tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האיחוד האירופי הטיל סנקציות כבדות על רוסיה והסכים על חבילת סיוע צבאית מאוחדת לאוקראינה עבור נשק קטלני הממומן באמצעות ה-EPF מחוץ לתקציב.
הכנת האיחוד להרחבה גדולה חדשה היא בראש סדר העדיפויות הפוליטי של האיחוד, במטרה להגיע למעל 35 מדינות חברות עד שנת 2030. נדונות רפורמות מוסדיות ותקציביות על מנת שהאיחוד יהיה מוכן לחברות החדשות.
האיחוד האירופי פועל באמצעות מערכת היברידית של קבלת החלטות על לאומית ובין-ממשלית, ועל פי עקרון ההקצאה (האומר שעל האיחוד לפעול רק בגבולות הסמכויות שמוקנות לו על פי אמנות האיחוד), ועל פי עקרון הסובסידריות (האומר שעל האיחוד לפעול רק כאשר מטרה לא יכולה להיות מושגת כראוי על ידי מדינה הפועלת לבדה).
חוקים המועברים על ידי מוסדות האיחוד האירופי נכנסים לתוקף במספר דרכים.
באופן כללי, ניתן לסווג את החוקים לשתי קבוצות: חוקים הנכנסים לתוקף ללא צורך באישור נוסף בתוך המדינות (תקנות), וחוקים הדורשים באופן ספציפי התאמות וחקיקה בתוך כל מדינה (הנחיות).
מדיניות האיחוד האירופי מתפרסמת באופן כללי על ידי הנחיות האיחוד האירופי, אשר מיושמות לאחר מכן בחקיקה הפנימית של המדינות החברות בו, ותקנות האיחוד האירופי, אשר ניתנות לאכיפה מיידית בכל המדינות החברות.
לאיחוד האירופי היה תקציב מוסכם של כ-170.6 מיליארד אירו בשנת 2022, ובנוסף היה לאיחוד תקציב ארוך טווח של 1,082.5 מיליארד אירו לתקופה 2014–2020, המהווה 1.02% מהכנסות המדינות החברות באיחוד.
בשנת 1960, תקציב הקהילה האירופית היה 0.03 אחוז מהתמ"ג.
כמו כן הוקמו גופים הנלחמים בהונאה, כולל המשרד האירופי למניעת הונאה ומשרד התובע הציבורי האירופי.
האחרון הוא גוף עצמאי של האיחוד האירופי, שהוקם במסגרת אמנת ליסבון בין 22 מתוך 27 מדינות האיחוד האירופי.
משרד התובע הציבורי האירופי חוקר ומעמיד לדין הונאה נגד תקציב האיחוד האירופי ופשעים אחרים נגד האינטרסים הפיננסיים של האיחוד האירופי, לרבות הונאה הנוגעת לכספי האיחוד האירופי של למעלה מ-10,000 אירו ומקרי הונאת מע"מ חוצי גבולות הכוללים נזקים של מעל 10 מיליון אירו.
המדינות החברות שומרות עקרונית על כל הסמכויות שלהן, למעט אלו שהן הסכימו באופן קולקטיבי להאציל לאיחוד בכללותו, אם כי הסמכויות המדויקות הופכות לפעמים לנושא מעורר מחלוקות משפטיות.
בתחומים מסוימים, המדינות העניקו כשירות בלעדית ומנדט בלעדי לאיחוד.
אלו תחומים שבהם המדינות החברות ויתרו לחלוטין על יכולתן לחוקק חקיקה.
בתחומים אחרים, האיחוד האירופי והמדינות החברות בו חולקות את הסמכות לחוקק.
בעוד ששתיהן יכולות לחוקק, המדינות החברות יכולות לחוקק רק במידה שבה האיחוד האירופי לא העביר חקיקה בנושא.
בתחומי מדיניות אחרים, האיחוד האירופי יכול רק לתאם, לתמוך ולהשלים פעולה של מדינות החברות, אך אינו יכול לחוקק חקיקה במטרה לאחד את החוקים הלאומיים.
העובדה שתחום מדיניות מסוים נכנס לקטגוריה מסוימת של סמכות אינו מעיד בהכרח על איזה הליך חקיקה משמש לחקיקת חקיקה בתוך אותו תחום מדיניות.
הליכי חקיקה שונים משמשים באותה קטגוריה של סמכות, ואפילו עם אותו תחום מדיניות.
חלוקת הסמכויות בתחומי מדיניות שונים בין המדינות החברות והאיחוד מחולקת לשלוש הקטגוריות הבאות:
+יכולת בלעדיתיכולת משותפתיכולת תומכתלאיחוד יש יכולת בלעדית להוציא הנחיות ולהעביר
חקיקה והסכמים, כאשר הנושא הופקע לגמרי מסמכות
המדינות החברותישנה סמכות משותפת לאיחוד ולמדינות החברות בו.
ישנם נושאים בהם המדינות החברות לא יכולות לפעול
אם האיחוד החליט על חקיקה מסוימת, וישנם נושאים שכן.האיחוד יכול לבצע פעולות כדי לתמוך
או להשלים את פעולות המדינות החברות איחוד המכס
קביעת כללי התחרות הדרושים לתפקוד השוק הפנימי
מדיניות מוניטרית למדינות החברות שהמטבע שלהן הוא האירו
שימור משאבים ביולוגיים ימיים במסגרת מדיניות הדיג המשותפת
כריתת הסכמים בינלאומיים מסוימים תיאום מדיניות כלכלית, תעסוקתית וחברתית
מדיניות חוץ, ביטחון והגנה משותפת
שיתוף פעולה לפיתוח כלכלי, סיוע הומניטרי
חקלאות ודיג, למעט שימור משאבים ביולוגיים ימיים
חינוך, נוער, ספורט והכשרה מקצועית
לאיחוד האירופי שבעה גופי קבלת החלטות עיקריים, שהם מוסדותיו: הפרלמנט האירופי, המועצה האירופית, מועצת האיחוד האירופי, הנציבות האירופית, בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, הבנק המרכזי האירופי ובית המשפט האירופי לביקורת.
הסמכות לתיקון חקיקה (הרשות המחוקקת) משותפת בין מועצת האיחוד האירופי והפרלמנט האירופי, בעוד שמשימות הרשות המבצעת מבוצעות על ידי הנציבות האירופית.
המדיניות המוניטרית של גוש האירו נקבעת על ידי הבנק המרכזי האירופי.
הפרשנות והיישום של חוקי האיחוד האירופי והאמנות מובטחות על ידי בית המשפט לצדק של האיחוד האירופי.
תקציב האיחוד האירופי נבדק על ידי בית המשפט האירופי לביקורת.
ישנם גם מספר גופים נלווים המייעצים לאיחוד האירופי או פועלים בתחום ספציפי.
הרשות המבצעת של האיחוד מאורגנת כמערכת ניהולית, כאשר הסמכות המבצעת נחלקת במשותף על ידי מספר אנשים.
הרשות המבצעת מורכבת מהמועצה האירופית ומהנציבות האירופית.
המועצה האירופית קובעת את הכיוון הפוליטי הרחב של האיחוד.
היא מתכנסת לפחות ארבע פעמים בשנה וכוללת את נשיא המועצה האירופית, נשיא הנציבות האירופית ונציג אחד לכל מדינה חברה (ראש המדינה או ראש הממשלה של אותה מדינה).
גם הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון לוקח חלק בפגישותיה.
המועצה מתוארת כ"המנהיגות הפוליטית העליונה" של האיחוד, ומעורבת באופן פעיל במשא ומתן על שינויי אמנה ומגדירה את סדר היום והאסטרטגיות המדיניות של האיחוד האירופי.
תפקיד המנהיגות שלה כרוך בפתרון מחלוקות בין המדינות החברות והמוסדות, ופתרון כל משבר פוליטי או אי הסכמה על נושאים ומדיניות שנויים במחלוקת.
המועצה פועלת כ"ראש מדינה קולקטיבי" ומאשרת מסמכים חשובים (לדוגמה, הסכמים ואמנות בינלאומיות).
משימותיו של נשיא המועצה האירופית הן הבטחת הייצוג החיצוני של האיחוד האירופי, יצירת קונצנזוס ופתרון חילוקי דעות בין המדינות החברות, הן במהלך פגישות המועצה האירופית והן לאורך התקופות ביניהן.
אין לבלבל בין המועצה האירופית למועצת אירופה, ארגון בינלאומי בלתי תלוי באיחוד האירופי שבסיסו בשטרסבורג.
הנציבות האירופית פועלת הן כרשות המבצעת של האיחוד האירופי, האחראית על התנהלותו השוטפת של האיחוד האירופי, והן כיוזמת החקיקה, בעלת הסמכות הבלעדית להציע חוקים לדיון.
הנציבות היא 'שומרת האמנות' ואחראית לתפעולן ולאכיפתן.
יש לה 27 נציבים אירופיים לתחומי מדיניות שונים, אחד מכל מדינה חברה, אם כי נציבים מחויבים לייצג את האינטרסים של האיחוד האירופי בכללותו ולא את האינטרסים של מדינת הבית שלהם.
מנהיג ה-27 הוא נשיא הנציבות האירופית, שהוצעה על ידי המועצה האירופית, בעקבות ובהתחשב בתוצאות הבחירות באיחוד האירופי, ולאחר מכן נבחרה על ידי הפרלמנט האירופי.
נשיא הנציבות שומר, כמנהיג האחראי על הקבינט כולו, את המילה האחרונה בקבלת או בדחיית מועמד שהוגש לתיק נתון על ידי מדינה חברה.
אחרי הנשיא, הנציב הבולט ביותר הוא הנציג הגבוה של האיגוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, שהוא בעצמו סגן נשיא הנציבות האירופית ונבחר גם על ידי המועצה האירופית.
25 הנציבים האחרים ממונים לאחר מכן על ידי מועצת האיחוד האירופי בהסכמה עם הנשיא המיועד.
27 הנציבים כגוף אחד כפופים לאישור (או אחרת) בהצבעה של הפרלמנט האירופי.
כל הנציבים מועמדים תחילה על ידי ממשלת המדינה החברות בהתאמה.
