tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתיבתו של ריישר מאופיינת בהתלהבות והתרגשות אם כי בחוסר מהימנות מדעית.
הוא מוסר יחדיו התרשמויות אישיות ממראה-עיניו, דברים ששמע מאחרים, שמועות, אמונות ודעות וכל אלו במעורב ובאותה רמת דיווח.
כאדם שגדל וחי בעולם התורה הוא מקשר את הדברים לספרות היהודית ומתבל את דבריו בציטוטים ואזכורים של פסוקים ואמרות חז"ל.
הדברים שכתב נתפסו בידי נמעניו (הוא פונה אל "אחינו בני ישראל הקדושים"), כדברי אמת וכדיווח חי מארץ הקודש, הדברים חידדו את ההצגה של הארץ כמקום הצומח מתוך דברי הנביאים ותיאורי התורה.
בספרו "שערי ירושלים" ובזיכרונותיו המובאים בספרו של אברהם יערי, שלוחי ארץ ישראל, מספר ריישר על אירועים ומאורעות בחיי יהודי ארץ ישראל וירושלים.
מתיאוריו עולה תחושת הסכנה וחוסר הביטחון המתמיד שאפיינו את חיי היהודים תחת השלטון העות'מאני.
דיווחיו על מצב היהודים בירושלים
ריישר מבקש לספר "מִזעִיר מהגלות" שעוברת על יהודי ירושלים, חברון, צפת וטבריה.
לתיאור הוא מקדים שתי הערות חשובות:
התיאור כולל גם מה "שאבותי סיפרו לי" - כלומר טווח הסקירה הוא רחב וחלקו מפי השמועה.
הוא לא מאבד את האופטימיות שלו ומוסיף ליד שמות הערים "יבב"א", כלומר "ייבנו במהרה בימינו אמן".
בספרו שערי ירושלים הוא כותב:
ריישר עומד על שיטת מגורי היהודים בעיר ירושלים, שהייתה מבוססת כולה על שכירת דירות לתקופות ארוכות ותוך תשלום שכר הדירה מראש.
הוא מספר על משפחה מוסלמית בשם "בשט", אשר נהגה להשכיר ליהודים דירות בשכר דירה מופקע.
והם "מיוחסי הישמעאלים רשעים ושונאי ישראל מאוד".
כאשר בקשו להביא סחורה כלשהי מהשוק וראו יהודי, אפילו "זקן, עשיר או תלמיד חכם" או אפילו רב מכובד היו מכים אותו עד שהביא את הסחורה על גבו לביתם "והיה כצחוק בעיניהם".
בשנת 1847, אחרי הנהגת משטר הקפיטולציות השתנה מצב היהודים.
הקונסולים בירושלים הגבירו שליטה והטילו אימה על "הערביים הפראים והישמעאלים ועתה חירות גדולה ליהודים מכל דבר".
ריישר מדווח על התגברות העלייה: "ולכן כל יום מגיעים לירושלים יהודים מכל העולם: ליטא, רוסיה, וואלין, פולין, הונגריה, גליציה וגם הספרדים.
העולים בונים בתים, בתי כנסת ובתי מדרשות.
מגיעות שיירות עם זהב, כסף וסחורות "באין פחד".
ריישר היה מגיע לארץ-ישראל מפולין ככל שהדבר התאפשר לו.
בספר "שערי ירושלים" נותן ריישר תיאור חי, נרגש ואוהב של נופי הארץ.
בין היתר הוא מתאר תיאורי נוף ואווירה בחודשי השנה השונים, סיפורי צדיקים ועושי נפלאות ותיעוד מפעלי בנייה עירוניים בירושלים, חברון, צפת וטבריה.
ריישר היה בלבנון בשנת תרי"ח (1858) בעיר בעלבכ.
הוא מוסר על מספר יהודים ספרדים המתגוררים במקום.
כמו כן ביקר בדמשק בקברו של הרב חיים ויטאל.
ריישר ציין כי בני המקום מאמינים שהקבר הוא מקום אחיזת הסטרא אחרא, מקום טומאה ומלא קליפות.
"והמכשלה הזאת הייתה צער גדול לישראל, כל מי שעבר דרך שם הוכרח להשתמד (להמיר דתו).
כי נכנסה בו רוח שטות וטומאה".
מנהגי תשעה באב בירושלים העתיקה
בספרו "שערי ירושלים" מספר ריישר על מנהגי תשעה באב בירושלים העתיקה כפי שהיו נהוגים בזמנו:
"בתשעה באב יתאבלו מאוד האשכנזים והספרדים, ובפרט בעיה"ק ירושלים בראותם החורבן לעיניהם, ורק לאחר התפילות והקינות בבתי הכנסת, ואחר זה ילכון רובם לכותל המערבי ויבכו על חורבן בית מקדשנו."
"מנהג יפה אף לילך למרום מראשון מקום מקדשנו, ולעמוד אחר כתלנו.
נאה אחר הטבילה ולבישת בגדים לבנים.
ומשתחווים בהכנעה ואומרים: אין זה כי אם בית אלוקים וזה שער השמים!
...וארבע אמות טרם יגשו חולצים המנעלים".
לגבי נשיאת כפיים בירושלים כותב ר' משה ריישר בספרו שערי ירושלים "הכהנים ישאו ידיהם בכל יום יום...וביום השבת שתי פעמים שחרית מוסף וכן בר"ח ...
רק בצפת וטבריה וחברון לא ישאו כהנים אשכנזים את ידיהם בכל יום רק בשבת בתפילת מוסף, וביו"ט בכל המוספים.
והספרדים בכל מקומות מושבותיהם נושאין ידיהם בכל יום".
ריישר נפטר ב-1880, בטארנוב גליציה, כיום בפולין.
משה שוורץ (1925–1978) היה פילוסוף, חוקר פילוסופיה ופרופסור במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, שאותה הקים ושבראשה עמד.
שוורץ סיים את עבודת הדוקטורט בשנת 1954 באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא התזה שלו הייתה התפיסה הריאליסטית של המיתוס במשנתו של פרידריך וילהלם שלינג.
בשנת 1960 הוא מונה למרצה בפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
שוורץ הושפע בעיקר מהגותם של שלינג ופרנץ רוזנצווייג.
הוא עסק בחשיבות השפה וביחס לדרכי ההבנה של הניסיון הדתי בעידן המודרני.
מושאי מחקריו היו בין היתר ר' יהודה הלוי, משה מנדלסון, רנ"ק ומרטין בובר.
בשנת 1968 זכה בפרס של עירית רמת גן לחכמת ישראל על ספרו "שפה, מיתוס ואומנות".
לשוורץ ואשתו מרים נולדו שלש בנות ושני בנים - יוסף ואלי.
במלאת עשרים שנה למותו, בשנת 1998, הקדישה אוניברסיטת בר-אילן את ספר השנה למדעי היהדות והרוח (כב-כג) לזכרו והוא נקרא גם "ספר משה שוורץ".
השער הראשון של הספר נקרא "משה שוורץ - האיש והגותו" וכולל מאמרים מאת מנחם צבי קדרי, יהודה פרידלנדר, וזאב לוי.
את הספר ערך משה חלמיש.
כעבור עשור נוסף, בשנת 2008, התקיים כינוס בן יומיים במחווה להגותו בשם "אידיאליזם, מיתוס והתגלות".
הכינוס התקיים במכון ון ליר בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ב-2019 יצא הספר "מיתוס - שפה - התגלות; בעקבות הגותו של משה שוורץ", בעריכת בנו, יוסף שורץ.
שפה, מיתוס, אמנות: עיונים במחשבה היהודית בעת החדשה, הוצאת שוקן, 1966
הגות יהודית נוכח התרבות הכללית, הוצאת שוקן, 1976
ממיתוס להתגלות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978
אברהם סולטמן, מנחם צבי קדרי, משה שוורץ (עורכים), ספר ברוך קורצווייל: דברי הגות ושירה, הוצאת שוקן, 1975
משה שוורץ ומשה חלמיש (עורכים), התגלות, אמונה, תבונה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1976
ברוך קורצווייל, לנוכח המבוכה הרוחנית של דורנו: פרקי הגות וביקורת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1976
ספרים להם תרם מבוא וביאורים
פרנץ רוזנצווייג, כוכב הגאולה, מוסד ביאליק, 1970
פרידריך וילהלם שלינג, שיטת האידיאליזם הטרנסצנדנטאלי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1980. 965-226-008-8 ISBN
משה שחורי (נולד ב-19 בפברואר 1955) הוא קצין צה"ל בדימוס שכיהן כקצין מודיעין ראשי בצה"ל בדרגת תת-אלוף ושימש כמנכ"ל מפלגת קדימה תחת ציפי לבני כיו"ר המפלגה.
שחורי התגייס לצה"ל בשנת 1975 והוכשר כטכנאי.
כקצין בכיר פיקד על מחלקת האיסוף באגף המודיעין, בשנים 1993–1998 פיקד על יחידה 9700, המערך החזותי הכולל את יחידת התצפית והמזל"טים.
בין השנים 2001–2005, בתקופת האינתיפאדה השנייה, היה קצין מודיעין ראשי.
כקצין מודיעין ראשי, היה שחורי אחד ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004.
בסיום תפקידו, בתקופת ההכנות לתוכנית ההתנתקות, השתחרר מצה"ל.
בין השנים 2005–2008 היה מנכ"ל הקרן לרווחת ניצולי השואה בישראל.
באותה תקופה החל לעסוק בהתנדבות בקידום פרויקטים בעיריית ראש העין, עיר מגוריו.
בשנת 2008 נרתם בהתנדבות לניהול מטה הבחירות של ציפי לבני בהתמודדותה על ראשות מפלגת "קדימה".
לאחר היבחרה של לבני לראשות המפלגה, בחודש נובמבר מונה שחורי למנכ"ל המפלגה.
ב-2011 נעצר עם רעייתו במסגרת פרשת שוחד ברשות המיסים והוצא לחופשה מתפקידו.
ב-2014 נסגר התיק בשל העדר ראיות מספיקות.
