tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, עברה הנפה הכפרית אסרי (Aseri) למחוז הסמוך לאנה-וירו.
בסוף 2011 מנתה אוכלוסיית המחוז 149,172 נפש, בחלוקה ללאומים הבאים:
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (באסטונית: maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים.
בעקבות הרפורמה המנהלית באוקטובר 2017. כולל המחוז 8 נפות.
אלוטאגוסה (Alutaguse): נפה חדשה שהוקמה בעקבות הרפורמה ב-2017.
לייהבי עצמה מעמד של עיר.
אידה היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה.
אידה מלך משנת 547 ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים אודות שנות מלכותו.
אידה היה בנו של אאופה, מלך ברניקיה, ועלה לשלטון לאחר פטירת אביו בשנת 547. על פי דברי הימים האנגלו סקסים היה מייסד שושלת ברניקיה - שושלת המלכים אשר שלטה בממלכה אשר לימים הפכה להיות חלק מממלכת נורת'מבריה.
"דברי הימים האנגלו סקסים" וכן ה"היסטוריה בריטונום" מציינים את הגניאולוגיה שלו (היותו בנו של אאופה) ומציינים כי הוא היה ראשון מלכי ברניקיה (אף שכיום יש היסטוריונים הסבורים שאף אביו נשא את התואר "מלך").
על פי ההיסטוריה בריטונום אידה נשא לאישה את בירנוך (Bearnoch) ונולדו להם 12 בנים (ההיסטוריה בריטונום מציין את שמותם של חלק מהבנים, ומזכיר את אחד מהם, תאודוריק, אשר לימים היה מלך ברניקיה, ואשר יצא להילחם כנגד אוריין רגד ובניו).
ההיסטוריון בן המאה ה-18 לואיס מוריס מציין כי אידה היה ככל הנראה המקור לדמות המופיעה במיתולוגיה הולשית והנקראת פלאמדווין (Flamdwyn - "נושא האש").
ההיסטוריונית ריצ'ל ברומוויץ' מתנגדת לזיהוי זה, וההיסטוריונים תומאס סטפנס וויליאם פורבס סקין מזהים דווקא את פלאמדווין עם תאודוריק.
אידה לופינו הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית ילידת בריטניה וחלוצת במאיות הקולנוע, היא גם השתתפה בהפקת וכתיבת חלק מסרטיה.
לופינו נולדה למשפחת אמני במה.
אביה, סטנלי לופינו, היה קומיקאי, ואמה, קוני אמרלד, הייתה שחקנית.
דודה, לופינו ליין (Lane), היה שחקן ומנהל תיאטרון.
למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
עד שנת 1933 שיחקה במספר סרטים בריטיים לפני שעברה להוליווד שם קיבלה תפקיד ראשי בהפקה של עליזה בארץ הפלאות.
בהמשך שיחקה בעשרות סרטים בחברת האחים וורנר, בהם "הנוסעים בלילה", "זאב הים" ו"הרי הסיירה הגבוהים" (שלושתם מ-1941) לצד האמפרי בוגרט ובבימויו של ראול וולש.
האולפנים גילו חוסר נחת הולך וגובר כיוון שלופינו סירבה לשחק בתפקידים שתפסה כמעליבים ומשפילים.
לופינו גם החלה להשתעמם מעבודתה כשחקנית, כאשר חבורת גברים מבצעת את התפקידים המעניינים יותר של כתיבה, בימוי, הפקה ועריכה.
יחד עם בעלה קוליר יאנג הקימה ב-1947 את חברת ההפקה העצמאית "The Filmakers".
החברה הפיצה 12 סרטים, שבשישה מתוכם השתתפה לופינו בבימוי, הפקה וכתיבה.
ב-1950 כתבה וביימה את הסרט "Outrage", שעסק באונס.
ב-1953 יצרה את הסרט האפל הראשון שיצרה אשה, "הטרמפיסט" .
בשנת 1948 הייתה לאזרחית ארצות הברית.
בשנות השישים והשבעים ביימה בעיקר פרקים בסדרות טלוויזיה כ"אלפרד היצ'קוק מגיש", "אזור הדמדומים", "המופע של דונה ריד", "הנמלט" ו"מעשי כשפים".
כן השתתפה כשחקנית בפרקים בסדרות "בוננזה", "קולומבו", "אזור הדמדומים", "המלאכיות של צ'רלי" ועוד.
ב-1966 ביימה את "הצרה עם מלאכים" בכיכובן של היילי מילס ורוזלינד ראסל.
ב-1974 השתתפה כשחקנית בסרט "The Devil's Rain", הופעה שזיכתה אותה בפרס סאטורן לשחקנית המשנה.
אידה (בפולנית: ida) הוא סרט דרמה פולני בשחור לבן, שיצא בשנת 2013, וזכה בשנת 2015 בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
העלילה מתרחשת בשנות ה-60 של המאה ה-20 בפולין.
אנה, נזירה צעירה, מחויבת על פי אם המנזר ללכת לבקר את דודתה, ונדה גרוז, בת משפחתה היחידה, לפני שאנה תוכל לנדור את נדריה.
אנה נוסעת לבקר את דודתה ונדה, אשר מעשנת בשרשרת, בעלת בעיות שתייה ומופקרת מינית.
ונדה מגלה לאנה כי שמה האמיתי הוא אידה לבנשטיין.
ההורים של אידה היו יהודים שנרצחו בסוף הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה (1939-1945).
אידה הייתה אז תינוקת, והגיעה כיתומה למנזר.
ונדה, שהייתה לוחמת במחתרת הקומוניסטית נגד הכיבוש הגרמני, הפכה לפרקליטת המדינה שכונתה "ונדה האדומה" מכיוון שלעיתים שלחה אנשים אל מותם.
תפקידה של ונדה מרמז על משפטי הראווה הפוליטיים של שנות ה-50 המוקדמות, כאשר הממשלה הקומוניסטית של פולין השתמשה בטרור שיפוטי (בין השאר) במטרה לחסל את האויבים הפוליטיים שלה.
ונדה מספרת לאידה שהיא צריכה לנסות כמה חטאים והנאות מהעולם החומרי והעכשווי לפני שהיא מחליטה לנדור את נדריה.
היא אוספת טרמפיסט, ליס, שמתברר כנגן סקסופון אלט שמופיע בעיר.
ונדה מנסה להביא את אידה להופעתו, אך היא מסרבת וונדה הולכת לבד.
אידה רוצה למצוא את גופותיהם של הוריה אשר נרצחו.
ונדה לוקחת אותה לבית שבו נולדה, שעתה נלקח על ידי פליקס סקיבה ובני משפחתו.
במהלך המלחמה, כשוונדה עזבה את משפחתה בשביל להילחם במחתרת, היא שמה את משפחתה אצל פליקס.
לבסוף, לאחר ניסיונות רבים לשכנוע, בנו של פליקס מחליט להראות לוונדה ולאידה את המקום שבו משפחתם נקברה, ובתמורה לא ידרשו את הבית.
פליקס מודה שהוא לקח את שלושת בני משפחת לבנשטיין (ההורים ובנה של ונדה) אל תוך היער והרג אותם.
פליקס אומר שבגלל שאידה הייתה קטנה מאוד והייתה מסוגלת להתחזות לנוצרית, הוא שלח אותה למנזר.
אבל בנה הקטן של ונדה היה כהה ונימול, ולכן לא יכל להתחזות לנוצרי.
כתוצאה מכך, פליקס הרג אותו יחד עם הוריה של אידה.
מניע הרצח אינו מתואר בסרט.
פליקס לוקח את הנשים למקום הרצח ביער, חופר ומוציא את עצמות בני המשפחה.
ונדה ואידה לקחת את העצמות לאחוזת הקבר המשפחתי שלהן, בבית קברות נטוש, בלובלין וקוברות אותן.
לאחר מכן, כל אחת מהן חוזרת למסלול הרגיל של חייהן: ונדה חוזרת לשתות ואידה חוזרת למנזר בשביל להיערך לנדירת הנדרים.
עם זאת, מציאת הגופות משפיעה עמוק על שתיהן - אידה עדיין אינה מרגישה מוכנה לנדרים, וונדה בסופו של דבר קופצת אל מותה מחלון דירתה.
אידה חוזרת כדי להשתתף בהלווייתה של ונדה, שבה היא רואה את ליס, נגן הסקסופון שוב.
בדירתה של ונדה, אידה לובשת את שמלת הערב של ונדה ואת נעלי העקב שלה, שותה ומעשנת.
לאחר מכן הולכת להופעה של ליס, שם הוא מלמד אותה לרקוד.
אחרי ההופעה אידה וליס שוכבים.
למחרת בבוקר, הוא מציע לה להתחתן, להביא ילדים ולחיות חיים נורמליים.
אידה לא מתרשמת ומחליטה לחזור למנזר.
הסרט התקבל באהדה רבה מאוד על התסריט, הצילום והאווירה המיוחדת שיש בסרט.
בעיתון הניו יורק טיימס נכתב כי "עם תמציתיות עוצרת נשימה ובהירות-80 דקות של צנע, מיסגור בזהירות שחורה ולבן-מר.
הבמאי חודר את הסבך החשוך ביותר, דרך היסטוריה הפולנית, והתחשבן עם הפשעים של הסטליניזם והשואה".
בנוסף, מבקרים רבים היללו את המשחק של שתי השחקניות הראשיות.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג של 96% מתוך 115 ביקורות.
חוץ מהאהדה הרבה, הסרט קיבל ביקורות רבות ובמיוחד על יחסי יהודים-נוצרים במהלך המלחמה.
נטען כי הסרט מראה בצורה שלילית את הפולנים ונראה כי כולם היו אנטישמים ופעלו נגד יהודים, מבלי להזכיר את אלפי הפולנים שנרצחו על ידי הנאצים במהלך המלחמה.
אחד ממפיקי הסרט הגיב כי "האם הם באמת מציעים שכל הסרטים המבוסס על אירועים היסטוריים באופן רופף צריכים לבוא עם כיתובי קשר?
תגידו את זה למר סטון, ספילברג ומר פון דונרסמארק," המתייחס לבמאי הסרטים של JFK, לינקולן, והחיים של אחרים.