מועצת האיחוד האירופי (לא המועצה האירופית), הנקראת גם "מועצת השרים", היא הבית העליון של בית המחוקקים של האיחוד האירופי.
הוא מורכב מהנציבים השונים כפי שפורטו למעלה, ונפגש בהרכבים שונים בהתאם לתחום המדיניות הנידון.
אף על פי שלמועצה פנים רבות, היא נחשבת לגוף אחד.
בנוסף לתפקידי החקיקה, לחברי המועצה יש גם אחריות ביצועית, כגון פיתוח מדיניות חוץ וביטחון משותפת ותיאום מדיניות כלכלית רחבה בתוך האיחוד-.
נשיאות המועצה מתחלפת בין המדינות החברות, כאשר כל אחת מחזיקה בה במשך שישה חודשים.
החל מ-1 בינואר 2024, התפקיד מנוהל על ידי בלגיה, כאשר תחליף אותה לאחר מכן הונגריה.
הפרלמנט האירופי הוא אחד משלושה מוסדות חקיקה של האיחוד האירופי, אשר יחד עם מועצת האיחוד האירופי מוטלת עליו המשימה לתקן ולאשר את הצעות הנציבות האירופית.
705 חברי הפרלמנט האירופי נבחרים ישירות על ידי אזרחי האיחוד האירופי כל חמש שנים על בסיס ייצוג יחסי.
חברי הפרלמנט נבחרים על בסיס לאומי והם יושבים לפי קבוצות פוליטיות ולא לפי הלאום שלהם.
לכל מדינה יש מספר מוגדר של מושבים והיא מחולקת לאזורי בחירה תת-לאומיים כאשר הדבר אינו משפיע על האופי היחסי של שיטת ההצבעה.
בהליך החקיקה הרגיל, הנציבות האירופית מציעה חקיקה, הדורשת אישור משותף של הפרלמנט האירופי ומועצת האיחוד האירופי כדי לעבור.
תהליך זה חל כמעט על כל התחומים, כולל תקציב האיחוד האירופי.
נשיא הפרלמנט האירופי ממלא את תפקיד הדובר בפרלמנט ומייצג אותו כלפי חוץ.
הנשיא וסגני הנשיא נבחרים על ידי חברי הפרלמנט בכל שנתיים וחצי.
הרשות השופטת של האיחוד האירופי נקראת באופן רשמי בית הדין לצדק של האיחוד האירופי (CJEU) והוא מורכב משתי ערכאות: בית הדין האירופי לצדק ובית המשפט לנושאים כלליים.
בית המשפט לצדק הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי בנושאי דיני האיחוד האירופי.
כחלק מה-CJEU, מוטלת עליו המשימה לפרש את חוקי האיחוד האירופי ולהבטיח את יישומו האחיד בכל המדינות החברות באיחוד האירופי על פי סעיף 263 של אמנת התפקוד של האיחוד האירופי.
בית המשפט הוקם בשנת 1952, והוא ממוקם בלוקסמבורג.
הוא מורכב משופט אחד לכל מדינה חברה – כיום 27 – למרות שבדרך כלל היא בית המשפט שומע תיקים בהרכבים של שלושה, חמישה או חמישה עשר שופטים.
בית המשפט מנוהל על ידי הנשיא קון לנרטס מאז 2015. בית הדין של האיחוד האירופי הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי בנושאי דיני האיחוד.
הפסיקה שלו קובעת שלחוק האיחוד האירופי יש עליונות על כל חוק לאומי שאינו עולה בקנה אחד עם דיני האיחוד האירופי.
לא ניתן לערער על החלטות בתי המשפט הלאומיים ב-CJEU, אלא בתי המשפט הלאומיים מפנים שאלות על דיני האיחוד האירופי ל-CJEU.
האמנות מעניקות ל-CJEU את הכוח ליישום עקבי של חוקי האיחוד האירופי בכל האיחוד האירופי.
בית המשפט פועל גם כבית משפט מינהלי וחוקה בין שאר מוסדות האיחוד האירופי לבין המדינות החברות ויכול לבטל או לפסול מעשים בלתי חוקיים של מוסדות, גופים, משרדים וסוכנויות של האיחוד האירופי.
בית המשפט לנושאים כלליים הוא בית משפט מכונן של האיחוד האירופי.
הוא עוסק בפעולות שננקטו נגד מוסדות האיחוד האירופי על ידי יחידים ומדינות חברות, אם כי עניינים מסוימים שמורים לבית המשפט לצדק.
על החלטות בית המשפט הכללי ניתן לערער לבית המשפט לצדק, אך רק בשאלה משפטית.
הבנק המרכזי האירופי (ECB) הוא המוסד המוניטארי המרכזי של האיחוד האירופי, המרכיב העיקרי של מערכת האירו ומערכת הבנקים המרכזיים האירופית.
זהו אחד הבנקים המרכזיים החשובים בעולם.
דירקטוריון ה-ECB קובעת מדיניות מוניטרית עבור גוש האירו והאיחוד האירופי, מנהלת את יתרות המט"ח של מדינות החברות באיחוד האירופי, עוסקת בפעולות מטבע חוץ ומגדירה את שיעור הריבית העיקרי של האיחוד האירופי.
מועצת המנהלים של ה-ECB אוכפת את המדיניות וההחלטות של מועצת המנהלים, ורשאית להנחות את הבנקים המרכזיים הלאומיים במידת הצורך.
ל-ECB יש את הזכות הבלעדית לאשר הנפקת שטרות אירו.
מדינות חברות יכולות להנפיק מטבעות אירו, אך מספר השטרות חייב להיות מאושר על ידי ה-ECB מראש.
הבנק מפעיל גם את מערכת התשלומים TARGET2 .
המערכת האירופית של הבנקים המרכזיים (ESCB) מורכבת מה-ECB והבנקים המרכזיים הלאומיים (NCBs) של כל 27 המדינות החברות באיחוד האירופי.
ה-ESCB אינו הרשות המוניטרית של גוש האירו, מכיוון שלא כל המדינות החברות באיחוד האירופי הצטרפו לגוש האירו.
מטרת ה-ESCB היא יציבות מחירים בכל האיחוד האירופי.
בנוסף, מטרת ה-ESCB היא לשפר את שיתוף הפעולה המוניטרי והפיננסי בין מערכת האירו ומדינות החברות מחוץ לגוש האירו.
בית המשפט האירופי לביקורת (ECA) הוא ענף הביקורת של האיחוד האירופי.
הוא הוקם בשנת 1975 בלוקסמבורג במטרה לשפר את הניהול הפיננסי של האיחוד האירופי.
יש לו 27 חברים (אחד מכל מדינה חברה באיחוד האירופי) הנתמכים על ידי כ-800 עובדי איחוד.
המשרד האירופי לבחירת כוח אדם (EPSO) הוא גוף הגיוס של שירות המדינה של האיחוד האירופי.
נציב קבילות הציבור האירופי הוא ענף קבילות הציבור של האיחוד האירופי המקיים דין וחשבון על המוסדות, הגופים והסוכנויות של האיחוד האירופי, ומקדם מנהל תקין.
נציב תלונות הציבור מסייע לאנשים, עסקים וארגונים המתמודדים עם בעיות עם הממשל של האיחוד האירופי על ידי חקירת תלונות, כמו גם על ידי בדיקה יזומה של סוגיות מערכתיות רחבות יותר.
נציב תלונות הציבור הנוכחי הוא אמילי אוריילי .
מבחינה חוקתית, האיחוד האירופי מזכיר שילוב של קונפדרציה ופדרציה, אך לא הגדיר את עצמו רשמית כאחד מהם (אין לאיחוד חוקה רשמית: מעמדו מוגדר על ידי אמנת האיחוד האירופי והאמנה על תפקודו של האיחוד האירופי).
היא מאוחדת יותר מקונפדרציה של מדינות לפי ההגדרה המסורתית.
היא פחות אחידה ממדינה פדרלית כי היא אינה מדינה בפני עצמה: הריבונות ממשיכה לזרום 'מלמטה למעלה', משמע מהמדינות הנפרדות, ולא משלם יחיד בלתי מובחן.
זה בא לידי ביטוי בעובדה שהמדינות החברות שומרות על השליטה בשימוש בכוח צבאי; הן שומרות על השליטה במיסוי; ועל זכות הפרישה מהאיחוד באופן חד צדדי לפי סעיף 50 של אמנת האיחוד.
שיתוף הפעולה במדיניות החוץ בין המדינות החברות החל מהקמת הקהילה ב-1957, כאשר מדינות החברות ניהלו כגוש משא ומתן על סחר בינלאומי במסגרת המדיניות המסחרית המשותפת של האיחוד האירופי.
צעדים לתיאום רחב יותר ביחסי חוץ החלו ב-1970 עם ייסוד הגוף לשיתוף הפעולה הפוליטי האירופי (EPC) שיצר תהליך התייעצות לא פורמלי בין המדינות החברות במטרה ליצור מדיניות חוץ משותפת.
בשנת 1987 הפך שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי לרשמי על ידי החוק האירופי.
ה-EPC מכונה כיום מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי (CFSP) כחלק מאמנת מאסטריכט.
המטרות המוצהרות של ה-CFSP הן לקדם הן את האינטרסים של האיחוד האירופי עצמו והן את אלה של הקהילה הבינלאומית כולה, לרבות קידום שיתוף פעולה בינלאומי, כיבוד זכויות אדם, דמוקרטיה ושלטון החוק.
ה-CFSP דורשת תמימות דעים בין המדינות החברות לגבי המדיניות המתאימה שיש לנקוט בכל נושא מסוים.
האחדות שנדרשת והסוגיות המורכבות שטופלו במסגרת ה-CFSP מובילים לעיתים לחילוקי דעות, כמו אלה שהתרחשו במהלך המלחמה בעיראק.
יחד עם זאת, בשנת 2023 סייע האיחוד לשלטון החמאס הפלסטיני בעזה לפתח יכולות לתקיפת ישראל מהאוויר.
הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון הוא המדבר בשם האיחוד האירופי בענייני מדיניות חוץ וביטחון, ותפקידו לבטא את העמדות של המדינות החברות על תחומי חוץ וביטחון.
