tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכתביו התאורטיים והביקורתיים בנושא זה, כמו גם במחזות פרי עטו, ניסה לתרום את חלקו ליצירת תיאטרון בורגני חדש בגרמניה.
הוא פנה נגד תורת הספרות השלטת של גוטשד ותלמידיו.
במיוחד ביקר את החיקוי הפשטני של הסגנון הצרפתי בתיאטרון, והטיף לחזרה לעקרונות הקלאסיים של אריסטו, כמו גם להישענות על כתביו של שייקספיר.
לסינג הוא שהתחיל בתהליך קבלתו של שייקספיר בגרמניה.
הוא שיתף פעולה בעבודתו עם מספר רב של קבוצות תיאטרון.
בהמבורג ניסה להקים תיאטרון לאומי גרמני.
מחזותיו הם היום אבטיפוס לסגנון הדרמה הגרמני-בורגני.
"מיס שרה סמפסון" ו"אמיליה גלוטי" (שממלא תפקיד חשוב בספרו של גתה, ייסורי ורתר הצעיר) נחשבים למחזות הראשונים בסגנון ה"טרגדיה הבורגנית", בעוד ש"מינה פון ברנהלם" נחשב לאב-טיפוס של הקומדיה הגרמנית הקלאסית.
במחזהו "היהודים" הציג יהודים כדמויות הגונות אמיצות וראויות להערכה, מחזהו "נתן החכם" הוא דוגמה ראשונה לדרמה אידאולוגית המציגה השקפת עולם, במחזה הציג לסינג את נתן היהודי כדמות השואפת לחיות על פי עקרונות הדת הטבעית.
כתביו התאורטיים "לאוקון" ו"המחזאות ההמבורגית" הציבו רף חדש בדיון ביסודות האסתטיקה ותורת הספרות.
בכתביו הדתיים-פילוסופיים הגן לסינג על חופש המחשבה של הנוצרי המאמין.
הוא יצא נגד האמונה בהתגלות ונגד ההיצמדות של הגישה השמרנית השלטת לכתבי הקודש כלשונם.
תחת זאת תמך, ברוח הנאורות, ב"נצרות שכלתנית", המכוונת עצמה לפי רוח הדת.
הוא האמין כי השכלתנות האנושית יכולה להתפתח באמצעות ביקורת הדדית ועימות גם ללא עזרתה של התגלות אלוהית.
כדי לעורר דיון פומבי ב"היצמדות לכתבי הקודש" פרסם בשנים 1774 - 1778 שבעה "פרגמנטים מאת אלמוני" (Fragmente eines Ungenannten), שהובילו לפולמוס של ממש.
יריבו העיקרי בפולמוס זה היה הכומר ההמבורגי יוהאן מלכיאור גצה (Goeze).
נוסף על כך יצא לסינג בהזדמנויות רבות חוצץ נגד דעת הממסד הדתי, בקוראו לסובלנות לדתות אחרות.
עמדה זו הביע גם במחזהו "נתן החכם", לאחר שנאסר עליו לפרסם כתבים תאורטיים נוספים.
מחזה זה, שגיבורו הראשי יהודי, מטיף לסובלנות בין-דתית.
כהשראה לדמות הגיבור שימש ללסינג חברו הטוב, הפילוסוף היהודי, איש תנועת ההשכלה משה מנדלסון.
במאמרו "חינוכה של האנושות" הביא סיכום של השקפת עולמו, שעל פיה יש תהליך בו רוח האדם מתקדמת בשלבים ומונחית בתהליך זה על ידי הרוח האלוהית ועל ידי התבונה, שיש ביניהם השפעה הדדית.
רעיון החופש (בתיאטרון - החופש מהסגנון הצרפתי השליט, בדת - החופש מהדוגמה של הכנסייה) עובר כחוט השני לאורך חייו.
לסינג קרא גם לשחרור הבורגנות מכפיפותה לאצולה.
ביצירתו כסופר חתר תמיד לעצמאות מוחלטת, אף שאידיאל זה התנפץ פעמים רבות אל מול המציאות הכלכלית של ימיו.
כך נכשל ניסיונו להקים בהמבורג הוצאה לאור המנוהלת בידי היוצרים עצמם.
חינוך המין האנושי (1780) - תרגם לעברית יצחק קליין
גוטהילף וגנר היה גרמני איש תנועת הטמפלרים בארץ ישראל וממנהיגיה ונאצי פעיל.
גוטהילף וגנר נולד בעיר שטוטגרט בשנת 1887. הוא היגר לארץ ישראל בהיותו בן שמונה.
אביו ייסד מפעל ליציקת מתכת בשכונת הטמפלרים ולהאלה ביפו בשנת 1890, שנקרא בשם "האחים וגנר" - Brüder Wagner.
המפעל, ששכן בבניין בן שלוש קומות שבו היה לימים מקומו הראשון של מפעל המעליות נחושתן, הופגז בשנת 1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, בתותחי ספינת מלחמה צרפתית, משום שעבד עבור הצבא העות'מאני.
בעת כיבוש ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי הוגלו הטמפלרים על ידי הבריטים למצרים ושבו לארץ בשנת 1920. עם שובם ארצה הצטרף וגנר למפעל וניהל אותו יחד עם שני אחיו, אדולף וגאורג.
וגנר, אשתו ושני בניו התגוררו בשכונת הטמפלרים שרונה (כיום הקריה בתל אביב).
במרוצת הזמן היה וגנר לראש המועצה של שרונה.
וגנר, אשר היה ידוע כאיש בעל עמדות אנטישמית ובמפעלו ייצר נשק עבור הכנופיות הערביות, הפך לנאצי מוצהר.
במרוצת הזמן הפך לנציג המפלגה הנאצית בארץ ישראל.
כל עובדי המפעל שלו, 45 במספר, היו חברי המפלגה.
וגנר דיבר בכינוסים ובעצרות של הנאצים בארץ ובמסדרי נוער היטלר.
לחתונת הכסף של הוריו קיבל מכתב ברכה אישי מהיטלר.
המכתב מוסגר ושימש כמעין איקונין לחברי הקהילה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו חלק מצעירי הקהילה הטמפלרית את הארץ והתנדבו לצבא הגרמני, בהם שני בניו של וגנר.
עם פרוץ המלחמה ראו שלטונות המנדט הבריטי בטמפלרים נתיני אויב, מושבותיהם הוקפו בגדרות תיל ובמגדלי שמירה והפכו למחנות מעצר.
עם התקרבות קורפוס אפריקה של הגנרל ארוין רומל מכיוון צפון אפריקה לארץ ישראל, החלו הבריטים בגירושם של חלק מאנשי הקהילה לאוסטרליה.
חלק מן הטמפלרים הוחלפו ביהודים נתיני ארץ ישראל ששהו בפולין בפרוץ המלחמה.
אלה החזיקו בנתינות ובדרכון בריטיים.
כנתין מדינת אויב נאלץ וגנר לסגור את מפעל "האחים וגנר" ב-1 באפריל 1940.
וגנר הפך להיות למנהיגם של הטמפלרים שנותרו בארץ ושימש כנאמן לנכסיהם של הטמפלרים.
לתושבי המושבות הטמפלריות ניתנה רשות לצאת מהמושבות בליווי שוטרים, על מנת לנהל את עסקיהם ואת העבודה בשדותיהם ולהרגיל את היישוב היהודי כי חזרו לחיים נורמליים.
לכאורה נועדו המשמרות של המשטרה הבריטית, שליוו את הטמפלרים לעבודתם, להוכיח כי הגרמנים אינם חופשיים ונמצאים תחת משמר אף בשעת עבודתם, אולם למעשה שימשו להם השוטרים הבריטים שומרי ראש, להגן עליהם מפני נקמת היישוב היהודי.
בימי המלחמה, בעת שכוחותיו של רומל התקרבו לארץ ישראל, רווחה סברה בקרב הטמפלרים כי אם יכבשו הגרמנים את ארץ ישראל, הם ימנו את בנו של וגנר לגאולייטר (Gauleiter; מפקד מחוז) של הארץ.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שכחו השוטרים והקצינים הבריטים בארץ ישראל עד מהרה את מלחמתם באויב הנאצי.
לא חלפה חצי שנה מסיום המלחמה באירופה וכבר חזרו והתיידדו עם אויביהם לשעבר והשתתפו בשמחותיהם של תושבי מושבות הטמפלרים.
בעקבות היחס הסלחני, הרבו הגרמנים בתביעות ודרישות, ואף דרשו ששוטרים יהודים לא יישלחו למושבותיהם.
וגנר הפך להיות לדוברם של הגרמנים שנותרו בארץ.
השלטון הבריטי נשא ונתן עמו ואף נענה לחלק מתביעותיו החוזרות ונשנות.
בשל מעמדו כראש מועצת שרונה וכתעשיין זכה וגנר, בתקופה זו שלאחר סיום המלחמה, למעמד מיוחד.
הוא היה אחראי על עבודתם של הטמפלרים בשרונה ולתשלום שכרם, הכול בפיקוח ובהשגחה ובליווי משטרתי של הבריטים.
ביום שישי, 22 במרץ 1946, נסע וגנר בשיירה של שתי מכוניות מהמושבה וילהלמה (כיום בני עטרות) לשרונה כדי לשלם את שכרם של הטמפלרים שעבדו בשרונה.
לכל אחת משתי המכוניות נלווה שוטר.
כשחלפה השיירה על פני הכפר הערבי יהודייה (כיום יהוד) הבחינו נוסעי השיירה באופנוע עם סירה שחנה לצד הדרך ולידו עומד גבר.
בחלוף השיירה על פני האופנוע, קפץ הגבר לסירה ונהג האופנוע התניע אותו, חלף על פני השיירה ונעלם.
זמן קצר לאחר השעה 9 בבוקר, כאשר השיירה פנתה להיכנס לרחוב לוינסקי בתל אביב, הופיעה לפניה מכונית שאילצה את השיירה להאט.
לפתע קפצו שני אנשים אל שני צדי המכונית המובילה של השיירה שבה ישב וגנר.
