tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נראה כי התכוון המחוקק להפקיד בידיו שיקול דעת מלא להכריע בעניין.
לגישתו של פרופסור לסלי סבה:
קיימות רשויות אחרות שבכוחן להתחשב במצבו המיוחד של העבריין ולהקל עליו.
המשטרה טרם העמדה לדין, בבואה לחקור את העבירה; התביעה הכללית, בבואה להחליט האם להעמיד אדם לדין; בית משפט, בשלב גזירת הדין; ועדת השחרורים שליד שירות בתי הסוהר או הוועדה לעיון בעונש לפי חוק השיפוט הצבאי, לאחר סיום ההליך הפלילי.
עם זאת, נעדר מסמכותן של ועדות אלו האופי הרחב והגמיש שיש לסמכויותיו של הנשיא, או לסמכויות הרמטכ"ל על פי , שהן רחבות למדי.
לכאורה, אף לממשלה ניתנה סמכות חנינה, שכן הועברו אליה כל סמכויות הנציב העליון, "בלתי אם ניתנה למועצה הזמנית" (הכנסת).
אלא שהכנסת, בחוק יסוד: הממשלה, הוציאה מידה סמכות זו, כשקבעה כי:
אין פטור בחוק לגבי מסמכים הקשורים עם מתן חנינה ולפיכך, גם כתב חנינה טעון חתימת קיום.
אל חתימת הנשיא מצטרפת חתימת קיום של שר המשפטים.
כאשר מדובר במקרים ביטחוניים, נדרשת חתימתו של שר הביטחון.
מצד אחד, משמעות הדרישה היא כי המסמך אינו תקף בהיעדר חתימת קיום.
גישה זו מתחזקת על ידי עצם הבחירה במונח "קיום", הרומז על כך שבלעדי חתימתו של השר הרלוונטי, אין לחתימת הנשיא קיום מבחינה משפטית.
מצד שני, נראה כי משמעות זו אינה מוחלטת ואין לשר שיקול דעת לסרב להוסיף חתימת קיום על החלטתו של הנשיא, גם אם אינו תמים דעים עמו.
מנגד, אין בכוחו של השר לחייב את נשיא המדינה להעניק חנינה בניגוד לרצונו.
כפי שאמר בעבר שר המשפטים דאז דב יוסף: "הסמכות היא של הנשיא".
לא זו אף זו, כל עוד אין שר המשפטים מצליח לשכנע את נשיא המדינה לשנות את דעתו, עליו להגן על ההחלטה לאחר מכן.
מעמדה המשפטי של חתימת הקיום
פרשת ניר זוהר העלתה לראשונה את שאלת מעמדה המשפטי של "חתימת הקיום".
שאלה זו נדונה במשך 50 השנים הראשונות בהן הופעלה סמכות החנינה על ידי משפטנים, ללא הכרעה ברורה, בשל הגמישות הקיימת ביחסים בין הנשיא לבין שר המשפטים, כמו גם בשל מיעוט אפשרויות ההכרעה השיפוטית.
סמכותו של הנשיא מעלה דילמות אתיות ומקצועיות לעניין הענקת החנינה - האם ראוי להעניק לנשיא המדינה סמכות כל כך רחבה, ואף להעניק לו חסינות רחבה בכל הנוגע להפעלתה, כך שיוכל לפעול על פי שיקול דעתו הבלעדי?
לא ניתן להכריע סוגיה זו באופן חד משמעי וכל עוד נדרשת חתימת קיום, יהיה צורך בשיתוף פעולה בין משרד המשפטים והנשיא לעניין תקינותו של הליך החנינה.
פרופ' לסלי סבה המליץ לבטל כליל את דרישת חתימת הקיום.
העניין נדון מספר פעמים בישיבות ועדת חוקה, חוק ומשפט.
הוועדה הציעה לדון בסמכות החנינה של הנשיא באופן מקיף והעלתה שאלות אודות מנגנוני הבקרה על הסמכות, כגון חתימת הקיום, כמו גם ביקורת עקיפה על הזרוע השיפוטית וקראה למיסוד אחריות הנשיא כלפי הכנסת.
בבג"ץ 10021/06 ניר זוהר נגד שר המשפטים, קבע בית המשפט כי לשר המשפטים אין שיקול דעת וזכות התערבות בתפקידו של הנשיא וכי אין באפשרותו להימנע מלהוציא לפועל את החלטת הנשיא, הפועל כרשות נפרדת מהרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
בג"ץ קבע, כי חתימת הקיום נועדה להבטיח שכל המידע הרלוונטי להחלטת הנשיא הועבר לעיונו ושלא נפלו בו שגיאות כלשהן.
דהיינו, שיקול הדעת המוקנה לשר מצומצם לכדי וידוא תקינות ההליך המנהלי בפנייה, בטרם החלטת הנשיא.
אם ההליך המנהלי מתנהל באופן תקין, אין לשר המשפטים כל שיקול דעת והוא מחויב לחתום על החנינה.
על פסק דין זה הוגשה בקשה לדיון נוסף, ובו התהפכה התוצאה.
בדיון הנוסף, בהרכב של תשעה שופטים, ונפסק בו (ברוב של 8 שופטים) כי:
לאור האחריות הפרלמנטרית המונחת בבסיסה של חתימת הקיום, נעשות פעולות הכנה במשרד המשפטים בעקבות כל בקשת חנינה.
בבואו להעניק חנינה, מתבסס הנשיא על המלצת שר המשפטים, לפי חוות דעת שניתנה על ידי מחלקת החנינות שבמשרדו.
החל מנובמבר 2016 ניתן להגיש בקשות חנינה באמצעות האינטרנט, באתר מחלקת החנינות.
מחלקת החנינות במשרד המשפטים מכינה את החומר הנוגע למבקש, פונה לגופים שונים לשם קבלת חומר וחוות דעת, ביניהם בית המשפט הרלוונטי, לשם קבלת תיקו של המבקש, המטה הארצי של המשטרה, שירות בתי הסוהר ושירות המבחן במשרד הרווחה.
לאחר קבלת החומר, מכינה המחלקה תזכיר לשר המשפטים, כדי שייקבע את עמדתו.
אם המלצת השר היא חיובית, מצורפת חוות דעת עם נוסח ההקלה בעונש או כתב חנינה.
הנשיא מעניק חנינה גם לפי המלצתה של ועדת שחרורים שמונתה בהתאם ל.
קציבת עונשו של אסיר עולם, כלומר המרת עונש זה ממאסר עולם למאסר שמספר שנותיו קצוב, נעשית בהתאם להמלצתה של ועדת שחרורים מיוחדת.
בשנת 2001 תוקן חוק שחרור על-תנאי ממאסר ונקבע בו, שוועדת השחרורים לא תמליץ על קציבת עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה עקב מניע פוליטי-אידאולוגי ולא תמליץ על מתן חנינה לאסיר כזה.
כדי שלא לפגוע בכבוד הנשיא, לא נפגעה סמכותו לקצוב את העונש או לחון את האסיר, אך הנשיא משה קצב התחייב שלעולם לא יחון או יקצוב את עונשו של יגאל עמיר, שמעשה הרצח שביצע הביא לחקיקת התיקון האמור.
הנשיא רשאי לסרב לתת חנינה אף אם משרד המשפטים המליץ להעניקה.
לפי חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, כלולה בסמכות החנינה גם סמכות מחיקת הרשעה, בהגשת בקשה מתאימה, אך אין בכוחה להשליך על הליכים אחרים.
בסמכותו של הנשיא להקל בכל עונש שהוטל בדין תעבורתי על נהגים שהורשעו בבית משפט לתעבורה בגין גרימת מוות ברשלנות או גרימת חבלה של ממש בתאונת דרכים וכן בכל עונש שהוטל בדין פלילי, דהיינו מאסר, פסילת רישיון או קנס.
לשכת הנשיא מביאה בחשבון שיקולים השונים מהשיקולים המשמשים לגזירת הדין במסגרת התיק הפלילי, שיקולים נרחבים בהרבה הכוללים מלבד המצב המשפטי גם נתוני מציאות כללית חוץ-משפטיים.
לא פעם, יבחר אדם המעוניין לערער על גזר דינו של בית משפט את דרך הגשת בקשת חנינה כתחליף להגשת ערעור.
במקרים חריגים, מצא הנשיא לנכון 'על פי שיקול דעתו' להעניק חנינה לאדם לפני שניתן פסק דין בעניינו ואף בטרם הועמד לדין (לדוגמה, פרשת קו 300 משנת 1986).
חנינה גורפת לעומת חנינה קצובה
חנינה גורפת מבטלת את העונש וגם את ההרשעה בעבירה שהובילה לעונש.
חנינה כזו מאפשרת לאישיות פוליטית לשוב ולשמש בתפקיד ציבורי, אף אם הורשעה בעבירה שיש עמה קלון.
חנינה זו חלה גם על עונשים מנהליים.
לעומתה, חנינה קצובה היא קציבת עונשו של אדם, כלומר קיצורו.
האחרונה יכולה להינתן גם לנאשם שנגזר עליו עונש מאסר עולם, באופן שייקצב עונשו, כך שיעמוד על 30 שנות מאסר לכל היותר.
כמו כן, ניתן לבקש חנינה גם עבור עונשים פחותים בחומרתם, למשל בעבירות תעבורה.
חנינה לאדם לעומת חנינה לקבוצה
חלוקה נוספת היא חנינה לאדם פרטי וחנינה הניתנת לקבוצה שלמה של אנשים העומדים בקריטריונים מסוימים.
סמכותו של נשיא המדינה מוגבלת לחנינה פרטית.
הסמכות להענקת חנינה קבוצתית נתונה לכנסת.
בשנת 1968, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, החליטה הכנסת על הענקת חנינה קבוצתית, בתהליך שלא היה מעורב בו הנשיא.
ניסיונות נוספים להענקת חנינה מסוג זה, לדוגמה בשנת יובל למדינה, כשלו.
יוצאי דופן הם נאשמי טבח כפר קאסם.
בשנת 1959 העניק הנשיא יצחק בן-צבי חנינה לאחרוני המורשעים במעורבות בטבח שעוד נותרו בכלא.
חנינה מראש לעומת חנינה בדיעבד
סמכות החנינה היא כוח שהשימוש בו משנה את המערכים הנורמטיביים של הכפופים לו.
