tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרקמן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות 1936, לאחר שהביס את מועמד מפלגת האיחוד, הארכיטקט הארי ג'יי פראן עם 99.7% מהקולות.
הוא נבחר מחדש בבחירות 1946 לקונגרס ה-80 ובאותו תאריך נבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו לצורך מילוי מקומו של ג'ון בנקהד השני, שנפטר במהלך כהונתו.
ספרקמן התפטר מבית הנבחרים מיד לאחר שנבחר לסנאט והחל את כהונתו כסנאטור ב-6 בנובמבר 1946. הוא היה חבר בסנאט עד פרישתו ב-3 בינואר 1979, לאחר שהעדיף שלא להתמודד מחדש ב-1978.
בשנת 1956, היה ספרקמן אחד מ-19 סנאטורים שחתמו על ה"מניפסט הדרומי" כנגד החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1954 על פסיקתו נגד הפרדה גזעית בבתי-ספר.
חברי המניפסט הכריזו כי בית המשפט העליון "ניצל לרעה את כוחו", הפר את סמכויות הקונגרס ונטל לידיו את הכוח לחוקק חוקים.
ב-1952 הוא היה המועמד של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למרוץ של עדלי סטיבנסון.
עם זאת, בבחירות זכה המועמד הרפובליקני, דווייט אייזנהאואר.
ריצ'רד ניקסון היה המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא והיה יריבו העיקרי של ספרקמן בבחירות.
ב-16 בנובמבר 1985, ספרקמן מת מאוטם שריר הלב בהאנטסוויל שבאלבמה.
הוא היה בן 85 במותו.
הותיר אחריו את אשתו ובתו, הוא נקבר בהאנטסוויל בבית הקברות ההיסטורי של מאפל היל.
ג'ון גיב מארשל הידוע בשם הבמה ג'ון סשנס היה שחקן וקומיקאי בריטי.
היה מוכר מהופעתו בתוכניות קומיות ותוכניות אלתורים כגון "של מי השורה הזאת בכלל?", כחבר בפאנל של התוכנית "Qi" ומהופעותיו כשחקן אופי במספר רב של סרטים בממלכה המאוחדת ובהוליווד.
כשהיה בן שלוש עברה המשפחה לקמפסטון בדפורדשייר, ואחר כך לסנט אלבנס בהרטפורדשייר.
יש לו אחות תאומה בשם מג, ואח גדול ממנו.
סשנס למד בבית הספר העצמאי לבנים "Bedford Modern School" וב-"Verulam School" בסנט אלבנס.
אחר כך למד אוניברסיטת בנגור וסיים תואר MA בספרות אנגלית.
בהיותו באוניברסיטה החל להופיע לפני קהל בקומדיות כגון "Look back in Bangor" ו-"Marshall Arts".
בהמשך למד לתואר PhD באוניברסיטת מקמסטר בהמילטון שבאונטריו, אבל לא סיים את הדוקטורט.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 למד סשנס באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה יחד עם קנת בראנה.
בהמשך הקריירה עבדו השניים יחד בהזדמנויות רבות.
בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הופיע בקומדיות ובמופעי פנטזיה מאולתרים.
בתקופה זו הופיע בהצגה כפולה יחד עם פרנץ' וסונדרס.
בשנים אלה שיחק בתפקידים קטנים בסרטים בהם "The Sender" ב-1982, "הבאונטי" ב-1984, ו"על אי בודד" ב-1986.
סשנס הופיע במופע יחיד של אלתורים קומיים בשם "Napoleon" שהוצג בווסט אנד הלונדוני באמצע שנות השמונים של המאה העשרים.
סשנס וסטיבן פריי היו שני חברי הפאנל היחידים מתוכנית הרדיו המקורית של התוכנית "של מי השורה הזאת בכלל?".
בסוף שנות השמונים, התוכנית בהנחיית קלייב אנדרסון עברה לטלוויזיה, פריי פרש מהצוות הקבוע, אבל סשנס המשיך להופיע בעונה הראשונה, ולעיתים גם בעונה השנייה.
כחקיין מוכשר דיבב סשנס גם בתוכנית "Spitting Image".
קריירת האלתור שלו פרחה בזכות יכולתו להחליף מבטאים ופרסונות במהירות.
ב-1987 שיחק בתפקיד ליונל זיפסר במיני-סדרה "Porterhouse Blue" של ערוץ 4.
ב-1989 כיכב סשנס בתוכנית יחיד בטלוויזיה בשם "John Sessions" שצולמה בדונמאר ורהאוס בלונדון.
במופע הופיע סשנס בפני קהל שהוזמן לבחור אדם, מקום ושני אובייקטים שאיתם היה סשנס מאלתר הופעה סוריאליסטית במשך חצי שעה.
הוא הופיע בשתי תוכניות טלוויזיה נוספות האחת "John Sessions' Tall Tales" ב-1991 והשנייה "John Sessions' Likely Stories" ב-1994. על אף שנחשבו לתוכניות אלתורים, המופעים היו מתוכננים מראש.
ב-1991 שיחק סשנס בדרמה "Jute City" של ה-BBC, מותחן בשלושה חלקים המבוסס על חבורה של נבלים מהבונים החופשיים.
ב-1996 הוזמן על ידי האקדמיה המלכותית לאמנויות לכתוב את המחזה "Paint, said Fred" על חייו של פרדריק לורד לייטון, שהיה אמן ויקטוריאני בולט.
במופע היחיד באו לידי ביטוי יכולת הכתיבה הקומית שלו וכישרון החקיינות.
סשנס כיכב גם באופרת הסבון הסוריאליסטית "Stella Street", קומדיה אודות דיירי רחוב באחד הפרוורים שביניהם ידוענים כגון מייקל קיין ואל פצ'ינו.
את הסדרה יצר סשנס יחד עם החקיין פיל קורנוול, והשניים מגלמים דמויות אחדות בכל פרק.
ב-1996 גילם את הפרופסור בסרט "הרפתקאות פינוקיו".
עוד שיחק בסרטים שייקספיריים אחדים, בתפקיד מקמוריס בסרט "הנרי החמישי" משנת 1989 בבימויו של קנת בראנה, פילוסטראטוס ב"חלום ליל קיץ" מ-1999, וסלריו בסרט "הסוחר מוונציה" מ-2004 בכיכובם של אל פצ'ינו וג'רמי איירונס.
ב-2002 הקליט את "סונטה 62" באלבום אוסף "When Love Speaks" שבו שחקנים ומוזיקאים ידועים מנגנים וקוראים סונטות של שייקספיר.
בנוסף לסרטי קולנוע ותפקידים בטלוויזיה השתתף סשנס בשעשועון הטלוויזיה "Have I Got News for You", והיה חבר צוות בתוכנית "Qi".
בתוכנית הפגין את יכולתו לזכור בלי מאמץ תאריכי לידה ופטירה של דמויות היסטוריות שונות.
בדצמבר 1997 הופיע סשנס בתוכנית הרדיו "Private Passions" של ה-BBC בהנחיית מייקל ברקלי.
הוא גילם דמות של וינאי בן 112 בשם מנפרד סטורמר, שסיפר אנקדוטות על יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, ריכרד שטראוס, ארנולד שנברג ואחרים, בצורה כה ריאליסטית שחלק מהמאזינים לא הבינו שמדובר במתיחה.
במשך השנים הופיעו בתוכניתו של ברקלי דמויות נוספות שיצר סשנס.
הוא השתתף בהקראת סיפורי אסטריקס הפופולריים בספרי שמע.
סשנס שיחק בתפקיד אורח בפרק של "דוקטור הו" בשם "Death Comes to Time" בו גילם את גנרל טאניס.
הוא הופיע פעמים אחדות בסדרה של ה-BBC "השופט ג'ון דיד" בתפקיד עורך הדין בריאן קנטוול QC.
בשנת 2006 הגיש סשנס את תוכנית "הפרומס" של ה-BBC והשתתף בפרק ספיישל של הסדרה לילדים "Jackanory" בדיבוב דמויות אחדות ובדמות מספר הסיפורים.
ב-2007 הופיע בפרק הסיום של העונה השנייה של הסדרה "מלון בבילון" בתפקיד בעל המלון דונובן קרדו.
ב-2009 גילם את ג'פרי האו בסרט הטלוויזיה "מרגרט".
ב-2010 שיחק בתפקיד קני פרינס בסדרה "שרלוק".
ב-2011 הופיע סשנס בדרמת הנעורים "סקינס" בתפקיד אחד האבות המאמצים של פרנקי פיצג'רלד.
עוד שיחק בתפקיד הכומר בפרק בסיטקום "Outnumbered" ב-BBC One.
סשנס גילם שני ראשי ממשלה בריטיים בסרטי קולנוע, האחד הרולד וילסון בסרט "איזה מין שוויון" והשני את אדוארד הית' בסרט "אשת הברזל".
ב-2013 הופיע בהפקת הבכורה של המחזה "Longing".
ב-2014 שיחק סשנס בתפקיד קטן בדמות ארתור דאנקן בסדרת הדרמה "זרה".
באוקטובר 2014 הופיע סשנס (בקולו בלבד) בדמות גאס המחשב הפסיכופת המסתורי ששלט על הרכבת / חללית בפרק "Mummy on the Orient Express" של הסדרה "דוקטור הו".
ב-2015 גילם את מייקרופט הולמס בסרט "מר הולמס".
עוד באותה שנה גילם את דמותו של השחקן ארתור לאו בדרמה "'We're Doomed!
ב-2016 שיחק בתפקיד ד"ר הרמן בסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס".
סשנס תמך במפלגת העצמאות הבריטית (UKIP).
לדבריו הוא "משתעמם מכך שאומרים ש-UKIP היא חבורה של גזענים, הם אינם כאלה.
נייג'ל פרג' מדבר בצורה יותר הגיונית מאשר שאר הפוליטיקאים גם יחד.
ארצות הברית של אירופה זה טירוף".
