tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף התרצה הלה להתיר לבנו ללמוד בגימנסיה.
בד בבד עם לימודיו בגימנסיה למד בישיבה, ובשעות הפנאי היה שוקד עם סבו במשך שעות רבות על קריאת הזוהר.
משנת 1938 נעשה אפרים גוטליב פעיל ציוני בתנועת בני עקיבא של המזרחי, ובשנת 1939 נבחר למועצה הארצית של התנועה.
ב-1940 התארגנה קבוצה של מאתיים בני נוער לעלייה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
לאחר מסע חתחתים ארוך ברכבות, אונייה ואוטובוסים הגיע לשכונת בת גלים בחיפה.
גוטליב למד שנתיים במקווה ישראל כהכנה להתיישבות חקלאית.
ב-1942 נוסד הגרעין הצ'כי של בני עקיבא, שגוטליב היה ממנהיגיו.
הגרעין יצא להכשרה בקיבוץ טירת צבי שבעמק בית שאן, שם שהו שנתיים.
הוא עבד במטע התמרים וקרא בספרות העברית החדשה את יוסף חיים ברנר, אורי צבי גרינברג ואחד העם.
ב-1944 עזב הגרעין את טירת צבי והקים מחנה עבודה על יד כפר הרואה תחת חסותו של הרב נריה.
ב-1945 עלה הגרעין למשואות יצחק שבגוש עציון, שם אותו העניק לו אפרים גוטליב.
ביולי 1945 יצא גוטליב לקורס שליחים וב-25 באוקטובר היה בכנס של 22 שליחי הבריחה בקיבוץ שפיים לקראת יציאה אל שארית הפליטה שנותרה מהשואה.
הם הפליגו בספינה "דולפינה" לאיטליה ומשם נסעו להונגריה ופגשו ילדים חסרי כל.
הוא פגש גם את שתי אחיותיו ומהן נודע לו שמשפחתו נספתה בתאי הגזים.
על אפרים הוטל לארגן את הילדים בבתי ספר ובמחנות קיץ.
בבודפשט שקד על ארגון מפעלים חינוכיים לניצולים מכל הגילאים.
הוא התחתן שם עם שמחה, ניצולת אושוויץ, ויחד הם עלו במאי 1947 והתיישבו במשואות יצחק.
גוטליב נשלח להדריך במקווה ישראל קבוצת נוער שעלתה מהונגריה.
בשנת 1952 נרשם לאוניברסיטה העברית, כשהוא בעל משפחה ואב לשתי בנות.
תוך כדי כך עסק בהוראה בבית הספר העירוני דתי צייטלין בתל אביב ובמקווה ישראל.
בשנת 1955 סיים את התואר הראשון בספרות עברית, פילוסופיה יהודית וקבלה.
ב-1957 סיים את התואר השני.
את עבודת הגמר: מאמרי המתניתין והתוספתא שבזוהר ויחסם לזוהר, הגיש לפרופ' גרשום שלום.
במאי 1963 קיבל תואר דוקטור; מנחהו היה גרשום שלום.
נושא הדיסרטציה היה "הקבלה בכתבי ר' בחיי בן אשר".
ב-1962 התמנה למרצה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1963 התמנה למרצה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1966 נעשה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב.
ב-1970 נעשה פרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
ביוני 1973 התמנה כראש המכון ללימודי היהדות באוניברסיטה העברית, תפקיד בו כיהן חודשים ספורים בלבד, עד למותו בגיל 52.
מחקריו עסקו בתולדות הקבלה באיטליה ובספרד החל מהמאה ה-13 עד המאה ה-16.
מחקרו על הספר "גינת ביתן", בו הוכיח שהספר בן שלושת החיבורים הוא מעשה זיוף של מחבר אחד, היה לנושא הספר "מחברות אביתר" של אהרן מגד.
היה נשוי לפראדל שמחה (לבית בראון) והתגורר במשואות יצחק, מקווה ישראל וירושלים.
בתו עפרה קליסקי הייתה כימאית.
הכתבים העבריים של בעל תקוני זהר ורעיא מהימנא, ההדיר והוסיף הערות: אפרים גוטליב; ערך והוסיף מבוא: משה אידל, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשס"ג-2003.
מחקרים בספרות הקבלה, ערך וההדיר: יוסף הקר, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג אוניברסיטת תל אביב, תשל"ו-1976.
אור עולם לרבי אלחנן סגי נהור, ההדיר: אפרים גוטליב.
נדפס תחילה בתוך: מיכאל, מאסף לתולדות היהודים בתפוצות, כרך א', תל אביב: המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ג-1972, עמ' קמה–רידעתג.
הקבלה בכתבי רבינו בחיי בן אשר, ירושלים: קריית ספר, תש"ל-1970.
הקבלה בסוף המאה הי"ג, ערך לפי הרצאות: יהודה ליבס, ירושלים: אקדמון, תשכ"ט-1969.
ספר משיב דברים נכוחים לר' יעקב בן ששת גירונדי, ההדיר לפי כתבי יד והוסיף מראי מקומות ומפתחות – יהודה אריה ויידה, כתבו פרקי מבוא – יהודה אריה ויידה ואפרים גוטליב, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ט-1968.
משואות: מחקרים בספרות הקבלה ובמחשבת ישראל מוקדשים לזכרו של פרופ' אפרים גוטליב ז"ל, מיכל אורון ועמוס גולדרייך (עורכים), ירושלים: מוסד ביאליק בשיתוף בבית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ד.
עמוס גולדרייך, "לזכר המורה – פרופ' אפרים גוטליב", חידושי זוהר – מחקרים חדשים בספרות הזוהר, תעודה כא–כב, בעריכת רונית מרוז, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ז, עמ' טו–יט.
אפרים בן-דב (1890 – אוקטובר 1972) היה אגרונום ישראלי שפיתח זן גויאבות נפוץ.
נולד בשם אפרים קושילביץ', בעיירה קטנה בליטא בשם בוטרמנץ.
עלה, יחיד ממשפחתו, לארץ ישראל בשנת 1911 בימי העלייה השנייה.
עם עלייתו החליף את שם משפחתו מקושילביץ' ל"בן דב", על שם אביו דב.
הוא הגיע ליפו ומשם הגיע לפתח תקווה, לעבוד בפרדסים באזור.
עבר לדגניה א', ואחר כך נמנה עם המתיישבים הראשונים של מושב עטרות.
למד חקלאות במונפלייה שבצרפת ובאלג'יר, והתמחה בגידול גפנים ומטעים.
נישא לציזה לבית זיידלר (נפטרה בספטמבר 1963), יחד איתה הקים משק חקלאי במושבה רמת השרון, מקום בו נמנו עם המתיישבים הראשונים.
בן-דב נפטר ב-1972 ונקבר בבית הקברות הנצח ברמת השרון.
הקמת משתלת הגפן הראשונה בארץ .
כחלק מעיסוקו כאגרונום, פיתח את זן הגויאבות הנפוץ ביותר עד כה, הנקרא עד היום על שמו - בן-דב.
אפרים (פרויקה) ביגון (15 ביולי 1932 - 13 ביוני 2007) היה איש מערכת הביטחון ומייסד חברת "ביפר".
ביגון גדל בתל אביב ובשנות ילדותו החל לעסוק בתחום האלקטרוניקה.
בהיותו תלמיד בית הספר היסודי "לדוגמה" הקים תחנת רדיו חובבים.
כנער פרסם מאמרים טכניים בנושאי רדיו בכתב העת "טכניקה ומדע לנוער"
בשירותו הצבאי שירת בחיל הקשר ולאחר שחרורו נשלח על ידי איסר הראל להשתלם בטכנולוגיות מודרניות בארצות הברית.
עם שובו לישראל, בשנת 1954, שירת במחלקה הטכנית של שירות הביטחון הכללי.
בשנת 1957 יצא ללימודי הנדסה באנגליה ובשנים 1960–1970 עמד בראש המחלקה הטכנית בשב"כ.
בשנת 1966 זכה בפרס ביטחון ישראל.
בשנת 1970 נשלח כנציג הלשכה לקשרי מדע ושימש קונסול לענייני מדע בניו יורק.
שימש בתפקיד זה עד 1977 ולאחר שובו ארצה פרש משירות הביטחון.
לאחר מכן ייסד את חברת "ביפר" ובשנת 2004 הוא נבחר ליו"ר הראשון של "קרן עמוס לחקר המודיעין והחלל".
ביגון היה חובב רדיו בעל אות קריאה 4X4AF.
אפרים דוידי (נולד ב-15 באוגוסט 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הבלם בהפועל באר שבע ובנבחרת ישראל.
דוידי נולד בטהראן שבאיראן וכשהיה בן ארבע עלתה משפחתו לישראל והתיישבה תחילה בנס ציונה.
אביו שימש כסדרן במגרשה של סקציה נס ציונה וכך החל הקשר של דוידי עם מגרש הכדורגל.
מאוחר יותר עברה המשפחה לבאר שבע.
דוידי החל לשחק כנער במכבי באר שבע במגרשה שבשכונת נווה נוי.
מאמנו אז היה שחקן העבר של הפועל באר שבע, ג'קי דקל, ואחיו של דקל סיפר על הצעיר הכישרוני למאמן הפועל באר שבע באותה עת, אמציה לבקוביץ', וכך הגיע דוידי לשורות הקבוצה הבכירה בעיר.
ברוב שנותיו בהפועל באר שבע שיחק דוידי כבלם או כקשר אחורי, לצידו של הבלם שלמה אילוז, והשניים נחשבו כשחקני מפתח במערך ההגנתי של הקבוצה.
בעונת 1995/1996 שיחק עונה אחת כבלם קבוצת מכבי עירוני אשדוד, ששיחקה בזמנו בליגת המשנה.
בקיץ 1996 חתם דוידי בבית"ר באר שבע ושיחק בקבוצה ארבע עונות.
בעונת 2000/2001 נאבקה הקבוצה על העלייה מול הפועל באר שבע אך כשלה בפלייאוף העליון וסיימה במקום השלישי, ובסיום העונה פרש דוידי ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו נשאר דוידי לעסוק בין היתר בכדורגל ואימן במחלקות הנוער של הפועל באר שבע, בנוסף שימש כמגלה כישרונות צעירים במהלך השנים.
