הודיע על תמיכתו בסיוע רפואי להתאבדות.
בשנים שלאחר מכן גרדנר היה פעיל מאוד בנושא זה.
ב-2009 חברת HBO הפיקה את הסרט התיעודי הקצר "הקמפיין האחרון של המושל בות' גרדנר" על גרדנר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
גרדנר מת בביתו בטקומה ב-15 במרץ 2013 ממחלת פרקינסון.
הוא היה בן 76 במותו.
בושרה קרמאן (נולדה ב-1942 בחיפה) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית ממוצא פלסטיני.
קרמאן נולדה בביירות, שם היו הוריה בביקור לרגל עסקיו של אביה חאג' טאהר קרמאן, שהיה סוחר חיפאי עשיר ובעל מפעל לסיגריות.
היא גדלה בחיפה, למדה בבית ספר נזירות נצרת, שם למדה גם אנגלית וצרפתית, שפות שמידיעתן התפרנסה ברבות השנים.
בזמן מלחמת העצמאות התרכזו בני משפחת קרמאן בחווה שהייתה בבעלותם באבטין ובעצת דוד הכהן לא ברחו מארץ ישראל.
אחר כך עזבו ללבנון וחזרו בזמן כדי לא להיחשב נפקדים.
מאז חיו בחווה, ארבע אחיות ושלושה אחים בצירוף בני דודים רבים, ולא שבו עוד לחיפה.
אחותה היא המשוררת סועאד קרמאן.
לאחר סיום לימודיה לימדה כמה שנים בבית הספר לנזירות ובגיל 22 זכתה במלגת לימודים באוניברסיטת קנזס, שם למדה לתואר ראשון בסוציולוגיה, בחינוך ובצרפתית.
אחר כך נשארה בארצות הברית והתפרנסה מהוראת צרפתית, בהמשך התגוררה כמה שנים בווושינגטון, שם לימדה ערבית, אז גם קיבלה אזרחות אמריקנית.
ב-1967 חזרה לישראל ולימדה שנתיים אנגלית בשפרעם, אך סולקה בטענה שהשפעתה מזיקה לתלמידים.
שלוש שנים עבדה כמזכירה של מנהל שיווק במפעל נילית, שם נזקקו למזכירה היודעת אנגלית וצרפתית.
באותם ימים נדבקה בחיידק התיאטרון לאחר שבבית הגפן בחיפה חיפשו שחקנית וקרמאן הסכימה, להצטרף ללהקת התיאטרון שפעלה במקום.
ב-1978 החלה את הקריירה הקולנועית שלה, ששיחקה בסרט "חרבת חזעה" של הבמאי רם לוי, על פי סיפור מאת ס.
עקב קשיי פרנסה החליטה לשוב לארצות־הברית, הפעם לבוסטון, שם הצטרפה לתיאטרון של קמברידג' אחר כך עברה לדטרויט.
במהלך השנים האלה עשתה שיחקה בשני סרטים של מישל ח'לייפי, "חתונה בגליל" (1987) ו"מזמור האבנים" (1990), שניהם עם מכרם ח'ורי, ובנוסף שיחקה בסרטו של איזידור מוסלם "לילות זרים" (1989) לצד מוחמד בכרי.
ב-1990 הצטרפה ללהקת תיאטרון אל-חכוואתי וסיירה איתם חצי שנה בעולם, עם הצגתם "עומר כייאם והצלבנים".
באותה שנה גם שיחקה במחזה של ריאד מסארווה "הגל התשיעי" בתיאטרון נצרת.
תחילה פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את המחזה כאנטי־ציוני ואנטי־ישראלי, אך זמן קצר אחר-כך בוטלה הצנזורה על מחזות בישראל.
ב-1992 כיכבה במחזהו של אמיל חביבי "אום אל-רובביקה", הצגת יחיד שביים מכרם ח'ורי, בו גילמה אישה פלסטינית שסירבה לנטוש את ביתה בוואדי-ניסנאס בחיפה, למרות שכל בני המשפחה עזבו והיא איבדה את ילדיה ובעלה.
בהצגה היא סוגרת חשבון עם אלה שנטשו ולא חושכת שבטה גם מן הנשארים.
