tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנרכיסטים טוענים כי מרחבים עירוניים וקהילות יוכלו להיהפך מחדש למרחב לגידולים אורגניים ומרכזים לאספקה עצמית למען התפתחות אנושית טובה יותר כאשר יוסרו מוסדות קפיטליסטים לא רצויים.
אנרכיסטים ירוקים, ואנרכו-פרימיטיביסטים הולכים רחוק אף יותר, וטוענים שקבוצות של כמה מאות אנשים כל אחת הם גודל הקהילה הרצוי, וקהילות אלו יוכלו להתחיל לבנות ולחיות ישירות דרך הסביבה, ללא צורך בביות של צמחים ובעלי חיים.
הם טוענים שצורת חיים שכזו תוביל ליותר זמן איכות להנאה, ופחות צורך בזמן לעבודה, ותאפשר חופש גדול יותר של תנועה ורדיפה אחר הנאה, כפי שאפשר לראות במגוון של קהילות ילידיות.
שירותים חברתיים שיש בהם צורך להתמקצעות (כגון הוראה ורפואה), יבוצעו על ידי אלו שמתעניינים בסוגי "עבודה" שכאלה.
אנרכיסטים אומרים גם שברגע שהייצור נעשה בשיתוף, ברוטציה ומנוהל עצמאית, לאנשים יהיה יותר זמן להיות מעורבים במשימות מורכבות יותר הנוגעות ישירות לרווחתם שלהם ושל קהילותיהם.
לטענתם אם תחום הרפואה המודרנית היה מנוהל כמו תנועת התוכנה החופשית, ליותר אנשים הייתה גישה לעבוד על תרופות למחלות, וניתן היה לפתור בעיות אחרות המאיימות על החברה.
בדומה לענייני ייצור וקהילה, אנרכיסטים מצביעים על הצלחתה של מערכת הדואר, שלמרות היותה מאורגנת בצורה היררכית בתוך כל סניף דואר, אינה היררכית בכך שהיא מאורגנת דרך סניפי דואר עצמאיים.
פדרציות ורשתות של רופאים, בתי ספר ומוסדות קהילתיים אחרים יכולים להתארגן באותה צורה, וליישם עקרונות אנרכיסטים גם בתוך המבנה הארגוני שלהם.
דוגמה לפעולה שכזו אפשר למצוא במאה ה-19 בתנועת החינוך המודרני, שהייתה בעצם בתי ספר שנוהלו בצורה אנרכיסטית למען ילדי עובדים.
התנועה 'המודרנית' לבתי הספר המודרניים חיה ופועלת, עם בתי ספר חופשיים שצצים בכל העולם המציעים שיעורים חופשיים המנוהלים בצורה אנרכיסטית.
בשביל רוב האנרכיסטים, נישואים ויחסי מין הם עניינים פרטיים שצריכים להישאר בין אנשים בוגרים בהסכמה הדדית.
לדעתם, לרשויות כמו המדינה והדת אין זכות להתערב בעניינם הפרטי של יחידים שלא מעוניינים לסור למרותם – ובנקודה זו, לרשויות אין יותר כוח להכריח את מי שמסרב לשתף עימם פעולה.
אחרים, לעומת זאת, מאמינים שמוסד הנישואים הוא מוסד מדכא מיסודו, ומצביעים על הדעה הרווחת על נישואים שאינם בין זכר ונקבה, על מספר האנשים ש"מותר" להם להיות מעורבים במערכת יחסים, ועל תפקידי המגדר המסורתיים בתוך מסגרת הנישואים.
הם טוענים שרעיון הנישואים הוא בסופו של דבר מוסד הטרונורמטיבי, ושזוהי צורה מעודנת של שליטה.
מיעוט מהאנרכיסטים בספרד ראו באהבה רעיון מסוכן, ותמכו ב"שינוי קומונה" לאלו החווים את "מחלת האהבה".
זו, כאמור, הייתה דעתם של מיעוט מבוטל ולדעת רוב האנרכיסטים, ביניהם אמה גולדמן, האהבה בין אנשים נמצאת בליבתו של כוח עוצמתי ונשגב, למרות שאפשרי שכוח זה הושחת על ידי מוסדות ומסורות.
אנרכיזם אינדיבידואליסטי הוא אחד מהזרמים הוותיקים באנרכיזם.
האנרכיזם האינדיבידואליסטי מתנגד לקולקטיביזם ומדגיש את חשיבות האוטונומיה של היחיד ואת חירותו.
הוגי הרעיון הראשונים כוללים את פייר-ג'וזף פרודון, ויליאם גודווין ומקס סטירנר האירופאים.
האנרכיזם האינדיבידואליסטי מחזיק בעמדה ייחודית בהיותו גם שוויוני וגם אנטי-קולקטיביסטי.
על פיו, במקום להפוך משאבים כלכליים לקולקטיביים ובכך להפוך את האנשים לתלויים בקולקטיב, יש להעצים את העניים ואת מעמד העובדים על ידי הפיכתם לבעלי רכוש, והפיכת הבעלות הרכוש לדבר נפוץ מספיק כך שכולם יוכלו להשתתף בכלכלת השוק מבלי להיות כפופים לאדם אחר.
המטרה הסופית היא כלכלה בה לפרטים יש עצמאות מוחלטת, בה הם עובדים עם משאבים בבעלותם, באופן פרטי או באיגודים על בסיס התנדבות, בהם כוח כלכלי ופוליטי מבוזר בצורה שוויונית כך שלאף אחד אין סמכות על האחר.
האנרכיזם האינדיבידואליסטי תומך בקיומו של רכוש פרטי (בעלות אישית על התוצר המלא של העבודה), כמו גם בשוק תחרותי בו רכוש ועבודה ניתנים לקנייה ולמכירה (ובכך מתנגד לקומוניזם).
למרות שחלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטים עסקו בעניינים מעשיים, האנרכיזם האינדיבידואליסטי נחשב לרוב כ"אנרכיזם פילוסופי" מכיוון שהוא מתמקד בעיקר בטיעונים פילוסופיים על מנת לגרום לשינוי.
בהתמקדותם על אוטונומיה, ולא על שוויון מוחלט, האנרכיסטים האינדיבידואליסטים ניסו לקדם נושאים כמו גישה שוויונית יותר לאדמות, הקלות במגבלות על פטנטים וזכויות יוצרים, ושבירת המונופול של הממשלה על ההון, על מנת לקדם את העניים בחברה.
האתגר בשבילם היה המצאת מערכת של זכויות הפרט שתהיה בעלת האיזון האופטימלי של שוויון וקניין פרטי על מנת להעצים את הפועלים ולגרום להם להיות אחראים על עתידם וגורלם.
אתגר זה גרם למחלוקות רבות בין האנרכיסטים האינדיבידואליסטים השונים.
אנרכיזם בודהיסטי הוא זרם מחשבה לפיו כמה שיטות לימוד בודהיסטיות מהוות בסיס פילוסופי לאנרכיזם.
היקש על סמך שלושת סימני הקיום
לפי הבודהיזם יש שלושה סימני קיום בכל התופעות ביקום.
כל דבר נמצא במצב של שינוי תמידי (אניצ'ה)
סבל נמצא בכל מקום בסמסרה.
כל דבר נטול "עצמיות" או קיום או מהות עצמאית (אנאטה).
מכאן, שלא ייתכן קיום של "מצב מושלם"; מכאן אנרכיסטים בודהיסטים מסיקים כי אפשר רק לנסות ולהתקרב לקהילה אידיאלית לכולם.
כל מוסד מעשה-ידי אדם הוא ארעי ובלתי מושלם, היות שהאנשים והעולם משתנים כל הזמן.
זאת ועוד, שום עושר חומרי או כוח פוליטי לא יעניקו אושר מתמשך - סיפוק ללא הארה הוא אשליה שרק מעצימה את הסמסרה.
חופש לפרט, בעוד שהוא מטרה ראויה עבור אנרכיסטים, הוא על כל פנים בלתי-שלם, במובן שהוא מונע את האנושיות המשותפת שלנו, היות שבסופו של דבר אין "עצמי" הנפרד אינהרנטית משאר היקום.
לאחר שיש הכרה בדבר זה, מטרתו של "בודהיסאטווה" היא לנסות ולהקטין את הסבל שמתקיים במהלך החיים של ישויות בעלות תודעה.
האנרכיסטים החברתיים טוענים כי המדינה והקפיטליזם יוצרים דיכוי, ולכן גם סבל.
המדינה היא מוסד אשר יוצר מסגרת לתשוקה לכוח, והקפיטליזם, מסגרת עבור התשוקה לעושר חומרי.
ניסיון לשלוט בבני אדם אחרים, לפי הראיה של אנרכיסטים בודהיסטים, רק יגרום להם לסבול ובסופו של דבר יגרור סבל לאלו אשר מנסים לשלוט.
בדומה לכך, ניסיון להחזיק ולצבור עושר חומרי, מחזק את הסבל עבור הקפיטליסט ועבור אלו שאיתם הוא עושה עסקים או משפיע על חייהם.
חמלה, עבור בודהיסט, נובעת מהעדר עצמיות יסודית.
חמלה עבור האנושות בכללה היא הדבר שנותן לבודהיסט השראה לפעולה; עם זאת, רוב, אם לא כל הקבוצות הפוליטיות נוטות ללכת בניגוד לדרך המתומנת האצילה אשר מתווה את המחשבה והפעולה הבודהיסטית.
לכן, אנרכיזם, החסר את המבנה האידאולוגי הקשיח ואת הדוגמות, נראה כדבר מה שבודהיסטים יכולים ליישמו.
הוגים אנרכיסטים שונים הטילו ספק והתנגדו לדתות מאורגנות.
רוב הדתות המאורגנות הן היררכיות מטבען, ולעיתים קרובות מקיימות קשרים הדוקים עם המדינה.
עם זאת, אנרכיסטים מעולם לא התנגדו לאמונה דתית אישית, אלא רק לטבע הסמכותני של הדת המאורגנת.
מעבר לכך, אנטי-סמכותנות היא ערך מרכזי בזרמים דתיים מסוימים.
אנרכיסטים מפורסמים רבים היו דתיים, ואנרכיסטים מסוימים, כמו לב טולסטוי ואמון הנאסי האמינו באדיקות בעקרונות האנרכיזם הנוצרי ובאי-אלימות.
בשנת 1892 בצרפת, פורסמה המסה של מיכאיל באקונין "אלוהים והמדינה", שהייתה אחת המסות האנרכיסטיות הראשונות בנושא הדת.
