tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עירוב תחומין תקף גם אם הונחו כמה עירובי תחומין במקומות שונים לאדם אחד, אולם למעשה התוצאה היא שכל עירוב תחומין נוסף מגביל את אפשרות ההליכה של האדם, והוא מותר ללכת רק במקום שנחשב לתחום שבת לפי כל העירובים שהונחו.
ניתן להניח עירוב תחומין רק לכל יום השבת, ולא ניתן להניח עירוב שיהיה תקף רק לחצי מהיום אם הונח עירוב כזה, הוא חל לכל היום, ואם הונחו שניים, הם נחשבים כמניח שני עירובי תחומין.
אין מערבים אלא לדבר מצווה
עיקר תקנת עירוב תחומין נועדה למקרה של צורך מצווה ולא לצורך חול ('רשות').
לכתחילה מניחים עירוב תחומין רק לצורך מצווה, אולם בדיעבד גם עירוב תחומין שהונח לצורך רשות חל.
אולם הגדרת מצווה שלצורכה ניתן להניח עירוב תחומין היא רחבה, וכוללת עירוב תחומין לצורך ביקור חולים או ניחום אבלים, כמו גם עירוב לצורך טיול שיש בו עונג שבת ועירוב לצורך מי ששוהה בשעת כניסת שבת במקום מרוחק מביתו.
הנחת עירוב תחומין באמצעות נוכחות פיזית
הדרך העיקרית להנחת עירוב תחומין היא נוכחות פיזית של האדם במקום בו הוא רוצה לקנות שביתה בשעת בין השמשות של ערב שבת, דרך זו מכונה: 'עירוב ברגליו'.
אין צורך באמירה על מנת לקנות שביתה, אולם יש צורך בכוונה כללית לקניית שביתה באמצעות הנוכחות.
מאחר שהזמן הקובע לתחום שבת הוא זמן בין השמשות בכניסת שבת, לאחר הנחת העירוב באמצעות נוכחות פיזית רשאי האדם לחזור לביתו שבתוך יישוב סמוך.
ההולך בדרך סמוך לזמן בין השמשות ומזהה מרחוק מקום ידוע שבו הוא רוצה שיהיה מרכז תחום השבת שלו, יכול להכריז: 'שביתתי במקום פלוני' אף שהוא במרוחק ממנו.
דין זה הוא קולא בעירוב תחומין, אך הוא בתנאי שהמכריז יכול להגיע למקום קודם זמן בין השמשות אם יתאמץ או ירוץ.
לפי שיטת הרמב"ם יש צורך להגדיר מקום ספציפי לשביתה בשטח של עד ארבע אמות, כגון בחלקו המזרחי של עץ ידוע, אך לא כאשר מגדיר את שביתתו תחת העץ, שהוא שטח גדול מארבע אמות.
הנחת עירוב תחומין באמצעות מזון
למרות שהדרך העיקרית להנחת עירוב תחומין היא באמצעות נוכחות פיזית, בשל הקושי על הימצאות במקום העירוב בשעת כניסת שבת חכמים הקלו והתירו הנחת מזון מראש במקום המיועד להיות מקום שביתתו של האדם ומרכז תחום השבת החדש, הנחה שמציינת את כוונת האדם לקניית שביתה במקום הנחת העירוב.
הנחה זו יכולה להיעשות הן על ידי האדם לו מיועד עירוב התחומין, והן על ידי שליח הנשלח על ידו מדעתו להנחת המזון במקום המיועד.
דרך זו של הנחת עירוב תחומין באמצעות מזון היא הדרך נפוצה בהנחת עירוב תחומין בפועל.
את העירוב יש להניח קודם כניסת השבת, כך שבשעת כניסת השבת העירוב יהיה במקום המיועד.
מאחר שהשעה הקובעת לַעירוב תחומין הוא שעת בין השמשות בכניסת שבת, העירוב לא חייב להישאר במקומו כל השבת (או החג), וניתן לאכול אותו (או ביו"ט, לקחת אותו) לאחר שעת בין השמשות.
בדיעבד, עירוב שהונח בשעת בין השמשות עצמה - חל.
את העירוב יש להניח במקום נגיש, כך שבשעת בין השמשות ניתן יהיה לגשת אל העירוב.
אם העירוב היה בכשרות בשעת בין השמשות העירוב נקבע לכל השבת, אף אם העירוב ישרף, יאכל או יפסל בדרך כל שהיא.
ניתן להניח את העירוב אף בשטח פתוח, ואין צורך להניחו במבנה.
אם העירוב נעקר ממקום הנחתו (קודם שעת בין השמשות הקובעת) ונתגלגל למקום אחר, כך שבשעת בין השמשות האדם מניח העירוב היה מרוחק מעירובו מרחק של יותר מ-2000 אמות - העירוב פסול היות שהעירוב ומניחו לא היו ברשות אחת בשעת הקובעת לעירוב.
שיעור המזון הנצרך לעירוב תחומין הוא שיעור שתי סעודות, שהוא לדעת רבי יוחנן בן ברוקא נפח של שש ביצים, ולדעת רבי שמעון נפח של ⅓5 ביצים, הרמב"ם פסק כרבי יוחנן בן נורי, בעוד רש"י וראשונים אחרים נקטו כרבי שמעון.
עם זאת, בטור נכתב ששהשיעור הוא נפח של 8 ביצים.
ניתן להניח עירוב תחומין לקבוצת אנשים גדולה, בתנאי ששיעור המזון בעירוב יהיה שיעור שתי סעודות לכל משתתף בעירוב.
במאכלים המשמשים כלפתן, כגון חומץ, בשר צלי, וזיתים, על המזון להיות בשיעור כדי אכילת שתי סעודות.
בפועל, שיעור זה הוא קטן בהרבה משיעור מזון שתי סעודות, וקל יותר לערב בדרך זו עבור מספר גדול של אנשים.
הנחת עירוב תחומין עבור אדם אחר
ניתן להניח עירוב תחומין לאדם אחר רק מדעתו והסכמתו, למעט ילד עד גיל 6 שנגרר אחרי אמו.
אמירה וברכה בשעת הנחת עירוב תחומין על ידי מזון
בעירוב תחומין באמצעות מזון יש צורך באמירה מפורשת בשעת הנחת העירוב על כך שהאדם מתכוון לקבוע את שביתתו במקום זה, וללא אמירה זו אין משמעות להנחתו.
המניח מברך בשעת הנחת העירוב: הברכה אינה מעכבת את העירוב.
לאחר הברכה מניח את העירוב ואומר: .
בכל המקרים בהם העירוב נפסל, האדם המניחו חוזר לתחום השבת המקורי שלו, אף שהתכוון ליצור לעצמו תחום שבת אחר כתחליף לתחום השבת המקורי.
במקרה ובשעת כניסת השבת האדם שעבורו הונח עירוב התחומין שהה מחוץ לתחום השבת החדש, העירוב בטל והוא חוזר לתחום השבת הרגיל שלו.
אם ישנו ספק לאחר שהונח העירוב בדבר כשרותו, כגון ספק אם נאכל העירוב קודם שעת בין השמשות או לאחריה - העירוב כשר מכוח הכלל: "ספק עירוב כשר".
כלל זה הוא דווקא כאשר העירוב הונח בוודאות, אולם אם ישנו ספק לגבי עצם הנחת העירוב - העירוב פסול.
תחום ארבע אמות בעיר לאחר הנחת העירוב
ישנה מחלוקת אם לאחר הנחת העירוב יכול מניח העירוב ללכת בכל היישוב בו הוא שובת בפועל לאחר הנחת העירוב, גם למרחק גדול מאלפיים אמה ממקום הנחת העירוב, אם מניח העירוב לן ביישוב.
המניח עירוב תחומין בתוך עיר גדולה - רשאי ללכת בכל תחומה אפילו אם שטחה גדול בהרבה מתחום שבת.
ניתן להניח עירוב קודם שבת, אך ההחלטה אם הוא ישפיע תתקבל על ידי האדם בשבת.
דין זה הוא מכח העיקרון ההלכתי 'ברירה' שמשמעותו אפשרות למתן תוקף רטואקטיבי ('למפרע') לפעולה שנעשתה בעבר.
עֵרוּי דם הוא תהליך שבו מבוצעת העברת דם או מרכיביו מאדם בריא (תורם) אל מחזור הדם של אדם אחר.
עירוי דם הוא לעיתים טיפול מציל חיים לבני האדם הזקוקים לתוספת לנפח הדם בשל דימום כתוצאה מטראומה או במהלך ניתוח, או למרכיבי דם מסוימים בשל ירידה באיכות הדם, למשל כתוצאה מאנמיה קשה.
יש חולים במחלות דם, כגון המופיליה או אנמיה חרמשית, הזקוקים לעירויי דם תכופים.
ביצוע העירוי דומה לביצוע כל עירוי נוזלים אחר ובמהלכו מוחדרת מחט חלולה לווריד של החולה, דרכה מוזרם הדם באמצעות צינור, מתוך שקית עירוי.
מנות הדם לעירוי נלקחות, באמצעות תרומת דם, רק מתורמים בריאים שנמצאו מתאימים, ועד לשימוש בהן הן מאוחסנות בבנק הדם.
הניסיון הראשון בעירוי דם תואר על ידי ההיסטוריון בן המאה ה-17, סטפנו אינפזורה.
על פי אינפזורה, בשנת 1492 האפיפיור אינוקנטיוס השמיני שקע בתרדמת, ובניסיון להצילו ציווה רופאו לערות לגופו את דמם של שלושה ילדים (הדם ניתן דרך הפה, כיוון שלא הייתה אז הבנה מלאה של מנגנון מחזור הדם ושיטות להזרקה תוך-ורידית).
הילדים היו בני עשר, ולכל אחד מהם הובטח דוקט בתמורה.
אולם, הטיפול לא הצליח והאפיפיור מת, כך גם שלושת הילדים אשר מתו מאובדן דם.
היסטוריונים אחרים חלקו על תיאורו של אינפזורה והאשימו אותו בנטיות אנטי-אפיפיוריות.
עם גילוייו של הארווי על מחזור הדם במאה ה-17, החלו ניסיונות מוצלחים יותר של עירוי דם בבעלי חיים.
