tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום הלימודים המשיך לשרת ב"הגנה" בירושלים בתפקידים מנהליים, שאפשרו לו להתחיל ללמוד במקביל באוניברסיטה העברית היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל ואנגלית.
לאחר אימונים במחנה צריפין, הועבר למצרים להמשך האימונים.
הקרבות בצפון איטליה הסתיימו לפני שיחידתו של גוטמן הספיקה להישלח לאירופה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה נשלח עם הגדוד השני של הבריגדה להולנד ולבלגיה.
בתפקידו הצליח להפנות מכוניות וציוד צבאי לטובת עלייה ב'.
לאחר פיזור יחידתו, חזר גוטמן לישראל וחידש את לימודיו באוניברסיטה העברית.
ב-1947 נסע לקפריסין כדי ללמד ב"סמינר רוטנברג" במחנות המעפילים שם.
הקורסים בסמינר נערכו בעברית ועסקו בלימודי ישראל, ביהדות, ובנושאים ארצישראליים.
גוטמן שהה שם כשנה וחצי עד חיסול המחנות.
חלק מהתקופה שימש כמנהל הסמינר.
במחנות בקפריסין הכיר גוטמן את נחמה, אחות מקופת חולים בחיפה, שהתנדבה לטפל במעפילים והפכה לאחות הראשית במחנות.
בני הזוג התחתנו עם חזרתם לישראל.
גוטמן סיים תואר שני באוניברסיטה העברית.
ובהמשך נסע, עם אשתו, לאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית להשלמת תואר שני במדע המדינה וללימודי תואר שלישי.
את סיום כתיבת הדוקטורט עשה גוטמן בירושלים ובמקביל החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה העברית, הוא עלה בסולם הדרגות האקדמי עד לדרגה של פרופסור מן המניין ופרש לגמלאות בראשית שנות ה-90.
אחרי פרישתו המשיך ללמד בכמה מוסדות.
כמו כן שימש יועץ לקורסים שונים בתוכנית התואר השני ללימודי דמוקרטיה בינתחומיים באוניברסיטה הפתוחה וסייע בעריכת ספרים ומקראות-מאמרים לסטודנטים בתוכנית זו.
גוטמן היה מראשוני החוקרים בתחום מדע המדינה באוניברסיטה העברית.
במחקריו התמקד בעיקר בחקר המערכת הפוליטית הישראלית, במפלגות הישראליות ובסוציולוגיה הפוליטית של ישראל.
הוא הניח את התשתית להוראת התחום וכתב וערך (יחד עם עמיתיו) ספרי לימוד ששימשו דורות של סטודנטים.
כתוצאה מראשוניותו בתחום וכתוצאה מיחסו הנעים לסטודנטים שלו, הוא שימש במשך השנים מדריך ליותר מ-50 תלמידי תואר שלישי בכתיבת עבודות הדוקטור שלהם באוניברסיטה העברית.
בין המודרכים הרבים שלו בעבודות דוקטור ניתן לציין את הבאים: זהבה אוסטרויל, דנה אריאלי, אריה גרוניק, אליעזר דון יחיא, אברהם דיסקין, שבח וייס, אברהם וולפנזון, נעמי חזן, ריקי טסלר, יעל ישי, דן כספי, גלעד מלאך, אורלי סוקר, נתנאל פישר וגדעון רהט.
כמו כן, הדריך מספר קטן של סטודנטים לתואר שלישי באוניברסיטאות בגרמניה ובהולנד.
משה ליסק ועמנואל גוטמן (עורכים), מוסדות ותהליכים פוליטיים בישראל, ירושלים, אקדמון, 1971.
ש"נ אייזנשטדט, עמנואל גוטמן ויעל עצמון (עורכים), מדינה וחברה: סוגיות בסוציולוגיה פוליטית, תל אביב, עם עובד, 1976.
משה ליסק ועמנואל גוטמן (עורכים), המערכת הפוליטית הישראלית, תל אביב, עם עובד, 1979.
עמנואל גוטמן, "ההכרזה ויישומה", בספר: יעל חבר (עורכת), ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, ירושלים, משרד החינוך, התרבות והספורט/מרכז ההסברה/שרות הפרסומים, 1999.
פרס מפעל חיים של האגודה הישראלית למדע המדינה ב-2004.
אות יקיר הארגון והקהילה - ארגון יוצאי מרכז אירופה.
היה נשוי לנחמה (לבית פורמן), מפקחת ארצית על בריאות הציבור, עד לפטירתה ב-2010. לבני הזוג נולדו שלוש בנות: יעל (מוקי) פרידמן, שהייתה מורה לסוציולוגיה, לאזרחות ולחינוך מיוחד, מיכל (מיכי) שטרן, פרופ' לסטטיסטיקה במכללה האקדמית תל אביב יפו, וטל ניסני, שהייתה מורה במכינה קדם-אקדמית.
עמנואל בונאונצ'ר דניס (נולד ב־15 בנובמבר 1997) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג ובנבחרת ניגריה.
דניס החל את הקריירה שלו באקדמיה די אבוג'ה, הממוקמת באבוג'ה, ניגריה.
במרץ 2016, חתם דניס במועדון האוקראיני זוריה לוהנסק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד אולימפיק דונצק ב-24 ביולי 2016, שם כבש את השער הראשון בניצחון 3–0. הופעותיו המרשימות משכו גם את מנצ'סטר סיטי וגם מספר קבוצות בבונדסליגה, שהתעניינו להחתימו בחלון ההעברות של החורף.
עם זאת, בסופו של דבר נשאר עם זוריה לשארית העונה, ועזר להם לסיים במקום השלישי בליגה עם שישה שערים ב-22 הופעות ליגה.
ב-30 במאי 2017 הודיעה קלאב ברוז' כי החתימה את דניס על חוזה לארבע שנים תמורת תשלום של 1.2 מיליון יורו.
דניס פתח את העונה בצורה מצוינת, כשכבש חמישה שערים בשישה משחקים, כולל אחד בהופעת הבכורה שלו ב-26 ביולי 2017 מול איסטנבול בשאקשהיר.
מספר ימים לאחר מכן כבש שער בכורה בליגה עם צמד שערים בניצחון 0–4 על לוקרן.
ב-1 באוקטובר 2019, הבקיע פעמיים בתיקו 2-2 באצטדיון סנטיאגו ברנבאו נגד ריאל מדריד בשלב הבתים של ליגת האלופות.
קלן מהבונדסליגה עד לסיום העונה.
הוא ערך בסך הכל 9 הופעות ולא הצליח לכבוש.
ב-23 ביוני 2021 חתם על חוזה לחמש שנים בווטפורד מהפרמייר ליג.
דניס הבקיע בהופעת הבכורה שלו בווטפורד ב-14 באוגוסט, במחזור פתיחת הליגה נגד אסטון וילה, משחק אותו ניצחה ווטפורד 3–2. בסיום עונת הבכורה שלו בקבוצה ובפרמייר ליג כבש עשרה שערי ליגה אך לא הצליח לעזור לווטפורד להישאר בליגה והיא ירדה לצ'מפיונשיפ.
ב-13 באוגוסט 2022 חתם דניס בנוטינגהאם פורסט.
ב-28 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בהפסד 0–2 לטוטנהאם הוטספר.
ב-10 באוקטובר כבש את שערו הראשון בתיקו 1-1 נגד אסטון וילה.
במדי הקבוצה כבש שני שערי ליגה.
ב-15 בספטמבר 2023 הושאל דניס לאיסטנבול בשאקשהיר.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה נגד איסטנבולספור.
ב-22 בינואר 2024 חזר לווטפורד בהשאלה.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל לבלקבורן רוברס עד לסוף העונה.
דניס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה הבוגרת ב-10 בספטמבר 2019 במשחק הידידות נגד אוקראינה שהסתיים בתיקו 2–2.
עמנואל גולדשטיין הוא דמות בדיונית המופיעה ברומן הדיסטופי "1984" מאת הסופר הבריטי ג'ורג' אורוול.
הוא נחשב לאויב העיקרי של מפלגת השלטון במדינת אוקיאניה, כראש ארגון מתנגדים פיקטיבי בשם ה"אחווה" וככותב הספר הבדיוני "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה".
גולדשטיין מוצג בספרי ההיסטוריה של מדינת אוקיאניה כחבר לשעבר ב"מפלגה הפנימית", שפרש, ירד למחתרת, וכעת פועל נגד השלטון.
המפלגה הפנימית היא חלק ממפלגת השלטון, אשר תפקידה לפקח על יתר האוכלוסייה ולדכא אותה במקרים בהם היא חושדת שהם מנסים לפגוע ביציבות השלטון.
מפלגה השלטון טוענת שגולדשטיין פועל במטרה להדיח את שליט המדינה ולהפיל את הממשלה.
שליט המדינה נקרא האח הגדול והוא שליטה הבלתי מעורער של המדינה.
בספר "1984", גולדשטיין הוא חבר מפלגה בכיר לשעבר שהיה מקורב למנהיג המפלגה, "האח הגדול" אך עזב את התנועה, ירד למחתרת והקים את ארגון ההתנגדות "האחווה", כאשר כל חבר שמצטרף לארגון נדרש לקרוא את הספר שנכתב לכאורה על ידי גולדשטיין, "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה".
בנוסף לכל, גולדשטיין הוא מרכזה של תוכנית יומית שמשודרת מדי יום ב־11 בבוקר והיא "שתי דקות השנאה", תוכנית בה מוצגת תמונה של גולדשטיין על מסכי הטלסקרין, שם מתאפשר לאזרחי אוקיאניה לפרוק את ייסוריהם הקיומיים ושנאותיהם האישיות כלפי גולדשטיין.
בנוסף ל"בגידתו" הפוליטית, גולדשטיין מוצג לעיתים קרובות כבוגד שמסייע לאויבי אוקיאניה – אירוסיה ואיסטאסיה, כך שהוא לא רק בוגד פוליטית אלא גם בוגד במדינה ובביטחון הלאומי.
על אף כל זאת, לא ברור לקורא אם גולדשטיין או ארגון "האחווה" באמת קיימים.
