tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי הביניים והרנסאנס היו מספר מודלים של חטא, המפרטים את שבעת החטאים הקטלניים ושבע המידות הטובות המנוגדות להם.
חטא לטינית מידה טובה לטינית גאווה ענווה קנאה טוב לב גרגרנות מתינות תשוקה צניעות זעם סבלנות חמדנות צדקה עצלות חריצות
ספר המוסר הנוצרי "פרחי המידות הטובות", שחובר באופן אנונימי באיטליה במאה ה-14, כולל שלושים וחמישה פרקים על מידות טובות ומידות רעות לסירוגין.
כל מידה כוללת הגדרה, המקושרת לתכונתה של חיה, אוסף אמרים, וסיפור מעשה.
הספר היה מספרי המוסר הפופולריים ביותר באירופה במשך מאות שנים.
הוא עובד והותקן על ידי רבי יהודה אריה ממודנה לספר המוסר העברי "צמח צדיק".
הפילוסוף אבונצר אל-פאראבי, בעקבות האתיקה של אריסטו, הבחין בין מידות טובות שכליות, כגון חכמה, אינטלקט, פיקחות, חריפות, והבנה מעולה; לבין מידות טובות מוסריות, כגון מתינות, אומץ-לב, נדיבות, וצדק.
לדבריו, לצדיקים יש נטייה טבעית למידות טובות, לרשעים נטייה טבעית למידות רעות, ולרוב האנשים נטייה טבעית למידות טובות ולמידות רעות.
ומכל מקום, מידות טובות נקנות בנפש על ידי חזרה מרובה על מעשים טובים עד שהופכים להרגל.
ההבדל בין איש מידות לבין הכובש את יצרו, שהכובש את יצרו עושה מעשים טובים להרגיז תשוקה שעדיין יש בו להרע, ואיש מידות (השלם במידותיו) עושה מעשים טובים רק מתוך רצון ושמחה לעשות טוב.
לדעת אל-פאראבי, אדם הראוי להיות ראש למדינת חסידים לא יגיע למעלתו אלא אם נמצאו בו בטבע שתים-עשרה המידות הבאות או רובן:
שיהיו איבריו בריאים וחזקים, ותהיה תנועתם קלה להגיעם לכל מה שירצה.
שיהיה בו טוב ההבנה לכל מה שיאמרו אליו, וישכיל אמיתת הדברים.
שיזכור כל מה שיאמרו אליו וכל מה שיראה וישמע ומה שישיג, ולא ישכח אותו.
שיהיה זך המחשבה כשיראה על הדבר ראיה יבין אותו על הדרך שתורה עליו הראיה.
שיהיה צח יכול לבאר כל מה שבליבו באור שלם.
שיהיה אוהב תלמוד וממהר לשמוע, ולא תכאיבהו יגיעת הלימוד והעמל אשר ישיגהו ממנו.
שהיה אוהב בטבע הצדק ובעליו, ושונא הכזב ובעליו.
שלא יתאווה תאווה רבה למאכלים ומשקים והמשגל, ויהיה בטבע פרוש מהצחוק ושונא התענוגות.
שיהיה גדול הנפש, תתגאה נפשו בטבע על כל דבר נקל ונבזה מהדברים, ותתנשא נפשו בטבע אל המעולה מהם.
שיהיה הכסף והזהב ושאר מחמדי העולם קלים בעיניו.
שיהיה בטבע אוהב היושר ושונא העושק ובעליו, ועושה דין מבני ביתו ומזולתם, ויזהיר על היושר ונאות, קל כשיקראוהו אל היושר, וקשה כשיקראוהו אל החמס.
שיהיה אמיץ במחשבה על כל דבר שהוא רואה שצריך שיפעלהו, גיבור ואינו מפחד.
המשורר האיטלקי דנטה אליגיירי עסק במידות טובות בספרו הפילוסופי "המשתה".
על בסיס הפילוסופיה האריסטוטלית, הוא סבר שהשלמות של כל בריה חופפת להשגת מידתה הטובה העצמית, כלומר למימוש המלא של הפוטנציאל העצמי שלה.
לדעתו, לאדם אין גדולה יותר מאשר פעולת מידתו הטובה, מצוינותו-הוא; והרגל במידה טובה, בין אינטלקטואלית בין מוסרית, אינו נמהר, אלא נדרש לקנותו ולתרגלו.
הוא כתב על מידת הנדיבות ("המשתה", ספר ראשון, פרק שמיני):
מידת הנדיבות מתאפיינת בשלושה דברים: נתינה לרבים, נתינת דברים מועילים, ונתינה מבלי שמבקשים.
על מידה טובה להיות שמחה בכל מעשה.
אם אינה שמחה בנתינה ובקבלה, אינה לא מוכנה ולא שלמה.
על מידה טובה להיטיב דברים תמיד.
על פעולת המידה הטובה לקנות חברים, כי חיינו זקוקים לחברים, ותכלית מידה טובה שחיינו יהיו שלמים.
על פעולת מידה טובה להיות חופשית ולא כפויה.
לדעת דנטה, אך על פי שנדרש לאהוב כל מידה טובה שבאדם, יש לאהוב הכי הרבה את מה שהכי אנושי, וזה מידת הצדק, כי שוכנת בחלק הרציונלי או האינטלקטואלי של האדם, כלומר ברצון.
כל מידה טובה, המביאה ברכה לאדם במעשיו, בעיקרון שורשה אחד.
מידה טובה היא לבוש יפה המתגורר רק באמצע.
במקום בו יש מידה טובה, יש אצילות.
"גן העדן", חלקה השלישי של יצירתו השירית הגדולה "הקומדיה האלוהית", עוסק במידות טובות ובמושכלות.
הוא בנוי על סמך ארבע המידות הטובות הקלאסיות/קרדינליות ושלוש מידות טובות תאולוגיות (שבע המידות הטובות).
הספירות של גן העדן, שביצירתו, מקושרות למידות טובות באופן הבא:
ספירה ראשונה: ירח - נפשות ההפכפכים, חסרון באומץ.
ספירה שנייה: כוכב חמה - נפשת השאפתנים, חסרון בצדק.
ספירה שלישית: נוגה - נפשות האוהבים, חסרון במתינות.
ספירה רביעית: שמש - נפשות החכמים, מופת למידת הזהירות.
ספירה חמישית: מאדים - נפשות לוחמי האמונה, מופת למידת האומץ.
ספירה שישית: צדק - נפשות המלכים הצדיקים, מופת למידת הצדק.
ספירה שביעית: שבתאי - נפשות ההוגים העיוניים, מופת למידת המתינות.
ספירה שמינית: כוכבים קבועים - נפשות הקדושים, מופת למידות האמונה, תקווה, ואהבה.
בתפיסת האבירות האירופאית של ימי הביניים והרנסאנס
במאה השמינית, לרגל הכתרתו ל"קיסר הרומאים" , פרסם קרל הגדול רשימה של סגולות אבירים:
סיפורים פנטסטיים אודות עלילות גבורה של אבירים ובשבח מידותיהם הטובות היו הספרות העממית הפופולרית באותה תקופה, מה שבא לידי ביטוי באפוסים הרואיים וברומנסות, כגון "שירת רולאן", "שירת אל סיד", "מות ארתור", וכיוצא בהם.
תשעת המכובדים (הקטור, אלכסנדר הגדול, יוליוס קיסר; יהושע בן נון, דוד, יהודה המכבי; המלך ארתור, קרל הגדול, גוטפריד מבויון) שיקפו את אידיאל האבירות.
ברומנסה "סר גאווין והאביר הירוק", סר גאווין, אביר המשקף את שלמות חמש המידות טובות של האבירות: חברות, נדיבות, צניעות, נימוס, ורחמנות, נכשל באתגר שהעמיד האביר הירוק, מה שמגלה את החולשה המוסרית של עולם האבירות ושל האנושות כולה.
צ'וסר תיאר את רוח האבירות במבוא ליצירתו "סיפורי קנטרברי": הָיָה אַבִּיר, אֵיזֶה אִישׁ,
בתקופת הרנסאנס עולם האבירות המשיך להתקיים בעיקר בספרות.
בהשראת עולם האבירות על מידותיו הטובות, חוברו האפוסים העיקריים של הרנסאנס: "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, "ירושלים המשוחררת" מאת טאסו, ו-"מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר; יצירות שחיברו את המידות הטובות של עולם האבירות למידות הטובות הקלאסיות.
ספנסר חיבר את "מלכת הפיות" במטרה ליצור ג'נטלמן או אדם אצילי במידות ובמשמעת עדינה.
המידות מואנשות לדמויות, וכל ספר עוסק במידה טובה כללית, תוך תיאור הרפתקאות של דמות ראשית, אחד מאבירי השולחן העגול שנדרש לבצע משימה כדי לתקן את מידתו, והרפתקאות של דמויות אחרות, עד להשלמת המשימה שהוטלה עליו.
ספנסר השלים ששה ספרים בהתאמה למידות הבאות:
קדושה - אמת, יסוד כל המידות הטובות.
מתינות - מידה טובה בין אדם לעצמו.
צניעות - מידה טובה בין איש ואשה.
חברות - מידה טובה בין אדם לחברו.
צדק - מידה טובה של החברה.
דרך ארץ - מידה טובה של תיקון הלשון.
הספר החמישי של "מלכת הפיות" פותח בקינה על ירידת הדורות במידות טובות (להלן הבית הראשון):תְּכוּפוֹת אֲנִי מַשְׁוֶה בֵּין הַמַּצָּב בַּהֹוֶה
ואכן במוקדם או במאוחר העולם המודרני התרחק מהאידיאלים של העולם העתיק ושל עולם האבירות.
לאחר "דון קישוט", הרומן הסאטירי השנון של סרוואנטס על עולם האבירות, אנשים כבר לא נתנו אמון בסיפורי-אבירים, וספרות האבירים הרומנסית ירדה מגדולתה.
ההומניסטים שבו למידות הטובות הקלאסיות של אפלטון, אריסטו, ורגיליוס, קיקרו, סנקה, ואחרים; פירשו אותן מחדש בהתאמה, פחות או יותר, לאמונה הדתית, תוך דגש על מידות טובות אזרחיות ותיאוריות פוליטיות חדשות.
ההיסטוריון לאונרדו ברוני הגדיר מידה טובה כנטייה קבועה של השכל, הרגל שנקנה על ידי תרגול ארוך ומשמעת מנטלית.
