tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרעה בתפקוד המיני הקשורה לצניחת איברי האגן היא מצב הפוגע בנשים המאופיין בקשיים תחושתיים או תפקודיים של המערכת הגניטלית, בזמן פעילות מינית נורמלית.
מצב זה קשור בשינוי במיקום של רקמות בנרתיק, מבוא הנרתיק או רצפת האגן .
פגיעה תחושתית בשל רפיון הנרתיק או מבוא הנרתיק מאופיינת בתחושה מופחתת או חסרה כתוצאה מירידה בטונוס בשרירי הנרתיק או מבוא הנרתיק.
הפרעה חסימתית בחדירה היא מצב בו ישנה חסימה של תעלת הנרתיק, או ירידה בטונוס השרירים בנרתיק.
מצב זה מאופיין בחוסר היכלות לקיים יחסי מין וגינליים.
בקטלוג ה־ICD, הפרעות כאב מיני אינן מקוטלגות כהפרעות בתפקוד המיני, אלא שייכות לקטגוריה נפרדת.
קטלוג ה־DSM, לעומת זאת, כן מתייחס לכאבים כאלה בתור הפרעה בתפקוד המיני.
דיספראוניה היא כאב חוזר בזמן קיום יחסי מין, שמופיע לפני, במהלך או אחרי המשגל.
הבעיה נפוצה יותר אצל נשים, אך יכולה להתרחש גם אצל גברים.
הכאב יכול להיות שטחי או פנימי, והוא עלול לפגוע בהנאה וביכולת להגיע לאורגזמה.
וגיניזמוס היא התכווצות לא רצונית של שרירי הנרתיק שמונעת חדירה במהלך יחסי מין.
מטא־אנליזה של 20 ניסויים עם הקצאה רנדומלית מצא שלטיפול פסיכולוגי היה יתרון בהשוואה לרשימת המתנה.
גודל האפקט היה בינוני לחומרת הסימפטומים (d = 0.58) ולשביעות הרצון המינית (d = 0.47).
הטיפולים היו יעילים במיוחד לנשים שסבלו מחשק מיני ירוד והפרעה באורגזמה.
פעילות גופנית מפחיתה את השכיחות לבעיות בזקפה אצל גברים בגיל הביניים.
הפרעה אלקטרומגנטית היא הפרעה שנוצרת על ידי מקור חיצוני ומשפיעה על מעגל חשמלי, על ידי השראה אלקטרומגנטית, צימוד אלקטרוסטטי או הולכה פשוטה.
ההפרעה עלולה לפגוע בביצועי המעגל או אפילו לעצור אותו מלפעול.
במקרה של העברת נתונים בעזרת חשמל, ההשלכות של הפרעות אלה יכולות לנוע בין עלייה בשיעור השגיאה לבין אובדן מוחלט של הנתונים.
גם מקורות מעשה ידי אדם וגם מקורות טבעיים יוצרים שינויים בזרמים ובמתחים חשמליים שיכולים לגרום להפרעה אלקטרומגנטית: מערכות הצתה, רשתות סלולריות של טלפונים ניידים, ברקים, התפרצויות שמש, ואף תופעות זוהר צפוני.
הפרעות אלקטרומגנטיות משפיעות לעיתים קרובות על שידורי AM בשל האופי האנלוגי שלהם, אך יכולות להשפיע גם על טלפונים ניידים, רדיו FM, וטלוויזיות, כמו גם על תצפיות אסטרונומיות המבוססות על רדיו ועל תצפיות של מדעי האטמוספירה.
ניתן להשתמש בהפרעות אלקטרומגנטיות גם בכוונה לשיבוש רדיו, כמו שנעשה בלוחמה אלקטרונית.
מאז הימים הראשונים של תקשורת הרדיו, הורגשו ההשפעות השליליות של הפרעות משידורים מכוונים ושידורים לא מכוונים וגבר הצורך לנהל את ספקטרום תדרי הרדיו.
בשנת 1933, פגישה של הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה (IEC) בפריז המליצה על הקמת הוועדה המיוחדת הבינלאומית להפרעות רדיו (CISPR) כדי לטפל בבעיה המתהווה של הפרעות אלו.
לאחר מכן הוציאה CISPR פרסומים טכניים המכסים טכניקות מדידה ובדיקה של ההפרעות, בנוסף למגבלות שידור מומלצות.
אלה התפתחו במשך עשרות שנים ומהווים את הבסיס לחלק גדול מתקנות ה-EMC (בראשי תיבות: Electormagnetic Compability) בעולם כיום.
בשנת 1979, הוטלו מגבלות חוקיות על פליטות אלקטרומגנטיות מכל הציוד הדיגיטלי על ידי ה-FCC בארצות הברית בתגובה למספר הגדל של מערכות דיגיטליות שהפריעו לתקשורת קווית ורדיו.
שיטות ומגבלות בדיקה התבססו על פרסומי ה-CISPR, אם כי מגבלות דומות כבר נאכפו בחלקים מאירופה.
באמצע שנות ה-80, המדינות החברות באיחוד האירופי אימצו מספר הנחיות מתוך כוונה לנסח דרישות טכניות למוצרים כך שלא יהפכו לחסם לסחר בתוך הנציבות האירופית.
אחת מהן הייתה הוראת הקהילה הכלכלית האירופית (89/336/EC) משנת 1989, שחלה על כל הציוד שהוצא לשוק או הוכנס לשימוש.
היקפו מכסה את כל המכשירים "העלולים לגרום להפרעה אלקטרומגנטית או שביצועיהם עלולים להיות מושפעים מהפרעה כזו".
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוצבה דרישה חוקית לחסינות אלקטרומגנטית, כמו גם לפליטות אלקטרומגנטיות, על מכשירים המיועדים לכלל האוכלוסייה.
אף על פי שעשויות להיות עלויות נוספות הקשורות למוצרים מסוימים כדי להעניק להם רמת חסינות כלשהי, החוק הגדיל את האיכות הנתפסת של מוצרים מכיוון שהם היו מסוגלים לפעול בקרבה למכשירים חשמליים אחרים של העת המודרנית ועם פחות בעיות.
למדינות רבות יש כיום דרישות דומות למוצרים כך שיעמדו ברמה מסוימת של תאימות אלקטרומגנטית (EMC).
ניתן לסווג הפרעות אלקטרומגנטיות כדלקמן:
הפרעות "פס צר", שבדרך כלל נובעות משידורים מכוונים כגון תחנות רדיו וטלוויזיה או טלפונים ניידים.
הפרעות "פס רחב", שנובעות משידורים לא מכוונים ממקורות כגון קווי הולכה חשמליים.
הפרעות אלקטרומגנטיות מוליכות נגרמות ממגע פיזי של המוליכים, בניגוד להפרעות אלקטרומגנטיות מוקרנות, הנגרמות על ידי השראה אלקטרומגנטית (ללא מגע פיזי של המוליכים).
בהפרעות מושרות אלו, ההפרעות בשדה האלקטרומגנטי של המוליך לא מוגבלות עוד לפני השטח שלו ויוקרנו גם הרחק ממנו.
השראות הדדית בין שני שדות אלקטרומגנטיים מוקרנים תגרום גם להפרעה אלקטרומגנטית.
זוהי גם הגדרה המשמשת מינהלי תדרים לשם הקצאות תדרים והקצאת ערוצי תדר לתחנות רדיו או למערכות, וכן לניתוח תאימות אלקטרומגנטית בין שירותי רדיו שונים.
בהתאם לסעיף 1 של תקנות הרדיו, וריאציות של הפרעות מסווגות כדלקמן:
הפרעה אלקטרומגנטית מוליכה נגרמת ממגע פיזי של המוליכים, בניגוד להפרעה אלקטרומגנטית מוקרנת שנגרם על ידי השראה (ללא מגע פיזי של המוליכים).
עבור תדרים נמוכים יותר, הפרעות אלקטרומגנטיות נגרמות בדרך כלל על ידי הולכה, ובתדרים גבוהים יותר, על ידי קרינה.
הפרעה אלקטרומגנטית דרך כבל הארקה נפוצה מאוד גם באתרים חשמליים.
רגישויות של טכנולוגיות רדיו שונות
הפרעות נוטות להיות מטרידות יותר בטכנולוגיות רדיו ישנות יותר, כגון אפנון משרעת (AM) אנלוגי, משום שאין להן דרך להבחין בין אותות לא רצויים לבין האות המיועד (באותה רצועת שידור), ובשל האנטנות הרב-כיווניות המשמשות מערכות שידור אלה.
מערכות רדיו חדשות יותר משלבות מספר שיפורים המשפרים את הסלקטיביות.
במערכות רדיו דיגיטליות, כגון Wi-Fi, ניתן להשתמש בטכניקות לתיקון שגיאות.
ניתן להשתמש גם בטכניקות של ספקטרום פזור (spread spectrum) וקפיצת תדר (frequency hopping) - FHSS, בשילוב עם איתות אנלוגי ודיגיטלי כאחד כדי לשפר את ההתנגדות להפרעות.
נוסף לכך, מקלט בעל כיווניות גבוהה, כגון אנטנה פרבולית, יכול לשמש לבחירת אות אחד בחלל, ללא כל אותות אחרים.
הדוגמה הקיצונית ביותר לשידור דיגיטלי בספקטרום רחב (spread spectrum) עד כה היא טכנולוגיית UWB, המציעה שימוש בחלקים גדולים של ספקטרום הרדיו באמפליטודות נמוכות להעברת נתונים דיגיטליים ברוחב פס גבוה.
UWB, אם נעשה בו שימוש בלעדי, יאפשר שימוש יעיל מאוד בספקטרום, אך מכשירים שמשתמשים בטכנולוגיה שאינה UWB עדיין לא מוכנים לחלוק את הספקטרום עם המערכת החדשה בגלל ההפרעות שהיא תגרום למקלטים שלהם.
מקורות פוטנציאליים של הפרעות אלקטרומגנטיות והפרעות רדיו כוללים, בין השאר: סוגים שונים של משדרים, שנאים בפעמון, מצנמים, שמיכות חשמליות, מכשירי הדברה קוליים, קוטלי חרקים חשמליים, וכריות חימום.
נוסף לאלה, צגי מחשב מיושנים מסוג CRT (שפופרת קרן קתודית), או טלוויזיות מסוג זה היושבות קרוב מדי אחת לשנייה עלולות לפעמים לגרום לאפקט "שלג", בשל האופי האלקטרומגנטי של טכנולוגיית CRT.
