tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי התוכנית, בשנתיים הראשונות המתיישבים הועסקו בעבודות ייעור והכשרת קרקע ורק לאחר מכן הוחל בהקמת המשקים.
בסוף 1960 חולקו למתיישבים פרות יוגוסלביות לפיטום.
המושב נתקל בקשיים וחלק מהתושבים מכרו את הציוד המשקי שסופק להם.
במאי 1961 הוחלט לתת למושב, בו היו כ-30 משפחות, ניסיון אחרון לפני פירוקו.
במסגרת השיקום הוקמו רפתות וגדרות לגידול בקר.
בשנת 1961 היה כביש הגישה למושב במצב כה גרוע שאגד נמנעה מלהכניס אוטובוסים למושב.
מאז שנת 1980 ישנו תהליך בו עוזבות את היישוב משפחות ממייסדיו, ובמקומן באות משפחות ממרכז הארץ.
הילדים לומדים בבית הספר "הרטוב" בצרעה.
היישובים הקרובים הם גבעת ישעיהו ושריגים.
סמוך למושב, "חורבת מדרס", המהווה אתר ארכאולוגי ויעד לתיירות פנים.
צרברוזידים (באנגלית ביחיד: Cerebroside) הם משפחה של ספינגוליפידים המהווים מרכיבים חשובים בקרום התא בתאי עצב ובתאי שריר.
מבחינה כימית, צרברוזיד מורכב מצרמיד עם שייר סוכר יחיד.
הסוכר יכול להיות גלוקוז או גלקטוז.
סוג הצרברוזיד נקבע לפי סוג הסוכר: גלוקוצרברוזיד או גלקטוצרברוזיד.
פגיעה בפירוק גליקוצרברוזיד גורמת למחלת גושה.
פגיעה דומה בפירוק גלקטוצרברוזידים גורמת למחלת קראב.
צפת במאה ה-16 נחשבת לתופעה מיוחדת במינה בנוף הארצי-ישראלי של אותה תקופה במובנים רבים.
ימים אלו אף נקראו "תקופת הזוהר" של צפת, כאשר תחת שלטון האימפריה העות'מאנית פיתחה העיר חיי קהילה וכלכלה ענפים, והתבלטה ביצירת חיי רוח קבליים ייחודיים, שהשפיעו על הקבלה היהודית באופן מהותי.
בראשית המאה ה-17 החלה ירידתה של צפת מגדולתה מנסיבות כלכליות, באופן מקביל לתחילת הידרדרות האימפריה העות'מאנית, ולמותו של האר"י.
בשנת 1517 כבש הסולטאן העות'מאני סלים הראשון (ששלט בשנים 1512–1520) את מרחב סוריה וארץ ישראל מידי הממלוכים.
שנה לאחר מכן נכבשה גם קהיר.
יהודי ארץ ישראל, בניגוד לערביי ארץ ישראל שאהדו את הממלוכים, קיבלו את הטורקים בברכה, ניגוד שגרם לפרעות ערביי הארץ ביהודים.
כאשר הגיעה לצפת שמועת השווא שהסולטאן סולימאן הובס במצרים, התעורר ההמון המוסלמי בצפת לפעולה בה נפגעו בעיקר יהודי העיר.
הקהילה קיבלה עזרה מקהילות דמשק ומצרים וכך השתקמה, אך נחשבה מעתה על ידי השלטון לקהילה אוהדת, שאף סבלה למען נאמנותה לשלטון.
באופן כללי, היהודים שבאו לאימפריה העות'מאנית במאה ה-16 (והתיישבו בסלוניקי, איזמיר, קושטא ועוד) נהנו ממעמד מועדף על פני הנוצרים.
בעקבות גורמים אלו התאפשר שגשוגה של צפת במאה ה-16.
שגשוגה של העיר קשור לעלייתם של יהודים רבים ממגורשי ספרד, פורטוגל וסיציליה לצפת.
חלקם היו אנוסים שרצו לשוב ליהדותם, אולם, הגיעו גם יהודים לא-אנוסים רבים מאוד.
בצפת היה מצב היחסים בין היהודים לבין המוסלמים, המוסתערבים (יהודים ותיקים בארץ ישראל) והשלטונות הטורקים טוב יותר לעומת המצב בירושלים.
כמו כן, צפת נחשבה מקודשת עקב קרבתה לקברו של רבי שמעון בר יוחאי (שנחשב על ידי מקובלי ספרד לאחד ממחברי ספר הזוהר) והיא גם ממוקמת במקום נוח לקשרי מסחר ותרבות עם קהילות דמשק, חלב, ביירות וערי הים התיכון.
ריבוי העולים יצר אווירה קוסמופוליטית בעיר, הקהילות השונות הצליחו לשמור על אחדות בזכות התארגנות מרצון של מרבית החכמים, כאשר גולת הכותרת היו ה"חבורות" שהוקמו למטרות תפילה, לימוד, עזרה הדדית, ויציאה לחיק הטבע.
כמו כן, יש עדויות רבות לאנשים הבאים ממקומות רחוקים ועוברים בצפת בדרכם למקומות מרוחקים אחרים כמו צידון, ביירות, מצרים, ונציה ועוד.
בעיר היו חיי רוח עשירים וערכים מוסריים גבוהים, שהתבטאו בשמירה על זכויות החלשים (העניים, האלמנות והיתומים).
בצפת אנו עדים לעצמאות קהילתית אל מול השלטון במידה החורגת מהמקובל, בנוסף לעצמאות המשפטית שקיבלו היהודים במסגרת המשפט העות'מאני.
לקראת סוף המאה, עם היחלשות האימפריה העות'מאנית, נאלצו יהודי צפת לדאוג לביטחונם, כך הקימו בשנת 1586 חאן – חצר מבוצרת מוקפת חומה – שנקרא "המצודה היהודית", ושבמימונו תמכו יהודי קושטא.
הנוסע הגרמני סלומון שווייגר דיווח על מסעו ב-1581 כי צפת "גדולה ומיושבת ברובה יהודים...ובה נמצאים כמה מאות אנשים.
ושם בנו מקום מלון-אורחים, שבו משתכנים סוחרים.
העיר דומה לטירה נאה והיא מוקפת חומה חזקה".
פרנסתם של יהודי צפת הייתה מגוונת – יצור יין, דבש, חקלאות, מסחר ועוד – אך במאה ה-16 התרכזה בתעשיית טקסטיל, ובעיקר ייצור צמר.
עולי ספרד בצפת פיתחו את ענף ייצור בדי הצמר, ויצרו קשרים כלכלה ומסחר עם קהילות צידון, דמשק ומרכזים יהודיים אחרים באגן הים התיכון.
תעשיית הצמר הייתה מפותחת מאוד בספרד, ויהודי ספרד הביאו עימם את הידע בטויה, אריגה, צביעה ואשפרה.
תהליכים אלו חייבו קרבה למקורות מים רכים, אשר היו בשפע בסביבות צפת, בין השאר בנו העולים טחנות מים הקרויות מבטשות שבהם עיבדו וניקו את הצמר באמצעות שימוש במים הזורמים בנחל עמוד.
הצמר המקומי היה בינוני באיכותו, אך עורבב בצמר מיובא מעולה וכך נוצרו בדים לא יקרים אך איכותיים.
בצפת התפתחה גם תעשיית בגדים, וככל הנראה היה גם הצבא הטורקי לקוח חשוב של תעשיית הצמר היהודית.
בשליש האחרון של המאה ה-16 נתקל ייצור הצמר הצפתי בתחרות מצד תעשיית הצמר האנגלית והפלנדרית, שפיתחו שיטות יצור מתקדמות.
כמו כן, כמו כל סוחרי האימפריה סבלו סוחרי צפת מהפיחות במטבע (שהונהג ב-1582 על ידי הסולטאן מוראט השלישי) שהוביל לאינפלציה.
כתוצאה מכך פחת הייצור, רבו פשיטות הרגל והתמעטו העוסקים בתחום.
ירידתה של קהילת צפת במאה ה-17 קשורה, בין היתר, להתמוטטות תעשיית הצמר – בסיסה הכלכלי.
במאה ה-16 ניהלו השלטונות העות'מאניים רישום של משלמי המיסים ברחבי האימפריה שנקראו "פנקסי מס הקרקעות".
כמו כן יש הערכות שונות של נוסעים, חלקן קרובות להערכות השלטון וחלקן רחוקות יותר.
אמנם מפקדי השלטון לא כללו את כל האוכלוסייה אלא רק את משפחות של משלמי המיסים, אך יש לשער כי לא היו רחוקים מהמציאות.
במפקד רשמי שנערך סביב שנת 1555, היו בצפת 716 בתי אב ו-56 רווקים יהודים.
בסוף המאה ה-15 דווח על 300 בתי אב יהודיים בצפת (כ-1200 תושבים).
באמצע המאה ה-16 דווח על כ-5000 תושבים יהודים.
בסוף המאה ה–16 חיו בצפת כ-4000 יהודים.
במקביל לגידול האוכלוסייה היהודית התרחש גידול גם באוכלוסייה המוסלמית, כאשר לאורך רב המאה ה-16 מספרם עומד על כ-5000 נפשות.
מספרם של היהודים בצפת גדול ממספר היהודים בכל עיר בארץ ישראל בימי הביניים ובעת החדשה לפני המאה ה-19, והעובדה שהם מנו מחצית מכלל האוכלוסייה היא תופעה יחידה במינה.
במחצית המאה ה-16, מספר היהודים בצפת היה גדול פי ארבעה מיהודי ירושלים, ופי שלושה מיהודי חברון.
בצפת היו קהלים רבים ממוצאים שונים.
בעניינים כלליים של קהלים שימש "בית הוועד", שדמה לבית דין עליון לערעורים של ימינו ושימש כמרכז על-קהלי.
בקהילות אחרות אין אנו מוצאים גוף מקביל ל"בית הוועד", לא בהרכבו ולא בסמכויותיו.
כל הקהלים יחדיו היוו את ה"כולל", אליו הגיעו ההכנסות הכלליות (למשל מקהילות העולם) והוא היה אמון על תשלום המיסים, ביקור חולים, עזרה לנזקקים ועוד.
