tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין בוגריה בלוס אנג'לס נמנים מארק רופאלו, בניסיו דל טורו, סלמה הייק ושון אסטין.
נולדה בלואר איסט סייד בניו יורק למשפחת שחקנים בתיאטרון היידיש והופיעה על הבמה מגיל ארבע.
אביה היה כוכב תיאטרון היידיש של ניו-יורק, יעקב אדלר, גם אמה וחמשת אחיה היו שחקנים.
למרות קריירה תובענית למדה באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1922 פגשה בניו יורק את שחקן התיאטרון והבמאי הרוסי קונסטנטין סטניסלבסקי בעת סיבוב הופעות של התיאטרון האמנותי של מוסקבה בארצות הברית.
השפעת סגנון המשחק בתיאטרון זה גרמה להיווצרות קבוצות שחקנים בעיר, שאלדר הייתה שותפה ברובן, בהן "תיאטרון המעבדה האמריקאי" (American Laboratory Theatre) ו"קבוצת תיאטרון" עם לי סטרסברג ואחרים.
באותה עת החלה להיווצר ההתאמה של שיטת סטניסלבסקי לתיאטרון האמריקאי.
ב-1934 נסעה לפריז ללימוד אינסיבי של חמישה שבועות אצל סטניסלבסקי, שם חוותה את השינוי בשיטה מהתבססות על זיכרון להתבססות על דמיון.
ב-1937 יצאה להוליווד ובמשך שש שנים שיחקה בסרטי קולנוע, לאחר מכן שבה לניו יורק והייתה שותפה למספר מיזמים נסיוניים עד שייסדה את בית הספר למשחק ב-1949. שיטתה התבססה על פרשנות וניתוח מעמיק של התסריט על ידי קבוצת השחקנים ובניית דמות אמינה, עקבית ובעלת עומק והגיון פנימי על ידי השחקן.
בניגוד לדגש ששם לי סטרסברג, בעקבות סטיסלבסקי המוקדם, על שימוש בהתנסויות, חוויות רגשיות, לקחים וזכרונות מחייו של השחקן, שמה אדלר את הדגש על דמיונו של השחקן ועל ההזדהות שלו עם הדמות אותה הוא אמור לגלם, גם אם הוא נאלץ לשם כך להתרחק מאוד מעצמו וללמוד דמות שונה ממנו לחלוטין.
ציטוט ידוע שלה הוא: "אל תשתמש בעבר המודע שלך.
השתמש בדמיון היצירתי שלך כדי ליצור עבר ששייך לדמות שאתה מגלם.
אני לא רוצה שתהיה תקוע עם החיים שלך.
היא לימדה גם בניו סקול ובבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
עד שנת 1952 המשיכה גם להופיע כשחקנית בברודוויי.
בעלה הראשון היה הוראס אליאשף (Horace Eliashcheff), אותו פגשה בלונדון, ולשניים בת משותפת.
בעלה השני היה הבמאי ומבקר התיאטרון, איש "קבוצת התיאטרון", הרולד קלרמן (Harold Clurman).
בעלה השלישי היה הסופר והפיזיקאי מיטשל א.
בשנת 1991 נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון.
ב-2006 זכתה בכוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד, בחזית "תיאטרון סטלה אדלר" בבית מספר 6773 ברחוב.
סטלאג 17 הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1953 המתרחש במחנה שבויים גרמני במלחמת העולם השנייה.
הסרט מבוסס על מחזה בשם זה שהועלה בברודוויי ב-1951 וזכה להצלחה.
הוא נכתב בידי דונלד אוון ואדמונד טז'סינסקי ומבוסס על חוויותיהם כשבויי מלחמה במחנה סטלאג 17B באוסטריה.
סטז'סינסקי משחק בסרט תפקיד של אחד השבויים המקבל מכתב מאשתו כי מישהו הניח תינוקת על סף דלת ביתה והתינוקת דומה לה מאוד.
הוא מסתובב כל הזמן עם המכתב וממלמל: "אני מאמין לה".
הסרט מתרחש ב-1944 במחנה שבויים של אנשי חיל האוויר של בעלות הברית מארצות שונות.
המחנה נמצא באוסטריה, לא רחוק מהדנובה, והקרבה לשווייץ מעודדת ניסיונות בריחה.
בסרט משתתף הבמאי אוטו פרמינגר בתור מפקד המחנה.
החלק הקומי של הסרט מרוכז בדמותו של אסיר המלחמה סטניסלס "אנימל" קוזאווה (רוברט סטראוס) החולם כל הזמן להיות בין חמוקיה של בטי גרייבל.
הוא שיחק באותו תפקיד גם בהפקה בברודוויי.
ויליאם הולדן זכה בתפקידו בסרט זה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1953 וכן בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה באותה שנה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (בילי ויילדר) ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (רוברט סטראוס).
בצריף ה מתכוננים לבריחת מנפרדיני וג'ונסון דרך מנהרה.
כולם מאמינים בהצלחת הבריחה פרט לג'י ג'י ספטון (ויליאם הולדן) המטיל ספק בכך.
הבורחים מצליחים לחתוך את הגדר אבל נופלים למארב גרמני המחכה להם ונהרגים.
ברור לכולם שלגרמנים היה מידע מוקדם והחשד נופל על ספטון.
מפקד המחנה, קולונל שרבאך (אוטו פרמינגר) עורך מסדר מיוחד לאסירים כשלפניהם מוטלות גופותיהם המכוסות של הבורחים.
הוא מזהיר כי זה יהיה סופם של כל הבורחים וכי אין הוא מתכוון להזמין תותחים מהחזית המזרחית על מנת לירות 21 מטחי כבוד.
כעבור זמן קצר "מגלים" הגרמנים גם מכשיר קשר חבוי בצריף ומחרימים אותו.
שוב נופל החשד על ספטון.
הוא יודע לבצע סחר חליפין עם השומרים הגרמנים תמורת סיגריות, אלכוהול, סיגריות, גרבי משי, ביצים ועוד.
יש לו עוזר הממונה על שמירת הארגז הפרטי שלו המכיל את כל הסחורות הנחשקות.
הוא מטגן בצריף חביתה לנגד עיניהם הכלות של חבריו.
הוא משחד את השומרים והם מאפשרים לו לבקר בצריפים של האסירות הרוסיות במחנה.
המצב מסתבך כאשר מוכנס לצריף לוטננט ג'ון דנבר (דון טיילור) שמטוסו הופל.
הוא מספר לאסירים כי לפני שנתפס הספיק לפוצץ רכבת תחמושת בפרנקפורט על ידי חומר נפץ ומתקן השהייה.
כעבור זמן קצר מתפרצים הגרמנים לצריף ולוקחים את דנבר לחקירה אצל המפקד קולונל פון שרבאך.
פון שרבאך מונע מהנחקר שינה.
הוא יודע כי פענוח ההתפוצצות יקפיץ אותו בתפקיד.
הוא מתקשר למפקד בברלין (לא לפני שהבאטלר שלו נועל את מגפיו לרגליו כדי שיוכל לעמוד בהצדעת דום כפי שדרוש).
הוא מודיע כי תפס את מי שאחראי לפיצוץ הרכבת וכי למחרת יעבירו לברלין לחקירת האס אס
בינתיים בצריף מאשימים השבויים את ספטון בהלשנה ומפליאים בו את מכותיהם.
מעתה והלאה הוא נותר עם "פנס" בעין.
הוא מחליט שאם לא יגלה את המלשין, חייו בסכנה.
פון שרבאך מתבקש לגלות איך נבנה מתקן ההשהייה.
באמצעות אזעקת אוויר מזויפת מסולקים האסירים מהצריף ונכנס לשם סרג'נט שולץ.
ספטון מסתתר בחשיכה ורואה את קצין הביטחון פרייס (פיטר גרייבס) מסביר לשולץ איך פעל מתקן ההשהייה, כן לומד ספטון את שיטת העברת ההודעות בין פרייס לשולץ על ידי הכנסתן לתוך כלי חלול של מלכה בשולחן השח מט.
מפקד הצריף מתכנן להציל את דנבר מחקירת האס אס.
בעת העברתו למכונית האס אס תפוצץ פצצת עשן שתסוכך עליו ובעת המהומה שתיווצר יוברח דנבר ויתחבא במגדל המים של המחנה.
לפני שהם יוצאים מהצריף הם אוסרים על ספטון לצאת ומבקשים מישהו שישמור עליו.
הגרמנים סורקים את המחנה ופון שרבאך מזהיר שיהרוס אותו עד שימצאו את דנבר.
מתגבשת תוכנית בה אחד האסירים יברח מהצריף, יחלץ את דנבר ממגדל המים ושניהם יימלטו מן המחנה.
כולם מטילים את הדיסקיות שלהם לתך קערה אך לפתע אומר פרייס שהוא מתנדב למבצע בתור קצין ביטחון.
הוא ניגש לפרייס ומגלה לכולם שהוא מרגל גרמני.
הוא שואל את פרייס: "באיזו שעה הותקפה פרל הארבור"?
נכון, עונה ספטון, "06.00 לפי שעון ברלין, שם היית באותה תקופה".
הוא מסביר לחבריו שפרייס אכן גר בארצות הברית ומכאן האנגלית הרהוטה שלו אבל לפני המלחמה חזר למולדתו כדי לעזור לה וכי כמוהו יש כנראה הרבה "שתולים" במחנות השבויים.
מיד משתנה לטובה יחס השבויים לספטון.
הם מתנפלים על פרייס, קושרים את פיו ומצמידים לגופו קופסאות פח מרעישות.
ספטון מתנדב למבצע ומקבל מספריים לחיתוך גדר התיל.
לפני שהוא יורד מתחת לצריף הוא נפרד מהשבויים באחד מהמשפטים המפורסמים בקולנוע: "אם באחד הימים אתקל באחד מכם בקרן רחוב, נעמיד פנים שלא נפגשנו מעולם".
בחסות החשיכה מגיע ספטון למרגלות מגדל המים.
השבויים פותחים במהירות את דלת הצריף ומשליכים את פרייס.
קופסאות הפח רועשות והזקיף במגדל השמירה פותח באש למרות שפרייס צועק בגרמנית כי הוא גרמני.
במהומה שנוצרת מצליח ספטון להוריד את דנבר ממגדל המים, שניהם מגיעים במהירות לגדר, חותכים אותה ונמלטים.