ב-7 בינואר 2010 הוכנס על ידי הנהלת הפועל באר שבע להיכל התהילה של המועדון, ובכך נחשב לאחד מעשרים השחקנים הטובים בתולדות המועדון.
דוידי זומן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן הלאומי יוסף מרימוביץ' וערך את משחק הבכורה שלו ב-8 ביוני 1983 בוופרטל, בהפסד 0–2 לנבחרתה האולימפית של גרמניה המערבית במסגרת הטורניר הקדם אולימפי.
דוידי שיחק במדי הנבחרת בניצחון 3–0 על במוקדמות מונדיאל 1986, היה שחקן הרכב קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 ופתח בהרכב בצמד משחקי ההכרעה מול .
את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך במשחק ידידות מול נבחרת חבר העמים ב-9 באוקטובר 1990, ובסך הכל לזכותו 32 הופעות במדי נבחרת ישראל.
נשוי ליהודית ולהם ארבעה ילדים.
בנו, דור דוידי, הפך גם הוא לכדורגלן אשר שימש כשוער מחליף של הפועל באר שבע ושיחק בליגות הנמוכות.
אפרים ברוידא (Ephraim Broido; 1 בינואר 1912, י"א בטבת ה'תרע"ב – 14 במרץ 1994, ב' בניסן ה'תשנ"ד) היה מסאי, עורך ומתרגם ישראלי; מייסדו ועורכו של כתב-העת "מולד".
נולד בשנת 1912 בביאליסטוק, בן לבתיה ונח ברוידא.
בשנים 1915–1918 התגוררה משפחתו במוסקבה.
בשנים 1919–1924 למד בגימנסיה העברית של תרבות (רשת חינוך) בביאליסטוק.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
לאחר מכן למד באוניברסיטאות ברלין ולונדון.
בשנים 1933–1934 היה חבר מרכז "החלוץ" בברלין, ובמסגרת זו ערך מקראה ללומדי עברית ("נתיב") ואנתולוגיה גרמנית ("ישראל, אומה וארץ"), וחיבר מילון עברי-גרמני.
משנת 1935 היה חבר מערכת "דבר".
בעת מלחמת העולם השנייה היה כתב שטח של עיתון "דבר" באנגליה, וניהל את מדור קשרי העיתונות במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בלונדון.
באפריל 1948 ייסד את כתב העת "מולד – ירחון מדיני וספרותי" וערך אותו.
היה נשוי לעתל ברוידא, מייסדת גלריה גורדון, ולהם שני ילדים: מיקי, שנשואה לישראל גוריון, ויונתן, שהיה מתמטיקאי והוגה דעות.
לאחר שהתגרש נישא ברוידא בשנית לג'נטילה, מתרגמת מאנגלית, שנודעה בשם העט "ג.
אריוך", בתו של המשורר היידי והעסקן הציוני-סוציאליסטי דניאל לייבל וגרושתו של העיתונאי ברוך נאדל.
"המלך פחם" מאת אפטון סינקלר (הוצאת מצפה, תר"ץ)
"פביאן" מאת אריך קסטנר (הוצאת שטיבל, 1933)
"מקבת'" מאת ויליאם שייקספיר (הוצאת שוקן, 1954)
"הסופה", "חלום ליל קיץ", "רוב עסק על לא דבר", ו"קומדיה של טעויות" – ארבע קומדיות מאת ויליאם שייקספיר (מוסד ביאליק, 1964–1965); על תרגום זה זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשכ"ו.
"סונטות שייקספיר", הוצאת דביר, 1977
"ויליאם בטלר ייטס, 100 שירים בתרגום אפרים ברוידא", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
אפרים גולדנברג (בספרדית: "Efrain Goldenberg Schreiber, o "Efraim, דצמבר 1929 - 10 בדצמבר 2025) היה יהודי פרואני, שכיהן כראש ממשלת פרו במשך כשנה וחצי, תחת נשיאותו של אלברטו פוג'ימורי, מ-17 בפברואר 1994 עד 28 ביולי 1995. כיהן לסירוגין גם כשר האוצר וכשר החוץ.
הוא היה היהודי הראשון שכיהן כראש ממשלת פרו (אחריו כיהנו בפרו כראשי ממשלה שני יהודים נוספים: יהודה סימון (2008–2009) וסלומון לרנר גיטיס (2011)).
גולדנברג נולד ב-1929, בלימה בירת פרו, להורים יהודים שהיגרו מרוסיה ומגרמניה, לפרו, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
גדל בעיירת החוף הפרואנית טאלאר, בה היה התלמיד היהודי היחיד בבית הספר היסודי.
את לימודי התיכון עשה בלימה, בבית הספר הוותיק (נוסד ב-1917), לבנים (רק ב-1994 הוא הפך לבית ספר מעורב) של המעמד העליון הפרואני - Colegio San Andres.
רבים מבוגרי בית ספר זה היו בהמשך למדענים, אנשי מסחר ואף פוליטיקאים מהחשובים בפרו, לרבות הנשיא ה-84 של המדינה - ניקולאס לינדלי לופז.
למד משפטים ומדעי הרוח באוניברסיטת סן מרכוס בלימה, מ-1946 עד 1952 ומשסיים את לימודיו עבד בעסק המשפחתי, כיצואן, והיה במשך שנים רבות מעמודי התווך של קהיליית העסקים הפרואנית.
בנוסף, היה חבר הנהלת הקהילה היהודית של לימה.
ב-28 באוגוסט 1993 מינה אותו הנשיא אלברטו פוג'ימורי לשר החוץ שלו.
מינוי זה נעשה כחלק ממדיניות אותה נקט פוג'ימורי כמעט מאז נבחר לנשיאות פרו ב-1990, לבחור לתפקיד שרי החוץ שלו דווקא אנשים שאינם דיפלומטים.
כחצי שנה אחר כך, ב-17 בפברואר 1994 פוג'ימורי מינה את גולדנברג גם לתפקיד ראש הממשלה.
כך היה גולדנברג לראש הממשלה היהודי הראשון של פרו.
ב-28 ביולי 1995, כשלושה חודשים אחרי בחירתו לנשיאות פרו לתקופת כהונה שנייה ברוב עצום, פיטר פוג'ימורי את גולדנברג משני תפקידיו, הן כראש ממשלה והן כשר חוץ.
הדבר נעשה כחלק ממדיניותו של פוג'ימורי, שלא להשאיר את אנשיו זמן רב מדי בתפקידיהם, שמא יצברו כוח רב מדי.
בשלהי תקופת נשיאותו מינה פוג'ימורי את גולדנברג שוב.
היה זה ב-10 באוקטובר 1999, אז מונה גולדנברג לתפקיד שר האוצר.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 28 ביולי 2000, עת החליפו פוג'ימורי בקרלוס בולוניה.
הן פוג'ימורי והן בולוניה הספיקו לכהן בתפקידיהם אחרי כן רק עוד כשלושה חודשים.
פוג'ימורי ברח מפרו ליפן, בעקבות משבר חוקתי בפרו, באמצע נובמבר 2000 וב-19 בנובמבר 2000 התפטרו מתפקידיהם כל שרי הממשלה שהותיר פוג'ימורי אחריו.
אפרים דובק (דואק; נולד ב-9 בנובמבר 1930) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן במספר תפקידים בכירים בשירות החוץ, ובהם שגריר ישראל במצרים ובהודו.
בשנים 1955–1963 כיהן כראש המועצה המקומית בית שאן.
אפרים דובק (דואק) נולד ב-9 בנובמבר 1930 בקהיר שבמצרים, שם היה חבר תנועת "החלוץ הצעיר" וההגנה במצרים, ושימש מזכיר התנועה במחתרת.
לאחר עלייתו לישראל באפריל 1949, שירת בצה"ל במחזור הראשון של הנח"ל, בשנים 1950–1952. בתום שירותו הצבאי החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים סיים תואר ראשון ותואר מוסמך האוניברסיטה ביחסים בינלאומיים.
בשנים 1951–1953 היה חבר מייסד של קיבוץ כפר עזה, גזבר, מרכז משק וחבר מזכירות איחוד הקיבוצים.
בשנים 1953–1954 היה מזכיר מועצת פועלי בית שאן ובשנים 1955–1963 כיהן כראש המועצה המקומית מטעם מפא"י.
ב-1963 מונה לשגריר ישראל בצ'אד למשך שנתיים, אז מונה לשגריר ישראל בבנין עד 1970. בשנים 1970-1974 שימש סגן מנהל מחלקות אפריקה, המזרח התיכון, מש"ב (המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי).
בשלהי 1973 מונה לשגריר ישראל בזאיר, מינוי שלא התממש מפאת ניתוק היחסים הדיפלומטיים.
ב-1974–1978 היה קונסול כללי בריו דה ז'ניירו ואחראי לקשר עם הקהילות היהודיות במדינה.
ב-1978 נתמנה למנכ"ל (מושאל) של WOJAC (הארגון העולמי של יהודי ארצות ערב).
ב-1978–1980 היה סגן ראש עיריית ירושלים הממונה על התכנון, מהנדס העיר ושירותי הנדסה, חבר ועדת התכנון העליונה של המדינה והוועדה המחוזית (ירושלים) וחבר הנהלת אוצר השלטון המקומי.
בשנים 1983-1980 שימש ציר בשגרירות ישראל בקהיר עם הצוות הראשון לאחר החתימה על הסכם השלום וחבר בוועדות משא-ומתן.
בשנים 1983–1986 היה ראש המשלחת הקבועה לאו"ם בז'נבה בדרג אישי של שגריר ואחראי על ההסברה בשווייץ.
בשנים 1986–1989 כיהן כמנהל המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במינוי אישי של מנהל אגף ומנכ"ל "האיגוד" – החברה להעברת טכנולוגיה.
בשנים 1989–1990 היה סגן ראש המשלחת הקבועה באו"ם בניו יורק בדרג אישי של שגריר.
בשנים 1990–1992 כיהן כשגריר ישראל במצרים.
בתפקידו האחרון לפני יציאה לגמלאות היה השגריר הראשון של ישראל בהודו, בשנים 1992–1995.
