tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ווינט און וואָרצלען: נאָוועלען, ניו יורק: אלטוועלטלעכן יידישן קולטור-קאנגרעס, 1955.
די בריק: נאָוועלן, צייכענונגען: אלכסנדר באָגען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1963. (תורגם לעברית: "הגשר")
שטיגן צום הימל, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשכ"ו 1966. (תורגם לעברית: "מדרגות אל השמים"; ולצרפתית)
פֿלאמען פֿון דער ערד: ראָמאן, תל אביב: ישראל-בוך, 1966. (תורגם לצרפתית)
די קרוין: דערציילונגען, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ג.
שטערן לייכטן אין תהום: געזאמלטע דערציילונגען (1940–1944), 2 כרכים, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ו 1976.
צווישן תוו און אלף: געזאמלטע לידער, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ח.
"אברהם סוצקעווערס לידער פֿון טאָגבוך": עסיי, תל אביב: קאמיטעט פאר יידיש און יידישער קולטור; ביבלוס, 1979. (ספרון)
געשטאלטן און פּראָפֿילן: ליטערארישע עסייען, תל אביב: המנורה, תשל"א-תשמ"א 1980.
הימלען נאָכן שטורעם: נאָוועלן, עסייען און לידער, תל אביב: וועלטראט פאר יידיש און יידישער קולטור, תשמ"ד 1984.
אייגנס און פֿון נאָענטע קוואלן, תל אביב: המחבר, 1987.
מלכות גיטו: סיפורים; מיידיש: א"ד שפיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג.
ערומים בטרם שחר: רומאן; עברית: א"ד שפיר, מרחביה: ספרית פועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטרן (סדרת ספרים בעריכת דוד הנגבי), תשכ"ח.
אור מעמקי תהום; מיידיש: א.ד.
שפיר, בנימין טנא; מבוא: בין להבות ושלבים, מאת דב סדן), תל אביב: י"ל פרץ, תשכ"ט 1969. (על הכריכה: "אור מעמקי תהום: ל"ו סיפורי שואה") ("ליכט פֿונעם אָפּגרונט")
מדרגות אל השמים: רומן; תורגם מיידיש בידי א"ד שפיר, תל אביב: עם עובד – ספרייה לעם, תש"ל 1970. ("שטיגן צום הימל")
הגשר: סיפורים; עברית: נפתלי גינתון, תל אביב: ספרית פועלים; בסיוע קרן תל אביב לספרות ואמנות, תשל"ד.
האשמורת השלישית: סיפורים; המתרגמים: מרדכי אמיתי, נפתלי גינתון, בנימין טנא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו.
שני סיפורים; מיידיש: מרדכי אמיתי, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ח-1978.
שני סיפורים; מיידיש: מרדכי אמיתי, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ח.
(התוכן: עובד האלילים; חסד של אמת) (הסיפורים ביידיש ולאחריהם בתרגום לעברית)
ישעיהו שפיגל: יובל-בוך, 2 כרכים, תל אביב: [חמו"ל], 1986. (בוך 1: אין ליכט פון דער קוואליקער פען: אויסדערוויילטע קריטישע אפהאנדלונגען וועגן זיין שאפן; בוך 2: אין ליכט פון דער פארלאשענער פען: אויסדערוויילטע קריטישע אפהאנדלונגען וועגן זיין שאפן) (החומר לוקט על ידי אשתו של שפיגל, שרלוטה)
חלק משיריו של ישעיהו שפיגל תורגמו לעברית ויש שאף זכו לביצוע בפרויקט של עמותת שם עולם:
לא צימוקים ולא שקדים בביצוע של יונתן רזאל.
ישעיהו שווגר (10 בפברואר 1946 – 31 באוגוסט 2000) היה כדורגלן ישראלי, מגדולי הבלמים של מכבי חיפה בכל הזמנים ושחקן נבחרת ישראל.
שווגר החל את הקריירה במחלקת הנוער של הפועל חיפה.
משראה כי אינו רצוי במועדון עבר למכבי חיפה ושיחק 410 משחקים (360 משחקי ליגה ו-50 משחקי גביע) במדי הקבוצה ב-14 עונות.
שימש קפטן מכבי חיפה במשך מספר עונות וכונה "הבוס" ו"התחנה האחרונה".
לא זכה בתואר בקבוצה, אף שהייתה לו קריירה ארוכה ומפוארת במדיה.
שווגר זכה עם נבחרת הנוער של ישראל בגביע אסיה בשנת 1965. חמש שנים לאחר מכן השתתף עם נבחרת ישראל במונדיאל 1970, גביע העולם היחיד אליו העפילה הנבחרת עד היום, שנערך במקסיקו.
שווגר הצטיין במשחק נגד נבחרת איטליה כאשר שמר במופתיות על החלוץ לואיג'י ריבה, שהיה אחד מטובי השחקנים בעולם.
הופיע 37 פעמים במדי נבחרת ישראל במשך הקריירה שלו.
נפטר מדום לב, והיה לשחקן הראשון שהלך לעולמו מנבחרת ישראל שהעפילה למונדיאל.
הובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
בנו הוא כדורגלן העבר אילון שווגר.
לאחר מותו של שווגר הוחלט במכבי חיפה להנציח את זכרו.
את שמו של הבלם קיבלה קבוצת נערים ב' ונקראת: "מכבי ישעיהו חיפה/זכרון יעקב", על שם היישוב שבו גרות שתי בנותיו של השחקן.
המועצה האזורית חוף הכרמל החלה לקיים בשנת 2000 את משחקי "גביע המועצה ע"ש שווגר" - טורניר כדורגל אזורי בו מתחרות נבחרות היישובים במועצה זו מול זו.
משחק הגמר של הטורניר, הנערך מדיי שנה במושב צרופה - המושב בו התגורר שווגר - מושך אליו מאות צופים וצופות מדיי שנה.
בשנת 2009 נבחר שווגר להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
שווגר מוזכר בסיפורו של ארי פולמן, "הדרבי שאחרי המלחמה", הכלול בקובץ סיפורי הכדורגל "ההולנדי של עכו" שיצא לאור בשנת 2004.
בשנת 2020 החליטה עיריית חיפה להנציח את זכרו של שווגר באמצעות קריאת רחוב חדש על שמו בשכונה שעתידה להבנות בסמוך לאצטדיון סמי עופר.
ב-10 באוגוסט 2022, חנכה ראשת העיר עינת קליש-רותם את הרחוב על שמו של שווגר.
ישעיהו תומא שי"ק (17 באוגוסט 1939 – 2004) היה הוגה דעות, טבעוני, גנן אורגני, אספרנטיסט, אתאיסט, אנרכיסט, פציפיסט ואידאולוג שמאלני הונגרי-ישראלי.
נולד בבודפשט בירת הונגריה לאנדרי, עובד דפוס, ואילונה שי"ק ("שם ישראל קדוש", או "שלמים יראים קדושים").
כאשר היה בן 3 נפרדו הוריו.
בהיותו בן 5 השתלטו הנאצים על עירו, חלק ממשפחתו נשלח בטרנספורטים לאושוויץ.
אימו, אילונה, שהייתה כבת 35 באותו זמן, נכלאה במחנה עבודה והוא שרד בגטו בהשגחתה של סבתו.
אחרי השחרור נפגש עם אימו.
עם השתלטות הצבא האדום על הונגריה וכינון משטר קומוניסטי הפך לחבר בקומסומול (תנועת הנוער הקומוניסטי).
בשנת 1950 החליטה אימו לעלות לישראל בה כבר חי אחיו הגדול, שלמה.
חרף התנגדותו לעזיבת הונגריה נאלץ תומא כקטין לעלות עימה.
עם הגיעם לארץ נשלחו למחנה עולים זמני דרומית לאשקלון, שהיה ממוקם בבניין בית הספר של הכפר הפלסטיני ברברה (בתחום קיבוץ מבקיעים).
תומא נשלח לכפר הנוער אלוני יצחק, שם הוחלף שמו, כמנהג הימים ההם, לישעיהו.
בעקבות תקרית בה טבחית בכפר הנוער אלוני יצחק הביעה זעזוע ממליקת ראש תרנגולת, החליט להפוך לצמחוני (ומאוחר יותר לטבעוני).
העובדה שהטבחית ראתה חסרון רק במליקת הראש, אותו הגדירה כמעשה ברברי, ולא בשחיטה יהודית, הובילה אותו גם לשלילת הדת.
רעיון מניעת ההרג שאחרי הצמחונות הפך אותו מאוחר יותר לפציפיסט.
ממייסדי תנועת סרבנות המצפון בישראל
בשנת 1957, כאשר היה מלש"ב, הצהיר על סירוב לשרת מטעמי מצפון.
שירותו הצבאי הומר בשהייה בקיבוץ כשל"ת.
הוא נשלח לקיבוץ צאלים אך בעקבות התנאים הקשים וההבנה שהקיבוץ הוא יישוב ספר חצי צבאי ובשהותו בו הוא מסייע לכוחות הכיבוש הוא ברח מקיבוץ צאלים והתחבא זמן מה בבית אימו.
לאחר שראה שהצבא לא מחפש אחריו, עבר לתל אביב בה התגורר אצל עו"ד מרדכי שטיין.
פעל במסגרת הסניף הישראלי של התנועה הבינלאומית לסרבני מלחמה מטעמי מצפון ותמך בצעירים שסירבו לשרת מטעמי מצפון.
בין הצעירים שהסתייעו על ידו: אורי דייוויס ומשה יהודאי.
ב-1981 עקב סכסוכים ופילוגים התרוקן הסניף הישראלי מאנשיו, חלק מהפעילים הקימו את תנועת פרופיל חדש ותומא נשאר כמעט הפעיל היחיד.
כמו כן היה פעיל בתנועת הכוח השלישי שנוסדה על ידי שטיין.
היה שותף לפעילויות כנגד הממשל הצבאי וכנגד הפקעת אדמות והיה בין חותמי עצומה שאורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית כנגד הכיבוש אחרי מלחמת ששת הימים.
היה מזכיר הסניף הישראלי של ארגון "אזרחי העולם וחילק דרכוני "אזרח העולם" (לדרכונים לא היה כל תוקף, אך הם שימשו למעשה מירמה כאשר נוכלים מכרו דרכונים אלו לעולים ממדינות ברית המועצות בהבטחות שווא כי הדרכונים יאפשרו הגירה למדינות הדורשות אשרות כניסה).