אולם ניסיונות לביצוע עירויי דם בבני אדם המשיכו להניב תוצאות קטלניות.
הניסיון הראשון בעל תיעוד מלא לעירוי דם בבני אדם בוצע על ידי ד"ר ז'אן-בטיסט דני, רופא בכיר בחצר המלך לואי ה-14 בצרפת.
ב-15 ביוני 1667 הוא עירה דם כבש לגופו של נער בן 15 אשר שרד את הטיפול.
דני ביצע עירוי דם נוסף בפועל אשר שרד אף הוא.
שני מטופלים אלה שרדו כנראה כי כמות הדם שעורתה הייתה קטנה מאוד.
המטופל השלישי של דני היה אציל שוודי אשר קיבל שני עירויי דם ונפטר לאחר העירוי השני.
בחורף 1667 ביצע דני שלושה עירויים מדמו של עגל, למטופלו אנטואן מורי, אשר נפטר לאחר העירוי השלישי.
ניסיונותיו אלה של דני עוררו פולמוס נרחב בצרפת באותה עת.
בשנת 1670 נאסר על ביצוע עירויי דם נוספים.
באותה עת, אף הפרלמנט הבריטי והאפיפיור הכריזו על איסור דומה ובמשך 150 השנים הבאות לא זכה טיפול עירוי הדם להכרה.
במאה ה-17 חקר הרופא ריצ'רד לואר את השפעות השינויים בנפח הדם על תפקוד מערכת הדם ופיתח שיטות לעירוי דם בין חיות, על ידי חיבור ישיר של עורק לווריד ובכך התגבר על בעיית קרישת הדם.
לואר ביצע עירוי דם ראשון בין חיות.
הוא התבקש להציג את הניסוי לחברה המלכותית וכך עשה בדצמבר 1665. חצי שנה אחר כך המשיך לואר וביצע עירוי דם של כבש לאדם.
עירוי דם לטיפול בנגיף הקורונה
בשנת 2020, עם התפרצות נגיף הקורונה בעולם, נוסה בישראל טיפול ראשוני במתן עירוי פלסמת דם של אנשים שחלו בנגיף והחלימו ממנו.
ההשערה היא שבדמם של אנשים שהחלימו מהמחלה קיימים נוגדנים שיכולים להילחם בנגיף, כך שעירוי נוגדנים מדמם יוכל לשמש "חיסון פאסיבי" בעבור מי שחלה בנגיף ולא מצליח להחלים באופן עצמאי.
התאמה בין דם התורם לדם הנתרם
בכדי למנוע מצב שדם הנתרם יפתח נוגדנים נגד הדם הנתרם, יש צורך להתאים בין סוג דם של המקבל והתורם.
המקבל צריך שיהיו לו כל האנטיגנים של דם התורם, כך שלא יפתח נוגדנים לדם הנתרם.
באופן אידיאלי, מוצאים התאמה מושלמת בין סוגי הדם.
כך למשל בעל סוג דם A+ יקבל בדיוק סוג דם A+, אף כי הוא יכול לקבל גם דם מסוג A-, או O- או O+.
נובע מכך כי סוג דם O- הוא סוג הדם המבוקש ביותר, מכיוון שניתן לתרום אותו כמעט לבעל כל סוג דם שהוא.
כך לדוגמה במקרי חירום, כאשר לא ידוע סוג דמו של המקבל, נעשה שימוש במנות דם מסוג O-.
האנטיגנים הנפוצים החשובים לשם כך הם A, B, האותיות A ו־B מציינות את קיומם של אנטיגנים מסוגים אלה, כאשר העדר אנטיגנים משני סוגים אלה מצוין באות O.
אנטיגן נפוץ נוסף הוא Rh, אשר מתואר בסימנים + או -, כלומר "+" אומר שהאנטיגן קיים, ו-"-" מצביע על העדרו.
אדם שבדמו -RH אינו יכול לקבל תרומת דם מאדם שדמו +RH, אפילו כאשר סוגי הדם מתאימים.
תרומת דם שכזאת תגרום להצמתה בין כדוריות הדם האדומות.
אולם אדם שבדמו +RH יכול לקבל תרומת דם מאדם שבדמו -RH ללא חשש מהצמתה.
ישנם אנטיגנים רבים נוספים, אך הם נדירים וברוב המקרים לא יצרו אגלוטינציה, לאנטיגנים מסוימים ישנה משמעות בעירוי דם לנשים במטרה למנוע אנמיה עוברית (מחלת היילוד).
עם החלטת הצוות הרפואי על עיורי דם, ישלחו דגימה של דם הנתרם לבדיקת קומבס, צוות המחלקה יזמינו דם מבנק הדם בהתאם לתוצאת הבדיקה.
רופא יחתים את המטופל על טופס הסכמה לקבלת עירוי דם, והצוות הסיעודי יחבר את המטופל למנת הדם לאחר שתחומם לטמפרטורת החדר.
טרם התחלת העירוי ילקחו מדדים כולל חום גוף, בחלוף 5 דקות של עירוי ילקחו מדדים שוב וכן עד תום העירוי במרווחים של 20 דקות.
במקרה של התייצגות סימנים של אלרגיה או שינוי במדדי המטופל, העירוי מופסק באופן מיידי.
תגובה המוליטית חדה, עלולה להתרחש מיד עם קבלת הדם ועד חלוף 24 שעות מקבלת העירוי.
הסימפטומים כוללים חום וצמרמורות, בכאבי בטן, גב, גפיים או כאבים בחזה.
במקרים חמורים המטופל יסבול מקוצר נשימה, לחץ דם נמוך, המוגלובינוריה (המוגלובין בשתן), ובהמשך עלול להדרדר להלם ול-dic.
תגובה חריפה כזו של מערכת החיסון, מתרחשת ב־1 מתוך 38,000 עד 1 מתוך 70,000 עירויי דם, ואחוזי התמותה עומדים על 2%.
תגובה מאוחרת מופיעה בדרך כלל כ־2–10 ימים לאחר העירוי.
לרוב, התגובה היא נטולת תסמינים (אסימפטומטית).
אם ישנם סימנים, הם יכולים לכלול: חום, ירידה בהמטוקריט, צהבת, עלייה בהמוגלובין בדם והמוגלובינוריה (המוגלובין בשתן).
התייצגויות קשות יותר הן נדירות, ויכולות לכלול אי־ספיקת כליות חדה ואפילו מוות.
עירא גבעול (נולד ב־4 באפריל 1979), צ'לן ישראלי, חבר בשלישיית תל אביב.
הוא בוגר בית הספר התיכון על שם תלמה ילין, למד נגינה אצל הלל צרי ולמד בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן, גרמניה.
גבעול חבר ברביעייה הישראלית העכשווית, המבצעת מוזיקה ישראלית בת זמננו ומשתפת פעולה עם אמנים בתחומים שונים.
עירא גבעול ניגן כסולן עם התזמורת הסימפונית ירושלים ואחרות.
הוא זכה בתחרות על שם פאול בן-חיים.
גבעול הוזמן לנגן בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי באינטרלאקן, שווייץ, במסגרת פסטיבל "קרונברג" וברסיטלים בקוריאה, בטאיוון ובקרואטיה.
עיראק אל-מנשייה , היה כפר ערבי גדול בשפלה כ-20 קילומטרים ממזרח למג'דל (היום אשקלון), בצד הכביש מג'דל-חברון (היום כביש 35, במיקום של אזור התעשייה של קריית גת).
הכפר היה שייך לנפת עזה שבמחוז עזה.
יש המשערים כי בימי בית שני שכן במקום היישוב היהודי העתיק כפר שחליים.
בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל הכפר נקרא בשם מנשיית א-שחלין, ושמו התגלגל ברבות השנים לעיראק אל-מנשייה.
בקרבת הכפר הוקמה ב-1915 אחת מתחנות הרכבת הצבאית העות'מאנית על מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה וב-1917 המנחת הראשון של הטייסת הבווארית ה-304 על אדמת ארץ ישראל.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שכלל את נתוני הכפר ביחד עם גת, שטחי אדמותיו היו 17,901 דונם טורקי, מתוכם 13,838 בבעלות פרטית של ערבים, והוא מנה 2,010 תושבים ערבים.
במלחמת העצמאות במאי 1948, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות ופלישת צבאות מדינות ערב נתפס הכפר על ידי חטיבה 9 של חיל המשלוח המצרי (1948) שהתבססה באזור הכפר והעיירה אל-פאלוג'ה הסמוכה.
ב-16 באוקטובר 1948 עם תחילתו של "מבצע יואב" הותקף חיל המשלוח המצרי.
הכוח התוקף הורכב מהגדוד השביעי של חטיבת הנגב ומגדוד הטנקים של חטיבה 8. לכוח התוקף לא היה ניסיון בתקיפה משולבת של חיל רגלים ושריון.
כוח הרגלים נתקל בהתנגדות קשה ונאלץ לסגת.
המצרים החלו להפגיז את הכוח התוקף בתותחים.
תוך זמן קצר נגרמו אבדות כבדות והחלה נסיגה מבוהלת.
ארבעה טנקים מסוג "הוצ'קס" נפגעו וגם האחרים יצאו מכלל שימוש.
ב-22 באוקטובר עם סיומו של "מבצע יואב" נותקה חטיבה 9 המצרית משאר הצבא המצרי שהיה בעזה ונשארה בשטח שנודע כ"כיס פלוג'ה".
הכיס כלל בחלקו המערבי את העיירה פלוג'ה ובחלקו המזרחי את הכפר עיראק אל-מנשייה.
ב-28 בדצמבר 1948, נר שני של חנוכה, הותקף הכפר עיראק אל-מנשייה על ידי חטיבת אלכסנדרוני במסגרת "מבצע חיסול".
ההתקפה נהדפה באבדות כבדות – 87 הרוגים, רובם בני הפלוגה הדתית.
בעקבות חתימת הסכם שביתת נשק בין ישראל ומצרים, פינו המצרים את המובלעת ב-26 בפברואר.
הם עזבו את הכפר בחסות כוח בינלאומי, ככל הנראה, אונטס"ו.