לכל קהל היה אופי משלו (המוסתערבים היו גאים על ותיקותם בארץ ישראל, הספרדים הביאו את הקבלה ואת מסורת ספרד, וכו'), וכן אינטרסים כלכליים משלו.
לעיתים הגיעו סכסוכים בין הקהלים אף לערכאות משפטיות, אך סמכותם של הפוסקים הגדולים שמרה את צפת מפירוד.
המוסתערבים במאה ה-16 ניסו לשמר את מנהגי החיים ובעיקר את מנהגי תפילתם כנגד ההשפעות שהביאו יהודי ספרד.
במישור אחר, היו חילוקי דעות בין הקהל הארגוני לבין הקהל האיטלקי והאשכנזי.
עם זאת, סכסוכים אלו היו קלי ערך בהשוואה לסכסוכים בקהילת סלוניקי למשל, שם התפצלו הקהלים שוב ושוב.
בצפת היו הריבים מעטים יחסית ולא חמורים.
השתלבותו של האר"י, שהיה אשכנזי למחצה וספרדי למחצה, בעולם המקובלים הספרדי של צפת מצביעה על יחסים טובים בין העדה הספרדית לאשכנזית במאה ה-16, בניגוד למאה ה-19. השתלבות העדות זו בזו נראית גם כאשר באותה שו"ת דנים חכמים בני עדות שונות, או כאשר חכמי עדה אחת דנים בענייני עדה אחרת.
היעדר חומר בספרות השו"ת על חיכוכים בין עדתיים הוא עדות טובה להיעדר בעיות קשות בתחום זה, ולהשתלבות הקהילות זו בזו.
אלמנט שהוביל לסכסוכים יותר מיריבות עדתית היה שאפתנות אישית, כדוגמת הסכסוך בין ר' יוסף קארו לבין ר' משה מטראני, מתחים בין דיינים צעירים ומבוגרים ובין עשירים לעניים.
היחסים בין חכמי הקהילה למנהיגיה החילוניים (הרבנים מול הפרנסים) היו הפוכים מהמקובל בקהילות אחרות, בהן היו הפרנסים מעל הסמכות הרבנית, כמשלמי משכורתה.
בצפת הישיבות מומנו בעיקר מכספים מהגולה, וכך נאלצו הפרנסים להיכנע למרות הדתית.
אחת הבעיות שנוצרו מכך הייתה שחרור תלמידי חכמים מתשלום מיסים וארנונות, אף על פי שחלקם היו גם סוחרים אמידים.
לא רק סיבות כלכליות הביאו את היהודים לצפת אלא גם סיבות רוחניות.
קברו של רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון הפך מוקד עלייה לרגל והישיבה בצפת הפכה לבעלת יחוס גבוה ביותר.
בקרב מגורשי ספרד התפשטו רעיונות משיחיים, וצפת נחשבה כבירת הגליל בה אמור להתגלות המשיח.
לראשונה מאז תקופת הגאונים קם בארץ ישראל מרכז רוחני דומיננטי, שבמרכזו עמדה תורת הקבלה.
הקבלה הייתה חזקה במיוחד בקרב השכבות העממיות של יהודי ספרד לפני הגירוש (יותר מאשר בשכבות החזקות), שהשתמשו בתורת הנסתר במאבקם בכנסייה ובאינוס הדתי.
דווקא שכבות עממיות אלו הן שהגיעו לצפת, ובכך ראו סימן לגאולה וחיזוק להמשך דבקותם בקבלה.
בצפת חיו במאה השש-עשרה רבנים רבים מהחשובים והמפורסמים בכל הדורות בעיקר בתחומי ההלכה והקבלה.
ר' יעקב בירב (1474–1545) נולד בקסטיליה, משם הביא לצפת שיטות למידה שאומצו גם על ידי ממשיכיו.
ב-1536 נתמנה לנגיד במערכת השיפוט היהודית.
פעל לחידוש הסמיכה – הענקת סמכות מוכרת לבכירי הרבנים כפי שהייתה נהוגה בימי המשנה והתלמוד, בנימוקים משיחיים ובמטרה להקים מחדש את הסנהדרין.
ניסיון זה כשל עקב התנגדות רבני ירושלים (ר' לוי בן חביב ואנשי חוגו).
בירב היה בעל אישיות חזקה וכריזמטית, שהציבה אותו במעמדו החשוב בעיר אך גם הקימה לו מתנגדים רבים.
נולד בטולדו, עלה לצפת ב-1535. בכיר הרבנים בצפת לאחר מותו של בירב.
רב ימיו הוקדשו לחיבורו "בית יוסף", בו סידר מחדש את כל ההלכה הרבנית בשיטתיות.
עיבוד מקוצר של "בית יוסף" הוא ה"שולחן ערוך", בו יש דגש על המצוות המעשיות ושהפך פופולרי ביותר.
מאוחר יותר הותקן ה"שולחן ערוך" לשימוש האשכנזים על ידי ר' משה איסרליש, וכך הפך לבסיס הלכתי אחיד ליהדות כולה, מטרה אליה שאף קארו כבר בצעירותו.
ביומנו "מגיד מישרים" הוא עוסק בתורת הנסתר, כשכותב על חזיונות לילה בהם מתגלה לו מגיד פלאי.בקארו משתלבת הרציונליות השיטתית עם המיסטיקה באופן אופייני לצפת של המאה ה-16. לימד וכתב בבית הכנסת רבי יוסף קארו בעיר.
ר' משה קוֹרְדוֹבֵירוֹ (הרמ"ק) ה'רפ"ב - כ"ג בתמוז ה'ש"ל, 1522–1570), מגדולי הקבלה בכל הדורות, מחבר ספרי קבלה רבים ורבו של האר"י.
לאחר מות אביו היגר עם אימו לקהיר, שם למד אצל גדול רבני קהיר ר' דוד בן זמרא – הרדב"ז.
התיישב בצפת ב-1569/70. דמותו אפופה אגדות שהפיצו תלמידיו ומעריציו אך מפרי עטו נשתמר רק ספר אחד "ספרא צניעותא".
נפטר ב-1572, כך שפעל בצפת רק שנתיים וחצי, בהן הצליח לחולל מהפכה עצומה בקבלה.
תורתו שימשה בסיס הן לשבתאות והן לחסידות.
תלמידי האר"י, שהמפורסם ביותר בהם הוא רבי חיים ויטאל (בקיצור מהרח"ו או רח"ו) א' בחשוון ה'ש"ג (1542) – ל' בניסן ה'ש"ף (1620)
ר' אלעזר בן משה אזכרי (1533–1600), מקובל, דרשן ומשורר יהודי יליד צפת.
חיבורו ספר חרדים, שהובא לדפוס לראשונה בשנת 1600, לאחר מותו, עם היותו ספר מצוות, נחשב כספר יסוד בתורת המוסר ביהדות בסוף ימי הביניים.
מרבני צפת, נודע בעיקר בעקבות השו"ת אותו חיבר, (שו"ת המהרי"ט).
נודע בשל פיוטו "לכה דודי", שהוכנס לכל סידורי התפילה.
עיקר פעילותו ותרומתו בתחום חוכמת הנסתר.
צפריר רינת (נולד ב-1962) הוא כתב לענייני איכות הסביבה של העיתון "הארץ".
צפריר רינת נולד וגדל בחולון.
שירת בצה"ל כמש"ק חינוך וידיעת הארץ.
הוא החל לעבוד כעיתונאי בשנת 1989 במקומון "שתי ערים" בו היה כתב ספורט וכתב מגזין.
בהמשך עבר ל"הארץ" והיה כתב מדעי.
בשנת 1994 החל לכתוב ב"הארץ" על נושאי איכות הסביבה.
בשנת 2002 זכה רינת בפרס פראט, המוענק על סיקור נושא איכות הסביבה.
רינת זכה בפרס בקטגוריית העיתונות הכתובה, בשנה הראשונה בה חולק פרס זה.
העיתונאי והעורך חנוך מרמרי הגדיר את רינת כ"איש שייסד בארץ את איכות הסביבה כתחום סיקור עיתונאי".
זיו ימיני קרא לו אחד מ-"ארבעת אנשי התקשורת הכי סביבתיים בישראל".
רינת קורא לצמצום קצב גידול האוכלוסייה וטוען ש"האטת קצב גידול האוכלוסייה היא תנאי הכרחי להבטחת איכות חיים סבירה למיליונים שכבר חיים כאן".
הוא מזדהה עם עמדות השמאל וכותב נגד המשך השליטה בשטחים.
למשל, הוא פרסם מאמר נגד השתתפות הקרן הקיימת לישראל בנטיעת עצים ביהודה ושומרון וכתב: "הרי כל מהותה של מעלה אדומים היא צפצוף אחד ארוך על זכותם של הפלסטינים להיות שותפים בהכרעה על גורל מולדתם, בתחום שאינו חלק מישראל".
"צָקְפַר" היא שמה של סדרת ציורים, שנוצרה בין השנים 1961-1966, מאת הצייר הישראלי אריה ארוך.
סדרת העבודות, המבוססות על דימוי של מגף, ידועה בהיותה סמל לתפנית אמנותית ביצירתו של ארוך, ולמושג ה"מופשט הקונקרטי" שפיתח.
למרות שארוך טען כי השם "צקפר" הוא חסר משמעות, הרי סדרת העבודות מכילה דימוי משותף - צורה של מעין מגף הנתון בתוך מסגרת אובאלית.
בעוד שבציור המוקדם "מגף" (1962), מאוסף גבי בראון, בולט עדיין הדימוי הפיגורטיבי של הנושא, הרי בעבודות אחרות מן הסדרה ארוך יצר מעין וריאציה על מוטיב זה.
בראיון בכתב העת "קו" הסביר ארוך את המקור האיקונוגרפי לציור:
במאמר "ארוך: 2x2=5" משנת 1972 חידד אדם ברוך את המשמעות של הצורות ביצירותיו של ארוך כנשאים של זיכרון:
מרדכי עומר תיאר את משמעות סדרת הציורים כשילוב שבין מלאכה ורוח.
ארוך, על פי עומר, משתמש בזכרונות ילדותו כדרך להגיע אל משמעות דתית ומטאפיזית של תיקון עולם.