הצטרף למר"י, והוצב במקום ה-57 הסמלי ברשימתה לבחירות לכנסת השמינית.
בהמשך הצטרף לתנועת "גוש שלום" של אורי אבנרי והיה פעיל בהפגנות מטעמה.
הצטרף ל"אגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדווים בישראל" והיה פעיל ברשימה המתקדמת לשלום ועוד.
היה ממיסדי האגודה ההומניסטית החילונית בישראל שהתנגדה לסמננים הדתיים בחיי המדינה מבלי להתנגד לדת עצמה ולמקימי מצוותיה.
התנגד לרישום הלאום בתעודת הזהות שלו ופנה למשרד הפנים בבקשה לבטל את הרישום.
משלא נענה, פנה לבג"ץ והיה האזרח הישראלי היהודי הראשון שבסעיף הלאום שלו ושל בנותיו הופיעו שני קווים במקום יהודי.
ב-1959 נפטרה אימו והוא ניתק באופן מעשי את קשריו עם אחיו שהיה שוטר באותה עת ונחשב בעיניו כחלק מהממסד.
באותה עת ניהל מערכת יחסים זוגית עם בלה ונאבק לקבל הכרת הממסד בנישואי החוזה שערך עבורם עו"ד שטיין כנישואים אזרחיים, מאבק שנחל הצלחה רק ב-1966.
שימש כמזכיר הכפר באלוני יצחק ועבר לגור בו.
מכיוון שלא רצה לגור על "אדמה כבושה", הוא הגביה את הקרוואן בו התגורר מעל הקרקע באמצעות כלונסאות.
באלוני יצחק נולדו שתי בנותיו.
באמצע שנות ה-70 התפטר ממשרת מזכיר הכפר ועקר עם משפחתו, בהתחלה לגבעת עדה ואחר כך לדירה בדמי מפתח בבית האונייה ברחוב לבנדה תל אביב.
כאשר הייתה בתו השנייה, כבת שלושה חודשים, הפסיקה לינוק ונזקקה למזון תחליפי.
כצמחוני, התנגד לתת לה תחליפי חלב אם המבוססים על חלב פרה.
עובדה זו הביאה לקרע במערכת היחסים עם אשתו והם נפרדו.
התנגד למה שהוא כינה "תרבות צריכה" ונמנע ככל האפשר מרכישת מוצרים.
חלק ממזונו הוא ליקט בשוק הכרמל מתוך הסחורה שהירקנים השליכו, ביגוד השיג בין היתר כתרומות יד שנייה או ביגוד שאנשים השאירו ליד פחי האשפה.
חלק מהמוצרים והמזון להם נזקק השיג בעיסקאות ברטר בהן (בעיקר מעריצים צעירים) סיפקו לו מזון בתמורה להרצאות ורק חלק מצרכיו מימן בתמורה מעבודה.
מריהוט נמנע ככל האפשר וריהוט שנזקק לו השיג מיד שנייה או מתרומות.
ניסה לתקן כל דבר בכוחות עצמו על מנת להימנע מהצורך לפנות לבעלי מלאכה.
חסך בחשמל, בין היתר בכך שלא הפעיל את דוד החימום ודרש ממשפחתו להתרחץ במים קרים.
חסך במחירי תחבורה בכך שנסע על אופניו ממקום למקום.
זמן מה לאחר פרידתו מבלה ובנותיו, במהלך פעילותו בקו לעובד פגש את מלכה גאייר, מתנדבת אף היא, שהגיעה כעולה חדשה מארצות הברית.
במקביל, עיריית תל אביב דרשה ממנו תשלומי ארנונה גבוהים על דירתו, בטענה שהדירה היא למעשה משרד ואינה משמשת למגורים, לכן כאשר בשנת 1995 מלכה נאלצה לחזור לסעוד את אימה החולה, מכר תומא את דירתו ונסע גם הוא לארצות הברית.
יחסיו עם מלכה עלו על שרטון בהשפעת אמה והוא החליט לעזוב לאירופה.
תומא ניצל את החוק ההונגרי שאפשר לאזרחי הונגריה לשעבר, שעזבו אותה בגלל רדיפה, לקבל חזרה את אזרחותם ההונגרית וקיבל דרכון הונגרי.
בדרך להונגריה חיפש תומא קומונה באירופה אליה יוכל להצטרף, ובינתיים התארח אצל ידידים במדינות שונות כמו הולנד ואנגליה.
כאשר גילה כי אין באירופה המערבית קומונות כפי שהוא חלם עליהן נסע להונגריה ובהתחלה התגורר בעיר הולדתו - בודפשט.
בבודפשט ניסה להצטרף לתנועת השלום המקומית ואף היה פעיל במחאות כנגד הפלישה לעיראק, כנגד הצטרפות הונגריה לכוחות נאט"ו וכנגד הגלובליזציה, אולם הוא לא מצא שפה משותפת עם הצעירים שהיו רוב הפעילים בתנועה וסבל מכך שהלך הרוחות היה גם אנטי-ישראלי והשליך על יחסם אליו כישראלי.
בכסף שנשאר לו ממכירת דירתו קנה בשנת 2003 חווה צנועה ליד קוניה-סק (Kónya-Szék), סמוך לעיר צ'ונגראד בדרום הונגריה וקיווה להקים שם קומונה פציפיסטית צמחונית.
ב-13 ביולי 2004 נמצאה גופתו בשדות שליד חוותו עם סימני פגיעה מטרקטור או רכב חקלאי אחר.
הוא נקבר בקבורה חילונית בבית קברות בהונגריה ב-29 ביולי.
הניח ידועה בציבור, בלה אייזיק (שי"ק) ושתי בנות.
בקשתם של אייזיק ושי"ק לשינוי שם משפחתה של אייזיק לאייזיק (שי"ק) הגיעה לבית המשפט העליון פעמיים.
ישעיהו (הרברט) פורדֶר (לעיתים פֶרדֶר; בגרמנית: Foerder; 25 במרץ 1901 – 9 ביוני 1970) היה איש ציבור, כלכלן ובנקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית ומנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של בנק לאומי.
פורדר נולד בשנת 1901 בשרלוטנבורג שבברלין בירת גרמניה.
למד באוניברסיטאות פרייבורג, היידלברג וקניגסברג, בהן השלים תארים בכלכלה ובשנת 1923 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
משנת 1926 עבד לפרנסתו כעורך דין, לצד ראשית פעילותו הציבורית כמזכיר המדיני של ההסתדרות הציונית בגרמניה וחבר נשיאות התאחדות עולי גרמניה (1932–1935).
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה פורדר לארץ ישראל.
נמנה בין מייסדי חברת "רסקו" ושימש כמנהלה.
בשנת 1944 נבחר מטעם מפלגת עלייה חדשה, מייסודה של התאחדות עולי גרמניה, לחבר באספת הנבחרים הרביעית והיה חבר הוועד הלאומי.
עם קום המדינה מונה פורדר למפקח על המזונות בממשלה הזמנית ועם עריכת הבחירות לאספה המכוננת התמודד אליה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
לכנסת השנייה נכנס לאחר פרישתו של אברהם גרנות, והמשיך עד הכנסת השלישית בשנת 1957 כדי לעמוד בראש בנק לאומי לישראל.
היה חבר ועדת הכספים וועדת הכלכלה.
משנת 1957, עמד פורדר בראש בנק לאומי לישראל.
משנת 1926 היה נשוי לגרטרוד לבית סימון.
לאחר מותו נקראו על שמו מכון למחקר כלכלי באוניברסיטת תל אביב והמדרשה הליברלית בתל אביב.
ישעיהו פונדק (16 בינואר 1912 – 29 במרץ 2000) היה מחנך ומדריך בתנועות נוער ציוניות, מראשי תנועת "החלוץ הצעיר" במזרח אירופה ומראשי תנועת "הנוער העובד" בישראל.
פונדק נולד וגדל בעיירה סמיאטיץ' שבפולין.
הוריו, לאה פועה לבית רודזינסקי ומשה פונדק, בן סמיאטיץ', נישאו ב-1904, עלו לארץ ישראל עם אחיו הבכור מנחם בשנת 1909, לאחר שהאב משה הכשיר עצמו לעבודת כפיים בסדנת יזע בשיקגו במשך תקופה.
בעקבות קשיי ההתאקלמות שבו ב-1911 לסמיאטיץ', בכוונה לעלות שוב בהמשך, אך בשל מלחמת העולם הראשונה והמלחמה הפולנית-סובייטית, לא יצאה התוכנית לפועל.
ב-1924 החל את פעילותו בסניף תנועת "החלוץ הצעיר" בעיירה.
ב-1926 עבר ללמוד בסמינר למורים בוורשה.
היה חבר פעיל בסניף "החלוץ הצעיר" בוורשה, ובין מייסדי החוג הציוני "חוג מגשימים", שחבריו הם תלמידי הסמינר למורים ותלמידות הסמינר העברי לגננות בוורשה.
ב-1929 הצטרף למזכירות הפעילה של "החלוץ הצעיר" בפולין, ויצא לביקורי הדרכה בסניפי התנועה.
ב-1930 השתתף בסמינר מדריכים עולמי של "החלוץ", לאחריו נשלח לרכז את מחוז וילנה של "החלוץ הצעיר", עד 1933. בתקופה זו התרחבה פעילות הסניפים וגדל מספרם.
ב-1933 נשלח לקרפטורוסיה שבצ'כיה כדי להקים שם את תנועת החלוץ הצעיר.
באוקטובר 1933 עלה פונדק לארץ ישראל, והתיישב בקיבוץ גבעת חיים.
ב-1935 גויס על ידי בני מהרש"ק לפעילות בתנועת הנוער העובד, כמחליפו של המזכיר דוד כפרי, מרכז סניף ירושלים של התנועה.
ב-1937 עבר לקיבוץ גשר ונשא לאישה את צילה ברו.
בשנים 1942–1944 היה פעיל בנוער העובד בסניף תל אביב, ושותף בגיוס בני הנוער לפלמ"ח.
ב-1946 היה חבר מזכירות התנועה המאוחדת, שהייתה מיזוג של המחנות העולים ותנועת גורדוניה.
היה ממקימי הסניף הירושלמי של התנועה המאוחדת.
פונדק הדריך מספר חברות נוער בארץ, כל אחת למשך שנה או שנתיים.
מ-1940 הדריך את חברת הנוער שחבריה הקימו את בית הערבה.
