tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1975-1985 • תערוכות ידניות: ברוז', פריז, וינה, בודפשט, הלסינקי
1982 • תערוכת אמנויות שימושיות בהונגריה, הלסינקי
1989 • שבועות התרבות ההונגריים, מרכז ברביקן, לונדון
1990 • אופנה ומחזה, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1995 • גלריה לאמנות-זכוכית, אוטרכט
1996 • פינת הסדנאות, המוזיאון לאמנויות שימושיות, בודפשט
תערוכת אמנות תעשייתית של מילניום, Műcsarnok, בודפשט
2007 • אז ועכשיו – תערוכה של קבוצת מנואל, Zsófi Faur - גלריית ראדיי, בודפשט
2009 • Karika, גלריה סטרלינג, בודפשט
2010 • הודו - תערוכת גלריית תכשיטים סטרלינג, גלריית סטרלינג, בודפשט
2015 • LOOT, המוזיאון לאמנויות ועיצוב, ניו יורק
1973: תערוכת כסף בעולם, פרס שני, מקסיקו סיטי
1978: ארבעת השנה הבינלאומית לאמנויות יפות ואמנויות שימושיות, ארפורט, פרס ראשון
הביאנלה הבינלאומית לתכשיטים, Jablonec, סלובקיה, פרס ראשון;
1985: רביעיית צורפים ומתכות, מישקולץ, פרס ראשון;
1986: Handwerksmesse, תערוכת תכשיטים, מינכן, פרס חבר השופטים;
1987: תחרות כיריים בינלאומית, פרס מיוחד, לונדון
ולדימיר צוּפָאל (בצ'כית: Vladimír Coufal; נולד ב-22 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת המגן הימני בהופנהיים מהבונדסליגה ובנבחרת צ'כיה.
צופאל החל את הקריירה שלו במועדון המקומי באניק אוסטרבה (Baník Ostrava), שם שיחק באקדמיה של המועדון, לפני ששוחרר בגיל 17 כיוון שנחשב קטן ממדים.
בשנת 2009, לאחר שחרורו מבאניק אוסטרבה, הצטרף למועדון החובבים ŠSK Bílovec.
בראיונות שונים על השנים ההן, אמר כי הוא האמין ששחרורו מבאניק הרס את ההזדמנות שלו להפוך לכדורגלן מקצועי ותיאר את תקופתו עם Bílovec כמי ששיחק "עם גברים בני 40, ששיחקו בתמורה לנקניקיות ובירה אחרי המשחק, כתירוץ לשתות אחרי העבודה".
צופאל החל לבסוף את הקריירה המקצוענית שלו עם הלוצ'ין (FC Hlučín), וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה נגד דוקלה פראג (Dukla Prague) בספטמבר 2010 מיד לאחר יום הולדתו ה-18. במהלך עונת 2010–2011, רשם צופאל 14 הופעות במועדון.
צופאל בילה את עונת 2011–2012 בהשאלה אצל מועדון אופבה, שם רשם 13 הופעות וכבש שער אחד עבור המועדון.
במהלך עונתו הראשונה בליברץ שיחק בעשרה משחקי ליגה.
בעונתו השנייה בקבוצה, עונת 2013–2014, הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה עם 21 משחקים.
במהלך שלוש העונות הבאות, שיחק צופאל בקבוצה בעקביות, ורשם 57 הופעות בליגה, עם שמונה הופעות נוספות בגביע, עבור ליברץ.
העונה האחרונה שלו בליברץ הייתה מרשימה.
כקפטן הקבוצה, הוא רשם 30 הופעות במועדון והבקיע שני שערים, הופעות אלו גם זיכו אותו בזימון והופעת בכורה בנבחרת צ'כיה.
הוא שיחק בליברץ במשך שש עונות, רשם יותר מ-150 הופעות וזכה יחד עם קבוצתו בגביע הצ'כי ב-2015.
תצוגת המשחק המרשימה של צופאל בסלובן ליברץ זיכתה אותו במעבר לאחד מהמועדונים הגדולים בצ'כיה, סלביה פראג.
ב-1 ביולי 2018 הצטרף לסלביה פראג בחוזה לשלוש שנים, תמורת עמלה מדווחת של 18 מיליון קורונות.
עם מעברו לסלביה פראג התאחד עם המאמן יינדז'יך טרפישובסקי, ששיחק תחתיו בעבר בסלובן ליברץ.
במהלך עונת 2018–2019 רשם 28 הופעות במדי סלביה פראג, כבש שלושה שערים ועזר להוביל את הקבוצה לזכייה בליגת העל הצ'כית.
בעונה הבאה, 2019/2020, הוא רשם 32 הופעות נוספות וכבש עוד שלושה שערים בעונה שהושעתה לחודשיים, עקב מגפת הקורונה.
במהלך העונה הזו, צופאל וסלביה פראג שמרו על אליפות הליגה הצ'כית הראשונה.
במהלך עונת 2020/2021, רשם חמש הופעות עבור סלביה פראג לפני שעבר לווסטהאם יונייטד ולליגת העל, ושיחק את משחקו האחרון עבור המועדון בהפסד 1–4 במוקדמות ליגת האלופות מול המועדון הדני מיטיולן.
ב-2 באוקטובר 2020 הצטרף לווסטהאם יונייטד האנגלית תמורת תשלום של 5.4 מיליון ליש"ט, חתם על הסכם לשלוש שנים, והתאחד עם חברו לנבחרת צ'כיה תומאס סוצ'ק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בווסטהאם בניצחון 3–0 מול לסטר סיטי ב-4 באוקטובר 2020. צופאל בישל שבעה שערים לווסטהאם במהלך העונה הראשונה שלו בליגה האנגלית, מקום שני רק אחרי אהרון קרסוול.
הצמד בישל יותר שערים מכל צמד אחר בפרמיירליג בעונת 2020/2021. צופאל סיים במקום השני בפרס "פטיש השנה" של ווסטהאם לעונת 2020–2021, אחרי בן ארצו סוצ'ק.
ב-7 ביוני 2023 נצחו צופאל ווסטהאם את פיורנטינה 2-1 במסגרת גמר הקונפרנס ליג וזכו בתואר האליפות.
ב-5 באוגוסט 2025 חתם לעונה אחת בהופנהיים.
ב-2014 רשם שתי הופעות בנבחרת צ'כיה עד גיל 21.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת ב-11 בנובמבר 2017 במשחק ידידות נגד קטר.
ב-4 בספטמבר 2020 כבש את שערו הראשון עבור צ'כיה, כשהבקיע את שער הפתיחה במשחק שהסתיים בתוצאה 1–3 מול השכנה סלובקיה במסגרת ליגת האומות של אופ"א.
הוא היה חבר בנבחרת צ'כיה ליורו 2020 שהודחה ברבע הגמר על ידי דנמרק.
ב-16 בנובמבר 2021 מונה לקפטן צ'כיה בפעם הראשונה, בניצחון 2–0 במסגרת מוקדמות גביע העולם נגד אסטוניה.
צופאל נולד בכפר לודגירזוביץ' שבצ'כיה.
אמו של צופאל, אלנה דרביאנה, ייצגה את נבחרת ההתעמלות של צ'כוסלובקיה באולימפיאדת הקיץ 1988. שני אחיו של צופאל, פטר ויאנה, הם מחליקים אמנותיים.
צופאל נשוי לאנה קופאלובה, איתה החל לצאת כשעוד שיחק בסלובן ליברץ.
ולדימיר והאנה נישאו ב-2017 בטקס חתונה פרטי בצ'כיה.
לזוג שני ילדים, בן שנולד ב-2016 ובת שנולדה ב-2020.
מדליית הזהב של יאן מסריק: 2021
ולדימיר ולדימירוביץ' פורטווי (באוקראינית: Портной Володимир Володимирович; 9 ביוני 1931 - 19 בפברואר 1984) היה מתעמל סובייטי-יהודי.
סגן אלוף אולימפי (רומא 1960) בתחרות הקבוצתית וזוכה מדליית ארד (רומא 1960) בתרגיל סוס קפיצות.
התאמן בקבוצת דינמו לנינגרד בהדרכו של מיכאל קסיאניק.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית ארד בתרגיל סוס קפיצות בתוצאה של 19.225 נק', אחרי טקאשי אונו מיפן וחברו לנבחרת בוריס שאחלין שזכו ביחד במדליית זהב (19.350 נק').
ולדימיר צינקלר היה כדורגלן ומאמן סובייטי-מולדובי יהודי.
נולד ב-1937 בשם וועלוועל צינקלר במשפחה יהודית בכפר צ'אגה בדרום בסרביה (אז בממלכת רומניה, כיום זהו כפר פטרובקה במחוז אודסה של אוקראינה).
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לקישינב.
בשנת 1940 עברה העיר לשליטת ברית המועצות.
בקיץ 1941 נכלא צינקלר יחד עם הוריו בגטו קישינב ובהמשך גורשה משפחתו למחנה ריכוז פצ'ורה בטרנסניסטריה.
לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום בקיץ 1944, שבה משפחתו לקישינב.
בכל שנות הקריירה שלו ככדורגלן שיחק צינקלר במועדון זימברו קישינב.
בגיל 14 החל לשחק בקבוצת הנערים של המועדון ובגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנים 1956 - 1964 שיחק עם קבוצתו בליגת העל הסובייטית, בשנת 1964 ירדה הקבוצה לליגה הסובייטית הראשונה.
צינקלר שימש כקפטן הקבוצה בשנים 1963 - 1966. בסוף עונת 1966 פרש מכדורגל.
לאחר פרישה ממשחק פעיל הצטרף אל צוות המאמנים של קבוצתו זימברו קישינב.
בהמשך אימן תקופה קצרה את קבוצת קולחתי מגאורגיה.
אימן קבוצות מהליגה המולדובית, בשנותיו האחרונות ניהל את מוזיאון של המועדון זימברו קישינב.
עלה לזמן קצר לישראל וחזר למולדובה.
התגורר בקישינב, שם נפטר במרץ 2016.