ב-1995 יצא לגמלאות ממשרד החוץ.
התמנה ליועץ של קונפדרציית התעשיינים ההודית (CII) ונציגה בישראל עד שנת 2003, במקביל שימש יושב-ראש "משגב לדך" ויועץ המכון האפרו-אסיאני בבית ברל, ועסק בייעוץ כלכלי.
דובר עברית, צרפתית, ערבית, אנגלית, פורטוגזית ואיטלקית.
ובכל זאת שלום : יחסי ישראל מצרים; עורך: רמי טל; הקדמה מאת יצחק שמיר; תל אביב: משכל, 1998.
קצרים דיפלומטיים (בהוצאה עצמית) - לקט אנקדוטות משירותו הדיפלומטי הארוך
סיפור חיים, עורך: יצחק וולף, הוצאת יד שרה
הרב אפרים נחום בורודיאנסקי (ה'תר"ע, 1910 – כ"ו בשבט ה'תש"ן, 21 בפברואר 1990) היה ראש כולל "שבט מיהודה" להכשרת דיינים, עורך האנציקלופדיה התלמודית, כיהן במשך תקופה קצרה כראש ישיבת באר יעקב וכן לימד בישיבת היישוב החדש.
נולד בקייב לרב בן ציון וללאה.
בבחרותו למד בישיבת גרודנה ובישיבת מיר והיה מתלמידיו של הרב שמעון שקופ.
כן למד בישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בניז'ין.
לאחר עלייתו לארץ למד בהיכל התלמוד.
בשידוכו של הרב יעקב ניימן נישא להניה לבית כץ, ילידת לידא שאביה נרצח בפרעות.
משנת תש"ג ואילך שימש כר"מ בישיבת עץ חיים בירושלים.
בשנים תש"ה-תש"ט לימד בישיבת מיר.
משנת תש"ט לימד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בשנת 1950 בהמלצת החזון איש, התמנה לראש ישיבת באר יעקב ושימש בתפקיד זה תקופה קצרה.
בשנים תשי"ב -תשי"ח לימד בישיבת היישוב החדש בתל אביב.
לאחר מכן, משנת תשי"ט ואילך כיהן עם הרב חיים גדליה צימבליסט כראש הכולל "שבט מיהודה" להכשרת דיינים בתל אביב, שהקים הרב איסר יהודה אונטרמן כשכיהן בתפקיד הרב הראשי לישראל.
בשנת תשט"ז הצטרף אל מערכת האנציקלופדיה התלמודית, ומאז פטירתו של הרב שלמה יוסף זוין בשנת תשל"ו, יחד עם הרב אברהם פרבשטיין, שימש כראש המערכת.
שנים רבות שימש כאחד מחברי ועדת פרס הרב קוק לספרות תורנית מטעם עיריית תל אביב, כנציגה של הרבנות הראשית בעיר.
בשנת ה'תשנ"א זכה הרב בורודיאנסקי בפרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית.
היה רגיל לשנן את הפסוק בספר תהלים; שְׁמׇר־תָּ֭ם וּרְאֵ֣ה יָשָׁ֑ר כִּֽי־אַחֲרִ֖ית לְאִ֣ישׁ שָׁלֽוֹם, באמרו שפסוק זה חיזקו ועודדו במשך ימי חייו.
זמן קצר לפני פטירתו, סיים הרב בורודיאנסקי את כתיבת הספר "בנין אפרים", חידושי תורה בעניינים שונים, מאמרים ומכתבים.
הספר יצא לאור שנה לאחר פטירתו.
לאחר מכן הוציאו בני משפחתו עוד ספר מתוך כתביו, "משכנות אפרים" על ענייני שבת וחנוכה.
בסוף ימיו התגורר בשכונת בית וגן בירושלים, בסמוך לישיבת קול תורה.
בנו הרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי, חתנו של הרב שלמה זלמן אוירבך, מכהן כמשגיח בישיבת קול תורה.
בנו הרב בן ציון בורודיאנסקי, חתנו של הרב יחיאל מיכל שלזינגר, הוא מראשי ישיבת קול תורה.
הרב אפרים גרינבלט (תרצ"ב, 1932 - ב' בשבט תשע"ד, 3 בינואר 2014) היה פוסק הלכה בארצות הברית, ובסוף ימיו בירושלים.
מתלמידיו המובהקים של הרב משה פיינשטיין.
נולד בירושלים לרב אברהם ברוך ועליזה לבית בירנשטוק, כבן בכור למשפחה בת אחד עשר ילדים.
הרב נטע צבי גרינבלט שכיהן כרב בארצות הברית היה דודו.
למד בישיבת קלצק ברחובות אצל הרב שך והושפע ממנו רבות.
בצעירותו היה פעיל בלח"י וכונה "נחשון", בתחילת דרכו ישב בקישלה לאחר שהסליק נשק בהמשך ברח מהכלא ושימש כאחראי טלפוני במחנה של הלח"י "יואב".
התגייס לצה"ל אך לא חוייל בשל בעיות בריאותיות, בהמשך היגר לארצות הברית, במצוות סבו הרב יצחק גרינבלט, כדי לכהן ברבנות ולפרנס את משפחתו.
במקביל למד בישיבת תפארת ירושלים בניו יורק אצל הרב משה פיינשטיין והיה לתלמידו המובהק.
בשנת תשי"ב (1952) נשלח על ידי הרב פיינשטיין להיות רב בממפיס כדי לחזק שם את היהדות.
הוא שימש שם קרוב ל-60 שנה כרב המקום, אב בית דין, ראש ישיבה, ראש כולל, מחנך, שוחט ומוהל.
ספרו העיקרי הוא שו"ת רבבות אפרים (על פי הפסוק: "והם רבבות אפרים", דברים ל"ג), בן תשעה כרכים ובו אלפי תשובות לשאלות מכל העולם.
ספרים נוספים מפרי עטו: רבבות אפרים על התורה (שני כרכים, הערות על המקרא), רבבות ויובלות (שני כרכים, בשיתוף עם הרב יובל נוף, אב"ד בממפיס) על הלכות דעות ונושאים נוספים.
כמו כן מאות ממאמריו פזורים בביטאונים וקבצים תורניים שונים.
אשתו, מרים, נספתה בתאונת דרכים בשנת תשס"ב (2002).
בשנותיו האחרונות עלה לישראל, והתגורר אצל בתו בשכונת הר נוף בירושלים.
גיסו היה הרב שלמה ברוודה.
אפרים ברנד (בר) (נולד ב-1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים.
ברנד נולד וגדל בעין חרוד.
בצנחנים עבר ברנד מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר וכן לחם בפעולות התגמול ועוטר בצל"ש אלוף על גבורתו.
עם סיום הקורס שימש כמפקד מחלקה בסיירת צנחנים.
ברנד לחם במלחמת סיני והשתתף בקרב המיתלה.
על לחימתו בקרב הוענק לו צל"ש שהומר בהמשך בעיטור העוז.
בשירות המילואים שימש ברנד, בתפקידי פיקוד שונים בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור".
במלחמת ששת הימים שימש כמפקד גדוד 57 תחת מפקד החטיבה דני מט ונטל חלק בקרב אום-כתף.
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד גדוד 469 בחטיבה.
הגדוד שימש כעתודה באוגדה 143 ובין היתר כבש את שדה התעופה פאיד לאחר צליחת התעלה.
בהמשך מונה ברנד למפקד חטיבה 55 בדרגת אל"ם.
אפרים ברכה (27 בספטמבר 1960 - 5 ביולי 2015) היה קצין משטרה ישראלי, בדרגת תת ניצב, ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה).
נולד לפורטונה וחיים ברכה בשכונת עין יעקב באבן יהודה.
כבוגר התגורר בשכונת רמת עמידר שברמת גן.
ב-1987 הצטרף ליחידה המרכזית של מחוז תל אביב, שבה שירת כמפקד מחלק תפקידים מיוחדים ומפקד מחלק תשאול.
במהלך שירותו ביחידה עמד בראש צוות החקירה של רצח יצחק רבין ובראש צוות החקירה שעסק במאבק בין כנופיית רמת עמידר, בראשות העבריינים רוני ויוסי הררי, לכנופיית פרדס כץ בראשות יצחק (חישי) חדיף וברצח יחזקאל אסלן.
הוא התמחה בגיוס חשודים לעדי מדינה.
בתפקידיו הבאים שירת כסגן ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, מפקד זרוע חקירות ביחידה לחקירות בינלאומיות וראש חטיבת חקירות באגף חקירות ומודיעין.
היה ממונה בין היתר על חקירות השרים גונן שגב ואברהם הירשזון ושל הרב מרדכי אלון.
ב-2012 דיווח ברכה למפקדיו, לאחר תשעה ימים, כי הרב יאשיהו פינטו הציע לו שוחד בתמורה להעברת מידע על חקירה שבה היה מעורב.
ברכה ורעייתו צוידו במכשירי הקלטה ותיעדו העברת כ-100,000 דולר אמריקני מרעייתו של פינטו לרעייתו של ברכה.
לטענת אנשי הרב פינטו, מדובר היה בסיוע חירום אישי לברכה ולמשפחתו.
ב-14 באפריל 2015 הורשע פינטו במתן שוחד לברכה.
על פי הודעות פרקליטות המדינה והמשטרה, לא נמצא בסיס לחשד לעבירות פליליות מצידו של ברכה.
לקראת מינויו לתפקיד ראש יאח"ה הוגשה עתירה לבג"ץ נגד המינוי, בטענה שבפרשה אחרת מסר ברכה עדות שקר בהליך משפטי שהתנהל בעקבות רשלנות שלו שהביאה לחשיפת מידע חסוי.
ב-5 ביולי 2015 התאבד בירייה בלבו בתוך מכוניתו, בעיר מגוריו מודיעין.
כמה ימים קודם לכן, כתב יואב יצחק באתרו, חדשות מחלקה ראשונה, כי בקרוב ייאלץ היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין להעביר את ברכה מתפקידו, ולפתוח בחקירה גלויה נגדו בגין "שיבוש מהלכי חקירה ומשפט ועבירות שוחד ומרמה" בכמה פרשות.