לעומת זאת, פורסמה גם ביקורת מעורפלת על דמותה של ונדה, אשר יוצרת ומנציחה את הסטראוטיפ על יהודי פולין, כאלה ששיתפו פעולה עם המשטר הקומוניסטי שלאחר המלחמה.
אידה (שם מלא: 243 אידה; באנגלית: 243 Aida) הוא אסטרואיד ממשפחת קורוניס שנמצא בחגורת האסטרואידים.
התגלה ב-29 בספטמבר 1884 על ידי האסטרונום האוסטרי יוהאן פאליזה ונקרא על-שם הנימפה מהמיתולוגיה היוונית שגידלה את זאוס בכרתים.
אידה מקוטלג כאסטרואיד מסוג S, שהוא הנפוץ ביותר בחלק הפנימי של חגורת האסטרואידים, הקרוב למאדים.
ב-28 באוגוסט 1993 ביקרה אותו הגשושית גלילאו בדרכה לצדק.
היה זה האסטרואיד השני בו ביקרה חללית והראשון שנמצא לו אסטרואיד אחר כלווין טבעי - דקטיל .
זמן ההקפה הוא 4.84 שנים וזמן הסיבוב 4.63 שעות.
קוטרו הממוצע הוא 31.4 ק"מ.
הוא מורכב כנראה משני גופים שמימיים הקרויים אזור 1 ואזור 2 וביניהן 'מותן'.
צורתו מאורכת ואיננה צורה גאומטרית פשוטה.
פניו הן בין המצולקות ביותר במערכת השמש על ידי מכתשים בגדלים וגילאים שונים.
משום כך הן מכוסות רגולית בעומק הנע בין 50 ל-100 מטר.
הרכב הרגולית הוא סוגי סיליקט: אוליבין ופירוקסן.
מכתשים מפגיעות נוספות בעתיד ייווצרו בהכרח על מכתשים קיימים.
ירחו של אידה, דקטיל, התגלה על ידי אן הַרץ', חברה בצוות שבדק את התמונות ששידרה גלילאו.
הוא נקרא על שם הדמויות המיתולוגיות היווניות, הדאקטילים , ששכנו בהר אידה.
מסלולו סביב אידה לא הוגדר במדויק, אך מגבלות פיזיקליות של מסלולו האפשרי אפשרו לקבוע באופן גס את צפיפותו.
כך התגלה שהוא חסר מינראלים מתכתיים.
דקטיל ואידה חולקים מאפיינים רבים ולכן נראה שיש להם מוצא משותף.
לאור הנתונים מגלילאו, נמדדה המסה של אידה וגדלה ההבנה באשר לגאולוגיה של אסטרואידים מסוג S.
מהממצאים אפשר להסיק שאסטרואידים אלה הם המקור למטאוריטים כונדריטיים (מטאוריטים העשויים מסלע ראשוני ולא מפחמן או מתכת).
אידה בל ולס-ברנט , הידועה בשם אידה ב' ולס, הייתה עיתונאית אפרו-אמריקאית, עורכת עיתון, פמיניסטית, סופרג'יסטית ולוחמת זכויות שחורים בארצות הברית.
היא הייתה ממקימי האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים שהוקם ב-1909.
ולס שנולדה לעבדות, ידועה בעיקר עקב מאבקה במעשי הלינץ' כלפי השחורים בארצות הברית.
היא התפרסמה בזכות מאמריה הנוקבים נגד התופעה והרצאותיה בנושא בארצות הברית ובבריטניה.
הרצאותיה זכו לתמיכה רבה, ותרמו להעלאת המודעות כלפי הנעשה לשחורים בארצות הברית.
ולס הראתה את הקשר בין מין, גזע ומעמד.
היא הייתה הראשונה שטענה כי מעשים אלה אינם קשורים בבסיסם לאונס של נשים לבנות על ידי אנשים שחורים כפי שהיה נהוג לטעון, אלא נבעו מאינטרסים כלכליים וגזעניים.
אידה ולס נולדה ב-1862 בהולי ספרינגס , מיסיסיפי.
ולס הייתה בתם הבכורה של גיימס (ג'ים) ולס ואליזבת (ליזי) וורנטון.
שניהם נולדו כעבדים, נישאו בצורה לא פורמלית כעבדים, והתחתנו רשמית, שוב לאחר ששוחררו מהעבדות.
אביה של אידה, היה בנו של האדון הלבן שלו.
לאביו לא היו ילדים מאשתו הלבנה ("מיס פולי").
כמו בעלי עבדים רבים הייתה לו "משפחה שחורה" עם אחת השפחות שלו (פגי).
לפני מותו אביו לקח את ג'יימס להולי ספרינגס על מנת להתמחות במקצוע הנגרות.
בזכות המקצוע הפך ג'יימס להיות עבד "מבחוץ", הוא גר בעיר ולא עם הבעלים שלו, וכך קיבל מידה מסוימת של עצמאות, בניגוד לשאר העבדים.
בניגוד לאביה של ולס, אימה, אליזבת, סבלה רבות מהעבדות.
היא הייתה קורבן לאחד הפשעים הנוראיים ביותר של העבדות, יחד עם שתיים מאחיותיה, היא נמכרה והופרדה ממשפחתה.
כמו עבדים רבים, לאחר השחרור ניסתה אליזבת למצוא את משפחתה בווירג'יניה אך ללא הצלחה.
אליזבת הייתה טבחית "מפורסמת" כפי שכינתה אותה אידה, ואישה מאוד מאמינה.
לאחר מלחמת האזרחים נולדו לזוג עוד ארבעה בנים ושלוש בנות.
לימודים היו חשובים מאוד בבית משפחת ולס.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה אידה כי .
אידה למדה בבית ספר "שו יוניברסיטי" (Shaw University) שהפך לראסט קולג' (Rust College).
אימה הלכה עם הילדים לבית הספר עד שלמדה בעצמה לקרוא ויכלה לקרוא את התנ"ך.
האם שהייתה הדמות הדומיננטית בגידול הילדים, לימדה אותם את מטלות הבית, לכל ילד הייתה מטלה שעליה היה אחראי.
אידה מספרת כי אמא חינכה אותם עם משמעת נוקשה, משמעת, שלדבריה, אף נשים משכילות לא הצליחו להשריש לילדיהם.
בשנת 1878 פרצה מגפת קדחת צהובה במיסיסיפי, מגפה שגבתה קורבנות רבים.
215 לבנים ו-89 שחורים נפטרו, ביניהם הוריה של אידה ולס.
אידה הייתה בביקור אצל סבתה כאשר שמעה על המגפה, היא הניחה כי הוריה ואחיה עזבו לבית דודתה וכך ניצלו.
אך הוריה נפטרו, בהפרש של יום זה מזה.
לאחר קבלת הבשורה דאגה אידה לאחיה ואחיותיה הצעירים ורצתה לחזור להולי ספרינגס באופן מידי, אך משפחתה התעקשה שהיא תחזור רק לאחר קבלת אישור מרופא.
כאשר חזרה לביתה היא גילתה שחוץ מאחות אחת כל אחיה חלו בקדחת הצהובה, אחיה התינוק אף מת מהמחלה מאוחר יותר.
למזלה, אביה של אידה היה חבר באיגוד "הבונים החופשיים", המשמעות לכך בקהילה השחורה הייתה שישנה ערבות הדדית, ורשת ביטחון למשפחות במקרה של אסון.
לאחר מות בני הזוג ולס חברי האיגוד דנו במשמורת על הילדים, והחליטו מי יגדל את הילדים וכיצד הם יפוזרו.
אך אידה, סירבה לתוכניתם להפריד בין הילדים, ואמרה שתדאג להם בעצמה אם יעזרו לה למצוא עבודה.
כך בגיל שש עשרה הפכה אידה ולס מילדה לראש משפחה ומפרנסת עיקרית.
בשנת 1895 נישאה ולס לפרדיננד לי ברנט.
ברנט היה עורך דין ומייסד העיתון "קונסרבטור", העיתון השחור הראשון בשיקגו.
יחד הם המשיכו לפעול למען שוויון זכויות לשחורים.
ולס וברנט הביאו לעולם ארבעה ילדים.
לאחר הולדת בנם השני בשנת 1897, פרשה ולס מעבודתה בעיתון והפכה לאם במשרה מלאה ועקרת בית.
היא האמינה בחשיבות נוכחות האם בבית בשנים הראשונות והמעצבות של הילדים.
היא חזרה לעבודה מחוץ לבית רק כאשר בתה הצעירה הייתה בת שמונה.
אידה ב' ולס מתה ב-25 במרץ 1931. הלווייתה הייתה הוכחה להערכת הציבור כלפיה.
הכנסייה הייתה עמוסה, אנשים עמדו בתור לראות את האישה שנלחמה רבות על זכויות השחורים.
ולס-ברנט שלא קיבלה הכרה על פועלה בחייה, קיבלה כבוד רב לאחר מותה.
ההכרה הראשונה הייתה בשיקגו, שם נקרא על שמה פרויקט של דיור ציבורי.
ביתה הפך לאתר היסטורי, נעשה סרט דוקומנטרי על חייה, והאוטוביוגרפיה שלה פורסמה.
ולס מהווה גם היום השראה לדור חדש של פמיניסטיות.
לאחר מות הוריה, נותר לאידה ולאחיה בית אבותיהם שהושאר ללא חוב וכשלוש מאות דולר חיסכון, אך על מנת לשרוד אידה הייתה צריכה למצוא עבודה.
בעצת חברי איגוד "בי ברית", החליטה אידה לחפש עבודה כמורה.
היא עברה את מבחן ההסמכה וקיבלה עבודה בבית ספר במרחק של שישה מייל מהולי ספרינגס (מקום מגוריה).
היא מצאה מטפלת לאחיה והגיעה חזרה הביתה רק פעם בשבוע.
בביקורים הייתה מכבסת, מנקה ומבשלת לפני חזרתה לבית הספר.
בשנת 1882 או 1883 (אין מידע מדויק על כך) הוזמנה ולס על ידי דודתה פאני בטלר לעבור לגור בממפיס, טנסי.