חנינת אדם מורשע משנה מערכי זכויות וחובות.
לעומת זאת, חנינת אדם לפני שהורשע מפקיעה אותו מגדר כוחות בית המשפט.
אדם שקיבל חסינות רטרואקטיבית לא רכש מעולם, מבחינה משפטית, מעמד של עבריין.
זהו פן של החסינות הרטרואקטיבית כפיקציה משפטית.
לעומת זאת, כאשר אדם נחון בדיעבד, מעמדו כעבריין מתגבש לנצח.
בבג"ץ 428/86 ברזילי, במסגרתו נדונה חנינה למעורבים בפרשת קו 300, נקבע כי ניתן להעניק "חנינה מראש".
אולם, נקבעו לכך סייגים דקדקניים ומחמירים.
הנשיא מאיר שמגר כתב בהחלטתו:
בבסיס עמדת הרוב עמדו שני טיעונים:
עצם הסכמתם של החשודים לקבל חנינה מעידה על אשמתם והרי זה כאילו ראו עצמם נאשמים והודו במשפט.
מקור החנינה הוא במשפט המקובל, הכולל גם חנינה מראש.
בשנת 1949, עם הקמת מוסד הנשיאות, הועתקו סמכויותיו של הנשיא מהחוק הבריטי ובהן סמכות החנינה מראש.
חנינה כללית, או אמניסטיה, היא מתן חנינה גורפת למספר רב של אסירים בכל בתי הכלא.
חנינה כזו ניתנת בארצות רבות בעולם עקב אירועים לאומיים ופוליטיים יוצאי דופן.
בדרך כלל, נלווה אליה הרצון לפתוח דף חדש במערכת החברתית וביחסים בין האוכלוסייה לשלטון.
בניגוד לחנינה אישית, שמוענקת על ידי ראש המדינה, החנינה הכללית מעוגנת בחוק.
גם בישראל החנינה הכללית איננה בסמכותו של נשיא המדינה, אלא נקבעת בחוק של הכנסת.
עד כה, הוענקו שתי חנינות כלליות: , לרגל הקמת המדינה, ו, לרגל הניצחון במלחמת ששת הימים.
בחנינות אלו לא נכללו אסירים שנשפטו על ביצוע פשעים חמורים, כגון רצח.
מאז, עלה רעיון החנינה הכללית לדיון ציבורי פעמים אחדות (כמו בשנת היובל להקמת המדינה), אך לא הבשיל לכדי החלטה.
חנינת מס היא אמצעי המשמש את המדינה כאשר נוצר צורך ועניין לעודד גבייה של כספי מיסים שהועלמו.
העלמת מס היא תופעה נרחבת ונתפסת לבעיה קשה שכן הציבור, המשלם מיסים כחוק מרגיש מרומה כאשר ישנם המתחמקים מתשלום המס.
מקורה של חנינת המס ניתנת בחקיקה או בהוראה מנהלית, המאפשרת לנישומים מעלימי מס לפנות מיוזמתם אל רשויות המס על מנת להצהיר על העלמות מס שביצעו ובכך לשלם בדיעבד את חובם למדינה.
בתמורה זוכים נישומים אלו להגנה מפני סנקציה פלילית אשר היו צפויים לה אילו היו נתפסים ומועמדים לדין.
ריצ'רד ניקסון: התפטר מתפקידו כנשיא ארצות הברית עקב חשד לביצוע עבירות חמורות, במסגרת שימוש במנגנון הממשל נגד יריבים פוליטיים.
הנשיא ג'רלד פורד העניק לניקסון חנינה נשיאותית קודם שהוגש נגדו כתב אישום.
מארק ריץ': נאשם בעבירות מס בארצות הברית בשנת 1983, נמלט לשווייץ וקיבל חנינה מהנשיא ביל קלינטון ב-2001. החנינה הייתה שנויה במחלוקת, מפני שלא נהוג לתת חנינה למי שברח ולא ריצה את עונשו.
הפסקת עונשי המוות באילינוי, 2003: לפני סוף כהונתו, העניק מושל אילינוי, ג'ורג' ראיין, חנינה לכל האסירים שנדונו לעונשי מוות במדינתו.
ל-164 מהאסירים המתיק המושל את העונש למאסר עולם ולשלושה הפחית את העונש ל-40 שנות מאסר .
מכיוון שהחנינה הוענקה לכל האסירים, ללא בחינה אישית-פרטנית, היא עוררה סערה ציבורית.
בעקבותיה, פתחו תומכיו של ראיין בקמפיין, במטרה להביא לכך שיוענק לו פרס נובל לשלום .
נאשמי טבח כפר קאסם: בסוף שנת 1959 העניק נשיא המדינה דאז, יצחק בן-צבי, חנינה לאחרוני המורשעים בטבח כפר קאסם שנותרו בכלא.
על חנינה זו כתב נתן אלתרמן במדורו, "הטור השביעי":
יהושע בן-ציון בנקאי שנידון ל-12 שנות מאסר על גנבה, וקיבל אחרי כשלוש שנים חנינה מנשיא המדינה, אפרים קציר, עם חתימת קיום של מנחם בגין, עקב מצב בריאותו.
בן-ציון המשיך לטעון לחפותו, ולאחר שחרורו הקדיש חלק ניכר מ-27 שנות חייו הנותרות לניסיונות לטיהור שמו, אך נפטר מבלי לקבל חנינה מרחיבה יותר מנשיאי המדינה.
המעורבים בפרשת קו 300: ראש השב"כ, אברהם שלום, ושלושה פעילי שב"כ אחרים, בהם אהוד יתום, קיבלו חנינה מהנשיא חיים הרצוג, לפני שהוגשו נגדם כתבי אישום בגין חלקם בפרשה.
המעורבים בפרשת רצח הרוזן ברנדוט בירושלים, ספטמבר 1948: מנהיג הלח"י נתן פרידמן-ילין הורשע ונדון לשמונה שנות מאסר בפועל - שוחרר לאחר זמן לא רב, לאחר קבלת חנינה, במסגרת חנינה כללית למעורבים בפרשת הרצח.
בינואר 1949 אף עמד בראש "רשימת הלוחמים" שהעמיד הלח"י לבחירות לאספה המכוננת של אותה שנה וזכתה במנדט אחד (5,363 קולות).
לעיתים מוענקת לאדם או לקבוצה חנינה לאחר המוות.
חנינה כזו משמשת לטיהור שמו של המנוח, ומשקפת עמדה לפיה לא הייתה הצדקה להרשעתו.
ב-1982 העניקה מדינת ג'ורג'יה חנינה לאחר המוות ללאו פרנק שנאשם ברצח הנערה מרי פייגן ב-1913 ונרצח במשפט לינץ'.
ב-2008 הודיע משרד ההגנה הבריטי על מתן חנינה ל-306 החיילים הבריטים שהוצאו להורג במלחמת העולם הראשונה באשמת עריקה או גילוי פחדנות.
בשנת 2013 הוענקה בבריטניה חנינה לאחר המוות לאלן טיורינג, לאחר שהורשע בשנת 1954 בהומוסקסואליות ונכפה עליו טיפול הורמונלי שגרם לו לשים קץ לחייו.
בשנת 2017 ניתנה חנינה דומה לאלפי גברים נוספים שהורשעו בהומוסקסואליות - התנהגות שעשרות שנים קודם לכן חדלה להיות עבירה פלילית בבריטניה.
הזמר ג'ים מוריסון קיבל ב-2010, כ-39 שנים לאחר מותו, חנינה על עבירת התערטלות בפומבי עליה הורשע בפלורידה ב-1969.
חנינא פורת (נולד ב-1942) הוא משורר עברי, חוקר ומרצה בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית, מחלוצי המחקר על קרקעות הנגב והבדואים.
חנינא פורת נולד בקיבוץ עין החורש.
אביו היה המתרגם והפובליציסט אליהו פורת, ואחיו היה המשורר, הסופר, והמסאי אלישע פורת.
לאחר שירותו הצבאי בחיל השריון, הצטרף בשנת 1963 לקיבוץ להב.
השלים את לימודיו בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פורת משמש כמרצה וכחוקר בתחום זה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון זה שנים רבות.
מחקריו הבסיסיים בנושא רכישת הקרקעות בנגב עד מלחמת העצמאות, פיתוח ויישוב הנגב עד שנות השבעים, תוכניות המתאר הארציות והמקומיות ויחסן לנגב, עשיית הקק"ל בנגב ומעמד קרקעות הבדואים ויישובי הקבע שלהם בנגב משמשים בסיס לעניין ההולך וגובר בנגב ובמצב הבדואים באזור.
שימש כמנהל המדעי של מרכז ג'ו אלון, מוזאון לתרבות הבדואים ולראשית ההתיישבות בנגב, שבקיבוץ להב וחבר בוועדות המרכז.
חנינא פורת ערך, יחד עם מוקי צור ותאיר זבולון, את קובץ המקורות כאן על פני אדמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988. וכן ערך, יחד עם פרופ' יהודה גרדוס, את הנגב, יובל של עשייה, קובץ מאמרים לזכרו של יצחק ורדימון, מחקרים מאמרים צילומים ושירים לתולדות הנגב, אריאל, ירושלים, 2002.
מישורים לבנים, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1979.
מישימון לארץ נושבת, רכישת קרקעות והתיישבות בנגב בשנים 1930 עד 1947. הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 1996.
הנגב ממדבר לארץ מזרע, פיתוח ויישוב הנגב, בשנים 1949 עד 1956, הוצאת המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, 2002.
מספר מדבר למטרופולין, תוכניות האב ותוכניות הפיתוח של העיר באר שבע, הוצאת מורשת בן-גוריון שדה בוקר, 2009.
הבדווים בנגב בין נוודות לעיור, אוניברסיטת בן-גוריון, 2009.
ארגון עובדים בונה עיר במדבר: ההסתדרות ותרומתה לפיתוח באר שבע והנגב בעשורים הראשונים למדינה, בהוצאת מרכז הנגב לפיתוח אזורי, ירושלים 2013
המוכתרים העבריים בנגב, סיפורם של מוכתרי היישובים העבריים וקשריהם עם השלטון הבריטי והשכנים הבדואים, בהוצאת ספריית יהודה דקל, מועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, מקוה ישראל, 2015
חניף הוא מונח ערבי המתייחס למונותאיסט מן התקופה הקדם-אסלאמית שאינו יהודי או נוצרי.
