tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך, המדיניות לא הצליחה לבלום את האינפלציה או למנוע את המיתון של אמצע שנות ה-60, והמהלך המיוחל להפיכת המשק הישראלי לחופשי נדחה, הלכה למעשה, בשני עשורים נוספים.
בתחילת שנת 1954, ערב הקמתו של בנק ישראל, בוטלה הצמדת הלירה הישראלית ללירה שטרלינג.
מכאן ואילך הוצמד המטבע הישראלי למטבע האמריקני בשער של 1.80 ל"י לדולר.
בפועל, היה זה פיחות של 500%, שכן טרם ביטול ההצמדה שער החליפין של הלירה שטרלינג היה 0.359 ליש"ט לדולר.
בנק ישראל, בראשותו של הנגיד הראשון, דוד הורוביץ, החל בונה את עצמו כמוקד כוח בעל השפעה כלכלית, לצידו של משרד האוצר.
כגוף מקצועי שאינו פוליטי הוא כיוון את המדיניות הכספית, בהתאם ליעדים ארוכי הטווח של המדינה, וזאת בניגוד למשרד האוצר שהיה נתון ללחצים שוטפים, וכפוף לאילוציה הפוליטיים והקואליציוניים של הממשלה.
משרד האוצר ובנק ישראל הובילו במשותף תהליך שהביא לתקופה של צמיחה כלכלית שנמשכה עד שנת 1965. צמיחה זאת הייתה מדהימה בכל קנה מידה, והמדינה היחידה שהראתה צמיחה דומה בין כל מדינות העולם, הייתה יפן.
במקביל לצמיחה, חלה הרעה במאזן התשלומים.
מאז 1954 ועד ערב ביצוע התוכנית הכלכלית החדשה נשאר שער הדולר על כנו ברמה של 1.80 ל"י לכל דולר, בעוד שמדד המחירים לצרכן עלה ב-37%.
כתוצאה מכך, נשחק שער החליפין הראלי, דבר שפגע בכדאיות היצוא, הוזיל את עלותם של מוצרי היבוא והגדיל את עודף היבוא .
עד לשנת 1962, התמודדה הממשלה עם בעיית עודפי היבוא, באמצעות מדיניות מפלה בין מוצרים.
מדיניות זאת כללה מספר מרכיבים.
הגנה מלאכותית על תוצרת הארץ.
הטלת מכסות יבוא, תוך איסור מוחלט על יבוא מוצרי חקלאות.
למדיניות זאת היו תופעות לוואי שליליות על המשק, כגון יצירת ענפי תעשייה שלא היה בהם שום היגיון כלכלי, מלבד רצונם של התעשיינים לזכות בסובסידיות בדמותו של שער חליפין גבוה.
המדיניות של שערי חליפין רבים פגעה גם ביכולת להצטרף לשוק האירופי המשותף, שהוקם על ידי מדינות אירופה, ואשר אחד התנאים להצטרפות אליו הייתה קיומו של שער חליפין אחיד, אשר ימנע אפליה כלפי מוצריהן של שאר מדינות השוק.
שתי תופעות נוספות אשר יצרו צורך לשנות את מדיניות שער החליפין הנמוך היו כדלקמן:
עלייה גבוהה ברמת החיים, בשעה שהתוצר לנפש עלה בקצב איטי.
(תופעה שהייתה נוחה לממשלה אשר ביקשה לעודד עלייה מארצות רווחה).
עלייה ביחס היצוא לעומת היבוא מ-30% בשנות ה-50, ל-50% בראשית שנות ה-60.
קביעת שער חליפין מעודכן הפכה לצורך דחוף בראשית שנות ה-60.
מביני דבר בציבוריות הישראלית אשר קלטו את הצורך בעדכון שער הלירה הישראלית, נתנו ביטוי ברבים למחשבתם, והשמועה כי פיחות גדול צפוי התפשטה בציבור.
מטבע הדברים, האפקטיביות של פיחות בשער המטבע מתקיימת כאשר דבר ביצועו נשמר בסוד עד לרגע האחרון.
הדברים חזרו על עצמם מידי כמה שבועות כאשר התפרסמו שמועות כי פיחות קרב ובא, והציבור רץ להשקיע את כספו באיגרות חוב צמודי מט"ח.
העיתונים כינו את התופעה בהלת פיחות, עיתוני הקואליציה כינו את הרצים להשקיע כסילים המאמינים בשמועות שווא, ולעומתם עיתוני האופוזיציה המשיכו באזהרותיהם מצעדי הממשלה הצפויים.
זמן רב נותרה בזיכרון הציבור הצהרתו של שר האוצר לוי אשכול, כחודש לפני הפיחות, ערב צאתו לביקור בארצות הברית ואירופה: .
ביום שישי, 9 בפברואר 1962, אחר הצהרים התכנסה הממשלה ואישרה בישיבתה המיוחדת, את התוכנית הכלכלית החדשה של משרד האוצר.
בשעה 16:10 שידר קול ישראל, הודעה אותה מסר לוי אשכול בקולו.
שבעקבותיו שער הלירה שעמד על לירה ושמונים אגורות לדולר אחד, יהיה מעכשיו שלוש לירות לדולר.
במעמד זה הבטיח שר האוצר כי בעקבות הפיחות לא תחול התייקרות במחירי המוצרים, ואם בכל זאת תהיה התייקרות, הרי היא תהיה קלה, ובמוצרים בודדים בלבד.
הוא התחייב כי אם תהיה עלייה בלתי מוצדקת במחיר המוצרים, הממשלה תפעל לריסונה.
לאחר ההודעה הדרמטית, התקיימה מסיבת עיתונאים, בה השתתף גם נגיד בנק ישראל דוד הורוביץ.
במסיבה הסביר השר, כי הפיחות הוא חלק ממדיניות כלכלית חדשה שנועדה להבריא ולייצב את המשק, ולהכשירו להתמודדות עם שוקי חו"ל.
הורוביץ הזכיר כי חלפו כבר עשר שנים מאז ביצע האוצר מדיניות כלכלית מקיפה.
ומסר כי התוכנית נועדה להכין את המשק לקראת עצמאות כלכלית מחד, ולביטול עיוותים שנוצרו במשק בגלל שער חליפין בלתי ראלי מאידך.
גם אמירתו של שר האוצר לוי אשכול במסיבת העיתונאים כי נחרטה בתודעת הציבור.
במסיבת העיתונאים גילה חבר הכנסת ד"ר יוחנן בדר כי ההכרזה על הפיחות ונספחיו הייתה אמורה להתרחש כבר שבועיים לפני ה-9 בפברואר, אך מנעה זאת התנגדותו של שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר, ורק בתאריך זה הצליח לוי אשכול להעביר את ההחלטה בממשלה.
מטרת משרד האוצר הייתה צמצום המעורבות הממשלתית ועידוד השוק החופשי.
הפיחות היה החלק העיקרי בתוכנית אשר השאיר את הרושם הרב ביותר בציבור.
אל הפיחות התלוו צעדים נוספים, כאלה הקשורים אליו באופן ישיר, וכאלה שאין להם קשר לפיחות.
כצעדים מוקדמים לקראת הפיחות, וכדי לפצות את היצואנים על שער נמוך, אשר הביא להם תמורות נמוכות, העניקה המדינה ליצואנים, לממירי מטבע חוץ, ולמעבירי כספי פיצויים לישראל, פרמיות, אשר הגדילו את התמורה שהם קיבלו.
עם ההכרזה על הפיחות, בוטלו פרמיות אלו.
אך הממשלה התחייבה למצוא הטבות יצירתיות אשר ימשכו מקבלי פיצויים להמשיך ולהפקיד את הסכומים בבנקים בישראל.
הקצבת מט"ח לנוסעים לחו"ל הועמדה על סכום של 150$ לאדם.
במטרה למנוע מאנשים שצברו מלאים שונים (מוצרים מוגמרים, מוצרים בתהליך ייצורם, חומרי גלם, חומרי אריזה וכו'), להתעשר כתוצאה מהשינויים שבוצעו, הוחלט להטיל מס על מלאים.
המס הוטל על סחורות שנרכשו טרם פרסום התוכנית והם במחסנים, בנמל, או בספינות שיצאו כבר לדרך.
באמצעות המס נספגו מהציבור הפרשי השערים.
מתן הלוואות פיתוח - החמרת המדדים
הממשלה הודיעה על החמרת הקריטריונים בבחירת מפעלים אשר יהיו ראויים לקבל הלוואות פיתוח נוחות.
ההלוואות לא תבוטלנה לחלוטין אך הן תינתנה רק למפעלים אשר תוך זמן קצר יוכלו לעמוד בתחרות עם מפעלים נוספים בארץ ובעולם.
במקביל ניתנה אפשרות ללווים ישנים לפרוע הלוואות ישנות, מבלי לשלם עמלת פירעון מוקדם.
הוחלט כי הסכמי תוספת היוקר בין הממשלה, ההסתדרות והמעסיקים יישארו על כנם.
עם זאת, הממשלה התנתה את תשלום תוספת היוקר ברמת הפרודוקטיביות של העובדים, כך שהעלייה בתוספת היוקר, לא תעלה על העלייה ברמת פריון העבודה.
המדינה הודיעה כי לא תיתן שום הקלה ללווים שהלוואותיהם צמודות למטבע חוץ, מלבד בדיקת האפשרות להאריך את זמני הפירעון של ההלוואות.
בהתאם להחלטות לא ניתן שום פיצוי לאנשים שהפקידו את כספם בתוכניות חיסכון.
אך משרד האוצר הבטיח לדון עם הבנקים באפשרות לפצות במשהו את החוסכים, וזאת אם הבנקים עצמם השקיעו את הכספים בתנאי הצמדה.
כמו כן, מפקידי פיקדונות לזמן קצר לא יכלו למשוך את פיקדונותיהם טרם מועד הפירעון.
הריבית על הפיקדונות הועלתה באופן אוטומטי, מיום ההכרזה על המדיניות הכלכלית החדשה מ-6% לשנה, ל-7%.
המהלך הכלכלי שהוביל לוי אשכול, זכה לתגובות בארץ ובעולם.
הכותרת הראשית בעיתון האופוזיציה "חרות" מ-11 בפברואר הייתה: .
ד"ר יוחנן בדר, ראש סיעת חרות בכנסת אמר לעיתונאים כי ממבט ראשון מתגלית התוכנית כשלילית, וכי פיחות שאינו מלווה בצמצום התקציב, פירושו הטלת מיסים חדשים.
