tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ורדן אומר לו בתגובה שפירוש הדבר יהיה להוציאו להורג.
בקרב האחרון, אטרוסיטוס מחולץ מהספר השחור בידי קייל ריינר, וטבעת הכוח האדומה חוזרת אליו.
למרות שהוא זועם על כך שג'ורדן מנע ממנו את האפשרות להוציא להורג את קרונה, אין באפשרותו להוציא את זעמו משום ששומרי היקום מחזירים אותו לעולם ביתו.
לאחר מכן הוא נפגש עם גאנטת, שמוסר לידיו את גופתו של קרונה ואומר לו לעשות בו מה שיחפוץ.
בעקבות חזרתו לאיסמאולט, אטרוסיטוס חש את זעמו שוכך, והוא חושש שיאבד שליטה על חיל הפקחים האדומים.
בהשתמשו באיבריו הפנימיים של קרונה בריטואל דמים, אטרוסיטוס מסוגל לחזות במעשי זוועה שונים המתרחשים בכל רחבי היקום.
הוא מסיק מכך שעליו להוביל את הפקחים האדומים שלו במסע להעניש את אלה שאשמים.
נוסף על כך, כדי לשלוט על הפקחים האדומים החייתיים טוב יותר, הוא מחליט לקדם אחד מהם להיות עוזרו.
הוא קובע כי תהא זו בליז, והוא מחזיר לה את זיכרונה.
מתגלה בהמשך כי הוא שמר על גופתו של קרונה שתשמש כ'איש סודו', והוא מדבר אליה כאשר הוא מעוניין לתת קול לרגשותיו אודות חיל הפקחים האדומים ולדרך לשדרג את האינטליגנציה שלהם.
אולם, לאחר שהעניק אינטליגנציה לשלושה פקחים אדומים נוספים שיפקחו על בליז, אטרוסיטוס מגיע למקום מחבוא גופתו של קרונה רק כדי לגלות שהיא איננה.
למרות שהוא מנסה למצוא את הגופה, הוא דואג שמא קרונה חזר לחיים.
זאת ועוד, כאשר הוא עומד בפני ניסיון הפיכה של בליז, אטרוסיטוס מתחיל לתהות אם אובדן גופתו של קרונה גזלה ממנו את ההתמקדות בזעם, היות שהוא מנסה להצדיק את מעשיו.
אביסמוס וחילו הצליחו להתגבר על אטרוסיטוס ופצעו אותו אנושות.
הדבר גורם לאטרוסיטוס לזמן את ג'ון מור, הפקח האדום המשמש ככוח גיבוי בסקטור הארץ.
אטרוסיטוס עונד טבעת כוח אדומה בדומה לירוקה של הגרין לנטרן, בהבדל יחיד שהיא מונעת בידי זעם מאשר כוח הרצון.
תפוקתה המלאה של טבעת הכוח האדומה לא התגלתה עד היום, אך מתגלה כי הטבעת מתפקדת כליבם של הפקחים האדומים ושואבת את דמם מלא הזעם דרך פיהם.
למרות שבתחילה אין הוא היה מסוגל ליצור מבני אנרגיה, אטרוסיטוס למד זאת על ידי התבוננות בפקחים אחרים במהלך הלילה האפל ביותר.
נראה גם כי האנרגיה של טבעת הכוח האדומה משחיתה את ההילות של יתר טבעות הכוח הנמצאות בקרבתה ושורפת אותן, מה שיכול למנוע המשך שימוש בהן.
בניגוד לשאר חברי חיל הפקחים האדומים, שטבעות הכוח הופכות אותם לחיות חסרי בינה אשר אינם מסוגלים לשלוט במבני האנרגיה כמו חיל הפקחים הירוקים והכחולים, אטרוסיטוס נמצא תחת שליטה מלאה כשהוא עונד את טבעת הכוח ונראה שהוא אינו מושפע מכך.
אולם, האנרגיה האדומה המשחיתה יכולה להיטהר מדמו של הפקח האדום המושפע ממנה על ידי אנרגיית הפקחים הכחולים.
אטרוסיטוס יכול לעקוף את ההשפעה המשחיתה של האנרגיה האדומה על ידי שימוש בקסם.
הוא פשוט בוחר שלא לעשות זאת.
לאטרוסיטוס כוח על-אנושי וסיבולת גבוהה מאוד.
שותפותו עם "אימפריית הדמעות" העניקה לו את השימוש בקסם שמאניזם, בו הוא משתמש כדי לחשל טבעות כוח אדומות ולאתר את מיקומו של ויליאם האנד.
אטרוסיטוס הוא בעל אינטלקט גבוה במיוחד, והוא יצר את מתקן שואב האנרגיות שנמצא בשימושו של האנד, באמצעות חלקי נשק ומחשב בלבד.
לפני שציידי האדם השמידו את סקטור 666, אטרוסיטוס היה פסיכולוג במקצועו.
אטרטו הייתה אוניית מעפילים שהפליגה מספר פעמים בשלהי שנות השלושים.
הפלגותיה אורגנו על ידי תנועות "החלוץ", "הקיבוץ המאוחד" וה"המוסד לעליה ב'" (שהוקם באפריל 1939).
הפלגות "אטרטו" יצאו מאיטליה ורומניה.
רב-החובל שלה היה יווני ששמו דימיטריו (ג'והן) ורוניקוס פפדאקוס.
אטרטו א' הפליגה מבארי באיטליה ב-30 בנובמבר 1938, עם כ-300 מעפילים.
אטרטו ב' הפליגה מאנקונה באיטליה ב-15 בינואר 1939, עם כ-300 מעפילים.
אטרטו ג' הפליגה מנאפולי באיטליה ב-20 בפברואר 1939, עם כ-300 מעפילים.
אטרטו ו' הפליגה מברינדיזי באפריל 1939 עם כ-337 מעפילים, הורידה בהרצליה ב-30 באפריל 1939.
אטרטו ז' הפליגה מנמל קונסטנצה ברומניה ב-20 במאי 1939, עם 403 מעפילים.
בהגיעה אל מול חופה של נתניה היא נתפסה על ידי משחתת בריטית ואולצה לשוט לנמל חיפה, שם עצרו את רב החובל ואת המעפילים כחלק ממלחמתם של הבריטים בהעפלה.
רב החובל הועמד למשפט לאחר שהיה במאסר כחמישה חודשים.
חיוב בדין היה מאפשר לבריטים להחרים את האונייה.
עורכי הדין יעקב סלומון ויעקב שמשון שפירא (אשר לימים היה היועץ המשפטי לממשלה הראשון ואחר כך שר המשפטים) הגנו בבית המשפט על רב-החובל והצליחו להוכיח שהאונייה נתפסה שלא כחוק מחוץ למים הטריטוריאליים.
רב החובל שוחרר עם האונייה שלו וחזר ליוון.
אגם אטרזה (גרמנית: Attersee, לעיתים מכונה גם Kammersee), הוא הגדול שבאגמי אוסטריה, וממוקם במחוז זאלצקמרגוט שבאוסטריה עילית.
האגם מקבל את מימיו מן הנהר זיאך הזורם מאגם סמוך, אגם מונד.
האגם מתנקז באמצעות הנהר אגר הזורם מצפון האגם.
הבתים השתייכו ככל הנראה לתרבות אגם מונד שהתקיימה באזור בתקופה קודמת.
בתי הכלונסאות באגם הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האגם לרוב איננו קופא בחורף, והפעם האחרונה בה האגם קפא היה בשנת 1963, כשקדמה לכך שנת 1928/9, שהייתה השנה הקרה ביותר במאה ה-20 באזור.
חוץ מהיותו מוקד תיירות, מהווה האגם גם נתיב תחבורת אוניות (החל משנת 1869).
כמו כן באגם מתקיימים אירועי ספורט רבים.
האגם מהווה מקור דייג לתושבי האזור ואף מתקיימים בו סיורי דיג מודרכים.
הדגים הנפוצים באגם הם זאב נהרות צפוני, טרוטה חומה, טרוטת עין-הקשת, טרוטנית אלפינית, צלופח אירופי, קרפיון מצוי, שפמנון מצוי ופרקה.
אטרופיה נרתיקית (Atrophic vaginitis) היא מין דלקת הנובעת מהעדר ההורמון אסטרוגן ברקמת הנרתיק.
