tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הודיעה קוריאה הדרומית כי בכוונתה להקים קבוצה בינלאומית כדי לחקור את הטביעה כולל קנדה, בריטניה, שוודיה ואוסטרליה.
אוסטרליה פרסמה שאוסטרלים יצטרפו לחקירת ספינת מלחמה טובעת של קוריאה הדרומית.
המשרד לענייני חוץ וסחר בינלאומי קנדה, הודיע שמומחים של הצי הקנדי יסייעו בחקירה רב לאומית בנוגע לשקיעת צ'אונן'.
ב-16 באפריל 2010, יון דוק-יונג, יו"ר משותף של צוות החקירה, אמר "בבדיקה ראשונית של צ'אונן כי חוקרים דרום קוריאנים וארצות הברית לא מצאו עקבות המראים כי גוף הספינה נפגע ישירות על ידי טורפדו.
במקום זאת, מצאנו עקבות המוכיחים שפיצוץ חזק שנגרם אולי על ידי טורפדו התרחש מתחת למים.
ייתכן שהפיצוץ יצר סילון בועה שבסופו של דבר יצר גל הלם עצום וגרם לשבירת הספינה בשני." עקבות של חומר כימי נפיץ בשימוש בטורפדו, RDX, נמצאו מאוחר יותר במאי 2010.הוושינגטון פוסט דיווח ב-19 במאי 2010, שצוות חוקרים משוודיה, אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית הגיע למסקנה שטורפדו צפון קוריאני הטביע את הספינה.
הצוות מצא שהטורפדו שבו נעשה שימוש זהה לטורפדו צפון קוריאני שנלכד בעבר על ידי קוריאה הדרומית.
ב-25 באפריל 2010, הודיע צוות החקירה כי סיבת הטביעה היא פיצוץ תת-מימי ללא מגע.
ב-7 במאי 2010, פרסם פקיד ממשלתי דרום קוריאני א כי צוות של מומחים אזרחים וצבאיים דרום קוריאנים מצאו עקבות של RDX, חומר נפץ חזק יותר מ-TNT ומשמש בטורפדות.
ב-19 במאי 2010, הוכרז על גילוי שבר מתכת המכיל מספר סידורי דומה למספר על טורפדו צפון קוריאני שנימצא על ידי קוריאה הדרומית ב-2003.
ב-20 במאי פרסמה קבוצת החקירה בראשות קוריאה הדרומית סיכום של הדו"ח שלה שבו הם הגיעו למסקנה כי טביעת ספינת המלחמה הייתה תוצאה של מתקפת טורפדו צפון קוריאנית, והעירו כי "הראיות מצביעות באופן מוחץ על המסקנה שהטורפדו היה נורה על ידי צוללת צפון קוריאנית".
בחקירה נטען גם כי קבוצת צוללות קטנות, בליווי ספינת תמיכה, יצאה מבסיס ימי צפון קוריאני כמה ימים לפני הטביעה.
קוריאה הצפונית מכחישה את טיבוע ספינת מלחמה.
קוריאה הדרומית החליטה על תגובה חזקה.
הנשק הספציפי שבו נעשה שימוש היה לכאורה טורפדו צפון קוריאני דגם CHT-02D, חלקים ממנו שוחזרו.
קוריאה הצפונית גונתה על ידי מעצמות העולם על התקפת טורפדו.
החוקרים הגיעו למסקנה כי הצוללת ירתה את הטורפדו ממרחק של כ-3 ק"מ.
נראה שהמתקפה תוכננה לזמן שבו זרמי הגאות והשפל באזור היו איטיים.
הספינות הצפון קוריאניות חזרו לנמל ב-28 במרץ 2010. מידע מפורט כזה על תנועות הצוללות הצפון קוריאניות, ועמדת התקיפה, לא היו בסיכום הרשמי או בדוח הסופי.
חלקי הטורפדו שנתפסו באתר הפיצוץ על ידי ספינת חפירה ב-15 במאי, הכוללים את המדחפים המנוגדים לסיבוב 5×5 להבים, מנוע ההנעה וחלק היגוי, נטען כי הם תואמים את הסכמטיקה של הטורפדו CHT-02D הכלולה ב - חוברות היכרות שסופקו למדינות זרות על ידי קוריאה הצפונית למטרות יצוא.
סכימת טורפדו שגויה, אם כי דומה, הוצגה בטעות בתדריך ה-RIG המשודר בטלוויזיה לצורך השוואה עם החלקים ששוחזרו.
החוקרים מודים שהשתמשו בתוכנית שגויה כדי להראות טורפדו קוריאני של נ.
שתקף את צ'אונן התרשים הנכון לא פורסם ברבים.
הסימונים הנמצאים בקצה קטע ההנעה, תואמים לסימון של טורפדו צפון קוריאני שהושג בעבר, אך אינו עולה בקנה אחד עם אחד מהם.
סימולציות ציינו ש-250 ק"ג של חומר נפץ מקביל ל-TNT בעומק 3 מטר בצד שמאל, יגרום לנזק שנראה בשקופיות.
עותק טיוטה של הדו"ח המלא התקבל על ידי טיים (מגזין) בתחילת אוגוסט 2010, לפני פרסום הדו"ח הסופי.
הדו"ח בחן בפירוט עשרה תרחישים חלופיים אפשריים, תוך דיון נרחב והסבר מדוע עשרה אלו לא היו אפשריים.
לבסוף המסקנה שהייתה זו מתקפה צפון קוריאנית, ברמת "אפשרות גבוהה".
לתמיכה במסקנה זו, נכתב בדו"ח כי עדים דיווחו שראו הבזקי אור או קולות של פיצוץ, וכן כי ניתוח צי ארצות הברית של השברים הגיע למסקנה שטורפדו שהכיל 250 ק"ג של חומר נפץ התפוצץ שישה עד תשעה מטרים מתחת לקו המים.
נזק לגוף הספינה תמך במסקנה זו, בעוד שלא עולה בקנה אחד עם מה שהיה צפוי אם הספינה עלתה על שרטון או נפגעה בטיל.
ב-13 בספטמבר 2010, פורסם הדו"ח המלא של משרד ההגנה ובו מסקנה שצ'אונן הוטבעה עקב פיצוץ טורפדו, שאמנם לא יצר קשר עם הספינה, אך התפוצץ מספר מטרים מתחת לגוף הספינה וגרם לגל הלם ובועה.
השפעה של כוח מספיק כדי לפגוע קשות ולהטביע את הספינה.
לקראת סוף מאי ביקר צוות של חיל הים הרוסי מומחי צוללות וטורפדו בקוריאה הדרומית כדי לבצע הערכה של החקירה בראשות קוריאה הדרומית.
הצוות חזר לרוסיה עם דגימות לניתוח פיזיקלי-כימי נוסף.
לא נמסרה הצהרה רשמית על ההערכה.
נטען שההערכה הגיעה למסקנה שצ'אונן לא הוטבעה על ידי טורפדו צפון קוריאני, אך לא הגיעה למסקנה נחרצת לגבי סיבת הטביעה.
[העיתון "ההינדו" ציטט מקור בצי הרוסי שקבע כי "לאחר בחינת העדויות הזמינות ואת שברי הספינה מומחים רוסים הגיעו למסקנה שמספר טיעונים שהועלו על ידי החקירה הבינלאומית לטובת מעורבותה של DPRK בהטבעת הקורבטות לא היו כבדי משקל מספיק".
ב-27 ביולי 2010, פרסם העיתון הדרום קוריאני הנקיורה, סיכום מפורט של הניתוח של צוות המומחים של הצי הרוסי.
לפי הנקיורה, החוקרים הרוסים הגיעו למסקנה שצ'אונן נגע בקרקעית הים וגרם נזק לאחד המדחפים שלו לפני פיצוץ ללא מגע, אולי נגרם כתוצאה מהפעלת מוקש בזמן שהספינה ניסתה לתמרן למים עמוקים יותר.
בדיקה חזותית של חלקי הטורפדו שנמצאו בקוריאה הדרומית הצביעו לכאורה על כך שהוא היה במים יותר מ-6 חודשים.
למחרת הגיבו פקידים דרום קוריאנים ב"הפרכה בקנה מידה מלא".
ב-3 באוגוסט 2010 הצהיר שגריר רוסיה באו"ם ויטלי צ'ורקין כי מסקנות דו"ח החקירה של ארצו לגבי צ'אונן לא יפורסמו.
מניעת תוצאות החקירה נתפסה כחסרת רגישות על ידי קוריאה הדרומית, אך נמנעה נזק פוליטי למספר מדינות.
במהלך שיחות בין הממשלות האמריקאיות לסין בסוף מאי 2010, דווח של יואצ'י שימאצו, פרשן מטעם הממשל הסיני, שהצהירו כי טביעת צ'אונן הייתה כתוצאה ממוקש ימי אמריקאי שעגן בקרקעית הים והניע את עצמו לפגוע בספינה באמצעות גלי קול או תחושה מגנטית.
המוקש הושתל במהלך תרגילים נגד צוללות שנערכו על ידי הציים של קוריאה הדרומית וארצות הברית זמן קצר לפני הטביעה.
כדי לתמוך את הצהרותיהם, אמרו הסינים שצוללות צפון קוריאניות כמו זו שהאמינו שהטביעה את צ'אונן אינן מסוגלות לנוע ללא זיהוי בתוך מימי קוריאה הדרומית, ומוקש עולה היה פוגע בספינה ומפצל את גוף הספינה.
טורפדו קונבנציונלי המשייט ב-40–50 קשר גם ייהרס לחלוטין בעת הפגיעה.
בסתירה לאיתור חלקי הטורפדו שנמצאו מאוחר יותר.
חקירה נפרדת שנערכה על ידי מדענים מאוניברסיטת מניטובה הניבה תוצאות שמתנגשות עם ממצאי החקירה הרשמית.
לטענת ראש החקירה, לשאריות על גוף הספינה שנטען כי היו תחמוצת אלומיניום, שהיא תוצר לוואי של פיצוצים כמו זה של טורפדו, היה יחס חמצן לאלומיניום גבוה בהרבה, מה שמוביל את החוקרים למסקנה ש"איננו יכולים לומר שהחומר שנדבק לצ'אונן היה תוצר לוואי של פיצוץ של תחמוצת אלומיניום.
משרד ההגנה הדרום קוריאני פרסם הפרכה לממצאים, ואמר: "התפוצצות חומרי נפץ המכילים אלומיניום מתרחשת בתוך מאות אלפיות השנייה תחת טמפרטורות גבוהות של יותר מ-3,000 מעלות צלזיוס ולחצים גבוהים של יותר מ-200,000 atm, ורובו הופך לתחמוצת אלומיניום לא גבישית."