סיעות מפ"ם ומק"י שללו בתוקף את התוכנית הכלכלית החדשה, ואף הגישו הצעות אי אמון בממשלה.
סיעת אחדות העבודה (חברי הקואליציה) הסתייגה מן התוכנית החדשה, ואנשיה נעדרו מן ההצבעה לאישור התוכנית בכנסת.
שר התחבורה יצחק בן-אהרן, התנגד לתוכנית, ושלושה חודשים לאחר הפיחות, התפטר מתפקידו, וחזר לקיבוצו גבעת חיים.
סיעות המפד"ל, הליברלים העצמאיים, אגודת ישראל, ופועלי אגודת ישראל, תמכו בתוכנית הכלכלית.
ההסתדרות הודיעה כי היא מתייצבת מאחורי התוכנית הכלכלית החדשה של האוצר, אך במקביל היא תפעל במלוא כוחה למען הבטחת רמת חיים נאותה לאיש עמל הכפיים, ולמען לא ייפגע שכרו על ידי הפיחות.
החלטת הממשלה על פיחות המטבע עוררה תגובות מעורבות ברחבי העולם, כאשר במערב התקבל המהלך בחיוב ואילו בעולם הערבי הוצג באור שלילי.
חוגים פיננסיים בפריז ובארצות הברית הגדירו את הצעד כנבון, הכרחי ובלתי נמנע, תוך ציון כי שער הלירה הקודם היה פיקטיבי, וכי המהלך מעיד על יכולתה של ישראל להסיק מסקנות מהמציאות הכלכלית בשטח ולפעול בהתאם.
בלונדון תמכו אף הם בתוכנית, בהתבסס על דברי שר האוצר, וציינו כי פיחות זה, השלישי בתולדות המדינה, עשוי לקדם את הצטרפותה של ישראל לשוק האירופי המשותף.
לעומת זאת, תחנות השידור הערביות לא העניקו לידיעה הבלטה מיוחדת, ונטו להציג את המהלך כעדות להתמוטטות הכלכלה הישראלית.
רדיו קהיר חזה השפעה שלילית על המערכת כולה, בעוד רדיו בגדד תיאר את הפיחות כצעד של "אין ברירה", אשר נועד לחלץ את המדינה ממשבר עמוק.
בספר "לוי אשכול" שפורסם על ידי ארכיון המדינה ב-2002, נקבע כי התוכנית החמיצה את יעדיה.
ההסבר שהציעו החוקרים לכישלון זה התמקד במישור הפוליטי, ותלה את האשמה בפשרות שנכפו על אשכול עקב מחלוקת עם שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר.
ניתוח כלכלי מ-1969 בספר "ההתפתחות הכלכלית של ישראל" של נדב הלוי ורות קלינוב-מלול, הצביע על כשלים מבניים מהותיים כסיבות האמיתיות לחוסר הצלחתה של התוכנית.
על פי ניתוחם של הלוי וקלינוב-מלול, שער החליפין החדש לא יצר שינוי אפקטיבי ממשי, שכן בפועל השער הקודם כבר היה גבוה מ-1.80 לירות לדולר בשל סובסידיות ייצוא סמויות, וזאת לצד מכסים ניכרים שהוטלו על היבוא לאחר הפיחות.
בנוסף, ביצוע פיחות במשק המצוי בתעסוקה מלאה, כפי שהיה אז, מחייב צמצום מקביל של הצריכה וההשקעה כדי לפנות מקורות להקטנת עודף היבוא.
מהלך כזה דורש מדיניות מוניטרית ופיסקלית אנטי-אינפלציונית מרסנת, רכיב שלא נכלל במדיניות הכלכלית החדשה.
כשל נוסף היה בפיקוח על המחירים, שהיה חלקי ולא הוחל על מחירי הדיור והקרקעות.
כתוצאה מכך, ענפים אלו ספגו את מלוא הלחצים האינפלציוניים, ומחיריהם רשמו עלייה תלולה.
הראיות לכישלון המדיניות בהשגת יעדיה העיקריים התבררו למעשה כבר בשנת 1964. הגירעון במאזן התשלומים תפח לכ-570 מיליון דולר, והשכר במשק המשיך לטפס בשיעור שעלה על הגידול בפריון העבודה.
נתונים אלו הבהירו מעל לכל ספק כי המהלך הכלכלי לא הצליח לבלום את המגמות השליליות או לייצר את היציבות המבוקשת.
הצעד המרכזי ב"מדיניות הריסון" ביותר היה הפסקה יזומה וחדה של פרויקטים ציבוריים והקפאת ענף הבנייה, שהיה עד אז הקטר המרכזי של המשק הישראלי.
ההנחה הייתה שצינון המשק יוביל לירידה בביקושים ובעלויות השכר, ובכך "יבריא" את הכלכלה, יחזיר את כושר התחרות ליצואנים ויאלץ את המשק להתייעל.
בפועל, הבלימה הייתה חזקה מדי, והובילה למשבר חמור משצפו מתכנניו.
ענף הבנייה, שהעסיק חלק ניכר מכוח העבודה וגרר אחריו תעשיות נלוות רבות, קרס כמעט בן לילה.
האבטלה, שהייתה אפסית בשנים שקדמו לכך, זינקה לשיעורים דו-ספרתיים והגיעה ליותר מ-10% מכוח העבודה.
כך, המיתון של 1966 לא היה "תאונה" כלכלית, אלא תוצאה ישירה של הצורך לתקן באופן אגרסיבי את העיוותים שיצרה הכניעה ללחצי השכר לאחר הרפורמה של 1962. הממשלה נאלצה ליצור מיתון יזום, כדי לכפות על המשק את ההתייעלות שלא הושגה ארבע שנים קודם לכן.
המדליה הלאומית לאמנויות היא פרס ותואר שיסד הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1984, במטרה לבטא הוקרה לאמנים ולפטרוני האמנויות.
המדליה היא אות כבוד אמריקאי יוקרתי, הגבוה ביותר המוענק ספציפית על הישג באמנויות וניתן לאמן יחיד בשם האומה.
את מקבלי האות בוחרת הקרן הלאומית לאמנויות (NEA), ונשיא ארצות הברית מעניק אותו לזוכים בטקס מיוחד.
המדליה עוצבה על ידי הפסל רוברט גרהאם.
בשנת 1983, לפני ייסודה הרשמי של המדליה, העניק הנשיא רונלד רייגן, על פי קביעת ועדת הנשיא לאמנויות ולמדעי הרוח את המדליה לאמנים ופטרוני האמנות:
אמנים: פיליפ ג'ונסון, פרנק סטלה, מאיה לין, צ'סלב מילוש, פרדריקה פון שטאדה, פנחס צוקרמן ולואיס ולדז.
פטרוני אמנות: קרן התרומות של טקסאקו, ג'יימס מיצ'נר, פיליפ מוריס (קבוצת אלטרייה), קרן קליבלנד, אלמה לואיס וקרן דייטון האדסון.
דורותי בופום צ'נדלר, פטרונית אמנויות
אווה לה גליאן, שחקנית, במאית, סופרת
לואיס מאמפורד פילוסוף, מבקר ספרות
דומיניק דה מניל, פטרון אמנויות
תאגיד אקסון, פטרון אמנויות תאגידי
רוברט פן וורן, סופר, משורר
גורדון פארקס, צלם, במאי קולנוע
וירג'יל תומסון, מלחין, מבקר מוזיקה
אוברט קלארק טאנר, פטרון אמנויות
לאופולד אדלר, מומחה לשימור, מנהיג ציבור
קתרין מארי דאנהם, רקדנית, כוריאוגרפית
ליי ז'רדין, פטרון אמנות, מנהיג ציבור
ולדימיר הורוביץ, פסנתרן (לאחר מותו)
תאגיד דייטון האדסון, פטרון אמנויות תאגידי
מרס קנינגהם כוריאוגרף ומנהל להקת מחול
דייוויד לויד קרגר, פטרון אמנויות
האריס וקרול סטרלינג מסטרסון, פטרוני אמנויות
יאן מק הארג, אדריכל נוף
תאגיד סאות'איסטרן בל, פטרון אמנויות תאגידי
מוריס אברבנל, מנהל מוזיקלי ומנצח
ג'ון קרוסבי, מנהל אופרה, מנצח, מנהלן
קייטי קארליזל הארט, שחקנית, זמרת
טקסאקו בע"מ, פטרונית אמנויות תאגידית
רוברט זאודק, מפיק טלוויזיה, מנהל מוזיאון תקשורת
רוברט שו, מנצח תזמורת, מנהל מקהלה
רוברט ונטורי ודניז סקוט בראון, אדריכלים
לילה ואלאס, קרן רידרס דייג'סט, פטרונית אמנויות מוסדית
וולטר ולנור אננברג, פטרוני אמנויות
קאב קאלוויי, זמר ומנצח תזמורת קלה
בילי ויילדר, במאי, סופר ומפיק
פיט סיגר, מלחין, ליריקן, ווקאליסט, נגן בנג'ו
קתרין פילין שוז, פטרונית אמנויות
ריצ'רד וילבור, משורר, מורה, מבקר, מתרגם ספרות
ג'רלד ואייריס קנטור, פטרוני אמנות
אוסי דייוויס ורובי די, שחקנים
"אורבן גייטווייס", ארגון לחינוך לאמנויות
זלדה פיצ'הנדלר, במאית תיאטרון, מפיקה, מחנכת
אדוארדו "לאלו" גררו, מלחין, נגן
ליונל המפטון, נגן, מנצח תזמורת קלה
בלה לוויצקי, רקדנית, כוריאוגרפית, מורה
רוברט רדפורד, שחקן, במאי, מפיק
מוריס סנדק, סופר, מאייר, מעצב
מקהלת נערי הרלם, קבוצת נוער לאמנויות הבמה
ג'יימס לוויין, מנצח אופרה, פסנתרן
טיטו פואנטה, נגן כלי הקשה דרום אמריקאים
דוק ווטסון, גיטריסט בלוגראס, ווקאליסט
ז'אק ד'אמבואז, רקדן, כוריאוגרף, מחנך
פאטס דומינו, פסנתרן רוק'נ'רול, זמר
רמבלינג ג'ק אליוט, זמר עם, פזמונאי
תאגיד שרה לי, פטרון אמנויות תאגידי
להקת התיאטרון סטפנוולף, ארגון אמנויות
בית הספר ג'וליארד, סית ספר לאמנויות הבמה
