tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1663 הוא עבר את הבחינות של הקולג' לרופאים לקבלת רישיון לתרגל בווסטמינסטר ובמרחק של 6 מיילים; אבל סביר להניח שהוא התיישב בלונדון זמן מה לפני כן.
ההסמכה המינימלית הזו לתרגול הייתה הקשר היחיד בין סידנהאם למכללת הרופאים לאורך כל הקריירה שלו.
נראה שחלק מחברי הפקולטה לא נתנו בו אמון כי הוא היה חדשן ועשה רושם של סוחר פשוט.
סידנהאם משך לתמיכתו כמה מהגברים המבחינים וההוגים ביותר בתקופתו, כמו בויל וג'ון לוק.
השקפותיו הדתיות תוארו כצורה מוקדמת של תאולוגיה טבעית.
הספר הראשון שלו, "" (שיטת הטיפול בחום), פורסם בשנת 1666. במהדורה שנייה, שפורסמה בשנת 1668, כלל הספר פרק נוסף על דבר הבלוטות.
מהדורה שלישית לספר, משפחתית יותר, הנושאת את השם המוכר יותר - "" (תצפיות של רפואה), פורסמה בשנת 1676.
הפרסום הבא שלו היה בשנת 1680, והוצגו בו שני (-מכתבים ותשובות).
הראשון, "On Epidemics" (על מגפות), נכתב לרוברט ברדי, פרופסור לג'יוס פיזיקה בקיימברידג', והשני, שנקרא "On the Lues venerea" (על מחלות מין), להנרי פמן, דובר ציבור בקיימברידג' ופרופסור גרשאם לפיזיקה בלונדון.
בשנת 1682 פרסם מאמר נוסף בשם Dissertatio epistolaris (עבודה על המכתבים), על הטיפול באבעבועות שחורות ועל היסטריה, שהיה מיועד לד"ר וויליאם קול מווסטר.
עבודתו האחרונה שהושלמה, "The Process of Healing" (-תהליך הריפוי), הוא מסמך תמציתי המסכם עקרונות של פתולוגיה ופרקטיקה רפואית; עשרים עותקים ממנו הודפסו בשנת 1692, ובהיותו קומנדיום, הוא פורסם מחדש לעיתים קרובות יותר באנגליה ובארצות אחרות מאשר כל אחד מכתביו האחרים בנפרד.
בין כתביו נמצאה גם עבודה חלקית שעוסקת בשחפת ריאתית.
כתביו שנאספו תופסים כ-600 עמודים בלטינית, שתורגמו לשפה זו על ידי חוקרים שונים.
למרות שסידנהאם היה מתרגל מצליח והיה עד, מלבד הדפסות חוזרות זרות, ליותר ממהדורה חדשה אחת של חיבוריו השונים שנדרשו בימי חייו, תהילתו כאבי הרפואה האנגלית, או היפוקרטס האנגלי, הייתה לאחר מותו.
במשך תקופה ארוכה הוא זכה להערכה מעורפלת על הצלחת הטיפול שלו באבעבועות שחורות, על ה-laudanum שלו (הצורה הראשונה של תמיסת אופיום), ועל תומכתו בשימוש ב"קליפת פרואנית ".
"ב-"quartan agues" (במונחים מודרניים, השימוש בקליפת קינצ'ונה המכילה כינין לטיפול במלריה הנגרמת על ידי Plasmodium malariae).
עם זאת, היו כאלה מבני דורו שהבינו משהו מחשיבותו של סידנהאם בעניינים גדולים יותר מאשר פרטים של טיפול ורוקחות, ביניהם ריצ'רד מורטון ותומס בראון שהיו בבעלותם עותקים של כמה מספרי סידנהם.
תומאס מור סטורק היה עיתונאי, פוליטיקאי, מנהל דואר ומוציא לאור אמריקאי.
הוא זכה בפרס פוליצר בשנת 1962. סטורק כיהן גם כחבר הסנאט של ארצות הברית באופן זמני, בין התפטרותו של ויליאם גיבס מקאדו בנובמבר 1938 לבין השבעתו של שרידן דאוני בינואר 1939, שנבחר לרשת את מקאדו.
סטורק שנולד ב-23 בנובמבר 1876 בסנטה ברברה, קליפורניה, היה בן יחיד שגדל דו-לשוני בספרדית ואנגלית, והיה בנם של הפוליטיקאי הבולט המקומי צ'ארלס א.
דרך אמו היה צאצא של משפחות אורטגה ואוליברה.
בילדותו למד בבתי ספר ציבוריים ועבר לאוניברסיטת סטנפורד שנה אחת מוקדם עם תואר בכלכלה.
סטורק השלים את לימודיו בשנת 1898 בגיל 22.
בשנת 1900 חווה סטורק 2,000 דולר וקנה את "סנטה ברברה דיילי אינדיפנדנט", העיתון הפחות מועדף בעיר.
בשנת 1909 מכר את העיתון כדי להיכנס לעסקי הנפט ומאוחר יותר רכש את Santa Barbara Daily News בשנת 1913. לפני האביב, מונה למנהל הדואר של סנטה ברברה.
שנים מאוחר יותר, קנה סטורק את Morning Press, העיתון השלישי של סנטה ברברה.
מאוחר יותר שילב את השניים כדי ליצור את Santa Barbara News-Press.
לאחר 23 שנים, הוא נמכר בכמעט 10 מיליון דולר למוציא לאור של The Philadelphia Bulletin.
סטורק, חבר המפלגה הדמוקרטית, מונה לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית על ידי מושל קליפורניה הרפובליקני פרנק פ.
מריאם ב-9 בנובמבר 1938, כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ויליאם גיבס מקאדו יום קודם לכן.
מקאדו הפסיד במרוץ למועמדות מחדש, והתפטר מיום הבחירות הכלליות, שבהן ניצח שרידן דאוני, שניצח את מקאדו בפריימריז.
סטורק לא היה מועמד בבחירות למושב וכיהן עד תחילת כהונתו של דאוני ב-3 בינואר 1939. סטורק טס לוושינגטון והושבע על ידי אדווין ה.
עם זאת, הקונגרס לא התכנס בזמן כהונתו, כך שסטורק מעולם לא קידם שום חקיקה או הצביע בסנאט.
הוא חזר הביתה וחזר לעבוד בתקשורת, מיזג את עיתונו Santa Barbara News עם Morning Press כדי ליצור את Santa Barbara News-Press.
הוא גם הקים את תחנת הרדיו AM KTMS.
הוא היה חבר בוועדת הפשע של קליפורניה בין השנים 1951–1952, ובמועצת העוצרים של אוניברסיטת קליפורניה מ-1955 עד 1960.
ב-1958 כתב סטורק את California Editor, ספר זיכרונות ארוך עשיר על ההיסטוריה המקומית של סנטה ברברה.
אגודת ג'ון ברץ' תקפה את ממשל אייזנהאואר ואת השופט הראשי של ארצות הברית ארל וורן כקומוניסטים ב-1961. סטורק הגיב בסדרה קאוסטית של מאמרי מערכת ב-News-Press שזכתה בו לשבחים פופולריים וכן במספר פרסים.
אלה כללו את פרס פוליצר בעיתונאות, עבור כתיבת מערכת בשנת 1962, פרס אליהו פאריש לאבג'וי ותואר דוקטור לשם כבוד מקולבי קולג'.
סטורק מת משבץ מוחי ב-12 באוקטובר 1971 בגיל 94.
סטורקה השתמש בכוחו הפוליטי כדי לעזור להשיג את הקמפוס הנוכחי של UCSB, מעל 900 דונם על חוף הים (3.6 קמ"ר) ומתקן צבאי לשעבר, מממשלת ארצות הברית במסגרת תוכנית מענקי הקרקע של הקולג'.
חלק מהמורשת המתמשכת של סטורק הוא Storke Tower, מבנה בגובה 190 רגל במרכז הקמפוס של UCSB, בהיותו המגדל הגבוה ביותר במחוז, כמו גם מערכת הפעמונים הכרומטית היחידה של חמש אוקטבות.
מתחת למגדל סטורק נמצאת Storke Communication Plaza, שבה נמצאים המשרדים של עיתון הקמפוס Daily Nexus והאולפנים של תחנת הרדיו הקהילתית KCSB-FM.
תומאס סטון היה אב מייסד, בעל מטעים, פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג מטעם מרילנד.
מאוחר יותר הוא פעל בוועדה שיצרה את תקנון הקונפדרציה ב-1777. הוא שימש כנשיא הקונגרס לזמן קצר בשנת 1784. סטון היה חבר בסנאט של מרילנד מ-1777 עד 1780 ושוב מ-1781 עד 1787.
סטון נולד ב-1743 למשפחה בולטת באחוזת פוינטון במחוז צ'ארלס, פרובינציית מרילנד.
הוא היה הבן השני במשפחה הגדולה של דייוויד (1709–1773) ואליזבת ג'ניפר סטון.
אחיו, מייקל ג'ניפר סטון וג'ון הוסקינס סטון, גם התבלטו בפוליטיקה.
דודו היה דניאל מסנט תומאס ג'ניפר.
תומאס למד משפטים במשרדו של תומאס ג'ונסון באנאפוליס, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1764, ופתח משרד בפרדריק, מרילנד.
כשהמהפכה האמריקאית התקרבה, סטון הצטרף לוועדת ההתכתבות של מחוז צ'ארלס.
מ-1774 עד 1776, הוא היה חבר בוועידת אנאפוליס של מרילנד.
בשנת 1775, הוועידה שלחה את סטון כציר לקונגרס הקונטיננטלי.
הוא נבחר מחדש והשתתף בקביעות במשך כמה שנים.
ב-15 במאי 1776 הוא הצביע בעד ניסוח הכרזת עצמאות, למרות ההגבלות של ועידת מרילנד שמנעו מנציגיהם לתמוך בה.
ביוני בוטלה ההגבלה, כך שנציגיה של מרילנד היו חופשיים להצביע בעד עצמאות.
