tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי ארגון הבריאות העולמי (WHO), מערכת בריאות מתפקדת היטב דורשת מנגנון מימון, כוח עבודה מיומן ושכר הולם, מידע אמין שניתן לבסס עליו החלטות ומדיניות ומתקני בריאות מתוחזקים היטב כדי לספק תרופות איכותיות.
מערכת בריאות יעילה יכולה לתרום לחלק משמעותי מהכלכלה, הפיתוח והתיעוש של המדינה.
שירותי בריאות הם גורם מכריע חשוב בקידום הבריאות והרווחה הגופנית והנפשית הכללית של אנשים ברחבי העולם.
דוגמה לכך הייתה ההדברה העולמית של אבעבועות שחורות בשנת 1980, שהוכרזה על ידי ארגון הבריאות העולמי, כמחלה הראשונה בהיסטוריה האנושית שחוסלה על ידי התערבויות רפואיות מכוונות.
שירות פסיכולוגי ייעוצי (בראשי תיבות: שפ"י) הוא אגף במשרד החינוך, שתפקידו לתת שירותי פסיכולוגיה חינוכית וייעוץ חינוכי לתלמידים, הורים, מורים ואנשי חינוך העובדים במערכת החינוך.
אנשי המקצוע של האגף פועלים בבתי ספר ובשירותים הפסיכולוגים החינוכיים (שפ"ח) בכל רחבי הארץ.
המטרה של שפ"י היא קידום התפתחותו של כל תלמיד תוך דאגה למיצוי הפוטנציאל השכלי, החברתי והרגשי שלו.
בעלי המקצוע המשתייכים לשפ"י הם פסיכולוגים חינוכיים ויועצים חינוכיים, והם פועלים בתוך בתי הספר כדי לקדם מטרה זו.
שפ"י עוסק בארבעה היבטים המשפיעים על התפתחות מערכת החינוך והתלמידים המתפקדים בה: היבט אישי של התלמיד כפרט (תוך-אישי, בין-אישי, רגשי וקוגניטיבי); היבט מערכתי של המסגרת החינוכית; היבט של תהליכי ההוראה והלמידה; והיבט משפחתי וקהילתי.
שפ"י פועל, בין השאר, על פי הגישה המערכתית, הרואה את הפרט כחלק ממערכות חברתיות שונות - משפחה, כיתה, בית ספר והסביבה הקהילתית.
לכן תפקידם של היועצים והפסיכולוגים החינוכיים הוא לשפר את מקצועיותם ומיומנותם של המורים בתחומי בריאות הנפש, דבר שיוכל לאפשר אקלים כיתה המעודד צמיחה, ויוכל לתרום ללמידה ולתפקוד החברתי של התלמידים.
במקרים של קשיים הקשורים לתלמידים ספציפיים, מעניק שפ"י גם שירותי טיפול וייעוץ פרטניים לתלמידים ולהוריהם, כאשר הם מצויים במצב בו קיימים גורמים הפוגעים בהתפתחותם התקינה.
הנהלת שפ"י עובדת מול קובעי המדיניות במשרד החינוך, התרבות והספורט, ומסייעת להם בקבלת החלטות המכוונות לטובתו של הילד ולבריאותו הנפשית.
שפ"י הוא הגוף המוביל במשרד החינוך את הטיפול בנושאים כגון קידום אקלים בית ספר ומניעת אלימות; כישורי חיים; מניעת שימוש לרעה בסמים, אלכוהול וטבק; מיניות, מגדר ומשפחה; מניעת התעללות בילדים ופגיעות מיניות; מצבי לחץ וחירום במערכת החינוך; ליקויי למידה; וילדים בסיכון.
נושאים אלו מטופלים על ידי אנשי המקצוע של שפ"י, ברמה של מניעה מראש וכן התערבות טיפולית כשהיא נדרשת.
בשפ"י שלושה אגפים: אגף פסיכולוגיה, אגף ייעוץ ואגף תוכניות סיוע ומניעה.
כן קיימות בו מספר יחידות נוספות: גף ליקויי למידה, היחידה למצבי לחץ וחירום, והיחידה למחקר והערכה.
באגף תוכניות סיוע ומניעה פעילות יחידות כגון היחידה למניעת התעללות בילדים (הוקמה לאחר תיקון מספר 26 לחוק העונשין, 1989, המכונה חוק חובת הדיווח, בשל הצורך להכשיר את אנשי החינוך להכיר את חובותיהם על פי חוק זה), והיחידה למניעת סמים, טבק ואלכוהול (לאחר חקיקת חוק הרשות למלחמה בסמים).
השירות כולל כ-7,800 אנשי מקצוע, מתוכם כ-2800 פסיכולוגים חינוכיים, העובדים ב-261 שירותים פסיכולוגיים חינוכיים (שפ"ח) ברשויות המקומיות בישראל; וכ-5,000 יועצים חינוכיים, העובדים בבתי הספר.
יועץ חינוכי, המכונה לעיתים "יועץ בית הספר", הוא מורה-יועץ, שעוסק בייעוץ חינוכי בבתי ספר או בגני ילדים.
יועצים מסייעים לתלמידים בתהליכי התפתחות נורמטיביים, כמו גם בקשיי הסתגלות ובמצבי דחק היוצרים בעיות שונות בתהליך הצמיחה האישית שלהם.
הפסיכולוג החינוכי, המכונה לעיתים "פסיכולוג בית הספר", עוסק בתהליכים חינוכיים מנקודת מבט של הפרט במסגרת החינוכית, ובתחומים כגון יעילות הפעילות החינוכית, הפסיכולוגיה של ההוראה והפסיכולוגיה החברתית של בתי ספר כמסגרות ארגוניות.
פסיכולוגים חינוכיים בישראל עובדים בבתי הספר ובגני הילדים במסגרת שירותים פסיכולוגים חינוכיים (שפ"חים) שקיימים בכל רשות מקומית.
הם עוסקים במגוון בעיות שעולות אצל תלמידים, הדרכות הורים ואבחונים פסיכולוגיים ופסיכודידקטיים, וכן בעבודה ייעוצית שוטפת עם מורים, מנהלים וצוותים חינוכיים בבתי הספר.
שירות מבוסס מיקום הוא יישום למכשירי תקשורת ניידים, המאתר את מיקומו הגאוגרפי של המכשיר ומשתמש ביכולת זו על מנת לספק מידע למשתמש.
המערכת הוותיקה והבולטת שעושה שימוש בטכנולוגיה זו היא ה-GPS, אך ישנן שיטות נוספות לאיתור מיקומם של מכשירים על ידי האנטנות הקרובות ביותר הנותנות שירות למכשיר.
שירותים מבוססי המיקום משמשים למטרות שונות, החל מהכוונה לאתרים בקרבת המשתמש (תחנת דלק, כספומט וכו'), וכלה בניטור רכבים ומטענים על ידי תג RFID.
בנוסף ישנם שירותים היוצרים התראות בעלי היבט מסחרי, כולל פרסום ממוקד והכוונה לאירועים מסחריים קרובים.
סוג מסוים של שירותים מבוססי מיקום, אשר החלו לצבור פופולריות החל משנת 2008, הם רשתות חברתיות מבוססות מיקום (Location-Based Social Networks), המאפשרות למשתמשים בעלי סמארטפונים לראות בכל רגע נתון איפה החברים הקרובים שלהם נמצאים, לשתף את מיקומם או לאתר חברים פוטנציאליים.
בין הרשתות הבולטות בסוג זה ניתן למנות את פורסקוור, Loopt, PostAround.Me, Facebook Places, Yelp ועוד.
מרכיב המשותף למרבית הרשתות החברתיות מבוססות המיקום הוא היכולת לבצע פעולה המכונה "צ'ק אין", המודיעה לחבריו של המשתמש כי הוא נכנס למקום מסוים.
התראות מבוססות קרבה נחלקות לשתי קטגוריות - שירותי משיכה (Pull) ודחיפה (Push).
שירותי משיכה מתבססים על בקשה ישירה מהמשתמש לקבלת תוכן, כמו בקשה לחפש שירות עסקי קרוב, או לקבל התראה לגבי המצאות שירות שכזה בקרבת מקום.
שירותי דחיפה מכוונים תוכן אל המשתמש ללא בקשה ישירה או דרך בקשה עקיפה בלבד.
אלו יכולים גם לשמש כשירות לציבור במקרים של יידוע על מפגע סביבתי או מזג אוויר מסוכן.
עם ההתפתחות השימוש המסחרי בטכנולוגית איתור מיקום, לדוגמה השימוש בצמידי RFID לתיוג של אובייקטים ממשיים בפייסבוק, עולות שאלות לגבי פרטיות המידע.
כמו כן רשתות חברתיות המציעות תקשורת סביב מיקום משתמש מאחסנות מידע שהועבר מהמכשיר הנייד ליישום, ומידע זה נגיש לגמרי למפתחי יישומים מבוססי מיקום.
בתי עסק המציעים צבירת נקודות לקופונים לפי תדירות הביקור בסניפים, מעלים חשש לגבי חליפין של מידע פרטי בהטבות מסחריות.
מאמר מחקר שנערך מטעם רשת התקשורת האמריקאית AT&T מציין שמידע מסוים אודות מיקום משתמשים דלף לגופים מצד שלישי בכל הרשתות החברתיות שנחקרו, 20 במספר, כגון Facebook, Twitter, Myspace, ו־Flickr על אף נוהלי הפרטיות שנהוגים ברשתות אלו.
שירות ספינות המכס של ארצות הברית , שנקרא בעת הקמתו "צי המכס" (Revenue-Marine) ונשא שם זה במשך למעלה ממאה שנים, היה כוח שיטור ימי שהופקד על אכיפת המשפט הימי בארצות הברית.
היחידה הוקמה ב-1790 על ידי מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון, ופעלה כל שנות קיומה תחת מחלקת האוצר.
ב-1915 מוזגו שירות ספינות המכס והשירות להצלת חיים בים (United States Life Saving Service) לגוף אחד, שקיבל את השם משמר החופים של ארצות הברית.
שירות עצמי היא שיטה של מתן שירות, שבה חלק מהפעילות הכרוך בקבלת השירות מועבר מהספק אל הלקוח, כלומר הלקוח משרת את עצמו, לעיתים בעזרת מכונות המיועדות לכך.
