tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוחה של התערוכה הוא בהפגנת הנוכחות, בכמות.
קצת מכל שנתון, קצת מכל דבר, בבחינת ארוחת טעימות.
היא משמשת הזדמנות מצוינת להיכרות ראשונית עם בסיסי היצירה הפלסטינית, מעין אינדקס התחלתי שממנו אפשר להמשיך ולהעמיק לתוככי עולמות־הדימויים של כל אחד מהאמנים.
עולה המחשבה שבישראל מוכת הגזענות אולי זה די והותר"
הגלריה הלאומית הישנה היא מוזיאון לאמנות הנמצא באי המוזיאונים שבמרכז ברלין.
הגלריה מציגה אמנות מהמאה ה-19 ומנוהלת על ידי קרן המורשת התרבותית הפרוסית.
הגלריה הלאומית של פרוסיה נוסדה בשנת 1861 בעקבות תרומה של 262 תמונות שנתרמו על ידי הבנקאי יואכים היינריך ואגנר.
האוסף הוצג באקדמי דר קונסט.
המבנה הנוכחי, שצורתו כצורת מקדש רומי נבנה על פי תוכניות של האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר בשנת 1865 בהתבסס על תוכנית ראשונית שהכין מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי.
המבנה הוקם בין השנים 1869–1876 בפיקוחו של היינריך שטראק.
המבנה ניזוק באופן קשה בהפצצות האוויר במלחמת העולם השנייה.
חלקי המבנה שלא ניזוקו נפתחו לציבור בשנית בשנת 1949 אולם שיקום המבנה נמשך עד שנת 1969 בשל קשיים למצוא תקציבים לשיקום.
בין השנים 1998–2001 שופץ המבנה בשנית, ונוספו אולמות תצוגה בקומתו העליונה של המבנה בהם מוצגים ציורים בסגנון רומנטי.
אוספי המוזיאון כוללים יצירות בסגנון קלסי ורומנטי (ובהן יצירות של קספר דויד פרידריך, קארל פרידריך שינקל וקארל בלכן), יצירות אמפרסיוניסטיות מצרפת (ובהן יצירות של אדואר מאנה וקלוד מונה) וכן אמנות מראשית המאה ה-20 בסגנון מודרני (יצירות של אדולף פון מנזל ומקס ליברמן).
הגלריה הלאומית החדשה של גרמניה, ממוקמת באזור הקולטורפורום שבמרכז ברלין.
בשל חלוקת ברלין, ובשל הימצאותה של הגלריה הלאומית הישנה במזרח העיר נבנתה בשנת 1968 גלריה חדשה על פי תכנונו של האדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה.
המבנה משמש להצגת תערוכות מתחלפות של אמנות מודרנית ואמנות המאה ה-20.
כל שטחי התצוגה של המוזיאונים נמצאים מתחת לפני הקרקע.
מעל לפני הקרקע נמצאת קומת הכניסה של המוזיאון המשמשת אך ורק כאולם כניסה.
קופות מכירת הכרטיסים נמצאות בביתן שנמצא בסמוך למבנה.
אולם המבואה הוא המרשים שבאולמות המבנה.
כל קירות האולם עשויות זכוכית, והאור החודר דרך קירות אלה משתקף מהרצפה המבריקה והשחורה של המבנה.
תקרת המבנה עשויה ממוטות מתכת שחורה המעוטרות בתאורת LCD אדומה - התאורה היחידה באולם הכניסה.
האולם עצמו לא נועד להציג יצירות אמנות (אף שלעיתים מוצגים בו פסלים), והוא משמש בעצמו יצירת אמנות אדריכלית שנועדה להפתיע את המתבונן (המצפה למבנה מסוג אחר בבואו למוזיאון) בהיעדר הקירות, המוצגים, ואמצעי התאורה.
הגלריה הלאומית זֶ'ה דֶה פּוֹם היא אתר לתצוגת אמנות עכשווית וצילום, הנמצא בגני טווילרי, בקצה הצפון-מערבי של la Terrasse des Feuillants שבכיכר הקונקורד, ברובע הראשון של פריז שבצרפת.
שטח התצוגה בגלריה הוא 1,200 מטרים רבועים.
בניין הגלריה נבנה בשנת 1861 בתקופת שלטונו של נפוליון השלישי, ואכלס בתחילה מגרשי טניס; שמו נגזר מהכינוי הישן למשחק הטניס – "זֶ'ה דֶה פּוֹם" (jeu de paume).
משנת 1909 מוקדש המבנה לאמנות, בשיתוף עם מוסדות האמנות מוזיאון האורנז'רי ומוזיאון הלובר.
בזמן מלחמת העולם השנייה, שימש המבנה לאחסון יצירות של אמנים יהודים שהוחרמו בידי הנאצים.
בין השנים 1947 ל-1986, שנת חנוכתו של מוזיאון ד'אורסי, הציגה גלריית ז'ה דה פום יצירות אימפרסיוניסטיות.
הגלריה נפתחה מחדש לאחר שבוצעו בה שיפוצים בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20, ביוזמתו של שר התרבות ז'אק לאנג, שנקראה מעתה הגלריה הלאומית ז'ה דה פום.
אתר התצוגות החדש יועד לאמנות מודרנית ועכשווית מסוגים שונים, אך משנת 2004 הוא מוקדש בלעדית לתערוכות צילום עכשווי ולאמנות וידאו.
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית (באיטלקית: Galleria Nazionale d'Arte Moderna) ובקיצור GNAM הוא מוזיאון בעיר רומא בירת איטליה המוקדש לאמנות מודרנית.
המוזיאון ממוקם בוויה דלה בל ארטי, בסמוך למוזיאון האטרוסקי.
ראשיתו של המוזיאון בשנת 1887 לאחר איחוד איטליה כאשר ממשלת איטליה החליטה להקים מוסדות לאומיים לאיטליה המאוחדת, ובהן מוסדות תרבות ואמנות.
בשלושים השנים שלאחר הקמתו, מוקם המוזיאון בארמון התצגות שתוכנן על ידי פיו פיאצ'נטיני בשנת 1883. המוזיאון עבר למשכנו הנוכחי בשנת 1915. מבנה זה תוכנן על די צ'זארה באוזני עבור התערוכה שציינה 15 שנים לאיחוד איטליה בשנת 1911.
תצוגות המוזיאון סודרו לפי אזורי איטליה השונים, וכן הוקצו שטחי תצוגה לאמנים זרים.
בין שתי מלחמות העולם נרכשו בעיקר יצירות של אמנים איטלקיים בני התקופה.
בין השנים 1933–1934 הקים האדריכל באוזני אגף חדש למוזיאון, ואגף זה הציג עד שנת 1945 תערוכה המוקדשת לעשור לעליית הפשיסטים לשלטון באיטליה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, תחת הנהלתו של פאלה בוקארלי, רכש המוזיאון יצירות רבות של אמנים זרים כגון מונדריאן, מודיליאני, מור ופולוק, לצד יצירות של אמנים בני התקופה.
כמו כן הציג המוזיאון תערוכות מושאלות של פיקאסו, מונדריאן ופולוק.
רצפת זכוכית המראות של אלפרדו פיררי במרכז סאלה דלה קולון, הוחלפה בשטיח עבה, עם ספות ושולחנות.
האזור פתוח לציבור ואנשיו יוכלו ליהנות מקפה שם גם אם לא יבקרו במוזיאון עצמו.
השיפוצים של המעצב הספרדי Marti Guixé כוללים שינויים בחנות הספרים ופתיחת הגנים.
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית ובקיצור (NGMA) הוא שמו של מוזיאון לאמנות מודרנית שהוקם בשנת 1954 על ידי ממשלת הודו.
הגלריה ממוקמת בעיר ניו דלהי ובאוספיה למעלה מ־14,000 יצירות, בין היתר של האמנים תומאס דניאל, רבינדרנת טאגור, אבנינדרנת טאגור, ננדלאל בוסה, ואמריטה שר-גיל.
ההחלטה על הקמת המוזיאון התקבלה בשנת 1949 בוועידה בנושא אמנות שנערכה בכלכותה.
המוזיאון נחנך ב-29 במרץ 1954 בבית ג'ייפור בסמוך לשער הודו שבניו דלהי.
הגלריה נחשבת למוסד האמנות החשוב בהודו, והיא מנוהלת על ידי משרד התרבות של ממשלת הודו.
בשנת 1996 נפתח סניף של המוזיאון במומביי בו מוצגות, בין היתר, יצירות של פבלו פיקאסו.
בשנת 2006 נפתח סניף בבנגלורו.
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית של סקוטלנד היא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם באדינבורו שבסקוטלנד.
הגלריה מהווה חלק מהגלריות הלאומיות של סקוטלנד.
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית מציגה אוסף נרחב של אמנות מודרנית.
הגלריה נפתחה בשנת 1960 והציגה את יצירות האמנות בבית אינברליית' שבגנים הבוטניים המלכותיים.
בשנת 1980 עברה הגלריה למשכנה הנוכחי, הבנוי בסגנון נאו-קלאסי, שנבנה בין השנים 1825–1828 על ידי ויליאם ברן עבור בית הספר של מוסד ג'ון ווטסון.