הוא הבחין בין מידות טובות מוסריות העוסקות במעשים ונטיות, לבין מידות טובות אינטלקטואליות העוסקות בלימוד האמת.
לדעתו, יש חמש מידות טובות אינטלקטואליות: חכמה, ידע, זהירות, הבנה, ואמנות.
ויש הרבה יותר מידות טובות מוסריות: לכל תשוקה טבעית של האדם יש מידה טובה המתנגדת לה.
לפיכך, מידות טובות מוסריות דורשות מאמץ.
מידה טובה, אינטלקטואלית או מוסרית, היא של הנפש.
לנפש האדם שני חלקים: רציונלי ואי-רציונלי.
את החלק האי-רציונלי יש לתקן כשהוא טועה, לרסן כשהוא נהיה יומרני, לעורר כשהוא עצל, לנחם כשהוא מוטרד.
המידה הטובה נקניית על ידי תרגול של שמירת האמצע בין רגשות בחלק הזה של הנפש.
המידות הטובות לא קיימות באופן טבעי או קדם-טבעי, אלא יש התאמה טבעית לקבלן ולהביאן לשלמות על ידי תרגול והרגל.
לדוגמה, כשם שאדם נעשה בנאי על ידי בנייה, ומוזיקאי על ידי נגינה, כך נעשה צודק על ידי מעשים צודקים, ואמיץ על ידי מעשים אמיצים.
אושר הוא פעילות התואמת מידה טובה שלמה בחיים שלמים.
המדינאי איש האשכולות מתיאו פאלמיירי חיבר את היצירה "על החיים האזרחיים" (1429), העוסקת במעלות של האזרח האידיאלי.
היצירה כוללת ארבעה דיאלוגים בין שלושה מלומדים פלורנטינים, המבוססים על "תורת הנאום" של קווינטיליאנוס ו"על החובות" של קיקרו.
הספר הראשון עוסק בחינוך ילדים ונערים באופן המשפר את היכולת האנושית להיטיב לאחרים ולחברה; הספר השני במידות הזהירות, האומץ והמתינות; הספר השלישי במידת הצדק החשובה במיוחד עבור החיים האזרחיים; והספר הרביעי במה שמועיל.
חיי האדם מצויים במתח בין שני קטבים: מידה טובה ותועלת, שלעיתים תכופות סותרים זה את זה.
הפילוסוף האיטלקי פרנצ'סקו פטריצי מסיינה היה המקדם הראשי של המסורת ההומנית של "פוליטיקה של מידות טובות".
הוא חיבר את הספרים הארוכים "על ייסוד רפובליקה" (1471) ו"על המלכות וחינוך מלכותי" (1484).
הוא הבחין בין הרודן השולט באופן לא צודק ומתייחס לאזרחיו כעבדים, לבין המלך המוביל את אזרחיו לאושר באמצעות מידתו הטובה.
המלך משתמש בשכל ובמידה טובה, הרודן בכוח ובשררה.
המלך משחרר ואהוב על עמו.
ממשל המלך מתקבל ברצון כהיותו צודק, וממשל צודק דורש מושלים ראויים לשבח.
על המלך לחבק את כל האזרחים, לעשות עמם חסד ולכבדם, להיות אנושי ונגיש, ולשמוח בחברתם.
עליו לגמול לאנשים בהתאם לערכם המוסרי, לשפר בהתמדה את כולם, על המידה הטובה להיות אמת-המידה של כל הדברים.
על המלך לכבד את החוק ולציית לו, לתת דוגמה אישית.
אחרת, אין זה צודק שידרוש מאחרים מה שאינו דורש מעצמו.
לדעת פטריצי, מה שמגביל את כוחו של המלך אינם החוק או אמצעים חוקתיים, אלא שיקול-דעתו הזהיר מה הוא יכול לעשות היטב ומה מגבלותיו.
לפיכך, עליו להיות זהיר ביותר, ולהשאיר את הדת לאנשי-הדת ואת החקיקה האזרחית למחוקקים.
למרות זאת, עליו להשגיח על המחוקקים שלא יעבירו חוקים שהם פתח למחלוקת יותר מאשר לצדק, ולמונעם מחידושים מיותרים.
על הצדק המלכותי להיות אצילי, מתון, אנושי, וחנון.
על המלך לדעת איך לקנות מידות טובות, ובמיוחד את מידת הזהירות.
כדי לכונן מלך, פטריצי המליץ שמוריו יהיו אנשי מוסר, שחברי ילדותו יהיו הגונים ומכובדים, ושברגעי הפנאי יהיה בחברת מלומדים.
חינוכו צריך להיות מבוסס על לימודים הומניים: דקדוק, שירה, היסטוריה, רטוריקה, ופילוסופיה של המוסר; ולצידם דיסיפלינות מועילות, כגון מתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה, אסטרונומיה, וגאוגרפיה.
יותר מכל עליו להימנע מחברת חנפנים, מלשינים, רכלנים, ומדברי לשון הרע.
ממידותיו הטובות של המלך, פטריצי ציין את מידות ההגינות, נינוחות, אומץ, צדק, חברות, ובעיקר את מידת האנושיות: מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך, ואהבת לרעך כמוך, מהות האדם.
איש-החצר בלדסארה קסטליונה חיבר את הדיאלוג "איש החצר" (1528), מדריך נימוסים והליכות לאנשי חצרות המלכות, שתורגם לשפות רבות במהלך המאה ה-16, ויצא לאור במהדורות רבות.
בספר הרביעי הוא עוסק במידות טובות כתיקון למידות הרעות של שליטים.
המידות הרעות העיקריות של נסיכים הן בורות והערכה עצמית (מופרזת), ושורש שתיהן בשקר.
הנסיך מוקף בחנפנים, שנהנים מקרבתם לנסיך, המשביעים את רצונו בדרכים שקריות, מה שגורם לו להיות בור לגבי דברים ולגבי עצמו, להשלות את עצמו ולתפוס את עצמו באופן שקרי.
השליטים, מעבר לכך שלא שומעים את האמת, שיכורים מהתענוגות שלהם, וכה משלים את עצמם, עד ששכלם נהיה מושחת: כה רגיל לציות ולשבח, עד שהערכתם העצמית נהיית ללא גבולות, כאילו אינם זקוקים לעצות מאחרים.
ומאחר שסבורים שהם יודעים איך למשול, הם עסוקים באיך לשמר את כוחם.
לפיכך, קסטליונה מדגיש שעל האיש החצר השלם להיות מסוגל לומר ללא חשש את האמת לנסיך, בכל מה שראוי לנסיך לדעת; וכאשר הנסיך נוטה למעשה רע, להתנגד לכוונתו הרעה ולהדריכו בהדרגה לשביל של מידה טובה; ללמדו התאפקות, גבורה, צדק, מתינות.
המידות הטובות המוסריות אינן רק טבעיות, אלא דורשות לימוד ותרגול.
לפיכך, כבכל אמנות, גם למידה טובה נדרש מורה שיעורר בנפש את המידות הטובות המוסריות ויצמיח אותן.
מידה טובה היא כמעט סוג של זהירות וחריפות להעדיף את הטוב; ומידה רעה סוג של חוסר-זהירות ובורות, דעתנות רעה הדומה קצת לטוב.
קסטליונה הדגיש את החשיבות של שלוש מידות טובות עיקריות שמהותן כושר שיפוט לבחור היטב:
מידת המתינות, הדומה לחייל הכובש ושולט ללא התנגדות, מנצח את אויבו מבפנים, ממתנת את כל הרגשות כך שיעזרו למידות טובות, מכוונת את השכל לצדק ועושה אותו לרגוע, נינוח והרמוני; ומולידה מידות טובות רבות אחרות.
מידת הצדק מלמדת לעשות מה שנכון, וכל המידות הטובות פועלות באמצעותה.
גדלות-נפש מרחיבה את כל המידות, ותלויה בקיומן.
הפילוסוף הפלמי יוסטוס ליפסיוס חיבר שני ספרים פופולרים על מידת ההתמדה (קביעות).
הוא הדגיש שלא מוזיקה ולא יין, לא שינה ולא טיולים, מסוגלים לרפא את מחלות השכל (היותו לא מיושב בדעתו), אלא החכמה וההתמדה.
התמדה פירושה "חוזק קבוע וצודק של השכל, שאינו עולה ולא יורד בהשפעת מקרים חיצוניים".
חוזק הכוונה לאיתנות שאינה נובעת מדעה, אלא משכל ישר.
ונבדל מעיקשות הנובעת מגאווה, ולפיכך מדעה.
התמדה היא תולדה של סבלנות, ושל רוח נמוכה לסבול דברים.
כי מידה טובה שומרת על האמצע, ושוקלת דברים במאזני השכל הישר: הבנה ושיפוט אמיתיים של דברים אנושיים ואלוהיים.
ספרים אחרים שחוברו על מידה טובה ספציפית: "על הזהירות" מאת ג'ובאני פונטנו, "מסה על מידת הסבלנות" מאת אנג'לו רוקה, "מסה על מידת הגבורה ועל האהבה" מאת טאסו, ועוד.
בפילוסופיה האירופאית של המאה ה-17
הסופר והפילוסוף הספרדי בלטסר גרסיאן עסק במידות טובות, תוך הבחנות שנפש האדם המודרני הרבה יותר מורכבת מזו של האדם הקדום, ושהחברה המודרנית אנוכית.
לדעתו, על מנת ליצור חכם בתקופה המודרנית, נדרשת יותר תבונה מאשר כדי ליצור שבעה חכמים בימי קדם; ועל מנת להתמודד עם אדם אחד בתקופה המודרנית נדרשים יותר משאבים מאשר ההתמודדות עם אומה שלמה בימי קדם.
הגותו היא צירוף של תיקון מידות על בסיס מידת הזהירות עם רצון להצליח חברתית (מעין שילוב בנוסח מקורי של סנקה, מקיאוולי, ומידות אביריות תוך הבנה פסיכולוגית עמוקה של נפש האדם).
להגותו הייתה השפעה גדולה על פילוסופים מודרניים, כגון לה רושפוקו, וולטר, ניטשה, ושופנהאואר.
להלן עיקרים נבחרים מתומצתים של הגותו (על פי ספרו "אמנות הזהירות" המלמד איך ליצור אדם טוב):
שפר עצמך מדי יום: בחייך הפרטיים, בעבודתך, עד שתהיה בריה שלמה.