אחד מן השניים דחף את ידו האוחזת באקדח אל פנים המכונית, כדי להימנע מלפגוע ביתר יושבי המכונית, ירה כדור אחד שהיה עקר ואז ירה שוב ופגע בווגנר בראשו.
יתר יושבי המכונית, אחותו של וגנר, מזכירה, גרמני נוסף ושוטר ליווי יהודי לא נפגעו.
שני התוקפים ושניים נוספים שהיו בצד הדרך, לא נגעו במעטפה ובה 800 לירות ארץ ישראליות (סכום רב באותם הימים) שווגנר אחז בידו במותו.
המכונית שבאמצעותה חסמו התוקפים את דרכה של מכוניתו של וגנר נגנבה על ידי התוקפים, בשעה מוקדמת יותר באותו בוקר, מנהג של חברת מוניות.
המכונית נתגלתה בשעה 11:30 בפינת הרחובות יהודה הלוי והמגיד.
המשטרה הבריטית לא הצליחה לגלות את מבצעי ההתנקשות.
זמן לא רב לאחר ההתנקשות הופץ בארץ כרוז האומר:
וגנר החרושתן הגרמני וראש הנאצים
בארץ ישראל נורה בפקודת תנועת המרי העברי".
גם קול ישראל, תחנת הרדיו החשאית של ההגנה, הודיעה ליישוב כי הנאצי הידוע וגנר הוצא להורג וכי השלטונות מוזהרים כי "כף רגלו של גרמני לא תדרוך על אדמת ארץ ישראל".
התגובות ביישוב היהודי נטו בדרך כלל להצדקת ההתנקשות; הגרמנים בחרו לשמור על פרופיל נמוך.
זהותם של מבצעי ההתנקשות נשמרה בסוד, והנוגעים בדבר גזרו על עצמם שתיקה במשך שנים וזהותם ועובדות האירוע לא נחשפו אלא לאחר קום מדינת ישראל.
לאחר קום המדינה החלו העובדות הנוגעות להתנקשות ולמבצעיה להיחשף.
בשנת 1953 הופיע ספרו של מפקד הש"י במחוז תל אביב, אפרים דקל "עלילות ש"י".
"מפקדת ההגנה דנה בעניין וגזרה פסק דין של מוות על גרמני זה, והוא בוצע".
בספר הפלמ"ח שראה אור בשנת 1955 נאמר כי בשנת 1946 הוברר כי יש בדעת ממשלת המנדט לבטל את מעצרם של הגרמנים תושבי הארץ, שהיו כלואים במושבותיהם, ולהחזיר ארצה את אלו שהוגלו לאוסטרליה.
"על פי הצעת מטה הפלמ"ח החליט הפיקוד העליון, באישור מוסדות היישוב למנוע את שחרור הגרמנים בארץ.
הוחלט להתרות בהם ולהוכיח לממשלה כי הללו לא יוותרו חיים בארץ הזאת.
אך המשטרה הבריטית ניסתה להערים...; במקום לשחרר את הגרמנים שחרור רגיל, איפשרה להם לנהל את עסקיהם ולעבד את שדותיהם..., תחת משמר משטרה.
לכאורה, משמרות אלה באו להוכיח כי הגרמנים אינם חופשיים...
אולם למעשה שימשו להם השוטרים כשומרי ראש, להגן עליהם מפני נקמת ידינו".
הספר מספר כי הוחל בביצוע תוכנית ההתראה וחוליית אנשי מילואים של הפלמ"ח בתל אביב הרגה את וגנר.
ב-17 בספטמבר 1946 ביצעה יחידה של הגדוד הראשון פעולה דומה נגד נאצים ממושבת הטמפלרים ולדהיים (כיום אלוני אבא).
במרוצת השנים הלכו והתרבו הפרטים שפורסמו על הפעולה ומבצעיה, במקורות שונים.
ספר תולדות ההגנה דן בהם וכן אתר האינטרנט "פלמ"ח - פלוגות המחץ של ההגנה".
ב-18 בפברואר 2007, במסגרת משדר על הטמפלרים שהוקרן בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, סופר סיפור הפעולה בהרחבה והתראיינו בו אחדים ממשתתפיה.
סיפור המעשה, כפי שהוא נגול במקורות השונים:
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התברר כי הבריטים מתכוונים לשחרר את הטמפלרים ממעצרם במושבותיהם ואף להחזירם לבתיהם ולמושבותיהם בארץ ישראל, כדי להכניס לארץ יסוד אנטי-יהודי ולמנוע הפקעת רכוש הטמפלרים, שעשוי היה להתגלגל לידי היהודים.
הפיקוד העליון של "ההגנה", באישור הנהגת היישוב, החליט למנוע זאת.
הפור נפל על וגנר שהיה ראש הנאצים ומנהיג הטמפלרים שנותרו בארץ ישראל.
יתרה מזו, וגנר התנגד למכירת אדמות הטמפלרים ליהודים, אדמות רבות ערך הקרובות למרכזי הערים, שהיו נחוצות לפיתוח הארץ ולהתיישבות יהודית.
ההחלטה נתקבלה בדרג העליון של ארגון "ההגנה", שכלל את יצחק שדה, מייסד הפלמ"ח שהיה אז הרמטכ"ל בפועל של "ההגנה" והדמות הצבאית המרכזית בתנועת המרי העברי, את משה סנה ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" ואת ישראל גלילי שהיה האחראי על הפעולות המיוחדות של "ההגנה".
הוחלט להטיל את ביצוע הפעולה על הפלמ"ח.
יצחק שדה, הרמטכ"ל בפועל של ההגנה הטיל את ביצוע המשימה על יחידת מילואים ("רזרבה" בלשון התקופה) של הפלמ"ח במחוז תל אביב.
בתדריך לקראת הפעולה מנה יצחק שדה בפני הלוחמים את הסיבות לפעולה:
וגנר הוא מנהיג הגרמנים בארץ ישראל.
המפעל של וגנר עזר לערבים במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
עומדת לקום מדינה יהודית בארץ ישראל ואין בה מקום לגרמנים.
הפעולה תרמוז לגרמנים שלא יישארו בארץ.
לאחר ניסיונות כושלים אחדים להתנקש בחייו של וגנר, שאורגנו על ידי (שנהרג מאוחר יותר בפשיטה על מחנה בשרונה של משטרת הפ.מ.פ., Police Mobile Force), הצליחה הפעולה שבוצעה ב-22 במרץ 1946. ההכנות לפעולה היו מורכבות וכללו יצירת מערכת קשר, ביצוע האזנות, תצפיות, חסימות ומעקב אחרי וגנר עד לאירוע ההתנקשות.
הפעולה עצמה ארכה שניות אחדות ומבצעיה הסתלקו ללא פגע ומבלי שנחשפה זהותם.
לפעולה היה עד ראייה, ילד מילדי השכנים.
נוסעי מכוניתו של וגנר מסרו למשטרה על הילד שנכח בעת המעשה.
הילד שמע משכניו שהמשטרה הבריטית מחפשת ילד שנכח באירוע.
עוד באותו הלילה לקחו אנשי "ההגנה" את העד הצעיר והסתירו אותו בקיבוץ רמת הכובש.
הריגתו של גוטהילף וגנר הייתה אקורד הסיום של הטמפלרים בארץ ישראל.
גוֹטהֶלְף בֶּרְגְשְׁטְרֶסֶר היה בלשן גרמני שנחשב לאחד מגדולי הבלשנים השמיים במאה ה-20.
ברגשטרסר נולד באוברלוזה שבסקסוניה, גרמניה.
הוא למד באוניברסיטת לייפציג פילוסופיה, שפות קלאסיות ושפות שמיות.
לאחר שסיים את לימודיו עבד מספר שנים כמורה לשפות קלאסיות בדרזדן ובלייפציג.
בשנת 1912 קיבל מינוי של מרצה לשפות שמיות באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1915 הוזמן לשמש פרופסור באוניברסיטת קונסטנטינופול, ושם נשאר ארבע שנים.
כקצין קישור גרמני לצבא הטורקי נתבקש בשנת 1918 לערוך סיור מחקרי באזור סוריה וארץ ישראל, סיור שאותו ניצל למחקריו על הארמית והערבית.
בשנת 1919 חזר לגרמניה, ובמהלך עשר השנים הבאות שימש כפרופסור באוניברסיטאות קניגסברג, ברסלאו, היידלברג ומינכן, כשהוא מתקדם ממוסד למוסד עם התפשטות המוניטין שלו.
בזמן התגברות הזרמים האנטישמיים בגרמניה היה מן המרצים הבודדים שהרים את קולו נגדם.
הוא אף עזר לסטודנטים ומרצים למצוא מקומות עבודה מחוץ לגרמניה, ובכך לברוח מהתופת שהיה עתיד להתרגש עליהם.
ברגשטרסר מת כתוצאה מתאונה בעיירה ברכטסגאדן שבגרמניה בשנת 1933, והוא בן 47.
בשנת 1941 הארכיון העשיר שלו עבר לחזקת אנטון ספיטלר.
ברגשטרסר הקדיש את מרב זמנו לחקר הערבית.
בין מחקריו החשובים בתחום זה יש לציין את ספרו "חֻנין אבן אסחאק והאסכולה שלו", האטלס של הערבית המדוברת בסוריה ובא"י, את עבודותיו על תולדות נוסח הטקסט של הקוראן, ואת מחקרו על הדיאלקט הערבי בדמשק.
ספר בעל חשיבות מיוחדת היה "מבוא לשפות שמיות" שכתב בשנת 1928. ספר זה נועד לשמש את תלמידי התואר הראשון לשפות שמיות, אבל האופן הברור והתמציתי שבו הוא מציג את משנתו, והתובנות המעמיקות המפוזרות לכל אורכו הפכו אותו לספר יסוד לדורות.
הוא תורגם לאנגלית ומשמש גם בימינו.
ברגשטרסר לא משך ידו גם מארמית, ובין מחקריו הרבים ניתן לציין במיוחד את עיסוקו באוצר המילים של הארמית המערבית החדשה, בעיקר זו המדוברת בכפר הסורי מעלולה.
עבודתו החשובה ביותר של ברגשטרסר היא ספרו "דקדוק הלשון העברית".
