tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למדינת המוצא ("בריחת מוחות")למדינת היעד ("גיוס מוחות")תשלומים והעברות כספים למולדת על ידי התפוצות בחו"ל (remittances) – תורמים לתל"ג ולצמיחתו בצורה עקיפה (עזרה למשפחה שנותרה במדינת המוצא, השקעות, אחזקת נכסים ועוד).[1] היקף ההעברות ברמה העולמית נאמד על כ-100 מיליארד דולר בשנה; כ-60% מתוכם מועברים למדינות מתפתחות.
ההערכה היא כי כ-50 מיליארד דולר נוספים מועברים בערוצים לא רשמיים.
[1] יצוין כי נושא זה נתון לוויכוח בקרב מומחים, שכן חלקם טוענים כי תשלומים והעברות למולדת אינם מושקעים בפעילות יצרנית, אלא ברכישת מוצרים בסיסיים (מזון, תרופות וכדומה) או ברכישת מוצרי צריכה (טלוויזיות, ביגוד וכדומה).
לטענת אותם חוקרים, הוצאות על מוצרים בסיסיים אמנם מסייעים למשקי בית עניים, ורכישת מוצרי צריכה אינה מעודדת את הייצור המקומי אלא דווקא מגדילה הייבוא.
בשל כך, אין תרומה לתמ"ג, לצמצום האבטלה או לייצוא.
בנוסף, ייתכנו השפעות על רמות מחירי המוצרים, הרחבת אי-השוויון בשכר וחוסר וודאות.
למדינת המוצא ("בריחת מוחות")למדינת היעד ("גיוס מוחות")פגיעה ברמת ההון האנושי: אובדן מיומנות בתחומים חשובים.
כתוצאה, תיתכן פגיעה באיכות שירותי הבריאות ובחינוך, ברמת הטכנולוגיה ובשירותים חשובים אחרים.
יש לכך השפעות חברתיות, עד לרמה של התנהלות המשפחה (שינוי בדינמיקה המשפחתית ובהורות).
בנוסף, תיתכן פגיעה ברמת ההשכלה הגבוהה ובהכשרה המחקרית.פגיעה ברמות השכר במגזרים מסוימים בשוק העבודה בשל כניסת עובדים מיומנים ממדינות מתפתחות, שהעסקתם זולה יותר מהעסקת עובדים מקומיים.
בנוסף, עובדים אלה מוכנים לעבוד בתנאי העסקה נחותים מאלה של עובדים מקומיים; עקב כך תיתכן אבטלה בקרב עובדים מיומנים מקומיים.הפגיעה ברמת ההון האנושי מביאה לאובדן ביכולת הייצור בשל מחסור בעובדים מיומנים ובסטודנטים.
בנוסף, הם יכולים לקטון על-פני הזמן.התגברות של שנאת זרים והשפעות על הדינמיקה החברתית.מצבם של מהגרי העבודה: למהגר העבודה מוצעות רמות שכר נמוכות בהשוואה למדינת המוצא, בייחוד אם העובד מועסק בעבודה שאינה תואמת את השכלתו, ניסיונו וכישוריו.
לעיתים קרובות מחסום השפה וחוסר היכרות עם המנהגים והתרבות המקומיים מעצימים את הקושי להיקלט בעבודה.
סיבה נוספת היא אי-הכרה בתעודות ותארים ממדינות אחרות, מה שמחייב את המהגרים להשלים לימודים או לעבור מבחני כשירות.
לכך נוספים הביורוקרטיה המסורבלת והקשיים בהשגת אישורי עבודה וויזות שהייה בכלל.
היציאה לחו"ל גם מביאה לאובדן הזדמנויות במדינת המוצא.
עליית הנאציזם והאנטישמיות באירופה בשנות ה-30 של המאה ה-20 הביאה לבריחת מוחות מאירופה לארצות הברית.
ג'ון פון נוימן, מתמטיקאי הונגרי ממוצא יהודי, היגר בשנת 1929.
הפיזיקאי היהודי אלברט איינשטיין, היגר בשנת 1933.
הפסיכולוג והנוירולוג היהודי זיגמונד פרויד, היגר בשנת 1938 לצרפת וממנה לאנגליה.
אנריקו פרמי, פיזיקאי איטלקי שהיה נשוי ליהודיה, היגר בשנת 1938.
קורט גדל, לוגיקן אוסטרי שנרדף בארצו, יצא ממנה ב-1940.
נילס בוהר, פיזיקאי דני ממוצא יהודי, היגר בשנת 1943.
עליית הנאצים לשלטון הביאה גם לסגירתו של מכון "באוהאוס" - יוצרו של סגנון אדריכלות הנושא את שמו.
ולטר גרופיוס, מייסד המכון ומנהלו, נמלט לבריטניה בשנת 1934 וב-1937 היגר לארצות הברית.
לודוויג מיס ון דר רוהה, מנהלו האחרון של המכון, היגר לארצות הברית בשנת 1937.
בשנת 1922 הטילה ברית המועצות הגבלות על הגירה ממנה.
בשנות ה-50, בעקבות השתלטות ברית המועצות על מדינות הגוש המזרחי, הוטלו הגבלות דומות על הגירה ממדינות אלה.
בברלין, שהייתה בשליטה של ארבע המעצמות, הבריחה הייתה קלה יותר, ועד שנת 1961 ברחו ממזרח גרמניה 3.5 מיליון תושבים, רבים מהם משכילים.
הנזק לכלכלת מזרח גרמניה כתוצאה מכך נאמד במיליארדי דולרים.
לבלימת בריחה זו הוקמה בשנת 1961 חומת ברלין.
בריחת מוחות מישראל נמצאת באופן תדיר על סדר היום הציבורי.
כבר בשנת 1966 נערך בבאר שבע סימפוזיון שנושאו "בריחת מוחות מארצות מתפתחות" הבעיה בישראל מורכבת: ישנם מדענים ישראלים, פרופסורים ודוקטורים (לאחר הפוסט-דוקטורט), שעובדים במחקר וחיים בחו"ל, וישנם גם דוקטורים ובעלי תואר מסטר מישראל העובדים בתעשייה ברחבי העולם.
הערכה היא שישנם כעשרת אלפים פרופסורים, דוקטורים (PhD + MD) ובעלי תואר מסטר ישראלים העובדים וחיים בחו"ל.
נתונים על מספר הישראלים בעלי תואר ראשון שירדו מהארץ חסרים; הערכה היא שמדובר על עשרות אלפי ישראלים בעלי תואר ראשון שירדו מישראל מתוך כ-750,000 מהגרים מישראל לחו"ל.
ב-World Competitiveness Yearbook 2000 פורסם דירוג (בסדר עולה) של היקף בריחת המוחות בקרב 47 מדינות, מתפתחות ומפותחות, וישראל דורגה בו במקום ה-21.
מחקר מקיף בנושא ההגירה מישראל, שנערך בשנת 2005 על ידי אריק גולד ועומר מואב, חושף כי ירידה מארץ ישראל היא תופעה חמורה הרבה יותר מכפי שחשבו לפני פרסום המחקר.
מנתונים שנלקחו מהמשרד לקליטת עלייה, נראה כי ההערכות הן שלפי תפוצת ישראלים בעולם, בשנת 2003: 750,000 ישראלים חיו מחוץ לגבולות הארץ (בעיקר בארצות הברית וקנדה).
בנוסף, מספר הישראלים שעזבו את המדינה בשנת 2005 עולה על 25% מהממוצע.
בשנת 2007 החלו דיונים במשרדי הממשלה על מנת לגבש תוכנית כספית ומדעית לקליטת בעלי מקצוע משכילים בישראל.
דוגמה לבריחת מוחות בישראל היא הגירתו של אריה ורשל, לימים חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013.
במרץ 2025 פורסם סקר שנערך על ידי עמותת ScienceAbroad (שנאבקת בבריחת המוחות מישראל).
על פי הסקר, כ-70% מהמדענים הישראלים שיוצאים לפוסט-דוקטורט בחו"ל אינם חוזרים לישראל.
מבין המשיבים לסקר, 45% דיווחו כי ההפיכה המשטרית היא זו שגרמה להם להחליט להישאר בחו"ל.
מנגד, לא היה בקרב המשיבים אף מדען שההפיכה המשטרית גרמה לו להחלטה לשוב לישראל.
מחקר אחר, שנערך ב–2024 על ידי ד"ר מעיין גלבוע וד"ר ליאור סלוק בקרב רופאים ישראלים בחו"ל, מצא ש–31% מהרופאים לא חזרו לארץ לאחר שסיימו את ההשתלמות שלהם.
בשנות ה-90 החזיקו כ-60% מהעולים ממדינות חבר העמים שגילם עולה על 18 בתעודות על-תיכוניות או בתארים אוניברסיטאיים.
יותר מ-90% מהם היו מועסקים טרם העלייה ארצה, מתוכם כ-66% במקצועות המצריכים השכלה גבוהה.
38% היו מועסקים במקצועות המדע ובאקדמיה, ו-22% בתפקידים מקצועיים וטכניים אחרים.
לדעת כלכלנים, גיוס מוחות זה ושילוב העובדים המיומנים בכלכלה ובחברה הביאו לגידול השנתי הגבוה בתמ"ג (7%-6%) בשנים 1992–1996.
מתוך כ-15,000 מדענים עולים ומהנדסי מחקר ופיתוח שעלו בשנות ה-90, כ-80% נקלטו בעבודה בתחום התמחותם.
בעזרת התוכניות השונות של המשרד לקליטת עלייה ומשרד העבודה והרווחה נקלטו באופן כללי כ-40% מהעולים במקצוע שלהם או בתפקיד דומה.
מתוך 80,000 עולים שהתמחו במקצועות ההנדסה השונים, רק כשליש הושמו במקצוע או בתפקיד דומה.
כמעט מחצית מהרופאים העולים שהשיגו רישיון לעסוק ברפואה מצאו עבודה כרופאים.
בשנת 2001 רק 24% מהעולים היו ממקצועות המדע והאקדמיה וממקצועות טכניים אחרים.
בשנים 2003–2004 עלו כ-34,000 אנשים בגילי 15 ומעלה, מתוכם 16.1% בעלי מקצועות מדעיים ואקדמיים ועוד 20.2% בעלי מקצועות חופשיים אחרים, טכניים ודומיהם.
