tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שחרורו מהצבא עבר לקונטיקט, ועבד בחברת הנדסה ובנייה גדולה.
בהמשך הצטרף לחברת קופרס, פיקח על בניית מתקן טעינת פחם בטורקיה ועבד בפרויקטי כרייה באפריקה.
בין 1961–1965 היה נציב רשות הכבישים המהירים במינסוטה.
מרשל נפטר מסרטן ב-18 ביולי 1977, ונקבר בבית הקברות בווסט פוינט שבניו יורק.
ג'יימס וסלי מרסטרס הוא שחקן, מדבב ומוזיקאי אמריקני.
התפרסם בדמות ספייק הערפד בסדרות "באפי ציידת הערפדים" ו"אנג'ל".
מרסטרס נולד לאם עובדת סוציאלית ואב כומר.
הוא גדל עם אחיו ואחותו במודסטו, שם שיחק לראשונה בכיתה ד' בתפקיד איה בהצגה "פו הדב" ולמד תיאטרון בתיכון גרייס דייוויס , בו השתתף בהצגות ומחזות זמר.
למד בקונסרבטוריון במכללת אלן הנקוק בסנטה מריה.
לאחר מכן עבר לניו יורק ולמד שנתיים בבית הספר ג'וליארד.
שנהסרטתפקידהערות1999הבית על הגבעה הרדופהצלם1999דרכים מפותלותבילי ג'ונסון2002Chanceסימון2007Shadow Puppetsג'קנ.ב.
אני אוהב אותךג'ון מקארת'י2009דרגון בול: אבולוציהפיקולו 2015Dudes & Dragonsלורד טנסלי2024Isla Monstroריגלדיבוב
שנהשםדמותהערות2003ספיידרמן: סדרת האנימציה החדשה סרג'ישני פרקים2007סופרמן: דומסדיי לקס לות'רסרט DVD2008Star Wars: The Clone Warsפארו ארגיוספרק אחד2009The Super Hero Squad Showמיסטר פנטסטיקחמישה פרקים2013Scooby-Doo!
Mystery Incorporated(דמויות שונות)פרק אחדאולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה קורבאק
צ'יטאורי 2018דרגון בול סופרזאמאס 15 פרקים
ג'יימס אלכסנדר סדון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בשתי תקופות כהונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא מונה למזכיר המלחמה של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
עקב מצב בריאותו השברירי, חונך סדון בעיקר בחינוך ביתי והיה לאוטודידקט כבר כנער.
בגיל 21 הוא החל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר סיום לימודיו הוא התיישב בריצ'ימונד, וירג'יניה, שם הוא הקים משרד מצליח לעריכת דין.
ב-1845 הוצגה מועמדתו על ידי המפלגה הדמוקרטית לקונגרס והוא נבחר בקלות רבה.
שנתיים לאחר מכן הוצגה מועמדותו מחדש אך הוא סירב להתמודד עקב חילוקי דעות שלו על המצע עם המפלגה.
ב-1849 הוא נבחר מחדש לקונגרס וכיהן בו מדצמבר אותה שנה עד מרץ 1851. בשל בריאותו הרופפת הוא דחה הצעה למועמדות נוספת בתום כהונתו זו והוא פרש לאחוזתו "סבות היל" שעל גדת נהר ג'יימס מעל ריצ'מונד.
סדון השתתף בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון די.
ב-1861 שבה נעשה ניסיון למנוע את המלחמה הממשמשת ובאה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא השתתף בקונגרס הזמני של הקונפדרציה.
ב-21 בנובמבר 1862 מינה אותו הנשיא דייוויס כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו הוא מילא עד 5 בפברואר 1865, אז הוא פרש מן החיים הפוליטיים לאחוזתו.
ג'יימס ניומן () הוא פזמונאי וזמר אנגלי.
אחיו של כוכב הפופ ג'ון ניומן.
ניומן היה אמור לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2020 עם שירו "My Last Breath", אך ב-18 במרץ 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020. ב-19 בפברואר 2021 רשות השידור הבריטית פרסמה שניומן נבחר בשנית לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2021, עם השיר "Embers".
ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיע ניומן למקום ה-26 והאחרון, עם 0 נקודות.
עיקר עיסוקו של ניומן הוא בכתיבת שירים.
ניומן כתב את השיר "Dying to Try" שייצג את אירלנד באירוויזיון 2017 שהתקיים בקייב, אוקראינה.
הוא כתב שירים לאמנים רבים כגון ג'ס גלין, אולי מארס וזאין מאליק.
ג'יימס סוורבי היה חוקר טבע, מאייר ספרי מדע, ומינרולוג אנגלי.
ספריו שפורסמו, כמו "הבוטניקה של ניו הולנד" או "בוטניקה אנגלית", כוללות את ציוריו המפורטים והמושכים.
השימוש בצבעים עזים וטקסטים נגישים נועדו להגיע לקהל המתרחב שהתעניין בהיסטוריה של הטבע.
ג'יימס סוורבי נולד ב-21 במרץ 1757 בלמבת', לונדון, הוריו נקראו ג'ון וערבאלה.
לאחר שהחליט להפוך לצייר פרחים, המיזם הראשון שלו היה עם ויליאם קרטיס שאת ספרו "פלורה לונדיננסיס" הוא אייר.
סוורבי למד אמנות באקדמיה המלכותית בלונדון, והוכשר אצל ריצ'רד רייט.
הוא התחתן עם אן ברטינגהם דה קרלה ונולדו להם שלושה בנים: ג'יימס דה קרל סוורבי (1787–1871), ג'ורג' ברטינגהם סוורבי הראשון (1788–1854) וצ'ארלס אדוארד סוורבי (1795–1842).
הוא ציפה שבניו ימשיכו לתרום להוצאת הכרכים הרבים שבהם היה אמור היה שם משפחתם להיות מונצח – המחשה ההיסטוריה של הטבע.
משימה מוקדמת של סוורבי הייתה לאייר פרסום עם בוטנאי צרפתי, ובהמשך הוא עבד עם ויליאם קרטיס, שפרסם כרכים ראשונים של כתב העת הבוטני הבריטי הראשון "המגזין הבוטני", שמכיל חמישים ושש מאיוריו של סוורבי.
בשנת 1790 החל את הראשון מבין כמה פרויקטים גדולים: יצירה בת 36 כרכים, "בוטניקה אנגלית" שפורסמה במהלך 23 השנים הבאות, הכילה 2,592 חריטות בצביעת יד והתפרסמה בשם הבוטניקה של סוורבי.
מספר גדול של צמחים אמור היה לקבל את הפרסום הרשמי הראשון שלהם במסגרת עבודה זו, אך ההסמכתה לכך הגיעה מטקסט שכתב ג'יימס אדוארד סמית', שהוחלף מאוחר יותר במקור מדויק יותר.
את העבודה המשיך בנו, ג'יימס דה קרל סוורבי, שפרסם אוסף נוסף של 204 תחריטים, ברובם ללא צבע עד סוף המהדורה הראשונה בשנת 1835. תחריטים נוספים נוספו על ידי מאיירים אחרים עד שנת 1865 והסתיימו בתחריט מספר 2,999.
זה היה תמצית הידע בהיסטוריה של הטבע.
התיאור של הצמחים היה קפדני, והוא נכתב מתוך דגימות ומחקר, בניגוד לציורי הפרחים של תקופת הרוקוקו שמטרתם הייתה אמנותית ולא מדעית.
סוורבי התכוון להגיע לקהל רחב שהתעניין בעולם הטבע, זאת על ידי פרסום היצירות בצורה מושכת את העין.
התחריטים הצבעוניים קיבלו הערכה רבה גם על ידי החוקרים לתחומי המדע השונים.
הפרויקט הבא שלו היה בקנה מידה דומה: המינרלים הקונכולוגיה של בריטניה, קטלוג מקיף של מאובני חסרי חוליות רבים שנמצאו באנגליה, פורסם בפרק זמן של 34 שנה, החלקים האחרונים הוצאו על ידי בניו ג'יימס דה קרל סוורבי וג'ורג' ברטינגהם סוורבי.
הפרסום הגמור מכיל 650 תחריטים צבעוניות ב־7 כרכים.
הוא גם פרסם שתי יצירות חשובות שהמחישו המינרלוגיה: "המינרלוגיה הבריטית" (1804–1817) וכתוספת לה "מינרלוגיה אקזוטית" (1811–1820).
סוורבי יצר אוסף ענק של דגימות ששימשו אותו בהכנת הכרכים הרחבים שהוא ייצר.
הרבה גאולוגים בולטים ומדענים אחרים השתמשו באוספיו למחקריהם, וגם תרמו דגימות לאוסף שלו, כמו האספנית אתלדרד בנט.
הוא התכוון שהאוסף יהפוך לבסיס למוזיאון לטבע.
הוא הוסיף חדר בחלקו האחורי של בית מגוריו, בו שיכן את האוסף הזה.
רבים ביקרו את האוסף, שאחת האטרקציות בו היה המטאוריט מיורקשייר, זה שנראה ונאסף בשנת 1795 – המטאוריט האנגלי הראשון שתועד.
ג'יימס סוורבי נפטר ב־25 באוקטובר 1822.
נכדו הגדול של ג'יימס, חוקר הטבע ארתור דה קרל סוורבי המשיך את המסורת המשפחתית, וסיפק דגימות רבות למוזיאון הבריטי והמוזיאונים בשנגחאי ובוושינגטון די.
ג'יימס סטארק היה צייר נוף אנגלי.
היה צייר מוביל בבית הספר לציירים בנוריץ', היו לו פטרונים עשירים והוא זכה לשבחים עקביים בעיתונות מחוז נורפוק על הקריירה המצליחה שלו בלונדון.
ג'יימס סטארק נולד בנוריץ' ב-19 בנובמבר 1794, בנם של מייקל סטארק (1748–1831) וג'יין איבורי.
הוא הוטבל ב־30 בנובמבר 1794 בכנסיית סנט מייקל קוסלני בנוריץ'.