באוגוסט 2014 היה סשנס אחד מ-200 אנשי ציבור שחתמו על מכתב לעיתון הגרדיאן כנגד עצמאותה של סקוטלנד לקראת משאל העם שנערך באותה שנה.
הוא שינה את שמו כשהחל להופיע מפני שבאיגוד השחקנים (Equity) היה רשום כבר ג'ון מרשל.
ב-2 בנובמבר 2020 נפטר סשנס בביתו שבדרום לונדון.
Holmes מייקרופט הולמס אגדת האחים קריי Legend לור בות'בי 2016 פלורנס פוסטר ג'נקינס Florence Foster Jenkins ד"ר הרמן הכחשה Denial ריצ'רד ג'.
אוונס 2017 אהבה מריקוד ראשון Finding Your Feet מייקלאהוב את וינסנט Loving Vincent פר טנגיי
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1984 Danger: Marmalade at Work כרוז / עקרב סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 1984 Laugh???
טביט בפרק "The Hunt for Tony Blair" 2011 Little Crackers ד"ר אדוארד קול 2011–2012 סקינס Skins ג'ף פיצג'רלד סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 2012 מי רצח את הבוס?
ג'ון מק'אליסטר סקופילד היה איש צבא אמריקאי שמילא תפקידים פיקוד בכירים במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בהמשך הוא כיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית אנדרו ג'ונסון ויוליסס ס.
גרנט והיה הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
ג'ון מק'אליסטר סקופילד נולד ב-29 בספטמבר 1831 בעיירה גרי שבמחוז שאטוקווה שבמדינת ניו יורק.
הוא היה בנו של הכומר ג'יימס סקופילד ושל רעייתו קרוליין סקופילד לבית מק'אליסטר.
אביו, שהיה כומר בפטיסטי בסינקליירוויל קיבל על עצמו שליחות מיסיונרית ועבר עם משפחתו (שאז מנתה שישה ילדים ובהמשך תכלול עשרה ילדים שהגיעו לבגרות) לבריסטול, אילינוי.
כאשר מלאו לג'ון 12 שנים, הם התיישבו לבסוף בפריפורט, אילינוי, שם היה אביו הכומר הבפטיסטי הראשון של העיירה ב-1845 ושם הוא נקבר לבסוף ב-1888.
כנער צעיר התחנך ג'ון סקופילד בבתי ספר ציבוריים וסייע למשפחתו בעבודות החווה ובבניית הבית.
לאחר מכן הוא עבד במדידת קרקעות בצפון ויסקונסין לפני שעבד שנה כמורה בבית ספר באונקו הסמוכה לפריפורט.
הוא קיבל המלצה מחבר חבר בית הנבחרים תומאס ג'.טרנר ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
הוא מכר חלקת אדמה לטובת מימון הוצאות הנסיעה ונכנס לאקדמיה ב-1 ביוני 1849. בשנתו האחרונה באקדמיה הצבאית, בעודו משמש כעוזר הוראה במתמטיקה, הוא הואשם בכך שהתיר לצוערים אחרים להיכנס לכיתה, לספר בדיחות פוגעניות ולקשקש על לוח הכיתה.
הוא הודח מווסט פוינט, אך לאחר פגישה שקיים עם הסנאטור מאילינוי סטיבן דגלאס, פנה זה האחרון למזכיר המלחמה שביקש להחזיר את המקרה לוועדת חקירה באקדמיה.
רוב חברי הוועדה הצביעו בעד ביטול ההדחה של סקופילד, אך אחד משני הקצינים שהצביעו בעד השארת ההדחה על כנה, מדריך לוחמת הפרשים והארטילריה, לוטננט ג'ורג' הנרי תומאס, היה לימים מפקדו של סקופילד במהלך מלחמת האזרחים.
אף על פי שסקופילד לא הזכיר את תומאס בזיכרונותיו בנוגע לדיוני ועדת ההדחה, ייתכן שהביקורת שהוא מתח על תפקודו של תומאס לאחר המלחמה התבססה על מקרה זה.
סקופילד סיים את הכשרתו בווסט פוינט ב-1853 במקום השביעי בכיתתו והוצב כקצין בדרגת ייצוג של לוטננט משנה בחיל התותחנים.
תפקידו הראשון היה בפורט מולטרי שבקרוליינה הדרומית, שלימים שימשו תותחיו להפגזת פורט סאמטר בפרוץ מלחמת האזרחים.
לאחר מכן הוא שירת במגוון מקומות בפלורידה במהלך שביתת הנשק עם שבטי הסמינול, אך חלה קשות ופונה משם (בסיועו של מי ששימש לימים כגנרל בצבא הקונפדרציה א.
היל) ועבר תקופת החלמה בקלפפר, וירג'יניה.
לאחר החלמתו שב סקופילד לווסט פוינט כדי לשמש כעוזרו של אחד המרצים שם בין השנים 1855 – 1860. נראה היה שהקריירה הצבאית שלו נכנסה לקיפאון ולפיכך הוא נטל חופשה של שנתיים כדי ללמד פיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, סייעו סקופילד ואחיו להבטיח שמיזורי לא תצטרף אל הקונפדרציה.
הוא היה מייג'ור ברגימנט הרגלים הראשון של מיזורי ושירת כראש המטה של מייג'ור גנרל נתניאל ליון עד לנפילתו של זה האחרון בקרב וילסון קריק שהתנהל באוגוסט 1861 במיזורי.
בקרב התנהל סקופילד ב"גבורה יוצאת מן הכלל" ועשרות שנים לאחר מכן הוענקה לו מדליית הכבוד על כך.
ב-21 בנובמבר 1861 קודם סקופילד לדרגת בריגדיר גנרל וב-29 בנובמבר 1862 לדרגת מייג'ור גנרל.
בין השנים 1861 – 1863 הוא שימש במגוון תפקידי פיקוד בזירה הטרנס-מסיסיפית, רוב הזמן בפיקוד על ארמיית הספר .
בסופו של דבר הוא שוחרר מתפקידיו במערב, על פי בקשתו, בשל סכסוכים עם הממונה עליו, סמואל קרטיס.
ב-17 באפריל 1863 קיבל סקופילד את הפיקוד על הדיוויזיה השלישית של הגיס ה-14 של ארמיית קמברלנד.
במאי 1863 הוא שב למיזורי כדי לשמש כמפקד "מחלקת מיזורי" .
על תפקיד פיקוד זה של סקופילד העיבה מחלוקת בנוגע לטבח בלורנס, קנזס, כאשר סקופילד אפשר לכוח לרדוף אחר לוחמים אל תוך מיזורי.
תומכי האיחוד במיזורי שיגרו באוקטובר משלחת לוושינגטון כדי לעתור בפני הנשיא לינקולן שידיח את סקופילד על האהדה שרחש כלפי לוחמי גרילה מטעם הקונפדרציה שתקפו את אזרחי האיחוד הנאמנים.
לינקולן העניק לסקופילד גיבוי, וייחס את הטבח למצב המלחמה ולא לחוסר כשירותו של המפקד והנחה את סקופילד לכבד את חירויות האזרח, אלא אם כן יהיו כאלה שיגרמו לנזק מוחשי לפעולות הצבא.
ב-1864, כמפקד ארמיית אוהיו, לקח סקופילד חלק במערכת אטלנטה, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן.
בסוף יולי הציב אותו שרמן כמפקד המבצע לניתוק מסילות הרכבת.
סקופילד היה מעורב במחלוקת נוספת עם מפקד גיס המתנדבים ה-14, מייג'ור גנרל ג'ון פלמר, שהעדיף להתפטר ולא לשרת תחת סקופילד, שהוא החשיב אותו כבעל דרגה נמוכה, אך שזכה לגיבוי של גנרל שרמן, בקרב יוטוי קריק.
הייתה זו ההתפטרות היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית במהלך קרב חשוב, אף על פי שפלמר הוצב מחדש מיד בקנטקי ועזר לשמור על השליטה של הממשלה הפדרלית על מדינות הגבול במשל שלוש שנים.
סקופילד עם הגיסות ה-23 וה-14 שלו בילה את החודש מול אטלנטה ואיסט פוינט ללא תוצאות של ממש.
שרמן נזקק לתנועת איגוף כדי להביס את צבא הקונפדרציה.
סקופילד נשלח כדי לנתק את תנועת הנסיגה שלהם בג'ונסבורו אך כשל בכך.
שוב הוא היה מעורב במחלוקת כאשר הוצב לפקד על הגיס הרביעי תחת פיקודו של גנרל סטנלי ב-30 באוגוסט 1865.
לאחר נפילתה של אטלנטה לקח שרמן את רוב כוחותיו לטובת הצעדה אל הים.
ארמיית אוהיו של סקופילד סופחה למייג'ור גנרל ג'ורג' הנרי תומאס בטנסי.
כאשר פלש לטנסי גנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד וכמעט וניתק את שרשרת הפיקוד של סקופילד בספרינג היל, פעולת התקיפה המהירה של הוד להשגת המומנטום בקרב פרנקלין שבא אחר כך, גרמה לתבוסה קשה.
ב-15 – 16 בדצמבר לקח סקופילד חלק בניצחון המפואר של תומאס בקרב נאשוויל, בו ארמיית טנסי של הוד נחלה תבוסה קשה ולמעשה חדלה לתפקד ככוח לוחם עד תום המלחמה.
בכל אופן, במהלך ההכנות לקרב זמם סקופילד נגד תומאס, והזין את גרנט במידע שגוי במטרה להחליף את תומאס.
ב-30 בנובמבר 1864 הועלה סקופילד לדרגת בריגדיר גנרל בצבא הסדיר על תפקודו בקרב פרנקלין וב-13 במרץ 1865 הוא קיבל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל.
סקופילד הצטווה לפעול יחד עם שרמן בקרוליינה הצפונית והוא הוביל את כוחותיו באמצעות רכבת ובדרך הים אל פורט פישר תוך 17 ימים, כבש את וילמינגטון ב-22 בפברואר 1865 לחם בקרב וייס פורק ב-10 במרץ וב-23 במרץ הוא חבר לשרמן בגולדסבורו.
