tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מהרפורמציה הפרוטסטנטית בדנמרק הדנית, החרים המלך פרדריק השני, מלך דנמרק ב-1536 את האחוזות השייכות לכנסייה הקתולית.
משנת 1560 אוחדו האחוזות השונות במטרה להקים פארק ציד מלכותי נרחב על פני חצי האי צפון שלן.
עם זאת, היה זה המלך כריסטיאן החמישי, אשר משנת 1670 הפעיל את צבאו לעבודה על יצירת פארק איילים לשם ציד בעזרת כלבים סביב טירת איבסטרופ.
בצעירותו, חווה המלך ציד בעזרת כלבים ביער סן-ז'רמן-אן-לה בצרפת.
לאחר מכן הוא ייבא כלבי ציד וציידים מאנגליה, ושינה את שמה של הטירה ליירסבור (טירת הציידים) ואת שם האחוזה ליירסבור דורהייבה (פארק האיילים יירסבור).
אחד ההיבטים החשובים ביותר של ציד בעזרת כלבי ציד היה בכך שהוא סיפק בסיס להדגמת כוחו המוחלט של המונרך על ידי פיתוח דרכים מקשרות על פני הנוף.
כל אזור חצי האי צפון שלן היה מעוצב במערכת דרכים מבוססת מערכת צירים קרטזית המורכבת מכוכבים המוקפים בריבועים ברורים.
עמודי אבן ציינו אם הדרכים מובילות לכיוון מרכז הכוכב או הרחק ממנו.
הגישה המתמטית חיזקה את דמותו של המלך כנציג התבונה בהתאם לאידיאלים הבארוקיים.
הגאומטריה האורתוגונלית הדנית של מערכות הדרכים הייתה שיפור ברשתות בצורת כוכבים בשימוש בצרפת ובגרמניה, שכן היא סיפקה גישה שווה לכל חלקי היער.
פארק הציד יירסבור לא הכיל רשתות דרכים בצורת כוכב, אלא היה מבוסס על בקתת ציד מלכותית, הידועה בתחילה כהרמיטאז' או בית הוברטוס (Hubertus).
בשנת 1736, היא נבנתה מחדש בסגנון הבארוק כ"בקתת הציד הרמיטאז'" (Ermitageslottet), עם תצפית על הנוף המרהיב שמסביב ממיקומה בראש הגבעה.
שיטת הציד באמצעות כלבי ציד המכונה "par force" (קיצור של הביטוי בצרפתית par force de chiens, מילולית "בכוחם של כלבים") היה שיא האופנה עבור המלוכה האבסולוטית במאה ה-16. הציד היה אירוע תיאטרלי מפואר, שתוכנן בקפידה כדי להפגין כוח וגדולה.
את שיטת ציד זו יזם המלך כריסטיאן החמישי שהתנסה בה בחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
הציד לא נועד לשם השגת בשר, מכיוון שבשיטת ציד זו היה מטרת הציד, בדרך כלל אייל, בלתי אכיל בשל הצטברות חומצת חלב בשריריו לאחר שנמלט במשך שעות מכלבים.
הציד היה מפגן כוח ותו לא.
המלך ואורחיו המכובדים השתתפו בציד או התמקמו במרכז ביער בזמן שהם המתינו לזימון.
בינתיים, הציידים הרכובים וכלבי הציד שלהם רדפו אחר הטרף.
בדנמרק, זה היה לעיתים קרובות אייל גדול ומלכותי.
ממקום ההמתנה שלהם יכלו המלך ואורחיו לצפות בציידים, בסוסים ובכלבי הציד כשהם רודפים אחרי האייל.
כשהאייל התשוש כבר לא היה מסוגל לרוץ, הכלבים אחזו בו, והמלך זומן באמצעות תקיעה בחצוצרה.
הוא מילא את חובתו כ"צייד מנוסה" על ידי הריגת האייל באמצעות חנית או בחרב ציד קטנה אותה תקע בליבו של האייל.
באמצעות פעולה זו הוא יכול היה להפגין את כושרו כמלך לוחם גדול ששלט בטבע.
אולם פעולה זו לא הייתה נטולת סיכון.
היא דרשה דיוק, כוח ואומץ להתקרב לאייל על מנת לתת את "מכת החסד הממותת".
אומנם האייל היה מותש, אבל עדיין היה קשה לכלבי הציד להיאחז בו.
שימוש בקרניו או בעיטה קשה מרגליו האחוריות עלולה הייתה להיות קטלנית.
עם זאת, הציד הסתיים בדרך כלל במותו של האייל והמלך יכול היה להתפאר בניצחונו בפני אורחיו.
לשיטת ציד זו היו חמישה שלבים:
איתור – גשש היה מאתר את מיקומו של אייל גדול המתאים לציד באמצעות כלבי דם
כינוס הבוקר – על סמך מיקומו של האייל והכרת השטח חולקו התפקידים לציידים.
המרדף – שימוש בכלבים ובסוסים לשם מרדף אחר האייל הנבחר.
הציידים התקשרו ביניהם באמצעות תקיעות בחצוצרה
מות האייל – זימון המלך שם ביצוע מכת החסד הממותת.
תגמול לכלבי הציד – כלבי הציד תוגמלו באמצעות הקרביים של האייל מעורבים בלחם.
וכלבי הדם הורשו ללעוס את ראש האייל.
חלק ניכר מעבודות ההכנה על מועמדות אונסק"ו נעשו על ידי יטה באגו (Jette Baagøe), מנהלת המוזיאון הדני לציד ויערנות ב ויו"ר קבוצת ההיגוי שעבדה על המועמדות מאז 2010. המוזיאון היה צפוי להיות מנהל האתר ומתאם ראשי של מידע וחדשות על אתר המורשת.
על בסיס הגידול המשמעותי במספר המבקרים במוזיאון סטנס כתוצאה מהכללת צוקי סטנס כאתר מורשת של אונסק"ו בשנת 2014, ציפתה באגו ליותר מבקרים במוזיאונים של צפון שלן, במיוחד במוזיאון הציד והיערנות שבו הוצגה תערוכה מיוחדת המוקדשת לנוף הציד באמצעות כלבי ציד באוקטובר 2015.
מסיבות תקציביות הוחלט לסגור את המוזיאון הדני לציד וליערנות, ולאחד אותו עם מוזיאון החקלאות הדנית ב.
המוזיאון בהורסהולם סגר את שעריו סופית ב-16 בדצמבר 2016. המוזיאון המאוחד קרוי "המוזיאון הירוק".
"נוֹף יַלְדוּת" הוא שיר שכתב והלחין שלמה ארצי בשנת 1971. את השיר ביצע במקור באלבומו "על אנשים", בגרסה שלא התרוממה במצעדי הפזמונים.
ואולם לאחר צאת גרסתו המחודשת, שנכללה באלבום "אהבתיהם" משנת 2000, הפך השיר ללהיט גדול.
השיר נכתב אולי על היישוב שבו נולד ארצי, אלוני אבא, אולי על שכונת ביצרון, בתל אביב, שבה גדל, או אולי על רחוב ברנדיס שבצפון החדש אליו עברה משפחתו בהמשך.
השיר מתאר את התבגרות הדובר אל מול הנופים שנעצרו ולא השתנו.
את הגרסה באלבום זו עיבד אלברט פיאמנטה בסגנון מלנכולי ושקט.
זה היה האלבום הראשון בו כתב שלמה ארצי כמעט את כל השירים.
בשנת 2000 הקליט שלמה ארצי אלבום שכולו מורכב מביצועים חדשים לשירים ישנים שלו, והוא אחד האלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריה של המוזיקה הישראלית.
גם השיר "נוף ילדות" בוצע מחדש לאחר שעבר עיבוד על ידי שלמה ארצי, יהודה עדר, אבי סינגולדה, ז'אן פול זימבריס וגיל פלדמן.
העיבוד שינה את אווירת השיר ואת אופיו.
נוסף על כך, המילים שונו והבית השלישי הושמט.
בביצוע השיר משתתפים פבלו רוזנברג ודוד ד'אור.
לאחר שארצי הוציא לאור את הגרסה המחודשת של השיר "נוף ילדות", השיר נכנס כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-20 בפברואר 2000, והופיע בהם במשך שישה עשר שבועות, עד ל-25 ביוני של אותה השנה.
במשך שבועיים מתוכם עמד בראש המצעד.
החל מ-9 באפריל של אותה השנה, השתתף גם במצעד השנתי תש"ס (2000).
הוא זכה להצלחה רבה ודורג במקום השביעי.
השיר נחשב כשיר המצליח ביותר של ארצי במצעד, ובזכותו זכה ארצי בתואר זמר השנה.
השיר זכה לביצועים רבים, והרבה מועדוני זמר מרבים להשמיעו.
ישנם גם זמרים גדולים הכוללים במופעים ובהקלטות גרסאות אישיות לשיר.
נופי זיכרון הוא אוטוביוגרפיה מאת חוקרת הספרות רות קליגר שפורסמה ביוני 1992 בגרמנית.
בזיכרונותיה מתארת קליגר את ילדותה ונעוריה היהודיים באוסטריה ובגרמניה בתקופת הנציונל-סוציאליזם, את התנאים שבהם שרדה ואת אתגרי הקיום.
קליגר החלה לכתוב את האוטוביוגרפיה בסוף 1988.
חלק שני: המחנות (טרזין, אושוויץ-בירקנאו, גרוס-רוזן)
חלק שלישי: גרמניה, (בריחה, בוואריה)
בחלק הראשון של זיכרונותיה מתארת רות קליגר את ילדותה בווינה, שם נולדה ב-30 באוקטובר 1931, ולאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938. בילדותה חוותה קליגר אנטישמיות, הדרת יהודים מהחיים הציבוריים והתחלת הרדיפה בהדרגה עד הגירוש.
ככל שחייה הצטמצמו יותר ויותר עקב הרדיפות שחוותה בעולם החיצון, חיפשה קליגר יותר ויותר מקלט בעולם הספרות.
בגיל אחת עשרה גורשה קליגר לטרזין עם אמה.
משם נלקחה למחנה המשפחות של טרזין במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו ולאחר מכן גורשה לכריסטיאנשטט, מחנה לוויין של מחנה הריכוז גרוס-רוזן.