בסצנה האחרונה יוצא פון שרבאך מצריפו מדושן עונג כדי לראות את קורבן ניסיון הבריחה.
כשהופכים את הגופה והוא מזהה את פרייס משתנה ארשת פניו משמחה לכעס.
סטלה גונה היא שחקנית סקוטית.
היא בת למשפחה בת 12 ילדים, וארבע מאחיותיה הן אחיות במקצוען.
גונה למדה משחק באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה.
גונה כיכבה בתפקיד ראשי בשלוש העונות של סדרת הדרמה "בית אליוט" לצדה של לואיז לומברד.
היא הופיעה בתפקיד ג'יין גרייסון בדרמה הרפואית "הולבי סיטי".
עוד שיחקה בסדרת הטלוויזיה "חדר מיון", במיני-סדרה "The Crow Road" בהפקת BBC סקוטלנד, בתפקיד אורח בסדרות "דיאל ופסקו", "חקירות המפקח לינלי", "Outnumbered" ו"לואיס".
במיני-סדרה "The Secret" גילמה את תפקיד הנבל, ושיחקה בתפקיד גרייס מפלין בפרק "Sins of Commission" בסדרה "רציחות במידסומר".
בקולנוע הופיעה גונה בסרטים "למען המלכה והמולדת", "ניקולס ניקלבי", ו-"Red Mercury".
גונה הרבתה לשחק גם בתיאטרון.
היא שיחקה בתפקיד אופליה לצדו של דניאל דיי-לואיס כהמלט בהפקה של המחזה "המלט" של התיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2005 התחתנה גונה עם השחקן האנגלי ניקולס פארל.
בני הזוג שיחקו יחד בסדרת הטלוויזיה "The Roman Mysteries" בתפקיד המלכה ברניקי והקיסר טיטוס.
עוד הופיעו על המסך כבני הזוג מאסגרוב בעיבוד של ITV משנת 2007 לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן.
בתה של גונה, נטשה, נולדה בשנת 2000.
ארצות הברית של סטלאלנד (בהולנדית: Verenigde Staten van Stellaland), הייתה קונפדרציה עצמאית קצרת ימים שהתקיימה במהלך שלהי המאה ה-19 בשטחי דרום אפריקה של ימינו, באזור בו נמצאת היום הפרובינציה הצפון-מערבית.
היא היוותה איחוד של שתי מדינות קטנות שקדמו לה, רפובליקת סטלאלנד (בהולנדית: Republiek Stellaland) ומדינת גושן (בהולנדית: Het Land Goosen).
רפובליקת סטלאלנד ומדינת גושן היו שתי מדינות קטנות שהוקמו במהלך שנות-80 של המאה ה-19 על ידי אפריקאנרים תושבי הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
כאמור, כשנה לאחר הקמתן הן אוחדו לידי יחידה מדינית אחת.
עד מהרה הפכה הישות המאוחדת לאזור מריבה בין הרפובליקה הדרום-אפריקאית לבין הבריטים במושבת הכף.
לבסוף, לאחר שהאזור סופח הן על ידי הרפובליקה והן על ידי בריטניה, הבריטים הצליחו לקבע את שליטתם באזור, אשר מאוחר יותר שולב במושבת הכף.
ייסוד המדינות האפריקאנריות בשטחי הספר המזרחיים של מדבר קלהארי בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, היווה תוצר של אחד משלביו המאוחרים של הניסיון של העם האפריקאנרי לתרגם את הטרק הגדול לעצמאות מדינית.
מוצאם של האפריקאנרים הוא במושבת הכף ההולנדית, אשר החלה את דרכה בקייפטאון בשנת 1652. האפריקאנרים הם צאצאיהם של המתיישבים ההולנדים שאכלסו את המושבה, אשר בשנת 1806 עברה סופית לשליטה בריטית.
בתחילה אנשי הטרק התמקדו בעיקר בהכנעת השבטים הילידיים בתחומי המדינה החופשית של ימינו ובצפונה של הארץ.
לאחר מכן, הם פנו להתיישבות בפנים הארץ, שם במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 הם הצליחו להקים בסופו של תהליך ממושך שתי רפובליקות עצמאיות גדולות: הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
גם לאחר הקמת הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, היו אפריקאנרים שהמשיכו לנדוד עת חיפשו אחר חבלי ארץ להתיישב בהם, כאלו היו למשל אנשי הדורסלאנד טרק.
בדומה להם ובמקביל לשיא פעילותם, עם ראשית שנות ה-80 של המאה, קבוצות של אפריקאנרים תושבי הרפובליקה הדרום-אפריקאית שמעברו הצפוני של נהר הוואל, עזבו את בתיהם והחלו לנדוד מערבה.
הם הגיעו לשוליו הדרום מזרחיים של מדבר קלהארי, אשר באותן השנים נעדר כל שלטון ריבוני.
לפני התיישבותם של האפריקאנרים באזור, המקום אוכלס על ידי שתי קבוצות עיקריות: בני הגריקואה הצבעוניים, ובני הצוואנה השחורים.
הגריקואה הגיעו למקום ככל הנראה כטרקבורים עוד שנים רבות קודם לכן.
בעוד העמים השונים בטריטוריה התחרו על השליטה בה, האימפריה הבריטית החלה גם היא תובעת עליה ריבונות.
בין לבין, מעט לאחר שנת 1880, שתי קבוצות של אפריקאנרים חמושים החלו לעשות את דרכם לאזור ולהשתלט בו על שטחים שונים.
ב-26 ביוני 1882, אחת הקבוצות, אשר התיישבה באזור המערבי יותר והונהגה על ידי חריט יעקובוס ואן נייקרק, הכריזה בשטחה על הקמתה של רפובליקת סטלאלנד.
פירוש שמה של המדינה באיטלקית הוא ארץ הכוכב.
עוד באותה השנה, הקימו מתיישבי המדינה החדשה את העיר ורייבורג (Vryburg), אשר הוכרזה כעיר הבירה.
באותה התקופה התגוררו ברפובליקת סטלאלנד כ-20,500 תושבים, ומעריכים כי כ-3,000 מהם היו ממוצא אירופאי.
כשלושה חודשים לאחר הקמתה של רפובליקת סטלאלנד, ב-24 באוקטובר 1882 הוכרזה ממזרח לה עצמאותה של מדינה חדשה אחרת - מדינת גושן.
נסיבות הקמתה של גושן היו דומות במיוחד לאלו של סטלאלנד, וגם היא הוקמה על ידי קבוצה חמושה אשר מוצאה הוא מהרפובליקה הדרום-אפריקאית.
מקור שמה של המדינה הוא בארץ גושן המוזכרת בספר שמות, עדות לאדיקותם הדתית של מייסדיה.
את קבוצת המתיישבים של גושן הנהיג ניקולאס קלאודיוס פיטיוס, ולאחר הקמת מדינתם הם קבעו את בירתם ברויגרונד (Rooigrond).
באותן השנים התגוררו במדינת גושן כ-17,000 תושבים, מתוכם כ-2,000 ממוצא אירופאי, מעט פחות מבסטלאלנד השכנה אשר הייתה גם גדולה יותר מגושן בשטחה.
מעבר לעיר הבירה של גושן אשר הייתה לא הרבה מעבר לאוסף בקתות עץ וכמה משקים חקלאיים, הקימו תושבי המדינה גם כמה יישובים קטנים נוספים באזור.
זמן קצר לאחר הקמת שתי המדינות נערכו מאמצים מצד גורמים שונים לאחד אותן לידי ישות מדינית אחת.
הרקע לאיחוד היה הדמיון הרב בין שתי המדינות, ותקוותם שהפיכתן למדינה גדולה יותר תהווה ארובה להמשך קיומן הריבוני.
לבסוף, פחות משנה לאחר הקמתן נשאו מאמצים אלו פרי, וב-6 באוגוסט 1883, עם הקמתה של ארצות הברית של סטלאלנד, אוחדו המדינות תחת קונפדרציה משותפת.
מרכז המדינה החדשה, כמו שגם מעיד שמה, היה בחלק המערבי, בסטלאלנד, ולא במדינת גושן.
כך למשל עיר הבירה המשותפת הייתה ורייבורג ומנהיג המדינה החדשה היה חריט יעקובוס נייקרק, אשר קודם לכן הנהיג את סטלאלנד.
כל אותו הזמן, ממשלת בריטניה סירבה להכיר בריבונות המדינה החדשה, כמו גם בשתי אלו שקדמו לה.
באותן השנים של בהלת זהב בדרום אפריקה, רבים סברו שהאזור עשוי לכלול מאגרי זהב, בדומה לקימברלי השוכנת במרחק לא גדול מדרום.
בנוסף, חששה ממשלת בריטניה ששליטה אפריקאנרית במדבר קלהארי תסכן את כוונותיה לקולוניציה של בוטסואנה של ימינו, ותסקל את הרציפות הטריטוריאלית שבריטניה שאפה ליצור בין מושבת הכף לשאר מושבותיה באפריקה.
לפיכך, גבר הלחץ מצד גורמים בריטיים שונים על מושבת הכף לספח את האזור לתחומיה.
מוביל יוזמת סיפוח האזור היה המדינאי הבריטי ססיל רודס, לימים ראש ממשלת מושבת הכף.
במהלך ראשית ספטמבר 1884, פרסמו הבריטים שבכוונתם לספח את ארצות הברית של סטלאלנד לשטחן.
לפיכך, עוד באותו החודש הם שלחו נציגים מטעמם לשאת ולתת עם התושבים המקומיים על סיפוח מרצון למושבת הכף.
למרות שבתחילה הם גילו פתיחות מסוימת, עד מהרה המדינה האפריקאנרית הודיעה באופן רשמי על סירוב, ודרשה מבריטניה הכרה בעצמאותה.
בתגובה להכרזות הבריטים, עוד באותו החודש, ב-16 בספטמבר, נשא פול קרוגר, נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית, נאום ובו הכריז על סיפוח השטח למדינתו, בשם זכותם של האפריקאנרים תושבי המקום להגדרה עצמית בשטח מגוריהם.
נציגים של ממשלת הרפובליקה הדרום-אפריקאית הגיעו למקום כבר ב-3 באוקטובר אותה השנה, והניפו במקום באהדת התושבים את דגל הרפובליקה.
