tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שחרורו מצה"ל נרתם בן-נון, על פי בקשתו של ראש המוסד מאיר עמית, למאמצים לשחרור עצורי העסק הביש במצרים וקיים פגישות רבות בעניין זה בארצות הברית ובאירופה.
במלחמת ששת הימים התנדב למילואים והשתתף במבצעים הימיים בחזית הדרומית.
עם סיום הלחימה שם, התנדב לשרת בחזית הצפונית כלוחם מן המניין, השתתף בקרבות על רמת הגולן והגיע יחד עם הכוחות הראשונים לקוניטרה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התנדב בן-נון לשירות מילואים והשתתף בתכנון מבצעי חיל הים ובפשיטות של שייטת 13 על מעגן ע'רדקה במטרה להשמיד את ספינות הטילים של הצי המצרי.
לבר המצווה של מדינת ישראל 'מערכות ים' נ"ב-נ"ג, אפריל 1961
סיפור של שש שנים, ימים עלי ימים - מערכות חיל הים, מפקדת חיל הים, ספטמבר 1974, עמ' 28.
משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 258–266.
שיה בן-נון, ודיתה גרי, (עורכות), התקופה לקחה אותנו, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 2003.
שיה בן-נון, ממפקד לפקודיו, מדברי יוחאי בן-נון למפקדים וחיילים בחיל הים, הוצאת קרן להנצחת יוחאי בן-נון, 2014.
אבנר שור, אבירם הלוי, בשיתוף טל בשן, האש והדממה - סיפורו של יוחאי בן־נון, מייסד שייטת 13, הוצאת כתר, 2017.
יוחאי הלוי (נולד ב-10 במאי 1982) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בקפיצה לרוחק, אלוף ישראל בקפיצה משולשת ואלוף המכביה השמונה-עשרה (2009) בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
הלוי נולד וגדל בקיבוץ רמת השופט.
התחנך במוסד החינוכי הרי אפרים, והוא בוגר תיכון הרטמן בירושלים.
בגיל 16 החל להתאמן בחוג אתלטיקה ולאחר שזכה במספר תחרויות עבר להתאמן באופן מסודר בהדרכתו של דוד קושניר.
לאחר שלוש שנים עבר להתאמן תחת הדרכתו של אלכס מרמן.
בתחילת דרכו התמחה בעיקר במקצוע הקפיצה לרוחק וביסס את מעמדו כישראלי המוביל בתחום.
עם השנים החל הלוי להתמקד יותר במקצוע הקפיצה המשולשת.
בשנת 2005 זכה לראשונה באליפות ישראל בקפיצה לרוחק, הישג עליו חזר שוב שנה לאחר מכן.
בשנת 2008 זכה באליפות ישראל גם בקפיצה לרוחק וגם בקפיצה משולשת, שנה לאחר מכן שחזר את ההישג הכפול.
באוגוסט 2009 קבע הלוי בקפיצה משולשת שיא אישי של 16.65 מטר, ובכך השיג את הקריטריון להשתתפות באליפות העולם באתלטיקה.
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בברלין, גרמניה היה הלוי מעורב בתקרית מביכה, כאשר אנשי המשלחת הישראלית שליוו אותו לא שמעו את הקריאה להיכנס לחדר ההמתנה לקראת תחרות הקפיצה המשולשת בזמן האימונים.
מכיוון שהלוי ואנשי המשלחת איחרו להגיע לחדר ההמתנה, המאבטחים לא התירו להם להיכנס לאצטדיון והלוי פספס את המוקדמות.
לאחר ערעור שהגיש איגוד האתלטיקה בישראל, החליטו המארגנים לפצות את הלוי בהשתתפות במוקדמות הקפיצה לרוחק, אף על פי שלא קבע את הקריטריון במקצוע זה.
במוקדמות הקפיצה לרוחק קפץ הלוי 7.42 מטר וסיים במקום האחרון.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בתל אביב בפברואר 2010 קבע הלוי שיא אישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.76 מטר, ובמאי אותה שנה הוא קבע שיא ישראלי חדש בקפיצה לרוחק - 7.99 מטר, שיפור של 3 ס"מ לשיא בן 20 השנים של רוגל נחום.
באליפות אירופה באתלטיקה לאומות סיים במקום שלישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.61, בנוסף לכך סיים שלישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.32 מטר.
באליפות ישראל זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.57 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי אותה שנה סיים הלוי במקום 11 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.43 מטר, בשלב המוקדמות הוא השווה את שיאו האישי (16.76 מטר) ועלה לשלב הגמר ובמקום 18 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.90 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה לאומות סיימה במקום שני בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.48 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ב-6 ביולי 2011 שיפר הלוי את שיאו האישי והעמידו על 16.77 מטר.
יום לאחר מכן זכה במדליית זהב גם בקפיצה לרוחק בשיא עונתי של 7.79 מטר.
באוגוסט אותה שנה כשל בניסיונותיו להשיג את הקריטריון ולהעפיל לאליפות העולם ובעקבות כך שקל את המשך דרכו המקצועית.
בתחרות שנערכה בסופיה, בולגריה ב-9 ביוני 2012 קבע הלוי בקפיצה משולשת שיא אישי חדש של 16.81 מטר.
מספר ימים לאחר מכן השתתף באליפות ישראל ובקפיצה החמישית קבע 16.86 מטר, אך התוצאה נפסלה עקב מהירות רוח גבוהה מהמותר.
הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 16.67 עם רוח חוקית.
בנוסף לכך זכה במדליית זהב בתוצאה של 7.47 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בסוף יוני אותה שנה הוא סיים במקום שמיני בתוצאה של 16.67 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג במרץ סיים הלוי במקום 19 במוקדמות הקפיצה המשולשת בתוצאה של 16.19 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה לאומות שנערכה בקובנה סיים הלוי במקום ראשון בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.73 מטר, המהווה שיא עונתי.
בנוסף לכך סיימה במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.50 מטר.
באליפות ישראל זכה בשתי מדליות.
מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.57 מטר.
ומדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.45 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה לאומות שנערכה בטביליסי סיים הלוי במקום השישי בתוצאה של 7.11 מטר, בנוסף לכך סיים במקום החמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.54 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה הלוי במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.08 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה הלוי במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.25 מטר.
יוחאי ליפשיץ (נולד ב-22 במרץ 1964) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באליפות העולם בשחייה (גואיאקיל 1982) במדי נבחרת ישראל.
בעל 3 מדליות כסף מהמכביה השתים עשרה (1985).
שלוש פעמים ברציפות אלוף צליחת הכנרת התחרותית (1980, 1982 ו-1985) אחד הישראלים הבודדים שייצג את ישראל באליפויות אירופה ואליפויות עולם בשני ענפי ספורט שונים.
ליפשיץ נולד וגדל בקיבוץ דליה.
אביו מיכאל היה אחד ממפתחי ענף הספורט בקיבוץ.
יוחאי שחה בקבוצת השחייה של הפועל עמק יזרעאל, תחת הדרכתו של המאמן נח רם, משנת 1980 התגורר בקיבוץ גניגר.
כיום מתגורר עם משפחתו ביישוב בת חפר.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1981 סיים ליפשיץ במקום ה-8 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:21.89 דקות ובמקום ה-8 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם זוהר וייס, ירון אילתי ויורם כוכבי בתוצאה של 8:18.61 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן סיים ליפשיץ פעמיים במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי ובמשחה ל-1500 מטר חופשי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה ליפשיץ ב-2 מדליות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בתחילת יולי 1982 סיים ליפשיץ במקום ה-23 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:45.20 דקות, במקום 36 והאחרון במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.47 דקות.
נוסף לכך, הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 2:01.48 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה ליפשיץ ב-5 מדליות מהן 2 זהב ו-3 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.37 דקות, לפני השיאן הישראלי כוכבי (2:12.98 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:40.33 דקות, שוב לפני כוכבי השיאן הישראלי (4:41.01 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, סיים ליפשיץ במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.66 דקות.
בתחרות שמונה האומות בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי אותה שנה זכה ליפשיץ במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:36.60 דקות.
הייתה זו מדליית הזהב היחידה שנבחרת ישראל השיגה בתחרות זו.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה ליפשיץ ב-3 מדליות כסף.
באליפות "ארנה" בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבון שבמערב גרמניה ב-12 בפברואר 1984 קבע ליפשיץ במשחה ל-800 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 8:17.67 דקות, שיפור לשיא של אמיר גניאל (8:23.33 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה ליפשיץ ב-7 מדליות אישיות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
בתחרות "שבע האומות" שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בתחילת יולי 1985 זכה ליפשיץ ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:39.79 דקות, אחרי רובין בור מסקוטלנד (4:38.52 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חפשי בתוצאה של 7:54.85 דקות, אחרי סקוטלנד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.96 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה ליפשיץ בתואר השחיין המצטיין של האליפות, לאחר שזכה ב-6 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:30.96 דקות אחרי פורת (16:09.49 דקות) ולפני ערן הירש בן ה-15 ממכבי חיפה ובמשחה ל-200 מטר חזה.
חודש לאחר מכן, בצליחת הכנרת התחרותית ה-17, למרחק של כ-10 ק"מ, זכה ליפשיץ בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 1:52.47 שעות לפני זוהר וייס (1:54.53 שעות) וז'יל רווליי מצרפת (1:58.59 שעות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה ליפשיץ ב-5 מדליות אישיות, 4 זהב ו-1 כסף.
בסיום האליפות, הוא זכה בגביע השחיין המצטיין של האליפות בעקבות התוצאה שקבע במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שהעניק לו את הניקוד הגבוה ביותר באליפות (784 נקודות).
אחרי פרישתו משחיה תחרותית החל ליפשיץ להתאמן ולהתחרות בטריאתלון.
באליפות ישראל באילת בשנת 1990 זכה במקום השלישי, וצורף לנבחרת ישראל.