ב-2013 סיימה משטרת ישראל חקירה בעניין פרשיות הנוגעות להתנהלות עובדי ויועצי המפלגה ומצאה כי קיימת תשתית ראייתית לעבירות של שחורי בנושא רישום כוזב במסמכי תאגיד, קשירת קשר לביצוע פשע, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, שיבוש מהלכי משפט ועבירות של פגיעה בפרטיות.
שחורי הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה והלוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה, ובוגר הקורס לפיקוד ומטה והמכללה לביטחון לאומי.
נשוי לעורכת הדין דליה שחורי ואב לשלושה.
משה שגב (המוכר יותר בשם: שגב משה; נולד ב-29 בספטמבר 1973) הוא שף ומנחה תוכניות בישול ישראלי.
למשה שגב היו 11 מסעדות (לפני הקורונה): מסעדת "שגב ארט" בהרצליה שנסגרה, "שגב אקספרס רמת החייל", "שגב אקספרס ראשון לציון", "שגב קיטשן גארדן" בהוד השרון ו"שגב קונספט" המשלב שלושה ברי אוכל במתחם אחד.
את מתחמי "שגב קונספט" ניתן למצוא בתל אביב, כפר סבא, ראשון לציון, קריית ביאליק, נתניה ובאר שבע.
משה שגב נולד למשפחת סבג בירושלים וגדל בראשון-לציון.
הוא למד לבשל מאמו, ובגיל 13.5 התחיל לעבוד במטבח הבאולינג בראשון-לציון.
אחרי שירותו הצבאי בחטיבה 500 של חיל השריון למד עיצוב וגרפיקה, ועבד במקביל במטבח מלון רויאל ביץ' אילת, בבייגל נאש, ברשת ספגטים, מסעדת וונגולי, מסעדת ברברסקו, מסעדת רוטשילד, קייטרינג רוני ומגי, מסעדת "אודיאון" של מיקה שרון, מסעדת בריו דה קובה, מסעדת תמוז.
למד בישול בתאילנד ובבית הספר תדמור, וכמו כן לימד בבתי ספר שונים לבישול.
שגב התחיל את דרכו הקולינרית בטלוויזיה כאשר בשנת 2001 הופיע בתוכנית הבישול לילדים "עושים חיים וטעים" בהנחייתה של שרה וינו-אלעד.
בעקבות הופעתו בתוכנית קיבל תוכנית בישול בערוץ הילדים בשם "פתוח" משם עבר לבשל בתוכניתו של יובל כספין "המסיבה", וב-2004 הנחה תוכנית בישול משל עצמו בשם "שגב במטבח".
ובהמשך הייתה לו פינת בישול בתוכניתה של אודטה שוורץ בערוץ 10, כמו כן, היו לו פינות בישול בתוכניות "מומחים עם סגנון" ו"דברים טובים ב-7", בהנחייתה של שרון כידון.
אחרי-כן הנחה מספר תוכניות בישול בערוץ 2, כגון: "שגב בא לבשל", "שגב בא לפנק" ו"שגב- המופע".
בשנת 2012 הנחה שגב את תוכנית הבישול "הבסטה של שגב" ששודרה בערוץ 2, בשידורי רשת.
בשנת 2013 החל להגיש באותו ערוץ את תוכנית הבישול "שגב עולמי".
שגב היה השף הראשי של חברת התעופה "אל על" בין השנים 2012 עד 2017.
פתח את מסעדת שגב בהרצליה פיתוח, ומסעדות שגב אקספרס ברמת החיל שבתל אביב ובקניון הזהב, שבראשון לציון.
מסעדת "שגב" בהרצליה נבחרה על ידי כתב העת "על השולחן" לאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל ושגב משה נבחר לשף השנה בשנת 2008. היא נבחרה לכך שוב בשנת 2009.
ביולי 2015, פתח את הבר-מסעדה "שגב קונספט" בשרונה מרקט שבמתחם שרונה.
במאי 2018 שגב גרם לתקרית דיפלומטית מביכה בעת ביקורו בישראל של ראש ממשלת יפן שינזו אבה, כאשר הגיש קינוח בתוך פסל בצורת נעל.
ביולי 2022 השתתף בתוכנית "שף מתחלף" שמשודרת ברשת 13, והחליף מסעדה עם השף ירון שליו.
באוגוסט 2025 פתח מסעדה חדשה בפתח תקווה בשם: "שגב דיינר".
בשנת 2005 נישא לסטייליסטית סנדרה רינגלר, ולהם שלושה בנים.
יומנו של שף, קריית גת, הוצאת קוראים, 2009.
שגב אקספרס, קריית גת, הוצאת קוראים, 2009.
מתכון להצלחה, קריית גת, הוצאת קוראים, 2011.
מהשוק למטבח, קריית גת, הוצאת קוראים, 2014.
משה (מקס) שְוָבֶּה (נכתב לעיתים שוובה, שוואבה; בגרמנית: Mosche (Max) Schwabe; 20 ביולי 1889, האלה, גרמניה – 11 בספטמבר 1956, תל אביב) פילולוג וחוקר כתובות יווניות ורומיות גרמני-ישראלי.
ממייסדי החינוך המשלים בארץ ישראל.
כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בראשית שנות החמישים.
שוובה נולד ב-1889 בעיר האלה שבגרמניה למשפחת סוחרים יהודית.
לאחר שסיים ב-1908 את לימודיו בגימנסיה בעירו החל לימודיו באוניברסיטה העירונית, ואחר עבר לאוניברסיטת ברלין, שם קיבל ב-1914 את התואר דוקטור בפילולוגיה קלאסית תחת הדרכתו של הפילולוג הדגול אולריך פון וילאמוביץ-מלנדורף (von Wilamowitz-Moellendorff).
ב-1910 נשא לאישה את יהודית בת אלפרד שטדט הגן.
ב-1920 הוזמן לליטא ושימש כמנהלה הפדגוגי של הגימנסיה העברית בקובנה, שנקראה אחר כך על שמו (בין תלמידותיו הייתה לאה גולדברג ובין תלמידיו היה עמנואל לוינס).
היה נשיא הסתדרות החלוץ בליטא וחבר מרכז החלוץ העולמי, כמו כן כיהן כיו"ר קרן היסוד בליטא ויו"ר השומר הצעיר שם.
ב-1921 היה חבר הנשיאות של כנס היסוד של ההסתדרות העולמית של החלוץ, בקרלסבד.
ב-1925 עלה לארץ ישראל, ועם פתיחת האוניברסיטה העברית באותה שנה, הוזמן מטעם ההנהלה לשמש בה כמרצה.
באותה שנה הקים את תנועת הנוער החלוצית הראשונה בארץ ישראל, "לגיון צופי ירושלים".
ב-1928 ייסד יחד עם פרופ' אביגדור צ'ריקובר את החוג ללשון וספרות יוונית.
השתתף בקונגרס הבינלאומי האפיגרפי הראשון, באמסטרדם, 1938. משנות ה-30 היה כעשרים שנה יו"ר הוועדה הפדגוגית של מפעל גוגנהיימר לנופש עבור ילדים, וחבר בוועדת גוגנהיימר לנופש.
בהשראתו הוקמו החל משנת 1925 מגרשי המשחקים הראשונים בישראל, בירושלים, תל אביב, צפת וחיפה על פי מודל שנועד למנוע שוטטות וניצול נכון של שעות הפנאי בעיקר בקרב בני נוער "עזובים" שלא למדו במסגרות מסודרות.
עיקר מחקרו המדעי דן בסוגיית ההתייוונות היהודית בארץ ישראל ומחוצה לה בימי המשנה והתלמוד ועד למאה השמינית, כפי שהיא עולה מתוך הספרות והכתובות היווניות והרומיות.
פרסום למעלה ממאה עבודות על נושאים אלה.
הם הופיעו ב"תרביץ", ב"ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה", ב"ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל" ועוד.
פיענח מאות כתובות ארכאולוגיות שהתגלו בבית שערים.
היה חבר ועד החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, חבר נשיאות מועצת הרדיו מטעם מדינת ישראל, ויו"ר הקורטוריום של המוזיאון הלאומי בצלאל בירושלים.
בשנים 1950–1952 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית.
משה שוובה נפטר ב-11 בספטמבר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
"ההמנונים ההומריים" בתרגום שלמה שפאן
"הכתובות היווניות של ירושלים", ספר ירושלים, תשט"ז
"בית שערים, כרך שני: הכתובות היווניות", הוצאת החברה לחקירת ארץ - ישראל ועתיקותיה, תשכ"ז (עם ברוך ליפשיץ)
ארץ ישראל מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה: ספר א מוקדש לפרופסור משה שוובה, מאת בנימין מייזלר, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל, 1951
הרב משה שוואב (י' בניסן תרע"ז, 1917 – ב' באדר תשל"ט, 1979) היה המשגיח של ישיבת גייטסהד באנגליה.
נולד בפרנקפורט, גרמניה, צעיר הבנים של יהודה (ליאופולד) שוואב וחנה, בת אברהם ארלנגר.
שוואב האב היה אחד החלוצים ששלח את ילדיו מגרמניה לישיבות ליטא.
אחיו הגדול של משה, שמעון שוואב, היה הראשון שעזב את בית המשפחה בגרמניה ונסע לישיבת קמניץ, כעבור זמן הצטרף אליו האח מרדכי, ובעקבותיהם נסע גם הבן השלישי, משה, שהגיע לקמניץ בשנת תרצ"ג (1933).
בשנת תרצ"ה (1935) נסע לתקופה קצרה לישיבת אוהל תורה בברנוביץ.
כעבור מספר חודשים, בקיץ תרצ"ה, נסע לישיבת מיר.
כחודשיים לאחר בואו נפטר המשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
כעבור זמן שב לברנוביץ ושהה שם כשנתיים וחצי, ומשם שב לקמניץ.
בקיץ תרצ"ח (1938), ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, עזב את קמניץ ונסע לבית הוריו בלונדון, אליה הם היגרו בשנת תרצ"ב (1932).
הוא החל ללמוד בישיבת תורת אמת בראשות הרב משה שניידר, אולם עם פרוץ המלחמה גורש יחד עם כל הנתינים הגרמנים למחנה כליאה באיים הבריטיים.