באקונין פורס את משנתו על הפילוסופיה של הדת לאורך ההיסטוריה ועל מערכת היחסים שלה למדינה הפוליטית המודרנית.
בתחילת המאה ה-20, אנרכיסטים בספרד שרפו מספר כנסיות, אף על פי שרוב השריפות של הכנסיות בוצעו למעשה בידי חברים במפלגה הרדיקלית בעוד האנרכיסטים הם אלו שהואשמו במעשים.
התמיכה המפורשת או המרומזת של מנהיגי הכנסייה בפאשיזם במהלך מלחמת האזרחים בספרד תרמה רבות לרגשות האנטי-דתיים.
אמה גולדמן כתבה ב"אנרכיזם: מה זה באמת אומר" ש"האנרכיזם הכריז מלחמה על ההשפעות הקטלניות שמנעו עד כה את השילוב ההרמוני של האינסטינקטים החברתיים עם אלו של היחיד, היחיד והחברה.
דת, הריבונות של המוח האנושי; רכוש, הריבונות של הצרכים האנושיים; והממשלה, הריבונות של ההתנהלות האנושית, מייצגים את הדומיננטיות של שעבוד האדם וכל הזוועות שזה כולל."
אנרכיסטים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כגון וולטרין דה קלייר קושרו לעיתים קרובות עם תנועת המחשבה החופשית, שתמכה באתאיזם.
ערכים אנרכיסטיים אצל הוגים דתיים
הבודהיזם אינו תאיסטי, ובעל מסורת המבוססת על ניסיון, בניגוד לדתות רבות אחרות.
רוב הזרמים הבודהיסטים מזהים את בודהה כאדם וכסמל להגעה להארה, אף על פי שסוגדים לו כאל בחלק מהזרמים.
לכתבים בודהיסטים מסוימים, כגון הקאלאמה סוטה, ישנה גישה אנטי-סמכותנית המעודדת הטלת ספק בסמכות ובדוגמה דתית, ותומכת בשיפוט אישי.
בעוד אנרכיסטים יהודים רבים לא היו דתיים, או לעיתים אפילו אנטי-דתיים, היו גם מספר אנרכיסטים דתיים, ששילבו בין רעיונות רדיקליים עכשוויים לבין היהדות המסורתית.
מספר אנרכיסטים חילוניים, כגון אבא גורדין ואריך פרום, ראו דמיון ראוי לציון בין אנרכיזם ורעיונות קבליים, במיוחד בפרשנות החסידית שלהם.
הפילוסוף מרטין בובר התייחס פעמים רבות למסורת החסידית.
מנגד, במסכת אבות מובאת האמרה: לדעת כמה מפרשים ידועים, בתוכם דון יצחק אברבנאל ורבי ישראל ליפשיץ, משנה זו מדגישה את הנחיצות באיזה שהוא סדר סוציאלי, ולאו דווקא מלכות כפשוטו.
המקובל רבי יהודה אשלג, האמין בגרסה דתית של אנרכו-קומוניזם, המבוססת על ערכים של הקבלה, לה הוא קרא קומוניזם אלטרואיסטי.
אשלג תמך בתנועה הקיבוצית והטיף ליצירת רשת של קומונות בינלאומיות בניהול עצמי, שינטרלו לבסוף את המשטר האכזרי, כדבריו, על מנת ש"כל אדם יעשה מה שנכון לפי ראות עיניו" מהסיבה ש"אין דבר יותר משפיל ומבזה לאדם מהיותו תחת ממשלה אכזרית".
יעקב מאיר זלקינד, שחי בבריטניה ובארץ ישראל, היה פעיל אנרכו-קומוניסט ואנטי-מיליטריסט.
הרב זלקינד היה חבר קרוב של רודולף רוקר.
הוא טען שהאתיקה של התלמוד, אם מבינים אותה כהלכה, קשורה באופן הדוק לאנרכיזם.
יש האומרים שהנצרות הייתה במקור תנועה אנרכיסטית שוחרת שלום.
על פי עמדה זו, ישו העצים אנשים ושחרר אנשים מדוקטרינות דתיות מדכאות בהלכה.
הוא לימד שהסמכות הצודקת היחידה היא אלוהים, ולא האדם, ושהחוק היחידי הוא "התייחס לאחרים, כפי שהיית רוצה שיתייחסו אלייך".
אנרכיסטים נוצרים מקבלים ברצינות את דברי ישו לחסידיו ש"מלכים ושליטים שולטים בבני אדם, הלוואי שלא יהיה ביניכם מי מהם".
גם קביעתו של השליח פאולוס: "אין סמכות זולת זו של אלוהים" מתפרשת על ידם כשלילת סמכות המדינה על החברה.
מבחינתם, שלטון המדינה הוא התמרדות כנגד הסמכות האלוהית ועל כל אחד למשול על עצמו ולגלות שממלכתו של האל היא בתוך הפרט עצמו.
באסלאם היו תכונות אנטי-סמכותניות, בעיקר בהקשר לסופיזם.
סוף המאה ה-20 הביאה לשילוב בין האסלאם לאנרכיזם שיצר פילוסופיה אנטי-סמכותנית שנתמכה על ידי אישים כגון חאקים ביי ויעקב אסלאם.
אנרכיזם נוצרי הוא שילוב בין התפיסה האנרכיסטית לבין התאולוגיה הנוצרית.
אפשר להגדירה כאמונה שמקור הסמכות היחידי שבני האנוש צריכים לציית לו הוא הסמכות האלוהית, כפי שהיא מתגלמת בתנ"ך ובברית החדשה.
יש האומרים שהנצרות הייתה במקור תנועה אנרכיסטית שוחרת שלום על פי עמדה זו, ישו העצים אנשים ושחרר אנשים מדוקטרינות דתיות מדכאות מההלכה.
הוא לימד שהסמכות הצודקת היחידה היא אלוהים, ולא האדם, ושהחוק היחידי הוא "ואהבת לרעך כמוך".
אנרכיסטים נוצרים רואים בכנסייה המוקדמת קהילה אנרכיסטית.
הקהילה מתוארת בספר מעשי השליחים, כקהילה שמשתפת כסף ועבודה בצורה שווה והוגנת בין חבריה.
הנשים שיחקו תפקיד חיוני ושווה לגברים בקהילה המוקדמת.
נראה שהנוצרים המוקדמים הללו זיהו את עצמם כחלק מתנועת התנגדות, ברובה לא אלימה, כפי שמשתקף בבשורה על-פי מתי.
אנרכיסטים נוצרים מסוימים, טוענים שה"מעבר" ממנהגיו של ישו בהקשר של אי-אלימות, חיים בפשטות, וחירות, החל בכתביו של פאולוס.
הם מציעים לנוצרים לחזור לנצרות שלפני פאולוס.
למרות שישנם עדויות על קיומם של קהילות שוויוניות של נוצרים-יהודים שהופיעו מיד לאחר מותו של ישו, הכוללות לדוגמה את האביונים, רוב הנוצרים הלכו אחרי המבנה הדתי היררכי והסמכותני שלטענתם, נוסד על ידי פאולוס.
אולם, האנרכיזם הנוצרי הפך לזרם מוגדר של התנועה האנרכיסטית עם פרסום יצירותיו של לב טולסטוי.
טולסטוי הבין את המסר של התנ"ך בכך שנוצרי אמיתי חייב להתנגד למדינה.
מקריאתו בתנ"ך, טולסטוי הסיק מסקנות אנרכיסטיות: "שליטה משמעה שימוש בכוח, ושימוש בכוח משמעו לעשות לזולת עליו מופעל הכוח דברים שאינו רוצה שיעשו לו, ומה שמפעיל הכוח לא היה מסכים בשום אופן שיעשו לו עצמו.
כתוצאה מכך, שליטה משמעה לעשות לאחרים מה שאיננו רוצים שיעשו לנו, כלומר, עשיית עוול."
כלומר, על נוצרי אמיתי להימנע משליטה באחרים.
בעקבות עמדה זו השוללת את שלטון המדינה, טען טולסטוי גם למען חברה שבארגון-עצמי מלמטה: "למה צריך לחשוב שאנשים רגילים אינם יכולים לארגן את חייהם בעצמם לא פחות טוב מאשר האוחזים בשלטון יכולים לארגן עבור אחרים?".
טולסטוי קרא ליצירת חברה המבוססת על אהבה נוצרית (agape), אי-אלימות נוצרית, וחירות.
יצירותיו היוו השראה הן להתנגדות הבלתי אלימה של מהאטמה גאנדי, בזמן המאבק של הודו לעצמאות, והן לתנועה האמריקאית לזכויות האזרח שהונהגה בידי מרטין לותר קינג.
לחלק מהאנרכיסטים הנוצרים יש נקודת מבט ביקורתית על התנ"ך ולכן לא מרגישים מחויבים לראות בו כספר של חוקים שיש לציית להם.
הם מבססים את אמונתם על מה שהם רואים כעקרונות הפשוטים וההיסטוריים של ישו, כגון הדרשה על ההר.
אנרכיסטים נוצרים רבים, כגון אמון הנאסי, הם פציפיסטים המתנגדים לשימוש בכוח, הן למטרות של התקפה והן למטרות של הגנה.
הם מאמינים שהחופש יינתן להם על ידי חסדיו של אלוהים, רק אם הם יראו חמלה לזולת, ויפנו את הלחי השנייה כאשר הם נתקלים באלימות.
אנרכיסטים נוצרים הם הקבוצה בעלת הסבירות הגבוהה ביותר להיות גם פציפיסטים, ביחס לנוצרים שאינם אנרכיסטים, ולאנרכיסטים שאינם דתיים.
אחדים מהעקרונות ההיסטוריים שאנרכיסטים נוצרים רבים מקיימים, הם עקרונות של אי-אלימות, אי-התנגדות, והפניית הלחי השנייה, שמתוארים בחלקים רבים של הברית החדשה ושל התנ"ך.
יש אנרכיסטים נוצרים שמאמינים בהגנה-עצמית כאשר נתקלים באלימות, אבל גם הם מסכימים שאלימות היוצאת מדבר שהוא במהותו מופשט, כמו המדינה או הממשלה, היא אלימות שאינה מקובלת בשום מצב.
אנרכיסטים אלו עלולים לצטט את הפרק של לוק בברית החדשה, בו ישו אומר למאמיניו שעליהם למכור את בגדיהם על מנת לקנות חרב, במידה ואין להם אחת.