השורש הערבי חנ"ף מציין "נטייה", ובפרט "נטייה למצב הנכון".
לפיכך "חניף" הוא מי שנטה מן הדת הקיימת אל הדת הנכונה – המונותאיסטית.
המילה חניף נזכרת בקוראן 12 פעמים, 8 מתוכן ביחס לאברהם.
כך, למשל, בסורה 3, סורת אל עִמְראן / איה (פסוק) 95: "אמור, אמת אמר אלוהים, לכן לכו בעקבות דת אברהם אשר נהג כחניף ולא היה בין עובדי האלילים".
על סמך פסוק זה ואחרים התקבעה דמותו של אברהם כמודל המונותאיסטי האולטימטיבי.
במסורת המוסלמית "דת אברהם" מכונה לעיתים "חניפיה".
ההבדל בין חניף לבין יהודים ונוצרים משתקף בסורה 3, סורת אל עִמְראן / איה (פסוק) 67: "אברהם לא היה יהודי ולא נוצרי, אלא היה חניף מוסלמי, ולא היה בין עובדי האלילים".
המילה "מוסלמי" בפסוק זה (مسلم), פירושה מי שמתמסר לעבודת האל לבדו, ולא בהכרח מי שמשתייך לדת האסלאם של מוחמד, שטרם הופיעה בזמנו של אברהם.
הקוראן מפציר במוחמד לנהוג כחניף, שכן זוהי הצורה הטבעית בה ברא אלוהים את האדם (סורה 30, סורת א-רוּם / איה 30).
גם שאר בני האדם נקראים לנהוג כחניפים (סורה 22, סורת אל-חג' / איה 31; סורה 98, אלבינה / איה 5).
המסורת המוסלמית מזהה דמויות נוספות כחניפים, קרי, מונותאיסטים, מן התקופה הקדם-אסלאמית שנהגו לפי דתו של אברהם (החניפיה).
בין השאר נזכרים שמותיהם של ורקה בן נופל , עביד אללה בן ג'חש , עת'מאן בן חוארת' וזיד בן עמר בן נפיל.
מסופר כי חלק מעובדי האלילים טענו שהם חניפים, למרות שקיימו רק חלק מהטקסים של דת החניפיה, כמו העלייה לרגל למכה וביצוע ברית מילה.
המילה "חניף" משמשת לעיתים כמקבילה למילה "מסלם" (مسلم, כלומר: "מוסלמי"), והצורה "חניפיה" כמתייחסת לדת האסלאם.
משמעויות אלה צמחו על רקע התפיסה שהאסלאם הוא המשכה האמיתי של הדת המונותאיסטית הטהורה של אברהם.
בספרות המדרשית השורש חנ"ף מקושר למינים, ובסורית הצורה "חנפא" מציינת עובדי אלילים לא-נוצרים.
על רקע זה השתמשו כותבים נוצרים מהתקופה העבאסית במונח "חניף" ככינוי גנאי למוסלמים.
חנין זועבי היא פוליטיקאית ערבייה ישראלית וחברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת בל"ד, ומטעם סיעת הרשימה המשותפת.
בשנת 2021 הורשעה בעבירות של ניסיון קבלת דבר במרמה וזיוף בהקשר למסמכי דיווח של בל"ד למבקר המדינה, ונגזר עליה עונש מאסר על תנאי וקנס.
זועבי, ילידת נצרת ובת למשפחת זועבי המוסלמית, היא בתם של עאישה, מורה למתמטיקה, ופארוק, עורך דין.
קרוב משפחתה, איש "ההגנה" סיף א-דין א-זועבי, כיהן שנים רבות כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגות הלוויין שלה, ובמקביל כראש עיריית נצרת.
אחד מדודיה הוא השופט עבד א-רחמן זועבי שכיהן בבית המשפט העליון (במינוי זמני), ודוד אחר הוא איש מפ"ם עבד אל-עזיז א-זועבי, שהיה ראש עיריית נצרת וסגן שר הבריאות.
זועבי בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בתקשורת ועיתונאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
היא לימדה תקשורת בסמינר אורנים ובבתי ספר שונים, ושימשה מפקחת מטעם משרד החינוך.
זועבי רווקה ומתגוררת בבית הוריה בנצרת.
זועבי הצטרפה ב-1997 למפלגת בל"ד ונחשבת כבת טיפוחיו של מייסד המפלגה, עזמי בשארה, אצלו ביקרה מספר פעמים בירדן, לאחר שנמלט מישראל בשנת 2007 עקב חשד לריגול וסיוע לחזבאללה.
במסגרת פעילותה הפוליטית נבחרה כנציגת המפלגה במועצת העיר נצרת.
בשנת 2000 נמנתה זועבי עם מייסדי עמותת "מרכז אעלאם", העוסקת בדיווחים על הערבים והפלסטינים בתקשורת הישראלית.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצבה במקום השלישי ברשימת בל"ד, המשוריין לנשים.
עם בחירתה לכנסת, היא האישה הראשונה המכהנת כחברת הכנסת מטעם מפלגה ערבית, והערבייה השלישית אי פעם (לאחר חוסניה ג'בארה ונאדיה חילו שכיהנו מטעם מרצ ומפלגת העבודה).
במאי 2010 השתתפה זועבי במשט לעזה של מאות פעילים פרו-פלסטיניים מהעולם, שבין יוזמיו ומארגנו העיקרי היה ארגון IHH.
המשט הסתיים בעימות אלים בין חלק מהפעילים על הספינה "מאווי מרמרה", שעליה הייתה גם זועבי, לבין כוח של שייטת 13 שהשתלט על הספינה, לאחר שרב החובל סירב לבקשות לשינוי נתיב ההפלגה, שהפר את הסגר הימי על רצועת עזה.
במהלך העימות נשבו לזמן קצר כמה מלוחמי השייטת על ידי הפעילים על הספינה ואחד מהם נזרק מגובה רב.
בעימות שהתחולל עשרה לוחמים נפצעו, תשעה מהפעילים נהרגו ועשרים מהם נפצעו.
דו"ח ועדת טירקל קבע שפעילי המרמרה הפעילו אלימות קשה נגד החיילים, כולל ירי בנשק חם שגרם לפציעתם של שני חיילים.
זועבי האשימה את מדינת ישראל בביצוע טבח ודרשה לערוך חקירה בין-לאומית.
השתתפותה במשט, התבטאויותיה אחריו והטענה כי על הספינות היו פעילי ארגוני ג'יהאד עולמיים, עוררו ביקורת עזה בישראל נגד זועבי.
בעקבות זאת, ביקש שר הפנים, אלי ישי, מהיועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לבדוק את האפשרות לשלילת אזרחותה הישראלית.
בתום דיון סוער שנערך בוועדת הכנסת, ב-13 ביולי 2010 החליטה מליאת הכנסת לשלול חלק מזכויותיה כחברת הכנסת.
זועבי הגישה עתירה לבג"ץ בנושא.
באוגוסט 2010 פרסם צה"ל צילומי וידאו שבאמצעי התקשורת הישראלים נטען כי זועבי נראית בהם על האונייה לצד פעילים המחזיקים מקלות, דבר הסותר לכאורה את גרסתה כי לא ראתה פעילים חמושים.
זועבי טענה בתגובה כי היא לא הבחינה במוטות, ולא הייתה כלל בסיפון העליון בזמן האירוע.
כמו כן היא דרשה להראות את הווידאו במלואו ולא "קטעים ערוכים" ממנו, כלשונה.
בחודש יוני 2011 פרסם העיתון "מעריב" תמונות שבהן נראית זועבי לצד פעילי IHH על סיפון ה"מאווי מרמרה", כשהם חמושים בנשק חם.
בתגובה, דרשה זועבי לפרסם את כל החומר המצולם מהאירוע.
ביולי 2011 החליטה ועדת האתיקה של הכנסת, בעקבות השתתפותה של זועבי במשט לרצועת עזה כשנה קודם לכן, להרחיקה מכל פעילויות המשכן עד סוף מושב הכנסת כשבועיים מאוחר יותר, למעט הצבעות במליאת הכנסת.
היועץ המשפטי לממשלה הורה על פתיחת חקירה נגד זועבי בנושא זה.
בדצמבר 2011 החליט היועץ לסגור את התיק "בשל קשיים ראייתיים ומשפטיים משמעותיים שהתגלו".
בעקבות השתתפותה במשט לעזה נפסלה זועבי על ידי ועדת הבחירות המרכזית מלהתמודד ב, אולם בית המשפט העליון, בהרכב של תשעה שופטים, ביטל החלטה זו, וקבע פה אחד שהיא תוכל להתמודד בבחירות.
במהלך דיון בהשתתפות ראש הממשלה ביולי 2011, הורה יושב ראש הכנסת על הרחקתה מהישיבה.
לאחר שסירבה לצאת מאולם המליאה, נקראה סדרנית להוציאה.
זועבי התנגדה ותקפה את הסדרנית.
בעקבות תקרית זו החליטה ועדת האתיקה של הכנסת ב-3 בינואר 2012 להרחיק את זועבי מהמליאה ליום אחד.
זועבי כתבה מבוא לספרו של הסופר הבריטי בן וייט "פלסטינים בישראל: הפרדה, אפליה ודמוקרטיה", ובו תקפה את הציונות כמיזם קולוניאליסטי וגזעני.
אבל זה צבוע להזכיר כל פעם מחדש את הקורבנות של לפני 40 שנה בזמן שאת הקורבנות של השנים האחרונות ישראל רוצה להסתיר".
בנוגע לפיגוע בבורגס (המיוחס לחזבאללה ולאיראן), אמרה זועבי: "ישראל לא קורבן, וגם כאשר אזרחים נרצחים, המדיניות הישראלית הכובשת היא אשמה.
אם לא היה כיבוש ולא היה דיכוי ולא מצור זה לא היה קורה".
בנוגע לתוכנית הגרעין האיראנית, סבורה זועבי כי "ישראל רוצה לתקוף את איראן לא בגלל איום ביטחוני או צבאי אלא פוליטי.
