tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחת הקבורות נמצאה אישה, עם מחרוזת בעלת 1668 חרוזים העשויים מקליפות ביצת יען שהונחה על האגן שלה.
מעל הקבורה הונח מרצע נחושת, המהווה את ממצא המתכת הקדום ביותר במזרח התיכון.
אנליזות שפורסמו בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הציעו שבהסתמך על הרכב הנחושת מקורו של המרצע כנראה מאזור הקווקז.
בנוסף נמצאו באתר גם עשרות בולות (טביעות סימני חותם) וכן מספר חותמות, המצביעות כנראה על קיום של מערכת אדמיניסטרטיבית לניהול וארגון התוצרת החקלאית.
בין הממצאים הנוספים עשנם מספר חרסים שזוהו כשייכים לתרבות עובייד, וכן פריטי אובסידיאן.
תל עין הבשור, הוא תל בנגב הצפוני על גדתו של נחל הבשור, בתוך גן לאומי אשכול.
יחודו של התל הוא בהיותו עדות לנוכחות של ממלכת מצרים העתיקה באזור כבר מראשיתה באלף ה-3 לפנה"ס, בנוסף נמצאה במקום עדות ארכאולוגית ראשונה למבשלת בירה בארץ ישראל.
התל ממוקם על גבעה קטנה כ-50 מטר מדרום מערב למעיין עין הבשור, בסמיכות לשני תלים ארכאולוגיים גדולים באפיק נחל הבשור, תל שרוחן כקילומטר מדרום ותל גמה כחמישה קילומטר מצפון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סלל צבא האימפריה העות'מאנית מסילת רכבת מרפיח לבאר שבע, לצורכי אספקה.
מסילה זו חצתה את אפיק נחל הבשור בגשר סמוך לתל.
האתר זוהה לראשונה על ידי יוסף יחזקאל.
התל נחפר על ידי משלחת מאוניברסיטת תל אביב בשנים 1970–1983 בניהולם של רם גופנא ודן גזית.
בין הממצאים שנתגלו בתל היו פסל של אל מצרי עשוי מפיאנס מצרי, הקדום ביותר שנמצא בארץ ישראל ומעל מאה גושי טין ששימשו לחתימת כלים, ועליהם טביעות חותמות.
עדות ארכאולוגית למבשלת בירה בארץ ישראל נמצאה לראשונה בתל עין הבשור בתקופת השושלת הראשונה המצרית (3100–2890 לפנה"ס).
תל קירי הוא אתר ארכאולוגי בקצהו הדרום מערבי של עמק יזרעאל, בתחום קיבוץ הזורע.
כיום כל שטחי האתר קבורים מתחת לבתי הקיבוץ.
החפירות העיקריות באתר התנהלו לפני הקמת שכונת מגורים חדשה בקיבוץ בשלוש עונות בין השנים 1975–1977 בהנהלת אמנון בן-תור.
בחפירות נעשו במסגרת פרויקט של מחקר אזורי בסביבות תל יקנעם.
תל קירי היה האתר הראשון שנחפר והחפירות הראו תוצאות משמעותיות.
התגלית העיקרית היא שרידי כפר מתקופת הברזל, שהתקיים באופן רצוף ללא הפרעה לאורך כל התקופה ואפשר לחוקרים ללמוד על תושבי ארץ ישראל הכפריים שהיוו מרבית האוכלוסייה, נושא שעד אז לא נחקר במיוחד.
תגלית מתקופה זו שקיבלה תשומת לב היא שרידי בית מגורים רגיל ובו עדויות לפולחן ביתי.
בנוסף התקיימו באתר יישובים מן התקופה הניאולותית המאוחרת ועד התקופה הרומית-ביזנטית.
שטח האתר הוא בין 10 ל-12 דונם, אך בעת תחילת החפירות, שני שלישים מהאתר כבר היו חסומים לחפירה בגלל בניה של בתי מגורים בקיבוץ הזורע ולכן החפירה באתר הייתה למעשה חפירת הצלה לפני שהבתים בקיבוץ כיסו את כל שטח האתר.
האתר אינו תל רגיל, אלא טראסה מאורכת למרגלות מדרונו המזרחי של הר הכרמל לכיוון העמק.
סחף מהגשם, כמו גם עבדות פילוס למטרת בנייה פגעו קשות באתר והשכבות המאוחרות באתר מימי הביניים נעלמו לחלוטין בחלק מהאתר שנחפר.
מקור המים של אותו יישוב הם בנחל השופט הזורם למרגלות האתר והמעיינות המצויים מדרום לו.
היישוב מתקופת הברזל נחקר בעיקר בחלקו המזרחי של האתר.
שכבות היישוב נערמו לעובי של 3 מטר וכללו שלבי בנייה רבים המתוארכים לבין המאה ה-12 לפנה"ס ועד המאה ה-8 או ה-7 לפנה"ס (מתחילת תקופת הברזל וכמעט עד סוף התקופה עם הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל).
מאחר שמדובר ביישוב קטן ולא מבוצר, מדובר ביישוב כפרי, אך גודלם של המבנים מעיד על כך שמדובר ביישוב משגשג.
יכול להיות גם ששטח האתר שנחפר מייצג רק חלק מהכפר שבו חיו תושבים אמידים יותר.
מרבית הבניה נעשתה באבני גוויל (אבנים לא מסותתות), אך היה גם שימוש בלבנים בגדלים שונים.
גגות הבתים היו עשויים מקנים וענפים המצופים בטיח.
רוב המבנים שנחשפו היה בתי מגורים פרטיים, פרט לשני מבנים גדולים יחסית ומבנה רגיל שבו נמצאו שרידי פולחן.
באתר נמצאו מספר רב של מתקנים חקלאיים המתאימים ליישוב חקלאי כגון ממגורות.
פרט לכלים יומיומיים שנמצאו באתר נמצאו גם כלי יוקרה, כלים בסגנון פלשתי וכלים בסגנון אשורי.
תל ראש, המכונה בערבית ח'רבת תל א-רווישה הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בגליל העליון שבצפון ישראל.
סקרים באתר הראו שהוא היה מיושב כמעט בכל תקופה ארכאולוגית והיסטורית מתקופת הברונזה הקדומה ועד לתקופה העות'מאנית, במשך כ-5,000 שנה.
בתקופת הברזל ב' המקבילה לממלכת ישראל ופניקיה, היה האתר מרכז אזורי.
האתר זוהה עם "בית שמש", המוזכרת בתנ"ך כיישוב בנחלת שבט נפתלי (אין להתבלבל עם בית שמש ביהודה).
במקום נערכה חפירה ומחקר חדש הציע לזהות את האתר עם יישוב אחר המכונה בטקסטים המקראיים "רחוב", שבנחלת שבט אשר.
חוקרים גם זיהו את האתר עם יישוב בשם "רויס" המוזכר בטקסטים צלבניים.
כיום האתר ממוקם דרומית לגבול לבנון-ישראל ומצפון למושב אלקוש.
האתר הוא תל ששטחו 25 דונם הממוקם על ראש גבעה.
החפירה העלתה כי בתקופות מסוימות, היישוב באתר התרחב מעבר לתל למדרונותיו.
האתר ממוקם בין הגליל המערבי, המאופיין בגבעות מתונות המשופעות לכיוון חוף הים התיכון במזרח, ורכס הר מירון ממזרח.
מקור מים זמין נמצא בעין אלקוש, כ-500 מטר דרומית לאתר.
מתחת לאתר נמצא תוואי דרך עתיק המחבר את העיר עכו עם טבנין.
מאפיינים אלה אפשרו לאתר להיות יישוב מרכזי לאורך ההיסטוריה.
האתר נחקר בסוף המאה ה-19 על ידי החוקרים האירופאים ויקטור גרן ועל ידי קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר מהקרן לחקר ארץ ישראל.
מאחר שלאתר לא הייתה גישה מסודרת עד שנות ה-40, התעלמו ממנו החוקרים עד שרות עמירן ויוחנן אהרוני סקרו את האתר בין 1948 ל-1953, הודות לדרכים חדשות שנסללו.
ההערכה לפני הייתה כי האזור היה מיושב בדלילות בגלל השטח הקשה ובגלל ההיעדר במקורות היסטוריים קדומים, אך הסקרים של עמירם ואהרוני חשפו את ההתיישבות הארוכה באתר ואת הפוטנציאל הארכאולוגי שלו.
חפירה באתר תוכננה על ידי עמירם בשנת 1952 אך מעולם לא נערכה.
האתר נחפר בשנת 2017 ובשנת 2018 על ידי מכללת כנרת בשיתוף האוניברסיטה הפתוחה בישראל.
נפתחו ארבעה שטחים, שניים בראש התל ושניים במורדותיו.
החפירה הניבה מכלולי חרס מתקופות רבות ושונות, שרידי אדריכלות, כלים חקלאיים ועוד.
ד"ר חיה כץ, שעמדה בראש החפירה, ויגאל לוין, כתבו במאמר שפורסם ב-2020 כי תל ראש הוא המועמד הסביר ביותר ל"רחוב", המוזכרת ב, בין עברון, חמון וקנה, שבנחת שבט אשר.
תל צפצפות הוא גן לאומי, הממוקם בעמק יזרעאל, מזרחית לקיבוץ דברת, ליד הכפר אנדור שעל פי ההשערה משמר את שם העיר המקראית עין דור המזוהה עם התל.
בעיר זו פעלה בעלת האוב מעין דור.
זיהוי האתר כעין דור הוצע לראשונה על ידי הארכאולוג נחמיה צורי בשנת 1977. התל נמצא במפה מספר 3 של הוועדה לשבילי ישראל.
האתר הוכרז כגן לאומי בשנת 2013 ושטחו הוא כ-71 דונם.
תל עירא הוא תל נישא בגובה של 514 מטר החולש על כל בקעת באר שבע ובו נתגלו שרידי עיר מצודה מימי ממלכת יהודה.
הממצאים בתל מתוארכים החל מהמאה ה־10 לפנה"ס ועד לתקופה הערבית המוקדמת.
מבחינת ההיסטוריה של תל עירא, היא מתחלקת לשמונה תקופות ושכבות.
ראשיתו של תל עירא על פי הממצאים הוא במאה העשירית או התשיעית לפנה"ס, התקופה הישראלית, כאשר על חלקו של התל מוקמת עיר מבצר.
לאחר מכן, במאה השביעית ועדיין בתקופה הישראלית מוקמת על התל עיר מבצר יהודאית.
