tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סגן ראש ממשלת רוסיה, איגור סכין, ביקר בקובה מספר פעמים בשנת 2008, במטרה להגביר את הקשרים הכלכליים והפוליטיים.
רוסיה הייתה המדינה הראשונה שהעניקה סיוע לקובה לאחר ששלושה הוריקנים הרסו את המדינה בסתיו 2008. הסיוע שסיפקה רוסיה כלל ארבעה מטוסים של מזון, ציוד רפואי וציוד לבנייה.
בנובמבר 2008 ביקר נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בקובה כדי לחזק את הקשרים הכלכליים ולאפשר לחברות רוסיות לקדוח נפט בחופי קובה, ולאפשר לחברות הכרייה הרוסיות לכרות ניקל בקובה.
ראול קסטרו נסע לביקור בן שבוע במוסקבה בין ה-28 בינואר ל-4 בפברואר 2009. השיחות כללו אשראי בשווי 20 מיליון דולר להוואנה, ו-25,000 טון תבואה כסיוע הומניטרי לקובה.
ביולי 2009 רוסיה החלה בחיפושי נפט במפרץ מקסיקו, לאחר שחתמה על עסקה עם קובה.
במסגרת ההסכם החדש, רוסיה העניקה הלוואה של 150 מיליון דולר לרכישת ציוד לבנייה וחקלאות.
בשנת 2013 ביקר מדבדב שוב בקובה בה חתם על הסכמים בנושא חינוך, בריאות, הידרומטורולוגיה, אווירונאוטיקה וטכנולוגיית חלל.
ביולי 2014 ביקר גם ולדימיר פוטין בקובה, שם הודיע על החלטתו למחוק 90% מחובות האי, 35 מיליארד דולר, למוסקבה, והודיע על עסקאות של השקעה בתעשיית הנפט של קובה.
יחסי צרפת–תימן הם יחסי החוץ בין צרפת ותימן.
צרפת הייתה אחת המדינות הראשונות שהתבטאו בעד עזיבתו של הנשיא סאלח, ותמכה בתוכנית של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שנחתמה ב-23 בנובמבר 2011 בתיאום עם האיחוד האירופי וארצות הברית.
היא מכירה בלגיטימיות של הנשיא האדי וממשלתו.
צרפת, ארצות הברית ובריטניה שיתפו פעולה עם החלטה 2216 של מועצת הביטחון של האו"ם (מ-14 באפריל 2015) הקוראת לחידוש הדיאלוג, פתרון כולל, אמברגו נשק וסנקציות אינדיבידואליות על החות'ים וכבוד לזכויות אדם.
צרפת תומכת בכל המאמצים שעשה השליח המיוחד של האו"ם מרטין גריפית'ס, כדי להתקדם במציאת פתרון מתמשך למשבר באמצעות ארגון דיונים בין הפלגים התימנים.
בשנת 2018 התחייבה צרפת להעניק לתימן סיוע הומניטרי בסך 7.8 מיליון אירו באמצעות ארגונים בינלאומיים (ICRC, WFP, UNHCR) וארגונים לא ממשלתיים (במיוחד CARE), לעומת 6.5 מיליון אירו בשנת 2017. הפרויקטים שנתמכו בתחומי שירותי הבריאות ותזונה מסייעת להילחם בסיכונים של רעב ומגפת כולרה.
בינואר 2018 נתנה צרפת גם כמיליון וחצי אירו למאבק נגד הסיכונים לרעב ותזונה כחלק מסיוע המזון המתוכנן למדינה.
סדר העדיפויות בפעילות צרפת בתימן הוא: הקלה חברתית-כלכלית מקומית, תמיכה באנשים פגיעים ובזכויות אדם, וטיפוח אמצעי תקשורת עצמאיים.
תימן מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, וצרפת מחזיקה בתימן שגרירות בצנעא, אולם היא סגורה כעת בשל מלחמת האזרחים בתימן.
היחסים בין צרפת לתאילנד משתרעים על פני תקופה ארוכה, החל מהמאה ה-16 ועד העת המודרנית.
פייר למברט דה לה מוטה, בישוף ביירות, הכומר-אפוסטוליק מקוצ'ינצ'ינה, וחבר המשלחות אטרנג'רס דה פריז, מלווה על ידי הכמרים דה בורז ודיאר, עזב את מרסיי ב-26 בנובמבר 1660, והגיע למרגואי 18 חודשים לאחר מכן.
הוא הגיע לממלכת איוטאיה בשנת 1662.
בשנת 1664 הצטרפה קבוצת מיסיונרים בראשות פרנסואה פאלו, בישוף הליופוליס, אף היא של האגודה למשימות חוץ בפריז, ללמברט בעיר הבירה איוטהאיה לאחר 24 חודשים בנסיעות יבשתיות והחלה בעבודה מיסיונרית.
בשנים 1665–1666 הם הקימו סמינר לכמרים באיוטהאיה באישור המלך נאראי, בית המדרש של סנט ג'וזף.
בשנת 1669, לואי לאנו, בישוף מוטלה, אף הוא חבר באגודת משימות החוץ של פריז, מונה לראש המשלחת הרומית הקתולית בדרום מזרח אסיה, עם מטהו באיוטאיה.
הם הפיצו את האמונה הנוצרית וגם דאגו לנוצרים אנמיטים ולקהילות נוצריות יפניות בתאילנד.
נאראי בירך על מיסיונרים אלה, וסיפק להם אדמות לכנסייה, בית שליחות וסמינר (סניף של סנט ג'וזף).
הבישופים למברט ובאלו הקימו בית חולים מערבי בתאילנד בשנת 1669 באיוטאיה, כאשר האב לנאו היה הרופא הראשי.
בית החולים סיפק טיפול רפואי לכ-200–300 איש מדי יום.
במהלך טיול בצרפת בשנת 1670, השיג פאלו מלואי ה-14 מכתב למלך נאראי, אשר יחד עם מכתב מהאפיפיור הוא מסר באיוטטהאיה באוקטובר 1673 ואשר התקבל ביראת כבוד רבה.
קשרים אלה היו קשורים קשר הדוק להתפתחות ההשפעה הצרפתית בדרום אסיה, ובמיוחד להקמתה של חברת הודו המזרחית הצרפתית בשנת 1664, והתפתחותה של הודו הצרפתית הקולוניאלית.
בשנת 1680 שלחה חברת הודו המזרחית הצרפתית החדשה, שהוקמה לאחרונה ספינה לתאילנד, ועליה משלחת סחר בהנהגת אנדרה דסלנדס-בורו, חתנו של המושל הכללי של ההתנחלות הצרפתית בפודוצ'רי, פרנסואה מרטין, והם התקבלו היטב על ידי התאילנדים.
בספטמבר 1680 ביקרה ספינה של חברת הודו המזרחית הצרפתית בפוקט ויצאה עם מטען מלא של פח.
ההולנדים, האנגלים, ומשנות ה-80 של המאה ה-17 הצרפתים, התחרו זה בזה על סחר עם האי פוקט, שהוערך כמקור עשיר של פח.
בשנת 1681 או 1682, המלך הסיאמי נאראי, שביקש לצמצם את ההשפעה ההולנדית והאנגלית, מינה כמושל פוקט את המיסיונר הרפואי הצרפתי האח רנה צ'רבונו, חבר במשלחת Société des Missions Etrangères.
שרבונו מילא את תפקיד המושל עד שנת 1685.
משלחות תאילנדיות ראשונות לצרפת (1680 ו-1684)
המלך נאראי ביקש להרחיב את היחסים עם הצרפתים, כדי להתמודד עם השפעה פורטוגזית והולנדית בממלכתו, ובהצעת יועצו היווני קונסטנטין פאולקון.
בשנת 1664, ההולנדים השתמשו בכוח כדי לגבש אמנה המקנה להם זכויות אקס-טריטוריאליות כמו גם גישה חופשית יותר לסחר.
בשנת 1680 נשלח שגריר סיאמי ראשון בצרפת, פיאה פיפטקוסה על סיפון סוליי ד'אריאנט, אך הספינה נהרסה מול חופי אפריקה לאחר שעזבה את מאוריציוס והוא נעלם.
משלחת שנייה נשלח לצרפת בשנת 1684, בהובלתם של ח'ון פיג'אוואניט וחון פיג'יטמאיטרי, בבקשה לשלוח שגרירות צרפת לתאילנד.
הם נפגשו עם לואי ה-14 בוורסאי.
בתגובה שלח לואי ה-14 שגרירות בראשות שבאלייה דה-שומון.
משלחת שבאלייה דה שומון (1685)
שבאלייה דה שומון היה השגריר הצרפתי הראשון של המלך לואי ה-14 בסיאם.
הוא לווה במשימתו על ידי ראש המנזר דה שויסי, הישועי גי טשאר, והכומר בניג'ה ווצ'ה.
במקביל, הוא החזיר לסיאם את שני השגרירים ממשלחת סיאם הראשונה בצרפת.
שבאלייה דה שומון הביא גם קבוצה של מתמטיקאים ישועים שמשימתם הייתה להמשיך לסין עבור משימות שונות.
לה קונטה נשאר בסיאם עם המלך נאראי, אך האחרים הגיעו לסין בשנת 1687.
שבאלייה דה שומון ניסה ללא הצלחה להמיר את נאראי לקתוליות ולחתום על חוזה מסחרי משמעותי.
נחתם הסכם זמני להקלה על הסחר בין צרפת לסיאם.
צרפת קיבלה גם מונופול פח בפוקט, כאשר המיאטר ד'הוט לשעבר של שומון, זיור דה בילי, מונה למושל האי, וקיבל את שטח סונגקלה בדרום.
כששומון חזר לצרפת, הרוזן קלוד דה פורבין, נשאר בשירותו של מלך הסיאמים, וקיבל, אם כי בחוסר רצון רב, את עמדות האדמירל הגדול, גנרל כל צבאות המלך ומושל בנגקוק.
אולם עמדתו נעשתה במהרה בלתי נסבלת על ידי הקנאה והתככים של השר קונסטנטין פאולקון, ואחרי שנתיים עזב את סיאם והגיע לצרפת בשנת 1688. הוא הוחלף כמושל בנגקוק על ידי שבאלייה דה ביורגר.