שיטה זו התפתחה כתחליף לשיטה שבה השירות ניתן על ידי עובדיו של ספק השירות.
לשיטה של שירות עצמי יש יתרונות עבור הספק והלקוח:
השירות מהיר יותר, משום שאינו מצריך המתנה לעובד שיספק את השירות.
השירות זול יותר, בזכות החיסכון בכוח אדם המשמש למתן השירות.
כאשר השירות העצמי מחליף את מלוא הפעילות הכרוכה בקבלת השירות, ניתן לקבל אותו במשך כל שעות היממה.
לעיתים השירות העצמי פחות נוח למקבל השירות.
במצבים אלה מוצע לעיתים מסלול של שירות עצמי לצד מסלול של שירות מלא, כך שהלקוח יכול לבחור את המסלול המתאים לו.
קיימות שתי שיטות נפוצות לתפעול של שירות עצמי:
העברה לשליטת הלקוחות של פעילויות שנעשו קודם לכן על ידי נותן שירות.
שיטה זו מתקיימת בחנויות שבהן המוצרים נמצאים בהישג ידו של הלקוח, בהשוואה לחנויות שבהן על הלקוח לבקש ממוכר את המוצרים הנחוצים לו.
החלפת נותני השירות במכונות אוטומטיות, שהפעלתן נעשית על ידי הלקוח.
קיימים מספר סוגים של שירות עצמי:
לעומת מכולת, שבה ליקוט המוצרים נעשה על ידי החנווני, בהתאם להוראות שהוא מקבל מהקונה, במרכול הקונה אוסף בעצמו לעגלת קניות את המוצרים שברצונו לקנות, ורק התשלום נעשה במעבר אצל קופאי.
בחלק מהמרכולים גם שקילת המוצרים נעשית על ידי הלקוח, ויש אף המאפשרים תשלום בשירות עצמי, כך שכל פעולת הקנייה נעשית בשירות עצמי.
שירות עצמי בחנויות מזון פותח בארצות הברית בשנת 1917 על ידי קלארנס סונדרס, שרשם פטנט על כך.
תרופות ללא מרשם לשיווק כללי נמכרות בישראל בשירות עצמי, לאחר שנעשה שינוי בחקיקה המתיר זאת (עד לשינוי זה הותרה מכירה של תרופת אלה רק בשירות של רוקח).
בנקים מעמידים בכניסה לסניף הבנק אמצעים שונים לשירות עצמי, כגון כספומטים למשיכת מזומנים, עמדות (ממוחשבות ולא ממוחשבות) להפקדת המחאות, עמדות מידע ועוד, המאפשרים ללקוח לקבל שירותים אלה ללא הסתייעות בפקיד.
השירות העצמי פעיל במשך כל שעות היממה והוא מהיר יותר וזול יותר מהשירות המלא, הניתן על ידי פקידי הבנק בשעות הפעילות של הסניף.
תחנות דלק רבות מאפשרות רכישת דלק בשירות עצמי, במחיר מוזל מרכישה בשירות מלא.
מדינות ניו ג'רזי ואורגון בארצות הברית אוסרות תדלוק בשירות עצמי.
מסעדה בשירות עצמי מאפשרת לסועד להרכיב בעצמו את ארוחתו, כשרק התשלום בקופה מצריך שירות מעובד המסעדה.
בווריאציה מצומצמת יותר, הרכבת הארוחה נעשית על ידי עובדי המסעדה, ורק ההגשה לשולחנו של הסועד נעשית בשירות עצמי.
מכבסה בשירות עצמי מאפשרת ללקוחות להפעיל בעצמם מכונות כביסה ומייבשי כביסה לשם כביסת בגדיהם.
מכונות למכירת משקאות ומזון מוצבות במקומות ציבוריים (בתי חולים, מקומות עבודה ואף ברחוב) ומאפשרות רכישה בשירות עצמי של מוצריהן.
כרטיסי נסיעה בתחבורה ציבורית ניתן לרכוש גם באמצעות אוטומטים המיועדים לכך.
מערכת מענה קולי מאפשרת שירות עצמי בפנייה למוקד שירות טלפוני.
לעיתים מקבל הפונה בשירות עצמי את מלוא השירות שהוא נזקק לו, ולעיתים המערכת מאפשרת רק הגעה לנותן שירות אנושי המתמחה בשירות הנדרש.
אתרי אינטרנט רבים מאפשרים שירות עצמי של קניית מוצרים, הזמנת שירותים, תשלום חשבונות ובירור מידע.
שירות משלוח הגופות של העורבני השחור (ביפנית: 黒鷺死体宅配便 - Kurosagi Shitai Takuhaibin; באנגלית: The Kurosagi Corpse Delivery Service) היא סדרת מאנגה שנוצרה על ידי איז'י אוטסוקה.
עלילת הסדרה עוקבת אחרי חמישה תלמידי מכללה לבודהיזם אשר מנסים למצוא פרנסה, כאשר לכל אחד מהם יכולת ההופכת אותו לשונה מן הנורמה.
הסדרה מתמקדת סביב קורו קארטסו, אשר יכול לתקשר עם רוחות המתים ואף להחזיר להן את השליטה על גופן למשך זמן מה.
שירות צבאי של להט"בים הוא נושא השנוי במחלוקת בעולם.
שירותם של להט"בים מוצהרים בצבא מותר ב-69 מדינות ברחבי העולם נכון לשנת 2021, ביניהן ישראל, רובן בעולם המערבי.
אולם, מדיניות המקבלת חיילים להט"בים בהדרגה לא מבטיחה באופן גורף כי אזרחים להט"בים חסינים בפני אפליה בכל חברה שהיא.
אפילו במדינות בהן להט"בים חופשיים לשרת בצבא, אקטיביסטים טוענים שעדיין נותר מקום לשיפור.
בישראל לדוגמה, ישנו מאבק חברתי לייסד בחקיקה זכויות להט"ב שונות, אך במקביל צה"ל ידוע בסובלנות הרחבה שלו כלפי חיילים להט"בים.
מגמה זאת משתלבת במספרים הכלל עולמיים בקבלה של הומוסקסואליות, ולפיה סובלנות כלפי קהילות להט"ביות הולכת ונפוצה במדינות חילוניות ועשירות.
במהלך ההיסטוריה היו ידועות חברות שתמכו והתנגדו לשירות של הומוסקסואלים גלויים בצבא שלהן.
הדיונים המתוקשרים ב-2010 על מדיניות צבא ארצות הברית של "אל תשאל, אל תספר" העלו את הנושא למרכז תשומת הלב הבינלאומית.
דיונים אלו גם חושפים את האפליה השגרתית, האלימות והקשיים שבהם נתקלים חיילים להט"בים, וכן את הטיעונים לטובת המשך האיסור על שירות להט"בים בצבא.
המדד הצבאי של קהילת הלהט"ב הוא אינדקס שנוצר על ידי מרכז האג למחקרים אסטרטגיים המשתמש ב-19 מדיניות מעידה ושיטות עבודה מומלצות כדי לדרג מעל 100 מדינות על הכללתם של אנשי שירות לסביות, הומואים, דו מיניים וטרנסג'נדרים בכוחות המזוינים.
מדינות עם דירוגים גבוהים יותר, במיוחד אלה שבצמרת, בולטות במאמצים המרוכזים שלהן לקידום הכללתם של חיילים הומוסקסואליים ולסביות, ברבים מהם קיימים ארגוני תמיכה והסברה מיוחדים.
לעומת זאת, מדינות בסמוך לתחתית המדד מראות על חוסר שאיפה לקדם הכללה גדולה יותר של אנשי להט"ב בצבא.
היסטוריה של שירות צבאי של להט"בים
לאורך ההיסטוריה, היו מספר תרבויות שהתייחסו לביטוי של הומוסקסואליות בצבא כדבר חיובי.
הדוגמה הידועה ביותר קיימת ביוון העתיקה וברומא.
בצבאות אלו עודדו התנהגות הומוסקסואלית, מתוך האמונה שזה יגביר את האחווה של היחידה, המוטיבציה שלה והאומץ של החיילים.
הגדוד הקדוש של תבאי (Ἱερὸς Λόχος Θηβών) היה יחידת עילית של הופליטים בצבא תבאי ביוון העתיקה שנוסדה ב-378 לפני הספירה, והייתה מורכבת מ-150 זוגות גברים-נאהבים.
פלוטרכוס מסביר שלוחמי היחידה צוותו יחדיו מתוך אמונה שנאהבים יילחמו בעוז ובגיבוש רב יותר, זה לצד זה, מאשר זרים שאין ביניהם יחסי חיבה מיוחדים.
לוחמים-אוהבים היו גם במעמד הסמוראים ביפן, שם הזוגות היו מורכבים ממבוגר ושולייה צעירה.
אולם ברוב המדינות הומוסקסואליות נחשבה לעבירה לפי החוק הצבאי והאזרחי לאורך ההיסטוריה.
ישנן מספר דוגמאות להוצאות להורג של חברי המסדר אבירי ההיכל במאה ה-14 ושל מלחים בריטים במהלך המלחמות הנפוליאוניות בגין הומוסקסואליות.
איסורים על שירות של להט"בים בצבא החלו להופיע בתחילת המאה ה-20.
בדומה לנטייה מינית, מדיניות המסדירה את שירותם של אנשי צבא טרנסג'נדרים משתנה מאוד בין המדינות בעולם.
בתאילנד, טרנסג'נדרים רשאיים לשרת בצבא אך רק בתפקידים מנהליים (משנת 2005).בעוד שהמדיניות "אל תשאל, אל תספר" של צבא ארצות הברית בוטלה בשנת 2011 ואיפשרה שירות פתוח על ידי חברי שירות הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים, המדיניות לא התירה לטרנסג'נדרים להיכנס לצבא ארצות הברית.
איסור זה הפך ליעיל באמצעות תקנות מיון לבריאות: "עכשווי או היסטוריה של מצבים פסיכוסקסואליים (302), כולל אך לא מוגבל לטרנסקסואליזם, אקסהיביציוניזם, טרנסווסטיזם, מציצנות ונטיות נוספות".
שלא כמו "אל תשאל, אל תספר", מדיניות זו אינה חוקית על ידי הקונגרס, אלא מדיניות צבאית פנימית.