ידיד משפחה סידר לו נתינות בריטית וכעבור שלושה חודשים הוא שוחרר מן המחנה ושב ללונדון.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף לכולל הרבנים בגייטסהד שהוקם אז על ידי הרב אליהו אליעזר דסלר, והיה הבחור היחיד בין קבוצת האברכים בכולל.
בשנת תש"א (1941) נישא לרחל, בתו של הרב דוד בדיאל מגייטסהד.
היה מקורב לרב דסלר ולרב אליהו לופיאן.
בשנת תש"ז (1947), בהיותו בן 30, מונה למשגיח הרוחני של ישיבת גייטסהד.
מחותנו הוא הרב מסעוד ריוח.
סדרת מערכי לב – שיחות ומאמרים על התורה והמועדים
הרב משה שאול קליין (נולד בו' באדר א' תשי"ד, 9 בפברואר 1954) הוא דיין ופוסק הלכה חרדי ישראלי, רב שכונת אור החיים בבני ברק.
תלמידו המובהק של הרב שמואל הלוי ואזנר ונחשב בעיני רבים לממשיך דרכו בפסיקה.
נולד בישראל לשיינדל ושלמה קליין, שעלו לישראל מהונגריה בשנת תש"ח (1948).
למד בתלמוד תורה "חוג חת"ם סופר" ובישיבת חכמי לובלין.
בגיל 19 הוסמך להוראה על ידי ראש הישיבה, הרב שמואל הלוי ואזנר.
באותה שנה נישא לשרה, בת הרב אלקנה אוביץ, משגיח בישיבת ויז'ניץ.
לאחר נישואיו החל לשמש כמו"צ מטעם בית הוראה שבט הלוי.
משך כ-20 שנה היה ראש כולל "שבט הלוי" בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק.
בשנות ה-80 מונה לרב שכונת אור החיים בבני ברק (לצד הרב צבי פרידמן) ולרב בית הכנסת החסידי המרכזי "משכן שמואל" בשכונה, בתחילת שנות ה-90 פתח את בית ההוראה בשכונת אור החיים, הנותן מענה לשואלים מכל רחבי העולם על ידי הרב קליין ותלמידיו.
נחשב לאחד הבולטים בין תלמידיו של הרב ואזנר, ורבים מגדולי ישראל שולחים אליו לייעוץ בשאלות הלכתיות סבוכות וכבדות משקל, בפרט בנושאי רפואה והלכה.
מאמצע שנות ה-90, כשהרב ואזנר הפסיק לקבל תלמידים לשימוש חכמים, החלו רבים לפנות אל הרב קליין לקבלת היתר הוראה.
הרב קליין היה מעורב במספר פולמוסי כשרות שעוררו הדים.
בפולמוס על תרנגול הבראקל הורה כי הוא כשר ואף עדיף על פני העופות הרגילים, שלדבריו, על פי חוות דעת מומחים, נולדים מהכלאת עופות שיש להם מסורת עם כאלה שאין להם מסורת.
כן אוסר הרב קליין את דג ההערינג, בשל תולעי האניסאקיס המצויים בו.
הרב קליין גם מוסר בימי שישי שיעורי הלכה עיוניים לרבנים ומורי הוראה בבית מדרשו.
רבים מתלמידי הרב קליין ששימשו אצלו בבית הוראה, מכהנים כיום כרבני קהילות ומורי הוראה בקהילות גדולות בישראל ומחוצה לה.
חתנו הרב אפרים נייהויז הוא דיין בבית דינו.
בנו הרב שלמה הוא רב הקהילה החסידית של "עמנואל".
חתנו הרב פסח ישראל שנייבאלג הוא רב קהילת ויז'ניץ באלעד.
חתנו הרב ישראל משה ברנדר (נכד הרב שלום ברנדר) הוא ראש כולל קדושת אהרן ודיין בבית דינו של חמיו.
שאילת משה - שיעורים בעומק העיון ותשובות בכל מקצועות התורה, עד היום יצאו לאור 'שערי טהרה' על הלכות נדה, 'שערי הכתב' על הלכות סת"ם, 'שערי איסור והיתר' על הלכות חלב עכו"ם, ו'שערי תורת הקטן' המקיף את כל ההלכות הנוגעים לקטן לפני בר מצווה.
יסוד הטהרה ומשמרת טהרה - על פי שיעוריו של הרב קליין בהלכות טהרת המשפחה, יצא על ידי תלמידו הרב הלל ורטהיימר
ויקהל משה - שיעורים בסוגיות הלכתיות המופיעות בפרשת השבוע ועל מועדי השנה, יצאו לאור על ידי תלמידיו הרב דב ורטהיימר והרב יצחק ורטהיימר, חמישה כרכים (נכון לשנת תשע"ט)
משה רכס (נולד ב-27 בנובמבר 1947) הוא אלוף-משנה במיל".
כיהן כעוזר קצין רפואה ראשי לארגון, מפקד בית הספר לרפואה צבאית (בה"ד 10), ובתפקידים בכירים במנהל הרפואי בשירות הציבורי והפרטי.
משה רכס נולד במחנה מעצר בקפריסין, לרחל ולניסן, שעלו ארצה מרוסיה דרך פולין לאיטליה, ומשם באוניית המעפילים "מורדי הגיטאות", שנתפסה ונגררה לחוף בחיפה ומשם לקפריסין.
בפברואר 1948 שוחררו נוסעי האונייה והועברו לישראל.
משה רכס גדל והתחנך בחיפה בני ברק בבית ספר תיכון "דוד רמז".
התגייס לצה"ל בפברואר 1966 לחיל השריון, משם יצא להכשרתו בקורס חובשים קרביים בבה"ד 10, ובתום הקורס שובץ לגדוד 82 של חטיבה 7 בחיל השריון.
השתתף בפשיטה על הכפר הירדני "א- סמוע" בשנת 1966. במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות "עמק דותן", ובהמשך ברמת הגולן תוך שהוא מטפל בפצועים רבים.
השתתף במבצע כראמה בשנת 1968. במלחמת ההתשה תוך כדי טיפול בפצועים, נפצע ברגלו, פונה וטופל בבית החולים ברפידים (משם חזר ליחידתו).
בשלהי שנת 1968 יצא ללימודים בבית הספר לסיעוד שליד בית החולים בילינסון.
סיים לימודיו ב-1971 ויצא לקורס קצינים במסגרת בה"ד 10.
בשלהי מלחמת יום הכיפורים מונה לקצין אג,ם רפואה בפיקוד הדרום, ובשנת 1976 כמדריך ראשי בבה"ד 10. בשנת 1978 קודם לתפקיד ראש מדור הדרכה חיילי של חיל הרפואה, יצא לקורס מ"פ שריון, לקורס פיקוד ומטה (פו"מ), ובשנת 1980 קודם לדרגת סגן-אלוף.
שימש ראש ענף חובשים בבה"ד 10 וכעבור שנתיים מילא תפקיד ראש ענף ארגון והדרכה חיילי (אוה"ד).
מונה למפקד גדוד רפואה של אוגדה 611 ופרס את פלוגותיו במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1985 נשלח מטעם הצבא ללימודים בפקולטה לרפואה של הצבא האמריקאי במרילנד, וסיים בהצלחה לימודי תואר שני בבריאות הציבור ומינהל רפואי - MPH.
עם סיום הלימודים וחזרתו לארץ, שימש כראש ענף אימוני יחידות הרפואה וב-1988 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
מונה לעוזר קצין רפואה ראשי לארגון, ב-1988 מונה למפקד בית הספר לרפואה צבאית בה"ד 10 ושימש כיושב ראש הוועדה המקצועית מטעם חיל הרפואה בכתיבת הספר "עזרה ראשונה במצבי חירום" שנכתב על ידי אילן ישועה, בהוצאת המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
כמו כן התחיל לראשונה בהכשרת הרופאים בצה"ל ברפואת חירום על פי תורת CTLS.
תחת פיקודו קיבל בה"ד 10 לראשונה את פרס הרמטכ"ל דן שומרון ליחידה מצטיינת בכלל יחידות צה"ל.
עם שחרורו מצבא הקבע ב-1990 השתלב במגוון תפקידי ניהול בכירים בשירותי בריאות כללית, בין היתר כמנהל מחוז יפו, חולון, בת ים ואזור, מנהל אדמיניסטרטיבי בבית חולים מאיר בכפר סבא ומנהל אדמיניסטרטיבי של איחוד בתי החולים בילינסון והשרון בפתח תקווה.
הקים לראשונה במחוז את המרכזים לבריאות האישה, המרכז לבריאות הילד, מרכז רפואת מומחים ומוקד לזימון תורים ממוחשב ברפואה המקצועית.
בין השנים 1996–2004 שימש כמנכ"ל תל-בר תעשיות למוסדות בריאות.
בשנת 2004–2007 מונה למנכ"ל בחברת סרבימד.
בשנת 2007 הקים את חברת "מגן שירותים לוגיסטיים", חבר לחברת הדר הדרכה ושירותים רפואיים וניהל את חטיבת ההדרכה.
במסגרתה היה הראשון ששילב את שיטת הלימוד המתוקשבת לרפואת חירום ומתן עזרה ראשונה.
בעשור השני של המאה ה-21 שימש כיו"ר הוועדה להעלאת כשירותם המקצועית של סגלי הרפואה בגדוד הלוחם.
הוא מעביר הרצאות ומלווה פרויקטים רפואיים מבצעיים עם מפקדי ומדריכי חיל הרפואה להעלאת ולשמירת רמתם המקצועית.
יזם וקידם בשותפות, חבירה מקצועית בין בית החולים הדסה עין כרם בראשות פרופ' יורם וייס, ומדריכי בית הספר לרפואה צבאית, המגיעים להשתלמות בת חמישה ימים ביחידות הטראומה.
נכון לשנת 2021, מעל 500 מדריכים לקחו חלק בהשתלמות זו.
בנוסף, יצר חבירה מקצועית נוספת בין בית החולים הדסה הר הצופים לבין סגלי הרפואה בחטיבת הקומנדו.
רכס מרצה בהתנדבות בבתי ספר תיכוניים וחטיבות ביניים, כולל מפגשי שטח בנושא "משואה לתקומה – תקומתה של מדינת ישראל".