ג'יימס היה הבן הצעיר מבין שמונה אחים.
אביו מייקל סטארק היה צייר יליד סקוטל בעל רקע ספרותי ומדעי ניכר, שניהל עסק של צביעת בדים משלו בנוריץ'.
הוא פיתח מספר חידושים בתעשיית הצביעה.
ג'יימס סטארק הראה כישרון לאמנות מגיל צעיר.
הוא התחנך בבית הספר נוריץ', שם התיידד עם ג'ון ברני כרום, בנו של האמן (והמורה שלו) ג'ון כרום.
שניים מציורי העיפרון של סטארק הוצגו בנוריץ' בשנת 1809, והוא הציג לראשונה בלונדון בשנת 1811, בגיל שבע עשרה, כאשר ציורו "נוף על נהר בנוריץ'" הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בגלל מצבו הבריאותי הלקוי, שהטריד אותו לאורך חייו, שאיפותיו הראשוניות להיות חקלאי מעולם לא מומשו.
בשנת 1811 הוא למד במשך שלוש שנים אצל ג'ון קרום.
שני מכתבים מקרום לתלמידו המתבגר שרדו: האחד, מ-3 ביולי 1814 שנשלח לביתו של סטארקס בלונדון, מכיל תזכורת להגיש עבודה לתערוכה הקרובה של אגודת האמנים נוריץ'.
המכתב השני נחשב על ידי היסטוריונים לאמנות כחשוב, מכיוון שהוא מגלה כיצד קרום הצליח להעביר את הידע שלו לתלמידיו.
בין שאר ההצעות, המכתב עודד את סטארק לשקול להשתמש ב"רוחב" רב יותר.
קרום היה בעל השפעה חזקה על סטארק, שהיה התלמיד החביב עליו ביותר, ועיסוקו של קרום בתיאור עצים וסצנות חורש הביא את סטארק להפיק סצנות רבות כאלה בעצמו.
הוא נבחר כחבר באגודת האמנים נוריץ' בשנת 1812. הוא הציג במוסד הבריטי בין השנים 1814 ו-1818, וזכה בפרס של 50 לירות שטרלינג בשנת 1818.
בשנת 1814, לאחר סיום התמחותו בנוריץ', עבר סטארק ללונדון.
שם התיידד והושפע מהאמן ויליאם קולינס.
בשנת 1817 הוא הפך לסטודנט באקדמיה המלכותית.
במשך תקופה קצרה הוא חלק מקומות מגורים עם צייר הדיוקנאות ג'וזף קלובר.
בתקופה זו החל למכור ציורים לפטרונים עשירים: גם המרקיז מסטפורד וגם הרוזנת דה גריי קנו ממנו יצירות.
נבחר לסגן נשיא אגודת האמנים נורוויץ בשנת 1828 ונשיא בשנה שלאחר מכן, בתקופה בה החברה נאבקה להמשך קיומה.
בשנת 1840 עבר סטארק לווינדזור, שם התגורר עשר שנים.
בתקופה זו בחייו צייר תמונות רבות של הנוף לאורך התמזה ובפארק הגדול של וינדזור, והפיק תמונות של עצים שחשפו את הבנתו הבוטנית.
ב־7 ביולי 1821 נישא לאליזבת יונגון דינמור מקינגס לין.
בשנת 1830 עבר ללונדון והתגורר בצ'לסי.
אליזבת סטארק נפטרה בשנת 1834, שלוש שנים לאחר לידת בנם, ארתור ג'יימס סטארק.
הוא חזר ללונדון בשנת 1849 כדי לקדם את השכלתו האמנותית של בנו והתגורר בקמדן טאון.
ג'יימס סטארק נפטר במרץ 1859. גופתו נקברה בחלקת הקבורה המשפחתית בבית העלמין רוזרי, נוריץ'.
סטארק עבד בעיקר בצבעי שמן, אף שצייר גם צבעי מים, והפיק רישומים בעפרון וגיר.
בתחילה הוא עקב אחר מורו ג'ון קרום בהפקת עבודות עם אפורים רכים, בסגנון דומה לזה של "הטחנות החדשות" (1815 בערך).
הצלחתו החשובה הראשונה התרחשה באותה השנה, כאשר הציג את "רחצת בוקר".
הציור שלו "מבט לעבר גשר ווסטמינסטר" (1818), הנמצא כעת במרכז ייל לאמנות בריטית בניו הייבן שבקונטיקט, מספק אינדיקציה לטכניקה הראשונית של סטארק, אותה תיאר אנדרו המינגוויי כ"סגנון רחב למדי בהשוואה לזה של עמיתיו".
ציוריו המוקדמים של סטארק תארו נופים מסוגננים, המתארים בדרך כלל חורש.
בשנת 1825 דיווח המגזין "לונדון" כי נושאיו של סטארק אינם חסרי התפתחות, והוא נטה לצייר בסגנון הציירים ההולנדים מהמאה השבע עשרה כמו מיינדרט הובמה.
באמצע 1830, סטארק התרחק מהשפעת ההולנדים.
לא כל מבקריו היו מרוצים: "כרוניקל נורפוק" כתב בשנת 1829 על התרחקותו של סטארק מתאר סצנות אחידות ועבר לשימוש רב יותר בצבעים בהירים ואפקטים מבריקים יותר.
על פי המינגוויי, עבודתו בתקופה זו בקריירה האמנותית הצליחה יותר.
הרישומים הרבים שהפיק של האזור הכפרי בנורפוק העניקו ליצירותיו רעננות שחסרה בעבר, ומשכה יותר את המבקרים.
הציור "קרומר", שהוצג במוסד הבריטי בשנת 1837, הוא דוגמה טובה ליצירה מסוג זה, שמראה את השפעתם של חברו ויליאם קולינס ואמן מנוריץ' ג'ון ת'ירטל.
כמו ציירים רבים מבית הספר נוריץ', סטארק ייצר תחריטים משלו, אך אלה לא הוצגו.
מכיוון שבדרך כלל חסר להם תיאור, בהווה קשה לזהות אותם.
המאמר על סטארק בשנת 1911 באנציקלופדיה בריטניקה ציין כי "עבודותיו מקסימות דווקא בשל האמת העדינה שלהם".
ג'יימס סטארק הציג ציורים באגודת האמנים נוריץ', שנחנכה בשנת 1803 וקיימה תערוכות שנתיות כמעט ברציפות עד שנת 1833. שם סטארק הציג 105 יצירות, מתוכן שבעים ושלוש היו נופים וארבע היו נופים ימיים.
במהלך הקריירה שלו היו לו פטרונים עשירים רבים והוא נחשב בלונדון כאמן פרובינציאלי מצליח.
העיתונות של נורפוק העניקה לו שבחים באופן עקבי.
בשנת 1817, כשהוא רק בן עשרים ושלושה, הוא וחברו ג'ון ברני קרום זכו לשבחים במרקורי של נוריץ' "על צעדיהם הגדולים והמהירים".
בנוסף לתערוכות שהוצגו בלונדון ובנוריץ', הציג סטארק את ציוריו בתערוכות רחוקות כמו גלאזגו, אדינבורו ודבלין.
ג'יימס נובל טיינר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
טיינר נבחר לבית הנבחרים ב-1869 וכיהן בו עד 1875. בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא התנגד להענקת סובסידיות לתעשיית הרכבות, קידם את התעשייה במערב ארצות הברית שהתפתחה בהדרגה, וטען נגד זכות הביול של חברי הקונגרס.
ב-1873 הוא הצביע בעד מה שנקרא "חוק מחטף המשכורות" , שקבע העלאת שכר משמעותית לנשיא ולחבר הקונגרס.
תמיכתו בחוק מנעה ממנו להיבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
ב-1875 מינה אותו הנשיא יוליסס ס.
בשנים 1889–1893 ובשנים 1897–1903 שימש טיינר כעוזר היועץ המשפטי של מחלקת הדואר של ארצות הברית.
באפריל 1903 הוא נאלץ להתפטר מתפקידו זה על פי דרישתו של המנהל הכללי של הדואר הנרי קליי פיין, על רקע חקירה על מעשי שוחד מצידו ועל כך הוא הועמד לדין.
טיינר זוכה במשפט מחוסר הוכחות לאחר שמשפחתו הוציאה באופן מעורר מחלוקת מסמכים רלוונטיים מהכספת במשרדו.
בשנה שלאחר מכן הוא הלך לעולמו.
למעט מאמר ביוגרפי שנכתב אודותיו ב-1906, היה המחקר ההיסטורי המודרני על חייו ועל הקריירה שלו מוגבל.
כנציג בית הנבחרים מהמערב התיכון וכרפורמטור, נקשרה הקריירה הפוליטית שלו למחלוקות ולשערוריות.
הוא היה אחרון חברי הקבינט של גרנט ששירת בממשל הפדרלי במאה ה-20. טיינר שהיה בעל ידע רחב בתחום הדואר, מונה כנציג לקונגרסים הבינלאומיים של הדואר בשנים 1878 ו-1897. הוא תמך בנשיאים הרפובליקנים רתרפורד הייז וויליאם מקינלי.
ג'יימס נובל טיינר נולד בברוקוויל, אינדיאנה.
משפחתו הייתה משפחה מכובדת באינדיאנה והוא היה אחד מ-12 ילדים.
אביו היה ריצ'רד טיינר ואמו הייתה מרתה סדגוויק ויליס סוויפט נובל.
סבו של טיינר, ויליאם א.
טיינר, היה כומר בפטיסט שהטיף במזרח אינדיאנה במשך שנים רבות.
אביו של טיינר היה איש עסקים מכובד באינדיאנה.
דודו מצד אביו, נח נובל, היה מושל אינדיאנה בשנים 1831–1837 ודוד אחר שלו מצד אמו, ג'יימס נובל, היה סנאטור מטעם אינדיאנה בשנים 1816–1831. ב-1844 סיים טיינר את לימודיו באקדמיית ברוקוויל.
הוא למד משפטים וב-1857 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בפרו, אינדיאנה.