בעבר, סטון היה בעד פתיחת יחסים דיפלומטיים עם בריטניה הגדולה ולא לצאת למלחמה, מכיוון שהוא לא היה רק פציפיסט אלא שמרן שנרתע מלהתחיל במלחמה איומה.
באותה שנה הוצב סטון בוועדה שניסחה את תקנון הקונפדרציה, והוא נתקף בטרגדיה אישית.
אשתו מרגרט ביקרה אותו בפילדלפיה, שהייתה בעיצומה של מגפת אבעבועות שחורות.
היא חוסנה למחלה, אך תגובה שלילית לטיפול גרמה לה לחלות.
בריאותה המשיכה להדרדר עד סוף חייה.
לאחר שסטון חתם על הכרזת העצמאות, הוא לקח את אשתו הביתה ודחה מינוי עתידי לקונגרס, למעט חלק משנת 1784, כאשר הפגישות היו באנאפוליס.
סטון קיבל את הבחירה לסנאט של מרילנד מ-1779 עד 1785, בתחילה על מנת לקדם את תקנון הקונפדרציה, שמרילנד הייתה המדינה האחרונה שאישרה.
אבל הוא ויתר על עריכת הדין כדי לטפל באשתו ובילדיו.
כשבריאותה המשיכה להדרדר, הוא נסוג בהדרגה מהחיים הציבוריים.
כאשר מרגרט מתה ב-1787, הוא נכנס לדיכאון ומת פחות מארבעה חודשים לאחר מכן באלכסנדריה, וירג'יניה, על פי הדיווחים מ"לב שבור".
סטון נקבר בבית המטע שלו, שעדיין עומד על כנו.
לאחר מותו, המטע נשאר במשפחה במשך חמישה דורות עד לשנת 1936, אז נמכר באופן פרטי.
בשנת 1977 המבנה הראשי ניזוק קשות בשריפה.
שירות הפארקים הלאומיים רכש את הנכס והחזיר אותו לתוכניותיו המקוריות.
Habredeventure כיום הוא החלק המרכזי של האתר ההיסטורי הלאומי של תומאס סטון ומופעל כמוזיאון על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
בשנת 1768 נשא סטון לאישה את מרגרט בראון (1751–1787), אחותו הצעירה של גוסטבוס ר.
בראון, הנחשב לאדם העשיר ביותר במחוז.
זמן קצר לאחר מכן, סטון רכש את 400 האקרים הראשונים שלו (1.6 קמ"ר) והחל בבניית אחוזתו בשם Habre de Venture.
משרד עריכת הדין של סטון הרחיקה אותו מהבית, אז הוא הביא את אחיו הצעיר מייקל כדי לנהל את פיתוח המטע,
תומאס ספריג היה פוליטיקאי אמריקאי בן המאה ה-18. הוא ייצג את המחוז הרביעי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1793 עד 1797.
ספריג נולד ב-1747 במחוז פרינס ג'ורג', פרובינציית מרילנד.
הוא שירת במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית כסמל ברגימנט מרילנד של המחנה הנודד מספטמבר עד דצמבר 1776. הוא מונה לרשם הצוואות הראשון של מחוז וושינגטון, מרילנד, בשנת 1777, וכיהן עד 29 בספטמבר 1780, אז התפטר.
הוא מונה לסגן של מחוז וושינגטון על ידי המושל והמועצה של מרילנד ב-21 בדצמבר 1779.
ספרג נבחר כמועמד אנטי-מינהלי לקונגרס השלישי ונבחר מחדש כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס הרביעי, וכיהן מ-4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1797. הוא מת ב-13 בדצמבר 1809 במחוז וושינגטון, מרילנד.
ספריג היה דודו של ריצ'רד ספריג הבן, שהיה אף הוא חבר קונגרס.
תומאס בנסון סטנלי היה יצרן רהיטים, מגדל בקר מגזע הולשטיין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1930–1946, מתוכם בארבע השנים האחרונות כיושב ראש הבית, לאחר מכן ועד 1953 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ולבסוף, בשנים 1954–1958, כמושל וירג'יניה ה-57.
תומאס סטנלי נולד בחווה ליד העיירה ספנסר שבמחוז הנרי שבווירג'יניה, כצעיר מבין שבעת ילדיהם של קורקט סטנלי ושל סוזאנה מטילדה ווקר.
ב-1912 סיים סטנלי את לימודיו בקולג' לעסקים איסטמן שבפוקיפסי, מדינת ניו יורק.
ב-1918 הוא נשא לאישה את אן פוקהונטס באסט, בתם של ג'ון דייוויד באסט, מייסד חברת הרהיטים באסט , ושל ננסי פוקהונטס הנדלי.
סטנלי עבד כמנהל במפעל של חותנו עד 1924. הוא עזב אז את החברה וייסד את חברת רהיטי סטנלי ,שהייתה ליצרנית רהיטים מובילה בווירג'יניה, ושכנה במקום בו שוכנת העיירה סטנליטאון, שהיא חלק מהעיר מרטינסוויל.
בניו, תומאס בנסון סטנלי הבן וג'ון דייוויד סטנלי, הצטרפו אליו בניהול החברה.
עם תחילת השפל הגדול, נבחר סטנלי כנציג מחוז הנרי לבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות וכיהן בבית בשנים 1930–1946. בארבע השנים האחרונות לכהונתו הוא כיהן גם כיושב ראש הבית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נבחר סטנלי לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא ייצג את מחוז הבחירה החמישי לקונגרס של וירג'יניה, וכיהן מנובמבר 1946 ועד פברואר 1953, כאשר הוא התפטר כדי להתמודד על משרת המושל.
עמיתו למנגנון הפוליטי במפלגה הדמוקרטית של הסנטאור הארי פ.
בירד והמושל שלעבר, ויליאם טאק, ירש אותו בבית הנבחרים.
ב-1953 בחר המנגנון של בירד בסטנלי להיות מועמד הדמוקרטים למשרת מושל וירג'יניה, והוא ניצח בבחירות המקדימות.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות את מועמד המפלגה הרפובליקנית תאודור רוזוולט דלטון ואת המועמד העצמאי האוורד קארויל.
סטנלי כיהן כמושל בשנים 1954–1958. כמושל, הוא שיפר את ניהול בתי החולים של המדינה והגדיל את המימון של בית החולים לחולי נפש ושל בתי הספר הציבוריים.
בעת כהונתו, היה מעורב סטנלי בעימות.
המאבק במושב בית המחוקקים של 1954 על התקציב בין ותיקי המנגנון של בירד ובין "הטורקים הצעירים", רובם חיילים משוחררים, על העודף התקציבי והמימון החסר של החינוך, במיוחד ככל שנגע הדבר לבית הספר של האפרו-אמריקאים, השפיע על היחסים הפנימיים בתוך המפלגה הדמוקרטית במשך דור שלם.
סטנלי תמך בהפרדה הגזעית, ובאותה שנה פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית על אי-חוקיותה בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שכלל מקרה של מתן פיצויים במחוז הנסיך אדוארד.
קילפטריק, טען ליישום מדיניות דרסטית יותר, שעברה במושב מיוחד של בית המחוקקים ב-1956 ונודעה כתוכנית סטנלי .
רוב החלקים של התוכנית הוכרזו תוך שלוש שנים כבלתי חוקיים על ידי בתי המשפט של וירג'יניה ובתי המשפט הפדרליים, זמן רב לאחר תום כהונתו של סטנלי כמושל.
למעשה, אף על פי שסטנלי גמר אומר לסגור בתי ספר כדי למנוע את ביטול ההפרדה הגזעית בהם, היבט זה של תוכניתו נבחן לראשונה תחת המושל הבא, ג'.
לינדזי אלמונד לאחר שבית משפט פדרלי הורה על ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר של שארלוטסוויל ב-1958.
לאחר תום כהונתו כמושל, חידש סטנלי את עיסוקו בתעשיית הרהיטים, וכן היה לסגן הנשיא והמנהל של הבנק הלאומי הראשון, ויושב הראש של הוועדה להכנסות והוצאות של המדינה ושל הממשל המקומי.
עם זאת, בשנות ה-60 קרס המנגנון של בירד, לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע את העיקרון של קול אחד לכל אחד, כולל בפסק הדין דייוויס נגד מאן .
תומאס סטנלי נפטר בעיר מרטינסוויל ב-10 ביולי 1970. הוא נטמן בבית הקברות רוזלון שבעיר.
ביתו שבסטנליטאון, סטונלי , הוכנס ב-1982 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
תומאס סיניקסון היה סוחר ומדינאי אמריקאי מניו ג'רזי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי בשנים 1789–1791 ושוב בשנים 1797–1799.
סיניקסון נולד ליד סיילם, במחוז סיילם, פרובינציית ניו ג'רזי, ב-21 בדצמבר 1744, והיה דוד רבא של קלמנט הול סיניקסון ודודו של תומאס סיניקסון.
הוא סיים לימודים במכינה קדם אקדמית, עסק במסחר ושירת כקפטן בצבא הקונטיננטלי.
תומאס סיניקסון היה משפטן ומדינאי אמריקאי מניו ג'רזי.
הוא ייצג את ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1828–1829.
סיניקסון נולד ב-13 בדצמבר 1786 בסיילם, ניו ג'רזי ולמד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן עסק במסחר.
הוא מונה לשופט בבית משפט לערעורים, וכיהן בתפקיד זה למעלה מ-20 שנה.
מבחינה פוליטית, סיניקסון הפך לתומך של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס בשנות ה-20 של המאה ה-19. בסוף אותו עשור הוא הפך לחבר במפלגה הלאומית הרפובליקנית קצרת-הימים, ונבחר כחבר באספה הכללית של ניו ג'רזי.
לאחר מותו של חבר בית הנבחרים הדג' תומפסון, סיניקסון נבחר כמחליפו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של ניו ג'רזי, והושבע לתפקידו ב-1 בדצמבר 1828. מאחר שהחליט לא להתמודד שוב בבחירות הרגילות לקונגרס ב-1828, הוא סיים את כהונתו ב-3 במרץ 1829.