הנציג הגבוה עומד בראש שירות החוץ האירופי (EEAS), מחלקה ייחודית של האיחוד האירופי שפועלת באופן רשמי מאז 1 בדצמבר 2010 לרגל יום השנה הראשון לכניסתו לתוקף של אמנת ליסבון.
מלבד המדיניות הבינלאומית המתגבשת של האיחוד האירופי, ההשפעה הבינלאומית של האיחוד האירופי מורגשת גם באמצעות הרחבת האיחוד.
היתרונות הנתפסים בהצטרפות לאיחוד האירופי משמשים כתמריץ לרפורמה פוליטית וכלכלית במדינות המעוניינות לעמוד בקריטריוני ההצטרפות לאיחוד האירופי, ונחשבים לגורם חשוב התורם לרפורמה של מדינות אירופה הקומוניסטיות לשעבר.
השפעה זו על ענייני הפנים של מדינות אחרות מכונה בדרך כלל "עוצמה רכה".
מחלקת הסיוע ההומניטרי וההגנה האזרחית של הנציבות האירופית, או ECHO, מספקת סיוע הומניטרי מהאיחוד האירופי למדינות מתפתחות.
בשנת 2012, תקציב המחלקה הסתכם ב-874 מיליון אירו, כאשר 51 אחוז מהתקציב הלך לאפריקה ו-20 אחוז לאסיה, אמריקה הלטינית, הקאריביים ואוקיאניה, ו-20 אחוז למזרח התיכון ואזור הים התיכון.
הסיוע ההומניטרי ממומן ישירות מהתקציב (70 אחוז) כחלק מהשקעת כספים ביחסי חוץ וגם על ידי קרן הפיתוח האירופית (30 אחוז).
בשנת 2016, הממוצע בקרב מדינות האיחוד האירופי היה 0.4 אחוזים וחמש עמדו ביעד של 0.7 אחוזים או עברו אותו: דנמרק, גרמניה, לוקסמבורג, שוודיה ובריטניה.
האיחוד האירופי משתמש בסוגי מדיניות שונים ביחסי החוץ שלו.
לדוגמה, מדיניות השכנות האירופית המבקשת לקשור את מדינות שאינן צפויות להצטרף לאיחוד בקרוב אך נמצאות באזורים הסמוכים לו, בעיקר ממזרח ומדרום לאיחוד, להשתלב ולהתקרב לאיחוד האירופי ומוסדותיו.
מדינות אלה, שהן בעיקר מדינות מתפתחות, כוללות כמה שמבקשות להפוך יום אחד למדינה חברה באיחוד.
האיחוד האירופי מציע סיוע כספי למדינות בשכונה האירופית, כל עוד הן עומדות בתנאים הנוקשים של רפורמה ממשלתית, רפורמה כלכלית ונושאים אחרים הקשורים לשינוי חיובי.
תהליך זה מושתת בדרך כלל על ידי תוכנית פעולה מוסכמת.
ההצטרפות לאיחוד האירופי מותנית בעמידה בקריטריוני קופנהגן, אשר מגדירים את התנאים לקבלת מדינה חדשה כחברה באיחוד.
שבע מדינות אירופאיות אושרו כמועמדות להצטרפות לאיחוד:
הגישה רשמית בקשה ב-22 במרץ 2004 להצטרפות לאיחוד, וב-17 בדצמבר 2005 אושר מעמדה כמדינה מועמדת.
הגישה בשנת 2008 בקשה להצטרפות לאיחוד, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-17 בדצמבר 2010.
הגישה בקשה להצטרפות ב-2009, וב-1 במרץ 2012 קיבלה מועמדות מלאה.
הגישה בקשה בשנת 2009, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ראשית ביוני 2014.
הגישה בקשה ב-28 בפברואר 2022, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-23 ביוני 2022.
הגישה בקשה ב-3 במרץ 2022, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-23 ביוני 2022.
הגישה בקשת הצטרפות ב-15 בפברואר 2016 וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-15 בדצמבר 2022.
הגישה בקשת הצטרפות ב-3 במרץ 2022 וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-8 בנובמבר 2023.
מדינות שקיבלו מעמד של מדינה מועמדת להצטרפות לאיחוד אך החליטו לבסוף לבטלו על דעת עצמן:
הגישה בקשת הצטרפות לאיחוד ביולי 2009, וביוני 2010 היא קיבלה מעמד של מדינה מועמדת.
המשא ומתן לצירוף איסלנד לאיחוד החל אחרי כחודש, אך הושהה לאחר מכן.
ב-2015 הסירה איסלנד את מועמדותה.
מדינה אחת הגישה מועמדות להצטרפות לאיחוד, אך מועמדותה טרם אושרה.
הגישה ב-1994 בקשה להצטרף לאיחוד אולם הליך ההצטרפות של נורווגיה הוקפא ויכול להמשיך מהמקום בו הפסיק, אם נורווגיה תבקש זאת.
משאל עם בשנת 1994 פסל את ההצטרפות ברוב קטן.
סקרים שנערכים מאז מראים עלייה בהתנגדות אזרחי נורווגיה, השיא הגיע כאשר פורסם כי 70% מתנגדים.
הגישה לראשונה בקשה להצטרפות לאיחוד כבר ב-14 באפריל 1987, הדיונים עברו תהפוכות רבות, ב-1999 קיבלה טורקיה מעמד של מדינה מועמדת, ובאוקטובר 2005 החלה בניהול משא ומתן להצטרפות לאיחוד.
באוקטובר 2012 איים ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, כי אם מדינתו לא תתקבל לאיחוד עד 2023 היא תסיר את מועמדותה.
ב-2019 החליט הפרלמנט האירופי על השעיית השיחות עם טורקיה עד להודעה חדשה.
עקב כך, שונה אופיו של האיחוד בהתאם לתחומי פעולתו השונים, ודומה ל:
פדרציה - בתחומי המדיניות המוניטרית, חקלאות, סחר ומדיניות סביבה.
קונפדרציה - בתחומי המדיניות הסוציאלית, המדיניות הכלכלית, מדיניות הגירה והגנת הצרכן.
ארגון בינלאומי - בתחומי מדיניות חוץ והגנה.
פעילות מרכזית של האיחוד היא השוק המשותף המתבטא במטבע אחיד (בחלק ממדינות השוק), באיחוד מכס, בגבולות פתוחים, ובמדיניות חקלאית משותפת.
בשנת 2024 הוקמה הרשות למלחמה בהלבנת הון של הארגון.
ארבעה מוסדות מרכזיים לאיחוד האירופי.
שני מוסדות, תפקידם לבטא את האינטרסים של המדינות המרכיבות את האיחוד האירופי:
המועצה האירופית: הגוף המדיני העליון של האיחוד האירופי.
המועצה מורכבת מראשי מדינות וממשלות של המדינות החברות באיחוד האירופי לצד נשיא הנציבות האירופית.
מועצת האיחוד האירופי: הבית העליון של האיחוד האירופי, כלומר חלק מן הרשות המחוקקת שלו (המורכבת גם מהפרלמנט האירופי, שהוא הבית התחתון, ומהנציבות האירופית).
עם זאת, המועצה איננה בית עליון רגיל.
במועצה חברים שרים מן הרשויות המבצעות של המדינות החברות באיחוד האירופי.
בנוסף לשני אלו, עומדים כאמור שני מוסדות נוספים, אשר תפקידם לבטא את האינטרסים המשותפים של האיחוד האירופי:
הפרלמנט האירופי: הפרלמנט של האיחוד ומהווה בו את הבית התחתון, כלומר הוא חלק מן הרשות המחוקקת (המורכבת גם ממועצת האיחוד האירופי, שהיא הבית העליון, ומהנציבות האירופית).
הפרלמנט הוא הגוף היחיד באיחוד האירופי שנבחר ישירות על ידי תושביהן של מדינות האיחוד.
הבחירות לפרלמנט נערכות מדי חמש שנים, מאז שנת 1979. בפרלמנט יש כרגע 766 חברים, ולכל מדינה מוקצים מספר מושבים בפרלמנט בהתאם לגודלה.
עובדות אלה הופכות את הפרלמנט האירופי לפרלמנט הדמוקרטי הרב-לאומי הגדול ביותר בעולם, ולשני מבחינת גודל האוכלוסייה שהוא מייצג (אחרי הודו).
הנציבות האירופית: הרשות המבצעת של האיחוד האירופי והיוזמת של מרבית חוקיו (מה שהופך אותה גם לחלק מן הרשות המחוקקת של האיחוד).
כמו כן אחראית הנציבות על קיום אמנות האיחוד וניהולו השוטף.
הנציבות מתפקדת כממשלה ביצועית, כלומר אינה עוסקת בקביעת מדיניות-העל של האיחוד האירופי אלא בעיקר מיישמת את ההחלטות שמתווה המועצה האירופית (המורכבת ממנהיגי מדינות האיחוד).
עם זאת, לחבריה יש סמכויות ביצועיות נרחבות.
מלבד ארבעת המוסדות מרכזיים אלו, פועלים גם תחת האיחוד האירופי מספר ארגונים, גופים ומוסדות נוספים; פיננסיים, משפטיים ואחרים, אשר תפקידם לסייע לאיחוד לכוון את מדיניותו, כגון: הבנק המרכזי האירופי, בנק ההשקעות האירופי, בית הדין האירופי לצדק ובית המשפט האירופי לביקורת.
לאיחוד האירופי אין קשר רשמי לדת כלשהי.
סעיף 17 של האמנה בדבר תפקודו של האיחוד האירופי מכיר ב"מעמד לפי החוק הלאומי של כנסיות ואגודות דתיות" וכן במעמד של "ארגונים פילוסופיים ולא קונספציוניים".
ההקדמה לאמנה על האיחוד האירופי מזכירה את "הירושה התרבותית, הדתית וההומניסטית של אירופה".
הדיון על טיוטת הטקסטים של החוקה האירופית ומאוחר יותר חוזה ליסבון כלל הצעות להזכיר את הנצרות או אל, או שניהם, בהקדמה של הטקסט, אך הרעיון נתקל בהתנגדות וירד.