לאחר התאבדותו של ברכה הכחיש משרד המשפטים כי התקבלה החלטה לפתוח בחקירה, ושיבח את הגינותו ומסירותו של ברכה לשלטון החוק.
ברכה היה בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר ראשון נוסף במשפטים ממכללת רמת-גן.
ברכה הותיר אחריו אישה, שלושה בנים ובת.
בנו התמודד בתוכנית המוזיקה "The Voice ישראל" עונה 5, ושר בה שיר לזכרו של אביו.
אפרים חזקיה בּוּאֶנוֹ (בהולנדית: Ephraim Hezekiah Bueno; 1599 – ~1656) היה סופר ורופא יהודי מפורסם יליד פורטוגל שפעל באמסטרדם במאה ה-17.
אחרי גירוש היהודים מספרד בשנת 1492, נמלטה משפחת בואנו היהודית לפורטוגל השכנה.
בשנת 1498 היהודים שסירבו להתנצר נאלצו לעזוב גם את פורטוגל.
רבים מבני בואנו נאלצו בסופו של דבר להמיר את דתם לנצרות.
אחד מבני המשפחה, אפרים בן יוסף בואנו, שנולד בשנת 1599 בקשטלו רודריגו שבפורטוגל, קיבל את השם הנוצרי "מרטין אלוורש".
מסיבות עלומות הוא סיים את לימודי הרפואה בבורדו, בדרום צרפת, רק בשנת 1641, כלומר בגיל 42-41. "הנוצרים החדשים" לא סבלו אז בדרום צרפת מאותן הרדיפות האכזריות שהיו נהוגות באנוסים בספרד ובפורטוגל.
אפילו יהודים כשרים הורשו ללמוד רפואה באוניברסיטת בורדו אך בלי רשות לטפל בנוצרים.
התנאים הורעו שם בשביל היהודים אחרי שנת 1615, אולם אפרים בואנו, כנוצרי, הצליח לסיים כאמור, ב-1641 את התואר דוקטור ברפואה בהצטיינות - תוך קבלת הציון "מגנוס ברפואה" (בלטינית -"גדול ברפואה").
שלושת בוחניו היו בעצמם ממשפחות של יהודים מומרים, ביניהם הפרופסור לופס שהיה ידיד ותיק של אביו יוסף והדריך את עבודת הדוקטורט שלו.
אפרים בואנו חזר בהולנד ליהדות והיה אחד מנכבדי הקהילה היהודית באמסטרדם שכללה 400 יהודים פורטוגלים.
הוא למד אצל מנשה בן ישראל את מלאכת הדפוס ובעקבותיו שיתף פעולה עם יונה אברבנאל, תלמיד אחר של בן ישראל, בהבאתם לבית הדפוס של ספרים עבריים.
הוא עצמו פרסם שירים, תרגם לספרדית את ספר תהלים ובשנת 1650 הוציא לאור את "פנה רבא", מפתח דברים לקטעים מן התנ"ך המצויים במדרש רבא.
הוא נמנה עם הרופאים המוערכים באמסטרדם ויחד עם אביו יוסף, ייעץ גם לעוצר של הולנד, הנסיך אוראניה.
בשנת 1656 הקים בואנו בשיתוף פעולה עם אברהם פררה את החברה המדעית והפילנתרופית "תורה אור" באמסטרדם.
הוא נפטר באמסטרדם ונקבר בבית הקברות "בית חיים" של קהילת היהודים הפורטוגזים באודרקרק אן דה אמסטל.
היה נשוי לאישה בשם יהודית.
בואנו היה מידידיו הקרובים של הצייר הנודע בן התקופה רמברנדט.
דיוקנו של בואנו, מעשה ידי רמברנדט, מוצג משנת 1960 ברייקסמוזיאום של הולנד.
קיים עוד תחריט מאת רמברנדט משנת 1647 המציג את אפרים בואנו יורד על מדרגות, כשעל אצבעו טבעת המציינת חברותו בגילדת הרופאים.
הדפסים של תחריט זה נמצאים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בגלריה הלאומית ויקטוריה במלבורן ובמוזיאונים נוספים.
בשנת 1656 אמן הולנדי אחר, יאן ליוונס, יצר תחריט שבו אפרים בואנו מוצג כאדם מבוגר יותר, חובש כיפה, וכשהכתובת בתחתית התמונה מציינת:
אפרים בן צבי גוטמן (ברומנית: Efraim Guttman, 16 באפריל 1928 – 18 במרץ 2019) היה רב ישראלי, יליד רומניה, שנודע כרבם של יהודי רומניה בישראל, וכעומד בראשם של "בית הכנסת בית יעקב יוסף - הרב צבי גוטמן" בתל אביב ושל המרכז הקהילתי הנספח אליו.
אפרים גוטמן נולד ב-1928 בבוקרשט כאחד מחמשת ילדיהם של הרב צבי גוטמן, שכיהן כרב קהילת בוקרשט, אב בית הדין בבוקרשט ומראשי תנועת "המזרחי" ברומניה, ושל אתל לבית שכטר.
מנעוריו השתייך לתנועת הנוער "בני עקיבא" ברומניה והשתתף בפעילויות ובסמינריונים של התנועה.
בגיל 13 היה עד לאירוע הטראומתי של מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, כשב-21 בינואר 1941 אביו ושניים מאחיו, יוסף ויעקב, נחטפו באמצע הלילה על ידי לגיונרים, ונורו לאחר מכן ביער ז'ילאווה על יד בוקרשט.
שני האחים נורו למוות, בעוד האב, הרב צבי גוטמן ניצל בדרך נס.
גוטמן למד בתיכון היהודי "קולטורה" (התרבות) בבוקרשט, שבו היה חבר לספסל הלימודים לברוך טרקטין, לימים מהנדס, סופר ומרצה.
במקביל עשה לימודים תורניים, תחת הדרכת אביו.
בימי הרדיפות נגד הציונים ברומניה הקומוניסטית, בליל 13 במאי 1954 נעצר אפרים גוטמן, אז רב בן 26, בבית הוריו, על ידי הבולשת (ה"סקוריטטה") באשמת פעילות ציונית, בעילה שלימד תורה צעירים מ"בני עקיבא" (שבינתיים הוצאה, כמו כל המפלגות והתנועות הפוליטיות היהודיות, מחוץ לחוק).
יחד איתו נעצרו עוד חמישה ציונים - ד"ר אהרן כהנא, ד"ר מ.
באדי, בלומה לופו, וינקו מקרלט.
בבתי הסוהר הוחזקו כבר באותם הימים מאות פעילים ציונים.
אחרי שאביו הרעיש עולמות להצלת בנו, ואחרי התערבויות לטובתו - לרבות של הרב הכולל של רומניה, דוד משה רוזן, ושל אישים מהמערב, כולל נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור שפנה לראשי ברית המועצות, הסכימו השלטונות הרומנים לשחררו כעבור חודש, ב-12 ביוני 1954.
לאחר מכן שוחררו גם ארבעת העצורים האחרים.
אמו של אפרים גוטמן, אתל, האבלה כבר אחרי מות שניים מבניה, לא עמדה בדחק הנוסף שנגרם לה בימים ההם, חלתה וכעבור תקופה נפטרה.
בשנת 1955 התמנה אפרים גוטמן למזכיר מועצת הרבנות בבוקרשט.
בתוקף תפקיד זה הוא הרצה ודרש דרשות
בכל 50 בתי הכנסת שפעלו אז ברומניה.
בשנת 1958 התמנה לרב ומטיף של בית הכנסת אחדות הקודש, תפקיד בו כיהן עד לעלייתו לישראל בשנת 1961.
בישראל התחיל אפרים גוטמן לימודי רפואה אבל בסופו של דבר המשיך בקריירה הרבנית.
התמנה לפקיד בכיר במשרד הדתות עד לפרישתו לגמלאות.
אחרי פטירת אביו, הרב צבי גוטמן, בשנת 1973 ירש הרב אפרים גוטמן את ניהול בית הכנסת יעקב יוסף והמרכז הקהילתי של יהדות רומניה בתל אביב.
במקום מתקיימים קורסים לתלמוד ושולחן ערוך, הרצאות על תולדות עם ישראל, ומתקיימים טקסים קבועים לזכר קרבנות השואה ברומניה.
הרב גוטמן פרסם מאמרים רבים בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית, בשנים 1958–1961 ב"כתב העת של יהדות רומניה", היה פעיל שנים רבות בתוכניות של קול ישראל בשפה הרומנית, שבהן דיבר על פרשת השבוע ועל משמעות החודשים העבריים.
הוציא לאור את כתב העת "הציונות" שהופיע שלוש פעמים בשנה בתל אביב ברומנית ובעברית.
פרט לפעילותו כמנהיג קהילתי ומחנך, נודע הרב גוטמן בגישתו האנושית לקהלים המגוונים אותם השתדל לקרב לדת ולידיעת מורשת ישראל.
הוא שימש דובר מוערך לישראלים ילידי רומניה בפורומים ומול מוסדות תרבותיים ודיפלומטיים שנגעו ליחסים בין רומניה לישראל.
בשנותיו האחרונות יד ימינו בפעילות בית הכנסת והמרכז הקהילתי היה אחד מבניו, הרב אלחנן גוטמן.
הרב אפרים מיכאל גְרַבֶּר (ה'תרס"א, 1901 – כ"ד באב ה'תש"ד, 13 באוגוסט 1944) היה רב ליטאי שעלה לארץ ישראל בעלייה החמישית.
נולד לרב משה יהושע העשיל גרבר, נישא לבתיה בתו של הרב יהושע זליג תרשיש, רב וראש ישיבה, למדן ודרשן ליטאי שהתפרסם בקרב יהודי ליטא כצדיק ופרוש.
בליטא כיהן כרבן של אוונטא, טווער וארזוויליג, עלה ארצה ב-1933 (תרצ"ג) באמצעות סרטיפיקט שסדרה לו הרבנות הראשית והתיישב בירושלים בבית אימרמן שבשכונת כרם אברהם בעיר.
בירושלים היה חבר מכון הרי פישל.