המהנדס הצרפתי למארה נשאר גם בסיאם לבקשת המלך כדי לבנות ביצורים.
הוא התחיל על ידי בניית מבצר בבנגקוק, וביצורים בליגור (נאקון סי טמרט), סינגור (סונגקלה), פאתאלונג, איוטאיה, לובו (לופבורי), מרגי, אינבורי וטאלה שופסו.
משלחת תאילנד שנייה לצרפת (1686)
משלחת תאילנדית שנייה, בראשות קוסה פאן, נשלחה לצרפת לאשרר את האמנות.
היא הביאה הצעה לברית נצחית בין צרפת לסיאם ונשארה בצרפת מיוני 1686 עד מרץ 1687. את קוזה פאן ליוו שני שגרירים סיאמיים נוספים, אוק-לואנג קנלאה ראצ'אמאטרי ואוק-ח'ון סי וויסאן וואצ'ה, והאב הישועי גי טשאר.
משלחתו של קוזה פן גרמה לסנסציה בבתי המלוכה ובחברה של אירופה.
המשלחת נחתה בברסט ונסעה דרך היבשת לוורסאי, כשהיא מוקפת ללא הרף המוני צופים סקרנים.
הבגדים ה"אקזוטיים" כמו גם נימוסים של השליחים, יחד עם "מכונה" מיוחדת ששימשה להעברת המתנה של המלך נאראי למלך הצרפתי, גרמו להרבה הערות בחברה הגבוהה הצרפתית.
הרחוב הראשי של ברסט נקרא Rue de Siam לכבוד המשלחת.
בינתיים, ממלכת איוטאיה התנגשה עם חברת הודו המזרחית הבריטית, הכריזה רשמית על מלחמה באוגוסט 1687. הסיבה הייתה שהאנגלי סמואל וייט עלה לגדולה ומונה למושל מרגואי בשנת 1684, במקום בן ארצו ברנבי.
משם הוא סחר תחת דגל ממלכת איוטהאיה ועסק בפיראטיות, ותקף לפעמים אוניות שנמצאו תחת שיפוט אנגלי.
האנגלים הגיבו בשליחת ספינות מלחמה לנמל מרגואי, והתאילנדים, מחשש שאולי העיר תיכבש מינו את שבאלייה דה ביורגר הצרפתי למושל מרגואי על ידי מלך איוטהאיה בשנת 1687.
משלחת צרפתית שנייה נשלחה לסיאם במרץ 1687, ואורגנה על ידי קולבר.
השגרירות כללה כוח משלחת צרפתי של 1,361 חיילים, מיסיונרים, שליחים וצוותים שהיו על סיפונן של חמש ספינות מלחמה, והייתה להן החובה הנוספת להחזיר את משלחת קוסה פן לסיאם.
הזרוע הצבאית הובלה על ידי הגנרל דספרגס, והמשלחת הדיפלומטית על ידי סיימון דה לה לובר וקלוד צ'ברט דו בולאי, מנהל חברת הודו המזרחית הצרפתית.
המשלחת הגיעה לבנגקוק באוקטובר 1687.
המשלחת כללה 14 מדענים ישועיים שנשלחו לסיאם על ידי לואי ה-14, בהנחייתו של הכומר טשאר.
הישועים קיבלו את התואר "מתמטיקאים מלכותיים" והיו בחסות האקדמיה.
דספארז' קיבל הוראות לנהל משא ומתן על הקמת כוחות במרגי ובבנגקוק ולא בדרום סונגקלה, ולנקוט במקומות אלה במידת הצורך בכוח.
המלך נאראי הסכים להצעה, ומצודות הוקמו בשתי הערים בפיקוד מושלי צרפת.
דספארז' פיקד על המצודה בבנגקוק, עם 200 קצינים וגברים צרפתים, וקונטמנט סיאמי שסיפק המלך נאראי.
דו ברואנט פיקד על מרגואי עם 90 חיילים צרפתים.
בשנת 1688, ז'אן רייבל מונה למושל בנגקלי (פאנג נגה המודרנית).
35 חיילים נוספים עם 3 או 4 קצינים צרפתים הוצבו באוניות של מלך סיאם, במטרה להילחם בפיראטיות.
המשלחת הדיפלומטית השיגה מעט מלבד אישורה מחדש של האמנה המסחרית משנת 1685. הישועי טשאר קיבל הוראות סודיות מסיינליי, שאיפשרו לו להתמודד ישירות עם פאולקון.
התקוות להמרתו של המלך נאראי לקתוליות, שהניעו במידה רבה את המשלחת ששלח לואי ה-14, לא התממשו.
כהערה צדדית להיסטוריה של המתמטיקה, סיימון דה לה לובר גם הביא ממסעותיו לסיאם שיטה פשוטה ליצירת ריבועי קסם, המכונים "השיטה הסיאמית" או "שיטת דה לה לובר", שככל הנראה התגלו לראשונה בסוראט בהודו על ידי צרפתי אחר, מ' וינסנט, ששט באוניה חזרה עם דה לה לובר.
משלחת תאילנד השלישית לצרפת (1688)
בתוך כך, הישועי גי טשאר חזר לצרפת עם התואר "שגריר יוצא מן הכלל למלך סיאם", מלווה על ידי אוק-ח'ון חמאנן, וביקר בוותיקן בינואר 1688. הוא ומשלחתו הסיאמית נפגשו עם אינוקנטיוס האחד עשר ותרגמו לו את מכתבו של נאראי.
בפברואר 1689 התקבלה המשלחת אצל לואי ה-14, והסכם הסחר אותו קיבל סמבר בשנת 1687 אושר.
כעבור שבועיים נחתמה אמנה צבאית, המציינת את פרנסואה ד'אינלסו, מרקיז ארגני, כקפטן משמר הארמון באיוטאיה ומפקח הכוחות הצרפתים בסיאם.
נחיתת חיילים צרפתים בבנגקוק ומרגואי הביאה לתנועות לאומניות חזקות בסיאם בראשותו של המנדרין ומפקד חיל הפילים, פראה פטרצ'ה.
באפריל 1688 ביקש פאולקון עזרה צבאית מצד הצרפתים על מנת לנטרל את המרד.
בתגובה נשלח כוח של 80 חיילים ו-10 קצינים מבנגקוק לארמון בלופבורי, אך הכוח נעצר בדרך באיוטאיה, ולבסוף נטש את תוכניתו ונסוג לבנגקוק מחשש שתותקף על ידי מורדים סיאמיים ונרתע על ידי שמועות שווא שהמלך כבר מת.
ב-10 במאי מינה המלך נאראי הגוסס את בתו יותת'פ לעוצרת.
לאחר מכן נודע לו שפטרצ'ה מכין נגדו הפיכה.
זה דרבן את פטרצ'ה לבצע את ההפיכה המתוכננת זמן רב באופן מיידי, ופתח מיד את המהפכה הסיאמית מ-1688. ב-17–18 במאי 1688 נעצר המלך נאראי וב-5 ביוני הוצא להורג פאולקון.
שישה קצינים צרפתים נלכדו בלופבורי והושלכו לידי האספסוף, אחד מהם מת כתוצאה מכך.
רבים מבני משפחתו של נאראי נרצחו (אחיו של המלך, יורשיו לפי החוקה, נהרגו ב-9 ביולי), והמלך נאראי נפטר במעצר ב-10 ביולי.
פטרצ'ה הוכתר למלך ב-1 באוגוסט.
קוזה פאן, שגריר צרפת משנת 1686, הפך לשר לענייני חוץ וסחר.
התקפות בקנה מידה גדול נפתחו על שתי המצודות הצרפתיות בסיאם, וב-24 ביוני נאלצו הצרפתים תחת דו בראנט לנטוש את חיל מצבם במרגואי.
דו ברואנט ושבאלייה דה ביורגר נמלטו תחת אש על ידי תפיסת ספינת מלחמה סיאמית, המרגואי.
דו ברואנט וחייליו היו תקועים על אי שומם במשך ארבעה חודשים לפני שנמצאו על ידי ספינת מלחמה בריטית.
בסופו של דבר הם חזרו לפודוצ'רי דרך מדרס.
פטרצ'ה הטיל מצור על המצודה הצרפתית בבנגקוק עם 40,000 איש, ומעל מאה תותחים, במשך ארבעה חודשים.
הכוחות הסיאמיים קיבלו ככל הנראה תמיכה הולנדית במאבקם נגד הצרפתים.
ב-9 בספטמבר הגיעה ספינת המלחמה הצרפתית "אוריפלמה", שנשאה 200 חיילים בפיקוד דה לאסטרילס, אל שפת נהר צ'או פרייה, אך לא הצליחה לעגון במצודת בנגקוק מכיוון שהסיאמים חסמו את הכניסה לנהר.
אשתו היפנית-פורטוגזית של פאולקון, מריה גיאומאר דה פינאה, שהובטח לה הגנה על ידי מינויה כרוזנת צרפתית, מצאה מקלט אצל הכוחות הצרפתים בבנגקוק, אך דספארז' החזיר אותה לסיאמים בלחץ פטרצ'ה ב-18 באוקטובר; היא נידונה לעבדות תמידית במטבחו של פטרצ'ה.
אחר כך ניהל דספארז' משא ומתן על חזרתם לפונדיצ'רי ב-13 בנובמבר, על סיפון האוריפלאמה ושתי אוניות סיאמיות, הסיאם והלובו, שסופקו על ידי פטרצ'ה.
חלק מהחיילים הצרפתים נשארו בפונדיצ'רי כדי לחזק את הנוכחות הצרפתית שם, אבל רוב המשלחת חזרה לצרפת ב-16 בפברואר 1689, על סיפון ספינות הצי הצרפתי Normande ו-Coche.
שתי הספינות נתפסו על ידי ההולנדים בכף התקווה הטובה, בעקבות פרוץ מלחמת ליגת אוגסבורג.
לאחר חודש במעצר, האסירים נשלחו לזיילנד שם הוחזקו בבית הכלא של מידלבורך.
הם הצליחו לחזור לצרפת באמצעות חילופי שבויים כלליים.
ב-10 באפריל 1689 הוביל דספארז', שנותר בפונדיצ'רי, משלחת ללכידת האי פוקט בניסיון להשיב איזשהו שליטה צרפתית בסיאם.