בשנים 1857- 1861 שימש טיינר כמזכיר הסנאט של אינדיאנה.
בבחירות לנשיאות של 1860 היה טיינר אלקטור מטעם המפלגה הרפובליקנית שהצביע עבור אברהם לינקולן והאניבל המלין.
בשנים 1861–1866 הוא היה סוכן מיוחד של מחלקת הדואר של ארצות הברית.
ב-1869 נבחר טיינר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של דניאל פראט, שהתפטר כדי לשמש כסנאטור.
טיינר ייצג את אינדיאנה מהיבחרו ועד 1875. בעת היבחרו שלטו הרפובליקנים הן בסנאט והן בבית הנבחרים.
הוא נבחר מחדש ב-1870 וב-1872. טיינר נחשב לרפורמטור בשתי תקופות כהונתו הראשונות בבית הנבחרים.
הוא נשא כמה נאומים בדיוני הבית וצוין על הקפדתו על דיוקים סטטיסטיים ועל ההיגיון שבדבריו.
ב-5 בפברואר 1870, בנאומו הראשון בבית הנבחרים, תמך טיינר בביטול זכות הביול.
על פי זכות הביול, התאפשר לחברי הקונגרס לשלוח לקהל בוחריהם דברי דואר ללא תשלום.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, ג'ון קרסוול, תמך גם הוא במהלך זה.
טיינר התנגד להענקת סיבסוד לשטחי קרקע עבור חברת הרכבת הצפון-פסיפית.
הוא סבר שיש להסדיר בהדרגה את הבעלות על השטחים בין נהר המיסיסיפי לבין האוקיינוס השקט ולהעניק אותם למתיישבים בחינם כדי שיבנו עליהם את בתיהם.
טיינר ראה בארצות הברית כמעצמה אימפריאלית וסבר שלאזרחיה יש את הזכות ליישב את המערב.
ב-16 במאי 1870 הצהיר טיינר בנאום שנשא בבית הנבחרים, "ככל שאנו שואפים לראות את הארץ הזו שוכנת בין המיסיסיפי לבין האוקיינוס השקט ומיושבת באוכלוסייה חרוצה, עדיף להגיע למטרה זו בהדרגה, ולא לנקוט במדיניות מהירה מדי שבסופו של דבר תעכב את שיגשוגה ואת צמיחתה".
ב-3 במרץ 1873, ביום האחרון לכהונתו הראשונה כנשיא, לאחר שנבחר כבר לכהונה שנייה, חתם הנשיא גרנט על חוק שהגדיל את משכורת הנשיא מ-25,000 ל-50,000 דולר ואת משכורות חברי בית הנבחרים והסנאט מ-5,000 ל-7,500 דולר, כולל בונוס של 5,000 דולר.
טיינר הצביע בעד חוק זה, כנספח סודי לחוק ההקצבות, שנודע כ"חוק מחטף המשכורות" .
אף על פי שהעלאת המשכורות לנשיא ולחברי הקונגרס היו בהתאם לחוקה, נחשפה הענקת הבונוס של 5,000 הדולר בעיתונות ונחשפה גם רשימת חברי הקונגרס שהצביעו בעדה.
בונוס זה בוטל מאוחר יותר בינואר 1874. חוק מחטף המשכורות היה מאוד לא פופולרי בציבור, וכתוצאה מתמיכתו בו, לא עלה בידו של טיינר לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לבחירה מחדש לבית הנבחרים באותה שנה.
בפברואר 1875 מונה טיינר על ידי הנשיא גרנט כעוזר השני למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא שימש עד יולי 1876.
ב-12 ביולי 1876 מינה הנשיא גרנט את טיינר כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
במקומו כעוזר השני מונה בן מדינתו וגנרל מלחמת האזרחים, תומאס בריידי.
טיינר כיהן כמנהל הכללי של הדואר עד מרץ 1877.
הנשיא גרפילד הורה על עריכת חקירה בעניין על ידי המנהל הכללי של הדואר תומאס למואל ג'יימס.
טיינר היה מצוי מאוד במהלכים הפנימיים של מערכת חוזי הדואר ועל פי חקירתו של ג'יימס הוא ידע ואפשר את רווחייהם של הקבלנים.
ביולי הורה ג'יימס לטיינר להתפטר מתפקידו, אך באותה עת בוצע מעשה ההתנקשות בגרפילד ונבצר ממנו למלא את תפקידו, טיינר סירב להתפטר.
אדם נוסף שהיה מעורב במעשי ההונאה היה בריידי.
בחקירה נחשף שטיינר דאג לבנו למשרה מכניסה כמפקח הכללי של משרד הדואר בשיקגו, שהשכר בה היה 2,000 דולר לשנה.
כאשר מת גרפילד מההתנקשות בו ב-19 בספטמבר, וסגנו צ'סטר ארתור היה לנשיא במקומו, הוא אילץ את טיינר להתפטר ב-17 באוקטובר.
טיינר היה נציג לקונגרס הדואר הבינלאומי שהתקיים בפריז ב-1878 ובזה שהתקיים בוושינגטון די.
ב-7 במרץ 1903 פתח הנשיא תאודור רוזוולט בחקירה על שחיתות במחלקת הדואר.
באפריל רמז המנהל הכללי של הדואר הנרי קליי פיין לטיינר שעליו להתפטר בשל החשד למעורבותו בשחיתות.
טיינר ורעייתו כריסטין פנו לפיין והפצירו בו להשאירו בתפקידו.
פיין דחה את פיטוריו של טיינר ל-1 במאי, אך השעה אותו מתפקידו.
מצב זה הותיר את טיינר במעמד שלהלכה הוא היה עדיין עוזר היועץ המשפטי הראשי של מחלקת הדואר, אך ללא סמכויות ממשיות.
טיינר הנחה את רעייתו להוציא את מסמכיו הרשמיים מחדר הכספת במשרדו שבוושינגטון.
ב-20 באפריל הגיעה כריסטין טיינר למשרד בשעה 16:00, שעת סגירת המשרד, והותר לה להיכנס לבדה למשרדו של טיינר, שכן היא לא עוררה שום חשד.
לאחר מכן היא אפשרה לגיסתה ולאדם נוסף להיכנס למשרד מדלת אחרת כדי לפרוץ את הכספת וכך התאפשר לה להוציא את כל מסמכיו של בעלה.
לאחר שארזה את המסמכים שלחה אותם כריסטין טיינר באמצעות שליח, שגם הוא נכנס למשרד דרך דלת אחרת, והביא אותם למעונו של טיינר.
לאחר שעזבו כל האנשים דרך דלת אחרת, יצאה כריסטין טיינר מהמשרד בגפה ושבה לביתה.
העניין התגלה מיד על ידי מנהל משרד הדואר ג'ורג' כריסטיאנסי, שדיווח על כך לפיין.
פיין שלח שני חוקרים לביתו של טיינר, אך טיינר ורעייתו סירבו להתיר להם להיכנס או למסור להם את המסמכים.
ב-22 באפריל פיטר פיין את טיינר מתפקידו כעוזר היועץ המשפטי הראשי של מחלקת הדואר.
ארבעה ימים לאחר מכן הכחישו טיינר ורעייתו שהם בצעו מעשה עוולה כלשהו.
טיינר הצהיר שהוא שירת את ארצו בנאמנות וטען שפקידי מחלקת הדואר "יצאו מדעתם".
הוא ציין שהוא המשיך לשמש בתפקידו כעוזר היועץ המשפטי לאחר ה-9 במרץ כדי לשמור על כבודו.
רעייתו הצהירה שהיא ובעלה סומנו כגנבים על ידי מחלקת הדואר.
היא אמרה שאף אחד לא מנע ממנה מלהיכנס למשרדו של בעלה ושלא נעשה שום דבר בהחבא.
היא טענה שהיא החזירה מסמכים לכספת שלא היה בהם שום עדויות למעשה פלילי.
באמצע השנה נחקר טיינר על מעשי שחיתות במחלקת הדואר על ידי התובע המיוחד, צ'ארלס ג'וזף בונפרט ועל ידי העוזר הרביעי של המנהל הכללי של הדואר, ג'וזף ל.
הוא הואשם בשלושה מקרים של הונאה ובמקרה אחד של שוחד.
כמו כן הואשם העוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר, פרי ס.
הנשיא רוזוולט ציין שהחקירה בדואר חשפה מצב של "שחיתות נרחבת" במשרדי המחלקה.
החשדות נגד טיינר ונגד הית' כללו רשלנות בניהול המשרד, קנוניה פלילית ומעורבות של ממש במעשי הונאה, שוחד וספסרות ברווחים.
טיינר זוכה מאשמה מחוסר הוכחות, וזאת בשל העלמת המסמכים מהמשרד על ידי רעייתו.
חקירתו של בריסטו הניבה 41 אישומים נגד 31 אנשים שהיו מעורבים במעשי ההונאה במחלקת הדוארר.
ארבעה פקידים במחלקה התפטרו ו-13 אחרים פוטרו.
מאז יולי 1902 סבל טיינר משיתוק.
החקירה על מעשי השחיתות דירדרה את מצב בריאותו עוד יותר.
ג'יימס נובל טיינר נפטר בוושינגטון די.
ב-5 בדצמבר 1904. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
ג'יימס גראבס מרטין הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-70 של מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1985–1993. הוא היה המושל השלישי מהמפלגה הרפובליקנית שנבחר לתפקיד לאחר תקופת השיקום, והחמישי בסך הכל.
נכון ל-2021, הוא הרפובליקני היחיד שמילא שתי תקופות כהונה מלאות כמושל המדינה.
בשנים 1973–1985 היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית.
ג'יימס גראבס מרטין נולד בדצמבר 1935 בעיר סוואנה שבג'ורג'יה, וגדל לאחר מכן בקרוליינה הדרומית.
בשנת 1957 השלים את לימודיו הגבוהים במכללת דייווידסון כבוגר אוניברסיטה.
זמן קצר לאחר סיום הלימודים, ב-1 ביוני, נישא מרטין לדורותי אן מקוליי, תושבת שארלוט.
