tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויה אפיה מובילה מרומא אל הקצה הדרומי של איטליה, דרך בנוונטו הסמוכה, בירת הנפה, ששמה היה בימי רומא העתיקה בנוונטום (Beneventum).
ויה אפיה העניקה למונטסרקיו הזדמנויות כלכליות רבות, כיוון שזרמו דרכה סחורות וצבאות.
ויה אפיה הביאה לאזור גם פולשים וכובשים, ולכן נבנתה טירת מונטסרקיו (Castello di Montesarchio) במאה ה-7, בעת שהלומברדים שלטו באזור.
הטירה נהרסה מספר פעמים והוקמה מחדש, בין היתר על-ידיי הנורמנים.
במאה ה-14 המקום עבר לידיי האציל אקווינו דלה לאונסה (Aquino, Della Leonessa) וממנו הלאה לפאודלים אחרים, דרך קשרי נישואין למשפחת קארפה (Carfa) והלאה לאצילים נוספים עד לשנת 1805, שנה בה בוטלה השיטה הפאודלית.
העיר התפתחה בצל הטירה ותחת הגנתה.
ב-1861 אוחדה מונטסרקיו ביחד על שאר חלקי איטליה, בממלכת איטליה המאוחדת של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
ב-1997 הוכרזה מונטסרקיו רשמית כעיר באיטליה.
מונטסרקיו נמצאת בדרום איטליה, במחוז קמפניה, בנפת בנוונטו.
מצפון לעיר נמצא פארק הטבע האזורי "טאַסְבּורוֹ קאַמְפוֹזַאוּרוֹ" (Parco Regionale del Tasburo Camposauro), ומדרום לה משתרע פארק הטבע האזורי "דֵל פאַרְטֶניוֹ" (Parco Regionale del Partenio).
מונטסרקיו נמצאת לרגלי הר מוֹנְטֶה טָבוּרְנוֹ (Monte Taburno), שגובהו 1,129 מטר, בעמק ששמו עמק קאודינה (Valle Caudina).
העיר קרובה כדי 20 ק"מ לבנוונטו העיר הראשית בנפה, והמרחק לעיר המחוז נאפולי מסתכם בכ-47 ק"מ.
ערים קרובות אחרות הן נולה (Nola) במרחק של כ-36 ק"מ, וקזרטה במרחק נסיעה של כ-31 ק"מ.
יישובים קרובים אחרים הם בואנה (Boena), טאוורנולה (Tavernola), ו-רוטונדי (Rotondi).
בקו אווירי המרחק אל הים הטירני-מפרץ נאפולי עומד על כ-40 ק"מ.
תקופות הקיץ חמות ובחורפים קר, אך אין טמפרטורות מאוד קיצוניות בשתי העונות.
רק לעיתים נדירות עולות מעלות החום על 31 מעלות צלזיוס, או יורדות אל פחות ממעלה אחת מתחת לאפס מעלות.
ממוצע כמות הגשם הרב שנתית עומד על 499.1 מ"מ, והמספר הממוצע של ימי גשם בשנה מסתכם ב-78.5 ימים.
לא נמצאה סטטיסטיקה אודות שלג, אך במהלך חצי יממה בממוצע בשנה יורדים בעיר שלג וגשם חליפות.
הרוחות באזור מתונות, וממוצע מהירות הרוח השנתית הוא 11.26 קמ"ש.
בקיץ השמים בהירים כמעט לגמרי, וגם בחודשי החורף כיסוי העננים הממוצע אינו עולה על 50 אחוז.
בתאריך 20 ביולי 2025 דיווח היומון האיטלקי "איל מטינו" (IL Mattino), על פנייה בכתב של ראש עיריית מונטסרקיו אל תושבי העיר, בבקשה להשתמש במים בתבונה ובחסכנות.
הפנייה באה לאחר שמהמעיינות באזור נבעו 43% פחות מים מהממוצע בחמש השנים הקודמות.
הירידה בנביעת המעיינות באה על רק עצירה מתמשכת של גשמים, תוצאה משוערת של השינויים הגלובאליים באקלים.
העיר העתיקה: האזור העתיק של מונטסרקיו הוא מבוך של רחובות וסמטאות צרות, הנושאות אופי ייחודי של העיר, עם מזרקות קטנות ועציצי נוי, שביחד עם הנוף הכפרי מסביב, זיכו את מונטסרקיו להיכלל ברשימת הערים היפות באיטליה.
הכיכר הראשית היא כיכר אומברטו הראשון (Piazza Umberto I), אזור מדרחוב המוקף בתי קפה, מסעדות, פאבים, וחנויות.
במרכז הפיאצה מוצב פסלו של הרקולס.
בקיץ נערכים בכיכר אירועים ומופעים, וכמעט מכל מקום בה ניתן לצפות בטירה שעל הגבעה.
בצד הכיכר ניצבת כנסיית הבשורה (Annunziata).
מעל המזבח בכנסייה יש ציור שנתרם על ידי קרדינל אורסיני, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור בנדיקטוס השמיני.
טירת מונטסרקיו והמגדל: הטירה ומגדל השמירה והתצפית בנויים באותו המתחם, על הגבעה שמעל לעיר ובמרחק קצר מאוד זה מזה.
שניהם נבנו במקור, בניסיון להעניק לעיר ולאזור ביטחון, ושניהם נחרבו ונבנו מחדש.
מראש הגבעה נשקף נוף היקפי על העיר, על עמק קאודינה, על הר מוֹנְטֶהטָבוּרְנוֹ ועל האזור כולו.
המגדל שימש לתצפית ולשמירה, וצורתו הנוכחית מיוחסת לשדרוג שעבר במאה ה-15. באחדים מגלגוליו, שימש המגדל בתפקיד כלא וגם כבית יתומים.
פארקי טבע אזוריים: העיר בנויה בין שני פארקי טבע אזוריים.
בפארקים פעילויות טבע שונות, מסלולי הליכה, גאולוגיה, צמחייה וחי אופייניים לאזור, חקלאות, יערות, נהרות, פעילויות מיוחדות לילדים ועוד.
בנוונטו: במרחק של כ-20 ק"מ בלבד ממונטסרקיו, נמצאת עיר הנפה בנוונטו.
קשת (שער) טראיאנוס המפאר את מעשיו, ואת ניצחונותיו בדאקיה.
התיאטרון הרומי שנבנה על-ידיי הקיסר אדריאנוס, שרידי הפורום הרומאי, אובליסק מצרי בפיאצה (כיכר) סן סופיה, הקתדרלה של בנוונטו, מוזיאון סניו (Museo di Sannio), יקבים וטעימות יין.
קזרטה: הארמון המלכותי של קזרטה נמצא כ-30 ק"מ ממונטסרקיו.
הארמון נבנה במאה ה-18. יש בו חדרים רבים, וגנים גדולים ומטופחים סביבו, כולל ה"גן האנגלי".
מוזיאון: במונטסרקיו נמצא מוזיאון ארכאולוגי לתולדות עמק קאודינה וגבעות סניו (Museo Archeologico del Sannio Caudino).
תצוגת המוזיאון מורכבת ממוצגים של זמנים עתיקים, עוד מלפני תקופת הכיבוש הרומאי.
המוזיאון ממוקם בתוך טירת מונטסרקיו.
פסטיבל הערמונים: פסטיבל הערמונים (sagra della Castagna) מתקיים בסתיו.
בזמן הפסטיבל מוקמים דוכנים מיוחדים, ובמסעדות מגישים מאכלים הקשורים לערמונים.
כלכלת מונטסרקיו מבוססת על שלושה בסיסים עיקריים.
חקלאות הכוללת מטעי זיתים והפקת שמן זית, גפנים, יקבים ושיווק יין, גידול ושיווק פירות וירקות, תיירות על כל מרכיבה, מלונאות, מסעדנות, סיורים חקלאיים לתיירים וכדומה.
בנוסף, האזור מתפרנס מעסקים קטנים רבים, מסחר, שירותים למקומיים ולתיירים, חנויות במגוון תחומים, ובעלי מלאכה שונים.
כבישים: הכבישים האזוריים המגיעים למונטסרקיו או עוברים בסמוך אליה הם: SS7, SP109, SP83, ו-SP275. הכביש המהיר הקרוב ביותר הוא E842, העובר בסביבת העיר נולה, והגישה אליו מתבצעת בנסיעה על כ-40 ק"מ של כבישים אזוריים.
אוטובוסים: קו אוטובוס מקשר את מונטסרקיו עם בנוונטו, וקו אוטובוס אחר מחבר את העיר עם נאפולי.
רכבת: אין רכבת במונטסרקיו עצמה.
תחנה קרובה נמצאת בסן מרטינו (San Martino Valle Caudina), במרחק של כ-5 ק"מ.
תחנת רכבת קרובה נמצאת גם בעיר הנפה בנוונטו, במרחק של כ-20 ק"מ.
קווי רכבת של חברת הרכבות האיטלקית טרנאיטליה יוצאות מבנוונטו לערים גדולות אחרות באיטליה.
תעופה: נמל התעופה הבין-לאומי הקרוב ביותר למונטסרקיו הוא נמל התעופה נאפולי, במרחק של כ-45 ק"מ.
נמל התעופה סלרנו נמצא במרחק של כ-87 ק"מ, אך מספר יעדי הטיסה ממנו מצומצם למדי.
מונטקלייר היא עיירה במחוז אסקס שבמדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
העיירה ממוקמת על מדרונות הרי ווצ'ונג ומהווה מרכז תרבותי, אמנותי ומסחרי חשוב בצפון ניו ג'רזי ובאזור המטרופולין של ניו יורק.
בעיירה שוכנת אוניברסיטת מדינת מונטקלייר, שהיא השנייה בגודלה בניו ג'רזי.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, התגוררו במונטקלייר 40,921 תושבים – עלייה של כ־8.6% לעומת מפקד 2010.
מונטקלייר נוסדה ב־15 באפריל 1868 לאחר שתושביה ביקשו להיפרד מבלומפילד כדי להקים קו רכבת נוסף.
בשנת 1894 נערך משאל תושבים ובעקבותיו הוקמה מחדש כעיירה עצמאית.
שם היישוב נגזר מהצרפתית Mont Clair – שפירושו "הר בהיר" או "הר צלול".