באותה שנה גם שיחקה בסדרת דרמה של ערוץ 4 הבריטי, "The Big Battalions" מיני-סדרה העוקבת אחר חייהן של שלוש משפחות, נוצרית, מוסלמית ויהודית – על פני חמש מדינות, בריטניה, אתיופיה, ערב הסעודית, ירדן וישראל.
הסדרה צולמה בחלקה בישראל והשתתפה בה גם השחקנית סלווה נקארה המגלמת את בתה.
ב-1995 שיחקה בסרט נוסף של מישל ח'לייפי "אגדת שלושת היהלומים".
בתפקיד אמו של ילד בעזה המתאהב בנערה צוענייה יפהפייה ובעולם אגדות שהיא יוצרת בעיצומו של הסכסוך בעזה.
הילדים חוקרים את הטבע, המיסטיקה ומה צופן להם עתיד, תוך כדי שהם לומדים לחיות עם האכזריות שמסביב.
ב-2002 שיחקה בסרטו של האני אבו אסעד "החתונה של רנא", בתפקיד אימה של הגיבורה (אותה משחקת קלרה ח'ורי) המקבלת הוראה מאביה לבחור בחתן מתאים מתוך רשימה שהכין.
"אגדת שלושת היהלומים" - 1995
בז'ה ויסטה (בספרדית: Club Atlético Bella Vista) הוא מועדון כדורגל מאורוגוואי.
המועדון נוסד בשנת 1920 במונטווידאו.
הקבוצה שיחקה בעבר בליגת העל האורוגוואית וכיום משחקת בליגה השלישית.
המועדון הוקם בשנת 1920. בשנת 1930 ערכה הקבוצה סבב משחקים ברחבי אמריקה הדרומית וארצות הברית.
בשנת 1932 הפכה הקבוצה למקצוענית.
חוסה נסאסי היה בין כוכבי הקבוצה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ואצטדיון הקבוצה נקרא על שמו.
הוא נקרא על שם הכדורגלן בשנת 1934, זמן קצר לאחר שעזב את המועדון לטובת נסיונל.
במהלך השנים שיחקה הקבוצה בליגה הבכירה של אורוגוואי במשך 55 עונות.
עונתה האחרונה בליגה הראשונה הייתה עונת 2012/2013. בז'ה ויסטה זכתה באליפות הליגה פעם אחת בלבד – בשנת 1990.
בעונת 1981 בגביע ליברטדורס השתתפה הקבוצה לראשונה במפעל זה, אך ללא הצלחה.
בהמשך השתתפה בטורניר מספר פעמים נוספות, ובעונת 1999 בגביע ליברטדורס הגיעה לשלב רבע הגמר.
בסך הכול השתתפה "בז'ה ויסטה" בתחרות 7 פעמים.
לאחר עונת 2012/2013 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, אך עקב בעיות תקציביות לא יכלה להשתתף בתחרות.
המועדון המשיך להפעיל רק קבוצות נוער.
בעונת 2017/2018 חודשה פעילות הקבוצה הבוגרת, שהחלה את דרכה מחדש בליגה השלישית.
בשנת 2023 הצליחה לעלות לליגה השנייה, אך ירדה ממנה כעבור עונה אחת.
נכון לשנת 2025 היא משחקת בליגה השלישית.
בז מצוי (שם מדעי: Falco tinnunculus) הוא עוף דורס השייך למשפחת הבזיים.
בני מין זה נפוצים ברחבי אירופה, אסיה ואפריקה.
הבז המצוי הוא הציפור הלאומית של בלגיה.
מקור השם העברי בז מהתלמוד.
מקור השם הלטיני נגזר מ-falc שמשמעו חרמש, על שם מקורו וטפריו המעוקלים, ו-tinnulus שמשמעו מצלצל או הד (בדומה לפעמון), בשל קריאותיו הקצרות והחדות של הבז שחוזרות על עצמן.
בשל קריאות אלו בני האדם נהגו להחזיקו בכלובים על מנת להרחיק להקות יונים.
שמו בערבית הוא 'צאקר אל ג'ראד', שמשמעו "בז החגבים".
שמות עתיקים לבז המצוי מהמאה ה-17 הם windfucker וגם windhover שמשמעם, בתרגום חופשי, "המרפרף בכנפיו" בשל מנהגו לרפרף בכנפיו במקום.
זהו הבז הנפוץ בבזי ישראל, הן כמקנן והן כחולף-חורף ברוב חלקי הארץ, אינו שכיח ביערות צפופים ובמדבריות חשופים.