היא מופיעה אצל 45% מהנשים בגיל המעבר.
הסיבה היא רמות נמוכות של הורמון האסטרוגן אחרי הפסקת הפעילות של השחלות.
בתקופת הפוריות, השחלות מפרישות את הורמון האסטראדיול שאחראי על שמירת הנרתיק רך ובריא.
בגיל המעבר, כאשר רמת האסטרדיול יורדת מתחילים השינויים בדופן נרתיק שנעשה מדולל, דק ויבש.
סביב גיל המעבר מתרחשת הירידה ברמת האסטרוגן המופרש על ידי השחלות ודבר זה משפיע על המערכת האורו-גניטאלית הכולל את הנרתיק, שלפוחית השתן והאגן.
ההשפעה על הנרתיק מתבטאת בכך שדופן של הנרתיק נעשה דק ומאבד את האלסטיות שלו והאורך שלו מתקצר.
בנוסף לכך ההפרשות מהנרתיק פוחתות בגלל הירידה ברמת הריכוך שלו.
שינויים אלה עלולים לגרום לכאבים בזמן קיום יחסי מין, ולהימנעות מקיום יחסי מין.
בנוסף, לשנויים המתרחשים במערכת השתן כתוצאה מרמות נמוכות של אסטרוגן לתקופה ממושכת.
סימנים וסימפטומים של אטרופיה נרתיקית מצד אחד קשורים לתפקוד המיני ומצד שני יכולים לערב גם סימפטומים הקשורים למערכת השתן.
סימפטומים המרכזיים: יובש בנרתיק, תחושת עקצוץ, גרד, כאבים בזמן קיום יחסי מין, דחיפות במתן שתן, השתנת יתר, אי שליטה במתן שתן.
התופעות האלו משתנות בדרגתן ובחומרתן מאישה לאחרת.
נשים הסובלות מאטרופיה נרתיקית נדרשות להיות במעקב אצל רופא נשים ולעבור בדיקה גינקולוגית על ידי ספקולום בנוסף לבדיקה של השפתיים הגדולות והקטנות בגלל רגישותן לרמות האסטרוגן.
הבדיקה החיצונית תחפש סימני גירוי, והבדיקה של צוואר הרחם תתמקד בשינוי בצבע, יובש, ארתימה וסמני דלקת.
בדיקה נוספת היא על ידי בדיקת רמת החומציות בעזרת סטיק מיוחד המודד את רמת החומציות בצוואר הרחם.
רמות נמוכות של אסטרוגן אשר גורמות לאטרופיה נרתיקית מתרחשים במצבים האלה:
גיל המעבר, הנקה, כריתת שחלות לפני גיל המעבר, נטילת תרופות שגורמות לירידה ברמת האסטרוגן כמו Tamoxufen.
גם עישון קשור עם שינויים של התאים בנרתיק ומוריד את רמות האסטרוגן ומשפיע על אספקת הדם לנרתיק.
קביעת האבחנה של אטרופיה וגינאלית מתבססת על הגיל של המטופלת, התלונות וההיסטוריה הרפואית.
על מנת לאשר את האבחנה דרושה בדיקה נרתיקית של צוואר הרחם על מנת לחפש סמנים של יובש וגירוי.
כאשר הסיפטומים מפריעים לאיכות החיים של המטופלת מקובל לתת טיפול הורמונלי.
יש מספר שיטות לטיפול זה כמו טיפול בגלולות דרך הפה או טיפול עם השפעה מקומית על צוואר הרחם כמו: טבליות, נרות או משחות.
כל השיטות האלה יעילות באותה מידה ויש אפשרות לשלב טיפול מקומי ביחד עם טיפול דרך הפה.
הטיפול של אטרופיה מתבסס על מתן הורמון האסטרוגן אשר מגביר את זרימת הדם לצוואר הרחם ומשמר את העובי שלו.
עם זאת נשים אשר מטופלות בתכשירים בעלי השפעה מקומית על צוואר הרחם מדווחות על פחות הרגשת עקצוץ וגירוי, ופחות כאבים בזמן קיום יחסי מין.
בנוסף, נשים אלו מוסרות בדרך כלל על שיפור בתפקודן המיני ובאיכות חייהן.
אטרופָּטֶנָה (ביוונית Ἀτροπατηνή), ידועה גם בשם אזרבייג'ן (בפרסית: آذربایجان) או Media Atropatene, הייתה ממלכה בעת העתיקה, באזורים שנכללים היום בתחומי ארמניה, אזרבייג'ן ואיראן, היא התקיימה מהמאה ה-4 לפנה"ס עד למאה ה-3. ממלכה זו נוצרה בעקבות התפוררותה של האימפריה של אלכסנדר הגדול וחלוקתה בין הדיאדוכים.
גבולותה היו: נהר אראס בצפון ומחוז גילאן והים הכספי במזרח.
במערב היא והשתרעה עד ימת אורמיה והרי כורדיסטן.
נהר Sefīd-Rūd היה כנראה גבולה הדרומי..
האדמות הפוריות של אטרופנה היו לעיתים קרובות מקור לחיכוכים בין ארמניה לפרס.
מדי הייתה ממלכה חזקה בצפון פרס ומדרום לנהר ארקסס, בינה לבין ממסופוטמיה הפרידה שרשרת ההרים של כורדיסטן ולוריסטאן.
בתקופה הממלכה האחמנית הייתה מדי אטרופטנה חלק מממלכת מדי, שנחלקה לכמה פחוות.
האחשדרפן של חלק זה נקרא אטרופאטס.
הוא היה מצביא בצבאו של דריוש השלישי ושרתו בנאמנות עד למפלתו של השליט בידי הכוחות המקדונים.
אלכסנדר הגדול כבש את האזור בשנת 330 לפנה"ס בקרב גאוגמלה.
עם ניצחונו של אלכסנדר הגדול, הוא מינה את אטרופטס, שהיה מפקד בצבאו של דריווש השלישי לשליט על מדיה אטרופטנה.
בשל מיקומה של העיר אחמתא בירת מדי על הנתיבים שמקשרים את מסופוטמיה לאגן הים התיכון, היה חשוב לאלכסנדר הגדול להציב שם בן ברית נאמן לו והוא הציב את אטרופאטס כאחשדרפן של צפון מדי.היוונים קראו לאזור בשם מדי-אטרופטנה או לעיתים רחוקות יותר מדי הקטנה.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול חולקה ממלכתו בוועידת Triparadisus.
האזור של דרום מדי נתן למפקד מקדוני בשם Peithon ואחר כך עבר לשליטת הסלווקים.
צפונה של ממלכת מדי הושאר בידי אטרופטס, שהצליח ליסד במקום ממלכה עצמאית ובירתה נקראה Gazaca.
אטרופנה הייתה למעשה עצמאית, אף על פי שבאופן רשמי הייתה שייכת לממלכה הסלאוקית.
במאה ראשונה חבר צבא אטרופטנה לצבא הפרתי במלחמתו בהדיפת כוחות הרפובליקה הרומית.
הם נלחמו בשנים 40-33 לפנה"ס, כנגד מתקפה של הרומאים בראשותו של מרקוס אנטוניוס במסגרת סדרת מלחמות שנתקיימו בין רומא ופרתיה
רוב שטחה של אטרופנה שייך כיום לאירן אולם חלקים שהיו בצפונה של הממלכה הם כיום בשלטון ארמניה ואזרבייג'ן.
פיזורה בין מדינות לאומיות שונות הקשה תמיד על מחקרים ארכאולוגיים, ולכן פרט למספר דיווחים של נוסעים לא נעשה מחקר מדעי עד לשנת 1945 וכן גם לא סקר מקיף של אתרים עתיקים באזור.
לפיכך חלק גדול מהאתרים נתגלו במקרה וקשה להבחין בהם בין שרידים אחמניים, הלניסטים ופרתים.
לפני תקופתו של אלכסנדר הגדול האזור לא היה מוכר כלל בעולם היווני, מעט יוונים ורומים נכנסו לאזור זה והגאוגרפיה של האזור לא הייתה ידועה..
גם המידע על שליטי מדי אטרופטנה לקוי בחסר ורק קטעי ידיעות על השליטים מופיעים במקורות השונים.