הדודה חשבה שכך תוכל לעזור לוולס בשמירה על אחיותיה הצעירות שעדיין היו בחסותה, בזמן שהיא מלמדת.
היא הסכימה ועברה לגור בממפיס.
בזמן שלמדה למבחן ההוראה של ממפיס עבדה מחוץ לטנסי.
בסתיו 1884 קיבלה ולס הסמכה ללמד בבתי הספר בממפיס, שם היא לימדה שבע שנים.
ולס הייתה ידועה כמורה טובה, אחראית ומסורה.
היא התאמצה להעניק לתלמידיה השחורים את מה שלדעתה היה הדבר החשוב ביותר עבורם: חינוך טוב.
היא עצמה המשיכה ללמוד ולהתקדם ברמה האקדמית.
ולס לא אהבה ללמד, העבודה הייתה תובענית מדי לדעתה, ועם מעט סיפוקים רגשיים, אך היא ניסתה לעשות את עבודתה בצורה הנאמנה ביותר.
לא היו לה אפשרויות פרנסה אחרות מלבד עבודות שירות נחותות, שלטענתה היא לא הייתה יכולה לעבוד בהן.
ללמד בממפיס הייתה משימה לא פשוטה.
בבתי הספר של השחורים היו תנאים סניטריים קשים, והם היו צפופים בהרבה מבתי הספר של הלבנים.
נשים שחורות רבות ראו בהוראה כדרך לתרום לקידום השחורים בארצות הברית, אך ולס רצתה לתרום בדרך אחרת.
עצם היותה מורה שחורה בטנסי לימד את ולס רבות על הפוליטיקה הגזעית והגזענית.
סוגיית ההשכלה הייתה מרכזית ביחסי שחורים לבנים וכללה סוגיות מרכזיות כמו אינטגרציה, אוטונומיה של שחורים, הפרדה גזעית, אלימות וזכות הצבעה.
להיות מורה שחור/ה בסוף המאה ה-19 משמע להיות בלב הסערה הפוליטית.
בשנת 1884, הייתה ולס בדרכה לבית ספר בוודסטוק, טנסי, כאשר כרטיסן הרכבת דרש ממנה לעזוב את המחלקה הראשונה ולעבור לקרון המעשנים, האחורי, עקב צבע עורה.
נשים שחורות רבות היו מתיישבות במחלקה ראשונה מבלי לדעת האם יוכלו להמשיך כך את הנסיעה.
לעיתים הצליחו ולעיתים התבקשו לעזוב.
כאשר התבקשו לעזוב עשו זאת לרוב בשקט ובנימוס.
כאשר התבקשה לעזוב את הקרון, וכאשר הכרטיסן אחז בידה באלימות היא החזיקה את הכיסא, שילבה רגליים על הכיסא מולה, ונעצה את שיניה בידו.
חלק מהנוסעים באו לעזור לכרטיסן וכך עזרו לו להרים אותה ולהזיז אותה מהקרון.
ולס עזבה את הרכבת, חזרה לטנסי, ותבעה את חברת הרכבות.
התביעה עוררה הדים רבים מכיוון שהחוק אפשר קרונות נפרדים אך שווים.
במקרה הזה קרון המעשנים לא היה באותה הרמה כמו הקרונות האחרים, ומכאן שהקרונות היו נפרדים אך לא שווים.
בשנת 1884 זכתה ולס בבית הדין המקומי, שאף פסק שהיא תקבל חמש מאוד דולרים כפיצוי.
מאוחר יותר ביטל בית המשפט העליון את ההחלטה ופסק נגד ולס.
תביעתה הפכה למשמעותית מאוד בחייה ולמעשה החלה את הקריירה העיתונאית שלה.
בשנת 1887 התחילה ולס לכתוב בעיתון של כנסייה, מאמרה הראשון עסק בתביעתה את הרכבת.
במהרה פורסם המאמר בעיתוני כנסיות נוספים ובשבועונים של שחורים.
כך גילתה ולס את יכולותיה העיתונאיות.
ולס כתבה על נושאים שהיא עצמה הייתה טרודה בהם: תפקיד הנשים בחברה, אפליה על רקע צבא העור, מעמד, אכזבתה משתי המפלגות בארצות הברית ואכזבתה מהמנהיגות השחורה.
העיתונאות הפכה לדבר שהגדיר אותה.
כעיתונאית היא מעולם לא הוגדרה ככותבת "נשית", כלומר ככותבת לקהל נשי או על נושאים נשיים.
ולס החלה לפרסם מאמרים בעיתון השחור הפופולרי ביותר "פרי-ספיץ" (Free-Speech).
בשנת 1885 החלה לפרסם בשם איולה (Iola).
היא חשבה שעל העיתונות השחורה להשמיע את הקול הסובל של הציבור השחור ולהציף כל עוולה.
ולס גם כתבה מאמרים שביקרו את ההנהגה השחורה, ואת העיתונאים והעורכים השחורים על שתקפו זה את זה.
בתחילת דרכה כעיתונאית ולס לא קיבלה ולא דרשה תשלום עבור עבודתה.
בשנת 1885 החלה לחשוב על עצמה כעיתונאית מקצועית והחלה לדרוש שכר.
ולס הפכה לכותבת חשובה, הייתה לה היכולת להביע במילים את התסכול של השחורים, היא הפכה לכוח חשוב בעיתונות השחורה, במיוחד לאחר שהפכה לעורכת ולשותפה בבעלות של העיתון "פרי ספיץ".
ולס הקדישה את מרבית זמנה לסוגיית המעשי הלינץ' נגד שחורים (תליה והריגה של שחורים ללא משפט על ידי גברים לבנים).
את עיקר הפעילות קיימה בין השנים 1892–1900.
שינוי התודעה של ולס לגבי תופעת מעשי הלינץ' התרחש כאשר כמה מקורבנות הלינץ' היו חבריה, בלינץ' הידוע בשם "הלינץ' בממפיס" , נמצאו בבוקר של 9 במרץ 1892 שלושה מחבריה מתים: תומאס מוס, קלוין מקדוול וויל סטוארט.
השלושה היו בעלי מכולת בממפיס, שהיוותה תחרות למכולת סמוכה, בבעלות לבנים.
כמה ימים לפני הלינץ' פרצה מריבה בין הצדדים (בהסתת הלבנים) ובה נפצעו שלושה גברים לבנים.
כתוצאה מכך, הוחרמו על ידי המשטרה כלי נשק בקרב הקהילה השחורה וגברים שחורים נעצרו באופן שרירותי, וביניהם חבריה של ולס.
העונש על פי חוק על פציעת אדם לבן לא היה מוות (בניגוד לעונש על הריגת אדם לבן), ובכל זאת ב-9 במרץ על פי "חוק הלינץ'" הלא פורמלי, הוצאו הגברים מתא הכלא, ואף על פי שלא עמדו במשפט ולא הורשעו, הם הוצאו להורג.
עד למקרה זה, ולס אומנם תעבה את התופעה, אך קשרה אותה לזוועות של מעשי אונס ומעשי אלימות אחרים (ה"תירוץ" למעשי הלינץ' היה על פי רוב אונס של נשים לבנות על ידי גברים שחורים).
לאחר מעשה הלינץ' בגברים שהיא הכירה אישית ואף ראתה בהם אזרחים מובילים בממפיס, עיר שעד אז לא היו בה מעשי לינץ', נפקחו עיניה.
היא הבינה כי הלינץ' איננו עונש "ספונטני" למעשה אלימות אלא פעילות טרור כלפי גזע מסוים (שחורים), וזאת על מנת להמשיך את השליטה בהם.
היא הבינה שמעשי הלינץ' הם ניסיון לעצור את ההתקדמות של אפרו-אמריקאים להשתתפות פוליטית, כלכלית, וחברתית מלאה בארצות הברית.
תגובתה המידית ללינץ' הייתה כתיבת מאמר מערכת שבו היא קוראת לשחורים לעזוב ערים שבהן אין להם הגנה, ובהן זכויותיהם האזרחיות לא מכובדות, ולעבור לקנזס ואוקלהומה.
המאמר שלה השפיע רבות והביא להגירה משמעותית של אלפי שחורים למערב (שם מצבם היה טוב יותר).
בהמשך החלה ולס לאסוף נתונים על מעשי לינץ' שונים.
בהשראת הנתונים שאספה, פרסמה ולס במאי 1892, מאמר מערכת פורץ דרך בעיתון "פרי ספיץ" שבו היא מעלה שאלות נוקבות על תופעת הלינץ'.
במאמר היא אמרה לראשונה בצורה ברורה, כי מעשה הלינץ' נעשים ללא קשר לאונס או תקיפת נשים לבנות.
כך היא למעשה העלתה שאלה סמויה: מהי האמת?
ולס רמזה לקוראים כי התשובה ברורה ופשוטה יותר ממה שרוצים שיאמינו.
היא הזמינה את הקוראים לראות בעצמם את האמת הפשוטה על ידי הכרת העובדות.
פרסום מאמר המערכת עורר זעם רב בקרב הלבנים בממפיס ובמיוחד בקרב העיתונות המקומית הלבנה.
המאמר פורסם ללא שם הכותב ולכן, כולם הניחו כי שותפה של ולס (שותף בבעלות על העיתון ובעריכה) פלמינג, הוא כותב המאמר ולא ולס עצמה.
עיתונים רבים הביעו זעם על העובדה כי שחור מעז לדבר כך, ואף היו איומים מרומזים לאלימות כלפיו.
משרדי העיתון גם ניזוקו, הרהיטים נהרסו, והיה איום במוות למי שיעז להוציא לאור את העיתון לאחר הריסתו.
בזמן הזעם ולס הייתה בביקור בניו יורק, היא רצתה לחזור אך הובהר לה שגם היא, על אף היותה אישה תהיה בסכנה.
כך עזבה ולס את ממפיס ועברה לגור בניו יורק.
לאחר הגעתה לניו יורק, עיתונים רבים הציעו לה לכתוב עבורם.
ולס כבר סומנה כעיתונאית מבריקה.