קליגר, יחד עם אמה וילדה נוספת, הצליחו להימלט בצעדת פינוי בתחילת 1945 ושרדו בזהות בדויה שהעניק להם כומר בשלב האחרון של תקופת הרייך השלישי.
הן עלו על רכבת לשטראובינג (Straubing).
עם השחרור בידי הצבא האמריקאי השיגה קליגר תואר נוטאביטור (Notabitur) - תעודת בגרות בתנאים מקלים - בשטראובינג והחלה ללמוד ברגנסבורג.
קליגר היגרה לארצות הברית עם אמה ב-1947 והחלה בלימודים.
כתב היד נדחה על ידי זיגפריד אונסלד (Siegfried Unseld), אז ראש הוצאת זורקמפ (Suhrkamp Verlag), בטענה שהוא "לא ספרותי מספיק בסטנדרטים של ההוצאה".
הוצאת וולשטיין (Wallstein) בגטינגן פרסמה לאחר מכן את כתב היד.
"נופי זיכרון" התקבל באהדה בקרב סוקרים וקוראים.
בספטמבר 1992 הגיע הספר למקום הראשון בדירוג מבקרי הספרים SWR-Bestenliste.
במסה משנת 2003 על הספר כתבה הרטה מילר שעבור הילדה רות קליגר, שכתוב בלדות של פרידריך שילר "[היתה] הדרך האינטנסיבית ביותר להתמודד עם הבלדות הידועות".
הנערה חייבת את חווית העיבוד לזיכרון החרוזים של שילר, ואלה סיפקו לה תמיכה בזכות צורתם המרוסנת: "הבלדות של שילר הפכו לפואמות המניעות אותי", כתבה קליגר, "כי אפשר היה לשנן אותן במהלך המסדר, בעמידה במשך שעות בחצר מחנה הריכוז.
"אלו שירי ילדים, שבקביעותם, יציבותם, רצו ליצור משקל נגד לכאוס".
מילר התרשמה מאמירותיה של קליגר במספר נושאים: אילו קבוצות היו במחנות הריכוז, כיצד האסירים הפוליטיים הגרמנים חשו עליונות על האסירים היהודים.
מולר הוסיפה: "מפתיע שההומוסקסואלים הגרמנים שהיו גם הם במחנות המוות אינם מוזכרים בהקשר הזה.
[הרי] גם הם, ההומוסקסואלים, כמו גם היהודים, זכו ליחס של בוז מהנאצים, בתור "תת אדם" (Untermenschen) בשל מהותם, גופם, לא בתור אויבים פוליטיים." לדברי מילר, סיפורים מרומזים של קליגר מהדהדים בראש במשך זמן רב.
למשל, בפרק על ליזל הצעירה, שסמכה על רות והלכה בעקבות אביה לתא הגזים, ועליה כתבה קליגר: "ליזל לא הייתה ילדה סנטימנטלית.
[…] אבל היא גם הייתה ילדה, ומה שפרקה מולי היה יותר ממה שיכלה לעכל".
קליגר הצליחה לשמור על קרבה אנושית כי לא הפכה אף אחד מהמתים לדמות גדולה מהחיים, אלא שמרה על האפשרות לבלבל אותם עם אנשים מהשורה.
קליגר "אינה מנשאת אדם מת יותר מדי, אלא רק לרמה של קרבה אנושית."
בשנת 2008 הופצו בווינה 100,000 עותקים של הספר "נופי זיכרון" במסגרת הקמפיין Eine Stadt.
Ein Buch (עיר אחת, ספר אחד).
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2010 בהוצאת יד ושם, תחת הכותרת "נופי זיכרון".
נוף עם שלושה עצים הוא ספר מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 2000 בספריה לעם בהוצאת עם עובד.
זהו ספרו השישי של קנז.
הראשונה והארוכה יותר: "שורפים ארונות חשמל", והשניה: "נוף עם שלושה עצים".
בנובלה הראשונה מתואר בית משותף בתל אביב בזמן מלחמת המפרץ, הכולל שש דירות.
הדיירים מתוארים בהן כ"שש יחידות אנושיות דחוסות וצפופות, כל אחד הוא עולם בפני עצמו של תקוות ואכזבות והם מתחברים זה לזה בחשדות הדדיים ובשאלה מי שרף את ארון החשמל.".
בנובלה השנייה מתואר קשר ידידות בין ילד שעקר עם הוריו לחיפה בתקופת מלחמת העולם השנייה ובין משפחת בעלי הבית, ובמקביל, קשר מוזר בין משפחת הילד ובין חייל בריטי.
שם הספר לקוח מהנובלה השנייה שבו.
שם הנובלה לקוח מתצריב ותחריט יבש של רמברנדט: "שלושת העצים" , שמועתק בדיוק רב על ידי חייל בריטי שהוא מגיבורי הסיפור.
זמן התרחשות מלחמת המפרץ בית בצפון תל אביב.
אתי - מספרת, מתגוררת בדירת הקרקע, ממשפחה ירושלמית מסורתית, עברה תקיפה מינית בדירתה וחיה מאז בסיוטים.
פלורה משיח - מתוארת, אלמנה, קרובה של סופי אך מתנכרת אליה.
דורון - מספר, רווק שנפרד מחברתו, מתואר כ"דורון - ועד" בשל התנדבותו לתפקד כוועד הבית.
שתי שותפות, בחורות צעירות הרבות ביניהן כל הזמן.
סופי יעקב - מספרת, זקנה ערירית המאזינה לרדיו כל היום.
נחנקה למוות מהעשן בזמן שריפת ארון החשמל.
צחי וגילי - מתוארים, זוג לא נשוי.
רחמני - מספר, מנקה מחליף המתגורר זמנית במקלט הבניין.
ג'ינג'י - מתואר, גור חתולים מפינת האשפה, המאומץ על ידי צחי וגילי.
דורון - ועד אוסף כסף מהדיירים כדי לשלם את שכר העבודה לאיסמעיל, עובד הניקיון מעזה, שבגלל המלחמה והסגר שהוטל, חדל לבוא לנקות.
בינתיים נלקח לעבודת הניקיון רחמני, אולי משוגע במקצת וייתכן שבעל מאפיינים אוטיסטיים, אשר מתגורר בדרום תל אביב, משפחתו עזבה לבאר שבע מפחד הטילים והוא מתגורר זמנית במקלט הבניין.
בזמן שדורון מפליג בחיפושיו אחרי איסמעיל לאזורי תעשייה זעירה ומוסכים, נשרף - וייתכן שמוצת, ארון החשמל בבנין.
התפשטות העשן מביאה למותה של הדיירת המבוגרת והערירית, סופי יעקב.
דורון מהוועד מגביר את חיפושיו אחרי איסמעיל וחושד בו ואף ברחמני כי אחד מהם הצית את ארון החשמל.
רחמני נפצע קשה בעת שרוכב על אופניו ומכונית פוגעת בו מאחור ונמלטת מהזירה, דבר שמסבך בעיני דורון את תעלומת ההצתה, שהמשטרה כלל אינה חוקרת.
ברקע מתוארים יחסיהם הנוירוטיים של הדיירים.
הריבים הקולניים והבלתי פוסקים של נירה וורד השותפות.
התעללותו הנפשית של צחי באתי מקומת הקרקע שחוותה תקיפה מינית.
ולבסוף, פירוק הקשר של גילי וצחי וחזרת החתול ג'ינג'י אל פחי הזבל ואל מותו.
בתיה גור טוענת כי תל אביב מתוארת "כעיר-גיהנום, שבנייניה המתפוררים מאכלסים שנאה, אלימות וכיעור אין-סופי.".
היא משייכת את הנובלה באופן חד־משמעי לקוטב שהיא מכנה "הגרוטסקי־סאטירי ביצירת קנז, המוכר מהרומנים אחרי החגים, האשה הגדולה מן החלומות, בדרך אל החתולים ומחזיר אהבות קודמות;".
היא רואה בעלילה כפרודיה על עלילות בלשיות אשר במקביל לתיאור הריאליסטי של הדמויות, מתמקדת בחקירת השריפה שדורון מתעקש עליה בכפייתיות.
גור טוענת כי "מעטים מאוד הסופרים הישראלים המדייקים כל כך כקנז, בתיאורי המציאות, הדיוקנאות ובייחוד בלשון שהאנשים מדברים כאן — נהפך בית המגורים הבדוי בצפון תל אביב למיקרוקוסמוס; עולם בזעיר אנפין המייצג את העולם הגדול;".
גם רונית מטלון משייכת את "שורפים ארונות חשמל" למודוס אליו שייכים הספרים שמזכירה גור.
היא טוענת כי קנז עצמו הגדיר בראיון ב-1992 את המודוס הזה כ"סיפורי היד הקפוצה" (ואת יצירותיו האחרות הגדיר "סיפורי היד הפתוחה").
על פי ניסוחו אלו "קודם כול מצבים תודעתיים לפני שהם פרקטיקות סיפוריות.
זהו יחס בסיסי לעולם המתגלם בלשון.".
אריאנה מלמד טוענת כי: "תחת הגג המשותף רוחשים חיים סודיים וגלויים, חרישיים וקולניים, עדינים ואלימים כאחד.
יהושע קנז מניח להם להתהוות, לפרוח, להתעצם ולהגיע עד מוות אלים, בטכניקה שהיא שילוב של רומן פוליפוני מבית מדרשו של פוקנר ו"ראשומון".
היא מסכמת את ביקורתה במשפט: "מה שקנז מצליח לעשות במקהלת הקולות שלו הוא לערער לגמרי את ערכי הפנטזיה של המונח "בית".
אין הגנה, אין תמיכה, אין קהילה, אי אפשר להידבר.
מאחורי דלתות לא בטוחות חיים ומתים אנשים פגיעים מאד, וכל אחד מהם ראוי לחמלה שרק המחבר לבדו יכול, בכוח מילותיו, להעניק להם ברוחב לב ובחום.".
בביקורתו של אבנר הולצמן ניכר כי אינו מתרשם במיוחד מהנובלה: "האירוע העיקרי המקשר באופן רופף בין חלקי הסיפור הוא מותה של אחת הדיירות סופי יעקב בדירתה בשעת שֵרפה או הצתה של ארון חשמל בחדר המדרגות.
סביב הציר הזה משתזרות התרחשויות נוספות, עלובות ומדכדכות לא פחות, שרֶטֶט נירוטי אלים ומסויט פועם בכולן, ומדי פעם הן מתובלות בהבלחות של מסתורין.".
