tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מוכר למדע ממאובנים ומממצאים ארכאולוגיים רבים שהתגלו באפריקה, באירופה, במזרח אסיה ובמזרח התיכון, ובהם גם במספר אתרים בארץ ישראל.
מוחו היה קטן משמעותית ממוחו של האדם המודרני, אולם גדול ממוחם של הומינינים קדומים יותר, והוא היה זקוף קומה ובעל פרופורציות גוף מודרניות.
ארקטוס היה, ככל הנראה, מגלה השימוש באש ומפתח התרבות האשלית של סיתות כלי אבן, אך לא נמצאו באתריו עדויות מובהקות לחפצי אמנות, לקבורה טקסית או לשימוש בשפת דיבור.
הומו ארקטוס מילא תפקיד מפתח באבולוציה של האדם.
על פי הדעה המקובלת בעשרות השנים האחרונות בתחום הפלאואנתרופולוגיה, תת המין האפריקני של ארקטוס (המסווג לפעמים גם כמין בפני עצמו, הומו ארגסטר) הוא האב הקדמון של המין האנושי המודרני, הומו ספיינס, וכן של האדם הניאנדרטלי, ישירות, או, על פי סיווגים מסוימים, דרך הומו היידלברגנסיס.
ארקטוס התפתח בסוואנה האפריקנית, ככל הנראה מהמין הומו הביליס או ממין אדם קדום אחר, והתפשט מאפריקה לרחבי מרבית העולם הישן, אכלס מגוון של בתי-גידול, וניזון ממגוון מקורות מזון מהחי ומהצומח.
מקובלת הסברה שארקטוס היה ההומינין הראשון שהיגר אל מחוץ לאפריקה, אך בעקבות ממצאים מהשנים האחרונות, יש חוקרים הסבורים שקדמו לו בכך הומינינים קדומים אף יותר.
הומו ארקטוס היה ההומינין הראשון שהתגלה כתוצאה ממחקר מדעי מכוון לחיפוש אבות קדומים של האדם.
הוא התגלה בסוף המאה ה-19 על ידי הרופא ההולנדי אז'ן דובואה, שמצא מאובן שכונה בשם "פיתקאנתרופוס ארקטוס" ונודע גם בשם "אדם ג'אווה".
גם מאובנים מסין הידועים כ"אדם פקין" משויכים למין זה.
כיום נוטים חוקרים שונים להפריד חלק מאוכלוסיות ארקטוס למינים נפרדים, כמו הומו גאורגיקוס, הומו ארגסטר והומו היידלברגנסיס, ואולם חוקרים אחרים סבורים שהפרדה כזו היא מלאכותית ומיותרת.
הומו ארקטוס התגלה לראשונה בסוף המאה ה-19, בשנת 1891. הוא המין ההומינידי הנכחד השני שהתגלה, אחרי האדם הניאנדרטלי (שהוגדר בשנת 1864).
אך בניגוד לאדם הניאנדרטלי שהתגלה במקרה, ארקטוס הוא ההומיניד הנכחד הראשון שהתגלה כתוצאה ממחקר מדעי שיטתי ומכוון לחיפוש אחר אבות קדומים של האדם.
המגלה, הרופא והאנטומאי ההולנדי אז'ן דובואה, הושפע עמוקות עוד בילדותו מתורת האבולוציה המוקדמת כפי שהוצגה באותה תקופה על ידי צ'ארלס דרווין, תומאס הקסלי וארנסט הקל, והחליט לחפש בעצמו את האב הקדמון המשותף של האדם ושל קופי האדם.
בעוד שדרווין העריך (נכונה בדיעבד) שקופי האדם הקרובים ביותר לאדם הם השימפנזה והגורילה, ולכן כדאי לחפש את האב הקדמון המשותף במקום תפוצתם באפריקה, העדיף דובואה את דעתו של הקל, שלפיה האורנגאוטן הוא הקרוב ביותר לאדם, ולכן כדאי לחפש את האב הקדמון המשותף באזור התפוצה שלו בדרום-מזרח אסיה.
באינדונזיה התגלו באותו זמן מאובני קוף-אדם, וגם קיומה של מושבה הולנדית במקום באותה עת השפיע, ככל הנראה, על שיקוליו של דובואה.
ב-1886 נטש דובואה משרת הוראה מכובדת באוניברסיטת אמסטרדם, ויצא לסומטרה כקצין רפואה בצבא ההולנדי על מנת לחפש אחר מאובנים הומינידים בזמנו הפנוי.
לאחר כמעט שלוש שנים של חפירות בתנאים קשים, מצא דובואה רק מספר עצמות חדשות למדי, ועבר לנסות את מזלו באי ג'אווה הסמוך, באזור טריניל שעל גדות נהר סולו.
באוגוסט 1891 מצא שן טוחנת אנושית, באוקטובר מצא כיפת גולגולת הומינידית בסמוך לה, ובאוגוסט 1892 מצא עצם ירך במרחק כמה מטרים משם.
מאובנים אלו ידועים עד היום בשם הפופולרי "אדם ג'אווה", ובספרות המדעית הם מסומנים לרוב כ"טריניל 1", "טריניל 2" ו"טריניל 3".
עצם הירך הייתה דומה לזו של האדם המודרני, וממנה הסיק דובואה שהמאובן שמצא הלך זקוף על שתיים, אך כיפת הגולגולת הצביעה על מוח בנפח של כ-940 סמ"ק, שהוא כמחצית הדרך בין נפח מוחם של קופי אדם (כ-400 סמ"ק בממוצע) לבין נפח מוחו האדם המודרני (כ-1,350 סמ"ק בממוצע).
מכך הסיק דובואה שהוא מצא את האב הקדמון שחיפש, ונתן למין את השם "פיתקאנתרופוס ארקטוס".
שם הסוג, המורכב מהמילים קוף-אדם (פיתקוס ביוונית) ואדם (אנתרופוס ביוונית), הוא השם שטבע שנים לפני כן ארנסט הקל כשהתווה את דמותו האפשרית של האב הקדמון המשותף, ושם המין נגזר מ-"erect" שפירושו זקוף קומה.
כיום ידוע שדובואה צדק במסקנתו לגבי היות ארקטוס הולך על שתיים, אך טעה במעמדו כאב קדמון משותף לאדם ולקופי אדם, עקב הערכת-חסר למורכבותה ועתיקותה של שושלת האדם.
ארקטוס הוא למעשה מין מובהק של סוג האדם, וגילו כמיליון שנה בלבד, בעוד שהאב הקדמון המשותף הוא קוף-אדם קטן-מוח שגילו בין ארבעה לשמונה מיליון שנה, וזהותו המדויקת אינה ידועה בביטחון גם כיום.
כמו כן ארקטוס רחוק מלהיות ההומיניד זקוף הקומה הראשון, ומיני אוסטרלופיתקוס, פראנתרופוס וכנראה גם ארדיפיתקוס קדמו לו בכך במיליוני שנים.
אך ב-1929 התגלו בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן שבסין שתי גולגולות דומות מאוד לאדם ג'אווה שנודעו כ"אדם פקין", וב-1936 שלוש נוספות.
בסוף שנות ה-30, זמן קצר לפני פטירתו של דובואה, התגלו מאובני ארקטוס נוספים בסנג'יראן שבג'אווה, אף שדובואה עצמו סירב לקבלם ככאלה משום שהיו אנושיים מדי כדי להיות במחצית הדרך בין האדם לקוף-האדם.
בשנות ה-50 כלל הביולוג האבולוציוני ארנסט מאייר את ארקטוס בסוג האדם, ושינה רשמית את שמו מפיתקאנתרפוס ארקטוס ל"הומו ארקטוס", שם ששימר את שם המין שטבע דובואה אך שינה את שם הסוג ל"הומו", שם שטבע קארולוס ליניאוס עוד במאה ה-18.
מאובני ארקטוס מסין התגלו לראשונה ב-1921 על ידי הגאולוג השוודי יוהאן גונאר אנדרסון והפלאונטולוג האמריקני וולטר גריינג'ר.
הם ביקרו באזור בייג'ינג ("פקין" בהגייה שהייתה מקובלת במערב) במטרה מוצהרת לגלות מאובנים, ומקומיים כיוונו אותם למחצבה סמוכה בגבעת לונְגְגוּשָׁאן (Longgushan) בסמוך לכפר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן (בסינית 周口店, באנגלית Zhoukoudian או "צ'וקוטיין" Choukoutien).
הפירוש המילולי של השם לונְגְגוּשָׁאן הוא "גבעת עצמות הדרקון" ("עצמות דרקון" ו"שיני דרקון" הם כינויים נפוצים בסין למאובנים, אשר על-פי המסורת הסינית ניחנים בסגולות ריפוי פלאיות).
על פי הסיפורים, הבחין אנדרסון בשברי קוורץ שאינם שייכים לאזור מבחינה גאולוגית, וניחש מיד שהם הובאו למקום על ידי בני אדם קדומים, אולם החפירות שלהם במקום העלו בתחילה רק מאובנים של שיני אדם.
מאובנים אלו, שהוחזקו במוזיאון בבייג'ינג, היו מקור גאווה לאומית לסינים בשל היותם ראיה לקיום קדום של בני-אדם בסין, והם קיבלו בתחילה את השם המדעי "סינאנתרופוס פקיננסיס" ("אדם סיני מפקין" = Sinanthropus pekinensis).
בלק חקר את המאובנים עד פטירתו בטרם-עת ב-1934, ואחרי-כן הם תוארו בפירוט על ידי האנטומאי היהודי-גרמני פרנץ ויידנרייך (Franz Weidenreich) ועוזרתו לוסיל סוואן, שגם הכינו מהם העתקי גבס ברמת דיוק גבוהה מאוד.
נפח המוח הממוצע של גולגולות ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן הוא 1,043 סמ"ק.
אף אחת מהגולגלות איננה מושלמת לחלוטין, אך הן דומות מאוד וכל חלק מהן נמצא במספר גולגולות, כך שוויידנרייך היה מסוגל לשחזר על פיהן מודל שלם של גולגולת טיפוסית.
מודל זה לא התחשב בהבדלים הקלים שבין גולגולות זכרים ונקבות, ולאחרונה הציג הפלאואנתרופולוג האוסטרלי איאן טאטרסאל שחזור משופר מעט המסתמך רק על הגולגולות הנחשבות לזכרים.