ב-1960 השלים דוקטורט בכימיה מאוניברסיטת פרינסטון.
לאחר מכן היה פרופסור חבר לכימיה במכללת דייווידסון עד 1972. כחבר בסגל המכללה, סיפק מרטין ייעוץ אסטרטגי לסניף הרפובליקנים הצעירים של המכללה.
בשנת 1966 הוא נבחר למועצת הנציבים של מחוז מקלנבורג.
הוא מילא תפקיד זה במשך שבע שנים, כיהן כיו"ר המועצה בין השנים 1967–1968 ושוב לזמן קצר ב-1971. הוא היה נשיא איגוד נציבי המחוזות בקרוליינה הצפונית.
בבחירות 1972 נבחר מרטין אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית, אשר בסיסו בשארלוט.
הוא ייצג את המחוז במשך תריסר שנים.
הוא שירת כחבר בוועדת הדרכים והאמצעים, וכיו"ר ועדת המחקר הרפובליקנית בבית הנבחרים.
ב-1983 הוא הפך לחבר בית הנבחרים הראשון שקיבל את פרס צ'ארלס לת'רופ פרסונס מאת האגודה האמריקנית לכימיה, המוענק לכימאים אמריקאים בעלי שירות ציבורי מצטיין.
ב-1984, עם עזיבת המושל המכהן ג'ים האנט את תפקידו בגלל הגבלת כהונה, התמודד מרטין על מועמדות המפלגה הרפובליקנית וזכה בבחירות המקדימות.
ביום הבחירות הכלליות גבר על התובע הכללי של קרוליינה הצפונית ומועמד המפלגה הדמוקרטית, רופוס אדמיסטן, בפער בן תשעה אחוזים.
מרטין נעזר בפופולריות של הרפובליקנים בעקבות ניצחונו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בבחירות לנשיאות שהתקיימו במקביל.
לניצחונו סייעה גם תמיכתו של סגן המושל ג'ימי גרין אשר הובס בידי אדמיסטן בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
גרין היה ממזרח קרוליינה הצפונית, והבעת התמיכה בו סייעה למרטין להבטיח תמיכה נרחבת בקרב דמוקרטים שמרניים בחלק זה של המדינה.
קטיעת ההזנחה ארוכת-השנים של מסלול הכביש בברסטו שבקליפורניה עד לראלי פתחה את אזור החוף הדרום-מזרחי של קרוליינה הצפונית לשאר ארצות הברית.
מרטין אכן היה נאמן להבטחתו, והשלמת הבניות בכביש תמה לפני סיום כהונתו הראשונה.
מרטין נבחר בקלות מחדש בבחירות 1988, והביס את סגן המושל בוב ג'ורדן בפער של 13 אחוזים.
בכך הוא הפך לחבר המפלגה הרפובליקנית הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה כמושל קרוליינה הצפונית.
בשנת 1993 פרש מהחיים הפוליטיים והיה ליושב ראש הנהלת מרכז המחקר ג'יימס קנון במרכז הרפואי קרוליינאס בשארלוט.
ב-2012 הוא מונה להוביל חקירה בנוגע לקביעות אקדמיות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביע מרטין תמיכה במועמדותו של מושל אוהיו ג'ון קייסיק, בשלב הבחירות המקדימות לנשיאות.
מרטין הוא נגן טובה מושבע.
ג'יימס ויליאם נאנלי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד עבור הקבוצה זג'יאנג ליונס מהליגה הסינית בכדורסל.
נאנלי למד בבית הספר התיכון ווסטון ראנץ', שבסטוקטון, קליפורניה.
בעונתו השנייה בתיכון, הוא העמיד ממוצעים של 10.0 נקודות ו-8.4 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השלישית, הוא העמיד 19.0 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק, כשהוא נבחר לשחקן השנה של סטוקטון ושל המחוז.
בנובמבר 2007, התחייב נאנלי לשחק במכללות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בעונתו האחרונה בתיכונים, הוא העמיד ממוצעים של 22.1 נקודות, 8.3 ריבאונדים, 3.4 אסיסטים, 1.9 חטיפות ו-1.2 חסימות למשחק, כשסייע לווסטון ראנץ' לצבור מאזן 0–14. הוא נבחר לשחקן המצטיין של המחוז ולחמישיות העונה.
בעונתו הראשונה במכללה, נאנלי היה אחד מארבעת השחקנים ששיחקו בכל 31 המשחקים.
באותם המשחקים, נאנלי העמיד ממוצעים של 7.9 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
בעונתו השנייה, נבחר נאנלי לחמישייה השנייה של המערב ולחמישייה הראשונה בטורניר האליפות.
ב-29 משחקים, הוא העמיד ממוצעים של 14.7 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים ב-29.9 דקות למשחק.
בעונתו השלישית, הוא נבחר לשחקן המצטיין במחוז ולחמישייה הראשונה בטורניר האליפות לאחר שהוביל את המכללה לאליפות שנייה ברצף.
ב-32 משחקים, הוא העמיד ממוצעים של 16.3 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים ב-33.0 דקות למשחק.
בעונתו האחרונה במכללות, הוא נבחר לחמישייה השנייה של המערב בפעם השנייה בקריירה שלו, ולחמישייה הראשונה בטורניר האליפות בפעם השלישית ברציפות.
ב-31 משחקים, הוא העמיד ממוצעים של 16.0 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים ב-33.7 דקות למשחק.
בשנת 2012, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, החל לשחק נאנלי בסקרמנטו קינגס במהלך ליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-19 באוגוסט, הוא חתם על חוזה לעונה באנוסי קוואלה מהליגה היוונית.
באוקטובר של שנה הוא עזב את קוואלה, לאחר שלושה משחקים בלבד.
ב-2 בנובמבר 2012, הוא נבחר בסיבוב השני בדראפט ליגת הפיתוח של ה-NBA, על ידי בייקרספילד ג'אם.
ביולי 2013 הצטרף נאנלי למיאמי היט עבור ליגת הקיץ.
ב-28 בספטמבר, הוא חתם בפיניקס סאנס.
עם זאת, ב-24 באוקטובר הוא שוחרר מהקבוצה.
בנובמבר 2013, נאנלי חזר לבייקרספילד.
ב-11 בינואר 2014, הוא חתם על חוזה ל-10 ימים באטלנטה הוקס.
ב-22 בינואר, הוא האריך את חוזהו בהוקס ל-10 ימים נוספים.
לאחר שב-1 בפברואר 2014, ההוקס בחרו לא להציע לנאנלי חוזה נוסף, הוא חזר לבייקרספילד.
ב-13 בפברואר 2014, נאנלי נבחר למשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח של ה-NBA, כמחליפו של כריס ג'ונסון.
ב-20 בפברואר 2014, נאנלי עבר בטרייד לטקסס לג'נדס.
ב-27 במרץ, הוא האריך את חוזהו ל-10 ימים נוספים.
ב-6 באפריל, החוזה פג ופילדלפיה בחרו לא להאריך אותו.
ב-6 במאי 2014, חתם נאנלי בקנג'רוס דה סנטורס מהליגה הפורטו-ריקנית.
ב-26 במאי, נאנלי שוחרר מהקבוצה לאחר שישה משחקים בלבד.
ביולי 2014, נאנלי הצטרף לאינדיאנה פייסרס עבור ליגת הקיץ של אורלנדו ולמיאמי היט לליגת הקיץ של לאס וגאס.
ב-17 בספטמבר 2014, חתם לעונה באסטודיאנטס מדריד מהליגה הספרדית.
בנובמבר הוא עזב את אסטודיאנטס, לאחר ששותף בשבעה משחקים.
ב-1 בדצמבר 2014, הוא חתם עד תום העונה במכבי אשדוד מהליגה הישראלית.
ביולי 2015, הצטרף נאנלי שוב לאינדיאנה פייסרס עבור ליגת הקיץ.
ב-22 באוגוסט, הוא חתם לעונה באבלינו מהליגה האיטלקית בכדורסל.
הוא הוביל את המועדון למאזן של 14–26, כשהוא מעמיד ממוצעים של 18.4 נקודות (שלישי בליגה), 4.2 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים ב-40 משחקים.
לאחר מכן הוא נבחר לשחקן המצטיין של העונה.
ביולי 2016, הצטרף נאנלי לפילדלפיה 76' עבור ליגת הקיץ של יוטה ולוושינגטון ויזארדס לליגת הקיץ של לאס וגאס.
ב-28 ביולי, הוא חתם בפנרבחצ'ה מהליגה הטורקית.
בתום העונה הוא הוביל את הקבוצה לזכייה ביורוליג.
עונה לאחר מכן, נאנלי הוביל את פנרבחצ'ה לגמר פיינל פור היורוליג, שם היא הפסידה לריאל מדריד בתוצאה 80–85. לאורך 29 משחקי יורוליג, הוא העמיד ממוצעים של 9.3 נקודות, 2.1 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק, כשהוא קולע ב-54 אחוזים מהשדה, ו-55.4 אחוזים לשלוש.
ב-8 באוגוסט 2018, חתם נאנלי לשנתיים במינסוטה טימברוולבס.
ב-7 בינואר 2019, הוא שוחרר מהטימברוולבס לאחר ששותף ב-13 משחקים בלבד.
ב-16 בינואר 2019, חתם נאנלי על חוזה ל-10 ימים ביוסטון רוקטס.
לאחר עשרת הימים, החוזה אינו חודש.
ב-27 בינואר 2019, חתם נאנלי לעונה וחצי באולימפיה מילאנו האיטלקית.
ב-12 באוגוסט 2019, שוחרר נאנלי מהקבוצה.
ב-12 באוגוסט 2019, חתם נאנלי בשאנגחאי שארקס מהליגה הסינית.
בקבוצה העמיד נאנלי ממוצעים של 22.3 נקודות, 5.5 ריבאונדים, 3.3 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק.
ב-3 בינואר 2020, חזר נאנלי לפנרבחצ'ה.