סביב הגלריה נמצא גן פסלים המציג יצירות של הנרי מור, רייצ'ל וייטרד, טוני קראג וברברה הפוורת'.
בשנת 2002 עוצב הגן הקדמי של הגלריה לפיסול סביבתי על פי תכנונו של הפסל צ'ארלס ג'נקס.
תכנון גן זה זכה בשנת 2004 בפרס גולבנקיאן.
אוספי המוזיאון כוללים יצירות של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, פיט מונדריאן, בן ניקולסון, אנרי מאטיס, אנדי וורהול, רוי ליכטנשטיין, פיטר האוסון, לבנה האריס, פרנסיס בייקון, לושן פרויד וכן יצירות אמנות בסגנון הקוביסטי וכן הגלריה מציגה יצירות אמנות מצרפת ומרוסיה מראשית המאה ה-20,
בקומה הראשונה של הגלריה מוצגות תערוכות מתחלפות.
הגלריה הלאומית היא מוזיאון שנוסד בשנת 1824 וממוקם בצידה הצפוני של כיכר טרפלגר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון מציג כ-2,300 יצירות אמנות מהמאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-19. אוסף המוזיאון שייך לכלל הציבור הבריטי, והכניסה למוזיאון אינה בתשלום (אולם המבקרים מתבקשים לתרום למוזיאון את דמי הכניסה).
בשונה ממוזיאון הלובר בפריז וממוזיאון פראדו במדריד, מקורם של אוספי הגלריה אינו באוסף מלכותי.
המוזיאון נוסד כמוסד ציבורי כאשר ממשלת בריטניה רכשה 36 תמונות מהבנקאי ג'ון ג'וליוס אנגרשטין.
במהלך השנים גדל אוסף הגלריה באמצעות תרומות (המהוות למעלה משני שלישים מהאוסף הנוכחי) ורכישת יצירות שונות.
ממלכת בריטניה החלה ביוזמה להקמת גלריה לאומית לאחר מדינות רבות אחרות באירופה.
לממשלת בריטניה הייתה הזדמנות להקים גלריה לאומית בשנת 1777 כאשר צאצאיו של סר רוברט וולפול שקלו להעמיד את אוספו למכירה, והנשוא נדון בבית התחתון של הפרלמנט הבריטי וחבר הפרלמנט ג'ון וילקס הציע לרכוש את האוסף ולהקים את הגלריה בחצר המוזיאון הבריטי.
בעקבות סירובה של ממשלת בריטניה, נמכר האוסף לצאריצה יקטרינה הגדולה, וכיום הוא מוצג במוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
בעקבות מכירת אוסף וולפול, פנו הציירים ג'יימס בארי וג'ון פלקסמן לממשלת בריטניה בקריאה להקים גלריה לאומית, בטענה כי בהיעדר גישה ליצירות אמנות אירופאיות לא יכולה האמנות להתפתח באנגליה.
המכון הבריטי שנוסד בשנת 1805 ניסה לתת מענה לבעיה זו והציג יצירות אמנות אירופאיות שהושאלו מאוספים פרטיים, אולם ספג ביקורת בשל הטענות בדבר האיכות הנמוכה של יצירות אלה.
בשנת 1811 הוענק האוסף שנועד במקור עבור הגלריה הלאומית של פולין, ואשר נאסף על ידי סר פרנסיס בורג'ווה למכללת דאליץ', וכיום מוצג אוסף זה בגלריית דאליץ'.
אוסף זה אכן שימש את אמני בריטניה, אולם שכן במכללה פרטית בפרוור דרומי של לונדון, ולא ניתן היה להשוות את הגלריה לגלריה לאומית במימון ממשלתי.
לאחר מלחמות נפוליאון, שילמה במפתיע ממשלת אוסטריה את חובותיה לממשלת בריטניה, וזו החליטה להקצות את הכספים להקמת גלריה לאומית.
באותה שנה הוצא למכירה אוספו של הבנקאי הגרמני ג'ון ג'וליוס אנגרסטין.
ב-2 באפריל 1824 הצביע הפרלמנט הבריטי בעד רכישת 38 יצירות מהאוסף, בהן יצירות מעשה ידי רפאל וויליאם הוגארת', בעלות כוללת של 57,000 ליש"ט.
הגלריה נפתחה לציבור ב-10 במאי 1824, בבית מס' 100 ברחוב פאל מאל, שהיה שייך לאנגרסטין.
בשנת 1826 נוספו לאוסף יצירות מאוספי סר ג'ורג' בומונט, הבארונט השביעי (שהתנה את מתן האוסף לציבור בבניית מבנה נאות עבורם), ובשנת 1828 נוספו אוספי הכומר ויליאם הולוול גארק.
ביולי 1824 הוקם חבר נאמנים לנהל את הגלריה.
בשל מספר התמונות, וגודלו הקטן של המבנה, הוחלט להקים מבנה ייעודי.
היצירות הועברו זמנית לרחוב פאל מאל מס' 105, ובשנת 1832 החלו עבודות הבנייה להקמת הגלריה, על פי תכנונו של האדריכל ויליאם וילקינס במקום בו עמדו האורוות המלכותיות, בצ'רינג קרוס, בחזית המבנה הוקמה כיכר גדולה - לימים כיכר טרפלגר.
במשך שלושים השנים הראשונות לפעילותה של הגלריה, מרבית המוצגים בה היו יצירות אמנות שמקורן באיטליה, מהמאות ה-15 וה-16. בשנת 1851 ביקר דוח של הפרלמנט הבריטי את המצב, וקרא למינוי מנהל לגלריה.
אחד המועמדים לתפקיד היה היסטוריון האמנות הגרמני גוסטב פרידריך ואגן, בו התייעצה הגלריה בשאלות של תאורת היצירות ואופן הצגתם, אולם לבסוף בחרו המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט וכן ראש ממשלת בריטניה ג'ון ראסל בסר צ'ארלס לוק איסטלייק לתפקיד.
בעקבות מינויו של איסטלייק נרכשו יצירות אמנות מראשיתה של תקופת הרנסאנס, בייחוד מאזור איטליה, כאשר 148 יצירות נרכשו באירופה ו-46 בבריטניה עצמה.
במהלך נסיעותיו איסטלייק רכש יצירות אמנות רבות אשר קלעו לטעמו האישי, ולא לטעמם של חבר המנהלים של הגלריה, כאשר כוונתו הייתה להוריש יצירות אלה לגלריה לאחר מותו.
השלישי במנהלי הגלריה, סר פרדריק ויליאם ברטון החל ברכישת אמנות מהמאה ה-18 וכן רכש כמה יצירות אמנות מאוספים פרטיים ובהם "השגרירים" מעשה ידי האנס הולביין הבן.
עם ייסודה של גלריית טייט לאמנות בריטית בשנת 1897 השפיעה אף היא על אוספי הגלריה הלאומית, שבחרה לשלוח את כל יצירות האמנות שנוצרו על ידי אמנים בריטים לאחר 1790 לגלריית טייט, למעט יצירותיהם של ויליאם הוגרת', טרנר וג'ון קונסטבל.
באותה עת היו לגלריה הלאומית 15 אולמות תצוגה בלבד, וחסר המקום להציג יצירות רבות, ולכן העברתם לגלריית טייט איפשרה הצגת יצירות אמנות בריטיות אלה לציבור.
בשנת 1906 נרכשה את היצירה "ונוס מול המראה" מעשה ידי דייגו ולאסקז על ידי קרן אוספי האמנות הלאומית עבור הגלריה.
בשנת 1914 ניזוקה יצירה זו על ידי מרי ריצ'רדסון כחלק ממחאתה הפוליטית על מאסרה של אמלין פנקהרסט במסגרת המאבק למתן זכויות לנשים.
כמה ימים לאחר מכן ניזוקו חמש יצירות מעשה ידי ג'וואני בליני על ידי נשים סופרג'יסטיות, ובעקבות אירועים אלה נסגרה הגלריה, ונותרה סגורה עד למלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1909 נתרמו לגלריה 42 יצירות מאוספי ד"ר לודוויג מונד.
עד שנת 1917 כלל האוסף רק יצירות אמנות שקדמו למאה ה-19. בשנה זו נתרמו לראשונה יצירות מודרניות לגלריה - אוספיו של סר יו ליין של יצירות אימפרסיוניסטיות.
כמו כן, בשנת 1924 רכש סמיואל קורטלנד את "מתרחצים באנייר", יצירתו של ז'ורז' סרה עבור הגלריה.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו יצירות הגלריה למכרה מנוד (Manod Quarry) שבסמוך לעיר פסטיניוג שבצפון ויילס על מנת להגן עליהם.
מנהל הגלריה, קנת קלארק שקל להעביר את היצירות לקנדה אולם וינסטון צ'רצ'יל אסר עליו להוציא את התמונות מהאיים הבריטים.
באולמות הריקים של בניין הגלריה הלאומית נהגה הפסנתרנית מיירה הס לתת קונצרטים לציבור.
בשנת 1941 ביקש אמן בריטי לצפות ביצירתו של רמברנדט "דיוקנה של מרגרתה דה גיר" והוחלט על מיזם "תמונת החודש" במסגרתו הובאה כל חודש תמונה אחת מהמכרה והוצגה לציבור (על אף הסיכון לתמונה בשל הפצצות הבליץ).