דו"ח אחר שפורסם באינטרנט על ידי הביטאון "Nature" ב-8 ביולי 2010 ציין מספר מקרים של קבוצות או יחידים שלא הסכימו עם הדו"ח הרשמי.
בשנת 2013 פורסם מאמר אקדמי המנתח את הנתונים הסיסמיים הזמינים.
הוא חישב שהנתונים הסיסמיים שנרשמו מתאימים לפיצוץ על ידי 136 ק"ג מטען שווה ערך ל-TNT, בדומה לתפוקת הנפץ של מוקשים יבשתיים שננטשו בסביבה.
בשנת 2014 פורסם מאמר אקדמי המנתח את הספקטרום של האותות הסיסמיים וגלי הדהוד הידרואקוסטי שנוצרו.
העיתון מצא ספק אם הרעידות של עמוד המים נגרמו מפיצוץ תת-מימי, במקום זאת גילו שהספקטרום הסייסמי המתועד תואם את תדרי הרטט הטבעיים של צוללת גדולה באורך של כ-113 מטר.
זה העלה את האפשרות שהטביעה נגרמה כתוצאה מהתנגשות עם צוללת גדולה, ולא מפיצוץ.
נשיא קוריאה הדרומית לי מיונג-בק, כינס ישיבת חירום של הרמטכ"לים המשולבים.
ניתנו פקודות לצבא להתרכז בחילוץ הניצולים.
באותה עת, דובר צבא קוריאה הדרומית הצהיר כי אין ראיות לכך שקוריאה הצפונית הייתה מעורבת בתקרית.
קבוצה גדולה של קרובי משפחה של המלחים הנעדרים הפגינו מחוץ לבסיס חיל הים בפיונגטאק בגלל חוסר המידע שנמסר להם.
ב-28 במרץ נלקחו קרובי משפחה לאתר הכלי הטבוע.
כמה קרובי משפחה ציינו שניצולים טענו שהצ'אונן הייתה במצב תחזוקה גרוע.
התקשורת הקוריאנית העלתה את השאלה מדוע הספינה האחות, שפעלה בקרבת מקום, לא נחלצה לעזרת הספינה הטובעת אלא ירתה יריות לעבר תמונות מכ"ם שאושרו מאוחר יותר שהן ציפורים נודדות.
ב-5 באפריל 2010, הנשיא לי מיונג-בק ביקר באי באנגניונג.
הוא שב והדגיש כי מסוכן להעלות השערות על הסיבה, וצוות החקירה הצבאי והאזרחי המשותף יקבע את הסיבה.
הוא אמר, "עלינו למצוא את הסיבה בצורה שתספק לא רק את האנשים שלנו אלא גם את הקהילה הבינלאומית".
נשיא קוריאה הדרומית התאבל על הקורבנות ואמר כי יגיב "בנחישות" לטביעה מבלי להטיל עדיין את האשמה בסיבתה.
ב-24 במאי אמר לי מיונג-בק שהדרום "יפנה לאמצעים של הגנה עצמית במקרה של פרובוקציה צבאית נוספת של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה".
הוא גם תמך באימוץ מחדש של התיאור הרשמי של הצפון כ"האויב העיקרי".
קוריאה הדרומית נקטה צעדים מצד מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לאחר התקרית, אם כי השפה ששימשה בהצהרותיה של המדינה כלפי צעדים כאלה הלכה ונחלשה.
בהודעות שפורסמו זמן קצר לאחר הטביעה, הממשלה אמרה שכל טיוטה שתציג קוריאה הדרומית תציין במפורש שקוריאה הצפונית היא האחראית לתקרית, אך בתחילת יולי, השפה צומצמה להתייחסות רק ל"אחראים", ב.
מאז התקרית, ממשלת קוריאה הדרומית נרתעת מלעסוק בדיפלומטיה נוספת עם קוריאה הצפונית על רקע מחלוקות כמו תוכנית הנשק הגרעיני של קוריאה הצפונית.
בתגובה לבקשת סין, באפריל 2011 הסכימה קוריאה הדרומית לשיחות, אך פקידי ממשל קוריאה הדרומית העירו כי התנצלות מקוריאה הצפונית על הטביעה כנראה תידרש כדי להקל על כל התקדמות משמעותית בדיאלוגים.
ב-2 במאי דווח ששר הצי של קוריאה הדרומית נשבע "תגמול" נגד האחראים.
אדמירל קים סונג-צ'אן, בשעת הלוויה לאנשי הצוות המתים של צ'אונן בפיונגטאק, הצהיר בפומבי "לא נשב אחורה ונצפה במי שגרם לכאב הזה עבור האנשים שלנו.
נצוד אותם ונכריח אותם לשלם מחיר גדול יותר."
ב-4 במאי הנשיא לי הציע "רפורמות נרחבות" לצבא קוריאה הדרומית בנוגע לתקרית הטביעה.
"שנה את כל התוכניות, הנשק, הארגון, התרבות" הצבא מכריז על רפורמה רב-כיוונית.
לאחר פרסום הדו"ח הרשמי, אמר שקוריאה הדרומית תנקוט צעדי נגד חזקים נגד הצפון.
חוקר הבקיא בקוריאה בריאן ריינולדס מאיירס כתב בThe New York Times כי לא היה הרבה כעס או זעם בקרב דרום קוריאנים רגילים על הטביעה.
הוא הצהיר כי בשל האופי האתני מטבעה של הלאומיות הקוריאנית, לא היה עיקרי סערה על התקרית בחברה הדרום קוריאנית בגלל סולידריות אתנית עם צפון קוריאנים שחשים דרום קוריאנים רבים, שלדברי מאיירס מבטלת את הפטריוטיות כלפי קוריאה הדרומית.
ב-24 במאי 2010, קוריאה הדרומית הודיעה כי תפסיק כמעט את כל הסחר שלה עם קוריאה הצפונית כתוצאה מהדו"ח הרשמי המאשים את קוריאה הצפונית בטביעה.
קוריאה הדרומית הודיעה גם כי תאסור על כלי שיט צפון קוריאניים להשתמש בערוצי השילוח שלה.
על פי ניו יורק טיימס, אמברגו הסחר היו "הפעולה החמורה ביותר" שקוריאה הדרומית יכולה לנקוט בהשוואה לצבא פעולה.
ארצות הברית תמכה בגלוי בקוריאה הדרומית החלטה.
האמברגו צפוי עלה לכלכלת קוריאה הצפונית כ-200 מיליון דולר בשנה.
ההחלטה להפסיק את הסחר בוצעה במעקב עם ארצות הברית וקוריאה הדרומית שהודיעו כי יבצעו תרגילים ימיים משותפים בתגובה לטביעה.
צבא קוריאה הדרומית הודיע כי יחדש את לוחמה פסיכולוגית מכוונת נגד קוריאה הצפונית.
זה יכלול גם שידורי רמקול וגם שידורי תעמולה ברדיו FM ברחבי האזור המפורז הקוריאני (DMZ).
בינתיים, מפקד צבאי קוריאה הצפונית הצהיר, "אם קוריאה הדרומית תקים שירותי לוחמה פסיכולוגית חדשים, נירה נגדם כדי לחסל אותם", על פי דיווח שנשאה סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית (KCNA).
קוריאה הדרומית החלה בשידורי תעמולה לקוריאה הצפונית ברדיו ב-25 במאי.
קוריאה הצפונית הגיבה בהצבת חייליה בכוננות גבוהה, וניתקה את רוב הקשרים והתקשורת הנותרים עם קוריאה הדרומית בתגובה למה שהיא כינתה "מסע הכפשה" של סיאול.
שידורי תעמולה צבאית קוריאה הדרומית חודשו בשעה 18:00 (שעון מקומי) החל מהשיר "HuH" של להקת K-pop.
כחלק משידורי התעמולה, קוריאה הדרומית התקינה מחדש רמקולים באחד עשר מקומות לאורך קו ההפרדה.
במקור הייתה תוכנית להשתמש גם בשלטים אלקטרוניים, אם כי עקב עלות, התוכנית נבחנה מחדש.
ב-13 ביוני הודיעה כלי תקשורת בקוריאה הדרומית כי שר ההגנה של קוריאה הדרומית, קים טא-יונג, אמר כי שידורים נגד קוריאה הצפונית מתוכננים לחדש לאחר שמועצת הביטחון של האו"ם נקטה בפעולה נגד קוריאה הצפונית בתגובה טביעתו של צ'אונן.
השיח על האירועים שהובילו לטביעת צ'אונן נשלט על ידי ממשלת קוריאה הדרומית בחודשים שלאחר התקרית.
ב-8 במאי 2010, מזכיר נשיאותי בכיר לשעבר, ששירת תחת רומו-היון, פארק סון-וון, הואשם בלשון הרע על ידי שר ההגנה של קוריאה הדרומית, קים טא-יונג, על הערות שהשמיע במהלך ראיון ב-22 באפריל ברדיו Munhwa Broadcasting Corporation וביקש לחשוף יותר מהצבא ומהממשלה.
תגובתו של פארק סון-וון לאישום הייתה: "ביקשתי לחשוף מידע לצורך חקירה שקופה וחסרת פניות לגבי סיבת טביעת הצ'אונן; הוא הוסיף כי "תביעת הדיבה מבקשת להשתיק את החשד הציבורי בקשר לתקרית."<ref>{{cite news|title=פרז.
שר המנהל הציבורי והביטחון של קוריאה הדרומית, מאנג היונג-קיו, הודיע ב-20 במאי 2010 כי הממשלה מגבירה את המאמצים להעמיד לדין אנשים שהפיצו "שמועות חסרות בסיס" באינטרנט: "כל מי שמפרסם דיווחים או כתבות כוזבות על התקרית.
עלול לפגוע קשות בביטחון הלאומי.
אנחנו לא ניתן לאלו להיות הבסיס לכל סיכונים איתם מתמודד האומה".
יתרה מכך, הוא הודיע שהממשלה תגביר את המאמצים למנוע "התכנסויות לא חוקיות" בנוגע להטבעת צ'אונן.
מועצת פיקוח של צבא קוריאה הדרומית, מועצת הפיקוח והביקורת, האשימה את מנהיגי הצי הדרום קוריאני בכירים בשקרים ובהסתרת מידע.