ב-12 באפריל 2021, חתם נאנלי על חוזה כפול בניו אורלינס פליקנס.
ב-27 ביוני 2021, חזר נאנלי לישראל וחתם לעונה עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב.
ב-14 ביולי 2022 חתם נאנלי בפרטיזן בלגרד.
ב-21 באוגוסט 2024 שוחר נאנלי מחוזהו בפרטיזן
בינואר 2025 חתם נאננלי בזג'יאנג ליונס מהליגה הסינית בכדורסל.
ג'יימס מקשרי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הפדרליסטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת פנסילבניה.
ג'יימס מקשרי נולד ב-29 ביולי 1776 בליטלסטאון, פנסילבניה למשפחה של מהגרים אירים.
במהלך מלחמת 1812 הוא התגייס והשתתף בקרבות ליד בולטימור.
לאחר סיום הלחימה, מקשרי פנה לעסקים והיה בין מייסדי בנק ויזם הקמת מסילת ברזל לעירו.
בשנת 1807 הוא נבחר לבית המחוקקים של פנסילבניה והחל משנת 1813 היה חבר הסנאט.
ג'יימס מקשרי היה סנאטור קתולי הראשון במדינה.
בשנת 1821 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית במקום אנדרו בודן וכיהן בו עד לשנת 1823. הוא לא הצליח להיבחר מחדש וחזר לפנסילבניה בה היה חבר בית הנבחרים תקופות נוספות 1824–1830 ו-1834–1835.
ג'יימס מקשרי נפטר בעירו ב-3 בפברואר 1849.
בנו ג'יימס כתב ספר "היסטוריה של מרילנד".
העיירה מקשריטאון נקראת על שם משפחתו.
ג'יימס מריון שול היה בוטנאי אמריקאי הידוע באיורים הבוטניים שלו.
ג'יימס מריון שול החל את דרכו כמאייר עבור ממשלת ארצות הברית, שירות היערות (1907–1909).
הוא המשיך לעבוד במשך יותר משלושה עשורים כבוטנאי ומאייר בוטני עבור הלשכה לתעשיית הצמחים במשרד החקלאות האמריקאי, תחילה כאמן בוטני (1909–1925) ולאחר מכן כבוטנאי עמית (1925–1942).
הוא צייר מעל 750 ציורים בצבעי מים של אגוזים, פירות ודוגמאות בוטניות אחרות, כולל אגוזי מלך, אננס, תאנים, ובעיקר הדרים ותפוחים עבור משרד החקלאות.
הוא היה חוקר מחלות פירות במחלקה, ורבים מהאיורים שלו מראים דגימות שנפגעו ממחלה.
הוא היווה חלק מקבוצה נבחרת של מאיירים - כולל דבורה גריסקום פאסמור, אמנדה ניוטון, רויאל צ'ארלס סטדמן, אלן אישאם שאט ואלזי לואר פומרוי - שציוריהם מהווים את הליבה של אוסף צבעי המים הפומולוגיים של משרד החקלאות.
שול גם צייר מספר זנים מוקדמים של איריס שפותח על ידי המגדל ברוס ויליאמסון, התנסות שגרמה לו להפוך למגדל צמחים בעצמו כמו אחיו הצעיר ג'ורג' הריסון שול.
לאחר מכן זכה להכרה כמגדל ומפתח זני אירוסים שונים בין השנים 1920 ו-1937.
זן האירוס הצהוב והגבוה שלו שנקרא וירג'יניה מור קיבל ציון כבוד ראשון מאגודת האירוסים האמריקאית עם הצגתו בשנת 1920, ואוסף של אירוסים כולל Morning Splendor, הנסיכה המאורית ונימבוס קיבלו פרס הצטיינות בתערוכה אחרת.
אירוס מורנינג ספלנדר שלו, המשיך לזכות במדליות הזהב והכסף של מועדון הגננות של אמריקה בשנת 1926 והפך לאב קדמון של זנים אחרים מוצלחים.
שול שימש גם שופט מוסמך בתערוכות וזכה במדליית השירות המצטיין של החברה.
לוחות אלה מציגים בסך הכל 18 זני איריס שונים של מגדלים שונים רובם מונחים על רקע שחור או חיוור רגיל.
אף על פי שהספר אינו מודפס יותר, הוא ממשיך להיות בעל ערך למגדלים בשל תיאוריו המדויקים של אירוסים שגדלו בשליש הראשון של המאה ה-20, והוא מבוקש גם עבור איורי הצבע האלגנטיים של שול.
שול גם הפיק כמה איורים לפרסומים כגון Country Life ו-Ladies' Home Journal.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פעל שול להנצחת המלחמה באנדרטה בעיר וושינגטון.
הוא מת בבית בשברולט צ'ייס, מרילנד, ב-1 בספטמבר 1948.
ג'יימס נירן היה צייר יליד סקוטלנד, שהיגר לניו-זלנד.
הוא השפיע רבות על הציור הניו זילנדי בסוף המאה ה-19.
נירן למד בבית הספר לאמנות בגלאזגו במשך ארבע שנים משנת 1879 לפני שנרשם כסטודנט באקדמיה ז'וליאן בפריז.
במהלך שנות ה-80 הציג נירן עבודות במכון לאמנויות יפות של גלאזגו ובאקדמיה הסקוטית המלכותית והיה קשור ל"נערי גלאזגו" - קבוצה של אמנים סקוטים שדגלה בגישות האימפרסיוניזם.
נירן היגר מגלאזגו לניו זלנד למען בריאותו בשנת 1890. משם הוא עבר לולינגטון שנה לאחר מכן, ומונה כמדריך לאמנות בבית הספר הטכני של ולינגטון.
הוא הרצה על אמנות והעביר שיעורים לחקר הדמות העירומה.
הוא הציג את האימפרסיוניזם של אסכולת גלאזגו בניו זילנד והשפיע על אמנים ניו זילנדים אחרים כמו דולה ריצ'מונד, מוד ויניפרד שרווד, מייבל היל ומולי טריפ.
סגנונו האימפרסיוניסטי של נירן מועבר בציוריו הרבים של נמל ולינגטון, במיוחד ב"נמל וולינגטון, 1894", שם משיכות המכחול הגלויות שלו לוכדות את השפעת השמש של אחר הצהריים על המים.
הוא צייר את הנוף הזה באוויר הפתוח כדי לתעד בצורה אמיתית את השפעת האור על המים.
נירן הצטרף לאקדמיה של ניו זילנד לאמנויות יפות זמן קצר לאחר שהתיישב בוולינגטון ונבחר למועצה מ-1890 עד 1903. הוא גם הקים את מועדון האמנות של ולינגטון שנפגש בקביעות בקוטג' שלו, שהפך לנקודת מפגש לאמני ולינגטון.
השפעתו של נירן הורגשה ברחבי ניו זילנד כאשר הוא שלח באופן קבוע עבודות לתצוגה במרכזים אחרים.
הוא התחתן עם אלן סמית' ב-17 במרץ 1898 ונולדו להם שתי בנות, מרי באן ואלן מיי ויקטוריה.
הוא נפטר בביתו בולינגטון ב-22 בפברואר 1904, הוא היה בן 44.
ג'יימס נאג'י הוא כדורסלן ניגרי המשחק בעמדת הסנטר בבאסקט ז'ירונה מליגת העל הספרדית בכדורסל.
נאג'י גדל במקורדי, ניגריה, והתחיל לשחק כדורסל שם.
בשנת 2018 הוא עבר לאקדמיית הכדורסל ראטגבר בהונגריה.
נאג'י החל את הקריירה שלו בפצ'י VSK מליגת העל ההונגרית.
הוא עבר מהונגריה לברצלונה ב-2020 והצטרף לברצלונה ב', קבוצת המילואים מהליגה השלישית.
ב-2021 הוא הועלה לקבוצה הראשונה, ורשם 13 הופעות בעונת 2021/22. באפריל 2023 הכריז נאג'י על מועמדותו לדראפט ה-NBA, ודורג בתור הפוטנציאל במקום ה-24 על ידי ESPN.
ב-20 ביוני 2023 הוא זכה עם ברצלונה באליפות ספרד לאחר ניצחון 3–0 בסדרת הגמר על היריבה המרה ריאל מדריד.
לפני המשחק ספג קריאות גזעניות מאוהדי ה"בלאנקוס".
ב-22 ביוני הוא נבחר במקום ה-31 בדראפט ה-NBA 2023 על ידי דטרויט פיסטונס, והועבר בליל הדראפט לשארלוט הורנטס.
ב-4 באוגוסט 2024 הוא הושאל לקבוצת ליגת העל הספרדית באסקט ז'ירונה.
ג'יימס מריון סימס היה רופא אמריקאי, מחלוצי הגינקולוגיה המודרנית.
הוא פיתח טכניקות חדשות לניתוח קיסרי ולטיפול בבעיות גינקולוגיות אחרות.
סימס נולד במדינת ניו יורק והחל את לימודי הרפואה ב-1835 באוניברסיטת ייל.
לאחר סיום לימודיו ב-1839, הוא עבר לניו יורק סיטי והקים קליניקה פרטית.
ב-1845, סימס עבר לניו אורלינס והחל לעבוד בבית החולים של מדינת לואיזיאנה.
בתקופה זו, רכש והחזיק בכפייה שלוש שפחות שחורות צעירות, עליהן עשה מספר רב של ניסויים אכזריים בתחומי הגינקולוגיה.
ניסוי רפואי שכזה הוא ערך על אנרצ'ה ווסטקוט, שפחה צעירה שסבלה מ'קעים ופיסטולות בעקבות לידה קשה וטראומתית.
ניסויים אלו נערכו בתקופת העבדות בארצות הברית, בה גברים ונשים שחורים נחשבו לרכוש, ולא לבני אדם.
סימס ביצע בנשים אלו ניסויים שונים על מנת למצוא פתרונות עבור סיבוכים ומחלות ואגינליות שהתפתחו אצל נשים לבנות ממעמד הביניים.