משלחת סיאם משנת 1688 הוחזרה לסיאם על ידי צי שש ספינות המלחמה של אברהם דוקסן-גיטון (אחיינו של אברהם דוקסן) בשנת 1690, אך בגלל רוחות לא טובות, הצי נעצר בבלאסור, בפתח הגנגס, שם הנחיתו את המשלחת.
המשלחת חזרה לבסוף לסיאם דרך היבשה.
המהפכה בתאילנד ניתקה את היחסים בין צרפת לתאילנד עד המאה ה-19, אם כי הותר לישועים הצרפתים להמשיך להטיף בתאילנד.
בין השנים 1760–1765 השתתפה ספינת תותחים צרפתית בראשות שבאלייה מילאר בפלישות הבורמזיות לסיאם, ככוח מובחר של הצבא הבורמזי.
לאחר הפלישות הבורמזיות, בשנת 1769 המשיך הכומר קורר את עבודתו המיסיונרית בסיאם, ואחריו המשיך בכך לבון.
לבון נאלץ לעזוב בשנת 1775 לאחר רדיפות, אך ממשיכיו הבישופים קונדה וגרנו חזרו לסיאם.
בשנים 1859–1867 הרחיבו כוחות צרפתים את שליטתם על כל ששת המחוזות בדלתת המקונג והקימו מושבה צרפתית, קוצ'ינצ'ינה.
בשנת 1863, צרפת והמלך נורודום מקמבודיה חתמו על הסכם הגנה עם צרפת, שהעביר את המדינה מחסות סיאמית ווייטנאמית לשלטון הקולוניאלי הצרפתי.
הסכם חדש נחתם בין צרפת לסיאם ב-15 ביולי 1867.
הסכסוך הטריטוריאלי בחצי האי הודו-סין להרחבת הודו-סין הצרפתית הוביל למלחמת סיאם–צרפת.
בשנת 1893 הרשויות הצרפתיות בהודו-סין השתמשו בסכסוכי גבול, כמו פרשת גרוסגורין ותקרית פקנאם, כדי לעורר משבר.
סירות תותחים צרפתיות הופיעו בבנגקוק ודרשו את מסירת שטחי לאוס ממזרח למקונג.
המלך צ'ולונגונגקורן פנה לבריטים, אך השר הבריטי אמר למלך להגיע להסכם שלום בכל תנאי שיוכל להשיג, ולא הייתה לו ברירה אלא לקבל הצעה זו.
המחווה היחידה של בריטניה הייתה הסכם עם צרפת שהבטיח את שלמותם של שאר סיאם.
בתמורה נאלצה סיאם לוותר על תביעתה לחבל שאן דובר הטאי בצפון מזרח בורמה לבריטים, ולמסור את לאוס לצרפת, אם כי מלך לאו ביקש את ההגנה הצרפתית במקום השלטון הסיאמי.
אף על פי שסיאם איבדה שליש משטחה, האסטרטגיה של פעולה כאזור חיץ בין שתי המעצמות הקולוניאליות שמרה על עצמאותה.
בעקבות התבוסה בשנת 1893, צ'ולונגונגקורן יצא לחו"ל ללמוד דגמים אחרים.
הוא ביקר בפריז בשנים 1897 ו-1907. כתוצאה מכך הוא העצים את תוכנית המודרניזציה שלו, ובכך בנה מדינה מודרנית ייחודית ואבסולוטיסטית.
הצרפתים המשיכו ללחוץ על סיאם ובשנים 1906–1907 ייצרו משבר נוסף.
הפעם נאלצה סיאם לוותר לצרפתים על השטח בגדה המערבית של המקונג מול לואנג פרבאנג וסביב שמפאסק בדרום לאוס, כמו גם במערב קמבודיה.
צרפת כבשה גם את החלק המערבי של צ'נטאבורי.
בוועידת פרנקו-סיאם ב-13 בפברואר 1904, על מנת להחזיר את צ'נטאבורי, נאלצה סיאם לוותר על טראט להודו-סין הצרפתית.
טראט הפך לחלק מתאילנד שוב ב-23 במרץ 1907 בתמורה לאזורים ממזרח לנהר המקונג כולל באטמבאנג, סיאם נחון וסיסופון.
בראשית המאה ה-20 אומצו משברים אלה על ידי הממשלה הלאומנית, כסמל של הצורך במדינה להתמודד עם המערב ושכנותיה.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, ממשלת צרפת הסכימה למשא ומתן על הגבולות עם תאילנד ולחולל שינויים קלים לטובת תאילנד.
עם זאת, צרפת נפלה עד מהרה לכוחותיו של היטלר, והמשא ומתן לא התקיים מעולם.
תאילנד ניצלה את החולשה הצרפתית כדי להחזיר לעצמה את השטחים שאיבדה בהודו-סין הצרפתית, והתוצאה הייתה מלחמת צרפת-תאילנד בין אוקטובר 1940 ל-9 במאי 1941. כוחות צבא תאילנדים הצליחו היטב ביבשה ובאוויר להביס את הצרפתים ולהשיג מחדש את השטחים, אך היעדים התאילנדים במלחמה היו מוגבלים.
בינואר, לעומת זאת, כוחות חיל הים של צרפת של וישי השיגו ניצחון טקטי על כוחות חיל הים התאילנדים בקרב על צ'אנג.
המלחמה הסתיימה במאי בעזרת היפנים, בעלי ברית של גרמניה הנאצית, שהכריחו את הצרפתים לוותר על אחיזתם בשטחי המחלוקת.
לזכר הניצחון הקימה תאילנד את אנדרטת הניצחון.
תאילנד הזמינה את יפן וגרמניה להצטרף לחגיגה.
יפן שלחה את Shjjirō Iida, ומשרד החוץ הגרמני שלח את רוברט אייסן להצטרף לחגיגה.
לאחר המלחמה, באוקטובר 1946, צפון קמבודיה ושתי מובלעות לאוס בצד התאילנדי של נהר המקונג הוחזרו לריבונות צרפתית לאחר שהממשלה הצרפתית הזמנית איימה להטיל וטו על חברות תאילנד באו"ם.
צרפת מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק ו-6 קונסוליות בצ'אנג מאי, צ'אנג ראי, הואה הין, קון קאן, קו סמוי ופוקט.
מאידך, תאילנד מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז וקונסוליה כללית בליון.
יחסי קולומביה–קוריאה הדרומית הם היחסים בין קולומביה לקוריאה הדרומית.
היחסים כוללים יחסי סחר, צבא ודיפלומטיה.
חיילים קולומביאנים הגיעו לקוריאה בשנת 1951 כחלק מכוחות האו"ם, אולם יחסים דיפלומטיים ישירים לא כוננו עד מרץ 1962.
במהלך מלחמת קוריאה הייתה קולומביה האומה היחידה באמריקה הלטינית שהשתתפה באופן פעיל בכוחות האו"ם, עם כוחות קרקעיים והפריגטה היחידה שלה, אלמירנטה.
החיילים הקולומביאנים הראשונים הגיעו לקוריאה ב-8 במאי 1951 והאחרון עזב ב-11 באוקטובר 1954. בסך הכל 4,314 חיילים נפרסו.
מפקד הכוחות היה הגנרל אלברטו רואיס נובואה.
יחסים דיפלומטיים ישירים כוננו במרץ 1962.
שגרירות קולומביה בסיאול היא הנציגות הדיפלומטית של רפובליקת קולומביה לרפובליקה של קוריאה.
השגרירות הממוקמת בקומה ה-11 בבניין ביטוח החיים בקיובו, חולקת את שטחה עם הקונסוליה הכללית של קולומביה בסיאול, שמוסמכת אף לפיליפינים בעניינים קונסולריים.
ב-25 ביוני 2012 חתמו קולומביה וקוריאה על משא ומתן להסכם סחר חופשי.
יחסי קולומביה–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קולומביה לרוסיה.
היחסים הדיפלומטיים בין קולומביה לברית המועצות כוננו לראשונה ב-25 ביוני 1935. היחסים נותקו ב-3 במאי 1948, וחודשו ב-19 בינואר 1968. קולומביה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ואילו רוסיה מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה.
ב-3 באוקטובר 2008 שלחה קולומביה, הנחשבת לבעלת הברית הקרובה ביותר של ארצות הברית באמריקה הלטינית, את שר הביטחון שלה לרוסיה לראשונה כדי לדון בחתימה על הסכם שיתוף פעולה צבאי חדש.
שר הביטחון חואן מנואל סנטוס הגיע לרוסיה ב-6 באוקטובר כדי להשתתף בוועידת האינטרפול ולהיפגש עם מקבילו הרוסי אנאטולי סרדיוקוב, יחד עם שגריר קולומביה ברוסיה, דייגו חוסה טובון אכבררי.
אלקין "הוא שר ההגנה הקולומביאני הראשון שערך ביקור רשמי ברוסיה, שהוא בעל משמעות משמעותית ביחסים בין המדינות", כך אמר נשיא קולומביה באתר האינטרנט שלו.
השיחות התמקדו בשיתוף פעולה במאבק בסחר בסמים, בטרור ובהסכם הגנה חדש.
סגן נשיא קולומביה, פרנסיסקו סנטוס, אמר במהלך ביקורו ברוסיה ביוני כי ארצו רוצה לקנות מסוקים קרביים ולהובלת מערכות ומכ"ם, מכיוון שהיא מרחיבה את מקורותיה של ציוד ההגנה.
שר הביטחון השתתף בהצגה של נשק רוסי במהלך ביקורו במשך השבוע, כך אמר דובר הנשיאות בבוגוטה.
מאמצי קולומביה לחיזור ברוסיה הגיעו לאחר שהשמיעה חששות ממכירות מיליארדי דולרים במכירת נשק רוסית לוונצואלה השכנה, שם הצהיר הנשיא הוגו צ'אבז מטרה להתמודד עם השפעת ארצות הברית באמריקה הלטינית, והואשם על ידי קולומביה בהתחמשות במורדי FARC.
ב-1 בנובמבר 2013 יירט חיל האוויר הקולומביאני שני טופולב Tu-160 של חיל האוויר הרוסי שטסו מעל המרחב האווירי הקולומביאני ללא אישור ממשלתי קודם.
