tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחקירה טלפונית שנערכה לו האן הכחיש שבבעלותו חומרים רדיואקטיביים.
החוקרים החליטו כי האן לא מהווה איום ביטחוני אך למרות זאת דרשו חקירה פנים אל פנים.
ב-16 במאי 2007 האן נחקר במשרדי ה-FBI בנוגע למספר נושאים, ביניהם לגבי עלונים שחילק לצורך פרסום ספרו החדש, גנבת צמיגים בטרם כניסתו לשירות הצבאי, האם אובחן בעבר כסובל מסכיזופרניה פרנואידית ועוד.
החוקרים ראיינו אדם נוסף (שזהותו נותרה חסויה) והוא סיפר להם שהאן צורך באופן קבוע קוקאין, לא לוקח את תרופות המרשם שלו וכפי הנראה מבקר באופן קבוע בבתי בושת.
אותו אדם הוסיף וטען שהאן מנסה להקים כור תרבית נוסף ושהוא מנסה לאגור רדיום.
הוא ציין שהאן לא מתכוון לפגוע באף אחד לדעתו אבל הוא היה מודאג ממצבו הנפשי.
ב-1 באוגוסט 2007, האן הואשם בגנבה של גלאי עשן אותם פירק ממסדרונות בניין מגוריו.
הוא ניסה לחלץ אמריציום מהגלאים.
בתמונת המעצר שלו ניתן לראות כוויות על פניו, לדעת החוקרים הן נגרמו כתוצאה מחשיפה לחומרים רדיואקטביים, מפסוריאזיס או משימוש בסמים קשים.
האן הועמד למשפט והודה באשמה, הוא נידון ל-90 ימי מאסר בפועל.
מאסרו נדחה בכחצי שנה בה עבר טיפול במחלקה הפסיכיאטרית של בית הכלא.
ב-27 בספטמבר 2016, בגיל 39, האן מת בדירתו בשלבי מישיגן.
מותו היה כתוצאה משילוב קטלני של אלכוהול ותרופות שהכילו דיפנהידראמין ופנטניל.
גנרל דייוויד ג'ון הארלי הוא קצין לשעבר בצבא אוסטרליה שכיהן כמושל ניו סאות' ויילס בין השנים 2014 – 2019 ולאחר מכן ועד 2024 בתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה.
ביוני 2014 פרש הארלי משירותו הצבאי ובאוקטובר אותה שנה התמנה במקומה של דיים מארי באשיר כמושל ניו סאות' ויילס.
ב-16 בדצמבר 2018 הוכרז שהמלכה אליזבת השנייה, בעצתו של ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון, אישרה את מינויו של הארלי לתפקיד המושל הכללי הבא של אוסטרליה.
ב-1 ביולי 2019 נכנס הארלי לתפקידו.
ב-1 ביולי 2024 סיים הארלי את כהונתו כמושל הכללי ובמקומו מונתה סם מוסטין.
דייוויד ג'ון הארלי נולד בוולונגונג שבניו סאות' ויילס לנורמה ולג'יימס הארלי.
אביו היה פועל מתכת באזור אילוורה ואמו עבדה בחנות מכולת.
הארלי גדל בפרבר פורט קמבלה שבוולוגונג והתחנך בבית הספר התיכון המקומי אותו סיים ב-1971. לאחר מכן הוא סיים את לימודיו בקולג' הצבאי המלכותי בדנטרון, שם קיבל תואר ראשון בלימודים צבאיים.
הארלי נשוי ללינדה ולהם שלושה ילדים.
בינואר 1972 התקבל הארלי לקולג' הצבאי המלכותי בדנטרון.
עם סיום הכשרתו בדצמבר 1975 הוא מונה כלוטננט בחיל הרגלים האוסטרלי המלכותי.
הצבתו הראשונה הייתה לגדוד הראשון של הרגימנט האוסטרלי המלכותי.
הוא קודם לדרגת קפטן ומונה לשליש של הרגימנט של אוניברסיטת סידני.
לאחר מכן הוא שימש כשליש של הרגימנט האוסטרלי המלכותי.
הוא הוצב בחילופי קצינים עם הצבא הבריטי בגדוד הראשון של המשמר האירי ולאחר מכן שירת בגדוד החמישי/שביעי של הרגימנט האוסטרלי המלכותי.
ב-1990 קודם הארלי לדרגת לוטננט קולונל ומונה כיועץ כוח אדם בכיר לחיילות השריון, תותחנים, הנדסה ורגלים במשרדו של שר ההגנה האוסטרלי.
בראשית 1991 הוא מונה כקצין מטה במפקדת הדיוויזיה השנייה ובנובמבר אותה שנה הוא קיבל את הפיקוד על הרגימנט האוסטרלי המלכותי, שעליו הוא פיקד במהלך "מבצע נחמה" בסומליה בשנת 1993. על שירותו במבצע זה הוענק לו צלב השירות המצוין.
ב-1994 מונה הארלי לתפקיד קצין המבצעים של מפקדת הדיוויזיה הראשונה.
ביוני 1994 קודם הארלי לדרגת קולונל ומונה לראש מטה הדיוויזיה הראשונה.
בין השנים 1996 – 1997 הוא למד בקולג' הצבאי של צבא ארצות הברית (United States Army War College) ובשובו מלימודיו בדצמבר 1997 הוא הוצב במטה כוחות ההגנה כאחראי על ההערכות והגיוס.
בינואר 1999 הועלה הארלי לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על הבריגדה הראשונה בדרווין שבטריטוריה הצפונית.
בתקופה זו הוא פיקח על מעבר הבריגדה לרמה גבוהה יותר של מוכנות מבצעית ועל הסיוע שהגישה לפעילות הצבאית האוסטרלית במזרח טימור.
בינואר 2001 הוא המשיך כמנהל הכללי של גוף פיתוח צבא היבשה.
באותה שנה קודם הארלי לדרגת מייג'ור גנרל וביולי מונה כראש מערכת הפיתוח של כוחות היבשה של צבא אוסטרליה וכמפקד כוחות יבשה החל מדצמבר 2002. בדצמבר 2003 הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה כמנהל הראשון של "קבוצת פיתוח היכולות הראשית" (Chief of Capability Development Group) של משרד ההגנה האוסטרלי.
בספטמבר 2007 הוא מונה כמפקד פיקוד המבצעים המשולבים של כוחות ההגנה וביולי 2008 כסגן ראש מטה כוחות ההגנה.
ב-4 ביולי 2011 קודם הארלי לדרגת גנרל והחליף את מרשל אוויר ראשי אנגוס יוסטון כראש מטה כוחות ההגנה של אוסטרליה.
בינואר 2012 מלאו 40 שנה לתחילת הקריירה הצבאית של הארלי ובאותו חודש, בהיותו בפריז, הוענקה לו דרגת קצין בלגיון הכבוד הצרפתי.
בפברואר אותה שנה הוענקה לו מדליית השירות של כוחות ההגנה כאות הערכה ל-40 שנות שירותו.
ב-30 ביוני 2014 פרש הארלי מהשירות והוחלף במרשל אוויר ראשי מארק בינסקין.
ב-5 ביוני 2014 הודיע ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, מייק ביירד, שהארלי יחליף את דיים מארי בשיר בתפקיד מושל ניו סאות' ויילס.
ב-2 באוקטובר אותה שנה הוא הושבע לתפקידו החדש.
ב-15 במרץ 2015 הוענק לו תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש.
ב-16 בדצמבר 2018 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה סקוט מוריסון שהמלכה אליזבת השנייה אישרה את מינויו של הארלי כמושל הכללי של אוסטרליה במקומו של פיטר קוסגרוב.
בכך היה הארלי לנציג הראשון של המלכה באוסטרליה שנולד במהלך תקופת מלכותה.
במאי אותה שנה סיים הארלי את כהונתו כמושל ניו סאות' ויילס והוחלף על ידי מרגרט ביזלי.
ב-1 ביולי 2019 הושבע הארלי לתפקידו החדש בבית הפרלמנט בקנברה.
המילים הראשונות שלו בנאום ההשבעה היו בשפת האבוריג'ינים.
ב-11 בספטמבר 2019, כאשר נכח בקבלת הפנים לרגל יום העצמאות של אינדונזיה בקנברה, החל הארלי את נאומו אינדונזית.
לאחר מכן הוא חזר על נאומו באנגלית.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה המושל הכללי של אוסטרליה נשא נאום בשפה האינדונזית במהלך אירוע באוסטרליה.
ב-1 ביולי 2024 סיים הארלי את כהונתו כמושל הכללי, ובמקומו מונתה סם מוסטין
דייוויד גריפין הוא מנהל קבוצות כדורסל אמריקאי.
בין השנים 2014–2017 שימש כג'נרל מנג'ר של קליבלנד קאבלירס, אשר זכתה באליפות ה-NBA בעונת .
גריפין נולד בפיניקס, אריזונה, ובין השנים 1991–1995 למד מדעי המדינה באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
במהלך לימודיו היה עוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של "המכללה הקהילתית בסקוטסדייל".
בשנת 1993 החל לעבוד כמתמחה במחלקת התקשורת של קבוצת פיניקס סאנס, ובשנת 1997 עבר למחלקה הניהולית כעוזר של ג'נרל מנג'ר הקבוצה, בראיין קולנג'לו.
בשנת 2007 קוּדם לעמדת "סגן הנשיא לענייני כדורסל" (Vice president of basketball operations), תחת סטיב קר, ונשאר בתפקיד זה במשך 3 שנים.
בספטמבר 2010 הצטרף גריפין לצוות הניהולי של קליבלנד קאבלירס, ולאחר כ-3 שנים וחצי מונה לג'נרל מנג'ר של הקבוצה, במקומו של כריס גרנט.
בקיץ הראשון שלו כמנהל הקבוצה ביצע פעולות משמעותיות רבות, ביניהן מינוי דייוויד בלאט למאמן הקבוצה במקומו של מייק בראון, החתמתו של לברון ג'יימס, בחירת אנדרו ויגינס בבחירה הראשונה של דראפט 2014, והעברתו למינסוטה טימברוולבס בתמורה לקווין לאב.
