tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גזעים הם תוצאה של הכלאה יזומה וסלקטיבית שנועדה לטפח מאפיינים נבחרים הנדרשים מבעל החיים כגון סוס מהיר או חתול בעל פרווה ייחודית.
טעות נפוצה נוספת בעברית היא להשתמש במושג מין או תת-מין במקום גזע כלומר מיני כלבים במקום גזעי כלבים, שהרי כל גזעי הכלבים שייכים לאותו תת-מין, כלב הבית Canis lupus familiaris.
צמח הנוצר על ידי סדרה של הכלאות עצמיות או תוך משפחתיות כך שהאללים שלו זהים מכונה זן טהור.
באופן דומה בעל חיים מכונה גזע טהור.
זן תרבות או זן מתורבת הוא מונח המשמש לרוב בחקלאות ומתייחס לצמח שהושבח על ידי האדם כדי להשיג מאפיינים רצויים.
למשל פרחי נוי בעלי צבעיים ייחודיים או צמחי פרי בעלי תפוקה גדולה יותר מצמח הבר.
ברוב הצמחים, זן מוגדר כמטען גנטי מסוים (כך לדוגמה עצי מג'הול בכל העולם יציגו מטען גנטי זהה אחד לשני) ולזן מעמד משפטי המאפשר למפתחים להחזיק בזכויות יוצרים על הזן בניגוד לצמחי בר.
כל הזנים התרבותיים של אותו המין זהים מבחינה ביולוגית, ונבדלים אחד מהשני ברמה הגנטית בלבד.
הפיתוח והשכפול של זני תרבות בצמחים כך שצמח הבן יציג תכונות זהות לשל צמח האם יכול להתבצע מבספר דרכים.
במינים שמסוגלים לבצע הפריה עצמית, כלומר אלו שלפרחים יש אברי מין נקבייים וזכריים, תוצאה של הפריה זו תהיה זהה גנטית לצמח האם.
סוג זה של שכפול קיים למשל בפלפלים, עגבניות וסולניים נוספים.
במינים שלא מאפשרים זאת, למשל תמר, מבצעים ריבוי וגטטיבי כלומר ללא זרעים, למשל על ידי לקיחת יחורים מצמח האם, פיצול פקעות, הברכה, או בהנדסה גנטית על ידי ריבוי רקמות.
זן הבר (Wild type) מתייחס לפנוטיפ האופייני של הזן כפי שהוא מצוי בטבע.
במקור, זן הבר הוגדר כתוצר של אלל "נורמלי" תקין, בניגוד לתוצר לא תקני שנוצר מאלל "מוטנטי".
אללים "מוטנטיים" יכולים להשתנות במידה רבה, ובמקרים של סחף גנטי הם יכולים ליצור זן בר חדש.
ההתפתחות ביכולות המיפוי הגנטי מעניק הבנה טובה יותר כיצד מוטציות מתרחשות, יוצרות קשרים עם גנים אחרים ובכך מובילות לשינויים פנוטיפיים.
התפיסה הרווחת כיום היא שלכל אלל ישנם מופעים שונים המצויים בטבע, ותדירות ההופעה שלהם משתנה לאורך טווח גאוגרפי של מינים, וכי זן בר אחד אינו קיים.
באופן כללי, עם זאת, האלל הנפוץ ביותר – כלומר האלל בעל תדירות ההופעה הגבוהה ביותר – נחשב כאלל המייצג את זן הבר.
הרעיון של זן הבר שימושי בחיות מודל למחקרים, כגון זבוב הפירות.
בזבוב זה הוגדרו פנוטיפים סטנדרטיים עבור תכונות כגון צבע עיניים או צורת הכנף, אשר ידוע כי הם יכולים להשתנות על ידי מוטציות בפרט המייצרים פנוטיפים ייחודיים, כגון "עיניים לבנות" או "שרידי כנפיים".
האללים של זן הבר מיוצגים ב"+" בכתב עילי, לדוגמה +w ו - +vg לעיניים אדומות וכנפיים בגודל מלא, בהתאמה.
שינויים בגנים הרלוונטיים לתכונות אלו הוביל לתובנות על התפתחות יצורים וכיצד תכונות משתנות באוכלוסייה.
למחקרים המערבים שינויים של אללי זן הבר יישומים בתחומים רבים, וביניהם מציאת תרופות למחלות ושיפור התזונה.
מחקרים רפואיים רבים עוסקים בהשוואה בין הגנום של יצור מזן הבר ליצור "מוטנטי" (לדוגמה, בין חולה במחלה מסוימת לאדם בריא).
המחקרים עוסקים בהשוואה ברמת רצף ה-DNA וכן בתוצרים החלבוניים ובתפקודם, שעלול להשתנות.
באמצעות הבנה טובה יותר של תהליכים אלו חוקרים מקווים לפתח שיטות למניעה וריפוי של מחלות חשוכות מרפא, כגון זיהום מנגיף ההרפס.
החקלאות בנויה על הכלאות ברירתיות כדי להשאיר את התכונות המועדפות על המגדל.
מניפולציות גנטיות האיצה את תהליך האבולוציה כדי להגדיל את תנובת הצמחים ובעלי החיים ואת העמידות שלהם למחלות.
בתהליך זה הושארו מאחור גנים שיכולים לתרום לעמידות הצמח, לכמות החלבון המצויה בזרע, תנובת הצמח וכדומה, בעקבות אפקט דמוי אפקט המייסדים.
כיום ישנו צורך להפיק יותר מזון מכמות שטח הולכת וקטנה, לאכלסייה הולכת וגדלה.
בעזרת השוואה בין זן הבר לזן המתורבת, ניתן לזהות גנים רצויים, ובעזרת הנדסה גנטית להחזיר תכונות שאבדו במהלך הביות.
ייצור מזון ומשקאות שעברו תהליך של תסיסת חומרי הגלם מבוססת על הוספה של סטארטרים של תסיסה, המורכבים מגזעי-בר של מיקרואורגניזמים המצויים במיקרוביוטה של חומרי הגלם או גזעים מסחריים שפותחו באמצעים ביוטכנולוגיים.
המיקרואורגניזמים מורכבים מחיידקים, שמרים ועובשים הנמצאים על פני הצמחים, בדרכי העיכול של בעלי חיים כגון, דגים, או בתוך חומרי הגלם, כגון חלב.
ההתפתחות ההיסטורית של מוצרי מזון שעברו תסיסה מבוססת באופן מסורתי על השימוש בגזעי הבר בתרבויות אנושיות רבות.
זנאיד לטיציה ז'ולי בונפרטה, נסיכת קאנינו ומוסיניינו הייתה בתם של ז'וזף בונפרטה וז'ולי קלארי.
זנאיד נולדה ב-8 ביולי 1801 כבתם של ז'וזף בונפרטה בנו של קרלו בואונפרטה ואחיו של נפוליאון בונפרטה, וז'ולי קלארי אחותה של דזירה קלארי מלכת שוודיה.
הייתה לה אחות קטנה בשם שרלוט.
ב-1804 הכתיר עצמו דודה נפוליאון בתואר "קיסר צרפת", והעניק לזנאיד ואמה את התואר "נסיכות קיסריות".
ב-1806 מינה נפוליאון את אביה לכמלך נאפולי ומלך סיציליה.
ב-1808 הוא העביר את תפקידו לז'ואקים מירא ומינה את ז'וזף למלך ספרד.
ב-1814 הציע נפוליאון לז'וזף לחתן את זנאיד עם פרננדו השביעי, מלך ספרד המודח מבית בורבון.
לאחר נפוליאון הובס בקרב ווטרלו וגלה לאי סנט הלנה, יצא אביה לגלות בארצות הברית והתיישב באחוזה בניו ג'רזי.
זנאיד ליוותה אותו בתחילה, אולם בהמשך חזרה לאירופה לשהות עם אמה.
בסופו של דבר נישאה זנאיד ב-29 ביוני 1822, בבריסל, נישאה לדודנה שארל לוסיאן בונפרטה, בנו של דודה לוסיאן בונפרטה.
את אחותה שרלוט השיאו הוריה לנפוליאון לואי בונפרטה, בנו של לואי בונפרטה.
בני בונפרטה האמינו כי הם עתידים לחזור לשלטון בצרפת, ועל כן ניסו לאחד את המשפחה כמה שאפשר.
חרף העובדה שנישואיה היו פוליטיים בעיקרם, הרי שהיא ובעלה הסתדרו היטב והקשר ביניהם היה חם.
בעלה היה אורניתולוג ידוע, וקרא לסוג יונת זנאידה על שמה.
היא ילדה לו 12 ילדים.
היא מתה בנאפולי ב-8 באוגוסט 1854 בגיל 53.
זנאיד ילדה לשארל לוסיאן בונפרטה 12 ילדים:
אלכסנדרה גרטרוד זנאיד בונפרטה (1826-1828)
שרלוט הונורין ז'וזפין פאולינה בונפרטה (1832-1901)
מארי דזירה אז'יני ז'וזפין פילומנה בונפרטה (1835-1890)
אלברטינה מריה תרזה בונפרטה (1842)
זן שארים הוא זן של אורגניזמים שכל חבריו זהים גנטית זה לזה, בדומה לתאומים זהים, כתוצאה מהכלאת שארים במשך דורות עוקבים רבים.
יצירת זני שארים נפוצה במחקר מדעי גנטי, בביולוגיה ובחקלאות.
מינים שאצלם פותחו זני שארים הם בעיקר מיני מעבדה אשר משמשים כאורגניזם מודל, מהם בעלי חיים כמו עכבר המעבדה וחולדת המעבדה, וצמחים כמו תודרנית לבנה ותירס.
בעכברים ובחולדות מעבדה, יצירת זן שארים מתבצעת על ידי זיווג אחים עם אחיות במשך לפחות 20 דורות רצופים.
המגוון הגנטי בין חברי זן כזה קרוב מאוד לאפס, ולצרכים רבים ניתן להתייחס אליהם כאל "כפילים גנטיים" של אותו פרט (אינדיבידואל).
ליתר דיוק, הזכרים עם כרומוזומי מין XY זהים גנטית זה לזה, והנקבות עם כרומוזומי מין XX זהות גנטית זו לזו, כאשר הגנום האוטוזומי זהה גם בזכרים וגם בנקבות.
לשיטה זו של תקנון (סטנדרטיזציה) גנטי ישנם יתרונות רבים במחקר, כגון היכולת לחזור על הניסוי פעם אחר פעם עם אותה הגנטיקה, או להשתיל איברים, רקמות, תאים ועוברים מיצור אחד לאחר בתוך אותו זן ללא סכנת דחייה.