הוא שכיח יותר בחבל הים תיכוני.
הבז המצוי הוא דורס סתגלן, ונפוץ בעולם מרום של 400 מטר מתחת לפני הים ועד 3,500 מעל פני הים, בחלקים ניכרים של יבשת אירופה אסיה ואפריקה למעט הסהרה ואגן קונגו בתחומי אקלים מגוונים ממדבריים ועד ממוזגים-קרים למעט טונדרה.
הבז המצוי בישראל, הן המקנן והן החולף, דומה לתת-מין F.t.tinninculus השכיח באירופה ובאסיה עד סיביר ומונגוליה.
הבז המצוי בנגב ובסיני קטנים ובהירים יותר ודומים יותר לתת-מין F.t.rupicolaeformis המקנן בחצי האי ערב, סודאן ומצרים.
ישנה השערה כי התת-מין הישראלי הוא גרסת ביניים של תת-מינים אלו.
בשנות החמישים והשישים הבז המצוי היה בסכנת הכחדה בשל ההרעלות ההמוניות של חיות הבר.
אולם מאז נפסקו ההרעלות אוכלוסייתו התאוששה בצורה מרשימה ובבתי קומות רבים אפשר לשמוע את צווחותיהם האופייניות בתקופת האביב.
כיום הבז המצוי נפוץ בישראל ומספריו נאמדים באלפים רבים והוא הדורס הנפוץ ביותר בישראל.
השכיח בבזים החנוטים של מצרים העתיקה הוא הבז המצוי, שנחשב למקודש.
לאל המצרי הורוס ראש בדמות בז.
בדומה ליתר מיני הבזים, לבז המצוי כנפיים וזנב ארוכים.
הנקבה וגם הזכר בצבע חום מנוקד בשחור ואפור כהה.
אצל הזכר הנקודות קטנות יותר, הצבע החום נוטה במעט לאדמדם ועל הלחי, מגלגל העין, יורד פס שחור, לזכר בוגר צבע הראש אפרפר.
ראשה של הנקבה בצבעי הגוף, כנפי הנקבה רחבות וקהות יותר משל הזכר.
בז אדום דומה מאוד לבז המצוי, שניהם מקבוצת הבזים המרפרפים בכנפיהם, הבז המצוי חי בגפו או בזוג ואילו הבז האדום חברותי יותר וימצא בלהקות.
מזונו של הבז המצוי מגוון ומשתנה בהתאם לבית גידולו; הוא צד ציפורי שיר, מכרסמים, זוחלים וחרקים כגון חגבים נדלים וחיפושיות, לגוזלים בקן ההורים מביאים בעיקר ציפורים קטנות, מכרסמים ולטאות.
הבז המצוי מאתר את טרפו כשהוא נח על עמדה שולטת וגבוהה או תוך כדי מעוף כשהוא סורק את הטריטוריה שלו.
כשהוא מבחין בטרפו, הוא מרפרף בכנפיו במקום כשראשו מקובע ועיניו נעוצות במטרה, צולל מטה לשלב ביניים שם הוא מרפרף שוב ואז צולל מטה במהירות לעבר טרפו.
יש פעמים שהבז צולל מיד לעבר טרפו, כמו לעבר דרורים.
לאחר שדרס את טרפו, אם הוא מספיק קטן הוא יעוף כשטרפו בטפריו לעבר תחנת אכילה, מצוק גבוה, עמוד או עץ שם יאכל את טרפו בבטחה.
יחס הצלחותיו בציד הם 1:10, כלומר בכל 10 ניסיונות תקיפה הוא יצליח לצוד פעם אחת.
הבז המצוי נחשב כמדביר ביולוגי מוצלח וטוב לחקלאות בשל העובדה שהוא מדלל מזיקים כגון מכרסמים, נברנים ועכברי שדה, חגבים וכדומה.
הזוגות מונוגמיים, החיזור והזיווג מתחיל בחודש ינואר והקינון החל מסוף פברואר ועד יוני.
הם אינם בונים קינים, אלא משתמשים בתוואי שטח קיימים, החל משקערוריות במצוקים וכלה באדניות בבתים.
הנקבה מטילה 3 עד 6 ביצים אדמדמות מנוקדות במשך כמה ימים, ודוגרת עליהן כחודש.
