tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הספר הכתבתי כחלק ממסע התקרבות אליו, אל המקום שלפעמים הוא יותר קרוב אלי מהם, והפעם כמו שלא היה מאז שהייתי ילדה בפולין, וכמו שלא היה מאז שעזבתי אותו" .
השפה בספר מתארת את עולם הילדה דרך עיניה, וכך נוצר ספר ילדים שמתאים גם לקוראים בוגרים.
הספר משתמש באמצעים אמנותיים יצירתיים ובהופעה ויזואלית מרהיבה כדי להעביר את החוויות והסיפור בצורה מרגשת ועמוקה
הביקורות על הספר מציינות כי הוא מתאר את תקופת השואה מנקודת מבט של ילדה, אך הוא מתאים לקוראים מכלל הגילים.
הביקורות מציינות כי הספר מעביר את נושא השואה בצורה מתאימה לכולם, בזכות השפה העשירה והציורים היפים, ומאפשר לקוראים צעירים ומבוגרים להזדהות עם הסיפור ולחוות את התקופה הקשה דרך עיני ילדה צעירה.
באמצעות השימוש במדיום הקליידוסקופ הסופרת מציגה עולם חסר אל מול עולם עשיר ומאושר.
הטלאי הצהוב הוא מעין זעקה למציאות של היהודים ה"מסומנים" בציור טלאי צהוב המופיע גם על בובתה הקטנה של הילדה.
הפער בין "הנראה" לבין המדומיין באמצעות הקליידוסקופ – בפי הילדה הקטנה – מרטיט.
זה מה שהיה סביב כותבת הביקורת בתום קריאת ספר זה.
ביקורת נוספת משבחת בעיקר את יכולתו של הספר ליצור רגש משמעותי אצל הקורא: "תצחקו, תלעגו, תתפלאו: מה?
כיצד דממה יכולה להיות רועשת!
ייתכן מאוד שסקאוט החליקה על קליפת בננה..
זהו בדיוק הדבר שהתרחש לאחר קריאת הספר.
לעיתים הדממה, עצם דממה זו, כשאתה נמצא לבדך ומסיים קריאתו של ספר ואינך פוצה פה, אינך עושה דבר מלבד נעיצת מבט בדף האחרון ונתינת דרור למחשבות להתגבש לאיטן, היא דומיננטית יותר מכול תגובת השתאות קולנית.
הדממה הזאת שלאחר קריאת ספר טוב, שהצליח לנגוע בך, היא משמעותית.
היא גורמת לבעיטה ראשונית בבטן.
דממה קולנית זו הייתה עבורי לעזר, היא אפשרה לי לגבש דעה שספר זה הוא טוב כי אם נעתקו המילים מפי, אם אני לא מצליחה לברור את המילים הנכונות ולהביע בעזרתן את הרגשתי, אז הוא טוב, הוא ממש טוב".
קלייד הרולד סמית היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיין.
סמית נולד ב-9 ביוני 1876 בחווה ליד הרמוני שבמיין, ועבר עם הוריו להרטלנד, מיין בשנת 1891. הוא למד בבתי הספר הכפריים ובאקדמיית הרטלנד, ואף לימד בבית ספר.
סמית כיהן בבית הנבחרים של מיין בשנים 1899–1903 ושוב בשנים 1919–1923. בשנת 1901 נכנס לעסקי קמעונאות בתחום הביגוד והחומרה, ובשנים 1903–1906 שימש כמפקח בתי הספר של הרטלנד.
בין השנים 1904–1907 היה חבר מועצת העיירה הרטלנד, ועבר לסקוהיגן, מיין, לאחר שנבחר לשריף מחוז סאמרסט, תפקיד בו כיהן בשנים 1905–1909. שם עסק במכירת כלי רכב, וכן בעסקי חומרה ואינסטלציה, ובנוסף בפעילות בתחום עיתונות מקומית.
בהמשך עסק גם בבנקאות ובנדל"ן.
בין 1914–1932 היה חבר במועצת סקוהיגן, ובשנים 1923–1929 כיהן בסנאט של מיין, שם נודע כמתנגד חריף לארגון הקו קלוקס קלאן, שהיה אז בתקופת עלייה.
בין השנים 1928–1932 כיהן כיו"ר ועדת הדרכים הממלכתית, ובשנים 1933–1937 היה חבר במועצת המושל.
סמית נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה־75 וה־76, וכיהן בתפקיד מ-3 בינואר 1937 ועד מותו בוושינגטון הבירה, ב-8 באפריל 1940. הוא נטמן בבית העלמין פיין גרוב שבהארטלנד, מיין.
לאחר מותו נבחרה אשתו, מרגרט צ'ייס סמית, להחליפו בקונגרס, ובהמשך כיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית.
קלייד מרטין ריד היה פוליטיקאי אמריקאי מקנזס, שכיהן גם כמושל קנזס ה־24 וגם כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה.
ריד נולד ב-19 באוקטובר 1871 במחוז שמפיין שבאילינוי, ועבר עם משפחתו לקנזס כשהיה בן ארבע.
לאחר שסיים לימודים בסיסיים, לימד שנה אחת בבית ספר, ולאחר מכן החל לעבוד כעובד פדרלי.
במשך שלושים השנים הבאות שירת בתפקידים שונים: בתחילה עבד בשירות הדואר של הרכבות, התקדם עד לתפקיד מפקח על אזורים שונים במערב התיכון, ולבסוף מונה למפקח במחלקת דואר הרכבות.
בשנת 1891 נישא למיני א.
הארט, ולשניים נולדו עשרה ילדים.
בשנת 1910 מונה ריד למזכירו האישי של מושל קנזס, הנרי ג'סטין אלן, שכיהן גם כבעלים ומוציא לאור של העיתון Wichita Beacon.
ארבע שנים לאחר מכן רכש ריד את השליטה בעיתון Parsons Sun שבעיר פרסונס שבקנזס, ונשאר מוציאו לאור עד מותו בשנת 1949.
ריד שירת בבית הדין התעשייתי של קנזס בין השנים 1920–1921, ולאחר מכן היה חבר בוועדת השירותים הציבוריים בין השנים 1921–1924.
בשנת 1929 נבחר למושל קנזס, כשהוא ידוע כמועמד בעל עמדות פרוגרסיביות במיוחד.
זמן קצר לאחר כניסתו לאחוזת המושל פרץ השפל הגדול.
ריד כינס מושב חירום של בית המחוקקים של המדינה במטרה להתמודד עם הקשיים שפקדו את תושבי קנזס.
ב־1930 הפסיד ריד במאבק על מועמדות מחדש לתפקיד המושל, וחזר לעסוק בעריכת עיתון.
בשנת 1938, כאשר המטיף האנטישמי ג'רלד ב.
וינרוד התמודד על המועמדות הרפובליקנית לסנאט ונראה היה כי יזכה בה, פנו אליו בכירי הממסד הפוליטי כאל מועמד מקובל שיכול למנוע את בחירתו של וינרוד.
ריד אכן נבחר למועמד, ניצח בבחירות הכלליות כשהדיח את הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ורג' מקגיל, ונבחר מחדש בשנת 1944. הוא כיהן בסנאט עד מותו.
במהלך כהונתו בסנאט, שירת לצדו סנאטור נוסף מקנזס, שהיה גם הוא מושל לשעבר – ארתור קאפר.
בשנת 1942 ניסה ריד להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל קנזס בשנית, אך נכשל.
ריד נפטר ב-8 בנובמבר 1949, במהלך ביקור בביתו בזמן שכיהן כסנאטור.
הוא נקבר בבית העלמין Oakwood Cemetery שבעיר פרסונס, קנזס.
קְלַייפֶּדָה (בליטאית: ; בגרמנית: מֶמֶל או ממלבורג) היא עיר הנמל היחידה של ליטא לחוף הים הבלטי.
בשנת 2007 התגוררו בה 185,899 איש, ירידה מ-202,900 שהתגוררו בה ב-1989. כיום קלייפדה היא נמל מעבורות עיקרי לנמלים בשוודיה, דנמרק וגרמניה.
העיר ממוקמת קרוב לשפך הנהר ניימן.
האדריכלות הציורית של קלייפדה מזכירה מקומות בגרמניה, אנגליה ודנמרק.
אתרי נופש ליטאיים פופולריים מצויים קרוב לקלייפדה בנרינגה ופלאנגה.
אזור קלייפדה היה מיושב על ידי שבטים בלטיים במאה ה-12. קלייפדה נוסדה בידי אבירים טבטונים ב-1252 כ"קסטרום ממלה" (Castrum Memele, בגרמנית: ממלבורג וגם מימלבורג).
במשך תקופה ארוכה היא השתייכה לפרוסיה המזרחית והייתה קרויה ממל.
ב-1254 זכתה ממל בחסותה של עיר ההנזה החשובה ליבק.
תושבי האזור התנצרו בידי האבירים הטבטוניים.
הסכם השלום של ים מלנו משנת 1422 קבע את הגבול בין הפרובינציה של פרוסיה וליטא.
ממל נכללה בפרוסיה והגבול לא השתנה מאז ועד 1919. היה זה אחד מקווי הגבול הבודדים באירופה שלא עברו שינוי במשך תקופה ארוכה.
החל מ-1474 שלט בממל חוק קולם של ערי המדינה הפרוסיות.
ב-1525 עברה ממל ללותרניזם, תחת שלטונו של אלברכט, דוכס פרוסיה.
הייתה זו תחילתה של תקופה ארוכה של שגשוג לעיר ולנמל, כיוון שדוכסות פרוסיה הייתה אחוזה פיאודלית פולנית ולאחר מכן חלק מחבר העמים הפולני-ליטאי.
עיר גבול זו שימשה כנמל לליטא השכנה, כשהיא נהנית ממיקומה סמוך לשפך הנהר ניימן.
סוף תקופת השגשוג הגיעה כאשר ממל הותקפה, ניזוקה ונכבשה על ידי שוודיה בין 1629 ל-1635. היא נבנתה מחדש מספר פעמים, ו-75 שנה אחר כך מתו רבים מתושביה ממגפת הדבר.
