tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברם, האנשים ניצודו על ידי כלבי משטרה והועלו על קרונות סגורים, 80 איש לקרון והובלו לפצ'ורה בקבוצות של 300–400 אנשים בחודשים ספטמבר–נובמבר 1942.במבצע זה הוצאו גם הילדים מבתי היתומים וחולים הובאו על אלונקות מבתי החולים, בעוד שנשים וזקנים נלכדו בחוצות, כדי למלא את המכסה שנדרשה על ידי לגיון הז'נדרמים במוגילב.
כך הופרדו הורים מילדיהם ונשים מבעליהן.
החלשים שבהם נספו בדרך, נחנקו בקרונות מחוסר אוויר.
הקבוצות הורדו בתחנת הרכבת איסראילובקה (Israilovca), במרחק 14 קילומטר מפצ'ורה, ומן התחנה הובאו המגורשים ברגל למחנה.
לאורך כל הדרך הוכו ביד הז'נדרמים.
המחנה היה בפיקוח של מפקד רומני ונשמר על ידי שוטרים אוקראינים עם אלות ורובים.
היהודים הובאו למחנה זה בכוונה להמית אותם בשטחיו הסגורים של המחנה.
המוות לא התבצע באמצעות השמדה שיטתית בגז או בכדורים, אלא באמצעות רעב, קור והחשיפה למחלות כמו טיפוס.
לפי תיעוד מתקופה זו, הותקן בשער הראשי של המחנה שלט "מחנה מוות".
שני הבניינים בעלי הקומות, שהיוו את המחנה, נמצאו על גדת נהר בוג.
בבניין הראשון, בעל 3 קומות, שוכנו האנשים שהיו בריאים כביכול.
בחדרים חסרי דלתות, שחלונותיהם היו ללא שמשות, אטומים סחבות או קש, שכבו האנשים, רועדים מקור, במשך חודשים, ולא יכלו להתרחץ מחוסר מים וסבון.
הקברנים היהודיים, שהיו האנשים החשובים והפעילים ביותר במחנה, העמידו שומר בפרוזדור שבקומה הראשונה.
מתפקידו של שומר זה היה לשמור על הגוססים מפני הכלבים, שרחרחו את הגוויות וניסו לחדור פנימה, וכן מפני השומרים, שחיכו לרגע המתאים להתגנב בחשאי למקום, כדי להוציא את שיניי הזהב מפי המתים.
בקומה השנייה שכבו החולים, שלא ניתן להם טיפול כלשהו בהיעדר רופא במחנה או תרופות.
בכל הקומות שררה אותה אווירה של עוני ועל צפיפות מבהילה.
הבניין השני נועד לחולים במחלות מידבקות, במיוחד לחולי טיפוס הבהרות.
כ-4,000 איש נספו בפצ'ורה ממחלה זו.
בפצ'ורה היו קוברים יום יום עשרות מתים.
ליד שני הבניינים היה מוסך ששימש חדר מתים.
בחדר זה נערמו יום יום 50–60 גופות, זו על גבי זו, שנועדו להיזרק לבורות שהיו מלאים מהכילן, מחמת הקשיים בחפירה באדמה הקפואה ניתן היה לחפור בורות קטנים בלבד.
בורות אלה, שהוכנו מאחורי הבתים, שימשו קברי אחים.
לא היה ביכולתם של דיירי המחנה להשיג מזון, כי נאסר על האוכלוסייה המקומית להתקרב למחנה, ואילו על דרי המחנה נאסר לצאת לעבר השני של גדר התייל.
משכילו לאכול את העשבים ואת קליפות העצים, שהקיפו את הבניינים, התנפחו האנשים מרב רעב.
בפצ'ורה אירעו מקרים רבים של טירוף דעת והתאבדויות.
ב-1942 הקים יו"ר הוועד הממונה בית תמחוי שחילק מעט חמיצה חמה לכ-1,600 יושבי המחנה באותו זמן המרק שופר לאחר קבלת עזרה בראשית 1943, מוועדת העזרה בבוקרשט.
בעדותו של בנימין גרייזלר שלאחר שהוריו נתפסו במוגילב וגורשו לפצ'ורה הגיע בעקבותיהם.
הוא מכנה את פצ'ורה בשם מחנה מוות, מחנה השמדה ומספר כי במחנה לא היו עלים על העצים וגם לא קליפה על העץ כי הכול נאכל על ידי האנשים המורעבים.
מתים נמצאו ללא חלקי גוף שאנשים אחרים אכלו.
אוקראינים מקומיים היו מגיעים לגדר המחנה וחרף השמירה זורקים פנימה קליפות תפוחי אדמה ושאריות מזון אחרות.
תחת לחץ הרעב עברו אחדים מרצונם למחנה העבודה הגרמני בברסלב.
הם ידעו מראש, כי הם צפויים שם למוות, אולם לפני כן יקבלו מנת אוכל זעומה תמורת עבודתם.
פניות הוועד היהודי בפצ'ורה לשלטונות ולוועד היהודי במוגילב בהן שטח בפניהם את המצב הנורא במחנה, לא הביאו לשום תוצאות.
בעזרת האוקראינים המקומיים נעשו כמה ניסיונות בריחה.
אסירים אחדים הצליחו לקפוץ מגגות הבניינים לתוך הנהר או לטפס על חומה, שגובהה היה 4 מטר לברוח.
בין השאר העידו על כך בעדותן ליד ושם הניצולות נטי שולץ וינטה אלתר.
חנה רוזנצוויג בת 15 באותו זמן, העידה כי היא ואמה ועוד כמה אנשים הצליחו לטפס על החומה ולעבור אותה אך השומרים תפסו אותם בטרם הספיקו לברוח.
בניסיון נוסף הצליחה לברוח עם אמה ולהגיע למוגילב בעזרת כפריים מקומיים שסייעו להן אך במצב גופני קשה ממנו הצליחו להחלים.
גם בנימין גרייזלר מתאר ניסיונות בריחה כשבניסיון הראשון הוא והוריו נתפסו על ידי אנשי המשמר האוקראינים שהסתפקו במכות ובהחזרתם למחנה ובפעם השנייה הצליחו לברוח בקבוצה של אחד עשר איש בעזרת אוקראינים מקומיים.
בעדותו של יצחק ילון על בריחתה של משפחת גולד: דודו, דודתו ובתם בת ה-40 מפצ'ורה, הוא מספר כי הצליחו לשחד את השומרים האוקראינים ולברוח מפצ'ורה אך בדרכם חזרה למוגילב התמוטטה הבת ונפטרה ביער והוריה הגיעו בשארית כוחותיהם למוגילב בשארית כוחותיהם, שברי כלי, עור ועצמות ונפטרו תוך זמן קצר.
אחרים שנתפסו מאלו שניסו לברוח, נורו במקום.
עבור משפחות רבות שנכלאו במחנה פצ'ורה, הישרדות התאפשרה רק על ידי החלפת אחרוני בגדיהן ורכושן במזון עם כפריים שהיו מתאספים בשער המחנה.
ישנם דיווחים על ניצולים ילדים שהצליחו להחליק דרך גדרות המחנה והתחננו למזון בכפר פצ'ורה ובקהילות שמסביב.
רבים מניצולי מחנה פצ'ורה חבים את חייהם לנדיבותם של אוקראינים מקומיים, שלעיתים קרובות האכילו ושיכנו אותם.
באופן כללי, המקומיים באזור הכיבוש הרומני של טרנסניסטריה התייחסו ליהודים בצורה הרבה יותר טובה מאשר תושבי אזורים סמוכים אחרים כמו מערב אוקראינה ובסרביה, שם היו פוגרומים נפוצים.
תופעה זו בתוך טרנסניסטריה תוארה במחקר רב השפעה של החוקרים דיאנה דומיטרו וקרטר ג'ונסון.
בשלהי נובמבר 1941, היהודים קיבלו רישיונות זמניים לעבוד במנסרה, על האישורים שילמו כסף רב (סכום של כ-10,000 ליי לנפש) ובתמורה הם היו יכולים לעבוד במנסרה ללא כל תמורה חומרית אך הרוויחו את חייהם.
"אקציות" על ידי יחידות ה-SS ויחידות גרמניות אחרות
כאמור שכן המחנה על גדתו המערבית של נהר הבוג (אזור בשליטה רומנית) כאשר בגדה המזרחית היה אזור הכיבוש הגרמני.
כמה פעמים באו מעבר לבוג אנשי ס.ס.
במשאיות, נטלו יהודים והעבירו אותם אל מעבר לנהר, לאזור הגרמני ושם רצחו אותם.
ה"אקציה" הראשונה בוצעה ב-16 באוקטובר 1942 כאשר מפקד אחד המחנות שמעבר לבוג, אובר-פלדוובל האנס רוקר דרש ממפקד המחנה בפצ'ורה למסור לידיו את כל הנערות שגילן בין 14–20 שנה על מנת לשלחן כאחיות לבתי החולים הגרמניים שבמחוז ויניצה.
נבחרו 150 נערות ונמסרו על ידי הגרמנים.
הגרמנים העלו אותן על משאיות, הובילו אותם לתוך היער שבין באר לבין ויניצה, ובו עינו ואנסו אותן ולבסוף רצחו את כולן.
רק נערה אחת הצליחה להימלט בעזרת חייל גרמני שאף הוא היה כלוא לפנים במחנה ריכוז.
ה"אקציה" השנייה בוצעה ב-20 בנובמבר 1942, ובה ניסו הגרמנים להוציא את כל היהודים מן המחנה, אולם לאחר משא ומתן עם השלטונות הרומניים הסתפקו ב-500 איש שאיש מהם לא נותר בחיים.
בפקודת ניקולסקו, שהיה המפקח הראשי מצ'רנוביץ.
בפקודה זו צריך היה להכין כ-500 אנשים שנועדו לשילוח לפצ'ורה תוך יומיים.
המשלוח אמור היה לצאת ב-4 לפנות בוקר, וכאשר בלילה לפני צאת הרכבת התברר שחסרים עוד 70 איש, פרצו ז'נדרמים ושוטרים, ובראשם סגן המפקד ברבולסקו, לבית החולים, עם משאיות.
שם העלו עליהן את החולים, את האחיות, את עובדי המטבח וכל מי שנמצא אותה שעה במקום והובילו אותם לתחנת הרכבת.
בבית החולים נמצאו אותה שעה כשישים חולים ומחלימים, ביניהם אשתו של האדמו"ר מחוטין, טברסקי, אשר נורה עם כניסת הקלגסים הרומנים-גרמנים לעיר בתחילת המלחמה.
