tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוחם ההולך ונחלש של השושלות השולטות הקודמות ונישואי התערובת ההולכים וגדלים בין שליטים לפשוטי העם יצרו זהות משותפת.
עצמאותן של המדינות הגובלות, זאיר וקונגו בשנת 1960, וזמביה בשנת 1964 נתנו דחיפה למלחמת השחרור של אנגולה (1961–1975).
בשנת 1966 ז'ונאס סאווימבי ייסד את האיחוד הלאומי של העצמאות הכללית של אנגולה הנקרא UNITA.
לאחר העצמאות האנגולית בשנת 1975, המשיך סאווימבי להילחם נגד הממשלה הסוציאליסטית החדשה, שנשלטה על ידי האליטה העירונית האפרו-פורטוגלית החופית שהייתה הליבה של תנועת שחרור יריבה, התנועה העממית לשחרור אנגולה הנקראת MPLA.
בשנת 1992, רוסיה, ארצות הברית, פורטוגל והאו"ם חתמו על הסכם שלום.
מלחמת האזרחים פרצה שוב בשנת 1994 ונמשכו בתחילת המאה ה -21.
בתיהם של האובימבונדו הם עגולים או מלבניים בצורת קירות וגגות סכך.
לכל בית יש גינה משלו, אסם, לול ודיר של עזים, כבשים וחזירים.
הכפרים המישוריים פרושים החוצה ומקיפים את רחבת הריקודים המרכזית.
כאשר הקרקעות שמסביב עוצבו במקור על ידי השליטים למטרות הגנה, בצורת שורות צפופות.
שוקי ערים מאפשרים חילופי תוצרת מקומית באמצעות סחר חליפין או מזומן.
בתקופות קדומות, השלטונות השולטים ארגנו שווקים פתוחים גדולים בשווקים הפתוחים, הקרויים פיירה.
אובימבונדו היו סוחרים מרכזיים במרכז אפריקה.
הנישואין הם אנדוגמיים, אנדוגמיה היא המנהג לבחור את בן הזוג לנישואים מתוך בני הקהילה.
ההתאמה המועדפת היא בין בני דודים צולבים.
אדם יכול להתחתן עם הצד הגברי של קרובי אמו או אל הצד הנשי של קרובי אביו.
המנהג הוא שמשפחת החתן משלמת לכלה.
הצורה הנפוצה ביותר של מגורים שלאחר הנישואין היא פוליגמיה מנוהלת (patrilocal), דפוס נישואין שבו הזוג שנישא חי עם משפחת הבעל או בקרבתה.
אך, האישה הראשונה נשארת האישה הראשית.
במשפחות פוליגמיות, לכל אישה יש בית משלה, תרנגולות ושדות.
בנוסף, לילד הבכור יש סמכות על אחים אחרים.
המועמדים למלוכה היו צריכים להיות שייכים לשושלת השלטת ונבחרו על ידי מועצה המורכבת ממפקדים.
על אף שנבחר, המלך נחשב לאלוהות ולגלגול חי של מלכי העבר.
בנוסף, המלך עשה הסכמי סחר ואף מכריז על מלחמה.
מעבר לזאת, המנהג הוא שכל שלטון נחנך במלחמה.
בתקופות קדומות, נלחמו צבאות מממלכות שונות בינם לבין עצמם ונגד שבטים שכנים למען שלל מלחמה ועבדים.
מלחמות היו אירועים שנתיים שבהם צבאות ביצעו פשיטות, כולל התקפות על חיל המצב הפורטוגלי.
ככל שסחר הסחורות נעשה מתוח יותר, הלחימה שככה, והאזור נהנה מאומבנדוקה (שלום יחסי).
בתקופה הקולוניאלית, סבלו בני האובימבונדו מכוח "המשימה התרבותית" הפורטוגזית, שבה הם אולצו לעבוד למען האירופאים תחת מערכת עבודה נוקשת.
ההגבלות על עבודה, רכוש ושווקים מובילות להתרוששות כללית.
עצמאותה של גאנה בשנת 1957 הייתה זרז לתנועות אנטי-קולוניאליות ברחבי אפריקה.
עצמאותה של קונגו בשנת 1960 וזמביה בשנת 1964 סיפקו תמיכה ובסיסים לתנועות אנטי-קולוניאליות באנגולה.
צעדי המניעה של הממשלה הקולוניאלית על פרוטסטנטים, בני האובימבונדו ועובדי הרכבת, שנחשבו לקנוניה עם תועמלנים זרים, רק הגבירו את התנגדותם.
אנשי אובימבונדו, שהיו חברים בחזית הלאומית לשחרור אנגולה (MPLA), עזבו את התנועה שלהם (UNITA) כאשר הם לא הצליחו לשכנע את הנהגת MPLA לפתוח חזית דרומית.
לפילוג היו השלכות חמורות בתקופה הפוסט-קולוניאלית, מה שמעורר עוד יותר את חוסר האמון בין קבוצות אתניות ואזוריות שהניעו את מלחמת האזרחים.
בתקופות קדומות, המלך הקריב קורבנות לאלים לאומיים בקבר הקדוש.
בנוסף, מנהיגי כפרים ביצעו טקסים שונים לגשם ולמגפות.
הריקוד טמון בלב החיים החברתיים, המשפטיים והתרבותיים של הכפר.
במרכזו של כל כפר יש רקדנית.
כלי נגינה כוללים תופים וחלילים.
המחלות השכיחות הן תולעי מעיים, מלריה, צרעת, שעלת וחצבת.
אנשי רפואה משתמשים בתרופות וטיפולים שונים.
הגופה מונחת בארון עץ המשמש לנבואות ומוחזק על ידי שני אנשים.
אנשים שואלים שאלות, כולל את הסיבה למוות.
תזוזה של ארון הקבורה קדימה פירושה תשובה חיובית, ותזוזה לאחור היא שלילית.
הגופה נקברת בבית הקברות של משפחת אחותו של האב.
בנוסף, האמונה היא שהנשמה משתהה כרוח רפאים ובסופו של דבר הופכת לאב קדמון באמצעות טקסים.
אובירפטוריים (שם מדעי: Oviraptoridae) היא משפחה של דינוזאורים תרופודים שחיו בקרטיקון והיו דומים במראם לעופות.
הם חיו במרכז אסיה ורבים מהם התגלו במדבר גובי שבמונגוליה וצפון סין.
אלו היו דינוזאורים קטנים יחסית באורך של 1-2 מטר והיו קלים, בעלי מקור נוקשה שהזכיר מקור תוכי והיו חסרי שיניים.
לפי מאובנים של כמה מהם הם היו מכוסי נוצות ונראו כמו קזוארים עם קסדתם שבקצה ראשם.
כמה מדינוזאורים אלה כמו האובירפטור נמצאו בקנים לצד ביציהם, כך שכנראה דגרו יחדיו ושמרו עליהם מטורפים.
הם היו אוכלי כל קטנים שנעלמו לפני 66 מיליון שנה מהעולם לצד אחרוני הדינוזאורים.
בעבר חשבו שהם גנבי ביצים אך הסתבר שהביצים היו הביצים שלהם, עליהם דגרו.
אובירפטורוזאוריה (שם מדעי: Oviraptorosauria) היא קבוצה גדולה של דינוזאורים תרופודים שחיו בקרטיקון באסיה ואמריקה הצפונית.
בני קבוצה זו בלטו בזכות הגולגולת הקצרה שלהם שבקצה הכילה קסדה הדומה לקסדת קזואר וכן מקור קשיח קרני.
הם היו קלים וקטנים יחסית אך הגדול שבהם - הגיגנטורפטור הגיע לאורך 8 מטר ולמשקל 1,400 ק"ג.
רבים מבני קבוצה זו היו מכוסים בנוצות וייתכן שהיו קרובים לאבותיהם של העופות.
גופם היה קל עם רגליים ארוכות, זרועות ארוכות וזנבות קצרים.
חלק מהם כמו האובירפטור נמצאו לצד קינים בהם נמצאו ביצים רבות, כך שהם כנראה קיננו בלהקות.
הם היו אוכלי כל או אולי טרפו זוחלים קטנים יותר.
אחרוני בני הקבוצה נכחדו לפני 66 מיליון שנה יחד עם אחרוני הדינוזאורים.
אובלד שחור-זנב (שם מדעי: Oblada melanura) הוא מין של דג ממשפחת הספרוסיים החי בים התיכון.
אורכו של דג זה 30 סנטימטרים והוא בעל גב חום כחול וצדדים אפורים-כספיים.
לאורך גבו כ-10 פסים כהים וזנב שחור, ובעקבות זאת קיבל את שמו.
דג זה הוא טורף והוא ניזון בעיקר מרכיכות וסרטנאים אך גם מדגים קטנים יותר וכמו קרוביו הוא דג מאכל.
דג זה תואר על ידי החוקר קארולוס ליניאוס ב-1758.
אובליסודון (שם מדעי: Aublysodon) הוא סוג דינוזאור טורף במשפחת הטירנוזאוריים, אשר כיום ייתכן שהוא מבוטל מחמת הספק.
המשמעות של שמו המדעי לא מובהקת, אך נראה שפירושה: "שן הפונה אחורה".
לסוג זה הועברו כמה מינים במשך הזמן אך כמעט כולם הופרדו, למעט Aublysodon mirandus.
מאובניו של הדינוזאור הטורף התגלו בתצורות נהר ג'ודית' שבמונטנה בידי החוקר ג'וזף ליידי בשנת 1868, אשר התבססו על ממצאיו של הגאולוג פרדיננד ואנדוויר היידן מ-1854 ו-1855. במראם השיניים היו מעוקלות ובעלות זרימה אחורית, מה שנתן להם את שמם.
שיניים מאובנות אלה בעלות מבנה זה התגלו גם בעוד אזורים בארצות הברית ובקנדה ואף באסיה והם דמו במראם לאלה של הדספלטוזאורוס.
מאובנים אלה דמו לעוד כמה מאובנים מהמאה ה-18 וה-19 אשר נחקרו על סמך ממצאי שיניים בודדות, ביניהם הטרודון, הטרכודון והפלאוסקינקוס.
בנוסף הם דמו למאובני עוד טירנוזאור מבוטל שנמצא באזור - הדינודון (Deinodon), כשבעבר הוא השתייך לאותו הסוג כמותו.