בישראל מופעלות תוכניות שונות לסיוע לעולים חדשים ותושבים חוזרים ולהכשרתם – כדי לעודד יזמות וקליטה בתעסוקה.
בשנים האחרונות מתעצבת תאוריה כלכלית הגורסת כי יש לכל מדינה רמת הגירה אופטימלית, חיובית ורצויה של עובדים מיומנים.
מדובר במצב בו מספיק עובדים מיומנים מהגרים לחו"ל על-מנת לחולל את ההשפעות החיוביות של ההגירה, מבלי להביא לפגיעה בהון אנושי שתאט את הצמיחה הכלכלית ותעורר את הנגזרות השליליות שלה.
נגזרות המדיניות הן בין השאר עידוד של הגירה זמנית על-פני הגירה ארוכת טווח (מחזור מוחות), ניצול התפוצות בחו"ל לצמיחה הכלכלית, ויצירת שיתוף פעולה בינלאומי לוויסות הגירת העבודה הבינלאומית.
לפיכך, בעיצוב מדיניות תעסוקה ומדיניות הגירה אפקטיביות ברמה הלאומית, יש לבחון את המדיניות הקיימת, לשקול מולה את האינטרסים הלאומיים, ולהתאים לכך את המדיניות הכלכלית ומדיניות המחקר והפיתוח.
במקביל לפעולות אלה יש להתחשב במגמות העולמיות של תנועות עובדים וויסותן.
ממחקר שפורסם בשנת 2008, שבוצע על ידי ד"ר דן בן דוד מאוניברסיטת תל אביב, עולה כי היחס בין מספר המרצים הישראליים הנמצאים בארצות הברית לבין מספר המרצים המצויים בישראל גבוה מן היחס המקביל בכל מדינה אחרת.
מספר אנשי הסגל הישראלים בארצות הברית עומד על כ-25% מכלל הסגל האקדמי בישראל.
הקצאת משאבים דלה (יחסית) למחקר היא אחת הסיבות לבריחת מוחות במדע.
גם הדרך שבה מחלקים את התקציבים היא בעייתית וגורמת לבריחת מוחות.
בשנת 2010 אושרה בממשלה תוכנית של המועצה להשכלה גבוהה בשם "תוכנית מרכזי המצוינות" או (I-CORE (Israeli Centers of Research Excellence.
מדובר על תוכנית לחמש שנים בהשקעה של כמיליארד וחצי ש"ח לתקופה, על מנת לקלוט באוניברסיטאות ובמכללות חוקרים שעזבו את ישראל.
בריח של רובה M16 ננעלשחרור נעילה של בריח ברובה M16
בריח מסתובב הוא שמה של שיטת נעילה המיושמת בסוגים שונים של נשק קל.
בשיטה זו, במהלך מחזור הירי הבריח מסתובב כשהוא נוגע בבית הבליעה וננעל במקומו באמצעות זיזים.
כתוצאה מכך הגזים הנפלטים בעת בעירת אבקת השרפה דוחפים את הקליע דרך הקנה ואינם נפלטים מקצהו האחורי.
בין דגמי הרובים הפועלים בשיטה זו הם הM-16 והAK-47 (קלשניקוב).
הבריח נותר נעול עד אשר הוא נדרך לאחור, על ידי היורה באופן ידני או, בכלי נשק אוטומטיים, על ידי הגזים החוזרים מהקנה.
פעולה זו משחררת את נעילת הבריח ומאפשרת פליטה של התרמיל הריק וטעינה של כדור חדש.
כלי נשק הפועלים בעזרת בריח מסתובב
+שם הנשקתמונהמערכת פעולהארץ ייצורקליברים קיימיםהערותרובה M16
6.5 Grendelבמקור יוצרו על ידי ארמלייט אך היום מיוצרים על ידי
הרבה חברות בארצות הברית בעיקר אך גם בעולם.
AR-15 היא הגרסה האזרחית של ה-M16.AK-47
AK-74בוכנת גזים, תנועה ארוכה (במקור)
5.56x45mm NATO5.56x45mm NATO הוא קליבר שנוסף רק
לאחר תחילת הייצור בפינלנד על ידי חברת Valmet.
נגזרות של הנשק הן הגליל הישראלי והואלמט הפיני.M1 קרבין
M1A1בוכנת גזים, תנועה ארוכה30. Carbine
308. WinchesterM1A1 היא הגרסה האזרחית ל-M14.
רשימת הקליברים לפי סדר הרוביםAR-185.56x45mm NATOL-85A1
L-85A35.56x45mm NATOגרסת ה-A3 מיוצרת על ידי הקלר וקוך בגרמניה.FG-427.92x57mm Mauserנשר המדבר (במקור)50. AE
44. Magnumבמקור יוצר בישראל אך כיום מיוצר בארצות הבריתתבור (רובה)
תבור X-95 פלאט-טופ בוכנת גזים, תצורת בולפאפ5.56x45 מ"מ נאט"ו
מועדון הכדורגל בריזבן רואר הוא מועדון כדורגל אוסטרלי מהעיר בריזבן המשתתף בליגה האוסטרלית.
המועדון הוא נציג מחוז קווינסלנד בליגה האוסטרלית וממוקם בבריזבן, בירת המחוז.
בעת הקמת הליגה האוסטרלית, הועדפו תחילה הקמת מועדונים בבירות המחוזות השונים באוסטרליה.
ביוני, 2004, היו שני מועדוני כדורגל בעיר בריזבן, בירת מחוז קווינסלנד, קווינסלנד ליונס סוקר קלאב ובריזבן סטרייקרס ומתוכן היו אמורים לבחור ראשי ההתאחדות ראשי הנהלה שיקימו את המועדון החדש.
בסופו של דבר נבחרה הנהלת ה"ליונס" בנובמבר, 2004.
ב-2 במרץ 2005 הוקמה הקווינסלנד רואר באופן רשמי, כאשר לתפקיד המנכ"ל מונה ג'ון ריבוט, שהיה בעברו מנכ"ל קבוצות הרוגבי בריזבן ברונקוס ומלבורן סטורם ותחתיו מונה גרי וילקינס, לשעבר כדורגלן נבחרת אוסטרליה ולורנס אודנדיק, שנשאר גם מנכ"לה של קווינסלנד ליונס.
עם הקמת הליגה האוסטרלית, הייתה קווינסלנד אחת הקבוצות הנצפות ביותר באוסטרליה כולה, למרות פתיחת עונה לא טובה ודשדוש בתחתית הטבלה.
כבר בעונה זו, סיימה קווינסלנד במקום השני מבחינת ממוצע צופים למשחק, הגיעה למקום השני במספר הצופים במשחק נתון והייתה לקבוצה הראשונה באוסטרליה שבשערי האצטדיון שלה עוברים יותר מ-100 אלף צופים בסך הכל.
כל זאת, אף על פי שהקבוצה לא הצליחה להעפיל לפלייאוף העליון.
באותה התקופה, מונה למאמן הקבוצה המאמן הישראלי מירון בלייברג.
בעונה שלאחר מכן הייתה הקבוצה ברצף ללא הפסדים של חמישה משחקים עם 11 נקודות לזכותה בטבלה ומקום שני.
על אף זאת, שבעת המשחקים שלאחר מכן היו גרועים מאוד לקבוצה והיא השיגה בהם חמש נקודות בלבד כאשר בתקופה זו הקבוצה ניצחה משחק אחד בלבד.
בשל כך, ירדה הקבוצה עד המקום הרביעי עם אותו מספר נקודות כשל פרת' גלורי.
בשל כך, הגיש המאמן, מירון בלייברג, את התפטרותו מאימון הקבוצה לאחר תיקו 1-1 ביתי מול סנטרל קוסט מרינרס.
למרות זאת, הנהלת הקבוצה לא הסכימה לקבלת פיטוריו של המאמן והוא המשיך בתפקידו.
שני המשחקים לאחר מכן הסתיימו שניהם בהפסד, האחד בהפסד 0–1 משער עצמי מול ניו זילנד נייטס מתחתית הטבלה והשני הפסד לאדליד יונייטד בבית.
לאחר המשחק הזה פוטר בלייברג מתפקידו אם כי מאוחר יותר התגלה כי הוא ביקש להתפטר לפני המשחק, כאשר ההנהלה התנתה את פיטוריו בהפסד, דבר שלבסוף קרה.
במקומו של בלייברג מונה פרנק פרינה, כדורגלן העבר של נבחרת אוסטרליה ממוצא איטלקי, שאף זכה לאמן את הנבחרת הלאומית.
בסיומה של אותה העונה הייתה קווינסלנד זקוקה ניצחון במשחקה האחרון מול סידני כדי להבטיח את העפלתה לפלייאוף הגמר אך סיימה בתיקו 1-1 מאכזב כשאת השאר לטובת סידני כבש אלכס ברוסק, שחקנה של קווינסלנד בעברו.
ב-2009 שונה באופן רשמי שמה של הקבוצה לשמה הנוכחי "מועדון הכדורגל בריזבן רואר".
בעונת זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה.
עונה לאחר מכן היא זכתה באליפות בפעם השנייה, ובעונת 2013/14 זכתה בתואר בפעם השלישית.
בריחת ה-20 מלטרון התרחשה בליל 31 באוקטובר 1943, כאשר 20 עצירים חברי לח"י הצליחו לברוח ממחנה המעצר בלטרון דרך מנהרה באורך 75 מטר שחפרו.
בשנים הראשונות לקיומה, לאחר הפרישה מהאצ"ל, הייתה מחתרת לח"י בשפל.
רוב הפעולות נכשלו, לא היה עורף אזרחי תומך ולא היה מידור מספיק בין חברי המחתרת.
כתוצאה מכך הצליחה הבולשת הבריטית לעצור עשרות מחבריה.
השיא היה בלכידתו ורציחתו של מפקד המחתרת אברהם שטרן.
לח"י הפסיקה לתפקד ומה שנותר ממנה היה קומץ חברים שהסתתרו בפרדסי רעננה בפיקודו של יהושע כהן.
חברי לח"י לא הובאו למשפט אלא נעצרו בצו מינהלי לפי חוקי החרום המנדטורים.
המעצרים היו למשך שנה אך בתום תקופה זו הם הוארכו לשנה נוספת וכך הלאה.
עצירי לח"י הובאו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו.
בליל 1 בספטמבר 1942 הצליחו יצחק שמיר ואליהו גלעדי לברוח ממחנה "מזרעה" ומיד החלו בפעולות לשיקום המחתרת.