מאז אובדן מאובני אדם פקין המקוריים, התגלו מאובני ארקטוס נוספים בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן ובמספר אתרים נוספים ברחבי סין, כמו חֶשְׂייֵן (Hexian), לָאנְטְייֵן (Lantian) ונאנג'ינג, וכן במערת תאם חויין (Tham Khuyen) שבצפון וייטנאם.
מרפאים ורוקחים מסורתיים בסין נוהגים עד היום לטחון מאובני אדם ומאובנים אחרים לאבקה הנמכרת במחיר גבוה בשל סגולות ריפוי פלאיות המיוחסות לה.
מספר מאובנים סיניים ניצלו מגורל זה ברגע האחרון, כאשר נרכשו בחנויות רפואה ובשווקים, ולעיתים אף כיוונו המוכרים את החוקרים לאתרים עשירים בממצאים פלאונטולוגים.
בשנת 2022 התגלו שרידיו של הומו ארקטוס במחוז חוביי שבסין, בין השרידים גולגולת שלמה במצב שימור מעולה.
בנוסף למאובנים הראשונים שגילה דובואה, התגלו במשך השנים מאובנים של כמה עשרות פרטי ארקטוס נוספים במספר אתרים בג'אווה ובאיים אחרים באינדונזיה, ויחד איתם נמצאו גם כלי אבן מהתרבות האשלית.
כיום מקובל שארקטוס היה נפוץ בדרום מזרח אסיה החל מתקופה של כ-1.5 מיליון שנה לפני זמננו.
רוב איי אינדונזיה היו מחוברים ליבשת אסיה למשך תקופות ארוכות במהלך הפלייסטוקן, עקב ירידת מפלס פני הים בעת עידני קרח.
מאובני ארקטוס המאוחרים ביותר מג'אווה, גם הם על גדות נהר סולו, מתוארכים לגיל של 50 אלף שנים בלבד ואולי אף מאוחר יותר, וייתכן שהם פגשו את בני האדם המודרניים, ההומו ספיינס, בעת שהאחרונים התפשטו מאפריקה לדרום מזרח אסיה ולאוסטרליה.
באי פלורס באינדונזיה התגלו כלי-אבן אשלים המיוחסים לארקטוס ומתוארכים ל-900 אלף שנים לפני זמננו.
בשנת 2003 התגלו באותו אי מאובני הומו פלורסיינסיס גמדיים, שמתוארכים לתקופה מאוחרת הרבה יותר, ויש המשערים שהם התפתחו מאוכלוסיית ארקטוס מקומית.
בשנת 2019 הוגדר המין הומו לוזוננסיס לפי מאובני אדם שהתגלו באי לוזון שבפיליפינים, ויש המשערים שגם הוא התפתח במקורו מאותה אוכלוסייה דרום-מזרח אסייתית של ארקטוס.
מספר לסתות וגולגולות שהתגלו בסנגיראן שבג'אווה החל מ-1941 קיבלו את השם מגאנתרופוס ("אדם ענק" = Meganthropus), ועד היום נפוצות שמועות שהן שייכות לגוף בעל מידות ענקיות, אך נראה שמדובר באגדה אורבנית שמקורה בשחזורים מוטעים.
לפי השחזורים המקובלים כיום מאובנים אלו הם בגודל ממוצע של ארקטוס או מעט גדולים יותר, ורוב החוקרים מסווגים אותם כתת-מין אחר של ארקטוס או פשוט כזכרים גדולי-מידות של תת-המין המקומי Homo erectus paleojavanicus.
גילוי ארקטוס האפריקני ("הומו ארגסטר")
ב-1960 גילה הפלאואנתרופולוג לואיס ליקי בערוץ אולדובאי שבטנזניה כיפת גולגולת שסומנה בסימון הקטלוגי OH-9, ועל סמך צורתה האופיינית הגדיר אותה כהומו ארקטוס, והיא ההוכחה הראשונה לקיום מין זה באפריקה (בדיעבד, מספר מאובנים אפריקנים חלקיים שהתגלו עוד קודם לכן, שייכים גם הם כנראה למין זה).
גולגולת OH-9 תוארכה לזמן קדום מרוב מאובני ארקטוס ממזרח אסיה, כ-1.4 מיליון שנה לפני זמננו, ובכך רמזה לראשונה על מוצאו האפריקני של המין.
מאותה תקופה התגלו גם כלי-אבן אשליים בערוץ אולדובאי.
עשרות מאובני ארקטוס נוספים נמצאו לאחר מכן באפריקה, רובם על ידי המשלחות של ריצ'רד ליקי, בנו של לואיס, באגם טורקאנה שבקניה, והם קדומים אף יותר - כ-1.6 עד 1.7 מיליון שנה לפני זמננו.
גם מאובנים אלו התגלו לרוב בסמוך לכלי-אבן אשליים.
המפורסם מביניהם הוא "הנער מטורקאנה", אולי השלד השלם ביותר בהיסטוריה של המחקר הפלאואנתרופולוגי.
בשנת 1975 הציעו הפלאואנתרופולוגים קולין גרובס ווורטיסלאב מאצאק להפריד את מאובני ארקטוס האפריקניים ולסווגם כמין נפרד, הומו ארגסטר, בהתבסס על גילם המוקדם יותר ועל הבדלים אנטומיים קלים, כמו מוח מעט קטן יותר ומבנה גוף עדין יותר מאלו של מאובני ארקטוס האסייתיים.
אף כי סיווג זה משמש היום פלאואנתרופולוגים רבים הוא לא התקבל על דעתם של כמה מהידועים ביותר, כמו ריצ'רד ליקי עצמו או טים וייט שממשיכים להשתמש במינוח ארקטוס גם למאובנים האפריקנים.
חילוקי דעות אלו עלולים ליצור בלבול אצל מי שאינו מתמצא בנבכי הטקסונומיה.
על-מנת למנוע דו-משמעות, מכונה לעיתים בספרות המדעית ארקטוס אסייתי "ארקטוס במובן הצר" (בלטינית Homo erectus sensu stricto או בקיצור .H.
s), בעוד שארקטוס הכולל גם את המאובנים האפריקנים מכונה "ארקטוס במובן הרחב" (בלטינית Homo erectus sensu lato או בקיצור .H.
בכל מקרה, מרבית הפלאואנתרופולוגים מסכימים שהמאובנים האפריקניים קדמו ברובם למאובנים המזרח-אסייתיים, ומכאן שמוצא המין ארקטוס הוא באפריקה, וממנה התפשט על פני מרבית העולם הישן והגיע גם למזרח אסיה.
ואולם גם תמונה זו הסתבכה לאחרונה בשל גילוי המאובנים מגאורגיה (הומו גאורגיקוס, ראו להלן).
אם ארקטוס המזרח-אסייתי, המתוארך לרוב לגילים צעירים ממיליון שנה, הוא אכן צאצא של ארקטוס (או ארגסטר) מאפריקה מלפני 1.7 מיליון שנה, ניתן לצפות לממצאי ארקטוס בגיל ביניים באמצע הדרך ביניהם, במזרח התיכון.
ממצאים כאלו אכן התגלו ככל הנראה באתר סמוך לתל עוּבַּדִּיָה בעמק הירדן שבישראל.
האתר התגלה ב-1959 כאשר טרקטור של קיבוץ אפיקים עסק בהכשרת הקרקע באזור.
מאז ועד 1999 חפרו בו ארכאולוגים מישראל ומהעולם, בהם משה שטקליס, עופר בר-יוסף ונעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית.
בחפירות אלו התגלו מאובנים רבים של מיני בעלי-חיים קדומים, ויותר מ-10,000 כלי-אבן מהתרבות האשלית.
תיארוך רדיומטרי של האתר תלוי בקיומן של שכבות אבן בזלת באזור, ולכן מאפשר במקרה זה רק טווח זמן רחב למדי, החל מ-1.76 מיליון ועד 800 אלף שנים.
תיארוך פלאוביולוגי (כלומר לפי מיני בעלי החיים שנמצאו) מאפשר לצמצם טווח זה לכדי 1.6 עד 1.2 מיליון שנה.
לרוע המזל, מאובני האדם שנמצאו באתר עובדיה הם מועטים וחלקיים ביותר, כך שלא ניתן לשייכם בוודאות מוחלטת למין ארקטוס (או ארגסטר), אך מועמדים אחרים בתקופה כזו ועם תרבות כלים כזו אינם מוכרים.
עד גילוי מאובני דמאניסי בגאורגיה, היה אתר עובדיה העדות הקדומה בעולם לקיום אדם מחוץ לאפריקה.
מאז 1999 פסקו החפירות באתר וכיום הוא מוזנח, אף שיש תוכניות להקים בו גן לאומי ולפתוח אותו למבקרים.
אתר אשלי נוסף בישראל הוא גשר בנות יעקב, שנחפר על ידי צוותה של נעמה גורן-ענבר, ובו התגלו עדויות מהקדומות הידועות בעולם לשימוש באש, וכן עדות אפשרית לתזונת אדם ממקווי מים בתקופה כה קדומה - במקרה זה דיג שפמנונים ואיסוף סרטנים מאגם החולה הקדום.
באתר נמצאו גם מאובני בעלי-חיים רבים, חלקם עם סימני חיתוך או הכאה מכלי-אבן, הכוללים בין השאר קרנפים, היפופוטמים, בקר קדום, יחמורים, איילים, סוסים, צבאים, ואף גולגולת של פיל ישר-חט.
חלק מממצאים אלו מוצג כיום במוזיאון ישראל.
כלי-אבן נוספים שנמצאו באזור החולה מוצגים במוזיאון האדם הקדמון שבקיבוץ מעין ברוך ובמוזיאון בקיבוץ גדות.
אתר גשר בנות יעקב מתוארך בשיטות פלאומגנטיות ל-790 אלף שנה לפני זמננו.
גם בו לא התגלו מספיק מאובני אדם לזיהוי ודאי של המין - רק שני שברים של עצמות ירך - אך בסבירות גבוהה מדובר בהומו ארקטוס.
גם מאובן איש הגליל ממערת זוטייה שבנחל עמוד סווג לעיתים כארקטוס, אך הוא מאוחר הרבה יותר מממצאי עובדיה וגשר בנות-יעקב, כ-400 אלף עד 200 אלף שנים לפני זמננו, ופלאואנתרופולוגים אחרים מעדיפים לשייכו למין הומו היידלברגנסיס.