יחד עם האחיות ועובדי השירותים עדיין חסרו 3 איש להשלמת המכסה, שנועדו למשלוח לפצורה.
המפקד ניקולסקו עצמו ערך את המפקד ברכבת לוודא אם המספר מתאים לנדרש, ואז חטפו שלושה יהודים שנקלעו בדרכם.
הפקודה הייתה לשלוח את היהודים שנאספו מגטו מוגילב לפצ'ורה, לנקודת הגבול בין טרנסניסטריה רומניה לבין אזור הכבוש הגרמני.
שם המקום גודר ונשמר בידי ז'נדרמים, שלא נתנו לאיש לצאת מחוץ לגדר שכתוצאה מכך אנשים אלו גוועו מרעב.
ה"אקציה" השלישית בוצעה ב-10 במאי 1943, כאשר הוציאו מן המחנה 600 איש גברים, נשים ונערות צעירות.
רק אחדים מהם הצליחו להימלט בחזרה לגדה המערבית.
באותו זמן היה קפטן פטקאו מפקד לגיון הז'נדרמים בטולצ'ין, והממונה על המחוז היה הקולונל לוגין.
בפברואר 1943 באו שניהם לביקור במחנה.
אולם מראה עיניהם הדהים אותם, עד שחזרו על עקבותיהם כלעומת שבאו, מבלי להיכנס לתוך המחנה.
השניים הסתפקו בכך ששאלו את שומר השער, כמה מן המגורשים נותרו בחיים.
על פי דיווחים שהתקבלו מניצולים, קבוצה גדולה של יהודים ילדים ומבוגרים ביניהם יהודים מברסלב נרצחה באמצע 1942 על ידי יחידה של ה-SS.
לאחר שהאסירים הכשירים נלקחו לעבודה, נאמר לקורבנות שהם נוסעים לטולצ'ין כדי לחפור כבול, אך במקום זאת הועמסו על משאיות והובלו לבורות גדולים ליד פצ'ורה ונורו למוות או הושלכו לבורות בחיים.
על פי עדויות אחרות של ניצולים, מפקד המחנה הרומני סטרטולט מנע מקבוצה של גרמנים אתניים המזוהים עם ה-SS (השייכים ל-Sonderkommando Russland) לחסל את אוכלוסיית המחנה מתישהו בסוף קיץ 1942.
בנוסף, מאות רבות של אסירים גורשו באלימות מזרחה מעבר לנהר הבאג כדי לעבוד במחנות עבודה של DG-IV באוקראינה הכבושה בידי הגרמנים, שם כמעט אף אחד לא ישרוד.
היסטוריונים וחוקרים, כולל מתתיאס קרפ ולאוניד ראדו, רואים בפצ'ורה את אחד האתרים הידועים ביותר לשמצה שהוקמו בטרנסניסטריה על ידי הרומנים.
לפי דו"ח שהוצא בשנת 2004 על ידי ועדת ויזל, היה זה אחד האתרים בו בוצעו "הפשעים הנוראיים ביותר כנגד יהודים במהלך השואה".
אין תמונות של המחנה בפעולה, אך יש מספר רב של עדויות ניצולים.
אף על פי שההערכות משתנות, מאמינים כי למחנה פצ'ורה הובאו לא פחות מ-11,000 אסירים, כשמתוכם ניספו כ-9,500. ההרוגים הובלו לקברי אחים כולל תעלות בשולי הכפר ולבית הקברות היהודי הסמוך.
עד לשחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב-17 במרץ 1944, לא נותרו בחיים במחנה יותר מ-300–400 אסירים ששרדו.
לפי עבודת הדוקטורט של ד"ר גלי מיר-תיבון בו הסתמכה על הספר השחור שכתב מתתיאס קרפ, פצ'ורה וגם סקזינץ (Scazineti) מוגדרים כמחנות הרעבה שהיהודים שנכלאו בהם לא קיבלו לא אמצעי מחיה כלשהו ולא מזון והורעבו למוות.
מתוך 3,000 היהודים מגטו מוגילב שנשלחו לפצ'ורה בסתיו 1942 נותרו כעבור חודשים אחדים עשרים ושמונה ניצולים בלבד.
כמה מאות ניצולים אחרים הצליחו להימלט ולהגיע לגטאות סמוכים, במיוחד ב-1943 כשנותרו חודשים ספורים עד לשחרור המחנות.
לאחר ששרדו את המלחמה, ניצולים יהודים ילידי ברית המועצות המקומיים מהמחנה חזרו לעיירות מולדתם בדרום מערב אוקראינה ובמידה רבה נשארו שם במשך עשרות שנים, מה שהיוו את המקומות המעטים במזרח אירופה שבהם נמשכו החיים היהודיים אל תוך המאה ה-21 (אם כי משפחות רבות היגרו בסופו של דבר.
בשנות ה-50, רבים ממשתפי הפעולה האתניים האוקראינים שהורשעו – שנגדם העידו כמה ניצולים – שוחררו מוקדם ממחנות העבודה הסובייטיים וחזרו לקהילות שבהן שירתו במהלך המלחמה.
כיום, שטחי האחוזה לשעבר ידועים בשם "פארק פצ'ורה" ופתוחים למבקרים, בעוד המבנה המנהלי הראשי בשטח פועל כבית חולים.
יש מעט תזכורות יחסית לשימוש המרושע במקום במהלך המלחמה.
בשטח פצ'ורה הוקמו לוחות זיכרון בודדים.
בקברי האחים בבית הקברות היהודי הסמוך הוקמה מצבת זיכרון והוצבו אבני זיכרון נוספות.
לשון הכתובת ברוסית על מצבת הזיכרון: "אלפי אנשים אומללים לא הצליחו לחיות...הקלגסים הגרמניים – הפשיסטים והשוטרים שלהם ניתקו באכזריות את נשימתם, קולם ומחשבותיהם, וחיי נשים ילדים וזקנים.
אי אפשר לתאר במילים את מותם...תישבע שלעולם לא תרשה שזה יקרה שוב.
שמור על זכרונם הטהור של הקורבנות לדורות.
מיד לאחר המלחמה, אתנומוזיקולוג סובייטי בשם מויסי ברגובסקי ביקר בעיירות באזור שהיה צפון טרנסניסטריה כדי לדבר עם ניצולים, מודע לעובדה ששיעורי ההישרדות היו גבוהים בהרבה בטרנסניסטריה מאשר באוקראינה הכבושה בידי הגרמנים.
הצוות שלו הקליט שירים שביצעו ניצולי פצ'ורה מטולצ'ין, ברסלב, ברשד ועוד.
שנים מאוחר יותר, המילים שימשו לעיבודים מוזיקליים חדשים על ידי קבוצה מוזיקלית מטורונטו שאלבומה (Yiddish Glory : The Lost Songs of World War II) היה מועמד לפרס גראמי בשנת 2019.
בהתחשב בהמשכיות החיים היהודיים בעיירות מה שהיה צפון טרנסניסטריה – היום, מחוז ויניציה באוקראינה – וקיומן של קהילות דוברות יידיש שלאחר המלחמה, גילו חוקרים עניין רב בשרידי החיים היהודיים באזור.
זה כולל את המלומד ג'פרי ויידלינגר וקבוצות מסנט פטרסבורג, שביקרו ניצולים בעיירות כמו טולצ'ין כדי לראיין ניצולים בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000. הסופר הבולט בשפה היידיש בוריס סנדלר עסק ביצירותיו במחנה פצ'ורה ובשואה ברומניה, כולל באוסף הנובלות "נעליים אדומות לרחל".
מחנה פצ'ורה היה גם נושא לסרט תיעודי של יוצר הסרטים הישראלי בוריס מפציר, "אנחנו מאפשרים לכם למות".
בשנת 2022 פרסם נכדו של ניצול פצ'ורה מוטל ברוורמן ספר זיכרונות משפחתי על הישרדות סבו במחנה: "אז הם זוכרים: סיפור משפחה יהודית על הישרדות השואה באוקראינה הסובייטית".
לקראת תחילת שנות ה-90 הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות השואה מברסלב בבית הקברות היהודי החדש של העיירה, הכתובת הרוסית אומרת: "לזכרם של תושבי ברסלב שעונו באכזריות למוות במחנות הריכוז הגרמניים-פשיסטים ברסלב ופצ'ורה 1941–1944".
בתקופה הפוסט-סובייטית הוצב מגן דוד בראש האנדרטה.
לקראת סוף התקופה הסובייטית הוצמד לוח זיכרון לבניין בפצ'ורה, ששימש כמחנה מוות במהלך המלחמה.
לאחר נפילת ברית המועצות, שונה נוסח הכתובת הזו וכעת, באוקראינית, הוא אומר: "במקום זה שכן מחנה המוות הפשיסטי 'הלולאה' לאוכלוסייה היהודית, שבו עשרות אלפי נשים, גברים וילדים, חפים מפשע, נהרגו, בשנות הכיבוש הגרמני-פשיסטי 1941–1944".
אימהות, וילדיהן, שהיוו מעמסה על הקהילה, שכן אינן באמת יצרניות, ואינן מסוגלות לפרנס עצמן והקהילה אינה יכולה לפרנסן, כי המשאבים דלים ואף הם הולכים ומתמעטים.
הספר עוסק בשיתוף הפעולה של המשטרה היהודית והוועד היהודי במוגילב כדי למלא את המכסה לטרנספורט שהכתיבו הרומנים ובגורלן המר של האימהות וילדיהן לאחר שגורשו לפצ'ורה.
הספר מתאר את סיפורן של שלוש אימהות שנשלחו עם ילדיהן למחנה ההרעבה, אחת מהן דודתה של אם המחברת שילדיה נרצחו בפצ'ורה.
מחנה הריכוז נובאקי (בסלובקית: Nováky) היה מחנה ריכוז שפעל בתקופת הכיבוש הגרמני של סלובקיה במלחמת העולם השנייה, בסמיכות לעיירה נובאקי.
לקראת סוף 1941 נכלאו יהודים בשטח, ששימש קודם לכן מחנה צבאי צ'כוסלובקי, לקראת שילוחם לפולין.
באביב 1942 לאחר שממשלת סלובקיה החליטה להפסיק את שילוח היהודים להשמדה בפולין, הוחלט על הפיכת המקום למחנה ריכוז ועבודה.
במחנה נכלאו משפחות יהודיות והיו בו פעילויות חינוכיות ופעילות ספורט עבור הילדים שנכלאו בו.
אסירי המחנה עסקו בייצור מוצרים עבור הממשל בסלובקיה הכבושה.