כאשר הגיבור וינסטון סמית' שואל את אובריאן, חבר במפלגה הפנימית, האם האחווה קיימת, אובריאן עונה:
על אף הכחשה זו, אובריאן כן מודה בפני וינסטון כי הספר "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה" נכתב על ידי המפלגה אך כאמור, הצהרה זאת לא עונה על שאלותיו של וינסטון בעניין קיומו של גולדשטיין, דבר שמעיד שיש סיכוי שגולדשטיין לא באמת קיים אך אובריאן לא מאשר ולא מכחיש טענה זו.
פרשנות אפשרית לשקר של המפלגה בעניין קיומו של מתנגד משטר בשם עמנואל גולדשטיין והמצאת גולדשטיין היא שגולדשטיין הוא כלי למניעה וגילוי של התנגדות פוליטית לאח הגדול.
על פי אותה פרשנות, גולדשטיין היה כלי פסיכולוגי שבזכותו יכלו אנשי המפלגה להסיח את דעתם ולמקד את כעסם של אזרחי אוקיאניה ב"איש קש" שלא קשור למפלגה (ואף מתנגד לה).
למעשה, גולדשטיין מהווה שעיר לעזאזל בספר "1984" ומהווה את ההצדקה למעקב הבלתי פוסק של המשטר אחר האזרחים ולחיסול כל זכויות האזרח וזכויות האדם במדינה.
לאון טרוצקי כהשראה לדמותו של גולדשטיין
זמן לא רב לאחר יציאת הספר, הבחינו פרשנים רבים כי הביוגרפיה והמראה של עמנואל גולדשטיין, דומה לזאת של לאון טרוצקי.
טרוצקי נולד בשם לייב דוידוביץ' ברונשטיין לזוג איכרים יהודים אמידים.
טרוצקי היה מקורב למנהיג מהפכת אוקטובר והשליט הראשון של ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין.
בהמשך ולאחר מותו של לנין, הפך טרוצקי לאויבו המר של יורשו של לנין, יוסיף סטלין, אשר גירש את טרוצקי מברית המועצות ב־1929 והוא חי בגלות במספר מדינות באירופה ולבסוף במקסיקו, שם גם נרצח על ידי איש המשטרה החשאית של סטלין.
במהלך שהותו בגלות, כתב טרוצקי את הספר "המהפכה שנבגדה"
, שם הוקיע את סטלין ומה שקרה לברית המועצות לאחר מותו של לנין.
איזאק דויטשר סבר כי ספרו של גולדשטיין הוא פרפרזה לספרו של טרוצקי, "המהפכה שנבגדה".
כאשר סטלין ביסס את שלטונו על ידי רדיפת ורציחת מתנגדיו מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (וממפלגות אנטי־קומוניסטיות אחרות) כחלק מהטיהורים הגדולים, התעמולה בניצוחו של סטלין תיארה תמיד את טורצקי כמוח מאחורי כל המזימות והניסיונות לפגוע במהפכה הקומוניסטית ובברית המועצות.
ב־1940, הסוכן הסטליניסטי רמון מרקאדר רצח את טרוצקי במעונו של האחרון במקסיקו.
ג'ורג' סורוס הוא איל הון יהודי־הונגרי־אמריקאי אשר תומך בארגוני שמאל וארגונים ליברליים בארצות הברית ובמקומות אחרים בעולם.
סורוס ביקר לאורך השנים את ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן על צעדים שלטענת סורוס היו איום על הדמוקרטיה והחלשה מכוונת של האופוזיציה וכן על טיפול במשבר הפליטים באירופה ב-2015.
מלבד המאמר, מספר פובליציסטים ועיתונאים נוספים התייחסו לסורוס כדמות מקבילה מהמציאות לגולדשטיין.
עמנואל דמיטרייב-ממונוב היה צייר ואמן פורטרטים רוסי.
הוא גם עבד כמעצב ספרים וכקריקטוריסט והיה היסטוריון אמנות מוערך שתמך בתנועת הסלאבופיליה.
אביו, אלכסנדר, היה קצין צבא וצייר צבאי, ובשנת 1820 היה ממייסדי החברה הקיסרית לעידוד האמנויות.
בשנת 1840 הוא נכנס לפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה, אבל עבר ללימודים באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בהיותו שם, התוודע גם לחוג הסלאבופיליה ויצר רישומי דיוקן שלהם.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא הפך לסטודנט מן המניין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ועם סיום לימודיו התמקד כצייר פורטרטים מקצועי ועד מהרה הפך לפופולרי מאוד בקרב בני האצולה.
בין אלה שצייר היו קונסטנטין אקסאקוב, פיוטר קירייבסקי, ניקולאי יאזיקוב, ניקולאי גוגול ואלכסי חומיאקוב, שהפך לחבר קרוב שלו.
במהלך השנים הללו הוא גם פרסם את עבודותיו הראשונות על תולדות האמנות, כולל חיבור שהיה ביקורתי על המאסטרים ההולנדיים.
בשנת 1858, האקדמיה העניקה לו רשמית את התואר "אמן דיוקן".
באותה שנה, הוא היה אחד מארבעים ושמונה החותמים על מכתב מחאה נגד התבטאויות אנטישמיות של ולדימיר זוטוב ופבל שפילייבסקי.
בשנת 1860 קיבל מלגה מהאקדמיה שאפשרה לו ללמוד לאירופה.
הוא ביקר בפריז ובדרזדן, ולאחר מכן השתקע באיטליה, אך מעולם לא איבד קשר עם חבריו ברוסיה.
אי ההסכמה הראשונה שלו עם חבריו הסלאבופילים הגיעה ב-1863, כאשר התנגד לביקורת שלהם על מרד ינואר וקרא לצאר לתת לפולין את חירותה.
בתחילת שנות ה-70, הוא נטש לחלוטין את הפאן-סלאביזם.
ברומא התחבר גם עם חוג אמנים רוסים שכלל את מיכאיל בוטקין ופיודור ברוניקוב והתוודע למיכאיל באקונין, שהכיר לו את המרקסיזם.
הוא התיישב בסנט פטרסבורג ב-1879.
הוא נפטר, בעקבות התדרדרות מצב בריאותו ב-1883.
עמנואל ואניוני הוא אתלט קנייתי, האלוף האולימפי (פריז 2024), אלוף העולם (טוקיו 2025), סגן אלוף העולם (בודפשט 2023), אלוף העולם עד גיל 20 (ניירובי 2021) ובעל התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 800 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2021 בניירובי שבקניה זכה ואניוני במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אליפות חדש של 1:43.76 דקות, לפני מוחמד עלי גוואנד מאלג'יריה (1:44.45 דקות) ונואה קיבט מקניה (1:44.88 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 2022 ביוג'ין, אורגון שבארצות הברית סיים ואניוני במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.54 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.53 דקות, אחרי מרקו ארופ מקנדה (1:44.24 דקות), ולפני בן פטיסון מהממלכה המאוחדת (1:44.83 שניות).
במסגרת ליגת היהלום שנערכה בפריז ב-7 ביולי 2024 סיים שני בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:41.58 דקות, אחרי ג'מאל סג'אתי מאלג'יריה (1:41.56 דקות) ולפני גבריאל טואל מצרפת (1:41.61 דקות) ואת התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים 1:41.19 דקות, לפני מרקו ארופ (1:41.20 דקות) וג'מאל סג'אתי (1:41.50 דקות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלוזאן, שווייץ ב-22 באוגוסט הוא קבע את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 1:41.11 דקות, 20 מאיות השנייה משיא העולם בן 12 השנים של דייוויד רודישה מקניה.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן ב-20 בספטמבר הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אליפות חדש של 1:41.86 דקות, לפני ג'מאל סג'אתי (1:41.90 דקות) ואלוף העולם היוצא מרקו ארופ (1:41.95 דקות).
עמנואל גיל-אב (לעיתים: גילאב; 20 באוגוסט 1916 – 24 במרץ 1996) היה כימאי אורגני ישראלי ופרופסור בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, נודע כמומחה עולמי לחקר הכיראליות והיה חתן מדליית הכיראליות הראשונה (1991).
עמנואל גיל-אב נולד בפנזה שבאימפריה הרוסית, בשם עמנואל צימקין, בן לשפרה גיטל (לבית גרינבלט) וישראל דב צימקין, אח צעיר להדסה.
אביו, שהיה רופא, נפטר בצעירותו, ועמנואל יחד עם אמו ואחותו עברו למרכז אירופה שם התאחדו עם קרוביהם.
ב-1928 עלו לארץ ישראל ועמנואל החל את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה".
לימים אחותו עברה לארצות הברית, שם הקימה את משפחתה.
עם סיום לימודיו התיכוניים, הוא נסע לצרפת והחל בלימודי כימיה של הנפט במכון לכימיה של אוניברסיטת שטרסבורג.
כשהשלים את לימודיו אלה, זכה במלגה ולמד בבית הספר הגבוה ללימודי נפט בשטרסבורג.
מעט לפני הפלישה הנאצית לצרפת ב-1940, הוא הצליח להימלט לבריטניה בדרך עקלקלה והצטרף למעבדות גרוסבנור, שם עבד לצדם של ארנסט דוד ברגמן וחיים ויצמן בנושא של הפיכת חומרים לא-ארומטיים והידרוארומטיים לחומרים ארומטיים.
ב-1946 שב לארץ ישראל בהזמנתם של ויצמן וברגמן, והצטרף למכון זיו כתלמידו של ברגמן.
במהלך לימודיו הפך מכון זיו למכון ויצמן למדע, וב-1951 הוענק לו תואר הדוקטור בתום עבודתו על מיצוי פניצילין והידרוגנציה של אוקסזולידין.
ב-1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1978 היה לפרופסור מן המניין.
לאחר שחלה במחלה קשה, נפטר גיל-אב במרץ 1996, מעט לפי יום הולדתו ה-80, ונטמן בבית העלמין בעירו רחובות.
לאחר פטירתו נערך לכבודו כנס במכון ויצמן, ומאמרו האחרון התקבל לפרסום ללא הערות ועריכות.