אנרכיסטים נוצרים מסוימים מאמינים בפשטות מרצון.
ישנן מספר סיבות אפשריות לבחירה בסגנון חיים מסוג זה.
ביניהן יכולות להיות רצון להימנע מתשלום מיסים, הימנעות מתרבות הצריכה, סיבות אקולוגיות ועוד.
הטלת ספק בלגיטימיות של מדינות אפשר למצוא בספרו של לוק הקדוש בברית החדשה, בזמן של פיתויו של ישו, שם מסופר שהשטן טוען לשליטה על כל מדינות כדור הארץ, וישו משיב לשטן שלא רק שהוא לא יסגוד לשטן, אלא שאלוהים הוא הסמכות היחידה שיש לשרת.
יש המחזיקים בדעה שיש חובה לא לציית לשליטים אנושיים, על מנת שיהיה אפשרי לציית לאלוהים.
יש אנרכיסטים נוצרים שמסרבים לשלם מיסים, עקב האמונה שהממשלה מעורבת במעשים הרסניים או מעשים שאינם מוסריים, כגון מלחמה, ושתשלום מיסים יממן את הפעולות הללו.
אדין באלו כתב שאם הפעולה של סרבנות מיסים דורשת מהמדינה להפעיל כוח על מנת לקחת את מה שהיא טוענת שמגיע לה, אז יש לשלם את המיסים.
אמון הנאסי, שכמו האלו, גם כן האמין באי-התנגדות, הצליח להימנע מתשלום מיסים בלי לגרום לשימוש בכוח.
אנרכיסטים נוצרים, כגון טולסטוי והנאסי, מרחיבים את אמונתם באי אלימות וחמלה, ומכלילים את היצורים החיים, באמצעות צמחונות או טבעונות.
צמחונות נפוצה גם בקרב אנרכיסטים שאינם נוצרים.
אנרכיזם שחור הוא זרם אנרכיסטי המתנגד לקיומו של מוסד המדינה ושם דגש על ההתנגדות לשעבוד והשליטה על גזעים שאינם מהגזע הלבן, ותומך בארגון בלתי היררכי של החברה.
אנרכיסטים שחורים מתנגדים לעליונות הגזע הלבן, קפיטליזם והמדינה.
ההוגים החשובים של האנרכיזם השחור הם אשאנטי אלסטון, לורנזו קומבואה ארווין, ופעילים לשעבר של תנועת הפנתרים השחורים בארצות הברית.
אנרכיסטים שחורים ביקרו הן את האופי ההיררכי של תנועת הפנתרים השחורים, והן התנועה האנרכיסטית בכללותה, על בסיס הטענה שהיא באופן מסורתי אירופאית או מבוססת על פעילים לבנים.
הם מתנגדים לתפיסה האנטי-גזענית, בטענה שהיא אינה מתאימה מספיק למאבק בגזענות ושהיא מסתירה חוסר שוויון אמיתי על ידי תמיכה בשוויון על פי חוק.
לדוגמה, פדרו ריביארו ביקר את התנועה האנרכיסטית בכללותה בהצהרתו ש"זה אנרכיזם לבן, זעיר בורגני, שאינו יכול להתחבר לאנשים.
כאדם שחור, איני מעוניין באנרכיזם שלכם.
איני מעוניין בשחרור אינדיבידואליסטי, אגואיסטי ואנוכי לכם ולחברים הלבנים שלכם.
מה שמעניין אותי זה השחרור של האנשים שלי."
לפיכך, אנרכיסטים שחורים מושפעים מהתנועה לזכויות האזרח ומלאומיות שחורה, ושואפים ליצור תנועה משלהם שתייצג את הזהות שלהם ותתאים למצבם הייחודי.
אולם, בניגוד לאקטיביזם שחור שהתבסס בעבר על הנהגה של ארגונים היררכיים כגון הפנתרים השחורים, אנרכיזם שחור מתנגד להיררכיה ותומך בהתפתחות אורגנית באמצעות תקשורת ושיתוף פעולה על מנת להביא למהפכה כלכלית ותרבותית שתוציא מתוכה את הגזענות על כל צורותיה, את הקפיטליזם ואת המדינה.
אנרכיזם ללא תארים או אנרכיזם ללא מילות תואר הוא ביטוי המתייחס לכלל הזרמים האנרכיסטים ללא הבחנה ביניהם וללא התחייבות לגישה קונקרטית.
המשתמשים בו להגדרתם העצמית מסתפקים בהתייחסות כללית תוך קבלה כללית, לא ביקורתית, של כל הזרמים.
ההיסטוריון ג'ורג' ריצ'רד אסנווין מציין שהמושג "מתייחס לאנרכיזם ללא מקפים, כלומר, דוקטרינה ללא תגיות מסייגות כגון קומוניסט, קולקטיביסט, מוטואליסט או אינדיבידואליסט.
המושג פשוט מובן כגישה שמקבלת בהבנה את קיומם יחדיו של זרמים אנרכיסטים שונים".
ממציא הביטוי הוא האנרכיסט הקובני פרננדו טארידה דל מארמול, שהשתמש בו בנובמבר 1889, בברצלונה.
הוא הפנה את קריאותיו לאנרכו-קומוניסטים ולאנרכו-קולקטיביסטים, שהיו בזמנו בעיצומו של ויכוח לוהט בין שתי הגישות.
אנרכיזם ללא תארים היה ניסיון לגלות יותר סובלנות בין זרמים אנרכיסטיים, ולהבהיר שאנרכיסטים לא צריכים לכפות תוכנית כלכלית על אף אחד, אפילו לא בצורה תאורטית.
קריאתו כללה גם הצעה לזנוח את העיסוק התאורטי במודל הכלכלי המועדף אחרי המהפכה, וזאת בשם הטענה שעיסוק במודל הכלכלי המועדף משני בחשיבותו לעומת ביטול הקפיטליזם והמדינה.
לדעתו, ניסויים שיעשו לאחר מכן, על בסיס עקרונות בסיס אנרכיסטיים, יקבעו את המודל ההולם חברה אנרכיסטית.
תוך תקופה קצרה הפכה הגישה האנרכו-קומוניסטית החדשה למקובלת ביותר בתנועה האנרכיסטית באירופה, למעט בספרד, שבה הוויכוח התנהל על השינויים האסטרטגיים והטקטיים המתחייבים מקבלת גישה זו.
עיקר הוויכוח היה בין הגישה הקומוניסטית שדגלה בבניית תאים מקומיים של אנרכיסטים פעילים כחלופה לגישה הקולקטיביסטית שתמכה בבניית איגודים מקצועיים המוניים.
שינוי אסטרטגי וטקטי שכזה גרם לוויכוחים רבים בקרב הקולקטיבים הספרדים, שתמכו, כאמור, בארגון ובמאבק של מעמד העובדים.
הוויכוח בין שתי הגישות התפשט אל מחוץ לספרד, והגיע אל כתב עת אנרכיסטי ידוע בפריז, בשם "המרי".
רוב האנרכו-קומוניסטים ראו שבהתעלמות שלהם מתנועת העובדים, הם גורמים לכך שרעיונותיהם לא יגיעו למעמד העובדים, בעוד שהאנרכיסטים הקולקטיביסטיים הדגישו את המחויבות שלהם לאידיאלים הקומוניסטיים, וצמצמו את הזמן הטרום קומוניסטי בגישתם.
התקרבות רעיונות זו חיזקה מאוד את הגישה של אנרכיזם ללא תארים.
בארצות הברית הוויכוח העיקרי בתקופה זו היה לגמרי אחר ואף חריף יותר.
הצדדים לוויכוח שם היו האנרכו-קומוניסטים והאנרכו-אינדיבידואליסטים כאשר בנג'מין טאקר האינדיבידואליסט טען שהאנרכו-קומוניסטים כלל אינם אנרכיסטים ואילו ג'ון מוסט טען שהאינדיבידואליסטים אינם אנרכיסטים.
כמו באירופה, נמצאו גם אלו שקראו לסובלנות בין הזרמים השונים.
ברוח זו, אנרכיסטים כמו וולטרין דה קלייר, השמיטו את מילות התואר והסתפקו בכותרת אנרכיסט.
הם הצטרפו לקריאת מלטסטה לאנרכיזם ללא מילות תואר וכינויים נוספים, תוך השארת ההכרעה לגבי אופי החברה האנרכיסטית לניסויים אחרי המהפכה.
דה קלייר טענה שכל הגישות הם אנרכיסטיות, כל עוד לא נכפה על אף אדם להישאר בקהילה שהשיטה הכלכלית בה אינה מקובלת עליו.
אנרכיזם קולקטיביסטי היא דוקטרינה שתומכת בביטול מוסדות המדינה והבעלות הפרטית על אמצעי הייצור, ובהחלפתן בבעלות שיתופית הנשלטת ומנוהלת על ידי היצרנים (העובדים) עצמם.
על פי האנרכיזם הקולקטיביסטי, העובדים יקבלו שכר על בסיס הזמן שהם תורמים לייצור.
השימוש בשכר זה יהיה למטרת רכישת מוצרים בשוק שיתופי.
עיקרון זה סותר את העיקרון באנרכו-קומוניזם, במסגרתו מערכת השכר תבוטל, והאנשים בחברה ייקחו באופן חופשי מצרכים ממחסן סחורות, על בסיס צורך.
אם כך, האנרכיזם הקולקטיביסטי נחשב כשילוב בין "אינדיבידואליזם", במובן שבו העובדים הם הבעלים של כלי העבודה שלהם והרכוש אותו יצרו, ובין "קולקטיביזם", במובן שבו האדמה היא בבעלות שיתופית.
האנרכיזם הקולקטיביסטי מזוהה בעיקר עם ההוגה האנרכיסטי מיכאיל באקונין, עם חלקים אנטי-סמכותניים באינטרנציונל הראשון ועם התנועה האנרכיסטית הספרדית המוקדמת.
הוגה אנרכיסטי נוסף הקשור בזרם זה, הוא האנרכיסט הגרמני יוהאן מוסט, עד שנהיה אנרכו-קומוניסט.
כיום, למעשה, הזרם אינו קיים באותה מתכונת בה היה קיים בראשית ימיה של התנועה האנרכיסטית המודרנית, אך יש הרואים את האנרכו-סינדיקליזם כגרסה חדשה של האנרכיזם הקולקטיביסטי .
בראשית דרכם, האנרכיסטים הקולקטיביסטים השתמשו במושג "קולקטיביזם" על מנת להבדיל את עצמם מהמוטואליסטים שאימצו את שיטתו של פייר-ז'וזף פרודון, ומהסוציאליסטים המדינתיים שאימצו את שיטתו של קרל מרקס.