הפרעה אלקטרומגנטית בתדר 2.4 גיגה-הרץ עלולה להיגרם ממכשירים אלחוטיים הפועלים בתקן ה-Wi-Fi מתתי-הסוגים 802.11b ו-802.11g, מהתקני Bluetooth, מצגי תינוקות (baby monitors), מטלפונים אלחוטיים ביתיים (cordless), וממכשירי מיקרוגל.
מכשירים כגון מנועים חשמליים, שנאים, תנורי חימום, מנורות, ספקי כוח וכו', כולם גורמים להפרעות אלקטרומגנטיות במיוחד בזרמים מעל 2 אמפר.
השיטה הרגילה המשמשת לדיכוי הפרעה היא על ידי חיבור נגד ולאחר מכן קבל (snubber netowork), על גבי זוג מגעים.
אף על פי שזה עשוי להציע הפחתה צנועה בזרמים נמוכים מאוד, שיטה זו אינה פועלת בזרמים מעל 2 אמפר עם מגעים אלקטרומכניים.
ספקי כוח ממותגים יכולים להיות מקור להפרעות אלקטרומגנטיות, אך הפכו פחות לבעיה מכיוון שטכניקות התכנון השתפרו, כגון שילוב של תיקון מקדם הספק.
לרוב המדינות יש דרישות חוקיות המחייבות תאימות אלקטרומגנטית (EMC, או Electromagnetic compatibility): חומרה אלקטרונית וחשמלית עדיין חייבת לפעול כהלכה כשהיא נתונה לכמויות מסוימות של הפרעות אלקטרומגנטיות, ואסור לפלוט קרינה, שעלולה להפריע לציוד אחר (כגון מכשירי רדיו).
איכות אותות רדיו ירדה לאורך המאה ה-21 בערך בדציבל אחד בשנה, ככל שהספקטרום הופך צפוף יותר ויותר.
תופעה זו גורמת למירוץ בתעשיית הטלפונים הניידים, שכן חברות נאלצו להקים יותר מגדלים סלולריים (בתדרים חדשים) שגורמים לאחר מכן להפרעות יותר ובכך דורשות יותר השקעה מצד הספקים ושדרוגים תכופים של טלפונים ניידים כדי להתאים להפרעות.
מעגלים משולבים הם לעיתים קרובות מקור להפרעות אלקטרומגנטיות, אך הם חייבים בדרך כלל להעביר (couple) את האנרגיה שלהם לאובייקטים גדולים יותר כגון צלעות קירור, לוחות מעגלים חשמליים וכבלים כדי להקרין באופן משמעותי.
במעגלים משולבים, אמצעים חשובים להפחתת הפרעות אלקטרומגנטיות הם: שימוש בקבלים "עוקפים" או "מנתקים" (decoupling capacitors) בכל מכשיר פעיל (מחוברים לאורך ספק הכוח, קרוב ככל האפשר למכשיר), בקרה של זמן העלייה של אותות במהירות גבוהה באמצעות נגדים סדרתיים, וסינון הפינים של ספק הכוח.
מיגון (shielding) הוא בדרך כלל מוצא אחרון לאחר כישלון של טכניקות אחרות, בגלל העלות הנוספת של רכיבי מיגון כגון אטמים מוליכים.
היעילות של הקרנה זו תלויה בגובה מעל האדמה (או בגובה מעל המעגל המודפס) ובאורך המוליך ביחס לאורך הגל של האות.
בתדרים נמוכים יותר, כמו 133 MHz, הקרינה היא כמעט אך ורק באמצעות כבלי I/O.
כל מוליך למחצה לא מוגן (למשל מעגל משולב) נוטה לפעול כגלאי עבור אותות רדיו הנמצאים בדרך כלל בסביבה הביתית (למשל טלפונים ניידים).
גלאי כזה יכול לפרק את האפנון (demodulate) של תדר גל נושא של טלפון נייד בתדר גבוה (למשל, רצועות GSM850 ו-GSM1900, GSM900 ו-GSM1800) ולהפיק אות בתדר נמוך (למשל, 217 הרץ) לאחר הפירוק.
פירוק זה מתבטא בזמזום לא רצוי שנשמע במכשירי שמע כגון מיקרופון, רמקול, רדיו לרכב, טלפונים וכו'.
הוספת מסנני הפרעות מובנים או שימוש בטכניקות פריסה מיוחדות יכולה לעזור בעקיפת ההפרעות או בשיפור חסינות RF.
חלק מהמעגלים המשולבים (למשל, LMV831-LMV834, MAX9724), מתוכננים לכלול מסנני RF משולבים או משתמשים בעיצוב מיוחד שעוזר להפחית כל פירוק (demodulation) של גלים בתדר גבוה.
הפרעה אלקטרומגנטית ברדיו-אסטרונומיה, שבה היא מכונה בדרך כלל הפרעת תדר רדיו (Radio Frequency Interference, RFI), היא כל מקור שידור שנמצא בטווח התדרים הנצפה, מלבד המקורות השמימיים עצמם.
מכיוון שמשדרים על כדור הארץ ובסביבתו יכולים להיות חזקים פי כמה מהאות האסטרונומי המעניין, הפרעה זו היא דאגה גדולה לביצועי רדיו-אסטרונומיה.
מקורות טבעיים של הפרעות, כגון ברק והשמש, מכונים לעיתים קרובות גם כן RFI.
חלק מרצועות התדר החשובים מאוד לרדיו-אסטרונומיה, כמו קו המימן ב-1420 MHz, מוגנים על ידי רגולציה (כלומר השידור בהן אסור).
עם זאת, למצפי כוכבים רדיו-אסטרונומיים מודרניים כמו המערך הגדול מאוד (VLA) יש רוחב פס גדול מאוד עליו הם צופים.
בגלל המרחב הספקטרלי המוגבל בתדרי הרדיו, לא ניתן להקצות לחלוטין את פסי התדרים הללו לרדיו-אסטרונומיה.
לכן, מצפי כוכבים צריכים להתמודד עם הפרעות אלו בתצפיות שלהם.
הטכניקות להתמודדות עם הפרעות רדיו נעות מסינון (פילטרים) בחומרה ועד אלגוריתמים מתקדמים בתוכנה.
אחת הדרכים להתמודד עם משדרים חזקים היא לסנן לחלוטין את תדר המקור.
זה למשל המקרה של מצפה הכוכבים LOFAR, המסנן את תחנות הרדיו FM בין 90 ל-110 MHz.
חשוב להסיר מקורות הפרעות חזקים כאלה בהקדם האפשרי, מכיוון שהם עלולים "להרוות" את המקלטים הרגישים ביותר (מגברים וממירים אנלוגיים-לדיגיטליים), כלומר לגרום לתופעה שבה האות המתקבל חזק יותר ממה שהמקלט יכול להתמודד עמו.
עם זאת, סינון רצועת תדרים מרמז שלעולם לא ניתן יהיה לצפות בתדרים אלו עם המכשיר.
טכניקה נפוצה להתמודדות עם הפרעות רדיו באותו רוחב פס של התדר הנצפה, היא שימוש בזיהוי הפרעות בתוכנה.
תוכנה כזו יכולה למצוא דגימות בזמן, בתדירות, או במרחב הזמן-תדר שהן מזוהמות על ידי מקור מפריע.
לאחר מכן מתעלמים מדגימות אלו בניתוח נוסף של הנתונים שנצפו.
תהליך זה מכונה לעיתים קרובות סימון נתונים (data flagging).
מכיוון שרוב המשדרים משדרים אותות ברוחב פס קטן ואינם נוכחים באופן רציף בספקטרום כמו ברק, רוב הנתונים נשארים זמינים לניתוח האסטרונומי.
עם זאת, סימון נתונים כזה אינו יכול לפתור בעיות עם משדרי פס רחב רציפים, כגון טחנות רוח, משדרי וידאו דיגיטליים (DVB) או משדרי אודיו דיגיטליים.
דרך נוספת להתמודד עם הפרעות רדיו היא להחליט על הקמה של אזור "שקט" אלקטרומגנטית (Radio Quiet Zone, RQZ).
אזור כזה הוא אזור מוגדר היטב המקיף מקלטים, שיש לו תקנות מיוחדות להפחתת רעש רדיו לטובת תצפיות רדיו אסטרונומיה בתוך האזור.
התקנות עשויות לכלול ניהול מיוחד של הספקטרום או מגבלות צפיפות בשטף ההספק.
ההגבלות בתוך האזור עשויים לכסות גם אלמנטים שאינם משדרי רדיו או התקני רדיו.
אלה כוללים בקרות מטוסים ושליטה במכשירים המשדרים באופן לא מכוון, כגון מכשירים תעשייתיים, מדעיים ורפואיים, כלי רכב וקווי חשמל.
ה-RQZ הראשון לרדיו-אסטרונומיה הוא אזור הרדיו השקט הלאומי של ארצות הברית (NRQZ), שהוקם בשנת 1958.
לפני פיתוח ה-Wi-Fi, אחד מהיישומים הגדולים ביותר של רצועת ה-5 ג'יגה-הרץ הייתה מכ"ם מזג האוויר Terminal Doppler.
ההחלטה להשתמש בספקטרום ה-5 ג'יגה-הרץ עבור Wi-Fi הושלמה בוועידת הרדיו העולמית בשנת 2003; עם זאת, הקהילה המטאורולוגית לא הייתה מעורבת בתהליך.
המימוש הרופף שלאחר מכן והתצורה השגויה של מנגנון בחירת התדירות הדינאמית של המכ"ם (DFS) גרמו לשיבוש משמעותי בפעולות מכ"ם מזג האוויר במספר מדינות ברחבי העולם.
בהונגריה, מערכת מכ"ם מזג האוויר הוכרזה כבלתי פעילה במשך יותר מחודש.
בשל חומרת ההפרעות, שירותי מזג האוויר בדרום אפריקה נטשו בסופו של דבר את רצועת C (הרצועה המכסה את התדרים 4 עד 8 ג'יגה-הרץ), והעבירו את רשת המכ"ם שלהם לרצועת S.
הפרסקו של ליון הוא ציור קיר בגודל של 800 מ"ר הממוקם בליון, צרפת.
הוא מייצג עשרים וארבע דמויות היסטוריות מהעיר ליון וחמש דמויות עכשוויות.