מ-1946 הדריך את חברת הנוער "הטורקית", שהקימה את קיבוץ נחשולים.
מ-1948 הדריך את נוער ח', שחניכיה התגייסו לנח"ל.
כן הדריך את חברת הנוער "הפרסית" ב-1954, וב-1971 את גרעין ה"בונים" מאנגליה שעלה להתיישבות במבוא חמה.
פונדק היה גם פעיל בתנועה הקיבוצית.
בשנים 1958–1960 היה מזכיר קיבוץ אשדות יעקב איחוד, ובשנתיים הבאות היה פעיל בתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, במדור עלית הנוער.
בשנים 1963–1970 עבד כמרכז מדור תרבות במזכירות הנוער העובד.
עד 1973 עבד כמרכז השקיית הבננות בשטחי ה"זור".
ערך במשך שבע שנים את עלון קיבוץ אשדות יעקב איחוד, עד 1980. במקביל עבד בשנים 1973–2000 כפועל בבית החרושת "לוג מוצרי פלסטיק" בקיבוצו.
כן היה מרכז חוג תנ"ך בקיבוץ, במשך 14 שנה.
נפטר בשנת 2000, והובא למנוחות בבית העלמין אשדות יעקב.
אשתו צילה נפטרה בשנת 2009, ונטמנה לצידו.
בנו נספה בתאונת מטוס במכתש הגדול, בהיותו מפקד קורס נווטים ב-1964. בן נוסף שלו הוא פרופסור דוד פונדק.
ישעיהו מנהיג מדריך ומורה הדרך
ישעיהו נושא ברכה בחג המשק - אשדות יעקב איחוד בת 68 - 1991
ישעיהו תדמור (נולד ב-20 בנובמבר 1934) הוא פרופסור לחינוך, שימש בעבר מפקד פיקוד הגדנ"ע, מנהל בית הספר הריאלי בחיפה, ראש מכללת לוינסקי לחינוך ויו"ר "התנועה לרוח האדם בחינוך".
תדמור נולד בחיפה לאסתר ומרדכי טרטנר, שעלו מצ'כוסלובקיה.
אביו היה ממקימי הדפוס הקואופרטיבי "אות" ואימו גננת.
למד בבית הספר היסודי-דתי "נצח ישראל" ומכיתה ה' בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנת 1952 התגייס תדמור לצה"ל, שירת כסמל בהיאחזות הנח"ל דרדרה, יצא לקורס קציני חי"ר, הוצב בחטיבת גולני, גדוד 12, ושירת בו כמפקד מחלקה ואחר כך כסגן מפקד פלוגה.
בשנת 1955 עבר לבית הספר לקצינים שם שימש שנתיים מדריך כיתתי בפלוגות חי"ר, ובהמשך כקצין כחינוך של בית הספר.
בהשאלה מצה"ל לרשות השידור: מנהל הטלוויזיה
בעודו בצה"ל, הוזמן על ידי הוועד המנהל של רשות השידור למלא את התפקיד "הממונה על הטלוויזיה".
כעבור זמן שונה שם התפקיד ל"מנהל הטלוויזיה".
באישור הרמטכ"ל הושאל מצה"ל לרשות השידור ושימש בתפקיד במשך שנתיים (1971–1973).
בתום שנתיים זכה במכרז במשרת מנהל הטלוויזיה לשלוש שנים נוספות, אולם הוא בחר לשוב לשירות בצה"ל.
עם שובו מרשות השידור לצה"ל, התמנה תדמור למפקד פיקוד הגדנ"ע ועשה בתפקיד שלוש שנים (1973–1976) במהלכן פיקד על הפעלה של הנוער במשימות חירום שנדרשו במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1977 השתחרר משירות הקבע בצה"ל, בדרגת אלוף-משנה.
תדמור הוא בוגר בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בסוציולוגיה ובמדעי החברה.
ב-1977 סיים לימודים לתואר שני בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב וב-1991 הוסמך לדוקטור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
נושא העבודה, בהדרכתו של פרופ' אדיר כהן: "ד"ר יוסף שכטר – משנתו ודרכו בחינוך".
תדמור אומנם לא השתייך ל"חוג השכטריסטי", תלמידיו של יוסף שכטר, אבל מתוך רקעו הדתי, היה מקורב אל שכטר ולא אחת הגיע אל ביתו לשיחות.
משהו מהשפעתו של שכטר חלחל מאז בתדמור, וכשעמל על עבודת הדוקטורט חזר ושב לשיחות עם שכטר.
בתקופת עבודתו במכללת עמק יזרעאל, בינואר 2003, התמנה לדרגת פרופסור חבר-נלווה בחינוך (לערכים) מטעם הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במכללות בתחומים מדעי הרוח, חינוך והאומנויות של המועצה להשכלה גבוהה למינוי פרופסורים במכללות בתחומים מדעי הרוח, החינוך והאומנויות.
אלוף עוזי נרקיס, ששימש אז ראש מחלקת העלייה של ההסתדרות הציונית העולמית, הציע לתדמור לצאת בשליחות לניו יורק בתפקיד ראש שליחי העלייה בארצות הברית ובקנדה.
תדמור שימש בתפקיד הזה במשך כשנתיים 1977–1979. עיקר משימת השליחות באותה התקופה היה עידוד יורדים לשוב לישראל.
כשנה אחר כך (עד מחצית 1980) שימש נציג מפלגת העבודה בצפון אמריקה ובד בבד גם נציג תנועת העבודה הציונית שם.
מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה
בשנת 1980, קיץ תש"ם, זכה תדמור במכרז לשמש מנהל בית הספר הריאלי בחיפה ועמד להתחיל בתפקידו לאלתר, ואולם בפועל החל לשמש כמנהל רק כעבור שנתיים, ערב פתיחת שנת הלימודים תשמ"ב.
הוא כיהן בתפקיד עד 1995 כאשר לאורך כל התקופה שימש, בצד התפקיד מנהל בית הספר, גם כמנהל בית בירם, החטיבה העליונה של בית הספר, ומורה לאזרחות, לפילוסופיה ולמחשבת ישראל, וכמחנך כיתה (י"א וי"ב).
סיום תפקידו של תדמור כמנהל בית הספר היה כרוך במשבר ועימות עם הורים.
במהלך העימות התפרסמו כתבות בעיתונות המקומית שרמזו על שחיתויות בניהול הנכסים והקרנות של הריאלי.
לכל זה התווספו עימותים פנימיים במוסד עצמו בין מורים שתמכו בתדמור לכאלה שהתנגדו לו.
בשנת 1997 מונה תדמור לכהן כראש מכללת לוינסקי לחינוך.
היות שגיל הפרישה במכללות לחינוך היה 65 הוגבלה משרתו לשלוש שנים.
עם סיום כהונתו במכללת לוינסקי התקבל תדמור בשנת 2000 כחבר סגל במכללה האקדמית עמק יזרעאל ושימש בתפקיד זה עד שנת 2013. במרבית התקופה שימש ראש החוג למדעי ההתנהגות וראש המגמה לחינוך שבחוג (לצדה היו בחוג המגמות לפסיכולוגיה ולקרימינולוגיה).
בשנת 2008 הוזמן להשתתף בצוות לבניית תוכנית לתואר שני במנהיגות חינוכית באורנים" וכאשר אושרה התכנית שימש שם מרצה-חוקר ולימד שני קורסים סמסטריאליים עד שנת 2013.
בשנת 2009 הקים תדמור יחד עם קבוצת חברים-לדרך את "התנועה להעצמת הרוח בחינוך".
תדמור נבחר לכהן כיו"ר התנועה.
מטרת התנועה הייתה "להביא לכך שהעיסוק במהות האדם, החיפוש אחר משמעות וערכיות, והשאיפה להתפתחות נפשית-מוסרית-רוחנית, יהיו חלק טבעי מהתרבות הישראלית, מהאקלים הבית-ספרי ומנפשם וחייהם של המורים והתלמידים.
מול הגישה התכליתית-מעשית של ראשי מערכת החינוך, הרואה את חזות הכול בציוני התלמידים, נועדה התנועה להשפיע על מנהלי בתי ספר ומחנכים לחזק את היסודות הערכיים וההומניים בחינוך, לחתור לחוויות חינוכיות מעצבות ולהביא את התלמיד להתעלותו כאדם." בשנת 2018 הפסיקה התנועה את פעולתה.
בשנת 2012 הקים תדמור יחד עם קבוצה של כ-30 נשות ואנשי חינוך, את "המועצה לרוח האדם בחינוך", ונבחר לשמש יו"ר המועצה.
המועצה פעלה להטות את השיח החינוכי אל היסודות המהותיים של החינוך, בהם: משמעות, דיאלוגיות, הומניות, רב-תרבותיות, הכלה ואהבה.
המועצה הכינה ניירות עמדה בנושאי חינוך שונים, עקבה אחר פעולות במערכת החינוך וקיימה דיאלוג ביקורתי עם שר החינוך דאז, הרב שי פירון ואנשי המשרד.
המועצה חדלה מפעולותיה בשנת 2015.
מאז ההכרזה על הרפורמה המשפטית בישראל (2023) פעיל תדמור במחאה נגדה.
פרסם מאמרים העוסקים בהיבטים חינוכיים הקשורים בה, חבר במספר קבוצות מחאה (בהן "מבצר הדמוקרטיה", "נאמני מגילת העצמאות" ו"התנועה הדמוקרטית האזרחית") ומשתתף בהפגנות.
תחום המחקר של ישעיהו תדמור הוא פילוסופיה של החינוך, ובמידה מסוימת אנתרופולוגיה של החינוך.
ניתן להכתיר את תפיסת החינוך של ישעיהו תדמור כתפיסה אקזיסטנציאליסטית, גם זו הרליגיוזית.
ככלל, תדמור רואה בחינוך חוויה קיומית בעלת ממד רליגיוזי, שעיקרה עירור שאלות הקיום, השאלות האקזיסטנציאליות של האדם, ותכליתו היא הגבהת האדם.
תדמור הקדיש חלק ניכר מכתיבתו לפיתוח הפרקטיקה של מימוש האידיאות למציאות החינוכית הלכה למעשה.
דוגמה מובהקת לכך היא מאמרו "מחוזות התרבות הבית ספרית" (עיונים בחינוך 7–8. נובמבר 2013).