במשך תקופת הקינון הזכר מוצא עמדת תצפית אל מול הקן.
הוא מביא לשם מזון לנקבה, ולעיתים מחליף אותה בדגירה.
עם הבקיעה הגוזלים עטופים בפלומה לבנה, כאשר מתחת לה צומחות נוצותיהם.
בתחילה הנקבה נשארת בקן ודוגרת עליהם, אבל ככל שהם גדלים, היא נמצאת פחות זמן בקן, ומצטרפת לזכר בהבאת מזון, אותו היא קורעת בשביל להאכיל את הגוזלים.
אחרי כחודש הגוזלים מסוגלים לעוף.
בשלב זה צבעי נוצותיהם דומים לאלה של הנקבה, ללא קשר למינם.
בז צוקים (שם מדעי: Falco biarmicus) הוא עוף דורס מהסוג בז השייך למשפחת הבזיים, נפוץ באמריקה הצפונית, בבלקן ובמזרח התיכון.
בית הגידול הטבעי של בז הצוקים הוא שטחים פתוחים כולל מדבריות.
בז צוקים מקנן בכוכי צוקים, ומכאן שמו.
בז צוקים הוא אחד ממיני הבזים הגדולים בישראל.
הוא דומה לבז נודד, אך רוב צבעי גופו וראשו בהירים יותר בשונה מראשו הכהה של בז נודד.
משקלה של הנקבה כ-850 גרם ומשקלו של הזכר כ-700 גרם.
בבסיס המקור עור חשוף ורך, הקרוי דונגית, שצבעו צהוב.
ה"שפם" צר וארוך מזה של בז נודד.
דו-צורתיות זוויגית מתבטאת בכך שהנקבה גדולה מן הזכר ובעלת צבעים דהויים ממנו.
מקורו של הזכר שחור, אנקולי, עבה וחזק.
עיניו כהות, כשל רוב הבזיים.
מתחתיה, בצידי הלחיים, כתמים כתמתמים, ובסביבת עיניו צבע שחור.
הכנפיים כהות, צבען שחור, וסוככותיהן בהירות יותר, בגוון לבן.
רגליו ארוכות וחזקות, ומסתיימות בטפרים שחורים, מעוקלים וחזקים, שאורכם 1–3 סנטימטרים.
חלקו העליון של הגחון מכוסה בפסים דקים מאוד שצבעם חום דהוי, והמשך גחונו מנוקד נקודות שחורות.
בז הצוקים ניזון בעיקר מציפורי שיר ויונקים קטנים, אך יכול לגוון בפרוקי-רגליים גדולים כמו נדלים ועקרבים, זוחלים כמו לטאות נחשים וצבים ודו-חיים.
יונקים קטנים מהווים 28% מתפריטו, עופות מהווים 17%, פרוקי-רגליים מהווים 10% מתפריטו וכך גם זוחלים.
מבין היונקים צד הבז ארנבות, מכרסמים, עטלפים, חדפיים, סמוריים, גיריות וחמוסים.
מבין מהעופות צד הבז דררות, זרזיריים, דרוריים, חוחיות, פרושים, סבכיים, קאקים, יונים, חוגלות, בולבוליים, ירגזיים, נחליאליים, סנוניתיים, סיסיים, עפרוניים וקיכליים.
יונקים קטנים נוהג הבז לגלות ממארב על עץ, ולאתרם באמצעות עיניו החדות פי שמונה מעיניו של האדם.
לאחר מכן, הוא נוסק לגובה של 105–120 מטרים ולמרחק של 20 מטרים מן הטרף.
בשלב זה מגיע הבז בדאייה מהירה אל מעל הטרף (בגובה 200 מטרים, גבוה יותר מהגובה שהיה בו לפני הגעתו אל הטרף), כשסוככות כנפיו הבהירות מסוות אותו, וצולל בחדות אל הקורבן במהירות עד 89 קמ"ש.
עופות נוהג הבז לאתר באוויר וליירט אותם בשיטה דומה.
בעולם כולו, מצב שימורו מוגדר "אין חשש" ועל פי כך, תפוצתו רחבה: ממרכז אפריקה עד צפון אפריקה, סביב הים התיכון (עד איטליה בצפון, עיראק במזרח, ישראל במערב ומצרים בדרום), בארצות הבלקן ובדרום אירופה.