בחצי השני של המאה השביעית לפנה"ס מתרחבת העיר וחולשת על כל שטח התל.
למעשה בתקופת המקרא תל עירא הייתה העיר הגדולה ביותר בערי הנגב, כאשר במקביל אליה, במטרה לחזק את הגבול הדרומי של הממלכה הוקמו ערים נוספות כדוגמת חורבת עוזה, ערוער, תל משוש ותל מלחתה.
במאות החמישית והרביעית לפנה"ס, התקופה הפרסית, עדיין יש בתל עיר מבוצרת, שנחרבת במהלך הכיבוש הבבלי.
בתקופה ההלניסטית, ישנה התיישבות מחודשת בתל העושה שימוש בחומה מהתקופה הישראלית.
בתקופה הרומית הקדומה היישוב בתל ממשיך להשתמש בחומה מהתקופה הישראלית, היא משוקמת בתקופת בית הורדוס ובתקופתו גם מתחדש היישוב במקום.
דבר שנמשך גם בתקופה הביזנטית, כאשר מוקמת בתל עיר ומנזר, שאת שרידיהם ניתן לראות בעיקר בשרידי המנזר בצד המזרחי של התל.
במהלך התקופה הערבית הקדומה המאות השביעית והשמינית לספירה, ישנה התיישבות בשרידי העיר הביזנטית.
חפירות ארכאולוגיות באתר נערכו בין השנים 1979–1984, ובהן נחשפו שמונה שכבות המייצגות שמונה תקופות היסטוריות.
לכל אורך התקופות נעשה שימוש בחומה הישראלית המקורית שהקיפה את התל.
החומה המוצקה של התל עוצבה בעיקר בתקופה בה הוקמה בתל העיר היהודאית ועיקר הביצורים נבנו.
חומה זו המשיכה להתקיים ולהיות בשימוש עד למאה השביעית לספירה, התקופה הערבית המוקדמת.
בעזרת החומה ושאר ריבועי החפירה בתל, הצליחו החופרים לייצר את מפת התל לאורך התקופות השונות, כולל חורבן התל במהלך מסעות הכיבוש הבבלי בארץ ישראל או בימי נבוכדנאצר בשנת 587/6 לפנה"ס או במהלך מסע הכיבוש הבבלי האחרון בשנים 581/2 לפנה"ס.
בית הקברות של העיר היהודאית נתגלה במדרון המזרחי של התל.
רוב הקברים נשדדו בעבר הרחוק, אך יחד עם זאת נתגלו מספר קברים עם אבן הגולל במקומה.
במערות הקבורה נחצבו קברי משכב שהם אופייניים לתקופה זו בארץ ישראל.
בקברים נתגלו כלי חרס כגון קנקנים, קערות, צפחות, פכיות וכן חפצי נוי שונים המתוארכים לתקופה הישראלית.
ממצאים קרמיים נתגלו בכל השכבות ומכל התקופות בתל.
הממצאים המרשימים ביותר נתגלו בשתי תקופות עיקריות, תקופת הברזל והתקופה הביזנטית.
תקופת הברזל כוללת לפחות 4 שכבות בתל עצמו, כאשר הכלים שנתגלו כוללים כלים מהמאה העשירית והתשיעית לפנה"ס, שחלקם נתגלו בנקרופוליס של התל.
כלים תמימים נתגלו בצד המערבי, כמו כן, נתגלו כלים שאופייניים לממלכת יהודה במאה השביעית לפנה"ס וכלים ששרדו שריפה גדולה ונעשה בהם שימוש לאחר ש.
הכלים האלה הם עדות אופיינית לאתרים יהודים בממלכת יהודה במאה השישית לפנה"ס.
כמו כן נתגלו בנקרופוליס כלים, תכשיטים וחפצי נוי מסוף התקופה הישראלית.
ממצא משמעותי נוסף הוא אוסטרקון, עליו חרוט , דבר המעיד שנערך מפקד אוכלוסין בעיר.
באתר נתגלו חמישה בורות מים כאשר שלושה מהם מתוארכים לתקופה הישראלית בעוד ששניים נוספים מתוארכים לתקופה הביזנטית.
כלכלת העיר התבססה על חקלאות, גידול צאן ובקר.
טרסות שנתגלו בסביבה הקרובה לעיר, מהווים עדות ליכולת החקלאית של העיר לכלכל את עצמה בתקופות קדומות.
תל עשתרה הוא תל עם ממצאים מתקופת הברונזה, הממוקם דרומית לדמשק.
התל מזוהה עם העיר המקראית עשתרות, וחוקרים מזהים אותו גם עם העיר עשתרתו (Aštartu) המוזכרת במכתבי אל-עמארנה משנת 1350 לפנה"ס.
עשתרתו מוזכרת בתולדות תחותמס השלישי במקדש כרנכ כעשתרות (Astarot), אותה עמנואל דה רוז'ה ולודוויג בורכארדט מזהים עם עשתרות המקראית, ואותה טומקינס וגסטון מספרו מזהים עם תל עשתרה.
השם עשתרתו מוזכר רק בשניים מתוך קורפוס עמארנה בן 382 האותיות, במכתבים EA 256 ו-EA 197 (EA מייצג 'אל-עמארנה').
הוא מוזכר פעמיים במכתבי עמארנה בכתב יתדות מתל אל-עמארנה משנת 1350 לפנה"ס.
EA 197 מקוטלג כ"מצוקתו של ביריאווזה" .
ביריאווזה היה ראש עיריית דמשק, שכונה דימאסק באותיות אכדיות.
EA 256 הוא סיפור על מותבעל בן לביאה, והעפירו, בנוגע למקום הימצאו של איאב, שעשוי להיות פחל שבירדן, והוא מכתב תככים, המקוטלג כ"שבועות והכחשות", ומפרט 7 ערים הממוקמות באזור הגולן.
הוא חיבר מכתב אחד ששרד לפרעה המצרי, המקוטלג כ-EA 364.
עשתרות' (תל עשתרה) מוזכרת בתבליט אשורי משנת 730/727 לפנה"ס, המאוחסן במוזיאון הבריטי.
זוהי עיר בה גרו הלוויים.
התבליט מתאר את האשורים מוציאים את העם מעשתרות בשנים 730–727 לפנה"ס.
התבליט נחפר בכלח על ידי סר אוסטן הנרי ליארד בשנת 1851. השם עשתרות חרוט בכתב יתדות בראש התבליט.
המלך במרשם התחתון הוא תגלת פלאסר השלישי.
זוהי הגלות הראשונה של העם מארץ ישראל לאשור, שהייתה חלקה הראשון של גלות עשרת השבטים.
אירוע זה מוזכר בתנ"ך בספר מלכים:.
הטורבנים הרפויים, הנעליים המחודדות וסגנון הגלימות אופייניים לממלכת ישראל של אותה תקופה, ומוצגים על האובליסק השחור של שלמנאסר השלישי, הנמצא בחלק האשורי של המוזיאון הבריטי בלונדון.
האובליסק השחור מתוארך לסביבות שנת 825 לפנה"ס.
גם הוא נחפר בכלח על ידי סר אוסטן הנרי ליארד בשנת 1848. האובליסק מציג את מלך ישראל יהוא (או נציגו) מעניק מחווה לשלמנאסר השלישי בפנקס השני למטה.
תֶּל שֶׁבַע היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל, והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1984. היישוב ממוקם כשלושה קילומטר מזרחית לבאר שבע.
תל שבע היום היא מהיישובים הגדולים והחשובים ביותר במגזר הבדואי.
כלל תושביו של היישוב הבדואי תל שבע הם ערבים-מוסלמים.
היישוב תל שבע הוקם בשנת 1968, כראשון היישובים הבדואים באזור הנגב.
הקמת היישוב הייתה חלק מתוכנית להקמת שבעה יישובים באזור הנגב למען הבדואים בנגב והם: רהט, תל שבע, כסייפה, לקייה, חורה, שגב שלום וערערה בנגב.
כיום מונה היישוב 23,374 תושבים, כולם בני דת האסלאם.
הקרבה לבאר שבע משפיעה על היישוב בצורה חיובית כי תושביו יכולים להשתמש בתשתית והשירותים של העיר הגדולה - לצורכי לימודים, עבודה, רפואה וכו'.
ניתן להגיע לתל שבע בשני קווי האוטובוס של חברת מטרופולין (תחבורה ציבורית)
בקווים (10 ו-15) מהתחנה המרכזית בבאר שבע בתדירות של אחת לשעה.
היישוב סובל מפשיעה רחבה ונקשר רבות לעבירות סמים וגביית דמי חסות.
בשנת 2024 נבחר עומר אלאעסם לראשות המועצה ברוב של כ-51% מהקולות.
בתל שבע לא קיים אזור תעשייה, ורמת האבטלה בו גבוהה, ועל פי נתוני המוסד לביטוח לאומי מגיעה לכ-40%.
רוב העובדים הם שכירים (כ-4,400) שרבים מהם עובדים בבאר שבע הסמוכה בתחומים שונים.
כמו כן מציעים אזורי התעשייה בנאות חובב, חורה ורהט גם הם אופציות תעסוקתיות לתושבי תל שבע.
ישנם מספר פרויקטים קהילתיים המציעים מקומות עבודה לתושבי תל שבע:
קורס הכשרה בעיבוד טקסטיל, תפירה, וייצור בגדים - במשך השנתיים האחרונות, המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי הוביל יוזמה בשיתוף פעולה עם משרד התעשייה, המסחר והעבודה, בקרב הקהילה הבדואית בתל שבע, וסיפק ל-20 נשים בדואיות הכשרה מיוחדת.
הפרויקט כלל הכשרה בתחום התעסוקה, הכשרה בניהול עסקים, עזרה בבניית עסק, והדרכה ממושכת.
זה היה מיזם מוצלח מאוד - ארבע משתתפות הקימו עסק שיתופי לעיצוב וייצור אופנה לנשים מוסלמיות; 9 משתתפות הקימו מפעל תפירה, ואחרות התחילו לתפור בגדים באופן אינדיבידואלי מהבית.
חברת "אסאלה - טבע המדבר" אשר הוקמה בידי שמונה בעלות מניות לאחר תהליך ארוך, במהלכו הן למדו להשתמש בידע מסורתי לייצור תמרוקים מצמחי המדבר.