לאחר המלחמה הטיל הנשיא אנדרו ג'ונסון על סקופילד שליחות דיפלומטית בצרפת שמטרתה הייתה שכנוע הצרפתים להוציא כוחות צבא שלהם ממקסיקו.
סקופילד גם הצטרף אל "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" , אגודה צבאית שעל חבריה נמנו קצינים של צבא האיחוד וצאצאיהם.
לאחר שפרש משירות פעיל, כיהן סקופילד כמפקד העליון של המסדר בין השנים 1899 – 1903.
במהלך תקופת השיקום, מינה הנשיא ג'ונסון את סקופילד למושל הצבאי של וירג'יניה ושל "המחוז הצבאי הראשון" .
כך הוא דאג לקיומן של בחירות (בהצבעה הן של שחורים והן של לבנים) שבהן נבחרה הוועידה החוקתית של וירג'יניה של 1868. כאשר השתלטו הרדיקלים על הוועידה והציעו למנוע את זכות הבחירה מאנשי הקונפדרציה לשעבר, הביע סקופילד את דאגתו בנוגע לשחיתות בפני הקונגרס, כפי שעשה מפקדו, גנרל יוליסס ס.
עמדתו של סקופילד הייתה חשובה ובעלת רגישות בשל קרבתו של האזור עליו משל לוושינגטון די.
וכן בשל מעצרו בנורפוק של נשיא הקונפדרציה לשעבר ג'פרסון דייוויס שהמתין למשפט שאותו היה אמור לנהל השופט ג'ון קרטיס אנדרווד ששימש כיושב ראש הוועידה והיה בעל קשרים הדוקים עם הרפובליקנים בקונגרס.
לאחר שאילץ הנשיא ג'ונסון את אדווין סטנטון, רפובליקני רדיקלי ששימש כמזכיר המלחמה מאז 1862, להתפטר מתפקידו, שימש סקופילד בתפקיד זה מיוני 1868 ועד מרץ 1869.
ב-4 במרץ 1869, היום בו הושבע יוליסס ס.
גרנט כנשיא ארצות הברית, קודם סקופילד לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר מכן הוא שירת במשך שנה כראש מחלקת מיזורי.
בעקבות מותו של תומאס, קיבל סקופילד במקומו את הפיקוד על הדיוויזיה הצבאית של האוקיינוס השקט .
ב-1873 הוטלה על סקופילד משימה סודית על ידי מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ לחקור את ההיתכנות האסטרטגית של נוכחות אמריקאית באיי הוואי.
בדוח שהגיש המליץ סקופילד שארצות הברית תקים בסיס ימי בפרל הארבור.
בין השנים 1876 – 1881 שימש סקופילד כמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
מטרה ראשית שבה התמקד סקופילד בתפקיד זה הייתה צמצום העונשים המשפילים והעלאת הרמה המקצועית באקדמיה.
ב-1878 עורר סקופילד את זעמם של הרפובליקנים הרדיקליים כאשר ביקש ממנו הנשיא רתרפורד הייז לפתוח מחדש את המקרה של מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר, שהורשע על ידי בית דין צבאי על פחדנות ואי ציות לפקודה בקרב בול ראן השני.
ועדת הבדיקה של סקופילד עשתה שימוש בעדויות חדשות של גנרלים של צבא הקונפדרציה שהשתתפו בקרב ומצאה שפורטר הורשע שלא בצדק ושמעשיו הצילו את כל צבא האיחוד מתבוסה מוחלטת שעלולה הייתה להיגרם מאי-יעילותם של מייג'ור גנרל ג'ון פופ ומייג'ור גנרל אירווין מקדואל.
ב-5 באפריל 1880 נמצא צוער אפרו-אמריקאי ג'ונסון צ'סנט ויטאקר, מוכה וחבול במיטתו.
הוא טען שהוא הותקף על ידי צוערים אחרים, אך הדרג הפיקודי טען שהוא בדה את הסיפור כדי לזכות באהדה.
ויטאקר נשפט בפני בית דין צבאי והודח מהאקדמיה על זיוף התקיפה.
חקירה של הקונגרס בפרשה הסתיימה בהדחתו של סקופילד מתפקידו כמפקד האקדמיה ב-1881.
לאחר מכן שירת סקופילד ב"מחלקת המפרץ" (1882-1881) ב"דיוויזיה הצבאית של האוקיינוס השקט" (1883-1882) ב"דיוויזיה הצבאית של מיזורי" (1886-1883) וב"דיוויזיה הצבאית של האוקיינוס האטלנטי" (1888-1886).
הוא גם יצא לצרפת כדי לצפות שם בתמרונים צבאיים.
הוא גם היה הנשיא הראשון של "מועדון הצבא והצי".
עם מותו של גנרל פיליפ שרידן ב-1888, מונה סקופילד, מתוקף היותו הבכיר ביותר בדרגה, לתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
הוא תמך בהתמקצעות צבאית, כולל כפיפות למזכיר המלחמה האזרח.
סקופילד גם תמך באימוץ שיטת הקידום הליניארי ויזם את הנהגתם של דוחות ביצועים שהגבילו שיקולים של פטרונות פוליטית בתהליכי הקידום.
במכתב ששלח מדקוטה הדרומית, הביע סקופילד את תמיכתו בדוח של גנרל תומאס רוגר, שהאיץ בממשל הפדרלי לכבד התחייבויות חוזיות עם האינדיאנים בארצות הברית.
ב-2 ביולי 1892 הוענקה לסקופילד מדליית הכבוד.
במהלך שביתת פולמן שימש סקופילד כיועץ דיסקרטי של הנשיא גרובר קליבלנד.
ב-5 בפברואר 1895 קודם סקופילד לדרגת לוטננט גנרל.
ב-29 בספטמבר אותה שנה, עם הגיעו לגיל פרישת חובה של 64, סיים סקופילד את שירותו הצבאי.
לאחר פרישתו הוא נותר פעיל בענייני הממשל.
הוא העניק סיוע לאליהוא רוט, העיד בפני ועדות הקונגרס לצורך תמיכה ב"חוק הארגון מחדש של הצבא של 1901" ובחוק משנת 1903 שייסד את המשמר הלאומי של ארצות הברית.
לפני מותו היה סקופילד לאחרון חברי הקבינט של אנדרו ג'ונסון שנותר בחיים.
ספר זכרונותיו "46 שנים בצבא" (Forty-six Years in the Army) יצא לאור ב-1897. הוא היה עמית כבוד ב"מסדר הצבאי של המלחמות הזרות"
ג'ון סקופילד נפטר בסיינט אוגוסטין, פלורידה.
על שמו קרוי מחנה צבאי בהוואי.
כיום זכור סקופילד בשל ציטוט ארוך שלקוח מנאומו מטקס הסיום של מחזור 1879 של ווסט פוינט ושאותו מחויבים לשנן כל הצוערים באקדמיה הצבאית בווסט פוינט, בבית הספר למועמדים לקצונה בפורט בנינג ובאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית:
ג'ון סקרלט דייוויס היה צייר נוף, פורטרט ואדריכלות אנגלי.
דייוויס נולד בלומינסטר, השני מבין חמשת ילדיו של ג'יימס דייוויס, צורף ושען.
סקרלט היה שם נעוריה של אמו; היא הייתה קרובה רחוקה של ג'יימס סקרלט, הברון הראשון מאבינג'ר.
בגיל אחת עשרה, זכה דייוויס בפרס של החברה המקומית לעידוד האמנויות.
הוא למד בבתי הספר של האקדמיה לאמנויות המלכותית בלונדון, והחל להציג את עבודותיו בתערוכות השנתיות שלה בשנת 1825 (עם הציור "My Den").
הוא הציג בלונדון בשנת 1844 את עבודתו האחרונה.
הוא הושפע מעבודתו של בן זמנו, ריצ'רד פארקס בונינגטון.
דייוויס צייר דיוקנאות, נופים ואולמות של כנסיות, ופיתח התמחות ייחודית בציור חללי הפנים של גלריות האמנות.
תמונתו "הפנים של גלריית המוסד הבריטית" (1829) מתעדת אוסף של ציירים מאסטרים ישנים.
הוא עסק גם בליטוגרפיה ופרסם שנים עשר דיוקנאות מאת רובנס, ובשנת 1832 כמה רישומים של מנזר בולטון, שנחרטו על גבי אבן.
ציורי צבעי המים שלו באוסף של בנימין גודפרי וינדוס (1835) מראים את התמונות של ויליאם טרנר על הקירות בציור.
דייוויס צייר גם את חללי הפנים של מוזיאון הלובר.
בין השנים 1842–1845 הוא הוזמן לצייר עותקים של הציורים באוספי ארמונות המלוכה הבריטיים.
דייוויס צייר סצנות באירופה במהלך מסעותיו שם.
בשנת 1831 הייתה לו הזמנה מלורד פרנבורו לצייר את פנים הוותיקן.
הוא היה בפירנצה בשנת 1834, שם צייר את פנים גלריית אופיצי, ובאמסטרדם בשנת 1841.
הוא נפטר משחפת ב־29 בספטמבר 1845, בביתו בלונדון, בכיכר בדפורד ונקבר בקנסל גרין.
הוא היה בן 41 שנים בלבד.
הוא מונצח על ידי לוח כחול שהוקם בספטמבר 2002, במקום הולדתו בלומינסטר.
עבודותיו נמצאות במספר אוספים ציבוריים ופרטיים, כמה מהן במוזיאון הלאומי בקרדיף, הגלריה הלאומית לפורטרטים, מוזיאון טייט בריטניה, מוזיאון הרפורד וגלריה לאמנות, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ומרכז ייל לאמנות בריטית.
בשנת 1937 התקיימה תערוכה גדולה של עבודותיו בהורפורד.
ג'ון סקינר פרוט היה צייר, סופר, ליתוגרף ומורה לאמנות שעבד באוסטרליה בשנות ה-40 של המאה ה-19.