על מנת לשמר את ההגמוניה שלה באזור.
גם אם לא היה לאיראן נשק גרעיני היא הייתה תוקפת...
אני מפחדת יותר מהנשק הגרעיני שיש בידי ישראל".
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו באוקטובר 2013, התמודדה על ראשות העיר נצרת, אך הגיעה למקום השלישי עם כעשרה אחוזים מהקולות.
בבחירות אלו קיבלה מפלגת בל"ד כסף ממקור לא ידוע שהוצג כתרומה לגיטימית.
בעקבות חטיפת שלושת הנערים ביוני 2014 אמרה זועבי, בריאיון לתחנת הרדיו 102FM, כי חוטפי הנערים "הם לא טרוריסטים, גם אם אני לא מסכימה איתם.
הם אנשים שלא רואים פתח לשנות את המציאות שלהם.
הם נאלצים להשתמש באמצעים האלה עד שישראל תתפקח קצת".
דבריה עוררו גינויים חריפים במערכת הפוליטית, פניות ליועץ המשפטי לממשלה להעמידה לדין ויוזמות להדיחה מהכנסת.
בעקבות התלונות המליצה המשטרה לפתוח בחקירה פלילית נגדה, אך בסופו של דבר הוחלט שלא לפתוח בחקירה.
ביולי 2014 קיבל היועץ המשפטי לממשלה את המלצת המשטרה לפתוח בחקירה נוספת נגד זועבי, בחשד של הסתה, איומים והעלבת עובד ציבור, לאחר שצעקה בבית המשפט בנצרת על שוטרי משטרת ישראל ערבים: "אלה שמשתפים פעולה עם המדכא נגד בני עמם, צריך לנקות בהם את הרצפה...
לא לתת להם להיות בינינו, ושיפחדו מאיתנו".
בדצמבר 2015 הסכימה זועבי להסדר טיעון שבמסגרתה הביעה התנצלות והודתה בעבירה של העלבת עובד ציבור.
בתמורה נמחק האישום באיומים ובהסתה לגזענות.
כתב האישום הוגש בינואר 2016. בראשית 2016 הרשיע בית המשפט השלום את זועבי, בהתאם להסדר הטיעון, בעבירה של "העלבת עובד ציבור".
וגזר עליה שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 3,000 ש"ח.
ביולי 2014 פרסמה זועבי מאמר הקורא להמשך ההתנגדות לישראל ושולל משא ומתן ותיאום ביטחוני איתה.
המאמר פורסם גם באתר חמאס felesteen.ps.
כמה ימים לאחר מכן שיבח דובר חמאס באופן רשמי את זועבי וייחל כי "חלק מהפוליטיקאים הפלסטינים הרשמיים ייקחו ממנה דוגמה".
במהלך הפגנה נגד מבצע צוק איתן בחיפה נאזקה זועבי לאחר שלדברי השוטרים היא תקפה אותם מילולית ופיזית.
בעקבות התבטאויותיה ומעורבותה האמורה בהפגנה, החליטה ב-29 ביולי ועדת האתיקה של הכנסת להשעותה לחצי שנה מוועדות הכנסת ומדיוני המליאה, העונש המקסימלי שמתיר תקנון הכנסת.
זועבי, עדאלה והאגודה לזכויות האזרח עתרו לבג"ץ נגד ההחלטה, אך בג"ץ דחה את העתירה ומתח ביקורת על התבטאויותיה של זועבי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצבה במקום השביעי של הרשימה המשותפת.
בפברואר 2015 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את מועמדותה, אך היועץ המשפטי לממשלה התנגד להחלטה הזו ובית המשפט העליון בראשות הנשיאה נאור לא אישר את ההחלטה.
בפסק הדין כתבה הנשיאה נאור: "סבורני כי לא הוכח שיש באמירותיה ובמעשיה של זועבי כדי לשלול את מרכיבי הגרעיניים המינימליים של מדינת ישראל כמדינה יהודית...
השאיפה לכינונה של מדינת כל אזרחיה והחתירה לסיום הכיבוש, אין משמעותן בהכרח שלילה של יסודותיה היהודיים של מדינת ישראל...
מניעת השתתפות בבחירות לכנסת היא צעד קיצוני השמור למקרים חריגים שבחריגים, בהם השימוש בכלים הדמוקרטיים הרגילים איננו מספיק".
ב-3 במרץ 2015 שפך עליה פעיל ימין משקה במהלך כנס במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
נגד התוקף הוגש כתב אישום בגין תקיפה והתפרעות.
ביוני 2015 השתתפה זועבי בכנס בשם "ישראל, גזענות ואפרטהייד" בארצות הברית.
באוקטובר 2015, על רקע גל הטרור הפלסטיני באוקטובר 2015, התראיינה זועבי לאתר המזוהה עם חמאס וקראה לאינתיפאדה אלימה: בעקבות דברים אלה דרש ראש הממשלה בנימין נתניהו מהיועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין לפתוח בחקירה פלילית נגדה בגין הסתה לאלימות.
בפברואר 2016 נפגשה, עם חברי הכנסת מבל"ד ג'מאל זחאלקה ובאסל גטאס, עם משפחות מחבלים ממזרח ירושלים שנהרגו תוך כדי ביצוע פיגוע טרור, על מנת לקדם את שחרור גופותיהם המוחזקות בידי ישראל.
במהלך המפגש עמדו דקת דומיה.
בעקבות כך הוגשו מאות תלונות לוועדת האתיקה של הכנסת, כולל תלונה של ראש הממשלה.
חברי הכנסת טענו בפני הוועדה ש"מנהג זה מקובל כמעט בכל האירועים שמקיימים הפלסטינים והוא כולל דקת דומיה וקריאת "סורת אלפאתחה" מהקוראן, לכלל ההרוגים הפלסטינים בכל הדורות אשר נפלו בסכסוך הישראלי-פלסטיני, והם התבקשו להצטרף למנהג על ידי המארחים".
הוועדה השעתה את זועבי לארבעה חודשים מישיבות הכנסת וועדותיה (אך לא מהצבעות), בשל אותה דקת דומייה.
באפריל 2016 הודיעה זועבי שהיא מסרבת להשתתף בטקס נעילת יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד מרדכי בטענה שמעשי ישראל נגד הפלסטינים דומים למעשי הנאצים.
בסוף יוני 2016 קראה זועבי בכנסת לחיילים שהשתתפו בפעולת המרמרה "רוצחים".
בעקבות זאת החתים ח"כ איתן כבל עשרות חברי כנסת על הצהרה שלפיה יחרימו את זועבי וייצאו מהמליאה בכל פעם שתעלה לנאום.
ב-11 ביולי 2016 כאשר עלתה זועבי לנאום יצאו חברי כנסת רבים מהמליאה ונותרו רק חברי הרשימה המשותפת, מרצ וחלק מחברי המחנה הציוני.
בדצמבר 2016 האשימה את ישראל בקצירת איברים של אסירים ביטחוניים ואמרה "אנו מחויבים לעקוב אחר מצב האסירים החולים, ששירות בתי הסוהר נותן להם את הטיפול המינימלי כאמצעי של מוות איטי.
יש ביניהם חולי סרטן שבית החולים של הכלא ממתין עד שהמחלה תתפשט בגופם ואז מסיר את איבריהם בזה אחר זה".
בינואר 2019 הודיעה כי היא לא מתכוונת להתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
לקראת הבחירות היא הוצבה במקום ה-118 הסמלי ברשימת רע"מ-בל"ד לכנסת.
באוגוסט 2019 הודיעו היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה כי זועבי תועמד לדין בכפוף לשימוע, בגין זיוף בנסיבות מחמירות, שימוש במסמך מזויף, רישום כוזב במסמכי תאגיד, ניסיון לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות והלבנת הון בעקבות כספים שהופקדו למפלגה ממקור לא ידוע והצגתם כתרומות לגיטימיות תוך זיוף של פנקסי קבלות.
ב-6 באפריל 2021 החליט היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט להעמיד לדין את זועבי בגין עבירות מרמה וזיוף.
באוקטובר 2021 הורשעה לאחר הודאה באשמה במסגרת עסקת טיעון, נגזר עליה שנת מאסר על תנאי וקנס של 75,000 ש"ח.
ב-21 בספטמבר 2025 זועבי עוכבה לחקירה בחשד להסתה לטרור בשל דברים שאמרה בנאום בכנס אנטי-ישראלי, שהתקיים כשנה קודם לכן בווינה.
בתקופת כהונתה כחברת כנסת, הציעה זועבי או הצטרפה לעשרות הצעות חוק אשר מרביתן בתחום החברתי-כלכלי והשוויון המגדרי.
ההצעות עסקו בין היתר בהבטחת ייצוג הולם לנשים בבחירות לכנסת וברשויות המקומיות, בניית חדרי הנקה בבניינים ציבוריים, העלאת גיל הנישואים ועוד.
בכנסת ה-18 הייתה זועבי חברת הכנסת הפעילה ביותר בתחום השאילתות המגדריות, ובהגשת הצעות לסדר היום בנושאי שוויון מגדרי.
בכנסת ה-19 זועבי הייתה חברה בוועדה לזכויות הילד אך לא הגיעה כמעט לאף ישיבה של הוועדה.
זועבי תומכת בהקמת מדינה פלסטינית ביהודה ושומרון וחבל עזה, לצד מדינת כל אזרחיה בתחום הקו הירוק, ורואה בציונות אידאולוגיה גזענית.
היא מתנגדת לחיוב שירות לאומי על ערביי ישראל ולגיוס לצה"ל של בני העדה הנוצרית.
היא כתבה לכומר גבריאל נדאף המעודד גיוס כזה שהוא משתף פעולה עם אויבי עמו.
זועבי מכחישה את קיומו של בית המקדש בהר הבית.
היא שוללת כל קשר היסטורי בין היהודים להר, מתנגדת לכל נוכחות יהודית.
לטענתה, ישראל מנסה "לכבוש את אל-אקצא" ומבחינתה זו "הכרזת מלחמה".
בכמה מקרים קראה זועבי לערביי ישראל ולפלסטינים לפתוח בהתקוממות נגד ישראל בסגנון האינתיפאדה הראשונה.