שני המטוסים לווו אל מחוץ למרחב האווירי של קולומביה זמן קצר לאחר מכן ואגרת מחאה נשלחה על ידי משרד החוץ של קולומביה למוסקבה.
יחסי קנדה-קובה הם היחסים הבילטרליים בין קנדה לקובה.
יחסי סחר בלתי רשמיים בין מושבות קנדה האטלנטית לקפטן הכללי של קובה התקיימו מאז המאה ה-18. עם זאת, היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לקובה לא כוננו רשמית עד 1945.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות התקיימו ללא הפרעה מאז כינונם בשנת 1945, כאשר קנדה הייתה אחת משתי המדינות היחידות ביבשת אמריקה ששמרה על היחסים עם קובה לאחר המהפכה הקובנית בשנת 1959. היחסים בין קנדה לקובה היוו מדי פעם מקור מחלוקת ביחסי ארצות הברית–קנדה.
קנדה היא המקור הגדול ביותר של תיירות בקובה, כאשר הקנדים מהווים 30 אחוז מהתיירים המבקרים במדינה.
לעומת זאת קובה היא השותפה לייצוא השנייה בגודלה בקנדה באזור הקריביים / מרכז אמריקה.
יחסי הסחר בין קנדה לקובה החלו במאה ה-18, כאשר ספינות מקנדה האטלנטית סחרו בקלה ובירה תמורת רום וסוכר בקובה.
יחסים דיפלומטיים כוננו רשמית בין שתי המדינות בשנת 1945. קובה הייתה המדינה הראשונה באיים הקריביים שנבחרה על ידי קנדה להקמת נציגות דיפלומטית.
היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לקובה נותרו ללא הפרעה בעקבות המהפכה הקובנית.
קנדה, בנוסף למקסיקו, נותרה אחת משתי המדינות היחידות ביבשת אמריקה ששמרה על יחסים ללא הפרעה עם קובה לאחר המהפכה.
אף על פי שג'ון דיפנבייקר, ראש ממשלת קנדה, היה אנטי-קומוניסטי נחרץ, הוא נימק כי יש להמשיך ביחסים "למרות ההבדלים הפילוסופיים בין המשטר הקומוניסטי [קובה] לבין המערב ..., וכי אין לקנדה להחמיר את מגבלות הסחר שלה מעבר למגבלות של מדינות אמריקה הלטינית האחרות."
ב-26 באפריל 1959 ביקר ראש ממשלת קובה, פידל קסטרו, במונטריאול כדי להשתתף בשיווק צעצועים לילדים קובנים.
בנוסף להזמנתו של קסטרו, מארגני האירוע, לשכת המסחר הזוטרה של מונטריאול, הזמינו גם כמה מחברי ממשלת קנדה לברך את קסטרו, אף שהפונים סירבו לעשות זאת.
הבחירה לקיים יחסים עם ממשלת קובה המהפכנית שימשה נקודת מחלוקת ליחסי ארצות הברית–קנדה בעשורים שלאחר המהפכה הקובנית.
בתקופת כהונתו של ג'ון פ.
קנדי כנשיא ארצות הברית, השתמש דיפנבייקר ביחסי קנדה וקובה כדי להראות שקנדה אינה משקפת את מדיניות החוץ של ארצות הברית.
קנדה מילאה תפקיד מינורי במשבר הטילים בקובה, כאשר הצי המלכותי הקנדי סייע לארצות הברית ולבעלות ברית אחרות של נאט"ו בחיפוש אחר ספינות סובייטיות בצפון האוקיינוס האטלנטי החל מ-24 באוקטובר ועד סוף המשבר.
הסוגיה הובילה לדיון בן יומיים בקבינט של דיפנבייקר, כאשר שר ההגנה הלאומי, דאגלס הארקנס, דחק בממשלת קנדה לעקוב אחר ארצות הברית בהעלאת נכונותה הצבאית, בהתחשב ב"התחייבויותיהם "כחברות בנאט"ו וב-NORAD.
עמדתו של הרקנס זכתה בסופו של דבר בתמיכה מהקבינט של דיפנבייקר כשספינות סובייטיות התקרבו לאזור ההסגר האמריקני, וחברות נאט"ו אחרים החלו להשמיע את תמיכתם בארצות הברית.
DEFCON-3 אושרה רשמית על ידי דיפנבייקר ב-24 באוקטובר.
התפיסה הציבורית של דיפנבייקר בקנדה סבלה מהמשבר, כשהציבור הקנדי ראה את דיפנבייקר כלא החלטי.
התפיסה כמנהיג לא החלטי, וסירובו לקבל טילי CIM-10 Bomarc גרעיני, הובילו לתבוסתו הסופית מול המפלגה הליברלית של קנדה בראשותו של לסטר פירסון בבחירות 1963.
אף על פי שדיפנבייקר הובס בבחירות 1963, המדיניות שלו עם קובה נמשכה על ידי המפלגה הליברלית, בעיקר בתקופת כהונתו של ראש הממשלה פייר טרודו, שהחזיק זמן רב בדעה כי קנדה צריכה להקים מדיניות חוץ, "בלתי תלויה בהשפעה האמריקאית".
ממשלת קנדה הייתה ביקורתית כלפי האמברגו של ארצות הברית נגד קובה במהלך שנות ה-60 וה-70, והתנגדה לניסיונות אמריקאים לחסום את הסחר לקובה על ידי חברות בת אמריקאיות השוכנות בקנדה.
בשנת 1975, ארצות הברית העבירה חקיקה, וביטלה את המגבלות באמברגו שלה, ואפשרה רשמית לחברות בנות זרות של חברות אמריקאיות לנהל סחר עם קובה.
בשנת 1976 בילה טרודו שלושה ימים בקובה ויצר ידידות אישית עם קסטרו.
הביקור היה גם הראשון של מדינה מערבית בקובה מאז 1960. נסיעתו של טרודו לקנדה ספגה ביקורת על ידי דיפנבייקר, לאור מעורבותה של קובה במלחמת האזרחים באנגולה.
דבריו של טרודו בקובה, בעיקר "Viva Cuba!
יחי פידל קסטרו", ספגו ביקורת גם על ידי דיפנבייקר, ותומס קוסיט, חבר פרלמנט קנדי.
בזכרונותיו ציין טרודו כי קסטרו הקטין את מעורבותה של קובה באנגולה במהלך ביקורו, והוא הבין רק את מידת מעורבותה של קובה לאחר שחזר לאוטווה.
זמן קצר לאחר ביקורו בקובה, טרודו קיצץ את הסיוע הזר לקובה.
בינואר 1977 היחסים בין קנדה לקובה הדרדרו לאחר שפורסמו פרטים כי ממשלת קובה השתמשה במשימה קונסולרית במונטריאול לצורך איסוף מידע.
חמישה אזרחים קובנים גורשו מקנדה, כולל שלושה דיפלומטים.
אכיפת החוק הקנדית כבר הייתה מודעת לפעילות הריגול בתוך הקונסוליה, והעמידה את הבניין לפיקוח כבר בשנת 1972. למרות שרשויות קנדה פיקחו על הקונסוליה הקובנית, הם לא התכוונו להתקדם נגד פקידי הקונסוליה אלא לאחר שפרטי הריגול בקובה פורסמו; מה שאילץ את הרשויות להמשיך בגירושן.
ממשלת קובה כי היא משתמשת בקונסוליה לצורך איסוף מודיעין, אם כי ציינה כי פעילותה כוונה נגד ממשלת ארצות הברית וסוכנות הביון המרכזית.
בשנת 1984 העבירה ממשלת קנדה את "החוק לאמצעי חוץ זרים", חוק שנועד להניא חברות בנות אמריקאיות מקנדה מלקחת חלק באמברגו הכלכלי האמריקאי של קובה.
בשנת 1994 הוקם מיזם משותף בין איחוד הניקל הקובני לבין חברת שריט אינטרנשיונל הקנדית המפעילה מפעל כרייה ועיבוד באי במואה.
מיזם שני, קובלט זיקוק ושות' בע"מ, הוקם באלברטה לצורך זיקוק ניקל.
קנדה, בנוסף לאיחוד האירופי, התנגדה להעברת חוק הלמס-ברטון בקונגרס האמריקני ב-1996, במיוחד סעיף III, הוראה שאפשרה לאמריקנים שהממשלה הקובנית הלאימה להם נכסיהם לתבוע אנשים שכיום משתמשים בנכסים.
שר החוץ הקנדי לויד אקסוורת'י הצהיר כי "קנדה חולקת את היעדים האמריקניים לשפר את תקני זכויות האדם ולעבור לממשלה מייצגת יותר בקובה.
אך אנו מודאגים מכך שחוק הלמס-ברטון נוקט בגישה שגויה.
זו הסיבה שעבדנו עם מדינות אחרות על שמירת עקרונות החוק הבינלאומי".
בתגובה לחוק הלמס-ברטון, תוקן "חוק הצעדים החוץ-טריטוריאליים" כדי לאפשר לקנדים הנתבעים על פי חוק הלמס-ברטון, לתבוע בחזרה בבתי משפט בקנדה.
התיקון שהתקבל מצא גם כי אלה ששילמו פיצויים על פי "חוק הלמס-ברטון" חשופים לקנסות ומאסר בקנדה.
בתגובה סאטירית לחוק הלמס-ברטון, הוצגה בבית הנבחרים של קנדה הצעת חוק פרטית המכונה הצעת החוק גודפרי-מיליקן בתגובה לחוץ-הטריטוריאליות של חוק הלמס-ברטון.
הצעת החוק המוצעת הייתה מאפשרת לצאצאי נאמני האימפריה המאוחדת שנמלטו בשל המהפכה האמריקאית להיות מסוגלים להחזיר אדמות ורכוש שהוחרמו על ידי הממשלה האמריקאית במהלך המאה ה-18. למרות שחוק הלמס-ברטון נכנס לתוקף בשנת 1996, חקיקת סעיף III נדחתה לאפריל 2019.
באמצע שנות ה-90 הגיעו קנדה וקובה להסכמה שבה הממשלה הקובנית פיצתה את הקנדים שרכושם הופקע לאחר המהפכה הקובנית.
רפורמות חירום כלכליות שנעשו בתקופה המיוחדת בקובה, אפשרו למספר לא מבוטל של עסקים קנדיים להשקיע בקובה.