זה פרויקט עסקי המשלב הכשרה מקצועית
ישנם מספר בתי ספר ביישוב: שלושה בתי ספר תיכוניים מקיפים, שישה בתי ספר יסודיים וכ-45 גנים (כולל טרום חובה).
ביישוב ישנם סניפים של קופות החולים כללית ומאוחדת, ומתנ"סים עם חוגים ופעילויות.
תל שֶׁרַע הוא תל גדול בנגב הצפוני, בגדתו הצפונית של נחל גרר, מדרום-מזרח לנתיבות ליד העיר הבדואית רהט, צפונית לבאר שבע.
התל מתנשא על גבעת כורכר לרום של 169 מטרים, וכולל בשטחו כ-20 דונם.
תל שרע נחרץ על ידי מדרונות תלולים רבים, ובינו לבין תל הרור נובעים מעיינות רבים.
זיהוי האתר היה נתון לוויכוח ביו הארכאולוגים.
אולברייט הציע לזהות את האתר עם חרמה, חוקרים אחרים הציעו את גרר ואת גת-פלשתים.
לעומתם בנימין מזר, יוחנן אהרוני וארכאולוגים נוספים העדיפו לזהות את תל שרע עם העיר המקראית צִקְלַג.
ביוני 2020 פרסם פרופ' משה גרסיאל הוכחה לזיהוי צקלג עם תל שרע מהכינוי הערבי לתל ולוואדי שלמרגלותיו - "א-שריעה", שמשמעותו העיקרית בערבית: חוק ומשפט.
לדבריו, שם זה מנציח את החוק והמשפט שקבע דוד בדבר חלוקת שלל המלחמה בין אלה שנשארו מאחור ובין אלה שיצאו למלחמה בעמלקים שפשטו על צקלג ().
באתר נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי החוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת בן-גוריון בראשות א' אורן ובסיוע החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
החפירות נערכו במשך שש עונות חפירה רצופות בין השנים 1979-1972. באתר נחפרו 13 שכבות ארכאולוגיות ונמצא רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת ממלכת ישראל המאוחדת ועד התקופה הביזנטית.
הממצאים באתר כוללים מבנים רבים, כגון אסמים מהתקופה הפרסית, ארמון (משערים שהארמון הוא מתקופתו של אסא מלך יהודה), ומבנה גדול מהתקופה הרומית.
על פסגת התל קיים בית קברות מוסלמי.
התל בתקופת מלחמת העולם הראשונה
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נבנו בסביבת התל מחנות של הצבא העות'מאני כחלק מהערכותם לבלימת הכוחות הבריטים.
מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה עברה למרגלות התל ולשם כך נחפר חפיר ממערב לתל ובהמשכו נבנה גשר בן 7 קשתות מעל נחל גרר.
מדרום לגדת הנחל, בנו הטורקים תחנת רכבת ששירתה את הכוחות.
ב-6 בנובמבר וב-7 בנובמבר 1917 תקפו הבריטים מכיוון באר שבע, עם כוח של 7 דיוויזיות (מהקורפוס ה-20 ומקורפוס המדבר הרכוב), בניסיון לפרוץ את קו ההגנה הטורקי שנפרש בין עזה לחברון.
המאמץ העיקרי התמקד בתל א-שריעה ובתל הוריירה שהיוו את ליבו של קו ההגנה הטורקי.
נגד שני תילים אלו הציבו הבריטים 3 דיוויזיות רגלים (ה-74, ה-60 וה-10) בתמיכה של ארטילריה רבה.
ניצחון זה הביא לנסיגה מהירה של הטורקים מעזה ואפשר לכוחות של הקורפוס ה-21 להתקדם.
במהלך נסיגתם פוצצו הטורקים חלק מהגשר אך הוא שוקם אחר כך על ידי הבריטים והמשיך לשרת אותם.
לאחר קום המדינה נסללה מסילת הדרום לבאר שבע שעברה ממזרח למסילה העות'מאנית והאתר נזנח.
נכון ל-2016 הגישה לערוץ הנחל חסומה על ידי צמחייה עבותה ולא ניתן לחפש את שרידי הגשר.
ניתן עדיין לראות את הסוללה משני צידי הנחל וכן את החפיר.
על הגדה הדרומית של הנחל ממצאים הקשורים לגשר ולתחנת הרכבת.
תל רומיידה, או תל חברון, הוא תל בחברון שגובהו 936 מטר מעל פני הים, ומזוהה כחברון המקראית.
בתל נמצאו שרידים של מצודה וכן שרידי יישובים המעידים על יישוב המקום ברציפות מאז התקופה הכנענית ועד ימינו.
משמעות השם נובעת כנראה מהשורש הערבי רמ"ד שפירושו אפר או אפור, ומשמעה כנראה כאשר הערבים הגיעו לחברון במאה השביעית התל כבר היה חרב ואפור, לאחר שהעיר הקדומה בו חרבה.
בתי פלסטינים נמצאים בראש התל, בשיפוליו הצפוניים, וכן במזרחו, ליד מעיין אברהם אבינו.
כמו כן נמצאת עליו השכונה היהודית "אדמות ישי".
רכישת קרקעות תל רומיידה והשוק הסיטונאי
בשנת 1811 רכש הרב חיים ישועה בג'איו (הידוע כ"חיים המצרי" בפי הערבים), שהיה באותה עת ראש קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בחברון, את קרקעות תל-רומיידה לרבות שרידי מצודת העיר ואת קבר ישי ורות.
את הקרקעות, בהיקף של 800 דונם, קנה מכספו הפרטי ממשפחת התמימי החברונית (שלפי המסורת המוסלמית קיבלו את כל הר חברון מידי הנביא מוחמד) והעבירן כתרומה לידי הקהילה.
שתי תעודות הקניה הן מטעם הוואקף המוסלמי וחתומים עליהן בני משפחת התמימי.
תעודות אלה נשמרו מכל משמר על ידי משפחת בג'איו ועברו מאב לבן, עד שהגיעו למשמרת הרב חיים בג'איו (1873–1960), שהיה רבה האחרון של קהילת חברון, שאחרי הפינוי הבריטי ב־1936 היה גולה בירושלים.
בערוב ימיו מסר ר' חיים בג'איו את התעודות לנציגי העדה החברונית - פרנקו וחסון - שמסרון לידי דוד אבישר.
רכישת קרקעות תל רומיידה הייתה המשך של רכישה קודמת שהתבצעה בשנת 1807, בה קנה בג'איו מבני משפחת כַשכול החברונית חלקת קרקע של 5 דונם, בה ממוקם כיום שוק הירקות הסיטונאי של חברון.
בשנת תרצ"א 1930 כאשר חודש היישוב היהודי בחברון, הגיעה משפחתו של יעקב עזרא לגור בתל, בבית שנקרא "בית עזרא" על שמם.
לאחר מאורעות 1936 גרשו הבריטים את כל יהודי חברון, ומשפחת עזרא לבדה המשיכה להתגורר במקום עד כ"ט בנובמבר 1947. בנו יוסף עזרא משמש עד היום כיו"ר הוועד לפליטי חברון.
במלחמת ששת הימים (יוני 1967), כבש צה"ל את חברון, יחד עם שאר יהודה ושומרון.
בשנת 1984 נכנסו מתנחלים למקום עם הקמתה של שכונה יהודית בשם "אדמות ישי".
העיר חולקה לאזור שתחת אחריות הרשות הפלסטינית (H1) ולאזור תחת שלטון ישראלי (H2), ותל רומיידה נכלל באזור H2.
מאז אינתיפאדה השנייה נסגר אזור אדמות ישי למעבר לפלסטינים למעט תושבי השכונה וחיילי צה"ל מאפשרים כניסה לפי רשימת שמות שבידיהם.
לדברי פלסטינית תושבת תל רומיידה בסוף 2006, "הרבה משפחות נאלצו לעזוב את האזור הזה בגלל התקפות של מתנחלים ופעולות של הצבא הישראלי".
בעקבות פיגועים אחדים (בעיקר פיגועי דקירה) הכריז צה"ל, בנובמבר 2015, על ארבעה מתחמים בחברון (שכונת אברהם אבינו, שכונת אדמות ישי ורחוב השוהדא) כשטח צבאי סגור, שתנועת פלסטינים בו הוגבלה.
פלסטינים נוספים, מהם שעזבו את תל רומיידה ומהם שהמשיכו להתגורר במקום מתארים תנאי חיים קשים, עקב הגבלות שהטיל צה"ל.
באפריל 2017 התגוררו בתל רומיידה כ-1,200 פלסטינים.
לדברי משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, בין אוקטובר 2018 לאוגוסט 2019 עזבו לפחות שש משפחות פלסטיניות את שכונת תל רומיידה, והן עשו זאת, לדבריהן, עקב הגבלות התנועה במקום והפחד לביטחונם של ילדיהם.
עתירה שהוגשה לבג"ץ נגד הגבלת התנועה במדרגות המחברות את תל רומיידה עם רחוב השוהדא נדחתה בנימוק שהשיקול הביטחוני מצדיק זאת.
בתל רומיידה נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי הארכאולוג האמריקאי בשנים 1964–1966, חפירות שלא חודשו עקב מלחמת ששת הימים.
האמוד חשף חומת גויל מתקופת הברונזה התיכונה.
עופר טען שהתל היה נטוש בתקופת הברונזה המאוחרת, ואכן בחפירות שלפניו ואחריו לא נתגלו שרידי יישוב מתקופה זו.
באופן אופייני לערי הברונזה התיכונה שחרבו ולא שוקמו בתקופת הברונזה המאוחרת, התגלתה בחפירות הבאות בתל מערת קבורה מתקופה זו.
ההסבר לתופעה זו הוא שהיישוב העירוני הוחלף ביישוב של רועים נוודים, אשר קברו את מתיהם באתר העיר, אך לא גרו בה.
בשנת תשנ"ט (1999), בוצעו חפירות נוספות במקום על ידי מטעם רשות העתיקות, כחפירות הצלה, לאחר שהוחלט להקים את "בית רענן" עבור תושבי אדמות ישי.
בחודש שבט ה'תשע"ד חודשו בתל רומיידה החפירות הארכאולוגיות לקראת הכשרת המקום לגן ארכאולוגי־תיירותי.
האתר הוכשר למבקרים, ובשנת 2018 הוכרז כגן לאומי ישראלי.
תל שָׁרוּחֶן (תַל אל-פַארִעַה (דרום)) הוא תל בנגב הצפוני על גדתו המערבית של נחל הבשור.