למרות זאת, מחקרים מצביעים על כך שהנטייה של אנשים טרנסג'נדרים לשרת בצבא ארצות הברית היא כפולה מזו של אנשים מתנדבים סטרייטים.
בסקר הלאומי להפלות טרנסג'נדרים של בית הספר בהרווארד קנדי בשנת 2013, 20% מהנשאלים הטרנסג'נדרים דיווחו כי שירתו בכוחות המזוינים, בהשוואה ל-10% מהנשאלים הסיסג'נדרים.
ותיקי הטרנסג'נדרים האמריקאים נתקלים בקשיים מוסדיים, כולל מתן טיפול רפואי בשירותים המזוינים ולאחר שחרורם הנובע מזהותם או ביטוים המגדרי.
ותיקי הטרנסג'נדרים עשויים להתמודד גם עם אתגרים נוספים, כמו התמודדות עם שיעור גבוה יותר של מחסור בית ועיקול מביתם, שיעורים גבוהים יותר של אובדן מקומות עבודה הנובעים ישירות מהזהות הטרנסית שלהם ושיעורים גבוהים של לא מועסקים לעבודות ספציפיות בגלל זהותם המגדרית.
הכוחות המזוינים של ישראל, ארצות הברית ואוסטרליה העסיקו אנשים אינטרסקסים בהתאם לאופי התנאים שלהם, אך ההנחיות מעורפלות ולעיתים נדירות מדברים עליהן.
אלימות כלפי חיילים להט"בים בצבא
אלימות פיזית, מינית, פסיכולוגית (הטרדה, בריונות) העומדת בפני להט"בים היא עובדת חיים עבור אנשים רבים המזוהים כלהט"בים.
בסביבה אלימה מטבעה, אנשי להט"ב עשויים להתמודד עם אלימות ייחודית לקהילתם במהלך השירות הצבאי.
על פי מאמר חדשות משנת 2012, צה"ל אינו שואל על הנטייה המינית של חייליו, אולם מחצית מהחיילים ההומוסקסואליים המשרתים בצה"ל סובלים מאלימות והומופוביה.
חיילים להט"בים לעיתים קרובות קורבנות לאלימות מילולית ופיזית ולרוב, מפקדיהם מתעלמים מהתופעה.
"SAPRO", הארגון האחראי על הפיקוח על מדיניות התקיפה המינית של משרד ההגנה (DoD - ארצות הברית), מייצר את "סקר יחסי עבודה ומגדר של חבר במשמרת פעילה (WGRA)".
בדו"ח משנת 2012 אין שום סעיף העוסק בסעיף מצב ספציפי של אנשי להט"ב.
הספציפיות לאלימות העומדת בפני אנשי להט"ב לא נחשבת.
בצבא האוסטרלי הבעיה אינה ידועה רשמית, רק כמה מקרים של הטרדות ואפליה של הומואים ולסביות תועדו.
חוקר הזכיר כי "לא היה רוצה להיות הומו ובצבא" אף על פי שלא הייתה שום שערורייה ציבורית גדולה בנוגע להטרדות של הומואים, אין פירוש הדבר שהתנהגות כזו אינה מתרחשת, אך היא נחקרה פחות.
אולם באופן כללי, מקרים של אפליה או הטרדה שהובאו לידיעת המפקדים מטופלים כראוי, אירועים בהם עמיתים שהעירו הערות בלתי הולמות ממושמעים על ידי הממונים באופן מיידי וללא סייג.
בארצות הברית, למרות שינויי המדיניות המאפשרת שירות צבאי פתוח של להט"בים ואספקת הטבות מסוימות לזוגות צבאיים חד מיניים, תרבויות של הומופוביה ואפליה נמשכות.
מספר אקדמאים כתבו על ההשפעות על עובדים בהקשרים לא צבאיים המסתירים את נטייתם המינית במקום העבודה.
כותבים על פסיכולוגיה צבאית קישרו עבודה זו לחוויותיהם של אנשי השירות הצבאי של להט"בים, וטענו כי מחקרים אלו מציעים תובנות לגבי חייהם של חיילים להט"בים פתוחים ואלה שמסתירים את נטייתם המינית.
הסתרת נטייה מינית והטרדה הקשורה לנטייה מינית מהווים גורמי לחץ עבור אנשי להט"ב שמובילים לחוויות שליליות ותוצאות מזיקות בעבודה.
באופן ספציפי, נמצא כי להט"בים לא פתוחים חווים בידוד חברתי.
לאור נסיבות אלה של מתח הקשור לעבודה יכולים להשפיע על ביצועי העבודה הצבאית, בשל ההסתמכות הגבוהה על חיבור ותמיכה ברווחתם של כל חברי השירות.
בארצות הברית חיילים להט"בים לא נדרשים לחשוף את נטייתם המינית, מה שמצביע על כך שחלק מחברי השירות הלהט"בים עשויים להמשיך ולהסתיר את נטייתם המינית.
מחקרים מצביעים על כך שיש לכך השפעות מזיקות על חיי האדם.
מחקר שנערך בשנת 2013 באוניברסיטת מונטנה מצא כי ותיקים להט"בים לא פתוחים בארצות הברית מתמודדים עם שיעורי דיכאון גבוהים משמעותית, הפרעת דחק פוסט טראומטית, ושימוש באלכוהול או בסמים אחרים בהשוואה לעמיתיהם.
ותיקים אלה דיווחו גם כי הם ניצבים בפני אתגרים משמעותיים תוך הסתרת נטייתם המינית.
69.3% מהנבדקים במחקר דיווחו כי הם חווים פחד או חרדה כתוצאה מהסתרת זהותם המינית, ו-60.5% דיווחו כי חוויות אלו הובילו לתקופה קשה יותר עבור הנבדק מאשר לעמיתיו ההטרוסקסואלים.
מחקר זה מסכם גם כי 14.7% מוותיקי הלהט"ב האמריקאים עשו ניסיונות רציניים להתאבדות.
שיעור זה של ניסיונות התאבדות בהשוואה למחקר אחר שנערך על כלל הקהילה הוותיקה האמריקאית שמצא כי 0.0003% מהוותיקים האמריקאים מנסים להתאבד.
עדויות מצביעות על כך שאצל אנשי שירות להט"בים בארצות הברית תנאי השירות וחיי היומיום השתפרו באופן דרמטי בעקבות ביטולה של המדיניות אל תשאל, אל תספר.
חיילים שבוחרים לצאת מהארון חווים תחושות של שחרור, ומדווחים שכבר לא צריכים להסתיר את נטייתם המינית ובכך, מסוגלים להתמקד בעבודות שלהם.
קבוצות תמיכה לחיילים להט"בים החלו להתפשט בארצות הברית במהלך השנים.
מדינות המתירות שירות להט"בים בצבא
נכון לשנת 2021, ב-69 מדינות בעולם קיימת התרה של שירות להט"בים בצבא, עם התרה חלקית ברוסיה, ארמניה, בלארוס, טורקיה וסינגפור:
מדינות האוסרות שירות להט"בים בצבא
נכון לשנת 2021, כ-56 מדינות בעולם אוסרות על שירות להט"בים בצבא, עם איסור חלקי ברוסיה, ארמניה, בלארוס, טורקיה וסינגפור:
מדינות ללא נתונים על התרה או איסור שירות להט"בים בצבא
נכון לשנת 2021, ב-61 מדינות בעולם לא קיימים נתונים על התרה או איסור שירות להט"בים בצבא:
להט"בים משרתים במערכת הביטחון הישראלית: צה"ל, משטרה, שב"כ ועוד.
מצבו החוקי של השירות הצבאי של להט"בים בישראל השתנה לאורך השנים.
עם קום המדינה, קבעה פקודת סדרי השלטון והמשפט את המשך תוקפם של החוקים של המנדט הבריטי.
לפי חוקים אלו, נחשב קיום יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה שדינה עשר שנות מאסר.
חיים כהן, שהיה היועץ המשפטי לממשלה, נכשל במאמציו להעביר בממשלה החלטה המעבירה את ההכרעה בנושא להנחיית היועץ המשפטי, אך הורה למשטרה שלא לאכוף את החוק.
עם זאת מקום המדינה העדיף צה"ל שלא לגייס חיילים להט"בים.
בשנת 1956 הועמדו לדין בית הדין הצבאי שני חיילים בדרגת טוראי בגין קיום "משכב שלא בדרך הטבע".
הם הורשעו ונשלחו לשנת מאסר בפועל.
אולם פסק הדין, שעורר סערה ציבורית, הביא להגשת ערעור בפני בית הדין הצבאי לערעורים.
עורך הדין של השניים ביקש מבית הדין לזכות את החיילים בטענה שהומוסקסואליות איננה פשע, אלא מחלה.
לחיזוק טענתו הוא זימן לבית הדין עד מומחה, רופא מבית החולים תל השומר, שהסביר לשופטים שהומוסקסואליות היא מחלה חשוכת מרפא, וכליאת החיילים תביא להחרפתה, לא לריפוי שלה.
בית הדין קיבל את קו ההגנה הזה, אך נמנע מזיכוי החיילים.
תחת זאת הוא הפחית את עונשם; עונשו של החייל שיזם את המגע ההומוסקסואלי הופחת לכשבעים ימים של מאסר בפועל, בעוד החייל השני נידון ליום מאסר אחד.
שני החיילים הללו הם היחידים שנשפטו בישראל על משכב זכר.
מאז תחילת שנות ה-70 של המאה העשרים הופעלה מדיניות בצה"ל לפיה לא ניתן פטור משירות צבאי בשל נטייה מינית.
בד בבד, הצבא מנע לעיתים קרובות מהומוסקסואלים גלויים להתקדם לדרגת קצונה או להמשיך בשירות קבע.
באוגוסט 1983 פורסמה ידיעה על כך שחוזהו של קצין בוטל בעקבות תלונה של אשתו על נטיותיו ההומוסקסואליות.
בעקבות כך נשלח מכתב לראש אכ"א בצה"ל, תא"ל עמוס ירון, מטעם יו"ר האגודה לזכויות האזרח, ד"ר רות גביזון.
ראש אכ"א השיב חודש לאחר מכן, באוקטובר 1983 כי נטיות הומוסקסואליות אינן מונעות מחייל שירות צבאי.