ג'ון סקינר פרוט נולד ב-19 בדצמבר 1805 בפלימות', דבון, אנגליה.
הוא ילדם הבכור של ג'ון פרוט ומריה סקינר.
אביו היה אחיו הבכור של הצייר סמואל פרוט.
סקינר פרוט התחתן עם מריה היתילה ב־19 ביוני 1828. נולדו להם שמונה ילדים; ארבע בנות (מטילדה ילידת 1828, אנה מריה ילידת 1831, רוזה היתילה ילידת 1833 ואנייס ילידת 1838) וארבעה בנים (פרידריך יליד 1834, ויקטור אלברט יליד 1835, אדווין יליד 1837 ואדגר יליד 1839).
ב־3 בדצמבר 1838, בלונדון, נבחר פרוט לחבר באגודת הציירים החדשה בצבעי מים.
בתקווה לשפר את מצבו הכלכלי היגר פרוט לאוסטרליה עם אשתו ושמונה ילדים והגיע לסידני ב-14 בדצמבר 1840. בין הציוד שהביא עמו למושבה ניו סאות' ויילס היה מכבש ליתוגרפי, שאפשר לו להקים מפעל ליתוגרפיה באוסטרליה.
בארבע השנים הראשונות של מגוריו בסידני, בין השנים 1840–1844, ערך פרוט מספר סיורי שרטוט במחוזות סביב סידני.
פרוט הלך במסלול של אמנים רבים באותה תקופה, נסע מערבה דרך ההרים הכחולים לעבר באת'רסט, דרומה לברולי ולמחוז אילאווארה, וצפונה לניוקאסל ולפורט סטפנס.
בשובו ממסעות אלה, פרוט היה מעבד את רישומיו ליצירות מוגמרות בליטוגרפיות, צבעי מים וצבעי שמן למכירה.
בזמן שהתגורר בסידני, ערך פרוט תערוכות ונתן הרצאות על טכניקת הרישום והציור בצבעי מים.
עבודותיו בצבעי מים מקוריים נמכרו היטב והוא הפיק סדרה של תצוגות ליטוגרפיות על המושבה, אשר מספר מהן פורסמו בשנת 1842.
בגלל הביקוש הנמוך ליצירותיו, התחרות עם אמנים מבוססים יותר כמו קונרד מרטנס, והמיתון הכלכלי הקשה בסידני בשנות ה-40, פרוט ומשפחתו עזבו וביקרו בטסמניה וזכה שם להצלחה מסוימת מאפריל 1844. הוא צייר את המושל סר ג'ון פרנקלין ואשתו וקיים שם את תערוכתו הראשונה בשנת 1845.
פרוט חזר לאנגליה ביוני 1848. עם שובו, הציג בגלריה בכיכר לסטר, את עבודתו על החיים במושבות אוסטרליה והרצה על התושבים, האסירים ואבוריג'ינים.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הפיק מספר ספרים מאוירים המפרטים את מסעותיו באוסטרליה.
פרוט נפטר בקנטיש טאון, לונדון, ב־29 באוגוסט 1876.
נכדו היה המאייר הרולד קופינג, שהתחתן בשנת 1888 עם בת דודתו ויולט איימי פרוט (1865–1894) בתו של הבן ויקטור אלברט.
ג'ון סקאדה הוא זמר ופזמונאי אמריקאי-קובני.
סקאדה משלב פאנק, מוזיקת נשמה, פופ, וכלי הקשה לטיניים.
סקאדה כתב שירים לגלוריה אסטפן, ריקי מרטין, וג'ניפר לופז, ערך מסע הופעות עם לוצ'אנו פבארוטי, והקליט דואטים עם ג'ים בריקמן, אוליביה ניוטון-ג'ון ופרנק סינטרה.
אביו חוזה היה כלוא במשך שלוש שנים כאסיר פוליטי, ובגיל תשע עזב עם משפחתו למיאמי, פלורידה.
בהמשך עברה משפחתו לעיר הייליה בפלורידה.
סקאדה קיבל תואר ראשון במוזיקה ותואר שני במוזיקה עם התמחות בשירת ג'אז מאוניברסיטת מיאמי.
בשנת 1991 סקאדה היה שותף לכתיבת הלהיט Coming Out of the Dark שביצעה גלוריה אסטפן, שדורג במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
סקאדה לימד מוזיקה בשנים 1986 עד 1991 בקולג' במיאמי.
סקאדה נפגש עם המפיק אמיליו אסטפן שהחל להיות מנהלו.
הוא הופיע לעיתים בלהקת הליווי של אשתו גלוריה אסטפן בשנות ה-80
סקאדה הוציא בשנת 1992 את אלבום הבכורה שלו הנושא את שמו שממנו נמכרו מעל ל-7 מיליון עותקים ברחבי העולם.
השיר Just Another Day בלט מתוך האלבום.
ב-1994 ביצע דואט עם פרנק סינטרה שהופיע באלבומו של סינטרה.
בשנה זו הופיע בטקס "מיס ונצואלה".
ב-1995 השתתף במחזמר "גריז" בברודוויי, והיה אחד מהמשתתפים בחלק האמנותי של טקס פרסי הטוני.
ב-1999 היה אחד מכותבי השיר She's All I Ever Had שביצע ריקי מרטין.
ב-2003 השתתף במחזמר קברט בברודוויי.
הוא גם השתתף המחזמר יוסף וכתונת הפסים המשגעת.
בנוסף השתתף בכתיבת השיר Juramento של ריקי מרטין.
בשנת 2006 שימש סקאדה כשופט בתוכנית "אמריקן איידל הלטיני", גרסה ספרדית לתוכנית אמריקן איידול ששודרה במדינות אמריקה הלטינית.
בשנת 2017 הוציא אלבום עם חידוש לשירי בני מור.
נכון ל-2019 מכר סקאדה 20 מיליון אלבומים.
בנוסף זכה בשלושה פרסי גראמי, בהם פרס גראמי הלטיני.
סקאדה היה נשוי בשנים 1988 עד 1993. הוא התגרש ונישא ב-1997 למרטיר וילאר, והם הורים לשני ילדים.
רות' (נולד ב-1953) הוא פקיד ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בפועל החל מ-20 בינואר ועד 28 ביולי 2021 והחל מ-2 בפברואר 2018 ועד 20 בינואר 2021 שימש כעוזר מזכיר חיל האוויר לניהול פיננסי וביקורת.
מ-1 ביוני ועד 18 באוקטובר 2019 הוא שימש כתת-מזכיר חיל האוויר.
מ-20 בינואר ועד 1 ביוני 2017 הוא שימש כתת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית לביקורת.
רות' סיים את לימודיו ב-1974 באוניברסיטת וירג'יניה, שם קיבל תואר בוגר אוניברסיטה.
ב-1977 הוא סיים לימודי מוסמך אוניברסיטה במנהל ציבורי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
פאלמר שינה את זיקתו למפלגות השונות במשך כל ימי חייו.
הוא החל את דרכו הפוליטית במפלגה הדמוקרטית, היה לחבר סיעת "אנטי-נברסקה" שהתנגדה לסמכות המדינות בשאלת העבדות, עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית, משם הוא עבר אל המפלגה הליברלית-רפובליקנית, שב להיות דמוקרטי, וסיים את דרכו באגף "דמוקרטי הבורבון" של המפלגה הדמוקרטית.
פאלמר נהג לומר, "אני מחזיק בהשקפות משלי.
איני עבד של אף מפלגה", והוסיף, "חשבתי עבור עצמי ודיברתי במילותיי שלי בכל ההזדמנויות".
ג'ון פאלמר נולד באיגל קריק שבמחוז סקוט, קנטקי.
ב-1831 עברה משפחתו לאלטון שבאילינוי.
המשפחה הייתה ענייה מאוד, אך בהמשך הצליח פאלמר להתקבל בכוחות עצמו ללימודים בקולג'.
ב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקנטקי.
ב-1842 נשא פאלמר לאישה את מלינדה אן נילי, ויחד עמה הוא הביא לעולם עשרה ילדים.
בראשית הקריירה שלו הוא עסק בעריכת דין, בהוראה בבית ספר, עבד כחבתן ובמכירת שעונים.
ב-1848 היה פאלמר נציג לוועידת החוקה של אילינוי.
בשנים 1852–1855 הוא היה חבר הסנאט של אילינוי מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית כאשר היא התארגנה, והיה לאחד ממנהיגיה באילינוי.
ב-1856 שימש פאלמר כיושב ראש הוועידה הרפובליקנית של אילינוי שהתכנסה בבלומינגטון, שם נוסדה המפלגה באילינוי.
ב-1859 הוא היה מועמד המפלגה בבחירות המיוחדות שנערכו לאיוש מושבו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית תומאס האריס, שנפטר, אך הוא נוצח על ידי מועמד הדמוקרטים ג'ון מקלירננד.
בבחירות לנשיאות של 1860 הוא היה חבר חבר האלקטורים והיה אחד מאלו שהציגו את מועמדותו של ידידו אברהם לינקולן בפני ועידת המפלגה בשיקגו.
ב-1861 מונה פאלמר על ידי הנשיא לינקולן כנציג לוועידת השלום הכושלת שהתכנסה בוושינגטון הבירה.
במלחמת האזרחים שירת פאלמר בצבא האיחוד, בו הוא התקדם מדרגת קולונל ועד לדרגת מייג'ור גנרל.
הוא התגייס ב-1861 והוצב כקולונל ברגימנט הרגלים ה-14 של אילינוי, שם הוא שירת יחד עם ידידו ג'ון פרימונט בחיל משלוח לספרינגפילד, מיזורי כדי לדכא את המרד במדינה זו.
ב-20 בדצמבר אותה שנה הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל והוצב לפקד על בריגדה שהייתה כפופה לג'ון פופ.
פאלמר השתתף בכיבושה של ניו מדריד ב, ובהמשך המערכה פיקד על דיוויזיה.