הרוב המכריע של התושבים נשארו והוטל עליהם שלטון הממשל הצבאי, אולם מספר ימים לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק, גרמו יחידות צה"ל למנוסתם של כ-2,000 עד 3,000 תושבים משני הכפרים.
על חורבות עיראק אל-מנשייה נמצא היום חלק מהעיר קריית גת.
עיראק סווידאן (בערבית عراق سويدان; תעתיק מדויק: עראק סוידאן) היה כפר ערבי בשפלה הדרומית, כ-11 קילומטרים ממזרח לאל-מג'דל (היום אשקלון), בסמוך לכביש פאלוג'ה - אל-מג'דל (היום כביש 35 בקטע מקריית גת לאשקלון), בגובה כ-100 מטר מעל פני הים.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, שטחי אדמותיו היו 7,529 דונם והוא מנה 660 נפשות.
לאחר המרד הערבי הגדול, בשנת 1940, הקימה משטרת המנדט מצודה מדגם טגארט בסמוך, שנקראה על שם הכפר, משטרת עיראק סווידאן (כיום מצודת יואב).
לפי תוכנית החלוקה מ-1947 נכלל הכפר בשטח שיועד להקמת מדינה ערבית.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-12 במאי 1948 העבירו הבריטים את המצודה לידי הצבא המצרי.
ב-9 בנובמבר 1948, בעקבות כיבוש משטרת עיראק סווידאן במהלך מבצע שמונה, השתלטה חטיבה 8 על מרחב הכפר.
משטרת עיראק סווידאן שכנה בחלקו המערבי של כיס פלוג'ה ועם נפילתה צומצם שטחו של הכיס למרחב הכפרים עיראק אל-מנשייה ופאלוג'ה.
בעקבות חתימת הסכמי שביתת הנשק עם מצרים ב-1949 נכלל שטח הכפר במדינת ישראל.
בשנת 1953 נוסד מושב יד נתן מזרחית לעיראק סואידאן על אדמות הכפר.
בשנת 1955 הוקם מושב עוצם על אדמות הכפר מדרום-מזרח ובשנת 1956 הוקם ממערב למקום קיבוץ שדה יואב, קרוב לאדמות הכפר.
עירד מלכין (נולד ב-1951) הוא היסטוריון ומומחה ליוון העתיקה.
פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב משנת 1996. חתן פרס ישראל להיסטוריה בשנת 2014.
נולד בשנת 1951 לפרופסור יעקב מלכין ולציירת פליס פזנר מלכין, והוא נכדו של העיתונאי המבקר ואיש התרבות דב בר מלכין.
עירד שירת בצה"ל בשנים 1972–1976 והשתחרר בדרגת סגן.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין במטה אוגדה 440 בחזית המצרית.
לאחר המלחמה שימש מזכיר הוועדה בראשות האלוף מנחם מרון לבחינת מוכנות הצבא וימי הלחימה הראשונים בחזית הסורית והמצרית.
למד לתואר ראשון בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב משנת 1969 עד 1972. למד לדוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1976–1981. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "דת ומייסדי הקולוניות היווניות", ואת הדוקטורט קיבל בשנת 1982. היה נשוי לז'נט מלכין, ראש החוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית.
הספר עוסק בתקופה שבין המאה התשיעית לפני הספירה למאה הרביעית לפני הספירה, ודן בתפקידו של מיתוס מלחמת טרויה ושיבתו של אודיסאוס במסעותיו הרבים לביתו בגיבוש זהות העמים היוונים.
הוא בוחן את מפגשיו של אודיסאוס עם העמים השונים כדרך שבה ראו היוונים את העמים שחיו מסביבם ושבאו במגע עימם.
הספר מראה את השפעת המיתוס על ההיסטוריה.
הוא יצא לאור באנגלית, בעברית ובאיטלקית.
הספר בוחן את השאלה כיצד נתפסת זהות קיבוצית כזהות אתנית.
הוא מראה כי היוונים הקדמונים מעולם לא חיו במדינה ששמה "יוון", כי אם היו מפוזרים במאות קהילות פוליטיות מגאורגיה בים השחור ועד ספרד.
מלכין סובר כי לאמות מידה של דם, שפה, דת ומנהגים משותפים (אך לא טריטוריה), בצד אירועים היסטוריים מכוננים, היו תפקידים משתנים בהגדרתם הקיבוצית של יוונים.
תל אביב, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, 2003.
שיבותיו של אודיסיאוס: מיתוס זהות ויישוב מושבות ביוון הקדומה.
הסדרה הים תיכונית, הוצאת ידיעות אחרונות ואוניברסיטת תל אביב, 2004.
עורכים עירד מלכין וזאב צחור.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תשנ"ב 1992.
עִירָא היָאִירִי היה בנו של עקש התקועי, שהיה מגיבורי דוד.
היה מקורב לדוד המלך ולבניו ושירת לפני בניית בית המקדש הראשון, על פי פשט הפסוקים ככהן, אך תרגום יונתן ומפרשים אחרים פירשו את תואר "כהן" כסימן לגדולה ולאו דווקא כהונה ממש.
יש מי שפירש שעירא ובני דוד עבדו יחדיו בכהונה.
פסוקים אלו "שוחזרו" על ידי הפרשן קלוסטרמן לפסוק: "ועירא ובני דוד היו כהנים לדוד".
ככל הנראה הוא השתייך למשפחת היאירי שגרה בעבר הירדן המזרחי.
במסכת גיטין מבואר שהיה נחשב לגדול הדור בתקופתו.
במסכת מועד קטן מופיע בתור רבו של דוד המלך.
עוד מסופר שדוד נהג בו בכבוד ואף ישב בפניו על הקרקע בעת שלמד ממנו תורה.
במסכת עירובין מובא שדוד המלך היה נותן את כל מתנות כהונה שהיו לו לעירא רבו.
במדרש רבה שיר השירים ובמסכת עירובין מובא שדוד המלך לא הראה לציבור את ידיעותיו בתורה כל זמן שעירא רבו היה חי.
עירוב שימושים (באנגלית, Mixed-Use Development)), להבדיל מ"הפרדת שימושים", היא גישה בתכנון ערים ואזורים, הדוגלת בשילוב מספר שימושי קרקע באותו מגרש או מתחם: בנייה למגורים, למסחר, מוסדות ציבור ואף תעשייה קלה.
הגישה עומדת בניגוד לגישה שהתפתחה ברוב העולם המערבי מאז מלחמת העולם השנייה, ודוגלת בהפרדת שימושי קרקע - לאזורים מוגדרים של מגורים (כחלק ממגמת הפרבור והקמת שכונות וערי שינה), מתחמי מסחר, מתחמי חינוך, אזורי תעשייה ועוד.
עירוב השימושים הוא אחד העקרונות המרכזיים של תנועת ה"עירוניות חדשה" ("New Urbanism").
אחת הכותבות הראשונות שצידדו בגישה זו היא העיתונאית ג'יין ג'ייקובס בספרה "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות" שיצא לאור בשנת 1961.
מצדדי הגישה טוענים כי היא מאפשרת הפחתה משמעותית של התלות ברכב הפרטי וזיהום האוויר, שכן היא מאפשרת לקרב את התושבים לשירותים כמו עבודה, חינוך, מסחר ותרבות ומאפשרת להגיע למרבית השימושים היום יומיים באמצעות הליכה או אופניים, דבר המשפר את ההליכתיות באזור הכולל עירוב שימושים.
בנוסף, עירוב השימושים יוצר סביבה חיה ושוקקת בכל שעות היום.
כיום מקובל לערב יישובים, שכונות וערים שלמות בעירוב חצרות אחד, לאחר שכל העיר הוקפה בעירוב ההופך אותה לכעין חצר אחת, והכנת העירוב היא באחריות המועצה הדתית המקומית ולא באחריות אנשים פרטיים.
אולם בעבר היה מקובל לערב קבוצות קטנות של בתי מגורים, והאחריות על הכנת עירוב החצרות הייתה על הדיירים במקום.
לתקנת עירוב החצרות ישנה תקנה מקבילה ודומה בדיניה בשם שיתוף מבואות, המיועדת לשתף חצרות שונות הפתוחות למבוי אחד הפתוח לרשות הרבים, בדומה לתקנת עירוב חצרות המשתפת בתים שונים הפתוחים לחצר אחת או חצרות צמודות.
תקנה זו נמצאת בשימוש נרחב גם בימינו, בעיקר כהשלמה לתקנת העירוב (אולם לא כל עירוב מוכרח לכלול בתוכו עירוב חצרות).
פירושה העברי של המילה הוא מלשון כלאיים (תרגומה הארמי של המילה כלאים בתורה הוא עירובין) היינו ערבוב כמה בתים והפיכתם לרשות אחת.
על פי דברי רב יהודה בשם שמואל הנמסרים בגמרא תקנה זו תוקנה על ידי שלמה המלך, והיא אחת משבע מצוות דרבנן.
מדין התורה, מותר לטלטל חפצים מרשות היחיד לרשות היחיד אחרת בשבת ללא הגבלה, וללא תלות בבעלות על רשות היחיד, ואפילו עיר שלמה המוקפת בחומה - נחשבת לרשות היחיד אחת ומדין התורה מותר לטלטל בכולה, בין בתיה השונים ומהבתים לשטח ציבורי פתוח.
אולם מדרבנן, נאסרה הוצאת חפצים מרשות היחיד פרטית לרשות היחיד משותפת בשבת, (כגון מבית לחצר משותפת) שמא יבואו אנשים להתבלבל בין רשות היחיד משותפת לה מותר לטלטל, לבין רשות הרבים, אליה אסור מהתורה לטלטל.
כן נאסר טלטול בין רשויות היחיד פרטיות בבעלות נפרדת, (כגון טלטול בין בתים שונים בחצר או חדרים בבתים, שכל אחד מהם בבעלות פרטית נפרדת) וכן בין רשויות היחיד משותפות בבעלות שונה.
אולם ניתן להתיר את הטלטול בין רשויות היחיד השונות בשבת באמצעות תיקון עירוב החצירות.
ישנה חשיבות לכך שעירוב החצרות יהיה כעין שותפות בין כל הדיירים, ושלא יקפידו הדיירים אחד על השני בעירוב, דבר שיפגום בשותפות ובעירוב החצרות.