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עלו מחירי יצירות האמנות של האמנים האירופאים (ובעיקר מחירי היצירות האימפרסיוניסטיות והפוסט אמפרסיוניסטיות), והגלריה נמנעה, משיקולי תקציב, לרכוש יצירות אלו.
יחד עם זאת בשנת 1962 רכשה הגלריה את "המדונה והילד, אן הקדושה ויוחנן המטביל" מעשה ידי לאונרדו דה וינצ'י, בשנת 1972 את "מותו של אקטאון" מעשה ידי טיציאן, ובשנת 2004 את "המדונה של הציפורנים" מעשה ידי רפאל.
רכישות אלה נעשו מכספי תרומות, כגון תרומתו של סר פול גטי אשר בשנת 1985 תרם לגלריה סכום של 50 מיליון ליש"ט.
בשנת 1985 תרמו סר ג'ון סיינסבורי, ברון סיינסבורי, ואחיו סימון סיינסבורי וסר טימותי סיינסבורי סכום כסף אשר שימש להקמת אגף סיינסבורי של הגלריה.
בשנת 1996 החליטה הגלריה כי לא ירכשו יצירות שנוצרו לאחר שנת 1900 ו-60 יצירות הועברו בהשאלה לגלריית טייט בתמורה ליצירות שקדמו לשנה זו, בהן יצירות של פול גוגן.
ההצעה הראשונה להקים מבנה עבור הגלריה הלאומית בכיכר טרפלגר הייתה הצעתו של האדריכל ג'ון נאש.
נאש הציע להקים את הגלריה במקום בו עמדו קודם לכן האורוות המלכותיות.
כמו כן הציע נאש להקים מבנה דמוי הפרתנון עבור האקדמיה המלכותית לאמנויות.
תחרות אדריכלית נערכה בשנת 1832, במסגרתה הציעו נאש צ'ארלס רוברט קוקרל תוכנית להקמת המבנה, אולם דווקא ויליאם וילקינס זכה בתחרות.
בשנת 1860–1861 הורחב המבנה ונבנתה הגלריה הארוכה על פי תכנונו של סר ג'יימס פנת'ורן.
גלריה זו הרחיבה את שטחי התצוגה אולם נבנתה במקום בו עמד קודם לכן אולם הכניסה למבנה, ולכן הקשתה למעשה על המבקרים במבנה ועל ההתמצאות זו.
כמו כן גלריה זו עוטרה בפרטים רבים והייתה שונה באופן משמעותי בצורתה מהחדרים שתוכננו בפשטות על ידי וילקינס.
הרחבה זו בוצעה לאחר מספר הצעות לשיפוץ המבנה (בהן הצעה של סר צ'ארלס בארי משנת 1853, ואף הצעות להעביר את הגלריה לאתר אחר בעיר (לאזור קנזינגטון).
בשנת 1867 הציע אדוארד מידלטון בארי (בנו של צ'ארלס בארי) להרוס את המבנה ולבנות מבנה חדש בסגנון נאו קלאסי ולו ארבע כיפות.
ההצעה נדחתה מאחד וראו בה ניסיון להעתיק את קתדרלת סנט פול.
הרס המבנים שעמדו מאחורי הגלריה ואשר שימשו כמחסנים, מבני עבודה ומגורים עבור המשמר המלכותי איפשר הרחבת המבנה.
האולמות החדשים נבנו על פי תכנונו של אדוארד מידלטון בארי בין השנים 1872–1876. חדרים אלו נבנו בסגנון נאו רנסננס ותוכננו בצורת צלב יווני סביב חדר מרכזי בצורת מתומן.
המבנה שהוקם הגדיל באופן משמעותי את שטחי התצוגה של המבנה, אולם ספג ביקורת בטענה שהמבנה המעוטר "גונב" את תשומת הלב מיצירות האמנות שהוצגו בו.
בהתאם לתוכנית ההרחבה של האדריכל סר ג'ון טיילור נהרס האולם שנבנה על ידי פנת'ורן, ונבנה אולם כניסה חדש שעוטר על ידי ג'ון דיבלי קרייס.
בין השנים 1928–1952 עוטרו מדרגות אולם הכניסה בפסיפסים מעשה ידי בוריס אנרפ.
פסיפסים אלה היוו סטירה על המוסכמות של עיצוב הבניינים במאה ה-19 בעקבות השפעת קבוצת בלומסברי על אנרפ.
אנרפ יצר למעשה פרודיה לעיטורי אנדרטת אלברט כאשר בעוד שבאנדרטת אלברט מוצגות האנשות של המדעים והמוסר, ביצירתו של אנרפ מואנשות ה"הומור" ו"הנאות חיים" (כך למשל מוצג בפסיפס פודינג חג המולד).
הפסיפס המתארת את האמנות מציג את דיוקנן של וירג'יניה וולף ושל גרטה גרבו ובפסיפס המתאר את המוסר מוצגים דיוקני וינסטון צ'רצ'יל, ברטרנד ראסל ות"ס אליוט.
הקמת אגפי המבנה הנוספים נעשתה תוך שמירת ציר מזרח - מערב של המבנה והסימטריה של המבנה שתוכנן על ידי בארי.
כמו כן, בהתאם לסגנונו של בארי נבנו דלתות המבנה בשיש כהה.
רק הקמת האגף הצפוני של המבנה בשנת 1975 "שברה" את הסימטריה של המבנה.
גלריות אלה נבנו בסגנון מודרניסטי, וספגו ביקורת של התאורה המועטה בהם והסגנון הארכיטקטוני חסר העיטורים שלא תאם את יתר חלקי המבנה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שופצו גלריות האגף הצפוני ועוטרו בסגנון האופייני ליתר חלקי המבנה.
בשנת 1991 הוקם אגף סיינסברי של המבנה על פי תכנון האדריכלים רוברט ונטורי ודניס סקוט בראון.
תוכנית משנת 1984 להקמת האגף בסגנון מודרני נדחתה בעקבות ביקורת רבה של הנסיך צ'ארלס כנגד פגיעה במבנה.
האגף הוקם בעקבות תרומה של ג'ון סיינסבורי, ברון סייסבורי ואחיו.
בעקבות הביקורת, האגף נבנה בסגנון המשלים את החזית שתוכננה על ידי וילקינס, אולם אולמות התצוגה במבנה נבנו בסגנון פשוט ומודרני.
האולמות הצפוניים באגף שומרים על ציר מזרח מערב של המבנה שתוכנן על ידי בארי ומהווים המשכיות של אלמות התצוגה של המבנה הראשי.
בקומה התחתונה של המבנה נבנו חדרי משרדים עבור הגלריה, אולם אזורים אלה מתוכננים להפוך לאולמות תצוגה עתידיים.
לאורך תקופת פעילותה של הגלריה לוותה הפעילות במחלוקות רבות.
מרביתן קשורות לאי התאמת המבנה למטרתו וחלקם בדבר מדיניות הגלריה בדבר שיקום ושימור יצירות.
שיקום היצירות הראשון החל בשנת 1844 תוך התעלמות מטענות בדבר פגיעה ביצירות.
הביקורת הביאה להקמת ועדה של הפרלמנט הבריטי בשנת 1853 אשר קבעה שהגלריה לא הזיקה ליצירות.
ביקורת זו שבה והועלתה לאחר מלחמת העולם השנייה (כאשר בתקופה המלחמה, הוצאו היצירות מלונדון והועברו למכרה מנוד, הוחלט על ביצוע פעולות שימור ביצירות תוך ניצול התקופה בהן אינן מוצגות לקהל).
בשנת 1946 הוצגו היצירות לאחר שהורד מהן ציפוי הלכה שהושם על היצירות במהלך המאה ה-19. לקה זו התכהתה במהלך השנים והחשיכה את היצירות - אולם הסרתה פגעה באחידות של הציפוי של היצירות.
בין אוספי הגלריה ניתן למנות את:
יצירתו של פאולו אוצ'לו: "קרב סן רומאנו";
יצירתו של פיירו דלה פרנצ'סקה: "הטבלת ישו";
יצירתו של יאן ואן אייק: "דיוקן ארנולפיני";
יצירתו של סנדרו בוטיצ'לי: "ונוס ומארס";
יצירותיו של לאונרדו דה וינצ'י: "המדונה של הסלעים", "המדונה והילד עם אן הקדושה ויוחנן המטביל";
יצירותיו של מיכלאנג'לו: "ההורדה אל הקבר", "מדונת מנצ'סטר";
יצירותיו של רפאל: "דיוקן האפיפיור יוליוס השני", "המדונה של הציפורנים", "הצליבה"
יצירותיו של טיציאן: "בכחוס ואריאדנה", "דיוקן משפחת ונדראמין", "דיאנה וקליסטו", "דיאנה ואקטיון", "מותו של אקטאון";
יצירתו של האנס הולביין הבן: "השגרירים";
יצירתו של אניולו ברונזינו: "ונוס, קופידון, שטות וזמן";
יצירותיו של קאראווג'ו: "נער הננשך על ידי לטאה", "ארוחת ערב באמאוס", "שלומית עם ראש יוחנן המטביל";
יצירותיו של פטר פאול רובנס: "משפט פריז", "נוף עם הט סטין";
יצירותיו של רוסו פיורנטינו: דיוקן צעיר האוחז מכתב
יוצרותיו של ניקולא פוסן: "נוף עם אדם שהוכש על ידי נחש";
יצירתו של דייגו ולאסקס: "ונוס מול המראה";
יצירתו של רמברנדט: "משתה בלשאצר";
יצירתו של אנתוני ון דייק: "דיוקן רכוב של צ'ארלס השני".