עקב יתרונות אלו, יצורים מהונדסים גנטית תכופות שייכים לזן שארים, אף כי פיתוח זן השארים עצמו איננו מצריך הנדסה גנטית.
בהקשר של זני שארים, זנים רגילים שאינם זני שארים מכונים באנגלית outbred strain.
השונות והמגוון הגנטי בזנים כאלו עשויים להיות יתרון למטרות מדעיות מסוימות, ובנוסף הם בדרך-כלל בריאים ועמידים יותר מזני שארים, בזכות ההטרוזיגוטיות שלהם באתרים גנטיים רבים בגנום.
לעומתם, זני שארים תכופות סובלים מתוחלת חיים קצרה יותר, מנטייה לאי-פוריות ולבעיות בריאות שונות, שכן ההומוזיגוטיות שלהם בכל אתר גנטי איננה מגינה עליהם מפגמים גנטיים נסגניים.
בני הכלאיים מדור ראשון (F1 במינוח המקובל בגנטיקה) בין זכר מזן שארים אחד ונקבה מזן שארים שני יהיו אף הם זהים גנטית זה לזה, שכן כולם ירשו גדיל DNA זהה מאביהם וגדיל DNA זהה מאמם, וגם בהם משתמשים לעיתים קרובות במחקר גנטי.
באופן זה ניתן ליצור "משפחות" כפילות גנטית, שאף הן שימושיות במחקר גנטי.
על-פי התנ"ך, זִמְרָן הוא בנו השלישי של אברהם, ובנה הבכור של אשתו השלישית או הפילגש שלו, קטורה, שאותה נשא אברהם לאישה לאחר שגירש את הגר ואחרי מותה של שרה.
לזמרן היו חמישה אחים: יקשן, מדן, מדין, ישבק ושוח, בנוסף שני אחים למחצה: ישמעאל ויצחק.
הוא שולח יחד עם שאר בני קטורה אל ארצות המזרח.
בבראשית רבה (וכן במדרשים אחרים כמו ילקוט שמעוני) מובאים דברי רמי בר יחזקאל שהשם "זמרן" הוא משום "שהיו מזמרין בעולם" ואילו לדעת חכמים שמם רומז לכך שהיו מזמרים לעבודה זרה.
באופן דומה פירשו גם על אחיו, "יקשן", שהיו מקישין בתוף לעבודה זרה.
לדעת הספורנו זמרן היה בן מאומץ אצל קטורה ולא בנו של אברהם.
אך נראה שחז"ל לא פרשו כדבריו.
רד"ק מעלה אפשרות שהפסוק בירמיהו: "וְאֵת כָּל מַלְכֵי זִמְרִי" נאמר על המלכים צאצאי זמרן.
זן נדיר היא סדרת-טבע תיעודית על החי בארץ ישראל, שבוימה על ידי יגאל מוסקו ומשה אלפרט וצולמה על ידי משה אלפרט.
הסדרה שודרה בחינוכית, והפרק הראשון עלה ב-18 בפברואר 2018. הסדרה בת 12 פרקים של 15 דקות כל אחד, כשכל פרק מתמקד בקבוצת בעלי חיים אחרת.
הטורפים הבלתי נראים: פרק המתמקד בטורפים, ומופיעים בו בעלי החיים: אלמנה שחורה, עקצן, קיפוד, עב-יד, טחבן ועוד.
זוחלים: פרק המתמקד בזוחלים, ומופיעים בו בעלי החיים: צפע, חרדון ועוד.
טורפים: פרק המתמקד בטורפים, ומופיעים בו בעלי החיים: נמר המדבר, זאב הודי ועוד.
עופות דורסים: פרק המתמקד בעופות דורסים, ומופיעים בו בעלי החיים: נשר מקראי, תנשמת, בז, רחם, חיוויאי ועוד.
עופות נודדים: פרק המתמקד בעופות נודדים, ומופיעים בו בעלי החיים: חסידה, דיה, עגור, שקנאי, קורמורן, זרזיר ועוד.
חרקים: פרק המתמקד בחרקים, ומופיעים בו בעלי החיים: זיקית, גמל שלמה, צרעה, דבורת דבש ועוד.
ציפורי שיר: פרק המתמקד בציפורי שיר, ומופיעים בו בעלי החיים: צופית, חכלילית, חוחית, שחרור, נקר, פשוש ועוד.
מכרסמים: פרק המתמקד במכרסמים, ומופיעים בו בעלי החיים: מריון, פסמון, קוצן ועוד.
גורים: פרק המתמקד בגורים, ומופיעים בו בעלי החיים: חזיר בר, שפן סלע, יעל נובי, זאב מצוי ועוד.
אפרוחים וגוזלים: פרק המתמקד באפרוחים ובגוזלים, ומופיעים בו בעלי החיים: שחפית ועוד.
חיות התנ"ך: פרק המתמקד בחיות המוזכרות בתנ"ך, ומופיעים בו בעלי החיים: פרא פרסי, יחמור פרסי, ראם לבן ועוד.
"זן נדיר" הוא סינגל בביצוע קורין אלאל, שנכתב על-ידי מאיר גולדברג, הולחן על-ידי קורין אלאל והופק על ידי יהודית רביץ.
שוחרר לתחנות הרדיו במרץ 1992. "זן נדיר" היה שיר הנושא של אלבומה החמישי של אלאל, "זן נדיר", הפך ללהיט ולאחד משיריה המוכרים והמצליחים ביותר, וזכה למספר גרסאות כיסוי.
השיר הגיע לאלאל דרך הזמרת הראלה בר שהופיעה איתה בפסטיבל ילדים בחיפה בתחילת הקריירה ובו זיהתה כי יכול להיווצר קשר אומנותי בין גולדברג לאלאל.
קורין הלחינה את השיר עבור בר דרך מחברות שירים שמסר לה גולדברג, ולימים שיתפו השניים פעולה מוזיקלית במה שהוביל ללהיטים רבים, ובהם "ארץ קטנה עם שפם", "הטבעת נפלה" ו"התעשייה האבירית".
בר הקליטה את השיר ראשונה לאלבומה השלישי, אך הוא לא יצא לאור משום שהחליטה לפרוש ולא להמשיך בקריירת המוזיקה.
לאחר כחמש שנים, פנתה אלאל לבר בבקשה לבצע את השיר בעצמה, והשיר אף נתן את השם לאלבומה החמישי.
השיר היה הפופולרי מבין שירי האלבום.
הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' בשנת 1992, בו שהה שמונה שבועות, מתוכם שבועיים בראש המצעד.
במצעד השנתי תשנ"ב (1992) של רשת ג' הוא גם זכה להצלחה, ודורג במקום התשיעי.
על פי חיים מזר, השיר מדבר על חוסר הביטחון של האנשים שפוגשים ביום יום, שמתביישים בזהותם ושאינם גאים בעצמם.
הביישנות וחוסר הביטחון גורמים להם, מטאפורית, "להישאב אל תוך הקירות או אל האדמה", כפי שנכתב בשיר "נצמדים לקירות הבתים".
לדבריו יש בשיר שלל רמזים למחשבות אובדניות של אנשים כאלה, שרק מחפשים מקום להימלט אליו.
מקומות אלה נמצאים מתחת לאדמה, ובאים לידי ביטוי בשיר על-ידי המילים "מקלט" ובאמצעות הצירוף "ספינה שטובעת".
הצירוף של הספינה הטובעת ממחיש בצורה ישירה את המחשבות האובדניות.
בפזמון השיר טוענים אלאל וגולדברג שאין למחשבות אלו סיבה ושכל אחד מאיתנו שונה ומיוחד, ומבטאים זאת על ידי המטאפורה העיקרית בו שמופיעה בפזמון ובשמו "זן נדיר".
מלבד הביצוע של קורין אלאל, ביצעו גרסאות כיסוי של השיר להקת "דיימונד'ז", יהודית רביץ, קורין אלאל ו"המכשפות", קורין אלאל ויהודית רביץ ותומר רז.
גרסה נוספת לשיר בסגנון פופ אלקטרוני מבוצעת על ידי הזמרת, המפיקה ובוגרת התכנית "כוכב נולד 2" מיקה שדה.
גרסה זו עמדה בראש הפלייליסט אינדי ישראלי בספוטיפיי.
גרסה נוספת לשיר בוצעה בעונה העשירית של התכנית "הכוכב הבא" על-ידי יונתן ביטון, נגן הקלידים של להקת התקווה 6.
זמש הוא חומר גלם המיוצר מעורם של בעלי חיים.
בניגוד לעור הרגיל, מתאפיין הזמש במרקם רך ומחוספס יותר.
עור רגיל מופק מהאפידרמיס, שכבת העור החיצונית של בעל החיים שמטרתה להגן על החיה מפני הסביבה החיצונית.
מנגד, בזמש נעשה שימוש בדרמיס, שהוא החלק הפנימי של עור החיה.
זה הופך אותו לפחות עמיד, שכן חלק זה רך ועדין יותר וכולל נקבוביות פתוחות, שבעטיין הוא פגיע ללכלוך ורטיבות.
זאת, בשונה מהעור רגיל, שנחשב לעמיד בפני רטיבות ובפני רוב סוגי הלכלוך.
הזמש מופק בעיקר מעורן של כבשים, אך גם עורם של צבאים, עזים ועגלים יכול לשמש להכנתו.
גם חלקים מסוימים מעורות הפרה יכולים לשמש לייצור זמש.
בדומה לעור, עובר גם הזמש תהליך של בירסוק.
ניתן להשאיר את השכבה החיצונית של העור ולהשתמש בשכבה הפנימית, אך זמש מסוג זה (המכונה בפי העם "עור הפוך") אינו נחשב איכותי ביחס לזמש שבו מופרדות שכבות העור באופן מלא, על מנת להשאיר את החלק הרך בלבד.
הזמש משמש בעיקר למוצרים עדינים יותר שאינם נדרשים להציג עמידות דומה לזו של העור, כמו כפפות, נעליים, ריפוד, וילונות, תיקים וכדומה.
המילה "זמש" הגיעה לעברית בתקופה שבה עיקר ההשפעה על העברית המתפתחת היה מהשפות הסלאביות, ומקורה הוא מהמילה הפולנית "Zamsz".
באנגלית נקרא הזמש "סוויד" ("Suede") והוא מגיע מהביטוי הצרפתי "gants de Suède" שמשמעו "כפפות משוודיה".