לאחר כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, סיניקסון פרש מהפוליטיקה.
הוא מת ב-17 בפברואר 1873 בסיילם, ניו ג'רזי.
הוא היה אחיינו של חבר הקונגרס תומאס סיניקסון (1744–1817), והיה קשור גם לחבר הקונגרס קלמנט הול סיניקסון (1834–1919).
תומאס סטרלינג היה עורך דין, פוליטיקאי ואקדמאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וכדקאן הראשון של המכללה למשפטים של אוניברסיטת דקוטה הדרומית.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בסנאט מ-1913 עד 1925. מאוחר יותר כיהן כדקאן ופרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בית הספר למשפטים של אוניברסיטת דקוטה הדרומית מעניק את פרסי ה"סטרלינג הונורס" (Sterling Honors) ל-10% מהמוסמכים שסיימו בהצטיינות, על שמו של סטרלינג, הדקאן הראשון של בית הספר.
סטרלינג, נולד ב-21 בפברואר 1851 ליד אמנדה שבאוהיו.
הוא עבר עם הוריו, צ'ארלס סטרלינג (1821–1905) ואנה קסלר (1827–1908) למחוז מקלין, אילינוי בשנת 1854, שם למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו באוניברסיטת אילינוי וסליאן בבלומינגטון ב-1875.
סטרלינג כיהן כמפקח על בתי הספר בבמנט, אילינוי, בין השנים 1875 ל-1877. אחיו, ג'ון סטרלינג, נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי.
סטרלינג למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1878, והחל לעבוד כעורך דין בספרינגפילד, אילינוי.
הוא כיהן כיועץ המשפטי של העירייה מ-1880 עד 1881. בשנת 1882 הוא עבר לטריטוריית דקוטה והתיישב בנורת'וויל.
בשנת 1886 עבר לרדפילד וכיהן כתובע המחוזי של מחוז ספינק, מ-1886 עד 1888. ב-1889 הוא מונה לחבר בוועידה החוקתית של המדינה, ושנה לאחר מכן, ב-1890, לחבר בסנאט של המדינה.
מ-1901 עד 1911 כיהן כשקטן הראשון של מכללת אוניברסיטת דקוטה הדרומית למשפטים בוורמיליון.
ב-1912 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1913 ועד 3 במרץ 1925. במהלך תקופה זו, כיהן בוועדת אוברמן שחקרה פעילויות גרמניות ובולשביקיות ממרידות.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1924, והפסיד בפריימריז הרפובליקני לוויליאם מקמסטר, שניצח בבחירות הכלליות.
במהלך הקונגרס ה-66, כיהן כיושב ראש ועדת שירות המדינה של הסנאט של ארצות הברית.
בקונגרס ה-67 כיהן בוועדה לשירות המדינה, ובמהלך הקונגרס ה-68 כיהן בוועדה לדרכי הדואר והדואר.
בעת כהונתו בקונגרס שירת לצד ויליאם ויליאמסון ורויאל ק.
ג'ונסון, שניים מבוגריו הראשונים מהמכללה למשפטים.
הוא עסק בעריכת דין בוושינגטון די.
סי., וכיהן בפקולטה של בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הלאומית, כיום בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
הוא מונה על ידי הנשיא קלווין קולידג' בשנת 1925 למזכיר הוועדה לחגיגת המאתיים שנה להולדתו של ג'ורג' וושינגטון.
סטרלינג מת בוושינגטון הבירה ב-26 באוגוסט 1930, ונקבר בבית הקברות סידר היל.
תומאס סטארלינג סאליבנט היה קומיקסאי אמריקאי שפרסם את עבודותיו תחת שם העט ת.
עבודותיו פורסמו בתדירות הגבוהה ביותר במגזין "לייף".
הוא גם צייר קריקטורות פוליטיות ואייר ספרי קומיקס לילדים.
סאליבנט נולד בקולומבוס שבאוהיו, שם עבד אביו, ויליאם סטארלינג סאליבנט, כבריולוג.
הוא גדל בגרמניה, שם ייתכן שלמד אמנות.
בגיל 18 עזב את קולומבוס וחי באירופה במשך מספר שנים, ולבסוף שב לגור בפילדלפיה.
בשנת 1885 למד אצל תומאס אייקינס באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בשנת 1886, כאשר היה בן 32, הופיעו הקריקטורות הראשונות שלו במגזין ההומוריסטי "Truth".
בשנה שלאחר מכן הן פורסמו במגזין ההומוריסטי המוביל וכן גם בכתבי עת אחרים.
בפילדלפיה למד אצל הצייר אדוארד מורן, והפך לשוליה של המאייר .
סאליבנט היה חבר במועדון הרישום של פילדלפיה מ-1888 עד 1904. עד תחילת המאה ה-20 עבר סאליבנט למגזין "".
ב-1904 החל לצייר קריקטורות פוליטיות עבור ויליאם רנדולף הרסט ועשה זאת עד 1907. בהמשך למד באירופה וחזר לדפי "לייף" בשנת 1911. הוא המשיך לאייר עבור המגזין עד מותו ב-1926.
תומאס פול סלמון היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1965–1971, וכמושל ורמונט ה-75 בשנים 1973–1977.
תומאס סלמון נולד בקליבלנד, אוהיו, כבנם של תואמס א.
הוא גדל בסטו, מסצ'וסטס, וב-1950 סיים את בית הספר התיכון בעיירה הדסון הסמוכה.
ב-1954 סיים סלמון לימודי היסטוריה וממשל בבוסטון קולג', וב-1957 סיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של הקולג'.
ב-1958 הוא סיים לימודי מוסמך במשפטים בתחום המיסוי בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, הוא התיישב ברוקינגהאם, ורמונט, שם הוא עסק בעריכת דין כשותף במשרד עורכי הדין סלמון ונוסטרנד.
סלמון היה פעיל בכנסייה הקתולית, והיה חבר באחוות אבירי קולומבוס .
הוא גם היה חבר בלשכת עורכי הדין האמריקאית, לשכת עורכי הדין של ורמונט, לשכת עורכי הדין של מחוז וינדהאם, המסדר הנדיב והמגן של האיילים הקנדיים (Benevolent and Protective Order of Elks), המסדר הנאמן של האייל הקורא (Loyal Order of Moose), ובגופים ציבוריים נוספים.
בשנים 1960–1972 שימש סלמון כחבר מועצת העיר רוקינגהאם.
בשנים 1963–1965 הוא היה שופט בבית המשפט העירוני של בלוס פולס.
בשנים 1965–1971 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט.
בשנתיים האחרונות לכהונתו הוא היה מנהיג סיעת המיעוט.
ב-1970 התמודד סלמון ללא הצלחה בבחירות למשרת התובע הכללי של ורמונט.
ב-1972 נבחר סלמון כמושל ורמונט.
הוא נכנס למרוץ חודש בלבד לפני הבחירות המקדימות שהתקיימו בספטמבר, ושלושה חודשים לפני הבחירות הכלליות.
במהלך מסע הבחירות, הוא ניצל את התפיסה הרווחת שמשקיעים מחוץ לוורמונט פיתחו את קרקעות המדינה יתר על המידה, תחת הסיסמה "ורמונט לא למכירה".
במערכת בחירות זו ניצחו הרפובליקנים בכל שאר המשרות המדינתיות, אך סלמון ניצח ניצחון משכנע.
בעת כהונתו כמושל, הוא הוביל את העברת החוק למס רווחי קרקע שהאט את ספקולציות הקרקעות במדינה.
ב-1974 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, במשך שנתיים שימש כיושב ראש אגודת המושלים של ניו אינגלנד, והיה חבר בוועד המנהל של אגודת המושלים הלאומית.
ב-1976 התמודד סלמון ללא הצלחה על המושב של ורמונט בסנאט של ארצות הברית, ונוצח על ידי הסנאטור המכהן רוברט סטאפורד.
לאחר תום כהונתו כמושל, חידש סלמון את עיסוקו בעריכת דין.
ב-1991 הוא מונה כנשיא הזמני של אוניברסיטת ורמונט, ובשנים 1993–1998 הוא שימש כנשיא הקבוע של האוניברסיטה.
לאחר פרישתו מתפקיד זה הוא עסק בעריכת דין בבלוס פולס.
הוא גם שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל Green Mountain Power בשנים 1983–2002.
באוגוסט 1958 נשא סלמון לאישה את מדלין גבריאל סבאריה, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
סלמון היה מבקר המדינה של ורמונט בשנים 2007–2013. תומאס ומדלין סלמון התגרשו ב-1983, וב-1984 הוא נישא בשנית לסוזאן ג'ון ביסון.
תומאס סלמון נפטר בברטלבורו ב-14 בינואר 2025.
תומאס קאלווי לי השלישי היה צייר, מאייר, אמן, כתב מלחמה, סופר והיסטוריון אמריקאי.
רוב יצירותיו הספרותיות והאמנותיות עסקו בטקסס, בצפון-מרכז מקסיקו ובחוויותיו ממלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט ובאסיה.
שניים מהרומנים הבולטים שכתב, "הפרים האמיצים" ו־"The Wonderful Country", נחשבים לקלאסיקות של הספרות האמריקאית בדרום-מערב ארצות הברית.
לי זכה בתחרות של אגף הציור והפיסול (Section of Painting and Sculpture) למימון ציור קיר בבניין מחלקת הדואר של ארצות הברית בוושינגטון די.סי.
(כיום בניין קלינטון הפדרלי), ביצירה בשם The Nesters.
יצירות קיר נוספות שלו כללו ציורים עבור סניפי דואר באודסה, טקסס, פלזנט היל, מיזורי (Back Home, April 1865), וסיימור, טקסס (Comanches).
בשנת 1936, חווה טרגדיה אישית כאשר אשתו (באפריל), סבתו (ביוני) ואמו (בדצמבר) הלכו כולן לעולמן באותה שנה.