העירוב צריך להיות משותף לכל הדיירים, ואפילו אם דייר אחד שלו בעלות ברשות המשותפת לא השתתף בעירוב החצרות - העירוב נפגם, והוא מונע מכולם את הטלטול מבתיהם לחצר, מפני חלקו בחצר.
כיום משתמשים בתקנה זו כהשלמה להקפת שכונה או עיר בעירוב, שמשמעו הקפת מקום בכעין מחיצה, ההופכת את כל השטח הפתוח שבו לרשות היחיד.
אולם כיוון שהשטח המוקף מכיל בתוכו ריבוי של רשויות היחיד נפרדות (למשל בתי מגורים בבעלות נפרדת), כדי שיהיה מותר לטלטל ביניהם - יש לשתף את כל הרשויות הפרטיות ביחד, באמצעות עירוב החצרות.
ככלל, תקנת עירוב חצרות נתקנה לשבת וליום הכיפורים.
בעירוב חצרות הולכים אחר מקום האכילה
לגבי עירוב חצרות הולכים אחר מקום האכילה ולא אחר מקום המגורים והשינה, ולכן מי שמתגורר בחצר אחת ואוכל בחצר אחרת - צריך להשתתף בעירוב החצרות של החצר בו הוא אוכל, ולא בחצר בו הוא מתגורר.
וכן אם לא השתתף בעירוב החצרות - הוא אוסר את הטלטול בחצר בו הוא אוכל, ולא בחצר בו הוא מתגורר.
אם כל הדיירים בחצר אוכלים במקום אחד, כגון בחדר אוכל - אין צורך בעירוב, היות שרואים כאילו כולם גרים במקום אחד.
לדוגמה, חיילים המשרתים בבסיס צבאי אינם צריכים לעשות עירוב חצרות, היות שכולם אוכלים במקום אחד.
כיוון שבעירוב חצרות הולכים אחר מקום האכילה, דיירי הבית בו מניחים את העירוב אינם צריכים להשתתף בו, והם אינם אוסרים את הטלטול לחצר אם לא נשתתפו בו.
במשנה מבואר כי "בכל מערבין ומשתתפים, חוץ מן המים ומן המלח".
לדעת רש"י נאמר "בכל מערבין" הן לעניין עירובי תחומין והן לעניין עירובי חצרות.
לפי דעתו, מותר לערב עירובי חצרות בכל, מלבד במים ובמלח.
לעומתו סברו רבי עובדיה מברטנורה, הרמב"ם ובעלי התוספות כי המשנה מתייחסת בקטע זה לעירובי תחומין בלבד, ואילו עירובי חצרות ניתן לעשות בפת בלבד.
לנושא זה מתייחסת גם מחלוקת החכמים ב בין רבי יהושע – הסובר כי מערבים בפת שלמה בלבד – לבין רבי אליעזר, הסובר כי מערבים בכל, מלבד במים ובמלח.
אף שלרוב הלכה כדברי המיקל בעירוב, להלכה פסק הרב יוסף קארו ב"שולחן ערוך" כי מערבים חצרות בפת בלבד.
המזון לעירוב החצירות צריך להיות דווקא פת ראויה לאכילה, בשיעור שיספיק לשתי סעודות לאדם אחד, שהוא שיעור שש ביצים.
די בשיעור זה אפילו אם המזון משמש לעירוב חצרות של עיר שלמה.
אולם בעירוב הנעשה לקבוצה קטנה, ניתן ליצור עירוב בשיעור של גרוגרת לכל אחד ואחד.
במקרה זה יהיה שיעור העירוב קטן יותר כל זמן שלא משתתפים בו יותר מ-18 אנשים, שבו משתווה שיעור זה לשיעור שתי סעודות.
הפת לעירוב צריכה להיות פת הראויה לאכילה, אפילו פת העשויה מאורז, או מעדשים, אך אין מערבין בפת דוחן או פול.
אי אפשר לערב בפת האסורה לאכילה, כגון העשויה מחיטים שהיו טבל, אפילו דברים האסורים באכילה רק מדרבנן.
אולם מותר לערב בפת המותרת באופן עקרוני, אלא שאסורה לאדם שמערבים עליו, כגון לאדם שאינו כהן בתרומה טהורה, או לאדם שאסר עצמו בנדר או בשבועה מאכילת פת, או בדמאי, המותר לעניים.
ניתן לערב את עירוב החצרות גם בפת הבאה בכיסנין.
כיום נהוג לקחת מצות לעירוב החצרות, כיוון שהם נשמרות ראויות לאכילה לזמן רב, ויכולות לשמש גם בתקופת הפסח, בו אסורה אכילת חמץ.
את המזון המשמש לעירוב חצרות מזכים לכלל הציבור, כך שלכל אחד מתושבי העיר יהיה חלק בו (אם המזון המשמש לעירוב החצרות התעפש יש להחליפו, היות שהעירוב צריך להיות ראוי לאכילה).
כאשר הפת לעירוב ניתנת על ידי כמה אנשים, יש צורך שכל אחד מהם יביא דווקא פת שלמה, אפילו קטנה, ולא פרוסה.
טעם דין זה הוא משום איבה, שלא יקפיד מי שהביא פת שלמה על מי שהביא פרוסה, דבר שעשוי לגרום לקטטה, ולפגיעה בשותפות החיונית לעירוב.
אולם אין הלחמים המובאים על ידי אנשים שונים צריכים להיות שווים בגודלם, ודי בכך שיהיו שלמים.
אם העירוב ניתן על ידי אדם אחד המזכה את העירוב לאחרים - יכול העירוב להיות מפרוסות, היות שאין חשש לאיבה.
ישנה מחלוקת אם ניתן לגבות עירוב בכפייה מאדם שאינו מעוניין להשתתף בעירוב, כאשר אי-השתתפותו בעירוב תגרום לאיסור הטלטול על דיירים רבים, וכן אם אחד מבני ביתו של אותו אדם יכול לתת חלק לעירוב החצרות ללא הסכמת בעל הבית.
ניתן למנות שליח שיתן חלק בעירוב, במקום האדם השולח אותו.
הרמ"א מתאר מנהג בתקופתו, שנהגו לאסוף מכל הדיירים בחצר מעט קמח, וממנו היו אופים חלה לעירוב החצרות.
במקום לאסוף מעט מזון מכל השותפים לעירוב החצרות, ניתן שאדם אחד יזכה לכולם (באמצעות אדם אחר) חלק במזון שהוא מכין, כך שלכולם תהיה שותפות במזון, באמצעות דין זכין לאדם שלא בפניו, היינו שניתן להעביר דבר לבעלות אדם אחר אף ללא ידיעתו, כאשר מדובר בדבר שהוא זכות בשבילו.
דין זה שימושי במיוחד במקומות שבהם עירוב החצרות משותף לדיירים רבים, כגון עירוב חצרות לשכונה או לעיר, בהם קשה מבחינה מעשית לגבות את העירוב מכל הדיירים.
את המזון המיועד לעירוב יש לזכות לרבים על ידי אדם עצמאי, שאינו בעליו.
ישנה מחלוקת האם ניתן לזכות את העירוב באמצעות גדול הסמוך על שולחנו, היינו שמתפרנס על ידי הוריו, או האם אדם יכול לזכות את העירוב לרבים על ידי אשתו.
אם נתמעט העירוב משיעורו, לאחר לפחות שבת אחת שבה היה שיעורו תקין - העירוב כשר, גם אם נשתייר ממנו דבר זעום, שכן שיירי העירוב כשרים גם בשיעור קטן.
ניתן אף לאכול את העירוב במהלך השבת, והיתר העירוב יהיה עדיין בתוקפו, היות שדי בכך שהעירוב היה בשיעור מספיק בשעת כניסת השבת לבדה, ואין צורך שיעמוד בשיעורו לכל אורך השבת.
את העירוב יש להניח בכלי אחד ולא בשני כלים, אלא אם כן אין מקום בכלי אחד להכיל את כל המזון המשמש לעירוב.
אם העירוב נחלק ללא צורך לשני כלים - העירוב נפסל, היות שחוששים שהשותפים בעירוב יקפידו זה על זה, וזה יפגע בשותפות שהיא העירוב.
כיוון שהעירוב משותף לכל הדיירים, הרי מותר לכל אחד מהם לבוא ולאכול ממנו.
אם אחד השותפים מקפיד שהעירוב לא יאכל על ידי אחד הדיירים האחרים – העירוב נפסל, היות שכבר אין זו שותפות בין כל הדיירים.
את העירוב יש להניח דווקא בבית המיועד לדירה, ולא בחצר או בבית שאינו מיועד למגורים.
חכמים תיקנו משום דרכי שלום, כי אין להחליף את הבית בו מונח העירוב בקביעות בבית אחר ללא סיבה חזקה, שמא אנשים זרים יאמרו שדיירי החצר מטלטלים בלא עירוב, היות שאינם יודעים שמקומו השתנה.
על העירוב להיות מונח בזמן בין השמשות של כניסת שבת במקום שיוכל להינטל ממנו בשבת, ללא צורך בפעולות האסורות בשבת מהתורה.
אולם אם כדי ליטול את העירוב יש צורך בפעולות האסורות רק מדרבנן, כגון טלטול מוקצה - העירוב כשר.
סיבת דין זה היא שהזמן שבו העירוב חל הוא זמן בין השמשות, וחכמים לא אסרו איסורי דרבנן של שבת בזמן בין השמשות, שהוא זמן של ספק שבת.
כיום, שמערבים מקומות גדולים ביחד, נוהגים להניח את עירוב החצרות בקופסת זכוכית בבית הכנסת, כך שהוא יהיה גלוי לרבים.
את העירוב מניחים בבית הכנסת אף על פי שאינו משמש למגורים, היות שהעירוב במקרה כזה משמש גם כשיתוף מבואות, אותו ניתן להניח גם במקום שאינו בית מגורים.
במקרה כזה יש לוודא שאין הפסק של כרמלית בין בית הכנסת לבין הבתים והחצרות להם מיועד העירוב, שכן אם יש הפסק העירוב נפסל.