כמו כן במהלך אותה עונה () צירף בטריידים את אימאן שאמפרט, ג'יי.
קליבלנד סיימה את העונה עם המאזן השני בטיבו באזור המזרחי (53–29), והעפילה לגמר ה-NBA בפעם השנייה בתולדותיה, אך הפסידה בסדרת הגמר מול גולדן סטייט ווריורס (2–4).
בהצבעות לפרס מנהל השנה ב-NBA סיים גריפין במקום השני, אחרי הזוכה בוב מאיירס.
לקראת עונת האריך גריפין את חוזיהם בקבוצה של לאב, ג'יימס, שאמפרט, סמית', מת'יו דלאבדובה וטריסטן תומפסון, ובינואר 2016 פיטר את בלאט מתפקיד המאמן ומינה במקומו את עוזרו טיירון לו.
בפלייאוף 2016 העפילו הקאבלירס בשנית לגמר הליגה, גברו על הווריורס בתוצאה 4–3, ובך זכו באליפות ה-NBA הראשונה בתולדות המועדון.
בפלייאוף הקאבלירס והווריורס התמודדו אחת מול השנייה בגמר ה-NBA בפעם השלישית ברציפות, והפעם ידה של גולדן סטייט הייתה על העליונה, כאשר ניצחה בתוצאה 1–4. ביוני 2017 עזב גריפין את הקאבלירס, ואת מקומו כג'נרל מנג'ר תפס עוזרו קובי אלטמן.
באפריל 2019 הוצג גריפין כ"נשיא לענייני כדורסל" של ניו אורלינס פליקנס.
על אף שטרייג'ן לנגדון משמש כג'נרל מנג'ר הרשמי של הקבוצה, גריפין הוא האחראי בפועל על פעולות הכדורסל של הפליקנס.
ב-14 באפריל 2025, לאחר שש עונות פוטר מתפקידו לאחר שהפליקנס סיימו במאזן 21-61 בעונת 24-25. במהלך תקופתו הקבוצה מעולם לא עברה סיבוב בשני הפלייאופים אליהם הגיעה.
דייוויד דנבאר ביואיק (1854–1929) היה ממציא, מייסד ומנהלה הראשון של יצרנית הרכב האמריקאית ביואיק (1903).
ביואיק נולד בארברוט , מחוז אנגוס , סקוטלנד ועבר לדטרויט בגיל שנתיים עם הוריו (אביו: אלכסנדר).
בשנת 1869, בגיל 15 ביואיק עזב את בית הספר והועסק בחברה ששבנתה מוצרי אינסטלציה.
בשנת 1982 החברה נתקלה בבעיות פיננסיות וביואיק ושותף רכשו את החברה.
בשלב זה החל ביואיק להראות את הבטחתו כממציא, לייצר חידושים רבים, כולל ממטרה דשא, ושיטה לצבוע ברזל יצוק לצמיתות עם אמייל זגוגית אשר אפשרה את הייצור של אמבטיות "לבן" במחיר נמוך יותר.
עם השילוב של החדשנות של ביואיק החברה הפכה רווחית למדי.
במהלך 1890, פיתח ביואיק עניין במנועי בעירה פנימית והחל ניסויים איתם.
ביואיק לא הקדיש זמן רב לעסקי הצנרת, השותפות פורקה והחברה נמכרה.
מטרתה המוצהרת של החברה הייתה לשווק את המנועים לשימוש חקלאי.
ביואיק פנה במהרה להתפתחות של מכונית שלמה, ולא רק מנוע.
בנוסף, ביואיק התרכז במחקר ופיתוח על חשבון ייצור ומכירות.
בתחילת 1902, ביואיק הקים את חברת הייצור של ביואיק, בכוונה לשווק את מנועיו לחברות רכב אחרות, ובנוסף ייצור ומכירה של מכוניות משלו.
בעיות הייצור והפיתוח התפתחו, ובסוף 1902, ביואיק נותר ללא תזרים מזומנים, עם מכונית אחת בלבד.
ההתמקדות בפיתוח גרמה לפיתוח מנוע השסתום המהיר "Valve in-Head" .
שיטה זו של בניית מנוע מייצרת חזק יותר מהמנועים שבנו היצרנים האחרים באותה עת.
מנועי "Overhead valve engine" משמשים את רוב יצרני הרכב כיום.
אפשר לסווג כמעט את כל המנועים המודרניים כמו נגזרות של ההמצאה של ביואיק.
בשנת 1903 לאחר שנותר פעם נוספת ללא תזרים מזומנים, נאלץ ביואיק לגייס יותר כסף באמצעות הלוואה בסך 5,000 דולר.
בעזרת סיוע פיננסי זה, ביואיק הקים את "ביואיק מוטור קומפני" ב-19 במאי 1903.
באותה שנה נקלעה החברה לקשיים כספיים והשתלט עליה איש העסקים ג'יימס ה.
בשנת 1904 נטל חלק בבניית דגם ביואיק מודל B.
בשנת 1906 קיבל ביואיק חבילה לפיצויים ועזב את החברה שהקים.
נשיא ביואיק, ויליאם דוראנט, קנה את המניה מביואיק תמורת 100,000 דולר.
לאחר השקעות לא מוצלחות בנפט בקליפורניה ובפלורידה, וניסיון (עם בנו טום) לייצר קרבורטורים, ביואיק חזר לעסקי הרכב בשנת 1921, כנשיא חברת "לוריין מוטורס" ("Lorraine Motors") קצרת הימים, ובשנת 1923 עיצוב של "דנבר", אב טיפוס של רכב.
בערוב ימיו עבד כמורה ב"בית הספר לעסקאות בדטרויט".
בשנת 1929 נפטר מסרטן המעי הגס.
נקבר בבית הקברות וודמיר בדטרויט, מישיגן.
בשנת 1974 צורף ביואיק למוזיאון האמריקני "היכל התהילה של הרכב" .
קרל דייוויד סבסטיאן דנסיק (במקור: Karl David Sebastian Dencik; נולד ב-31 באוקטובר 1974) הוא שחקן שוודי-דני ממוצא יהודי.
הוא שיחק בסרטים שוודיים ובסרטים דניים.
עוד הופיע בסרטים בשפה האנגלית כגון "החפרפרת", ו"נערה עם קעקוע דרקון".
אביו לארס דנסיק הוא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת רוסקילד.
האב נולד ב-1941 להורים יהודים מסלובקיה, שנמלטו משם בתקופת השואה, ומצאו מקלט בשוודיה.
משפחתו עברה לדנמרק כשהיה צעיר מאוד.
בנעוריו למד בברזיל, שם גילה את אמנות הלחימה הברזילאית, קפואירה, שמשלבת מרכיבים של ריקוד ומוזיקה.
בעקבות הריקוד החל להתעניין בתיאטרון.
אחר כך חזר לשוודיה ולמד באקדמיה לאמנות הדרמה של סטוקהולם.
הוא נשוי לסופי, משפטנית שעובדת בקופנהגן.יש להם שני ילדים ביתו הוא בדנמרק, אבל מכיוון שהוא עובד גם בשוודיה יש לו דירה גם בסטוקהולם.
ההופעה הראשונה של דנסיק בתיאטרון הייתה במחזמר "חלום ליל קיץ".
תפקידו הראשון בקולנוע היה ברמן בסרט הדני "שחזור" בשנת 2003.
לאחר שהופיע בתפקידים קטנים בסרטי קולנוע שונים, הפך דנסיק לשחקן מוכר בשוודיה בזכות הופעתו בתפקיד הרוצח ג'ון אוסוניוס במיני-סדרה "Lasermannen" משנת 2005.
ב-2007 הופיע בסרט הקולנוע הדני "Daisy Diamond" בבימויו של סימון סטהו.
דנסיק גילם את דמותו של פרד אקרסטרום בסרט הביוגרפי "קורנליס", בכיכובו של הנק וון הלווט בתפקיד קורנליס וריסוויק.
ב-2011 הופיע בגרסה ההוליוודית של הסרט "נערה עם קעקוע דרקון", ושיחק בתפקיד טובי אסטרהאזה בסרט "החפרפרת".
עוד כיכב בסרט הדני "Brotherhood", ובמותחן האימה "נסיגה" בהפקת Dimension Films.
ב-2017 שיחק בתפקיד בעל בית זונות בשם אלכסנדר בראון, במיני-סדרה "קצה האגם" של ג'יין קמפיון.
-2018 הופיע דנסיק בתפקיד בוריס גודמן בסדרה "מקמאפיה", שנוצרה בהשראת הספר "מקמאפיה: פשע ללא גבולות" מאת העיתונאי מישה גלני.
בשנת 2019, גילם דנצ'יק את מיכאיל גורבצ'וב במיני-סדרה של HBO, "צ'רנוביל".
ב-2021, הופיע דנצ'יק בתפקיד מדען סורר בשם ולדו אוברוצ'ב בסרט ג'יימס בונד "לא זמן למות".
ב-2025, שיחק בסדרת המתח הפלילית "The Assassin", ובמרץ אותה שנה, הופיע כדמות הראשית בקליפ לשיר "Satanized" של להקת הרוק/מטאל השוודית "Ghost".
כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1977–1991. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן דטרויט פיסטונס, ולאורך 12 עונותיו בליגה העמיד ממוצעים כוללים של 10.2 נקודות, 7.9 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
גרינווד נולד בעיר לינווד שבקליפורניה, וגדל בלוס אנג'לס הסמוכה.
בשנת 1975 החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ולשחק בקבוצת הכדורסל שלה – "UCLA Bruins" – אותה עזב באותו הקיץ המאמן ג'ון וודן.
בעונתו הראשונה בקבוצה שיתף פעולה עם שמונה שחקני NBA לעתיד, בהם מארקס ג'ונסון, והעפיל עמם לפיינל פור טורניר אליפות המכללות.
במשחק חצי גמר הטורניר הפסידה UCLA מול אוניברסיטת אינדיאנה, אשר המשיכה לזכייה באליפות.