הנוצרים באיחוד האירופי מחולקים בין חברי הקתוליות (הן הפולחן הרומי והן המזרחי), זרמים פרוטסטנטיים רבים (אנגליקנים, לותרנים ורפורמים המהווים את עיקר הקטגוריה הזו), והכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
בשנת 2009, באיחוד האירופי היו אוכלוסייה מוסלמית מוערכת של 13 מיליון, ואוכלוסייה יהודית מוערכת של למעלה ממיליון.
שאר הדתות העולמיות של בודהיזם, הינדואיזם וסיקיזם מיוצגות גם הן באוכלוסיית האיחוד האירופי.
על פי סקרים חדשים על דתיות באיחוד האירופי בשנת 2015 על ידי Eurobarometer, הנצרות היא הדת הגדולה ביותר באיחוד האירופי, ומהווה 71.6 אחוז מאוכלוסיית האיחוד האירופי.
הקתולים הם הקבוצה הנוצרית הגדולה ביותר, המהווים 45.3 אחוזים מאוכלוסיית האיחוד האירופי, בעוד שהפרוטסטנטים מהווים 11.1 אחוזים, המזרח-אורתודוקסים מהווים 9.6 אחוזים, ונוצרים אחרים מהווים 5.6 אחוזים.
סקרי דעת הקהל של Eurostat הראו ב-2005 ש-52% מאזרחי האיחוד האירופי האמינו באל, 27% ב"איזושהי רוח או כוח חיים", ול-18% אין צורה של אמונה.
מדינות רבות חוו ירידה בכמות הנוכחות והחברות בכנסייה בשנים האחרונות.
המדינות שבהן הכי מעט אנשים דיווחו על אמונה דתית היו אסטוניה (16 אחוז) וצ'כיה (19 אחוז).
המדינות הדתיות ביותר היו מלטה (95 אחוז, בעיקר קתוליות) וכן קפריסין ורומניה (שתיהן אורתודוקסיות ברובן) כל אחת עם כ-90 אחוז מהאזרחים שהצהירו על אמונה באל בהתאמה.
ברחבי האיחוד האירופי, האמונה הייתה גבוהה יותר בקרב נשים, אנשים מבוגרים, בעלי חינוך דתי, אלו שעזבו את בית הספר בגיל 15 או 16, ואלו "הממקמים את עצמם בצד ימין של הסקאלה הפוליטית".
לאיחוד האירופי 24 שפות רשמיות: בולגרית, קרואטית, צ'כית, דנית, הולנדית, אנגלית, אסטונית, פינית, צרפתית, גרמנית, יוונית, הונגרית, איטלקית, אירית, לטבית, ליטאית, מלטזית, פולנית, פורטוגזית, רומנית, סלובקית, סלובנית, ספרדית ושוודית.
מסמכים חשובים, כגון חקיקה, מתורגמים לכל שפה רשמית והפרלמנט האירופי מספק תרגום למסמכים ולישיבות מליאה.
בשל ריבוי השפות הרשמיות, רוב המוסדות משתמשים רק בקומץ של שפות עבודה.
הנציבות האירופית מנהלת את עסקיה הפנימיים בשלוש שפות פרוצדורליות: אנגלית, צרפתית וגרמנית.
בדומה לכך, בית המשפט לצדק של האיחוד האירופי משתמש בצרפתית כשפת העבודה, בעוד שהבנק המרכזי האירופי מנהל את עסקיו בעיקר באנגלית.
למרות שמדיניות השפה היא באחריותן של המדינות החברות, מוסדות האיחוד האירופי מקדמים רב לשוניות בקרב אזרחיו.
בשנת 2012, אנגלית הייתה השפה המדוברת ביותר באיחוד האירופי, כשהיא מובנת על ידי 51 אחוזים מאוכלוסיית האיחוד האירופי, כאשר סופרים דוברי שפת אם ושאינם שפת אם.
עם זאת, בעקבות יציאתה של בריטניה מהחסימה בתחילת 2020, אחוז אוכלוסיית האיחוד האירופי שדיברה אנגלית כשפת האם שלהם ירד מ-13 אחוז ל-1 אחוז.
גרמנית היא שפת האם המדוברת ביותר (18% מאוכלוסיית האיחוד האירופי), והשפה הזרה השנייה הכי מובנת, ואחריה צרפתית (13% מאוכלוסיית האיחוד האירופי).
בנוסף, שתיהן שפות רשמיות של מספר מדינות חברות באיחוד האירופי.
יותר ממחצית (56 אחוז) מאזרחי האיחוד האירופי מסוגלים לנהל שיחה בשפה שאינה שפת אמם.
בסך הכל עשרים שפות רשמיות של האיחוד האירופי שייכות למשפחת השפות ההודו-אירופיות, המיוצגות על ידי הבלטו-סלאביות, הרומאניות, הגרמניות, ההלניות, והקלטיות סניפים.
רק ארבע שפות, כלומר הונגרית, פינית, אסטונית (שלושתן אורלית) ומלטזית (שמית), אינן שפות הודו-אירופיות.
שלושת האלפביתים הרשמיים של האיחוד האירופי (קירילי, לטינית ויוונית מודרנית) נובעים כולם מהכתבים היווניים הארכאיים.
לוקסמבורגית (בלוקסמבורג) וטורקית (בקפריסין) הן שתי השפות הלאומיות היחידות שאינן שפות רשמיות של האיחוד האירופי.
ב-26 בפברואר 2016, פורסם כי קפריסין ביקשה להפוך את הטורקית לשפה רשמית של האיחוד האירופי, ב"מחווה" שיכולה לסייע בפתרון חלוקת קפריסין.
כבר ב-2004 תוכנן שטורקית תהפוך לשפה רשמית כשקפריסין תתאחד.
מלבד 24 השפות הרשמיות, יש כ-150 שפות אזוריות ומיעוטים, המדוברות על ידי עד 50 מיליון איש.
קטלאנית, גליצית ובסקית אינן שפות רשמיות מוכרות של האיחוד האירופי אך בעלות מעמד רשמי במדינה חברה אחת (ספרד): לפיכך, מתורגמים להן תרגומים רשמיים של האמנות ולאזרחים יש את הזכות להתכתב עם המוסדות בשפות אלו.
האמנה האירופית לשפות אזוריות או מיעוטים שאושררו על ידי רוב מדינות האיחוד האירופי מספקת הנחיות כלליות שמדינות יכולות לפעול לפיהן כדי להגן על המורשת הלשונית שלהן.
יום השפות האירופי מתקיים מדי שנה ב-26 בספטמבר ומטרתו לעודד למידת שפות ברחבי אירופה.
בצירוף כלל המדינות המרכיבות את האיחוד האירופי, כלכלת האיחוד הייתה הכלכלה הגדולה בעולם (תמ"ג כולל של 17.2 טריליון דולר בשנת 2012. נכון ל-2023, כלכלת ארצות הברית היא הגדולה ביותר כ-27 טריליון בעוד שכלכלת האיחוד היא 20 טריליון).
בין מדינות האיחוד מתקיים שיתוף פעולה הדוק, הכולל תנועה חופשית של הון, סחורות ואנשים; נורמות וסטנדרטים אחידים; מימון פרויקטים משותפים; ובמרבית מדינות האיחוד גם איחוד מוניטרי הכולל מטבע משותף – האירו.
עם זאת, ישנם הבדלים משמעותיים בין המדינות המרכיבות את האיחוד.
מרבית המדינות החדשות שהצטרפו לאיחוד בשנות ה-2000, בדגש על מדינות מזרח היבשת, סובלות מסטנדרטים כלכליים ירודים משמעותית מאלו שבחמש עשרה מדינות האיחוד האירופי הוותיקות.
עם זאת, עם ראשית המאה העשרים ואחת נרשמה צמיחה גבוהה יותר דווקא במדינות מזרח אירופה.
אף על פי שלמדינות החברות באיחוד האירופי יש מידה רבה של אוטונומיה בקביעת מדיניות החוץ, המדינות לרוב חוברות זו לזו על מנת להחיל עמדה מדינית מגובשת וחזקה יותר.
בשנים האחרונות מתקיימים מהלכים לגיבוש והחלת מדיניות חוץ כוללת ומגובשת לכלל המדינות החברות באיחוד האירופי, בעיקר בתחום הביטחון וזאת על מנת להגדיל את תפקיד האיחוד האירופי ביתר התחומים, וזאת מלבד הכלכלי.
דוגמה למהלכים אלו היא הקמתו של שירות החוץ האירופי, שדרוג נציגויות האיחוד האירופי ברחבי העולם לדרגת שגרירויות והגברת התיאום בפיתוח יכולות צבאיות.
עבור האזרח הפשוט החברות באיחוד האירופי מורגשת בחיי היום־יום.
בניגוד לארצות הברית, שם ניתן חופש חוקתי רב למדינות המרכיבות את האיחוד לגבי חיי היום־יום, כפי שנהוג במשפט המקובל, באיחוד האירופי יש נטייה הפוכה לתקנן כמה שיותר תקנים משותפים, לפי גישת המשפט הקונטיננטלי.
דוגמה קיצונית לכך היא כי ברגע שהצטרפה צ'כיה לאיחוד, נאסר על חנויות המזון בה לאפשר לקונים לבחור את הסופגניות המקומיות על ידי מישוש בידיים, מנהג שהיה נהוג במקום אבל נגד את תקנות התברואה של האיחוד.
מעבר לנושאים החוקיים ולמטבע המשותף, אחד מהשינויים העיקריים שהנהיג האיחוד הם בפתיחת הגבולות בין רוב חברות האיחוד, ביניהן ניתן לנוע בחופשיות מלאה וללא ביקורת גבולות.
לחופש התנועה יש גם משמעויות בתחום התעסוקה.
רוב המדינות באיחוד מאפשרות לתושבי מדינות אחרות באיחוד לעבוד ולחיות ללא הגבלות למעט החובה להיות מסוגל להתפרנס ולא לעשות שימוש במערכת הרווחה ובכספי מענקי רווחה.
חלק מן החברות הוותיקות באיחוד הטילו מגבלות זמניות (עד 2010) על הגירת עובדים מעשר החברות החדשות.
למרות חששם של כמה גופים פוליטיים מפני גל הגירה גדול של מבקשי עבודה ממזרח למערב, גל כזה לא התרחש.