הרעיונות וקווי העשייה בו לקוחים הן מן הספרות ההגותית והמדעית והן מתוך ניסיונו המנהיגותי-ניהולי בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
''התכוונות לאלוהי שבאדם – חינוך אקסיסטנציאליסטי-דתי במשנתו של יוסף שכטר'' (הוצאת רשפים, 1994).
בספר, שהוא הרחבה של עבודת הדוקטורט שלו, מציג תדמור משנה רעיונית לכידה וסדורה של רעיונותיו הנשגבים של שכטר, שנכתבו על ידו ב"תפזורת" של כותרים וסגנונות כתיבה.
הספר מעמיק בתורתו של שכטר, מפרש מושגים שנראו בעיני תדמור עמומים, ואף מבקר בחריפות היבטים בעייתיים במשנתו.
הספר משלב הגות מעמיקה עם מחקר אנתרופולוגי על קבוצת ה"שכטריסטים" שייסדו את המושב יודפת.
''חינוך כחוויה קיומית'' (הוצאת מכון מופ"ת והמכללה האקדמית יזרעאל, 2007).
בספר זה תדמור מבקש לחקור את ליבת החינוך, את יסודותיו המהותיים ולהצביע על היכולת של המחנך לחזק את עצמיותו של התלמיד, להדריך אותו בהתלבטויותיו בשאלות קיומיות ולכוונו בגיבוש תוכנית חייו.
בספר דן תדמור בזיקה אל הטרנסצדנטי וחותר להבהיר את טיבו.
הספר נפתח בפרק מתומצת על השקפתו החינוכית של שכטר, כמעין נקודת מוצא להשקפתו של תדמור, ואחריו בכל פרקי הספר הוא מתווה אותה, עתה כבר מתוך התבוננות עצמאית המבוססת על מחשבתו המקורית ועל עיבוד הניסיון החינוכי שצבר.
הוא מנתח את המושגים המרכזיים של החינוך: קיומיות, משמעות, דיאלוגיות, ערכיות, אהבה ורוחניות.
בסוף הספר מופיע נספח שכותרתו "על מה משפיע המורה המשפיע/ה?", מבוסס על מחקר שהנחה תדמור במכללת עמק יזרעאל.
עיקר הממצא הוא שאישיותו של "המורה המשפיע/ה", כפי שנחרת בתודעת התלמידה והתלמיד שלמדו אצלו, ניחנה בתכונות החורגות מכושרי הקניית הידע ומיומנויות הלמידה.
אלה הן סגולות הומניות המאפשרות למורה לגעת בנבכי העומק שבקיומו של התלמיד.
בו הוא מציג תובנות, הערות פילוסופיות קצרצרות על הזקנה.
למפעל הספר הוא צירף אליו את נכדו, בן רוטנברג, צייר-פופ תל אביבי, שיצר עיטור נלבב לכל אחת מן התובנות.
''חינוך – מהו לי?'' (הוצאת סטימצקי, 2018) – הוא למעשה התבוננות ביקורתית ביו-אתנוגרפית של תדמור על חייו כמחנך.
"אני תופס את עצמי כמחנך", כותב תדמור בפתיחת הספר, "לא רק כשם המתאר מקצוע, אלא במהות המושג, בייעוד המקופל בו [...] הספר הינו אוטוביוגרפיה 'מקצועית', כזאת המכוונת להתפתחותי בחינוך על רקע המציאות החינוכית המשתנה".
הספר סוקר את מגוון התפקידים שתדמור נשא בהם, וזאת מתוך ביקורתיות רבה, בראש ובראשונה כלפי עצמו, והוא עושה זאת תוך חשיפה רבה וכנות עמוקה.
בכתיבה שוזר תדמור גם הרבה מההגות ומהתובנות שליוו את עבודתו.
אחד הפרקים בספר שזכה לפרסום רב הוא "ומילדיי יותר מכולם", שבו הוא מתאר בגילוי לב נדיר את דרכו בחינוך ילדיו, ובמיוחד את נפתולי יחסו אל בנו עידו על רקע ההומוסקסואליות של הבן.
היבטים נוספים של הגותו החינוכית של תדמור ניתן למצוא בשני קובצי מאמרים שערך (בשיתוף עם עמיר פריימן):
הספר מכיל עשרות מאמרים של טובי נשות ואנשי האקדמיה התחום החינוך ועימם מחנכות ומחנכים מן השדה שהציגו, כל אחת ואחד מהם, את תפיסותיהם בדבר המהות הגלעינית של החינוך.
מאמרו של תדמור בקובץ הוא: "קיומיות, רוחניות ומהותיות בחינוך.
''חינוך – שאלות האדם'', שני כרכים: כרך א' – בהגות, כרך ב' – בהוויה (הוצאת מכון מופ"ת, 2015), בהם מציגים חוקרים מהאקדמיה, ונשות ואנשי חינוך את היסודות הראשוניים, המהותיים, של תחום החינוך, וכן שאלות יסוד של הקיום האנושי, כפי שעשויים לעלות בבית הספר, ובדרכים של החינוך לעוררן לדיון מושכל.
בתקופה ההיא חלה בסרטן רקמות בירכו ומתוך חוויית ההתנסות בזה, כתב את "שאלות האדם ממיטת חוליי", מעין דיאלוג פילוסופי עם הנגע הממאיר.
לבד מהספרים שכתב, הוציא תדמור במהלך תקופות פעילותו גם שלושה קובצי מאמרים:
''אני מאמין בבית ספרי– דברים בעל פה ודברים שבכתב'' (1994, חיפה: הוצאת בית הספר הריאלי העברי בחיפה).
כאן מרוכזים מאמרים שחוברו, ופורסמו, חלקם נישאו כנאומים, בתקופתו כמנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
''מילים מחנכות – לקט הרצאות ומאמרים'' (1999, תל אביב: הוצאת קדם, בסיוע משרד החינוך).
הלקט הזה כולל בעיקרו מאמרי דעה שפרסם בעמודי דעה בעיתונות בתקופה שבה שימש ראש מכללת לוינסקי לחינוך.
''חינוך מעורב – לקט רשימות'' (2008, חיפה: הוצאה עצמית, בסיוע מכללת עמק יזרעאל).
הקובץ הזה כולל מאמרי דעה שפרסם בתקופה שבה פעל במכללת עמק יזרעאל.
להשלמה, הנה עוד שניים ממאמריו המייצגים את תפיסתו:
כל פרסומיו של תדמור – המאמרים, הספרים, הנאומים, התכתובות והדו"חות – עד שנת 2015 לערך מאוחסנים בתיקים על-פי התקופות בארכיון לחינוך יהודי בישראל ובגולה ע"ש חיים וגואן קוסטנטינר באוניברסיטת תל אביב.
תדמור נשוי לנטע (לבית ברדיצ'בסקי) ואב לד"ר יפעת רוטנברג-תדמור, ראשת החוג לחינוך מיוחד במכללת גורדון לחינוך בחיפה, ולרקדן-הכוריאוגרף עידו תדמור.
ישר כמאל (בטורקית: Yaşar Kemal; 6 באוקטובר 1923 – 28 בפברואר 2015) היה סופר טורקי ממוצא כורדי.
יצירתו כוללת רומנים, תסריטים וסיפורים קצרים.
ישר כמאל, ובשמו המקורי כמאל סאדיקגוצ'לי (Kemal Sağdıkgöçeli), נולד למשפחת איכרים מהכפר ארניס (Ernis), כיום גונסלי (Günseli) שבנפת מורדייה (Muradiye), בסמוך לימת ואן אשר במזרח טורקיה.
משפחתו נאלצה לעזוב את ביתה, ובתום פרק נדודים ממושך השתקעה בכפר המיטה (Hemite), כיום גוקצ'דם (Gökçedam) שבנפת אוסמנייה (Osmaniye), מזרחית למחוז אדנה.
בצד לימודיו בחטיבת הביניים בעיר אדנה עבד במפעל לניפוט כותנה.
לאחר שפרש בשנה האחרונה ללימודיו בחטיבת הביניים הועסק בעבודות שונות: כפקיד פועלי קטיף בחוות כותנה (1941), כעובד בספרייה הציבורית באדנה (1942), וכממונה על חווה חקלאית מטעם המכון להגנת הצומח.
בשנים 1942 - 1941 החזיק במשרת מורה מחליף בכפר בהצ'ה
כמו כן עבד בקטיף כותנה, כמפעיל מכונת דיש, כנהג טרקטור וכמנהל עבודה בשדות האורז, משרה שהתמיד בה כ-5 שנים, עד הגיעו לגיל 20. בתוך כך התנסה במעצרו הפוליטי הראשון, בעת שהיה בן 17. לאחר שסיים בשנת 1946 את שירותו הצבאי הגיע לאיסטנבול ועבד בה כפקח בחברת גז בבעלות צרפתית.
בשנת 1948 שב לקדירלי, והועסק זמן מה כמנהל עבודה
לאחר מכן החל להתפרנס מכתיבת מכתבים בתשלום, אך משנתקל בקשיים שונים נאלץ לוותר גם על עיסוקו זה.
1950 נעצר בתואנה שעבר על סעיף 142 לחוק העונשין הטורקי, וריצה תקופת מאסר בכלא קוזן (Kozan Cezaevi).
עם שחרורו בשנת 1951 נסע לאיסטנבול.
עם מעברו לעיר היה ישר כמאל מחוסר עבודה לזמן מה, אך כבר באותה שנה החל בעבודתו העיתונאית ככתב בעיתון ג'ומהורייט (Cumhuriyet), והמשיכה עד שנת 1963 כבעל טור וכמייסדו של "שירות חדשות הפנים" ועורכו בעיתון זה.
בשנת 1962 הצטרף למפלגת הפועלים הטורקית.
הוא כיהן בה כחבר במועצה המנהלת הכללית, וכן כיושב ראש ועדת התעמולה וחבר הוועד הפועל המרכזי.
לאחר שפרש מעבודתו העיתונאית בשנת 1963 הקדיש את כל כולו לחיבור רומנים.
בשנת 1967 נמנה עם מייסדי השבועון הסוציאליסטי "הנדר" (Ant).
ישר כמאל הורשע ונשפט ל-18 חודשי מאסר בשל חיבור בשם "ספר היסוד של המרקסיזם", שהתפרסם בכתב העת, אך פסק הדין בוטל בידי בית המשפט העליון לערעורים.
הוא הוסיף להיתבע בגין פרסומיו בכתב עת זה.