בשנת 1980 שינתה העיירה את סיווגה המוניציפלי ל־"Township" כדי ליהנות מהטבות במסגרת חלוקת כספי הסיוע הפדרלי.
מונטקלייר הייתה מהראשונות בניו ג'רזי שאישרו מכירת קנאביס רפואי, והמרפאה הראשונה נפתחה בה בדצמבר 2012.
העיירה ממוקמת על המדרון המזרחי של ההר הראשון ברכס הרי ווצ'ונג, וממנה נשקפת תצפית רחבה על מנהטן המרוחקת כ־12 מייל (כ־19 ק"מ).
מונטקלייר גובלת בעיירות בלומפילד, ורונה, גלן רידג', סידר גרוב, אורנג', ווסט אורנג', קליפטון וליטל פולס.
במונטקלייר שורר אקלים ממוזג עם קיץ חם ולח וחורף קר שבו יורד שלג.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ־1,270 מ"מ, והטמפרטורה הממוצעת בקיץ מגיעה לכ־30°C.
מונטקלייר ידועה בגיוון החברתי והאתני שלה ומהווה דוגמה לעיירה רב־תרבותית.
לפי נתוני הלשכה לסטטיסטיקה של ארצות הברית לשנת 2020:
ההכנסה החציונית למשק בית עמדה על כ־158,000 דולר לשנה.
בעיירה קיימים שישה אזורי מסחר עיקריים:
מרכז מונטקלייר (Montclair Center) – אזור העסקים הראשי הכולל מסעדות, חנויות וגלריות רבות לאורך שדרות בלומפילד.
Upper Montclair – בצפון העיירה, אזור מסחרי יוקרתי סביב הרחובות Valley Road ו־Bellevue Avenue.
Watchung Plaza – אזור מסחרי שכונתי עם חנויות קטנות ובתי קפה.
Walnut Street – סביב תחנת הרכבת Walnut Street ובה שוק איכרים בעונות האביב והקיץ.
South End – אזור מסחר קטן בדרום העיירה.
Frog Hollow – רצועת עסקים קטנה לאורך רחוב וואלי.
מונטקלייר משמשת מוקד תרבותי ואמנותי פעיל.
בעיירה פועל מוזיאון האמנות של מונטקלייר, שנוסד בשנת 1914, והיא מארחת מדי שנה את פסטיבל הסרטים של מונטקלייר שהוקם ב־2012. בנוסף מתקיימים בעיירה קונצרטים, הצגות ופסטיבלים קהילתיים.
בשנות ה־70 הקימו השחקנית אולימפיה דוקאקיס ובעלה לואי זוריץ' את "תיאטרון הול" שפעל בעיירה במשך שני עשורים.
העיירה שימשה גם אתר צילום לסרטים ולסדרות כמו The Sopranos ו-Bloodhounds of Broadway.
במונטקלייר פועלת מערכת חינוך ציבורית הכוללת בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכון אחד – Montclair High School.
בתחומה שוכנת אוניברסיטת מונטקלייר סטייט, בה לומדים למעלה מ־22,000 סטודנטים.
בעיירה עוברת מסילת הרכבת Montclair-Boonton Line של חברת New Jersey Transit, המחברת את מונטקלייר עם מנהטן.
כבישים ראשיים עוברים בעיירה ובהם שדרות בלומפילד (Bloomfield Avenue), רוט 23 וכביש 3.
קבוצת הבייסבול New Jersey Jackals שיחקה באצטדיון יוגי ברה עד 2022.
קבוצת הכדורגל New York Red Bulls II מה־USL משחקת באוניברסיטת מונטקלייר.
Anderson Park – פארק שתוכנן על ידי משפחת אולמסטד.
Wellmont Theater – תיאטרון להופעות מוזיקה והקרנות.
ספריית מונטקלייר הציבורית – מהגדולות בצפון ניו ג'רזי.
תצפיות נוף על קו הרקיע של ניו יורק מאזור Eagle Rock והרי ווצ'ונג.
מוּניוֹ גיתאי וינרויב היה אדריכל ישראלי.
מוניו גיתאי וינרויב נולד בעיירה הקטנה שומלני (Szumlany) שבשלזיה וגדל בעיר ביילסקו-ביאלה, באזור הדובר גרמנית של פולין.
אביו היה מנהל משק בשירות בעלי אחוזה פולנים ואמו באה מרקע עשיר יותר של תעשיינים זעירים.
הוא היה הצעיר מבין ארבעה בנים וילדותו עברה עליו בצל הקשיים של ימי מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף לשורות תנועת הנוער השומר הצעיר, ששילבה פעילות להכרת הטבע ברוח תנועות רומנטיות כמו "ציפור נוד" (Wandervoge) הגרמנית, עם חשיפה לאידאולוגיה הציונית ולסוציאליזם, והייתה לאחד מבתי–הגידול העיקריים של זרמי השמאל בתנועה הציונית.
כשהיה בן שמונה עשרה, בשנת 1927, ניסה להתקבל ללימודי אדריכלות בבית הספר באוהאוס שבדסאו אך, המליצו לו קודם להירשם לבית הספר לאמנות Tischlerschule, שבברלין, שם למד רישום, פרספקטיבה ועיצוב רהיטים מסורתי, ורכש הבנה מעמיקה במלאכת העץ והנגרות.
ב-1930 הגיש את מועמדותו בשנית לבאוהאוס והחל את לימודיו.
שני סמסטרים בלבד למד וינרויב בבאוהאוס ולא ברצף בשנים 1932-1930, לכן גם לא השלים את לימודיו במוסד זה ובכלל את לימודיו האקדמיים.
שאיפתו של וינרויב ללמוד באוהאוס עולה בקנה אחד עם האקטיביזם של השומר הצעיר, שבה היה חבר.
ולטר גרופיוס - שיסד את הבאוהאוס ב-1919 כבית ספר אנטי–אקדמי מטיפוס ה"אמנויות והאומנויות" (Arts&Crafts) הצליח לתת ביטוי לרוח השיתופית של הדור הצעיר, שביקש להשתחרר מהגישות החברתיות והפוליטיות העקרות שהובילו למלחמת העולם הראשונה.
"קתדרלה של הסוציאליזם" - זו מטאפורה יאה לתיאור של הבאוהאוס המוקדם, שהקדיש את עצמו לעיצובה של חברה חדשה.
בית הספר נבנה על המיתוס של הגילדות בימי–הביניים, ופרויקט העיצוב נתפס בו ברוח האתוס השיתופי.
הבאוהאוס הייתה בחירה מובנת מאליה לסטודנטים אידיאליסטים עם נטיות שמאליות, כמו וינרויב.
הוא גויס לעבוד במשרדו של מנהל בית הספר דאז לודוויג מיס ון-דר-רוהה בברלין.
משימתו המרכזית של וינרויב הייתה פיקוח התקנת מספר עבודות בתערוכת הבנייה הגרמנית של 1931 שהתקיימה בעיר.
עם עליית הנאציזם ב-1933, עלה לארץ.
ב-1934 התיישב בחיפה, שהייתה לבסיס העירוני של תנועת העבודה העברית וקיים קשרים הדוקים עם קיבוצי השומר הצעיר, כשלקח חלק בתכנונן ובעיצובן של שש עשרה מנקודות היישוב שהקימה התנועה.
תפקידי ההנהגה שמילא בתנועה בעודו נער החדירו בו תחושת סולידריות עם חברות שיתופיות מעין אלה.
בין השנים 1937–1959 נוסדה השותפות עם האדריכל אל מנספלד, מוניו וינרויב את אל מנספלד ארכיטקטים.
עיקר עיסוק המשרד היה בשירות המוסדות המקומיים של תנועת העבודה ובתכנון בתי ספר, מבני תרבות, מפעלים, שיכוני עובדים, קיבוצים, בתי מגורים פרטיים, בנייני משרדים ומתקני תעשייה.
המאפיינים המובהקים של עבודתם המשותפת ניכרים בצמצום מעמדן של תבניות קומפוזיציוניות אורטוגונליות והעדפה לפתרונות פרגמטיים.
ב-1949 נבחר וינרויב לראש אגף המחלקה לאריכטקטורה באגף התכנון במשרד העבודה והבינוי, בראשותו של אריה שרון.
כראש המחלקה השתתף בהתווית מדיניות התכנון הראשונית של מדינת ישראל.
"בראש המחלקה לארכיטקטורה יצר מוניו יחד עם קבוצה גדולה של ארכיטקטים את הדפוסים הראשונים, את הנורמות הראשונות לתכנון כוללני, וכן נקבעו ההנחיות הראשונות לבנייני הממשלה והציבור", העיד האדריכל אריה שרון על תרומתו של ונרויב בדברי הספד שנשא ב-1970 בטכניון.
"נקבעו תקנות לבנייני דואר, בתי-חולים, בתי-ספר ובתי-משפט".
ב-1951, זכתה השותפות וינרויב את מנספלד בפרס הראשון בתחרות לתכנון קריית הממשלה בירושלים.
בנוסף, המשרד זכה בשנות ה-50 בתריסר תחרויות לאומיות נוספות.
בשנות ה-50 החלו וינרויב ומנספלד ללמד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
תפקידיהם האקדמיים, בשילוב עם האתגר של יצירה ארכיטקטונית רציפה, השפיעו על תפיסותיהם התאורטיות ההולכות ומתפלגות ושיתוף הפעולה ביניהם הגיע לסיומו בסוף שנת 1959.
החל מאותה שנה המשיך וינרויב בדרך עצמאית ועבד בעיקר בשביל מזמינים שאפשרו לו ליצור ארכיטקטורה החדורה רגישות חברתית, כאשר הרבה לשתף פעולה עם תנועת העבודה, הקיבוצים ומוסדות חינוך שונים.
אחד הפרויקטים האחרונים שלו היה תכנון מגדל המים בגיל–עם (מוסד שיקומי לנוער עבריין בשפרעם).
פרויקט זה מיטיב מכולם לגלם את המחויבות שחש לאורך כל חייו ליצירת ארכיטקטורה שימושית, מתוכננת לפרטי–פרטים, הרותמת מומחיות גדולה של עבודה בחומר להשגת אסתטיקה מינימליסטית רגועה.