ה"צקפר" מתפקד כאן כאפשרות "מתן שם חסר פשר למה שאי אפשר לבטאו במילים, כמו בשפה דתית - המיסטית והמגית"
ב-8 באוקטובר 1998 נמכר הציור "צקפר אפור" במכירה פומבית של בית המכירות סותובי'ס בישראל.
צפריר רונן (21 במרץ 1955 - 27 בדצמבר 2008) היה פעיל פוליטי ואיש תקשורת ישראלי, איש ארץ ישראל השלמה.
רונן נולד וגדל בעין חרוד מאוחד.
בשנת השרות שלו נמנה עם מייסדי קיבוץ גלגל שבבקעת הירדן.
את שירותו בצה"ל החל בקורס טיס ולאחר הדחתו מהקורס שירת בסיירת מטכ"ל.
למד לתואר ראשון בתקשורת (עיתונאות רדיו וטלוויזיה, 1983) ומייד בחוזרו הקים בקיבוצו, עין חרוד מאוחד, ערוץ וידאו מקומי.
הוא סיים תואר שני במנהל עסקים (1998).
נשא את ג'ודי, ונולדו להם שלוש בנות.
נפטר במושב מולדת מדום לב, והובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
במערכת הבחירות של 1992 פעל במטה של יצחק רבין כיועץ תקשורת ואיש טלוויזיה וכמו כן במערכת הבחירות להסתדרות של 1994. הוא עבד עם מאשה לובלסקי, עופרה פרידמן ואלי גולדשמידט.
ב-1995 הקים ועמד בראש "מטה הקיבוצים" שאיגד 100 קיבוצים, שחובותיהם לבנקים, כולל ריביות, תפחו לכדי 15 מיליארד שקל.
בסיום שנה וחצי של פעילות המטה, תיאר סבר פלוצקר במאמרו בידיעות אחרונות מה- 19.3.96 את פעולת המטה: "...מאז, החבורה של מטה ההתיישבות הצליחה להזיז הר.
מה זה הר, היא הזיזה יבשת.
עד לפני שנה דובר בישראל על החובות הנוראיים שיצרו הקיבוצניקים הבזבזניים ועל המתנות שהם מקבלים מהממשלה המוחקת להם חוב על חשבון כל יתר האזרחים.
עכשיו מדברים על הקיבוצניקים המסכנים שהבנקים שיקרו אותם, סחטו אותם, מצצו את דמם והביאו למפלתם.
בקיצור, לפני שנה זה היה משבר הקיבוצים, עכשיו זה משבר הבנקים.
לפני שנה מילת המפתח הייתה "מחיקת חוב", עכשיו מילת המפתח היא "חיוב יתר"....
הם לא רוצים בדיקת חשבונות, הם רוצים זיכוי ציבורי שיפסיקו לראות בהם גנבים ופושטי רגל.
את השינוי הזה בדעת הקהל מטה ההתיישבות כבר השיג.
אני מוריד בפניו את הכובע".
לאחר ההצלחה, הציע צפריר ב-1996 להקים את "מפלגת ההתיישבות" על בסיס ציבור "נפגעי הבנקים" במדינה, שהוערך כ-50% על פי סקרים, על מנת לקבוע בחוק את גבולות העמלות והריבית שגובים הבנקים מהציבור (מה שנעשה בחלקו מאוחר הרבה יותר).
בשנת 1998 ניהל את אולפני אלרום ברמת הגולן.
היה יושב ראש פורום נהלל (נקרא בתחילה "כנס נהלל") של אנשי ההתיישבות העובדת למען ארץ ישראל, אשר הקים מחדש את התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
נמנה עם מייסדי מפלגת התקווה (אחד ממרכיבי האיחוד הלאומי).
התנגד בתקיפות לתוכנית ההתנתקות ולאחריה השתתף באופן פעיל ומוביל בעליות לחומש של מטה חומש תחילה.
רונן הגיע לתמוך בהתיישבות בארץ ישראל בכל מקום, כולל המאחזים ובית השלום בחברון.
ב- ב' שבט תשס"ו ארגן כנס תמיכה ביישוב היהודי בחברון בהשתתפות עשרות מחברי ההתיישבות העובדת, חברי קיבוצים ומושבים מכל הארץ.
כולל ליווי מוזיקלי של הזמר אריאל זילבר.
כשביקרו את דניאלה וייס בקשר להתנגדות לפינוי בית השלום, הוא (עם פורום נהלל) היה בין אלה שתמכו בה.
הוא ששלף את המשור המכני מרכבו של יואל מרשק ב"תקרית המשור" ליד חוות סקאלי.
צפריר ובעז העצני הוזמנו להצטרף למועצת יש"ע המתחדשת בשנת 2007. יחד עם משה לשם ונעם ארנון.
אולם הם התפטרו ממנה תוך זמן קצר עקב חילוקי דעות לגבי עקרונות הפעולה.
ב-2000 נמנה עם יוזמי "ערוץ ההיסטוריה הישראלית".
הוא הקים חברה בע"מ בשם זה, וגייס למטרה זו את אבישי כפיר (קצין צנחנים לשעבר ובוגר לימודי טלוויזיה אף הוא, מפיק ובמאי של סרטים תיעודיים רבים וכמו כן (2009) יו"ר הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים) לשמש כסמנכ"ל תוכן בערוץ.
כמו כן נכנס שאול לוי לתפקיד סמנכ"ל הכספים.
כמלווי הערוץ הוא גייס את מאיר פעיל, יצחק נבון, עזריה אלון, חיים גורי, חיים חפר ועמוס חורב.
הוא אסף קטעי סרטים היסטוריים בנושאי ארץ ישראל והגיע ל-8,000 שעות תיעודיות, המקוטלגות על פי נושאים באופן ממוחשב.
הוא עסק באיסוף השקעות לערוץ, הגדרת תכנים ומטרות וכמו כן התכוון שהערוץ ייצור באופן רציף חומר תיעודי מקורי בנושאים ישראל, היסטוריה יהודית וציונות.
רונן יצר סרט תיעודי בשם "קללת אדריאנוס", אך לא הספיק לסיימו.
בדצמבר 2014 שודרה בערוץ 1 מיני סדרה תיעודית בשני חלקים בעלת אותו שם, בהשתתפות מומחים, היסטוריונים וחוקרים ישראלים, פלסטינים, בריטים ואמריקאים, המבוססת על הפרויקט של רונן, שנערך ובוים בידי נעם יבור.
אך המסר שמועבר בו שונה מהמסר שניסה רונן להעביר בסרטו.
המזרחן מרדכי קידר טען שהסרט "הוא בגידה בזכרו של צפריר ובפעלו, כי הסרט מציג את "שני הנרטיבים" הישראלי והפלסטיני כשווי ערך, כשתי אמיתות, בדיוק הדבר שצפריר נלחם נגדו" ואילו ידע שזו תהיה התוצאה לא היה משתתף בו.
קידר הוסיף וטען ששאל את אחד מהאנשים שהשתתפו בהכנת הסרט לפשר "העיוות" ונענה כי: "בישראל לא ניתן לקבל תקציבים להפקת סרטים המציגים באורח חיובי רק את הצד הציוני, ושלא יתנו מקום מקביל לצד הפלסטיני".
בעקבות כך, הועלו ליוטיוב שמונה פרקים תחת השם "קללת אדריאנוס", שנערכו על ידי חברו של רונן, אילון ירדן, מתוך הטיוטה המקורית שרונן הספיק להכין לפני מותו, בהם הוא גם מקריין.
הסבת שמה של ארץ ישראל מפרובינציית יהודה, (דהיינו "ממלכת יהודה"), שנוסדה על ידי נציב סוריה בשנת 6 לספירה, ל"פרובינקיה סוריה פלשתינה", בשנת 135, לאחר דיכוי מרד בר כוכבא הייתה עדות ל"קלקלתו" - מונח שבו השתמשו חז"ל לתיאור החרבת כל עצי הפרי, שבוצעה על ידי אדריאנוס בארץ יהודה.
הקיסר סבר כי שינוי השם, החרבת הארץ יחד עם הגליית כל תושביה היהודים מאזור יהודה תגרום ניתוק הקשר בין היהודים לארצם.
השם "Palestine" היה בשימוש שנים רבות על ידי הגויים, אבל משמעותו היחידה הייתה - ארצו של עם ישראל, ארץ היהודים.
כבר בהחלת המנדט הבריטי נאבקו ראשי היישוב נגד השימוש בשם זה, והשיגו תוספת קטנה - בעברית הופיע ליד השם "פלשתינה" ראשי התיבות 'א"י'.
היהודים אזרחי ארץ ישראל היו אזרחים פלשתינאים וגם האזרחים מקרב ערביי ארץ ישראל, היו אזרחים פלשתינאים.
בפרעות 1920 צעקו הערבים בירושלים: "אטבח אל יאהוד" אבל גם "א-דואלה מענא" - כלומר הממשלה איתנו.
גם הערבים יודעים את האמת, כלומר ש"פלסטין" הוא שם שהומצא לאזור אותו דורשים היהודים.
בהזדמנויות שונות מצוטטים מנהיגים ערבים שונים, כולל אנשי אש"ף ובראשם יאסר ערפאת, הטוענים שהמושג "עם פלסטיני" אינו אלא כלי נשק במלחמה נגד קיום מדינת ישראל.
כל עוד אנו משתמשים במושג "פלסטינים" (וממילא מסכימים שהארץ היא פלסטין) הקללה עומדת בתוקפה, ובמו ידינו אנו נותנים נשק הסברתי ביד אויבינו הרוצים להשמידנו.
תחיית עם ישראל בארצו כוללת לא רק חזרה למגורים, עבודה בארץ, נטיעת עצי-פרי ואף הגנה עליה בכוח צבאי, אלא, לא פחות מכך, חזרת הזהות של ארץ ישראל כארצו של העם היהודי, בשמה.
לכן עצם השימוש במושג "פלסטינים" הוא כניעה למגמה העלולה להוביל לאיבוד זהותנו הלאומית.
צקאלטוּבּוֹ (בגאורגית: წყალტუბო) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת צקאלטובו שבמערב המחוז.
צקאלטובו ממוקמת באזור הגבעות הנמוכות שבצפון מישור קולכתי, על גדת הנהר צקאלטובוסצקאלי, בגובה 120 מ' מעל פני הים; העיירה מרוחקת בשבעה קילומטרים מהעיר כותאיסי שמדרום-מזרחהּ.
