tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסעותיו ברחבי אנגליה משתקפים במידת מה גם בספרו הראשון "מועדון הפיקוויקים", שיצא בשנת 1836.
ב-2 באפריל 1836, נישא דיקנס לקת'רין הוגארת', בתו של עורך ה-Evening Chronicle.
שנות נישואיו לקת'רין הוגארת' היו הפוריות והמוצלחות ביותר לדעת רבים, כאשר דיקנס פרסם כמעט בזה אחר זה את הרומנים "אוליבר טוויסט", "ניקולס ניקלבי" ו"בית ממכר עתיקות".
ב-1850 פרסם דיקנס את הרומן "דייוויד קופרפילד" - רומן חניכה ריאליסטי, בו הדמות של מר מיקאובר מבוססת על דמותו של אביו.
את הספר "זמנים קשים" על תחלואי החברה המתועשת, פרסם ב-1854. דיקנס רכש לו שם ופופולריות, והכנסותיו אפשרו לו אף לרכוש (בשנת 1856) בית מידות בכפר הייאם שליד רוצ'סטר שבמחוז קנט, שבילדותו חלף על פניו וחלם לחיות בו.
ב-1857 פרסם את "דוריט הקטנה", ספר שעוסק בכוחו המשחית של הכסף.
בשנת 1857, כאשר מלאו לו ארבעים וחמש שנה, החל בקשר רומנטי עם השחקנית אלן טרנן, בת השמונה עשרה.
הקשר ביניהם נמשך עד מותו.
דיקנס עצמו שרף את כל התכתובות ביניהם ואף היא על פי בקשתו עשתה כן.
בשנת 1858 נפרד דיקנס מרעייתו.
גירושין לא היו מקובלים אז, בפרט לא לאדם ידוע כדיקנס.
רעייתו עזבה את ביתם המשותף עם ילד אחד בלבד; כל שאר הילדים נשארו בטיפולה של אחותה, ג'ורג'ינה.
דיקנס המשיך לתמוך בפרודתו עד יום מותה.
בשנת 1859 הוא פרסם את הספר "בין שתי ערים", על אודות המהפכה הצרפתית.
בשנת 1865 היו דיקנס ובת-זוגו אלן טרנן מעורבים בתאונת רכבת - אם כי הזוג לא נפגע, אך שטף כתיבתו של דיקנס הידלדל מאוד בשנים האחרונות לחייו.
הוא מת בביתו כחמש שנים לאחר התאונה, ונקבר בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר.
עמדת הכתיבה המקורית של דיקנס מ-1859 הכוללת את שולחן הכתיבה שלו, הכיסא, מנורה ואפילו לוח השנה שמציג את התאריך ה-9 ביוני, שהיה היום האחרון בחייו, מוצגת בספריית העיר ניו יורק.
יצירותיו של דיקנס זכו לעיבודים רבים לקולנוע, לטלוויזיה ולבמה.
לפי רשומות IMDb היו, נכון לדצמבר 2007, 249 עיבודים שונים לרומנים וסיפורים של דיקנס.
הפופולריים שבהם היו "מזמור לחג המולד", "אוליבר טוויסט" ו"תקוות גדולות".
בולט במיוחד המספר הגדול של עיבודים לסרטי חג מולד ולמיני-סדרות טלוויזיוניות של הספרים.
פופולריות זו אינה מפתיעה נוכח אופיים של הרומנים של דיקנס.
רוב הרומנים של דיקנס הופיעו במקורם בחלקים בשבועונים וירחונים ועלילתם, כמתבקש, נפתלת, מלודרמטית, ועתירת תהפוכות (כל פרק היה אמור להסתיים בשאלה מותחת שתגרום לקוראים לשוב ולקרוא את החלק הבא), גדושה סיטואציות קומיות ודמויות בעלות אפיונים פשוטים וחזקים.
אחדות מדמויותיו הפכו כה פופולריות עד כי קיבלו חיים וביטויים עצמאיים בתוך השפה האנגלית.
אפיון נוסף של כתיבתו של דיקנס היה פתיחותו לדעתם של קוראיו וחבריו לגבי החומר.
חברו והעורך הקבוע שלו ג'ון פורסטר קרא את מרבית הטיוטות שלו והשפעתו על דיקנס הייתה משמעותית: הוא הציע לו לרכך את ההגזמות המלודרמטיות, לחתוך פרקים ארוכים מדי, ונתן לו רעיונות לגבי העלילה והדמויות.
פורסטר מגדיר ב"אספקטים של הרומן" דמות "שטוחה" ככזו שניתן לתאר אותה באופן מלא במשפט אחד.
כאשר בוחנים את פייגין, סקרוג', מר מיקאובר (והגברת מיקאובר), אוריה היפ, דורה וויקפילד ודמויות אחרות אצל דיקנס, ניתן לראות כי חלקן אכן "שטוחות", בעלות אפיון עיקרי אחד ומטרתן העיקרית היא לקדם את העלילה, או להאיר את הדמות המרכזית באור מסוים.
עם זאת השילוב של דרמה בסטירה ותיאורים קומיים הוציאו את כתיבתו מכלל ההגדרה של רומנים סנטימנטליים.
לעומת זאת, טולסטוי וג'ורג' אורוול למשל, היללו את כישרון התיאור הריאלי שלו, את השטף הסיפורי, את ההומור הכובש ואת החשיפה והרגישות של דיקנס לעניים ולילדים כאחד.
יזהר, שסגנונו ונושאי סיפוריו שייכים לעולם אחר לחלוטין מאלו של צ'ארלס דיקנס, התוודה מספר פעמים שדיקנס היה המעצב הגדול של כתיבתו.
בניית העלילה והמשפט, הריחוק שלו מהדמויות, האירוניה וההומור שלו - השפיעו על יזהר עוד בהיותו ילד שהתפעל מ"כתבים מעזבון בית הוועד הפיקויקי" בהוצאת שטיבל, תרפ"ט.
העלילות הגדושות, ההתרחשויות המלודרמטיות המופרכות בחלקן, סצנות סנטימנטליות להפליא ופרודיות שנונות מסבירות את הפופולריות הרבה של דיקנס בעיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים.
עם זאת, נחשב דיקנס לאחד הסופרים החשובים ביותר, ספריו נקראים עד היום, ויצירתו השלמה הלפני-אחרונה, "תקוות גדולות", נחשבת לאחד מעמודי התווך של הספרות האנגלית.
ישנן דעות סותרות בנוגע לשאלת יחסו של דיקנס לעם היהודי.
הוויכוח נסב בעיקר סביב הצגת דמותו של פייגין ברומן "אוליבר טוויסט" – נוכל יהודי המתואר באופן קריקטורי כבעל אף מעוקל ועיניים חמדניות (סטריאוטיפים אנטישמיים נודעים).
נוכח הביקורת על דמותו של פייגין, הסביר צ'ארלס דיקנס את מניעיו לעיתון היהודי "ג'ואיש כרוניקל: "פייגין ב'אוליבר טוויסט' הוא יהודי, משום שלרוע המזל נכון הדבר שבתקופה שבה מתרחש הסיפור, סוג זה של פושעים היו כמעט תמיד יהודים...
ושנית, הוא נקרא 'היהודי' לא בגלל דתו אלא בגלל גזעו." לעומת זאת, ברומן "ידידנו המשותף" , הרומן האחרון שכתב דיקנס שיצא לאור בשנת 1865, מתוארת דמותו של היהודי מר ריאה (Riah) בצורה חיובית ואוהדת.
חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (1839; תרגום: יונתן רטוש, 1948; יצחק לבנון, 1972; עירית לינור, 2005) — קורותיו של צעיר ישר, הדואג לרווחת אמו ואחותו
בית ממכר עתיקות (1840; תרגום: הלל בבלי, 1924; משה בן-אליעזר, 1930; א"ד שפיר, 1970) — פרשת נדודיה של נל הקטנה וסבה מוכר-העתיקות בדרכי אנגליה, עד סופה העגום
בארנבי רודג' (1841; תרגום: כרמלה דואק בשם [סודו הנורא של] ברנבי רדג', 1987) — צעיר תמים מעורב בתעלומת רצח בתקופת מהומות גורדון
מרטין צ'זלוויט (1843; תרגום: יעקב אורלנד בתוך אשמורת, 1950) — סב ונכדו בעלי שם זהה המסוכסכים ביניהם והנכד נאלץ להפליג לאמריקה
מזמור-שיר לחג המולד (1843; תרגום: דוד שחר בתוך מבחר הסיפור האנגלי, 1956) — סיפור אגדי על הקמצן אבנעזר סקרוג' החוזר בתשובה
הצרצור מאחורי התנור (1845; תרגום: יעקב סרייסקי, 1925) — מעשייה משעשעת על צרצר גומל חסדים
סיפורים לחג המולד (1846. מתוכם תרגם י.
ישינבסקי את הילד וכוכבו, קרקוב 1907)
דומבי ובנו (1848) — עימות בין איש-עסקים קשה לב ובנו הנדיב
דייוויד קופרפילד (1850; תרגום: משה בן-אליעזר, 1921; ברוך קרוא, 1952; ישעיהו לויט, 1955; משה הרפז, 1956; עליזה נצר, 1967; אליעזר כרמי, 1980; מאיר ויזלטיר, 1987) ; לי עברון, 2021)— רומן בגוף ראשון, בעל רקע אוטוביוגרפי, על מאבקיו ונדודיו של יתום צמא לאהבה ולחום, עד בוא אשרו
בית קדרות (1853), תרגום אמציה פורת.
על מוראות מערכת המשפט האנגלית, ועל האנשים הלכודים בתוכה
דברי ימי אנגליה לילד (1854)
זמנים קשים (1854; תרגום: אסתר כספי בשם ימים קשים, 1970) — נערת-קרקס נחלצת לעזרת עלמה שאולצה להינשא לגבר אלים בעיר-תעשייה קטנה
רון, 1950; תרגום: אופירה רהט, 2002) — תלאות בת-זקוניו של אסיר, שנכלא בגלל חובותיו
דצינגר, 1970, אברהם בירמן, 1974; מרים יחיל-וקס - תרגום חלקי 1990; תרגום מלא פרי עטה: 2011) — סבל, מעצר, הקרבה עצמית והצלה של בני לונדון ופאריס בימי המהפכה הצרפתית
כצנלסון בשם תקוות גדולות, 1955; יצחק לבנון בשם תוחלת גדולה, 1956; אסתר כספי, 1983) — מגילת-חייו רבת-התהפוכות של יתום, שמיטיב אלמוני מכוון את דרכיו
ידידנו המשותף (1865; תרגום: מ.