בריטניה הגיבה לסיפוח של קרוגר בטענה שהוא איננו חוקי, ובדצמבר 1884 כוח צבאי של 4,000 חיילים בריטים בפיקודו של הגנרל צ'ארלס וורן נשלחו מאנגליה על מנת למגר את ההתנגדות במקום.
עם הגעת הכוח הונף הדגל הבריטי בסטלאלנד, כאשר הכיבוש עובר ללא שום התנגדות אלימה.
בתחילה, נשלט האזור על ידי בריטניה באופן נפרד, אך בהמשך, החל מה-3 באוקטובר 1895, המקום הועבר לשליטתה של מושבת הכף.
סטלה לוקס היא מכונית משפחתית, 5 מושבים, תלת-אופן, המוגדרת כ"מכונית סולארית" (מכונית ירוקה) אשר נבנתה על ידי 21 סטודנטים (קבוצה סולארית איינדהובן) מאוניברסיטת Technische Universiteit Eindhoven, באיינדהובן שבהולנד, בשנת 2013 במטרה להשתתף בתחרויות World Solar Challenge אשר התקיימו באוסטרליה.
תחרויות "World Solar Challenge" בהשתתפות סטלה לוקס
סטלה דמסוס היא שחקנית קולנוע וזמרת ניגרית.
היא הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר ב-2009. היא זכתה בפרס השחקנית הטובה בפרסי הבידור של ניגריה ב-2007 וב-2012 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט Two Brides and a Baby בפרסי הקולנוע של אקדמיית אייקון הזהב ביוסטון, טקסס.
דמסוס נולדה בבנין סיטי, מדינת אדו שבניגריה.
בגיל 13, היא עברה לאסאבה, במדינת דלתא עם המשפחה שלה,שם סיימה את לימודי התיכון.
היא סיימה תואר באמנויות התיאטרון באוניברסיטת לאגוס.
דמסוס נישאה לבעלה הראשון, ג'איה אבודרין, בגיל 21 בשנת 1999. לזוג היו שתי בנות לפני שג'איה נפטר באופן פתאומי ב-2005. דמסוס נישאה בשנית בשנת 2007, לאמיקה נזריבה.
הנישואים נמשכו שבעה חודשים לפני שהשניים הגיעו להסכמה הדדית להתגרש.
ב-2011, היא התחילה מערכת יחסים עם מפיק ובמאי נוליווד, דניאל אדמינוקאן; בני הזוג יחד מאז.
מערכת היחסים שלהם עוררה מחלוקת רבה בניגריה וברחבי אפריקה כי השניים מעולם לא הודו באופן ציבורי שהם ביחד, עד ל-2014.
דמסוס התחילה את הקריירה שלה בתור זמרת בלאגוס, שם עבדה כזמרת הקלטות באולפני קלינק הידועים, שבבעלות הבמאי קינגסלי אוגורו.
במסגרת זו היא הגיעה לפסגת עבודת הפרסום, ושרה את הג'ינגלים המשודרים ביותר בטלוויזיה וברדיו בניגריה.
הופעתה הראשונה כשחקנית הייתה בסרט הניגרי Abused ב-1992. אך היא זכתה להכרה ציבורית עם סרטה השני, Breaking Point שהופק על ידי אמם איסונג ובוים על ידי פרנסיס אגו.
הסרט הזניק אותה לסטטוס של כוכבת-על בניגריה.
מאז, היא כיכבה ביותר מ-70 סרטים.
סטלה דאלאס הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1937 בבימויו של קינג וידור, עם ברברה סטנוויק, ג'ון בולס ואן אשלי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "סטלה דאלאס" משנת 1923 של אוליב היגינס פרוטי .
העיבוד הראשון לרומן היה סרט אילם בשנת 1925. בשנת 1957 הופק רימייק לסטלה דאלאס בשם "סטלה" עם בט מידלר וג'ון גודמן בתפקידים הראשיים.
ברברה סטנוויק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
אן אשלי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
סטלה מרטין (ברברה סטנוויק) היא בחורה צעירה ויפה שגרה עם הוריה ואחיה בעיירה קטנה במסצ'וסטס בה רוב תושביה עובדים במנסרת עץ.
היא שואפת להעלות את מעמדה החברתי.
סטיבן דאלאס (ריצ'רד בויל) הוא המנכ"ל של המנסרה.
הוא אביו של בנקאי עשיר שהתאבד לאחר שירד מנכסיו.
בעקבות זאת גם בוטלו האירוסין של סטיבן לבחירת ליבו הלן.
הוא עזב הכל והתיישב בעיירה הזאת.
באמתלה של הבאת אוכל לאביה, היא מגיעה למנסרה ופוגשת "במקרה" את סטיבן הזקוק לבת זוג.
מתפתח רומן שמסתיים בנישואין ובלידם בתם לורל "לולי".
הלידה גורמת לשינוי בהתנהגותה של סטלה.
בניגוד לסטיבן הענוב והמנומס, היא מתחילה להתנהג באופן מוחצן במסיבות ומתרועעת עם בטלן ושתיין בשם אד מון (אלן הייל).
סטיבן וסטלה לא מפסיקים לריב וכאשר הוא מקבל עבודה בניו יורק עם משכורת טובה, היא מסרבת לעבור לשם ונשארת בעיירה עם לורל.
התנהגותה של סטלה היא מוחצנת ואנשים נרתעים ממנה.
ביום ההולדת ה-13 של לורל הן מכינות מסיבה מושקעת ומצפות למוזמנים אבל אף אחד לא מגיע.
בניו יורק פוגש סטיבן את ארוסתו לשעבר הלן (ברברה או'ניל) שכעת היא אלמנה עשירה עם שלושה ילדים והקשר ביניהם נוצר מחדש.
לורל המתבגרת (אן שרלי) מגיעה מדי פעם לבלות אתם והיא מתקבלת כחלק מהמשפחה.
סטיבן מבקש להתגרש מסטלה אך היא מסרבת והתנהגותה מוחצנת עוד יותר.
לורל מכירה את ריצ'רד (טים הולט) והרומן ביניהם מתהדק.
סטלה מוזמנת לפגוש את אמו של ריצ'רד ומגיעה לפגישה בשמלה צעקנית ובהתנהגות בוטה, כולם צוחקים ממנה ולורל בורחת מהמקום.
רק אז מבינה סטלה שהתנהגותה גורמת נזק ללורל.
היא נוסעת לניו יורק, נפגשת עם הלן ומשכנעת אותה לקבל את לורל כאחת מהמשפחה והיא מצידה תסכים לקבל גט מסטיבן שיוכל כעת להתחתן איתה.
לורל מסכימה לעבור לגור בניו יורק.
כאשר געגועיה לסטלה גוברים, היא מגיעה אליה וסטלה משקרת לה כי היא עומדת להינשא לאד ולעבור לדרום אמריקה.
הקשר עם ריצ'רד מתהדק והם מחליטים להתחתן.
סטלה מוזמנת לחתונה אבל לא רוצה "לקלקל" את החתונה בנוכחותה.
היא עומדת בגשם בחוץ ומתבוננת דרך החלון הפתוח בכומר המשיא את בני הזוג כשדמעות אושר זולגות מעיניה.
זאת אחת הסצנות המפורסמות בהיסטוריה של הקולנוע.
אסתר גוונדולין "סטלה" בואן הייתה אמנית וסופרת בריטית ממוצא אוסטרלי.
בואן נולדה בפרבר של אדלייד, דרום אוסטרליה, והתחנכה בבית הספר "טורמור האוס".
כילדה צעירה נהנתה בואן לצייר ושכנעה את אמה לאפשר לה ללמוד אצל מרגרט פרסטון .
עם זאת, הרצון שלה להמשיך בלימוד אמנות במלבורן לא התגשם בגלל בריאותה הלא טובה של אמה וחוסר הרצון של האחרונה לתת לבתה להמשיך בקריירה כזו.
כשאמה נפטרה בשנת 1914, עזבה בואן לאנגליה עם כרטיס הלוך ושוב בקצבה של 20 פאונד לחודש.
בלונדון למדה בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר והתערבה בחברת סופרים, אמנים, משוררים ופעילים פוליטיים.
בתחילת 1918 בואן נפגשה והתאהבה בסופר פורד מדוקס פורד.
היא הייתה בת 24, הוא היה בן 44. בני הזוג ברחו לאנגליה הכפרית ושם נולדה בתם ג'וליה בשנת 1920. עם זאת, בשנת 1922, המשפחה מאסה בתלאות החיים באזור הכפרי האנגלי ועברה זמנית לצרפת.
עד מהרה הם החליטו להישאר בצרפת ועברו להתגורר בפריז.
הם התאקלמו בחברה הבוהמיינית של פריז, ופורד הקים כתב עת ספרותי והיה דמות מובילה בקרב הסופרים הגולים.
בואן, בינתיים, מצאה את הסטודיו הראשון שלה אך לא הצליחה להקדיש לציור זמן בין הטיפול בצרכים של פורד ובתם.
בואן נפרדה מפורד בשנת 1927. זו הייתה תקופה קשה עבורה, אך היא נתנה לה זמן ומרחב להמשיך באמנותה.
היא החלה להשיג כמה עבודות פורטרטים אך עדיין התקשתה להרוויח מספיק כסף.
בשנת 1932 נסעה לארצות הברית בהזמנת המשורר רמון גוטרי, שעזר לה במציאת עבודות בין היתר עם סינקלר לואיס.
כשחזרה לצרפת היא גילתה שהיא לא יכולה להרשות לעצמה להישאר בפריז וחזרה לאנגליה ביום הולדתה הארבעים.
אף על פי שבואן המשיכה לצייר היא לא הרוויחה מספיק מציור כדי להסתדר ובמשך שנים רבות השלימה את הכנסותיה על ידי כתיבת טור ביקורת על אמנות בעיתון.
בגלל מערכת היחסים שלה עם פורד מדוקס פורד היא קיבלה מראש את כתיבת הביוגרפיה שלו ספר שזכה לביקורות נלהבות.
מלחמת העולם השנייה הביאה פרק חדש בקריירה של בואן.
בשנת 1944 מונתה לאמנית מלחמה רשמית על ידי משרד המלחמה באוסטרליה.