עם הקמת מדינת גרמניה המאוחדת ב-1871 הייתה ממל לעיר הצפון-מזרחית ביותר בגרמניה.
ב-1919 הפכה ממל לעיר חסות של מדינות ההסכמה.
האזור סביבה נותק מגרמניה לאחר הסכם ורסאי, והוקמה אוטונומיה תחת כיבוש צרפתי.
ב-1923 הותקפה העיר בידי כוחות ליטאיים בפיקודו של קולונל בודריס, והכוחות הצרפתיים עזבו.
ממל סופחה על ידי גרמניה הנאצית ב-22 במרץ 1939, בהמשך למהלכי היטלר בסיפוח אוסטריה ("האנשלוס"), חבל הסודטים וצ'כוסלובקיה.
הסיפוח התבצע ללא שפיכות דמים לאחר שגרמניה איימה על ליטא בהפעלת כוח צבאי לשם השגת הטריטוריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החל מסוף 1944 וב-1945 ברחו התושבים בשל הקרבות שניטשו על העיר.
העיר נכבשה על ידי הצבא האדום בינואר 1945 וניתנה ל"רפובליקה הליטאית הסובייטית".
רבים מהתושבים שנותרו נשלחו לסיביר והשאר גורשו לגרמניה.
כיום העיר היא עיר נמל שנמצאת בשטח ליטא.
האזכור הראשון להימצאם של יהודים הוא משנת 1567, בקשר לגירושם מהעיר על ידי דוכס פרוסיה.
בשנת 1664 התגורר בעיר יהודי אחד בשם משה יעקובסון די יונגה.
עד שנת 1812 היהודים הורשו רק להשתתף ביריד פרוות.
בשנה זו הם קיבלו היתר רשמי להתיישב בעיר, והאוכלוסייה היהודית גדלה במהירות, היא הייתה מורכבת בעיקר מיהודי רוסיה וליטא.
רוב המתיישבים התעסקו בסחר ביער.
ב-1860 התיישב בעיר הרב ישראל מסלנט והקים בה בית מדרש ללימוד תורה ולהפצת תנועת המוסר.
לאחר מספר שנים גם הוציא ירחון בשם "תבונה", שהפיץ את עיקרי שיטתו.
בשנים 1898-1865 שימש כרב העיר ד"ר יצחק רילף, שהיה מתומכי חובבי ציון.
הוא הקים בעיר בית ספר קהילתי ובית חולים.
רבה האחרון של העיר היה הרב אברהם משה וויטקינד.
בשנת 1923, עם צירוף העיר לליטא, האוכלוסייה היהודית הוכפלה.
בעיר פעלה קהילה והיה ייצוג לתנועות ציוניות שונות.
בשנת 1929 גרשון גמזו הקים סניף של תנועת בית"ר.
ב-1939, עם השתלטות גרמניה, רוב היהודים גורשו לליטא.
בזמן מלחמת העולם השנייה נרצחו למעלה ממחצית מיהודי העיר.
30 אחוז מחיילי הדיוויזיה הליטאית ה-16 של הצבא האדום ששחררה את העיר היו יהודים (ולכן כונתה הדיוויזיה בשם "הדיוויזיה היהודית").
בשנת 1970 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-1000 איש.
בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 החלו רוב היהודים להגר לישראל ולארצות הברית, וב-2004 עמד מספר היהודים על 150–200 נפש בלבד.
בראש הקהילה עומד נ' שוסטרמנס.
קלייר דלבו הייתה כנרת ומלחינה צרפתייה, נודעה בעיקר כאשתו של המלחין אוליבייה מסייאן.
דלבו, בתו של פרופסור בסורבון, הייתה חברה ב"ספיראלה", אגודה חשובה למוזיקה חדשה.
כשרונה בנגינה בכינור נתן למסייאן השראה לחיבור יצירות למענה ("נושא ווריאציות לכינור ופסנתר" בשנת 1932) וקטעי מוזיקה שחגגו את זוגיותם (ביניהם מחזור השירים "פואמות למי" בשנת 1936, שמסייאן תזמר ב-1937, בהתבסס על שיריו הוא בנושא חדוות הנישואים).
מי היה כינוי החיבה של מסייאן לקלייר.
הם הופיעו יחד ברסיטלים בפריז בשנות ה-30' הראשונות ונישאו בשנת 1932.
בשנת 1937 נולד בנם פסקל מסייאן.
זמן קצר אחר כך החלה קלייר דלבו לגלות סימנים ראשונים למחלת נפש ובשנות ה-50' היה הכרח לאשפזה במוסד, שם נשארה עד יומה האחרון.
היא מתה לבסוף בשנת 1959.
"פרימוורה", 5 שירים לסופרן ופסנתר, 1935.
פטרישיה קלייר בלום, CBE , המוכרת בשם הבמה קלייר בלום (Claire Bloom), היא שחקנית תיאטרון וקולנוע יהודייה-בריטית.
בלום נולדה בפינצ'לי, פרבר בצפון לונדון שבאנגליה.
אביה הוא אדוארד בלום, בן למהגרים יהודים, ששם משפחתם המקורי היה "בלומנטל", מרוסיה ולטביה.
אמה היא אליזבת (לבית גרו) בת למשפחת מהגרים יהודים מפולין, ששם משפחתם המקורי היה "גרביצקי".
אחרי לימודים בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה ובבית הספר המרכזי לקריינות ודרמה, החלה בלום להופיע
הופעתה הראשונה על הבימה הייתה ב-1946, כשהייתה בת 15, עם תיאטרון הרפרטואר של אוקספורד.
הופעתה הראשונה בלונדון הייתה ב-1947 במחזה של כריסטופר פריי, "הגברת אינה לשריפה";
בשנה שלאחריה זכתה לשבחים רבים על הופעתה בתפקיד אופליה בהמלט, הראשונה בשורה ארוכה של יצירות שייקספיריות שתופיע בהן.
בלום הופיעה במספר רב של יצירות ומחזות לתיאטרון הן בלונדון והן בניו יורק, בהם הבט אחורה בזעם, "רשומון", והתפקיד החביב עליה ביותר, בלנש במחזה של טנסי ויליאמס, "חשמלית ושמה תשוקה".
כמו כן הופיעה בלום בהצגת יחיד, שכללה מונולוגים מכמה מהופעותיה הבימתיות.
תפקידה הראשון של בלום בקולנוע היה ב-1948, בסרט האלה העיוורת.
צ'ארלי צ'פלין בחר בה בשנת 1952 לשחק בסרט אורות הבמה.
תפקיד זה הקפיץ את בלום לכוכבות ועודנו אחד מתפקידיה הזכורים ביותר.
לאחר זאת ניתנו לה תפקידים במספר סרטים בעלי רקע היסטורי, כגון אלכסנדר הגדול, האחים קרמזוב, הבוקאניר ועולמם המופלא של האחים גרים.
בלום הופיעה גם בריצ'רד השלישי של לורנס אוליבייה על פי שייקספיר ובבית הבובות של איבסן, כמו גם בסרטים המרגל שחזר מן הכפור ו"הבט אחורה בזעם", שניהם עם ריצ'רד ברטון.
בשנות ה-60 החלה קלייר בלום לגלם תפקידים מודרניים יותר, ביניהם עקרת בית מעורערת ב"דו"ח צ'פמן", פסיכיאטרית בסרט זוכה פרס אוסקר "צ'ארלי" ולסבית ב-The Haunting.
כמו כן שיחקה בסרטו של וודי אלן משנת 1989 "פשעים ועבירות קלות".
הופעתה המאוחרת ביותר בסרט הוליוודי הייתה בסרטו של סילבסטר סטאלון משנת 1996 "לכודים".
בלום הופיעה בכמה סרטים, סדרות וסרטים בהמשכים בטלוויזיה.
מבין הדמויות שגילמה בהם זכורה אולי ביותר הופעתה כליידי מרצ'מיין בחמדת ימים (1981).
תפקידים אחרים כללו שתי הפקות טלוויזיה ב-BBC עם הבמאי רודולף קרטייה; הופעת כוכב לצד שון קונרי באנה קארנינה (1961), וגילום דמותה של קאי באנקת גבהים עם קית' מיצ'ל בתפקיד היתקליף (1962).
כמו כן גילמה את הגברת הראשונה אדית וילסון ב- Backstairs at the White House משנת 1979; את ג'וי גרישאם, אהובתו של ק.
לואיס בארץ הצללים (1985) ואת סופי המבוגרת במיני-סדרה משנת 1992, The Camomile Lawn הופעתה המאוחרת ביותר במיני-סדרה הייתה בגרסת 2006 של עשרת הדיברות.
ב-1968 הופיעה בסרט "צ'ארלי" כמורה אליס קיניאן, למולו של קליף רוברטסון.
בסדרות טלוויזיה מתמשכות הופיעה בסדרה הניו-יורקית "חוק וסדר: כוונה פלילית".
בין השנים 1991 ל-1993 גילמה את הנוכלת אורלנה גרימלדי בדרמה היומית As The World Turns.
כמו כן היו לה תפקידים חשובים בהצגות הטלוויזיה על פי מחזות שייקספיר של ה-BBC והיא מנהלת סדנאות בנושא ביצועי בימה שייקספיריים.
ב-1995 הופיעה בתפקיד קטן בסרטו של וודי אלן, "אפרודיטה הגדולה".
בינואר 2006 הופיעה על "בימת לונדון" בהפקה של ארתור אלאן זיידלמן לשישה שיעורי מחול בשישה שבועות של ריצ'רד אלפיירי, מחזה לשניים, שבו כיכבה לצד בילי זיין.
קלייר בלום נישאה שלוש פעמים.
נישואיה הראשונים היו ב-1959 לשחקן האמריקאי רוד שטייגר, שהכירה כששניהם שיחקו במחזה "רשומון".
בתם, זמרת האופרה אנה שטייגר, נולדה ב-1960. שטייגר ובלום התגרשו ב-1969. באותה שנה נישאה בלום למפיק הילארד אלקינס.