אתרים ארכאולוגיים נוספים בארץ ישראל שבהם נמצאו כלי-אבן אשלים רבים מהפלייסטוקן התיכון הם מערת טבון בכרמל ומערת קסם ליד מחלף קסם.
סביר לייחס אותם למינים ארקטוס או היידלברגנסיס.
מאובני ארקטוס מגאורגיה ("הומו גאורגיקוס")
החל משנת 1991 נחשפו בדמניסי שבמדינת גאורגיה מספר גולגולות וחלקי שלד המתוארכים בשיטות רדיומטריות ופלאומגנטיות לגיל של 1.75 מיליון שנה.
גיל זה הופך אותם לבני משפחת האדם הקדומים ביותר שהתגלו אי פעם מחוץ לאפריקה, קדומים אף משרידי עובדיה.
מאובני דמניסי דומים באופן שטחי למאובני ארקטוס והם סווגו בתחילה למין זה, אולם ככל שנחשפו יותר מהם הסתבר שהם בעלי כמה תכונות פרימיטיביות, כמו נפח מוח של 600 עד 750 סמ"ק, הנמוך מזה של ארקטוס ודומה יותר לזה של הומו הביליס.
גם תרבות כלי-האבן של מאובני דמניסי היא התרבות האולדובאית, הקרויה על שם ערוץ אולדובאי ומיוחסת להביליס, והיא פרימיטיבית יותר מהתרבות האשלית המיוחסת לארקטוס.
גילם של מאובני דמניסי דומה ואולי אף מוקדם מעט יותר מגילם של מאובני ארקטוס האפריקנים הקדומים ביותר.
מסיבות אלו ישנם חוקרים המעדיפים לשייך את מאובני דמניסי למין הביליס, לצורת מעבר בין הביליס לארקטוס, או אף לסווגם כמין נפרד, "הומו גאורגיקוס".
מציאותם של מאובנים קדומים אלו מחוץ לאפריקה מצביעה על חשיבותה הגדולה של אירואסיה, יותר ממה שהיה מקובל להניח באבולוציה המוקדמת של הסוג אדם.
מאובני ארקטוס מאוחרים מאירופה ומאפריקה ("הומו היידלברגנסיס")
בשנת 1908 הגדיר האנטומאי הגרמני אוטו שֶטֶנְזַאק (Otto Schötensack) לסת אנושית שהתגלתה ליד העיר היידלברג כמין נפרד, "הומו היידלברגנסיס".
גילה מוערך ב-400 אלף עד 700 אלף שנים, והיא כונתה גם "אדם היידלברג".
במשך רוב המאה שלאחר מכן לא הסכימו מרבית החוקרים שאדם היידלברג זכאי להיחשב כמין נפרד, וסיווגו אותו לרוב למין ארקטוס.
ברבות השנים התגלו ברחבי אפריקה ואירופה עשרות מאובני אדם נוספים מהפלייסטוקן התיכון, כ-800 אלף עד 200 אלף שנים לפני זמננו, שהמיון שלהם לא היה ברור.
הקדומים שבהם סווגו, בדרך כלל, למין ארקטוס, והצעירים יותר לקטגוריות מעורפלות כמו "הומו ספיינס ארכאי" ו"קדם ניאנדרטלים", אף שמרביתם דומים מאוד זה לזה.
מאובנים אלו דומים למאובני ארקטוס ומקושרים גם הם עם תרבות כלי-אבן אשלית, אך הם מאופיינים במוח מעט גדול יותר (ממוצע של 1,200 סמ"ק לעומת ממוצע של כ-1,000 סמ"ק בארקטוס בן-זמנם ממזרח אסיה), בפנים מסיביות ובגוף גדול וחסון יותר.
המפורסמים שבהם הם "אדם רודזיה" מקאבווה שבזמביה ומאובנים מהרי אטאפוורקה שבספרד.
כיום ישנם חוקרים המפרידים את כל המאובנים האלו למין היידלברגנסיס, אך חוקרים "אחדנים" (lumpers) יותר סבורים שהפרדה זו היא מלאכותית ופצלנית (splitter) שלא לצורך, ועדיין משייכים את המוקדמים שבהם ל"ארקטוס במובן הרחב".
אתרים ארכאולוגיים באסיה שבהם נמצאו כלי-אבן המתוארכים לפלייסטוקן התחתון והתיכון הם נפוצים למדי, ומקובל לייחס אותם לארקטוס, אף כי, בדומה לאתרי עובדייה וגשר בנות-יעקב בישראל, ממצאי המאובנים אינם עשירים מספיק על מנת לאשש השערה זו.
ב-2007 התגלתה לסת תחתונה של ארקטוס באתר אשלי בטורקיה, והיא מתוארכת לגיל של כ-500 אלף שנה.
גם מאובנים חלקיים וכלי אבן מאתרים בהודו ובפקיסטן מיוחסים לרוב לארקטוס.
האנטומיה של מאובני ארקטוס אחידה באורח ראוי לציון, בהתחשב בתפוצתו על פני חלק ניכר של העולם הישן במשך יותר ממיליון שנה.
קיים אף ויכוח בקרב החוקרים אם נפח המוח של המין גדל בכלל במשך כל התקופה הזו.
נפח מוחו של ארקטוס מזרח-אסייתי הוא כ-1,050 סמ"ק בממוצע, והוא גדול מעט משל הומו ארקטוס אפריקני (הומו ארגסטר) שקדם לו (כ-900 סמ"ק בממוצע), קטן מעט משל הומו היידלברגנסיס (כ-1,200 בממוצע), וקטן משמעותית משל האדם המודרני (1,350 סמ"ק בממוצע).
ואולם בקרב מאובני "ארקטוס במובן הצר", כלומר במזרח-אסיה בלבד, קשה להצביע על עלייה מובהקת מבחינה סטטיסטית בנפח המוח מן הקדומים ביותר לחדשים ביותר, ויש הגורסים שהמין שהה במצב של קיפאון (stasis) המתאים לתאוריה של שיווי המשקל המקוטע.
הגולגולת של ארקטוס נמוכה בהרבה מגולגולת האדם המודרני, ומצחו משופע מאוד.
בקדמת הגולגולת רכס גבות בולט המזדקר קדימה ולמעלה, ומובדל מהמצח בחריץ רוחבי אופייני הנקרא "מענית על-אורביטלית" (supra-orbital sulcus) או "מענית על-טוראלית" (supra-toral sulcus).
רכס הגבות של ארקטוס ישר ואחיד למדי לכל רוחבו, כך שהגבות "מחוברות" מעל גשר האף, בניגוד לרכס הגבות של היידלברגנסיס והאדם הניאנדרטלי, אשר מתקמר מעל כל עין לחוד, ובמבט מלפנים משווה לחלק העליון של הפנים "צורת לב".
במבט מלמעלה, מוצרת גולגולת ארקטוס באזור המצח ומתרחבת שוב באזור ארובות העיניים.
תצורה זו מכונה "הצרות בתר-אורביטלית" (post-orbital constriction), והיא נפוצה אצל הומינידים, שקדמו לאדם המודרני, כתוצאה מנפח מוח קטן יותר באזור המצח.
דופן הגולגולת של ארקטוס עבה במידה ניכרת מזו של האדם המודרני והאדם הניאנדרטלי.
לאורך קו האמצע של הקודקוד היא מתעבה אף יותר ויוצרת מעין רכס אורכי (mid-sagital crest).
רכס זה שטוח בהרבה מ"כרבולת" העצם המאפיינת גולגולות של גורילה ומיני אוסטרלופיתקוס ופראנתרופוס, ובניגוד לה אינו משמש לאחיזה של שרירי הלעיסה.
תפקידו אינו ברור, אך חוקרים משתמשים בו כסימן היכר אופייני של גולגולות ארקטוס.
הלסת של ארקטוס גדולה ובולטת קדימה הרבה יותר מזו של האדם המודרני, ובניגוד לאדם המודרני (ובדומה לכל שאר מיני האדם הקדום) היא חסרה לחלוטין את בליטת הסנטר.
שיני ארקטוס גדולות מאלו של האדם המודרני והאדם הניאנדרטלי, אך קטנות משל הומינידים קדומים יותר.
המגמה של הקטנת השיניים באבולוציה של סוג האדם, עשויה להיות תוצאת-לוואי של גידול בנפח המוח או תוצאה של הסתמכות גוברת והולכת על כלים ואש לחיתוך המזון וריכוכו.
סימן אופייני לשיניים החותכות של ארקטוס אסייתי היא תצורה קעורה מעט בכיוון הלשון (חותכות ב"צורת את").
תצורה זו דומה לתצורת החותכות של בני-אדם מודרניים ממזרח-אסיה, ולכן שימשה כתמיכה להשערה שמוצאם מארקטוס מזרח-אסייתי.
כיום רוב החוקרים סבורים שזהו דמיון מקרי או תופעה של אבולוציה מתכנסת שאינה מעידה על קרבה גנטית.
פרופורציות הגוף של ארקטוס היו כשל אדם מודרני ויציבתו הייתה זקופה לחלוטין.
ארקטוס אפריקני (ארגסטר) היה, ככל הנראה, ההומיניד הראשון שדמה לאדם המודרני בקומתו הגבוהה וברגליו הארוכות בהרבה מן הזרועות, וכל ההתאמות הקדומות לטיפוס על עצים, אשר נראות עדיין אצל האוסטרלופיתקנים, ובמידה מסוימת אפילו אצל הומו הביליס, נעלמו אצלו לחלוטין.
טביעות רגל מאובנות של ארקטוס התגלו באתרים בקניה ובהודו, והן מודרניות לחלוטין בצורתן.
קומתו של השלד המושלם הידוע בכינוי "הנער מטורקאנה" היא 1.60 מטר, גבוה לגילו אף יחסית לבני-אדם מודרניים, וניתן להעריך שאילו היה מגיע לבגרות קומתו הייתה 1.85 מטר ומשקלו כ-68 ק"ג.
אף שלד שלם יחסית של ארקטוס מזרח-אסייתי לא שרד, אך משלדים חלקיים ניתן להסיק שהוא היה נמוך ומוצק יותר מארקטוס אפריקני, אולי כהתאמה לאקלים קר יותר (שכן גוף מוצק מקטין את שטח הפנים, וכתוצאה מכך את קצב איבוד החום).
הוא גם היה נמוך מעט יחסית לבני-אדם מודרניים ועצמות הגפיים שלו היו עבות יותר, אף כי לא עבות כשל האדם הניאנדרטלי.