מאשתו הראשונה אנה מויסייבנה בורכמן (1961-1939) נולדה לו בת, אלבינה (ילידת 1959)
ב-1987 התחתן שוב עם לידיה ניקולייבנה אבקומובה, רקדנית במקצועה,
אחיו הגדול, אלכסנדר צינקלר, היה גם הוא מאמן כדורגל בקבוצה "מולדבגידרומאש".
ולדימיר ליאונידוביץ' פטקין שחקן כדורעף יהודי-סובייטי בעבר, זכה במדליית ארד אולימפית (מינכן 1972), עם נבחרת הכדורעף של ברית המועצות.
מזכיר הכללי של איגוד הכדורעף הרוסי.
פטקין נולד וגדל בבוברוב, מחוז וורונז'.
באליפות אירופה שנערכה באיטליה בסוף ספטמבר 1971 זכה במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר 3–0 על צ'כוסלובקיה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה במדליית ארד בטורניר הכדורעף לאחר ניצחון 3–0 על בולגריה במשחק על מדליית הארד.
בשלב חצי הגמר נבחרתו הפסידה לגרמניה המזרחית 1–3.
בין השנים 1975–1982 שימש בצוות המאמנים של נבחרת ברית המועצות בכדורעף, שכללו 4 מדליות זהב באליפות אירופה (1975, 1977, 1979 ו-1981), מדליית זהב באולימפיאדת מוסקבה (1980), מדליות זהב באליפות העולם (1978 ו-1982).
פטקין עבד כמזכיר הכללי של איגוד הכדורעף הרוסי.
ולדימיר פרידקין הוא פיזיקאי יהודי סובייטי, המתמחה בקריסטלוגרפיה.
בנוסף לפיזיקה הוא עוסק בחקר ספרותי ובמיוחד בחקר אלכסנדר פושקין.
ולדימיר פרידקין נולד בשנת 1929 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו היה קצין בצבא האדום והגיע לדרגת קולונל בחיל האוויר הסובייטי.
הוא היה טייס, מטוסו הופל, הוא הצליח להגיע לכוחות של הצבא האדום אך נפטר תוך זמן קצר.
לאחר סיום לימודי בית ספר עם מדליית זהב פרידקין החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1952. בעקבות משפט הרופאים אמו שהייתה רופא פוטרה מעבודתה ופרידקין למרות שסיים את הלימודים בהצטיינות לא הצליח למצוא עבודה.
בשנת 1953 הוא התחיל לעבוד במכון לחקר מכונות לתעשיית הדפוס.
הוא המציא מכונת צילום ראשונה שפותחה בברית המועצות.
בשנת 1953 הוא עבר לוילנה בה פעל מכון לפיתוח מכונות צילום.
בשנת 1955 פרידקין הוזמן למכון לקריסטלוגרפיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1957 הוא סיים עבודת תואר שלישי, בשנת 1960 פוסט-דוקטורט.
בשנים 1962–1968 פרידקין היה מלמד באוניברסיטת רוסטוב בה הקים קתדרה למוליכי למחצה ומונה לפרופסור.
פרידקין היה מנחה של יותר מ-60 עבודות תואר שלישי.
בשנת 1979 ביחד עם עובדי המכון בוריס ויינשטיין וולדימיר אינדבום הוא כתב ספר "קריסטלוגרפיה מודרנית" ב-4 כרכים.
על פעילותו בתחום המדע לפרידקין הוענקו פרסים בין-לאומיים.
לאחר התפרקות ברית המועצות פרידקין היה יכול לנסוע מחוץ לגבולות המדינה.
הוא נתן הרצאות בתחום התמחותו באירופה ובארצות הברית.
בנוסף לפעילות בתחום פיזיקה, פרידקין מתעניין בתחום חקר ספרות ובמיוחד חקר יצירות של אלכסנדר פושקין.
בנושא זה הוא כתב מספר ספרים.
ולדימיר פרל היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתחום פיזיקה של מצב מוצק חקר פלסמה וחקר מוליך למחצה.
ולדימיר פרל נולד בשנת 1928 בסברדלובסק למשפחת יהודית.
אביו עבד במערכת החינוך העירונית והוצא להורג בשנת 1937. אמו הייתה מורה למתמטיקה.
בשנת 1950 פרל סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד.
למרות שהוא היה סטודנט מצטיין בגלל המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא נשלח לעבוד כמורה לבית ספר בקרליה.
לאחר פטירת יוסיף סטלין הוא התחיל לעבוד באוניברסיטה בפטרוזבודסק וסיים לימודי תואר שלישי.
בתקופה זו הוא עבד ביחד עם יורי קגן.
בשנת 1956 פרל החל לשתף פעולה עם לב גורביץ' ממכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה, בשנת 1958 הוא החל לעבוד במכון ועבד בו עד סוף חייו.
בשנת 1966 פרל סיים עבודת פוסט דוקטורט.
במקביל לעבודה ב"מכון יופה" פרל היה מלמד באקדמיה להנדסה צבאית ובמכון לאלקטרוטכניקה בה כיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 1981 פרל נבחר לאקדמיה למדעים של ברית המועצות כחבר בהתכתבות.
בשנת 1994 שודרג למעמד של חבר בפועל.
פרל התמחה בתחום פיזיקה של מצב מוצק חקר פלסמה וחקר מוליך למחצה.
בשנת 1976 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
ולדימיר פרל פרסם כ-200 מאמרים.
פרל נפטר בשנת 2007 בסנקט פטבורג מהתקף לב.
ולדימיר יוסיפוביץ' סלוצקר (נולד ב-27 באוגוסט 1956) הוא אוליגרך רוסי ממוצא יהודי וסנאטור לשעבר, שייצג את רפובליקת צ'ובשיה ב.
סלוצקר מקורב לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ולדימיר סלוצקר נולד במוסקבה ב-27 באוגוסט 1956.
הוא סיים את לימודיו במכון המוסקבאי להנדסת תחבורה בשנת 1978. לאחר סיום לימודיו, עבד במכון וקיבל ב-1985 קיבל תואר דוקטור בהנדסה אזרחית.
הוא נכנס לעולם העסקים בתקופת הפרסטרויקה והקים בשווייץ ובלונדון חברה שייבא ציוד טכני לברית המועצות ולאחר מכן למדינות חבר העמים; וקנתה שם חומרי גלם שייצא למערב.
ב-1992 הרחיב את פעילות החברה גם לסחר בנפט ובמתכות.
אחר כך נכנס גם לעסקי הבנקאות.
סך הונו הוערך בשנת 2005 בכ-300 מיליון דולר.
בשנת 2002 מונה סלוצקר לחבר במועצת הפדרציה, וייצג את רפובליקת צ'ובשיה ושימש בתפקיד עד 2010.
בנובמבר 2004 נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס היהודי-רוסי, אך שנה אחר כך הודח מהתפקיד עקב סכסוך עם הרב פנחס גולדשמידט.
לטענת גולדשמידט סלוצקר עמד מאחורי ביטול הויזה שלו לרוסיה כנקמה על ההדחה.
בשנת 2011 הקים בישראל חברה בשם "הקהל - הקונגרס הישראלי יהודי בע"מ חברה לתועלת הציבור", העוסקת במאבק באנשימיות ברחבי העולם.
כנשיא החברה הדליק משואה בטקס מצעד החיים ב-2013. בתקופה זו גם קיבל אזרחות ישראלית אך עבר לגור בלונדון.
ביולי 2019 תבע אותו מנכ"ל החברה על הלנת שכר.
בשנת 2014 דורג סלוצקר במקום ה-40 ברשימת 50 היהודים המשפיעים ביותר של העיתון "ג'רוזלם פוסט".
בנובמבר 2024 הגיש סילבן שלום תביעה נגד סלוצקר בסך כ-7.8 מיליון שקל, בטענה כי הוא סיפק לו שירותי ייעוץ תמורת תשלום חודשי קבוע של 100 אלף דולר, אך הוא חדל לשלם על השירות.
בשנת 1990 הוא נישא לאולגה סרגייבנה סלוצקר (לבית ברזובסקיה).
שהיא אשת עסקים מצליחה ובבעלותה רשת מכוני כושר.
בשנת 2012 הפסיד סלוצקר במאבק משפטי עם גרושתו על בעלות על בית בלונדון.
הבית בשכונת דרום קנזינגטון היוקרתית נרכש בשנת 2000 תמורת 6 מיליון ליש"ט ונרשם בנאמנות עבור ילדי הזוג.
במהלך המשפט טען שהבית נקנה בשותפות של שניהם אך לא הביא שום ראיות לכך.
בני הזוג גם סירבו לחשוף או להסביר מהיכן הגיעה הכסף לרכישת הבית.
סלוצקר הוא חוקר קבלה ורב-אמן בקראטה.
במרץ 2016 הועמד למשפט הרב הראשי לשעבר יונה מצגר, שהואשם בין השאר בעבירות שוחד, כולל תשלום מסלוצקר עבור גיור ילדיו בהליך מזורז (מאחר שאמם אינה יהודיה).
עבור השירות שילם סלוצקר 360 אלף דולר.
ולדימיר פדרינו לופס (בספרדית: Vladimir Padrino López; נולד ב-30 במאי 1963) הוא פוליטיקאי ואיש צבא ונצואלי המכהן כשר ההגנה של ונצואלה החל מ-24 באוקטובר 2014.
ב-5 ביוני 1984 סיים פדרינו את לימודיו באוניברסיטה הצבאית הבוליברית של ונצואלה .
בין פברואר למאי 1995 נשלח לבית הספר של האמריקות בפורט בנינג, ג'ורג'יה, על-מנת לעבור קורסי "פעולות פסיכולוגיות" ו"הכשרת קצינים מתקדמים" מטעם צבא ארצות הברית.
במהלך ניסיון ההפיכה בוונצואלה בשנת 2002, הוא היה קולונל בגדוד חיל הרגלים סימון בוליבר בפוארטה טיונה, ונשאר נאמן לשלטונו של נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס.
בהמשך מונה על-ידי צ'אווס למפקד המטה המשותף של ההגנה האסטרטגית של האזור המרכזי.
בשנת 2013 מונה למפקד העליון של הכוחות המזוינים של ונצואלה.