בעונתו האחרונה בליגת המכללות, 1978/1979, הוליך את קלעי קבוצתו עם ממוצע של 19.9 נקודות למשחק, והוביל אותה לשלב רבע גמר טורניר המכללות (Elite Eight), לצדם של קיקי ואנדוויי וג'מאל וילקס.
במשחק רבע הגמר עצמו הפסידה UCLA מול אוניברסיטת דה פול, בה שיחק מארק אגוויר, על אף משחק מצוין של גרינווד אשר קלע 37 נקודות ואסף 10 ריבאונדים.
בסיום אותה עונה נבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), לצדם של מג'יק ג'ונסון, לארי בירד, סידני מונקריף ומייק ג'מינסקי.
בדראפט ה-NBA 1979 נבחר גרינווד על ידי שיקגו בולס בבחירה השנייה, אחרי מג'יק ג'ונסון שנבחר ראשון.
בעונת הרוקי שלו הצטיין עם ממוצע של 16.3 נקודות למשחק, אשר בדיעבד היה שיא הקריירה שלו לעונה.
ב-5 העונות הבאות המשיך להציג יכולת טובה, כשקלע 11.8 נקודות והוריד 9.0 ריבאונדים בממוצע למשחק עבור שיקגו, בה בלטו לצדו השחקנים רג'י ת'יאוס, ארטיס גילמור, אורלנדו וולרידג' וקווינטין דיילי.
בעונתו האחרונה עם הבולס, , שיתף פעולה עם הרוקי מייקל ג'ורדן.
לקראת עונת הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס, בתמורה לג'ורג' גרווין.
ב-3 וחצי עונותיו בסן אנטוניו פתח במרבית משחקי קבוצתו, ותרם 8.1 נקודות ו-7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בינואר 1989 הועבר עם דרווין קוק בטרייד לדנוור נאגטס, בתמורה לקלווין נאט וג'יי וינסנט.
בעונת שיחק עבור דטרויט פיסטונס, וזכה עמה באליפות ה-NBA לאחר שגברה על פורטלנד טרייל בלייזרס (4–1) בסדרת הגמר.
גרינווד עצמו שותף בחמישה בלבד מתוך 20 משחקי הפיסטונס בפלייאוף, ותרם 5 נקודות בסך הכול.
לקראת עונת חתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס, ובסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 33.
דייוויד פרדיננד דורנברגר היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מינסוטה בשנים 1978–1995.
דורנברגר נולד בעיר סנט קלוד שבמינסוטה, בנם של איזבל מרי (לבית סיבולה) וג'ורג' גפרד דורנברגר.
הוא היה ממוצא גרמני ופולני.
אביו היה המנהל הספורטיבי ומאמן באוניברסיטת סנט ג'ון השוכנת בקולג'וויל ובקמפוס של מוסד להשכלה גבוהה זה התגוררה המשפחה.
דורנברגר השלים את לימודיו התיכוניים במכינה של אוניברסיטת סנט ג'ון ב-1951 ובשנת 1955 היה לבוגר אוניברסיטה.
כעבור ארבע שנים נוספות קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת מינסוטה.
בסנט ג'ון היה צוער בתוכנית המלגות ROTC, ואחרי לימודיו האקדמיים היה לוטננט בחיל המודיעין של צבא ארצות הברית ובשנים 1957–1963 היה קפטן בכוחות המילואים של הצבא.
בתום לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת מינסוטה, דורנברגר הועסק בידי משרד עורכי הדין "דרום סנט פול", שניהל קשרים פוליטיים נרחבים.
המשרד נוסד בשנת 1929 על ידי הרולד סטאסן הרפובליקני, לימים מושל מינסוטה ונשיא אוניברסיטת פנסילבניה, ואלמר ראיין — דמוקרטי שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1935–1941. כשדורנברגר הצטרף אל משרד עורכי הדין עמד בראשו הרולד לבנדר, והוא פעל בשם "לבנדר, גילן, מילר ודורנברגר".
לבנדר, איש המפלגה הרפובליקנית, נבחר למושל מינסוטה ב-1966 ונכנס לתפקידו בינואר 1967, ודורנברגר מונה למזכירו המנהלי מאז ועד תום כהונתו של לבנדר בשנת 1971. לאחר מכן המשיך לעבוד כעורך דין שכיר עד 1978.
ב-7 בנובמבר 1978 נבחר דורנברגר לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות לשם השלמת שארית כהונתו של הסנאטור יוברט האמפרי, אושר מולאה באורח זמני בידי אלמנתו מיוריאל האמפרי.
בקונגרס ה-99 ישב בראשות ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית ובראשות ועדת המשנה לענייני בריאות של ועדת הכספים, מה שהעניק לו תפקיד מפתח בעריכת הרפורמה במערכת הבריאות הלאומית.
הוא גם שימש כיו"ר ועדת המשנה ליחסים בין-ממשלתיים, הוביל את מאמץ ה של הנשיא רונלד רייגן ב-1982, ובמשך 14 שנה היה חבר הוועדה המייעצת ליחסים בי-ממשלתיים.
הוא היה חבר בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט.
דורנברגר הצביע בעד הצעת החוק שביססה את יום מרטין לותר קינג כיום חג פדרלי ובעד חוק שיקום זכויות האזרח משנת 1987 כמו גם בעד עקיפת הטלת הווטו של רייגן.
בד בבד, דורנברגר ביטא לא פעם את עמדותיו השמרניות.
לראייה, הוא הצביע בעד אישור מינויים של רוברט בורק וקלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1994 בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת, ומאוחר יותר הוחלף בידי רוד גראמס.
ב-1995 הודה בשימוש לרעה בכספי ציבור ונידון לשנת מאסר על תנאי.
בשנת 2005 דורנברגר העניק ריאיון עיתונאי בפודקאסט של "Inside Minnesota Politics", בו הצהיר כי אין הוא תומך של המפלגה הרפובליקנית יותר, אך באותה נשימה לא הביע תמיכה במפלגה הדמוקרטית.
בראיון אמר כי הדמוקרטים נחושים יותר לטפל במערכת הבריאות וכי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש שגה בעניין מלחמת עיראק.
ב-2010 תמך דורנברגר בראש הסגל שלו לשעבר טום הורנר, חבר מפלגת העצמאות של ארצות הברית, לתפקיד מושל מינסוטה.
דורנברגר היה יושב ראש המכון הלאומי למדיניות בריאות (NIHP) ועמית בכיר למדיניות בריאותית באוניברסיטת סנט תומאס בסיינט פול.
בבחירות 2016 לנשיאות הביע תמיכה במועמדותה של הילרי קלינטון לנשיאות.
ב-14 במאי 2020 הכריז על תמיכתו במועמדותו של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
דייוויד רולף גרייבר היה אנתרופולוג, סופר ופעיל אנרכיסט יהודי-אמריקאי, הידוע בספריו "חוב: 5000 השנים הראשונות" (2011), "האוטופיה של הכללים" (2015) ו"עבודות בולשיט" (2018).
בתפקידו האחרון שימש כפרופסור לאנתרופולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון, שבאוניברסיטת לונדון.
הוריו של גרייבר, שהיו בשנות הארבעים לחייהם כשנולד, היו אינטלקטואלים יהודים אוטודידקטים ממעמד הפועלים.
אמו של גרייבר, רות רובינשטיין, הייתה תופרת בגדים במפעל.
אביו של גרייבר קנת`, שהיה קשור לליגה הקומוניסטית לנוער בקולג`, השתתף במהפכה הספרדית בברצלונה ולחם במלחמת האזרחים בספרד.
גרייבר גדל בפן סאות', קואופרטיב דיור שהוקם בחסות האיגוד המקצועי של פועלות תעשיית הבגדים, הממקום בצ'לסי, מנהטן, ושתואר על ידי המגזין "ביזנסוויק" כ"מלא בפוליטיקה רדיקלית".
גרייבר השתתף לראשונה בפעילות של אקטיביזם פוליטי בגיל שבע, כאשר השתתף בצעדות שלום בסנטרל פארק בניו יורק.
הוא היה אנרכיסט מגיל 16, על פי ראיון שהעניק לשבועון "וילג' ווייס" בשנת 2005.
בשנת 1998, שנתיים לאחר סיום הדוקטורט, מונה גרייבר לעוזר פרופסור באוניברסיטת ייל, ואחר כך פרופסור חבר.
במאי 2005 החליטה המחלקה לאנתרופולוגיה של ייל שלא לחדש את חוזהו של גרייבר, ובכך למנוע ממנו קביעות שהייתה צפויה בשנת 2008. תומכיו (כולל עמיתים אנתרופולוגים, סטודנטים לשעבר ופעילים) אמרו כי ההחלטה הייתה ממניע פוליטי.
יותר מ-4,500 איש חתמו על עצומות שתמכו בו, ואנתרופולוגים כמו מרשל סהלינס, לורה ניידר , מייקל טאוסיג ומוריס בלוך קראו לייל לבטל את החלטתה.
בלוך, שהיה פרופסור לאנתרופולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון ובקולז' דה פראנס, וחוקר מדגסקר, שיבח את גרייבר במכתב לאוניברסיטה.
הנהלת ייל טענה כי פיטוריו של גרייבר תואמים את מדיניותו של המוסד להעניק קביעות לסגל זוטר מועט (וייצרה את הרושם המוטעה שמדובר בעניין של תקציב וקביעות) ולא נתנה שום הסבר רשמי להחלטתה.
גרייבר הציע כי החלטתה של ייל עשויה הייתה להיות מושפעת מתמיכתו בתלמיד שלו המיועד לגירוש בגלל חברותה ב-GESO, התאחדות הסטודנטים הבוגרת של ייל.
בדצמבר 2005 הסכים גרייבר לעזוב את ייל לאחר שנת שבתון בתשלום.
באותו אביב העביר שני קורסים אחרונים: "מבוא לאנתרופולוגיה תרבותית" (בהשתתפות למעלה מ-200 סטודנטים) וסמינר, "פעולה ישירה ותיאוריה חברתית רדיקלית".