בעת שירותו הוא חלה ושב לביתו כדי להחלים ולגייס רגימנט חדש, רגימנט הרגלים ה-122 של אילינוי.
בספטמבר הוא שב לשדה הקרב, והוצב על ידי ויליאם רוזקרנס לפקד על הדיוויזיה הראשונה של באלבמה ובטנסי.
ב-29 בנובמבר 1862 קודם פאלמר לדרגת מייג'ור גנרל בצבא המתנדבים, ובלט בפעילותו ב, שם הדיוויזיה בפיקודו החזיקה בעמדות חשובות עבור צבא האיחוד.
פאלמר פיקד ביעילות על כוחותיו בקרב צ'יקמוגה בספטמבר 1863. הוא פיקד על הגיס ה-14 של במהלך בנובמבר אותה שנה, ושירת תחת פיקודו של ג'ורג' הנרי תומאס ב.
כוחותיו של פאלמר היו חלק מתנועתו של ויליאם שרמן על מסילות הרכבת באיסט פוינט בראשית אוגוסט 1864. הגיס שבפיקודו הוצב תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון סקופילד וקיבל הוראות לחצות את ערוץ יוטוי הצפוני.
פאלמר פקפק בהוראות שקיבל, שכן הוא היה גבוה מסקופילד בדרגה.
העיכוב התרחש תוך כדי ששרמן חקר את שאלת הדרגות ובסופו של דבר הוא פסק לטובת סקופילד בן ה-33, שהיה מפקד .
לאחר המתקפה הראשית שבוצעה על ידי הגיסות ה-14 וה-23, שבה אחד מחייליו, טוראי סמואל גרימשאו, עוטר במדליית הכבוד, התפטר פאלמר במחאה בערבו של 6 באוגוסט 1864 ובריגדיר גנרל ריצ'רד ג'ונסון קיבל במקומו את הפיקוד על הגיס ה-14. בהמשך קיבל מייג'ור גנרל ג'פרסון סי.
דייוויס את הפיקוד על הגיס.
היה זה המקרה היחידי של התפטרות בעיצומה של פעולה קרבית בהיסטוריה של ארצות הברית.
פאלמר שב לביתו והמתין להוראות ממחלקת המלחמה.
בראשית 1865 הוא הוצב מחדש לפקד על כל הכוחות הפדרליים בקנטקי, וסייע לקבע את השליטה הפדרלית על המדינה במשך שלוש השנים הבאות.
כמושל הצבאי של קנטקי, השיג פאלמר את השליטה בשתי שיטות: ניהול מלחמה קשה נגד כוחות הגרילה, והפסקת העבדות במדינה שלא הייתה כפופה להצהרת האמנציפציה.
במאי 1865 הבהיר פאלמר את עמדתו לאחר שהכוחות הבלתי סדירים של קנטקי שעדיין היו בשטח איימו עליו על רקע העונש המהיר שנתן לשבויים – "אם אתה מתייחס אליהם כשבויי מלחמה, אנו ניתן את אותו יחס לחיילך, ואם לאו, גם אנחנו לא נוכל לעשות כן".
פאלמר הורה שלא תינתן ללוחמי גרילה הרשות להיכנע.
"שום ועדה, אמיתית או מזויפת, לא תציל אותם", הוא הורה, "כולם יגורשו או יוענשו בהתאם...
פאלמר שהיה אחד ממארגני המפלגה הרפובליקנית באילינוי, היה מתנגד עבדות מושבע שקיבל את המשימה מידידו הנשיא לינקולן ליישם במיוחד מדיניות צבאית כדי לשים קץ לעבדות במדינה.
כאשר הציע לינקולן את המשימה בקנטקי לפאלמר, ללא קבלת פיקוד, טען פאלמר שהנשיא הורה לו בהחלטיות: "לך לקנטקי, שמור על המזג שלך, עשה כאשר אתה חפץ, ואני אתמוך בך".
פאלמר נזקק למעשה למעט שכנוע בהאמינו "שכל שנותר מהעבדות [בקנטקי] היו הנזקים שהיא גרמה", וכפי שהוא סיפר, הוא היה "נחוש בדעתו 'לנעוץ את המסמר האחרון בארון המתים' של 'המוסד' הזה, גם אם זה יעלה לי בתפקידי".
ואכן, באוזני רעייתו הוא הביע ב-1865 את הדעה ש"אם הייתי נשאל חמש או עשר שנים מאוחר יותר איזה כבוד הייתי מבקש, הייתי אומר שייתנו לי לחסל את העבדות בקנטקי".
ב-20 במרץ, באחת הכנסיות המתודיסטיות בלואיוויל, הוא הכריז על כך.
בחודשים הבאים, עם ההקפדה שסתרה את הרושם הראשוני שהוא נתן לבית המחוקקים שבכוונתו לרצות את האוכלוסייה הלבנה הנאמנה של המדינה, קיים פאלמר את הוראותיו של לינקולן.
אישורים אלו, שכונו על ידי האפרו-אמריקאים כ"אישור מעבר חופשיים", ועל ידי הלבנים בקנטקי "אישורי פאלמר", היו הן הגורם המניע והן הסמל של מותה המושהה אך הבלתי נמנע של העבדות במדינה.
עד מהרה הוא מצא את עצמו עומד בפני האשמה בפני חבר מושבעים גדול בלואיוויל על סיוע לעבדים נמלטים ובפני גל של תביעות משפטיות מבעלי עבדים בקנטקי שנושלו מרכושם.
ב-1866 פרש פאלמר משירותו הצבאי, ושנתיים לאחר מכן הוא נבחר כמושל אילינוי כמועמד הרפובליקנים.
הוא החליף בתפקיד את עמיתו למפלגה ריצ'רד אוגלסבי, שב-1873 החליף שוב את פאלמר.
בבחירות לנשיאות של 1872 קיבל פאלמר שלושה קולות בחבר האלקטורים לתפקיד סגן הנשיא מידי האלקטורים שהצביעו עבור המועמד לסגן הנשיא של המפלגה הליברלית-רפובליקנית, בנג'מין גראץ בראון לתפקיד הנשיא לאחר מותו של הוראס גרילי.
ב-1890 נבחר פאלמר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו תקופת כהונה אחת.
בבחירות לנשיאות של 1892 נחשב פאלמר למועמד רציני.
בתחילה הוא נחשב למועמד של פשרה.
כמה מהדמוקרטים בשיקגו, שלא היו מוכנים לקבל את מועמדותם של גרובר קליבלנד, דייוויד היל או ארתור גורמן, תמכו במועמדותו של פאלמר עד שהגיעו להסכמה על המנצח.
דבר זה כשלעצמו היה נקודת זכות עבור פאלמר, והוא המשיך לעשות בה שימוש.
בראשית פברואר 1892 נפגש פאלמר עם פטריק קולינס, חבר בית הנבחרים לשעבר ממסצ'וסטס.
בפגישה זו סיכמו שני הדמוקרטים על הסכם.
מטרת ההסכם הייתה שפאלמר יהיה מועמד הדמוקרטים לנשיאות ושמושל מסצ'וסטס, ויליאם ראסל, בעל בריתו הפוליטי של קולינס וידידו האישי, יהיה המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
קולינס טען שפאלמר בהיותו סנאטור מהמערב, יליד קנטקי, יהיה מקובל על הדמוקרטים ממדינות הדרום.
האפשרות להתנגדות על רקע גילו של פאלמר הייתה אמורה להיענות בכך שראסל, הצעיר מבין השניים, יהיה לנשיא במקרה של מותו של פאלמר.
מועמדותו של ראסל הייתה אמורה לקבל את תמיכתם של הדמוקרטים בניו אינגלנד.
לפני שהתקיימה ועידת הדמוקרטים של 1892, קיימו הדמוקרטים במחוז קוק התכנסות, בה הם הביעו את תמיכתם במועמדותו של פאלמר לנשיאות.
בסופו של דבר הביע פאלמר את נאמנותו לנשיא לשעבר קליבלנד ופעל למען בחירתו כמועמד.
על אף תמיכתו בקליבלנד, רבים מהדמוקרטים באילינוי עדיין תמכו בפאלמר כמועמד לנשיאות.
פאלמר היה מועמד כה רציני עד שהוא החליט להגיע לוועידה הארצית של המפלגה בשיקגו כדי למנוע את מועמדותו.
בבחירות לנשיאות של 1896 היה פאלמר מועמד המפלגה הדמוקרטית הלאומית.
המפלגה הייתה סיעת שמרנים שהתנגדה למצע הכסף החופשי של המפלגה הדמוקרטית ולמועמדה ויליאם ג'נינגס ברייאן.
שותפו למרוץ של פאלמר מטעם סיעת "דמוקרטי הזהב" היה סיימון בוליבר באקנר, לשעבר גנרל בצבא הקונפדרציה ומושל קנטקי.
התמודדותם זכתה לתמיכתו של העיתון ניו יורק טיימס.
המפלגה נוצרה מתוך פיצול בשורות המפלגה הדמוקרטית בשל השפל הכלכלי שהתחולל בתקופות נשיאותו של גרובר קליבלנד.
בוועידת המפלגה של אותה שנה, אחד מיריביו הראשיים של פאלמר מאילינוי היה המושל ג'ון פיטר אלטגלד, שהצליח להביא לבחירתו של בן אילינוי לשעבר, ויליאם ג'נינגס ברייאן, כמועמד לנשיאות.
סוגיית המטבע שלטה במסע הבחירות, וחצתה קווים מפלגתיים.
הדמוקרטים במזרח, שלא היו מוכנים לקבל את מצע המפלגה של הנפקת מטבעות כסף באופן חופשי, ולא היו מוכנים לתמוך בויליאם מקינלי בשל השקפותיו בסוגיות המחירים, הקימו מפלגה משל עצמם והציגו את מועמדותו של פאלמר לנשיאות.
פאלמר התנגד להנפקה חופשית של מטבעות הכסף, שהייתה תוכנית להעמדת יחס הערכים של מטבעות הזהב והכסף בשיעור של 16 ל-1, ואז להצמיד את הדולר האמריקאי לשער זה.