בשנת 1973 השתתף בהקמתו של איגוד הסופרים בטורקיה, ובשנים 1975–1974 כיהן כנשיאו הראשון.
עקב מאמר שפרסם בשבועון החדשות הגרמני דר שפיגל בגנות דיכויו של המיעוט הכורדי בידי הממשל, עמד ישר כמאל לדין בבית המשפט לביטחון לאומי באיסטנבול, ונידון ל-20 חודשי מאסר.
ישר כמאל חבר בארגון הסופרים הבינלאומי PEN.
הסופר הוסיף להתגורר באיסטנבול ולעסוק בכתיבה עד מותו.
מגיל צעיר גילה ישר כמאל עניין בספרות העממית; הוא למד לנגן בסאז והחל לשיר שירי עם ולספר מעשיות גבורה, ואף ניהל דיאלוגים בשירה עם משוררים בני המקום.
כבר כתלמיד בית הספר היסודי החל לכתוב שירים.
הוא נהג לשוטט בין הכפרים וללקט יצירות פולקלוריסטיות.
באותן שנים פרסם את שיריו בעיתונים מקומיים שונים, ביניהם Yeni Adana ("אדנה החדשה") ו-Vakit ("הזמן"), ובכתבי העת Varlık ("הקיום"), Kovan ("הכוורת"), Ülkü ("האידיאל"), Millet ("האומה") ו-Beşpınar ("חמשת המעיינות").
הוא רקם קשרים עם סופרים
ואינטלקטואלים מחוג כתב העת Çığ ("המפולת"), שראה אור באדנה בשנות ה-40 של המאה ה-20, והחל לפרסם את שיריו גם בו.
יחסי הידידות שקשר עם האמן והצייר הטורקי אבידין דינו (Abidin Dino), ועם אחיו המשורר אריף דינו (Arif Dino), השפיעו על השקפותיו ועל דרכו האמנותית.
בעת שעבד בספרייה באדנה התוודע לספרים רבים, החל בקלאסיקות יווניות וכלה בהיסטוריה של חבל צ'וקורובה.
באותה ימים אף ערך היכרות עם הסופר אורהאן כמאל.
סיפוריו המוקדמים "התינוק" (Bebek), "החנווני"
(Dükkâncı) ו"ממט וממט" (Memet ile Memet) התפרסמו בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך את סיפורו הקצר הראשון, "מעשה מלוכלך"
(Pis Hikâye), כתב בשנת 1944, בעת שירותו הצבאי בקייסרי.
סיפורי ביכורים אלה מבוססים על רשמיו מחבל צ'וקורובה ותושביו, ועוסקים במצוקותיה הכלכליות של אוכלוסיית האזור, ובמאבקיה בתנאי הטבע הקשים בהקשר של יחסי הגומלין בין האדם, הטבע והסביבה.
ספרו הראשון של ישר כמאל, קובץ חיבורים עממיים בשם "קינות" (Ağıtlar), ראה אור בשנת 1943. בספר זה כינס שירי אבל וכתבים פולקלוריסטיים בלתי מוכרים, או כאלה שזכו להתעניינות מועטה בלבד.
את הקינות החל ללקט כבר בהיותו בן 16. מאוחר יותר טרח על שירים
שלא פורסמו מאת הפייטן העממי בן המאה ה-17 קרג'אולו (Karacaoğlu).
עבודת האיסוף של חיבורים עממיים אלה ועריכתם היוו נדבך חשוב בכתיבתו הספרותית העתידית, ובפרט ברומנים שלו.
עם הצטרפותו לעיתון ג'ומהורייט החל להשתמש בשם העט "ישר כמאל".
בעת ההיא החל להתפרסם בזכות סדרה של כתבות, אשר נתנו ביטוי למצוקותיהם הכלכליות והחברתיות של תושבי אנטוליה: "50 יום ביערות הבוערים" (1955), "הצ'וקורובה בוערת" (1955), "שבעה ימים בחווה הגדולה בעולם" (1955) ו"ארובות הפיות" (1957).
סיפורו "התינוק", שהתפרסם בהמשכים בעיתון ג'ומהורייט, ואשר הופיע גם בקובץ הסיפורים הקצרים הראשון שלו, "החום הצהוב" (Sarı Sıcak), עורר בהדרגה את סקרנותם של הקוראים.
הרומן הראשון שלו, "ממד הרזה" (İnce Memed), שהתפרסם אף הוא בעיתון כרומן בהמשכים בשנים 1954–1953, כבר עורר עניין רב.
בטורקיה של שנות ה-50 של המאה ה-20 ניכר תהליך בולט של מעבר מכלכלה מסורתית מבוססת חקלאות לתיעוש.
חדירתו הנרחבת של המיכון לחבל צ'וקורבה, התלקחותו של המאבק על הקרקעות המניבות בקרב בעלי האדמות, כמו גם השלכותיהם של תהליכים אלה על תושבי הכפרים הדלים של החבל מילאו תפקיד מרכזי ברומנים המוקדמים של ישר כמאל.
ברומן "ממד הרזה" גולל הסופר את עלילותיו של הגיבור ההופך לשודד דרכים ויוצא להרים בבקשו להשתחרר מאימת בעלי הקרקעות, ומתח בה בעת ביקורת על העיוותים במבנה החברתי.
הרומן מתאר את מאבקו של ממד הרזה בבעלי הקרקעות למען תושביו העניים של חבל צ'וקורובה, ומשרטט ברוחב יריעה את הרפתקאותיו, את סכסוכו עם גביר מקומי, בעליהן של אדמות 5 כפרים בהרי הטאורוס, ואת התקוממותו נגדו.
לבסוף מחלק ממד הרזה את הקרקעות לבעליהן האמיתיים, דהיינו, לתושבי הכפרים, ואף הורג את הגביר.
הוא נסוג להרים, והופך אגב היעלמו לדמות אגדית.
ממד הרזה הוא, במילותיו של הסופר עצמו, סיפורו של "אדם שחש כי היה מוכרח".
הרומן עורר הדים רבים עם פרסומו, וניכר בו כי מחברו ביקש לחבר סיפור רומנטי בעל נופך מודרני, בהישענו על מעשיות מסורתיות ועל נושאים ומוטיבים אפיים.
בספרו "קופסת הפח", שהתפרסם בשנת 1967, גולל ישר כמאל את סיפורו הטרגי של קאימקאם (מושל מחוז) צעיר וחדור אידיאלים הנאבק בבעלים של שדות אורז בחבל צ'וקורובה, וחובר אגב כך לכפריים.
בספרו זה נתן הסופר ביטוי ל"כוח מאבקו של איש הרוח".
הרומן עובד למחזה בשתי מערכות.
ספרו "הרוח מן המישור" (1960) - הראשון בטרילוגיה "מעבר להר" (Dağı Öteki Yüzü) - זרוע רכיבים פסיכולוגיים וסמליים, המותירים בו חותם עמוק.
בספר זה מגולל ישר כמאל את סיפור מסעם של תושבי כפר ב"עורף הרי הטאורוס", היורדים לעבר מישור הצ'וקורובה לעבוד בשדות הכותנה, ואת מאבקם בטבע בעת מסעם זה.
הרומן מתחולל באווירה כמו אפית, וכתוב בשפה ההולמת את צביונו.
כפי שציין הסופר בדברי המבוא לספר, הטרילוגיה מבוססת על רשמיו ועל התנסויותיו הוא.
הספר השני בטרילוגיה, "אדמת ברזל, שמי נחושת" (Yer Demir, Gök Bakır), התפרסם בשנת 1962, ומשרטט את סיפור בריאתו של מיתוס בקרב קהילה כפרית.
תושבי הכפר, המתנסים במצוקות הקיום, פונים בצר להם ובאין תקווה ומתווה לשינוי נסיבות חייהם, לפתרון האופייני לאדם המיואש באשר הוא, ויוצרים מיתוס המשמש להם מפלט מצרותיהם.
הספר הסוגר את הטרילוגיה, "העשב שאינו קמל" (Ölmez Ot), מתאר את שברו של המיתוס לאור הנסיבות המשתנות, ובה בעת את היווצרותו של מיתוס אחר, המייחס מעשה רצח לאחד מתושבי הכפר.
אם בשני הספרים הראשונים של הטרילוגיה תיאר ישר כמאל ביישוב דעת ניכר את המציאות הכלכלית והחברתית בכפר ואת תנאי המחיה והעבודה של תושביו, בלי להיתפס לרגשנות נוכח עליבותם המבהילה, הרי שבספרה השלישי הקהה מחשיבותן של הנסיבות האובייקטיביות, ונדרש תחת זאת ישירות לאדם ולסוגיות אנושיות.
בספרים הללו תיאר את תהליך הפיכתם האטי של בעלי הקרקעות שמקדם לתעשיינים, הן באמצעות רווחיהם מהחקלאות שהשקיעו בתעשייה, והן בעזרת כספי האשראי שהוענקו להם מטעם המפלגה הדמוקרטית.
עם זאת לא התעכב ישר כמאל יתר על המידה על תמורות חברתיות אלה; תחת זאת ביקש לעמוד על התערערות סדרי החברה והתנוונותם.
על רקע מציאות חייהן של שתי משפחות בעלות אדמות מתוארים ברומנים אלה פרפורי הגסיסה האחרונים של המרקם החברתי, המתחיל להתמוסס אגב התרחבות הקפיטליזם בחבל הצ'וקורובה.
ברומן "עץ רימון בראש התל" (בטורקית: Hüyükteki Nar Ağacı) משרטט ישר כמאל את בעיית האבטלה המתעוררת נוכח תהליך המיכון המשנה
את פני החקלאות בחבל הצ'וקורובה, ועוסק בדרמה ובחוסר האונים של הכפריים היורדים לעבודה במישור ונקלעים להשלכותיו של תהליך זה.
ספרו "ציפור הגשם" (בטורקית: Yağmurcuk Kuşu), הראשון בטרילוגיה "אין נפש חיה" (בטורקית: Kimsecik), נושא אופי אוטוביוגרפי למחצה.
הרומן מתאר את קשיי נדודיה של משפחה המהגרת לחבל הצ'וקורובה מכפר השוכן לחופה של ימת ואן.
תיאורי רגשותיהם של אנשי הכפר, מחשבותיהם וכיסופיהם - בפרט של אחד הילדים - משותפים לשלושת ספרי הטרילוגיה, שמוטיב ה"פחד" עומד במוקדם.