הרפז בשם הידיד הנאמן, 1960) — תופרת שמלות-בובות צעירה נוטלת חלק בפתרון תעלומה כספית
דוקטור מריגולד (1865; תרגום: יותם בנשלום, 2019; הוצאת תשע נשמות) — מונולוג של "סוחר בחפצים משומשים" שמאמץ נערה חירשת אילמת אחרי שהתאלמן ושכל את ילדתו
צומת מאגבי (1866) אוסף סיפורים קצרים
רומנסה חגיגית (1868. נדפס בהמשכים בעיתון-ילדים אמריקני; תרגום: אוריאל אופק בשם שניים נגד שתיים, 1981) — ארבעה סיפורים הכתובים, כביכול, בידי ילדים המפנים ביקורת עוקצנית כלפי המבוגרים
כתבים מעזבון בית הוועד הפיקויקי, חלק א
ההסבר של ג'ורג' סילברמן (1868; תרגום: לי עברון, 2021; הוצאת תשע נשמות) - דיוקן חייו של ילד יתום מצעירותו ועד בגרותו.
צ'ארלס השני היה מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד בשנים 1660–1685.
צ'ארלס נולד בשנת 1630 לצ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ולהנרייט מארי, אחותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
הוא היה בנם השני, אולם אחיו הבכור, שנולד כשנה לפניו, מת בן יומו.
צ'ארלס הוטבל כאנגליקני, וגדל בסביבה פרוטסטנטית, אף על פי שאמו הצרפתייה הייתה קתולית.
כשפרצה מלחמת האזרחים האנגלית בין הכוחות הנאמנים למלך צ'ארלס הראשון לבין כוחות של נאמני הפרלמנט ושל הפוריטנים היה צ'ארלס השני בן 12. הוא ליווה את אביו בקרב אדג'היל, ומגיל 14 השתתף בעצמו בהמשך הקרבות.
ב־1646, כשאביו הפסיד במלחמת האזרחים הראשונה עזב צ'ארלס את אנגליה, והצטרף לאמו בגלות בצרפת.
ב־1648, כאשר התחדשה מלחמת האזרחים באנגליה צ'ארלס עבר להאג שברפובליקה ההולנדית, שם שלט גיסו וילם השני, נסיך אורנז' שהיה נשוי לאחותו מרי הנרייטה.
וילם העמיד לרשות צ'ארלס צי שהפליג לכיוון אנגליה, אולם לא הספיק להגיע בזמן לעזרת הכוחות המלוכניים בקרב פרסטון, שהפסדם בו סיים את מלחמת האזרחים השנייה.
לאחר מלחמת אזרחים באנגליה אביו של צ'ארלס השני, צ'ארלס הראשון, הוצא להורג בארמון וייטהול ב־30 בינואר 1649 והפרלמנט האנגלי תיקן חוק שאסר להכריז על יורש למלוכה.
באותן השנים אנגליה הפכה לרפובליקה בשם "חבר העמים של אנגליה", בהנהגתו של אוליבר קרומוול.
הפרלמנט הסקוטי הכריז באדינבורו ב־6 בפברואר על צ'ארלס השני כמלך בריטניה הגדולה ואירלנד, אולם סירב לתת לו להיכנס לסקוטלנד אלא אם כן ינהיג את הפרסביטריאניזם בכל רחבי בריטניה.
ב־1650 הגיע צ'ארלס להסכם עם הסקוטים, הגיע לסקוטלנד ב־23 ביוני והוכתר בסקון ב־1 בינואר 1651. צ'ארלס ניסה לפלוש לאנגליה אולם כוחותיו הובסו בקרב ווסטר על ידי קרומוול ב־3 בספטמבר 1651. אחרי התבוסה צ'ארלס נמלט, והסתתר במקומות שונים באנגליה, בהם על עץ אלון, במשך שישה שבועות.
הוא לא נתפס, אף על פי שהוצא פרס של אלף לירות על ראשו, ולבסוף הצליח להגיע לצרפת.
בשנים הבאות היה בגלות שם, ואחר כך גם באזור ארצות השפלה הדרומיות שהיה בשליטת ספרד.
ב־3 בספטמבר 1658 מת אוליבר קרומוול, ובריטניה נכנסה לתקופה נוספת של משבר, שהסתיימה כעבור כמעט שנתיים בהחזרת המלוכה.
בתחילה ירש את קרומוול בתפקיד הלורד פרוטקטור בנו ריצ'רד, אולם הוא אולץ להתפטר כעבור מספר חודשים, ובריטניה נשארה ללא שליט.
בתחילת 1660 מושל סקוטלנד, ג'ורג' מונק השתלט עם צבאו על לונדון, הכריח את הפרלמנט לפזר את עצמו ולהכריז על בחירות לפרלמנט חדש, לראשונה אחרי כמעט 20 שנה.
במקביל פנה מונק לצ'ארלס ושכנע אותו לפרסם ב־4 באפריל את "הצהרת ברדה" בה הודיע שיעניק חנינה על כל הפשעים שבוצעו בתקופת מלחמת האזרחים לכל מי שיכירו בו כמלך, למעט מספר קטן של אנשים שהיו מעורבים בהוצאתו להורג של אביו.
הפרלמנט החדש התכנס ב־25 באפריל ועד מהרה הגיעה לאנגליה הידיעה על הצהרת ברדה.
בתחילת מאי הכריז הפרלמנט על צ'ארלס השני כמלך, באופן רטרואקטיבי ממות אביו, והזמין אותו לחזור לאנגליה.
צ'ארלס נחת בדובר ב-25 במאי ונכנס ללונדון ב-29 במאי 1660, יום הולדתו ה-30. בכך חזר השלטון המלוכני לאנגליה והחלה "תקופת הרסטורציה".
ההכתרה החגיגית התקיימה במנזר וסטמינסטר ב־23 באפריל 1661.
על אף שהוא העדיף מדיניות של סובלנות דתית, נאלץ צ'ארלס להסכים לסדרת החוקים שקיבל הפרלמנט, הידועה בשם "קוד קלרנדון", שנועדו לבצר את מעמדה של הכנסייה האנגליקנית.
האירוע החשוב ביותר בתחום יחסי החוץ בראשית תקופת שלטונו הייתה מלחמת הולנד-אנגליה השנייה.
ב־1670, עם חתימת "אמנת דובר הסודית", נכנס לברית עם בן דודו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לואי הסכים לעזור לצ'ארלס במלחמה נוספת נגד הולנד ולשלם לצ'ארלס קצבה, וצ'ארלס הבטיח להמיר את דתו לקתוליות במועד עתידי לא מוגדר.
ב־1672 הכריז צ'ארלס על הנהגת חופש דת לקתולים ולפורשים פרוטסטנטיים מהכנסייה האנגליקנית, אבל הפרלמנט האנגלי הכריח אותו לחזור בו מהצהרתו.
הגילוי שג'יימס, אחיו של צ'ארלס ויורש העצר המיר את דתו לקתוליות ליבה חששות מפני "קשר קתולי" להשתלט על אנגליה והביא ב־1679 לדרישה לשלול מג'יימס את מקומו בסדר הירושה.
המשבר הוביל ללידתן של המפלגה הטורית, שהתנגדה לשלילת הירושה מג'יימס, והמפלגה הוויגית שצידדה בה.
צ'ארלס תמך במפלגה הטורית, ובעקבות גילוי קשר לרציחתם של צ'ארלס וג'יימס ב־1683 כמה ממנהיגי הוויגים הוצאו להורג או הוגלו.
צ'ארלס פיזר את הפרלמנט בשנת 1681 ושלט ללא פרלמנט עד מותו ב־6 בפברואר 1685. על ערש מותו הוא התקבל לכנסייה הקתולית.
צ'ארלס השני היה ידוע כ"מלך השמח" ("Merry Monarch"), גם בשל אופיו וההדוניזם של חצרו, וגם בשל ההקלה שחש הציבור מהחזרה לנורמליות לאחר העשור של שליטת קרומוול והפוריטנים.
תקופת שלטונו הייתה תקופת פריחה לאומנויות ולמדעים.
התיאטראות שהיו סגורים על פי החלטה של "הפרלמנט הארוך" מאז 1642, נפתחו מחדש עם הרסטורציה בשנת 1660 והמלך עודד את פעילותם, ולראשונה באנגליה גם הורשו נשים להיות שחקניות בתיאטרון.
הוא מינה את האדריכל כריסטופר רן לשקם את לונדון אחרי השרפה הגדולה ולבנות מחדש את קתדרלת סנט פול.
ב־1662 נתן צ'ארלס את חסותו לחברה המלכותית שהקימו בשנת 1660 גדולי המדענים האנגלים של התקופה, בהם רוברט בויל, רוברט הוק, וכריסטופר רן.
לצ'ארלס לא היו ילדים מאשתו הפורטוגלית קתרינה, אבל היו לו לפחות 12 ממזרים מפילגשים שונות.
מכיוון שבנים אלה לא היו חוקיים, עם מותו ירש אותו אחיו ג'יימס השני.
צ'ארלס נולד בארמון סנט ג'יימס ב-29 במאי 1630. הוריו היו צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה שמלך גם על סקוטלנד ואירלנד והנרייט מארי שהייתה אחותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
צ'ארלס היה בנם וילדם השני.
בנם הבכור, שנולד כשנה לפני צ'ארלס, מת ביום היוולדו.
אנגליה, סקוטלנד ואירלנד היו בעיקר אנגליקניות, פרסביטריאנית וקתולית בהתאמה.
צ'ארלס הוטבל בקפלה המלכותית ב-27 ביוני על ידי הבישוף האנגליקני של לונדון וגדל תחת השגחתה של הדוכסית מדורסט שהייתה פרוטסטנטית, אם כי סביו וסבותיו ודודתה של אמו מארי דה מדיצ'י, היו קתולים.
בלידתו נעשה צ'ארלס באופן אוטומטי דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי בנוסף לעוד כמה תארים.
בסמוך ליום הולדתו השמיני הוא נעשה נסיך ויילס.
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-17, כאשר צ'ארלס היה עדיין צעיר, נלחם אביו כנגד תומכי הפרלמנט והפוריטנים במלחמת האזרחים האנגלית.
צ'ארלס התלווה לאביו בקרב אדג'היל (Edgehill) ובגיל 14 השתתף במערכות של שנת 1645, כאשר הוא מונה להיות מפקד של כבוד של הכוחות האנגליים באזור המערבי של אנגליה.