ב-1902 סבר החוקר לורנס לם שמאובני השיניים דומים לאלה של בני משפחת האורניתומימיים ושייך את המין לאורניתומימוס.
בהמשך התברר שבני המשפחה היו חסרי שיניים בכלל, כך שהסוג חזר למשפחת הטירנוזאורים.
כיום רואים בשרידיו ממצאים של שיני דספלטוזאורוס או של טירנוזאורוס צעיר, כך שסוג זה בטל.
אובליסק הבירה הוא גורד שחקים מגה גבוה מתוכנן, שצפוי לקום בבירת מצרים החדשה והוצע כחלק מיוזמה רחבת היקף הנקראת חזון מצרים 2030. כאשר יחנך, המגדל צפוי להיתנשא לגובה של כ-1,000 מטרים ויכיל כ-165 קומות.
המגדל צפוי להיות מעוצב בצורת אובליסק פרעוני שיוקף בערוץ מים שיעוצב בדומה לנהר הנילוס ויכלול גם כ-12 מרכזי קניות ומסחר, מסעדות, בתי קפה, מספר בתי מלון, בתי קולנוע, מרכזים רפואיים ואף דירות מגורים.
העבודות להקמת המגדל צפויות להתחיל ב-2024 ולהסתיים ב-2030, שהיא שנת היעד של חזון "מצרים 2030".
המגדל תוכנן על ידי חברת התכנון המצרית, IDIA.
המגדל יעוצב בהשראת הסגנון הפרעוני וגם בהשראת סגנון האר דקו.
מלבד זאת, מרכיב השראה נוסף של המגדל יהיה נהר הנילוס שיעוצב בפרויקט כמעין תעלה שתהווה את החלק הקרקעי של הפרויקט.
התבנית שנראית בחזית המגדל תהיה מעוצבת כמו פרח לוטוס, פרח שגדל במשך אלפי שנים בדלתא של הנילוס וידוע כי היה לו חלק בתרבות המצרית העתיקה.
אובליסק אבישם או אובליסק אבִשמו הוא אובליסק אבן גיר המוקדש למלך הכנעני־פיניקי אבישם מגבל.
האובליסק מעוטר בכתובת מצרית עתיקה.
הוא נוצר בסביבות 1800 לפנה"ס, והוא נחשף בשנות ה־50 על ידי מוריס דינאן במקדש האובליסקים .
זהו האובליסק השלישי בעתיקותו בעולם, העתיק ביותר שנמצא מחוץ למצרים.
האובליסק עשוי אבן גיר, מורכב מבסיס מרובע בתחתיתו, ניצב מרובע מתחדד ובחלקו העליון פירמידיון.
על הניצב כתובת מצרית עתיקה בשתי שורות אנכיות של כתב חרטומים.
האובליסק הוא הדוגמה היחידה של אובליסק שלם עם פירמידיון שנמצא במקדש האובליסקים; רוב האחרים הם אסטלות גסות.
תרגום הכתובת הוא:אהוב חרישף , שליט גבל, אבישם, מתחדש בחיים,[...] שלו, כוּכוּן בן הלוקי, הצדיק
באובליסק מוזכר שמו של מלך גבל (Kpny בכתובת) בשם "אבישם" (במצרית עתיקה: ).
השם זהה לשם שומו-אבו (בן ימיו של אבישם) במהופך, ומשמעות השמות היא "שם (זה שמה של אלוהות אב) הוא אב", ומקבילות לאותו אל "שם" נמצאו גם בכתבי אוגרית.
אולם, האובליסק לא הוקם לכבוד המלך אבישם המוזכר בו – אותו מלך ללא ספק הקים מצבות זיכרון מרשימות יותר – אלא לזכר כוכון ה"רוקּי" (לוקּי, שכן במצרית עתיקה לא היה סימן ל' נפרד).
שני השמות האלה, "כוכון" ו"ר/לוקּי" הם לא מצריים, שמיים או חוריים .
השם הפרטי, "כוכון", ידוע מטקסטים חתיים, למשל כמלך וילושה , ממלכה המזוהה לעיתים בליקיה, והוא שם ליקי במקורו; "ר/לוקּי" מזוהה עם אנשי ליקיה (בהגייה יוונית עתיקה "לוּקיה", וכן באכדית של אל־עמארנה "" ובחתית "" על צורותיהם, ובפיניקית "לוךּ").
+אובלטיקסומאבנוגדן חד שבטיסוגWhole antibodyמקורChimeric (mouse/human)מטרהCD20מידע קלינישם מסחריBriumviשמות נוספיםublituximab-xiiyדרך מתןדרך הורידATC קוד L04AA57 (WHO)מצב חוקי בארצות הברית אושר על ידי ה FDA.
בישראל טרם אושרמידע כימי ופיזיקלינוסחה כימיתC6418H9866N1702O2006S48מסה מולרית144504.31 g·mol−1
אובליטוקסימאב היא תרופה מסוג נוגדן חד שבטי נגד החלבון CD20 שנמצא על מעטפת של תאי B השייכים למערכת החיסון, שתוכננה להחליף את טריפלונומיד.
התרופה נועדה לטיפול בהתקפים של MS.
התרופה השוותה למקבילתה לטיפול עד כה, אובג'יו, ונמצא כמפחית התקפים של טרשת נפוצה.
התרופה ניתן באופן תוך ורידי בלבד.
לטיפול במחלה טרשת נפוצה MS.
תופעות לוואי זיהומי מערכת נשימה עליונה, זיהומי מערכת נשימה תחתונה, כאבי גפיים, אינסומניה, עייפות, זיהומים הנמצאים באסוציאציה עם הרפס.
התוויות נגד ושימוש בהריון והנקה
היסטוריה של סכנת חיים בעקבות שימוש קודם בתרופה.
אין מספיק נתונים על מנת לקבוע את בטיחות התרופה בהריון.
אין מספיק מידע לגבי מעבר התרופה בהנקה.
משוער שהחומר שבתרופה מתחבר לתאי CD20 שהם תאים למפוציטים מסוג B וגורם להרס התא.
אובליאי (בסרבית: Обљај) הוא כפר בפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ושוכן במזרח בוסניה והרצגובינה.
בכפר חיים בעיקר נוצרים אורתודוקסים, אך יש מיעוט קתולי.
בשנת 1894 נולד באובליאי, שהיה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, גברילו פרינציפ - רוצחו של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
אובינגטון יוג'ין ולר היה בנקאי אמריקאי וחבר המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית, שם ייצג את מדינת מרילנד בין השנים 1921–1927.
ולר נולד ב־23 בינואר 1862 בעיר רייסטרסטאון שבמרילנד, לוילמינה (לבית ברימן) וויליאם פ.
בשנת 1877 השלים את לימודיו בבית הספר התיכון פרנקלין.
בשנת 1881 סיים את האקדמיה הימית של ארצות הברית, שם היה נשיא הכיתה שלו.
לאחר שירות של כשנתיים בצי ארצות הברית, השתחרר בכבוד בשנת 1883.
לאחר שחרורו מהצי, החל ללמוד משפטים בבית הספר הלאומי למשפטים בוושינגטון הבירה (1883).
במקביל ללימודיו עבד כפקיד במחלקת הדואר בוושינגטון (1883–1887).
בשנת 1887 קיבל תואר ראשון במשפטים, ובשנת 1888 הוסמך לעריכת דין.
ולר עסק בעריכת דין בין השנים 1888–1891 בעיר ויצ'יטה שבקנזס.
לאחר מכן פנה לתחומי הבנקאות והתעשייה, ואף היה שותף בחברת תיווך מניות עד לפרישתו בשנת 1901.
בשנת 1912 מונה ליו"ר ועדת הדרכים המדינתית של מרילנד על ידי המושל פיליפס לי גולדסבורו, וכיהן בתפקיד עד 1915. באותה שנה התמודד בבחירות לתפקיד המושל מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי בהפרש של 3,181 קולות בלבד.
בין השנים 1918–1920 כיהן כגזבר הוועדה הלאומית הרפובליקנית לסנאט.
בבחירות 1920 נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שניצח את הסנאטור המכהן ג'ון וולטר סמית'.
כהונתו נמשכה מ־4 במרץ 1921 ועד 3 במרץ 1927. במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת הסנאט לייצור.
בשנת 1926 ניסה להיבחר מחדש, אך הפסיד למילרד טיידינגס.
בשנת 1934, לאחר בחירתו של המושל , מונה ולר ליו"ר נציבות השירות הציבורי של מרילנד, וכיהן בתפקיד בין השנים 1935–1940. הוא כיהן כציר כללי בוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1916, 1924 ו־1936, וכן היה חבר הוועד הלאומי הרפובליקני בשנים 1932, 1936 ו־1940.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, שב לעסוק בעריכת דין בבולטימור (1926) והמשיך לעבוד במקצוע עד מותו.
בנוסף, היה קשור גם למשרדי עורכי דין בבוסטון ובניו יורק.
בשנת 1888 לערך נשא לאישה את אליזבת ביילי ממחוז בולטימור.
לשניים נולד בן אחד, פלטרון (פלטון) פארקר.
אליזבת נפטרה בשנת 1934. בשנות ה־30 חי ולר בעיר סילבר ספרינג, ולאחר פרישתו הרבה לנסוע ברחבי העולם.
ולר נפטר ב־5 בינואר 1947 בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
אובס (במונגולית: Увс аймаг), הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה.
האיימאג ממוקם במערב המדינה ובירתו היא אולאנגום.
אולאנגום שוכנת על שפת אובס נור.
אובניים הם מכשיר בצורת גלגל המשמש קדרים זה כחמשת אלפים שנה ליצירת כלי חרס.
הופעת האובניים על במת ההיסטוריה התאפשרה רק לאחר המצאת הגלגל (לפני כ-5500 שנים, בשומר שבמסופוטמיה).
מקור השם הוא בעובדה שהאובניים הקדומות היו עשויות משתי אבנים.
באבן התחתונה היה שקע ובאבן העליונה הייתה בליטה מתאימה.
כדי להפעיל את האובניים האלו היה צורך במישהו נוסף שיסובב אותם בזמן שהקדר יוצר את הכלי.
אפשר לראות אובניים כאלו במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, בתצוגת הקבע של ביתן הקרמיקה.
השלב הבא בהתפתחות האובניים היה הפסקת השימוש בשתי אבנים.