הצלחת בריחה זו עוררה רצון לנסות לברוח דרך מנהרה.
קבוצה של 20 עצירים התגבשה לבריחה.
תוכניות חפירת המנהרה נקטעו כשנודע על כוונת הבריטים להעביר את העצירים למחנה המעצר בלטרון.
העצירים הצליחו לקבל את תוכנית המחנה בלטרון וקבעו את הצריף הקרוב ביותר לגדר עליו "ישתלטו" מיד עם ההגעה למחנה בצורה שלא תעורר חשד.
בדצמבר 1942 הועברו עצירי לח"י כבולים ותחת משמר כבד למחנה המעצר בלטרון.
מחנה המעצר היה מוקף במגדלי שמירה וגדר מחושמלת במתח גבוה.
מיד עם ההגעה תפסו חברי קבוצת הבורחים את הצריף מס' 4 הקרוב ביותר לגדר.
רצפת הצריפים הייתה מרכבת מאבנים המחוברות במלט.
כדי ליצור את פתח המנהרה צריך היה להסיר מספר אבנים ולהדביקן למסגרת עץ כדי שתהיה אפשרות לפתוח ולסגור את המנהרה ולהסוות את פתחה.
מקום המנהרה הוסווה גם על ידי יצירת "מלתחה" שהייתה מכוסה בווילון משמיכות, ובה שמו את המזוודות והבגדים בהסכמת הבריטים.
כדי להסוות את הרעש בהפרדת האבנים מהמלט, צריכים היו לחכות ליום חורפי וגשום שיומטר על גג הפח והרעש שייווצר יסווה את רעש העבודה.
אפשרות זו נוצרה ב-12 בינואר 1943 ובחסות רעש הגשם הוסרו האבנים, הודבקו לתבנית עץ והוחזרו למקומן כשאת המלט המקורי מילא "מלט" פריך בצבע דומה שיוצר על ידי הבורחים לאחר ניסיונות רבים.
חפירת המנהרה העלתה בעיות שנפתרו על ידי הבורחים:
הסתרת כמויות אדמה גדולות שהוצאו מהמנהרה - בעיה זו נפתרה על ידי הקמת גינות וערוגות סביב הצריף.
הארת המנהרה - בעיה זו נפתרה על ידי השגת חוטי חשמל והעברת קו מבית השימוש בצריף (שבו היה חשמל כל הלילה), למנהרה.
כאשר החלו לחפור גם ביום, נעזרו בסוללות שהושגו בדרכים שונות.
אוורור המנהרה - בעיה קשה זו צצה שעה שחפרו תחת הכביש או קטע קצר בעל אדמת כורכר, מקום בו האדמה אינה "נושמת" אוויר.
נפתרה על ידי בניית מפוח מגומי של מעיל גשם ונייר פרגמנט שהזרים אוויר לחלל המנהרה בעזרת תנועות מכניות כאקורדיון.
כאשר עברה החפירה את הכביש חלפה הבעיה.
מידור מוחלט של תוכנית הבריחה מהבריטים ובעיקר משאר העצירים שלא שותפו בה.
השגת אביזרים לחפירה - פטישים, אזמלים ובעיקר כמויות גדולות של קרשים לתמיכת קירות המנהרה לבל תתמוטט.
ב-15 בספטמבר 1943 הצליח אחד מהקבוצה, עמנואל הנגבי, לברוח מבית החולים הממשלתי בירושלים שם אושפז לאחר שהתחזה לחולה.
הוא ויצחק שמיר קידמו את ההכנות לקליטת הבורחים.
זמן הבריחה נקבע ל-31 באוקטובר 1943.
ביום הבריחה נשכר אוטובוס להסעת הבורחים בעזרת אוהד המחתרת שהיה נהג בחברת האוטובוס "דרום יהודה".
בבקשת ההשכרה נרשם "לשם הסעת פועלים לחגיגה ברמלה".
עמנואל הנגבי וחבר נוסף - צבי שוהמי (דני בית המקדש), שכרו מונית שנהגה היה חבר המחתרת.
על המונית העמיסו שתי מזוודות שבתוכן אקדחים ורימוני יד.
לאחר שצפו על המחנה וקיבלו סימן מוסכם מהבורחים שהכל תקין (שני חלונות מוארים ושניים מוגפים בצריף הבורחים), הם ירדו מהמונית עם המזוודות והמתינו בחשיכה לבורחים במרחק 300 מטר מהגדר החיצונית.
האוטובוס המתין לבורחים בחורשה בפאתי הכפר הערבי אל קובאב (כיום מושב משמר איילון) על כביש תל אביב – לטרון.
לאחר המיפקד והספירה של שעה 21:00, החלה הירידה למנהרה.
הבורחים נפגשו בחוץ עם הנגבי ושוהמי שציידו כל אחד באקדח ורימוני יד.
אחד הבורחים איבד את דרכו אך הצליח לאחר צעידה ממושכת להגיע למזכרת בתיה ומשם לתל אביב.
שאר 19 הבורחים הסתדרו בחשיכה בשורה עורפית כשהם אוחזים אחד בידי השני והחלו בצעידה לקראת האוטובוס.
בשעה 03:00 הגיע האוטובוס לתל אביב והבורחים ירדו ממנו בשקט, למרפאתו של פרופסור מכס מרכוס שסייע למחתרות, שהייתה ברחוב שטראוס 3. למחרת הם פוזרו למקומות מסתור בחולות בת ים.
הבריטים גילו את דבר הבריחה רק למחרת ב-1 בנובמבר 1943 בשעה 06:00. הם הטילו עליה צו איסור פרסום אך דבר הבריחה דלף.
הבורחים חזרו מיד לפעילות, במשך הזמן נהרגו שלושה מהם מאש הבריטים.
בין הבורחים נמנה נתן ילין-מור, שתפס מקום חשוב בהנהגת לח"י עד לפירוקה ומתי שמואלביץ שנתפס כעבור חמישה חדשים לאחר קרב יריות בתל אביב, נידון למוות אבל גזר דינו הומתק למאסר עולם.
ואלה שמות 20 הבורחים מהמנהרה: (בסוגריים-כינויים המחתרתי)
ב-20 בפברואר 1948 נערכה בריחת 12 אסירים מאצ"ל ולח"י מבית הסוהר המרכזי בירושלים.
עוד לפני הפריצה לכלא עכו גילו אסירי אצ"ל ולח"י בעכו כי מתחת לבית הכלא יש חללים עתיקים שדרכם אפשר לברוח.
הוחל בחפירות מתוך עמוד בתא מס' 28. לאחר הפריצה מהכלא התחדשה החפירה והאסירים הגיעו לאולמות עתיקים (הידועים היום כאולמות האבירים).
בתוך האולמות הם חפרו מנהרת מילוט והתכוננו לבריחה גדולה באחד הלילות.
לאחר ה-29 בנובמבר 1947, ערכו האסירים הערבים התקפה גדולה על האסירים היהודים שהיו מוכנים לכך.
הבריטים פיזרו את הערבים אבל החליטו לאור זה להעביר את כל האסירים היהודים לבית הסוהר המרכזי בירושלים.
כך נכשל ניסיון הבריחה מעכו.
הכלא המרכזי בירושלים היה שמור ביותר ונמצא בתוך אזור סגור ומבוצר של הבריטים במגרש הרוסים שכונה בווינגראד לכן ניסיון פריצה בכוח נשלל על הסף.
אסירי הלח"י שוכנו בתא מס' 23 והחלו מיד לתכנן את הבריחה.
האחראי בחוץ לבריחה היה יהושע זטלר, מפקד הלח"י בירושלים שהצליח לברוח לפני כן בפריצה מכלא עכו.
אסירי הלח"י יצרו קשר עם יהודי אחד, יוסף ארליך, אוהד המחתרת שהיה מפקח מטעם מחלקת העבודות הציבוריות על בית הכלא.
הוא המציא את תוכנית הביוב של הכלא והסתבר כי צינור הביוב עובר במרחק 5-6 מטר מקיר התא.
הצינור היה עשוי בטון וקשה היה לחדור דרכו בלי שקולות השבירה יישמעו מבחוץ וכן אי אפשר היה להיכנס מהמנהרה לצינור בזווית של 90 מעלות.
הם הציעו לארליך לבנות "ספטינג" (נקודת ביקורת לביוב) במרחק של 5 מטר מקיר הכלא.
הם יחפרו מנהרה עד ל"ספטינג", ומשם ייכנסו לצינור הביוב.
האסירים גרמו לסתימות בביוב על ידי זריקת סמרטוטים, והנהלת הכלא שוכנעה שיש צורך בבניית "ספטינג" נוסף.
זטלר החדיר שלושה אנשי לח"י והם שימשו כעובדי מע"ץ בבנית ה"ספטינג".
האדמה והאבנים פוזרו בפעולות מתוחכמות בלא לעורר חשד, אך הבריטים שמו לב לקולות החפירה בלילה והביאו מומחה לחשיפת מנהרות.
זה החל לפרק את אבני הרצפה אך לאחר עבודה רבה והקנטות של מתי שמואלביץ הוא התייאש כאשר הגיע כמעט למכסה שסגר על המנהרה.
לאור שיתוף הפעולה בין אצ"ל ולח"י בפריצה מכלא עכו הוחלט לשתף את אסירי אצ"ל בסוד הבריחה ולאפשר להם לברוח עם אסירי לח"י.
הוסכם כי שליש מהבורחים יהיו אנשי אצ"ל.
מפקד אסירי ההגנה בכלא, אריה קלפר (ניר) לא הביע תמיכה ברעיון הבריחה ולכן לא שותף בסוד חפירת המנהרה.
במשך הזמן הסתבר שאין אפשרות לזחול דרך צינורות הביוב ולצאת מחוץ לאזור המבוצר, כי הצינור היה מלא גזים רעילים, וכי היו בו עיקולים שלא אפשרו זחילה.
הוחלט לכן לצאת דרך ה"ספטינג" (שנמצא בתוך האזור המבוצר של מגרש הרוסים) ולהתחזות לעובדי מע"ץ וכך לעבור את הבדיקה בשער מגרש הרוסים.
הבורחים צוידו בתעודות מזויפות של עובדי מע"ץ.
היה ברור שהבריחה תתגלה בתוך זמן קצר.
ב-20 בפברואר 1948 בשעה 06:15 ירד שמואלביץ למנהרה עם חבריו והגיע ל"ספטינג".