לעומת זאת ארקטוס האירופי המאוחר (המסווג לרוב כהומו היידלברגנסיס) והצורות המאוחרות של ארקטוס האפריקני (מסווגות לעיתים כהומו היידלברגנסיס או הומו רודזיינסיס) היו גדולי מידות וחסונים מאוד: גובהם היה כ-1.80 מטר בממוצע ומשקלם מוערך ב-80 עד 95 ק"ג בזכרים.
בחקירת שלד הנער מטורקאנה, הוערך גילו בתחילה ב-12 עד 14 שנה על פי מידת התגרמות סחוסי עצמות הידיים והרגליים שלו, אולם בבדיקה מחקרית של שיניו באמצעות טומוגרפיה ממוחשבת התגלה שמצבם מקביל לזה של בני-אדם בני 8 עד 10 שנים בלבד.
מכאן מסיקים שהשלד של ארקטוס התבגר בקצב מהיר יותר, וייתכן שהגיע לשיא גודלו ולבגרות מינית בגיל צעיר בארבע עד שש שנים בהשוואה לבני-אדם מודרניים.
ארקטוס היה ככל הנראה המין הראשון במשפחת האדם שהסתגל למגוון של בתי גידול.
באזור מוצאו באפריקה, בית הגידול שלו היה בעיקר אזורי סוואנות, אך אתרי עובדייה וגשר בנות-יעקב בישראל מראים על בית גידול של גדות נחלים (הירדן) וביצות (אגם החולה), ואתר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן היה במשך מרבית הפלייסטוקן ערבה בעלת אקלים יבש וקר.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 מקובל על מרבית החוקרים, שארקטוס היה המין הראשון במשפחת האדם שהתפשט מאפריקה אל שאר העולם.
אף שלאחרונה עלתה האפשרות שמינים אחרים קדמו לו בכך, בעיקר בגלל ממצאי הומו גאורגיקוס מדמאניסי, עדיין מעטים החולקים על כך שארקטוס התפשט מאפריקה בתקופה שבין 1.6 ו-1.2 מיליון שנים לפני זמננו.
התפשטות זו מתועדת לא רק בממצאי המאובנים, אלא גם בהתפשטות תרבות כלי האבן האשלית מאפריקה למזרח התיכון ולאחר מכן למזרח-אסיה.
הארכאולוג האוסטרלי רוברט בדנאריק (Robert G.
Bednarik) העלה את ההשערה שלארקטוס הייתה טכנולוגיה של רפסודות פרימיטיביות שבה השתמש על מנת לחצות מצרי ים צרים, כמו מצר גיברלטר מאפריקה לאירופה, או המצרים שבין ג'אווה לאי פלורס.
בדנאריק אף בנה רפסודות באמצעות כלי-אבן פשוטים והשיט אותן, בעזרת מתנדבים נוספים, על פני מצרים אלו על-מנת להוכיח שהדבר אפשרי.
ואולם, נראה שהשערה זו לא קנתה אחיזה בקרב מרבית החוקרים בתחום.
אין ראיות שארקטוס חצה את מצר גיברלטר על מנת להגיע לאירופה, והוא היה יכול להגיע למרבית איי אינדונזיה הודות לגשרי יבשה שנוצרו בשל ירידת מפלס פני הים בעת תקופות קרח.
הקושי העיקרי הוא להסביר את הימצאותם של כלי-אבן המיוחסים לארקטוס באי פלורס, משום שהמצרים המפרידים בין אי זה לשאר איי אינדונזיה הם עמוקים, וככל הנראה מעולם לא התייבשו לחלוטין, אפילו בתקופה שבה מפלס המים היה הנמוך ביותר.
אך מכיוון שרוחב מצרים אלו הוא 20 ק"מ לכל היותר, סביר להניח שבתקופת זמן של כמה מאות אלפי שנה היו יכולים מספר פרטים של ארקטוס להיסחף לשם במקרה על גזעי עצים צפים, אולי כתוצאה מסופות הוריקן או בגלי צונאמי השכיחים באזור זה.
בניגוד להומו ספיינס בתקופה מאוחרת יותר, נראה שארקטוס מעולם לא המשיך דרך איי אינדונזיה ליישב את אוסטרליה.
גם באזור אמריקה לא התגלו מעולם ממצאי ארקטוס, ונראה שהוא לא עבר דרך מצר ברינג על-מנת ליישב את יבשת אמריקה כפי שעשה זאת ההומו ספיינס.
על פי תיארוך המאובנים, התקיים ארקטוס אפריקני במשך כמה מאות אלפי שנים בפלייסטוקן התחתון לצד פראנתרופוס רובוסטוס בדרום אפריקה, ולצד הומו הביליס ופראנתרופוס בויזאיי במזרח אפריקה.
ארקטוס מזרח-אסייתי חי לצד מספר מינים של הסוג גיגנטופיתקוס ("קוף ענק" = Gigantopithecus), קוף אדם נכחד שהיה אולי אב קדום של האורנגאוטן.
רק מספר לסתות ושיניים רבות של גיגנטופיתקוס נמצאו עד היום, והן דומות מאוד לאלו של קופי אדם מודרניים אך גדולות מהן באופן ניכר.
על פי גודלן, יש המעריכים את קומתו של גיגנטופיתקוס בכשלושה מטרים כשהזדקף על שתיים, ואת משקלו בלמעלה מחצי טון.
במערת תאם חויין (Tham Khuyen) שבצפון וייטנאם נמצאו שיני גיגנטופיתקוס באותו מקום שבו נמצאו שיני ארקטוס, והן אף מתוארכות לאותה תקופה: 475 אלף שנה לפני זמננו בתיארוך רדיומטרי של אורניום-תוריום.
חוקרים העלו את ההשערה שארקטוס הוא האחראי להכחדתו של גיגנטופיתקוס.
במשך הפלייסוטוקן התיכון, כ-800 אלף עד 200 אלף שנים לפני זמננו, חי ארקטוס האסייתי במקביל להומו היידלברגנסיס באירופה ובאפריקה, וישנם חוקרים הסבורים שמדובר באותו המין.
מבין החוקרים המפרידים את שני המינים, יש הסבורים שהיידלברגנסיס חי באתרים מסוימים בסין לצד ארקטוס, ושארקטוס חי באתרים מסוימים באירופה (למשל באתר האשלי בילצינגסלבן בגרמניה) לצד היידלברגנסיס.
על פי תיארוכים מסוימים, המאוחרים מבין מאובני ארקטוס בג'אווה חיו לפני 50 אלף שנים בלבד או אף מאוחר יותר.
זוהי ככל הנראה התקופה שבה אוכלוסיות אדם מודרני (הומו ספיינס) היגרו מאפריקה דרך אזור מצר באב אל מנדב למזרח-אסיה בדרכן לאוסטרליה.
הועלתה אף השערה שמוטציה בנוקלאוטיד בודד בפסאודוגן RRM2P4 על כרומוזום X, אשר שכיחה כיום בבני-אדם ממזרח אסיה אך נדירה מאוד באפריקה, הועברה בתורשה מאוכלוסיית ארקטוס המזרח אסייתית באמצעות רביית כלאיים עם אוכלוסיית ספיינס המהגרת.
מכל מקום ניתוח גנום האדם מראה בבירור כי מוצא כל אוכלוסיית האדם המודרני הוא מאותה אוכלוסיית מוצא אפריקנית קטנה מלפני כ-200 אלף שנים, ומכאן שרביית כלאיים עם ארקטוס, אם התרחשה בכלל, הייתה מצומצמת מאוד בהיקפה.
הומו ארקטוס ממלא תפקיד מרכזי באבולוציה של תת-שבט האדם (הומינינים), סוג האדם (הומו) והמין האנושי המודרני (הומו ספיינס).
הוא התקיים במשך זמן ארוך בהרבה מכל מין אדם אחר, כ־1.2 מיליון שנה לכל הפחות (ארקטוס המזרח-אסייתי) עד יותר מ-1.7 מיליון שנה (ארקטוס "במובן הרחב").
ככל הנראה הוא ההומינין הראשון שהתפשט מחוץ ליבשת אפריקה והתנחל ביבשות ובבתי גידול חדשים.
הוא היה הראשון שהשתמש באש ופיתח את התרבות האשלית – טכניקת סיתות כלי-אבן שהייתה הראשונה שדרשה יותר מאשר התזה אקראית של שבבים.
כמעט כל הפלאואנתרופולוגים בעשרות השנים האחרונות מסכימים שהענף האפריקני של ארקטוס, המסווג לעיתים כ"הומו ארגסטר", הוא האב הקדמון של האדם המודרני, ישירות או דרך הומו היידלברגנסיס.
נפח המוח של ארקטוס מכסה טווח של פי שניים לערך, החל ב-600 סמ"ק במאובנים הקדומים ביותר, וכלה ביותר מ-1,200 סמ"ק בכמה מהמאובנים המאוחרים יותר.
המספר הראשון גדול רק במעט מן הטווח העליון של נפח מוחות קופי אדם מודרניים, כמו השימפנזה והגורילה, בעוד שהמספר השני גדול מהטווח התחתון של נפח מוחות בני אדם מודרניים.
בשל הטווח הרחב של גילים, אזורים גאוגרפיים ונפחי מוח, יש חוקרים המעדיפים לפצל את המין ארקטוס "במובן הרחב" למספר משתנה של מינים נפרדים, החל במין גאורגיקוס הקדום וקטן המוח וכלה במין היידלברגנסיס המאוחר וגדול המוח.
ואולם כל הטיפוסים הללו דומים מאוד זה לזה בצורת השלד שלהם, עד כדי כך שחוקרים אחרים סבורים שהפרדה זו היא מלאכותית ומיותרת.
כולם מפגינים גולגולת בעלת רכסי גבות מודגשים, פנים ושיניים דומות בצורתן, לסת תחתונה חסרת סנטר ופרופורציות גוף מודרניות עם רגליים הארוכות משמעותית מן הידיים.
טיפוסים אשר לעיתים מסווגים כמינים בפני עצמם ולפעמים כשייכים לארקטוס במובן הרחב הם:
הומו ארגסטר (Homo ergaster), לרוב יכונה על ידי האחדנים "הומו ארקטוס אפריקני".
הומו ארקטוס מזרח-אסייתי או "הומו ארקטוס במובן הצר" (Homo erectus sensu stricto)
הומו רודזיינסיס (Homo rhodesiensis), כוללים את מאובני "אדם רודזיה" מקאבווה, זמביה.