בשנת 1937 החל לעסוק גם באיור, שיתוף פעולה אשר הוביל לשותפות ארוכת שנים עם הסופר ג'.
דובי כתב על חיי ההתיישבות הקשים בטקסס, וציוריו של לי ליוו את סיפוריו בתיאורים של קאובויז ונופי מדבר.
באותה תקופה עבד על ציור קיר בבית המשפט הפדרלי באל פאסו (Pass of the North), שם פגש את אשתו השנייה, שרה קתרין דייטון, ונישא לה ביולי 1938. שרה, שבאה מאלינוי, הביאה עמה בן מנישואיה הקודמים, ג'יימס (ג'ים), אותו אימץ לי.
במהלך עבודתו בבית המשפט הפדרלי פגש את האמן חוסה סיסנרוס, והשניים הפכו לידידים ועמיתים מקצועיים.
באותה שנה החל גם בשיתוף פעולה ארוך טווח עם המעצב והמדפיס קרל הרצוג מאל פאסו.
השנים 1937–1938 היו מהפורות והמשמעותיות בחייו, לאחר השנה הקשה שקדמה להן.
בשנת 1940 זכה במלגת רוזנוולד, אך בקיץ 1941 קיבל מברק מהמגזין לייף שהזמין אותו להצטרף ככתב וצייר מלחמה לשייטת באוקיינוס האטלנטי.
עד סיום מלחמת העולם השנייה נסע עם צבא ארצות הברית כמעט בכל רחבי העולם: סין, בריטניה, איטליה, הודו, צפון אפריקה, המזרח התיכון, והאוקיינוס השקט.
בשנת 1942 הפליג על נושאת המטוסים USS Hornet באוקיינוס השקט, שם פגש את הטייס ג'ימי דוליטל.
הוא היה על הסיפון ב־15 בספטמבר 1942 כאשר נושאת המטוסים USS Wasp הוטבעה בידי צוללת יפנית.
בשנת 1943, בביקורו בסין, צייר פורטרטים של הגנרליסימו צ'יאנג קאי שק ורעייתו סונג מיילינג, וכן את מפקד טייסת "הנמרים המעופפים" הגנרל קלייר לי צ'נולט.
אחת מתקופות השיא של יצירתו האמנותית הייתה בעת ששירת ככתב קרבי עם הדיוויזיה הימית הראשונה של צבא ארצות הברית במהלך קרב פלליו.
הקרב, שבו ספגו האמריקנים אבדות כבדות, עורר מחלוקת בשל הערך האסטרטגי המוטל בספק של האי.
לי תיאר את חוויותיו בקרב כ"ניסיון להישאר בחיים ולזכור כל מה שראיתי והרגשתי".
ציוריו הבולטים מאותה תקופה, The Price ו־מבט של אלפיים יארד, מציגים את ההשפעות הפסיכולוגיות והפיזיות של הקרב.
בשנת 1947 השלים רישום גרפיט של רעייתו, בשם "Study for Sarah in the Summertime".
הוא החל את הרישום כששב מהמלחמה ב־1945, בהשראת צילום של שרה בגינת ביתם באל פאסו.
מאוחר יותר צייר את היצירה בצבעי שמן.
הוא השקיע יותר זמן בעבודה זו מכל ציור אחר שיצר.
בשנת 1964, לאחר שסיים את ספרו האחרון "The Hands of Cantu", דחה את הצעת המו"לים שלו לכתוב רומן נוסף.
תחת זאת, החל לעבוד על ספר אוטוביוגרפי בשם A Picture Gallery, שפורסם ב־1968 ובו שילב את ציוריו עם פרקי הסבר ביוגרפיים.
לאחר מכן התמסר שוב לציור והתרחק מכתיבה ספרותית.
בשנת 1967 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ביילור על תרומתו לספרות, יחד עם עמיתו קרל הרצוג.
בשנת 1996 נחנכה גלריית טום לי במוזיאון האמנות של אל פאסו.
שנה לאחר מכן הוכר כחבר כבוד באגודה ההיסטורית של טקסס.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש תלה ציור של לי, Rio Grande, בחדר הסגלגל בבית הלבן.
תומאס סקוט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שנולד בפרובינציית פנסילבניה.
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה לחבר באספה הראשונה של פנסילבניה בשנת 1776, וסייע בעיצוב החוקים הראשונים של מדינת פנסילבניה.
סקוט נולד בסביבות שנת 1739 באזור שהוא כיום מחוז צ'סטר שבפרובינציית פנסילבניה.
בגיל צעיר בחר ללמוד משפטים.
לאחר שהוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע, עבר לאזור הידוע כיום כבראונסוויל שבמחוז פייט, והשתקע בסביבות נחל דאנלאפס, ליד מבצר רדסטון הישן, בסביבות שנת 1770.
בשנת 1773 מונה לשופט שלום, ובשנת 1776 היה חבר באספה הראשונה של פנסילבניה.
לאחר הקמת מחוז וושינגטון ב־28 במרץ 1781, מונה סקוט לרשם הראשון של המחוז.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 28 במרץ 1789, אז התפטר מאחר שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נכנס לתפקיד ב-1 באפריל 1789, עם פתיחת המושב הראשון של הקונגרס הראשון, בעיר ניו יורק.
בין תרומותיו מיוחסת לו ההגשה בפני הקונגרס של המדינה החדשה של הצעה שקבעה את עיר הבירה על גדות נהר הפוטומק, היא העיר הידועה כיום כוושינגטון די.
הוא היה אחד מתשעה נציגים שהצביעו נגד התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית.
סקוט נפטר ב־2 במרץ 1796, ונקבר בבית העלמין הישן בעיר וושינגטון שבפנסילבניה, ברחוב וולנאט, אזור הנחשב כיום לחלק משטחו של קולג' וושינגטון וג'פרסון.
בראשית המאה ה-20 הוצאו עצמותיו מקברן והוא נקבר מחדש בבית העלמין וושינגטון.
תומאס פֵּיין היה פוליטיקאי והוגה דעות מדיני אמריקאי יליד אנגליה.
פיין נודע בעיקר בזכות פעולותיו במלחמת העצמאות של ארצות הברית ונחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
פיין היה בעל השקפות רדיקליות, והתפרסם בעקבות חוברות שכתב ובהן מתח ביקורת קשה על השלטון הבריטי באמריקה הצפונית ודרש להעניק עצמאות לאזור זה.
את הפילוסופיה שלו אפשר למצוא בכתביו דוגמת החוברת "שכל ישר".
פיין היה חסיד זכויות האדם ופעל נחרצות בעד משטר רפובליקני ונגד העבדות בארצות הברית.
פיין עסק בביקורת הדת ונאבק למען הענקת לגיטימציה להשקפה הדאיסטית על ידי פרסום החוברת "עידן התבונה", הגן על ערכי המהפכה הצרפתית (בעיקר מפני ביקורתו של אדמונד ברק), ופעל לסילוק השלטון הבריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
תומאס (תום), בנם של ג'וזף פיין הקווייקר ופרנסיס פיין האנגליקנית, נולד ב-29 בינואר 1737 בעיירה ת'טפורד (Thetford) במחוז נורפוק במזרח אנגליה.
פיין הצעיר, שגדל בסביבה של איכרים בורים חסרי השכלה, עזב את בית הספר בגיל 12 והחל לעבוד כמתמחה אצל אביו בתפירת מחוכים.
הוא לא נחל הצלחה בתפקידו וכישלונו הסב לו תסכול רב.
בגיל 19 החליט פיין להפוך למלח למשך מספר שנים.
באפריל 1759, חזר לאנגליה והתיישב בסנדוויץ' שבמחוז קנט, שם פתח חנות מחוכים משלו.
באותה שנה התחתן פיין לראשונה ועבר להתגורר במרגייט (Margate).
כשנה לאחר מכן נפטרה אשתו בלידה.
במסגרת חיפושיו אחר עבודה הרבה פיין לנדוד ברחבי אנגליה.
הוא עבד, בין היתר, כמורה בבית ספר, כמטיף דתי וכפקיד מס.
את מסע נדודיו סיים פיין ב-19 בפברואר 1768 כשעבר להתגורר במזרח סאסקס ונפגש עם "חבורת השנים-עשר": קבוצת אליטה שדנה בנושאי העיירה המקומית.
במקביל, השתתף פיין בארגון סיוע נוצרי, שנהג לאסוף תרומות לשם חלוקה לנזקקים.
מספר שנים לאחר מכן, ב-26 במרץ 1771, התחתן פיין בשנית עם אליזבת אוליב, בתו של סמואל אוליב שעזר לו למצוא עבודה.
זמן קצר לאחר מכן החל פיין להשתתף באופן פעיל בחיים הפוליטיים של בריטניה, והחל לפעול בין כותלי הפרלמנט הבריטי בענייני משכורת ותנאי עבודה לפקידים.
ב-1772 פרסם את הספרון הראשון שלו, "המקרה של פקידי המס", שהקיף 21 עמודים ודן בבעיותיהם הכלכליות.
נקודת המפנה בחייו של פיין הגיעה בשנת 1774, אז פגש בלונדון את בנג'מין פרנקלין, מדינאי, מדען ודיפלומט, שהתגורר בצפון אמריקה.
פרנקלין הציע לו להגר למושבות הבריטיות בצפון אמריקה ואף צייד אותו במכתב המלצה.
באוקטובר, זמן קצר לאחר שהתגרש מאשתו השנייה, החליט פיין להגר לאמריקה, וב-30 בנובמבר הגיע לפילדלפיה, שהייתה עיר במושבה שכונתה "הפרובינציה של פנסילבניה".
בפילדלפיה מצא פיין את ייעודו.
כישרון הכתיבה שלו בא לידי ביטוי בפרסום הגיגיו ברבים.
ההערכה היא שפיין החל לבסס את מחשבותיו על "הצדק הטבעי" בעקבות היחס הקשה והעינויים שלהם היה עד, וייתכן אף קורבן להם, שהיו בעיקר מנת חלקם של הפוריטנים.