בשעה 07:00 הגיעו "פועלי מע"ץ" ופתחו את מכסה ה"ספטינג".
באותו זמן חיפש הקצין היהודי שווילי הממונה על האגף היהודי, את שמואלביץ ואיים שיבצע מפקד כללי אם לא ימצא אותו.
הוא הובל לחדר 23 ושם גילו לו את פתח המנהרה.
הובהר לו לטובתו שיחזור לחדרו בפיקוח האסירים ולא יעשה דבר במשך חצי שעה.
"הפועלים" נכנסו ל"ספטינג" ובמקומם יצאו הבורחים כשהם לבושים בגדי עבודה מטונפים ומסריחים מביוב.
בשער הם אמרו שהם יוצאים להפסקה, ובגלל הסירחון לא נתבקשו להציג תעודות.
שני בורחים עוררו חשד אצל שוטר ערבי והוא הביא אותם למפקד הכלא, אולם בגלל הסירחון גירש אותם המנהל מחדרו.
8 אסירים מהלח"י (בהם: מתתיהו שמואלביץ', משה סבוראי) ו - 4 מהאצ"ל (בהם: מנחם מלצקי, יוסף שמחון) הצליחו להימלט.
הבורח ה-13 נתפס ומיד ניתן בעיר אות אזעקה.
הוכרז עוצר בעיר, מבואות העיר נחסמו והבריטים פשטו ברחובות העיר לחפש פועלי ביוב.
הם נקלטו מיד על ידי אנשי המחתרת, שוכנו בדירות מסתור וכעבור שבוע עזבו את העיר אחד - אחד.
בריח הוא מונח בתחום אמנויות הלחימה שעוסקות בהיאבקות או התגוששות.
בריחים מבצעים מניפולציה של אחד ממפרקי גוף היריב כך שאותו מפרק יגיע למעבר קצה תחום תנועתו הטבעית.
תחילה מניפולציה זה תוביל למידה כזו או אחרת של כאב ובמידה והמפרק עבר את קצה גבול יכולת תנועתו זה יגרום לנזק גידי, שרירי ואף לנזק ברצועות, במקרים קיצוניים עוד יותר בריחים יגרמו אף לשבר או לפריקת אותו איבר.
ניתן לסווג את סוגי הבריחים לחמש קבוצות שונות שאפיונם הוא המפרק או האיבר המשמש למינוף והם:
בריחי זרוע - הפועלים על הכתף או המרפק
בריחי רגל - הפועלים על העקב והברך.
בריחי עמוד השדרה - הנקראים בשפה העממית גם קראנק – בריחים אלו פועלים על עמוד השדרה.
בריחי שורש כף היד - הפועלים על כף היד.
בריחי המפרקים הקטנים - הפועלים על אצבעות הידיים או אצבעות כפות הרגליים
בריחים הם טכניקת לחימה המשמשת לצורך הכנעה במספר אמנויות לחימה, ענפי ספורט לחימה ושיטות הגנה עצמית.
לאמנויות לחימה שונות גישה שונה כלפי בריחים.
בשיטות הגנה עצמית כגון אייקידו והפקידו ושיטות משטרתיות שונות הדגש הוא על בריחים ומניפולציות של כף היד, שמטרתן הכללית היא יצירת כאב ובכך לגרום ליריב להיכנע או לציית לדרישות מסוימות.
באמנויות הלחימה צבאיות קרביות ושיטות הגנה עצמית שונות כגון קרב מגע, סמבו, ג'ו ג'וטסו וג'ו ג'יטסו ברזילאי הנטייה היא לכיוון בריחים על מפרקים משמעותיים יותר, כגון הכתף, המרפק או הברך מכיוון שנטרול של מפרקים אלו מהווה נטרול כללי של הלוחם היריב.
בנוסף, בריחים אלו מכוונים לשבירה או פריקה של העצם, ולא להסבת כאב, וקשה יותר ליריב מתנגד להשתחרר מהם (בניגוד לבריחי שורש כף היד).
באמנויות לחימה ספורטיביות ובתחרויות לחימה גישה שונה בנוגע לבריחים.
בתחרויות אלו המתמודד הממנף ומפעיל כוח לאט ובזהירות, עד שיריבו יכנע.
מטרת המתמודדים היא רק לוודא שהבריח הונח כראוי, ולא הסבת כאב.
החוקים בנוגע לבריחים משתנים מתחרות לתחרות ומספורט לספורט.
לדוגמה, בג'ו ג'יטסו ברזילאי כל הבריחים פרט לבריחי שדרה מותרים, ובג'ודו רק בריחי מרפק וכתף מותרים.
באליפות הלחימה האולטימטיבית אסורים רק בריחים על האצבעות והבהונות.
ישנם גם תחרויות גראפלינג ספורטיביות בהן השימוש בבריחים אסור לחלוטין, לדוגמה היאבקות (ספורט).
בריחי מפרקים קטנים ובריחי שדרה נחשבים לטכניקות לא מבוקרות, ולכן אסורים ברוב ענפי ספורט הלחימה.
בריחת המוחות מגרמניה המזרחית הייתה הגירה המונית של תושבי גרמניה המזרחית אל שטחי גרמניה המערבית, אשר החלה עם כינון "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" ב-1949, ונמשכה ביתר שאת בשנים שלאחר מכן, עד להקמתה של חומת ברלין באוגוסט 1961.
מרבית המהגרים היו בעלי מקצוע מיומנים, אקדמאים, מורים, רופאים, ומהנדסים, וכן אחוז גבוה של צעירים שנמשכו אל האפשרויות שהציע להם המערב.
בגרמניה המזרחית נקראה הגירה זו "Republikflucht" ("הבריחה מהרפובליקה") כדי לשוות לתופעה נופך שלילי, והמהגרים נקראו "Republikflüchtlinge" ("פליטי הרפובליקה").
הכינוי הוצמד גם לאלפים המעטים שעלה בידם לעבור למערב בתקופת החומה, או לאלה שהצליחו להשיג אשרות יציאה זמניות ולאחר מכן לא שבו, בשנים 1961–1989.
ההערכות באשר למספרם של אלה שעזבו את גרמניה המזרחית החל מייסודה ב-1949 ועד 1961 נעות בין 2.7 ל-3 מיליון תושבים ואף יותר.
לאחר בניית חומת ברלין חלה ירידה חדה במספר הבורחים, משום שמעבר החומה או ניסיון לחצות את הגבול בדרכים אחרות היה כרוך בסיכון רב של פציעה או מוות, והנתפסים נידונו לעונשי מאסר והיו חשופים לסיכון של הפיכת בני משפחותיהם לאזרחים מדרגה נחותה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה התנועה בין אזורי הכיבוש טבעית לגרמנים, שארצם לא הייתה מחולקת קודם לכן.
רוב האזרחים לא חשבו לעזוב את מקום מגוריהם, שכן לא היה גבול פיזי של ממש בין אזורי הכיבוש.
רבים חצו את הגבול למטרות שונות וחזרו לאחר מכן לביתם.
מיליוני הפליטים הגרמניים שגורשו מפולין, מצ'כיה וממדינות אחרות, הגיעו לכל אזורי הכיבוש בגרמניה, ובכלל זה לאזור הכיבוש הסובייטי ולבירתו ברלין, וחלקם השתקעו שם.
ב-1949 הכריזו שלוש מעצמות המערב, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, על הקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, היא "גרמניה המערבית", בשטחם של אזורי הכיבוש שבשליטתן.
השטח שבשליטת הרוסים הפך במקביל לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ("גרמניה המזרחית").
המובלעת המערבית של ברלין אוחדה אף היא, ונקראה מעתה "ברלין המערבית".
התגבשותה של גרמניה המערבית, שנהנתה מסיוע מערבי, יצרה מציאות חדשה, וסביב שנת 1950 החל גל של הגירה המונית למערב, שלא על מנת לחזור.
כ-198,000 איש נטשו את גרמניה המזרחית ב-1950, וכ-166,000 ב-1951. ההגירה הייתה תהליך פשוט יחסית, שכן מצידו השני של הגבול מצאו המהגרים את אותן התרבות והשפה שהשאירו מאחוריהם.
ב-1953 עלה מספר המהגרים לקרוב ל-340,000 נפש, בעקבות דיכוי המרד המזרח-גרמני.
משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לבניית החומה ב-1961 ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב - כשישית מתושביה.
בעקבות הקמת החומה ירד באופן חד מספר העוזבים את מזרח גרמניה.
בחמש השנים הראשונות הסתכם מספר העוזבים בממוצע ב-32,000 לשנה, ובשנות השבעים עמד על כ-15,000 בשנה, מרביתם לאחר קבלת אשרת יציאה וחלקם גמלאים שהורשו להתאחד עם משפחותיהם במערב.
לאחר הקמת הגבול בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, נותר המעבר בין ברלין המזרחית לברלין המערבית אזור החיץ היחיד בין שני הצדדים שלא גודר, והיה האזור היחיד בגרמניה המזרחית שדרכו ניתן היה לעבור לגרמניה המערבית כמעט ללא כל קושי.
חלק נכבד מההגירה מערבה עבר על כן דרך ברלין.
לאחר הקמת חומת ברלין נדרשו הבורחים לדרכים יצירתיות יותר לבריחה.
היו שהשתמשו בדרכונים מזויפים, שחו את הדנובה ליוגוסלביה, חפרו מנהרות מתחת לחומת ברלין או השתמשו בכדור פורח.
בספטמבר 1989 פתחה הונגריה את גבולה עם אוסטריה להגירה ובכך אופשר לאזרחי מזרח גרמניה להגר למערב.
השפעת ההגירה על כלכלת גרמניה המזרחית
ההגירה מגרמניה הייתה בריחת מוחות של ממש - רובם של המהגרים היו צעירים, כמחציתם מתחת לגיל 25, ומשכילים: אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים, טכנאים ובעלי מקצוע מיומנים; ברחו גם חקלאים שנרתעו מניסיונות הקולקטיביזציה, והיעדרם גרם למחסור במזון.
לא רק גרמנים ערקו - גם אזרחים צ'כים ופולנים, שהזדמנו לברלין המזרחית.
הירידה במספר המועסקים בשכר, בשל הנטישה העקבית למערב, גרמה למחסור בכוח אדם מיומן.
מפעלים החלו להתחרות ביניהם על עובדים על ידי העלאות שכר זמניות, שהתאפשרו בשל הניהול הריכוזי והפוליטי שלהם, וללא קשר ליעילות הכלכלית.