בזמן המפקד שנערך בשנת 2014, אוכלוסיית צקאלטובו מנתה 11,281 נפש.
הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר, היא 5 מעלות; הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר, אוגוסט, היא 24 מעלות.
הכמות השנתית הממוצעת של המשקעים בצקאלטובו הוא 1,700 מילימטרים.
צקאלטובו מוכרת כעיירת נופש בזכות מעיינותיה המינרליים החמים, שעשירים ברדון ובקרבונט ומשמשים כמרחצאות מרפא בבריכות שאוגרות את מימיהם; למרות ההרכב שלהם, המים המינרליים זכים וחסרי ריח.
טמפרטורת המים נעה בין 33 ל-35 מעלות.
המים המינרליים של צקאלטובו משמשים לטיפולי ספא בנוירופתיה פריפרית, מחלות גפיים, מחלות עור, מחלות דם ולב, הפרעות מטבוליות, הפרעות במערכת האנדוקרינית, מחלות של מערכת הרבייה הנשית, שיגרון, פוליו ושיתוק מוחין.
המערות הקרסטיות שבסמוך לצקאלטובו מיטיבות בזכות מיקרו-האקלים שלהן עם חולי אסתמה, דלקת ריאות, תעוקת לב, היפרטוניה ונוירוזה.
בפארק הנופש של צקאלטובו שתולים עצים ושיחים שמשתייכים למעלה מ-150 זנים; בעיירה ישנו אגם מלאכותי, שנוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי סכירתו של הנהר צקאלטובוסצקאלי.
בתקופת השלטון הסובייטי בצקאלטובו הוקמו תשע בריכות של מים מינרליים ו-19 סנטוריומים ובניינים להשכרת חדרים (פַּנסיונטים); לרווחת החולים והנופשים מרוסיה פעל קו רכבת מהיר מוסקבה-צקאלטובו.
משנת 1993 מרבית הסנטוריומים והפנסיונטים של צקאלטובו מאוכלסים על ידי 9,000 פליטים מהסכסוך הגאורגי-אבחזי.
נכון לשנת 2014 בצקאלטובו פועלים הסנטוריום "אוֹאזיס", הפנסיונט "צקאלטובו", בית המלון "סַכַּרתווֵלוֹ" וכן שלוש מהבריכות של המים המינרליים; בעיירה ישנה מרפאה וגם מכון לחקר אסתמה, אלרגולוגיה ואימונולוגיה קלינית.
בצקאלטובו פועל מועדון הכדורגל "סַמגוּרַלי", שנוסד בשנת 1945 בשם "מֵדיקי".
קבוצת "סמגורלי" צקאלטובו משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה, אחרי ליגת העל); אצטדיון הקבוצה יכול להכיל 12,000 צופים.
יצחק (צק) ברקמן (נולד ב-29 באוקטובר 1975) הוא שחקן ומוזיקאי ישראלי.
ברקמן נולד לאב שהיה עיתונאי ונהרג ב-1999 בתאונת דרכים, ולאם מורה לבלט.
בשנת 2001 עבר לניו יורק והשתלם שם בלימודי משחק במסגרת הסטודיו של מייקל הווארד והסטודיו של ויליאם אספר - במסגרת מלגת קרן אמריקה-ישראל ללימודים בניו-יורק.
כמו כן למד בלונדון (תיאטרון הנוער הלאומי) אצל נולה צ'לטון.
הוא בוגר החוג לספרות עברית ומדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
הוא מלמד בימוי שחקנים וניתוח סצנה במכללת ספיר ובימוי משחק לתסריטאים במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות.
בתיאטרון גשר: ב-1998 גילם את דון קרלוס בהצגה "דון ז'ואן" מאת מולייר שביים יבגני אריה.
ב-1999 גילם את פרדיננד בהצגה "מזימה ואהבה" מאת פרידריך שילר שביים ליאנדר האוסמן.
באותה שנה שיחק גם בהצגה "אוכלים" מאת יעקב שבתאי שביים יבגני אריה.
ב-2005 שיחק בהצגה "וריאציות לתיאטרון ולתזמורת" שביים יבגני אריה.
בתיאטרון באר שבע: ב-2011 גילם את בובי במחזמר "קומפני" מאת ג'ורג' פירת' (מחזה) וסטיבן סונדהיים (מוזיקה ומילות השירים) שביים רפי ניב.
בשנות ה-90 השתתף בפרסומת של "ברגר קינג".
ב-1991 גילם את ליאור בסרט "זמן אמת" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
באותה השנה גם השתתף בתוכנית "תופסים ראש".
ב-1994 גילם משוגע בבית משוגעים בסרט "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" שכתבה וביימה מיכל בת-אדם.
ב-1997 גילם את גורי, התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "בעל בעל לב" שכתב גל אוחובסקי וביים איתן פוקס.
ב-1998 גילם את עטלף - התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "הצל של החיוך שלך" שכתב וביים איתן ענר.
ב-2001 גילם את אלון בסדרה "דקות של תהילה" שכתבו ורד שפירא וליאורה קמינצקי שגם ביימה לצד נתי אדלר, וגילם את שילוני בסרט "שרמן בחורף" שכתב משה זונדר (על פי ספרו של אמנון דנקנר) וביים אורי ענבר.
בשנים 2002־2003 גילם את רן צור בסדרה "כנפיים" שכתבו אופיר בביוף וטל אימברמן וביים שמואל אימברמן.
ב-2003 גילם את אלכסנדר פן בסרט הטלוויזיה "היה או לא היה" שכתבו אלונה קמחי ועדנה מזי"א וביימו לינה וסלבה צ'פלין.
ב-2004 גילם את עמי בסדרה "אהבה מעבר לפינה" שביים עופר ויצמן.
ב-2005 גילם את יואב בסרט הטלוויזיה "המקום" שביימו סלבה ולינה צ'פלין.
ב-2006 גילם את שלומיק דרור בסדרה "השמיניה" שביים רובי דואניאס וגילם את ירון בסדרה "ילדות רעות" שביים עדי בנימינוב.
ב-2009 גילם את יאיר מרום בסדרה "מסכים", וגילם את נאור - התפקיד הראשי בסדרה "סוזנה הבוכייה" שכתבה אלונה קמחי וביימו לינה וסלבה צ'פלין.
ב-2010 שיחק בסרט הטלוויזיה "בדמי ימיה" שביימו לינה וסלבה צ'פלין.
ב-2012 גילם נזיר בסדרה "קטמנדו" שביים אמיל בן שמעון.
הופיע וביצע שירים שכתב והלחין בפסטיבל הפסנתר, בתיאטרון תמונע ובהבימה קלאב.
כמו כן השתתף במספר סרטי פרסומות.
ב-2022 הופיע בסרט "עקרה" בתפקיד רופא.
לימים עזב את עולם המשחק, וכיום הוא עוסק בהוראת פילוסופיה ותנ"ך.
ברקמן גרוש ואב לשתי בנות.
מקיים כיום אורח חיים דתי.
"צץ וצצה" היה מופע מוזיקלי שנכתב על ידי נתן אלתרמן ועלה על הבמה בשנת 1969 בהפקת אברהם דשא (פשנל).
המופע מבוסס על מחזה שכתב אלתרמן בשנת 1969, שנת חייו האחרונה, לבקשת הבמאי שמואל בונים.
במקומו ליקטו בונים ואלתרמן שירים שכתב למחזה, הוסיפו שירים ותיקים שכתב אלתרמן ויצרו מופע שנקרא תחילה "ערב פזמוני אלתרמן".
אך מאחר שגיבור המחזה הוא ספרן בשם דפדפת, המדפדף בספרים שדמויות שונות צצות מהן, שמו של המחזה שונה ל"צץ וצצה".
השחקן בומבה צור השמיע דברי קישור בין השירים, והופיע בדמות פועל במה המתאווה להיות שחקן.
מלבד בומבה צור השתתפו במופע גם השחקנים והזמרים: רבקה זהר, טליה שפירא, מנחם זילברמן ועזרא דגן.
המופע התקיים על במות הבידור בארץ, שיריו יצאו על גבי תקליט.
אחדים מהם היו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי: "אוריאנה", "זמר שלוש התשובות" ו"גדליה רבע איש" שהושרו בפי רבקה זהר.
צציליה אוגוסטה מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (; 20 בספטמבר 1886 – 6 במאי 1954) הייתה בתו של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואשתו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
צציליה נולד ב-20 בספטמבר 1886 בעיר שוורין שבדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין.
אביה היה פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואמה הייתה אנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן.
אביה סבל מהתקפי אסתמה וקשיי נשימה, ומשום כך שהה רבות בחופי הים התיכון, ששם האקלים המתון היטיב עמו.
כתוצאה מכך, צציליה חילקה את ילדותה בין בתי הנופש של אביה בקאן לבין אחוזות המשפחה בגרמניה.
היא נודעה כאישה יפה, בעלת שיער ועיניים כהות, והתבלטה גם בגובהה.
ביוני 1904 נישא אחיה של צציליה, פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין לאלכסנדרה, נסיכת הנובר.
וילהלם השני, קיסר גרמניה שלח את בנו הבכור, וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה כנציגו לחתונה.
צציליה נפגשה עם יורש העצר, והם התאהבו.
הקיסר נתן להם את ברכתו, והם חגגו את אירוסיהם ב-4 בספטמבר של אותה שנה.
צציליה הגיעה לברלין ב-6 ביוני 1905, ובתחנת הרכבת התקבלה בזרי ורדים.
המשפחה הקיסרית כולה נפגשה עמה בארמון בלוו ועברה בתהלוכה מלכותית דרך שער ברנדנבורג.
מטחי הצדעה נורו לכבודה מטירגארטן, והמונים הריעו לה כשעברה באונטר דן לינדן בדרך לארמון.
החתונה נערכה עוד באותו היום, ונכחו בה אורחים מבתי מלוכה שונים באירופה, ובין היתר פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מיכאיל אלכסנדרביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונציגים מדנמרק, איטליה, בלגיה, פורטוגל והולנד.
מארש החתונה שנוגן נלקח (לבקשתה של צציליה) מ"לוהנגרין" של ריכרד וגנר.