נורמן ליר, מפיק, סופר, במאי, תומך אמנויות
מחלקת תוכניות תרבות, שידור הרדיו הציבורי הלאומי
הרולד פרינס, במאי תיאטרון, מפיק
ברברה סטרייסנד, שחקנית, זמרת ובמאית
תיאטרון המחול האמריקאי של אלווין איילי, להקה ובית ספר למחול מודרני
ג'ודית ג'יימיסון, מנהלת אמנותית, כוריאוגרפית, רקדנית
טרישה בראון, מנהלת אמנותית, כוריאוגרפית, רקדנית
פיליפ דה מונטבלו, מנהל מוזיאון
אוטה האגן, שחקנית, מורה לדרמה
מינג צ'ו לי, תפאורן תיאטרון
"גבולות העיר אוסטין", תוכנית טלוויזיה ברשת PBS
סוזן פרל, רקדנית, כוריאוגרפית, מנהלת להקה, מחנכת
רון הווארד, שחקן, במאי ומפיק
ליאונרד סלטקין, מנצח תזמורת סימפונית
ג'ורג' סטרייט, זמר קאנטרי, פזמונאי
טומי טיון, רקדן, שחקן, כוריאוגרף, במאי
פרדריק הארט, פסל (לאחר מותו)
וינסנט סקאלי, היסטוריון אדריכלות ומחנך
טווילה תארפ, כוריאוגרפית מחול מודרני
ג'יימס דהפריסט, מנצח תזמורת סימפונית
פקואיטו דה ריוורה, נגן ג'אז
אולי ג'ונסטון, חלוץ סרטי אנימציה וצייר
וינטון מרסליס, נגן ג'אז ומחנך
האקדמיה לאמנויות של פנסילבניה, חינוך לאמנות
מרכז אינטרלוכן לאמנויות, מחנה קיץ לאמנויות ותיכון פנימייתי בדגש על אמנויות
"תזמורת הג'אז פרזרוויישן הול", הרכב ג'אז
לס פול, חלוץ גיטרה חשמלית
פסטיבל הג'אז ליונל המפטון, אוניברסיטת איידהו, פסטיבל מוזיקה
סטן לי, סופר, עורך ויוצר ספרי קומיקס
אגודת תיאטרון פורד, ארגון תיאטרון היסטורי
זמרי פיסק ג'ובילי, אוניברסיטת פיסק, קבוצה כוראלית אפרו-אמריקאית
קרן המחול חוזה לימון, להקת מחול
קרן תאודור פרסר, ארגון פילנתרופיה מוזיקלי
ג'ון ויליאמס, מלחין, מנצח ופסנתרן
רוברט ברוסטין, במאי תיאטרון ומפיק
קווינסי ג'ונס, מלחין ומפיק מוזיקה
אמילי ראו פוליצר, פטרונית אמנויות
ארגון השירות המאוחד, ספק תוכניות ובידור לצבא ארצות הברית ובני משפחותיהם
לין אריסון, תומכת בחינוך מוזיקלי
ג'ואן מאיירס בראון, רקדנית, כוריאוגרפית ומנהלת אמנותית
אלן טוסיין, מלחין, מפיק ומבצע
האגודה לאמנויות הבמה של וושינגטון,
ג'וליה אלוורז, סופרת, משוררת ומסאית
ג'ון קנדר, מלחין תיאטרון מוזיקה
ג'פרי קצנברג, במאי ומנכ"ל דרימוורקס
אלברט מייזלס, יוצר סרטים דוקומנטריים
בילי טייסן וטוד ויליאמס, אדריכלים
פינג צ'ונג, במאי תיאטרון, כוריאוגרף ואמן וידאו והתקנה
קרן הצדקה של דוריס דיוק, תומכת בביטוי יצירתי ברחבי אמריקה
סאלי פילד, שחקנית ויוצרת סרטים
מרדית מונק, מלחינה, זמרת ומבצעת
אגודת המוזיקה האוניברסיטאית, מציגה את אמנויות הבמה לקהילות במישיגן
מל ברוקס, יוצר סרטים, קומיקאי
מרכז התיאטרון של יוג'ין או'ניל, תיאטרון
ברי גורדי, מפיק הקלטות, פזמונאי
לואיס ואלדז, מחזאי, שחקן, במאי
שרון פרסי רוקפלר, פטרונית אמנויות
להקות צבאיות של ארצות הברית, מוזיקאים צבאיים
ריקי סקאגס, זמר קאנטרי ובלוגראס
מרי קוסטה, זמרת אופרה, שחקנית
ארל אלכסנדר פאוול ה־3, מנהל הגלריה הלאומית לאמנות
פרד אייכנר, איש עסקים ופילנתרופ
האיגוד הבינלאומי של שחורים בריקוד, משמר ומקדם ריקוד של אנשים ילידי אפריקה או ממוצא אפריקאי
המדינה העממית רויס הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.
לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ופרוץ המהפכה הגרמנית, נאלצו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ והיינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר להתפטר, וב-4 באפריל 1919 הוקמה בתחומי הנסיכויות המדינה העממית של רויס.
ב-1 במאי 1920 התאחדה המדינה יחד עם עוד כמה מדינות קטנות, ובכך הוקמה מדינת תורינגיה.
"המדינה זה אני" (מצרפתית: "L'Etat, c'est moi") הוא ביטוי המיוחס ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומסמל אבסולוטיזם מלוכני.
על פי ההשערה, המשפט נאמר בפני הפרלמנט ב-13 באפריל 1655, כתגובה לסמכויות שהפרלמנט נטל לעצמו ב-20 במרץ 1655. בכך הוא בא לבטא תפיסה של עליונות המלוכה על הפרלמנט.
האמירה איננה מופיעה במסמכי הפרלמנט, ולכן כמה היסטוריונים מפקפקים בעצם אמירתה, או לכל הפחות בייחוס שלה ללואי ה-14.
המדינה הרוסית היא מדינה שהוכרזה על ידי המחנה האנטי-בולשוויקי בוועידה הממלכתית באופה ב-23 בספטמבר 1918 ("חוקת הממשלה הזמנית הכל-רוסית") בשם "שיקום אחדות המדינה ועצמאותה של רוסיה" שנחשבו לניזוקים בעקבות הקמת הממשלה הסובייטית והחתימה על ידה על הסכם ברסט-ליטובסק.
ב-9 באוקטובר 1918, הממשלה הזמנית הכל-רוסית עברה מהעיר אופה לאומסק בעקבות התקרבות הצבא האדום לאופה.
ב-4 בנובמבר פנתה הממשלה הזמנית לכל הממשלות האזוריות בבקשה לפירוק מיידי ללא יוצא מן הכלל של כל הממשלות האזוריות ולהעביר את כל הסמכויות לניהול הממשלה הרוסית.
באותו יום, על בסיס המשרדים והממשלות המרכזיות של ממשלת סיביר הזמנית, הוקם הגוף הביצועי של המדינה הרוסית - מועצת השרים הכל-רוסית, בראשות פיוטר וולודסקי.
ריכוזיות כזו של כוח המדינה נבעה מהצורך, קודם כל, "ליצור מחדש את הכוח הקרבי של המולדת, כה נחוץ במאבק להחייאת רוסיה הגדולה ואיחודה, תוך יצירת התנאים הדרושים לאספקת הצבא וארגון העורף ברוסיה כולה".
בזכות זה ניתן היה להשיג את ביטול כל הממשלות האזוריות, הלאומיות והקוזאקים במזרח רוסיה ובכך לאחד את כוחות ההתנגדות האנטי בולשביקית תחת גוף ניהולי מאוחד.
ב-18 בנובמבר 1918 נעצרו חברי הדירקטורט שפעל באומסק, מועצת השרים הודיעה על נטילת הכוח והחליטה להעביר אותה לאדם אחד, תוך שהיא מעניקה לו את התואר המנהיג העליון.
האדמירל אלכסנדר קולצ'אק נבחר בהצבעה חשאית של חברי מועצת השרים לתפקיד זה.
האדמירל נענה להצעה והוקמה ממשלה רוסית חדשה, אשר ידועה בהיסטוריה כממשלת אומסק, או ממשלת קולצ'ק, שהתקיימה עד 4 בינואר 1920.
כל מפקדי הצבאות הלבנים בדרום ומערב רוסיה, כמו גם בסיביר והמזרח הרחוק הכירו בשליט העליון, אדמירל קולצ'אק; בתחילת מאי-יוני 1919, הגנרלים אנטון דניקין, יבגני מילר, ניקולאי יודניץ' הכירו רשמית בפיקודו העליון על כל הצבאות ברוסיה.
המפקד העליון אישר באותו זמן את סמכויות המפקדים.
בהוראת המנהיג העליון מילר ויודניץ' קיבלו את מעמד המושל הכללי במחוזות שליטתם.
מכאן ואילך פעלו כוחות הצבא של דרום רוסיה, הצבא הצפון-מערבי, צבא הצפון והחזית המזרחית בחזיתות כצבא מאוחד.
אלכסנדר קולצ'אק המשיך במסלול הכלכלי והפוליטי של ממשלת סיביר הזמנית, שראשו לשעבר - פיוטר וולודודסקי, שהפך עבור השליט העליון לסמל ללגיטימיות שלטונו, נותר כיו"ר מועצת השרים.
בהצהרות הראשונות לאחר "ההפיכה ב-18 בנובמבר", אישרו גם ממשלת רוסיה, המנהיג העליון עצמו, וגם השליטים והממשלות הלבנות של אזורים רוסים אחרים שהכירו בסמכותו את הצורך לכנס אספה מכוננת לאומית כדי להיות מרכז מאחד באמת, ללא כל השתתפות "רדיקלים מהפכניים".
לשם כך פותח חוק בחירות חדש.
ב-19 בנובמבר 1918 אימצה מועצת השרים החלטה לפי הצעת שר החוץ, יורי קליוצ'ניקוב, לשקול את ההמנון הישן של האימפריה הרוסית, "אם אדוננו מפואר בציון" (מאת מיכאיל חרסקוב, מוזיקה מאת דמיטרי בורטנינסקי), להיות ההמנון הלאומי של רוסיה.
כללי ההמנון חזרו על סדר המנון "אל, נצור את הצאר!".