ב-1960, רק 61% מאוכלוסיית המדינה הייתה בגיל העבודה.
לפי נתונים רשמיים של גרמניה המזרחית עולה כי 13.4% מכלל המועסקים (כ-964,000 איש) נטשו את המדינה בשנים אלו.(מתוך כ-2,044,000 מהגרים בסך הכל - נתונים שהיו מוטים ככל הנראה כלפי מטה).
מדיניות גרמניה המזרחית נגד ההגירה
ב-1952, לאחר שהצעתו לשלוש מעצמות המערב לאחד את גרמניה, ובלבד שהמדינה המאוחדת לא תוכל לחבור לברית צבאית שתופנה כלפי אחת מהמעצמות נדחתה, הורה סטלין למנהיגי מזרח גרמניה לפעול להקמת מדינה עצמאית ונפרדת.
הוא סבר כי הגבולות הפתוחים בין שני חלקי גרמניה הם מצב "בלתי נסבל", והתבטא כי "על קו ההפרדה בין מזרח גרמניה ומערבה להפוך לגבול, לא קו-גבול רגיל ככל גבול, אלא גבול מסוכן...".
הגבול בין שתי מדינות גרמניה נסגר ב-26 במאי 1952. במבצע שכונה "מבצע שְרָצים" (Aktion Ungeziefer) פונו אלפי תושבים לאורך הגבול, והוקמה גדר תיל דוקרני שלצידה רצועה מפורזת שרוחבה מספר קילומטרים.
למרות סגירת הגבול עברו באותה שנה כ-182,000 מתושבי מזרח גרמניה למערב.
בינואר 1953, משהבינו מנהיגי גרמניה המזרחית שהגישה החופשית מברלין המזרחית למערבית שמה לצחוק את עניין הגבול, החליטו, בעצה אחת עם הסובייטים, להציב שומרים לאורך הגבול בין שני חלקי ברלין ולהחמיר את הגבלות התנועה ביניהם; סטלין אף נתן לכך את אישורו.
עם זאת, מותו של האחרון במרץ 1953 מנע את יישום התוכנית בשלמותה.
לאחר מותו של סטלין חשבו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה דרך ברלין המערבית הוא מתן הקלות בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר.
הפסקת הקולקטיביזציה, עידוד עסקים פרטיים קטנים, ועידוד תעשייה קלה היו בין האמצעים שנשקלו.
בתחילת יוני 1953 התכנס הפוליטבירו המזרח-גרמני והודיע כי "נעשו טעויות", וכי בכוונתו להיכנס למהלך של רפורמות כלכליות וחברתיות.
אולם הרפורמות לא יכלו לגשר על הפער בין מזרח ומערב.
בנוסף לכך, הדיכוי בעקבות המרד המזרח-גרמני ביוני 1953 וביתר שאת לאחר המרד ההונגרי הביאה להגברת אמצעי הדיכוי ואיתה להגברת הרצון להגר.
בספטמבר 1954 נחקק חוק הדרכונים, שקבע כי היוצא באופן בלתי חוקי מגרמניה המזרחית דינו שלוש שנות מאסר.
ב-11 בדצמבר 1957 נחקק חוק הדרכונים החדש, שהקשה מאוד על היציאה לחו"ל, ובעקבותיו גדל מאוד מספר העוזבים דרך ברלין המערבית ליותר מ-90% מהסך הכולל.
מנגד, הבטיחו שלטונות גרמניה המזרחית לחוזרים שלא יבולע להם ושרכושם יוחזר להם.
החמרת היחס לעוברי הגבול בברלין
הנהגת גרמניה המזרחית הייתה מוטרדת מאוד מגל ההגירה, ולא חדלה מלהעלות בפני הסובייטים את עניין הנהירה של תושבי המזרח למערב.
שגריר ברית המועצות בברלין, מיכאיל פרווחין, דיווח במאי 1961 לממונים עליו כי "ידידינו היו רוצים...כפי שהם אומרים, לסגור את הדלת למערב, לצמצם את הנהירה של האוכלוסייה מהרפובליקה ולהחליש את השפעת הקנוניה הכלכלית נגד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית המתבצעת ישירות מברלין המערבית."
בינתיים החליטו שלטונות גרמניה המזרחית על קו נוקשה יותר במעברים בעיר, ובכלל זה הגבלות גם על כניסה של תושבי מערב ברלין, שנהגו להיכנס למזרח על מנת לבלות ולערוך קניות במחירים נמוכים, לעיתים מסובסדים.
מעבר הגבול נחשב לעבירה פלילית, ונשא בחובו סנקציות ואף עונשי מאסר שהוחמרו עם הזמן.
בחודשים האחרונים שלפני בניית החומה החלו השלטונות להתנכל ל"עוברי הגבול" - קרוב ל-50,000 מתושבי העיר המזרחית שעבדו בחלק המערבי של העיר וחצו את הגבול מדי יום.
הם זומנו לחקירה, ולעיתים הופעל עליהם לחץ לעזוב את מקום עבודתם ולעבור לעבוד במזרח.
באזורים הסמוכים לגבול בין ברלין המזרחית למערבית הופעלו גם חיפושים אקראיים ברחובות ובתחנות הרכבת, ביקורות פתע ופשיטות, מעצרים זמניים והחרמת תעודות זהות.
צעד נוסף נגד "חוצי הגבול" היה דרישה לשלם מראש ובמארקים מערב-גרמניים עבור שכר דירה, חשמל ומים.
תושבי המזרח שלא עבדו במערב העיר, שניסו לעבור באופן בלתי חוקי ונתפסו, הוחזרו לבתיהם, אך על פי הערכות השטאזי, רק 15 אחוז מניסיונות בריחה אלה סוכלו, וגם אלה שנתפסו - חזרו וחצו את הגבול.
שנתיים לאחר פקיעת האולטימטום של חרושצ'וב למערב, הלך קצב הבריחה מגרמניה המזרחית וגבר.
במאי 1961 היגרו כ-18,000 איש, ביוני 19,200. מפעלים ומשרדים שלמים התרוקנו, וברור היה כי ללא צעד דרסטי לסגירת המעברים, גרמניה המזרחית כולה בסכנה.
המזרח-גרמנים החלו במסע תעמולה, במסגרתו הציגו את ההגירה למערב כקונספירציה קפיטליסטית, שכללה גם חטיפות של אזרחים ופיתויָם לערוק בתשלום.
הלחץ הגובר הפך את זרם הבורחים לשיטפון: ביולי 1961 הגיע מספר העוזבים ליותר מ-30,000, מספר שיא מאז יוני 1953, ובשבוע הראשון של אוגוסט ערקו כמעט 10,000 מזרח-גרמנים אל המערב - כ-1,500 ביום, ויותר מ-40,000 בקצב חודשי.
ב-12 באוגוסט לבדו הגיע מספר הבורחים ל-2,400. רוב הפליטים שוכנו במחנה המעבר מריינפלדה עד לקליטתם במערב.
ב-13 באוגוסט 1961 הוקמה החומה.
ראשיתה בגדר תיל מינימלית, המשכה בלוחות בטון ובאזור חיץ שהיה "מחוץ לתחום" לאזרחים רגילים, וסופה במכשול מבוצר, כמעט בלתי חדיר, מסוכן לחצייה.
החומה, שנועדה למנוע את הנהירה ההמונית למערב, מילאה את תפקידה, אך במחיר כבד: לפחות 136 הרוגים שמצאו את מותם במהלך ניסיון בריחה, מאות פצועים, ופיצול כלכלי וחברתי של ברלין.
ב-1950, לאחר אישור חוק בעניין הוקם בברלין מוקד ארעי לקליטתם של המהגרים.
ב-1952, לאחר הקמת גדר הגבול ולאור הפיכתה של העיר ליעד העיקרי לפליטים מגרמניה המזרחית, הוקם מחנה חדש, מריינפלדה, שהחל לפעול באוגוסט 1953, והתמלא במהירות במהגרים שהגיעו בגל ההגירה הגדול לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח ברלין ב-17 ביוני.
המחנה הורחב מספר פעמים אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
בבואם למחנה היו המהגרים מתושאלים על ידי חוקרי מודיעין לנסיבות עזיבתם כדי לבדוק אם אין הם מרגלים סמויים.
אם נמצא שהיו נרדפים פוליטית בארצם, או שנשקפה להם סכנת חיים, היו מקבלים סיוע נוסף מהרשויות, ואם לאו, הותר להם להישאר אך ללא סיוע.
לאחר מכן נשארו המהגרים ללון במחנה עד שהוטסו למערב גרמניה, שם נקלטו בעבודה במדינה המתפתחת במהירות, שבה היה ביקוש גדול לכוח אדם מקצועי.
מיעוטם של המהגרים בחרו להישאר במערב ברלין, שם יכלו להתגורר ולעבוד, ואף לחזור (עד 1961) למזרח העיר לצורך קניות במחירי מציאה.
לקראת אמצע 1961 עלה המחנה, הצפוף להתפקע, לרמות שיא בקליטת דיירים חדשים.
הקליטה היומית של פליטים הגיעה לשיא באוגוסט אותה שנה, עת התדפקו על דלתותיו בין 1000 ל-2000 איש ביום.
לאחר 13 באוגוסט 1961, עם הקמת חומת ברלין, נרשמה צניחה חדה במספר השוהים במחנה, ובהמשך הוסבו חלקים ממנו לדירות להשכרה.
בריחה הוא קובץ סיפורים קצרים מאת אליס מונרו, סופרת קנדית זוכת פרס נובל לשנת 2013. הספר יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 2004, ובעברית בשנת 2008 בהוצאת מחברות לספרות ובתרגומה של עדה פלדור.
עם יציאתו זכה בפרס גילר הקנדי.
את פתח הדבר כתב הסופר ג'ונתן פרנזן.
הספר כולל שמונה סיפורים קצרים ובהם סיפורן של נשים שונות.
בשלושה מתוך הסיפורים (סיכוי, בקרוב ושתיקה) מתמקד הספר באותה גיבורה, ג'ולייט.
הסיפורים הם: בריחה, סיכוי, בקרוב, שתיקה, תשוקה, עוונות, תעלולים וכוחות.
הסיפורים מתארים נשים בגילאים שונים אשר בעצם הניסיון שלהן לשרוד כאדם עצמאי ושלם מביאות על עצמן אבדנים קשים, התנתקויות וכאבים לסביבתן.
