tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות הקטע הדליל בשיער מתרחב מעט למעלה על חשבון המשולש הצהוב שבגב.
הזנב בצבע שחור או חום שוקולד עמוק בצידו העליון, וצבעו התחתון לבנבן.
הפרסות בצבע אפרפר בהיר וכהה ולעיתים שחרחר.
צבע ראשו של צביון צהוב-גב נע בין חום שוקולד עמוק לשחור כסוף או חלודה כהה - בהתאם לצבעו של הצוואר.
המצח, החרטום וסביב העיניים עלולים להיות כהים יותר ולהזכיר במקצת מסכה.
מעל העיניים יש "גבות" בצבע לבנבן, צהבהב או אפרפר, והן נעדרות לעיתים.
סביב כל אזור הלוע והלחיים ישנו כתם בצבע חאקי עד אפרפר, וסביב השפתיים יש כתם לבן בניגוד לכתם השחור שמצוי אצל רוב הצביונים.מסיבה זאת אצלו בולטת דווקא השפה התחתונה שצבעה שחור, לעומת מרבית הצביונים שאצלם בולטת השפה העליונה הלבנה.
בחלק העליון של המצח - בין הקרניים, יש לו ציצת שיער בינונית שצבעה נע בין אדמדם\כתום בוהק, לערמוני, חלודה כהה או חום שוקולד בהיר, ולפעמים היא תהיה שחורה בצדדיה ואדמדמה במרכזה.
מידות הציצה משתנות בין הפרטים: לעיתים היא תהיה רחבה וקצרה, לעיתים צרה וארוכה, ויש גם מקרים נדירים יותר שבהם היא מזדקרת באופן בולט או לחלופין תהיה קטנה כל כך עד שכמעט ולא תראה.
במרכז הלסת - משני צדדי החרטום יש לו זוג בלוטות ריח בולטות בצבע קרמי; בלוטות אלו מורכבות מרקמות בולטות ומחוברות המקיפות 2–3 שכבות של הפרשה צמיגית שנראית מבחוץ כחריץ שחור ודק.
הבלוטות המפשעה נעדרות אצל רוב האוכלוסיות.
האוזניים מתחלקות בין צבע שחור\חום שוקולד כהה בצד החיצוני לחום בהיר או חלודה בצד הפנימי, והן מוקפות בקצוות בטבעת לבנה-צהבהבה.
צביון צהוב-גב כאמור הוא הגדול שבצביונים, ועל כן מבנה גופו ארוך, ורחב, והוא גם שרירי ומוצק.
יש לו צוואר עבה ורחב באורך בינוני, שתומך בראש גדול ומשולש.
מצחו רחב וחרטומו צר יותר, אך עבה בהשוואה לצביונים אחרים.
אוזניו בינוניות ועגלגלות עם קצוות חדות, ועיניו קטנות וחומות ובעלות אישונים גדולים.
האף שלו גדול מאוד ובעל נחיריים רחבים ובולטים כשל הפרים.
רגליו עבות מעט ובעלות אורך בינוני, והאחוריות ארוכות ורחבות יותר מהקדמיות.
הגב הקמור יחד עם ההפרש בין הרגליים גורם לכך שהעכוז גבוה מהכתפיים ולכן הוא נראה כבעל גיבנת.
הזנב שלו דק וקצר למדי, ובניגוד למינים הקטנים הוא מסתיים בציצת שיער קטנטנה שמשווה לזנב מראה רגיל של צבאיים.
ביחס לגופו לצביון צהוב-גב יש את המוח הגדול ביותר מכל האנטילופות.
הלוע שלו עגלגל וגדול מאוד, ויש לו מעין שלפוחיות בצדדים.
עצמות הלסת שלו רחבות וארוכות, וניתן להבחין בקוי המתאר שלהם בקלות מכיוון שהן בולטות מעט סמוך לסנטר.
הפרסות שלו רחבות וקצרות, והן אינן חדות כל כך.
דו-צורתיות זוויגית מתבטאת אצל מין זה בעיקר באורך הקרניים כדלעיל, וכן בכך שהנקבות גדולות מעט מהזכרים במידות גוף.
מידות הגוף של צביון צהוב-גב:גובה הכתפיים: 87-65 ס"מ.
צביון צהוב-גב נפוץ לכל אורך מערב ומרכז אפריקה.
ישנם אוכלוסיות מבודדות בדרום מערב וצפון מזרח אוגנדה, בדרום מערב קניה, וכנראה גם עדיין בדרום-מערב רואנדה.
הצביון נכחד בדרום גמביה אם כי הנוכחות שלו שם בעבר מוטלת בספק.
לרוב בית הגידול המועדף יהיה עם סבך צפוף המשמש למסתור.
הוא נמצא החל משפלות בגובה 100 מטר מעל פני הים, ועד אזורים הררים של 4,000 מטר ומעלה.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 10,000-250 מילימטר לשנה.
צביון צהוב-גב הוא בעל חיים הפעיל בעיקר בלילה, אך אין זה נדיר לצפות בו גם בשעות היום.
במהלך היום הוא נח בעומק היער במעין "מיטות" במקומות קבועים בסבך הצפוף, תחת שורשי עצים גדולים או תחת גזעים שנפלו.
מין זה יוצא דופן מצביונים אחרים בכך שהוא נוהג לרבוץ לעיתים קרובות על תלוליות טרמיטים כדי לסרוק את סביבתו.
גופו הקמור של הצביון יחד עם הרגליים הקצרות בחלק הקדמי הופכות אותו למותאם ביותר לתנועה בתוך היער הצפוף.
צביון צהוב-גב הוא אמנם בעל חיים סוליטרי הפעיל לרוב בבדידות, אך זוגות מונגומים של זכרים ונקבות חיים במשותף באותו שטח, עד עונת הרבייה.
הצביונים מסמנים את שטחם על ידי בלוטות הריח שבלסת ובמפשעה; מאפיין זה יחד עם העובדה שחלק מהנקבות נצפו עם קרניים שבורות, מלמדת על כך שהנקבות טריטוריאליות כלפי בני מינם וככל הנראה גם הזכרים.
בניגוד לאנטילופות רבות, הנוזל יוצא ממקבץ של נקבוביות בחריץ שבבלוטה ולא ממקור אחד.
זוגות מונגומים ואימהות וצאצאיהם נצפו מלקקים אחד את השני.
הבוגרים גם משפשפים את בלוטות הריח הגדולות שבלסת על ראשו וגופו של בן הזוג.
המין מתקשר גם עם פרטים אחרים בעזרת נהמות ופעיות צווחניות.
לרוב בעת מנוסה צביון צהוב-גב "יצלול" לתוך עומק הסבך כדי להקשות על הטורפים לרודפו בדומה למרבית מיני הצביונים.
צביון זה רגיש במיוחד ללחץ בשבי.
הטורפים העיקריים של המין הם אריות, נמרים, זאבים טלואים, פיתוני סלעים ותנינים כשהעופורים נטרפים גם על ידי סרוואלים, בבונים, זבדים אפריקנים ותנים.
צביון צהוב-גב ניזון בעיקר מפירות, וכן מעלים, אגוזים, זרעים, ניצנים, קליפות, עשבי תיבול, פקעות, שורשים ועשב ירוק וטרי.
צביוני יער אלה ידועים גם בכך שהם מדי פעם אוכלים נמלים, נבלות, ציפורים קטנות וחולייתנים אחרים, אם כי זה לא נפוץ כל כך.
בשבי תועד מקרה של פרט שהרג ואכל יונה, ואחרים תועדו אוכלים גם לטאות ואפילו צבים.
על פי ניתוח הקיבות של צביונים צהובי-גב הפירות מהווים 71.3% מכלל התזונה, שאר המאכלים הצמחוניים 28.6%, ואילו מזון מהחי מהווה רק 0.1% מהתזונה.
ממדי גופו הגדולים למדי מאלצים את צביון זה לבלות את מרבית זמנו בחיפוש אחר מזון.
צביון זה מתמחה באכילת פירות, ומסוגל לאכול פירות וזרעים גדולים או קשים הננטשים על ידי קופים וציפורים.
השיניים הטוחנות של המין מותאמות ללעיסה של קליפות עצים ושורשים קשים, ולשונו הארוכה ושפתיו הגמישות מאפשרות לו לברור את העלים הטובים ביותר בקלות.
אופן חיפוש המזון של מין זה ביער מתבצע פעמים רבות על ידי חפירה עם הפרסות או נבירה אם החוטם בדומה לחדפי פיל.
לא ידוע האם יש לצביון זזה חלק משמעותי בהפצת זרעי פירות באפריקה.
צביונים אלו נצפו כשהם יורקים חלק מהזרעים בעת העלאת הגרה.
ככל הנראה מרבית הזרעים הקטנים נשארים שלמים לגמרי עד שהם יוצאים עם צואתו, בעוד שזרעים גדולים יותר נשחתים במערכת העיכול.
כאמור צביון צהוב-גב הוא בעל חיים מונוגמי - כלומר הן הזכר והן הנקבה מתרבים עם בן זוג אחד בלבד.
אחת לחודש הנקבה נכנסת לייחום הנמשך 2 עד 3 ימים, כך שהרבייה יכולה להתבצע בכל זמן; כתוצאה מכך ומכיוון שאין מרווח בין הלידה לרבייה, הנקבה יכולה להיכנס להריון פעמיים בשנה.
תקופת ההריון עשויה להיות נמוכה מאוד - בסביבות 4.5 חודשים בלבד, אך לרוב משך ההריון הממוצע הוא כ-7 חודשים.
בתום ההריון נולד עופר אחד (ולעיתים רחוקות שניים) החבוי בצמחייה הסבוכה בשבוע או בשבועיים הראשונים לחייו כדי למנוע מטורפים למוצאו.
צבעו בעת הלידה הוא חום כהה ברוב הגוף, אדמוני באזור התחתון, והוא מנומר במקצת בגפיים; צבעים אלו מסייעים לו להיות מוסווה בסבך הצפוף שביער.
המשולש הצהוב המאפיין את המין אינו מופיע אצל העופרים עד גיל חודש, והוא הופך לזהה לבוגרים רק לאחר 10 חודשים.
בגן החיות של לוס אנג'לס עופר זכר נגמל לאחר 95 ימים, אם כי חלק גדול מהעופרים נגמלים רק לאחר 5 חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות לאחר 9–12 חודשים, והזכרים לאחר 12–18 חודשים.