בשנת 1991 הוא חזר על הישגו כשזכה שוב במקום השלישי באליפות ישראל.
ייצג את ישראל באליפות אירופה בטריאתלון בשנת 1991.
ייצג את ישראל והטכניון באליפות העולם לסטודנטים בטריאתלון 1993. למד הנדסת תעשייה וניהול ומתגורר בבת חפר.
יוחנן אפק (נולד ב-16 באפריל 1952, תל אביב) הוא שחמטאי ופרובלמאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי.
אפק החל את דרכו השחמטית בגיל 14, בעיקר בהדרכתו של משה צ'רניאק.
במשך שנים רבות אפק היה שחקן חובב שמצא פרנסתו בארגון, כתיבה ואימון ורק בשנות השלושים המאוחרות לחייו החליט להפוך לשחמטאי מקצועי כאשר בדרך כלל התהליך הוא הפוך.
בגיל 41 זכה בתואר אמן בינלאומי במשחק התחרותי ואת הציון הבודד בו זכה לתואר רב-אמן קיבל כשניצח באליפות הבינלאומית של פריז בשנת 2002 - פסגת הישגיו בקריירה התחרותית.
במקביל למשחק התחרותי אפק גילה מגיל צעיר התעניינות בתחומי פעילות שחמט נוספים ובהם: ארגון תחרויות, אימון שחקני שחמט, חיבור בעיות שחמט ושיפוט בתחרויות שחמט.
כשחקן שיחק שנים רבות בליגה הצרפתית העליונה, בליגה ההולנדית שיחק כ-30 שנים.
בין השאר שימש מאמן-שחקן במועדון העיר ואחנינגן במשך 20 שנה עד ל-2022 ,רובן לצידו של רב-האמן הנודע יאן טימן.
את התוצאה התחרותית הגבוהה ביותר (בנקודות) השיג דווקא בגיל 64: מקום ראשון בתחרות הפתוחה של העיר הארלם 2016 עם 8.5 נקודות ב-9 סיבובים.
כמארגן תחרויות וכשופט אפק יזם ושפט במאות אירועי שחמט מסוגים רבים, כולל כ-20 תחרויות של רבי אמנים.
בין השנים 1984–1990 ניהל אפק את מועדון השחמט העירוני בתל אביב בו יסד בשנת 1988 את הפסטיבל הבינלאומי לשחמט של העיר, אירוע אותו ניהל מדי שנה במשך למעלה מעשור.
בשנת 1989 קיבל עיטור מיוחד על הישגיו ותרומתו ממנכ"ל משרד החינוך, התרבות והספורט.
כמדריך ומאמן לימד יוחנן אפק מאז גיל 16 מאות יחידים וקבוצות בכל הרמות והגילים בישראל ובאירופה.
במהלך השנים 1988–1998 שימש כמאמן סגל הנוער של ישראל, ארגן מחנות אימון בהם הדריך את נציגי ישראל וכן ליווה אות הנוער לאליפויות העולם ולאליפויות אירופה.
כעיתונאי שחמט פרסם אפק בביטאונים ישראליים ואירופיים ובאתרי אינטרנט מאות מאמרים מקצועיים ודיווחים על תחרויות.
במהלך השנים 1973–1986 היה עורך המדור של קומפוזיציה שחמטית בעיתון "על המשמר" בין השנים 1997- 2014 ערך אפק את טור השחמט בעיתון מעריב.
הוא כותב בקביעות ל"אינפורמטור" הסרבי ומפרסם מאמרים בירחון האנגלי CHESS.
כותב באופן קבוע לאתר האיגוד הישראלי לשחמט ומאז ראשית פברואר 2023 עורך גם את מדור השחמט ב"ידיעות אחרונות".
היה גם בעל טור קבוע בכתב העת המוביל New In Chess בו תיעד החמצות מבריקות של רבי-אמנים ואמנים כדי שלא יאבדו לעד רק כיוון שמעולם לא התרחשו.
בין השנים 2003–2009 ערך את מדור האטיודים של ביטאון הקומפוזיציה המוביל The Problemist הרואה אור בבריטניה ומקץ הפסקה בת שנתיים חזר לערוך אותו ועושה זאת עד היום.
היה לו טור קבוע ברבעון הבינלאומי המוקדש לאמנות הסיום השחמטאי EG.
פרסם שנים-עשר ספרים שנכתבו על ידו או בשיתוף מחברים נוספים.
אפק מוכר בעולם בעיקר בזכות הישגיו בתחום הקומפוזיציה השחמטאית.
אפק פרסם את הסיום הראשון והבעיה הראשונה שחיבר כאשר היה בן 15, בהדרכת האחים התאומים הלל ויואל אלוני.
מאז פרסם אפק למעלה מ-250 אטיודים ולמעלה מ-100 בעיות שחמט מסוגים שונים, כשיותר ממחציתם זכו בפרסים ועיטורים אחרים.
הוא ארגן תחרויות רבות של חיבור בעיות וכן תחרויות של פתרון בעיות והוזמן לעיתים קרובות לחבר אטיודים מקוריים לאירועי שחמט תחרותי המתקיימים באירופה.
בשנת 2000 היגר להולנד ומתגורר באמסטרדם.
אפק ממשיך לעסוק שם (וגם בארץ) באימון ובכתיבה.
שנים רבות היה שחקן פעיל מאוד בתחרויות אישיות וגם במשחקי הליגה ההולנדית, הגרמנית, הבלגית והישראלית.
נכון לשנת 2023 משחק רק בליגה ההולנדית (במועדון "קאיסה" אמסטרדם), ממעט לשחק שחמט תחרותי ועיקר פעילותו- כתיבה (מאמרים, מדורים וספרים) וחיבור אטיודים.
מכהן כנציג הרשמי של ישראל באיגוד העולמי לקומפוזיציה שחמטית מאז 2014.
אטיוד של אפק הוכתר כסיום השנה לשנת 2000 ( פרס 1- 2, תחרות היובל למחבר הרוסי ניקולאי קראלין) ושנת 2012 (פרס 2, תחרות היובל לשחקן ולמחבר ההולנדי יאן טימן).
היה דובר אליפות אירופה בשחמט 2015.
עד הרגלי האחרון - חיי השחמט של משה צרניאק, ביחד עם הוראסיו וולמן (2000)
Les Coups Invisibles aux échecs ביחד עם עמנואל ניימן (פורסם בצרפת בשנת 2009).
הספר פורסם מאז בחמש לשונות נוספות.
בשנת 2011 הוכתרה המהדורה האנגלית המורחבת כ"ספר השנה" של האתר האמריקני היוקרתי צ'ס-קפה.
Wij Presenteeren De Pion עם הנס בוהם (פורסם בהולנד בשנת 2010)
לבן: רב-אמן ולדימיר ליברזון שחור: יוחנן אפק, תחרות משנת 1992
העמדה אחרי המסע 8. צה1
העמדה אחרי המסע 17. ..מח8
המסע 18. פו3 הוא הגיוני וטבעי, אך ייתכן ש-18. פ4ו5 היה יותר עקבי ולא נוטש את הפרש השני ב-ח6.
(19. ו5 היה מביא לעמדה שקולה.
לאחר מסע זה עמדת הלבן מתחילה להתפרק.) 19...פ:ו4!
העמדה אחרי המסע 23. צ:ד6
מט בשנים, פרס שלישי, החברה ההולנדית המלכותית לבעיות, 1980
מט בשלושה, פרס שלישי בתחרות "מט (יוגוסלביה)", 1976
מרתק למחצה את הרגלים השחורים ומאיים 2. מהד8+ רו6 3. מה:ו6 מט.
עכשיו נחזור לעמדת הדיאגרמה ונבדוק מהן התשובות הלבנות לאותן הגנות שחורות עוד בטרם בוצע המסע הראשון (המשחק במעמד): 1...מהה6 2. ו4+ (ולא 2.פה4+?) ה:ו4 3.צח5 מט; 1...מה:ו7 2.פה4+ (2.ו4+?) ו:ה4 3.מהז1 מט.
המלכה השחורה מונעת בכל פעם את המט האפשרי בווריאנט האחר.
שוב חילופי מטים עם מניעות דואליים הן בהתעייה והן בפתרון.
מט לדעת בשניים, הפרובלימסט (אנגליה), 1982
הכל מוכן רק שאין מסע המתנה יעיל המשאיר את כל התשובות.
אטיוד משנת 1974, הלבן מתחיל וזוכה.
אטיוד משנת 1983, הלבן מתחיל וכופה תיקו
אטיוד משנת 1996, הלבן מתחיל כופה תיקו
אטיוד משנת 1998, הלבן מתחיל וזוכה.
אטיוד משנת 1999, הלבן מתחיל וכופה תיקו.
פרס שני בקונגרס נתניה, יוטיוב
אטיוד משנת 2000, הלבן מתחיל וזוכה.
אטיוד משנת 2004, הלבן מתחיל וזוכה.
אטיוד משנת 2004, הלבן מתחיל וכופה תיקו.
אטיוד משנת 2005, הלבן מתחיל וזוכה.
יוחי בריסקמן (נולד ב-1965) הוא מפיק מוזיקלי, מנצח, מעבד ומוזיקאי חסידי בולט.
חי בארצות הברית ומופיע בישראל.
נולד בשם יוחנן בריסקמן, בשכונת ויליאמסבורג שברובע ברוקלין בעיר ניו יורק, להורים חסידי קרלין.
בשנת 1989 החל לנגן ולהופיע בבמות שונות ברחבי ארצות הברית.
לאחר מכן החל לבוא בקשרים עם גדולי הזמר החסידי יעקב שוואקי, עמרם אדר ועוד.
בשנת 2011 הוציא עם עמרם אדר את אלבום הבכורה שלו "ברוך השם" שזכה להאזנות וצפיות רבות.
למד לנגן על מגוון רחב של כלים והחל להופיע באירועים של חסידות קרלין כאורגניסט.