חוה ליאון אינה מוצאת בנובלה פתרון להבאת גאולה לנפשות הפועלות, או אפילו מציאת נחמה.
המחבר, לדעתה, מסתפק בשרטוט חשוף ומאופק של המציאות, "שרטוט המשאיר את הקורא בתחושה של מועקה קשה.".
מתרחש בשכונת נווה שאנן שבחיפה בסוף חורף עד אביב 1945. בפתיחת הנובלה ישנה הקדשה של המחבר "לאחי חיליק".
הילד, כבן 7–8 שנים, מתגורר עם הוריו, המכונים על ידי החייל האנגלי בשמות בקי והרי.
הם מתגוררים בדירת חדר שבה שירותים משותפים עם דירת בעלי הבית.
בעלי הבית הם משפחת חזון שעלו מקאהיר במצרים ולהם מספר ילדים המבוגרים מהילד, כששני הצעירים, שלמה וראשל הם אלו שתופסים את התעניינותו של הילד.
בערב כריסמס מגיע אל דלת משפחת הילד חייל אנגלי שיכור אשר מקיא בביתם.
בביקור התנצלות שלו מתברר כי שמו פרנק והוא ממשיך לפקוד את בית המשפחה, למורת רוחה של משפחת הילד.
החייל מראה למשפחת הילד ציור של רמברנדט אותו הוא מעתיק בקפדנות רבה.
תמרה, בת דודתה של האם, המעריצה את טאגור ואת התרבות ההודית, מגיעה מירושלים לבקר את המשפחה בחיפה ומבקרת את "אמנותו" של פרנק.
במקביל, מתוודע הילד אל הדילמות שמזמנים חיי המבוגרים - גם במשפחת השכנים וגם אצל דורה ידידת האם.
אם הילד - מתוארת בשם בקי.
אב הילד - מתואר בשם הרי
פרנק - חייל בריטי הפוקד את בית משפחת הילד
הגברת חזון - אם המשפחה השכנה, מנהלת חנות מכולת
האדון חזון - אב המשפחה השכנה, בעל עסק בעיר התחתית בחיפה
שלמה - נער צעיר, הבן היחיד של משפחת חזון
ראשל - הבת הצעירה של משפחת חזון
תמרה - בת דודתה של בקי
דורה - חברתה של בקי שבעלה הרצל נפל בשבי הגרמני
יוסף אורן מתייחס לעיסוקו של קנז בבירור ההבדלים בין אמנות־אמת לאמנות־כוזבת.
הוא טוען כי הסופר מתאר את ריקודן של תמרה וחברתה זהבה המתיימר להיות אמנותי, כגרוטסקי.
וזאת, אחרי שתמרה לעגה לפרנק והאשימה אותו בחוסר כישרון בשל העתקת ציורו של רמברנדט.
הוא כותב: "בולטת העליבות של הריקוד ההודי של שתיהן, שבו התאמצו לבצע חיקוי מושלם של ריקוד שלא צמח בתרבות שעליה חונכו.
הן מקפידות להעתיק בדיוק רב את הלבוש האקזוטי ואת התנועות המיוחדות של הרקדניות ההודיות.
הדוגמה האחרונה מעידה על אופיו הכוזב והלא־אותנטי של הבידור, הנוטה להמעיט בערך המקורי־באמת ולעומת זאת הוא מציג כאותנטי ובעל־ערך את החומרים שהוא שואל מתרבויות אחרות, חומרים שאינם מוכרים לצופים ולכן אין הם מסוגלים לשפוט את מידת מקוריותם.".
עוד מוצא אורן התייחסות לאמנות בסיפור בכך שהילד והוריו מוצאים כי פרנק העתיק בדיוק מושלם את "הפסטורליה מתחת לשמים", אך לא דייק בהעתקת השמים.
השמים של פרנק היו מעיקים יותר מכפי שצוירו על־ידי רמברנדט, "החיים על האדמה כמעט נמעכו מכובדם".
הם היו בהעתקה של פרנק כה קודרים, שהפסטורליה מתחתם דמתה יותר "לארץ גזירה, עם שלושת העצים הניצבים על הגבעה כשלושה זקיפים חמושים".
השינוי בשמיים ודמות זוג האוהבים הבלתי נראה שהוסיף פרנק לציור של רמברנדט מביאים את העתקת הציור, על פי אורן, להיכלל בתחום המוגדר של האמנות.
הוא כותב: "כל אמנות עוסקת בהעתקה, אם ישירות מהבריאה (העתקה המוגדרת כריאליזם), ואם מיצירותיהם של יוצרים גדולים שהעתיקו מהבריאה בעבר (העתקה המוגדרת כהשפעה).
האמנות מתבטאת בפרשנות האמן לכל מה שהוכן לפניו להעתקה עבורו.".
כותרת הפיסקה הראשונה של אבנר הולצמן למאמר הביקורת שלו היא: "האומנם סיפור חניכה?", ובביקורתו הוא טוען כי אין לראות בנובלה סיפור חניכה רגיל, כפי שהקורא אולי נוטה לפרש את מראית העין של היצירה הכוללת מאפיינים רבים של סיפור חניכה.
הוא בונה את התזה שלו על המשפט המסיים את הנובלה, שבו הרצל, הבעל הנבגד שחוזר לאחר שנים מהשבי הגרמני ומהקומוניזם הסובייטי, ומגלה כי לאשתו נולד תינוק בהיעדרו, מטיח באשתו, דורה: ".
בראיון שהעניק הסופר ב-2006 למאיה פלדמן, הודה כי משפט זה היווה את הגרעין הראשוני לכתיבתה.
תחילה הולצמן שם דגש על הוויכוח האמנותי שמעלה קנז, כשמצד אחד הוא שם את ציורו הריאליסטי עמוס הפרטים הקטנים של רמברנדט, ומנגד, האמנות שמייצגת תמרה וטאגור שהיא מדומיינת, ערטילאית, אגדית וסמלית.
הוא מסכם את הדיון בנושא זה בטענה שבכל מקום בסיפור שנוצרת הנגדה מסוג זה, ניגף הדמיון בפני הממשות.
לטענת הולצמן, התצריב של רמברנדט ממלא תפקיד כה חשוב בסיפור כיוון ש"סיטואציית החולין רבת־המשתתפים ועתירת־הפרטים המצטיירת בתמונה ומרחב ההשתתפות השוויוני שהיא מעצבת הולמים את הנובלה "נוף עם שלושה עצים" הופכים את התצריב לכעין השתקפות של מבנה העולם הסיפורי הקְנזי באשר הוא.".
רעיון מרכזי נוסף לדעת הולצמן, הוא ההתייחסות לחיים בארץ ישראל בתקופת סוף מלחמת העולם השנייה, בשעה שכבר היה ידוע על קיום השואה.
"ממעשיהם ומשיחותיהם של גיבורי הסיפור מצטיירת מידה רבה של שוויון נפש כלפי המלחמה המתחוללת ...
אין היא נוגעת בפועל לחיי היומיום שלהם.".
הולצמן טוען כי בספרות העברית ישנן יצירות המתארות תקופה זו ומכות על חטא התעלמות היישוב מן השואה והמשך עיסוקו בחיי היומיום בארץ ישראל, בדרך של האשמה עצמית ואשמה קיבוצית.
לטענתו, קנז בוחר בעמדה הפוכה.
לכאורה, "התוכחה המרוכזת הגלומה באותו משפט של הרצל לדורה, שהעזה לחיות את חייה הפרטיים בימי חורבנו של העם היהודי, כמו ממצה את כתב האשמה כולו".
עובדה זו משווה אותו בעיני הולצמן לתמרה, אשר שוכחת בכל פעם את שם הילד המספר וקושרת, על פי הולצמן, את שניהם לקבוצת האנשים המעדיפים את הכללי והאידאולוגי על פני הפרטי והיומיומי.
לדעתו, הדבר מעיד כי קנז מעמיד את המשפט של הרצל לבחינה ביקורתית וקובע בעצם כי "אכן, הרגו שם את כל היהודים, אך אין הדבר שולל מיהודים אחרים, המצויים מחוץ לטווח הסכנה, את הזכות ואת הצורך לחיות חיים פרטיים מלאים באותה העת ממש.".
כ-12 רשימות ביקורת ופרשנות בעיתונות היומית ובכתבי עת הופיעו מיד עם פרסום הספר ורובן נעו בין ביקורת חיובית ובין ביקורת מתפעמת.
בתיה גור כתבה בפתיחת ביקורתה ב-2001: "על פני השטח נראה כאילו שתי הנובלות ...
אינן קשורות כלל זו לזו וכי הן שייכות לשני הקטבים של יצירתו ...
וכי שתי הנובלות נכרכו לספר אחד מטעמים שאינם ספרותיים.
אבל קריאה זהירה בשתי יצירות המופת האלה ...
מלמדת על זיקה מורכבת וכמעט נסתרת ביניהן.".
הניגוד בין יֵדע ליָדע הוא המקשר בין הנובלה הראשונה ובין השנייה - "נוף עם שלושה עצים".
הנובלה השנייה מדגישה את הטוהר הזה במשפט אודות הוריו המתגוררים עמו בדירת חדר עם שירותים משותפים עם בעלי הבית, "אלו היו היפים בימי חייהם".
הניגוד בין הטוהר שבנובלה השנייה ו"בין החיים עכשיו, חמישים ויותר שנים לאחר מכן, כשלישראלים בצפון תל אביב יש חדר לעצמם ואפילו דירה עם שירותים נפרדים, אבל אין להם שום רמברנדט (אפילו לא העתק), והם פוחדים מפני חסרי בית, מפני מטורפים כנחמני, ...מפושעים קטנים, מטפילים ומשורפי ארונות חשמל.".
יוסף אורן אינו מוצא קשר ישיר בין שתי הנובלות.
גם קנז עצמו טען ב-2005 כי שתי הנובלות קובצו יחדיו כי היו לו שני סיפורים שכתב, וכי הוא לא רואה יחסי גומלין ביניהם.
נוף הנהר עם משה בתיבה הוא ציור שמן על בד מעשה ידי פרנצ'סקו צוקרלי משנת 1768.
הציור מתאר סצנה מ, שבה בת פרעה מוצאת את משה בתיבה לאחר שהוסתר על ידי אמו ב"תיבת גומא" על גדת הנהר.