בשם החירות, באקונין כתב ש"עלינו למחות תמיד נגד כל דבר שדומה בצורה כלשהי לקומוניזם או לסוציאליזם מדינתי".
באקונין התייחס לשתי שיטות אלו כסמכותניות מבסיסן.
השינוי המהפכני הזה יכול להיות רק "התוצאה של פעולה ספונטנית של הפרולטריון עצמו, גופי המסחר שלו והקומונות האוטונומיות".
עמדה דומה אומצה על ידי פדרציית הפועלים של האזור הספרדי ב-1882.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, רוב האנרכיסטים הארופאים אימצו עמדה אנרכו-קומוניסטית, הדוגלת בביטול עבודת השכר ובחלוקה על פי צורך.
באופן אירוני, התווית "קולקטיביסט" החלה להתקשר לעיתים קרובות עם המרקסיסטים שתמכו בסוציאליזם מדינתי ובשמירה על סוג מסוים של מערכת שכר במהלך המעבר לקומוניזם מלא.
האנרכו-קומוניסט, פיוטר קרופוטקין, תקף את עמדה זו במאמרו "מערכת השכר הקולקטיביסטית", שהודפס מחדש בספרו "כיבוש הלחם" ב-1892.
ההבדל בין אנרכיזם קולקטיביסטי לאנרכו-קומוניזם הוא שתחת אנרכיזם קולקטיביסטי, אמצעי הייצור יהפכו לרכוש משותף של החברה, אך מערכת השכר תשמר בהתבסס על כמות העבודה המבוצעת.
אנרכו-קומוניסטים קראו גם הם להפיכת אמצעי הייצור לרכוש חברתי, אך גם לחלוקת הטובין.
במקום האמירה "לכל אחד על פי עבודתו", באנרכו-קומוניזם הקהילה תספק את דרישות המחייה לכל חבר ללא תשלום על פי המוטו "לכל אחד על פי צרכיו".
הבדל נוסף בין אנרכיזם קולקטיביסטי לאנרכו-קומוניזם הוא שאנרכיזם קולקטיביסטי מדגיש בעלות קולקטיבית על רכוש, בעוד שאנרכו-קומוניזם דוחה את מושג הבעלות לטובת מושגים כשימוש או החזקה, כאשר אמצעי הייצור אינם בבעלות שום אדם או קבוצה.
האנרכיסטים הקולקטיביסטים לא מתנגדים לשימוש בכסף.
במקור רבים מהם ראו את הפילוסופיה שלהם כשלב מעבר לאנרכו-קומוניזם, אך כיום רבים מהם רואים את שיטתם ואת השימוש בכסף כקבועים, ולא כשלב מעבר.
התפיסה האנרכיסטית מיוצגת באמנות כמעט מאז התפתחות האנרכיזם המודרני במאה ה-19, במיוחד במוזיקה ובספרות.
באופן זה, היא דומה לתנועות פוליטיות רדיקליות אחרות, כגון סוציאליזם, קומוניזם, ליברטריאניזם ואפילו פשיזם.
חלק מהאמנות הזו, כגון מוזיקת הפאנק רוק (Punk rock), נעשתה מסחרית והפכה להיות חלק מהזרם המרכזי של החברה הקפיטליסטית.
ההשפעה של האנרכיזם על האמנות אינה תמיד עניין ישיר של דימוי מסוים או דמויות ציבוריות, אך אפשר לראות אותה כעמדה מסוימת הדוגלת בשחרור של האדם כולו ושחרור של הדמיון.
לאנרכיזם הייתה השפעה רבה על הסימבוליזם הצרפתי של סוף המאה ה-19, כגון על יצירותיו של המשורר הצרפתי, סטפאן מלארמה, שצוטט באומרו: "איני מכיר שום פצצה מלבד הספר".
רעיונות אלו השפיעו על בתי הקפה והקברטים של תחילת המאה ה-20 בפריז.
באופן משמעותי יותר, אנרכיסטים טוענים שאפשר למצוא אלמנטים אנרכיסטיים ביצירותיה של זרם המחאה האמנותי, הדאדא, שהיו בעלי השקפות אנטי-בורגניות, ומתוך הזעזוע שלהם ממלחמת העולם הראשונה, השתכנו בשווייץ הנייטרלית.
יש הטוענים שהדאדאיסטים היו קרובים יותר לסוציאליזם, מאחר שיצירותיהם פורסמו באופן תדיר במגזין סוציאליסטי ידוע בשם "Die Aktion".
אמנים אמריקאים רבים מתחילת המאה ה-20 הושפעו מרעיונות אנרכיסטיים, אם לא היו אנרכיסטים בעצמם.
חלק מהאמנים באסכולת אש קאן מזרם הריאליזם האמריקאי, היו אנרכיסטים, והיו גם אמנים כגון רוקוול קנט וג'ורג' בלווז שהושפעו מרעיונות אנרכיסטיים.
זרם האקספרסיוניזם המופשט כלל בתוכו אמנים אנרכיסטים כגון מארק רותקו וציירים כמו ג'קסון פולוק, שאימץ רעיונות רדיקליים בתקופה בה שימש כצייר קיר עבור מנהל הפרויקטים האמריקאי בשנות ה-30 של המאה ה-20. אביו של פולוק היה חבר באיגוד העובדים האנרכיסטי, ה-IWW.
בספרו "אנרכיה ותרבות", דייוויד וויר טוען שלאנרכיזם הייתה הצלחה מועטה בלבד בתחום של חדשנות תרבותית, עקב כישלונו כתנועה פוליטית.
למרות שהיה מודע לטענה שהאנרכיזם התגבר על המחסום הקיים בין אקטיביזם אמנותי לאקטיביזם פוליטי, הוא גרס שטענה זו אינה עומדת במבחן המציאות.
וויר טוען של"אידאולוג", זה אולי אפשרי להתאים את "האסתטיקה לפוליטיקה", אך מ"נקודת מבטו של המשורר" הפתרון יכול להיות להתאים את "הפוליטיקה לאסתטיקה".
הוא מזהה את אסטרטגיה זו של האנרכיזם, כחלק מהאינדיבידואליזם שבו.
בסוף המאה ה-20, האמנות האנרכיסטית, כמו זו של אמן הקולאז', ג'יימס קוהנליין , מתרכזת בעיקר בפרסומים במגזינים אנרכיסטיים.
התיאטרון החי, קבוצת תיאטרון אותה ייסדו ג'ודית מאלינה וג'וליאן בק, מדברת רבות על אנרכיזם, ומשלבת נושאים אנרכיסטיים בהופעותיה.
כמו כן, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אנרכיסטים היו מעורבים בתנועת אמנות הדואר, שמשתמשת בשירותי הדואר בדרכים שונות.
מעורבות זו קשורה למעורבות של אנרכיסטים רבים ביצירת פנזינים.
כיום, אנרכיסטים רבים מעורבים ביצירת אמנות בצורה של פוסטרים, גרפיטי אמנותי, ובניית בובות ענק, המוצגות בדרך כלל בהפגנות.
באופן מסורתי, אנרכיזם מדגיש את שחרורו של הדמיון והסובייקטיביות מכבלי הסדר החברתי הנוכחי, ולכן אין זה מפתיע שאנרכיסטים רבים נמשכים לעבודתם של הסוריאליסטים.
הסוריאליזם הוא הן תנועה אמנותית והן תנועה פוליטית, המכוונת לשחרור בני האדם מכבלי הקפיטליזם, המדינה, והכוחות התרבותיים שמגבילים את שלטון הדמיון.
התנועה התפתחה בצרפת, במקביל להתפתחותה של איגוד ה-IWW.
אבי התנועה היה אנדרה ברטון, שאמר "עולם אנרכיסטי...עולם סוריאליסטי: הם זהים".
עבודתו הנודעת ביותר של הצייר האיטלקי קארלו קארה היא הציור "הלווייתו של האנרכיסט גאלי", שצוירה בשנת 1911, בתקופה הפוטוריסטית של האמן.
נושא היצירה הוא הלווייתו של האנרכיסטי האיטלקי, אנג'לו גאלי, שנהרג בידי המשטרה בעת שביתה כללית בשנת 1904. הממשלה חששה שמא ההלוויה תהפוך להפגנה פוליטית, וסירבה להכניס את האנרכיסטים לבית העלמין.
האנרכיסטים התנגדו לכך והתפתח עימות אלים בין המשטרה לאנרכיסטים.
קארלו קארה היה נוכח בעימות, ויצירתו מגלמת את המתח והתוהו ובוהו שהיו במקום: התנועה של הדמויות, ההתנגשות בין האנרכיסטים למשטרה, והדגלים השחורים באוויר.
מספר להקות ואמנים קיבלו את השראתם מרעיונות אנרכיסטיים, או שהשתמשו במדיום המוזיקלי על מנת להעביר מסרים אנרכיסטיים.
אנרכו-פאנק הוא זרם בתוך מוזיקת הפאנק שכולל בתוכו להקות ואמנים המקדמים רעיונות אנרכיסטיים באמצעות המוזיקה שלהם.
מבין הלהקות בזרם זה אפשר למצוא את פרופאגאנדי, אנטי-פלאג, קראס ורבות אחרות.
להקות אחרות, במיוחד ברמה המקומית ושאינן חתומות על חוזה עם חברת תקליטים גדולה, אימצו אידאולוגיה אנרכיסטית של עשה זאת בעצמך, משמע, יצירת מוזיקה עצמאית, והתנגדות מצפונית לחברות תקליטים גדולות.
סופרים רבים לאורך ההיסטוריה קיבלו השראה מהפילוסופיה האנרכיסטית, ואף עיצבו אותה.
דוגמה בולטת לכך הוא האנרכיסט הנוצרי, והסופר הרוסי לב טולסטוי שכתב טקסטים עיוניים רבים על אנרכיזם, וכן הציג את תפיסת העולם הזו, בצורות שונות, בספרותו.
האנרכיזם היווה גם השראה ליצירות ספרותיות רבות בסוגת המדע הבדיוני.
בספרים אלו, כגון "המנושל" מאת אורסולה לה גווין ו"עריצה היא הלבנה" מאת רוברט היינליין, החברה האנרכיסטית מוצגת כסוג של אוטופיה, אך בדרך כלל מוצגים בעלילה גם הצדדים השליליים של החברה האנרכיסטית.