הקים להקות נגנים אשר הופיעו עמו בהופעות ציבוריות.
משמש גם כמתופף, בין השאר בשמחת בית השואבה של חסידות קרלין.
אלבומיו הראשונים כללו ביצועים אינסטרומנטליים.
באלבומיו האחרונים השתתפו זמרים כליפא שמלצר ושלוימי דסקל.
בריסקמן הפיק סדרת אלבומי מיקס עצמאית בשם פרויקט איקס.
במקביל להפקת אלבומים לזמרים הפיק את פריוקט "רילקס", פרויקט שעיקרו שירי רגש ונשמה בביצועים של זמרים שונים.
שני אלבומים שר שלוימי דסקל.
שני אלבומים שרים בדואט שמחה ליינר וברוך לוין.
"רילקס ישראלי" שר שמחה ליינר.
במאי 2020 הוציא את האלבום פרויקט רילקס עם אברהם פריד, בו השתתפו כסולנים הזמר אברהם פריד והילד שלום בראדט.
יוחנן אליחי (18 באפריל 1926 – 4 ביולי 2020) היה בלשן, מילונאי ומורה ישראלי ממוצא צרפתי, חוקר השפה הערבית הפלסטינית המדוברת ומחברם של ספרי לימוד ומילונים בתחום זה.
מראשוני נציגות יעקב הצדיק לקתולים הדוברים עברית בישראל.
היה הראשון שערך את טקס סעודת האדון בעברית בישראל, בשנת 1956. תרם רבות לתרגום הליטורגיה הלטינית לעברית וליצירת מורשת מוזיקלית קתולית בעברית.
אליחי נולד בשנת 1926 בשם ז'אן לרואה בעיירה קורביי-אסון הקרובה לפריז, וגדל במשפחה צרפתית קתולית.
בשנת 1946 נסע ללבנון במסגרת שירות לאומי, עסק שם בהוראת השפה הצרפתית והחל בלימודי השפה הערבית.
בשנת 1947 חזר לצרפת ולמד במרכז הדומיניקני ללימודי נצרות.
עם תום לימודיו היה לנזיר והתקבל כחבר במסדר קתולי קטן, האחים הקטנים של ישוע .
חברי המנזר שקם ב-1933 בהשראת הקדוש שארל דה פוקו נהגו לעבוד במלאכות שונות ברחבי העולם.
בשנת 1956 הגיע לישראל, התיישב ברמת גן ועבד בתחום הקרמיקה.
בשנת 1960 קיבל אזרחות ישראלית ושינה את שמו מ'ז'אן לרואה' ל'יוחנן אליחי".
בין השנים 1965–1967 התגורר בכפר תרשיחא שבגליל.
בשנים 1965–1989 הקליט שעות רבות את תושבי הכפר והסביבה והקלטות אלו שימשו אותו כבסיס ללמידה שיטתית של השפה וכחומר גלם ראשוני לספרי הלימוד ולמילונים שחיבר מאוחר יותר.
בשנת 1967 החל להוציא לאור בהוצאה עצמאית סדרת ספרי לימוד לשפה הערבית המדוברת, המיועדת לדוברי צרפתית.
בשנת 1973 השלים חיבור של מילון צרפתי-ערבי לערבית פלסטינית מדוברת.
בתקופה זו חיבר מילון עברי-ערבי לשפה הערבית המדוברת, שיצא לאור בשנת 1977. בשנת 1980 פרסם גרסה אנגלית לסדרת ספרי הלימוד משנת 1967.
בשנים 1982–1985 עבד בבית דפוס בחיפה ובשנת 1986 עבר להתגורר בירושלים והחל לעבוד בהוצאת קסת.
בשנים 1986–2001 פרסם ספרי לימוד לשפה הערבית המדוברת, ספרי לימוד ייחודיים לשפה העברית, מילון ערבי-עברי לשפה המדוברת והשתתף בחיבורם של מילונים וספרי עיון נוספים.
החל משנת 1999 שקד על חיבורו של מילון ערבי-אנגלי לערבית פלסטינית מדוברת.
המילון יצא לאור בשנת 2004 בשם Olive Tree Dictionary.
בשנים 2005–2011 שקד על פרסום גרסאות נוספות של ספריו ללימוד ערבית וסייע בפיתוחו ובעריכתו של שיחון עברי-ערבי לרופאים וצוותי רפואה.
הוא אף פרסם גרסה אנגלית, צרפתית ועברית מעודכנת של סדרת ספרי הלימוד "לדבר ערבית".
בשנת 2008 הוענק ליוחנן אליחי תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה, כאות הוקרה על עבודתו רבת השנים בתחום חקר הערבית המדוברת והוראתה.
בשנת 2018 הוענק לו פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר.
בשנת 2019 הוענק לו פרס יגאל אלון.
באותה שנה הוענק לו גם פרס על שם אברהם שרוני.
הוא נפטר ב-4 ביולי 2020 ונקבר בין אחיו למסדר בחצר כנסיית הביקור שבשכונת עין כרם בירושלים.
מילון עברי-ערבי לשפה המדוברת, הוצאת ינץ, 1977.
לחיות בעברית (Vivre en hébreu) 490 פעלים בתוך 4000 משפטים מחיי יום-יום - קורס ללימוד מערכת הפועל העברית – (לדוברי צרפתית) הוצאת קסת (1993) ומינרוה בית הוצאה לאור (2008).
לחיות בעברית (Living Hebrew) 490 פעלים בתוך 4000 משפטים מחיי יום-יום - קורס ללימוד מערכת הפועל העברית – (לדוברי אנגלית) הוצאת מינרוה, ירושלים 2008.
לחיות בעברית (Жить на иврите) 490 פעלים בתוך 4000 משפטים מחיי יום-יום - קורס ללימוד מערכת הפועל העברית – (לדוברי רוסית) הוצאת קסת, ירושלים (1991) והוצאת מינרוה, ירושלים (2008).
מילון ערבי-עברי לשפה המדוברת, הוצאת קסת ומשרד הביטחון, 1999.
מילון כיס עברי-ערבי לשפה המדוברת, מינרוה בית הוצאה לאור, 2012
מילון ערבי-עברי לשפה המדוברת (מהדורה חדשה ומורחבת), מינרוה בית הוצאה לאור, 2017.
יוחאי אברהמי (נולד ב-1970) הוא אמן ומרצה במחלקה לאמנות בבצלאל.
בין השנים 2014–2017 כיהן כראש המכון והחוג לאמנות בבמכללת אורנים, שם הוא מרצה.
אברהמי נולד ב-1970 במושב רם און.
בין השנים 1988 - 1986 למד ציור ופיסול במכללת עמק יזרעאל.
הוא בוגר המחלקה לאמנות בבצלאל ב-1996. תחומי יצירתו כוללים פיסול, רישום, וידאו, כתיבה, סיורים ומצגות לתיאטרון.
אברהמי הציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה והשתתף בתערוכות קבוצתיות ובביאנאלה באיסטנבול (2005), בטייפה (2007), בסאו פאולו (2014) ובקובנא (2017).
בתחום התיאטרון שיתף פעולה עם השחקן והבמאי דורון תבורי בשני פרויקטים: "מפגש באינסוף" (2010) בתיאטרון אנסמבל הרצליה ו"בארץ הגלעד" (2012) שהוצג במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובאולם נחמני בתל אביב.
בשנת 2014 התמנה אברהמי לראש המכון לאמנות במכללת אורנים.
הוא החל ללמד במחלקה לאמנות בבצלאל בשנת 2006 ובמכון לאמנות במכללת אורנים בשנת 2007. בין השנים 2005–2008 לימד במכון אבני ובסמינר הקיבוצים.
מאז 2007 חוקר אברהמי את התצוגות במוזיאונים למורשת צבאית ומוזיאונים להנצחת השואה ואסונות לאומיים.
את מחקריו הציג בכנסים אקדמיים בארץ ובעולם.
ב-2009 בכנס הלקסיקון באוניברסיטת תל אביב ובכנס אמנות קונפליקטואלית באוניברסיטת חיפה, ב-2012 בכנס Making good again באוניברסיטה העברית בירושלים ובכנס Performance - Memory – Museum באוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע.
ב-2013 השתתף בכנס Doing Memory באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 2015 הוציא את ספרו The Mount of Hercules, בהוצאת האקדמיה לאמנויות העולם בקלן.
עבודתו האחרונה, "חקלאות, גאווה וייסורי מצפון", הוצגה במסגרת הפרויקט "תנאים למחוללות פוליטית" במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, וב-NBK, בברלין
אברהמי אב לשני ילדים ומתגורר ברמת גן.
1986-1988 - לימודים במרכז האמנויות גורן שבמכללת עמק יזרעאל.
1992-1996 - בוגר המחלקה לאמנות, אקדמיה בצלאל, ירושלים.
2000 - קרן תרבות אמריקה ישראל (קרן שרת).
2003 - פרס אמן צעיר, משרד התרבות.
2003 - מלגת שהות, פארק הפסלים אקרבי, נורה, שוודיה.
2004 - תמיכת משרד החוץ בעבודה המוצגת בחו"ל, גלריה Exit Art, ניו יורק.
2004 - תמיכת המועצה לתרבות של מפעל הפייס בעבודה המוצגת בחו"ל, גלריה Exit Art, ניו יורק.
2005 - תמיכת משרד החוץ בעבודה המוצגת בחו"ל, הביאנאלה ה-9 לאמנות, איסטנבול.
2007 - פרס עידוד היצירה, משרד התרבות.
2007 - מלגת שהות, גלריה ACC, ויימאר, גרמניה.
2008 - קרן יהושע רבינוביץ לתמיכה בפרויקטים מיוחדים, "מסלול האוטובוס".
2010 - פרס שרת התרבות והספורט.
2010 - מלגת שהות, מרכז גיאונגי לאמנות, מוזיאון גיאונגי לאמנות מודרנית (Gyeonggi MoMA), אנסאן, קוריאה הדרומית.