באותו מעמד העניק הקיסר לכלתו הטרייה את אות מסדר לואיזה.
צציליה השתלבה במהירות בחצר המלוכה בברלין, והפכה לפופולרית מאוד בזכות האלגנטיות וחוש האופנה שלה.
סגנון הלבוש שלה הועתק עד מהרה בידי נשות אצולה רבות ברחבי הקיסרות.
היא השתתפה במצעדים צבאיים, נשפים וביקורים מלכותיים בחצרות מלוכה זרות.
הקיסר חיבב אותה מאוד, והיא קשרה קשרי ידידות גם עם מרי, המלכה-הרעיה של הממלכה המאוחדת.
הספינה "נסיכת הכתר צציליה" (SS Kronprinzessin Cecilie) של הצי הקיסרי הגרמני, נקראה על שמה.
היא ובעלה התגוררו בפוטסדאם, ונישואיהם לא היו יציבים.
וילהלם בגד בה פעמים רבות עם נשים שונות, והיא עצמה ניהלה רומן עם הברון אוטו פון דונגרן (1873-1969), אחד מאנשיו של בעלה, אותו הפסיקה לאחר שגילתה שדונגרן מנהל מערכת יחסים עם אישה נוספת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הייתה צציליה בהריון.
הבעיה החריפה כאשר התגלה שהבת שנולדה לוקה בתסמונת דאון, ולפיכך הוסתרה הלידה מעיני הציבור.
צציליה נאלצה להמשיך ולמלא את חובותיה הרגילות שכעת כללו גם ביקורים אצל פצועי מלחמה.
לאורך כל המלחמה, בעלה היה גנרל-אוברסט בצבא הקיסרות הגרמנית, ופיקד על כוחות גדולים בחזית המערבית.
במהלך המלחמה ירדה הפופולריות שלה, כיוון שהיא הייתה רוסייה מצד אמה.
המהפכה הרוסית ב-1917, אשר במהלכה נרצחו שני דודים שלה, השפיעה עליה קשה.
בתחילת המהפכה הגרמנית ב-1918, התגוררה צציליה עם ילדיה בארמון צציליינהוף.
ארמון זה נבנה בפוטסדאם בידי הקיסר, במיוחד עבור צציליה ווילהלם.
הארמון גם נקרא "צציליינהוף" על שם צציליה.
עם פרוץ המהפכה, עברה צציליה להתגורר בארמון החדש עם חמותה וילדיה.
ב-9 בנובמבר 1918, ויתרו הקיסר ובנו על זכויותיהם, וחצו את הגבול להולנד.
צציליה שקלה בתחילה להצטרף אליהם, אולם בסופו של דבר החליטה להישאר בגרמניה עם ילדיה.
היא קיבלה אישור מיוחד מרפובליקת וויימאר לעשות זאת, וב-14 בנובמבר עזבה את הארמון החדש וחזרה להתגורר בארמון צציליינהוף.
היא פיטרה את מחצית מהמשרתים שהעסיקה לפני המהפכה, וכן את מוריהם של ילדיה.
נסיכיה של גרמניה נאלצו ללמוד בבתי ספר רגילים עם נערים אחרים.
בהיעדרם של בעלה ואביו, הפכה צציליה למנהיגת בית הוהנצולרן בגרמניה.
היא לא שגתה באשליות שהמונרכיה תחזור, ומיקדה את מאמציה בשמירת רכוש המשפחה.
ב-1923 קיבל בעלה אישור מיוחד מהקנצלר גוסטב שטרזמן לחזור לגרמניה, אולם היא המשיכה להתגורר בארמון צצילינהוף בעוד וילהלם התגורר בשלזיה.
הם המשיכו לבוא יחד לאירועים משפחתיים ורשמיים.
לאחר עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית ב-1933, חזר וילהלם לגור בארמון צציליינהוף, והיטלר ביקר אותם בו שלוש פעמים.
וילהלם ניסה לשכנע את היטלר להפוך את גרמניה הנאצית למונרכיה חוקתית בראשותו, אולם היטלר דחה את הרעיון.
ב-26 במאי 1940, מת בנם הבכור וילהלם, נסיך פרוסיה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ובהלווייתו השתתפו כ-50,000 איש.
הדבר הפחיד והרגיז את היטלר, והבהיר לו שלמשפחת המלוכה לשעבר עדיין יש תומכים באוכלוסייה.
כתוצאה מכך פרסם היטלר צו בשם "צו הנסיכים" האוסר על בני משפחת הוהנצולרן לשרת בוורמאכט.
ב-1941 מת הקיסר, עדיין בגלות בהולנד.
בעוד בתקופת המונרכיה שינוי זה היה הופך את וילהלם לקיסר ואת צציליה לקיסרית, כעת הפך הדבר למסוכן כיוון שווילהלם הפך למנהיג המלוכנים, שהיטלר המשיך לחשוש מהם.
ככל שהמלחמה התקדמה, עזב הזוג יותר ויותר את פוטסדאם ועבר לאחוזתו שבשלזיה.
בפברואר 1945, עם התקדמות הצבא האדום למזרח גרמניה, עזבה המשפחה את ארמון צציליינהוף לתמיד.
צציליה עברה לבאד קיסינגן שבבוואריה עם חלק מילדיה, בעוד וילהלם גר בהכינגן.
ב-20 ביולי 1951 מת וילהלם, ב-1952 עברה לגור בשטוטגרט ושם פרסמה את זיכרונותיה.
האירוע הרשמי האחרון שבו השתתפה הייתה הלוויית אחותה אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין שהייתה מלכת דנמרק.
היא מתה בגיל 67 במהלך ביקור בבאד קיסינגן, ב-6 במאי 1954, הוא יום הולדתו של בעלה המנוח.
ב-6 ביוני 1905 התחתנה צציליה עם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, וילדה לו שישה ילדים:
וילהלם, נסיך פרוסיה (1906-1940) נישא לדורותיאה פון סלוויאטי, אשר לא הייתה ממשפחת מלוכה, ולפיכך נאלץ לוותר על תואריו.
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (1994–1907) נישא לקירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
קיבל את התארים שאחיו ויתר עליהם.
הוברטוס, נסיך פרוסיה (1909-1950) נישא בתחילה לברונית מריה פון הומבולדט, ולאחר מכן למגדלנה, נסיכת רויס-קסטריץ.
פרידריך, נסיך פרוסיה (1911–1966) נישא לליידי בריג'יד גינס.
אלכסנדרינה, נסיכת פרוסיה (1915–1980) סבלה מתסמונת דאון.
צציליה, נסיכת פרוסיה (1917–1975) נישאה לאדריכל אמריקאי בשם קלייד קנת' האריס (Clyde Kenneth Harris).
צציליה אוגוסטה, נסיכת באדן (גרמנית Prinzessin Cäcilie Auguste von Baden, 20 בספטמבר 1839 - 12 באפריל 1891), הייתה בתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ואשתו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
צציליה נולדה בקרלסרוהה ב-20 בספטמבר 1839, ללאופולד, הדוכס הגדול של באדן ולסופיה, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
ב-28 באוגוסט 1857 התחתנה צציליה עם מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, והמירה את דתה לדת האורתודוקסית תוך שהיא מקבלת את השם אולגה פיודורובנה.
נישואי הזוג היו מאושרים עם הרבה אהבה, ונולדו להם 7 ילדים.
צציליה שהייתה בעלת אישיות חזקה יותר מבעלה, גידלה את ילדיהם ביד ברזל ודאגה לחינוכם.
בשנת 1860 ביקרו צציליה ומיכאיל בבריטניה, והשאירו רושם טוב על ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בשנת 1862 מונה בעלה מיכאיל לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, ובני המשפחה עברו להתגורר בטביליסי שבקווקז.
צציליה השתתפה בטקסים השונים כאשת הנציב העליון, ובנוסף דאגה להקמת בתי חולים ובתי ספר לנשים.
לאחר ההתנקשות באלכסנדר השני, קיסר רוסיה, מונה בעלה מיכאיל ליו"ר המועצה הקיסרית, ובני המשפחה חזרו לסנקט פטרבורג לצמיתות.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה לא אהב את צציליה, ובכלל לשונה החדה ודרכה לרכל על הסביבה לא הקנו לה אהדה בחצר.
עם בנה הבכור ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה לצציליה קשר חם, אולם כלפי שאר ילדיה הייתה קרה ומתנשאת, ואף כינתה את בנה השני מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שלא היה כל כך מוכשר, שוטה ואכזבה בשבילה.
בשנת 1891 התחתן בנה מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בנישואים מורגנטיים עם סופיה פון מרנברג, ובתגובה סולק מהצבא וגורש מרוסיה.
כאשר שמעה על כך צציליה היא חלתה מאוד, ובעצת הרופאים יצאה לאחוזתה בחצי האי קרים על מנת להתחזק.
ב-9 באפריל כאשר עברה הרכבת על יד חרקוב, חטפה צציליה התקף לב.
כעבור 3 ימים מתה צציליה, ללא שבעלה וילדיה נמצאים ליד מיטתה, ונקברה בקתדרלת פטרופבלובסקיה.
ב-28 באוגוסט 1857 התחתנה צציליה עם מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
צראטוגאולוס (שם מדעי: Ceratogaulus) הוא סוג נכחד של מכרסם .
הוא השתייך למשפחה נכחדת, שהיצור הקרוב אליה ביותר כיום הוא הבונה ההררי ממורדות הרי הרוקי.
מאובני היצור נמצאו לאורך המישורים הגדולים של אמריקה הצפונית.
זהו המכרסם היחיד המוכר שהיה בעל זוג קרניים מעל מצחו שהזכירו קרני קרנף.
יצור זה הוא גם היונק המקורנן הקטן ביותר, ולמעט הארמדיל המקורנן (Peltephilus) הוא היונק המתחפר היחיד שהיה בעל קרניים.
לְצַרְטַגָּאוּלוּס יש זוג קרניים גדולות יחסית לגופו, היוצאות מעצם האף.
אורך גופו כ-30 סנטימטרים, ומבנה גופו דמוי מרמיטה, עם כפות רגליים קדמיות גדולות ושטוחות שמסייעות לו בחפירה.