ב-24 באוקטובר 2014 מונה על-ידי נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו לשר ההגנה של ונצואלה.
פדרינו היה נשוי ליאראסט ג'ניפר בטאנקורט קונטררס, ולשניים שני ילדים.
בהמשך היה בזוגיות עם ויויאן ארלט רואיס באררה.
על פדרינו הוטלו עיצומים על-ידי מספר מדינות, ונאסר עליו להיכנס לקולומביה השכנה.
ב-22 בספטמבר 2017 הוטלו עליו עיצומים על-ידי קנדה בעקבות פגיעה בסדר החוקתי של ונצואלה לאחר הבחירות לאספה המכוננת.
ב-25 בספטמבר 2018 הוטלו עליו עיצומים על-ידי הממשל האמריקאי בעקבות תפקידו בחיזוק כוחו של הנשיא מדורו.
ולדימיר בוריסוביץ' קראמניק הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן.
קראמניק נולד בעיר טואפסה (Туапсе) שברוסיה, הנמצאת לחוף הים השחור.
כילד, הוא למד בבית הספר לשחמט שהוקם על ידי מיכאל בוטביניק.
בתחרות המכובדת הראשונה לבוגרים בה השתתף זכה במדליית זהב.
ב־1992 זכה במדליה אולימפית במנילה בתחרות לקבוצות והשתתף בנבחרת רוסיה.
בשנת 2000 ניצח את גארי קספרוב בדו-קרב בן 16 משחקים שהתקיים בלונדון.
קראמניק הפך לאלוף העולם בשחמט (לפי איגוד השחמטאים), אך פיד"ה (איגוד השחמט העולמי) לא הכירו בו ככזה.
מאוחר יותר, באוקטובר של שנת 2006, ניצח קראמניק את אלוף העולם המכהן של ארגון פיד"ה וסלין טופאלוב, והפך בכך לאלוף העולם הרשמי והבלתי מעורער.
דו-קרב זה עורר שערורייה בעולם השחמט כאשר טופאלוב האשים את קראמניק בשימוש בעזרה חיצונית.
לפי טופאלוב, קראמניק היה הולך לשירותים ומתייעץ עם מחשב שחמט חזק.
טופאלוב אף פרסם ספר על הדו-קרב, בו הוא מתאר את גרסתו.
כעבור שנה בספטמבר 2007, באליפות העולם במקסיקו, הפסיד קראמניק לוישוואנתן אנאנד והודח מתוארו.
בשנים 2002 ו-2006 השתתף בשתי סדרות משחקים מול תוכנת המחשב "דיפ פריץ".
הסדרה הראשונה הסתיימה בתיקו 4-4 והסדרה השנייה הסתיימה בניצחון 2-4 לתוכנה.
היה זה הפסד שני בדו-קרב של אלוף עולם מכהן מול תוכנת מחשב לאחר הפסד קודם של גארי קספרוב מול תוכנת המחשב כחול עמוק בשנת 1997.
ב-2007 קראמניק ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20).
ב-2009 תחרות זו הייתה בקטגוריה 21 וקרמניק ניצח גם בה.
בשנת 2010 הוא ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 22).
באליפות העולם בשחמט 2012 הוא הודח בחצי הגמר על ידי אלכסנדר גרישצ'וק.
בשנת 2013 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השני.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2013 הוא ניצח והעפיל לתחרות המועמדים 2014 בה סיים במקום השלישי.
קראמניק מחזיק בשיא הזכיות בתחרויות העל בדורטמונד עם תשע זכיות.
כמו כן יש לו שתי זכיות בתחרויות העל בלינארס וזכייה אחת בתחרויות העל בקורוס (ויק אן-זהה).
קספרוב מתאר את סגנון משחקו של קראמניק כמעשי ועקשני, דומה לסגנון משחקו של אנטולי קרפוב.
בינואר 2019, בטקס הסיום של תחרות טאטא סטיל, הודיע ולדימיר קראמניק על פרישתו מתחרויות שחמט קלאסי (קצב מלא) ושיתמקד בפרויקט שחמט לילדים.
ולדימיר פטר קֶפֶּן היה מטאורולוג, קלימטולוג ובוטנאי גרמני.
פיתח את שיטת קפן לסיווג אקלימים, שבה משתמשים (עם שינויים ותוספות) גם בימינו.
קפן נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, במשפחה גרמנית שהתיישבה ברוסיה במאה ה-18 להזמנת הקיסרית יקטרינה השנייה.
הוא למד בבית הספר בחצי האי קרים.
כבר בהיותו בבית הספר נמשך קפן להתבוננות ביחסי הגומלין בטבע שבין האקלים לסוג הצמחייה שגדלה בו.
מאוחר יותר למד קפן באוניברסיטאות של היידלברג ולייפציג בגרמניה אותן סיים ב-1870. עבודת הגמר שלו דנה בהשפעת הטמפרטורה על קצב הגידול של הצמחים.
בין 1872 ל-1873 הועסק קפן בשירות המטאורולוגי הרוסי.
אחר כך שב לגרמניה כדי לנהל את חטיבת המטאורולוגיה הימית שהוקמה כחלק ממצפה הכוכבים של חיל הים הגרמני (Deutsche Seewarte) שבסיסה בהמבורג.
בחטיבה היה קפן אחראי על שירות תחזית מזג האוויר בחלק הצפון מערבי של גרמניה והאזורים הימיים הסמוכים.
אחרי ארבע שנות שירות יכול היה קפן לעבור לתחום העניין העיקרי שלו – מחקר, והוא עזב את השירות המטאורולוגי.
בעקבות מחקריו המוקדמים של אלכסנדר זופאן (1879) החל קפן במחקר השיטתי של האקלים, ואף ערך בעצמו ניסיונות עם בלוני מחקר על מנת להשיג מידע מהחלקים הגבוהים של האטמוספירה.
ב-1884, הוא פרסם את הגרסה הראשונה של מפת אזורי האקלים שלו שבה שורטטו תחומי הטמפרטורה העונתיים.
עבודה זו הובילה לפיתוח שיטת קפן בשנת 1900 לערך, שהוא המשיך ושיפר במשך שארית חייו.
הגרסה המלאה של השיטה הופיעה לראשונה ב-1918 ואחרי כמה שיפורים, פורסמה הגרסה האחרונה ב-1936.
מלבד תיאור סוגי האקלים השונים, הוא התוודע לפאלוקלימטולוגיה.
ב-1924 הוא וחתנו אלפרד וגנר (Alfred Wegener) פרסמו מאמר בשם "האקלימים של העבר הגאולוגי" (Die Klimate der Geologischen Vorzeit) ובו סיפקו תמיכה מכרעת לתיאורית מילנקוביץ (Milutin Milanković) בנושא תקופות הקרח.
בסוף ימיו, שיתף קפן פעולה עם הקלימטולוג הגרמני רודולף גייגר (Rudolf Geiger) בכתיבת הספר בן חמשת הכרכים "המדריך לקלימטולוגיה" (Handbuch der Klimatologie).
עבודה זו לא הושלמה מעולם, אך כמה חלקים, ששלושה מהם נכתבו בידי קפן, הודפסו.
אחרי מותו של קפן ב-1940 בגראץ, אוסטריה, המשיך גייגר לעבוד על שינויים בשיטת סיווג האקלימים.
ולדימיר קולין הוא שם העט של ז'אן קולין (Jean Colin; 1 במאי 1921 - 6 בדצמבר 1991), סופר ועורך ספרותי יהודי רומני.
היה בן אחותה של אנה פאוקר, ובעלה הראשון של נינה קסיאן.
ז'אן קולין נולד בשנת 1921 בבוקרשט, רומניה כבנם של הפקיד לאזר קולין (במקור כהן), ושל אלה לבית רבינזון, אחותה של אנה פאוקר.
דודו מצד האב היה העורך דין ליביו כהן-קולין שעבד תקופה במשרד המסחר הרומני.
קולין למד בתיכון "קנטמיר וודה" ונרשם לפקולטה לספרות של אוניברסיטת בוקרשט.
לימודיו הופסקו בעקבות החקיקה האנטישמית ברומניה בשנים 1944-1940. באותן השנים בימי המשטר אנטונסקו יחד עם חברתו, המשוררת נינה קסיאן ועם צעירים יהודים אחרים השתתף בקורס של הסופר מיכאיל סבסטיאן על יצירתו של ויליאם שייקספיר.
כמו כן התגייס יחד עם קסיאן לפעילות אנטיפאשיסטית במסגרת "איחוד הנוער הקומוניסטי" הבלתי חוקי והחוג הספרותי "אוריזונט" (אופק) אחרי נפילת משטר אנטונסקו, היה קולין למשך כמה שנים פעיל בצנזורה ובמנגנוני התעמולה של המשטר הקומוניסטי החדש ועורכם של מספר כתבי עת.
עם נינה קסיאן שהייתה אשתו בשנים 1947-1943 נמנה עם בני ביתו של מבקר הספרות אוביד קרוחמלניצ'אנו שתמך במפלגה הקומוניסטית, כמו כן את היה מקורב להיסטוריון הספרות ג'או שרבאן ולמשורר והמתרגם פטרה סולומון.
את דרכו כסופר התחיל עם "אגדות" והמשיך בספרות ילדים עד שעבר למדע בדיוני ולפנטסיה.
הוא הצטיין בכתיבתו ונחשב לסופר המדע הבדיוני הראשון במעלה של רומניה.
זכה לשלושה פרסים של החברה האירופית למדע בדיוני, במדליית הזהב של פוזנן, וכן לפרס הגדול של סן מרינו ועוד.
חלק מספריו תורגמו לצרפתית ולספרדית כסדרה של ספרים מצוירים, שאוירו על ידי הקרואטי איגור קורדיי.
ולדימיר קולין היה נשוי בשנים 1947-1943 למשוררת נינה קסיאן ואחר כך לאמנית הגרפיקאית מרצ'לה קודרסקו.