תקופה סלאוקית: יורשו של אטרופטס על פי פוליביוס (5.44.8 וגם 5.55.27), הוא ארטאבאזנס (Artabazanes) ששלט במדינה בזמנו של אנטיוכוס השלישי.
אנטיוכוס יצא למסע כנגד מולון שליט מדי שמרד בו, לאחר ניצחונו בקש אנטיוכוס לכבוש גם את אטרופטנה, ארטאבאזנס הסכים לכתב כניעה בתמורה להצטרפותו לממלכה הסלאוקית, עם מידה מסוימת של עצמאות.
התקופה הפרתית: התאריך שבו הפכה אטרופטנה למדינה ואסלית של הממלכה הפרתית אינו ידוע, אולם נראה שתחת השלטון הפרתי היא שמרה על מידה מסוימת של עצמאות שכן נזכר שצאצאיו של אטרופטס קשרו קשרי נישואים עם משפחות המלוכה הפרתיות.
משערים שהיה זה תחת שלטונו של מיתרידאטס (Mithridates) הראשון.
פלוטארך וסטרבו כותבים שלאחר מותו של מיתרידאטס השני כבשו כוחות ארמניים את אטרופטנה.
דיו קסיוס מזכיר מלך בשם מיתרידאטס ששלט באטרופטנה והיה חתנו של טיגראנס הגדול מלך ארמניה.
מאוחר יותר מקורות (Diodorus Siculus 12.40.4) מזכירים שהמצביא הרומי גנאיוס פומפיוס מגנוס תקף את המלך דריוס שכונה שם "שליט מדיה-אטרופטנה".
תיאור מדויק על מסעו של הצבא הרומי בפיקודו של מרקוס אנטוניוס כנגד ברית כוחות של מלך אטרופטנה ארטוואסדס ופראטס מלך פרתיה, מופיע אצל היסטוריונים יוונים ורומיים, המתארים את המצור של מרקוס אנטוניוס על מדינתו של המלך ארטוואסדס.
לאחר מפלתם של הרומאים נטש אנטוניוס את המצור על בירתה של אטרופטנה Phraat, שנמצאה דרומית מזרחית לאגם אורמיד.
שרידים של עיר זו נתגלו בחפירות של המכון הגרמני לארכאולוגיה בשנת 1959.
לאחר תבוסת רומי התעוררה מחלוקת בין המלך ארטאוואסדס לשליט פראטס.
המלך שחשש לעצמאות מדינתו תחת שלטון הפרתים, הציע לאנטוניוס ברית במסגרתה התארסו בנו של אנטוניוס עם בתו של ארטוואסדס איוטאפ (Iotape).
בשל ברית זו הצליח המלך בעזרת הכוחות הרומיים להדוף מתקפה של צבא ארמניה ופרתיה על אטרופטנה.
מכאן אפשר להסיק שאטרופטנה הייתה עצמאית פחות או יותר אם כי למעשה הייתה תחת שלטון פרתיה.
יוסף בן מתתיהו (20.74) מזכיר בכתביו שמלך הפרתים מינה את אחיו Pacorus למלך על מדיה-אטרופטנה.
כאשר האלאנים פלשו לאטרופטנה ברח מלך זה.
בערך בשנת 20 לפנה"ס אוגוסטוס קיסר מינה את Ariobarzanes השני למלך על אטרופטנה ומאוחר יותר גם למלך ארמניה.
בנו Artavasdes (השני או השלישי)ירש את כסאו אולם נרצח לאחר זמן קצר ובכך באה אל קיצה שושלתו של ארטאפאטס, והפרתים המליכו על אזור שליט מטעמם.
מתקופה זו ואילך שלטו על אטרופטנה שליטים ממוצא פרתי והיא הייתה מדינה וסאלית.
כנראה בשנת 226 עברה אטרופטנה לשליטת המלך הססאני ארדשיר הראשון והפכה לפרובינציה בממלכה הססנית.
עדות לכך נמצאת בתבליטי סלע ליד העיר סלמאס קרוב לימת אורמיה באירן.
השליטים של הפרובינציה אטרופטנה נתמנו בידי השליט הסאסני והיו בעלי סמכויות כשל אחשדרפן.
במקום שנקרא היום Taḵt-e Solaymān היה אחד משלושת מקדשי האש החשובים ביותר של הדת הזורואסטרית שהייתה גם דתם של השליטים הקודמים.
בין השנים 639 - 643 נכבש האזור בידי המוסלמים ואטרופטנה פסקה מלהיות מדינה או מחוז עצמאיים.
השמות המופיעים ברשימה זו הם אלה הידועים מהמקורות כשליטי אטרופטנה.
בהחלט ייתכן שרשימה זו אינה שלמה.
מס' שם המלך שנות מלכותו תיאור 1 אטרופטס מ-370 לפנה"ס עד לאחר 321 לפנה"ס מייסד השושלת.
פירוש שמו "שומר האש" שהיה אחד מבניו של זרתוסטרה.
משפחתו הייתה כנראה עשירה ובעלת השפעה.
מלא תפקיד חשוב בהחזרת הדת הזורואסטריות לממלכה לאחר מותו של אלכסנדר הגדול.
אטרטה היא קומונה בצרפת, במחוז סן-מריטים בנורמנדי עילית, 32 ק"מ צפונית ללה האבר, לחוף תעלת למאנש.
המקום מפורסם בזכות רצועת החוף המורכבת מצוקי קירטון מתקופת הטורון המתנשאים לגובה 90 מטר (Les Falaises à Étretat) ובהם תצורות של קשתות.
מהחוף אפשר לצפות על Porte (Falaise) d'Amont מצפון ועל Porte (Falaise) d'Aval מדרום שבסמוך לו נמצא סלע גבוה עם קצה חד המכונה "המחט" (Aguiile).
מדרום לו נמצא צוק Manneporte שכדי לצפות עליו יש לעלות על הרכס מעל Porte d'Aval.
הגרמנים ביצרו את החוף ובנו בונקר תותח גדול כחלק מהחומה האטלנטית.
לשם כך הרסו חלק מבתי החוף בעיירה.
הצוקים משכו אליהם ציירים רבים כמו קלוד מונה, גוסטב קורבה, אז'ן בודן ווסילי פולנוב.
הסופר גי דה מופאסן גדל באטרטה עד גיל 13. הסופר מוריס לבלן התגורר אף הוא באטרטה.
ספרו "המחט החלולה" (1911) מתרחש בצוקי אטרטה בו מנסה הפורץ המפורסם ארסן לופין, למצוא מטמון החבוי בתוך סלע "המחט" בחוף אטרטה.
ביתו של לבלן משמש כיום כמוזיאון לחייו ויצירותיו (Le Clos Lupin - Maison Maurice Leblanc).
אטרוסירפטור (שם מדעי: Atrociraptor; מילולית: "שודד פראי") הוא סוג של דינוזאור נכחד ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי לפני כ-68.5 מיליון שנה.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו באלברטה, קנדה ותואר ב-2004 בידי החוקרים פיליפ קורי ודייוויד ואריקצ'יו.
נמצאה דוגמה אחת אשר כללה בעיקר עצמות לסת ושיניים.
דינוזאור זה היה דרומזאור גדול בעל לסתות קצרות ושיניים חדות ומעוקלות.
בניגוד לדרומזאורים אחרים הוא היה בעל שיניים בגדלים שונים.
הוא הגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל 15 ק"ג.
ככל הנראה הוא היה מכוסה בנוצות ונראה שגם צד טרף בקבוצות.
האטרוסירפטור היה קרוב של הזאורורניתולסט, ולצד הבמבירפטור שלושתם השתייכו לתת-משפחה ייחודית במשפחת הדרומאוזאוריים - Saurornitholestinae.
האטרוסירפטור מופיע בסרט עולם היורה: עולם חדש כשקבוצה של 4 פרטים מאומנים נשלחים בחבילות מהשוק המלטזי בידי סויונה סנטוס לקוניהם.
עם זאת כאשר אוון ובארי מגלים את הפליה ומזמינים את הסוכנים של משטרת צרפת סויונה מניחה להם להימלט ובעזרת לייזר מודיעה להם ללכוד את אוון, בארי ובהמשך את קלייר.
סויונה לבסוף נתפסת וארבעת האטרוסירפטורים נתפסים, מעולפים ואחד אולי נהרג כשאוון מפיל עליו אופנוע תוך כדי שהוא מוטס.