באביב 1646, נחל אביו של צ'ארלס מפלה במלחמה וצ'ארלס עזב את אנגליה עקב חשש לביטחונו.
הוא הפליג מפולמות' (Falmouth) לאחר ששהה בטירת פנדניס (Pendennis), ומשם הגיע קודם כל לאיי סילי, לאחר מכן לג'רזי ובסופו של דבר הגיע לצרפת, שבה חיה כבר אמו בגלות ובה מלך בן דודו לואי הארבעה עשר.
ב-1648, במהלך מלחמת האזרחים השנייה, עבר צ'ארלס להאג, היכן שאחותו מרי וגיסו וילם השני, נסיך אורנז' הצליחו לסייע לתומכי בית המלוכה יותר מאשר הצרפתים.
עם זאת, הצי הרויאליסטי שהיה תחת פיקודו של צ'ארלס לא העניק לו יתרון ולא הגיע בזמן לסקוטלנד כדי להצטרף לכוח הצבא תומך המלוכה שהיה תחת פיקודו של הדוכס מהמילטון, לפני שהוא הובס על ידי תומכי הפרלמנט בקרב פרסטון (Preston).
בעת שהותו בהאג קיים צ'ארלס מערכת יחסים קצרה עם לוסי וולטר (Lucy Walter), שמאוחר יותר טענה טענת שווא שהם נישאו בחשאי.
בנה, ג'יימס סקוט, שמאוחר יותר היה דוכס מונמות', היה אחד מבניו הבלתי חוקיים הרבים של צ'ארלס שנעשו לדמויות בולטות בחברה הבריטית.
צ'ארלס הראשון נכנע ב-1646. הוא נמלט ונתפס מחדש ב-1648. למרות מאמציו הדיפלומטיים של בנו להצילו, הוא הוצא להורג בעריפת ראש ב-1649 ואנגליה הפכה לרפובליקה.
ב-6 בפברואר אותה שנה הכריז הפרלמנט של סקוטלנד על צ'ארלס כמלך בריטניה הגדולה בתוקף היותו יורשו של אביו, אך לא הותר לו להיכנס לסקוטלנד אם לא יסכים שהפרסביטריאניזם תהיה הדת השלטת באנגליה ובאירלנד.
כאשר עלו הדיונים על שרטון התיר צ'ארלס לגנרל מונטרוז (Montrose) לנחות באיי אורקני בראש צבא קטן כדי לאיים על הסקוטים בפלישה, בתקווה שבכך יכפה עליהם הסכם שיהיה לו נוח יותר.
מונטרוז חשש שצ'ארלס יקבל כל פשרה שתוצע לו, והוא בחר לפלוש לסקוטלנד עצמה בכל מקרה.
צ'ארלס הבטיח בחוסר רצון שהוא יציית לתנאי הצהרת ברדה ושהוא יתמוך בשליטה של הכנסייה הפרסביטריאנית בכל רחבי בריטניה.
עם הגעתו לסקוטלנד ב-23 ביוני 1650 הביע צ'ארלס את הסכמתו לכך באופן רשמי.
החלטתו זו זיכתה אותו בתמיכה בסקוטלנד אך לחוסר פופולריות מוחלט באנגליה.
צ'ארלס עצמו חש עד מהרה בוז ל"נבזות" ול"צביעות" של הכנסייה הסקוטית.
ב-3 בספטמבר 1650 הובסו תומכי הכנסייה הפרסביטריאנית בקרב דנבר (Dunbar) על ידי כוח צבאי קטן בהרבה בפיקודו של אוליבר קרומוול.
כוחותיהם של הסקוטים נחלקו לרויאליסטים ולפרסביטריאנים, שאף נלחמו אלה באלה.
מאוכזב מהפרסביטראינים, ניסה צ'ארלס באוקטובר להימלט מהם ורכב צפונה כדי להצטרף לכוחות הרויאליסטים, אך תוך יומיים לכדו אותו הפרסביטריאנים.
אף על פי כן, נותרו הסקוטים תקוותו הגדולה ביותר של צ'ארלס להחזיר לעצמו את הכתר והוא הוכתר כמלך סקוטלנד בסקן (Scone) ב-1 בינואר 1651. עקב האיום שהיוו כוחותיו של קרומוול על מעמדו של צ'ארלס בסקוטלנד, הוחלט להתקיף את אנגליה.
לאחר שישה שבועות של בריחה הצליח צ'ארלס להימלט מאנגליה כשהוא מחופש, ונחת בנורמנדי ב-16 באוקטובר, למרות פרס של 1000 ליש"ט שהוכרז על ראשו, האיום בעונש מוות שיוטל על כל מי שיסייע לו, והקושי של צ'ארלס להתחפש, עקב קומתו הגבוהה (1.85 מטר).
קרומוול מונה להיות הלורד פרוטקטור של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד ובאופן מעשי הוטל על האיים הבריטים משטר צבאי.
בהיותו מרושש כספית, לא הצליח צ'ארלס לגייס תמיכה מספקת כדי להוות אתגר רציני לממשלתו של קרומוול.
למרות קשרי המשפחה של בית סטיוארט עם מרי נסיכת אורנג', כרתו צרפת והרפובליקה ההולנדית ברית עם ממשלתו של קרומוול ב-1654 ואילצו את צ'ארלס לפנות לעזרתה של ספרד ששלטה באותם הימים בארצות השפלה הדרומיות.
צ'ארלס גייס צבא אספסוף מקרב נתיניו הגולים, אך הצבא הקטן הזה, הבלתי מתוקצב, המצויד בדלות ובעל המשמעת הלקויה, היה לגרעין של צבא אנגליה לאחר הרסטורציה.
לאחר מות קרומוול ב-1658 נראו סיכוייו של צ'ארלס לזכות בכתר נמוכים, מאחר שאת קרומוול ירש כלורד פרוטקטור בנו ריצ'רד קרומוול.
עם זאת, ללורד פרוטקטור החדש לא היה את בסיס הכוח של תמיכת הפרלמנט או של הצבא החדש (New Model Army).
הוא אולץ להתפטר ב-1659 ותפקיד הלורד פרוטקטור בוטל.
במהלך אי השקט הצבאי והאזרחי שבא לאחר מכן, הביע ג'ורג' מונק (George Monck), מושל סקוטלנד את דאגתו שהאומה תשקע באנרכיה.
מונק וצבאו צעדו לתוך הסיטי של לונדון והכריחו את הפרלמנט להתפטר ולערוך בחירות חדשות.
"הפרלמנט הארוך" פיזר את עצמו ולראשונה מזה 20 שנה נערכו בחירות כלליות.
הפרלמנט היוצא הגדיר את התנאים להיבחר כך שיתאימו לשובו של הרוב הפרסביטריאני.
המגבלות כנגד מועמדים ומצביעים רויאליסטים הוסרו ותוצאות הבחירות חילקו את בית הנבחרים באופן שווה למדי על בסיס פוליטי בין הרויאליסטים ולבין תומכי הפרלמנט ועל בסיס דתי בין האנגליקנים לבין הפרסביטריאנים.
הפרלמנט החדש שכונה "הפרלמנט המכונס" (The Convention Parliament, פרלמנט שכונס מבלי שזומן על ידי המונרך), התכנס ב-25 באפריל 1660 וזמן קצר לאחר שפורסמה הצהרת ברדה, על פיה הסכים צ'ארלס, בין שאר הסעיפים, לחנינה של רבים מאויביו של אביו.
הפרלמנט של אנגליה הכריז על צ'ארלס כמלך והזמינו לשוב, הזמנה שמצאה את צ'ארלס בברדה ב-8 במאי 1660. אספת נבחרים באירלנד כונסה מוקדם יותר באותה שנה והכריזה ב-14 במאי על צ'ארלס כעל מלך.
צ'ארלס יצא לאנגליה מסכוונינגן, נחת בדובר ב-25 במאי 1660 והגיע ללונדון ב-29 במאי, יום הולדתו ה-30. אף על פי שצ'ארלס והפרלמנט העניקו חנינה כללית לתומכיו של קרומוול, 50 איש הוצאו במפורש מחוק החנינה.
בסופו של דבר הוצאו להורג 9 מתוכם שהיו מעורבים בהריגתו של צ'ארלס הראשון.
הם נתלו נגררו ובותרו, בעוד שאחרים נשפטו למאסר או הודחו ממשרותיהם לכל חייהם.
גופותיהם של אוליבר קרומוול, הנרי אירטון (Ireton) וג'ון ברדשאו (Bradshaw) הוצאו מקברם וזכו להוצאה להורג לאחר המוות.
צ'ארלס הסכים לביטולם של חוקי המיסים הפאודליים ובתמורה הפרלמנט העניק לו הכנסה שנתית של 1.2 מיליון ליש"ט כדי שיוכל לנהל את ממשלתו, שתוקצבה בעיקר ממכס ומבלו.
בכל מקרה, הקצבה הוכחה כבלתי מספקת במשך כל תקופת מלכותו של צ'ארלס.
סכום הקצבה היה למעשה הסכום המקסימלי השנתי שהמלך יכול היה למשוך מקופת האוצר.
על פי רוב ההכנסות היו נמוכות בהרבה, דבר שהוביל לחובות גוברים וניסיונות נוספים לגייס כספים באמצעות מיסי גולגולת, מיסי קרקע, ומיסים על תנורים.
במחצית השנייה של 1660 העיבו על שמחתו של צ'ארלס על שובו לשלטון, מותם של אחיו הצעיר, הנרי ושל אחותו מרי, מאבעבועות שחורות.
בערך באותו זמן, חשפה אן הייד, בתו של הלורד צ'נסלור, אדוארד הייד, כי היא הרה לאחיו של צ'ארלס, ג'יימס, שאיתו היא התחתנה בחשאי.
אדוארד הייד, שלא ידע לא על הנישואין ולא על ההריון, קיבל את התואר של רוזן קלרנדון (Clarendon) ומעמדו כאחד מהשרים המועדפים על צ'ארלס, התחזק.
הפרלמנט המכונס פוזר בדצמבר 1660 וזמן קצר לאחר הכתרתו של צ'ארלס התאסף הפרלמנט השני בתקופת מלוכתו.
פרלמנט זה היה רויאליסט ואנגליקני באופן גורף.
הוא פעל כנגד חוסר נאמנות לכנסייה האנגליקנית והעביר שורה של חוקים שיבטיחו את השליטה שלה.
חוק ההתכנסויות וחוק חמשת המיילים היו לתזכורת לתקופת שלטונו של צ'ארלס.