1972 פרס איגוד הסופרים הרומנים עבור הספר "מלכודות הזמן"
וב-1975 עבור "שיניו של קרונוס"
שלושה פרסי "אירוקון" של החברה האירופית למדע בדיוני SESF
1978 - הפרס "אירופה" על הרומן הטוב ביותר - עבור הספר "בבל"
הפרס הגדול של סן מרינו על מפעל חייו
לאחר מותו בשנת 1992 מיוזמת הסופר לאונרד אופריה נוסדה הקרן הרומנית לתרבות על שם ולדימיר קולין, המעניקה פרס על שמו ליצירות מדע בדיוני בשפה הרומנית.
עם זוכי הפרס נמנו ולדימיר טיסמניאנו, אנדריי קודרסקו, ניקולאיה מנולסקו, שרבאן פוארצה, בוגדן פיצ'אק וראדו פאבל גאו.
Basme 1953 אגדות, זכה בפרס המדינה.
Zece poveşti pitice 1957 עשרה סיפורים ננסיים.
O mitologie a omului 1961 אגדות ארץ ואם, מיתולוגיה של האדם.
A zecea lume 1964 העולם העשירי.
Capcanele timpului 1972 מלכודות הזמן, זכה בפרס התאחדות הסופרים.
Dinţii lui Cronos 1975 שיני קרונוס, זכה בפרס התאחדות הסופרים.
Babel 1978 בבל, זכה בפרס האירופי לרומן הטוב ביותר.
ולדימיר קריוצ'קוב היה איש שלטון סובייטי.
וראש שירות ביון החוץ של ברית המועצות בשנים 1974–1988. נטל חלק בניסיון ההפיכה בשנת 1991.
ולדימיר קריוצ'קוב נולד בשנת 1924. היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1944. היה איש שרות החוץ הסובייטי המוצב בהונגריה עד לשנת 1959, שבה החל לעבוד בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1974 נתמנה קריוצ'קוב לראש "המינהל הראשון" של הק.ג.ב., מודיעין החוץ של הארגון.
בשנת 1978 נתמנה לסגן ראש הארגון.
בשנת 1988 הועלה לדרגת גנרל של ארמייה (הדרגה השנייה בבכירותה בכוחות המזוינים של ברית המועצות) ונתמנה לראש הק.ג.ב.
בשנים 1989–1990 היה קריוצ'קוב חבר הפוליטבירו, נשיאות המפלגה הקומוניסטית.
בעת בניסיון ההפיכה באוגוסט 1991, שהיה ניסיון כושל של הקומוניסטים השמרנים לבלימת הרפורמות של מיכאיל גורבאצ'וב, היה קריוצ'קוב אחד מששת ראשי הקושרים, השני במעלה לגנאדי ינאייב, ראש הקושרים.
במסגרת הקשר היה קריוצ'קוב חבר בוועדת החירום שהחליפה למשך שלושה ימים את גורבצ'וב שהודח.
לאחר כישלון ההפיכה הודח מתפקידו, הועמד למשפט ונדון למאסר.
בינואר 1993 שוחרר מהכלא בתנאים מגבילים, וב-1994 זכה לחנינה מהפרלמנט הרוסי הדומה.
ולדימיר קריוצ'קוב מת בשנת 2007 ממחלה במוסקבה.
ולדימיר מיכאילוביץ' קוֹמָארוֹב היה קוסמונאוט סובייטי.
קומארוב היה הקוסמונאוט הסובייטי הראשון שטס לחלל יותר מפעם אחת, והאדם הראשון שנספה בטיסה לחלל, בחללית סויוז 1.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד טייס.
בשנת 1949 בהיותו חייל בחיל האוויר של ברית המועצות הוא קיבל הסמכה כטייס קרב.
קומארוב שירת ביחידות שונות של החיל.
בשנת 1959 הוא סיים לימודים באקדמיה של חיל האוויר ומאז עסק בבדיקות ציוד חדיש.
קומארוב נבחר לשמש כקוסמונאוט בשנת 1960, בצוות הקוסמונאוטים הראשון.
הוא היה טייס הגיבוי של פאבל פופוביץ' לטיסת החללית ווסטוק 4.
טיסתו הראשונה של קומארוב בפועל הייתה בווסחוד 1 (ביחד עם קונסטנטין פאוקטיסטוב ובוריס יגורוב).
הוא היה מפקד צוות של טיסה ראשונה בה היה יותר מקוסמונאוט בודד.
הם נחתו בהצלחה לאחר טיסה של כ-24 שעות.
קומארוב היה טייס בחללית סויוז 1 ששוגרה באפריל 1967. בהתאם לתוכנית המקורית, היה מתכנן שיגור חללית נוספת עם 3 אנשים.
הם היו צריכים להתחבר בחלל ו-2 אנשי צוות היו אמורים לעבור לחללית "סויוז 1".
לאור בעיות טכניות שהתגלו בחללית לאחר השיגור, בוטל שיגור נוסף וקוצרה תוכנית הטיסה של "סויוז 1".
קומארוב קיבל הנחיה להתחיל בהכנות לנחיתה.
זמן קצר לפני הפגיעה בקרקע, אמר אלכסיי קוסיגין לקומארוב כי מדינתו גאה בו.
תשובתו של קומארוב, שנקלטה על ידי תחנת האזנה של ה־NSA , לא הייתה ברורה, אם כי שמועות גורסות כי קומארוב נהרג בעודו מקלל את מתכנני החללית ובקרי הטיסה.
הקלטה של דברי קומארוב שנקלטה על ידי תחנת מעקב מערב גרמנית, יחד עם נתוני מעקב נוספים מהקפותיה האחרונות של החללית, נשלחה לברית המועצות.
אפרו של קומארוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
משימתו האחרונה של ניל ארמסטרונג על הירח הייתה להשאיר חבילה של חפצי זיכרון לזכר קומארוב, יורי גגארין, והאסטרונאוטים שנספו באפולו 1 – וירג'יל גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי.
האסטרואיד 1836 קומארוב, שנתגלה בשנת 1971, נקרא על שמו, וכן מכתש בירח.
הדיפלומה על שם קומארוב היא פרס הקרוי על שמו, המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה.
מועדון הרקטות האסטרונאוטי בליובליאנה נושא את שמו מאז 1969.
ולדימיר גַלַקְטיונוביץ' קוֹרוֹלֶנְקוֹ (באוקראינית: Володимир Галактіонович Короленко, ברוסית: Влади́мир Галактио́нович Короле́нко; 15 ביולי (ע"פ הלוח הגריגוריאני: 27 ביולי) 1853, ז'יטומיר – 25 בדצמבר 1921, פולטאבה) היה סופר רוסי ממוצא אוקראיני, עיתונאי, מהפכן ופעיל ציבור בתחום זכויות האזרח במשטר הצאר, בעת מלחמת האזרחים ברוסיה ובשנות השלטון הסובייטי.
מרבית יצירותיו הספרותיות של קורולנקו הושפעו מילדותו באוקראינה ומגירושו לסיביר בעקבות פעילותו הציבורית.
לאחר שחזר מגלותו בסיביר עסק ביצירה ספרותית ובכתיבה פובליציסטית בבמות מרכזיות, ולצידן בפעילות ציבורית ערה.
ב 1903 ביקר קורולנקו בקישינוב לאחר הפרעות וזעזע את קוראיו ברשמיו "בית מספר 13"
קורלנקו עמד לעזרתה של יהדות רוסיה כאשר ב-1913 נכח במשפט בייליס וסקר אותו בעיתונות תוך שהוא מביע עמדה תומכת ומגוננת על הנאשם וטוען לחפותו המלאה.
בשנים 1905 ו-1917, עת שהתגורר בפולטאבה, אוקראינה, ריכז סביבו רבים מהאינטליגנציה הרוסית המקומית שפעלו איתו למניעת פרעות ביהודי פולטאבה.
במאי 1918 פרסם קורולנקו מכתב בעיתונות הרוסית בפולטאבה הפונה אל האזרחים, הקצינים והחיילים הקורא להם להילחם נגד מעשי העינויים והרציחות של היהודים על ידי ההיידאמקים האוקראינים.
בתגובה קיבל התראות ואיומים ברצח.
יוצרים עבריים אחדים עמדו עמו בקשר פורה, כגון אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר) וזאב ז'בוטינסקי.
יצירותיו תורגמו לעברית וראו אור בהוצאות לאור עבריות בארץ ישראל ובגולה משלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
רחוב על שם קורלנקו נמצא בעיר תל אביב, ליד רחוב אמיל זולא, סמוך לשדרות בן-גוריון פינת דיזנגוף.
המְּנַגֵּן העִוֵּר: ספור, ולדימיר קורולנקא [=קורולנקו]; תרגום: א' דרוינוב, פייטרקוב – [ורשה]: דפוס בעלכאטאווסקי: תושיה, תרס"א-1900. (מהדורות נוספות: הנגן העור: מסה, תל אביב: אמנות, תשכ"ז.
הנגן העור, (עברית: נילי מירסקי; ציורים: עטרה אופק), תל אביב: עדי, תשל"ג; מהדורה נוספת: ירושלים: כתר, 1988. המנגן העִוֵּר, מאת ו' קורולנקו; תרגם ש' יזרעאלי; איורים: מ' אריה, תל אביב: יסוד, תשל"ז).
מני קדם: ולדימיר קורולנקא, א) מנחם בן יהודה (ספור-אגדה): ב) צללים (פנטסיה), (תרגום: א' סגל), ורשה: תושיה, תרנ"ט.
חלומו של מקר, תרגם: א"ז רבינוביץ, יפו: ספריה חקלאית (סדרת "ספריה בכפר", יב), תרע"ט.
(מהדורה נוספת: תל אביב: גינזבורג, [תרפ"ז?].)
בלי לשון, וו' קורולנקו; תרגם: א"ז רבינוביץ, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ח.
כתבים, תרגם א"ז רבינוביץ, תל אביב: דפוס ספר, תרצ"ו.
מבחר ספוריו, ולדימיר קורולנקא, (מתרגמים על ידי א' דרויאנוב),פרנקפורט: הוצאת אמנות, [תרפ"ג?].
ההכרח: אגדה מזרחית, ול' קורולנקו, (תרגם: תהום [פסבדונים]), תל אביב: שטיבל, תרפ"ט.