הניסויים נערכו ללא הסכמה מצידן, דבר שלא נדרש מ"רכוש" שאינו אדם.
הם נערכו ללא כל הרדמה או משככי כאבים, כאשר הוא חתך בבשרן, חתך את איבר המין ואת הרחם שלהן.
מעבר להיעדר הסכמה וניתוחן ללא הרדמה, הניתוחים בוצעו ללא התחשבות באינטרסים שלהן כאינדיבידואליות, תוך פגיעה אפשרית בפוריותן.
בסיומו של תהליך הניסויים שחרר ד"ר סימס את השפחות.
את הניסויים יישם בהמשך, ובכך נחשב פורץ דרך בתחום הגינקולוגיה, וזכה להצלחה ופרסום.
הוא היה גם בין הראשונים שהשתמשו בהרדמה בזמן הניתוחים ללקוחותיו, נשים לבנות ממעמד הביניים.
סימס פיתח מספר טכניקות חדשות לניתוח קיסרי, כולל שימוש במכשיר הניתוח הראשון שנועד לניתוח קיסרי.
הוא גם פיתח טכניקות חדשות לטיפול בבעיות גינקולוגיות אחרות, כגון דלקת רירית הרחם ושלפוחית השתן.
עבודתו של סימס עזרה לשפר את בריאותן של נשים רבות ברחבי העולם.
סימס נפטר ב-1883 בגיל 70. הוא נחשב לאחד הרופאים החשובים ביותר בהיסטוריה של הגינקולוגיה.
עבודתו תרמה רבות להתפתחות הענף והיא ממשיכה להשפיע על רופאים ברחבי העולם גם כיום.
זמן רב לאחר פטירתו עדיין זכה לכבוד רב.
רק יותר ממאה שנים אחר כך החלה עבודתו של סימס לעורר מחלוקת.
מצד אחד, הניסויים שביצע על שפחות צעירות נשמעים כיום מזעזעים.
ומצד שני, עבודתו המדעית תרמה רבות להתפתחות הגינקולוגיה, והוא נחשב על ידי רבים לאבי הגינקולוגיה המודרנית.
ביקורת על פועלו וביטול ההנצחה
בשנת 1934 הוצב בסנטרל פארק פסל בדמותו של סימס, עם לוחית המהללת את ההישגים הנפלאים שלו בתחומי בריאות הנשים.
בחודש ינואר 2018, ועדה עירונית שבחנה את המונומנטים השנויים במחלוקת בעיר ניו יורק המליצה שפסלו של סימס יועתק למקום אחר.
בהתאם להמלצה, הוסר פסלו מהסנטרל פארק, והועבר לבית הקברות בברוקלין, שבו הוא קבור.
באותה שנה, 2018, החליטה האגודה האמריקאית לגינקולוגיה וחקר האיבריים (ACOG) לשנות את שם פרס סימס ל"פרס המצוינות בגינקולוגיה".
שינוי השם היה תגובה לביקורת על עבודתו של סימס עם שפחות שחורות ללא הרדמה.
הטיעונים לזכותו של סימס הם שהוא נהג בהתאם לרוח התקופה, בה עבדים בארצות הברית לא נחשבו כבני אדם, ושההיסטוריה אכן מלאה במקרים כאלה ואחרים של פגיעה בזכויות אדם לצורך המדע.
ג'יימס סווייר קונוויי היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו הראשון, מקבלתה של ארקנסו כמדינה בארצות הברית ב-1836 ועד 1840.
ג'יימס סווייר קונוויי נולד במחוז גרין שבטנסי כבנם של תומאס ואן (לבית רקטור) קונוויי.
אביו נולד במחוז פיטסילבניה שבווירג'יניה ב-1771, ומקור משפחתו היה מקונווי שבוויילס.
תומאס קנווויי העסיק מורים פרטיים כדי להעניק חינוך לשבעת בניו ושלוש בנותיו.
ב-1818 עברה המשפחה לסנט לואיס, שם למד קונוויי את מקצוע המדידה מדודו, ויליאם רקטור, שהיה המודד הראשי של אילינוי, מיזורי וארקנסו.
ב-1820 התפטר קונוויי ממשרת הפקיד הנודד של מחוז קול במיזורי כדי לשמש כסגן המודד של טריטוריית ארקנסו שהוקמה אז, שם הוא רכש חלקת אדמה במחוז המפסטד (כיום מחוז לאפייט).
באותה תקופה הוא הכיר את מרי ג'יין ברדלי, שעברה לשם עם משפחתה ממחוז וילסון שבטנסי.
ב-1825 נישאו השניים, ונולדו להם עשרה ילדים, מתוכם חמישה נפטרו בינקותם או בילדותם.
ב-1832 מונה קונוויי כמודד הראשי של טריטוריית ארקנסו, ובתפקיד זה שימש עד 1836. באותה שנה התקבלה ארקנסו כמדינה בארצות הברית, וקונווויי נבחר כמושל ארקנסו הראשון.
ממשלו התמקד בפיתוח מערכת החינוך והכבישים של המדינה.
הוא הורה למיליציה המדינתית לסייר בגבול המערבי ופעל להקמת מאגר הנשק הפדרלי בליטל רוק.
הוא פעל להשגת מימון להקמת בית סוהר מדינתי.
הוא דרבן את האספה הכללית של ארקנסו להקמת ספרייה מדינתית ואוניברסיטה, אך ללא הצלחה.
ב-1840 סיים קונוויי את כהונתו כמושל ושב למחוז לאפייט, שם הוא שימש בשלוש תקופות שונות כמנהל הדואר של המחוז.
ג'יימס סווייר קונוויי נפטר כתוצאה מסיבוכים של דלקת ריאות ב-3 במרץ 1855 הוא נטמן בבית הקברות בית הקברות של קונוויי, ליד בראדלי, ארקנסו.
על שמו קרוי מחוז קונוויי שבארקנסו.
ג'יימס ויליס נסמית' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
נולד בניו ברנזוויק להורים אמריקאים וגדל בניו המפשייר ובמיין.
ב-1843 עבר לאורגון, שם שימש כשופט, כמרשל וכנציג בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
נסמית' נבחר לסנאט ב-1860 וכיהן בו בשנים 1861–1867. הוא נכשל בבחירות ב-1866 ולכן הסתיימה כהונתו בסנאט.
לאחר מכן מונה לשגריר ארצות הברית באוסטריה, אולם המינוי לא אושר.
ב-1873 נכנס לבית הנבחרים כדי למלא את מושבו של , שנפטר ביולי אותה השנה.
הוא לא התמודד בבחירות ב-1874 ושב לביתו שבאורגון.
כהונתו בבית הנבחרים הסתיימה ב-1875.
נסמית' הלך לעולמו בגיל 64.
נכדו של נסמית' וחתנו לוי אנקני, כיהנו גם הם ב.
ג'יימס אלברט נואי האב היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה בשנים 1932–1934, לאחר מכן ועד 1936 כסגן מושל המדינה, ומתוקף תפקידו זה, כאשר נפטר בעת כהונתו המושל אוסקר אלן, כיהן נואי בשארית תקופת כהונתו כמושל לואיזיאנה מינואר ועד מאי 1936.
ג'יימס נואי נולד באוונס לנדינג שבאינדיאנה הסמוכה לווסט פוינט שבקנטקי, מעברו השני של נהר אוהיו, כבנם של ג'ון מ.
נואי ושל בל (לבית מקריי) נואי.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא ארצות הברית, והתקדם מדרגת טוראי לדרגת לוטננט ברגימנט הרגלים ה-369. נואי היה הבעלים והמפעיל של חוות מטעים במחוזות אוצ'יטה וטנסס שבלואיזיאנה, של כמה תחנות רדיו, והיה מעורב בעסקי הגז והנפט, שם עשה את הונו.
ב-1932 נבחר נואי כחבר הסנאט של לואיזיאנה לבקשתו של המושל יואי לונג.
הוא נבחר כנשיא הזמני של הסנאט, ומתוקף תפקידו זה, מאחר שסגן המושל ג'ון פורנט נבחר לבית המשפט העליון של לואיזיאנה, הוא היה לסגן המושל במקומו תחת המושל אוסקר אלן.
ב-28 בינואר 1936 נפטר אלן בעת כהונתו, ומתוקף תפקידו כסגן המושל, הושבע נואי במקומו כמושל לואיזיאנה ה-43, וכיהן בתפקיד עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של אלן ב-12 במאי 1936.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמושל, מינה נואי את אלמנתו של יואי לונג, רוז מקונל לונג, לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית של בעלה שנרצח.
הוא גם פעל להשגת מימון פדרלי לכבישי המדינה והקים את משרד הרווחה המדינתי.
ב-1940 וב-1959 ניסה נואי ללא הצלחה להתמודד על משרת המושל, אך הוא נחל הצלחה מרובה יותר בעסקיו.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא ייסד את תחנת הרדיו KNOE (כיום KLMB) במונרו שבלואיזיאנה, וכן תחנת טלוויזיה באותו שם, ששתיהן נקראו על שמו.
הוא גם הפעיל את תחנת הרדיו WNOE בניו אורלינס.
ב-1922 נשא נואי לאישה את אנה גריי סוויני, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
ג'יימס נואי נפטר ביוסטון, טקסס ב-18 באוקטובר 1976, כתוצאה מסיבוכים של מצב ליבו.
הוא נטמן בפארק הזיכרון מולהרן שבמונרו.
נואי הבן, ירש אותו בניהול תחנות הרדיו והטלוויזיה שבבעלותו.
ג'יימס וורן ניי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות כהונתו כמושל טריטוריית נבדה וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה.
ניי נולד ב-10 ביוני 1815 בעיירה דירויטר שבניו יורק, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיה בהומר, ניו יורק.
בהמשך למד משפטים אצל לורנזו שרווד ומרטין פ.
סוויט בהמילטון, ניו יורק, והוסמך לעריכת דין.
לאחר מכן הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין Sherwood & Nye.