הפחד מגל הגירה יותר גדול, שיגביר את האבטלה הוא אחד הגורמים לעיכוב בכניסתה של טורקיה לאיחוד.
גבולות האיחוד נשמרים על ידי סוכנות Frontex, האחראית לאבטחת גבולות המדינות החברות באיחוד, בשיתוף פעולה עם משמרות הגבול של מדינות האיחוד.
במרץ 2019 הודיע האיחוד האירופי כי החל מראשית שנת 2021, אזרחיהן של יותר מ-60 מדינות, ובהן ישראל וארצות הברית שרוצים לבקר באירופה, צריכים להנפיק מראש אישור מקוון לצורך זה.
מסמך זה יתקבל באמצעות בקשה למערכת מידע והרשאות נסיעה לאירופה, ETIAS.
מועד הטמעת המערכת נדחה מספר פעמים, כאשר התאריך המשוער האחרון הוא עד שנת 2025.
לאיחוד האירופי ולישראל היסטוריה משותפת ארוכה, המתאפיינת בתלות הדדית ובשיתוף פעולה הולכים וגוברים מחד, ובקיטוב ואיומי חרם מאידך.
לשיתוף הפעולה תורמים ערכי הדמוקרטיה המשותפים, הכבוד לחירות ושלטון החוק, ושניהם מחויבים למערכת כלכלה חופשית, החל מקפיטליזם וכלה בסוציאל-דמוקרטיה בינלאומית פתוחה המבוססת על עקרונות השוק.
מובילים ישראלים בתחום הפוליטיקה, התעשייה, המסחר והמדע עומדים בקשרים הדוקים עם אירופה.
למעלה מחמישה עשורים של מסחר, חילופי תרבות, שיתוף פעולה פוליטי ומערכת הסכמים מפותחת ביצרו את היחסים הללו.
מאידך קיימת ביקורת עזה באיחוד על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים, ובין השאר הצביע הפרלמנט האירופי בעד הכרה במדינה פלסטינית, וכן החליט לסמן מוצרים מההתנחלויות.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל גברה הביקורת באיחוד האירופי על מדיניותה של ישראל.
ביוני 2025 פורסמה חוות דעת של משרד הנציג המיוחד של האיחוד האירופי לענייני זכויות אדם, בה נקבע כי "ישנן אינדיקציות" לכך שישראל לא עומדת בתנאי הסכם האסוציאציה בינה לבין האיחוד בתחום זכויות האדם.
סעיף 2 להסכם האסוציאציה קובע כי יחסים בין ישראל לאיחוד יתבססו על כיבוד זכויות אדם ועקרונות דמוקרטיים.
שיתוף פעולה תרבותי בין מדינות חברות היה אינטרס של האיחוד האירופי מאז הכללתו כסמכות קהילתית באמנת מאסטריכט.
הפעולות שבוצעו בתחום התרבותי על ידי האיחוד האירופי כוללות את תוכנית שבע השנים (2000–2006) Culture 2000 בתקציב 236.5 מיליון אירו, אירועי חודש התרבות האירופית , ותזמורות כמו תזמורת הנוער של האיחוד האירופי .
תוכנית בירת התרבות האירופית בוחרת ערים אחת או יותר בכל שנה כדי לסייע לפיתוח התרבותי של אותה עיר.
האיחוד הלאומי הייתה רשימה וסיעה משותפת של מפלגות ימין ישראליות.
האיחוד הלאומי הוקם במרץ 1999, לקראת הבחירות שעמדו להתקיים במאי אותה שנה, לכנסת החמש עשרה.
הוא הוקם כאיחוד של מולדת (מפלגתם של רחבעם זאבי ובני אלון שהוקמה עוד ב-1988), תקומה (חנן פורת וצבי הנדל, שפרשו מהמפד"ל במרץ 1999) וחירות (בני בגין, מיכאל קליינר ודוד ראם, שפרשו מהליכוד בפברואר 1999).
זה היה צירוף של פורשי מפלגות קיימות, עם מפלגות חדשות שהוקמו בעקבות חתימת הסכם ואי בסוף 1998. השאיפה הייתה להשיג סיעה משמעותית בכנסת, שתמנע מהליכוד בראשות בנימין נתניהו, בקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, להוסיף ולוותר על שטחים מארץ ישראל, כפי שכבר עשה לדעתם בהסכם ואי.
בבחירות עצמן הפסיד נתניהו לאהוד ברק וגם הרשימה החדשה נכשלה יחסית לציפיותיה וזכתה ב-4 מושבים בלבד.
בעקבות זאת, מיד לאחר הבחירות, ועוד לפני תחילת תקופת כהונת הכנסת החדשה פרש זאב בנימין בגין, באומרו שהוא נותר מנהיג ללא ציבור.
חברי הכנסת מטעם הסיעה, עם תחילת כהונת הכנסת ה-15, היו לפיכך: רחבעם זאבי, חנן פורת, בני אלון ומיכאל קליינר.
כמה חודשים אחר כך, באוקטובר 1999 פרש מהכנסת גם חנן פורת, שפינה מקום לצבי הנדל.
הסיעה נותרה באופוזיציה לצידו של הליכוד.
ב-1 בפברואר 2000 התאחדה הסיעה עם סיעת ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן, ליצירת מסגרת חדשה - איחוד לאומי-ישראל ביתנו.
נציג חרות מיכאל קליינר, שממילא כבר היה בסכסוכים אישיים עם שאר שלושת חברי הכנסת של הסיעה, התנגד לאיחוד ובעת יצירת הסיעה המאוחדת התפלג ממנה ויצר מחדש את סיעת חרות - התנועה הלאומית.
ב-6 בפברואר 2001 התקיימו בישראל הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001, כאשר הכנסת ממשיכה בכהונתה, בהרכבה הקודם.
בעקבות ניצחונו של אריאל שרון בבחירות אלה, על אהוד ברק, הקים שרון ממשלה חדשה, שבמרכזה מפלגת הליכוד, שהייתה קודם לכן באופוזיציה.
ליברמן וזאבי נכנסו לממשלה זו גם הם, כשרי התשתיות הלאומיות והתיירות, בהתאמה.
בנוסף להם התמנה מטעם הסיעה המאוחדת גם יורי שטרן, כסגן שר במשרד ראש הממשלה.
ב-16 באוקטובר 2001 הגישו זאבי וליברמן את התפטרותם מממשלת שרון, במחאה על נסיגת צה"ל משכונות אבו סניינה וח'רת א-שייח בחברון, דבר שלטענתם חשף את יהודי חברון לאיומים של ירי צלפים מצד ארגוני הטרור הפלסטיניים.
למחרת היום, ב-17 באוקטובר 2001, בטרם נכנסה ההתפטרות לתוקף, נרצח רחבעם זאבי על ידי מחבל פלסטיני מהחזית העממית, במלון הייאט במזרח ירושלים.
בעקבות הרצח משך ליברמן את התפטרותו וסמוך אחר כך נבחר כמנהיג הסיעה המשותפת במקום זאבי.
בני אלון גבר בבחירות פנימיות על פלמח זאבי, בנו של רחבעם זאבי ונבחר למנהיג מולדת ובעקבות זאת מונה כמחליפו של זאבי במשרד התיירות.
בכנסת, מחליפו של זאבי היה אורי אריאל.
בסופו של דבר פרשה הסיעה מהממשלה כחצי שנה אחר כך, ב-14 במרץ 2002, תוך שהיא מבקרת בחריפות את מדיניות ההבלגה בה נקטה הממשלה באותה עת למול השתלשלות אירועי האינתיפאדה השנייה.
כשבועיים אחרי הפרישה, ב-27 במרץ אירע הפיגוע במלון פארק בנתניה ויומיים לאחר מכן החל מבצע חומת מגן, אולם הסיעה נותרה באופוזיציה לממשלת שרון עד תום כהונת הכנסת.
בבחירות ינואר 2003 התמודדה הרשימה המאוחדת תחת השם "איחוד לאומי" וזכתה ב-7 מושבים בלבד בכנסת: שלושה לישראל ביתנו (ליברמן, שטרן ונודלמן), שניים לתקומה (הנדל ואריאל) ושניים למולדת (אלון ואריה אלדד).
התוצאה הזו היוותה ירידה במנדט אחד לעומת תוצאות הבחירות הקודמות, כשהאיחוד הלאומי וישראל ביתנו רצו בנפרד.
רשימת חרות של קליינר, שהיה עד פברואר 2000 חלק מהמפלגה, ורץ כעת בנפרד יחד עם ברוך מרזל, זכתה בכאחוז אחד מקולות המצביעים, אותו מנדט שחסר לאיחוד הלאומי.
רשימת קליינר לא עברה את אחוז החסימה.
האיחוד הלאומי הצטרפה לקואליציה ולממשלת שרון השנייה, שהוקמה בפברואר 2003 וכללה את הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו והמפד"ל.
בני אלון נשאר בתפקיד שר התיירות ואילו ליברמן התמנה לשר התחבורה.
בראשית יוני 2004, לקראת ולצורך השגת רוב בהצבעה בממשלה על תוכנית ההתנתקות, פיטר ראש-הממשלה שרון את השרים ליברמן ואלון, שניים מהמתנגדים לה.
בעקבות הפיטורין, פרשה מפלגת האיחוד הלאומי מהקואליציה.
כמו כן, פרש ח"כ מיכאל נודלמן (ישראל ביתנו) מהסיעה, עקב תמיכתו בהתנתקות בניגוד לעמדת הסיעה.
ב-6 ביוני 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות בממשלה, לאור הרוב שנוצר בה לאחר פיטורי שני שרי האיחוד הלאומי.
המפד"ל, ששריה התנגדו לתוכנית, נשארה למרות זאת בממשלה, למעט השר אפי איתם וסגן השר הרב יצחק לוי, שהתפטרו.
איתם ולוי עזבו בהמשך את המפד"ל, הקימו את מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת, שנקראה לאחר מכן אח"י, ובאוגוסט 2005, לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006 הצטרפו לאיחוד הלאומי.
לקראת סוף אוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות, בכנסת, בהצבעה דרמטית בה התפצלה סיעת הליכוד לשני חלקים שווים פחות או יותר, תומכי ומתנגדי התוכנית.