(ראה אור גם בספריית תרמיל, בלוויית הסיפור "טיהל שומר המסילה" של גרהארט האופטמן בתרגום ישורון קשת, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ה).
ילדי המרתף, ו"ה קורולנקו; מרוסית: אביגדור המאירי, תל אביב: ישרעאל [יזרעאל], 1946. (מהדורה נוספת: תשט"ז).
ספורי קורולנקו לילדים, תרגם: ח.
ספורי סִבִּיר: ועוד ספורים, עברית: י ליכטנבום, תל אביב: יבנה, [תשי"ד].
סיפורים, ו"ג קורולנקו, (תרגם: חיים תרסי), תל אביב: עמיחי, 1966.
ולדימיר קוסמה (ברומנית: Vladimir Cosma; נולד ב-13 באפריל 1940) הוא מלחין, מנצח וכנר יהודי צרפתי.
קוסמה נולד בבוקרשט, רומניה, למשפחה יהודית בעלת רקע מוזיקלי.
אביו תאודור היה פסנתרן ומנצח, אימו הייתה מלחינה ודודו מנצח ומלחין.
הוא למד מוזיקה ברומניה, ועבר לפריז ב-1963 כדי להמשיך בבית הספר למוזיקה אקול נורמל דה מוזיק (École Normale de Musique de Paris), שם למד אצל נדיה בולאנז'ה.
הוא כתב מוזיקה לעשרות סרטים צרפתיים, וחלק מנעימותיו הפכו ללהיטים.
בין הסרטים להם כתב שיגעון של מסיבה, הבלונדיני עם הנעל השחורה, וכן "הנעימה של נדיה" במיני סדרה הטלוויזיונית מיכאל סטרוגוב, בה יש שימוש בבללייקה, ונעימת מיני סדרה הטלוויזיונית החטוף ("השיר של דייוויד") שמבוססת על ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון.
הנעימה הידועה ביותר שחיבר היא ככל הנראה מנגינת הנושא לסרט הרפתקאותיו של רבי יעקב, המופיעה בפתיחת הסרט ובסיומו, וכן בסצנות רבות בסרט.
קוסמה כתב מנגינה קצבית ומהירה, שהיא שילוב של פופ צרפתי משנות ה-70 עם מוזיקה חסידית בעל נגיעות מזרח אירופיות.
חלק ממנה נלקח לנעימת הפתיחה של אירוויזיון 1979 שהתקיים בישראל, והיא שימשה את הערוץ הראשון במספר תשדירים, לרבות המשדר ההיסטורי של "המהפך" בבחירות לכנסת התשיעית, בשנת 1977 ומספר מערכות בחירות שלאחר מכן, כמו גם בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992, בהן היה מהפך הפוך, מהשלטון הימני של שמיר לשלטון השמאלי של רבין.
קוסמה זכה פעמיים בפרס סזאר בקטגוריית מוזיקה מקורית לסרט: ב-1984 עבור הסרט Le Bal, וב-1982 עבור "דיווה" (Diva).
לאחר יותר משלוש מאות שירים ונעימות שחיבר, החל לעבוד על חיבור יצירה סימפונית המתבססת על יצירותיו וכן על אופרה בשם "מריוס ופאני" המבוססת על "טרילוגיית מרסיי", יצירתו של המחזאי מרסל פניול.
ולדימיר קוּרְטֶב (בבולגרית: Владимир Куртев; 19 באוקטובר 1888, פלבן, נסיכות בולגריה – 8 ביוני 1946, סופיה, ממלכת בולגריה) היה קצין צבא בולגרי, מורה וחבר המזכירות הארצית של הארגון המהפכני המקדוני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קורטב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים.
קורטב נולד למשפחת מהגרים מחבל בסרביה.
ב-1907 למד היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת סופיה ובמקביל חבר לארגון המהפכני המקדוני, אשר שם לו למטרה לצרף את חבלי מקדוניה לממלכת בולגריה.
במלחמת הבלקן הראשונה הצטרף למיליציות העממיות שנלחמו לצד הבולגרים נגד העות'מאנים במקדוניה ולחם בקרבות לכיבוש הערים בנסקו וסרס.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בדרגת סגן באוגדת הרגלים הראשונה, השתתף בקרב טורטוקאיה ועוטר בעיטור העוז הבולגרי על חלקו בקרב.
בהמשך הועברה אוגדתו של קורטב לחזית המקדונית והשתתפה בקרב דוברו פולה במהלכו הובסו הבולגרים, עניין שהוביל להכרעת החזית לטובת מדינות ההסכמה ולבסוף לכניעת הממלכה.
לאחר חוזה ניי, צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה, קורטב פרש מהצבא, התיישב בעיר קיוסטנדיל והועסק כמורה בבית ספר תיכון.
במקביל, חזר קורטב לפעילות בארגון המקדוני המהפכני וב-1932 נבחר לחבר המזכירות הארצית של הארגון.
קורטב נעצר ונכלא, אך לאחר מספר חודשים שוחרר לביתו.
ממלכת בולגריה הייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה.
ב-1 במרץ 1941 חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה, על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה לבעלת בריתן של מדינות הציר.
עוד טרם החתימה, נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה והשתמש בה, כקרש קפיצה לפלישות לממלכות יוון ויוגוסלביה.
בתחילת שנת 1942 החלו דיונים בממשלה הבולגרית, שכותרתם – פתרון סופי של בעיית היהודים בבולגריה.
הגרמנים, שהיו עסוקים במלחמה עם ברית המועצות הפעילו לחץ כבד על הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי ארצם.
המלך הבולגרי היסס, וחזר על טענתו כי היהודים נדרשים לעבודות תשתית וכבישים.
הלחץ הכבד נמשך ולבסוף נכנע המלך ובתאריך 22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם נציג גרמניה הנאצית תיאודור דנקר, על גירוש 20,000 יהודים המצוים בחזקת הבולגרים אל מחנות ההשמדה.
הממשלה הבולגרית ביצעה מאמץ מרוכז לשמור את דבר תוכנית הגירוש בסוד, אך היא דלפה והועברה לידיעת בני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל על ידי ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב.
למרות הדלפת הידיעה המשיכו השלטונות להכחיש אותה, תוך טענה שמדובר בשמועה חסרת ביסוס.
ב-25 בפברואר נפגש חיים רחמים בכר, חבר ועד הקהילה היהודית בקיוסטנדיל עם ולדימיר קורטב בסופיה והוא אישר בפניו שידוע לו ולאנשיו, אשר חלקם הועסקו גם כפקידי ממשל, שב-10 במרץ מיועדים יהודי בולגריה לגירוש.
ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב-9 במרץ נחתם צו הגירוש למכסה ראשונית של 6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" וזאת כדי להגיע למספר המגורשים עליו סוכם עם הגרמנים.
ב-8 במרץ 1943 יצאה מקיוסטנדיל לסופיה, משלחת בת ארבעה חברים ובכללם ולדימיר קורטב.
במקור מנתה המשלחת 40 אישי ציבור מקיוסטנדיל, אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4. חברי המשלחת הצטרפו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ונועדו לפגישה טעונה עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן.
במהלך הפגישה איים קורטב על שר הפנים הבולגרי בשם הארגון המהפכני המקדוניבפעולות תגמול אם יגורשו היהודים מהממלכה ובכלל זה פעולות כנגד גברובסקי עצמו.
במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וב-9 במרץ הושעה צו הגירוש ליהודי בולגריה.
ב-9 בספטמבר 1944 נכבשה סופיה על ידי הצבא האדום ובמקביל התחוללה ברחבי הממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית אשר בעקבותיה נאסרו אנשי צבא ופקידי ממשל.
ולדימיר קורטב היה ברשימת העצורים, אך מצא מחבוא בדירות מסתור בקרב בני הקהילה היהודית.
בשלהי ספטמבר הוא נידון למוות שלא בפניו.
ב-8 ביוני 1946 ערך המשטר הבולגרי גל מעצרים נרחב בקרב חברי הארגון המהפכני המקדוני.
קורטב נעצר, נורה למוות במקום ומקום קבורתו לא נודע.
בעיר סופיה קיים רחוב הנושא את שמו של קורטב.
לאחר מותו, הוצנע ונשכח חלקו של קורטב בסיפור הצלתם של יהודי בולגריה ובעוד שלושת חבריו למשלחת מקיוסטנדיל פטר מיכאלב, איוואן מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב זכו להכרה כחסידי אומות עולם, הוא לא זכה בעיטור.
ב-3 במאי 2010, לאחר פנייה לארגון יד ושם בעניינו החליט הארגון להעניק לקורטב את עיטור חסיד אומות העולם.
ב-28 ביוני 2010 הוענק העיטור בטקס חגיגי בנוכחות שר החוץ הבולגרי, לנכדו ונכדתו של קורטב.
ולדימיר ראדמנוביץ' (בסרבית: Владимир Радмановић; נולד ב-19 בנובמבר 1980 בטרביניה שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדות הפורוורד.
ראדמנוביץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת הכוכב האדום בלגרד הסרבית בה שיחק בין 1997 ל-2001, אז עבר לק.ק.
ז'לז'ניק בה שיחק עונה אחת.
ראדמנוביץ' נבחר במקום ה-12 בדראפט ה-NBA לשנת 2001 על ידי הסיאטל סופרסוניקס.
את עונת הרוקי שלו סיים ראדמנוביץ' עם ממוצע של 6.7 נקודות למשחק.
בעונתו השלישית בסופרסוניקס (2003–2004), חל שיפור בהישגיו, כשהשיג ממוצעים של 12 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק.
באותה עונה, היה מועמד ראדמנוביץ' לתואר השחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
בסיום אותה עונה, דחה ראדמנוביץ' את הצעת קבוצתו לחוזה של 42 מיליון דולר בשש שנים, ומנגד האריך את חוזהו בקבוצה בשנה אחת בלבד, כשבסיומה הפך לשחקן חופשי.