מבחינה היסטורית, האנרכיזם השפיע בצורה המשמעותית ביותר וזכה לתמיכה הנרחבת ביותר בספרד, במיוחד ב-70 השנים שקדמו לניצחונו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד בשנים 1936–1939.
היו מספר סוגים של אנרכיזם בספרד: האנרכיזם של האיכרים באזור אנדלוסיה, אנרכו-סינדיקליזם עירוני בקטלוניה, ובמיוחד בבירה ברצלונה, ומה שנקרא לעיתים "אנרכיזם טהור" בערים אחרות כגון סרגוסה.
אולם, זרמים אלו היו נתיבים משלימים, והיה בהם הרבה מן המשותף מהבחינה האידאולוגית.
בתחילת דרכה, ההצלחה של התנועה האנרכיסטית הייתה אקראית.
אנרכיסטים נהגו לארגן שביתות והעובדים הצטרפו.
בדרך כלל, המשטרה נהגה לדכא את ההפגנות וכך מספר השובתים פחת, אך באותו זמן הדיכוי המשטרתי הקצין את עמדותיהם של שובתים רבים.
מעגל זה הוביל לתקופה של אלימות הדדית בתחילת המאה ה-20, בה אנרכיסטים חמושים ו"פיסטולרוס" (אנשים חמושים שקיבלו שכר מבעלי חברות פרטיות), היו אחראים להתנקשויות פוליטיות.
בהמשך המאה ה-20, האלימות דעכה, והתנועה האנרכיסטית גדלה יחד עם עלייתו של האנרכו-סינדיקליזם ויצירתו של איגוד העובדים האנרכיסטי, ה-CNT.
שביתות כלליות הפכו לדבר שבשגרה, וחלקים גדולים של מעמד העובדים הספרדי דגל ברעיונות האנרכיסטיים.
הארגון האנרכיסטי, ה-FAI, נוצר כארגון אנרכיסטי טהור, במחאה על הבירוקרטיה שנוצרה ב-CNT ובמטרה לעודד את ה-CNT לשמור על עקרונותיו האנרכיסטיים.
האנרכיסטים לקחו חלק משמעותי בלחימה כנגד פרנקו בזמן מלחמת האזרחים בספרד.
באותה עת, מהפכה חברתית מרחיקת-לכת התפשטה בספרד, במהלכה אדמות ומפעלים עברו תהליך של קולקטיביזציה ונשלטו על ידי העובדים.
המהפכה דוכאה לקראת סוף מלחמת האזרחים, בידי הכוחות הקומוניסטים-סטליניסטים אשר רצו מודל חברתי קומוניסטי ברפובליקה הספרדית.
כל הרפורמות החברתיות שביצעו האנרכיסטים דוכאו עד לשנת 1939, עם ניצחונו של פרנקו, אשר הוציא להורג אלפי אנרכיסטים.
ההתנגדות לשלטון פרנקו מעולם לא גוועה לגמרי, כאשר מיליטנטים שהתאוששו במהרה ממפלת האנרכיסטים, השתתפו בפעולות חבלה ברכוש ובפעולות ישירות, ואף ניסו להתנקש בחיי פרנקו מספר פעמים.
המורשת האנרכיסטית בספרד נשארה משמעותית עד היום, במיוחד עבור אנרכיסטים כיום, אשר רואים בהצלחה של מיליוני האנרכיסטים בספרד, אשר חיו בהצלחה על פי עקרונות האנרכיזם במשך מספר שנים, כהוכחה לכך שחברה אנרכיסטית היא אפשרית.
באמצע המאה ה-19, רעיונות מהפכניים כמעט ולא היו מוכרים בספרד.
את הדבר הקרוב ביותר לתנועה רדיקלית היה אפשר למצוא אצל תומכיו של פייר-ז'וזף פרודון, שהיו ידועים בכינויים, פדרליסטים.
רעיונות שבשלב מאוחר יותר זוהו עם אנרכיזם, כגון אנטי-קלריקליזם וחוסר אמון בממשלה, היו נפוצים, אך לא היו חלק מתפיסת עולם מסודרת.
באותה תקופה היו מקרים בהם הייתה תסיסה אצל אוכלוסיית האיכרים, אך תסיסה זו הייתה עקב נסיבות של דיכוי כלכלי, ולא היה לה קשר לשום תנועה פוליטית מסוימת.
אותו דבר היה נכון גם בערים.
זמן רב לפני שהעובדים היו מודעים לאנרכו-קפיטליזם, היו שביתות כלליות וסכסוכים אחרים בין עובדים למעסיקים.
ההצלחה המוקדמת ביותר בהצגת האנרכיזם לתושבי ספרד התרחשה בשנת 1868. מהפכן בשם ג'וזפי פאנלי הגיע למסע בספרד שתוכנן על ידי מיכאיל באקונין במטרה לגייס חברים לאינטרנציונל הראשון - ארגון בינלאומי שמטרתו לאחד בין קבוצות הפעולות לרווחת מעמד הפועלים, אשר נשלט בשלב מאוחר יותר על ידי המרקסיזם.
פאנלי דיבר בצרפתית ובאיטלקית, כך שהנוכחים יכלו להבין מעט מאוד מדבריו, מלבד אדם אחד, שהבין צרפתית - תומאס גונזלס מוראגו.
אנסלמו לורנזו, מאבות האנרכיזם בספרד, מתאר את מיומנות הנאום שלו: "לקולו היה טון מתכתי, והוא היה רגיש לכל ההטיות שהתאימו לתוכן דבריו, עובר במהירות מביטוי של כעס ואיומים כנגד עריצים ושליטים נצלניים, לטונים שמבטאים סבל, חרטה ותנחומים...יכלנו להבין את החיקוים האקספרסיביים שלו ולהיות מרוכזים בנאומו".
הקהל שנסחף אחר רעיונותיו האנרכיסטיים, שהיו רדיקליים יותר מכל הרעיונות שרווחו בספרד באותה תקופה, היווה את הגרעין של התנועה האנרכיסטית בספרד, ועזר להפיץ את הרעיון האנרכיסטי ברחבי ספרד.
המסר שעבר, שכלל התנגדות לכל המוסדות שנתפסו באותה תקופה כדכאניים - מדינה, קפיטליזם ודת מאורגנת - נפל על אוזניהם הקשובות של הפועלים בספרד.
חלק מסוים מהאינטרנציונל הראשון התאסף במהרה במדריד.
הגרעין הראשון של האנרכיסטים, שהושפע מפאנלי, החל לארגן אספות, לנאום נאומים ולאסוף סביבו פעילים נוספים.
האנרכיזם השיג תמיכה רחבה הרבה יותר בברצלונה, שכבר הייתה מבצר של קבוצות פועלים מורדות, לודיטים, ואיגודים מקצועיים.
הפילוסופיה האנרכיסטית הוצגה בפני העובדים המיליטנטים יותר, כמו במדריד, בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. בשנת 1869 כבר התארגנה קבוצה של אנרכיסטים בברצלונה, כחלק מהאינטרנציונל הראשון.
מרכזים אלו של פעילות מהפכנית, המשיכו להפיץ את האנרכיזם באמצעות נאומים, דיונים, פגישות וכתב-עת בשם "סולידריות".
האנרכיזם הכה את שורשיו ברחבי ספרד, באזורים הכפריים ובערים.
חלק מהאזורים הכפריים כבר היו אנרכיסטים מבחינת המבנה שלהם, עוד לפני ההתפשטות של האנרכיזם המודרני.
אירוע חשוב בשנים אלו היה "הקונגרס של 1870" בברצלונה, בו נציגים של 150 איגודים מקצועיים נפגשו, יחד עם אלפי עובדים שהגיעו כקהל ("תפסו כל כיסא פנוי, מילאו את המסדרונות ונשפכו החוצה מעבר לכניסה לבניין", על פי מוריי בוקצ'ין).
החלק הספרדי של האינטרנציונל שינה כאן את שמו ל"הפדרציה הספרדית האזורית" (הידועה גם בפשטות - "הפדרציה הספרדית"), ונידונו קווי מתאר לארגונים עתידיים.
הקולות שנשמעו בקונגרס היו קולות אנרכיסטיים לרוב, למרות נוכחותם של חברים באינטרנציונל, ממדינות אירופאיות אחרות, שלא היו אנרכיסטים.
הקונגרס תקף את התהליך הפוליטי הקיים כאמצעי לגיטימי לשינוי, וחיזק את מעמדם של איגודים מקצועיים סינדיקליסטים.
מרבית אמצעי התקשורת והמפלגות הפוליטיות התייחסו לקונגרס בבוז.
סוציאליסטים וליברלים בתוך הפדרציה הספרדית ביקשו לארגן מחדש את ספרד בשנת 1871 לחמישה אזורי מסחר עם מגוון ועדות ומועצות.
אנרכיסטים רבים בפדרציה הרגישו ששאיפה זו נוגדת את אמונתם בביזוריות.
ב-1872, לאחר שנה של מאבקים פנימיים בין האנרכיסטים לסמכותניים, סולקו הסמכותניים מהארגון.
באותה שנה, מיכאיל באקונין סולק מהאינטרנציונל בידי המרקסיסטים שהיוו את הרוב.
האנרכיסטים, בעודם רואים את העוינות מגורמים אותם ראו בעבר כבני-ברית מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, שינו את אופייה של תנועתם בספרד.
הפדרציה הספרדית נהייתה מבוזרת, והסתמכה כעת על הפעילות של העובדים מן השורה, ולא על מועצות עליונות ובירוקרטיות, משמע, הארגון פעל עתה על פי עקרונות אנרכיסטים.
בשנת 1873, באזור העיירה , העובדים שבתו למען יום עבודה בן 8 שעות, לאחר התססה רבה מצד האנרכיסטים.
העימות הפך לעימות אלים כאשר המשטרה ירתה אש חיה אל עבר קהל לא חמוש, מה שגרם לעובדים להסתער על בניין העיירה.
עשרות נהרגו הן מקרב המפגינים והן מקרב השוטרים.
העיתונות דיווחה על אירועים שמעולם לא התרחשו במציאות: צליבה של כמרים, הספגת אנשים בגז והעלאתם באש וכו'.
הממשלה מיהרה לדכא את הפדרציה הספרדית.
המקומות בהם נהגו להפגש נסגרו, חברי הפדרציה נכלאו, ופרסומיהם נאסרו.