הציר התארך כדי לאפשר לקדר להפעיל את האובניים בעצמו.
משיכה באמצעות היד או דחיפה/בעיטה באמצעות כף הרגל הזיזו גלגלי תנופה שהיו עשויים עץ בדרך כלל.
גלגל התנופה היה מחובר באמצעות ציר למשטח עגול שעליו מניחים את החמר (כמו שניתן לראות בתמונה).
על גבי המשטח הזה יוצרים את צורת הכלי.
באזורים שונים של העולם התפתחו גרסאות שונות של המכשיר אך לכולם מכנה משותף אחד, הסיבוב המהיר יחסית.
סיבוב שאפשר לווסת באמצעות כח הרגל או היד וכיום גם באמצעות מנוע חשמלי ודוושה.
מהירות הסיבוב של האובניים היא שמאפשרת את האופי הסימטרי של הכלים הנוצרים.
ישנן דרכים רבות להשתמש במכשיר האובניים, אך הדרך הסטנדרטית כוללת את השלבים הבאים:
במקומות מתועשים ניתן לרכוש חומר מוכן ללישה מידית, אך לאורך רוב ההיסטוריה לא הייתה אפשרות כזו.
כמו כן בקרב קדרים מקצועיים נהוג לעבד, לשלב, למחזר ואף ליצור חומר.
פעולות אלה דורשות דחיסה וריכוז החומר לכדי מקשה גושית אחת, עגולה ונטולת בועות אוויר, לפני השימוש באובניים.
הטחת החומר הדחוס למרכז גלגל האובניים.
את החומר מטיחים בעודו לח, ומדביקים אותו בעזרת לחץ כלפי מטה תוך שמירה על מרחק שווה מכול קצוות הגלגל.
היה והחומר אינו יושב בדיוק במרכז הגלגל, התיקון נעשה באמצעות מדידה והזזה.
שלב זה מצריך דיוק מרבי, שכן עבודה על חומר שאינו יושב במרכז הגלגל מלכתחילה, תקשה על המשך תהליך המרכוז.
בשלב זה מתחילים בסיבוב האובניים במהירות גבוהה יחסית, מרטיבים את החומר ואת הידיים.
לאחר מכן מחבקים את החומר ומפעילים עליו כוח רב, בדרך כלל עם שתי הידיים בתנועת לחיצה מטה וכלפי פנים.
מטרת שלב זה היא הכנת החומר לקראת הפקת צורה.
לצורך כך על הגוש כולו להתמרכז ולנוע באחידות עם גלגל האובניים.
התוצאה הרצויה היא גוש חומר דמוי כיפה שנראה שאינו זז מעל הגלגל המסתובב.
אם החומר 'רוקד' מעט, סימן שאינו ממורכז לחלוטין.
באמצעות האגודל או מכשיר קהה ומוצק, תוך שמירה על יציבות הגוף, יד תומכת בפעולה ואחידות עם תנועת הגלגל, פוערים בור ישירות במרכז החומר ומושכים אותו מטה והחוצה עד לנקודה הרצויה.
כאשר מכינים צילינדר סטנדרטי נהוג לעצור כסנטימטר לפני הנגיעה בגלגל.
ברגע שנוצר חלל בכלי, מקפידים מדי עת לספוג ממנו מים באמצעות ספוג.
שלב זה מבוצע על פי רוב תוך האטת קצב סיבוב הגלגל.
כמו בכל שלב, גם את שלב זה ניתן לבצע במספר פעימות, להרחיב את החלל, לדקק את הכלי או לסגור את חלקו העליון תוך שמירה על לחות מינימלית.
משתמשים בחלל שנוצר בתוך הכלי כדי לאמוד את פריסת החומר לאורך ולרוחב הכלי.
בדרך כלל חומר רב נותר בתחתית או שנוצרו שכבות לא מאוזנות לאורך הכלי.
על כן תומכים לרוב בשתי ידיים בשני צידי הכלי במקביל, האחת בחלקו החיצוני והאחת בחלל שנוצר בתוכו, ובזהירות רבה אוספים את החימר ומפזרים אותו כלפי מעלה לפי המידה הרצויה, כך שהכלי כולו מתרומם כצריח.
שלב זה יכול להתבצע פעמים מספר ונהוגות בו שלוש הרמות, אך הפרזה עשויה לגרום לעייפות החומר.
יצירת הצורה מצויה בכול אחד משלבי העבודה על האובניים, אך מסורתית לאחר הרמת החומר ניתן לייצר נפח בכלי, להופכו לקערה או לכיפה, לעדן את שפתו העליונה, לחתוך או לשייף באמצעות כלי עץ ומתכת, לקשטו בחריטה או באנגוב, או כל דבר אחר העולה על הדעת.
פעולה זו נעשית בשתי ידיים, באמצעות תיל.
את התיל מעבירים מעבר לכלי ותוך הצמדתו לגלגל מושכים אותו בחוזקה ובזהירות תחת הכלי לכיוון הגוף.
החומר ניתק מגלגל האובניים ומועבר לייבוש.
לאחר שהחומר מתקשה לדרגה דמוית עור (Leather hard) ניתן להפוך את הכלי על ראשו ולעבוד על צידו השני.
תחילה מודדים את עובי החומר הנותר בתחתית הכלי.
גם בשלב זה מדביקים את הכלי למרכז הגלגל, על ידי חומר רך תומך במקום הטחה.
בודקים שהכלי במרכז הגלגל על ידי סיבוב ועצירת האובניים.
כשהכלי במרכז הגלגל, ניתן לגלפו לאורך, לעידון הצורה, או ליצור "רגל" על ידי גילוף האזור השטוח עליו ישב.
פעולה זו נעשית, בדומה לשלב יצירת החלל, על ידי הפעלת כוח במרכז הכלי ומשיכה למטה וכלפי חוץ.
הדבר נעשה גם כן באמצעות מכשיר.
הורדת הכלי נעשית על ידי הסרת החומר התומך.
בתנ"ך מוזכרים האובניים במשל היוצר של ירמיהו ().
במשל זה, הנביא מסביר שכל עוד אין גזירה מוחלטת, תמיד ניתן לשנות את גזר הדין, כמו שהיוצר על האובניים יכול לבנות כלי ולפרקו.
אובסידיאן הוא סוג של זכוכית געשית – סלע געשי הנוצר בהתקררות מהירה של לבה פלסית.
לרוב צבעו שחור, אך הוא מופיע בצבעים נוספים – ירוק, שקוף כמעט לגמרי וסגול חלק – ובדוגמאות פסים ו"פתיתי שלג" ההופכים אותו לאבן חן.
באובסידיאן משתמשים גם להכנת כלים חדים למטרות שונות ומרובות – מציד ועד ניתוח.
אובסידיאן נמצא בזרמי לבה ובפקקים געשיים, בכיפות געשיות ובצינורות הזנה.
מקור השם "אובסידיאן" ביוונית: οψιανός = אופסיאנוס, או οψιδιανός = אופסידיאנוס, והוא שימש לאורך ההיסטוריה כשם נרדף לזכוכית געשית.
השם מופיע לראשונה בכתבי פליניוס הזקן, בפרקים 36, ו-37 של Historia naturalis, בו הוא קושר אותה לסלע שנמצא באתיופיה:
אובסידיוס המוזכר כאן היה מפקד יחידת פרשים בצבא לביניוס בקרב נגד פירוס בשנת 280 לפנה"ס.
ב"מילון לביוגרפיה ולמיתולוגיה היוונית והרומית" משנת 1849 כותב המילונאי ויליאם סמית כי שמו המלא היה כנראה "אובסידיוס רוּפוּס", וכי הסלע שגילה באתיופיה נקרא על שמו.
מקור אתיופי לאובסידיאן מוזכר גם בערך OBSIDIANUS ב-Lexicon Universale – אנציקלופדיה בשפה הלטינית שהתפרסמה ב-1698 בארבעה כרכים בעלי אלף דפים כל אחד.
את האנציקלופדיה כתב בבזל יוהאן יאקוב הופמן (Juhann Jacob Hofmann, 1635–1706).
ב-1746 פרסם הסופר האנגלי ג'ון היל (1716–1775) תרגום מלווה בהערות של כתבי תאופרסטוס, כולל "ההיסטוריה של האבנים", ובו הוא ציין כי "לקדמונים היו שניים או שלושה מסוגי השיש הכהה הזה, בעל מרקם עדין, ששימש אותם רבות.
הם עמדו בליטוש טוב, היו שקופים במידת-מה כאשר נחתכו ללוחות דקים, ושיקפו דמויות כפי שעושות המראות שלנו.
הסוג הראשון נקרא οψιανός απο τηο οψεός, שביטא את תכונת ההשתקפות ונכתב מאוחר יותר בלטינית 'אופסידיאנוס' או 'אובסידיאנוס'".
מקורות אלו לשמו של הסלע תואמים את העובדה כי גם היוונים וגם הרומאים השתמשו באובסידיאן בין היתר כאבן חן.
ב-1773 כתב המינרלוג הגרמני אורבן פרידריך בנדיקט ברוקמן (Urban Friedrich Benedict Brückmann) כי "אובסידיאן הוא כנראה לבה שחורה".
הגאולוג והפלאונטולוג הגרמני לאופולד פון בוך (Christian Leopold von Buch, 1774–1853) ציין בשנת 1809 כי אובסידיאן זרם מתוך הר געש ולא הושלך מתוכו.
מאחר שאובסידיאן הוא סלע ולא מינרל, עשויות תכונותיו הפיזיקליות והכימיות להשתנות ולא להיות קבועות:
הרכבו של אובסידיאן דומה לזה של גרניט וריוליט, ונובע מ-60%–70% סיליקה – צורן דו-חמצני, SiO2, והיתר: אלומינה, ברזל ומתכות אלקליות שונות.
תכולת המים באובסידיאן נמוכה מאוד – 0.1%–0.3%, אך גבוהה יותר מבטקטיט או במולדביט – סוגים של זכוכית טבעית הנוצרים מהתכת סלעים בעקבות פגיעת מטאוריט והתמצקותם מחדש.
אובסידיאן נוטה למִיוּם (ספיחת מים), הגורם לבלייתו.
עובדה זו אפשרה את פיתוחה של טכניקת תיארוך אובסידיאן באמצעות מיום, המתבססת על מיום מינרלי המתרחש בו.