יצירותיו של יוהנס ורמיר: "אישה עומדת ליד וירג'ינל" ו"אישה יושבת ליד וירג'ינל";
יצירותיו של קאנאלטו: "רגאטה על התעלה הגדולה", "חצר סתת האבנים";
יצירתו של ויליאם הוגרת': "נישואים";
יצירתו של תומאס גיינסבורו: "מר וגברת אנדרוס;
יצירתו של ויליאם טרנר: "גשם, קיטור ומהירות";
יצירתו של וינסנט ואן גוך: "החמניות";
יצירתו של ג'ורג' סטובס: "Whistlejacket";
יצירותיו של ג'ובאני בליני: "הייסורים בגן", ו"דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן";
וכן יצירות של ג'ון קונסטבל, פול סזאן, קלוד מונה, ופייר-אוגוסט רנואר.
הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר היא גלריה השוכנת בכיכר אנטין באוניברסיטת תל אביב ברמת אביב, ומנוהלת על ידי הפקולטה לאומנות ע"ש יולנדה ודוד כץ.
במקום מתקיימות תערוכות בנושאי אומנות נבחרים, וכן בתחומי הארכאולוגיה, הספרות, התיאטרון, הפילוסופיה והפסיכולוגיה.
עוד משמשת הגלריה כמרכז ללימודי מוזאולוגיה, ובה ספרייה העוסקת בתחום.
הגלריה החלה לפעול בשנת 1977, ביוזמות מרדכי עומר, ושכנה תחילה באולם הכניסה של בניין מקסיקו של הפקולטה לאמנויות.
אחת התערוכות הראשונות הייתה תערוכה של איורים מהמאות ה-14 וה-15, על נושאים הלקוחים מתוך "הקומדיה האלוהית של דנטה.
בשנת 1982, נערכה בגלריה תערוכה של איורים וצילומים של יצירות הפסל האנגלי הנרי מור, שאצר עוזי אגסי.
בינואר 1983, נערך טקס פתיחה רשמי של הגלריה, אף על פי שהיא פעלה כבר מספר שנים קודם, והוצגה תערוכה של איורים לשירי המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון.
בפברואר 1987 הוצגה תערוכה של הצלם אברהם חי, "מפגשים עם אמנים", צילומים של אמנים ישראלים בעת עבודתם.
מבנה הגלריה הנוכחי תוכנן על ידי האדריכלים דן איתן וערי גושן וברכה ומיכאל חיוטין והוא נחנך בדצמבר 1988.
ב-23 במאי 1989 נחנך גן הפסלים ע"ש לוי ופורטונה אשכנזי בצמוד לגלריה, ובו מוצגת תערוכת קבע של פסלים.
בשנת 2001 הורחבה הגלריה והוקם אגף חדש, ששטחו כ-800 מ"ר, בו מוצגות, בתצוגת קבע, אוספי האמנות של הגלריה.
בהם אוסף מיצירותיו של מרסל דושאן, שתרם ארטורו שוורץ, ואוסף יודאיקה שהוצג בעבר בספרייה המרכזית של האוניברסיטה.
כמו כן מוצגים באגף 40 ציורי שמן של צייר אסכולת פריז מישל קיקואין.
בתו של קיקואיין, קלייר מראטייה, תרמה את הכסף להקמת האגף, שנקרא על שם אביה.
והיא קיבלה על כך מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד.
בקיץ 2011, הוצגה התערוכה "רוח דרומית: מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית", שאצרה דליה מנור.
בקיץ 2012, הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של פסלי נחום טבת, "פסלים קטנים, 1980–2012", תערוכה מקיפה של פסלי קיר קטנים שייצר במשך השנים.
בסוף 2013, שכר איש העסקים ואספן האמנות יגאל אהובי, למשך ארבע שנים, את רוב שטח הגלריה, במטרה להציג בגלריה סדרה של 12 תערוכות של יצירות מהאוסף הפרטי שלו, להם הכניסה הייתה בחינם.
ההסכם הוגדר כתרומה, וגרר ביקורת על חוסר שקיפות ועל חדירת בעלי ההון למרחב הציבורי.
מצד שני, זכה המהלך לתגובות חיוביות, על הזדמנות שהוא נותן לציבור להיחשף ליצירות מהשורה הראשונה של אמנים ישראלים ובין-לאומיים.
בשנים 2014–2015 אצרה שרית שפירא שלוש תערוכות של יצירות מאוסף יגאל אהובי, "המגדל הבוער", "שממה הורה" ו"קירות נמסים".
באפריל 2015 הוצגו יצירות של סיגלית לנדאו ומשה קופפרמן, ובאפריל 2016 הוצגה התערוכה "אנשים" שאצר מתן דאובה, שוב מיצירות אוסף יגאל אהובי.
במאי 2015, הוצגה התערוכה "מעבר להירושימה: שובו של המודחק.
זיכרון המלחמה, פרפורמטיביות ותיעוד בצילום וידאו־ארט עכשווי מיפן", לציון 70 שנה להטלת פצצות האטום על נגסקי והירושימה.
אוצרת התערוכה הייתה אילת זהר.
במרץ 2018, נפתחה התערוכה "נימוסי שולחן" שאצרו ד"ר ספי הנדלר וד"ר שרון אהרונסון להבי, ועסקה בביטויים אמנותיים הקשורים באוכל, בישול, אכילה וגוף ובאופנים המגוונים שיצירות אמנות בוחנות ומשקפות התנהגות אנושית וחברתית דרך אחת מהפעולות הבסיסיות והיום-יומיות ביותר.
ביוני 2016, נפתחה תערוכת "התפריט" שאצרה רונית ורד ועסקה בתפריטי בתי האוכל המוצגים בישראל – ממזנון, דרך מסעדות אתניות ושיפודיות ועד למסעדות של מטבח עילי ובחזרה למזנון – ומספקים מבט מיוחד במינו על ההוויה הישראלית.
בנובמבר 2018, נפתחה התערוכה "קווי הגנה.
מאז'ינו, בר-לב ומעבר" שאצרה גליה גור זאב, שעסקה ב"תופעת הביצור".
בינואר 2020 נפתחה התערוכה "Plan[e]t – צמחים חושבים, חושבים צמחים", תערוכה קבוצתית שאוצרו ד"ר ספי הנדלר, מנהל הגלריה, וד"ר תמר מאיר, אוצרת ראשית.
התערוכה ביקשה להתבונן אחרת על הצמחייה ועל הסביבה הצמחית של העיר.
התערוכה נסגרה עקב מגפת הקורונה בישראל ונפתחה שוב ביוני 2021.
הגלריה הלאומית של אומבריה (איטלקית: Galleria Nazionale dell'Umbria) היא מוזיאון ציורים לאומי איטלקי, הנמצא בפאלאצו דיי פריורי שבפרוג'ה שבמחוז אומבריה.
מאז שנת 1878, האוסף ממוקם בקומות העליונות של הארמון, והוא כולל יצירות השייכות לסגנון האמנות הגותית.
האוסף כולל את הציורים החשובים אשר נעשו בהשפעת אסכולת הציור של אומבריה, מהמאה ה-14 עד המאה ה-16. הוא מוצג בעשרים ושלושה אולמות הארמון.
האוסף היה ממוקם באקדמיה ללימודי הציור בעיר עד מחצית המאה ה-16. לאחר הכיבוש הצרפתי של העיר האוסף הועבר ממקומו באזור לעיר הבירה של המחוז, והציורים שהיו בבעלות מדינת האפיפיור עברו לבעלות האומה.
בשנת 1863 תוכנן כי האוסף יישא את שמו של הצייר פייטרו ואנוצ'י.
לאחר שלא נמצאה אכסניה מתאימה לו, הוא מוקם בארמון, במרכז פרוג'ה.
בשנת 1918 הוא קיבל את חסות מלך איטליה והגלריה כונתה על-שמו: Regia Galleria Vannucci.
האלבום המפורט של התערוכה כולל 36 עמודים ורובו כולל תמונות מהמסורת הנוצרית.
הגלריה הלאומית של סקוטלנד () היא מוזיאון לאמנות הממוקם באדינבורו שבסקוטלנד.
הגלריה ממוקמת במבנה נאו קלאסי הניצב בראש גבעה שבין שני חלקי גני רחוב הנסיכים.
המבנה תוכנן על ידי ויליאם הנרי פלייפייר, אבן הפינה של המבנה הונחה על ידי הנסיך אלברט ב-30 באוגוסט 1850, והמבנה נפתח לציבור בשנת 1859. האוצר הראשון היה ויליאם בורת'וויק ג'ונסטון.
בסמוך ניצב מבנה האקדמיה הסקוטית המלכותית לאמנות.
שני המבנים שופצו בשנת 1912 על ידי ויליאם תומאס אולדריב.