תוחלת החיים של צביון צהוב-גב: 12-10 שנים בטבע, 22-15 שנים בשבי.
צביון צהוב-גב מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו עדיין מין שכיח ונפוץ למדי עם מספרי אוכלוסייה גדולים.
בעבר המין סווג כ"קרוב לסיכון'''" (NT), וכיום בהנחה שהמגמות הנוכחיות ימשכו, מצבו שוב יגיע לקטגוריה זאת בסופו של דבר, כיון שהתפוצה שלו צפויה להפוך למקוטעת יותר ויותר.
ההישרדות הארוכת-טווח שלו תלויה בהגנה יעילה על אזורים משמעותיים ביער המשווני המרכזי ואזורי סוואנה מיוערים במערב ומרכז אפריקה, כדוגמת אלו שבפארקים לאומיים ושמורות יער.
בחלק גדול מהתפוצה של צביון זה - במיוחד מחוץ לאזורים מוגנים מספרי המין צומצמו מאוד או אף נעלמו על ידי הרס יערות, פלישה של התיישבות אנושית ליער בשילוב עם ציד בלתי מבוקר לבשר.
איומים אלו גרמו להכחדתו כנראה מגמביה, ואולי גם ברואנדה.
למרות שהמין עדיין לא נחשב למין מבוקש למדי לפוחלצים, ישנה עלייה מדאיגה בציד-חובבים של מין זה.
צביון זה מופיע בנספח השני של אמנת וושינגטון, שמשמעותו היא שהסחר במין זה צריך להיות תחת פיקוח.
כשליש מהאוכלוסייה של צביון צהוב-גב מצויה בתוך אזורים מוגנים.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוערך בשנות 1999 ו-2001 בכ-160,000 פרטים.
צביון כחול (שם מדעי: Philantomba monticola), הוא מין אנטילופה קטנה למדי בתת-משפחת הצביונים החי במערב אפריקה, ותואר לראשונה בשנת 1789 על ידי חוקר הטבע השוודי קארל פטר טונברג.
הוא משויך לסוג צביון גמדי לצד קרובו צביון מקסוול, ובעבר סווג בסוג צביון.
הצביון הכחול דומה מאוד לעמיתו אך קטן יותר, והלה נחשב בתחילה כתת-מין שלו.
שמו המדעי של הצביון הכחול נגזר מלטינית כדלהלן: "Philan" = דק\רזה פנים, ומתייחס לחרטום הצר.
"tomba" = יכול להתפרש הן כיבלת והן כנפוח ומתייחס לבלוטות הריח הגדולות שלו בצידי הלסת.
"monticola" פירושו "תושב ההרים" ומתייחס כנראה לכך שהאירופאים שהגיעו לאפריקה צפו בו לראשונה על מורדות ההרים בדרום אפריקה.
הצביון הכחול הוא המין הקטן ביותר בסוגו ובתת-משפחת הצביונים, ומהקטנים שמשפחת הפריים לאחר מיני האנטילופה הננסית.
צביון זה הוא בעל טווח התפוצה הרחב ביותר באפריקה לצד צביון צהוב-גב, והוא מחזיק בשיא של מעלה הגרה בעל מספר הפרטים הגדול ביותר בעולם, עם אוכלוסייה שמוערכת בכמה מיליונים.
מסיבה זאת הוא המין היחיד מלבד צביון סבכים שמגמת האוכלוסייה הכללית שלו יציבה.
הצביון הכחול מתאפיין בזוג קרני-חרוט גליליות וקצרצרות ביותר הנראות כמסמרים או כברגים, והמבנה שלהם אופייני למיני הצביון הגמדי: הקרן צומחת לכיוון מעלה באלכסון ישר לחלוטין, לעיתים עם עקומה קלה ובלתי מורגשת לקדימה.
מיקום הקרן הוא בצידי מרכז המצח - צמוד למדי לעיניים.
מחצית מהקרן או כרבע ממנה מוסתרת בשערות הסבוכות והארוכות של המצח, ולעיתים הן מוסתרות לחלוטין.
בין הקרניים יש מרווח ברור, והמרחק ביניהם זהה כמעט לגמרי בין הבסיס לקצוות - להוציא מקרים שבהם הקרן צומחת בצורת האות "V".
העובי של הקרן אחיד ברובו, והיא מסתיימת בשפיץ חד או מעוגל.
הקרניים דקיקות מאוד לעומת הצביונים הגדולים והבינוניים בתת-המשפחה.
הקרן חלקה לגמרי לעיתים קרובות, או שתהיה בעלת 5 טבעות קטנות בבסיס.
בכל האזור הצפוני של התפוצה (בעיקר קניה, טנזניה, צפון קונגו, אוגנדה ודרום סודאן) הנקבות הן חסרות קרניים - מה שמקל על ההבדל ביניהם.
באזורים שבהם יש קרניים לנקבות הן קטנות במקצת משל הזכרים.
הפרווה הקצרה של הצביון הכחול בעלת מרקם משי רך ועדין, והיא מורכבת משערות זיפיות וחלקות.
השערות שלה צפופות מאוד ביחס למיני הסוג צביון.
צבע הפרווה הכללי משתנה על פני הטווח של המין: מאפור צפחה כהה עד חום כהה, חאקי כהה עם גוון שחרחר, וכן סגלגל צפחה בהיר עם ברק כחלחל (בעיקר באזור הגב) שנתן לו את שמו.
האזורים העליונים נוטים להתכהות יותר, בניגוד לאזורים התחתוניים שנוטים לאפור כסוף.
הגחון, המפשעה, העכוז והגרון לרוב בצבע בהיר משאר הגוף - אפרפר חיוור עד לבן בוהק.
סביב הירכיים והעכוז יש בדרך כלל כתם שחור דהוי ומתחתיו כתם אפרפר דהוי, והצבע השחור מתפשט גם לזנב - מה שנראה מאחור כצורת האות "Y" או כ-"}".
כתם זה מהווה סימן זיהוי בולט בין צביון כחול לצביון מקסוול.
הרגליים בצבע אפרפר בהיר ושחרחר בצדדים ובקדימה ולבנבנות בצידם הפנימי, ולפרטים רבים הרגליים בצבע חום בהיר עם גוון אדמדם.
הזנב שחרחר בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון.
הפרסות בצבע אפרפר כהה, בהיר או שחרחר.
צבע הראש של הצביון הכחול זהה פעמים רבות לצבע הגוף והוא עלול להיות כהה יותר משאר הגוף.
הלחיים לרוב בצבע בהיר יותר - אפרפר בהיר אפרפר צפחה, אפרפר כסוף או חום בהיר דהוי.
על מרבית אזור המצח והחרטום ישנו כתם בולט בצבע סגלגל-כחלחל כהה, חום כהה או שחרחר כהה.
לצביון הכחול כקרובו אין ציצת שיער במצח כאצל הסוגים צביון וצביון סבכים, אך תחת זאת יש לו לעיתים משטח סבוך של שיער ארוך באזור המצח - בעל מראה דמוי ציץ שיער.
השערות ארוכות בעיקר סביב הקרניים, ואין זה נדיר שהמצח יהיה חלק לחלוטין.
הצביון הכחול ניכר גם בזוג קשתות בולטות ודמויות "גבות" מעל העיניים בצבע בהיר של אפרפר, לבנבן או צהבהב קרמי - בניגוד מובהק למצח והחרטום הכהים.
עם זאת הקשתות אינן בולטות כאצל צביון מקסוול, ובניגוד לאחרון, לצביון כחול יש רק לעיתים רצועת שיער דהויה שמקיפה את המצח ומסתיימת בקרניים.
באזור הלחיים יש לצביון בלוטות ריח גדולות ונפוחות למדי בצבע בהיר, והן אינן בולטות ובהירות כאצל צביון מקסוול.
החריץ השחור שעובר במרכזן מעוגל מעט ודמוי קשת, בניגוד לחריצים הישרים של הסוג צביון.
האוזניים מתחלקות בין אפרפר כהה או בהיר בצד החיצוני לבנבן-ורדרד בצד הפנימי, וסביב הקצוות יש רצועה של שיער שחור.
לצביון הכחול מבנה גוף מוצק, רזה, וקומפקטי מאוד, ויש לו צוואר רחב וקצר התומך בראש משולש וקטן יחסית.
הזווית של הראש אלכסונית יותר ממיני הסוגים האחרים.
החרטום שלו דק ומחודד למדי עם לוע קטן, עגלגל וגמיש.
האחוריים שלו גבוהות יותר מהאזור הקדמי כתוצאה מהאורך של הרגליים האחוריות, ויחד עם גבו הקמור הוא בעל מראה שפוף ומכווץ.
האוזניים שלו קטנטנות ועגלגלות, יש לו עצמות בולטות מעל העיניים, ובנוסף הוא בעל נפיחות הצמודה לתחתית העין שנמצאת במרכזו של שקע רחב.
עצמות הלחיים הבולטות שלו נותנות לו לעיתים מראה של סנאי.
הזנב שלו בינוני ורחב עם שערות דמויות פלומה, והוא קצר יותר משל צביון מקסוול.
הגולגולת של הצביון הכחול קטנה ובעלת חרטום דק יותר לעומת צביון מקסוול.
העיניים שלו גדולות באופן ניכר ושחורות, ואפו בינוני בצבע שחרחר-כחלחל או ורוד עם נחיריים רחבים.
אין לו בלוטות ריח במפשעה, אך יש לו בלוטות ריח ייחודיות בין הפרסות.
הקרניים כאמור עשויות להיות ההבדל העיקרי בין הזכרים לנקבות, והנקבות לרוב גדולות יותר במידות הגוף מהזכרים.
מידות הגוף של הצביון הכחול:
צביון הכחול מצוי במזרח, דרום ומרכז אפריקה.
תפוצתו משתרעת על פני דרום סודאן, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גבון, קמרון, ניגריה, גינאה המשוונית, אנגולה, זמביה, מלאווי, טנזניה, קניה, אוגנדה, רואנדה ובורונדי.
ישנן אוכלוסיות מבודדות במרכז דרום סודאן (מחוז אקווטוריה המזרחית), מרכז מוזמביק ומזרח זימבבואה ודרום אפריקה (פרובינציות: קוואזולו-נטאל, הכף המזרחי, הכף המערבי).