הזיהוי של התל עם "שרוחן" (עיר כנענית קדומה) אינו ודאי.
ניתן להגיע אל התל באמצעות דרך הבשור העוברת למרגלות צידו המערבי של התל.
התל נמצא בסמוך למושב עין הבשור ואף על פי שגובהו הוא רק כ-20 מטרים מעל סביבתו, הוא בולט למרחוק באזור המישורי בו הוא נמצא.
שטח התל הוא 66 דונם ועובי השכבות הארכאולוגיות בו הוא כ-14 מטרים.
צדדיו המזרחיים והצפוניים של התל נמצאים מעל ואדיות והם תלולים.
הצד המערבי מתון מאוד וגם הצד הדרומי מאפשר גישה אל התל.
בתל נתגלו שרידי יישוב מתקופות שונות והארכאולוגים סוברים, כי היישוב בתל התקיים ברציפות בין תקופת הברונזה התיכונה ובין התקופה הרומית.
ממצאים חקסוסיים מהאתר מעידים לטענת מספר חוקרים, על היותו "שרוחן".
העיר נזכרה שלוש פעמים ברשומות המצריות: סיפור גירוש החיקסוס בידי יעחמס הראשון אשר צר על שרוחן במשך שלוש שנים עד אשר הכניעה, מסע מלחמתו של תחותמס השלישי וזה של שושנק.
התל שוכן בסמוך לדרך לחצי האי ערב, וכן דרך הים.
התל שימש כמצודת גבול וכתחנת דרכים וסימן באלף השני והאלף הראשון לפני הספירה את גבולו הדרום מזרחי של האזור שמרכזו היה באזור עזה.
בנוסף, שימש האתר כמקום מפגש בין האוכלוסיות החקלאיות ששכנו ממערב לו ובין אלו ששכנו ממזרח לו בשטח בעל האופי המדברי.
שרוחן מופיעה כאחת הערים בנחלת שבט שמעון בספר יהושע ().
קיימת טענה כי "שלחים" () ו"שערים" () המופיעות ברשימות אחרות של ערי נחלת שבט שמעון, הן שמות אחרים לעיר שרוחן.
פלינדרס פיטרי, מאבות המחקר הארכאולוגי של ארץ ישראל, היה הראשון בחוקרי האתר.
פיטרי חפר באתר בשנים 1928–1930, כשליח בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים, ופרסם את ממצאיו בשנת 1930. חלק נוסף בממצאי האתר, מאותה החפירה, נתפרסם בשנת 1932 בידי מקדונלד, סטרקי והרדינג.
שני הדו"חות (שנתפרסמו בשם Beth-Pelet I - II) עסקו באתרים הקדומים שבתחתית התל, בבתי הקברות והחפירות בדרום וצפון התל.
פיטרי זיהה את האתר כבית-פלט (), לפי אטימולוגיה משובשת של שמו הערבי של התל, כאשר משמעות השם היא 'תל חורבות גבוה' ותו לא.
לטענת מרבית החוקרים, ויליאם פ.
אולברייט הסיר את לוט הערפל אשר הניח פיטרי, בתיאורו את האתר כבית פלט.
אולברייט גרס כי האתר הוא משכן העיר המצרית הקדומה שרוחן.
אולם קביעת אולברייט לא מבוססת על ממצאים מוצקים.
לאחרונה העלה נדב נאמן סברה מבוססת בדבר היות העיר 'שׁוּר' התנ"כית.
בשנים 1999–2002 התקיימו באתר חפירות מחודשות, בידי אנשי משלחת מאוניברסיטת בן-גוריון וקרן קליירמונט, בראשות גונר להמן.
החברים במשלחת חפרו כ-300 בורות, בקואורדינטות מפוזרות לאורך התל.
החפירות עזרו במיפוי וסידור מערך היישובים וגודל התל בתקופות השונות.
נראה שמקור המים לתל היה בגב מים גדול הנמצא בנחל הבשור לרגלי התל ואשר נמצא כיציב באספקת מים בתצפיות שנערכו במשך עשרות שנים.
כיום גורסים חלק מהחוקרים כי שרוחן הקדומה נמצאת למעשה בתל אל-עג'ול, הנמצא סמוך לעזה בשפכו של נחל הבשור.
ראשון החוקרים שהציע זאת, היה אהרון קמפינסקי ב-1974. אנסון רייני הציע לזהות את שרוחן עם תל הרור.
הארכאולוג דן גזית, טוען כי ממצאים רבים על התל וסביבו מוכיחים כי שימש בסיס ללגיון רומי במאה ה-2. הממצאים כוללים מצבורי מטבעות שנמצאו על התל וכבשני סיד, שרידי חומת אבני גזית, שרידי דרך סלולה וממצאים נוספים שנתגלו למרגלות התל.
הוא מייחס בסבירות גבוהה את הממצאים ללגיון ה-22 (דיאוטריאנה), ייתכן כי מזמן מסעו ממצרים לדיכוי מרד בר כוכבא.
ממזרח לתל, על שלוחה מעבר לנחל הבשור, נתגלה אתר מהתקופה הפלאוליתית התיכונה.
האתר נתגלה ב-1972 בסקר שנערך על ידי משלחת בריטית וכבר בעת גילויו נמצא שנשתמר במצב טוב הודות לכך שכוסה בשכבת אבק עבה שהפכה לחרסית.
משלחת הסקר העניקה לאתר את השם "פארעה II".
בשנים 1976–1978 חפרה באתר משלחת מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בראשות יצחק גלעד ותיארכה את הממצאים לבני 50,000 שנה לערך.
באתר נמצאו שני מפלסי חיים שהעידו על נטישה זמנית של האתר ושיבה אליו.
כמו כן, נתגלו באתר כלי צור רבים, שברי עצמות בעלי חיים (סוסיים, שור הבר, גמל ובובאל איילי) ושרידי פחם.
לא נתבררה השאלה האם מדובר באתר בסיס או באתר חנייה של ציידים.
כמו כן, הואיל ולא נמצאו שרידי עצמות אדם באתר, לא נתבררה זהות מין האדם ששהה בו.
תֵּל תְאוֹמִים הוא יישוב קהילתי באזור הצפון בעמק בית שאן, כחמישה ק"מ מהעיר בית שאן.
השייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
העבודות להקמת היישוב החלו בשנת 1982. היישוב יועד לאכלס צאצאים של תושבי שלושת יישובי "ביכורה": רוויה, רחוב ושדי תרומות ולהיות היישוב הרביעי ב"גוש" ביכורה.
כמו כן, גם הוא השתייך מלכתחילה לארגון המושבים של הפועל המזרחי.
על פי התכנון, נועד היישוב להיות מושב, אולם בהיעדר קרקע הוקם בתחילה כיישוב קהילתי.
לכל בית צורפו 5 דונם עם הבטחה לעתיד של קרקעות נוספות שיילקחו משלושת מושבי ביכורה ומקיבוצי הסביבה.
טקס העלייה על הקרקע התקיים במאי 1984 בנוכחות שר השיכון, דוד לוי ושר החקלאות, פסח גרופר.
בשנת 2012 הוקמה במושב שכונה של קראוונים ובה גרו גרעין של משפחות אשכנזיות שהתחילו בתור 10 משפחות ועם הזמן גדלו ל40 משפחות.
עם השנים עברה השכונה להרחבה של בנייה של בתים חדשים שהמשפחות בנו.
החל משנת 2007 ועד שנת 2017 פעלה בתל תאומים מכינה קדם-צבאית העמק, שלאחר מכן עברה לקיבוץ כפר רופין.
שם היישוב ניתן בגלל תל תאומים (תל א-תום) הנמצא בו.
זה תל יישוב עתיק למן התקופה הכנענית הקדומה ועד לימי שיבת ציון ובתקופות הרומית והביזנטית.
בחתך שנגרם עקב פעילות דחפור נחשפו בתל שכבות יישוב אחדות ובהן קירות בנויים ושכבות שרפה.
שלושה תלים חלשו על גזרת עמק בית שאן במלחמת העצמאות: תל שלם (תל רדע'ה) מדרום לטירת צבי, תל מגדע (מוג'דה) ליד שלוחות ותל תאומים (תל א-תום).
התלים נתפסו על ידי לוחמי היישובים ללא קרב לאחר שחיל המשלוח העיראקי נטש אותם.
לאחר מספר ימים הוחזרו הלוחמים אבל לקראת ביקור משקיפי האו"ם לקביעת הגבולות, הוחלט לתפוס אותם שוב כדי לקבוע עובדות בשטח.
הכוחות לא ידעו שהעיראקים תפסו בחזרה את התלים בנגוד להסכם הפסקת האש.
אור ל-1 באוגוסט 1948 יצאו שלוש מחלקות לכבוש את התלים.
מניר דוד יצאה מחלקה בפיקודו של משה שטורמן לכבוש את תל מגדע.
המחלקה נתקלה באש ממנה נהרגו ו מניר דוד.
משה שטורמן נהרג בסמוך למקום בו נהרג אביו, חיים שטורמן, ב-1938.
משדה אליהו יצאה מחלקה לכבוש את תל א-תום אך נתקלה באש ושניים מאנשיה, ו נהרגו.
מטירת צבי יצאה מחלקה לכבוש את תל שלם אך נתקלה באש ונסוגה.
לאור העובדה שהתלים לא נתפסו ושמשקיפי האו"ם עומדים להגיע, הוחל בהפגזת מרגמות של התלים.
העיראקים נטשו את התלים בגלל ההפגזה והם נתפסו ללא קרב.
על פסגת תל תאומים הוקמה תצפית ולידה שלט המספר על הקרב.
שִׁמְרוֹן הייתה אחת הערים החשובות בצפון ארץ ישראל בעת העתיקה.
היא נזכרת בתנ"ך בשם זה בנחלת שבט זבולון, ובתעודות מחוץ למקרא בשם שמע'ון.
בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד נקראה בשם סימוניה, ובשל כך, זוהתה בתל הקרוי בערבית "תל סַמוּנִיֶה", המתנשא כ-60 מטרים מעל סביבתו.
צלעו הצפון מזרחית של התל תלולה, והוא משתפל במתינות לכיוון דרום מערב.
העיר שמרון הייתה אחת מכמה ערים כנעניות מבוצרות שחלשו על עמק יזרעאל, ואשר המשותף לכולן היה הימצאותן בשולי העמק בסמוך לדרכים מרכזיות שהובילו אליו.