את העירוב יש להכין קודם כניסת השבת, והזמן הקובע לעירוב הוא בין השמשות שבכניסת השבת, כך שאם נאכל העירוב או הושמד לאחר מכן - עדיין מתייחסים אליו כאילו הוא קיים, ומותר לטלטל כפי שהעירוב התיר לטלטל.
ניתן אף לכתחילה לאכול את העירוב לאחר זמן בין השמשות, על פי הכלל 'שבת הואיל והותרה הותרה'.
ניתן לערב את עירוב החצרות אף בזמן בין השמשות, אף שהוא ספק יום השישי ספק ליל שבת, מכח הכלל 'ספק דרבנן - לקולא' .
העירוב יכול להיות מונח בעבור שבתות רבות, ובלבד שיהיה בפועל קיים בכל זמן כניסת שבת ושבת.
יום טוב שחל בערב שבת
אם ביום שישי חל יום טוב, לא ניתן לערב בו עירוב חצרות לשבת, אף על פי שביום טוב עצמו מותר לטלטל ללא הגבלה ותלות בעירוב החצרות בין רשויות היחיד השונות.
זאת משום שהמערב דומה למתקן דבר ביום טוב, או משום הכנה מיום טוב לשבת.
בשני ימים טובים שאחד מהם הוא ספק, כגון בחוץ לארץ בשני ימים טובים שאחד מהם הוא יום טוב שני של גלויות - ניתן להניח עירוב חצרות בראשון שבהם ולהתנות שהעירוב יחול ביום שאינו יום טוב.
אולם לא ניתן להתנות זאת בשני ימי ראש השנה קודם שבת, היות שקדושתם חמורה מקדושת יום טוב שני של גלויות .
בשעת איסוף המזון לעירוב החצרות או בשעת זיכוי המזון לרבים מברכים ברכה מיוחדת:
אם לא בירכו בשעת הנחת עירוב החצרות - אין העירוב נפסל בכך.
מאחר שתקנת העירוב היא מדרבנן, במקרי ספק אם העירוב היה קיים בשעת בין השמשות אם לאו, הולכים לפי הכלל 'ספק דרבנן - לקולא', והעירוב כשר.
כלל זה הוא רק במקרה והעירוב ודאי הונח, אלא שספק אם הושמד לאחר מכן, שאז אנו אומרים 'העמד דבר על חזקתו', כלומר מניחים שהמצב שהיה בשעת הנחת העירוב, שהעירוב היה קיים המשיך גם לאחר מכך, והשתנה רק לאחר בין השמשות.
אולם כלל זה לא נאמר אם יש ספק בעצם הדבר, אם העירוב בכלל הונח.
סיבת הבדל זה היא כיוון שלא ניתן להגיד במקרה כזה 'העמד דבר על חזקתו', כיוון שבמקרה זה לא הייתה חזקת היתר שהעירוב ודאי היה קיים בשעת הנחתו, אלא יש ספק האם בכלל הונח.
במקרה וחלק מהדיירים שלהם בעלות ברשות המשותפת השתתפו בעירוב החצרות וחלקם, או אפילו אחד מתוכם, לא השתתף בעירוב - העירוב אינו מועיל להתיר את הטלטול, מפני הבעלות ברשות המשותפת של מי שלא נשתתף בעירוב.
אולם ניתן לעשות 'ביטול רשות' - הסתלקות סמלית מהבעלות על הרשות, דבר שגורם לכך שעירוב החצרות יחול, היות שלאחר ביטול הרשות של הדייר שלא השתתף בעירוב - נמצא שכל בעלי החצר השתתפו בעירוב החצרות.
ביטול רשות יכול להעשות כלפי בעלות ברשות משותפת, כגון חצר, או כלפי רשות פרטית, כגון בית מגורים, וכן יכול להעשות על ידי יחיד המבטל רשותו לרבים, רבים המבטלים רשותם לרבים, או על ידי רבים המבטלים רשותם ליחיד.
עירוב חצרות בחצר בה מתגורר גוי
התקנה המקורית של עירוב חצרות הייתה שגוי שדר בחצר משותפת - אינו נחשב לדייר לעניין עירוב חצרות, ואינו אוסר על דיירי החצר היהודיים את הטלטול בחצר, אף שגם לו חלק בחצר המשותפת, ואין הוא משתתף בעירוב החצרות.
אולם מאוחר יותר אסרו חכמים על הטלטול בחצר במקרה ובו ישנם לפחות שני דיירים יהודים ודייר גוי אחד.
דין זה הוא אחד מהדינים שמטרתם הרחקה בין יהודים לגויים, היינו שבגלל איסור הטלטול בחצר בשבת - יעבור היהודי לגור עם שכנים יהודיים ויתרחק ממגורים עם גויים.
אולם ניתן להתיר את טלטול החפצים בחצר שבה גר גוי באמצעות שכירת רשות, היינו שכירה סמלית של רשות הגוי בחצר למשך השבת, בדומה לביטול רשות שנעשה במקרה ובו דייר יהודי לא השתתף בעירוב החצרות.
(אולם אין כל תועלת אם גוי יבטל רשותו)
חצר שבה גרים גויים לבדם או מספר גויים ויהודי אחד - מותר לטלטל מהבתים לחצר ללא כל צורך בתיקון, ורק כאשר גרים לפחות שני יהודים יש צורך בתיקון עירוב חצרות יחד עם שכירת רשות.
לדין זה חשיבות רבה בעת תיקון עירוב מסביב לשטח בו גרים יהודים וגויים יחדיו.
עירוב חצרות בחצר בה מתגורר צדוקי ועבריין
צדוקי נחשב ליהודי, ויכול לבטל רשותו.
אולם הוא אינו יכול להשתתף בעירוב החצרות, היות שזו תקנה שאין הצדוקים מודים בתוקפה, ולפיכך אין משמעות להשתתפותו בה.
ישראל עבריין שעובד עבודה זרה או מחלל שבת בפרהסיא - נחשב כגוי ואינו יכול להשתתף בעירוב החצרות או לבטל רשותו, ותקנתו היא רק בשכירת רשות.
כיום מקובל שבמקביל לסידור עירוב על ידי רבנויות מקומיות דואגות הרבנויות גם לסידור עירוב חצרות כהשלמה לעירוב.
עירוב החצרות מורכב בדרך כלל ממצות, כדי שיוכל לשמש גם בימי הפסח, ומכיוון שמצה נשארת ראויה לאכילה לתקופה ארוכה, והוא מחודש בדרך כלל פעם בשנה בערב פסח.
את העירוב מזכים לכל התושבים הגרים במקום העירוב, מדין זכין לאדם שלא בפניו.
מקובל להניח את העירוב בבית הכנסת, מפאת היותו מקום ציבורי ועל מנת לפרסם את עירוב החצרות.
שכירות סמלית זאת נעשית ברמה ארצית על ידי הרבנות הראשית לישראל.
שכירת הרחבות הציבוריים מתבצעת באופן דומה מגורמים שונים.
עירוב חצרות במקום שאינם אוסרים זה על זה
בדרך כלל מתקנים עירוב חצרות במקום שבו לולא תיקון עירוב החצרות יהיו הדיירים אסורים בטלטול, כגון בחצר משותפת.
אולם ניתן לתקן עירוב אף בין מקומות שאינם אוסרים את הטלטול אחד על השני, על מנת להתיר את הטלטול ביניהם, לדוגמה בין שתי חצרות משותפות סמוכות.
(במקרה ואין עירוב המקיף אותם, שנעשה יחד עם עירוב חצרות כללי לכל שטחו) במקרה זה מניחים עירוב אחד באחד הבתים של אחד החצרות, המועיל להתיר גם את הטלטול בכל חצר לעצמה, וגם את הטלטול בין שתי החצרות.
כמו כן ניתן לתקן עירוב חצרות בין שני בתים בקומה שנייה שביניהם רחוב, שנחשב לרשות הרבים, היות שאין רשות הרבים בגובה של יותר מ-80 ס"מ (עשרה טפחים).
דוגמה נוספת, יישובים שכנים שלכל אחד מהם עירוב נפרד יכולים לעשות עירוב חצרות אחד על מנת שיהיה מותר לטלטל חפצים בין תחומי שני העירובים, ולא רק בתוך תחום העירוב המקומי.
אדם בודד או קבוצה של אנשים יכולים לערב עירוב חצרות בשני מקומות שונים, שכן לאדם יש רשות לקבוע את מקום סעודתו במקומות שונים, ועירוב החצרות משמעו קביעת מקום סעודה משותף בין השותפים בעירוב.
עירוב משום קניין או משום דירה
בתלמוד ישנה מחלוקת, האם עירוב החצרות מועיל מדין קניין, היינו שבעל הבית שבו מונח העירוב מקנה לכל אחד מהדיירים האחרים חלק בבית לצורך עירוב החצרות, או שהעירוב הוא משום דירה, היינו שרואים כאילו כל הדיירים גרים בבית שבו מונח העירוב.
ישנם מספר דינים התלויים בהבחנה זאת.
להלכה נפסק שעירוב משום דירה.
עירוב הוא הכינוי המקובל בהלכה להיקף מחיצות סביב שטח מיושב, הנעשה במטרה להתיר בתוכו פעולות האסורות בשבת בשל מלאכת הוצאה מרשות לרשות (כגון: טלטול חפצים בין רשות היחיד ורשות הרבים והולכת חפצים למרחק ארבע אמות [כשני מטרים] ברשות הרבים).
העירוב הופך את כל שטח היישוב לרשות היחיד אחת, ובכך מתיר להוציא חפצים מן הבתים אל הרחובות בהיות כולם 'רשות היחיד' אחת מכוחו של העירוב.
השם 'עירוב' במקורו ניתן בשל תפקידו של העירוב לאחד ולערב את הרשויות ולהופכן לרשות אחת.
מקור השם מוזכר בגמרא (עירובין מט.) גם בהקשר של 'עירוב חצרות', שם ניתן דגש הלכתי על כך שתהיה השותפות בעירוב נוחה וערבה ומסוכמת על הכול.
סביב בניית העירוב התעוררו פולמוסים ומחלוקות רבות במקומות שונים.