חוקרים אחרים גורסים כי הוא הושפע מאביו הקווייקר.
בד בבד עם עיסוקו בכתיבה, עבד פיין גם כמהנדס.
הוא תכנן גשר מעל הנהר ור (Wear) בסנדרלנד שאנגליה.
הגשר, אשר נפתח לקהל הרחב ב-1776, נהרס ונבנה מחדש פעמיים מאז, וכיום הוא עומד על תילו באותו מקום.
בנוסף רשם פיין פטנט על גשר ברזל בעל מיפתח יחיד, פיתח נר ללא עשן ועבד עם הממציא ג'ון פיטץ' בפיתוחם של מנועי קיטור.
בשנת 1775 פרסם פיין מאמר בשם "עבדות אפריקאית באמריקה" (African Slavery In America) בעיתון Pennsylvania Journal.
מאמר זה סייע כמה שבועות מאוחר יותר, באפריל 1775, להקמת האגודה לביטול העבדות של פנסילבניה, שהייתה הארגון הראשון שפעל לביטול העבדות באמריקה.
בינואר 1776 פרסם פיין תחת שם בדוי את הספרון "שכל ישר" (Common Sense), שהכיל את הבסיס לרעיונות העצמאות האמריקנית וזכה להצלחה מסחררת: כחצי מיליון עותקים שלו הופצו ברחבי המושבות, שאוכלוסייתן מנתה אז כשלושה מיליון איש.
ב-4 ביולי, כשישה חודשים לאחר פרסום הספרון, הכריזו שלוש-עשרה המושבות על עצמאותן.
בנוסף לרעיונות העצמאות האמריקנית, פיין סוקר בספרו את מוסד המלוכה, ומותח עליו ביקורת קשה וחריפה.
בפרט סוקר פיין את צורת השלטון הנהוגה באנגליה באותם הימים, המשלבת בין המלך לבית הלורדים ובית הנבחרים.
לטענת פיין, שילוב זה הוא רק למראית עין, כאשר למעשה מתנהל שלטון אבסולוטי של המלך המחזיק בידיו את מרב הכוח.
פיין סוקר ומבקר את עקרון הירושה הנהוג במוסד המלוכה, ומשתמש בדוגמאות מהתנ"ך ומההיסטוריה כדי לחזק את טענותיו כי עקרון הירושה מזיק במיוחד לנתיני הממלכה.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות, החל פיין לפרסם סדרת מאמרים בשם "המשבר", שהיו פרו-אמריקאים ושיבחו את מאמץ המושבות לעצמאות.
המאמר הראשון בסדרה, שפורסם ב-23 בדצמבר 1776, החל במשפט הנודע: "אלו זמנים שבהם נבחנת נפשו של אדם".
ג'ורג' וושינגטון, גנרל צבא המושבות, שכבר הכיר את עבודותיו של פיין, התרשם עמוקות גם מספרון זה, ופרסם פקודה שבה דרש מכל חייל בצבא לקרוא אותו.
ב-1778 רמז פיין במנשרים שלו על המגעים בין צרפת לארצות הברית, שהיו סודיים באותה תקופה, דבר שהוביל לשערורייה ציבורית ולהוצאתו מהוועדה לענייני חוץ.
עם זאת, ב-1781 הוא התלווה לג'ון לורנס במסעו לצרפת.
עשייתו זכתה להכרה על ידי מדינת ניו יורק, וזו העניקה לו אחוזה בלה רושל.
כמו כן הוא קיבל כסף רב כמתנות ממדינת פנסילבניה, ולפי הצעתו של וושינגטון, גם מהקונגרס האמריקאי.
חזרה לאנגליה וכתיבת 'זכויות האדם'
פיין חזר לאנגליה בשנת 1787 בענייני עסקים וזמן קצר אחר כך פרצה המהפכה הצרפתית, שבעקבותיה פרסם את הספרון "זכויות האדם".
הספרון, שהיה תגובת נגד לספרו הביקורתי של אדמונד ברק, "הרהורים על המהפכה בצרפת", פיאר את המהפכה הצרפתית ואת רעיון השוויון בין בני האדם, והיווה תגובה להערותיו של ברק.
הספרון של פיין, שנקטל על ידי הממסד האירופאי ועל ידי המלוכה, היה כה שנוי במחלוקת, שפיין עצמו הועמד לדין בבריטניה על הוצאת דיבה, אך הספיק לעזוב לפריז לפני המשפט עצמו.
בצרפת זכה פיין לכבוד של בן בית.
הוא קיבל אזרחות צרפתית ואף נבחר בספטמבר 1792 לוועידה הלאומית מטעם מחוז פה דה קאלה, וזאת חרף העובדה שכלל לא ידע צרפתית.
בוועידה, הוא חבר אל הז'ירונדינים, ומהלכו המפורסם ביותר היה התנגדות להוצאתו להורג של לואי ה-16, סיסמתו הייתה "הירגו את המלך אך חמלו על האדם".
במקום הוצאה להורג, הציע פיין לשולחו לגלות בארצות הברית.
מניעיו של פיין לצעד זה היו מגוונים: ראשית, סבר פיין שבזכות סיוע שהגיש לואי ה-16 למושבות המורדות במאבקן, ראוי להצילו ממוות בגיליוטינה.
שנית, פיין עצמו התנגד אידאולוגית לעונש מוות.
מניעים אלו הספיקו לפיין, שמעולם לא נודע בסגנונו הדיפלומטי, להיכנס לעימות חזיתי עם הקבוצה היעקובינית הרדיקלית ועם מנהיגה, מקסימיליאן רובספייר.
עימות זה לא הציל את המלך הצרפתי, שהורשע ברוב דחוק ב"קשירת קשר נגד ביטחון וחירות הציבור" ונגזר עליו עונש מוות ב-17 בינואר 1793.
מאבקו של פיין בקבוצה הקיצונית הביא לכך שלואי אנטואן דה סן-ז'וסט, עוזרו של רובספייר, האשים אותו בקשירת קשר עם מלך בריטניה כנגד הצרפתים.
בהוראתו הישירה של רובספייר הושלך פיין לכלא ב-28 בדצמבר 1793 ונקבעה הוצאתו להורג בעריפת ראש.
משלב זה הדעות חלוקות: חלק מההיסטוריונים סבור שפיין ניצל ממוות בטעות, כיוון שפתק ההוצאה להורג שנתלה על תאו נפל, ואילו חלק אחר סבור שפיין ניצל כתוצאה מתמיכה רבה לה זכה בוועידה הלאומית.
פיין שוחרר ממעצר ב-4 בנובמבר 1794 בעקבות התערבותו של שגריר ארצות הברית החדש בצרפת, ג'יימס מונרו.
"עידן התבונה" הוא ספר בשני חלקים בו יוצא פיין בהתקפה חריפה על כתבי הקודש- התנ"ך והברית החדשה וכן על הדת המאורגנת ועל שיטת החינוך הנהוגה בתקופתו.
בספר משבח פיין את דת הטבעית- הדאיזם.
מועד ואופן כתיבתו של החלק הראשון של הספר שנויים במחלוקת.
פיין עצמו כותב בהקדמה לחלק השני כי כתב את החלק הראשון בין הימים בהם הודח מן האספה הלאומית למעצרו, לפי גרסה זאת השלים פיין את הכתיבה כשש שעות לפני מעצרו.
לעומת זאת על פי מתרגם הספר לצרפתית החלק הראשון של הספר נכתב ותורגם בתחילת 1793. החלק הראשון של הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1794 בעוד מחברו בבית הכלא, כתוצאה מכך הספר לא עבר הגהה והוא מכיל מספר שגיאות עובדתיות ודקדוקיות.
את חלקו השני של הספר כתב פיין בתאו שבארמון לוקסמבורג אשר הוסב למתקן כליאה בזמן המהפכה הצרפתית.
רעיונות רבים בספרו שאב פיין מתנועת הקוויקרים- השוויון בין בני האדם המתבסס על בריאתו של כל אדם בצלם אלוהים (האור הפנימי), שלילת כל עליונות של "עם נבחר", ממסד דתי, אריסטוקרטיה או מלך בחסד עליון.
עם זאת, חלק פיין על הקוויקרים בעקבות יחסם הצונן לטבע, בין היתר כתב:
התגובות לספר, שפורסם בין השנים 1790–1793 בשני חלקים ותורגם לצרפתית, היו קשות.
כיוון שההתקפה הייתה על כלל האמונה המונותאיסטית ולאו דווקא על כנסייה או דת מסוימת, נרדף פיין מכל הכיוונים.
הוא הוכרז כאתאיסט (מילת גנאי באותם ימים), ספריו נשרפו בפומבי והשם פיין הפך למוחרם.
כתיבת 'צדק אגררי' וחזרה לארצות הברית
את החוברת האחרונה שלו, "צדק אגררי", פרסם פיין בחורף 1795. החוברת הייתה המשך ישיר ל"זכויות האדם", ובה קרא פיין לחלוקה מחדש של אדמות האזרחים.
מנהלת הביטוח הלאומי של ארצות הברית רואה בחוברת את ההצעה האמריקנית הראשונה בהיסטוריה לפנסיה לאנשים מבוגרים.
פיין התאכזב מכך שהמהפכה האמריקאית "נחטפה" על ידי אליטה, ומכך שדבר דומה התרחש גם בצרפת.
פיין שהיה בשעתו מיודד עם ג'ורג' וושינגטון, הסתכסך איתו בשל כך ותקף אותו בחריפות גם על רקע העובדה שוושינגטון החזיק בעבדים.
פיין כתב לו מכתב פומבי חריף בשנת 1796. בין היתר הוא כתב:
בשנת 1800 נפגש פיין עם נפוליאון, שאמר על פיין: "פסל של זהב ראוי להקים לכבודו בכל עיר על פני האדמה".
פיין, לעומת זאת, לא חיבב יתר על המידה את נפוליאון.