הפעילות הכלכלית המוגברת בין שתי המדינות גרמה לביקור רשמי של ראש ממשלת קנדה, ז'אן קרטיין, בהוואנה במשך 41 שעות.
בנובמבר 1998. קרטיין התמודד עם ביקורת מסוימת בקנדה על כך שלא השמיע בפומבי את דאגותיו מפני זכויות אדם בקובה, אף שדן באופן פרטי עם קסטרו בנושא, וכן דרש לשחרר ארבעה מתנגדים פוליטיים ספציפיים.
בביקור לא נמתחה ביקורת מצד ממשלת ארצות הברית בקנדה; עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון שהפציר בקרייתיין בפסגת ה-G8 ה-24 חודשים קודם לכן, להעלות חשש לזכויות האדם בקסטרו במהלך ביקורו המתוכנן.
קסטרו נסע למונטריאול בשנת 2000 כדי להשתתף בהלווייתו של טרודו.
בשנת 2001, מחתה ממשלת קנדה על סוכני מכס אמריקאים בשדות תעופה קנדיים שניסו לתפוס אזרחים אמריקאים הנוסעים לקובה בניגוד לחוק האמריקני.
במהלך הבחירות במועצת הביטחון של האו"ם בשנת 2010, דיפלומטים קובנים לאו"ם שידלו את שגרירי אמריקה הלטינית באספה הכללית של האו"ם להצביע לקנדה.
בשנת 2013 אירחה ממשלת קנדה שיחות דו צדדיות בין ממשלות קובה וארצות הברית.
שבעה מושבי משא ומתן התקיימו בין ממשלות אמריקה לקובה באוטווה ובטורונטו.
המשא ומתן הבא הביא לנורמליזציה של היחסים בין ממשלת אמריקה לקובה.
בנובמבר 2016 ערך ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו ביקור רשמי של 30 שעות בקובה.
נכון למאי 2018, קובה היא כיום שוק הייצוא השני בגודלו בקנדה באזור הקריביים / מרכז אמריקה; עם סחר דו-צדדי בין שתי המדינות בממוצע כמיליארד דולר קנדי בשנה.
בסך הכל פועלות בקובה 85 חברות וחברות בנות קנדיות, כולל מבשלות מבשלת Labatt.
עסקים קנדיים בקובה מושקעים בעיקר בכרייה, חשמל, נפט וגז, מזון חקלאי ותעשיית התיירות.
כ-1.2 מיליון קנדים מבקרים בקובה מדי שנה.
כאשר תיירים קנדים המהווים 30 אחוזים מכל התיירים המבקרים בקובה בשנה, קנדה היא המקור הגדול ביותר לתיירים עבור קובה.
קובה היא היעד החמישי הפופולרי ביותר בחו"ל לתיירים קנדים.
בנוסף ליחסי הסחר הדו-צדדיים שלה, קנדה מממנת גם תוכניות פיתוח בינלאומיות כדי לחזק את המגזר החקלאי של קובה ולשפר את ביטחון המזון במדינה.
בנוסף לתחום החקלאי, תוכנית הסיוע הקנדית כוללת מימון להכשרה טכנית והסמכה לעובדים בתחום נפט וגז, חיפושי פטרוכימיה, הנדסת חשמל, צנרת ואנרגיה מתחדשת.
מימון ניתן גם להכשרת רואי החשבון למיצוי "שקיפות ואחריות רבה יותר" בסוכנויות ממשלתיות קובניות ובארגונים ממלכתיים.
קנדה מחזיקה שגרירות בהוואנה מאז 1945. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1929 ושימש את קנדה מאז 1961. הוא גם מעניק סיוע קונסולרי לאזרחי אוסטרליה וישראל, עקב היותה של קנדה כמעצמה מעניקת חסות.
השגרירות ממוקמת ברובע היוקרתי של מיראמר באזור העירוני של פלאיה בהוואנה.
קונסוליות קנדיות נמצאות גם בוורדרו ובאולגין.
בגלל ששני המיקומים הללו הם יעדים מרכזיים לתיירים קנדים.
אף על פי שקנדה מקיימת ייצוג דיפלומטי בקובה, שגרירותה אינה מממנת או מקיימת באופן ישיר תוכניות חילופי תרבות או בין-אישי בין שתי המדינות.
לקובה יש שגרירות באוטווה וקונסוליות במונטריאול ובטורונטו.
יחסי קובה-קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין קובה וקוריאה הצפונית.
לקובה יש יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית מאז 29 באוגוסט 1960.
קובה הייתה אחת מבנות הברית העקביות ביותר של קוריאה הצפונית.
התקשורת הצפון קוריאנית מציגה את הקובנים כחברים בעניין המשותף של הסוציאליזם.
במהלך המלחמה הקרה, קוריאה הצפונית וקובה יצרו קשר של סולידריות על בסיס עמדותיהן המיליטנטיות המתנגדות לכוח האמריקאי.
צ'ה גווארה, אז שר בממשלת קובה, ביקר בקוריאה הצפונית ב-1960 והכריז עליה כמופת לקובה.
ב-1968, ראול קסטרו הצהיר שדעותיהם "זהות לחלוטין בכל דבר".
מנהיג קובה פידל קסטרו ביקר ב-1986. קובה הייתה אחת המדינות הבודדות שהפגינו סולידריות עם קוריאה הצפונית על ידי החרמת אולימפיאדת סיאול ב-1988.
פידל קסטרו כתב כי בשנות ה-80 קים איל-סונג, "לוחם ותיק ובלתי מעורער, שלח לנו 100,000 רובי AK-47 והתחמושת המקבילה לו מבלי לגבות סנט".
בשנת 2013, נערך חיפוש בספינה צפון קוריאנית, כנופיית צ'ונג צ'ון, על ידי רשות תעלת פנמה בזמן שנסעה בתעלת פנמה ונמצא שהיא נושאת נשק מקובה, ככל הנראה לתיקון בקוריאה הצפונית ובחזרה.
הספינה הועברה מאוחר יותר לממשלת קוריאה הצפונית.
בינואר 2016, קוריאה הצפונית וקובה הקימו מערכת סחר חליפין.
כמו כן בשנת 2016, מפלגת הפועלים של קוריאה והמפלגה הקומוניסטית של קובה נפגשו כדי לדון בחיזוק הקשרים.
לאחר מותו של פידל קסטרו ב-2016, ממשלת קוריאה הצפונית הכריזה על תקופת אבל של שלושה ימים ושלחה משלחת רשמית להלווייתו.
המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און ביקר בשגרירות קובה בפיונגיאנג כדי לחלוק כבוד.
בשנת 2018, נשיא קובה החדש מיגל דיאס-קאנל ביקר בקוריאה הצפונית, והדגיש את הסולידריות הסוציאליסטית ואת ההתנגדות לסנקציות.
ליום הולדתו בשנת 2021 קים ג'ונג-און שלח לדיאס-קאנל סל פרחוני דרך שגריר המדינה.
קובה מחזיקה בקוריאה הצפונית שגרירות בפיונגיאנג.
קוריאה הצפונית מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה.
יחסי קולומביה–רומניה הם היחסים הדו-צדדיים בין קולומביה לרומניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בנובמבר 1967. קולומביה היא השותפה האזורית העיקרית של רומניה באמריקה הלטינית, והמדינה הראשונה באמריקה הלטינית איתה מקיימת הסוכנות הרומנית לשיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח (RoAid) דיונים על מנת ליישם פרויקטים של שיתוף פעולה לפיתוח.
בנובמבר 2002 סגרה קולומביה את שגרירותה בבוקרשט.
בנובמבר 2018 ערכה משלחת של הסוכנות הרומנית לשיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח ביקור עבודה בבוגוטה, ודנו על תוכניות שונות לפיתוח קולומביה ולחיזוק הסכם השלום במדינה.
רומניה מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה ו-3 קונסוליות כבוד בברנקייה, מדיין וסנטיאגו דה קאלי.
קולומביה מיוצגת ברומניה באמצעות שגרירותה בוורשה, פולין.
יחסי קוסובו–שוודיה הם יחסי החוץ בין קוסובו לבין שוודיה.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ושוודיה הכירה בעצמאות זו ב-4 במרץ 2008. קוסובו פתחה שגרירות בסטוקהולם ב-15 בדצמבר 2009. משרד איש הקשר השוודי בפרישטינה, אשר שודרג לאחר מכן לשגרירות מייצג את האינטרסים של שוודיה ברפובליקה של קוסובו.
ב-8 במרץ 2008, שר החוץ השוודי קארל בילדט הפך לשר החוץ הראשון שביקר באופן רשמי בקוסובו מאז הקמתה.
לשוודיה יש כיום 243 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום של נאט"ו במסגרת כוח קוסובו.
היחסים הדיפלומטיים בין האיחוד של איי קומורו לבין מדינת קטר ידעו עליות ומורדות.
קטר הקימה שגרירות במורוני בירת האיים ב-2014. שגריר קומורו מקטר, מובארכ בן עבדול-רחמן אל נאצר, הציג את כתב האמנתו לנשיא קומורו בנובמבר 2014.
קומורו הקימה שגרירות ומינתה שגריר ראשון בוסט ביי, דוחה בינואר 2014.
כהונתו של השגריר הסתיימה בינואר 2016.
ערב הסעודית, מצרים, איחוד האמירויות הערביות ובחריין ניתקו את כל יחסיהן הדיפלומטיים עם קטר ב-5 ביוני 2017. ניתוק היחסים כלל עזיבה מידית של שגרירי קטר את מדינות אלו, איסור רשמי של המדינות על נסיעה לקטר והסחר נאסר.
ארבע המדינות ניתקו את יחסיהן עם קטר בטענה שהיא מסייעת במימון ארגוני טרור.
ב-7 ביוני 2017, גם קומורו ניתקה את יחסיה עם קטר והצטרפה למדינות המחרימות.
הנשיא לשעבר, אחמד סמבי, גינה את ההחלטה לנתק את הקשרים עם, ואמר כי קומורו הפסידה קשרים עם "מדינה ידידותית".
נציגי קטר בקומורו גורשו מהמדינה ב-19 ביוני ב-2017, לאחר שהאיים ניתקו את הקשרים עם קטר.