הוא מצוי גם על האיים פמבה, זנזיבר ומאפייה (טנזניה), והאי ביאוקו (גינאה המשוונית).
המין יכול לשרוד גם בשדות ומטעים חקלאיים, ביערות, חורשים ואזורי סבך דלילים, ואפילו בקרבת כפרים ואזורים עירוניים.
הוא נמנע מאזורים מדבריים ומסוואנות שיחים-דוקרניות.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 10,000-800 מילימטר לשנה.
הצביון הכחול הוא בעל החיים טריטוריאלי הפעיל בעיקר בשחר ובבין הערביים, אך אין זה נדיר לצפות בו בלילה במיוחד במהלך החיזור.
הוא מבלה את מרבית הזמן בחיפוש אחר מזון.
הזכר והנקבה הם מונגומים (מתרבים עם בן זוג יחיד וקבוע), ואף על פי שבמהלך היום הם מחפשים מזון באופן נפרד בחלקים שונים של הטריטוריה שלהם, הם חוזרים להיות בקרבת בן זוגם מעת לעת.
כמו כן הם יכולים לבלות יחדיו את מרבית הלילה או חלקו במנוחה באזורים קבועים.
אתרי המנוחה שלהם נמצאים לפעמים בתוך ערימות של עצים, עצים מתים, שורשים גדולים שבולטים מהקרקע או בגזעים חלולים, אך עם זאת את רוב זמן המנוחה הם יבלו באזור פתוח יותר כמו מעל שיחים וגזעים.
הצביון הכחול כאמור הוא בעל חיים נפוץ ביותר.
עובדה זאת מיוחסת בחלקה לדרישה המינימלית שלו לבית גידול סבוך והיכולת שלו לשרוד באזורים עם הפרעה אנושית.
צפיפות האוכלוסייה עשויה להגיע באזורים מסוימים ל-78 פרטים לקמ"ר.
הזוגות המונגומים תופסים לעצמם שטח מינימלי של 0.7 דונם, אך בדרך כלל הם ינסו לתפוס שטח גדול יותר של 4-2.5 דונם.
הזכר והנקבה יגנו על שטחם במשותף מצביונים פולשים על ידי תצוגה מאיימת עם הקרניים.
בדרך כלל צביון פולש יברח מיד או לאחר עימות קצר, אך לעיתים מתפתח קרב בין הזכרים.
הלחימה ביניהם פשוטה למדי - נגיחה בראש עם קרניהם הקטנות, ואף על פי שמדי פעם הם יצאו עם פצעים מהדקירה של הקרניים החדות - לרוב הקרבות מסתיימים ללא פגיעה משמעותית לבד אולי מחתיכות קטנות של שיער שנשרו.
הצביון הכחול מתקשר עם בני מינו חזותית, כימית, גופנית וקולית.
התקשורת הקולית כוללת נחירות, נאקות, שריקות, עיטוש, נקישה עם הקרניים על אובייקט, ורקיעה עם הפרסות בקרקע.
כל אחד מהקולות מעביר מסרים שונים לפרטים שבאזור: אזהרה מטורפים וסכנות, הרחקה פולש מהטירטוריה, או קריאה לנקבה - בעיקר בעונת הרבייה.
התקשורת החזותית מתבטאת בעיקר בהנפת הזנב למעלה החושפת את הצבע הלבן התחתון שלו, וזה לרוב משמש כאזהרה מפני סכנה מיידית.
התקשורת הכימית נעשית בעיקר על ידי בלוטות הריח הגדולות שבלסת, והם תוחמים איתם את הטריטוריה על ידי סימון אובייקטים בגבולות, או מסמנים בריח את בן הזוג והצאצאים שלהם.
התקשורת הגופנית נעשית בעיקר על ידי ליקוק - במיוחד כאשר הזכר מחזר אחר הנקבה.
גודלו הזעיר של הצביון הכחול הופך אותו לפגיע מאוד למיני טורפים רבים.
ביניהם ניתן למנות את הצבועים, הנמרים, חתולים זהובים, זאבים טלואים, חתולי בר, קרקלים, תנינים, בבונים, פיתונים, לטאות כוח, עיטי כתר, עיטים לוחמים, תנים, סרוואלים, זבדים וגחנים.
על מנת להגן על כמו מטריפה הצביון מסתייע בחוש השמיעה והראייה שלו.
ברגע שהצביון מבחין בטורף הוא נותן לרוב קריאת אזהרה שלא המינין באזור, וסגנון האזהרה (שריקה, נחירה או רקיעה) משתנה בהתאם למידת הסכנה.
לאחר שהצביון השמיע קריאת אזהרה הוא לרוב "יצלול" במהירות לתוך הצמחייה שסביב.
הגפיים האחוריות הארוכות שלו הופכות אותו לקפצן מצוין ומידות גופו הזעירות מאפשרות לו לנוע במהירות בסבך צפוף וסבוך.
הצביון הכחול הוא בעל חיים אוכל פירות באופן כללי, ומלבד זאת הוא ניזון גם מעלים, עשבי תיבול, זרעים, פרחים, נבטים, ניצנים, דגניים, אגוזים, פטריות, בוסר, ביצים וחרקים.
למרות היותו מעלה גרה, הכרס הקטנה שלו אינה יכולה לקבל מזון רב וזקוקה לתחלופת מזון בקצב מהיר; כתוצאה מכך הוא מעדיף לאכול מזונות עם רמות נמוכות של עמילן, חלבון וסיבים.
הצביון הכחול מבלה 76-67% משעות הפעילות שלו בחיפוש אחר מזון.
את הפירות, המהווים את חלק הארי של מזונו, הוא מוצא על רצפת היער - לרוב כאלה שנפלו על ידי קופים המאכלסים את האזור.
אף על פי שהצביון הכחול אוכל זרעים, הוא אינו מסייע בהפצתם ביער כמינים אחרים מכיוון שהוא לועס את מזונו לגמרי.
הצביון הכחול חי לאורך השנה בזוגות מונוגמים המבלים חלק גדול מזמנם זה לצד זה.
אין לעונות השפעה על הרבייה שלהם, והנקבה יכולה להמליט לאורך כל השנה.
לאחר ההמלטה של העופר, הזכר עוזב את השטח לתקופה של כחודש - אם כי הוא אינו מתרחק משטחו יתר על המידה, ובמשך זמן זה זכרים אחרים יוכלו להיכנס לטריטוריה לחפש מזון.
לאחר חודש הזכר חוזר לשטחו והזכרים מסולקים על ידו מהשטח וחוזר חלילה.
ההריון נמשך 216-196 ימים (כ-7.5 חודשים), לאחריהם נולד עופר יחיד בדרך כלל ולעיתים נדירות שניים, והוא מסוגל לרוץ בתוך 20 דקות בלבד לאחר הלידה.
העופר שוקל בעת הלידה כ-10% ממשקל גופה של האם - גבוה יחסית למשקל של יונקים אחרים בעת הלידה.
לאחר ההמלטה הנקבה מסתירה את העופר בלב סבך השיחים, ובמשך כחודש עד חודשיים העופר נשאר שם ברוב היום, והקשר עם אימו נעשה בעיקר בזמני ההנקה.
בסופו של דבר כאשר העופר גדול יותר הוא מתחיל לבלות זמן רב יותר לצד אימו.
צבעו של העופר בעת הלידה הוא חום בהיר או אדמוני המשתנה עם הגיל לצבע הבוגרים.
העופרים של הצביון הכחול גדלים ומתפתחים במהירות יחסית.
הנקבה מניקה את העופר בחודש הראשון כ-3 פעמים ביום, והיא מפחיתה את ההנקה בהדרגה עד גיל הגמילה.
העופר נגמל לאחר 3-2.5 חודשים, והוא לרוב בתקופה זאת כבר פעיל בצורה עצמאית בתוך השטח שנולד בו.
הנקבות עוזבות את השטח שנולדו לאחר שנה או שנה וחצי כאשר הן מגיעות לבגרות, ואילו הזכרים יעזבו כאשר הם מגיעים לגודלם המלא - בסביבות שנתיים.
בדרך כלל רק עופר אחד נמצא בשטח של ההורים, אולם לעיתים יחיו בשטחם הן העופר החדש והן העופר הגדול יותר שנולד בשנה הקודמת.
לאחר הבגרות הצביונים מחפשים לעצמם בן או בת זוג ונשארים יחדיו במשך כל החיים.
אף על פי שהצביון הכחול ידוע כבעל חיים מונוגמי, הזכרים עלולים לעיתים להתרבות גם עם נקבות נוספות בניגוד לצביון מקסוול.
תוחלת החיים של הצביון הכחול בשבי 15-10 שנים, והפרט המבוגר ביותר שתועד בשבי היה כמעט בן 16. בטבע תוחלת החיים שלהם קצרה יותר כתוצאה מטריפה, והפרט המבוגר ביותר שתועד היה בן 12. אף על פי שתוחלת החיים ארוכה יותר בשבי, הצביונים הכחולים בשבי נגועים לעיתים בכמה מחלות בכרס.
הצביון הכחול מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו מין המופץ באופן נרחב ביותר עם מספרי אוכלוסייה גדולים ביותר שעומדים על כמה מיליונים; כתוצאה מכך ובאופן יוצא דופן ממרבית הצביונים, מגמת האוכלוסייה שלו יציבה.
היכולת שלו לעמוד בפני לחצי ציד ואובדן בית גידול תאפשר לו להסתגל גם לאזורי יער שבהם האוכלוסייה האנושית תגדל, אך למרות השפע והגמישות שלו הוא עלול לסבול מירידה מסוימת בעתיד באזורים שבהם האוכלוסייה האנושית תתרחב מידי.
עם זאת, אין זה סביר שירידה זאת תאיים על ההישרדות של המין בעתיד הנראה לעין, כל עוד צפיפות האוכלוסייה האנושית תהיה נמוכה או בינונית
האיום העיקרי על המין הוא ציד נרחב ביותר למטרת בשר בכל המדינות שבטווח תפוצתו, והוא ללא ספק הפרסתן החשוב ביותר מבחינה כלכלית בשוקי הבשר של אפריקה.