בת פרעה נראית בקדמת הציור, מלווה בנשות חצרה, כאשר שתיים מהן כורעות ומחזיקות את התינוק משה.
ברקע ניתן להבחין במרחב רחב ידיים של נהר, ומעבר לו משתרעת עיר גדולה ובה מספר פירמידות.
גודלו של הציור, נושאו ההיסטורי, והשימוש באלמנטים מצריים מעידים על כך שפרנצ'סקו זוקרלי ביקש לחרוג מסגנון הנוף האיטלקי האופייני לו, שהיה מוכר באנגליה.
קיימת סברה כי הציור נוצר מתוך כוונה להציגו בתערוכה ציבורית, וייתכן שהוא קשור להקמת האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768, שבה היה צוקרלי חבר מייסד.
כמו כן, ייתכן שהציור הוזמן על ידי המלך ג'ורג' השלישי, והוא מזוהה עם הציור "משה בתיבה" שהוצג על ידי צוקרלי באקדמיה המלכותית בשנת 1773.
הציור חתום ומתוארך על הספינקס שבקצה השמאלי: "Francesco Zuccarelli / Londra 1768."
היצירה נרכשה ככל הנראה על ידי המלך ג'ורג' השלישי, והיא תועדה בשנת 1790 באולם הקבלה של ארמון המפטון קורט.
נוף מיוער עם מפגש יצחק ורבקה הוא ציור מאת האמן האיטלקי פרנצ'סקו צוקרלי, המתאר סצנה מקראית מתוך .
הציור מתאר את יצחק בעת שיצא לשוח בשדה לקראת ערב, כאשר ראה את שיירת הגמלים המביאה אליו את כלתו, רבקה.
היא נפלה מהגמל ורכנה לכסות את פניה בצעיף לאחר שעבד אברהם זיהה בפניו את אדונו.
בציור מופיע יצחק בחזית התמונה, אוחז במטה בידו השמאלית.
משמאל, מעבר לעצים, מתקרבת רבקה מלווה בעבדו הקשיש של אברהם.
היא מכסה את פניה בצעיף כאשר העבד מצביע לעבר אדונו.
בקצה השמאלי של הציור נראים חלק מבני הפמליה של רבקה.
בניגוד לנאמר במקור המקראי, צוקרלי לא כלל גמלים בציורו, אך שילב בו סוס.
ציור זה הוא הגדול ביותר מבין ציורי הנושא של צוקרלי באוסף המלכותי הבריטי, ואחד הגדולים שצייר אי פעם.
ככל הנראה, הציור הוזמן על ידי הקונסול הבריטי בוונציה, ג'וזף סמית, ומהווה עדות עקיפה לעניין המזדמן שלו בנושאים דתיים.
ייתכן כי שולב באותו מכלול עיטורים כמו סדרת ששת נופי הענק של צוקרלי הנמצאים גם הם באוסף המלכותי.
הציור נוצר, ככל הנראה, באותה תקופה שבה צוירו יצירות אלו.
הציור מופיע בספרו המאויר של ויליאם ה.
פיין, "המעונות המלכותיים", משנת 1819, שם הוא מתועד כשהוא תלוי בחדר הקבלה של המלכה בטירת וינדזור (RCIN 922100).
הציור חתום על הסלע שבצידו הימני של יצחק, בחתימה: "Francesco / Zuccarelli / Venezia 1743".
הציור נרכש בשנת 1762 על ידי המלך ג'ורג' השלישי מג'וזף סמית, הקונסול הבריטי בוונציה, כחלק מרשימת הרכישות האיטלקיות (מספר 157).
מאז הוא נותר חלק מהאוסף המלכותי הבריטי, ונחשב לאחת מיצירות האמנות החשובות של צוקרלי בנושא מקראי.
נוף ים עם יונה והלווייתן הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי-איטלקי גספר דוגה, אשר צויר בסביבות השנים 1653–1654. היצירה שייכת לאוסף המלכותי הבריטי ומוצגת בגלריית התמונות בארמון בקינגהאם.
הציור מתאר את סיפורו של יונה הנביא בעת סערה בלב ים, כאשר הוא נזרק מהספינה ונבלע על ידי דג גדול – תיאור שרבים מפרשים כלווייתן.
הציור מציג את הסצנה מתוך הפרק הראשון של ספר יונה: סערה עזה מאיימת על הספינה, ויונה מציע להשליכו אל הים כדי להרגיע את הסערה.
לאחר שהוא נבלע, הוא מתפלל שלושה ימים מתוך בטן הדג, עד שהאל מצווה על הדג להקיא אותו אל היבשה.
בציור, דוגה מנצל את הסצנה הדתית כדי להמחיש כאוס, אסון טבע, ותחושת הדרמה – כייצוג חזותי של "הנשגב" ושל כוחו האדיר של הטבע.
הקומפוזיציה של היצירה מבוססת על פרסקו שצייר פאולו בריל בשנת 1588 עבור הסקאלה סנטה ברומא.
השפעתו של ניקולא פוסן – שהיה גם גיסו של דוגה וגם מדריכו – ניכרת בסגנון ובנושאים.
דוגה אימץ לא רק את שפת הנוף של פוסן אלא גם את שמו.
בשל הקרבה הסגנונית, היצירה יוחסה במשך השנים הן לדוגה, הן לפוסן, ולעיתים אף הוצעה כהפקה משותפת.
על אף שדוגה נחשב בין האמנים שהביאו את סצנת הסערה לנוף הציורי, מעט מאוד מיצירותיו בנושא זה שרדו.
עובדה זו מעניקה ליצירה ערך מיוחד כנדירה בתחום זה ביצירתו.
בזמנו של דוגה, נתפס הציור כבעל משמעות דתית עמוקה יותר, כמטאפורה מוקדמת להקרבתו של ישו ולתחייתו, בהתאם למסורת הנוצרית.
הקהל בן תקופתו היה רואה בו לא רק דרמה טבעית אלא ביטוי של כפרה ותקווה לגאולה.
הציור זכה לפרסום נרחב במאה ה־18, שוכפל במספר הדפסים, ונוצרו ממנו שני עותקים בצבע.
הוא הופיע גם באיורי הספר Royal Residences מאת ויליאם פיין (1819), שם תואר כתלוי בחדר הקטיפה הכחולה (Blue Velvet Room) בארמון בקינגהאם.
תחילה היה בבעלות המרקיז פלוויצ'יני.
לאחר מכן הוא נמכר להמפרי אדווין, וממנו נרכש על ידי פרדריק, נסיך ויילס, סביב שנת 1745. בשנת 1749 תועד ב"חדר השני" בבית לסטר (Leicester House) כאילו נוצר בידי ניקולא פוסן.
בשנת 1819 הופיע בארמון בקינגהאם עם ייחוס כפול לפוסן ולדוגה.
נוף הקשת בענן הוא ציור מאת פטר פאול רובנס, המתאר את הנוף הכפרי של חבל ברבנט הפלמית סביב אחוזתו "הט סטין" שבין בריסל לאנטוורפן.
הציור נוצר ככל הנראה בין השנים 1636–1640, כאשר רובנס שהה במקום בקיץ, למחצה בפרישה, עד מותו.
הציור מציג מראה פנורמי מרהיב של נוף חקלאי אידילי.
ברקע נראים איכרים העוסקים בקציר, בקר מובל בשביל כפרי, ברווזים שטים על פני פלג מים, וחולבות מחייכות ופועל חווה מקדמים בברכה עגלון עגלה עמוסת חציר.
צללים מוארכים מרמזים כי היום עומד להסתיים, והאווירה הרגועה מודגשת בנוכחות קשת כפולה החוצה את השמיים ומשווה לציור תחושת פיוס ורוחניות.
מוטיב זה רומז אולי לשאיפתו של רובנס להביא שלום לארצות השפלה, במסגרת פעילותו הדיפלומטית.
הנוף מוצג מזווית מבט גבוהה – תצפית עילית – שבן אחיינו של רובנס, פיליפ רובנס, תיאר כ"צויר עד קצה האופק".
לדברי פיליפ, האמן הקדיש עצמו להתבוננות בנוף ולציורו בשעות שונות של היום.
הציור נחשב ליצירה משלימה ל"נוף הט סטין בשעות הבוקר המוקדמות" , המוצגת בגלריה הלאומית בלונדון.
שתי היצירות נוצרו יחד ונועדו להיות מוצגות בצוותא, ככל הנראה באחוזת הט סטין עצמה.
הן מציגות את אותה אחוזה בשעות שונות של היום – האחת בשעות הבוקר המוקדמות, והשנייה בשעת ערב – וביחד יוצרות מבט כולל, כמעט פואטי, על נוף הכפר הברבנטי כפי שראה וחווה אותו רובנס.
לאחר מותו של רובנס, הופרדו לזמן קצר, אך התאחדו שוב במדריד בסוף המאה ה־17, ולאחר מכן הועברו לגנואה בראשית המאה ה־18.
בשנת 1803 הובאו שתי היצירות ללונדון על ידי סוחרי האמנות אירווין, צ'מפרנון וביוקנן, שהציעו למכור אותן למדינה – אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר הופרדו הציורים: "נוף הט סטין" נרכש עבור סר ג'ורג' בומונט, שתרם אותו לגלריה הלאומית, ואילו "נוף הקשת בענן" נמכר לג'ורג' ווטסון טיילור, בעל מטעים בריטי, שברשותו היו גם יצירות של אנתוני ואן דייק ורמברנדט.
לאחר מכירת אוספו של טיילור בשנת 1823 נרכש הציור על ידי הורשיו וולפול, הרוזן השלישי מאורפורד, והוצג בחדר האוכל הראשי בבית וולטרטון שבנורפוק.
ניסיון לרכוש את הציור מחדש עבור הגלריה הלאומית נעשה בשנת 1856 במכירה הפומבית של הרוזן הרביעי מאורפורד, אולם נבלם על ידי הצעת מחיר גבוהה במיוחד של המרקיז הרביעי מהרטפורד, שזכה בו לבסוף תמורת 4,550 לירות שטרלינג.
נוף נהר הוא ציור נוף מאת האמן האיטלקי אניבלה קראצ'י, צייר בולונזי שפעל באיטליה בין השנים 1560–1609.
היצירה מתארת נוף טבעי שמביט דרך עצים מוצלים אל נהר מתפתל הנשקף אל האופק.