ב-25 במאי 2006 הוזמן גרייבר להרצות בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בכל שנה, המחלקה לאנתרופולוגיה בבית הספר מבקשת מאנתרופולוג בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו להעביר את הרצאת מלינובסקי, ומזמינה רק את מי שנחשב לחוקר בעל תרומות משמעותיות לתיאוריה האנתרופולוגית.
הרצאתו של גרייבר נקראה "מעבר לכוח / ידע: חקר יחסי הכוח, הבורות והטיפשות".
שבהמשך עיבד למאמר אקדמי - "אזורי דמיון מתים: על אלימות, ביורוקרטיה ועבודה פרשנית".
באותה שנה התבקש גרייבר להגיש את הנאום המרכזי בפגישת יובל ה-100 של התאחדות האנתרופולוגים החברתיים.
באפריל 2011 העביר את ההרצאה השנתית של המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובמאי 2012 העביר את ההרצאה השנתית השנייה על שם מרילין סטרתרן באוניברסיטת קיימברידג' (הראשונה הועברה על ידי סטרתרן).
לאחר פיטוריו מייל, גרייבר לא הצליח להשיג תפקיד נוסף באוניברסיטה אמריקאית.
הוא הגיש בקשה ליותר מעשרים אוניברסיטאות, אך למרות רקורד חזק ומכתבי המלצה של כמה אנתרופולוגים בולטים, מעולם לא עבר את הסיבוב הראשון של ראיונות העבודה.
במקביל, מספר אוניברסיטאות זרות פנו אליו בהצעות.
במאמר על "גלותו האקדמית" מארצות הברית, The Chronicle of Higher Education ראיין כמה פרופסורים לאנתרופולוגיה שהסכימו כי האקטיביזם הפוליטי של גרייבר יכול היה למלא תפקיד בדחייה שלו מצד הממסד האקדמי בארצות הברית, ותיאר את התחום כ"רדיקלי במופשט" (כלשונה של לורה ניידר) אך לא סובלני לפעולה פוליטית ישירה.
גרייבר עצמו פירש את הדרתו מהאקדמיה האמריקאית כתוצאה ישירה מפיטוריו מייל, והשווה זאת ל"כבשה שחורה במועדון חברתי", וטען כי האישום בגין אי-קולגיליות היה תירוץ להתנגדות לאקטיביזם הפוליטי ורקע של מעמד הפועלים, שסימן אותו כגורם צרות בתוך ההיררכיה האקדמית.
לורה ניידר, שהרהרה על המקרה של גרייבר בין דוגמאות אחרות ל"השתקה אקדמית" באנתרופולוגיה, שיערה שהסיבות האמתיות יכולות לכלול את המוניטין ההולך וגדל של גרייבר כאינטלקטואל ציבורי, ואת נטייתו לכתוב באנגלית בהירה ולא בז'רגון האקדמי.
בשנים 2008–2013 עבד גרייבר כמרצה במכללת גולדסמית באוניברסיטת לונדון.
בשנת 2013 קיבל משרת פרופסור בבית הספר לכלכלה של לונדון.
גרייבר היה חבר מייסד של המכון לאמנויות ניסיוניות ביוון.
הוא העביר הרצאה עם הכותרת "כיצד המבנה החברתי והכלכלי משפיע על עולם האמנות" בפסטיבל הבינלאומי לשירה מולטימדיה שארגן המכון לאמנויות ניסיוניות הנתמך על ידי המחלקה לאנתרופולוגיה של בית הספר לכלכלה של לונדון.
גרייבר הוא מחברם של הספרים "לקראת תאוריית ערך אנתרופולוגית: המטבע השקרי של חלומותינו" () משנת 2002 ו"שברי אנתרופולוגיה אנרכיסטית" () משנת 2004. הוא ביצע עבודות אנתרופולוגיות מקיפות במדגסקר, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על החלוקה החברתית המתמשכת בין צאצאי האצילים לצאצאי העבדים לשעבר באי.
ספר שהתבסס על עבודת הדוקטורט שלו, "אנשים אבודים: קסם ומורשת העבדות במדגסקר" (), ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בספטמבר 2007. ספר מאמרים, "אפשרויות: מאמרים על היררכיה, מרד ותשוקה", פורסם בנובמבר 2007.
בדצמבר 2017 פרסם גרייבר ומורו לשעבר מרשל סהלינס אוסף מאמרים שכותרתו "מלכים", המתארים תאוריה בהשראת האנתרופולוג ארתור מוריס הוקארט , על מקורות הריבונות האנושית בטקס הקוסמולוגי.
גרייבר תרם מאמרים על ממלכות שילוק ומרינה, ומסה אחרונה שבדקה את מה שכינה "המלחמה המכוננת בין המלך לעם".
הוא עבד על עבודה היסטורית על מקורות האי-שוויון החברתי עם דייוויד וונגרו .
מינואר 2013 ועד יוני 2016 היה גרייבר עורך במגזין "באפלר" בקיימברידג', מסצ'וסטס.
משנת 2011 ועד 2017 הוא היה העורך של כתב העת - HAU: The Journal of Ethnographic Theory, שעבורו הוא וג'ובאני דה קול כתבו יחד את ההצהרה התאורטית והמניפסט המכונן של בית הספר ל"תאוריה אתנוגרפית".
המונוגרפיה ההיסטורית הגדולה הראשונה של גרייבר הייתה "חוב: 5000 השנים הראשונות" שיצאה לאור בשנת 2011.
בספר גרייבר בוחן את היחסים ההיסטוריים של חובות עם מוסדות חברתיים כגון סחר חליפין, נישואין, ידידות, עבדות, חוק, דת, מלחמה וממשל.
הוא נשען על ההיסטוריה והאנתרופולוגיה של מספר תרבויות, גדולות וקטנות, מהתיעוד הידוע הראשון של חוב משומר בשנת 3500 לפני הספירה ועד היום.
הטענה העיקרית בספר היא כי חוב, לאורך ההיסטוריה, היה חלק מהמחויבות הבלתי פורמלית הבונה קהילה, של "כלכלות אנושיות" והוחלף בחובות מדויקים ומתמטיים שנכפו בתקיפות באמצעות הנהגת אלימות.
בדרך כלל אלימות בחסות המדינה בצורת צבא או משטרה כלשהי.
טענה מרכזית שנייה בספר היא שבניגוד לחשבונות הסטנדרטיים של ההיסטוריה של הכסף, חוב הוא ככל הנראה אמצעי הסחר העתיק ביותר, כאשר עסקאות מזומנים וסחר חליפין הן התפתחויות מאוחרות יותר.
החוב, טוען הספר, שמר בדרך כלל על ראשוניותו, כאשר מזומנים וסחר חליפין מוגבלים בדרך כלל למצבים של אמון נמוך בהם מעורבים זרים או כאלה שאינם נחשבים ראויים לאשראי.
גרייבר מציע שהטיעון השני נובע מהראשון; שלדבריו, "שווקים מבוססים ומתוחזקים בדרך כלל על ידי אלימות מדינתית שיטתית", אף שהוא ממשיך להראות כיצד "בהיעדר אלימות כזו, הם ...
יכולים אפילו להיראות כבסיס החופש והאוטונומיה של האדם".
גרייבר מציע כי החיים הכלכליים קשורים במקור ל"מטבעות חברתיים".
אלה היו קשורים קשר הדוק לאינטראקציות שגרתיות בתוך קהילה.
זה יצר "קומוניזם יומיומי" המבוסס על ציפיות ואחריות הדדית בקרב אנשים.
סוג זה של כלכלה מנוגד לסחר המבוסס על שוויון והדדיות רשמיים (אך לא בהכרח מובילה ליחסי שוק) והיררכיה.
ההיררכיות בתורן נטו למסד את אי-השוויון במנהגים ובקאסטות.
התרבויות הגדולות של עידן הציר (800–200 לפנה"ס) החלו להשתמש במטבעות כדי לכמת את הערכים הכלכליים של חלקים ממה שגרייבר מכנה "כלכלות אנושיות".
גרייבר אומר כי התרבויות הללו החזיקו בתפיסה שונה בתכלית של חוב ויחסים חברתיים.
אלה התבססו יצירה קבועה של קשרים חברתיים באמצעות מתנות, נישואין וחברותא כללית.
המחבר מתאר את צמיחתו של "מערך צבא–מטבע–עבדים" בערך בתקופה זו.
אלה נאכפו על ידי צבאות של שכירי חרב שבזזו ערים והוציאו אנשים מהקשרם החברתי לעבוד כעבדים ביוון, ברומא ובמקומות אחרים.
האלימות הקיצונית של התקופה שסימנה את עליית האימפריות הגדולות בסין, בהודו ובים התיכון נקשרה, באופן זה, להופעת העבדות הנרחבת והשימוש במטבעות לתשלום לחיילים.
זה בשילוב עם חובת תשלום מיסים במטבע.
החובה לשלם מיסים בכסף חייבה אנשים לעסוק בעסקאות כספיות, לרוב עם תנאי סחר נחותים מאוד.
דבר שבדרך כלל הגדיל את החוב והעבדות.
בתקופה זו התפשטו גם דתות גדולות, והשאלות הכלליות של חקירה פילוסופית התעוררו בהיסטוריה העולמית.
הדתות ומערכות האמונה של תקופה זו נעזרו לרוב בקשרי הגומלין הטבועים בין מושגי חוב לבין מושגי מוסר (שפה כמו "אשמה", "חטא" ו"גאולה" קשורה מלכתחילה למושגי חוב), והפילוסופיות של תקופה זו עוצבו על ידי דיונן בחובות וביחסן לאתיקה (למשל הרפובליקה של אפלטון).
כאשר האימפריות הגדולות ברומא ובהודו קרסו, עשרות הממלכות והרפובליקות הקטנות שבאו במקומם חוו ירידה הדרגתית בתחזוקת צבאות וגודל הערים גם הצטמצם.
זה כלל יצירת מערכות קסטות היררכיות, נסיגת זהב וכסף למקדשים וביטול העבדות.