הוא נותר בצרפת עד שנת 1802, אז חזר לארצות הברית בהזמנתו של תומאס ג'פרסון.
פיין חזר לארצות הברית בתחילתה של התעוררות דתית גדולה ובתקופה של הסכמה פוליטית רחבה.
בעקבות "עידן התבונה" היה פיין שנוא ומנודה על ידי חוגים דתיים.
הפדרליסטים תקפו אותו על רעיונותיו לגבי ממשל, שהופיעו ב"שכל ישר", על מעורבותו במהפכה הצרפתית ועל קשריו עם ג'פרסון.
המכתב לוושינגטון פורסם רק 6 שנים קודם לפני חזרתו.
תרומתו למהפכה האמריקאית נשכחה והוא נרדף בשל עמדתו הדאיסטית.
את שנותיו האחרונות בילה פיין בעוני ובאלכוהוליזם.
הוא נרדף על ידי החברה וסבל מבריאות לקויה.
ב-8 ביוני 1809, בגיל 72, נפטר פיין בגריניץ' וילג' שבניו יורק, כשהוא מרושש ומחוסר חברים כמעט לחלוטין עקב השקפותיו בעניינים דתיים.
עם מותו נכתבה מודעת אבל עליו בזו הלשון בעיתון ה"ניו יורק איבנינג פוסט": "חי הרבה, עשה מעט טוב והרבה נזק", נוסח שהודפס בהמשך בעיתונים אמריקניים רבים אחרים.
בקבורתו נכחו רק שישה אנשים, מתוכם שני שחורים, ככל הנראה עבדים משוחררים.
בית הקברות הקוויקרי בו ביקש להיקבר סירב לקברו ולכן הוא נטמן באחוזתו בלה-רושל.
כמה שנים לאחר מותו החליט העיתונאי ויליאם קובט, אחד ממבקריו החמורים, להעביר את עצמותיו של פיין לאנגליה על מנת לבנות לכבודו יד זיכרון.
באנגליה התגלו קשיים בהקמת יד הזיכרון לכן אופסנו העצמות באופן זמני בביתו של קובט.
קובט נפטר זמן קצר מאוחר יותר ובנו – יורשו – פשט רגל ונאלץ למכור את כל רכוש המשפחה.
לא ברור מה נעשה בעצמותיו של פיין, ככל הנראה הם הושלכו על ידי כונס הנכסים.
פיין, שהיה מעין אנרכיסט שהקדים את זמנו, היה בעל תפיסת עולם ליברלית, שנחשבה רדיקלית לתקופתו.
הוא שלל את המונרכיה וראה בכל צורת שלטון רוע הכרחי (במקרה הטוב).
הוא היה בין המתנגדים החריפים ביותר לעבדות ובין הראשונים שהציעו את רעיונות הביטוח הלאומי, החינוך הציבורי ושכר המינימום.
הוא שלל רעיונות שכיום נראים טריוויאליים בדמוקרטיות המערביות.
פיין הטיף בלהט לדאיזם והתנגד בחריפות לדת הממוסדת, שלדעתו ייצגו הדתות המונותאיסטיות.
אבות האומה האמריקאית כמו בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון, וג'ון אדמס היו שוביניסטים בצורה מובהקת.
פיין לעומת זאת, שהיה מהפכני בנושאים רבים אחרים, תמך בפמיניזם לפחות כתביו המאוחרים בעוד שב"זכויות האדם" (1776) פיין לא התייחס במיוחד לנשים, התנועה שלו החוצה מהשיח הרפובליקני, והתהליכים שהובילו אותו לכתוב את "עידן התבונה" דחפו אותו לכיוון תמיכה בזכויות נשים.
עבודותיו של פיין על הליברליזם השפיעו רבות על אברהם לינקולן ותומאס אדיסון, וכן על נשיאה הראשון של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון.
לכבודו של פיין הוקם מוזיאון בניו רושל שבניו יורק ופסל בעיירת הולדתו, ת'טפורד.
ג'ון אדמס, סגן הנשיא הראשון של ארצות הברית והנשיא השני, כתב כי "ללא עטו של פיין, חרבו של וושינגטון הייתה מוחזקת לשווא".
תומאס לורן פרידמן הוא עיתונאי, בעל טור וסופר יהודי אמריקאי.
זוכה פרס פוליצר שלוש פעמים.
משנת 1995 כותב את טור הדעה בענייני חוץ בעיתון "הניו יורק טיימס".
פרידמן נחשב לליברל מתון, ותומך במודרניזציה של העולם הערבי ובגלובליזציה.
ספריו ומאמריו עוסקים ביחסים בינלאומיים, בסחר בינלאומי, בגלובליזציה, ובסוגיות סביבתיות.
פרידמן, יליד 1953, נולד וגדל בפרוור של העיר מיניאפוליס במדינת מינסוטה.
אביו, הרולד, היה סוחר, ואמו, מרגרט, עקרת בית ומנהלת חשבונות במשרה חלקית.
בילדותו למד עברית ובילה חמש פעמים במחנה קיץ "הרצל" בוויסקונסין.
ב-1968 ביקר לראשונה בישראל והחל להתנדב לפעילות לטובתה.
באותה שנה פרסם בעיתון בית הספר את הכתבה הראשונה בחייו, על הרצאה שנתן אריאל שרון באוניברסיטת מינסוטה.
בתקופת בית הספר התיכון בילה שלוש חופשות קיץ בקיבוץ החותרים, שליד חיפה.
לאחר שהתיידד בישראל עם מספר ערבים ישראלים, החל ללמוד ערבית.
פרידמן למד לימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, ומאוחר יותר למד שני סמסטרים באוניברסיטה העברית בירושלים (1972) ובאוניברסיטה האמריקאית בקהיר (1974).
ב-1975 סיים את התואר הראשון בברנדייס ולאחר מכן זכה במלגה ללימודים בקולג' סנט אנטוני באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, והשלים בה תואר שני בלימודי היסטוריה ופוליטיקה של המזרח התיכון בימינו.
ביוני 1978 סיים את לימודיו באוקספורד.
בשנת 1977 החל לעבוד בסניף של סוכנות הידיעות UPI בלונדון.
בשנת 1979 נשלח לביירות, שם התגורר באזור המוסלמי של מערב העיר.
בשנת 1981 התקבל לעיתון "הניו יורק טיימס" ובשנת 1982 נשלח מטעמו שוב לביירות, וכיהן כראש המשרד בעיר.
ביוני אותה שנה פוצץ בית הדירות שבו התגורר כחלק ממאבק בין משפחות בבניין שהיו קשורות לפלגים שונים באש"ף.
במהלך שהותו בת השנתיים בלבנון סיקר את טבח אל-חמה, מלחמת לבנון הראשונה וטבח סברה ושתילה.
סיקורו אודות מלחמת לבנון זיכה אותו בפרס פוליצר.
החל מ-1 ביוני 1984 ועד 1988 היה ראש משרד העיתון בירושלים.
לדברי פרידמן, עד מינויו למשרה זו, נמנע הניו יורק טיימס בעקביות ממינוי יהודי לכתב בירושלים.
פרידמן זכה בפרס פוליצר נוסף, על סיקור האינתיפאדה הראשונה.
מספר שבועות לפני שעזב את ירושלים, במהלך נסיעה עם אשתו ושתי בנותיו הקטנות, אורלי ונטלי, למלון אינטרקונטיננטל על הר הזיתים, הותקפה המשפחה על ידי צעיר פלסטיני, שהשליך אבן לכיוון פניה של אשתו שנהגה.
האבן סדקה לחלוטין את שמשת רכבם.
בינואר 1989 חזר לארצות הברית ומונה לכתב דיפלומטי של הניו יורק טיימס בוושינגטון די.
הוא עסק בענייני חוץ, בין היתר במהלכיו של מזכיר המדינה ג'יימס בייקר.
בשנת 1993 מונה לכתב העיתון בבית הלבן ובשנת 1994 החל לכתוב בענייני מדיניות חוץ וכלכלה.
בשנת 1995 החל לכתוב טור דעה בענייני חוץ, ובשנים הראשונות התמקד בעיקר בנושאי כלכלה בינלאומית וגלובליזציה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 החל להתמקד באיום הטרור, ובשנת 2002 זכה בפרס פוליצר נוסף.
פרידמן תמך ביציאה למלחמת עיראק בשנת 2003, אך מתח ביקורת על המעורבות בעיראק אחרי נפילת שלטונו של סדאם חוסיין.
בשנת 2003 ערך ביהודה ושומרון סרט תיעודי על גדר ההפרדה.
בשנת 2004 ערך בהודו סרט תיעודי על הגלובליזציה ובשנת 2005 ערך באירופה סרט תיעודי על היחסים בין אירופה לארצות הברית.
ב-1978 נישא פרידמן לאן בוקסנבאום, בת למשפחה יהודית אמידה מאוד.
כתיבתו על ישראל ותהליך השלום
פרידמן נוהג לכתוב רבות על ענייני המזרח התיכון ומתמקד לא מעט בישראל ובתהליך השלום.
כתיבתו של פרידמן בנושא הסכסוך במזרח התיכון בעלת השפעה ומעוררת הדים.
הוא תומך בזכותה של ישראל להגן על עצמה מול התקפות טרור, אך העביר ביקורת על ממשלת נתניהו ותמך בהפעלת לחץ אמריקאי על ישראל כדי שזו תתפשר בעניין הפלסטיני.
במהלך מבצע עופרת יצוקה כתב פרידמן מאמר שבו טען שמטרת ישראל במלחמת לבנון השנייה הייתה "להרתיע את ארגון חזבאללה וללמד אותו לקח".
פרידמן טוען שהוא היה בין הבודדים שקבעו שישראל היא המנצחת במלחמה, בנימוק שלאור הנזקים שהמלחמה הסבה לארגון ולתשתיות האזרחיות בלבנון חזבאללה יחשוב שלוש פעמים לפני ביצוע פעולות מתגרות בגבולה של ישראל.