כך למשל, ב-13 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, פרסמה באתר החדשות "פאנט" מאמר אנטי-ישראלי הקורא להמשכת ההתנגדות לישראל, ושולל משא ומתן ותיאום ביטחוני איתה.
המאמר פורסם גם באתר העיתון העזתי "פלסטין" המזוהה עם החמאס.
ב-8 באוקטובר 2015, על רקע גל הטרור הפלסטיני באוקטובר 2015, התראיינה זועבי לאתר המזוהה עם החמאס וקראה לאינתיפאדה אלימה.
זועבי "קוראת למאבק עממי לא מתפשר נגד הכיבוש".
ב-2010 הגדירה זועבי את מדיניות ישראל בירושלים ובחברון כ"טיהור אתני".
ב-19 באוקטובר 2014 התראיינה זועבי לחדשות 2 ואמרה כי חיילי צה"ל טרוריסטים יותר מאשר ארגון דאעש.
היא קראה לא להתגייס לא לצה"ל ולא לדאע"ש: "שניהם צבאות שהם רוצחים, אין להם גבול ואין להם קו אדום".
היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין החליט לא לחקור את זועבי בגין דברים אלה בגין המרדה.
מספר התבטאויות של חנין זועבי בנושא הטרור הפלסטיני התפרשו בישראל כתמיכה במחבלים.
לדוגמה, לאחר המתקפה על אוטובוס תלמידים בשער הנגב, בו נהרג נער מטיל נ"ט ששיגר חמאס, אמרה "אם אתם רוצים שהם לא יירו עליכם, אז שהציבור הישראלי ייצא לרחובות ויפגין – כדי לסיים את המצור בעזה".
בעניין הריגתו של המחבל נשאת מלחם, שביצע את פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף בתל אביב בשנת 2016, טענה כי יש להעמיד לדין את כוחות הביטחון שירו בו למוות, לאחר שירה עליהם.
באוקטובר 2017, במהלך כנס בארצות הברית, ציינה כי הציונות עוינת לזכויות האדם, וליהודים אין זכות להגדרה עצמית.
לאחר טבח שבעה באוקטובר 2023, אמרה כי "זה לא חמאס שהתנגד – זה העם הפלסטיני.
אי אפשר להבדיל בין חמאס לבין העם הפלסטיני.", והוסיפה: אלה שנכנסו בשבעה באוקטובר לא נכנסו לגבולות ישראל – אלא לארץ שלהם".
חנינא ברנדס (נולד ב-2 במאי 1937) הוא עורך דין ישראלי, שייסד יחד עם גד נשיץ את פירמת עורכי הדין נשיץ ברנדס אמיר ושות'.
עוסק במשפט מסחרי והשתתף כיועץ משפטי בהקמתן של כמאה חברות הייטק.
חנינא ברנדס נולד בחיפה ב-1937, לחנה וגבריאל ברנדס, שעלו לישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, התיישבו בתל אביב ועברו לגור בחיפה.
אביו, שהיה כימאי בעל מפעל לייצור מראות, נפטר בהיותו בן 15. חנינא היה אח אמצעי, לאחיו הבוגר ממנו, שלימים הפך למנהל בית החולים רמב"ם, בחיפה, פרופ' יוסף ברנדס ולאחות הצעירה ממנו, ידידה כהן, חשבת.
עם סיום לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה, התגייס לחיל הקשר והתקשוב והמשיך לשרת במילואים עד גיל 53, ושוחרר בדרגת סגן אלוף.
במקביל ללימודיו האקדמיים עבד בעבודות מזדמנות ובמשרד האוצר בלשכה שעסקה בנכי רדיפות הנאצים.
הוא למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בשלוחה החיפאית וסיים את לימודיו בפקולטה למשפטים בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך כבוגר במשפטים בשנת 1963. באותה שנה הוא החל את ההתמחות שלו במשרד ש.
בשנת 1965 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1970 הוצע לברנדס להתקבל כשותף במשרד ש.
פרידמן, אך הוא החליט לצאת לדרך עצמאית, עבר לתל אביב ופתח משרד לעריכת דין.
ב־1 במרץ 1981 מיזג את משרדו עם משרדו של עורך הדין גד נשיץ, שהכיר בשל העובדה שגד ייצג חברות ביטוח בתביעות ביטוח ימי נגד חברות ספנות, ומשרד פרידמן וברנדס בתוכו ייצג את רוב חברות הספנות.
ברנדס מתמחה בתחום המסחרי, בדיני חברות, מימון, היי-טק, ביו-טק, מיזוגים ורכישות, הגבלים עסקיים, בנקאות, מכרזים, קרנות הון סיכון, ליטיגציה, אנרגיה ומשאבי טבע.
עם לקוחותיו נמנו חברות ציבוריות לצד לקוחות פרטיים וגופים ציבוריים.
בין היתר היה שותף, כיועץ משפטי, בהקמת חברות הייטק ובהן חברת צ'ק פוינט, לנאופטיקס (לימים איזיצ'יפ) ואחרות.
עו"ד ברנדס היה מעורב בפסק הדין התקדימי "פרומר וצ'ק פוינט נגד רדגארד", שעסק בנושא חופש העיסוק.
עד לאותו פסק דין, הפרקטיקה אפשרה לכבול עובד למקום העבודה שלו על דרך של חתימה על הסכם עבודה, שבו סעיף האוסר עליו לעבור לעבוד אצל מתחרים.
ברנדס שכנע את בית הדין הארצי לעבודה שזו תקנה שהציבור לא יכול לעמוד בה, משום שבעידן המודרני, ההתפתחות האנושית דורשת שאנשים עם כישורים ויכולות יוכלו לעבור לעבוד אצל המתחרים.
עם לקוחותיו של ברנדס נמנה נשיא מדינת ישראל, עזר ויצמן, שנאלץ להתפטר מכהונתו לאחר שבאמצעי התקשורת פורסמו ידיעות לפיהן קיבל ויצמן כ-450 אלף דולר מאיש העסקים אדוארד סרוסי מבלי שדיווח על כך, וזאת במהלך כהונתו כחבר הכנסת וכשר.
ברנדס טען שהוא חושד שהמידע הודלף על ידי חשב משרדו, אברהם פלקסר.
פלקסר נעצר לחקירה לימים אחדים, והתיק נגדו נסגר מחוסר ראיות.
ברשותו של ברנדס אוסף אמנות עכשווית שטיפח יחד עם אשתו, עשרות שנים.
בשנת 2021 קבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
כיהן כיו"ר הוועד המנהל של עמותת ארתור רובינשטיין (המארגנת את התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין)
יועץ לבית החולים שיבא תל השומר.
בשנת 2011 קיבל את אות יקיר עלם, בעקבות תרומתו וסיועו לעמותת עלם.
במשך שנים ברנדס המשיך לייעץ ולתרום לעמותה.
כיהן כיושב-ראש ועדת ההיי-טק של לשכת עורכי הדין בישראל.
חבר בחבר הנאמנים ובמועצת המנהלים של מוזיאון תל אביב לאמנות.
חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ונאמן הפקולטה למשפטים.
בשנים 1999 – 2008 כיהן כחבר בוועדה למיזוגים ופטורים שהוקמה מכוח חוק ההגבלים העסקיים, תשמ"ח–1988.
חבר בלשכת עורכי הדין הבינלאומית.
דירקטור במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS)) ליד אוניברסיטת תל אביב.
חבר הוועדה המייעצת של מרכז חת לחקר התחרות והרגולציה.
ברנדס פגש את אשתו ג'ני (לשעבר יו"רית אגודת ידידי תיאטרון בית ליסין), במהלך לימודי המשפטים.
ב-16 באוקטובר 2018 התאלמן, הוא אב לשתי בנות ובן.
רב חנינאי (או אחונאי) כהנא בן הונא גאון – הגאון ה-13 בשלשלת הגאונים אשר בישיבת סורא שבבבל בשלהי שלטון האימפריה הסאסנית.
רב חנינאי היה כהן, והראה את ציפייתו לבניית בית המקדש בכך שהיה מגדל את צפורן אצבעו להיות מוכן לעבודת המליקה של קרבן עופות על המזבח.
לפי נוסחת רוב כתבי היד של אגרת רב שרירא גאון, כיהן רב חנינאי כראש ישיבת סורא במשך חמש שנים, משנת ד' תקכ"ט עד ד' תקל"ד.
לפי עדותו של רב האי גאון הייתה בידו תשובה הלכתית של רב חנינאי כהנא גאון וכמו כן כמה מפסקיו ומפירושיו מופיעים בספר הלכות גדולות.
אחד מן המפורסמים מבין פסקיו של רב חנינאי הוא קביעתו ההלכתית שרשאי אב להוריש כל נכסיו לבן אחד מבין מספר בניו – גם אם אינו הבכור, זאת כדעתו של התנא רבי יוחנן בן ברוקה.
יש מציינים את גדלותו של הרב חנינאי כהנא בכך שבנוסף לקבלת התיאור "אדונינו", הרב האי גאון ראה צורך להסתמך עליו כנוסף לפסק דין מפורש של שמואל (אמורא).
בחוק הפדרלי של ארצות הברית, סמכות החנינה על פשעים פדרליים ניתנת לנשיא ארצות הברית לפי פרק 2 לחוקת ארצות הברית, הקובעת כי לנשיא "תהיה סמכות לתת חנינות וחנינות על עבירות נגד ברית המדינות, למעט במקרים של הדחה".
בית המשפט העליון של ארצות הברית פירש את לשון החוק ככוללת את הסמכות להעניק חנינה, חנינה מותנית, חילופי גזר דין, חילופי גזר דין מותנים, הפסקות קנסות וחילוט, פטור וחנינה.
כל בקשות החנינה הפדרליות מופנות לנשיא, המעניק או שולל את הבקשה.
בדרך כלל, בקשות החנינה מופנות להמלצה לא מחייבת לפרקליט משרד החנינות, נושא משרה במשרד המשפטים של ארצות הברית.
אחוז החנינות והאחוזים המוענקים משתנה מנשיא לנשיא; עם זאת, פחות חנינות ניתנו מאז מלחמת העולם השנייה.
כוח החנינה שנוי במחלוקת מאז חוקק בחוקת ארצות הברית.