שיניו גדולות ועיניו קטנות יחסית לגופו, מה שמעיד על ראייה חלשה כמו זו של החולד.
ממראהו נראה שהיה יצור מתחפר, שעל הקרקע היה איטי ופגיע.
הקרניים היו מצוייות על ראשי הזכרים והנקבות כאחד.
ישנן השערות שונות לגבי תפקיד הקרניים
השערה אחת היא שהקרניים שימשו לחפירה או לקרבות בין הפרטים, השערה זו אינה תואמת עם הממצאים האבולוציוניים, שכן נראה שהקרניים זזו יותר ויותר לאחור במשך הזמן כך שהן הפכו מתאימות פחות לחפירה ולשימוש בקרן ככלי בקרב.
השערה נוספת היא שהקרניים שימשו להצגה לצורך חיזור, השערה זו גם היא נראית לא סבירה שכן ראייתם החלשה לא אפשרה לנקבה הפוטנציאלית להבחין בגודל הקרניים.
השערה אפשרית אחרת היא שהקרניים שימשו כהגנה מפני טורפים, בכך שהגנו על אזור הצוואר באמצעות הרמה של הראש לכיוון הגב, השערה זו מסבירה את הממצאים שמראים שהקרניים זזו אחורה לאורך זמן, שכן כך הם סיפקו הגנה טובה יותר למכרסם.
תופעה דומה ניתן לראות בלטאה מסוג איגואנית מקרינה לה יש עורף קוצני המגן על הצוואר מפני טורפים.
צֶציליה רוֹשַאק (בפולנית: Cecylia Roszak; 25 במרץ 1908, קיילצ'בו, מחוז פוזן, גרמניה – 16 בנובמבר 2018, קרקוב, פולין) הייתה נזירה דומיניקנית וחברה במחתרת.
היא הוכרה כחסידת אומות העולם ב־1984 על ידי יד ושם על פעולתה להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה.
רושאק נולדה בשם מריה בכפר לַנגֶנדורף שבמחוז פוזן , האימפריה הגרמנית (כיום קיילצ'בו שבפולין גדול, פולין).
סיימה בית ספר למסחר ותעשייה לבנות בפוזנן.
בשנת 1929, בגיל 21, נכנסה מריה למנזר Na Grodku בקרקוב השייך למסדר הדומיניקני.
לאחר חמש שנים היא קיבלה על עצמה את הנזירות ושינתה את שמה לצציליה.
ב־1938 היא, קבוצת נזירות נוספות ואם המנזר ברטרנדה (שם הנזירות של אנה בורקובסקה) הגיעו לווילנה שהייתה אז חלק מפולין, כדי להקים מנזר חדש.
פרוץ מלחמת העולם השנייה עיכב את הקמת המנזר אולם בסופו של דבר הוא הוקם על ידן.
וילנה נכבשה על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה ביוני 1941.
מיד עם תחילתו של הכיבוש הגרמני החלו הרדיפות וההשמדה של היהודים בפולין.
אם המנזר ברטרנדה ניסתה לגייס את תמיכת הממסד הקתולי בליטא לאחר הטבח פונאר ביולי 1941, אך הם דחו את מאמציה מחשש שהכוחות הגרמניים יהרסו רכוש של הכנסייה ויהרגו כל מי שינסה לסייע ליהודים.
בספטמבר 1941 כל יהודי וילנה אולצו להיכנס לגטו במרכז העיר.
אם המנזר, יחד עם שש נזירות נוספות, בהן צציליה רושאק, החליטה לפעול על דעת עצמה והחביאה במנזר קבוצה של 17 צעירים יהודים חברי השומר הצעיר שחיפשו מקום מחבוא.
חלק מקבוצה זו - אריה וילנר, אבא קובנר, רחל לאה זילברברג, ישראל נגל, חומה גודות, חייקה גרוסמן, אדק בוראקס ואברהם סוצקבר - הפכו בהמשך לחברי מחתרת בגטו ביאליסטוק, בגטו ורשה ובגטו וילנה.
ב-1942 עזבה קבוצה של פעילים את המנזר וחזרה לגטו במטרה לארגן תא התנגדות מחתרתי.
תחילת התארגנותם נעשתה בין כותלי המנזר בסיוע אם המנזר ושש הנזירות הנוספות.
אבא קובנר כתב את המנשר הראשון שלו שקרא למרד בגטו בשהותו במנזר.
גם לאחר שעזבו את המנזר חברי המחתרת שמרו על קשר הדוק עם אם המנזר, שביקרה אותם בגטו והעבירה להם תחמושת ונשק.
ניסיון ההתקוממות בגטו וילנה נכשל, ובאוגוסט-ספטמבר 1943 הגטו חוסל וכ-12,000 איש נשלחו למחנות ריכוז באסטוניה.
אם המנזר נאסרה ונשלחה למחנה עבודה, המנזר נסגר והנזירות נאלצו להתפזר.
הקשר בין אם המנזר לניצולים שהחביאה נשמר גם אחרי תום המלחמה.
ב-1984, הוכרו אם המנזר יחד עם שש הנזירות הנוספות, בהן צציליה רושאק, כחסידות אומות העולם.
בתום המלחמה הצטרפה רושאק למנזר בקרקוב, שם חיה עד מותה ב-2018. היא נקברה בבית הקברות ההיסטורי ראקוביצקי בקרקוב.
רושאק שלטה בפולנית, באנגלית, בגרמנית, בצרפתית ובלטינית.
צרברוטנדינוס קסנטומטוזיס היא מחלה תורשתית רציסיבית נדירה הגורמת לשקיעה של כולסטנול ברקמות של גוף החולה ובעקבות השקיעה במוח גורמת להידרדרות איטית של החולה עד למוות.
הטיפול במחלה הוא בתרופות המכילות חומצות מלח CDCA שאף על פי שאין עבורן הוכחה ליעילות הטיפול במחלה הן נצפו כמעכבות את התפתחות המחלה במשך שנים רבות.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1937 במאמר של לודו ון בוגארט, האנס שרר ועמנואל אפשטיין, שפורסם בצרפתית ותיאר חולה עם מחלה נוירולוגית, קטרקט, וכסנתומות גידיות, שרמת הכולסטרול שלו בנסיוב היה תקין, החולה סבל מדמנציה ובהמשך נפטר.
במערכת העצבים שלו נמצא חומר דמוי כולסטרול שלא זוהה.
בשנת 1968 דווח מנקס שבקרב החולים ב-CTX מצטבר כולסטנול בכל הרקמות בגוף.
במיוחד, מצטבר הכולסטנול יחד עם כולסטרול במוח באופן הפוגע בתפקודו, וסביב הגידים במה שמופיע ככסנתומות.
בעקבות זאת ניתן למחלה שמו הנוכחי.
פיליפרט הסיק מכך שצרברוטנדינוס קסנטומטוזיס נובע מוויסות לא נכון של רמות הכולסטנול בדם.
CTX היא מחלה גנטית רציסיבית הנובעת ממוטציות שונות הפוגמות בגן CYP27. הפגמים בגן זה גורמים לחוסר תפקוד של האנזים sterol 27-hydroxylase האחראי על פינוי כולסטנול מהגוף.
בהיעדר פינוי תקין של הכולסטנול, הוא מצטבר ברקמות, וההצטברות במוח פוגעת בתפקודו.
המחלה נדירה מאוד וידועים כמה מאות מקרים בכל העולם (בשנת 2009 נכתב שיש מעל 250 מקרים מאובחנים בעולם).
ייתכן שהמספר יותר גבוה כי יש הערכות שהאבחון של המחלה, בגלל נדירותה, הוא בחסר.
המדינות העיקריות בה אובחן המחלה הם יפן, הולנד, ישראל וארצות הברית.
בישראל זוהו עד שנת 2009 61 חולים במחלה.
50 מהחולים היו ספרדים, ברובם המוחלט יוצאי צפון אפריקה, בעיקר ממרוקו, ו-10 חולים הם דרוזים מירכא.
שכיחות המחלה בקרב יוצאי צפון אפריקה הוא כ-1:10000 לידות
המחלה מתקדמת בחולים שונים בקצב שונה ופוגעת בחולים שונים במערכות שונות.
חלק מהתופעות השכיחות בקרב החולים הם:
גושים, הנקראים קסנטומות, סביב גידים, במיוחד גיד אכילס
פגיעות קוגניטיביות בתפקוד המוח כמו הפרעה בקואורדינציה, ירידה בזיכרון, מוגבלות שכלית התפתחותית, שיטיון
המחלה ניתנת לאבחון בבדיקת דם המזהה רמות גבוהות של כולסטנול בדם.
אולם בגלל נדירות המחלה, לא נעשות בדיקות שגרתיות של רמת הכולסטנול בדם והאבחון במקרים רבים תלוי בתסמינים.
המחלה ניתנת לאבחון גנטי, המומלץ לאוכלוסיות בסיכון.
למחלה אין טיפול שהוכח כיעיל, אולם משנות ה-70 הוא מטופל בחומצות מלח CDCA הידועות כיעילות להמסת אבני כולסטרול בכיס המרה ונצפו כמורידות את ריכוז הכולסטנול בדם, וכמעכבות את התפתחות ה-CTX.
כתב על הטיפול פרופ' ולדימיר ברגינר, בשנת 2009:
"בעקבות זאת, חיים היום מספר חולי CTX עם תפקוד קוגניטיבי ומוטורי תקין וללא פרכוסים.
לאחרונה, תיעדנו בשתי אחיות צעירות חולות CTX, אשר אובחנו על בסיס גנטיקה מולקולארית לפני הופעת תסמינים, ושהחלו טיפול ב-CDCA, מניעה של הופעת התמונה הקלינית של CTX במהלך ולאחר 14 שנות מעקב."
הטיפול ב-CDCA נחשב יעיל מאוד אם מגלים את המחלה בשלב מוקדם אך כיעיל הרבה פחות בקרב חולים שכבר התגלו בהם תסמינים נוירולוגים.
בעשור השני של המאה ה-21 נרשמה באירופה תרופה המבוססת על CDCA כמיועד לטיפול ב-CTX ובעקבות זאת הוקפץ מחיר התרופה פי 10.
במהלך הטיפול נעשה מעקב אחרי רמות הכולסטנול בדם.