קרוב לעין הצופה, מופיעים שלושה עצים דקים ועץ מרכזי גדול יותר, כולם מצוירים בצל עמוק, בניגוד חד לסצנה המוארת שמאחוריהם.
הנהר, בגוון טופז-כחול, מתעקל מהפינה הימנית התחתונה, חוצה את הבד ומתרחק לעבר המרכז.
כמה עצים דקים צומחים לאורך הגדה ליד בקתה עם גג קש הנמצאת מימין.
הגדה השמאלית עטופה בקני סוף וצמחייה גבוהה.
מאחורי העץ המרכזי שבצל, שטה סירה ארוכה, צרה ונמוכה ובה ארבע דמויות בעלות עור בהיר.
לשמאלן, אדם לבוש בגד כהה עם צווארון לבן שוכב סמוך לגבר יושב בבגד צהוב וכובע מנוצה.
מימין, אדם נוסף שוכב ליד הספן הלבוש באדום ולבן, שדוחף את הסירה במוט ארוך.
צבעי הצמחייה והקרקע – בגווני צהוב קציר וירוק מרווה – דוהים בהדרגה לגווני תכלת-עמום של הרים רחוקים בקו האופק, שממוקם מעט מעל חצי גובה הציור.
מעליהם נראים עננים לבנים בשמי תכלת.
ציור זה נחשב בין הראשונים שבז'אנר ציור הנוף האיטלקי שבו הטבע עומד במרכז היצירה ולא משמש רק כרקע לנרטיב דתי או מיתולוגי.
קראצ'י מציג את הטבע כמושא אסתטי בזכות עצמו.
קרני שמש רכות מאירות את הנוף, מדגישות את הקימוטים על פני הנהר, והגוונים הזהובים בצמרות העצים מרמזים על אווירת תחילת הסתיו.
הקומפוזיציה בנויה באיזון צורני מוקפד.
הנהר החוצה את התמונה מנווט את עין הצופה אל עומק הציור, בעוד האדמות לצידיו נבנות במשולשים מתחלפים של נסיגה והתקדמות.
העצים, כעמודים ויזואליים, מסמנים את קו ההתרחקות אל האופק.
במקביל, משיחות המכחול האפלות של העצים בקדמת הבד יוצרות דפוס דרמטי המחזיר את תשומת הלב מהאופק העמום אל החזית.
אניבלה קראצ'י נהג לצאת למסעות כפריים יחד עם אחיו אגוסטינו ובן דודו לודוביקו קראצ'י במהלכם יצר סקיצות מהירות מהטבע.
ציור זה הוא תוצאה של עבודה סטודיו שנעשתה על בסיס אותן סקיצות שטח.
הגישה החדשנית של קראצ'י, השואפת ללכוד את האיזון והקצב של הנוף, השפיעה עמוקות על התפתחות ציור הנוף בתקופת הבארוק באיטליה.
נוף ים בסכוונינגן (בהולנדית: Zeegezicht bij Scheveningen) הוא ציור מאת האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1882 במהלך שהותו בעיר האג.
זהו אחד משני ציורי ים בלבד שצייר ואן גוך בתקופה ההולנדית של יצירתו, והוא נחשב לדוגמה מוקדמת לסגנונו הייחודי והאישי.
היצירה צוירה בצבעי שמן על נייר, בגודל 51 על 36.8 ס"מ, ונמצאת באוסף מוזיאון ואן גוך באמסטרדם.
הציור "נוף ים בסכוונינגן" מתאר סצנה דרמטית של ים סוער ושמים קודרים באזור החוף של סכוונינגן, פרבר לחוף הים של העיר האג.
ואן גוך צייר את התמונה באוגוסט 1882, ביום שבו שררה סערה עזה, ותיאר באיגרתו כיצד נאלץ להתמודד עם רוחות עזות וענני חול סוחפים, עד שכמעט לא הצליח לעמוד על רגליו או לראות למרחק.
בשל עוצמת הרוח חדרו גרגרי חול ממשיים אל שכבת הצבע הרטובה ונטמעו בתוכה – פרט נדיר שנשמר בציור עד היום ונראה לעין במבט מקרוב.
תיאורו של ואן גוך את הסצנה של הים שהיה בגוון אפרפר־חום, דומה למים עכורים, גלים המתקדמים במהירות ודוחפים זה את זה, וערפול שנוצר מהתנגשות הגלים ומהקצף שהזכיר לו חול נישא ברוח.
הקומפוזיציה בנויה מקו חוף רחב, ים גועש ושמיים מכוסים עננים, ומשולבות בה דמויות קטנות של דייגים וסירה בודדת – פרטים המחזקים את תחושת המרחב והבדידות.
זהו ציור עשיר בטקסטורות, עם משיחות מכחול עבות ואימפולסיביות, המשקפות את ניסיונו של ואן גוך להעביר לא רק את מראה הטבע אלא גם את התחושות שמעורר בו הרגע.
לדברי אוצרי מוזיאון ואן גוך, זוהי דוגמה מובהקת לסגנונו המוקדם של האמן, שבו כבר ניכר כיוון אישי ועצמאי.
הציור נוצר באוגוסט 1882, בתקופה שבה התגורר ואן גוך בעיר האג ולמד אצל אנטון מאובה, צייר מרכזי בזרם האג.
בשלב זה של חייו פעל ואן גוך באופן אינטנסיבי לשיפור יכולותיו כצייר והקדיש מאמצים רבים ללימוד קומפוזיציה, אור, צבע וציור דמויות.
באיגרת ששלח לאחיו תיאו תיאר כיצד ביקר שוב ושוב בסכוונינגן במהלך ימי סערה, במטרה להתנסות בתיעוד נוף בתנאים קשים וללכוד את התחושה הדרמטית של הטבע.
באחד מביקוריו צייר שני נופי ים קטנים, שאחד מהם הוא הציור האמור.
הסערה הייתה כה חזקה, עד שגרמה לו לאבד שליטה על גופו ולגרד את הציור פעמיים בשל שכבת חול עבה שכיסתה את הצבע.
לבסוף סיים את העבודה בפונדק שמאחורי הדיונות, לאחר שחזר להביט בנוף מהמרחק.
באותה איגרת הדגיש ואן גוך את ייחודו של ציור הנוף הימי ככלי לביטוי תחושות ומצבי רוח, וציין כי הציור מאפשר לו להעביר אפקטים שלא היו נגישים לו קודם לכן באמצעות הרמוניות צבעוניות נסתרות.
בליל 7 בדצמבר 2002 נגנב הציור ממוזיאון ואן גוך באמסטרדם, יחד עם היצירה "קהל עוזב את הכנסייה הרפורמית בניונן" .
השניים נלקחו במסגרת פריצה מהירה שביצעו שני גנבים, ובראשם אוקטאב דוראם, שחדרו לגג המוזיאון, שברו חלון ונמלטו עם הציורים בתוך שלוש דקות וארבעים שניות בלבד.
דוראם העיד לימים כי כוונתו הייתה לגנוב יצירות מפורסמות יותר, ובהן החמניות ואוכלי תפוחי האדמה, אך נאלץ לוותר עליהן בשל מגבלות גודל ואבטחה.
הוא בחר ביצירת הנוף בשל שכבות הצבע העבות, שזיהה כסימן לערך גבוה.
הציור הועבר לידי רפאלה אימפריאלה, חבר בדרג נמוך בארגון פשע איטלקי, והוסתר בכספת בביתו שבעיירת החוף קסטלמרה די סטאביה הסמוכה לפומפיי.
באוקטובר 2016 נמצאה היצירה במהלך פשיטה של המשטרה האיטלקית, ובמרץ 2017 הושבה למוזיאון ואן גוך.
לדברי מנהל המוזיאון, אקסל רוגר, חזרת היצירות לתצוגה הייתה מהימים המשמחים ביותר בקריירה שלו.
נוף עם כלב הוא ציור מאת האמן הצרפתי פול גוגן, שצויר בתחילת שנת 1903, חודשים אחדים לפני מותו.
היצירה נוצרה באי היווה אואה שבארכיפלג איי מרקיז והיא אחת מתוך שישה ציורים שצייר שם בתקופה זו.
גובה הציור 73.5 ס"מ ורוחבו 92.5 ס"מ, והוא נעשה בצבעי שמן על בד.
היצירה מוצגת בהשאלת קבע במוזיאון ישראל, ירושלים, מאת האפוטרופוס הכללי של מדינת ישראל, כתרומת עיזבון רובר ומרגריט כאהן-סרייבר לזכר , שנפל במלחמת יום הכיפורים.
הציור מתאר מראה נטורליסטי של פנים האי היווה אואה כפי שנשקף מביתו של גוגן, אשר בתקופה זו היה מרותק למקום בשל החמרת מחלתו.
מבעד לגדר האבן שחצצה בין חלקתו לכביש נראית חנותו של בן ורניי הצבועה בטורקיז, ומאחוריה מתחם המיסיון הקתולי.
בתוך חלקתו נראים ענף של עץ בננות וערמה של עלי צמח הפנדנוס, המסודרים באופן המזכיר מבנה בישול מקומי.
הקומפוזיציה מאורגנת במבנה קלאסי: מישורים מקבילים ולצידם קווים אלכסוניים המעמיקים את התחושה המרחבית.
הגבול האלכסוני שבין האזורים הסגול והוורוד נענה על ידי אלכסונים בגגות, בעצים, בגבעה ובערמת העלים.
האמן שילב בציור אלמנטים ריאליסטיים ודמיוניים: בעוד ההרים והגבעות הרחוקות מתוארים בגוונים טבעיים, החלקה שלו צבועה בגוני ורוד וסגול דמיוניים, שהודגשו גם באדמה שסביב החנות.
באמצעות הצבעים הללו יצר גוגן הבחנה בין המציאות לבין הטריטוריה האישית שלו, שהוצגה כמסתורית ונפרדת.
האזורים המציאותיים בציור מצוירים באור הבוקר ומשרים אווירה רגועה, אף על פי שמדובר בנוף וולקני סלעי.
במרכז החלקה מופיע כלב שחור-לבן, העומד מול תרנגולת שמנפחת את נוצותיה.
אף שמדובר ככל הנראה בעימות שנצפה במציאות, לחיות שבציור יש גם משמעות סמלית.
הכלב, ששמו היה "פגו" (כראשי תיבות חתימת האמן), שימש דימוי עצמי של גוגן כ"אני-האחר" הפראי.