בסוף ימיו התגורר בקריית ישיבת פוניבז' בבני ברק, הוא השתתף ביסוד הקריה ובמקביל הקים מכון תורני בתל אביב שעמד בנשיאות הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
טבע למוות בבריכת שחייה בזיכרון מאיר בכ"ד באב ה'תש"ד, 13 באוגוסט 1944, כנראה בשל דום לב.
הותיר אחריו אלמנה ו-3 ילדים.
היה רב ליטאי, שימש כאב"ד ויסטניץ, עיר הולדתו, ואחר כך אב"ד ורז'בלובה.
ונודע בעיקר על שם חיבורו "גיליון אפרים" על הירושלמי.
כיהן ברבנות בעיירתו ורז'בלובה קרוב לארבעים שנה.
נולד בוויסטניץ לרב העיר, הרב אלחנן צבי הכהן לאפ שכיהן גם כאב"ד ורז'בלובה.
אביו היה נכדו של רבי אברהם קצינאלפוגין, נכד רבי יחזקאל קצינאלפוגין הנודע על שם ספרו כנסת יחזקאל, שהיה נכד רבי מאיר קצנלנבוגן מפדובה (מהר"ם פדובה).
לאחר פטירת אביו כיהן הרב לאפ כאב"ד ויסטניץ, עיר הולדתו, ואחר כך אב"ד ורז'בלובה.
הוא נודע בעיקר על שם חיבורו "גיליון אפרים" על הירושלמי אשר נדפסו במהדורת הירושלמי.
כיהן ברבנות ורז'בלובה אשר בפלך גרודנא ובקיבארט קרוב לארבעים שנה.
נפטר בט"ז בחשוון ה'תרפ"ו (1925) בעיירתו ורז'בלובה.
אחיו ר' אריה הכהן לאפ (נפטר בשנת ה'תרע"ז 1917) היה פרנס חשוב בעירו.
זבחי אפרים חידושים על מסכת זבחים
אפרים ברש (Efraim Barasz; 1892 - ~ אוקטובר 1943) היה ראש היודנרט בגטו ביאליסטוק.
נולד בעיר וולקוביסק במחוז ביאליסטוק.
הוא למד הנדסה בגרמניה והיה ציוני פעיל.
במלחמת העולם הראשונה היה ברוסיה ולאחריה המשיך להתגורר בוולקוביסק.
ברש היה איש עסקים וכן כיהן כראש ההסתדרות הציונית בעירו.
בשנת 1934 עבר לביאליסטוק ושם היה מנהל הקהילה.
בשנות השלושים ביקר בארץ ישראל במגמה להכין את עליית משפחתו לארץ, ובנו הבכור אף עלה לארץ.
עם כיבוש ביאליסטוק בידי הגרמנים היה הרב גדליהו רוזנמן ראש היודנרט וברש היה סגנו.
לאחר כחודש הוקם יודנרט שני, וברש עמד בראשו.
ברש ידע על הרציחות ההמוניות של יהודי האזור, בשורת אקציות בקיץ 1942. גישתו, בדומה לגישתם של ראשי היודנרטים יעקב גנס, מרדכי חיים רומקובסקי ומשה מרין, הייתה כי עבודה עבור הגרמנים תסייע להצלת יהודים מכיוון שכך יסברו הגרמנים שהיהודים חיוניים למאמץ המלחמה ולמשק המלחמה הגרמניים.
ברש ארגן את תושבי הגטו לעבודה, התנגד לחבלה בייצור ואף השתתף בגירוש החלקי מהגטו בפברואר 1943, בו גורשו להשמדה וכן נרצחו במקום בין 9,000 ל-10,000 יהודים.
טענתו הייתה שהעבודה היא "תריס בפני הפורענויות" ו"מרכז פעולתנו שיש בה כדי להצילנו – הוא התעשייה המתפתחת מאוד".
עם זאת, ברש היה בקשר עם המחתרת בגטו ביאליסטוק ותאם פעולות עם מרדכי טננבוים (תמרוף), לימים מפקד הארגון היהודי הלוחם בגטו.
ברש סייע למחתרת במעבדות ובמומחים לייצור נשק ומסר כספים לארגון היהודי הלוחם בוורשה.
ערב פרוץ המרד בביאליסטוק בקיץ 1943 נקט ברש גישה לפיה קשריו עם ממונים על מנהל ומשטרה גרמנים בביאליסטוק יסייעו למנוע את חיסול הגטו כי אלה מעוניינים בגטו עובד.
ב-21-27 באוגוסט 1943, עם שילוח כ-25,000 יהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה, הועבר ברש עם מאות יהודים ובהם אנשי היודנרט ל'גטו קטן' בתחום הגטו.
בספטמבר גורשו יהודים אלה, וברש ביניהם, למחנה הריכוז מיידנק, משם כנראה למחנה פוניאטובה ובאוקטובר 1943 כנראה נרצח.
אפרים ברק (נולד ב-6 בנובמבר 1957) הוא עורך דין ישראלי וחבר בבית הדין הבינלאומי העליון לענייני ספורט (CAS).
במסגרת תפקיד זה משמש כדיין וכנשיא הרכבים של בית הדין.
שימש כדיין במשחקים האולימפיים בלונדון 2012 וריו 2016 וכיהן כיועץ המשפטי של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
בעל משרד עורכי דין המתמחה באופן בלעדי במשפט ספורט.
ברק נולד בארגנטינה בשנת 1957, ועלה לישראל בשנת 1964. במסגרת שירותו הצבאי שירת בשייטת הצוללות של חיל הים והשתחרר בשנת 1981. למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, והוסמך כעורך דין בשנת 1987.
ברק שימש כעורך דין במשרד ד.
מירקין ושות', ובמרוצת השנים הפך לשותף בכיר ומנהל המשרד עד פרישתו מהמשרד בסוף 2017. במסגרת עבודתו השוטפת שימש גם כעורך הדין של גופי תרבות וגופים הפועלים במסגרת המגזר השלישי.
בין היתר שימש כיועץ המשפטי של מרכז סוזן דלל והאופרה הישראלית החדשה, וטיפל בתיקים רבים בנושאי מנהל תרבות ואמנות, דיני עבודה, דיני בריאות ודיני ספורט, לרבות תיקים שעוררו עניין ציבורי.
שימש כיועץ המשפטי של מגוון מוסדות נוספים בעיר תל אביב, בהם המשכן לאמנויות הבמה, מכון תל אביב לחזנות וקרן תל אביב לפיתוח.
בין השנים 2002–2005 שימש כיו"ר דירקטוריון חברת "גחלת", שניהלה כספי ציבור בהיקף של כ־500 מיליון שקלים, וטיפל בהליך מכירת פעילות החברה לבנק אוצר החייל.
מחבר משותף (ביחד עם עו"ד ע.
פרידמן) של הספר "כרטיסי חיוב – היבטים משפטיים ומעשיים של כרטיסי אשראי ובנק", שיצא לאור בשנת 1997.
ברק נשוי, אב לשלושה וסב לנכדה.
לעולם הספורט הגיע ברק באמצע שנות ה-90 בעקבות פנייה של אחד מלקוחותיו, לוני הרציקוביץ', מנהלה של חברת ישפאר ובאותן השנים בעליו של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
פעילות זו הביאה אותו להתעמק בתחום משפט הספורט, ומאז הוא עוסק בפעילות משפטית ענפה בעולם הספורט.
בין השנים 1995–2007 שימש כיועץ המשפטי של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב, וייצג אותה בין היתר בפרשת האפדרין ובתיק שבו ניתן פסק דין עקרוני, שחייב את הכדורגלן לשעבר יוסי אבוקסיס לשלם פיצוי לקבוצה בגין הפרת הסכם שבמסגרתו היה אמור לעבור מקבוצת בית"ר ירושלים לקבוצת מכבי תל אביב.
היה חבר ויו"ר ועדת התקנון של ההתאחדות לכדורגל בישראל, והשתתף דרך קבע בישיבות הוועדה הפרלמנטרית למאבק באלימות בספורט בראשות ח"כ אבשלום וילן.
בין השנים 2006–2008 היה שותף בצוות המשפטנים שהכין, ביוזמתו של יו"ר ההתאחדות לכדורגל דאז, אבי לוזון, את הצעת החוק למניעת אלימות בספורט שלימים נתקבלה בכנסת.
בין השנים 2009–2010 שימש כדיין בבית הדין העליון של איגוד הכדורסל בישראל.
בין השנים 2014–2018 השנים שימש בתפקיד היועץ המשפטי של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
במסגרת תפקידו טיפל בכלל ענייניה המשפטיים של ההתאחדות, בישראל ומחוצה לה.
בין היתר ייצג את ההתאחדות לכדורגל בבג"ץ, שדן בבקשה (שלא התקבלה) למנוע משחקי כדורגל המתקיימים בשבת.
בשנת 2002 היה אחד ממייסדי RexSport, ארגון בינלאומי שמרכזו בברצלונה, וחבריו הם משפטנים מרחבי העולם העוסקים בתחום משפט הספורט.
מאז שנת 2005 הוא משמש כדיין בבית הדין הבינלאומי העליון לספורט (ה- CAS) שמקום מושבו בלוזאן, שווייץ.
במסגרת זו משמש כדיין וכיו"ר של הרכבי דיינים בתיקים עקרוניים וחשובים בעולם הספורט.
בין היתר שימש בשנת 2008 כנשיא ההרכב שקיבל את ערעורם של מועדון הכדורגל ברצלונה ומועדונים נוספים, שטענו לזכותם שלא לשחרר את שחקניהם לנבחרותיהם למשחקים האולימפיים שהתקיימו בבייג'ינג, ובכללם את כוכב ברצלונה ליונל מסי.
בשנת 2010 עמד בראש הרכב השופטים, שדן לראשונה בתולדות ה-CAS במקרה של הטיית משחק כדורגל.
זאת במסגרת דחיית הערעור של קבוצת פובדה ממקדוניה על השעייתה ל־8 שנים מפעילות במפעלים האירופים, ועל הרחקתם של הבעלים של המועדון וקפטן הקבוצה לכל החיים מפעילות בתחום הכדורגל.
בשנת 2011 עמד בראש הרכב ה-CAS שדן בערעור של איגוד האופניים העולמי בעניין הימצאותם של חומרים אסורים בגופו של רוכב האופניים, אלברטו קונטאדור.