בראשית נובמבר, בעקבות אישור זה וכחצי שנה לאחר פרישת איתם ולוי, פרש מהממשלה גם החלק השני של המפד"ל, בראשות זבולון אורלב.
בשלב זה, חלק זה של המפד"ל עדיין לא הצטרף לאיחוד הלאומי.
באותה עת ובמקביל הודיעה גם מפלגת "ישראל ביתנו", שבבחירות הבאות היא תרוץ בנפרד.
בפברואר 2006 היא אכן עזבה את הרשימה.
האיחוד הלאומי החלה את המירוץ בבחירות לכנסת ה-17, כשהיא כוללת בששת המקומות הראשונים ברשימתה שני נציגים מכל אחת מהמפלגות שהרכיבו אותה - מולדת, ציונות דתית לאומית מתחדשת ותקומה.
עם זאת, לאחר לחצים מצד רבנים ותנועות ציבוריות של פעילי ימין הוסכם ב-9 בפברואר 2006 על רשימה משותפת של מפלגות האיחוד הלאומי והמפד"ל, בה הוצבו ששת נציגי האיחוד הלאומי בתשעת המקומות הראשונים, בשילוב שלושה נציגים מהמפד"ל.
הרב מרדכי אלון סירב לבקשה שהופנתה אליו לעמוד בראשות הרשימה המאוחדת ובמקומו הוצב בראשותה הרב בני אלון.
עוד לפני הבחירות, ב-1 בפברואר 2006 הגיעו חברי הכנסת של האיחוד הלאומי (אפי איתם, הרב בנימין אלון, פרופ' אריה אלדד ואורי אריאל) אל המאחז עמונה, על מנת למנוע את הריסתו על ידי כוחות המשטרה.
במקום פרצו עימותים אלימים בין המתנחלים למשטרה, במהלכם נפצעו ופונו לאשפוז גם איתם ואלדד, לאחר שהוכו על ידי השוטרים.
בעקבות האירועים הקשים הוציא האיחוד הלאומי הודעת גינוי ומחאה חריפה תחת הכותרת "במקום בו מכים ח"כים - נגמרת הדמוקרטיה" ותבע להקים ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת מה שלטענתם התפרש כאלימות המשטרה בעמונה.
בבחירות שנערכו במרץ 2006, ניצחה מפלגת קדימה בראשות אהוד אולמרט, שירש את אריאל שרון חודשיים קודם לכן, בעיצומה של מערכת הבחירות, בעקבות האירוע המוחי שאירע לשרון.
רשימת האיחוד הלאומי - מפד"ל לא עמדה בציפיות מרכיביה וזכתה בתשעה מושבים בכנסת, בלבד, מהם שישה לנציגי האיחוד הלאומי.
ישראל ביתנו לעומת זאת, זכתה להצלחה גדולה בהתמודדותה העצמאית והשיגה בבחירות 2006, 11 מנדטים.
רשימות ימין נפרדות בראשות ברוך מרזל ומיכאל קליינר, שרצו גם בבחירות אלה, השיגו ביחד פחות מאחוז אחד מהקולות ולא התקרבו אפילו לאחוז החסימה, שעמד הפעם על 2%.
הממשלה שהקים אהוד אולמרט כללה רשימות מרכז - שמאל, ביחד עם ש"ס, כאשר האיחוד הלאומי - מפד"ל התייצבה באופוזיציה, לצידה של מפלגת הליכוד המצומקת (12 מושבים בלבד).
"ישראל ביתנו", שהייתה תחילה באופוזיציה גם היא, הצטרפה לממשלה באוקטובר 2006, כעבור כחצי שנה, זמן קצר לאחר תום מלחמת לבנון השנייה.
בדצמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שנועדו להתקיים בפברואר 2009 החליטו תקומה ומולדת להתאחד עם המפד"ל, ליצירת מפלגה חדשה - הבית היהודי, שאמורה הייתה להתמקד בנושאי ערכים וחינוך ופחות בנושא ארץ ישראל השלמה.
מארבעת הח"כים שנותרו, נשארו בבית היהודי בסופו של דבר שניים בלבד.
הטענה של הפורשים הייתה, שהוועדה המסדרת מעלה בתפקידה בכך שכללה את כל חברי הכנסת של המפד"ל ברשימה הסופית, בעוד רק אחד מחברי האיחוד הלאומי (אריאל) הוצב בין עשרת המועמדים הראשונים.
תקומה ומולדת הפורשות, נשארו לפיכך עם השם "האיחוד הלאומי", בעוד המפד"ל רצה בנפרד תחת השם "הבית היהודי".
התקווה - מפלגה ציונית לאומית, שבראשה עמד אריה אלדד, חזרה והצטרפה אל תקומה ומולדת תחת השם האיחוד הלאומי, וכמו כן הצטרפה אליהן גם מפלגת ארץ ישראל שלנו של הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל.
בראש רשימת האיחוד הלאומי החדשה - ישנה הזו הוצב הפעם יעקב כץ (כצל'ה), מראשי המתנחלים, מנהל מוסדות קריית הישיבה בית אל, ממייסדי גוש אמונים, ומי שהיה עוזר שר השיכון לענייני התיישבות, אריאל שרון, בשנים 1990 - 1992 ולאחר מכן המנכ"ל של ערוץ 7.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה זכתה הרשימה ב-4 מושבים בכנסת, אחד יותר מהבית היהודי.
חברי הכנסת מטעמה היו יעקב כץ ואחריו אורי אריאל נציג "תקומה", פרופ' אריה אלדד מ"התקווה", והרב ד"ר מיכאל בן ארי מ"ארץ ישראל שלנו" (בפועל נציג חזית יהודית לאומית של מרזל).
נציג מולדת אורי בנק, שהוצב במקום החמישי, לא נכנס ובכך לראשונה מאז הקמת האיחוד לא יוצגה מולדת בכנסת.
לאחר הבחירות והקמת ממשלת נתניהו השנייה נשארה הסיעה באופוזיציה, בעוד הבית היהודי כמו גם ישראל ביתנו מצטרפים לממשלה.
במהלך כל כהונת הכנסת השמונה עשרה תיפקדה הרשימה באופוזיציה בלבד.
עם זאת, חברי הכנסת מטעמה היו פעילים בשורת עניינים: חבר הכנסת כץ כיהן כיושב ראש הוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים והיה בין השאר גם יושב ראש השדולה לחיזוק ההתיישבות בערבה ויושב ראש השדולה למניעת הגירה בלתי חוקית לישראל והסדרתה ועוד.
חבר הכנסת אריאל היה יושב ראש הוועדה לביקורת המדינה, יושב ראש ועדת משנה לעניין מפוני גוש קטיף וצפון השומרון והיה בין השאר גם נציג האופוזיציה ב, חבר ועדת הכספים, חבר ועדת המשנה לענייני תקציב הביטחון ועוד.
חבר הכנסת אלדד כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון, חבר בוועדת האתיקה, יושב ראש השדולה למאבק בשחיתות המינהל הציבורי, יושב ראש השדולה למען יש"ע, ועוד.
וחבר הכנסת בן ארי היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, יושב ראש השדולה למען נפגעי תופעת המסתננים הבלתי חוקיים, יושב ראש השדולה לקביעת יום ראול וולנברג וחסידי אומות העולם ביום הולדתו של ראול וולנברג (4 באוגוסט), ועוד.
המפלגה כולה וחברי הכנסת שלה, כל אחד מהם בנפרד, דורגו גם במקום הגבוה ביותר במדד הפעילות הלאומית, בדו"ח החצי-שנתי שמפרסם ארגון מטות ערים, עם ציון ממוצע של מעל 95.
ב-18 באוקטובר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התפצלה "האיחוד הלאומי" פעם נוספת.
שניים מהח"כים, נציגי תקומה כץ ואריאל, חתמו על טיוטת הסכם לריצה משותפת עם מפלגת הבית היהודי בבחירות לכנסת ה-19, אך אריה אלדד ("התקווה") ומיכאל בן-ארי (איש "ארץ ישראל שלנו" שפרש כעת לחזית יהודית לאומית) פרשו מהאיחוד והקימו רשימה חדשה בשם עוצמה לישראל והחליטו לרוץ בנפרד.
ב-19 בנובמבר 2012 אושרה בוועדת הכנסת בקשתם להתפלג מסיעת האיחוד הלאומי ולהקים את סיעת עוצמה לישראל.
ב-29 בנובמבר 2012 הסכימו "הבית היהודי" ושני הח"כים שנותרו באיחוד הלאומי על רשימה משותפת בבחירות.
נפתלי בנט ישמש כראש הסיעה ובעשירייה הראשונה ישובצו ארבעה מאנשי תקומה באיחוד הלאומי.
המועמדים בעשירייה זו: נפתלי בנט, אורי אריאל, ניסן סלומיאנסקי, הרב אלי בן דהן, איילת שקד, אורי אורבך, זבולון כלפא, אבי וורצמן, מוטי יוגב ואורית סטרוק.
הרשימה המשותפת כללה גם את מפלגת מולדת ויו"ר מולדת אורי בנק הוצב במקום ה-17 ברשימה המאוחדת שרצה תחת השם "הבית היהודי בראשות נפתלי בנט - מיסודם של האיחוד הלאומי מפד"ל החדשה".
ארץ ישראל שלנו, שנותרה ללא ייצוג בכנסת לאחר פרישת בן ארי מהמפלגה, לא הצליחה במגעים עם גופים שונים ולא התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה.
האיחוד הלאומי הייתה ממוקמת ימינה מהמפד"ל אך שמאלה מחירות וכ"ך.
ב-2012 התפצלה, כאשר חלק ממנה (בעיקר מפלגת תקומה) רץ במסגרת רשימת הבית היהודי וחלק אחר רץ במסגרת רשימת עוצמה לישראל.
האיחוד הלאומי היא סיעה ימנית, שתומכת בהתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל השלמה (ובפרט בהתנחלויות) ובמדיניות תקיפה כנגד הטרור הפלסטיני.
הסיעה תומכת בפעולות צבאיות כנגד הטרור, דוגמת מבצע חומת מגן והסיכולים הממוקדים ואף דרשה להגבירם.