ראשיתו של החיבור בניסיון לעדכן ולהשלים את הדקדוק הטוב ביותר שהיה קיים באותה עת – המהדורה ה-28 של הספר "דקדוק עברי" של וילהלם גזניוס בעריכת אמיל קאוטש.
מהדורה זו הוכנה בשנת 1909 ותורגמה לאנגלית בשנת 1910 על ידי ארנס קאולי () אולם בשל התפתחות המדע היא הייתה מיושנת כבר בשעת הדפסתה, ועל ברגשטרסר הוטל להכין את המהדורה ה-29.
לברגשטרסר התברר עד מהרה כי אין די בעדכון והשלמה, ועליו לכתוב חלקים רחבים מהספר מראשיתם.
עובדה זו, וכן הקשיים שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שחלקו הראשון של הספר יצא רק בשנת 1918 (תורת ההגה) וחלקו השני בשנת 1926 (הפועל).
ברגשטרסר לא הספיק לסיים את יתר חלקי הספר המתוכננים בשל מותו הבלתי צפוי.
הספר תורגם לעברית בידי מרדכי בן אשר בשנת 1972, ומהדורה שנייה, מתוקנת, יצאה בשנת 1977.
1935 (הפקה ועריכה של יוסף שכט)
חוסה מריה גוטיירס הרננדס (ספרדית: José María Gutiérrez Hernández; נולד ב-31 באוקטובר 1976), המכונה גוטי, הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר בריאל מדריד ובנבחרת ספרד.
גוטי החל את הקריירה ב-1986 בגיל 9 בקבוצת הילדים של ריאל מדריד, ונחשב לשחקן מוכשר.
הוא המשיך לשחק בכל קבוצות הגילאים של הקבוצה.
ב-1996 גוטי צורף לסגל הקבוצה הבוגרת של ריאל, ובעונתו הראשונה השתתף ב-16 משחקים.
באותה עונה ריאל זכתה באליפות ספרד, וגוטי זכה באליפות אירופה עד גיל 21 עם נבחרת ספרד הצעירה.
בעונת 1999/2000 גוטי הבקיע שישה שערי ליגה ושער אחד בליגת האלופות.
באותה עונה ריאל זכתה בטורניר, ולאחר משחק הגמר מול ולנסיה גוטי הפך לשחקן הרכב קבוע בריאל.
גוטי היה אחד מהשחקנים הבולטים בריאל בעידן "הגלאקטיקוס", כאשר בעונה הראשונה של העידן כבש 14 שערים ב-32 משחקי ליגה ו-4 שערים נוספים בליגת האלופות.
ריאל זכתה באליפות ספרד וגוטי עצמו צורף לסגל הנבחרת הבוגרת של ספרד.
לאחר הצטרפותו של זינדין זידאן בעונת חלה דעיכה במעמדו של גוטי והוא מיעט לשחק.
באותה עונה ריאל זכתה בליגת האלופות פעם נוספת.
לאחר הצטרפותם של רונאלדו ודייוויד בקהאם, בעונות עד , מעמדו של גוטי הוסיף לדעוך.
אולם, לאחר שבקהאם נפצע גוטי חזר להרכב הראשון של ריאל אך לא הפגין יכולת גבוהה ואיבד את מקומו.
למרות זאת, בעונת 2004/2005 גוטי הפך לשחקן הרכב קבוע בנבחרת ספרד למרות יכולתו הלא טובה בקבוצה.
מאז אותה עונה גוטי שותף בפחות משחקים, ובגלל מיעוט דקות משחק שקל לעזוב את ריאל.
לאחר הגעתו של המאמן פאביו קאפלו בעונת גוטי שיחק רבות בעמדת הקישור, ולקראת סיום העונה הפגין יעילות רבה כקשר יצירתי ובישל מספר שערים חשובים, מה שסייע לקבוצתו לזכות באליפות ספרד.
בעונת , כשהמאמן היה ברנד שוסטר, גוטי שיחק מספר רב יותר של משחקים, מה שבא לידי ביטוי גם בשערים שכבש, ביניהם צמד בניצחון ריאל מדריד על ריאל ואיאדוליד.
בעונת כאשר כריסטיאנו רונאלדו וקאקה הצטרפו לקבוצה, מעמדו של גוטי בהרכב דעך שוב.
המאמן לשעבר מנואל פלגריני החליט לצרף אותו מספר משחקים וכאשר נכנס גוטי השאיר את חותמו בכמה מאותם משחקים, זה בא לידי ביטוי כאשר נכנס כמחליף במשחק נגד ראסינג סנטנדר ובישל שער לגונסאלו היגוואין.
ב-25 ביולי 2010 כינס גוטי מסיבת עיתונאים בה הודיע שהוא עוזב את ריאל מדריד, לאחר 24 שנים במועדון, ועל חתימתו בבשיקטש הטורקית, אותה אימן ברנד שוסטר.
הוא שיחק בבשיקטש בעונת .
ב-23 הופעות ליגה הוא כבש 7 שערים ואף זכה עם הקבוצה בגביע הטורקי.
הוא שוחרר מהמועדון ב-15 בנובמבר 2011.
ב-11 ביולי 2012, בגיל 35, הודיע גוטי על פרישה מכדורגל לאחר שלא מצא מועדון לשחק בו.
בינואר 2016 מונה למאמן ריאל מדריד חובניל (ריאל מדריד עד גיל 19).
ב-11 ביולי 2018 מונה לעוזר מאמן בבשיקטש.
ב-5 בנובמבר 2019 מונה למאמן אלמריה מהליגה הספרדית השנייה.
הוא פוטר ב-26 ביוני 2020, והוחלף על ידי מריו סילבה.
גוטי נישא למנחת הטלוויזיה הספרדית ארנצ'ה דה בניטו ב-22 ביוני 1999. לזוג שני ילדים, בן ובת, ובשנת 2009 הם התגרשו.
ב-14 ביולי 2016, גוטי נישא למגישת הטלוויזיה הארגנטינאית רומינה בלושיו .
בן דודו של גוטי, חאבי הרננדס , שיחק גם הוא בנוער של ריאל מדריד.
גוטהרד היינריצי , היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
היינריצי נולד בפרוסיה המזרחית ב-25 בדצמבר 1886 למשפחה בעלת מסורת צבאית.
בן דודו היה גנרל גרד פון רונדשטט.
בגיל 19 התגייס לצבא, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-95 (התורינגי ה-6).
במלחמת העולם הראשונה השתתף בחזית המזרחית בקרב טננברג, ובחזית המערבית בצרפת, שם נפגע מהרעלת גזים במהלך קרב ורדן.
לאחר החלמתו הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-203, שבה שירת עד תום המלחמה.
במהלך המלחמה, היינריצי עוטר אחת עשרה פעמים, כולל שני הדרגות של צלב הברזל וצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות.
לאחר המלחמה נשאר היינריצי ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 14 ברגימנט ה-13 (וירטמברג), ובשנת 1926 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1930 הועלה היינריצי לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-3 (הפרוסי).
בשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד אגף במשרד המלחמה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלייתו בדרגה בוורמאכט הייתה איטית בגלל מספר סיבות: הוא לא הצטרף למפלגה הנאצית, וכבן לכומר פרוטסטנטי הוא נהג לעיין בספר התנ"ך וללכת לכנסייה בימי ראשון.
שליח מיוחד מברלין נשלח אליו והודיע לו כי היטלר רואה את פעילותו הדתית כעומדת בסתירה למטרות הנאציונל-סוציאליזם, אולם היינריצי המשיך בשלו.
בנוסף לכך הייתה אשתו חצי יהודייה (מישלינג), אבל משפחתו קבלה אישור מהיטלר שהם אמנם לא גרמנים טהורים (אשתו וילדיהם היו מישלינג) אך הם לא חלק מהגזע היהודי, בעקבות קביעה זו, בני המשפחה קיבלו תעודת דם גרמני.
היינריצי היה קצין עיקש נועז ותובעני.
הוא נלחם עם אנשיו בחמת זעם כה גדולה עד שפקודיו כינו אותו בגאווה "הננס הארסי שלנו" (Unser Giftzwerg), כלומר, הממזר העשוי ללא חת.
ב-1 בינואר 1936 הועלה היינריצי לדרגת גנרל מיור, ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הדיוויזיה ה-16, וב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה היינריצי מפקד הדיוויזיה ה-16 שהוצבה בקו זיגפריד כחלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית.
ב-1 בפברואר 1940 מונה היינריצי למפקד הקורפוס ה-7, וב-20 באפריל 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-12, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הראשונה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות C תחת פיקודו של וילהלם פון לב, וב- 14 ביוני 1940 פרץ את קו ההגנה הצרפתי צפונית לקו מאז'ינו.
ב-1 ביוני 1940 הועלה היינריצי לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-17 ביוני מונה למפקד הקורפוס ה-43. במהלך מבצע ברברוסה לחם היינריצי עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-18 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
עם תחילת דצמבר 1941 נעצרה ההתקפה של הורמאכט בשערי מוסקבה, וב-6 בדצמבר 1941 הגיעו לשדה הקרב דיוויזיות סובייטיות רעננות שהובאו מחזית המזרח הרחוק, והגייסות הגרמנים נהדפו כשהם סובלים אבדות קשות.
ב-20 בינואר 1942 קיבל היינריצי את הפיקוד על שרידי הארמייה הרביעית שנאחזה בקטע המרכזי מול מוסקבה וספגה את רוב ההתקפה.
נסיגה בחלק הזה הייתה עלולה לסכן את יתר האגפים ולגרום למנוסת בהלה כללית.
היינריצי פיתח שיטה שהתבססה על מידע מודיעיני וחוש אינטואיציה.
כאשר היה נודע לו על התקפה רוסית הוא היה מסיג את כוחותיו בסודיות למרחק של עד שלושה ק"מ, ואז היה נוחתים פגזי הרוסים בקו חזית נטוש ולאחר מכן היו מאגפים את הרוסים וכובשים שוב את השטחים מהם נסוגו.
לעיתים היה היחס בין הרוסים לאנשיו - 1:12. בצורה זו הצליח היינריצי להחזיק את הקו עד בוא האביב.