האטרוסירפטור נופל אז ישר לים ולא ברור גורלו.
פרטים מאומנים נוספים מופיעים לצד מאמנת אכזרית עם משרוקית בסדרה עולם היורה: תאוריית הכאוס, ואלה רודפים אחרי שישיית הנובלר.
האטרוסירפטור מופיע גם בסדרה כוכב פרהיסטורי בפרק החמישי, במהלכו הוא נראה בציד חיפושיות בתוך יער שנשרף.
אטרומאוס (שם מדעי: Etrumeus) הוא סוג של דג ממשפחת הדוסמריים החי באזור האינדו פסיפי- כולל מפרץ אילת, וחדר גם ל בהגירה הלספסית.
אורכם של דגים בסוג נע בין 13 ל-14 סנטימטרים והם דומים לסרדינים.
דגים אלה ניזונים בעיקר מזואופלנקטון והם נחשבים לדגי מאכל.
מחוז אטקמה (בספרדית: Región de Atacama) הוא אחד מ-16 מחוזות צ'ילה והרביעי בגודלו מביניהם.
הוא משתרע על פני שטח של 75,176 קמ"ר מה שמדרג אותו כמחוז הרביעי בשטחו בצ'ילה.
הוא גובל במחוז אנטופגסטה בצפון, בפרובינציות הארגנטינאיות קטמרקה, לה ריוחה וסן חואן, בדרום במחוז קוקימבו ובמערב באוקיינוס השקט.
המחוז מכיל הרים רבים ושמורות טבע, כשהמפורסמת בהן היא נבאדו טרס קרוסס (Nevado Tres Cruces), שבה נמצא ההר אוחוס דל סלאדו, הגבוה ביותר במחוז.
במחוז יישובים קטנים רבים ומספר ערים, כשהעיר הגדולה ביותר היא קופיאפו שמשמשת גם כבירת המחוז.
המחוז מתאפיין במזג אוויר קר וצחיח, ומעט מאוד גידולים חקלאיים נעשים בתחומו.
נכון ל-2017 מתגוררים בו 286,168 תושבים, מספר מועט ביותר לעומת גודלו העצום, זאת מכיוון שמזג האוויר בו לא מאפשר מגורים קלים או גידול חקלאי שהוא אחד ממקורות הפרנסה העיקריים בצ'ילה.
מחוז אטקמה הוא המחוז השלישי הכי פחות המאוכלס במדינה, אחרי המחוזות אייסן ומגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה.
מעל 50% מתושבי המחוז מתגוררים בעיר הבירה קופיאפו או בעיר ואיינר .
תושבי המחוז מתחלקים לשתי דתות עיקריות כשהרוב המוחץ של התושבים משתייך לפלג הקתולי של הנצרות, ועוד מספר תושבים (מתגוררים בעיקר ביישובים קטנים בצפון המחוז) שמשתייכים לפלג הפרוטסטנטי של הנצרות.
מלבד זאת, ישנה אוכלוסייה קטנה של מוסלמים, ואוכלוסייה זניחה ביותר של יהודים (פחות מ-1,000).
התושבים המקוריים במחוז זה התיישבו באזור כדי ליהנות ולשלוט במקורות הטבעיים הפזורים בו, בעיקר מיני מינרלים הנמצאים בסלעים ואגמים.
במאה ה-19 התגלו באזור המחוז גם כסף, זהב ונחושת, שהביאו מתיישבים רבים להגיע לעבוד באזור, בכרייה או בחיפוש אחר זהב במי נהרות.
האזור חווה פריחה כאשר התגלה מכרה הכסף צ'ניארסיו בשנת 1832, אך שלטונות המחוז ומשטרת צ'ילה השתלטו עליו ומאז הם המייצאים העיקריים של כסף וזהב מהמחוז.
במשך שנים רבות היה זה המכרה השלישי בגודלו בעולם, והמחוז היה המחוז העשיר ביותר מבחינת אוצרות טבע מבין כל מחוזות צ'ילה.
חלק גדול מאוד משטחי המחוז הוא מדברי וצחיח אך כולל משאבים מינרליים רבים.
ישנו אזור יחיד במחוז, צוקתא, שמזג האוויר מאפשר צמחייה ובו נמצאים בעלי חיים וצומח רבים.
ישנו תת-מין אחד של העוף הדורס ננדו הפונה, הידוע בשם המדעי "Rhea pennata tarapacensis", והוא ציפור יבשתית גדולה הבולטת באזור זה, אשר לא נמצאת באף מקום אחר בעולם והיא נחשבת בסכנת הכחדה.
בשנות השבעים שלטונות המחוז הוציאו חוק האוסר על כל סוג של ציד של הציפור, ובפרט למטרות נוי והנאה.
מספרם המופחת של ציפור זו נובע מציד פרהיסטורי ומודרני אך באופן משמעותי יותר בגלל הסבת אדמות גידול לשטחי חקלאות על מנת להזין את האוכלוסייה האנושית המתרחבת.
הציפור מופיעה בסמל המחוז, מימן.
המחוז מכיל הרים רבים, כשהמפורסם בהם הוא ההר אוחוס דל סלאדו שנמצא בשמורת נבדו טרס קרוסס, והוא הגבוה ביותר במחוז.
הטבע הפראי של המחוז משתרע בעיקר על שוליו אך ישנם כמה אזורים חסרי כל התיישבות במרכז המחוז, ובחוף הים.
המחוז גובל ממזרח במדינת ארגנטינה וממערב באוקיינוס השקט, כמו כל מחוזות צ'ילה, שכן המדינה היא צרה וארוכה.
המחוז גובל במחוז אנטופגסטה מצפון ובמחוז קוקימבו מדרום.
המחוז הוא המחוז הרביעי מצפון וה-13 מדרום.
הפרנסה העיקרית במחוז היא כרייה (בשל היות המחוז מלא באוצרות טבע) המהווה 45% מהתמ"ג במחוז ו-90% מייצואו.
יתר על כן, חיפושים גאולוגיים שונים זיהו מקורות זהב וכסף חדשים.
כריית עופרת וברזל היא המקצוע הנפוץ ביותר וישנם מספר חברות בהיקף קטן, המוכרים את תפוקתם ל-ENAMI (חברת הכרייה הארצית) לצורך עיבוד במפעל ההיתוך שלה.
מצבור הנחושת העיקרי במחוז הוא קאנדלאריה, שם מופקים כ-200,000 טונות בשנה ומנוהל על ידי תאגיד פלפס דודג'.
האזור השני שמייצר ומייצא הכי הרבה זהב, כסף, נחושת ומתכות נוספות הוא אל סלבדור, כאשר שניהם מייצאים דרך נמל צ'ניארל.
בעשורים האחרונים פירות טריים החלו להפוך מבוקשים במחוז, כאשר עמקי קופיאפו וואסקו הצטרפו לפריחה הצומחת של צ'ילה.
הגידול החקלאי של הפירות היבשים באזור צוקתא, המאפשר גידול מסיבי של חקלאות, נהנה מיתרון יחסי מכיוון שבזכות האקלים שטוף השמש הפירות מבשילים מוקדם יותר מאשר בשאר חלקי הארץ ומגיעים ראשונים לשוקי חצי הכדור הצפוני.
ענבים הם היבול העיקרי במחוז, אך גדלים בו גם זיתים, עגבניות, פלפלים, בצל, שעועית, פירות הדר, נקטרינות, משמשים, אורגנו ופרחים לנוי.
העושר האורגני של האזור, מימיו הצלולים והמפרצים המוגנים, יחד עם הניסיון היזמי שלו, מעודדים את פיתוח החקלאות.
גם תחום מזון הים התפתח בשנים האחרונות במחוז, כאשר דייגים רבים החלו לדוג מיני דגים ורכיכות שניתן למצוא בשפע לחופי האוקיינוס השקט.
המינים הנמכרים ביותר כוללים צדפות הצפון, צדפות יפניות וצ'יליאניות, אצות, וזנים שונים של מולים.
מוצרים אחרים בעלי ערך מוסף רב יותר כוללים פילה דגים מעוגלים, דגים מעושנים ומומלחים, ביצי דגים, והמבורגר דג.