הוא ציין שתוכנית זו עמדה בניגוד לערך של הכסף והזהב בשוק העולמי, שהיה בשיעור של 32 ל-1. אך עם שליטתם של אלטגלד וברייאן בוועידת המפלגה, זכתה תוכנית זו להצלחה.
פאלמר האמין שהיא תחריב את הכלכלה האמריקאית, והוא התמודד לנשיאות בראש המפלגה השלישית שאנשיה פרשו מהמפלגה הדמוקרטית.
במאמר בעיתון הליברטריאני The Independent Review נטען שבניהול מערכה דון קישוטית זו, הוא היה דמות מפתח ב"מוצב האחרון" של הליברליזם הקלאסי כתנועה פוליטית במאה ה-19.
פאלמר ושאר מייסדי המפלגה אכזבו דמוקרטים רבים שראו במפלגה כאמצעי לשמר את רעיון הממשלה המצומצמת של תומאס ג'פרסון וגרובר קליבלנד, שבו הם האמינו שברייאן בגד.
בהצהרתה הפומבית הראשונה, הכריזה הוועדה המנהלת של המפלגה, שהדמוקרטים האמינו "ביכולת של כל אדם, ללא עזרה, כשהוא לא מוגבל על ידי החוק, להשיג את אושרו שלו" ותמכו "בזכות ובהזדמנות לשאוף לבחור בכל דרך שיירצה, בהנחה שהתנהלות כזאת לא תשלול מכל אדם אחר את ההנאה המשותפת מאותה זכות או הזדמנות.
[הם] תמכו בחופש הדיבור, בחופש המחשבה, בסחר חופשי, ובחופש החוזים, כשכל אלו יושמו במאבק של המפלגה הדמוקרטית שנמשך מאה שנה לחירויות הפרט".
המפלגה מתחה ביקורת הן על המדיניות האינפלציונית של הדמוקרטים והן על הפרוטקציוניזם של הרפובליקנים.
השניים הפגינו אנרגיה חיובית יחסית לגילם וקבעו לעצמם לוח זמנים עמוס למסע הבחירות, אך רוב התומכים ברעיונות המפלגה הדמוקרטית לאומית הצביעו ככל הנראה בעד מקינלי בשל תמיכתו בתקן הזהב.
בבחירות הכלליות קיבלו פאלמר ובאקנר אחוז אחד מהקולות.
ג'ון פאלמר נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-25 בספטמבר 1900 בבספרינגפילד, אילינוי.
הוא נטמן בבית הקברות העירוני בקרלינוויל, אילינוי.
על שמו נקרא בית ספר יסודי בצפון-מערב שיקגו.
ג'ון פאד היה צייר סקוטי.
ג'ון היה בנם הבכור מבין ששת ילדיהם של ג'יימס פאד, ומרי פאד, לבית מקג'וך.
שני בנים נוספים, תומאס פאד וג'יימס פאד, הפכו גם הם לאמנים, וכך גם אחותו סוזן פאד.
ג'ון החל לצייר מיניאטורות של אנשים מקומיים כשהיה רק בן תשע.
העיתון "המבקר השבועי של טירת דאגלס" ב-19 באוגוסט 1831 ציין כי בבחינה של בית הספר ג'ירטון "הוצג לקהל ספר מפות יפה ומדויק שבוצע על ידי ג'ון פאד, כדוגמה לרישומים רבים ומגוונים שלו, אשר לעיתים קרובות עוררו את הערצתם של כל מי שראה אותם".
הוא עבר לאדינבורו ב-1840 וב-1841 הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית.
בשנת 1848 הוא רשום כצייר מיניאטורות באדינבורו.
פאד צייר בעיקר סצנות דתיות, ספרותיות והיסטוריות.
הוא הציג באקדמיה הסקוטית המלכותית ובאקדמיה המלכותית כמעט ללא הרף.
כשהיה נשיא איגוד האמנות היפה של קירקודברייטשייר ב-1899, דיוקנו של סר אייזק ניוטון הוצג בתערוכה שהתקיימה ביולי ואוגוסט באותה שנה.
לפאד היו קהל עוקבים גם בארצות הברית.
דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון היה הבסיס לחריטת פסל דיוקן של ויליאם הול הצעיר ששימש להמחשת מאמר על וושינגטון במגזין ההיסטוריה האמריקאית ב-1880. ציורו המצליח ביותר "שייקספיר וחבריו בטברנת בת הים" נמכר לאמריקאי ב-1851.
את ציוריו, הפופולריים בבריטניה הוויקטוריאנית, ניתן למצוא היום באוספים פרטיים וציבוריים, כולל הגלריה הלאומית של סקוטלנד.
ב-1859 הוא עזר לג'וזף נואל פאטון להקים את חיל המתנדבים הראשון של אדינבורו מבין האמנים בעיר ושימש כסגן שלו.
הוא היה חבר פעיל בקהילה שבה הקים לבסוף את ביתו.
הוא עזר להגות ולפתח מספר פרויקטים קהילתיים בניין העירייה שנפתח באוגוסט 1885 על ידי אחיו תומאס פאד, אז אקדמאי מפורסם.
פאד חלה במחלה קשה בקיץ 1902. הוא עבר התגורר עם אחותו סוזן פאד ומת שם ב-22 באוקטובר בגיל 83. הוא נקבר לצד אשתו, ג'יין מקדונלד (נפטרה 1897), בחצר הכנסייה של קהילת גירטון.
סה"כ יצירותיו הידועות הוא 278 פריטים.
מתוכם, 241 הוצגו באקדמיה המלכותית הסקוטית, עשרים מהם הוצגו באקדמיה המלכותית, ותשעה עשר הוצגו באקדמיה המלכותית בלבד, הרשימה נחשבת לא שלמה.
ג'ון פאוול היה אתלט אמריקאי במקצוע זריקת דיסקוס שזכה ב-2 מדליות ארד אולימפיות (מונטריאול 1976 ולוס אנג'לס 1984) ובמדליית כסף באליפות העולם באתלטיקה (רומא 1987) וכן החזיק בשיא העולם (1975).
ג'ון פאוול נולד ב-1947 בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
למד באוניברסיטת סן חוזה ובסיום הלימודים התגייס למשטרת סן חוזה ולאחר 7 שנים החליט לפרוש ממשרה זו כדי להתמקד בספורט.
את הקריירה הספורטיבית החל ב-1968 בתקופת לימודיו באוניברסיטה כשהשתתף בתחרויות ארציות בארצות הברית כשבהמשך השתתף בתחרויות בינלאומיות וזכה בשתי מדליות אולימפיות עד פרישתו ב-1987. בנוסף להישגיו הבינלאומיים זכה פאוול שבע פעמים באליפות ארצות הברית בזריקת דיסקוס (1974, 1975, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987).
התוצאה הטובה ביותר שהשיג בזריקת דיסקוס ב-1984 (71.26 מטר) היא התוצאה התשיעית בטיבה בעולם.
ב-1981 מונה למאמן ההודפים באוניברסיטת סטנפורד עד 1990.
באליפות התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי סיים פאוול במקום ה-11 בזריקת דיסקוס.
באליפות איגוד האתלטים החובבים סיים פאוול במקום ה-16 בזריקת דיסקוס.
באולימפיאדת מינכן סיים פאוול במקום הרביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.82 מטר.
בהמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה פאוול במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.36 מטר לפני ג'וליאן מורינסון מקובה (59.88 מטר) וג'י סילבסטר מארצות הברית (59.82 מטר)
בתחרות שנערכה במאי בלונג ביץ', קליפורניה שבר פאוול את השיא העולמי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.08 מטר תוך שיפור ב-60 ס"מ של השיא בקודם אותו החזיק ג'ון ואן רנן מדרום אפריקה.
שיאו של פאוול נשבר באפריל 1976 על ידי מק וילקינס מארצות הברית שקבע תוצאה של 69.18 מטר בתחרות שנערכה בואלנט, קליפורניה.
באולימפיאדת מונטריאול זכה פאוול במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.70 מטר אחרי מק וילקינס מארצות הברית (67.50 מטר) וולפגנג שמידט ממזרח גרמניה (66.22 מטר).
פאוול היה מועמד להתחרות באולימפיאדת מוסקבה אולם החרם שהוטל על רוסיה מנע את השתתפותו.
לספורטאי נבחרת ארצות הברית הוענקה הטבה מיוחדת של מדליית הזהב של הקונגרס.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד התחרה פאוול בזריקת דיסקוס אולם התוצאה שהשיג (58.96 מטר) לא הספיקה למקצה הגמר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה פאוול במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.46 מטר אחרי רולף דננברג ממערב גרמניה (66.60 מטר) ומק וילקינס מארצות הברית (66.30 מטר).
ב"גביע העולם באתלטיקה" סיים פאוול במקום החמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.82 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה זכה פאוול במדליית כסף בתוצאה של 66.22 מטר אחרי יורגן שולט ממזרח גרמניה (68.74 מטר) ולפני לואיס דליס מקובה (66.02 מטר).
1980 - מדליית הזהב של הקונגרס
2019 - היכל התהילה של ספורטאי ארצות הברית
ג'ון סקוט הריסון היה חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מאוהיו בין השנים 1853 ל-1857. הוא היה בנם של נשיא ארצות הברית ויליאם הנרי הריסון והגברת הראשונה אן הריסון וכן אביו של נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון.
הוא האדם היחיד שהיה גם בנו וגם אביו של נשיא ארצות הברית.
הריסון נולד בוינסנס, אינדיאנה, לנשיא העתידי ויליאם הנרי הריסון ואן תותיל סימס.
הוא היה גם נכדו של חותם הכרזת העצמאות בנג'מין הריסון החמישי.
הריסון השלים לימודי הכנה ולמד רפואה.
מאוחר יותר הוא נטש את הלימודים כדי להפוך לחקלאי.