היא הצטרפה לעיתון "ניו יורק אייג" (New York Age), קיבלה מניות בבעלות העיתון ושכר עבור כתיבת מאמרים בנושאים שעינינו אותה.
היא המשיכה את הכתבות בנושא הלינץ', ולמעשה מטרתה הייתה לחנך את אמריקה בנושא.
היא חידדה את הטיעונים שלה, והתייחסה באומץ לעובדה כי עושי הלינץ' אינם העניים והלא משכילים, אלא אנשי העסקים המובילים.
היא התייחסה גם לתירוץ האונס והראתה כי הדבר לא הגיוני (הנשים הלבנות פעמים רבות הודו כי היו יחסים בהסכמה).
ולס החלה לדבר באופן מפורש על מצבים בהם יש יחסי מין בין גברים שחורים ונשים לבנות מרצון.
היא הביאה דוגמאות למצבים בהם היחסים היו מרצון והגברים השחורים עדיין הואשמו באונס.
ולס הצביעה על העיתונות הלבנה והעיתונאים הלבנים כתומכים במעשי הלינץ' על ידי הצגת עובדות מסולפות ועל ידי תמיכה עקיפה בעושי הלינץ'.
ולס גם הסבירה את הסיבה האמיתית ללינץ'.
לטענתה הסיבה האמיתית למעשי הלינץ' הייתה השחרור מעבדות, התקדמות השחורים, וחוסר הרצון לכך בקרב האוכלוסייה הלבנה.
ולס החלה להרצות על נושא הלינץ' ברחבי ארצות הברית.
היא הרצתה באיגוד העיתונאים, בכנס האפרו-אמריקאים, בוושינגטון ובפילדלפיה.
במרכז הרצאותיה עמד מיתוס האונס כסיבה ללינץ' והפרכתו.
ולס הייתה נואמת יוצאת דופן, היא הייתה אישה, ובנוסף דיברה על נושא שלא דובר עליו, על אונס.
למרות האהדה שזכתה לה, היו גם תגובות שליליות מצד הקהילה הלבנה.
העיתון "ממפיס קומרשל" (The Memphis Commercial) תקף אותה אישית, את אמינותה ומוסריותה בטענה כי היא מגייסת כספים למטרות אישיות, ואף נאמר עליה שהיא זונה שמחפשת בעל לבן.
גם בקרב הקהילה השחורה הועברה ביקורת על ולס.
ולס התעקשה על היוזמות העצמאיות שלה, ולא התפשרה על דרכה, וכך הרחיקה לוחמי צדק אחרים.
באמצע המאה ה-19 דעת הקהל בארצות הברית הייתה נגד מעשי הלינץ', הלינץ' הפך למשהו לא מקובל.
ניתן לייחס שינוי זה לעבודת השכנוע של ולס בממלכה המאוחדת והשפעת ההרצאות שלה על דעת הקהל העולמית.
בין השנים 1893–1894 יצאה ולס לסבב הרצאות בבריטניה.
הפעילות נגד מעשי הלינץ' לא הייתה יכולה להיות יעילה כפי שהייתה בארצות הברית, אלמלא תשומת הלב הבינלאומית.
ולס הוזמנה להרצות בבריטניה על ידי איזבל מאיו וקתרין אימפרי, אקטיביסטיות סקוטית ובריטית, ששילמו עבור הנסיעה כולה.
ולס ראתה בהזמנה הזדמנות לפנות לקהל לבן, ולתקשורת הבריטית, כמו כן ראתה בכך הזדמנות לעודד את היבואן הגדול ביותר של כותנה אמריקאית לגנות את שלילת זכויות השחורים, את ההפרדה הגזעית ואת הלינצ'ים.
ההרצאות שלה עסקו במעשי הלינץ' על הגברים השחורים בארצות הברית, על הקשר בין אונס ולינץ' ,על היחס לנשים וילדות שחורות בהקשר של אונס ולינץ', ועל נשים לבנות כאובייקט מיני.
הרצאותיה קיבלו סיקור תקשורתי נרחב.
ולס דיברה לקהלים שלא הכירו את נושא הלינץ' בארצות הברית, או שהכירו ולא האמינו שהסיפורים יכולים להיות נכונים.
הסיקור התקשורתי הראה כי יש שינוי בדעת הקהל הבריטית, וגדלה ההבנה של הציבור על התופעה.
התקשורת הבריטית ציירה את ולס כגיבורת המאבק של נשים שחורות.
ולס הצליחה לבסס את מעמדה כמומחית בתופעת הלינץ' כלפי שחורים בארצות הברית.
לנשים שחורות בארצות הברית במאה ה-19 היה אתגר כפול.
מצד אחד היו להן את האתגרים הקשורים לצבע עורן ומצד שני את האתגרים עקב היותן נשים.
נשים אפרו-אמריקאיות היו מעורבות במאבק לזכות ההצבעה לנשים.
הן ראו בהשגת זכות הצבעה לנשים, דרך להילחם למען המטרות שלהן כנשים שחורות, במיוחד נגד הפרדה גזעית בחוק.
בין הנשים הללו הייתה אידה ולס, היא ייסדה את המועדון האפרו-אמריקאי לנשים סופרז'יסטיות הראשון בארצות הברית.
למרות מעורבותן בסוגיות נשיות, הנושא המרכזי שעניין אותן היה הסוגיה האפרו-אמריקאית, ובמיוחד נושא מעשי הלינץ'.
נאומה של ולס "זוועות מהדרום: חוק הלינץ' ושלביו" ("Southern Horrors: Lynch Law in all its phases") היה נאום היסטורי בהקשר הנשי.
הנאום הראה את הקשר בין מין, גזע ומעמד.
בנאומה היה על ולס להפריך את הטענות כי מעשי הלינץ' נעשו כתגובה לאונס של נשים לבנות.
היה עליה להראות כי מעשי הלינץ' היו שגרתיים וברוב המקרים כלל לא היו תלונות על אונס.
בנוסף, ולס הראתה את הצביעות בטענה כי לינץ' נעשה כתגובה למעשה אונס.
היא התייחסה למצבים בהם הנאנסת היא אישה שחורה ולא לבנה, והוכיחה כי במצבים הללו לא היו מקרי לינץ', ולכן מדובר בלינץ' עקב הרצון ללינץ' בשחורים ולא מתוך רצון לשמור על נשים ועל כבודן.
נאומה של ולס והקשר שהראתה בין מין, גזע ומעמד, השפיע רבות והיה מרכזי, בהצהרות, בהחלטות ובנאומים של נשים לבנות מהדרום.
לדוגמה: ג'סי דניאל איימס (סופרז'יסטית) ייסדה את האגודה של נשים לבנות למען מניעת מעשי לינץ' (ASWPL - Association of Southern women for the Prevention of Lynching).
מטרת האגודה הייתה למנוע מעשי לינץ' ולשכנע נשים לבנות דרומיות שהם מנוגדים לאינטרסים שלהן.
הן רצו להעלות מודעות לסוגיה באמצעות הנשים הלבנות שכבר היו משוכנעות.
נאומה של ולס לא היה נאום "נשי".
נאומים "נשיים" נחשבו נאומים מלאים בדוגמאות, לרוב מחייה האישיים של הנואמת, וללא הוכחות סטטיסטיות.
בנאומים נשיים היו מטפורות ואנלוגיות רבות, ונשאלו שאלות רטוריות.
הנאום הנשי נחשב כלא אובייקטיבי ולא סמכותי אלא כפונה לרגש של הקהל.
נאומיה של ולס היו בוטים, סמכותיים, טענותיה היו ברורות, היא דיברה כמנהיגה וכבעלת סמכות בנושא.
ולס זכתה לתמיכתן של נשים רבות.
לאחר מאמריה בניו יורק אייג', שתי נשים (ויקטוריה מתיוס ומריטשה ליונס) החליטו כי צריך לתמוך במאמציה של ולס להילחם בתופעה.
הם ארגנו פגישה עם האליטה הנשית של ניו יורק.
המטרה הייתה לגייס מספיק כסף על מנת לאפשר לוולס להקים עיתון משלה.
האירוע היה הצלחה מבחינת גיוס כספים ולס קיבלה 500 דולר להמשך מאמציה.
האירוע זכה להצלחה לא רק מהבחינה הכלכלית.
נשות ניו יורק וברוקלין הקימו את מועדון הנשים השחורות הראשון, מאוחר יותר הוקמו מועדונים בערים נוספות.
בנוסף, הפגישה והנאום היו תחילת סדרות הנאומים של ולס ברחבי ארצות הברית על נושא הלינץ'.
בעקבות הרצאתה היא קיבלה הזמנות לנאום בפילדלפיה, דלאוור, וושינגטון, צ'סטר ופנסילבניה.
דמותה של אידה ולס, ונשים שחורות אחרות בנות התקופה, העניקה השראה ליוצרי הסדרה האמריקאית "העידן המוזהב", לעיצוב דמותה של פגי סקוט - סופרת אפרו-אמריקאית צעירה שאפתנית שחוזרת הביתה לאחר שסיימה את לימודיה.
אידה, נסיכת ולדק ופירמונט (; 26 בספטמבר 1796 - 12 באפריל 1869), הייתה בתו של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה.
אידה נולדה ב-26 בספטמבר 1796 ברהודן לגאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של אוגוסט השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וכריסטינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג.
ב-23 ביוני 1816 התחתנה אידה עם גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 9 ילדים.
בשנת 1860 מת בעלה גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ובנה אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו, וב-12 באפריל 1869 מתה אידה בזמן שהותה בצרפת.
ב-23 ביוני 1816 התחתנה אידה עם גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה (1817–1893), התחתן עם הרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט
מתילדה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1818–1891), התחתנה עם אויגן, דוכס וירטמברג
אדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה (1821–1899), התחתנה עם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה (1834–1906), התחתנה עם בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו
אליזבת, נסיכת שאומבורג-ליפה (1841–1926), התחתנה עם וילהלם, נסיך הנאו והורוביץ
אידה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (; 10 במרץ 1804 - 31 במרץ 1828), הייתה בתו של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואשתו של אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
אידה נולדה ב-10 במרץ 1804 בטירת שאומבורג לויקטור, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
אידה התחנכה בקפידה בעיר הוים, יחד עם שלוש אחיותיה.