בית גידולו מגוון: נופים הרריים חסרי צומח, אזורים ערבתיים ושטחים פתוחים (בתנאי שבאלה נמצא מזון מספק, מקומות קינון ועמדות תצפית).
כאתרי קינון הוא מעדיף מצוקים גבוהים, אך הוא יכול להסתפק בבניינים ובעצים.
נמצא בישראל בסכנת הכחדה ועתידו בסכנה.
בישראל חיים כחמישה זוגות יציבים ובעונת הנדידה מזדמנים לעיתים 1–2 פרטים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 קיננו בישראל כ-30 זוגות בנגב המערבי, בקניונים, במצוקים ובערבה.
היום מספר הזוגות המקננים עומד על חמישה, בעיקר בשל הרעלות מכרסמים.
בז הצוקים אינו בונה קן של ממש, בתחילת עונת הרבייה, המתרחשת באביב, אוספים הזכר והנקבה זרדים עדינים כריפוד (13–20 מספרם) ומסדרים אותם על מצוק.
לעיתים הוא מקנן גם בבניינים או בעצים.
בז הצוקים אינו עוף חברותי, אך בין הזכר והנקבה קשרים מונוגמיים חזקים.
גודל התטולה נע בין 3 ל-5 ביצים לבנות המנומרות בכתמים עדינים שצבעם אדמדם.
הנקבה דוגרת על הביצים לבדה במשך 32–35 ימים.
בתקופת הרבייה בני הזוג משתפים פעולה בציד: אחד מבני הזוג עומד בנקודת תצפית, בעוד השני מאתר קורבנות ומבריחם לעבר האורב, שדורס את הקורבן.
הגוזלים פורחים מהקן בגיל 43–47 ימים וכעבור 4–6 חודשים כבר יכולים לצוד בעצמם.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה והנקבות בגיל 10 חודשים.
אבני בזואר הן אבנים ירקרקות שאצילים ומלכים השתמשו בהן כדי לנטרל רעל ארסן במשקה שהוגש להם כדי להרעיל אותם.
מקור השם הוא בפרסית - "באדזהר", ופירושו "הגנה מפני הרעל".
קיימים מספר סוגים של אבני בזואר, כאשר נראה שחלק מסוגי הטריכובזואר אכן מסוגלים לנטרל ארסן.
אבנים אלה נוצרות בקיבות ובמעיים של עיזי הרים, על ידי משקעים סידניים, שיש בהם גם שיירי גופרית הקשורה בקשר כימי עם פוספט.
כאשר הוכנסה האבן למשקה שמעורב בו ארסן, הארסן התרכב עם הגופרית שבאבן, וכך נוטרלה רעילותו.
היו מלכים שהחזיקו במחרוזות של אבני בזואר, או ששיבצו אותן בטבעות (כמו אליזבת הראשונה מלכת אנגליה).
כך הן היו זמינות לידם בכל עת שרצו לטבול אותן במשקה.
ברפואה, חפץ בקיבה, העשוי בדרך כלל מגוש סיבים נקרא 'בזואר'.
עצם זה עלול לגרום לחסימה בקיבה או במעי.
ניתן לזהות את העצם לרוב באמצעות גסטרוסקופיה וישנן דרכים שונות שבהן ניתן ניתן לפורר אותו.
הבזואר מוזכר בסדרת ספרי הארי פוטר כחפץ דמוי אבן המצוי בקיבה של עז, שמשמש כנוגדן למרבית הרעלים המוכרים.
בזה נבבה (נולד ב-20 בדצמבר 1983) הוא רץ מרתון ישראלי עיוור, מאמן אתלטיקה ומורה לחינוך גופני.
נבבה נולד באתיופיה, עיוור מלידה.
אביו, שראה שנולד לו ילד עיוור, נבהל ועזב את אמו של נבבה.
נבבה עלה לישראל בגיל 7. הוא גר עם אמו בצפת ולאחר מכן למד בירושלים בבית חינוך עיוורים.
לאחר שסיים את לימודי התיכון למד טכנאות קול ובזה הוא עוסק לפרנסתו.
נבבה החל לעסוק בספורט דרך עמותת אתגרים בירושלים.
תחילת דרכו הייתה ברכיבה על אופני טנדם (אופניים לשני רוכבים).