אובסידיאן הוא לרוב אמורפי, אם כי עשויים להופיע בו גבישים מיקרוסקופיים.
בדומה לגרניט אובסידיאן קרוב לנקודה אוטקטית – שבה מתקבלת נקודת ההתכה הנמוכה ביותר.
עובדה זו מסבירה את היעדרם של גבישים מפותחים.
היעדרו של מבנה גבישי אחראי לשבירה הקונכייתית האופיינית לסלע.
הגאולוג והפטרולוג הנורווגי יוהאן הרמן לאי ווגט (Johan Herman Lie Vogt, 1858-1932) – שנחשב לחלוץ במחקר פיזיקלי-כימי של סלעי יסוד – כתב ב-1923 כי הרכבים אוטקטיים או יחסים כמעט-אוטקטיים מקדמים את היווצרותה של זכוכית, מאחר שלהרכבים אלו נקודת התכה נמוכה.
כתוצאה מכך בטמפרטורה זו הנתך צמיג יותר מאשר בנקודה אחרת על העקומה, ונקודות סמוכות לאוטקטית נוטות להגיע לנקודת מוּצקיוּת בטרם הגיען לנקודת ההתגבשות.
בהתקררות מהירה יחסית, ההתגבשות תתרסן במלואה או כמעט במלואה.
לכן, טוען ווגט, אין זה מקרי כי במרבית המקרים הרכבו הכימי של אובסידיאן קרוב לנקודה האוטקטית של גרניט.
באובסידיאן עשויות להיווצר ליתופיזות – נקבוביות הנוצרות כאשר הלחץ החיצוני נמוך דיו לאפשר לגזים המומסים בלבה הנוזלית להתרחב וליצור חלל.
ב-1822 כתב הגאולוג והמינרלוג האמריקאי פרקר קליבלנד (Parker Cleaveland, 1780–1858):
תיאור זה מיטיב לפרט את תכונותיו של אובסידיאן, ובהן:
צבע – שחור לרוב, אך עשוי להיות אפור, ירוק ואדמדם, מפוספס או בעל כתמים
שקיפות – ככל זכוכית, אובסידיאן היה שקוף לולא נוכחותן של תחמוצות ברזל ויסודות נוספים בהרכבו הגורמים להופעת הצבעים השונים
באובסידיאן ניכרים לעיתים פסי זרימה, הנוצרים כאשר זרמי לבה חמים מתגבשים במהירות במפגש עם גוף קר – אוויר, מים או סלע אחר.
הפסים נוצרים במהלך התקררות מהירה המאפיינת את היווצרות הסלע.
הפסים נראים במקביל לחזית התגבשות, ועשויים לשקף לחצים שונים המופעלים על הזרם בעת התגבשותו, או מסדרה של תהליכי התגבשות, שבירה פריכה והלחמת השברים.
היווצרות אובסידיאן נדירה למדי במערכות געשיות ואופיינית לקשתות געשיות קאלק-אלקליניות.
נדירות זו נובעת כנראה מהעובדה כי אובסידיאן הוא התוצר השיורי הסופי של מערכות מובדלות, ומהעובדה כי עובי הנתך מוגבל לכיפות וזרמי לבה בהיקפים מוגבלים – המזדקרים או נדחקים אל פני השטח בקושי רב.
אובסידיאן נוצר כאשר לבה פלסית – לבה עתירת פצלת השדה וסיליקה – מתקררת במהירות.
בעת ההתקררות המהירה לא מספיקים לצמוח גבישים, והתוצאה היא זכוכית טבעית שאינה כוללת את המבנה הגבישי של המינרלים המרכיבים סלעים הדומים בהרכבם לאובסידיאן.
מאחר שאובסידיאן נוטה למיום הגורם לבלייתו, מרביתו הנמצא בימינו אִין סִיטוּ צעיר מ-10 מיליון שנים.
אובסידיאן מופיע לרוב בצבע כהה ואחיד, ובמקרים נדירים עשוי להיות כמעט חסר צבע.
הצבעים הכהים השונים נגרמים מנוכחות תכלילים וזיהומים כימיים, דוגמת ברזל ומגנזיום המעניקים לו גוונים ירוקים וחומים ומגנטיט האחראי לגוונים השחורים.
אובסידיאן מהגוני – סוג צבעוני של אובסידיאן, המופיע כסלע חום-אדום עם כתמים שחורים.
הגוונים החומים והאדומים נובעים מנוכחות גבוהה של ברזל, המתבטאת במינרל המטיט ומעניקה לסלע גוון כשל מהגוני.
אובסידיאן ספסרטין – סוג שקוף למדי של אובסידיאן בעל גוון כתום הנובע מתכלילים מיקרוסקופיים של גבישי ספסרטין.
אובסידיאן פתיתי שלג – סוג זה של אובסידיאן כהה, לרוב שחור, מנוקד בספרוליטים של מחטי קריסטובליט זעירות.
מקבצים לבנים אלה מזכירים בצורתם הכללית פתיתי שלג.
אובסידיאן קשת – תופעה אופטית מעניינת המופיעה באובסידיאן ומתבטאת בבוהק ססגוני.
תופעה זו – הנראית גם בבועות סבון – נקראת אִירִיזַצְיָה (iridescece) ונגרמת מהתאבכות משכבות דקות.
הסיבה לבוהק הן תבניות של בועות גז – שאריות מזרימת הלבה – הערוכות בשורות לאורך השכבות שנוצרו כאשר הלבה המותכת זרמה לפני התקררותה.
אובסידיאן בוהק – דומה ל"אובסידיאן קשת", אך הבוהק בסוג זה זהוב בלבד.
דמעות אפאצ'ים – כדוריות עגולות וכהות של אובסידיאן שקוטרן 0.5–5 ס"מ.
כדוריות אלה נמצאות במקרים רבים כשהן משובצות במסת אם של פרליט.
גולות כאלה נוצרות מגושים גדולים יותר, שלוטשו ועוגלו על ידי רוח ומים.
שמן נקשר בסיפור עם של שבט האפאצ'י בדרום-מערב ארצות הברית.
אובסידיאן מצוי במקומות רבים בעולם, בהם אתיופיה, איטליה, טורקיה, הונגריה, סלובקיה, הרי אורל, הקווקז, מקסיקו, סקוטלנד, ניו זילנד וארצות הברית.
גוטנסר (Goutansar) – כיפה געשית ברכס הרי ג'גמה (Geghama) בארמניה שנוצרה ברביעון ממאגמה צמיגה במיוחד.
הכיפה מורכבת ממעבר בין אובסידיאן שחור לחום ולסוגים נוספים של סלעים געשיים זכוכיתיים: פרליט ופומיס, המצביעים על תאי מאגמה רדודים.
באי הגעשי מלוס בדרום הים האגאי קיימות עדויות לכרייה של הסלע במשך 12,000 שנים.
באי ליפארי – הגדול והצעיר מבין האיים הליפאריים לחופה הצפון-מזרחי של סיציליה – תועדו שלושה זרמי לבה שיצרו אובסידיאן בין המאה ה-6 למאה ה-8.
עוד באיים הליפאריים – גם באי וולקנו זוהו זרמי אובסידיאן.
בתחומי הפארק הלאומי ילוסטון מצוי צוק האובסידיאן – שנוצר מלבה ריוליטית במהלך הפליסטוקן לפני כ-180,000 שנים.
הצוק נוצר מזרם שעוביו 120–160 מטרים.
הסלעים במבנה עמודי – בדומה לעמודי בזלת, ובחלקו התחתון הוא נחצה על ידי רצועות של ספרוליטים – כדוריות של מחטי גבישים אפורים נעדרי ליתופיזות.
בנקודות גבוהות יותר בצוק קיימות ליתופיזות במקביל למישור הזרימה.
בקלדרת ניוברי (Newberry) במדינת אורגון מצוי אובסידיאן בכיפות געשיות שנוצרו בגעשיות פליסטוקנית והולוקנית.
ארבעה זרמי אובסידיאן שנוצרו בפעילות המאוחרת של הר הגעש – לפני כ-2,000 שנים – עדיין מבריקים, חדים וחפים מצמחייה.
הגדול בהם, המכסה 1.5 קמ"ר, פוקק את צינור ההזנה.
התפתחות זו של הקלדרה נחשבת למרתקת מבין זרמי אובסידיאן המוכרים.
לפני פחות מ-1,000 שנים נפלטו שני זרמי אובסידיאן בהר הגעש מדיסין לייק (Medicine Lake), כ-50 ק"מ צפונית-מזרחית להר שסטה.
זרמים אלה יצרו את "הר הזכוכית" (Glass Mountain) החשוף.
לאותה תקופה מתוארכים גם פסי זרימה של אובסידיאן משולב בריוליט המצויים בשרשרת הרי הגעש של לועות מונו-איניו (Mono-Inyo Craters).
אף שהוא נפוץ במקומות רבים בעולם, אובסידיאן אינו מצוי בישראל.
אובסידיאן שימש בעבר – ומשמש גם בהווה – להכנת כלי אבן חדים: כלי נשק, כלי עבודה ואף לניתוחים.
הסלע משמש גם ליצירת תכשיטים וחפצי אמנות, ונחשב לאבן חן חצי יקרה.
לאובסידיאן חשיבות ארכאולוגית רבה, מאחר שהסלע – ששימש בימי קדם לקישוט וליצירת ראשי חץ, להבים ומגרדות – נסחר בהרחבה כחלק מו המהפכה הנאוליתית.
הסלע זכה להערכה רבה בתרבויות מסוימות של תקופת האבן, משום שבדומה לצור אפשר היה לסתת אותו ליצירת להבים חדים ולעצבו לראשי חץ.
כמו כל סוגי הזכוכית וכמה סוגים אחרים של סלעים טבעיים, אובסידיאן נשבר בקו שבר קונכייתי אופייני שקצהו חד.
ייתכן גם שליטשו אותו ליצירת מראה קדומה.
על פי תפוצת הממצאים ברחבי הסהר הפורה, מסתבר שאובסידיאן היה מראשוני המוצרים שבהם נערך מסחר קבוע: גושים שלמים ומוצרים מעובדים מחומר זה נישאו על הגב – לפני ביות בהמות לתובלה – מרמת אנטוליה לארץ ישראל ולמפרץ הפרסי כבר בנאוליתית הקדם-קרמית, כ-8,000 שנים לפני הספירה.