בשנים האחרונות נמצא שימוש גם למדבר אטקמה שנמצא במחוז, אחד מהמדבריות החמים והיבשים ביותר בדרום אמריקה, כאשר השמש הקופחת והחמה בו מאפשרת הקמה של תאים פוטו-וולטאיים (לוחות סולאריים) אשר מייצרים חשמל לערים הגדולות.
מחוז אטקמה מחולק ל-3 פרובינציות, צ'ניאראל, קופיאפו והואסקו שמחולקות בתורן ל-9 קומנות.
פרובינציהבירהמספרשםשם בשפת מקורתושבים (2017)צ'ניאראלצ'ניאראל1צ'ניאראלChañaral12,2192דייגו דה אלמגרוDiego de Almagro13,925קופיאפוקופיאפו3קלדרהCaldera17,6624קופיאפוCopiapó153,9375טיירה אמרייהTierra Amarilla14,019הואסקוואיינר6אלטו דל כרמןAlto del Carmen5,2997פראירינהFreirina7,0418הואסקוHuasco10,1499ואיינרVallenar51,917
הסמל שמופיע על דגל המחוז, כוכב צהוב על רקע כחול, נוצר בשנת 1859 במהלך המהפכה הצ'לאנית, אז נלחמו כוחות המורדים נגד השלטון הלאומי.
לאחר שהובסו המהפכנים, הדגל יצא מכלל שימוש עד לתקופה האחרונה.
לא ברור מי היה היוצר, אך האיור של הדגל מיוחס לפדרו לאון גאיו גוינצ'אה, מנהיג המורדים.
הכוכב והצבעים היו מייצגים את האידאולוגיה החילונית והליברלית שבגללה התפתח המרד.
דגל זה אומץ רשמית בשנת 1997 על ידי מושל אטקמה.
הדגל מונף מעל בנייני השירות הציבורי במחוז ובתחנות הרכבת, וגם מונף בנציגות פרלמנט צ'ילה בעיר קופיאפו.
אטקאר (בהונגרית: Atkár) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
האזור היה מיושב לסירוגין על פי עדויות ארכאולוגיות כבר מהתקופה הפרהיסטורית והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1325.
יהודים חיו באטקאר במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה
אטקוס אטלס או עש האטלס (שם מדעי: Attacus atlas) הוא עש ממשפחת השבתאיים אנדמי ליערות אסיה.
ידוע כאחד מהפרפראים בעלי הכנפיים הגדולות בעולם ומוכר גם בזכות סימני האזהרה בקצה כנפייו הדומים לראשי נחשים.
המין תואר לראשונה על ידי קרל לינאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae משנת 1758.
עש האטלס הוא אחד הפרפראים הגדולים בעולם, עם מוטת כנפיים בגודל של עד 24 סנטימטרים ושטח של 160 סמ"ר רק העש Thysania agrippina ו-עש הקיסר בעלי מוטת כנפיים גדולה יותר, ושטח הכנפיים קטנות רק מעש הרקולס.
כמו ברוב הפרפראים, הנקבות גדולות וכבדות באופן ניכר מזכרים, בעוד שלזכרים יש מחושים רחבים יותר.
בית הגידול שלהם הוא בעיקר יערות טרופיים יבשים, יערות משניים ואדמות שיחים ברחבי דרום אסיה, מזרח אסיה ודרום מזרח אסיה, כולל בורנאו, אם כי דגימה אחת, נקבה בוגרת, נמצאה בשנת 2012 ברמסבוטום, אנגליה לאחר שנחתה על אדן החלון, ויש להניח שהוא נמלט מאוסף פרטי.
עש אטלס נקרא על שם אטלס, הטיטאן של המיתולוגיה היוונית (בשל גודלו).
בהונג קונג, הקנטונזית פירושו "עש ראש הנחש", מאחר שהבליטה בקצה הכנף הקדמית הדומה לראש של נחש.
אטרוסקית הייתה שפתם של האטרוסקים, עם עתיק אשר חי ברובו באטרוריה שבצפון איטליה המודרנית.
האטרוסקית השפיעה על הלטינית אך לבסוף הוחלפה על ידיה לחלוטין.
האטרוסקים השאירו כ־13,000 כתובות שנמצאו עד כה, רק מיעוט קטן מהן באורך משמעותי; כמה כתובות דו לשוניות עם טקסטים בלטינית, יוונית או פיניקית; וכמה עשרות מילים המושאלות משפות אחרות.
הקשר של האטרוסקית לשפות אחרות היווה מקור לתיאוריות שונות ומחקר ארוך טווח, כאשר השפה מסווגת לעיתים כשפה מבודדת ולעיתים כאחת מהשפות הטירניות .
הקונצנזוס בקרב בלשנים ואטרוסקולוגים הוא שהאטרוסקית הייתה שפה אחות לפרוטו הודו־אירופית , ושפה פליאו־אירופית והיא קשורה קשר הדוק לשפה הראטית המדוברת בהרי האלפים, ולשפה הלמניאנית .
מבחינה דקדוקית, השפה האטרוסקית היא שפה צירופית, עם שמות עצם ופעלים המציגים סיומות הטיה.
שמות העצם מציגים חמישה מקרי יחסה, מספרי יחיד ורבים, עם הבחנה מגדרית בין זכר לנקבה בכינוי גוף.
נראה שלאטרוסקית הייתה מערכת פונולוגית, עם ארבעה תנועות פונמיות וניגוד לכאורה בין עיצורים סותמים לעיצורים מנושפים.
תיעוד השפה מצביע על כך ששינוי פונטי התרחש לאורך זמן, עם ביסוס מחדש של התנועות הפנימיות של המילים, אולי בגלל ההשפעה של ההדגשה הראשונית של המילים של ההטעמה האטרוסקית.
הדת האטרוסקית השפיעה על הדת ברומא העתיקה, ורבים מהחפצים של התרבות האטרוסקית ששרדו הם בעלי משמעות דתית.
האלפבית האטרוסקי נגזר מהאלפבית היווני שהיה מקור האלפבית הלטיני.
האוריינות האטרוסקית הייתה נפוצה בחופי הים התיכון, כפי שמעידים כ־13,000 כתובות (הקדשות, כתובות וכו'), רובן קצרות למדי, אך חלקן באורך ניכר.
הם מתוארכים בערך לשנת 700 לפנה"ס.
לאטרוסקים הייתה ספרות עשירה, כפי שציינו סופרים לטיניים.
טיטוס ליוויוס וקיקרו היו מודעים לכך שטקסים דתיים אטרוסקים מיוחדים נקבעו במספר קבוצות של ספרים שנכתבו באטרוסקית תחת הכותרת הלטינית הגנרית Etrusca Disciplina.
ה־Libri Haruspicini עסק בגילוי עתידות על ידי קריאת קרביים מחיה שהוקרבה, בעוד ה־Libri Fulgurales הסביר את אמנות הניבוי על ידי התבוננות בברק.
סט שלישי, ה־Libri Rituales, עשוי היה לספק מפתח לציוויליזציה האטרוסקית: היקפה הרחב יותר אימץ סטנדרטים אטרוסקיים של חיים חברתיים ופוליטיים, כמו גם פרקטיקות פולחניות.
לפי הסופר הלטיני מהמאה ה־4, סרוויוס, קיימת קבוצה רביעית של ספרים אטרוסקים.
בשנת 30 לפנה"ס, טיטוס ליוויוס ציין שפעם לימדו נערים רומאים באופן נרחב אטרוסקית, אך מאז הוחלפה בהוראה של יוונית בלבד, הסופר הרומאי מרקוס טרנטיוס וארו ציין שעבודות תיאטרון חוברו לפני זמנו באטרוסקית.
תאריך ההכחדה של השפה האטרוסקית התרחש לפי החוקרים, בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס, או בתחילת המאה הראשונה לספירה.
נראה כי ניתוח של עדויות כתובות מרמז כי האטרוסקית עדיין פרחה במאה השנייה לפנה"ס, עדיין חיה במאה הראשונה לפנה"ס, ושרדה לפחות במקום אחד בתחילת המאה הראשונה לספירה.
עם זאת, ההחלפה של האטרוסקית בלטינית התרחשה כנראה מוקדם יותר באזורים הדרומיים הקרובים יותר לרומא.
בדרום אטרוריה, האתר האטרוסקי הראשון שעבר תהליך של לטיניזציה הייתה העיר האטרוסקית ההיסטורית, ויי שבמרכז איטליה, כאשר היא נחרבה ואוכלסה מחדש על ידי הרומאים בשנת 396 לפנה"ס.