בתקופה זו נהג האמן לתאר את הכלב בדמות מסוגננת, ולעיתים גם כטורף ציפור, כסמל לתוקפנותו.
תרנגולת זו עשויה לסמל את יריביו הפוליטיים, הכנסייה, מבקרי האמנות, החברה או רשויות האי, שגוגן תקף בכתיבתו באותה תקופה.
מכתבים וכתבים שפרסם – ובהם L'Esprit moderne et le catholicisme, Racontars du Rapin ו-Avant et Après – עוררו תגובות נזעמות והובילו להליכים משפטיים נגדו.
ציור זה שימש לאחר מכן רקע ליצירה אלגורית קטנה יותר, התחינה, שצוירה ככל הנראה במרס 1903. ביצירה זו בוטלו הבתים והוחלפו הדמויות בחמש נשים שהובאו מציורים קודמים של גוגן: אחת פונה בתחינה לאל, שתיים מנסות להימלט מן הקומפוזיציה, ושתיים יושבות מהורהרות סמוך לצלב קבורה לבן.
באמצעות הצבת הדמויות על חלקת אדמתו, ביקש האמן לבטא את תחושת המועקה שפקדה אותו ואת שאיפתו להיחלץ מן העונש שנגזר עליו.
בניגוד ל"נוף עם כלב", המתאפיין באיזון צורני ואווירה שקטה, הציור התחינה נושא עמו סמליות רגשית עזה ותחושת חרדה גוברת לקראת מותו הקרב.
נוף בלסטאק בבוקר מול השמש הוא ציור שמן על בד מאת פול סזאן, שנוצר בשנים 1882–1883. ממדיו 60.5 על 92.5 ס"מ.
היצירה נתרמה למוזיאון ישראל בירושלים בידי הקרן לירושלים מתוך אוסף סם שפיגל, ומספר הרישום שלה הוא B97.0482.
לסטאק, עיירת תעשייה קטנה לחוף הים התיכון סמוך למרסיי, הייתה יעד חביב על אמנים רבים.
סזאן החל לצייר בה כבר בשנות השישים של המאה ה־19, שב לשם ב־1870 כדי להימנע מגיוס במלחמת פרוסיה–צרפת, והמשיך לשוב לאזור גם לאחר מכן.
בביקורו בשנת 1882, שבו גם פייר-אוגוסט רנואר הגיע למקום לאחר מסעו באיטליה, צייר סזאן את היצירה.
הציור מתאפיין בשכבות צבע דקות ובהירות בגוני פסטל שקופים למחצה, היוצרים תחושה המזכירה ציור באקוורל.
קטעים לא מבוטלים של בד גלוי מוסיפים לגוון הכללי זהוב ובהיר, המדגיש את אור השמש החזק והחום האופייניים לדרום צרפת.
קווי העיפרון, שנותרו גלויים מתחת לצבע, מאפשרים להתחקות אחר השינויים התכופים שביצע האמן במבנה הקומפוזיציה.
עץ המוצב בצד הימני מטיל צל חד על קדמת הציור ויוצר תחושת עומק.
במרכז הקומפוזיציה מתוארת קבוצה של בתים, הנראית מנקודת תצפית גבוהה, בצורות פשוטות המזכירות מוצקים גאומטריים.
קירותיהם מוארים לסירוגין, ומשקפים את משחקי האור.
ברקע נראים רכסים בגוונים חיוורים ובתים מרומזים, ואילו השמים נוצרים על ידי קרקעית בצבע בז' עם נגיעות כחול בהיר.
קצב פנימי מתגלה בחזרות של זוויות ישרות בענפי העצים, בבתים ובחלונות, ובמשיכות מקבילות של המכחול.
העץ הימני, שענפיו נפרשים מעל הבתים, יוצר חיבור חזותי עם ההרים שברקע, שכן אחד מענפיו ממשיך את קו המתאר הגלי של המדרונות.
בשנת 1907 הגיע ללסטאק האמן ז'ורז' בראק, שביקש להבין את חידושיו של סזאן במקום שבו יצר את נופיו.
בראק, שהכיר את מכתבו של סזאן לאמיל ברנאר ובו הניסוח המפורסם "טפל בטבע באמצעות גליל, כדור וחרוט", צייר כאן את הנופים הקוביסטיים הראשונים שלו.
בדרך זו קישר בין חידושיו של סזאן בשלהי המאה ה־19 לבין הופעת האוונגרד המודרני בראשית המאה ה־20.
נוֹף הַשֵּׁמַע או נוף קולי היא הסביבה האקוסטית כפי שהיא נתפסת על ידי בני אדם.
קיימת היסטוריה מגוונת על השימוש בנוף השמע בתחומים שונים, החל מעיצוב עירוני ועד לאקולוגיה ומדעי המחשב.
נוף השמע הוא צליל או שילוב של צלילים שנוצרים או נובעים מסביבה סוחפת.
הרעיון של נוף השמע מתייחס הן לסביבה האקוסטית הטבעית, המורכבת מצלילים טבעיים, בין היתר הוא כולל:
קולות של בעלי חיים (ביופוניה)
צלילי מזג האוויר ואלמנטים טבעיים אחרים (גיאופוניה)
צלילים סביבתיים שנוצרו על ידי בני האדם (אנתרופוניה), אשר כוללים גם תת-קבוצה של צלילים מבוקרים של קומפוזיציה מוזיקלית, עיצוב צליל ושפה, ותת-קבוצה של צלילים מכניים הנובעים משימוש בטכנולוגיה תעשייתית
תפיסת המאזין את הצלילים הנשמעים כסביבה אקוסטית
המונח נוף השמע עשוי גם להתייחס להקלטת שמע או ביצוע של מספר צלילים היוצרים את התחושה של סביבה אקוסטית.
המלחינה האמריקאית פאולין אוליברוס הגדירה את המונח "נוף השמע" כך: "כל צורות הגל המועברות בנאמנות לקליפת המוח השמעיתית שלנו באמצעות האוזן והמנגנונים שלו."
מקור המונח הוא מעורפל במקצת.
לעיתים קרובות המלחין הקנדי ר.
בערך באותו הזמן שסאות'וורת' תכנן את הפרויקט בבוסטון, שייפר יזם את פרויקט נוף השמע העולמי , יחד עם עמיתיו בארי טרואקס והילדגרד ווסטרקאמפ .
שייפר עצמו אסף לאחר מכן את הממצאים מהפרויקט, ופרסם את ממצאיו בעבודתו "Tuning of the World".
שייפר הגדיר את המונח גם עבור חינוך מוזיקלי.
במוזיקה, יצירות נוף השמע הן לרוב סוג של מוזיקה אלקטרונית או מוזיקה אלקטרו-אקוסטית.
בין המלחינים שהשתמשו בנוף השמע ביציריתהם ניתן למנות את בארי טרואקס , הילדגרד ווסטרקאמפ , לוק פרארי ופטרי קולג'ונטאוסטה .
אוסף האלבומים environments של אירב טייבל כולל סדרה של צלילי סביבה בני 30 דקות חחא הפרעה בשילוב גרסאות מסונתזות או מעובדות של צלילים טבעיים.
נוף השמע הוא לעיתים קרובות נושא לחיקוי במוזיקה המתמקדת בגוון צלילים, כמו חומאי, שבו יש שימוש בתהליך ההאזנה הטימברלית של הצלילים.
בשביל להפיק הרמוניה, ניתן לחקות ולשחזר גוון צלילים זה באמצעות הקול או כלי הנגינה.
נוף גלעד היא התנחלות בהליכי הסדרה הנמצאת בגב ההר של בנימין, מעל בקעת ייט"ב, אשר צפויה להשתייך למועצה אזורית ערבות הירדן לאחר הסדרתה.
היישוב חולש על בקעת ייט"ב ועל כביש 449.
היישוב הוקם בתור חוות נצח הראל.
היישוב נמצא על הר החולש על בקעת הירדן באזור ייט"ב מצפון, בסמוך לכביש 449, בגובה 300 מטרים.
החווה היא אחת מחוות חקלאיות רבות שהוקמו ביהודה ושומרון, ובפרט בגבול בין בקעת הירדן להרי בנימין, ובסביבתו החוות: חוות זוהר, חוות המכוך, והחווה של נריה.
בנוסף, הוא נמצא בין היישובים מבואות יריחו ותמרה שבתחתית הציר, ורימונים שבמעלה הציר.
היישוב נמצא במרחק 16 קילומטרים מירושלים בקו אווירי.
ביוני 2023 הוקמה במקום חוות נצח הראל, שנודעה גם בשם החווה של מלכיאל, בעליה.
ב-11 בדצמבר 2025 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני להקים יישוב במקום, במסגרת מהלך הקמת והסדרת יישובים ב-19 נקודות ביהודה ובשומרון, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
שם היישוב הזמני הוא "נוף גלעד", על שם מיקומו במקום הצופה אל עבר הגלעד.
נוֹפִית (שם קודם: פי נר) הוא יישוב קהילתי כפרי במערב הגליל התחתון, בתחום שיפוטה של המועצה האזורית זבולון.
היישוב ממוקם על גבעה בגובה 213.5 מ' מעל פני הים בגבעות אלונים, כארבעה ק"מ צפונית לקריית טבעון וכ-18 ק"מ מזרחית לחיפה.
נופית משקיפה על נחל ציפורי, ובסמוך מדרום לה נמצאת חרבת קושט, בה ממצאים מתקופת התלמוד.
תחילת דרכו של היישוב ביוזמה של שמונה משפחות (ארבל, גל, גפן, כהן, כרמלי, נאור, פרוינד, שפרינגר) מאזור חיפה והקריות להקמת יישוב בעל חיי קהילה בגליל.
היוזמה להקמת היישוב הייתה של האדריכל צבי (ציבי) שפרינגר שגם תכנן את נופית כיישוב כפרי ירוק המשתלב בסביבה ובטבע, נוסע החולף בדרך שבין יגור לאחיהוד יתקשה להבחין כי על הגבעה המתנשאת מדרום לנחל ציפורי קיים יישוב הטובל כולו בירק וצמחייה, תוצאה של תכנון וחשיבה בת קיימא.