החוקים היו ידועים כ"חוקי קלרנדון" (Clarendon Code), על שמו של הלורד קלרנדון, אף על פי שהוא לא היה מעורב ישירות בחקיקתם ואפילו התבטא כנגד חוק חמשת המיילים.
הרסטורציה לוותה גם בשינוי חברתי.
תיאטראות נפתחו מחדש לאחר שהיו סגורים בתקופתו של קרומוול וסוגת התיאטרון "קומדיית הרסטורציה" (Restoration comedy) הפכה לסוגה מוכרת.
רישיונות להפעלת תיאטראות שניתנו על ידי צ'ארלס היו הראשונים שבמסגרתם ניתן לנשים להופיע בתפקידים נשיים על בימות התיאטרון (לפני כן שיחקו בתפקידים אלה גברים).
"ספרות הרסטורציה" הגיבה למצב החדש במשפטים כמו זה של ג'ון ווילמוט (John Wilmot) שאמר על צ'ארלס:
מסופר שצ'ארלס אמר בתגובה: "אכן, המילים אותם אני אומר הם שלי, אך המעשים שלי הם אלה של שרי".
ב-1665 התמודד צ'ארלס עם משבר בריאותי גדול: המגפה הגדולה של לונדון.
מניין המתים במגפה הגיע לשיא של 7000 בשבוע של ה-17 בספטמבר.
צ'ארלס, יחד עם משפחתו וחצר המלכות שלו, עזבו את לונדון לסולסברי והפרלמנט התכנס באוקספורד.
כל הניסיונות של רשויות הבריאות של העיר לבודד את המגפה, נכשלו, והמגפה התפשטה במהירות.
אסון נוסף שנפל על העיר, אך הביא לסיומה של המגפה, היה מה שנקרא מאוחר יותר השרפה הגדולה של לונדון שהחלה ב-2 בספטמבר 1666. השרפה כילתה כ-13,200 בתים ו-87 כנסיות, כולל קתדרלת סנט פול.
צ'ארלס ואחיו ג'יימס חברו יחדיו וניהלו את מאמצי כיבוי השרפה.
בציבור נפוצו האשמות שרמזו על קושרים קתולים שהציתו את השרפה, אף על פי שלמעשה השרפה החלה במאפיה בסמטת פודינג.
החל מ-1640 נאבקה פורטוגל בספרד במסגרת מלחמה להשבת עצמאותה לאחר שישים שנים של איחוד פרסונלי בין כתרי שתי המדינות.
פורטוגל קיבלה סיוע מצרפת, אך בהסכם הפירנאים בשנת 1659 ננטשה פורטוגל על ידי בעלת בריתה הצרפתית.
משא ומתן עם פורטוגל לנישואיו עם קתרינה, נסיכת פורטוגל החלו כבר בימי מלוכתו של אביו ולאחר הרסטורציה חידשה לואיזה, מלכת פורטוגל, שכיהנה כעוצרת, את הדיונים עם אנגליה שהסתיימו בחתימת ברית.
ב-23 ביוני 1661 נחתם חוזה נישואין, לפיו הנדוניה של קתרין לאנגליה תכלול את טנג'יר ושבעת האיים של בומביי (שמאוחר יותר הייתה להם השפעה על התפתחותה של האימפריה הבריטית בהודו), יחד עם זכויות סחר בברזיל ובהודו המזרחית, חופש דתי וכלכלי בפורטוגל ושני מיליון כתרים פורטוגזים (כ-300,000 ליש"ט).
פורטוגל מצידה הבטיחה לעצמה תמיכה צבאית וימית כנגד ספרד וזכות פולחן אישית לקתרין.
קתרין הגיעה מפורטוגל לפורטסמות' ב-14 במאי 1662, אך לא זכתה לביקור מצדו של צ'ארלס עד ל-20 במאי.
יום לאחר מכן נישא הזוג בפורטסמות' בשני טקסים, טקס קתולי שהתקיים בחשאי, ולאחריו טקס אנגליקני שהתקיים בפומבי.
בצעד לא פופולרי, שהתקיים באותה שנה, מכר צ'ארלס את דנקרק לבן דודו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת תמורת 375,000 ליש"ט.
נמל זה על תעלת למאנש, למרות היותו מוצב אסטרטגי חשוב, היה הוצאה כבדה על המשאבים הכספיים המוגבלים של צ'ארלס.
לפני הרסטורציה, גרמו חוקי הסחר הימי קשיים לסחר ההולנדי עקב כך שהם נתנו מונופול לספינות האנגליות ועקב כך פרצה מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (1652-1654).
כדי להניח יסודות להתחלה חדשה ביחסים בין המדינות, הגיעה לאנגליה בנובמבר 1660 משלחת מטעם הפרלמנט ההולנדי (Staten Generaal) עם מה שנקרא המתנה ההולנדית (Dutch Gift, אוסף של 28 יצירות של אומני הרנסאנס האיטלקי ו-12 פסלים בסגנון קלאסי בנוסף ליאכטה המלכותית "מרי" (HMY Mary)).
מלחמת הולנד-אנגליה השנייה (1665-1667) החלה עקב ניסיונות של אנגליה להפגין כוח בנחלותיה של הולנד באפריקה ובצפון אמריקה.
הסכסוך החל בצורה טובה מבחינתה של אנגליה, בכיבוש ניו אמסטרדם (ששמה שונה לניו יורק לכבודו של אחיו של צ'ארלס, ג'יימס, דוכס יורק) ובניצחון בקרב לווסופט (Lowestoft), אך ב-1667 שיגרו ההולנדים מתקפת פתע על האנגלים, הפלישה על מדווי (Medway), במסגרתה הם הפליגו במעלה התמזה למקום בו עגן חלק ניכר מהצי האנגלי.
כמעט כל הספינות האנגליות הוטבעו, למעט אוניית הדגל, אה"מ רויאל צ'ארלס (HMS Royal Charles), שנלקחה להולנד כשלל.
המלחמה הסתיימה בחתימתו של הסכם ברדה.
כתוצאה מהמלחמה האנגלו-הולנדית השנייה, פיטר צ'ארלס את הלורד קלרנדון, שאותו הוא ניצל כשעיר לעזאזל של המלחמה.
קלרנדון נמלט לצרפת כאשר הוא הואשם בבגידה (עבירה שעונשה מוות).
מרכז הכוח הפוליטי עבר לידיהם של חמישה פוליטיקאים שהיו ידועים בראשי התבות (Cabal): קליפורד (Clifford), ארלינגטון (Arlington), בקינגהאם (Buckingham), אשלי (Ashley) ולאודרדייל (Lauderdale).
למעשה, התנהלה החבורה לעיתים רחוקות בתיאום זה עם זה, וחצר המלכות התפלגה לעיתים קרובות בין תומכי ארלינגטון ותומכי בקינגהאם, כשזה האחרון נוחל יותר הצלחות.
ב-1668 כרתה אנגליה ברית עם שוודיה ועם יריבתה לשעבר הולנד, כדי לעמוד מול לואי הארבעה עשר במלחמת האצולה (War of Devolution).
לואי חתם על הסכם שלום עם הברית המשולשת, אך הוא המשיך בכוונותיו התוקפניות כלפי הולנד.
ב-1670, צ'ארלס, מתוך כוונה לפתור את בעיותיו הכספיות, הסכים לחתום על הסכם דובר הסודי, על פיו לואי ישלם לו 160,000 ליש"ט כל שנה.
בתמורה הסכים צ'ארלס לסייע ללואי בכוחות צבאיים ולהכריז על המרת דתו לקתוליות "מוקדם ככל האפשר".
לואי היא אמור לסייע לצ'ארלס במשלוח כוח של 6000 חיילים כדי לדכא את המתנגדים האפשריים להמרת הדת של צ'ארלס.
צ'ארלס עשה את כל המאמצים להבטיח שהחוזה, במיוחד הסעיף הנוגע להמרת הדת, יישאר סודי.
עדיין לא ברור עד היום אם כוונתו להמיר את דתו הייתה רצינית.
בינתיים, באמצעות סדרה של חמישה כתבי זכויות, העניק צ'ארלס לחברת הודו המזרחית הבריטית את הזכויות לרכוש שטחים באופן עצמאי, לטבוע מטבעות, להחזיק מבצרים וכוחות צבא, לכרות בריתות, לנהל מלחמות ובריתות שלום, ולנהל את השיפוט האזרחי והפלילי בשטחים שירכשו בהודו.
מוקדם יותר, ב-1668 הוא החכיר את האיים של בומביי תמורת סכום סמלי של 10 ליש"ט זהב.
השטחים הפורטוגזים שקתרין הביאה אתה כנדוניה, הוכחו כשטחים שעלות האחזקה שלהם גבוהה מדי, טנג'יר ננטשה ב-1670 והשליטה על אגן הניקוז של מפרץ הדסון הועברה על ידי צ'ארלס לחברת מפרץ הדסון.
אף על פי שקודם לכן התייחס הפרלמנט באהדה למלך, הוא חש ניכור כלפי מלחמותיו של צ'ארלס ומדיניותו הדתית במהלך שנות השבעים של המאה ה-17. ב-1672 פרסם צ'ארלס את כתב המחילה המלכותי (Royal Declaration of Indulgence), על פיו הייתה כוונתו להשעות את כל החוקים כנגד הקתולים וכנגד פורשים מהכנסייה האנגליקנית.
באותה שנה, הוא תמך בגלוי בצרפת הקתולית ופתח במלחמת הולנד–אנגליה השלישית.
הפרלמנט הביע את התנגדותו להצהרת המחילה על בסיס חוקתי על פיו אין למלך זכות להשעות חוקים שהועברו בפרלמנט.
צ'ארלס ביטל את ההכרזה והסכים לחקיקתו של חוק המבחן (Test Act) שלא רק דרש מפקידי ציבור לקבל על עצמם את המחויבות לטקסים של הכנסייה האנגליקנית, אך גם אילץ אותם לגנות את עקרונות הכנסייה הקתולית כאמונות טפלות וכעבודת אלילים.
קליפורד, שהמיר את דתו לקתוליות, התפטר מתפקידו מאחר שלא היה מוכן לשאת את השבועה, והתאבד זמן קצר לאחר מכן.
ב-1674 לא השיגה אנגליה דבר מהמלחמה כנגד הולנד, והפרלמנט סירב להקצות כספים נוספים לטובת המלחמה ובכך אילץ את צ'ארלס לחתום על חוזה שלום.