בינואר–אפריל 1919 נערכו באומסק, ביוזמת אגודת האמנים וחובבי האמנות היפה בשטח סטפה, תחרויות ליצירת טקסט חדש של ההמנון הלאומי ועיצוב סמל המדינה החדש.
הוכרז כי בתנאי התחרות, יש לחבר את הסמל הממלכתי, תוך "שמירה על דמות הנשר הדו-ראשי, בצורות אמנותיות יותר, ביסודות הסגנון הרוסי העתיק, ועליו להתאים להבנה המודרנית של הדקורטיביות" ו"במקום הסמלים שהוסרו מהתקופה הצאריסטית (כתרים, שרביט), יש לקשט את הסמלים האופייניים למדינה החדשה המחודשת".
במהלך התחרות הוצעו 210 גרסאות לטקסט ההמנון ו-97 פרויקטים לסמל המדינה.
המתמודד הסביר ביותר לניצחון נחשב הפרויקט שיצר אמן מקאזאן, גלב אילין, נשר דו ראשי, שמעליו צלב עם המוטו "ננצח עם זה!".
הסמלים האזוריים של האימפריה הרוסית הוסרו מכנפי הנשר, אך סמל מוסקבה עם גאורגיוס הקדוש נותר, הכתרים נעלמו גם הם, אך את השרביט החליף חרב.
אף על פי שאף אחד מהפרויקטים שהוגשו לא אושר סופית על ידי חבר השופטים, הפרויקט של גלב אילין נמצא לעיתים קרובות על חותמות נייר מכתבים, על דפי העיתונות הסיבירית והוא שימש על שטרות כסף.
ב-9 במאי 1919, מועצת השרים של ממשלת רוסיה אישרה את סמליל המנהיג העליון כדגל ודבורה עם נשר דו-ראשי, אך ללא סימני "המלוכה".
המדינה הייתה מורכבת משלוש רשויות נפרדות ורק ממשלות אומסק וארכנגלסק במשך תקופה מסוימת הצליחו לחבר את שטחה.
החוקים שהתקבלו באומסק הפכו למחייבים על כל שטחי המדינה הרוסית.
ממשלת אומסק סיפקה סיוע כספי לדרום.
ממשלת הצפון של מילר, כדי לטפל בנושא חוסר הלחם, ביצעה רכישות בסיביר.
מבנה השלטון כלל גופים ממשלתיים זמניים.
רשויות אלה הוגבלו למשך תקופת המלחמה עד לשיקום הסדר המלא במדינה.
המנהיג העליון הוא ראש המדינה הבלעדי, עם סמכויות החקיקה, הביצוע והשיפוט העליונים.
הוא היה המפקד העליון של כל הכוחות המזוינים היבשתיים והימיים של רוסיה.
האדם היחיד שמילא תפקיד זה היה האדמירל אלכסנדר קולצ'אק.
ב־4 בינואר 1920 הוא חתם על הצו האחרון שלו, בו הודיע על כוונתו להעביר את סמכויות "המדינה הכל-רוסית העליונה" לאנטון דניקין.
בהמתנה לקבלת ההנחיות מאת אנטון דניקין, "הרשות הצבאית והאזרחית המלאה בכל אזור המזרחי הרוסי" נמסרה לסגן אלוף גריגורי סמיונוב.
אנטון דניקין לא נכנס רשמית לתפקיד זה.
מועצת השרים הייתה הרשות המחוקקת והמבצעת הגבוהה ביותר של המדינה הרוסית, הערבה לכוח העליון של ראש המדינה.
מבקר המדינה של המנהיג העליון;
ניהול ענייני המנהיג העליון ומועצת השרים.
מועצת המנהיג העליון היה גוף מייעץ בנושאי המדינה החשובים ביותר תחת המנהיג העליון של המדינה הרוסית.
הישיבה הכלכלית של מצב החירום הייתה גוף מייעץ בנושאים כלכליים במועצת השרים.
ביצעה את תפקידי הייצוג "התעשייתי-שיתופי".
הישיבה הכלכלית הממלכתית הייתה גוף מייעץ מיוחד בנושאים כלכליים עיקריים תחת מועצת השרים, שהוקמה ב-2 במאי 1919 עסקה בפיתוח פרויקטים לשיפור המדיניות הכלכלית שהוגשו לאחר מכן למנהיג העליון לבדיקה ואישור.
ועדת מועצת השרים בנושא קיום החוק והסדר בניהול הייתה הגוף השולט של מועצת השרים, אשר פיקחה על תפקידי הבקרה בתחום קיום החוק וכללי הסדר.
משרד המנהיג העליון היה גוף ממלכתי שביצע תפקידים על מנת להבטיח את פעילות המנהיג העליון כראש המדינה.
לאלכסנדר קולצ'אק היו עתודות זהב ברוסיה בצורה של מטבעות זהב ומטבעות, כמו גם תכשיטים, פלטינה, כסף וניירות ערך, שנלקחו על ידי צבא העם של ועד חברי האספה המכוננת בקאזאן באוגוסט 1918 ואחר כך הועבר לאומסק.
עתודות הזהב נאמדו בכ־650 מיליון רובל בזהב בשיעור שלפני המלחמה.
ממשלת קולצ'ק הוציאה 240 מיליון רובל זהב לתשלום חובות הצאר ולאספקת בעלות הברית.
אי אפשר היה להסתדר בלי אספקה זו, מכיוון שבאווירה של כאוס כלכלי במהלך מלחמת האזרחים, מפעלי תעשייה הפחיתו את הייצור מספר פעמים.
במדיניות החוץ דבק אלכסנדר קולצ'אק בהתמדה בשימור בעלות בריתה לשעבר של רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
כשליט העליון ויורש ממשלות רוסיה לפני אוקטובר 1917 בהכרזה מ-21 בנובמבר 1918, הוא הכיר בחובות החיצוניים ובהתחייבויות חוזיות אחרות (עד סוף 1917, החוב החיצוני של רוסיה עלה על 12 מיליארד רובל).
הנציג הראשי של הממשלות הלבנות בחו"ל היה שר החוץ הצארי לשעבר, הדיפלומט המנוסה סרגיי סזונוב, שהיה בפריס.
כל השגרירויות הרוסיות בחו"ל שנשארו מהתקופה שלפני המהפכה, פעלו תחתיו תוך שמירה על המנגנון, הרכוש והתפקיד שלהם.
מדינת רוסיה הוכרה בינלאומית על ידי מדינה אחת בלבד - ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בסוף יוני 1919 הגיעו נציג ממשרד החוץ היוגוסלבי ג'ובאן מילנקוביץ' לאומסק.
וסילי סטרנדמן מונה לשגריר בבלגרד.
המדינה הרוסית הוכרה בפועל על ידי מדינות ההסכמה המשולשת והמדינות שקמו לאחר קריסת האימפריות האירופיות - צ'כוסלובקיה, פינלנד, פולין והמדינות הבלטיות.
הכרזת ממשלת רוסיה מיום 7 בדצמבר 1918 על תום מלחמת העולם הביעה את התקווה להשתתפות רוסיה בוועידת השלום בפריז.
הממשלה הקימה ועדה מיוחדת במשרד החוץ שלה להיערך לוועידת שלום בתקווה שרוסיה תיוצג בורסאי כמדינה גדולה שספגה הפסדים עצומים ובמשך שלוש שנים החזיקה חזית שנייה, שבלעדיה הניצחון הסופי של בנות בריתה יהיו בלתי אפשריות.
עם זאת, עמדתם של בעלות הברית בעניין זה השתנתה במהרה.
הטענה המכריעה הייתה היעדרה של ממשלה מוכרת כחוק בכל רוסיה.
כתוצאה מכך, הוועידה החליטה לדחות את ההתייחסות לשאלת רוסיה, מעמדה הבינלאומי וגבולותיה עד תום מלחמת האזרחים, אז תוקם ממשלה יחידה בכל שטחה ואז לכנס ועידה בינלאומית מיוחדת בנושא.
בינואר 1919, נשיא ארצות הברית וודרו וילסון וראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' פתחו ביוזמה לכנס ועידה בינלאומית מיוחדת בשאלה הרוסית באיי הנסיכים, אליה הוזמנו נציגי שני הצדדים היריבים: הבולשביקים והלבנים.
הממשלה הסובייטית הגיבה להצעה זו.
ואולם בקרב הלבנים, הצעת בעלות הברית לנהל משא ומתן עם הבולשביקים גרמה לגל של התמרמרות.
קולצ'אק ודניקין סירבו לשלוח את נציגיהם לאיי הנסיכים.
המדינה הרוסית הוכרה על ידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (יוגוסלביה העתידית).
ב-19 במאי 1919 פרסם ראש ממשלת הממלכה סטויאן פרוטיץ' הודעה רשמית לפיה הוא הודיע לממשלת כל רוסיה כי הממלכה מכירה בו כסמכות רוסית לגיטימית.
רוסיה הכירה גם בממלכה זו.
באומסק מונה יובאן מילנקוביץ' לשגריר בעוד את האינטרסים של הממשלה הזמנית הכל-רוסית בבלגרד ייצג בשנת 1919 וסילי שטרנדטמן.
המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין הייתה מדינה בצפון קפריסין, שהוכרזה ב-1975 והתקיימה עד 1983. מדינה זו לא הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית מלבד מאשר על ידי טורקיה.
המדינה הוקמה ב-1975, לאחר הפלישה הטורקית לקפריסין וב-1983 הוחלפה על ידי הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין וחדלה מלהתקיים.
ב-13 בפברואר 1975, בעקבות הפלישה הטורקית לקפריסין וכישלון שיחות הפשרה שיזם האו"ם בין שתי הקהילות באי קפריסין, הכריז יו"ר הממשל הטורקי-קפריסאי הזמני ראוף דנקטאש , על הקמתה של המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין כצעד נוסף לעבר מדינה קפריסאית-טורקית עתידית.
ההכרזה נדחתה על ידי הרפובליקה של קפריסין, האו"ם והקהילה הבינלאומית.
ההנהגה הקפריסאית הטורקית, בראשות ראוף דנקטאש, קיוותה שהקפריסאים היוונים יתייחסו אליהם כשווים ויכירו בהם כמדינה עצמאית ונפרדת.
בינתיים, המעבר מ"ממשל" למדינה אפשר לקפריסאים הטורקים לכתוב חוקה משלהם.