אז יזהוך עם טעם מעודן, בינה משכילה, שיקול-דעת בוגר, ורצון נחוש.
אדם, הנבון בדיבורו, והזהיר במעשיו, מקובל, ואפילו רצוי, בחוג הצר של הנפשות הכי נעלות.
אין שלטון גדול יותר מאשר לכבוש את עצמך, את רגשותיך, זה מקור ניצחון רצונך.
עליך למשול בעצמך, בטרם תוכל למשול באחרים.
אל תמהר להאמין או לאהוב.
מצא את מידתך הטובה ביותר.
דע את מידתך הטובה העיקרית והשתמש בה.
אין יופי שאינו מעושה, ולא מידה טובה שאינה נראית פראית בלי ברק השכלול.
מה שמלוטש משפר את הרע ומשלים את הטוב.
הדרך הטובה ביותר להשיג מזל טוב היא השימוש הטוב במידה טובה ובתשומת-לב, שהרי אין אושר גדול יותר מאשר זהירות, ולא עליבות גדולה יותר מחיפזון.
פעל רק כשאתה משוכנע שאינך בלתי זהיר.
מחשבה זהירה היא כתר ההגיון ובית הזהירות.
היה זהיר, ולא יותר מדי פיקח.
אנשים זהירים הם לצד השכל, לא הרגש.
אל תשתמש תמיד בכל כישרונותיך או בכל כוחותיך.
במובן הזה: החצי גדול יותר מהשלם.
עתודה היא סימן ההיכר של יכולת.
תמיד היה במצב של נתינה לאחרים.
מי שמושל, זוכה לקרדיט גדול, אם הוא נותן, אם הוא עושה טוב.
זכות-היתר של המושל יכולתו לעשות יותר טוב מכולם.
לאדם הגדול אסור להיות קטנוני במעשיו.
זו מידה טובה גדולה בחיים לדעת לסרב לאחרים, ואוצר גדול יותר לדעת לסרב לעצמך.
כל הגזמה מזיקה, במיוחד בהתמודדות עם אנשים.
יותר מכל: על מה שהכי חשוב.
האדם הנבון מבצע בזריזות מה שחשב ברוגע.
הנבון מקדים לעשות מה שהכסילים מאחרים לעשות.
התייחס לדבר קל כאילו הוא קשה, ולדבר קשה כאילו הוא קל.
היה למדן עם הלמדנים, וצדיק עם הצדיקים.
שים לב למאפיינים של הבריות והתאם עצמך אליהם.
עסוק עם אנשים שפיהם וליבם שווים.
הסיבה הטובה ביותר לבטוח באנשים כאלה היא חוש האחריות שלהם, כי גם בוויכוחים הם מתנהגים בכבוד לזולת.
עדיף להתחרות באנשים אחראים, מאשר להצליח עם אנשים רשעים.
התרחק מאנשים שאינם מקיימים את התחייבותם, כי חסרה להם מידה טובה - האוצר של יושרה.
הבחן בין אנשי מילים לאנשי מעשה.
המילים שוות כשהן מגובות במעשים.
שכר מידה טובה - המידה הטובה.
עונש מידה רעה - המידה הרעה.
טוב לדעת איך לקנות חברים.
כל חבר הוא טוב ונבון לחברו.
נהג בחבריך, כאילו עלולים להפוך לאויביך.
ולהפך, השאר לאויביך פתח לפיוס.
אל תתחרה עם מי שאין לו מה להפסיד.
איש החסד האדיב והיקר לעולם רודף שלום.
דברים הם לעיתים רחוקות כפי שנראים.
דברים אינם מתקבלים לפי מה שהם, אלא לפי מה שנראים.
להצטיין ולדעת איך להראות זאת, זה להצטיין פעמיים.
חיצוניות נאה היא ההמלצה הטובה ביותר לפנימיות מושלמת.
אל תראה דברים שאינם שלמים.
תמיד התנהג כאילו אחרים צופים בך.
במיוחד כאשר הים - אנשים, חבריך, מכריך - סוער.
אין תרופה טובה יותר למבולבלים מאשר להניח להם לתקן את עצמם.
לך היישר אל הטוב שבכל דבר.
אל תנהג עצמך על פי מה שאויבך אמור לעשות.
הטיפש לעולם לא עושה מה שהזהיר מצפה שיעשה.
אם טעית, אל תחזור על טעותך.
סבול כשמתלוצצים עליך, אבל אל תתלוצץ על אחרים.
אל תעריך את מי שלעולם לא חולק עליך.
החשב זאת לכבוד כשמבקרים אותך, במיוחד על ידי אלו המדברים רע על אנשים טובים.
אל תחיה רק בעבורך ולא רק בעבור אנשים אחרים.
אל תהיה כל כך טוב באופן המאפשר לאחרים להיות רעים.
היה חצי נחש וחצי יונה, לא מפלצת, אלא מופת.
הסתפק במעשים, השאר את הדיבורים לאחרים.
רוח נעלה היא מהדרישות העיקריות של הגבורה, כי היא מלהיבה כל סוג של גדולה.
באלוהים הכל אינסופי, הכל עצום; ולפיכך על הגיבור להיות דגול ונפלא, כך שכל מעשיו ומילותיו יכולים להתלבש בהוד טרנצנדנטי.
שלושה דברים יוצרים פלא, והם המתנות המוחלטות של החירות: תבונה פורה, שיקול-דעת עמוק, וטעם נכון ונעים.
תפיסה מהירה היא מתנה גדולה, אך גדול יותר לחשוב היטב ולהבין את הטוב.
מידה טובה היא שרשרת השלמויות, מרכז האושר.
היא עושה אותך זהיר, קשוב, שקול, נבון, חכם, אמיץ, משכיל, שלם, מאושר, מקובל, אמיתי ...
כשרון וגדולה תלויים במידה טובה, ולא במזל.
רק מידה טובה שלמה כשלעצמה.
היא עושה את האנשים לאהובים בחייהם, ולבלתי נשכחים לאחר מותם.
גרסיאן העמיק וסיכם את הגותו ברומן האלגורי "המבקר" (1651), מסע ברחבי אירופה של שני אנשים בעלי מידות טובות: קריטילו, איש ביקורתי זהיר ומנוסה, ואנדרניו, איש טבעי אימפולסיבי ותמים, בדרך אל אי האלמוות.
מהמשפטים המפורסמים שבספרו: "כבד את עצמך, אם רצונך שאחרים יכבדוך".
הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט עסק במידות טובות בספרו "רגשות הנפש" (1649).
לדעתו, נדיבות, בהיותה הרגל קבוע של הנפש, הופכת מרגש למידה טובה, המפתח של כל המידות הטובות, והתרופה הכללית הטובה ביותר לרגשות מבולבלים.
לדעת ששום דבר לא באמת שייך לאדם מלבד רצונו החופשי
רגש פנימי נחוש ותמידי להשתמש בבחירתו החופשית היטב
לבחור בהתמדה במה שהאדם שופט שהוא הכי טוב, זה להתהלך במידה טובה בשלמות.
האנשים הנדיבים ביותר הם גם הענווים ביותר (בחושבם על החולשה של טבע האדם ועל הטעויות שעשו, הם אינם מחשיבים את עצמם יותר מאשר אנשים אחרים, אשר גם להם רצון חופשי, וגם הם מסוגלים להשתמש בו היטב כמוהם).
מאחר שאנשים נדיבים כאלה מחשיבים את ההטבה לאחרים כדבר הנעלה ביותר, ומגנים אינטרסים אישיים, הם גם לגמרי נימוסיים, אדיבים, ומחויבים לכל.
ומושלים ברגשות של קנאה (כי שואפים לדברים התלויים רק בעצמם), שנאה (כי יש להם הערכה לכל), פחד (כי בוטחים במידתם הטובה), וכעס (כי הם לא מחשיבים מה שתלוי באחרים).
על מנת להגיע לאושר פנימי, נדרש להתהלך בחריצות בדרך של מידה טובה (נדיבות, ענווה).
האפלטונים של קיימברידג' היו קבוצת הוגי-דעות אנגלים מהמאה ה-17 שקיוו ליישב בין האתיקה הנוצרית לבין ההומניזם הרנסאנסי, בין הדת והמדע החדש, בין אמונה ורציונליות; והיו מחויבים לרעיון שהטוב מהותי לכל הדברים, ושניתן לתופסו באופן רציונלי.
בנג'מין ויצ'קוט היה מראשי האפלטונים של קיימברידג'.
ידע כשלעצמו אינו מסתכם למידה טובה, אולם ללא ספק אין מידה טובה בלי ידע.
ידע הוא הצעד הראשון למידה טובה וטוּב, אולם טוּב אינו בלי שמחה ובחירה.
על האדם לתקן את שכלו, על ידי חקירות של המידות והסיבות של חובתו; למתן את מזגו בהתאם למידות ולסיבות האלו: ולתקן את חייו בהתאם לשיפור של שכלו.
מצפון בלי שיקול-דעת, זה אמונה טפלה.
שיקול-דעת בלי מצפון, זה הרשעה עצמית.
תמימות ואמון הם השומרים של מידה טובה.
להאמין באלוהים זה להאמין בכל הטוב האפשרי ובשלמות שביקום: ועל סמך זה להכריע, שכל הדברים הם, או לבסוף יהיו, כמו שאמורים להיות.
אין שום דבר ראוי וייחודי לאדם, אלא השימוש בשכל ישר והיישום של מידה טובה.
כל ממשל גרוע שלנו, הוא עונש לנו.
כשאדם מסכים לכל דבר, הסותר את שכלו הישר, מתחילה בו נטייה, הפוכה למידה טובה ולדת; מעשה שני מגביר אותה; ובהדרגה ההרגל של מידה טובה לא רק נחלש, אלא נהיה מעושה; והרגל הופכי מופיע.
עתה, לפעול בהתאם לחובה, הפוכה מהנטייה הרעה, עד שההרגל הרע נהיה מעושה, והרגל טוב מופיע, זו התשובה ההכרחית של החוטא.
טינה כלפי צדק, היא טינה כלפי אלוהים.
בגלל חולשת וקוצר דעתנו עלינו להיות רודפי שלום ועדינים: מאחר שאולי אני טועה, אסור לי להיות דוגמטי ומשוכנע, אטום ודיקטטורי.