ב-30 בינואר 1943 הועלה היינריצי לדרגת גנרל-אוברסט, וב-24 בנובמבר 1943 קיבל היינריצי על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בסוף 1943 הסתכסך היינריצי עם הרמן גרינג שהתלונן עליו בפני היטלר כי בעת הנסיגה מסמולנסק, הפר היינרצי את פקודת "האדמה החרוכה", והשאיר בניינים רבים, בהם הקתדרלה הגדולה של העיר, שלמים.
היינריצי הגן על עצמו באומרו שאם הייתה כל סמולנסק עולה בלהבות לא היה יכול להעביר דרכה את גייסותיו.
היטלר לא השתכנע מטיעון זה, אבל במקום להעמידו לדין צבאי, שחרר אותו מתפקידו ושלח אותו להחלמה בקרלסבד.
בקיץ 1944 לאחר שמונה חודשים של פרישה כפויה, נקרא שוב לשירות.
הוא נשלח להונגריה, וב-17 באוגוסט קיבל את הפיקוד על ארמיית הפאנצר הראשונה, ועל הארמייה ההונגרית הראשונה תחת פיקודו של גנרל פרדיננד שרנר.
היינריצי ניהל קרבות בלימה קשים, ולמרות שנאלץ לסגת לסלובקיה, קיבל ב-3 במרץ 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
עם תחילת המתקפה הרוסית בינואר 1945, הקים הרמטכ"ל היינץ גודריאן את קבוצת ארמיות ויסלה שתפקידה היה להגן על חזית האודר ולשמש כבלם אחרון בהגנה על ברלין.
לתדהמתו מינה היטלר את היינריך הימלר לעמוד בראש קבוצה זו למרות שלא היה לו כל ניסיון צבאי.
תחת פיקודו של הימלר התמוטטה החזית והצבא האדום הגיע עד הים הבלטי.
גודריאן נסע למפקדתו של הימלר ושכנע אותו כי לטובת בריאותו כדאי שיוותר על תפקידו כמפקד החזית.
לאחר מכן שכנע גודריאן את היטלר למנות את היינריצי לתפקיד זה.
ב-28 במרץ 1945 קיבל היינריצי את הפיקוד על קבוצת הארמיות ויסלה.
הקבוצה הייתה מורכבת בעיקר מארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של האסו פון מנטויפל והארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה.
הפעולה הראשונה של היינריצי הייתה לנסות להסיר את המצור מעל העיר קיסטרין לגדת האודר בעזרת כוחות הארמייה התשיעית של בוסה.
הפעולה נכשלה לאור עדיפות הרוסים בשריון וארטילריה.
דבר זה העלה את זעמו של היטלר שדרש מגודריאן להחליף את בוסה, ומשזה סירב והתפתח ריב בין שניהם, פיטר היטלר את גודריאן ומינה במקומו את הנס קרבס.
היטלר היה משוכנע שריכוז הכוח הרוסי מול ברלין הוא הסחה וכי המתקפה העיקרית תיערך בדרום באזור סקסוניה, ולכן הורה להעביר יחידות שריון מקבוצת ארמיות ויסלה לטובת גנרל פרדיננד שרנר והותיר את היינריצי ללא עתודה.
היינריצי קיבל פקודה לא לסגת משום מקום ללא רשות הפיקוד העליון ולהילחם עד החייל האחרון.
לכך הוא לא הסכים וכשפנה אליו פון מנטויפל בבקשה לסגת משטטין לפני שיכותרו, נתן לו אישור על דעת עצמו.
כשנודע הדבר לוילהלם קייטל, המפקד העליון של הורמאכט, הוא הורה לשני המפקדים לפגוש אותו ביער סמוך לקו החזית.
קייטל פקד על היינריצי להורות לפון מנטויפל להחזיר את חייליו לקו החזית וכשזה סירב, האשים אותו בפחדנות, חתרנות ובגידה.
באותו זמן עברו במקום שיירות חיילים נסוגים.
היינריצי אמר לקייטל שאם הוא רוצה לפקוד עליהם לחזור לחזית, שיעשה זאת בעצמו.
קייטל פיטר את היינריצי וביקש מפון מנטויפל לקבל את הפיקוד על קבוצה הארמיות ויסלה, אך האחרון סירב.
היינריצי נסע לעיר פלן, וב- 8 במאי 1945 הסגיר עצמו לכוחות הבריטים.
היינריצי הוחזק כשבוי מלחמה עד 19 במאי 1948. הוא מת בעיר קרלסרוהה ב-13 בדצמבר 1971 בגיל 84 ונקבר בעיר פרייבורג בטקס צבאי מלא.
היינריצי מופיע כדמות מפתח בספרו התיעודי של קורנליוס ראיין - "הקרב האחרון" המבוסס על ראיונות שלו עם המחבר.
הרקע לבחירה באתר למטרה זו נעוץ באגדה רווחת, לפיה נגלתה הבתולה לקיסר דווית השני (שלט 1507-1540), ובישרה לו כי בירתו המבורכת בידי שמיים תקום במקום ששמו מתחיל בצליל "ג", או ליתר דיוק, בהברה "גו".
מסיבה זו הוקמו מעוזים מלכותיים גם בגורגורה ובגומנגה, וכן בפאסיל גמב שבגונדר, אשר הייתה לימים לבירת הקיסרות.
גם הקיסרים יעקב וסוסניוס התגוררו תקופות זמן מסוימות בגוזרה, והקיסר פאסילידס ביקר בו ב-1617. לאחר מכן האתר נשכח.
ייתכן שהשרידים הנראים כיום באתר הוקמו על ידי אחד הקיסרים שלאחר סרצה דנגל.
אורכו של המבנה המרכזי שניצב באתר בהריסותיו, הוא 18 מטרים ורוחבו 12 מטרים, והוא דומה בסגנונו לטירות שהוקמו מאוחר יותר בגונדר.
למבנה שתי קומות ובפינותיו הצפון-מזרחיות שני מגדלים עגולים הנושאים כיפות.
בצידו הדרומי של המבנה הוקם מגדל מרובע שגובהו ארבע קומות, אך הוא התמוטט.
סביב המבנה הוקמו מרפסות, והחלונות והדלתות נבנו בצורת קשתות מאבן לבנה שעוטרו בכותרות אדומות.
גג המבנה שהתמוטט זה לא מכבר נשא שינות ונשקף ממנו מראה לעבר האגם.
גרם מדרגות חיצוני קישר בין שתי הקומות בצידו הצפון-מערבי של המבנה.
בקומה הראשונה היו חמישה חדרים והגדול שבהם היה באורך של 11 מטרים וברוחב של חמישה מטרים.
סביב המבנה הוקמה חומה ובה שערים, ובשטח התחום היו מספר מבנים משניים שכיום לא נותר מהם דבר.
גוטוקו סאקאי (ביפנית: 酒井 高徳; נולד ב-14 במרץ 1991) הוא כדורגלן יפני-גרמני המשחק בעמדת המגן הימני בוויסל קובה ובנבחרת יפן.
סאקאי נולד בניו יורק לאב יפני ולאם גרמניה, כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לסאנג'ו ביפן.
סאקאי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים המקומית.
בגיל 15, הוא הצטרף למחלקת הנוער של אלבירקס נייגאטה ובמקביל שיחק בליגת התיכונים עבור תיכון קאישי גקואן.
ב-15 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אלבירקס ניגאטה כאשר הוא רק בן 17 במסגרת גביע הקיסר נגד טוקיו.
כעבור כמה חודשים חתם רשמית במועדון.
ב-1 בינואר 2012, סאקאי הושאל לשטוטגרט עד לשנה וחצי עם אופציה לרכוש את השחקן בתום תקופת ההשאלה.
ב-11 בפברואר 2012, ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בניצחון 0-5 נגד הרטה ברלין.
ב-22 בנובמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בגרמניה בניצחון 1-5 נגד סטיאווה בוקרשט במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-10 בינואר 2013, סאקאי חתם בשטוטגרט עד יוני 2016 ועבר רשמית עוד לפני שהסתיימה תקופת ההשאלה.
ב-1 ביולי 2015 חתם לשלוש שנים בהמבורג.
ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בהפסד 3-2 לקרל צייס יינה בגביע הגרמני.
ב-14 באוגוסט 2019 חתם בוויסל קובה היפנית.
בצעירותו סאקאי היה חלק מנבחרת יפן בכדורגל עד גיל 20. בשנת נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015, אך נאלץ לעזוב את הסגל עקב פציעה.
ב-6 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד במסגרת גביע קירין.
סאקאי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014. הוא השתתף במונדיאל 2018, ולאחר שנבחרתו הודחה, הודיע על פרישה מהנבחרת.
גוטורם זיגורדסון (בנורדית עתיקה: Guthormr Sigurðarson, בנורווגית: Guttorm Sigurdsson; 1199 – 11 באוגוסט 1204) היה מלך נורווגיה במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית מינואר 1204 ועד מותו.
גוטורם היה נכדו של סבר, מלך נורווגיה והוא הוכרז כמלך על ידי אנשי הסיעה של סבו, ה"בירקביינר" (Birkebeiner) כאשר הוא היה בן ארבע בלבד.
למרות שברור שלא הייתה לו שליטה על האירועים שהתרחשו סביבו, עלייתו לכס המלכות של גוטורם, תחת העוצרות של הוקון "המשוגע" (בנה של ססיליה, אחותו החורגת של סבר ובתו של זיגורד השני), הובילה לחידוש העימות בין סיעות הבירקביינר וה"בגלר" (Bagler), כשזו האחרונה זוכה לתמיכה צבאית של ולדמר השני, מלך דנמרק.
תקופת מלכותו של גוטורם באה לקיצה באופן פתאומי כאשר הוא חלה ומת לאחר שבעה חודשים על כס המלכות.
על פי השמועות שנפוצו בקרב אנשי סיעת הבירקביינר, נגרמו מחלתו ומותו על ידי רעייתו של הוקון "המשוגע", כריסטינה, האשמה שהיסטוריונים מודרניים מפקפקים בה.
בעקבות מותו של גוטורם התחדשו עימותים בעצימות נמוכה, עד שהושג הסדר בין הצדדים ב-1207 והממלכה פוצלה באופן זמני.