עוד כתב פרידמן באותו מאמר שאינו בטוח האם במבצע עופרת יצוקה מטרת ישראל היא ללמד את החמאס לקח, או להשמידו.
בתחילת מבצע עופרת יצוקה בשלהי 2008, שבו ישראל תקפה את מעוזי ארגון חמאס ברצועת עזה הזהיר שפעולה אגרסיבית עלולה להוביל לאסון הומניטרי.
יום אחרי אירוע המשט לעזה (2010), אחרי שצפה בסרטי הווידאו שפרסמה ישראל, כתב פרידמן כי המשט היה מלכודת שהוטמנה לישראל, ושהיה כישלון מודיעיני ישראלי בזיהוי המלכודת.
במאמר משנת 2007 ביקר פרידמן את מארגני החרם האקדמי על אוניברסיטאות ישראליות והגדירו כפעולה אנטישמית כי החרם מופעל רק נגד ישראל ולא כנגד מדינות אחרות המפרות את זכויות האדם כגון סוריה וסודאן.
ב-2003 נכתב מאמר המבקר את פרידמן כ"שונא דמוקרטיה", "גזען" וכ"תומך ישראל".
נועם חומסקי מוזכר במאמר כמי שטען כלפי פרידמן כי ב-1984 הוא הסתיר מקוראיו מידע שעשוי להציגה באופן שלילי.
פרידמן מתח ביקורת על מדיניות ממשלת נתניהו בנושא המשא ומתן עם הפלסטינים.
אחרי אישור תוכניות הבנייה בירושלים במהלך ביקורו של סגן הנשיא ג'ו ביידן קרא פרידמן למדיניות ישראל "סטירה בפרצופו של סגן הנשיא".
שבוע לאחר מכן, השווה את בנימין נתניהו ל"נהג שיכור".
במאמר נוסף ביקר את ישראל ואמר שהיא מתנהגת כמו ילדה מפונקת, ושבקבינט הממשלה יושבים משוגעים.
באותו מאמר הוא אמר שיש לו גם תהיות על רצינות אבו מאזן עקב דחיית הצעתו של אולמרט, ולכן קרא לארצות הברית לעזוב את הצדדים לנפשם.
בשלהי 2010, לאחר סירוב ישראל להאריך את הקפאת הבניה ביהודה ושומרון, כתב פרידמן כי "על ארצות הברית להפסיק להיות ספק הקראק של ישראל" וש"הנהגת ישראל איבדה קשר למציאות".
ביוני 2010 כתב כי "דווקא בעת שבתוך ישראל שורר שקט ביטחוני חסר תקדים, מתנהל כלפיה בעולם קמפיין דה-לגיטימציה שאף פעם לא היה אלים יותר".
הסיבה לכך היא ש"ישראל, שניצחה במלחמת לבנון השנייה ובמבצע עופרת יצוקה, עשתה זאת באמצעות טקטיקות דומות לאלו שנקטה בהן סוריה בעת הטבח באל חמה ב-1982 שבו נרצחו עשרות אלפי אזרחים".
אנלוגיה זו הביאה אחדים מתומכי ישראל להאשימו כי הוא עושה דה-לגיטימציה לישראל.
בעקבות ביקורת שכתב פרידמן על התנהלות ממשלת ישראל בראשות בנימין נתניהו, נשמעו בישראל קולות נגדו הקובעים שהוא עוין למדינת ישראל.
יש שטענו שעל כלי התקשורת במדינה להימנע מדיווחים הנותנים חשיפה מופרזת לדבריו.
אחרים אמרו שהוא תומך של ישראל שיש להטות אוזן לעצותיו.
לאחר כישלון שיחות השלום בין ממשלת נתניהו לרשות הפלסטינית בשלהי 2010, כתב פרידמן שכדאי לארצות הברית להניח לצדדים לנפשם.
בתחילת חודש פברואר 2011, עת מהומות ההפיכה במצרים, חזר בו פרידמן וקרא לנשיא ארצות הברית ברק אובמה להוביל את ישראל והפלסטינים אל שולחן המשא והמתן, באמרו שלאור המצב החדש במזרח התיכון "זה חיוני לעתיד ישראל".
לאחר ההפיכה במצרים ביקר פרידמן את ישראל, טען כי היא ניצלה את המהומות לצורכי תעמולה וכינה אותה "הממשלה המנותקת מאז ומעולם, ממשלה חסרת דמיון, תוצאה של "נישואי קרובים...
שגורמים בבית הלבן נגעלים ממנה".
בדמצבר 2017 ביקר פרידמן את החלטתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להכיר רשמית בירושלים כבירת מדינת ישראל.
בטורו הקבוע בעיתון ניו יורק טיימס כתב פרידמן כי "במשך קרוב לשלושים שנה בהן אני מסקר את יחסי החוץ של ארצות הברית מעולם לא ראיתי נשיא שמוותר על כל כך הרבה עבור קבלת כה מעט בתמורה".
כן ציין כי לספרו הקרוב אותו הוא מתכנן לכתוב על יחסי החוץ של ארצות הברית בתקופת שנתו הראשונה של טראמפ הוא מתכנן לקרוא "אמנות הבגידה", בין היתר בעקבות פעולתו זו.
"לגלות מחדש את אמריקה", (עם מייקל מנדלבאום) תורגם לעברית.
"מביירות לירושלים" (1989) - עוסק במזרח התיכון, תורגם לעברית.
"הלקסוס ועץ הזית" (1999) - עוסק בגלובליזציה, תורגם לעברית.
"Longitudes and Attitudes" (2002) - עוסק בעולם שאחרי ה-11 בספטמבר
"העולם הוא שטוח": היסטוריה מקוצרת של המאה ה-21" (2005) - עוסק בגלובליזציה, תורגם לעברית.
"חם, שטוח וצפוף" - עוסק באיכות הסביבה ובגלובליזציה, תורגם לעברית.
"תודה שאיחרת" - עוסק בשינויים הטכנולוגיים והחברתיים בעולם בן ימינו (2016), תורגם לעברית.
תומאס צ'יפנדייל היה מעצב רהיטים, אמן ונגר בריטי חשוב בסגנון הרוקוקו ובסגנון הניאו קלאסי.
הושפע מעבודותיו של רוברט אדם.
ב-1754 פרסם מדריך "The Gentleman and Cabinet Director" שהיו בו שרטוטים של דגמים שלו לריהוט של התקופה.
עיצוביו של צ'יפנדייל היו מבוקשים מאוד על ידי האצולה האנגלית במאה ה-18 וזכו לתהילה מחודשת גם בסוף המאה ה-19. כדמות נערצת בתרבות האומנות האנגלית, זכה צ'יפנדייל להנצחה במספר מקומות ביניהם כפסל מפואר בחזית מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
בנו, תומאס צ'יפנדייל הצעיר (Thomas Chippendale the younger 1749–1822) המשיך את דרכו.
כיום צ'יפנדייל היא מילה נרדפת לסגנון ריהוט בהשראת דגמיו.
בנוסף לכך, צמד הטמיאסים המונפשים צ'יפ ודייל של חברת וולט דיסני נוצרו בהשראתו של צ'יפנדייל, דבר שאף קיבל התייחסות בסרט "צ'יפ ודייל: יחידת הצלה".
בוגר תואר ראשון בהנדסה באוניברסיטת בראון, 1942. תואר שני במדעים במטלורגיה פיזית, אוניברסיטת סטנפורד, 1947. דוקטור לפילוסופיה, אוניברסיטת סטנפורד, 1949.
האסטרואיד 5188 Paine שהתגלה על ידי אלינור הלין באוקטובר 1990 נקרא על שמו.
דמותו של פיין הופיעה בשתי העונות הראשונות של עבור כל האנושות.
תומאס ראגלס פינצ'ון ג'וניור הוא סופר אמריקאי המתגורר בניו יורק וידוע בספריו המורכבים.
פינצ'ון שירת שנתיים בצי האמריקאי והוא בוגר אוניברסיטת קורנל.
לאחר שפרסם מספר סיפורים קצרים בשלהי שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60 החל בכתיבת ספריו שזכו להערכה רבה בעולם.
פינצ'ון זכה בפרס הספרות האמריקאית והוא מועמד קבוע לפרס נובל בספרות.
ספריו מקיפים ביותר, ונושאיהם המגוונים כוללים מגוון נושאים וסגנונות בין השאר מתחומי ההיסטוריה ומדע ומתמטיקה.
פינצ'ון ידוע בהימנעותו מחשיפה אישית: מעט מאוד תמונות שלו התפרסמו אי-פעם ושמועות אודות זהותו נפוצות מאז שנות ה-60.
תומאס פינצ'ון נולד ב 1937 בגלן קוב, לונג איילנד, ניו יורק, צאצא של משפחה שהגיעה לאמריקה בשנת 1630. הרקע המשפחתי ההיסטורי של משפחתו היווה מקור לספריו במיוחד בספרו Gravity's Rainbow מ-1973.
עם סיום לימודיו בקורנל, החל פינצ'ון בכתיבת ספרו הראשון.
מפברואר 1960 עד ספטמבר 1962 עבד ככתב טכני בחברת בואינג בסיאטל, שם כתב מאמרי בטיחות לירחון של חיל האוויר האמריקאי.
ניסיונו של פינצ'ון בבואינג נתן לו את ההשראה לחברת "יויודין" המופיעה בספריו "v" ו"הזעקה של אוסף 49".
הרקע שלו בפיזיקה וניסיונו בכתיבה טכנית בבואינג סיפקו חומר גלם רב לספרו " Gravity's Rainbow" .
כאשר ספרו "v" התפרסם ב 1963 הוא זכה בפרס ויליאם פוקנר לספר ביכורים בשנה זו.
הספר מתאר את עלילותיו של בני פרופאן, חייל לשעבר בצי האמריקאי וקשריו עם קבוצה-פסבדו-בוהמית.