זאת, במסגרת העמותות "ניצוצות" ו-"ידיד לחינוך".
מפגשי השטח נעשים בהדרכה פעילה בבית הפלמ"ח, דרך בורמה, חאן שער הגיא, אתר הקסטל, לטרון ועוד.
ביום העצמאות מאי 2011 קיבל את אות קצין רפואה ראשי על מפעל חיים - "על תרומה והתנדבות להעלאת כשירותם המקצועית של סגלי הרפואה בחירום לאורך שנים".
אוגוסט 2021, הוענק למשה אות המעפיל על "חלקו במאבק בשלטון הבריטי לעליה לארץ ולתקומת ישראל" על החתום: זאב אלקין, שר ירושלים ומורשת.
הרב משה שורין (מישורית; א' באב ה'תר"ן, 18 ביולי 1890 – ז' בתשרי ה'תש"ב, 28 בספטמבר 1941) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
נולד בטורצ'ין שבפלך ווהלין שבאימפריה הרוסית לטובה ברכה ולרב יוסף אריה שורין.
למד בישיבות ליטא: אצל רבי חיים סולובייצ'יק בבריסק, בישיבת מיר ובישיבת נובהרדוק.
בגיל 21 נישא לרות דווידוביץ, בתו של הרב משה אהרן דוידוביץ מריטובה.
אחרי נישואיו למד הוראה ונסמך לרבנות בידי רבני קובנה וסלובודקה: רבי אברהם דובער כהנא שפירא, רבי משה מרדכי אפשטיין, ורבי ברוך דב ליבוביץ שכיהן אז בראשות ישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה.
הוא קיבל משרת רבנות ראשונה בעיירה נאווראן, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר אל ריטובה להתגורר סמוך לחותנו, והקים בה ישיבה שבראשה עמד במשך 12 שנים.
ב-1928 היגר זמנית לארצות הברית כשהוא משאיר בינתיים בליטא את כל משפחתו.
הוא התקבל כרב בעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס וכיהן במשרה זו שבע שנים.
במהלכן השלים את השכלתו הכללית, עבר את בחינות הבגרות ולמד שנתיים באוניברסיטת הרווארד.
במהלך לימודיו באוניברסיטה העביר בהתנדבות הרצאות שבועיות על ענייני פרשיות השבוע לסטודנטים יהודים שרצו בכך.
לאחר שבע שנים (1935) עבר לניו יורק כשקיבל משרת רבנות בבית הכנסת "עין יעקב" ברובע הברונקס.
באותה שנה, עלה לארץ ישראל והביא אליו את משפחתו מליטא, הם התיישבו בירושלים, ולאחר זמן מה עקרו לפתח תקווה בה קיבל משרת ניהול בישיבה המקומית.
ב-1937 חזר לארצות הברית ומשפחתו הצטרפה אליו כעבור שנתיים ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בסוף ימיו כיהן כרב בית הכנסת של אנשי סלוצק בניו יורק, עד לפטירתו בז' בתשרי ה'תש"ב, 28 בספטמבר 1941.
הרב אהרן בן ציון - רב בארצות הברית וסופר.
הרב ישראל - רב בברוקלין, ניו יורק, ומשנת 1983 ועד פטירתו ב-2007 רב קהילת מגן אברהם באפרת.
חתנו של הרב יעקב קמינצקי, ואביו של הזמר דב שורין המזוהה עם הימין הקיצוני בישראל.
הרב צבי זאב - רב בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
חביבה - אשת הרב יהודה צוויק, ר"מ במתיבתא תפארת ירושלים.
חסידה - אשת הרב מרדכי ברקוביץ, רב בפאר ראקוויי, ניו יורק.
אלה - אשת הרב אהרן סולובייצ'יק.
דנה - אשת הרב דניאל פייקס, מנהל ישיבה במחוז הדסון, ניו ג'רזי.
משה ריבלין - (תרפ"ה – תשס"ה, 16 בינואר 1925, כ' בטבת ה'תרפ"ה – 2004) היה איש ציבור ישראלי, אשר כיהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית ויו"ר דירקטוריון קק"ל.
משה ריבלין נולד בירושלים ב-כ' טבת תרפ"ה (16 בינואר 1925).
דור שביעי בירושלים, בן למשפחת ריבלין, שאבותיה הגיעו לארץ בעליית תלמידי הגר"א (הגאון מווילנה) בתחילת המאה ה-19. סבו, אברהם בנימין ריבלין, היה הילד הראשון שנולד בשכונת נחלת שבעה, השכונה היהודית השלישית שנבנתה מחוץ לחומה בירושלים בשנת תרכ"ט (1869).
ריבלין קיבל חינוך מסורתי וכללי והיה בוגר בית המדרש למורים בירושלים.
הוא היה פעיל בהגנה והשתחרר מצה"ל בדרגת רס"ן.
בשנים 1955–1957 שימש קונסול ישראל בניו-יורק.
עם שובו ארצה התמנה למנהל מחלקת ההסברה בסוכנות היהודית.
לאחר-מכן כיהן בתפקיד מזכ"ל ולימים מנכ"ל הסוכנות היהודית.
במקביל שימש חבר עמית בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1977 התמנה ריבלין ליו"ר דירקטוריון קק"ל וכיהן בתפקיד במשך 21 שנה (1977- 1998).
כשהתמנה לתפקיד נזכר איך, כאשר הלך לבית הספר פגש בכל בוקר את מנחם אוסישקין (שכיהן בשעתו בתפקיד יו"ר דירקטוריון קק"ל)— "האיש גדל הגוף, בעל הזקן הנאה והעיניים החודרות הולך ברחוב והדרת מלך בו".
ריבלין סבר שקק"ל היא מן הארגונים הציוניים והישראליים ביותר.
כמי שזכה לכינויים "מלך היער" ו"היערן הלאומי", אמר ריבלין כי הקו המנחה אותו בעבודתו היא העובדה שאסור לשכוח "שאנחנו עושים למען העם היהודי ובשמו, אחרת נהיה סתם קבוצה קבלנית...".
בשנת 2007 קק"ל הנציחה את זכרו וחנכה טיילת על-שמו - "שדרת משה" - מכביש 40 בואכה מדרשת בן-גוריון בשדה בוקר ועד לקברו של בן-גוריון.
היה רב, מקובל וצדיק חסידי, תלמידם של הבעל שם טוב ושל המגיד מזלוטשוב.
נולד לרבי דן מבראד, תלמיד הבעל שם טוב.
בילדותו התחנך בבית הבעש"ט ואחרי פטירתו נסע אל רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ומאוחר יותר אף השתדך עמו.
לאחר נישואיו התמנה לרב בדולינה.
חיבר שלשה ספרים: "דברי משה" על התורה, "שרף פרי עץ חיים" בענייני קבלה, "אמרי שהם" על מסכתות כתובות, קידושין ובבא מציעא.
נפטר בהושענא רבה חול המועד סוכות כ"א בתשרי ה'תק"פ או ה'תקפ"א, ויש המאחרים לשנת תקצ"ב.
ילדיו הידועים הם ארבע, ומהם יצאו כמה משפחות מפורסמות; שהם, גרינבערג, פיקסלר, ואיינהארן.
רבי שמואל שהם, מדפיס ספרי אביו.
חתנו רבי נחמן גרינבערג זצ"ל ששימש ברבנות בעיר מיידאן.
רבי ישראל, אב בית דין וורצקי.
בת שנשאה לחתנו רבי יצחק מראדוויל בן המגיד מזלוטשוב.
משה רפס (1883 וילנה - 1942 גולאג) היה פוליטיקאי יהודי סובייטי ופעיל הבונד ויבסקציה.
היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ-1919. הוא היה עורך של מספר עיתונים יידיים.
הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בתלמוד תורה ולאחר מכן בבית ספר יסודי רוסי.
הוא הצטרף אל הבונד עוד בהיותו נער.
לראשונה הוא נעצר ב-1903 ושהה בבית הסוהר חצי שנה ושוחרר בערבות של אלף רובל.
בין 1906–1913 הוא עסק בתעמולה בין פועלים יהודיים של הומל ווילנה.
ב-1905 הוא השתתף בוועידה החמישית של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בלונדון, ב-1910 בוועידה השמינית של הבונד בלביב.
שנתיים מאוחר יותר בוועידה התשיעית הוא נבחר למועצה המרכזית של הבונד.
באפריל 1911 הוא היה נציגה של וילנה בוועידתה של חברת מרבי השכלה שם קידם את היידיש כשפת ההוראה בבתי ספר יהודיים עממיים.
הוא נעצר שוב ב-1913 ונשלח לצפון, אך הצליח להימלט והגיע לסנקט-פטרבורג, שם המשיך את פעילותו המפלגתית תחת שם העט ל.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה חלק מקבוצת סוציאל-דמוקרטים שרצו בניצחונה של רוסיה במלחמה, יחד עם הנריק ארליך הם היו חברי מועצה צבאית-תעשייתית שנוצרה לצורך הספקת צרכים צבאיים.
בינואר 1916 הוא עמד בראש משלחת הבונד בוועידה של אורט.
באמצע 1916 הוא נאסר ושוחרר רק לאחר מהפכת 1917. הוא היה נציגה של הבונד באספה המכוננת הרוסית.
הוא היה אחד המארגנים של הוועדה הכלל-ארצית של יהדות רוסיה.
הוא נשלח על ידי הבונד לקייב כדי לעמוד בראש נציגות התנועה במקום, כנציג התנועה הוא היה חבר הממשלה האוקראינית.
הוא תמך בהתנגדות לבולשביקים, אך עם הזמן הפך לאחד מתומכיה של התנועה ונכנס לוויכוחים עם המנשביקים וגרם לפיצול בבונד וב-1 במרץ 1919 הכריז על הקמתו של קאמבונד.
באותה שנה הוקם קאמפארבאנד ורפס עמד בראשו, כמו כן הוא החל לעסוק בתעמולה כנגד ארגונים יהודיים אחרים והאשים אותם בציונות ולאומנות.
הוא עמד בראש ארגון החיסול של אותם ארגונים יהודיים.
באוגוסט 1919 קאמפארבאנד הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה.