ב-35 שנות קריירה, הקים וינרויב גוף עבודות משמעותי העומד על כ-300 פרויקטים, תוך יישום עקבי של עקרונות הבאוהאוס ופיתוחם, גם אם למד בו רק חודשים וגם לא ברצף.
הוא השאיר אחריו מספר יצירות מופת דוגמת בלוק המגורים מטיפוס - המכון ההידאורלי בטכניון בחיפה.
וינרויב נפטר ב-24 בספטמבר ב-1970 בחיפה בגיל 61 ונקבר בקיבוץ כפר מסריק.
לאורך ארבעה עשורים היה וינרויב מעורב בעשרות רבות של פרויקטים, ברובם באזור חיפה ובקיבוצים בצפון.
עבודתו הייתה פשוטה למראית עין, מוקפדת לפרטי פרטים, מאוזנת במידותיה, מתוכננת ברגישות וקשובה לסביבה.
ליישובים העבריים בארץ-ישראל הוא ביקש להביא אדריכלות מודרנית של שאר-רוח, שתדחה מסגרות אידאולוגיות נוקשות ותפעל בנייטרליות לשירות צרכים אנושיים בסיסיים, באלגנטיות הנסמכת על טכנולוגיה מתקדמת ותשתית מרחיקת ראות.
אף שהתואם הזה מעולם לא זכה להכרה מיוחדת, תרבות הפרטים הקפדנית של גיתאי וינרויב ודאגתו ל"פעולתה" התקינה של כל "מכונת מגורים" הולמות היטב את האידיאל של "גאולה הנקנית בעבודה", שהיה נר לרגלי הדורות הראשונים של המתיישבים היהודים בארץ-ישראל.
אדריכלות הייתה עבורו אמנות שימושית ושירותית.
מאחורי כל פרויקט שלו עמדה תמיד דאגה חברתית, לא רק לחיי דייריו ומשתמשיו העתידיים של בניין, אלא גם לסביבתו.
מאחר שהקפיד להקדיש תשומת לב לאופני הייצור, השקיע גיתאי וינרויב אנרגיה בהיבטים הטקטוניים של העיצוב ופתר באופן מבריק בעיות נקודתיות של חיבור בין אלמנטים וגימור מוצלח של חומרים, פתרונות שרק שכללו וייעלו את תהליך הבנייה.
לדרגת מיומנותו בתחום הפרטים היו תקדימים בודדים בארץ-ישראל בתקופת היישוב, בייחוד בכל הנוגע לבניינים שנבנו מחומרים מודרניים.
קפדנות זו נתקלה אמנם, לא פעם, בהתנגדות מצד קבלנים.
במהלך הקריירה שלו היה וינרויב אחראי לבנייה ותכנון של אלפי יחידות דיור, שיכוני עובדים ובתים פרטיים בחיפה ובסביבותיה.
וינרויב לקח חלק בתכנון הראשוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ושל מוזיאון יד ושם בירושלים.
מתחילת הקריירה שלו, ביקש וינרויב לשלב בין ערכי התכנון החברתי של הנס מאייר לבין אמנות הבנייה הקפדנית של לודוויג מיס ון–דר–רוהה.
עבודותיו מתוכננות מתוך רגישות חברתית עמוקה ומתאפיינות בגאומטריה מינימליסטית, בנוכחות פשוטה וצנועה, בתכנון פונקציונלי יעיל ובארגון חללים ענייני.
בהשראת מורו מיס ון–דר–רוהה בחר וינרויב לוותר על "בעיות של צורה" כדי להתמסר ל"בעיות של בנייה" ולהתמקד במעשה הבנייה עצמו, בטיפול בחומר ובעיבוד הפרט הארכיטקטוני.
הבניינים של גיתאי וינרויב מורכבים מנפחים פשוטים ופרופורציונליים, השוכנים בהרמוניה בסביבתם ונמנעים ככל האפשר מצעקנות.
הוא יצר ארכיטקטורה מנומסת, שביקשה להשתלב ולא להתבלט.
גישתו המצטנעת מהדהדת את התאוריות של "האובייקטיות החדשה" (Neue Sachlichkeit), זרם של פונקציונליזם לא סנטימנטלי, שהיה דומיננטי בשנות לימודיו בגרמניה.
אף שמעולם לא התמסר לעיסוק בתאוריה, בנייניו מפגינים לכידות טיפולוגית המצביעה על עניין תאורטי בפונקציונליזם הומניסטי.
בפרקטיקה של גיתאי וינרויב, המעשה היצירתי התבסס על פתרון בעיות הבנייה למגורים יותר מאשר על שאיפה למקוריות סגנונית.
הפונקציונליזם שלו מצביע על דחייה של אינדיבידואליזם ושל תרבות הדימוי, ומטה את הכף לטובת מתן כבוד לאופן עשיית הדברים, להתאמתם זה לזה ולטיפול בחלל.
מלבד פעילותו כמתכנן, גיתאי וינרויב (כרבים מהאדריכלים בדורו) היה גם מעצב רהיטים שיצר עיצובים של שולחנות וכיסאות בשביל כמה חברות גדולות.
עבודתו התכנונית כולה – החל בפרט של עיצוב רהיט וכלה בבינוי ערים בקנה מידה גדול – מתאפיינת במחויבות מוצקה לתהליך: תהליך העשייה, ותהליך המגורים והשימוש.
רבות מהזמנות העבודה המעניינות ביותר שקיבל וינרויב היו קשורות ליוזמותיה של ההסתדרות לקידום העבודה העברית.
הוא תכנן כמה ממבני התעשייה של שני מפעלים בולטים בתחום הבנייה: מפעל הזכוכית פניציה ותעשיות ברזל ומתכת וולקן, שישבו שניהם באזור מפרץ חיפה.
מפעלים אלה היו בין הראשונים בקנה-מידה כזה שנבנו בארץ-ישראל, והם מילאו תפקיד משמעותי בשינוי הבסיס הכלכלי של האזור.
בשביל פניציה בנה וינרויב מבנה עצום ממדים, עם חלל פנימי רחב-מפתח המוקף צלעות מתכת, וגג משופע המעוטר בעליית-אור עם חלונות נשלטים לתאורה ולאוורור.
אולם הייצור הגדול דמה לבזיליקה חופשית מעמודים, והיה אחד החללים הגדולים מסוגו (אם לא הגדול בהם) שנבנו בארץ-ישראל באותה תקופה.
ב-1941 היה מפעל הזכוכית פניציה ראשון התעשיות הגדולות של מוצרים לבניין שנרכשו על-ידי סולל בונה, חברה-בת של ההסתדרות, ובעקבותיו באו תעשיות ברזל ומתכת וולקן, שאת מתקניהן וכבשניהן תכנן וינרויב באותה שנה.
וינרויב תכנן שני מפעלים נוספים שאפשרו את הקמתו של קיבוץ כפר–מסריק: מפעל לייצור לבנים שרופות (1939-1950) ואסקר תעשיות צבעים (1938-1940).
שני פרויקטים נוספים היו תכנון המוסד החינוכי "מגדלור לעיוור" בקריית–חיים וחדר האוכל החדש של קיבוץ כפר–מסריק.
וינרויב ומנספלד פרויקטים רבים למוסדות ההסתדרות ולחברותיה, כאלה שנבנו וכאלה שנשארו על הנייר, לרבות כ-8000 יחידות דיור בשביל חברות–בנות של ארגון העובדים כמו שיכון–עובדים וסולל–בונה.
בשנת 2012 נפתח בחיפה מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות המוקדש לאוספו הפרטי של גיתאי ולכבוד האדריכלות הישראלית.
המוזיאון הוקם על ידי בנו, עמוס גיתאי, והוא כולל את ארכיונו הפרטי וחדר המשחזר את הסטודיו שבו עבד.
המוזיאון הוקם בשיתוף עם עירית חיפה וחברת מוזיאוני חיפה.
משרד "קובלסקי אפרת" של האדריכלים צבי אפרת ומאירה קובלסקי, היה אחראי על התאמת המבנה לייעודו כמוזיאון, על הביצוע הייתה אחראית האדריכלית כרמית הרניק סער.
תערוכת הפתיחה של המוזיאון, הייתה 'הארכיטקטורה של הזיכרון', אותה אצר עמוס גיתאי.
לתערוכה התלווה הספר "כרמל", שיצא לאור ביוזמתו ובעריכתו של עמוס גיתאי בשיתוף פעולה עם מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות ומוזיאוני חיפה.
במוזיאון מוצגות מדי שנה תערוכות מתחלפות בנושאי אדריכלות ישראלית ובינלאומית ומתקיימים בו אירועים שונים: מפגשים עם אדריכלים ויוצרים שתחום עבודתם
משיק לאדריכלות .התערוכות במוזיאון חלקן תמאטיות וחלקן מונוגרפיות, ומטרתן היא לעורר דיון ולעלות שאלות הנוגעות לאדריכלות ועומדות במרכז העניין הציבורי בישראל.
מבנה בית הספר הבדואי ח'אן אל-אחמר, אוצרים: עמוס גיתאי, שרון יאבו איילון וניצן סט, 2016.
אדוות אקולוגיות, אוצר: אדריכל ד"ר יוסי קורי, 2015.
בזכות האיפוק: הבזקים של ברוטליזם חיפאי, אוצרות: הדס שדר, שרון יאבו איילון, 2014.
מפגשים חיפאיים : שותפות אדריכלית ערבית – יהודית בתקופת המנדט הבריטי בחיפה, אוצרים: וליד כרכבי ועדי רויטנברג, 2014.
הארכיטקטורה של הזיכרון, אוצר: עמוס גיתאי, תערוכת הפתיחה של המוזיאון, 2014.
בשנת 2013 יצא לאקרנים הסרט "שיר ערש לאבי" בבימויו של עמוס גיתאי.
מוֹני אָמָרִיליוֹ (28 בינואר 1932 – 26 בספטמבר 2025) היה מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי, שרבים משיריו הפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי; חתן פרס אקו"ם על מפעל חיים (2004) ופרס משרד החינוך והתרבות על מפעל חיים (2005).
נולד בשנת 1932 ביוגוסלביה, בעיר סקופיה (בשנות האלפיים, בירת מקדוניה הצפונית), בשם "סולומון אמריליו".
שמו הפרטי, שמשמעותו "שלמה", הפך בהמשך ל"סולומוניקו" ומשם, ל"מוני".