ב-24 ביוני 1825 התחתנה אידה עם אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג, ממנו נולד לה בנה היחיד - פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ב-31 במרץ 1828 מתה אידה לאחר 3 שנות נישואים, והיא בת 24 שנים בלבד.
אידֶה לונסקי (ביידיש: אידע לונסקי; 1889, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 19 במרץ 1924, וינה, אוסטריה) הייתה מורה וסופרת ילדים בווילנה.
אידה לונסקי נולדה בשנת 1889 בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה), בתו של שמואל אשר הלוי לונסקי, מלמד, ואחותו הצעירה של חייקל לונסקי (1881–1942), פולקלוריסט וביבליוגרף, ספרן ספריית שטראשון במשך כחצי מאה והיסטוריון של יהדות וילנה.
בילדותה, בשנת 1896, עברה עם הוריה לעיר וילנה, ושם סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון רוסי ובבית ספר יהודי.
למדה פדגוגיה באוניברסיטת ברלין, ומשנת 1911 ועד מותה עבדה כמורה למדעי הטבע בבתי ספר ציבוריים יהודיים ובתיכון יהודי בווילנה.
ב-1914 החלה לפרסם סיפורים לילדים בעיתון הילדים הראשון ביידיש, "גרינינקע ביימעלעך" (עצים ירקרקים), ובהמשך כתבה גם ביומון הווילנאי "ווילנער טאָג" ובעיתון המצויר לילדים "שִׁבֳּלִים" (שיבולים) שהופיע בוורשה בהוצאת "תרבות" בשנים 1922–23.
בשנת 1922 הופיע קובץ סיפוריה "דערציילונגען וועגן ווילדע מענטשן" (סיפורים על בני אדם פראיים).
בקיץ 1923 חלתה בשחפת ונסעה להתרפא בווינה, שם נפטרה ב-1924, כבת 35 במותה.
לכבוד יום השנה למותה, ב-1925, ראה אור הספרון "דער איַיז פּעריאָד" (תקופת הקרח) בעריכת אחיה, חייקל לונסקי, ובו יצירותיה ומאמרים על אודותיה מאת ש"ל ציטרון (ציטראָן), זלמן רייזן (רייזען) וגרשון פלודרמאכר (פלודערמאַכער).
דערציילונגען וועגן ווילדע מענטשן: מיט בילדער (באארבעט לויט פארשיידענע קוועלן), וילנה: די יִיד.
דער איַיז פּעריאָד, וילנה: ב' ציונסאָן און קאָמפּ., תרפ"ה 1925. (הופיע לאחר מותה.
עם מאמרים על אודותיה מאת ש"ל ציטרון, זלמן רייזן וגרשון פלודרמאכר)
אידה ברונלי-לנטי (באיטלקית: Ida Brunelli, 1920 מונסליצ'ה – 2008 טורינו) הייתה חסידת אומות עולם איטלקית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבדה כאומנת במשפחה יהודית מתבוללת בשם טוט בעיר קסטיליון פיורנטינו , בנפת ארצו בטוסקנה.
היא הצילה שלושה מילדי המשפחה, בגילאים 9, 12 ו-13, שהיו כבר יתומים בזמן השואה.
אחד הילדים היה צבי ינאי, לשעבר מנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה, אז סנדרו טוט.
להוריה של ברונלי, מדלנה ברונלו וברנרדי ג'ובני, היו שישה ילדים: ג'וזפה, מריה, גוידו, צ'זרינה, ג'ובני ואידה.
אם המשפחה, יוצי גלמבוש, אשר הייתה יהודייה, התאהבה בגיל 17 בקלמן טוֹט שהיה בן 36, זמר הונגרי נוצרי, בשנת 1929 בהונגריה.
הם חיו כאמנים נודדים ועברו מעיר לעיר ברחבי איטליה.
גלמבוש הופיעה כרקדנית וטוט הופיע כזמר.
בשנת 1930 החליטו להישאר באיטליה, ובין השנים 1931 ל-1935 נולדו להם ארבעה ילדים על אף שמעולם לא נישאו – שתי בנות, פיורנצה וליזטה, ושני בנים רומולו וסנדרו.
בגלל אופי עבודתם כאמנים נודדים, ארבעת הילדים גדלו בשנים הראשונות לחייהם בבתי אומנה שהיו פזורים ברחבי איטליה.
פיורנצה, ליזטה וסנדרו חזרו לחיות עם הוריהם, אך הבן רומולו לא שב, והמשפחה האומנת טענה שנפטר.
לאחר אכיפת חוקי הגזע באיטליה שנת 1938, הודיעו השלטונות האיטלקים לתושבים הזרים שעליהם לעזוב את איטליה.
לכן, האב קלמן, שלא הייתה לו אזרחות איטלקית נאלץ לעזוב בינואר 1941. הוא נסע להונגריה.
חי תחילה אצל אמו ואחר כך בבתי מלון וניסה להתפרנס ממתן הרצאות.
בשנת 1942, בשל מצבו הבריאותי הרעוע, אושפז בבית חולים, ושם מת תוך מספר חודשים.
האם יוצי נותרה באיטליה עם שלושה מילדיה סנדרו (לימים – צבי ינאי), אחותו, פיורנצה (לימים – יהודית אדלר) וליזֶטה (לימים – מרים טוט).
המשפחה המשיכה להתגורר בקסטיליון פיורנטינו, אך ללא מקור פרנסה וללא רישיון עבודה.
האם, שלמזלה ידעה את השפה הגרמנית, קיבלה עבודה כמתורגמנית במטה הוורמאכט של עיר המחוז, ארצו.
לאחר הפלישה הגרמנית לאיטליה בסוף 1943, התחילו הפצצות כבדות על קסטיליון פיורנטינו מצד בעלות הברית.
בית הספר שבו למדו הילדים ספג פגיעה קשה.
תלמידים רבים נהרגו ובית ספר נסגר.
בנוסף, חלתה האם באנגינה פקטוריס, מחלה שממנה לא החלימה ונפטרה בינואר 1944. הילדים נותרו יתומים, וללא משפחה בעיר.
עבודתה של ברונלי-לנטי כאומנת במשפחת טוט
ברונלי-לנטי הייתה נערה בת 15 שהחלה לעבוד ב-1935 אצל משפחת טוט כעוזרת בית ואומנת של שתי הבנות, שהיו בנות ארבע ושלוש, ולאחר שלוש שנים הצטרף גם סנדרו, שהיה כבר בן שלוש וחזר ממשפחת אומנה בעיר פראטו.
במהרה נוצר קשר יוצא דופן בין הילדים לבינה, שהייתה בעצמה נערה צעירה, אך זוג ההורים לא סיפר לה שהאם והילדים יהודים.
ב-1942 הוטבלו הילדים לנצרות הקתולית.
כשהייתה על ערש דווי ב-1944, גילתה האם יוצי את סוד מוצאה, וחשפה בפני ברונלי-לנטי את העובדה שהילדים הם יהודים.
הכסף שהותירה אחריה אם המשפחה הסתכם בכמה אלפי לירטות, סכום שהספיק בקושי למחיה של כמה ימים.
הצלת ילדי המשפחה בזמן מלחמת העולם השנייה
לאחר מות אם המשפחה, אספה ברונלי-לנטי את כל החפצים והמסמכים של המשפחה, שהיו נראים לה חשובים, הכניסה אותם לתוך ארגז וקברה אותו מתחת לבית המשפחה.
לימים, רבים מהמכתבים שהיו בארגז שימשו את סנדרו-צבי ינאי לכתוב את ספרו "שלך סנדרו", בו הוא סיפר את סיפורו המשפחתי.
ללא השכלה, מקצוע ועבודה, לקחה על עצמה ברונלי-לנטי את האחריות על שלושת הילדים.
למרות האיומים, ההטרדות וקשיי הפרנסה סירבה אידה לנטוש את שלושת הילדים היתומים והפכה להיות להם כאם.
היא לקחה על עצמה אחריות גדולה, בעוד הייתה צריכה להגן, לשמור ולהסתיר את הילדים מפני הגרמנים.
היא החליטה לנסוע איתם לבית אמה שבמונסליצ'ה, שם היא הציגה אותם כפליטים הונגרים על מנת שאיש לא ידע שהם יהודים.
אך לפני שהיא הספיקה לברוח, קצין גרמני (מעסיקה לשעבר של האם יוצי) אמר לה שהוא רוצה לאמץ את הילדים, והיא סירבה.
לאחר כמה חודשים בבית אימה, החליטה האם, שהיא לא רוצה יותר שהילדים יתגוררו בביתה וגרשה את שלושת הילדים.
לאחר גירוש הילדים מבית אימה, פנתה ברונלי-לנטי אל ראש העירייה בבקשת עזרה, וגילתה לו שהילדים יהודים.
למזלה, אשת ראש העיר גם היא הייתה יהודיה, מה שמנע את דליפת הסוד, וסייע לשלבם במוסדות כילדים יתומים.
בכל התקופה שהילדים היו שם ועד לסוף המלחמה היא שמרה על קשר רציף באהבה באחריות ובמסירות.
היא הציגה את עצמה כאפוטרופוס של הילדים, היא ביקרה אותם באופן סדיר בכל יום ראשון עד לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה, נעזרה שוב בראש העיר על מנת ליצור קשר עם חיילי הבריגדה היהודית שחיפשו ילדים יתומים באיטליה.
בחודש יוני 1945 החלה לעבור עם הילדים בין מחנות צבאיים שונים, כדי למצוא חיילים יהודיים שייקחו אותם איתם או על אוניית מעפילים לארץ ישראל.
היא הגיעה למחנה צבאי בסנטה קולומבה כאשר היא אוחזת בידיה את שלושת הילדים וסיפרה כי הם ילדים יהודים.
למרות זאת, היא היססה להשאיר את הילדים עם החיילים היהודים במחנה.
היא רצתה לוודא שיגיעו בשלום אל הספינה שתיקח אותם לארץ ישראל.