את המצוינות והשלמות שאנו מייחסים לאלוהים, עלינו להציע לעצמנו, במעשה ובחיקוי.
להיות לא מתון, הורס את האינדיבידואל; להיות לא צדיק, הורס את החברה; להיות לא מאמין, מתנתק מהשורש.
הרגלי מידות טובות נקנים על ידי שימוש נכון בעצמנו, ומתקלקלים על ידי מעשים לא טבעיים.
היה מתון בשיפוטך, כל עוד יש ספק, עד שאמת הדברים מופיעה.
אל תהיה לפניך דעה קדומה, אלא מה שהתקבל מהאמת.
לחיות בהתאם למצב-רוח, זה פחות משכל ישר, וקצר ממידה טובה.
אדם חכם הוא יותר מאשר מזג, אדם טוב - הרבה יותר.
שמחה היא החיות של חיי האדם.
עקרונות השכל הישר זורעים זרעים של מידות טובות.
זו איננה חירות לעשות מה שלא נכון לעשות.
ככל שאנו משתמשים בחכמה ובמידה טובה, כן הן נעשות שלנו ולקנייננו.
הנרי מור היה פילוסוף ותאולוג רציונלי, שהושפע מהנאופלאטוניזם ומהפילוסופיה של דקארט.
הוא חיבר בלטינית את הספר "מדריך אתי" (1667), העוסק במידות טובות, כתוב בצורה מתמטית, תוך הסבר הגותו בעזרת ציטוטים מפילוסופים קלאסיים.
לדעת הנרי מור, האתיקה מתחלקת לשני חלקים: ידע האושר, וקניינו.
הוא הגדיר אושר: "הנאת השכל מחוש של מידה טובה, ומצפון של לעשות טוב; והתאמת כל הדברים לחוקים של שניהם".
והגדיר מידה טובה: "כוח אינטלקטואלי של הנפש, שבאמצעותו היא מושלת על התרשמויות חיוניות או רגשות גופניים; כך שבכל פעולה בקלות רודפת אחר מה שהוא באופן פשוט לגמרי הכי טוב" (מה שנראה נכון לשכל נשגב).
יש לבחור בטוב ולסור מרע.
יש להעדיף טוב מעולה יותר על טוב פחות מעולה.
אפשר לסבול רע פחות כדי להימנע מרע גדול יותר.
גמול טוב לטוב, ולא רע לטוב.
טוב יותר לציית לאלוהים מאשר לאנשים או לתיאבון.
החובות של אדם לעצמו: זהירות, מתינות, גבורה.
חובותיו לאלוהים, לאדם, ולמידה טובה עצמה: כנות, צדק, הכרת תודה, חמלה, וקדושה.
המידות הטובות הראשוניות: זהירות, כנות, וסבלנות.
זהירות היא מידה טובה שבאמצעותה הנפש מושלת ברגש, וברשמים הגופניים.
כנות היא מידה טובה של הנפש שבאמצעותה הרצון חפץ באמת במה שהשכל שופט כדבר שבאופן פשוט לגמרי הכי טוב.
סבלנות היא מידה טובה של הנפש המאפשרת לסבול דברים בעבור מה שבאופן פשוט לגמרי הכי טוב.
המידות הטובות המשניות: צדק, גבורה, מתינות.
צדק הוא רצון מתמיד ונצחי לתת לכל אדם את חלקו.
והיושר לשלושה חלקים: פוליטי, כלכלי, ומוסרי.
גבורה היא מידה טובה באמצעותה האדם, בהתמדה שכלית, מסוגל להתמודד עם כל סכנות החיים, ואפילו המוות; בין אם למען ההגינות, בין אם בשביל מה שבאופן פשוט לגמרי הכי טוב.
מתינות היא מידה טובה שבאמצעותה האדם מונע מעצמו באופן קבוע הנאות גופניות; מתוך מטרה להנות מהנאה הנובעת ממצפון של עשייה טובה.
המידות הטובות המצומצמות הן מידות טובות המצטמצמות למידות טובות משניות.
לצדק מצטמצמות נדיבות, פאר, אמיתיות, הכרת תודה, ישירות, עירוניות, נאמנות, צניעות, אנושיות.
אנושיות מסתעפת לחברות, ידידותיות, ונימוס.
לגבורה מתייחסת אצילות-נפש ותולדותיה: נדיבות, עדינות, התמדה, נחישות; ויש אומרים חיוניות, תשומת-לב, כוח, וגבריות.
למתינות מתייחסות חסכנות, ענווה, צניעות, משמעת עצמית, ולהיות שמח בחלקו.
היותה של מידה טובה בינונית (אמצע המנוגד לשתי מידות רעות) איננו לגמרי שגוי, ואיננו נכון תמיד.
צדק הוא שאדם ייקח את החלק המגיע לו.
אם הוא לוקח יותר מחלקו, זו מידה רעה.
אולם אם הוא לוקח פחות מחלקו, זו אינה מידה רעה, אלא נדיבות או צניעות.
זהירות מנוגדת רק לחוסר זהירות.
כנות אינה מנוגדת אלא לחוסר כנות, או צביעות.
גם מידות טובות, שיש להודות כי נראות כמו בין שתי קצוות (כגון גבורה בין עזות ופחד, נדיבות בין פזרנות וחסכנות), לא ברור שבמהותן הפנימית הן בינוניות.
אם כבר מידה טובה אינה האמצע עצמו, אלא המחפשת ומוצאת כזה אמצע.
די לומר כי מידה טובה מחפשת ומוצאת את מה שנכון.
ההיסטוריון והמלומד האיטלקי לודוביקו אנטוניו מורטורי עסק במידות טובות בחלק הראשון של ספרו "קטעי פילוסופיה של המוסר" (1714), שחובר עבור הנסיך של מודנה.
לנפש שלושה כושרים: אינטלקט, רצון, וזיכרון.
יש אינטלקט טוב ומאושר למי שמבין בקלות את האמת, יודע את הטוב כדי ללכת בדרכו, ושונא ומתרחק משקר, טעות, ועבירות.
רצון מאושר וטוב נקרא רצון האוהב וחפץ באמת ובטוב ההגון ובמידה טובה, ושונא ומתרחק משקר, טעות, ועבירות.
כשהאינטלקט טועה הוא מפתה את הרצון לחטוא.
גם רצון שפל מפתה את האינטלקט לטעות.
לכל אדם בן אנוש יש חסרונות באינטלקט וברצון.
לפיכך, נדרש למשול בכושרים האלה היטב.
יש דברים טובים חיצוניים, גופניים, ונפשיים.
דברים טובים חיצוניים, כגון עושר, כבוד, תהילה, מעמד, אינם מכוננים את אושרו של האדם כי תלויים באחרים ובמזל.
דברים טובים גופניים, כגון בריאות, חוסן, יופי, נקל לאבדם, ואינם דברים עצמיים המביאים לאושר.
דברים טובים חיצוניים אחרים, כגון מוזיקה, ציורים, גנים, ארמונות, סוסים, אבנים יקרות, וכיוצא בהם, אפילו פחות מועילים לבני האדם ככלים לברכה.
הדברים הטובים הנפשיים הם פנימיים וכוללים מידות טובות אינטלקטואליות, ובמיוחד מוסריות, כגון להיות צדיק, זהיר, חזק, רחום, וכיוצא בזה.
אלה דברים טובים אמיתיים, עצמיים, היוצרים את אושרו האמיתי של האדם.
אמנם דברים טובים חיצוניים או גופניים משמשים לעשות את האדם מאושר יותר, אולם נדרשת מידה טובה שתשתמש בהם כראוי; אחרת הם עלולים לגרום לאומללות ולאיבוד מידה טובה.
בפני האדם שתי דרכים: דרך ההנאה, ודרך מידה טובה.
הראשונה נדמית מאושרת, אך אינה כזו.
השנייה לא נראית כזו, אולם היא מאושרת.
המידה הטובה לא מסלקת את ההנאות, אלא ממתנת אותן להיות יותר יציבות ומועילות.
לפיכך, מידה טובה היא מושא המחשבה של מי שמשתוקק להיות מאושר.
מידה טובה מוסרית היא תכונה נבחרת של הרצון, המעוררת את האדם לעשות דברים הגונים, על פי צו הזהירות.
ארבע המידות הטובות המוסריות העיקריות, המכונות קרדינליות, הן הזהירות, הצדק, המתינות, והחוזק.
חוזק הוא מידה טובה לא לפחד מייסורי הגוף או הנפש, בגלל איזה קושי, אל תכלית מכובדת.
הפוכות לה המידות של פחדנות ושל נמהרות.
החזק לא פוחד היכן שנדרש לבטוח, ולא בוטח היכן שנדרש לפחד.
לסבול ייסורים יוצר את המידה הטובה האצילה של סבלנות, שהיא חלק מהמידה הטובה של חוזק.
המתינות מידה טובה הממתנת את ההנאות הגופניות היותר השפלות, מרסנת במיוחד את ההנאות של טעם ומישוש.
צדק היא מידה טובה הגורמת לאדם לעשות לעצמו ולאחרים, בפרופורציה ובשוויון את חובתו בחלוקות ובחליפין.
זו מלכת המידות הטובות, כי בה תלויה בעיקר טובת הציבור.
צדק של חלוקה, בנתינה, שוקל את איכות האנשים.
צדק בחליפין שוקל את כמות הדברים הנדרשים.
אפשר לחלק את הצדק לשלוש מחלקות.
האחת, צדק ביחס לאלוהים, להקיף את כל חובות בני האדם לאלוהים, כלומר חובת אהבתו, יראתו ושמירת חוקיו.
השנייה, חובות האדם לעצמו, לפי מוצאו, מקצועו ודרגתו.
השלישית, חובות האדם לאנשים אחרים (לא להזיק לאחרים, לא לגזול, שהעשירים לא יעשקו את העניים, ושהרוב לא יעליב את המיעוט, להעניש את הפושעים, לחייב את הלווים לפרוע את הלוואתם).
זהירות היא מידה טובה אינטלקטואלית, שבאמצעותה האדם מסדיר היטב את מעשיו, מנהגיו, מכיר את ההפרזה, או את החיסרון המוסרי של דברים, את המקום והזמן לפעול, או לא לפעול, ובאיזה אופן, ולא באופן אחר.
הזהירות היא המידה הקשה ביותר להשגה מכל המידות הטובות, ומתחלקת לזהירות פוליטית, כלכלית, ופרושית.