לעיתים מסווגים גם הם במין היידלברגנסיס.
הומו קפרננסיס (Homo cepranensis): כולל שברי גולגולת אחת מצ'פרנו באיטליה.
הומו אנטקסור (Homo antecessor): כולל שברי שלד ממספר פרטים שהתגלו באתר אטאפוורקה בספרד.
מספר תת-מינים אשר על דעת רוב החוקרים שייכים לארקטוס במובן הצר:
הומו ארקטוס יואנמואנסיס (Homo erectus yuanmouensis): מאובן מאתר יואן-מו בסין
הומו ארקטוס לאנטיאננסיס (Homo erectus lantianensis): מספר מאובנים מאתר לאנטיאן בסין
הומו ארקטוס וושננסיס (Homo erectus wushanensis): מאתר וו-שאן בסין
הומו ארקטוס נאנקיננסיס (Homo erectus nankinensis): גולגולות זכר ונקבה ממערת טאנג-שאן ליד נאנג'ינג שבסין.
הומו ארקטוס פקיננסיס (Homo erectus pekinensis): מאובני "אדם פקין" מאתר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן.
הומו ארקטוס פלאוג'אוואניקוס (Homo erectus palaeojavanicus): מספר גולגולות מסאנגיראן, ג'אווה, חלק מהן נקראו קודם גם מגאנתרופוס (Meganthropus).
הומו ארקטוס סולואנסיס (Homo erectus soloensis): מאובנים שנתגלו במספר אתרים על גדות נהר סולו בג'אווה
הומו הביליס (שם מדעי: Homo habilis - "האדם המיומן"), המשתייך למשפחת ההומינידיים, הוא אחד המינים הקדומים של הסוג אדם (הומו).
רוב שרידי הומו הביליס התגלו לאורך הבקע הסורי-אפריקני במזרח אפריקה, והם מתוארכים לתקופה שבין 2.33 ל-1.44 מיליון שנה טרם זמננו.
מאובנים אלו, שהתגלו במספר אתרים בקניה, בטנזניה ובאתיופיה, משויכים לכמה עשרות פרטים.
בנוסף להם נמצאו שתי גולגולות בדרום אפריקה של ימינו.
מקובל להתייחס לשתי גולגולות אלו, כמו גם לממצאים הקדומים יותר של הומו הביליס, שמקורם לפני יותר מ-1.9 מיליון שנה, כ"הומו הביליס במובן הרחב" או "דמוי הומו הביליס".
השרידים הראשונים של הומו הביליס התגלו והוגדרו על ידי המשלחת של לואיס ומרי ליקי שפעלה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בטנזניה.
בקרבת שרידי הומו הביליס נמצאו כלי אבן.
לואיס ליקי סבר כי אוסטרלופיתקוס לא היה מסוגל ליצור כלי אבן, ולכן סיווג ב-1964 את המאובנים החדשים תחת הסוג הומו.
הוא הניח שהומו הביליס המציא את טכניקת ייצור הכלים, ובזכות יכולת זו ניתן לו שמו - האדם המיומן.
כיום מניחים שהומינינים נוספים, בני התקופה הפלאוליתית התחתונה, שלטו גם הם בטכניקה האולדובאית לייצור כלי אבן.
ההנחה הרווחת עד שנת 2007, שהסתמכה על תיארוך הממצאים וקווי דמיון מורפולוגיים, הייתה שהומו ארקטוס התפתח ישירות מהומו הביליס, ולכן היה מקובל להניח שהומו הביליס הוא אב קדמון של האדם הנבון המודרני.
בשנת 2007 התפרסמו ממצאים חדשים ממזרח אפריקה, שמהם עולה כי הומו הביליס והומו ארקטוס התקיימו זה לצד זה באתרים סמוכים בסביבות 1.5 מיליון שנה לפני זמננו.
תגלית זו, יחד עם ממצאים נוספים, מצביעים על פרק זמן ארוך, של כחצי מיליון שנה, שבו שני המינים התקיימו במקביל.
מכך עולה שהומו הביליס, ככל הנראה, אינו מהווה חלק משרשרת האבולוציה שהביאה להתפתחותו של האדם הנבון, אלא הוא שייך לענף צדדי שנכחד.
החוקרים ניסו למצוא את החוליה החסרה שקישרה לדעתם בין האוסטרלפיתקוס להומו ארקטוס.
אחד היתרונות בבחירת אתר חפירות ברמות הבזלתיות של מזרח אפריקה היה היכולת להשתמש בתיארוך מדויק למדי של שכבות הסלע שבהם התגלו המאובנים באמצעות פלאומגנטיזם, כלומר באמצעות מעקב אחר כיוון השדה המגנטי של כדור הארץ כפי שהוטבע בשכבות הסלע הקדומות.
בנובמבר 1960 מצא ג'ונתן, בנם בן ה-19 של בני הזוג ליקי, לסת תחתונה עם 13 שיניים, חלקי גולגולת, ועצמות נוספות.
היה ברור שהממצאים לא מתאימים לפרנתרופוס בויזאי, בעל השיניים הגדולות, שהתגלה באותו אתר שנה קודם לכן.
הממצא שזכה לכינוי OH 7 משויך לילד זכר בן 12–13, בעל נפח גולגולת של כ-360 סמ"ק (מתאים לנפח של כ-670 סמ"ק אצל בוגר), שחי לפני כ-1.75 מיליון שנה.
על אף חשיבות הממצא בהיסטוריה של חקר ההומו הביליס, אין כיום תמימות דעים בקרב החוקרים בדבר היותו של הממצא שייך למין זה.
לואיס ליקי וצוות החוקרים שהתלווה אליו השתמשו בממצאים נוספים שהתגלו באותה תקופה בערוץ אולדובאי על מנת להגדיר את המין החדש.
בין השאר הם השתמשו בשלוש שיניים, מהן שתיים שבורות, שהתגלו עוד ב-1959 (הממצא מכונה OH 4).
הגדרת המין החדש - הומו הביליס - עוררה מחלוקת בקרב קהילת הפלאואנתרופולוגים, והיו בהם כאלו שטענו שלא נערכה השוואה מדוקדקת מספיק למינים אחרים.
בראש המתנגדים להגדרת הומו הביליס עמד וילפריד לה גרוס קלארק (Wilfrid Le Gros Clark), חוקר בריטי ידוע.
עם השנים נוספו ממצאים שחיזקו את מעמדו של הומו הביליס כמין עצמאי, אך עדיין קיימות ספקות לגבי שיוכו של הומו הביליס לסוג הומו.
במהלך שנות ה-60 התגלו בערוץ אולדובאי מאובנים נוספים המשויכים למין הומו הביליס.
הבולט שבהם הוא גולגולת מרוסקת המכונה OH 24 או "טוויגי" (על שם טוויגי - הדוגמנית המפורסמת).
הממצא התגלה בשנת 1968 על ידי פיטר נצובה.
לאחר שחזור הגולגולת ומציאת שיני הבינה שבוקעות בגיל 20, התברר שהיו אלו שרידים של מבוגר בעל נפח גולגולת של כ-600 סמ"ק שחי לפני כ-1.8 מיליון שנה.
ממצא מאוחר יותר מאותו אתר, שהתגלה על ידי המשלחת של דונלד ג'והנסון ב-1986, גרם למספר תהיות.
הממצא המכונה OH 62 משויך לנקבה בוגרת שחייתה לפני כ-1.7 מיליון שנה.
הגולגולת שלה דומה לגולגולות אחרות של הומו הביליס, אולם עצמות הידיים, שהשתמרו היטב, ארוכות יחסית לעצמות הרגליים.
בכך שונה הממצא ממיני הומו אחרים, הומו ארקטוס למשל.
שרידי הומו הביליס שהתגלו בטנזניה שמורים במוזיאון הלאומי של טנזניה בדאר א-סלאם.
בקובי פורה (Koobi Fora) שליד אגם טורקאנה בקניה נערכו מספר חפירות לצורך איתור מאובנים של האדם הקדמון על ידי משלחות בראשות ריצ'רד ליקי (בנם השני של לואיס ומרי).
גם אתר זה, כמו ערוץ אולדובאי, מכוסה בבזלת, מה שמאפשר תיארוך מדויק של שכבות הסלע באמצעות פלאומגנטיזם.
הגולגולת הידועה ביותר מבין שלל הממצאים באתר התגלתה על ידי קאמויה קימאו (Kamoya Kimeu) ב-1973. לפי הימצאות שיני הבינה ניתן היה לקבוע שגולגולת זו (KNM ER 1813) שייכת לבוגר.
היא התגלתה בשכבת סלע בת 1.9 מיליון שנה, וסווגה תחת הומו הביליס בעזרת סימנים מורפולוגיים.
הנתון המוזר בה היה נפחה הקטן - 510 סמ"ק בלבד, הרבה פחות מאשר נפח הגולגולת אצל פרטים בוגרים אחרים של הומו הביליס שהתגלו עד היום.
ב-2007 פורסמה תגלית מפתיעה במיוחד מהחפירות החדשות בקובי פורה, שבראשן עומדת מייב ליקי (Meave Leakey), אשתו של ריצ'רד ליקי.
מדובר בלסת עליונה של הומו הביליס שהתגלתה בשכבת סלע בת 1.44 מיליון שנה.
עד לגילוי זה לא היה קיים תיארוך מדויק של הומו הביליס בן פחות מ-1.65 מיליון שנה, כלומר הממצא מאריך את אורך תקופת הקיום של המין הטקסונומי במאתיים אלף שנה לפחות.
הממצא מקטין באופן משמעותי את הסבירות שהומו ארקטוס התפתח מהומו הביליס.
מצטיירת תמונה שבה הומו ארקטוס והומו הביליס התקיימו במשך תקופה ממושכת, בת כחצי מיליון שנה, זה לצד זה באתרים סמוכים במזרח אפריקה.
הממצאים מחזקים את הסברה שלשניהם יש אב משותף שממנו הם התפתחו במקביל.
שרידי הומו הביליס שהתגלו בקניה שמורים במוזיאון הלאומי של קניה בניירובי.
המאובן הקדום ביותר שניתן לשייכו למין הומו הביליס התגלה בחדאר שבמשולש עפר באתיופיה.
מדובר בלסת עליונה המתוארכת ל-2.33 מיליון שנה טרם זמננו.
הממצא המכונה AL 666 התגלה ב-1994 בסמוך לכלים שיוצרו בטכניקת אולדובאי.