בפרט ספרה השני של הטרילוגיה, "שער המבצר" (בטורקית: Kale Kapısı), קולע להגדרה "רומן אימה".
הספר "קול הדם" (בטורקית: Kan Sesi), החותם את הטרילוגיה, הוא סיפורם של דרי בית אחד, ובעיקר של הילד סלמאן, אך בה בעת של כל הילדים באשר הם.
במידה ש"קול הדם" הוא "קול הפחד" ו"קול הרצח", כך הוא גם "קול האהבה".
ישר כמאל נסמך ברבות מיצירותיו על אפוסים ומעשיות עממיות מאנטוליה.
דוגמה לכך היא ספרו "שלושה אפוסים אנטוליים" (בטורקית: Üç Anadolu Efsanesi, פורסם בשנת 1967), המתבסס על אגדות פולקלור מהמסורות שבעל פה ומאומנות מספרי הסיפורים.
ספרו "אגדת האררט" משנת 1970 (בטורקית: Ağrıdağı Efsanesi) פותח בסיפור אהבה ומתאר במסגרת נושא סמלי זה את כושר עמידתו של העם נוכח דיכויו.
מצוקתם של נוודים טורקמנים ממורדות הרי הטאורוס, המתעוררת עם מעברם להתיישבות קבע, התנפצות חלומותיהם וגעגועיהם לאורח החיים המסורתי מתוארים בספרו משנת 1971 "אגדת אלף השוורים" (בטורקית: Binboğalar Efsanesi).
בספרו "הפרחח מכפר צ'קירג'ה" משנת 1972 (בטורקית: Çakırcalı Efe) מגולל הסופר את סיפור חייו של שודד דרכים הנמלט מהחוק להרים נוכח עוולות השלטון העות'מאני בשלהי ימיו.
גם ספרו "סולטאן הפילים והנמלה הנכה אדומת הזקן" (בטורקית: Filler Sultanı ile Kırmızı Sakallı Topal Karınca) נכתב כמעשיה עממית, ומתאר על דרך המשל את היחסים שבין מנצלים למנוצלים.
באמצע שנות ה-70 של המאה העשרים החלה להסתמן מגמה חדשה בכתיבתו של ישר כמאל.
כך למשל בספריו "גם הציפורים פרחו להן" (בטורקית: Kuşlar da Gitti - פורסם בשנת 1976) ו"עלבון הים" (בטורקית: Deniz Küstü - ראה אור בשנת 1978) נפרד הסופר לראשונה מחבל הצ'וקורובה ועוסק בעיר ובתושבי החוף.
ב"עלבון הים" מתואר הכרך הגדול על מורכבותו וניוונו.
הספר פותח בסיפור חייהם של תושבי עיר לחוף ים, ומתאר את תהליך התנכרותם לעירם ואת הרס הטבע בסביבתה.
עלילה דומה שאב מעולם הילדים בספרו "גם הציפורים פרחו להן".
בספרו "ראה, מי הפרת מדממים" (בטורקית: Fırat Suyu Kan Akıyor Baksana), הראשון בטרילוגיה "סיפורו של אי" (בטורקית: Bir Ada Hikâyesi), מגולל ישר כמאל את סיפורה של קהילה יוונית הנאלצת לפנות את אי מגוריה בחופה המערבי של אנטוליה ולהגר ליוון בעקבות ההסכמים על חילופי האוכלוסין.
בדברים שנכתבו על ספר זה נאמר: "דומה כי מטרתו המקורית של הרומן הייתה לבאר דברים אחדים הנוגעים למלחמות שהתנהלו בשטחים הללו, מלחמות שנשתכחו זה מכבר, שאיש לא דיבר עליהן, ואף לא רצה לדבר עליהן בשלווה שלאחר חילופי האוכלוסין."
ישר כמאל השכיל להשתמש הן באוצרות התרבות העממית שהנחילו המסורות הספרותיות שבעל פה באנטוליה, ובהם עלילות הגבורה, הקינות, המעשיות העממיות, המשלים ושירי העם, והן בטכניקות כתיבה מודרניות.
בשילוב נדיר זה ובסגנונו הייחודי יצר לו זהות אמנותית עכשווית מקורית מכל בחינה שהיא.
עולם הסמלים והמיתוסים שברא, כמו גם דימוייו, תיאוריו, התבוננותו בטבע על כל היבטיו, לשון כתיבתו, מילים וביטויים בניבים מקומיים ששזר ביצירתו, כמו גם פתגמים, תפילות ואף גידופים, הם מהמאפיינים ששיוו לכתיבתו נופך מלא חיים ורב השפעה.
הרומן "ממד הרזה" תורגם לכ-40 שפות.
ספרים אחרים משלו תורגמו גם הם לשפות רבות; ספריו נדפסו מחוץ לטורקיה בלמעלה מ-140 מהדורות.
היה מועמד לזכות בפרס נובל לספרות.
עיבודים שנעשו מרומנים וסיפורים קצרים פרי עטו תרמו גם הם לתיאטרון הטורקי העכשווי; ספריו "אדמת ברזל, שמי נחושת", "קופסת הפח" ו"אגדת האררט" הוצגו בעיבודים לתיאטרון בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. רבות מיצירותיו אף עובדו לקולנוע.
ישר כמאל היה נשוי לטילדה, נכדתו של מנדיל פאשה (Mandil Paşa), יהודי מצאצאי גירוש ספרד.
טילדה כמאל אף תרגמה אחדים מספריו לאנגלית.
הגבירים מאקצ'סז - רצח בשוק הנפחים (1974)
הגבירים מאקצ'סז - יוסוף הקטן (1975)
גם הציפורים פרחו להן (1978)
ציפור הגשם (הספר הראשון בטרילוגיה "אין נפש חיה", 1980)
שער המבצר (הספר השני בטרילוגיה "אין נפש חיה", 1985)
קול הדם (הספר השלישי בטרילוגיה "אין נפש חיה", 1991)
ראה, מי הפרת מדממים (הספר הראשון בטרילוגיה "סיפורו של אי", 1997)
המים ששתתה הנמלה (הספר השני בטרילוגיה "סיפורו של אי", 2002)
תרנגולי השחר (הספר השלישי בטרילוגיה "סיפורו של אי", 2002)
כחול נותר הרקיע (מבחר מהספרות העממית, בשיתוף עם S.
רקב העץ: טקסטים ושיחות (1980)
עשר קינות שלא פורסמו (1985)
מהמחברות הצהובות: אסופת פולקלור (1997)
אלף ואחד גנים פורחים (2009)
סולטאן הפילים והנמלה הנכה אדומת הזקן (1977)
הצורפים לאור הירח (אלבר וידאלי, תרגום בשיתוף עם רעייתו טילדה כמאל, 1977)
1955 פרס אגודת העיתונאים (עבור סדרת הכתבות "שבעה ימים בחווה הגדולה בעולם")
1956 פרס הרומן מטעם כתב העת "הקיום" (עבור ספרו "ממד הרזה")
1966 הפרס על שם אילהאן איסקנדר (עבור המחזה "קופסת הפח", שעובד מספרו בשם זהה)
1966 פרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון של ננסי (עבור המחזה "קופסת הפח")
1974 פרס הרומן על שם פיקרט מדרלי עבור הרומן "רצח בשוק הנפחים"
1977 פרס הרומן הטוב ביותר מטעם ההתאחדות הצרפתית של מבקרי הספרות עבור הרומן "אדמת ברזל, שמי נחושת"
1978 פרס הספר הזר הטוב ביותר בצרפת עבור הרומן "העשב שאינו קמל"
1979 פרס הספר הטוב ביותר מטעם ה"גרנד ז'ורי" בצרפת עבור הספר "אגדת אלף השוורים"
1982 הפרס הבינלאומי לספרות על שם צ'ינו דל דוקה
1984 אות מפקד לגיון הכבוד הצרפתי
1984 פרס העם ביריד הספרים טויאפ
1985 הפרס לספרות על שם סדאט סימאווי
1986 פרס הרומן על שם אורהאן כמאל עבור הספר "שער המבצר"
1988 פרס העם ביריד הספרים טויאפ
1988 עיטור קצין מסדר האמנויות והספרות מטעם משרד התרבות הצרפתי
1991 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת שטרסבורג
1992 פרס העם ביריד הספרים טויאפ
1992 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הים התיכון באנטליה
1993 הפרס הראשון מטעם משרד התרבות הטורקי
1994 הפרס על שם רושטו קוראיי (Rüştü Koray) מטעם התאחדות בוגרי החוג למדעי המדינה באוניברסיטת אנקרה
1995 פרס מטעם העיתון הדני יילנדס פוסטן
1996 פרס "חירות המחשבה" מטעם התאחדות המולי"ם בטורקיה
1996 פרס "הים התיכון" לספר הזר מטעם המרכז הים-תיכוני לספרות בפרפיניאן, צרפת, עבור הספר "קול הדם"
1996 פרס קטלוניה הבינלאומי לספרות
1996 הפרס הספרותי על שם ליליאן הלמן ודשיל האמט מטעם ארגון משמר זכויות האדם על הפגנת אומץ נוכח דיכוי
1997 פרס נונינו הבינלאומי עבור מכלול יצירותיו
1997 פרס מטעם קרן שנה פאנט לחירות המחשבה והביטוי, אופסלה, שוודיה
1997 פרס התאחדות הסופרים בנורווגיה, בשיתוף עם וולה סוינקה
1997 פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית
1998 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה החופשית של ברלין
1998 פרס "הסנאי" לספרות זרה, בורדו
2002 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בילקנט
2003 פרס מטעם התאחדות המוציאים לאור בטורקיה עבור מפעל חיים
2008 הפרס הספרותי השנתי הגדול מטעם משרד התרבות והאומנות הטורקי
הרוח מן המישור, הוצאת ספרית פועלים, 1985, מטורקית: שולמית אריאל
ממד הרזה, הוצאת ידיעות ספרים, 2009, מטורקית: גליה וורגן וג'ני וורגן (אחימס)
עמותת יָשְׁפֵה - מרכז הכרויות לציבור הדתי בישראל היא עמותה העוסקת בנושא הרווקות בקרב הציבור הדתי-לאומי.
העמותה, שהוקמה בשנת 2000, מספקת כלים לפנויים ופנויות ליצירת הכרויות שיובילו לקשר רציני, ועוסקת בהעלאת הנושא לסדר היום הציבורי.