גודלו ומשקלו הקטן הופכות אותו לקל מאוד לתפיסה ולהובלה ועל כן הוא פופולרי מאוד בקרב הציידים המקומיים בתוך היער ומחוצה לו.
איומים אחרים כוללים כריתה של עצי פרי וציד קופים הגורמת לתזונה שלו להיות מצומצמת וקשה להסגה.
למרות זאת הצביון הכחול שורד בצורה טובה יותר בפני ציד מאשר צביוני גדולים אחרים, ויתר על כן, בניגוד לרבים מהם הוא משגשג אפילו בבתי גידול ששונו על ידי האדם, ונפוץ גם בקרבת מגורי האדם.
עם כל זאת אוכלוסיות מקומיות עלולות לרדת או אף להיעלם כתוצאה משני איומים אלה.
הצביון הכחול מצוי במספרים גדולים ויציבים בדרך כלל באזורים מוגנים רבים בטווח שלו.
הוא מופיע גם בנספח 2 של אמנת וושינגטון מה שאומר שהמסחר במין זה צריך להיות תחת פיקוח.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביון כחול הוא 7 מיליון פרטים נכון לשנת 1999, אם כי סביר להניח שהמספרים גדולים בהרבה.
צבים ימיים (שם מדעי: Cheloniidae) הם המשפחה הגדולה ביותר של צבי ים היום.
במשפחה יש 5 סוגים ו-6 מינים (רובם יחידים בסוגם).
אלו הם צבים החיים באוקיינוס, בעיקר באזורים הטרופיים, כל חייהם ורק הנקבות עולות לחוף להטיל ביצים.
כל צבי הים נמצאים בסכנת הכחדה עקב עליית פני הים, ציד ופגיעה בשמורות החוף, בהם באות הנקבות כל שנה להטיל ביצים, אותם הם מוצאות על ידי שימוש בשדה מגנטי של כדור הארץ.
עוד סכנות הם ספינות ואופנועני ים שהצבים נתקלים בהם ונפצעים, שקיות פלסטיק שנראות כמו מדוזה והצבים אוכלים אותם ונחנקים, זיהום ממי שופכין תעשייתיים וכן רשתות דיג התופשות את הצבים ולא מאפשרות להם לעלות לנשום והם טובעים.
לחופי ישראל מגיעים ארבעה מינים: צב ים ירוק, צב ים חום, צב ים קרני וצב ים זיתני.
צביון סבכים (שם מדעי: Sylvicapra grimmia) הוא מין אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצביונים שבמשפחת הפריים.
הוא קרוי גם צביון מצוי והוא הצביון היחיד (מלבד הצביון הגמדי) שאינו שייך לסוג צביון (Cephalophus) אלא לסוג יחיד Sylvicapra.
הצביון כשמו נפוץ ביותר יחסית לקרוביו - הוא נפוץ כמעט בכל אפריקה שמדרום לסהרה, למעט יערות הגשם של קונגו וקרן אפריקה, אך הוא מעדיף בעיקר אזורי סוואנה ושיחים, המאפשרים לו להתחבא כמו גם אזורים הרריים.
הצביון נקרא לעיתים צביון חום, אך מראו יכול להשתנות על פי בתי הגידול וכן על פי תת-המין.
באזורי היערות של אנגולה הם בדרך כלל בצבע ערמוני, בסוואנות הצפוניות הם אפורים ובאזורי מדבר הם חומים.
הם נפוצים לעיתים בקצוות של אזורי יישובים מסוימים.
הם פעילים שם בעיקר בשעות החשיכה.
הנקבות גדולות וכבדות מעט מהזכרים.
מזון:אוכלים מגוון מאכלים בעיקר מהצומח, אף על פי שלעיתים יאכלו גם נבלות וחיות קטנות כמו חרקים וחולייתנים קטנים.
הם אוכלים בעיקר עשבים, עלים, פרחים, פירות ופקעות.
הם גם עוקבים אחרי קופים ואוכלים את הפירות שהשירו ארצה.
עם זאת הם יכולים לא לשתות זמן ממושך כל עוד הם אוכלים צמחייה טובה ובעונה הגשומה הם לא שותים כלל.
טורפים:לצביון טורפים רבים: האריה, הנמר, הברדלס, צבוע מנומר, זאב טלוא, תנין היאור, סרוואל ותנים.
לעיתים הם נטרפים גם על ידי בבונים.
עם זאת הצביון נוטה לברוח במהירות לתוך השיחים להגנה.
צבים ביצתיים (שם מדעי: Emydidae) הם משפחת צבים החיים באזורי ביצות ואזורים מימיים בעלי מים מתוקים.
צבים אלה חיים בעיקר בעולם הישן, אך גם באמריקה.
הצבים הביצתיים הם בעלי שריון קטן ומקושט יותר מקרוביהם היבשתיים והם נוטים לבלות את רוב זמנם במים או בגדות נהרות.
בניגוד לקרוביהם היבשתיים, צבי הביצות הם טורפים שיאכלו יצורי נהרות קטנים מהם כמו חרקים, סרטנים וראשנים וגם אוכלים צמחי מים.
הם עולים להתחמם בשמש וניתן לראות אותם מתחממים בקבוצות גדולות על סלעים ליד המים.
הצבים מקננים על היבשה, בין צמחים שונים מהם הם בונים קן.
הצעירים הבוקעים ממהרים למים בטרם יתפסו אותם טורפים כמו שחפים, עיטים, סמורים ונחשים.
הם גדלים במהירות וכשאר הצבים מגיעים לאריכות ימים.
בין צבי הביצות נמצא בישראל צבגון אדום-אוזן (שמוצאו באמריקה הצפונית והוא מין פולש מזיק בארץ) ובעבר חי בה גם צב ביצות אירופי.
סוג ומין יחיד צב מנוקד (Clemmys guttata)
סוג ומין יחיד צבגון מצויר (Chrysemys picta)
סוג ומין יחיד טראפין היהלום (Malaclemys terrapin)
צב קוטר (Pseudemys) - בו צב קוטר פלורידה
צבגון (Trachemys) - בו צבגון הבריכה
צביון אַדֶרס (שם מדעי: Cephalophus adersi; קרוי גם צביון זנזיבר או צביון אדום גמדי), הוא מין אנטילופה קטנה ונדירה בסוג צביון האנדמי לחוף המזרחי של אפריקה והאיים הסמוכים לו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1918 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
יש לו דמיון בעיקר למין אנטילופה הננסית הקרויה דלקרן המושק ולמין צביון נטאל הנמצאים באזורים הדרומיים יותר של אפריקה, אם כי הוא ססגוני יותר משניהם.
בשל כך הוא מכונה גם "צביון אדום גמדי" על מנת להבדילו מצביון נטאל המכונה "צביון יער אדום".
שמו הנוסף "צביון זנזיבר" מתייחס לאזור תפוצתו העיקרי באי זנזיבר שהוא גם האזור שבו התגלה לראשונה.
יש לו מספר כינויים מקומיים כ"קונגו-מררה", "מואלימו" ו"נונג'ה".
צביון זה הוא המין הקטן ביותר בסוג צביון.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - על שם ציצת השיער שבמצח המאפיינת את הצביונים.
"adersi" הוא על שם מגלהו - ד"ר וו מנספילד אדרס שהיה הזואולוג מטעם הממשלה הבריטית באי זנזיבר.
בעת גילויו מעמדו הטקסונומי היה במחלוקת בין החוקרים, והוא סווג במשך תקופות מסוימות לסירוגין כתת-מין של צביון נטאל, צביון הארווי וצביון פיטרס.
צביון אדרס נחשב ליפה ולחינני שבצביונים בשל הצבעים המיוחדים של פרוותו, ובעבר היה נחשב לאחד המינים הנדירים בסוג עד לגילוי אוכלוסייה גדולה שלו בקניה.
צביון אדרס מתאפיין בזוג קרניים קטנות וקצרות - מהקטנות שבצביונים, עם מבנה פשוט ביותר: הקרן צומחת לכיוון מעלה בצורה ישרה ואלכסונית מעט וללא שום התעגלות כמינים אחרים - מזכירות מאוד את קרני דוקרן שארפי.
הקרניים ממוקמות במרכז המצח, ואף על פי שהן סמוכות יותר לעיניים מאשר לאוזניים, הן נראות מרוחקות מכולן במידה שווה בשל קוטנן.
בין הקרניים יש מרווח מועט יחסית, והמרחק בין קרן לחברתה זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות.
הקרניים דקיקות למדי אך למרות זאת יש הפרש בולט ביותר בעובי בין הבסיס לקצוות: ממרכזו של הבסיס העבה יוצא שפיץ דקיק וחד המזכיר מסמר או בורג דק, וזהו מאפיין יוצא דופן בקרב הצביונים שאצלם הקרן הופכת לדקה בהדרגה.
באזור הבסיס הרחב הקרן מחורצת בחריצים קטנים דמויי טבעות, ואזור הקצוות חלק לגמרי.
צבע הקרניים בבסיס הוא חלודה כהה או אפור, בעוד שהקצוות תהיינה שחרחרות.
אף על פי שקרני הזכר עשויות להיות ארוכות פי 3 מקרני הנקבה, לרוב אין כמעט הבדל ביניהן הן בעובי והן באורך לעומת צביונים אחרים, וגם כאשר הן ארוכות יותר אצל הזכר אין זה מורגש.
הנקבות נראות לעיתים כחסרות קרניים, משום שקרניהן הקצרצרות מוסתרות בציצת השיער שבמצח.
הפרווה של צביון אדרס קצרצרה וחלקה בעלת מרקם משי רך, והיא מורכבת משערות זיפיות צפופות.
צבע הפרווה הוא אדמדם-צהבהב דהוי\זהוב\חולי בפלג הגוף הקדמי ובצלעות, בעוד שפלג הגוף האחורי - ובייחוד האזור הסמוך לזנב - בצבע חום אדמדם-כתמתם כהה עד ערמוני, המובדל בצורה ניכרת מהצבע הבהיר של שאר הגוף.
לעיתים רחוקות כל הגוף יהיה בצבע אחיד.
הכתם האחורי הכהה ממשיך ומתפשט גם על כל הרגליים האחוריות, בעוד שהרגליים הקדמיות בצבע אדמדם-צהבהב דהוי בחלק העליון ואדמדם-כתמתם כהה או ערמוני בחלק התחתון; סמוך לפרסות הצבע משתנה בהדרגה לחום שוקולד כהה עד שחור.