כתיבתה של מונרו מתאפיינת בהצגת מסכת חיים שלמה בתוך סיפור קצר.
בבריחה, המתח נותר בעוד הקורא עד לחיים היורדים בקביעות ממסלולם.
הקורא של מונרו יודע לא אחת יותר מאשר יודעות הדמויות, הוא מחכה בציפייה לתובנות ופתרונות שאינם מגיעים.
הדמויות אינן מגיעות לפתרון או הקלה בחייהן, ונותרות עם "מחט רצחנית בריאות", כדבריה של קרלה, גיבורת הסיפור הפותח, "בריחה".
מונרו מניחה תמונות חיים מעשורים שונים אחת לצד השנייה, ומעניקה לקורא אפשרות להעמיק את תובנותיו לגבי התפתחותם של מסלולי חיים.
הספר בריחה מסופר מנקודת מבטו של סופר-יודע כל.
מרבית העלילה מתרחשת בתוך נפשה של הדמות הנשית הראשית כאשר העלילה סביבה משנית.
בריחה: התפרסם לראשונה ב-11 אוגוסט 2003, במגזין הניו יורקר.
סיפורה של אישה צעירה הבורחת מנישואים כושלים.
סיכוי: ג'ולייט יוצאת למסע ברכבת שמוביל לרומן.
בקרוב: ג'ולייט מגיעה לביקור בעיירת הולדתה עם בתה התינוקת פנלופה.
שתיקה: ג'ולייט מחכה לשמוע מביתה הבוגרת שניתקה עמה קשר בפתאומיות.
תשוקה: גרייס (חסד באנגלית) נערה בודדה מעיירה קטנה חומקת ממערכת יחסים חסרת תשוקה עם בחור שהגיע לחופשת הקיץ.
עוונות: לורן בת השתים עשרה עדה למערכת היחסים המורכבת בין הוריה.
היא פוגשת אישה ושמה דלפי המגלה בה עניין רב מהרגיל.
תעלולים: רובין מעבירה את חיה בבדידות וטיפול באחותה הנכה, עקב טעות מצערת שנבעה מחוסר מזל.
כוחות: הסיפור מחולק לארבעה חלקים.
החלק הראשון מתרחש בשנת 1927, ומסופר כיומן אותו כותבת ננסי, נערה מעיירה קטנה בצפון קנדה.
בסוף חלק זה מתארסת ננסי לרופא הכפר המבוגר ממנה בכעשור.
החלק השני מתרחש כחצי שנה מאוחר יותר, ומסופר בגוף שלישי.
ננסי פוגשת באולי, אחיינו של בעלה לעתיד, ומכירה לו את טסה, חברתה בעלת הכוחות העל-טבעיים.
ננסי חושדת כי אולי רק מעוניין בכוחותיה של טסה.
החלק השלישי מתרחש בשנת 1968. ננסי מבקרת את טסה במוסד לחולי-רוח במישיגן ושומעת ממנה את קורות חייה.
החלק הרביעי מתרחש בשנות השבעים (אין שנה מדויקת).
ננסי נתקלת באולי במהלך שייט גריאטרי.
הם אוכלים צהריים יחד, וננסי אינה מעמתת את אולי עם שקריו.
הסיפור מתעסק על פני השטח בכוחות שיש לחברתה של הגיבורה, טסה, ולאסון שכוחות אלה ממיטים עליה.
אך מתחת לפני השטח בעלי הכוחות האמיתיים בסיפור הם הסובבים את טסה, וביניהם ננסי, הגיבורה.
זו מנערת מעליה את האחריות כאשר מתוך קלות דעת היא מגלה את סודה לאולי, ידידה השרמנטי, ומשנה את מסלול חייה של טסה.
במפגש עם אולי כעבור שנים רבות, מתנער גם הוא מאחריות על חייה של טסה
חוקרים שונים ובהם דורית הופ מתייחסים למאפיינים השאובים מן המיתולוגיה היוונית בסיפוריה של מונרו.
הסיפור בריחה, וטרילוגיית הסיפורים העוקבים (סיכוי, בקרוב ושתיקה) הם סיפורי מסע-חיפוש בעלי מאפיינים השאובים ממסורת סיפורת מסע-החיפוש (Quest) הקלאסית.
מסורת הסיפורת הזו נשענת על המיתולוגיה היוונית כדבריה של החוקרת פיונה טולן (Fiona Tolan) במאמרה מתוך הספר על כתיבה נשית עכשווית.
טולן כתבה כי מסע-החיפוש הוא גברי באופן מסורתי ואילו האישה היא בתפקיד ה"בית", האובייקט הנייח ממנו יוצאים ואליו חוזרים, ולא הסובייקט המחפש.
היא טענה כי בסיפוריה של מונרו המגדרים מתהפכים ועם זאת קשה לאפיין אותו כנשי באופן מובהק.
טולן ציטטה כותבת אחרת, קורל אן הואלס (Coral Ann Howells), שטענה כי סיפוריה של מונרו רוקמים את עלילותיהם כך שהם הופכים מסיפורי מסע-חיפוש לסיפורים על מלכוד ובריחה.
במאמר עלתה השאלה האם ייתכן מסע החיפוש נשי, כאשר כדי שכזה יתקיים צריכה האישה לצאת כנגד ציפיות החברה ממנה.
הנשים אצל מונרו רואות את הפתרון לבעיותייהן בבריחה פיזית, כפי שאומרת קרלה לסילביה בסיפור הראשון "בריחה".
טולן ציטטה גם את החוקרת דנה הלר (Heller Dana A) שטענה גם היא כי רבים מהחיפושים הנשיים הללו נסמכים על מסע שאינו באמת אפשרי.
המסע נידון לכישלון כיוון שלנשים קשה יותר לנער את מחויבותיותיהן למשפחה ולבן הזוג, בניגוד לגברים.
לדבריה, הסיפורים בבריחה מהווים אישור לציפיות החברה לגבי הפאסיביות והאימננטיות הנשית.
לדברי טולן, היציאה למסע חיפוש של הנשים מסתיימת בחזרה מתוסכלת הביתה המהווה הודאה בתבוסה.
אכן, מעטות הבריחות המוצלחות בקובץ הסיפורים.
היחידה באסופת הסיפורים שמסעה/בריחתה מצליחים היא פנלופה מהסיפור "שתיקה", בתה של ג'ולייט, אשר מסעה נגמר ללא חזרה הביתה כלל וניתוק מוחלט של קשריה עם העבר.
מגדלן רדקופ (Magdalene Redekop) הוסיפה כי בעלילות של הסיפור מתקיימת חתירה תחת המאפיינים של מסע החיפוש הגברי הקלאסי, ודווקא לנשאר ישנו כוח שאין לבורח.
בסיפור "בריחה", ככל שמתרחקת קרלה מקלרק, היא מרגישה כי חייה מתרוקנים.
קרל מסמל את "הבית", הוא היושב בבית בפתיחת הסיפור וממלא את הבית במועקה שקרלה חשה בה.
אלמנטים נוספים השאובים מן הסיפורת של מסע-החיפוש הקלאסי הן הדמויות הנוספות הממלאות הן את "בריחה" והן את הטרילוגיה הבאה אחריה.
טולן הקבילה את שלבי המסע הקלאסי ממאמרו של החוקר פריי נורת'רופ (Frye Northrop) לשלבים בעלילות הספר "בריחה".
השלב הראשון במסע הקלאסי לפי נורת'רופ הוא קיומו של מניע ליציאה למסע, אובייקט מעיב אשר הגיבור מעוניין לברוח ממנו.
בסיפור "בריחה" האובייקט המעיב על קרלה הוא קלרק , ובשתיקה פנלופה בורחת מג'ולייט.
לאחר מכן פוגש הגיבור בדמות מגוננת, שמעודדת אותו לצאת למסע ומעניקה לו את הכלים הדרושים לו לכך.
ב"בריחה" פוגשת קרלה את שכנתה המבוגרת והמנוסה סילביה, המעניקה לה בגדים, כסף ואף מקום לשהות בו בטורונטו.
בשתיקה זוהי ג'ואן מן "המרכז לאיזון רוחני" בו שוהה פנלופה.
שתיהן דמויות בעלות סמכות- סילביה היא מרצה ובעלת ידע נרחב בצמחי מרפא, וג'ואן, המכונה על ידי ג'ולייט "אמא שיפטון" (מגדת עתידות אנגלייה) היא מדריכה רוחנית.
שתי הנשים מתגוררות בסמוך או בתוך יער - המסמל מקום של יצרים ואיסורים.
רמז נוסף לקשר למיתולוגיה היוונית בסיפור בריחה הוא בדמות העז פלורה (אלת הפרחים והאביב במיתולוגיה היוונית), בת בריתה של קרלה, שנעלמה עוד לפני שנפתח הסיפור.
לטענת רדקופ, העז אינה בתפקיד מסייע אלא דווקא לעגני.
בזמן החלום, קרלה עדיין מתנגדת לבריחה, אך העז מפתה אותה עם תפוח אדום.
בחלום הבא העז בורחת מקלרה ורגלה פצועה מקבילה לקרלה אשר מתקשה בבריחה.
לעומת העז המבויתת, מספרת סילביה לקרלה על עזים חופשיות ופראיות שראתה ביוון .
חופי יוון החמים משמשים כניגוד לחווה הגשומה בקנדה.
ניתן לשער כי השימוש ביוון המיתולוגית אינו מקרי.
רדקופ הוסיפה כי תפקידה של פלורה חשוב ביותר - היא הדמות הפלאית אשר משקפת את נפשה של קרלה.
בניגוד לעזים החופשיות שביוון עליהן מספרת סילביה, פלורה מבויתת, ובחלומה של קרלה פצועה ברגלה וצולעת.
זהו רמז למלכוד והכלא בו נמצאת קרלה בביתה, שמודגש על ידי החופש הקיים אצל אחרים אך אינו זמין לקרלה.
ההקבלה לקרלה מתגברת נוכח שיבתה הפלאית של פלורה הביתה שמתרחשת מעט אחרי שיבתה של קרלה הביתה לאחר שניסיון בריחתה לא צלח.
גורלה של העז פלורה תלוי בקלרק בשלב זה של הסיפור, כפי שגם גורלה של קרלה בידיו.
איננו יודעים מה היה גורלה הסופי של פלורה לאחר שקלרק לקח אותה, אך אנו יודעים שהיא נעלמה.