עד תחילת המאה ה-20, מספר התומכים של האנרכיזם של מעמד הפועלים בספרד נשאר יחסית קטן, אולם הרעיונות האנרכיסטיים נותרו פופולריים באזורים הכפריים, בהם איכרים חסרי כל פתחו בסדרה של מרידות כושלות בניסיון ליצור קהילות אנרכו-קומוניסטיות.
לאורך שנות ה-70 של המאה ה-19, מרבית חברי הפדרציה הספרדית הגיעו מהאזורים הכפריים של אנדלוסיה, לאחר הנסיגה בתמיכה באזורים העירוניים.
בתחילת שנות ה-70, נוסדה בקורדובה קבוצה שהייתה חלק מהאינטרנציונל, ויצרה את הקשרים בין האנרכיסטים בכפרים לאנרכיסטים בערים.
הישגים אלו דוכאו ברובם בידי המדינה, מה שגרם לכך שבאמצע שנות ה-70 כל התנועה האנרכיסטית ירדה למחתרת.
הפדרציה הספרדית התפרקה, ופעילות רגילה של האיגודים המקצועיים תפסה את מקומה של פעילות מהפכנית.
מעטים מבין האנרכיסטים ניסו לפעול לבדם בהקמת ארגונים המוניים, אך נסיונותיהם כשלו.
אנרכיסטים בודדים, שכונו "נמרים בודדים" (tigres solitarios), החלו בפעולות של אלימות פוליטית, ופעלו מתוך תקווה להניע אחרים ללכת בעקבותיהם, או מתוך מחאה על האכזריות של ה"בריגדה סוסיאל", המשטרה החשאית של ספרד.
במקומות מסוימים, כגון בחרס דה לה פרונטרה, החלה התקוממות אנרכיסטית, אך ללא הצלחה.
הממשלה החלה להתייחס אל האנרכיסטים כטרוריסטים, והגיבה אליהם בהתאם, כאשר האנרכיסטים נתקלו בדיכוי קיצוני ביותר.
האירוע המפורסם ביותר היה המעצר ההמוני, ובעקבותיו, עינוי של אסירים אנרכיסטים למוות בארמון במונז'ואיק בברצלונה בשנת 1892. אירוע זה עורר סערת רוחות בינלאומית והביא להתנקשות בחייו של אנטוניו קאנובס דל קסטיו, מחדש המלוכה בספרד.
בעקבותיה בא מעגל של דיכוי ומעשי נקם.
כ-400 איש הובאו לצינוק בעקבות פיגוע, אף על פי שהאחראים לפיגוע מעולם לא נמצאו, עברו עינויים בשיטות שונות, וחלקם אף הוצא להורג.
הטרוריזם נעשה פחות נפוץ בתחילת המאה ה-20. האנרכיסטים הבינו שיש צורך בפעולות ישירות לא-אלימות שיפילו את המדינה והקפיטליזם.
הרעיון של אנרכו-סינדיקליזם צבר תאוצה.
בתחילה האנרכו-קומוניסטים סירבו לקבל את רעיונותיהם של האנרכו-סינדיקליסטים, אך לבסוף שתי הקבוצות התאחדו ולא היה ניתן להבחין ביניהן.
בשנת 1900 נוסד ארגון חדש בשם "הפדרציה של חברות עובדים של האזור הספרדי".
הארגון אימץ את הסינדיקליזם יחד עם עקרונות אנרכיסטיים.
הצלחת הארגון הייתה מיידית: שביתות כלליות סחפו את ספרד בתוך שנה.
לרבות מהשביתות האלו לא הייתה הנהגה ברורה, אך הם היו יוזמה של מעמד העובדים בלבד.
בניגוד לשביתות רפורמיסטיות, לרבות מהשביתות הללו לא היו דרישות כלל (או שהיו להן דרישות אבסורדיות מכוונות, כגון דרישה לשבע וחצי שעות מנוחה ביום עבודה של שמונה שעות).
במקרים מסוימים העובדים דרשו את ביטול הקפיטליזם.
הממשלה הספרדית הגיבה בחריפות להתפתחויות אלו, והארגון דוכא ביד קשה.
אולם, האופי הבלתי-היררכי של התנועה האנרכו-סינדיקליסטית הקשה מאוד על דיכוי מוחלט של התנועה, וניסיונות הדיכוי דווקא חיזקו את רוח ההתנגדות.
ב-1906 התרחש ניסיון התנקשות במלך ספרד, אלפונסו ה-13. האנרכיסט מתאו מורל () פעל באופן עצמאי כאשר השליך לעבר המלך ואשתו הטריה פצצה שהוחבאה בזר פרחים.
אלפונסו ואשתו יצאו ללא פגע מההתנקשות, אך 24 בני אדם נהרגו.
כשנלקח לבית הסוהר, רצח מורל את שומרו, והתאבד.
בשנת 1909 התרחשו שני אירועים שהובילו לתמיכה בשביתה כללית נוספת בברצלונה.
מפעל טקסטיל נסגר ו-800 עובדים פוטרו מעבודתם.
בנוסף לכך, המשכורות קוצצו לכל עובדי תעשיית הטקסטיל.
במקביל, הממשלה הודיעה שהיא עומדת לגייס את אנשי המילואים ללחימה במרוקו, כנגד שבטים מקומיים.
אנשי המילואים לא ששו להילחם במרוקו עבור מה שהם ראו כאינטרס של בעלי ההון, שדאגו לכך שהדרכים אל המכרות שלהם לא יופרעו על ידי השבטים המקומיים, במיוחד לאחר המפלה של ספרד בקובה והלך הרוח האנטי-מיליטריסטי שהתפתח במדינה.
השביתה החלה בברצלונה ב-26 ביולי 1909, מספר שבועות לאחר קריאת הגיוס לאנשי המילואים.
השביתה הסלימה במהירות לכדי התקוממות אלימה ורחבת היקף שקיבלה את הכינוי "השבוע הטראגי".
אנסלמו לורנזו כתב: "מהפכה חברתית פרצה בברצלונה והיא החלה על ידי העם.
אף אחד לא הנהיג אותה.
לא הליברלים ולא הלאומנים מקטלוניה, לא הרפובליקנים, לא הסוציאליסטים ולא האנרכיסטים." תחנות משטרה הותקפו באלימות, מסילות רכבת שהובילו לברצלונה נהרסו בידי המפגינים.
מחסומים הוקמו ברחובות, 80 כנסיות ומנזרים הושמדו בידי חברי "המפלגה הרדיקלית", ו-6 אנשים נהרגו במהלך ההתפרעויות.
לאחר ההתקוממות, כ-1,700 איש הורשעו באשמות שונות.
רובם שוחררו, אך 450 מהם נכלאו.
12 מהם נשפטו למאסר עולם, ו-5 הוצאו להורג.
אחד מהנדונים למוות היה האנרכיסט פרנסיסקו פרר, מייסד "בית הספר הליברטריאני המודרני" ברוח חופש המחשבה והדיבור, שכלל לא היה בברצלונה בזמן האירועים.
הוא הורשע על סמך עדות שקרית בעליל, והוצאתו להורג חוללה גל של מחאות בספרד ומחוצה לה.
לאחר "השבוע הטראגי", הממשלה דכאה את המתנגדים למשטר ביתר שאת.
המשטרה החשאית של ספרד אף שכרה מאפיונרים, או שגייסה אותם באמצעות סחיטה, על מנת שיהלכו אימים על הפועלים, וייצרו מעין משטר צבאי של קבע, ובכך ימגרו את כוחו של מעמד הפועלים.
האיגודים המקצועיים דוכאו, מערכות עיתונים ובתי ספר אנרכיסטיים נסגרו.
משטר צבאי הוחל על קטלוניה עד לחודש נובמבר.
בתקופה זו, מעמד העובדים הספרדי התחזק ונהייה מהפכני עוד יותר, כאשר יותר עובדים אימצו את האנרכו-סינדיקליזם ואת האסטרטגיה המהפכנית.
בראשית ימיה, לתנועה האנרכיסטית לא היה ארגון יציב במדינה כלשהי.
האנרכיסט חואן גומז קאסאס תיאר את האבולוציה של הארגון האנרכיסטי לפני יצירתו של ה-CNT:
בתחילת המאה ה-20 היה קונצנזוס בין האנרכיסטים שיש להקים איגוד מקצועי ארצי על מנת לחזק ולהדק את תנועתם.
לאחר "השבוע הטראגי", סיגל חלק הארי של התנועה האנרכיסטית אסטרטגיה חדשה.
על הכיוון החדש הזה השפיעה בעיקר התנועה הסינדיקליסטית הצרפתית, שמדיניותה הייתה מבוססת על האיגודים המקצועיים ויעדה הסופי היה שביתה כללית, שבעקבותיה יבוא ארגון מחדש של החברה על בסיס הניהול העצמי של התעשייה והחקלאות.
התפתחות זו הביאה להקמתו של הארגון האנרכו-סינדיקליסטי שנקרא "הקונפדרציה הלאומית של העבודה" (CNT).
הארגון נוסד באוקטובר 1910 במהלך קונגרס של ארגון "סולידריות העובדים".
בקונגרס זה, התקבלה החלטה שמטרת ה-CNT תהיה "לזרז את השחרור הכלכלי האינטגרלי של כל מעמד העובדים באמצעות הפקעה מהפכנית של הבורגנות...".
בתחילתו הארגון היה קטן, עם כ-30,000 חברים ברחבי מגוון איגודים וקונפדרציות.
התנועה האנרכיסטית בספרד הייתה מורכבת מן הדוגלים באנרכיזם טהור מזה ומאנרכו-סינדיקליסטים מזה.
הקונפדרציה הלאומית התפצלה לקונפדרציות אזוריות וקטנות יותר, שגם הם התפצלו לאיגודים מקצועיים קטנים יותר.
למרות מבנה זה, הארגון נמנע מבירוקרטיה באופן מודע.
יוזמות להחלטות הגיעו בעיקר מהאיגודים המקצועיים הקטנים.
לא היו פקידים בשכר, וכל התפקידים אוישו בידי עובדים מן השורה.
לא הייתה חובה למלא אחר החלטות שהתקבלו על בידי הנציגויות הלאומיות.
במובנים אלו, ה-CNT היה שונה לגמרי מהאיגודים הסוציאליסטים, שהיו נוקשים יותר באופיים.
חמישה ימים לאחר שהארגון הוקם, הוכרזה שביתה כללית.
השביתה התקיימה במספר ערים ברחבי ספרד.
באחת מהערים, העובדים השתלטו על הקהילה, ורצחו את ראש העיר.