בבחירות 1976, מפלגת האחדות הלאומית של ראוף דנקטאש זכתה ב-53.7% מהקולות והשיגה רוב במועצה הלאומית.
פרלמנט זה המשיך בקיום דיונים ובכתיבת החוקה.
כל המפלגות הסכימו על הקמת מדינה פדרלית והמשך הסתמכות על טורקיה מבחינה ביטחונית.
הוויכוחים התרכזו בנימוקים אידאולוגיים, חברתיים וכלכליים, כאשר מפלגות האופוזיציה המפלגה הרפובליקנית הטורקית ומפלגת השחרור הקהילתי דגלו בשיטה הפרלמנטרית ומתחו ביקורת על טיוטת החוקה שנוסחה בשל הסמכויות הרבות שהעניקה לנשיא.
לאחר שמונה שנים של משא ומתן כושל בין הקהילה הטורקית לקהילה היוונית, הכריז הצפון על עצמאותו ב-15 בנובמבר 1983 תחת השם הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
הכרזת עצמאות חד-צדדית זו נדחתה גם היא על ידי האו"ם באמצעות החלטה 541 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1978, שווי הייבוא של המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין היה 2,067,457,000 לירות טורקיות, בעוד ששווי הייצוא היה 758,453,000 לירות טורקיות.
המדינה הריבונית של בקטשיה (באלבנית: Shteti Sovran i Urdhrit Bektashi) היא עיר-מדינה מתוכננת באירופה, אשר תימצא בתוך העיר טירנה שבאלבניה, במטה העולמי של הבקטשיה הנוכחי.
אם תוקם, תהיה המדינה קטנה יותר מקריית הוותיקן מבחינת שטחה, ותהיה למדינה העצמאית הקטנה ביותר מבחינת שטחה - כ-0.11 קמ"ר.
תוכניות להקמת המדינה הוצגו על-ידי ראש ממשלת אלבניה אדי רמה, ונתמכו על-ידי מנהיג הבקטשיה, באבה מונדי .
בהתאם למודל של קריית הוותיקן, המדינה תעניק אזרחות אך ורק לאנשי דת בקטשים ולפקידי ממשל.
מומחים משפטיים מנסחים כעת את החקיקה הדרושה להקמת המדינה החדשה.
כאשר תושלם, תדרש החקיקה לזכות באישור האספה הלאומית, הפרלמנט האלבני.
על מנת שהחקיקה תקבל תוקף רשמי יהיה צורך לבצע תיקון לחוקה האלבנית, צעד המחייב קיום משאל עם כלל ארצי.
המדע במדעי החברה, היא אחת הסוגיות שהעסיקה את החוקרים גארי קינג, רוברט קוהן וסידני ורבה בספרם Designing Social Inquiry.
במהלך הספר, החוקרים ביקשו לבחון מה כתיבה של מחקר מדעי צריכה לכלול ולשם כך הם בדקו שני סוגי מחקר: איכותי וכמותי.
קינג, קוהן וורבה מציינים כי מייחסים למחקר כמותי למחקר איכותי הבדלים מהותיים:
המחקר הכמותי - מתבסס על מדידה מספרית של היבטים שונים של התופעה.
הוא מכליל מדוגמאות לתיאור כללי ומבקש לבדוק היפותזה, השערת מחקר.
המחקר הכמותי, מחפש מדדים ושיטת ניתוח שמתקבל בקלות על ידי חוקרים אחרים.
המחקר האיכותי - לא מתבסס על מדידה מספרית, אלא נוטה להסתמך על מספר מועט יותר של מקרים, תוך שימוש אינטנסיבי בראיונות עומק, ניתוח של חומרים היסטוריים, שימוש בשיטות של שיח, וחיפוש ניתוח מעגלי שלם של אירוע או יחידה אחת.
למרות שמחקר איכותי מתמקד במספר קטן יותר של מקרים, החוקרים מצליחים לחשוף מידע רב במחקריהם, ומשתמשים במידע על מוסדות, חקיקה וכדומה.
הוויכוח בין המחקר הכמותי והאיכותי מפצל את מדעי החברה לענף מחקר כמותי מכליל שיטתי, ולמחקר איכותי הומניסטי שיחי.
כך בעוד המחקר הכמותי הופך למתוחכם בניתוח סטטיסטי של ממצאים, האיכותי סובר שהממצאים הכמותיים פחות רלוונטיים.
קינג, קוהן וורבה מבקשים להוכיח כי ההבדלים בין שני סוגי המחקר הם הבדלים סגנוניים בלבד וכי במתודולוגיה הם חסרי משמעות.
לטענתם, שני סוגי המחקרים יכולים להיות שיטתיים ומדעיים.
יחד עם זאת הם טוענים, שמחקר איכותי יניב תוצאות טובות יותר אם עורכיו יצייתו יותר לחוקי המחקר הכמותי.
כשמתמקדים רק במחקר כמותי, נגרעת ההתייחסות לפילוסופיות של מדעי החברה, או לוויכוח הפוסט מודרניסטי על אמת, יחסיות, ונושאים קשורים.
מחקר כמותי, מתעלם גם מתופעות קטנות יחסית, אותן גם חשוב לחקור גם אם יש עליהן מעט מידע.
השאיפה למידע כולל ומושלם ללא חוסרים, היא דבר שיש להימנע ממנו כי אינו נכון לתיאור חברה.
על פי קינג, קוהן וורבה, מחקר מדעי צריך לכלול מספר שלבים:
1. הסקת מסקנות - שיאפשרו התבוננות כללית גם על מה שטרם נחקר, הכללה גם מעבר לממצאים שנאספו במחקר.
2. הליכים שהם ציבוריים ושקופים - כדי שהקהילה המחקרית תוכל לשפוט את הביסוס של הממצאים.
3. המסקנות הן לא ודאיות.
4. התוכן הוא השיטה - יש נושאי מחקר רבים ועצומים, ומה שמאפשר לכידות מדעית היא השיטה ולא החומר המחקרי.
המחקר במדעי החברה הוא יזמה חברתית, שגיאות בו הן בלתי נמנעות.
מטרת המחקר, היא לתרום לתיאור ומישוג של בעיה ולכן יש לשמור על עקביות בשיטות החקירה המדעיות.
מדעי החברה מנסים להסביר מצבים חברתיים מורכבים.
המורכבות אומנם יכולה להביא לתוצאות פחות ודאיות, אך אין זה אומר כי היא פחות מדעית.
מחקר חברתי הוא שילוב של תובנה, מבט מבפנים וממצאים בהליך מובנה היטב של מחקר חברתי.
החוקר צריך לא רק לאסוף ממצאים אלא גם להיות חופשי לשאול שאלות חדשות שיניבו חיפוש חדש אחר ממצאים.
יש חוקרים חברתיים שמתחילים מחקר עם קצת ממצאים ומסקנות.
אך שיטה זו סופה להוביל למשבר לפי החוקרים.
טענתם, היא כי יש לתכנן טוב יותר את איסוף הממצאים, או לעיתים לתכנן מחדש את שאלת המחקר.
המחברים מחלקים את המחקר לארבעה מרכיבים: שאלת מחקר, תאוריה ממצאים ושימוש בממצאים.
במחקר חברתי שאלות מחקר נובעות לעיתים מעמדותיו של החוקר, הרקע ממנו בא או עניין אישי שמצא בנושא המחקר.
שאלת מחקר צריכה להיות רלוונטית לעולם החברתי, ובעלת תרומה לספרות מחקרית.
תרומה לספרות המחקרית יכולה לבוא מאפשרויות אלה:
בחירת השערה מחקר שלא נבחנה עד הסוף.
בחירת השערה שנחשבת במובהק נכונה או לא נכונה.
בדיקת השערות מחקר שנמצאות במרכז ויכוח.
בדיקת השערות שלא נבדקו מעולם.
ניסוי ויישום תאוריות מתחום אחר שהקשר שלהן לנושא לא נבדק מעולם.
לעיתים נוצר ניגוד בין שני הקריטריונים של בדיקת המציאות וההסתמכות על תאוריות.
יש חוקרים שבוחרים בנושא מהפרקטיקה ואחרים בתאוריה כנקודת מוצא.
חשוב ששאלת המחקר תתקדם בו זמנית בשני הקריטריונים.
תאוריה במדעי החברה היא ספקולציה הגיונית ומדויקת על תשובה לשאלת מחקר, כולל הצהרה מדוע התשובה נכונה.
התאוריה צריכה להיות עקבית להוכחות מוקדמות לשאלת מחקר.
אי אפשר לפתח תאוריה בלי ידע על מחקרים קודמים.
שיפור נתונים וממצאים קיימים - יש להשתמש בממצאים שאינם מוטים, שנכונים ביחס לממוצע.
עקרון היעילות בסטטיסטיקה - למשל, אם הממצאים לא מגובשים בתוך יחידות גאוגרפיות קטנות, צריך להתייחס אליהן כך לא בצורה של מצרף.
זה אולי מביא לחוסר ודאות מסוימת אבל יש לזה חשיבות על ההשלכות של המחקר.
כלל ראשון - לתעד ולדווח על התהליך שבו נאספו הנתונים.
במחקר דעת קהל כמותי, צריך לדעת בדיוק את השיטה המדויקת איזה מדגם ואיזה שאלות הופנו אליו.
במחקר איכותי, חשוב לתעד באיזו שיטה נבחרה קבוצת מקרים קטנה.
כלל שני - לאסוף מה שיותר נתונים עם השלכות נרחבות יותר.
כלל שלישי - למקסם את הביסוס של הנתונים, להיצמד לנתונים שניתנים למדידה.
לדוגמה, במדינות של דיכוי פוליטי תשובה "לא יודע" לא בהחלט מראה על בורות אלא גם צורה לביקורת על משטר.
ולכן זו תשובה שקשה למדוד את נכונותה ולהסיק ממנה מסקנות.
כלל רביעי- להבטיח שאיסוף נתונים הוא מבוסס ואמיתי, כלומר שהליך איסוף נתונים חוזר באותה שיטה יניב אותן תוצאות, וכל זה תלוי כמובן בהליך שקוף שניתן לחזור ולבצעו.
כלל חמישי - שיהיה ניתן לשכפל נתונים, כך שחוקר חדש יוכל לעקוב אחר הקשר בין נתונים למסקנות.
השכפול קשה או בלתי אפשרי למשל כאשר מרואיינים מתים או נעלמים.
לכן, חשובות הערות שוליים ורשימה ביבליוגרפית.