דוברי הסיעה הרבו לגנות התבטאויות שנויות במחלוקות של ח"כים ופעילי שמאל בולטים.
הסיעה התנגדה להקמת מדינה פלסטינית ממערב לנהר הירדן וקראה לפירוק הרשות הפלסטינית, שנהפכה, לדבריה, לחממת טרור.
הסיעה הציעה 3 פתרונות לבעיה הפלסטינית:
המתווה האזורי לשלום של בני אלון: הפלסטינים יקבלו אזרחות ירדנית ויצביעו לפרלמנט של הממלכה ההאשמית.
שטחי יהודה ושומרון יסופחו לישראל והפליטים הפלסטינים ישוקמו בארצות ערב.
טרנספר בהסכמה לערביי יהודה ושומרון ושיקום הפליטים הפלסטינים במדינות ערב.
את דגל הטרנספר באיחוד נושאת מפלגת מולדת.
הצעתו של אביגדור ליברמן: אוטונומיות מקומיות לתושבי הערים הפלסטיניות, בכפוף לשליטה ביטחונית ישראלית.
במישור יחסי החוץ תומך האיחוד הלאומי ביצירת ברית עם מדינות שונות בעולם וחיזוקה על בסיס המלחמה בטרור, בייחוד הטרור מצד האסלאם הפונדמנטליסטי.
האיחוד טען שיש לפתח קשרים עם מדינות נוספות פרט לארצות הברית, על מנת שישראל לא תהפך לתלויה בה.
הסיעה דגלה בביצור זהותה היהודית-ציונית של מדינת ישראל וקראה לנקוט באמצעים קשים כנגד תנועות ואנשים החותרים תחת קיומה של המדינה או מתנגדים לאופיה היהודי-ציוני-דמוקרטי.
כדי לשמור על רוב יהודי וביצור האופי היהודי באוכלוסייה דגל האיחוד הלאומי בעידוד עליה, חיזוק הקשר עם יהודי התפוצות, הגברת החינוך היהודי (לרבות גיור) בקרב עולים חדשים וסיוע בקליטת העולים.
מיעוטים: לפי תפיסת האיחוד הלאומי: "כל אזרח במדינת ישראל חייב לקבל את העיקרון של מדינת ישראל כמדינה יהודית וציונית.
כל אזרח במדינת ישראל חייב להצהיר נאמנות לדגל הכחול- לבן, להמנון ה"תקווה" ולחוקיה של מדינת ישראל".
במקביל, יש לשלול את האזרחות הישראלית מכל אלו המעורבים בפיגועי טרור, ומזדהים עם ארגוני טרור הפועלים נגד המדינה.
בפרט, יש להוציא אל מחוץ לחוק את התנועות הפועלות נגד המדינה וערכיה, כדוגמת התנועה האיסלמית.
לפי עמדת הסיעה, היחס לבני מיעוטים יהיה שוויוני בנושא הזכויות האישיות, כל עוד ישמרו נאמנות למדינה וימלאו את חובותיהם.
הסיעה מציעה לחייב בני מיעוטים שלא ישרתו בצה"ל בשירות לאומי (שנושא אופי חברתי) במקום זאת.
בעוד היחס בפועל כלפי ערביי ישראל הוא חשדני ועוין, היחס של האיחוד לדרוזים חיובי יותר.
לשיטתם, העדה הדרוזית היא חלק אינטגרלי של מדינת ישראל ונאמנה לה.
לכן יש לשפר את מעמדם ומצבם הכלכלי-חברתי של הדרוזים ולהשוות רמת החיים והתשתיות של הדרוזים לאלה של המגזר היהודי.
בנושא דת ומדינה, לא הייתה לאיחוד עמדה מוצהרת וזאת עקב הרכבו שכלל את המפלגה הדתית תקומה מצד אחד ואת מפלגת ישראל ביתנו החילונית מצד שני.
למרות זאת הוסכם שבנושאי דת ומדינה יש לשמור על צביונה היהודי של ישראל וזאת בעיקר על ידי חיזוק החינוך על מורשת ישראל והערכים היהודיים.
האיחוד התנגד לכפייה דתית וסבר שגם על החרדים לתרום למדינה במסגרת שירות צבאי/לאומי חובה.
האיחוד תומך בעידוד יצירת מסגרות המשלבות שירות צבאי/לאומי ולימודי תורה (כגון ישיבות הסדר והנח"ל החרדי).
כמו כן, אחד הדגלים המרכזיים של הרשימה המשותפת, היה חיזוק החינוך היהודי ושמירת אופייה היהודי של מדינת ישראל, עם דגש על חיזוק מוסדות הציונות הדתית והגופים התורניים.
סיעת האיחוד הלאומי דוגלת בחיזוק ההתיישבות בכל שטחי ארץ ישראל השלמה, כאשר דגש מיוחד הושם על חיזוק ההתיישבות היהודית בירושלים (משני צידי הקו הירוק) כבירת ישראל והעם היהודי לנצח.
בין השאר דרשה הסיעה את העברת שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים והריסתם של בתים ערביים שנבנו בניגוד לחוק.
האיחוד הלאומי תומך גם בחיזוק ההתיישבות היהודית בשטחי יהודה ושומרון (ועד לביצוע תוכנית ההתנתקות, לה התנגד, גם בשטחי רצועת עזה).
האיחוד קרא לסיפוח היישובים הישראלים ביש"ע והחלה מלאה של החוק והריבונות הישראלית עליהם.
האיחוד תמך בהפיכת המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון באריאל לאוניברסיטה.
בנוסף, תומך האיחוד בפיתוח הפריפריה, בדגש על רמת הגולן, הנגב והגליל.
חיזוק ההתיישבות בשטחים אלה באמצעות פיתוח מקומות תעסוקה; העברת תשתיות צבאיות, חקלאיות ותעשייתיות; בניית תשתיות תחבורה וגישה מהירה לפריפריה; ניצול אוצרות טבע; עידוד התיירות ומאבק בגנבי הקרקעות בנגב ובגליל.
כמו כן תומך האיחוד הלאומי בהקמת אוניברסיטה בגליל.
האיחוד מתנגד לכל ויתור על כל שטח שהוא מרמת הגולן ותבע שבמסגרת כל הסכם עתידי (ובפרט עם סוריה), על רמת הגולן להישאר כולה בידי ריבונות ישראלית דה פקטו ודה יורה.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות שם האיחוד הלאומי דגש על שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון וסיוע לקהילות שפונו.
האיחוד טען שהמפונים נזנחו והופקרו על ידי הממשלה ומנהלת סל"ע תוך התעלמות של ארגוני זכויות אדם והתקשורת ממצוקתם הקשה של המפונים.
במישור הכלכלי תומכת הסיעה בכלכלה ליברלית, רפורמות להקטנת הבירוקרטיה במשק ובמיזמים לאומיים לפיתוחו.
הסיעה מאמינה שהרפורמות המבניות שהציעה יגרמו לשיפור המצב הכלכלי בישראל ולצמיחה במשק.
בנוסף לרפורמות בנוגע למיזמים לאומיים והסדרת השלטון המקומי, האיחוד שם דגש על פיתוח ענף התיירות הן כמנוף כלכלי והן כ"כלי להגברת האהבה למולדת ולהבנה הבינלאומית לצרכיה של מדינת ישראל".
בתחום החינוך דוגלת הסיעה בטיפוח מערכת חינוך טובה הנגישה לכל, בדגש על שיפור הוראת המדעים וחינוך לערכים יהודיים וציוניים.
לשם כך הציעה הסיעה לקלוט מורים למדעים מקרב עולי חבר העמים המשכילים וממפוטרי ההיי-טק, בעלי ידע בתחומי מתמטיקה, פיזיקה ומדעי המחשב.
היא קוראת לשים דגש מיוחד על עיירות הפיתוח ושכונות המצוקה, בהן יינתנו תמריצים מיוחדים כדי להביא את מיטב המורים.
בנוסף, דוגלת הסיעה בטיפוח התרבות היהודית-ישראלית וחיזוק ערכי הציונות ואהבת המולדת, וזאת במקביל להקניית מושגי יסוד וערכים כלליים ואוניברסליים.
למרות עמדתה הליברלית יחסית בנושאי כלכלה, האיחוד מאמין שעל המדינה לדאוג לחלשים, להילחם בעוני ולשפר את רמת החיים של האוכלוסייה.
לשם כך, מציעה הסיעה מדיניות חברה ורווחה הכוללת:
צמצום ההטבות למי שיכול למצוא עבודה ולפרנס את עצמו.
מתן ביטחון כלכלי בסיסי על ידי המדינה לאלה שלא יכולים לפרנס את עצמם.
הבטחת השירותים החברתיים החיוניים (כגון בריאות) זמינים עבור האוכלוסיות החלשות ובמחירים מוזלים.
תשלומי הבטחת הכנסה, דמי נכות ודמי אבטלה יינתנו בתנאים שיהוו תמריץ לאלה היוצאים לשוק העבודה ולפרנסה עצמית.
שיקום השכונות, עם העדפה מתקנת לשיפור רמת החיים בשכונות מצוקה.
הקמת מסגרות סיוע ותמיכה לשכבות החלשות, למשפחות חד-הוריות, לנפגעי אלימות במשפחה, לנוער במצוקה וכו'.
הבטחת נגישות (במבני ציבור ותשתיות שונות) לבעלי מוגבלויות ונכים.
הבטחת תנאים סוציאליים וזכויות העובדים.
מלחמה באלימות בקרב המשפחה והנוער.
חקיקת עונש מינימום של מאסר לאלה המפעילים אלימות כנגד חסרי ישע.
שיפור תשתית התחבורה והגברת הבטיחות בדרכים.
"ההנהגה הצעירה באיחוד הלאומי" היא גוף פוליטי של צעירי הסיעה.
מטרותיה המוצהרות של ההנהגה הצעירה הן לבסס את מעמדו ואחיזתו של עם ישראל בכל רחבי ארץ ישראל, להעמיק את תחושת השייכות של עם ישראל לארץ, ולחזק את מעורבותו של הנוער היהודי הישראלי בקידום נושאים אלה.
בדומה לחברי הסיעה בכנסת, גם חברי ההנהגה הצעירה מתייעצים עם רבנים דתיים-לאומיים.