לו ולאליזבת היו 10 ילדים:
לוטננט קולונל ארצ'יבלד הריסון (1832–1870); מפקד רגימנט הרגלים ה-27 של אינדיאנה
קרטר באסט הריסון (1840–1905); קפטן, רגימנט הרגלים ה-51 של אוהיו
לאחר מות אביו, בשנת 1841, עברה אמו לגור עם משפחתו כדי לסייע בגידול הילדים.
הוא נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1852, נבחר מחדש מטעם מפלגת האופוזיציה ב-1854 וכיהן בין השנים 1853 ל-1857.
לאחר שהובס לקדנציה שלישית ב-1856, פרש הריסון לאחוזתו "חוות פוינט" בנורת' בנד, אוהיו, שם מת ב-25 במאי 1878, בגיל 73.
הוא היה הילד האחרון ששרד של ויליאם הנרי הריסון.
הוא נקבר בקבר המשפחה בנורת' בנד, היום אנדרטת קבר ויליאם הנרי הריסון, עם הוריו ובני משפחה נוספים.
גופתו של הריסון נגנבה על ידי שודדי קברים עד שבסופו של דבר הוחזרה למקום מנוחתה האחרון.
ג'ון פביאן קרלסון, באנגלית:John Fabian Carlson (5 במאי 1875 – 19 במאי 1947) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי יליד שוודיה.
ג'ון פביאן קרלסון נולד בקולסבו מחוז קלמר, בסמלנד, שוודיה.
משפחת קרלסון היגרה לארצות הברית ב-1884, ובנתה את ביתה בבאפלו, ניו יורק.
קרלסון השתתף בשיעורי אמנות בערב בליגת הסטודנטים לאמנות של באפלו, ניו יורק.
שם קיבל הדרכה מלוציוס וולקוט היצ'קוק, תלמיד לשעבר באקדמיה קולרוסי בפריז ובליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
קרלסון זכה במלגה ב-1903 או 1904 כדי ללמוד אצל לאבל בירג' הריסון במושבה בירדקליף בוודסטוק, ניו יורק.
קרלסון החל להציג עבודות בתערוכות לאומיות כמו של המכון לאמנות של שיקגו בשנת 1905. מתקופה זו ואילך, הוא שמר על רצף תערוכות פעיל והגיש עבודות במגוון מדיות ובהצלחה מיוחדת בצבעי מים ושמן.
בשנת 1906, בית הספר הקיץ של ליגת סטודנטים לאמנות העניק לקרלסון את המלגה השלישית שלו ללימוד ציור נוף.
קרלסון הפך למומחה בסצנות חורף וקיבל מינוי כעוזר הוראה בוודסטוק ב-1908.
ב-1911 הוא זכה בפרס החשוב הראשון שלו בתערוכה השוודית-אמריקאית בשיקגו, כאשר נבחר לחברות באקדמיה הלאומית לעיצוב.
זמן קצר לאחר מכן, הוא מונה על ידי ליגת הסטודנטים לאמנות למנהל בית הספר לציור נוף בוודסטוק.
בשנת 1912 העניק לו מועדון סלמגונדי את פרס וז'ין לצבעי מים, וכן את פרס איזידור הראשון.
בשנה שלאחר מכן זכה קרלסון במדליית כסף מאגודת האמנים של וושינגטון.
קרלסון זכה במדליית כסף בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק של 1915. הוענק לו פרס קרנגי ופרס אלטמן על ידי האקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1918, ובשנה שלאחר מכן התפטר מתפקידו כמנהל בית הספר לציור נוף וודסטוק.
בשנת 1920 החל קרלסון ללמד במהלך חודשי הקיץ באקדמיה לאמנות ברודמור בקולורדו ספרינגס, קולורדו.
קרלסון ייסד את בית הספר לציור נוף ג'ון פ.
קרלסון בוודסטוק בשנת 1922. שלוש שנים מאוחר יותר, האמן נבחר לחבר מלא באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1928 פרסם קרלסון ספר הדרכה בשם "עקרונות יסוד של ציורי נוף".
הספר הודפס מחדש ב-1953, 1958, 1970 ו-1973. מהדורות עדכניות יותר נקראו המדריך של Carlson לציור נוף.
קולונל ג'ון סקינר "בלז'ה" ווילסון (1888–1969) היה צופה סקוטי וידידו של הלורד באדן-פאוול, שגויס על ידו לעמוד בראש הלשכה הבינלאומית, שהפכה לימים לארגון הצופים העולמי.
וילסון היה מנהל בפועל מ-1938 עד 1939 לאחר מותו של הוברט ס.
מרטין; ונבחר רשמית לתפקיד ב-1939 בו הוא נשאר עד 1951. לאחר מכן הפך לנשיא כבוד של ארגון הצופים העולמי במשך ארבע שנים.
באדן-פאוול ביקר בהודו ב-1921, שם פגש וגייס את קולונל ווילסון, שהיה אז סגן נציב המשטרה הבכיר בכלכותה, ובזמנו הפנוי שימש כנציב הצופים המחוזי של כלכותה.
וילסון ניהל את פארק גילוול עבור ארגון הצופים של בריטניה בתחילת שנות ה-20. הוא שימש כמנהל הלשכה הבינלאומית של הצופים במשך 15 שנים, שהופקדה על תיאום תנועות צופים שונות בתוך מדינות וביניהן לפני הקמת אזורי צופים עולמיים.
לאחר פרישתו, כיהן כנשיא כבוד של הוועד הבינלאומי של הצופים במשך ארבע שנים נוספות.
כדי לעודד את ההקמה של תנועת בוגרים בתנועת הצופים בארצות הברית, ניהל וילסון את הקורס הראשון של תג היער שנערך בארצות הברית בתור קורס לבוגרי תנועת הצופים.
ווילסון הציג את תג הצופים הבינלאומי בשנת 1939 - תג פלר דה ליס או ראש חץ כסף על רקע סגול מוקף בשמות חמש היבשות בכסף בתוך מסגרת עגולה.
לבישתו לא הייתה אוניברסלית, אלא הייתה מוגבלת לחברים בעבר ובהווה בוועד הבינלאומי וצוות הלשכה.
לאחר מכן הופיע דגל בעיצוב דומה, שהנפתו הוגבלה למפגשי צופים בינלאומיים.
וילסון זכה באות זאב הארד, אות ההצטיינות היחיד של ארגון הצופים העולמי, שהוענק על ידי ועדת הצופים העולמית עבור שירות יוצא דופן לצופיות העולמית, בשנת 1937. בשנת 1952 הוא גם קיבל את ההצטיינות הגבוהה ביותר של צופי יפן, אות פסיון הזהב.
במהלך ביקור באוסטריה בשנת 1957 הוא זכה באחד מהאותות הגבוהים ביותר של צופי אוסטריה, Silbernen Steinbock (מזל גדי כסוף).
וילסון, קולונל, נודע כמי שעמד בראש הסניף הסקנדינבי של מנהלת המבצעים המיוחדים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא גם היה מעורב בוועדת שיתוף הפעולה האנגלו-נורווגית, ועל עבודתו הוכרז כמפקד מסדר אולף הקדוש.
ג'ון ספנסר (נולד ב-1975) הוא קצין לשעבר בצבא ארצות הברית, חוקר לוחמה עירונית ומחבר.
מכהן כראש מחלקת לימודי לוחמה עירונית במכון ללוחמה מודרנית של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בנוסף הוא מנהל שותף של "פרויקט הלוחמה העירונית", ומנחה את הפודקאסט של הפרויקט הלוחמה העירונית.
בנוסף הוא חבר מייסד של קבוצת העבודה הבינלאומית ללוחמה תת-קרקעית.
ספנסר התגייס לצבא ארצות הברית מיד לאחר סיום לימודיו התיכוניים בגיל 17. במהלך שירותו הצבאי טיפס בדרגות עד לדרגת רב-סמל ראשון, ולבסוף קיבל דרגת קצונה.
הוא פרש משירות פעיל בדרגת מייג'ור, המקבילה לרב-סרן.
במהלך הקריירה הצבאית שלו שימש כמפקד מחלקת חי"ר ומפקד פלוגה, כולל שני סבבי לחימה במלחמת עיראק.
בעיראק הוא שירת במהלך הפלישה הראשונית בשנת 2003 ומאוחר יותר בשנת 2008 במהלך תגבור הכוחות במלחמת עיראק ובקרב על מדינת א-סדר בבגדאד.
בנוסף, הוא שובץ במהלך שירותו לתפקידים בבית הספר לריינג'רים וב.
מאוחר יותר הוא מונה לעמית במטה הכללי של קבוצת המחקרים האסטרטגיים, עד שעבר למכון ללוחמה מודרנית (MWI).
ספנסר משמש, נכון ל-2024, כראש לימודי לוחמה עירונית במכון ללוחמה מודרנית וכקולונל במשמר המדינה של קליפורניה, שם הוא משובץ כמנהל אימוני לוחמה עירונית בדיוויזיית החי"ר ה-40.
במהלך קיץ 2022, כשהפלישה הרוסית לאוקראינה הייתה עדיין בעיצומה, הוא ביקר באוקראינה כדי ללמוד את קרב קייב.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 הוא החל לתת בטוויטר עצות "כיצד להתנגד לפלישות הרוסיות".
זה הגיע לשיאו בפרסום "מיני מדריך למגן העירוני: מדריך לאסטרטגיות וטקטיקות של הגנה על עיר", אשר תורגם ליותר מ-10 שפות.
הוא גם עורך תורם ב-War on the Rocks, הוצאה אמריקאית העוסקת בביטחון לאומי.
עמדותיו לגבי מלחמת חרבות ברזל
במהלך מלחמת חרבות ברזל ביקר ספנסר מספר פעמים ברצועת עזה.
הוא טען כי ישראל נקטה באמצעי זהירות חסרי תקדים במטרה למנוע פגיעה באזרחים, יותר מכל צבא אחר בהיסטוריה המודרנית.