הנישואים נמשכו שלוש שנים והזוג התגרש ב-1972.
בפעם השלישית נישאה בלום לסופר האמריקאי-יהודי פיליפ רות ב-1990; הזוג התגרש ב-1995. בלום כתבה שני ספרי זיכרונות על חייה ועל הקריירה שלה.
הראשון, Limelight and After: The Education of an Actress, יצא לאור ב-1982 וסקר לעומק את הקריירה שלה ואת תפקידיה בקולנוע ועל בימת התיאטרון.
ספרה השני, Leaving a Doll's House: A Memoir, יצא לאור ב-1996 והרחיב דברים ביתר פירוט בנושא חייה האישיים; היא דנה לא רק בנישואיה אלא גם ביחסיה הרומנטיים עם השחקן הוולשי ריצ'רד ברטון והשחקן האנגלי לורנס אוליבייה.
הספר חולל סערה כשבלום תיארה בפירוט את היחסים המסובכים בינה לבין פיליפ רות בתקופת נישואיהם.
הפרטים שבלום חלקה עם קוראיה לא החמיאו לרות ויצרו חילוקי דעות בנוגע לאופי האמיתי של יחסיהם.
דמותה של איב פריים ברומן של רות משנת 1998, I Married a Communist, היא בבירור תגובה נחרצת לטענותיה של קלייר בלום.
בספר, פריים נתונה כל הזמן להתעמרות מצד בתה, נבלנית מקצועית ויחסיהן חותרים בהדרגה תחת נישואיה של פריים לבעלה השלישי.
אז היא מחבלת בשמו הטוב של בעלה הקודם כשספר הזיכרונות שהיא מפרסמת מוקיע אותו כמרגל קומוניסטי.
קלייר בנדיקט הייתה סופרת ופטרונית שחמט אמריקאית-שווייצרית.
בנדיקט היא קרובת משפחה רחוקה של ג'יימס פנימור קופר, הסופר האמריקאי הידוע, ואחיינית של הסופרת קונסטנס פנימור וולסון.
בנדיקט הייתה סופרת, אם כי לא מוכשרת כדודתה.
רוב חייה היא עברה בסיורים באירופה עם דודתה ואם האם שלה.
היא ידועה בעיקר בתרומות שהיא נתנה למוסדות תרבות שונות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה היא תרמה לשיקום מכון שילר בעיר ויימאר.
לזכר דודתה תרמה בנדיקט בנין לקולג' רולינגס בפלורידה, שכולו רוהט מעזבונה של דודתה.
היא גם תרמה פריטים שונים שהיו בחזקתה לספרייה של אוניברסיטת בזל.
בשנת 1945 עברה לשווייץ ויסדה תחרות שחמט קבוצתית שנודעה ברבים כגביע קלייר בנדיקט.
התחרויות נמשכו עד שנת 1979 והתקיימו 23 פעמים.
קלייר קת'רין דיינס היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, ידועה בעיקר בשל משחקה בסרטים: "רומיאו וג'ולייט", "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" ו"אבק כוכבים".
דיינס זכתה בארבעה פרסי גלובוס הזהב, ובשלושה פרסי אמי.
דיינס נולדה במנהטן, ניו יורק, בתה של קרלה (לבית הול), גננת במעון יום, ציירת ומעצבת טקסטיל שמאוחר יותר הפכה לאמרגנית של דיינס.
אביה, כריסטופר דיינס, הוא יועץ מחשבים וצלם אדריכלות בעברו.
סבה מצד אביה, גיבסון אנדרו דיינס, היה דקאן של בית הספר לאמנות ואדריכלות באוניברסיטת ייל.
ב-1998 החלה דיינס ללמוד באוניברסיטת ייל.
אוליבר סטון כתב לה את מכתב ההמלצה.
אחרי שלמדה פסיכולוגיה במשך שנתיים, היא פרשה מלימודיה כדי להתרכז בקריירת המשחק שלה.
במקביל להופעותיה בקולנוע, כיכבה גם במספר מחזות באוף ברודוויי, ביניהם "Happiness", "Punk Ballet" ו-"Kids On Stage", שבו היא יצרה בעצמה את הכוריאוגרפיה לריקוד הסולו שלה.
ב-2007 הופיעה לראשונה על במות ברודוויי, בעיבוד מחודש למחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "פיגמליון", בתפקיד אלייזה דוליטל.
תפקידה הראשון של דיינס על המסך היה ב-1990 בסרט הקצר "Dreams of Love" שם גילמה את אדית לאמרס.
בשנת 1992, בגיל 13, ביצעה הופעת אורח באחד מפרקי הסדרה "חוק וסדר".
ב-1994 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסרט "נשים קטנות", שהתבסס על הרומן המפורסם בעל אותו השם של לואיזה מיי אלקוט.
באותה שנה החלה דיינס בת ה-15 לגלם את דמותה של אנג'לה צ'ייס בת גילה, בסדרת הנעורים "אלה הם חיי".
על משחקה בסדרה קיבלה את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית, והייתה מועמדת לפרס אמי.
הסדרה זכתה להצלחה ברחבי העולם ולביקורות חיוביות מצד מבקרי הטלוויזיה, אך בשל רייטינג נמוך יחסית בארצות הברית, ירדה משידור אחרי עונה אחת בלבד.
מאז לא חזרה דיינס להופיע בסדרות טלוויזיה במשך 17 שנה (עד 2011 בסדרה "הומלנד"), והתמקדה בפיתוח הקריירה הקולנועית שלה.
ב-1995 הופיעה בסרט "חופשה משפחתית", בבימויה של ג'ודי פוסטר, כבתה של הולי האנטר.
באותה שנה הופיעה גם בווידאו קליפ של להקת "Soul Asylum" לשיר "Just Like Anyone".
בשנת 1996 כיכבה בסרט "רומיאו וג'ולייט", שהתבסס על מחזהו הקלאסי של ויליאם שייקספיר "רומיאו ויוליה", לצדו של השחקן לאונרדו דיקפריו.
על תפקידה בסרט זכתה בפרס שחקנית השנה מטעם איגוד מבקרי הקולנוע של לונדון.
ב-1999 תרמה את קולה לראשונה לסרט אנימה, לגרסה האנגלית של "הנסיכה מונונוקי".
בנוסף ב-1999 דיינס קיבלה את התפקיד הראשי בסרט "ארמון של סורגים", לצדה של קייט בקינסייל.
לאחר שהסתיימו צילומי הסרט, שנערכו במנילה בירת הפיליפינים, צוטטה דיינס בראיונות עיתונאיים שנתנה למגזינים "ווג" ו"פרמייר" כאומרת ש"מנילה הייתה עיר מחרידה ומוזרה, עם ריח של מקקים ועכברושים בכל מקום, אין שם מערכת ביוב ולאנשים אין כלום - לא זרועות, לא רגליים ולא עיניים".
דבריה של דיינס זכו לתגובות נזעמות בפיליפינים: בנו של ראש עיריית מנילה הגיב על הדברים ואמר, כי "אלו הצהרות חסרות אחריות, גזעניות וגורפות, שלא ניתן לקבלן".
סרטים בכיכובה נאסרו להקרנה בפיליפינים.
ג'וזף אסטרדה, שהיה באותה עת נשיא הפיליפינים, גינה אותה בפומבי, והיא הוכרזה כאישיות בלתי רצויה במדינה.
זמן קצר לאחר התקרית, פרסמה דיינס התנצלות בפני העיר מנילה במגזין "אנטרטיינמנט ויקלי".
ב-2002 שיחקה דיינס בסרט "איגבי", ולאחר מכן בסרט "השעות", שהיה מועמד לפרס האוסקר, בתור בתה של הדמות שגילמה מריל סטריפ.
ב-2003 השתתפה בסרט "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות".
ב-2005 זכתה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע על משחקה בסרטים "זבנית" של סטיב מרטין, ו"עד שהמשפחה תפריד בינינו", שם שיחקה לצדן של שרה ג'סיקה פרקר ודיאן קיטון.
ב-2007 הופיעה בסרט הפנטזיה "אבק כוכבים".
עוד באותה שנה כיכבה לצדו של ריצ'רד גיר בסרט "העדר", שלא זכה להצלחה מסחרית, ובסרט "לפנות ערב", עם בן זוגה יו דנסי.
בשנת 2009 שיחקה דיינס בסרטו של ריצ'רד לינקלייטר "אני ואורסן ולס".
בשנת 2010 גילמה את טמפל גרנדין, חוקרת אוטיסטית בתפקוד גבוה למדעי ההתנהגות, בסרט הטלוויזיה "טמפל גרנדין" המבוסס על חייה.
על תפקידה זה זכתה בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
ב-2011 החלה לשחק בסדרת הדרמה האמריקאית של רשת Showtime, "הומלנד" (המבוססת על הסדרה הישראלית "חטופים") את סוכנת ה-CIA קרי מתיסון.
על תפקידה זה זכתה לשבחי המבקרים ולפרסים רבים ובהם בשני פרסי אמי (מתוך 5 מועמדויות), בשני פרסי גלובוס הזהב (מתוך 3 מועמדויות), ובפרס גילדת שחקני המסך (מתוך 4 מועמדויות) בקטגוריית שחקנית הדרמה הטובה ביותר.
ב-2020 עלתה עונתה השמינית של הסדרה.
בשנת 2007 הצטלמה לפרסומת לחברת הביגוד האמריקאית "גאפ".
ב-2008 נבחרה דיינס לפנים החדשות של בית האופנה האיטלקי "גוצ'י", במקומה של דרו ברימור.
בתחילת שנת 2004 נקלעה לסערה תקשורתית, לאחר שהשחקן האמריקאי בילי קרודופ עזב למענה את שותפתו לחיים, השחקנית האמריקאית מרי-לואיז פרקר, כשהיא בחודש השמיני להריונה.