אוספי המוזיאון כוללים למעלה מ-30,000 ציורים והדפסים, החל מתקופת ראשית הרנסאנס ועד שלהי המאה ה-19. כמו כן במוזיאון ספריית עיון העוסקת באמנות החל משנת 1300 ועד שנת 1900 ובה למעלה מ-50,000 ספרים וכתבי עת.
במסגרת פרויקט פלייפייר נוסף למוזאון בשנת 2004 אגף חדש המחבר את שני הבניינים, אשר כולל אולם תיאטרון להרצאות, חנות, ומרכז מידע.
מקורו של אוסף הג'מוזיאון באוסף של ציורים שהועברו אליו מבניין האקדמיה הסקוטית לאמנות אשר כלל יצירות של יאקופו באסאנו, אנתוני ון דייק וג'ובאני בטיסטה טייפולו.
הגלריה החלה לרכוש תמונות רק בשנת 1903. בשנת 1945 השאיל דוכס סאות'רלד את אוספיו למוזיאון הכוללים יצירות מופת רבות.
הגלריה הלאומית של קנדה ממוקמת בעיר הבירה אוטווה, אונטריו והיא אחת מגלריות האמנות המובילות בקנדה.
הגלריה שוכנת בבניין העשוי משילוב של זכוכית וגרניט ברחוב סאסקס דרייב עם נוף אל בנייני הפרלמנט הקנדיים שעל גבעת הפרלמנט.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה ונפתח בשנת 1988. מנהלה הקודם של הגלריה, ז'אן סאתרלנד באגס, נבחר במיוחד על ידי ראש הממשלה פייר אליוט טרודו כדי לפקח על הבנייה של הגלריה והמוזיאונים הלאומיים.
הגלריה יוסדה לראשונה בשנת 1880 על ידי המושל הכללי של קנדה ג'ון קמפבל, דוכס ארגייל התשיעי ובשנת 1882, עברה למעונה הראשון בגבעת הפרלמנט בבניין בית המשפט העליון של קנדה.
בשנת 1911 עברה הגלריה למוזיאון ויקטוריה, ביתו של מוזיאון הטבע הקנדי הנוכחי.
בשנת 1913, עבר החוק הראשון לגלריות לאומיות שהתווה את המנדט והמשאבים של הגלריה.
בשנת 1962, עברה הגלריה לאתר בניין לורן, בניין משרדים ברחוב אלגין בסמוך לנציבות הבריטית.
מאז נהרס הבניין המשרדי והמוזיאון עבר למבנה הנוכחי שלו ברחוב סאסקס דרייב בשנת 1988.
בשנת 1985, המוזיאון הקנדי לצילום עכשווי (CMCP), לשעבר חטיבת צילום הסטילס במועצת הצילום הלאומי של קנדה, נקשר לגלריה הלאומית.
המנדט של CMCP, האוסף וצוותו עברו למיקום החדש שלהם בשנת 1992, בתעלת רידו 1, בסמוך לשאטו לורייה.
בשנת 1998, ההנהלה של CMCP מוזגה לזו של הגלריה הלאומית.
בשנת 2000, המכון המלכותי האדריכלי של קנדה בחר בגלריה הלאומית כאחד מתוך 500 המבנים הבולטים שנבנו בקנדה במהלך האלף השני.
בגלריה אוסף גדול ומגוון של ציורים, רישומים, הדפסים, פסלים ותצלומים.
למרות שהיא מתמקדת באמנות קנדית, אינדיאנית ואינואיט, היא מחזיקה עבודות של אמנים רבים אמריקאים ואירופיים.
יש בה אוסף אמנות מודרנית בולט עם כמה מיצירותיו המפורסמות ביותר של אנדי וורהול.
וכן יצירות של פרנסיס בייקון, ג'ובאני לורנצו ברניני, ז'ורז' בראק, פול סזאן, מארק שאגאל, ג'ון קונסטבל, סלבדור דאלי, אונורה דומייה, גוסטב קלימט, תומאס לורנס, פרנאן לז'ה, רנה מגריט, סימונה מרטיני, אנרי מאטיס, פיט מונדריאן, קלוד מונה, פבלו פיקאסו, קאמי פיסארו, רמברנדט, אוגוסט רודן וג'קסון פולוק.
בשנת 2005, הותקן בכיכר מול הגלריה פסל של עכביש ענק "אמא", של הפסלת לואיז בורז'ואה.
בשנת 2011 נוספו לכניסת הגלריה פסלי סוסים רצים של הפסל הקנדי ג'ו פאפארד.
האוסף הקנדי הוא המקיף ביותר בקנדה, ומחזיק עבודות של טום תומסון, אמילי קאר ואלכס קולוויל.
הגלריה מארגנת תערוכות שנוסעות ברחבי קנדה ומעבר, ומופעים המתארחים ברחבי העולם, לעיתים קרובות במשותף עם גלריות לאומיים ומוזיאונים אחרים.
האוסף הגלריה נבנה באמצעות רכישה ותרומות.
הגלריה הלאומית ההונגרית (בהונגרית: Magyar Nemzeti Galéria) היא מוזיאון לאמנות הונגרית, הנמצאת מאז 1975 בגבעת הטירה בבודפשט ושוכנת בתוך ארמון בודה.
הגלריה, שנוסדה ב-1957, מציגה יצירות אמנות הונגרית מכל הסוגים והתקופות.
בכך שונה הגלריה מהמוזיאון לאמנות יפה שנמצא בכיכר הגיבורים המציג אמנות מכל רחבי העולם ובפרט מאירופה, אבל לא מתמחה באמנות הונגרית.
הגלריה אמורה לעבור למשכן חדש ב 2024-2025.
בגלריה הלאומית נמצאים אוספים של אמנות ימי הביניים, אמנות גותית, תקופת הבארוק, הרנסאנס, אימפרסיוניזם ואמנות המאה ה-20 שנוצרו במרחבי הונגריה ועל ידי הונגרים.
המוצגים כוללים פריטי עץ, מזבחות אבן, ציורים, פסלים ועוד.
מלבד יצירות האמנות ההונגריות, יש גם אוסף של יצירות מופת של אמנות בינלאומית בגלריה הלאומית.
בדצמבר 2018 היצירות העיקריות מאוסף האמנות הבינלאומית לאחר שנת 1800 עברו לגלריה הלאומית ההונגרית מבניין המוזיאון לאומנות יפה בבודפשט ששופץ לאחרונה.
בין היצירות שהועברו מוצגים ציורים של כמה מהאמנים הבינלאומיים הגדולים כמו פול סזאן, קמיל פיסארו, וקלוד מונה.
מחלקת הציורים מכילה כ 10,000 תמונות שנוצרו בין השנים 1800-1945. בין הציירים שציוריהם מוצגים בגלריה ניתן למצוא את מיהאי מונקאצ'י ופאל סיניאי-מרשה שזכו להכרה בין לאומית בשנות 1860, וכן לאסלו פאל.
מסוף המאה ה-19 הציור ההונגרי התפתח במושבות אומנים; המושבה ב Nagybanya (כיום נקראת באיה מארה, ברומניה) הייתה בעלת השפעה מרכזית.
בלה איוואני-גרינוולד היה בין מיסדיו.
המוזיאון מחזיק באוסף גדול מיצירות ציירים מודרניסטים כגון יוז'ף ריפל-רונאי, תיוודאר קוסטקה צ'ונטווארי, פליקס בודוג וידר ואחרים.
הגלקסיה הננסית שדרית היא גלקסיה ננסית אליפטית אשר נמצאת בקבוצת הכוכבים שדרית, סמוך לגבול עם קבוצת הכוכבים ירכתי הספינה, כ-3.25 מעלות מצפון-מזרח לכוכב קאנופוס על הקו המחבר בינו ובין הכוכב טאו בירכתי הספינה.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1977 בעזרת טלסקופ שמידט באוסטרליה, והיא נמצאת במרחק של כ-340,000 שנות אור ממערכת השמש.
בהירותה של הגלקסיה היא מדרגה 11 ולא קל להבחין בה, שכן היא סמוכה למישור הדיסקה של שביל החלב והיא נראית כמו אזור צפוף יחסית של כוכבים חלשים מאוד, כך שקשה להבדיל בינה ובין שביל החלב עצמו.
הגלקסיה היא גלקסיית לוויין של שביל החלב והיא מתרחקת ממנו במהירות של כ-230 ק"מ בשנייה.
קוטרה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-23.4 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,300 שנות אור, כ-2.3 אחוז מקוטרה של גלקסיית שביל החלב ומסתה כ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב.
מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק מעט יותר ממיליון מסות שמש, כלומר רק כשליש האחוז ממסתה הכוללת וכל השאר הוא חומר אפל שטיבו אינו ידוע.
רוב הכוכבים בגלקסיה נוצרו לפני 7 מיליארד שנים, אף שהיא גם חוותה התפרצויות של יצירת כוכבים אשר התרחשו לפני 13-3 מיליארד שנים.
הגלקסיה נשארה שקטה במשך 4 מיליארד שנים לאחר ההתפוצצות הראשונה של יצירת כוכבים שהתרחשה בה.
שביל החלב מפעיל כוחות גאות אשר משפיעים על הגלקסיה.
הגלריה הלאומית לאמנות היא מוזיאון לאומי לאמנות השוכן בוושינגטון די.