מפיק חדשות בשירות ה-BBC באוקיינוס השקט דאג לסטלה בואן לשידור שיחות קבועות לקהל האוסטרלי על חוויותיה בזמן המלחמה.
שיחות אלה סיפקו לבואן הכנסה נוספת בתקופה קשה והם הביאו להצעה לקבל תפקיד של אמנית המלחמה.
תפקידה של בואן כאמן מלחמה היה לתאר את פעילויות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF) שהוצב באנגליה.
היא ציירה גם דיוקנאות של מפקדים צבאיים ושבויי מלחמה אוסטרליים שהוחזרו מהקרבות באירופה.
היא הייתה אחת האמניות המוקדמות שמונו, בואן השלימה את הציור האחרון שלה בשנת 1947.
היא נפטרה מאוחר יותר באותה שנה מסרטן השד והכבד.
סטלה גוט (גוטשטיין) (נולדה ב-24 באפריל 1988) היא זמרת - יוצרת, כותבת, מלחינה, מורה, מפיקה ומוזיקאית ישראלית.
גוטשטיין נולדה בקייב, אוקראינה בשנת 1988 ועלתה לארץ עם משפחתה בשנת 1990. למדה בבית הספר הדמוקרטי בתפן במגמת מוזיקה.
היא בוגרת המחלקה למוזיקה וטכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
גוטשטיין החלה את דרכה במקהלה.
בילדותה כתבה שירים ולמדה פסנתר וגיטרה.
בנערותה שרה בלהקה "הפודל שייפרס".
גוטשטיין הופיעה עם חומרים שכתבה, בין היתר הופיעה בלבונטין 7 ובאוזן הבר בתל אביב.
בשנת 2010 הקליטה את האלבום "Lost and Found" שיתוף פעולה שלה ושל נדב בילו במסגרת פרויקט שנקרא NEXUS.
אחרי הקלטת האלבום הקליטה מיני אלבום של שלושה שירים שכתבה והלחינה בשם "סטלה גוט".
שני האלבומים זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
בשנת 2011 החלה לעבוד כעוזרת טכנאי באולפן של אלי פיקובר ולאחר מכן הועסקה באולפני לונה של ליאור טבת.
גוט הייתה האישה הראשונה במחלקת הפלאגינים של WAVES AUDIO - החברה המובילה בעולם בתחום של מעבדי קול וכלי נגינה דיגיטליים.
בשנת 2012 הקימה עם דייוויד בלאו את הרכב הסינטי פופ "Bill & Murray".
בשנת 2013 הוציאה גוט קאבר לשיר "Mad Routine" של להקת רוקפור כחלק מפרויקט קאברים של הלהקה.
היא הוזמנה להופיע עם הלהקה במועדון הבארבי.
האלבום יצא בלייבל הרוסי Other Voices.
הצמד הופיע עם שירי האלבום בישראל ומחוצה לה, בין היתר בפסטיבל Youbloom שבדבלין Povalec Festivel בצ'כיה, Canadian music week בטורונטו ועוד.
ההרכב חימם את הופעתו של גארי ניומן בישראל שנערכה במועדון הבארבי, את רונה קינן ואת נעם רותם.
במאי 2015 הוציאה גוט אלבום סולו ראשון בשם "Wounded Ladies" בהוצאה עצמית.
סינגלים מהאלבום קיבלו חשיפה גם בתקשורת המקומית וגם בבלוגים בינלאומיים כמו "The "405. את הופעת ההשקה של האלבום הוזמנה לעשות במוזאון ישראל בירושלים כחלק מפסטיבל הג'אז השנתי באוצרותו של החצוצרן אבישי כהן.
בשנת 2017 הלחינה את פסקול לסרט ארט של האמנית רייצ'ל מונוסוב, "מלודיקה".
בשנת 2019 השתתפה בפסטיבל דרך הנדיב שהתקיים בפרדס חנה, לצד ירונה כספי, זאב טנא, יובל מנדלסון, דן תורן ואחרים.
באוגוסט 2020 הוציאה גוט סינגלים מתוך אלבום סולו חדש, הראשון שלה בעברית.
האלבום, יצא ביולי 2021 על ידי נענע דיסק נקרא "ככה מרפאים".
באותה השנה התחילה לעבוד בתיכון החברתי כמורה לעיצוב קול וסאונד.
הסינגל "קח את הכל" יצא ב-30 באפריל 2021. לסינגל צולם קליפ בבימויה של הכריאוגרפית עדי פז.
במסגרתו ביצעה והפיקה יחד עם זוהר גינזבורג את השיר "היא תבוא" ששר במקור אריק איינשטיין.
גוט שותפה לצד פלורה ולי אוסי במיזם "נשים בסאונד" - יוזמה לקידום ועידוד של נשים בתחום המוזיקה והסאונד.
מאז שנת 2017 היא טכנאית הבית באולפן של אסף אמדורסקי.
גוט גם מנגנת על קלידים בלהקתו.
סָטִירִית פְּקוּחָה (שם מדעי: Maniola telmessia) הוא מין של פרפר ממשפחת הנימפיתיים, הנפוץ בחלק המזרחי של המזרח התיכון מאיראן וטורקיה עד לישראל בה הוא נפוץ בכל האזור הים תיכוני.
הפרפר מגיח מהגולם בין החודשים אפריל עד מאי ולקראת יוני הוא נכנס לתרדמת קיץ עד לספטמבר ואז אפשר לראותו עד אוקטובר.
מוטת הכנפיים של המין היא 50 מילימטרים.
הזכר קטן מהנקבה וכהה ממנה ובמקרים רבים יש לו בצידה התחתון של הכנף האחורית ארבע עיניים קטנות שלא נמצאות בכנפיים של הנקבה.
לזכר פס כהה במרכז הכנף הקדמית המשמש להפרשת פרומון ריחני שמזמין את הנקבה להזדווגות.
הנקודות שבכנף הקדמית בעלות נקודה לבנה המקנה צורת עין ומכאן שמו.
בחודשים ספטמבר עד אוקטובר הנקבה מטילה ביצים בצורת חרוט שקודקודן מעוגל, על דגניים שונים.
מן הביצה בוקע זחל שצבעו ירקרק.
הזחל בעל ראש כהה ושעיר.
קצה גופו מסתיים בזנב ממוזלג.
הזחל עובר בחורף דיאפאוזה וחוזר לפעילות באביב והזחל פעיל בעיקר בלילה.
בהגיעו לגודל 30 מילימטרים הזחל מתגלם על הצמח קרוב לאדמה.
הגולם ירוק בהיר וגודלו 20 מילימטרים.
המין מקים דור אחד בשנה.
סטלה יאנג (24 בפברואר 1982 – 6 בדצמבר 2014) הייתה קומיקאית, עיתונאית ופעילה חברתית אוסטרלית למען זכויות אנשים עם מוגבלות.
סטלה יאנג נולדה בשנת 1982 בסטול במדינת ויקטוריה באוסטרליה.
היא נולדה עם פרכת (Osteogenesis Imperfecta) והתניידה רוב חייה בכיסא גלגלים.
למדה בילדותה בבית ספר רגיל ועבדה בסלון השיער של אימה במהלך הלימודים.
למדה לתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת דיקין ולאחר מכן החלה ללמוד חינוך באוניברסיטת מלבורן.
עם סיום הלימודים החלה לעבוד כמורה בבית ספר תיכון במקביל להכשרתה כעיתונאית.
יאנג שימשה כעורכת ראשית של המגזין "Ramp Up" של רשת ABC המוקדש לקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות.
במגזין זה היא התבטאה נגד תופעת "פורנו השראה".
יאנג טענה כי ההתייחסות לאנשים עם מוגבלות כאנשים מעוררי השראה שגויה מיסודה שכן מחשיבים אותם לאנשים מעוטי יכולת ואף הרצתה על כך באירוע TED בשנת 2014. במקביל לפעילות החברתית שלה יאנג יצאה במופע סטנדאפ שבו היא מספרת על אירועים שחוותה בילדותה.
יאנג מתה בפתאומיות ב-6 בדצמבר 2014, בגיל 32, ככל הנראה ממפרצת בכלי הדם.
בישראל קיים מרכז מחקר על שמה של סטלה יאנג המוקדש לחינוך מכיל ולימודי מוגבלות המנוהל על ידי ד"ר נצן אלמוג.
המרכז חוקר את המפגש בין אנשים עם מגבלות לחיי היום יום בחברה הישראלית.
סטלביו רוסה דה קרוס (בפורטוגזית: Stélvio Rosa da Cruz; נולד ב-24 בינואר 1989) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הקשר במונדרקאנג'.
סטלביו, נולד בלואנדה בירת אנגולה ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לפורטוגל.
התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספורטינג בראגה.
ב-11 בנובמבר 2007, סטלביו חתם בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד ספורטינג ליסבון.
ב-4 בולי 2009, סטלביו הושאל לליירה ובינואר , סטלביו חזר לאנגולה והושאל לאגוסטו.
בהמשך, סטלביו שיחק גם בליבולו וקאאלה.
בקיץ , סטלביו חתם באלקי לרנקה מליגת העל הקפריסאית.
בקיץ , סטלביו חתם בF91 דודלאנג' מליגת העל הלוקסמבורגית.
סטלביו, היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2018/2019.
ביולי , סטלביו חתם בווירטון מהליגה הבלגית השנייה ושנה לאחר מכן חתם ברוודם47.
בינואר , חזר ללוקסמבורג וחתם בינוש אש.
ב-10 באוקטובר 2009, סטלביו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה, בניצחון 1–2 נגד .
בשנת , סטלביו איבד את מקומו בסגל הנבחרת וחזר אליה לאחר ההצלחה בדודלאנג' ב-12 באוקטובר 2018, בניצחון 1–4 נגד .
סטית תומפסון היה פולקלוריסט אמריקאי, הידוע בעיקר בתרומתו לסיווג ארנה-תומפסון ולאינדקס המוטיבים של הספרות העממית, כלי מחקר באתנופואטיקה המשמשים לקטלוג של מעשיות ומוטיבים ספרותיים.
נולד בשנת 1885 בעיירה הזעירה והעתיקה בלומפילד בקנטקי, ובהיותו בן 12 עברה משפחתו לגור באינדיאנפוליס.