על פני המותניים, החזה והגחון ישנו כתם רחב בצבע לבנבן בוהק או קרמי, המתפשט גם לצדדים הפנימיים של הרגליים ולרוב גם ממשיך מהחזה עד לחלק העליון של הגרון; מאזור החזה ומעלה הצבע הלבנבן עלול להשתנות לאפרפר דהוי.
מאפיין בולט נוסף הוא שמהברכיים ומהשוקיים ועד לפרסות ישנם טלאים לבנים ייחודים דמויי צרעת המוסיפים לצביון זה ססגוניות רבה.
הזנב בצבע אדמדם ערמוני בצידו העליון עם פס שחרחר דקיק העובר לאורכו, ושאר הזנב בצבע לבן בוהק המסתיים בציצת שיער עגלגלה ולבנה.
מכיוון שציצת שיער זו מגיעה עד למפשעה, במבט מהצד נראה כאילו היא המשך לפס הלבן העבה שבירכיים ובמפשעה.
בדומה לצביון נטאל גם אצל צביון אדרס מאזור הכתפיים עד לעורף ישנו כתם דמוי אוכף הנוטה לצבע אפרפר, אדמוני כסוף או שחרחר דהוי, אם כי אין זה מתרחש בשל נשירת שערות כפי שיש לצביון נטאל.
צבע ראשו של צביון אדרס ססגוני למדי ומתחלק למספר אזורים: 1. מתחת לעצמות הלסת בצבע אפרפר דהוי או צהבהב; 2. אזור הלחיים הדליל בשיער בצבע שחרחר או חום וורדרד-חולי; 3. אזור העיניים בצבע אפרפר-אדמוני דהוי או צהבהב דהוי; 4. המצח והחרטום בצבע אדמדם-כתמתם כהה עד ערמוני.
די נפוץ שיהא בצדדי הפנים צבע אחיד לגמרי או לחלופין שילוב של כל הצבעים.
מהאף עד לאמצע החרטום ישנו כתם בצבע שחור מפוחם עד כסוף, והוא נוטה להתפשט עד לבין העיניים ככל שהצביון גודל.
ציצית השיער שמזדקרת במצח קטנה וקצרה יחסית אצל מין זה, ומשום שהיא מכסה את מרבית הקרניים היא מחולקת לעיתים לשתי ציציות נפרדות; היא גם אינה מסתיימת בשערות שפיציות.
צבעה הוא ערמוני או אדמדם-כתמתם בולט, ולעיתים היא מתכהה במרכזה עד לצבע שחרחר.
מעל העיניים ישנם קמטים בהירים בולטים בצבע צהבהב קרמי הנראים כ"גבות", ויחד עם עצמות הלסת הבולטות נוצר סביב כל עין שקע רחב שאינו בולט כל כך כצביון שחור; העיניים עצמן בולטות מאוד כלפי חוץ על רקע השקע.
אף על פי שגם לצביון אדרס יש חריצים שחורים מתחת לעיניים, הם קטנים משל מינים אחרים, ולעיתים קרובות הם דומים יותר לבלוטות ריח רגילות; בדומה לעיניים גם בלוטות אלה בולטות על רקע השקע שבפנים, ופניו נראות נפוחות בשל כך.
סביב השפתיים והאף הצבע נוטה להיות כהה ולעיתים רחוקות לבן בוהק, והשפה העליונה שלו לרוב בצבע בהיר יחסית - בז' קרמי עד לבן בוהק; הסנטר לבנבן או אפרפר ומתחבר לרוב לכתם הבהיר שעל הגרון.
צבע האוזניים בצד החיצוני הוא צהבהב-כתמתם בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, בעוד שבצד הפנימי הן וורדרדות-שחרחרות ומוקפות לעיתים ברצועת שיער לבנה.
גופו וצווארו של צביון אדרס קצרים וקומפקטים יחסית, ויש לו ראש משולש עם חרטום קצר למדי ומחודד.
רגליו קצרות ודקיקות והאחוריות גבוהות מן הקדמיות.
גבו המקושת והעגלגל מסייע לו יחד עם רגליו הקדמיות הקצרות לנוע במהירות בצמחייה צפופה.
עיניו ואפו גדולים ועגלגלים, ואוזניו גדולות ורחבות.
זנבו קצרצר ודקיק ופרסותיו קצרות, חדות ורחבות מעט.
הדו-צורתיות זוויגית נמוכה למדי במין זה ומתבטאת בעיקר בכך שהנקבות גדולות במעט.
מידות הגוף של צביון אדרס:
דלקרן המושק (Neotragus moschatus), מין אנטילופה קטנה בתת-משפחת הצבאיים, שניתן להתבלבל בינו לבין צביון אדרס במבט חטוף והוא אף חופף איתו באזור מסוים.
גם לו פרווה אדמדמה-כתמתמה שבהירה יותר באזורים התחתונים, והוא בעל מידות גוף דומות.
ניתן להבדיל ביניהם בנקל על ידי הסימנים הבאים: דלקרן המושק בדרך כלל קטן וקומפקטי יותר, ואין לו את הפס הלבן הייחודי על הירכיים.
יש לו אוזניים משולשות, ראש עגלגל, וחרטום ואף קטנים.
הוא בעל פס שחור ברור ובולט על החרטום, ויש לו לעיתים קרובות משטח שיער אדמוני סבוך המצח.
בלוטות הריח שלו צמודות לעיניים, זנבו שעיר יותר, ובפרוותו בעלת ריח מושק חריף.
הקרניים שלו ארוכות פי 2 ויותר משל צביון אדרס.
גם דלקרן המושק הוא בעל חיים יומי המצוי באזורים סבוכים.
תפוצתו רחבה לאין שיעור משל צביון אדרס - מקניה עד לדרום אפריקה.
צביון נטאל (Cephalophus natalensis), קרובו של צביון אדרס, דומה לו למדי ובעבר היו זמנים שנחשב כתת-מין שלו.
ניתן להבדיל ביניהם בקלות: צביון נטאל בעל פרווה אדמדמה בהירה עד חומה צהבהבה, יש לו כתם כהה בגב, וציצת שיער גדולה יותר שחורה במרכזה.
אין לו פס לבן בירכיים והוא גדול יותר במידות גוף.
הקרניים שלו אמנם דקיקות מאוד, אך אין להן מבנה מיוחד כשל צביון אדרס.
האקולוגיה שלו דומה למדי - הוא פעיל יום וחי ביערות דלילים.
תפוצתו רחבה וסמוכה יחסית לצביון אדרס אך אין ביניהם חפיפה.
הוא נפוץ החל ממרכז טנזניה ועד לדרום אפריקה.
צביון אדרס אנדמי למזרח אפריקה, ותפוצתו מחולקת לשני אזורים נפרדים:
1. החלק היבשתי הנמצא בחופי קניה כולל את האוכלוסייה בשמורת בוני-דודורי הנמצאת בצפון מחוז החוף (צפונית לדלתת נהר טאנה) ואת האכלוסייה הקטנה ביער אראבוקו-סוקוק הנמצאת במרכז מחוז החוף (צפונית-מערבית לעיר קיליפי).
בעבר תפוצתו בקניה הייתה רחבה יותר והשתרעה לאורך קו החוף - מצפונית לעיר מומבסה וכמעט עד לגבול הסומלי.
2. החלק הימי נמצא על איי אוגוג'ה השייכים לטנזניה, וכולל את האוכלוסייה המרכזית באי זנזיבר, ושתי אוכלוסיות באיים הקטנטנים צ'ומבה ומנמבה הנמצאים מערבית ומזרחית לזנזיבר; שתי האחרונות הובאו לאיים אלו כחלק מתוכנית שימור של המין.
צביון אדרס הוכחד מאי האסירים הנמצא צפונית לזנזיבר, וקיומו בעבר באיים פמבה, פונדו וטומבטו מוטל בספק.
בית גידולו של צביון אדרס בזנזיבר כולל מחשופי אלמוגים, יערות הגובלים או הסמוכים לשרידי אלמוגים נטולי מים, סבך גבוה, ושיחים יבשים ליד הים.
במובלעות בקניה לעומת זאת הוא מצוי בעיקר ביערות שפלה דלילים של עצי "צ'ינומטרה" (ממשפחת הקטניתאים) עם קרקע אדומה או בחורשים.
אף על פי שהוא חופף בחלק היבשתי לצביון הארווי ובזנזיבר לצביון כחול, ייתכן וישנו שוני בהעדפות בית הגידול שלהם אם כי זה לא ידוע.
הטמפרטורות אחידות בתחומי מחייתו - 18–30 מעלות צלזיוס לאורך השנה.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-700 מילימטר לשנה, ובכל שנה יש כשתי עונות גשמים ושתי סופות מונסונים.
צביון אדרס הוא בעל חיים פעיל יום כמעט לגמרי, וזה מאוד נדיר לצפות בו בפעילות בלילה.
תצפיות של מצלמות בקניה מראות על דפוסי פעילות קבועים ביום או בערב.
שעות האכילה העיקריות הן מעלות השחר עד סביב השעה 11:00, ולאחריה הצביון מבלה כ-4 שעות במנוחה או בהעלאת גרה.
בסביבות השעה 3:00 בצהריים הצביון חוזר בדרך כלל לפעילות, וימשיך בחיפושיו אחר מזון עד רדת החשכה.
צביוני אדרס הם בעלי חיים זהירים וערניים מאוד ולהם חוש שמיעה חד ביותר.
בדומה לשאר הצביונים, בעת הבחנה בסכנה הם "יצללו" לתוך הסבך הקרוב ויעלמו במהירות, וזהו המקור לשמם באפריקאנס ("דוויקר" = "צוללן").
כתוצאה משמיעתם המעולה קשה לצודם באופן לא מתוכנן, ושיטות הציד של המקומיים הן פריסת רשתות גדולות והברחתם לתוכן על ידי כלבי ציד, או מארב שקט ליד אתרי לקיטת מזון.
הטורפים הטבעיים העיקריים של צביון אדרס בעבר היו נמר זנזיבר והפיתון, אך כיום השניים התמעטו מאוד באי (הראשון על סף הכחדה מוחלטת, וככל הנראה כבר נכחד), כך שהאדם הוא כיום אויבו הכמעט יחידי.