שומרי המחנה היו אנשי משמר הלינקה הסלובקיים.
בין השאר נכלא במחנה רודולף ורבה, שגורש ממנו לאושוויץ.
ב-28 באוגוסט 1944, במהלך המרד הסלובקי, שוחררו אסירי המחנה.
חלקם הצטרפו לשורות המורדים ולחמו עמם נגד כוחות הכיבוש הגרמניים.
מחנה המשנה ולדורף (KZ Walldorf) היה מחנה משנה של מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף (Natzweiler-Struthof) ופעל בין התאריכים 22 באוגוסט ל-24 בנובמבר 1944, סמוך לכפר ולדורף במדינת הסן שבגרמניה.
המחנה הוקם לאחר גירוש גירוש יהודי הונגריה, כחלק מתוכנית ההשמדה באמצעות עבודת כפייה של הנאצים.
כ-1,700 אסירות יהודיות נשלחו לעבוד בבניית מסלול ההמראה המרוצף הראשון של נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט.
מחנה צריפים של שירות העבודה של הרייך (Reichsarbeitsdienst) הוקם ביער צפונית לוולדורף במהלך בניית קטע כביש ה"רייכסאוטובאן" (Reichsautobahn) מפרנקפורט לדרמשטאדט, שנפתח בשנת 1935 (כיום הכביש המהיר הפדרלי 5 – Bundesautobahn 5).
בשנת 1943 שימש המקום כמחנה עבודה כפויה של בית הכלא רודגאו-דיבורג (Rodgau-Dieburg).
לאחר מלחמת העולם השנייה, מסלול ההמראה הושלם תחת כוחות הכיבוש האמריקניים ומשמש עד היום.
המחנה לשעבר, שנשכח או הודחק, פוצץ, והשטח יוער מחדש ביער.
בשנות ה-70 התגלה מחדש המחנה, ובשנת 1980 הונצח לראשונה באבן זיכרון.
משנת 1996 החלה חקירה פעילה והנצחה מתמשכת של ההיסטוריה של מחנה המשנה.
בשנת 2000, בנוכחות 19 ניצולות, נחנך שביל זיכרון ביער.
לאורך השביל הוצבו לוחות זיכרון המתארים את סיפור המחנה וגורלן האישי של האסירות.
בנוסף, נחפר מרתף שנמצא מתחת לצריף המטבח, שבו הוכו אסירות למוות.
בשנת 2004 הוקמה קרן על שמה של מרגיט הורוואת' – אחת הניצולות מהמחנה.
בנה של הורוואת' תרם לקרן את כספי "הפיצויים" שקיבלה, שהפכו ללב הסמלי של הקרן.
ההיסטוריה של מחנה המשנה ולדורף וסיפורו מתועדים גם בסרט התיעודי "מסלול ההמראה" מאת מאלטה ראוך, אווה וברנהרד פוזן טירקה (2003).
מחנה הריכוז פַייהִינגֶן , ובשמו הרשמי מחנה הריכוז וִיזֶנגרוּנד (Konzentrationslager Wiesengrund), היה מחנה ריכוז ועבודות כפייה בסמוך לעיר פייהינגן אן דר אנץ שבגרמניה הנאצית.
במחנה, שהיה בראשיתו מחנה משנה של מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף שוכנו אסירים שייצרו חלקים לתעשיית החימוש הגרמנית, ובפרט ארגון טודט.
בשלהי המלחמה היה למחנה ריכוז לאסירים חולים וגוססים.
המחנה נבנה בסוף 1943 – תחילת 1944 כחלק מתוכנית סודית בשם "שטוֹפל" להעביר מפעלי ייצור מסרשמיט אל מתחת לאדמה, במטרה שיהיו מוגנים מהפצצות בעלות הברית.
מתקנים תת-קרקעיים אלה נבנו בסמיכות למחצבות באזור.
במחנה שוכנו בראשיתו 2,189 אסירים יהודים מגטו ראדום שבפולין.
אסירים אלה, ואסירים נוספים שצורפו בהמשך, אולצו לעבוד במחצבה, ולשאת אבנים, אבני גוויל, חול וגרוסת, במשך 12 שעות ביממה בתנאי רעב.
האסירים שוכנו בארבעה מבנים עם לטרינה אחת.
על המחנה הייתה שמירה הדוקה, עם גדר תיל כפולה, מגדלי שמירה וחיילי אס אס.
לקראת סתיו 1944 נזנח מבצע "שטופל", ורוב האסירים שובצו במחנות אחרים, בהם ביזינגן, הסנטל, דאוטמרגן ואונטריקסינגן.
במחנה פייהינגן נשאר מספר מסוים של עובדי כפייה, אולם הוא הפך ליעד לאסירים חולים, שלמעשה הושארו שם למותם.
מבנה חמישי הוקם לשמש מרפאה.
2,442 אסירים במצב רפואי קשה הגיעו בין נובמבר 1944 למרץ 1945, ושיעור התמותה בו עלה בצורה חדה ל-33 מתים ביום.
מגפת טיפוס הבהרות החמירה את התנאים במחנה במידה ניכרת.
עם התקדמות הצבא הצרפתי, שלח האס אס ב-5 באפריל 1945 אסירים רבים לצעדת מוות בכיוון מחנה הריכוז דכאו.
באותו היום ניצלו 16 אסירים נורווגיים בידי הצלב האדום השוודי, בהם טריגווה בראטלי, לימים ראש ממשלת נורווגיה.
ב-7 באפריל שוחרר המחנה רשמית על ידי הארמייה הצרפתית הראשונה.
למרות השחרור, 92 אסירים נוספים מתו לאחר השחרור מטיפוס או מבריאות ירודה.
גופות מקברי אחים גדולים הוצאו מקבריהן ונקברו מחדש בבית קברות ליד המחנה, אשר נפתח רשמית ב-2 בנובמבר 1958.
בעלי תפקידים במחנה נשפטו על ידי בית דין צבאי צרפתי.
עשרה נדונו למיתה ושמונה נדונו לעבודות פרך.
מחנה הריכוז זנקט פנטלאון-וייר היה מחנה ריכוז נאצי, באזור המוניציפלי של סנט פנטלאון (Sankt Pantaleon), שלאחר מכן נקרא הייגרמוס , באוסטריה עילית.
המחנה פעל כמחנה חינוך לעבודה מיולי 1940 עד תחילת 1941 ואז הוסב למחנה מעצר לצוענים עד נובמבר באותה שנה.
כיום, ניצב במקום אתר זיכרון.
מחנה החינוך לעבודה פעל מיולי 1940 עד ינואר 1941. בתחילה (יולי–אוגוסט 1940) פעל המחנה באכסניה בכפר סנט גאורגן ליד זלצבורג ולאחר מכן הועבר המחנה למבנה באחוזה, בווייר, בהפעלת ארגון הרווחה המחוזי, של הנאצים, (Gaufürsorgeverband).
האסירים הועסקו בעיקר בהסדרה וויסות מי נהר מוסאך.
במכתביהם של גאולייטר, אוגוסט אייגרובר מיום 31 במאי 1940 ושל הממונה על המחנה, מטעם הנאצים, פרנץ קובינגר (Franz Kubinger), מיום 10 בספטמבר 1941[2] הובהרו תנאי ה"קליטה" למחנה:
"ניתן לקבל אזרחים, שבאופן עקרוני מסרבים לעבוד, או מתחמקים מעבודה, שגורמים כל הזמן להפרעות במקום העבודה...
על אף שהם כשירים פיזית...
כולם חייבים להיות לפחות בני 18 ובכלל זה גם מנהלים "אנטי-חברתיים".
לא ניתן לקבל מקרים בעלי אופי פלילי וכן מקרים חמורים של נכים, שכן יש לבצע עבודות פיזיות קשות."
לאסירים נודעה סיבת מעצרם רק עם הגעתם למחנה, ללא כל הליכים משפטיים וללא כל בדיקות רפואיות.
המנהל אוגוסט שטיינינגר (August Steininger) השתמש באלימות באופן שגרתי.
"החינוך" נוהל על ידי אנשי SA-Standarte 159 שהשתמשו בשיטות עינוי סדיסטיות.
הראשון שמת היה יוהאן גבאואר מיולבאך, שנשאר שרוע פצוע אנושות לצד עמיתיו.
רבים נפצעו קשה ונשלחו לבתי חולים סמוכים.
קטע מתיק רפואי של אחד האסירים: "נמצאו חבורות בכל הגוף.
חזר זמנית להכרה בבית החולים וסיפר שהושלך למים שוב ושוב.
הוא מת ב-4 בספטמבר 1940. הרופא הראשי יזם בדיקת נתיחה שלאחר המוות, שבה נמצאו נזקים שטחיים ומדממים לשכבת האפיתל בכל הגב, במיוחד בחלקים הבולטים של הגב, בעורף ובזרוע העליונה.
הם כנראה תוצאה של התעללות פיזית." בחג המולד 1940, שמונה או תשעה אסירים נפצעו קשה ממכות אלות בישבן, לעיני כל המחנה.
אסיר אחד מת מ"טיפול" זה, אותו כינו השומרים בציניות "מלקות חג המולד".
רופא המחנה אלויס שטאופר (Alois Staufer) נהג להנפיק תעודות פטירה "תמימות" לקורבנות ההתעללות במחנה.
לאחר מותו של האסיר יוזף מאייר (Joseph Mayer), שהגיע מנויקירכן, דיווח הרופא על נסיבות המקרה לבית המשפט המקומי וכתוצאה מכך החלה חקירה שנמשכה שנה וחצי, שבסופה הומלץ להעמיד לדין: המפקח על המחנה (superintendent), הנהלת המחנה, אישים נאצים בכירים וביניהם פרנץ קובינגר וכן ראש המחוז שטפן שאכרמאייר (Stefan Schachermayer).
האישומים שאושרו על ידי משרד המשפטים בברלין כללוכללו: הריגה ברשלנות, התעללות פיזית בוטה, כליאה של אנשים מתחת לגיל 18 וכליאה של אנשים שלא היה צריך להגדירם כ"מסתייגים מעבודה",
מחנה החינוך לעבודה בוייר נסגר בתחילת ינואר 1941 לאור המשפט הקרב.
חלק מהאסירים שוחררו תמורת שבועת שתיקה ואחרים הועברו למחנות ריכוז.
האישומים נגד הנאשמים בוטלו ב-16 באפריל 1942, באישורו של היטלר עצמו.