שלב ב' של היישוב, שנקרא "נופית הצעירה" נבנה במהלך שנות ה־90 ואכלוסו החל בשנת 1997. הבנייה והאכלוס התבצעו על ידי מינהל מקרקעי ישראל ללא תיאום עם האגודה השיתופית שאיגדה את תושבי שלב א', ובפועל נוצרו שני יישובים צמודים ומופרדים מבחינה מנהלתית.
על רקע ההפרדה נוצרו מתחים בין תושבים ותיקים וחדשים, ובשנת 2003 החל תהליך למיזוג היישוב והוקם ועד מקומי סטטוטורי.
התרחבות היישוב הביאה גם לפיתוח תשתיות, בהן בריכת שחייה ומרכז ספורט הכולל גם את קיר הטיפוס על שם ערן נאור, בית כנסת והרחבת מערך גני הילדים ובית הספר היסודי.
מקיף את היישוב מחוצה לו מסלול טיול מסומן על שם אוהד זך, המשקיף על הוואדיות הסובבים את היישוב ועל מפרץ חיפה, ומקושר לשביל ישראל.
בימים אלה החלה העבודה על שלב ג' של היישוב (נופית ג') וצפויה להסתיים בשנים הקרובות.
ביישוב פועל בית ספר יסודי שהוקם בשנת 1982 ולומדים בו תלמידים מהמועצה האזורית זבולון - רובם מנופית ומיעוטם משאר היישובים המועצה.
בכל שכבה בבית הספר ישנה כתה או שתיים.
עד לפני מספר שנים רק תלמידים מנופית למדו בבית הספר, אלא שבראשית שנות ה-20 של המאה ה-21, תלמידים משאר ישובי המועצה הצטרפו לאור הצמצום בכמות הילדים בגילאי בית הספר היסודי בני היישוב.
רוב תלמידי היסודי ממשיכים לאחר מכן לבית ספר העל-יסודי "כרמל זבולון", שנמצא בקיבוץ יגור למרגלות הר כרמל.
או לחלופין ממשיכים לבתי ספר על יסודים אחרים בסביבת היישוב (טבעון, נהלל)
בנופית מרכז ספורט בשם "נופשית", הזמין לתושבי נופית כמו גם לתושבי חוץ.
במרכז מספר בריכות, חדר כושר ומגרש ספורט.
נוּפָריים (שם מדעי: Nymphaeaceae) היא משפחה של צמחים דו־פסיגיים רב־שנתיים הנפוצה באזורים חמים או ממוזגים בכל רחבי העולם.
זו משפחה של צמחים הגדלים במקווי מים מתוקים או מעט מלוחים, כאשר שורשיהם חבויים בקרקעית.
הפרחים בודדים, לרוב גדולים ויפים.
עלי הכותרת מעט קשיחים ומותאמים להאבקה על ידי חיפושיות.
העלים בעלי פטוטרת ארוכה ולרוב צפים על־פני המים, אך לעיתים נדירות גם מורמים מעליהם או נמצאים מתחת לפני המים.
הנופריים קרובים במובנים אחדים לחד־פסיגיים.
כך, למשל, צרורות הרקמה המובילה (הצינורות) אינם ערוכים בטבעת, אלא פזורים בגבעול, ובתוך הצרורות חסר קמביום.
מאפיין זה מעיד על גילה העתיק של המשפחה, ואכן היא בין העתיקות שבמערכת בעלי הפרחים.
למעשה, היא שייכת לקבוצת הדו-פסיגיים הקדומים.
בארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי שלושה מינים: נימפאה לבנה, נימפאה תכולה ונופר צהוב.
ייבוש נרחב של הביצות בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 צמצם מאוד את בתי הגידול הטבעיים שלהם, וכיום כולם הוכרזו כצמחים מוגנים.
מיני נופריים רבים משמשים כצמחי נוי באגמים מלאכותיים, וגידולם אינו מסובך במיוחד.
כמו כן, רוב המינים ראויים למאכל על כל חלקיהם - שורש, עלים, פרחים וזרעים.
בתרבות ההודית והמצרית העתיקה היה לפרח הלוטוס מקום מיוחד כסמל דתי.
למרות ששניהם הם צמחי מים ודומים בפריחה ובגדילה, הלוטוס מצרי והלוטוס ההודי הם שני מינים שונים, הלוטוס ההודי הקדוש נקרא גם נלומבו נאכל (שם מדעי Nelumbo nucifera) ונהוג לאכול אותו במזרח.
הלוטוס המצרי נקרא גם נימפאה כחולה (שם מדעי Nymphaea caerulea), וגדל בר בארץ ישראל (בסכנת הכחדה).
נוצה היא סוג של כיסוי עורי בבעלי חיים.
הנוצות הן חלק מהמערכת המאפשרת לעופות לעוף, וגם שומרת על חום גופם.
הנוצות הן מבנים של העור שצמיחתן דומה בתחילה לצמיחת קשקשי זוחלים.
הן מתפתחות רק מתאי אפידרמיס, וכאשר נוצה מסיימת את צמיחתה היא הופכת למבנה קרני "מת", כלומר חסר תאים חיים כלשהם.
הנוצות התפתחו מן הקשקשים של הדינוזאורים.
החל משנות ה-90 התגלו ממצאים רבים המצביעים על כך שמיני דינוזאורים רבים היו אף הם עטויים בנוצות.
הנוצה מורכבת מסעיפים וסעפעפים (סעיפי משנה) רבים.
הסעיפים מסתעפים מהציר המרכזי של הנוצה, והסעפעפים מסתעפים מהסעיפים.
כל הסעפעפים הסמוכים זה לזה נרכסים ביניהם על ידי קרסים זעירים.
למרות משקלה המועט של נוצה יחידה, משקלן הכולל של הנוצות יכול להגיע לפעמים לכדי שיעור כפול ממשקל שלד העוף.
לדוגמה משקל עצמות העיטם לבן-הראש הוא כ-270 גרם ואילו משקל נוצותיו כ-670 גרם.
מקורם של צבעי הנוצות הם בפיגמנטים ובמיקרוסטרוקטורה של הנוצה.
יצירתם של פיגמנטים אלו, תלויה במאזן ההורמונלי, ולכן כסות הנוצה שונה בין הזכרים והנקבות.
צבעי הנוצות הם תוצאה של שני מנגנונים שונים: צבענים (פיגמנטים) הם חומרים כימיים בצבעים שונים, בעופות בעיקר סוגים שונים של מלנין הנותנים צבעי שחור, חום, צהוב דהה ולפעמים אדום, וקרוטנואידים שונים הנותנים צבעי אדום, כתום, צהוב, ולעיתים רחוקות יותר גם סגול, כחול וירוק.
לעומת הצבענים, צבע פיזיקלי נובע משבירת אור כתוצאה ממבנה מיוחד דמוי מנסרה של סעיפי הנוצה, והוא נותן את מרבית צבעי הכחול, הירוק, הסגול בעופות.
הוא גם נותן לעיתים מעין ברק מתכתי בגווני ירוק, סגול ועל סגול אשר משנה את צבעו בהתאם לזוויות האור והמבט.
אצל חלק מהדורסים – בעיקר אצל דורסי הלילה – נוצות הפנים יוצרות מבנה הנקרא פרצוף-שמע.
מונח זה מתייחס למכלול הנוצות הקעורות שמקיפות ותוחמות את מרכז הפנים, ועוזר להם לנתב צלילים אל אוזניהם.
נוצותיהם של חלק מהעופות הימיים משוחות בחומר שומני כדי למנוע ספיגת מים אליהן.
התפתחות הנוצה קשורה קשר הדוק להתפתחות הציפורים, שהתפתחו מהדינוזאורים התרופודים, מהם החלו להתגלות מאובנים בעלי נוצות החל משנות ה-90 של המאה ה-20. מספר מאובנים שהתגלו כללו דינוזאורים שאינם תרופודים שהיו מכוסים בנוצות ואלו העלו השערה שנויה-במחלוקת, שהנוצות החלו להתפתח באב קדמון משותף של כלל הדינוזאורים.
אם נכונה ההשערה זו, הרי שאב קדמון משותף זה חי לפני יותר מ-220 מיליון שנה, ובתקופה זו חלה ראשית התפתחות הנוצות.
אם ההשערה איננה נכונה, ראשיתן של הנוצות עשרות מיליוני שנים מאוחר יותר.
על פי המאובנים, הנוצות הקדומות, או פרוטו-נוצות, שנמצאו בראשית התפתחותן של הנוצות, היו פשוטות באופן משמעותי לעומת נוצותיהם של העופות בני ימינו, ולא יכלו לשמש לתעופה, בוודאי לא עבור כמה מין התרופודים הגדולים יותר ששקלו מאות קילוגרמים וממבנה גופם שאינו מאפשר לעוף.
מכיוון שניכר שהנוצות לא התפתחו עבור תעופה, הועלו מספר השערות למטרתן.
ההשערה המובילה, המתאימה ביותר לממצאים נכון לשנת 2020, היא שהנוצות הקדומות ביותר נוצרו כדי לספק חימום לגופם של הדינוזאורים, שככל הנראה היו בעלי דם חם.
על פי חלק מההשערות, התפתחותן של הנוצות הקשיחות והארוכות יותר נוצרה סביב תפקידן של הנוצות לצורכי חיזור, תפקיד חשוב לנוצות גם בימינו.
גם אם הסיבות נתונות עדיין במחלוקת מסוימת, נראה שרק לאחר מספר שלבי התפתחות החלו הנוצות להתאים עצמן ליצורים מעופפים.
צורת פני השטח של הנוצה מקומרת, ולכן נוצר עילוי.
כאשר נוצת התעופה "חותכת" את האוויר, זרם האוויר על פני החלק העליון המקומר מהיר מן האוויר שזורם על פני החלק התחתון הישר או הקעור.
ההבדל בין מהירויות האוויר מעל הנוצה ומתחתיה דוחף את הנוצה כלפי מעלה.
ישנם עופות שמנצלים את ססגוניות הנוצות שלהם למטרות שונות.
אחת מהם היא למשוך נקבות, לדוגמה הטווס הזכר פורש את נוצותיו בעונת הרבייה כדי למשוך את עיני הנקבות ולהרתיע זכרים אחרים.
שימושים נוספים כוללים הסוואה ושמירה על חום הגוף.
חילוף הנוצות הוא תהליך פיזיולוגי עונתי של נשירה וחידוש, הדומה לתהליך התנשלות הקשקשים בזוחלים.
החילוף הוא הדרגתי, כדי למנוע בזבוז אנרגיה.