בראשית דרכו כחוקר עצמאי, הוא קידם יחד את הספקטרוסקופיה באינפרה-אדום ככלי שימושי לאפיון של חומרים הטרוציקליים הכוללים קבוצות קרבוניליות, חנקן וקשרי מימן.
אולם בעת ההיא, ישראל סבלה ממחסור בדלק, והדבר הוביל אותו לכיוון מחקרי חדש, חקר מאגרי פצלי השמן הלאומיים.
יחד עם עמיתיו, הוא עודד את השימוש בספקטרומטריית מסה וכרומטוגרפיית גז לצורך אפיון, הפרדה ואנליזה איכותית וכמותית של פצלי שמן לשם הפקת תוצרי ארומטיזציה של פחמימנים פרפיניים.
עבודתו בנושא כרומטוגרפיית גז "מוכספת" (argentation chromatography ) הפכה לאבן דרך בפיתוח של כרומטוגרפיית קומפלקסציה; זוהי שיטה של כרומטוגרפיית שכבות דקות, שבה סיליקה המצופה בכסף חנקתי משמשת לצורך הפרדה בין נגזרות שומניות ציס וטרנס.
ב-1964 עבר לחקור הפרדה בין אננטיומרים, שהייתה ידועה בתור בעיה פתוחה בכימיה.
גיל-אב שאף לבצע זאת באמצעות כרומטוגרפיית גז, ואף הציע מודל בן ארבעה עקרונות הנדרש לצורך ביצוע ההפרדה:
קיומן של אינטראקציות חזקות, כגון אינטראקציות פאי-פאי, קשרים קוולנטיים-קואורדינטיביים וקשרי מימן, על מנת לייצר דיאסטריאומרים קצרי-חיים.
קרבה גבוהה של הקשרים לפחמנים הא-סימטריים המתאימים.
יותר מקשר יחיד על מנת למנוע סיבוב חופשי, ולהגדיל את האינטראקציה בין מולקולות סמוכות של הממס והמומס.
צמצום של הצורונים שאינם תורמים לתהליך ההפרדה ואשר מונעים קרבה בין הפחמנים הא-סימטריים.
למרות המודל הפשוט שיצר, רק ב-1966 הצליח בביצוע ראשון של הפרדה אננטיומרית, יחד עם בנימין פייבוש ורוזיטה שרל-סיגלר.
הגילוי הכה גלים בקהילה המדעית והקנה לגיל-אב את תהילתו; השיטה קנתה לה ברבות השנים אחיזה גם בתחומים נוספים, בפרט במדעי החיים ובפרמצבטיקה.
ב-1967 הוזמן גיל-אב לכהן כפרופסור אורח באוניברסיטת יוסטון.
על בסיס ניסיונו בהפרדת אננטיומרים, הוא סייע לסוכנות החלל האמריקאית בהתאמה ובהכנה של השיטות שפיתח לצורך בחינת חומר פחמני, במטרה להבין אם הוא חי או דומם.
ב-1969 בחן גיל-אב במעבדתו דוגמאות קרקע שהובאו מהירח על ידי צוות משימת אפולו 11 במטרה לבחון קיומם של חיים על הירח.
ב-1975 השתתף בתכנון ניסוי לבדיקת חיים על מאדים במסגרת תוכנית ויקינג.
ב-1980 בחן גיל-אב יחד עם עמיתיו וולפי טראוב וסטיב ויינר את המגילות הגנוזות במטרה לברר אם נשקף להן נזק.
הייתה זו ראשיתו של המחקר הארכאולוגי במכון ויצמן, שסביבו התגבשה היחידה לארכאולוגיה מדעית אותה ייסד ויינר.
מדליית צבט של האקדמיה הלאומית הסובייטית למדעים (1980)
בשנות ה-50 גיל-אב היה נשוי תקופה קצרה לעיתונאית לויה רוקח, בתו הבכורה של ראש עיריית תל אביב והשר ישראל רוקח.
בהמשך נישא לרות (לבית לביוש), בתו של המתרגם אברהם לביוש.
לאורך חייו היה ידוע כהומניסט ושוחר תרבות.
עמנואל (עמנואיל) ויטורגן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1998 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
מנצח מארק גורנשטיין הוא קרוב משפחתו.
עמנואל (עמנואיל) ויטורגן נולד בשנת 1939 בבאקו (אז בתחומי ברית המועצות כיום באזרבייג'ן) למשפחה יהודית.
אביו היה מהנדס בתעשיית המזון ומשפחה עברה ממקום למקום מספר פעמים.
לימודי בית ספר ויטורגן סיים באסטרחן.
לאחר סיום בית ספר ויטורגן נסע למוסקבה אך לא התקבל ללימודי משחק והחל לימודים במכון לתיאטרון בלנינגרד אותו סיים בשנת 1961. הוא החל לעבוד בתיאטרון של פסקוב ואחר כך עבד במספר תיאטראות בלנינגרד.
בשנת 1971 ביחד עם אשתו השנייה אלה בלטר הם עברו למוסקבה.
הוא עבר מספר תיאטראות עד שבשנת 1984 החל לשחק תיאטרון מאיאקובסקי בו היה שחקן עד לשנת 2005. בשנת 2010 הוא השתתף בהצגה בתיאטרון גשר.
בנוסף לעבודות רבות בתיאטרון ויטורגן שיחק בסרטי קולנוע רבים.
הוא הצטלם לראשונה בשנת 1967 ועד היום שיחק בכ-123 סרטים.
ויטורגן עסק בדיבוב של סרטי הנפשה וסרטים זרים לרוסית.
ויטורגן היה נשוי שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה הוא התגרש בשנת 1970. לזוג נולדה בת שעובדת שתחום תיאטרון.
בשנת 1970 הוא התחתן עם אלה בלטר, שחקנית תיאטרון.
לזוג נולד בן מקסים ויטורגן, שחקן קולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2000 אלה בלטר נפטרה מסרטן.
ויטורגן התחתן בפעם השלישית עם אירינה מלודיק (נולדה ב-1962 ביורמלה).
בשנת 1998 לויטורגן הוענק תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
החל משנת 2013 ויטורגן מתנגד למדיניות של ולדימיר פוטין לרבות תמיכה באלכסיי נבלני והתנגדות לפלישת רוסיה לאוקראינה.
לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה ויטורגן מתגורר בעיקר מחוץ לרוסיה, בעיקר בלטביה בה נולדה אשתו.
עמנואל ויליס וילסון היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית השביעי בשנים 1885–1890.
עמנואל ויליס וילסון נולד בהרפרס פרי שבווירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית), כבנם של ג'יימס פיצג'רלד וילסון, ושל מריה (לבית ספנגלר) וילסון, שניהם מהגרים אנגלים.
לאחר לימודים במערכת החינוך הציבורית ועבודה במחסן הנשק הפדרלי בהרפרס פרי, למד וילסון משפטים, וב-1869 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1870 נבחר וילסון מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית.
ב-1872 הוא נבחר לסנאט המדינתי.
ב-1874 נשא וילסון לאישה את הנרייטה ס.
הוא נבחר שוב לשתי תקופות כהונה בבית הנבחרים וכיהן בשנים 1877–1881. ב-1880 הוא נבחר כיושב ראש בית הנבחרים.
במהלך הקריירה שלו כמחוקק, קידם וילסון חקיקה בשם עובדי הרכבות ולמניעת אפליה בתשלומים לחברות הרכבות.
אף על פי שהיה נואם מוכשר, שכונה לעיתים "וינדי" וילסון, הוא לא היה איש ארגון פוליטי בעל השפעה, ונוצח בניסיונותיו להיבחר לקונגרס ולתפקיד התובע הכללי.
עם זאת, ב-1884 עלה בידו להיבחר כמושל וירג'יניה המערבית כאשר רכב על גל של אי-שביעות רצון ממיסוי במגזר הכפרי, והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית אדווין מקסוול ביחס של 71,438 מול 66,149 קולות.
כמי שתואר על ידי ההיסטוריון אוטיס רייס כ"אויב הבולט ביותר של זכויות התאגידים" בקרב מושלי המדינות של אותה תקופה, ייצג וילסון את הדמוקרטים הכפריים המסורתיים, בניגוד לרפובליקנים ולאגף תומכי התעשייה של מפלגתו.
הוא קרא לשיפורים בבטיחות המכרות ולרגולציה של ענף הרכבות.
בנאומיו לפני בית המחוקקים הוא הקדיש פרק זמן משמעותי להתנהלות חברות הרכבות שלדבריו גרמה למדינה עלויות בהיקף של מיליוני דולרים, וקראה לתיקון תקנות פדרליות ומדינתיות.
הנוהג המפלה המרכזי מבין אלו שווילסון שאף לשים לו קץ היה הנוהג המקובל של חיוב בסכום גבוה יותר של קרונות משא קצרים בהשוואה לקרונות משא ארוכים.
הוא גם המליץ על חקיקה לאסור על הנוהג של חברות הרכבת לתת כרטיסי נסיעה בחינם לפקידי ציבור.
הוא המליץ על הרחבת החוקים שנגעו להתנהלות מושחתת כך שיתייחסו לשוחד במינוי מועמדים למשרות פוליטיות.
בנאומו בפני בית המחוקקים בשנת 1889, קידם וילסון חקיקה להגבלים עסקיים והרחיב את ההגירה למדינה, לצד רישום מצביעים כדרך לצמצם שחיתות בבחירות.
כמי שכיהן כמושל בשיאו של סכסוך הטפילד-מק'קוי, התנגד וילסון לבקשתה של קנטקי לעצור ולהסגיר את התובעים של הטפילד, ועל פי הוראותיו, תבעה וירג'יניה המערבית את קנטקי על שחרור אנשי הטפילד שחצו את הגבול בין שתי המדינות באופן בלתי חוקי.
דוויל אנס הטפילד קרה לבנו על שמו של וילסון, לכבודו.
ב-1887 פעל וילסון יחד עם קבוצה קטנה של מחוקקים לבלום את בחירתו מחדש של עמיתו הדמוקרטי ג'ונסון נ.
קמדן לסנאט של ארצות הברית.