בגיל שש החל ללמוד נגינה בכינור.
עם הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה, באביב 1941, נמלטו בני משפחתו לאלבניה, אז תחת כיבוש איטליה, ושם שרדו כשהם מסתתרים ברחבי הארץ.
לאחר המלחמה, שבה המשפחה ליוגוסלביה, משם עברה לאיטליה, ובינואר 1948 היגרה לצ'ילה והתיישבה בבירה סנטיאגו, שם הצטרף אמריליו לתנועת "השומר הצעיר".
באותה תקופה כבר ידע לנגן באקורדיון, ויחד עם לימוד נגינה בכינור, החל ללמוד קומפוזיציה ולכתוב יצירות מוזיקה קלאסית.
באותה עת הופיע עם ידידו לאון שידלובסקי (בעצמו מלחין ולימים פרופסור באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב) – הוא בכינור ושידלובסקי בפסנתר, ולעיתים בלוויית מקהלות וריקוד, כדי לגייס תרומות למפעלים ציוניים.
בשנת 1952 עלה לישראל עם גרעין "השומר הצעיר" מצ'ילה, לקיבוץ מרחביה.
כעבור שמונה חודשים הצטרף הגרעין לקיבוץ דביר שבצפון הנגב, שהוקם ב-1951. אמריליו שירת בנח"ל, ושם הכיר את חנה, חברת מרחביה, (מילדי טהראן), נישא לה ושב למרחביה.
הוא נשלח מטעם הקיבוץ ללמוד קומפוזיציה ומוזיקה בסמינר אורנים, אצל אבל ארליך.
רק אחר-כך למד מוזיקה באופן רשמי, אצל עדן פרטוש באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, היה במשך למעלה משני עשורים מורה למוזיקה בקיבוץ עין כרמל, הדריך להקות צבאיות ומקהלות ועבד כמעבד מוזיקלי.
בנוסף, לימד במשך שנים רבות בסמינר לוינסקי למורות וגננות.
יצירה שכתב לכבוד עשור למדינה הוקלטה ביוזמתו של שלום רונלי-ריקליס והושמעה ברדיו.
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל כתב אמריליו יצירות קלאסיות – רפסודיות לכינור, מונולוגים לחליל ולצ'לו, קונצ'רטו וסוויטה לתזמורת.
חלק מיצירותיו בוצעו והוקלטו ב"קול ישראל".
בשנת 1968 חיבר עבור אלבומה של חוה אלברשטיין "שירי רחל" את לחני השירים "שי", "יונתן" ו"בגני נטעתיך".
מאז הלחין ועיבד עשרות רבות של שירי משוררים.
כמו כן הלחין החל משנות השישים עשרות רבות של שירים לילדים.
בשנות השבעים היה מהבולטים שבמלחיני שירי פסטיבל הזמר והפזמון וכן יצר רבים מהלחנים לשירים חדשים של הלהקות הצבאיות.
בשנת 2004 הופיע אמריליו במופע משיריו בשם "מוני וחברים", עם הזמרת דגנית דדו, בו סיפר על השירים שהלחין ושהפכו לקלאסיקות בזמר העברי.
בשנת 2021 הקליטה רוחמה רז לאחר תקופה ארוכה שיר חדש שהלחין אמריליו למילים של לאה נאור, "בשורה טובה" ("אם רק עלה של זית").
לחנים לשירים בפסטיבל הזמר והפזמון
אמריליו הוא הבולט שבמלחיני שירי פסטיבל הזמר והפזמון, אחד המפעלים החשובים בתולדות הזמר העברי.
השירים שהלחין התחרו בפסטיבלי הזמר והפזמון בשנות השישים והשבעים.
אמריליו השתתף בעשרה פסטיבלים בין השנים 1961 ו-1977, יותר מכל מלחין אחר.
כמו כן הוא המלחין שזכה יותר מכל מלחין אחר באחד משלושת המקומות הראשונים (להבדיל מיעקב הולנדר שזכה שלוש פעמים במקום הראשון).
כמה מהשירים שהלחין ושלא זכו באחד המקומות הראשונים הפכו גם הם לקלאסיקות בזמר העברי.
ביניהם "נגן לי ירדן" למילים של יעקב שרת בביצוע רבקה זהר, "ליבבתיני" למילים משיר השירים בביצוע שושנה דמארי ו"השיר על ארץ סיני" למילים של רחל שפירא בביצוע של שלמה ארצי.
אמריליו הלחין רבים משירי הלהקות הצבאיות בשנות השבעים של המאה העשרים .
בשנת 1970 החל את עבודתו עם הלהקות הצבאיות.
צוות הווי נח"ל היו הראשונים להקליט את "יש פרחים".
לאחר מכן עבד עם שלישיית פיקוד המרכז ועם להקת פיקוד המרכז, בשני המקרים הסולנית אותה הוא גילה וטיפח הייתה דורית ראובני.
בין הקלאסיקות הבולטות של אותן הלהקות שהלחין ועיבד היו "היום היום", שהפך לשיר השנה בשנת 1972, ו"האיש מן הבקעה".
באמצע שנות השבעים עבר לצוות הווי חטיבת הצנחנים עם הסולנית שגם אותה הוא גילה וטיפח, רוחמה רז.
בין הקלאסיקות שהלחין עם רוחמה כסולנית היו שיר הנושא של התוכנית משנת 1975, "בארץ אהבתי השקד פורח", "אגדת שלושה וארבעה", "ההר הירוק תמיד" ו"לכל אחד ירושלים".
במהלך עשרות שנות פעילותו, הרבה לנסות ולהביא את שירי המשוררים הכתובים בספרים לתודעת הקהל הרחב.
בין המשוררים הרבים שהלחין משיריהם נמנים לאה גולדברג, דליה רביקוביץ, נורית זרחי, יעקב אורלנד, חיים גורי, יהודה עמיחי, נתן זך, רחל, זלדה, רבי יהודה הלוי, משה אבן עזרא, חיים נחמן ביאליק ונתן יונתן.
באולפן הפרטי הקטן שבנה הקליט אלבום שלם משירי המשורר טוביה ריבנר, "שוב שמש ירוקה".
כמו גם מחזורי שירים שלמים של גולדברג, רביקוביץ, זך ועמיחי.
לדעת אמריליו, הטקסט חשוב יותר מהלחן והבחירה בו היא שתקבע את מידת שרידותו של השיר המולחן ולכן הוא הקפיד לאורך עשרות בשנים על בחירת טקסטים שרמתם הספרותית גבוהה במיוחד.
אמריליו הלחין שני שירים לפסטיבל המשוררים לילדים ב-1974: "אני אוהב לשרוק ברחוב" ו"קשת בענן".
בשנים 1975–1978 עבד כמנהל המוזיקלי של סדרת הטלוויזיה לילדים "טלפלא".
הוא כתב לחנים לשירי ילדים ובהם "מעבר לים", "פרח עציץ" (שניהם למילותיו של חיים נחמן ביאליק).
"איתן" (מילים: דליה רביקוביץ) ו"נוצת פלאים", מהאלבום "הענק מארץ קנק" מ-1976.
בנוסף, כתב כמה משירי אלבומה של חוה אלברשטיין "טיקיליטון" מ-1977 ואת כל שירי האלבום "שירי ערש" של יהורם גאון, מ-1981.
החל משנות התשעים שיתף אמריליו פעולה רבות עם סופרת הילדים מיריק שניר.
משיתוף פעולה זה נוצרו עשרות רבות של שירים לפעוטות שחלקם יצאו בקלטת השירים לפעוטות "גם אני רוצה חיבוק" בביצוע יהודית רביץ.
בשנת 2001 הלחין ועיבד מוזיקלית את הסדרה "נימי נים" בערוץ הילדים "ערוץ הופ!".
שיתוף פעולה עם כותבים בולטים
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל שיתוף פעולה פורה בין אמריליו לבין המשוררת רחל שפירא.
השניים כתבו ביחד שירים לחוה אלברשטיין, ללהקות הצבאיות, לפסטיבל הזמר והפזמון ועוד.
בין שיריהם המשותפים הידועים: "אגדת שלושה וארבעה", "בוקר טוב (עולם שלי)", "בעיניים עצומות", "הארץ שלי", "השיר על ארץ סיני", "ומתוק האור בעיניים", "כשאומרים לי שמש", "פרח משוגע", "ציפור בגשם", "שיר השקיעה" ועוד.
בין הכותבים הנוספים עימם שיתף אמריליו פעולה רבות לאורך השנים:
תלמה אליגון ("רקפת", "שלוש אהבותי")
דודו ברק ("בצל כפות תמר", "היום היום", "ישראל שלי חוגגת", "סבתי מן היישוב")
לאה גולדברג ("בארץ אהבתי השקד פורח", "ביום זה", "קשת בענן")
יורם טהרלב ("ההר הירוק תמיד", "עץ האלון", "רכבת העמק")
נתן יונתן ("יש פרחים", "לכל אחד ירושלים", "נערי")
לאה נאור ("אל תשתול שושנים", "למה לא", "עוד מעט")
דליה רביקוביץ ("איתן", "חמדה", "רבי עקיבא").
שיתוף פעולה עם מבצעים בולטים
את רוב שיריו המוכרים הלחין אמריליו לזמרות, ומקצתם לזמרים והרכבים.
זמרות רבות נוספות ביצעו את שירי אמריליו.
בראשן, שתי כלות פרס ישראל שושנה דמארי ("ליבבתיני") ויפה ירקוני ("אני אוהב לשרוק ברחוב") וכמו כן, רבקה זהר ("נגן לי ירדן", "רבי עקיבא"), מירי אלוני ("אל תשתול שושנים"), צילה דגן ("חמדה"), אילנה רובינא ("נערי"), גלי עטרי ("סבתי מן היישוב") ועוד.
בין המבצעים של שיריו של אמריליו ניתן למנות בין היתר את יהורם גאון ("עץ האלון"), שלמה ארצי ("השיר על ארץ סיני"), ששי קשת ("ומתוק האור בעיניים"), עוזי מאירי ("בצל כפות תמר"), עוזי פוקס ("קשת בענן"), יזהר כהן ("בוקר טוב") ועוד.