יש המשערים כי בתקופת הברונזה הקדומה הייתה הגדולה בערי עמק יזרעאל.
בכתבי המארות ובמכתבי אל-עמארנה נזכרת העיר בשם שמע'ון או שמעונה (שַמעֻנַ).
שם העיר מופיע במכתב א"ע 225, שבו פונה שַמוּהַדוּ מושל שמעונה לפרעה וכותב:
על פי המכתב בתקופת הברונזה המאוחרת העיר הייתה כמו ערים אחרות בכנען, כפופה לשלטון המצרי.
במכתב א"ע 224 פונה שוב שמוהדו למלך מצרים בקשר לדוחן מקולקל, ושואל האם הביאו אבותיו דוחן.
במכתב זה מוזכר כּוּסוּנַה (כֻּסֻנַ) מושל נוסף של שמעונה.
בתנ"ך נזכרת "שמרון" ברשימת הערים הכנעניות שהכה יהושע בן נון: , וכן ברשימת הערים בנחלת שבט זבולון: .
בתקופה ההלניסטית הוקם יישוב למרגלות התל, ושמו שונה לשמעוניא או סימוניה.
בתקופת המרד הגדול, יוסף בן מתתיהו מזכיר את העיר "סימוניה" כיישוב בגבול הגליל התחתון, אשר בו התבצרו לוחמים יהודים בהיערכותם לקרב בינם לבין הצבא הרומי.
בתלמוד נזכרת העיר, בהקשרים שונים, כעיר יהודית: , וכן מובא מעשה על מינויו של לוי בר סיסי לדיין וחזן בעיר: .
בתלמוד הירושלמי זיהו חז"ל את העיירה בת תקופתם "סימונייה" עם העיר המקראית "שִׁמְרוֹן": .
ב-1867 הגיעה למקום קבוצה של טמפלרים גרמנים, אולם הם נאלצו לעזוב לאחר תקופת זמן קצרה, מחמת המלריה.
האזור ליד התל שימש מקום ההתיישבות הראשון של מתיישבי נהלל.
הם גרו במקום בשנה הראשונה (החל מספטמבר 1921), בתקופה בה ייבשו את הביצות במקום התיישבות הקבע של המושב.
החל מ-1936 שימש המקום כתחנת הכשרה של תנועת המושבים.
ב-1936 התיישבו במקום בני הדור השני של נהלל וקיימו קומונה, שהתקיימה עד 1939.
בשנת 1948 הוקם על הגבעה הסמוכה לתל, קיבוץ תימורים, שהפך ב-1953 למושב שיתופי, ושנה לאחר מכן עבר דרומה לאזור קסטינה בגלל מחסור בקרקעות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה על המדרון של התל (באזור העיר התיכונה) מעברה לקליטת עולים שיועדו להקים את מגדל העמק ורמת ישי.
בקרבת התל נמצאה כתובת "שבת" שלדעת החוקרים ציינה את תחום השבת של היישוב הקדום או של היישוב העתיק מהלול הסמוך.
בסמוך לתל שוכן היישוב הקהילתי תמרת.
על התל עצמו הוקם מגדל נקודת תצפית הצופה אל העמק.
המגדל פורק ונשאר רק בסיס הבטון שלו, אשר נבנה בתקופת המנדט הבריטי.
למרגלות התל נמצא בית הקברות של מושב נהלל, בו קבורים אישים ידועים ובהם משה דיין, אסי דיין, משה פלד, אילן ואסף רמון, מאיר שלו ומייסדי המושב.
לרגלי התל נמצאת שמורת טבע תל שמרון שהיא המקום הצפוני ביותר בו גדלים עצי שיטה מלבינה.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2004 נערכה בשולי התל חפירת הצלה לקראת הנחת עמודי חשמל לאורך הכביש המוביל מצומת נהלל לכיוון בית זרזיר.
בחפירות התגלו שרידי מבנים, תעלות וקרמיקה מתקופות שונות, ההלניסטית הרומית והפרסית.
חפירת הצלה נוספת התקיימה בינואר 2008. החפירה נעשתה בשוליים הדרומיים-מערביים של התל.
בחפירה נחפרו חמש שכבות, ונמצאו שרידי קירות ומפלסי חיים.
אחד הממצאים היה מטבע שחוק מאוד שנמצא בשכבה 1. צידו האחד של המטבע כלל ראש ובצד השני נטבע כנראה עיט.
השערת החופרים היא שמקורו של המטבע במטבעת אשקלון המתוארכת לימי בית תלמי.
ב-2016 החלה משלחת בראשות צוות אמריקאי ישראלי בראשותם של פרופ' דניאל מאסטר מוויטון קולג' בארצות הברית וד"ר מריו מרטין מאוניברסיטת תל אביב בביצוע סקרים מקדימים לקראת חפירות ארכאולוגיות באתר המתוכננות לטווח של כעשר שנים.
תל שִׁקְמוֹנָה הוא תל קדום השוכן על חוף הים במערב העיר חיפה מול שכונת עין הים, ומדרום לשכונת בת גלים וצמוד לפארק הכט.
שטחו של התל כשמונה דונם, וגובה הנקודה הגבוהה ביותר בו לפני התחלת החפירות היה 12.74 מטרים מעל פני הים.
מקור שמו של התל אינו ידוע, אולם מקובל לחשוב שהוא נגזר מעץ השקמה או מעץ התות השחור שהובא לאזור מאיראן ופריו נקרא Sycamina ביוונית.
הועלתה גם הסברה כי האתר נקרא על שמו של האל שׁוּקָמוּנָה (Shuqamuna), האל הראשי של הכשים ששלטו בבבל במאות 16–12 לפנה"ס.
שוקמונה נחשב למקבילו של נרגל, אל השאול המסופוטמי.
זמנו של הקבר החיקסוסי בתל שקמונה חופף לתקופת שלטון הכשים בבבל, ויש חוקרים שגורסים כי האל הכשי שוקמונה הגיע לכנען עם הלוחמים החיקסוסים, אשר העניקו לאתר את שמו.
בתאריך 26 באוקטובר 2008 הוכרזו שמורת טבע שקמונה וגן לאומי שקמונה.
התל הוא חלק מהגן המשתרע על שטח של 73.3 דונם, ונמצא בתוך השמורה המשתרעת על שטח של 1,677 דונם.
חלק מהממצאים מהאתר מוצגים לציבור במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
סמוך לתל שוכן כיום המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה של החברה הממשלתית לחקר ימים ואגמים לישראל.
שקמונה נושבה ככל הנראה כבר בתקופת הברונזה המאוחרת, במאה ה-15 לפנה"ס.
חלק מהחוקרים טוענים כי שקמונה הוקמה תחילה בידי המצרים כבסיס צבאי עורפי לבסיסם המרכזי בבית שאן שהתאזרחה עם השנים.
כמו כן נחשפו כלי חרס רבים שמקורם בקפריסין, יוון ומסופוטמיה.
ממצא נוסף מהתקופה הוא חותם מטין ובו מופיע שמו של פרעה סתי הראשון.
החוקרים סבורים כי ממצאים אלה ורבים אחרים מרמזים כי תושבי המקום עסקו במסחר ימי.
עם זאת, מקומה של שקמונה לא אפשר בניית נמל בצמוד לעיר (מסיבת היותה ממוקמת על קו חוף סלעי).
נמלה של שקמונה שכן ככל הנראה כ-2 ק"מ דרומית לעיר, בסביבות חוף הכרמל של היום.
פרט לסחר הימי, אשר היווה את עיקר פרנסת תושבי עיר, עסקו תושבי שקמונה בחקלאות.
על כך מעידים שרידים שהתגלו במישור סביב התל.
ד"ר יוסף אלגביש, חופר האתר מטעם מוזיאון חיפה לאמנות עתיקה, העלה סברה כי בשל ריבוי כלי הפולחן שנמצאו במקום, שימשה שקמונה בתקופת הברונזה המאוחרת כאתר פולחן מקומי בשל קרבתה אל ראש הכרמל, המוזכר בתעודות מצריות מתקופת תחותמס השלישי כ'ראש קודש'.
היישוב הכנעני במקום חרב בשלהי המאה ה-13 לפנה"ס מסיבות שאינן מובנות כיום, ונושב מחדש רק בתקופה הישראלית.
המתיישבים הראשונים בתקופה זו היו ככל הנראה פיניקים, אולם לאחר כמאה שנים חרב היישוב הפיניקי, ככל הנראה בעקבות כיבושי דוד המלך באזור עכו ודור.
חרף החורבן, שוקמה העיר במהרה והוקפה בחומת סוגרים עם שער יחיד הפונה צפונה.
מתקופה זו נחשפו בתי בד, מחסנים ובתי מגורים ובהם שלל קנקנים וכלי חרס מקומיים ומיובאים.
ממצא מיוחד מהתקופה כולל קנקן ועליו רשום בכתב עברי 'למלכאל', אשר לדעת ד"ר אלגביש היה אחד הפקידים האחראיים על המחסנים.
השערה נוספת, אותה העלה ד"ר אלגביש, ניסתה להסביר את סיבת ביצורה של שקמונה.
לטענתו, בניית חומת הסוגרים התבצעה בתקופת מלכותו של שלמה בעקבות הפיכתה של שקמונה ליישוב ספר כתוצאה ממסירת אזור עמק זבולון לחירם מלך צור (מלכים א', ט', י"א-י"ג).
כתוצאה מכך נקבע הגבול בין ממלכת ישראל לצור בסביבות נחל קישון ושקמונה הפכה לישוב ספר בנפת דור, הידועה כאחת מ-12 המחוזות של שלמה.
גם יישוב זה לא האריך ימים וחרב בשריפה עזה במאה ה-10 לפנה"ס במהלך מסע המלחמה של שישק פרעה מצרים בשנת 925 לפנה"ס.
היישוב נושב בפעם השלישית במאה ה-9 לפנה"ס ושימש במשך למעלה ממאה שנים כמרכז תעשיית השמן באזור כולו.
ממצאים רבים תומכים בהשערה זו: מכלול של שלושה בתי בד, מחסנים רבים לאגירת קנקני שמן, מתקני כבישה ואף ממגורה בה נמצאו שרידים של זיתים מפוחמים.