כאשר מתברר לקרלה כי קלרק לא אמר לה דבר על חזרתה של פלורה, היא מבינה כי ישנו סוד שמוסתר ממנה ושעלול לערער את עולמה.
בתגובה מפנטזת קרלה על מותה הנוראי של העז, כהקבלה לגורלה הנוראי שלה.
בהתאם לאופייה הפסיבי, היא אינה מעזה לברר מה עלה בגורל העז, ומעדיפה לחיות עם אי הוודאות, המסמלת את אי הוודאות שלה לגביה חייה והמקום שבו היא נמצאת בחייה.
המקריות מהווה אלמנט דומיננטי בסיפוריה של מונרו והוא שאוב מן המיתולוגיה היוונית.
כמו במיתולוגיה היוונית, תפקידה של המקריות לזרז את העלילה ולהעצים את הדרמה הקיימת בתוך היומיומי.
במיתולוגיה היוונית משמשת המקריות כאמצעי בתוך תפיסה רחבה יותר של גורל.
אותו גורל מנובא כבר בתחילת החיים, ואף כי האנשים עושים כל שביכולתם כדי לברוח ממנו, דברים מקריים כביכול מאפשרים לצפוי מראש להתרחש.
במיתולוגיה היוונית, הדוגמה המפורסמת ביותר היא המיתוס על אדיפוס.
לפי המיתוס, הוטלה על ליוס מלך תביי קללה כי בנו יהרוג אותו ויתחתן עם אמו.
המלך ביקש להרוג את התינוק שנולד לו, אך דרך השתלשלות של צירופי מקרים, יוצאת לפועל בסופו של דבר הנבואה.
גם אצל מונרו משמשת המקריות כזרז עלילתי בסיפורים שונים, ובבריחה ניתן לראות זאת בכל אחד מהסיפורים.
בסיפור "בריחה", מגיחה העז פלורה האובדת מן החשיכה באופן שנראה כמעט פלאי, כמו נס, בדיוק בשיא הדרמטי של העלילה.
אותה התגלות נחווית כרגע דתי כמעט אצל הדמויות, ומשנה את מערכת היחסים בין סילביהe וקלרק ומשפיעה בכך על גורלה של קרלה.
בסיפור הרביעי בספר "שתיקה", מתקיימת פגישה מקרית בין ג'ולייט להת'ר, חברתה מילדות של הבת האובדת.
בזכות פגישה מקרית זו מקבלת ג'ולייט מידע יקר ערך על ביתה פנלופה, וכמו בסיפורים אחרים, הגילוי המאוחר הזה לא מביאלבחינה מחודשת של המציאות אל מול מה שידעה או שיערה עד עתה.
בביקורתה של מייגן אורורק (Meghan O'Rourke) על הספר בריחה, טוענת הכותבת כי מונרו אינה יכולה להיתפס כמספרת סיפורים ריאליסטית.
היא טוענת כי אף שלרוב מתקיימים צירופי מקרים בלתי סבירים בעלילותיה של מונרו, הסיפור "תעלולים" מציג את צירוף המקרים המבוים ביותר.
רובין, הגיבורה, פוגשת בזר מסתורי הקוטף את ליבה, והוא מבקש ממנה לפוגשו שנה לאחר מכן באותו המקום עם אותה השמלה.
היא מגיעה לביתו שנה לאחר מכן, לבושה בשמלה אחרת, אך אהובה חושף בפניה את שיניו וטורק את הדלת.
בקפיצה קדימה בסיפור פוגשת רובין איש זקן הנראה בדיוק כמו אהובה לשעבר, רק כדי לגלות שזהו תאומו החירש-אילם, ושאהובה אינו עוד בין החיים.
אורורק מציינת כי מונרו משתמשת בצירופי המקרים כדי לחשוף בפנינו את האופן בו הגורל מתאכזר אל רובין ואהובה פעמיים.
בפעם הראשונה כאשר האח התאום הוא זה הפותח את הדלת, אך הפעם השנייה, והאכזרית יותר, היא כאשר הגורל מגלה זאת לרובין, דבר הגורם לה להבין את הפספוס הנורא של חייה.
מפגש נוסף המעמת את הגיבורה עם האמת בסוף חייה הוא בסיפור "כוחות", כאשר ננסי פוגשת את אולי המשקר לה על חייו, והיא מגלה על עצמה כי אין בכוחותיה לעמת אותו עם ידיעותיה.
אותם מפגשים ואירועים "מקריים" מעמתים את הגיבורה עם אמת מסוימת אשר שופכת אור חדש על חייה.
כמה משמות הדמויות ועלילותיהן בספר בריחה מקורן בסיפורי המיתולוגיה היוונית.
פנלופה (בקרוב, שתיקה) - אשת אודיסאוס מסיפורי הומרוס.
חיכתה לשובו של בעלה 20 שנה, בלי לדעת את גורלו.
פיונה טולן מציינת כי בסיפור ישנו היפוך בין פנלופה מהמתילוגיה המחכה לבעלה בפאסיביות, לעומת פנלופה האקטיבית היוצאת בעצמה למסע של גילוי עצמי.
דלפי (עוונות) - דלפי היא עיר יוונית, בה היה קיים בימי יוון הקלאסית מקדש לאפולו.
בתוך המקדש ישבה האוראקל (מגדת העתידות) החשובה ביותר ביוון.
בסיפור עוונות מופיעה דלפי כדמות פלאית ובעלת חכמת חיים וידע אינסופי.
היא נתפסת כבעלת סוד משמעותי לגיבורה לורן.
הסיפור מסתיים בניפוץ דמותה המיסטית של דלפי לאישה מבוגרת ועזובה כאשר טוענים הוריה של לורן לאמת אחרת לחלוטין.
דמטר ופרספונה - המיתוס היווני מספר כי פרספונה, בתה של דמטר אלת התבואה, נחטפה על ידי אל השאול ודמטר האבלה הפכה את האדמה לחרבה.
בסיפור המיתולוגי, מוביל האיחוד בין האם לבת לפריון מחודש של האדמה.
במאמרה מצביעה פיונה טולן על ההיפוך המתרחש בסיפור "שתיקה": היעלמותה של פנלופה הופכת את ג'ולייט אמה לדמטר, המחפשת אחר ביתה.
אך בניגוד לדמטר ופסרפונה, כאן אין בסופו של דבר איחוד מרגש בין האם והבת, אשר לא נחטפה על ידי אל השאול אלא החליטה לעזוב על דעת עצמה.
בסיפור של מונרו, אין איחוד ואין חזרה לפריון.
פלורה - שמה של אלת הפרחים והאביב במיתולוגיה היוונית.
בבוא האביב היו עורכים לכבודה פסטיבל המסמל את ההתחדשות והפריון לאחר החורף השחון.
במאמרה על הספר בריחה, כתבה פיונה טולן (Fiona Tolan) כי בכל אחד מהסיפורים, מתקיימת בריחה או נטישה, או שהיא דבר שמצפים לו בכמיהה.
"בריחה" מוביל את הקוראים לנושאים של מלכוד ובריחה, החוזרים ושזורים בסיפוריה של מונרו.
בכל אחד מסיפורי "בריחה", חוזר על עצמו תיאור של דמות הבורח, שנוטל על עצמו או חושב על בריחה, ומתייחס אליו כאל מסע שהכרחי לו.
מונרו מעמידה את הבריחות, הנתפסות כמסע הרומנטי, בעל התהילה וההצלחה, אל מול המציאות האכזרית.
כל סיפור בבריחה מתחיל בתנועה של אחת הדמויות ממקום אחד לשני הסיפור "תעלולים" נפתח בהתארגנות לקראת נסיעה, ואילו הסיפור "כוחות" נפתח בתנועה מסוג אחר -
התנועה המתוארת בסיפור משמשת כתנועת הרקע לבריחה הנפשית והפיזית שתבצע הדמות בהמשך, אליה התייחסה טולן.
היא משמשת כדי להאיר הדמות באור נוסף ולשמש כרמז מקדים להתקדמות העלילה.
בבריחה, תפקידה של התנועה היא לרמוז על הפאסיביות של קרלה - המכונית המתקרבת היא של סילביה השכנה, בעוד קרלה נותרת סבילה.
בעוונות, המסע מן עיירה לעיירה אחרת שעוברת המשפחה, משמשת כרמז למסע ממציאות אחת לאחרת שהולכת המשפחה לעבור עקב הסודות שיתגלו.
בתשוקה, המסע של ננסי הוא מסע למצוא את העבר שהשאירה מאחור, שבו התרחשה בריחה גדולה ששינתה את מסלול חייה לנצח.
קתרין מייברי (Katherine j Mayberry) מוסיפה כי כשמשבר מגיע לדמויות של מונרו, הוא לעיתים קרובות נחווה כהתנגשות בין ההווה לעבר, בין שתי מערכות של חוויות שלא יכולות להיפתר ומתפקדות כתזכורת חדה לכאב של האין-אונות.
במאמרה תיארה קתרין מייברי את ניסיונות הפגת הכאב של הנשים בסיפוריה של מונרו כאשר הן מביטות אחורה על חייהן ועל ניסיונותיהן להפוך לאדם שלם, ניסיונות אשר גרמו להם לכאב וקורבן גדולים.
לטענתה הדרך היחידה של הדמות הנשית להבין את סיפורה טמונה בהבנת אופי מערכת היחסים שלהן עם גברים.
לדבריה הדמויות הנשיות של מונרו משחקות תפקיד פאסיבי, מרצה וכנוע ביחסיהן עם גברים, וכאשר הן מנסות להשתחרר מן המקום הזה עולה להן הדבר ביוקר.
אותו מחיר שהן משלמות והכישלון שהן נוחלות מסב להן כאב רב, אותו הן מנסות להפיג על ידי שיטה של נרטיביות- הן חוזרות אחורה לשיטוט בזיכרון ולבניית הסיפור שלהן כדרך להפגת הכאב והבנת עצמן.
דוגמה לכישלון המאבק ניתן לראות אצל קרלה ב"בריחה".
קרלה מספרת לשכנתה כי היא אינה מאושרת בנישואיה, ובעידודה מחליטה לברוח.