תושבי מרכז אמריקה הפרה-קולומביאנית עשו שימוש רב ומתוחכם באובסידיאן חתוך ומעובד ככלי עבודה וכחפצי נוי.
תושביה הקדומים של אמריקה המרכזית גם התקינו מין חרב בעלת להבי אובסידיאן המורכבים על גוף עץ שנקראה מאקואהואיטל.
נשק זה יכול היה לגרום פצעים קשים בשילובו של קצה להב חד מאוד עם חיתוך משונן של נשק מסורי.
ידועים דיווחים של עדי ראייה לשימוש בנשק זה לקטיעת גפיים ולכריתת ראשי אויבים בלהט הקרב, ואפילו לעריפת ראשו של סוס קרב ביש מזל.
כיום נעשה באובסידיאן שימוש בניתוחי לב, שכן להבים משוכללים מחומר זה מצוידים בחוד העולה עד פי חמישה בחדותו על זו של אזמלי פלדה משובחים.
קצה הלהב מגיע לדקיקות מולקולרית ממש, מאחר שאפשר לחדד אותו יותר מפלדה.
להב דק וחד כל כך משיג חתך נקי יותר ומפחית את החבלה לרקמות, וכך תורם להחלמה מהירה יותר ולהקטנה של הצלקות לאחר הניתוח.
אובסידיאן הפך לאבן חן מבוקשת בשל מאפייניו: צבעיו המגוונים, דרגות שונות של שקיפות וקצוות חדים בשבירתו.
תכונה המיוחדת לאובסידיאן גורמת להצגת מראה שונה בהתאם לאופן הליטוש: כאשר מלטשים אותה בכיוון אחד היא שחורה להפליא, כמו שחרון, ואילו בליטוש בכיוון אחר היא בוהקת בגוון אפור.
השימוש הנפוץ באובסידיאן כאבן חן נעשה בתכשיטים, בחפצי נוי ובאדריכלות.
אף שאובסידיאן נדיר באוסטרליה, נמצאו חפצי נוי שהוכנו ממנו בקווינסלנד.
היוונים והרומאים כרו את הסלע באי מלוס בדרום הים האגאי במשך 12,000 שנים, והשתמשו בו כאבן חן.
האצטקים כרו אותו לצרכים דומים בשנים 1350–1520. אובסידיאן, הנחשב בעיני גמולוגים לאבן חן חצי יקרה, שימש את התכשיטן פטר קארל פברז'ה ליצירת קישוטים בדמות בעלי חיים.
אובסידיאן המשמש אבן חן לשיבוץ בתכשיטים מלוטש באופנים שונים.
סוגים שקופים מלוטשים כפאסט – פאות ישרות, בעיקר בחיתוך יהלום.
סוגים שקופים פחות מלוטשים כקבושון או כחיתוך שולחן – משטח עליון רחב וישר.
אובסידיאן שימש כבר בתקופה הרומית להפקת אבני פסיפס (טסרה ) סגולות, שחורות וכחולות לשם שיבוץ ברצפות פסיפס.
גם בתקופה הביזנטית המשיכו להשתמש באובסידיאן ליצירת אבני הטרסה ושיבוצן בפסיפסים.
להב אובסידיאן מוזכר בסדרת ספרי שיר של אש ושל קרח של ג'ורג' ר.
מרטין כנשק נגד המהלכים הלבנים.
השם הילידי לאובסידיאן בסדרה הוא "זכוכית-דרקון", ונטען שניתן להבעיר את החומר ולהשתמש בו כנר.
בסדרת ספרי נפילת הממלכות של מורגן רודס האבן משמשת כאחד מקריסטלי הרביעייה, והיא מסמלת את אלמנט האדמה.
ביקום של מסע בין כוכבים ובעיקר בסדרת הטלוויזיה חלל עמוק 9 מוזכר רבות מסדר האובסידיאן ("The Obsidian Order") – ארגון ביון כוחני וחזק השייך לאיחוד הקרדסי.
במשחק הווידאו "Minecraft" אובסידיאן הוא בלוק קשה ביותר שנוצר ממפגש של מים ולבה ובאמצעותו ניתן לבנות שער לגיהנום ושולחן שבעזרתו אפשר לכשף ספרים.
אובסידיאן הוא גם שם הפרק השני בספיישל "הרפתקאות פין וג'ייק", Distant Lands.
בסדרה סטיבן יוניברס אובסידיאן היא אבן חן שנוצרת ממיזוג של כל "אבני הקריסטל".
בפרויקט דואולינגו ללימוד שפות ישנה ליגה בכירה המכונה "אובסידיאן".
היא מיוצגת בצבע שחור, והיא שנייה לליגת היהלום בלבד, מתוך 10 ליגות.
אובלסט (ברוסית ובאוקראינית: область; בבלארוסית: вобласць; בצ'כית ובסלובקית: oblasť; בבולגרית: о́бласт) הוא מושג המתייחס ליחידה אדמיניסטרטיבית בחלק מהמדינות הסלאביות.
התרגום המדויק ביותר למושג זה הוא "מחוז" אך ניתן לתרגמו גם כ"אזור" או "חבל".
עקב אפשרויות התרגום הרבות נהוג לתעתק את המושג "אובלסט", ולא לתרגמו.
היחידה האדמיניסטרטיבית "אובלסט" נהוגה כיום ברוסיה, באוקראינה, בבלארוס ובבולגריה, והייתה נהוגה בברית המועצות לשעבר.
רשימת האובלסטי באימפריה הרוסית נכון לשנת 1914:
מחוז קמצ'טקה של היום 8קארסקייה קארס Карсская область 290,60019,990 בשטח טורקיה 9קובנסקייה יקטרינודר Кубанская область 1,919,00094,360 ברובו בשטח מחוז סטברופול 10אוסלבט של קוזאקים של דוןנובוצ'רקסק Область войска Донского 2,500,000152,700 ברובו מחוז רוסטוב ואוקראינה 11פרימורסקייה חברובסק Приморская область 640,000?
"אובליסק תאודיסיוס" או "עמוד תאודוסיוס" הוא אובליסק מצרי של תחותמס השלישי במקדש כרנכ, שהועבר להיפודרום קונסטנטינופול בידי הקיסר תאודוסיוס הראשון בשנת 390 לספירה.
האובליסק העשוי אבן גרניט ורודה, נבנה עבור המקדש בכרנך בלוקסור בתקופת מלכותו של פרעה תחותמס השלישי.
במקור היה גובהו כ־30 מטרים לפחות, אך בשלב מסוים, אולי לאחר הגעתו לקונסטנטינופול, נחתך, וכיום רק חלקו העליון (בגובה של כ־19 מטרים) שרד.
האובליסק המקורי מתאר את צליחת הפרת והבסת מיתני (במצרית 𓈖𓉔𓂋𓈖𓈉 – נהרנ).
האובליסק מוצב על בסיס אבן שעליו תבליטים המתארים את הקיסר ומלויו יושבים בתא בהיפודרום כשהם מוקפים בדמויות של שומרים וצופים.
הקומפוזיציה של התבליטים היא סימטרית.
סימטריה זו באה לביטוי בהפניית ראשי הדמויות למרכז התבליט וסימטריה פנימית של כל פנל בנפרד, וגם ביחס שבין אורכו של הבסיס לרוחבו.
בנוסף, הפנלים מחולקים לשתי רצועות אורך רגיסטרים אותן אפשר לפרש הן כמיקום הגבוה ביותר בהיפודרום והן כראשיתה של קונבנציית התיאור הביזנטית של תיאור היררכי.
למרות קווי דמיון משותפים כגון אופי הדמויות והעובדה כי קיים "חלל" אשר בתוכו מתוארות הדמויות תוך תיאור חלקים ארכיטקטוניים רומיים, אופי תיאור הדמויות כבר שונה מרחק רב מן התיאור הרווח באמנות הרומית ממנו מושפעת האמנות הביזנטית.
הדמויות הן שטוחות ועיצובן אינו יוצר עומק אלה דווקא תיאור שטוח ובעל נטייה לסמליות.
מורגש בעיצוב התבליט נטייתו של היוצר לדקורטיביות ולהדגשה של מרקמים.
נטייה זו תוארה לעיתים כיוצרת תחושה של תבליט העשוי מעץ.
תבליטים בבסיס האבן עם תיאור היררכי וחלוקה סימטרית של מיקום הפנלים
אובס נור הוא האגם הגדול במונגוליה וחלקו הצפון-מזרחי משתרע בתחומי רוסיה.
האגם רדוד, בסיסי (PH-9) ומלוח (כ-18 גרם מלח/ליטר), עומקו המקסימלי הוא 10 מטרים ועומקו הממוצע עומד על 6 מטרים.
מקור המים החשוב ביותר של האגם הוא נהר טס חם הוזרם לאורך 500 ק"מ מערבה ונשפך אל האגם בדלתה גדולה שרוחבה 40 ק"מ.
האגם שוכן במרכזו של אגן ניקוז הנושא את שמו ואשר שטחו כ-750,000 קמ"ר.
האגם השריד היחיד לימה מלוחה גדולה שכיסתה את האגן לפני אלפי שנים, והוא דוגמה לנוף ערבה שהשתמר היטב.
מעבר לאגם אובס נור משתרעים מספר אגמים קטנים יותר באגן.
באגן זה פוגש המדבר הצפוני בכדור הארץ את ערבות הטונדרה, ובשטחו של האגן מספר אגמים נוספים.
גבולותיו של אגן הניקוז הם רכס הרי טאנו אולה המגיעים עד לגבהים של 3,200 מטר בצפון ובצפון-מזרח, המסמל את גבולה הצפוני של אסיה המרכזית.
מורדותיהם הצפוניים של הרים אלה מתנקזים אל נהרות סיביר הזורמים אל אוקיינוס הקרח הצפוני.
במערב סוגרים הרי אלטאי המונגולים על האגן ואלה מגיעים לגבהים של 4,000 מטר.
ביתר הכיוונים גובל האגן בהרי חאן חויי שפסגותיהם מגיעים לגובה של כ-2,900 מטר.
האגן שוכן במפגש אזורי אקלים יבשתיים קיצוניים, והטמפרטורות עשויות לנוע בין 47°C בקיץ ל-−58°C בחורף, עת האגם קופא (בין החודשים אוקטובר ומאי).
האזור מוצל מגשם על ידי הרי טאנו אולה המונעים חדירת אוויר לח מסיביר.