הממצא הייחודי יכול לרמז על השלבים הראשונים של התפתחות הומו הביליס, ועל הקשר המוקדם שלו לטכניקת ייצור כלי אבן.
שתי גולגולות חלקיות, הדומות אף הן לגולגולת טיפוסית של הומו הביליס התגלו בסוורטקרנס (Swartkrans) שבדרום אפריקה.
האחת (StW 53) התגלתה ב-1976, והשנייה (SK 847) התגלתה בנסיבות לא ידועות בערך ב-1949 וסווגה מאוחר יותר תחת המין הומו הביליס.
מעמדן הטקסונומי של שתי גולגולות אלו לא התברר סופית, ומקובל להתייחס אליהן כשייכות ל"הומו הביליס במובן הרחב".
התיארוך של שתיהן לא מדויק (נמצא בתחום 2.0-1.5 מיליון שנה טרם זמננו).
ממצאים נוספים מדרום אפריקה יוכלו לשפוך אור על תחום תפוצתו של הומו הביליס מחוץ לאזור מזרח אפריקה בו ברור כבר היום כי הוא היה נפוץ למדי.
עד כה לא נמצא אוסף מאובנים שלם של הומו הביליס המאפשר שחזור מלא של גופו.
עם זאת, בעזרת עצמות הידיים והרגליים ניתן להעריך את ממדי גופו.
נראה שגובהו של הומו הביליס עמד על 1.0 - 1.3 מטרים, ומשקל גופו היה בטווח 30–45 ק"ג.
בעקבות מציאת פריט OH 62 בערוץ אולדובאי מקובל היה לשער שלהומו הביליס היו ידיים ארוכות ביחס לאורך רגליו, בדומה לשימפנזה ובניגוד לאדם המודרני.
אולם, מחקרים משווים חדשים, שנעשו על מדגם גדול יותר, אפשרו להעריך בצורה מדויקת את אורך עצם הירך של OH 62, שהשתמרה באופן חלקי.
מחקרים אלו שוללים את המסקנה כי ידיו של הומו הביליס היו ארוכות במיוחד.
מבנה כף הרגל של הומו הביליס היה שונה מזה של האדם המודרני - כף הרגל הייתה שטוחה ושתי כפות הרגליים נטו האחת כלפי השנייה ("pigeon toe").
להומו הביליס הייתה יכולת הליכה על שתי רגליים, אך ברור שהמבנה חייב צורת הליכה שונה מזו שמאפיינת בני אדם מודרניים.
ייתכן שהייתה לו גם יכולת טיפוס על עצים.
השיניים הטוחנות והמלתעות של הומו הביליס היו קטנות באופן ניכר משיני הפרנתרופוס שחי באותו אזור.
הדבר מעיד על אי יכולתו של הומו הביליס לאכול מזון קשה במיוחד, שדורש זמן לעיסה ממושך.
נפח הגולגולת (Cranial capacity) של הומו הביליס טיפוסי היה כ-590 עד 687 סמ"ק (641 סמ"ק בממוצע) - כמחצית מנפח הגולגולת של האדם המודרני.
גודל זה מצביע על כך שמוחו של הומו הביליס היה קטן ממוחו הממוצע של הומו ארקטוס בן תקופתו - כ-900 סמ"ק, אך גדול מנפח מוחם של מיני האוסטרלופיתקוס.
השונות של נפחי הגולגולת בקרב המאובנים שהתגלו גדולה למדי.
ייתכן שהדבר קשור להבדל משמעותי בגודל הגוף בין שני הזוויגים.
בקובי פורה שבקניה התגלתה גולגולת גדולה במיוחד.
נפח הגולגולת של ממצא זה, המכונה KNM ER 1470, מוערך ב-775 סמ"ק.
גולגולת זו שהתגלתה ב-1972, סווגה תחילה תחת הומו הביליס, אך כיום נוטים לשייך אותה למין נפרד - הומו רודולפנסיס (Homo rudolfensis).
הגולגולת הייתה מפותחת באופן יחסי ובדיקה מדוקדקת הצביעה על אונה קדמית מפותחת (בעלת פיתולים רבים) במוח.
מקובל להניח שהתפתחות של אונה זו מעידה על קיום אזור ברוקה במוח, שהוא, אצל בני אדם מודרניים, אחד האזורים האחראים על כושר הדיבור.
לא ברור עדיין אם מאפיינים דומים קיימים בגולגולות המשויכות באופן ודאי יותר להומו הביליס, או שהתפתחות האונה הקדמית אופיינית לענף אחר של הסוג הומו.
מקומות המחיה של הומו הביליס היו סמוכים למקורות מים, כמו אגמים ונהרות.
הוא חי בסוואנה אפריקאית, באזור שבו היה חשוף למדי להתקפות של טורפים גדולים.
אין ראיות לכך שהומו הביליס היה מסוגל לצוד בעלי חיים גדולים, אך צורת שיניו שמתאימה לאכילת בשר מעידה כי ייתכן שבשר היווה חלק מהתפריט שלו.
הומו הביליס היה כנראה אוכל-כול, שיכול היה לאכול הן בשר שמקורו בציד חיות קטנות או שאריות של נבלות והן פירות וחלקי צמחים אחרים (פקעות, עלים, וכדומה).
השיניים הטוחנות הקטנות שלו ומבנה הלסת מעידים על כך שהוא לא היה מסוגל לאכול צמחים הדורשים זמן לעיסה ממושך.
קרוב לוודאי שהומו הביליס, בדומה להומינידיים אחרים, השתמש במקלות לצורכי היום יום.
הם יכלו לשרת אותו במגוון שימושים, כמו למשל: חפירה, הגנה ומשחק.
מקובל להניח שהומו הביליס ידע להכין גם כלי אבן.
מאובני הומו הביליס רבים התגלו בסמוך לריכוז כלי אבן שהוכנו בטכניקת אולדובאי.
כלי האבן יכלו לשמש לצורך הגנה, ציד, משחק, ריסוק עצמות לשם אכילת מח עצם, חיתוך בשר, פשיטת עורות של בעלי חיים, ועיבוד עצמות ומקלות לצורך הכנת כלים.
מספר שאלות פתוחות קשורות להומו הביליס.
חלקן עוסקות בוויכוח בדבר מעמדו הטקסונומי:
האם יש לסווגו כמין טקסונומי נפרד?
האם הוא שייך לסוג הומו?
המעמד הטקסונומי של הומו הביליס קשור ישירות להבנת הקשר האבולוציוני שלו עם מיני הומו אחרים שחיו באותה תקופה בסמיכות לו - הומו ארקטוס, הומו ארגסטר והומו רודולפנסיס, כמו גם הקשר האבולוציוני שלו למיני הומינינים אחרים, למשל אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ופרנתרופוס בויזאי.
מעניינת במיוחד השאלה אם הוא מהווה אב ישיר של האדם הנבון המודרני, או שמא הוא שייך לענף צדדי שנכחד.
אורח חייו של הומו הביליס עדיין לוט בערפל, וגם הקשר שלו לכלי האבן שנמצאו בסביבת מגוריו אינו ודאי, אם כי סביר להניח שהוא שלט בטכניקת הכנת הכלים, לכל הפחות כמו שאר ההומינינים בני תקופתו.
ממצאים נוספים יוכלו לעזור לנו להבין את הגורמים שאפשרו לו לשרוד במשך למעלה מחצי מיליון שנה בסביבה עוינת, מלאה בחיות טרף, תוך כדי תחרות עם מינים קרובים.
גם הסיבות שהביאו להכחדתו לפני כ-1.4 מיליון שנה לא ידועות לאשורן.
ייתכן שהבנת האינטראקציה של הומו הביליס עם אותם הומינינים ששרידיהם נמצאו בסמוך לו (באותם אתרים ובאותן שכבות סלע) יוכלו לשפוך אור על שאלות אלה.
לוח זמנים משוער של שושלת האדם
הוֹמוֹ אֶרְגַּסְטֵר (שם מדעי: Homo ergaster; "הומו" מלטינית - "אדם", "ארגסטר" מיוונית - "עובד") הוא מין נכחד מן הסוג אדם, שהיה נפוץ באפריקה המזרחית והדרומית לפני 1.9 עד 1.4 מיליון שנה.
ארגסטר מוכר היטב למדע ממספר מאובנים מרשימים שהתגלו על ידי הצוות של הפלאואנתרופולוג ריצ'רד ליקי באזור אגם טורקאנה בקניה, ובהם שלד מושלם כמעט לגמרי הידוע בכינוי "הנער מטורקאנה", וכן ממאובנים נוספים מאתיופיה, טנזניה ודרום אפריקה.
מרבית המאובנים האלו נכללו קודם במין הומו ארקטוס, אבל הופרדו ממנו למין משלהם, משום שהם נבדלים במאפיינים מסוימים ממאובני ארקטוס האסייתים המאוחרים יותר.
עם זאת, פלאואנתרופולוגים רבים עדיין סבורים כי הבדלים אלו אינם גדולים דיים כדי להצדיק את סיווגו של ארגסטר כמין נפרד, ומעדיפים להשאיר אותו כתת-מין בתוך המין ארקטוס.
כמו כן עדיין לא ברור טיב הקרבה בין ארגסטר למאובני אדם נוספים שהתגלו מתקופתו, כמו הומו רודולפנסיס, הומו גאורגיקוס והומו הביליס.
המונח "ארגסטר", בין אם כמין או כתת-מין, משמש להגדרת מאובנים אפריקנים שחלקם סווגו קודם למינים הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס, כאשר האוכלוסיות האסייתיות עדיין מסווגות כארקטוס והיידלברגנסיס.
בני האוכלוסייה האפריקנית נחשבים לאבות קדמונים ישירים של האדם המודרני (בשל מוצאו האפריקני) בעוד שהאוכלוסיות שהיגרו למזרח התיכון, אסיה ואירופה בעת "היציאה הראשונה מאפריקה" נחשבות לענפים שנכחדו.
חוקרים המעדיפים לסווג את ארגסטר כתת-מין של ארקטוס, כמו ריצ'רד ליקי עצמו, יכנו אותו בהתאם "הומו ארקטוס ארגסטר" (ובקיצור ה.
ארגסטר), "הומו ארקטוס אפריקני" או פשוט "הומו ארקטוס".
חילוקי דעות אלו עלולים לגרום לאי-הבנות אצל אנשים שאינם מתמצאים בתחום, כאשר אותם המאובנים נקראים לעיתים הומו ארגסטר ולעיתים הומו ארקטוס בהתאם לעמדתו הטקסונומית של המחבר.