אך במהלך הבריחה אנו מגלים כי ללא קלרק, קרלה עצמה חשה שאינה קיימת:
מוקדם יותר בסיפור היא גם משקרת לו על מערכת היחסים שלה עם מר ג'יימיסון, מפחדת מהרגע בו יגלה כי גברת ג'יימיסון חזרה הביתה, ובאופן כללי כנועה למצבי רוחו ואינה מסוגלת לעמוד מולו.
קלרק משתמש בה גם מתווכת בינו לבין העולם החיצון, כיוון שהוא נמהר ופוגעני, ואילו היא זו שאמורה ללכת אחריו ולתקן את שבריו.
בסופו של דבר, קרלה מגלה פאסיביות גם לגבי האמת על חייה, היא אינה בודקת מה התרחש לעז האהובה פלורה, אלא מעדיפה להישאר תחת כנפיו של קלרק.
גם ג'ולייט בסיפור "סיכוי", מנהלת מאבק פנימי בין רצונה להכרה ועצמאות בתוך מערכת יחסיה עם אריק, לבין הפאסיביות והכניעות שהיא מגלה בפועל ביחסיה עמו.
בתחום ההשכלה היא מוצגת כאישה מוצלחת - רק בת 21 וכבר בתהליכי קבלת דוקטור בלימודים קלאסיים, אך בתחום הרומנטי היא מגלה פחד וכניעות.
ניסיונה נתפס אצלה בהמשך כניצול מיני ותו לא, וכבר מפגישתה הראשונית עם אריק הוא המוביל והיא המובלת.
עתיד יחסיהם מתווה כולו על ידי אריק - הוא השולח לג'ולייט את המכתב, והיא זו הנוסעת אל ביתו.
היא זו המאמצת את אורח חייו הכולל שכנות עם מאהבתו לשעבר של אריק.
ג'ולייט מחכה לו בביתו לילה שלם, והוא נותן לה לחכות, אף כי הודיעו לו כבר בערב על בואה.
ב"בקרוב" וב"שתיקה" מתגלה השבר המאפיין את הנשים אצל מונרו - מצד אחד ג'ולייט היא אישה חכמה מאוד, בת 25 ובעלת תואר מתקדם בתרבות קלאסית, ובהמשך חייה אף מגישת טלוויזיה מצליחה.
אך בריב שלה עם אריק, לפני מותו, היא אינה מתעמתת עם השבר האמיתי ביניהם ובוחרת לתקוף אותו על דברים אחרים:
מייברי סיכמה כי הסיפורים שככל הנראה ישרתו נאמנה את הדמויות של מונרו הם אלה הקרובים ביותר להגשת האמת.
אלה המסופרים לא מתוך תשוקה ליצור אפקט, לשלוט או להונות, אלא בפשטות, אך לא בקלות, אלה שמנסים לתפוס חוויה כלשהי נאמנה, להגיש דרך שפה, את האמת של החוויה לפני שהיא משתנה על ידי הזיכרון, חוויות אחרות או נקודת מבטם של אחרים.
ג'ונתן פרנזן כתב בפתח הדבר לספר בריחה:
מונרו עצמה נולדה בשנת 1931 בווינגהאם, עיירה כפרית במחוז אונטריו שבקנדה לאם מורה ואב בעל עסק לעורות שועל.
העסק של אביה מעולם לא הצליח, והם חיו בעוני יחסי.
הנוף הכפרי של העיירות הקטנות מסיפוריה הוא אם כן נופה שלה.
בגיל 18 החלה ללמוד באוניברסיטת מערב אונטריו לימודי אנגלית ועיתונות, אך הפסיקה את לימודה בגיל 20 כדי להינשא לג'יימס מונרו.
הם עברו לקולומביה הבריטית ופתחו שם הוצאת ספרים קטנה.
אחת מארבע בנותיהן מתה מעט אחרי הלידה.
מונרו שואבת את עלילותיה ונופיה מארץ מולדתה קנדה.
בשנת 1972 התגרשה מונרו מג'יימס ושבה לאונטריו, ושם נישאה לג'רלד פרמלין.
בריזדוביץ' (באוקראינית: Березді́вці, "ברזדיבצי"; בפולנית: Brzozdowce, "בז'ודובצה"; ביידיש: בריזדעוויץ) הוא כפר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון ליישוב הוא מראשית המאה ה-15, ובמאה ה-17 הוענקו לו זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו מאוחר יותר.
בסוף המאה ה-17 התארגנה ביישוב קהילה יהודית מאורגנת, ולה בית כנסת מעץ.
במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי במקום, אך לקראת סוף המאה הצטמצם בשל הגירה.
בשנת 1920 נמנו ביישוב כ-640 יהודים, כשליש מתושביו.
בכפר כיהן כאדמו"ר רבי ברוך רובין, משושלת רופשיץ-גלגוב.
בין מלחמות העולם פעלו בכפר ארגונים ציוניים, אשר המרכזי שבהם היה המזרחי.
משנת 1924 ועד השואה כיהן כרב הקהילה משה בר שלום יעקב באב"ד.
היישוב היהודי בכפר חוסל במחצית השנייה של שנת 1942, לאחר העברת יהודי המקום הנותרים לגטו שהוקם בבוברקה הסמוכה, ושילוחם להשמדה ממנו.
הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה תחת השם "בריחה פרדוקסלית" ("Paradoxical Escape", שם אותו בחר המוציא לאור) ב-1945. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1970 בספר אני, רובוט.
ארגוני מחקר רבים עובדים על פיתוח הנעה היפר-אטומית.
בחברת 'יו אס רובוטים ואנשים מכניים' מגלים כי החברה המתחרה מתכננת מנוע שיאפשר לבני אנוש לשרוד את הקפיצה ההיפר אטומית, אך מסיבה בלתי-ברורה קורס המחשב שלהם במהלך עיבוד המידע והתכנון.
מאחר שסיבת הקריסה אינה ברורה לאשורה, נזהרים אנשי החברה בעודם מזינים את מחשב הפוזיטרוני שלהם, המכונה 'המוח', במידע.
'המוח', שאינו רובוט במובן הצר של המילה אך כפוף לשלושת חוקי הרובוטיקה, מצליח להשלים את תהליך תכנון ובניית הספינה העל-מרחבית.
אנשי המחקר והבדיקה-בשטח של החברה, פאואל ודונובן, עולים על החללית ומגלים ש'המוח' בנה את הספינה בצורה מוזרה מאוד: אין פקדים ידניים לחללית (כך שהשליטה בה נתונה אך ורק ל'מוח'), אין מיטות ומקלחות, והמזון היחיד במטבח הוא חלב וקופסאות שימורים של שעועית.
בעודם על החללית, 'המוח' מניע אותה ומטיס אותה אל החלל.
'המוח' משתגע ומתחיל להתנהג בילדותיות ואנשי החברה, ובראשם ד"ר סוזן קלווין, מנסים להרגיע אותו.
בעת הקפיצה ההיפר-אטומית פאואל ודונובן חווים חזיונות מאיימים וחושבים שהם מתו.
לבסוף מחזיר 'המוח' את הספינה לכדור הארץ, וסוזן קלווין מבינה שהוא השתגע מאחר שבמהלך הקפיצה ההיפר-אטומית, נמצאים נוסעי החללית במצב זמני של מוות והמוח הפוזיטרוני של המחשב לא מסוגל היה לסבול את הפגיעה הזו בחוק הראשון של הרובוטיקה וכדי לא להתפרק בחר בבריחה לילדותיות כתגובת הגנה.
בריחת שתן או דליפת שתן או אי-נקיטת שתן הוא מצב בו אין שליטה רצונית על מתן השתן.
התופעה שכיחה בקרב נשים, אחת מכל שלוש נשים צפויה לסבול במהלך חייה מהתופעה, כששכיחותה עולה עם הגיל, ופוגעת באיכות החיים של מי שסובל או סובלת מהתופעה.
אי הנעימות הכרוכה במצב לעיתים גורמת לסובלים מהבעיה להימנע מלדווח עליה לרופא.
דליפת השתן הופכת לבעיה הפוגעת בדימוי העצמי, עד כדי פגיעה בחיי היום יום, פגיעה בחייה החברתיים, בקשר הזוגי, ואף נטל כלכלי עקב רכישת מוצרי ספיגה יקרים.
סוגי אי שליטה במתן שתן
תופעה השכיחה ביותר בכל הגילים, ונגרמת עקב שינויים פיזיולוגיים הנובעים מהריון, לידה, הפסקת המחזור.
כל אלה גורמים להיחלשות השרירים והרצועות שתומכים בשלפוחית השתן או לפגיעה בהם.
שרירי רצפת האגן נחלשים ושלפוחית השתן גולשת כלפי מטה לכיוון הנרתיק.
מידת הגלישה לכיוון הנרתיק קובעת את חומרת הדליפה.
בעת מאמץ והגברת הלחץ התוך-בטני, שרירי השופכה אינם מצליחים להתכווץ מסביב לשופכה, ומתרחשת בריחת שתן בכמות קטנה.
הגברת הלחץ התוך-בטני מתרחשת בעת עיטוש, שיעול, צחוק או מאמץ גופני כגון הרמת משאות, עלייה במדרגות, קפיצה, ריצה או ריקוד.
התופעה מתבטאת במתן שתן לא רצוני אחרי תחושה עזה של דחף להטיל שתן ומתבטאת בהתכווצות השלפוחית ובבריחה של שתן.
השלפוחית מגיבה במתן שתן לא רצוני בעת שתיית נוזלים בכמות קטנה, רעש של מים זורמים ואפילו תוך כדי שינה.
התופעה קשורה לתגובה נוירולוגית, ומוחמרת במצבי לחץ נפשי, תרופות מסוימות, חוסר איזון של בלוטת התריס, סוכרת לא מאוזנת.
דחיפות במתן שתן עולה עם הגיל.
האבחון מתבצע באמצעות ביצוע הבדיקות הבאות:
בדיקה גופנית ותשאול מקיף על ידי רופא נשים
בדיקות מעבדה - בדיקת שתן לבדיקת הרכב השתן, ותרבית שתן לבדיקת המצאות חיידקים בשתן.
בדיקות הדמיה - סקירת על קול (אולטרסאונד) גלי קול המשמשים להדמיית שלפוחית השתן, כליות, רחם ודרכי השתן.
בדיקה אורו-דינמית - בדיקה המבדילה בין שלפוחית עם פעילות יתר ודליפת שתן במאמץ.
נוסף על כך, ניתן לזהות קשיים בהתרוקנות השלפוחית, ופגיעה בשריר הסוגר בשופכה.