אף שלא נעשה שימוש עוד במטבע קשה בחיי היומיום, השימוש בו כיחידת חשבון ואשראי נמשך באירופה של ימי הביניים.
גרייבר מתעקש שאנשים בימי הביניים באירופה המשיכו להשתמש במושג הכסף.
זה סותר את הטענות הפופולריות של כלכלנים לפיהן ימי הביניים ראו את הכלכלה "חוזרת לסחר חליפין".
בימי הביניים הופיעו מכשירים פיננסיים מתוחכמים יותר.
אלה כללו שטר חוב וכספי נייר (בסין, שם האימפריה הצליחה לשרוד את הקריסה שהתרחשה במקומות אחרים בעולם), מכתבי אשראי וצ'קים (בעולם האסלאם).
הופעת סחר העבדים האטלנטי וכמויות הזהב והכסף העצומות שהופקו מאמריקה - שרובן הגיעו לבסוף למזרח אסיה, ובמיוחד בסין - גירו את חזרתה של כלכלת הכסף ואלימות צבאית רחבת היקף.
כל ההתפתחויות הללו, לטענת גרייבר, השתלבו באופן ישיר בהתרחבותן המוקדמת של ערי המדינה המסחריות האיטלקיות, כמרכזים פיננסים אשר התנגדו לאיסור הכנסייה הקתולית על הלוואות בריבית והביאו לעידן הנוכחי של אימפריות קפיטליסטיות גדולות.
כאשר היבשת החדשה פתחה אפשרויות חדשות לרווח, היא גם יצרה אזור חדש למיליטריזם הרפתקני המגובה בחובות שדרשו ניצול כלכלי של אוכלוסיות אמריקה ואחר כך אוכלוסיות מערב אפריקה.
כפי שקרה, ערים שגשגו שוב ביבשת אירופה והקפיטליזם התקדם להקיף אזורים גדולים יותר בעולם כאשר חברות סחר אירופיות ומוצבים צבאיים שיבשו את השווקים המקומיים ודחפו למונופולים קולוניאליים דוגמת חברת הודו המזרחית ההולנדית, וחברת הודו המזרחית הבריטית.
הכלכלה הנשענת על מתכת יקרה הסתיימה עם נטישת תקן הזהב על ידי ממשלת ארצות הברית בשנת 1971. חזרה זו לכסף הנוצר כאשראי הגבירה את אי הוודאות.
והדולר עדיין משמש כמטבע העולמי העיקרי.
על ידי השוואת התפתחות החוב בתקופתנו לתקופות היסטוריות אחרות ולחברות שונות, גרייבר מציע כי משברי חוב מודרניים אינם תוצר בלתי נמנע של ההיסטוריה ויש לפתור אותם בעתיד הקרוב באופן דומה לפתרון, לפחות באופן עקרוני, כפי שיושם במהלך 5000 השנים האחרונות.
בספרו "האוטופיה של הכללים", שיצאה לאור בשנת 2015, גרייבר מתאר את העידן העכשווי כ"עידן הביורוקרטיזציה המוחלטת", שבו ביורוקרטיות ציבוריות ופרטיות, השזורות ביניהן עד כדי אי-הבחנה, הפכו למנגנונים העיקריים לרווחי וול סטריט, ומתאר כיצד הביורוקרטיזציה מביאה לאיום באלימות (באמצעות אכיפה משפטית ומשטרתית) כמעט בכל היבט בחיי היומיום במדינות העשירות.
הספר מתרכז בהשלכות הפוליטיות של הביורוקרטיות ופתרונות אפשריים להן.
גרייבר מציין כי האמריקאים בעיקרון לא אוהבים ביורוקרטיות, אך למרות זאת הם אינם פועלים לשנות אותן.
הוא קורא בדחיפות להסיר את הגבולות הביורוקרטיים המעכבים את היצירתיות.
הוא טוען שהסדר והקביעות של הביורוקרטיה מזיקים יותר מאשר יוצרים ערך, ומפרט כי הכללים אינם חלים באופן שווה בפועל, והם יותר מכשירים שדרכם נופץ הדמיון האנושי ונפץ.
חלק ניכר ממחקריו האחרונים של גרייבר התמקדו בנושא בירוקרטיה מקצועית, מנהלתנות - managerialism (כלומר ניהול לשם ניהול שאינו מוסיף ערך), ועבודות שאין בהם צורך אמיתי (שכינה "עבודות בולשיט" - "bullshit jobs").
עבודות אדמיניסטרטיביות שהתרחבו בעידן המודרני במה שגרייבר מכנה "פיאודליזם ניהולי".
זו הייתה אחת הנקודות שהעלה בספרו "פרויקט הדמוקרטיה" משנת 2013, על הגידול במשרות אלו, אשר גם מי שמחזיק בהן מרגיש שאין בהן צורך.
עבודות כאלה בדרך כלל מרוכזות בעובדים מקצועיים, מנהלים בדרג הביניים, פקידות, מכירות ושירותים.
כפי שהסביר גם במאמר בירחון- STRIKE: "שטחי ענק של אנשים, באירופה ובצפון אמריקה, מבלים את כל חייהם המקצועיים בביצוע משימות שלדעתם, בסתר ליבם, לא באמת צריכות להתבצע".
לדעתו עליית האוטומציה הייתה צריכה להוביל לעידן פוסט-קפיטליזם.
"על מלכים" ו"מה הם מלכים?"
גרייבר הוצאי שני ספרים העוסקים במלוכה.
יחד עם האנתרופולוג מרשל סהלינס הוא כתב ספר "על מלכים" (On Kings).
בהתבסס על הספר "על מלכים" הוא הוציא ספר עיון מאיור לילדים שנקרא "מה הם מלכים?" .
הספר עוסק בניתוח אנתרופולוגי ביקורתי של מלכים בתרבויות שונות שיצא לאור בשנת 2020. הספר נכתב על גרייבר בשיתוף פעולה עם אשתו, האמנית ניקה דוברובסקי שאיירה את הספר.
בהקדמה לספר הילדים מתאר גרייבר כי "זהו ספר על מלכים.
איך מישהו בכלל חשב שזה יהיה רעיון מבריק לקחת אדם אחד אקראי למדי ולתת לו לעשות מה שהוא רוצה?
מה ההשלכות ומדוע כל כך קשה להפליא להיפטר מהן?" .
הספר הוא חלק מסדרת הספרים "אנתרופולוגיה לילדים" מטרת הפרויקט היא "לחלוק את הידע של המומחים עם הלא-מומחים במספר נושאים חברתיים".
קבוצת המחברים כוללת בין היתר את האמן בריאן אינו (What is Art), האנתרופולוג קית' הארט (Money), הארכאולוג דייוויד ווינגרו (What is Civilization?) ואחרים.
הספר מציע נקודת מבט ביקורתית ומקיפה על מלכים ומלוכנות לאורך ההיסטוריה ובתרבויות שונות.
גרייבר מצליח למצוא דפוסים דומים של מלכים סמלים ומוסדות הקשורים בהם תרבויות שלא הכירו זו את זו - כגון מלכים במרכז אמריקה, מלכים באירופה ומלכים באפריקה.
למרות השוני בהתפתחות ההיסטורית והתרבותית נוצרים מוסדות וטקסים דומים (דוגמה לאבולוציה מתכנסת).
גרייבר שואל שאלות שונות ומנסה לענות עליהן בקצרה.
לדוגמה הוא שואל מה מגדיר בכלל מישהו כמלך?
כמו האם תמיד היו מלכים ומלכות?
איך אנחנו יודעים לזהות אנשים בתור מלכים?
האם מלכים דומים לילדים ועוד.
שאלות אלה עדיין רלוונטיות גם במאה ה-21 בגלל מדינות דיקטטוריות שקיימות כיום ועקב מאפיינים תרבותיים של מלוכנות שקיימים לפעמים גם במדינות דמוקרטיות כמו הערצת מנהיגים או הראיה של חלק מהציבור את ראשי הממשלה או שרים כמי שנמצאים מעל החוק.
גרייבר מצביע על הקשר בין אמונה דתית ותפיסות מוסר לבין שיטת הממשל המלוכנית (זכותם האלוהית של מלכים).
לפני גרייבר, "מלך הוא מישהו שמרשים לו לפעול כמו אלוהים, מלכים זוכים ליצור כללי התנהגות אבל הם לא חייבים לציית לכללים שהם לא רוצים לציית להם." בהמשך הספר גרייבר מתאר כיצד מלכים מתנהגים באופן מכוון בצורה אכזרית, מפוארת ומוזרה כדי לבדל את עצמם מאנשים רגילים.
דוגמה אחת לכך היא התלבושות הססגוניות שיש למלך, או אביזרים כמו כתר, שרביט, כתר-נוצות, גלימה צבעונית וכו' המקשטים את המלך.
דוגמה אחרת היא הקפת המלך בגמדים, ענקים או אנשים בלתי רגילים אחרים.
דוגמה אחרת היא שמלכים מדי פעם מוציאים אנשים להורג בצורה שרירותית ואכזרית.
אנשים רגילים וכן מנהיגים דמוקרטים נוהגים לאותת שהם חלק מקבוצה של בני עמם - לדוגמה לבוש דומה, נורמות, השתתפות בטקסים, לעומת זאת המלך מאותת לבני עמו שהוא שונה ונבדל מהם - שכן הוא שליחו של האל.
בנוסף לעבודתו האקדמית, גרייבר היה מעורב באופן ישיר ועקיף באקטיביזם ופעילות פוליטית.
הוא היה חבר איגוד מקצועי בינלאומי -פועלי התעשייה של העולם (IWW), מחה בפורום הכלכלי העולמי בניו יורק בשנת 2002, תמך בהפגנות הסטודנטים בבריטניה נגד העלאת שכר הלימוד פי שלושה בשנת 2010, והיה מעורב בשלבים המוקדמים של תנועת כיבוש וול סטריט.
בנובמבר 2011, מגזין רולינג סטון יחס לגרייבר את יצירית סיסמת תנועת "כיבוש וול סטריט": "אנחנו ה-99 אחוזים".