כוחה של החמישייה דעך, וכוחו של ממלא מקומו של קליפורד, הלורד דנבי, התחזק.
המלכה קתרין לא הצליחה ללדת למלך יורש.
ארבעת ההריונות שלה הסתיימו בהפלה.
יורש העצר של צ'ארלס היה אם כך אחיו הלא פופולרי ג'יימס, שהחזיק באמונה הקתולית.
כדי להפיג את החששות הציבוריים שהמשפחה המלכותית היא קתולית מדי, הסכים צ'ארלס שבתו של ג'יימס, מרי, תבוא בברית הנישואין עם ויליאם נסיך אורנג' הפרוטסטנטי.
ב-1678 טיטוס אוטס, שהיה לסירוגין כומר אנגליקני וישועי, החל להפיץ שמועות שקריות בדבר מזימה של קתולים לרצוח את המלך, ואף האשים את המלכה כשותפה למזימה.
צ'ארלס לא האמין להאשמות, אך הורה לראש הממשלה שלו, לורד דנבי, לחקור בדבר.
בעוד שדנבי הטיל ספק ברצינות האשמותיו של אוטס, הפרלמנט לקח אותם ברצינות.
העם נחלק על רקע היסטריה אנטי-קתולית.
שופטים ומושבעים בכל רחבה הארץ האשימו קושרים לכאורה וחפים מפשע רבים הוצאו להורג.
מאוחר יותר, ב-1678, הועמד לורד דנבי לדין על ידי הפרלמנט באשמת בגידה חמורה.
אף על פי שרוב העם האנגלי דחף למלחמה כנגד צרפת הקתולית, ניהל צ'ארלס בחשאי משא ומתן עם לואי הארבעה עשר, בנסותו להגיע להסכם על פיו אנגליה תישאר נייטרלית בתמורה לתשלום כספי.
לורד דנבי הצהיר פומבית שהוא אויבה של צרפת, אך ציית באופן מאופק לרצון המלך.
לרוע מזלו של דנבי, בית הנבחרים לא הבין שהוא היה שותף בעל כורחו לשערורייה, אלא ראה בו כמוביל הראשי של המדיניות.
כדי להציל את דנבי מהעמדה לדין, פיזר צ'ארלס את הפרלמנט בינואר 1679.
הפרלמנט החדש, שהתכנס במרץ אותה שנה, היה עוין יחסית כלפי צ'ארלס.
חברים רבים חששו שהוא מתכוון להפעיל את צבא הקבע כדי לפתור חילוקי דעות עם הפרלמנט או לכפות על המדינה את הדת הקתולית.
עם זאת, עקב ההקצבה הכספית הבלתי מספיקה שניתנה לו מהפרלמנט, נאלץ צ'ארלס לשחרר את חייליו.
עם אובדן התמיכה מהפרלמנט, התפטר לורד דנבי מתפקידו כלורד העליון של האוצר, אך קיבל חנינה מהמלך.
בתוקף התנגדותו לרצון המלך, הכריז בית הנבחרים שפיזור הפרלמנט לא יבטל את ההליכים כנגד דנבי ולפיכך החנינה המלכותית לא תקפה.
כאשר בית הלורדים ניסה לכפות עונש גלות, שבית הנבחרים סבר שהוא עונש קל מדי, נכנס ההליך המשפטי לקיפאון בין שני הבתים.
כפי שנאלץ צ'ארלס לעשות פעמים רבות במהלך תקופת מלכותו, הוא התכופף בפני רצונם של מתנגדיו, וכלא את דנבי במצודת לונדון למשך חמש שנים.
צ'ארלס התמודד עם סערה פוליטית שנסובה על שאלת ירושת הכתר.
האפשרות של מלך קתולי זכתה להתנגדות תקיפה מצדו של אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון (לשעבר חבר החמישייה).
בסיס הכוח של שפטסברי התחזק כאשר הונח על שולחנו של בית הנבחרים ב-1679 חוק שמטרתו היה להדיר את הדוכס מיורק מסדר הירושה.
היו כאלה שחשבו להעניק את הכתר לג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון הפרוטסטנטי, הבכור מבין בניו הבלתי החוקיים של צ'ארלס.
אלה שהתנגדו לחוק להדרתו של ג'יימס מסדר ההורשה נקראו טורים, בעוד שתומכי החוק נקראו וויגים.
כאשר התכנס הפרלמנט באוקספורד במרץ 1681, פיזר אותו צ'ארלס בפעם הרביעית לאחר כמה ימים.
במהלך שנות השמונים דעכה בכל מקרה התמיכה הציבורית לחוק וצ'ארלס התנסה בנחשול של נאמנות בקנה מידה לאומי.
שפטסברי הואשם (ללא הצלחה) בבגידה ב-1681 ומאוחר יותר נמלט להולנד, שם מת.
מכאן ועד למותו מלך צ'ארלס ללא פרלמנט.
תנועת ההתנגדות לחוק הרגיזה כמה מהפרוטסטנטים.
קבוצה של קושרים פרוטסטנטים יזמה את "מזימת בית ריי" (Rye House Plot) לרצוח את המלך ואת אחיו בשובם ללונדון לאחר השתתפותם במרוצי סוסים בניומרקט.
כעשרה בני אדם, ביניהם אלג'רנון סידני וויליאם ראסל, לורד ראסל, הוצאו להורג.
הדוכס הוגלה לחצר ויליאם מאורנג'.
צ'ארלס השני לקה בשבץ פתאומי בבוקרו של ה-2 בפברואר 1685 ומת בגיל 54 ארבעה ימים לאחר מכן בארמון וייטהול.
הפתאומיות של מחלתו ומותו הובילו לחשדות בדבר הרעלה.
עם זאת, גורסים חוקרים מודרניים כי התסמינים של מחלתו דומים לאלה של אורמיה (תופעה הקשורה לאי-ספיקת כליות).
על ערש דווי ביקש צ'ארלס מאחיו ג'יימס שידאג לפילגשיו.
בערבו של יום חייו האחרון הוא המיר את דתו לקתוליות, אם כי לא ברורה רמת ההכרה בה שהה באותה עת ולא ברור מי עמד מאחורי צעד זה.
צ'ארלס השני נקבר ב-14 בפברואר במנזר וסטמינסטר בהלוויה פשוטה.
לאחר מותו ירש אותו אחיו שמלך כג'יימס השני, מלך אנגליה ואירלנד וכג'יימס השביעי, מלך סקוטלנד.
לצ'ארלס לא היו צאצאים חוקיים, אך ידוע על תריסר צאצאים לא חוקיים משבע פילגשים.
כתוצאה מכך הוא היה מכונה לעיתים קרובות בימי חייו בכינוי "רואלי הזקן" (Old Rowley), על שמו של אחד מסוסיו שהיה ידוע באותה תקופה בזכות היותו סוס הרבעה.
נתיניו של צ'ארלס התרעמו על תשלום המיסים ששימשו למימון פילגשיו וילדיהם, שלרבים מהם הוענקו תוארי אצולה.
כמה מהדוכסים החיים כיום הם צאצאים בקו הירושה הזכרי של בניו הלא חוקיים של צ'ארלס.
דיאנה, הנסיכה מוויילס היא צאצאית של שניים מבניו הבלתי-חוקיים של צ'ארלס: הדוכסים של גרפטון וריצ'מונד.
בנה של דיאנה, ויליאם, נסיך ויילס, יורש העצר של הממלכה המאוחדת, יהיה בבוא היום המלך הראשון של בריטניה הנמנה עם צאצאיו של צ'ארלס השני.
בנו הבכור של צ'ארלס ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון הנהיג מרד כנגד ג'יימס השני, אך הובס בקרב סדגמור (Sedgemoor), נפל בשבי והוצא להורג.
ג'יימס עצמו הודח מכס המלוכה ב-1688 במהלך המהפכה המהוללת.
הוא היה המלך הקתולי האחרון של בריטניה.
במבט לאחור, ראו הטורים את תקופת מלכותו של צ'ארלס כתקופה טובה, בעוד שהוויגים ראו את צ'ארלס כשליט עריץ.
כיום ניתן להעריך את תקופת מלכותו של צ'ארלס ללא נקודות המבט המפלגתיות, במילותיו של הסופר בן זמנו ג'ון אבלין (John Evelyn): "נסיך בעל מעלות רבות ועם פגמים גדולים רבים, נעים הליכות, נגיש, לא ארור ולא אכזר".
המשורר ג'ון ווילמוט (John Wilmot) כתב על צ'ארלס בצורה גסה יותר: "הוא נע בחוסר מנוחה מזונה לזונה, מלך שמח, שערורייתי ועני".
צ'ארלס, שהיה פטרון של אומנויות ומדעים, ייסד את מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' ותמך בחברה המלכותית, שעל חבריה נמנו רוברט הוק, רוברט בויל וסר אייזק ניוטון.
צ'ארלס היה פטרונו האישי של סר כריסטופר רן, האדריכל שסייע לבנות את לונדון מחדש לאחר השרפה הגדולה, ושבנה את בית החולים המלכותי צ'לסי שצ'ארלס ייסד כמעון לחיילים משוחררים ב-1682.
29 במאי, יום השנה לרסטורציה, שהיה גם יום הולדתו של צ'ארלס, היה מצוין באנגליה עד לאמצע המאה ה-19 כ"יום האלון המלכותי", (Royal Oak Day), על שם עץ האלון שבו הסתתר צ'ארלס במהלך בריחתו מפני כוחותיו של אוליבר קרומוול.
חגיגות מסורתיות הכוללות לבוש העשוי מעלי עץ האלון היו נהוגות עד אז.
צ'ארלס השני מונצח באמצעות פסלים בכיכר סוהו שבלונדון, בכיכר הפרלמנט באדינבורו, בעיר גלוסטר וליד החזית הדרומית של קתדרלת ליצ'פילד.
הוא מופיע בהרבה יצירות ספרותיות ועל שמו קרויה העיר צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) שבארצות הברית.
המלך צ'ארלס השלישי (שמו הפרטי המלא: צ'ארלס פיליפ ארתור ג'ורג', באנגלית: Charles Phillip Arthur George; נולד ב־14 בנובמבר 1948) הוא מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ושל 14 ממלכות חבר העמים הבריטי.
צ'ארלס היה יורש העצר לתקופה הארוכה ביותר בתולדות מלכי בריטניה, 70 שנה ו־7 חודשים (החל מעליית אמו המלכה אליזבת השנייה למלוכה ב־6 בפברואר 1952, כאשר היה בן שלוש, ועד לפטירתה ב־8 בספטמבר 2022) ובמהלכה כונה נסיך ויילס.