מועצת המנהלים אמרה, "קציני צבא השאירו או עיוותו בכוונה מידע מפתח בדיווח שלהם לפקידים בכירים ולציבור מכיוון שהם רצו להימנע ממתן דין וחשבון על היותם לא מוכנים."
בשנת 2013, יצא לאקרנים בקוריאה הדרומית סרט תיעודי בשם פרויקט האונייה צ'אונן על הטביעה, כולל מספר סיבות אלטרנטיביות אפשריות לטביעה.
חברים וקרובי משפחה של חיל הים הדרום קוריאני ביקשו צו בית משפט לחסום את יציאת הסרט בטענה שהסרט עיוות את העובדות.
צו המניעה נדחה בבית המשפט, עם זאת, רשת בתי קולנוע גדולה, Megabox, הפסיקה לשדר את הסרט לאחר אזהרות של קבוצות שמרניות כי הם מתכננים להקרין כלונסאות את הסרט.
סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית (KCNA) של קוריאה הצפונית פרסמה תגובה רשמית לחקירה ב-28 במאי 2010, וטענה, בין היתר, שזה לא יאומן שחלק מטורפדו שגורם כל כך הרבה נזק לספינה ישרוד: חוץ מזה, הקביעה שציר הבורג והמנוע נותרו ללא פגע וללא שינוי בצורתם היא גם הלם צחוק.
אפילו חברים אמריקאים ובריטים בצוות החקירה הבינלאומי, שתמכו באופן עיוור במשטר הדרום קוריאני ב'חקירתו', היו מבולבלים בתערוכה בקופסת זכוכית.
ב-17 באפריל 2010, דווח כי קוריאה הצפונית הכחישה רשמית שיש לה קשר לטביעה, והגיבה למה שהיא כינתה כ"מחמני המלחמה הצבאיים הבובות, הפוליטיקאים הימנים השמרנים וקבוצת הבוגדים האחרים בקוריאה הדרומית".
מאמר מסוכנות הצפון קוריאנית שכותרתו "פרשן צבאי מכחיש מעורבות בהטבעת ספינה" קבע שהאירוע היה תאונה.
"ראינו עד כה את התאונה כתאונה מצערת שלא אמורה לקרות לאור העובדה שנעדרים רבים ורוב חברי הצוות שניצלו הם בני ארצי שנאלצו לחיות חיים מייגעים במדינה צבא בובות".
קוריאה הצפונית גם הזהירה ממגוון רחב של תגובות עוינות לכל מהלך של קוריאה הדרומית להטיל עליה דין וחשבון לטביעה.
"אם קבוצת הבובות הדרום תצא ב'תגובה' ו'תגמול', נגיב בתקיפות עם ענישה חסרת רחמים כולל השבתה מוחלטת של קשרי צפון-דרום, ביטול הסכם צפון-דרום על אי-תוקפנות וביטול כל פרויקטי שיתוף הפעולה בין צפון לדרום.
ב-24 במאי, הגיעו דיווחים על כך שקים ג'ונג-איל הורה לכוחות המזוינים של קוריאה הצפונית להיות מוכנים ללחימה שבוע לפני כן למחרת היום, פרסמה קוריאה הצפונית רשימה של אמצעים שהיא תנקוט בתגובה לפעולות העוינות של קוריאה הדרומית.
זה יכלול את ניתוק כל הקשרים והתקשורת, (למעט מתחם התעשייה קייסונג).
הם יחזרו להגדרות מצב המלחמה ביחס לקוריאה הדרומית ולא יאפשרו לספינות או מטוסים דרום קוריאניים להיכנס לשטחה של קוריאה הצפונית
ב-27 במאי הודיעה קוריאה הצפונית כי תבטל הסכם שמטרתו למנוע התנגשויות ימיות בשוגג עם קוריאה הדרומית.
היא גם הודיעה כי כל כלי שיט דרום קוריאני שיימצא חוצה את הגבול הימי השנוי במחלוקת יותקף מיד.
ב-28 במאי הצהירה קוריאה הצפונית כי "ארצות הברית היא שעומדת מאחורי המקרה של צ'אונן.
החקירה נוהלה על ידי ארצות הברית מלכתחילה".
היא גם האשימה את ארצות הברית במניפולציה של החקירה וכינתה את ממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה ישירות בשימוש בתיק ל"הסלמה של חוסר היציבות באזור אסיה-פסיפיק, המכילה מעצמות גדולות ומתעוררת ללא עוררין באזור.
שר החוץ של קוריאה הצפונית הזהיר את מועצת הביטחון של האו"ם מפני סיכונים של "שימוש לרעה".
הוא גם האשים את ארצות הברית בהצטרפות לקוריאה הדרומית בהצבת "סין במצב מביך ותשמור על יפן וקוריאה הדרומית כמשרתיה."
בכירים בצבא קוריאה הצפונית גינו את החקירה הבינלאומית ואמרו שלקוריאה הצפונית אין את סוג הצוללות שביצעו כביכול את התקיפה.
הם גם דחו טענות בנוגע לכתובים על הטורפדו והבהירו כי "כשאנחנו שמים מספרים סידוריים על כלי נשק, אנחנו חורטים אותם במכונות".
סוכנות הידיעות Yonhap של קוריאה הדרומית ציטטה פקידים דרום קוריאנים שאמרו שלקוריאה הצפונית יש כעשר צוללות "יונו".
ב-2 בנובמבר, פרסמה הסוכנות הצפון קוריאנית הפרכה מפורטת של דו"ח צוות החקירה המשותף עם קוריאה הדרומית
ה-רודונג סינמון טען ש"ההסתברות להתקפת טורפדו על (ספינת המלחמה) צ'אונאן" הייתה אפס.
כאשר פורסם הדו"ח הרשמי על הטביעה ב-20 במאי, היה גינוי בינלאומי נרחב לפעולותיה של קוריאה הצפונית.
סין הייתה אחת היוצאות מן הכלל, פשוט כינתה את התקרית "אומללה" ו"שלילית ליציבות בחצי האי".
השערה הייתה זו הדאגה של סין לחוסר יציבות בחצי האי הקוריאני חוקרים במכון לחקר השלום הבינלאומי בסטוקהולם, בהסתמך על ראיונות עם פקידים סיניים ומומחי מדיניות חוץ, מאוחר יותר טען כי קיימת "חוסר יכולת של ההנהגה הבכירה להגיע לקונצנזוס כיצד להגיב" לנושא, מה שתרם לתגובתה המאופקת יחסית.
התגובה הראשונית של סין הייתה לא מחויבת.
שתיקתה של סין נבעה מחוסר יכולתה של ההנהגה הבכירה להגיע לקונצנזוס כיצד להגיב.
בתוך ההנהגה האזרחית של סין, היו כאלה, בין היתר וואנג ג'יארוי (ראש המחלקה הבינלאומית של המפלגה), שתמכו בדעה של הצבא כי לקוריאה הצפונית יש דאגות לגיטימיות לגבי ביטחונה המאוים על ידי ארצות הברית ושזה לא באינטרסים של סין לגנות את בעל בריתה.
לפי הדיווחים, מנהיגים אזרחיים בכירים אחרים היו בדעה שסין אינה יכולה לעמוד מנגד ולהיראות כמי שמקבלת התקפה חסרת הבחנה של קוריאה הצפונית על כלי שיט דרום קוריאני.
ב-14 ביוני 2010 הציגה קוריאה הדרומית את תוצאות החקירה שלה בפני חברי מועצת הביטחון של האו"ם.
בפגישה שלאחר מכן עם חברי המועצה קוריאה הצפונית הצהירה שאין לה שום קשר לתקרית.
ב-9 ביולי 2010 מועצת הביטחון של האו"ם הוציאה הצהרה בגנות המתקפה אך מבלי לזהות את התוקף.
סין התנגדה לקריאות ארצות הברית לתגובות קשות יותר נגד קוריאה הצפונית.
חבר בקבינט הצפון קוריאני שערק דרומה ב-2011 אמר ב-7 בדצמבר 2012 כי צוות הצוללת הצפון קוריאנית שהטביעה את צ'אונן זכה לכבוד על ידי הצבא והממשלה הצפון קוריאנית.
העריק, המכונה בכינוי "אהן צ'אול-נאם", הצהיר כי הקפטן, הקצין הראשון, המהנדס והשייט של צוללת הננס שהטביעה את צ'אונן זכו בפרס "גיבור הרפובליקה" באוקטובר 2010.
מארק ג'יי ולנסיה וג'ני מילר גרמנדיה.
"The סכסוך גבול צפון/דרום קוריאה בים הצהוב (המערבי)", .
מקגלין, ג'ון, "פוליטיקה בפיקוד: החקירה ה"בינלאומית" על טביעת הצ'אונן והסיכון של מלחמת קוריאה חדשה" כתב העת אסיה-פסיפיק: Japan Focus, Vol.
טיבור אדלר (בהונגרית: Adler Tibor; בודפשט, 26 ביולי 1905 – Khrenovoe, ברית המועצות, 16 בפברואר 1943) היה פסנתרן מחונן שהופיע ברחבי אירופה, מלחין ומנצח יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
טיבור אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור אדלר (1873–?), סוחר ספרים, ושל אילונה ויליונר (1873–1910).
טיבור השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט כתלמידם של אישטוואן תומאן ושל דז'ה אנטלפי-ז'ירוש.
כמנצח על תזמורת אוניית הפאר פולוניה, הפליג וסייר בים התיכון ובחוף המערבי של אפריקה.
הוא היה חבר ומנהל של להקות מחול וג'אז, עבד כמנצח במלון עדן בווינה במלון קזנובה בברלין וכן היה המנהל המוזיקלי של הקברט במגדבורג.
ב-1933, יחד עם הפסנתרן ג'רג' פייר, הקים את צמד הפסנתר אדלר-פייר, שהדוגמה להקמתו הייתה צמד הפסנתרים הידוע בעולם אז וינר & דוסה (Wiener et Doucet).
בשנת ההקמה כבר נחתם איתם חוזה בפריז לשנה שלאחר מכן.
הרפרטואר שלהם כלל הרבה דברים, מיצירות קלאסיות ועד קטעי מוזיקה של אותו הזמן.
עם עיבודי הג'אז והלחנים שלהם, הם הופיעו לעיתים קרובות בשידורים חיים של הרדיו ההונגרי, וכן כמה סרטים (כבר מדברים) ישנים משמרים גם הם את נגינתם.
טיבור אדלר הופיע גם בתחנות הרדיו פריז וברצלונה.
ב-1937, השתתף במסע הופעות בברית המועצות והופיע גם במונטה קרלו.