החל מ-19 בינואר 1941, לאחר הסגירה החפוזה של מחנה החינוך לעבודה, עצרו רשויות המחוז עצרו יותר מ-350 סינטי וצוענים אוסטרים בשיכנו אותם במחנה ווייר, שכונה כעת "מחנה מעצר צוענים", בדומה למחנה לקנבך בבורגנלנד, שהוקם בערך באותו זמן.
השומרים והנהלת המחנה הוחלפו בחוקר פלילי מלינץ שהיה מנהל המחנה, סמל ז'נדרמריה, עשרה אנשי מילואים של המשטרה ורק אזרח איש SA, ששירת גם במחנה החינוך לעבודה, שימש כמנהל המזון.
הצוענים הועסקו בתחילה בפרויקט ניקוז.
בניגוד למחנה החינוך לעבודה, שבו שוכנו רק גברים, נכלאו במחנה הצוענים גם נשים וילדים, שנאלצו לסייע לחקלאים בעבוודת השדה.
לא קיימים דיווחים אמינים ומאומתים בנוגע ליחס ל"צוענים" במחנה.
עם זאת, שרדו רישומי הנהלת המחנה ומהם ניתן לשחזר רבות, בעקיפין, כמו: "תפוסה", "ניצול עבודה" "רישומי נפטרים" וניתן להסיק מהם מסקנות.
אמנם מות אסיר צועני לא דווח לרשויות המקומיות, אלא רק ברשימותיו של מנהל המחנה או סגנו, ניתן להניח כי הקורבנות לא קיבלו סיוע רפואי.
סיבות המוות שנרשמו היו "חולשה" או "קריסת לב" גם אצל ילדים.
בעוד שבמקרי מוות, במחנה החינוך לעבודה נקברו המתים בבית הקברות סנט פנטלאון, מקום הימצאם של המתים הצוענים, אינו ידוע.
בנובמבר 1941, פורק מחנה המעצר לצוענים ו-301 האסירים ששרדו, לבושים בבגדים דלים, הועמסו על קרונות בקר, הועברו לבניין הצוענים שבגטו לודז' ומשם אף אחד לא שרד.
לאחר המלחמה הוגשה תביעה בבית המשפט העממי נגד האחראים, אך הדיון נמשך עד 1952, עקב בריחתם של שניים מהנאשמים העיקריים.
התביעות הסתיימו בהרשעה, והעונשים נעו בין 15 חודשים ל-15 שנות מאסר.
התביעה נגד מפקד המחנה אוגוסט שטיינינגר הסתיימה בשנת 1952 בשנתיים ושישה חודשי מאסר.
"מחנה המעצר הצוענים" אפילו לא הוזכר במשפטים.
באפריל 1955 שוחררו כל האסירים במסגרת החנינה לרגל עשר שנות קיומה של הרפובליקה השנייה.
כמו במקרים רבים אחרים באותו נושא, הושכחה תקופה זו בהיסטוריה, במכוון.
כך למשל, בכרוניקות של עיריית סנט פנטלאון, שפורסמו בשנת 1979, הוזכרו רק החיילים שנהרגו במלחמה.
רק בסוף שנות ה-80 החלו אנשים להתעניין בהיסטוריה של המחנה.
לודוויג להר (Ludwig Laher), סופר שחי בסנט פנטלאון ואנדראס מייזלינגר, היסטוריון שנולד בקהילה הסמוכה יזמו את הקמת אתר הנצחה שנחנך ב-24 יוני, 2000. האתר מתוחזק על ידי עיריית סנט פנטלאון ועל ידי אגודת אתר ההנצחה מחנה ויייר.
במקום בו שכן מתקן המעצר, בפאתי העיר, על כר דשא, נבנה עיגול מרוצף ובמרכזו עמוד אבן שעליו הוצב פסל יצוק פליז של חמש דמויות גברים בגבהים שונים, הפונות זו אל זו במעגל, קשורות זו לזו באמצעות צרור חוטים, בגובה החגורות של הדמויות.
על העמוד, מתחת לפסל, ישנה גם לוחית פליז, עם כיתובת בגרמנית.
העמוד מוקף בשלושה ספסלים עשויים לוחות אבן.
מחנה השמדה היה מתקן שהוקם על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה כדי להשמיד, בעיקר יהודים, על פי החלטות הממשל הנאצי.
השמדת היהודים כונתה בפי הגרמנים "הפתרון הסופי" .
מחנה ההשמדה המצויד באמצעי הרג המוניים היה שלב מתקדם בהתפתחותה של מכונת ההשמדה הנאצית שהחל בסוף שנת 1941. לפניו נקטלו המונים בשיטת הירי לבורות.
אך שיטה זו התגלתה כאיטית, לא יעילה, ופומבית מדי.
בנוסף לכך, במקרים מסוימים שיטת רצח זו העיקה נפשית על חיילים גרמנים שהשתתפו בטבח בירי, או שהיו עדים לו, ולכן נעשה מאמץ למצוא שיטה יעילה יותר.
במחנות ההשמדה הנאציים נרצחו בגז כ-3,500,000 יהודים, ועוד עשרות אלפים רבים של צוענים, פולנים, שבויי מלחמה סובייטים ואחרים.
מחנות ריכוז הוקמו בגרמניה מייד לאחר עליית הנאצים לשלטון.
מחנה הריכוז הראשון היה דכאו, שהוקם ליד מינכן, עם עליית היטלר לשלטון ב–1933. בעקבותיו הוקמו מחנות נוספים, כמו בוכנוואלד ומאוטהאוזן.
הם נועדו במקור לכליאת מתנגדי משטר, ובהמשך לשבירתם ולעיתים קרובות אף לחיסולם.
בטרם מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנות הריכוז מעל לרבע מיליון אסירים.
מחנות נוספים שהיוו מחנות-ריכוז-ומעבר למחנות ההשמדה הוקמו במדינות נוספות: מחנה הריכוז שטוטהוף בצפון פולין (ספטמבר 39), מחנה הריכוז דראנסי בצרפת (אוגוסט 41), וסטרבורק בהולנד (יולי 42), מחנה הריכוז ואיווארה באסטוניה ועוד.
בכמה מחנות הוקמו מפעלים לעבודות כפייה ומעבדות לניסויים בבני אדם, שבהן נבדקו אפשרויות של עיקור בכפייה המוני, או של מידת סבילותו של האדם לקור ולמחלות.
ב-20 בינואר 1942 נערכה ועידת ואנזה, שבה גיבשו בכירי הממשל הנאצים את 'הפתרון הסופי' - התוכנית להשמדת היהודים בגרמניה הנאצית ובשטחי הכיבוש שלה; זמן קצר אחר כך החל שילוח היהודים למחנות ההשמדה.
עם קבלת ההחלטה להשמדת היהודים, שינו הנאצים את אופיים של כמה ממחנות הריכוז והסבו אותם למחנות השמדה; ברם, מרבית מחנות ההשמדה נבנו מראש כמחנות ייעודיים למטרה זו.
הגם שכל מחנה ריכוז כלל אי-אלו מתקנים של מחנה השמדה, יש הבדל מהותי בין מחנה ריכוז רגיל (כאלה שמילאו את אירופה וצפון אפריקה) לבין מחנה השמדה ייעודי מלכתחילה: במחנה ריכוז היו רוצחים אסירים בגין נסיבות מיוחדות - כעונש, עקב חולשה שמונעת מאסיר לעבוד, תוך כדי טרנספורטים גדולים, בפעולות תגמול וכדומה.
מנגד, במחנה השמדה התנהלה השמדה שיטתית ועקבית של בני אדם על רקע גזעי או פוליטי, כך שרוב האסירים שהובאו לשם חוסלו, ורק מיעוט קטן הושאר בחיים לצורך עבודות כפייה וקברנות.
בדרך כלל, אסירים היו נשלחים ממחנות ריכוז - להשמדתם במחנות השמדה.
המחנה הראשון בו נעשה שימוש בגז לצורך הריגת אנשים היה מבצר קולומב בפוזנן כבר בסוף 1939. הניסוי הראשון בהמתה בגז ציקלון בה נעשה במחנה הריכוז אושוויץ ב-3 בספטמבר 1941, על שבויי מלחמה רוסיים, שמתו כולם בניסוי זה.
בעקבות הצלחת הניסוי הוחלט אצל מפקדי האס אס, להקים מחנות השמדה שבהם ירצחו את היהודים, ומערכת הסעים שתקבץ את היהודים מכל קצוות אזורי הכיבוש הגרמני אליהם.
מחנה ההשמדה הראשון הוקם בעיר חלמנו שבפולין כחודשיים לפני ועידת ואנזה, והופעל ב-8 בדצמבר 1941. היה זה מחנה השמדה ניסיוני שבו נוסתה המתה בגז כנגד יהודים.
בעקבות החלטות הוועידה על השמדה המונית, הוקמו בפולין מחנות ההשמדה: אושוויץ-בירקנאו ובלז'ץ (מרס 1942), סוביבור (אפריל 1942), טרבלינקה (יולי 1942), ומיידנק אשר כוונו במיוחד להשמדה מהירה של יהודים.
מחנות ההשמדה נבדלו בדרכי פעולתם, והם נחלקים לשלוש קטגוריות:
מחנות מבצע ריינהרד: שלושה מחנות: טרבלינקה, בלז'ץ, סוביבור, אשר הוקמו במרץ 1942 כדי להשמיד את יהודי הגטאות בפולין, ואחר-כך יהודים ממקומות אחרים.
במחנות אלו הושמדו כל הבאים, שנלקחו לתאי גז שלתוכם הוזרם גז חד-תחמוצת הפחמן (גז ללא צבע וריח).
הגופות נקברו ובשלב מאוחר יותר היו מועלות על מוקדים ונשרפות.
רק מיעוט קטן של אסירים שימש כ"זונדרקומנדו", והם היו מוחלפים מדי פעם.
לפיכן היו מחנות אלו קטנים.
אי לכך הנאצים סגרו אותם מוקדם והרסו את רובם עד היסוד.
ישנם יוצאים מן הכלל: בטרבלינקה ובבלז'ץ החלו בשלב מאוחר להשתמש במשרפות, ובסוביבור קברו גופות בסיד, וכן ריכזו יחסית הרבה אסירים.
הגם שבמחנות אלו הושמדו כמעט רק יהודי הגטאות הפולנים, הושמדו בטרבלינקה וסוביבור יהודים מחוץ לפולין וכן צוענים רבים.
מחנות השמדה וריכוז: מחנות ריכוז שבשלב מאוחר יותר הפכו למחנות השמדה, או שהוסף להם אגף ששימש להשמדה.