קמדן ייצג את סיעות תומכי התעשיינים במפלגה הדמוקרטית.
אף על פי שכהונתו של וילסון כמושל הסתיימה למעשה במרץ 1889, הוא המשיך לכהן בתפקיד במשך 11 החודשים הבאים, עד שנפתרה המחלוקת בנוגע לבחירות למשרת המושל של 1888 בין הרפובליקני נתן גוף לבין הדמוקרט אריטס פלמינג, שהוכרעה לטובתו של פלמינג.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב וילסון לעיסוקו בעריכת דין, וב-1891 סייע בניסוח נוסח חדש לחוק הבחירות.
עמנואל ויליס וילסון נפטר בצ'ארלסטון ב-28 במאי 1905. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג היל שבעיר.
רוזן משנה אוליבייה שארל קאמי עמנואל דה רוּז'ה היה אגיפטולוג צרפתי, פילולוג וחבר בבית רוז'ה .
עמנואל דה רוז'ה נולד ב-11 באפריל 1811 בפריז, בנם של שארל קאמי אוגוסטן דה רוז'ה, הרוזן דה רוז'ה ואדלייד שרלוט דה לה פורט דה רינץ (1790–1852).
עמנואל דה רוז'ה היה חבר במסדר לגיון הכבוד, חבר ב, אוצר המוזיאון המצרי של הלובר (1849), חבר מועצת המדינה (1854) ופרופסור לארכאולוגיה מצרית בקולז' דה פראנס (1864).
הוא כתב מספר ספרים על מצרים ותולדותיה.
פסלים של דה רוז'ה נמצאים בלובר וב בקהיר.
עמנואל דה ויט (בהולנדית: Emanuel de Witte; 1617–1692) היה צייר הולנדי שהתמחה בציורי פרספקטיבה של פנים כנסיות.
בניגוד לפיטר יאנסזון סנרדאם, שהתמקד בדיוק אדריכלי, דה ויט התמקד ביצירת אווירה ריאליסטית בציוריו.
בנוסף לציורי כנסיות, יצר גם מספר ציורי ז'אנר, אם כי במספר מועט.
עמנואל דה ויט נולד באלקמאר ולמד גאומטריה מאביו, שהיה מורה בבית ספר.
בשנת 1636 הצטרף לגילדת לוקאס הקדוש המקומית.
לאחר תקופה ברוטרדם, עבר לדלפט ולמד אצל אברט ואן אלסט.
בשנת 1651 השתקע באמסטרדם, שם נפטרה אשתו הראשונה, חרטיה ארנטס, בשנת 1655. לאחר מכן נישא ליתומה בת 23 בשם ליסבת ואן דר פלאס, שהשפיעה לרעה על בתו המתבגרת.
בדצמבר 1659 נעצרו אשתו ובתו באשמת גניבה מבית שכנם.
ליסבת, שהייתה בהריון, נאלצה לעזוב את העיר לשש שנים, חיה מחוץ לחומות אמסטרדם ונפטרה בשנת 1663.
לאחר מאסר אשתו ובתו, דה ויט נאלץ להיכנס להסכם תלות עם עורך הדין וסוחר האמנות יוריס דה וויס, במסגרתו היה עליו למסור את כל יצירותיו בתמורה למגורים, מזון ו-800 גילדן בשנה.
מאוחר יותר הפר את ההסכם, נתבע ונאלץ להמשיך בעבודתו בתנאי תלות.
למרות שקיבל תמיכה מפטרונים שונים, יחסיו עימם לא עלו יפה בשל מזגו החם.
הוא נהג לצעוק על לקוחותיו ואנשים שהתבוננו בו בזמן שעבד בכנסיות.
כמו כן, תועדו מקרים של הימורים ועימותים, כולל מריבה עם הצייר חרארד דה לאירס.
סביב שנת 1688 עבר להתגורר עם הצייר הנדריק ואן סטריק בתמורה להדרכה בציור פנים כנסיות.
על פי עדותו של ארנולד האוברקן, לאחר סכסוך על שכר הדירה, דה ויט תלה את עצמו על גשר באמסטרדם בשנת 1692. החבל נקרע והוא טבע.
בשל קרח שכיסה את התעלה באותו לילה, גופתו התגלתה רק לאחר 11 שבועות.
בתחילת דרכו צייר דיוקנאות וכן סצנות מיתולוגיות ודתיות.
לאחר שעבר מדלפט לאמסטרדם בשנת 1651, התמקד בעיקר בציור פנים כנסיות.
הוא צייר את הכנסייה הישנה (אמסטרדם) מזוויות שונות וכן יצר דימויים של כנסיות אידיאליות, בהן שילב מאפיינים ממבנים שונים.
לעיתים קרובות שילב דמויות מתפללים וכלבים בציוריו.
שימושו בקומפוזיציה מדויקת ובאור יצר תחושת עומק וחלל עוצמתיים.
לדברי וולטר לידקה, עיקר עניינו היה "המרחב עצמו – אורו, צבעיו, ממדיו ומצב רוחו – ולא הארכיטקטורה כשלעצמה".
סידור התאורה נועד "להעצים את התחושה של שהייה במרחב גדול אך מוגן".
עמנואל גרופר (13 באוקטובר 1944 – 27 באפריל 2024) היה פרופסור לחינוך, מומחה בתחום החינוך והטיפול בילדים ובני נוער במצבי סיכון, במיוחד במסגרות פנימייתיות וחוץ-ביתיות.
הוא היה סגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה בקריה האקדמית אונו, נשיא הארגון הבינלאומי לחינוך חוץ-ביתי (הפדרציה הבין-לאומית לקהילות חינוכיות FICE International) משנת 2018 ועד פטירתו ונשיא FICE ישראל במשך כמעט 19 שנים.
קודם לכן, כיהן כסמנכ"ל עליית הנוער בסוכנות היהודית וכמנהל האגף לחינוך והדרכה בפנימיות, שבמסגרתו המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועלית הנוער במשרד החינוך, וזאת במקביל לתפקידו כדיקאן בית הספר לחינוך וחברה במכון לנדר.
עמנואל גרופר נולד ב-1944 בעיר רואן שבצרפת והעביר את שנותיו הראשונות במשפחה צרפתית.
אביו, ד"ר משה גרופר, נולד בעיירה בבדאג ברומניה ועבר לצרפת בשנות ה-20. אימו, קלייר, נולדה וגדלה בעיר שטרסבורג, ראשית תחת שלטון גרמני, ולאחר מלחמת העולם הראשונה - תחת שלטון צרפתי.
גרופר עלה עם משפחתו לישראל ב-1951 והמשפחה התגוררה בחדרה.
לאחר השירות בצה"ל התחתן והחל את דרכו המקצועית כמטפל נוער בסיכון ומורה בבית ספר תיכון, במסגרת פנימייתית לנערים ונערות בכפר הנוער החינוכי הדסה נעורים, לפני שהתקדם לאקדמיה ולמחקר.
בשנים 1966–1970 הוא סיים לימודי תואר בוגר במתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1977–1983 השלים תואר מוסמך בחינוך באוניברסיטת חיפה.
עבודת הגמר שלו עסקה ב"ניסוי להערכת הנהגה עצמית בפנימייה – השוואת מידת פעילותם החברתית ומעמדם הסוציומטרי של חניכי פנימייה בסוגי מוסדות שונים" והוגשה בהנחיית ד"ר חנן ברין ופרופ' רבקה אייזיקוביץ'.
בשנים 1985–1992 למד לתואר דוקטור בחוג לחינוך באוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה מחקר אתנוגרפי, אודות "תהליך הסוציאליזציה המקצועית של עובדים חדשים בפנימייה" והוגשה בהנחיית פרופ' רבקה אייזיקוביץ'.
בנוסף, הוסמך להוראה על-יסודית במתמטיקה מטעם הטכניון, בשנים 1976–1977.
בשנת 2006 מונה למרצה בכיר במכללה האקדמית בית ברל.
בשנים 2011–2014 כיהן כראש המסלול לקידום נוער במכללה האקדמית בית ברל, וכן היה חבר המועצה האקדמית של המוסד.
בשנת 2012 מונה לראש המסלול בתחום קידום הנוער במכון לנדר בקריה האקדמית אונו, תפקיד שביצע עד 2015.
משנת 2017 שימש כסגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח ומנהל בית הספר לחינוך בקריה האקדמית אונו; מונה לראש בית הספר לחינוך בקריה האקדמית אונו בשנת 2014; ולאחר מכן לדקאן בית הספר לחינוך וחברה במרכז האקדמי ירושלים במשך שנתיים וחצי, תפקיד שבו פיתח וביסס תוכנית לימודים חדשה לתואר ראשון בחינוך וחברה.
שימש כחבר בוועדות אקדמיות נוספות, כגון ועדת המינויים, ועדת האתיקה בפקולטות השונות בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2015 מונה לסגן ראש בית הספר לחינוך ואחראי אקדמי על התוכניות בקמפוס המרכזי.
במסגרת תפקידיו המנהליים והאקדמיים, היה מעורה בפיתוח תוכניות לימודים ובהרחבת תחומי ההוראה והמחקר במוסדות שבהם פעל.
בשנים 1971–1974 נשלח לשליחות חינוכית באירופה מטעם המחלקה לנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנים 1988–1993 הרצה בחוג לחינוך באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1989–1996 כיהן כסמנכ"ל עליית הנוער בסוכנות היהודית.
בשנים 1996–2011 היה מנהל האגף לחינוך והדרכה בפנימיות, במסגרה המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועלית הנוער במשרד החינוך וזאת במקביל לתפקידו כדיקאן בית הספר לחינוך וחברה במכון לנדר.
בנוסף, שימש כחבר בוועדה המדעית של קונגרס בינלאומי שמכון וינגייט הכין בברשה, איטליה, בשנת 1997.
החל משנת 2014 היה מרצה בכיר בכל המרכזים של הקריה האקדמית אונו.
היה ראש המסלול לטיפול וקידום נוער, וחבר המועצה האקדמית של מכללת בית ברל.
היה חבר ההנהלה הבינלאומית של האיגוד הבינלאומי לעובדים חינוכיים-סוציאלים AIEJI, ויו"ר ועדת האתיקה שלו.