מערכת היחסים שלהם הסתיימה בדצמבר 2006, עקב שמועות לפיהן דיינס ניהלה רומן עם השחקן האנגלי יו דנסי, ששיחק לצידה בסרט "לפנות ערב".
במהלך 2007 אישרה דיינס כי היא ודנסי נמצאים במערכת יחסים, ובפברואר 2009 הודיעו השניים על אירוסיהם.
בספטמבר 2009 התחתנה עם השחקן האנגלי יו דנסי.
ב-17 בדצמבר 2012 ילדה את בנה הראשון, סיירוס מייקל כריסטופר דנסי.
בשנת 2012 נכללה דיינס ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם" של מגזין "Time".
בשנת 2015 קיבלה כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד עבור תרומתה לתעשיית הטלוויזיה.
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (1995)
זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (1995)2010טמפל גרנדיןטמפל גרנדיןסרט טלוויזיה של HBO
זוכת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2010)
זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2011)
זוכת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה (אנ') (2011)2011–2020הומלנדקרי מתיסון (אנ')תפקיד ראשי (8 עונות): 96 פרקים
זוכת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2012, 2013)
זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2012, 2013)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2014-2016)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2015)2015מומחה לכלום (אנ')נינה סטנטוןפרק: "The Other Man"2017פורטלנדיהג'ואןפרק: "The Storytellers"2022נחש אסקסקורה סיבורןמיני-סדרהפליישמן בצרותרייצ'ל פליישמןמיני-סדרה
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2023)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2022)2023Full Circleסאם בראוןמיני-סדרה2025החיה שבתוכיאגתה "אגי" ויגסמיני-סדרה
+שנהמחזהתפקידהערות2000מונולוגים מהווגינהשחקניתאוף ברודוויי2005Christina Olson: American Modelכריסטינה אולסוןPerformance Space New York2007Edith and JennyאדיתPerformance Space New Yorkפיגמליוןאלייזה דוליטלתיאטרון אמריקן איירליינס (אנ'), ברודוויי2016Dry Powderג'ניהתיאטרון הציבורי (אנ'), ניו יורק
קלייר הולינגוורת' הייתה עיתונאית בריטית וכתבת צבאית.
זכורה כעיתונאית הראשונה שסיקרה את תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1939 מונתה הולינגוורת לכתבת של העיתון הבריטי "דיילי טלגרף".
כמה ימים לאחר מכן היא יצאה מהעיר קטוביץ שבפולין במכונית דיפלומטית עם דגל בריטניה שקיבלה מהשגרירות בעיר, ונסעה לעבר הגבול הגרמני.
היא הבחינה בכוחות הגרמניים הרבים שהתקבצו על הגבול.
ב"דיילי טלגרף" דיווחו כי הגרמנים מרכזים כוחות בגבול, ומלחמה עומדת לפרוץ בכל רגע.
כעבור כמה ימים, ב-1 בספטמבר, פלשה גרמניה הנאצית לפולין.
באותו בוקר דיווחה הולינגוורת לשגרירות בריטניה בוורשה על הפלישה.
כדי לשכנע את אנשי השגרירות הספקנים, היא הוציאה את הטלפון אל מחוץ לחלון חדרה, כדי שהם ישמעו את הקולות של תנועת הכוחות הנאציים.
היא המשיכה בקריירה ככתבת צבאית וסיקרה זירות רבות, בהן אלג'יריה, סין, וייטנאם ועדן.
היא הייתה כתבת צבאית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, והייתה בין הניצולים מן הפיצוץ במלון המלך דוד שביצעו כוחות האצ"ל ביולי 1946.
הולינגוורת' סייעה לאלפי אנשים להיחלץ מהנאצים באמצעות ארגון אשרות כניסה לבריטניה.
בשנת 1936 נישאה לוונדלר רובינסון, והם התגרשו בשנת 1951. היא נישאה בשנית לג'פרי הואר בשנת 1952, ונשארה נשואה לו עד מותו בשנת 1966. יש לה בת מאומצת מנישואיה השניים.
בתחילת שנות השמונים עברה להתגורר בהונג קונג.
בשנת 2006 תבעה את טד תומאס, איש עסקים, בטענה שמעל בכספיה בסך 300,000 דולר.
קלייר דני היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתייה, אשר ביססה את מעמדה כאחד מן הקולות הבולטים בקולנוע האמנותי בשני העשורים האחרונים.
פרופסורית לקולנוע ב-European Graduate School בשווייץ.
עבודתה מאופיינת בצורת בימוי הומניסטית ויחודית שאינה מהססת לעסוק במציאות המורכבת.
סרטיה מרבים לעסוק במתח הבין-תרבותי, בגזענות וניכור, והם מלאי מחשבה וניואנסים, ולעיתים גם מלנכוליה.
טביעת האצבע הקולנועית שלה שמה דגש על הדמויות ועל הרגש שמניע אותן ופחות על העלילה ששוזרת אותן יחדיו.
עד גיל 14 חיה עם משפחתה בכמה מדינות באפריקה, עקב משרתו של אביה במשרד החוץ הצרפתי.
לאחר ניסיון כושל בלימודי כלכלה, למדה קולנוע ב-Institut des Hautes Études Cinématographiques שם סיימה בשנת 1971, ועבדה כעוזרת במאי של דושאן מקבייב, קוסטה גאברס, ג'ים ג'ארמוש, ז'אק ריווט ווים ונדרס.
ב-1988 פצחה דני את הקריירה שלה כבמאית עם הסרט "שוקולד", דרך זכרונות ילדותה באפריקה, הסרט עוסק בשאלת הזהות הלאומית בגלגולה הקולוניאליסטי של צרפת בקמרון.
התפרצויות זעם, גזענות ותשוקה מלווים את מה שנחווה כגירוש מגן העדן, מבעד עיניה של ילדה בת שבע, בסוף עידן הקולוניאליזם הצרפתי.
ב-1989, בעקבות ההצלחה הביקורתית של סרטה הראשון, צילמה דני סרט דוקומנטרי בשם "Man No Run", אשר עוקב אחר להקה מקמרון בצרפת.
ב-1990 ביימה את "על החיים ועל המוות", אשר מגולל סיפורם של שני גברים שחורים, שמתגוררים בפריז בשולי החברה הצרפתית.
כמו סרטיה הקודמים גם זה עסק בגלות תרבותית וקונפליקט גזעי, נושאים שדני המשיכה לחקור בסרטה הבאים.
ב-1994 ביימה את "לא רוצה לישון", אשר גם הוא מתרחש בשכונת מהגרים בפריז.
באותה שנה ביימה גם אפיזודה לסדרת טלוויזיה ושיתפה לראשונה פעולה עם גרגואר קולן, שהפך לאחד משחקניה הקבועים.
ב-1996 קולן הופיע בדרמת ההתבגרות "ננט ובוני", אחד מסרטיה המצליחים והמוערכים ביותר של דני, אשר מתאר מערכת יחסים סבוכה ומורכבת בין אח ואחות במרסיי.
כמו כן, בסרט זה התבססה מערכת יחסים נוספת בינה לבין להקת טינדרסטיקס אשר עיטרו את פסקול סרטה וימשיכו לשתף אתה פעולה בהמשך הקריירה.
ב-1999 יצרה את סרטה המוערך "עבודה טובה" ("Beau Travail") דרמה צבאית אשר מבוססת על ספרו של הרמן מלוויל "בילי באד".
על רקע נופי אפריקה המוצגים באופן פיוטי, צעיר המתגייס לשורות של לגיון הזרים הצרפתי, מערער את שלוותו של מפקדו.
דרך שילוב מופלא של ספרות, שירה, ריקוד וצילום הסרט ממפה את הקודים האסורים של תשוקה ודיכוי.
אלמנטים אלה הופכים את הרומן המיתי ליצירה פועמת ומרגשת.
ב-2001 יצרה את סרטה "Trouble Every Day", בו סיפור פיוטי על הקשר בין אלימות ותשוקה, הדרמה האפלה והמדממת הייתה ניסיונה הקרוב ביותר של דני ליצור דרמת אימה ולטשטש את הגבולות בין הז'אנרים.
ב-2002 ביימה את "יום שישי בערב", על מפגש טעון תשוקה נוסף, הפעם בין זרים.
ב-2004 ביימה את "הפולש", שנחשב לאניגמטי ומסתורי, על גבר שעובר השתלת לב, עוסק בשאלות מעולם האמנות והפילוסופיה (ז'אן לוק נאנסי).
גם סרט מינימליסטי זה מבוסס על זכרונותיה של דני ועל הקשר בין אמה ולבין סבה הברזילאי.
ב-2009 יצא סרטה "חומר לבן" בו שבה דני לנוף ילדותה באפריקה.
בסרט מנסה הגיבורה (בגילום איזבל הופר) להציל את מפעל הקפה של משפחתה בשעה שהמדינה מתדרדרת למלחמת אזרחים אלימה.
בסרט זה דני ממשיכה לעסוק באופן אינטנסיבי בחוסר היכולת של אנשים בודדים לשלוט בדרמות שנפרשות מולן, ביחסים של קולוניאליזם וזרות ובפרט בנקודת המבט הנשית אשר אינה עומרת בקנה אחד עם הדורסנות הגברית במציאות החדשה באפריקה.
ב-2022 יצא לאקרנים סרטה "Fire" בכיכובה של ז'ולייט בינוש.
דני זכתה בפרס דוב הכסף לבמאית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב- 2022 סרטה "Stars at Noon" המבוסס על ספר באותו שם מאת דניס ג'ונסון.
הסרט זכה בפרס גרנד פרי (הפרס השני בחשיבותו) בפסטיבל הקולנוע בקאן, אותו חלק יחד עם הסרט קירבה.
זה הוא הפרס הראשון של דני בפסטיבל זה.
ב-2025 החלה לעבור על סרטה החדש "The Fence" המבוסס על מחזה מאת ברנאר-מארי קולטס.
סרטיה של דני עוסקים בשאלת הזהות לנוכח המציאות הרב-תרבותית בצרפת ובעולם תוך ראייה ייחודית ומרגשת.