בישראל ישנה מחלקה במשרד לשירותי דת האמונה על הקמת עירובים ביישובים השונים בישראל ועל תחזוקתם, בשיתוף הרבנויות המקומיות והמועצות הדתיות השונות, וכמעט אין מקומות יישוב גדולים שאין בהם עירוב.
אולם בחוץ לארץ ישנם מקומות שבהם אין עירוב, אם מסיבות טכניות ואם מסיבות הלכתיות.
ביום השבת קיים איסור להוציא חפצים מרשות היחיד (כגון בית מגורים) אל רשות הרבים ולהפך.
איסור זה הוא אחד מל"ט אבות מלאכה האסורים בשבת מן התורה, ונקרא בקיצור הוצאה מרשות לרשות.
לבעיה של ההוצאה בשבת יש פתרון הלכתי – ליצור 'עירוב' סביב רשות הרבים (רחובות העיר או היישוב).
משמעות העירוב היא הקפת השטח הציבורי הפתוח לרבים במחיצה.
באמצעות עירוב זה, רחובות העיר או היישוב הנחשבים מתחילה 'רשות הרבים' (או 'כרמלית') הופכים לרשות היחיד אחת גדולה, ובכך מתיר העירוב להוציא או להכניס חפצים מכל רשויות היחיד (כגון בתי מגורים) אל הרחובות והשווקים המשמשים את הרבים.
לעירוב חשיבות מעשית רבה, כיוון שעל פי ההלכה היהודית אין להוציא ("לטלטל") חפצים מן הבית לרשות הרבים ביום השבת ללא תיקון עירוב, וכן אסור להוליך חפצים בתוך רשות הרבים למרחק של יותר מארבע אמות.
התקנת העירוב בשטח מיושב מאפשרת התנהלות סדירה בשבת בכל הנוגע להוצאת חפצים מן הבית כמו סידור תפילה או עגלת ילדים, לדוגמה.
עירוב מורכב ממחיצה של גדר או חומה המקיפה את הרחובות והשווקים שבהם חפֵצים לטלטל.
אופן נוסף ליצירת העירוב הוא 'צורת הפתח', מה שמתבצע כיום לרוב על ידי התקנת עמודים ייעודיים שעליהם עובר חוט דק מתוח.
אופן זה של צורת הפתח נחשב מבחינה הלכתית למחיצה כשרה שבאמצעותה נהפך השטח המוקף לרשות היחיד.
עירוב יכול להתבסס גם על גדרות או מחיצות קיימות אחרות, או על מדרונות תלולים ('תל המתלקט').
במקומות רבים מתבסס העירוב על קווי חשמל או טלפון.
במקרים כאלו יש צורך שהחוט יעבור בדיוק מעל העמוד, היות שזהו אחד מהתנאים הנדרשים כדי ליצור מחיצה של צורת הפתח.
אפשרות נוספת ליצירת העירוב בשיטה של צורת הפתח היא העמדתם של חבית או קרש חזק שגובהם לפחות י' טפחים (כ-80 ס"מ) מתחת לקו החשמל, ומן הבחינה ההלכתית רואים אותם כאילו הם עולים עד לחוטים התלויים למעלה, מדין 'גוד אסיק מחיצתא', ויוצרים על ידי כך את צורת הפתח.
רבים מן הפוסקים נוקטים להלכה שאין כמעט מקום שנחשב לרשות הרבים מהתורה, ולפיכך רובם ככולם של המקומות הציבוריים נחשבים לרשות הכרמלית.
להבחנה זו ישנה חשיבות הלכתית, מאחר שאת רשות הכרמלית אפשר להקיף בצורת הפתח, שהיא עירוב פשוט, ואין צורך להקיפה בחומה גמורה ובה שערים הראויים להינעל בלילה.
זאת – להבדיל מרשות הרבים, שאותה יש צורך להקיף בחומה ובשערים הראויים להינעל בלילה דווקא.
לאחר בניית העירוב יש צורך בתיקון נוסף, הנקרא עירוב חצרות, כדי להתיר את הטלטול בין רשויות היחיד נפרדות, כגון מבית לבית אחר, דבר שאסור מדרבנן ללא תיקון של עירוב החצרות.
אבל ישנם מקומות שבהם אין צורך בעירוב החצרות, כגון בסיס צבאי או קיבוץ, שבו אוכלים כולם בחדר אוכל משותף.
במקרה שבמקום היישוב גרים גויים, יש לשכור את רשותם כדי שעירוב החצרות יוכל לחול.
כיוון שעירוב נחשב למחיצה, הוא נפסל אם נפרץ בו פתח רחב מי' אמות (כ-5 מ'), שיעור הפרצה הפוסל מחיצה.
בשל מבנה העירוב הנפוץ כיום, כל אימת שהחוט העובר בין עמודי העירוב, שנחשב לחלק העליון של צורת הפתח, נקרע – העירוב נפסל, משום ששוב אין היישוב מוקף כהלכה במחיצות, ואינו נחשב רשות היחיד.
בשל בעיה זו, נערכים במקומות רבים סיורים לבדיקת שלמותו של העירוב קודם לשבת, בשביל לתקנו במידת הצורך.
אם העירוב נקרע באמצע השבת הוא נפסל, ואין אומרים בו את הכלל 'שבת הואיל והותרה – הותרה'.
בגלל החשש מפרצות בעירוב, או נפילת העירוב בימי סערה, קיימים מקומות שבהם ישנו גיבוי לעירוב בדמות קו עירוב נוסף, המיועד להתיר טלטול חופשי גם אם ייפסל קו העירוב העיקרי.
יצוין כדוגמה שבסערת השלג העזה בירושלים בשנת תשע"ד (12 בדצמבר 2013) נפל העירוב בעיר, ותושבי ירושלים לא יכלו לטלטל בשבת.
לאחר כשבוע, כשוך הסערה, תוקן העירוב.
יש מקומות שבהם סמוך לעירוב הכללי, שבאחריות גופים ממוסדים, נבנה עירוב נוסף בידי גורמים פרטיים או מקומיים.
לרוב העירובים הפרטיים בנויים באופן שיהיו כשרים גם לפי שיטות הלכתיות נוספות, שהעירוב העיקרי הממוסד אינו כשר לפיהן.
כמו כן ישנם מקומות רבים, בעיקר באזורי ריכוז חרדיים, שבהם קיים עירוב שכונתי נוסף לזה העירוני של המועצה הדתית, המקיף שכונה מצומצמת בלבד.
עירוב זה נעשה לחומרה, כדי שלא להיסמך על העירוב העירוני, שבו יש לעיתים בעיות הלכתיות על פי חלק מהשיטות.
עם זאת יש מי שפקפק בעירוב זה.
שיטות הלכתיות שעליהן העירוב מתבסס
קיימות שיטות הלכתיות שונות שלפיהן לא ניתן כיום לערב מקומות רבים באמצעות העירוב המקובל הנעשה בצורת הפתח.
ואומנם המתירים מתבססים על השיטות החולקות עליהם ומתירות לערב בצורה המקובלת בימינו.
עם זאת ישנם הנמנעים לטלטל חפצים בשבת גם במקום שבו יש עירוב, בשל הדעות החלוקות בנושא, בעיקר מן הטעמים האלה:
רשות הרבים בימינו – ישנה מחלוקת הלכתית אם אחד מתנאי רשות הרבים לעניין רשויות השבת הוא שיעברו בה 600,000 אנשים ביום (שישים ריבוא).
למחלוקת זו השפעה ישירה על הרחובות בימינו שבהם אין שישים ריבוא.
לשיטה הדורשת תנאי זה, כל הרחובות בימינו (בערים שאין בהם שישים ריבוא) נידונים ככרמלית, ואילו לפי השיטה שאינה דורשת תנאי זה כמעט כל רחוב נחשב לרשות הרבים (אם הוא רחב כשמונה מטרים ואינו מקורה).
למחלוקת זו משמעות רבה לעירוב המקובל כיום על ידי צורת הפתח, שכן אם נדון את הרחובות בימינו ככרמלית רשאים לערבו על ידי צורת הפתח, אבל אם נידונים הרחובות בימינו כרשות הרבים, אין אפשרות להקיפם בצורת הפתח בלבד, ויש צורך להקיפם בחומה בעלת שערים הראויים להינעל.
הקפת רובו של השטח על ידי צורת הפתח – לפי שיטת הרמב"ם לא ניתן להשתמש במחיצה של צורת הפתח אלא אם כן רוב השטח מוקף במחיצה גמורה של חומה ואילו צורת הפתח מקיפה את מיעוטו של השטח.
לשיטה זו אין היתר להקיף בעירוב של צורת הפתח בדרך המקובלת הרחובות של הערים בימינו.
המשנה ברורה (שסב,נט) כותב שנכון לחוש לדעת הרמב"ם.
הקפת שטח גדול שאינו משמש למגורים – כדי להקיף מקום כרשות היחיד, יש צורך שכולו ישמש למגורים, שכן שטח פתוח שאינו משמש למגורים בגודל של בית סאתיים ויותר (כ-1,150 מ"ר), אינו נחשב לרשות היחיד המותרת בטלטול אלא לכרמלית בה אסור לטלטל .
אבל ישנה מחלוקת אם דין זה נאמר גם ברשות היחיד גדולה, הכוללת בתים ושטחים לא מיושבים (כגון שדות וגינות), ושיעור השדות קטן משיעור הבתים.
כלומר – האם השדות פוסלים את העירוב כאשר שטחם הכולל קטן מהשטח הכולל המיושב.
מציאות זו שכיחה במקומות שבהם מסתמכים על קווי חשמל העוברים במרחק מסוים מהיישוב, ועוברים בתוך שדות, וכן כיוון שלעיתים נוח יותר להקיף שטח גדול בקווים ישרים, מאשר להקיף שטח מצומצם בצורה מעוקלת לפי שטח היישוב.
החוט המשמש לחלק העליון של צורת הפתח – יש שיטת הלכתית הדורשת שהחוט העליון העובר בין העמודים יהיה מתוח לגמרי ולא ינוע כלל ברוח, ואולם מעיקר הדין יש להכשיר כל צורת הפתח גם אם החוט העליון נע קלות ברוח (משנה ברורה שסב,סו).