למרות מעמדו כמלך, לא נכלל גוטורם ברשימות המלכותיות הרשמיות של נורווגיה.
גוטורם היה בנו הבלתי חוקי של זיגורד לווארד, בנו של המלך סבר.
זיגורד מת לפני אביו, שמת ב-1202 ואת כתרו ירש בנו הצעיר, הוקון השלישי.
הוקון מלך עד ה-1 בינואר 1204. במהלך תקופת מלכותו הקצרה הוא הנהיג מדיניות של שלום ואיחוד מחדש בין סיעות הבירקביינר והבגלר, אך לאחר מותו קרס האיחוד בין שני הפלגים והחל שלב חדש במלחמת האזרחים הנורווגית.
חלק מאנשי הבירקביינר היו ממורמרים ממדיניות הפיוס של הוקון כלפי הבגלרים, וייתכן שעקב כך נגרם מותו.
בעקבות זאת הפך הוקון "המשוגע" להיות המנהיג המרכזי של סיעת הבירקביינר.
יום לאחר מותו של הוקון השלישי הכריזו הבירקביינרים על גוטורם כמלך בהתייעצות עם מרטין, הבישוף של ברגן.
אחיינו של סבר, הוקון "המשוגע" מונה מידית להיות העוצר ומפקד הצבא.
על פי הסאגות של הבגלרים, המלך הצעיר נטל חרב, הציב אותה לצדו של הוקון והושיט לו מגן.
בהמשך הוא העניק להוקון את התואר רוזן, בהסכמת כל ראשי השבטים והוקון התיישב לצדו על כס המלכות.
ישיבתו של הוקון על כס בגובה זהה לכסאו של גוטורם סימלה את מעמדו החזק בניגוד למקובל, שרוזן יושב על כס נמוך יותר מזה של המלך.
אחיין אחר של סבר, פטר סטויפר ואיינר קונגסמג, בעלה של ססיליה, מונו להיות האפוטרופוסים של גוטורם.
מינויו של הוקון "המשוגע" תאב המלחמה והשליטה (הבגלרים כינו אותו "הכלב המשוגע") לתפקידי מפתח, עוררו עימותים בשורות הבירקביינרים ולהחמרת היחסים עם הבגלרים.
עליית כוחו של הוקון גרמה לבגלרים להאמין שאפסה התקווה לשלום על הבירקביינרים.
לפיכך יצאו הבגלרים לדנמרק והתלכדו שם סביב לארלינג סטיינווג, בנו לכאורה של מגנוס החמישי, שב-1203 ניסו הבגלרים להכריז עליו כמלך.
מרידתם זכתה לתמיכתו של ולדמר השני, מלך דנמרק, ששאף להשיב את השליטה הדנית על מחוז ויקן בנורווגיה.
ביוני הגיע ולדמר לוויקן בראש צי של 300 ספינות וארלינג ביצע מבחן על פי משפט האל בנוכחותו.
בתמורה העניק ולדמר לארלינג 35 ספינות ויחד עם פיליפ סימונסון הוא נשבע אמונים לוולדמר.
למרות שתביעתו של פיליפ לכתר נתמכה הן על ידי ולדמר והן על ידי הכנסייה, בסופו של דבר הכריזה סיעת הבגלר על ארלינג כמלך ועל פיליפ כעל רוזן ולקחה לעצמה במהירות את השליטה על ויקן.
מנגד הוכרז גוטורם כמלך על ידי סיעת הבירקביינר באספת אצולה שהתכנסה בטרונדהיים באביב או בראשית הקיץ.
בעוד הוקון עוסק בכינוס צבא ללחימה בבגלרים, חלה גורטורם לפתע וב-11 באוגוסט הוא מת.
הוא נקבר בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים.
בגרסה רחבה יותר של הסאגה של הבגלר, נרמז שמחלתו ומותו של גוטורם נגרמו על ידי הנסיכה השוודית כריסטינה, שנישאה להוקון "המשוגע" זמן קצר לאחר מותו של גוטורם.
היסטוריונים מודרניים מחשיבים את הטענה הזאת כמגוחכת, וטוענים שהיא קשורה לשמועות שנפוצו בשורות הבירקביינרים על מותו הפתאומי של הוקון השלישי כמה חודשים קודם לכן.
אותם מקורות שהיו אחראים להפצת שמועות אלו טענו שהוקון השלישי הורעל לכאורה על ידי אלמנתו של סבר, המלכה מרגרטה, דודתה של כריסטינה.
הצעתו של הוקון "המשוגע" לרשת את כס המלכות לאחר מותו של גוטורם, נדחתה, שכן אף אחד לא בטח בו והיו לו מתנגדים חזקים.
מותו של גוטורם הוביל למלחמה בעצימות נמוכה בין יורשו, אינגה השני, לבין הבגלרים, עד שב-1207 הושג הסדר בין אינגה, הוקון והטוען לכתר החדש מטעם הבגלרים, פיליפ סימונסון, הסדר שבמסגרתו פוצלה הממלכה במשך כמה שנים.
גוסטווה גוטה ברלינר לובלסקי להבי (בפולנית: Gustawa Berliner; 2 ביולי 1910 - 20 בינואר 2011) הייתה אתלטית פולנית-יהודיה, אלופת המכביה הראשונה (1932), בעלת שתי מדליות, זהב וכסף.
להבי נולדה וגדלה בוורשה, בתם של שרה ומשה ברלינר במשפחה של 9 אחים ואחיות.
היא התאמנה באתלטיקה בקבוצת מכבי ורשה.
בשנת 1927 בהיותה בת 17 זכתה להבי באליפות האביב של מכבי ורשה.
באליפות היא התחרתה בריצת 60 מטר, זריקת דיסקוס, קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל וריצת 100 מטר.
היא קבעה שיאים בזריקת דיסקוס (28.51 מטר) ובקפיצה לגובה (1.25 מטר).
בשנת 1928 התחרתה להבי בקרב חמש.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה להבי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 56.8 שניות, לפני גרמניה (57.2 שניות) וישראל (58.0 שניות).
מדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 31.25 מטר, אחרי פרידה ברסון מפולין (34.45 מטר) ולפני אווה לוי מגרמניה (26.78 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.30 מטר, במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.08 מטר ובמקום רביעי בהתעמלות מכשירים.
לאחר המכביה חזרה להבי לפולין, ולמרות שלא היה לה רקע ציוני קודם היא החליטה שהיא חייבת לעלות לישראל.
היא הצטרפה לשומר הצעיר לקבוצה שהקימה מחנה בסלונים ושם הכירה ונישאה לאוריאל לובלסקי.
בשנת 1934 הזוג עלה לארץ ישראל לקיבוץ מרחביה.
בתחרות הפועל שנערכה בתל אביב ב-23 ביוני 1934 זכתה ברלינר במקום הראשון בשלוש תחרויות: בקפיצה לרוחק (4.21 מטר), בהדיפת כדור ברזל (8.82 מטר) ובזריקת דיסקוס (30.54 מטר) ובמקום שני, בקפיצה לגובה (1.30 מטר), אחרי שרה זימון (1.35 מטר).
ב-1937 השתתפה באולימפיאדת הפועלים הבינלאומית השלישית באנטוורפן.
בארץ הם עיברתו את שם המשפחה ללהבי.
הפסל נתן רפופורט יצר דמות הודפת כדור ברזל מצילומו של אדם רובין את גוטה ברלינר.
שלמה זלמן בן ליפמן הלוי [גוטהולד] סלומון (גרמנית: Gotthold Salomon; 1 בנובמבר 1784 – 17 בנובמבר 1862 היה מחלוצי הזרם הרפורמי ביהדות.
ממייסדי ההיכל בהמבורג, בית הכנסת הרפורמי הראשון, דרשן ואיש ציבור, מתרגם התנ"ך לגרמנית.
חבר האגודה לתרבות ולמדע של היהודים.
לימד בבית-הספר היהודי החופשי בדסאו (Herzogliche Franzschule), לצידו של דוד בן משה פרנקל והיה כותב ועורך בכתב העת "שולמית".
ב-1818 עבר להמבורג, שם חבר לישראל קליי, נפתלי פרנקפורטר, יצחק זעקיל פרנקל ומאיר ישראל ברסלאו להקמת "ק"ק בית חדש" (בשמו הגרמני: Neuer Israelitischer Tempel, "בית-התפילה החדש לבני ישראל").
השינויים העיקריים שהוכנסו בסדרי בית הכנסת היו נגינת עוגב (על ידי גוי) בשבת, קריאת קטעי תפילה בגרמנית, השמטה זהירה של קטעים שהזכירו את התקווה לשוב לציון כדי לחדש את עבודת הקורבנות בבית המקדש, ביטול טקס בר מצווה ועריכת טקס קונפירמציה לבנים ולבנות במקומו.
התקיימה בבית הכנסת עזרת נשים נפרדת.
על-אף שמקימי בית הכנסת הקפידו על כך שאינם סותרים יסודות הלכתיים אלא מנהגים בלבד, יצירת מניין נפרד פגעה בשליטת ראשי הקהל ומחיקת היסודות המשיחיים חרגה מעבר להלכה אל עיקרי האמונה.
"בית חדש" עורר מיד התנגדות עזה.
דייני העיר אסרו על כניסה אליו וגייסו רבנים מכל אירופה לעזרתם.
למרות הפניות לרשויות ומכתבי החרם, עמד בית-הכנסת על מקומו.
הוא משך קהל גדול של צעירים, בעיקר מקרב הנשים שאך מעט מהן ידעו די עברית כדי להבין את התפילות בעברית.
קליי וסלומון שימשו כדרשנים, ויהודי ספרדי מאמסטרדם בשם דוד מלדולה מילא את תפקיד הש"ץ והבעל קורא כשהוא משתמש בהברה ספרדית.
זו נחשבה אסתטית יותר בתקופה בה ניסו האשכנזים בגרמניה להתרחק מזיהויים עם יהדות מזרח אירופה.
ב-1837 פרסם תרגום לגרמנית של התנ"ך בשם Deutsche Volks- und Schulbibel für Israeliten יחד עם יצחק מנהיימר ובמימונו של הבנקאי סלומון היינה.