אנטילופות הסוני (דלקרן המושק) הובאו ראשונה לאי מנמבה הנמצא צפונית לזנזיבר ב-1991. במהלך מחקר על צביון אדרס שאף הוא הובא לאי כחלק מתוכנית שימור, נצפו כ-10 מפגשים בין צביוני אדרס לסונים.
בחלק מהתצפיות צביון אדרס נמלט מהאזור ברגע שהסוני השמיע קריאת אזעקה, ובמקרה אחד הוא אף ברח כאשר הסוני ברח ללא קריאת אזעקה.
ברוב התצפיות לא נצפתה תגובה בין המינים, אם כי פעם אחת נקבת צביון אדרס ונקבת הסוני רחרחו אחת את השנייה.
אף על פי שגם הסוני הוא פרסתן קטן, הוא מהווה בעיה גדולה לצביוני אדרס בשל קצב הרבייה המהיר שלו ותחרות עם הצביון על מקורות המזון.
מאז הבאת הסונים לאי ישנה תפיסה מבוקרת של מרבית הפרטים באי כל מספר שנים והעברתם ליער ג'וזאני (למשל, 96 פרטים בשנת 2011), כדי למנוע תחרות אפשרית בינם לבין הצביון שאוכלוסייתו באי בסביבות 16 פרטים.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי צביון אדרס.
תזונתו של צביון אדרס מבוססת על עלים, זרעים, ניצנים, נבטים, פרחים וצמחים נוספים בגובה קומתו, וחלק גדול מתזונתו מבוסס על ענפים או פירות שמופלים מהעצים על ידי ציפורים ולהקות של קופי קולובוס אדום זנזיברי וקופי גנון מהמין קוף סקיס.
מרבית קרוביו ניזונים גם מחרקים ומחולייתנים קטנים אחרים, אף על פי שלא ידוע אם זה גם נכון לגבי מין זה.
על פי תצפיות נראה שיש לו תלות מסוימת בפרחים ובפירות עצים ושיחים כדוגמת פרי ההובנה, תותי הקודו (מסדרת המלפיגאים), פרחי "שיח גוארי" (ממשפחת האבניים) ו"תותי טורקיה" (ממשפחת הפואתיים).
הנוכחות הגבוהה של גלליו תחת עצי פיקוס, מיסטרוקסילו (עץ מבעלי פרחים), ומיני אפיפיט, מצביעות על כך שהללו עשויים להיות מקורות מזון חשובים.
שני האחרונים אושרו גם על ידי ניתוח היסטולוגי של צואתו, יחד עם פירות של ההובנה.
בהתחשב בבית גידולו היבש באזורים מסוימים, צביון זה מסוגל כנראה לשרוד במשך זמן רב ללא מים ומקבל את הנוזלים הנדרשים מהמזון שלו.
צביוני אדרס דווחו על ידי סופר המדע ג'ונתן קינגדון ב-1997 ככאלו החיים בקביעות בזוגות, אם כי מרבית התצפיות כיום הן על צביונים בודדים.
סביר להניח שהדבר נובע בשל הצטמצמות מספריהם במשך הזמן, ואכן על האי צ'ומבה שבו האוכלוסייה מוגנת מאוד נצפו פעמים רבות זוגות של צביונים המחפשים מזון, כולל זוג זכרים בוגרים, זכר ונקבה, נקבה וצאצאה, ואפילו זכר ונקבה עם צאצא שזהו מקרה נדיר למדי.
צביוני אדרס טריטוריאליים בוודאות, ואף על פי שישנן תצפיות על גירוד הפרשות על זרדים, בלוטות הריח הקטנטנות שלו מצביעות על כך שהן אינן נמצאות בשימוש נרחב בסימון הטריטוריה.
ערימות גללים דומיננטיות יותר בנושא הזה, והן נמצאות בדרך כלל לאורך התוואי של הטריטוריה הקטנה שלו.
צפיפות האוכלוסייה באי זנזיבר נאמדה בשנת 1993 וב-2001 בסביבות 4.5 פרטים לקמ"ר; באזורים עם בתי גידול מתאימים במיוחד צפיפות האוכלוסייה עשויה להיות 11.4-5.18 פרטים לקמ"ר.
לעומת זאת ביער ארבוקו-סוקוק שבקניה צביונים אלו נמצאים בצפיפות נמוכה מאוד של 2.8 פרטים לקמ"ר, ולשם השוואה הצביון הכחול שמצוי אף הוא באזור זה בעל צפיפות של 12 פרטים לקמ"ר.
כמעט ואין מידע על הרבייה של צביון אדרס.
נקבות בהריון מתקדם נצפו בין יוני לנובמבר, ומניקות נצפו בדצמבר ואוקטובר, אך לא ידוע האם הרבייה מתרחשת כל השנה.
בדומה לרוב הצביונים הנקבה ממליטה עופר אחד החבוי בשבועות הראשונים לחייו בצמחייה הסבוכה.
צביון אדרס היה מסווג במשך מספר עשורים על ידי ארגון השימור IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR) בשל ירידת מספרים דרסטית החל משנת 1983, ואיומים גדולים בדמות ציד לא חוקי לבשרו הטעים ולעורו הנאה ואובדן בית גידול על ידי כריתת יערות נרחבת.
עם זאת, הערכה חדשה של הארגון בשנת 2017 גילתה אוכלוסיות גדולות נוספות שהובילו לשינוי מעמדו למצב פגיע (VU).
על פי כל הנתונים, האוכלוסייה תמשיך לרדת בעתיד אם לא ינקטו צעדי שימור משמעותיים.
להלן נתוני IUCN על תפוצת צביון אדרס במדינות הנזכרות, כולל היסטוריה, סיבות ירידה, איומים ספציפיים, פעולות השימור וכדומה:
טנזניה: הירידה של מספרי הצביון באיי אוג'ונג'ה הייתה בלתי נמנעת בעקבות המהפכה של 1964, לאחר שאכיפת החוקים לא הייתה קיימת למעשה.
נראה שכתוצאה מהציד בתקופה זאת, כל היונקים בזנזיבר ובמיוחד צביון אדרס עברו ירידה משמעותית כל כך שהשפיעה לטווח הארוך.
אצל הצביון התפוצה בארכיפלג הצטמקה לכ-5 אוכלוסיות עיקריות המפוזרות ברחבי האי זנזיבר: יער ג'וזאני במרכז-מזרח, יער קיוונגוואה בצפון, יער מטינדה בדרום, מפרץ צ'וואקה, ואוכלוסייה נוספת סביב יישובים במרכז האי.
איום משני שבא בעקבות הציד והתפשטות יישובים לשטחי יער, היה נוכחות גדולה של כלבי בית פראיים שגרמו להכחדתו מהאי פונזי הסמוך.
המחלקה הממשלתית של האי לייעור, גידולים ושיווק פירות (DCCFF) החלה לטפל במצב הציד רק בשנת 1994. אף על פי שמאז נושא הציד הלא חוקי נמצא תחת שליטה של הממשלה, עדיין הוא נשאר איום משמעותי כיום.
מלבד זאת ב-30 שנה האחרונות חלה עלייה משמעותית גם בכריתת והשחתת יערות, שגרמה מעבר לאובדן בית הגידול גם לפיצול בין האוכלוסיות.
לפי סקרים מ-1988 ומ-2002 ישנה עלייה רחבת-היקף בכריתת העצים באי, ובהתחשב בכך שמכירת עצים להסקה היא מקור ההכנסה העיקרי לתושבים רבים החיים בקרבת היערות באי, סביר להניח שהרס בית הגידול יהווה את האיום הקשה ביותר לצביוני אדרס בעתיד.
החל משנת 1995 החלה תוכנית מסודרת יותר באי של ניהול חיות הבר במטרה להפחית את הציד של כלל האנטילופות לרמה סבירה.
תחת תוכנית ספציפית לשימורו של צביון אדרס הקרויה "אדרס SRP", הוקמו עמותות של ציידים כפריים המדווחות על ניסיונות ציד לא חוקי, כמו גם הסכמים לניהול היער על ידי 8 כפרים המקיפים את יער ג'וזאני, ופעולות אלו התרחבו מאז ומכסות כמעט את כל השטח הדרומי של האי.
חלק מההסכמים מגביל את פעילות הכפריים ביער באזורים מסוימים, כמו גם שימוש מוגבל מאוד במוצרים מן היער.
מאמצי שימור דומים התרחשו במקביל בכל צדדי האי, וכיום כל אחת מחמש תת-האוכלוסיות הגדולות של הצביון באי מכוסה על ידי הגנה רשמית כל שהיא של האזורים הכפריים שסביבה, כשיער ג'וזאני הוכרז רשמית כפארק לאומי ויער קיוונגוואה כשמורת טבע.
תוכניות חינוך להעלאת המודעות לשימור הצביון נחלו הצלחה מסוימת באזורים כפריים רבים, אך עם זאת דרושה עדיין עבודה רבה בתחום השוק של עצי ההסקה.
חלק מתוכניות שימור שנבחנו על ידי הרשויות היו הקמת אוכלוסייה בשבי, או חלוקת מספר מצומצם של רישיונות ציד במחיר גבוה.
התוכנית המשמעותית שיצאה לפועל היא הבאה של כ-5 פרטים לאי צ'ומבה הסמוך לזנזיבר שבו הם נתונים תחת רמת הגנה גבוהה, אך יידרש עוד זמן רב כדי לדעת האם פעולת שימור זאת תצליח.
קניה: יער אראבוקו-סוקוק הוא אחד השרידים האחרונים של היערות הגדולים שהיו בעבר לכל אורך שפלת החוף המזרחית של אפריקה, והוא מדגיש את האובדן המסיבי של בית הגידול של צביון אדרס.
ביער נפוץ מאוד ציד או פלישה ליער למטרות חקלאות; מעל ל-2,600 משקים נמצאים במרחק של 2 קילומטר מהיער, ולפחות 33% מהם מבצעים ציד או פלישה ליער באופן קבוע.
צביוני אדרס עומדים בפני הכחדה מוחלטת מהיער בעתיד הקרוב אם לא ינקטו אמצעים רציניים, והסקרים האחרונים מדווחים על מספר פרטים מועט מאוד.
צביון אדרס מוגן רשמית כבר זמן רב בקניה, אם כי האכיפה גרועה יחסית.