מעבר צורת הפתח מעל מבנים – ישנה גם שיטה הלכתית הפוסלת את צורת הפתח העוברת מעל מבנה מלהיחשב מחיצה, ולעומתה שיטה המכשירה את צורת הפתח כמחיצה גם באופן כזה.
ישנה דעה שרשותו של נוכרי ומחלל שבת פוסלות את העירוב מכיוון שאין הם שותפים בעירוב.
בעבר פתרו את הבעיה על ידי עריכת העירוב בשיתוף עם שר העיר שיש לו סמכות להפקיע את רשותם או להיכנס על דעת עצמו לרשותם במידת הצורך.
הבעיה התעוררה מחדש בעידן המודרני במדינות דמוקרטיות, ובכללן מדינת ישראל, שכן כעת לראשי הרשויות אין כלל סמכות להוציא תושבים מנכסיהם או להיכנס אליהם ללא צו בית משפט.
בעיה זו נפתרה על ידי ביצוע העירוב בשיתוף משרד הביטחון, שעל פי חוקי החירום של המדינה יש לו סמכות להוציא אזרחים מביתם או להיכנס לרשותם במקרי חירום.
מעיקר הדין אין לערב את כל העיר בשלמות, ויש צורך לשייר חלק מסוים מהעיר שלא יהיה בתוך תחום העירוב, כדי שיהיה היכר שכל ההיתר לטלטל הוא רק מכוח העירוב, ובלעדיו אסור לטלטל כלל, בגלל איסור הוצאה מרשות לרשות, כלומר המטרה היא שלא יישכח איסור זה.
שטח השיור יכול להיות מינימלי, אפילו בית אחד וחצר אחת.
ישנה מחלוקת אם השיור צריך להיות דווקא מבתי ישראל או שאפשר לשייר גם בתי גויים.
ואולם בפועל נהוג כיום לערב את כל העיר ללא שיור בתים מחוץ לעירוב.
הנימוק לכך הוא שסומכים על השיטה שמאפשרת לסמוך על השיור בבתי גויים, או שכיוון שכל העירוב בימינו מבוסס על חוט שעובר כצורת הפתח (ולא על דבר קשיח כמו חומה), וכאשר החוט נקרע והעירוב נפסל מודיעים בכל העיר שאסור לטלטל חפצים, אין עוד צורך בהיכר של השיור למטרת היכר זה.
בישראל קיים עירוב כמעט בכל הערים, על סמך השיטה ההלכתית שלפיה כשאין שישים ריבוא במקום אחד ממש, המקום אינו נחשב לרשות הרבים.
מכיוון שכך גם בירושלים, שבה יש למעלה מ-600 אלף תושבים, נוהג רובו המוחלט של הציבור הדתי והחרדי להסתמך על העירוב.
עם זאת ישנם הנוהגים להחמיר ולא לטלטל חפצים למרות העירוב, ולחלופין להקים עירוב שכונתי – המקיף מקום שבו אין שישים ריבוא איש.
בארצות הברית חלוקות הדעות בעניין העירוב.
הרבנים הליטאים אוסרים לטלטל, על פי פסקיהם של גדולי הפוסקים בניו יורק, בהם הרב משה פיינשטיין, שאסר לטלטל מכיוון שסבר שיש להחשיב את כל המתגוררים בעיר במניין השישים ריבוא, ומכיוון שבניו יורק מתגוררים מיליוני אנשים אין כל היתר לטלטל בעיר.
רבי אהרן קוטלר אסר את העירוב מסיבה אחרת; הוא פסק כדעתם של רוב הראשונים, הסוברים שמקום הרחב שש עשרה אמה, נחשב לרשות הרבים גם אם אין בו שישים ריבוא הולכים.
בשנת תש"ס (2000) הוקם בשכונת בורו פארק שבניו יורק עירוב בהכשר של הרב חיים יהודה כ"ץ.
הציבור החסידי, בעיקר חצרות בעלז וצאנז קלויזנבורג בעיר, סומך על רבניו המתירים לטלטל, ואילו רבני חצרות סאטמר ובאבוב אוסרים לטלטל.
בוויליאמסבורג, שכונה בניו יורק שרוב תושביה היהודים משתייכים לחסידות סאטמר, נוהגים התושבים המשתייכים לחצר זו לא לטלטל בשבת, מכיוון שלטענתם (המוכחשת על ידי רבנים אחרים) רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר, סבר שאין להקים עירוב בעיר שאין בה רב רשמי שסמכותו נתונה על כל בני העיר.
לכן, אף על פי שבשכונה קריית יואל בעיירה מונרו שבמדינת ניו יורק בני החסידות מטלטלים, בוויליאמסבורג הם מקפידים שלא לטלטל.
רבנים רבים פוסקים כי מכיוון שרוב בני העיר אינם מסכימים לעירוב, לא ניתן לבצע את העירוב בעל כורחם, שכן אף שניתן לזכות לאדם ללא ידיעתו – ולכן ניתן לזכות את פת העירוב לאדם שאינו יודע מכך – ליהודים שאינם מסכימים לעירוב מסיבות שונות לא ניתן.
כך פסק גם הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
לעומת זאת חסידויות פאפא, בעלז, צאנז ושאר החסידויות בעיר נוהגים לטלטל על סמך פסקו של הרב שלום קרויז, גאב"ד אדווארי, והרב אפרים פישל הרשקוביץ.
עיראק השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1948).
היא נעדרה מאולימפיאדת הלסינקי (1952), והחרימה את אולימפיאדת מלבורן (1956) במחאה על המעורבות הבריטית והצרפתית במלחמת סיני.
בהמשך נעדרה גם מאולימפיאדת מינכן (1972), והייתה אחת משתי המדינות היחידות מחוץ לאפריקה, לצדה של גיאנה, שהשתתפו בחרם האפריקני על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה.
מאז, השתתפה עיראק בכל האולימפיאדות.
השתתפותה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוטלה בספק עד עשרה ימים לפני המשחקים.
חמישה ימים קודם לכן, הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי עיראק לא תוכל להשתתף במשחקים, בשל מעורבות פוליטית של ממשלת עיראק בנעשה בוועד האולימפי שלה, בניגוד לכללים.
בסופו של דבר הורשתה עיראק להשתתף, אם כי שלושה מהספורטאים החמיצו בינתיים את מועד הרישום האחרון, ולכן השתתפו במשחקים אלה ארבעה ספורטאים עיראקים בלבד.
במהלך השנים לא הגיעה עיראק להישגים ספורטיביים גבוהים.
מרים המשקולות עבדול ואהיד עזיז זכה במדליה האולימפית היחידה בתולדות המדינה, מדליית ארד באולימפיאדת רומא (1960).
נבחרת הכדורגל הייתה קרובה להישג דומה באולימפיאדת אתונה (2004), אך הפסידה לנבחרת איטליה 1-0, וסיימה במקום הרביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים מרים המשקולות סלוואן ג'אסים עבוד במקום התשיעי.
עיראק לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.
עיראקי איירווייז היא חברת התעופה הלאומית של עיראק.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של בגדאד.
החברה נוסדה בשנת 1945 והחלה את פעילותה בתחילת שנת 1946 כשצי המטוסים שלה מורכב ממטוסי דרגון ראפיד וויקרס VC.1 והיא מבצעת בעיקר טיסות פנים בעיראק.
בשנות ה-60 קנתה החברה מטוסי טופולב Tu-124 ולאחר מכן את מטוסי הסילון הראשונים שלה מתוצרת חברת הוקר.
בעקבות הרכישות פתחה החברה קווים לרחבי המזרח התיכון, לאפריקה ולאירופה.
בשנות ה-70 פתחה החברה קו לניו יורק כשהיא משתמשת במטוסי בואינג 707 ובואינג 747.
מלחמת איראן–עיראק בתחילת שנות ה-80 החלישה את פעילות החברה עד למינימום.
לאחר פלישת עיראק לכווית בשנת 1990, הטילה קואליציית המדינות סנקציות כבדות על עיראק שבשליטת סדאם חוסיין, דבר שהוביל לקרקוע מטוסיה של עיראקי איירווייז.
באותה שנה היו ברשות החברה 17 מטוסים שהועברו למקומות מסתור, בעיקר בירדן.
בשנת 1986 טיסה 163 של עיראקי איירווייז התרסקה עקב פיצוץ רימון במהלך ניסיון חטיפה.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה הורשתה החברה להמשיך בפעילות מצומצמת, ובינואר 1992 החלה לטוס בקו בגדאד - בצרה.
פעילות זו לא נמשכה זמן רב, כי לאחר זמן קצר הכריזה קואליציית המדינות על שמי עיראק כאזור אסור לטיסה.
לאחר מכן החברה למעשה נסגרה.
מלחמת המפרץ השנייה, שפרצה בשנת 2003 והובילה לנפילת משטרו של סדאם חוסיין, הביאה להסרת רוב הסנקציות שהוטלו על עיראק.
בעקבות כך הוחלט כי עיראקי איירווייז תחדש את פעילותה במסגרת חדשה.
כל הזכויות על שם החברה ומטוסיה הועברו לחברה חדשה, "אייר עיראק קומפני", שתפקידה היה לשקם את החברה ולמעשה לבנותה מחדש.
פעילות החברה חודשה ב-3 באוקטובר 2004 והטיסה הראשונה אז הייתה מבגדאד לעמאן.
ביוני 2005 ביצעה החברה את טיסת הפנים הראשונה בין בגדאד לבצרה, ובנובמבר אותה שנה ביצעה לראשונה זה 25 שנה טיסה בין בגדאד לטהראן.
עירוי לעצים (מכונה גם: הזרקת גזע) היא שיטה להחדרת חומרים למערכת ההובלה, שתעביר מהר את החומר לכל חלקי העץ.
בדרך זו עוקפים את בעיית העדר קליטה בקצב מספיק של מינרלים או של חומרי הדברה מהקרקע על ידי השורשים.
ישנן מספר טכניקות, כאשר העיקרון של כולן הוא קידוח חור בחלקו התחתון של הגזע אל צינורות העצה (המובילים חומרים מהשורש לנוף.(מיישמים את החומר בחור, ומשם צינורות העצה מעבירים אותו לכל העץ.