הוא השתתף בוועידה השלישית של היבסקציה, מצד אחד הוא התנגד לחיסולה המיידי של היבסקציה, כיוון שהיה לה תפקיד חשוב ברחוב היהודי, אך מצד שני הוא התנגד גם להפיכת היבסקציה לארגון אוטונומי, לדעתו הארגון חייב היה להיות יותר מעורב במפלגה הכלל-ארצית.
לאחר מכן רפס נטש כל פעילות יהודית.
ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הוא נשלח לווילנה שם פיקח על פינוי חברי המפלגה והממשלה מהעיר.
יותר מאוחר הוא עבד בשירות החוץ של ברית המועצות ובין השנים 1926–1927 הוא עבד בסין.
בין השנים 1927 - 1928 הוא ניהל את המחלקה הבינלאומית של הסוכנות הטלגרף הרוסית.
לאחר מכן עבד בתעשיית הקולנוע הסובייטית.
רפס היה חבר מערכת וערך מספר כתבי עת ועיתונים ביידיש, כמו כן הוא כתב מספר ספרים, בין היתר כתב ספר על תולדות הבונד שיצא לאור בקייב בחמישה כרכים בשנת 1929.
הרב משה הלוי שטיינברג (כ"ב בטבת ה'תרס"ט, 15 בינואר 1909, פשמישל – י' באדר ה'תשנ"ג, 3 במרץ 1993, ירושלים) היה רב בכמה קהילות באירופה, רבה הראשון של קריית ים ואב בית דין לגיור בעיר, שכיהן בתפקידו במשך כשלושים וחמש שנה.
חיבר מספר ספרי הלכה, פרשנות והיסטוריה יהודית.
אביו היה הרב יצחק שטיינברג, רב בירוסלב ובבריסל ואב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב.
נצר משפחת רבנים ענפה, עליה נמנים הרב שמעיה שטיינברג (סבו), רבה של פרמישלן ואביו הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג, רבה של ברודי ומחבר שו"ת "מחזה אברהם".
דודו היה הרב משה שטיינברג, רבה של ברודי ואב"ד של הסתדרות הרבנים דאמריקה.
דוד נוסף היה הרב מאיר שטיינברג, רבה של צ'ורטקוב ודיין בלונדון.
בצעירותו נשא את גיטל בת ר' אברהם גלייכר.
בשנות העשרים לחייו נקרא למלא את מקום סבו ברבנות בפרמישלן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט עם סבו מן העיר, והגיע לברית המועצות.
עם תום המלחמה, הגיע עם רעייתו למחנה עקורים בעיר הוף שבבוואריה.
הוא התמנה לרב העיר ומחנות העקורים, ועסק בעידוד רוחני של הפליטים.
היה חבר ב"מועצת אגודת הרבנים של משוחררי בוואריה".
בתקופה זו חקר את תולדות יהודי הוף, והעלה את מחקריו על הכתב.
בשלהי שנת ה'תש"ט (1949) נסע למרסיי שבצרפת, שם עלה על האונייה נגבה שהפליגה לנמל חיפה.
מספר חודשים לאחר עלייתו, קיבל מהרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג הסמכה לכהן כרב באחד מהיישובים החדשים שהוקמו על מנת לקלוט את גלי העלייה ההמונית שבאו ארצה בראשית ימי המדינה.
הוא התמנה לרב וראש המועצה הדתית בעיר קריית ים שהוקמה אז.
הוא ייסד בביתו בית כנסת ובית ספר, ייסד מקווה טהרה, עירוב, מערכת כשרות, כולל אברכים ובית דין לגיור מטעם הרבנות הראשית לישראל.
שימש במשך שנים רבות גם כיו"ר "איגוד רבני העיר" בישראל.
בשנת ה'תשמ"ד פרש מתפקידו ועבר לירושלים על מנת להתמסר ללימוד תורה וכתיבה.
בירושלים התמנה לחבר הנהלת "אוצר הפוסקים".
נפטר לאחר התמודדות עם מחלה בשנת ה'תשנ"ג, 1993. נקבר בבית העלמין "צור שלום" שבקריית ביאליק.
בנו הוא הרב פרופ' אברהם שטינברג, מנהל היחידה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מחבר "אנציקלופדיה הלכתית רפואית" ומנכ"ל האנציקלופדיה התלמודית.
תורת הגר (חיפה, ה'תשי"ד) – ביאורים על מסכת גרים שבמסכתות קטנות, עם קונטרס הלכות גרים.
תורת הטור (תל אביב, ה'תשי"ט) – ביאור על חמישה חומשי תורה ע"פ שיטתו של רבי יעקב בן אשר, "בעל הטורים".
על גרי הצדק (קריית מוצקין, ה'תשכ"ה) – על 16 הגרים המוזכרים במקרא, בתלמוד ובמדרש.
שערי משה (קריית ים, ה'תשל"ט.
שני חלקים) – החלק הראשון הוא פירוש על הלכות בית כנסת בשולחן ערוך, כולל סקירה על בתי כנסת באספקלריה תלמודית.
החלק השני כולל חידושים בעניינים שונים.
חוקת הגר (ירושלים, ה'תשמ"ה) – הלכות גרים.
הלכות נשים (ירושלים, ה'תשמ"ה) – מדריך הלכתי לנשים.
הירושלמי המבואר – ביאור מקיף על תלמוד ירושלמי מסכתות ביצה וחגיגה (ירושלים, ה'תשמ"ח) ומגילה (ירושלים ה'תשנ"א).
החיבור כולל פיסוק, ביאור מפורט, בירורי הלכות, ביאורי מושגים, השוואות לתלמוד הבבלי, הערות וחידושים.
משברי ים – שו"ת הלכתי, הכולל 114 תשובות.
לספר זה צרף קונטרס על נסיך שבכל יום עמנו על קורותיו בימי השואה.
תולדות יהודי הוף- חיבור הסוקר את תולדות הקהילה היהודית בעיר הוף שבבוואריה, החל משנת 1464 ועד לשואה.
משה שובר את לוחות הברית (בהולנדית: Mozes en de tafelen der wet) הוא ציור שמן על בד משנת 1659, מאת הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין.
היצירה מוצגת במוזיאון הלאומי גמלדה-גאלרי שבברלין.
הציור, המבוסס על העלילה מספר שמות, מציג את משה לאחר ירידתו מהר סיני.
משה רואה את עגל הזהב שעשו בני ישראל והפולחן סביבו, וכתגובה לכך מחליט לשבור את לוחות הברית שניתנו לו מיד האל.
בציור מיטיב הצייר לתאר את אכזבתו הרבה של משה ממעשה העם.
בניגוד למקובל, הציור מציג את לוחות הברית מקופלים לשניים כאשר לוח אחד יושב על חברו.
מקום חיבור הלוחות נראה דווקא בחלקן התחתון ולא מן הצד.
כמו כן שני הלוחות נראים מעוגלים מלמעלה, ולא כפי הבנת חלק ממפרשי התלמוד.
משה רשקס (16 ביוני 1928 – 28 באפריל 2018) היה סופר ישראלי, מחלוצי ספורט הנכים בישראל.
היה חבר בצוות המארגנים של המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) ועמד בראש משלחות ישראל למשחקי סטוק מנדוויל (1971 ו-1974).
כתב את הספר רב המכר "ימים של עופרת".
זוכה באות אומץ על מפעל חיים (2014).
נולד בביאליסטוק, פולין לאריה וגולדה רשקס ועלה לארץ ישראל ב-1931. למד בבית הספר מונטיפיורי בתל אביב ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
היה חבר ארגון ההגנה, הדריך בבית הספר של חיל שדה בתל אביב והשתתף בפיצוץ תחנות הרדאר בחיפה.
לחם בחטיבת גבעתי ובמלחמת העצמאות ליווה שיירות בדרך לירושלים.
לאחר הקמת צה"ל היה מפקד מחלקה בחטיבת עציוני.
ב-13 במאי 1948 נפצע קשה במבצע מכבי בשער הגיא.
לאחר ששימש כשנה בתפקיד מזכיר ארגון נכי מלחמת השחרור, בשנים 1950–1956 היה יושב ראש הארגון.
ב-1950 השתתף בכתיבת ספר הפלמ"ח וכתב את קורותיה של שיירת אספקה לירושלים הנצורה.
בשנים 1952–1959 היה עורך כתב העת החודשי "החייל המשוחרר".
היה מראשוני וחברי הנהלת איגוד התסריטאים בישראל.
בשנת 1962 פרסם את ספרו הראשון "ימים של עופרת" שזכה להיות רב מכר ויצא לאור ב-5 מהדורות ותורגם לאנגלית ולספרדית.
זמן קצר לאחר הקמת מרכז הספורט לנכים ברמת גן, התמנה למנהל המרכז ועמד בראשו בשנים 1965–2003. לאחר מכן היה יושב ראש המרכז עד מותו ב-2018.
היה חבר בצוות המארגנים של המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) ועמד בראשן של משלחות ישראל למשחקי סטוק מנדוויל (1971 ו-1974).
ב-14 במאי 2014 זכה באות אומ"ץ למפעל חיים של תנועת אומ"ץ.
ימים של עופרת, הוצאת מערכות, 1962. סיפור מימי מלחמת השחרור.
הופיע בחמש מהדורות ותורגם לאנגלית ולספרדית.
לילה ירדוף לילה, הוצאת מסדה, 1966. סיפור על רקע המאבק בשלטון המנדט הבריטי.
התמוטטות, א"ל הוצאה מיוחדת, 1975. רומן על חוויית התבוסה שבמלחמה.
הנידונים לתהילה, הוצאת מלוא, 1995. סיפורו של ספורט הנכים בישראל.
משה שאול (24 במאי 1929 – 1 באפריל 2023) היה חוקר תרבות יהדות ספרד, מייסד עמותת "ספרד", מנהל של שידורי לאדינו בקול ישראל, ממלא מקומו של יושב ראש המועצה של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו, מייסד ועורך כתב־העת אקי ירושלים.
משה נולד באיזמיר שבטורקיה ליעקב (ז'אק) שאול ולמרים (מרי) אברהם.
עלה לישראל ב-1949 והתיישב בקיבוץ צובה, שאחיו היה אחד ממייסדיו.