כיהן כיו"ר הסניף הישראלי של הארגון הבינלאומי AIEJI בחסות עמותת אפשר.
כמו כן, היה יו"ר האיגוד הישראלי לפנימיות חנוכיות וטיפוליות - IRECA.
שימש חבר מערכת וכתב בכתבי העת: "מפגש" לעבודה חינוכית סוציאלית, כתב העת המדעי הצרפתי השפיט AMPAN, כתב העת המדעי הרומני לקידום נוער בסיכון Revista de Pedagogie si asistenta sociala וכתב העת המדעי השפיט Residential Treatment for Children & Youth.
שימש כשופט מאמרים עבור כתב העת השפיט של אוניברסיטת ויקטוריה בקנדה: International Journal of Child, Youth and Family Studies (IJCFYFS) ועבור כתב העת הישראלי השפיט: מפגש, לעבודה חינוכית - סוציאלית.
עמנואל גרופר החזיק בתפקידים מובילים בארגון הבינלאומי לחינוך חוץ-ביתי (הפדרציה הבין-לאומית לקהילות חינוכיות FICE International), הכוללים את הקשר בין תחומי החינוך הפנימייתי והתוכניות החברתיות.
בין תפקידיו המרכזיים: יו"ר הוועדה האחראית על פרסום ומידע בארגון, וכן נשיא ארגון FICE העולמי.
בתקופת כהונתו, קידם פעילויות ושיתופי פעולה בינלאומיים בתחום החינוך הפנימייתי והטיפול הנוער, והשתתף בכנסים ובארגוני ומיזמים בינלאומיים שמקדמים את תחום זה ברחבי העולם.
על פעילותו נבחר לחבר כבוד (Honorary Member) ב-FICE International על תרומתו למקצוע חינוך וטיפול בנוער בסיכון.
במהלך כנס FICE ה-33 בהונגריה בשנת 2024 הוקדש לכבודו מושב מיוחד שהתמקד בהישגיו המחקריים.
במשך שנות פעילותו האקדמית פרסם עשרות מאמרים בתחום מחקריו.
חינוך חוץ-ביתי ופנימייתי : אסופת מאמרים המבוססת על הרצאות שניתנו בקונגרס העולמי לחינוך פנימייתי של ארגון FICE שהתקיים בישראל באוקטובר 2019 בקמפוס של הקריה האקדמית אונו / עורכים: עמנואל גרופר, אלכסנדר שניידר, מרים גילת ; עריכה לשונית: אלישבע מאי.
הפנימיות החינוכיות: יצירה מקורית במערכת החינוך הישראלית / עריכה - עמנואל גרופר.
תל אביב : המרכזיה החינוכית תשס"ה
איכות לילדים: סטנדרטים לטיפול בילדי השמה חוץ-ביתית (פנימיות ומשפחות אומנה) באירופה ובעולם / עורך המהדורה העברית: ד"ר עמנואל גרופר ; עריכת לשון: ד"ר שלום שמאי, אורלי צור.
תל אביב: משרד החינוך - המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועלית הנוער 2009
ילדים ומתבגרים במצבי סיכון בישראל / עורכים: ד"ר עמנואל גרופר ופרופ' שלמה רומי ; סיוע בעריכה: ד"ר מירב סלקובסקי.
החינוך הפנימייתי לקראת העשור הבא : דין וחשבון של הוועדה לתכנון ופיתוח החינוך הפנימייתי לעשור הבא - "ועדת העשור" / מוגש על ידי: פרופ' יצחק קשתי - יו"ר, ד"ר עמנואל גרופר - סגן יו"ר, ד"ר שמחה שלסקי - מרכז.
תל אביב : משרד החינוך - המנהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועליית הנוער 2008
שימור ושיקום קשרי משפחה בעת סידור חוץ ביתי-פנימייתי / מאת אירית מירו, עמנואל גרופר.
ירושלים : המוסד לביטוח לאומי - מינהל המחקר והתכנון תשס"ו 2006
פרופסור גרופר הכיר את מרים אשתו כבר בימי התיכון.
השניים מיסדו את הקשר כשהיה סטודנט באוניברסיטת תל אביב ומדריך נוער בכפר הנוער הדסה נעורים על יד כפר ויתקין.
כזוג נשוי הם קבלו צריף בשטח הכפר כדי לגור בו.
הם יצאו לשליחות באירופה מטעם הסוכנות היהודית וחיו כשלוש שנים בבלגיה ובצרפת.
כשחזרו לישראל, הזוג עבר לחדרה והיו להם 4 ילדים.
עמנואל גרגואר הוא פוליטיקאי צרפתי המכהן כחבר האספה הלאומית של צרפת החל מ-1 ביולי 2024. הוא חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
בין השנים 2018–2024 שימש כסגן ראש עיריית פריז תחת אן אידלגו.
עמנואל לַסְקֶר היה שחמטאי, מתמטיקאי ופילוסוף יהודי-גרמני, אלוף העולם השני בשחמט.
לסקר התמודד בהצלחה בתחרויות חזקות עד גיל 68. נודע כלוחם עז, כטקטיקן מופלא המסוגל לנצח משחקים לכאורה אבודים וכחלוץ השחמט המודרני.
אמר עליו חוסה ראול קפבנלנקה: "אף אחד מהשחקנים הגדולים לא היה כה לא מובן לרוב השחמטאים החובבים ואפילו לאמנים, כעמנואל לסקר".
ואמר עליו אלכסנדר אלכין: "עמנואל לסקר היה מורי כל חיי, בלעדיו לא הייתי מגיע לאן שהגעתי".
לסקר הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
נולד ב־1868 ב שבברנדנבורג, פרוסיה (כיום בפולין), בנם של החזן אדולף לסקר ואשתו רוזליה, בת משפחת חזנים בשם ישראלסון.
סבו של עמנואל, מצד אביו, היה רב בעיר לֶסֶן (Lessen) שבפרוסיה ונחשב לעושה נסים.
למשפחה, שהתפרנסה בקושי, היו עוד שלושה ילדים, ברתולד, המבוגר בשמונה שנים מעמנואל והבנות תאופיליה ועמליה.
ברתולד לסקר, שלמד רפואה, היה בעצמו שחמטאי מצטיין ובתקופת לימודיו התפרנס משיעורי שחמט ומשחקי קלפים.
כשעמנואל חלה, בגיל שמונה, לימד אותו ברתולד לשחק שחמט.
עמנואל למד מתמטיקה בארלנגן וזכה להצלחות בתחרויות שחמט בגיל 21. הוא זכה במקום הראשון בתחרות שנערכה בברלין ואחר כך גם בברסלאו; בעקבות תחרויות אלו הוענקה לו דרגת אמן שחמט.
בתחרות הבאה, באמסטרדם, שבה זכה איימוס ברן במקום הראשון, זכה לסקר במקום השני המכובד.
לסקר החל לנצח בתחרויות בינלאומיות, כך ניצח בזה אחר זה את ז'אק מיזס, בירד, בלקברן, גונסברג ומייסון, שנחשבו לשחקנים החזקים ביותר באנגליה.
הוא נסע לארצות הברית וניצח גם שם את גדולי השחקנים.
התמודדויות על תואר אלוף העולם
בשנת 1894, בגיל 25, קיבל את הזכות להאבק מול אלוף העולם וילהלם שטייניץ, שהיה אז בן 58 וכושרו היה בסימן ירידה.
בקרבות על האליפות ניצח לסקר +10 - 5 =4, ובכך היה לאלוף העולם השני.
לסקר החזיק בכתר 27 שנים (יותר מכל אלוף עולם אחר).
ההתמודדות מול שטייניץ התקיימה בניו-יורק, פילדלפיה ומונטריאול.
בשנת 1896 ניצח גם בדו-קרב גומלין מול שטייניץ, התמודדות שנערכה במוסקבה.
היו שטענו כי לסקר זכה בניצחון רק הודות למצבו הבריאותי הקשה של שטייניץ.
לסקר עצמו נפל למשכב שנה לאחר הקרבות וכאשר חזר לשחק ב-1895 בתחרות בינלאומית באנגליה, הגיע רק למקום השלישי; בדיעבד מסתבר שזה היה כישלונו התחרותי הגדול ביותר.
באותה שנה נערכה בסנקט פטרבורג תחרות שבה השתתפו ארבעת שחקני השחמט הטובים בעולם: שטייניץ, מיכאל צ'יגורין, פילסברי ולסקר, ובתחרות זו זכה לסקר במקום הראשון.
לסקר החל להרצות על שיטותיו ברחבי אנגליה; ב-1896 ניצח בתחרות בינלאומית בנירנברג, שבה השתתפו גדולי השחמטאים: שטייניץ, פילסברי, מארוצי, זיגברט טאראש, שלכטר, צ'יגורין ועוד.
לסקר פרש מהשחמט למספר שנים אותן השקיע במחקריו המתמטיים, אך ב-1899 הסכים להשתתף בתחרות בינלאומית בלונדון, שם השיג ניצחון בהפרש עצום של 4.5 נקודות מהמקום השני.
ב-1904 השתתף בתחרות שבה זכה רק במקום השני, כאשר פרנק מרשל, אלוף ארצות הברית הקדים אותו.
בעקבות תוצאה זו נערך דו-קרב בין השניים בשנת 1907 ולסקר הביס את מרשל 11.5-3.5.
מרשל נקט בהגנה הצרפתית בשחקו בצבע השחור, והשיג ארבע תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
מרשל בחר בהסתעפות MacCutcheon בה משחקים 3. פג3 פו6 4. רז5 רב-4. בחירה זו לא הייתה יכולה להפתיע את אלוף העולם, אשר שיחק שני משחקי שחמט בהתכתבות שהחלו מעמדה זו נגד מפתח ההסתעפות, MacCutcheon עצמו.
התוצאות היבשות מטעות, שכן מרשל היה קרוב לזכות במשחק השביעי, בו הגיע לסיום זכוי.
בשנת 1908 ניצח לסקר בדו-קרב על אליפות העולם מול טאראש 10.5-5.5.