הוא נוצר בשנים 1994–1995 על ידי הקואופרטיב CitéCréation.
מדובר בקואופרטיב שנוצר בשנת 1983 באולינס, פרבר דרומי של ליון, תחת השם Cité de la création, על ידי ציירי קיר מבית המלאכה לשעבר Popul'Art.
חברי הקואופרטיב יוצרים פרסקות, בסגנון Trompe-l'œil, בתחילה באזור המטרופולין של ליון, ולאחר מכן בערים אחרות בצרפת ובמדינות אחרות ברחבי העולם.
ציור הקיר מצויר על החזית והגמלון של הבניין בן שש הקומות הממוקם ברובע הראשון של ליון , בפינת רציף quai Saint-Vincent מס' 49 ורחוב Martinière מס' 2, ליד נהר הסון.
בשנת 1992, בברצלונה, ספרד, יצרו האמנים של CitéCréation את הפרסקו של המרפסות של ברצלונה, ציור Trompe-l'œil, המציג כשלושים קטלונים מפורסמים כמו אנטוני גאודי, ז'ואן מירו ופאבלו קזאלס, כמו גם פאבלו פיקאסו.לאור הצלחת העבודה הזו, מישל נואר, אז ראש עיריית ליון, ביקש מאותם אמנים להכין פרויקט דומה עבור ליון.
הקיר האידיאלי לציור הוצע על ידי הדיירים המשותפים של הבניין בן שש הקומות הממוקם ברובע הראשון של ליון , בפינת רציף quai Saint-Vincent מס' 49 ורחוב Martinière מס' 2, ליד נהר הסון.
זוהי "חזית עיוורת" של 800 מ"ר, קרובה לפלס דה טררו ולעיריית ליון.
בחודש ספטמבר 2000 נחנך במדרחוב בן יהודה, ציור הקיר 'ילדי ירושלים' פרי יצירתה של סדנת הקואופרטיב CitéCréation.
ציורי קיר אלה בולטים בנוף בתי האבן של ירושלים לאורך רחוב יפו ובסביבותיו.
הציור, שנקבע על קיר בטון חשוף ובגובה רב מעל פני הרחוב, סימן את ראשיתו של מיזם ציורי הקיר בחוצות ירושלים.
הציורים, עשויים בטכניקת ה-Trompe-l'œil המתוארת לעיל.
מאורעות האינתיפאדה שהחלו ימים ספורים לאחר חנוכת הציור ופיגועי הטרור שבאו אחריהם, הותירו את ירושלים בשפל תיירותי וכלכלי קשה.
על רקע זה בלט מיזם ציורי הקיר בצבעוניותו וברוחו האופטימית, ושבה את לבם של תושבי העיר והמבקרים כאחד.
עד שלהי שנת 2006 הושלמו בחוצות העיר עוד שבעה ציורי קיר פרי עבודתה של סדנת עיר היצירה' שבהשראת Cité de la création.
ברחבי ליון ניתן למצוא תמונות קיר בסגנון Trompe-l'œil באתרים רבים בעיר, ובמיוחד באזור בניין וככר עיריית ליון.
הפרעה סומטופורמית (Somatic Symptom Disorder) היא הפרעה נפשית המאופיינת בתסמינים גופניים המצביעים על בעיה פיזיולוגית, אך לא קיים מצב רפואי או ממצא פתולוגי גופני בבדיקות רפואיות שיכול להסביר תסמינים אלו או שהממצא הגופני לא תואם את הדיווח.
ההפרעה הסומטופורמית היא סוג של הפרעה פסיכוגנית, כלומר מקורה פסיכולוגי וגם פיזיולוגי.
אנשים עם הפרעה סומטופורמית מתאפיינים בתחושת מצוקה ודחק משמעותית, מכיוון שהרופאים אינם מוצאים סיבה רפואית ברורה לתסמינים הגופניים שלהם, והדבר מגביר את תחושותיהם כי מדובר במחלה חמורה.
מדובר בקבוצת חולים הסובלים ממצב רפואי תפקודי אשר משולבים בו גורמים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים.
בקרב חולים אלו ישנו פער משמעותי בין המצב הפיזיולוגי הצפוי לפי מדדים אובייקטיביים שונים, לבין המצב התפקודי בפועל (במונחי תנועה, תחושה, כאב וכו') שכן נראה כי גורמים פסיכולוגיים שונים קשורים למצב המתואר .
ההפרעה גורמת לרוב לפגיעה משמעותית וכרונית בתפקוד בכל תחומי החיים ומטילה עול כלכלי משמעותי על המערכת הרפואית או הפסיכיאטרית בחיפושם המתמשך של החולים אחר בדיקות וטיפולים .
חולים אלו 'זוכים' לרוב בכותרת כוללנית מצד הצוות הרב מקצועי המטפל בהם ('קונברסיבים', 'פונקציונליים') ונוטים להתייחס אליהם בהכללה כמחמירים את מצבם בכוונה ומתוך מודעות.
עם זאת, המידע הנוגע לסיבות למחלות סומטופורמיות לוקה בחסר כמו גם תחום המחקר.
אנשים אשר סובלים מהפרעה סומטופורמית יציגו לרוב שלושה מאפיינים עיקריים:
מאפיינים רגשיים מתייחסים לחיפוש רב ומתמשך אחר טיפול רפואי והעסקת המערכת הרפואית במציאת המקור לתסמינים אך גם חיפוש זה אינו מרגיע את הדאגות.
לעיתים, נראה כי המטופלים אינם מגיבים לטיפול והתנסות בהתערבויות חדשות אף עשויות להחמיר את התסמינים.
בנוסף, מטופלים עשויים להביע רגישות גבוהה לתופעות לוואי של תרופות ולהעיד על כך שההערכת הטיפול הרפואי שקיבלו אינו מספיק
מאפיינים קוגניטיביים מתייחסים למתן פרשנות וקשב לתסמינים הגופניים אשר מופיעים.
על כן, אנשים הסובלים מהפרעה סומטופורמית ייטו לתת קשב רב לתסמינים הגופניים, ייטו לייחס תחושות גוף נורמליות למחלה גופנית (פרשנות 'קטסטרופלית') ואף יפגינו פחד רב שמא פעילות גופנית תפגע בגופם.
מאפייני התנהגותיים מתייחסים להתנהגויות שונות אשר ניתנות כתגובה להופעת התסמינים.
על כן, אנשים הסובלים מהפרעה סומטופורמית ייטו לבצע בדיקה מתמדת של הגוף, חיפוש חוזר אחר עזרה רפואית והימנעות מפעילות גופנית.
יתרה מכך, הפניה לבריאות הנפש מתקבלת בהפתעה ובסירוב שכן הם ממוקדים בסימפטומים הגופניים ואינם מבינים את הקשר לבריאות הנפש.
קריטריוני האבחנה להפרעת סימפטומים סומטיים שצוינו ב- DSM 5 הם:
אחד או יותר מהתסמינים הסומטיים מעיקים או גורמים לשיבוש משמעותי בחיי היומיום.
מחשבות, תחושות או התנהגויות מוגזמות הקשורות לתסמינים הסומטיים או לדאגות בריאותיות הקשורות לכך, באים לידי ביטוי לפחות באחד מהדברים הבאים:
מחשבות לא פרופורציונליות ומתמשכות לגבי חומרת הסימפטומים של האדם.
רמת חרדה גבוהה באופן קבוע מפני מחלה או תסמינים.
זמן ואנרגיה מוגזמים המוקדשים לתסמינים אלה או לחששות בריאותיים.
אף על פי שכל סימפטום סומטי לא יכול להיות קיים ברציפות, מצב היותו סימפטומטי הוא מתמשך (בדרך כלל יותר מ -6 חודשים).
עם כאב שולט (הפרעת כאב בעבר): מיועד לאנשים שהתסמינים הסומטיים שלהם כוללים בעיקר כאב.
מתמשך: מהלך מתמשך מאופיין בתסמינים חמורים, ליקוי ניכר ומשך ארוך (יותר מ -6 חודשים).
קל: רק אחד התסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיים.
בינוני: שניים או יותר מהתסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיימים.
חמור: שניים או יותר מהתסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיימים, בנוסף ישנן תלונות סומטיות מרובות (או סימפטום סומטי אחד מאוד קשה).
אבחנה ב-DSM-5 (מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות) של הפרעת סימפטומים סומטיים והפרעות הקשורות אליה אוחדו לכדי קטגוריה חדשה.
ההפרעות בקטגוריה זו נמצאות בטווח שבין פסיכולוגיה אבנורמלית לבין רפואה והוגדרו התנאים המערבים תסמינים פיזיולוגים אשר נוטים להיות מלווים במחשבות, רגשות והתנהגויות אבנורמליות בתגובה לתסמינים אלו.
ההפרעות אשר אוגדו ונכנסו יחד לקטגורית "הפרעות סומטופורמיות - Somatic symptom disorder" הן:
(2) הפרעת חרדת תחלואה (היפוכונדריה)
בנוסף לאיחוד ההפרעות האלו תחת קטגוריה אחת, נעשו שינויים נוספים לאורך השנים אשר באו לידי ביטוי בשוני בין הDSM-3 ו DSM-4 לבין DSM-5.
ב- DSM-3 נדרשו שלושה קריטריונים המשותפים לכל אחת מההפרעות הסומטופורמיות:
(1) התסמינים הפיזיים אינם מוסברים במלואם על ידי מצב בריאותי כללי, הפרעה נפשית אחרת או כתוצאה מהתמכרות.
(2) התסמינים הפיזיים אינם תוצאה של התחלות או הפרעת האדרה
(3) התסמינים הפיזיים גורמים ללקות משמעותית בתפקוד החברתי, המקצועי או אחר
זאת בשונה מ-DSM-5 אשר מבחינה אבחנתית, נדרש תסמין גופני אחד בלבד כך שלמעשה אם לאדם יש בעיה פיזית כלשהי שהוא מוצא כמטרידה, האבחנה להפרעה אפשרית.
בהמשך לכך, ב-DSM-4 ניתן דגש רב לרעיון שהתסמינים אינם ניתנים להסבר רפואי (כלומר, אף על פי שתלונותיו של המטופל מצביעות על נוכחותו של מצב רפואי כלשהו, לא נמצאה פתולוגיה פיזית אשר תאשש זאת).