בשנת 2014 היה חבר בהרכב השופטים שדחה את הערעור של מועדון הכדורגל ברצלונה על העונש שהושת על ידי פיפ"א (איסור העברת שחקנים במהלך שני "חלונות" של העברות), בעקבות עבירות על האיסורים הנוגעים למעבר קטינים בין מועדונים.
בשנת 2016 עמד בראש הרכב השופטים שדחה ערעור דומה של מועדון הכדורגל אתלטיקו מדריד.
במסגרת אולימפיאדת לונדון (2012) ואולימפיאדת ריו (2016) נמנה בין 18 הבוררים מכל העולם, שנכחו במקום ודנו בסכסוכים המשפטיים שנתגלעו לקראת ובמהלך המשחקים האולימפיים.
משנת 2015 מונה לחבר בוועדה המשפטית של אופ"א.
בשנת 2015 צורף לוועדת המעקב הבינלאומית של פיפ"א שהוקמה לשם בחינה וסיוע בהסדרת בעיות הקשורות לפעילות הכדורגל בתחומי הרשות הפלסטינית, בעקבות תלונה שהגישה ההתאחדות הפלסטינית לכדורגל.
נכון לסוף 2018, מונה לשמש כבורר או כנשיא הרכב הבוררות ביותר מ־280 בוררויות בינלאומית העוסקות במגוון היבטים מעולם הספורט.
לאחרונה נבחר על ידי אתר הדירוג הבינלאומי Who's Who Legal לעורך הדין הישראלי הבכיר בתחום משפט הספורט, והוגדר על ידי WWL כאחד מעורכי הדין המובילים בעולם בתחום הספורט.
בתחילת שנת 2018 ייסד משרד העוסק באופן בלעדי בתחום משפט הספורט, בדגש על משפט הספורט הבינלאומי.
משמש כמרצה ומרכז אקדמי והיה בין המייסדים של תוכנית לתואר Master ולתואר Executive Master במשפט ספורט בינלאומי של ISDE, בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה במדריד; משמש כמרכז אקדמי ומרצה בתוכנית למשפט ספורט בינלאומי באוניברסיטת CEU בולנסיה; מרצה במעמד Adjunct Professor בתוכנית לתואר LLM למשפט ספורט בינלאומי, באוניברסיטת St.
Johns, ניו יורק; מרצה אורח קבוע בתוכנית לתואר LLM למשפט ספורט באוניברסיטה של ציריך.
בנוסף, ברק שימש כמרצה אורח בתחום משפט הספורט באוניברסיטאות נוספות בעולם (שאנגחאי, פראג, לוון בבלגיה), בתוכנית במשפט ספורט בינלאומי של ריאל מדריד בשיתוף האוניברסיטה האירופאית במדריד ומרצה בתוכנית Football Law מטעם אופ"א ובתוכנית למנהל ספורט MESGO, שתיהן בשיתוף אוניברסיטאות באירופה.
כמו כן, ברק מוזמן להרצות דרך קבע בקונגרסים וסמינרים בינלאומיים בתחומי משפט ספורט.
בנוסף, הוא מחבר של מאמרים בתחום משפט הספורט.
אפרים בן-חיים (לייבינזון; 20 בינואר 1895 – 1 בדצמבר 1981) היה מלחין ישראלי, ממייסדי קבוצת קריית ענבים בהרי יהודה וראש המועצה האזורית הרי יהודה.
בן-חיים נולד בעיירה ברנובקה (וואהלין, אוקראינה), לאביו חיים יעקב, ולאימו דינה בת יהודה.
בגיל רך התייתם מאביו והמשפחה נאבקה קשות לפרנסתה.
בן-חיים קיבל חנוך מסורתי ב'חדר'.
בגיל 12 החל לימודיו בבית הספר העממי הרוסי בעיירה, וכ"אקסטרן" זכה בתעודת גמר של בית הספר המחוזי, בו השתלם בלימודי רוקחות.
מילדותו גילה בן-חיים נטיות מוזיקליות ושר במקהלת בית הכנסת בעיירה.
כן הוקסם מנגינת ה"כלעייזמערים", ושעות רבות היה מאזין לנגינתם בשמחות.
בכינור שרכש למד לנגן על פי השמיעה את רוב הניגונים שקלט מה"כלעייזמערים", אם כי לא ידע לרשום אותם בתווים.
כבר מראשית נגינתו גילה נטייה לאימפרוביזציות ולחיבור מנגינות.
לפרנסתו נדד בן-חיים ממקום למקום לחפש עבודה כעוזר בבתי מרקחת.
בפרוץ המהפכה ב-1917 חזר לעיירתו והיה בין מייסדי מפלגת "צעירי ציון".
אחרי המהפכה הרוסית, בעודו בשירות צבאי בצבא הרוסי, הצטרף לקבוצת "ארץ ישראל" ויצא עם חבריו להכשרה בחוות "החלוץ" ליד אודסה.
בימי שהותו שם נזדמן לו לשמוע כמה מגדולי החזנים: רוטמן, שטיינברג ומינקובסקי, שהשפיעו על יצירתו.
הוא נהג ללכת ברגל לאודסה כדי להאזין לתפילתו של מינקובסקי בליווי העוגב ובשירת המקהלה בניצוחו של דוד נובקובסקי.
מוזיקה זו השאירה בו רשמים עמוקים.
בעת שהותו באודסה נזדמן לו, לראשונה בחייו, לשמוע קונצרטים ואופרות.
בשנת 1921 נשא לאשה את סוניה (שרה) בת צבי גרשנוביץ, ובמרץ 1921 עלה הזוג ארצה עם הקבוצה האחרונה של חברי "קואופרטיב ארץ ישראל" והשתתף בייסוד קריית ענבים.
בן-חיים כתב: "אנחנו שלוש עשרות צעירים וצעירות, והחלטנו לעשות מהפכה גמורה בחיינו, להפוך מבני חנוונים וסתם אינטליגנטים לעובדי אדמה בארץ-ישראל.
לא הסתפקנו רק בחלום, אלא יצאנו להגשים זאת בחיים, בפועל ממש."
בשנים הראשונות להקמת הקיבוץ זנח בן-חיים את עיסוקו במוזיקה כיוון שכל המאמצים הנפשיים והרוחניים של חברי הקבוצה היו מרוכזים בשני יעדים עיקריים: לגאול את האדמה השוממה ולצקת תוכן חדש בחיים המתהווים בחברה היוצרת.
ב-1932 רכש שוב כינור והחל לנגן בשעות הפנאי.
הוא לא ידע תווים וניגן מהשמיעה בלבד.
אז גם החל מחבר מנגינות ראשונות.
התווים לכמה מלחניו נרשמו לראשונה על ידי עולה חדשה מגרמניה שניגנה בצ'לו.
בגיל מבוגר יחסית החל אפרים בן-חיים ללמוד את יסודות המוזיקה מפי י.ל.
נאמן, איש ירושלים, מתלמידיו המובהקים של פרופ' שלמה רוזובסקי.
בשנת 1935 נפגש עם הקומפוזיטור והמנצח הנודע סטפן וולפה והמשיך להשתלם אצלו.
וולפה התפעל מתלמידו והיה נוהג לשבח אותו בפני מוזיקאים ותלמידים.
לאחר שוולפה עזב את הארץ, המשיך בן - חיים ללמוד אצל יוסף טל (גרינטל) בקונסרבטוריון בירושלים וכן למד אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ.
בן-חיים היה חבר פעיל מאוד בקבוצתו קריית ענבים.
הוא הקים גן ירק לתצרוכת מקומית, ריכז את העבודה ב"קוביבה" - חלקת גידולי השדה של קריית ענבים שליד מושב בית עובד, ועוד.
חשיבות רבה ראה בהקמת תשתית תרבותית בקבוצה הצעירה, שתהיה חלק מהתחדשות הווית החיים בארץ.
וכך כתב שנתיים אחרי העלייה על הקרקע: "...עדיין לא יצרנו את הטרדיציה החדשה של חגיגת חגינו אחרי זה שהשתחררנו מהטרדיציה הישנה.
זו בטח תיווצר במשך הזמן, ולא עוד, אלא ייווצרו חגים חדשים נוספים על אותם הישנים כי בלי זה אי אפשר".
ואכן שנים רבות ריכז את פעילות ועדת התרבות של הקיבוץ, וערך את העלון המקומי "פנתנו".
בשנים 1959-1958, לאחר קום המדינה, העלייה הגדולה והקמת יישובים חדשים בהרי יהודה, כיהן אפרים בן-חיים כראש המועצה האזורית הרי יהודה.
כן שימש כמזכיר הקבוצה בהיותו בגיל 65 ופיתח קשרים הדוקים עם חברי קבוצת "כרמל (פינית)" מפינלנד.
בשנותיו האחרונות היה פעיל באיגוד הקומפוזיטורים ובאקו"ם.
אפרים בן חיים נפטר ב-1.12.1981 ונקבר בקריית ענבים.
יצירתו המוזיקלית כללה בעיקר יצירות בזמר העממי: שירי עם, שירי ילדים, מחזות לילדים, ריקודי עם השלובים במסיבות חג ומועד בקבוץ.
עודדו אותו להמשיך ביצירתו משוררי הקיבוצים: לוי בן-אמתי, זרבבל גלעד, משה בסוק, פניה ברגשטיין, חנן שדמי ואחרים.
וכמה משיריהם נתפרסמו הודות למנגינותיו (למשל: "שדות שבעמק").
בשנת 1944, במלאת עשר שנים ליצירתו, הוא הוציא לאור בעזרת קיבוצו חוברת ראשונה של שירי העם שהלחין בשם "זאת ארצנו".
הוא גם חיבר את העיבודים ליצירותיו.
מנגינות רבות משלו נכללו בקבצים שהוצאו על ידי המרכז לתרבות: "שירי עבודה ומולדת", "צלילי הכפר", "שירי שבת" ועוד.
לחג הגדול שנערך ב-1950, במלאת 30 שנה לקריית ענבים ועמידתה בגבורה במלחמת העצמאות, הלחין בן חיים את מסכת ט"ו באב על-פי "שיר השירים" שבוצעה על ידי חברי וילדי המקום בליווי תזמורת קול ישראל.