העמותה הוקמה בשנת 2000 על ידי חיים פלק, אז יו"ר הדור הצעיר במפד"ל, בעקבות פגישות ודיונים שקיימו רבנים ואישים שונים מקרב הציונות הדתית במטרה לתת מענה לתופעת הרווקות ההולכת ומתרחבת בציבור הדתי-לאומי.
על חברי העמותה נמנים הרבנים חיים דרוקמן, צפניה דרורי, רצון ערוסי והרבנית יהודית שילת.
לדברי ארי אנגלברג, שחקר את הנושא לצורך דוקטורט, העמותה היא אחת מערוצי השידוכים הפופולריים בקרב הציבור הדתי-לאומי.
בעמותת 'ישפה' כ-200 מתנדבים העוסקים בהתאמת בני הזוג שפנו לעמותה.
כל מועמד הפונה לעמותה ממלא שאלון התאמה בנוסף לריאיון עם אחד מהמתנדבים.
הפרטים שהתקבלו מהראיון ומהשאלון מוזנים למאגר ממוחשב ארצי הנגיש אך ורק לרשת המתנדבים הארצית של העמותה, והם מבצעים את הקישור הראשוני בין בני הזוג.
העמותה מציעה גם אפשרות של ליווי לאורך הקשר על ידי יועצת זוגית ומשפחתית.
בנוסף מארגנת העמותה קורסים, ימי עיון וסדנאות שונות במטרה לספק כלים לבניית קשר זוגי ולהתמודדות עם החלטות.
קבוצות אוכלוסייה נוספות הזוכות לטיפולה של 'ישפה' הם קבוצת האלמנים והגרושים המבקשים להינשא מחדש, חוזרים בתשובה וחילונים.
העמותה מסייעת גם למכון 'למה לא' העוסק בהכרויות לפגועי נפש.
על פי פרסומי העמותה, נכון ל-2010 רשומים במאגריה למעלה מ-3,000 פנויים ופנויות, וכ-150 זוגות שהכירו דרך העמותה נישאו.
בנוסף לפעילות המכוונת ליצירת הכרויות פועלים אנשי העמותה להעלאת הנושא לסדר היום הציבורי באמצעים מגוונים.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם גופים מרכזיים בציבור הדתי לאומי, בהם תנועת אמונה, סיעת הבית היהודי, תנועת ראש יהודי ופורטל האינטרנט כיפה.
תקציב עמותת ישפה מבוסס על תרומות ועל דמי רישום סמליים של המועמדים הפונים לעמותה.
בראש העמותה עומדת שירת מלאך שהחליפה את חיים פלק בשנת 2011.
בגאומטריה, ישר אוילר הוא ישר מיוחד שמוגדר למשולש כלשהו.
הוא קרוי על שמו של לאונרד אוילר שגילה אותו והוכיח את קיומו ב-1765.
ישר אוילר עובר במספר נקודות חשובות: מפגש התיכונים, מפגש הגבהים ומפגש האנכים האמצעיים.
נוסף על כך, נמצאות עליו גם מרכז מעגל תשע הנקודות, ונקודות נוספות.
ישר אוילר מתנוון ואינו מוגדר עבור משולש שווה-צלעות, כי בו כל ארבע הנקודות מתלכדות.
נוכיח גם ש-3 הגבהים נפגשים בנקודה.
נסמן את מפגש האנכים האמצעים ב-O ואת מפגש התיכונים ב-M.
נסמן את H כנקודה על המשך הקרן מ-M ל-O כך ש-.
נעביר תיכון מ-A שעובר דרך M, ופוגש את צלע BC בנקודה 'A.
נשים לב כי בגלל שמפגש תיכונים חוצה תיכון ביחס 1:2. לכן, לפי זווית משותפת ויחס של 1:2. לכן, כי A'O אנך אמצעי ל-BC.
בצורה דומה לשאר הצלעות, וכך נקבל ש-H מפגש הגבהים, ו-O, M, H על ישר ביחס 1:2.
ישראכרט היא חברה ישראלית המורכבת משבע חברות שונות: חברת האם - ישראכרט בע"מ, וחברות הבנות ישראכרט מימון בע"מ, ישראכרט (נכסים) 1994 בע"מ, פרימיום אקספרס בע"מ, צמרת מימונים בע"מ, גלובל פקטורינג בע"מ וישראכרט סוכנות לביטוח (2020) בע"מ.
החברה מציעה שירותים פיננסיים, לרבות הנפקת כרטיסי אשראי, שירותי סליקה, הלוואות, פתרונות אשראי ואפשרויות תשלום גמישות.
במסגרת חברת הבת פרימיום אקספרס, ישראכרט מנפיקה וסולקת את כרטיסי המותג American Express בישראל.
מאז הקמתה הייתה החברה בבעלות בנק הפועלים.
במסגרת הרפורמה להפרדת חברות האשראי מהבנקים, החל מאפריל 2019 נסחרת החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
במרץ 2020 הושלמה הפרדת חברת ישראכרט מבנק הפועלים, והיא הפכה לחברה עצמאית ללא גרעין שליטה.
לחברה כ־4 מיליון כרטיסי אשראי נכון לסוף 2020, המהווים כ-45% מסך כרטיסי האשראי הפעילים, וכרטיסיה מכובדים ביותר מ-160,000 נקודות מכירה.
משרדי החברה ממוקמים ברחוב בר כוכבא 12, בני ברק.
ישראכרט הוקמה בשנת 1975 על ידי בנק הפועלים בראשות יעקב לוינסון ושיווקה ותפעלה כרטיסים לשימוש מקומי בלבד תחת המותג הפרטי "ישראכרט".
יורוקרד (ישראל) בע"מ הוקמה בשנת 1972 ונרכשה על ידי בנק הפועלים בשנת 1977. ב-1978 החלה יורוקרד (ישראל) לשווק כרטיסי יורוקרד לשימוש מחוץ לישראל ללקוחות בנק הפועלים, כשירות משלים לזה של "ישראכרט" המקומית.
החל מתחילת 1990 ואילך תפעלה לבנק הפועלים גם כרטיסי ויזה מוגבלים ובמתכונת מצומצמת - ככרטיס זר בלבד, במתכונת חיוב שבועית, ללא יכולת ליהנות מאשראי ספקים (כמו עסקאות תשלומים) בנקודות המכירה וכו'.
ב-1991 נוספה האופציה להנפקת כרטיס ויזה זהב, וכרטיסי הויזה של ישראכרט נפתחו לשימוש גם בארץ.
פעילות המותג ויזה נוהלה תחת החברה הבת "אמינית" (שנוסדה ב-1979, השנה בה הוקמה כ.א.ל, חברת האשראי המקומית המזוהה ביותר עם המותג) וכללה גם המחאות נוסעים (רישיון אותו קיבלה מויזה העולמית ב-1981).
בשנת 2013 רכשה ישראכרט את מלוא הבעלות על אמינית.
לקראת השקתה הצפויה של זכיינית ויזה נוספת בישראל, אלפא קארד לאחר מכן "לאומי קארד", וכיום "מקס איט פיננסים"), ישראכרט מיתגה מחדש את כרטיסיה ב-1996 תוך בידול בין כרטיסיה המקומיים ("ישראכרט") וכרטיסיה המאפשרים גם שימוש בינלאומי ("מאסטרקארד") תחת הקמפיין "yes MasterCard".
סמוך לכך, ב-1995, קיבלה חברת פרימיום אקספרס (בעבר חברה אחות של ישראכרט שנקראה פועלים אקספרס, וכיום חברה בת של ישראכרט) רישיון לתפעול המותג אמריקן אקספרס בישראל.
ב-2001 החלו מתחרותיה כ.א.ל ולאומי קארד להנפיק כרטיסי מאסטרקארד ובתגובה חודש שיווק כרטיסי ויזה, אם כי עדיין בהיקף מצומצם ובעיקר ללקוחות בנק הפועלים (החברה החלה לסלוק שוברי ויזה רק ב-2007 ולהנפיק כרטיסי ויזה חוץ-בנקאיים רק ב-2011).
עד פתיחת שוק סליקת שוברי מאסטרקארד (ויזה) לתחרות מלאה ב-2007, המשיכה החברה במודל הכרטיסים המשולבים: כרטיסי ישראכרט מקומיים הונפקו גם עם סמליל מאסטרקארד, ושוברי עסקאות מאסטרקארד בבתי עסק בארץ נסלקו כשוברי ישראכרט.
ב-2012 נכנס לתוקף תיקון לחוק הבנקאות (רישוי), במסגרתו הוטלה חובה לאפשר תחרות בסליקת שובריו של כל מותג שנתח השוק שלו בישראל עולה על 10% - כך שכיום גם מתחרותיה סולקות כרטיסי ישראכרט.
החברה החלה לשווק יותר כרטיסים שזוהו כישראכרט וכרטיסי מאסטרקארד; זאת, בנוסף להנפקת וסליקת כרטיסי המותג אמריקן אקספרס.
קבוצת ישראכרט סולקת, מנפיקה ומתפעלת כרטיסים של מספר מותגים: ישראכרט, מאסטרקארד, ויזה ואמריקן אקספרס (בבלעדיות).
החברה סולקת את שוברי מותגים אלה ואת כרטיסי המותג היפני JCB.
לפי מדיניות החברה, היא אינה סולקת אתרי הימורים ופורנו.
החל מפברואר 2019, בעקבות הוראת בנק ישראל לעבור להנפקת כרטיסים התומכים בטכנולוגיית EMV, החלה ישראכרט למחוק את המותג המקומי "ישראכרט", באופן שעם תום תוקפם של הכרטיסים הקיימים יונפקו תחתם כרטיסי מאסטרקארד.
באפריל 2019, לאור החלטת ועדת שטרום, הנפיק בנק הפועלים 58.3% ממניות ישראכרט תמורת 1.6 מיליארד ש"ח ונפרד משליטתו בחברה.
ב-9 במרץ 2020 חילק בנק הפועלים את מלוא יתרת מניות ישראכרט שהוחזקו על-ידו כדיבידנד בעין לבעלי מניות הבנק, וחדל מלהיות בעל שליטה בחברה.
ב-2020 קלטה לתוכה ישראכרט את חברת הבת "יורופיי (יורוקרד) ישראל בע"מ" ומיזגה את פעולותיה לתוכה.
ביולי 2022 הודיעה החברה על מהלך התייעלות במסגרתו יפוטרו או יפרשו מרצון עשרה אחוז מעובדי החברה עד לסוף השנה.