האור הטבעי המצוי, פחות או יותר, בכל בריה, ובאמצעותו יודעים את הטוב ואת הרע שבדברים, מה לעשות ומה לא לעשות.
הכרת דברים טבעיים ומלאכותיים, לימוד של האמנויות החופשיות, והמכניות.
המדעים, השפות, ואמצעים אחרים של ידע אנושי.
אדם נדרש ללמוד להכיר היטב את כישוריו, את חשקיו, את תכונותיו, ואת חסרונותיו, ואת אלו של אחרים.
פילוסופים של הנאורות הסקוטית עסקו בפילוסופיה של המוסר, והחשיבו מידה טובה כעיקרון רציונלי נאור.
השכל הוא מה שהמבדיל בין אדם לחיית-פרא, ומאפשר את תגלית האמת.
הם הבינו את עיסוקם כ"מדע חדש של האדם", המשמש בסיס לפילוסופיה של המוסר.
וקיבלו השראה מהנואמים והפילוסופים הסטואיים הרומאים, מהאפלטונים של קיימברידג', מהכתבים של ג'ון לוק ושל אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השלישי, ומהשירה האנגלית.
הפילוסוף פרנסיס האצ'סון עסק במידות טובות במסתו "מחקר אודות מקור רעיונותינו על מידה טובה או טוב מוסרי" (1725).
לדעתו, כל מעשה, טוב מוסרית או רע, נובע מרגש כלפי מושא רציונלי: אלוהים או אדם.
ארבע המידות הטובות הקרדינליות נקראות כך כי הן נטיות אוניברסליות הכרחיות לקידום טובת הציבור, ומשקפות רגשות (טובים) כלפי מושאים רציונלים.
בלי רגשות כאלו, המידות הטובות אינן טובות, ולפיכך חסד הוא יסוד המצוינות של כל המידות הטובות.
אין קוראים איש חסד למי שמועיל לאחרים, אך באותה מידה דואג רק לאינטרס שלו, בלי שום רצון לשמוח בטובת אחרים.
אם יש בכלל חסד, הרי עליו להיות חסר פניות, כי המעשה הכי מועיל, מפסיק להיראות כמעשה חסד, בהיותו נובע רק מאהבה עצמית או אינטרס.
לפיכך, חסד הוא חסר פניות, ונועד לטובת אחרים.
חסד ואהבה עצמית לעיתים מעוררים יחדו אדם לפעולה, לעיתים אדישים זה לזה, ולעיתים סותרים זה את זה.
הערך המוסרי של מעשה מחושב באופן הבא.
אם אדם עושה חסד, ללא פניה של אינטרס עצמי, ורואה גם את היותו נשכר כפועל יוצא של טובת הציבור כתולדה של מעשהו, הרי שזה אינו מפחית מהחסד של מעשהו.
אם אדם לא היה עושה חסד לטובת הציבור, אלמלי תועלת אהבתו העצמית, הרי שיש לנקות את ההשפעה של אהבתו העצמית מהחסד הטהור שהיה עושה בלעדיה.
כשמעשה החסד שאדם עושה מזיק לו, אזי אהבה עצמית מנוגדת לחסד, ולפיכך החסד פרופורציונלי לטוב שנעשה בנוסף להתגברות על האהבה העצמית.
מידות רעות נובעות מאהבה עצמית שגויה המתגברת באלימות על חסד, או מרגשות הנובעים מדעות שטחיות ושקריות על אנשים.
המעשה המוסרי ביותר הוא זה הגורם לאושר הגדול ביותר למספר הגדול ביותר של אנשים.
הפילוסוף הנרי הום (לורד קיימס) עסק במידות טובות במאמרו "יסוד ועקרונות המוסר" (1751).
לדעתו, המוסר האנושי מיוסד על כושר הנקרא חוש מוסרי שבאמצעותו יש פעולות הנתפסות כראויות להיעשות, ואחרות כבלתי ראויות להיעשות.
יש מחלקה של פעולות, כגון כיבוד הורים, תודה לנדיבים, התנהגות הגונה לכל, שנתפסות לא רק כראויות, אלא כחובתנו ההכרחית.
מאידך, יש פעולות, כגון להזיק לאחרים, שנתפסות לא רק כבלתי ראויות, אלא כטעות מוחלטת שאסור בשום פנים ואופן לעשותה.
לורד קיימס הבחין בין פעולות ראויות שהן חובה, לבין פעולות ראויות, כגון מעשי חסד ונדיבות, שהן פעולות טובות מעבר לחובה המוטלת עלינו.
צדק, אמונה, אמת, אלו מידות טובות מהותיות והכרחיות לקיום החברה, ולכן אפשר לכנותן ראשונות.
חסד ונדיבות יותר יפים ויותר אהובים מצדק, אולם אינם כה הכרחיים לקיום החברה, ולכן אפשר לכנותם מידות טובות משניות.
לפיכך, הוא התנגד לשיטות מוסר המיוסדות רק על חסד, ואף ציין שהן מנוגדות לטבע האדם, ומעבר לכוחו.
המידות הטובות הראשונות אינן נתונות לבחירה, אלא הן חובתנו הכרחית, שהפרתה מביאה לרגשי אשם ולעונש.
המידות הטובות המשניות, התורמות לשיפור החברה, נתונות לבחירתנו, והימנעות מהן לא מביאה לרגשי אשם.
הכאב בהפרת חובת המידות הטובות הראשונות גדול מההנאה מקיומה.
ולהפך, ההנאה מביצוע מעשה נדיבות גדול מהכאב מהזנחתו.
מעשים, השייכים למידות הטובות המשניות, הם מושאים של יופי מוסרי, וזוכים לדרגת האישור הגבוהה ביותר ולשבח אוניברסלי.
לדוגמה, מעשי חסד לאנשים לא ראויים, עמל נדיב, סבל לטובת ארצנו.
זה אינו מפליא שאנשים נדיבים נמשכים יותר למידות הטובות המשניות מאשר לראשונות, כי האצילי, שאינו יכול לסבול הגבלות, מודרך על ידי נדיבות יותר מאשר על ידי צדק.
לעומת זאת, חוש החובה מעורר להגינות, יותר מאשר שבחים לנדיבות.
הרבה יותר הכרחי לחברה שכל האנשים יהיו ישרים והגונים, מאשר שיהיו פטריוטים וגיבורים.
צדק הוא מידה טובה מוסרית השומרת על אנשים, על רכוש, על שמם הטוב של הפרטים, ומקנה סמכות להבטחות ולחוזים.
הפילוסוף וההיסטוריון אדם פרגוסון סבר שמידה טובה היא כבוד לזכויות האדם, והערכה למה שמגמתו טובת האדם.
מידה טובה בפועל היא כושר שכלי, גם אם מורה על השפעותיה והופעותיה ההכרחיות.
היא כוללת נטייה, מיומנות, יישום, כוח.
ארבע המידות הטובות הקרדינליות הן בהתאם למרכיבים האלה:
צדק - חשיבות נראית לזכויות ולאושר של האנושות.
זהירות - הבחנת ערך התכלית, והאמצעים הראויים כדי להשיגה.
מתינות - פרישות מהנאות נחותות או משעשועים המוליכים שולל.
גבורה - הכוח לעמוד בפני התנגדות, קושי, וסכנה.
החובות הפרטיות המתייחסות ליושר או לצדק: תמימות (וכתולדה אמיתות ונאמנות), כנות, אמונה, חברות, הכרת תודה, נדיבות, צדקה, נימוס.
החובות הציבוריות: נאמנות (של הפרט לחוק), הגנה (שמירת פקידי הציבור על השלום והביטחון של הפרט ועל זכויותיו), רוח של ציבוריות (מילוי נאמן של תפקידים ציבוריים, והעדפת טובת הציבור).
החובות המתייחסות לזהירות: הגינות, דרך ארץ, צניעות, כלכלה, החלטיות, תשומת-לב.
החובות המתייחסות למתינות: פיכחון (שימוש מתון במזון ובשאר היצרים החייתיים), ויישום (העדפת עסקים על שעשועים, מטרה רצינית על בידור).
החובות המתייחסות לגבורה: סבלנות, אומץ, והתמדה.
המשורר ופילוסוף המוסר ג'יימס ביטי סבר שמידות טובות והאמת הן בעלות החשיבות הגדולה ביותר, ומניחות את היסוד לאושר האנושי.
הוא הבחין בין אתיקה ספקולטיבית העוסקת בטבע וביסוד טובו של האדם, כלומר של מידה טובה אנושית (כללית), לבין אתיקה מעשית העוסקת בטבע וביסוד של מידות טובות מסוימות, או חובות.
הוא הגדיר מידה טובה: "איכות, או הלך-רוח, או הרגל, המתאימה לאדם כדי לענות לתכליתו: לחיות כפי שיוצר טבעו התכוון שיחיה ויהיה".
האדם נוצר לשתי תכליות: מעשה וידע.
המעשה תכלית אצילה יותר, כי האושר תלוי במה שעושים ולא במה שיודעים.
כל אדם מאשר מעשים הנראים לו טובים וצודקים, שראוי לעשות; ולא מאשר מעשים אחרים, כי מחשיב אותם לרעים ושגויים, שאין לעשותם.
המצפון הוא שמבחין בין מידה טובה (מוסרית) למידה רעה, בין טוב מוסרי לרע מוסרי, בין חובתנו לבין מה שסותר את חובתנו.
המצפון הוא תכונה של טבע רציונלי, ולא מצוי אצל חיות-פרא.
זהו המצפון המאפשר לאדם מידה טובה, וכתוצאה אושר (בלי מידה טובה יצורים רציונליים לא יכולים להיות מאושרים).
מעשה נחשב ללא מוסרי כשנראה כהופעה של כוונה פושעת, ומוסרי כשנראה כהופעה של כוונה טובה.
השיפוט המוסרי של אדם את התנהגותו-הוא נקרא מצפון, ואת הטוב או הרע הכללי נקרא כושר מוסרי או חוש מוסרי.
העדפת מידות רעות על פני מידות טובות היא הוכחה ללב רע, שראוי לגנות.
המצפון עולה על היצרים הגופניים ואמור לשלוט בהם; קדוש יותר מהטעם האסתטי; וחשוב יותר מדעות מדעיות.
כלומר, מצפון הוא הכושר הנעלה ביותר של האדם.