בתחרות הבינלאומית החזקה של סנקט פטרבורג 1909, בה השתתפו כמעט כל השחמטאים הגדולים של אותה תקופה, לאחר שצבר רק נקודה וחצי בשלושת המשחקים הראשונים, לסקר הצליח לסיים את התחרות במקום הראשון יחד עם עקיבא רובינשטיין, מנצח את כל המשחקים בהם פתח בלבן.
בשנת 1909 קיים לסקר דו-קרבות על אליפות העולם מול דוד ינובסקי שהסתיימו בתוצאה 4–10.
בשנת 1910 קיים לסקר דו-קרב נוסף על אליפות העולם מול ינובסקי, לסקר ניצח 9.5-1.5.
בשנת 1910 קיים לסקר דו-קרב על אליפות העולם מול קרל שלכטר, שהסתיים בתיקו 5-5, ולכן לסקר שמר על תוארו אך ראה בתוצאה זו כישלון.
בשנת 1914 נערכה תחרות בין לסקר לבין שני שחקנים שטענו לכתר – חוזה ראול קפבלנקה ורובינשטיין.
בתחרות השתתפו גם אלכין, טאראש ומרשל והיא התקיימה בסנקט פטרבורג.
לסקר זכה במקום הראשון וקפבלנקה במקום השני.
תוצאה זו זיכתה אותו בתואר החדש רב-אמן בשחמט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקו התחרויות, ורק ב-1921 התחדשה הפעילות השחמטאית, כאשר האירוע הראשון היה דו-קרב על האליפות בין לסקר לקפבלנקה.
המשא ומתן על דו-קרב זה החל בשנת 1912 אך הופסק עקב מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 הציע לסקר לוותר על תוארו לטובת קפבלנקה, אך זה סירב וביקש להתמודד בדו-קרב.
קפבלנקה ניצח בקרב בתוצאה 0–4 ו-10 תיקו וזכה באליפות, אך לסקר טען שתנאי המשחק שהתרחש בהוואנה במזג אוויר טרופי הפריעו לו.
בשנת 1933 נאלצו לסקר ואשתו מרתה כהן לעזוב את גרמניה בשל יהדותם.
הם עברו לאנגליה, ולאחר שהייה קצרה בברית המועצות שם ויתר לסקר על אזרחותו הגרמנית השתקעו בניו יורק.
גם בגיל מבוגר מאוד לשחמטאי (בן 68) הוכיח לסקר כי עדיין כוחו במותניו.
זו הייתה התחרות האחרונה בה השתתף לסקר.
על לסקר נאמר כי ניצל שיטות פסיכולוגיות כדי להכריע את יריביו.
נטען כי הוא מנתח את האיכויות הסובייקטיביות של היריב, וזאת בנוסף לדרישות האובייקטיביות של העמדה על גבי הלוח.
ריצ'רד רטי העריך אף שלעיתים לסקר בוחר במכוון במסע נחות אם הוא סבור שיגרום אי נוחות ליריבו.
לסקר הכחיש טענות אלו, ומרבית הכותבים המודרניים מסכימים עם לסקר.
המאפיינים שעשו את משחקו מסתורי לבני תקופתו נראים עכשיו לעיתים תכופות במשחקים מודרניים: ההתקפה ז4 כנגד הסתעפות הדרקון בהגנה הסיציליאנית, הקרבות שנועדו להשיג יתרון עמדתי, בחירת המסע המעשי ביותר ולא לנסות למצוא את המסע הטוב ביותר, התקפה נגדית וניסיון לסבך את המשחק לפני שעמדה לא טובה נהפכת לקשה.
ולדימיר קרמניק אומר "לסקר הבין שסוגים שונים של יתרון ניתנים להחלפה זה בזה: יתרון טקטי ניתן להמיר ליתרון אסטרטגי ולהפך" דבר שנראה מסתורי לבני זמנו שהיו אמונים על התאוריות של שטייניץ או טאראש.
ג'ון נאן אומר עליו כי "לכל אלופי העולם הייתה היכולת לעורר טעויות אצל יריביהם.
… אם עלינו לסכם את הטכניקה של לסקר במילה אחת, היא תהיה 'misdirection' (הכוונה למקום הלא-נכון).
כישרונו היה ביצירת סיטואציות שבהן הכללים הנורמליים ואפני ההערכה של עמדה אינם תקפים.
יריביו היו נכשלים בלהבין שמשהו אינו כשורה עד שהיה מאוחר מדי.
הטכניקה הזו הייתה כה מוצלחת כך שלא רק יריביו אלא גם מנתחים מאוחרים רבים כשלו בהערכת שיטת הפעולה של לסקר.
כתוצאה מכך נוצר מיתוס לפיו שרבים מניצחונותיו של התבססו על הונאה, מזל-טהור או אפילו מהאפקט של הסיגרים שלו.
במציאות, לא היה דבר מסתורי או חשאי במשחקיו.
הם התבססו על הבנה עמוקה של שחמט, הערכה של עמדות מוליכות-שולל ומעט פסיכולוגיה ממולחת.
… כמעט בכל מקרה, הוא שיחק מסעים, שנראו פרובוקטיביים אולם לא היו גרועים מהאלטרנטיבות, אך עם הבדל משמעותי - היה סביר יותר שהם יקדמו טעות."
הניצחון המפורסם שלו נגד קפבלנקה בסיבוב האחרון של התחרות בסנקט פטרבורג בשנת 1914, ניצחון לו היה זקוק כדי לנצח בתחרות, מוצג כעדות לסגנון הפסיכולוגי שלו.
במשחק זה שיחק לסקר בלבן, ובחר בנוסח של חילופים בהגנה הספרדית, נוסח שבמרבית המקרים נוקטים בו כאשר מנסים להבטיח תיקו בלבן.
קרמניק טוען שמשחקו הוכיח הבנה עמדתית עמוקה, ולא פסיכולוגיה בלבד.
מכל מקום במשחק זה ניתן לראות מעין מיקרו-קוסמוס של סגנונו של לסקר: הוא השקיע לימוד מועט של שלב הפתיחה, היה יצירתי ביותר ורב-תושייה בשלב המציעה ושיחק את שלב הסיום ברמה הגבוהה ביותר.
גם כשהיה לסקר בשנות ה-60 המאוחרות של חייו, עדיין נחשב ליריב מסוכן ביותר בכל משחק נתון.
אחד המשחקים המפורסמים של לסקר הוא נגד באואר, מתחרות אמסטרדם בשנת 1889, שם הקריב לסקר שני רצים בתמרון שהופיע לאחר מכן במספר משחקים נוספים.
בשנת 1895 הציג לסקר חידוש שקטע את השימוש בגמביט אבנס הפופולרי במשחקים תחרותיים.
החידוש של לסקר מסכל את הכוונות ההתקפיות של הלבן ולדברי ראובן פיין העמדה המתקבלת היא "מדכאת מבחינה פסיכולוגית עבור השחקן הלבן שבחר בגמביט" ובאופן אובייקטיבי היא טובה לשחור, שלו יתרון קל בשלב הסיום.
לבן: פרנק מרשל שחור: עמנואל לסקר ניו יורק 1907
חוסה ראול קפבלנקה, אלוף העולם אמר:
המשחק הזה בהחלט מלמד על שלב הסיום.
לסקר העביר את המשחק מיידית משלב המציעה לשלב הסיום, וניהל אותו בצורה מופתית.
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: עמנואל לסקר סנקט פטרבורג 1909
לבן: עמנואל לסקר שחור: זיגברט טאראש סנקט פטרבורג 1914 ראשון
לבן: עמנואל לסקר שחור: זיגברט טאראש סנקט פטרבורג 1914 שני
רשימה זו מתייחסת לשחמטאים שניצחו את לסקר במשחק תחרותי רגיל (לא סימולטני ולא משחק בו קיבלו יתרון חומרי מלכתחילה):
אלכסנדר אלכין - ציריך 1934
ג'וזף הנרי בלקברן - הייסטינגס 1895, לונדון 1899
יפים בוגוליובוב - ציריך 1934
מיכאל בוטביניק - מוסקבה 1936
גיולה ברייר - בודפשט 1911
הורציו קארו - ברלין 1890
רודולף שארושק - נירנברג 1896
פיודור דוס-חוטימירסקי - סנקט פטרבורג 1909
ראובן פיין - נוטינגהאם 1936
גריגורי לבנפיש - מוסקבה 1925
אנדור לילינטל - מוסקבה 1936
גיולה מקובץ - גראץ 1890
ג'יימס מורטימר - לונדון 1892
אהרון נימצוביץ' - ציריך 1934
הרי נלסון פילסבורי - סנקט פטרבורג 1895/96 (פעמיים), נירנברג 1896, אוגסבורג 1900, קיימברידג' ספרינגס 1904
איגנץ פון פופיל - ברסלב 1889
ויאצ'סלאב רגוזין - מוסקבה 1936
שמואל רשבסקי - נוטינגהאם 1936
עקיבא רובינשטיין - סנקט פטרבורג 1909
גדעון סטולברג - ציריך 1934
קרלוס טורה רפטו - מוסקבה 1925
לואיס ואן פליט - אמסטרדם 1889
לסקר היה גם מתמטיקאי מכובד.
את עבודת הדוקטורט במתמטיקה, עשה בשנים 1900–1902 באוניברסיטת ארלנגן, בהנחייתו של דויד הילברט.
לסקר היה זה שהציע את המושג אידיאל פרימרי, המכליל את מושג החזקה של מספר ראשוני מן המספרים השלמים לחוגים כלליים.
תרומתו החשובה ביותר למתמטיקה היא משפט לסקר-נתר, המספק, עבור כל אידיאל של חוג קומוטטיבי נותרי, פירוק בתור חיתוך של מספר סופי של אידיאלים פרימריים.
לסקר הוכיח את המשפט עבור חוגי פולינומים בכמה משתנים מעל שדה; מאמרו בנושא, Zur Theorie der Moduln und Ideale, פורסם בשנת 1905 בכתב העת "Mathematische Annalen".
את ההכללה לחוגים קומוטטיביים נותריים, שלהם תפקיד מרכזי בגאומטריה אלגברית, הוכיחה אמי נתר.