המוזיאון הוקם באופן פרטי בשנת 1937. אוסף המוזיאון כולל ציורים, הדפסים, צילומים, פסלים, מדליות ואמנות מערבית מימי הביניים ועד ימינו, כולל הציור היחידי של לאונרדו דה וינצ'י באמריקה.
הקמפוס של הגלריה כולל את הבניין המערבי הנאו-קלאסי המקורי שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון ראסל פופ וגן פסלים בגודל של כ-6.1 דונם.
זהו אחד המוזיאונים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית.
אנדרו ויליאם מלון, בנקאי מפיטסבורג ומזכיר האוצר של ארצות הברית בין השנים 1921 ל-1932, החל לאסוף אוסף פרטי של ציורים ופסלים ישנים עתיקים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בסוף שנות ה-20, החליט מלון לכוון את מאמצי האיסוף שלו להקמת גלריה לאומית חדשה לארצות הברית.
ב-1930, החליט מלון, בין השאר מסיבות מס, להקים את הקרן לחינוך ולצדקה של אוון מלון, שהייתה אמורה להיות הבעלים החוקיים של היצירות המיועדות לגלריה.
בשנת 1931, עשה מלון את הרכישה הגדולה הראשונה שלו ממוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג במסגרת המכירה הסובייטית של ציורי ארמיטאז'.
בינואר 1937, הציע מלון להקים את הגלריה החדשה.
ב-24 במרץ 1937, ביום הולדתו של מלון, אישר הקונגרס האמריקאי את הקמת המוזיאון.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל ג'ון ראסל, והמבנה החדש הושלם והתקבל על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-17 במרץ 1941. לא מלון ולא האדריכל ראסל זכו לראות את המוזיאון לאחר השלמתו.
שניהם מתו בסוף אוגוסט 1937, כחודשיים בלבד לאחר שבניית המוזיאון החלה.
בעת הקמתו, היה מבנה המוזיאון השישי בגודלו בעולם.
התוספת האחרונה למוזיאון היא גן הפסלים של המוזיאון, אשר הוסף ב-23 במאי 1999.
הגלריה הלאומית לאמנות נתמכת באמצעות שותפות פרטית-ציבורית.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית מספק כספים, באמצעות הקצאות שנתיות, לתמיכה בפעילות המוזיאון ותחזוקתו.
כל היצירות, כולל גם תוכניות מיוחדות, ניתנים באמצעות תרומות פרטיות וקרנות.
המוזיאון מורכב משני מבנים: הבניין המערבי (1941), והבניין המזרחי (1978) המקושרים במעבר תת-קרקעי.
בניין המערב, המורכב משיש טנסי ורוד, תוכנן בשנת 1937 על ידי האדריכל ג'ון ראסל בסגנון נאו-קלאסי.
בבניין המערבי יש אוסף נרחב של ציורים ופסלים של אמנים אירופאים מימי הביניים ועד סוף המאה ה-19, כמו גם יצירות של המאה ה-20 על ידי אמנים אמריקאים.
לעומת זאת, התכנון של הבניין המזרחי על ידי האדריכל איי אם פיי הוא גאומטרי המחלק את הצורה הטרפזית של האתר לשני משולשים.
המאפיין המרכזי של המבנה הוא האטריום הגבוה, אשר מעוצב כבית משפט פתוח, המוקף בחלל פיסולי המשתרע על פני 16,000 מ"ר.
האטריום מרוכז על ציר, אותו יוצר עמוד השדרה עבור הבניין המערבי והוא נבנה משיש טנסי.
ב-2005, עוגני לוחות השיש לקירות אלו החלו להראות סימנים של מתח, מה שיוצר סיכון שהלוחות ייפלו על המבקרים למטה.
בשנת 2008, פקידי הגלריה החליטו כי יש צורך בהסרת הלוחות והתקנת לוחות חדשים.
הבניין המזרחי מתמקד באמנות מודרנית-עכשווית, עם אוסף יצירות של פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, ג'קסון פולוק, אנדי וורהול, רוי ליכטנשטיין ואלכסנדר קלדר.
המבנה הסופי של הגלריה הלאומית לאמנות, גן הפסלים של הגלריה הלאומית לאמנות הושלם ב-1999 לאחר 30 שנות תכנון.
גן הפסלים מכיל נטיעות של מינים אינדיאנים, עצים ופריחה רב-שנתית.
בגן הפסלים ישנה מזרקה מעוגלת.
הפסלים אשר מוצגים באזור הנוף שמסביב כוללים יצירות של דייוויד סמית, מארק די סוורו, רוי ליכטנשטיין, סול לויט, טוני סמית, רוקסי פיין, ז'ואן מירו, לואיז בורז'ואה והקטור גימאר.
הגלקסיה הננסית פַּסָּל היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים פסל במרחק של כ-173,000 שנות אור ממערכת השמש, והיא אחת מגלקסיות הלוויין הקרובות ביותר לשביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1937 על ידי הרלו שפלי והיא הגלקסיה האליפסואידית הננסית הראשונה שהתגלתה.
מיקומה בקבוצת פסל קרוב לקוטב הדרומי של שביל החלב, היא רחוקה ממישור הגלקסיה ולכן בסביבתה יש מעט כוכבים וכמעט אין ענני גז ואבק שמסתירים אותה, כך שקל לצפות בה.
בשל קרבתה היא לא נראית כערפילית אלא כאזור עשיר מאוד בכוכבים עמומים בסביבה דלת כוכבים.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא בין 30 ל-40 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-3,160 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כאלפית ממסת שביל החלב.
כוכבי הגלקסיה הם ברובם הגדול כוכבים זקנים ונראה שלא מתרחשת בגלקסיה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה הננסית תנור היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים תנור במרחק של כ-460,000 שנות אור ממערכת השמש.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1938 על ידי הרלו שפלי והיא אחת מהגלקסיות האליפסואידיות הננסיות הראשונות שהתגלו.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא בין 13 ל-17 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,270 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כאלפית ממסת שביל החלב, אך רק כ- מסות שמש הן של כוכבים.
כוכבי הגלקסיה הם ברובם כוכבים זקנים ועם מתכתיות נמוכה (אוכלוסייה מסוג II) כך שככל הנראה לא מתרחשת בגלקסיה יצירה של כוכבים חדשים.
אחד מהצבירים הכדוריים (Fornax 4) שונה משאר הצבירים הכדוריים שמקיפים את הגלקסיה, בכך שכמעט ואין לו ענקים שאינם ענקים אדומים והמתכתיות שלו גבוהה משל שאר הצבירים.
על פי התפלגות אוכלוסיית הכוכבים שלו נראה שגילו צעיר ב-3 מיליארד שנים מגילם של שאר הצבירים ומגילה של הגלקסיה עצמה.
הגלקסיה הננסית סקסטנט היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים סקסטנט במרחק של כ-280,000 שנות אור ממערכת השמש.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1990 על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת קיימברידג' שסרקו תמונות שצולמו על ידי טלסקופ שמידט בשנות ה-70 של המאה ה-20 וזיהו אזור שבו צפיפות הכוכבים גדולה ביחס לסביבה.
במרחק זוויתי של כ-10 מעלות מהגלקסיה הננסית סקסטנט נמצאות שתי הגלקסיות הלא סדורות סקסטנט A וסקסטנט B.
אף שהן נראות קרובות אליה, שתי הגלקסיות הלא סדורות נמצאות למעשה במרחק גדול פי 15 מאשר המרחק של הגלקסיה הננסית סקסטנט ולא ברור אם הן שייכות לקבוצה המקומית או נמצאות מחוץ לה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא בין 12 ל-30 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,440 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100-50 מיליוניות ממסת שביל החלב.
בדומה לגלקסיות הננסיות האחרות שמלוות את שביל החלב, גם בגלקסיה זו רובם המוחלט של הכוכבים הם כוכבים זקנים שנוצרו לפני למעלה מ-10 מיליארד שנים ועם מתכתיות נמוכה יחסית.
במרכז הגלקסיה נמצאים כוכבים מעט פחות זקנים ועם מתכתיות פחות נמוכה ביחס לכוכבים שבשולי הגלקסיה.
הגלקסיה הננסית דרקון היא גלקסיה ננסית ספרואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים דרקון במרחק של כ-260,000 שנות אור ממערכת השמש.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1954 על ידי אנדרו וילסון בתמונות שצולמו על ידי מצפה הכוכבים פאלומר והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא בין 25 ל-35 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,680 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כמאה מיליוניות ממסת שביל החלב, אך רק כ- מסות שמש הן של כוכבים, מה שמצביע על כך שכ-98% ממסת הגלקסיה הוא חומר אפל.
זוהי אחת הגלקסיות עם האחוז הגבוה ביותר של חומר אפל שידועות כיום.
כוכבי הגלקסיה הם ברובם כוכבים זקנים עם מתכתיות נמוכה וכמעט שאין בגלקסיה עננים של גז ואבק, כך שככל הנראה לא מתרחשת בגלקסיה יצירה של כוכבים חדשים.
בין הכוכבים של הגלקסיה נתגלו מעל ל-130 משתני RR בנבל שאפשרו להעריך את המרחק לגלקסיה.
הגלקסיה הננסית רועה דובים I, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים רועה דובים במרחק של כ-215,000 שנות אור ממערכת השמש.