הללו הם מחנה הריכוז אושוויץ (ומחנה ההשמדה בירקנאו), מחנה הריכוז לובלין (KZ Lublin) המכונה "מיידנק", ומתחם מחנות הריכוז יאסנובאץ (מחנות ריכוז: קראפיה וציגלאנה, מחנות השמדה: ציגלאנה [מחורף 1941] וסטארה-גרדישקה).
במחנות אלו הושמדו יהודים וכן צוענים ואחרים רבים.
באלו גם היו נערכות סלקציות, שבהן היו משאירים מיעוט מן האסירים הבאים כאסירי מחנה הריכוז, אשר הועבדו בתת-תנאים, עד שמתו או שולחו לגז מאוחר יותר.
במחנות אלו החל השימוש בגז "צקלון בה" בשלב מוקדם, וכן השתמשו במשרפות במקום מוקדים.
מחנות אלו המשיכו בפעולתם עד סוף המלחמה ממש, עד צעדות המוות, ולכן נותרו לפי רוב שלמים עד היום.
מחנות השמדה קטנים: בכלל זה נמצאים מגוון מחנות, ובהם מחנה סיימישטה בפאתי בלגרד, מחנות לילדים בקרואטיה (גורנייה-רייקה ויאסטרבארסקו), מאלי טרוסטינץ ליד מינסק, ינובסקה בלבוב, ועוד.
מחנות אלו היו לרוב מחנות מעבר או מחנות עבודה קטנים, אשר שימשו בשלב מאוחר של המלחמה כמחנות השמדה קטנים, שבהם נרצחו אסירים בתאי גז ניידים או במשאיות גז, ונשרפו במוקדים במסגרת "מבצע 1005".
גם מחנה קולמהוף (חלמנו) השתייך למחנות אלו מבחינת דרך פעולתו.
שיטת ההמתה במחנות לא הייתה אחידה.
בעוד במחנות אושוויץ-בירקנאו ומיידנק השתמשו בגז ציקלון בה, במחנות חלמנו, בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה השתמשו בגז חד-תחמוצת הפחמן, אשר הופק ממנוע בעירה של משאיות ומנועי טנקים סובייטיים.
הגרמנים יצאו מנקודת הנחה כי תנאי הכרחי להפחתת ההתנגדויות לשילוח אל מחנות ההשמדה הוא שמירת הסודיות והטעיה של האוכלוסייה המקומית, הקורבנות, והעולם כולו.
קיומם של המחנות הוגדר כסוד מדינה, וסווג כ"סודי ביותר".
נעשו מספר רב של תכסיסי מרמה והטעיה: כלפי חוץ המחנות נבנו ואורגנו כמחנות ריכוז ועבודה.
כלפי פנים לקורבנות הוסבר כי הם הולכים לעבודה, ושם יקבלו אוכל טוב יותר מאשר במחנות הריכוז - ואכן, נימוק זה שכנע אנשים רבים לנסוע אל המחנות ללא התנגדות.
במספר מחנות נתלו שלטים ובהן הכתובת בגרמנית "העבודה משחררת".
תאי הגזים לא נראו מפחידים.
הם היו מכוסים במדשאות ובתוכן ערוגות פרחים, היו בנויים כמקלחות, ולאנשים הוסבר שלפני העבודה הם הולכים להתרחץ, דבר שמקצת הקורבנות האמינו בו עד הרגע האחרון.
לקראת סיום המלחמה, עם התקדמות הצבא הסובייטי לעברם, הזדרזו הנאצים לחסל את מחנות ההשמדה, ולמחוק כל זכר להם.
תאי השמדה ומשרפות פוצצו, חומר משרדי מפליל נשרף.
תוך מאמץ לטשטש את עקבותיהם, הוקמה יחידה מיוחדת לשריפת הגוויות בקברי ההמונים.
בנוסף, נעשה גם מאמץ מיוחד לחיסול כל אנשי יחידות הזונדרקומנדו היהודיות שטיפלו בגויות הנרצחים, כדי שלא תיוותר כל עדות חיה למעשיהם.
מספרן של המרידות והבריחות במחנות ההשמדה היה מועט.
ההקפדה הגדולה למניעת בריחות הייתה, בעיקר בשל אי רצון שהדבר יתגלה לעולם החיצון ויפגום במכונת ההשמדה הנאצית.
במרד באושוויץ-בירקנאו נרצחו כל הבורחים, ומתוך יתר אנשי הזונדרקומנדו, שלא ברחו, נרצחו אחד משלושה באופן שרירותי.
ידיעות בעלות הברית על המחנות
כוחות האווירייה של בעלות הברית ערכו טיסות וצילומים רבים באזור מחנות ההשמדה במזרח אירופה.
ב-4 באפריל 1944 התבצעה הגיחה הראשונה במטרה לצלם את מפעל IG Farben במחנה אושוויץ-מונוביץ, שהיה במרחק של כארבעה קילומטרים מבירקנאו.
גיחות צילום נוספות נעשו באותה שנה ב-31 במאי, ב-26 ביוני, ב-25 באוגוסט, ב-13 בספטמבר, ב-21 בדצמבר ועוד.
הראשונה ב-20.8, בה ניזוק המפעל, אך לא הושמד.
והשנייה ב-13.9, בה חלק מהפצצות שכוונו למפעל נפלו שלא במתכוון על מחנה בירקנאו וגרמו לנזק קל.
נראה כי מפענחי בעלות הברית, שחיפשו מפעלי נשק, לא עמדו על טיבו של מחנה ההשמדה בירקנאו, דבר שלא ניתן לומר על מחנה אושוויץ III.
בשנת 1978 נחשפו בידי שני מפענחים של ה-CIA מספר צילומי אוויר אחדים מתקופת מלחמת העולם השנייה שנעשו על ידי בעלות הברית.
בין הצילומים ניתן להבחין במחנה בירקנאו, שצולם בדרך אגב.
שירות הביון הבריטי התחקה אחר המידע שנשלח לברלין ועלה עליו, וכך הגיע לידיו מידע רב על פעילות הצבא הנאצי, הוורמאכט.
בשנת 2001 התגלה מסמך נדיר שנשמר קרוב ל-58 שנים בשירות הביון הבריטי.
המסמך קרוי "מברק הפלה" על שם קצין בכיר בצבא הנאצי בשם הרמן הפלה ששלח לברלין ב-18 בינואר 1943 מידע מדויק על מספר הקורבנות שנספו בשנת 1942 בשלושת מחנות ההשמדה של מבצע ריינהרד: בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה, וכן במחנה מיידנק, שבאותה שנה הוסבו חלקים ממנו להשמדת המונים.
לא ניתן לדעת אם מספרים אלו כוללים גם רבבות רבות של יהודים שנספו במהלך הנסיעה למחנות.
על פי הערכות, קרוב ל-25% מכלל המובלים להשמדה הגיעו למחנות מתים, בגלל תנאי הנסיעה הקשים בקרונות הבקר שבהם נדחסו.
נתונים אלו קרובים לאומדנים שהיו מקובלים ביד ושם ובקרב חוקרי השואה עד לגילויו של מסמך זה.
מברק הפלה משמש ראיה מוחצת כנגד טיעוניהם של מכחישי השואה.
גילויו גם מהווה ראיה לכך שבידי בעלות הברית אכן היה מידע על השמדת המוני יהודים כאשר הייתה בעיצומה באירופה, אך הן לא פעלו להפסקתה.
מידע זה שהתווסף על מחקרים שנערכו על מספר קורבנות מחנות ההשמדה הנוספים: חלמנו ואושוויץ אמנם מפחית בכמה רבבות את מספר הקורבנות בכל אחד מן המחנות מהאומדן שהיה מקובל, אך אינו מפחית את האומדן הכללי של נספי השואה שנע סביב שישה מיליון.
ככל הנראה נבע אי ההתקפה של בעלות הברית מבעיות טכניות של חוסר דיוק בפצצות באותם ימים וצורת המבנה של המחנות.
כמו כן, העדיפו הצבאות להתמקד במאמץ המלחמתי, ולא הסכימו להפנות ציוד וכלים כדי לפגוע במחנות ההשמדה.
ישנם חוקרים הטוענים כי סיבה נוספת לאי התקיפה היא חוסר רצונן של בעלות הברית לגל פליטים שיציף את מדינותיהם, אם ינצלו אסירי המחנות.
מסמך הפלה שפורסם בשנת 2000 ובו מצוינים מספרי הקורבנות בארבעת מחנות מבצע ריינהרד בשנת 1942 המעיט במעט את האומדנים שהיו מקובלים עד אז ונכתבו באנציקלופדיית השואה שהוצאה על ידי יד ושם ב-1990.
מחנה מיידנק השתייך אף הוא לרשת המחנות הנ"ל ובו נמשכה ההשמדה עד יולי 1944, אז שחרר הצבא הסובייטי את המחנה.
מספר הקורבנות היהודים בו כנראה הגיע ל-60,000 מתוך 200,000 קורבנות.
ששת מחנות ההשמדה העיקריים הוקמו על ידי הגרמנים על אדמת פולין:
מחנה השמדה נוסף הוקם על ידי משטר האוסטאשה בקרואטיה:
המחנה תקופת קיומו אומדן הקורבנותמחנות יאסנובאץ אוקטובר 1941 – אפריל 1945עד 500,000 (כ-20,000 יהודים)
מחנות השמדה קטנים כללו את:
שכונת מחנה ישראל היא השכונה היהודית השנייה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים (אחרי משכנות שאננים) והראשונה שהוקמה על ידי תושבי העיר העתיקה עבור עצמם, בתהליך שכונה "היציאה מן החומות".
מחנה ישראל נבנתה על ידי קבוצת יהודים יוצאי צפון אפריקה (מערבים, מוגרבים), ומאוחר יותר עברו לפעול בה גם מוסדות ועד העדה המערבית בירושלים.
במהלך המאה ה-19 גדלה עדת המערביים באופן משמעותי, עד כי הפכה לכ-25% מכלל אוכלוסיית היהודים הספרדיים בירושלים.
גידולה המהיר של העדה הביא להפרדתה לבסוף מן הספרדים וארגונה מחדש תחת הנהגתו של הרב דוד בן שמעון (המכונה רדב"ש, או 'צוף דב"ש' על שם ספרו).
הלה עלה ב-1854 לירושלים ממרוקו עם קהל תלמידים גדול, וב-1860 הגיע להסכם ("פשר") עם הנהגת כולל הספרדים, בו הוחלט בין היתר על זכות העדה המערבית לשלוח שד"רים משלה לחו"ל ולנהל את קופתה באופן נפרד מהספרדים.