גרייבר טטן אחר כך כי הסיסמה "הייתה יצירה קולקטיבית".
על פי "רולינג סטון" גרייבר עזר בארגון המפגש הראשון של התנועה בעיר ניו יורק, בו היו 60 משתתפים בלבד, ב-2 באוגוסט 2011. הוא בילה את ששת השבועות הבאים בארגון התנועה, כולל הנחיית אספות, השתתפות בישיבות של קבוצות עבודה, ארגון הכשרה משפטית ורפואית ושיעורים בנושא התנגדות לא אלימה.
גרייבר טען כי חוסר ההכרה של תנועת "כיבוש וול סטריט" בלגיטימיות של מוסדות פוליטיים קיימים או של המבנה המשפטי, חייבה קבלת החלטות בקונצנזוס, והיא הייתה לא היררכיות, עובדות אלו הפכו אותה לפרויקט אנרכיסטי ביסודו.
גרייבר צייץ בטוויטר ב-2014 כי הוא פונה מדירת משפחתו, בה גרו הוא והוריו במשך למעלה מ-50 שנה, בגלל מעורבותו בתנועת "כיבוש וול סטריט".
הוא הוסיף כי פעילים נוספים הקשורים לתנועה סבלו מבעיות דומות.
ב-11 באוקטובר 2019 נאם גרייבר במחאת המרד בהכחדה בכיכר טרפלגר, בלונדון, על הקשר בין "עבודות בולשיט" ופגיעה בסביבה, והציע כי התנועה הסביבתית צריכה להכיר בקיום עבודות אלה בשילוב עם פרויקטים מיותרים של בנייה או תשתית כסוגיות משמעותיות.
בנובמבר 2019, יחד עם אישי ציבור אחרים, גרייבר חתם על מכתב התומך במנהיג מפלגת הלייבור ג'רמי קורבין, וקרא לו "מגדלור של תקווה במאבק נגד לאומיות ימנית קיצונית, שנאת זרים וגזענות ברוב העולם הדמוקרטי".
בבחירות הכלליות בבריטניה, בדצמבר 2019, יחד עם 42 אנשי תרבות מובילים נוספים, הוא חתם על מכתב תמיכה בהנהגתו של קורבין את מפלגת הלייבור.
במכתב נאמר כי "מניפסט הבחירות של המפלגה בהנהגתו של ג'רמי קורבין מציע תוכנית טרנספורמטיבית המעדיפה את צורכיהם של אנשים ושל כדור הארץ על פני רווח פרטי ואינטרסים של מעטים.
מאמרים של דייוויד גרייבר שתורגמו לעברית:
על תופעת משרות הבולשיט, 21 במאי 2015
תבונה עוינת: הרהורים מתוך ביקור בגדה המערבית, אתר "אחדות", 25 באוגוסט 2015
להחתים שעון, פיגומים: מגזין להגות סוציאליסטית עכשווית, ספטמבר 2020
ראיון עם דייוויד גרייבר לאור משבר הקורונה - חלק א', 16 במאי 2020
ראיון עם דייוויד גרייבר לאור משבר הקורונה - חלק ב', 16 במאי 2020
דייוויד הודג'סון היה צייר נופים אנגלי וחבר פעיל בבית הספר לציירים בנוריץ'.
הוא היה בנו של האמן החובב צ'ארלס הודג'סון, אותו ליווה בסיור בוויילס בשנת 1805, כשהיה בן שבע.
הוא למד אומנות אצל ג'ון כרום בבית הספר בנוריץ'.
דייוויד הודג'סון, בנם של צ'ארלס הודג'סון ואשתו נני צ'יזוול מצפון וולשהאם, נולד ב-13 ביוני 1798 והוטבל בכנסיית הקהילה של העיר ב-18 ביוני.
אביו היה אמן בית ספר ואמן חובב, שעודד את בנו באופן פעיל לפתח את כישרונותיו האמנותיים.
בשנת 1805 הילד בן השבע ליווה את אביו בסיור בוויילס, שכלל שהייה בצ'סטר וייתכן שכלל נסיעה לליברפול לביקור קרובי משפחה.
הוא למד בבית הספר בנוריץ', שם למד ציור מג'ון כרום ואת המתמטיקה מאביו.
כמו אביו, הוא היה תומך קבוע בכרום, ואף השווה אותו אמנותית לרוברט ברנס.
כבוגר חזר לצייר נופים בצ'סטר בהזדמנויות רבות.
הוא החליף את מורו ג'ון כרום כמאסטר לציור בבית הספר נורוויץ' בשנת 1825 בערך, הוא התגורר במהלך קריירת ההוראה שלו בטומבלנד, רחוב הממוקם קרוב לבית הספר.
עיסוקו בהוראה הגביל בהכרח את תפוקתו האמנותית, אך בעזרת מכירת ציוריו הוא אפשר לו קיום נוח.
הוא לימד מספר תלמידים שהיו אמנים בבית הספר לציירים בנוריץ', וככל הנראה היה פופולרי מאוד בקרב תלמידיו.
הודג'סון היה מהדור השני של אמני בית הספר לציירים בנוריץ', שחלקם הוכשרו על ידי אבותיהם, אך הושפעו גם מעבודתם של ציירים מאוחרים יותר.
כמו הנרי נינהאם בן זמנו, הוא הפך לצייר מוכשר של נושאים אדריכליים, ושני האמנים השלימו זה את זה, אך ציורי השמן של נינהאם נחשבים לבעלי עדינות רבה יותר.
יחד עם נינהאם הוא היה המאייר החשוב ביותר של המורשת האדריכלית של נוריץ' לאחר מותו של ג'ון ת'ירטל בשנת 1839, אך הוא התעניין יותר מאשר נינהאם בתיאור חורבות אדריכליות.
הוא תרם תרומה משמעותית לליטוגרפיה טופוגרפית עם איוריו של גשרים של נורפוק, שהתבססו על רישומי חותנו פרנסיס סטון.
הוא הציג את עבודותיו באופן קבוע באגודת נורוויץ' לאמנויות ובערים אחרות ברחבי אנגליה.
בנוריץ' הציג 30 נופים, דיוקן אחד, שלוש דמויות, אחד טבע דומם ו-75 רישומי אדריכלות, במשך עשרים שנה, מתוך סך של 114 עבודות.
בלונדון הציג ציור אחד באקדמיה המלכותית לאמנויות, עשרים ושבעה ציורים במוסד הבריטי ואחד עשר ציורים עם האגודה המלכותית לאמנים בריטיים ברחוב סאפוק.
היסטוריון האמנות הרולד דיי, אשר יחד עם אנדרו מור סיפק תיאור מפורט על חייו ופועלו של הודג'סון, שיבח אותו על תיאורו את פנים המבנים.
מספר הציורים שהציג במהלך הקריירה שלו הושפע הן מקריירתו המקצועית כמנהל בית ספר והן מהמספר הגדול של עבודותיו שמכר לרוכשים פרטיים.
הוא זכה לשבחים קבועים בעיתונות המקומית.
בשנת 1822 הוא הפך למזכיר אגודת האמנים נורוויץ' ומילא חלק חשוב בניהול האגודה בתקופה בה היא נאבקה ללא מקום קבוע להציג עבודות.
יחד עם רוברט למן ותומאס לונד, הוא הקים את מועדון החובבים של נוריץ' שמטרתו לאפשר לאמנים לתרגל את כישורי הרישום שלהם, ועם לונד הוא החיה את שיחות האמנים, בהן אמנים נפגשו כחברים לדון בעבודתם.
המפגש הראשון נערך ב-21 בינואר 1830, כאשר הודג'סון נבחר לכהן כמזכיר כבוד.
בשנת 1832, השנה בה הודג'סון החל את עבודתו כמאסטר לציור בבית הספר, מינה אותו הדוכס מסאסקס לצייר האדריכלות ביתית, מינוי שלכאורה לא הניב עבורו רווח כספי רב בצורה של חסות.
הודג'סון עבד בעיקר בצבעי שמן והפיק מעט ציורים בצבעי מים באיכות גבוהה.
מאוחר יותר שימשו רישומיו ומחקרי צבעי המים כבסיס לעבודות עתידיות.
ציוריו של הודג'סון התבלבלו לעיתים עם אלה של אביו.
העבודות שהפיק במהלך החלק האחרון של הקריירה שלו מראות על התפתחות מעטה בסגנון הציור בהשוואה ליצירות קודמות עוד בשנת 1822.
המוניטין של הודג'סון נשען על יכולתו כצייר צבעי שמן, אך לא על התחריטים שלו.
אלה הושפעו במידה מסוימת מג'ון סל קוטמן, וייתכן שהושפעו גם מג'ורג' קויט (1774–1854),
הודג'סון היה גם בעל כישורים ספרותיים.
"שיעורי הפרספקטיבה" שלו פורסמו בדפוס בנוריץ' ב-20 ביולי 1822. הוא כתב את הזיכרונות של חיי אביו, אשר תיארו את הקריירה של צ'ארלס הודג'סון, והיה לו גם ספר שירה שפורסם.
התכתבויות שלו ששרדו מראות כי הוא היה תומך חזק באמנויות בנוריץ', והיה בין הראשונים שכתבו על בית הספר לציירים בנוריץ' כישות שניתנת לזהותה כאסכולה עצמאית.
דייוויד גריפין הוא שחקן אנגלי.
גריפין נולד בריצ'מונד שבמחוז סארי.
הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד קלייב דמפסטר DFC בסדרה "היי-די היי" בשנים 1984 עד 1988, ובתפקיד אמט הוקסוורת' בסדרה "מה יגידו השכנים?" בשנים 1991 עד 1995.
עוד בטלוויזיה הופיע גריפין בתפקידי אורח בפרק "The Sea Devils" בסדרה "דוקטור הו", ובסדרות "אלו אלו", "Dixon of Dock Green", "אמרדייל פארם", ובשני פרקים של הסדרה "Ripping Yarns".
ב-1995 אחרי סיום ההופעות בסדרה "מה יגידו השכנים?", יצא גריפין לסיבוב הופעות בינלאומי עם סו פולרד, בהצגה "The Good Sex Guide".