לאחר כניסת החוקים האנטי יהודים לתוקף בממלכת הונגריה ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, היו לו פחות ופחות הזדמנויות להופיע.
הוא היה חבר בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, הופעות שהותרו ליהודים רק בפני קהל יהודי.
הוא איבד את חייו במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בחזית המזרחית.
אשתו הייתה אירמה שרנאי (1900–?), בתם של ברנאט שרנאי ושל אסתר שוורץ, לה נישא ב-1 ביולי 1936 בבודפשט.
טיבאדר סאנטו (במקור תאודור יהודה לייב שמולוביץ, בהונגרית: Szántó Tivadar; באנגלית: Theodor Szántó; וינה, 3 ביוני 1877 – בודפשט, 7 בינואר 1934) היה פסנתרן מפורסם בעולם, מלחין יהודי-הונגרי.
תאודור יהודה לייב שמולוביץ היה בנם של החזן אברהם שמולוביץ ושל אנה פלדמן.
הוא השלים את לימודיו בווינה, ומשנת 1893 למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט: הלחנה למד אצל יאנוש קוסלר ופסנתר אצל קלמן חובן.
בין 1898 לבין 1902 למד אצל פרוצ'ו בוזוני בברלין.
לאחר מספר סיורי קונצרטים מוצלחים בגרמניה ובאנגליה, הוא השתקע בפריז ב-1905 ובז'נבה ב-1914. לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיבל את העיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי על הפיכת המוזיקה הצרפתית לפופולרית.
הוא חזר הביתה לבודפשט ב-1922. בסוף שנות ה-20 יצא שוב לחו"ל ורק באחרית ימיו חזר לבירת הונגריה.
הוא היה פסנתרן מפורסם בעולם שהתבלט בעיקר בפירוש יצירותיהם של מלחינים בני זמנו הצרפתיים (דביסי, ראוול), האנגלים (דליוס) וההונגרים (ברטוק, קודאי).
הוא גילה עניין במוזיקה של יפן בכך שכתב לפחות שלוש יצירות תוך שימוש בהשפעות יפניות (אופרה, סוויטת תזמורת וסוויטת פסנתר).
הוא כתב גם כמה עיבודי פסנתר של יצירות של יוהאן סבסטיאן באך ואיגור סטרווינסקי, החושפים טכניקה וירטואוזית.
יצירות הפסנתר השלמות שלו הוקלטו על ידי המלחין והפסנתרן הווירטואוז ארתור צ'ימירו הברזילאי עבור מותג התקליטים אקטה פרלאבל
סאנטו נחשב למורה חשוב לפסנתר.
תלמידיו כללו את ברטה אלבס דה סאוזה בפריז.
ב-1934 הוא לקה באירוע מוחי בסיבוב הופעות בשוודיה, ומת בבית החולים קוראני בבודפשט זמן קצר לאחר שחזר הביתה לבודפשט.
אשתו הייתה הרקדנית אולגה בקפי.
הרוזן רומיאו (אופרה, לברית של לאסלו סילאג'י, בכורה: 1931)
עיבודי מוזיקה קאמרית, יצירות לפסנתר
טיבור אנדראשפי (בהונגרית: Andrásfi Tibor; בודפשט, 10 בדצמבר 1999) הוא אלוף אולימפי ואלוף אירופה הונגרי בסיף בדקר.
אביו, טיבור אנדראשפי, נולד בסאטו מארה, תחילה היה בנבחרת רומניה, לאחר מכן מדליסט כסף באליפות הונגריה.
אמו, לילה מוז'נאי, השתתפה באליפות העולם בבודפשט 1991 בצבעי רומניה.
אביו, טיבור אנדראשי מאמן אותו מגיל 9 במסגרת מועדון BVSC (מועדון בודפשט של עובדי הרכבת).
בשנת 2016 זכה אנדראשי במדליית זהב כחבר בנבחרת הדקר (Dávid Nagy, Bence Bende, Máté Koch) באליפות אירופה לקדטים בנובי סאד.
באליפות אירופה לנוער לשנת 2017, הוא זכה במדליית ארד בנבחרת (מאטה קוך, פטריק אסטרגליוס, גרגי שיקלושי).
הוא עלה למדרגה השלישית של הפודיום בגביע העולם לנוער כקבוצה (קוך, שיקלושי, אסטרגליוס).
הוא זכה במדליית ארד אישית באליפות הונגריה 2018 וזכה במדליית ארד אישית בגראנד פרי בודפשט 2019. 5 בנבחרת באליפות אירופה לנוער ב-2019, ומקום 7 בנפרד באליפות אירופה.
זכה במדליית זהב קבוצתית באליפות העולם לנוער.
ב-2022, בקבוצה (קוך, נאג', שיקלושי) הוא סיים במקום השביעי באליפות אירופה.
הוא זכה במדליית זהב אישית באליפות העולם 2022 בברן.
במשחקים האירופיים (2023) הוא זכה במדליית זהב כחבר בנבחרת הדקר גברים (דויד נאג', גרגלי שיקלושי, קוך), שמשמעותה הייתה גם תואר אלוף אירופה.
הוא זכה במדליית ארד אישית באליפות אירופה 2024 בבזל.
באולימפיאדת פריז (2024) הוא הגיע לארבע הראשונים באישי, אך בחצי הגמר הפסיד לקוקי קאנו היפני (13–14), שזכה מאוחר יותר במדליית הזהב, ובמדליית הארד למוחמד אס-סייד המצרי.
בתחרות הקבוצתית של דקר, הוא זכה במדליית זהב כחבר בנבחרת ההונגרית (Máté Koch, Gergely Siklósi, Dávid Nagy) לאחר שניצחו את קזחסטן (45-30) ברבע הגמר, את צרפת המארחת (45-30) בחצי הגמר, וגם האלופה הקודמת יפן (26-25) הובסה בגמר.
שפת הטיב מדוברת על ידי למעלה מ-6 מיליון איש (כולל דוברי שפה שנייה), בעיקר בניגריה ובחלקים בקמרון.
השפה מדוברת כשפת אם על ידי אנשי הטיב.
רוב דוברי השפה בניגריה חיים במדינת בנואה .
השפה מדוברת גם במדינות פלאטו, טארבה ונסאראווה הניגריות, כמו גם על ידי מהגרים באבוג'ה.
היא חלק משפות הטיוואידות בתוך קבוצת שפות הבנטואידות הדרומיות.
מחקר לשוני על טיב החל כבר בשנת 1854, כאשר הבישוף האנגליקני סמואל אג'אי קראותר ערך רשימה של מילים בטיב.
המילון הטיב-אנגלי הראשון פורסם בלאגוס בשנת 1932. הבריטי רוי קלייב אברהם פרסם ספר דקדוק לטיב בשנת 1933, כמו גם מילון ומחקר מקיף בארבעה כרכים בשנת 1940. התנ"ך תורגם לטיב בשנות ה-60.
הגדרת אזור "טיבט" טענה לחזקה על ידי גולים טיבטים אזורים המוגדרים כטיבטים על ידי הרפובליקה העממית של סין המחוז האוטונומי הטיבטי (שליטה בפועל) טענה לחזקה על ידי הודו (כחלק מאקסאי צ'ין) טענה לחזקה על ידי סין כחלק מהמא"ט (ללא שליטה בפועל) אזורים נוספים טיבטיים מבחינה היסטורית\תרבותית
טיבט (בטיבטית: བོད་; תעתיק IPA להגייה לפי ניב להסה: [pʰø̀]; במנדרינית תקנית: 西藏; תעתיק פין-יין: Xīzàng) היא רמה גבוהה במרכז אסיה ומקום מושבו של .
טיבט נחשבת לאזור הגבוה ביותר על פני כדור הארץ עם גובה ממוצע של כ־4,380 מטרים מעל פני הים.
בשל גובהה היוצא דופן, היא מכונה לעיתים קרובות "גג העולם".
הר האוורסט, ההר הגבוה ביותר בעולם (8,848 מטרים מעל פני הים), שוכן ברכס ההימלאיה על גבול טיבט–נפאל, ומהווה את הנקודה הגבוהה ביותר בטיבט.
האימפריה הטיבטית קמה במאה ה־7, ובשיאה במאה ה־9 התרחבה שליטתה הרחק מעבר לרמה הטיבטית — מן הפמיר ואגן הטארים במערב ועד יונאן בדרום־מזרח.
לאחר התפוררות האימפריה הטיבטית במאה ה־9, התפצל המרחב הטיבטי לישויות אזוריות ללא מרכז שלטוני ממושך.
במהלך המאה ה-14, ביסס צ'אנגצ'וב גיאלצן את שלטון פגמודרופה במרכז טיבט, שהחליף את ניהול הסאקיה מטעם יואן והחזיר שלטון טיבטי מקומי מרכזי.
לאחר פלישת הדז'ונגר לטביט בתחילת המאה ה-18, הדפם צבא שושלת צ'ינג וביסס נוכחות קיסרית קבועה בטיבט.
במהלך המאה ה־18, לאחר צו שהוציא הקיסר קאנגשי, בוצעו מספר צעדים אשר קבעו בקווים כלליים את גבולותיה המנהליים של טיבט.
צעדים אלו קיבעו בפועל את מסגרות השלטון והתחום בין טיבט לבין המחוזות השכנים (צ'ינגהאי, סצ'ואן ויונאן), והניחו את הבסיס המנהלי־טריטוריאלי שממנו התפתחו גבולות טיבט המוכרים בהמשך.
עם נפילת שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי (1911-1912), נוצר בטיבט חלון הזדמנויות פוליטי: הכוחות והפקידות הקיסריים בלהסה התפרקו, והכוחות המקומיים פירקו את החיילים הסיניים מנשקם וליוו את יציאתם מן האזור.
במקביל שב הדלאי לאמה ה־13 מן הגלות והחזיר את המינהל הטיבטי למרכזיות בלסה.
בראשית 1913, פרסם הדלאי לאמה ה־13 הכרזה שבה הבהיר את ניתוקה של טיבט מן הסדר הקיסרי הישן ואת זכותה לנהל את ענייניה בעצמה.
בשנים שלאחר מכן פעלה טיבט כמשטר דה־פקטו עצמאי: ניהלה מוסדות שלטון, צבא ומדיניות פנים ללא התערבות מעשית של סין, גם אם מעמדה הבינלאומי נותר מעומעם.