שלטונות קומורו נתנו להם 48 שעות לעזוב את המדינה.
ב-22 באפריל 2010, האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני הפך לראש המדינה הערבי הראשון שמגיע לביקור רשמי באיי קומורו.
קטר העניקה לקומורו 20 מיליון אירו במהלך הביקור.
הנשיא הקומורי אחמד סמבי אישר כי הכסף הופקד בבנק המרכזי של קומורו בחודש מאי 2010.
יחסי קוסובו–שווייץ הם היחסים הדו צדדיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים בין קוסובו לשווייץ.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, שווייץ הכירה בזאת ב-27 בפברואר 2008. לשווייץ יש שגרירות בפרישטינה מאז 28 במרץ 2008, כאשר קוסובו יש שגרירות בעיר הבירה ברן.
בספטמבר 2008, הרשויות השווייצריות הביעו הסתייגות מהשגריר היוצא, נעים מאלה, בשל אזרחותו הכפולה, אך קיבלו אותו מאוחר יותר.
לשווייץ יש כיום כ-212 חיילי אשר משרתים את קוסובו כשומרי שלום בנאט"ו המוביל את כוח קוסובו.
יחסי קומורו–קוריאה הצפונית הם מערכת היחסים הנוכחית וההיסטורית בין האיחוד של איי קומורו לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
אף אחת משתי המדינות לא שומרת שגרירות אחת אצל השנייה אך בעבר היה לקוריאה הצפונית שגריר במורוני.
היחסים הדיפלומטיים עם קוריאה הצפונית כוננו זמן קצר לאחר שקומורו קיבלה את עצמאותה מצרפת ב-6 ביולי 1975. ב-13 בנובמבר באותה שנה הפכה קומורו לחברה ה-143 באו"ם.
זה היה בתקופת שלטונו של הנסיך סעיד מוחמד ג'עפר, שהחליף את הנשיא אחמד עבדאללה בהפיכה רק חודשים קודם לכן.
הוא עצמו הוחלף בינואר 1976 על ידי עלי סולה, סוציאליסט אסלאמי מהפכן ואנטי קולוניאליסטי.
סולה, נוסף על ביצוע רפורמות רדיקליות, הקים קשרים הדוקים עם מדינות רבות בזמן המלחמה הקרה, ונהג לסייע לתנועות מהפכניות.
בין אלו הייתה קוריאה הצפונית, אשר הקימה שגרירות בקומורו בתוך שנה.
ב-18 בינואר 1977 הציג השגריר הראשון ג'וניונג את כתב האמנתו לסגן הנשיא מוחמד חסן עלי, וביקר אצל הנשיא סולה.
המנהיג המאואיסטי, שקיבל תמיכה מהמשמרות האדומים ומצבא טנזניה בראשות ג'וליוס נייררה, קיבל גם סיוע מהצפון קוריאנים.
ב-15 במרץ 1978, נתן שגריר קוריאה הצפונית מתנה מקים-איל סונג לנשיא סולה, שבמהלכו הביעה קומורו את תמיכתה המלאה ואת הסולידריות האיתנה עם מאבקו של העם הקוריאני כדי להשיג איחוד קוריאני עצמאי ושליו.
רק חודשיים לאחר האירוע הזה סולה נהרג בהפיכה של שכירי חרב צרפתיים, אשר שמו על כיסאו כנשיא קומורו את הנשיא לשעבר אחמד עבדאללה.
שלטונו של עבדאללה היה אנטי-קומוניסטי מובהק, וב-3 בדצמבר 1983 הפכה קומורו למדינה האפריקנית היחידה שניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם קוריאה הצפונית, כאשר ב-9 באוקטובר אותה שנה ניסו הצפון-קוריאנים לרצוח את ראש הצבא הדרום קוריאני צ'ון-דו-האן במהלך ביקור בבורמה.
בשאר תקופת כהונתו שמר עבדאללה על קשרים קרובים עם קוריאה הדרומית, כמו בביקור בסיאול ב-1987. היחסים התחדשו בשנות התשעים, עם סיום ממשלת עבדאללה ב-1989, והחליפו שורה ארוכה של משטרים לא יציבים.
יחסי קוסובו–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קוסובו לבין מדינת קטר.
שתי המדינות נהנות מיחסים ידידותיים.
סוגיית קוסובו נידונה בוועידה של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שהתרחשה בקטר בשנת 1998. ב-7 בינואר 2011 הפכה קטר למדינה ה-73 שמכירה בקוסובו.
זמן לא רב אחר כך, היא הצביעה בעד חברות קוסובו בבנק העולמי.
בחודש מאי 2015 ביקר שר החוץ הקוסוברי בקטר, הוא שוחח עם מספר בכירים קטרים על האפשרות לשיתופי פעולה בין שתי המדינות בתחומי החינוך והכלכלה.
ישנם עובדים צעירים קוסוברים המועסקים בקטר, בעיקר בתחום השירותים.
קטר אינה מיוצגת בקוסובו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קוסובו אינה מיוצגת בקטר, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
לקוסובו מסדרון בשגרירות של אלבניה בדוחה.
בין קוסובו לבין רוסיה לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים, מאחר שרוסיה תומכת בעמדת סרביה, ולפיה הינתקות קוסובו ממנה אינה חוקית.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין אמר כי כל תמיכה בהצהרה החד צדדית של קוסובו אינה מוסרית ואינה חוקית.
הוא תיאר את ההכרה בהכרזת העצמאות באופן חד צדדי של קוסובו על ידי כמה מעצמות גדולות בתור "תקדים נורא" אשר "שובר את המערכת כולה של היחסים הבינלאומיים", ואשר עלולה לגרור שרשרת שלמה של השלכות בלתי צפויות לאזורים אחרים בעולם "שתחזור לפגוע במערב" בפניו.
במהלך ביקור רשמי בסרביה נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב חזר על התמיכה בסרביה ובעמדתה בקוסובו.
רוסיה גם אמרה כי מהומות שהתרחשו במרץ 2008 בטיבט קשורות להכרה של כמה מדינות בעצמאותה של קוסובו.
שר החוץ סרגיי לברוב, בריאיון לעיתון רוסי, קישר גם את הדרישות לאוטונומיה גדולה יותר של אלבנים אתניים במקדוניה עם נושא קוסובו.
לברוב אמר, "יש יסודות להניח שזה לא מתרחש במקרה.
אתה יכול לראות מה קורה בטיבט, איך הבדלנים שם מתנהגים.
האלבנים במקדוניה כבר דורשים רמת אוטונומיה שהיא צעד ברור לקראת עצמאות.
יתר על כן, אירועים באזורים אחרים בעולם נותנים לנו עילה להניח שאנחנו רק בתחילת תהליך רעוע מאוד".
ב-23 במרץ 2008 הורה ולדימיר פוטין על סיוע הומניטרי דחוף למובלעות סרביות בקוסובו.
ראש ממשלת קוסובו, האשים טאצ'י, התנגד לתוכנית הרוסית לשליחת סיוע לסרבים בקוסובו.
הוא הצהיר כי רוסיה יכולה לשלוח סיוע רק אם יוסכם ויתואם עם הממשלה בפרישטינה.
ב־15 ביולי הצהיר הנשיא דמיטרי מדבדב בנאום מרכזי של מדיניות חוץ "עבור האיחוד האירופי, קוסובו היא כמעט מעיראק בעבור ארצות הברית...
זו הדוגמה האחרונה לערעור החוק הבינלאומי".
ב-29 במאי 2009, הנשיא דמיטרי מדבדב תיאר את סרביה כ"שותף מפתח לרוסיה בדרום מזרח אירופה" והודיע "בכוונתנו להמשיך ולתאם בעתיד את יחסי החוץ שלנו, כולל אלה הקשורים לפתרון הנושא עם קוסובו".
שגריר רוסיה בסרביה אלכסנדר קונוזין אמר ליומון בבלגרד ביוני 2009 כי "עמדתה של רוסיה היא די פשוטה - אנו מוכנים לתמוך בכל עמדה שסרביה נוקטת (ביחס לקוסובו)".
יחסי קוסובו–קרואטיה מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים של רפובליקת קרואטיה והרפובליקה של קוסובו.
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-30 ביוני 2008 בעקבות הכרזת העצמאות של קוסובו.
לקרואטיה יש שגרירות בפרישטינה, ולקוסובו יש שגרירות בזאגרב.
שתי המדינות, קרואטיה וקוסובו היו חלק מיוגוסלביה משנת 1918 עד 1991. שתי המדינות נהנות מיחסים טובים וידידותיים מאוד.
קרואטיה הפכה למדינה ה-31 שהכירה בקוסובו ב-19 במרץ 2008, וכוננה יחסים דיפלומטיים ב-30 ביוני 2008. קרואטיה שדרגה את משלחתה בפרישטינה לשגרירות.
שגריר קרואטיה הנוכחי בקוסובו הוא זלטקו קרמריק.
על מנת לחזק את שיתוף הפעולה הדו-צדדי, קוסובו פתחה שגרירות בזאגרב, בירת קרואטיה.
שגריר קוסובו הנוכחי בקרואטיה הוא ולטט סאדיקו.
לקרואטיה יש כיום 20 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בצבא נאט"ו שהוביל את כוח קוסובו.
קרואטיה תומכת בקוסובו בבית הדין הבינלאומי לצדק בדיון בשאלת חוקיות עצמאות קוסובו.
יחסי קומורו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האיחוד של איי קומורו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הקונפדרציה השווייצרית לבין האיחוד של איי קומורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים שבין שתי המדינות הם יחסים רגועים ולא אינטנסיביים, אך עלו מספר דרכים לגרום לשיתופי הפעולה שבין שתי המדינות להניב פירות.
בעיקר בתחום המלגות והתמיכה בארגונים בלתי-ממשלתיים.
שנתיים לאחר עצמאותה של קומורו מצרפת ב-1975, כוננה שווייץ יחסים דיפלומטיים רשמיים עם המדינה הצעירה.
משנת 1977 עד שנת 2007 השגרירות השווייצרית בטנזניה הייתה אחראית על היחסים עם קומורו.
מאז 2007 השגרירות השווייצרית באנטננריבו, בירת מדגסקר הסמוכה, אמונה על קומורו.