גריפין כיכב במספר מופעי פנטומיים (pantomime) כגון "ג'ק ושיח האפונים".
קלייב דמפסטר סדרת טלוויזיה 1989 A Fine Romance נייט בפרק הפיילוט 1989 אלו אלו 'Allo 'Allo!
מפקד צוללת בפרק "The Nouvion Oars" 1989 Till We Meet Again קפטן דאגלס מיני-סדרה 1991–1995 מה יגידו השכנים?
דייוויד ג'ורג הוגארת (David George Hogarth; 23 במאי 1862 – 6 בנובמבר 1927) היה ארכאולוג, היסטוריון, סופר ודיפלומט בריטי.
כיהן כאוצר מוזיאון אשמוליאן באוקספורד מ-1909 ועד מותו ב-1927.
דייוויד ג'ורג' הוגארת נולד לכומר העיר בארטון שעל נהר האמבר במחוז לינקולנשייר.
ב-1876–1880 למד בפאבליק סקול הוותיק והיוקרתי וינצ'סטר קולג' .
ב-1881 החל בלימודים קלאסיים במודלין קולג' באוניברסיטת אוקספורד ואת התואר השני השיג ב-1885. ב-1886 נבחר כחבר סגל בקולג' שבו למד.
הוגארת השתתף בחפירות הארכאולוגיות בקפריסין, כרתים, מצרים וסוריה וכן באי מלוס בים האגאי ובאפסוס שבטורקיה.
בכרתים היה ראשון החוקרים באתר המינואי זקרוס, וכמו כן חקר את שרידי המינואים ב"מערת זאוס" והיה עוזרו של ארתור אוונס בחפירותיו בקנוסוס.
ב-1895 ביצע מחקרים בעתיקות אלכסנדריה מטעם החברה לחקר מצרים והחברה לקידום לימודי יוון , שתיהן חברות מדעיות בריטיות.
בתוך כך, בשנים 1897–1900, שימש כמנהל בית הספר הבריטי באתונה ב-1904–1905 ניהל את החפירה במקדש ארטמיס באתר אפסוס במערב טורקיה.
ב-1906–1907 ניהל חפירה בנקרופוליס באסיוט מטעם החברה לחקר מצרים והמשיך במחקריו גם באלכסנדריה גם בפאיום.
ב-1911 הופקד על החפירות בכרכמיש בירת החתים מטעם המוזיאון הבריטי.
בחפירה זו השתתפו גם האשורולוג רג'ינלד תומפסון והארכאולוג תומאס אדוארד לורנס.
משנת 1912 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נוהלה החפירה על ידי לנרד ווּלי.
עוד ב-1909 התמנה הוגארת לאוצר הראשי של מוזיאון אשמוליאן באוקספורד במקומו של ארתור אוונס, וכיהן בתפקיד זה עד למותו ב-1927.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת במחלקה הגאוגרפית באגף המודיעין של הצי המלכותי, וב-1915 נשלח לחזית המזרח התיכון.
מ-1916, אחרי שמארק סייקס נקרא ללונדון לשמש כאחראי לענייני ערב וארץ ישראל במשרד החוץ הבריטי, ניהל הוגארת בפועל את הלשכה הערבית בקהיר, מצרים.
בין אנשי המודיעין ששירתו בשורותיו של הוגארת היו מיודעיו הארכאולוגים לנרד ווּלי, רג'ינלד תומפסון וגרטרוד בל וכן גילברט קלייטון, קינאהאן קורנווליס, שהיה סגן מפקד הלשכה, רונלד סטורס מי שיכהן כמושל הראשון של ירושלים והעיתונאי פיליפ גרייבס.
במסגרת זו פעל לורנס איש ערב, ובה תוכננו צעדים לדרבון המרד הערבי.
בתום המלחמה שירת כנציג במשלחת הבריטית לנושא המזרח התיכון של ועידת השלום בפריז.
ואחריה חזר לאוקספורד לתפקידי הוראה ולניהול מוזיאון אשמוליאן.
הוגארת היה עמית החברה הגאוגרפית המלכותית (FRGS).
ב-1917 הוענקה לו מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית "על תגליותינו באסיה הקטנה", ובשנים 1925–1927 כיהן כנשיא החברה.
כמו כן היה עמית האקדמיה הבריטית (FBA) וכן בחברה הלונדונית לעתיקות .
ב-1917 התכבד בדרגת מפקד במסדר הנילוס המצרי, וב-1918 זכה בדרגת עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG) על חלקו במאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה.
ב-1919 ניתן לו עיטור "מסדר התחייה" (وسام النهضة) מידי חוסיין בן עלי, השריף של מכה.
מלבד הספרים שבהם הציג את מחקריו בארכאולוגיה, כתב הוגארת ספרי מסעות אוטוביוגרפיים, בהם "נדודי מלומד בלבנט" (Wandering Scholar in the Levant) מ-1896 ו"המלומד הנודד" (The Wandering Scholar) מ-1925, שזכו לקהל קוראים נכבד.
דייוויד הוגארת לקה בלבו ב-1926. באוקטובר 1927 פרש ממשרותיו באוקספורד ובנובמבר נפטר בביתו.
זכרו של הוגארת עלה לכותרות יותר מעשור לאחר מותו, כאשר נחשפה איגרת שמסר בינואר 1918 לחוסיין בן עלי, השריף של מכה, ובה הבהרות לגבי הצהרת בלפור.
האיגרת, שנודעה לימים בשם "המֶסֶר של הוגארת" , נוסחה ככל הנראה בידי מארק סייקס בשם ממשלת אנגליה.
הוצהר בה כי "יש להעניק לערבים הזדמנות מלאה לשוב להקים אומה בקרב אומות העולם", וכי "בכל הנוגע לארץ ישראל – – – אף לא עם אחד יהיה כפוף לאחר".
האיגרת כללה הבטחה לפיה החלטתה של בריטניה לסייע לשיבתם של היהודים תהיה תקֵפה רק אם הדבר "לא יפגע באוכלוסייה הלא-יהודית היושבת בארץ ישראל".
המסר של הוגארת, שנועד לדרבן את הערבים להמשיך במרד נגד העות'מאנים, נזנח ולא נדון בהסדרים המדיניים שאחרי המלחמה.
גילויו ופרסומו בעת ועידת השולחן העגול ב-1939, שנסבה על גורלה של ארץ ישראל, הפתיעו והדאיגו את חברי המשלחת היהודית, משום שהיה במסר כדי לשמש אסמכתא להתנגדות להבטחה בדבר "הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
בסרטו של דייוויד לין "לורנס איש ערב" מ-1962 מגולם דייוויד הוגארת בדמותו של מר דריידן בכיכובו של השחקן קלוד ריינס.
הדמות מאפיינת כמה אישים, ולא רק את הוגארת, בהם רונלד סטורס והנרי מקמהון.
כוונת התסריטאים הייתה "לייצג את הצד האזרחי והפוליטי של האינטרסים הבריטיים ולאזן בכך את מטרותיו הצבאיות של אלנבי".
בסרט התיעודי על גרטרוד בל, "מכתבים מבגדאד" מ-2016, מגלם סיימון צ'נדלר את הוגארת.
דייוויד דייוויס היה אמן וצייר אוסטרלי, שהיה קשור לאסכולת היידלברג, תנועת האמנות המערבית המשמעותית הראשונה באוסטרליה.
נולד וגדל בבלאראט, ויקטוריה, דייוויס למד בשיעורי אמנות בבית הספר למכרות ותעשיות.
לאחר מכן למד ב במלבורן, הוא למד אצל פרדריק מק'קבין וג'ורג' פולינגסבי, יחד עם ג'ון לונגסטאף, עמנואל פיליפס פוקס בין השנים 1886–1890. במהלך תקופה זו, הוא ביקר לעיתים קרובות את ארתור סטריטון וציירים אחרים במחנה האמנים .
האמנים שהו ב שנמצא בבעלות צ'ארלס דייוויס, אחיה של רעייתו לעתיד של דייוויד דייוויס.
בשנת 1890 הגיש דייוויס את ציורו "תחת עומס וחום היום" לתחרות המלגות לנסיעה של בית הספר בגלריה הלאומית, אך הפסיד.
עם זאת, האספן הפרטי ג'יימס אודדי רכש את הציור ומאוחר יותר מכר אותו ל.
דייוויס השתמש בכספי הרכישה הזו כדי לנסוע לאירופה.
בהיותו שם למד אצל בפריז, ומאוחר יותר הצטרף ל, מושבת אמנים בקורנוול.
בשובו למלבורן בשנת 1893, עבר דייוויס לפרבר הכפרי , שם החל לצייר את הנוף המקומי באוויר החופשי במהלך הערב.
נופים ליליים אלה, רבים מהם נקראים פשוט Mooonrise, הם בין יצירותיו הידועות ביותר, וניתן למצוא אותם באוספים רבים במוזיאוני האמנות הגדולים באוסטרליה, כולל בגלריה לאמנות של אוסטרליה הדרומית, והגלריה הלאומית של ויקטוריה.
בתחילת 1896 עברו דייוויס ומשפחתו ל, מלבורן.
דייוויס ערך תערוכת יחיד מוצלחת במלבורן במאי 1926.
בשנת 1932 דייוויס עבר ל שבקורנוול, אנגליה, שם נפטר ב־26 במרץ 1939.
תערוכה גדולה של עבודותיו של דייוויס, שאורגנה על ידי הגלריה לאמנות של בלאראט, נדדה במספר גלריות באוסטרליה בשנים 1985–1986.
רחוב דייוויס קלוז בפרוור של קנברה, נקרא לכבודו.
דייוויד הארווי הוא גאוגרף כלכלי מרקסיסטי, תסכיתן ופרופסור לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטת העיר ניו יורק.
הארווי חיבר ספרים רבים ומאמרים בולטים אודות התפתחות הגאוגרפיה המודרנית כדיסציפלינה.
כתיבתו עוסקת בכלכלה הפוליטית של הגלובליזציה וביקורת הקפיטליזם, תהליכי עיור ושינוי תרבותי כמו גם ביקורת הפוסטמודרניות, וצדק חברתי מנקודת מבט גאוגרפית.