אחת החנינות הידועות והשנויות במחלוקת היא זו שהעניק ג'רלד פורד לקודמו ריצ'רד ניקסון שהתפטר בעקבות פרשת ווטרגייט.
חנינה נוספת שספגה ביקורת, היא זו של מארק ריץ' (שנחשב פושע נמלט), שניתנה בסוף כהונתו של ביל קלינטון ואף הובילה לחקירה בידי ג'יימס קומי.
בעקבות מלחמות הוענקו חנינות מרובות.
בשנת 1977 ביומו השני בתפקיד העניק הנשיא ג'ימי קרטר חנינה גורפת לכל משתמטי הגיוס ממלחמת וייטנאם בהתאם להבטחתו במסע הבחירות.
קודמו ג'רלד פורד העניק חנינה מותנית למשתמטי מלחמת וייטנאם שדרשה מהם להשלים את יתרת השירות הצבאי בשירות אזרחי.
אחת הסוגיות שלא הובהרו היא האם נשיא יכול לחון את עצמו.
נאמר בחוקה כי אינו יכול לבטל הדחה, אולם לא ברור מה מעמד הפשעים לאחר סיום תפקידו.
סמכות החנינה של הנשיא משתרעת רק על עבירות על החוק הפדרלי.
עם זאת, למושלים של רוב ה-50 המדינות יש את הסמכות להעניק חנינה או ארכה על עבירות על פי החוק הפלילי של המדינה.
במדינות אחרות, כוח זה מוענק לסוכנות או למועצה ממונה, או למועצה ולמושל בהסדר משולב כלשהו.
לפחות שלוש פעמים, מושלי מדינה - ג'ורג' ראיין מאילינוי ב -2003, טוני אנייה מניו מקסיקו ב -1986 ומרטין או'מלי ממרילנד ב -2014 - המירו את עונשם של כל הנידונים למוות במדינתם למאסר עולם לפני עזיבתם את המשרד.
חנינה זו, מבוצעת בדרך כלל סמוך לחג ההודיה שבמסגרתה מעניק הנשיא "חנינה" לתרנגול הודו.
חַנִיסְצְקאלִי (בגאורגית: ხანისწყალი) הוא נהר במערב גאורגיה, בנפת בר'דתי שבחבל אימרתי; הוא מיובליו של הנהר ריוני.
חניסצקאלי נובע באחד המדרונות הצפוניים של רכס מסחתי שבקווקז הקטן, בגובה 2,280 מטרים; הוא זורם במורד הצפוני של הרכס עד מישור קולכתי, שבו נשפך לריוני מדרום, ליד הכפר וארציחה.
אורכו של חניסצקאלי 57 ק"מ והוא מנקז שטח של 914 קמ"ר.
ספיקתו הממוצעת של חניסצקאלי ליד נקודת השפיכה שלו לריוני היא 22.8 מ"ק לשנייה.
חניסצקאלי ניזון ממי הפשרת שלגים, ממי גשמים וממי תהום.
באביב, עם הפשרת השלגים, הוא עולה על גדותיו וגורם לשיטפונות.
בחורף ובקיץ, מפלס הנהר יורד לשפל.
בסתיו, עם כמויות גדולות של גשמים, מפלס המים בחניסצקאלי נוטה לעלות בפתאומיות, מה שגורם להצפות.
מימיו של חניסצקאלי מנוצלים להשקיה; לשם כך כרויות שלוש תעלות השקיה, שמשרתות ארבעה כפרים: תעלת דימי-רוקיתי, תעלת וארציחה ותעלת אבחנאורי.
יובליו העיקריים של חניסצקאלי הם הנהרות לאישורה, כרשאוותי, צָבּלַרַסצקָאלִי וסָקרַאוּלָה.
חנינא מזרחי (ט"ו בשבט תרמ"ו, 21 בינואר 1886 – אב תשל"ד, 28 ביולי 1974) היה היסטוריון, מחנך, מתרגם, חוקר ואיש ציבור שכיהן כציר באספת הנבחרים הראשונה של היישוב היהודי בארץ ישראל.
חנינא מזרחי נולד בט"ו בשבט תרמ"ו (1886) בטהראן שבפרס, בנו של ר' חיים אלעזר מזרחי, רב, משורר, והמנהיג הדתי של יהודי טהראן, ושל קמר לבית טורק.
בשנת 1895 עלתה המשפחה לארץ ישראל מטהראן והתיישבה בירושלים.
חנינא למד בבית הספר למל שבעיר העתיקה בירושלים.
לאחר מכן למד בישיבת תפארת ירושלים, והוכשר כמורה בבית המדרש למורים של "המזרחי" בירושלים.
משנת תרס"ז (1907) היה למורה ומחנך בירושלים, ומשנת תרפ"א (1921) ניהל את תלמוד התורה הספרדי בעיר.
במהלך 15 שנה היה במקביל מדריך בבית המדרש למורים "המזרחי" בירושלים וזכה להערכה רבה כמחנך.
כאיש ציבור היה פעיל במוסדות הספרדיים והלאומיים של היישוב היהודי.
למשך שנים אחדות עמד בראש "הוועד הכללי של יהודי פרס" בארץ ישראל, היה חבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, ציר באספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל, חבר הוועד הלאומי, חבר בוועד העיר ירושלים ועוד.
לאורך חייו היה מזרחי חוקר פורה של יהדות פרס.
הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי עת כגון "ציון", "התור", "ההד" ואחרים.
עוד הוא חיבר מספר ספרים מקיפים על ההיסטוריה והתרבות של יהודי פרס.
בנוסף, עסק בתרגום לעברית: מפרסית תרגם את היצירה הגדולה "גולסתאן" של המשורר הפרסי הקלאסי סעדי (1210–1292), ומגרמנית תרגם את כתביו של אחיו, נהוראי מזרחי, הכוללים מחזות, סיפורים, מאמרי ביקורת ומחקרים.
כמה מחיבוריו נותרו בכתב יד, כגון ספר על יהודי פרס במאה ה-17 וה-18 על פי יצירותיהם של באבאי בן פרהאד ובאבאי בן לוטף, וחיבורים על מנהגי יהדות פרס.
חנינא מזרחי ורעייתו שרה לבית מני היו ממייסדי שכונת בית הכרם.
הם נכנסו לביתם בשכונה בטו באב תרפ"ג.
חנינא מזרחי היה בין מייסדי בית הכנסת הראשון בשכונה.
במשך שנים היה הגבאי הראשי של בית הכנסת והיה בין ההוגים והיוזמים לבנית בית הכנסת הגדול בשכונה
חנינא מזרחי היה ראש ועד שכונת בית הכרם בשנות החמישים.
בתקופתו סופחה בית הכרם לעיר ירושלים.
בשנת 1966 קיבל את תואר "יקיר ירושלים".
חנינא מזרחי, מנהל ת"ת הספרדים (עורך), קובץ ליובל השבעים וחמש של ת"ת הספרדים על הר ציון בירושלים, ירושלים: אגף החנוך – המרכז העולמי של המזרחי – ועד העדה הספרדית, תש"י.
יהודי פרס, תל אביב: דביר ('ספרית דביר לעם'), תשי"ט.
תולדות יהודי פרס ומשורריהם, ירושלים: ר' מס, 1966.
בישישים חכמה: ארבעים סיפורי עם מפי יהודי פרס; ערך והוסיף הערות: דב נוי, חיפה: המוסיאון לאתנולוגיה ולפולקלור – ארכיון הסיפור העממי בישראל (אסע"י), תשכ"ז.
'חיי אבי מולא חיים אלעזר', רשומות (הוצאת "דביר"), תש"ו.
בשנת 1911 נשא לאישה את שרה, בת רבי שלום יחזקאל מני, ולזוג נולדו שני בנים ובת.
חנינא עמישב (נולד 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד על שייטת 13.
עמישב נולד בקיבוץ דגניה ב' ולמד בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13 ושירת כלוחם ביחידה.
לאחר מספר שנים חזר לשירות הקבע ובפברואר 1966 סיים קורס קצינים כחניך מצטיין.
במלחמת ששת הימים השתתף בפעולת פורט סעיד.
לאחר המלחמה יצא לקורס חובלים, הוא שב לשייטת ומונה למפקד יחידת הסירות.
ב-1970 פיקד על כוח מהשייטת במבצע להשמדת נקודת משמר מצרית.
בינואר 1971 פיקד על כוח השייטת במבצע ברדס 20, פשיטה באזור צידון.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין אג"ם של שייטת 13, הוא השתתף בניסיון הכושל לחילוץ לוחמי מוצב המזח וכמפקד כוח במבצע ליידי, פשיטה על נמל פורט סעיד.
על פועלו במלחמה הוענק לו צל"ש מפקד מספן ים.
לאחר המלחמה שימש סגן מפקד השייטת והשתתף במבצעים נגד ארגוני מחבלים בלבנון, במסגרת ההכנות למבצע אנטבה נשלח יחד עם לוחם היחידה מיכאל אהרונסון לקניה על מנת לבדוק היתכנות צניחה לימת ויקטוריה.
במבצע ליטני פיקד על אח"י יפו, ספינת טילים מדגם סער 4.
באוגוסט 1978 מונה למפקד שייטת 13 בדרגת אלוף-משנה.
בדצמבר 1978 נהרג קצין השייטת בתאונת אימונים באי טיראן.
עמישב הועמד לדין על התרשלות, קיבל התראה והודח מהפיקוד על היחידה.
בשנת 1981 השתחרר משירות הקבע.
לאחר השחרור, רכש עמישב את מפעל ספן בקיבוץ אפיקים ונהיה מנכ"ל שלה.
באפריל 1983 העביר את המפעל למגדל העמק, בה הוא נקרא "קרינה שימושית".
חברת כלל הייתה שותפה בחברה.
כיהן כמנכ"ל חברת אוקיאנה מחקרים ימיים.
חנינא שיף (י"ט בניסן תרפ"ט, 29 באפריל 1929 – י"ח בטבת תשס"ח, 27 בדצמבר 2007) היה עסקן ציבורי ומשמש בקודש של ארבעה אדמו"רי גור, ויו"ר עמותת עלי שיח.
נולד בעיר אונגוואר, הונגריה, לאלימלך, צאצא לבעל ה"נועם אלימלך".