למרות האקלים הקשה מתגוררים באגן כ-30,000 איש, אך צפיפות האוכלוסייה הנמוכה (פחות מ-0.05 לקמ"ר) והיעדר תעשייה או פיתוח מודרני אחר, הביאו לכך שהנוף והצומח והחי הטיבו להשתמר במקום.
היישוב הגדול באזור האגם הוא אולאנגום, אף כי חלק גדול מהתושבים שומרים על אורח חיים מסורתי של נוודים.
לאגן היסטוריה ארוכת שנים עליה מעידים 2,900 תילי קבורה ואסטלות אבן, חלקם מתקופת האבן הקדומה המאוחרת.
בשנת 1997 הוגדרו על ידי אונסק"ו 7,717 קמ"ר באגן אובס נור המונגולי כשמורה ביוספרית, ואילו בשנת 2003 הוכרזו 8,980 קמ"ר משטחו של אגן אובס נור כאתר מורשת עולמית, והאזור הוא אחד האתרים הגדולים בשטחם ברשימת ארגון אונסק"ו.
אובלריו אנטנוראו (באיטלקית: Obelerio Antenoreo) או אובלריו דלי אנטנורי (Obelerio degli Antenori) היה הדוכס התשיעי של ונציה.
אנטנוראו נשא בתואר דוג'ה בין השנים 804–811.
אנטנוראו היה בנו של אנקאג'יליו (Encagilio).
בעת כהונתו כטריבון, לאחר שג'ובאני גאלבאיו עלה לשלטון, נאלץ אנטנוראו לברוח מוונציה יחד עם ונציאנים רבים שתמכו בפרנקים כנגד הביזנטינים.
לאחר בריחתם התארגנו הגולים לצבא ובחרו את אנטנוראו לעמוד בראשם.
אנטנוראו שב לוונציה ולאחר בחירת גאלבאיו ובני משפחתו נבחר לדוג'ה.
בדומה לקודמיו, זמן קצר לאחר בחירתו מינה את אחיו, באטו לדוג'ה לצידו.
אנטנוראו התקשה לשלוט בין הסיעות השונות שפילגו את ונציה (תומכי העצמאות, תומכי הפרנקים ותומכי הביזנטינים).
פורטונאטוס, פטריארך גראדו הגולה, שב לוונציה מחצרו של קרל הגדול שבאאכן והציע כי אם יושב לו הכס הוא ישכנע את הפרנקים להעניק לוונציה הגנה.
אנטנוראו הסכים, ונסע עם אחיו באטו להישבע אמונים לקרל הגדול באאכן, ביום חג המולד בשנת 805.
בעקבות שבועת אמונים זו הכריזה ביזנטיון מלחמה ובשנת 809 שלחה צי לתקוף את ונציה.
הצי הביזנטי הובס על ידי הצי הפרנקי בקומקיו.
לאחר ניצחונם מינו אובלריו ובאטו את אחיהם ולנטינו דליי אנטנורי לדוג'ה לצדם.
מינוי זה הביא למרידת תושבי ונציה כנגדם - אובלריו קרא לעזרתו של המלך פפין, בנו של קרל הגדול, אשר צר על העיר, אולם נחל תבוסה.
לאחר התבוסה נמלט אובלריו לקונסטנטינופול ואגנלו פרטיצ'יפאציו נבחר לדוג'ה במקומו.
במשך כ-20 שנה שהה אובלריו בגלות.
לאחר מותו של פרטיצ'יפאציו חזר אובלריו לוונציה בשנת 832 בניסיון לתפוס את השלטון.
הדוג'ה באותה עת, ג'ובאני פרטיצ'יפאציו הראשון, יצא לעברו בראש צבא והרג את אובלריו.
לאחר מותו נכרת ראשו והוצג לראווה בכיכר סן מרקו.
אובסיי טמקין (Owsei Temkin; 6 באוקטובר 1902 מינסק - 18 ביולי 2002, ארצות הברית) היה היסטוריון של הרפואה יהודי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
טמקין נולד במינסק ב-6 באוקטובר 1902 למשפחה יהודית.
בשנת 1905 משפחתו עברה, עקב הפוגרומים, ללייפציג, שם אביו פתח חנות לכלי נגינה.
בשנת 1922 החל טמקין ללמוד רפואה באוניברסיטת לייפציג.
הוא לקח גם קורסים באנגלית, בפילוסופיה ובזואולוגיה.
טמקין החל בשנת 1925 לקחת קורסים אצל הנרי זיגריסט (Henry Sigerist) בהיסטוריה של הרפואה וכתב את התזה שלו בנושא "מושגי המחלה אצל היפוקרטס" תחתיו הנחיית של זיגריסט.
בשנת 1927 סיים את לימודיו ושנה לאחר מכן הוסמך כרופא.
אולם טמקין לא פנה לפרקטיקה של הרפואה ובמקום זה החל לשמש כעוזר מחקר של זיגריסט.
בשנת 1932 נבחר זיגריסט לעמוד בראש המרכז הראשון להיסטוריה של הרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבארצות הברית.
טמקין זכה במדליית ולץ' (welch medal) בשנת 1952 ובפרס סרטון (sarton prize).
עד שנותיו האחרונות, חרף קשיים רפואיים המשיך במחקריו.
הוא היה נשוי לליליאן, אותה פגש בלימודים ואב לשתי בנות.
אחת מבנותיו, ג'ודית' (Judith T.
Irvine), היא פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מישיגן.
הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים.
אובלנה דרומית (שם מדעי: Eubalaena australis), לווייתן מזיפות, אחד מארבעה מינים במשפחת הבלניים.
קשה להבחין בין האובלנה הדרומית לבין קרובותיה האובלנה הצפון-אטלנטית והאובלנה הצפון-פסיפית, ואכן - אין ביניהן הבדלים חיצוניים פרט להבדלים קטנים בגולגולת.
כיום נפוצות כ-10,000 אובלנות דרומיות בדרומו של חצי הכדור הדרומי.
כמו יתר חברי משפחתה, ניתן להבחין בין האובלנה לבין לווייתנים אחרים לפי גידולי הטפילים שעל ראשה, בהיעדר סנפיר גב, ובפה מעוקל שתחילתו מתחת לעין.
עורה אפור כהה או שחור, עם כתמים לבנים על הבטן.
אורכה המרבי של נקבה בוגרת הוא כ-15 עד 18 מטרים, ומשקלה - כ-47 טונות, אך הגדולים ביותר הגיעו למשקל של מעל 80 טון ואף 90 טון.
אשכי הזכרים הם מהגדולים שבעולם החי, כשמשקלם מגיע לכ-500 קילוגרמים.
עובדה זו מצביעה על תחרות זרע משמעותית בתהליך הברירה הזוויגית.
שכבת השומן העבה של האובלנות אינה מאפשרת להן לחצות את המים החמים באזור קו המשווה לכיוון חצי הכדור הצפוני, מה שמשמש כחסם גאוגרפי המפריד בינן לבין מיני האובלנה האחרים.
אובלנה דרומית יכולה לחיות מעל 100 שנה.
האובלנות הדרומיות נודדות לדרום תחום תפוצתן במהלך חודשי הקיץ, ולצפונו במהלך חודשי החורף והאביב.
זאת, בהתאם לריכוזי אוכלוסיות הפלנקטון.
מהירות הנדידה של אם וגור היא כשלושה קילומטרים בשעה.
עם זאת, האובלנה מסוגלת לשחות במהירות של 15 קילומטרים בשעה ויותר, אולם רק למרחקים קצרים.
האובלנות ניזונות בעיקר מפלנקטון, על-פי רוב על ידי שחייה דרך ריכוזי פלנקטון גבוהים בפה בפתוח, תוך שהמזיפות שלהן מסננות את המזון מן המים.
הקולות שמפיקות האובלנות הם לרוב קצרים ונמוכי תדר.
לעיתים הן מוציאות את פלג גופן העליון מן המים ומטיחות אותו בחוזקה בפני המים ('Breaching'), או מחזיקות אותו מחוץ למים ופורשות את סנפיריהן משך עד כשתי דקות.
האובלנות הדרומיות הן פוליגמיות, כאשר כל נקבה עשויה להזדווג עם עד שבעה זכרים.
נוהגי החיזור הם עדינים וחינניים יחסית, ונמשכים לרוב כשעה עד שעתיים.
באופן חריג בקרב היונקים, נראה כי אין איבה בין זכרים המזדווגים עם אותה נקבה.
האובלנה מגיעה לבגרות מינית בגיל 10 שנים לערך.
משך ההיריון הוא כשנה, וההנקה - כארבעה עד שישה חודשים.
הגורים, שנולדים במשקל טון עד טון ומחצית ובאורך של חמישה עד שישה מטרים, גדלים בתחילת חייהם בקצב של כשלושה סנטימטרים ביום.
ההזדווגות וההמלטה מתקיימים לרוב בחודשים יוני עד נובמבר.
כיום מוערכת אוכלוסיית האובלנה הדרומית בכ-10,000 פרטים.
מאז שהציד פסק, נראה כי האוכלוסייה גדלה בכ-7 אחוזים מדי שנה.
הערבוב בין תת-האוכלוסיות קטן יחסית.
במחצית המאה ה-18, מצב האוכלוסיות של האובלנה הצפון אטלנטית היה חמור מאוד, עד כי לא הייתה לה כל תוחלת מסחרית.
כך, עד תום המאה עברו ציידי הלווייתנים לתור אחר לווייתנים בדרום האוקיינוס האטלנטי.
ברבות השנים, וביתר שאת עם הופעת טכניקות ציד מודרניות, הידרדרו האוכלוסיות משמעותית.
בתוך כך, למעלה מ-70,000 אובלנות דרומיות ניצודו.
האיסור היה מוצלח יחסית, אף שציד בלתי חוקי המשיך במידה מסוימת במשך מספר עשורים.
מצב האוכלוסייה השתפר בהדרגה, עד שבתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נצפו מחדש אובלנות דרומיות בחופיהן של אוסטרליה וניו זילנד.
האובלנה הדרומית סווגה לראשונה על ידי קאמי דמולן ב-1822, אולם סיווגה השתנה כמה פעמים בחלוף השנים.
כיום האובלנה שייכת למשפחת הבלניים, שבה שני סוגים: באחד נמצאים שלושה מיני אובלנה, ובאחר - בלנה גרינלנדית.