בספטמבר 1983, נכנסה לפקודות מטכ"ל הוראת קבע שכותרתה "שירות הומוסקסואלים בצה"ל".
הפקודה קבעה כי אפשרויות שיבוצם של חיילים הומוסקסואלים יהיו מוגבלות בגין נטייתם המינית משום שזו עלולה להוות סיכון ביטחוני (בדומה ל"בהלת הלבנדר" בארצות הברית).
בעקבות כך, בחוברת ההנחיות הבסיסית למאבחנות הפסיכוטכניות שפורסמה בספטמבר 1983 בצה"ל אופיינה ההומוסקסואליות כסטייה מינית.
כמו כן החוברת כרכה בין הומוסקסואליות לבין נשיות ובעיות בבריאות הנפש.
לאורך השנים נעשו כמה שינויים בפקודות אלו, שהאחראי הישיר להם היה פרופסור עוזי אבן.
פקודות אכ"א של שנות ה-80 התירו להומוסקסואלים לשרת בצבא.
הם גרסו כי מפקד יחידה שנודע לו כי חייל הוא הומוסקסואל יפנה את החייל למרכז בריאות הנפש, ותיערך בדיקה על ידי מרכז לבריאות הנפש וגורמי ביטחון שדה הנוגעים בדבר.
לנוכח תוצאות הבדיקה של המרכז לבריאות הנפש יכול הצבא להמליץ על קביעת גבולות לשיבוץ החייל, להפסיק את שירותו של החייל לגמרי או לערוך תחקיר ביטחוני מקיף בהתאם לתפקיד שהחייל מיועד אליו.
אף על פי שהפקודות אכן מולאו, באותה תקופה היו לפחות כמה מקרים שבהם שירתו בצה"ל קצינים הומוסקסואלים שהועלו בדרגה ואף זכו להיות מקודמים לתפקידים בכירים.
הבכיר מבין קצינים אלו היה ד"ר דורון מייזל, קצין בחיל הרפואה, הומוסקסואל גלוי, מי שהיה אמור להתמנות לקצין הרפואה הראשי של חיל הים.
מפקד החיל, האלוף זאב אלמוג, פסל את המינוי שלו אך ורק על רקע נטייתו המינית של מייזל.
רפאל איתן, הרמטכ"ל, גיבה את עמדת אלמוג ואף תבע מד"ר ערן דולב, קצין הרפואה הראשי של צה"ל, לקבוע למייזל פרופיל 21 וכן לפטר אותו מהצבא.
דולב השיב לאיתן בתגובה כי ההומוסקסואליות אינה מופיעה ברשימת הסעיפים הגורמים להורדת הפרופיל הרפואי הצבאי וגם הטיח בו, כי הוא, איתן, מבטא "עמדה של פרימיטיבי".
בסופו של דבר, ויתר איתן.
מייזל הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין רפואה הפיקודי של פיקוד דרום.
כאשר מייזל עמד להיות מקודם לתפקיד הרופא הפיקודי, אלוף הפיקוד, יצחק מרדכי, תמך במינויו, אך קצינים בכירים אחרים התנגדו לכך.
הנושא הועבר להכרעה של הרמטכ"ל, דן שומרון, שאישר את המינוי.
עוד קודם לפרשה זו, נפוצו שמועות על שומרון כי הוא הומוסקסואל, וקידומו של מייזל על ידי שומרון ליבה עוד יותר את השמועות.
כאשר הועלה שמו כמועמד למינוי כרמטכ"ל, ראש הממשלה, יצחק שמיר הקים ועדת בדיקה שמטרתה אישוש או דחייה של השמועות בדבר נטיותו המינית של שומרון.
השב"כ הפריך את השמועות, מה שסלל את הדרך למינוי שומרון כרמטכ"ל ה-13.
ב-1993 הופיע פרופסור עוזי אבן, שהיה קצין במילואים, בכינוס על זכויות ההומוסקסואלים שארגנה חברת הכנסת יעל דיין במשכן הכנסת.
אבן סיפר בהתרגשות על החקירה שהשב"כ ערך סביב נטייתו המינית, ועל כך כי החקירה הביאה להדחתו מכל תפקידיו במערכת הביטחון בחיל המודיעין וגם לשלילת סיווגו הביטחוני, וזאת לאחר שירות של כ-15 שנה בתפקידים הרגישים ביותר.
בעקבות כך, ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, הביא לבחינה מחדש של פקודות מטכ"ל עוד באותה השנה, על ידי הקמת ועדה שבחנה את הנושא.
הוועדה ניסחה, בעזרתו של אבן עצמו, הוראות חדשות בעניין שירותם הצבאי של הומוסקסואלים.
הוראות אלו, כהוראת קבע של אכ"א, נכנסו לתוקף ב-10 ביוני 1993. הפקודה קובעת בסעיפהּ השני כי: הפקודה קבעה כי השיבוץ והקידום של חיילים הומוסקסואלים לא יוגבל באופן כללי, וביטלה את הקביעות הגורפות משנת 1983 שמנעו הצבה של הומוסקסואלים בתפקידים מודיעיניים המוגדרים סודיים ("תפקידי סוד מועדף" בלשון הפקודה).
ביולי 1993, חודש לאחר כניסת ההוראות החדשות לתוקף, התקיים ברחוב שינקין בתל אביב "יום הגאווה".
במסגרתו הוצב ארון עץ סמלי שהועמד לרשות כל מי שרצה להצטלם בעודו מבצע אקט סמלי של יציאה מהארון.
בין המצטלמים שם היה גם חייל ושמו יוסי מקייטון.
תמונתו של מקייטון לבוש המדים פורסמה למחרת בכמה עיתונים, והדבר חולל רעש תקשורתי.
בעקבות כך, מפקדיו החליטו להעמידו על כך לדין.
צה"ל טען בזמנו שהעמדתו לדין אינה קשורה לנטייה המינית ההומוסקסואלית שלו, אלא לכך שהפר את ההוראה האוסרת על חיילים לקיים מגע עם כלי התקשורת.
מקייטון הועמד לדין, נידון ל-28 ימי מחבוש על תנאי והורחק משירותו בחטיבת הנח"ל.
הפרשה עוררה את הדיון הציבורי והתקשורתי סביב שירותם של הומוסקסואלים בצה"ל.
כאשר התבקש פרופסור עוזי אבן להתייחס לפרשה, הוא גיבה את עמדת צה"ל וקבע שמקייטון היה "חייל בעייתי" גם לפני יציאתו המצולמת מהארון.
בנוסף ראש הממשלה רבין נדרש להגיב לפרשה, והוא אימץ את גרסת הצבא.
פרופסור אייל גרוס טוען כי פרשת מקייטון הטילה צל כבד על הליברליות שהקרינו גם ההוראות החדשות וגם התנהגות המערכת הביטחון בפרשת אבן.
ב-1996 הוכר אדיר שטיינר באופן רשמי כאלמן צה"ל, על כל הזכויות וההטבות המשתמעות מכך, לאחר מאבק ציבורי ארוך.
שטיינר היה בן זוגו של אלוף-משנה דורון מייזל, שנפטר מסרטן בזמן שירותו.
בשנת 1997 פורסם במגזין "הזמן הוורוד" וביולי 2000 ב"ידיעות אחרונות" כי צה"ל עורך בדיקות לאבחון נגיף האיידס בקרב מועמדים לגיוס במקרים שהמועמד מצהיר שהוא הומוסקסואל, וזאת ללא ידיעת המתגייסים.
ב-1998 בוטלה הפקודה שגובשה ב-1993, ולא נותר עוד בפקודות מטכ"ל רמז ליחס שונה או בלתי שוויוני שניתן לחיילים להט"בים.
הומואים ולסביות יותר לא נתפסו כמי שיש להתייחס אליהם בחשד או כבעלי סיכון ביטחוני אפשרי.
בעוד ששינוי הפקודות ב-1993 לווה בכיסוי תקשורתי רב, הביטול ב-1998 נעשה "בשקט ובהיחבא" על פי ד"ר אייל גרוס: למעשה בוטלה כל התייחסות להומואים ולסביות בפקודות מטכ"ל.
במקביל לשינוי שחל בחברה הישראלית ביחס ללהט"בים, גם צה"ל גילה מדיניות סובלנית בהרבה.
ב-1999 פנתה חיילת טרנסג'נדרית למפקדיה בבקשה לשרת כאישה, מכיוון שהיא "אישה לכל דבר, מלבד הגוף".
בקשתה אושרה באופן חסר תקדים, והיא הוכרה כאישה.
היא הורשתה ללבוש מדי נשים, ושובצה בתפקיד השמור לחיילות.
בהמשך נדחתה בקשתה לעבור ניתוח לשינוי מין במהלך השירות, אבל הציעו לה להמשיך בשירותה כאישה.
תחת זאת היא בחרה לעזוב את הצבא.
אמיר אוחנה, שלימים הפך לחבר הכנסת מטעם הליכוד וכיהן כשר ההומוסקסואל המוצהר הראשון בתולדות ישראל, עשה את שירותו הצבאי בחיל המשטרה הצבאית.
קבלת הפקודות בצה"ל באופן רשמי אומנם היוותה שלב משמעותי נוסף במאבקם של להט"בים על הזכות לשרת בצה"ל, אולם לא הייתה זו סופה של האפליה ולצבא היה דרוש זמן כדי להטמיע פקודות אלו בפועל.
כך לדוגמה בשנת 2000 עדיין בוצעו שתי הדחות של חיילים וחיילות שקיימו יחסים מין הומוסקסואלים.
צה"ל מאידך גרס כי ההדחות נעשו בשל העובדה שהאקטים התקיימו בבסיסים צבאיים.
שנה לאחר מכן סגר למשך שבועיים קצין חינוך ראשי, תת-אלוף אלעזר שטרן, את העיתון "במחנה" לאחר שעל שערו הופיע אלוף-משנה במילואים אלי שרון שיצא מהארון וסיפר שאינו מתבייש בנטיותיו המיניות.
את ההחלטה נימק שטרן בכך שהבעיה הייתה בעיתוי פרסום הכתבה ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, וכי חשב שראוי שיהיה סיפור הקשור לנופלים, למשפחותיהם ולמורשתם.