הסכם זה אפשר לרדב"ש ליזום באופן עצמאי את הקמתה של שכונה נפרדת לבני קהילתו מחוץ לחומה.
בכספי תרומות שהגיעו מיהודי צפון אפריקה, רכש הרדב"ש בשנת 1865 חלקת אדמה ליד בריכת ממילא באזור שסבל מהצפות בעונת הגשמים.
המיקום הלא-אטרקטיבי נבע משיקולים כלכליים: קופת העדה המדולדלת לא אפשרה רכישת קרקע טובה יותר בקרבת ירושלים.
בלב השכונה הוקם בית כנסת שנקרא "צוף דב"ש" על שם ספרו של הרדב"ש.
בית כנסת זה היווה המשך לבית כנסת בעל שם זהה ברחוב מעלה חלדייה בגבול הרובע היהודי והרובע המוסלמי בירושלים.
מספר היושבים בשכונה היה מועט (כ-30 בתי אב בסוף המאה ה-19) והיא נבנתה לאט בגלל מצבה הכלכלי הרעוע של העדה.
משבר חברתי בקהילה לאחר מות הרב ומאבקים על ירושה פגעו בשכונה.
היא נעזבה מספר פעמים ונתיישבה מחדש גם במאה ה-20.
המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה
המפעל (מרכז אמנות) השוכן בבית סראפים-לורנצו
בית מקום לשירה ובית הספר הגבוה לאמנויות המילה
מחנה הריכוז שטוטהוף היה מחנה ריכוז של כוחות הכיבוש הנאצים, הממוקם 37 קילומטר ממזרח לגדנסק (דנציג) ליד הכפר שטוטהוף (בפולנית: Sztutowo) בפולין.
המחנה הוקם בפרוסיה המזרחית, בשנת 1939. שטוטהוף היה המחנה האחרון שכוחות הצבא האדום שחררו ב-1945. בסך הכול נאסרו בו כ-110,000 בני אדם, מתוכם נספו מעל ל-85,000 בני אדם.
המחנה הוקם מיד לאחר הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, אשר סימלה את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא שימש בתחילה למאסרם של אינטלקטואלים פולנים (מורים, נבחרי ציבור, אקדמאים וכו') ממה שהייתה אז העיר החופשית דנציג.
ב-2 בספטמבר הועברו אליו כמאתיים אסירים מדנציג, ממחנה ויקטוריה שולה.
כמה ימים לאחר מכן החלה בניית מבני המחנה, שבה הועסקו האסירים.
בינואר 1942, שטוטהוף הפך למחנה ריכוז רגיל.
המחנה המקורי (המכונה "המחנה הישן") היה מוקף בגדר תיל.
הוא היה מורכב משמונה צריפים לאסירים ומבנה לשומרי האס אס בהיקף של 120,000 מ"ר.
בשנת 1943 הורחב המחנה ומחנה חדש נבנה לצד הקודם.
הוא גם היה מוקף בגדר תיל מחושמלת והכיל שלושים צריפים חדשים, בשטח כולל של 1.2 קמ"ר.
תא גזים ומשרפות נבנו במחנה בשנת 1943, על מנת להתחיל הוצאות להורג המוניות, כאשר שטוטהוף נכלל בתוכנית הפתרון הסופי ביוני 1944. עגלות גז ניידות שמשו להשלמת הקיבולת המרבית של תא הגזים (150 אנשים לביצוע) בעת הצורך.
סגל המחנה כלל אנשי אס.אס ולאחר 1943, כוח עזר אוקראיני.
ב-1942 הגיעו למחנה האסירות הראשונות ושומרים גרמנים.
למעלה מ-130 נשים הועסקו בשיטור בשטוטהוף, שהורכב ממספר מחנות.
34 שומרות הואשמו מאוחר יותר בביצוע פשעים נגד האנושות במחנה.
החל בחודש יוני 1944, האס אס בשטוטהוף החל לגייס נשים מדנציג וערי הסביבה כדי לאמן נשים כשומרות במחנה, בגלל מחסור בשומרים.
בשנת 1944 הוקם בעיר מחנה-משנה לנשים, שנקרא ברומברג-אוסט (Konzentrationslager).
כמה מתנדבי וואפן אס אס נורווגים עבדו כשומרים או כמדריכים לאסירים ממדינות סקנדינביה.
על המחנה פיקד בתחילה מקס פאולי.
ב-1 בספטמבר 1942 הוחלף בתפקידו על ידי פאול ורנר הופה.
מזכירתו האישית של פאול ורנר הופה הייתה אירמגרד פורכנר, במסגרת תפקידה היא הייתה האחראית על הסטנוגרפיה, ההקלטות והעברת דוחות למטה האס אס מטעם מפקד המחנה.
על כך, בשנת 2021 בהגיעה לגיל 96, הואשמה בגין שיתוף פעולה עם הנאצים ואחראית להרג וברצח 11,412 יהודים במחנה ועוד 18 מקרים של ניסיונות לרצח.
האשמה כנגד פורכנר התאפשרה בזכות שינוי בחוק העונשין הגרמני, פסקי דין תקדימיים שנקבעו במערכת המשפט הגרמנית משנת 2011.
האסירים הראשונים נכלאו ב-2 בספטמבר 1939. הם היו 150 אזרחים פולנים, שנעצרו ברחובותיה של דנציג מיד אחרי פרוץ המלחמה.
אוכלוסיית האסירים עלתה ל-6,000 בני אדם בשבועות שלאחר מכן.
בסך הכל כ-110,000 אנשים הועברו למחנה שטוטהוף.
עד 1942, רוב האסירים היו פולנים ובהם גם יהודים פולנים מורשה וביאליסטוק.
מספר האסירים גדל במידה ניכרת בשנת 1944, כאשר היהודים מהווים את רוב השוהים.
הקבוצה הראשונה ובה כ-2,500 אסירים יהודים הגיעה מאושוויץ ביולי 1944. סך הכל 23,566 יהודים (כולל 21,817 נשים) הועברו לשטטהוף מאושוויץ, ועוד 25,053 (כולל 16,123 נשים) ממחנות באזורי הכיבוש במדינות הבלטיות.
גרמנים נשלחו גם הם למחנה, ובו היו ידועים כ"אצולת המחנה".
חלקם סוציאל-דמוקרטים או מתנגדי המשטר הנאצי.
קבוצה גדולה של פושעים גרמנים גם קיבלו תפקידים של קאפו.
בשנת 1945 הסובייטים ששלטו במחנה ציינו כי 35% מהאסירים היו פולנים, 8% רוסים ו-7% גרמנים (שחלקם היו פולנים אתנים).
כאשר הצבא הסובייטי החל לשחרר את אסטוניה הכבושה בידי הנאצים בחודשי יולי ואוגוסט 1944, צוות של מחנה הריכוז קלוגה פינה את רוב האסירים בדרך הים למחנה שטוטהוף.
תנאי המחיה במחנה ועבודות הכפייה
אסירים רבים מתו במגפת טיפוס ששטפה את המחנה בחורף של 1942 ושוב בשנת 1944. האסירים ששומרי האס.אס הכריעו שהיו חלשים מדי או חולים מדי כדי לעבוד, הומתו בתא הגזים הקטן של המחנה.
המתה בגז ציקלון B החלה ביוני 1944. רופאי המחנה המיתו גם כן אסירים חולים או פצועים במרפאה עם זריקות קטלניות.
יותר מ-85,000 אנשים מתו במחנה.
הגרמנים השתמשו באסירי שטוטהוף כעובדי כפייה.
היו אסירים שעבדו בעסקים בבעלות האס.אס, כמו במפעלים הגרמנים שהיו ממוקמים בסמוך למחנה.
אחרים עמלו במפעל הלבנים המקומי, במפעלי תעשייה פרטיים, בחקלאות או בסדנאות של המחנה.
בשנת 1944, כשעבודת כפייה של אסירי מחנות הריכוז הפכה לחשובה יותר ויותר בייצור נשק, נבנה בשטוטהוף מפעל מטוסי פוקה וולף.
בסופו של דבר, הנאצים הפכו את מחנה שטוטהוף לרשת רחבה של מחנות עבודת כפייה.
105 מחנות משנה של שטוטהוף הוקמו ברחבי צפון ומרכז פולין.
הסופר הליטאי בליס סרוגה (Balys Sruoga), שהיה אסיר בשטוטהוף, כתב רומן בשם "Dievų miškas" ("היער של האלים") המתאר את חיי היומיום של המחנה.
פינוי אסירים ממחנה שטוטהוף החל בינואר 1945. כאשר החל הפינוי הסופי, היו כמעט 50,000 אסירים, רובם יהודים, בתוך המחנה המרכזי.
כ-5,000 אסירים ממחנות המשנה של שטוטהוף, רובן נשים, הוצעדו ב"צעדת מוות" לכיוון הים הבלטי.
ב-31 בינואר 1945 בלילה הם הגיעו לחוף ונאלצו להיכנס לתוך הים הקפוא ונורו שם מאש מקלעים.
שרדו רק 33 אסירים ואסירות.
שאר האסירים הוצעדו לכיוון לאונבורג במזרח גרמניה.
הם נעצרו עם התקדמות הכוחות הסובייטיים.
הגרמנים הכריחו את האסירים ששרדו לחזור בחזרה לשטוטהוף, כשהם צועדים בתנאי החורף הקשים וסופגים יחס אכזרי משומרי האס אס.
בסוף אפריל 1945, האסירים הנותרים הוצאו משטוטהוף בדרך הים, שכן המחנה היה מוקף לחלוטין על ידי כוחות סובייטיים.
שוב, מאות אסירים נאלצו לרדת לים ונורו שם.
מעל 4,000 בני אדם נשלחו על ידי סירה קטנה לגרמניה, חלקם למחנה ריכוז נוינגמה ליד המבורג, וחלקם למחנות לאורך החוף הבלטי.
דוברה מלאה באסירים שנשטפה אל החוף בקלינטולם האבן (Klintholm Havn) בדנמרק ב-5 במאי 1945, הצילה 351 אסירים מתוך 370 שהיו עליה.
זמן קצר לפני כניעתה של גרמניה, אסירים אחדים הועברו למאלמה שבשוודיה, ושוחררו.
על אומדן מקובל, למעלה מ-25,000 אסירים, נהרגו בעת הפינוי ממחנות שטוטהוף.
כוחות סובייטיים כבשו את שטוטהוף ב-9 במאי 1945, ושחררו כ-100 אסירים שהצליחו להסתתר במהלך פינויו הסופי של המחנה.
בשטח המחנה הוקמה אנדרטה ממלכתית פולנית.