לסקר עסק בפילוסופיה, והיה חבר טוב של אלברט איינשטיין.
בשלב מאוחר בחייו היה להומניטר וכתב בלהט על הצורך בהשכלה מובנית ומעוררת השראה לצורך ייצוב והבטחת ביטחון האנושות.
הוא החל לשחק ברידג' ונהיה לאמן במשחק זה, בנוסף למשחק הלוח הסיני גו אותו חקר.
הוא המציא את המשחק לאסקה, משחק דמוי דמקה, בו במקום לסלק את הכלים שנלקחו מהלוח מניחים אותם מתחת לכלי הלוכד.
המשוררת אלזה לסקר-שילר הייתה גיסתו, אשת אחיו, ברטולד לסקר, שהיה שחמטאי ורופא.
אדוארד לסקר, אמן בינלאומי לשחמט טען שהוא קרוב משפחה של לסקר.
שניהם שיחקו בתחרות הגדולה שהתקיימה בניו יורק בשנת 1924.
ד"ר לסקר עסק רבות בפיתוח "תורת המאבק".
הוא שאף להכללה וניסוח מתמטי של רעיון המאבק לצורותיו.
במסגרת זו, בחן משחקי לוח שונים כגון את שיטתו בשחמט סיכם בספר "תורת השחמט", שיצא גם בעברית.
תחרות השחמט הבינלאומית של סנקט פטרבורג 1909 (ניתוח של אחת מתחרויות השחמט החזקות אי פעם, ספר שנלמד פעמים רבות על ידי אלכין).
הפילוסופיה של הבלתי שלם, 1919.
תורת השחמט (1925), מהדורה עברית: זמורה 1984 (ספר לימוד כללי שהיה מפורסם בחוגי השחמט הן בשל הטון הפילוסופי שלו והן בשל תוכנו).
משחקי לוח של העמים, 1931.
אחד המתרגמים הפוריים ביותר לעברית בתחום המדע הפופולרי, המדע הבדיוני והפנטזיה, ממייסדי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ויושב הראש שלה בשנים 1996–2002.
לוטם היה בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב מהפקולטה למדעי החברה, תואר שני ושלישי מאוניברסיטת לונדון מבית הספר ללימודי מזרחנות ואפריקה ומבית הספר לכלכלה, בהתאמה.
הרצה בחוג לארצות מתפתחות באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן עבד במשרד החוץ, ראשית בתור חוקר, לאחר מכן בתור קונסול לעניינים אקדמאיים בניו יורק, ולבסוף בתור יועץ לשגרירות ישראל בפרטוריה (דרום אפריקה).
החל לעסוק בתרגום ובעריכה בשנת 1976.
היה ממייסדי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ועמד בראשה שנים רבות.
בשנת 1998 ערך את תרגומה של רות ליבנית ל"שר הטבעות" והוסיף לו תרגום של הנספחים, כולל אלו העוסקים בבלשנות שפות הארץ התיכונה.
היה זה אחד מהפרויקטים הגדולים והשאפתניים ביותר שלו, אך גם השנויים ביותר במחלוקת.
הוא שינה חלק מהמונחים והתעתיקים, וזכה על כך לשבחים כמו גם ביקורת, כמו במקרה של עלפים במקום בני לילית וגמדאים במקום גמדים, וכן במקרים של טעויות שונות בשפה העברית.
בשנת 2003 התמנה לעורך המדעי של אנציקלופדיה ynet, וכיהן בתפקיד זה שנים אחדות.
"הסילמריליון", "סיפורים שלא נשלמו" ו"ילדי הורין", "סיפורם של ברן ולותיין" ו"מפלת גונדולין" מאת ג'.ר.ר.
טולקין, וכן עריכה והרחבה של תרגומה של רות לבנית ל"שר הטבעות" של אותו מחבר.
"רשומות רומח הדרקון" מאת מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
"שם הרוח" מאת פטריק רותפס.
"החלום בטירת מיידן" מאת כריסטופר פריסט.
"פני מועדות לכוכבים", "אקסטרו", מאת אלפרד בסטר.
"עולם טבעת", "מהנדסי הטבעת", "מגונן", "הזרוע הארוכה של גיל המילטון", "מתנה מכדור-הארץ", "עולם של פטאאבים" ועוד, מאת לארי ניבן.
"מדרך רגל", "נפילת המלאכים" מאת לארי ניבן וג'רי פורנל.
"כוכב כפול", "הדלת המוליכה אל הקיץ", "לוחמי החלל", "החתול העובר דרך קירות", "ששת" ועוד, מאת רוברט היינליין.
"חולית", "כופרי חולית" ו"בית הלשכה חולית" מאת פרנק הרברט.
"בטרם המוסד", "המוסד והארץ", "נמסיס", "רובוטים ואימפריה", "שקיעה (ספר)" ו"ילד האתמול" מאת אייזק אסימוב.
"שוליית הלוחם" מאת לויס מקמסטר בוז'ולד.
"צד שמאל של החושך" מאת אורסולה לה גווין.
"טרף" ו "פארק היורה" מאת מייקל קרייטון.
"שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש" מאת דאגלס אדמס.
"טרילוגיית אילומינטוס": "העין בפירמידה", "התפוח הזהוב" ו"רהב" מאת רוברט שיי ורוברט אנטון וילסון.
"נסיכת מאדים" מאת אדגר רייס בורוז.
"טירת אוטרנטו" מאת הוראס וולפול.
"תלת עולמי" מאת א"א "דוק" סמית.
"טרילוגיית השניונית": "יושרה שניונית", "חרב שניונית" ו"חמלה שניונית" וספר נוסף "מקור ראשוני" מאת אן לקי.
"ההופכים את עורפם לאומלאס" מאת אורסולה לה גווין
"איים ברשת" ו"משקפי שמש כסופים: אנתולוגיה פאנקיברנטית" מאת ברוס סטרלינג.
"קיצור תולדות הזמן", "חורים שחורים, גורי-יקומים ומסות אחרות" ו"תוכנית אב" מאת סטיבן הוקינג.
"עולם רדוף שדים: המדע כנר בעלטה" מאת קארל סייגן.
"חיתוך הזהב – קורותיו של מספר מופלא", "שפת הסימטריה: המשוואה שלא נמצא לה פתרון" ו"האם אלוהים הוא מתמטיקאי?" מאת מריו ליביו.
"הגן האנוכיי", "השען העיוור", "לפרום את הקשת בענן: המדע, האשליה ותשוקת הפליאה", "ההצגה הגדולה בתבל" מאת ריצ'רד דוקינס.
"מקרני רנטגן ועד קווארקים" מאת אמיליו סגרה.
"מה אכפת לך מה חושבים אחרים?", "אתה בטח מתלוצץ, מר פיינמן!", "החדווה שבגילוי דברים" מאת הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן.
"הקווארק והיגואר" מאת מארי גל-מאן.
"מארג היקום" ומהדורה חדשה של "היקום האלגנטי" מאת בריאן גרין.
"ההוכחה והפרדוקס" מאת רבקה גולדסטיין.
"הקנון המדעי" מאת נטלי אנג'יר.
"חץ הזמן ונקודת ארכימדס" מאת היו פרייס.
"סטיבן הוקינג - חיים במדע" מאת מייקל וייט וג'ון גריבין, ספרית מעריב, תל אביב 2007.
"התמוטטות - מדוע נפלו הציוויליזציות הגדולות של העבר?
האם זה יכול לקרות גם לנו?" מאת ג'ארד דיימונד, מטר, תל אביב 2008.
המצאת הטבע: הרפתקאותיו של אלכסנדר פון הומבולדט מאת אנדריאה וולף, הוצאת שוקן, 2017.
נורמן דיקסון, "הפסיכולוגיה של השלומיאליות בצבא", [תל אביב]: מערכות, 2003.
אנדרו רוברטס, "סערת המלחמה", הוצאת דביר, 2009.
אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", ידיעות ספרים, תל אביב 2014.
אנטוני ביוור, "ההימור האחרון של היטלר: המתקפה בארדנים 1944", ידיעות ספרים, 2017.
ניל בסקומב, מבצר החורף: כיצד נבלם מיזם פצצת האטום של היטלר, ידיעות ספרים, 2018.
אנטוני ביוור, סטלינגרד, ידיעות ספרים, 2019
מריו ליביו, גלילאו ומכחישי המדע, אריה ניר הוצאה לאור, 2020.
כריסטופר ויילי, משחקי מוח: כיצד השפיעה פרשת קיימברידג' אנליטיקה על תוצאות הבחירות בארצות הברית, הוצאת שוקן, 2021
מיצ'יו קאקו, משוואת אלוהים: החיפושים אחר תיאוריה של הכול, עריכת תרגום: רותי חזנוביץ.
מופיע - תחת השם "רעואל לוטם" (צירוף שמו האמצעי של טולקין, ושם משפחתו של לוטם) בספרם של לביא תדהר וניר יניב, "רצח בדיוני" (2009).
עמנואל לוינס היה פילוסוף ומחנך יהודי-צרפתי.
לוינס ידוע בעיקר כמי שהעניק בכורה לשאלת ה"אחר" בפילוסופיה, וראה באתיקה "פילוסופיה ראשונית".
הגותו משלבת פילוסופיה יהודית, פנומנולוגיה, אקזיסטנציאליזם ופילוסופיה של הדיאלוג.
הפילוסוף הבריטי וחוקר לוינס סיימון קריצ'לי הציג את חייו והגותו באופן הבא:
לוינס נולד ב-1906 בקובנה שבליטא להורים (יחיאל ודבורה) שומרי מסורת.
החברה שבה גדל הייתה חברה שכלתנית ואף שלוינס למד את התנ"ך והשפה העברית, הדגש היה על ההשתלבות בתרבות הכללית כך שהתרבות הרוסית השפיעה עליו רבות.
עם פרוץ המהפכה היגרה המשפחה לאוקראינה וב-1920, כשליטא זכתה בעצמאות, שב אליה.
עם סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה עבר לצרפת ולמד בשטרסבורג, תחילה צרפתית ולטינית, ולאחר שנה פילוסופיה.