בשירו המפורסם של הזמר אלביס פרסלי, "Blue Suede Shoes", הוא נוקב בשורה של נזקים שעלולים להיגרם לו על ידי בת זוגו, ומציין שיוכל להבליג על כולם, כל עוד לא תדרך על נעלי הזמש הכחולות שלו.
בפרק "The Jacket", הפרק השלישי בעונתה השנייה של קומדיית המצבים "סיינפלד", רוכש ג'רי ג'קט זמש חדש במחיר גבוה במיוחד, אך יוצא איתו לשלג מה שמכתים אותו וגורם לו לנזק בלתי הפיך ומאלץ אותו לוותר עליו.
להקת הבריטפופ הבריטית "סווייד" קרויה על שם החומר.
זן באמנות הקשת (מגרמנית: Zen in der Kunst des Bogenschießens) הוא ספר שכתב אויגן הריגל, פרופסור גרמני לפילוסופיה, שפורסם ב-1948. הספר עוסק בנסיונותיו להבין את תורת הזן על ידי תרגול קיודו, אמנות הקשת היפנית, המשמשת כתרגול מדיטטיבי עבור מתרגלי זן, ממורה בשם אווַה קֶנזוֹ.
מיוחסת לספר הצגתו הראשונה של הזן לקהל המערבי בסוף שנות ה-40 וה-50.
בשנים מאז שיצא מבקרים רבים הטילו ספק באמינות הספר, וטענו שלא ניתן להגדיר את גישתו של קנזו כ"זן", ושקנזו עצמו מעולם לא טען ללמד זן אלא גישה רוחנית נפרדת שפיתח בשם "דאישא-דוֹקיוֹ".
בנוסף נטען שהריגל הציג באופן מגמתי או המציא לחלוטין רבים מהמפגשים אותם תיעד בספרו.
בנוסף טוענים אחרים שהרעיונות המוצגים בספר הושפעו או נועדו להצדיק את הפוליטיקה של המפלגה הנאצית אליה הריגל השתייך עד פירוקה, כשלוש שנים לפני פרסום הספר.
הרריגל (1884–1955) היה פרופסור גרמני לפילוסופיה, עם עניין במיסטיקה.
מ-1924 ועד 1929 לימד פילוסופיה ביפן, ולכאורה למד את קיודו אצל מאסטר בשם אווַה קֵנזוֹ.
אווה לימד קיודו באופן שנחשב בעיני אחדים כדת מיסטית, הנקראת דאישא-דוֹקיוֹ.
הייתה זו גישה לקיודו ששמה דגש רב על ההיבט הרוחני, בשונה מחלק ניכר משיטות התרגול הנפוצות באותה תקופה.
ב-1936 כתב הרריגל חיבור בן 20 עמודים על חוויותיו, ולאחר מכן ב-1948 הרחיב את החיבור לספר קצר.
הספר תורגם לאנגלית ב-1953 וליפנית ב-1955.
הספר מציג תיאוריות על למידה מוטורית.
הריגל מפגין פתיחות כלפי התיאוריה שחלק מהפעולות הפיזיות החצוניות של האדם נעשית באופן לא מודע, דעה שעד אז לא הייתה מקובלת במערב.
לדוגמה, רעיון מרכזי בספר הוא כיצד במשך שנים של תרגול, פעילות גופנית הופכת ללא מאמץ פיזי או נפשי, כאילו הזיכרון הפיזי שלנו (המכונה לרוב "זיכרון שריר") מבצע תנועות מורכבות וקשות ללא שליטה מודעת מהגוף.
הריגל מתאר זאת בספרו כך:
גם ארתור קסטלר וגם גרשם שלום האשימו בנפרד את ספרו של הריגל בהיותו מושפע או נועד להצדיק את הפוליטיקה של המפלגה הנאצית על דפי מגזין Encounter.
שלום גם מאשים את אלמנתו של הריגל בעריכת כתביו על מנת להסתיר את העובדה שהיה חבר פעיל במפלגה הנאצית ובארגון הנאצי "הליגה המיליטנטית לתרבות גרמנית", השקפות שהחזיק בהם עד יום מותו לפי התרשמותו של שלום מראיונות אותם ערך עם חבריו בגרמניה.
אחרים, כמו שוג'י יאמאדה בספרו "Shots in the Dark", טוענים שרבות מהשיחות בין הריגל לאווה קנזו שונו או הומצאו לחלוטין על ידי הריגל.
בנוסף טוען שוג'י שגישתו של קנזו היא גישה רוחנית עצמאית ונפרדת לחלוטין מהזן, ולכן שגם המידע המדויק שמובע בספר אינו שייך לשדה הזן.
זן מקגראת' הוא שחקן אוסטרלי.
הוא בנם של מדען מוח ורופא מרדים, האמצעי בין שלושה אחים.
המשפחה עברה מאוחר יותר לברמינגהאם, בריטניה.
את הדמות הבוגרת גילם קיליאן מרפי.
המבקרים ערכו השוואות לתיאורו של האנטר מק'קרקן בסרט "עץ החיים" משנת 2011. שנה לאחר מכן, שיחק מקגראת' בתפקיד החוזר של ג'וש בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "דיג", בה שיחק לצד לורן אמברוז.
ב-2016 לוהק יחד עם אחיו וינטה לתפקיד בסרט המשפחתי האוסטרלי של קריב סטנדרס "Red Dog", בכיכובם של ג'ייסון אייזקס ולוי מילר.
מקגראת' כיכב בסרטים הקצרים עטורי הפרסים של טוני רדבסקי האוסטרלי "Pilè" משת 2017 ו-"Risen" משנת 2020. על משחקו בסרט "Risen" הוא קיבל מועמדות לפרס מועמד החדש הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בסנט קילדה, פסטיבל הסרטים הקצרים הגדול באוסטרליה.
בשנת 2022, מקגראת' זכה לתהילה בינלאומית בזכות משחקו בסרט העלילתי של פלוריאן זלר "הבן", בו גילם את התפקיד הראשי לצד יו ג'קמן.
המחזאי והבמאי הצרפתים חיפשו שחקן לא ידוע לתפקיד ילד בן ה-17 בליהוק עולמי לעיבוד התיאטרלי לסרט.
זלר שיבח מאוחר יותר את מקגראת' על "עוצמתו" ו"כוחו הרגשי" שבאו לידי ביטוי במשחק.
+שנהסרטתפקידהערות2014Aloftאיוון הצעיר2016Red Dog: True Blueתיאו קרטר2022הבןניקולאס מילר
+שנהסדרהתפקידהערות2015דיגג'ושתפקיד ראשי; 10 פרקים2019אוטופיה (אנ')דניאלפרק: "Working with Children"
"זן נדיר" הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת הישראלית קורין אלאל.
את האלבום הוציאה בשנת 1992 לאור חברת התקליטים NMC על גבי תקליט, תקליטור וקלטת שמע.
אלבום זה נחשב למוכר ולמצליח ביותר של הזמרת, והוא הניב להיטים רבים שהפכו במרוצת השנים למזוהים מאוד עם סצנת הרוק הישראלית.
בשנת 1989 הוציאה אלאל את אלבומה השלישי, אנטארקטיקה, שהופק על ידי יהודית רביץ.
שיתוף הפעולה בין השתיים המשיך גם לפרויקט זה.
הוא כולל תשע רצועות, שמתוכם שישה יצאו כסינגלים מסחריים: "תאונה", "הוא כאן", "ימי הפרח והאהבה", "זן נדיר", "מעיין", ו"יוצאת אל החיים" (שבוצע במקור על ידי דפנה דקל באלבום הבכורה שלה, שראה אור באותה שנה בה ראה אור האלבום "אנטארקטיקה" של אלאל).
כותבים רבים השתתפו ביצירת האלבום: דודו ברק, מאיר גולדברג, עוזי בן כנען, יענקל'ה רוטבליט, דוד אבידן, חנה גולדברג ואהוד מנור.
כל הלחנים חוברו על ידי אלאל, והעיבוד המוזיקלי בוצע על ידי רביץ.
קורין אלאל – שירה, לחן
יהודית רביץ – עיבוד והפקה מוזיקלית
נוגה טל – הפקה מוזיקלית
זאב אולמן – עוזר הפקה מוזיקלית
יעקב מורנו – תכנות, מיקסינג
זנבזיפים (שם מדעי: Lepismatidae) משפחה של חרקים חסרי כנפיים המשתייכת לסדרת זנבזיפאים (Thysanura).
שמה של המשפחה ניתן על שום שלושה זיפים הנראים בחלקו האחורי של החרק.
מזון: קמח, נייר, בד, סוכר, עמילן, תאית
תפוצה בטבע: לרוב בקני נמלים וטרמיטים
הזנבזיפים הם חרקים פרימיטיביים ביותר.
גופם שטוח ומכוסה קשקשים מבריקים בצבע כסף.
בראשם זוג מחושים ארוכים, אותם מנקים באופן קבוע, כדי לשמור שחוש הריח לא ייפגע.
יש להם זוג עיניים מורכבות.
גפי הפה שלהן לועסות והן בולטות מהראש.
מקצה בטנם יוצאים שלושה זיפים דקים, ארוכים וגמישים.
הנקבה מטילה את ביציה בצרורות במקומות חשוכים ולחים.
מינים אחדים מצויים במקומות אפלים בבית: מזווה, מחסן מזון, פינות לחות, בין דפי ספרים, מאחורי תמונות התלויות על הקיר.
זנבזיף פלמוני Neoasterolepisma palmonii - נמצא בקני נמלים
סימון הזנב או זנבון (פולנית Ogonek – זנב קטן) הממוקם בפינה הימנית תחתונה של תנועה באלפבית הלטיני, הוא סימן דיאקריטי המסמן אנפוף (נזאליזציה) של התנועה בפולנית, וחנכוך (פלטליזציה) בליטאית.
מקורו באדפטציה של האלפבית הלטיני לשפה הפולנית; וכיום הוא משמש לכתיבה של פולנית, ליטאית ומספר שפות אינדיאניות.
אותיות עם זנב מקודדות כך בסטנדרט Unicode:
באלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA) משמש הזנבון לציון עיצורים כפופים (עיצורים מכתשיים עם קיפול פנימה של קצה הלשון):
כפופים קולי אטום אפיים [ɳ] סותמים [ɖ] [ʈ] חוככים [ʐ] [ʂ] מקורבים [ɻ] מקורבים צדיים [ɭ] מקישים [ɽ]
הזנב הוא חלק גמיש בגופם של בעלי חיים, היוצא בחלקו האחורי.