ב-1848 נבחר כציר ללנדטאג (בית הנבחרים) של המבורג.
סלומון הרבה לנסוע ולשאת דרשות בין היתר בלונדון, פרנקפורט, וינה ופראג.
ב-1844 השתתף בוועידת בראונשווייג, בה התכנסו נציגים מכל גרמניה על מנת ליזום שינויים בנוהג הדתי, ועידה שהניחה את היסוד ליהדות הרפורמית כזרם כללי.
הרב גוטהרד דויטש היה חוקר ההיסטוריה של עם ישראל.
נולד בשם אליעזר דויטש בקאניץ שבמוראביה, האימפריה האוסטרית (כיום דולני קואוניצה בצ'כיה), בנם של אליס לבית וינר ושל יששכר (ברנהרד) דויטש, סוחר.
משחר ימיו כינה את עצמו גוטהרד (מילולית: "אומץ האל"), כגִרמון של שמו היהודי.
באוקטובר 1876 נכנס ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם הושפע מההיסטוריון היהודי הנודע היינריך (צבי) גרץ, שנמנה עם צוות מורי בית המדרש.
במקביל השלים לימודים אקדמיים והוכתר כדוקטור להיסטוריה באוניברסיטת וינה.
הוא נרשם לקורס בתלמוד שהעביר אייזיק הירש וייס וקיבל גם הדרכה בחקר המדרש מווייס ומאדולף ילינק.
בתום לימודיו נסמך לרבנות בידי וייס.
לאחר מספר שנים בהוראה ותפקיד רבני קצרצר בברנו שבמוראביה ובמוסט שבבוהמיה, מאס דויטש ברבנות וחיפש לעצמו סביבה אקדמית.
במאי 1888 נישא להרמינֶה בָּכר (1869–1943), ולזוג נולדו שלושה בנים ושתי בנות (אחת מהן היא נעמי דויטש ).
ב-1891 היגרו בני הזוג לארצות הברית לפי הזמנתו של הרב יצחק מאיר וייז, מחלוצי התנועה הרפורמית ביהדות ארצות הברית, כדי להתמנות כמופקד הקתדרה להיסטוריה יהודית ופילוסופיה בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי, אוהיו.
לאחר 11 שנות הוראה התמנה דויטש לדקאן המוסד, ולאחר מותו של הרב הרפורמי משה מילצינר בפברואר 1903 שימש נשיא המוסד בפועל במשך עשרה חודשים.
לצד תפקידיו האקדמיים והחינוכיים, הקדיש דויטש חלק ניכר מזמנו לעריכת האנציקלופדיה היהודית בשפה האנגלית (1901–1906), שלה תרם ערכים רבים והיה אחד מכותביה העיקריים.
כן עמד בראש הוועידה המרכזית של רבני אמריקה שנוסדה בידי יצחק מאיר וייז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה איבד דויטש ממעמדו הציבורי.
באהבתו לגרמניה ולתרבות הגרמנית, תמך במדיניות הנייטרליות של הנשיא וודרו וילסון וחבר למועצה העממית האמריקאית לדמוקרטיה ושלום .
עם גבור ההיסטריה האנטי-גרמנית ובמיוחד עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, מצא דויטש את עצמו מבודד מחבריו וחשוד בעיני רבים, מצב שהגיע לשיאו בפשיטת סוכנים פדרליים ובלשים מקומיים על מטה המועצה.
בתקופה זו, בעת הליך התאזרחות של חברו, סירב דויטש לענות לשאלה "מי היית רוצה שינצח במלחמה הזו?".
פעילותו והפרסום השלילי בעיתונות שגררה בעקבותיה העמידה אותו במצב לא נוח, בלשון המעטה, ובלי תמיכת חבריו ותלמידיו שהיו מרבניה המובילים של התנועה הרפורמית בארצות הברית, היה מאבד גם את משרתו.
הוא נפטר בביתו בסינסינטי, אלפים מילאו את בית ההלוויות בעת הלווייתו, יהודים ולא יהודים, רפורמים וקונסרבטיבים, שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
גוט טאלנט ישראל היא תוכנית מציאות בהנחיית עפר שכטר ואסי ישראלוף המחפשת את הכישרון הבא בישראל.
התוכנית עלתה לאוויר ב-18 בפברואר 2018 בערוץ 13. התוכנית צולמה באולפני פתח תקווה, על הבמה בה צולם שלב ההופעות החיות של אקס פקטור ישראל.
התוכנית בישראל מבוססת על הפורמט המצליח America's Got Talent, שעונתה הראשונה עלתה בארצות הברית בשנת 2006, בערוץ NBC.
התוכנית America's Got Talent, עליה מבוססת "גוט טאלנט ישראל", מבוססת אף היא על התוכנית הבריטית "Britain's Got Talent".
בתחרות מתחרים אמנים ממגוון תחומים דוגמת ריקוד, קומדיה, קוסמות, אקרובטיקה, פירוטכניקה, שירה ועוד.
המנצח בסוף העונה נבחר על ידי הצופים.
בשלב האודישנים כל מתמודד/ים מציג במופע קצר את כישרונו בפני ארבעת השופטים.
בסוף האודישן כל שופט אומר או כן או לא.
כן - אם אהב את המופע והכישרון ורוצה לראות אותו בשלבים הבאים, ולא - אם לא אהב או לא רוצה לראות את המתמודד/ים בשלבים הבאים של התחרות מסיבות כאלה ואחרות.
בסוף ההצבעה, מתמודד צריך לקבל לפחות 3 כן מ-4 השופטים כדי לעבור את האודישן ולהמשיך בתחרות.
בנוסף, לכל שופט יש 2 סוגי באזרים.
ה"רד באזר" עליו אין לשופטים הגבלה.
הם לוחצים עליו במהלך האודישן במידה שלא אהבו את המופע.
אם מתמודד מקבל 4 רד באזרים - אחד מכל שופט, עליו לעצור את המופע והוא לא עובר לשלב הבא.
ישנו גם את ה"גולדן באזר" עליו כל שופט יכול ללחוץ פעם אחת במהלך האודישנים.
במידה ששופט לוחץ למתמודד/ים מסוימ/ים את ה"גולדן באזר" הוא מעביר אותו ישירות לחצי הגמר ללא התחשבות בדעותיהן האחרות של שאר השופטים.
בשלב זה ארבעת השופטים עוברים על כל האודישנים ובוחרים שנים עשר מתמודדים שלדעתם ראויים לעלות לחצי הגמר ולהצטרף לארבעת המתמודדים שקיבלו את הגולדן באזר.
לחצי הגמר עולים 16 מתמודדים שמתוכם השופטים בוחרים שמונה מתמודדים לגמר.
גם בשלב זה יש "גולדן באזר", רק שהפעם כל השופטים חייבים ללחוץ עליו לשניים מתוכם.
בשלב זה גם למנחים ישנה אפשרות להעלות לגמר מתמודד על ידי לחצן ה"גולדן באזר", כך שבסופו של דבר יתמודדו בגמר תשעה מתמודדים בסך הכל.
הקהל בבית בוחר מי הטאלנט הבא של ישראל.
תוכנית הבכורה עלתה לשידור ב־18 בפברואר 2018. בעונה זו המנחים הם עפר שכטר ואסי ישראלוף.
השופטים הם: ג'ורדי, מיה דגן, נועה קירל ומאור זגורי.
אל הגמר הגיעו 9 מתמודדים ורק 3 העפילו לשלישית הגמר שהם: תומר דודאי, אנה סנגר ו-2Sick.
במהלך העונה שודרו 14 פרקים כאשר אחד מהפרקים היה ספיישל ילדים.
הזוכה בגמר הוא תומר דודאי בן ה-37, קוסם המתמחה בתחום האילוזיות, דודאי זכה בהפקת מופע בימתי גדול בהפקת ארומה מיוזיק.
פרק ספיישל שודר ב-25 במרץ 2018, בו התמודדו 10 הרכבי ילדים.
סדר ההופעההמתמודד/יםהגמרגילהכישרון1Brats Crew11-15ריקוד הפסידו2לייה אליס11שירה הפסידה3טום מתתיהו10סטנדאפ הפסיד4נועם ועמית ירון10ריקוד הפסידו5עומר אליאס12גיטרה חשמלית הפסיד6אקרוביט9-18ניצחו7טלי ואמילי קופר10 ו־15שירה הפסידו8תומר וניקולריקוד הפסידו9נבו אבוטבול13אומן חושים הפסיד10ליאנה אברבוך8שירה הפסידה
בעונה זו עזבו מיה דגן ומאור זגורי את התוכנית.
השופטים הם: אורי גלר, נועה קירל, ג'ורדי ומורן אטיאס.
מאחורי הקלעים ראיינה את המתמודדים הדמות "רעיה" מהעונה הראשונה (הקומיקאי נדב הנדלר) בפינה שליוותה את הפרקים ובתוכנית הרשת "מולטי טאלנט".
העונה עלתה ב-28 בנובמבר 2018 ברשת 13. לשלישיית הגמר עלו אמיר וג'ניפר, פלג סולרסקי ונבחרת האקרובטיקה של ישראל.
בגמר הגדול של העונה נצחו נבחרת האקרובטיקה של ישראל: דניאל אורלביץ', לידר דנה, ינאי כלפה ואפי סאץ'.
החלק הראשון שודר ב-20 בינואר 2019 והשני שודר שבוע בדיוק אחריו, ב-27 בינואר, בהם התמודדו 18 הרכבי ילדים בסך-הכל.
בספיישל ניצחה הזמרת יעל דנון .
החברה משלבת שבעה מפעלים ומכון מו"פ המעורב בשלבים שונים של פיתוח, מחקר וייצור מטבעות ושטרות כסף.
גוזנאק משלבת מתקני הדפסת נייר, אשר מייצרים שטרות, איגרות חוב ממשלתיות, המחאות, מכתבי אשראי, ספרי חסכונות הבנק (сберегательная книжка), כרטיסי לוטו, בולים, פנקסי דרכונים, תעודות לידה, רישיונות נישואים, כמו גם פרסומים בעלי ערך אמנותי גבוה וערך מיוחד ונייר ברמה גבוהה.