לכן, עברה אידה ממחנה למחנה במשך חודש ימים ורק כאשר הגיעו לרומא הייתה בטוחה שהילדים בידיים טובות מסרה אותם לידי חיליים יהודים.
הילדים קיבלו אישורי עלייה לעליה, וביוני 1945 הפליגו הילדים מנאפולי באנייה "מטאורה" לישראל.
הילדים שהצילה לאחר עלייתם לארץ ישראל
לאחר העלייה של הילדים לארץ ישראל, ולאחר שנפרדו מברונלי-לנטי, הם פגשו את דודם, שאול אח של האם יוצי, שגר בנהריה, ועברו לגור בקיבוץ רמת דוד.
הילדים קיבלו שמות עבריים – אלסנדרו הפך לצבי, ופיורנצה הפכה ליהודית.
היא כתבה לדוד מכתב בפברואר 1946 בו היא סיפרה על עבודתה וחייה לצד אחותו, על הדאגה והטיפול בילדים והיא ביקשה ממנו להעניק להם את מלא חיבתו.
הילדים אומצו על ידי משפחות בקיבוץ, ובחגים הראשונים, הילדים לא הבינו את משמעותם ואת העובדה שהם יהודים, כיוון שגדלו בתור נוצרים קתולים.
את חג חנוכה הראשון חגגו בתור נוצרים, הביאו עץ אשוח ומתחתיו הניחו נרות והחליפו מתנות.
לאט לאט הילדים הבינו שהם יהודים, ואף הפכו לציונים.
בגיל 11 עבר צבי ברית מילה.
צבי ינאי תיאר במכתביו האישיים את מסירותה של ברונלי-לנטי, וחשב שהיא צריכה לזכות להוקרה לא רק על רקע גילה הצעיר, דלותה, המצוקה הקשה של ימי המלחמה וחוסר ניסיונה, אלא גם על יסוד הקורבן האישי שהקריבה והסכנות שלקחה על עצמה באימוץ שלושה ילדים יהודים במדינה שהייתה נתונה לשלטון פשיסטי ונאצי.
חייה של ברונלי-לנטי לאחר המלחמה
אידה חיה בצניעות, התחתנה בגיל מאוחר עם ג'ינו לנטי, פועל במפעל "פיאט" בטורינו, ולזוג לא היו ילדים, בשל גילה המתקדם.
היא ובעלה חיו במשך כל השנים ממשכורתו הצנועה, בדירת חדר קטנטונת, בה היא הוסיפה להתגורר גם אחרי מותו.
עם השנים אידה הפכה להיות האם הרוחנית של כל אלו שהיו גרים קרוב אליה.
בשנת 2008 נפטרה בטורינו בגיל 88.
ב-24 בפברואר 1993 הכיר "יד ושם" באידה ברונלי-לנטי כ"חסידת אומות עולם".
בשנת 1998 הביאה המשלחת הדיפלומטית הישראלית במילאנו את אידה לישראל, כחלק ממשלחת שמנתה 50 חסידי אומות עולם, בני ארצות שונות, שהוזמנו לחגיגות יובל החמישים להקמתה של מדינת ישראל.
בנוסף, הונצחה בקיר הכבוד שבגן "חסידי אומות העולם" ב"יד ושם".
בעיר פדובה נטעו לכבודה עץ בגן "חסידי אומות עולם".
בעיר מונסליצ'ה בה נולדה אידה כיבד ראש העיר את גבורתה והזמין פסל שמציין את סיפורה של אידה ושלושת הילדים.
הפסל נמצא בגן שליד בית העירייה.
אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה , הייתה אמה של הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ, אשתו השנייה של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
אידה נולדה ב-28 ביולי 1852 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, לאדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ולהרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים.
אידה ואחיה חונכו בפשטות רבה למרות מעמדם, והיא ידעה לבשל יותר מאשר נשים פשוטות ממנה.
אידה הייתה מאוד משכילה, ונהגה לדון עם מלומדים על פילוסופיה ומדע.
ב-8 באוקטובר 1872 התחתנה אידה עם היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס גרייץ, ממנו נולדו לה חמישה ילדים.
אידה הייתה מאוד אהובה על נתיניה, אולם ב-28 בספטמבר 1891 היא מתה במפתיע בשלייץ בגיל 39.
ב-8 באוקטובר 1872 התחתנה אידה עם היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס גרייץ, ממנו נולדו לה חמישה ילדים:
היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס גרייץ (1878-1927)
אמה, נסיכת רויס-גרייץ (1881-1961), התחתנה עם הרוזן אריך פון אהרנבורג
מריה, נסיכת רויס-גרייץ (1882-1942), התחתנה עם הברון פרדיננד מגנאגוני
קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ (1884-1905), התחתנה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (1887-1947), התחתנה עם יוהאן, נסיך שנאייך-קרולאט, ולאחריו התחתנה וילהלם השני, קיסר גרמניה
אידה, נסיכת רויס-גרייץ (1891-1977), התחתנה עם כריסטוף מרטין השלישי, נסיך שטולברג-רוסלה
אידאליס אורטיס בוקורט (בספרדית: Idalys Ortiz Bocourt; נולדה ב-27 בספטמבר 1989) היא ג'ודוקא קובנית אשר זכתה בארבע מדליות אולימפיות, כולל זהב בלונדון 2012. אורטיס מחזיקה גם בשמונה מדליות מאליפויות העולם, מתוכן שתי מדליות זהב.
אידאליס אורטיס בוקורט נולדה בשנת 1989 בפינאר דל ריו, קובה.
בגיל 10 החלה ללמוד ג'ודו ובגיל 15 הצטרפה לנבחרת הלאומית של קובה בג'ודו.
בשנת 2007, כאשר הייתה בת 17, אורטיס התחרתה באליפות הפאן-אמריקאית וזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל הפתוח לאחר שניצחה בגמר את פריסילה מרקז הברזילאית.
במהלך הקריירה אורטיס זכתה בעוד 14 מדליות באליפויות הפאן-אמריקאיות ובמשחקים הפאן-אמריקאיים, כולן מזהב.
אורטיס ייצגה את קובה בשלוש אולימפיאדות בין השנים 2008-2016 וזכתה במדליה בכל אחת מהם.
בבייג'ינג 2008, כאשר הייתה בת 18, היא ייצגה את קובה בקטגוריית המשקל מעל 78 ק"ג וזכתה במדליית הארד כאשר הפסידה לטונג וון הסינית בחצי הגמר וניצחה את צרנקאנד דורג'גוטוב המונגולית בקרב על הארד לאחר תרגיל או-גושי מוצלח שהעניק לה איפון.
בלונדון 2012 היא זכתה במדליית הזהב.
בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה את אדיסנגלה מוניז מכף ורדה, ברבע הגמר היא ניצחה את אלנה איבשנקו הרוסייה ובחצי הגמר ניצחה את טונג וון הסינית.
בגמר היא גברה על מיקה סוגימוטו היפנית בהחלטת שופטים לאחר שהקרב וזמן ההארכה נגמרו ללא ניקוד.
באולימפיאדת ריו 2016, אורטיס הגיעה עד הגמר אך הפסידה וסיימה עם מדליית הכסף.
בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה את קסניה צ'יביסובה הרוסייה, ברבע הגמר היא ניצחה את קים מין-ג'אונג הדרום-קוריאנית ובחצי הגמר ניצחה את קאנה ימאבה היפנית.
בגמר היא התמודדה מול אמילי אנדאול הצרפתייה ולאחר שהקרב נגמר ללא ניקוד ועבר לניקוד זהב, הצרפתייה הצליחה לרתק למזרן את אורטיס וקיבלה ניקוד איפון.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה אורטיס שוב במדליית הכסף.
היא החלה את דרכה בסיבוב השני בו ניצחה בווזארי את רושל נונייס הפורטוגלית בזמן ניקוד זהב.
ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את שיאן שו הסינית ובחצי הגמר ניצחה בווזארי את דיקו רומאן הצרפתייה.
בגמר היא התמודדה מול אקירה סונה היפנית והפסידה באיפון לאחר 8:51 דקות של קרב.
באולימפיאדת פריז 2024, נבחרה להניף את דגל קובה בטקס הפתיחה ביחד עם מיחאין לופז.
בתחרות אורטיז הפסידה בשמינית הגמר למיליצה ז'אביץ' בעונשים.
אורטיס מחזיקה בשבע מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות זהב, מדליית כסף וארבע מדליות ארד.
היא השתתפה לראשונה באליפות העולם בשנת 2007 וסיימה במקום החמישי לאחר שהפסידה לאן-סופי מונדייר הצרפתייה בקרב על מדליית הארד.
באליפות העולם הבאה בשנת 2009, אורטיס זכתה במדליית הארד כשניצחה בקרב על המדליה את גוסלה קוקאטורק הטורקית באיפון דקה וחצי מפתיחת הקרב.
באליפות העולם בשנת 2010 שנערכה בטוקיו, אורטיס זכתה שוב בארד לאחר שהפסידה בחצי הגמר למיקה סוגימוטו היפנית וניצחה את קים נה-יונג הדרום-קוריאנית בקרב על הארד.
באליפות העולם בשנת 2013 שנערכה בריו דה ז'ניירו, אורטיס זכתה לראשונה במדליית הזהב.
בקרב הראשון היא ניצחה את מרלין ויוורוס מאקוודור, ברבע הגמר היא ניצחה את יסמין קולבס הגרמנייה ובחצי הגמר היא ניצחה את מגומי טאצ'ימוטו היפנית בזכות עונשים.
בגמר היא התמודדה מול מריה סואלן אלתמן הברזילאית וכשלוש דקות מהפתיחה היא הצליחה להטיל את יריבתה למזרן בעזרת תרגיל אשי-וואזה ומשם המשיכה לריתוק שהעניק לה איפון וניצחון.
באליפות העולם שנה לאחר מכן שנערכה בצ'ליאבינסק, אורטיס זכתה שוב במדליית הזהב.
בחצי הגמר היא ניצחה את אמילי אנדאול הצרפתייה לאחר ריתוק מוצלח שהעניק לה איפון ובגמר פגשה את מריה סואלן אלתמן הברזילאית בשחזור הגמר משנה לפני כן וניצחה באיפון כדקה מפתיחת הקרב.