הגלקסיה היא גלקסיית לוויין של שביל החלב והתגלתה בשנת 2006 על ידי קבוצת חוקרים בינלאומית שסרקה את שמי הצפון בחיפוש אחרי אזורים בעלי צפיפות חריגה של כוכבים.
עד לגילויה של הגלקסיה הננסית רועה דובים II בשנת 2007, היא נקראה רק הגלקסיה הננסית רועה דובים או הגלקסיה האליפסואידית הננסית רועה דובים, אך בעקבות גילוי זה וכן גילויה של הגלקסיה הננסית רועה דובים III בשנת 2009, מקובל להשתמש בשם הגלקסיה הננסית רועה דובים I כדי למנוע בלבול.
הגלקסיה הננסית רועה דובים I נמצאת במרחק זוויתי של כ-6 מעלות מדרום-מערב לכוכב הבהיר ארקטורוס וכ-4 מעלות מדרום-דרום מזרח לכוכב מופריד, אך בהירותה היא מדרגה 10.6 וקשה מאוד להבחין בה, שכן היא נראית כאזור מעט עשיר יותר בכוכבים חלשים ביחס לסביבתה.
כ-1.7 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת הגלקסיה הננסית רועה דובים II והגלקסיה הננסית רועה דובים III נמצאת כ-12 מעלות מצפון-צפון-מערב לה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-26 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,650 שנות אור.
בהירותה המוחלטת היא מדרגה 6.3- ששקולה לעוצמת הארה של פחות מ-30,000 פעמים עוצמת ההארה של השמש, כלומר קיימים כוכבים שעוצמת ההארה שלהם גדולה מזו של הגלקסיה.
מסתה של הגלקסיה אינה ידועה במדויק, אך המסה של הכוכבים שבה היא נמוכה מאוד ומוערכת בכ-29,000 מסות שמש בלבד.
ממדידת מהירות התנועה של הכוכבים בגלקסיה נראה שבדומה לגלקסיות האחרות מסוגה, רוב המסה של הגלקסיה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע, ומסתה הכוללת היא לפחות פי 28 מהמסה הנראית.
הגלקסיה הננסית רועה דובים II, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים רועה דובים במרחק של כ-137,000 שנות אור ממערכת השמש.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2007 במרחק זוויתי של כ-1.7 מעלות מדרום-דרום-מערב ל, וכמוה, אף היא גלקסיית לוויין של שביל החלב, אך בניגוד להערכה הראשונית שהן קרובות זו לזו, הגלקסיה הננסית רועה דובים I רחוקה בהרבה והמרחק אליה הוא כמעט כפול.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-8.4 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-350 שנות אור וזו אחת הגלקסיות הקטנות ביותר שמוכרות.
בהירותה המוחלטת היא מדרגה 2.7- ששקולה לעוצמת הארה של כ-1,000 פעמים עוצמת ההארה של השמש, בהירות דומה לשל ענק בהיר אחד, וזו אחת הגלקסיות העמומות ביותר שמוכרות.
מסתה של הגלקסיה אינה ידועה במדויק, אך המסה של הכוכבים שבה היא נמוכה מאוד ומוערכת בכ-1,000 מסות שמש בלבד.
ממדידת מהירות התנועה של הכוכבים בגלקסיה נראה שבדומה לגלקסיות האחרות מסוגה, כמעט כל המסה של הגלקסיה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע, ומסתה הכוללת היא לפחות פי 3,000 מהמסה הנראית, כלומר הכוכבים שבה מהווים לכל היותר שליש אחוז ממסתה.
הגלקסיה הננסית רועה דובים III היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים רועה דובים במרחק של כ-153,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2009 על ידי קארל גרילמאייר במהלך סקירה של השמים בחיפוש אחר זרמי כוכבים מסביב לשביל החלב.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא מעט פחות ממעלה שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,500 שנות אור.
בהירותה המוחלטת היא מדרגה 6.75- השקולה לעוצמת הארה של פי 43,000 מעוצמת ההארה של השמש.
מעוצמת ההארה ניתן להעריך את מסת הכוכבים שבה בכ-17,000 מסות שמש, אך ממדידת מהירות התנועה של הכוכבים סביבה ומגודלה ניתן להעריך שמסתה הכוללת היא מסדר גודל של מסות שמש, כלומר למעלה מ-99% ממסתה אינה נראית לעין ומורכבת מחומר אפל שטיבו לא ידוע.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד, פחות ממאית המתכתיות של השמש, מה שמעיד שאלו כוכבים עתיקים מאוד ושבגלקסיה לא נוצרים כוכבים חדשים כבר מיליארדי שנים.
הגלקסיה הננסית הדובה הקטנה היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הקטנה במרחק של כ-225,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1954 על ידי אנדרו וילסון בתמונות שצולמו על ידי מצפה הכוכבים פאלומר, כמו גם הגלקסיה הננסית דרקון והגלקסיה הננסית אריה I.
הגלקסיה נמצאת כ-7 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב β בדובה הקטנה אך בהירות נראיתה מדרגה 10.6 והמראה שלה, של אזור מעט עשיר יותר בכוכבים עמומים ביחס לסביבתה, מקשים על זיהויה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא בין 20 ל-30 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,100 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא פחות מאחוז מהמסה הכוללת, ונראה שהיא מורכבת כמעט רק מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
כמעט כל כוכבי הגלקסיה הם כוכבים זקנים מאוד שנוצרו לאורך תקופה של כ-2 מיליארד שנים, שהתרחשה לפני כ-14 מיליארד שנים, כלומר בסמוך להיווצרותה של הגלקסיה, ומאז לא נוצרו בה כוכבים חדשים.
הגלקסיה הננסית הדובה הגדולה I היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה במרחק של כ-316,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2005 כאזור עם צפיפות גבוהה של כוכבים עמומים עם בהירות נראית מדרגה 14.4 ולא היה ברור בהתחלה אם מדובר בגלקסיית לוויין של שביל החלב או בצביר כדורי.
היא נמצאת כ-6 מעלות מדרום-מערב למראק, אך בשל בהירותה הנמוכה והיותה למעשה אזור עשיר בכוכבים עמומים ביחס לסביבה, לא ניתן לצפות בה ישירות.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-23 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,100 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-50 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-14,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת בעיקר מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא רק פי 12,500 מעוצמת ההארה של השמש, כלומר קיימים על-ענקים שפולטים יותר אור ממנה.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד, כ-7 אלפיות מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים מאוד ואין בה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה הננסית הדובה הגדולה II היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה במרחק של כ-104,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2006 כאזור עם צפיפות גבוהה של כוכבים עמומים עם בהירות נראית מדרגה 13.3.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-32 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-900 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-10 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-4,100 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת בעיקר מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא רק פי 4,000 מעוצמת ההארה של השמש, כלומר קיימים על-ענקים שפולטים יותר אור ממנה.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד, כ-3 אלפיות מזאת של השמש, וזאת אחת מהגלקסיות עם רמת המתכתיות הנמוכה ביותר שמוכרות.
דבר זה מראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים מאוד ואין בה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה הננסית כלבי ציד I היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים כלבי ציד במרחק של כ-710,000 שנות אור ממערכת השמש והיא אחת מגלקסיות הלוויין הרחוקות ביותר של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2006 כאזור עם צפיפות גבוהה של כוכבים עמומים עם בהירות נראית מדרגה 13.1, כ-8 מעלות מדרום-מזרח לכוכב קור קרולי, אך בשל בהירותה הנמוכה והיותה למעשה אזור עשיר בכוכבים עמומים ביחס לסביבה, לא ניתן לצפות בה ישירות.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-18 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-3,680 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-14,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת בעיקר מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 250,000 מעוצמת ההארה של השמש, והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כמאית מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב וכבר מיליארדי שנים שלא מתרחשת בה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה הננסית כלבי ציד II היא גלקסיה ננסית אליפסואידית קטנה במיוחד, שנמצאת בקבוצת הכוכבים כלבי ציד במרחק של כ-520,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2006 כאזור עם צפיפות גבוהה של כוכבים עמומים עם בהירות נראית מדרגה 16.1 ולא היה ברור בהתחלה אם מדובר בגלקסיית לוויין של שביל החלב או בשרידים של צביר כדורי.
היא נמצאת כ-4 מעלות מדרום לכוכב קור קרולי, אך בשל בהירותה הנמוכה והיותה למעשה אזור עשיר בכוכבים עמומים ביחס לסביבה, לא ניתן לצפות בה ישירות.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא מעט יותר מ-3 דקות קשת בלבד שממרחקה שקול לקוטר של פחות מ-500 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-10 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-230,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת בעיקר מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא רק פי 8,000 מעוצמת ההארה של השמש, כלומר קיימים על-ענקים שפולטים יותר אור ממנה.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד, כ-6 אלפיות מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים מאוד ואין בה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה הננסית עוף החול היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים עוף החול במרחק של כ-1.35 מיליון שנות אור ממערכת השמש.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1976 על ידי הנס-אמיל שוסטר וריצ'רד מרטין וסט שחשבו שהיא צביר כדורי, אך תצפיות נוספות גילו בתוך כשנה, שמדובר למעשה בגלקסיה לא-סדורה ננסית.