גוזנאק אחראית לניהול המטבעות, אשר מייצרות מטבעות, עיטורים, מדליות הנצחה, כרטיסי אשראי, כרטיסי בנק וכרטיסי טלפון.
היא מייצרת לא רק כסף רוסי, אלא גם מטבעות ושטרות של מדינות זרות, כמו לבנון, תימן, גואטמלה, רואנדה, אנגולה ועוד.
גוזנאק הוקמה לראשונה בצו של קיסר רוסיה מ-21 באוגוסט (2 בספטמבר) 1818 בסנקט פטרבורג כמשלחת להכנת ניירות ממלכתיים (Экспедиция заготовления государственных бумаг) שהייתה כפופה למשרד האוצר של רוסיה.
אחד ממייסדיה היה אוגוסטין בטאנקור (1758—1824).
אחד ממנהליה הראשונים היה הסנאטור אלכסנדר חובאנסקי שניהל את המשלחת במשך 32 שנים והמשלחת הפכה לאחת המובילות בתחומה באירופה.
ב-1861 מונה פיודור וינברג לראש המשלחת וזה ניהל אותה במשך 28 שנים.
תחתיו המשלחת עברה רפורמה משמעותית שהתבטאה בהכנסת טכנולוגיות ושיטות עבודה חדשות.
ב-1878 החל שימוש בחשמל לצורכי העבודה ולשירות המשלחת הועמד ממציא מכונת החישוב, וילהולד תאופיל אודנר, שממציא מכונה למספור אוטומטי של שטרות.
ב-1889 מתמנה רוברט לנץ לראש המשלחת.
הוא מנהל אותה עד 1899. אחריו מונה הנסיך בוריס גוליצין לראשות המשלחת.
גוליצין היה מאבות תורת הסייסמולוגיה ברוסיה הוא עמד בראש המשלחת משנת 1899 עד 1905. תקופה זו מכונה תור הכסף של החברה כאשר היא הופכת לגוף טכנולוגי מתקדם שביצע שימוש במיטב הטכנולוגיה להדפסת שטרות כסף וניירות ממשלתיים והייתה לגוף הטיפוגרפי המתקדם ברוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר המשלחת אורגנה מחדש למפעל לייצור ניירות מדינה (Управление фабрик заготовления государственных бумаг), גוזנאק בקיצור.
המפעל החדש אושרר בצו ממשלתי של הסובנרקום מ-6 ביוני 1919 והמשרדים הועברו מסנקט פטרבורג למוסקבה.
הוכפפו אליה מפעלי נייר במוסקבה, פטרוגרד, פנזה, פרם ורוסטוב על הדון.
בתקופה הסובייטית שמו הרשמי של גוזנאק היה המינהל הראשי לייצור מדליות, מטבעות ועיטורים ממלכתיים (רוסית: Главное управление производством государственных знаков, монет и орденов) והיה כפוף למשרד האוצר הסובייטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מטבעת לנינגרד הועברה לאחריות גוזנאק והוקמה מטבעת מוסקבה.
בתקופת המלחמה הקרה היה הגוף אחראי להדפסת שטרות הכסף של מרבית מדינות הגוש הסובייטי.
מאז 1991 זו חברה בבעלות ממשלתית.
מאוגוסט 2005 הוא פועל מכוח צו נשיאותי של נשיא רוסיה.
במרץ 2008 הוענק לחברה מעמד של גוף אסטרטגי, המשמעות היא שהממשלה תחזיק ב-51% ממניות החברה במקרה של מכירת מניות גוזנאק למיזמים פרטיים.
ביוני 2014 הנשיא ולדימיר פוטין חתם על צו להפיכת גוזנאק מתאגיד פדרלי ממשלתי לחברת מניות פתוחה כאשר 100% מהמניות מצויים בבעלות פדרלית.
גוזנאק משלבת שבעה מפעלים ומכון מו"פ:
מפעל הדפוס של סנקט פטרבורג
מכון המחקר של גוזנאק (מוסקבה)
גוט טאלנט ישראל עונה 2 היא העונה השנייה של תוכנית הכישרונות הישראלית "גוט טאלנט ישראל".
העונה שודרה החל מ-28 בנובמבר 2018 עד ה-16 באפריל 2019 בערוץ 13. את העונה הנחו עפר שכטר ואסי ישראלוף.
בעונה זאת זכו נבחרת האקרובטיקה בתחרות, ובמופע הילדים זכתה יעל דנון.
עונה זאת היא העונה השנייה של הפורמט "גוט טאלנט" בישראל.
העונה צולמה מראש באולפן שהוקם בתוך היכל שלמה בתל אביב.
תקופת הצילומים התחילה בספטמבר 2018 ונגמרה באוקטובר 2018.
בעונה זו עזבו מיה דגן ומאור זגורי את התוכנית ואת מקומם תפסו מורן אטיאס ואורי גלר.
המנחים של העונה הם עופר שכטר ואסי ישראלוף.
בתחרות זכו נבחרת האקרובטיקה, ובמופע הילדים זכתה יעל דנון.
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1 נועה ורעות גולןריקוד עברו2אדי אמסלםשבירת מקלות על הגוף לא עובר הודח3איציק סוויסהציור עבר4 דניאל קישינובסקי (גברת רביע) קומדיה עברה5אנה'ס ליידיסריקודי סלסה לא עובר עברו6נדב שחרניגון חללית מהאף עבר7עדי גולדשמיטסטנדאפ עבר8אולסיה ורומיאו ריקוד / דיבור מהבטן — — — עבר
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1ג'ימנסט מזכרת בתיהאקרובטיקהעברו2ניסים רוביןקוסםעבר3ווקה תקווהשירהלא עוברעברו4גל שימרוןריקודי בטןלא עוברלא עוברהודחה5עמית קרוליצקיאקרובטיקת קרקסעבר6אנה זקרבסקישירההודחה7סווינג-איטריקודלא עוברלא עוברלא עוברהודחו8אסף אמרשירהעבר9Wave Crewריקודעברו
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1מיכאל ליסיצ'קיןעיקום ברזלים עבר2שחר ון בירןקוסם ומנטליסט עבר3דניאל ודנה בנימיןריקודלא עובר לא עובר הודחו4סילבינה אסקפהשירה עברה5נבחרת האקרובטיקהאקרובטיקה — — —עברו6"חייזר"ריקוד לא עובר לא עובר לא עובר הודח7נועם לניןשירה עברה8אורבן פרוג'קטריקוד לא עובר עברו9שליו טבעי ונזידקומדיה עברו
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1מרסל ישראל סטנדאפ לא עובר עברה2מרום מוראמן חושים — עבר3הבלט הגיאוגרגיריקוד עבר4נדב חי בן עמיראפ עבר5ליבי ויוריריקוד עברו6אוריה עקיבאקפיצה לקצף גילוח הודח
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1אייל הורןהעמדת דברים על הראש עבר2תומר מזרחיריקוד על עקבים לא עוברלא עובר הודח3הלהקה הבוכריתשירהלא עוברלא עוברלא עוברהודחו4פגסוסריקודהודחה5אקספרסיה שואוניגון על כינור וצ'לו לא עובר עברו
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1מעופפי חיפהאקרובטיקה עברו2רועי זלצמןאמן חושים לא עובר עבר3בני זהבישירה לא עובר לא עוברהודח4גידי ליבנהסטנדאפ וקסמים לא עוברעבר5מיקה ודורי / הסטאקינג גירלסספיד סטאקס עברו6אייל בריגסטנדאפ עבר7שילה טולדנואקרובטיקה במים עברה
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1המחול האיריריקוד אירי עברו2שי בן עמיריקוד עם בובות לא עובר עבר3אסף ניסיםקוסמות ונגינהלא עוברלא עובר הודח4רק לגעת (זהבה ואורן)ריקוד עם כיסא גלגלים — — —עברו5אילאיל ישראליסטנדאפלא עוברלא עוברהודחה6נמצ'קשירה וניגוןלא עוברלא עוברהודח7אהרון ארביבשריקההודח8רפאל בכרשירה עבר9ג'ניה וקריסטינהריקוד עברו10הדס מושלאמנית ספוקן וורד לא עוברהודח11מאיר ואביעדריקוד עם מגבתלא עובר הודחו
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1אלי איבגיקונג פו עבר2דאנסול ישראלריקוד לא עובר עברו3שמרית חסידשירה ונגינהלא עוברלא עוברהודחה4ליעוז גהליריקודהודח5יונתן הדרקוןמשחק באשלא עוברלא עובר לא עוברהודח6ירדן ששוןהתעמלות אומנותית עברה7מני הולנדרקוסמות עבר8פלג סולרסקיריקוד — — —עברה
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1אלפנקסריקוד עברו2מיכל מזרשירה וריקוד עברה3להקת "3D"שירה וניגון עברו4עידן שונברגרסטנדאפ עם בובותהודח5יובל ודניאלשימוש בפריזבילא עוברלא עוברלא עוברהודחו6אושר מדינהשירהלא עובר לא עובר —הודח7יוליה נחמניאומנות קרקס לא עובר עברה8בתיה צרפתיריקודי בטן עברה
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1מקהלת משען רמת אפעלשירה עברו2סוף ארזיריקוד עבר3שלומי בן דודקוסמותלא עובר עבר4מישל מורליריקוד עברה5אסף בוכניקפעלולי אקסטרים –הודח6קרי בר כהןשירה וריקוד לא עובר עברה7לאון רומנצ'וקמופע בובות קומי לא עובר עבר8סוזי בום (ליאור ישראלוב)מופע דראג עברה
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1מיה גרולשירה עברה2אלי ופולינהריקוד עברו3ברנרד חזןפעלולי קרקס עבר4אליסון חזןאומנות קרקסלא עוברלא עוברלא עוברלא עוברהודחה5יוסי קרולשירה ונגיניהלא עוברלא עוברלא עובר הודח6דניאל טרסולהריקודלא עוברלא עוברלא עובר הודחה7להקת טמפוריקודלא עוברלא עוברלא עובר הודחו8גל זוננפלדריקוד סטפס עברה9זיקו אברמובנגינה על פסנתר עבר
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםתוצאהג'ורדימורןנועהאורי1מיקה כהןאומנות קרקס עברה2מוטי ונאווהשירה וניגוןעוברעובר הודחו3גל ביפולריקוד טוורקינגלא עובר לא עובר הודחה4רביעיית סקסופוניםניגון בסקסופון עברו5צ'ורה ודניפעלולי אופנייםלא עוברלא עוברלא עוברלא עוברהודחו6רבקה ואבירםשירה וניגון עברו7ליאת רזריקוד פלמנקו לא עובר הודחה8מוחמד עבדשירת ראפ עבר
בשלב זה השופטים בחרו מכל המתמודדים שעברו את האודישנים 12 מתמודדים שיעברו לחצי הגמר.