באפריל 2012 שוחחו השגריר השווייצרי ובעלי תפקידים שונים מקומורו תוך מטרה למנף ולהעמיק את שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, שנים עשר אזרחים שווייצרים התגוררו בקומורו בסוף שנת 2015. עם זאת, קיימת נוכחות מתמדת של שווייצרים באיים למטרות תיירות.
שווייץ אינה מיוצגת בקומורו בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת בקומורו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במורוני, בירת המדינה.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבאנטננריבו, בירת מדגסקר הסמוכה, על קומורו.
קומורו אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי קומורו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קומורו לרוסיה.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם קומורו ב-6 בינואר 1976. ב-9 בנובמבר 2018 נפגש שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, עם שר החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי של איי קומורו, אל-אמין סוף, אשר ערך ביקור עבודה רשמי ראשון במוסקבה.
לאחר השיחות אמר לברוב בכנס התקשורת כי הם אישרו להמשיך ולקדם שיתוף פעולה דו-צדדי בתחומים רבים ולפעול יחד למען ניצול הפוטנציאל הקיים בשתי המדינות.
יחסי קוסטה ריקה–קנדה הם יחסי החוץ בין קוסטה ריקה וקנדה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1961, ובאותה שנה פתחה קנדה את שגרירותה בסן חוסה.
קנדה וקוסטה ריקה נהנות מיחסים דו-צדדיים חזקים ומגוונים.
שתי המדינות חולקות דעות דומות בתחומים רבים, כולל זכויות אדם, שלטון חוק, ביטחון וסחר חופשי, כמו גם דעות בנושאים אזוריים ובינלאומיים שהועלו במוסדות רב-צדדיים.
קנדה תומכת במאמצי האבטחה של קוסטה ריקה באמצעות התוכנית לבניית יכולות נגד פשע (GAC) של GAC.
מאז 2009, ה-GAC סיפק כמעט 8 מיליון דולר בתכנות אבטחה לקוסטה ריקה באמצעות ה-ACCBP, עם פרויקטים דו-צדדיים או אזוריים המתמקדים בהתמודדות עם סמים אסורים, שחיתות, סחר בבני אדם והברחת מהגרים, מניעת פשע, רפורמה במגזר הביטחון והכנסות של פשע (כולל הלבנת כספים).
כמעט 10,000 תושבים קנדים חיים בקוסטה ריקה, כולל בעלי אזרחות כפולה, ועשרות אלפי קנדים נוסעים לקוסטה ריקה מדי שנה.
מזכר הבנות בין ממשלת קנדה לממשלת הרפובליקה של קוסטה ריקה בנושא ניידות נוער שנחתם באוגוסט 2010 נכנס לתוקף ביולי 2011. הסדר זה מאפשר לבני נוער בגילאי 18–35 לנסוע ולעבוד במדינה זו של זו עד שנתיים.
בשנת 2012, קוסטה ריקה הביעה את רצונה להצטרף ל-OECD, בה תומכת קנדה.
קוסטה ריקה החלה את הליך ההצטרפות שלה ביולי 2015. נכון לאפריל 2018, 12 ועדות סיימו את הביקורות שלהן, והביקורות של 22 הוועדות הנותרות התקדמות היטב.
הצטרפותה של קוסטה ריקה הייתה אמורה להסתיים בשנת 2019. קנדה סייעה במאמצי קוסטה ריקה בצורה של הדרכה וסיוע טכני.
קוסטה ריקה היא השותפה המסחרית הגדולה ביותר של קנדה במרכז אמריקה.
סחר סחורות דו-צדדי הגיע בשנת 2017 ל-675 מיליון דולר.
יצוא הסחורה הסתכם ב-159 מיליון דולר בשנת 2017 והיבוא מקוסטה ריקה הסתכם ב-516 מיליון דולר.
הייצוא הקנדי כלל בעיקר מוצרי דגנים, מכונות, מכונות חשמל וירקות, ואילו מוצרי היבוא העיקריים כללו פירות ואגוזים, מכונות חשמל ומכשירים רפואיים.
כניסתו לתוקף של הסכם הסחר החופשי קנדה-קוסטה ריקה (CCRFTA) בנובמבר 2002 אפשרה פיתוח יחסי סחר בין שתי המדינות.
הסכמים במקביל על הסביבה ועל העבודה בשיתוף גם שנחתמו באותה עת.
אחת המטרות העיקריות של ה-CCRFTA היא ליצור הזדמנויות עסקיות חדשות עבור המדינות.
הסכם הובלה אווירי מסוג שמים פתוחים בין קנדה לקוסטה ריקה נכנס לתוקף באפריל 2012. הסכם זה מאפשר לכל חברת תעופה מקנדה או קוסטה ריקה לפעול בתדירות הרצויה בין שתי המדינות ובכל נקודה במדינות שלישיות.
קנדה מחזיקה בקוסטה ריקה שגרירות בסן חוסה.
קוסטה ריקה מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה, קונסוליה בטורונטו וקונסוליית כבוד בוונקובר.
יחסי קוסובו–קפריסין הם יחסי החוץ בין רפובליקת קוסובו לבין רפובליקת קפריסין.
קפריסין היא אחת מחמש מדינות האיחוד האירופי שאינן מכירות בעצמאותה של קוסובו.
גם במהלך הנשיאות הזמנית של קפריסין באיחוד האירופי, קפריסין לא שינתה את מדיניותה כלפי קוסובו וממשיכה לתמוך בסרביה במהלך האינטגרציה האירופית שלה.
שר המסחר הקפריסאי העריך כי יש לתת לסרביה יותר זמן למלא את תנאי המועצה האירופית והוועדה שנקבעו לתחילת משא ומתן ההצטרפות.
אם התנאים האלה יתקיימו, קפריסין תמשיך לתמוך בסרביה.
ב-11 בפברואר 2008 הצהירה שרת החוץ הקפריסאית אראטו קזאקו-מרקוליס כי "קפריסין לעולם לא תכיר בהכרזת עצמאות חד-צדדית מחוץ למסגרת האו"ם, ובמיוחד תוך כדי התעלמות מהתפקיד מועצת הביטחון".
נשיא קפריסין דימיטריס כריסטופיאס אישר במרץ 2008 כי קפריסין לא תכיר בקוסובו כמדינה עצמאית, מתוך כבוד לשלמותה הטריטוריאלית ולריבונותה של סרביה.
כריסטופיאס חזר על התנגדותו להכרה בראיון לעיתון רוסי ואמר: "הדבר המשותף לקוסובו וקפריסין, בכל הנוגע למצב באזורים אלה, הוא שבשני המקרים, העקרונות הבסיסיים של הבינלאומי חוק וחוקיות, כמו גם החלטות האו"ם, מופרות ללא הרף".
הנשיא הקפריסאי טען כי השלמות הטריטוריאלית, הריבונות והעצמאות של סרביה וקפריסין נפגעו.
ב-23 בפברואר 2009, בפגישה עם נשיא סרביה בוריס טאדיץ', אמר כריסטופיאס כי "קפריסין לא הכירה בעצמאותה המוכרזת חד צדדית של קוסובו ולא נזהה אותה בעתיד.
אנחנו בצד שלכם, לא רק בגלל שהמקרה שלכם דומה לענייננו, אלא בגלל שזה עניין של עקרונות".
ב-16 ביוני 2009 אמר שר ההגנה של קפריסין קוסטאס פפקוסטס כי קפריסין לעולם לא תכיר בעצמאותה של קוסובו.
באוקטובר 2009 חזרה עמדה זו על ידי כריסטופיאס שאמר שקפריסין לא תכיר בקוסובו, גם אם כל שאר מדינות האיחוד האירופי יעשו זאת.
ב-28 ביוני 2012, משרד החוץ הקפריסאי מסר כי למרות שהם לא הכירו בעצמאותה של קוסובו, הם היו מחויבים במלואם לקידום ההשקפה האירופית של האזור.
הם התחייבו כי במהלך נשיאותם במועצת האיחוד האירופי, קפריסין תממש את תפקידיה בצורה נייטרלית ואמינה, תוך התחשבות בעמדותיהן של כל המדינות החברות באיחוד האירופי, אך אין לפרש בשום אופן כל פעולה שנעשה במהלך הנשיאות כמרמזת.
כל שינוי בעמדתם ביחס לאי הכרה ולמעמדה של קוסובו על פי החוק הבינלאומי.
יחסי קוסובו–רומניה הם יחסי החוץ בין קוסובו ורומניה.
ב-17 בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאותה, ולמחרת הצביע הפרלמנט הרומני על אי-הכרה בעצמאותה של קוסובו.
רומניה תמכה בתוקף בשלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
באפריל 2013, בעקבות החלטת האיחוד האירופי אשר דחקה בכל המדינות החברות באיחוד האירופי שלא הכירו בקוסובו לעשות זאת שוב, הצהיר ראש ממשלת רומניה ויקטור פונטה כי ארצו חייבת לעקוב אחר הנהגת האיחוד האירופי.
במאי 2015 הצהיר פונטה כי "בשנת 2008 החליטה רומניה לא להכיר בקוסובו.
עם זאת, דברים השתנו מאז, ממשלות השתנו וניתן לקבל החלטה חדשה בנוגע להכרה בקוסובו ...
כי הרבה דברים השתנו בקוסובו מאז 2008".
הסיבות לאי-הכרתה של רומניה בקוסובו, הן יחסיה הטובים עם סרביה וחששות לפרישת ארץ הסקלרים, אזור בטרנסילבניה המיושב על ידי רוב אתני הונגרי.
יחסי קוסובו–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין קוריאה הצפונית לקוסובו.
במרץ 2017 ביקר שגריר צפון קוריאה רי פיונג דו בבלגרד ואישר את תמיכת קוריאה הצפונית בשלמותה הטריטוריאלית של סרביה ואת התנגדותה לעצמאותה של קוסובו.
רפובליקת קוריאה ומדינת קטר מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 1974.
היקף הסחר בין קטר לקוריאה הדרומית עמד בשנת 2010 עד 21.5 מיליארד דולר אמריקאי ובשנת 2012 היה 26.8 מיליארד דולר.
יחסי קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
יחסים אלה מתקיימים מאז חלוקת קוריאה בסיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 ועד היום.