מאחר שהמצפון עקרון נעלה המסדר את טבע האדם, המעשה המוסרי הוא התכלית בעבורה האדם נוצר.
מידה טובה היא מה שהמצפון מאשר.
רגשות פושעים יוצרים תאוות, ונדרש מאמץ גדול להתגבר עליהם.
דברים נעימים, המוצאים חן בעינינו, לעיתים תכופות מתגלים כמלכודת, ונדרשת תשומת-לב מתמדת להישמר מהם.
האנשים הטובים ביותר נופלים להפרת חוק, ובעקבותיה אצל אדם טוב באה חרטה עם עוגמת נפש.
חיים של מידה טובה הם חיים של ענווה ומלחמה, ובכל זאת ככלל אלו החיים המאושרים ביותר.
כשם שהמידה הטובה היא הטוב העיקרי של אינדיבידואלים, כך עליה להיות הטוב העיקרי של החברה.
יש שלושה סוגים של מידות טובות: גופניות, כגון בריאות, כוח, מהירות; אינטלקטואליות, כגון גאונות, למדנות, חריפות, הומור, רהיטות; מוסריות, כגון מתינות, צדק, חסד, אמונה.
הישגים גופניים או אינטלקטואליים, אף על פי שמהנים, או אפילו מעוררי הערצה, אינם ערכיים כשלעצמם, גם לא שווים כלל, אלא אם מקדמים טוב מוסרי.
אם אנו מתאמצים כדי לשפר את עצמנו, כי אנו מחשיבים זאת לחובתנו, ומאחר שיש ביכולתנו להועיל, אנו פועלים באופן מוסרי.
עקרון המיצוע בין קצוות של אריסטו נכון באופנים רבים, אך איננו עקרון אוניברסלי.
כך אהבה לאלוהים, ורצון טוב לאיש, לא יכולים להיות רעים על ידי הגזמה, כי לעולם אינם מוגזמים.
המידות הטובות המוסריות המסוימות מתחלקות לשלושה סוגים:
אמונה - חובות של האדם כלפי אלוהים
מידות טובות חברתיות - חובות בין אדם לחברו
חובות האדם לעצמו (להתרחק מן הבטלה, להיות מתון, לשמור על בריאותו, ולהשתפר אינטלקטואלית, וחשוב מכך - מוסרית)
מידה טובה מוכרת על ידי איזה רגש נעים, הנובע מידיעת תכונות או מעלות שבנו, או מראייתן אצל אחרים.
מידה טובה לעולם איננה מושלמת ביחס לחוק האלוהי.
מידות טובות הן נושא מרכזי בשירה האנגלית, מה שבא לידי ביטוי ביצירות של גדולי המשוררים האנגלים.
מחזותיו האחרונים של שייקספיר עוסקים במידות טובות: "מידה כנגד מידה" בצדק (ובתפקידים השונים של דת ומלכות), "קוריולנוס" בגבורה (ביחס למידות האמת והשלום), "טימון איש אתונה" בחסד (ומגבלותיו בחברה האנושית האנוכית), "פריקלס" בצניעות (של בחורה חסודה), "סימבלין" בנאמנות ואמת, "אגדת חורף" בתשובה (חרטה, תיקון, פיוס, והתחדשות), ו-"הסערה" בחכמה או בשלמות המידות.
ג'ון מילטון עסק במידות טובות באופן כללי באפוס "גן העדן האבוד", מדגיש את חירותו של האדם כתלויה בבחירה חופשית בכיבוש יצרו וציות לבוראו.
קודם לכן חיבר את המסכה "קומוס", מחזה פסטורלי אגדי העוסק במידות טובות.
בהשראת "מלכת הפיות" של ספנסר, מילטון הכליל ב"קומוס" את המידות הטובות למידה טובה אחת, שמשמעויותיה מתינות, צניעות, מצפון.
ויליאם בלייק ב"שירי תמימות וניסיון" כלל את המידות האנושיות-א-להיות בארבע מידות טובות עיקריות: חמלה, רחמנות, שלום, ואהבה; כשאהבה המידה הטובה הגדולה בכולן ומכילה את שלוש המידות הטובות האחרות.
מידות אלו הן מידות של תמימות.
אולם בעולם של ניסיון, עולם ירוד ביחס לעולם של תמימות, מידות אלו מידרדרות ונהיות מידות טובות רציונליות כנגד מידות לא טובות של אכזריות, קנאה, אימה, וחשאיות; ואינן אלא כיסוי לאנוכיות ולצביעות.
ויליאם וורדסוורת' הדגיש בשיריו את המידות הטובות של חובה, התבוננות פנימית, תקווה, ושמחה.
הוא האמין שחירות אמיתית מבוססת על אמונה מוסרית ועוסקת בעיקר בחובות מוסריות.
לדעתו, החיים הם מלחמה בין טבעו הנעלה של האדם, זה המוסרי והרוחני, לבין טבעו השפל, זה הבהמי והחושני.
הוא תיאר את איש המידות בשירו " אישיותו של הלוחם המאושר".
וורדסוורת' סבר שמידותיהם של תושבי הערים אינן טובות, והוא למד מידות טובות מהטבע, בעיקר מנחלים, ציפורים, פרחים ועצים, ומבריות כפריות פשוטות.
כך כתב בשירו "שולחנות הפוכים":סְפָרִים!
בספרות העברית של ימי הביניים חוברו ספרי מוסר עממיים העוסקים במידות, לרוב בצורה קלילה של משל מחורז או מקאמה.
ככל הנראה חיברו בבחרותו בהשפעת הספרות הערבית.
בסגנון דומה לסגנונו של רבי יוסף קמחי חובר ספר המוסר "יסוד היראה" בשמונה-עשר שערים: היראה, התפילה והעבודה, התורה והחכמה, ההכרה, הבושת והעזוז, הגאווה והענווה, הסבל, הצניעות, יצר הערווה, התאווה, ההסתפקות, החריצות, מעלת השתיקה והדיבור, העצה והסוד, הכבוד והשררה, המיתון והמהירות, הכבידות, האהבה והחברה.
רבי יצחק אבן סהולה חיבר את ספר המקאמות "משל הקדמוני" בחמישה שערים, המדמים חמישה כוחות פנימיים, כנגד חמשת החושים, אשר על השכל אל נכון להשיבם: במהלל השכל והחכמה, במהלל התשובה, במהלל העצה הנכונה, במהלל הענווה, במהלל היראה הנוראה.
כל שער ושער מחולק לשני סדרים: האחד מקשה והשני מחבר ומתרץ.
הוויכוחים מעוטרים בדמויות אנושיות ובדמויות של בעלי-חיים המקיימים אורח-חיים יהודי.
בעת החדשה הרב נתן בן חיים עמרם חיבר את ספר "נועם המדות", אמרי חכמים המחולקים לערכים המסודרים בסדר אלפביתי, החל מהערך אהבת הבורא ועד לערך תשובה, וכתובים במתכונת "ספר מבחר הפנינים".
בתקופת ההשכלה חוברו כמה ספרי מוסר בסגנון ספר משלי, ביניהם "משלי אסף" מאת יצחק סטנוב, "ספר המידות" מאת שלמה רובין, "אור לישרים" מאת יהושע שטיינברג (שהורחב ונקרא במהדורה שלישית "משלי יהושע"), ו"משלי אגור" מאת אפרים דומורצקי, שעלה במליצתו על קודמיו.
"משלי יהושע" כולל ע"ח שערים.
בכל שער אמרים קצרים, הכוללים יסודי המוסר ותכונות הנפש ומידותיה.
חלק מהמשלים מקוריים, חלקם לוקטו מהתלמוד, וחלקם לוקטו מחכמי עמים שונים עתיקים וחדשים.
לכל שער העוסק במידות מוסר מצורף גם מאמר של שטיינברג.
לדעת יהושע שטיינברג, שורש יצרי לב האדם ומידות נפשו, כטובים כרעים, הוא אהבת עצמו המוטבעת בכל החיים מיד היוצר לקיומם, וממנה תסתעפנה כל יתר המידות לאורחות וגדרים שונים.
המידה הטבעית של אהבת עצמו אין בה בעצמותה לבדה לא טוב ולא רע, לא צדק ולא רשע.
ורק בהחלה לצאת לפעולות אדם, אז נוכל להבחין למי משניהם תפנה.
וזהו שאמרו: "כל שרוח הבריות נוחה הימנו", כלומר שברודפו אחר קיומו והנאתו אינו מפריע את נחת הכלל וטובו - "רוח המקום נוחה ממנו" (מסכת אבות ג, י).
עיון השכל הוא לבדו הפלס המפלס רגלי בני אדם.
וכמו יסכין האדם להשכיל אל כל דבר ועניין על כל צדדיו וכל אופניו וכן ירחק ממשגה, מעושק וחטאים, אשר כל יסודם הוא רק רפיון השכל, וכל נסיבתם תעתועי הלב ושגיונותיו.
וזהו שנאמר: "משכיל על דבר ימצא טוב" (משלי כז, כ), ואשר הורו חכמים: "תכלית חכמה תשובה ומעשים טובים" (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף יז, עמוד א), ובאמרם: "אם אין חכמה, אין יראה" (מסכת אבות, ג, יא).
רוב ענייניהם ומחשבותיהם של בני האדם מקורם הוא באחד משני אלה: או הרדיפה אחר התענוג, או הבריחה מן המחסור.
ואם תגבר באדם הראשונה, תטהו אל מידת הפיזרון.
ואם תפרץ בו השנייה, תטהו אל הכילות.
ושתי המידות האלה הן שתי הקצוות הרעות והנשחתות בעניין הנהגת האדם עם קנייניו והליכות ביתו.
סוף דבר - אין עושר ונחת, כי אם בלבב חכמה שיקנה לו האדם, לדעת כלכל צרכיו במשפט, ולפלס הליכות ביתו בדרך התווך, מבלתי נטות אל אחד משני הצדדים.
מידת ההסתפקות מתת אלוהים היא באדם, מידה יקרה המעשרת ומאשרת את בעליה יותר מכל עושר ונכסים לאיש נבהל הון, וכל שאתה מוצא בו את המידה הזו, תמצא בו עוד כמה ממידות הנפש היקרות, כמו ענווה ותום, יושר, בר-לבב וניקיון-כפיים, ודומיהן.
תחילתה של הספרות העברית החדשה במחזה "לישרים תהילה" מאת הרמח"ל, העוסק במידות טובות.