ספנסר גם הדגיש את השימוש הנרחב שעשה צה"ל בשיטות התרעה מגוונות, כולל נוהל הקש בגג, פיזור עלונים מן האוויר, הודעות רדיו, שיחות טלפון, מסרונים והודעות מוקלטות.
בנוסף ציין את השקיפות הצבאית של ישראל, אשר פרסמה מפות צבאיות לציבור, דבר שלדבריו לא נעשה מעולם על ידי צבא אחר.
ספנסר התראיין בהרחבה בתקשורת הישראלית והעולמית, ומאמריו התפרסמו במגזינים נחשבים כמו CNN, טיים וניוזוויק.
כמו כן, בציוץ בטוויטר שהפך ויראלי סיפר ספנסר על רשמיו לאחר שצפה בסרט הזוועות ממתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר 2023.
ספנסר הגדיר את הלחימה בעזה כייחודית במורכבותה, בשל שילוב גורמים כמו מנהרות תת-קרקעיות, שימוש במגנים אנושיים והחזקת בני ערובה.
ספנסר טען שבמבצע "עם כלביא", ישראל הביסה את איראן.
ישראל וארצות הברית השיגו ניצחון צבאי ואסטרטגי מול איראן: הושמדו תשתיות גרעין, חוסלו בכירים, רשת השליחים (פרוקסי) קרסה ואיראן התרחקה משמעותית מהפצצה הגרעינית.
ג'ון ספנסר, שמונת העקרונות של לוחמה אורבנית, ומדוע אנו חייבים לשנות אותם, הוצאת "מערכות", 9 בדצמבר 2021
ג'ון פאטן היה חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי, אשר היה קצין של הצבא הקונטיננטלי במהפכה האמריקאית, חבר הקונגרס הקונטיננטלי, וחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן באספה הכללית של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
פאטן נולד ב-26 באפריל 1746 בטיין הד קורט ליד דובר במושבת דלאוור, והיה בנם של ג'ון פאטן ואן מקסוול.
נכס זה נמצא ליד בסיס חיל האוויר דובר, ליד החוות של סיזר רודני וג'ון דיקינסון.
הוא היה חוואי, שאחרי המהפכה האמריקאית התחתן עם אן האסל, בתו של הקולונל הראשון של רגימנט דלאוור הראשון, ג'ון האסל.
היא מתה זמן קצר לאחר מכן, והוא נישא למרי מילר לוקרמן, בתו של הכומר ג'ון מילר ואלמנתו של וינסנט לוקרמן.
פאטן הוסמך כלוטננט ראשון בפלוגה השנייה של קפטן ג'ון קלדוול ברגימנט דלאוור הראשון בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית.
עד מהרה הועלה לדרגת קפטן הפלוגה הראשונה ובפברואר 1779 הועלה לדרגת מייג'ור.
הוא לחם בכל קרב גדול מקרב לונג איילנד ועד לקרב קמדן, שם ספג רגימנט דלאוור אבדות קשות, והוא נפל בשבי.
לאחר שחרורו בשנת 1781, לאחר סיום הקרבות, נטען שהלך הביתה לבדו בסחבות מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
פאטן נבחר בשנת 1785 לבית המדינה או בית האספה, כפי שהיה ידוע אז, וייצג את מחוז קנט במהלך מושב 1785/1786. במקביל נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1785 וכיהן שם שנה אחת.
הוא זכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1792 ותפס את מקומו בקונגרס ב-4 במרץ 1793. עם זאת, הנרי לאטימר, מועמד המפלגה הפדרליסטית שהתמודד בבחירות, טען שפתקי הצבעה רבים אינם תקפים מכיוון שהם מולאו בצורה שגויה.
לאחר מחקר ממושך, הרוב הפדרליסטי בבית הנבחרים האמריקני הצביע ב-14 בפברואר 1794 כדי לפסול מספיק פתקי הצבעה על מנת להעניק את המושב ללאטימר.
כמה חודשים לאחר מכן שוב ניצח פאטן את לאטימר, והפעם כיהן לאורך כל הקדנציה, מ-4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1797. לאחר פרישה פוליטית בשנת 1800, הובס פאטן בבחירות על מושב בית הנבחרים על ידי הנציג הפדרליסט המכהן ג'יימס בייארד האב.
פאטן מת ב-26 בדצמבר 1800 בביתו, טיין הד קורט, ליד דובר, דלאוור, ונקבר בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, שנמצא בדובר, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור.
היה לו בית בווילמינגטון, דלאוור, אבל תמיד הוא היה תושב חוקי במחוז קנט.
הוא היה פעיל באגודת פילדלפיה לקידום חקלאות, באגודת סינסינטי, וב-Liceum of Delaware.
ג'ון סרג'נט היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את פנסילבניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא היה המועמד לסגן הנשיאות של המפלגה הלאומית הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1832, ורץ יחד עם הסנאטור הנרי קליי.
לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שירת סרג'נט בממשלת פילדלפיה וניצח בבחירות לבית הנבחרים של פנסילבניה.
כחבר המפלגה הפדרליסטית, זכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בין 1815 ל-1823. בקונגרס תמך במערכת האמריקאית של קליי והתנגד להרחבת העבדות, והצביע נגד פשרת מיזורי.
לאחר שכיהן כנשיא מועצת פנסילבניה של נציבי התעלה, חזר סרג'נט לקונגרס ב-1827. הוא הובס במסע הבחירות מחדש שלו ב-1829 והפך ליועץ משפטי של הבנק השני של ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות של 1832, הצמד של קליי וסרג'נט הובס על ידי הצמד הדמוקרטי של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
לאחר הבחירות, הצטרף סרג'נט למפלגה הוויגית ושוב חזר לקונגרס, וכיהן מ-1837 עד 1841. הוא גם היה נשיא וועידת החוקה של פנסילבניה ב-1838. הוא פרש מתפקידו הציבורי ב-1841 וחזר לעסוק בעריכת דין.
סרג'נט נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה ב-5 בדצמבר 1779. הוא היה בנם של מרגרט (לבית ספנסר) סמל וג'ונתן דיקינסון סרג'נט, עורך דין שייצג את ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי השני וכיהן כתובע הכללי של פנסילבניה.
אחיו תומאס סרג'נט, כיהן כמזכיר המדינה של פנסילבניה, התובע הכללי ובבית המשפט העליון של פנסילבניה.
סרג'נט התחנך בבתי הספר הציבוריים ובאוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
ב-1795 השלים את לימודיו במכללת פרינסטון.
הוא הפך לעורך דין ולאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1799, עסק בעריכת דין במשך חמישים שנה, כולל "ייצוג תיקים רבים בפני בית המשפט העליון".
בשנת 1800 מונה סרג'נט לסגן התובע הכללי של פילדלפיה ולאחר מכן לממונה על פשיטת הרגל של פנסילבניה בשנה שלאחר מכן.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה מ-1808 עד 1810. כחבר המפלגה הפדרליסטית נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ג'ונתן ויליאמס.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים, וכיהן מ-10 באוקטובר 1815 עד 3 במרץ 1823, והצליח להגיע לתפקיד יו"ר ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית.
סרג'נט היה תומך חזק של המערכת האמריקאית של הנרי קליי ושל הבנק השני של ארצות הברית בקונגרס, ואף נסע לאירופה כדי לנהל משא ומתן על הלוואות לבנק.
הוא גם היה מתנגד חריף לעבדות והצביע נגד פשרת מיזורי.
לאחר מכן פרש, אם כי זמנית, מהקונגרס.
בשנת 1813 נבחר סרג'נט כחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1825 מונה לנשיא מועצת פנסילבניה של נציבי התעלה.
בשנה שלאחר מכן, נשלח כציר לקונגרס פנמה של 1826 אך הגיע לאחר שהקונגרס סיים את דיוניו.
הוא חזר לבית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת כהונה שהתחילה ב-4 במרץ 1827.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש לקדנציה הבאה ועזב את הקונגרס בפעם השנייה ב-3 במרץ 1829. לאחר מכן מונה ליועץ משפטי לבנק של ארצות הברית.
סרג'נט היה השותף למועמדות של הנרי קליי מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית במהלך הבחירות לנשיאות ב-1832, אך הם הפסידו לאנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן והוא שוב נסוג מהחיים הציבוריים.
לאחר מועמדותו לסגן הנשיא, חזר ב-1838 כנשיא ועידת החוקה של פנסילבניה, ולאחר מכן נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בפעם האחרונה מ-4 במרץ 1837, עד שהתפטר ב-15 בספטמבר 1841, ושוב כיהן כיו"ר הוועדה לענייני משפט בשנים 1837 – 1839. הוא חזר לעיסוקו במשפטים, ודחה הצעות לקבינט או תפקיד דיפלומטי מהממשל הוויגי החדש.
בבחירות 1844 נחשב כמועמד לקבל את המועמדות לתפקיד סגן הנשיא מטעם הוויגים, כדי לרוץ שוב עם קליי, אבל הוועידה בחרה בסופו של דבר את תאודור פרלינגהויסן.
באותה שנה הציע הנשיא טיילר למנות את סרג'נט כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, אולם סרג'נט סירב בשל גילו המבוגר.
ב-23 ביוני 1813 התחתן עם מרגרטה ווטמו, בתם של ג'יימס הורשיו ווטמו ואנה (לבית קארמיק) ווטמו.
יחד נולדו להם עשרה ילדים, כולם פרט לאחד ששרדו מינקות.
מרגרטה סרג'נט (1814–1886), שנישאה למייג'ור גנרל ג'ורג' מיד, מפקד ארמיית הפוטומק מקרב גטיסברג ועד סוף מלחמת האזרחים.
קתרין סרג'נט (1825–1910), שנישאה להארי אוגוסטוס קראם (הוריו של ג'ון סרג'נט קראם).
ויליאם סרג'נט (1829–1865), ששירת במלחמת האזרחים ונפצע אנושות בקרב על כביש וייט אוק.
סרג'נט מת בפילדלפיה שבפנסילבניה ב-23 בנובמבר 1852, ונקבר בבית הקברות לורל היל.