בהתאם לכך, שינוי משמעותי שנעשה ב-DSM-5 הוא ביטול ההבחנה בין תסמינים מוסברים ושאינם מוסברים רפואית, שינוי אשר מאפשר את ההבנה שלא תמיד ניתן לספק הסבר רפואי לתסמינים המובעים .
על אף ההבדלים והשינויים שנעשו לאורך השנים, נותר המכנה משותף להפרעות אלו והוא העובדה כי הסובלים מהפרעות סומטופורמיות שולטים במידה מסוימת על התסמינים אותם מציגים.
הם אינם מזייפים באופן מכוון ויזום את התסמינים או מנסים להונות אחרים ואף יתרה מכך שכן הם באמת מאמינים שמשהו מאוד לא בסדר איתם.
על הגורמים להפרעות הסומטופורמיות קיים מידע מועט.
עם זאת, נתונים אפידמיולוגיים מוגבלים מצביעים על אלמנט גנטי של חלק מההפרעות.
בנוסף, ישנם נתונים הצביעים גם על תחלואה נלווית יחד עם הפרעות נפשיות אחרות, כגון הפרעות במצב הרוח, הפרעות חרדה, הפרעות אישיות, הפרעות אכילה והפרעות פסיכוטיות .
כמו כן, נמצא כי האבחנה נפוצה יותר בקרב נשים מאשר גברים עם שכיחות של 0.2-2% בנשים בהשוואה לפחות מ-0.2% בגברים.
בעוד שב-DSM-4 ישנו משקל רב למקורות ההפרעה כקשורים לקונספט ההיסטריה ועבודתם של זיגמונד פרויד, יוזף ברויר ופייר ז'נה וכי התסמינים מהווים למעשה מנגנוני הגנה אל מול קונפליקטים לא מודעים, הגישה של הDSM-5 נותנת משקל רב יותר לגישה קוגניטיבית-התנהגותית.
עם זאת, המידע על ההפרעה אינו רב שכן זוהי הפרעה חדשה במהדורה זו.
מקורות שעשויים להסביר את ההפרעה:
- תשומת לב מוגברת לגוף ולתחושות
- תפיסת התסמינים כיותר מסוכנים ממה שהם באמת ושיפוט מחלה מסוימת כיותר מסוכנת ממה שהיא באמת.
- ישנה הנחה כי חוויות עבר עם מחלה (הן של הפרט והן של אחרים או כפי שנצפתה במדיה), תורמות להתפתחות מערך הנחות דיספונקציונליות בנוגע לתסמינים ומחלות שייתכן ומוביל את האדם לפתח הפרעת סימפטומים סומטיים .
לצד זאת, ישנה התייחסות למספר גורמים נוסף:
גורמים ביולוגיים: לא קיימים ממצאים מספקים לקשר את התופעות הפיזיולוגיות לבעיה ביולוגית כלשהי, חוץ מתרומה גנטית צנועה שעלולה להיווצר עקב למידה וחיקוי.
כמו כן, ייתכן כי להמיספרה הימנית במוח, האחראית לתהליכים קוגניטיביים שאינם מילוליים, קיימת חשיבות בהתפתחות הפרעה זו.
גורמים פסיכו-חברתיים: קיימות ראיות כי טראומה חמורה החוזרת בילדות, גופנית או מינית, היא גורם סיכון משמעותי לחלק מההפרעות הסומטופורמיות .
גורמים חברתיים-תרבותיים: בתרבויות בהן לא מקובל לבטא מצוקה רגשית, שיעור התחלואה של הפרעות סומטופורמיות גבוה יותר .
המתמודדים עם הפרעות סומטיות מציגים, לרוב לפני גיל 30, תסמינים פיזיים אשר אינם מוסברים.
תסמינים אלו נמשכים מספר שנים וכוללים לפחות שתי תלונות הנוגעות למערכת העיכול, בעיה פסאודו-נוירולוגית אחת ותסמין מיני אחד.
בהתאם, התסמינים אשר יופיעו יכללו בעיקרם את מערכת העיכול ובתוכה נפיחות, שלשול, חוסר סבלנות למזון, בחילה והקאה.
תסמינים אשר יופיעו בצורת כאבים יכללו בעיקר כאב באזור בטני, כאבי גב, חזה, כאבי וסת, כאב בזמן מתן שתן וכאבי ראש.
כמו כן, תסמינים המתייחסים לבעיה פסאודונוירולוגית יופיעו בדמות אמנזיה, אובדן דיבור, עיוורון, קושי בבליעה, ראייה כפולה, אובדן הכרה, שיתוק, נמלול, ותסמינים מיניים אשר יופיעו בדמות תפקוד לקוי של שפיכה, תפקוד לקוי של זיקפה, מחזור לא סדיר, דימום וסת כבד, אפאטיה מינית .
תסמינים גופניים נפוצים כמו כאבי בטן, כאבי ראש, כאבי גב וסחרחורת ממלאים תפקיד מרכזי עבור מערכת הבריאות.
תסמינים סומטופורמיים אינם אירועים נפשיים גרידא, אלא קשורים למגוון תהליכים ביולוגיים, ביניהם מעורבות המערכות האנדוקרינית והחיסונית, חומצות אמינו ונוירוטרנסמיטרים.
תאורטית, התסמינים הסומטופורמים יכולים לנבוע מפעילות פיזיולוגית מוגברת, שכן פעילות זו מעלה את הסבירות לתפיסה ולייחוס מוטה של אותות גופניים.
אף על פי שניכר כי התפיסה מושפעת באופן מהותי מגורמים פסיכולוגיים, הפעלה פיזיולוגית של משתנים כגון דופק או כאבים למיניהם יכולה למלא תפקיד עצמאי .
התנהגויות אלה עשויות לגרום לביקורי משרד תכופים יותר, לבדיקות מעבדה או הדמיה מיותרות, או להליכים פולשניים יקרים ועלולים להיות מסוכנים.
ההפרעה השכיחה ביותר בקרב ילדים ונוער ומופיעה לרוב לפני גיל 30. ההפרעה מאופיינת לרוב, בתלונה חוזרת ומתמשכת על כאב מסוים בגוף, שמגביל את הפעילות ומקשה על חיי המתלונן.
במרכז הפרעה זו, קיימת תלונה על כאב שלא נמצא לו שום הסבר רפואי או פתולוגי.
אבחנה מבדלת: היפותירואידיזם, פורפיריה, טרשת נפוצה, לופוס אריתמטוזוס סיסטמית - שהן כולן מחלות רב-מערכתיות .
טיפול: טיפול פסיכולוגי, טיפול קבוצתי (טיפול מועדף, הקבוצה מאלצת את החולה לנטוש את תלונותיו ולהתמודד עם בעיות וקשיים), תרופות הרגעה ונגד דיכאון.
אחת ההפרעות המוכרות ביותר, אשר בעבר קיבלה את הכינוי "היסטריה", ואת משמעותה המודרנית קיבלה התופעה מזיגמונד פרויד, שטבע את המונח 'היסטריה קונברסיבית'.
זהו דפוס שבו מופיעים תסמינים כמו-נוירולוגים כגון ליקוי תפקוד גופני מסוים (עיוורון פתאומי, למשל או פריחה), או אובדן שליטה בהיעדר כל ליקוי אורגני או פתולוגיה רפואית כלשהי.
תסמינים אלה עוזרים לחולה להימנע או להתחמק ממצב מעורר דחק מבלי שיאלץ ליטול אחריות על כך, ונובע מרגשות אשמה, כך שדפוס ההנעה הבסיסי שביסוד הפרעת ההמרה, הוא הרצון להימנע מדחק מעורר חרדה או להפחיתו על ידי מחלה – וכך להמיר בעיה רגשית קשה מנשוא בבעיה גופנית המצילה את כבוד החולה.
הקשר להיסטריה המונית, נובע מכך שהקרבה לאדם חולה, בעל תסמינים שונים, עלולה ליצור מעין העתקה של הסימפטומים לאדם אחר שבסביבתו, בעקבות חרדה של אותו אדם אחר, מהפחד להידבק במחלה או החשש שמא כבר נדבק על אף שלא בהכרח זה המצב.
אבחנה מבדלת: אפילפסיה GRAND MAL, טרשת נפוצה, המיפלגיה ופרפלגיה שמקורם במחלות אחרות .
טיפול: תלוי בחומרת הפרעת האישיות, בשלב ההתפתחות הפסיכוסקסואלי ובחומרת הנוירוזה.
תסמינים קונברסיביים יכולים להיעלם ספונטנית או בפתאומיות בהשפעה חיצונית עם חוויה נפשית חזקה למשל עם טיפול סוגסטיבי על ידי איש דת, מטפל או איש שהחולה מייחס לו כוח ריפוי.
ניתן גם לתת טיפול בהיפנוזה, טיפול משולב נרקו-אנליזה, טיפול תרופתי להרגעה, והפחתת הרווח המשני.
הפרעה המתאפיינת בדאגת יתר לבריאות הגופנית.
לרוב מתרחשת לאחר גיל 30, ומתבטאת בדאגה קיצונית הנוגעת לליקויים בריאותיים.
ההיפוכנדר יחזיק ברעיון שהוא חולה במחלה כלשהי, אף אם אין הוא חש בתסמינים ספציפיים.
לא קיים שום בסיס אורגני לחששותיו של אותו אדם לגבי כך שהוא באמת חולה.
ההפרעה מתבססת בעיקר על חרדה .
הפקה מכוונת או זיוף של סימנים פיזיים או פסיכולוגיים או גרימת פציעה או מחלה המקושרת עם הונאה מזוהה.
המוטיבציה של ההתנהגות היא להיות בתפקיד החולה.
האדם מציג עצמו כחולה לקוי או פצוע.
בהפרעת האדרה לא קיימים תמריצים חיצוניים אחרים להתנהגות (כמו רווח כלכלי, הימנעות מאחריות משפטית, או שיפור איכות החיים הפיזית) כמו בהתנהגות ההונאה ברורה גם כשאין רווח משני ברור.
סוגים: אפיזודה בודדת או חוזרות.
האתגר בעבודה עם הפרעות סומפטופורמיות היא העבודה המקבילה של ניפוי הסברים רפואיים לתסמינים הפיזיולוגיים במקביל למחשבה על אבחנת הפרעה נפשית.
הצעד הראשון בטיפול הוא הדיון באבחנה אשר דורש מחשבה מוקדמת, תרגול וניסיון מצד המטפלים .