לאחר המלחמה ובמהלך העשור השני של המאה ה-21 התקיימה סדרת משפטים כנגד בעלי תפקיד במחנה.
ביולי 2020 נשפט בגרמניה זקן בן 93, חייל ורמאכט לשעבר בכינוי ברונו ד.
ששימש כשומר במחנה בגיל 17. הנאשם הואשם בשותפות לרצח 5,232 אסירים.
מחנה יהודה היא שכונה בפתח תקווה.
השכונה נוסדה בשנת 1912 או 1913 (בהתחלה נקראה השכונה 'נחלת יהודה') על ידי המשרד הארצישראלי כמושב עצמאי עבור עולים שהגיעו מתימן.
על שנת היווסדות השכונה מתנהל ויכוח בין תושבי השכונה הוותיקים שטוענים שזה היה בשנת 1912, ובין תושבי הדר גנים שהוקמה באותה שנה.
לדברי תושבי הדר גנים שכונתם הוקמה ראשונה, ולכן קבעו את 1913 כשנה שבה נוסדה 'נחלת יהודה'.
העולים הגיעו עוד טרם סיום הקמת הבתים ושוכנו בסוכות ורפתות עד הקמת הבתים.
חלק מהמשפחות זכו להיכנס לבתים, ואף סדרו גינות לפני הבתים והשאר התגוררו בצריפים.
ביוני 1913 סודר משאבת יד לבאר במרכז המושב.
המשך הבנייה התעכבה בגלל מלחמת העולם הראשונה.
באמצע שנות ה-20 קבלו המתיישבים במושב חלקה של כמה מאות דונמים שנרכשו מערבי על ידי חברת גאולה והקרן הקיימת.
באר המים למושב נחפרה בשנת 1921.
בשנת 1930 המליצה ממשלת המנדט על איחוד מחנה יהודה, כפר גנים ועין גנים עם פתח תקווה למועצה מקומית אחת.
בשנת 1937 צורפה כשכונה לעיר פתח תקווה.
בגלל עוניים של תושבי השכונה נתנה להם הנחה של 35% בארנונה.
בשנת 1943 הגיע מספר הנפשות בשכונה לכ-1000, רובם במשפחות עניות שהתגוררו בצריפים קטנים.
השכונה מצויה מדרום למרכז העיר ובסמוך אליו.
מדרום לשכונה נמצאות השכונות שעריה ואחדות וממזרחה עין-גנים.
בעבר התאפיינה השכונה באוכלוסייה דתית מיוצאי תימן.
עם השנים החליפו בתים משותפים את מקומם של הבתים הפרטיים שאפיינו את השכונה בתחילת דרכה.
במקביל אוכלוסיית השכונה הלכה והתגוונה.
מחנה יהודה היא שכונה יהודית במרכז ירושלים, והיחידה בגוש הנחלאות השוכנת מצפון לרחוב יפו.
השכונה נוסדה בשנת 1887 (תרמ"ז) ונקראה על שם יהודה נבון, אחיו הבכור של אחד ממקימי השכונה, יוסף נבון, שמת בדמי ימיו.
מאחר ששוק מחנה יהודה הסמוך נטל את שם השכונה, סוברים רבים בטעות כי הוא מהווה חלק ממנה, ולא היא: גבולות השכונה הם: רחוב יפו מדרום, רחוב יוסף נבון ממערב, רחוב דוד ילין מצפון ורחוב יוסף בן מתתיהו ממזרח.
שכונת מחנה יהודה הוקמה ביוזמת שלושה עסקנים: יעקב פרוטיגר, מנהל בנק פרוטיגר ומיסיונר לשעבר; היזם היהודי שלום קונסטרום; והעסקן יוסף נבון.
השלושה היו שותפים בכמה פרויקטים עסקיים בירושלים, בהם גם הקמת שכונת 'סוכת שלום' הסמוכה למחנה יהודה.
אחד המבנים הבולטים בשכונת מחנה יהודה הוא בית הכנסת 'זהרי חמה' שנבנה על ידי ר' שמואל לעווי, ושוכן בדרומה, על רחוב יפו.
בית הכנסת ידוע בשל שעון השמש הענק הקבוע בחזיתו.
מוסדות מפורסמים בשכונה זו הם ישיבת שפת אמת בה קבורים גם שניים מאדמו"רי גור וישיבת מאור עיניים.
הרב שמחה בונם אלתר, אדמו"ר גור, היה גר בשכונה ברחוב אלפנדרי.
מחנה ישראל (דברת) היה קומונה של חברי תנועת עזרא יחד עם משפחות נוספות שהתארגנו לקראת חיי קיבוץ.
אנשי הקבוצה התיישבו על אדמה שנרכשה על ידי אגודת ישראל בשנת 1925 בעמק יזרעאל, ליד קיבוץ דברת של היום.
שריד מ"מחנה ישראל" נותר עד היום: מבנה מסויד לבן בן שתי קומות, מערבית לפונדק דברת.
כעבור שנים אחדות תכננו פעילים באגודת ישראל להקים במקום ישוב חרדי שבו תתגוררנה 300 משפחות אשר תעסוקנה בחקלאות ובתעשייה זעירה.
הניסיון לא צלח, האדמות הועברו לחזקת הקרן הקיימת לישראל.
במוזיאון של קיבוץ דברת ישנם מסמכים ותמונות העוסקים במחנה ישראל.
המבנה נקרא על ידי תושבי המקום (אחוזת ברק ודברת) "הבית הלבן"
אלו נמכרו ליהודים במזרח אירופה, רובם מהעיר לודז'.
בשנת 1925 עלו ארצה 18 משפחות אשר ניסו להקים במקום משק חקלאי.
קבוצה זו עזבה את המקום עקב בעיות פרנסה וביטחון.
אז הוחלט ליישב במקום גרעיני התיישבות חרדיים ולמקום עלו כשלוש קבוצות של חלוצים.
האחרונה שבהן עזבה את המקום בשנת 1938. המתיישבים התפזרו, חלק קטן מהם הצטרף לקיבוצים החילוניים בסביבה, עקב אכזבתם מטיפול מוסדות אגודת ישראל בארץ בהם.
המבנה נמסר לנוטרים ממשטרת היישובים העבריים אשר שמרו על קו צינור הנפט כירכוכ-חיפה, שהוצת פעמים במאורעות 1939-1936. כן שימש הבניין בסיס ליציאה של פלוגות הלילה של אורד וינגייט שפעלו נגד הכנופיות באותה תקופה.
בתום מלחמת העולם השנייה הוחרם הבניין על ידי הממשלה הבריטית ונמסר ללגיון הערבי שהיה אז בתפקידי שיטור בארץ ישראל.
עם יציאת הבריטיים את הארץ המבנה נעזב.
ב-6 באפריל 1948 הגיעו אליו חברי קיבוץ דברת, שהקימו את הקיבוץ החדש על גבעה קרובה.
במוזיאון הקיבוץ נשמרים מסמכים רבים על התקופה החרדית של "מחנה ישראל".
בסוף שנות ה-90 הוקם במקום יישוב קהילתי בשם אחוזת ברק.
משרד המכירות לבתי היישוב שוכן במבנה של מחנה ישראל.
המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות נטלה את המבנה תחת חסותה, אולם עד לשנת 2009 לא נעשו במקום פעולות תחזוקה.
מחנה ישראל היה מגדולי מחנות העולים ומעברות העולים בישראל, שכן צפונית לעיר לוד ומזרחית לכביש לוד - פתח תקווה.
כיום שטח המעברה נמצא בתוך מתחם התעשייה האווירית לישראל.
במלחמת העולם השנייה הוקם במקום מחנה של הצבא הבריטי שנקרא מחנה דומסטיק.
במחנה חנה גם הצבא האמריקני.
לאחר קום המדינה הוקמה בשטח המעברה שנקראה על שם ישראל שחורי ממפקדי ההגנה החשובים, שנהרג במלחמת העצמאות באזור בעלותו על מוקש, מזרחית למעברה.
לאחר שנים רבות של פעילות אינטנסיבית נסגרה המעברה באופן רשמי בשנת 1965, אולם עד סוף שנות השבעים נשארו במקום מספר משפחות.
השטח של מחנה ישראל נמסר לידי התעשייה האווירית לישראל, אשר בנתה בתחומה חלק ממפעליה.
שרידי מבנים של המחנה הצבאי אשר כונו צריפי ניסן עמדו במקום עד לתקופה האחרונה.
במקום גם מצוי מבנה של תחנת רכבת.
מחנה ישראל היה המבנה הארגוני, למיקום חניית השבטים ולמהלך הליכתם במדבר סיני, שקבע משה על פי אלוהים לבני ישראל בדרכם לארץ ישראל.
במובן המקובל, מחנה ישראל היה המחנה של כל שבטי ישראל, מלבד משכן העדות ומקום מגוריהם של הכוהנים והלויים.
מחנה ישראל במובן המצומצם, להבדיל ממחנה כהונה וממחנה לוויה, היה התחום בו הותר לטמאים לשהות בחלק מתקופת הסגרם.
ההנחיות המפורטות לחניה ולנסיעה ניתנו לעם ישראל והם מתוארות בפרשת במדבר בספר במדבר בתורה.
הארגון נועד בראש וראשונה להסדר החנייה, אך גם לקביעת מתכונת הנסיעה, מי מתחיל בנסיעה, מי בא אחריו וסדר השבטים למחנות במהלך ארבעים השנה במדבר.
המקרא מציין כי בני ישראל נהגו בדיוק כפי שהקב"ה ציווה אותם בדבריו אל משה.
כמקובל במדבר, בית האב חונה לשבטו.
מכאן מתחיל הארגון המיוחד: לכל שבט נקבע דגל (או מטה) והוא נכלל במחנה, כאשר כל מחנה כולל שלושה שבטים.
השבט המוביל, היה השבט אשר על שמו נקרא המחנה, ודיגלו היה דגל המחנה.
כלומר היו בסך הכל ארבעה דגלים.
כך נבחרו ארבעה שבטים לראשי המחנות, השבטים: יהודה, ראובן, אפרים ודן, כל שבט ואופיו אשר מכתיר אותו לתפקידו.
"פרשת במדבר" מספרת כי בטרם נקבע הארגון בוצע מפקד בקרב בני ישראל וכך היה ניתן לקבוע כמה "פקודים" - זכרים מגיל 20 שנה ומעלה - יש בכל שבט, בכל המחנה ובכל המחנות יחד.
בפרשת במדבר נאמר וכעבור כמה פסוקים מתואר מבנה חניית המחנות:
בין כל שאר המחנות נסע שבט לוי.