זנב מאפיין בעיקר בעלי חוליות, אצלם מהווה את קצה עמוד השדרה, וקיים גם אצל חלק מחסרי החוליות, למשל עקרבים.
מתן יציבות, למשל אצל חתול.
גרוש זבובים, למשל אצל פרה.
אחיזה נוספת, למשל אצל קוף עכביש שחור ראש.
הגנה, הזנב יכול לשמש כשוט ולעיתים, כגון אצל אנקילוזאוריים, הוא מצויד בכלי נשק בקצהו: במעין אלת עצם או בדוקרניים.
מילוט, למשל אצל לטאות (כמו השממית), אשר במצב מצוקה מנתקות את זנבן המפרפר ומותירות אותו ביד הלוכד.
לטאה כזו מגדלת זנב חדש לאחר מכן, הנופל באיכותו מן הזנב המקורי.
תקשורת, למשל אצל איילה, המאותתת בזנבה לעופריה לעקוב אחריה בסבך.
רוב החתולים מביעים עצבנות בטלטלם את זנבם, אף כי יש יוצאים מן הכלל.
חתולים סומרים את זנבם כדי להראות מפחידים יותר.
כלב מבוית מביע שמחה בכשכשו בזנבו.
גם שועלים שבויתו החלו לכשכש בזנבם לגילוי שמחה.
ויסות חום, אצל החולדה, בנוסף ליציבות משמש הזנב כאיבר לוויסות חום.
זנב החולדה חסר פרווה ועמוס בכלי דם ובכך מאפשר לה לשחרר חום גוף ולהצטנן בימים חמים.
לזנב תפקיד חשוב בתעופתם של עופות.
במהירויות נמוכות מגביר הזנב את העילוי.
הזנב גם מפחית את המערבולות של שפת הזרימה, ומשמש להיגוי וייצוב.
האדם צד בעלי חיים, כמו שועלים, כדי להתהדר בזנבותיהם ולהשתמש בהם בתעשיית הפרוות.
שיער זנב סוס משמש לייצור מברשות, מכחולים, קשתות לכלי מיתר דוגמת כינור או קונטרבס ומטאטאים באיכות גבוהה.
יש הנוהגים לקצוץ את זנבם של כלבים גזעיים גדולים, כמו רוטווילר.
יש ביניהם הטוענים כי נשקפת לכלב סכנת נקיעת עמוד השדרה אם לא יקוצץ זנבו, מכיוון שהוא עלול לחבוט בו בחוזקה רבה מדי.
תחרויות יופי של גזעים מסוימים מחייבות קיצוץ הזנב.
במדינות מסוימות מוגדר קיצוץ זנב של בעלי חיים כהתעללות, ונאסר על פי חוק.
זנבזיף כספי (שם מדעי: Lepisma saccharina), הידוע גם בשם העממי "דגיג כסף הסוכר" או "דג הכסף" (מ-Silverfish באנגלית) הוא חרק מחוסר כנפיים זריז.
המין קיבל את שמו בשל הגוון האפור-כסוף של גופו.
הוא ניזון מחומרים שמוצאם צמחי, במיוחד פחמימות כדוגמת סוכרים ועמילנים, תזונה שהיא המקור לשמו המדעי.
זנבזיף כספי הוא המין המוכר ביותר לאדם בסדרת דגיגי כסף (Thysanura).
אורכו של הזנבזיף הכספי הוא בערך סנטימטר אחד, מחושיו ארוכים ודמויי חוט.
מקור הברק המתכתי של גופו הוא בקשקשים כסופים המופיעים לאחר הנשל השלישי.
לזנבזיף נדרשים לפחות ארבעה חודשים כדי לגדול לצורתו הבוגרת, ולעיתים נדרשות עד שלוש שנים לשם כך, בהתאם לתנאי מחייתו.
בטמפרטורת החדר גדל החרק לחרק בוגר בתוך שנה.
אורך חייו נע בין שנתיים לשמונה שנים.
זנבזיף שחי תקופת חיים מלאה מתנשל בערך שמונה פעמים, אך כיוון שהחרק גדל כל הזמן, הוא מסוגל להתנשל עד ארבע פעמים בשנה.
כאשר הטמפרטורה היא בין 20°C ל־30°C תטיל הנקבה כמאה ביצים.
לשם כך היא מעדיפה סדקים וחרכים.
זנבזיף יכול להתרבות גם בסביבה קרה ויבשה.
בשל אופיו הלילי, התבררה צורת ההזדווגות של החרק רק לאחרונה.
הזכר והנקבה מתרוצצים בהתרגשות במשך כל התהליך.
הזכר מטיל ספרמטופור, נרתיק זרע מכוסה בקרום דקיק; הנקבה מאתרת את הנרתיק ונוטלת אותו לצורך ההפריה.
המזון המועדף על הזנבזיף הוא חומר המכיל עמילן או רב־סוכרים כדוגמת דקסטרין שבדבקים וכריכות ספרים, תצלומים, סוכר, שיער, קשקשים ואשפה.
הוא אינו נרתע מחומרים כדוגמת כותנה, פשתן, משי וסיבים מלאכותיים, חרקים מתים והעור שהשיל.
בתקופת רעב, מסוגל הזנבזיף לאכול מוצרי עור ובדים העשויים מסיבים סינתטיים.
עם זאת, הוא מסוגל לרעוב במשך חודשים מבלי שהדבר יגרום נזק לגופו.
זנבזיפים מופיעים במגורי אדם, בדומה לזנבזיף הבית (Thermobia domestica).
ניתן למצוא אותם, בין השאר, מתחת למקררים או בשירותים מחוממים, אם הסדקים והבקיעים במרצפות מאפשרים תנאי מחיה פוטנציאליים עבור זנבזיפים.
הם נוהגים לכרסם ספרים, טפטים ובדים.
זנבזיפי הבית מעדיפים תנאים חמימים יותר, וניתן למצוא אותם במאפיות, שם הם ניזונים מקמח ומלחם, וכן במוצרי מזון אחרים שהם יכולים למצוא.
האויב הטבעי של הזנבזיף הוא חרק הידוע בשם צבתן (Forficula auricularia).
אף שהזנבזיף נחשב מזיק, הנזק שהוא גורם זניח ואין לו השפעה מזיקה לבריאות.
במבנים יכולים זנבזיפים להתקיים רק בסביבות שבהן קיימים סדקים ולחות.
אם שני תנאים אלה ייעלמו, ייעלם גם הזנבזיף.
אפשר להשתמש במגוון דרכים אחרות על מנת להדביר או לצמצם מאוד את אוכלוסיית זנבזיף, אם כי רק זמנית.
יחס של 50:50 של תמיסת בור וסוכר הוא פיתיון אמין כדי להרוג זנבזיף.
ריח של תמיסת מלחי אמוניה ירחיק זנבזיף בתוך 24 שעות.
ניתן ללכוד זנבזיף באמצעות התזת טיח על בד כותנה לבן לח, והנחתו בפינה למשך הלילה סמוך למחבואו של הזנבזיף.
דרך נוספת ללכוד זנבזיף היא להניח תפוח אדמה מרוסק על לוח ליד מחבואם למשך הלילה.
הם יזחלו לתוך תפוח האדמה כדי לאכול ממנו.
זַנְבָן עֲרָבִי (שם מדעי: Turdoides squamiceps) היא ציפור שיר ממשפחת הזנבניים אשר נפוצה בערוצי נחלים לאורך הבקע הסורי-אפריקני מחצי האי ערב בדרום ועד ישראל בצפון.
בישראל הזנבן חי בעיקר באזור הערבה וסביב ים המלח.
שמו ניתן לו בגלל זנבו הארוך.
הזנבן הוא ציפור ייחודית בשל העובדה שהיא חיה במהלך השנה כולה בקבוצה, הכוללת פרטים קבועים ומגינה על טריטוריה משותפת.
בין חברי הקבוצה קיים מדרג חברתי קווי , הנקבע על פי הגיל ועל פי הזוויג.
מבין חברי הקבוצה, רק הזנבנים הבכירים ביותר משתתפים ברבייה.
מביניהם, אלה שנמצאים במדרג נמוך יותר מזדווגים בעיתוי שבו סיכויי ההפריה נמוכים, או בעיתוי שבו צאצאיהם יבקעו אחרונים ולכן מקומם בקבוצה יהיה נחות מזה של אחיהם.
עם זאת, הקבוצה כולה משתתפת בגידול הגוזלים, עד כדי כך שבהרבה מקרים לא ניתן לקבוע בוודאות מיהם ההורים הביולוגים (אלא אם זו קבוצה עם נקבה או זכר יחידים).
האפשרויות היחידות לשינוי במעמדו של זנבן הן מוות, גירוש זנבן בכיר ממנו, או השתלטות על קבוצת זנבנים אחרת.
אולם סיכוייו של זנבן שעזב את הקבוצה לשרוד ולהשתלט לבדו על קבוצה אחרת נמוך ביותר, ולכן מספר הזנבנים שבוחרים באפשרות זו נמוך יחסית.
לעיתים, מספר פליטים מקבוצה אחת או מקבוצות שונות מתאחדים ומשתלטים ביחד על קבוצה אחרת.
קריאת תיגר על זנבן בכיר נדירה יחסית, שכן תוצאותיה הן הרות אסון למפסיד – בניגוד לזנבן שעזב את הקבוצה מרצונו הוא לא יוכל לחזור לקבוצה ואם יישאר בחיים הוא יאלץ לשרוד לבדו כשכוחותיו מוגבלים.
לכן, רוב הזנבנים מתקדמים בהיררכיה הקבוצתית בעקבות מוות או גירוש של זנבן בכיר מהם על ידי זנבנים זרים.
ההתנהגות החברתית של אוכלוסיית הזנבנים באזור חצבה בערבה נחקרת מאז תחילת שנות השבעים, מחקר אשר הוביל לגילויו של עקרון ההכבדה, המסביר התפתחות אבולוציונית של אלטרואיזם ותופעות חברתיות אחרות בבעלי חיים ובאדם.
אצל הזנבנים, עיקרון זה בא לידי ביטוי במספר תופעות.
לדוגמה, במהלך שעות היום הזנבנים שומרים על הקבוצה מעמדת תצפית גבוהה, כאשר הזכר והנקבה השליטים שומרים יותר מכל זנבן אחר.
הזנבנים מהאוכלוסייה הנחקרת סובלניים במיוחד לנוכחות בני אדם.
בווקסילולוגיה המונח זנב סנונית מתייחס לחתך בצורת האות הלטינית V בקצהו של דגל ומקורו בצורת זנבם האופיינית למין הסנונית.