בשנים 1903 עד 1905 למד באוניברסיטה הפרטית באטלר באינדיאנפוליס, עד שעבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1909. בשנתיים שלאחר מכן היה מורה בבית הספר התיכון לינקולן בפורטלנד, אחד מבתי הספר הציבוריים הראשונים שהוקמו ממערב למיסיסיפי.
בתקופה זו למד נורווגית מחוטבי-עצים מהגרים.
בשנת 1912 קיבל את התואר השני שלו בספרות אנגלית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1912 עד 1914 למד לדוקטורט באוניברסיטת הרווארד, בהנחיית הפרופסור לספרות ג'ורג' ליימן קיטרג' .
כותרת הדיסרטציה שלו הייתה "מקבילות ושאילות מאירופה במעשיות אינדיאניות צפון-אמריקאיות".
ההשראה לנושא זה באה מאבחנתו של תומפסון שמעשיה המסופרת אצל אינדיאנים משבט הצ'יפווי בססקצ'ואן נגזרה מסיפור סקנדינבי מקביל.
בשנים 1914 עד 1918 היה מרצה לספרות באוניברסיטת טקסס באוסטין, ובשנת 1921 התמנה לפרופסור במחלקה לספרות באוניברסיטת אינדיאנה.
הוא אסף וקיטלג בלדות, מעשיות, משלים, פתגמים וחידות.
עבודה זו הוליכה אותו לבסוף לפרסום אינדקס המוטיבים של הספרות העממית בשנת 1955.
בשנת 1928 פרסם את סיווג ארנה-תומפסון לטיפוסי מעשיות, שאותו תרגם מספרו של הפולקלוריסט הפיני אנטי ארנה , אך גם הרחיב אותו בממצאים משלו.
בשנת 1946 התפרסם ספרו "המעשייה העממית" ("The Folkstale"), שבו נעזר בסיווג כדי לתמוך בטענותיו לחשיבות המעשייה העממית בתרבות האנושית, ולאוניברסליות של טיפוסי מעשיות ומוטיבים רבים.
הפולקלוריסט אלן דונדס מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי כינה את סיווג ארנה-תומפסון "אחד הכלים השימושיים ביותר בארסנל של הפולקלוריסט המקצועי כעזר למחקר".
בשנים 1952 עד 1954 היה תומפסון המנחה לדוקטורט של הפולקלוריסט הישראלי דב נוי.
מאוחר יותר הקים נוי את ארכיון הסיפור העממי בישראל, שבו הטמיע את אינדקס ארנה-תומפסון, וכן כתב אינדקס מוטיבים ספרותיים בתלמוד.
בצמחים וסקולריים, סטלה היא החלק המרכזי של השורש או הגבעול שמכיל את הרקמות הנובעות מהמצע (פרוקמביום, שהוא השלב הראשון בהתפתחות העצה והשיפה).
אלה כוללים רקמה וסקולרית, במקרים מסוימים רקמת קרקע (pith) ופריסייקל (pericycle), אשר, אם קיים, מגדיר את הגבול החיצוני של הסטלה.
מחוץ לסטלה שוכן האנדודרמיס, שכבת התאים הפנימית של הקורטקס.
מושג הסטלה פותח בסוף המאה ה-19 על ידי הבוטנאים הצרפתים ואן טיגהם (Philippe Édouard Léon Van Tieghem) ודולטיו (Doultion) לסיוע בהבנה של הקשר בין הנצר לשורש ושל התפתחות המורפולוגיה של הצמחים.
בוטנאים בוחנים כיצד האנטומיה, הגדלים והצורות של סטלות שונות משפיעה על תפקוד האיברים.
לצמחים הווסקולריים המוקדמים ביותר היו גבעולים עם ליבה מרכזית של רקמת עורקי נוזלים.
הם היו מורכבים מגדיל גלילי של עצה, מוקף באזור של שיפה.
מסביב לרקמת העורקים ייתכן שהיה אנדודרמיס (endodermis) שהסדיר את זרימת המים אל המערכת הווסקולרית וממנה.
בדרך כלל ישנם שלושה סוגים בסיסיים של פרוטוסטלה:
האפוסטלה (haplostele) – ליבה גלילית של עצה מוקפת בטבעת של שיפה.
אנדודרמיס מקיף בדרך כלל את הסטלה.
האפוסטלה, פרוטו-עצה במרכז גליל של עצה, נפוצה אצל ריניופיטים (Rhyniophyte, צמחי עורקים קדומים שנכחדו, שחיו בדבון הקדום, לפני 419 עד 393 מיליון שנים בערך).
אקטינוסטלה (actinostele) – וריאציה של הפרוטוסטלה שבה הליבה היא אונית (מלשון "אונה") או מחוררת.
סטלה זו מצויה במינים רבים של אזוב קלאב (Lycopodium וסוגים קרובים).
אקטינוסטלות הן בדרך כלל פרוטו-עצה חיצונית ומורכבות ממספר גופים של פרוטו-עצה בקצות האונות של המטה-עצה.
פרוטוסטלה בשלב ה-Exarch (לעצה הקדומה היו ארבעה שלבי התפתחות: centrarch, exarch, endarch, mesarch) היא מאפיין מכריע של שושלת בעלי הקשקשים, היא קבוצה של צמחים וסקולריים חסרי זרע.
פלקטוסטלה (plectostele) – פרוטוסטלה שבה מופיעים אזורי עצה דמויי צלחת בחתך רוחבי מוקף ברקמת שיפה, וכך נוצרים פסים מתחלפים.
הלוחות הבדידים הללו מחוברים לאורך.
לכמה טחבים מודרניים יש פלקטוסטלות בגבעולים.
לסיפונוסטלה (Siphonostele) יש אזור מרכזי של רקמת בסיס, פית (pith).
ערוץ עורקי (וסקולרי) כולל גליל חלול המקיף את הפית.
לסיפונוסטלות יש לעיתים קרובות הפרעות או שיבושים בגדיל הווסקולרי, שנקראים "פערי עלים".
זה מקורם של עלים, בדרך כלל מגפילים (megaphylls).
סיפונוסטלות יכולות להיות "אקטופלואים" (בהם שיפה קיימת רק מחוץ לעצה) או "אמפיפלואיים" (בהם שיפה היא גם חיצונית וגם פנימית לעצה).
צמחים, שרכים רבים וחלק מהצמחים בעלי הפרחים (אסטרידים) הם בעלי סטלה אמפיפלואית.
סיפונוסטלה אמפיפלואית מכונה גם "סולנוסטלה".
מונח זה משמש גם במקרים שבהם הגליל הווסקולרי מכיל פער עלה אחד בכל חתך רוחבי, כלומר פערי עלים שאינם חופפים.
סוג זה של סטלה נמצא כיום בעיקר בגבעולים של שרכנים.
כשיש פערי עלים חופפים גדולים, כך שקיימים פערים גדולים בגליל הווסקולרי בכל חלק רוחבי, המצב מכונה דיקטיוסטלה (dictyostele).
פערי העלים הרבים ועקבות העלים מעניקים לדיקטיוסטלה מראה של איים מבודדים רבים של עצה המוקפים בשיפה.
כל אחת מהיחידות המבודדות לכאורה של דיקטיוסטלה המשרתות עלה בודד נקראת "מריסטלה" (meristele).
אצל צמחים חיים, סוג זה של סטלה נמצא רק בגבעולי שרכים.
לרוב גבעולי צמחי הזרע יש סידור וסקולרי שמתפרש כסיפונוסטלה נגזרת – איסטלה (eustele).
בסידור זה, הרקמה הווסקולרית העיקרית מורכבת מצרורות וסקולריים, בדרך כלל בטבעת אחת או שתיים מסביב לפית.
איסטלה נמצאת בגבעולים ובשורשים של צמחים פורחים חד-פסיגיים.
הצרורות הווסקולריים באיסטלה יכולים להיות צדדיים, עם השיפה רק בצד אחד של העצה, או דו צדדיים, עם שיפה משני צדדי העצה, כמו בחלק מהסולניים.
יש גם גרסה של איסטלה בחד-פסיגיים כמו תירס ושיפון.
וריאציה עם מספר רב של צרורות מפוזרים בגזע, "אטאקטוסטלה" (atactostele), אופיינית לגבעולים חד-פסיגיים.
סטלה מאריס היא להקת הארד רוק ישראלית שנוסדה בחיפה ב־1990.
הלהקה הוקמה ב־1990 על ידי ניק מילר, הגיטריסט, ופימה שוסטר, הקלידן, שניהם עולים חדשים.
השניים צירפו אליהם את דובי סוני, הבסיסט, והשלושה ניגנו בלהקה ששמה "אורניום" שביצעה חומר מקורי וגרסאות כיסוי.
ההרכב ניסה את מזלו מחוץ לישראל באנגליה וארצות הברית.
לאחר שהלהקה חזרה לישראל הצטרף הסולן פבלו רוזנברג שעלה ארצה מארגנטינה והמתופף איתן כודרג'י.
רוזנברג ביקש מחברי הלהקה לבצע שירים עם טקסטים בעברית כדי לפנות לקהל הישראלי.
הלהקה ניגנה במועדונים בצפון וב-1991 פגשו את אבי פרץ שהיה אמרגנה של להקת תיסלם.
בנוסף הוחתמה הלהקה בחברת הליקון אך התנהלה ללא שם, ובחברת התקליטים כונתה "להקת חיפה".
הלהקה לא אהבה את השם הזמני.
לקראת צאת אלבום הבכורה עלה הצורך לתת שם ללהקה ואז פגשו מילר ורוזנברג את דורי בן זאב שהציע את השם סטלה מאריס מכיוון שהלהקה היא במקור מחיפה.
באופן מקרי התברר שזהו גם שמה של אימו של רוזנברג.
בקיץ 1992 הוציאה הלהקה לאור שלושה תקליטי שדרים: "תני לי ללכת", "שגיאה" ו"בואי כבר הביתה", והופיעה בפסטיבל ערד.
ב-10 בספטמבר 1992 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "סטלה מאריס" שהופק על ידי ראובן שפירא, אשר הקליט והפיק את האלבומים הראשונים של משינה.
מתוך האלבום הצליחו השירים "תני לי ללכת", "שגיאה", "קללת הפרעונים", "בואי כבר הביתה", "אישתר" ו"לילה טוב".
ב־1993 היה "אישתר" לקליפ העברי הראשון ששודר ב-MTV, אך הוא הגיע למקום האחרון בתחרות קליפים של הערוץ.