דמויות המחזה הן האנשה של מידות טובות: יושר, תהילה, שכל, סבלנות, מחקר, משפט; ושל מידות רעות: המוניות, רהב, תרמית, סכלות, תאווה.
לפיכך, הוא אינו נותן את תהילה ליושר בן אמת, שהובטח לו ושהיא הוגנת לו, כי אם לרהב, המסמל את השחצנות המתהדרת.
יושר מתבודד עם חבריו שכל, המעודדו לכבוש את יצרו ולשלוט ברוחו, ומחקר, התר בחזיונות הטבע את פלאי תבונות הבריאה, ומשתוקק לחיים פשוטים וישרים:רוֹעֶה עֲדָרָיו נַעַר
לוֹ כָּל־יְמֵי חַיָּיו, כַּמָּה יַרְגִּיעַ!לבסוף, השקר והרחב מתגלה בכוח המשפט.
ההמון מתחרט על שלא הלכו אחר השכל.
ומתגלה ערך היושר וחשיבותו באמת והיות התהילה נאוה לו לבדו.
בעקבות הרמח"ל הסופר אברהם מאפו חיבר את "אהבת ציון", רומן היסטורי המתרחש בימי המלכים אחז וחזקיהו והנביא ישעיהו.
כתב מרדכי רבינזון: "זרע המוסר ואהבת-הצדק, שזרעו הנביאים במשך מאתים שנה, כבר נשא אז פרי-ברכה, ורבים מבני יהודה הצטיינו במידותיהם הטובות, ברגשותיהם העדינים וברוח ענוה וחביבות.
אולם אחרית רשעים היא מרה, וסופו של הצדק לנצח".
גיבורי הרומן, אמנון ותמר, צעירים וישרים, יפים בחזותם, נוחים ועדינים בהליכותיהם ואוהבים נדיבות, שירה ורוממות.
אהבתם נוסדת על מעלת רוחם.
המשורר חיים נחמן ביאליק, במידת-מה ממשיך דרכם של הרמח"ל ומאפו, חיבר על אנשי-המידות הצנועים את השיר "יהי חלקי עמכם" (להלן שורותיו הראשונות):יְהִי חֶלְקִי עִמָּכֶם, עַנְוֵי עוֹלָם, אִלְּמֵי נָפֶשׁ,
להלן דעות שונות מסודרות בסדר כרונולוגי:
שלמה: כי טובה חכמה מפנינים, כל חפצים לא ישוו בה.
הרקליטוס: מתינות (σωφροσύνη) זו המידה הטובה החשובה ביותר.
דזה-סה: ב-תום (诚) הכל נעשה נכון.
קסנופון: שליטה עצמית (ἐγκράτεια) זה היסוד של כל המידות הטובות.
אריסטו: בצדק כלולות כל המידות הטובות.
מנציוס: אנושות/חסד (仁) הוא שכלו של האדם.
אפיקורוס: זהירות היא היסוד של כל הדברים והדבר הטוב ביותר.
קיקרו: הכרת תודה אינה רק המידה הטובה הגדולה ביותר, אלא אב לכל המידות.
רבי אלעזר בן ערך: לב טוב.
מרקוס אורליוס: צדק המקור המקיים את כל שאר מידות הטובות.
הירונימוס: מישהו שאל מדוע צדק גדול יותר מכל שאר המידות?
שאר המידות גורמות נחת-רוח למי שמחזיק בהן.
צדק אינו גורם נחת-רוח למחזיק בו, אלא לאחרים.
אוגוסטינוס: ענווה היא היסוד של כל המידות הטובות.
לפיכך, בנפש בלי ענווה, לא יכולות להיות מידות טובות אלא במראה בלבד.
רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה: מידת הנדיבות היא מידת הצדיקים השלמים, והיא מידה נכבדת מעולה ורוחנית, והיא ראש מעלת האדם מלבד מעלת החכמה.
רבי מנחם המאירי: מלת ענוה נאמרה על כלל שלמות המידות, כי היא הראשונה והמעולה שבכולן.
רבי יצחק עראמה: מידת השלום ומעלתה לצורכי חיי העולם ראשיית ורבנית על כל שאר המעלות.
רבי משה קורדובירו: הענוה ראש לכל המידות הטובות.
אדמונד ספנסר: צניעות היא המידה הטובה ההגונה ביותר, נעלה מכל דבר אחר.
רבי יהודה אריה ממודנה: מידת אהבה המעולה והחשובה היא שורש ויסוד ומפתח לכל המעלות כי כולן תחילתן היא האהבה.
דקארט: נדיבות המפתח לכל המידות הטובות.
רמח"ל: מה שעשתה חכמה עטרה לראשה עשתה ענוה עקב לסוליתה, כי כל החכמה כולה לא יערכנה, וזה ברור.
רבי יעקב קרנץ: מידת הדעת ראש ועיקר לכל שלמות.
רבי שבתי מרשקוב: שורש כל המידות הטובות לקנות התבודדות, כי החושק בחבורת בני-אדם אי אפשר לו להיות דבוק בהשם יתברך.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק: הענוה תכלית כל הטוב האמיתי.
מידות טובות ביהדות כוללות מידות טובות (מידות בנפש האדם) הייחודיות לתורה ומידות טובות כלל אנושיות.
בכללן ענווה, צניעות, יראת שמים, אהבת השם, חסד, צדק, יושר, זהירות, סבלנות, תום.
לפי התורה, המידות הטובות הנדרשות על מנת לעבוד את הקב"ה הן: יראת השם, ההליכה בדרכיו, אהבת השם, שלמות הלב, ושמירת כל המצוות.
האברבנאל כתב שאברהם אבינו היה שלם במידות כמו בדעות:
אם בגבורה שהתאמץ במתי מעט להילחם בארבעה מלכים בעת ניצחונם.
אם באהבת הקרובים שהיא מידה נכבדת כמו שזכר הרב המורה שלכן הסתכן עצמו להציל את לוט בהיותו אשם לפניו בסיבת פרידתו.
ואם במידת הנדיבות וגודל הלב שהיה לו כמו שיראה מהסיפור שעשה עם אבימלך ומה שעשה עם מלך סדום.
על אברהם נאמר בתורה: .
פירש הרב זלמן סורוצקין: דרך ה' - דרך הצניעות, היינו מידת הביישנות; לעשות צדקה - גמילות חסדים; ומשפט - שב ואל תעשה רעה לרעך, היינו מידת הרחמנות.
אברהם אבינו הצטיין במידות אלו וציווה אותם את בניו.
מיכה העמידן על שלוש: .
חזר ישעיהו והעמידן על שתים: .
בא חבקוק והעמידן על אחת: .
רבינו בחיי בן אשר בפירושו על התורה הקדים לכל פרשה פסוק מספר משלי בצירוף ביאור המבוסס על פירושו של רבי יונה גירונדי (לספר משלי), וכך כתב בהקדמה לפירושו על התורה:
להלן סיכום קצר של מידות ואיך מתייחסות אל החכמה (לפי המשלים שבספר משלי):
והסביר ששתי מידות חשובות נכללו בתמיכת כבוד:
האחת, שתסדר בהוצאה, כי האיש הנכבד שיראה בביתו אנשים נכבדים, תמעט בעיניו כל הוצאה, ופורץ גדר לצאת ממידת הנדיבות למידת הפיזור, והאישה ראוי לה שתשום אורחות המאכל והמשתה, ותכין בעין יפה הצריך ותצניע השאר, ותשים משפטיה לפניו, לכלכל דבריו במיצוע.
והשנית, שתראה עצמה שמחה בבואם, ותעבדם בשמחה ובטוב לבב, כי בזה עיקר השמחה לבעל הנכבד ולאורחים, ובזה תתפרסם מעלת נדיבותם על אחת כמה וכמה.
ההכרח והחשיבות הכלליים של מידות טובות מודגשים באופנים הבאים:
פירש האברבנאל: שימצאו באותה דרך תועלת ותפארת לעצמות העושה, ושבני אדם גם כן יפארוהו עליו, והוא הדרך האמצעי באמת (ממוצע בין הקצוות בכל מידה).
פירש האברבנאל: דרך ארץ כיוון על החכמה המדינית וידיעת המידות המשובחות והנהגתן; כלומר יפה ונאה עם תלמוד תורה דרך ארץ כפי המידות.
רבי יוסי אומר: התקן עצמך ללמוד תורה (אבות ב, יב).
פירש רבי יונה גירונדי: התקן עצמך במידות טובות כדי שתלמוד את התורה ותגיע אל מעלת החסידות.
מאחר שטוב לאדם לאחוז מידה אחת בשלמות ונקל אליו להשיג ממנה אל כל המידות החשובות מהיותו בן כמה מידות ואיננו שלם באחת מהן, רבן יוחנן בן זכאי אמר לתלמידיו: צאו וראו איזוהי דרך ישרה שידבק בה האדם.
ותלמידיו השיבו איש איש כפי שלמות מידתו.
רבי אליעזר אומר, עין טובה.
רבי יהושע אומר, חבר טוב.
רבי יוסי אומר, שכן טוב.
רבי שמעון אומר, הרואה את הנולד.
רבי אלעזר אומר, לב טוב.
אמר להם, רואה אני את דברי אלעזר בן ערך מדבריכם, שבכלל דבריו דבריכם (אבות ב, ט).
הפרק השישי במסכת אבות הוא ברייתא, המיוסדת על דברי רבי מאיר, וכוללת ארבעים ושמונה מידות שעל ידן נקנית מעלת תלמוד תורה לשמה (מ"ח קנייני התורה).
חכמי התלמודים השתדלו לבער מבני ישראל מידות רעות ונשחתות ולנטוע בליבם מידות טובות וישרות.
לפיכך, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי גדושים במאמרים, פתגמים, אגדות והגדות בשבח מידות טובות ובגנות מידות רעות.
אמר רבי חמא ברבי חנינא: "מאי דכתיב 'אחרי ה' אלהיכם תלכו' – וכי אפשר לו לאדם להלך אחר שכינה?
אבא שאול אומר: "אדמה לו מה הוא רחום וחנון אף אתה תהא רחום וחנון".
פעם אחרת, אישה אחת היה לה איזה דין ומשפט אצל רבי יונתן והביאה לו תאנים לכבדו.