השימוש בדגל זנב הסנונית אופייני בציים ובעיקר בציי ארצות סקנדינביה ודגליהן ובדגלוני פרשים במאה ה-18 וה-19.
גרסאות נוספות לדגל זנב סנונית יכולות להיות תוספת של קטע ישר במרכזו של החתך (כמקובל בכמה מדגלי סקנדינביה) או תוספת של זנב נוסף במרכזו של הדגל בין שני הזנבות (כעין "לשון" מרכזית).
זְנַב-סְנוּנִית נָאֶה (שם מדעי: Papilio machaon) הוא מין פרפר ממשפחת הצבעוניים.
זנב-סנונית נאה הוא אחד הפרפרים הנפוצים והגדולים בישראל ותפוצתו ברוב חלקי הארץ מרמת הגולן והגליל ועד לצפון הערבה.
פרפר גדול בעל מוטת כנפיים של עד כ-80 מ"מ.
צבעו צהוב לימוני והוא בעל פסים וכתמים שחורים רבים.
בתחתית הכנף האחורית שתי עיניים כתומות-אדומות ומעליה רצועת כתמים כחולים.
הכנף מסתיימת בשני זנבות (כמו זנב הסנוניות) ומכאן שמו.
הנקבה מעט בהירה וגדולה מהזכר.
הזכרים הם טריטוריאליים, מעפילים לפסגות ומחכים לנקבות.
זכרים מתחרים יגורשו באגרסיביות מהטריטוריה.
זנב-סנונית נאה הוא בעל תפוצה הולוארקטית (צפון אמריקה, אירופה, צפון אפריקה ואסיה הממוזגת).
אפשר למוצאו ברוב חלקי ישראל (נעדר רק מהמדבר הקיצוני) בחודשים מרץ עד סוף נובמבר.
הפרטים בצפון ישראל ובעיקר בחרמון כהים יותר.
הנקבה מטילה ביצים צהובות על עלי הפיגם, עלים צעירים של הדרים, שומר, גזר, כלך ומיני סוככיים נוספים.
הביצים מוטלות אחת-אחת, והן עגולות, מבריקות, ובתחילה צהובות.
ההטלה מתרחשת בשעות הבוקר, משעה 8 בבוקר ועד 12–13 בצהריים.
לקראת הבקיעה, צבע הביצה הופך לשחור.
הזחל בוקע מתוך הביצה תוך 1–2 ימים בחודש מאי, ותוך זמן ארוך יותר בהמשך השנה - עד 7 ימים בחודשי ספטמבר-אוקטובר.
ביצים המוטלות באותו הזמן לאו דווקא יבקעו בו-זמנית.
הזחל הבוקע מהביצה צבעו שחור ועליו פס רוחב מרכזי לבן, לאורך גופו ישנן בליטות שעירות והוא מזכיר בצבעו ובצורתו את הפרשת הציפור.
לאחר הנשל הראשון, הזחל הופך לירוק, עם פסי רוחב שחורים הנקטעים על ידי פסים אדומים.
בראש הירוק ישנם שני פסים שחורים.
בסתיו הזחלים הם בצבע שונה מעט והם שחורים עם כתמים אדומים.
לאחר הנשל השלישי, מופיעה "בלוטת המזלג" העורפית, שהיא בלוטה כתומה בצורת "קרניים", בה משתמש הזחל להגנה.
היא נשלפת על ידי לחץ דם ומוכנסת בחזרה לגופו של הזחל על ידי שרירים.
הזחל מוציא אותה כאשר הוא מוטרד, וכתוצאה מכך מופרשים נוזלים רעילים ונוצר ריח רע בסביבת הזחל.
הנשל האחרון לפני הגולם הוא חלק (ללא בליטות) וירוק עם פסי רוחב שחורים ולידם נקודות כתומות.
בהגיע הזחל לגודל של כ-45 מ"מ הוא מתגלם על שיח הפונדקאי או בקרבתו.
הגולם בצבע ירוק לימוני או חום אפרפר, הוא תלוי על קור חזה וגודלו 30–35 מ"מ.
תקופת הגולם בחודשים החמים כעשרה ימים ובחודשים הקרים יותר עד לחודש ויותר.
הגלמים של הדור האחרון עוברים דיאפאוזה חורפית עד לתחילת האביב הבא.
חלק מהגלמים עוברים דיאפאוזה של מספר שנים.
הצרעה הטפילית היא חרק שחור, מכונף וקטן מהסוג Trogus (כדוגמת Trogus lapidator) - כל גודלה הוא מספר מילימטרים בודדים.
הצרעה הטפילית נמשכת לחומרים כימיים אשר הצמח משחרר כאשר הזחלים אוכלים אותו, וממתינה על גבי הצמח עד להתבגרות הזחלים.
כאשר הצרעה מוצאת זחל בוגר, היא מטילה ביצים בתוך גוף הזחל.
לאחר התגלמות הזחל לא יהפך לפרפר, אלא יגיחו ממנו כמה עשרות צרעות טפיליות, דרך חור עגול קטן שהן יצרו בצד הגולם (לעומת הפרפר עצמו, אשר יגיח מחלקו העליון של הגולם).
הצרעה הטפילית יכולה להטיל ביצים גם בתוך הגולם - גם במקרה זה, יגיחו צרעות טפיליות במקום פרפר.
זְנַב-סְנוּנִית (שם מדעי: Papilio) הוא סוג של פרפר ממשפחת הצבעוניים.
הסוג נפוץ ברחבי העולם באמריקה, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
שם הסוג נובע מהזנב הכפול הדומה לזנב הסנונית.
בנוסף לכך ה'זנב' נועד למנגנון הטעיה.
כאשר ציפור תופסת במקורה את ה'זנב', הפרפר משחרר אותו ובעוד הציפור מופתעת, הפרפר פותח במעוף מהיר שנועד לשם התחמקות והטעיה ונעלם מעיני הציפור.
ה'זנב' מאפיין את כל מיני הפרפר.
לזחלי זנב-הסנונית קיים איבר מיוחד אשר קרוי "בלוטת המזלג".
כאשר טורף מתקרב, הזחלים 'שולפים' את הבלוטה אשר מפרישה נוזל כתום מסריח ורעיל אשר מרחיק את הטורף.
בישראל נפוצים שלושה מינים: זנב סנונית נאה (תת-מין syriacus), זנב סנונית המכבים (תת מין Maccabaeus) וזנב סנונית מדברי.
זנב הסנונית מטיל את ביציו על צמחים ממשפחת הפיגמיים.
זְנַב-סְנוּנִית הַמַּכַּבִּים (שם מדעי: Papilio alexanor) הוא פרפר ממשפחת הצבעוניים.
תפוצתו בהרים (מעל 1500 מטר) באסיה, בבלקן בטורקיה ובמערב אסיה.
בישראל ניתן למוצאו בהרי הגלבוע, ברמת הגולן.
הוא מעופף בין אפריל ליוני, מעמיד דור אחד בשנה והגלמים נכנסים לדיאפאוזה מסוף האביב ועד לתחילת האביב הבא.
מוטת כנפיו יכולה להגיע עד 70 מ"מ.
זנב-סנונית המכבים הוא פרפר מוגן בישראל.
זנב-סנונית מדברי (שם מדעי: Papilio saharae) הוא פרפר ממשפחת הצבעוניים.
תחום תפוצתו באזורים מדבריים ממדבר סהרה ועד לערב הסעודית.
בישראל הוא נפוץ בדרום הנגב.
שמו המדעי (Papilio saharae) נובע מתפוצתו במדבר סהרה ושמו העברי – מתפוצתו המדברית.
מין זה דומה מאוד לזנב-סנונית נאה ויש המחשיבים אותו כתת-מין של זנב-סנונית נאה.
הוא מקים שלושה דורות בשנה מאפריל ועד ספטמבר לאחר מכן הגולם נכנס לדיאפאוזה חורפית עד לתחילת האביב.
ההבדל העיקרי בין הבוגרים הוא שצידי הכנף הקדמית ישרה או קמורה בז.ס.
ההבדלים המשמעותיים נמצאים רק בשלב הזחל: הרקע של זחל ז.ס.
מדברי הוא קרם ולא ירוק, למרות זאת הוא כהה יותר מכיוון שהוא מוכתם בכתמים שחורים רבים ובצידי גופו רצף של פס כתום.
הנקבה מטילה ביצים צהובות על קזוח, שומר ומיני סוככיים נוספים.
לאחר מספר נשלים, הזחל מקבל את צבעו הסופי.
בהגיע הזחל לגודל של כ־40 מ"מ הוא מתגלם על שיח הפונדקאי או בקרבתו.
הגולם בצבע חום אפרפר וגודלו 25 מ"מ.
באנטומיה, זנב סוס הוא כינוי למבנה הקיים אצל רוב החוליתנים בקצה התחתון של עמוד השדרה.
המבנה מורכב משורשי עצבים המגיעים מחלקיו העליונים של חוט השדרה (עמוד השדרה ממשיך גם אחרי סוף חוט השדרה) האסופים יחד בצורה הדומה לשערות זנב של סוס.
השם "זנב סוס" ניתן למבנה זה על ידי האנטומיסט הצרפתי אנדריאס לאזריוס במאה ה-17 בשל הדמיון המדובר.
זנב סוס באדם הוא קבוצה של עצבים ספינליים ושורשי עצבים ספינליים, המורכבים מזוגות 2 עד 5 של העצבים המותניים (Lumbar), מזוגות 1 עד 5 של העצבים העציים (Sacral) וזוג אחד של עצב עצם הזנב (Coccygeal).
כל העצבים הללו יוצאים מהקונוס הַלְּשַׁדִּי של עמוד השדרה (מבנה דמוי חרוט).
העצבים שמרכיבים את זנב הסוס מעצבבים מוטורית את הירכיים, הברכיים, הקרסוליים, כפות הרגליים, הסוגר הפנימי של פי הטבעת והסוגר החיצוני של פי הטבעת.
בנוסף, הם מעצבבים סנסורית את חיץ הנקביים, וכן מעצבבים פאראסימפתטית את שלפוחית השתן באופן חלקי.
באדם עמוד השדרה גדל ומתפתח, בעוד שחוט השדרה מפסיק לגדול בינקות.
לכן, לאחר הלידה, הקצה של זנב הסוס הוא באזור חוליה L3, בעוד שבמבוגרים הוא באזור חוליות L1-L2. אולם, בשל וריאציות אנטומיות שונות, קצה זנב הסוס במבוגרים יכול להיות באזור חוליות L3 עד T12.