הצבא נשלח לכל הערים הגדולות ודיכא את השביתה במהירות.
ה-CNT הוצא אל מחוץ לחוק, וכך הוא ירד למחתרת שבוע אחד בלבד לאחר שהוקם.
מספר שנים לאחר מכן, הארגון המשיך בשביתות גלויות, למשל בשביתה הכללית שאורגנה בשיתוף עם איגוד העובדים הסוציאליסטי, ה-UGT, במחאה על העלייה ביוקר המחיה בערים.
שיתוף פעולה זה היה נדיר, מאחר ששני הארגונים היו בדרך כלל יריבים.
לאחר שהממשלה חזרה בה בפתאומיות מהסכם שכר שנחתם עם עובדי הרכבות, פרצה שביתה כללית ב-1917. השביתה אורגנה בעיקר על ידי הסוציאליסטים (ארגון אוח"ט - האיגוד הכללי של העובדים), אך ה-CNT שוכנע להצטרף גם הוא ועקב כך הייתה גם נוכחות אנרכיסטית משמעותית, במיוחד בברצלונה.
מחסומים נבנו ברחובות, והעובדים ניסו למנוע את עבודתן של הרכבות הקלות.
הממשלה הגיבה בחריפות, והצבא השתמש במכונות ירייה כנגד השובתים.
הקרבות גרמו למותם של 70 איש.
למרות האלימות הקשה, הדרישות של השובתים היו מתונות, באופן טיפוסי לשביתות סוציאליסטיות של אותה תקופה.
ה-CNT לאחר מלחמת העולם הראשונה
כלכלת ספרד הייתה חלשה ביותר עקב מלחמת העולם הראשונה.
מפעלים נסגרו, האבטלה גאתה ורמת השכר ירדה.
בתקופה זו הממשלה ניסתה לדכא את האיגודים המקצועיים, ובמיוחד את ה-CNT, והשבתות נעשו תכופות יותר.
מספר רב של אנרכיסטים ומנהיגי איגודים מקצועיים נרצחו על ידי שכירי-חרב (pistoleros) בשרות המעסיקים.
גם המשטרה הפעילה חוליות של עבריינים שכירים.
האנרכיסטים השיבו מלחמה ושכרו אף הם שכירי-חרב.
הם ביצעו גם מספר התנקשויות כאשר המפורסמת שבהם הייתה ההתנקשות בראש הממשלה, אדוארדו דאטו.
על מנת להשיב את הסדר על כנו מינה מלך ספרד, אלפונסו ה-13, את גנרל מרטינס אנידו למפקד הכללי.
מפקד המשטרה שלו, גנרל אלרגי, ארגן מחדש את שכירי החרב של המשטרה, ובתוך פחות מ-48 שעות נורו למוות 21 מנהיגי איגודים מקצועיים.
צעדים אלו ואחרים הניעו את ממשלתו החדשה של סנצ'ס חרה להדיחו מכהונתו.
בתקופה זו ל-CNT היו כבר כמיליון חברים.
הארגון התמקד בפעולות ישירות ובסינדיקליזם.
משמעות הדבר היא שזרמים מהפכניים בספרד, לא היו עוד בשולי החברה, אלא דווקא חלק מהזרם המרכזי.
ה-CNT לא היה בעל קווים אנרכיסטים מוחלטים, אף על פי שהכף נטתה לכיוון האנרכיזם.
כל חבר שנבחר ל"מועצה הלאומית" של הארגון היה אנרכיסט גלוי.
רוב החברים מהשורה של הארגון החזיקו בעמדות אנרכיסטיות.
יחד עם גלים של שביתות כלליות, אשר חלקן היו מוצלחות והשיגו את מטרותיהן, היה אפשר לראות ספרות אנרכיסטית בחנויות מרכזיות, ולשמוע עובדים דנים ביניהם על רעיונות מהפכניים.
דיאז דל מוראל, אחד מבעלי ההון באותה תקופה טען שכל ציבור העובדים נתקף ברוח של מרד, וש"כולם עוסקים בהסתה".
גם בעיירות הקטנות היו ארגונים אנרכיסטיים שלקחו חלק בתנועה האנרכיסטית.
חלקיו השונים של ה-CNT היו עצמאיים ומתואמים ביניהם.
שביתה של עובדים מתחום מסוים, לעיתים קרובות גררה אחריה שביתות עובדים ברחבי העיר גם בתחומים אחרים, במטרה להביע סולידריות.
באופן זה, שביתות כלליות רבות לא אורגנו מלמעלה, אלא התפשטו בצורה עצמאית.
בשנת 1919, קוצצו המשכורות של עובדי תחנת הכוח ההידרואלקטרית בברצלונה, מה שהוביל לשביתה כללית בת 44 יום, בהנהגת ה-CNT, בה לקחו חלק כ-100,000 עובדים.
השביתה נחשבת כאחת השביתות המוצלחות ביותר בהיסטוריה של תנועות הפועלים בעולם והביאה לכך שספרד הייתה המדינה הראשונה בעולם בה היה יום עבודה של שמונה שעות בלבד.
בנוסף לדרישה זו, גם שאר דרישות הפועלים התקבלו - הכרה באיגודי העובדים, החזרה לעבודה של עובדים שפוטרו, ושחרור מרבית האסירים הפוליטיים.
לאחר השביתה, ארגון ה-CNT דוכא באלימות גוברת, ובשילוב עם עלייתו לשלטון של הדיקטטור, מיגל פרימו דה ריברה, הפעילות האנרכיסטית דעכה.
תקופה זו אופיינה באלימות רבה, הן מצד השלטון הצבאי של ריברה, שרצח אנרכיסטים ומתנגדי משטר רבים, והן מצד האנרכיסטים שהתנקשו אף הם ביריבים פוליטיים.
ריברה צירף את פרנסיסקו לרגו קביירו, מזכיר הארגון הסוציאליסטי, אוח"ט, לממשלתו כדי שיקים ועדות בוררות לסכסוכים שבין הפועלים לתעשיינים.
האנרכיסטים האשימו את לרגו קביירו באופורטוניזם, לאחר שארגוניהם וביטאוניהם הוצאו אל מחוץ לחוק.
בעת שנות שלטונו של פרימו דה ריברה, רבים מהאנשים הבולטים בארגון ה-CNT החלו למתן את עמדותיהם.
הם שמרו על נקודת מבט אנרכיסטית, אך לא האמינו כי הגשמת התקוות האנרכיסטיות תגיע במהרה.
פדרציית האנרכיסטים האיברית (FAI) הוקמה בשנת 1927 בתוך ה-CNT, על מנת להאבק בנטייה זו.
המבנה הארגוני של הפדרציה התבסס על קבוצות זיקה עצמאיות.
הפדרציה נשארה ארגון סודי ביותר, אפילו לאחר שהודו בקיומה, כשנתיים לאחר היווסדה.
אופייה החשאי מקשה על אמידת מספר החברים בה, אך ההערכות הן כי היו בה בין 5,000 ל-30,000 חברים.
מספר החברים עלה באופן משמעותי במהלך החודשים הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד.
אף על פי שבארגון היו חברים אנרכיסטים מיליטנטיים ביותר כגון חואן גרסייה אוליבר ובואנוונטורה דורוטי, הארגון שמר על עקרונות פעולה אנרכיסטיים.
הוא איפשר חופש ביטוי מלא לחבריו, גם כאשר נתגלו חילוקי דעות משמעותיים.
הפדרציה הייתה מיליטנטית ומהפכנית ביותר, ופעולותיה כללו שוד בנקים על מנת לאסוף משאבים, וארגון של שביתות כלליות.
היא תמכה במאמצי ההתנגדות לדיקטטורה של ריברה, ובשנת 1936, תרמה ליצירת החזית העממית.
בתקופה בה הארגונים האנרכיסטיים החלו לשתף פעולה עם הממשלה הרפובליקנית, ה-FAI נהפך למעשה למפלגה פוליטית ומודל קבוצות הזיקה נזנח, אם כי העניין לווה בחילוקי דעות קשים.
נפילתו של ריברה והרפובליקה השנייה
בשנת 1931 נפלה המלוכה, ונערכו בחירות לרפובליקה השנייה, בהן זכו מפלגות המרכז-שמאל במרב המושבים.
ה-CNT העדיף בתחילה את הרפובליקה על פני החלופה הדיקטטורית, אך עדיין החזיק בעמדה שכל מדינה היא פוגענית מיסודה, במידות שונות של חומרה.
אומנם, מערכת יחסים זו לא נמשכה לאורך זמן.
שביתה שנפתחה על ידי עובדי חברת הטלפונים הובילה לקרבות רחוב בין ה-CNT לכוחות המשטרה והצבא.
הצבא השתמש במכונות ירייה ורובים כנגד העובדים.
שביתה דומה נפתחה מספר שבועות מאוחר יותר בסביליה.
20 אנרכיסטים נהרגו ו-100 נפצעו כאשר הצבא כיתר את מקום פגישתם של חברי ה-CNT והשמיד אותו באמצעות ארטילריה.
באותה עת פקדו מאבקים פנימיים את התנועה האנרכיסטית.
מחלוקת עזה התגלעה בין ה-FAI, שאנשיה היו האנרכיסטים הצרופים בקרב ה-CNT, לבין אנשי האיגודים המקצועיים, שהשקפת עולמם הייתה קונבנציונלית יותר.
אנשי FAI דגלו בטקטיקה של התקוממויות פתע, שהסינדיקליסטים תיארו אותה כאמונה "בניסים שתחולל המהפכה הקדושה".
לאנרכיסטים הייתה שיטת פעולה ייחודית.
הם ותומכיהם היו צועדים יחדיו אל תוך עיירה כלשהי, משתלטים על משרדי הרשות שבה, מניפים את דגלם השחור-אדום ומכריזים על "קומוניזם ליברטריאני".
אנשי המשמר הלאומי הנצורים היו נכנעים, בסופו של דבר, ואם לא התנגדו בכוח לא פגעו בהם לרעה, אם כי היו מקרים שבהם המשמר הלאומי התנגד, וננקטו נגד אנשיו צעדי ענישה אכזריים.
לאחר מכן, היו האנרכיסטים מעלים באש את כל תעודות הקניין, מכריזים שהקרקע שייכת לכולם ומבטלים את השימוש בכסף.
בדרך כלל הייתה המדינה יוצאת לדכא את הכרזות העצמאות המקומיות הללו, שנחלו הצלחה מועטה בלבד, ומסבה תוך כדי כך אבדות כבדות למתקוממים.