את העיבוד התזמורתי עשה שבתי פטרושקה, המנצח הקבוע של התזמורת.
חגיגות ה-30 צולמו לסרט תיעודי בשם "שורשים בסלע".
פסקול הסרט היה כולו של אפרים בן-חיים.
הוא כולל פתיחה חגיגית, וכן מוזיקה המלווה את חברי וילדי הקבוצה שרים ורוקדים לצליליה.
חלקים ממסכת "שיר השירים" מושרים בחתונות בקיבוץ עד היום.
אפרים בן חיים בזמרשת (כולל אפשרות האזנה לשירים)
"שורשים בסלע": סרטון שהופק במלאת 30 שנה לקריית ענבים (1950), מוזיקה אפרים בן-חיים.
בין השאר רואים שם את ביצוע טקס ט"ו באב.
גרסה ארוכה, גרסה מקוצרת (איכות הסאונד טובה יותר)
אפרים בן חיים ב'אוצר הזמר העברי' (כולל אפשרות האזנה לשירים)
פרויקט שימור יצירתו של בן חיים באתר 'שירה עובדת' - כתבה מיוחדת ב-mynet
סרטון בו רואים את אפרים בן חיים על רקע השיר שדות שבעמק, מתוך 'שרתי לך ארצי' (מתוזמן)
מסכת לט"ו באב - תווים: כתב היד המקורי
יצירתו של בן חיים - עבודה במוזיקולוגיה, מאת מירה שפיגל-בן חיים
מסכת "שיר השירים" - תווים: כתב היד המקורי
פינתנו - על בן חיים בעלון המשק
זאת ארצנו - שירים לעם (חוברת תווים)
בן חיים כותב על עצמו
1. אדמה (לחן בן חיים) (אדמה, אדמה, בשפלה וברמה)
2. אדמה, עבודה (לחן בן חיים) (ממרומים ברכה יורדת)
3. הזורע (על יד הנחל טרקטור זחל)
5. הכניסיני (לחן אפרים בן-חיים) (הכניסיני תחת כנפך)
6. המנון לט"ו בשבט (לחן אפרים בן-חיים) (ברחבי כרמי מולדת)
7. הנה לא ינום (לחן בן-חיים) (הנה לא ינום)
8. הפרדס (בחורף בוקר חורף בוקר צח)
9. השיר לדור עולה (השיר לדור עולה יורש)
10. זאת ארצנו (לחן בן חיים) (זאת ארצנו קן הסלע)
11. זו הדרך (זו הדרך אחרת איננה)
12. זמר חג (לחן בן חיים) (שוב ירדנו אל העין)
13. יבול הפרי (הנה מה טוב ומה נעים)
14. יונת ישראל (עפה עפה יונה יפה)
15. כלנית (לחן בן-חיים) (כלנית כלנית נחמדה וביישנית)
16. לכבוד השבת (משמי מערב)
17. לכה דודי נצאה השדה (לחן בן חיים) (לכה דודי לכה דודי נצאה השדה)
18. מי לא אהב שיבולים של זהב (מי לא אהב שיבולים של זהב)
19. מעבר לים (לחן בן חיים) (מעבר לים, מעבר לים)
21. נרות חנוכה (לחן בן חיים) (שמן זך השגתי לי)
23. סתיו (לחן בן-חיים) (רוח סתיו נשאה בעצב)
24. על תל בודד (לחן אפרים בן-חיים) (על תל בודד)
25. עת לטעת (לחן בן-חיים) (מי במעדר ומי באת)
26. שבת חדשה (יש לי שבת חדשה)
27. שדות שבעמק (שדות שבעמק)
28. שחורה אני ונאווה (לחן בן חיים) (שחורה אני ונאווה בנות ירושלים)
29. שיר גשם (גשם גשם גשם גשם)
30. שיר הערש לאבי (נומה נומה ראש יגע)
31. שיר לעולה (לחן בן-חיים) (אנחנו עדה עיקשת)
32. שיר מאגדי העומר (לחן בן חיים) (נאגד אגודות בבר)
33. שיר ערש (לחן בן חיים) (שבי נא אמא על ידי)
34. שמריני (אך הרגע הזה בלבד)
להמשיך ביצירתו משוררי הקיבוצים: לוי בן אמיתי, זרובבל גלעד, משה בסוק, פניה ברגשטיין, חנן שדמי ואחרים.
בשנת 1944, במלאת עשר שנים ליצירתו הוציא לאור בעזרת קיבוצו חוברת ראשונה של שירי העם שלו בשם "זאת ארצנו".
מנגינות רבות משלו נכללו בקבצים שהוצאו על ידי המרכז לתרבות: "שירי עבודה ומולדת", "צלילי הכפר, "שירי שבת" ועוד.
אפרים בלוך (27 ביוני 1922 – 27 ביולי 2005) היה מבכירי הסיירים של הפלמ"ח, ומראשוני המודיעין הקרבי של צה"ל.
אפרים בלוך נולד בווינה שבאוסטריה, ועלה לארץ ישראל בשנת 1939.
אפרים היה מראשוני המתנדבים לפלמ"ח ביוני 1941 והתגייס למחלקת הסיירים של פלוגה ה' בפיקודו של חיים רון (זינגר).
אפרים היה מבכירי הסיירים של הפלמ"ח, שימש כמרגל בכפרים הערביים והיה שותף להכנת תיקי הכפרים ותיקי המטרות בשנים שלפני מלחמת העצמאות.
בזמן המאבק בבריטים, השתתף אפרים בפעולת ליל הרכבות בנובמבר 1945 וגם תכנן את מבצע פיצוץ תחנת משטרת החופים הבריטית בגבעת-אולגה.
בינואר 1946 היה המתכנן והמוביל של פיצוץ גשר דמייה בליל הגשרים ביוני 1946.
בלוך היה מדריך הטופוגרפיה הבכיר של הפלמ"ח וגם מדריך החבלה של הארגון.
לפני הקמת המדינה והגברת העלאת מעפילים מאירופה, נשלח אפרים לצ'כוסלובקיה להבאת נשק ולאחר מכן לצרפת לשמש כמדריך בשם ארגון "ההגנה" על מנת לאמן מגויסים לצבא הישראלי לקראת הקמת המדינה.
בצרפת הכיר את בתיה ועם שובו לארץ התחתן עמה ונולדו להם יחזקאל, ירון ויואב.
כשחזר ארצה הצטרף אפרים לצה"ל והיה מראשוני המודיעין הקרבי של צה"ל ושירת בקבע עד שנת 1963.
ב-1962 בזמן שירותו הצבאי נשלח לאתיופיה לאמן את צבאו של היילה סלאסי.
אפרים דבר 6 שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, יידיש וערבית.
אפרים בלוך נפטר בשנת 2005 ונקבר בבית הקברות שיכון ותיקים בנתניה.
ב-1992 יזם, יחד עם חברו מנחם רוסק, את הוצאת הספר של פלוגה ה' "והלכתם בארץ".
אפרים דוד (עדני) הוא יועץ תקשורת ואסטרטגיה המשמש כיום דובר בצוות התקשורת של בצלאל סמוטריץ'.
בעבר היה עיתונאי ישראלי אשר שימש במגוון תפקידים בכירים בתחנת הרדיו החרדית דתית קול חי.
בין היתר הגיש תוכניות אקטואליה, תוכניות פובליציסטיקה ועוד.
בגיל צעיר מאוד הגיע לעולם התקשורת.
כבר בשנת 2013 החל להגיש תוכניות אקטואליה - פוליטיות וכלכליות - ברדיו קול חי, התחנה הגדולה ביותר למגזר החרדי והדתי בישראל.
תוכניותיו אופיינו לרוב בראיונות עומק אך גם ראיונות פוליטיים ואקטואליים בעניינים שעל סדר היום היו בתוכניות שונות שהגיש.
במקביל, בשנים 2016- 2013, כיהן כרל"ש מנכ"ל רדיו קול חי, כחבר ועדת תוכן, סגן מנהל תוכניות.
בשנת 2016 שימש כדובר הרדיו ומאוחר יותר מונה לנהל את אתר החדשות של הרדיו.
בשנת 2020 החל להופיע כפאנליסט בתוכניות שונות בערוץ הכנסת ופרסם טורי דעה בכלי התקשורת השונים כגון עיתון הארץ ומקור ראשון.
באפריל 2021 לאחר שבע שנים ברדיו קול חי עזב את תפקידו ברדיו והחל לשמש כיועץ התקשורת של חברת הכנסת מיכל וולדיגר.
בשנת 2023, מעט לאחר כניסתו של שר האוצר והשר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' לתפקידו, הצטרף אפרים דוד לצוות התקשורת של השר.
למד פרסום, דוברות ויחסי ציבור ב"הבצפר" - בית הספר של עולם הפרסום.
התנדב ביחידות המיוחדות של זק"א ובארגון "חיינו" (שלוחה של ארגון "chai - lifeline" הבינלאומי) הפועל לעידוד ותמיכה של חולי סרטן.
למד דיבייט ממי שהוכתר כאלוף העולם לשנת 2019 בדיבייט - רועי שולמן.
אפרים (אפי) בנמלך (נולד ב-1971) הוא פרופסור לכלכלה ישראלי-אמריקאי בבית הספר לניהול קלוג באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מחקריו עוסקים במימון תאגידי, מוסדות פיננסיים, משברים פיננסיים, כלכלה פוליטית, כלכלת ביטחון ושוקי אשראי.
בנמלך הוא מופקד הקתדרה על שם הנרי בולוק למימון ונדל"ן, מנהל המרכז לחקר נדל"ן על שם Guthrie, מנהל המרכז לחדשנות בישראל על שם משפחת קראון ועמית מחקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER).
בנמלך נולד בירושלים לעיתונאי אברהם בנמלך ולמד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר שבעיר.
בשנת 1990 התגייס לצה"ל, התנדב לחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה, קצין מבצעים ומפקד פלוגה.
בזמן שירותו ב־1994 כקצין בצנחנים קיבל תעודת הצטיינות מהרמטכ"ל אהוד ברק.
בשנת 1999 קיבל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים, ובשנת 2001 קיבל תואר שני במנהל עסקים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2000–2001 היה דירקטור בחברת הפחם.