ממצא נפוץ ביותר מתקופת ממלכת ישראל הוא שלל צלמיות חרס, אשר שימשו לפולחנים דתיים (צלמיות של פרשים, האלה עשתרת ושל נשים שמנגנות בתוף מרים).
לדברי ד"ר אלגביש, אין הדבר מפתיע שכן בתקופת בית עמרי התחזקה השפעת ממלכת צור באזור הר הכרמל (סיפור מאבק אליהו הנביא בנביאי הבעל) וצפוי היה שאלמנטים פגניים יחלחלו לפולחן הישראלי.
בנוסף לתעשיית השמן הענפה שהתפתחה בתקופה ההיא בשקמונה, שגשגה במקום גם תעשיית צבע הארגמן, וזאת הודות לאוכלוסיית הארגמונים שהיו נפוצים בעבר בחוף הים באזור שקמונה.
לאחר עשרות שנים בהן ממצאי מחקרו של אלגביש נותרו חבויים במחסנים ולא זכו לפרסום רשמי הם נחשפים מחדש בפרויקט מחקרי של אוניברסיטת חיפה שהחל ב-2016 בהובלת פרופסור איילת גלבוע וד"ר גולן שלוי ומגיע ב-2026 לשלב הדוח המסכם.
שקמונה חרבה בשנת 738 לפנה"ס במהלך מסע המלחמה של תגלת פלאסר השלישי מלך אשור.
אולם שוב, כמו לאחר החורבן הקודם, שוקמה העיר ונבנתה מחדש מיד לאחר הכיבוש האשורי וגלות ממלכת ישראל.
שקמונה נושבה על ידי תושבים שהוגלו לארץ ישראל בידי האשורים, תושבים שתחום עיסוקם המרכזי חזר להיות מסחר ימי.
על כך מעיד עיצוב קנקנים חדש עם ידיות מיוחדות שנועדו לשינוע על גבי אוניות סוחר.
בתקופה האשורית, שימשה שקמונה כעיר גבול צפונית החוצצת בין פחוות דור לממלכת צור.
אך גם יישוב זה לא האריך ימים וחרב במאה ה-7 לפנה"ס וככל הנראה לא היה מיושב לכל אורך הכיבוש הבבלי.
שקמונה נושבה בפעם נוספת לאחר הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל על ידי הפיניקים מצור, היות שמישור החוף הישראלי חולק בין ממלכת צור וצידון והיישובים באזור חיפה של היום הועברו לשליטת אנשי העיר צור.
הפיניקים, שקבעו את מושבתם במקום, עסקו בהפקתו ובעיבודו של צבע הארגמן (את שרידי המתקנים ניתן לראות עד היום מדרום לתל), במסחר ימי ובדייג אשר חיזקו את כלכלת העיר, דבר שהביא להרחבתה של שקמונה למישור שלמרגלות התל ולגידול במספר תושביה.
מהתקופה הזאת נחשפו בתל, פרט למתחם בתי הבד, רובע מגורים מתוכנן הכולל רחובות מרוצפים ומערכת לניקוז מי הגשמים.
בתוך מבני המגורים נחשפו שלל כלי חרס, תכשיטים וכלי נשק שהמיוחדת מכולם היא חרב ברזל הדומה בצורתה לחרבות הלוחמים הפרסיים המוצגים בתבליט ארמון המלכים בבירת הממלכה - שושן.
בתקופה הזו נבנתה על שרידי היישוב הקודם מצודה, שהתקיימה עד סוף התקופה הפרסית, שבין שרידיה התגלה מרתף קנקני יין ומטמון מטבעות כסף וברונזה.
היישוב בשקמונה המשיך להתקיים ברציפות (על אף רעידת האדמה החזקה שפקדה את האזור במאה ה-5 לפנה"ס) גם בתקופה ההלניסטית.
בשנת 102 לפנה"ס סופחה נפת דור, אשר בתחומה נכללת שקמונה, לממלכת החשמונאים ובמקום נבנתה מצודה נוספת.
המצודה נבנתה ככל הנראה בעקבות המצור שהושם על ידי אנטיוכוס השביעי על דור (מקבים א', ט"ו, י'-י"ד).
המצודה חרבה ככל הנראה בשנת 132 לפנה"ס וממנה נותרו כיום רק מחסנים, בהם התגלו אמפורות ליין ומטבעות שנשאו את שנת 132 לפנה"ס, ומכאן נבעה ההשערה כי המצודה חרבה בשנה הנזכרת לעיל.
עם זאת שקמונה נשארה תחת השלטון החשמונאי עד לשנת 63 לפנה"ס, עת נכבשה בידי הרומאים.
בתקופה הרומית נבנתה המצודה מחדש ואף הורחבה.
המצודה שימשה בעת המרד הגדול ובמרד בר-כוכבא כחלק ממערך ההגנה הרומאי בצפון הארץ.
לקראת סוף התקופה הרומית ננטשה המצודה ועליה נבנו מבני מגורים.
הממצא המשמעותי מאותה התקופה כולל מספר אבני בליסטרה, שנמצאו בתוך אחד המבנים.
הממצא מעיד, ככל הנראה, על חורבן העיר שהתרחש לאחר מרד גאלוס בשנת 351 לספירה.
בראשית התקופה הביזנטית התקיים בתל א-סמכ (פורפיראון) יישוב נוצרי, שהוקם באמצע המאה ה-4 לספירה, והתחזק במאה ה-6 לספירה.
בתקופה זו מגיע שטח היישוב לשיאו לכדי 80 דונם במישור שלרגלי התל.בשטח הכפר/עיירה נבנו, פרט למבני המגורים, מערכת ניקוז וביוב, בתי מלאכה וכנסייה.
ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה חשפו רובעי מגורים עם רצפות פסיפס, וילה מפוארת בראש התל, מתקנים תעשייתיים, מבנה של מנזר וכנסייה עם רצפות פסיפס רבות ולוחיות מעוטרות בצלבים מברונזה.
סך הכל נחשפו בשקמונה למעלה מ-50 רצפות פסיפס המעוטרות בעיקר בדגמים הנדסיים ודגמי צמחים, כגון עצים ותלתנים ופירות כגון אתרוגים, תפוחים ואשכולות ענבים וכן גביעים.
בשני חדרים צמודים לאולם המרכזי של המנזר נמצאו כתובות ביוונית באחת מהן נכתב:, כתובת אחרת הזכירה אדם בשם "אבגניוס" (או אנטוניוס) שזהותו לא ידועה.
ברצפת הכנסייה נמצאה כתובת המקום היחיד בו נמצאו בפסיפסים מוטיבים מעולם החי היה בשרידי המנזר, ברצפת הפסיפס הופיעו עיטורים של צמדי שלווים ויונים.
ריבוי רצפות הפסיפס ואחדות העיטורים הוביל מספר חוקרים לטעון כי פעלה במקום סדנה לייצור פסיפסים, בדומה לסדנאות שפעלו באותה תקופה ברחבי הארץ, כגון: עזה, ירושלים, ציפורי ובית שאן.
שקמונה חדלה מלהתקיים במהלך המאה השביעית ככל הנראה בשל רעש אדמה.
שקמונה אינה מוזכרת בתנ"ך, והיא מוזכרת לראשונה בכתביו של יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים י"ג, 332) שבחר לקרוא לה בשמה היווני "סיקאמינוס".
הוא מספר על קורות המלחמה במקום בין תלמי לתירוס מלך מצרים, לבין אלכסנדר ינאי שצר באותה תקופה על עכו.
שקמונה נזכרת פעם נוספת בתלמוד הבבלי ובקרב נוסעים נוצריים.
ממקורות אלו ניתן להתרשם מהקהילה היהודית הגדולה ששגשגה במקום לצד אוכלוסייה נוצרית.
הנוסע הנוצרי אנטונינוס מפלקנטיה (570-560) מציין את שקמונה "כעיר של יהודים".
החפירות הראשונות בתל ובסביבתו נערכו כבר בשנת 1939 על ידי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי.
במסגרת חפירות אלו נחשפו קפלה ורצפת פסיפס מהמאה ה-6 לספירה.
עונת חפירות נוספת התקיימה בין השנים 1963–1979 על ידי משלחת של מוזיאון חיפה לאמנות עתיקה בראשותו של ד"ר יוסף אלגביש (שאף כתב על כך ), ועל ידי משלחת נוספת שחפרה במקום בשנת 1994.
מלבד הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בתל עצמו, מזרחית לו ואף ממזרח לכביש 2 נחשף בית הקברות של שקמונה, הכולל מערכת של 22 מערכות קבורה חצובות על צלע הכרמל, סמוך למונומנט העוגן המוצב כיום על סלע.
21 מתוכן מתוארכות לתקופה הרומית והביזנטית, בעוד מערכת קבורה אחת מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת.
רבים מן הממצאים הארכאולוגיים שנתגלו בתל שקמונה, לרבות רצפות פסיפס, מוצגים כיום בתערוכה מיוחדת במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
בשנת 2010 החלו פעולות חירום לשימור ממצאי החפירות הקודמות וכן חפירות מחודשות בתל עצמו ובשטחים שמדרום לתל.
משלחת חפירות ושימור מחודשת זו היא מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה, בראשותו של ד"ר מיכאל איזנברג ובמימון קרן הכט.
הפרויקט נעשה במסגרת הרחבת פארק הכט ובמסגרת התוכנית להפוך את התל וסביבתו לגן ארכאולוגי הפתוח לביקור הציבור.
פעולות השימור, בראשותו של משמר בכיר אמיר ג'נאח, מתמקדות בעיקר סביב שטיחי הפסיפסים ואזור הבריכות התעשייתיות שמדרום לתל.
הפעילות הארכאולוגית מתמקדת במספר שטחים שכבר נחפרו חלקית בידי אלגביש; ד"ר שי בר מטעם המכון לארכאולוגיה בחיפה מיקד את חפירתו בחתך לאורך פאתו המזרחית של התל ובחלקו הדרומי על מנת ליצור התאמה ורצף בין הסטרטיגרפיה החדשה לזו מחפירותיו של אלגביש, בעיקר של התקופות הברזליות בתל.
רצף זה מאפשר הבנה טובה יותר ופרסום מדעי ראשוני אחוד של חפירותיו של אלגביש יחד עם החפירות המחודשות ביישוב.
החפירות מחוץ לתל רוכזו בעיקר באזור הכנסייה הדרומית הממוקמת כ-120 מ' דרומית לתל.
כאן שומרו שטיחי הפסיפס והחפירה תתרחב צפונה.