שנים ספורות לאחר מכן, ביוני 2009, פרסם העיתון "במחנה" ראיון מקיף עם רס"ן יהושע גורטלר, עוזר לפצ"ר דתי לאומי שהוא הומו גלוי.
הרבצ"ר אבי רונצקי גינה את פרסום הכתבה, ואף קבע כי.
הקהילה הלהט"בית קראה להדיח את הרבצ"ר בעקבות דבריו.
ב-2004 פרסם הרמטכ"ל, משה יעלון, פקודת יום המחדדת את הצו המוסרי של צה"ל בנושא שמירת כבוד האדם, ולפיה:
בשנת 2001 פרסמה עמותת "המועצה הפוליטית לזכויות הגייז בישראל" דו"ח הסוקר את נושא המאבק ההומו-לסבי בישראל בתחומים שונים.
בפרק שיוחד לצה"ל, תבעה המועצה התנצלות על היחס המפלה בו נהג הצבא בהומואים ולסביות עד לשנת 1993, אז התקבלה פקודה שאוסרת על אפליה בגיוס לצה"ל ובשירות של הומואים: .
ב-2004 נערך מחקר מקיף שכלל ראיונות עם כל המומחים הידועים להומוסקסואלים בצה"ל.
החוקרים לא הצליחו למצוא ממצא כלשהו המצביע על כך שהחלטת ישראל לבטל את המגבלות על שירות להט"בים פגעה ביעילות המבצעית של צה"ל, מוכנותו הקרבית, אחידות הצבא או המוטיבציה לשרת.
במאי 2005 התלונן חייל בנח"ל החרדי בפני נציב קבילות החיילים על מפקדיו על כך שאלו שהתעללו בו בעקבות נטייתו המינית.
בבירור התלונה, כשנשאל אחד ממפקדיו מה צריך לעשות עם חייל שהוא הומוסקסואל, הוא ענה כי .
דו"ח נציב קבילות החיילים חשף שני מקרים נוספים של הומופוביה: אחד כלל מפקד, בדרגת סגן, שהטיח בשניים מחייליו ; מקרה אחר כלל מפקד אחר שאמר לפקודיו כי חיילים הומוסקסואלים ראויים ל.
בתגובה צה"ל מסר כי הרמטכ"ל רואה בתופעה זו בחומרה, שכן יש בה משום הצבעה על חולשות פיקודיות שבגינן נעשה שימוש בשררה.
בספטמבר 2005 הגישה חיילת בגדוד קרקל של הנח"ל קבילה לנציב קבילות החיילים ותלונה למצ"ח.
במסגרת התלונה נחשף כי חבריה ליחידה התעללו בה והשפילו אותה על רקע נטייתה המינית, זאת בעוד המפקדים ואנשי הסגל מתעלמים מהמקרים גם לאחר שדיווחה עליהם בפניהם.
נציב קבילות החיילים קבע כי - והטיל את האחריות על מפקד הגדוד.
באותו הדו"ח ובדו"ח שיצא שנה לאחר מכן התפרסמו תלונות נוספות, וצוין כי חלה עלייה בתלונות אלה של אפליה והתעללות על רקע של נטייה מינית.
בעקבות מקרים אלו הודיע מבקר המדינה באותה שנה כי יבדוק את יחס הצבא להומואים.
התעמרויות בחיילים על רקע נטייה מינית אינן מתרחשות רק בשירות הסדיר, אלא גם בשלבים המקדימים לו.
דוגמה לכך היא מקרה מאפריל 2011 אז חייל טירונות יצא מהארון בפניו חבריו, ושלושה מהם בתגובה השפילו אותו, התעללו בו והטרידו אותו מינית.
החיילים דיווחו על משאבי תמיכה מוגבלים מאוד ועל תחושת אי-נוחות לשוחח על הנושא עם בעלי תפקידים בצבא על נושאים הקשורים לנטייתם המינית.
בשנת 2006 רב צבאי בפיקוד העורף הֵפיץ, באמצעות מערכת האימייל הצבאי, חיבור שבו ביצע השוואה בין יחסי מין חד-מיניים לבין קיום יחסי מין עם בהמות.
מאידך אמר הרמטכ"ל דן חלוץ באותה שנה כי
לרגל חודש הגאווה ב-2012 צה"ל פרסם בפייסבוק תמונה של זוג חיילים הומואים.
צה"ל עצמו מעיד כי במחקר שפרסם איגי - ארגון נוער גאה בינואר 2012 עלה כי מחצית מהחיילים ההומוסקסואלים ששירתו בצה"ל סבלו מאלימות ומהומופוביה, אם כי ראש איג"י אמר: .
במהלך 2013 הוקמה במערך יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, תת-אלוף רחל טבת-ויזל, ועדת מומחים שמתכנסת מעת לעת כדי לסייע באופן פרטני ואישי לחיילים טרנסג'נדרים שמשרתים בצה"ל.
היה זה לאחר שהתקיים בצה"ל בדיון ראשון בו נידונה סוגיית שירות צעירים טרנסג'נדרים בצבא.
ב-2014 דווח כי החל מהחודשים הראשונים של השנה החל קצין מחיל החינוך ביוזמתו האישית לקיים הרצאות בנושא היסטורית קהילת הלהט"ב וזכויותיה בפני חניכים בקורסים של חיל החינוך.
בחודש מרץ 2014 התנהל דיון ציבורי אודות דרישתו של רס"ר הבסיס, איש קבע צעיר בדרגת סמל ראשון, להסיר דגלון גאווה מחדרם של לוחמי גדוד 50 של חטיבת הנח"ל.
לפי טענתם, הדרישה הגיעה בשל כך "שהם ביזו את המדינה בכך שתלו את הדגלון", בעוד בצה"ל נטען כי הדרישה הגיעה ב"כדי לשמור על נראות המחנה".
על פי אחד הדיווחים כ-30% מהלוחמים מגדוד 50 שמבצע את המשימה בבסיס יצאו מהארון.
בעקבות תלונה על מפקדים שלא אפשרו לחיילים לצאת למצעד הגאווה ב-2013, פרסם אגף כוח אדם בצה"ל, בעקבות החלטתה של האלוף אורנה ברביבאי, כי מפקדים יהיו רשאים להתיר לחייל לצאת למצעד הגאווה בתנאי שאינו לובש מדים ואם ביקש היתר מראש.
כל התפקידים בצה"ל לרבות תפקידי לחימה ופיקוד ותפקידים בעלי סיווג ביטחוני רגיש פתוחים בפני הומואים ולסביות.
לפי מחקר של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, אלוף הצהיר כי ישראלים מגלים "סובלנות גדולה" לחיילים הומוסקסואלים.
הקונסול דוד סרנגה מהקונסוליה הישראלית בניו יורק, שרואיין על ידי "סנט פטרסבורג טיימס" אמר כי: "זה לא עניין.
אתה יכול להיות קצין טוב מאוד, יצירתי, אמיץ והומוסקסואל באותו הזמן".
כיום מצב השירות הצבאי של הומואים ולסביות מוגדר כמצב טוב, בהשוואה לשירות צבאי במדינות אחרות במערב.
בפברואר 2014 ערך מרכז האג למחקרים אסטרטגיים (HCSS) מחקר לגבי ידידותם של צבאות שונים בעולם ללהט"בים על פי בדיקה של 21 פרמטרים להכלה של להט"בים בסקאלה שכוללת חמש קטגוריות עיקריות: הכלה, קבלה, סובלנות, הדרה ורדיפה.
תוצאות הבדיקה מיקמו את צה"ל בעשירייה הראשונה.
צה"ל דורג במקום התשיעי עם דירוג של 92 אחוזי הכלה.
בנובמבר 2014 פורסם כי ענף "מוקד ידע מגדר" במטה יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים יערוך לראשונה מחקר על שירות הומואים ולסביות בשורות הצבא באמצעות ראיונות, במטרה לשפר את איכות השירות של אוכלוסיית הלהט"ב בצבא.
בראשית 2015 פורסם כי בצה"ל משרת קצין טרנסג'נדר מחוץ לארון, זאת לאחר שעופר ארז סיים את קורס הקצינים ביולי 2013 והפך לקצין הטרנסג'נדר הראשון בצה"ל המשרת מחוץ לארון ובהתאם למגדר בו מזדהה.
תיקון הגדרת אלמן או אלמנת צה"ל
בנובמבר 2023, בעת מלחמת חרבות ברזל, נחקק חוק תגמולים לבני משפחה של חטופים ונעדרים בפעולת איבה, במסגרתו תוקן בתיקון עקיף חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום).
בתיקון זה, שונתה הגדרת בן משפחה של חייל שנספה במערכה כך שתכלול את מי שהתגורר עם הנספה לפני יום המוות, ובאותו מועד הם היו ידועים בציבור כבני זוג.
כלומר, בן משפחה זה יוכר כאלמן או אלמנת צה"ל, גם אם בני הזוג להט"בים שאינם נשואים.
אפרת טילמה היא פעילה זכויות להט"ב טרנסג'נדרית, מראשונות הנשים הטרנסיות בישראל, חברת ועד בעמותת "מעברים" והאישה הטרנסית הראשונה מחוץ לארון המתנדבת כשוטרת במשטרת ישראל.
היא החלה בתפקידה בשנת 2011 כאשר התנדבה במחוז תל אביב של משטרת ישראל.
כבת דור הוותיקות סבלה לא אחת מאפליה על רקע היותה טרנסית ועל כן הסתירה עובדה זו מחבריה וממפקדיה במשטרה.
בשנים 2010–2012 קרו מספר תקריות טרנספוביות בהן שוטרים התייחסו באופן משפיל לנשים טרנסיות העובדות בזנות ופנו אליהן בלשון זכר.
היא מרצה בפני שוטרים על הקהילה הטרנסית ואף זכתה על פעילותה במדליית המחוז, אשר העניק לה מפקד המחוז, ניצב משה (צ'יקו) אדרי, במאי 2017. טילמה אף נפגשה עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, במסגרת ערב הוקרה לחברי הקהילה הלהט"בית המשרתים בכוחות הביטחון.
אמיר אוחנה, ששירת בצה"ל כקצין במשטרה הצבאית, שירת בשנים 2000–2006 בשירות הביטחון הכללי.