הגלקסיה נמצאת כ-4.25 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב γ בעוף החול.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-4.9 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,920 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כמאה מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 900,000 מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-4% בלבד מזאת של השמש, כך שרוב כוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב.
למרות זה, יש בגלקסיה גם אוכלוסייה צעירה יותר של כוכבים שנמצאת בעיקר בחלק המערבי של מרכז הגלקסיה ונראה שבמרכז הגלקסיה יצירה של כוכבים חדשים נמשכת בקצב כמעט קבוע לאורך כל חיי הגלקסיה, בעוד שבהיקפה יצירת הכוכבים הפסיקה לפני מיליארדי שנים.
ממערב לגלקסיה התגלה בשנת 1999 אזור H I גדול שמכיל מימן נייטרלי במסה שמוערכת בכ-5 מיליון מסות שמש.
נראה שהענן הזה יצא מתוך הגלקסיה במהלך 100 מיליון השנים האחרונות, אך עדיין קשור אליה כבידתית, ומכיוון שאין גלקסיות נוספות בסביבתה, לא סביר שהסיבה לכך היא אינטראקציה עם גלקסיה אחרת.
סיבה אפשרית ליציאת הענן מהגלקסיה היא הדף של מספר גדול של סופרנובות שהתרחשו בגלקסיה, מה שתואם את המקום ואת הזמן של התקופה האחרונה של יצירת כוכבים בגלקסיה.
הגלקסיה הננסית טוקאן היא גלקסיה אליפסואידית ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים טוקאן במרחק של כ-2.9 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצה המקומית.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1990 על ידי ראסל לוורי במצפה הכוכבים סטרומלו שבאוסטרליה.
בניגוד לרוב הגלקסיות מסוגה, שמהוות גלקסיות לוויין של שביל החלב או של גלקסיית אנדרומדה, הגלקסיה הננסית טוקאן אינה קשורה לאף גלקסיה אחרת ונראה שכבר לפחות 10 מיליארד שנים היא לא עברה שום אינטראקציה עם גוף אחר, ולכן היא אובייקט מעניין למחקר.
הגלקסיה נמצאת כ-5 מעלות מדרום-מזרח לכוכב α בטוקאן, אך בשל בהירותה הנמוכה היא אינה מתאימה לצפיית חובבים.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2.9 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,430 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כמאתיים מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 550,000 מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כאחוז בלבד מזאת של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב ונראה שכבר מיליארדי שנים שאין בה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה מתרחקת ממערכת השמש במהירות גבוהה יחסית לגלקסיות הקבוצה המקומית של קרוב ל-200 קילומטר בשנייה, ומהירות זו כמו גם מיקומה הרחוק ממרכז הקבוצה המקומית ומהגלקסיות הגדולות של הקבוצה חריגים ביחס לרוב הגלקסיות מסוג זה.
הסבר אפשרי הוא שהיא נעה במסלול מאוד אליפטי ביחס למרכז הכובד של הקבוצה המקומית כך שלפני כ-10 מיליארד שנים היא עברה דרך מרכז הקבוצה ואיבדה כך את מרבית הגז החופשי שלה ומאז אין בה יותר יצירת כוכבים חדשים.
הסבר אחר הוא שהגלקסיה נוצרה רחוק ממרכז הקבוצה באזור שמושפע כבידתית לא רק מהקבוצה המקומית אלא גם מקבוצת פסל הסמוכה.
הגלקסיה הננסית לווייתן היא גלקסיה אליפסואידית ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים לווייתן במרחק של כ-2.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצה המקומית.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1999 על ידי אלן וייטינג, ג'ורג' הו ומייק אירווין שסרקו תמונות שצולמו על ידי טלסקופ שמידט וזיהו אזור שבו צפיפות הכוכבים גדולה ביחס לסביבה.
בניגוד לרוב הגלקסיות מסוגה, שמהוות גלקסיות לוויין של שביל החלב או של גלקסיית אנדרומדה, הגלקסיה הננסית לווייתן אינה קשורה לאף גלקסיה אחרת, בדומה ל, והגלקסיה הקרובה אליה ביותר היא ככל הנראה גלקסיית וולף-לונדמרק-מלוט שנמצאת במרחק זוויתי של כ-7 מעלות מדרום מזרח לה, אך המרחק ביניהן הוא של כ-815,000 שנות אור.
הגלקסיה נמצאת כ-8 מעלות מצפון-מערב לכוכב דנב קאיטוס, אך לא ניתן לצפות בה בציוד חובבים.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-5 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-3,580 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כשליש אלפית ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 3 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כאחוז בלבד מזאת של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב; אין בה כמעט בכלל כוכבים שגילם קטן מ-8 מיליארד שנים וחלק ניכר מכוכביה הם ענקים אדומים זקנים.
הגלקסיה הננסית קסיופאה או גלקסיית אנדרומדה VII היא גלקסיה אליפסואידית ננסית, שנמצאת בקבוצת הכוכבים קסיופאה צמוד לגבול עם קבוצת אנדרומדה במרחק של כ-2.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש, והיא גלקסיית לוויין של גלקסיית אנדרומדה (M31).
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 11.8 והיא התגלתה בשנת 1999 יחד עם הגלקסיה הננסית האליפסואידית פגסוס (אנדרומדה VI) על ידי האסטרונומים איגור קרצ'נצב וולנטינה קרצ'נצבה בתמונות שצולמו במצפה הכוכבים פאלומר.
הגלקסיה נמצאת כ-16 מעלות מצפון-מערב למרכזה של גלקסיית אנדרומדה, כ-4.5 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב λ באנדרומדה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2.5 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,800 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא כ- מסות שמש, כשישית בלבד מהמסה הכוללת, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 18 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-4% בלבד מהמתכתיות של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבים של שביל החלב ושל גלקסיית אנדרומדה.
הגלקסיה מקיפה את מרכזה של גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 510,000 שנות אור ל-900,000 שנות אור בזמן הקפה של כ-8 מיליארד שנים.
הגלקסיה הננסית משאבה היא גלקסיה ננסית, שמסווגת לפעמים כגלקסיה לא-סדורה ולפעמים כגלקסיה אליפטית, ושנמצאת בקבוצת הכוכבים משאבה במרחק של כ-4.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש, סמוך לקצה של הקבוצה המקומית.
בסביבת הגלקסיה נמצאות גם NGC 3109, גלקסיית סקסטנט A וגלקסיית סקסטנט B שמהוות ביחד תת-קבוצה של גלקסיות שנקראת קבוצת NGC 3109 או קבוצת משאבה - סקסטנט.
גלקסיות הקבוצה נמצאות במרחק של בין 5.2 מיליון שנות אור ל-5.8 מיליון שנות אור ממרכזה של הקבוצה המקומית (הגלקסיה הננסית משאבה היא במרחק של 5.6 מיליון שנות אור) וחלק מהחוקרים רואים בה קבוצת גלקסיות נפרדת מהקבוצה המקומית, כך ששייכותה של הגלקסיה הננסית משאבה לקבוצה המקומית מוטלת בספק.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 15.2 והיא התגלתה בשנת 1997 על ידי האסטרונומים אלן וייטינג, מייק אירווין וג'ורג' האו בתמונות של המצפה האירופי הדרומי.
הגלקסיה נמצאת כ-6.3 מעלות מצפון-מערב לכוכב העמום α במשאבה וכ-1.2 מעלות מדרום לגלקסיה NGC 3109. מכיוון שהמרחק של שתיהן ממערכת השמש דומה, מרחק זוויתי זה שקול למרחק של כ-135,000 שנות אור ביניהן, כך שהן קרובות יחסית וייתכן שהן קשורות כבידתית זו לזו.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,560 שנות אור, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש ובנוסף יש בה כמות קטנה של מימן נייטרלי שמסתו מוערכת בכ-.
שאר מסת הגלקסיה, כ-95%, מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בהירותה הנראית הכוללת של הגלקסיה היא פי 1.2 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה למדי ועומדת על כ-2.5% מזו של השמש, מה שמצביע על אוכלוסיית כוכבים זקנה יחסית לזו של שביל החלב.
למרות שאוכלוסיית כוכבי הגלקסיה היא זקנה יחסית, בחלקה המרכזי נמצא ריכוז של כוכבים צעירים יחסית שגילם הוא לכל היותר עשרות מיליוני שנים, כך שבמרכז הגלקסיה עדיין מתרחשת יצירה של כוכבים חדשים.
דבר זה מאפיין יותר גלקסיות לא-סדורות ננסיות לעומת גלקסיות אליפטיות ננסיות שבהן בדרך כלל כמעט שאין גז מימן חופשי ויצירה של כוכבים, ולכן היא מסווגת גם כגלקסיה לא-סדורה, למרות שעל פי צורתה היא גלקסיה אליפטית ננסית.
הגלריה העירונית לאמנות מודרנית ועכשווית (באיטלקית: Galleria Comunale d'Arte Moderna) היא מוזיאון לאמנות מודרנית ברומא.
בשנת 1883 רכשה עיריית רומא 40 צבעי מים, עבור הצייר האיטלקי אתורה רוזלר פרנץ, וכמה יצירות היסטוריות וגנריות בתערוכה עולמית.