ב־1843 מונה לתפקיד משפטי בתחום דיני היושר.
בין השנים 1844–1847 כיהן כשופט לענייני ירושה במחוז מדיסון, ובין 1847–1851 היה שופט המחוז.
ניי היה פעיל במיליציה של מדינת ניו יורק: בתחילת שנות ה־40 שימש כבריגדיר גנרל ומפקד הבריגדה ה־35 של הדיוויזיה ה־17. ב־1846 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה כולה.
בזירה הפוליטית זוהה ניי עם סיעת "שורפי האסם" (Barnburners) – הפלג המתנגד לעבדות במפלגה הדמוקרטית של ניו יורק, שהתנגד לפלג ה"מנפצים" (Hunkers) המתונים.
בשנת 1848 תמך במועמדותו של הנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן מטעם מפלגת האדמה החופשית.
באותה שנה התמודד ללא הצלחה מטעם אותה מפלגה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־31.
בין 1852–1857 התגורר בסירקוז, ניו יורק, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1857 עבר לניו יורק סיטי ומונה לנשיא המועצה המטרופולינית של המשטרה, תפקיד שמילא עד 1860. ב־1861 מינה אותו נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן למושל טריטוריית נבדה החדשה.
עם קבלתה של נבדה כמדינה לאיחוד ב־1864, נבחר ניי לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן בין 1 בפברואר 1865 ועד 3 במרץ 1873, ונבחר מחדש ב־1867 אך נכשל בניסיון להיבחר שוב ב־1873. במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת הסנאט לחוקים רשומים (בקונגרס ה־39), כחבר בוועדת התביעות המהפכניות (בקונגרס ה־40), וכחבר בוועדת הטריטוריות (בקונגרס ה־41).
העיתונאי בנג'מין פרלי פור תיאר את סגנונו של ניי בקונגרס:
במהלך כהונתו שימש הסופר מארק טוויין לתקופה קצרה כמזכיר הסנאט שלו.
טוויין תיאר בהומור את פרידתם בספרו Sketches New and Old, שם טען כי כתב מכתבים מגוחכים לבוחרים בעקבות הוראת ניי שלא להתייחס לנושאים שנויים במחלוקת.
בשנים המאוחרות לחייו נחשב ניי לחולה נפש, ואושפז במוסד פסיכיאטרי.
הוא סבל מהזיות, בהן האמונה כי הוא מת ורק ממתין להגעת ארונו.
ניי נפטר ב־25 בדצמבר 1876 בווייט פליינס שבניו יורק, ונקבר בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
מחוז ניי שבנבדה נקרא על שמו.
ג'יימס אדגר מרטיין היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי בשנים 1911–1917.
מרטיין נולד בניו יורק ב־25 באוגוסט 1850, לדניאל וו.
מרטיין ואנה נהר מרטיין, ממוצא גרמני ואנגלי.
בשנת 1863 נפטר אביו, והותיר את ניהול החווה המשפחתית הגדולה שבפליינפילד, ניו ג'רזי, בידיו של בנו ג'יימס.
בנוסף לניהול החווה, החל מרטיין לעסוק בהצלחה בנדל"ן, כשמכר חלקים מהאדמות המשפחתיות לצורך פיתוח עירוני, עם התרחבותה ועיורה של פליינפילד.
מרטיין נבחר למועצת העיר פליינפילד, אך מעבר לכך היה מועמד תדיר – ולא מוצלח – לתפקידים פוליטיים בכירים יותר.
הוא התמודד ללא הצלחה על כהונת נציג בקונגרס, מושל (שלוש פעמים), סנאטור מדינתי (ארבע פעמים), חבר באספה המחוקקת המדינתית (פעמיים), וכן לתפקידים מקומיים שונים, כולל ראשות העיר.
בשנת 1910 התמודד מרטיין בבחירות המקדימות הראשונות בהיסטוריה למשרת סנאטור מטעם ניו ג'רזי.
הבחירות עצמן לא היו מחייבות, והמועמד הדמוקרטי הבולט, הסנאטור לשעבר ג'יימס סמית' הבן, כלל לא נרשם כמועמד.
לאחר שמרטיין קיבל את מספר הקולות הגבוה ביותר, ומפלגתו זכתה ברוב בבית המחוקקים המדינתי, התעוררה מחלוקת בין תומכיו של מרטיין ותומכיו של סמית' בשאלה האם על המחוקקים לכבד את תוצאות הפריימריז כביטוי לרצון העם.
לבסוף, מרטיין ניצח, בעיקר בזכות תמיכתו של המושל הנבחר וודרו וילסון.
בסנאט כיהן מרטיין כיו"ר ועדת ההגנה על החופים (בקונגרס ה־63) ויו"ר ועדת התערוכות התעשייתיות (בקונגרסים ה־63 וה־64).
הרכבת נשאה שכירי חרב חמושים, כולל מקלע גטלינג, ומרטיין האשים את מורטון שנתן את הפקודה לירות, ואף ביקש מהשריף "להחזיר את הרכבת אחורה ולעשות זאת שוב".
שני הסנאטורים האחרים בוועדה ניסו להשתיק את מרטיין ודרשו שכל שאלותיו יעברו אישור מוקדם.
לפי ספרו של ההיסטוריון דייוויד אלן קורבין "מלחמות המכרות של וירג'יניה המערבית" (1990), תיעוד הדיון בקונגרס "נקטע לפתע, הנושא מתחלף, והסנאטור מרטיין נעלם מרשימת החקירה".
אף על פי שנבחר לסנאט בעיקר בזכות תמיכתו של וודרו וילסון, הפך מרטין לאחר מכן למבקר חריף של נשיא זה.
הוא התנגד להשתתפות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ולתוכניתו של וילסון להקים את חבר הלאומים.
בבחירות המקדימות של 1916 התמודד מולו ג'ון וו.
וסקוט, מקורבו של וודרו וילסון והתובע הכללי של ניו ג'רזי.
מרטיין הצליח לנצח בפריימריז, אך הפסיד בבחירות הכלליות לסנאטור הרפובליקני ג'וזף פרילינגהייזן.
מרטיין נפטר ב־26 בפברואר 1925 במיאמי שבפלורידה, משבץ מוחי, ונקבר בבית העלמין הילסייד שבסקוטש פליינס, ניו ג'רזי.
ג'יימס נובל היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית הראשון מטעם מדינת אינדיאנה.
נובל נולד ב-16 בדצמבר 1785 במחוז קלארק שבווירג'יניה, ליד העיר בריוויל, ובגיל עשר עבר עם הוריו למחוז קמפבל שבמדינת קנטקי.
שם למד משפטים והוסמך כעורך דין.
לאחר מכן עבר לטריטוריית אינדיאנה והתיישב בעיר ברוקוויל סביב שנת 1808.
לאחר שהתבסס באינדיאנה, עסק נובל בהפעלת מעבורת, שימש כשופט, והיה נציג מחוז פרנקלין בוועידת החוקה הראשונה של המדינה בשנת 1816. באותה שנה נבחר גם למושב הראשון של בית הנבחרים של אינדיאנה.
בשנת 1816 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם סיעת קרופורד של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (ולימים זוהה כאנטי-ג'קסוניאני).
הוא נבחר מחדש לשתי כהונות נוספות וכיהן ברציפות מ־11 בדצמבר 1816 ועד מותו בשנת 1831.
במהלך כהונתו שימש נובל כיו"ר ועדת הסנאט של ארצות הברית לענייני קצבאות בקונגרסים ה־15, ה־16, ה־17, ה־18 וה־20, וכן כיו"ר ועדת הסנאט לענייני המיליציה בקונגרסים ה־16 וה־17.
הוא נפטר ב-26 בפברואר 1831 בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
ג'יימס בנט מקרירי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקנטקי.
הוא ייצג את המדינה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית וכיהן כמושל קנטקי ה-27 וה-37. זמן קצר לאחר שסיים את לימודי המשפטים, קיבל מינוי כמייג'ור היחידי ברגימנט הפרשים ה-11 של קנטקי, ששירת בצבא הקונפדרציה תחת בריגדיר גנרל ג'ון האנט מורגן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה חזר לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1869 נבחר לבית הנבחרים של קנטקי, שם כיהן עד 1875; פעמיים אף נבחר לשמש כיושב ראש הבית.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1875 נבחר כמועמד לתפקיד המושל, וניצח בקלות את הרפובליקני ג'ון מרשל הרלן.
מאחר שהמדינה עדיין סבלה מהשלכות המשבר הפיננסי של 1873, מרבית פעולותיו כמושל נועדו להקל על מצוקת חקלאי המדינה העניים.
ב-1884 נבחר מקרירי לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן שש קדנציות.
כמחוקק תמך במדיניות 'כסף חופשי' ופעל רבות למען האינטרסים החקלאיים של קנטקי.
לאחר שני ניסיונות כושלים להיבחר לסנאט, הוא זכה לתמיכתו של המושל ג'ון בקהאם, וב-1902 בחרה בו האספה הכללית של קנטקי לכהן בסנאט.
הוא כיהן שם כהונה אחת, שלא התבלטה במיוחד, וב-1908 הצליח בקהאם לגבור עליו ולהחליף אותו.
הקרע בין מקרירי לבקהאם לא נמשך זמן רב, ובקהאם תמך במקרירי בבחירתו לכהונה שנייה כמושל בשנת 1911.
מקרירי התמודד בבחירות עם מצע רפורמות פרוגרסיביות וניצח את הרפובליקני אדוארד אוריר בבחירות הכלליות.
בתקופת כהונתו השנייה הפך לדייר הראשון של אחוזת המושל החדשה (והנוכחית).
הוא גם המושל היחיד שחי הן באחוזת המושל הישנה והן בחדשה.
בתקופתו השנייה הוביל לחקיקת חוקי עבודה שונים, ושכנע את המחוקקים לאפשר לנשים להצביע בבחירות למועצות בתי ספר, לחייב קיום פריימריז ישירים, להקים ועדת שירותי ציבור מדינתית, ולאפשר למחוזות בקנטקי לקיים משאלי עם בשאלת קבלת חוקי היובש או דחייתם.