אל 12 המתמודדים שיביאו יצטרפו 4 מתמודדים שקיבלו 'גולדן באזר".
לשלב "הקאט אאוט" עלו 70 מתמודדים שמתוכם עלו ארבעה אוטומטית לחצי הגמר בעזרת "גולדן באזר" שקיבלו.
אלו המתמודדים שעלו לשלב "הקאט אאוט":
מופע הילדים שודר בשני חלקים.
החלק הראשון שודר ב-20 בינואר 2019 והחלק השני שודר ב-27 בינואר 2019.
במופע הילדים השתתפו בסך הכול 18 מתמודדים.
במופע ניצחה המתמודדת יעל דנון.
חלק סדר שם המתמודד/ת כישרון תוצאהחלק 11ג'ימנסט מזכרת בתיהאקרובטיקההפסידו2רפאל בכרשירההפסיד3ליבי ויוריריקודהפסידו4שחר ון בירןקוסם ומנטליסטהפסיד5מיקה כהןאומנות קרקסהפסידה6להקת "3D"שירה וניגוןהפסידו7המחול האיריריקוד איריהפסידו8נועם לניןשירההפסידה9רומן קורמלובריקודהפסידחלק 210Wave Crewריקודהפסידו11עדי גולדשמידטסטנדאפהפסיד12מעופפי חיפהאקרובטיקההפסידו13מיה גרולשירההפסידה14סוף ארזיריקודהפסיד15רביעיית סקסופוניםניגון בסקסופוןהפסידו16יעל דנוןשירהניצחה17מיקה ודורי / הסטאקינג גירלסספיד סטאקסהפסידו18נועה ורעות גולןריקודהפסידו
שלב חצי הגמר חולק לשני חצאים.
חצי הגמר הראשון (שחולק לשני חלקים) שודר ב-14 בפברואר וב-21 בפברואר 2019. חצי הגמר השני שודר ב-4 במרץ 2019.
בשלב זה קיבלו השופטים עוד שני כפתורי "גולדן באזר" משותפים והמנחים קיבלו גם הם כפתור "גולדן באזר" משלהם.
סדרשם המתמודד/תכישרוןהצבעת השופטיםהצבעת המנחיםתוצאהחציגמרראשון14 בפברואר 20191אלפנקסריקוד––עברו2רומיאודיבור מהבטן––עבר3ווקה תקווהשירה––הודחו4ניסים רוביןקוסמות–אוטומטית בגמר21 בפברואר 20191אמיר וג'ניפראומנות קרקס––עברו2לאון רומנצ'וקמופע בובות קומי––הודח3ג'מבו שואוריקוד––הודחו4רק לגעת (אורן וזהבה)ריקוד עם כיסא גלגלים––עברוחציגמרשני4 במרץ 20191פלג סולרסקיריקוד––עברה2שלומי בן דודקוסמות––הודח3סילבינה אסקפהשירה––הודחה4להקת דמנטהריקוד ותיפוף–אוטומטית בגמר5שליו טבעי ונזידקומדיה––הודחו6אלי ופולינהריקוד––הודחו7נבחרת האקרובטיקהאקרובטיקה–אוטומטית בגמר8גברת רביעקומדיה––עברה
גמר התחרות התקיים ב-16 באפריל 2019 ובו השתתפו 9 מתמודדים.
בתום כל הביצועים נבחרו נבחרת האקרובטיקה, אמיר וג'ניפר ופלג סולרסקי כשלישיית הגמר ועברו לבחירת הקהל.
במקום הראשון בגמר ע"פ בחירת הקהל, ניצחו נבחרת האקרובטיקה: דניאל אורלביץ', לידר דנה, ינאי כלפה ואפי סאץ'.
סדרשם המתמודד/תכישרוןתוצאההחלטתהשופטיםהחלטתהקהל1אמיר וג'ניפראומנות קרקסעברו הפסידו2רומיאודיבור מהבטןהודח3להקת דמנטהריקוד ותיפוףהודחו4ניסים רוביןקוסמותהודח5אלפנקסריקודהודחו6רק לגעת (אורן וזהבה)ריקוד עם כיסא גלגליםהודחו7גברת רביעקומדיההודח8נבחרת האקרובטיקהאקרובטיקהעברוניצחו9פלג סולרסקיריקודעברההפסידה
גוטברוד אטלס היא סדרת מכוניות מסחריות אשר יוצרה גם בתצורת טנדר מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית Gutbrod אשר יוצרה בין השנים 1950–1954 בגרמניה המערבית.
דלתות קדמיות - "דלתות התאבדות" (כיוון פתיחת הדלת מנוגד לציר התנועה של הרכב).
3 דלתות - בתצורת מסחרית, 2 דלתות קדמיות ודלת 1 צדדית מימין).
גוטברוד סופריור היא מכונית סופרמיני בתצורת "סדאן-קופה" מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית Gutbrod אשר יוצרה בין השנים 1950–1954 בגרמניה.
בשנת 1956 שלדת דגם טרול (מכונית) מתוצרת "Troll Plastik & Bilindustri" הנורווגית נלקחה מדגם "גוטברוד סופריור".
2 דלתות, 2 נוסעים סדאן-קופה.
2 דלתות, 2 נוסעים ספורט רודסטר קבריולה.
גוטהרדט קוהל היה צייר גרמני ונציג של האימפרסיוניזם הגרמני הוותיק, שנהנה ממוניטין בינלאומי גבוה במהלך חייו.
קוהל היה בנו של סיימון קוהל, מורה ואורגניסט בכנסיית סנט לורנץ הישנה.
הוא למד באקדמיה לאמנות בדרזדן (1867) ובאקדמיה לאמנויות יפות במינכן (1870), התגורר בפריז בין השנים 1878–1889 ולמד את ציורי המאסטרים הישנים בנסיעות לאיטליה והולנד.
מעל לכל, קוהל צייר חללי פנים יפים, גם עם היבט חברתי (בית יתומים של ליבק); בהמשך גם נופים ארכיטקטוניים, המבוססים במיוחד על מוטיבים של דרזדן.
בתחילת המאה, יחד עם קרל באנצר, קוהל היה הכוח המניע מאחורי הקמת האגודה החופשית של אמני דרזדן ושל איגוד האמנים החזותיים בדרזדן, שנוסד כעבור שנה.
גם באנצר וגם קוהל למדו בפריז והביאו לדראזדן סגנונות חדשים של אימפרסיוניזם.
עם האגודה החופשית של אמני דרזדן ואיגוד האמנים החזותיים בדרזדן, הוקם הזצסיון הראשון בדרזדן בשנת 1893.
בשנת 1895 הפך לפרופסור באקדמיה לאמנות בדרזדן.
בשנת 1896 קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הבינלאומית בברלין.
בשנת 1902 הקים את אגודת האמנים Die Elbier.
גוטהרד קוהל היה גם אחד מחברי ההנהלה המוקדמים של התאחדות האמנים הגרמנית.
בשנת 1909 היה חבר מייסד באגודת האמנים בדרזדן.
בשנת 1913 הוענק לו מסדר מקסימיליאן הבווארי למדע ואמנות.
בשנת 1888 התחתן קוהל עם הנרייטה סימונזון-קסטלי (1860–1921), בתו של הצייר דייוויד סימונזון.
הוא לימד בדרזדן עד מותו.
בדרזדן-שטרלן קיים רחוב גוטהרדט קוהל המנציח את הצייר.
הוא ממוקם ליד הסטודיו שלו.
בליבק נקרא על שמו בית הספר שנבנה במקום בית הספר הישן של בית הוריו, בשנת 1934.
גוטו , היא עיר במחוז נגסאקי, יפן.
בעיר נכללים המחצית הדרום-מערבית של איי גוטו בתוספת ארכיפלגים דנג'ו והייזן-טורישימה הבלתי מיושבי שבים סין המזרחי.
אף על פי שהאיים המהווים את מרכז העיר נמצאים במרחק של כ-100 ק"מ מנגסאקי, שאר האיים שבארכיפלגים הנמצאים בתחום השיפוט של העיר נמצאים במרחק של כ-60 ק"מ נוספים מדרום-מערב.
העיר מורכבת מ-11 איים מיושבים ו-52 איים לא מיושבים.
שלושת האיים העיקריים של העיר הם פוקואה, היסקה ונארו.
נכון ל-31 במרץ 2017, אוכלוסיית העיר המוערכת הייתה 37,775 וצפיפות אוכלוסין עמדה על 90 נפש לקמ"ר.
השטח הכולל של העיר הוא 420.81 קמ"ר.
הציפור המסמלת את העיר הוא הזמיר לבן העין היפני Zosterops japonicus - Warbling white-eye
העיר גוטו Gotō City הייתה נמל על נתיב הסחר בין יפן ושושלת טאנג הסינית בתקופת נארה.
הנזיר (השליח) הבודהיסטי הידוע קוקאי עצר ב-Gotō בשנת 806. האיים בארכיפלגים באזור היו בשליטת בני שבט גוטו מתקופת אשיקאגה.
בסוף המאה ה-16 האיים היו מקום לפעילות מיסיונרית קתולית אירופאית אינטנסיבית, שהמירה את דתם של רוב האוכלוסייה לאמונה הקירישיטית (יפנים קתולים).
בתקופת אדו בימי השוגונות טוקוגאווה, האזור היה חלק מתחום השליטה של פוקואה .
העיר פוקואה הוקמה בשנת 1954. רוב העיר נהרסה בשריפה בשנת 1962.