2010 - הקרן לעידוד וידאו ארט וקולנוע נסיוני, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2013 - האקדמיה לאמנויות העולם, קלן.
1997 - יוחאי אברהמי, סדנאות האמנים, תל אביב.
2003 - יוחאי אברהמי, פארק פסלים אקרבי, נורה, שוודיה.
2004 - המגעים נמשכים, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2008 - תל חי, גלריה עינגע לאמנות עכשווית, תל אביב (עם קארין אליהו).
2010 - ג'לטין, מוזיאון גיאונגי לאמנות מודרנית (Gyeonggi MoMA), אנסאן, קוריאה הדרומית.
2010 - כלבים על השטיח, מרכז אמנות גיאונגי, אנסאן, קוריאה הדרומית (עם קארין אליהו).
2010 - עוזי, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2013 - אלבום, הגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב.
יוחאי בן ישי (נולד ב־1969) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבת הבקעה.
בן ישי גדל במשפחה דתית בקריית אתא, אביו עבד בקרן קימת לישראל כיערן.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ בחטיבת הנח"ל.
בנח"ל עבר בן ישי הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בהמשך מילא מספר תפקידי בחטיבה ובהם מפקד פלוגה מסייעת בגדוד 931. בשנת 1995 שימש בן ישי כמפקד פלחה"ן נח"ל, הוביל אותה בלחימה בדרום לבנון ונפצע קשה כאשר חזבאללה הפגיז את מוצב דלעת.
לאחר תהליכי החלמה ושיקום שנמשכו שלושה חודשים שב לשירות בצה"ל ושימש כמפקד גדוד 50 (בזלת), בין היתר בנסיגה מלבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד בא"ח נח"ל.
בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד חטיבת הנח"ל.
לאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלון, ביולי 2008 נתמנה למפקד חטיבת הבקעה, בתפקידו שימש עד שנת 2010. בתחילת שנת 2011 עבר לשמש כמדריך בקורס מפקדי פלוגות ובהמשך אותה שנה התמנה לסגן מפקד מל"י.
יוחאי ספונדר (נולד ב-14 באוקטובר 1982) הוא סטנדאפיסט וקומיקאי ישראלי.
ספונדר גדל בגבעת יואב שברמת הגולן.
לאחר שחרורו מהצבא בשנת 2005, החל להופיע על בימות הסטנד-אפ בקאמל קומדי קלאב ובקומדי בר.
באותה שנה החל להופיע במופעי סטנדאפ ברחבי ישראל.
בשנת 2009 השתתף לראשונה בתוכנית טלוויזיה, ביפ קומדי האוס, ששודרה בערוץ ביפ וערוץ 2.
בשנת 2010 השתתף ב"ביפ קומדי בר", והגיש פינת סטנדאפ בתוכנית הרדיו 'ציפורי לילה מנבאות' עם דוד ליפשיץ ואבי נוסבאום בגלי צה"ל.
בשנת 2011 הוציא ספונדר 7 להיטי יוטיוב לשירי פארודיה, אותם כתב וביצע בהשתתפות הלהקה שלו, 'להקת הבני דודים'.
כן ביצע עם הקומיקאי מני מלכה את "שיר השיקסע", שיר מחאה סאטירי נגד הדרת נשים.
בשנת 2013 השתתף בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "West Coast Comedy", בכבלים "HULO".
בשנת 2015 הגיש פינת סטנדאפ בתוכנית הבוקר "דצים" של אורנה ומשה דץ, בתוכניתו של איציק זהר בערוץ 24, וכן הגיש מדי שבוע פינה אקטואלית קומית בתוכנית הרדיו "שי ודרור" ב-103fm.
בשנת 2017 הפעיל ביחד עם שחר חסון מיזם של ערבי סטנדאפ באנגלית שכלל מופעים בישראל ובמקומות שונים בעולם לצד תוכנית רדיו באנגלית.
בשנים 2017–2018 השתתף בתוכנית "מחר שבת" בהנחיית צביקה הדר.
בשנת 2018 יוחאי הופיע בפרק יום שישי בסופר של קופה ראשית.
בשנת 2020 השתתף בסדרה "יחסים ויראליים" של כאן 11, ביחד עם שחר חסון.
בשנת 2023, בצל מלחמת חרבות ברזל החל להגיש ביחד עם שחר חסון את ההסכת "Standup for Israel" באנגלית בגלי צה"ל.
ספונדר קיים בעבר אורח חיים טבעוני במשך כשנתיים.
ספונדר נישא לבת זוגו ב-24 באוקטובר 2021.
יוחאי דוידוף (נולד ב-8 במאי 1980) הוא זמר מטאל ישראלי.
חבר במספר להקות ופרויקטים שונים.
יוחאי דוידוף התחיל לשיר בזמן שירותו הצבאי בצה"ל בחיל התותחנים (אליו התגייס ב-1999), במסגרת להקה בשם "פטפליי".
לאחר שחרורו מהשירות ב-2003, עבר להתגורר באילת, בה עבד במועדון זמר בטיילת במסגרת עבודה מועדפת.
בהמשך החל לשיר בהרכב נו מטאל בשם "Redline" ואז עם להקת ההבי מטאל "Stone of Tears" איתם ביצע גרסאות כיסוי לשירי להקת איירון מיידן.
לאחר תקופת שיתוף פעולה ומספר הופעות בישראל, עזב את ההרכב.
היה לחבר בלהקת "DamnNation" (דמניישן), אך פוטר עקב מחלוקות עם ההרכב.
במשך כ-4 שנים (מ-2005 עד 2009), היה חבר בהחלקת פאוור מטאל "Acropolis", והוציא איתם מיני-אלבום בשם "The Aftermath".
ב-2006 השתתף בפרויקט "Abba Metal Tribute" בה ביצע גרסאות כיסוי לשירי להקת אבבה.
ב-2009 דוידוף הצטרף להקת Prowlers המבצעת גרסאות כיסוי לשירי איירון מיידן.
בהמשך להקה זו גם התחילה להלחין חומר מקורי.
במקביל, ב-2011 הצטרף ללהקת פרוג מטאל "Abirolam".
הרכב זה הוציא מיני-אלבום אחד .
בנוסף למופעי חימום ללהקות משפיעות, כולל להקות משפיעות כמו Iced Earth וקורפיקלאני, דוידוף התפרסם כזמר אורח בהופעות של אמני מטאל רבים בישראל.
בין שיתופי הפעולה שלו ניתן למנות את הלהקה אורפאוס בלייד, בה הוא מחליף את הרינג באסה בהופעות חיות.
יוחאי דמרי (נולד בשבט ה'תשכ"ה, 1965) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה האזורית הר חברון.
נולד בבאר שבע בשכונה א', להורים שעלו בנעוריהם מתוניסיה.
האם הייתה אחות בסורוקה והאב עבד כמסגר.
דמרי למד בבית הספר הממלכתי בארי ובישיבת בני עקיבא אהל שלמה אצל הרב אברהם סילברט.
היה חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא.
במהלך כיתה י"א עבר לאופירה והיה שותף במסגרת המאבק נגד הנסיגה מימית.
אחרי התיכון למד בישיבת הכותל בראשותו של הרב ישעיהו הדרי.
שירת בחטיבת גבעתי, זמן קצר לאחר שהחטיבה הוקמה מחדש, ושימש כחובש גדודי.
בתחילת שנת לימודיו הרביעית בישיבה פנה אליו הרב דן מרצבך וביקש להקים כולל בעתניאל עם החברותא שלו, הרב חיים רטיג, ויחד עם הרב בני קלמנזון שיעמוד בראשו.
בין הלומדים והמלמדים אז היו הרב שג"ר, הרב יאיר דרייפוס והרב עמי עולמי.
לאחר מכן שימש במשך שנתיים מזכיר וגזבר של היישוב עתניאל.
שימש מנהל מתנ"ס ולאחר מכן, ראש מינהל החינוך ב.
ב-2013 נבחר לראשות מועצה אזורית הר חברון, תפקיד אליו נבחר בשנית ב-2018. במאי 2023 הודיע כי לא יתמודד על התפקיד בשלישית.
הוא בוגר מכללת הרצוג בהוראה ומוסמך המסלול האקדמי המכללה למנהל במנהל עסקים, תוך התמחות בפסיכולוגיה עסקית.
הוא למד גם אימון וייעוץ ארגוני.
נשוי ליעל, עו"סית קלינית, ואב לתשעה.
הרב ד"ר יוחאי ברוך רודיק (נולד בשנת ה'תשט"ז) הוא מפמ"ר מחשבת ישראל בחינוך הדתי במשרד החינוך, מחבר ספרים וחוקר הציונות הדתית.
נולד בשנת תשט"ז לשמעון רודיק יו"ר סייעת המערך בחיפה וממלא מקום ראש העיר חיפה.
למד בישיבת הר עציון אצל הרב יהודה עמיטל.
לאחר מכן עבר לישיבת מרכז הרב ושם למד אצל הרצי"ה קוק.
שירת בצה"ל בחיל שריון וקצין ביחידת חילוץ.
את תואר הדוקטורט עשה רודיק באוניברסיטת חיפה ועבודת הדוקטורט הייתה "ישיבת מרכז הרב – התפתחותה ומגמותיה החינוכיות (תרפ"א–תשמ"ב, 1921–1982)".
שימש כמנהל חינוכי של בית הרב קוק בירושלים.
זכה בפרס שר החינוך ליצירה, ובפרס הציונות הדתית (הגות יהודית) על עבודתו בנושא ישיבת מרכז הרב.
משמש כיום כמפמ"ר מחשבת ישראל בחינוך הדתי.
נחשב למומחה בתחום מחשבת ישראל ואף כתב על כך ספר.
מרצה בנושאי חינוך ויהדות בציבור דתי וחילוני.