באליפות משנת 2015 שנערכה באסטנה, אורטיס זכתה במדליית הארד כאשר הפסידה בשלב רבע הגמר למגומי טאצ'ימוטו היפנית ודרך בית הניחומים הגיעה לקרב על הארד בו ניצחה את מא סיסי הסינית.
באליפות העולם למשקל פתוח בשנת 2017, אורטיס זכתה שוב במדליית הארד לאחר שהפסידה בשלב חצי הגמר לשרה אסהינה היפנית וניצחה בקרב על הארד את רומן דיקו הצרפתייה.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, זכתה אורטיס במדליית הכסף.
בקרב הראשון היא ניצחה בעונשים את קים מין-ג'ונג הדרום-קוריאנית, בשמינית הגמר היא ניצחה באיפון את יאן ואנג הסינית וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את איוונה מראניץ' הקרואטית.
בחצי הגמר אורטיס גברה בווזארי על מריה אלתמן הברזילאית לאחר שביצעה תרגיל סודה-צוריקמי-גושי כשתי דקות לאחר שהקרב נכנס לזמן ניקוד זהב.
בגמר אורטיס הפסידה בעונשים לשרה אסהינה היפנית עקב חוסר התקפיות.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה אורטיס במדליית הכסף בפעם השנייה ברציפות.
את שני הקרבות הראשונים ניצחה בעונשים וברבע הגמר ניצחה באיפון את ביאטריס סוזה הברזילאית לאחר תרגיל אורה-גטאמה.
בחצי הגמר גברה בווזארי על מריה סואלן אלתמן הברזילאית לאחר תרגיל סיאו-נגי בזמן ניקוד זהב.
בגמר אורטיס התמודדה מול אקירה סונה היפנית והפסידה בעונשים לאחר שספגה את העונש השלישי 4 דקות ו-9 שניות בתוך זמן ניקוד זהב.
באליפות העולם 2021 שנערכה בבודפשט, סיימה אורטיז במקום החמישי, אחרי שהפסידה בחצי הגמר לשרה אסהינה היפנית ובקרב על הארד למריה סואלן אלתמן הברזילאית.
באליפות העולם 2022 שנערכה בטשקנט, סיימה אורטיז במקום השביעי, לאחר הפסד לביאטריס סוזה ברבע הגמר ולרז הרשקו בבית הניחומים.
מעט מאוד ידוע על אידברט, אך ידוע ששלט ביחד עם שני אחיו בממלכת קנט, אלפריק ואתלברט השני, שכנראה היה הדומיננטי מכולם בשליטה על קנט.
לפי הכרוניקה האנגלו-סקסונית אידברט נפטר בשנת 748.
הוא השאיר בן שמלך גם, אירדוולף, ביחד עם דודו אתלברט השני, אחיו של אידברט.
המכתב היחיד שהשאיר אחריו מתוארך ל-14 באוקטובר 724. יש מכתב נוסף שנראה כמו חיקוי של מגילה של אתלברט השני, בנוסף להרבה זיופים כרונולוגיים מכוונים.
אידה אפלברוג הייתה אמנית יהודייה-אמריקאית, שפעלה לאורך חמישה עשורים בעיקר בעשיית אמנות ויזואלית דו־ממדית.
היא נודעה כיוצרת של אמנות פרובוקטיבית שחקרה נושאים של אלימות מול כוח, פוליטיקת מגדר ומיניות נשית.
היא זכתה בפרסים רבים עבור הסגנון הייחודי של יצירותיה, כגון מענק עמיתי מקארתור (1998), ודוקטורט של כבוד בבית ספר פרסונס לעיצוב שבניו יורק (1997).
אידה אפלברוג נולדה וגדלה ברובע הברונקס שבניו יורק בארצות הברית, למשפחה יהודית אורתודוקסית.
בניגוד לרצון אביה, היא שאפה לרכוש השכלה ולמדה עיצוב גרפי במכון ניו יורק לאמנויות ומדעים ישומיים בין השנים 1948–1950. כך היא השיגה עבודה בסוכנות פרסום, שם הייתה האישה היחידה, וסבלה לעיתים תכופות מהטרדה מינית.
חמש עשרה שנים לאחר מכן, היא עברה לשיקגו כאם לארבעה, למען הצרכים האקדמיים של בעלה, גידעון הורוביץ.
שם, היא למדה למשך שלוש שנים בבית ספר מכון האמנות של שיקגו במסגרת מלגה שקיבלה.
לאחר שעזבה את המסגרת האקדמית, אפלברוג עסקה בהכנת תכשיטים במרתף ביתה, אך רק מאוחר יותר, כשהתגוררה בסן דייגו, הציגה לראשונה את יצירותיה.
ב-1969 עברה אפלברוג, שוב למען אילוצי הקריירה האקדמית של בעלה, אל סן דייגו.
בתקופה זו הייתה ידועה בשם נישואיה, אידה הורוביץ.
בעודה מתקרבת לגיל 40, במאבק בדיכאון ובתחושת תסכול ממצב משפחתי ומקצועי שלא הייתה מרוצה ממנו, היא יצרה את מה שמאוחר יותר ייקרא מיצג ה"מונה ליזה", ויהיה מעבודותיה המוערכות ביותר: אוסף של מעל 150 דיוקנים עצמיים שהיא ציירה מול המראה בחדר השירותים בביתה בסן דייגו, עם דגש על אזור המפשעה.
באותו הזמן אפלברוג לא התכוונה לפרסם את הציורים, וזמן קצר לאחר מכן, בשלהי 1969, היא עברה התמוטטות נפשית בזמן ביקור בגן החיות עם שני בניה.
לאחר שהביאה אותם אל ביתה, אשפזה את עצמה בבית חולים המקומי מרסי.
בעת שהותה בבית החולים במשך 6 שבועות, היא יצרה מעל ל-100 ציורים שנחשפו מחדש רק ב-2009, ופורסמו בספר רק בשנת 2017. עבודות אלו, המדגימות את מה שהרגישה כשהייתה חולה בדיכאון, הן אינטימיות מאוד בדומה לרבות מיצירותיה של אפלברוג.
אפלברוג קיבלה תשומת לב ציבורית רק לאחר שחזרה לניו יורק ב-1974, עם פרסומם של מספר ספרים קטנים של עבודותיה, אשר שלחה לאמנים אחרים וסופרים.
היא פיתחה סגנון ייחודי שהיה מזוהה איתה עד למותה – דמויות אדם מופשטות עם קווי חוץ דגושים.
עבודותיה כללו לעיתים קרובות מוטיבים של מיניות ומסרים פמיניסטיים, והיו אלה הערכים הללו שהניעו אותה להפסיק לשאת את שם המשפחה של בעלה באמצע שנות השבעים.
נוסף על כך, היא עסקה רבות בנושאים של הזדקנות, גזענות ואלימות במשפחה, מתוך האמונה שבשנות השבעים לא דנו מספיק בבעיות חברתיות אלו בסצנה האמנותית.
נפטרה במנהטן ב-22 באוקטובר 2023.
אידה מרים בובולה (בהונגרית Ida Miriam Bobula; 27 בפברואר 1900 - 24 באוקטובר 1981) הייתה פרופסור במכללת לימסטון ארצות הברית, אקטיביסטית, פמיניסטית, היסטוריונית, בלשנית, אשורולוגית וחוקרת תרבויות, ממוצא הונגרי.
בובולה נולדה למשפחה פטריוטית מרקע חברתי גבוה.
בתם של ג'אנוס די ואיידה הלסי בובולה.
אביה ג'אנוס בובולה היה אדריכל.
ספר השירים שלה, ראה אור בשנת 1920. היא למדה באוניברסיטת פוזמני פטר (Pázmány Péter).
יזמה את הקמת האגודה הלאומית של נשים סטודנטיות באוניברסיטה ובמכללות בהונגריה.
כיהנה בתפקיד יו"ר ונשיאת האגודה בשנים 1920 עד 1924. בובולה קיבלה את הדוקטורט בשנת 1924, ואחר כך שימשה במשך שנתיים בתפקיד עמיתת מחקר במכללת ברין מאור בפנסילבניה, ארצות הברית.
הייתה תלמידתו של פרנץ יוס באדיני.
שניהם היו חוקרים בתחום איתור מוצאו של העם ההונגרי, ופרסמו יחד מחקרים עם עדויות על מוצא השפה והתרבות ההונגרית מתוך השפה והתרבות השומרית הקדומה.
בובולה חקרה וגילתה מהו המקור של האלה הפטרונית של הונגריה בולדוגסוני (Boldogasszony).
על פי הכנסייה הנוצרית בולדוגסוני הוא שמה של מריה אם ישו.
פירוש שמה הוא "גבירת השפע" בובולה גילתה שעל פי הפולקלור ההונגרי יש לאלה בולדוגסוני שבע בנות, וגילתה שהמקור העתיק של אלה זאת הוא האלה באהו השומרית, המכונה גם באבה וגם גולה.
על פי האמונה השומרית באהו היא "האלה האם הגדולה", אלת החיים והמוות, אלת האדמה, המים והשמים, אשר ילדה את האלים.
ואשר מכונה "אמא באהו אלת השפע".
בובולה גילתה טקסים, פולקלור ומנהגים הונגרים המשמרים עד היום טקסים לאלה האם הגדולה, כולל טקסי לידה, טקסי קציר ועוד.
אידה דאלסר (באיטלקית: Ida Dalser; 20 באוגוסט 1880 - 3 בדצמבר 1937) הייתה אשתו הראשונה של הרודן הפשיסטי האיטלקי, בניטו מוסוליני.
היה לו ממנה בן, בניטו אלבינו מוסוליני, בו סירב להכיר.
כאשר עלה לשלטון, רדף את אידה דאלסר ואת בנם המשותף, והביא לאשפוזם בכפייה במוסדות פסיכיאטריים, ואף למותה של אידה ב-1937 ורציחתו של בניטו אלבינו בשנת 1942.