נאמר עליה שהיא "מסוגלת ליישב בין הליריות של הקולנוע הצרפתי לצורך לתעד את הפנים הפחות נעימות של צרפת של ימינו".
קלרה "קלייר" דניס-גולדינג הייתה שחיינית אוסטרלית.
דניס נולדה בברווד (פרוור של סידני), ניו סאות' ויילס למשפחה בת 6 אחים.
אביה, אלק, עבד כתובע במשטרה.
כשחיין מקצועי הוא זה שלימד את ילדיו לשחות.
לאחר מכן, היא עברה עם משפחתה לקלובלי.
אחותה, תורה, נבחרה לייצג את אוסטרליה באולימפיאדת אמסטרדם (1928), אך בשל גילה הצעיר נמנע ממנה לנסוע לחו"ל לבדה ולכן היא לא השתתפה.
בשנת 1931 זכתה דניס לראשונה בקריירה שלה באליפות אוסטרליה בשחייה במשחה ל-220 יארד (200 מטר) חזה, היא זכתה גם בשנים 1933, 1934 ו-1935 (בשנת 1932 לא נערכה אליפות אוסטרליה בשחייה) והייתה בלתי מנוצחת עד לפרישתה בשנת 1936.
לאחר ניצחונה בשנת 1931 נפטר אביה מאי ספיקה של מסתם הלב.
לאחר מותו היא שקלה לפרוש אך בעצת אמה היא המשיכה בקריירה הספורטיבית שלה.
בתחרות שחייה שנערכה בסידני, ינואר 1932 קבעה דניס במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 3:08.4 דקות, שיא זה החזיק מעמד שלושה חודשים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה דניס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 3:06.3 דקות, לפני הידקו מאהאטה מיפן (3:06.4 דקות) ושיאנית העולם אלז יקובסן מדנמרק (3:07.1 דקות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 3:08.2 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה באנלי, פרבר של אדלייד, אוסטרליה הדרומית בשנת 1933 קבעה דניס במשחה ל-100 מטר חזה שיא עולם חדש של 1:24.6 דקות, שיא זה החזיק מעמד שנתיים.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בלונדון, בריטניה בשנת 1934 זכתה דניס במדליית זהב במשחה ל-200 יארד חזה בתוצאה של 2:50.2 דקות.
הייתה זו המדליה היחידה שבה זכתה נבחרת אוסטרליה בשחייה לנשים במשחקים אלו.
בהחלטה מעוררת מחלוקת, דניס לא נכללה במשלחת האוסטרלית לאולימפיאדת ברלין (1936), למרות שזכתה בשנת 1935 בתואר הלאומי וכך נמנע ממנה להגן על תוארה האולימפי.
לכן, היא פרשה משחייה תחרותית.
בשנת 1941 נישאה דניס לג'ורג' גולדינג, אתלט בעל מדליית ארד ממשחקי האימפריה הבריטית בשנת 1930 בריצת 440 יארד ומקום שישי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) בריצת 400 מטר.
היא עסקה באימון שחייה ועבדה כספרית.
בשנת 1971 בגיל 55, נפטרה דניס מסרטן, במנלי (פרוור של סידני).
בשנת 1982 זכתה דניס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
קלייר סטיבן ג'ייקובס היה אתלט יהודי-אמריקאי.
בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 1908) ושיאן עולם באולם בקפיצה במוט.
ג'ייקובס נולד במדיסון שבדקוטה הדרומית.
הוא בוגר אלביון קולג' ואוניברסיטת שיקגו.
באליפות הביג טן בארצות הברית שנערכה בשנת 1908 זכה ג'ייקובס במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אישי של 3.76 מטר.
באולימפיאדת לונדון הוא זכה במדליית ארד בקפיצה במוט ביחד עם אדוארד ארצ'יבלד מקנדה וברונו סדרסטרם משוודיה בתוצאה של 3.58 מטר, אחרי חבריו לנבחרת אדוארד קוק ואלפרד קרלטון גילברט שקבעו שיא אולימפי חדש של 3.71 מטר.
בתחרות שנערכה בשיקגו באולם ב-12 בפברואר 1909 הוא קבע בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 3.66 מטר.
שבוע וחצי לאחר מכן בתחרות שנערכה באותו המקום ב-23 בפברואר הוא שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 3.73 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים.
ג'ייקובס נפטר ב-21 בפברואר 1971 בדטרויט, מישיגן.
קלייר ריינון הולט היא שחקנית אוסטרלית.
ידועה בעיקר בתפקידה בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "H2O", ובשל תפקידה כרבקה מייקלסון בסדרה "יומני הערפד" של רשת The CW ובסדרת הספין אוף שלה "המקוריים".
הולט נולדה בבריזבן קווינסלנד שבאוסטרליה.
אביה, ג'ון הולט הוא אוסטרלי ואילו אימה, אן היא ילידת הממלכה המאוחדת.
בשנת 2006 סיימה את לימודיה בתיכון סטיואטהולם, לאחר שעסקה בכמה פעילויות ספורטיביות: שחיה, כדורעף, כדור-מים וטקוואנדו, בו יש לה חגורה שחורה.
בצעירותה הייתה הולט חברה במקהלת בית הספר.
בשנת 2006 קיבלה הולט את תפקידה הראשון כאמה גילברט בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית לנוער "H2O".
בעוד הסדרה חודשה לעונה שלישית, הולט עזבה את הסדרה לאחר העונה השנייה בשל חתימתה על הצטרפות לצילומי סרט המשך לסרט האימה "השליחים" מ-2007, בשם "השליחים 2: הדחליל".
הצילומים נערכו בסופיה במהלך 2008. הסרט יצא ב-2009 ישירות ל-DVD.
בשנת 2011 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות" בתפקיד סמרה, בשנת 2011 שיחקה ב"ילדות רעות 2" בתור אחת מה"פלסטיות" בחבורה.
באוגוסט 2011, אושר שהולט תשחק בסדרת הנוער המוצלחת "יומני הערפד" בתפקיד ראשי כרבקה מייקלסון אחותו של קלאוס ובהמשך העונה השתתפה פיבי טונקין אשר שיחקו ביחד בסדרה H2O.
ב-13 בינואר 2013 אישרה רשת The CW שהולט תשחק בסדרת הבת של יומני הערפד, "המקוריים".
בסדרה תמשיך הולט לשחק את רבקה מייקלסון.
ב-2014 השתתפה בקליפ לשיר "We Are Done" של להקת הפופ-רוק The Madden Brothers.
בשנת 2015 לוהקה לסדרת הפשע התקופתית "אקווריוס" ברשת NBC, בדמותה שלצ'רמיין טולי.
בסדרה עלתה לשידור ב-28 במאי 2015, ועונתה השנייה עלתה ב-16 ביוני 2016 כאשר הולט מככבת גם בה.
בשנת 2017 כיכבה לצדה של מנדי מור בסרט האימה ההישרדותי "47 מטר".
באותה שנה השתתפה בקליפ לשיר "Small Town Boy" של זמר הקאנטרי דסטין לינץ'.
בשנת 2019 שיחקה בדרמת הפשע "הפרדה אלימה" בתור אבי קפמבל, לצדם של ברנטון ת'ווייטס ואלישה דבנם קארי.
בנוסף לתפקידים בסדרות טלוויזיה ובסרטי קולנוע, הולט השתתפה במספר פרסומות.
אתר BuddyTV דירג את הולט במקום ה-55 ברשימת נשות הטלוויזיה הסקסיות ביותר.
ביולי 2015 התארסה הולט לבן זוגה בשנים האחרונות, מפיק הטלוויזיה מתיו קפלן.
השניים נישאו באפריל 2016. ב-27 באפריל 2017, קפלן הגיש בקשת גירושין מהולט בטענה שישנם "הבדלים בלתי ניתנים להחלמה", וביקש ממנה גם לשנות את שמה מקפלן בחזרה להולט.
ב-3 בדצמבר 2017 הודיעה הולט על אירוסיה לאיל הנדל"ן אנדרו ג'ובלון.
ב-5 במרץ 2018, הולט חשפה בחשבון האינסטגרם שהיא עברה הפלה.
הולט וג'ובלון נישאו ב-18 באוגוסט 2018. ב-11 באוקטובר 2018 הודיעה הולט כי היא בהריון ומצפה לבן זכר.
ב-28 במרץ 2019 ילדה הולט את בנה, ג'יימס הולט ג'ובלון.
ב-3 באפריל 2020, הולט הודיעה באינסטגרם שהיא בהריון שני, והיא מצפה לבת.
ב-20 במאי 2023 חשפה הולט בחשבון האינסטגרם שלה שהיא מצפה לבן.
ב-10 בנובמבר 2023 ילדה הולט את בנה השלישי.
בנובמבר 2019 קיבלה אזרחות אמריקאית.
שנה סדרה תפקיד הערות 2006–2008H2O אמה גילברט תפקיד ראשי (עונות 1–2); 51 פרקים 2011 ילדות רעות 2 צ'סטיטי מאייר סרט טלוויזיה של ABC Familyשקרניות קטנות סמרה קוק 5 פרקים2011–2014יומני הערפד רבקה מייקלסון תפקיד משני (עונות 3–5); 38 פרקים2013–2018המקורייםתפקיד ראשי (עונה 1)
תפקיד משני (עונות 2–5); 37 פרקים2015–2016 אקווריוס (אנ') צ'רמיין טולי תפקיד ראשי (2 עונות); 24 פרקים2021מורשותרבקה מייקלסוןפרק: "I Thought You'd Be Happier to See Me"2023מבוסס על סיפור אמיתי (אנ')כותבת בטלוויזיהפרק: "Ted Bundy Bottle Opener"
שנהפרסקטגוריהעלתוצאה2014פרסי בחירת הנוערשחקנית בסדרת מדע בדיוני/פנטזיההמקוריים
קלייר טרבור הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1948 על הופעתה בסרט "קי לארגו".
הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר גם על תפקידיה בסרטים "מבוי סתום" ו"הגבוהים והאדירים".