מסירת האבחנה עשויה להיות שלב הטיפול החשוב ביותר ועל כן, תחילה על הרופא לבנות ברית טיפולית עם המטופל.
ניתן להשיג זאת באופן חלקי על ידי הכרה בחוסר הנוחות של המטופל בתסמינים הגופניים הלא מוסברים שלו ושמירה על מידה רבה של הפגנת אמפתיה כלפי המטופל במהלך כל המפגשים.
בהמשך, על הרופא לבחון יחד עם המטופל את קריטריוני האבחנה להפרעה סומטופורמית ולהסביר את ההפרעה בכל מצב רפואי לצד מידע הנוגע לאטיולוגיה, אפידמיולוגיה וטיפול.
כמו כן יש להסביר כי מטרת הטיפול בהפרעות סומטופורמיות היא ניהול במקום ריפוי שכן מטופלים אשר חווים תסמינים פיזיולוגיים שאינם ניתנים להסבר, לעיתים קרובות משמרים את האמונה כי התסמינים שלהם בעלי סיבה פיזית אף על פי שאין עדות ממשית.
אמונות אלו מבוססות על פירוש שגוי לתסמינים.
מטופלים עשויים להפחית את מעורבותם של גורמים פסיכיאטריים ביזימה, שימור או החרפה של הסימפטומים הפיזיים שלהם.
בנוגע לטיפול תרופתי, מחקרים התומכים ביעילותן של התערבויות פרמקולוגיות בהפרעות אלו הם מוגבלים.
אך, נמצא כי טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) יעיל בטיפול בהפרעות אלו.
הטיפול מתמקד בעיוותים קוגניטיביים, אמונות שאינן ריאליסטיות, דאגה והתנהגויות המובילות לחרדה בריאותית ותסמינים סומטיים.
יתרונותיו של הטיפול הן הפחתת עצימות ושכיחות התסמינים ושיפור תפקודי המטופל.
מטרת הטכניקות הללו היא עזרה בהפחתת תסמינים פיזיים וחרדה בנוגע לתסמינים אלו.
לרוב, משך הטיפול הוא קצר ונמשך כ6–16 מפגשים.
טיפול רב מקצועי הוכח כיעיל ואף הכרחי במקרים של מטופלים עם הפרעות סומטופורמיות.
כאשר חולים אלו מטופלים במערכת הפסיכיאטרית, למטפלים חסר הידע והמיומנות בהערכה ובטיפול בהיבטים הפיזיים\מוטוריים של המחלה (בנוסף: סטיגמה של טיפול פסיכיאטרי, סירוב של מטופלים לפנות לקבלת עזרה).
בנוסף למערכת הפסיכיאטרית, גם המערכת הרפואית או מרפאות ייעודיות שונות חסרות את הידע והמיומנות הפסיכולוגית או פסיכיאטרית לטיפול באוכלוסייה זו.
לכן, הדבר גורם לרוב לתחושת חוסר אמון של המטופל במערכת, להמשך חיפוש אחר בדיקות וטיפולים, ולהחמרה וכרוניזציה במצב התפקודי.
מכיוון שמדובר במצב המשלב היבטים פיזיים ופסיכולוגיים בהגדרתו – יש צורך בטיפול משולב הכולל טיפול פסיכולוגי ופסיכיאטרי
על מנת להתמודד עם חוסר המיומנות של המערכות השונות, ישנה חשיבות בהדרכת רופאים או מתמחים כיצד לנהל באופן טוב יותר את הטיפול במטופלים עם הפרעות אלו.
טיפול שכזה יצריך מהמטפל להיפגש עם המטופל על בסיס קבוע ובכך יוכל לצפות הופעת בעיות חדשות.
בנוסף, המטפל יוכל למקד את הבדיקות הפיזיות כך שיהיו ממוקדות בתלונות חדשות וכך למעשה ישדר כי הוא מקבל את התסמינים ונותן להם תוקף.
עם זאת, המטפל יימנע מאבחות ובדיקות שאינן נחוצות ויעשה שימוש מינימלי בתרופות וטיפולים אחרים.
הפרעה סכיזו-אָפקטיבית היא הפרעה נפשית המאופיינת בשילוב תסמינים של הפרעת מצב רוח קשה (כגון חד־קוטבית - מאניה או דיכאון, או הפרעה דו־קוטבית) עם לפחות שני תסמינים עיקריים של סכיזופרניה (כגון הזיות ומחשבות שווא).
שלא כמו סכיזופרניה, הדפוס הסכיזו-אפקטיבי נוטה להיות דפוס של אירועים יחידים, סיכויי ההחלמה מכל אירוע בנפרד טובים, ויש תקופות של צלילות בין האירועים.
סיכויי ההחלמה אמנם גבוהים יותר מאלה של סכיזופרניה, אך נמוכים בהשוואה לאלה של הפרעות מצב רוח.
האבחנה הוצעה על ידי אמיל קרפלין.
האבחנה להפרעה סכיזואפקטיבית ניתנת על ידי פסיכיאטר.
על פי ה-DSM-V, ההגדרה של הפרעה סכיזואפקטיבית היא:
במהלך תקופת המחלה, יש אפיזודה דיכאונית מג'ורית,(עם נוכחות של קריטריון A) אפיזודה של מאניה או אפיזודה מעורבת, יחד עם סימפטומים מקבוצה A של סכיזופרניה.
במהלך התקופה הזו, צריכה שתהא תקופה של שבועיים לפחות הכוללת דלוזיות או הלוצינציות ללא הפרעות מצב רוח.
במהלך התקופה, מתקיימים סימפטומים של מצב רוח אשר נמשכים חלק נכבד מתקופת המחלה כולה (הפעילה, והשארתית).
יש לשלול אפשרות שהתמונה הקלינית מקורה בשימוש בסמים או שהיא תוצאת מצב רפואי ידוע.
יש לציין האם ההפרעה דו-קוטבית, או הפרעה דיכאונית מג'ורית.
יש לציין אם מדובר באפיזודה ראשונה או חוזרת
יש לציין את מצבו העכשווי של האדם (אם נמצא בנסיגה חלקית של ההפרעה או בנסיגה מלאה שלה, כלומר ללא תסמינים כלל)
בשלב החריף של המחלה יש פרק זמן של שבועיים לפחות בהם האדם מציג תסמיני סכיזופרניה, ללא תסמיני הפרעת מצב רוח.
עם זאת פרק הזמן של התסמינים הסכיזופרניים יהיה קצר משמעותית מפרק הזמן של התסמינים הקשורים להפרעת מצב הרוח בכל אפיזודה.
אבחנה לפי icd-10 היא F25.
שכיחות הפרעה סכיזואפקטיבית הוא כשליש מהשכיחות של סכיזופרניה.
השכיחות לאורך החיים עומדת על 0.3%.
השכיחות מעט יותר גבוהה בקרב נשים.
הטיפוס הדו־קוטבי שכיח יותר בצעירים והטיפוס הדיכאוני שכיח יותר בזקנים.ישנן עדויות (אם כי לא חד משמעיות) שנסיבות חיים שונות כמו חיים בעוני עלולים לתרום להתפתחות ההפרעה.
ישנם גורמי סיכון גנטיים ופיזיולוגיים: מי שיש במשפחתם הגרעינית חולה סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית או הפרעה סכיזואפקטיבית נמצאים בסיכון מוגבר לפתח הפרעה סכיזואפקטיבית.
המחלה מתחילה בגיל ההתבגרות או הבגרות הצעירה.
בחלק מהמקרים היא מתפתחת על רקע של הפרעות אישיות מאשכול א'(פרנואידית,סכיזואידית וסכיזוטיפלית), או הפרעת אישיות גבולית.
ההפרעה מתאפיינת באפיזודות חוזרות, או גלים של החמרה, שיכולה לקבל אחת מהצורות האלו:
גלים סכיזו-דיכאוניים (כוללים מאפיינים של הפרעת אישיות סכיזואידית עם מאפיינים של דיכאון מז'ורי): כולל רגשות אשמה, דיכאון, חוסר ריכוז, חוסר אונים, חוסר-תקווה, חוסר מרץ, חוסר-יוזמה וחוסר התעניינות.
יש עיכוב פסיכומוטורי (תגובות איטיות, דיבור איטי), חוסר תיאבון, ירידה במשקל, נדודי שינה ומחשבות אובדניות.
מתסמיני הסכיזופרניה נדרשים לפחות שתי קבוצות תסמינים עיקריות: למשל שידור מחשבות רדיפה, הלוצינציות שמיעה משפילות
גלים סכיזו-מאניים (כוללים מאפיינים סכיזואידים עם תסמיני מאניה): מתאפיין במצב רוח מרומם, פעילות רבה, לעיתים רגזנות, הערכה עצמית מופרזת, מחשבות יחס, מחשבות גדלות, קשיי ריכוז וירידה במעצורים חברתיים.
התחלת הגל המאני היא חדה ומהלכו סוער מאוד.
מתסמיני הסכיזופרניה נדרשות לפחות שתי קבוצות תסמינים, לרוב מדובר בהלוצינציות שמיעה ובמחשבות יחס.
כאשר הגלים הם יותר סכיזופרניים הפרוגנוזה פחות טובה.
כשהתסמינים הם בעיקר של מאניה הפרוגנוזה טובה יותר.
ההפרעה עלולה לגרום לפגיעה משמעותית בתפקוד התעסוקתי, החברתי, הבין אישי והאישי: הקשרים החברתיים מצומצמים ומעטים מאוד.
תיתכן תמונה של הזנחה עצמית.
כמו כן יש בהפרעה זו סיכון מוגבר להתאבדות.
בחלק מהמקרים יש שימוש בחומרים פסיכואקטיביים כצורה של טיפול תרופתי עצמי (Self Medication).
חשוב לקחת בחשבון שמה שנחשב לאמונת שווא בתרבות אחת לא בהכרח ייחשב ככזה בתרבות אחרת.
כך שאם אדם מדבר לדוגמה על תופעות כמו שדים, גלגול נשמות ועוד חשוב להבין את ההקשר התרבותי בו נאמרים הדברים.
פעמים רבות ניתנת אבחנה זו באופן זמני לחולים שלא ניתן להחליט מאילו משתי הקבוצות האבחנתיות הם שייכים- האם לסכיזופרניה או שמא להפרעה במצב הרוח.
זאת מאחר שבהתקפים החריפים לחולים הללו יש סימפטומים מעורבים הן של סכיזופרניה והן של הפרעה אפקטיבית מג'ורית.