אם ה-CDCA אינו מייצב את רמות הכולסטנול, נעשה שימוש בסטטין.
בישראל קיימים שני מרכזים לטיפול במחלה, במרכז רפואי שיבא ובמרכז הרפואי גליל בנהריה.
צקוהאזה (בהונגרית: Cakóháza) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בצקוהאזה מספר התושבים נמצא בירידה.
בצקוהאזה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
צקורו טזאקי חסר הצבע ושנות העלייה לרגל שלו (ביפנית: 色彩を持たない多崎つくると、彼の巡礼の年) הוא רומן מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי שיצא לאור ביפן ב-2013. זהו הרומן ה-13 של הסופר.
בדומה לרבים מספריו של מורקמי, גם ספר זה היה להיט מסחרי ביפן וברחבי העולם.
הספר יצא לאור בעברית ב-2015 בהוצאת כתר בתרגומה של עינת קופר.
בשנות בית הספר התיכון שלו בעיר נגויה, היה צקורו טזאקי חלק מחמישיית חברים, שכללה מלבדו עוד שני בנים ושתי בנות שבשמותיהם נכללו צבעים וכונו על פי צבעיהם: אדום, כחול, שחורה ולבנה.
חמישיית החברים הגיעה להרמוניה מופלאה ביחסיהם, עד אשר בשנתו השנייה של צקורו כסטודנט באוניברסיטה בטוקיו, הודיע לו בשיחה טלפונית אחד מחברי החמישייה כי הם מנתקים לצמיתות את קשריו עמו.
צקורו, שלא הבין את הסיבה לשינוי הפתאומי, נכנס לדיכאון עמוק ובמשך חצי שנה היה קרוב להתאבדות.
גופו ופניו השתנו אף הם בשל החוויה הפנימית הקשה שעבר.
לאחר התאוששותו החלקית פגש בעמית סטודנט וקשר עמו קשר חברות עמוק.
אולם גם כאן, העמית, האידה, שפירוש שמו כולל את הצבע אפור, עזב את האוניברסיטה ואת צקורו ללא הודעה ושוב חווה צקורו תחושה עמוקה של בגידה.
עתה, 16 שנים לאחר ניתוק הקשר של ארבעת חבריו, כשהוא רווק בן 36, מהנדס העובד בתכנון תחנות רכבת, קושר צקורו קשר רומנטי משמעותי עם סארה.
סארה חשה ביחסיהם את משקעי העבר של צקורו ומשכנעת אותו לנסות ולהיפגש עם ארבעת חבריו מתקופת התיכון ולברר את סיבת קטיעת הקשר הפתאומית על ידם ולבחון את יחסיהם מחדש, 16 שנים לאחר האירוע שכונן את אופי חייו הבוגרים של צקורו.
כל הדמויות המשמעותיות עבור צקורו בנעוריו כללו בשמותיהם צבעים.
רק שמו של צקורו (שפירושו הוא אדם שיוצר דברים) היה חסר צבע.
צקורו מקשר בין שמות האנשים ובין אופיים ומסיק על עצמו כי הוא "חסר צבע" עבור הסובבים אותו, כלומר: צפוי, משעמם וחסר ייחוד.
"שנות העלייה-לרגל (Années de Pèlerinage)" היא יצירה מוזיקלית לפסנתר מאת פרנץ ליסט.
קטע מהיצירה, "Le mal du pays" ש"לבנה" נהגה לנגן בשנות חברותה של חמישיית הנערים, מלווה את הסיפור לכל אורכו וצקורו נתקל בו גם בהמשך חייו.
על פי המוציא לאור בעברית, יש הקבלה בין העלייה לרגל המוזיקלית ובין מסעותיו של צקורו בבגרותו לחיפוש חבריו הישנים.
כמו רוב ספריו של מורקמי, הספר נהנה מהצלחה מסחרית מיידית ובמקביל, מביקורת מעורבת בקרב מבקרי הספרות.
פטי סמית', מבקרת הספרות של הניו יורק טיימס, משווה את הציפייה לספריו החדשים של מורקמי לתכונה ולציפייה בשנות ה-60 לתקליטיהם החדשים של בוב דילן והביטלס.
ביקורתה על הספר, שכותרתה היא "אקורדים עמוקים", היא חיובית בעיקרה והיא רואה בו רבדים עמוקים של מורקמי שכאילו השיל את עורו, בדומה להתפתחות של דילן מתקליטו המפורסם ביותר, "Blonde on Blonde" (שיצא לאור ב-1966) אל תקליטו המאוחר והמורכב יותר, "Blood on the Tracks" (שיצא לאור ב-1975).
היא מסיימת את ביקורתה במילים: "סיפור שאינו יודע לאן הוא הולך, אינו יודע שהוא קסום.
הסגירות היא אשליה, קריצת עין הסערה.
מאומה לא נפתר לחלוטין בחיים, שום דבר לא מושלם.
הדבר החשוב הוא להמשיך לחיות כי רק על ידי חיים אתה יכול לראות מה יקרה אחר כך.".
נטע הלפרין, מבקרת הספרות של "ישראל היום" מסכמת את ביקורתה במשפט: "הרומן, אשר (כמו כל ספריו של מורקמי) נפתח באופן מסקרן, מפתה, ובחלקו אף מהנה, מסתיים באופן אנמי ובלי להותיר חותם, או למצער כתם צבע."
עמיחי שלו, רואה בספר את אחד מהספרים היותר טובים של מורקמי, אך טוען כי הוא מתאפיין במגרעות הרגילות בספריו של מורקמי שבכולן יש את: "אותו מיזוג עדין, כמו הליכה על חבל דק, שמצד אחד יש את ספרות העומק ומצד השני יש את הקיטש והשמאלץ, ...
הכל ביחד יוצר מן משהו שיש בו קצת מהכל, אבל ביסודו הוא פופי לחלוטין."
צציליה סלפק , הייתה עיתונאית ומתרגמת.
תרגמה מיידיש לפולנית את 12 הכרכים של סדרת הספרים "דברי ימי עם עולם" העוסקת בהיסטוריה של עם ישראל, שכתב שמעון דובנוב.
הסדרה פורסמה בשנת 1948, לאחר מותו.
בנוסף, כעיתונאית כתבה עבור העיתון היומי היהודי-פולני "Nasz Przegląd" ("המגזין שלנו").
סלפק הייתה אחת מחברי ארכיון המחתרת "עונג שבת" בגטו ורשה, חלק מהצוות שאסף מידע על יהודי הגטו בעזרת מכתבים, יומנים וכתבים אחרים.
כחלק מחברותה בצוות, הייתה אחראית על מחקר שיזם עמנואל רינגלבלום שעסק בנשים בגטו.
במסגרת מחקר זה ראיינה 16 נשים משכבות וקבוצות גיל שונות.
צציליה סלפק הייתה בת למשפחה של יהודים משכילים, דוברי רוסית שגרו באזור העיר וילנה.
אולם רוב חייה עברו עליה בעיר ורשה.
היא גרה עם בעלה, שהיה מהנדס, ובתה בדירה בקומת קרקע ברחוב אֶלֶקטוֹרַאלנה מס' 1. היא הייתה מעורה בחוגי המשכילים היהודים דוברי הפולנית בוורשה, אך גם מעורבת ומשולבת היטב בחוגי חברת העילית האינטלקטואלית מווילנה ומריגה.
נהגה להתכתב עם מארק ובלה שגאל והיו לה קשרים טובים גם עם סגל הפרופסורים של המכון ליודאיקה.
לדבריה של רחל אוירבך, שהייתה עיתונאית וסופרת צעירה בוורשה בסוף שנות השלושים, בעלה של צציליה נשאר לאחר המלחמה בחיים.
משפחת סלפק נהגה לערוך בביתה בימי ראשון בשעה חמש אחר הצהרים מפגשים שכונו "פייב אוקלוק".
מפגשים אלה התקיימו לפני פרוץ המלחמה, ונמשכו גם בתחילתה.
בההתכנסויות נפגשו כ-15 איש, אינטלקטואלים יהודים.
רחל אוירבך, תיארה את אחת הפגישות שהתקיימה בחודש אפריל 1940, בזמן הכיבוש הגרמני לפני שהוקם הגטו.
בְּתָאֲרָהּ את המפגש, ציינה את האווירה הנעימה ששרתה בבית בעת ההתכנסות, למרות המחסור בפריטי ריהוט רבים שהוחרמו על ידי הגרמנים.
היא גם הדגישה את העובדה ששמחה מאוד על ההזמנה לבית משפחת סלפק והחשיבה זאת ככבוד גדול עבורה.
לדבריה, היה מסוכן להיפגש כך מכיוון, שאם חלילה היה עובר ברחוב משמר גרמני ושומע את צלילי הנגינה היה המפגש מסתיים בכי רע.
אולם, באביב 1940 נאלצה משפחת סלפק לעזוב את הדירה.
מעדותה של רחל אוירבך היא סיפרה שפגשה את צציליה מדי פעם במרכז העזרה העצמית הסוציאלית, ובסוף אותה שנה פגשה אותה במטבח העממי של לֶשנוֹ 40. אוירבך שיערה ששאלותיה של צציליה אליה, שימשו למחקר החדש של עמנואל רינגלבלום על הנשים.
אלא שבסך הכל לא ידוע הרבה על חייה בגטו של צציליה סלפק.
אפשר אולי ללמוד על חייה מתוך ראיונותיה עם 16 הנשים.
דליה עופר במאמרה "נקודת ראותה מבעד למבטי: צציליה סלפאק מספרת על נשים", סוברת כי סלפק הייתה פמיניסטית, אישה משוחררת, בעלת השכלה.
להנחתה של דליה עופר, החינוך וההשכלה אצל סלפק היו מעל לכל, ומה שעצר ומנע את הנשים מללמוד ולהתפתח הן המסורת ומוסכמות החברה באותה תקופה.
עמנואל רינגלבלום, מייסד הארגון המחתרתי "עונג שבת" בגטו ורשה, הזמין את צציליה סלפק בשנת 1941 לערוך את המחקר שיזם על הנשים היהודיות בגטו, מחקר שהיה אחד מסדרת המחקרים על החיים והישרדות היהודים בגטו.