הומו ארגסטר נבדל מהצורות האסייתיות המאוחרות יותר של הומו ארקטוס בנפח מוח מעט קטן יותר, מבנה גוף קל יותר, דופן גולגולת דק יותר והיעדר מענית על-אורביטלית (supra-orbital sulcus) - חריץ המבדיל בין רכס הגבות ועצם המצח - בשל רכסי גבות פחות מודגשים.
הוא נבדל מהומו הביליס בן זמנו במידות גוף גדולות יותר, מוח גדול יותר ורגליים ארוכות יותר.
לפחות כמה עשרות מאובני ארגסטר התגלו עד היום.
המאובן הראשון שהתגלה המסווג היום כארגסטר נמצא בשנת 1949 על ידי הפלאונטולוג ג'ון רובינסון בדרום אפריקה, והוא כינה אותו בשעתו "טלאנתרופוס קאפנסיס" אבל מונח זה אינו בשימוש כיום.
ב-1960 גילה לואיס ליקי בערוץ אולדובאי גולגולת חסרת פנים בגיל של כ-1.2 מיליון שנה שסימונה הקטלוגי OH-9, והיא סווגה כהומו ארקטוס, לראשונה עדות אפריקנית ברורה למין זה שכבר היה מוכר קודם מנציגיו האסייתים כמו אדם יאווה ואדם פקין.
ב-1969 התגלתה גולגולת חלקית (סימון קטלוגי SK-847) של ארקטוס/ארגסטר במערת סוורטקרנס שבדרום אפריקה, בין מאובנים רבים של פראנתרופוס רובוסטוס, על ידי רונלד קלארק.
כלי אבן מסותתים ועצמות חרוכות התגלו גם הם במקום, וכיום הם מיוחסים לארגסטר משום שלפי התפיסה המקובלת מיני פראנתרופוס לא ידעו לסתת אבן ולהדליק אש.
השם "ארגסטר" נטבע לראשונה ב-1975 על ידי קולין גרובס ווורטיסלאב מאצאק כדי לציין לסת תחתונה (סימון קטלוגי KNM-ER 992) שנמצאה על ידי ריצ'רד ליקי במערב אגם טורקאנה.
באותה שנה ובאותו מקום גילה ברנרד נגנו, צייד מאובנים קנייתי שעבד במשלחת של ריצ'רד ליקי, גולגולת (KNM ER3733) של נקבה בוגרת המתוארכת לגיל של 1.75 מיליון שנה.
ב-1976 גילה ריצ'רד ליקי באגם טורקאנה גולגולת (KNM ER 3883) המיוחסת לפרט זכר ומתוארכת לגיל של 1.5 מיליון שנה.
קמויה קימאו, מציידי המאובנים האפריקנים המצליחים ביותר, שעבד בשנת 1984 במשלחת החפירות של ריצ'רד ליקי ואלאן ווקר, גילה את "הנער מטורקאנה" (KNM-WT 15000), אולי השלד השלם ביותר מן האבולוציה של האדם שהתגלה עד היום.
שלד זה מתוארך לגיל של 1.6 מיליון שנה, והוא כיום המקור העיקרי לתכונות הטיפוסיות של ארגסטר.
בשנת 2002 גילה הסטודנט הנרי גילברט מהצוות של טים וייט וברהנה אספאו גולגולת באתר החפירה הקבוע שלהם באוואש באתיופיה, בת כמיליון שנה, אשר לטענתם מפגינה צורת ביניים בין ארגסטר לארקטוס ומראה שהם שייכים למעשה לאותו המין.
במקום התגלו גם עצמות ירך ושוקה של מספר פרטים נוספים.
ב-2007 צוות פליאואנתרופולוגים שכלל בין השאר את מייב ליקי ובתה לואיזה ליקי דיווח על גילוי גולגולת חסרת-פנים (KNM-ER 42700) באילרט שממזרח לאגם טורקאנה, בעלת מאפיינים של ארגסטר אבל קטנה מהטווח הרגיל שלו, ומזכירה בצורתה ארקטוס אסייתי מאוחר.
גם ממצא זה הצית ויכוחים לגבי סיווג ארגסטר כמין נפרד מארקטוס.
ב-2008 דיווח צוות בראשות הפליאואנתרופולוג האתיופי סילשי סמאו על גילוי אגן של נקבה (BSN49/P27) במשולש עפר באתיופיה, המתוארך לגיל של 1.8 מיליון שנה.
עדיין לא ברור אם יש לסווגו כארגסטר, כי הוא רחב בהרבה מהאגן הצר של הנער מטורקאנה ומתאים לגובה של 1.30 מטר בלבד.
ב-2009 דיווח צוות בראשות סילביה גונזלס על גילוי טביעות רגל מאובנות באילרט, אשר על פי מידותיהן וגילן - 1.5 מיליון שנה - מזוהות כטביעות של ארגסטר.
אלו הן טביעות הרגל העתיקות ביותר שהתגלו ממין אדם כלשהו.
שלד זה המסומן KNM-WT 15000, ומכונה לפעמים גם "הנער מנאריוקוטומה" (על שם הכפר שלידו נמצא), חסר רק את כפות הידיים והרגליים, עצם זרוע וכמה חוליות צוואר.
גם הגולגולת כמעט מושלמת אם כי שבורה במקצת וכל השיניים נמצאות.
ניתן לקבוע שפרט זה היה זכר על פי צורת האגן שלו, ועל פי השיניים ותפרי הגולגולת מעריכים את גילו בעת המוות ב-12 שנה.
קומתו הייתה 1.60 מטר, גבוה לגילו אף יחסית לבני-אדם מודרניים, וניתן להעריך שאילו היה מגיע לבגרות קומתו הייתה 1.85 מטר ומשקלו כ-68 ק"ג.
גובה זה נובע בעיקר מרגליים ארוכות יחסית לידיים ומבנה גוף דק ותמיר.
ארגסטר היה ההומיניד הראשון שדמה לאדם המודרני בקומתו הגבוהה וברגליו הארוכות בהרבה מן הידיים, וכל ההתאמות העתיקות לטיפוס על עצים נעלמו אצלו לחלוטין.
אף שכפות הרגלים של הנער מטורקאנה לא שרדו, טביעות הרגל המאובנות שנמצאו באילרט ליד אגם טורקאנה מראות שארגסטר היה בעל כף רגל מודרנית, מותאמת היטב להליכה וריצה.
נפח המוח של הנער מטורקאנה מחושב מחלל הגולגולת שלו כ-880 סמ"ק, ומוערך שבבגרותו היה יכול להגיע ל-910 סמ"ק.
נתון זה עדיין קטן בהרבה מנפח המוח הממוצע של אדם מודרני (כ-1350 סמ"ק) אבל עובר כבר את המינימום המודרני ומשמעותית גדול משל הומינידים אחרים מאותה תקופה: הומו רודולפנסיס (כ-750 סמ"ק), הומו הביליס (כ-650 סמ"ק) ומיני אוסטרלופיתקוס ופראנתרופוס (עד 600 סמ"ק ולרוב פחות מכך).
בדומה לכל ההומינידים ומיני האדם שקדמו לאדם המודרני (הומו ספיינס), הלסת התחתונה של הנער מטורקאנה חסרה את בליטת הסנטר.
השיניים שלו דומות לשיני אדם מודרני אבל עדיין יותר מרוחקות זו מזו באחורי הלסת.
לעומת זאת מצטיין ארגסטר במספר תכונות פנים מודרניות יחסית: הניבים קטנים כמו השיניים הסמוכות, רכסי הגבות מודגשים אבל פחות מאלו של ארקטוס האסייתי, הומו היידלברגנסיס והאדם הניאנדרטלי, והאף בולט קדימה יותר משל הומינידים קודמים אם כי עדיין שטוח משל האדם המודרני.
האגן של הנער מטורקאנה צר מאגן מודרני, ובצירוף עם הרגליים הארוכות ומבנה הגוף הדק והקל שלו מרמז על הצטיינות בריצה.
בהתאם לתכונות אלו הועלתה גם ההשערה שאיבוד כסות הפרווה הקופית בשושלת האדם החל אצל ארגסטר כהתאמה להתקררות יעילה יותר על ידי הזעה בעת מאמץ.
אם אכן עורו של ארגסטר היה חשוף סביר שצבעו היה שחור בדומה לצבע בני-אדם אפריקנים היום, כהגנה בפני קרני על סגול בשמש הקופחת של הסוואנה האפריקאית.
לכן מקובל לשחזר את ארגסטר באיורי המחשה כבעל עור חשוף ושחור, אם כי לא ניתן לדעת זאת בוודאות מממצאי המאובנים.
חיים בסוואנה, ריצה למרחקים ארוכים ואכילת בשר
בתחילת תקופת הפלייסטוקן, כשני מיליון שנה לפני זמננו, אקלים גלובלי יבש יותר גרם להקטנה הדרגתית של שטחי יער וחורש ולהרחבה ניכרת (שהחלה עוד בתקופת הפליוקן) של שטחי הסוואנה הפתוחה.
ארגסטר היה שוכן סוואנה מובהק, כפי שניתן ללמוד מבית הגידול המודרני של מיני בעלי החיים שנמצאו כמאובנים באותן שכבות ובאותם אתרים עם מאובני ארגסטר.
מבנה הגוף הגבוה וארך-הרגליים של ארגסטר מעיד על הסתגלות לריצה למרחקים ארוכים בסוואנה.
מקובל לשער שארגסטר הגדיל את מרכיב אכילת הבשר במזונו, יחסית לאוסטרלופיתקנים ולהומו הביליס המוקדם יותר.
זאת מכיוון שמזון צמחי (פרט לעשב) נפוץ בסוואנה פחות מאשר ביער, ומכיוון שגופו הגדול יותר ובעיקר מוחו הגדול יותר של ארגסטר דרש מזון בעל תכולה אנרגטית גבוהה יותר.
בהשערה זו תומכות עצמות בעלי חיים רבות שנמצאו באתרי ארגסטר, אשר נראות כאילו פוצחו על מנת לאכול את מח העצם.
במקביל נמצאו על כלי האבן של ארגסטר סימני בלייה מיקרוסקופים המתאימים לפיצוח עצמות וחיתוך בשר.