בעשורים האחרונים עלתה השאלה האם שלושת מיני האובלנה הם אכן מינים נפרדים, או שמא מדובר פשוט באוכלוסיות נפרדות של אותו המין.
לפי המחקר, נראה כי תחילה האוכלוסיות נפרדו אלו מאלו בשל התחברותן של דרום אמריקה וצפונה, ורק מאוחר יותר הן נחלקו לאוכלוסיות צפוניות ודרומיות בשל החום באזור קו המשווה.
בנוסף, נערכו מחקרים על כיני הלווייתנים שעל האוכלוסיות השונות, במטרה לגלות את עומק ההפרדה בין האוכלוסיות.
ההיגיון שבבסיס המחקר הזה הוא שהכינים חיות הרבה פחות זמן מהלווייתנים שעליהם הן שוכנות, ולכן האבולוציה שלהן מהירה יותר.
מתוך עיון בגנום של הכינים נמצא כי אוכלוסיות הלווייתנים נפרדו אלו מאלו לפני כחמישה עד שישה מיליוני שנים, וכי תפוצת המינים הייתה דומה עד תחילת הציד במאה ה-11.
אובלנה צפון-פסיפית (שם מדעי: Eubalaena japonica), היא מין לווייתן ענק ורחב החבר בסוג "אובלנה" יחד עם שלושה מינים נוספים, ובמשפחת ה"בלניים" יחד עם שלושת המינים מהסוג אובלנה ועוד מין נוסף שנקרא בלנה גרינלנדית.
האובלנה הצפון-פסיפית היא לווייתן גדול מידות: אורכה 15–19 מטר ומשקלה 50–80 טון מטרי.
האובלנה הצפון-פסיפית נדירה מאוד ונמצאת בסכנת הכחדה בגלל ציד נרחב בעבר, הרס בית הגידול, אי-יציבות ודלות האוכלוסייה, שינויים סביבתיים, מוות כתוצאה מהתנגשות עם ספינות והסתבכות בציוד דיג והתרבות עם מינים אחרים.
היא נמצאת בעיקר בים ברינג, במפרץ אלסקה ובים אוחוצק.
כיום היא מוגנת בחוק של מדינות רבות ונעשים מאמצים לשקם את מצבה.
לפי המרכז למגוון ביולוגי (Center for Biological Diversity), האובלנה הצפון-פסיפית היא הלווייתן שנמצא בסכנת הכחדה החמורה מבין הלווייתנים.
האובלנה הצפון-פסיפית היא לווייתן ממשפחת הבלניים, ונכללת כמין בסוג אובלנה יחד עם שני מינים אחרים: אובלנה דרומית ואובלנה צפון-אטלנטית.
לפני שנות האלפיים, כל המינים נחשבו למין אחד – "Eubalaena glacialis".
בשנות האלפיים, מחקרים גנטיים שנעשו על אובלנות ממקומות שונים באוקיינוס, הובילו מדענים למסקנה כי האוכלוסיות בצפון האוקיינוס האטלנטי, בצפון האוקיינוס השקט ובחצי הכדור הדרומי מהוות שלושה מינים נבדלים.
אנליזות גנטיות נוספות בשנת 2005 תמכו במסקנת שלושת המינים, ובנוסף ההפרדה אומצה למטרות פיקוח על ידי "שירות הדיג הימי הלאומי" (National Marine Fisheries Service) והוועדה הבין-לאומית לציד לווייתנים (International Whaling Commission).
אורך הגוף: 15 עד 18.3 מטר, מה שהופך אותה לגדולה מהאובלנה הצפון-אטלנטית ושוות גודל לאובלנה הדרומית.
שיא האורך אליו הגיע פרט היה 19.8 מטר.
קל לזהותה ולהבדילה מהלווייתנים האחרים החיים בצפון האוקיינוס השקט, אך בין המינים בסוג אובלנה הדמיון גדול כל כך, עד שבלי לדעת מאיזה אזור כל אחד מגיע, ניתן להבדיל ביניהם רק באמצעות אנליזה גנטית.
בנוסף, מופע מטולא פחות נפוץ אצל האובלנה הצפון-פסיפית מאשר אצל מינים אחרים.
בקשר ללווייתני מזיפות אחרים, האובלנה הצפון-פסיפית גדולה מהלווייתן גדול-הסנפיר ומהלווייתן האפור, ו"עבה" לעומת הלווייתן המצוי והלווייתן הכחול (היקפם מלפני סנפיריהם של עשרה פרטים שנמדד בשנת 1960 הגיע ל-73 אחוז מאורכם).
יתר על כן, המין "לווייתן קשות ראש" דומה לה, קרוב אליה ואף שטחי המחיה שלהם חופפים, אך קל לזהותו בחוסר היבלות הטפיליות שנפוצות אצל האובלנות.
למרות העובדה כי יותר מ-15,000 אובלנות נקטלו על ידי ציידי לווייתנים, יש תיאורים מועטים להפליא של לווייתנים אלו.
רוב המידע על האנטומיה והמורפולוגיה של האובלנה הצפון-פסיפית הגיע מעשרה פרטים שניצודו על ידי ציידים רוסים בשנות ה-50, ומ-13 פרטים שנהרגו על ידי ציידים יפנים בשנות ה-60. כמו כן, מידע בסיסי על אורכן ומינן של אובלנות התקבל מפעולות ציד לווייתנים ליד החוף בתחילתה של המאה ה-20.
מספר התצפיות על התנהגותה מועט, ואם כן - קצרות.
ציד הלווייתנים באמצע המאה ה-19 התרחש לפני שהיה עניין רב בהתנהגות הלווייתנים, ולכן לא היו תצפיות מדעיות.
עד שהתפתחה ההתעניינות המדעית במין זה, פרטים מעטים נשארו, מה שהוביל לכישלון התצפיתנים במציאת אובלנות במזרח צפון האוקיינוס השקט ובים ברינג.
נכון ל-2006, מדענים נחלו הצלחה מינימלית בסימונה.
ככל הנראה, סך כל התצפיות הוא 50 שעות במשך 50 שנה.
מהמעט שידוע על המין, משוער כי ההתנהגות דומה להתנהגות האובלנות האחרות חוץ מבחירותיו לגבי מעונות-חורף.
באחד מהמפגשים המעטים המתועדים, נצפה פרט במהלך סיור תצפית-לווייתנים ליד קיאי מבצע שש פעמים פעולה הנקראת באנגלית "Breaching" .
במפגש שני ב-2011 של אותו מפעיל מקבוצת הצופים לעיל, פרט התקרב מאוד, והיה סקרן ופעיל; הוא שחה מסביב לספינה במשך יותר משעתיים, ביצע "breaching","Spyhopping", "Lobtailing", והצלפות-סנפיר קרוב אליה ועקב אחריה בזמן ששטה.
בדומה למיני האובלנה האחרים, ידוע כי היא מתקשרת לפעמים עם מיני לווייתנאים אחרים.
במספר תצפיות, פרטים תקשרו והגיבו ללווייתנים גדולי סנפיר במזרח ובמערב צפון האוקיינוס השקט; עדרי לווייתנים אפורים תועדו ב-1998 מראים סימני תוקפנות כלפי אובלנות ומניסים אותן.
מידע מגיע לא רק מתצפיות.
מכשירי הקלטה אקוסטיים שפרסו מדעני "שירות הדיג הימי הלאומי" (National Marine Fisheries Service) בים ברינג ובמפרץ אלסקה הקליטו לפחות 3,600 קולות של האובלנה הצפון-פסיפית בין שנת 2000 ל-2006. כמעט כל הקולות הגיעו ממים רדודים בעומק 70 מטר באזור דרום-מזרח ים ברינג.
היא ניזונה לרוב משטרגליים, בעיקר מהמין "Calanus marshallae" מסדרת הקלנואידיים (Calanoida); דווחו מקרים בהם היא אכלה זחלים של המין "Euphausia pacifica" מסדרת הקרילאים.
כמו שאר האובלנות באוקיינוסים אחרים, היא עושה זאת על ידי שחייה בפה פתוח דרך ריכוזי טרף בסמוך או מתחת לפני המים, תוך שהמזיפות שלהן מסננות את המזון מן המים שיוצאים החוצה.
מיליוני שטרגליים זעירים נדרשים כדי לספק את האנרגיה שהאובלנה צריכה.
לפיכך, האובלנה חייבת למצוא ריכוזים גבוהים של שטרגליים, יותר מ-3,000 שטרגליים לכל מטר מעוקב כדי לסעוד ביעילות.
לפני שנת 1840, תחום המחיה של האובלנה הצפון-פסיפית היה נרחב: מים אוחוצק עד החוף המערבי של קנדה.
נדידות עונתיות וצפיפויות מקומיות אינן ידועות.
למרות חיפושים אוויריים וימיים רבים, כמו גם לתיעודים של מכשירי הקלטה, רק אזורים מעטים דיווחו על הימצאות המין במזרח צפון האוקיינוס השקט (הרוב בדרום-מזרח ים ברינג, אחרי זה במפרץ אלסקה ולבסוף בקליפורניה).
קולות הוקלטו ותצפיות התרחשו במקומות שונים:
עשרה קולות ליד האי קודיאק במפרץ אלסקה באזור 57° צפון ו-152° מערב.
פרט שמשוער כבתחילת שנותיו הבוגרות נצפה ליד "Uganik Bay" (האי קודיאק) בדצמבר של 2011, והפך לפרט המודרני הראשון שנצפה בצד המערבי של האי קודיאק, ובכלל לאחד היחידים שנצפו אי פעם באזור.
פרט אחד נצפה ב"Pasagshak Bay" (האי קודיאק) במאי של 2010.
זוג אובלנות נצפו ב-10 באוגוסט של 2004 בים ברינג, ו-17 פרטים, כולל שני גורים, נרשמו על ידי מכשירים בספטמבר (כולל אחד במפרץ אלסקה).
12 פרטים נראו באוקטובר של 2005 מצפון במצר הים "Unimak Pass".
סקירה של יותר מ-3,600 קולות שזוהו על ידי מכשירי האזנה פסיביים בין 2000–2006 מרמז בצורה חזקה כי הלווייתנים נודדים לתוך החלק הדרום-מזרחי של ים ברינג בסוף האביב ונשארים שם עד שלהי הסתיו.