האנרכיסטים האשימו את הסוציאליסטים במעורבות בדיכוי זה, בתוקף היותם שותפים לממשלה.
בתגובה על כך האשימו הסוציאליסטים את האנרכיסטים בחתירה תחת אושיות הרפובליקה, ולפיכך בהקניית יתרון לימין.
חלק מהאנרכיסטים הפעילים יותר, כגון דורוטי, הוגלו לשטחים ספרדיים באפריקה.
פעולה זו הובילה למחאה והתקוממות בטרסה שבה העובדים שוב הסתערו על בנייני העיריות והניפו את דגליהם.
לאף אחת מן הפעולות האלו לא הייתה הצלחה משמעותית.
הן הובילו למעצרם של אלפי אנרכיסטים ופגעו בתנועה האנרכיסטית.
ההתמקדות הלאומית ברפובליקה וברפורמות הובילה את האנרכיסטים לקריאות של "לפני הקלפיות, מהפכה חברתית!".
על פי השקפתם, רפורמות ליברליות באמצעות בחירות היו עקרות ובלתי-רצויות, ואף מסכלות את השחרור המוחלט של מעמד העובדים.
ב-8 בינואר 1933, פרצה בקטלוניה ובאנדלוסיה שורה של התקוממויות קטנות והצהרות בדבר "קומוניזם ליברטריאני".
בסרגוסה התרחשה התקוממות זמנית שלבשה צורה של קרבות רחוב והשתלטות על מספר מבנים ציבוריים.
בעיירה קסס וייחס (Casas Viejas) שבמחוז קדיס התרחש התהליך הידוע של השתלטות על בניין העיירה.
2 אנשי משמר לאומי מתו לאחר מכן מפצעיהם, והמשמר הלאומי נדרש להיכנע, אלא שאנשיו הסתגרו באחד הבניינים והמתינו לבוא תגבורת.
עד מהרה הגיעה התגבורת וכיתרה את הכוח העיקרי של האנרכיסטים, שנכנעו בלי התנגדות.
אולם, אחד מהאנרכיסטים שהיה ידוע בכינויו "בעל שש האצבעות" התבצר בביתו יחד עם בני משפחתו החמושים ברובי ציד וסירב להיכנע.
המשטרה שרפה את ביתו, משפחתו נהרגה (מלבד בת אחת שהצליחה להימלט), והאנרכיסטים שנכנעו ללא התנגדות לפני כן נורו למוות.
אירוע זה עורר גינוי רחב-היקף, אפילו מרפובליקנים שמרנים ומאנשי ימין.
שביתה חשובה נוספת התרחשה בסרגוסה באפריל, ונמשכה 5 שבועות, במהלכן רוב כלכלת העיר הייתה משותקת.
חלקים אחרים במדינה תמכו בשביתה זו, ואנרכיסטים בברצלונה דאגו לכ-13,000 מילדיהם של השובתים.
ב-1933 נערכו שוב בחירות כלליות בספרד, אך הפעם גוש המרכז-שמאל נחל תבוסה.
אחת הסיבות החשובות לתבוסה זו הייתה סרובם של האנרכיסטים לתמוך במפלגות אלו, בעקבות התקרית בקסס וייחס.
הם היו מוכנים להצביע בעד נושאים מוגדרים, כגון הפלת המלוכה ב-1931, אך לא בעד מצע פוליטי מקיף.
שיעור ההימנעות מהצבעה באזורים האנרכיסטיים המובהקים בבחירות של 1933 הגיע ל-40%-45%, לעומת כשליש במקומות אחרים.
המרכז והשמאל הביעו זעם, משום שהתנהגותם זו של האנרכיסטים סייעה לימין לנצח.
בעת ההיא גברה העוינות בין האנרכיסטים לקומוניסטים, בחלקו של דבר עקב ארגון "CNT שנבנה מחדש" שכוננה המפלגה הקומוניסטית של ספרד, לפי הוראת האינטרנציונל השלישי, בניסיון למשוך איגודים מקצועיים אנרכו-סינדיקליסטיים.
האנרכיסטים חברי FAI הגיבו כמעט מיד על הממשלה הימנית החדשה במספר רב של התקוממויות קטנות, בפרט באראגון.
התקוממויות אלה דוכאו ביד קשה, ורק החמירו את הקרע עם האגף הסינדיקליסטי של התנועה האנרכיסטית.
העדות הברורה ביותר למלחמת האזרחים שעמדה לבוא, התרחשה ככל הנראה בשנת 1934, בעמק המכרות של אסטוריאס.
השביתה באזור נוצרה מתוך שיתוף פעולה בין סוציאליסטים (אוח"ט) לאנרכיסטים (CNT), כאשר הסוציאלסטים עלו על האנרכיסטים במספרם, אך האירועים הושפעו יותר מהלך המחשבה האנרכיסטי.
לקומוניסטים הייתה השפעה כלשהי גם כן, אך מספרם היה מועט ביותר.
השובתים המורדים מנו כ-50,000 פועלים, רובם כורים.
מחסורם בנשק התקזז במידת מה הודות למיומנותם של מומחי הפיצוצים מן המכרות.
השביתה החלה בהתקפה על עמדות של הצבא ושל המשמר האזרחי.
בעיירה מיירס (Mieres), השתלטו המפגינים על בניין העיירה ועל מבנים של המשטרה.
השובתים המשיכו משם, והשתלטו על עיירות נוספות, ולאחר לחימה עזה הצליחו להשתלט גם על בירת אסטוריאס, אוביידו.
כך השיגו שליטה על רוב רובה של אסטוריאס, תחת הסיסמה "אחדות, אחיי הפרולטרים!".
נמלי הים של חיחון (Gijon) ואבילס (Aviles) נשארו פתוחים.
מיליטנטים אנרכיסטים שרצו להגן על ההתקוממות מפני ההגעה הצפויה של כוחות הצבא לא קיבלו מספיק נשק עקב החשדנות של הקומוניסטים, ובעקבות כך השובתים הוכנעו ביד קשה.
דיכוי המרד הונהג בידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו, ראש המטה הכללי, שמאוחר יותר הוביל את המרד נגד הרפובליקה והפך לשליט דיקטטורי של ספרד.
פרנקו שלח לאסטוריאס יחידות של לגיון הזרים ויחידות של מורים ממרוקו.
כוח זה נקרא "צבא אפריקה", והוא היה הכוח הלוחם היעיל והאכזרי ביותר שעמד לרשות ממשלת ספרד.
מגויסי החובה בצבא ספרד לא נקראו לקרב זה, מאחר שהממשלה חששה שהם עלולים להצטרף למורדים.
שימוש בלגיונות זרים במטרה להרוג ספרדים הוביל לגינוי ציבורי גדול.
מיד לאחר פרוץ המרד הופיעו בעיתונות הימין ידיעות ככל הנראה שקריות בהן דווח על אונס נזירות (אם הבית של המנזר הנדון הכחישה בתוקף את הידיעות הללו מאוחר יותר), על ילדים שעיניהם נוקרו ועל בשרם של כמרים שנמכר למאכל.
אף לא אחד מן הדיווחים הללו לא אומת בחקירות שנערכו מאוחר יותר.
האלימות נגד אזרחים הסתכמה ברצח של כ-12 כמרים ו-15 אנשי עסקים בעת המהומות.
היו שטענו שסיפורי הזוועה האלה הומצאו כדי להצדיק את התנהגותם של החיילים.
אסירים הוצאו להורג בירייה, קבוצה אחר קבוצה.
החיילים המרוקנים, כדרכם בעת צאתם לקרב, סירסו את החללים, והיו שטענו כי בין קורבנותיהם היו גם פצועים.
לגיון הזרים נהג באכזריות בנשותיהם ובבנותיהם של המורדים, לרבות מעשי אונס והטלת מומים.
מרד אסטוריאס העיד על הכיוון שבו יתפתחו האירועים בעתיד.
עם התחזקותן של מפלגות הימין בספרד, מפלגות השמאל והמרכז החליטו להתאגד בברית "החזית עממית".
חזית זו כללה רפובליקנים, סוציאליסטים, קומוניסטים ומפלגות שמאל ומרכז אחרות.
האנרכיסטים סירבו לתמוך בה, אך גם סירבו לתקוף אותה, ובכך תרמו לעליית כוחה.
בבחירות הכלליות של 1936, החזית העממית זכתה במרב הקולות, והביסה את הימין.
לאור הסכנה שתפרוץ מלחמת אזרחים, החליטו האנרכיסטים של FAI והסינדיקליסטים של CNT לחבור יחד.
ועידת ה-CNT שהתקיימה במאי בסרגוסה, בירת אראגון ו"העיר השנייה בגודלה של האנרכיזם", הייתה עדות להתחזקותו של הארגון, ואף היה בה גוון מהפכני, והועלו בה נושאים כגון חירות מינית, תוכניות להקמת קומונות חקלאיות וביטול ההיררכיה החברתית.
לאחר שהצטרפו אל ה-CNT חברים חדשים רבים ממדריד ומאזורים אחרים, שהיו מאז ומתמיד מעוזי הסוציאליסטים, עלה ככל הנראה מספר החברים ב-CNT על מספר הסוציאליסטים והקומוניסטים גם יחד.
חודשים לאחר הבחירות, החלו שביתות, הפגנות וגילויי מרד ברחבי ספרד.
הסוציאליסטים והאנרכיסטים החלו להשתלט על אזורים כפריים במרכז ובדרום.
שטחים נטושים בגודל של כ-5 קמ"ר עברו סקווטינג על ידי המפגינים.
כוחן של מפלגות החזית העממית נחלש.
נרשמו רק מעט מקרי אלימות מובהקים, אבל הרבה מקרים של הפחדה.
בערים הגדולות של אנדלוסיה, כמו במדריד למשל, נסעו יחידות חמושות של פלנחיסטים (אנשי המפלגה הפשיסטית) בשכונות של פועלים וירו באנשים ללא אבחנה.
ביולי 1936 פרץ מרד של גנרלים כנגד הרפובליקה.
תגובה הרפובליקה למרד הייתה הססנית.
ה-CNT התריע בפני הממשלה על המרד הצפוי לבוא, על פי מידע מודיעיני שהיה לו מבעוד מועד, אך הממשלה לא שעתה לאזהרות.
משפרץ המרד, ה-CNT והאוח"ט הציעו את עזרתם אך הממשלה סירבה לתת להן נשק, מאחר שפעולה שכזו הייתה מנוגדת לחוקה .