שירות ממסר טלפוני הוא שירות שנועד לאפשר ללקוחות כבדי שמיעה וחירשים (כו"ח) לבצע שיחה בטלפון באופן זהה לשיחה טלפונית שמבצע לקוח ללא מוגבלות.
חברות הטלפוניה בישראל מכנות שירות זה "מוקד תיווך טלפוני", והוא פועל בישראל, החל מ-15 ביולי 2009, מכוח חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ותקנות שהותקנו מכוחו.
בשנת 2001 פנתה עמותת 'בקול' אל חברת 'סלקום' וביקשה ממנה להפעיל שירות ממסר לקהילת כו"ח.
כו"ח שרצו לקבל שירות טלפוני, נרשמו בסלקום אחרי צירוף אישור על זכאותם, וכל זכאי קיבל סיסמה.
כשזכאי ביקש מסלקום לבצע שיחה עבורו, היה עליו לכתוב פנייה טלפונית בפקס עם סיסמתו, או לפתוח פנייה באתר אינטרנט ייעודי של סלקום, והשיחה לצד ג' הייתה נעשית על ידי סלקום באותו יום עד שעות הערב.
ניהול דו-שיח בין המשתמש ובין סלקום נמשך מספר שעות, משום שכל פנייה נוספת למוקד סלקום דרשה פתיחת פנייה חדשה, שנסגרה עם סיום הטיפול בה על ידי סלקום, עקב היעדר צ'אט ודוא"ל.
סלקום לא דרשה רכישת מינוי כזכאות לשירות, ובקהילת כו"ח שררה אי-בהירות לגבי השירות.
כך חבר כו"ח לא ידע שהשירות נועד גם למי שאינו מנוי סלקום, ולא ידע שהמוקד מעביר מסרים טלפוניים לצד ג', אלא היה סבור שמדובר בשירות נגיש אל סלקום עצמה.
ב-2005 הקים אהרון עיני, יושב ראש אגודת החרשים בישראל (אח"א) לשעבר, חברה בשם 'מקשרפון' שסיפקה שירות ממסר באמצעות מצלמת רשת וצ'אט, לפי בחירת הלקוח, תוך תשלום דמי מנוי חודשיים.
בשנת 2008 הקימה אח"א מרכז תקשורת המופעל בשפת הסימנים בווידאו עם אפשרות לצ'אט, על ידי תוכנת אובו.
התנאי לקבלת השירות היה תשלום דמי חבר שנתיים לאח"א, והשירות פעל מ-9 בבוקר עד 6 בערב.
ב-1 באוקטובר 2016 הקימה גם עמותת המכון לקידום החרש בישראל שירות ממסר הנתמך בווידאו ובשפת הסימנים.
בעקבות הפסקת מימון ממשרד הרווחה, נסגר השירות באח"א ב-1 בפברואר 2017.
משרד הרווחה הפעיל שירות ממסר באמצעות תוכנת צ'אט של מיקרוסופט מסנג'ר לפניות חירום בלבד מצד קהילת כו"ח, בדומה למוקד החירום הטלפוני 118. השירות פעל כצ'אט ללא וידאו, ולא התאים לחירשים שלא שלטו בעברית.
משרד הרווחה הוא שקבע אם הפניה דחופה דיה כדי לתת את השירות.
עם תחילת התקנות, עברה סלקום למענה אוטומטי שנשלח לפונים.
הפונים הוזמנו להירשם מחדש לשירות בסלקום, הפעם כמנויי סלקום בלבד, או להירשם לשירות אצל חברות הטלפוניה שלהם.
היתרון בהודעה זו היה בכך שהמנויים לשירות היו הראשונים שידעו על כניסת התקנות לתוקף, משום שחברי הקהילה האחרים לא ידעו על תקנות אלו, ועקב כך הוגשו ארבע בקשות לתובענות ייצוגיות נגד חברות הטלפוניה בישראל.
שירות הממסר עצמו ניתן על ידי חיוג למספרי טלפון במדינת ישראל, בעברית ובערבית.
אח"א השלימה שירות זה על ידי מתן שירות ממסר בשפות הסימנים הישראלית והרוסית, לחירשים ותיקים ולחירשים עולים מחבר המדינות ומאתיופיה.
קהילת כו"ח נתקלה בקשיים בבואה להירשם לשירות אצל חברות הטלפוניה.
רוב נציגי החברות לא ידעו על התקנות, והן לא צוינו במערכות שלהם.
חלק מהחברות סיימו את השירות בשעה מסוימת בערב, על אף הקבוע בתקנה 5(2): "השירות יינתן בכל ימות השנה ובכל שעות היממה", בדומה לשיחת טלפון רגילה.
חלק מהחברות לא רשמו לשירות את הזכאים שפנו אליהן, וחלקן רשמו באיחור.
אחרי הרישום, קבעו חברות הטלפוניה את סוג הפניות שהן תבצענה עבור לקוחותיהם הזכאים.
בשנים 2010–2011 סירבה חברת פרטנר לבצע שיחות לשירות הלקוחות שלה, והפנתה את הפונים אל אתר האינטרנט שלה.
נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (נציבות השוויון) טיפלה בעניין זה, ופרטנר הסכימה לבצע שיחות גם לשירות הלקוחות שלה.
במאי 2016 סירבה חברת פרטנר לבצע שיחה למספר הטלפון 144, בטענה ש-144 הוא שירות תוכן, ואין באפשרותה להתקשר למספר תוכן, אף על פי שמשרד התקשורת הסדיר את שירותי התוכן ב-2014, ו-144 אינו נמנה עליהם.
בנובמבר 2016, סירבה פרטנר לבצע שיחה טלפונית רגילה, בטענה שכבר התקשרה לאותו מקום יומיים לפני כן, ושם נמסר לפרטנר שהנושא בטיפול.
עקב סירוב זה, פנתה שוב נציבות השוויון אל פרטנר בדצמבר 2016.
עד סוף שנת 2016, לא הפעילו חברות הטלפוניה את הצ'אט במתכונת שנקבעה בפסק הדין.
מעבר לכך, עונה נציגת פרטנר לכל הלקוחות באותו הזמן, על מנת לקצר את זמן ההמתנה למענה, הקבוע בתקנות כזמן אמת, והתוצאה היא התארכות הטיפול בלקוחות.
נציבות השוויון טיפלה גם בגופים ישראליים שקיבלו שיחות בשירות ממסר מחברות הטלפוניה הישראליות, וסירבו להשיב על הפנייה הטלפונית, בטענה שהנציגה שביצעה את השיחה, איננה הפונה בעצמו.
גם כשהסבירה הנציגה הטלפונית שהפונה אינו מסוגל לשמוע או לדבר בטלפון, העלו הגופים דרישות כמו שליחת צילום של תעודת זהות, שליחה של ייפוי כוח, הגעה פיזית של הפונה למקום בו ניתן השירות, או שליחת פקס (במקרה של דרישת ניתוק משירות).
במקרים אחרים סירב צד ג' להשיב על השיחה, מתוך חשש שהוא מוקלט בעת השיחה, וביקש מהפונה להגיע ולדבר איתו ישירות.
היו גם מי שסברו כי הנציגה הטלפונית ניסתה לבצע עימם עסקת מכירה מרחוק, אף על פי שבתחילת השיחה היא הציגה את עצמה כמי שמעבירה מסר עבור לקוח נגיש.
כשצד ג' בישראל קיבל שיחת טלפון משירות ממסר מחוץ לארץ, הוא חשש שהשיחה נעשתה על ידי גורם עוין, וניתק את השיחה.
בארצות הברית מופעל שירות הממסר (Telecommunications relay service) מכוח חוק ADA משנת 1990, ומ-2002 השירות ניתן גם בווידאו.
ב-2002 הופעל בארצות הברית שירות ממסר טקסטואלי באינטרנט, שניתן היה לפנות אליו מכל העולם, בכפוף לכך שמקבל השיחה ישלוט באנגלית.
לאחר מכן נסגר השירות, ואחרי סגירתו, ניתן שירות ממסר באינטרנט בארצות הברית לנרשמים בלבד.
באוסטרליה מופעל שירות ממסר לאומי במגוון אפשרויות על ידי צ'אט באינטרנט, צג טקסט בטלפון למי שמדבר ואינו שומע, שליחה וקבלה של סמסים, שיחת וידאו בשפת הסימנים האוסטרלית, כתיבה וקריאה של טקסט, כתיבה ושמיעת צד ג', דיבור איטי בטלפון, וקבלת שיחה מצד ג'.
שירות הממסר מציע הדגמה למעוניינים להירשם.
בתובענה הייצוגית שהוגשה נגד חברות הטלפוניה בישראל, הסתמכו התובעים על שירות הממסר שניתן באוסטרליה.
שירות ציבורי הוא שירות שניתן לציבור על ידי המדינה (באמצעות המגזר הציבורי) או מי שקיבל זיכיון לכך מטעמה.
גבולותיו של המושג משתנים ממדינה למדינה (מדינת רווחה מרחיבה את גבולותיו של מושג זה), ולעיתים משתנים גבולותיו בתוך אותה מדינה, בהקשרים שונים.
בשירותים הציבוריים יש הניתנים ללא כוונת רווח (חינם או בתשלום חלקי), על ידי המגזר הציבורי או המגזר השלישי, ויש הניתנים על ידי גופים עסקיים, תמורת תשלום מלא או מסובסד.
גם כאשר שירות ציבורי ניתן בתשלום בידי גוף פרטי, הוא כפוף לרגולציה נרחבת מזו המופעלת על כלל הפעילות הכלכלית.
אחדים מהשירותים הציבוריים מהווים מימוש של זכויות האדם, כגון הזכות לחינוך והזכות לבריאות.
בנוסף לשירות הבסיסי הכלול בשירות הציבורי, פעמים רבות ניתן לרכוש באופן פרטי שיפורים והרחבות לשירות זה.
דוגמה: בנוסף לחינוך הציבורי ניתן לרכוש חינוך פרטי; בנוסף לשירותי הבריאות הציבוריים ניתו לרכוש טיפול רפואי פרטי.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מחייב להבטיח נגישות של שירות ציבורי לאנשים עם מוגבלות.