טרבור נולדה בשכונת בנסונהארסט שבברוקלין, ניו יורק בשם קלייר וולמליינגר, בתם היחידה של בנג'מינה ונואל וומליינגר.
טרבור החלה את דרכה כשחקנית בהוליווד בשנות ה-30 לצידם של ספנסר טרייסי בסרטים "Dante's Inferno", "משחק הכעס" ושירלי טמפל בסרט "מותק תקודי קידה".
בשנת 1937 שיחקה טרבור בסרט הפשע של ויליאם ויילר "מבוי סתום" בתפקיד פרנסי חברתו של הגנגסטר "בייבי פייס" מרטין (המפרי בוגארט) עליו הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בנוסף שיחקה סרטו של אדוארד ג'י רובינסון "ד"ר קליטרהאוז המדהים".
טרבור זכתה לשדרוג מקצועי משמעותי בשנת 1939 בזכות תפקיד ראשי במערבון "מרכבת הדואר" בתור הפרוצה דאלאס.
טרבור הופיעה לצידו של ג'ון ויין במערבונים "פקודה אפלה" של ראול וולש בתפקיד המחנכת מרי מק'לאוד ו"התקוממות אלגנטית".
בשנות ה-40 שכבר מעמדה כשחקנית הוא איתן הופיעה טרבור בסרט הבלשים "היי שלום יפתי" בתפקיד הלן גרייל, במערבון "הונקי טונק" לצידם של קלארק גייבל ולנה טרנר ובסרטי הפשע "נולד להרוג" של רוברט וייס בתפקיד הגרושה הלן ברנט ו"צומת הצטלבות".
טרבור זכתה בפרס האוסקר לתפקיד המשני הטוב ביותר בשנת 1948 על הופעתה בסרט הפשע של ג'ון יוסטון "קי לארגו" בתור הזמרת האלכוהוליסטית גיי דאן.
בשנה זו שיחקה גם בדרמת הפשע של אנתוני מאן "עסקה גסה".
בשנת 1954 הועמדה טרבור בפעם השלישית בקריירה שלה לפרס האוסקר על תפקיד משנה בעבור משחקה בתור מיי הולסט בסרט האסונות של ויליאם ולמן "הגבוהים והאדירים" בהפקתו של ג'ון ויין.
טרבור המשיכה להופיע בסרטים והשתתפה במלודרמה "מרג'ורי מורנינגסטאר" בתפקיד רוז אמה של מרג'ורי מורגנסטרן (נטלי ווד), במערבון של קינג וידור "איש ללא כוכב" ובדרמות "החשפנית" של פרנקלין שייפנר בתפקיד הלן ביירד חברתה של נערת השעשועים לילה גרין (ג'ואן וודוורד) ו"ההר".
את תפקידיה המוצלחים האחרונים בקולנוע עשתה טרבור בקומדיות "כיצד לרצוח את אשתך" בתפקיד אדנה למפסון ו"נשקיני לשלום" של רוברט מאליגן.
טרבור הייתה פעילה גם בתחום הטלוויזיה: היא זכתה בשנת 1956 בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי על הופעה שרשמה בסדרת הטלוויזיה "Producers' Showcase".
היא הועמדה לפרס אמי נוסף על תפקיד בסדרה "Lux Video Theatre ".
טרבור הייתה נשואה 3 פעמים במהלך חייה: בעלה הראשון היה התסריטאי קלארק אנדרוס.
מגירושייה השניים לסיילוס ויליאם דאנסמור הביאה לעולם ילד אחד בשם צ'ארלס שנספה באסון התעופה של מטוס 182 מחברת "Pacific Southwest Airlines" בשנת 1978. בעלה השלישי של טרבור היה המפיק מילטון ברן לו היא הייתה נשואה עד לפטירתו ממחלת הסרטן בשנת 1979.
טרבור נפטרה ב-8 באפריל 2000 מכשל נשימתי בניופורט ביץ', קליפורניה כשהיא בת 90. על שמה מונצח כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
כיצד לרצוח את אשתך (1965)
קלייפדה (בליטאית: Klaipėdos rajono savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז קלייפדה.
מחוז-משנה קלייפדה משתרע על פני 1,336 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2011, קרוב ל-50,000 תושבים.
קלייר פרנסס אליזבת היגינס היא שחקנית אנגלייה.
היגינס הייתה מועמדת שש פעמים לפרס אוליבייה על הופעותיה בתיאטרון.
המועמדות הראשונה הייתה ב-1984 על תפקידה כסטלה קוולסקי במחזה "חשמלית ושמה תשוקה".
היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר שלוש פעמים: ב-1995 על "ציפור הנעורים המתוקה", ב-2003 על "וינסנט בבריקסטון" וב-2005 על "הקובה" לאוריפידס.
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה ב-2003, והיא הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה "וינסנט בבריקסטון".
היא שבה להופיע בברודוויי בשנת 2014 במחזה של אדוארד אלבי "איזון עדין".
היגינס, בת שנייה במשפחה של חמישה ילדים, נולדה בברדפורד שבמחוז מערב יורקשייר לפולה ססיליה וג'יימס סטיבן היגינס.
הוריה היו ממעמד הפועלים ומרקע אירי קתולי, שניהם עבדו בהוראה.
כבר מילדותה התעניינה היגינס במשחק.
בגיל 17 אחרי שגורשה מהמנזר, בית הספר שבו למדה, ברחה היגינס מהבית.
בגיל 19 ילדה בן ומסרה אותו לאימוץ כי לא יכלה לגדל אותו.
בגיל 23 הגשימה היגינס את חלומה להיות שחקנית, כשסיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
בשנות השמונים של המאה העשרים הייתה לשחקנית תיאטרון פעילה הן בלונדון והן בברודוויי, כולל הופעת בכורה במחזה "משאלות נסתרות" מאת דייוויד הר.
ב-1995 זכתה בפעם הראשונה בפרס אוליבייה.
ב-1983 כיכבה בתפקיד כריסטין מנסון לצידו של בן קרוס בעיבוד של ה-BBC ל"המצודה" של א.
על מסך הקולנוע שיחקה היגינס בדמות ג'וליה קוטון בסרטו של קלייב בארקר "מעורר השאול".
הסרט יצא לאקרנים ב-1987 והוא מבוסס על ספרו של בארקר "The Hellbound Heart".
היא חזרה לגלם את אותה דמות ב-1988 בסרטו של טוני רנדל (במאי) "מעורר השאול 2".
הסרט היה סרט המשך מוצלח ל"מעורר השאול" ונחשב לסרט אימה אכזרי שזעזע את הקהל ברחבי העולם, ועם זאת קיבל ביקורות טובות.
הופעות נוספות שלה בקולנוע היו בסרט "Bad Behaviour" מ-1993 ובסרט הסקוטי "Small Faces" משנת 1996.
ב-2004 היה להיגינס הופעת קמע בסרט "המין היפה" עם קלייר דיינס ובילי קרודופ.
ב-2007 גילמה היגינס את "מא קוסטה" בסרטו של כריס וייץ "מצפן הזהב" בכיכובם של ניקול קידמן ודניאל קרייג.
ב-2008 שיחקה בסרט אביב 41 בבימויו של אורי ברבש.
בתיאטרון הלאומי הופיעה היגינס בתפקיד יוקסטה במחזה "אדיפוס המלך" לצידו של רייף פיינס.
ב-2009 מאפריל ועד מאי, שיחקה במחזה "The Fever" מאת וולאס שון בתיאטרון רויאל קורט.
מספטמבר 2009 הופיעה בתפקיד הרוזנת של רוסִייוֹן במחזה "סוף טוב הכל טוב" בתיאטרון הלאומי.
ב-2012 הופיעה היגינס בפרק בעונה השלישית של הסדרה "אחוזת דאונטון".
היא שיחקה בתפקיד גברת ברטלט, חברתה של גברת בייטס, ומי שבסופו של דבר עזרה לשחרר את מר בייטס מהכלא.
בנובמבר 2014 השתתפה היגינס בפרק קצר שנעשה לציון 50 שנה לסדרה "דוקטור הו" בשם "לילו של הדוקטור" בכיכובו של פול מקגאן בתפקיד הדוקטור השמיני.
בפרק שקדם לשידור פרק הספיישל "יומו של הדוקטור", היגינס גילמה את אוהילה, חברה באחוות קארן, שעוזרת לדוקטור להתחדש לגלגול הבא שלו.
היגינס משתתפת בחלק השני של הסיפור שישודר בעונה התשיעית של הסדרה בסתיו 2015.
קלייר גוס היא שחקנית סקוטית.
גוס שיחקה בתפקיד האחות טינה סיברוק בסדרת הדרמה של ה-BBC "חדר מיון" ובתפקיד סמלת בילוש מל סילבר בסדרה "להעיר את המתים".
היא הייתה הקריינית בתוכנית הטלוויזיה "Road Wars".
גוס נולדה באדינבורו, וגדלה בדרסינגהם שבאנגליה, שם היה אביה רופא כללי.
יש לה אחות, קרוליין, ואח, דנקן, שניהם מבוגרים ממנה.
היא בוגרת בית הספר "אקדמיית איטליה קונטי לאמנויות הבמה".
בין התפקידים הראשונים של גוס בתיאטרון היו במחזה "Addicted to Love" ובמחזה "Hitting Home" יחד עם קולין טארנט בתיאטרון "Man in the Moon".
את המחזה כתב ג'יימס וולף וביים דייב גיליס.
היא גם הופיעה בפרסומות עבור חברת "Impulse" .
גוס זכתה להכרה בבריטניה בסוף שנות התשעים כשהופיעה בתפקיד האחות טינה סיברוק בסדרה הרפואית "חדר מיון".
מאוגוסט 2008 החליפה את ג'יליאן טיילפורת' בסדרה "The Bill" של רשת ITV, והחלה לשחק בתפקיד המפקחת רייצ'ל וסטון.