באותה שנה הלהקה השתתפה בפסטיבל "רוק בים האדום", והמשיכה בהופעות בכל הארץ ובעבודה על האלבום השני.
ב־2 ביולי 1994 הוציאה הלהקה את אלבומה השני והמצליח ביותר, "השער נפתח".
את האלבום הפיק מפיק ההבי מטאל האנגלי כריס טנגארידיס (שהפיק ללהקות כמו ג'ודס פריסט, גרי מור, בלאק סבאת' ורבים אחרים).
שניים משירי האלבום דורגו במצעד הפזמונים השנתי ברשת ג' לסיכום תשנ"ד: "זה לא מאוחר" דורג במקום ה־13, ו"משחקים אסורים" דורג במקום ה־24. הצליחו גם "ורדים שחורים", "אבוד לי" ו"אם זה נכון".
שיר נוסף שהתפרסם מאוד היה "נר על החלון", שזכה להצלחה גדולה אצל רוזנברג בקריירת הסולו לאחר שעזב, וזכה לפופולריות מחודשת עשור לאחר מכן, לאחר שמתמודד העונה השנייה של התוכנית "כוכב נולד", הראל מויאל, ביצע אותו בתוכנית הגמר וניצח איתו את התחרות.
באוקטובר 1994 עזב פבלו רוזנברג את הלהקה ופתח בקריירת סולו.
ניק מילר נשאר עם רוזנברג בתל אביב להפיק את שני האלבומים הראשונים שלו, אך אחר כך חזר לחיפה והרכיב את הלהקה מחדש.
ב־1996 ניסו סוני, שוסטר וכודרג'י שנשארו בצפון לגבש את סטלה מאריס וצירפו זמר (בועז) וגיטריסט (מיכה) הקליטו מספר שירים שמאד אהבו בחברת התקליטים ואפילו הספיקו להופיע הופעה אחת, אך ההרכב הזה לא צלח.
לאחר הפקת האלבום השני של פבלו, חזר ניק לחיפה ולאורך זמן הוציאה הלהקה שני אלבומים נוספים עם זמרים אחרים: עם דודו אסרף והבסיסט אמיל הרוש שהחליף את סוני, באלבום השלישי שיצא ב-1998 שלא זכה להצלחה, אבל בכל זאת הצליח ממנו השיר "אלף שנים".
האלבום הרביעי שיצא במאי 2001 עם מני בגר נקרא "פרשים", וגם לא זכה להצלחה מסחרית.
ב-2001 שב סוני ללהקה והחליף את אמיל הרוש בעמדת הבס, באותה תקופה גם עזב כודרג'י את הלהקה מפני שהוא חזר בתשובה, ובאלבום "פרשים" ניגן המתופף יוסי כהן.
בשנת 2002 יצאה הלהקה בסיבוב הופעות מחווה ללד זפלין, ולצורך כך צירפה הלהקה את הסולן ברט וקנין (המתמחה בזא'נר) והמתופף רוברט גבה.
בהרכב זה פעלה הלהקה כשנה עד ששוב בוצעו חילופי תפקידים.
בשנת 2003 הצטרף ללהקה הזמר דרור לוקץ'.
הלהקה הופיעה בהרכבה החדש ברחבי הארץ, וברדיו התנגנו סינגלים חדשים של הלהקה.
בקיץ 2004 זכתה הלהקה לחשיפה מחודשת לאחר שהשיר "נר על החלון" בביצוע הראל מויאל זכה בעונה השנייה של התוכנית "כוכב נולד" (בשנת 2022 חידש מויאל את השיר שביצע בגמר כוכב נולד בליווי קליפ נוסטלגי).
ביולי 2005 הגיש ניק מילר תביעה בסך 2.5 מיליון שקל נגד מפיקי "כוכב נולד" ושידורי קשת, על שהשתמשו בשיר ללא רשותו.
באותה שנה השתתפה הלהקה בפסטיבל מטאליסט.
בשנת 2007 הוחלפו הזמר דרור לוקץ' ומתופף הלהקה דניס פורטוס בזמר רמי שלמון מלהקת ריח מטאל ובמתופף מתן שמואלי.
ב-7 באפריל 2007 זכתה הלהקה לחמם את מרטי פרידמן בהופעה שערך בישראל במועדון התיאטרון.
הייתה זו הופעה מתוך תחילת סיבוב הופעות עם חברי ההרכב החדש.
באוגוסט 2007 הוציאה הלהקה לחנויות את אלבומה החמישי, "Searching for the Sun", שכולו באנגלית.
האלבום הוקלט בלונדון כשנה וחצי לפני יציאתו ביחד עם לוקץ', בהפקתו של כריס טנגארידיס שהפיק בפעם השנייה את הלהקה.
בספטמבר 2008 נבחרה "סטלה מאריס" לחמם את להקת "Deep Purple", שחברי סטלה מאריס הושפעו ממנה רבות, במסגרת שלוש הופעות שלה בישראל.
בשנת 2009, לצד פעילותה שוטפת, סטלה מאריס החלה להריץ מופע קאברים לשירי להקת "לד זפלין", כמחווה לרגל 40 שנה להוצאת אלבומה הראשון.
סטלה מאריס עבדו בשנת 2010 על פרויקט בשיתוף אמנים ישראלים.
סינגל ראשון שיצא לרדיו היה חידוש ל"אני רואה אותה בדרך לגימנסיה" ביחד עם מיקי גבריאלוב.
ב-9 באוגוסט 2012, לאחר שהמשיכה להופיע ולהקליט ללא הנהגתו של פבלו רוזנברג, התאחד ההרכב הראשון של סטלה מאריס (עם רוזנברג וכודרג'י) למופע לציון 20 שנה להקמתה.
האיחוד זכה להצלחה רבה וחשיפה רבה בתקשורת, והלהקה הקליטה שיר חדש בשם "זכרונות", שיר שהושר במקור על ידי דמיס רוסוס ותורגם לעברית בידי פבלו רוזנברג.
לאחר מכן הפסיקה הלהקה את פעילותה לטובת קריירת סולו של גיטריסט הלהקה ניק מילר.
בשנת 2014 חזרה סטלה מאריס לפעילות עם הסולן רמי שלמון במופעי מחווה ל"לד זפלין" בהם רוברט גבה בעמדת התופים.
הלהקה מופיעה ומנגנת זפלין וגם חומר מקורי ברחבי הארץ.
ב-25 באפריל 2019, במהלך הופעה במועדון "זאפה" בחיפה, התמוטט ניק מילר וסבל מדום לב, מילר ניצל לאחר שמתנדב מד"א ורופא שהיו בקהל ביצעו בו החייאה.
ב-2022 חזר איתן כודרג'י לעמדת תופים והחליף את רוברט גבה.
הלהקה הוציאה סינגל חדש "עוף החול" שאת מילותיו כתב דני רובס ללחן של ניק מילר שמגוללות את הסיפור של מילר בעקבות האירוע לבבי שעבר.
בשנת 2023-2022 הכריזה הלהקה על פתיחת חגיגות 30 שנה ויצאה לסיבוב הופעות חדש.
היא הוציאה שיר נוסף שכתב דני רובס ללחן של ניק מילר, "יש סיבה לכל דבר".
ב-2024 הוציאה הלהקה שני סינגלים: קאבר לשיר "הבלדה על יואל משה סלומון", ו"נהר" (מילים: מרב סימן טוב, לחן: ניק מילר ופימה שוסטר).
ב-2025 חזר הבסיסט דובי סוני ללהקה אחרי הפסקה של ארבע שנים.
ניק מילר - גיטרה (1990–היום) בכל האלבומים
פימה שוסטר - קלידים (1990–היום) בכל האלבומים
ברט וקנין - שירה (2002–2003) במופעי מחווה ללד זפלין
יוסי כהן - תופים (2001–2002) באלבום: פרשים - סטלה מאריס מני בגר
סטליניזם , על שם שליט ברית המועצות יוסיף סטלין, הוא הכינוי של המשטר הפוליטי, הכלכלי והרעיוני שהנהיג סטלין בברית המועצות משנת 1927 עד שנת 1953, וכן של משטרים דומים שקמו במדינות סוציאליסטיות נוספות, רובן במזרח אירופה.
האידאולוגיה הסטליניסטית דגלה בתאוריה סוציאליזם בארץ אחת, כמו כן גם דגלה בחקלאות קולקטיבית, התעצמות המאבק המעמדי תחת הסוציאליזם ובפולחן אישיות על השליט יוסיף סטלין.
לאחר פטירת לנין, מנהיג מהפכת אוקטובר ברוסיה ומייסד ברית המועצות, ב-1924, החל סטלין להשתלט בהדרגה על מוקדי כוח במפלגה ובמדינה, עד שהפך לשליט ברית המועצות בפועל.
זאת אף על פי שלנין מתח עליו ביקורת חריפה, ואף טען בצוואתו שיש למצוא דרך "להדיח את סטלין מהתפקיד" (של מזכ"ל המפלגה).
סטלין האמין ב"סוציאליזם בארץ אחת" לעת עתה, ריכוז המאמצים בביסוס ברית המועצות בתור שלטון קומוניסטי.
זאת בניגוד בולט לעמדת לנין, שהנהיג מדיניות של 'מהפכה (קומוניסטית) בינלאומית' בתור יעד מרכזי.
השימוש במונח "סטיליניזם" גבר בשנות השלושים, אף על פי שסטלין בעצמו התייחס לכך כמשבח יתר על המידה וכתורם לפולחן האישיות שלו.
סטלין כינה את גישתו בפשטות 'קומוניזם', אם כי כיום רבים נוטים להפריד בין גישתו לבין סוציאליזם, בעיקר בקרב סוציאליסטים.
שתי הטענות שנשמעות בעד ההפרדה הזו, הן היעדר הדמוקרטיה – מעמד הפועלים – הפרולטריון, לא באמת שלט; ונטען שבפועל, שהתפתחו מעמדות בברית המועצות תחת מנהיגותו של סטלין.
נטען גם כי אנשי המנגנון המפלגתי (לא רק הבכירים) ומקורביהם, נהנו ממגוון הטבות וזכויות-יתר, שרוב העם לא היה שותף להם.