הוריו התגוררו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה בגורליץ, גליציה.
אך נאלצו לעקור להונגריה וקבעו מקומם באונגוואר.
במלחמת העולם השנייה שהה במחנה אושוויץ.
כאשר הרוסים התקרבו הועבר למחנה בוכנוואלד, שם פגש אותו הרב ישראל מאיר לאו, שסיפר כי חנינא ארגן את חבריו לתפילה וכנתפס הוכה על ידי השומרים הגרמנים.
לאחר המלחמה עלה לארץ ביחד עם ילדי בוכנוואלד ולמד ב"ישיבת שפת אמת" בירושלים.
נבחר לדובר בשם הבחורים במעמד הנחת אבן הפינה של בנין ישיבת שפת אמת.
נישא למרים, בתו של הרב שלום זאב אייזנבך, להם חמישה ילדים.
נפטר בי"ח בטבת תשס"ח ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
חנינא היה משב"ק של אדמו"רי גור במשך שישים שנה, כשנפטר האמרי אמת, החליט בנו הבית ישראל, להפוך את חנינא לאיש סודו ומשמשו.
ממנו המשיך עם ה"לב שמחה", ה"פני מנחם" ור' יעקב אריה אלתר, האדמו"ר הנוכחי.
בראש השנה תשכ"ט, לפני קריאת התורה, הורה ה"בית ישראל" שהוא יהיה גבאי בית המדרש.
בתפקיד זה היה גם הכרוז בשם האדמו"רים.
חנינא היה ממונה להדריך את האברכים הצעירים לקראת נישואיהם.
ונקרא בחיבה על ידי ה"לב שמחה" "חנינא סגן הכהנים".
רבי חנינא היה גבאי צדקה.
כמו כן היה ממייסדי קרן היתומים של בית היתומים דיסקין ושימש במשך כ-30 שנה כגזבר פעיל של "בית היתומים דיסקין".
יו"ר עמותת עלי שיח מיום הקמתה.
תקופות ארוכות היה מוסר שיעורים בפרשת השבוע וב"פרקי אבות".
כן הוא היה חבר בהנהלת גמ"ח בית ישראל ובהנהלת ישיבת נר ישראל בירושלים
עיריית ירושלים הנצחה את זכרו כשעל שמו נקרא רחוב חנינא שיף במתחם שנלר בעיר.
חנין נסאר היא אתלטית ערבייה-ישראלית, אלופת ישראל בקפיצה לגובה פעמיים ברציפות (2018, 2019).
היא שיחקה כדורסל מגיל צעיר, ולאתלטיקה הגיעה במקרה, לאחר שבשנת 2016 מאמן הקפיצה לגובה אנטולי שפרן ראה אותה, והציע לה להתאמן אצלו בקפיצה לגובה.
באוקטובר 2017 היא השלימה סופית את המעבר מכדורסל לקפיצה לגובה.
בתחרות Israel Jump שנערכה בחודש יוני, סיימה נסאר במקום השני בתוצאה של 1.75 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בחודש יולי, זכתה נסאר במדליית הזהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.78 מטר, לפני דניאל פרנקל שקבעה תוצאה זהה לנסאר, אך עם מספר פסילות גבוה יותר.
באליפות מכבי שנערכה בחודש מאי, שברה נסאר את שיאה האישי לאחר שניצחה בתוצאה של 1.79 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות הפועל, היא שיפרה פעם נוספת את שיאה האישי, לאחר שניצחה בתוצאה של 1.80 מטר.
בתחרות גראנד פרי נעורים שנערכה בחודש יולי, סיימה במקום השני בשיא אישי חדש של 1.82 מטר.
ב-9 ביולי טסה להתחרות תחת דגל ישראל באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בשוודיה, וקיבלה בשל כך איומים על חייה מצד קיצוניים במגזר הערבי.
באליפות עצמה, במזג אוויר גשום, נסאר קפצה לגובה של 1.68 מטר, סיימה במקום ה-22 במוקדמות ולא עלתה לגמר.
באליפות ישראל, זכתה נסאר במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות, לאחר שקבעה שיא אישי חדש של 1.83 מטר.
חל"ר (חנינא ליפא רבינוביץ') (נולד בקישינב בשנת 1831 - ונפטר בשנת 1902)
היה משורר ומתרגם של תנועת ההשכלה היהודית ברוסיה.
מוצאה של אמו, צפורה לבית ליבסזאהן, היה ממשפחת רבנים מכובדת, ואביה שימש כרב ואב בית־דין של קהילת ליטין.
אביו של חנינא־ליפא, צבי בן אברהם רוזנבלום יליד ברודי (שעם מעברו לרוסיה נתכנה: ראבינוויטש) היה רב ומשכיל, ובפתח אחד מספריו מאפיין אותו בנו כ"נאמן לאלוהיו ומשכיל בכל דרכיו, ידיו רב לו בתורת אל, ועם חכמות ולשונות נוכריות נאמן".
מוצאו של האב בברודי, שבה נמנה עם חוג משכילי העיר העניק לאב את השליטה בשפה הגרמנית, שכן ברודי שבגליציה הייתה בתחומה של האימפריה האוסטרו־הונגרית.
מוצאו של האב, והשכלתו הגרמנית, היו גורם חשוב ומכריע בעיצובו של הבן ליפא־חנינא.
אף שנמנה עם חוגי המשכילים העבריים הרוסיים, היה גם חניך ההשכלה האוסטרית, והדבר ניכר ביצירתו.
באחת מהערותיו הוא מעיד: "עוד בשנת ת"ר, בהיותי בן תשע, החל אבי ז"ל ללמדני שפת אשכנז וראשית כללי החשבון לבדו, ומלמד השפה הזאת בעיר קישינאוו, אז אין גם אחד".
שנת תר"ד (1844) הייתה שנת ראשית ביכורי יצירתו של רבינוביץ בעברית, בהיותו בן 13.
באותה שנה פקדה מגפת כולרה את קישינב וגלילותיה, ובעקבותיה כתב רבינוביץ חיבור עברי בפרוזה פיוטית בשם הֶמְיַת קְרָבַי על דברת החלי־רע שהכה ברבבותיו בשנת תר"ד.
בשנות נעוריו נתחנך רבינוביץ בחדרו של הרב משולם פייביל חָובִין, שהיה משכיל עברי ואיש אשכולות.
קשריו העמוקים עם חובין נמשכו לאורך כל שנות חייו, וחלק גדול מן המידע הביוגרפי על אודות רבינוביץ מצוי במכתבים הרבים שכתב למורו.
את תרגומו העברי הראשון תרגם רבינוביץ בשנת תר"ה (1845), בהיותו בן 14. זהו תרגום בפרוזה מגרמנית של Mirtel – 'שמשון' – מתוך יצירתו של הסופר השווייצרי סולמון גסנר (Gessner) שהיה אהוד על המשכילים העבריים.
כשנה לאחר מכן תרגם מגרמנית פרגמנט בשם מעין הישועה (Der Born der Genesung) – חיבור של המשורר והתאולוג הגרמני פרידריך אדולף קרומכר (Krummacher), שנכלל במקראה ספרותית גרמנית לתלמיד.
כשהיה בן 16 סיים רבינוביץ את לימודיו אצל מורו המובהק חובין שעל ברכיו נתחנך מגיל 11. בשנה זו החל לכתוב לראשונה שירים עבריים – היו אלה בעיקר כתובות מצבה ושירים ליריים קטנים.
בהיותו בן 17, נשא את חיה לבית ברינער, בת־עשירים מכפר קטן שבסמוך לקישינב עירו.
מיום שנישא ובמשך שש שנים לא כתב דבר בעברית.
בתחילת השנים האלה עסק רבינוביץ' בלימודי אגרונומיה וכלכלה, ועסק בעיבוד חלקת אדמה שאביו חכר לו מחוץ לעיר, מתוך תקווה שלא יעסוק במסחר.
בניגוד לעצת אביו, החליט רבינוביץ' לנסות את מזלו במסחר, ונכנס לשותפות עם סוחר נוסף.
הוא איבד את כל רכושו בהשקעה כושלת במפעל לייצור יין שרף.
לאחר מות אביו חזר רבינוביץ' מן הכפר לעירו קישינב.
בהיותו בן 27, בשנת תרי"ח, רבינוביץ' ניסה שוב את כוחו בתרגום.
בשלב זה תרגם מאמר מרוסית של אחד ממליצי הדור, שיר איטלקי משל מטסטסיו, וקטע קצר מתוך תרגום גרמני למחזהו של שייקספיר ריצ'רד השלישי.
מתקופה זו נותר רק תרגום זה.
בשלהי שנות השישים של המאה ה-19 עברו תהפוכות רבות על משפחתו של רבינוביץ'.
אחיו דוד ששימש כרב מטעם הממשלה בעיר סמוכה נפטר בטרם עת, אמו מתה עליו בקישינב, וביתו נשטף במי הדניסטר שעלה על גדותיו, ומשפחתו נותרה בחוסר כל.
בשנת תרל"א (1871) עקר רבינוביץ' עם משפחתו לאודסה, ושם החלה משפחתו להשתקם ולהתבסס.
במכתב ששיגר לאחיו בשנה זו, מדווח רבינוביץ' שהקים בעמל רב ובהשקעה כספית גדולה בית מלון מודרני ואקסלוסיבי באודסה.
בד בבד עם התבססותו החומרית הוסיף רבינוביץ' לעסוק ביצירתו העברית.
בשנת הוצאת ספריו בדפוס כבר היה רבינוביץ' לאחד מן הנכבדים והחשובים שבמשכילי אודסה עירו, ונשוא פנים גם בערים אחרות – במיוחד בפריז.
במכתב לחובין משנה זו הוא מגולל את קשריו עם שכבת אינטלקטואלים ואנשי שם.
בשנת תרמ"ז (1887) מתה עליו אשתו, והיא בת 55. מות אשתו השפיע באופן דרמטי על חייו של רבינוביץ, והוא שקע במרה שחורה, ונקלע למצוקה כלכלית.
בצר לו הוא פנה לבקש את תמיכת אחיו:
"בן חמישים ושבע שנה אנכי היום, רק למיום מות עלי אשת נעורי זה שנה תמימה, נדהם וחדל אישיים הייתי.