בין השנים 2000 ו-2004 שיחקה בתפקיד מל סילבר בסדרת המשטרה "להעיר את המתים".
ב-2011 הופיעה בדרמה "Exile" של BBC1 יחד עם ג'ון סים, וב-2015 שיחקה בעונה הרביעית של הסדרה "Death in Paradise".
עוד ב-2015 הופיעה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "חוקרת מקרי המוות" של BBC Birmingham.
במשך כמה שנים יצאה גוס עם השחקן ג'ונתן קריגן ששיחק לצדה בסדרה "חדר מיון".
ב-28 בדצמבר 2007 התחתנה עם קרייג וודרו, אותו פגשה בפגישה עיוורת.
קלייר הולדן רוטמן היא סופרת קנדית, מחברת רומנים, סיפורים קצרים, ומתרגמת.
היא פרסמה שני רומנים ושני קובצי סיפורים קצרים.
ספרה "אוקטובר שלי" תורגם לעברית על ידי ניצן לפידות ויצא לאור בישראל בספטמבר 2016. הספר עוסק בסיפורה של משפחה מודרנית ששדה הקרב של התרבויות, השפות וההיסטוריה מאיים לפרק אותה ובהשלכות של המילים שלא נאמרו.
היא מתגוררת בווסטמאונט, קוויבק, עם השחקן והסופר ארתור הולדן.
ימי הסלט (Salad Days, 1990, סיפורים קצרים)
צבעונים שחורים (1999, Black Tulips, סיפורים קצרים)
אוקטובר שלי (2014, רומן) תורגם לעברית בשנת 2016 על ידי ניצן לפידות, ראה אור בהוצאת תמיר//סנדיק
פרופסור קלייר וואזן (נולדה ב-4 במרץ 1962) היא מתמטיקאית צרפתייה הידועה בשל עבודה בתחום הגאומטריה האלגברית ובמיוחד בנושא תיאורית הודג' ומעגלים אלגבריים.
וואזן נולדה בשנת 1962 בקומונה סן-לה-לה-פורה (Saint-Leu-la-Forêt) השוכנת בקרבת פריז.
כבר מגיל צעיר התעניינה במתמטיקה, וגילתה עניין מיוחד בשאלות "פתוחות"; אולם התעניינותה גברה עם תחילת עבודתה על תזת הדוקטורט שלה, כשהתחילה לקרוא מחקרים בנושא גאומטריה אלגברית.
קלייר וואזן נשואה למתמטיקאי ז'אן-מישל קורון, ולהם חמישה ילדים.
פרופסור קלייר וואזן היא מומחית בגאומטריה אלגברית העוסקת במספרים מרוכבים.
לאחר שהגישה את התזה שלה בשנת 1986 בהנחייתו של פרופסור ארנו בוביל, החלה וואזן לעבוד במכון הלאומי הצרפתי למחקר מדעי כאחראית על מחקר וכמרצה, אך בעיקר ייעצה לסטודנטים.
היא ידועה בעיקר על עבודתה בגאומטריה אלגברית תוך התייחסות מרכזית למבני הודג' ולסימטריה מראתית.
וואזן כתבה מספר ספרים על תאוריית הודג', וידועה במיוחד על הקמתה של יריעת אהלר הקומפקטית.
בנוסף קיבלה קלייר וואזן הכרה על כך שהוכיחה שההכללה של השערת הודג' על ידי יריעת אהלר שגויה.
השערת הודג' היא אחת משבע בעיות המילניום של מכון קליי למתמטיקה משנת 2000, שהפרס על פתירת כל אחת מהן עומד על מיליון דולרים.
בנוסף לעבודתה על השערת קודאירה, עבדה על מציאת פתרון למקרה הכללי של השערת גרין על הסיזיגיה של הטבעה הקנונית בעקום אלגברי.
המקרה הגנרי של השערת גרין העסיק את עולם הגאומטריה האלגברית מעל שני עשורים עד שוואזן פתרה אותו.
משנת 2016 היא המתמטיקאית האישה הראשונה החברה בקולז' דה פראנס.
פרס הקהילה המתמטית האירופאית 1992
פרס השירות של האקדמיה הצרפתית למדעים 1996
פרס סופי ז'רמן של האקדמיה הצרפתית למדעים 2003
מדליות ברונזה וכסף מהאקדמיה הלאומית למדע של צרפת 1988 ו-2006
פרס רות ליטל סאטר במתמטיקה של האגודה האמריקאית למתמטיקה 2007
פרופסור בקולאז' דו פראנס 2016 (כס הגאומטריה האלגברית)
קלייר טומלין היא מחברת ועיתונאית אנגלייה הידועה בעיקר מהביוגרפיות שכתבה על צ'ארלס דיקנס, תומאס הרדי, סמיואל פיפס, ג'יין אוסטן, ומרי וולסטונקראפט.
טומלין נולדה בשם קלייר דלאביניי (Claire Delavenay) בלונדון.
היא בתם של איש האקדמיה הצרפתי אמיל דלאביניי והמלחינה הבריטית מיוריאל הרברט.
היא למדה בקולג' הנשים ניונהאם קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1955 התחתנה עם העיתונאי ניק טומלין.
היא עבדה בהוצאה לאור ובעיתונאות כעורכת ספרותית במגזין "New Statesman", ואחר כך בעיתון "סאנדיי טיימס" בעת שגידלה את ילדיה.
טומלין כתבה ביוגרפיות מפורסמות אחדות.
ב-1974 הוציאה לאור את ספרה הראשון, "חייה ומותה של מרי וולסטונקראפט", שזכה בפרס ויטברד בוק.
ב-2006 יצא לאור הביוגרפיה של תומאס הרדי " Thomas Hardy: The Time-Torn Man", כמו כן יצרה סרט טלוויזיה אודות הרדי, ופרסמה אוסף שירים מאת הרדי.
הביוגרפיה שלה על צ'ארלס דיקנס יצא לאור ב-2011. טומלין ערכה והציגה ספר ילדים בשם "מוריס" שכתבה הסופרת מרי שלי.
ב-1999 יצא לאור אוסף סקירות פרי עטה בשם "Several Strangers".
טומלין ארגנה שתי תערוכות על תקופת הריג'נסי, האחת אודות השחקנית גברת ג'ורדן בקנווד, שנערכה ב-1995, והשנייה אודות מרי וולסטונקראפט ובתה מרי שלי, בשנת 1997. היא הייתה חברה בוועדה של ספריית לונדון, ושירתה כנאמנה של גלריית הדיוקנאות הלאומית ושל קרן וורדסוורת'.
טומלין היא סגנית נשיאה של הארגונים "Royal Literary Fund", האגודה המלכותית לספרות, ושל הסניף האנגלי של ארגון PEN.
ב-1955 התחתנה עם ניקולס טומלין, שהיה עיתונאי בולט.
נולדו להם שלוש בנות ושני בנים.
ניקולס נהרג ב-1973 במלחמת יום הכיפורים.
ב-1993 התחתנה טומלין עם הסופר והמחזאי מייקל פריין.
פרס סמואל פפיס מאת מועדון סמואל פפיס עבור "Samuel Pepys: The Unequalled Self" (ב-2003)
חברות של כבוד במודלין קולג' באוניברסיטת קיימברידג' (2003)
עמיתת כבוד בקולג' לוסי קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' (2003), ניונהאם קולג' אוניברסיטת קיימברידג' (2004)
פרס קוסטה בוק (ביוגרפיה) מועמדות עבור "shortlist, Charles Dickens: A Life" (ב-2011)
קלייר בות' לוס הייתה סופרת, פוליטיקאית, דיפלומטית ואשת ציבור אמריקאית מהמפלגה הרפובליקנית.
היא הייתה האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שמונתה לשגרירה במדינה חשובה בחו"ל (איטליה וברזיל).
כפוליטיקאית, לוס הייתה ידועה בשל עמדותיה האנטי-קומוניסטיות.
בצעירותה הייתה פעילה ליברלית אשר תמכה בנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט, תחת חסותו של איל ההון ברנרד ברוך.
מאוחר יותר שינתה את דעותיה וביקרה את רוזוולט.
אמנם היא תמכה בשותפות האנגלית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה, אך ביקרה את השלטון הקולוניאליסטי של הממלכה המאוחדת בהודו.
בנוסף על עמדותיה, לוס הייתה ידועה בשל כישוריה כנואמת, והיא לקחה חלק מרכזי בכל הקמפיינים של המועמדים הרפובליקניים לנשיאות מוונדל וילקי ועד רונלד רייגן.
אן קלייר בות' נולדה בניו יורק ב-10 במרץ 1903. הוריה לא היו נשואים באופן רשמי ונפרדו בשנת 1912. אביה של קלייר היה סוכן נסיעות ללא הכנסה יציבה, אך הצליח להחדיר בבתו אהבת ספרות.
כתוצאה מעבודתה של אביה, בות' בילתה במשך ילדותה רבות בנאשוויל, שיקגו ויוניון סיטי.
היא סיימה את לימודיה בניו יורק בשנת 1919. היא ניסתה לפתח קריירת משחק לתקופה קצרה.
בתקופה זו החלה גם להיות פעילה בתנועת הסופרג'יזם, אך עזבה את תנועה זו כעבור זמן לא רב.
ב-10 באוגוסט 1923 התחתנה עם מיליונר בשם ג'ורג' טאטל ברוקאו.
כעבור כשנה נולדה לזוג ילדה.
ברוקואו היה אלכוהוליסט, והזוג התגרש בשנת 1929. ב-23 בנובמבר 1935 נישאה להנרי לוס, מו"ל ידוע.
ב-11 בינואר 1944 נהרגה אן קלייר ברוקואו, בתה היחידה של בות' מנישואיה הראשונים (שלמדה באוניברסיטת סטנפורד), בתאונת דרכים.
האבל הכבד הוביל את בות' לשנות את דתה לקתוליות.
ב-1949 כתבה את הסיפור "בוא לאורווה" הספוג באווירה קתולית, עליו הופק הסרט "בוא לאורווה" (1949).