השבט עצמו התחלק לכמה קבוצות בעלות מיקום קבוע: משה ואהרון ובניו, הכהנים, היו בצד המזרחי, סמוך למחנה יהודה; בני קהת בצד הדרומי, סמוך למחנה ראובן; בני גרשון בצד המערבי, סמוך למחנה אפרים; בני מררי בצד הצפוני, סמוך למחנה דן.
בתוך שבט לוי, במרכז, היה אוהל מועד.
מזרח - מחנה יהודה (עם יששכר וזבולון):
שבט יהודה הוא השבט ממנו יבואו מלכי ישראל.
במחנה יהודה כלול גם שבט יששכר, אשר ניחן בתכונת החכמה: "ומבני יששכר יודעי בינה לעיתים", ושבט זבולון המיועד לעושר, "כי שפע ימים יינקו".
ליד מחנה יהודה הוצבו משה והכהנים.
דרום - מחנה ראובן (עם שמעון וגד):
הוא הימין, שם הוצב מחנה ראובן, הבכור לבני ישראל.
עם מחנה ראובן נימנים גם שבט שמעון ושבט גד.
לידו הוצבו בני קהת, נושאי כלי המשכן.
מערב - מחנה אפרים (עם מנשה ובנימין):
שבט אפרים ושבט מנשה, בניו של יוסף, עם שבט בנימין.
דהיינו מחנה בני רחל אמנו.
לידו הוצבו בני גרשון, נושאי יריעות המשכן והמסכים.
צפון - מחנה דן (עם אשר ונפתלי):
המאסף, מחנה בני דן, אשר ונפתלי - זהו המחנה המגן על בני ישראל מעורפו.
לידו הוצבו בני מררי, נושאי אדני וקרשי המשכן.
מסכם הכתוב את גודל המחנות ומצביע כי הכול בוצע בהתאם לפקודות:
כל משפחה במחנה השתייכה לבית אב ולשבט - עם הדגל האופייני לו- ומחנה, אליו היה השבט שייך, אשר היה מהלך בו בזמן המסע במדבר סיני.
דגל השבט היה הסמל אשר סביבו היה תושב המחנה מתרכז בעת החנייה ובעת הנסיעה.
אך לא רק משמעות טכנית הייתה לדגל וזאת אנו יודעים עד היום.
הדגל, בהוראת אות וסימן, הוא מסימני הריבונות של עם ובמדרש כתוב: "וכיון שעלו ישראל מן הים, אמר הקב"ה למשה עשה אותם דגלים דגלים שיהיו מהלכין בטקסיסי מלכים" (דברים רבה (ליברמן) פרשת דברים, טז).
עם היוצא ממצרים, מעבדות, בדרכו לארץ ישראל הוא כבר חופשי ומתחיל להניף דגל המורה על חרותו.
וכך אומר רמב"ן ( שמות יד:ה) : "וזה טעם 'ובני ישראל יוצאים ביד רמה', שעשו להם דגל ונס להתנוסס, ויוצאים בשמחה ובשירים בתוף ובכִנור כדמות הנגאלים מעבדות לחירות, לא כעבדים העתידים לשוב לעבודתם".
גם תחיית עם ישראל בארצו לאחר גלות ארוכה מלווה בדגל.
כאמור, הדגל מסמל את היותו עַם בן חורין אך גם את הקשר של עם ישראל עם מסורתו.
ואכן, דגל ההסתדרות הציונית ודגלה הרשמי של מדינת ישראל דומה לטלית, כפי שמתאר דוד וולפסון:
כשם שהיו מחנות במדבר, היו גם מחנות בירושלים וזאת במטרה לבודד את הטמאים מהמקדש ומהר הבית.
"מחנה השינה" הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1983, אשר בוים, נכתב והופק על ידי רוברט הילציק.
ב-1992 החלו צילומי הסרט "מחנה השינה 4: הניצולה", אך הם נעצרו באמצע בשל פשיטת הרגל של חברת ההפקות.
החומר המצולם יצא לאור לבסוף בשנת 2002 במארז שכלל גם את שלושת הסרטים הראשונים בסדרה, והעבודה עליו חודשה ב-2008, הושלמה ב-2010 באמצעות קטעי ארכיון מהסרטים הקודמים וקטעים חדשים שצולמו עם חלק מהשחקנים שהשתתפו בחומר המקורי מ-1992 והביאה להוצאתו הרשמית של הסרט בגרסה מלאה ב-2012.
ב-3 ביולי 1975, ג'ון בייקר ובן זוגו לני לוקחים את ילדיו התאומים של ג'ון, אנג'לה ופיטר, לטיול שיט באגם ארוואק.
בזמן שג'ון וילדיו שוחים אל החוף, שני מדריכי מחנה הקיץ שליד האגם לא שמים לב אליהם ובטעות "דורסים" למוות את ג'ון ואחד מן הילדים.
לאחר מכן הסרט קופץ שמונה שנים קדימה, ל-1983, וחושף שאנג'לה היא ששרדה (כביכול) את התאונה.
היא חיה עם דודתה האקסצנטרית מרתה ובנה ריקי ופיתחה אופי שקט ומופנם עקב מה שקרה, ועל אף שבפועל היא יכולה לדבר, היא נותרת רוב הזמן אילמת.
בקיץ אנג'לה נשלחת למחנה הקיץ ארוואק יחד עם ריקי, שהיה שם בעבר.
בשל אופייה המופנם, אנג'לה מוצאת את עצמה כקורבן בריונות של ג'ודי, בחורה רעה ומפונקת, ומג, מדריכת הבנות.
בניגוד לשתיהן, היועצת, סוזי, והמדריך הראשי, רוני, מתחברים אליה ועוזרים לה להתאקלם ולהרגיש טוב.
כבר בערב היום הראשון, הטבח הראשי של המחנה, ארטי, לוקח את אנג'לה למטבח ושם מנסה להטרידה מינית.
מאוחר יותר, דמות מסתורית דוחפת אותו ומפילה עליו את סיר המים הרותחים.
עקב זאת, ארטי נשלח לבית החולים עם כוויות קשות ובסופו של דבר מוזכר שהוא מת כבר בדרך לשם.
בעל המחנה המושחת, מל קוסטיק, מחשיב את התקרית הזו כתאונה.
באותו הערב, אנג'לה עוברת הקנטות מצד בריון בשם קני, וזאת בזמן שריקי מגיע עם חברו הטוב ביותר, פול - דבר הגורם למריבה פיזית בין ריקי וקני.
לאחר התקרית, פול מתיידד עם אנג'לה והשניים מתאהבים זה בזו, דבר שמסייע לה לשבור מעט את שתיקתה.
מאוחר יותר בלילה, קני מתחבא מתחת למזח כדי למתוח את הבנות, אך אותה הדמות המסתורית שגרמה למותו של ארטי מופיעה בשנית ומטביעה אותו.
בבוקר למחרת, הגופה מתגלה על ידי המציל של המחנה ומל מחשיב גם את התקרית הזו כתאונה.
עוד באותו היום, קבוצת בריונים בהנהגתו של בילי זורקים מגג המבנה בלון מים לעבר אנג'לה, אשר פוגע בה.
דבר זה גורם לריקי לזעום עליהם ומוביל את מל להתערב.
מאוחר יותר, הרוצח המסתורי לוכד את בילי בשירותים כשהוא עירום וזורק עליו דרך החלון כוורת דבורים אשר עוקצות אותו למוות, בידיעה שבילי אלרגי לעקיצות דבורים.
בשלב זה מל מתחיל לחשוד שיש רוצח סדרתי במחנה ומבין שהוא קשור לתקריות הקודמות.
באותו לילה, פול ואנג'לה מתנשקים, אך אנג'לה מתחילה לקבל פלאשבקים מילדותה, מרגעים שבהם היא ואחיה צפו בסתר באביהם ובן זוגו מביעים חיבה זה לזה במיטה, והיא בורחת בהיסטריה לכיוון היער.
למחרת, בזמן משחק של תפוס את הדגל, פול יוצא לחיפוש אחר אנג'לה שבמהלכו הוא נתקל בג'ודי, והיא מנשקת אותו בניגוד לרצונו בדיוק כאשר אנג'לה מגיעה כדי ליצור רושם מוטעה שהוא בוגד בה.
מאוחר יותר ליד האגם, פול מתנצל בפני אנג'לה ומספר שג'ודי עשתה זאת כדי לפגוע בה, אך לפני שהיא יכולה לסלוח לו, היא נזרקת לאגם על ידי מג וג'ודי.
עם זאת, היא ניצלת מאוחר יותר על ידי ריקי והמציל, אשר יורד על מג בעקבות המעשה הנבזי.
בזמן שריקי מגיע לקחת את אנג'לה לבקתה, שישה ילדים מתחילים לזרוק עליה חול וריקי נשבע להתנקם בכולם.
בלילה, מסתבר שמג ומל מנהלים מערכת יחסים אירוטית.
בעודה מתקלחת לקראת דייט איתו, היא נדקרת למוות על ידי הרוצח, שלאחר מכן מסתיר את גופתה בלוקר.
מאוחר יותר מל מוצא את גופתה ומשוכנע שריקי הוא שרצח אותה, ונשבע לנקום בו.
בינתיים, אנג'לה פוגשת את פול ואומרת לו לפגוש אותה באגם בעוד שעה.
ששת הילדים שזרקו מקודם חול על אנג'לה הולכים להקים מחנה ביער יחד עם המדריך שלהם, אדי.
מאוחר יותר, הוא הולך להחזיר שניים מהם למחנה הראשי ובזמן שהוא אינו נוכח, הרוצח מרטש את ארבעת הנותרים עם גרזן.
אז, הרוצח חוזר למחנה ונכנס לבקתת הבנות, שם הוא מכה את ג'ודי, מצמיד את מסלסל השיער שלה לאיבר מינה וחונק אותה למוות באמצעות כרית כדי שלא יוכלו לשמוע את צרחותיה, ולאחר מכן מסתיר את גופתה מתחת למיטתה.
אחרי מציאת שש הגופות האחרונות, כולם במחנה נכנסים לפאניקה ומל מורה על רוני וסוזי ללכד את כל החניכים יחד.
מאוחר יותר, מל תופס את ריקי במטווח הקשתות ובמחשבה שהוא הרוצח, הוא מתחיל להכות אותו בברוטאליות עד אשר ריקי מאבד את הכרתו.
כמה רגעים לאחר מכן, הרוצח האמיתי משתמש בחץ וקשת ובכך רוצח את מל.