הוא גם הגדיל באופן משמעותי את תקציבי החינוך וקידם רפורמות כמו חוק חובת לימודים, אך לא הצליח להעביר חוקים שיגבילו לוביזם במסדרונות המושל או ייצרו מערכת פיצויי עובדים.
מקקרי היה אחד מחמישה ממונים על בניית אחוזת המושל החדשה, והייתה לו השפעה ניכרת על התכנון.
כהונתו הסתיימה ב-1915, והוא נפטר שלוש שנים מאוחר יותר.
מחוז מקרירי הוקם במהלך כהונתו השנייה כמושל ונקרא על שמו.
ג'יימס בנט מקרירי נולד בריצ'מונד שבקנטקי, ב-8 ביולי 1838. הוריו היו אדמונד ר.
את השכלתו הראשונית קיבל בבתי הספר המקומיים, ולאחר מכן למד בקולג' סנטר שבדנוויל, שם קיבל תואר ראשון ב-1857. מיד לאחר מכן נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת קמברלנד בלבנון, טנסי.
בשנת 1859 סיים תואר ראשון במשפטים כמצטיין כיתתו, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד.
לאחר קרב ריצ'מונד ב-29 באוגוסט 1862 גייס דייוויד וולר שנוולט, תומך הקונפדרציה ממחוז מדיסון, רגימנט חדש לצבא הקונפדרציה.
ב-10 בספטמבר 1862 מונה שנוולט לקולונל וקיבל פיקוד על 'רגימנט פרשי קנטקי ה-11'.
מקרירי הצטרף כמייג'ור – היחיד בדרגת זו ברגימנט.
הרגימנט הוכנס מיד לפעילות, כולל סיורים ולחימה נגד כנופיות.
כשלושה חודשים לאחר הקמתו סייע בקרב הרטסוויל בהשגת ניצחון לקונפדרציה.
בשנת 1863 הצטרף הגדוד לפשיטה המפורסמת של מורגן לאוהיו.
הקולונל שנוולט נהרג ב-4 ביולי 1863 בקרב טבס בנד, ומקרירי קיבל את הפיקוד על הרגימנט.
לאחר הקרב המליץ ג'ון ברקינרידג' לקדם אותו ללוטננט קולונל, ומקרירי אכן קיבל את הדרגה.
מרבית הרגימנט נלכד על ידי כוחות האיחוד בקרב באפינגטון איילנד ב-17 ביולי 1863. כ-200 לוחמים בפיקוד מקרירי הצליחו להימלט במתקפה רכובה, אך נלכדו למחרת.
מקרירי נשלח לכלא בסינסינטי, ובהמשך הועבר לפורט דלאוור ולבסוף לאי מוריס שבקרוליינה הדרומית, שם היה כלוא עד סוף אוגוסט 1863. הוא שוחרר במסגרת חילופי שבויים ונשלח לריצ'מונד, וירג'יניה.
לאחר חופשה קצרה מונה לפיקוד על גדוד מעורב מקנטקי וקרוליינה הדרומית ועסק בעיקר במשימות סיור עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה חזר מקרירי לעסוק בעריכת דין.
ב-12 ביוני 1867 נישא לקתרין 'קייט' יוז, בתו היחידה של החוואי העשיר תומאס יוז.
ב-1869 נבחר מקרירי לבית הנבחרים של קנטקי, וב-1871 נבחר שוב ללא מתחרים.
בין הנושאים המרכזיים בסשן החקיקה היה אישור לקו רכבת בין סינסינטי לקנטקי ולמזרח טנסי, דבר שעורר התנגדות מצד מסילת הרכבת לואיוויל–נאשוויל.
מקרירי תמך בחוק והוביל אותו כיו"ר בית הנבחרים.
החוק עבר, למרות התנגדויות רבות.
מקרירי נבחר שוב ב-1873 ושוב כיהן כיושב ראש.
ב-1875 היה אחד מארבעה ותיקי הקונפדרציה שהתמודדו על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל.
האחרים היו ג'ון סטיוארט ויליאמס, ג'.
ויליאמס נחשב למועמד המועדף בתחילת ועידת המועמדות הדמוקרטית, למרות התקפות על אופיו מצד עיתונים בחלק המערבי של המדינה.
עם זאת, מקרירי ניצח את ויליאמס בהצבעה הרביעית.
הרפובליקנים הציבו מנגד את ג'ון מרשל הרלן, קצין לשעבר בצבא האיחוד.
קמפיין הבחירות התמקד במחלוקות פוליטיות לאחר תקופת השיקום, במחלוקות כלכליות בעקבות המשבר הפיננסי של 1873 ובשאלות של תקצוב וריבית.
בהמשך כהונתו התרכז בנושאים כלכליים, הורדת ריבית, הורדת מיסים, רפורמות בתחום רכוש ומיסוי מסילות ברזל, הפרדת אוניברסיטת קנטקי מאוניברסיטת טרנסילבניה, והקמת מועצת בריאות מדינתית.
לאחר כהונתו כמושל, חזר מקרירי לעיסוקו כעורך דין.
בשנת 1884 התמודד על מושב בקונגרס מטעם מחוז הקונגרס השמיני של קנטקי.
יריביו על המועמדות הדמוקרטית היו ו, ששניהם כיהנו בעבר כנציגי המחוז.
מקרירי גבר על שניהם, ובבחירות הכלליות בנובמבר ניצח את הרפובליקני ג'יימס סבסטיאן בפער של 2,146 קולות.
זה היה פער הניצחון הגדול ביותר של מועמד דמוקרטי במחוז השמיני.
במהלך כהונתו, ייצג מקרירי את האינטרסים החקלאיים של קנטקי, והגיש הצעת חוק להקמת מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
הצעת חוק שכללה את רוב הסעיפים שכתב עברה בהמשך המושב.
הוא גם הציע תיקון מוצלח לחוק המכס וילסון–גורמן, שהחריג ציוד חקלאי ומכונות חקלאיות מהמכסים.
כתומך "כסף חופשי", הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון להיות ציר בוועידת המטבע הבינלאומית בבריסל, בלגיה, בשנת 1892. כיו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים, כתב הצעת חוק להקמת בית משפט ליישוב מחלוקות על תביעות קרקע שנבעו מרכישת גדסדן ומהסכם גואדלופה אידלגו.
הוא תמך ביצירת מסילת רכבת שתחבר בין קנדה, ארצות הברית ומקסיקו.
ב-1890, שוב עלה שמו של מקרירי כמועמד לסנאט של ארצות הברית כדי להחליף את ג'יימס בק, שמת במהלך כהונתו.
ג'ון גריפין קרלייל, ג'יימס פרוקטור נוט, ויליאם לינדזי, ו הועמדו גם הם על ידי פלגים שונים במפלגה הדמוקרטית; הרפובליקנים הציגו את .
קרלייל נבחר בסיבוב ההצבעה התשיעי.
מקרירי המשיך לכהן בבית הנבחרים עד 1896, אז הפסיד בניסיונו לקבל מועמדות לקדנציה שביעית ברציפות.
באותה שנה עלה שמו גם כמועמד לסנאט, אך הוא קיבל לא יותר מ-13 קולות.
בעקבות תבוסות אלו, הוא חזר לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד.
מקרירי השתתף בקמפיין למען המועמד הדמוקרטי במהלך מערכת הבחירות השנויה במחלוקת לתפקיד המושל בשנת 1899. בין השנים 1900 ל-1912 ייצג את קנטקי בארבעה כנסים לאומיים רצופים של המפלגה הדמוקרטית.
המושל ג'ון בקהאם ומנגנון המפלגה החזק שלו תמכו במועמדותו של מקרירי לסנאט בשנת 1902. יריבו, הסנאטור המכהן ויליאם דבו, נבחר שש שנים קודם לכן כמועמד פשרה, והיה הסנאטור הרפובליקני הראשון בתולדות קנטקי.
דבו לא טרח לבסס לעצמו תמיכה בקרב המחוקקים מאז בחירתו, ולכן מקרירי נבחר בקלות ברוב של 95–30. לאחר בחירתו לסנאט, תמך מקרירי במועמדותו של בקהאם לכהונה נוספת כמושל בשנת 1903. בתקופת כהונתו בסנאט שלא התבלטה במיוחד, המשיך לתמוך בהטבעת כסף חופשי וניסה לקדם את האינטרסים החקלאיים של המדינה.
כהונתו של מקרירי בסנאט הייתה אמורה להסתיים ב-1908, אותה שנה שבה הסתיימה גם כהונתו השנייה של בקהאם כמושל.
מתוך רצון להיבחר לסנאט לאחר כהונתו כמושל, שכנע בקהאם את בעלי בריתו במפלגה לבחור את מועמדי הדמוקרטים למושל ולסנאטור בפריימריז שייערכו ב-1906 – שנה לפני הבחירות למושל ושנתיים לפני הבחירות לסנאט.
כך יובטח שהפריימריז יתקיימו במהלך תקופת כהונתו כמושל, שבה הייתה לו השפעה רבה על המפלגה.
מקרירי חבר כעת לאויביו של בקהאם – ג'וזף בלקברן, הנרי ווטרסון ואחרים – וניסה לשמור על מושבו בפריימריז.
במהלך הקמפיין, הוא הדגיש את ניסיונו בענייני חוץ ונושאים לאומיים, בניגוד לגילו הצעיר ולחוסר הניסיון הלאומי של בקהאם.
בקהאם השיב באזכור עמדתו הנוקשה בעד חוק היובש, לעומת גישתו המתונה יותר של מקרירי, ובטענה שהפריימריז נותן לציבור אפשרות לבחור את נציגיו ולא להשאיר זאת לוועידות מפלגה.
בסופו של דבר, בקהאם ניצח בפריימריז בהפרש של 11,000 קולות, מה שהפך את מקרירי ל"ברווז צולע" עם עוד שנתיים לכהן.