אחרי חמש עונות בסיאטל הועבר ראדמנוביץ' בטרייד לקבוצת לוס אנג'לס קליפרס תמורת כריס וילקוקס שעשה את הדרך ההפוכה.
ראדמנוביץ' שב להציג יכולת טובה בקליפרס, ורשם שיא אישי של 5.7 ריבאונדים בממוצע לעונה.
בעקבות יכולתו הטובה בקבוצה, חתם ראדמנוביץ' על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס, יריבתה העירונית של הקליפרס.
בשלוש עונותיו בלייקרס הציג יכולת נמוכה מזו שהציג בקבוצתו הקודמת.
ב-18 בפברואר 2007 הודיע ראדמנוביץ' ללייקרס שפרק את הכתף לאחר שמעד.
מספר ימים לאחר מכן, הודיע ראדמנוביץ' לקבוצה שלמעשה נפצע בעת תאונת סנובורד.
בעקבות כך, נקנס השחקן בכחצי מיליון דולר.
ב-7 בפברואר 2009 הועבר ראדמנוביץ' בטרייד לשארלוט בובקאטס תמורת אדם מוריסון ושאנון בראון שעברו ללייקרס.
ראדמנוביץ' שב להציג יכולת טובה עד סוף העונה.
בעונה שלאחר מכן השיג ממוצעים נמוכים (4.9 נקודות למשחק), עד שב-16 בנובמבר 2009, הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס יחד עם ראג'ה בל תמורה לסטיבן ג'קסון ולאיי.סי.
ממוצעיו בגולדן סטייט נשארו דומים לאלה שהשיג בבובקאטס, קבוצתו הקודמת.
ולדימיר יוסיפוביץ' רֶסִין הוא פוליטיקאי יהודי-רוסי אשר כיהן כראש עיריית מוסקבה בפועל, ממלא מקומו של יורי לוז'קוב שפוטר בסוף ספטמבר 2010, לאחר 18 שנה בתפקיד.
מ-2001 עד 2011 כיהן כסגן ראשון לראש העיר מוסקבה, הממונה על הבנייה בעיר.
כיום הוא יועץ לאדריכלות ובנייה לראש הכנסייה הרוסית פטריארך קיריל.
בנוסף לכך הוא גם יו"ר מועצת המנהלים של "גלאבמוססטרוי", חברת בנייה הפועלת במוסקבה.
נחשב לזקן חברי הפרלמנט ב.
גיבור העמל של הפדרציה הרוסית, בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
ולדימיר רסין נולד ב-21 בפברואר 1936 בעיירה ליד מינסק בירת בלארוס.
אביו יוסיף גילימוביץ' רסין (1904–1981), ואמו רוזה וולפובנה לבית שיינדלין (1903–1983) היו קורבנות הטיהורים הגדולים אך קיבלו חנינה תוך זמן קצר.
הוא היה קרוב משפחה של אלכסנדר שיינדלין ובוריס שיינדלין.
הוא למד במכון המכרות במוסקבה (Московский государственный горный университет) וסיים אותו ב-1958 במקצוע כלכלה וארגון תעשיית המכרות.
הוא עבד בתחומי הכרייה והבינוי באוקראינה ובשנת 1960 עבר למוסקבה.
ב-1968 עבד בחברת ההנדסה הממלכתית "גלאבמוסאינג'סטרוי" (Главмосинжстрой), ב-1974 היה למנהל החברה.
ב-1987 היה למנהל חברת "גלאבמוספרומסטרוי" (Главмоспромстрой).
ב-1988 התחיל לעבוד בעיריית מוסקבה ומ-1989 עד 1990 היה ראש ועדת הבנייה של עיריית מוסקבה.
הוא עמד בראש הוועדה להגנת מבנים היסטוריים של עיריית מוסקבה, היה סגן ראש העיר והממונה על הבנייה בעיר.
מ-1990 ועד 2001 מילא תפקידים שונים בעירייה, היה סגנו של יורי לוז'קוב עד 28 בספטמבר 2010, כאשר נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב מינה אותו לממלא מקום ראש עיריית מוסקבה.
ב-21 באוקטובר 2010 החליף אותו סרגיי סוביאנין.
שבוע לאחר מכן מונה לסגן ראשון של ראש עיריית מוסקבה והיה לפקיד היחיד מתקופת לוז'קוב שנשאר בתפקידו בעירייה.
בדצמבר 2011 נבחר לפרלמנט הרוסי, כחלק של סיעת רוסיה המאוחדת וניצחונה בבחירות.
ולדימיר רסין הוא חבר נשיאות הקונגרס היהודי-רוסי – הארגון היהודי הגדול ביותר ברוסיה.
תרם רבות ליהודי רוסיה והיה מהתומכים בהשקעות חברת אפריקה-ישראל במוסקבה.
הוא גם חבר באיגוד האדריכלים של רוסיה וכתב מספר ספרים בתחום ההנדסה והבנייה.
גיבור העמל של הפדרציה הרוסית (2024)
בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת
אזרח כבוד של ירוואן (2005)
אזרח כבוד של גיומרי (2005)
ולדימיר "ולדו" קלמנטיס (Vladimír "Vlado" Clementis; 20 בספטמבר 1902 – 3 בדצמבר 1952) היה מדינאי סלובקי, חבר בכיר במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ושר החוץ של צ'כוסלובקיה בין השנים 1948–1950.
בין השנים 1921–1925 למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג ובשנת 1924 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
בתום לימודיו עבד כעורך דין ובין השאר הגן על חברי מפלגתו.
במרץ 1933 התחתן קלמנטיס עם לידה פטקובה, בתו של מנהל סניף בנק צ'כי בברטיסלאבה.
בשנת 1935 הפך לחבר פרלמנט מטעם המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1938, בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה, היגר לפריז.
בעודו בפריז מתח ביקורת על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בניגוד לעמדתה הרשמית של מנהיגות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית אשר שהתה בגלות במוסקבה.
בעקבות דבריו נפתחה חקירה מפלגתית שנוהלה על ידי וילם שירוקי, אשר נשלח לצורך כך לפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בחודש ספטמבר 1939, נכלא קלמנטיס בעוון השתייכותו למפלגה הקומוניסטית ופונה למחנה מעצר בריטי.
עם שחרורו ממעצר החליט לשהות בשנות המלחמה בלונדון, שם שידר נאומי רדיו בסלובקית ב-BBC כשהוא קורא לסלובקים ללחום נגד הכובש הנאצי.
עם שובו למולדתו בשנת 1945 התמנה לסגן שר החוץ בממשלת צ'כוסלובקיה הראשונה עם תום המלחמה.
כנציג צ'כוסלובקיה הוא חתם על מגילת האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו ב-26 ביוני 1945. לאחר מותו של יאן מסריק, שנלווה להפיכה הצ'כוסלובקית בשנת 1948, שאותה סייע קלמנטיס לארגן, הוא החליף את מסריק כשר החוץ.
בתוקף תפקידו כשר החוץ הצ'כוסלובקי הוא הוביל להכרת צ'כוסלובקיה במדינת ישראל מיד אחר הכרזת העצמאות ושימש בתפקיד מפתח בארגון מבצע בלק, רכבת אווירית של מטוסי תובלה במלחמת העצמאות להובלת מטוסים, נשק ותחמושת שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
באוקטובר 1949, בעת שקלמנטיס היה בעצרת האו"ם, פרסם האובזרבר ידיעה ראשונה על כך שסר חינו של קלמנטיס, יחד עם ראש הממשלה והנשיא של צ'כוסלוקיה, בעיני מוסקבה.
בהמשך שנת 1949 פורסם שקלמנטיס נקרא לשוב לצ'כוסלובקיה וכי יש כוונה להעמידו לדין.
קלמנטיס בדק את האפשרות לקבל מקלט מדיני בארצות הברית, אולם החליט לשוב לצ'כוסלובקיה והמשיך לכהן בתפקידו עד מרץ 1950, אז פורסם באופן לקוני שהוא התפטר מתפקידו.
הניחושים בעיתונות העולם היו שמשום שהותו בלונדון בימי מלחמת העולם השנייה הוא נחשב לפרו מערבי ולכן סולק.
בסוף מאי 1950 הודיע מחליפו בתפקיד שר החוץ, כי קלמנטיס נאשם ב"לאומנות בורגנית" והוא נדרש להודות בפשעיו בפני ועידת המפלגה הקומוניסטית הסלובקית.
נאומו בפני ועידת המפלגה לא סיפקה את מדיחיו, שטענו שהוא הודה רק בחלק משגיאותיו, אולם בכל זאת הוא המשיך להיות חבר במפלגה הקומוניסטית וקיבל תפקיד בכיר בבנק המרכזי של צ'כוסלובקיה.
בתחילת פברואר 1951 נעלם קלמנטיס ובמשך מספר שבועות פורסמו ידיעות בעיתונות העולם שטענו שקלמנטיס נמלט מצ'כוסלובקיה.
לקראת סוף החודש הודיעו השלטונות שקלמנטיס נתפס בצ'כוסלובקיה.
קלמנטיס הואשם כי נטל חלק בקשירת קשר טרוצקיסטי-טיטואיסטי-ציוני, שקשר קשר לרצוח את ראשי צ'כוסלובקיה וכי כבר בשנת 1939 התגייס למודיעין הצרפתי שהורה לו לבצע פעילות חבלה נגד צ'כוסלובקיה.
באפריל 1951 פורסמה הודאה של קלמנטיס, בה נטען שהוא ריגל בשביל ארצות הברית.
בנובמבר 1952 התקיים משפטו במסגרת משפטי פראג, והוא נדון למוות.
קלמנטיס הוצא להורג בתליה, לצד רודולף סלנסקי, ב-3 בדצמבר 1952 בכלא פנקרץ.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר על כביש בסמוך לפראג.
אשתו לידה שוחררה מן הכלא וכל שנמסר לה מבעלה היו שתי מקטרות וטבק.
בתמונה מפורסמת מ-21 בפברואר 1948 עומד קלמנטיס לצד קלמנט גוטוולד, שהיה לאחר ההפיכה לנשיא צ'כוסלובקיה.