בין ההרכבים שביצעו את שירי אמריליו ניתן למנות בין היתר את "אילן ואילנית" ("ישראל שלי חוגגת"), "הדודאים" ("הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר"), "הפרברים" ("ליבבתיני"), "העמרנים" ("כתונת פסים"), "שלישיית המעפיל" ("כשאומרים לי שמש") ועוד.
ב-1960, בעודו נשוי ואב לשניים, עזב עם משפחתו את הקיבוץ.
היה נשוי לחנה ולהם ארבעה ילדים וביניהם, המוזיקאי שחר אמריליו.
בשנותיו האחרונות היה נשוי לפזמונאית עדנה פלג.
אמריליו התגורר שנים רבות ברמת השרון ובהמשך, בגבעתיים.
ארכיונו שמור במרכז למוזיקה ב.
נגן לי ירדן: מנגינות למילים, עיצוב, מיכל אפרת; ציור התווים: מוני אמריליו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976
יש פרחים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – מפעלי תרבות וחינוך ("הספרייה למוסיקה ע"ש נסימוב"), 1985
בארץ אהבתי, תל אביב: הוצאת אבן חושן, 2009
2002 – "מוני אמריליו: השירים היפים" – אוסף, כולל שיר חדש בשם "בית מקדש"
2005 – "ערב קיץ ויונים" – אוסף, כולל שני שירים חדשים: "שירלי טמפל" ו"פנאי"
2005 – "ארץ געגוע" – כולל 12 שירים חדשים, למילותיהם של חיים גורי, נתן זך, זלדה, חיים נחמן ביאליק, אהוד מנור, רחל שפירא ורעייתו, עדנה פלג
2008 – "שוב שמש ירוקה" – משירי טוביה ריבנר
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים על פעילותו רבת השנים בזמר העברי
שנה מאוחר יותר זכה בפרס משרד התרבות למפעל חיים.
בשנת 2009 יצא ספר שיריו, "בארץ אהבתי", בהוצאת "אבן חושן".
לכבוד הוצאתו נערך מופע רב משתתפים במועדון "צוותא" בתל אביב.
ב נערכו שלושה מופעי מחווה גדולים במלאת לו שמונים וחמש שנה: אחד בתיאטרון "הקאמרי" ושניים במועדון "צוותא" בתל אביב.
אזרח כבוד של העיר גבעתיים.
בשנת 2022 נערך ערב מחווה לכבודו בפסטיבל "ימי זמר בתיאטרון חולון"
שלמה (מוני) מושונוב (נולד ב-18 באוגוסט 1951) הוא שחקן, קומיקאי, במאי, תסריטאי ומנחה טלוויזיה ישראלי, זוכה פרס אופיר, פרס אמ"י למפעל חיים ופרס האקדמיה לטלוויזיה.
מושונוב נולד וגדל ברמלה, למשפחה ממוצא בולגרי.
את שירותו הצבאי בצה"ל התחיל בלהקת הנח"ל.
לאחר זמן קצר הוא עבר ל"צוות הווי סיני".
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד משחק בחוג לאמנות התיאטרון, בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר שנת לימודים, הצטרף לפרויקט של נולה צ'לטון בעין הוד של תיאטרון חיפה.
בתיאטרון חיפה שיחק בהצגות תיאטרון רבות, שהבולטות שביניהן היו "ליל העשרים", "גוג ומגוג שואו" (בשיתוף עם צוותא), "שרגא הקטן", "זלמנים", "רגעים", קריזה ו"רומיאו ויוליה", בה הציג את רומיאו.
הופיע גם במספר רב של הצגות תיאטרון, בין היתר ב השתתף ב"מותו של סוכן", "המתלבט" ו"אני לא רפופורט"; ב"תיאטרון הבימה" שיחק בין היתר ב"החווה", "תל אביב הקטנה", "הכיסאות" ו"זרים", בתיאטרון בית ליסין שיחק ב"אחרון הפועלים".
בשנת 2006 ביים בהבימה את "חתונה מושלמת" ושיחק ב"העז או מי זאת סילביה?" מאת אדוארד אלבי.
ב-2007 עלתה בתיאטרון זה ההצגה "39 מדרגות" בהשתתפותו.
בשנת 2009 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "בגידה" מאת הרולד פינטר בבימויו ובהשתתפותו, לצד אבי קושניר וליליאן ברטו.
באותה שנה עלה לאקרנים הסרט "בדרך אל החתולים", בבימויו של חורחה גורביץ', בו שיחק מושונוב בתפקיד הגברי הראשי.
באותה שנה שחק במחזה "החדר האחורי" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם תיאטרון בית לסין לצדה של רעייתו סנדרה שדה.
בשנת 1978 נבחר מושונוב, לצד שלמה בראבא, להגיש תוכנית נוער בטלוויזיה בשם "זהו זה!", ששודרה בתחילה ב.
בתחילה שודרה התוכנית כמגזין לבני-נוער, אך כעבור שנים ספורות שונה אופייה והיא הפכה לתוכנית סאטירה והומור לכל המשפחה.
אל בראבא ומושונוב צורפו בהמשך שחקנים שונים, בהם גידי גוב, דבל'ה גליקמן ולאחר כמספר שנים גם אבי קושניר.
ב-1993 נמכרה התוכנית "זהו זה!" לזכיינית ערוץ 2 "רשת" וירדה לבסוף מהאוויר בשנת 1998. מבין כל מנחי ושחקני "זהו זה!", מושונוב הוא היחיד שהופיע בתוכנית לאורך כל 21 עונותיה.
ב-1990 השתתף מושונוב לראשונה בהפקות עצמאיות, בתוכנית "מסיבת גן" בתפקיד שלמה השכן החדש של ג'וליאן (ג'וליאן שגרן) וכצחי מדריך הטיולים באחד מפרקי הסדרה "ציפי בלי הפסקה".
במסגרת הצמד "מוני ובראבא" העלה יחד עם שלמה בראבא מספר מופעי בידור, בהם "רואים כפול", "פתאום ביחד", "הביצה והתרנגולת" ועם אמנים נוספים את "ערב חד פעמי" ו"ערב חד פעמי קונבנציונלי".
הוא השתתף עם בראבא גם בחמישה מופעי פסטיגל.
השירים שביצע הצמד במסגרת מופעים אלה היו "חברים" ב-1983, "עייפים אך מרוצים" ב-1984, "השיר של יומבו וגמבא" ב-1987, "אני והצל שלי" ב-1988 ו"ילד סנדוויץ'" ב-1990. השניים נטלו חלק גם בהנחיית כל הפסטיגלים בהם השתתפו.
בשנת 2002 הנחה את תוכנית הטיולים "מושונוב על המפה" בערוץ 2.
בשנים 2004–2009 הופיע בתוכנית המערכונים "קצרים" בערוץ 2,
ב-2007 הנחה את תוכנית האלתורים קצרת-המועד "טוב שבאת" בערוץ עשר והשתתף בסדרה "להוציא את הכלב" ב"הוט 3".
בשנת 2008 השתתף בסרטים האמריקנים "הלילה הוא שלנו" ו"שתי אהבות".
כמו כן, הצטרף לצוות השחקנים בעונה השנייה של "בטיפול" ושיחק בסדרה "פאפאדיזי" ב-yes.
בשנת 2010 נערכה לכבוד מושונוב תוכנית מיוחדת בשם "עושים כבוד" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור" בפרק ספיישל הנקרא "להתאגרף עם פפארצי" וגילם את "פימה אנדריקובסקי", מאמן אגרוף שעלה מרוסיה.
בשנת 2012 שיחק מושונוב בסדרה של yes "תא גורדין" לצידם של רן דנקר, נטע ריסקין והלנה ירלובה.
בשנת 2014 חזר מושנוב לטלוויזיה החינוכית, לתפקיד בתוכנית הילדים "שרגא בישגדא".
באותה שנה החל לשחק בתוכנית "היהודים באים" ב.
בשנת 2015 עלתה הסדרה "שחקן זר" ששודרה בערוץ 2, בה גילם את תפקידו של מאיר מיוחס.
באותה שנה שיחק בתוכנית "אנחנו במפה", ביחד עם שלישיית מה קשור.
בנוסף, גילם את נגיד בנק ישראל לשעבר סטנלי פישר בפרסומת מעוררת מחלוקת עבור קרן קלע של אמיר ברמלי ששודרה בפריים-טיים, כולל ב"ברייק הזהב" לפני הכרזת הזוכים בתוכניות ריאלטי.
באותה השנה גילם את דובק בסדרה "פרודים" ששודרה בערוץ 2 לצד יוסי מרשק, קובי מימון, פיני קידרון, ורון שחר.
בשנת 2016 שיחק מושונוב בסדרה של HOT "עקרון ההחלפה" לצידם של ליאור אשכנזי, ליאת הר לב ומוריס כהן.
בשנים 2017־2019 גילם מושונוב בתפקיד משני בסדרה "אלישע", את מוריס אבא של אלישע.
בשנת 2019 שיחק במיני-סדרה של נטפליקס "אלי" לצדם של סשה ברון כהן, נואה אמריך ואלכסנדר סידיג.
משנת 2020 מופיע מושונוב בגרסה המחודשת של תוכנית הבידור המצליחה "זהו זה!", המשודרת בכאן 11.
בשנת 2025 הופיע בסדרה הקומית של קשת 12 "סברי מרנן" גילם את דמותו של רמי בן חיון.
בשנת 1975 שיחק בתפקיד משני בסרט הקולנוע "יהיה טוב סלומוניקו".
בשנת 1977 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע, "מסע אלונקות", לצידו של גידי גוב.
על תפקודו בסרט, כתב המבקר זאב רב-נוף: "מצוין.
איך הוא מסוגל להוציא משהו מהתפקיד הזה, רק אלוהים יודע."
בשנת 1978 שיחק בסרט "קשר הדבש".
בשנת 1982 שיחק לצד אסי דיין בסרט "האיש שבא לקחת".
בשנת 1986 שיחק בסרט הישראלי-אמריקאי של משה מזרחי "אהבה גנובה" לצד גילה אלמגור וטום הנקס.
באותה השנה גם השתתף לצד גידי גוב בקליפ לשיר "הלוואי" של בועז שרעבי.