הוא ידוע בין היתר כתומך ברעיון של "הזכות לעיר".
בשנת 2007 הוצג הארווי כמחבר ה-18 המצוטט ביותר של בתחום מדעי הרוח והחברה באותה שנה, כפי שנקבע על ידי ספירת ציטוטים מכתבי עת אקדמיים במכון למידע מדעי של תומסון רויטרס.
הארווי למד בבית הספר לדקדוק לגילינגהאם לבנים ובמכללת סנט ג'ון בקיימברידג' (הן ללימודי התואר הראשון והן לתואר שני).
בשנת 1961 קיבל דוקטורט בגאוגרפיה מאוניברסיטת קיימברידג'.
יש לו בת, דלפינה, ילידת ינואר 1990.
באמצע שנות ה-60, הארווי השתלב במגמות המקובלות במדעי החברה, כדי להשתמש בשיטות כמותיות, ותרמו למדע המרחבי ולתיאוריה הפוזיטיביסטית.
שורשי עבודה זו נראו לעין כשהיה בקיימברידג': המחלקה לגאוגרפיה שכללה גם את ריצ'רד צ'ורלי ופיטר האגט.
חיבורו "Explanation in Geography" (1969) היה מאמר מכונן במתודולוגיה ובפילוסופיה של הגאוגרפיה, תוך יישום עקרונות השאובים מפילוסופיה של המדע למדעי הגאוגרפיה.
אך לאחר פרסומו המשיך הארווי לעסוק בסוגיות של עוול חברתי ובאופי המערכת הקפיטליסטית עצמה.
צמיחת שנות ה-70 של הגאוגרפיה המרקסיסטית והגאוגרפיה העירונית
איחוד הגאוגרפיה המרקסיסטית של שנות ה-80 וביקורת מטריאליסטית על הפוסט-מודרניזם
שני מאפיינים עקביים בחייו וביצירתו של הארווי העבירו קורס בנושא הקפיטל של קרל מרקס ותמיכתו באקטיביזם סטודנטיאלי ובתנועות קהילה ועבודה (בעיקר בבולטימור).
הקורס שלו עלה כסדרת הרצאות ביוטיוב, שזכתה לפופולריות עצומה והביאה לשני ספרי companion לשני הכרכים של הקפיטל.
דייוויד הארווי מוכר באופן נרחב כחוקר יסוד בגאוגרפיה עירונית.
ספריו של הארווי תורגמו באופן נרחב.
הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מרוזקילדה (דנמרק), בואנוס איירס (ארגנטינה), הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת אופסלה (שוודיה), אוניברסיטת אוהיו (ארצות הברית), אוניברסיטת לונד (שוודיה), אוניברסיטת הרפובליקה (אורוגוואי) ואוניברסיטת קנט (בריטניה).
בין יתר הפרסים הוא קיבל את מדליית הזהב של אנדרס רציוס של האגודה השוודית לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה, את מדליית הפטרון של החברה הגאוגרפית המלכותית ואת פרס ווטרן לו בגאוגרפיה (צרפת).
הוא מונה לעמית האקדמיה הבריטית בשנת 1998, ונבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2007. הוא חבר בוועדת הביניים של הארגון הבינלאומי המתגבש לחברה משתתפת.
קיצור תולדות הנאו-ליברליזם, מאנגלית: גיא הרלינג; אחרית דבר: רונן מנדלקרן; עורכים ראשיים: אבנר ענבר ואסף שרון, הוצאת מולד, 2015.
דייוויד דייוויס היה סנאטור מטעם אילינוי ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא גם שימש כמנהל מסע הבחירות של אברהם לינקולן בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1860, בו הוא תכנן בהצלחה את בחירתו של לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות.
כבן למשפחה עשירה ממרילנד, התחנך דייוויס בקניון קולג' ובאוניברסיטת ייל ולאחר מכן התיישב בשנות ה-30 של המאה ה-19 בבלומינגטון, אילינוי, שם הוא עסק בעריכת דין.
הוא כיהן כחבר בבית המחוקקים של אילינוי וכנציג לוועידה החוקתית של המדינה לפני שב-1848 התמנה כשופט בבית המשפט המדינתי.
זמן קצר לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות הוא מינה את דייוויס כשופט בבית המשפט העליון, בו הוא כיהן עד 1877. דייוויס כתב את פסק דין הרוב בתיק "אקס פארטה מיליגן" , החלטה שיפוטית משמעותית שהגבילה את סמכות הצבא לשפוט אזרחים בבתי הדין הצבאיים.
לאחר שב-1872 הוא נבחר כמועמד מפלגת הלייבור הרפורמית לנשיאות, הוא התמודד לקבל את מועמדות המפלגה הליברלית הרפובליקנית, אך הובס בוועידת המפלגה על ידי הוראס גרילי.
אף על פי כן, הוא זכה בקול אחד בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1872.
דייוויס היה אמור להיות הקול המכריע ב"וועדה האלקטורלית" , שיישבה את המחלוקת בנוגע לספירת הקולות בין רתרפורד הייז לבין סמואל טילדן בבחירות לנשיאות של 1876. בית המחוקקים של אילינוי, שנשלט על ידי הדמוקרטים, מנעו את בחירתו לוועדה כאשר הם בחרו בו לסנאט של ארצות הברית.
דייוויס ויתר על חברותו בוועדה והתפטר מבית המשפט העליון כדי לכהן בסנאט.
במקומו מונה לוועדה נציג רפובליקני שהכריע לטובת בחירתו של הייז.
בשנים 1881–1883 כיהן דייוויס כנשיא הזמני של הסנאט.
בכך הוא היה לראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, בשל העובדה שתפקיד סגן הנשיא לא היה מאויש לאחר רצח הנשיא ג'יימס גרפילד.
בבחירות של 1882 הוא לא התמודד לבחירה מחדש לסנאט ובחר לפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר תום כהונתו ב-1883.
דייוויד דייוויס נולד למשפחה עשירה ממחוז ססיל שבמרילנד, שם הוא למד בבית ספר ציבורי.
לאחר סיום לימודיו בקניון קולג' בגמביר, אוהיו ב-1832, הוא החל ללמוד משפטים בקריאה עצמאית במסצ'וסטס ובאוניברסיטת ייל.
ב-1835, עם סיום לימודיו בייל, עבר דייוויס לבלומינגטון, אילינוי, כדי לעסוק בעריכת דין.
ב-1845 הוא היה חבר בבית הנבחרים של אילינוי וב-1847 הוא היה נציג לוועידה החוקתית של אילינוי שהתקיימה במחוז מקלין.
בשנים 1848 - 1862 כיהן דייוויס כנשיא בית המשפט הפדרלי בסבב התשיעי, אותו בית משפט בו היה פעיל ידידו אברהם לינקולן.
דייוויס היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1860 שהתקיימה בשיקגו, שם הוא שימש כמנהל מסע הבחירות של לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860 ותכנן את בחירתו המוצלחת של לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות מול יריביו וורד היל למון ולאונרד סווט.
לאחר רצח לינקולן שימש דייוויס כמנהל עזבונו של לינקולן.
ב-17 באוקטובר 1862 מונה דייוויס במינוי פגרה על ידי הנשיא לינקולן לאייש את מושבו בבית המשפט העליון של ארצות הברית של ג'ון קמפבל, שהתפטר במחאה על כוונתו של הנשיא לינקולן לפתוח במלחמה נגד מדינות הדרום הפורשות.
ב-1 בדצמבר הוגש מינויו של דייוויס באופן רשמי לאישור הסנאט של ארצות הברית וב-8 בדצמבר אושר המינוי ודייוויס הושבע לתפקיד ב-10 בדצמבר.
בכהונתו על כס השיפוט נודע דייוויס בשל כתיבת אחד מפסקי הדין המעמיקים ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון, פסק הדין "אקס פארטה מיליגן" מ-1866. בפסק דין זה ביטל בית המשפט על עונש המוות שנגזר במהלך מלחמת האזרחים על ידי בית דין צבאי על האזרח למבדין מיליגן .
בית המשפט העליון קבע שמאחר שבתי המשפט האזרחיים היו פעילים, שפיטתו של אזרח בבית דין צבאי הייתה מנוגדת לחוקה.
פסק הדין הוקיע את הסמכות הצבאית השרירותית, ולמעשה היה לאחד המגינים על מושגי חירויות האזרח בארצות הברית.
בפסק הדין "הפבורן נגד גריזוולד" מ-1870 הצטרף דייוויס לחוות דעת המיעוט, שבה נפסק שצעדי הקונגרס שהגדיר את שטרות הכסף כהילך חוקי לתשלום חובות היה מנוגד לחוקה.
הוא היה השופט היחידי בבית המשפט העליון שלא תועדה שום השתייכות שלו לפלג דתי כלשהו.
בתשובה למכתב שהודיע לו על מינויו, אמר דייוויס: "לעונג לי להודות לוועידה על הכבוד הבלתי צפוי שנתנו לי.
אף אזרח אמריקאי לא צריך לשאוף או לדחות את משרת נשיא ארצות הברית".
דייוויס פרש מן המרוץ כאשר לא עלה בידו לקבל את מועמדות המפלגה הליברלית הרפובליקנית, שבה זכה הוראס גרילי.
גרילי נפטר לאחר הבחירות הכלליות ולפני הצבעת חבר האלקטורים.
אחד מהאלקטורים של גרילי הצביע עבור דייוויס.
ב-1877 נמנעה ברגע האחרון ההזדמנות של דייוויס להיות האדם היחידי שעל פי החלטתו שלו בלבד נבחר נשיא ארצות הברית.
לאחר הבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת, שבהן התמודדו רתרפורד הייז הרפובליקני וסמואל טילדן הדמוקרט, מינה הקונגרס את "הוועדה האלקטורלית" המיוחדת שתכריע למי יועברו קולותיהם של עשרים האלקטורים של פלורידה, לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית ואורגון.