לאחר הוצאתו להורג של קלמנטיס, הוא נמחק מן התמונה.
ביוני 1963 טיהר אלכסנדר דובצ'ק את שמו של קלמנטיס והודיע שקלמנטיס הוצא להורג על לא עוול בכפו.
ולדימיר סרגייביץ' קיסנקוב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת המגן הימני.
התחיל לעסוק בכדורגל בלוקומוטיב קלוגה.
באוגוסט 2010 חתם בדינמו מוסקבה, אך בשל פציעה שקיבל באימון אחרי התנגשות עם קווין קוראני לא שיחק במועדון החדש עד סוף העונה, כאשר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו רק במחזור הראשון של העונה הבאה מול לוקומוטיב מוסקבה.
במשחק זה הקבוצה ספגה 2 שערים בעיקר בגלל טעותיו, וולדימיר עצמו קיבל הישנות פציעה.
עד היום אותו משחק הוא היחיד שקיסנקוב ערך במדי דינמו.
ב-12 ביולי 2012 הושאל לרוסטוב.
החל מעונת 2013/2014 החל לשחק בטום טומסק.
ידוע בשל בעיטותיו החזקות ממרחק.
מאמנו הקודם מספרטק נלצ'יק יורי קרסנוז'אן ועוד אמן בעיטות ממרחק דמיטרי מולוש מכנים אותו כבעל אחת הבעיטות הכי חזקות בליגה הרוסית.
ולדימיר ניקולביץ' קוקובצוב היה מדינאי רוסי, ראש הממשלה של האימפריה הרוסית בשנים 1911–1914.
ולדימיר קוקובצוב נולד בגוברניית נובגורוד באחוזה משפחתית.
הוא למד בבית הספר בסנקט פטרבורג ואחר כך סיים את ליקיאון האימפריה הרוסית היוקרתי.
בשנת 1872 הוא הגיש מסמכים לתחילת הלימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג אך לאור כך שאביו נפטר הוא החליט להתחיל לעבוד בשרות הממשלתי.
בשנים 1873-1878 קוקובצוב עבר במשרד המשפטים.
בשנת 1879 הוא עבר לשירות בתי הסוהר ועבד שם בתפקידים שונים עד לשנת 1890. בשנים 1890-1895 הוא עבד במזכירות המדינה.
בשנת 1895 קוקובצוב התמנה לסגן של ויאצ'סלב פלבה שכיהן מזכיר המדינה.
בשנת 1896 קוקובצוב התמנה לסגן של שר האוצר סרגיי ויטה.
בשנים 1904-1905 קוקובצוב היה שר האוצר.
לאחר הפסקה קצרה הוא התמנה לתפקיד פעם נוספת באביב 1906 וכיהן בתפקיד עד לשנת 1914. למרות שקוקובצוב היה סגנו של ויטה במשרד האוצר, הוא לא קיבל מינוי שר בממשלת ויטה.
מעריכים שזה קשור להבדלי השקפת עולם על המדיניות הכלכלית של רוסיה לאחר המלחמה עם יפן.
בהיותו שר האוצר קוקובצוב הוביל מספר רפורמות בתחום הפיננסי ופעל לקבלת הלוואות גדולות ממדינות המערב.
הוא היה חבר במספר ועדות בתחום הכלכלי ובתחום יחסי העבודה.
בשנת 1911, מיד לאחר רצח פיוטר סטוליפין, ניקולאי השני החליט למנות את קוקובצוב לתפקיד ראש הממשלה.
בכוונת הקיסר היה למנות לשר הפנים אלכסיי חבוסטוב.
קוקובצוב סירב למינוי וציין שהוא לא מוכן לשבת באותה ממשלה עם חבוסטוב.
בסופו של דבר הדברים הסתדרו, חבוסטוב לא קיבל את המינוי וקוקובצוב החל לכהן כראש הממשלה.
במשך כל תקופת כהונתו כראש הממשלה קוקובצוב כיהן גם כשר האוצר של רוסיה.
במהלך כהונתו קוקובצוב פעל להידוק הקשרים עם צרפת וניסה להקטין חיכוכים עם האימפריה הגרמנית.
בתחילת מלחמת הבלקן הראשונה נשלקה אפשרות לגיוס כוחות מילואים שנדחתה בלחץ של קוקובצוב.
במהלך כהונתו כשר האוצר וכראש הממשלה פעל לאיזון תקציבי.
בינואר 1914 קוקובצוב פוטר מתפקידיו בממשלה אך נישאר חבר במועצה המדינית והוענק לו תואר רוזן.
במהלך שרותו הוענקו לו עיטורים רבים של האימפריה הרוסית ושל מדינות אחרות.
בשנת 1918, לאחר מהפכת אוקטובר קוקובצוב נעצר אך שוחרר.
הוא הצליח ביחד עם משפחתו לעזוב את רוסיה הסובייטית ובנובמבר 1918 התיישב בצרפת.
בהיתו בצרפת פרסם את ספר זיכרונות על פעילות הממשלה בתחילת המאה ה-20.
קוקובצוב נפטר בפריז והוטמן בבית העלמין הרוסי.
ולדימיר קאפל 1883 - 26 בינואר 1920) היה גנרל רוסי שהשתתף מלחמת העולם הראשונה ומראשי הצבא של אלכסנדר קולצ'ק.
ולדימיר קאפל נולד למשפחת קצין ממוצא שוודי בעיר פושקין.
הוא למד בפנימיה צבאית ובשנת 1903 סיים את מכללת חיל הפרשים והוסמך לקצונה.
בשנת 1913 הוא סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
במהלך שרותו קיבל מספר עיטורים ולקראת תחילת מלחמת העולם הראשונה התקדם לדרגת סרן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קאפל שירת בצבא הלוחם בתפקידים שונים.
ב-18 במרץ 1916 הוא הוצב במטה של אלכסיי ברוסילוב ובקיץ 1916 קודם לדרגת לויטננט קולונל.
לאחר מהפכת פברואר, קאפל, שהיה ידוע כתומך המונרכיה היה במצב קשה.
חיילים ששרתו במטה חזית הדרום-מערבית הודיעו שצריך להוציא מהצבא את קאפל ומפקדיו במטה אנטון דניקין וסרגיי מרקוב.
בניגוד למפקדיו קאפל לא נעצר.
ב-2 באוקטובר 1917 קאפל עזב את היחידה מסיבות בריאותיות ונסע לפרם שם התגוררה משפחתו.
קאפל סירב להצטרף לשורות הצבא האדום ובשנת 1918 הגיע לסמרה.
קאפל קיבל על עצמו את הפיקוד על יחידת מתנדבים של קומוץ'.
למרות נחיתות מספרית הוא הצליח להגן על העיר מפני מתקפות הצבא האדום ואף עבר למתקפה.
בראש יחידה שכללה בתחילת המסע רק 350 לוחמים קאפל כבש מספר ערים לאורך נהר הוולגה.
ב-21 ביולי קאפל כבש את אולינובסק.
על הצלחות אלו הוא קודם למפקד צבא העם של קומוץ' וקודם לדרגת קולונל.
באוגוסט 1918 קאפל כבש את קאזאן ובה מחסנים גדולים של תחמושת וציוד נוסף.
מפקד החזית המזרחית של הצבא האדום יואכים ואצטיס לא היה יכול לעמוד במתקפות ונסוג מערבה.
לאחר כיבוש קאזאן, קאפל רצה להמשיך מערבה לכיוון ניז'ני נובגורוד ומוסקבה.
אומנם הנהגת קומוץ' לא נתנה לא להתקדם והעדיפה לשמור על הקיים.
הפסקת המתקפה איפשרה לצבא האדום להתארגן, להביא תגבורות גדולות ולהתחיל במתקפת נגד.
לאור נחיתות מספרית קאפל נסוג מהשטחים שכבש והצליח לשמור על הצבא.
בנובמבר 1918 קאפל נשבע אמונים לאלכסנדר קולצ'ק.
היחידה של קאפל הייתה בין יחידות העלית של הצבא.
היא תמיד הייתה בנקודות החשובות והצליחה להביס את הצבא האדום פעם אחר פעם.
בנובמבר 1919 קאפל קודם לדרגת גנרל-לייטננט.
במהלך קריסת הצבא הלבן באזור בסוף 1919 קאפל מונה למפקד העליון.
הוא הצליח לארגן את הצבא מחדש והחל במסע מזרחה בתנאי החורף הסיבירי מאזור אומסק לאזור באיקל.
בעקבות מרד של אחת היחידות והעברתה לצד הצבא האדום, מצבן של היחידות בפיקוד של קאפל היה קשה מאוד, אך הוא הצליח למנוע את כיתורן והמשיך מערבה.
בעקבות התפתחות נמק היה צורך לנתחו ללא כלים מיוחדים וללא חומרי הרדמה.
ב-26 בינואר 1920 קאפל נפטר מדלקת ריאות.
מחשש לחילול הגופה סוכם לא לקבור אותה ובמשך חודש הגופה עברה מסע עד לעיר צ'יטה.
בצ'יטה קאפל הוטמן בקתדרלה של אלכסנדר נבסקי המקומי.
כאשר הצבא הלבן עזב את העיר, הגופה הועברה איתם לחרבין.
בשנת 1955 בהוראת השלטון הקומוניסטי נהרסה האנדרטה.
בשנת 2001 הוקמה במקום פטירתו של קאפל אנדרטה.
בשנת 2006 הועברו שרידיו של קאפל למוסקבה והוטמנו בשטח מנזר דונסקוי ליד אנטון דניקין.
אשתו נעצרה בתקופת הטיהורים הגדולים ונפטרה בשנת 1960. ילדיו של קאפל התגוררו בברית המועצות ובנו השתתף במלחמת העולם השנייה כלוחם בצבא האדום
ולדימיר שוחוב 1853 - 2 בפברואר 1939) היה מהנדס וממציא רוסי וסובייטי, שתכנן מספר מתקנים הנדסיים חלוציים.
ולדימיר שוחוב נולד בעיירה גראיבורון (במחוז בלגורוד של היום) למשפחת פקיד של משרד האוצר הרוסי.