בנוסף להיעדר הדמוקרטיה, סטלין הפעיל משטרה חשאית גדולה, שרבים – מהשמאל והימין כאחד – ראו בעיקר ככלי לקדם פוליטית את עצמו, ולא ככלי לקידום המהפכה או להגנה על ערכי הקומוניזם.
ברית המועצות לא הייתה ערוכה לפלישת גרמניה, והתוצאות בהתאם – בתחילת הפלישה, הגרמנים רשמו במשך חודשים שורה של ניצחונות והתקדמו בקצב יוצא מן הכלל.
סטלין חשש שהצבא האדום יתפורר, ועל כן נהג בצעדים דרסטיים.
צעדי סטלין ספגו ביקורת נוקבת, אך בסופו של דבר, ברית המועצות תחת מנהיגותו ניצחה בקרב מול הגרמנים – והחלטותיו, אף על פי שהיו אכזריות, בהחלט תרמו לכך.
להלן כמה מצעדיו הבולטים במלחמה:
העברת עיקר תעשיית הנשק למזרח ברית המועצות, כולל מיליוני פועליה.
הוראה לפרטיזנים לשרוף עד האפר את כל הכפרים בקרבת החזית, כדי למנוע מהגרמנים שתפסו או עשויים לתפוס אותם, מחסה.
מדיניות ענישה מחמירה, שלפיה יש להוציא להורג באופן מיידי כל חייל (או קצין) שהיה 'לא נאמן', 'פחדן', שהתכוון להיכנע או לסגת.
סְטַמָֿאטִיס סְפַּאנוּדַֿאקִיס הוא מלחין יווני.
בגיל צעיר למד נגינה בגיטרה.
האזנה לשירי הביטלס הובילה אותו למשך תקופת-מה למוזיקת פופ, ושנים אחדות ניגן בלהקות באתונה, פריז ולונדון, שם הוציא את אלבומיו הראשונים.
לאחר זמן חזר למוזיקה קלאסית והמשיך בלימודים בקונסרבטוריון של וירצבורג, אצל ברטולד הומל ואחר כך באתונה אצל קונסטנטינוס קידוניאטיס.
בהמשך פנה למוזיקה ביזנטינית, ומכאן המשיך לשירים יווניים מסורתיים.
במוזיקה שלו השתדל לאחד את שלוש ההשפעות החשובות בחייו - המוזיקה הקלאסית, הקלה והביזנטינית.
ספאנודאקיס כתב מספר רב של שירים לגדולי הזמרים ביוון.
כן חיבר מוזיקה לסרטי קולנוע ולמחזות תיאטרון וטלוויזיה.
סטמאטיס ספאנודאקיס הקליט והוציא למעלה מחמישים אלבומים.
סטליוס קזנג'ידיס היה זמר יווני מוביל, שהפך לאחד מסמליה הבולטים של המוזיקה העממית היוונית, לאיקו.
שיתף פעולה עם מלחינים רבים ביוון.
קזנג'ידיס נולד בנֵאַה יוניאה (Νέα Ιωνία) (פרבר של אתונה), יוון.
הוא היה הראשון מבין שני ילדים שנולדו לחראלבוס (Χαράλαμπος) וגסתמאני (Γεσθημανή) קזנג'ידיס.
שורשיו של אביו מפונטוס שעל חוף הים השחור בטורקיה, ואימו הגיעה ליוון מהעיר אלניה בדרום טורקיה בעקבות מלחמת יוון–טורקיה.
בגיל 13 התייתם מאביו, שהיה חבר המחתרת היוונית, ועוּנה למוות בידי קיצונים.
מציאות זו הכריחה את קזנג'ידיס לעבוד מגיל צעיר.
עבד כנושא מזוודות, מוכר ערמונים וכפועל במפעלי הטקסטיל בנֵאַה יוניאה.
חייו השתנו כאשר בעל מפעל הטקסטיל נתן לו גיטרה.
את הופעתו הפומבית הראשונה הוא עשה בשנות החמישים המוקדמות במועדון לילה בקיפיסיה, וזמן קצר לאחר מכן, ביולי 1952, ביצע את הקלטת האולפן הראשונה שלו באולפני Columbia עם שיר בשם "אני הולך לשחות" (Για μπάνιο πάω) אשר נכתב על ידי אפוסטולוס קאלדארס.
השיר לא הצליח, אך הוא ניסה שוב, עם הקלטת שירו של יאניס פפאיואנו "על מזוודות" (Οι βαλίτσες), זמן קצר לאחר מכן.
הפך השיר ללהיט ראשון מני רבים, ועם הפופולריות הגואה החל להופיע בכמה מן המועדונים הגדולים של התקופה.
עם נסיקת הקריירה שלו החל קזנג'ידיס לשתף פעולה עם כמה מהשמות הגדולים ביותר בעולם המוזיקה היוונית, ביניהם מיקיס תאודוראקיס, מאנוס חג'ידאקיס, מנוליס חיוטיס וסטאברוס קסרחקוס.
קזנג'ידיס והזמרת מרינלה הפכו בהמשך לצמד.
סטליוס ומרינלה נישאו ב־7 במאי 1964, והם הופיעו יחד בגרמניה ובארצות הברית.
קזנג'ידיס מת ב־14 בספטמבר 2001, בשל גידול מוחי.
בישראל היה קזנג'ידיס לסמל מוזיקלי.
רבים משיריו תורגמו ובוצעו בעברית, כדוגמת "אמא אמא" שבוצע על ידי חיים משה, "אלינור", שבוצע על ידי ג'קי מקייטן ולאחר מכן על ידי זוהר ארגוב, ו"זינגואלה" שבוצע על ידי יהודה פוליקר.
סטלה נינה מקרטני היא מעצבת אופנה בריטית-יהודייה.
מקרטני נחשבת לאחת המעצבות המשפיעות ביותר על עולם האופנה כמעצבת אופנה בת קיימא.
סטלה נינה מקרטני נולדה בלונדון שבאנגליה.
בתם השלישית של חבר להקת הביטלס, פול מקרטני, ופעילת זכויות בעלי החיים, לינדה מקרטני.
למקרטני יש אח ושלוש אחיות.
משפחת אביה ממוצא בריטי, בעוד שמשפחת אמהּ ממוצא יהודי–אמריקאי.
כילדה צעירה טיילה מקרטני ברחבי העולם יחד עם הוריה, משפחתה ויתר חברי להקת Wings.
למרות הפרסום לו זכו רצו הוריה שילדיהם ינהלו אורח חיים רגיל.
לכן סטלה למדה בבית ספר ציבורי מקומי במזרח סאסקס, שם הייתה קורבן לביריונות.
בגיל 15 התמחתה אצל כריסטיאן לקרואה.
בתחילת שנות ה-90 למדה ברייבנסבורן ועיצוב אופנה בסנטרל סיינט מרטינס.
לצורך תצוגת קולקציית הסיום שלה ב-1995 נעזרה בקשרים אישיים: הקולקצייה דוגמנה ללא תמורה בידי חברותיה הדוגמניות נעמי קמפבל וקייט מוס וברקע הושמע שיר שנכתב בידי אביה במיוחד לאירוע.
העיצובים נמכרו לבוטיק הלונדוני בראונס ולבתי הכלבו האמריקאיים ברגדורף, גודמן ונימן מרקוס.
ב-1997 מונתה למעצבת הקריאטיבית של בית האופנה קלואה והחליפה בתפקיד את קרל לגרפלד.
לגרפלד לא התרשם מהבחירה של בית האופנה וצוטט באמירה "אני חושב שהם היו צריכים לקחת שם גדול.
הם לקחו – אבל במוזיקה, לא באופנה.
בואו נקווה שהיא מוכשרת כמו אביה".
ב-2001 פתחה מקרטני בית אופנה עצמאי הנושא את שמה, בבעלות משותפת עם קבוצת גוצ'י (נכון ל-2014).
היא הפעילה 17 חנויות והקולקציות שלה מופצות בצורה סיטונאית ביותר מ-50 ארצות.
ב-2007 השיקה בושם וסדרת קרמים אורגנית.
ב-2010 מקרטני החלה לייצר הלבשה תחתונה ושנים לאחר מכן קוקלציות לבגדי ילדים.
בסוף 2016 החלה לעצב בגדי גברים תחת שמה.
מקרטני עיצבה פריטי לבוש עבור מפורסמים רבים.
העיצוב הידוע שבהם הוא שמלת הכלה של מדונה לחתונתה עם גאי ריצ'י.
כצמחונית, התומכת בהגנה על זכויות בעלי חיים ובעיקר בארגון הגדול PETA, מקרטני לא משתמשת בעור, פרווה או נוצות בעיצוביה, אך משתמשת במשי וצמר בני קיימא.
בשנת 2010 היא הפסיקה להשתמש ב-PVC ובשנת 2012 פיתחה חלופה אורגנית לאצטט במסגרות משקפי הראייה בעיצובה.
היא הציגה באותה שנה פוליאסטר ממוחזר ובשנת 2017 הקימה שותפות עם Parley for the Oceans, שהשיקו נעליים וביגוד ספורט תוך שימוש בחוטים עשויים מפלסטיק שנאסף מהאוקיינוסים.
מקרטני משתמשת בקשמיר ממוחזר בלבד.
בספטמבר 2004 השיקה קו משותף עם אדידס, "אדידס מאת סטלה מקרטני", המכיל בגדי ספורט לנשים.
השותפות המצליחה חזרה במשך 20 עונות, נכון ל-2014. בספטמבר 2010 מונתה מקרטני בידי אדידס למנהלת הקריאטיבית של הקבוצה האולימפית של בריטניה לאולימפיאדת 2012.
ב-2005 עיצבה מבחר בגדים ואביזרים עבור H&M, כדי לעורר מודעות ציבורית למותג שלה.
הקו הופיע בחנויות בנובמבר של אותה השנה ואזל כמעט כולו ביום הופעתו.
ב-2007 יצרה מהדורה מוגבלת של 42 פריטים, שנמכרו ב-100 סניפים של רשת טארגט אוסטרליה .
ב-2010 עיצבה קולקציית ילדים עבור גאפ וכן שיתפה פעולה עם חברת וולט דיסני ועיצבה מהדורה מוגבלת של תכשיטים בהשראת הסרט אליס בארץ הפלאות.
בשנת 2020, עיצבה בגדים עבור טיילור סוויפט, שהופיעו באלבומה התשיעי, Evermore.