מחקרים שמבוססים על תצפיות ישירות, קשה לשכפל.
אם חוקרים ירבו בהערות, יהיה קל לחוקרים הבאים להשתמש בתצפיות שלהם.
כל חוקר חייב לתת גישה לחוקרי העתיד לחומר שאסף.
מה קורה במצבים שהתאוריה היא במצב שמצריך נתונים נוספים?
לפי המחברים, אם הניבוי שלנו הוא מותנה במשתנים אחדים, אזי אפשר להוריד את אחד התנאים.
כלומר אם נמצא עובדות שלא מתאימות לתאוריה אפשר להרחיב אותה, לא לצמצם בלי איסוף נתונים חדשים.
אם נוכחנו בטעות לא צריך להפסיק לכתוב, אלא להוסיף פרק על הצורך במחקר חדש ובתאוריה נוספת.
נצטרך להוכיח שהיינו מגיעים למחשבה זו אם חשבנו על כך לפני איסוף הנתונים.
המסקנה מכך שפרויקטים של ניסויי מוקדם חשובים ויעילים במיוחד שצריך לאסוף נתונים בראיונות שעלותם יקרה.
עקרונות תכנון המחקר במדעי החברה
החוקרים, מדגישים כי ישנם מספר עקרונות אליהם יש לשים לב בעת ביצוע מחקרים במדעי החברה :
1. שימוש ביישומים נראים לעין, לקישור בין תאוריה לממצאים - משמע, קשר רצוף בין תאוריה למחקר אמפירי, כאשר התאוריה צריכה להגדיר את שאלות המחקר.
עלינו לשאול את עצמנו האם הצפיות רלוונטיות לשימושי התאוריה, ומה ניתן ללמוד מהן על נכונות התאוריה.
מסקנות מחקר יחשבו למשכנעות, רק אם יהיה בהן צירוף של תאוריה וממצאים.
2. מיקסום המינוף - להסביר הרבה עם מעט : אם נוכל להסביר מה שנראה מורכב בעזרת מעט משתנים המינוף יהיה מקסימלי.
זו בעיה במחקרים חברתיים איכותניים, כיוון שהסברים במחקר זה דורשים רשימה של משתנים מסבירים.
ניתן להביא למינוף אם נשפר את התאוריה כך שהשלכותיה תהיינה ניתנות לצפייה.
לגבי שיפור ממצאים, המחברים ממליצים לחוקרים לעשות רשימה של ההשלכות העשויות לנבוע מהשערת המחקר שלהם, מן הממצאים שלהם או של מחקרים אחרים.
יש גם לבחון השלכות של נתונים על העתיד, ולעשות רשימה של השלכות נתונים ממחקרים אחרים.
3. לדווח על חוסר ודאות - ראיונות עומק עם מרואיינים שמוכרים לנו, יניבו פחות טעויות מריאיון עם מרואיין מקרי.
אך עדיין, יש לדווח על חוסר ודאות צפויה, הן במחקר כמותי והן באיכותני.
4. לחשוב כמדען חברתי - ספקנות והיפותזות מתחרות : למשל, מדען חברתי קורא שביפן מתים פחות מהתקפי לב מאשר בארצות הברית כי ביפן אוכלים פחות בשר אדום.
ישאל עצמו על הבדלים בתזונה בין שתי המדינות, מאפיינים גנטיים, האם ניתן להחליף סיבה בתוצאה כלומר אולי בגיל מבוגר יש פחות חשק לאכול בשר אדום ולכן מי שחי חיים ארוכים מידי ולא עבר התקף לב לא אוכל בשר אדום?
כלומר המדען החברתי הופך כל מקרה לנקודת מוצא למחקר חדש.
המדרגות הספרדיות (באיטלקית: Scalinata di Piazza di Spagna) הן גרם מדרגות ברומא, בירת איטליה, המקשר בין הפיאצה די ספניה (Piazza di Spagna – כיכר ספרד) לבין הפיאצה טריניטה דיי מונטי וכנסיית טריניטה דיי מונטי.
גרם המדרגות הכולל 136 מדרגות נבנה במימון הדיפלומט הצרפתי סטפנו גופייר, בעלות של 20,000 סקודי בין השנים 1723–1725 במטרה לקשר בין שגרירות ספרד לוותיקן עם הכנסייה (וזה מקור השם של גרם המדרגות).
המדרגות תוכננו על ידי האדריכל פרנצ'סקו דה סאנקטיס, ושופצו מספר פעמים.
במרכז הכיכר נמצא פסל הסירה של פייטרו ברניני ובנו ג'ובאני לורנצו ברניני, המכונה "מזרקת הספינה", או הברקאצ'ה (Barcaccia – הסירה).
הרעיון של הקמת המזרקה במקום זה צץ לאחר הצפה של נהר הטיבר שהביאה לכך שסירה נסחפה בשטיפון והגיעה למקום זה.
המזרקה נבנתה במימון האפיפיור אורבנוס השמיני.
לאורך ההיסטוריה הכיכר הייתה מרכז ההתכנסות והמגורים של אמנים וסופרים אירופים רבים.
המשורר האנגלי ג'ון קיטס התגורר בבית הסמוך לכיכר ונפטר בו בשנת 1821, ובית זה הפך למוזיאון לזכרו.
בפינה הדרום מזרחית של הכיכר, בפיאצה קולונה (Piazza Colona) מוצב עמוד האימקולטה" (לידת הבתולין) שהוקם בשנת 1854 ולרגליו פסלים של דוד המלך, משה רבנו, יחזקאל, וישעיהו.
בשנת 2019 נכנס חוק רשמי ממשטרת רומא על אסירת ישיבה או אכילה ושתייה על המדרגות מכיוון שרוצים להגן המונומנט ההיסטורי.
העובר על כך ישלם קנס כספי גבוה.
המדע העליז הוא ספר אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה ופורסם לראשונה בשנת 1882. הספר יצא במהדורה נוספת שכללה ספר חמישי ונספח שירים ב-1887, לאחר פרסום הספרים כה אמר זרתוסטרא ומעבר לטוב ולרוע.
מהדורה זו מכילה את כמות השירה הגדולה ביותר שפרסם ניטשה ולאחר פרסומה הגדיר ניטשה את הספר כ"אישי ביותר מכל ספריו".
הספר עוסק בין השאר במטרת המדע ובעקרונות הרצון לעוצמה (מושג), השיבה הנצחית ומות האלוהים.
את הקביעה המפורסמת כי "אלוהים מת" אין לפרש במובנה המילולי.
זהו משל לכך שהדת והרוחניות אינם עוד מקור להשכלה ולמוסר, ולעזיבת הנצרות ודחיית האמונה בכוח עליון.
הספר מעלה את הצורך במערכת ערכים חדשה בהיעדר המוסר הדתי, שכן בלעדיה לא רק המוסר הדתי יידחה אלא גם כל מערכת ערכים אבסולוטית, אובייקטיבית או אוניברסלית - דבר שיוביל לשחיקת הבסיס האבסולוטי של המוסר ולניהיליזם.
ניטשה ראה ב"רצון לעצמה" בסיס לערכים עמוקים יותר מאלה הנוצריים.
יש הטוענים שהמחשבה על החזרה המתמדת היא אמצעי שניטשה מציע כדי לגלות מהו רצוננו האמיתי.
כאשר אדם עומד בפני בחירה בדרך מסוימת, עליו לשאול את עצמו אם היה מוכן לחיות את ההשלכות של בחירה זו שוב ושוב.
פרידריך ניטשה הולדת הטרגדיה [1872]; המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969.
המדריך הפתוח היה מדריך אתרים עולמי המבוסס על בדיקה יחידנית של האתרים פורטלים המתפרסמים בו על ידי עורכים מתנדבים.
שמו העממי של המדריך הוא דמוז (dmoz), כקיצור ל-Directory MOZilla.
המדריך היה שייך לחברת Netscape שנקנתה על ידי AOL יחד עם המדריך.
למרות שהמדריך שייך לחברה מסחרית, כל המידע הקיים בו מותר לשימוש תחת רישיון ייחוס.
המדריך הפתוח נסגר בתאריך 17/3/2017, עקב החלטה של בעלת המדריך, חברת AOL, להפסיק את תמיכתה בו.
מאז סגירתו, הפך אתר המדריך לדף בעל עמוד אחד, ובו הודעה על הסגירה, יחד עם הפניות לארכיון המדריך ולפורום הדיונים שלו.
פרויקט המדריך הפתוח נוסד על ידי ריצ' סקרנטה ובוב טרואל בשנת 1998 מחברת סאן מיקרוסיסטמס תחת השם Gnuhoo.
הקטגוריות של פרויקט Gnuhoo התבססו על מבנה הקטגוריות בקבוצות הדיון ב-UseNet.
הפרויקט עלה לרשת בחמישי ביוני, 1998 ושמו שונה מאוחר יותר ל-Newhoo.
באוקטובר 1998 מנה המדריך מאה אלף כתובות, כשנה לאחר מכן הוא מנה מיליון כתובות.
בשנת 2000 עבר הפרויקט את מספר הכתובות ביחס למתחרהו Yahoo directory עם 1.6 מיליון כתובות.
עם הזמן, גבר הפרויקט על רוב מתחריו בתחום האינדקסים.
בדומה לסידור הקבוצות ב-Usenet מסודרים תוכני הפרויקט בצורה היררכית המאפשרת גישה מנושאים כלליים לנושאים ספציפיים.
במקור היו הקטגוריות: מבוגרים, אמנות, עסקים, מחשבים, משחקים, בריאות, בית, חדשות, הפניות, מדעים, קניות, חברה וספורט.
בעוד שהקטגוריות הראשיות, לא שונו רבות, הקטגוריות המשניות משתנות בתדירות רבה.
ביולי, 1998, החל הפרויקט לפעול במספר שפות נוספות ונכון ליוני 2009 פעל האינדקס ביותר מ-80 שפות.
הפרויקט מתוחזק על ידי עורכים.
בעוד חלק מהעורכים עוסקים בחיפוש והוספת אתרים חדשים, חלקם מתעסקים בתחזוקת המידע הקיים, תיקון שגיאות ומיון מידע.
כדי לעזור בהסרת אתרים שירדו מהרשת, משתמש האינדקס בזחלן רשת בשם Robozilla הבודק האם האתרים קיימים.
הזחלן אינו מסיר אתרים מבסיס הנתונים אלא מודיע לעורכים הפועלים בהתאם.