בשנת 1953 התחיל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1954, בהיותו סטודנט באוניברסיטה, הצטרף לרשות השידור לשידורים בלאדינו.
לאדינו (ספניולית) – ספר לימוד לאדינו, מכון מעלה אדומים, 1980
פרס מפעל חיים מטעם הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו (2017)
משה (מושיק) שווייצר (נולד ב-24 באפריל 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, בנו של מאמן העבר דוביד שווייצר.
שווייצר גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובשנת 1972 עלה להרכב הקבוצה הבוגרת של המועדון.
לאחר עונה אחת הושאל למשך ארבע עונות לקבוצת הפועל פתח תקווה, ולאחר מכן שב למכבי תל אביב וזכה עם הקבוצה באליפות בעונת 1978/1979. בשנת 1983 עזב את מכבי תל אביב ועבר להפועל לוד.
באמצע העונה הועבר לקבוצת הפועל רמת גן, ובשנת 1984 פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של שווייצר שמונה שערים ב-25 הופעות במדי נבחרת ישראל, במדיה שיחק כאשר אביו דוביד שווייצר היה מאמן הנבחרת.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-3 בספטמבר 1974, בניצחון 8–3 בטהראן על נבחרת מלזיה במסגרת משחקי אסיה.
בשנת 1976 פתח בהרכב הראשון בכל ארבעת משחקיה של הנבחרת באולימפיאדת מונטריאול.
את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-18 בפברואר 1977, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה שהסתיים בתיקו 1–1, כאשר שווייצר הבקיע את שער השוויון.
בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה שירת תחילה בצבא העות'מאני ובהמשך בצבא בריטניה כחייל ב.
הוסמך באיטליה כדוקטור לכימיה ועבד בארץ בתחום החינוך.
משה ריגאי נולד בשם משה ריז'סקי בעיירה קוסטיוקוביץ במחוז מוהילב שברוסיה הלבנה ליצחק וזלדה ריז'סקי.
האב עבד כסופר סת"ם וכמורה בבית ספר עברי "חדר מתוקן".
למשה היו עוד 6 אחים ואחיות ובבית טופחה רוח ציונית.
ב-1904 עברה המשפחה לגור באודסה שם חוותה המשפחה פוגרום ביהודי העיר שנערך ב-1905. משה למד בגימנסיה עברית פרטית בעיר אולם בגלל מגבלות הנומרוס קלאוזוס שהונהגו בעיר ב-1910 נמנע ממנו לגשת לבחינות סיום בית הספר.
ב-1912 עלה משה ארצה בגפו והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה שבתל אביב.
בשנתיים הראשונות נתמך על ידי הוריו אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא ניתן היה להמשיך בהעברת הכספים ומשה החל לפרנס את עצמו על ידי מתן שיעורים פרטיים.
ב-1916 השלים את תעודת הבגרות מהגימנסיה.
ב-1915 החליט משה להתעת'מן על מנת להימנע מגירוש מהארץ על ידי הטורקים אולם שנה לאחר מכן גויס לצבא הטורקי.
תחילה נשלח לבית ספר לקצינים בקושטא שם התחנך כחצי שנה.
עם סיום הקורס נשלח לשרת במערכה על ארץ ישראל.
בסיוע של גורמים מהארץ, ואף על פי שהיה בריא, הוגדר משה כחולה שאינו כשיר להישלח לחזית והוא אושפז בבית חולים צבאי.
לאחר תקופת "החלמה" נשלח ליחידתו ששהתה ליד ראשון לציון.
בדרכו עבר בתל אביב בדיוק בתקופת גירוש תל אביב והזדעזע ממראות הגירוש דבר שהביאו אותו להחלטה לערוק מהצבא הטורקי.
משה לא חזר ליחידתו אלא הצטרף למגורשים ומצא מקלט ביישוב בית-גן.
ב-1917, לאחר תקופת עבודה בגליל, חזר משה בהחבא, לפתח תקווה, שהייתה קרובה לחזית.
כאן עסק בשמירה וניצל את ידיעת השפה הטורקית כדי לרכוש את נשקם של החיילים הטורקים שערקו משורות הצבא הנסוג.
לאור חוסר השליטה של הטורקים במצב החליטו משה וחברים נוספים להתגנב לצד האנגלי של קו החזית ולהגיע לתל אביב.
בתחילת 1918 הצטרף משה לגדודים העבריים ונשלח, עם גדודו לשרת ליד אחד מגשרי הירדן בקרבת יריחו.
במהלך השירות עסק הגדוד במניעת העברת נשק וציוד לכוחות הטורקים שישבו בפנים הארץ.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה יצא משה עם רעייתו, יונה, ללימודים באיטליה שם הציעה ממשלת איטליה הנחות לסטודנטים זרים מצטיינים.
משה בחר ללמוד כימיה בעוד שאשתו למדה ספרות ותנ"ך.
הלימודים נעשו באוניברסיטאות של פירנצה, בולוניה ופרארה ובסיומם, ב-1925, הוענק למשה תואר דוקטור בכימיה.
לאחר חזרתו ארצה היה פעיל, כמורה, במספר בתי ספר וכן היה מעורב בייסודם של מספר מוסדות חינוך:
ב-1925 הקים בית ספר בשם "תושיה" שנועד להכין תלמידים לכניסה לגימנסיה הרצליה וכן לסייע בהכנה לבחינות הבגרות.
במקביל לימד מספר שנים בגימנסיה "בנימינה" שבראשון לציון.
ב-1927 היה בין מייסדי, מורי ומנהלי "גימנסיה נורדיה" בתל אביב.
גרודזינסקי) את גימנסיה "תל אביב" על שם מאיר דיזנגוף.
ב-1938 ייסד וניהל את "גימנסיה רמת גן"
ב-1948 היה בין מייסדי מכון "מישלב" להוראה בכתב ולהכנה לבחינות בגרות.
כמו כן היה מורה בגימנסיה הרצליה ובנתניה.
רכז ארצי של פעולות תרבות בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל
חבר הנהלת החברה לחקר המקרא בישראל.
חבר הנהלת ארכיון הסתדרות המורים.
מקים "המכון לדעת המקרא והיהדות" בעמק חפר.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה נשא משה לאישה את יונה ספרדי.
אחרי חזרתו מאיטליה בנה את ביתו במושב אביחיל (יחד עם חבריו מהגדוד העברי).
אשתו יונה היא סופרת שהוציאה לאור ספרים בשם הספרותי "תרזה אור".
משה נפטר ב-1985 והובא למנוחות בבית הקברות באביחיל.
הרב משה רט (נולד ב-1980) הוא סופר, דוקטור לפילוסופיה ופובליציסט ישראלי.
נולד בתל אביב לחגית ואבי רט.
אביו הוא סופר ואיש תקשורת.
בגיל שלוש עברו לגבעת שמואל, שם גדל.
למד בבית הספר "סגולה" בבני ברק, בישיבה התיכונית קריית הרצוג, וישיבת ההסדר קרני שומרון.
בשנת 2000 התגייס למסלול הסדר בחיל התותחנים.
בשנת 2002 בערך התחתן עם מלי.
המשיך ללמוד בקרני שומרון כאברך עד שיעור ט'.
במהלך השנים האלה נסמך לרבנות ועשה תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב.
בעל תואר שני ודוקטורט לפילוסופיה כללית מאוניברסיטת בר-אילן.
פרסם מספר ספרים בנושאים שונים וגם כתב מאמרים באתרי אינטרנט וכן בלוג אישי.
היה בעל טור שבועי באתר "כיפה", וכתב גם בעלון "שבתון", במאורות הדף היומי, ובמגזין אפוק.
בכתיבתו העיונית הוא משלב בין יהדות, פילוסופיה ותרבות פופולרית.
כמו כן, היה חבר במכון ידעיה, העוסק ביצירה והסברה בנושאי אמונה.
הוא נשוי ואב לתשעה והוא מתגורר בקרני שומרון.
החל משנת 2023 משמש כעורך החדשות בגרסה הישראלית של אפוק.
הגותו של רט מתמקדת בהצגת הרציונליות שבאמונה הדתית ובביקורת על גישות אתאיסטיות ומטריאליסטיות.
הוא מושפע בעיקר מהוגים מודרניים כמו גילברט קית' צ'סטרטון, אלווין פלנטינגה וברנרדו קסטרופ.
בספרו פשוט להאמין מגדיר רט את האמונה כתחושת שכנוע, ומראה שהיא עומדת בבסיסה של כל השקפת עולם באשר היא.
שום דבר אינו ניתן להוכחה מוחלטת, שכן כל הוכחה מבוססת מהגדרתה על הנחות יסוד שאינן ניתנות להוכחה אלא מתקבלות באופן אינטואיטיבי - דהיינו, על בסיס אמונה.
מכיוון שכך, השאלה איננה האם להאמין, אלא במה להאמין.
הנטייה להיצמד לאמפירי ולמדעי בלבד ולשלול את קיומו של כל מה שלא הוכח, היא בלתי רציונלית, ואילו המאמין הרציונלי הוא זה שעושה שימוש בכלים המדעיים לחקר המציאות האמפירית, אך מודע לכך שקיימת מציאות נרחבת מעבר לה, שאליה יש לגשת בכלים אחרים, אינטואיטיביים יותר.
באמצעות כלים אלה, הכוללים טיעונים פילוסופיים, חוויות רוחניות וקיומיות והסתמכות על מסורות קדומות, ניתן לדבריו להגיע לאמונה רציונלית באלוהים, ומתוך כך גם ביהדות.
בספרו פנטזיהדות משלב רט בין היהדות לעולם הדמיון והפנטזיה.
הוא מסתמך על האידיאליזם כדי להראות שהמציאות קיימת למעשה בתודעה, ומשום כך אין הבדל מהותי בין המציאות הרגילה לבין עולם הדמיון, הקיים אף הוא בתודעה, אלא הבדל איכותי; כל דבר שניתן לצייר במחשבה אכן קיים, אולם מידת קיומו נמדדת לפי מידת השפעתו על חיינו ועולמנו.
מכך נגזרת המסקנה שהמציאות היא יותר דמיונית והדמיון הוא יותר מציאותי ממה שמקובל לחשוב, ושניהם מתקיימים ברמות קיום שונות ומנהלים דיאלוג ביניהם.