עונת החפירות האחרונה בתל ובשטח העיירה נערכה בשנת 2013. סיכום החפירות והמחקר החדש ביישוב התפרסם במסגרת גיליון מיוחד של כתב העת מכמנים בשנת 2021. החוקרים תמימי דעים כי אין עד כה זיהוי לאתר בתקופות המקראיות ואילו מן התקופה ההלניסטית ואילך יש לזהותו עם פורפיראון (הדרומית).
הזיקה לשקמונה היהודית נפסל ואין לזהות האתר עם יישוב זה שהרי שקמונה ממוקמת במפרץ חיפה בצמוד או ייחד עם היישוב חיפה.
העדויות בעלות זיקה נוצרית מהתקופה הביזנטית (הכנסייה הדרומית ושני מנזרים במזרח האתר כנראה) תואמות את הידוע לנו על היישוב הנוצרי.
אחד הממצאים הארכאולוגיים הבולטים באתר התגלה במערכת קבורה מתקופת הברונזה התיכונה, כלומר כ-150 שנה לפני ראשית ההתיישבות במקום.
הקבר מורכב משני חדרים, חדר כניסה וחדר פנימי.
גופת המת הונחה בחדר הפנימי על גבי ספסל, כשפניו פונות אל חדר הכניסה.
סביב הנקבר הונחו שלל מנחות קבורה הכוללות צלוחיות, פכיות בושם, לוחיות עצם מגולפות, וכן מספר חרפושיות שעל אחת מהן נכתב בכתב הירוגליפי: יעקב-הר היה מראשוני מלכי שושלת הפרעונים ה-15, הלא היא השושלת החיקסוסית, וחרפושיות רבות הנושאות את שמו נמצאו ברחבי מצרים וכנען.
כמו כן נמצאו שלל כלי נשק פזורים על הרצפה - שני ראשי חניתות, שני פגיונות וחרמש, שככל הנראה היוו חלק מחגור הלוחם שנתלה על קיר מערת הקבורה.
פרט לכך נמצאה גולגולת של סוס, ככל הנראה סוסו של הלוחם.
בעקבות בחינת הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו לצד הנפטר, הסיקו החוקרים כי מוצאו הוא מקרב השבטים השמיים המערביים, המקורבים בתרבותם לאוכלוסייה האסייתית ששלטה בדלתא של מצרים בתקופת החיקסוס.
שמורת שקמונה היא שמורת טבע ימית השוכנת על יד התל, לאורך חוף הים התיכון בין המכון לחקר ימים ואגמים בצפון לטיילת מגדלי חוף הכרמל בדרום.
השמורה היא גם גן לאומי וגובלת בחלקה הדרומי בפארק הכט המלווה את קו החוף ממרחק מסוים.
האתר כולל שמורה ימית מוכרזת בשטח של 1,677 דונם לאורך 1.6 ק"מ של חוף, וכן כ-45 דונם ביבשה, כולל שטח מהתל.
השמורה הוכרזה ב-26 באוקטובר 2008. שביל הליכה חוצה את השמורה לאורכה והכניסה ברכב אסורה למעט באופניים.
בתקופת המנדט היה החוף שייך למשפחת בוטאג'י, משפחה ערבית נוצרית עשירה ממוצא לבנוני/סלוניקאי שהפעילה במקום חוף רחצה עם מזח ותאי הלבשה, בדומה לחוף שהפעילה משפחת כיאט מדרום לחוף זה.
תל רֶכֶש הוא תל קדום בגליל התחתון, בסמוך לקיבוץ גזית, מדרום-מזרח להר תבור, והוא מזוהה על ידי החוקרים עם העיר המקראית אֲנָחֲרָת.
שטחו של תל רכש הוא כ-45 דונם והוא מתנשא לגובה של 55 מטרים מעל אפיק נחל תבור, המקיף אותו מרוב עבריו, ו-34 מטרים מעל גובה פני הים.
לתל צורה סגלגלה, כשחלקו הצפוני רחב בצורה משמעותית מחלקו הדרומי.
פסגתו של התל שטוחה בעלת שטח של 600 מטר רבוע.
תל רכש נבדל מרוב התלים הפזורים ברחבי ארץ ישראל מהבחינה הטופוגרפית.
התל ממוקם במפגש של נחל תבור (המקיף אותו מכיוון דרום) ונחל רכש (המקיף אותו מכיוון צפון ומערב) ועקב כך נמצא בנחיתות טופוגרפית ביחס לרמה הסובבת אותו.
בנוסף לכך התל מרוחק מתוואי דרך הים (ויאה מאריס) החוצה את מרכז הגליל.
אך על אף החסרונות הרבים יש לאתר מספר מעלות המפצות עליהם, כגון: הקרבה למקורות המים, זמינות הקרקעות לעיבוד חקלאי והיותו מוקף משלושת צדדיו על ידי ערוצים המקנים הגנה טבעית לעיר.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום התגלו שרידים של יישוב המצביעים על כך שהמקום היה מיושב מהתקופה הכלכוליתית ועד התקופה הביזנטית.
האזכור היחיד של אנחרת בתנ"ך מופיע בספר יהושע בהקשר של התנחלות השבטים, שם היא נכללת בתחומו של שבט יששכר, כפי שכתוב:
אזכורים היסטוריים אודות העיר מחוץ למקרא מופיעים בכתבי הפרעונים תחותמס השלישי ואמנחותפ השני, בהקשר למסע הכיבושים שהם ערכו במאה ה-15 לפנה"ס.
למרגלות תל רכש עובר תוואי שביל ישראל בקטע שבין הר יבנאל להר תבור.
בתל רכש נערכו בין השנים 2006–2010, ובין השנים 2013–2017 11 עונות חפירה, על ידי דוקטור יצחק פז מהמכון לארכאולוגיה גלילית במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן ופרופסורים אקיאו צוקימוטו, היסאו קוואברה ושואיצ'י הסגאווה מיפן.
בין הממצאים השונים שנחשפו באתר ניתן למנות: שבר של אסטלה מצרית, עגיל זהב מתקופת הברונזה המאוחרת, דגם עשוי חרס של מקדש מהתקופה הישראלית, מטבעות מהתקופה הרומית, וכלי חרס רבים מתקופות שונות.
נחשפו בו גם מערכת ביצורים מתקופת הברונזה המאוחרת, מכלול בנייה מתקופת הברזל ומבנה ציבורי מן התקופה הרומית המתוארך למאה ה-2 לספירה, וכן בית כנסת מתקופת בית שני.
שלל הממצאים הארכאולוגיים מהתל שוכנים במוזיאון לארכאולוגיה בקיבוץ עין דור הסמוך.
תל רחוב (תל א־צארם) הוא אתר ארכאולוגי בעמק בית שאן, כ־5 ק"מ מדרום לתל בית שאן מהתקופה הכנענית והתקופה הישראלית.
שטח התל כ־100 דונם והוא הגדול באזורו ואחד הגדולים בארץ ישראל.
זיהוי התל עם רחוב הקדומה נעשה בתחילת המאה ה־20 על ידי פליקס־מארי אבל.
בראשית שנות ה־50 התקיימה חפירה ארכאולוגית במקום.
בין הממצאים היו שלושה כבשנים, ששימשו כנראה לייצור כלי חרס.
ב־1973 נתגלתה במקום כתובת רחוב על רצפת פסיפס של מבנה שמשערים שהיה בית כנסת.
הכתובת מתוארכת לסוף התקופה הביזנטית, ועניינה הסוגיה ההלכתית במשנה ובתלמוד על הכללתה, או החרגתה, של בית שאן ב"תחום עולי בבל", בתקופה שבין שיבת ציון לבין לסיום תקופת בית שני, לעניין מצוות התלויות בארץ.
בנוסף, נתגלו בתל שלוש כתובות בעברית המתוארכות למאות ה־10 וה־9 לפנה"ס ועליהן השם "נמש", המזכיר את שם משפחת יהוא, "נמשי" ו"אלישע", כשמו של הנביא.
היישוב בתל עצמו חדל להתקיים עד התקופה הערבית הקדומה, עת קם על פסגתו כפר ששרד עד לשלהי ימי הביניים.
על שם היישוב הקדום הוקם המושב רחוב ב־1951.
העיר רחוב נזכרת גם במספר כתובות מצריות.
היא הייתה עיר חשובה בתקופת הברזל, במאות ה־10 וה־9 לפנה"ס, ימי ראשית המלוכה בישראל.
לאותה תקופה מתוארכות עשר כתובות על קנקנים, שנתגלו בתל, מהן שלוש בעברית.
החפירות במקום החלו ב־1997, תחת פיקוח הארכאולוג עמיחי מזר מן האוניברסיטה העברית.
היישוב היה קיים כנראה מאז תקופת הברונזה המוקדמת, כנראה כיישוב כנעני.
החפירות העלו גם ממצא המעיד על קשר מסחרי־תרבותי עם קפריסין, וממצאים נוספים כמשקולות, נול, וחרסים דו־גוניים, המעידים על קשרים דומים גם עם הפלשתים.
העיר הייתה בירת עיר־מדינה כנענית בתקופת הברונזה המאוחרת, מן המאה ה־16 עד המאה ה–13 לפנה"ס.
העיר מוזכרת גם במכתבי תענך, במכתב מס' 2. בחפירות בבית שאן הקדומה נמצאה אסטלה המתארת מרד של ערים באזור עמק בית שאן נגד שלטון פרעה סתי הראשון.
האסטלה מציינת כי רחוב לא הצטרפה למרד.
ממצא חשוב נוסף היה תנור אפייה שהשתמר מתקופת הברונזה המאוחרת עד המאה ה־8 לפנה"ס.
התנור השתמר בשלמות ואפשר לחוקרים לאמת את ההשערות בנוגע לצורתו ומידותיו של התנור, וכן לערוך בדיקות שרידנות מחלקיו הפנימיים.
ממצאים מן המאה ה־10 לפנה"ס (תקופת הברזל II-א) מלמדים כי העיר קיימה יחסי מסחר עם הפיניקים.
כתובת מכיבושי שישק הראשון (925 לפנה"ס) מעידה כי המצרים כבשו את העיר.
בתל עצמו נמצאה שכבת חורבן, אך לא ברור אם יש לייחסה לשישק, או שמא כיבושו לא הביא לחורבן העיר.