בשנת 1987 שיחק בסרט הישראלי-אמריקאי "לבנון לנצח" לצד משה איבגי וכריסטופר ווקן.
באותה השנה גם השתתף בקליפ השיר "להמשיך לצעוד" של עפרה חזה.
בשנת 1991 השתתף יחד עם שלמה בראבא, גידי גוב, האחיות יוספי ושלישיית הופה היי במופע לפסח שנקרא "זהו הופה".
באותה שנה יצר והשתתף עם אריק איינשטיין וצבי שיסל בקלטת הווידאו "כמו גדולים", ושנה אחר כך עם השניים את הסרט "כבלים".
בעקבות הקלטת הראשונה יצר עם השניים את "כמו גדולים 2".
בשנת 2000 השתתף מושונוב בסרטו של יוסף פיצ'חדזה, "בסמה מוצ'ו".
בשנת 2001 בסרטו של דובר קוסאשווילי, "חתונה מאוחרת".
משחקו ב"חתונה מאוחרת" זיכה אותו ב"פרס אופיר".
בשנת 2002 שיחק בסרטו של עמוס גיתאי "קדמה".
בשנת 2003 שיחק ב"מתנה משמיים" של דובר קוסאשווילי, לצד רמי הויברגר וליאור אשכנזי.
בשנת 2004 שיחק בסרטו של מרק רוזנבאום "לרקוד" לצד אלון אבוטבול וכן בסרט "שנת אפס", עליו היה מועמד לפרס אופיר.
בשנת 2009 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "כלת הים" גילם את ראובן.
בשנת 2013 יצא לאקרנים הסרט "לצוד פילים", בו שיחק.
באותה שנה שיחק בסרטו של רפאל נג'ארי "מעל הגבעה".
בשנת 2015 גילם את עמוס עוז המבוגר בסרטה של נטלי פורטמן "סיפור על אהבה וחושך".
בשנת 2022 שיחק בשני סרטים לצד בנו, מיכאל מושונוב, בקומדיה "חומוס FULL טריילר" ובדרמה "אמריקה".
במאי 2023 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן למושונוב ולמשתתפי התוכנית זהו זה בהווה: דבל'ה גליקמן, שלמה בראבא, גידי גוב ואבי קושניר, על תרומתם המשותפת לתרבות הישראלית בשנת ה־75 למדינת ישראל, ועל יכולתם לשמח וללכד את הציבור סביב יצירתם.
בשנת 2025 זכה בפרס אמ"י על מפעל חיים לשנת תשפ"ה.
באוקטובר 2025 זכה בפרס מפעל חיים מטעם פסטיבל הקולנוע בחיפה, לצד שלמה בראבא.
מושונוב נשוי מ-1977 לשחקנית סנדרה שדה, ואב לזמרת האופרה אלמה מושונוב ולשחקן והמוזיקאי מיכאל מושונוב.
מוניזם היא השקפה פילוסופית הטוענת שמאחורי ריבוי הדברים שסביבנו מסתתר עיקרון אחד: גורם יחיד בלתי משתנה ובלתי ניתן לחלוקה שאחראי למופעים השונים שבטבע ומסביר אותם.
תפיסה זו עומדת בניגוד לדואליזם ולפלורליזם שמניחים שבבסיס ההוויה מצוי ניגוד וריבוי.
בתאולוגיה משמעות המוניזם הוא אמונה באל אחד.
אבי תפיסה זו בפילוסופיה הקדם-סוקרטית הוא תאלס אשר גרס ש"הכל מים".
התפיסה המוניסטית השתכללה במשנתו של פרמנידס.
הפער בין הפילוסופיה המוניסטית של פרמנידס לבין תפיסת הריבוי והשינוי שייצג הרקליטוס יושב במידת מה על ידי רעיון האידאות של אפלטון שאפשר הבנה של קיום הריבוי לצד קיומה של אחדות.
שפינוזה דגל בהשקפה מוניסטית וטען כי הטבע הוא אחד ויחיד והאלוהות באה לידי ביטוי בטבע שהוא מוחלט ואינסופי.
המונח מוניזם הוצג במאה ה-18 על ידי כריסטיאן וולף בעבודתו Logic, כדי לציין סוגים של מחשבה פילוסופית שבהם נעשה ניסיון לחסל את הדיכוטומיה של הגוף והנפש ולהסביר את כל התופעות על ידי עיקרון מאחד אחד, או כביטויים של חומר יחיד.
בעיית הנפש-גוף בפילוסופיה בוחנת את הקשר בין הנפש לחומר, ובמיוחד את הקשר בין התודעה למוח.
הנושא נחקר על ידי רנה דקארט במאה ה-17, במסגרת דואליזם קרטזיאני, ועל ידי פילוסופים טרום אריסטוטליים, במסגרת ובמסורות אסיאתיות מוקדמות יותר.
מאוחר יותר הוחל מונח זה גם על תורת הזהות המוחלטת שהוגדרו על ידי הגל ושלינג.
לאחר מכן נעשה שימוש נרחב יותר במונח, לכל תיאוריה שמניחה עקרון מאחד.
גם התזה של המתנגדים לדואליזם הורחבה, כך שהיא כוללת פלורליזם.
לדברי , כתוצאה משימוש מורחב זה, המונח הוא "דו משמעי באופן שיטתי".
פנאן נולד בתל אביב במאי 1946. בן זקונים במשפחה של שמונה אחים ממוצא יהודי סורי ויהודי לבנוני.
אביו שלמה היה יבואן של פירות וירקות מטורקיה ואמו אדל הייתה עקרת בית.
אביו נפטר כתוצאה מהתקף לב פתאומי בילדותו, מה שדרדר את המצב הכלכלי בבית.
את נעוריו העביר פנאן בעיקר ברחוב, לא סיים את לימודיו בתיכון, התגייס בהתחלה כלוחם, אך לאחר מכן עבר לתפקיד עורפי במחנה מטכ"ל.
פנאן החל את דרכו בקבוצת הכדורגל של מועדון מכבי תל אביב כיו"ר מחלקת הנוער, בעת שאחיו חביב היה יו"ר הקבוצה.
במקביל, היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורסל של המועדון.
עוד בצעירותו היה ידוע כאוהד "שרוף", תחילה במשחקים, ולאחר מכן בשנות ה-70 של המאה ה-20 כבר היה בא לאימונים ולמשחקי חוץ באירופה על חשבונו.
באותה תקופה הוא התחבר עם מנהלי הקבוצה שמעון מזרחי ושמואל מחרובסקי.
בשנות ה-80 החל להתערב בעניינים מנהלתיים בקבוצה, ובשל מעורבותו בענייני הקבוצה הוחלט למנותו לחבר בהנהלת הקבוצה ב-1986. ב-1992, עם פרישתו של מנהל הקבוצה שמואל (שמלוק) מחרובסקי, התמנה פנאן להחליפו בתפקיד.
במשך שנים נחשב פנאן לאחד מסמלי הקבוצה.
כמנהל הקבוצה, הוא הקדיש זמן ומשאבים רבים לדאגה וטיפול בצרכיהם של השחקנים ונתן יחס אישי ומשפחתי לכל אחד מהם, מעבר למקובל בקבוצות מקצועניות אחרות.
בשל כך היה לדמות נערצת על שחקני הקבוצה לדורותיהם.
כן היה מזוהה עם המחאות החוזרות ונשנות של אנשי מכבי תל אביב כלפי שופטי ליגת העל כשפסקו נגד הקבוצה.
ב-1999 היה מעורב בפרשה שכונתה "פרשת הפיצה", כשנפגש עם רדיסב צ'ורצ'יץ', שחקן עבר של מכבי תל אביב שבאותה עונה שיחק בהפועל ירושלים, ערב פתיחת סדרת גמר הפלייאוף בין הקבוצות.
בעקבות הפגישה חשדו ראשי ירושלים כי פנאן סיכם עם צ'ורצ'יץ' על הצטרפותו לשורות מכבי בעונה שלאחר מכן, אך פנאן וצ'ורצ'יץ' הכחישו את הטענה.
בדצמבר 2006 הודיע פנאן על פרישה מהתפקיד, אך חזר בו לאחר זמן קצר.
ביולי 2008 פרש סופית מהתפקיד, בשל סכסוכים פנימיים ומאבקי כוח בהנהלת הקבוצה.
במקומו מונה שחקנה לשעבר של הקבוצה, גור שלף.
בידיו של פנאן נותרו 5.5% ממניות הקבוצה, ברם זמן קצר לאחר הפרישה מכר אותן לאיש העסקים האמריקאי דייוויד סולומון.
כשנה לאחר פרישתו, ב-19 באוקטובר 2009, התאבד בתלייה בביתו שברמת אביב.
השערתו של חוקר פרטי בשם ירון עידן הייתה כי שעה לפני שנמצאה גופתו, דמות מהשוק האפור איימה על פנאן, וזה מה שדחף אותו למעשה הקיצוני.
לאחר התאבדותו פורסם באמצעי התקשורת כי החל משנות ה-90 עסק ב"קרן השקעות" שלקוחותיה היו בעיקר שחקנים ומאמנים מקבוצת מכבי תל אביב כגון שארונאס יאסיקביצ'יוס, אסטבן באטיסטה, ניקולה וויצ'יץ' וטל בורשטיין שרק ארבעתם השקיעו כ-4.15 מיליון דולר.
לפי הערכות, הקרן גלגלה עשרות מיליוני דולרים, ועקב כך הוא נקלע לחובות כבדים, בפרשה שנקראה "בנק פנאן".
ב-2011 תבעה אלמנתו ממכבי תל אביב 2.5 מיליון ש"ח, שכר עבודה עבור שבע השנים שקדמו להגשת התביעה.
ב-2015 דחה בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב את התביעה וקבע כי לא התקיימו יחסי עובד-מעביד בין פנאן למועדון, והוא היה דומה מבחינה זו לשאר חברי ההנהלה.
בשנת 2024 יצא סרט טלויזיוני המבוסס על חיו של מוני פנאן בכיכובם של רמי הויברגר, אילנית לוי, מתי סרי ושרון חזיז.
פנאן התחתן ב-1977 עם שרון ונולדו להם שני ילדים: רגב, שלימים שיחק בקבוצת מכבי תל אביב ולאחר מכן שימש מאמן הכושר שלה, ולירון, שמנהלת את מחלקת הפיתוח של הקליבלנד קאבלירס.