בשנות השבעים והשמונים התנהל ויכוח חריף בין אנתרופולוגים שונים האם ארגסטר השיג בשר באמצעות ציד או באמצעות אכילת נבלות, אבל מחקר זואולוגי ואקולוגי בסוואנה האפריקנית המודרנית הראה כי אבחנה זו היא במידה רבה מיותרת.
רוב טורפי הסוואנה הגדולים, כמו אריות וצבועים מנומרים מתפרנסים מציד ואכילות נבלות כאחת, והם מגרשים ציידים ואוכלי נבלות אחרים מן השלל שלהם בכל מקרה שבו יחסי הכוחות הם לטובתם.
אין סיבה להניח שארגסטר לא פעל באופן דומה.
יכולת ריצה למרחקים ארוכים בשמש הלוהטת של הסוואנה הייתה יתרון חשוב, בין אם על מנת להתיש את הטרף ובין אם על מנת להגיע לפגר לפני שאוכלי נבלות אחרים הגיעו אליו.
נראה כי בעת הופעת המין ארגסטר לפני 2 עד 1.6 מיליון שנה הוא השתמש בכלים מן התרבות העתיקה ביותר של כלי אבן - התרבות האולדובאית (על שם ערוץ אולדובאי) המקושרת בעיקר עם הומו הביליס.
ואולם החל מ-1.6 מיליון שנה ארגסטר הוא מין האדם הראשון אשר מקושר באופן הדוק עם הופעתה של התרבות האשלית (על שם הכפר סט-אשל בצרפת ששם התגלתה לראשונה), ונראה כי הוא זה שהמציא אותה.
כלי האבן האשלים הנפוצים ביותר הם מטיפוס "גרזן היד", כלי בצורת עלה בעל חוד ושתי שפות חדות.
בניגוד לכלים האולדובאים, שהיו בעיקרם נתזי אבן שנוצרו באופן אקראי למדי על ידי הקשת אבנים אלו באלו, כלים אשלים מראים בבירור שהסתת עבד בזהירות ושיטתיות על מנת להגיע לצורה מנטלית שאותה ראה בעיני רוחו, תהליך הדורש אינטליגנציה גבוהה יותר.
בנוסף, אף שחפצי אמנות אמיתיים נמצאו רק בתרבויות מאוחרות בהרבה, רוב גרזני היד מצטיינים בסימטריה הנאה שלהם, שאיננה נדרשת מסיבות פונקציונליות ומעידה על חוש אסתטי אצל סתתים ארגסטרים, ואף על המאמץ והזמן שהם היו מוכנים להשקיע על מנת לספק חוש זה.
על פי תבניות שחיקה מיקרוסקופיות על פני הכלים ניתן להסיק שהם שימשו לפיצוח עצמות וחיתוך בשר, עור ועץ.
סביר שארגסטר השתמש בנוסף גם בכלים מתכלים שאינם משאירים שרידים כמו רמחי עץ מחודדים ומקלות חפירה.
ייתכן שארגסטר היה מין האדם הראשון שידע להשתמש באש, אך העדויות לכך אינן חד-משמעיות.
לפחות בשני אתרי ארגסטר - בקובי פורה שליד אגם טורקאנה ובמערת סוורטקרנס שבדרום אפריקה - נמצאו סימני אדמה חרוכה, אפר ועצמות שרופות, אך אפשר גם שמדובר בשרפות שהתרחשו באופן טבעי.
העדויות המוצקות הראשונות לשימוש באש הם מן החפירות בגשר בנות יעקב בישראל מלפני 790 אלף שנה, כנראה על ידי המין ארקטוס.
חיים צד בצד עם הומינידים אחרים
על פי תיארוך המאובנים ארגסטר חי באפריקה צד בצד עם כמה מיני הומינידים אחרים.
במערת סוורטקרנס בדרום אפריקה נמצאו שרידי ארגסטר ביחד עם עצמות רבות של פרנתרופוס רובוסטוס.
בערוץ אולדובאי בטנזניה וליד אגם טורקאנה בקניה מאובני ארגסטר התגלו בכמה מן השכבות שבהן נמצאו גם מאובני הביליס ומאובני פרנתרופוס בויזאי.
לא ידוע מה היו היחסים בין מינים אלה, אבל סביר שארגסטר היה בראש הפירמידה הודות ליתרונו בגודל הגוף, גודל המוח וכלים משוכללים יותר, וששאר המינים תפסו גומחות אקולוגיות שונות משלו.
בתיאור כוללני מאוד, האבולוציה של הסוג אדם (הומו) בתקופת הפלייסטוקן היא סדירה והדרגתית, החל ממינים פרימיטיבים הדומים מאוד לאוסטרלופיתקנים לפני כשני מיליון שנה באפריקה, ועד לאדם המודרני כיום.
בעיקר מתבטאת הסדירות הזו בגידול הדרגתי של כמעט פי שלושה בנפח המוח, החל מממוצע של פחות מ-500 סמ"ק אצל האוסטרלופיתקנים ועד ממוצע של 1350 סמ"ק באדם המודרני, ובשכלול הולך וגדל של התרבות והטכנולוגיה כפי שהן מתגלות בממצאים הארכאולוגיים.
הומו ארגסטר משתלב היטב בתמונה זו, שכן נפח מוחו גדול משל הומו הביליס, הומו רודולפנסיס והומו גאורגיקוס הקדומים ממנו, אבל קטן משל הומו ארקטוס, הומו אנטקסטור והומו היידלברגנסיס המאוחרים ממנו.
כמו כן מתועדת אצל ארגסטר הופעת התרבות האשלית של סיתות כלי-אבן, המשוכללת מן התרבות האולדובית שקדמה לה אבל פרימיטיבית מן התרבות המוסטרית המופיעה לראשונה כמה מאות אלפי שנים מאוחר יותר.
תפיסה "אחדנית" (lumper) כזו לרוב אינה רואה טעם בסיווג ארגסטר למין נפרד משלו, וכוללת אותו בתוך המין "ארקטוס במובן הרחב של המונח" (בלטינית Homo erectus sensu latto אשר במאמרים מדעיים יקוצר לעיתים קרובות כ-.H.
בתוך הגדרה רחבה זו של ארקטוס יכלל לרוב גם היידלברגנסיס ולעיתים גם גאורגיקוס.
לפי תפיסה זו ארקטוס הוא צאצא של הביליס (גם הוא במובן הרחב של המונח, הכולל לרוב את רודולפנסיס).
מתוך אוכלוסיית האפריקנית של ארקטוס (הקרויה ארגסטר) התפצלו אוכלוסיות שהיגרו לאירופה (אנטקסטור, היידלברגנסיס ולבסוף האדם הניאנדרטלי) ולאסיה (ארקטוס "במובן הצר של המונח", בלטינית Homo erectus sensu stricto המקוצר כ: .H.
כל האוכלוסיות המהגרות הללו נכחדו כיום לחלוטין, ורק אוכלוסיית ארקטוס שנשארה באפריקה היא זו שממנה השתלשל הומו ספיינס, האדם המודרני, אשר היגר מאפריקה בפעם השנייה לפני כמאה אלף שנה בלבד ואכלס את העולם כולו.
חוקרים הדוגלים בתפיסה האחדנית ידגישו את חוסר ההבדלים החדים בין מאובני ארגסטר למאובני ארקטוס המאוחרים יותר וקיומם של מאובני ביניים בין אוכלוסיות אלו.
אף שהתפיסה האחדנית כנראה נכונה כמגמה כללית, מבט בפרטים מגלה אבולוציה הרבה פחות הדרגתית וקווית והרבה יותר מסועפת, שבה קשה מאוד להתחקות אחר השושלות השונות בשל ריבוי המינים והצורות.
למבנה מסועף כזה (מבנה "שיח" ולא "סולם") ניתן ביטוי בגישה ה"פצלנית" (splitter) לאבולוציה של סוג האדם.
למשל, על פי תיארוך המאובנים מערוץ אולדובאי ואגם טורקאנה נראה כי ארגסטר והביליס התקיימו זה בצד זה באפריקה במשך כמה מאות אלפי שנים.
מצב כזה אמנם אינו פוסל את האפשרות שארגסטר השתלשל מהביליס, שכן מין עשוי להמשיך להתקיים גם לאחר שהתפצל ממנו מין קרוב, אבל יש חוקרים הסבורים שגם ארגסטר וגם הביליס התפצלו שניהם מאב קדמון משותף.
אב קדמון זה עשוי להיות רודולפנסיס או מין אדם קדום שעדיין לא ניתן לו שם.
חוקרים אחרים רואים ברודולפנסיס מאובן מעבר בין הביליס לארגסטר, צורה של הביליס או מין בפני עצמו.
סיבוך גדול אפילו יותר נוצר עם גילויו של גאורגיקוס, האדם הקדום ביותר מחוץ לאפריקה, שכן התארוך שלו קדום משל מרבית מאובני ארגסטר האפריקניים, מוחו קטן יותר ותרבות כלי האבן שלו היא אולדובית ולא אשלית.
מכאן נראה שאוכלוסיות האדם הראשונות שיצאו מאפריקה לא היו אוכלוסיות ארקטוס שהשתלשלו מאוכלוסיות ארגסטר, אלא ענף קדום יותר, שגם לגבי ראשיתו קיימות מספר אפשרויות.
ואולם בכל השושלות האפשריות המוצעות, ארגסטר מוצב על הקו המוביל בסופו של דבר לאדם המודרני.
זאת בשל ההסכמה הנרחבת בדבר מוצא אפריקני מאוחר של האנושות המודרנית, בעיקר בהתבסס על ממצאים גנומים.
הומבורג הוא מגבעת לבד קשיחה אשר דומה מאוד לכובע טרילבי או פדורה, משום שלשלושתם יש קמט לאורך כיפת המגבעת, מֵחלקהּ הקדמי לחלקה האחורי.
קצוות התיתורה שלו, לכל היקפה, מכופפים כלפי מעלה.
הוא עשוי בדרך כלל מלבד, אבל גם מפרווה או מצמר.
את כיפת המגבעת מקיף סרט עם פרפר.
קרנו של ההומבורג עלתה לאחר שאדוארד השביעי ביקר בעיר באד הומבורג בגרמניה, ורכש כובע מסוג זה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכובע היה ידוע בבריטניה בכינוי "אנתוני אידן", על שמו של אחד השרים בממשלה הבריטית, ולימים ראש הממשלה.
כיום ניתן להשיגו בצבעים רבים, אולם הצבעים הרווחים הם שחור, אפור וחום.