בעשרות השנים האחרונות חוקר את משנת הציונות הדתית, במסגרת זו פרסם ספרים על ישיבת מרכז הרב ועל שכונת קריית משה.
בנוסף פרסם ספרים שחוקרים את שורשיה האידאולוגים של תנועת גוש אמונים ואת היחס של הציונות הדתית לתוכנית ההתנתקות.
כתב טור קבוע בירחון 'מגד ירחים' בהוצאת בית הרב קוק.
בעבר פרסם מאמרים בבמות שונות כגון תחומין ובספרים הקשורים לחינוך הדתי.
בשנת 2015 קיבל ממשרד החינוך אות הצטיינות על פועלו.
חיים של יצירה: ישיבת מרכז הרב לדורותיה, חינוך, הגות ומעש, הוצאת מוסד הרב קוק (תשפ"ב, 2022).
ישיבת "מרכז הרב": התפתחותה ומגמותיה החינוכיות (תרפ"א–תשמ"ב, 1921–1982).
אמונה וגאולה – ספר במחשבת ישראל, 238 עמ'.
תל אביב: מעלות, תשע"א– 2011. בשיתוף משרד החינוך.
יוחאי רודיק ונאווה כהן ברוזובסקי (עורכים), קריית משה – תולדותיה של שכונה, הוצאת מוסד הרב קוק, 2008.
עם ישראל חי מבט אמוני בשעת משבר: הכוונה אמונית, חינוכנית וחברתית נוכח תוכנית ההתנתקות.
'ארץ גאולה' – שורשיו האדיאולוגים של גוש אמונים.
המכון לחקר משנת הראי"ה קוק, 1988. 208 עמודים.
יוחנן אלימנו (באיטלקית: Yohanan Alemanno; 1435 – 1504) היה פילוסוף, מקובל, מורה ופרשן מקרא יהודי, שחי בפירנצה ובמנטובה שבאיטליה בראשית תקופת הרנסאנס.
אלימנו היה מצוי בקשרים הדוקים עם חוג ההומניסטים שבאקדמיה האפלטונית בפירנצה , ושימש מורה לעברית ולקבלה למספר הוגים נוצרים חשובים בתקופתו, שהידוע שבהם הוא ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
אלימנו היה אדם משכיל ובעל אופקים רחבים ביותר, אך התעניין במיוחד בקבלה, בפילוסופיה ניאופלטונית, בתאוריה של האמנות, במאגיה ובאסטרולוגיה.
הוא חיבר מספר חיבורים חשובים בתחומים אלה, אך רובם טרם הועלו על מכבש הדפוס.
אלימנו היה צאצא של גולים מפריז שהיגרו לאיטליה, כשמקורה הרחוק יותר של משפחתו הוא מגרמניה, כפי שמעיד שם משפחתו ('גרמניה' בספרדית: Alemania).
הוא גדל בפירנצה, ובבגרותו החל לשמש כמורה לילדיו של הבנקאי יחיאל מפיזה.
בסוף שנות השישים של המאה החמש-עשרה עבר אלימנו למנטובה, שם פרש עליו את חסותו המרקיז לואיג'י גונזאגה השלישי שבביתו נכח אלימנו באירועים אמנותיים.
אלימנו נדד בצפון איטליה בין בתיהם של שועים יהודיים, עד ששב בשנת 1488 לפירנצה.
אלימנו העריך מאוד את אנשי עירו פירנצה, ובספרו הראשון "חשק שלמה" היללם על חינוכם המעולה המשלב מדיניות והגות ועל תכונות רבות נוספות שבהן התברכו, וביניהן רגש האחדות שלהם שבעיניו הוא חזק מזה של אחיו היהודים.
הוא אף טען כי נדבק באהבת החכמה מרעיו הפלורנטיניים, ולפיכך חזר לפירנצה ממנטובה כששמע שפיקו דלה מירנדולה, שאותו ראה כחכם ותאב דעת, שב אליה.
אלימנו אף הילל בספרו את מנהיגה של פירנצה לורנצו דה מדיצ'י כמנהיג משכמו ומעלה, המדריך את ההמונים באמצעות התבונה ולא באמצעות כפייה.
לפי המוסכמות התרבותיות של התקופה, נראה שאלימנו הניח כי דברי ההלל שלו יגיעו לאוזניו של דה מדיצ'י.
בפירנצה ביקר אלימנו תכופות בארמונו של דה מדיצ'י, שם הכיר ככל הנראה את פיקו דלה מירנדולה.
אלימנו החל ללמד את פיקו עברית וקבלה, וייתכן שעמדותיו שימשו השראה עבור מספר נכבד מה"תזות" של מירנדולה אודות תורת הקבלה.
אלימנו החליף את אליה דל-מדיגו, מורו הקודם של פיקו שעבר לוונציה, ושימש מורה לפיקו כשש שנים.
אלימנו לא הרבה להזכיר את הוגי ואמני פירנצה ומנטובה של זמנו בשמותיהם, אולם לפי החוגים בהם פעל סביר להניח שהכיר באופן אישי חלק נכבד מתוכם, כולל את מרסיליו פיצ'ינו ולאונרדו דה וינצ'י.
אלימנו נשאר בפירנצה כנראה עד הגירוש הארעי ב-1497, וקורותיו לאחר-מכן אינם ידועים בבירור.
הוא כתב מספר חיבורים בעברית אל קהל יעד יהודי, כשמטרתו הייתה לשכנעם שתמונת העולם החדשה של הרנסאנס פותחת בפניהם שערים חדשים להתפתחות ולהשתלבות.
בסוף ימיו הלין אלימנו על-כך שלא הצליח להשפיע על ההמון היהודי בדבריו.
אלימנו היה בקי בקבלה ובפילוסופיה יהודית, יוונית וערבית, וכן בספרות הלטינית הקלאסית וזו של ימי-הביניים.
הוא למד בצעירותו פילוסופיה, ואותה השלים בלימודי רפואה – מדע שאותו ראה כמוגבל וחלקי.
תחומי ההתעניינות של אלימנו היו רחבים מאוד, והוא התמצא בין היתר בגאוגרפיה, גאודזיה, מטלורגיה, בוטניקה וזואולוגיה; סוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה; מתמטיקה, פיזיקה, כימיה, אסטרונומיה, אסטרולוגיה, פילוסופיה, אסתטיקה, קבלה, מאגיה, אלכימיה ועוד.
אלימנו היה תלמידו של רבי יהודה מסר ליאון שהיה פילוסוף אריסטוטלי, אך סטה מדרך רבו והעדיף את הפילוסופיה הניאופלטונית ברוח חבריו מן האקדמיה האפלטונית בפירנצה.
אלימנו ראה את תורת אפלטון כאלוהית וסבר שאפלטון למד מפיהם של נביאי ישראל.
לדבריו, תורת עשר הספירות שאודותיה שמע אפלטון מהנביאים, השפיעה עליו בעיצוב תורת האידאות שלו ובחשיבות העמוקה שהיא מעניקה למספרים.
אלימנו אף מזכיר בכתביו פילוסופים ניאופלטוניים מהמאה השלישית, כדוגמת פלוטינוס ותלמידו פורפיריוס.
דעותיו הניאופלטוניות של אלימנו הושפעו ממחברים יהודיים ניאופלטוניים קודמים לו כגון יוסף אבן וקאר, שמואל אבן מוטוט, שלמה אלקונסטנטיני ושמואל אבן צרצה.
בהגותם של כל המחברים הללו, וכן בזו של אלימנו, ניתן לזהות את התופעות הבאות: ניסיונות למזג את הפילוסופיה והקבלה; השפעות של זרמי מחשבה ניאופלטוניים בנוסח אבן עזרא ואבן סינא; זיקה חזקה למאגיה; דיונים על חשיבותה של האסטרולוגיה.
מגמתו הניאופלטונית של אלימנו, בולטת במיוחד לאור הנטייה האריסטוטלית המובהקת של פילוסופים יהודים באיטליה של זמנו (בקרב הוגים כגון: רבי יהודה ובנו רבי דוד מסר ליאון, רבי אליהו דלמדיגו ורבי עובדיה ספורנו), והיא מוסברת לאור הקשרים של אלימנו עם האקדמיה האפלטונית בעירו פירנצה.
לפי עדותו של אלימנו הוא היה מצוי בקשרים עם מאגיקונים יהודיים ונוצריים כאחד.
קשריו של אלימנו עם החוג הניאופלטוני בפירנצה אשר ראה את המאגיה באור חיובי ואף נעלה, הם כנראה שהביאו אותו לתור אחר מקורות האוהדים את המאגיה בספרות היהודית הקודמת לו.
אלימנו התעניין מאוד במאגיה, והוא מזכיר בכתביו ספרי מאגיה רבים, יהודיים ושאינם כאלה; הן כאלה המוכרים לנו ממקורות קודמים (כדוגמת הספרים: "תכלית החכם"; "ספר רזיאל"; "מפתח שלמה"; "פלאות עולם" מאת אלברטוס מגנוס), והן כאלה שרק דרך כתבי אלימנו קיומם נחשף (כגון: "ספר הלבנה"; ספר "מלאכת מושכלת" המיוחס לאפולוניוס; "ספר התמר").
אלימנו אף האמין באלכימיה וחיפש אחר סם החיים.
ברוח הרנסאנס התעניין אלימנו רבות באמנות החזותית, והוא דן בה הן באמצעות דיון ישיר בתחום האסתטיקה, והן במסגרת דיון פילוסופי עקיף.
דיונו של אלימנו אודות האמנות מזכיר את הערותיהם והנחיותיהם של אמני זמנו, כדוגמת פיליפו ברונלסקי, לאונרדו דה וינצ'י ולאונה בטיסטה אלברטי.
אלימנו ראה את ערך האמנות ככזה החורג מקישוטיות גרידא, וסבר שהיא בעלת חשיבות מהותית המבוססת על חיקוי הטבע וההרמוניה השלטת בו.