כדי להבדיל הפרעה סכיזואפקטיבית מהפרעה אפקטיבית, הכוללת סימנים פסיכוטיים, חשוב לוודא שאצל חולים אלו יש גם תקופות (מעל שבועיים) של הלוצינציות ודלוזיות ללא סימפטומים אפקטיביים.
מצבים רפואיים : יש לשלול אפשרות של מצבים רפואיים שהביאו לתמונה הקלינית, כמו אפילפסיה טמפורלית או היפר-תירואיזם (פעילות יתר של בלוטת התריס), או תסמונת מוחית אורגנית.
סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית והפרעות דיכאון.
כאשר מופיעים תסמיני הפרעת מצב רוח ללא תסמיני סכיזופרניה - תאובחן הפרעת מצב רוח ולא הפרעה סכיזואפקטיבית.
כאשר מופיעים סימני סכיזופרניה בלבד, ללא תסמינים דיכאוניים, מאניים או מעורבי, תאובחן סכיזופרניה.
תרופות: הטיפול הפרמקולוגי הוא מתן תרופות מייצבות (ליתיום, טגרטול) ולעיתים בשילוב עם תרופות אנטי פסיכוטיות .
במידה ומדובר בתת-הסוג הדיכאוני, טגרטול יעיל יותר ממתן ליתיום.
כאשר יש אפיזודה מאנית יש להעלות את מינון התרופות המייצבות, וכאשר יש דיכאון ניתן להשתמש בנוגדי דיכאון מסוג SSRI.
אשפוז: ייתכן צורך באשפוז, כולל אפשרות של אשפוז כפוי, בן השאר על רקע של סכנה אובדנית (סכנה זו גדולה במיוחד באפיזודות דיכאוניות) ו/או על רקע של מאניה.
ככלל אנשים עם האפיזודות הדיכאוניות נוטים פחות להגיע לאשפוז מרצונם בהשוואה לאנשים עם סוגי האפיזודות האחרות
פסיכותרפיה: טיפול פסיכו-סוציאלי כולל טיפול משפחתי, טיפול קוגניטיבי ופיתוח מיומנויות, בין השאר באמצעות תיאום טיפול.
הפרעה נפשית מתבטאת בדפוס מתמשך או חזרתי של מחשבות או רגשות הגורמים לאדם סבל ומצוקה נפשיים ולעיתים גורמים גם לפגיעה בתפקודו ובהתנהגותו.
מקור המצוקה הנפשית יכול להיות אישיותי או תגובתי לאירועי חיים של דחק או אובדן.
הסיווג להפרעות נפשיות הנפוץ בקרב מרבית העוסקים במקצועות בריאות הנפש בארצות הברית הוא המדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית.
ההפרעות הנפשיות יכולות להיות בדרגות חומרה שונות: קלות, בינוניות, חמורות, זמניות או כרוניות.
קשת רחבה של מצבים רגשיים התנהגותיים ומחשבתיים סוּוגו על ידי הפסיכולוגיה כאבנורמליות (סטייה מן הנורמה).
סיווג זה השתנה עם השנים, וייתכנו בו הבדלים בין תרבויות.
העיסוק טעון במשמעויות רפואיות, חברתיות, פוליטיות, מוסריות, דתיות ועוד.
תחולת המושג הפרעה נפשית קשורה קשר הדוק למושג סטייה חברתית, המשתנה מתרבות אחת לאחרת.
לכן מה שנחשב כנורמלי בתרבות אחת יכול להיחשב כלא נורמלי בתרבות אחרת.
בשפה המדוברת, המונח הישן והצר "מחלת נפש" או "מחלת רוח" מתייחס בעיקר למקרים חמורים של הפרעה נפשית שלרוב מלווים בתסמינים פסיכוטיים.
בישראל המונחים "חולה נפש" ו"מחלת נפש" המופיעים בחוקי המדינה אכן מתייחסים למצב פסיכוטי.
כך בחוק הטיפול בחולי נפש 1991, וכן בחוק העונשין ("מחלה שפגעה ברוחו" של אדם).
מושג רחב יותר של "נכי נפש" מופיע ב"חוק לשיקום נכי הנפש בקהילה" משנת 2000. המושגים "טירוף הדעת" או "בלתי שפוי בדעתו" המתייחסים גם הם למצבים פסיכוטיים, מופיעים בישראל במסמכים של מוסדות ממשלה וחברות ביטוח.
רבים מהפסיכואנליטיקאים שעסקו בתחום הבריאות והחולי הנפשיים הדגישו את הקשר לסביבה ולשלב ההתפתחותי ("העיקרון האפיגנטי").
ביניהם מוכר במיוחד אריק אריקסון אשר תיאר נורמליות כיכולת לבצע תהליכים הסתגלותיים מסוימים בכל שלבי החיים.
פסיכואנליטיקאים רבים, ובראשם פרויד, טענו שבריאות נפשית היא מונח תאורטי, שלא ניתן להשיגו בפועל.
פרויד תיאר נורמליות כ"פיקציה שעברה אידיאליזציה".
בדומה לזה, קורט איסלר סבר כי לא ניתן להגיע לנורמליות מושלמת משום ש"האדם הנורמלי חייב להיות מודע לחלוטין למחשבותיו ולרגשותיו".
כתמונת ראי להשקפה זו, ישנם היום כאלו, כדוגמת תומאס סאס, הסוברים שהתחלואה הנפשית אינה קיימת במציאות, וראיית התנהגויות מסוימות כנובעות ממחלת נפש היא תולדה של תפיסה חברתית שאינה מסוגלת לקבל את החריג.
גם הקו המפריד שהיה קיים בין תחלואה נפשית לגופנית היטשטש בשנים האחרונות באופן ניכר.
למחלות פסיכיאטריות רבות אותרו סמנים גופניים (שינויים הורמונליים, שינויים מבניים במוח, שינויים בדרכי ההתבטאות של רצפטורים מוחיים וכדומה), ולעומת זאת, למחלות גופניות יש לא פעם תסמינים נפשיים.
הדבר הוביל להוצאה של מושגים כמו "הפרעות על בסיס אורגני" מה-DSM, מתוך מחשבה כי כל ההפרעות הנפשיות הן בעלות מרכיב אורגני.
ה-"DSM-5" מגדיר את ההפרעה הנפשית כתסמונת המתאפיינת על ידי הפרעה משמעותית מבחינה קלינית בקוגניציה, הוויסות הרגשי או ההתנהגות של אדם, המשקפת דיספונקציה (הפרה) בתהליכים הפסיכולוגיים, הביולוגיים או ההתפתחותיים שעליהם מושתת התפקוד הנפשי.
ההפרעות הנפשיות מתלוות בדרך כלל במצוקה משמעותית או בפגיעה משמעותית בכושר החברתי, התעסוקתי או בתחומי פעילות אחרים.
המחלות יכולות להופיע בחומרה משתנה ובזמנים שונים – הפרעה יכולה להיות כרונית, זמנית וכו'.
התחושות אותם חווה האדם הלוקה במחלה מובעות בצורה קיצונית והן אף מקשות על תפקודו במהלך היום.
תגובות צפויות או מוסכמות תרבותית למצב דחק שכיח או לאובדן אינן נחשבות להפרעות נפשיות.
גם התנהגות חריגה מבחינה חברתית (פוליטית, דתית או מינית) וסכסוכים שהם בבסיסם בין הפרט לחברה, אינם נחשבים הפרעות נפשיות, פרט לחריגות או סכסוך הנובעים מדיספונקציה של הפרט כפי שהוזכרה בהגדרה של ההפרעות הנפשיות.
בתקופות קדומות של התרבות המערבית ובחברות אחרות (בחלקן עד היום) התייחסו להפרעות נפשיות כאל כניסתם של שדים ורוחות או דיבוק אל גופו של האדם.
שיטת הטיפול העיקרית בדיבוקי שדים הייתה גירוש שדים, באמצעות טכניקות מגוונות שכללו כישוף, תפילות, השמעת קולות, הלקאה ושימוש בשיקויים שונים, כגון משלשלים שנרקחו מצואת כבשים ומיין, כדי שהגוף יהפוך למקום לא נעים, עד שהרוח הרעה תסתלק מתוכו.
מגרשי השדים היו לרוב שמאנים, ובמצרים ויוון העתיקות תפסו את מקומם כוהני דת, שבהדרגה שילבו כישופים עם שיטות טיפול הומאניות יותר, כגון שיכון החולים במקדשים, יחס אוהד ופעילות נעימה כגון משחקים וטיולים.
מקדשי הריפוי היוונים קמו בתור הזהב של יוון תחת שלטונו של המנהיג האתונאי פריקלס (461–429 לפנה"ס).
בתקופה זו חלה התקדמות רבה בהבנת הפרעות נפש ובטיפול בהן כאשר אבי הרפואה המודרנית, היפוקרטס (460–377 לפנה"ס) היה הראשון שהתייחס להפרעות אלה בכתביו.
היפוקרטס שלל את חלקם של אלוהויות ושדים בהתפתחות מחלות, ועמד על דעתו כי להפרעות נפש יש סיבות טבעיות ויש לטפל בהן כמו במחלות אחרות: "אני כשלעצמי אינני מאמין כי גוף האדם טומא אי פעם על ידי אל"
היפוקרטס האמין כי הפרעות נפש נובעות מפתולוגיה במוח, וסיווגן לשלוש קטגוריות כלליות: מאניה, מלנכוליה ודלקת מוח.
הטיפולים עליהם המליץ היפוקרטס היו מתקדמים בהרבה מטקסי גירוש השדים שרווחו בימיו, וכללו מנוחה, אורח חיים סדיר, פרישות מינית, התעמלות והקזת דם בעת הצורך.
עם זאת היפוקרטס היה במקרים רבים רחוק מאוד מהאמת – הוא סבר שהיסטריה אצל נשים נובעת מנדידת הרחם לחלקים שונים של הגוף בכיסופיו לילדים (לטיפול במחלה המליץ על נישואין).
הוא שגה גם בקיומם של 4 נוזלי גוף או מרות (דם, מרה שחורה, מרה צהובה וליחה) – הוא טען שכשהמרות מתערבבות נוצרות מחלות פיזיות ונפשיות.
כמה רופאים יוונים ורומים המשיכו בעבודתו של היפוקרטס, ובתקופה זו הועסקו חולי הנפש דרך קבע בשלל פעילויות מרגיעות לנפש.