הוא המונרך הבריטי המבוגר ביותר שנכנס לתפקיד, בגיל 73. טקס הכתרתו הרשמי נערך במנזר וסטמינסטר ב־6 במאי 2023.
צ'ארלס נולד בארמון בקינגהאם בלונדון בנובמבר 1948. הוא בנם הבכור של פיליפ, הדוכס מאדינבורו ואשתו הנסיכה אליזבת, בתם הבכורה של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת ואליזבת, המלכה האם.
ב־15 בדצמבר 1948 הוא הוטבל בחדר המוזיקה של הארמון על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, ג'פרי פישר.
מות סבו בשנת 1952 והכתרת אימו למלכה הפכו את צ'ארלס ליורש העצר של הממלכה המאוחדת.
בתור יורש העצר הוא קיבל את התארים דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי.
מצד אביו הוא שייך לבית גליקסבורג, בית המלוכה הדני.
כנהוג בילדי המעמד הגבוה באותה התקופה, על חינוכו בין גיל חמש לשמונה הייתה אחראית אומנת.
ארמון בקינגהאם הודיע בשנת 1955 כי צ'ארלס ילמד בבית ספר ולא בחינוך ביתי, כפי שלמדו כל בני המלוכה הבריטית לפניו.
ב־7 בנובמבר 1956 החל צ'ארלס ללמוד בבית הספר אשר נמצא במערב לונדון.
צ'ארלס למד גם בשני בתי ספר שבהם למד אביו בילדותו: מכינת צ'אם בברקשייר, אנגליה ובית הספר גורדונסטון בצפון-מזרח סקוטלנד (אותו תיאר מאוחר יותר כ"גיהנום עלי אדמות").
באוקטובר 1967 התקבל לטריניטי קולג בקיימברידג' שבו למד אנתרופולוגיה, ארכאולוגיה והיסטוריה.
צ'ארלס הוא היורש הראשון שהשלים תואר אוניברסיטאי.
הוא נשא בתואר "נסיך ויילס", תוארו המסורתי של יורש העצר, החל משנת 1958 אולם טקס הענקת התואר נערך באופן רשמי רק ב־1 ביולי 1969, בטירת קרנארבון בצפון ויילס.
בשנת 1976 הקים את קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס, שהתרחבה מאז ופעילה עד היום.
כמיליון צעירים בריטיים נעזרו בשירותי הקרן.
החל מ־16 ביוני 2012, כשהיה יורש העצר, צ'ארלס הוא פילדמרשל בצבא הבריטי, אדמירל הצי בצי הבריטי ומרשל בחיל האוויר הבריטי.
אלה הדרגות הבכירות ביותר בכל זרוע של הכוחות המזוינים של בריטניה.
ב־8 בספטמבר 2022, לאחר פטירתה של אמו המלכה אליזבת השנייה, היה למלך הממלכה המאוחדת וראש חבר העמים הבריטי.
ב-5 בפברואר 2024 הודיע בית המלוכה הבריטי כי המלך צ'ארלס חולה בסרטן.
הרומן בינו לבין קמילה רוזמרי שנד החל במשחק פולו ב-1970. צ'ארלס לא מיהר להתחתן, הוא התגייס לצי וקמילה עזבה אותו והתחתנה עם אנדרו פרקר-בואלס ב-1973. קמילה וצ'ארלס נשארו בקשרי ידידות, גם אחרי שצ'ארלס נישא לליידי דיאנה ספנסר ב-1981.
ב-29 ביולי 1981 התחתן עם הליידי דיאנה לבית ספנסר בת ה-19 בקתדרלת סנט פול.
לאחר הנישואים קיבלה דיאנה את התואר "הנסיכה מוויילס".
לצ'ארלס ודיאנה נולדו שני בנים:
הנסיך ויליאם (נ'-1982), כיום נסיך ויילס, הראשון בסדר ירושת הכתר, מי שעתיד להיות מלך לאחר צ'ארלס.
ויליאם התחתן עם קתרין מידלטון בשנת 2011. מויליאם וקתרין נולדו לצ'ארלס שלושה נכדים: ב-22 ביולי 2013 נולד נכדו הבכור, הנסיך ג'ורג', ב-2 במאי 2015 נולדה הנסיכה שארלוט, וב-23 באפריל 2018 נולד הנסיך לואי.
הנסיך הארי (נ'-1984), כיום דוכס סאסקס, נמצא במקום החמישי (אחרי הנסיך לואי) בסדר הירושה.
בשנת 2018 התחתן עם מייגן מארקל.
מהארי ומייגן נולדו לצא'רלס שני נכדים: ארצ'י, נולד ב-6 במאי 2019 וליליבת נולדה 4 ביוני 2021.
צ'ארלס ודיאנה התגרשו רשמית ב-28 באוגוסט 1996 ככל הנראה עקב הרומן של צ'ארלס עם קמילה, שהתגרשה מבעלה שנה קודם לכן ב-1995. בשנת 1997 נהרגה דיאנה בתאונת דרכים.
ב-9 באפריל 2005 התחתן צ'ארלס בשנית עם קמילה פרקר בולס בטירת וינדזור.
המלכה לא השתתפה בטקס, אולם בירכה את בני הזוג אחריו.
השניים קיבלו גם את ברכתו של הארכיבישוף מקנטרברי.
עד להכתרתו למלך הממלכה המאוחדת, התגורר צ'ארלס בבית קלרנס בלונדון, בו נהגה להתגורר המלכה האם, אליזבת בווס-ליון.
קודם למותה של המלכה האם התגורר בארמון סנט ג'יימס.
עם מותה של אמו, היה צ'ארלס למלך הממלכה המאוחדת מתוקף היותו יורש העצר.
אין הכרח לקיים טקס הכתרה כדי שיינתנו לו כל הסמכויות המלכותיות.
טקס ההכתרה התקיים ב-6 במאי 2023, שמונה חודשים ממותה של המלכה אליזבת'.
במקרה של אמו, אליזבת השנייה, התקיים טקס ההכתרה ב-2 ביוני 1953, שישה עשר חודשים לאחר היותה למלכה בפועל, ב-6 בפברואר 1952. צ'ארלס הוכתר למלך בשעה 14:00 בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון, את הטקס הוביל הארכיבישוף מקנטרברי.
צ'ארלס חיבר כ-30 ספרים, חלק בעצמו וחלקם ביחד עם מחברים אחרים.
כמו כן אייר את אחד מהספרים וכתב מספר הקדמות לסופרים אחרים.
כל התמלוגים מהספרים נתרמים לקרנות צדקה, בהן קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס.
מיום לידתו נשא צ'ארלס בתואר "הוד מעלתו המלכותית הנסיך צ'ארלס מאדינבורו".
החל משנת 1952, עת הוכתרה אימו למלכה, הוענק לנסיך צ'ארלס התואר דוכס קורנוול, והתארים הסקוטיים: דוכס רות'סיי, הרוזן מקאריק, ברון רנפרו, שליט האיים והלורד העליון והאוצר של סקוטלנד.
בשנת 1958 העניקה לו המלכה אליזבת את התואר נסיך ויילס, תואר מסורתי המוענק ליורשי העצר הבריטיים מאז שנת 1301. ב-1 ביולי 1969 הוכתר בתואר זה בטקס רשמי שהתקיים בטירת קרנארפון בוויילס.
באנגליה, בוויילס ובצפון אירלנד היה מקובל לכנותו "הוד מעלתו המלכותית, הנסיך מוויילס" ובסקוטלנד "הוד מעלתו המלכותית, דוכס רות'סיי".
לאחר נישואיה לצ'ארלס נקראה קמילה פרקר "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קורנוול".
קמילה פרקר בחרה שלא להשתמש בתואר נסיכת ויילס כדי לא לפגוע בזכרה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, המזוהה בציבור כ"נסיכת ויילס".
התואר דוכסית קורנוול תקף רק באנגליה ובוויילס.
בסקוטלנד נקראה קמילה פרקר בולס - "הוד מעלתה המלכותית, הדוכסית מרות'סיי".
לאחר מות אביו, הנסיך פיליפ ב-9 באפריל 2021, ירש ממנו צ'ארלס את תואר דוכס אדינבורו.
14 בנובמבר 1948 – 6 בפברואר 1952: הוד מעלתו המלכותית הנסיך צ'ארלס מאדינבורו
6 בפברואר 1952 – 26 ביולי 1958: הוד מעלתו המלכותית הנסיך צ'ארלס, דוכס קורנוול (ובסקוטלנד: דוכס רות'סיי)
26 ביולי 1958 – 9 באפריל 2021: הוד מעלתו המלכותית הנסיך צ'ארלס, נסיך ויילס, דוכס קורנוול
9 באפריל 2021 – 8 בספטמבר 2022: הוד מעלתו המלכותית הנסיך צ'ארלס, נסיך ויילס, דוכס קורנוול, דוכס אדינבורו
8 בספטמבר 2022 ואילך: הוד מלכותו המלך צ'ארלס השלישי
המלך הוא ראש המדינה של כל אחת מנחלותיו בנפרד.
בהחלטה משנת 1953 נקבע כי תוארו של המונרך ישתנה בכל אחת מהמדינות, להגברת תחושת מחויבותו לאותה מדינה ללא משוא פנים על פני שטחי מלכותו האחרים.
תוארו הרשמי בבריטניה הוא "צ'ארלס השלישי, בחסד האל, של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, ושל שאר נחלותיו ואדמותיו, מלך, ראש חבר העמים, מגן האמונה".
קיצורו של התואר הזה עתיד להופיע בלטינית, בראשי תיבות, על כל מטבע בריטי: Charles III D G Rex F D.
על מטבעות שמונפקים לשימוש מחוץ לבריטניה - בטריטוריות בריטיות או במדינות עצמאיות המכירות בו כמלכן, עתיד להופיע הכיתוב: "המלך צ'ארלס השלישי" בלא תוספת, או תוארו המקומי, דוגמת:
בקנדה: "צ'ארלס השלישי, בחסד האל, של הממלכה המאוחדת, קנדה ושאר נחלותיו ואדמותיו, מלך, ראש חבר העמים, מגן האמונה"
באוסטרליה: "צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך אוסטרליה ושאר נחלותיו ואדמותיו, ראש חבר העמים"
תוארו המלא כולל בתוכו את כל המדינות שבראשן הוא עומד, על פי סדר כניסתן לחסות הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי.