בעקבות התקדמות הקריירה של אביו, המשפחה עברה מספר ערים.
בגיל 13 הוא לא המשיך נדידות עם המשפחה ונותר בסנקט פטרבורג.
לאחר סיום הפנימייה שוחוב התקבל ללימודים באוניברסיטה טכנית במוסקבה.
בשנת 1876 סיים את לימודיו בהצטיינות ונשלח לשנה לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית הכיר את היזם ואיש העסקים הרוסי אלכסנדר ברה שהגה רעיון להקים ברוסיה חברה לתכנון הנדסי.
כאשר שוחוב חזר לרוסיה הוא נקלט בחברה זו ועבד בה עשרות שנים.
ולדימיר שוחוב היה מנהל פרויקט ומתכנן ראשי של צינור הנפט הראשון בתחומי האימפריה הרוסית שנבנה באזור באקו בשנת 1878 עבור חברה של "אחים נובל".
לצורך ניהול הפרויקט שוחוב עבר להתגורר בבאקו.
בהמשך הוא תכנן מספר פרויקטים נוספים לאותה חברה כולל מאגרים לאחסון נפט שפועלים עד היום.
בתחילת המאה ה-20 שוחוב תכנן את צינור הנפט באקו-בתומי באורך 883 ק"מ (1907) וגרוזני-טואפסה באורך 618 ק"מ (1928).
בשנת 1880 חברת תכנון בה שוחוב עבד פתחה סניף במוסקבה ושוחוב עבר להתגורר בעיר זו.
בשנת 1885 שוחוב תכנן אוניות ראשונות להובלת נפט בנהר הוולגה.
בשנת 1891 שוחוב המציא תהליך לייצור בנזין וקיבל פטנט על ההמצאה.
בשנת 1896 שוחוב תכנן דוד קיטור שעליו הוציא פטנט וזכה במדליית זהב בתערוכה עולמית בפריז (1900).
במחצית שנות ה-90 של המאה ה-19 שוחוב החל בבניית מתקנים היפרפולואידלים.
מתקנים ראשונים מסוג זה הוא בנה עבור תערוכה בניז'ני נובגורוד בשנת 1896. בהמשך הוא בנה על בסיס רעיון זה כ-200 מגדלים לצרכים שונים (מגדלי אור, מגדלי מים וכו').
המגדל הגדול בגובה של 160 מ' על בסיס תכנון זה נבנה במוסקבה בשנת 1922 והיה מגדל רדיו במשך מספר שנים והחל משנת 1939 שימש כמגדל טלוויזיה.
בתחילת המאה ה-20 על בסיס תכנון של שוחוב נבנו מספר בניינים עם תקרות מתכת גדולות, כולל בניין גום, בניין תחנת הרכבת ובניין מוזיאון פושקין במוסקבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שוחוב המציא מספר דגמים של מוקש ימי ותכנן מתקנים צבאים שונים.
שוחוב המשיך את פעילותו גם ברוסיה הסובייטית אף על פי שמנהלו וחברו אלכסנדר ברי עזב את רוסיה לארצות הברית.
שוחוב נבחר להיות המנהל של החברה בה עבר עשרות שנים.
בתחילת שנות ה-20 הוא תכנן ובנה את מגדל הרדיו במוסקבה.
בשנים 1927–1929 היה שותף ליישום תוכנית גואלרו ותכנן עמודי חשמל למעברים חוצי נהרות.
בשנות ה-30 שוחוב סבל מרדיפות לא מוצדקות, מפטירת אשתו, מחשש לגורל ילדיו ומפיטורים מעבודה.
בשנותיו האחרונות הוא התבודד בביתו.
בפברואר 1939 שוחוב נכווה קשות בתאונה בביתו כתוצאה מנר בוער שנפל עליו ונפטר בבית החולים חמישה ימים לאחר מכן.
בשנת 2017 נפתחה במוסקבה "מעבדת שוחוב" הקרויה על שמו והמהווה מכון מחקר בינלאומי על עתיד הערים ברחבי העולם.
ולדימיר פטרוביץ' קוץ היה אתלט סובייטי.
היה אלוף אולימפי (מלבורן 1956), אלוף אירופה (ברן 1954) ושיאן עולם בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר.
קוץ נולד בכפר שבמחוז סומי, באוקראינה של היום.
בשנת 1943, כאשר הצבא האדום שחרר את האזור מכיבוש הנאצי, קוץ הצהיר שהוא כבר בן 18 והתגייס לצבא.
קוץ החל להתאמן בריצה בשנת 1945 לאחר שהועבר לצי הבלטי.
בשנת 1953 הוא זכה באליפות ברית המועצות.
באליפות אירופה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכה קוץ במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא עולם חדש של 13:56.6 דקות, שיפור לשיא העולם של אמיל זטופק (13:57.2 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה קוץ זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא אולימפי חדש של 13:39.6 דקות, לפני גורדון פירי (13:50.6 דקות) ודרק איבטסון (13:54.4 דקות), שניהם בריטניה ובריצת 10000 מטר בשיא אולימפי חדש של 28:45.6 דקות, לפני יוז'ף קובאץ' מהונגריה (28:52.4 דקות) ואלן לורנס מאוסטרליה (28:53.6 דקות).
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד קוץ כמאמן אתלטיקה.
הוא סבל מכאבי בטן חוזרים שהובילו לאלכוהוליזם ועד לאובדן העבודה.
בשנת 1972 עבר קוץ שבץ ונפטר בשנת 1975. הוא נפטר מערבוב גלולות ואלכוהול ישן, ייתכן שהתאבד.
בסך הכל קבע קוץ 5 שיאי עולם, 4 שיאי עולם בריצת 5000 מטר ושיא עולם אחד בריצת 10000 מטר.
ולדימיר קומארוב (רוסית: Влади́мир Лео́нтьевич Комаро́в, ) היה בוטנאי רוסי.
למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולימד בה בשנים 1898-1934.
בשנת 1914 צורף כחבר משני באקדמיה הרוסית למדעים ובשנת 1920 צורף כחבר מלא.
בשנים 1930–1936 היה סגן נשיא האקדמיה ובשנת 1936 נבחר ליו"ר האקדמיה, תפקיד בו החזיק עד אוגוסט 1945, עת הוחלף על ידי סרגיי ואווילוב.
במהלך כהונתו השתתף בסילוק מהאקדמיה של עמיתים רבים שלא מצאו חן בעיני ראשי המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות.
קיבל את פרס סטלין בשנים 1941, 1942. הוא עוטר בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1943. בינואר 1945 הצהיר בנאום שעשה הדים ביישוב היהודי בארץ ישראל שברית המועצות תאבק באנטישמיות בכל העולם.
היה חבר הסובייט העליון בשנים 1938-1945.
על שמו המכון הבוטאני על שם קומארוב והגנים הבוטניים על שם קומארוב בסנקט פטרבורג.
ולדימיר ולדימירוביץ' קארה-מוּרְזָה הוא איש תקשורת ופעיל פוליטי רוסי, כיהן כסגן יו"ר תנועת "רוסיה הפתוחה", תנועה חברתית שמטרתה לקדם חברה אזרחית ודמוקרטית ברוסיה וממומנת על ידי איש העסקים הגולה מיכאיל חודורקובסקי.
קארה-מורזה כיהן כחבר במועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית ב-2012 וחבר בתנועת סולידריות והיה סגן מנהיג מפלגת החופש העממי בשנים 2015–2016. הוא הורעל פעמיים, ככל הנראה בעקבות תפקידו בקידום "חוק מגניטסקי".
ב-17 באפריל 2023 נשלח קארה-מורזה ל-25 שנות מאסר אחרי שבית משפט ברוסיה הרשיע אותו בבגידה ובהעלבת צבא רוסיה על רקע המלחמה באוקראינה.
נולד במוסקבה ב-1981. קארה-מורזה הוא יהודי מצד אימו, ילנה גורדון..
אביו ולדימיר קארה מורזה היה עיתונאי.
ב-1997 היגר עם משפחתו לבריטניה.
ולדימיר קארה-מורזה השלים השכלתו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג' ובבית הספר טריניטי הול.
מגיל 16 עסק בעיתונות ותקשורת.
בשנים 1991–2001 היה חבר מפלגת הבחירה הדמוקרטית של רוסיה ולאחר מכן היה לחבר ברית כוחות הימין בשנים 2001–2008 והיה חלק מצוות העובדים של בוריס נמצוב וכיהן כיועצו בדומה.
ידוע כמתנגד לשלטונו של ולדימיר פוטין מאז שנת 2000 ונוטה לתמוך בגריגורי יאבלינסקי כמועמד לנשיאות רוסיה.
במאי 2007 תמך בקידומו של הסופר ולדימיר בוקובסקי למועמדות לנשיאות רוסיה מטעם האופוזיציה הדמוקרטית לבחירות הנשיאותיות.
בדצמבר 2007 בכנס תנועת ברית כוחות הימין קארה-מורזה נבחר לחבר במועצה הפוליטית הפדרלית של המפלגה, אך שנה לאחר מכן הצהיר על עזיבתו את המפלגה בשל התחברותה עם תנועת המעשה הנכון.
בדצמבר 2008 נבחר לחבר במועצה הפוליטית הפדרלית של תנועת סולידריות והוצב במקום השני ברשימת המפלגה, שני למנהיג התנועה בוריס נמצוב.
במרץ 2010 חתם על העצומה "פוטין מוכרח ללכת" והיה ממובילי המחאות למען בחירות הוגנות.
ביוני 2012 הצטרף למפלגת החופש העממי וצורף למועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית.
מפברואר עד מאי 2011 ניהל מגעים בקונגרס של ארצות הברית מטעם האופוזיציה הרוסית על הרחבת הסנקציות נגד אישים פוליטיים ברוסיה, על רקע מקרה המוות של סרגיי מגניטסקי.
כבר מתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 הביע עמדות המבקרות קשות את המלחמה ואת התנהלות הממשל.
היה חבר באגודה אנטי-מלחמתית רוסית .
ב-11 באפריל 2022 נעצר ל-15 יום על התנהגות לא נאותה.