בשטרסבורג פגש לוינס את הסופר מוריס בלאנשו והם הפכו לידידים קרובים.
בלאנשו הושפע מלוינס בכתיבתו ואף הקדיש לו כמה מסות, ואילו לוינס חיבר על בלאנשו ספר מיוחד.
כעבור שנים, החביא בלאנשו את אשתו ובתו של לוינס במנזר מפני הנאצים.
בשטרסבורג הכיר את כתביו של אנרי ברגסון והחל לקרוא את מחקריו הלוגיים של אדמונד הוסרל, שלא היו מוכרים עדיין בצרפת.
ב-1928 עבר ללמוד מפי הוסרל בפרייבורג והשתתף בסמינריון האחרון שלו.
על אף שהקשר ביניהם נמשך והוסרל השפיע עליו רבות, העיד לוינס על עצמו כי "הלכתי להוסרל ומצאתי את היידגר".
מרטין היידגר, שהיה עוזרו של הוסרל, פרסם אז את ספרו "הוויה וזמן", והפך לסמכות מרכזית בפילוסופיה החדשה.
לוינס האזין לוויכוחים בינו לבין ארנסט קסירר הנאו קנטיאני, ונטה לאמץ את גישתו של היידגר.
אחר כך, כששמע על הצטרפותו של היידגר למפלגה הנאצית, הצטער לוינס על כך, וביקר את היידגר והפילוסופיה שלו.
לוינס הפך לאזרח צרפתי בשנת 1930 והחל בקריירה שלו באוניברסיטה.
הוא השתתף בחוגים פילוסופיים שונים כמו זה של אלכסנדר קוז'ב שעסק בפנומנולוגיה של הגל, או של גבריאל מרסל, נציג האקזיסטנציאליזם הנוצרי.
לפני מלחמת העולם השנייה פרסם רק מעט מאמרים, ביניהם המאמר הכמעט נבואי "על הבריחה", ועוד מאמרים שעסקו בנאציזם שהוגדר על ידו כבר אז כ"ברברי".
כמו כן פרסם כמה מאמרים בכתבי עת יהודיים, ביניהם המאמר "על האקטואליות של הרמב"ם".
לוינס גויס לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה וב-1940 נשבה, אך נשאר בחיים בשל אמנת ז'נבה שהגנה על שבויי מלחמה.
בזכרונותיו מספר לוינס על הכלב "בוֹבי", היחיד שהתייחס לשבויים כבני אנוש.
באירוניה הוא קרא לו "הקנטיאני האחרון בגרמניה הנאצית".
בזמן השבי המשיך לוינס לקרוא וללמוד והחל להכין את ספרו "מן הקיום לקיים", שפורסם ב-1947. כששוחרר ושב לצרפת גילה שכל משפחתו בליטא, הורים ושני אחים, נרצחה על ידי הנאצים.
לוינס התמנה למנהל בית ספר למורים של "אליאנס" בפריז, תפקיד שאותו מילא עד שהתקבל להוראה באוניברסיטת פואטייה ב-1961. בשנים שלאחר המלחמה פגש לוינס מורה מסתורי שכונה "מר שושני", שלימד אותו תלמוד ושאותו העריץ עד סוף ימיו.
לוינס הוזמן להרצות באופן קבוע בכנס השנתי לאינטלקטואלים היהודים בצרפת, שאורגן על ידי אדמון פלג וליאון אלגזי, והחל מהכנס השלישי (1960) הציג את "הקריאות התלמודיות" שלו.
ב-1961 פרסם את ספרו "כוליות ואינסוף" שהציג את משנתו המלאה.
בעקבות ספר זה פרסם ז'אק דרידה מסה על הגותו של לוינס, שתרמה מאוד לפרסומו של לוינס.
לוינס המשיך לכתוב מאמרים, וב-1974 הוציא את "אחרת מהיות" שלוינס ראה בו תפנית בהגותו.
מאז ועד למותו בנר שמיני של חנוכה תשנ"ו (1995) כתב לוינס ספרים ומאמרים רבים המבהירים את שיטתו ומסבירים דברים שונים לפיה.
לוינס ידוע בעיקר כפילוסוף של ה"אחר" או "האחרות", והיה הראשון להעניק בכורה לשאלת הזולת בפילוסופיה.
רעיון זה מגולם בטענתו הרדיקלית לפיה הפילוסופיה הראשונית היא האתיקה.
נקודת המוצא של לוינס היא הפנומנולוגיה, פרי הגותם של אדמונד הוסרל ומרטין היידגר.
אין זו משנה פילוסופית במלוא מובן המילה, אלא שיטת-ניתוח, והאופן בו לוינס משתמש בה מקרב אותו אל הזרם האקזיסטנציאליסטי.
אצל אדמונד הוסרל, התודעה מזוהה כיחס בין חוויה לבין מושא כלשהו: "תודעה היא תמיד תודעה של משהו".
כך למשל, השתוקקות למים תופיע בתודעה כיחס בין "תשוקה" (החוויה) לבין "מים" (המושא).
מופע מסוג זה נקרא "אקט אינטנציונלי" (מוכוון).
תלמידו ויריבו של הוסרל, מרטין היידגר, הבחין שרוב תוכן התודעה אינו מורכב מאקטים אינטנציונליים.
לדוגמה, כאשר אדם מעוניין לשבת בחדרו, הוא ניגש לכיסא ומתיישב מבלי להקדיש תשומת לב לכיסא.
כלומר הכיסא, בשום שלב, אינו מהווה מושא של אקט אינטנציונלי (אלא אם הכיסא נשבר או אינו נמצא במקומו הרגיל - רוצה לומר: כאשר משהו בעולם "לא בסדר").
דבר-מה המופיע כך בתודעה, כלומר לא כאובייקט אלא כאפשרות, נקרא "פרה-תמאטי".
לוינס מתאר את ברירת-המחדל של הקיום כמצב בו לא מופיעים אובייקטים בתודעה, והקיום כולו נחווה באופן פרה-תמאטי.
מצב זה מופרע על ידי גורמים לא מוכרים ובלתי צפויים (למשל סערה, תופעת טבע חדשה ולא מוכרת, אדם אחר המתנהג שלא לפי רצוני וכדומה).
האחרות, מעצם היותה לא מוכרת ובלתי צפויה, היא מאיימת.
הסרת האיום פירושו הבנה, וכך האחרות מניעה את הצורך בהבנה.
כאמור לעיל, הפילוסופיה, והמדעים הנגזרים ממנה, מנסים לנטרל את האחרות.
תהליך זה, של הפיכת המוזר למוכר והשונה לזהה, נתפס בעיני לוינס כתהליך אלים.
את הפילוסופיה הפועלת תחת הפרדיגמה הזו, כלומר את המסורת הפילוסופית המערבית כולה, הוא מכנה בביקורתיות "אוטונומית", ואת החלופה שהוא מציע הוא מכנה "הטרונומיה".
משמעות ההטרונומיה היא קבלת האחרות כאחרת, מבלי לנסות ללכוד אותה ברשת המושגים הסתמיים של השפה ("להבין אותה"), וכך לנטרל את ייחודיותה.
במשנה הלוינסית חשובה ההבחנה בין האחרות לבין ה-"אחרות המוחלטת", שהיא מושאה של התשוקה המטאפיזית.
האחר מופיע בתודעה כמשהו שאינו מוכר, ואילו האחר-המוחלט מופיע כדבר שמטבעו אינו יכול להפוך למוכר, וזו גם אינה המטרה.
לוינס מתנגד לצורך הרווח של בני-האדם לנכס לעצמם את האחר.
לנסות להפוך אותו לחלק מהם, לדומה להם, לתרגם אותו או להכניסו להגדרות שהם מבינים כדי שהוא יוכל להיטמע בהם.
לתפיסתו עלינו לקבל את האחר באחרותו (מכאן המשמעות שהוא נותן לליטוף-גישוש על פני האחר, הכרתו מבחוץ, בשונותו.
בניגוד לחשיבות שמייחסים למעשה האירוטי שבו שני גופים כאילו נעשים אחד).
הוא קורא לזה "אידיאת האינסוף" (התפיסה האוטונומית הנוגדת את האינסוף ההטרונומי מכונה "אידיאת הכוליות").
לוינס מזהה את הרדיפה אחר הידע כניסיון לכבוש את האחר, ואת המטאפיזיקה כניסיון (סיזיפי) לכבוש את האחר-המוחלט, זה שאינו ניתן לכיבוש.
לפי לוינס אנו מצווים לכבד את אותו אחר-מוחלט.
התשוקה שלנו היא לכבדו כמה שיותר, ולכן איננה באה על סיפוקה לעולם, מכיוון שככל שננסה לכבד כך ניווכח לראות כמה עוד אנו יכולים לעשות (נדמה כי מתקרבים למטרה אך היא מתרחקת).
במסורת הפילוסופית המערבית נהוג לנסות להוכיח ראשית טענות על מה שקיים או על מהות הידיעה, לפני שדנים ב-"ראוי".
עד המאה ה-17 ראו כראשונית את האונטולוגיה ("מה קיים?"), ואילו הפילוסופיה המודרנית, מדקארט ועד קאנט, הסיטה את הראשוניות משאלה זו לאפיסטמולוגיה ("מה אפשר לדעת?").
האתיקה, על כל פנים, לא זכתה למעמד ראשוני.
אמנם היו פילוסופים מאוחרים יותר שטענו כי האתיקה היא ראשונית במובנים מסוימים.
כך ניטשה טען כי הפילוסופים בונים את השקפתם מתוך תפיסה אתית ("צורת חיים", אתוס) אליה הם עיוורים בהכרח ואותה הם מנסים להצדיק.
משנתו של לוינס שונה לחלוטין: הוא אינו ביקורתי בלבד כלפי המסורת הפילוסופית, אלא בונה תזה חיובית, המתארת את האופן בו הפילוסופיה צריכה להראות ולהבנות.
ראשוניותה של האתיקה בפילוסופיה נובעת מזיהויו של האחר-המוחלט עם הזולת.
הפילוסופיה מטבעה מנסה להעלים את האחרות.