כאיבר מת הנוצה מתבלה עם הזמן או אובדת לחלוטין, ויש צורך להחליפה.
עופות מבוגרים מחליפים לרוב את כל נוצותיהם פעם בשנה לאחר עונת הרבייה, ובמינים רבים יש חילוף נוצות נוסף לפני עונת הקינון, שמתחלפות בו לרוב רק חלק מנוצות הגוף, אך לא האברות.
חילוף הנוצות מתרחש בסדר קבוע בכל מין, בדרך-כלל בהדרגה כך שאינו פוגע יותר מדי ביכולת המעוף של העוף, אך בעופות מים רבים נושרות כל אברות התעופה בבת אחת, וכתוצאה מכך העוף אינו מסוגל לעופף במשך כמה שבועות.
מעטה הנוצות החדש עשוי להיות בצבעים שונים משל קודמו, ולכן במיני עופות רבים מתקבל "לבוש קיץ" ו"לבוש חורף".
ניתן לחלק את הנוצות לשלוש: נוצות הגוף, נוצות הזנב, ונוצות התעופה:
נוצות הגוף הן נוצות שמכסות את גוף העוף ומשמשות לבידוד ולתצוגה.
נוצות הזנב, הן נוצות החיוניות לצורך תמרון בטיסה ואיזון על הקרקע.
נוצות התעופה (או נוצות אברה) הן נוצות חזקות וגמישות המשמשות לתעופה, ולרוב אין להן ציציות פלומה.
את נוצות התעופה ניתן לחלק לכמה תתי נושאים:
נוצות תעופה חיצוניות המספקות עילוי ומקנות לעוף יכולת ניהוג וכיוון באוויר.
נוצות אלה מופנות כלפי חוץ כאשר העוף מתרומם.
נוצות תעופה פנימיות הן נוצות סימטריות שיוצרות את שפת הזרימה של הכנף ומסייעות ביצירת עילוי.
נוצות אלה מופנות לאחור כאשר העוף מתרומם.
נוצות סוככות היוצרות משטח חלק בשפת הזרימה של הכנף, ומאפשרות לאוויר לזרום מעליה.
נוצות המתאר שמקטינות את התנגדות האוויר.
נוצות המתאר חופפות זו לזו, ומקנות בכך לעוף - גוף חלק.
נוצות המתאר הן הטיפוסיות והשכיחות ביותר.
הן מכסות את מרבית גוף העוף, מסייעות בבידוד תרמי שלו ומקנות לו צורה אווירודינמית.
נוצת מתאר בנויה מציר מרכזי חזק וגמיש, ממנו מסתעפים סעיפים ראשוניים שאף הם מסתעפים לסעיפים משניים.
הסעיפים המשניים מתחברים אחד לשני באמצעות קרסים מיקרוסקופיים, ובאופן כזה יוצרים משטח אחיד.
כאשר משטח זה נפגע על ידי הפרעות חיצוניות כמו רוח או ענפים, הקרסים נפרמים, ולאחר מכן הם מסוגלים להתאחות מחדש בדומה לצמדן.
עופות מקדישים זמן ניכר מדי יום לסירוק נוצותיהם ואיחויין.
אברות התעופה הן תת-טיפוס של נוצות מתאר, הנמצא בכנפיים ובזנב של עופות מעופפים.
9 עד 11 (בכל צד) אברות יד צומחות מן האצבעות ומפרק כף היד של העוף.
אלו הן לרוב אברות התעופה הארוכות ביותר, וצורתן אסימטרית מסביב לציר המרכזי, כאשר השפה הפונה קדימה ("שפת ההתקפה") צרה יותר.
אברות האמה הן אברות תעופה הצומחות מאמת הזרוע, ומספרן משתנה יותר במינים שונים, בהתאם לאורכה של הכנף.
מעל האברות יש מספר שורות של סוככות, המקנות לכנף את הפרופיל האווירודינמי שלה.
ברוב מיני העופות המעופפים יש בזנב 10 או 12 אברות זנב המשמשות להיגוי ותמרון.
בהתאם לצורתן ואורכן היחסי של האברות מתקבלות צורות שונות של זנב וכנפיים במיני עופות שונים.
נוצות קישוט כמו בזנב הטווס הן תת-טיפוס ייעודי של נוצות מתאר, המצטיינות בצבעיהן הבולטים, ותפקידן בתצוגות חיזור ותוקפנות חשוב מתפקידן האווירודינמי.
לנוצות פלומה אין ציר מרכזי, והסעיפים שלהן חסרי קרסים.
לכן הן חסרות צורה אך רכות ואווריריות, והן מכסות את גופם של אפרוחים וגוזלים.
נוצות פלומה שכיחות פחות בעופות בוגרים אך ניתן למצוא אצלם נוצות דמויות פלומה, שהן מעין טיפוס ביניים בין נוצות פלומה ונוצות מתאר, ולרוב הן חבויות מתחת לנוצות המתאר.
הן יעילות מאוד לצורך בידוד תרמי עקב האוויר שהן לוכדות.
פוך מפלומת אווזים משמש למילוי כריות ושמיכות חורף.
זיפים בעופות גם הם גלגול של נוצות, בעלות ציר מרכזי ללא סעיפים.
במיני עופות מסוימים הם משמשים כעין ריסים סביב העיניים או הנחיריים.
נוצות שערה דומות לנוצות זיפים, פרט לכך שיש להן גדיל זעיר של סעיפים בקצה, והן לרוב משמשות כאברי חישה בדומה לשערות שפם אצל יונקים רבים.
נוצות איבוק הן נוצות המתפוררות בהדרגה למעין אבקת "פודרה", והן משמשות במיני עופות מסוימים, בעיקר כאלה החסרים בלוטות שומן, לסיכוך מעטה הנוצות.
נוֹפים היא התנחלות ויישוב ב, הנמצא דרומי לקרני שומרון וצמוד ליישוב יקיר.
נופים מִתנהלת כוועד מקומי במסגרת המועצה האזורית שומרון.
היא שוכנת צפונית מערבית לאריאל על כביש 5066 המחבר את כביש 55 עם כביש חוצה שומרון.
היישוב צופה מדרום על שמורת טבע נחל קנה.
היישוב "חוות יאיר" שוכן דרומית לנופים בשטחו המוניציפלי.
מצפור הממוקם ברחוב הכלנית צופה על נחל קנה ועל השכונות של קרני שומרון השוכנת מצפון לנחל קנה.
מדרום מערב ליישוב נמצאת חורבת שחאדה המתוארכת לימי בית שני.
הקמת הישוב החלה בשנת 1982, ביוזמה פרטית של איש העסקים דני וינמן, סוכן ביטוח שכיהן גם כסגן ראש עיריית גבעתיים וכך כמנכ"ל חברת הביטוח "שמשון".
וינמן טען שרכש שטח קרקע בו היה מטע זיתים וחורשה מעל ואדי קנה, סמוך לישוב יקיר שהקמתה החלה שנה קודם.
טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך ב-25 בנובמבר 1982, בנוכחות סגן שר החקלאות מיכאל דקל, שפעל באותן שנים לסייע ליזמים פרטיים להקים התנחלויות ביהודה ושומרון.
וינמן מכר שטחים ל-400 וילות ביישוב החדש במחיר מוזל תוך זמן קצר, אך הפסיק את השיווק עד להסדרת רישום המקרקעין וקבלת האישורים הדרושים.
כמו כן, רשות שמורות הטבע ביקשה להפסיק את העבודות ולשנות את התוכנית עקב הפגיעה בשמורת נחל קנה.
בנוסף החברה הקבלנית שבנתה את היישוב, "זכריה דרוקר", נקלעה לקשיים ונרכשה על ידי חברת הבנייה ההסתדרותית סולל בונה, דבר שעיכב את העבודות.
ב-1984 נקלע יזם היישוב, דני וינמן, לקשיים כלכליים, חברתו "נופים מפעלים כלכליים בע"מ" התפרקה ובניית היישוב נפסקה.
בספטמבר 1986 נעצר דני וינמן על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה של המשטרה, בחשד כי קיבל במרמה, בנסיבות מחמירות, מיליוני דולרים ממשתכנים של היישוב, בעקבות עשרות תלונות של לקוחות שביקשו להשתכן בנופים, שילמו כסף רב ולא קיבלו תמורה.
שופט האריך את מעצרו ב-48 שעות, לאחר שהמשטרה טענה שעל פי הראיות שאספה, וינמן מעולם לא התכוון להשלים את בניית היישוב לאחר שמכר 195 בתים.
בינואר 1987, המליצה המשטרה לפרקליטות להעמיד אותו לדין.
הקמת ההתנחלות חודשה ב-1988 בחסות משרד השיכון חלק מהמתיישבים החליטו לבנות את ביתם בעצמם.
100 משפחות שלקחו משכנתאות מבנק טפחות בעת הקמת היישוב נאלצו להמשיך לשלם אותן על אף שהבתים לא נבנו.
לאחר מאבק משפטי ממושך שהגיע לדיון בבית המשפט העליון, אולץ הבנק לבטל את המשכנתאות.
נופים וההתנחלות הסמוכה יקיר היו אמורות להיות יישוב אחד, אך בשל חילוקי דעות בין המייסדים, הוקמו שני יישובים צמודים.
בשנת 2013 הוגשו תוכניות לבניית כ-103 יחידות בפרויקט בשם "הבננה": בתים אותם ניתן להגדיל עם התרחבות המשפחה.
בחודש דצמבר 2013 אישר שר הביטחון בחתימתו את תוכנית התב"ע לשטח ה"בננה".
הבנייה החלה ב-2015. בחודש מרץ 2014 רכשה חברת חמדת שומרון קרקע לבניית כ-100 יחידות דיור והחלה בשלבי תכנון ראשוניים.
בחודש יוני 2015 הגישו המנהל האזרחי והמועצה האזורית שומרון למינהל מקרקעי ישראל תוכנית להרחבת היישוב.
בשנת 1999 הוקם היישוב חוות יאיר שנמצא על חלק מאדמות נופים.
בתחילה הוקם כמאחז ובינואר 2021, המדינה הסדירה את היישוב.
נופים הוא יישוב כפרי ללא ועדת קבלה.
ישנם מוסדות דתיים כגון מקווה ובית כנסת ושתי תנועות נוער: החילונית היא בית"ר והדתית היא בני עקיבא.