נכון ל-2014, מקרטני נשואה למוציא לאור אלסדייר וויליס ולזוג ארבעה ילדים.
סטליאנו פיליפ (ברומנית: Steliano Filip; נולד ב-15 במאי 1994) הוא כדורגלן רומני המשחק בלאריסה.
הוא החל את הקריירה כקיצוני שמאלי, אך בהמשך עבר הסבה לתפקיד המגן שמאלי.
פיליפ החל לשחק כדורגל בקבוצה המקומית בית הספר לכדורגל LPS בנאטול בטימישוארה.
חוזהו המקצועני הראשון הגיע ב-2011, לאחר שהסכים להצעה שקיבל מקבוצת מרמורש באיה מארה, אף על פי שהמועדון העירוני הבכיר, פולי טימישוארה ניסה לשמור עליו בגזרה העירונית.
לאחר עונת בכורה מקצוענית מרשימה, הוא צד את עיניהן של מגלי כישרונות ממועדונים רבים ביבשת, כאשר בין היתר דינמו זאגרב, חטאפה ואפילו יובנטוס הביעו את עניין בכישרון הצעיר.
בסופו של דבר, בקיץ 2012, עבר לאחד המועדונים הוותיקים והבכירים ברומניה, כאשר חתם בדינמו בוקרשט על חוזה לחמש שנים.
הוא כבש את שערו הראשון עבור דינמו, במהלך משחק ידידות מול המועדון האוסטרי קלאגנפורט.
משבליגת העל הרומנית, ב-26 באוגוסט 2012 ערך את הופעתו הבכורה לאחר שנכנס כמחליף במקום קוסמין מאטיי בדקה ה-75 של המשחק מול פטרולול פלוישט.
ב-23 בינואר 2018 חתם בהיידוק ספליט הקרואטית לשלוש וחצי שנים.
ב-15 בפברואר 2019 חזר לרומניה וחתם בדונראה קלרסי.
ב-21 ביוני 2019 חתם בויטורול קונסטנצה לשנתיים, אך שוחרר מהקבוצה בינואר 2020. ב-13 בפברואר 2020 חתם בלאריסה הקפריסאית.
פיליפ עבר בכל נבחרות רומניה הצעירות, עד שערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת רומניה הבכירה ב-17 בנובמבר 2015, במהלך משחק ידידות בבולוניה מול איטליה.
סטלינגרד הוא סרט מלחמה רוסי משנת 2013 בבימויו של פיודור בונדרצ'וק והוא הסרט הרוסי הראשון שצולם בתלת מימד IMAX ואחד הסרטים הרווחיים בתולדות הקולנוע הרוסי.
הסרט מגולל את קורות קרב סטלינגרד בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה ובעיקר את נחישותם של שישה חיילי הצבא האדום בהגנתם על בית שהוגדר כחשוב מבחינה אסטרטגית.
האירועים מתרחשים בנובמבר 1942 בסטלינגרד הכבושה על ידי הנאצים.
הסרט נפתח בשנת 2011 ביפן, על רקע מאורעות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי.
כשצוות חילוץ רוסי מהמשרד למצבי חירום מגיע לאזור אסון, הם מגלים תיירים גרמנים קבורים תחת להריסות בניין, בעודם מנסים לחלצם משם, אחד מאנשי החילוץ, סרגיי, מדבר אל אחת הניצולות על מנת להרגיעה.
הוא מספר לה על משפחתו בעוד הבחורה מספרת כי סבה מת, הוא מספר שהיו לו חמישה אבות וכולם מתו.
כשהיא שואלת כיצד אירע הדבר הוא מגולל את שאירע 70 שנה קודם לכן על גדות נהר הוולגה.
סתיו 1942. הצבא האדום מנסה להגן על העיר סטלינגרד מפני כוחות הוורמאכט הנאצי, אך נדחק בהדרגה עד למרחק קצר מהגדה המערבית של נהר הוולגה.
במהלך הלחימה הנואשת מוצאים עצמם חמישה חיילים סובייטיים - קפטן המודיעין גרומוב, צ'וואנוב הצלף, ניקיפורוב שהיה זמר אופרה לפני פרוץ המלחמה, איש הארטילריה פוליאקוב והחייל סרגיי אסטאחוב הידוע בכינוי "טוטיה" - מנותקים ומבודדים בשטח.
על החיילים הוטלה המשימה להגן על בית השוכן על גדת הנהר ולא לאפשר לנאצים לכבוש את המבנה.
בבית נתקלים החיילים באישה שלא הספיקה להימלט מהעיר ונותרה בקו החזית.
הדמות בסרט שחקן/ית קפטן גרומוב פיוטר פיודורוב קטיה מריה סמולניוקבה מאשה יאנה סטודילינה הצלף צ'וואנוב דמיטרי ליסנקוב איש המודיעין אלכסנדר ניקיפורוב אלכסיי ברבאש קצין הארטילריה פוליאקוב ("מלאך") אנדריי סמוליאקוב לויטננט סרגיי אסטאחוב (טוטיה) סרגיי בונדרצ'וק הבן המפקד קראסנוב אולג וולקו פטר קאן תומאס קרצ'מן קצין הורמאכט הנזה היינר לאוטרבאך
סטלה קורקוס-דוראן (1858–1948) הייתה אשת חינוך, מורה, פעילת ציבור ופילנתרופית, ומייסדת ומנהלת בית הספר לבנות יהודיות במוגדור שבמרוקו, שהיה הראשון מסוגו במדינה.
קורקוס-דוראן נולדה בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית ב-11 בדצמבר 1858. בת למשפחה אמידה ומיוחסת.
אביה, אברהם דוראן, היה סוחר טבק שנולד באוראן שבאלג'יריה.
אמה רבקה, שנולדה באנגליה הייתה אחייניתו של משה מונטיפיורי.
סטלה חזרה עם משפחתה לאנגליה, ובסיום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד הוראה.
כשסיימה את לימודי ההוראה החלה לנהל בית ספר פרטי בלונדון, וזמן-מה לאחר מכן נישאה באנגליה למשה (מוזס) קורקוס, שהיה סוחר אמיד ממוגדור שבמרוקו.
לאחר שנישאה, עברה בשנת 1884 להתגורר איתו במוגדור.
בית הספר היהודי הראשון לבנות במרוקו
לאור חששן של הקהילות היהודיות במרוקו מהשפעת המיסיון הנוצרי, שפתח בתי ספר ברחבי מרוקו עבור ילדי היהודים, החלו ראשי הקהילות לנקוט צעדי הגנה מפני המיסיון.
בשנת 1885 הקימה קורקוס-דוראן בית ספר יהודי ראשון לבנות במוגדור, ועמדה בראשו כמנהלת.
בית הספר, שנקרא "כבוד ואומץ", קיבל סיוע מארגון כל ישראל חברים ומהקהילה היהודית בעיר, ופנה בעיקר לבנות שבאו ממשפחות עניות, וביקשו חלופה ללימודים בחסות המיסיון.
הורי התלמידות שבאו ממשפחות עניות לא שילמו שכר לימוד, וקורקוס-דוראן סייעה להן בקניית ביגוד ותרופות.
כפועל יוצא מתפיסת השליחות של קורקוס-דוראן, לצד הלימודים העיוניים, נלמדו בבית הספר מקצועות שימושיים כדוגמת תפירה, רקמה וסריגה, והתלמידות נדרשו גם להתנדב לטובת הקהילה.
ההכנסות ממכירת עבודותיהן של התלמידות מימנו שלל פעילויות בבית הספר ובקהילה.
קורקוס-דוראן, שהתעקשה לדבר רק בשפה האנגלית, הנהיגה רמת לימודים גבוהה בבית הספר, עם דגש על חינוך אנגלי ועל הוראה בשפה האנגלית.
הודות לכך זכה בית הספר להצלחה גדולה.
גם קונסולים ממדינות אירופה שהיו מוצבים במרוקו שלחו אליו את בנותיהם.
מלבד השפה האנגלית, התלמידות בבית הספר למדו גם בצרפתית, בערבית יהודית ובערבית.
בבית הספר הקימה קורקוס-דוראן גם תיאטרון יהודי, ולפי פרופסור יוסף שטרית, הייתה הראשונה להפעיל תיאטרון יהודי במרוקו.
לצד פעילותה בתחום החינוך, קורקוס-דוראן הייתה גם פעילת ציבור במוגדור בפרט ובמרוקו בכלל, ורבים פנו אליה בעניינים שונים.
בין היתר טיפלה בבעיית הדיור הצפוף במלאח היהודי במוגדור, ולשם כך גייסה גורמים רבים, ואף נפגשה עם מלך מרוקו וקיבלה ממנו הבטחה לשיפור תנאי המלאח והרחבתו בכ-150 דירות נוספות, וכן הפחתת שכר הדירות שבו למשפחות מעוטות יכולת.
דבר ההסכמה לפגישה היה נדיר, לאור העובדה כי במרוקו לא היו אז זכויות לנשים בחיים הציבוריים.
בשנת 1904 התאלמנה בטרם עת.
היא המשיכה לגדל את ששת ילדיה בגפה עד שהלכה לעולמה בקזבלנקה ב-6 במרץ 1948.
סטלה ויויאן קאנליף (1917–2012) הייתה סטטיסטיקאית בריטית.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כנשיאת החברה המלכותית לסטטיסטיקה.
קאנליף למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) וקיבלה שם תואר ראשון בכלכלה.
לאחר סיום לימודיה עבדה בחברת "דניש בייקון", ולאחר מלחמת העולם השנייה עזבה את משרתה כדי להתנדב בארגונים לשיקום אירופה.
ב-1947 החלה לעבוד כסטטיסטיקאית במבשלות הבירה של גינס.
במסגרת תפקידה שם, היא גילתה וניסחה עקרונות חשובים במתודולוגיה של תכנון ניסויים, אשר תקפים עד היום.
דוגמה מפורסמת מעבודתה שם קשורה במערכת בקרת האיכות של המבשלה.
במהלך תהליך הבקרה העובדים היו צריכים לגלגל את חביות הבירה.
חלק מהחביות גולגלו בעליה, וחלק בירידה.
קאנליף תכננה את תהליך בקרת האיכות מחדש כך שלא יכלול את ההטיה הזו.
ב-1970 סיימה את עבודתה במבשלה, ועברה לנהל את יחידת המחקר במשרד הפנים.