בהמשך החל להתאמן בריצות ארוכות, בהתחלה בליווי מתנדבים בלבד, ובהמשך גם בליווי מאמן ריצה מקצועי.
נבבה רץ בליווי מתנדב כאשר השניים קשורים זה לזה בגומייה במותן או בפרק היד.
באפריל 2007 התמודד במרתון רוטרדם מתוך מטרה לעמוד בקריטריון האולימפי לקראת אולימפיאדת בייג'ינג.
בשל תנאי מזג אוויר קשים פרשו רבים מקרב משתתפי המרתון.
נבבה סיים את המירוץ במקום הראשון, בזמן של 3:22 שעות, 4 דקות יותר מהמינימום האולימפי.
מכיוון שמועד זה היה ההזדמנות האחרונה לעבור את דרישות המינימום לאולימפיאדה זו, ותנאי מזג האוויר הקיצוניים לא ניתנו להשוואה הוגנת, ערער לוועד האולימפי פעמים רבות, ואפילו לבית המשפט הבינלאומי בהאג, כדי שיאפשרו לו לעמוד בקריטריון פעם נוספת.
לבסוף הצליח להשיג הזדמנות נוספת לעמוד בקריטריון, ובאוקטובר 2007 השתתף במרתון אמסטרדם.
הוא הגיע ראשון בין הרצים העיוורים ואף השיג את המינימום האולימפי לאולימפיאדת בייג'ינג כשחצה את קו הסיום לאחר 3 שעות ו-15 דקות, 5 דקות מהר מהמינימום.
עם נבבה רצו עופר בן דור ובנו גיא בן דור, מתנדבי אתגרים.
באולימפיאדת בייג'ינג הגיע למקום החמישי, כרץ העיוור המהיר ביותר בעולם, מתוך אלפי רצים עיוורים.
כ-35 מטר לפני סוף המירוץ, שחרר בן דור את הגומייה ואפשר לנבבה לחצות את קו הסיום לבדו ולהיות הרץ העיוור הראשון שמסיים ריצה ללא עזרה.
כיום, עוסק נבבה בהוראת ספורט והנחלתו לנוער בתיכון מור מטרו-ווסט רעננה.
בזה השתתף ב-2004 כדוגמן בתצוגת אופנה תחת הכותרת "אני נכה וסקסי", ששילבה דוגמנים מקצועיים ודוגמנים נכים.
כמו כן השתתף בסרטון פרסומת לבנק הפועלים העוסק במעורבות בקהילה ומציג ספורטאים חברי עמותת אתגרים.
בז עצים (שם מדעי: Falco subbuteo) הוא עוף דורס מהסוג בז השייך למשפחת הבזיים.
בז העצים נפוץ ברחבי אירופה (מלבד הצפון הרחוק) אסיה ואפריקה (חורף).
הוא מקייץ ומקנן שכיח למדי בחבל הים תיכוני ובנגב הצפוני, וחולף במספרים קטנים על פני כל הארץ.
הוא שכיח למדי בצפון הארץ ובמרכזה, בעיקר בנופי פארק ובשטחי עיבוד בהם נישאים עצים.
לעיתים חודר בז העצים לתחומי יישובים כפריים ואף לערים.
מקום החיות האופייני של בז העצים הוא נופים פתוחים למחצה, דוגמת מישורים ושדות עם עצים פזורים, יישובים כפריים עם עצים גבוהים וגם חורשים ויערות מעורבים עם שטחים פתוחים.
לרוב נראה חג מעל לעצים או לשדות.
אורך גופו של הבז נע בין 29 - 32 סנטימטרים, משקלו נע בין 130 - 320 גרם ומוטת כנפיו 74–84 סנטימטרים.
כיפת הראש וחלקי הגוף העליונים אפורים - צפחתיים אחידים.
בעורף מתבלטים כתמים בצבע בז' לבנבן היוצרים מעין קולר לא מושלם ומתחברים אל הסנטר, הגרון וצידי הצוואר שצבעם זהה.
פאות שחורות יורדות מבסיס המקור אל הלחיים הלבנבנות.
הגחון בגוון בז' מפוספס בצבעים שחומים.
תת השת ונוצות הירך ערמוניים תחתית הכנף מנומרת בנקודות קטנות בצבעי בז' ואפור כך שמרחוק הוא נראה לרוב אפור.