כיום, מייחסים חלק ממנועי החיפוש (למשל גוגל) חשיבות רבה לאתרים שמקושרים מהמדריך הפתוח בעת שקלול חשיבות הדף דבר היוצר סחר בדומיינים שקושרו מהמדריך.
הפרויקט עובד עם פורום מסוג phpBB ותוכנת החיפוש lsearch.
כדי לאפשר תמיכה בריבוי שפות, תוכני האתר נמצאים בקידוד תווים UTF-8. לפני זה, הקידוד היה ISO 8859-1 עבור הערכים באנגלית, וקידוד לפי הצורך של השפה בדפים בשפות השונות.
האינדקס מנוהל על ידי עורכים בהתנדבות.
בעת בדיקת הבקשה נלקחות בחשבון התרומות של המשתמש, הבנתו את התפיסה של המדריך הפתוח, הצורך בעורכים נוספים ועוד.
כל עורך מקבל קטגוריה לערוך, והוא אחראי על עריכתה ועל עריכת כל הקטגוריות שתחתיה.
עורך רשאי לבקש מינוי עורך לאחת מתתי-הקטגוריות עליהן הוא אחראי ולבקש לפתוח קטגוריות חדשות.
בעת קבלת בקשה להוספת אתר חדש הוא מועבר לעורך רלוונטי, החלטות העורכים מתבצעות על סמך מסמך עקרונות העריכה של האינדקס.
המדריך לחיים בכפר הוא סרטו האחרון של הבמאי רוברט אלטמן לפי תסריט של גאריסון קילר, אשר יצא לאקרנים בארצות הברית ב-9 ביוני 2006 (ובישראל ב- 12 באוקטובר 2006).
הסרט מציג את שידורה האחרון של תוכנית הרדיו בשם זהה, המשודרת מדי שבוע מזה יותר מארבעים שנה, בתיאטרון ה"פיצג'רלד" בסיינט פול, מינסוטה.
התוכנית היא תוכנית רדיו הבנויה לפי פורמט ישן שכבר יצא משימוש במאה ה-21 וכוללת "בדיחות קרש", הופעות חיות של שירי קאנטרי ופרסומות המושרות בשידור חי על ידי משתתפי התוכנית, שחלקם לא התחלפו במהלך השנים בהם משודרת התוכנית.
הסרט עוסק בדרכם של הצוות להתמודד עם העובדה שאכן מדובר בתוכנית האחרונה, שלאחריה תיפסק הפקת התוכנית.
התוכנית מתבטלת בעקבות תכנונם של קבוצת יזמים טקסנים, אשר רכשה את התיאטרון הישן בו התוכנית משודרת, להרוס את התיאטרון.
צוות התוכנית מתכנס לשידור האחרון, כשעליו משקיף מן היציע אחד היזמים, ואילו מאחורי הקלעים מתהלכת אישה מסתורית הלבושה לבן.
את תוכנית הרדיו המוצגת בסרט, "המדריך לחיים בכפר", ביסס גאריסון קילר, תסריטאי הסרט, על תוכנית רדיו אמיתית שהוא עצמו, בדומה לבן דמותו בסרט, משדר מאז 1974. התוכנית ממשיכה בשידוריה עד היום (2015), ולאחרונה חודש אתר האינטרנט שלה, המאפשר להאזין לכל התוכנית או לצפות בקטעים ממנה ביו-טיוב.
גאריסון קילר בתפקיד עצמו, מנחה ויוצר התוכנית
יולנדה ורונדה ג'ונסון (מריל סטריפ ולילי טומלין) - צמד אחיות מאושקוש, ויסקונסין השרות יחד מאז ילדותן
לולה ג'ונסון (לינדזי לוהן) - בתה המתבגרת של יולנדה, במהלך התוכנית עולה לשיר והיא מבצעת שיר שהיא כתבה העוסק בהתאבדות
"דסטי ולפטי" (וודי הרלסון וג'ון סי.
ריילי) - צמד קאובויים - זמרים
מנהל הבמה ועוזרתו המגולמים בידי טים ראסל ומאיה רודולף
תפקידו של קווין קליין הוא דמות שמקורה בתוכנת הרדיו המקורית "A Prairie Home Companion" בה הופיעה דמות של בלש חשאי המהווה פרודיה על סרטי הפילם נואר.
בסרט הוא משמש כמנהל האבטחה של התוכנית.
רובין ולינדה ויליאמס - בעל ואישה שמופיעים כצמד מוזיקלי
קיו ג'ונס) - זמר קאנטרי מפורסם
טומי לי ג'ונס מציג איש עסקים טקסני שבא במטרה לוודא את פינוי והריסת התיאטרון.
וירג'יניה מדסן מציגה דמות של אישה מסתורית, אולי ייצוג של מלאך המוות.
היו שציינו שהסרט, שכאמור עוסק בהתמודדות צוות התוכנית עם ביטולה, משקף את העובדה שבזמן הפקת הסרט היה ברור שזהו סרטו האחרון של אלטמן, שנפטר מספר חודשים לאחר יציאת הסרט לאקרנים.
כמו כן היו שהזכירו שמאבק צוות התוכנית, שנועד לכישלון, לשמר את התוכנית המייצגת עולם תרבותי אחר, איטי, נאיבי ושונה מהמקובל במאה ה-21, משקף את מאבקו של אלטמן לשמר את סגנונו הייחודי, ולא להיכנע לתכתיבי התאגידים ההוליוודים.
המדענים הגרמנים במצרים היו קבוצה של מדענים, מהנדסים וטכנאים מערב-גרמנים שפעלו בשנות השישים של המאה העשרים במצרים, ועסקו בפיתוח טכנולוגיה צבאית מתקדמת.
לאחר כניעת גרמניה במלחמת העולם השנייה נאסר על גרמניה לעסוק בייצור נשק.
מדענים גרמניים רבים שעסקו במהלך המלחמה בפיתוח נשק, נותרו ללא עבודה בתחום התמחותם.
חלקם יצאו למדינות אחרות לסייע בייצור נשק.
מגרמניה המזרחית יצאו מדענים לברית המועצות ומגרמניה המערבית יצאו מדענים למדינות במערב.
בין השאר, וולפגנג פילץ עבד בצרפת עד שנת 1955 על פיתוח טילי ורוניק.
בשנת 1959 עלו טענות שמדענים גרמניים מסייעים לצרפת בפיתוח פצצה גרעינית.
מצרים של נאצר עסקה בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 בהתעצמות צבאית.
לצורך כך הוזמנו מדענים גרמנים לבצע מחקרים במצרים.
זנגר נענה להצעה בגלל שהיא איפשרה לו לבצע ניסויים שלא יכול לבצע במכון לחקר פיזיקה שימושית בשטוטגרט, בו עבד, ומכיוון שלטענתו למנועים שפיתח לא היה ערך צבאי.
לאחר שנודע על דבר עבודתו במצרים, הוא נתבקש על ידי ממשלת גרמניה המערבית לחדול מכך ולטענתו הוא הפסיק בעקבות זאת, באוקטובר 1961, את עבודתו במצרים.
בתחילת נובמבר הוא פוטר מעבודתו בגלל קשריו עם מצרים.
ב-6 בנובמבר 1961 פורסם בישראל דבר פיתוח הטילים במצרים.
פרסומים על פיתוח נשק במצרים בידי מדענים גרמניים נמשכו במהלך שנת 1962.
בחודש יולי 1962 נתפרסמה ידיעה על ניסוי בטילי קרקע קרקע שנערך במצרים, ובמצעד של יום המהפכה, ב-23 ביולי, הוסעו הטילים על גוררות.
המצרים טענו כי טילים אלו מיוצרים במצרים ושמם "אל-קאהר" וכי הטווח שלהם הוא עד ל"דרומה מביירות".
בסוף יולי 1962 נתפרסם שבפיתוח הטילים עובדים מעל 500 מדענים מגרמניה.
בהמשך נתפרסמו ידיעות נוספות כי מצרים מפתחת בעזרת המדענים הגרמנים מטוסי קרב סילוניים.
עיתוני ישראל נמלאו בפרטים על סכנת ההשמדה הצפויה לתושבי ישראל מן הנשק שבפיתוחו עוסקים במצרים.
בדעת הקהל התעוררו רגשות אנטי-גרמניים עזים, וגרמניה הואשמה בכך שאזרחיה עוזרים לפתח נשק השמדה נגד ישראל וממשלתה אינה מונעת זאת.
מיד לאחר הניסוי בטיל במצרים ביולי 1962 הודיע ראש אמ"ן, מאיר עמית, שבידי ישראל רשימה של כל המדענים הגרמנים הפועלים במצרים.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון אמר שהנושא מדיר שינה מעיניו.
תנועת החרות יצאה במסע תעמולה נגד גרמניה על שאפשרה למדענים לסייע למצרים ונגד הממשלה ששתקה, לטענתה, נוכח הסכנה, כדי לא לפגוע ביחסים עם גרמניה המערבית.
אחד מן המדענים הגרמנים במצרים בא מיוזמתו למשלחת השילומים הישראלית בגרמניה (שייצגה את ישראל בגרמניה בטרם נתכוננו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות), טען כי התחרט על מעשיו וסיפר כי המדענים הגרמנים במצרים מפתחים מערכות נשק "רדיולוגי" בלתי קונוונציונלי.
לא היו הוכחות לקיום נשק כזה, אך הידיעות עוררו סערה עזה בישראל.
האיש היה בלתי אמין אבל בישראל התעורר חשש כי יש אמת בסיפורו.
מידע על פעילות המדענים הגרמנים במצרים נאסף על ידי סוכן "המוסד" במצרים, וולפגאנג לוץ.
בין השאר הצליח להשיג את רשימת המומחים הגרמנים שהועסקו על ידי המצרים והעבירה למפעיליו.
אברהם אחיטוב הושאל ל"מוסד" ושימש כראש השלוחה שלו בגרמניה.
הוא, ואיש "המוסד" רפי איתן, גייסו את הנאצי אוטו סקורצני, מפקד יחידת הקומנדו המיוחדת של הוואפן אס אס במלחמת העולם השנייה, כדי לסייע באיתור המדענים הגרמנים במצרים.
סקורצני יצר עבור המוסד שורה של קשרים, שמתוכם גויסו כמה סוכנים שהשתתפו בפרויקט הטילים הגרמני במצרים.