במקביל מסופר על חיפושו של נווד בשם הרברט סטנסיל אחר אשה מסתורית אותה הוא מכיר רק כ"V".
הספר נע בין הפרקים על בני פרופאן והפרקים על סטנסיל.
כל פרק המספר על סטנסיל ממוקם בנקודת משבר היסטורית.
שני קווי העלילה מתמזגים בפרקים האחרונים (ויוצרים קו V דמיוני) כאשר סטנסיל ובני נוסעים יחדיו למלטה.
עלילת הספר הזעקה של אוסף 49
ב-1964 במכתב לעורך שלו ציין פינצ'ון שהוא עובד במקביל על שלושה ספרים והדבר מתיש אותו.
ספרו השני "הזעקה של אוסף 49" התפרסם בשנת 1966, אך לא ברור אם היה אחד משלושת הספרים עליהם עבד.
הספר זכה בפרס רוזנטל סמוך לפרסומו.
הספר בנוי פשוט יותר משאר יצירותיו אך עדיין הוא מציג עלילה נפתלת והתייחסויות רבות למדע וטכנולוגיה ולאירועים היסטוריים שנויים במחלוקת.
כמו בספרו הקודם "v", גם כאן דן פינצ'ון בהרס החברה והתרבות האמריקאית.
עלילת הספר מערבת ארגון דואר חתרני המכונה "טריסטרו" ומזימה תאגידית המשתמשת בגופותיהם של חללי צבא ארצות הברית ממלחמת העולם השנייה לייצור פילטרים לסיגריות.
לאחר שהתפטר מבואינג התפנה פינצ'ון לכתיבת יצירתו המוערכת ביותר, "Gravity's Rainbow".
ספרו השלישי של פינצ'ון, Gravity's Rainbow", הוא המפורסם ביותר.
הספר שיצא ב 1973 הוא יצירה בדיונית המערבת ומפתחת נושאים מעבודותיו הקודמות, הכוללים פרנויה, אנטרופיה, גזענות, קולוניאליזם, סינכרוניסיטי ועוד.
הספר עב הכרס גרר ביקורות רבות, מאמרים, מדריכי קוראים, יצירות אמנות ועוד והוא נחשב אחד מהכתבים הארכיטיפיים של הספרות האמריקנית הפוסט-מודרנית.
הספר מעלה תחושות אנטי-ממסדיות, הוא אנציקלופדי בהיקפו, כתוב בסגנון בעל מודעות עצמית ומקיף נושאים כפסיכולוגיה, כימיה, היסטוריה, מתמטיקה, דת, מוזיקה, ספרות וקולנוע.
הספר זכה (יחד עם ספרו של יצחק בשביס-זינגר A Crown of Feathers and Other Stories) בפרס האמריקני הארצי לספרות.
ב 1974 הומלץ לקבלת פרס פוליצר, אולם ועדת הפרס דחתה אותו בטענה שהוא משופע "בכתיבת יתר...
ציטוט מהספר: "אם יצליחו לגרום לך לשאול את השאלות הלא נכונות, הם לא צריכים לדאוג מהתשובות".
ספרו הרביעי של פינצ'ון, Vineland, התפרסם ב-1990, אך אכזב את מרב חסידיו ומבקריו.
הספר עמד במבחן הזמן וזכה לביקורת חיובית מהסופר סלמאן רושדי ב-1990. הספר מתאר את היחסים בין סוכן FBI ועורכת סרטים רדיקלית.
ספרו החמישי של פינצ'ון, Mason & Dixon, התפרסם ב 1997 למרות שהתחיל בכתיבתו עוד משנת 1975.הספר מגולל את סיפור חייהם של משרטטי קו מייסון-דיקסון, האסטרונום האנגלי, צ'ארלס מייסון, ושותפו, ג'רמיה דיקסון.
מבקר הספרות הנודע, הרולד בלום, הילל את הספר כ"יצירת מופת".
ספרו השישי של פינצ'ון, Against the Day, התפרסם בשנת 2006. הספר הוא בן 1,085 דפים וזכה לביקורות מעורבות בהיותו מבריק אך גם מעייף.
ספרו השביעי של פינצ'ון, Inherent Vice, התפרסם בשנת 2009. הספר מפתח עלילה בלשית בסגנון המזכיר את הסופר ריימונד צ'נדלר אך
מהווה גם קינה פסיכדאלית לשנות ה-60 של המאה העשרים.
בשנת 2014 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי של הספר בשם "מידות רעות" אשר בוים ועובד למסך על ידי פול תומאס אנדרסון.
מעט ידוע אודות חייו הפרטיים של תומאס פינצ'ון.
הוא נמנע מכל קשר עם עיתונאים זה למעלה מ-40 שנה.
תמונותיו המעטות שהתפרסמו הן משנותיו בבית הספר ובקולג'.
הימנעותו זו מהתקשורת מתקבלת בהערכה רבה ומעלה שמועות רבות על מגוריו וזהותו.
(1966) The Crying of Lot 49 תורגם לעברית כהזעקה של אוסף 49, תרגום: עידית שורר, רסלינג, 2006
תומאס ריב "תום" פיקרינג הוא דיפלומט אמריקאי.
בין השנים 1997–2001 שימש כתת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים, השלישי בהיררכיה של מחלקת המדינה, תחת מדליין אולברייט.
פיקרינג נולד בעיר אורנג' בניו ג'רזי.
לאחר שסיים את לימודי התיכון בניו ג'רזי החל בשנת 1949 לימודי תואר ראשון במכללת בואדואן, בעיר בראונזוויק, במיין.
בשנת 1953 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהיסטוריה.
הוא המשיך בלימודי תואר שני בבית הספר למשפטים ולדיפלומטיה באוניברסיטת טאפטס, במסצ'וסטס.
עם סיום לימודי תואר שני קיבל מלגת פולברייט להשלמת תואר שני נוסף ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת מלבורן באוסטרליה, אותו השלים בשנת 1956. בין השנים 1956–1959 שירת בצי האמריקאי כקצין מודיעין.
הוא המשיך לשרת כאיש מילואים בצי והשתחרר בדרגת לוטננט קומנדר.
בנוסף, הוא שימש כתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים בין השנים 1997–2000. הוא מחזיק בדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ של ארצות הברית.
בנוסף לשפת אמו, פיקרינג דובר צרפתית, ספרדית, וסוואהילי ואף מתמצא ברוסית, עברית, וערבית.
בשנת 2001 פרש פיקרינג משרות החוץ של ארצות הברית והחל לעבוד כסגן הנשיא ליחסים בינלאומיים של חברת בואינג, תפקיד בו שימש עד לשנת 2006. הוא חבר מועצת המנהלים של החברה הגדולה בעולם לייצור צנרת לתעשיית הנפט והגז, OAO TMK, היושבת במוסקבה.
היום הוא חבר בעמותה בינלאומית לפתרון משברים, יושב ראש האקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה, וחבר במועצת היועצים של הלשכה הלאומית למחקר אסיאתי.
פיקרינג אף חבר במועצת המנהלים של המועצה האמריקאית-איראנית, ארגון הפועל למען נירמול היחסים בין ארצות הברית לאיראן.
הוא יושב ראש קרן רוסטרופוביץ'-וישנבסקאיה, ארגון שלא למטרות רווח אשר נוסד על ידי מסטיסלב רוסטרופוביץ' ואשתו גלינה וישנבסקאיה לקידום בריאות ילדים בעולם.
לאחר פרישתו משרות דיפלומטי שינה משרד החוץ האמריקאי את שמה של קרן המלגות ליחסי חוץ במשרד וקרא אותה על שמו של תומאס פיקרינג.
בשנת 2012 שימש פיקרינג, לצידו של אדמירל מייקל מאלן, בוועדת חקירה אשר התמנתה מטעם משרד החוץ האמריקאי, לבירור נסיבות מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי.
תומאס פרנסס מאהר היה לאומן אירי, מנהיגם של האירים הצעירים (Young Irelanders), גנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ואיש ממשל אמריקאי.
בגיל צעיר היה מאהר למהפכן, ולחם למען עצמאותה של אירלנד משלטונה של הממלכה המאוחדת.
הוא נודע בשם 'מאהר איש החרב' בשל נאומיו החוצבים, אשר קראו לשימוש אפשרי בנשק כמכשיר להשגת עצמאות.
בשנת 1848 נתפס מאהר יחד עם מורדים נוספים על ידי השלטונות הבריטיים, נשפט ונידון למוות.
עונשם הומר בהגליה, והוא הוגלה לארץ ון דימן (כיום טסמניה שבאוסטרליה) בשנת 1849.
בשנת 1852 ברח מאהר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם למד משפטים, עבד כעיתונאי והרצה על הבעיה האירית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים התגייס מאהר לצבא האמריקאי, שם התקדם בסולם הדרגות עד לדרגת בריגדיר גנרל.
במהלך שירותו נודע בגיוס, הקמת ופיקוד על הבריגדה האירית.
לאחר המלחמה נתמנה למושל טריטוריית מונטנה, ובשנת 1867 טבע במימי נהר המיזורי, שאליו נפל מסיפונה של ספינת קיטור בנמל פורט בנטון (Fort Benton).
תומאס פרנסס מאהר נולד בשנת 1823 בווטרפוד סיטי (Waterford City) שבאירלנד, למשפחת סוחרים עשירה.
אביו, שייצג עסקים משפחתיים שכללו קשרי מסחר עם ניופאונדלנד, שם חי חלק אחר של המשפחה, תרגם את הצלחתו הכלכלית לעמדות השפעה פוליטיות, ונבחר פעמיים לראשות העיר.
אמו של תומאס הלכה לעולמה בהיותו בן ארבע.
בנוסף, מכל אחיו, ארבעה במספר, פרט לאחותו הגדולה, כולם מתו בילדותם.
תומאס למד בצעירותו בפנימיה קתולית של מסדר הישועים, ובאותן שנים החל להתבלט ביכולת הנאום שלו, בה הצטיין גם בשנים מאוחרות יותר.