המוקדמים לנדוד היו בסוף מאי והאחרונים בחודש דצמבר.
תקופת השיא של הקריאות התרחשה ביולי ועד אוקטובר.
הרוב אותרו ממים רדודים במדפים יבשתיים בתוך שטח בית הגידול הקריטי.
היסטוריית הציד של האובלנה הצפון-פסיפית
לפני שהושמדה על ידי ציידי לווייתנים באמצע המאה ה-19, הייתה האובלנה נפוצה בצפון האוקיינוס השקט.
מספר הפרטים שנקטלו על ידי רשתות ציד חופיות ביפן ועל ידי ילידים אמריקנים באיים האלאוטיים היה קטן, והציד לא השפיע באופן ממשי על האוכלוסייה הכוללת.
שתי התקופות הגורליות התרחשו בין 1839 ל-1849 (ציד בים הפתוח, 90 אחוז ספינות אמריקאיות) ו-1963 עד 1969 (ציד סובייטי לא חוקי).
התיעוד של הציד הסובייטי הלא חוקי בשנות ה-60 מונה כ-514 אובלנות בים ברינג ובמפרץ אלסקה וכ-136 אובלנות בים אוחוצק ובאיים הקוריליים.
בשנות ה-70, נקטלו ארבעה פרטים על ידי צייד סיני וציידים קוריאנים.
בכל מקרה, אין תיעוד לקטל אובלנות מאז שנות ה-70.
בין 1839 ל-1909, ניצודו במפרץ אלסקה, בים ברינג, בצפון האוקיינוס השקט ובים אוחוצק בין 26,500 ל-37,000 אובלנות.
ביפן, בשנות ה-70 של המאה ה-15 החל ציד לווייתנים באמצעות סירות פתוחות סמוך לחוף, ונמשך לשנים המוקדמות של המאה ה-20; ציד אובלנות היה קיים לפחות במאה ה-16, אם כי לווייתנים שעלו על החוף נוצלו במאות שקדמו לה.
טכניקות הדיג והציד התפתחו במהירות במאה ה-17 במקומות שונים שהמוכר שבהם הוא הכפר טאיג'י שבמחוז וקאיאמה (שם מתרחש הטבח השנתי של יונקים ימיים).
בשנת 1675 בכפר זה, איש בשם "Wada Kakuemon Yoriharu", שהיה בן למשפחת דייגים וחלוצית בתחום, המציא שיטה חדשה לציד לווייתנים בה לכדו וסבכו אותם ברשתות לפני שהרגו אותם עם צלצל.
באמריקה, שבטי אינדיאנים מעטים צדו אובלנות צפון-פסיפיות, אם כי שללם היה נמוך הרבה יותר משל היפנים.
האינואיטים ששכנו לאורך מערב וצפון-מערב החוף של אלסקה, צדו לווייתנים במשך מאות בשנים.
אולם, הם מעדיפים את הלווייתן קשות הראש ולפעמים את הלווייתן האפור, וצדים בגבולות הצפוניים של האובלנה או מעבר להם.
באיים האלאוטיים, אנשים צדו את האובלנה הצפון-פסיפית לאורכם ולאורך חצי האי האלסקני בעזרת צלצלים מורעלים.
אין תיעוד לגבי כמות השלל, אך ככל הנראה לא היה זה יותר מכמה פרטים בשנה.
ב-1835, ספינת הציד הצרפתית "Gange" שטה לכיוון 50 מעלות צפון והפכה לספינת הציד הראשונה ששטה באוקיינוס ותפסה אובלנה צפון-פסיפית.
החדשות על מציאה זו התפשטו במהירות: בשנת 1839 היו שתי ספינות באזור, אך כמות זו גדלה ל-108 בשנת 1843 ול-292 בשנת 1846 (בערך 90 אחוז אמריקאיות, השאר צרפתיות).
ההתמקדות של צי ספינות הציד בצפון האוקיינוס השקט נפסקה זמן קצר לאחר 1848, כאשר צייד לווייתנים שהעז לשוט דרך מצר ברינג גילה אוכלוסיות בלתי מנוצלות של לווייתנים קשותי ראש.
מכיוון שהיו נפוצים יותר, קלים לתפיסה, ומניבים הרבה יותר מזיפות (ששימשו לדוגמה לייצור מחוכים וחישורי שמשיות), הרוב המכריע של ציידי הלווייתנים עבר במהירות לצוד אותם.
משום שתחום המחיה של הלווייתנים קשותי הראש נמצא צפונה יותר משטחם של האובלנות הצפון-פסיפיות, הלחץ על האחרונות ירד במהירות.
בסוף המאה ה-19, מנוע הקיטור הימי והצלצל בעל ראש הנפץ פתחו בפני הציידים דלתות חדשות בנוגע לציד הלווייתנים.
מינים שהיו מהירים מכדי להיתפס באופן מסחרי ניצודו (כמו הלווייתן המצוי והלווייתן הכחול לדוגמה); עסקי ציד נפתחו בקליפורניה, אורגון, וושינגטון, קולומביה הבריטית, האיים האלאוטיים, דרום-מזרח אלסקה והאיים הקוריליים; ציידים צדו על בסיס יומי, גררו את שללם לחוף, פשטו את עורו, ביתרו את בשרו והוציאו את שומנו.
אף על פי שהאובלנות הצפון-פסיפיות לא היו המטרה הראשית של הציידים, כמה מהם תועדו בשלל.
ספינות "בית החרושת" המאוחרות, שיכלו לעבד גופות בעודן בים, גרמו לשינוי נוסף בציד באוקיינוס.
ציד האובלנות נמשך, למרות נדירותן.
ביפן המשיכו לצוד אותן בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הגנרל דאגלס מקארתור אף עודד את היפנים להמשיך את ציד הלווייתנים כדי להאכיל את אנשיהם הרעבים.
בכל מקרה, באותו זמן יפן הצטרפה לוועדה הבין-לאומית לציד לווייתנים (International Whaling Commission), ואסרה על ציד אובלנות.
חוץ מ-13 הריגות למטרות מדעיות בהתאם לחוקי הוועדה, הציידים היפניים כיבדו את איסור זה.
בעבר, אכיפת החוקים על איסור ציד של מינים מסוימים הייתה יכולה להתרחש כאשר הספינה חזרה לנמל, אך לגבי ספינות "בית החרושת", שכאמור עיבדו את גופות הלווייתנים לכדי מוצרים מוגמרים בעודן בים, דבר זה היה קשה ואף בלתי אפשרי.
ספינה אשר תפסה אובלנה מוגנת יכלה להחביא את שללה, כמו השמן והבשר, בתוך מוצרים שהופקו מלווייתנים "כשרים לציד" (כמו מוצר העשוי מלווייתן מצוי או ממספר לווייתנים מתת הסוג "לווייתן מינקי", שמפיקים אותה כמות שיכולה להניב אובלנה).
לפני שאפיון באמצעות DNA הפך לאפשרי, הפרות חוק כאלו לא יכלו להתגלות.
באותו הזמן, הדרך היחידה לפקח על כך הייתה לשים מפקחים על הספינות עצמן כדי לדווח על הלווייתנים ולמדוד אותם.
עם הקמתה של הוועדה הבין-לאומית לציד לווייתנים ב-1946, פיקוח על חוקיה של הוועדה הייתה באחריותה של כל מדינה תוך כיבוד פעולות ציד הלווייתנים הלאומיות של כל מדינה.
כל מדינה העסיקה מפקחים מטעמה בתחנות הציד ועל הסיפון, ודווחה באופן שנתי לוועדה על ההיענות לחוקים, על הפרות חוק (כלומר, מספר הלווייתנים הבלתי חוקיים שניצודו מכל מין), ועל צעדיה ופעולותיה למניעת הישנות הפרות חוק כאלו.
לוועדה עצמה לא הייתה סמכות חוקית לפקח על פעולות הציד ולהטיל עונשים על המפרים את חוקיה.
שיטת השיטור המדיני נמשכה עד בשנת 1972, בה הוועדה הקימה מערכת משקיפים בין-לאומיים על ספינות הציד.
בשנות ה-60, על סיפון ספינות הציד הסובייטיות לא היו משקיפים בין-לאומיים, ואחריהן לא עקבו בים ארגונים סביבתיים.
לקראת 1962. לווייתנים גדולי סנפיר, לווייתנים כחולים ולווייתנים מצויים הפכו לקשים למציאה בצפון האוקיינוס השקט, מה שגרם לציידים הסובייטים, שהיו תחת לחץ ממשלתי לעמוד ביעדי ייצור, להתחיל לצוד אובלנות (ככל הנראה, במשך שמונה השנים הבאות הם הרגו כל אובלנה שיכלו בצפון האוקיינוס השקט ובאוקיינוסים דרומיים אחרים.).
הממשלה הסובייטית תמכה בזאת, ובתורה זייפה דיווחים אותם שלחה ללשכה הבין-לאומית לסטטיסטיקות ציד לווייתנים (Bureau of International Whaling Statistics) ולוועדה, באומרה כי נהרגה בשטחה רק אובלנה אחת כתוצאה מתאונה.
הפרות חוק סובייטיות אלו נשארו סוד מדיני במשך ארבעה עשורים.
במקרים רבים, על הביולוגים הרוסים שנכחו על הספינות נאסר לבחון את הגופות או לקחת אי אלה מדידות ביולוגיות מהן.
אף על פי כן, ביולוגים אחדים שמרו לעצמם רשומות לגבי שלל הספינות, ולאחר התפרקות ברית המועצות, הממשלה הרוסית החדשה שחררה לפחות חלק מהמידע האמיתי.
בשנת 2012 התגלו מסמכים שגילו כי הכמות הלא חוקית של הציד הייתה אף גדולה יותר.
ההערכה הנוכחית הטובה ביותר היא שהממשלה הסובייטית הרגה 529 אובלנות בין השנים 1962–1968 במזרח צפון האוקיינוס השקט, ו-152 אובלנות בים אוחוצק בין השנים 1967–1968 (בסה"כ).
כל כך מעט ידוע עליה, עד שכל מידע או תיאור על האיומים בפניהם היא ניצבת, מעלה הרהורים.
בכל מקרה, יש בנמצא מידע רב לגבי האיומים של אחותה, האובלנה צפון-אטלנטית, כך שסקירה של איומים אלו היא מקום טוב כדי להתחיל.