ענף המוניות הוא אחד מענפי התחבורה הציבורית בישראל, והנסיעות בו מהוות 13 אחוז מכלל הנסיעות בארץ.
המוניות בישראל פועלות בשני סוגים עיקריים של הסעה:
מונית פרטיות: עומדת לשירות הנוסע המשלם את מחיר הנסיעה על פי מונה או תעריף שנקבע.
נכון ל-2018 פועלות בישראל כ-21 אלף מוניות מיוחדות, והנסיעות בהן מהוות מחצית מכלל הנסיעות במונית.
מוניות שירות פועלות בקווי שירות קבועים, בין הערים ומחוץ להן.
מונית השירות מתפקדת למעשה כאוטובוס זעיר, אך עם יתר גמישות, שכן זמינותה גבוהה יותר, היא נוהגת לעצור גם במקום שאין תחנות, וכאשר היא מתמלאת היא ממשיכה בנסיעה רצופה.
למרות מספרן הנמוך של מוניות השירות, מהוות הנסיעות בהן כמחצית מסך כל הנסיעות במונית, זאת עקב קיבולת הנוסעים הרבה יותר של כל מונית.
המוניות בארץ ישראל החלו לפעול כבר בשנות ה-20. הן התחרו בשוק האוטובוסים וההסעות, בעיקר בקווים הבין-עירוניים.
מחירי הנסיעה היו גבוהים במיוחד ביחס לגוף המתחרה; כך לדוגמה, מחיר נסיעה בשירותי מוניות "המהיר" ממרכז חיפה לשכונת בת גלים היה 70 מיל ארץ ישראלי בשנות ה-30; מחיר נסיעה באוטובוס "חבר בת-גלים" נע באותו זמן בין 10 ל-15 מיל בלבד.
בשל מיעוט כלי רכב ממונעים ביישוב העברי של שנות ה-30 וה-40, שימשו המוניות בין השאר כאמבולנסים לעת מצוא.
באותן שנים חלק מבעלי המוניות התנדבו לשירות מחתרת ה"ההגנה" ועשו שימוש במוניות להעברת מזון ותחמושת ללוחמי המחתרת וכן לשם הסעת כיתות לוחמים למארבים.
בשנות המנדט הבריטי יבוא רכבי מוניות היה מותנה במכסה שנקבעה על ידי המפקח על הדרכים.
ב-1947 נחתם הסכם בין מחלקת התחבורה הממשלתית, מחלקת התעשייה והמסחר הממשלתית והסוכנות היהודית, המאפשר לנהגי מונית יהודיים בארץ ישראל לקנות מכוניות חדשות בדולרים שהסוכנות תעמיד לרשותם.
לצורך הגדלת היצע המוניות, אפשר משרד התחבורה ב-1952, לחלק "מספרים ירוקים" לכל בעלי המכוניות שהביעו רצונם להפכן למוניות.
התרבות המספרים הירוקים עוררה שביתות מחאה מצד בעלי מוניות.
בפברואר 1961 הודיע שר התחבורה כי הוא רואה בענף המוניות שירות חיוני לציבור, והורה להציב עבורן תחנות קבועות בתל אביב.
ב-1967 קיבל השר את המלצות הוועדה להסדר ענף המוניות, המגדירות את זכויות בעלי המוניות וחובותיהם, וקובעות דפוסים לפעולתן.
הוועדה המליצה, בין היתר, על הקמת ועדות אזוריות בעניין מיקום תחנות שירות והמשך תפקודן, התרת החלפת רכב המונע במנוע בנזין לרכב המונע במנוע דיזל באזורים עירוניים, והפחתת המיסים עליהם.
בנוסף קבעה הוועדה כי על ארגון המוניות לפעול למניעת השכרת מספרים ירוקים, תופעה שרווחה בניגוד לחוק, להבטיח אחזקה תקינה של הרכבים ולפקח על התנהגותם של הנהגים.
בתחילת שנות ה-50 החל משרד התחבורה לקבוע תעריפי נסיעה מחייבים.
התעריפים הודפסו כמחירון מחייב בחוברת שהכילה טבלאות מוצלבות ובהן תחנות מוצא ויעד לפי אזורים בכל עיר, כאשר מחיר הנסיעה השתנה מאזור לאזור.
כל נהג מונית חויב להחזיק את חוברת המחירון במוניתו ולגבות את מחיר הנסיעה הנקוב בו.
בשנות ה-50 החל שימוש במונה; המונים הראשונים למוניות הגיעו לארץ משוודיה בשנות ה-50, ואחרי תקופת ניסיון הוחלפו ב-1963 בדגם משוכלל יותר.
עם התקנתם במכוניות, נכנס לתוקפו החוק האוסר על הפעלת מוניות ללא מונים באזורי ירושלים, תל אביב וחיפה.
עם כל עדכון בתעריפי הנסיעה היה על הנהג להביא את המונית למוסכים מיוחדים שהוסמכו על ידי משרד התחבורה כדי לעדכן את המונה.
המונים הראשונים, אז עדיין נקראו "טקסימטר" היו מכניים וכל קפיצה של מספר במונה השמיעה נקישה.
במשך השנים שוכללו המונים והנהגים עברו לעבוד עם מונים דיגיטליים.
בשנת 1992 החליט משרד התחבורה על אחידות ויצוג למוניות בישראל, בכך שכל המוניות יהיו בצבע לבן.
בשנת 2002 הנהיג משרד התחבורה מחירון ממוחשב המשולב במונה, הכולל יותר מ-3,000 מסלולי נסיעה שנקבעו בשיתוף ארגון נהגי המוניות.
בנסיעה בינעירונית יכול הנוסע לבחור בין תשלום לפי פעימות מונה או לפי תעריף מחירון ידוע מראש.
המחירון מופעל באמצעות שבב מחשב ייחודי הכולל "מפתח אלקטרוני" אישי, ובו נתונים על הנהג ושעות עבודתו.
ה"מפתח" מאפשר גם לזהות את הנהג לצורך בירור או תלונה.
ב-1 בינואר 2005 לוגו מוניות הספיישל שונה ללוגו החדש והנוכחי.הפיילוט החל בנובמבר 2003.
ב-1960 עבר בכנסת "חוק ההצמדה" אשר "הצמיד" את הנהג למקום מגוריו.
החוק נקבע אחרי לחץ שהפעילו ארגון נהגי המוניות בתל אביב, שטענו כי נהגים מכל הארץ מגיעים לעיר, מציפים אותה במוניות וגורמים להם הפסדים.
על פי החוק חולקה הארץ לשמונה אזורים, המונית הוגדרה "מונית אזורית" וכל נהג אסף נוסעים רק באזור שלו.
לשם פיקוח על החוק חויב כל נהג לצבוע את מוניתו בפס מיוחד שהקיף אותה מכל עבריה – צבע שונה לכל אזור מגורים: צפון – כחול, חיפה – אדום, חדרה – חאקי, השרון – ירוק, תל אביב – צהוב, אזור המרכז סגול, בירושלים – לבן, הדרום – חום.
מעט מוניות הוגדרו "מוניות שירות" והורשו לאסוף נוסעים בכל מקום.
פקחים של משרד התחבורה הוצבו בכל הארץ וקנסו נהגים אשר חרגו מהמותר.
במסגרת חוק ההצמדה, חויבה כל מונית לשאת שלט מואר ובו נכתב בעברית ובאנגלית המילה "מונית".
(השלט נקרא בפי הנהגים "כובע").
חוק ההצמדה בוטל כעבור שנים אחדות אך עם זאת, חובה דומה נוספה שנים קדימה ואף נוספה חובה להוסיף למונית מדבקה עם פרטי נהג כולל מספר רישיונו.
בשנות ה-40, דגמי המוניות הנפוצים בארץ היו תוצרת "פורד ואולדסמוביל" האמריקאיות.
בשנות ה-50 וה-60 נפוצו במיוחד דגמי מוניות: "דה סוטו סוב-אורבן" – מכונית פרטית שיובאה מאמריקה והותאמה לשימושה החדש בכבישי הארץ, "צ'אקר", שהייתה בין המוניות הראשונות עם מקום לשבעה נוסעים, וכן דגם ה"קורונאדו".
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים פיג'ו 404 ו-504 שימשו רבים מן המוניות.
משנות השבעים של המאה העשרים ועד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21, מרצדס שלטה בשוק המוניות.
בשנות השבעים הורכבה גרסת 7 מקומות למרצדס 114 לטובת המוניות הישראליות.
ובהמשך שלטו דגמים כמו 123 124 וה-C קלאס.
כאשר באמצע הייתה חדירה של סובארו לאונה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
החל מראשית המאה ה-21 סקודה אוקטביה השתלטה על שוק המוניות.
בשנות העשרים של המאה ה-21 שוק המוניות בישראל התחיל לעבור למוניות היברידיות מתוצרת טויוטה, מרצדס, יונדאי וסיטרואן.
נהגי מוניות שימשו מעין ברומטר של "ההמונים" ומה הם חושבים על המצב.
עיתונאים ואנשי ציבור נהגו לפרסם מונולוגים וציטוטים של נהגי מוניות.
בשנות ה-90 שודרה בטלוויזיה הסדרה "המונה דופק" בבימויו של יקי יושע, על חייו של נהג מונית תל אביבי.
"המונה דופק" – הוא ביטוי סלנג ישראלי המציין תנועה כספית קבועה, או עלייה עקבית של מחיר בסכום כסף מוגדר.
על פי הסופר שלומי רוזנפלד מקור הביטוי הוא במונה המכני שהותקן במוניות בשנות ה-60. כל קפיצה של מספר במונה השמיעה נקישה שהכריזה על המחיר העולה בהתמדה לאורך כל הנסיעה במונית.
נהגים עצמאים, תחנות מוניות ואפליקציות מוניות
מראשית קיומו של ענף המוניות בישראל, חלק מן הנהגים התארגנו להקמת עסק משותף הנקרא תחנת מוניות וחלק העדיפו לעבוד עצמאית (כלומר ללא תחנה) בכך שאספו נוסעים באופן מזדמן.
עם השנים נושא תחנת מוניות הוסדר בחוק וכל תחנה קיבלה מרשות מקומית אישור למיקומה ולמקומות חנייה פרטיים לנהגיה.