התיעוד הכתוב הראשון לשימוש בשיטה זו בארץ הוא פרסומו של דר' יוסף הלפרין בטיפול כנגד תהלוכן האורן (1966).
קדחו בהיקף הגזע, כל 20 ס"מ חור, בקוטר 10 מ"מ לעומק מספר ס"מ, מילאו את החור בחומר ההדברה, והמזיק הודבר.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 (אין תיעוד כתוב), דר' ציון מדר מקק"ל ופרופ' יוסי ריוב מהפקולטה לחקלאות ברחובות, הנהיגו את השיטה (אותה העתיקו מדרום אפריקה) להחדרת ברזל לאקליפטוסים הסובלים ממחסור בברזל.
קודחים חור בקוטר 10 מ"מ לתוך עצת העץ, סוגרים את פתח החור בפקק שעם, מחדירים מחט של אינפוזיה בבני אדם, המחוברת לצינור המחובר למכל, שמכיל ברזל גופרתי CP.
טיפול אחד הספיק ל-10 שנים לפחות.
עודד יפה טוען, שהוא מצליח בשיטה זו לשקם עצים הסובלים מעקת יובש או פגעים באמצעות החדרת כמות קטנה (כ- 50 סמ"ק) של נוזל, הנלקח ממיצוי עצים צעירים הנמצאים בשלבי גדילה מואצת (אין תיעוד כתוב).
עיראק אל-אמיר הוא אתר ארכאולוגי שנמצא בירדן בין רבת עמון ונהר הירדן.
האתר שוכן 29 ק"מ ממזרח ליריחו ו-17 ק"מ ממערב לרבת עמון.
האתר שוכן על הרמה שמעל הגדה המערבית של ואדי א-ציר.
האתר מזוהה על ידי רוב החוקרים כ"טירוס" (צור) המוזכרת בקדמוניות היהודים, האחוזה שהקים הורקנוס לבית טוביה במחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו, המספר בספרו "קדמוניות היהודים" על הורקנוס ובני משפחתו, כותב:
הראשונים שזיהו את האתר כ'טירוס' המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו היו שני קציני ימיה בריטים צ'ארלס לאונרד אירבי (Charles Leonard Irby; 1845-1789) וג'יימס מנגלס (James Mangles; 1867-1786) שגילו את האתר ב-13 ביוני 1818. בשנת 1862 ביקר באתר מלשיור דה-וגה (Melchior De Vogüé).
פליסיאן דה סוסי ביקר באתר בשנת 1863, הנרי בייקר טריסטראם ביקר באתר באפריל 1864, וקלוד קונדר בשנת 1881 במסגרת סקר ארכאולוגי של הקרן לחקר ארץ ישראל.
קונדר הכין תוכניות מפורטות של המערות, שרטט אותן וצילם.
הוא שרטט תוכנית של האזור של קצר אל-עבד, צילם את השער וניתח את הממצאים השונים.
באוקטובר 1904 נערך במקום סקר בן שישה ימים של משלחת פרינסטון.
האתר נחפר לראשונה בראשות האמריקאי ה"ק באטלר בתחילת המאה ה-20. בשנים 1962-1961 חודשו החפירות באתר בראשות פאול לאפ מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ובסיוע מחלקת העתיקות של ממשלת ירדן.
הם התמקדו בשכבות של התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית הקדומה.
בין השנים 1976–1985 חפרו הצרפתים א' וייל ופ' לארשה מטעם המכון הצרפתי לארכאולוגיה של המזרח הקרוב, חוץ מהחפירה הם גם עשו עבודות שיחזור בשיתוף עם מחלקת העתיקות הירדנית.
המבנים הראשונים באחוזה שוכנים כיום מתחת לכפר עיראק אל אמיר.
אחד מהם הוא ארמון או וילה, שלדעת אהוד נצר נבנתה כנראה ב, ובסמוך לשנת 180 לפנה"ס היא הורחבה בצורה ניכרת על ידי הורקנוס בן יוסף.
בשטח ישנן מערות חצובות בסלע, שאחת מהן שימשה כנראה כאורווה שהכילה 120 סוסים.
המבנה המונמנטאלי המרשים ביותר באתר, שאליו כנראה הביאו מבקרים רמי דרג, היה קצר אל עבד שהשתקף באגם המלאכותי שהוקם.
האחוזה כללה גני נוי, בוסתנים ושטחים חקלאיים.
השרידים הארכאולוגיים באתר מלמדים על העושר העצום של בעל האחוזה.
על פי שחזורם של וייל ולארשה זהו מבנה מונומנטלי שאורכו 40 מטר, רוחבו 20 מטר וגובהו 12 מטר.
הכניסה הייתה מצפון, דרך סטיו, שממנו אפשר היה להיכנס אל אמצע קומת הקרקע או לעלות במדרגות אל הקומה העליונה.
גם מדרום היה סטיו ולידו גרם- מדרגות נוסף שנועד ליצור סימטריה אדריכלית.
במרכז קומת הקרקע היו ארבעה חדרים מוקפים פרוזדורים.
הבניין נבנה מאבני גזית גדולות, ובחזיתו שולבו תבליטים רבים של חיות, בעיקר אריות ולביאות.
רוב התבליטים היו בקומה העליונה.
בקומה התחתונה שולב בכל צד תבליט של פנתר, שנועד לשמש כמזרקה.
למבנה ניתנו פירושים שונים: מבצר, מקדש, ארמון או וילה.
לדעת אהוד נצר מדובר בפאביליון שנועד לעמוד במרכזו של אגם מלאכותי, הוא סבור שהמקור לרעיון הוא הארמון הצף של תלמי הרביעי בשכונת טלמגוס באלכסנדריה.
החוקרים לאפ ווייל סברו שהמבנה לא הושלם מעולם.
המערות באתר כמעט לא נחקרו.
המידע המוגבל עליהן לא מאפשר הסקת מסקנות לגבי תפקידן במסגרת המכלול.
בפתח שתי מערות נחקקה הכתובת טוביה בכתב ארמי עתיק.
קלוד קונדר במסגרת הסקר שלו סקר חמש עשרה מערות.
הסקר כלל שרטוט המערות מדידת גודלן וציון תכולתן.
באחת המערות (מערה מס' 5 אצל קונדר) ששורטטה גם על ידי דה סוסי שימשה כנראה לאורווה, במערה נמצאו ממגורות ומתקני קשירה לכ-120 סוסים.
מידע זה תואם את המידע שהופיע בפפירוסים של זנון שבו מצוין שבשירות בית טוביה פעלו פרשים.
באתר נמצא מטמון מטבעות שכלל עשרות אלפי מטבעות כסף שמשקלם המצטבר כחצי טון.
השערת החוקרים היא שהמטמון קשור ככל הנראה למשפחת בית טוביה, שהייתה ממונה על גביית המיסים בארץ ישראל עבור הממלכה התלמית, ומשהו השתבש בהעברת המס בתקופה שבה הוטמן המטמון.
עירא הדר (נולדה ב-1967) היא עורכת דין ישראלית ופעילה מרכזית למען זכויות להט"ב בישראל.
שותפה מייסדת במשרד עורכות הדין עירא הדר ומיכל עדן, המתמחה בזכויות קהילת הלהט"ב, ידועים בציבור ומשפחות אלטרנטיביות, וכן בתחומי המשפחה והירושה באופן כללי.
מזה שנים רבות עו"ד הדר מעניקה שירותים משפטיים לחברי וחברות קהילת הלהט"ב בשלל תחומים, לרבות זוגיות גאה, הורות להט"בית, אימוץ להט"בי, אפוטרופסות, הסדרת מעמדם של בני זוג זרים, זכויות כלכליות בתחום העבודה והפנסיה.
במסגרת פעילותה המשפטית, הדר הובילה גם לתקדימים פורצי דרך למען הקהילה הגאה.
עירא נולדה בתל אביב בשנת 1967,להורים ילידי ישראל.
בצבא שירתה כקצינת מבצעים בחיל האוויר והשתחררה בדרגת סגן.
בשנת 1994 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב.
הדר התמחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופטת רות אליעז, שעסקה בתחום דיני המשפחה והירושה.
במשך זמן קצר עבדה כעו"ד בשדולת הנשים בישראל.
בשנת 1997 עו"ד הדר הקימה את המשרד הראשון בישראל שהתמחה בזכויות קהילת הלהט"ב.
בשנת 2005 נבחרה הדר, על-ידי המגזין "ליידי גלובס" כאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל.
באותה שנה, הדר זכתה גם באות "יקירת הקהילה" מטעם אגודת הלהט"ב.
בשנת 2015, הדר נבחרה בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב הישראלית.
בשנת 2015 הדר הקימה שותפות עם עורכת הדין מיכל עדן, והשתיים מנהלות יחד משרד המתמחה בזכויות קהילת הלהט"ב, בידועים בציבור, משפחות אלטרנטיבות וכן בתחומי המשפחה והירושה באופן כללי ומתמחה בליווי משפטי הן בעת הקמת משפחות, הן במקרים של סכסוכים ופרידות והן בעת פטירה.
בשנת 2016 הדר הייתה שותפה לכתיבת הספר "זכויות הקהילה הגאה בישראל: משפט, נטייה מינית וזהות מגדרית", בו כתבה את הפרק "זכויות כלכליות לזוגות מאותו המין".
הדר הייתה ממייסדות עמותת "קל"ף" (קהילה לסבית פמיניסטית), ובמשך מעל לעשור, שימשה בהתנדבות כיועצת המשפטית של הארגון.
היא כיהנה גם כמ"מ-יו"ר הוועדה לקידום זכויות הלהט"ב בלשכת עורכי הדין.
הייתה שותפה בפורום עורכי הדין של קהילת הלהט"ב, "גיי-בר" ובמשך מספר שנים, כתבה וערכה מדור משפטי על זכויות קהילת הלהט"ב באתר "GoGay".
הדר קיימה זוגיות ממושכת עם אורנה הדר ולשתיים שני ילדים משותפים.
שם המשפחה הדר הורכב מהלחמת שמות הנעורים של שתיהן - אורנה הורוביץ ועירא רדר.
מאז 2015 נמצאת בזוגיות עם אשת החינוך יעל הרץ.