ב־1913-1914 נערכה ועידת שִׂימְלָה (בריטניה–טיבט–הרפובליקה הסינית), שניסתה להסדיר את מעמדה של טיבט במתכונת "סוזרניות" סינית לצד אוטונומיה טיבטית, ובהצעה עקרונית להבחנה בין "טיבט החיצונית" (תחת שלטון לסה) ל"טיבט הפנימית" (חאם ואמדו).
ההסדר לא אושרר בסופו של דבר בידי הצד הסיני, והסטטוס המשפטי הבינלאומי של טיבט נותר בלתי מוכרע.
למרות מאמצי הדיפלומטיה הטיבטית (ובכלל זה האמנה הטיבטית-מונגולית של ינואר 1913 שנועדה לבסס הכרה הדדית), לא זכתה טיבט להכרה דה־יורה כמדינה מצד מעצמות זרות; עם זאת, גורמים בריטיים הכירו לא אחת באופיה הדה־פקטו העצמאי של טיבט מאז 1911.
טיבט שמרה על האוטונומיה שלה עד 1951, כאשר, בעקבות קרב צ'מדו, נכבשה וסופחה על־ידי הרפובליקה העממית של סין.
האזור הוכפף לשלטון הרפובליקה העממית של סין וסופח למערך המינהלי שלה; בשנים הבאות עבר למעשה כל רכס הרמה הטיבטית לניהול בייג'ינג.
תיעוד בינלאומי נרחב מצביע שמאז כיבושה וסיפוחה של טיבט לרפובליקה העממית של סין, מבצע המשטר הסיני עינויים, מעצרים שרירותיים ודיכוי דתי ותרבותי כנגד הטיבטים .
ברפובליקה העממית של סין מתייחס המונח "טיבט" לאזור האוטונומי הטיבטי (א"א טיבט) – יחידה מנהלית ברמת מחוז, שעל פי טענות הריבונות של סין כוללת גם את ארונאצ'ל פרדש.
א"א טיבט מכסה את התחום שהיה בעבר תחת שליטת הדלאי לאמה ומורכב מאו-צאנג ומערב קאם, בעוד שאמדו ומזרח קאן נחלקים היום בין מחוזות צִ'ינְגהָאי, גַאנְסוּ, יוּנַּאן וסצ'ואן.
ההבדלים בהגדרה מהווים מוקד משמעותי בסכסוך.
פיזור מזרח קאם ואמדו למחוזות המקיפים היה יוזמה של קיסר יונג-ג'נג כבר במאה השמונה עשרה, חלוקה שנשמרה ברציפות מאז על ידי הממשלות הסיניות.
הממשלה הטיבטית הגולה וקהילת הפליטים טוענים כי חלוקה זו מחזיקה את הטיבטים מפולגים – מה שלמעשה יוצר מדיניות של הפרד ומשול.
ממשלה זו טוענת לריבונות על אזורים טיבטים מבחינה אתנית או היסטורית, כולם בשליטה סינית.
בנוסף לא"א טיבט, שהיה תחת שליטת הדלאי לאמה עד 1951, טוענת הממשלה הגולה לריבונות על אמדו (צ'ינגהאי) ומזרח קאם (החבל האוטונומי גארזה שבמערב סצ'ואן).
חלקים רבים של אזורים אלה נשלטו בידי שליטים טיבטים מקומיים עד 1949. לפי מפקד משנת 2000, כ-45% מהטיבטים שבסין מתגוררים בא"א טיבט.
טיבטית – שמה של טיבט בכתב הטיבטי הוא བོད་, הנהגה pö בניב של להסה (הבירה), (Bod בתעתיק Wylie).
קיומה מוכר במערב לראשונה בגאוגרפיה של תלמי, שם היא מכונה βαται (בַּטַאי), ובכתבים סינים עתיקים היא מוזכרת בשם fa.
השם הסיני של טיבט, שִׂי-דְזַאנְג (西藏/Xīzàng), הוא תעתיק פונטי של השם "צאנג" (או-צאנג המערבית).
מקור השם בתקופת שושלת צ'ינג בסין.
ניתן לסימנים 西/שִׁי (מילולית, "מערב"), ו-藏/דְזַאנְג, כך שהמשמעות השם יכולה להתפרש כ"טיבט המערבית" או "מערב טיבט".
השם טיבט הגיע לעברית ולשפות אירופאיות, דרך ערבית וטורקית, מהשפות הטורקיות, כאשר Töbän (ברבים Töbäd) משמעו "רמה".
אותו המקור מיוחס גם לשם 吐蕃/טוּפֿאן – השם הסיני של האימפריה הטיבטית (המאה ה-7 עד המאה ה-11).
הנוכחות האנושית הראשונה ברמה הטיבטית מתוארכת כעת לתקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-160 אלפי שנים לפני זמננו לפחות; זה גיל הקרום הגירני שמצפה לסת תחתונה שהתגלתה במערת באישיה (Baishiya Karst Cave), בגובה של 3,280 מטר מעל פני הים.
הלסת זוהתה כשייכת לאדם הדניסובי באמצעות אנליזת חלבון עתיק.
ממצא זה הוא הראייה הראשונה להימצאותם של דניסובים מחוץ למערת דניסובה בסיביר.
מועד הגעתו של הומו ספיינס לרמה הטיבטית אינו ברור.
ממצאים ארכאולוגיים (כלי אבן מסותתים) מרמזים שבני אדם מודרניים אכלסו לראשונה את הרמה הטיבטית לפני כארבעים אלף שנה לפחות.
אוכלוסייה זו הוחלפה במידה רבה בסביבות 3000 לפני הספירה על ידי מהגרים נאוליתיים מצפון סין.
עם זאת, קיימת המשכיות גנטית חלקית בין התושבים הפלאוליתיים לבין האוכלוסיות הטיבטיות העכשוויות.
הרוב המכריע של רכיבי הגנום המיטוכונדרי האימהיים הטיבטיים בעלי קשר מסוים הן לאוכלוסייה הפלאוליתית והן לאוכלוסייה הנאוליתית.
מונומנטים מגליתיים ומתחמי קבורה התגלו ברמה הטיבטית וייתכן ששימשו אותם בפולחן אבות.
מפה של האימפריה הפרסית מן המאה ה-2 לפני הספירה בכתב סיני נמצאה בטיבט.
תחומיה הם מאסיה התיכונה במזרח ועד ירושלים ומצרים במערב, כשבמרכזה בירת כורש וקברו, הפונה מזרחה
לא ידוע הרבה על ההיסטוריה של טיבט לפני המאה השביעית.
השפה הטיבטית משתייכת למשפחת הלשונות הבורמו-טיבטיות, עם קרבה רחוקה ללשונות הסיניות, מה שעשוי להעיד על העבר הפרה-היסטורי במקום.
מקובל כי המלך סוֹנְגצָן גַאמְפּוֹ הביא את הבודהיזם לטיבט במאה השביעית לספירה.
בין המאה השביעית למאה העשירית הייתה טיבט אימפריה חזקה.
ידוע גם כי הנצרות הייתה קיימת בטיבט לפני שנת 782 המבנה הייחודי של החברה הטיבטית, שבו האדמה מחולקת לשלושה סוגים – אחוזות של משפחות אצולה, אדמות חופשיות ואחוזות של מנזרים של כתות טיבטיות מסוימות – נוצר לאחר היחלשותם של מלכים טיבטים במאה העשירית.
מבנה חברתי זה נמשך ברציפות עד לאמצע המאה העשרים.
ערב הפלישה הסינית בשנות החמישים למעלה מ-700,000 מתוך כ-1,250,000 תושבי טיבט היו צמיתים.
בשנת 1240, נכנסו המונגולים למרכז טיבט ותקפו מספר מסגדים.
ב-1247 השתתף קוֹדן (Köden), אחיו הצעיר של השליט המונגולי גוּיוּק (Güyük) חאן, בטקס המכיר בסָא-סְקְיָה לאמה כשליטה האזרחי של טיבט.
החאנים המונגולים שלטו בצפון סין עוד משנת 1215, ובשנת 1271 הכריזו על עצמם כשושלת הקיסרית החדשה של סין, שושלת יואן.
קובלאי חאן היה פטרון של הבודהיזם הטיבטי ומינה את הסא-סקיה לאמה לאיש הדת הבכיר מטעם המדינה.
הטיבטים ראו יחס זה כדוגמה ל"יוֹן-מְצ'וֹד", או יחסי כוהן–פטרון.
בפועל היה הסא-סְקְיָה לאמה כפוף לחאן המונגולי.
קריסת שושלת יואן ב-1368 הביא להפלתו של הסא-סקיה בטיבט.
אז נשלטה טיבט ברצף של שלוש שושלות חילוניות.
במאה ה-16, אלְטָאן חאן משבט טוּמֶט המונגולי תמך בשושלת הדתית של הדלאי לאמה כדת השלטת בקרב המונגולים והטיבטים.
עד לתחילת המאה ה-18 היה השלטון הסיני המרכזי שולח נציבים (אַמְבַּאן) לשבת בלהסה.
פלגים טיבטים מרדו ב-1750 והרגו את הנציבים לאחר שהממשל המרכזי החליט לצמצם את מספר חייליו במקום לכ-100. כתגובה נשלח לטיבט צבא צ'ינג, הכניע את המורדים והציב נציב חדש.
מספר החיילים הנוכחי עמד מעתה על כ-2000. למשימות ההגנה נעזר הנציב גם בכוחות מקומיים שארגן, והממשלה הטיבטית שבה לנהל את העניין השוטפים כמקודם.
ב-1841 פלש לטיבט צבאו של הגנרל זוֹרוֹוָאר סִינְג מהממלכה ההודית גָ'אמוּ וקשמיר.
לאחר מותו בקרב טוֹאְיוֹ פלשו צבאות סינו-טיבטים לג'אמו, אך אלה הובסו בקרב צ'וּשׁוּל.
הסכם שנחתם במקום קבע את קו הגבול בין הודו לטיבט.
ב-1904 הגיעה משלחת דיפלומטית בריטית מלווה בכוח צבאי גדול, ופילסה את דרכה בכוח ללהסה.
ראש המשלחת היה הקולונל פרנסיס יָאנְגְהָאזְבֵּנְד.
המניע העיקרי של המשלחת היה חשש, שהסתבר כחסר בסיס, שרוסיה מרחיבה את טביעת רגלה בטיבט, ואולי אף מעניקה סיוע צבאי לממשלה הטיבטית.
כשהגיעה המשלחת ללהסה, הספיק כבר הדלאי לאמה עצמו לברוח לאוּרְגָה שבמונגוליה, אך הסכם נחתם על ידי בכירים דתיים וחילוניים של הממשלה הטיבטית, ועל ידי נציגי שלושת מנזרים סֶרָה, דֶרפּוּנְג וגַאנְדֶן.