רוחי סר ממני ויאכל חצי בשרי.
בודד משמים אנכי הולך יושב שוכב ושנתי ממני נדדה.
ובכל זאת נטל שני בתי אבות עודנו רובץ על שכמי כמו פלח רכב.
כי אם כה אמר: לא טוב היותי לבדי אקחה לי אשה שנית לכלכל את שיבתי וארחיק נדד מעיר אדעססא ערש אשרי והוותי גם יחד.
הקיץ הנה בא בא, ובביתי, נפשי וכפור דמי עודנו משליך קרחו.
הוי רע רע מצבי עתה!
– גם אמנה נשף ערב נהפך לתהלוכות בגנים לשאוף רוח צח שפיים אחרי פנות היום, אך דממת המסחר בעירנו גם היא שוררת מושלת ממשל רב, ובני ביתי השנים צועקים ללחם השכם וצעֹק: הב הב!
וכיסי רק אין בו מאומה".
חנינא־ליפא רבינוביץ נפטר בשנת 1902.
אלה תולדות אנוש – והגיון לבו למיום צאתו את העיר נַעֲרֳן, כל ימי שבתו בְּגֵי חִזָיוֹן, עד עברו כְסָלוֹן, בֹּאכה קִבְרוֹת הַתַאֲוָה.
נדפס בדפוס אלכסנדר גינז בוורשה, בשנת תרמ"א (1881).
זה דוד וזה רעו – או שני רעים במלחמת לָמִּיַא הלא היא כתובה בספר דברי הימים.
נדפס בשנת תרמ"ג (1883) בדפוס גאורג ברג בווינה.
תרמ"ה (1885): אחיךָ העברי או העבריה - פואמה
תרמ"ז (1887): אלה תוצאות הרעה - שיר עיוני בשלוש מחלקות
מחברת העתקותיו זיכרון בספר הכוללת מכתבים, מאמרים, תרגומים ושירים נחתמה ב-3 במאי 1890.
תרנ"א (1891): תוחלת ממשכה – שיר פֹּרֵט (Hypotypose) בשני חלקים
רב חנינא (חיננאי) גאון היה מראשי הדור השלישי של הסבוראים במאה השביעית, וראש ישיבת סורא שבבבל בשלהי תקופת השלטון הסאסאני ובתחילת תקופת השלטון הערבי.
לפי דעה אחרת, המתבססת על איגרת רב שרירא גאון, הוא נחשב לאחד מראשי הדור הראשון של הגאונים בסורא.
רב חיננאי היה ראש הישיבה השני בסורא מאז שרב מר בר רב הונא הקים מחדש את ישיבת סורא בשנת ד'שס"ט (לאחר כמאה שנה שהיא לא הייתה קיימת בגלל רדיפות המלכים וכהני הדת הפרסיים).
הוא התמנה לתפקיד גאון בישיבת סורא לאחר פטירתו של רב מר בר רב הונא בשנת ד'ש"ף (620) ושמש כראש ישיבה במשך עשרים שנה.
במקביל אליו שמש רב חנא כראש ישיבה בישיבת פומבדיתא ורב חנינא מבי גיהרא ורב יצחק שמשו כראשי ישיבה בישיבת פרוז שבור.
לאחר פטירתו מונה רב הונא לתפקיד ראש ישיבת סורא.
חנינה בן מנחם (נולד ב-18 בספטמבר 1944) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בן מנחם נולד וגדל בירושלים, בן לאילה ואליקים בן מנחם, שעלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. למד בבית הספר מעלה, ולאחר מכן בישיבת קול תורה, במדרשיית נועם ובישיבת הדרום.
קיבל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1970 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת אוקספורד על עבודה שכותרתה "Extra-Legal Reasoning in Talmudic Law" שנעשתה בהנחייתם של יוסף רז וברנרד ג'קסון .
באותה שנה הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 2002 מונה לפרופסור מן המניין ובשנת 2012 פרש לגמלאות.
ייסד בפקולטה למשפטים את הסדנה למשפט ותיאטרון, במסגרתה מעלים סטודנטים הצגות המשיקות לעולם המשפט.
בשנים 1995–2000 עמד בראש המכון למשפט עברי באוניברסיטה העברית.
שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות אחדות, בהן אוניברסיטת סטנפורד (1987–1988) ואוניברסיטת הרווארד.
תחומי מחקרו: תורת המשפט, המשפט התלמודי, פילוסופיה של המשפט העברי, הגותו המשפטית של הרמב"ם, כתבי ניטשה ומשפט ותיאטרון.
הוא נמנה עם מבקרי הגישה המשפטית הפוזיטיביסטית השולטת במשפט העברי.
כרך לה-לו של כתב העת המשפטי "דיני ישראל" הוקדש לכבודו, "בהוקרה על תרומתו רבת השנים למחקר ולהוראת המשפט העברי".
נשוי לפרופ' ימימה בן מנחם ולהם ארבעה ילדים.
נכדם, ענר אליקים שפירא, נרצח במתקפת הפתע על ישראל ב-2023, כשהדף בידיו את הרימונים שהושלכו על ידי המחבלים לעבר המיגונית שבה שהה, ובכך הציל את שאר השוהים בה.
סוגיות במשפט העברי, האוניברסיטה הפתוחה, 2006
ניטשה על חוק ומשפט, הוצאת מאגנס, 2021
חנינה בן-מנחם, ברכיהו ליפשיץ (עורכים), דין ויושר בתורת המשפט של הרמב"ם, המכון לחקר המשפט העברי, תשס"ד
חנינה בן מנחם, נתן הכט, שי ווזנר (עורכים), המחלוקת בהלכה, המכון למשפט עברי - בית הספר למשפטים - אוניברסיטת בוסטון, 2002
חנית היא כלי נשק המשמש להגנה ותקיפה כאחד.
היא מורכבת ממוט ארוך שבקצהו חוד העשוי מתכת, אבן או עצם.
החנית כבדה יותר מכידון אך קלה וקצרה מרומח.
היא יכולה לשמש לנעיצה וגם להטלה.
עדויות לשימוש בחנית נמצאו בשימוש ההומו היידלברגנסיס לפני כ-500,000 שנה.
הרבה לפני תקופת האדם הנבון שהתפתח רק כ-100,000 שנה לפני זמננו.
עם זאת, ייתכן שהחנית הומצאה על ידי אבות קדומים הרבה יותר.
השימוש בחנית אינו מוגבל לבני אדם בלבד.
שימפנזים מסנגל נצפו יוצרים חניתות מענפי עץ ישרים, על ידי קילוף קליפת הענף וחידוד ראשו בעזרת השיניים, במטרה לצוד גלגויים שמתחבאים בחורי עצים.
גם אורנגאוטנים נצפו דגים בעזרת חנית, אם כי לא ברור אם התנהגות זו נרכשה על ידי צפייה בבני אדם.
השימוש בחנית הגיע לשיאו בעת העתיקה ובימי הביניים כאשר ראש הקרב שלה (החוד) חושל ממתכת, בהתחלה נחושת ואחר כך ברזל ומאוחר יותר פלדה.
צורת ראש הקרב השתנתה מקצה מחודד פשוט לעלה מחודד ושטוח.
החנית שימשה צבאות סדירים והייתה נשק רב-תכליתי.
היא שימשה הן כנשק קרב פנים אל פנים והן כנשק הטלה המיודה ממרחק, כמעין כידון כבד יותר.
ההופליטים היווניים היו חמושים בחניתות ומגן עגול.
חיילי הלגיון הרומאי היו חמושים בחנית שהחליפה את הפילום ששימשה בעיקר להטלה.
הסמוראים והלוחמים ביפן הפאודלית השתמשו בחנית מסוג יארי כנשק העיקרי בשדה הקרב.
קשת היומי שימשה סמוראים לצד היארי, והחרב - מסוג טאצ'י או קטאנה - שימשה כנשק משני.
חנן אילתי (קלנבורט; 21 בינואר 1910 – 15 בנובמבר 1992) היה סופר עברי ויידישאי, יליד בלארוס, שפעל בעיקר בארצות הברית.
ביידיש נכתב שמו קלענבורט וכינויו נכתב איאלטי.
חנן אילתי (קלנבורט) נולד בסופוצ'קיניה, שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
את הלשון העברית ספג בביתו ובבית הספר.
בעת מלחמת העולם הראשונה ברחה המשפחה לרוסיה, וחנן למד בבית ספר רוסי.
בשנת 1918 חזר לסופוצקין, למד בישיבה בגרודנה, ושנתיים בגימנסיה עברית בעיר ביאליסטוק.
בשנת 1928 סיים את לימודיו והתכונן לעלות ארצה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1929, בעקבות אחיו הגדול יהודה, שהיה ממייסדי קיבוץ איילת השחר.
יהודה שינה את שם המשפחה לאילתי וחנן - חונקה - הצעיר קיבל את השם.
היה בתנועת "השומר הצעיר" ובמסגרתה הצטרף לקיבוץ "בנימינה", לימים גן שמואל ועין שמר.
בארץ ישראל נתפס לרעיונות המהפכניים של המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית, פק"פ, השתתף בכמה פעולות טרור שלה, נחשד ונרדף על ידי מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט, ונמלט מישראל לפריז בשנת 1933. שם הצטרף לחוגי השמאל היידישאי, וכתב בעיתונות השמאל היהודי.
בשנת 1936 התנדב למלחמת ספרד, קודם כעיתונאי יידיש, ואחר כך כלוחם.
לחם בחזיתות השונות עד כניעת הבריגדות הבינלאומיות ופינויין.
בצבא הרפובליקאי עלה בדרגה עד למפקד של גדוד מתנדבים יהודים ופולנים.
היה גם עיתונאי צבאי ופרסם כתבות ממלחמת ספרד בעיתוני יידיש בעולם.
בחודש יוני 1940, עם תחילת הכיבוש הנאצי, ברח אילתי לצרפת הכבושה.
שם נכלא לזמן קצר במחנה מעצר.
ידידיו הקומוניסטים בצרפת וספרד סייעו לו לברוח מאירופה למונטוידאו, אורוגוואי שבדרום אמריקה.
שם המשיך בכתיבת ספריו ביידיש ומאמריו בעיתונות היהודית.
משנת 1946 עד מותו ישב בניו יורק.