בנוסף, לדעתו האמנות מביאה לידי ביטוי את אנושיותו של היוצר ומספקת את צרכיו הנפשיים והרוחניים של הצופה, ואף מכאן חשיבותה הגדולה.
לדברי אלימנו, ערכה של האמנות נגזר משלמות האשליה שהיא יוצרת אצל הצופה; אשליה הנגזרת מההרמוניה האמנותית המשקפת את ההרמוניה הטבעית.
אלימנו נטה להדגיש את הצד הטכני והביצועי של האמנות, ולהמעיט בערכו של הנרטיב המובע על ידה.
הדבר נבע הן משיקולים דתיים-הלכתיים המחמירים בנוגע לייצוגים חזותיים, והן כתוצאה מתפיסתו האסתטית, הרואה את האמנות כדיסציפלינה טהורה היונקת את ערכה מתוכה, ולא מכוח שימושה לצרכים אחרים (דתיים או פוליטיים למשל).
לפיכך גם כל שימוש פוליטי באמנות היה פסול בעיני אלימנו.
חיבורו הראשון של אלימנו הוא "חשק שלמה" (נדפס בשם "שער החשק" בליוורנו תק"ו, ולאחר-מכן נדפס שנית בהלברשטאדט בשנת 1862), המהווה פירוש על שיר השירים בדרך הפשט והסוד.
פירוש זה משמש יותר כמסה פילוסופית ברוח הגות הרנסאנס מאשר כפירוש קלאסי.
כפי שסיפר אלימנו במבואו לספר, הוא החל לכותבו בצעירותו והשלימו מאוחר יותר לפי בקשתו של פיקו שמצאו כמעניין במיוחד.
כמעט חצי הספר הוא מבוא, שתכליתו לתאר את שבחי שלמה המלך ברוח המדרש והאגדה, ותוך כדי כך לדון בטבעה של האהבה – הגשמית והרוחנית.
הספר נכתב אמנם בעברית, אולם מבחינת נושאו הוא ממשיך את מסורת הכתיבה האיטלקית הפילוסופית על האהבה שבה פתח מרסיליו פיצ'ינו בשנים 1474-1475. הספר יצא לאור במהדורה ביקורתית בעריכת ד"ר דפנא לוין, תל אביב: הוצאת אדרא תש"פ.
חיבורו העיקרי של אלימנו הוא "חי העולמים" (נותר בכתב-יד), אשר נכתב במשך כשלושים ושלוש שנים ולא הגיע לידי השלמה.
בחיבור זה הוא המשיך לפתח את נושא האהבה העליונה, באמצעות דיון בטיפוס האנושי האידיאלי ובדרך התעלותו עד הגעתו לדבקות באלוהים ולחיי אלמוות של הנפש (אלמותיות הנפש היה נושא פופולרי ביותר בהגות הרנסאנס).
אלימנו השתמש ב"חי העולמים" בשני קולות שונים: קול ה'אב' (ראשי-תיבות של 'אמת בלבבו') הדובר במונחים ובסגנון פילוסופיים עבור המשכילים, וקול ה'מיעל' (ראשי-תיבות של 'מליץ יושר על לשונו') הדובר להמון בלשון רטורית המושפעת מלשון הספרות המקראית.
את החיבור "חי העולמים" ניתן לראות כאנתולוגיה על האדם, שמטרתה לפרוש בפניו דרך אופטימלית לניהול חייו; דרך אשר תוביל אותו הן לחיים משמעותיים בעולם-הזה והן לחיי נצח בעולם-הבא.
לתפיסת אלימנו הנפרשת בספר, חיי האדם מורכבים משלבים שונים שביניהם הוא מטפס לאחר תהליך 'הבשלה'.
תהליך ההבשלה הנפשי מצריך את האדם ליצור איזון בין צורכי הגוף והנפש וכן להכיר הכרה מעמיקה את גופו, נפשו והעולם שבתוכו הוא חי, כאשר לנגד עיניו אמורה לעמוד המטרה הסופית של הגעת הנפש לחיי אלמוות.
אלימנו, וגם זאת ברוח מחשבת הרנסאנס, הביע בספרו את העמדה לפיה פעילותו של האדם צריכה להתקיים בשני מישורים: הפנימי שעיקרו חיי התבוננות ועיון, והחיצוני שעיקרו בפעילות חברתית לשם שיפור פניה של החברה האנושית.
רק בדרך זו, טען אלימנו, נפשות רבות ככל האפשר תשרודנה את המסע בעולם החומרי ותזכינה לחיי אלמוות.
בנוסף חיבר אלימנו חיבור בשם "עיני העדה" על התורה, ובו הוא מפרש את התורה לפי דרכי הפשט והסוד.
מספר זה הגיעו אלינו אך קטעים בכתב-יד, וייתכן שלא הושלמה כתיבתו.
מכתביו נותרו גם "ליקוטים" שעודם בכתב-יד, וכן חיבור ללא כותרת המוכר כ"כתב-יד פריז" וכונה על ידי גרשם שלום "כתב-יד בלתי נודע".
מלבד השפעתו של אלימנו על פיקו, ודרכו על מקובלים נוצרים לאחר-מכן, היו נוצרים נוספים שלמדו אצל אלימנו והושפעו מתורתו.
כך למשל ידידו של פיקו, המשורר ג'ירולאמו בניווייני , למד אצל אלימנו וכך עלה בידו לחבר מילון עברי-לטיני ולטיני-עברי.
בנוסף השפיע אלימנו על הוגים יהודיים שבאו אחריו כגון רבי אברהם יגל, רבי יהודה מוסקאטו, רבי אברהם הירירה ויש"ר מקנדיה, לשילובה של המערכת הפילוסופית הניאופלטונית בתמונת העולם הקבלית.
יוחנן (ג'ון) אבן עזרא (1875–1947) היה קבלן, איש עסקים ואיש ציבור ירושלמי, יוזם ומניח קו המים הראשון לירושלים בתקופת המנדט הבריטי, וחבר ועד העדה המערבית בעיר.
נולד בירושלים בשנת 1875 (ה'תרל"ה) ליעקב אבן עזרא (בן למשפחה שעלתה לישראל במאה ה-18 מאלג'יר) שהיה אחראי על תחזוקת מערכות המים בירושלים, ולוידה שעלתה לישראל ממרוקו במאה ה-19. בילדותו התחנך במוסדות מסורתיים מקומיים בעיר, ובגיל 13 לערך החל לסייע בפרנסת המשפחה.
בשל סקרנותו, היה קורא ספרים שמצא בספריות במנזרים בעיר.
הודות לקריאת הספרים, רכש שליטה ביידיש, פולנית, אנגלית וצרפתית, מעבר לעברית, ערבית פלסטינית, ערבית מוגרבית ולאדינו שרכש בילדותו.
נישא לזוהרה שהייתה קרובת משפחתו של יוסף נבון, ויחד נולדו להם שני בנים.
בשנת 1896 (ה'תרנ"ו), בגיל 21 החליט לתור בעולם והגיע לארצות הברית כהרפתקן, שם הוסיף לשמו הפרטי את השם ג'ון, ונטל חלק בבניית תעלת פנמה החוצה את מצר פנמה, ומחברת בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד), בסיום העבודות על התעלה, הצטרף לקבוצת יזמים בעלי חברה בשם "Cosmo Pictures Corporation" מקליפורניה, שיחד תכננו להפיק סרט בנושא תקומת העם היהודי בארצו.
בשל מעילה בחברת ההפקה, קרסה החברה בשנת 1921 (ה'תרפ"א) והסרט לא ראה אור.
בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר לירושלים, שם חזר לעסקי המים של משפחתו.
בתקופה זו נפטרה אשתו בעקבות מחלה, ובשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נישא לרחל דרעי שעלתה לישראל ממקנס שבמרוקו, ויחד נולדו להם חמישה ילדים, איתם התגוררו בשכונת נחלת ציון בעיר.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) העלה יוזמה להפקת מים מנחל פרת עבור היישוב בירושלים.
הממשל הבריטי התנגד בתחילה ליוזמה בשל בעיות מימון, אך בהמשך התקבלה יוזמתו, ומשנת 1926 (ה'תרפ"ו) החל לשמש כקבלן הראשי להנחת קווי צינורות המים לירושלים, כשעבודתו זו הייתה הפעם הראשונה בה ניסו להוביל מים לירושלים באמצעות צינורות בתקופת המנדט הבריטי.
בין השנים 1932–1933 (ה'תרצ"ב - ה'תרצ"ג) התקין גם את צינורות מערכת הביוב החדשה של ירושלים באמצעות חברתו "John Ezra & Sons" ופועליה.
בתקופה זו כבר לא הספיקו לירושלים המים מנחל פרת, ובחודש דצמבר 1934 (חשוון ה'תרצ"ה) החל בעבודות לבניית קו להובלת מים בצינורות ממעיינות ראש העין לירושלים לאורך 60 קילומטרים, ובניית ארבע תחנות שאיבה בדרך לעיר.
בפעילותו הציבורית שימש כחבר בוועד העדה המערבית, ואף ביצע עבודות קבלנות עבור נכסי הוועד.
כן שימש כראש ועד השכונות שבסביבת שכונת נחלת ציון, ובשל קשריו מתוקף תפקידו כקבלן, סייע רבות לתושבי השכונות בצורכיהם מול הממשל הבריטי.
שימש כגבאי בית הכנסת אהליאב בשכונת נחלת ציון, שהוקם על ידי סבו אליהו אבן עזרא.
בשכונת זו בנה את "בית מרחץ המבריא", מעין חמאם בו התרחצו בסיום יום העבודה תושבי העיר.
עם ריבוי המקוואות ובתי המרחץ הנוספים בעיר, התמעטה הפעילות במקום, ומספר שנים לאחר סגירתו הוקם במקום תיאטרון פרגוד.
הלך לעולמו ב-26 באוקטובר 1947 (י"ב בחשוון ה'תש"ח), ונקבר בהר הזיתים.