עמד רבי טרפון ונשקו ואמר לו: רבי אלופי, רבי בחכמה ואלופי בדרך ארץ, והוסיף לו ממון לבזבז.שלוםדְּרָכֶיהָ דַרְכֵי-נֹעַם וְכָל-נְתִיבוֹתֶיהָ שָׁלוֹםגדול שלום, שאין כלי מקבל ברכה, אלא שלוםפעם אחת, לאחר שרבי מאיר האריך בדרשתו, אישה השתהתה בבית הכנסת, וכשהגיעה לביתה, לא הסכים בעלה שתיכנס לביתו עד שתלך ותירק בפניו של הדרשן.
הרמב"ם כתב שאין כיסא ישראל מתכונן ודת האמת עומדת אלא בצדקה, שנאמר בצדקה תכונני, ואין ישראל נגאלין אלא בצדקה, שנאמר ציון במשפט תפדה ושביה בצדקה (הלכות מתנות לעניים, פרק י, הלכה א).
הוא מנה שמונה מעלות בצדקה (מהמעלה הגדולה ביותר לפחותה ביותר):
המחזיק ביד ישראל שמך ונותן לו מתנה או הלוואה או עושה עמו שותפות או ממציא לו מלאכה כדי לחזק את ידו עד שלא יצטרך לבריות לשאול.
הנותן צדקה לעניים ולא ידע למי נתן ולא ידע העני ממי לקח שהרי זו מצווה לשמה (כגון לשכת חשאים שהייתה במקדש שהיו הצדיקים נותנין בה בחשאי והעניים בני טובים מתפרנסין ממנה בחשאי).
שידע הנותן למי ייתן ולא ידע העני ממי לקח (כגון גדולי החכמים שהיו הולכין בסתר ומשליכין המעות בפתחי העניים).
שידע העני ממי נטל ולא ידע הנותן (כגון גדולי החכמים שהיו צוררים המעות בסדיניהן ומפשילין לאחוריהן ובאין העניים ונוטלין כדי שלא יהיה להן בושה).
שיתן לו בידו קודם שישאל.
שיתן לו פחות מן הראוי בסבר פנים יפות.
לדעת הרב ריינס, מי שמכוון לתכלית מוסרית צריך הוא להיות מצוין בדעות ובמידות וביראת ה'.
להלן תמצית השקפתו על מידות טובות:
גלוי וידוע, שיצר לב האדם רע מנעוריו ונוטה לתאוות החומריות, כי אדם יסודו מעפר וכל התאוות הן יסודות ארציים.
ותכלית הדת היא להניא את האדם מן התאוות ולהביאו לידי צירוף וזיקוק.
וכבר אמרו הראשונים, כי מלאכת האדם היא מעין מלאכת הזיקוק.
כשם שהזיקוק והצירוף באים לנקות את הזהב ואת הכסף מחלקי העפרורית ולעשותם טהורים ומזוקקים שבעתיים, כך חייב האדם לנקות ולטהר עצמו מהתאוות המגונות והמידות הרעות, שהן-הן חלקי עפרורית שבו.
היוצא, כי תכלית הדת היא לפעול על האדם לעטרהו במידות טובות.
מידת אהבה עצמית הנטועה בלב כל אדם מביאה בכנפיה רעה רבה, כי כל התקלות והקטטות וכל מיני פורענויות, אשר ישלוט אדם באדם לרע לו, מקורן במידה זו.
האהבה העצמית כוח טבעי אדיר וחזק הקשור בחיים, וכל עוד האדם בחיים, בהכרח שתשלוט בו מידה זו ותמשול בלבו ממשל רב.
ולא עוד שבכמה דברים יש לו להשתמש בכוח הטבעי הזה.
כי לו היה משולל ממנו לא היה משתדל לרכוש את הדרוש לו למלא את מחסוריו ולחזק עמודי גוו ובריאותו.
לכן אין להכחיד את הכוח הזה, שהוא אחד מעמודי התווך בחיי האדם.
מאחר שהכוח הזה כצר וכאויב לכל המידות הטובות, יגיעה גדולה צריך האדם כדי לרכוש לו כל המידות הטובות בשלמותן.
ואולם אם ישתדל האדם, יגיע למדרגה כזו, שימצא חפץ גם בכוחותיו הרעים בהשתמשו בהם לצורך מעשיו הטובים.
למשל, מידת ההסתפקות היא מידה טובה שיבור לו האדם לעצמו, לצמצם את צורכי גופו ולא להוציא יותר מדי על תענוגי העולם הזה.
אבל בנוגע לחברו, צריך הוא להתנהג ביד רחבה ולספק לו צרכיו בעין יפה.
בנוגע לו לעצמו, יש לו לאדם לברוח מן הכבוד; אבל בנוגע לחברו, יש לו לכבדו בכבוד רב.
לעצמו יש לו לאחוז במידת הביטחון ואם יגיע למדת הביטחון הקיצונית, להשליך על ה' יהבו, זוהי מדרגה גדולה.
אולם לחברו חייב הוא לעזור בכל אשר תמצא ידו.
לו לעצמו יש לו לאדם לאחוז במידת הענווה היותר קיצונית, אולם בנוגע לעמו יש לו להתגאות בצור מחצבתו.
כל מי שמכיר ערך מידה טובה כמה טובה ונאה היא לאדם, יש תקווה כי יתנהג במידה זו.
אולם אין הוא מכיר ואינו נותן לב לדעת כמה היא טובה לאדם, אין תקווה שיתנהג בה.
והאות על ידיעת המידה היא אם האדם מוקיר את המתנהג במידה זו.
לחוב של הכרת טובה ערך גדול מאוד.
העניין של הכרת טובה הוא רגש של כבוד לאיש המיטיב.
ואם יודע הוא, שהמיטיב ראוי לכבוד, אות הוא כי הוא יודע הוא להעריך יקרת המידה של הטבה לזולתו וכמה ראוי לכבד את האיש המתנהג במידה כזו.
האיש היודע רק את עצמו ולבו צר מהכיל עוד אנשים וענייניהם, וכל פעולותיו ומעשיו מכוונים רק לטובת עצמו - איש כזה לא יכיר טובה.
הכרת טובה היא בשעה שהמכיר יודע, כי להמיטיב אחת היא אם נכיר לו טובה או לא (כשהמיטיב אינו מבקש דבר ודרכו להיטיב לאחרים גם בלא קבלת טובה ותודה ואם יגיע לידו לעשות טובה בוודאי יעשה), וההכרה הזאת היא רק מצד ערך הכרת מידת ההטבה.
ואם כן יש מקום, שיתרגל בעצמו להיטיב לזולתו.
ואחרי שאינו דומה המיטיב ליחיד להמיטיב לרבים, יש תקוה, כי האיש המתחיל להבין ערך עשיית הטוב, יעלה מעלה מעלה וישתדל להיטיב גם לרבים.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק
לפי הראי"ה קוק, בכלל המבטים בהם מביטים בשעת הרצון להתרומם יש בדרך כלל שלושה מבטים: המבט המוסרי או הרצוני, המבט השכלי או המדעי (הכרה שכלית ברורה, מעיין נובע ממקור עליון, ממקור השכל), והמבט ההוויתי, האלוהי (התחדשות ובריאה מחדש).
המבט הראשון, המבט המוסרי הוא השלטת הרצון המוסרי, "עשה רצונך כרצונו", שיתאחד הרצון שלנו עם רצונו של הקב"ה, את זה אפשר לדעת על פי שלושה דברים:
על ידי זיכוך המידות, שאנו מוצאים בנפשנו נטייה לחיים מוסריים עליונים.
חיים של אהבת התורה המיוסדים על עדינות הרצון.
התקדשותו והתעלותו של הרצון, הפרטי והכללי, שאיפת ההתעלות של כל הדורות.
הרצון הטוב ההולך במעלות קודשו למעלה למעלה, הוא הוא הכוח היותר פועל, בכל עת, בייחוד בהגלותו בתכונה אלוהית, של גילוי רצון לתורה ומצוה, ומוסר טהור של הידמות הצורה ליוצרה, שהוא המשכת האדם לטוב המוחלט והעדין.
על הרצון הפנימי אפשר לומר, שהוא התגלות הראשונה של המהות הרוחנית.
השכל והמידות הם התגלות שנייה ושלישית.
הלימוד שהאדם הוא יציר מורכב ברוחניותו משתי נפשות: נפש טובה אלוהית, ונפש רעה בהמית, הוא אחד מהיסודות היותר נכבדים להארת הדרך של ההבנה האנושית במהות הנפש, והשביל היותר סלול לדרך החיים המוסריים השלמים.
כשהטובה מתרחבת, הרי האדם מקשר את רעיונו בנפש האלוהית, להרחיבה להרימה ולחזקה.
משהמצוקה מתגברת, הוא משים פנים אל הנפש הבהמית, לצחצח את זוהמתה, לשמוח בה שהיא מתייסרת ועל ידי זה מיטהרת.
בזה מרגיל האדם את עצמו להביט על מגרעותיו כעל דבר העומד מחוץ לעצמותו העיקרית, ובזה שופט עצמו בצדק.
הסייגים, שמתקבצים בנפש האדם פנימה, ומתפרצים בתור מידות רעות, תאוות שפלות, כעסים ומשטמות, הם גילויים מהסייגים הכלליים שבעולם.
וכל ריכוך שהסייגים מתרככים בלב האדם ובעומק נשמתו, על ידי הטבת המידות, וביותר על ידי תורה ותפילה, מתרככים הסייגים הכלליים.
כל מידה טובה יש לה חסרונות הבאים עמה, וזו היא העבודה השלמה להוציא לאור-עולם את המידות הטובות מנוקות מכל סייגי החסרונות שלהן.
הדרישה לזיכוך המידות אינה נפסקת מעולם.
מתוך כך, צדיקים, ההולכים מחיל אל חיל, עוסקים תמיד בתשובה בפועל, שאחד מחלקיה החשובים הוא זיכוך המידות ובירורן.
ובכל הערכים כולם, כל אדם בונה לו אמת, יושר, יופי וטוב, בפני עצמו כפי מידתו.
צריך להחל בטהרת המעשה, ולטהר אחר כך את ההרגשה והמידות, ולעלות מזה על טהרת השכל, ואז העניינים הולכים כסדרם.
אף על פי שצריך להשתדל הרבה להיטיב את המידות, חלילה לעכב את העילוי לצד גודל הרוח וההסתכלות השכלית.