אזור זנב הסוס הוא אזור מועדף להזרקת חומרים (למשל חומרי הרדמה) או לשאיבת נוזלים.
בלקיחת דגימה של נוזל מוחי שדרתי באמצעות ניקור מותני, מבצעים זאת באזור זנב הסוס של עמוד השדרה, כדי להימנע מפגיעה אפשרית בעצבים של חוט השדרה העלולה להתרחש בניקור החלקים הגבוהים יותר בחוט השדרה.
זַנְבוֹת חֶרֶב (שם מדעי: Xiphosura) היא סדרה של פרוקי-רגליים ימיים בעלי קרבה רחוקה לעכבישנים, בתוכה שרדה כיום משפחה יחידה – סרטני פרסה (Limulidae).
הסדרה הקרובה לה ביותר היא של עקרבי הים הטורפניים הענקיים מעידן הפלאוזואיקון.
בני סדרה זו התקיימו מתקופת הסילור שבפלאוזואיקון ועד ימינו.
מינים אלה לא השתנו כלל במשך מיליוני שנים, אך רוב המינים בסדרה נכחדו.
הם יצורים שטוחים בעלי שריון חיצוני גדול המגן על הבטן והרגליים הקטנים ומאחורי הגוף ישנו זנב מחודד שהקנה להם את שמם.
מינים אלה יכולים להגיע לעיתים לאורך 60 ס"מ.
בני הסדרה חיים בעיקר בימים הרדודים, אך הם מטילים ביצים בחופים חוליים ומתכנסים בהם בהמוניהם.
זנבאים (שם מדעי: Entognatha) היא מחלקה של פרוקי-רגליים הקרובה לחרקים, אך שונה מהם במספר הבדלים.
במחלקה זו שלוש סדרות: קפזנביים (Collembola), קדם-זנבאים (Protura) ודו-זנבאים (Diplura).
כמו החרקים, גם הם שייכים לקבוצת שש-רגלים הקרויים על שם התכונה המבחינה אותם יותר מכל: חזה מגודל, שממנו צומחים שלושה זוגות רגליים.
לזנבאים אין כנפיים או רגליים ארוכות לניתור, אבל יש להם זנבות גמישים מאוד המאפשרים להם לנתר לגובה מרשים, ומכאן שמם.
שש-רגלים שאינם חרקים נחשבו לעיתים כקו אבולוציוני יחיד, במחלקת הזנבאים ולעיתים כמספר קווים עם מערכות יחסים שונות עם מחלקת החרקים.
הדו-זנבאים במיוחד עשויים להיות קרובים יותר לחרקים משאר השותפים לתת-המערכה.
קיימות גם ראיות לכך שבני תת-המערכה אינם חולקים מוצא משותף, ובפרט - שהקפזנביים אינם שייכים לקבוצה.
זנבנוניים (שם מדעי: Heterenchelyidae) היא משפחה של צלופחאים החיים במימי האוקיינוס האטלנטי, כולל הים התיכון (כולל בחופי ישראל) והים הקריבי ובמזרח האוקיינוס השקט.
במשפחה זו ישנם 8 מינים בשני סוגים.
מינים אלה מתחפרים בקרקעית הים בעומקים רדודים ועמוקים והם מגיעים באורכם ל-32–149 סנטימטרים.
הם בעלי לסתות גדולות והם חסרי סנפיר גבי.
מזונם של הצלופחים מורכב מחסרי חוליות שוכני ים כמו סרטנים, כמה תולעים ורכיכות ימיות.
זנאמיה נוגינסק (Зна́мя) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר נוגינסק, שבפרברי מוסקבה, שהוקם בשנת 1911 ונחשב לאחד הוותיקים במדינה.
כיום זהו מועדון חובבני אך בשיאו העפיל עד לשלב גמר הגביע הסובייטי.
התמודד מספר שנים בליגה המקצוענית ברוסיה.
מועדון הכדורגל בנוגינסק הוקם לראשונה בשנת 1911 והתמודדה במסגרות המקומיות.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, הקמת ברית המועצות וכינון ליגת העל הסובייטית בכדורגל, בשנת 1936 הקבוצה השתתפה בשם "קרסנויה זנאמיה" ("הדגל האדום") ב בו העפילה עד לחצי גמר הטורניר, ממנו הודחה לאחר תבוסה 5:1 לדינמו טביליסי.
בשנים 1958–1969 השתתפה באליפויות המדינה.
בשנת 1962 השתתפה ב והישג השיא היה מקום 5 בעונת 1959. ברם משנת 1969 השתתפה בעיקר בליגות הנמוכות ובאליפויות המחוז.
בסתיו 1991 ראש עיריית נוגינסק ולדימיר לאפטב יזם יחד עם חברת התחבורה מוסטרנסאבטו את ארגונה מחדש של הקבוצה לקבוצה בשם "אבטומוביליסט" והשתתפה בליגת הכדורגל החובבנית.
בשנת 1993 עלתה ליגה והפכה למועדון כדורגל מקצועני.
בשנת 1996 סיימה במקום השלישי באליפות המחוז של הליגה השלישית וב-8 באפריל 1997 העפילה עד לשלב 16 האחרונות ב, בו הפסידה 1:0 לספרטק מוסקבה במשחק שבו התרחשו עימותים בין האוהדים לכוחות משטרה.
ביוני 1998 למאמן הקבוצה מונה איגור וולצ'וק, שהעלה את הקבוצה לליגה השנייה, בה התמודדה באזור "מערב", היא העפילה למשחקי הפלייאוף להעפלה לליגת המשנה, אך הפסידה לספרטק צ'וקוטקה (1:1, 1:4).
בשנת 2002 המועדון נקלע לקשיים כלכליים ובסוף העונה ירד ליגה.
בשל כך המועדון שיחק במסגרות החובבניות באליפויות מחוז מוסקבה.
בשנת 2006 המועדון התמזג עם מועדון מוסאנרגו ליצירת מועדון הכדורגל נוגינסק, שבהמשך נקרא על שם גריגורי פדוטוב.
המועדון שינה את שמו ל"בית הספר לכדורגל" וזמן קצר אירח משחקים בעיר אלקטרוגורסק.
ביולי 2009 חדל להשתתף במשחקים רשמיים.
בשנת 2010 המועדון חזר לפעילות והחל להיקרא בשם "זנאמיה", הקבוצה השתתפה באליפות מחוז מוסקבה.
ב-2011 הקבוצה השתתפה בליגה השלישית ומאז היא מתמודדת בה.
ב-2013 הקבוצה העפילה עד לגמר הגביע הרוסי בכדורגל לקבוצות חובבניות, אך בגמר הובסה.
בעונת 2019 הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות מחוז מוסקבה במסגרת ליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
בעונת 2020/2021 העפילה לשלב 32 האחרונות של הגביע הרוסי בכדורגל.
זנב של ספנס , נקרא גם זיז בית השחי , הוא אזור התארכות של רקמת השד המשתרעת לתוך בית השחי.
השד מונח על שרירי בית החזה וחיתולית החזה וזהו למעשה התארכות של הרביע אנטרולטרלי של השד, מה שיוצר לשד צורה של טיפה.
הוא עובר אל בית השחי דרך פתח בחיתולית העמוקה שנקרא "חור על-שם לאנגר" (foramen of Langer).
ניתן למצוא באזור הזנב של ספנס רקמות שד ובלוטות לימפה.
אזור זה נקרא על-שם המנתח הסקוטי ג'יימס ספנס.
הזנב של ספנס הוא הקצה העליון של קו החלב.
סרטן שמקורו באזור זה נחשב לנפרד מזה שמקורו ברביע האנטרולטרלי של השד ונחשב נדיר.
סרטן באזור זה קרוי סרטן בזנב של ספנס (CATS).
זנב שור הוא נתח של בקר המגיע מזנב הפרה, ללא קשר למינה.
משקלו הכולל של הזנב הוא כ-3 ק"ג, ונהוג לפרוס את הזנב בקשרי החוליות.
זנב שור הוא נתח קשה ועשיר ברקמת חיבור ולכן יש לבשלו בישול ארוך על מנת לאפשר לרקמת החיבור להתפרק ולהפוך לג'לטין.
מנה מפורסמת העשויה זנב שור היא .
מנות מרק זנב שור ידועות הן מרק זנב השור האירופי ומרק זנב השור הבריטי.
מבנה זנב או זנב בכלי טיס הוא אזור המבנה האחורי ביותר.
ברוב כלי הטיס המבנה כולל משטחי ייצוב וניהוג המכוונים ומייצבים את כלי הטיס באוויר.
ברוב כלי הטיס מבנה הזנב כולל את משטחי והגאי הגובה והכיוון, אם כי הוא כולל גם רכיבים אחרים.
המונח Empennage נובע מהמילה הצרפתית empenner שפירושה "להפיץ חץ" ומשמשת ספציפית לזנב מטוס הכולל מייצבי גובה וכיוון.
מבנה הזנב מורכב לרוב בצורת קונוס המשלים את המבנה האווירודינמי של כלי הטיס.
המבנה באזור זה נוטה להיות לא מדוחס גם במטוסי נוסעים, כאשר התא המדוחס מסתיים בחיבור בין מבנה הזנב והמבנה האחורי.
עם זאת, מבנה הזנב כולל מרכיבים מבניים מרכזיים דוגמת קורות אורך עיקריות אליהן מחוברים משטחי הייצוב ודרכם המשטחים מעבירים כוח לשאר מבנה המטוס.
מייצבי הגובה והכיוון נוטים להיות קבועים או נעים בצורה מוגבלת בסוג של קיזוז, בשפת הזרימה של המשטחים הללו מותקנים הגאי הגובה (במייצבי גובה) והכיוון (במייצבי כיוון).
במטוסי קרב לרוב חלק מבית המנוע פולש לתוך מבנה הזנב ואף מסיים אותו ולכן באזור זה יכלול חיזוקים והתאמה מיוחדת של המבנה לטמפרטורות גבוהות, שכן באזור זה ישכון צינור הפליטה של המבער.
מקליט הקול של תא הטייס, מקליט את נתוני הטיסה ומשואת ריסוק (ELT) ממוקמים לעיתים קרובות באזור הזנב מכיוון שבאזור זה לרוב הכוחות הפועלים במהלך התרסקות הם הנמוכים ביותר.
ניתן לסווג את סוגי מבני הזנב על פי תצורת משטחי הייצוב המותקנים בהן.