סביב יער אראבוקו-סוקוק הוקם פארק לאומי, ובחלק ממנו ישנה שמירה קפדנית של פקחים.
עבודות שטח אינטנסיביות שבוצעו ביער על ידי שירותי הטבע הקנייתי, כללו סקרי אוכלוסייה וניטור של פעילות אנושית בלתי חוקית, כמו גם הסרת מלכודות ברחבי היער בשנת 2003. גילוי האוכלוסייה החדשה בשמורת היער בוני-דודורי בשנת 2004 העלה תקוות כי יש אוכלוסיות נוספות שעדיין לא התגלו בתחומים אחרים.
מסקרים ראשוניים ביער בוני-דודורי עולה כי הצביון די נפוץ בו וייתכן כי הוא אפילו בעל אוכלוסייה רצינית, אך דרושים מחקרים וסקרים נוספים כדי לקבוע בוודאות את מספר הפרטים המשוער והאם יש לזה השפעה ממשית על מספרי האוכלוסייה הכלליים.
אומדנים של צביוני אדרס נעשו מספר פעמים בעבר, ובין כל סקר למשנהו בלט הפער הניכר במספרים.
הסקר העיקרי הראשון באי זנזיבר העריך את האוכלוסייה באי בכ-5,000 פרטים.
סקר שני מפורט יותר נעשה בשנת 1995 והעריך את האוכלוסייה ב-2,000 פרטים.
סקר שלישי בשנת 1999 מצא בסביבות 640 פרטים, ועל פי ההשערות האוכלוסייה הנוכחית באי עומדת על כ-300 פרטים בלבד.
האומדן הראשון באראבוקו-סוקוק בקניה מצא בסביבות 500 פרטים בשנת 1999, ואילו סקרים אחרונים מצאו מספרים נמוכים מאוד, כך שאוכלוסייתו ביער זה מונה כנראה פחות מ-100 פרטים.
לפי זה סך האוכלוסייה הכוללת בארכיפלג ובאראבוקו-סוקוק לא יעלה על 400 פרטים.
האוכלוסייה החדשה שהתגלתה בבוני-דודורי לא נאמדה בתחילה, אולם בהמשך התגלה באמצעות מצלמות נסתרות שהיא גדולה במיוחד ועומדת על למעלה מ-18,000 פרטים.
האוכלוסייה העולמית של צביון אדרס מוערכת בכ-20,000 פרטים.
צביון אדום (שם מדעי: Cephalophus rufilatus; קרוי גם צביון שועלי), הוא מין אנטילופה קטנה יחסית בתת-משפחת הצביונים, החי במערב אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1846 על ידי ג'ון אדוארד גריי.
יש לו דמיון רב בצבעי הפרווה למספר רב של צביונים הכלולים בקבוצת "הצביונים האדומים", ואחדים מהם נחשבו בתקופות מסוימות כתת-מינים שלו; בין הבולטים שבהם ניתן למנות את צביון הארווי, צביון שחור-חזית וצביון נטאל.
שמו הרשמי המלא הוא "צביון אדום צד" על מנת להבדילו מצביון נטאל המכונה "צביון יער אדום".
על פני תפוצתו הרחבה יש לו מגוון כינויים מקומיים: "טוויני", "דונגבו", "קומבי", "אנגבורה", "סאנטאן", "ג'אברה", "סאדזי", "אבו קונאני", "מאקורנה", "דיג'דיג'", ועוד.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: "kephale" = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער הבולטת במצח.
"rufilatus" פירושו "אדום צד", ומתייחס לצבע פרוותו האדמוני בעיקר בצלעות.
הצביון האדום הוא היחיד מקרב מיני הסוג צביון שחי בסוואנות פתוחות, והוא בין המינים הנפוצים בסוג.
צביון אדום מערבי (C.r.rufilatus), מצוי מסנגל עד לנהר שארי בקמרון.
צביון אדום מזרחי (C.r.rubidior), מצוי ממזרח נהר שרי בקמרון עד לאוגנדה.
הצביון האדום מתאפיין כקרוביו בזוג קרני-חרוט קטנות למדי, ולהם שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת באלכסון לכיוון מעלה, ומתעגלת בצורה עדינה כלפי קדימה - מה שבמבט שטחי נראה ישר לגמרי.
2) הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת לאחור בזווית מועטה אך נראית לעין.
הקרניים צומחות במרכז המצח - סמוך יותר לאוזניים מאשר לעיניים.
הרווח בין הקרניים בבסיס קטן למדי, והמרחק ביניהן זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות.
עובי הקרניים משתנה בעדינות בין הבסיס לקצוות במבנה הצמיחה הראשון, אך במבנה השני הקרן עבה למדי בחצי התחתון ואז הופכת לצרה בדומה לקרני הסרו.
הקרניים מחורצות בחצי התחתון בכ-3 - 7 טבעות קטנות ובולטות, אך אין זה נדיר שרוב הקרן תהיה חלקה לגמרי.
צבע הקרן הוא אפור בהיר, כהה או כחלחל.
למרות שהן הזכרים והן הנקבות יש קרניים, של הזכרים ארוכות פי 2, ובאופן יוצא דופן משאר מיני הסוג צביון אצל מין זה די נפוץ חוסר קרניים אצל הנקבות.
גם כאשר יש לנקבות קרניים הן לרוב מוסתרות בציצת השיער שבמצח.
הפרווה השועלית של הצביון האדום קצרצרה ובעלת מרקם עדין, והיא מורכבת משערות זיפיות וצפופות.
צבע הפרווה הכללי הוא גוונים שונים של חום אדמדם המקנים לו את שמו; הצבע משתנה בין אדמדם דהוי או בהיר לאדמדם כהה, חולי, ערמוני, צהבהב וכתום בהיר או כהה.
לרוב הצלעות ופלג הגוף האחורי נוטים לגוונים אדמדמים כהים, בעוד שהמותניים והצוואר נוטים לגוונים בהירים עד צהבהבים.
מהעכוז ועד לכתף עובר פס עבה בצבע שחור עמוק\כסוף עד שחור כחלחל\אפרפר - שכהה יותר אצל תת-המין המזרחי, ומלבד הפס נפוץ גם שכל אזור הגב וצדדיו מתכהים מן הרגיל לצבע אדמדם ערמוני כהה עד שחור לגמרי.
הפס השחור שלו אינו מוגדר באופן ברור בניגוד לשאר "הצביונים האדומים" ומתמזג בהדרגה עם הפרווה האדמונית.
במקרים רבים שבהם אזור הגב כהה, לעיתים הפס השחור נעדר לגמרי.
באזור הכתפיים השערות נוטות להתכהות עד לגפיים וליצור מעין "אדרת" שחורה-אפרפרה-כחלחלה משני צידי הכתפיים.
הרגליים בצבע שחור עמוק, כסוף, אפרפר או כחלחל משני צידיהן, בדומה לצביון שחור-חזית.
העוקץ של הזנב ובסיסו בצבע אדמדם בהיר או כהה, והוא מסתיים בציצת שיער עגלגלה ושחורה.
צבעו של הזנב תלוי גם בצבע של אזור הגב, ומשום כך אין זה נדיר שהוא שחור לחלוטין.
צבע ראשו של הצביון האדום משתנה בין כהה\בהיר באזור העליון ואדמדם חולי בלחיים.
אין זה נדיר שכל הראש יהיה בצבע אחיד של אדמדם כהה, בהיר, חולי, צהבהב או כתמתם, ובדרך כלל הצבע משתנה בהתאם לצבעו של הצוואר.
סימוני הפנים שלו הם כדלהלן: סביב השפתיים והאף ישנו כתם בצבע שחור עמוק, ולרוב נמשך ממנו לאורך החרטום פס שחור פחם\דהוי\כסוף המתרחב באזור המצח ומתחבר עם הפס השחור שבעורף.
ציצת השיער המפורסמת של הצביונים במרכז המצח - ארוכה ואנכית יחסית אצל הצביון האדום, והיא מזדקרת מראשו בצורת שיח משולש בשל השערות השפיציות במרכז הציצה.
כיוון שהפס השחור על החרטום עובר דרכה, היא שחורה ברובה וצדדיה אדמדמים.
הכתם השחור שסביב האף והפה מופרד באמצעו על ידי השפה העליונה הלבנה והיא מתחברת בדרך כלל עם הסנטר שאף הוא לבנבן.
באזור השפה הלבנה יש מספר נקודות שחרחרות שמהם יוצאים זיפים שחורים קצרצרים.
בין העיניים לשפתיים יש חריצים שחורים - ישרים או אלכסונים הבולטים על רקע הפרווה הבהירה של הלחיים, והם משמשים כבלוטות ריח; ביחס לראש החריצים אצלו הם הגדולים ביותר ממיני הצביונים.
מעל העיניים יש ריסים שחורים וארוכים.
צבע האוזניים בצד החיצוני הוא אדמדם בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, בעוד שבצד הפנימי הן מחופות ברובן בשערות לבנות עם כתם או פס שחור עבה לרוחב.
מבנה גופו של הצביון האדום קומפקטי ועגלגל, ויש לו צוואר וראש קצרים.
רגליו קצרות באופן יחסי לגוף בדומה לשאר הצביונים, והאחוריות שארוכות מהקדמיות מרימות את פלג גופו האחורי וגורמות לו להיראות מקושת וכפוף.
עם זאת, מכיוון שראשו של הצביון זקוף, זה בולט בעיקר בשעת האכילה.
ראשו של הצביון האדום משולש, גולגולתו צרה, אוזניו עגלגלות ורחבות וזנבו קצר וצר למדי.
עיניו ואפו גדולים ושחורים, והלוע גדול ביחס לראש.
הפרסות שלו ארוכות, דקות וחדות.
מלבד הקרניים אין הבדל ניכר בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של צביון אדום:גובה הכתפיים: 45 - 48 ס"מ.
כ-10 מינים מתת-משפחת הצביונים מתאפיינים בפרווה אדמדמה-צהבהבה ורובם גם נכללים בקבוצה לא טקסונומית - "צביונים אדומים".
עובדה זאת עשויה להקשות על הזיהוי בינם לבין הצביון האדום, ולכן התפוצה האמיתית של חלק מהמינים אינה ברורה דיה.