ביולי 2024 צפוי להיפתח מוקד השירות החדש של החברה שיפעל בתוך המרכז האקדמי רופין ויאפשר שילוב סטודנטים מהמרכז.
ביולי 2025 רכשה קבוצת דלק 37% ממניות ישראכרט תמורת 1.3 מיליארד ש"ח, והגיעה לאחזקה של 40.07% ממניות החברה.
החברה מספקת שירותים פיננסיים בתחומי ההנפקה, הסליקה והאשראי הצרכני והעסקי.
בשנים האחרונות השיקה החברה מגוון שירותים מתקדמים: במאי 2020 הוכרז כי ישראכרט תנפיק כרטיסי אשראי לבנק ONE ZERO.
באותה השנה הפכה ישראכרט לחברת האשראי הראשונה בישראל שמשיקה שירות תשלומים בתקן EMV דרך הסמארטפון, ללא צורך בכרטיס אשראי.
בדצמבר 2020 השיקה החברה את אפליקציית ANYWAY לתשלומים מתקדמים בתחב"צ, ללא צורך לעשות שימוש ברב-קו.
החברה גנזה את האפליקציה כשנה וחצי ביוני 2022 עקב חוסר התאמה לפעילות העסקית של החברה.
בנוסף מספקת ישראכרט שירותי סליקת כרטיסי תשלום דיגיטליים לעסקים, לרבות חנות אינטרנטית.
באוגוסט 2020 קיבלה ישראכרט רישיון של סוכנות ביטוח מטעם רשות שוק ההון.
החברה תפעל במודל של סוכן אובייקטיבי, תמכור מוצרים של חברות ביטוח שונות ותקבל עמלה זהה מכולן.
ברשות שוק ההון העריכו כי כניסתה של ישראכרט לתחום הביטוח צפויה להגביר את התחרות בתחום.
בשלהי 2009 עברה ישראכרט (לרבות הכרטיסים המתופעלים עבור אמריקן אקספרס) למודל דומה ל"תקרת האשראי" של כאל, כלומר כלל העסקאות בכרטיס (ובחו"ל - גם המשיכות) מנצלות מסגרת אשראי יחידה.
עם זאת, מסגרת האשראי מוקצית לכל כרטיס בנפרד.
עבור השאר ובעבר, כל העסקאות בכרטיס בארץ (אך לא משיכות מזומנים) כפופות להקצאת אשראי המכונה "מדד אישורים".
כפי שהוסבר קודם, לא כל עסקה חייבת באישור, אולם המדד צובר את הסכום החודשי המצטבר של כלל העסקאות שאושרו.
אף על פי שהמדד מתאפס מדי חודש, עבור עסקאות בתשלומים, למשל, הוא צובר את סכום העסקה הכולל.
המשמעות היא שיתרת ההתחייבויות שטרם נפרעו בכרטיס (ובעיקר יתרת התשלומים העתידיים) יכולה להיות גבוהה משמעותית לאורך זמן מגובה מדד האישורים העדכני.
אף על פי שמדד האישורים צובר אישורים מדי חודש לכל סוגי העסקאות, עסקאות אשראי בריבית והלוואות מנצלות הקצאת אשראי נוספת, המכונה "מסגרת אשראי" או "מסגרת קרדיט".
זו אינה מתאפסת, אלא ממשיכה לצבור מחודש לחודש את היתרות שטרם שולמו בעסקאות אלו, למעט ריבית ועמלות.
השיטה הזו נובעת מנוהג הרווח בכרטיסי גבייה (Charge Cards), הלא הם כרטיסי האשראי המקוריים, בהם נדרש כברירת-מחדל לשלם את מלוא ההתחייבויות בכרטיס מדי חודש.
על פי רוב, מדובר בכרטיסי יוקרה שלא מקצים מראש מגבלה על סכום ההוצאות המרבי בכרטיס (NPSL - No Preset Spending Limit).
לאור העובדה שעם השנים כרטיסי אשראי מתגלגל הפכו להיות הנפוצים יותר, חלקם הטמיעו באופן חלקי אפשרות מובנית לקבלת אשראי מעבר לחודש, בדומה לשיטה הנהוגה בישראל.
עבור האשראי המתגלגל מוקצית מסגרת נפרדת.
בחו"ל מחליפה את מדד האישורים הקצבת מט"ח לחו"ל, בעבור עסקאות ומשיכות מזומן גם יחד.
ההקצבה מנוהלת ברמת חשבון העו"ש המחויב ולא ברמת הכרטיס, וכל ניצול מתוכה מתאפס אוטומטית כעבור שבועיים בדיוק בכרטיס בנקאי או במועד החיוב החודשי בכרטיס חוץ-בנקאי, בלי קשר למועד בפועל בו נפרעו השימושים בחו"ל.
אם השימושים בחו"ל נפרסים או נצברים לתוכנית אשראי אוטומטית בכרטיס, הם ינצלו במקביל גם את מסגרת האשראי/הקרדיט בכרטיס.
זה הדין גם לגבי תוכניות אשראי אוטומטיות שכאלה התקפות גם לגבי עסקאות (בלבד) בארץ.
ישראייד, הפורום הישראלי לסיוע הומניטרי בינלאומי היא עמותה ישראלית המשמשת כמסגרת ארגונית לסיוע הומניטרי בינלאומי אשר מקורו בישראל.
הפורום הוא קואליציה של עמותות וארגונים, יהודים וישראליים, בלתי-ממשלתיים, הפועלים בתחום הסיוע ההומניטרי ברחבי העולם.
עיקר הפעולה של ישראייד טמונה בסיוע בעת אסונות ומקרי חירום בעולם, החל מפעולות חילוץ והצלה, שיקום קהילות ומוסדות חינוך, אספקת חבילות סיוע, עזרה רפואית, מימון זעיר, שיקום עסקים, ועד טיפול בטראומות נפשיות.
ארגון ישראייד מאפשר לארגונים ישראלים מגוונים הפועלים בעתות משבר להתאגד תחת קואליציה שתסייע לחסכון בעלויות, ותעצים את היחס החיובי כלפי ישראל בעולם.
מאז הקמת הארגון, ישראייד תיאמה וסייעה לתוכניות ברחבי העולם.
ישראייד הוקמה בשנת 2001 על ידי מולי דור, שחר זהבי ומאירה אבולעפיה.
בתחילה, הייתה ארגון-גג רופף של ארגונים אחדים, שעסק בפיתוח תוכניות ופעילויות חינוכיות בנוגע לעוני ברחבי העולם.
הארגונים החברים בישראייד החליפו ביניהם מידע באמצעות דואר אלקטרוני, וקיימו פגישות בנושא.
במשך הזמן, התוכניות שפותחו התרחבו, חברו ארגונים נוספים, ועלו נושאים, תכנים ורעיונות לפעילות.
התרחבות זו הובילה להיחשפותו של הארגון לתודעה הציבורית והגדלת התרומות אליו.
כל התרומות לארגון נוהלו על ידי ישראייד, הועברו לארגונים החברים בה, לשימושם בהתאם לאופיים.
התנהלות זו הובילה במידה רבה לרעיון כי יש לקיים שינוי במבנה הארגוני של הקואליציה.
כלומר, הבינו כי נדרש מבנה קבוע לניהולה.
ב-14 במרץ 2007, נרשם הארגון כמוסד ללא כוונת רווח בישראל.
באותו חודש נוספו לשורות ישראייד, 14 ארגונים בלתי-ממשלתיים, יהודיים וישראליים.
כלל הארגונים הסכימו ביניהם שתפקיד ישארייד יהיה תיאום בין הארגונים השונים, הפעולות שלהם, יצירת יוזמות ומודעות רחבה יותר ועזרה בכל הנוגע לנושאים בהם עוסקים הארגונים ותוכניותיהם.
נבחרו חברי דירקטוריון והנהלה, וחברי ועדות היגוי שונות אשר הוקמו כדי לקדם את מטרות הקואליציה.
מועצת המנהלים של ישראייד כוללת את המנהלים של הארגונים החברים בה.
המועצה פועלת על בסיס התנדבותי והיא אחראית על גיבוש אסטרטגיה והגדרת מדיניות ארגונית.
מרבית המתנדבים בארגונים החברים בישראייד הם חברי קיבוצים בישראל.
ב־15 בנובמבר 2011, הוענקו לישראייד פרס ותרומה בסך 50 אלף דולר כהוקרה על פועלם.
"פרס לומינרי" באדיבותה של לשכת המסחר היפנית הוענק לשחר זהבי, מנהל ישראייד, במסגרת ערב הגאלה השנתי של הלשכה.
איחוד וייעול הפעילויות של הארגונים ההומניטריים בקואליציה, תוך מאמץ לתת מענה לאוכלוסיות במדינות מתפתחות.
שימוש כגורם מתווך בין הארגונים השונים בקואליציה, תוך הקלת שיתוף הפעולה, התיאום והתקשורת בין הארגונים.
הגברת התרומות המוענקות לקואליציה ולארגוניה מן הציבור הישראלי.
הגברת המודעות הציבורית בקרב הציבורי הישראלי, והשפעה על המדיניות הציבורית בישראל בהקשר לסיוע הומניטרי.
תיאום- תמיכה בפרויקטים רבים של סיוע, פיתוח פרויקטים והיערכות להמשך פעילות.
ישראייד דואגת לעדכן באופן שוטף את חבריה לקואליציה לגבי הפעילויות השונות המתבצעות באותה עת.
כך, ישראייד מבטיחה כי כל יוזמה תקבל את התמיכה לה היא זקוקה מארגונים אחרים.
יצירת יכולת - ישראייד משקיעה בהשכלת חבריה.
לימודים אלו מקלים על מנהיגי הארגונים החברים בישראייד לנהל את ישיבותיהם בארגון.
כמו כן, היא שולחת את מנהיגי הארגונים החברים בה לכנסים וקורסים ברחבי העולם.
ותורמת להגברת הקשר וההבנה של אלו בנוגע לשיטות הומניטריות שונות.
הגברת מודעות - ישראייד אמונה על קיום אירועים וכנסים בישראל, וזאת כדי להעלות את המודעות הציבורית ומשנתם בנוגע לעוני וצדק חברתי בעולם.
בישראל, ישראייד יוצרת קשר עם בעלי השפעה, וקובעי מדיניות בישראל, כדי להשפיע על מיגור העוני ויצירת הצדק החברתי ברחבי העולם.