בחוק מוגדר שירות ציבורי כשירות המיועד לכלל הציבור או לחלק בלתי מסוים ממנו, שירות הניתן בידי גוף ציבורי ושירות הניתן במקום ציבורי.
רשימת השירותים המיועדים לכלל הציבור כוללת:
(3) שירות חינוך, השכלה או פנאי;
(7) שירות אוטובוסים, רכבות, תובלה אווירית, אניות, מוניות והשכרת רכב או כל שירות תחבורה;
(14) שירות בנקאות, אשראי, ביטוח, פנסיה או כל שירות פיננסי.
בחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים מוגדר שירות ציבורי כשירותי תחבורה (אוטובוסים, רכבות, תובלה אווירית, אניות, שירותי הסעה והשכרת רכב), תקשורת, אנרגיה, חינוך, תרבות, בידור, תיירות ושירותים פיננסיים (שירותי בנקאות, מתן אשראי וביטוח), המיועדים לשימוש הציבור.
החוק אוסר הפליה במתן שירות ציבורי, מחמת גזע, דת או קבוצה דתית, לאום, ארץ מוצא, מין, נטייה מינית, השקפה, השתייכות מפלגתית, גיל, מעמד אישי או הורות.
חוק יישוב סכסוכי עבודה עוסק, בין השאר, בשביתות בשירות ציבורי, ומגדיר שירות ציבורי:
(1) שירות המדינה, לרבות מערכת הביטחון וכל מפעל או מוסד שהוקמו בחוק, בין אם חל על העובדים בהם חוק שירות המדינה (מינויים), תשי"ט-1959, ובין אם לאו;
(3) שירותי הבריאות, למעט מפעל או מוסד שאינו בבעלות ציבורית המתנהל לשם הפקת רווחים והוא כלול ברשימת מפעלים ומוסדות כאמור שערך אותה שר הבריאות באישור ועדת העבודה של הכנסת והיא פורסמה ברשומות;
(4) חינוך החובה כמשמעותו בחוק לימוד חובה, תש"ט-1949;
(5) החינוך התיכוני שמעל לחינוך החובה, לרבות המקצועי והחקלאי, למעט מוסד שאינו בבעלות ציבורית המתנהל לשם הפקת רווחים והוא כלול ברשימת מוסדות כאמור שערך אותה שר החינוך והתרבות באישור ועדת העבודה של הכנסת והיא פורסמה ברשומות;
(6) המוסדות להשכלה גבוהה שהוכרו לפי חוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958;
(7) המוסדות האחרים ללימוד על-תיכוני, למעט מוסד שאינו בבעלות ציבורית המתנהל לשם הפקת רווחים והוא כלול ברשימת מוסדות כאמור שערך אותה שר החינוך והתרבות באישור ועדת העבודה של הכנסת והיא פורסמה ברשומות;
(8) התחבורה האווירית והתובלה האווירית;
(9) ההפקה והייצור של דלק, וכן הזרקת דלק בצינורות;
(10) ההפקה וההספקה של מים;
(11) הייצור וההספקה של חשמל;
(12) הפעלת מתקן בזק ומתן שירות בזק בידי בעל רישיון כללי לפי חוק הבזק, תשמ"ב-1982, ובידי בעל רישיון אחר הכלול ברשימה שערך שר התקשורת באישור ועדת העבודה והרווחה של הכנסת והיא פורסמה ברשומות וכן מתן שירותי שידור לפי חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, תש"ן-1990.
חוק העונשין אינו מגדיר שירות ציבורי, אך קובע עונש של שלוש שנות מאסר למי שמפריע לקיום שירות ציבורי או מחבל בו, תוך פגיעה בגופו או בנכסיו של חברו או איום או הפחדה או בכוח חרם או איום בחרם עליו או על נכסיו וללא כל סיבה או הצדק סבירים לחרם.
שירות למען הילד הוא יחידת סמך של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, האגף לשירותים אישיים וחברתיים, האחראי על פי חוק אימוץ ילדים, תשמ"א-1981.
בעשור הראשון של מדינת ישראל לא היה האימוץ מוסדר במדינת ישראל.
בשנת 1960 חוקק חוק האימוץ והטיפול באימוץ טופל בידי לשכות הסעד המקומיות ברשויות המקומיות.
בשנת 1965 מונתה אביבה ליאון כפקידת אימוץ ראשית במשרד והיא הייתה אחראית על שירות האימוץ של המשרד שטיפל בחלק מההיבטים של האימוץ בישראל.
בסוף שנות ה-70 שונה שם השירות לשם "השירות למען הילד".
בשנת 1981 יזמה אביבה ליאון את הקמת ועדת עציוני ובהמשך את שינוי חוק האימוץ 1960.
השירות למען הילד מרכז, מטפל ואחראי על כל נושא אימוץ ילדים בישראל, בפיקוח על עמותות פרטיות שעוסקות באימוץ ילדים מחוץ לישראל ואימוץ בין-ארצי.
בראש השרות עומדת פקידת סעד ארצית.
לשירות למען הילד משרדים ומרכזי שרות וטיפול במשפחות בחיפה, בירושלים, בבאר שבע ובתל אביב.
טיפול בנשים שהרו מחוץ למסגרת הנישואים
טיפול בתינוקות שנולדו לנשים מחוץ לנישואים
טיפול, ליווי והדרכה של משפחות מאמצות
הכוונה טיפול וסיוע במשפחות המועמדות לאמץ.
תיקי האימוץ נשמרים בשירות למען הילד, ובהגיע הילד המאומץ לגיל 18 הוא רשאי לעיין בתיק האימוץ שלו.
אם הוריו הביולוגיים אישרו את מסירת פרטיהם, יוכל הילד לקבל פרטים אלה בהגיעו לגיל 18.
שירות משמר הגבול הפדרלי היה שירות משמר גבול רוסי עצמאי שפעל מדצמבר 1993 ועד מרץ 2003 עת הפך לאגף של שירות הביטחון הפדרלי.
הגוף הוקם ב-30 בדצמבר 1993 כיורש משמר הגבול של ברית המועצות, שירש בתורו את שירות הקורפוס הנפרד של משמרות הגבול הקיסריים שהתקיימו מ-15 באוקטובר 1893. ב-1 ביולי 2003 הארגון איבד את עצמאותו והפך לאגף של שירות הביטחון הפדרלי.
ב-3 בדצמבר 1991 בוטל הק.ג.ב של ברית המועצות, שחיילי הגבול היו חלק מהם וחולק לשלוש מחלקות עצמאיות נפרדות: שירות הביטחון הבין-רפובליקני, שירות המודיעין המרכזי והוועדה להגנת גבולות המדינה של ברית המועצות.
הסמכויות להגנת גבולות המדינה, יחד עם מספר סמכויות אחרות, הועברו מאחריות הק.ג.ב.
לוועדה החדשה שהוקמה להגנת הגבול של ברית המועצות, שאורגנה מחדש מתוך המינהל הראשי של כוחות הגבול של הק.ג.ב.
בשנת 1992 בוטלה הוועדה הממלכתית להגנת גבולות של ברית המועצות וכוחות הגבול נכללו במנגנוני משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית.
המצב הפוליטי הקשה במדינה, המתיחות בחלקים רבים של גבולות המדינה שהתעוררה לאחר קריסת ברית המועצות, איפשרו ליצור שירות מיוחד עצמאי לביצוע פתרונות למשימות אבטחת גבולות הפדרציה הרוסית.
ב-30 בדצמבר 1993, על בסיס חיילי משמר הגבול הסובייטי שהיו בעבר חלק ממשרד הביטחון שבוטל בפדרציה הרוסית, הוקם שירות פדרלי מיוחד ועצמאי: "שירות הגבול הפדרלי - הפיקוד הראשי של כוחות הגבול של הפדרציה הרוסית".
שנה לאחר מכן בדיוק, ב-30 בדצמבר 1994, שונה שם שירות הגבול הפדרלי - הפיקוד הראשי של כוחות הגבול של הפדרציה הרוסית ל"שירות משמר הגבול הפדרלי של הפדרציה הרוסית" שהמשיך לפעול באופן עצמאי.
בין ה-30 בדצמבר 1994 ל-11 במרץ 2003, השירות התקיים כשירות מיוחד עצמאי של רוסיה עם סמכויות ביצוע פדרליות שהיה אחראי על מתן פתרונות לאבטחת גבולות המדינה, כאשר מנהל שירות משמר הגבול הפדרלי של רוסיה היה כפוף ישירות לנשיא הפדרציה הרוסית.
קיומו של השירות נקבע בחוק הפדרציה הרוסית "אודות גבולות המדינה של הפדרציה הרוסית" (חוק 4730-I מיום 1 באפריל 1993).
החוק אושר על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מספר 232 מ-2 במרץ 1995 והגוף הפך לשירות הממשלתי העיקרי ליישום מדיניות המדינה בנושאי גבול.
על רקע המצב הכלכלי הקשה במדינה, רשויות אכיפת חוק רבות של המדינה, כמו גם שירות משמר הגבול, התמודדו עם בעיות מימון משמעותיות ומשמר הגבול לא היה יוצא דופן מבחינה זו.
בשנים 2000-2003 הוסדרו סמכויות שירות משמר הגבול הפדרלי ועוגנו בחוק הפדרלי מספר 55 "אודות שירות משמר הגבול של הפדרציה הרוסית" ובשנת 2001 שונה שם הארגון ל"שירות משמר הגבול של הפדרציה הרוסית".
תפקידיו הועברו לשירות הביטחון הפדרלי.
שםתקופת כהונה הערות ולדימיר שליאחטין יוני 1992–1993 ראש משמר הגבול הראשון של הפדרציה הרוסית.
בתקופתו חילות משמר הגבול הפכו לגוף עצמאי נפרד אנדריי ניקולאייב 1993–1997 אלכסנדר טימקו 1997–1998 ניקולאי בורדיוז'ה 1998 ממלא מקום ראש שירות משמר הגבול הפדרליקונסטנטין טוצקי 1998-2003
שירות הסעה לפי קריאה הוא שירות בו נעשה שימוש בפלטפורמות דיגיטליות על מנת לחבר בין נוסע לנהג מקומי המבצע הסעות באמצעות רכב.