הנישואים בין בות' ללוס עברו עליות ומורדות רבים.
למרות זאת, הזוג נשאר ביחד עד מותו של לוס בשנת 1967.
בשנת 1942 נבחרה בות' לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט.
המצע שלה כלל ניצחון במלחמת העולם השנייה, שלום וביטחון ברי קיימא וחיזוק התעסוקה.
היא נבחרה לוועדת הביטחון היוקרתית של הקונגרס והייתה ממייסדות הוועדה לאנרגיה אטומית.
היא נחשבה לנציגה חריפה, עד כדי כך שהסתכסכה עם הנשיא עצמו.
בות' ניהלה שני סיורים לקווי החזית של בעלות הברית באירופה, ובאפריל 1945 נכחה בשחרורם של כמספר מחנות ריכוז נאציים.
לאחר סיום המלחמה בות' התריעה כנגד עליית הקומוניזם במזרח אירופה, וטענה כי גישה זו עלולה להביא למלחמת עולם שלישית.
בשנת 1946 הצליחה לחוקק חוק המגדיל את מספר ההודים והפיליפינים אשר יכולים להגר לארצות הברית בכל שנה.
בות' הייתה אחת הנואמות המרכזיות בוועידה של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1944. בנאומה תקפה בות' את רוזוולט והביעה חשש לעתיד הדמוקרטיה האמריקאית.
בוועידה המפלגתית בשנת 1948 נאמה בות' נאום דומה, והפעם ביקרה את ממשלו של הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן.
אמנם לאחר הנאום עצמו היו תשואות רבות, אך העיתונות ביקרה את נאומה ובות' הצטיירה כאשת ימין קיצוני.
בשנת 1952 חזרה לעולם הפוליטי כשבלטה בקמפיין של המועמד הרפובליקני לנשיאות דווייט אייזנהאואר.
במהלך הקמפיין בות' נאמה יותר ממאה פעמים (גם בטלוויזיה וברדיו), כאשר המוטיב המרכזי בנאומיה היה החשש מהקומוניזם.
נאומיה הדתיים הובילו לכך שקתולים דמוקרטים רבים הצביעו בסופו של דבר לאייזנהאואר.
אייזנהאואר זכה בבחירות, וגמל לבות' בכך שמינה אותה לשגרירת ארצות הברית באיטליה.
תפקיד זה נחשב לתפקיד מרכזי החולש על כ-1,150 עובדים, 8 קונסוליות ו-9 מרכזי מידע.
מינויה של בות' אושר על ידי הסנאט במרץ 1953. בות' היא האישה הראשונה בתולדות המדינה שכיהנה בתפקיד דיפלומטי כה חשוב.
האיטלקים הגיבו לבואה של בות' באופן מעורב.
בות' הצליחה להתחבב על מיליוני שמרנים, אך האיטלקים הקומוניסטים לא אהבו אותה.
היא אף פגשה את האפיפיור פיוס השנים עשר, אשר שיבח את יכולת הנאום שלה.
אחד הדברים הבולטים שבות' ביצעה בכהונתה היה פתרון המשבר הטריטוריאלי בין יוגוסלביה לאיטליה באזור טריאסטה.
בות' ראתה את משבר זה כהתנגשות בין מערב (וממשלתה הקתולית של איטליה בפרט) לבין המזרח הקומוניסטי.
בות' הובילה להפחתה בחומרת המשבר, שנפתר סופית באוקטובר 1954 על ידי נציגים מיוגוסלביה, מאיטליה, מבריטניה, מצרפת ומארצות הברית.
לוס התפטרה מתפקידה בדצמבר 1956, לאחר שמספר חודשים קודם לכן היא סבלה מהרעלת עופרת שמקורה בתקרה של חדרה שפגעה בתפקוד שלה באופן משמעותי.
בשנת 1959 אייזנהאואר מינה את בות' לשגרירת ארצות הברית בברזיל.
בות' למדה פורטוגזית במיוחד לשם התפקיד, אך המינוי התקבל בהתנגדות רבה מצד סנטורים מן המפלגה הדמוקרטית אשר ראו בבות' שמרנית באופן קיצוני.
אמנם הסנאט אישר את המינוי ברוב של 11–79, אך בעלה של לוס דחק בה לדחות את המינוי.
בסופו של דבר בות' שלחה מכתב התפטרות לנשיא, בו טענה שהמחלוקות סביבה לא יאפשרו לה להיות מכובדת וממלכתית בעיני האמריקאים והברזילאים.
היא שירתה 4 ימים בלבד בתפקיד, מבלי שעזבה בכלל את אדמת ארצות הברית.
לאחר המהפכה הקומוניסטית בקובה בהנהגתו של פידל קסטרו, החלה בות' לממן ארגונים אנטי-קומוניסטיים.
בשנת 1964 תמכה ברפובליקאי בארי גולדווטר במועמדותו לנשיאות ארצות הברית.
באותה השנה שקלה גם להתמודד לסנאט, אך בסופו של דבר לא עשתה זאת.
בתקופה שלאחר מכן לוס ובעלה פרשו ביחד ועברו להתגורר בבית חורף באריזונה.
בשנת 1967 הנרי לוס נפטר.
בשנים 1973–1977 ו-1980–1983 כיהנה במועצה המייעצת לנשיא בנושאי ביטחון ומודיעין חוץ.
בשנת 1983 נשיא ארצות הברית רונלד רייגן העניק לבות' את מדליית החירות הנשיאותית.
היא הייתה חברת הקונגרס האישה הראשונה שקיבלה את המדליה.
בות' נפטרה ב-9 באוקטובר 1987 בדירתה במתחם ווטרגייט שבוושינגטון די.
קלייר מרגרטה לדמאכר (בלוקסמבורגית: Claire Margareta Lademacher; נולדה ב-21 במרץ 1985) היא אשתו של פליקס, נסיך לוקסמבורג.
קלייר נולדה ב-21 במרץ 1985 בעיר פילדרשטאדט שבמדינת באדן-וירטמברג בגרמניה המערבית.
היא בתם השנייה של הארטמוט לדמאכר, יזם ומיליונר גרמני, ואחד ממייסדי חברת LHS Telekommunikation.
קלייר ואחיה הגדול פליקס גדלו בעיר אוזינגן, ובגיל 11 עברה עם משפחתה לאטלנטה.
המשפחה חזרה לגרמניה בשנת 1999 ולדמאכר השלימה את השכלתה בפרנקפורט לפני שנרשמה לבית ספר בשווייץ.
בשנת 2003 היא החלה ללמוד תקשורת בינלאומית באוניברסיטה האמריקאית בפריז.
לאחר שהשלימה תואר ראשון, החלה לעבוד עבור קונדה נסט (Condé Nast) - חברה אמריקאית לתקשורת המונים, בסניפי החברה בניו יורק ובמינכן.
במהלך עבודתה זו היא החלה להתעניין בביואתיקה, ולמדה לתואר שני ב-Ateneo Pontificio Regina Apostolorum שברומא, איטליה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתרומת איברים בגרמניה, אוסטריה וארצות הברית.
בסתיו 2012 הייתה חוקר אורח במכון לביואתיקה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
במהלך לימודיה ברומא פגשה קלייר את פליקס, נסיך לוקסמבורג, בנם של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
ב-13 בדצמבר 2012 אישר משק הבית הדוכסי את אירוסיהם.
בעקבות נישואיה היא קיבלה את התואר "נסיכת לוקסמבורג".
קלייר ובעלה התגוררו בתחילה בדרום צרפת בשאטו לה קרוסטס (Château Les Crostes), אזור השייך למשפחתה של קלייר מזה שנים רבות.
ב-2017 העתיק הזוג את מקום מגוריו לז'נבה, שווייץ.
קלייר מרגרט הולמן היא שחקנית אנגלייה.
בין השנים 1995 ל-2015 גילמה את הרופאה המשפטית ד"ר לורה הובסון, בסדרות הטלוויזיה "המפקח מורס" ו"לואיס".
קריירת המשחק שלה החלה ב-1988 כשהופיעה בסרט הטלוויזיה "הקשת בענן" המבוסס על רומן מאת דייוויד הרברט לורנס ובבימויו של סטיוארט בורג'.
ב-1991 שיחקה הולמן בתפקיד אייריס בנטלי, אחותו של דרק בנטלי (בגילומו של כריסטופר אקלסטון) בסרט "תן לו את זה".
ב-1992 דיבבה את הדמות של יוליה בגרסת האנימציה של המחזה "רומיאו ויוליה".
בנובמבר 1993 גילמה הולמן את הרפר בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר.
ב-1995 לוהקה לתפקיד ד"ר לורה הובסון בסדרת המשטרה "המפקח מורס", והיא המשיכה לגלם את הדמות עד לשנת 2000 בה הסתיימה הסדרה.
ב-1997 הייתה הולמן מועמדת לפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
היא הופיעה פעמיים בסדרה "רציחות במידסומר" וגילמה שתי דמויות שונות.
בשנת 2006 חזרה הולמן לגלם את דמותה של ד"ר הובסון הפעם בסדרה "לואיס", הספין אוף של "המפקח מורס".
היא שיחקה בכל 42 הפרקים עד לסיום הסדרה ב-2015.
באוקטובר 2013 שיחקה הולמן בתפקיד ליז בהפקה של תיאטרון טריסייקל של המחזה "Handbagged" מאת מוירה בופיני.
ב-2015 הופיעה הולמן בסרט "סוויטה צרפתית".
מאפריל עד מאי 2015 שיחקה בתפקיד מירה בולטון במחזה "Each His Own Wilderness" בתיאטרון עץ התפוז בריצ'מונד שבלונדון.
ב-2007 הופיעה הולמן בסדרת הדרמה "Fallen Angel" בתפקיד המספרת ונדי ואמו של מייקל.
סיפור העלילה הוא על אודות רוזי בייפילד, בתו של כומר, שהופכת לרוצחת פסיכופתית.
בסדרה מככבים אמיליה פוקס וצ'ארלס דאנס.
הולמן מלמדת דרמה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.