על פי סקר ה-BBC העולמי משנת 2014, 3% מהדרום קוריאנים רואים את השפעתה של קוריאה הצפונית באופן חיובי, כאשר 91% מבטאים דעה שלילית, מה שהופך את דרום קוריאה, אחרי יפן, למדינה בעלת הרגשות השליליים ביותר בעולם על קוריאה הצפונית.
עם זאת, בסקר שנערך על ידי הממשלה הקוריאנית ב-2014 נמצא כי רק 13% מהדרום קוריאנים ראו את קוריאה הצפונית עוינת, ו-58% מהדרום קוריאנים האמינו כי קוריאה הצפונית היא מדינה שעמה הם יכולים לשתף פעולה.
הצפון קוריאנים מתייחסים לדרום קוריאנים בתור "אחים שנשבו בידי האימפריאליזם האמריקני".
על פי מכון קוריאה לאיחוד לאומי, 57.9% מהאוכלוסייה הדרום קוריאנית השיבו כי יש צורך באיחוד, מספרם עלה לכ-62.1% מהאוכלוסייה בשנת 2016. בקרב המשיבים בסקר לשנת 2017, 13.8% אמרו כי "אנחנו באמת זקוקים לאיחוד" ואילו 44% אמרו כי "אנחנו זקוקים לאיחוד בערך".
חצי האי הקוריאני סופח רשמית על ידי יפן בשנת 1910. סיפוח קוריאה ליפן התקיים עד אחרי כניעת יפן וסיום מלחמת העולם השנייה וב-9 באוגוסט 1945, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן והתקדמה לכיוון קוריאה.
אף שהכרזת המלחמה הסובייטית נעשתה בתיאום עם כל בעלות הברית בוועידת יאלטה, ממשלת ארצות הברית חששה שכל קוריאה תיפול תחת שליטה סובייטית.
לפיכך ביקשה ממשלת ארצות הברית כי הכוחות הסובייטיים יפסיקו את התקדמותם בצפון, וישאירו את דרום חצי האי, כולל הבירה סיאול, למסירת כניעת יפן לידי ארצות הברית.
דרישה זו נכללה בזמנה הכללית מס' 1 לכוחות היפנים, לאחר כניעת יפן ב-15 באוגוסט.
ב-24 באוגוסט נכנס הצבא האדום לפיונגיאנג והקים ממשל צבאי בשטחי קוריאה הצפונית.
הכוחות האמריקנים נחתו בדרום ב-8 בספטמבר והקימו את הממשל הצבאי של צבא ארצות הברית בקוריאה.
לגבי שאלת הסקר של "האם אנחנו עדיין זקוקים לאיחוד גם אם הצפון והדרום יוכלו להתקיים בדו-קיום ובשלום?", 46% מהנשאלים ענו בחיוב ואילו 31.7% התנגדו.
בעלות הברית רצו במקור להחזיק באפוטרופסות משותפת, אשר תביא את קוריאה לעצמאות, אבל רוב הלאומנים הקוריאנים רצו עצמאות מידית.
בינתיים התערערו היחסים ושיתוף הפעולה בין ברית המועצות לארצות הברית עם פרוץ המלחמה הקרה.
שתי המעצמות החלו לקדם את דורשי שלומם לעמדות סמכות קוריאנים אשר יישרו קו עם הצד הפוליטי שלהם, ודחקו לשוליים את יריביהם.
בקוריאה הצפונית, ברית המועצות תמכה בקומוניסטים הקוריאנים.
קים איל-סונג, שירת מ-1941 בצבא הסובייטי והפך בהדרגה לדמות הפוליטית המרכזית, בדכאו זרמים קומוניסטיים אחרים שהיו בקוריאה (אנשי ינאן והקומוניסטים המקומיים).
החברה עברה תהליך ריכוזיות וקולקטיביזציה בהתאם למודל הסובייטי.
הפוליטיקה בדרום הייתה סוערת יותר, אך האנטי-קומוניסט התקיף לי סינג-מן הפך לפוליטיקאי הבולט ביותר.
ממשלת ארצות הברית לקחה את הנושא לאומות המאוחדות, מה שהוביל להיווצרות הוועדה הזמנית של האו"ם על קוריאה (UNTCOK) בשנת 1947. ברית המועצות התנגדה למהלך זה וסירבה לאפשר לוועדת האו"ם לפעול בצפון.
הוועדה ארגנה בחירות כלליות בדרום, שהתקיימו ב-10 במאי 1948. הרפובליקה של קוריאה הוקמה ולי סינג-מן מונה ברוב עצום לנשיא קוריאה הדרומית הראשון.
הממשלה הקוריאנית החדשה החליפה רשמית את השלטון הצבאי האמריקאי ב-15 באוגוסט.
כוחות השלטון הסובייטיים עזבו את הצפון ב-10 בדצמבר 1948. הכוחות האמריקנים עזבו את הדרום בשנה שלאחר מכן, אך נותרו בקוריאה חברי הקבוצה האמריקאית המייעצת לצבא הקוראני כדי להכשיר את צבא קוריאה.
בקוריאה הצפונית התקיימו בחירות למועצות העם לאחר דיכוי פוליטי אלים של כל התנגדות לשלטונו של קים איל סונג.
כתוצאה מכך, צמחו שתי מדינות, עם מערכות פוליטיות, כלכליות וחברתיות מנוגדות לחלוטין.
שתי הממשלות היריבות ראו את עצמן כממשלת קוריאה כולה, ושתיהן ראו בחלוקה כזמנית בלבד.
הרפובליקה הדמוקרטית של קוריאה הצפונית אף הכריזה על סיאול כעל בירתה הרשמית, עמדה שלא השתנתה עד 1972.
הגבולות נותרו פתוחים להגירה במשך השנים שעד למלחמת קוריאה.
לאחר הבחירות דחף קים איל סונג, נשיא קוריאה הצפונית, לאחד את קוריאה תחת הנהגתו.
בזכות הכוח הצבאי הגדול והמיומן שהחזיק, האמין כי ניתן יהיה לכבוש את קוריאה הדרומית תוך ימים ספורים.
את הלחימה מנע דווקא בן בריתו יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות, אשר לא רצה להצטרף ללחימה ולהחזיר את חייליו לקוריאה.
קוריאה הצפונית פלשה לדרום ב-25 ביוני 1950 וכבשה במהירות את רוב המדינה.
בספטמבר 1950 התערב כוח האומות המאוחדות, בראשות ארצות-הברית, כדי להגן על הדרום, והתקדם לתוך קוריאה הצפונית.
כאשר התקרבו לגבול עם סין, התערבו הכוחות הסיניים לטובת קוריאה הצפונית, והטו שוב את מאזן המלחמה.
הלחימה הסתיימה ב-27 ביולי 1953, עם הסכם שביתת הנשק הקוריאני שכמעט שחזר את הגבולות המקוריים בין הצפון לדרום.
נשיא קוריאה הדרומית לי סינג-מן סירב לחתום על הסכמי שביתת-הנשק שנחתמו בין האו"מ לקוריאה הצפונית, אך הסכים לעמוד בה.
שביתת הנשק הובילה להפסקת אש, אך לא להסכם שלום.
בעקבות שביתת הנשק הוקם האזור המפורז הקוריאני, אזור חיץ בין שני הצדדים, ארבעה קילומטר של שטח מפורז עם נקודת השקה בודדת (JSA).
בשנת 2007 הוערך כי כ-750,000 בני אדם עדיין מנותקים מקרובי משפחתם מהמעגל הראשון, והדרום נותן חשיבות עליונה למפגשי האיחוד.
התחרות בין קוריאה הצפונית לדרום קוריאה הפכה למפתח לקבלת החלטות בשני הצדדים.
לדוגמה, יש האומרים כי בניית הרכבת התחתית של פיונגיאנג דרבנה את בניית המטרו של סיאול.
המתחים הסלימו בסוף שנות ה-60 בעקבות סדרה של עימותים מזוינים בעצימות נמוכה באזור המפורז ובארצות אחרות.
במהלך תקופה זו, דרום קוריאה פתחה בפשיטות חשאיות על הצפון.
ב-21 בינואר 1968, נשלחו לתקוף 31 אנשי קומנדו צפון קוריאנים את הבית הכחול (בית הנשיא) של דרום קוריאה.
באוגוסט 1976 ארעה תקרית הגרזן באזור הביטחון המשותף ומייד אחריו נערך כתגובה מבצע פול באניין.
באוקטובר 1983 נעשה ניסיון נוסף של הצפוניים להתנקשות בנשיא קוריאה הדרומית בטקס בבורמה.
בנובמבר 1987 פוצץ מטוס של קוריאן איירליינס על ידי הצפוניים, ועוד מפגשים ימיים עוינים ב-1999 והטבעת אונייה דרומית במארב מתוכנן ב-2002 וחפירת מנהרות תקיפה מהצפון לדרום, מהן התגלו עד היום ארבע מנהרות גדולות.
במהלך ההכנות לביקור ניקסון בסין (זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא ארצות הברית ביקר ברפובליקה העממית הסינית) ב-1972, רודן דרום קוריאה, פאק צ'ונג-הי, יזם קשר חשאי עם מנהיג הצפון קים איל-סונג.
באוגוסט 1971 התקיימו השיחות הראשונות בתיווך הצלב האדום בין הצפון והדרום.
רבים מהמשתתפים היו למעשה אנשי מודיעין או אנשי המפלגה.
במאי 1972, לי הו ראק, ראש שירות המודיעין הדרום קוריאני, נפגש בחשאי עם קים איל-סונג בפיונגיאנג.
קים התנצל על הפשיטה על הבית הכחול והכחיש שהוא אישר אותה.
בנוסף, סגן ראש ממשלת קוריאה הצפונית פאק סונג-צ'ול עשה ביקור גומלין סודי בסיאול.
ב-4 ביולי 1972 פורסמה הצהרת צפון-דרום המשותפת.
ההודעה הכריזה על שלושה עקרונות לאיחוד מחדש:
פתרון לאיחוד מחדש ימצא באופן עצמאי ללא התערבות או הסתמכות על כוחות זרים.
איחוד מחדש חייב להתממש בדרך שלווה ללא שימוש בכוחות מזוינים זה נגד זה.