מטרת המחקר העיקרית הייתה ניסיון להבין את השינוי שחל בנשים מתחילת המלחמה, ובשנים הראשונות לקיום הגטו (אביב 1942).
חברי צוות "עונג שבת", שסלפק נמנתה עליהם, שקדו על איסוף שיטתי של עדויות על הנעשה בגטו ורשה ובפולין הכבושה, במטרה שתשמרנה ראיות ועדויות על החיים בתקופה נוראה זאת.
הם אספו מידע וכל חומר רלוונטי, כמו עיתונים חשאיים שפורסמו על ידי המפלגות ותנועות הנוער השונות בגטו; פרוטוקולים מישיבות התנועות; עדויות שנגבו מפיהם של פליטים שהגיעו מגטאות אחרים או מי שברחו ממחנות עבודה וריכוז, רשימות על דמויות שהיו וחיו בגטו וכן כל חומר שיכול היה לשמש כעדות לאחר המלחמה.
בנוסף יזם רינגלבלום גם מחקרים שונים על החיים בגטו, והמחקר על הנשים היהודיות היה אחד מהם.
מדצמבר 1941 ועד אביב 1942, ערכה סלפק ראיונות עם 16 נשים בעלות רקע חברתי שונה.
בין הנשים המרואיינות שלה היו נשים שעסקו בזנות, גניבה, הברחות וקיבוץ נדבות, עקרת בית, עוזרת בית, אישה שעבדה במרכזים לאחסון מזון, נשים שעבדו במטבחים ציבוריים ובבתי יתומים וזבניות.
בנוסף ראיינה אמניות - רקדנית, שחקנית ומוזיקאית.
נשים ממקצועות חופשיים כמו אגרונומית, ספרנית ומתרגמת.
תחומי השאלות לראיון הורכבו משאלות על אורח חייהן לפני המלחמה, השפעת הכיבוש הגרמני, וחיי היום יום לאחר הכיבוש.
בחלקו המרכזי של הראיון היו שאלות על המעבר לגטו, השפעת המגורים בגטו ומאבקי ההישרדות בו.
נושאים נוספים שכללו שאלות הראיון, היו השפעת המחסור במזון שהביא עמו רעב תמידי, המחלות והסכנות הגוברות, באיזו צורה פיתחו הנשים אסטרטגיות בגטו להתמודדות עם הבעיות הללו, באיזה אופן הן מסתדרות עם שינוי התעסוקה או חוסר התעסוקה, איך הן מסתדרות עם הבעל והילדים.
בעת שראיינה, הייתה מעורבת מאוד וגילתה אמפתיה לתחושותיהן ורגשותיהן של הנשים אותן ראיינה.
היא כאבה את גורלן, וקבלה אותן כפי שהן.
תיארה את מאמציהן כחלק ממאמץ ההישרדות של תושבי הגטו.
למשל, הראיון עם האישה הזונה, היא לא מצאה כל סיבה מדוע יש להעלים את מקצוע הזנות בגטו.
להפך, היא ראתה בכך דרך חיים נוספת שעזרה לאותה אישה להשיג אוכל ומוצרים הכרחיים לחיים הקשים ועל ידי כך לשרוד.
אישה נוספת שססליה סלפק ראיינה הייתה בתיה טמקין ברמן, ספרנית שהקימה בגטו ספרייה לילדים.
הילדים הגיעו מבתי יתומים, וממשפחות בגטו, והורשו לשאול שני ספרים, האחד ביידיש והשני בפולנית.
בתיה טמקין-ברמן ניצלה ואף עלתה לישראל.
כתיבת המחקר הייתה בתקופה הקשה ביותר של הגטו ואחרי המבוא שכתבה, הציגה בקצרה מספר ביוגרפיות של הנשים הללו שאותן ריאיינה.
תיארה את קצב החיים שסביבה בגישה פתוחה, בכבוד גדול למרואיינות שלה, כשהיא ערה לנשיותן.
למרות זאת, נקודת המבט שלה עצמה ניכרת בתיאוריה, הואיל והיא חוותה את אותם קשיים בגטו וחשה את אותם פחדים שחשו הנשים הללו.
סלפק במחקרה משתפת את הקורא בהערות פילוסופיות רבות, לדוגמה כאשר היא מתערבת בסיפור החיים של המרואיינת ומציגה פרספקטיבה משלה.
לפי עמנואל רינגלבלום, נשלחה צציליה סלפק בקיץ 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה שם נרצחה.
מקור אחר מצביע על כך שנשלחה למחנה העבודה בכפייה טרווניקי ונרצחה שם בשנת 1943.
צפרירים (או בשמו המלא: צפרירים⁩⁩; עיתון לבני-הנעורים) הוא כתב עת לילדים ולנוער שיצא לאור בלודז', בירת מחוז לודג' בפולין בין השנים 1919 עד 1920, אם כי המערכת שלו ישבה בוורשה.
עורך העיתון היה יצחק שווייגר, ואילו את שלושת הגיליונות האחרונים ערך י"א הנדלזלץ.
בין הכותבים היו יעקב פיכמן, יצחק קצנלסון, חיים נחמן ביאליק (שירים וסיפורים), שאול טשרניחובסקי וזלמן שניאור.
צפרירים כלל שני מדורים: האחד לבני נוער והשני לילדים, שתכניו נדפסו מנוקדים.
העיתון פרסם דברי ספרות וביקורת וניתן בו דגש מיוחד על מחזות עבריים, סיפורי עם ומדע פופולרי.
תורגמו בו קטעים מספרות העולם וניתן דגש מיוחד על המיתולוגיה היוונית.
צצה (בהונגרית: Cece) הוא כפר גדול במחוז פייר, בהונגריה בנפת שארבוגארד.
היישוב ממוקם בצומת של שני כבישים ראשיים: על כביש ראשי 63 בין שארבוגארד לבין סקסארד, ועל כביש ראשי 61 בין דונפלדוואר לבין שימונטורניה, פקש ונמטקר מחוברים בכביש 6231.
תחנת הרכבת של הכפר ממוקמת על קו הרכבת שארבוגארד-בטהסק מספר 46 של רכבות הונגריה (מ.א.ב), בין תחנת הרכבת רטסילאש לתחנת הרכבת וייטה.
את הקמתו ואת שמו של הכפר חייבים כנראה לפצ'נגים שהתיישבו במקום בעשרות השנים שלאחר מותו של אישטוואן הראשון, מלך הונגריה.
היישוב נקרא על שם בעליו בשם צצה.
הוא מוזכר לראשונה במסמך משנת 1193 של בלה השלישי, מלך הונגריה.
בשנת 1351, המלך לאיוש הראשון, מלך הונגריה העניק אצולה קולקטיבית ליסודות החופשיים של היישוב, שהיה עד אז תחת מושל פצ'נגי.
בשנת 1701 הפך הכפר האופייני של אצולה נמוכה לנחלת משפחת מסלני.
האוכלוסייה עסקה בעיקר בחקלאות ובגידול בעלי חיים, ורובם חיים עד היום מחקלאות.
הגידולים המפורסמים שלהם הם פלפלת צצה ואבטיחים.
על פי מפקד האוכלוסין של 1910, בצצה היו 3,690 תושבים, מתוכם 1,907 התיימרו שהם קלוויניסטים, 1,617 רומים קתולים ו-83 לותרנים.
מוזיאון הזיכרון של אישטוואן צ'וק
הצייר זוכה פרס קוסוט אישטוואן צ'וק (1865–1960), יליד שארגרש, שומר כמה מציוריו, חפציו האישיים ורהיטי המשפחה שלו באחוזה לשעבר של הוריו שנבנתה בסביבות 1890 בצצה.
בית משפחת פישי מהמאה ה-19. הבניין הוא כיום בית כפרי, בו ניתן לצפות בתערוכה היסטורית של כלים חקלאיים.
צרבן הוא סוג של עקרב השייך למשפחה העקצניים.
הוא נפוץ ברחבי צפון אפריקה, כולל מרוקו, מאוריטניה, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מצרים, סנגל, גינאה ביסאו, ניגריה, סודאן, סומליה, אתיופיה וג'יבוטי.
וכן במזרח התיכון, ובכלל זאת בישראל, ירדן, לבנון, עיראק, תימן, ואולי גם ערב הסעודית ודרום טורקיה.
תפוצתו האירופית כוללת את חצי האי האיברי, דרום צרפת וקפריסין.
זה היה הסוג השני של מחלקת העקרבאים, שכן כל המינים הידועים עד אז נכללו בסוג היחיד עב-יד.
קארולוס לינאוס מצא ש-Scorpio occitanus Amoreux שונה ממיני העקרב האחרים הידועים לו, בכך שיש לו שמונה עיניים (שתי עיניים אמצעיות ושש עיניים צדדיות) במקום שש (שתי עיניים אמצעיות וארבע עיניים צדדיות).
CL Koch (1837) הרחיב מושג זה וחילק את העקרבים לארבע משפחות לפי מספר עיניהם.
הוא קרא למשפחה השנייה, "העקרבים בעלי שמונה העיניים", Buthides.
השימוש במספר העיניים כסיווג לעקרבים נזנח מאז, אולם השם Buthidae עדיין בשימוש עבור משפחת העקרבים המגוונת ביותר.
הצרבן הוא בדרך כלל עקרב בגודל בינוני (40–85 מ"מ אורך כולל).
הצבע הוא בדרך כלל צהוב, עם גוונים שונים של חום עד חום-אדום.
דוגמאות כהות יותר עשויות להופיע בחלקים שונים של הגוף.
המלקחיים (pedipalps) הן יחסית עדינות עם אצבעות דקות ובסיס כדורי.
על הראשחזה סימונים חזקים עם גרגירים קטנים המסודרים ליצירת קרינה (רכסים).
במינים רבים הרכסים הבולטים ביותר יוצרת דוגמה בצורת לירה מאחורי העיניים האמצעיות.
הבטן הקדמית (mesosoma) גם היא לעיתים קרובות מגורענת ובדרך כלל נושאת שלושה רכסים על לוחיות הגב (tergum).
הבטן האחורית (metasoma) צרה יחסית עם גרגור מפותח היטב, ואף כמה קוצים קצרים במינים מסוימים.
בקצה הבטן האחורית שלפוחית גדולה מסתיימת בעוקץ (aculeus) חד וארוך.