בטרקוויניה, כתובות לטיניות התקיימו יחד עם כתובות אטרוסקיות בציורי קיר ובכתובות על קברים במשך מאות שנים, מהמאה ה־3 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה־1 לפנה"ס.
בצפון אטרוריה נחשפו כתובות אטרוסקיות המאוחרות במאות שנים לאחר היעלמותן בדרום אטרוריה.
בקלוסיום , סימוני הקברים מראים השפעה מעורבת, לטינית ואטרוסקית במחצית הראשונה של המאה הראשונה לפנה"ס, עם מקרים שבהם שני דורות עוקבים רשומים בלטינית ואז הדור השלישי והצעיר ביותר, באופן מפתיע, מתומלל באטרוסקית.
בפרוג'ה, כתובות מונומנטליות באטרוסקית עדיין נראות במחצית הראשונה של המאה ה־1 לפנה"ס, בעוד שתקופת הכתובות הדו־לשוניות נמשכת מהמאה ה־3 ועד סוף המאה ה־1 לפנה"ס.
הכתובות הדו־לשוניות האחרונות התגלו בשלושה אתרים בצפון אטרוריה.
כתובות בארצו כוללות כתובת אחת המתוארכת ל־40 לפנה"ס ואחריה שתי כתובות עם תאריכים מעט מאוחרים יותר.
מטבעות עם כיתוב אטרוסקי ליד סיינה תוארכו לשנת 15 לפנה"ס.
האטרוסקולוג פיליפ פרימן (Philip Freeman) מציין שבאזורים כפריים ייתכן שהשפה שרדה קצת יותר זמן, וכי אפשרות של הישרדות השפה האטרוסקית עד סוף המאה ה־1 לספירה ואילך היא אפשרית, במיוחד בהתחשב בהתגלות הכתב האוסקאני בקירות פומפיי.
למרות היכחדות השפה האטרוסקית, נראה שהטקסים הדתיים האטרוסקים נמשכו הרבה יותר מאוחר, והמשיכו להשתמש בשמות האטרוסקים של אלוהויות שונות, ייתכן עם שימוש ליטורגי כלשהו בשפה.
בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית ובתחילת התקופה האוגוסטנית, מקורות לטיניים שונים, כולל קיקרו, ציינו את המוניטין המוערך של מגידי העתידות האטרוסקים.
בסביבות 180, הסופר הלטיני אולוס גליוס מזכיר את האטרוסקית לצד השפה הגאלית .
בזמן הכחדתה, רק כמה רומאים משכילים בעלי תחומי עניין עתיקים, כמו מרקוס טרנטיוס וארו, ידעו לקרוא אטרוסקית.
הקיסר הרומי קלאודיוס נחשב לבעל יכולת לקרוא אטרוסקית, וחיבר חיבור על ההיסטוריה האטרוסקית .
הקדשה נפרדת של קלאודיוס מרמזת על ידע מ"מקורות אטרוסקיים מגוונים", אך לא ברור אם היו דוברים שוטפים של אטרוסקית.
פלאטיה אורגולנילה, אשתו הראשונה של הקיסר, הייתה אטרוסקית.
לאטרוסקית הייתה השפעה מסוימת על הלטינית, שכן כמה עשרות מילים ושמות אטרוסקיים הושאלו על ידי הרומאים, חלקם נשארו בשפות מודרניות, כמו נשר (אטרוסקית – voltur, אנגלית – vulture) ואנשים (אטרוסקית – populus, אנגלית – people).
כתובות נמצאו בצפון־מערב ומרכז איטליה, באזור הנושא את שמה של הציוויליזציה האטרוסקית, טוסקנה (מלטינית tuscī "אטרוסקים"), וכן בלאטיום המודרנית מצפון לרומא, במערב אומבריה המודרנית של נהר הטיבר, במחוז קמפניה ובעמק הפו מצפון לאטרוריה.
מחוץ לאיטליה נמצאו כתובות בקורסיקה ובגאליה נארבוננסיס שבדרום צרפת.
בשנת 1998, הלמוט ריקס הציג את ההשערה כי השפה האטרוסקית קשורה לשפות ממשפחה אחרת, במה שהוא כינה משפחת השפות הטירניות .
משפחת השפות הטירניות של ריקס – שהורכבה מראיטית , שדוברה בימי קדם במזרח האלפים, ולמנית , שיחד עם האטרוסקית – זכתה להכרה בקרב חוקרים.
משפחת השפות הטירניות של ריקס אושרה על ידי החוקרים סטפן שומאכר, נורברט אוטינגר, קרלו דה סימון, וסימונה מרצ'סיני.
מאפיינים נפוצים בין האטרוסקים, הראטיים והלמניאנים נמצאו במורפולוגיה, בפונולוגיה ובתחביר.
מצד שני, התכתבויות מילוניות מעטות מתועדות, לפחות בחלקן בשל המספר המועט של טקסטים ראטיים והלמניאנים.
המשפחה הטירנית, או הטירנית הנפוצה, במקרה זה נחשבת לעיתים קרובות לפליאו־אירופית וכקדומה להגעת השפות ההודו־אירופיות לדרום אירופה.
מספר חוקרים מאמינים שהשפה הלמניאנית יכולה הייתה להגיע לים האגאי במהלך תקופת הברונזה המאוחרת, כאשר שליטי מיקנים גייסו קבוצות של שכירי חרב מסיציליה, סרדיניה ומחלקים שונים של חצי האי האיטלקי.
חוקרים כמו נורברט אוטינגר, מישל גראס וקרלו דה סימון סבורים שלמניאנית היא עדות על התיישבות מסחרית אטרוסקית באי שהתרחשה לפני 700 לפנה"ס, ואינה קשורה לגויי הים.
כמה חוקרים סבורים שהשפה הקמונית , שפה נכחדת המדוברת באלפים המרכזיים של צפון איטליה, עשויה להיות קשורה גם לאטרוסקית ולשפה הראטית.
הכתב הלטיני התפתח מהאלפבית האטרוסקי , שהותאם ללטינית בצורת הכתב האיטלקי הקדום .
האלפבית האטרוסקי משתמש בגרסת הכתב של האי אוויה של האלפבית היווני באמצעות האות (דיגמא) והועבר ככל הנראה דרך אנאריה וקימה, שני יישובים יוונים בדרום איטליה.
האלפבית האטרוסקי הוא בן 26 אותיות, שתיעוד מוקדם שלו מופיע על אגרטל קטן עם מכסה בצורת תרנגול במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הכתובת מתוארכת לסביבות 600–650 לפנה"ס.
האלפבית במלואו כלל 26 אותיות וכונה על ידי החוקרים 'אלפבית מודל'.
האטרוסקים לא השתמשו בארבע אותיות ממנו, בעיקר משום שלאטרוסקים לא היו העיצורים b, d ו־g.
הכתיבה הייתה מימין לשמאל למעט כתובות ארכאיות, שהשתמשו מדי פעם בבוסטרופידון.
בכתובות המוקדמות ביותר, המילים הן רציפות.
החל מהמאה ה־6 לפנה"ס, הם מופרדים על ידי נקודה או נקודתיים, שיכולים לשמש גם להפרדת הברות.
הכתיבה הייתה פונטית, כלומר האותיות ייצגו את הצלילים.
מצד שני, כתובות רבות מקוצרות מאוד ולעיתים נוצרות כלאחר יד, כך שלעיתים קשה לזהות אותיות בודדות.
האיות עשוי להשתנות מעיר לעיר והדבר משקף ככל הנראה הבדלי הגייה.
אות המקור הפיניקיתאלפבית יווני מערבייוניקוד לאלפבית איטלקי קדום 𐌀𐌁𐌂𐌃𐌄𐌅𐌆𐌇𐌈𐌉𐌊𐌋𐌌𐌍𐌎𐌏𐌐𐌑𐌒𐌓𐌔𐌕𐌖𐌗𐌘𐌙𐌚אטרוסקית עתיקה (לפי לוח מרסיליאנה)אטרוסקית חדשהתעתיקABCDE/ÊVZHΘIKLMNṠOPQRTUSͯΦΧFIPAakewt͡shtʰklmnpkrtuspʰkʰf
למערכת הכתב היו שני שלבים היסטוריים: השלב הארכאי מהמאות השביעית עד החמישית לפנה"ס, שהתפתח מהאלפבית היווני הקדום, והמאוחר יותר מהמאות הרביעית עד הראשונה לפנה"ס, שבה שונו חלק מהאותיות לאותיות הייחודיות לכתב האטרוסקי.