יוחאי בן אב"י (נולד בט"ו בתשרי ה'תשל"ח, 27 בספטמבר 1977 בכפר פינס), הוא מוזיקאי ישראלי, זמר ומנגן, כותב ומלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי.
יוחאי בן אב"י נולד וגדל בכפר פינס בשם יוחאי רוזנבאום.
למד בבית הספר תחכמוני בחדרה, בקריית יעקב הרצוג בכפר סבא ובמדרשית נעם בפרדס חנה.
למד כשבע שנים בישיבת הגולן, שם שילב שירות בצה"ל בחטיבת גבעתי במסגרת ישיבת הסדר.
בן אב"י בעל תעודת הוראה בתנ"ך ותושב"ע ממכללת אורות ישראל, ותואר ראשון בחינוך ממכללת אוהלו.
לומד לתואר שני בתנ"ך במכללת הרצוג.
בין השנים תשס"ב - תשס"ג שימש מורה ומגיש לבגרות בגמרא ותנ"ך בישיבה תיכונית חיספין.
מתשס"ד משמש מורה לגמרא ותנ"ך בישיבת אורות הזורעים.
בן אב"י החל את דרכו המוזיקלית החל בנעוריו בתור מתופף, גיטריסט וזמר בלהקה של המחזור במדרשית נעם, וכבר אז החל לכתוב ולהלחין שירים.
במקביל לעבודתו החינוכית החל לכתוב שירים ולפרסמם.
כשהחל להופיע בחר בשם הבמה יוחאי בן אב"י - על שם אביו אברהם יצחק שנפטר כאשר היה בן שנתיים.
בשנת תשע"ב הוציא את הסינגל הראשון שלו, "סתיו של תקווה", שהופיע לאחר מכן באלבומו הראשון "שעה ברחוב הגליל".
מאלבום זה בלטו השירים: "סתיו של תקווה", "דתי מלידה" - שיר המאיר את נושא התשובה באור מקורי, והשיר "מוריס השען" המספר את הסיפור של שען טברייני ועוסק במשמעות הזמן בחיינו.
בשנת תשע"ד החל לנהל בית ספר למוזיקה לילדים ונוער במועצה אזורית גליל תחתון.
בן אב"י עובד על פרויקט לחנים חדשים לפיוטים, בשיתוף פעולה עם אמנים נוספים.
עד כה הוציא את הסינגלים: "מעוז צור" – לחן מקורי ובית נוסף לפיוט המוכר, "שובי אלי (יעלה)" – דואט עם דניאל זמיר המתכתב עם פיוטו של רבי ישראל נג'ארה, "סוכה ולולב" - דואט עם רפאל ממן, ו"חד גדיא" - לצד שחקני ערוץ מאיר.
כמו כן הוציא את הסינגל "הנקודה" למילותיו של רבי נחמן מברסלב.
לכבוד חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל הוציא את השיר "יסוד כיסא ה'" – שיר המבוסס על משפט של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ומבוצע יחד עם המקהלה של ישיבת ירושלים לצעירים.
באלול ה'תשע"ח הוציא את השיר "צפייה" למילותיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לשיר צולם קליפ בבית הרב קוק.
בכסלו ה'תשפ"א ראה אור אלבום הילדים שלו "ירח פרח וחליל".
באלבום 13 שירים פרי עטו של צור ארליך סביב מעגל השנה.
באב ה'תש"פ הוציא את השיר "מסתבר" העוסק ברשתות חברתיות ובטכנולוגיה.
נשוי ואב לשישה, מתגורר בהזורעים.
יוחאי מטוס (נולד ב-28 בנובמבר 1977) הוא אמן רב תחומי ישראלי.
מטוס החל את דרכו כאמן רחוב בעבודותיו עוסק במרחב ציבורי, מגדר ואור.
בשנים האחרונות, בשיתוף עם האמן הבינתחומי חיים ויטלי כהן, ייסד מטוס את ליין המסיבות התל אביבי Kok Schok, שהפך לזירת אמנות, אופנה ופרפורמנס אלטרנטיבית עולה בחיי הלילה של תל אביב.
בשנת 2018, מטוס ביקש לבצע עזיבה סופית מזירת האמנות העכשווית וממעמדו כאמן פעיל על ידי הכרזתו כ"אמן לשעבר".
מטוס סיים בשנת 2004 את לימודיו במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
את תחילת דרכו כאמן מטוס עשה כאמן רחוב, לאחר מכן עבר להציג בגלריות פרטיות ובמוסדות ציבוריים בארץ וברחבי הארץ והעולם.
עבודותיו של יוחאי מטוס עוסקות בייצוג עצמי במדיום של צילום, פיסול ווידאו ומייצרים עומס של דימויים מהשפה הקווירית המורכבת מחומריות זולה ומתכלה דוגמת נאונים נצנצים ואריחי קרמיקה.
הצבעוניות הקאמפית במופגן, הופכת את האסתטיקה הקווירית הצוהלת למפגן אנדרלמוסי הגובל בביזאר ומתרגמת לזהות גברית אחרת במרחב.
התוצר הסופי מגולם בזוהָר תלוש ומרופט, המייצג את היפוכו הקוטבי של עיקרון הצבירה הבורגני.
בפרויקט שלטי הרחוב התערב מטוס יחד עם מיכל צדרבאום.
באתרים שונים במרחב הציבורי, וזאת באמצעות לבבות מפוקסלים שקישטו פינות רבות בעיר.
העבודה "לב שבור" (2007), היא אחת מן ההתערבויות הפיראטית הבולטות שנוצרו בסדרה זו.
העבודה מתעדת הרס של לב גדול שנבנה מאריחי קרמיקה אדומים בשדרות רוטשילד בתל אביב ואף הפך לנקודת ציון בעיר.
כפי שתיאר זאת מטוס בריאיון לדנה גילרמן בעיתון הארץ "ברחוב יש הרבה אנשים שאוהבים אמנות ולא יודעים את זה אפילו.
חלקם פוחדים להיכנס לגלריות, אבל ברחוב הפחד הזה לא קיים".
מטוס יצר שלטי רחוב קומיים, הדביק לב גדול מקרמיקה על המדרכה בשדרות רוטשילד ועל מדרגות בניין העירייה בכיכר רבין, וצייר ציורי רחוב שונים שחלקם עוד קיימים וחלקם דהו או נמחקו.
בהתייחסות לעבודות הרחוב אמר שהוא שואף לגרום לצופה לחייך.
"מה שתיארתי כחיוך של הצופה נולד בתקופה שגרנו בירושלים ולא ממש הסתדרנו עם העיר.
חשבנו שאם ניתן לעיר מתנה אולי נסתדר יותר טוב".
מיצב תאורה שהוצב באכסדרה של תיאטרון ירושלים במהלך פסטיבל ישראל, 2017. באמצעות נאונים יצר מטוס דיוקן עצמי מוגדל שעסק בכוחו של היחיד במרחב.
בראש ערוף - תערוכת יחיד
תערוכת יחיד (גלריה דולינגר, אוצרת דליה מרקוביץ', 2008)
התערוכה עוסקת בציר המתח גברי-נשי.
דימויי גבריות ונטייה מינית מנקודת מבט ביוגרפית.
העבודות מתכתבות עם ייצוגים של אסתטיקה קווירית, טראש פופי ואמנות רחוב.
פניו של האחר – פניה של האחרוּת – מתפקדים כאתר אותנטי, ייחודי, שהוא "מעבר לכול תיאור".
הכוח הייצוגי הטמון בהם, מעניק חרך הצצה ייחודי אל נבכי "האני האותנטי", אך בה בעת הוא מרמז, כפי שעולה משם התערוכה, כי האותנטי מתקשה להתאקלם במערך הייצוגים הנורמטיבי.
הפורטרטים נרקחו ברובם משברי איברים, קולאז'ים סוריאליסטיים, ציפוי לכה ונצנצים כחולים.
לצד עבודות הדיוקן, ניצב נוף מפוברק המשמש כתפאורה של האירוע כולו.
הנוף מורכב משני דולפינים מלאכותיים, ושקיעה בצבעי פסטל.
הדולפינים שפוסלו מפורצלן, מזנקים אל ריק פרודי, כשהם נוטפים שכבה בוהקת של נצנצנים שהתקרשו.
השפיכה הנוצצת, הכחולה, העצלה, של החומר המתכלה והזול, מעצימה את המתיקות הסכרינית המיוחסת לחיית המחמד הימית.
כזהו גם הפוסטר הישן, המשחזר דימויים חבוטים של גלים מלטפים ושקיעה רומנטית.
התמונה הכוללת מוסרת לצופה את "גן העדן האבוד", המתענג באירוניה גלויה על הבדיה האסתטית המפורשת שהוא חושף לראווה.
2001–2004: תואר ראשון בתקשורת חזותית, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2014: "Leftover Paradise", גלריה שפייר, תל אביב אוצרת: דנה גילרמן
2012: "Background Sceneries", המוזיאון לאמנות עכשווית, סנטיאגו, צ'ילה
2008: "בראש ערוף", גלריה דולינגר, תל אביב, אוצרת: דליה מרקוביץ'
2012: "Re:visiting Rockefeller", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרות: ינאי סגל וסאלי הפטל נוה
2012: "שעת הקסם", מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, אוצרות: יעל עמית
2012: "נקודת מגע", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרות: רננה רז
2012: "ÜberKitsch", בית בנימיני, תל אביב, אוצר: רועי מעין
2011: "בפנים", מוזיאון תל אביב ביתן הלנה רובינשטיין, אוצרת: טל לניר
2011: "WONDERLAND", גלריה קו 16, תל אביב, אוצרת: סאלי הפטל נוה
2009: "בבואת נרקיס", גלריה P8, תל אביב, אוצר: רון ברטוש
2009: "כתם עיוור", מוזיאון פתח-תקוה, פתח-תקוה, אוצרות: כרמלה יעקובי וולק, עינת מנוף
2008: "העורף", הביאנלה לאמנות עכשווית, מוזיאון הרצליה, אוצר: יהושע סימון
2007: "הים האחר", בית האמנים, ירושלים, אוצרת: דליה מרקוביץ', קציעה עלון
2007: "לא תִראו", גלריה אום אל פחם, אום אל פחם, אוצרת : מורן שוב
2006: "חורשה זמנית", גלריה בית האדריכל, יפו, אוצרות: דליה מרקוביץ', נעמה מישר
2006: "הווה עכשיו", רידינג 5, תל אביב, אוצרות: ד"ר טל בן-צבי
2006: "יד רוחצת יד", גלריה בצלאל, תל אביב, אוצרות: אלונה רודה
יוחאי אהרוני (נולד ב-8 ביוני 1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
לאהרוני 5 הופעות במדי נבחרת ישראל בכדורגל.