ממצאים מהמאה ה־10 או ה־9 לפנה"ס, המעידים על דבוראות, הם המוקדמים ביותר במזרח התיכון והיחידים המכילים כוורות (כ־30 במספר נמצאו, וניכר כי היו קיימות עוד כמה עשרות).
מתקופות מאוחרות יותר נמצאו קברים, שנראה כי שייכים לפקידים או קציני צבא של האימפריה האשורית שכבשה את העיר במסגרת כיבושיה ב־732 לפנה"ס.
העיר הכנענית נחרבה ולא נבנתה מחדש.
על צדו הצפוני של התל התקיים כפר בתקופת ימי הביניים.
בשדות קיבוץ עין הנציב, כ־800 מטרים בערך מצפון־מערב לתל רחוב, נתגלו ממצאים מן התקופה הביזנטית, ובהם מבנה המשוער כבית כנסת שהקמתו מתוארכת לתחילת המאה ה־4 לספירה.
האתר נחשף במסגרת חפירות שנערכו בין 1974–1979, בהן נתגלה מטמון ובו אוסף אבני בניה, סורג עם מנורת שבעת הקנים, רצפות פסיפס, ציורים וכן שמונה כתובות על טיח אומנות המבנה ועל קירותיו.
גודלו של המבנה 18 מטר על 24 מטר; המתחם כולו היה מרוצף בפסיפס.
אובחנו שלוש שכבות של רצפות ונראה שהמבנה שוקם מחדש פעמיים.
רוב המבנה שימש כאולם תפילה והיו בו שני טורי עמודים עשויי בזלת.
סמוך לקיר הדרומי, לכיוון ירושלים, עמדה בימה גדולה ומשני עבריה חדרים.
מצפון לבית התפילה נמצא אולם מבוא ("נרתכס"), אשר התווסף למבנה המקורי בשלב מאוחר.
לחדר המבוא הייתה כניסה יחידה, וממנו עברו אל אולם התפילה דרך שלוש כניסות.
ברצפת הפסיפס של אולם הכניסה נקבעה הכתובת.
כתובת רחוב היא כתובת הלכתית ארוכה, מיוחדת במינה, שנמצאה ברצפת הפסיפס, באולם המבוא של המבנה המשוער כבית הכנסת.
הכתובת כוללת 365 מילים (כמנין ימות שנת החמה) המחולקות לשמונה סעיפים, ערוכים ב־29 שורות, ובהם ברייתא תנאית המופיעה בנוסחים שונים גם בתלמוד הירושלמי (), בתוספתא (מסכת שביעית פרק ד') ובספרי (סוף פרשת עקב), ומתארת את תחום עולי בבל לעניין המצוות התלויות בארץ.
זאת היא הכתובת הארוכה ביותר שנמצאה בארץ.
תל שַדוּד (או תל שריד) הוא תל קדום הממוקם בחלקו הצפוני של עמק יזרעאל, סמוך לקיבוץ שריד הנקרא על שמו.
התל מזוהה על ידי החוקרים עם שָׂרִיד המקראית.
שלל הממצאים הארכאולוגיים אשר נחשפו על גבי התל מעידים על התיישבות קבועה ורציפה במקום החל מתקופת הברונזה המאוחרת (המאה ה-16 לפנה"ס) ועד לסוף התקופה הרומית.
בתנ"ך מוזכרת העיר בהקשר לסיפור התנחלות השבטים.
שריד נכללה בתחומו של שבט זבולון והייתה לעיר גבול, כפי שכתוב בספר יהושע: ()
קרבתה של שריד לאחת מהדרכים המרכזיות בעת העתיקה, אשר חיברה את שימרון ומגידו עם ערי הגליל, העניקה לעיר חשיבות אסטרטגית וכלכלית כאחד.
עובדה זו באה לידי ביטוי בממדיו של התל המעידים על גודלו של היישוב שככל הנראה הכפיל עצמו במהלך התקופה הישראלית.
גילוי אבני המיל שאת מרביתן ניתן לראות כיום בסמוך לתל ואף בתחומי הקיבוץ עצמו מעידות על השימוש הנרחב שעשו הרומאים באותה הדרך, שבתקופתם חיברה את מגידו לציפורי הנמצאת בגליל.
בשנת 1868 ניסתה קבוצת צליינים נוצרים ממוצא גרמני להתיישב במקום, אולם הקשיים הפיזיים הרבים בהם נתקלו ומחלת המלריה אילצו את הקבוצה לוותר על רעיון ההתיישבות.
בחפירות ארכאולוגיות שהתקיימו בשנת 2014 התגלו בבית קברות למרגלות התל ארון קבורה אנתרופואידי עתיק וחרפושית חותם עם שמו של פרעה סתי הראשון מהמאה ה-13 לפנה"ס.
תל תנינים הוא תל קדום השוכן מדרום לשפך נחל תנינים, מערבית לג'יסר א-זרקא לחוף הים התיכון.
התל מזוהה כעיר קְרוֹקוֹדִילוֹפּוֹלִיס שנוסדה בתקופה הפרסית, והייתה מיושבת בכל התקופה ההלניסטית, עד נטישתה בתקופה הרומית.
סטרבו ופליניוס הזקן, בתיאורם את פיניקיה, תיארו את קרוקודילופוליס כאתר חרב.
שמות העיר, העתיק והמודרני, הם על-שם תניני היאור שחיו באזור הנחל עד תחילת המאה ה-20.
השם מצביע על קשר למצרים התלמיית (שלטה בארץ ישראל ב).
היישוב נוסד מחדש במאה ה־4 והתקיים לכל אורך התקופה הביזנטית.
מצפון לתל נמצא מבנה הבנוי מאבני כורכר ובו נחשפה רצפת פסיפס עתיקה.
ליד הפסיפס נתגלתה כתובת שדודה ברובה בטבלת אזניים ביוונית: (בעברית "בימיו ...
של ההגמון", במשמעות של אב מנזר).
על התל נראים כיום שרידי מגדל, בריכה ואמת מים נמוכה מהתקופה הצלבנית, השריד היחיד שנותר מהעיר הצלבנית 'טוריס סלין' (Turris Salinarium, "מגדל המלח"); ייתכן שמקור שם זה עוד בתקופה הרומית.
חוקרים סבורים שתושבי המקום עסקו בייצור מלח בישול ועל כן שמו של המקום.
בסמוך נמצאו אבני מיל של דרך רומית שעברה סמוך לחוף הים התיכון.
מעריכים שהמקום נחרב סופית עם סיום ממלכת ירושלים השנייה וחורבן קיסריה על ידי הסולטן בייברס הממלוכי.
בשפך נחל תנינים נמצאים שרידים של גשר קשתות טורקי שבנו העות'מאנים בשנת 1898. הוא נבנה לקראת ביקורו בארץ ישראל של קיסר גרמניה וילהלם השני, שביקש לעבור במרכבתו מחיפה לירושלים לאורך חוף הים התיכון.
הגשר הטורקי נבנה על יסוד גשר רומי, ושופץ בזמן האחרון.
תל תנינים לא נחפר בצורה מעמיקה אלא בוצעו בו רק חפירות הצלה בשנת 1975. בשנת 2004 בוצעו חפירות ארכאולוגיות נוספות.
תל שלם (שנקרא גם "תל רדרה") הוא תל בעמק בית שאן, כ-2 קילומטרים מדרום לקיבוץ טירת צבי.
במקום התגלו בשנת 1970 שרידיו של מחנה צבאי רומאי.
סמוך לתל נמצאה כתובת של הלגיון השישי פראטה.
בשנת 1975 התגלה במקום באקראי פסל ברונזה מפואר של הקיסר אדריאנוס.
בעקבות התגלית נערכו במקום חפירות בשנת 1978. לא רחוק מהתל נמצאה כתובת מונומנטלית המוקדשת לקיסר אדריאנוס ולפי הפירוש המקובל היא הייתה חלק מקשת ניצחון שהוקדשה לקיסר בידי הסנאט הרומי לכבוד הניצחון ודיכוי מרד בר כוכבא.
בשנת 1996 נערכה במקום חקירת בדיקה ונתגלתה עיר מבוצרת נוספת מתקופת הברונזה 1ב, לצד עין אסור, מגידו, עין ציפורי, ותל ערני.
ב-25 ביולי 1975, סמוך לתל שלם, גילה תייר מניו יורק, בעזרת גלאי מתכות, חלקים מפסל ברונזה של אדריאנוס ובהם ראשו של הקיסר.
בעקבות התגלית נערכו מיד חפירות בדיקה, שבהן נמצאו חלקי הפסל והתברר כי חלקים נוספים ממנו, ובהם ראש נוסף, נשארו במקום התגלית.
אופי המבנים והתוכנית אשר נחשפו כבר בעת הבדיקות הראשוניות, העידו כי מדובר במחנה רומי.
אישוש למסקנה זאת הוא לוח אבן שנתגלה בתל שלם בשנות ה-60 של המאה ה-20 ועליו כתובת הקדשה ללגיון שישי פראטה.
הכתובת מאפשרת לקשור במידה מסוימת של ודאות את המחנה עם הלגיון הרומי השישי.
במשך שלוש עונות חפירה קצרות, כשהאחרונה שבהן נערכה בפברואר 1978 בשיתוף עם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, נעשה ניסיון לברר את גבולות המחנה, וממדיו הוערכו בכ-150X210 מטרים, אובחנו בו שלוש שכבות יישוב: השכבה העליונה כללה שרידים דלים מהתקופה הממלוכית.
מתחתיה נתגלתה שכבה שכללה מספר קברים ללא ממצאים ברורים, ואולי אף היא שייכת לאותה תקופה, ואילו השכבה העיקרית השלישית שייכת ליישוב ולמחנה הרומי.
על פי ממצא החרסים היה מיושב בתקופות הכנעניות, בתחילת התקופה הישראלית, בימי שיבת ציון ובתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
המחנה הוקם ככל הנראה בראשית המאה ה-2, עם הגעת לגיון נוסף לפרובינקיה יהודה.
העדויות הקראמיות והנומיסמטיות מלמדות על כך שהמחנה ננטש זמן מה לאחר אמצע המאה ה-2. המבנים שנחשפו הוקמו מלבני בוץ שהונחו על יסודות אבן.
בגבולו הדרומי של המחנה נחשף חלק מבית מרחץ ובו רצפות פסיפס מרשימות עם דגמים גאומטריים.
מתאר המחנה מלבני וגודלו כ-32 דונם בקירוב.