בשנת 2005 סיים דוקטורט במימון בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת שיקגו תחת הנחייתם של דאגלס דיימונד, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2022, ורגוראם רג'אן, פרופסור באוניברסיטת שיקגו שכיהן גם כנגיד הבנק המרכזי של הודו.
באותה שנה הצטרף למחלקה לכלכלה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 2009 מונה לפרופסור חבר.
בשנת 2012 עבר לבית הספר לניהול קלוג באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם הוא מופקד הקתדרה על שם הנרי בולוק למימון ונדל"ן, מנהל המרכז לחקר נדל"ן על שם Guthrie ומנהל המרכז לחדשנות בישראל על שם משפחת קראון.
בנמלך מגדיר עצמו יהודי דתי, אך אינו חובש כיפה.
הוא נשוי לשקמה ולהם ארבעה ילדים.
תחום המחקר העיקרי של פרופסור בנמלך עוסק בעיקר בנושאים הקשורים לשוקי אשראי, משברים פיננסיים וקשיים פיננסיים.
הוא ידוע כחוקר מוביל של חובות מובטחים, משכונות ושעבודים ומחקריו בנושא זה צוטטו על ידי חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2016 אוליבר הארט בהרצאת פרס נובל בסטוקהולם.
מאמריו זכו לחשיפה תקשורתית רחבה.ֿ
פרופסור בנמלך מתמחה גם במשברים פיננסים.
בסדרת מאמרים שפורסמו בשנים 2009-2010 הראו בנמלך ושותפיו למחקר שניירות ערך מגובי משכנתאות - במיוחד Collateralized Debt Obligations - זכו לדירוג אשראי מופרז בתקופה שקדמה למשבר הסאבפריים.
במאמרו "The Credit Rating Crisis" הראה בנמלך שדירוג האשראי הגבוה של ניירות ערך מגובי משכנתאות היה בין הגורמים המרכזיים שהביאו למשבר האשראי העולמי בשנים 2008–2009.
תחום עניין נוסף שלו הוא כלכלת טרור.
ב־2010 חקר את יעילות הענישה באמצעות הריסת בתי מחבלים כאמצעי למניעת טרור, והגיע למסקנה כי בעוד שהריסת בתים כעונש נקודתי יעילה, הרי שהריסת בתים לא ממוקדת תורמת דווקא לגידול משמעותי במספר הפיגועים.
הוא זוכה פרס ברטל לשנת 2011 על מאמרו "ערוץ פשיטת רגל וביטחונות", ופרס Charles River Associates לשנת 2020 על מאמרו "ירידת החובות המבוטחים".
אפרים (אפי) בילבסקי-ירדן (Efraim Bilavsky; נולד ב-12 בינואר 1974) הוא מומחה לרפואת ילדים ולמחלות זיהומיות, מנהל היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים שניידר.
בילבסקי הוא פרופסור מן המניין לרפואת ילדים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
שירת כקצין שלישות במפקדת חילות השדה.
בשנת 1997 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב.
השלים את לימודיו כסטאז'ר מצטיין בבית חולים השרון בפתח תקווה והתמחה ברפואת ילדים בבית החולים שניידר בין השנים 2005 ל-2010.
בהמשך עבר התמחות במחלות זיהומיות בבית החולים איכילוב בין השנים 2010 ל-2012, וחזר כמומחה למחלות זיהומיות וכרופא בכיר למחלקת ילדים ג' בשניידר בשנת 2013. משנת 2022 הוא משמש בתפקיד מנהל היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים שניידר, אחרי שהחליף בתפקיד את פרופ' יצחק לוי.
בילבסקי שימש בתפקיד גזבר החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית וכראש החוג לרפואת ילדים באוניברסיטת תל אביב.
אפי בילבסקי נשוי לרופאת הילדים חבצלת ירדן-בילבסקי.
אפי בילבסקי פרסם יותר ממאה מאמרים מדעיים.
תחום מחקרו העיקרי הוא זיהום מולד בווירוס הציטומגלו.
בשנת 2019 הקים בילבסקי אתר לרפואת ילדים בעברית בשם "דוקטור אפי", במטרה להנגיש את תחום רפואת הילדים להורים ולילדים.
האתר זוכה לכניסות ולצפיות רבות.
אפרים בוריסוביץ' לויטר (במקור: ברוכוביץ', ברוסית: Лойтер, Эфраим Борисович, באוקראינית: Лойтер Ефраїм Борисович; 3 בדצמבר 1889, ברדיצ'ב – 10 בדצמבר 1963, מוסקבה) היה במאי יהודי, פדגוג ושחקן תיאטרון.
מאז שנת 1910 בלט לויטר בכתיבת ביקורת להופעות תיאטרון.
ב-1912 הוא פרסם ביידיש אוסף מאמרים ואגדות פרי עטו על ההשתתפות של היהודים במלחמת צרפת-רוסיה ב-1812 ועל התרומה של השתתפות זו של היהודים להתנהלות המלחמה.
ב-1919 לויטר פתח בקייב סטודיו ל"תיאטרון יהודי".
עם הזמן ארגון "הקולטור-ליגע" לקח על עצמו את ניהול המקום.
במהלך לימודיו במוסקבה ב-1922 העלה מחזות סאטיריים שונים המבוססים על מחזותיהם של סופרים אירופאים.
בתחילת שנת 1924 סיים את לימודיו, אך לא חזר לקייב.
אפרים עבר להתגורר בבאקו, ושם ארגן את הסטודיו הלאומי היהודי.
לאחר הטחת ביקורת נוקבת באמנותו בבאקו לויטר חזר למוסקבה והתקבל לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
ב-1935 זכה למשרה של ראש התיאטרון היהודי של אודסה.
בשנים 1941–1945 הוא ברח מהכיבוש הרומני מאודסה שוב למוסקבה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד בתיאטראות רוסיים ואוקראינים שונים.
אפרים ברק (ברקוביץ') (נולד ב-20 בספטמבר 1953) הוא מזרחן, דוקטור להיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה.
נולד בשנת 1953 בעיירה טרגו-לפוש שבדרום מחוז מרמורש (היום ברומניה, בעבר אזור בהונגריה), לאביו גרשון ולאמו רוזה (שושנה).
ב-1963 עלה ארצה עם משפחתו, שהתיישבה בבני ברק.
את לימודיו היסודיים סיים בבית ספר "מעלות" בעיר ולאחר מכן המשיך בתיכון עירוני ב' (צייטלין) בתל אביב, שם למד במגמה המזרחנית אצל המורה הידוע דב עירון.
עם סיום לימודיו התיכוניים, ב-1972, התגייס לצה"ל ושרת ביח' 848, אשר החליפה את שמה בתום מלחמת יו"כ ל-8200. רוב שירותו (כולל שנת קבע) עבר עליו כמפקד קורס בבסיס ההדרכה של המודיעין.
אפרים ברק נשוי ליהודית ואב לארבעה ילדים.
עם שחרורו מצה"ל, בשנת 1976, החל אפרים ברק ללמוד גאוגרפיה וכן שפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב.
את לימודיו לתואר ראשון סיים ב-1979 ומשנה זו עד שנת 2000 עבד במערכת הביטחון.
בשנת 1987 הושאל למשרד החוץ ויצא, עם משפחתו, לשליחות בת שלוש שנים בשגרירות ישראל בבוקרשט.
בתקופה זאת זכה לחזות ברומניה תחת שלטון צ'אושסקו, במהפכה נגד הדיקטטור הרומני, וכן ברומניה שלאחר המהפכה.
עם פרישתו ממערכת הביטחון, בשנת 2000, החל אפרים ברק את לימודיו לקבלת תואר שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב, בתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון, בהנחייתו של פרופ' ישראל גרשוני.
ההתמחות שלו הייתה היסטוריה אינטלקטואלית של מצרים המודרנית, לאומיות מצרית ואסלאם במצרים.
אחרי קבלת תואר הדוקטור, בשנת 2004, החל ללמד היסטוריה של המזה"ת באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת בר-אילן עד 2019.
היום הוא גמלאי ועוסק בתרגום פירושו של ר' תנחום בן יוסף הירושלמי לספרי הנביאים והכתובים, מן השפה הערבית-יהודית.
2004 – דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב בתחום ההיסטוריה של המזה"ת.
2002 – תואר שני (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת תל אביב בתחום ההיסטוריה של המזה"ת.
1979 – תואר ראשון בגאוגרפיה ובשפה וספרות ערבית מאוניברסיטת תל אביב.
האסלאם הוא בשורתנו והג'האד דרכנו.
הוצאת מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב, 2012. ספר זה הוא תרגום לכתביו של חסן אל-בנא, מייסד תנועת האחים המוסלמים.
מהדורה שנייה, דיגיטלית, של הספר יצאה בהוצאת "מערכות" של צה"ל, בשנת 2021
הצלבנים עדיין כאן, תולדות הפונדמנטליזם האסלאמי, הוצאת רסלינג, 2013.
העתיד שייך לדת האסלאם, סייד קוטב.
הוצאת מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב, 2017. זהו תרגום לספרו הפילוסופי של סייד קוטב, מי שנחשב לאידאולוג של תנועות הג'האד השונות.
מהדורה שנייה, דיגיטלית, של הספר יצאה בהוצאת "מערכות" של צה"ל, בשנת 2021.
עיצוב האסלאם כתרבות לאומית במצרים המודרנית, הוצאת רסלינג, 2023. הספר מציג את כתיבתם האסלאמית של אינטלקטואלים מצרים במאה העשרים.
הללו הציגו את האסלאם כתרבות ולא כדת, ואת מוחמד כגאון וכמנהיג.
רבי תנחום הירושלמי, ספר הביאור, פירוש לנביאים ראשונים, תורגם מן הערבית היהודית אל ידי אפרים ברק.
מוסד הרב קוק, ירושלים, תשפ"ה.
אפרים בייטמן היה פוליטיקאי אמריקאי אשר ייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1826–1829 ובבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1815–1823.
בייטמן נולד ב-9 ביולי 1780 בסידרוויל שבניו ג'רזי, אזור השוכן בתחומי העיירה לורנס, מחוז קמברלנד.