במבט רחוק משימת הזיהוי היא לרוב בלתי אפשרית, אך עם זאת צביון אדום שונה מרובם בכך שהוא חי בסוואנות ולא ביערות והתפוצה שלו אינה חופפת עם מינים רבים בשל כך.
להלן רשימת המינים הדומים לצביון האדום, כולל סימני זיהוי בולטים:צביון נטאל (Cephalophus natalensis) - המין הדומה ביותר לצביון אדום, ודי נפוץ בסוואנות לעומת המינים האחרים.
סימני זיהוי: לצביון נטאל פרווה אדמדמה\צהבהב\זהבהבה אחידה בכל הגוף, ולרוב היא חיוורת יותר מפרוות הצביון האדום.
אין לו פס שחור על הכתפיים או אדרת שחורה בכתף ובגפיים.
זנבו ורגליו אדמדמים כשאר הגוף ולא שחורים כאצל הצביון האדום.
העורף שלו אפרפר או שחרחר, והצוואר נוטה להיות בהיר משאר הגוף.
הפס השחור בחרטום נעדר אצלו לעיתים קרובות, וציצת השיער שלו קצרה בהרבה מהצביון האדום וללא שערות שפיציות במרכז.
צביון נטאל נפוץ לאורך קו חוף מזרח-מרכז אפריקה - מטנזניה ומוזמביק ועד לדרום אפריקה וסווזילנד.צביון הארווי (Cephalophus harveyi) - דומה מאוד לשניים האחרים, וגם הוא די מצוי בסוואנות לעומת צביונים אחרים.
סימני הזיהוי שלו: פרווה בצבע כתום חיוור לרוב ולעיתים היא אדמדמה כשל הצביון האדום.
אין לו פס שחור או אדרת שחורה בכתף, אך רגליו בצבע חום כהה.
יש לו על פני המצח והחרטום כתם שחור גדול ורחב משל הצביון האדום, וזנבו אדמדם.
ציצת השיער שלו קצרצרה מאוד.
נפוץ במזרח אפריקה - בעיקר בטנזניה, קניה, זמביה ומלאווי, עם אוכלוסיות מבודדות בסומליה ואתיופיה.צביון אדרס (Cephalophus adersi) - מתאפיין בפרווה אדמדמה או צהבהבה, והוא המין הקטן בסוג צביון; צביון אדום שני לו במידות גוף.
סימני זיהוי: פס רחב לבן על הירכיים, מותניים וגחון לבנים, רגליים בצבע חום כהה-שחרחר עם כתמים לבנים דמויי צרעת.
זנבו אדמדם עם ציצה לבנה בסופו, והוא בעל קרני-מחט דקות וקטנות משל הצביון האדום.
לחייו אפרפרות\צהבהבות, ויש לו רק לעיתים פס שחרחר דהוי בחרטום.
אין לו פס או אדרת שחורה, ובלוטות הריח שלו קטנטנות.
מצוי באי זנזיבר ובכיסים מבודדים בחוף קניה.צביון ווינס (Cephalophus weynsi) - דומה למדי לצביון האדום בפרווה לבד מתת-מין אחד שבעל צבע כהה.
סימני זיהוי: צבע הפרווה לרוב זהוב-צהבהב בצלעות ובגב, עם צוואר ורגליים בצבע חום-אפרפר.
גם במקרים בהם יש לו פרווה אדמדמה היא בהירה וחיוורת יותר.
אין לו פס או אדרת שחורה, וציצת השיער שלו קטנטנה וכמעט ונעדרת לפעמים.
המצח אדמוני ללא פס שחור, והחרטום בצבע אפרפר-שחרחר דהוי.
בלוטות הריח שלו ללא חריץ שחור בולט.
מצוי במרכז אפריקה - בעיקר בקונגו הדמוקרטית, אוגנדה, רוואנה ובורונדי, עם אוכלוסיות מבודדות בקניה.צביון לבן-גחון (Cephalophus leucogaster) - דומה לצביון אדום וכן למין הקודם.
סימני זיהוי: יש לו פס שחור מוגדר היטב בגב ולמרות שהוא ממשיך לזנב, הזנב בצבע אדמוני שלא כמו זנבו השחור של הצביון האדום.
הפרווה נוטה יותר לכתום-זהוב בהיר, ויש לו גחון, גרון וסנטר לבנים.
קרניו ארוכות יותר, והחריץ שעל בלוטות הריח אפרפר ולא שחרחר.
ציצת השיער שלו קצרצרה והוא גדול יותר במידות גוף מהצביון האדום.
המצח שלו זהוב-אדמוני ואין לו פס שחור על החרטום.
גם הוא מצוי במרכז אפריקה - בעיקר בקונגו, קונגו הדמוקרטית גבון וקמרון.צביון שחור-חזית (Cephalophus nigrifrons) - דומה במיוחד לצביון הארווי ולצביון אדום.
סימני זיהוי: פרווה בצבע אדום\כתום בוהק -כמעט עד בורדו, עם פנים בצבע כתמתם בהיר יותר.
יש לו כתם שחור רחב על המצח והחרטום, וציצת השיער שלו קצרה במעט משל הצביון האדום וצבעה שחור.
גם לו יש אמנם רגליים שחורות אך אין לו פס\אדרת שחורה בגב ובכתף.
זנבו אדמוני ומסתיים בעיגול שיער שחור.
נפוץ במרכז אפריקה - בעיקר בקונגו, קונגו הדמוקרטית, אנגולה, גבון וקמרון, אם אוכלוסיות מבודדות גם בקניה, אוגנדה וניגריה.צביון אוגילבי (Cephalophus ogilbyi), דומה בעיקר לצביון לבן גחון לצביון ווינס.
סימני זיהוי: פרווה חומה-זהובה, עם עורף כהה וגרון בהיר.
יש לו פס שחור דק ומוגדר על הגב, ואין לו אדרת שחורה בכתף או פס שחור בחרטום.
הזנב שלו שחרחר עם ציצת שיער אפרפרה.
יש לו עצמות מצח בולטות יותר, ופניו בצבע זהוב חיוור.
יש לו ציצת שיער רחבה וקצרה שמתחלקת לעיתים לשתיים נפרדות סביב כל קרן.
נפוץ במערב ובמרכז אפריקה - בעיקר בגבון, ניגריה, קמרון, ליבריה וחוף השנהב.צביון פיטרס (Cephalophus callipygus), דומה לצביון האדום ולצביון נטאל אך גדול מהם.
סימני זיהוי: פס שחור צר במרכז הגב שמתרחב על פני כל האזור האחורי כגלימה שחורה.
פרווה בצבע חום כהה או לחלופין אדמוני בהיר, חאקי וצהבהב חיוור.
יש לו קרניים גדולות ועבות יותר, מצח מתולתל ואדמדם וציצת שיער קצרה.
רגליו בהירות לרוב, ואין לו פס או כתם שחור במצח.
נפוץ באזור המערבי של מרכז אפריקה - בעיקר בגבון, גינאה המשוונית וקונגו.צביון חום (Cephalophus dorsalis) דומה למדי לצביון האדום, אך גדול ממנו באופן ניכר בתור מין השייך גם לקבוצת הצביונים הענקיים.
סימני זיהוי: ראש ומבנה גוף רחב, ולוע ובלוטות ריח גדולות יותר.
יש לו פס שחור עבה מאוד ומוגדר מהעורף עד לזנב, וכן פס שחור עבה לאורך החרטום.
הפרווה שלו בצבע חום-אדמוני אחיד, ללא אדרת שחורה בכתף.
הרגליים שלו כהות אך לא שחורות ממש, ופניו בצבע אפרפר-שחרחר דהוי.
נפוץ במרכז ומערב אפריקה - בעיקר בקונגו, קונגו הדמוקרטית, גבון, ליבריה, סיירה לאון, גאנה וחוף השנהב.צביון סבכים (Sylvicapra grimmia) - סוג נפרד בתת-המשפחה, אך די מזכיר את הצביון האדום בנוסף לכך שהוא היחיד מלבדו שמצוי באופן נרחב בסוואנות.
סימני זיהוי: פרווה אפרפרה כהה-צהבהבה, גחון אפרפר בהיר וקרניים ואוזניים גדולים וארוכים יותר.
הגולגולת שלו צרה יחסית, ובלוטות הריח שלו דומות יותר לאלו של אנטילופות רגילות.
מצחו בצבע כתמתם-אדמדם בהיר עם ציצת שיער ארוכה ודקיקה משל הצביון האדום.
זנבו ארוך ומברשתני, ויש לו פס שחור דק ומוגדר היטב על החרטום וסנטר לבנבן.
נפוץ כמעט בכל רחבי אפריקה שמדרום לסהרה מלבד האזור הטרופי.
הצביון האדום מצוי במערב אפריקה.
תפוצתו משרעת על פני דרום ומרכז סנגל, מרבית גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, בנין, טוגו, צפון סיירה לאון וליבריה, צפון ומרכז חוף השנהב וגאנה, דרום מאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו, מרכז ניגריה וקמרון, מרבית הרפובליקה המרכז אפריקאית, דרום צ'אד ודרום סודאן, צפון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וגלישה קטנה לצפון מערב אוגנדה.
ב-1996 התגלתה אוכלוסייה מבודדת דרומית למפלי מרצ'יסון.
יש דיווחים לא מאומתים על צפייה בצביונים אדומים בקונגו ובגבון.
בית הגידול של הצביון האדום הוא כל הקו הרחב של יערות-הסוואנה הנמצאים לאורך מרכז ומערב אפריקה ומפרידים בין יערות גשם טרופיים בדרום לסוואנות הסאהל היבשות בצפון.
הסוואנות באזור זה הם מסוג "סוואנות גינאה" ו"הסוואנות הסודאניות" המתאפיינות בעיקר בעשב גבוה מסוג "דשא הפיל" (ממשפחת הדגניים) ושיחים מהסוגים צלף וקוציץ, והם משתנות מסוואנות יבשות וצחיחות יותר באזורים הצפוניים, לסוואנות לחות וגשומות באזורים הדרומיים.
בכך מין זה הוא היחיד בסוג צביון שחי בעיקר בסוואנות ולא ביערות גשם בדומה לסוג צביון סבכים.
הוא מצוי גם באזורי שיח וסבך גבוהים ולאורך אגני ניקוז של נהרות.