המיתוסים מייצגים כוחות מתוך עולם הדמיון שמבקשים לממש את עצמם באמצעותנו, והדתות והמיתולוגיות מנסות להעניק להם לבוש מוחשי.
מתוך כך ניתן להבין את סיפורי התנ"ך ואגדות חז"ל כמתרחשים על התפר שבין שני העולמות, שהגבולות ביניהם בעבר הרחוק לא היו מוצקים כמו בימינו.
לטענת רט, גישה זו מובילה לעולם אמוני עשיר ומגוון, בניגוד לתאולוגיה "הרזה" של פילוסופים מימי הביניים שניסו להעמיד את האמונה על היגיון רציונליסטי בלבד.
בספרו אמת וחובה, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, טוען רט שהאינטואיציות הרווחות מתייחסות למוסר כאל ישות אובייקטיבית בעלת כוח מחייב (ריאליזם מוסרי) ולא כאל העדפות סובייקטיביות בלבד.
ניתן לטעון שאותן אינטואיציות הן בגדר אשליה, ולהגיע מכך לניהיליזם מוסרי.
אולם אם בוחרים להאמין בהן ובריאליזם המוסרי, הרי שהדרך הסבירה היחידה להסביר את קיומו היא כביטוי לרצונו של האל .
קיום האל הוא תנאי הכרחי לקיומו של מוסר אובייקטיבי ומחייב, ובלעדיו כל דרישה מוסרית היא חסרת בסיס ואינה קוהרנטית.
המשך הספר עוסק ביהדות, ומציע דרכים ליישב את הסתירות לכאורה בין הרגש המוסרי לבין מצוות מסוימות.
אור האבות - פרקי אבות ברוח החסידות (ביחד עם אליהו טייב), הוצאת דני ספרים
שולחן השבת עם רבי נחמן (ביחד עם אליהו טייב), הוצאת דני ספרים
שולחן השבת עם הרבי מלובביץ' (ביחד עם אליהו טייב), הוצאת דני ספרים, 2017
פשוט להאמין - מדריך למאמין הרציונלי, הוצאת ידיעות ספרים, 2017.
מועדים לשמחה - מסביב למעגל השנה עם רבי נחמן (ביחד עם אליהו טייב), הוצאת אלומות, 2019
פנטזיהדות - מבוא ליהדות פנטסטית, הוצאת ידיעות ספרים, 2019.
בנפול תרדמה (ביחד עם יעלה גן (שם עט-יהודית קגן), ספר אימה-פנטזיה, הוצאת מסתרים מבית דברי שיר, 2021
הסוד של התפילה - 100 עצות לתפילה (ביחד עם אליהו טייב), הוצאת דני ספרים, 2022
נקודות טובות - מתורתו של רבי נתן מברסלב (ביחד עם אליהו טייב), הוצאת דני ספרים, 2022
אמת וחובה - דת, מוסר ומה שביניהם, הוצאת ידיעות ספרים, 2023
יחידת האוב, ספר אימה-פנטזיה, הוצאת בוקפוד, 2025
נולד בבנדין, פולין, י"ז טבת תרמ"ז (1887), לאביו דב (דוב בעריש, מצאצאי ר' דב-בר ברגר (גרבר), ולאמו שושנה (רוזלה) בת ר' מרדכי רייך מבנדין (משפחה גדולה של למדנים וחסידי רדומסק של "תפארת שלמה").
אביו היה מהנחטפים בילדותם ("גזרת הקנטוניסטים") לצבא ניקולאי הראשון, שירת שנים רבות בצבא, אחרי שחרורו התמסר ללימוד תורה ובשנותיו האחרונות היה רב בבנדין.
משה שטיינפלד קיבל חינוך מסורתי וכללי למד את מלאכת הדפוס ועבד בה.
היה חבר בתנועת "צעירי המזרחי" ואחר כך השתתף ביסוד מפלגת "פועלי ציון" בבנדין ופעל למען צירוף האגודה המקומית לתנועה הארצית של "פועלי ציון" ברוסיה ובפולין.
בשנת 1908 השתתף ביסוד "הזמיר" בבנדין .
זו הייתה אגודה לתרבות עברית, שקיימה שיעורי עברית והרצאות על תולדות ארץ-ישראל.
חוג "הזמיר" הוקם עוד בתחילת המאה התשע-עשרה.
לחוג השתייכו חברים משכבות האינטליגנציה, שהניחו את היסודות לספרייה על שם שלום עליכם שהכילה כ-3,000 ספרים ביידיש במגוון תחומים רחב.
בכסלו תרס"ט עלה ארצה, טרם עלייתו, ישב זמן מה בביירות וקהיר, התיישב אחר כך ביפו ופתח בית-דפוס (השני בעיר אחרי דפוס איתין).
הצטרף ל"מכבי" והיה אחד מפעיליו בספורט על המגרש ובעסקנות.
השתתף בפעילות במלחמה נגד המיסיון, שפתח סניפים ביפו לשם ציד נפשות מישראל.
בשנות 1913-1914 היה חבר "חובבי הבמה העברית" וחבר במקהלה של בית-הספר לזמרה "שולמית" בתל אביב.
בראשית מלחמת-העולם הראשונה גורש למצרים בשל נתינותו הרוסית ונכנס כשותף לדפוס וייזל בקהיר, הדפיס את הקובץ "בנכר" בעריכת יוסף אהרונוביץ, שהיה ביטאון חד-פעמי לגולי הארץ במצרים, ומאז הכיבוש הבריטי בדרום הארץ הדפיס את העיתון "חדשות מהארץ הקדושה" שהוציאה ההנהלה הצבאית הבריטית שבמצרים בשביל היישוב העברי.
היה פעיל בענייני הצבור המקומי ושל הגולים מהארץ, מפעילי ומיסדי ה"מכבי" במצרים ומפקד הצופים העברים בקהיר.
בתרע"ח נשא לאשה את מינה שהם בת ד"ר אליהו ברמנד (ממשפחת גורודיסקי ממיר, ממייסדי רחובות).
חזר ארצה ושב לעסוק במקצועו ובענייני צבור ביפו ובתל אביב.
בתקופה זו שכלל את בית דפוס שלו והעלהו לדרגת אחד החשובים במקצוע.
רבים מהדברים שהודפסו באותה תקופה, הודפסו בבית הדפוס של משה שהם-שטיינלפד.
אחרי הכיבוש הבריטי היה ממייסדי קבוצה של שחקנים עברים פרופסיונליים בשם "התיאטרון העברי בא"י", עם השחקנים מנחם בנימיני, ארי קוטאי, מאיר תאומי ורעייתו הראשונה פרידה כרמלית, ישראל ליאוני-ברזילי ומרים כהן-ברנשטיין, והציגו את "האב" לסטרינדברג ועוד הצגות תחת בימויו של דוד דוידוב.
היה חבר בוועד השכונות המאוחדות "נווה צדק", "נווה שלום" ו"מחנה יוסף" ואחר כך, בשנות תר"פ-פ"ג, בוועד המורחב של עירית תל אביב.
השתתף ביסוד התאחדות בעלי התעשייה, נבחר לנשיאה הראשון ומאז ואילך לוועד הפועל שלה.
היה חבר פעיל בלשכת בני ברית "שער-ציון" ונשיאה בשנת תש"א.
היה פעיל במסדר "הבונים החופשיים" והיה נשיא לשכת "חירם" בשנת תרצ"ה, והנשיא השלישי בשנים 1937–1941 והעשירי 1951-1951 של "לשכת הכוכב מס' 13" בחסות "הלשכה הגדולה למדינת ישראל".
היה מעורכי הירחון "הבונה החופשי", וחבר הנהלת הביטחון ההדדי של בנק קופת-עם.
היה אב לשלשה בנים ובת.
נקבר בבית העלמין הדרום (חולון בת ים).
עבודה ישובית בארץ ישראל בעבר ובעתיד,מאת זלמן דוד ליבונטין יפו: דפוס מ' שהם (שטיינפלד), [בסביבות תרע"ט].
הדפסת תעודות המניות של בנק שיתופי "בני בנימין בע"מ", 1927
הבנק העממי ההדדי קפת עם א"י: בנק קואופרטיבי : (התיסדותו וראשית התפתחותו)
דין וחשבון למחזור הכספים של ועד העיר ליהודי יפו ומוסדותיו לשנת תרע"ט, הוצאת הוועד, דפוס שוהם שטינפלד
משה שהם (נולד ב-1952) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
מחקריו של שהם מתמקדים בקינמטיקה ובדינמיקה של רובוטים ורובוטים רפואיים.
הוא המייסד והמייסד-שותף של כמה חברות בתחומים אלו, ובכללן מזור רובוטיקה, מיקרובוט מדיקל, פורסייט רובוטיקסס ודיאגנוסטיק רובוטיקס,.
שהם הוא עמית IEEE ו-ASME וחבר בינלאומי באקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית "על תרומתו לטכנולוגיה רובוטית עבור ניתוחים מונחי הדמיה".
משה שהם נולד בחיפה ולמד בתיכון הדתי יבנה.
לאחר שירות צבאי בחטיבת גולני החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית בטכניון וקיבל תואר ראשון בשנת 1978. בהמשך עבד שנתיים בתעשייה האווירית כמהנדס אווירונאוטיקה.
בשנת 1980 הוא שב לטכניון ללימודי תואר שני בהנדסת מכונות וסיים אותם ב-1982. שהם המשיך לדוקטורט באותה פקולטה וקיבל אותו בשנת 1986. נושא עבודת הדוקטורט: "End-Effector Guidance of Robotic Arms" בהנחיית פרופ' יורם קורן.
בתום לימודי התואר השלישי הצטרף שהם לאוניברסיטת קולומביה בניו-יורק במחלקה להנדסת מכונות.
הוא שב לטכניון בשנת 1990 כמרצה בכיר בפקולטה להנדסת מכונות ומונה לראש המעבדה לרובוטיקה.
בשנת 1997 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2004 לפרופסור מן המניין.
שנה לאחר מכן הופקד שהם על הקתדרה על שם תמרה והארי הנדלסמן בפקולטה.