בשיחה עמו הנוהג הוא לפנות אליו בתחילה כ"הוד מלכותך" ובהמשך השיחה "אדוני".
כנהוג בממלכה ב-110 השנים האחרונות, עוצבו בספטמבר 2022 והוצגו מטבעות של 50 פני ו-5 פאונד הנושאים את דיוקנו של המלך החדש צ'ארלס השלישי.
המטבעות עוצבו על ידי הפסל הבריטי מרטין ג'נינגס ומטבע ה-50 פני הופץ לשימוש.
באוקטובר 2023 הונפק לראשונה הסט המלא בעיצוב החדש עם דמותו של המלך, כשהצד האחורי נושא איורים מן החי והצומח בממלכה.
מטבעות 50 פני ו-1 פאונד הופצו בהמשך לשימוש הציבור, ושאר הערכים הונפקו לאספנים בלבד, וישוחררו לציבור בעתיד לפי הצורך במטבעות נוספים בשוק.
מטבעות הנושאים את דיוקנו עדיין נדירים בשוק.
שטרות עם דמותו של המלך צ'ארלס השלישי שוחררו החל מ-חודש יוני 2024 בהדרגה, ללא החלפה המונית של שטרות.
רק במקרים בהם יש בלאי בשטרות הקודמים, שעליהם דיוקן המלכה אליזבת השנייה, הם מוחלפים בשטרות דומים חדשים שעליהם מופיע המלך החדש.
המלך צ'ארלס נושא בדרגות הכבוד פילדמרשל בצבא הבריטי, אדמירל הצי הבריטי ומרשל חיל האוויר הבריטי החל מ-2012 (כלומר עוד כשהיה נסיך ויילס), והוא מפקדו הסמלי של צבא בריטניה.
בתור נסיך היה מפקדם הסמלי של מספר גדודים וחילות (בסוגריים: תאריך תחילת כהונתו):
הרגימנט הוולשי המלכותי (1 ביולי 1969)
כוחות המילואים של חיל האוויר הקנדי (11 ביוני 1977)
רגימנט צ'שייר (11 ביוני 1977: פורק בשנת 2007, כיום הרגימנט המרסיאני)
גדוד הסוסים של הלורד סטרת'סקונה (11 ביוני 1977)
הרגימנט המוצנח (11 ביוני 1977)
הכוחות המשוריינים המלכותיים של אוסטרליה (11 ביוני 1977)
רגימנט קלעי גורקה המלכותי (11 ביוני 1977)
חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי (11 ביוני 1977)
הרגימנט המלכותי של קנדה (11 ביוני 1977)
הרגימנט המלכותי של האוקיינוס השקט (8 באוגוסט 1984)
משמר הדרגונים המלכותי הקנדי (17 בספטמבר 1985)
כוחות הצבא האוויריים (1 במרץ 1992)
משמר הדרגונים המלכותי (1 ביולי 1992)
גדודי ההילנדרס (1 בספטמבר 1994)
משמר הדרגונים של המלכה (1 ביולי 2003)
הרגימנט המלכותי (1 ביולי 2003)
כיורש עצר היה צ'ארלס פטרונם של המוזיאון היהודי בלונדון, קרן יום השואה, ארגון הסעד היהודי, ותנועת הנוער בריגדת הבנים והבנות היהודיים.
לאחר ביקורו בקרקוב שבפולין וחשיפתו לקשיי התושבים היהודיים במקום, תרם להקמת מרכז הקהילה היהודית.
לאורך השנים גם יצא נגד האנטישמיות וביקר בבתי כנסת רבים בבריטניה.
כמקובל עם כניסתו לתפקיד המלך, נפגש צ'ארלס בספטמבר 2022 עם מנהיגים דתיים בממלכה ובהם הרב הראשי אפרים מירוויס.
מתוך התחשבות בשעת כניסת השבת, הפגישה הוקדמה כדי לאפשר לרב להשתתף בה.
בניגוד לאימו, אליזבת, צ'ארלס ביקר בישראל שלוש פעמים: בפעם הראשונה בהלוויית יצחק רבין ב־1995, בפעם השנייה בהלוויית שמעון פרס ב־2016 וביקורו האחרון נערך בינואר 2020 במסגרת האירועים לציון 75 שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ־בירקנאו.
בביקורו האחרון הגיע גם לבית לחם.
באותו ביקור הגיע צ'ארלס לקברה של סבתו הנסיכה אליס מבאטנברג, שהצילה יהודים בזמן השואה ביוון, קברה נמצא בהר הזיתים בירושלים, לשם הועלו עצמותיה כמה שנים לאחר מותה.
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה היה מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד החל מ-27 במרץ 1625 ועד שהוצא להורג על ידי הפרלמנט.
צ'ארלס נולד בארמון דנפרמליין כבנו השני של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד וככזה לא יועד לרשת את אביו.
צ'ארלס היה ילד חלש וחולני וחלה כנראה ברככת.
כאשר אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה נפטרה שלוש שנים לאחר לידתו, אביו ירש את הכתר כג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואירלנד.
משפחת המלוכה עברה אז ללונדון, אך צ'ארלס נשאר בסקוטלנד עקב החשש שהוא חלש מכדי לשרוד את המסע.
אחד מאנשי החצר של אביו מונה כאפוטרופוסו.
בשנת 1604 כבר נחשב צ'ארלס חזק דיו כדי לשרוד במסע לאנגליה והוא הצטרף אל משפחתו בלונדון.
אביו העניק לו את התואר דוכס יורק הניתן באופן מסורתי לבנו השני של המונרך האנגלי.
בראשית דרכו צ'ארלס חי בצילו של אחיו הבוגר הנרי פרדריק, נסיך ויילס, אחד מיורשי העצר האהובים בהיסטוריה האנגלית, שבניגוד לצ'ארלס היה גבר אתלטי ויפה תואר.
כשנפטר הנרי ב-1612, הפך צ'ארלס בן השתים עשרה ליורש העצר של שלוש הממלכות, וקיבל את התארים נסיך ויילס, דוכס רות'סיי ודוכס קורנוול.
עם זאת, צ'ארלס מעולם לא הצליח להתחבב על העם האנגלי כמו אחיו הנרי, שבו תלו תקוות גדולות לחידוש ימי גדולתה של אנגליה.
יש הסבורים שהפגמים באישיותו של צ'ארלס, שהביאוהו בסופו למלחמה עם הפרלמנט האנגלי ולהוצאתו להורג, נבעו משנותיו הראשונות, כשחי בצילו של אחיו הפופולרי.
אביו של צ'ארלס ניסה להשיאו למריה אנה מספרד, בתו של פליפה השלישי, מלך ספרד במטרה לשמר את השלום עם ספרד ולקבל נדוניה מהכתר הספרדי.
בשנת 1623 ביקר צ'ארלס במדריד כדי לפגוש את אנה-מריה.
הנישואים לא יצאו לבסוף לפועל, עקב סירובה של מריה אנה להנשא לפרוטסטנטי וסירובו של צ'ארלס להמיר את דתו לקתוליות.
כנגד מדיניותו של אביו קרא צ'ארלס להתערבות אנגליה לצד המדינות הפרוטסטנטיות במלחמת שלושים השנים (אנגליה הייתה המדינה הפרוטסטנטית הגדולה ביותר באירופה בבחינת אוכלוסין, אך ג'יימס הנהיג מדיניות חוץ של הישמרות מחוץ למעורבות במלחמה בעיקר כדי לשמר יציבות כלכלית באנגליה).
הפרלמנט היה מפולג בין השרים הפוריטנים שרובם תמכו במעורבות במלחמה לבין הארמיניאנים שהתנגדו לה.
לצד זאת, שני הצדדים המפולגים הסכימו על כך שאין לחתן את הנסיך צ'ארלס עם מריה אנה עקב היותה קתולית.
בשנת 1625 נפטר המלך ג'יימס ובנו צ'ארלס ירש אותו תחת התואר "צ'ארלס הראשון".
צ'ארלס הראשון המשיך את הקו האבסולוטיסטי שהנהיג אביו, ג'יימס הראשון, ונקלע למחלוקות עם הפרלמנט בנוגע להטלת מיסים.
נוסף על כך, מועדף חצר המלוכה תחת צ'ארלס, ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, היה מעורב בשערוריות שחיתות שלטונית.
צ'ארלס מיהר להתערב במלחמת שלושים השנים כאשר הכריז מלחמה על האימפריה הספרדית אך הבטיח לפרלמנט כי המאבק יישאר בעל אופי ימי בלבד.
הפעולה הראשונית במלחמה היה ניסיון פשיטה ימית של הצי האנגלי על קדיס באנדלוסיה אשר הסתיימה בכישלון חרוץ עבור הצי האנגלי.
במקביל לכך, מעורבותם של האנגלים והסקוטים במלחמת שלושים השנים בחזית היבשתית הייתה משנית.
היו שכירי חרב, בעיקר סקוטים, ששירתו תחת ממלכת דנמרק ובהמשך ממלכת שוודיה במלחמה בנחלות האימפריה הרומית הקדושה אך בסך הכל לא היה המימון הנדרש עבור התערבות מרכזית של אנגליה במלחמה.
עדיין, אנגליה הייתה נתונה במלחמת שלושים השנים מה שחייב את צ'ארלס לפנות לפרלמנט בבקשת מימון, אך הוא לא זכה לאישורו להטלת מיסים נוספים.
הפרלמנט טען בפני צ'ארלס שרק אם יפטר את בקינגהאם יוכל להטיל מיסים נוספים.
צ'ארלס סירב לכך וניסה להטיל "מלווה חובה" בעקיפת הפרלמנט.
מלווה חובה היה מצב שבו הריבון היה דורש 'הלוואות' אשר אלמלא סופקו היו מובילים לבית משפט.
הלוואות אלו כמעט ואף פעם לא היו מוחזרות לתושבים הפשוטים.
בקינגהאם נעזר בחלק מהכספים כדי לממן מרידות של הוגנוטים בצרפת, מה שהוביל את ממלכת צרפת להכריז מלחמה על אנגליה.
המאבק בצרפת פגע עוד יותר במוניטין של בקינגהאם והוביל לפגיעה חריפה בכלכלה האנגלית.
במענה לניסיונו של צ'ארלס להטיל "מלווה חובה" תוך עקיפת בית הנבחרים, פרסם הפרלמנט ב-1628 את הצהרת הזכויות כדי להגביל את כוחו של המלך.
צ'ארלס קיבל באופן רשמי את ההצהרה, אך בפועל התעלם ממנה.