ההסכם הבטיח את כיבוד הגבול בין טיבט לסיקים, סחר חופשי יותר בין נתינים בריטים וטיבטים ומתן פיצוי כספי שיינתן על ידי הממשלה הטיבטית לזו הבריטית לכיסוי הוצאות שליחת כוחות חמושים ללהסה.
ההסכם גם הבטיח נוכחות של סוכן מסחר שישב בשוק הסחר בגְיַאנְצֶה.
משרת סוכן הסחר בגיאצה אוישה החל מ-1904 ועד ל-1944. בלהסה עצמה, עם זאת, לא היה נציג בריטי רשמי קבוע עד לשנת 1937, אז הוגדר תפקיד "ראש המשלחת הבריטית ללהסה".
גם סוכנות נפאלית הייתה קיימת בלהסה בעקבות פלישת נפאל לטיבט על ידי ממשלת הגוּרְקָה ב-1855.
ב-1910 הייתה הפעם הראשונה שממשלת הצ'ינג ביססה שלטון ישיר על טיבט.
הדלאי לאמה ה-13 נמלט להודו הבריטית בפברואר 1910. באותו חודש פרסמה ממשלת הצ'ינג הצהרה שהדיחה את הדלאי לאמה הנוכחי ועודדה חיפוש אחר גלגול חדש של הדלאי לאמה.
באותה עת התיידד הדלאי לאמה עם הקצין הפוליטי הבריטי צ'ארלס בֶּל.
עמדתה הרשמית של הממשלה הבריטית הייתה שהיא לא תתערב בין סין לטיבט, והיא רק תכיר בשלטון ב'פועל' של סין בטיבט.
בֶּל כתב אחר כך, בהתייחסו לתקופה זו, כי "הטיבטים הופקרו לאגרסיביות הסינית, אגרסיביות, שהמשלחת הצבאית הבריטית ללהסה והנסיגה שבעקבותיה [והריק השלטוני שנוצר מכך] היו האחראים העיקריים לה."
בפברואר של שנת 1912 הודח קיסר צ'ינג האחרון מכס הקיסרות והוקמה הרפובליקה הסינית.
באפריל נכנעו כוחות חיל המצב הסיני בלהסה לרשויות הטיבטיות.
ממשלת הרפובליקה החדשה ביקשה למנות את מפקד הכוחות הסיניים בלהסה לנציגם בטיבט, אך הטיבטים העדיפו שכל הכוחות הסינים ישובו לסין גופא.
ביולי אותה השנה שב הדלאי לאמה מהודו לטיבט, ובסוף 1912 כבר חזרו הכוחות הסינים לסין גופא דרך הודו.
ב-1913 חתמו טיבט ומונגוליה על הסכם של הכרה הדדית ועצמאות מסין.
ב-1914 נערכה ועידת סִימלַה בהודו, שמטרתה הייתה להביא להסכם בין סין, טיבט ובריטניה.
במהלך הוועידה ניסתה בריטניה לחלק את טיבט ל"טיבט פנימית" ו"טיבט חיצונית".
משנכשל המשא ומתן בנוגע לגבול המסוים בין טיבט הפנימית לזו החיצונית, דרשו הבריטים תחת זאת לספח 90,000 קמ"ר של שטחים מדרום טיבט, המהווים את מרבית שטחה של מדינת ארונאצ'ל פרדש בהודו של היום, כשהיא מכירה בכפיפות של טיבט לסין (suzerainty), אך לא בריבונותה המוחלטת (sovereignty).
הנציגים הטיבטים, תחת לחץ בריטי, חתמו על המסמך, אך נציגי ממשלת סין הצהירו כי סיפוח שטחים בחשאי הוא בלתי מתקבל על הדעת מבחינתם.
למרות מחאת הסינים, אימצה בריטניה את קו הגבול החדש, קו מקמהון, וממשלת הודו העצמאית, שקמה מאוחר יותר, אימצה אותו אף היא; אך העמדה הסינית מאז הייתה ונשארה שמכיוון שסין, הריבונית על טיבט, לא חתמה על ההסכם, ההסכם הוא חסר ערך, וסיפוח ארונאצ'ל פרדש על ידי הודו הוא חסר משמעות.
מחלוקת זו הייתה הרקע למלחמת סין-הודו בשנת 1962, ולסכסוך הגבול עם הודו הנמשך עד היום.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים הסינית שפרצו מאוחר יותר, גרמו למעצמות המערב ולפלגים הלוחמים בתוך סין לאבד עניין בטיבט, ושלטונו של הדלאי לאמה ה-13 נמשך באין מפריע.
הוא שלט אז על או-צאנג ועל מערב קאם, שטח החופף בקירוב את זה של המחוז האוטונומי הטיבטי של ימינו.
מזרח קאם, ממזרח לנהר היאנגצה, נשלטה אז על ידי המצביא הסיני המקומי ליו וון-חווי.
המצב באַמְדוֹ (מחוז צ'ינגהאי של ימינו) היה סבוך יותר, שם המצביא בן-החווי, מָא בּוּפַאנג, שלט באזור שִׂי-נִינְג (בירת המחוז), ושאף להרחיב את שליטתו על אמדו כולה.
יחסים עם הרפובליקה העממית של סין
כמו הרפובליקה הסינית, גם הרפובליקה העממית של סין מעולם לא ויתרה על ריבונותה על טיבט.
בשנת 1950 נכנס "צבא השחרור העממי" לאזור הטיבטי צ'אמדו, כשהוא מוחץ ללא קושי את ההתנגדות הזעומה של הצבא הטיבטי דל האמצעים.
ב-1951, הושג, תחת לחץ צבאי, "הסכם שבע-עשרה נקודות" בין נציגי הדלאי לאמה לנציגי בייג'ינג, המאשרר את ריבונותה של סין על טיבט בניהול משותף תחת נציגי השלטון המרכזי והשלטון הטיבטי.
מרבית האוכלוסייה הטיבטית באותה עת הייתה חקלאית, צמיתה של מנזרים ואצילים.
כל ניסיון לחלוקה מחדש של האדמות ושל הממון היה נתקל בהתנגדות, ואכן רפורמות כאלה לא הונהגו במחוז טיבט עצמו.
עם זאת, במזרח קאם ואמדו, בהיותן מחוץ למחוז, הונהגו הרפורמות בחלוקת האדמות במלואן.
כתוצאה מכך פרץ מרד באמדו ומזרח קאם ביוני 1956. ההתקוממות, שנתמכה על ידי ה-CIA האמריקאי, התפשטה גם ללהסה, אך עד 1959 חוסלה לחלוטין.
גולים טיבטים טוענים שעשרות אלפי טיבטים נהרגו באותן השנים.
הדלאי לאמה ה-14 ונציגי שלטון טיבטים נוספים נמלטו לגלות בהודו, אך מקרים מבודדים של התנגדות עוד התקיימו עד ל-1969, כשה-CIA הסיר את תמיכתו.
הפאנצ'ן לאמה שנותר אסיר למעשה, הושלט על ידי הסינים כשליט בובה בלהסה, בטענה שבהיעדר הדלאי לאמה הוא עומד בראש הממשלה החוקית של טיבט.
ב-1965 הפכו מערב קאם ואו-צאנג – האזורים שהיו תחת הדלאי לאמה עד 1959 – לאזור אוטונומי.
האחוזות המנזריות בוטלו, והוחל בהחדרת חינוך חילוני.
בזמן המהפכה התרבותית הרסו המשמרות האדומים, באופן מכוון ושיטתי, אתרים תרבותיים בכל רחבי הרפובליקה העממית, ביניהם גם אתרי מורשת בודהיסטית טיבטית.
עם המחריבים נמנו גם צעירים טיבטים רבים, שהצטרפו למשמרות האדומים כמו צעירים סינים רבים, בלהט התקופה ובעידוד התעמולה הממשלתית.
מתוך אלפי המנזרים בטיבט, למעלה מששת אלפים הושמדו, ורק בודדים שרדו את התקופה ללא נזק משמעותי, וכן אלפי נזירים ונזירות טיבטיים נהרגו או נאסרו.
החל משנת 1979 נערכו שינויים כלכליים מרחיקי לכת בטיבט, כמו בסין כולה, אך המערכת הפוליטית נותרה לא דמוקרטית ומדכאת כמקודם.
המדיניות של הרפובליקה העממית מתוארת לעיתים כמתונה ולעיתים כמדכאת.
מרבית החירויות הדתיות הושבו על כנן בתנאי שהלאמות לא יקראו תיגר על שלטון הרפובליקה העממית.
זרים רשאים לבקר במרבית האזורים של טיבט, ונטען שההיבטים השליליים יותר של השלטון מוסתרים מהמבקרים.
מותו של הפאנצ'ן לאמה בשנת 1989 הביא למחלוקת נוספת ביחסים בין הדלאי לאמה לממשל הסיני, הפעם בעניין יורשו-גלגולו של הפאנצ'ן לאמה.
על פי מסורת הבודהיזם וַאגְ'רַאיָאנָה של הטיבטים, בוחר הלאמה להתגלגל לגוף אחר.
עם מותו של הפאנצ'ן לאמה, זיהה הדלאי לאמה את גלגולו ה-11 של הפאנצ'ן לאמה בילד בשם גנדן צ'ואקי ניאמה, בעוד שהממשל הסיני, בהסתמך על תקדים קיסרי מהמאה השמונה-עשרה, זיהה דווקא את הילד גיאנגאין נורבו, שגדל בבייג'ינג.
בעוד שהאחרון מופיע מדי פעם בתקשורת, גורלם של ניאמה ומשפחתו לוטים בערפל מאז שנעלם.
לטענת הסינים הם נמצאים תחת זהות בדויה למען פרטיותם וביטחונם, בעוד שגולים טיבטים טוענים כי הם נעצרו.
נכון להיום הרפובליקה העממית של סין ממשיכה לטעון כי שלטונה על טיבט הוא שיפור צרוף על-פני המצב הקודם, בעוד שממשלות זרות שונות ממשיכות למחות מדי פעם על היבטים שונים של שלטון זה.
עם זאת, כל הממשלות מכירות בריבונות הסינית על טיבט, ואף ממשלה לא מכירה בממשלה הגולה של הדלאי לאמה בהודו.
טיבט ממוקמת ברמת טיבט, האזור הגבוה בעולם.