במקומות רבים בעולם, שירותים אלה אינם כפופים לרגולציה החלה על מוניות המורשות לאסוף נוסעים ברחוב, ובכך מספקים אלטרנטיבה למוניות אלה.
במקומות אלה, לשירותי ההסעה לפי הקריאה השפעה גדולה, ושנויה במחלוקת, על דפוסי השימוש במוניות בפרט, ועל התחבורה ושוק העבודה בכלל.
במקומות אלה, שירותי ההסעה לפי קריאה הם דוגמה מובהקת ומוקדמת של כלכלת הפלטפורמה ("כלכלת החלטורה").
במקומות אחרים, ובכלל זה בישראל, השירותים האלה נחשבים מבחינה חוקית לשירותי מוניות לכל דבר וחלה עליהם אותה רגולציה כמו על מוניות.
במקרה זה, השירותים מספקים נוחות לעומת שירותים קיימים של קריאה למונית ברחוב או באמצעות הטלפון, אבל ההשפעות שלהם משמעותיות פחות.
השלכות השימוש בשירותי הסעה לפי קריאה
לשימוש בפלטפורמה דיגיטלית לתיאום הנסיעה מספקת נוחות ומידה של ביטחון הן לנוסע והן לנהג.
לשניהם יש מידע על הזהות זה של זה, גישה לדירוג שלהם שנקבע על ידי נוסעים/נהגים אחרים, ויכולת לסרב לנסיעות אם אינם מרוצים מזהות הנהג או דירוגו.
הנוסע יכול בדרך כלל לעקוב אחרי הנהג מרגע תיאום הנסיעה ועד למפגש ביניהם.
במקרים רבים שיטת התשלום והוצאת הקבלה נוחות יותר.
ההשלכות המשמעותיות של השירותים האלה היא כאשר הם אינם נחשבים למוניות ואינם כפופים לאותה רגולציה, ומאפשרים לכל נהג להצטרף לשירות ולספק נסיעות בכל רכב.
במקומות אלה, השירותים פתחו שוק תעסוקה חדש לנהגים שאינם מורשים לנהוג במונית רגילה.
רבים מהנהגים רואים בשירות עבודה המספקת "משרה גמישה עם מידה רבה יותר של עצמאות".
תוספת הנהגים והמכוניות משמעותה שירות טוב יותר, במקרים רבים זול יותר לנוסעים, ביחס למוניות המסורתיות.
יחד עם זאת, ובדומה לענפים אחרים כלכלת הפלטפורמה, רבים רואים יחסי ניצול בין ענקיות הטכנולוגיה שמופעילות את הפלטפורמות לבין הנהגים.
הנהגים אינם נהנים מיחסי עובד-מעביד עם החברה; הם אחראים לכל ההוצאות על הרכב, אבל אין להם שליטה על תמחור הנסיעות שנעשה על ידי הפלטפורה, ועל כמות הנסיעות שהם מקבלים; נהגים יכולים להיות מוסרים מהפלטפורמה באופן חד-צדדי; וכו'.
מבחינה ציבורית, מחקרים רבים מראים שהזמינות, הנוחות והתמחור הנוח של שירותים כמו "אובר" ו"ליפט" משכו נוסעים מאוטובוסים, רכבות תחתיות והליכה, והביאו להגדלת הכמות הכללית של הנהיגה ושל העומס בכבישים בארצות הברית.
חברות מוניות רבות ברחבי העולם הביעו את התנגדותם לכניסת השירות לערים והאזורים אשר בהם הייתה להם בלעדיות עד היום בטענה כי חברות שירות קריאת הסעה פועלות באופן בלתי חוקי.
בעקבות כך, במדינות וערים מסוימות ברחבי העולם התקבלו כללים ותקנות שונים המסדירים ספציפית את הפעילות של חברות שירות קריאת כלי רכב, ובתחומי שיפוט מסוימים בעולם אף הוחלט שהפעילות של חברות שירות קריאת הסעה בלתי חוקית לחלוטין.
קיימים שירותים רבים של שירותי קריאת הסעה, בהם בין היתר אובר, ליפט, דידי, Via, אולה, Gett ויאנדקס.
שירות פיקוח המכס (בספרדית: Servicio de Vigilancia Aduanera, בראשי תיבות SVA) היא הרשות הספרדית האחראית לחקירה ותביעה במקרים ובהם מעורבים הברחות אסורות של סמים לא חוקיים, התחמקות מתשלום, הפרות פיננסיות, הלבנת כספים וניהול מעקב פיננסי על גופי המשטרה.
זהו בפועל הגוף המרכזי למלחמה בשחיתות ואחראי לניהול המכס בספרד.
ההיסטוריה המודרנית של השירות מתחילה בשנת 1944 עם הקמתה השירות המיוחד לפיקוח ימי ויבשתי מ-Tabacalera (בספרדית: Servicio Especial de Vigilancia Marítima y Terrestre de Tabacalera S.A.), שמשימתו הייתה למנוע הברחות טבק.
חובותיו הנפוצים ביותר של השירות מוסדרים בצו מלכותי 319/1982 ובחוק האורגני נגד הברחות 12/1995.
נוסף לניהול חקירה, גילוי ותביעה של הברחות והפרות במים טריטוריאליים ובמרחב אווירי, לכוח יש גם סמכויות שהוענקו על ידי סוכנות המס הספרדית (Agencia Tributaria) לגבי פשעים כלכליים וכולל גם תפקידי מאבק בשחיתות, חקירת הונאץ סחר חוץ, הלבנת הון ועוד.
השירות משתף פעולה עם גופים בינלאומיים ואירופיים כגון המשרד האירופי למלחמה בהונאה, יורופול או ארגון המכס העולמי.
סגן דירקטוריון מכס מעקב (Dirección Adjunta de Vigilancia Aduanera, DAVA) היא מחלקה ששולבה בתוך מחלקת המכס ומיסים מיוחדים (Departamento de Aduanas e Impuestos Especiales) שפועלת בכפיפות לסוכנות המס הספרדית ומשרד הכלכלה והאוצר.
בכל אחד מהשירותים הטריטוריאליים פועלות היחידות הבאות:
צי המטוסים מורכב ממטוסים מדגמי CASA C-212 Aviocar לסיור ימי ומטוסי MBB Bo 105, ומסוקי BK117 מתוצרת איירבוס הליקופטרס.
הצי הימי של שירות פיקוח המכס הוא אחד הגדולים שמועסקים על ידי הממשלה הספרדית עם כ-90 כלי שיט.
יחידות המבצעים המיוחדים של שירות המכס הימי אחראיות למעקב אחר משלוחי סמים לא חוקיים במים הבינלאומיים.
רוב כלי הרכב המשמשים לא מסומנים וחלקם מסומנים, במיוחד אלה שפרוסים בשדות התעופה ונמלי הים או בפעולות ספציפיות.
הם גם מצוידים בסורקים ניידים לצורך בדיקות לא-פולשניות.
יחידות החקירה מצוידות בציוד מיוחד עבור משימותיהם כמו מצלמות תרמיות, התקני ניטור וכו'.
סוכני המכס הספרדים חמושים באקדחי הקלר וקוך 9 מ"מ, מקלע הקלר וקוך MP5 בקוטר 7.62 מ"מ, MG3 ומכונות ירייה מדגם M2.
שירות קצין העיר היה שם המשטרה הצבאית של כמה ממדינות ברית ורשה.
תפקידיו העיקריים היו מתן ביטחון חיל מצב ובקרת התנועה הצבאית.
שירות קצין העיר, שנודע כ"קומנדטורה" בצבא הסובייטי ובצבא רוסיה זוהה באמצעות טלאי זרוע אדום ובו אות K צהובה, חיילי השירות נשאו דרגות כתף אדומות ועטו קסדה לבנה הנושאת כוכב אדום ופס היקפי אדום.
קסדות אלה נצבעו בדרך כלל ברמת היחידה.
הקומנדטורה הוחלפת על ידי המשטרה הצבאית שהוקמה בשנת 2010 (Военная полиция России) וידועה בראשי התיבות VP.
בעבר קציני הקומנדטורה לבשו מדים שחורים או מדים מעור עם קסדות וכפפות לבנות, או חגורות ונרתיקים לבנים.
בבולגריה פעל גוף דומה בשם זה, במסגרת משרד ההגנה הבולגרי שמטהו היה בסופיה והיה אחראי על נכסי הצבא, התחבורה, שירותי תיעוד, פרסום ותמיכה תקשורתית, תמיכה כוללת לעובדי משרד ההגנה, סיווג ואבטחת מידע, קריפטוגרפיה ואבטחת מבני הממשל של משרד ההגנה.
שירות קצין העיר של הצבא המזרח גרמני נקרא קומנדנטדינסט .
בנוסף לבקרת התנועה הצבאית ותפקידי משטרה צבאית, הוא ביצע שירותי שליחויות עבור הצבא.
אנשי הקומנדנטדינסט לבשו פס לבן על הקסדה וחגורה צלב לבנה, נרתיק אקדח וכפפות בצבע תואם.
שירות הרווחה הבין-לאומי או בכינויו שר"ב, הוא שירות סוציאלי, הפועל במסגרת המחלקה ליחסים בין-לאומיים במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
השר"ב מרכז ומתאם את הטיפול במקרי רווחה בין-לאומיים המטופלים במדינת ישראל.
מקרה רווחה בין-לאומי הוא מקרה בו יש צורך בשיתוף פעולה עם מדינה אחרת, אחת או יותר.
בשנת 1965, פעל משרד הרווחה (הסעד) בישראל כמשרד מקומי - ישראלי של ה-, ארגון גג הפועל ב-120 מדינות ומשרד המטה יושב בז'נבה, שווייץ.
משנת 1995, לאחר 30 שנות פעילות בארגון, קיבלה המחלקה ליחסים בין-לאומיים מעמד של משרד מוסמך בארגון.
ההכרה ביחידה הישראלית כמשרד מוסמך הקנתה למדינת ישראל מעמד בעל חשיבות והשפעה בארגון, זכות השתתפות בוועד המנהל ובמועצה המייעצת המקצועית.
בנוסף התבקשה ישראל להשתתף בפעולות שונות: מחקרים, והתייעצויות לגבי עתיד הארגון, וכנסים מקצועיים הנוגעים למדיניות בין-לאומית בסוגיות רווחה.