מספר מייצבי הגובה יכול לנוע מ־0 (ללא משטחי מייצב גובה) במטוסים ללא זנב ל־3. תצורות מייצבי כיוון קיים בטווח דומה של מספרים (בין 0 ל־3) אם כי חוסר במייצבי הגה כיוון הוא הרבה יותר נדיר ומאפיין מטוסי כנף מעופפת חמקנים.
לרוב משטחי הייצוב הם משטחים נבדלים המותקנים בנפרד אחד מהשני על גבי גוף המטוס, כמו כן לרוב משטחי הייצוב מתאפיינים בהבדלה בין משטחי מייצב אופקיים (מייצבי גובה) ומשטחי מייצב אנכיים (מייצבי כיוון).
לעיתים משטחי מייצב מותקנים על גבי משטח אחר, אבל הצירים עליהם הם שולטים הם נבדלים.
התקנה על גבי גוף כלי הטיס
תצורת זנב מאפיינת את מרבית כלי הטיס כאשר משטחי הייצוב מותקנים בצורה נפרדת על גבי גוף המטוס.
אלה ניתן לסווג לשני סוגים:
זנב בודד – שני מייצבי גובה והגה כיוון אחד.
מתאפיין במשטח מייצב כיוון גדול יחסית, כמו כן תצורת הזנב הפשוטה ביותר לתכנון.
זנב כפול – שני מייצבי גובה ושני מייצבי כיוון.
מאפשרת הקטנת משטחי מייצב הכיוון שכן שני מייצבים קטנים יחסית יכולים לייצב את המטוס כמו משטח מייצב כפול מגודלם.
מאפשר הקטנת תופעות כגון צימוד אינרציאלי על ידי התקנת משטחי המייצב בזווית כלפי חוץ.
תצורה זאת מאפיינת מטוסים חמקנים בהם נמנעים משימוש בפאות מאונכות בכל המבנה של כלי הטיס.
משטחי זנב ניתן לשלב בהתקנה של אחד על גבי השני.
על ידי שימוש בסוג משטח אחד כתושבת למשטח אחר.
מייצבי גובה על גבי מייצב הכיוון – מייצב הכיוון יכול לשמש כאזור התקנה טוב למייצבי הגובה שכן כך ניתן להרחיק את מייצבי הגובה ממערבולות מהגוף וכנפי כלי הטיס.
זנב צלבי – מייצבי גובה המותקנים באמצע מייצב הכיוון, מתאפיין ביעילות גדולה יותר של המייצבים (יחסית להתקנה על גבי הגוף) בשל הרחקת המייצב מהפרעות אווירודינמיות מגוף המטוס והכנפיים.
בעל זרוע ארוכה יותר (אם כי פחות מזנב טי – ראו בהמשך) ומאפיין מטוסים עם מבנים אחוריים קצרים יחסית.
זנב טי – מייצבי גובה המותקנים בקצה העליון של מייצב הכיוון (בדומה לאות הלטינית T) מתאפיין ביעילות גדולה יותר של המייצב (יחסית להתקנה על גבי הגוף) בגלל המרחק מהפרעות אווירודינמיות וכן בגלל זרוע ארוכה יותר יחסית למרכז המסה של כלי הטיס.
מאפיין כלי טיס עם מבנה אחורי וזנב קצרים יחסית, במטוסים תלת־מנועיים או דו־מנועיים עם מנועים בהתקנה אחורית על גבי גוף כלי הטיס.
צורת התקנה זאת כוללת גם התנהגות בעייתית במהלך הזדקרות המכונה הזדקרות עמוקה, בה מערבולות מהכנף עולות ופוגעות במייצב הגובה – מאפילה עליה, ועל ידי כך פוגעת ביעילות המשטח והגאי הגובה ועל ידי כך מקשה על היחלצות מהזדקרות.
מייצבי כיוון על גבי מייצבי גובה – מייצבי כיוון המותקנים על גבי מייצבי הגובה מתאפיינים בזרוע ארוכה יחסית למרכז המסה ולכן דורשים שטח מייצבי כיוון קטן יחסית, אם כי בעל שטח פנים גדול יחסית ומאפיין כלי טיס איטיים יחסית.
זנב תאומים – שני מייצבי כיוון המותקנים בקצוות מייצבי הגובה המותקנים על גבי גוף כלי הטיס.
זנב משולש – שני מייצבי כיוון המותקנים בקצוות מייצבי הגובה עם משטח מייצב כיוון מרכזי נוסף המותקן על גבי גוף כלי הטיס.
משטחי ייצוב המותקנים על גבי הארכות צילינדריות (בום), לרוב מהכנפיים של כלי הטיס.
משום שקשיחות מבנים אלה היא נמוכה יחסית, לרוב מחברים בין הארכות אלו על ידי משטח מייצב גובה גדול.
לעיתים מייצבי הגובה מתקינים על גבי מייצבי הכיוון, ועל ידי כך מרחיקים את המייצב מהזרימה מגוף המטוס, ולעיתים מתקנים ישירות בין הבומים עם הבדלה ביניהם.
בחלק מכלי הטיס משלבים מייצבי כיוון וגובה בשני מייצבים המותקנים בזווית אחד כלפי השני בצורת האות V.
זה חוסך מעט בגרר, מאפשר פישוט מסוים של מבנה הזנב.
עם זאת צורת התקנה זאת מתאפיינת בצימוד הצירים אחד לשני, כאשר פקודה בסבסוב, תגרום לגלגול הדורשת פיצוי או איזון על ידי משטחי היגוי בכנפיים.
מטוסים ללא זנב כגון דלתא ללא זנב או כנף מעופפת מתאפיינים במחסור במייצבי גובה, אם כי במטוסי כנף מעופפת חמקנים ייתכן ולא יהיו גם מייצבי כיוון.
מטוסים אלה מתאפיינים בכנף שנמשכת עד סוף המבנה של כלי הטיס ובשימוש במשטחי היגוי משולבים כגון אלוון.
זנב-סנונית יוליסס (שם מדעי: Papilio ulysses) הוא מין של פרפר מהסוג זנב-סנונית, הנפוץ באינדונזיה, אוסטרליה, פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה.
הוא דומה מאוד למין מורפו כחול המצוי באמריקה הדרומית.
מין זה תואר בשנת 1758 בידי החוקר קארולוס ליניאוס.
הפרפר נקרא על שם יוליסס, שמו הרומי של הגיבור היווני אודיסאוס שהוא אחת הדמויות של הספרות היוונית העתיקה והדמות המרכזית באודיסיאה.
המין נפוץ בצפון-מזרח אוסטרליה, האי גינאה החדשה, איי מאלוקו, ארכיפלג ביסמרק וצפון-מערב איי שלמה.
לפרפר זה מוטת כנפיים של כ-14 סנטימטרים אך האורך משתנה בתת-מינים שלו.
החלק העליון של הכנפיים הוא כחול ססגוני ואילו החלק התחתון שחור.
הנקבה שונה מהזכר בכך שיש לה סהרונים קטנים וכחולים מאחורי הגב ושצבעה חום.
מין זה חי ביערות טרופיים ובגנים.
זֶנְבוֹ אוטומוטיב היא יצרנית מכוניות ספורט שבסיסה בפרסטו שבאי זילנד שבדנמרק.
היא נוסדה בשנת 2004 על ידי טולס ווֹלאָסן.
המכונית הראשונה שלה הוצגה כאב טיפוס ובדצמבר 2008 הוצגה כזנבו ST1. מגזין טופ גיר נתן ביקורת רעה על זנבו ST1 עקב תקריות שהתרחשו בעת השימוש במכונית.
באפריל 2018 נקנו שני מדגמים של זנבו על ידי דנים מקומיים, לאחר שמאז הצגת המכוניות לא נקנה אפילו לא דגם אחד בדנמרק היות שהמכוניות של זנבו היו יקרות מדי.
זנבו TSR – מיוצרת משנת 2016.
זנבו TSR-S – מיוצרת משנת 2018.
זנבן רופוס (שם מדעי: Rhipidura rufifrons), הוא מין ציפור שיר ממשפחת זנבני המניפה והסוג זנבן מניפה, החיה בצפון אוסטרליה ובאיי אינדונזיה, מיקרונזיה, גינאה החדשה ואיי שלמה.
זנבן זה מגיע לאורך של 14.5 עד 18.5 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 18 עד 22.5 ס"מ ומשקלם כ-10 גרם בקירוב, כאשר שני הזוויגים בעלי דמיון גדול אך הנקבות מעט יותר קלות מהזכרים.
הזנבן בעל זנב ארוך ובלוט הפרוש כמניפה מאחוריו והוא בעל נוצות בצבע זית עד חום-אדמדם על גבו ופניו כשהראש והכיפה אפורים, המקור שחור והעיניים בעלות טבעת לבנה סביבם.
הגרון לבן ותחתיו עובר פס שחור, החזה והבטן לבנים-בהירים והכנפיים והזנב שחורים-חומים.
תפוצת הזנבן היא לאורך בתי גידול לחים ביניהם ביערות אקליפטוסים, יערות גשם טרופיים, בין מנגרובים ובביצות שונות ויכול להימצא גם ביערות יבשים יותר וערבות מוריקות, אם כי הוא מתרחק מאזורים היבשים של מרכז אוסטרליה.
למרות שהוא איננו מצוי בקרבת החופים לעיתים קרובות הזנבנים מעופפים בין האיים השונים ובכך מגדילים את תפוצתם.
מזונם העיקרי הוא מחרקים שהם לוכדים הן באוויר והן על הקרקע והן מחפשים מזון בקבוצות שכוללות גם עופות ממינים שונים.
זנבן מניפה (שם מדעי: Rhipidura), הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת זנבני המניפה החיים בדרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה, ניו זילנד וחלק מאיי האוקיינוס השקט, לרוב לאורך האזור הטרופי.
הסוג תואר למדע ב-1827 ובמקור שויך למשפחת הנחליאליים ובהמשך למונרכיתיים ולחטפיות פיה, לפני ששויך למשפחתו הנוכחית.
מרבית המינים בסוג מגיעים לאורך של כ-15 עד 18 ס"מ והם בעלי זנב ארוך יותר מחצי מגופם אצל מספר מינים והוא פרוש כמניפה, מה שנתן לסוג את שמו.
הצבעים של רוב המינים הם אפורים, שחורים, לבנים וחומים, אך לכמה מינים הנוצות צהובות או אפילו כחולות עזות.
הזנב אצל מרבית המינים לבן או בהיר עם קצוות שחורים.