אחד הרופאים היוונים רבי ההשפעה היה גאלנוס (130–200 לספירה) אשר חילק את הסיבות להפרעות פסיכולוגיות לקטגוריות פיזיות ונפשיות.
בין הסיבות שמנה להפרעות נפשיות היו: צריכת אלכוהול מופרזת, הלם, פחד, גיל ההתבגרות, שינויים במחזור החודשי, תהפוכות כלכליות ואהבה נכזבת.
בימי הביניים התפתחויות אלה בהבנת מחלות הנפש נזנחו.
תרומותיהם של היפוקרטס ושל הרופאים היוונים והרומים שפעלו אחריו אבדו עד מהרה בתהומות האמונות הטפלות העממיות, וחלק מהרופאים של רומי חזרו לצורה כלשהי של אמונה בשדים וברוחות כגורם המונח ביסוד ההתנהגות החריגה.
בתקופת ימי הביניים באירופה (500–1500 לספירה) הייתה החקירה המדעית של ההתנהגות החריגה מוגבלת למדי, והטיפול בבעלי הפרעות נפש התאפיין בטקסים ובאמונות טפלות יותר מאשר בניסיון להבין את מצבו של האדם.
בתקופת ימי הביניים הופיעה מגמה מוזרה בהתנהגות החריגה, שהייתה כרוכה בהתפרצות רחבת היקף של הפרעות התנהגות קבוצתיות שנראו כמקרים של היסטריה ונקראו "טירוף המונים"; קבוצות שלמות של בני אדם נפגעו בבת-אחת.
בימי הביניים באירופה היה הטיפול בחולי הנפש נחלת הכנסייה.
המנזרים שימשו בתי מחסה ואתרי כליאה.
בראשית התקופה טופלו חולי הנפש בדרך כלל בעדינות ניכרת.
ה"טיפול" כלל תפילות, מים קדושים, שמנים ומשחות מקודשים, נשימה או רוק של הכמרים וכו'.
באירופה של המאה החמש-עשרה והשש עשרה התקיים ציד מכשפות רחב היקף, שבמסגרתו הואשמו בני אדם רבים (בעיקר נשים) בסטייה מהאמונה הנוצרית ונענשו על כך.
אחוזי דיבוק נחשבו למי שכרתו ברית עם השטן, שנחתמה בדם בתוך ספר שהשטן הגיש להם לחתימה, ברית שהעניקה להם כוחות על טבעיים.
בראשית תקופת הרנסאנס שבה והופיעה החשיבה המדעית.
הרופא השווייצרי פאראצלסוס (1490–1541) היה אחד המבקרים הראשונים של האמונות הטפלות הנוגעות לדיבוקים.
במאה השש עשרה חוללה הנזירה תרזה זינוק רעיוני כאשר הייתה ממונה על קבוצת נשים שסבלה מהיסטריה, היא טענה שנשים אלו לא סובלות מדיבוק אלא הן "כמו חולות".
החל מהמאה השש עשרה גדל מספרם של מוסדות מיוחדים שנקראו בתי מחסה ונועדו לטיפול בחולי נפש.
בתי המחסה הראשונים היו נוראיים, ודמו לבתי מאסר יותר מאשר לבתי חולים, חולים ששהו בבתי מחסה אלו בצרפת ובווינה נכלאו בצינוק ותאם לא נוקה מעולם.
מבקרים יכלו להביט בהם בתשלום סמלי של פני אחד.
בשנת 1793 שינה זאת פיליפ פינל, כאשר פתח את שרשראותיהם של החולים ושחרר אותם לחופשי לחצר בית המחסה.
הוא היה הראשון שטיפל בחולים אלו בגישה שיקומית.
בתחילת המאה ה-19 החלו לקשר את מחלות הנפש לפגיעות ראש.
מדעי המוח המשיכו להתפתח בצורה ניכרת במהלך המאה ה-20 ואפשרו הבנה מעמיקה יותר של הקשר בין המוח להיבטים רגשיים שונים.
שנים אלו בישרו את צמיחת המחקר המדעי, ההתקדמויות הבולטות ביותר הן אלה שחלו בחקר הגורמים הביולוגיים והאנטומיים שביסוד ההפרעות הגופניות והנפשיות גם יחד.
בין התגליות המשמעותיות נמצא הגורם והטיפול למחלת עגבת המוח.
אמיל קרפלין היה הפסיכיאטר המדעי הראשון שסיווג הפרעות נפשיות על פי תסמונות ולא על פי תסמינים, בספרו "ספר לימוד בפסיכאטרייה" שראה אור בשנת 1883 הדגיש את חשיבות הפתולוגיה של המוח בהפרעות נפש.
בשנת 1952 יצאה לאור המהדורה הראשונה של DSM (DSM I), המבוססת על גישתו של קרפלין, ונכללו בה 60 הפרעות נפשיות.
קיימות שתי שיטות סיווג עיקריות של הפרעות נפשיות, ששתיהן נוצרו בעיקר כדי לשרת צרכים פרקטיים – השיטה האמריקאית מתוארת ב-DSM-5, והשיטה האירופאית, המתוארת ב-ICD10, ומהווה חלק משיטה כללית לסיווג כל המחלות.
הסיווגים העיקריים של הפרעות נפשיות הם:
הפרעות פסיכוטיות – הפרעות שיש בהם פגיעה בשיפוט המציאות.
הפרעות אפקטיביות – הפרעות המשפיעות על מצב הרוח.
נוירוזות הן תסמונות נפשיות בהן האדם שומר על התובנה הבסיסית, על השיפוט ועל בוחן מציאות, אך התפקוד בהן לקוי.
הפרעה טורדנית-כפייתית – מחשבות פולשניות וביצוע פעולות טקסיות שוב ושוב במטרה לגרש מחשבות אלו ולהפחית את החרדה.
תסמונת לנדאו-קלפנר (אפאזיה נרכשת בילדות/אפאזיה אפילפטית נרכשת/אפאזיה עם הפרעה פרכוסית/הסכיזופרניה של הילדות
הפרעות ינקות, ילדות והתבגרות אחרות
תסמונת אליס בארץ הפלאות (ראיית ליליפוט/הזיית ליליפוט)
גורם זה יכול לנבוע מפציעות קשות המלוות לרוב עם טראומה גופנית, במקרים קיצוניים אם יש זיהום או מחסור גדול בוויטמינים תוכל להיות השפעה נפשית, כל זאת פוגע בתפקוד התקין בגוף, פוגע במערכת העצבים, ואף גורם לפסיכוזות.
אדם הנקלע למצוקה נפשית קשה, כגון: טראומה, בדידות, אובדנות, דיכאון קליני ועוד, יכול במקרים מסוימים לפתח סוגים שונים של הפרעות נפשיות, כגון: הפרעת דחק פוסט-טראומטית, סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית ועוד, במקרים קיצוניים אדם יכול לפתח הפרעות נפשיות מאחר שימוש בסמים פסיכדלים.
כאשר יש מקשיים בנפש והתפיסה הפסיכולוגית זה אכן יכול לערער את בריאות הנפש.
הסביבה בה האדם גדל משפיעה רבות על התעוררות המחלות הנפשיות, לדוגמה: כאשר החברה סביב הפרט אינה תומכת בדימוי הגוף שלו, הדבר עלול להוביל להפרעות אכילה.
על פי סקר הבריאות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל מהשנים 2003–2004, כ-325 אלף איש, שהם 8% מכלל בני 21 ומעלה דיווחו על קיום סימפטומים של הפרעה רגשית (חרדה או דיכאון) אחת לפחות.
ל-5% מהם הייתה אבחנה של "הפרעה רגשית" ול-4% הייתה אבחנה של הפרעת חרדה.
6% על פי סקר הבריאות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מ-2004 2003 מכלל בני 21 ומעלה, פנו לקבלת סיוע מאיש מקצוע בתחומי הייעוץ וטיפול הנפשי בשנה שקדמה לסקר.
ככלל הפרעות החרדה היו שכיחות יותר בקרב נשים (6.9%) מאשר בקרב גברים (4.1%).
שכיחות הפרעות חרדה בקרב נשים הייתה 4.7% ובקרב גברים 3.1%.
שכיחות הפרעות הרגש והחרדה הייתה גבוה במיוחד בקרב נשים ללא בני/בנות זוג שהיו להם בני זוג בעבר (פרודות גרושות ואלמנות).
מבין המדינות המפותחות שהשתתפו בסקר בריאות הנפש בעולם (2003–2004) אחוז המאובחנים עם הפרעות חרדה או דיכאון שמצבם הוגדר חמור, היה הגבוה ביותר בישראל בהשוואה לכל המדינות שהשתתפו בסקר.
הפרעות דיכאון או חרדה שאינן מלוות בתחלואה גופנית הן היוצא מהכלל.
בכל המדינות הפרעות דיכאון או חרדה אשר מלוות בתחלואה הגופנית היו שכיחות הרבה יותר מהפרעות דיכאון או חרדה שאינן מלוות בתחלואה גופנית.
הסובלים מהפרעות דיכאון או חרדה ומכאבים ממושכים מדווחים הרבה יותר על בעיות שינה מכל ארבעת הסוגים, בהשוואה למי שלא סובל מהפרעות דיכאון או חרדה או כאבים.
בעיות השינה כללו קושי להירדם קושי להמשיך לישון, יקיצה מוקדמת ועייפות לאורך היום.
כאשר אדם מתמודד עם הפרעה נפשית, מצבו והתמודדותו משפיעים רבות על משפחתו ועל האנשים הקרובים אליו.
עצם גילוי העובדה שבן המשפחה מאובחן באבחנה פסיכיאטרית יכולה ליצור תחושה של משבר.
בני המשפחה והקרובים צריכים לעבור תהליך של קבלת המצב החדש, הבנה והשלמה עם כך שהאדם לא בהכרח ישוב להיות זהה למה שהיה בעבר וכך גם המארג המשפחתי והקשרים הבין אישיים בינו לבינם.
יחס המשפחה והאנשים הקרובים אל האדם המתמודד עם הפרעה נפשית הוא גורם חשוב בתהליך ההתמודדות וההחלמה שלו.
היחס מהקרובים יכול להיטיב עימו ולסייע לו בהתמודדות, בתהליך השיקום ובחזרה לתפקוד, ומנגד היחס מהמשפחה והסביבה עלול גם להקשות עליו ולהוסיף קשיים ומצוקה נוסף על אלו שהוא חווה בעצמו.