האלפבית האטרוסקי שרד גם לאחר העלמות השפה המדוברת.
בנוסף להיותו המקור של האלפבית הרומי, הוצע כי הוא העתיק את מקום השפעתו צפונה לונטו ומשם דרך רייטיה אל השפות הגרמניות, שם הוא הפך לאלפבית הפותארק הקדום , הצורה הקדומה של האלפבית הרוני.
הדיבור בשפה האטרוסקית שם דגש חזק על ההברה הראשונה של המילה, וגרם לסינקופה על ידי היחלשות של התנועות הנותרות, אשר אז לא היו מיוצגות בכתב.
הרגל דיבור זה הוא אחד ההסברים לצבירי העיצורים האטרוסקים הייחודיים.
לוחיות פירגי הן טקסט דו־לשוני באטרוסקית ובפיניקית החקוק על שלושה לוחיות זהב, אחד בפיניקית ושניים באטרוסקית.
הלוחיות הכתובות בשפה האטרוסקית כוללות 16 שורות ו־37 מילים.
הלוחיות מתוארכות לסביבות 500 לפנה"ס.
הלוחיות נמצאו בשנת 1964 על ידי מאסימו פאלוטינו במהלך חפירה בנמל האטרוסקי העתיק של פירגי , כיום סנטה סברה .
המילה האטרוסקית החדשה היחידה שניתן היה לחלץ מניתוח מקרוב של הלוחות הייתה המילה ל'שלושה', ci.
אטקאן קראזור הוא כדורגלן טורקי-גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת שטוטגרט מהבונדסליגה, בה הוא גם משמש כקפטן, ובנבחרת טורקיה.
קראזור גדל במחלקות הנוער של שוורץ-וייס אסן ובוכום.
את הקריירה המקצוענית שלו החל בקבוצת המילואים של בורוסיה דורטמונד.
ב-1 ביולי 2017 חתם קראזור בהולשטיין קיל מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-15 במאי 2019 חתם קראזור בשטוטגרט מהבונדסליגה השנייה.
בתום עונת העפיל עם המועדון לבונדסליגה.
קראזור נולד בגרמניה, והוא ממוצא טורקי.
ב-11 ביוני 2022 אישרה שטוטגרט דרך האתר הרשמי שלה כי קראזור נעצר במהלך חופשה באיביזה.
מאוחר יותר באותו היום פורסמו בתקשורת דיווחים לפיהם כדורגלן גרמני נעצר באיביזה בחדש לאונס נערה.
אטסוקי איטו (ביפנית: 伊藤 敦樹; נולד ב-11 באוגוסט 1998 באוראווה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת גנט מליגת העל הבלגית ובנבחרת יפן.
איטו גדל במחלקת הנוער של אוראווה רד דיימונדס, ובהמשך שיחק בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ריוצו קייזאי.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אוראווה רד דיימונדס במסגרת ליגת העל היפנית.
ב-13 באוגוסט 2024 חתם בגנט הבלגית לארבע שנים.
ב-15 ביוני 2023 ערך איטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בניצחון 6-0 על נבחרת אל סלוודור במשחק ידידות.
ב-12 בספטמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-2 על נבחרת טורקיה במשחק ידידות.
ליגת האלופות האסיאתית (1): 2022
אטרזיה היא מצב שבו פתח או מעבר בגוף סגור (בדרך כלל באופן חריג) או נעדר.
אטרזית אפרכסת האוזן (anotia=אין אוזניים), עיוות מולד שבו תעלת האוזן אינה מפותחת.
אטרזיה מרה, מצב בילודים שבו צינור המרה המשותף בין הכבד למעי הדק חסום או נעדר.
אטרזיה ברונכיאלית מולדת, חריגה מולדת נדירה
אטרזיה צ'ונלית - היא הפרעה מולדת שבה החלק האחורי של מעבר האף (צ'ואנה) חסום, בדרך כלל על ידי רקמה גרמית או רכה לא תקינה (קרום) עקב התפתחות חורים כושלת של שקע האף במהלך התפתחות טרום לידתית.
אטרזיה של הוושט, המשפיעה על מערכת העיכול וגורמת לוושט להסתיים לפני החיבור הרגיל לקיבה.
אטרזיה פוליקולרית, ניוון וספיגת זקיקי השחלות.
היא מתייחסת לתהליך שבו זקיק לא מצליח להתפתח, ובכך נמנע ממנו לבייץ ולשחרר ביצית.
איטמות פי הטבעת מום של אי תקינות הפתח בין פי הטבעת למעי.
אטרזיה במעיים - מום של המעי, הנובע בדרך כלל מתאונת כלי דם ברחם.
מיקרוטיה: ראה לעיל, אטרזית אפרכסת האוזן (anotia).
אטרזיה של זקיק השחלה, ניוון, וספיגה לאחר מכן של זקיק שחלה לא-בשל, אחד או יותר.
רצף פוטר (Potter sequence), ירידה מולדת בגודל הכליה, המובילה לאי תפקוד כלייתי, בדרך כלל קשורה למופע של כליה בודדת.
אטרזיה ריאתית, מום של המסתם הריאתי שבו פתח המסתם לא מצליח להתפתח.
אגנסיס כלייתי (Renal agenesis) הוא מצב רפואי שבו כליה אחת (חד צדדית), או שתי כליות (דו-צדדית) של העובר לא מצליחות להתפתח.
Tricuspid atresia, אטרזיה תלת-צדדית היא צורה של מחלת לב מולדת המתבטאת בהיעדר מוחלט של המסתם התלת-צדדי, וכתוצאה מכך היעדר החיבור אטריוספידלי הימני.
אטרזיה נרתיקית (Vaginal atresia): חסימה מולדת של הנרתיק, או הידבקות לאחר מכן של דפנות הנרתיק, וכתוצאה מכך חסימתו.
אטרזיה תלת-פסיגית היא צורה של מום לב מולד.
התופעה היא אטרזיה, היעדר מוחלט של המסתם התלת-פסיגי.
לכן, קיים היעדר חיבור אטריו-חדרי ימני.
זה מוביל לחדר ימין היפופלסטי (מוקטן) או נעדר.
פגם זה מופיע במהלך התפתחות טרום לידתית, כאשר הלב אינו מסיים את התפתחותו.
הדבר גורם למחזור הדם המערכתי להתמלא בדם חסר חמצן יחסית.
הסיבות לאטרזיה טריקוספידלית (תלת-פסיגית) אינן ידועות.
ברוב המקרים של אטרזיה תלת-פסיגית, קיימים פגמים נוספים כדי לאפשר חילופי דם בין לולאות המחזור השיטתי והזרימה הריאתית, תוך מילוי תפקידו של החיבור הפרוזדורי החסר.
פגם במחיצה הבין-פרוזדורית (ASD) חייב להיות קיים במקרה זה, כדי למלא בדם את הפרוזדור השמאלי ואת החדר השמאלי.
מכיוון שחסר חדר ימין, חייבת להיות דרך להזרים גם דם לעורק הריאה.
זה יכול להתבצע על ידי פגם במחיצה הבין-חדרית (VSD) המחבר את החדר השמאלי לעורק הריאה או על ידי צינור עורקי פתוח (PDA) המחבר את אבי העורקים לעורק הריאה.
במקרה האחרון, פרוסטגלנדין E1 משמש לשמירה על חיבור ה-PDA עד שניתן להשלים ניתוח חירום מתקן.
כיוון שדם מחומצן מעורבב עם דם חסר חמצן בשני המקרים, יש ירידה ביכולת נשיאת החמצן.
ייתכן גם שאטרזיה תלת-פסיגית תופיע ללא הפגמים מצילי החיים.
במקרה זה, מחזור הדם המערכתי והריאתי יהיה מנותק זה מזה ולא יכולה להתרחש נשימה מועילה.
ניתן להשתמש בהליך ניסיוני הנקרא בלון עוברי מחיצת פרוזדורים, כדי ליצור באופן מלאכותי את הפגם הנדרש ברחם.