למרבית המינים למעט המין Rhipidura atra אין הבדלים גדולים בין הזכרים והנקבות.
מינים אלו הם ציידי חרקים יעילים שמרבית המקרים טורפים חרקים באוויר אם כי חלקם מלקטים אותם מהקרקע או מהעלים.
פרטים גדולים טורפים גם חומטים קטנים.
זנב השביט וההילה שלו הם מאפיינים של שביט, שניתן לראותם כאשר הם מוארים על ידי אור השמש.
רק כאשר שביט עובר במערכת השמש הפנימית ניתן לצפות בו מכדור הארץ בעין בלתי מזוינת.
ככל שהשביט מתקרב לשמש, קרינת השמש גורמת לחומרים הנדיפים בגרעין השביט להתאדות ולצאת החוצה.
יחד איתם, משתחררים גם חלקיקי אבק שהיו כלואים בתוכו.
רוח השמש ולחץ הקרינה מרחיקים מהגרעין את הגז והאבק המשתחררים ויוצרים זנב, העשוי להגיע לאורך של עשרות ועד מאות מיליוני קילומטרים.
האבק והגזים בזנב השביט נראים לעין עקב תופעות שונות: האבק מחזיר את אור השמש הפוגע בו, והגזים זוהרים עקב יינון של חלקיקי הגז.
רוב השביטים חיוורים מכדי שניתן יהיה לצפות בהם ללא משקפת או טלסקופ, אבל בכל עשור יש שביטים אחדים בהירים מספיק כדי להיראות בעין בלתי מזוינת.
במערכת השמש החיצונית, השביטים קפואים, וקשה מאוד או בלתי אפשרי לזהותם מכדור הארץ בגלל גודלם הקטן והאלבדו הנמוך שלהם.
גילויים סטטיסטיים של גרעיני שביט לא פעילים בחגורת קויפר דווחו מתצפיות טלסקופ החלל האבל, אך יש מדענים החולקים על ממצאים אלה.
כאשר מתקרב השביט למערכת השמש הפנימית, קרינת השמש גורמת לחומרים הנדיפים המרכיבים אותו להתאדות ולזרום החוצה מהגרעין, ולשאת איתם אבק.
זרמי האבק והגז המשתחררים כך יוצרים אטמוספירה עצומה ודלילה מאוד סביב השביט, הנקראת הילה.
הכוח שמפעילים לחץ הקרינה של השמש ורוח השמש על ההילה גורמים להיווצרות זנב ארוך מאוד, הפונה הרחק מהשמש.
זרמי האבק והגז יוצרים כל אחד את הזנב המובהק שלו, המצביע לכיוונים מעט שונים:
זנב היונים, העשוי מגזים מיוננים, מצביע תמיד לאורך קווי הזרימה של רוח השמש, כיוון שהוא מושפע מאוד מהשדה המגנטי של הפלזמה של רוח השמש.
זנב היונים עוקב אחר קווי השדה המגנטי ולא מסלול תנועת השביט.
צבעו של זנב זה כחלחל בשל נוכחותן של מולקולותCO+.
הרכיב העיקרי בזנב היונים הם יוניH2O+, שאינם קורנים בתחום הנראה.
זנב היונים או הפלזמה ידוע גם כזנב מטיפוס I.
האבק עשוי מחלקיקים מאקרוסקופיים, לא טעונים, ולכן השפעתה של רוח השמש וקרינת השמש עליהם קטנה בהרבה מהשפעתה על יוני הגז הטעונים, המרכיבים את זנב הגז.
החלקיקים נדחפים על ידי רוח השמש ולחץ הקרינה למסלול גדול יותר משל גרעין השביט, והתוצאה היא האטה שלהם, מה שגורם להם לפגר מאחורי הגרעין.
האבק עוקב אחרי השביט סביב מסלולו אך בסופו של דבר מתפזר.
זנב האבק ידוע גם כזנב מטיפוס II.
שביטים מסוימים נראים מכדור הארץ כבעלי אנטי-זנב, זנב אשר נראה מצביע לכיוון השמש ולא הרחק ממנה.
מדובר בתופעה אופטית, שיכולה להתרחש כאשר כדור הארץ חולף במישור המסלול של השביט.
דוגמאות לשביטים מפורסמים שהציגו אנטי-זנב: שביט קוהוטק (1973), הייל-בופ (1997), לולין (2009) ופאנסטארס (2013).
בעוד שהקוטר הממוצע של גרעין השביט הוא בדרך כלל פחות מ-30 ק"מ, ההילה עשויה להיות גדולה מהשמש.
זנב שביט אופייני גדול בהרבה ועשוי להגיע לאורך של עשרות עד מאות מיליוני קילומרים.
נצפו זנבות יונים של שביט באורך מעל 3.8 יחידות אסטרונומיות.
הגשושית יוליסס עברה באופן בלתי צפוי דרך זנבו של שביט מקנוט ב-3 בפברואר 2007. עדויות על המפגש פורסמו בגיליון ה-1 באוקטובר 2007 של The Astrophysical Journal.
התצפית על זנבות שביטים תרמה משמעותית לגילוי רוח השמש.
זנב היונים הוא תוצאה של קרינה אולטרה סגולה המייננת חלקיקים בהילת השביט.
החלקיקים המיוננים מהווים פלזמה, אשר יוצרת מגנטוספרה סביב השביט.
השביט והשדה המגנטי המושרה שלו מהווים מכשול בפני חלקיקי רוח שמש.
השביט מייצר בצד הפונה לשמש, בכיוון הזרימה של רוח השמש.
בהלם קשת זה, ריכוזים גדולים של יונים של השביט מצטברם ופועלים ל"טעינת" השדה המגנטי הסולארי בפלזמה.
קווי השדה המגנטי "עוטפים" את השביט ויוצרים את זנב היונים.
אם העמסת זנב היונים מספיקה, אז קווי השדה המגנטי נלחצים זה לזה עד לנקודה שבה, במרחק מסוים לאורך זנב היונים, מתרחש חיבור מגנטי מחדש.
תופעה זו נצפתה במספר הזדמנויות.
הבולטת ביניהן התרחשה ב-20 באפריל 2007 כאשר זנב היונים של שביט אנקה נחתך לחלוטין בזמן שהתרחשה בו .
אירוע זה נצפה על ידי חללית STEREO.
זנב לחדשות היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בשנים 1986–1989 בערוץ הראשון.
התוכנית עסקה בשלוש בובות של בעלי חיים: רמו האריה, פיפס הקוף ומשי הארנבת אשר הנחו מהדורת חדשות לילדים ואירחו גם כוכבים.
בתוכנית זו הבובות רמו האריה, פיפס הקוף ומשי הארנבת הנחו מהדורת חדשות לילדים בשילוב עם סרטים מצוירים שונים.
לזמן קצר, הוחלפה משי בארנבת אחרת בשם תכלת, אך לאחר מכן משי חזרה.
בעונה השנייה החבורה עברה להנחות את התוכנית על כדור פורח, מהדורת החדשות הוסרה והם דיברו זה עם זה על כל מיני נושאים ושידרו סרטים מצוירים.
רמו האריה - שמעון כהן
פיפס הקוף - עמי ויינברג
משי הארנבת - חיה פיק (עונה 1) / דורין כספי (עונה 2)
זנב הנתרן של הירח הוא מבנה גזי דליל המורכב מאטומי נתרן המשתחררים מפני השטח של הירח.
אטומים אלו מואצים על ידי לחץ קרינת השמש לכיוון המנוגד לה, מה שיוצר מבנה דמוי זנב של שביט המשתרע לאורך מאות אלפי קילומטרים בחלל.
אחת לחודש, סמוך למועד מולד הירח, כדור הארץ חולף דרך זרם אטומים זה.
כבידת כדור הארץ פועלת כעדשה הממקדת את הנתרן לקרן צפופה יותר, המופיעה בשמי הלילה ככתם חיוור המכונה כתם הנתרן הירחי (Sodium Moon Spot; SMS).
הכתם חיוור פי 50 מסף הראייה של עין בלתי מזוינת וניתן לצפייה רק באמצעות מצלמות רגישות עם מסננים ספקטרליים מיוחדים.
כבר בסוף המאה ה-19 שיערו אסטרונומים כי לירח עשויה להיות אטמוספירה דלילה מאוד המשתרעת למרחק ניכר.
בשנת 1961 צוין כי ניסויי הסתרת כוכבים העלו שאטמוספירת הירח דלילה פי 2,000 לפחות מזו של כדור הארץ.
גילוי פליטות נתרן ואשלגן בסביבת הירח התרחש רק בשנת 1988 באמצעות מכשור ספקטרוסקופי.
הגילוי של "זנב הנתרן המרוחק" אירע במקרה בנובמבר 1998, כאשר אסטרונומים מאוניברסיטת בוסטון ניסו לצלם את מטר המטאורים הליאונידים ממצפה הכוכבים מקדונלד בטקסס.
הם זיהו כתם אור מפוזר בקוטר של כ-3 מעלות בכיוון האנטי-סולארי (הפוך מהשמש), ולאחר ששללו הסברים אחרים כגון שביט חולף, הסיקו כי מדובר באטומי נתרן המשתחררים מהירח וממוקדים על ידי כדור הארץ.
הנתרן משתחרר מהרגולית (אבק הירח) לחלל באמצעות מספר תהליכים פיזיקליים, מה שיוצר "אטמוספירה זמנית" המתחדשת ואובדת באופן רציף:
פגיעת מיקרו-מטאורואידים: פגיעות של אבני חלל זעירות המאדות חומר מפני השטח.
זהו המקור המרכזי לאטומים מהירים המסוגלים להימלט מכבידת הירח.
התזת רוח שמש (Sputtering): הפגזה של פני השטח על ידי חלקיקים טעונים מהשמש.
דסורפציה מעוררת פוטונים (PSD): פוטונים מהשמש משחררים אטומי נתרן הקשורים לאבק הירח.
לאחר שחרורם, אטומי הנתרן נדחפים על ידי לחץ קרינת השמש.
האטומים עוברים את המרחק מהירח לסביבת כדור הארץ בתוך כיומיים בממוצע.
כבידת כדור הארץ מעקמת את מסלול האטומים וממקדת אותם לאזור צפוף ובהיר יותר, המופיע ככתם בשמיים לאורך הציר שמש-ירח-ארץ.
מחקרים ארוכי טווח שנערכו במצפה הכוכבים אל לאונסיטו בארגנטינה (2006–2019) חשפו את המאפיינים של הכתם:
בהירות: הבהירות הממוצעת נעה סביב 40–80 ריילי.