אידה דאלסר נולדה בכפר ליד טרנטו שהיה אז בתחום חבל טירול של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא נשלחה לפריז ללמוד קוסמטיקה רפואית, וכשחזרה עברה למילאנו, שם פתחה מכון יופי בסגנון צרפתי.
לא ברור אם אידה דאלסר פגשה לראשונה את בניטו מוסוליני הצעיר בטרנטו, שם מצא את עבודתו הראשונה כעיתונאי בשנת 1909, או במילאנו, לשם עבר זמן קצר לאחר מכן.
השניים התחילו מערכת יחסים, וכשמוסוליני סירב לעבוד על סמך השקפתו הפוליטית דאז, שהייתה סוציאליסטית וגרסה כי עבודה שכירה היא בגדר שעבודו של העובד, מימנה דאלסר את מוסוליני מהכנסות עבודתה כקוסמטיקאית.
הם התחתנו בשנת 1914 ובשנת 1915 היא ילדה את ילדם הראשון, בניטו אלבינו מוסוליני.
הסיבות לקרע שהלך שהתגלע בין בני הזוג אינן ברורות, אך ייתכן כי הסיבה היא הרומן שלו עם אישה אחרת, רקלה לבית גאודי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה החליט מוסוליני להתגייס.
ב-17 בדצמבר 1917, במהלך שהותו בבית החולים לאחר שנפצע בשעת אימון, התחתן מוסוליני עם רקלה גוידי.
כאשר נודע הדבר לאידה דאלסר, החלה בהליכים משפטיים נגד הזוג החדש.
בזמן שירותו שילמה ממלכת איטליה לדאסלר קצבת מלחמה, וכשנפצע, ביקרו אותה אנשי הקרביניירי, כוח המשטרה הצבאית של איטליה, שהודיען לה שבעלה נפצע בפעולה.
בשנת 1917 חזר מוסוליני מהמלחמה.
הקריירה הפוליטית שלו התקדמה ובשנת 1919, והוא גם נבחר לבית הנבחרים.
הוא פרש מן המפלגה הסוציאליסטית והצטרף לקבוצה שהקימה במילאנו את המפלגה הפשיסטית הלאומית.
בשנת 1922 תפס מוסוליני את השלטון והפך לדיקטטור שהוכר רשמית על ידי בית המלוכה.
מרגע שמוסוליני היה בשלטון, הועמדו אידה דלסר ובנה תחת השגחת המשטרה.
היא המשיכה לתבוע את תפקידה כאשת הרודן ואף הוקיעה בפומבי את מוסוליני כבוגד ואמרה כי במהלך שנותיו במילאנו, הוא קיבל שוחד מהממשל הצרפתי, בתמורה לקמפיין פוליטי לתמיכה במעורבותה של איטליה במלחמה לצד צרפת.
בסופו של דבר, היא נכלאה בבית חולים פסיכיאטרי ולאחר מכן הועברה לאי ליד ונציה בו נפטרה בשנת 1937. סיבת המוות נרשמה כדימום מוחי.
בניטו אלבינו נחטף על ידי סוכני הממשלה ונאמר לו שאמו מתה.
והוא אומץ כיתום בגיל 15 על ידי קצין משטרה.
בתחילה התחנך במכללה ולאחר מכן התגייס לצי המלכותי האיטלקי ונשאר תמיד תחת פיקוח צמוד של הממשלה הפשיסטית.
הוא התמיד בקביעתו שבניטו מוסוליני הוא אביו ובסופו של דבר נכלא ונרצח ב-26 באוגוסט 1942.
בשנת 2009 החלה הקרנתו של הסרט האיטלקי "לנצח" ("Vincere"), בבימוי של מרקו בלוקיו, שגם כתב את התסריט, ומספר את סיפורה של אידה דאלסר.
אידה גרהרדי (גרמנית: Ida Gerhardi; 2 באוגוסט 1862 – 29 ביוני 1927) הייתה ציירת המודרניזם הקלאסי.
בין השנים 1891–1913 היא שהתה בעיקר בפריז.
רבות מיצירותיה נוצרו במהלך תקופה זו.
אידה גרהרדי נולדה בהאגן כבתם של הרופא אוגוסט גרהרדי (1831–1869) ומתילדה (1840–1917), לבית דיקמן.
לאחר מותו המוקדם של האב בשנת 1869, עברה המשפחה להתגורר אצל קרובי משפחה בדטמולד, שם למדה האמנית בבית הספר התיכון לבנות.
בגיל 28 היא הצליחה לממש את רצונה ללמוד ציור.
תחילה למדה בשנת 1890 באקדמיה לנשים של התאחדות האמנים במינכן, בעיקר אצל ציירת הנוף טינה בלאו.
בשנת 1891 נסעה לפריז, שם למדה בשנים שלאחר מכן באקדמיה קולארוסי, בית ספר פרטי שהיה פופולרי במיוחד בקרב נשים צעירות וסטודנטים זרים, מכיוון שהאקדמיה הממלכתית הייתה קשה לגישה עבורן.
היא הייתה ידידה קרובה עם הציירת ילקה רוזן ובעלה לעתיד, המלחין פרדריק דיליוס, שלהופעותיו המוזיקליות היא ניהלה קמפיין בגרמניה.
מאז שנת 1900 הייתה בקשר עם הפסל אוגוסט רודן וקצת אחר כך הצטרפה לחוג האמנים בבית הקפה דו דום שבמונפרנס.
היא נחשבת בין הציירים של פריז.
בגרמניה היא טיפחה חברות האמנים קתה קולוויץ, אוטיליה רדרשטיין, מריה סלבונה, פרידריך אהלרס-הרמן, פרנץ נלקן וכן עם אספני האמנות והיסטוריוני האמנות וילהלם אודה, אוטו אקרמן ולטר קייסבאך.
גרהרדי הייתה מעורבת בתיווך של יצירות אמנות, מכירתן וארגון תערוכות.
היא הציגה את מייסד מוזיאון האגן קרל ארנסט אוסטהאוס בפני רודין ואריסטיד מייול ותיווכה ברכישות למוזיאון שלו בהאגן, מוזיאון אוסטהאוס הנוכחי.
בשנת 1907 ארגנה תערוכה של אמנות צרפתית בברלין ובשנת 1910 תערוכה של אמנות גרמנית בפריז.
היא נסעה ללייפציג, ברלין, ויימאר והאגן לצורך חינוך אמנות ודיוקנאות.
אידה גרהרדי הייתה חברה באיגוד האמנים הגרמני.
היא יוצגה עם עבודותיה בתערוכות בפריז בסלון דה הבינלאומי לאמנויות יפות (1910) [5], בסלון דה אינדפנדנטס ובגרמניה בזצסיון הברלינאי ובזצסיון במינכן.
מסיבות בריאותיות היא נאלצה לוותר על הסטודיו שלה בפריז בשנת 1913 ומאז ואילך התגוררה בלודנשייד בבית המשפחה.
לאחר מותה בשנת 1927, היא נקברה בקבר המשפחתי בדטמולד.
מועצת העיר דטמולד הכריזה על קברה בבית העלמין הישן כקבר של כבוד בשנת 2013.
היא השאירה מכתבים שפורסמו לראשונה על ידי אנגרט ריטמן בשנת 1993.
בתחילה התרכזה אידה גרהרדי בציור נוף, שהיה קרוב לסגנון בית הספר ברביזון, שהיה כבר אימפרסיוניסטי בלכידת האור והאווירה.
ואז היא התמחתה יותר ויותר בפורטרטים.
בתחילה היא ציירה באופן מסורתי בצבעים כהים ומאופקים, אך כבר בשנת 1896 לוח הצבעים התבהר, הצביעה נעשתה בהירה יותר.
דיוקנותיהם של חבריה האמנים כמו המוזיקאים ארתור ניקיש (1899), פרדריק דיליוס (1912) ופרוקיו בוסוני או הצייר כריסטיאן רולפס (1906) וכן מייסד המוזיאון קרל ארנסט אוסטהאוס ( 1903).
עם דיוקנאות עצמיים מכל תקופת היצירה, היא תיעדה את מצבה ואת מעמדה החברתי כאישה באמנות.
משמעותיות הן תמונותיה ממקומות הבילוי הפריזיים כמו "בל בולייר", בה ביקרה בין השנים 1903–1905, בין השאר יחד עם קתה קולוויץ.
רישומים רבים נוצרו שם כבסיס לעבודותיה.
ישנן בעיקר סצנות ריקוד באולמות מוארים, אך גם רפרודוקציות של פאבים קודרים.
היא כמעט לא הורשתה לבקר במקומות כמו הפאבים שציירה.
גרהרדי הייתה אפוא חלוצה בתולדות האמנות - אף אישה לפניה לא ציירה נושא זה.
בשנת 1905 אידה גרהרדי ציירה תמונות שונות של הים בביאריץ.
בנוסף לדיוקנאות, ציירה גם נופי עיר, תמונות ז'אנר וטבע דומם, במיוחד בתקופה המאוחרת.
למרות נטיותיה להפשטה, היא תמיד נותרה מחויבת לאובייקט ואפיון האנשים נותר עקרון מרכזי בעבודותיה.
אידה ווה הייתה מאיירת אמריקאית של ספרות ילדים.
היא בתם של הצייר סמואל בל ווה ואשתו הראשונה, שרה לנדנהול, ולכן הייתה אחותה למחצה של הצייר פרדריק ג'אד ווה.
אמה החורגת הייתה מרי אליזה יאנג ווה, ציירת מיניאטורות.
היא למדה באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה דלקוז בפריז.
בשנת 1868 השתתפה בשיעור ציור עירום נשי הראשון באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה.
באותה כיתה היו גם אמילי סרטין וקתרין אן דרינקר.
אידה ווה שיתפה פעולה עם בת זוגה, איימי אלה בלאנשאר, בהוצאת ספרי ילדים - ווה כמאיירת ובלנשארד כסופרת.
ווה גם פרסמה ספרים בכוחות עצמה.
מלבד איור ספרי ילדים, ווה הייתה ציירת עטורת פרסים.
בשנת 1869 הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה שתי עבודות, "המציאה" ופורטרט של קרל גרטנר.