בכל תחנה - סדרן המנתב את ההזמנות וקובע את חלוקתן לנהגים הקשורים לתחנה.
בין נהגי תחנות לבין נהגים עצמאיים שררה מתיחות קבועה ונהגי התחנות התלוננו כי מתחריהם העצמאיים גובים מחירים מופקעים, גוזלים את פרנסתם ומוציאים שם רע לענף; כך למשל בשנות ה-50 וה-60 נהגים עצמאים היו נוהגים לנסות לאסוף נוסעים מתחנות אוטובוסים ולא אחת הדבר גרם לקטטה בהתערבות המשטרה.
מאז עידן אפליקציות הזמנת מונית חלק מן התחנות התייתרו ונסגרו או מוזגו לתוך חברות המפעילות שירות נהיגה שיתופית דרך אפליקציות או קריאה לנהג מונית עצמאי דרך אפליקציה המיועדת לנהגים עצמאיים.
אפליקציות לדוגמה: גט טקסי (באנגלית שם החברה הוא Gett), יאנגו , רקסי rexi.
מכונית הנרכשת להתמרתה למונית בישראל פטורה מתשלום מיסי יבוא באופן חלקי.
מוניות מצוידות בסימונים שונים המזהים אותן ואת בעליהן.
כמו: שלט מואר ומדבקה הנושאת את מספר הרישיון.
לרכישת מונית בישראל (או רכב שיותמר למונית בהנחת מס) נדרש רישיון נהג מונית אשר כל בעל רישיון רכב רשאי להוציא בהתאם לדרישות החוק.
למרות זאת, מי שנוהג את המונית בפועל לא צריך להיות הבעלים שלה, ואז עולה השאלה אם הוא עובד שכיר של בעל המונית.
ענף המוניות בישראל נתון בפיקוח משרד התחבורה, הקובע הוראות שונות הנוגעות לענף.
בין היתר קובע המשרד את מספר המוניות, תעריפי הנסיעה, מספר התחנות, וכן מפעיל יחידות אכיפה.
עוד נקבעו במשך השנים חובות וזכויות לנהגים ולנוסעים.
מוניבּ אל-מסרי הוא איש עסקים פלסטיני.
אל-מסרי נולד בשכם ולמד באוניברסיטת א-נג'אח בעיר.
בשנת 1955 סיים תואר ראשון בגאולוגיה באוניברסיטת טקסס שבאוסטין, ובשנת 1956 סיים תואר שני בגאולוגיה ומנהל.
בשנת 1970 כיהן כשר העבודה בירדן.
את הונו רכש בחברת "אדגו" (Engineering & Development Group), אותה ייסד ב-1956. החברה עוסקת בחיפוש וקידוח נפט במזרח התיכון, וכיום עוסקת גם בתשתיות מים, גז וחשמל.
הוא בעליה של חברת התקשורת הפלסטינית פלטל.
כמו כן הוא מושקע בעסקים בתחומי המלונאות, התעשייה והמזון.
לאחר הסכמי אוסלו חזר אל-מסרי לשכם, וכיום הוא מתגורר בעיר באחוזת אל-מסרי המפוארת על פסגת הר גריזים שנבנתה בסוף שנות ה-90. דירתו היא העתק של וילה קפרה "לה רוטונדה", שבאיטליה, אותה בנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו, בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
במרתף הווילה שרידים ארכאולוגיים של מנזר עתיק מהמאה ה-14.
בשנת 2005 כחלק מביצוע תוכנית ההתנתקות אל-מסרי עמד בראש קבוצה שקיבלה כמה מאות מיליוני דולרים מהאיחוד האירופי במטרה לשמר את החממות של יישובי גוש קטיף ולהכשיר את הפלסטינים ברצועת עזה לעבוד בהן כדי לשפר את המצב הכלכלי והמצב החקלאי של תושבי רצועת עזה.
התוכנית לא הצליחה להגיע לידי מימוש, ולא ידוע מה עלה בגורל הכספים שהועברו.
בשנת 2006 נבחר חמאס בבחירות ברשות הפלסטינית והדבר יצר מתיחות רבה ברחבי יהודה, שומרון ועזה ואף קרבות באש חיה ברצועת עזה.
במטרה למנות ראיס שיהיה נייטרלי ועל כן מקובל על שני הצדדים, נשקלו מספר מועמדים ולבסוף נבחר אל-מסרי.
אל-מסרי סירב למינוי והפילוג בין החמאס, ששולט גם כיום ברצועת עזה, לבין הפת"ח ששולט גם כיום ביהודה ושומרון, נותר על כנו.
אל-מסרי הוא דוד של איש העסקים בשאר אל-מסרי.
הוא נשוי לאנג'לה, ואב לארבעה בנים ושתי בנות, ביניהן במאית הקולנוע מאי מסרי.
מונטריי היא עיר השוכנת במחוז מונטריי לחוף מפרץ מונטריי על האוקיינוס השקט במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
העיר ידועה בשל האמנים הרבים שהתיישבו בה החל משלהי המאה ה-19 ובהיסטוריית הדיג העשירה.
בין האתרים המרכזיים בעיר ניתן למנות את האקווריום של מפרץ מונטריי , שורת בתי החרושת לשימורים, רציף הדייגים ופסטיבל הג'אז של מונטריי החל פעם בשנה.
בשנת 1602 ביקר במקום סבסטיאן ויסקאינו והעניק למקום את שמו מונטריי.
מקום יישוב במונטריי נוסד בשנת 1770 כנקודה הצפונית ביותר בממלכה הספרדית בצפון אמריקה.
המקום כלל כמה בקתות בוץ שנושבו בידי חיילים ונזירים שהביאו למקום כמה מאות אינדיאנים ובקשו להנהיג את המקום על פי כללי המנזר הפרציסקני.
התושבים קבלו פעם בשנה אספקה בספינה שהגיעה ממקסיקו, מרחק של מעל 3000 קילומטר והתבססו על יבולים מקומיים שלעיתים קרובות כשלו.
לאחר כשנה וחצי נפרדו הנזירים מהחיילים והקימו נקודת יישוב כמה קילומטרים מזרחה, בשם הר כרמל, כדי להרחיק את הנשים האינדיאניות מהחיילים הספרדים.
בשנת 1786 ביקר במקום ז'אן-פרנסואה לה פרוז במסגרת מסעו מסביב לעולם, ביקור ראשון של אירופאי לא ספרדי במקום.
ז'אן-פרנסואה לה פרוז השאיר ביומנו תיאור של המקום בעת ביקורו.
בשנת 1792 ביקר במקום ג'ורג' ונקובר שתיאר את המקום כנעדר כל רמז לקשר עם אירופה או עם מתורבת כלשהו.
הבתים היו נעדרי ריצוף והיו בהם רק מינימום של רהיטים.
האקלים של העיר מונטריי נשלט על ידי קרבתה לאוקיינוס השקט המגיע בשיאו לאקלים ים-תיכוני.
כתוצאה מכך הטמפרטורה הגבוהה הממוצעת נעה בין 16 מעלות צלזיוס בחורף עד ל-22 מעלות בקיץ, עם כמות משקעים שנתית ממוצעת של 495 מ"מ היורדת בעיקר בתקופת הגשמים בקליפורניה בין החודשים נובמבר לאפריל.
בממוצע העיר סופגת כ-70 ימים גשומים בשנה.
במהלך החורף נדיר לראות שלג בעיר, על אף שלעיתים יורד שלג על פסגות ההרים הצופים על העיר.
במונטריי יש קהילת אמנים משמעותית יחסית לגודלה, והיא מהווה את מרכז התרבות של מחוז מונטריי שבו קרוב לחצי מיליון תושבים.
גבינת מונטריי ג'ק נוצרה בעיר לראשונה במאה ה-18.
מספר מוסדות חינוך ממוקמים באזור מונטריי, כולל אוניברסיטת קליפורניה שבמפרץ מונטריי (CSUMB), המכון לשפות של משרד ההגנה (Defense Language Institute), בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים (Naval Postgraduate School), קולג' מונטריי לחוק ומשפט, מכון מונטריי ללימודים בינלאומיים (Monterey Institute of International Studies) וקולג' חצי האי מונטריי.
האקווריום של מפרץ מונטריי משמש גם כמרכז לימודים ומחקר אוקייניים.
מוני כץ (נולד בשנת 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
שימש מפקד מפקדת העומק, מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, מפקד עוצבת הגליל, מפקד עוצבת המפץ ובמקביל ראש מטה מפקדת העומק.
כץ נולד בבת ים, גדל בירושלים ובהמשך בנוה מונוסון.
התגייס לצה"ל בשנת 1983, ושובץ בחטיבה 500 בחיל השריון.
בהיותו חניך בקורס מפקדי טנקים, החליט לפרוש מהקורס ולעבור ליחידת שלדג.
השלים בה מסלול לוחם, ויצא לקורס קציני חי"ר.
במסגרת היחידה השתתף במבצעים רבים, ובהם, מבצע עיניים ירוקות ובמספר מבצעים להעלאת יהודי אתיופיה.
בשנת 1989 השתחרר מצה"ל, ועשה תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר לימודיו עבד כמתכנת בחברת אמדוקס במשך כשנה.
בשנת 1993 חזר לשירות הקבע, כקצין בשלדג, והשתתף בין היתר במבצע דין וחשבון.
בשנת 1994 מונה למפקד סיירת גבעתי, ושימש בתפקיד עד שנת 1996. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד שקד בין השנים 1996–1997. לאחר מכן יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 5, ושימש בתפקיד עד שנת 2005, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור ל"ב (2004–2005).
בהמשך מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה בין השנים 2005–2007. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז בין השנים 2007–2009. ב-28 ביולי 2009 מונה למפקד חטיבת גבעתי, תפקיד בו שירת עד 15 ביוני 2011.
ב-7 ביולי 2011 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ, בשנת 2012 מונה במקביל לראש מטה מפקדת העומק, והיה שותף להקמת המפקדה, בתפקידיו שימש עד שנת 2013. ב-28 בנובמבר 2013 מונה למפקד עוצבת הגליל, תפקיד אותו מילא עד 2 באוגוסט 2015. לאחר מכן יצא ללימודים בוושינגטון.