רובו של רכס ההימלאיה נמצא בטיבט, כשפסגה הגבוהה ביותר שלו נמצאת בגבול בין טיבט לנפאל.
האקלים יבש מאוד במשך תשעה חודשים בשנה.
כמויות קטנות של שלג יורדות במעברי הרים במערב מדי שנה, אך אינן גדולות מספיק בכדי לחסום את המעברים.
האזורים המערביים מאופיינים בטמפרטורות נמוכות, היכן שהשממות החשופות נעדרות כל צמחייה פרט לשיחים נמוכי קומה, והרוח נושבת ללא הפרעה על פני מישורים צחיחים נרחבים.
למונסון ההודי השפעה מסוימת על האקלים במזרחה של טיבט.
ובצפון מתאפיין האקלים בחום רב בקיץ וקור מקפיא בחורף.
טיבט ההיסטורית נחלקת לכמה אזורים:
אַמְדוֹ – בצפון מזרח; נחלקת כיום בין המחוזות הסינים צ'ינגהאי, גאנסו וסצ'ואן.
קַ'אם במזרח; נחלקת בין סצ'ואן, צפון יונאן, צ'ינגהאי והמחוז האוטונומי הטיבטי.
אוּ במרכז, צַאנג במרכז-מערב ונְגַארִי במערב כולם חלק מהמחוז האוטונמי הטיבטי.
ההשפעה התרבותית הטיבטית משתרעת גם על בהוטן ונפאל השכנות, אזורים סמוכים בהודו כסיקים ולדאק, וכן מחוזות סמוכים בסין בהם הדת הנפוצה היא הבודהיזם הטיבטי.
מדינת ארונאצ'ל פרדש שבהודו אף היא נחשבת לאזור טיבטי.
היא מכונה בסין "דרום טיבט" ואף נטענת לריבונות על ידי ממשלת סין.
נהרות חשובים רבים נובעים ברמה הטיבטית, מרביתם במחוז צ'ינגהאי, בהם:
בשנת 2025 התרחשה באזור רעידת אדמה שכתוצאה ממנה נהרגו ונפצעו אנשים רבים.
לְהַסָה היא בירתה המסורתית של טיבט וכן בירתו של המחוז האוטונומי הטיבטי.
עד לכיבוש הסיני היא נחשבה לעיר הבירה הגבוהה בעולם (3650 מ').
עיר חשובה נוספת בא"א טיבט היא .
בעיר זו נמצא מנזר טַאשִׁילְהוּנְפּוֹ, בו נהג להתגורר הפאנצ'ן לאמה, הלאמה השני בחשיבותו בהיררכיה הטיבטית אחרי הדלאי לאמה.
הכלכלה הטיבטית מתבססת על חקלאות קיומית.
בשל המחסור בקרקע ראויה לעיבוד, מתבססת החקלאות על משק חי.
בשנים האחרונות, בעידוד פעיל של הרשויות, הולך ענף התיירות ותופס מקום חשוב בכלכלה הטיבטית.
ביולי 2006 נחנכה מסילת הרכבת שבין גולמוד שבצ'ינגהאי ללהסה.
בכך הושלם המיזם ההנדסי עתיר התקציב המחבר לראשונה במסילת רכבת רצופה את בייג'ינג עם להסה.
מטרתו המוצהרת של המיזם היא לעודד את פיתוח טיבט מוכת העוני, אך המתנגדים טוענים כי המסילה פוגעת בטיבט.
כך למשל, טוענים המתנגדים, המסילה תגביר את הגירת הסינים בני האן לטיבט.
הגירה לטיבט של בני האן, קבוצת הרוב בסין, תפסה תאוצה בעשור האחרון, והטיבטים חוששים כי הגירה זו, המביאה איתה את התרבות הפופולרית הסינית, עלולה לחסל את התרבות המקומית.
מתנגדים טוענים גם כי הרכבת פוגמת באקולוגיה השברירית של טיבט, וכן כי הנהנים העיקריים מיתרונותיה הכלכליים של הרכבת יהיו דווקא בני ההאן הסינים ולא הטיבטים.
אך בעוד פעילים למען טיבט החופשית קוראים להחרים את קו הרכבת הזה, קרא הדלאי לאמה לטיבטים להמתין בסבלנות כדי לבחון אילו יתרונות עשויה המסילה להביא להם.
לדברי דובר הממשלה הגולה, הדלאי לאמה מברך על הקמת המסילה, בתנאי שזו תצמיח תועלת למרבית הטיבטים.
היסטורית, מרבית תושביה של טיבט היו טיבטים-אתניים.
קבוצות אתניות נוספות בטיבט הן המונגולים, החְווֵי (סינים מוסלמים), מֶנְבָּה, ולוֹבּה.
חלקם של בני האן באוכלוסייה בימינו הוא נושא טעון פוליטית.
הממשלה הטיבטית הגולה טוענת כי ממשלת הרפובליקה העממית של סין הציפה בכוונה תחילה את טיבט בבני האן מתוך מטרה לשנות את ההרכב הדמוגרפי של טיבט.
ממשלת הרפובליקה העממית מכחישה זאת.
במהלך שנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה העשרים, נשלחו אסירים רבים (למעלה ממיליון, על פי כמה מקורות), למחנות עבודה בצ'ינגהאי, ולאחר שחרורם מצאו תעסוקה במקום.
הפחתת הנוקשות הכלכלית ועלייה בניידות הפנימית בסין, הביאו החל משנות השמונים של המאה העשרים לשטף הגירה של סינים בני האן לטיבט לצורכי עבודה או להתיישבות קבע, אך מספרם הממשי נותר שנוי במחלוקת.
על פי הממשלה הגולה, מספר הלא-טיבטים בטיבט עומד כיום על 7.5 מיליון, לעומת שישה מיליון טיבטים (הנתונים מתייחסים לשטחים הטיבטיים על פי הגדרתה של הממשלה הגולה, ולא למחוז האוטונומי).
לטענתם, זוהי תוצאה של מדיניות מכוונת של הממשלה, מתוך מטרה לפגוע בסיכויים לעצמאות טיבטית, וככזו היא נוגדת את אמנת ז'נבה מ-1946, האוסרת על יישוב שטחים כבושים.
הממשלה הגולה מטילה ספק גם בנתונים המתפרסמים על ידי ממשלת סין, כיוון שהם אינם מתייחסים לחיילי הצבא הסיני המוצבים בטיבט, וגם לא למהגרים הלא-רשומים.
בהקשר זה גם מוזכרת מסילת הרכבת ללהסה, שנחנכה ב-2006, כגורם שעלול להגביר את ההגירה לטיבט.
עמדת הרפובליקה העממית של סין
ממשלת סין העממית אינה רואה בעצמה כוח כובש בטיבט ומכחישה נמרצות את ההאשמות על הצפה במהגרים.
היא גם אינה מכירה בהגדרה של "טיבט הגדולה", המשמשת את הממשלה הטיבטית הגולה.
כמו כן, הם טוענים שכל האזורים מחוץ למחוז האוטונומי טיבט מלכתחילה לא היו תחת שלטון הממשלה הטיבטית, אלא חלקים ממחוזות אחרים של סין.
על פי נתוני הרפובליקה העממית, בטיבט 2.4 מיליון טיבטים, לעומת 190,000 שאינם טיבטים.
מספרם הכולל של הטיבטים בכל הישויות הטיבטיות האוטונומיות (ר' מפה) עומד על חמישה מיליון, בהשוואה ל-2.3 שאינם טיבטים.
באזור האוטונומי הטיבטי מרוכזים מרבית אוכלוסיית ההאן מרוכזת בלהסה הבירה.
מדיניות פיקוח הילודה, ומדיניות הילד היחיד בראשה נוגעות לבני האן בלבד.
יושב ראש האוטונומיה, גַ'אמְפָּה פּוּנְצוֹק, טען בעבר כי לממשלה המרכזית אין כל מדיניות של הגירה לטיבט עקב תנאי האקלים הקשים, וכי אותם 6% בני ההאן שבטיבט הם קבוצה מאוד נזילה של עובדים ואנשי עסקים, וכי אין כל בעיית הגירה.
טבלה זו כוללת את כל הישויות האוטונומיות בשין, וכן את עיריית שינינג ונפת האידונג, שאינן אוטונומיות טיבטיות.
שתי האחרונות נכללו בטבלה כדי להשלים את כיסוי נתוני מחוז צ'ינגהאי וכן מכיוון שהם נכללים בתחום "טיבט הגדולה" של הממשלה הטיבטית הגולה.
ח"א – חבל אוטונומי; נ"א – נפה אוטונומית; ח"ע – חבל עירוני
הנתונים אינם כוללים את חיילי צבא שחרור העם (הצבא הסיני) בשירות פעיל.
מקור: מחלקת סטטיסטיקה מדעית של אוכלוסייה וחברה של המשרד הלאומי לסטטיסטיקה של סין (国家统计局人口和社会科技统计司) ושל המחלקה לפיתוח כלכלי של ועדת המדינה לעניינים אתניים של סין (国家民族事务委员会经济发展司), 'טבלאות בענייני לאום של מפקד האוכלוסין משנת 2000' (2000年人口普查中国民族人口资料) בשני כרכים, בייג'ינג: בית הוצאה לאור לענייני לאומים (民族出版社), 2003.
הדת היא מרכיב חשוב מאוד בחיי הטיבטים, ויש לה השפעה חזקה על כל היבטי החיים.
רוב הטיבטים מאמינים בדת שהיא סינתזה בין דת הבון לבין הבודהיזם.
דת הבון (Bön או Bon) היא הדת העתיקה של טיבט, היא כשלעצמה מחולקת לדת האלים (לה צ'וס) ודת האנשים (מי צ'וס, או גקונג).
דת האנשים מועברת בצורת מיתוסים וסיפורי עם, על פי דת זו העולם נברא על ידי אלי השמיים או ההרים (וכן אלי הסלעים והעצים) שירדו מהשמיים (פיווה).
כאשר האלים ירדו הם הביאו איתם את הצמחים, את בעלי החיים ואת האנשים.
תקופה מסוימת חיו האלים יחד עם בני האדם עד שהשטן נמלט מכלאו והפיץ את הרשע בעולם.
כתוצאה מכך עלו חלק מהאלים חזרה לשמיים וחלק הפכו לתת-קרקעיים (אלי הקלו), בהם אלי (או אלות) המים.
המלך הראשון נולד כתוצאה מזיווג של אל שירד מהשמיים עם אחת מאלות המים ומכאן קדושתו ותפקידו המרכזי של המלך בדת.