איסר הראל, הממונה על שירותי הביטחון, סבר שהסכנה ממשית ו"המוסד" פתח במבצע דמוקלס לפגיעה במדענים הגרמנים.
בספטמבר 1962 נעלם אחד המדענים הגרמנים שפעלו במצרים, היינץ קרוג ועל ישראל נפל החשד לחטיפתו.
לאחר שנים רבות פורסמו גרסאות שונות לגבי חטיפתו של קרוג, שייחסו את החטיפה לישראל.
יוסי מלמן ודן רביב טענו שקרוג חוסל בידי אוטו סקורצני בשליחות המוסד.
רונן ברגמן, לעומת זאת, טען שקרוג נחטף לישראל במבצע בפיקודו האישי של איסר הראל, ומת תוך כדי חקירה.
לאחר מספר ימים פורסם על שני מדענים נוספים, וולפגנג פילץ ורולף אנגל, שנחטפו, אולם התברר שהם לא נחטפו.
בשלהי 1962 שלח "המוסד" מעטפות נפץ למהנדסים הגרמנים וגרם לפציעת מזכירתו של פילץ ולמותם של חמישה מצרים.
בפברואר 1963 נורתה ירייה שהחטיאה, לעבר האנס קליינווכטר.
תעודות של התוקפים שנמצאו על ידי המשטרה זוהו כמזויפות.
לאחר שנעצרו שני אנשי המוסד בשווייץ, זיהה קליינווכטר את אוטו יוקליק כיורה.
ב-2 במרץ 1963 נעצרו בשווייץ שני שליחי "המוסד", יוסף בן גל, ואדם בשם אוטו יוקליק, שבתחילה היה אחד מן המדענים אך חזר בו, לאחר שבתו של אחד מהמדענים הגרמניים, היידי גארקה, התלוננה שניסו ללחוץ עליה בבית המלון שלה בבזל.
הלחצים היו במסגרת ניסיון להביא את אביה לעזוב את מצרים.
השווייצרים הודיעו על המעצר רק לאחר שבועיים, וממשלת מערב גרמניה דרשה את הסגרתם של שליחי המוסד.
לבסוף הועמדו השניים לדין ב-10 ביוני 1963 וישראל שלחה את גבריאל בך, עוזר היועץ המשפטי לממשלה שנכח במשפט כמשקיף.
טענת ההגנה הייתה שהשניים בסך הכל הזהירו את היידי מכך שאביה עשוי לתת את הדין על פשעיו, כמו אדולף אייכמן, וכי לא היה בדבריהם כפייה.
למרות זאת, השניים הורשעו ונדונו לחודשיים מאסר שקוזזו עם תקופת מעצרם והם שוחררו מיד.
בעקבות המעצר, הורה בן-גוריון על הפסקת מבצע דמוקלס, ובמקום זאת הכנסת יצאה בדרישה פומבית מגרמניה להפסיק את פעילות המדענים הגרמנים במצרים ושרת החוץ, גולדה מאיר האשימה את ממשלת גרמניה המערבית באחריות לפעילות המדענים.
בן-גוריון גם אמר לאיסר הראל שהוא דוחה את הערכתו בפרשה.
הראל ראה בשינוי עמדה זאת, שלילה של הסכנה מצד פעילות המדענים הגרמנים במצרים וחוסר אמון אישי בו והתפטר.
לימים טען בן-גוריון שדחייתו את הערכתו של הראל כוונה נקודתית להערכתו לגבי כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה ולא הייתה קשורה לפרשת המדענים.
על פי פרסומים בעיתונות, הראל ביקש לפעול בצורה חריפה בפרשת המדענים ופתח במסע תעמולה נגד גרמניה, בעוד בן-גוריון ושמעון פרס התנגדו וסברו שהיחסים עם גרמניה חשובים יותר.
באותו זמן החלו להגיע כספי מלווה בן חצי מיליארד דולר, עליו הסכים בן-גוריון עם קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר ב-1961. כמו כן הבשיל באותה עת משא ומתן על ייצוא נשק מגרמניה לישראל בתנאים של כמעט מענק, ומשלוחי טנקים אמריקאים מן המלאי הגרמני עמדו להגיע לישראל.
בן-גוריון לא קיבל את הערכת "המוסד" כי ישנה סכנה ממשית של פיתוח מערכות נשק מתקדמות במצרים, והתבסס בכך על דו"ח של אמ"ן.
הראל טען כי דו"ח זה היה דו"ח מוזמן, שמטרתו לתמוך בעמדת בן-גוריון.
המשפט בשווייץ, והמחאות הרשמיות מישראל, הפנו את תשומת הלב הציבורית ברחבי העולם אל המדענים הגרמנים במצרים ולמסע המתנהל נגדם על ידי "המוסד".
כמה חברים בבונדסטאג דרשו לפעול באמצעים תקיפים למנוע את המשך הפעילות.
אולם ממשלת גרמניה המערבית טענה שאין לה אמצעים למנוע את פעילות המדענים במצרים.
בעקבות הביקורת מישראל, ממשלת גרמניה הפעילה לחץ על המדענים הגרמנים לעזוב את מצרים ובקשה לפתותם במשרות בגרמניה.
פרנץ בהם העלה בבונדסטאג הצעת חוק האוסרת פעילות מדענים גרמנים בפיתוח נשק במדינות אחרות.
החוק נתקל בהתנגדות מחשש שימנע מהתעשייה האטומית הגרמנית לפרוץ לשווקים ברחבי העולם.
בהמשך העלה את חוק הדרכונים שביקש לאפשר לממשלת גרמניה המערבית להחזיר לגרמניה אזרחים גרמנים השוהים במדינות אחרות.
גם חוק זה לא עבר בגלל התנגדות רבה לפגיעה בזכויות הפרט.
בתחילת 1965 ציין קרל קרסטנס בבונדסטג שניתן להעמיד לדין את סוכני התעסוקה המגייסים את המדענים "כי בגרמניה המערבית אסורה פעולת סוכנויות תעסוקה פרטיות וכן אוסר החוק לפתות עובדים, כדי שיעזבו את משרותיהם".
בישראל המשיכו להתפרסם בעיתונות דיווחים על הסכנה מצד המדענים הגרמנים עד מלחמת ששת הימים.
אלו כללו טענות על שותפות של הגרמנים בייצור נשק כימי וביולוגי.
במחצית השנייה של שנת 1964 שוב דווח על מעטפות נפץ שנשלחו אל המדענים הגרמנים במצרים ואלו יוחסו על ידי המצרים לוולפגנג לוץ.
בסוף 1964 הוכתרו בהצלחה מאמצי ישראל לסיכול הפרויקט, בעקבות שילוב של אמצעי לחץ מגוונים ומשא ומתן עם גרמניה ועם המדענים עצמם.
טילי קרקע קרקע מתוצרת מצרית או נשק השמדה המוני לא נמצאו בידי צבא מצרים במלחמת ששת הימים בשנת 1967 ומלחמת יום הכיפורים בשנת 1973. נתברר שטילי קרקע קרקע מצריים שפותחו רשמו ביצועים ירודים ופיתוחם נפסק.
לאחר מלחמת ששת הימים טענו בכירי המדענים הגרמנים שתצוגת הטילים ביולי 1962 הייתה תרמית.
בתום מלחמת יום הכיפורים המצרים אמנם הצהירו ששוגרו לעבר הכוחות הישראלים טילי אל-קאהר שפותחו ויוצרו במצרים אולם למעשה הייתה זו מתקפה של טילי סקאד שהופעלו על ידי צוותים סובייטיים.
גם פיתוח מטוס הקרב הסילוני המצרי נעצר לאחר מלחמת ששת הימים עקב קשיים תקציביים ואחרים.
בהשפעת הפרשה צולם בשנת 1965 סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית-מערב גרמנית בשם "מבצע קהיר", בבימויו של מנחם גולן.
בסרט זה שולבה גם פרשת האיש במזוודה (הסרט צולם בישראל ויצא לאור בשנת 1966).
המדליה המלכותית היא מדליה מוכספת, המוענקת מדי שנה על ידי החברה המלכותית לשלושה זוכים.
שתי מדליות מוענקות בעבור "התרומות החשובות ביותר לקידום הידע על הטבע", ואחת מוענקת בעבור "תרומות בולטות במדעים יישומיים", כאשר התרומות התבצעו בתוך חבר העמים הבריטי.
הפרס נוצר על ידי ג'ורג' הרביעי והוענק לראשונה ב־1826. בתחילה הוענקו שתי מדליות, שתיהן עבור התגלית החשובה ביותר בשנה הקודמת, תקופה שהוארכה אחר כך לחמש שנים ומאוחר יותר קוצרה לשלוש שנים.
שיטת חלוקה שנתמכה גם על ידי ויליאם הרביעי, וגם על ידי המלכה ויקטוריה, ששינתה את התנאים ב־1837, כך שניתן היה לזכות במדליה המלכותית גם בגין הישגים במתמטיקה, אם כי רק כל שנה שלישית.
התנאים שונו שוב ב־1850, ואז נקבע כי:
בשנת 1965 נעשה שינוי, שנשמר עד היום, באופן חלוקת המדליות, כך שכל שנה מחלק המונרך שלוש מדליות על פי המלצות מועצת החברה המלכותית.
בשל הטבע הדואלי של הפרס (המכסה גם את מדעי הפיזיקה וגם את הביולוגיה) נבחרים הזוכים בפרס על ידי שתי ועדות שונות.
הפרס מוענק רק למדענים בולטים שהם תושבי ואזרחי בריטניה בלבד והוא כולל מענק כספי על סך £10,000, נכון לשנת 2025.
היא הייתה חלוצה בשימוש בעכברים מהונדסים כדי להבהיר את תפקידם של אונקוגנים שונים במחלות ממאירות בלימפואידים." ריי פרימן כימיה "כהכרה בתרומותיו העיקריות לפיתוח והבנת שיטות תהודה מגנטית גרעינית (NMR)." 2003 ג'ון סקל וירולוגיה "כהכרה במחקר החלוצי שלו בנושא וירולוגיה.
מחקריו ותגליותיו במנגנונים שבאמצעותם נגיף שפעת נקשר לתא המארח, ובאיחוי קרום תאי הנגיף הייתה השפעה מהותית על השדה." קנת לנגסטרת ג'ונסון הנדסה "כהוקרה על פועלו המצטיין בתחום מכניקת הקשר.