הוא הבקיע שער אחד נגד הודו בגביע אסיה בכדורגל 1964, אליפות שישראל ניצחה.
ב-30 בספטמבר 1967, כבש אהרוני את השער הראשון בתבוסה 5–2 של הפועל מחנה יהודה על הפועל רמת גן בליגה הראשונה של ישראל באותה תקופה, הליגה הלאומית.
בינואר 1968 הציעה הפועל פתח תקווה להחליף את יוחאי אהרוני כנגד שלושה שחקנים משלהם.
קבוצת מחנה יהודה סירבה להצעה ואהרוני נכנס להסגר כדי להשתחרר מהמועדון.
בעונת 1969–70 היו לו 18 הופעות במדי הפועל פתח תקווה.
מיד אחר כך, פרש ממשחק פעיל בגלל פציעה.
לאחר הקריירת כשחקן פעיל, יוחאי אהרוני אימן בהפועל מחנה יהודה, הפועל ג'לג'וליה, והפועל עלייה כפר סבא.
הוא אימן גם בראש העין.
ב-2021 נכלל בשדרת הכוכבים של הפועל מחנה יהודה המנציחה את כוכבי תקופת הזוהר של מחנה יהודה בליגה הבכירה.
יוֹחַיי (בארמית בבלית: "יוחאי") היה דמות יהודית במאה השנייה לספירה, בתקופת התנאים.
בן הדור השלישי של התנאים, אף שלא נודע כחכם בעצמו.
ככל הנראה, היה מקורב לשלטון הרומי בימי הקיסר אדריאנוס (117-138 לספירה), אם כי טיב יחסיו המדויקים עם הרומאים אינו ברור לחלוטין.
יוחיי זכה להכרה היסטורית בעיקר בזכות בנו המפורסם, רבי שמעון בן יוחיי, שהיה מחשובי התנאים בדור הרביעי.
על יוחיי מסופר בתלמוד שהיה מקורב למלכות הרומאים בתקופת הקיסר אדריאנוס, ובהקשר זה הוזכר (לכאורה) לרעה:
בתלמוד מסופר כי רבי שמעון יצא עם בנו של רבי יוסי בן חלפתא לרומא, ובהשתדלותו שם בוטל האיסור על שמירת השבת והמילה, לאחר שהוציא שד מבת הקיסר.
בהקשר זה התנהל דיון בין רבי יוסי לרבי שמעון בו מוזכר יוחיי כמי שאיננו בין החיים.
אודות כך, לפי כמה חוקרים יש לתארך את מות יוחיי סביב מרד בר כוכבא.
במדרש אגור, המשויך למדרש "משנת רבי אליעזר", מופיע ציטוט של חכם בשם רבי יוחי, תוך חוסר בהירות באשר לזהותו המדויקת - האם מדובר באביו של רבי שמעון בן יוחי או בחכם אחר.
במחקר הפילולוגי עלתה שאלת הזיהוי: באותה אמרה המופיעה בתלמוד הבבלי, הציטוט מיוחס לרבי יוחנן.
החוקר שפירו העלה השערה מתודולוגית לפיה מדובר בטעות טקסטואלית: השיבוש נוצר באמצעות כתיב חסר של "ר' יוח'" (המזוהה באופן חד-משמעי עם רבי יוחנן במספר רב של עדי נוסח), אשר השתבש ל-"ר' יוחי" באמצעות החלפת הגרש (') באות יוד (י).
במדרש "פסיקתא דרב כהנא" ישנו אזכור לחכם בשם רבי יוחי ברבי יודן, אך ככל הנראה מדובר באמורא, או לחלופין בטעות העתקה.
בחיבורו "יחוסי תנאים ואמוראים", סבר רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא (מבעלי התוספות באשכנז במחצית השנייה של המאה ה-12), ש"יוחאי היה אדם חשוב ונשוא פנים".
הוא מסיק זאת מדברי התלמוד, שם רבי שמעון מתייחס לאביו כפי שרבי יוסי התייחס לאביו (היות שחלפתא, אביו של רבי יוסי, היה תנא נחשב).
ישנם חכמים שתיארו את יוחיי כגדול בתורה ואף כתנא, אך אין סימוכין לכך בספרות חז"ל.
רבי אברהם שמואל ריקי (המאה ה-18) סבר לכאורה כי יוחיי היה תנא.
על פי האגדה, רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ (המאה ה-18) סיפר כי אביו (שבתי הופשטיין) יושב בהיכל אחד בגן עדן עם "התנא רבי יוחאי".
רבי נחמן מברסלב (המאה ה-18) בספרו "ליקוטי מוהר"ן" מכנה את "רבי יוחאי" כ"תנא" ו"גדול בישראל", את דבריו ביסס על דברי הקדמת הזוהר וכן נתן פירוש למעשה עם רבי עקיבא המוזכר בתלמוד אודות יוחיי.
רבי יוסף חיים מבגדאד (המאה ה-19) מתאר את יוחיי כ"תנא גדול" ו"גדול בתורה".
רבי יוסף משאש (המאה ה-20) בספרו "נחלת אבות" הביא אגדה עממית על סיפור לידתו של רבי שמעון ומתאר את יוחיי: "אביו הקדוש יוחאי, הוא היה משבט יהודה, והיה מגדולי הדור ועשיר ונכבד וקרוב למלכות".
רבי צדוק הכהן מלובלין (המאה ה-19) כתב כי קיבל שרבי שמעון (-בנו) היה משבט שמעון.
בדומה, רבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן (המאה ה-19) מפילץ טוען לאפשרות שהיה משבט שמעון, כהשערה בלבד.
אהרן צבי אשכנזי (1839) מציין לראשונה בספרו "יד אהרון", מסורת המזהה את קבורת יוחאי בגוש חלב:
מנחם מנדל ראבין (1880-1888) מתאר בספרו "מסע מירון וערי הגליל" את קברו ומוסיף לו את התואר "רבי":
שאול בן פנחס הארנשטיין (1893) מציין לראשונה בספרו "גבעת שאול", כי גם אשתו נקברה עמו:
בשנת 1958 נבנה ציון בתוך חצר קטנה בגוש חלב המציין את קברם של יוחאי ואשתו, באזור קבורה נוצרי.
ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג וד"ר יוסי סטפנסקי סיכמו בספרם את נושא קבורת יוחיי בגוש חלב: .
יצוין, כי לפי המדרשים "פסיקתא דרב כהנא" ו"קהלת רבה", (וכן בספר הזוהר) רבי אלעזר בן רבי שמעון - נכדו של יוחיי, היה טמון תחילה בגוש חלב.
בנוסף, ישנה מסורת מהמאה ה-16 על קבורת תלמידי רבי שמעון בן יוחיי בגוש חלב.
אודות כך, ישנם חוקרים שסבורים כי המסורת על קברי רבי אלעזר ותלמידי רשב"י בגוש חלב, התחלפה ביוחיי.
רבי אביגדור הכהן מבעלי התוספות (המאה ה-12), טען ששם אשתו הוא "חמי".
אמנם יש שפיקפקו בקביעה זו, בטענה שאת דבריו כתב תוך הבנה משובשת מהתלמוד הירושלמי, אך ייתכן שכתב כך על סמך מסורת שהייתה לו.
הרב יוסף משאש (המאה ה-20), הביא בספרו "נחלת אבות" אגדה עממית אודות סיפור לידתו של בנה (רבי שמעון) בעודה עקרה, בהקשר לכך כתב ששם אשתו הייתה שרה, מזרע הלל הזקן, ככל הנראה כדי לייפות את הסיפור בהשוואתה לשרה המקראית שאף היא הייתה עקרה.
על אף שהמחבר כותב כי הדבר 'נשאר בזכרונו ממה שראה בספרים', ובסוף המעשה כתב "כל זה ראיתי בספר מעשיות כתב יד".
שאול בן פנחס הארנשטיין (המאה ה-19) ציטט מסורת עממית לפיה נקברה לצד בעלה בגוש חלב.
בנו, רבי שמעון בר יוחאי (מכונה בקיצור "רשב"י"), היה תנא בן הדור הרביעי שפעל במאה ה-2, תלמידו של רבי עקיבא.
ישנו אזכור ב"מדרש תנחומא" לחכם בשם רבי יעקב בן יוחאי, תלמידו של רבי יונתן, שחי לכאורה בדור החמישי לתנאים.
לפיכך, אפשרי שהיה בנו הצעיר או קרוב משפחתו של יוחיי.
על כלתו של יוחיי (אשת רבי שמעון) לא ידוע הרבה, היא מוזכרת פעמים אחדות בספרות חז"ל ללא ציון שמה.
בתלמוד הבבלי ישנו אזכור אודותיה: (תרגום: הלכו הוא (שמעון בר יוחאי) ובנו (אלעזר בן רבי שמעון) והתחבאו בבית מדרש.
כל יום הייתה מביאה להם אשתו כד קטן (קנקן מים) וככר (לחם) ואכלו.
כשהתחזקה הגזרה אמר (שמעון) לו לבנו (אלעזר): נשים דעתן קלה עליהן, שמא יצערוה ותגלה להם.