בתוך קשר זוגי, להופעת הפרעה נפשית או להתפרצות חוזרת שלה, יש השפעה רבה.
שני בני הזוג – המתמודד/ת עם המחלה ובן/בת זוגו – עומדים בפני התמודדות לא פשוטה.
כמו בהתמודדות עם מחלה פיזית, האדם נדרש להתמודד עם המחלה עצמה, ועם השלכותיה על הקשר הזוגי.
הוא מתמודד מול קושי, בדרך כלל עסוק בעצמו ובסבלו, ולעיתים נזקק לטיפול תרופתי ואף לאשפוז.
פעמים רבות, בן זוגו חש שחל שינוי באדם שהכיר, והוא צריך לגייס מאמצים כדי לזכור עם מי הוא נמצא בזוגיות, ולהאמין שזהו אותו אדם שהוא אוהב.
הזוגיות עצמה יכולה להוות כלי חשוב להתמודדות ולהחלמה למתמודדי נפש.
התחושה שיש מישהו שאוהב ללא תנאי, שמהווה משענת ושותף למסע – גם אם לא בהכרח מבין אותו עד נבכי הנפש – יכולה לשפר את הדימוי העצמי, לשפר את מצב הרוח ולתרום רבות למתמודד.
הדבר החשוב ביותר בזוגיות בכלל ובצל הפרעות נפשיות בפרט הוא היכולת לדבר ולשתף פעולה.
ככל שבני הזוג יצליחו יותר לשתף זה את זה בקשייהם, כך גובר הסיכוי שיוכלו לעזור זה לזה ולתת למחלה להיות ברקע ולא בקדמת חייהם.
בנוסף, חשוב מאוד שבן הזוג של המתמודד יהיה שותף בתהליך שעובר המתמודד – יכיר את מטפליו ואת הסימנים שכדאי לשים אליהם לב.
גם רשת תמיכה רחבה יותר לשני בני הזוג חשובה מאוד.
חברים ומשפחה שתומכים, גופים מטפלים.
ככל שרשת התמיכה של בני הזוג תהיה רחבה ויעילה יותר, כך עולה הסיכוי שיצליחו לשמור על זוגיות תומכת וטובה.
הסטיגמה הקיימת בחברות רבות כלפי אנשים בעלי הפרעה נפשית אינה משפיעה רק על האדם המתמודד עם הפרעה זו, אלא גם על בני משפחתו.
מרבית בני המשפחה של המתמודדים עם הפרעות נפשיות חשים שלא רק המתמודד עצמו סובל מהסטיגמה אלא המשפחה כולה.
ישנם מחקרים המראים את השפעת הסטיגמה על בני המשפחה.
לדוגמה, מחקר שנערך על ידי וואהל והרמן מצא שמעל ל-50% מבני המשפחות של מתמודדי נפש מעידים על כך שהסטיגמה היא בעלת השפעה שלילית על חייהם בתור בני משפחה של מתמודדים עם מחלות נפש.
רק חלק קטן מהם ידע להצביע על דרכים ספציפיות שבהן הסטיגמה משפיעה על חייהם.
החוקרים הסיקו שבני המשפחה חווים תחושת סטיגמה באופן מפושט, אך לא יודעים להסביר במילים את ההשלכות הספציפיות של הסטיגמה.
בני המשפחה שידעו לזהות דרכים ספציפיות שבהן הסטיגמה משפיעה עליהם לרעה הצביעו על מספר השפעות שליליות.
רובם העידו על כך שהסטיגמה פוגעת ביחסים בתוך המשפחה הקרובה לאדם המתמודד, חלקם הצביעו על השפעה שלילית על היחסים עם בני משפחה אחרים וחלקם הצביעו על השפעה שלילית על היחסים עם המתמודד עצמו.
בנוסף, נמצא שבני משפחה של מתמודדים עם הפרעות נפשיות מרגישים שהערכתם העצמית נפגעה כתוצאה מהסטיגמה.
הליך הפלילי מזמין קשיים רבים לאנשים עם הפרעות נפשיות ומדינות רבות מנסות למצוא פתרונות לבעיות אלה.
כך, במחקר שבדק את תפיסת המאובחנים כחולי נפש ביחס למערכות אכיפת החוק ב־27 מדינות שונות, 17 אחוזים מהנשאלים שהיו מאובחנים כחולים במחלת הסכיזופרניה דיווחו שהמשטרה התנהגה אליהם בצורה גרועה יותר משהיא מתנהגת לשאר האוכלוסייה.
המתאם שבין מחלה נפשית כרונית לבין הפרת החוק מעסיק את ציבור החוקרים בארצות הברית מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 מחקרים מצביעים על כך שנכון להיום בארצות הברית כמות האנשים המאובחנים כחולי נפש ושוהים בבתי כלא גבוה מכמותם במחלקות פסיכיאטריות.
לפי מחקר אחד כ-14% מהגברים וכ-31% מהנשים השוהים בבתי כלא בארצות הברית, סובלים ממחלה נפשית כרונית.
במחקר אחר נמצא כי אצל עבריינים שאובחנו כחולי נפש קיים סיכוי גבוה פי שלושה ביחס לאוכלוסייה שאינה מאובחנת ככזו להיות עם היסטוריה של מאסר, מעצר וריצוי עונש.
הדיווח האחרון של מערכת אכיפת החוק בקליפורניה מצביע על העובדה שכ-30% אחוזים מהאסירים במחוז מוכרים למערכות בריאות הנפש.
בנוגע לפניות המופנות למשטרה, מחקר עדכני מצביע שבעיריית בוסטון בין 6 ל-7 אחוזים מהפניות המופנות למשטרה המקומית, עוסקות בסוגיות הקשורות לבריאות הנפש.
הקשיים שהמערכות מתמודדות עם המאובחנים כחולי הנפש הנמצאים בהליך הפלילי, מאפיינים את כל שלבי ההליך החל מהמעצר, דרך השפיטה עד לגזר דין וריצוי העונש או הליך השיקום, כאשר מערכות אלה אינן מצליחות להתמודד עם אוכלוסיית המאובחנים כחולי נפש ומשכך נכשלות בהתייחסות אליהם.
יתרה מזו, אנשים המאובחנים כחולי נפש וצורכים חומרים פסיכואקטיביים נתקלים בקשיים לא שגרתיים מול מערכות אכיפת החוק, כך שהם נכלאים לתקופות ארוכות יותר והם מתויגים ביתר קלות כאינם ברי שיקום.
נוסף על כך, אנשים המאובחנים כחולי נפש נוטים יותר לחוות חוויה טראומטית ביחס לשאר האוכלוסייה, במהלך שהותם בכלא, כמו כן הם נוטים יותר להפוך להיות קרבנות של התעללות נפשית ומינית בבית כלא, בקלות יתרה מבודדים אותם משאר אוכלוסיית הכלא, ולמרות קשיים אלה, רובם אינם מקבלים טיפול נפשי בין כותלי הכלא.
כאמור, לאור פגיעה מתמשכת בשירותי בריאות הנפש בארצות הברית, בתי כלא מספקים את השרות העיקרי לאוכלוסיית פגועי הנפש, באמצעות צוות שלרוב לא הוכשר לטפל באוכלוסייה זו.
כמו כן מערכות אכיפת החוק טועות בזיהוי אנשים כחולי נפש, טעויות הבאות לידי ביטוי באבחון חסר מחד ובאבחון יתר מאידך.
יתרה על כך בדומה לשאר האוכלוסייה גם שוטרים נוטים לחשוב שאנשים שאובחנו בעבר כחולי נפש הם יותר מסוכנים לציבור מאשר שאר האוכלוסייה.
בחלק גדול מהמקרים בהם אנשים המאובחנים כחולי נפש אינם מתנהגים במרחב הציבורי כמצופה מהם, המשטרה מתערבת ומכאן שהמשטרה באה במגע לעיתים קרובות עם אוכלוסייה זו ממצאי מחקר שחקר את מאפייני האנשים שנהרגו על ידי משטרת ארצות הברית (1099) בשנת 2015, גילה ש-23 אחוזים מהם (251) אובחנו בעברם כחולי נפש.
כמו כן מצביעים החוקרים שמיעוטים חווים אפליה ממערכות אכיפת החוק וזאת גם מסיבות הכרוכות בגזענות וגם כי קשה להם להתרגל לסדר יום במתקני אכיפת החוק (בתי מעצר ומאסר) שהוא שונה מאוד מסדר יומם לפני הכניסה למתקנים אלה.
בישראל מבקר המדינה בשנת 2019 (דוח שנתי 69 ב) ביקר את חוסר המוכנות של משטרת ישראל בטיפול באנשים עם מוגבלות.
בדוח הסנגוריה הציבורית (אוגוסט 2020) מציין הסנגור כי הסניגוריה הציבורית, המייצגת רבים מבין הנאשמים עם מוגבלויות, מתריעה מזה זמן רב על הפלייתם לרעה ועל חוסר הצדק הגלום בכך שבהיעדר התאמות ראויות ומסגרות טיפוליות תומכות, נשלחים נאשמים לריצוי עונשי מאסר בפועל אף על פי שעונש זה אינו מתאים למצבם.
כמו כן מתריע הסנגור על היעדר הסדרה משפטית להתמודדות הולמת של מערכת אכיפת החוק עם עוברי חוק עם מוגבלויות ועל הפעלה נרחבת של סמכויות המעצרים על ידי המשטרה כנגד אנשים עם מוגבלויות, על אף הפגיעה הקשה שהמעצר גורם לחשודים הנמנים עם אוכלוסייה זו.
קיימים מודלים וגישות המעודדים את מעורבות המשפחה בטיפול שמקבל האדם המתמודד, מתוך הנחה כי למעורבותם תפקיד מכריע בתהליך ההחלמה שלו.
מודל ה-FCC) family centred care) מקדם את מעורבות המשפחה בטיפול במתמודד.
מטרת המודל היא להעצים את המתמודד ומשפחתו, ואת הקשרים הבין אישיים, התקשורת ושיתוף הפעולה שלהם.
זאת מתוך הנחה כי המתמודד ומשפחתו חווים את ההפרעה יחד.
גישה זו רואה את המתמודד ומשפחתו כמומחים, כלומר כבעלי ידע על מצבם מתוך חוויתם וניסיונם האישיים.