הפרלמנט מנע מצ'ארלס הטלת מיסים נוספים, והתקומם כנגד מדיניותו הדתית, שהייתה קרובה מדי לקתוליות, לדעת העם, בהשפעת אשתו הצרפתייה.
ב-1628 בקינגהאם נרצח על רקע פוליטי.
צ'ארלס חשד במעורבות הפרלמנט ברצח ועל כן, בתגובה, הוא פיזר את הפרלמנט בשנת 1629, והנהיג שלטון יחיד במשך אחת-עשרה שנים, שכונה "רודנות אחת-עשרה השנים".
ללא פרלמנט להטיל מיסים חדשים, התקשה צ'ארלס לממן את האוצר הלאומי.
על דעתו האישית צ'ארלס מינה במיוחד בני אצולה והעביר קנסות נגד תושבים שלא מילאו את דרישותיהם של אותם לורדים עבור מימון.
נוסף על כך העלה המלך "כסף האוניות" שבמסגרתו נדרשו תושבי אזורי החופים של אנגליה להעביר אוניות וכספים לידי רשותו של המלך עבור ביטחונה של אנגליה.
עניין העלאת "כסף האוניות" הגיע עד לבית המשפט בטענה על כן רק לפרלמנט הייתה הרשות להעלות אותו.
בהמשך הרחיב צ'ארלס את המס לכל המחוזות הפנים-יבשתיים של אנגליה.
בשנת 1630 חתם צ'ארלס על הסכם שלום עם ספרד, וחילץ את ממלכת אנגליה ממלחמת שלושים השנים.
צ'ארלס חיזק גם את הצי, והפך אותו למרכיב משמעותי בהגנתה של אנגליה.
בתקופת שלטון היחיד שלו, ניסה צ'ארלס לבצע רפורמה דתית בכנסייה האנגליקנית וכפיית פולחן מאוחד גם על הכנסייה הסקוטית.
ב-1633 מינה צ'ארלס את ויליאם לואוד למשרת הארכיבישוף של קנטרברי כדי שזה יקדם רפורמות בכנסייה ליצירת מבנה דתי הדומה לכמורה עבור הכנסייה האנגליקנית.
הטקסיות שהנהיג לא הייתה מקובלת על הפוריטנים, שראו בה התקרבות לכנסייה הקתולית.
לפי אמונת הפוריטנים הכמורה עמדה באמצע דרכו של המאמין לאלוהים ועל כן הייתה בלתי-מקובלת.
נישואיו של צ'ארלס היה נשוי החל משנת 1625 לצרפתייה קתולית לא הקלה על המצב.
לואוד וצ'ארלס האמינו בזכותם האלוהית של מלכים ובטענה כי על התושבים להיענות לדרישות הכתר ללא כל רבב.
פוריטנים רבים עזבו את אנגליה ועברו להתגורר באמריקה הצפונית הבריטית.
בין לבין, רבים מתושבי העיירה האנגלית בוסטון עברו לפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס באמריקה והקימו את העיר בוסטון.
באותה השנה שבה מינה את לואוד, צ'ארלס מינה את תומאס וונטוורק, הרוזן הראשון מסטראפורד (אנ') לשר הראשי של ממלכת אירלנד והיה עליו לחזק את הסמכות השלטונית האנגלית באי של אירלנד ולהחליש את מעמדם של התושבים האירים המקומיים.
סטראפורד הכפיל את המיסים באירלנד ואיחד כמעט את כל האוכלוסייה, פרוטסטנטים כקתולים, נגדו ונגד ממשלו.
בין לבין פעלו הרשויות האנגליות לנטרל את מעמדה של הכנסייה הקתולית באירלנד דרך יישוב פרוטסטנטים סקוטים ואנגלים באירלנד כגון הסקוטים של אלסטר.
תחת סטראפורד תוכנן להחל את תהליך היישוב של הפרוטסטנטים בחבל קונכט שבמערב אירלנד.
תוכניות אלו נעצרו עקב מאבקיו של צ'ארלס עם האצולה הסקוטית.
צ'ארלס ניסה להסדיר ספר תפילות נוצרי-פרוטסטנטי חדש כספר התפילות של הכנסייה הסקוטית.
מהלך זה של המלך הוביל להתנגדות מצד האצולה ומצד האוכלוסייה האזרחית הסקוטית שראו זאת כצעד שנועד להפוך את תרבותה של סקוטלנד לתרבות אנגלית.
נגד הרפורמות של המלך עלתה תנועת ה'ברית' (Covenanters) שקראה לביטול הרפורמות בכנסייה כמו גם לביטול משרת הבישופים.
צ'ארלס החליט לפתור את המשבר בכוח סמכותו הצבאית, העלה צבאו על סקוטלנד והוביל לפריצתה של מלחמת הבישופים (אנ') ב-1639. צבא הסקוטים, שהורכב משכירי חרב ששירתו במלחמת שלושים השנים, היה מוכן היטב למאבק.
צ'ארלס סירב לביטול מוסד הכמורה של הבישופים מכיוון שרבים מהמעורבים בו היו ידידיו, ומכיוון ששני הצבאות לא רצו במאבק התכתשויות צבאיות היו משניות בלבד.
ב-1640 הסכים צ'ארלס ל'פיוס של בריק' שקבע כי ועידת הכנסייה הסקוטית תקבע את מעמדם העתידי של בישופים.
ועידת הכנסייה התקיימה בגלאזגו וקבעה כי הכנסייה לא מוטלת תחת כל סמכות ריבונית מצד המונרך, מה שהוביל את צ'ארלס לכנס מחדש את הפרלמנט האנגלי כדי להטיל מיסים נוספים.
כינוס הפרלמנט מחדש הוביל לסיום רודנות אחת-עשרה השנים ולסיום שלטון היחיד של המלך.
אחת הסיבות לכינוס המחודש של הפרלמנט הייתה שבשנת 1640 גברה ההתנגדות העממית לצ'ארלס, והוא נאלץ לכנס את הפרלמנט כדי לקבל לגיטימציה להכבדת נטל המיסים.
עם כינוסו המחודש של הפרלמנט ציפה צ'ארלס שיסלח לו על פיזור הפרלמנט הקודם ורודנותו וכי הפרלמנט יתיר לו העלאת מיסים חדשים.
לא כך היה הדבר ובמהרה פרצו ויכוחים בין המלך לפרלמנט החדש.
שלושה שבועות לאחר כינוסו של הפרלמנט הורה צ'ארלס על פיזורו המחודש ומכאן כינויו "הפרלמנט הקצר" (The Short Parliament).
זמן קצר לאחר פיזור הפרלמנט הקצר חצו לוחמי ה"ברית" הסקוטים את הגבול האנגלי סקוטי וכבשו את נורת'מברלנד וטיין אנד ויר באנגליה.
הרוזן מסטראפורד נשלח להנהיג את הצבא האנגלי במתקפת נגד אך צבא זה נחל מפלה מידי הסקוטים והתפזר בבהלה.
בנקודה זאת הסכים צ'ארלס לוותר על דרישותיו בעניין רפורמה דתית שנגדו את קביעותיה של הכנסייה הסקוטית וכמו כן הבטיח לשלם לפרלמנט הסקוטי עבור הוצאת הכוחות מנורת'מברלנד וטיין אנד ויר.
כדי לשלם לסקוטים נדרש צ'ארלס להעלות מס חדש ועל כן הוא כינס פעם נוספת את הפרלמנט האנגלי.
הפרלמנט החדש העביר מספר חקיקות שנגדו את מדיניותו של צ'ארלס אך עקב עמדתו החלשה של המלך הוא לא פעל נגד הפרלמנט.
ההתנגדות לצ'ארלס ולמדיניותו האבסולוטית הונהגה בידי ג'ון פים (אנ'), פוריטני שקרא בעד שימור סמכויותיו של הפרלמנט.
ב-1641 העביר הפרלמנט את חוק שלוש השנים הראשון שקבע כי יש לכנס את הפרלמנט לפחות פעם אחת מדי שלוש שנים ובכך מנע את שלטון היחיד של צ'ארלס מלחזור על עצמו.
נוסף על כך החקיקה גם קבעה כי הפרלמנט המכהן יפוזר רק בהחלטה עצמית.
כמו כן העביר הפרלמנט גם את "חקיקת הביאס קורפוס של 1640" שלפיה לא הותר לריבון להורות על מעצרו של כל אדם אשר מצא לנכון לעצור אותו.
הפרלמנט הקצר שהתכנס בתחילה, ואחריו הפרלמנט הארוך (תוארו של הפרלמנט השני שכינס צ'ארלס ב-1640) התנגדו בחריפות למדיניותו של צ'ארלס, אך ביטאו זאת רק בתקיפת הארכיבישוף מקנטרברי וראש השרים, נציגיו של צ'ארלס.
ויליאם לואוד הושם במעצר בהוראת הפרלמנט.
בנוסף לכך הורה הפרלמנט על הוצאתו להורג של הרוזן מסטראפורד בגין פעילותו באירלנד, שם הכפיל את המיסים בעוד הפרלמנט לא פעל כלל.
בסוף שנת 1641 פרץ באירלנד מרד.
במקור היו אירים שחזו במהלכיו של הפרלמנט וציפו שבאמצעות המרד יינתנו להם זכויות פוליטיות גם כן מידי הפרלמנט.
האירים הונהגו בידי פלים או'ניל (אנ') והשתלטו על מספר מעוזים צבאיים.
במהרה החלה מרידה עממית נרחבת של תושבי אירלנד שמטרתה העיקרית הייתה לגרש את המתיישבים הסקוטים והאנגלים באירלנד ולא לנסות להשיג זכויות שיינתנו להם מהמלוכה או מהפרלמנט האנגלים.
ב-1 בדצמבר 1641 פרסם הפרלמנט את 'המפגן הגדול' (The Grand Remonstrance) שהיה לרשימת גורמים להתנגדות הפרלמנט לצ'ארלס שכללו האשמות בדבר שחיתות; תמיכה בסתר בקתולים; שימור יועצים חלשים במשרותיהם והתעלמות מהוראות ומסמכויות הפרלמנט.
גורמים בתוך הפרלמנט חששו כי הרפורמות הדתיות הקודמות של צ'ארלס, כמו גם המרידה המתמשכת באירלנד, היו יחדיו חלק מהתערבות קתולית בתוך אנגליה שמטרתה הייתה להשיב את הקתולים לשלטון.
המחלוקת בסוגיה האם המלך או הפרלמנט צריכים לשלוט בצבא, הביאה להחמרת המצב המתוח ממילא ביניהם.