שהם עומד גם בראש המרכז לרובוטיקה על שם לאומי שנוסד בשנת 2009 בפקולטה.
הוא פרש בשנת 2020 כפרופסור אמריטוס.
במהלך השנים היה שהם פרופסור אורח במחלקות להנדסת מכונות באוניברסיטת סטנפורד, האוניברסיטה העירונית של הונג קונג ואוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
הוא הנחה 45 סטודנטים לתארים מתקדמים.
שהם נשוי לטובה והם ממייסדי היישוב הושעיה, שבו הם מתגוררים, והורים לארבעה ילדים.
בנם השלישי, נדב, נהרג בסופת שלגים בנפאל בשנת 2014. תחרות הרובוטראפיק בטכניון נקראת על שמו.
בשנת 2001 הקים שהם, יחד עם אלי זהבי, את חברת "מ.ס.ו.ר.
רובוטיקה", לימים שונה שמה למזור רובוטיקה .
החברה מפתחת ומיייצרת מערכת הנחיה רובוטית לניתוחים בעמוד השדרה, והיא נקנתה בשנת 2018 על ידי חברת "מדטרוניק" תמורה 1.64 מיליארד דולר.
הייתה זו עסקת הרכישה הגדולה ביותר בתחום הביוטק בישראל.
בשנת 2011 ייסד שהם בשותפות את "מיקרובוט מדיקל" המפתחת מיקרו-רובוטים לניתוחים.
בשנת 2016 היה שהם מייסד שותף של דיאגנוסטיק רובוטיקס, העושה שימוש בבינה מלאכותית לצורך שיפור השירות הרפואי.
שהם ייסד בשנת 2017 את "תמר רובוטיקה", המפתחת רובוטים לניתוחי מוח, ובשנת 2019 הוא היה מייסד שותף של פורסייט רובוטיקס המפתחת רובוטים לניתוחי עיניים.
שהם הוא גם חבר בדירקטוריון של חבר הידידים של אלי"ן ובחבר הנאמנים הבינלאומי של יד שרה.
מחקריו של שהם עוסקים ברובוטים רפואיים ובמערכות רובוטיות.
הם כוללים קינמטיקה ודינמיקה של רובוטים, רובוטים מבוססי חיישנים וידיים מרובות אצבעות.
בעבודותיו התאורטיות הרחיב שהם את התיאוריה של המספרים הדואליים על מנת להפחית את מספר משוואות התנועה של גוף קשיח משש משוואות ממשיות לשלוש דואליות.
שהם גם פיתח מבנים חדשים של רובוטים מקבילים וניתח את הסינגולריות שלהם.
שהם כתב שלושה ספרים, פרסם כ-200 מאמרים, ורשם על שמו מעל 50 פטנטים.
פרס קפלן לניהול יצירתי בטכנולוגיה עילית, 2002
עמית - האגודה האמריקנית להנדסת מכונות (ASME), 2008
פרס על שם תומאס אדיסון - האגודה האמריקנית להנדסת מכונות, 2013
חבר בינלאומי - האקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית, 2014
עמית - אגודת מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE), "על תרומותיו להנחיה רובוטית ולרובוטים רפואיים מיניאטוריים", 2015
דואר ישראל הנפיק בול "הנחיה רובוטית של ניתוח עמוד שדרה" לציון הישגי חברת מזור רובוטיקה שנוסדה על בסיס טכנולוגיה שפיתח שהם, 2018
חברות כבוד - האיגוד הישראלי להנדסה רפואית וביולוגית, 2020
פרס יגאל אלון עבור "מעשה מופת חלוצי בסימן חדשנות ומפעל חיים בתעשייה" - עמותת דור הפלמ"ח, 2021
משה רשפון (נולד ב-24 באפריל 1934) הוא פיזיקאי ומחנך ישראלי, מחלוצי החינוך המדעי לנוער בישראל, מייסד היחידה לפעולות נוער וגן המדע ע"ש קלור במכון ויצמן למדע, ומנהלם הראשון.
משה רשפון נולד בתל אביב בשם משה גרינשפן, בנם הבכור של ישראל גרינשפן (במקור גרינשפנהולץ) ושרה (לבית לדרוורג) שעלו מפולין.
בינקותו עברה משפחתו לאבן יהודה, שהוריו נמנו עם מייסדיה, ושם גדל.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר הריאלי ע"ש מונטיפיורי בתל אביב, במגמה טכנית.
את מרבית שירותו בצה"ל עשה כסייר וכמדריך סיירים.
לאחר שחרורו מצה"ל החל בלימודי תואר ראשון ושני במתמטיקה ובפיזיקה (ראשי) ובמטאורולוגיה (משני) באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הגמר בפיזיקה עשה אצל פרופ' פיטר הילמן במכון ויצמן למדע.
הוא שאף להצטרף למשלחת לאנטארקטיקה, אך לבסוף ב-1961 עבר למכון ויצמן למדע ולמד לתואר שלישי בפיזיקה בהנחיית הפרופסורים דוד טרבס ויגאל תלמי.
ב-1972 השלים את לימודיו והגיש את עבודת המחקר שלו, שעסקה באפקט מסבאואר.
בהיותו דוקטורנט החל רשפון להיות מעורב בייסוד מסגרות העשרה וחינוך למדע כחלק מפעילותו של מכון ויצמן.
ב-1964 הקים וריכז את "מחנה הנופש לנוער שוחר מדע" שהיה מחנה של אוהלי צבא בסמוך לבניין הפיזיקה הגרעינית במכון.
זאת, בהשראתו של פרופ' עמוס דה-שליט.
החניכים נבחרו בקפידה על ידי ועדה מדעית מארגנת בה היו חברים חוקרי המכון, הפרופסורים גבירול גולדרינג, דוד דנון, דב אלעד ויוסף גיליס, ובראש הוועדה עמדה מרגלית סלע (רעייתו של פרופ' מיכאל סלע).
המחנה התבסס על תפיסה חדשנית של המושג "חינוך מדעי", שמטרתה לאפשר לבני הנוער להכיר את ההתרגשות של עבודה במעבדה, לעבוד עם חוקרי המכון במעבדותיהם, ולהשתתף בפעילות מחקר ממשית.
המחנה, שנקרא לימים "סדנת המדע לנוער ע"ש עמוס דה-שליט", היווה ראשיתן של מסגרות נוער שוחר מדע בישראל באשר הן, ונמשך מדי קיץ בעשרות השנים שחלפו מאז.
הצלחת המחנה וההדים שעורר אף הביאו את אחד מעמיתיו של רשפון להזמינו למצרים בתקופה שבה היו שתי המדינות שרויות עדיין במצב מלחמה.
ב-1972 נקרא רשפון לייסד את "היחידה לפעולות נוער" במכון, והוא כיהן כמנהלה הראשון.
לימים הפכה ל"צמ"ד" (צעירים במדע) והיוותה תשתית להקמת מכון דוידסון לחינוך מדעי.
זו היוותה קורת גג לסדנת הנוער ע"ש דה-שליט וכן לפעילויות בינלאומיות כגון מחנה הקיץ ע"ש ד"ר בסי פ' לורנס.
בסדנאות אלה ובפעילויות נוספות השתתפו מאות אלפי בני נוער מרחבי ישראל, אשר חלקם הפכו לחברי סגל בכירים בזכות עצמם.
את אוהלי הצבא הזמניים החליפו בונגלוס ובהמשך, בשנת 1983, נבנה במרכז כפר הנוער הבינלאומי ע"ש לאוב המאכלס, בין היתר, את בית ספר השדה למדע ואת תוכניות הקיץ.
ב-1985 כתב מסמך רשמי בנושא פעילויות החינוך המדעי במכון ויצמן, זאת לבקשת נשיא המכון פרופ' מיכאל סלע וארגון אונסק"ו.
על פעילותו בהקמת בית ספר השדה למדע וסדנת עמוס דה-שליט, זכה רשפון פעמיים בפרס קלור.
ב-1993 זכה בפרס נשיא מדינת ישראל על פועלו, ב-1998 נבחר כחבר במועדון פאראדיי וב-1999 הונצח פועלו בשביל "מעלה היובל" שנחנך במכון ויצמן לציון חמישים שנה להיווסדו.
בדצמבר 2022 נבחר רשפון ליקיר העיר רחובות.
הוא חבר הוועדה האקדמית של מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בחיפה.
בשנת 1999 ייסד רשפון את גן המדע ע"ש קלור, מוזיאון מדעי פתוח ראשון מסוגו בעולם, שהוקם בלב מכון ויצמן.
הגן שאב השראה ממוזיאון האקספלורטוריום בסן פרנסיסקו, שרשפון נמנה עם מבקריו והמשתלמים בו.
בסמוך להקמת גן המדע, זכה רשפון בפרס החדשנות של האיגוד הבינלאומי של מוזיאוני המדע (ASTC) , על פיתוח הרעיון לגן וביצועו.
לגן ע"ש קלור קדם גן קטן יותר בשטחי היחידה לפעולות נוער, שהיה פעיל עוד בשנות ה-80.
בשנת 2004 ניהל את בניית ה"אקוספירה" על-שם ג'ו ויינסטין ומייג'ור מקס שולמן.
זוהי כיפה גאודזית הבנויה ממוטות פלדה ומזכוכית, והיא משמשת ללימודי סביבה ואקולוגיה.
רשפון כיהן כמנהל הגן עד שנת 2009, אז פרש לגמלאות.
בשנת 2002 קיבל הגן בניהולו את פרס המועצה לישראל יפה, וב-2007 קיבל צוות הקמת האקוספירה בהובלתו את פרס רוי ל' שפר מהארגון הבינלאומי של מוזיאוני המדע.
בשנת 2000 העלה רשפון את הרעיון לקיומו של פסטיבל מדע ישראלי, לאחר שהוזמן להרצות במסגרת פסטיבל אדינבורו על פיזיקה באופן משעשע.
עד שנת 2012 נערך הפסטיבל מדי שנה בפסח או בסוכות ומשך אליו עשרות אלפי אורחים ומשתתפים.
במסגרת הפסטיבל העניק רשפון מדי שנה הרצאה בשם "פיזיקה בכיף".