בדומה למקובל בסין, יש בכל בית אל תנור המטבח או אל האח המבוערת, שנקרא גם העמוד אל השמיים.
בהתאמה, הפתח שבגג, ממנו נכנס האור ויוצא העשן הוא "פתח השמיים".
ההרים מייצגים את האלים ולכן הם קדושים ומכונים אל המקום או עמוד השמיים אבל גם קודקוד האדם הוא אל המקום בזכות האמונה כי בעבר היה יוצא מראשם של המלכים "חבל מו" מאגי, העשוי מקרני-אור ודרכו היו עולים בערב לשמיים וחוזרים עם בוקר לאדמה.
על פי האמונה המלכים לא מתו אלא בשלב מסוים עלו לשמיים דרך חבל המו שלהם.
בכל שנה חדשה נערכות תחרויות מסוגים שונים המייצגות את המאבק בין האלים לשדים.
עם הגעת הבודהיזם שילב הבון לתוכו אלמנטים בודהיסטיים רבים וכן מיתולוגיות אחרות שחלחלו לטיבט מאיראן ומסין.
כך הוגדר בנרב ני-בו כמייסד דת הבון וקיבל מאפיינים איראניים ובודהיסטיים.
וכך יש בכתבי הקודש של הבון כמה גרסאות לסיפור הבריאה המושפעות ממקורות שונים.
הבודהיזם הובא לטיבט במאה ה-7, ובסוף המאה ה-8 כבר הופיע בתעודות רשמיות כדת המדינה.
במאה ה-9 הייתה תקופה בה נאסר הבודהיזם והוחזרה דת הבון.
טיבט היא המרכז המסורתי של הבודהיזם הטיבטי, צורה ייחודית של וג'ריאנה, המתקשרת גם למסורת בודהיזם השינגון ביפן.
פרט לטיבט, נפוץ הבודהיזם הטיבטי גם במונגוליה, וברפובליקות בוריאטיה, טובה, וקלמיקיה שברוסיה.
בערים טיבטיות יש גם קהילות מוסלמיות קטנות המכונות קאצ'י.
אלה קושרות את מוצאן לשלושה אזורים: קשמיר ("קאצ'י יול" בטיבטית עתיקה), לדאק, ומדינות טורקיות במרכז אסיה.
גם לפרס הייתה השפעה מוסלמית על טיבט.
לאחר הפלישה לטיבט ב-1959 ביקשה קבוצה של טיבטים מוסלמים לקבל אזרחות הודית על-סמך שורשיהם בקשמיר והממשלה ההודית הצהירה עוד באותה השנה שכל הטיבטים המוסלמים הם מעתה ואילך אזרחי הודו.
פרט לאלה יש גם קהילה מוסלמית סינית מבוססת בטיבט, הקשורה לבני החְווֵי הסינים.
הטענה היא שמהגרים מוסלמים נכנסו לראשונה לטיבט בסביבות המאה ה-12. נישואים ויחסים חברתיים הביאו לגידול הדרגתי באוכלוסייה זו.
ארמון פוטאלה, אשר נקבע כאתר מורשת עולמית, הוא משכן העבר של הדלאי לאמה.
הארמון נבנה על ידי הדלאי לאמה ה-5 במאה ה-17 ובו כ-1,000 חדרים, והוא פתוח בחלקו למבקרים.
הכניסה לטיבטים אסורה ביום ההולדת של הדלאי לאמה הנוכחי.
גם נוֹרְבּוּלִינְגְקָה, שהיה מעון הקיץ של הדלאי לאמה הוא אתר מורשת עולמית.
בעת דיכוי המאבק לשחרור בשנות החמישים, ובזמן מהפכת התרבות של שנות ה־60, נהרסו או הושחתו מרבית האתרים ההיסטוריים בטיבט.
טיבטים מאמינים כי עבודות הבנייה בכמה מנזרים חשובים הם ניסיונות להציג מצג שווא של המצב בטיבט.
טיבור "טד" רובין , 18 ביוני 1929 - גרדן גרוב, קליפורניה, 5 בדצמבר 2015) היה ניצול שואה יהודי-הונגרי וגיבור מלחמה אמריקאי שעוטר במדליית הכבוד על פעולותיו במלחמת קוריאה.
במשך השנים הוגשו המלצות רבות להעניק לרב"ט טיבור רובין מדליות ועיטורים, המלצות אלו זכו להתעלמות ממניעים אנטישמיים.
"לפי תצהירים שתמכו בהמלצות, סיפרו חבריו ליחידה של רובין, שהסמל שלהם היה אנטישמי שנתן לרובין משימות מסוכנות בתקווה שייהרג", נכתב בוושינגטון פוסט.
ב-23 בספטמבר 2005 העניק נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו.
בוש את מדליית הכבוד לרב"ט טיבור רובין.
טיבור רובין התגורר בגרדן גרוב, קליפורניה.
טיבור רובין נולד בפאסטו, עיירה הונגרית קטנה שחיו בה 120 משפחות יהודיות.
אביו היה סנדלר והוא היה אחד מתוך שישה ילדים.
בגיל 13 הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה.
לאחר שנתיים שוחרר מחנה הריכוז על ידי חיילים אמריקאים.
הוריו ואחת מאחיותיו של רובין נרצחו בשואה.
ב-1948 היגר רובין לארצות הברית והתיישב בניו יורק, הוא עבד כסנדלר ומאוחר יותר כקצב.
ב-1949 ניסה רובין להתגייס לצבא ארצות הברית, בין השאר כדי לקצר את הדרך לקבלת האזרחות האמריקאית, וגם משום שרצה ללמוד בבית הספר הצבאי לקצבים.
מכיוון שכמעט ולא ידע אנגלית, הוא נכשל במבחן השפה, אך ניסה שוב ב-1950 ועבר הודות לעזרתם של שני נבחנים אחרים.
ביולי 1950 מצא את עצמו טוראי ראשון טיבור רובין נלחם בחזית המלחמה בקוריאה כחלק מפלוגה "I", ברגימנט השמיני של אוגדת הפרשים הראשונה.
שם הוא נתקל בסמל ארטיס ו.
ווטסון, אנטישמי ש"נידב" את רובין באופן קבוע למשימות ולסיורים המסוכנים ביותר.
עובדה זו אושרה באמצעות תצהירים מפורטים שהוגשו על ידי כתריסר אנשים ששירתו תחתיו, בעיקר על ידי אנשים שתיארו את עצמם כ"אנשים מאזורי הכפר" מהדרום והמערב התיכון של ארצות הברית.
באחד המקרים האלו, על פי עדותם של חבריו לפלוגה, הגן רובין לבדו על גבעה במשך 24 שעות כשהוא נלחם בגלים של חיילים צפון קוריאנים, כדי לחפות על ציר נסיגתה של הפלוגה.
בעבור מעשה זה וגילויים אחרים של אומץ לב המליצו שניים מקציניו הממונים של רובין, שלוש פעמים, להעניק לו את מדליית הכבוד.
שני הקצינים נהרגו בקרב אך לפני מותם הורו לסמל ווטסון להכין את הניירת הדרושה להמלצה על הענקת המדליות לרובין.
חלק מחבריו לנשק של רובין היו נוכחים כשהקצינים הורו לווטסון לעשות את ההכנות הנדרשות, והם כולם משוכנעים שהוא התעלם מהפקודה בכוונה.
בתצהיר שאושר על ידי נוטריון רב"ט הרולד ספיקמן, נכתב: "אני באמת מאמין, בליבי, שסמל ראשון ווטסון היה מסכן את ביטחונו האישי לפני שהיה עוזר, לא משנה באיזו דרך, להעניק את המדליה לאדם ממוצא יהודי".
לקראת סוף אוקטובר 1950, חצו ריכוזים עצומים של חיילים סינים את הגבול לקוריאה הצפונית ותקפו את האמריקאים, שלא היו מוכנים.
אחרי שרוב הרגימנט שלו הושמד, רובין שהיה פצוע קשה נפל בשבי והעביר את 30 החודשים הבאים במחנה לשבויי מלחמה.
כשהם ניצבים מול רעב, מחלות וזוהמה רוב החיילים השבויים התייאשו במהרה.
"אף אחד לא רצה לעזור למישהו אחר.
כל אחד היה אחראי לעצמו", כתב אחד השבויים סמל ליאו א.
כמעט בכל ערב הוא היה מתגנב החוצה מהמחנה כדי לגנוב אוכל ממאגרי אספקה סינים וצפון קוריאנים, בידיעה שיירו בו במקרה שיתפס.
"הוא חילק את האוכל בין החיילים בצורה שווה" כתב קורמייר "הוא גם דאג לנו, טיפל בנו, נשא אותנו לשירותים...
הוא עשה הרבה מעשים טובים, הוא אמר לנו שאלו מצוות לפי המסורת היהודית...
הוא היה יהודי מאוד דתי והדבר החשוב לו ביותר היה לעזור לחבריו." הניצולים מהמחנה זקפו את הישארותם בחיים לזכותו של רובין.
רובין סירב להצעותיהם החוזרות ונשנות של שוביו להשיבו למולדתו הונגריה, שהייתה אז מאחורי מסך הברזל.
ב-23 בספטמבר 2005, העניק נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו.
"בעבור אבירות ואומץ לב ברורים, בסכנו את חייו מעל ומעבר לדרישות התפקיד: רב-טוראי טיבור רובין הבדיל את עצמו מהכלל באמצעות גבורה יוצאת מגדר הרגיל במשך התקופה מ-23 ביולי 1950 ועד ל-20 באפריל 1953, בעודו משמש כרובאי בפלוגה איי, רגימנט הפרשים השמיני, אוגדת הפרשים הראשונה ברפובליקה של קוריאה.
בעוד יחידתו נסוגה למתחם הפוסאן, מונה רב"ט רובין להישאר מאחור כדי להשאיר את צומת הדרכים החיונית טייגו-פוסאן שיחידתו הנסוגה השתמשה בה פתוחה.
במשך הקרב מספר גדול של חיילים צפון קוריאנים תקפו גבעה שהייתה מוגנת על ידי רב"ט רובין בלבד.
הוא גרם לאבדות כבדות לכח התוקף במשך 24 שעות הקרב האישי שלו, מעכב במו ידיו את התקדמות האויב ומאפשר לרגימנט הפרשים השמיני להשלים את נסיגתו בהצלחה.
בעקבות ההבקעה החוצה ממתחם הפוסאן, רגימנט הפרשים השמיני המשיך צפונה והתקדם לתוך קוריאה הצפונית.