ההנהגה הצעירה הוקמה בשנת ה'תשס"ו (2006), וכדי להגביר לשיטתה את הזהות היהודית החלה ליזום סדרת אירועים הקשורים לחגים השונים כגון חנוכה ופורים.
בעקבות הפעילות הוחלט בשלהי 2007 להקים גרעין תורני ומדרשת טיולים והיסטוריה בירושלים.
בנוסף לכך הוקם כולל אברכים, ובשנת 2008 הוקמה ישיבת "מה יפו פעמייך" המונה 40 תלמידים.
בתשעה באב ה'תשס"ח ארגנה ההנהגה הצעירה עצרת תפילה בקבר רחל.
תוך כדי הצום החלו הפעילים לצעוד לכיוון הקבר, ודרשו מממשלת ישראל לאשר הליכה ברגל אל הקבר.
שלושה שבועות לאחר מכן נעתרה לכך המדינה באופן חלקי.
כמו כן, חברי ההנהגה פועלים על מנת לחזק נוכחות היהודית בערים מעורבות, כשעיקר הפעילות מתבצעת בנוף הגליל ובערד.
בשנת 2009 הוקם צוות לפתרון בעיות של הציבור מול מוסדות ציבור, והוא משמש גם כאפיק להעברת מכתבים לנציגי המפלגה בכנסת.
באותה שנה נוסד גם פרויקט החסד- צוות, שמטרתו לגייס מספר רב ככל האפשר של מתנדבים לפעילויות חסד בכל הארץ.
ההנהגה הצעירה מפעילה גם פרויקט למנהיגות קהילתית בשם "גרעין עמיחי", על שם סגן עמיחי מרחביה שנפל בקרב בבינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה.
מטרת הפרויקט היא להקים גרעינים תורניים באזורי הפריפריה.
בשנת ה'תש"ע (2010), החלה ההנהגה בשיתוף פעולה עם נוער מרצ כדי להוזיל את מחירי לימודי הנהיגה בישראל
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-15 (1999) 4 מנדטים:
תקומה: חנן פורת, צבי הנדל, אורי אריאל
מולדת: רחבעם זאבי, בני אלון
חרות: מיכאל קליינרמועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: משה פלד (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן).
בני אלון החליף את בני בגין שפרש בהיוודע תוצאות הבחירות.
ב-20 באוקטובר 1999 פרש חנן פורת מהכנסת.
ב-1 בפברואר 2000 פרשה חרות מהסיעה המשותפת.
המפלגות הנותרות הצטרפו אל ישראל ביתנו בסיעה חדשה שנקראה איחוד לאומי-ישראל ביתנו.
ב-17 באוקטובר 2001 נרצח רחבעם זאבי.
ישראל ביתנו: אביגדור ליברמן, יורי שטרן, אליעזר כהן, מיכאל נודלמן, אסתרינה טרטמן
תקומה: צבי הנדל, אורי אריאל
מולדת: בני אלון, אריה אלדדרשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
ב-26 במרץ 2003 פרש מהכנסת אביגדור ליברמן עם מינויו לשר התחבורה.
ב-2 בנובמבר 2004 הודיעה ישראל ביתנו כי תתמודד בבחירות הבאות בנפרד מהאיחוד הלאומי.
ב-1 בפברואר 2006 פרשה מהסיעה המשותפת בכנסת.
במהלך כהונת הכנסת פרש מיכאל נודלמן מהסיעה והקים סיעת יחיד.
ב-8 בפברואר 2006 פרש מהכנסת למען מפלגת קדימה.
ב-1 באוגוסט 2005 הודיעה ציונות דתית לאומית מתחדשת על הצטרפותה לאיחוד הלאומי (לא הצטרפה לסיעה בכנסת).
יגאל יאסינוב (פורש שינוי) הצטרף לסיעה ב-1 בפברואר 2006. הכנסת ה-17 (2006) במסגרת האיחוד הלאומי והמפד"ל 6 מנדטים (מתוך 9 לרשימה כולה):
מולדת: בני אלון, אריה אלדד
ציונות דתית לאומית מתחדשת: אפי איתם, יצחק לוירשימת מועמדים מלאה, הכוללת את מועמדי המפד"ל, ראו
ב-3 בדצמבר 2008 שינתה סיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל את שמה ל"הבית היהודי מיסודם של המפד"ל והאיחוד הלאומי".
ב-23 בדצמבר 2008 התפצלה סיעת הבית היהודי פורמלית לשלוש סיעות: "הבית היהודי מיסודם של המפד"ל" (5 חברי מפד"ל ותקומה), "אח"י - ארץ חברה יהדות" (אפי איתם ויצחק לוי) ו"מולדת - האיחוד הלאומי" (אריה אלדד ובנימין אלון).
תקומה: יעקב כץ (כצל'ה), אורי אריאל
ארץ ישראל שלנו: מיכאל בן ארי2 1. רשימת מועמדים מלאה ראו כאן
2. ב-19 בנובמבר 2012 פרשו אלדד ובן ארי והקימו את סיעת עוצמה לישראל
מדינות האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כללו 25-23 מדינות צפוניות בארצות הברית, ולחמו בקונפדרציית המדינות של אמריקה שהוקמה ב-4 בפברואר 1861 על ידי 11 מדינות דרומיות שפרשו מארצות הברית.
חמש המדינות היחידות שהתירו עבדות בארצות הברית, לא הצטרפו לקונפדרציה, ונותרו באיחוד באותה עת: דלאוור, מיזורי, מערב וירג'יניה, מרילנד וקנטקי.
בפרוץ המלחמה כלל האיחוד 23 מדינות: אוהיו, אורגון, איווה, אילינוי, אינדיאנה, דלאוור, ויסקונסין, ורמונט, מיזורי, מיין, מינסוטה, מישיגן, מסצ'וסטס, מרילנד, ניו ג'רזי, ניו המפשייר, ניו יורק, פנסילבניה, קונטיקט, קליפורניה, קנזס, קנטקי ורוד איילנד.
במהלך המלחמה הצטרפו לאיחוד שתי מדינות נוספות: וירג'יניה המערבית ב-20 ביוני 1863 - בעקבות פילוג ממדינת וירג'יניה, ונבדה ב-31 באוקטובר 1864.
עם פרוץ מלחמת האזרחים באפריל 1861, הצבא הסדיר של האיחוד כלל כ-16,000 חיילים ב-19 רגימנטים - עשרה של חיל רגלים, ארבעה של ארטילריה, שלושה של חיל רגלים רכוב ושניים של פרשים.
הנשיא אברהם לינקולן יזם גיוס של 75,000 מתנדבים, וב-22 ביולי 1861 הקונגרס אישר גיוס של חצי מיליון מתנדבים.
בשיאו כלל צבא האיחוד כ-2.5 מיליון חיילים, רובם מתנדבים.
האיחוד הלאומי , או בשמה עד 2018 החזית הלאומית (מוכרת גם בראשי התיבות FN; שמה המלא היה החזית הלאומית לאחדות צרפתית, בצרפתית: Front national pour l'unité française), היא מפלגת ימין לאומנית צרפתית שהייתה מזוהה בעבר עם מייסדה ומנהיגה, הפוליטיקאי ז'אן-מארי לה פן.
השם הנוכחי RN נבחר בימי הנהגתה של מארין לה פן
המפלגה הוקמה על ידי ז'אן-מארי לה פן באוקטובר 1972, והוא הנהיג אותה במשך 39 שנים ברציפות.
ב-16 בינואר 2011 נבחרה בתו מארין לה פן ליושבת ראש החזית הלאומית ברוב של 67.65% של קולות חברי הוועידה שהתכנסו לבחירת היורש למנהיג.
בשנת 2012 נבחרה מריון מרשל לה פן, נכדתו של ז'אן-מארי לה פן, לכהן כחברת הפרלמנט הצרפתי מטעם המפלגה.
החל משנת 2022 עומד בראש המפלגה ז'ורדן ברדלה.
ב-1 ביוני 2018 הכריזה מארין לה פן על שינוי שמה של המפלגה לשם הנוכחי כחלק ממיתוג מחדש של המפלגה.
ביוני 2024, המפלגה, בראשות יושב הראש שלה ז'ורדן ברדלה, ניצחה בבחירות לפרלמנט האירופי בגדול עם 31.4% מהקולות.
מאוחר יותר באותו חודש, קואליציית ימין בראשות RN עמדה בראש הסיבוב הראשון של הבחירות בצרפת עם שיא של 33.2% מהקולות.
האידאולוגיה הפוליטית של המפלגה מתמקדת בצמצום ההגירה לצרפת, סילוק השוהים הבלתי חוקיים ממנה, ומתן קדימות לאזרחי צרפת על פני הזרים במדינה בנושאי תעסוקה, דיור, תרבות ושירותי רווחה.
בבחירות לנשיאות צרפת ב-1995 התמודד לה פן על מצע שהבטיח "לשגר חזרה שלושה מיליון לא-אירופאים מצרפת, בדרכים הומניות ומכובדות".
בבחירות 2002 מיתן במקצת את הטון הלאומני, ושם את הדגש על נושאי חוק וסדר תוך שהוא קורא לאכיפת חוק מוגברת, החמרת הענישה והחזרת עונש המוות.
נושאים נוספים על סדר יומה של המפלגה כוללים:
עצמאות גדולה בדמות עזיבת האיחוד האירופי (עד כדי התנתקות מהאירו וחזרה לפרנק הצרפתי) על ידי קיום משאל עם, התרחקות מהשפעת ארצות הברית וארגונים בינלאומיים, ויציאה מברית נאט"ו, תוך התקרבות לרוסיה והפחתת המעורבות הצבאית של צרפת בעולם;
מדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית שתגביל את הסחר עם אירופה ועם יתר העולם במטרה "לשים את צרפת ראשונה"; תוך הגנה על תוצרת חקלאית ותעשייתית צרפתית מפני יבוא זול, באמצעות מיסוי היבוא והפחתת מיסים על יצרנים מקומיים
הפסקת בניית מסגדים ברחבי צרפת; איסור החזקת אזרחויות כפולות (למעט אזרחויות אירופאיות כפולות), עצירת אסלאמיזציה של צרפת