טכיפניאה במהלך 2 השבועות הראשונים לחיים
סטיית ציר שמאל באלקטרוקרדיוגרם והיפרטרופיה של חדר שמאל (מאחר שעליו לשאוב דם הן למערכת הריאה והן למערכת המרכזית)
לב רגיל או מוגדל קלות
אטרזיה תלת-פסיגית נגרמת מהיעדר מוחלט של השסתום התלת-פסיגי.
הסיבה הבסיסית להיעדרות זו נותרה לא ידועה.
העדר השסתום מונע זרימת דם ישירה בין הפרוזדור הימני לחדר הימני.
זה בדרך כלל גורם לנקב הסגלגל להישאר פתוח לאחר הלידה, מה שמוביל לפגם במחיצה הבין-פרוזדורית.
מכיוון שאין תקשורת בין הפרוזדור הימני לחדר הימני, חייב להיות פגם במחיצה הבין פרוזדורית כדי לאפשר זרימת דם לחדרי הלב השמאליים.
בשל חוסר זרימת הדם לחדר הימני, זה יהיה היפופלסטי.
ברוב המקרים, יהיה גם פגם במחיצה הבין-חדרית המאפשר למעט דם להיכנס למחזור הריאתי.
עקב היעדר זרימת דם למחזור הריאתי, קיים חמצון לקוי של הדם, מה שמוביל להחמרה הדרגתית של הכיחלון.
רוב המקרים ניתנים לאבחון טרום לידתי במהלך סריקת אנומליה שגרתית.
אם נמצאה עדות למום לב מולד, ניתן לאשר את האבחנה באמצעות אקו לב עוברי.
אם היא לא מאובחנת לפני הלידה, היא עשויה להיות מאובחנת זמן קצר לאחר הלידה בבדיקה גופנית, שתגלה כיחלון ורשרוש.
ניתן לקבל עדות נוספת לאבחנה באמצעות אלקטרוקרדיוגרם וצילום חזה.
יראה בדרך כלל סטייה בציר שמאלי, בעוד שצילום החזה עשוי להראות אוליגמיה ריאתית או היפרמיה.
הבדיקה הסופית היא, כמו בכל מחלות לב מולדות, אקו לב, אם כי הבדיקות הנ"ל יחד עם מאפיינים קליניים עשויים להספיק ברוב המקרים.
PGE1 לשמירה על צינור עורכי פתוח.
ניתוח ראשון: Blalock–Thomas–Taussig shunt שונה לשמירה על זרימת הדם הריאתית על ידי הנחת צינור Gore-Tex בין העורק התת-בריחי לעורק הריאה.
ראו גם נוהל Norwood .
ניתוח שני: cavopulmonary anastomosis כדי לספק זרימה ריאתית יציבה
פעולה סופית: Fontan procedure להפניית זרימה וריד נבוב תחתון (Inferior vena cava) וורידי הכבד לתוך מחזור הדם הריאתי.
אטרזיה תלת-פסיגית היא מום הלב הקריטי המולד השלישי בשכיחותו.
על פי ההערכות, זה גורם בין 1% לבין 3% מכל מומי הלב המולדים.
בגאוגרפיה, אִי הוא שטח אדמה אשר מוקף ים מכל קצוותיו אשר קטן מיבשת וגדול מסלע.
קיימים איים שנוצרו בתהליכים גאולוגים טבעיים וקיימים איים מעשה ידי אדם שנקראים איים מלאכותיים.
אי הוא יבשה מוקפת מים.
ההבחנה בין אי ליבשת אינה קבועה.
ההבחנה המקובלת היא שאוסטרליה אינה אי אלא יבשת ומכאן שאי אינו יכול להיות גדול מאוסטרליה.
ההגדרה אם אי צריך להיות מוקף מים כל הזמן, כלומר, האם יבשה, שבזמן השפל מחוברת ליבשה אחרת, אך בזמן הגאות היא מוקפת במים, היא אי, נמצאת במחלוקת.
קבוצה של איים הקרובים זה לזה מבחינה גאוגרפית או גאולוגית נקראים ארכיפלג.
אפשר עדיין לקרוא לאי שחובר באופן מלאכותי ליבשת בעבר כאי, לעומת זאת יבשה שמופרדת מהיבשת על ידי תעלה מלאכותית בדרך כלל לא תחשב כאי.
אי המחובר ליבשה באמצעות רצועת חוף צרה, טבעית (טומבולו) נקרא "אי לכוד", בעוד שאי המחובר ליבשה לסירוגין בהתאם לגאות ושפל נקרא "אי גאות".
היות שלאי אין גבולות עם מדינות אחרות הוא עשוי להיות מרוחק ומבודד.
לדוגמה האי פיטקרן הוא מהאיים המיושבים המבודדים ביותר בעולם.
האיים המיושבים הקרובים אליו ביותר הם איי מנגרבה, מרחק של 529 ק"מ, אי הפסחא, מרחק של 2,075 ק"מ וטהיטי במרחק של 2,325 ק"מ.
אי יכול להיווצר במספר אופנים:
על ידי עליית מפלס המים.
איים שקרובים ליבשת נמצאים על אותו מדף יבשתי.
האיים נוצרו עקב עליית מפלס המים, ולכן סביב איים אלה אין מים עמוקים.
דוגמה לכך היא בריטניה הגדולה.
אוסטרליה הייתה בעבר מחוברת לאנטארקטיקה ומדגסקר לאפריקה.
עקב היפרדות הלוחות הטקטוניים נפרדה מדגסקר מאפריקה ולמעשה מתרחקת ממנה גם כיום.
זהו המצב גם באיי סרדיניה וקורסיקה מול אירופה.
איים שנוצרו על ידי הצטברות לבה וטפרה במהלך התפרצות געשית.
ישנם איים שנוצרו בגלל פעילות געשית עקב התנגשות בין שני לוחות טקטוניים, כשאחד מהם שוקע מתחת לאחר.
איים אלה הם חלק מקשת איים, דוגמת איי מריאנה והאיים האלאוטיים.
ישנם איים שנוצרו מעל רכס מרכז אוקייני שהגיע לפני הים.
כאלו הם איסלנד שהוא האי הגעשי הגדול בעולם ויאן מאיין.
ישנם איים שנוצרו מעל נקודה חמה, כלומר הם נמצאים בנקודה בה ישנה פעילות געשית תוך-לוחית, שאינה קשורה לפעילות טקטונית.
אטול הוא אי שנוצר משונית אלמוגים, שנבנתה על שרידי הר געש השקוע בים.
על ידי הצטברות של אלמוגים שיכולה להגיע למאות מטרים, השונית מגיחה מעל פני המים ויוצרת אי חדש.
האטולים הם לרוב בצורת טבעת כאשר הלגונה המרכזית, רדודה.
האיים המלדיביים הם דוגמה לאטול.
איים בנהר מתרחשים בדלתות של הנהרות גדולים.
הם נוצרים על ידי תסחיף של המשקעים בנקודות בהן הזרימה של הנהר מאבדת חלק מעוצמתה.
איים אלה שטחם משתנה והם אף יכולים להיעלם כאשר נפח המים גדל או מהירות הזרם גדלה.
עקב פעילות טקטונית שאינה מתבטאת בגעשיות בה לוח אחד נדחף מתחת לאחר, מתרומם אי מעל פני הים כאשר הלוח העליון מתקמר.
דוגמה לכך היא האי ברבדוס.
עם נסיגת הקרחונים והמסתם נוצר תהליך בו הלחץ של הקרחון על קרום כדור הארץ פוחת והקרום שב ומתרומם למצבו המקורי.
הדבר יכול לגרום להיווצרות איים.
דוגמה לאי כזה הוא האי בורנהולם.
אי-אלימות, בין אם היא עומדת כפילוסופיה מוסרית, ובין אם היא מופעלת כאסטרטגיית פעולה בלבד, משמעה סירוב לשימוש באלימות פיזית במטרה לחולל שינוי חברתי, כלכלי או פוליטי.
לרוב משמעותה איננה אי-עשייה, אלא עשייה שאינה אלימה.
אי-אלימות מהווה אלטרנטיבה הן לקבלה פאסיבית של דיכוי, והן למאבק אלים נגדו, והיא מציעה כמה טקטיקות של מאבק עממי, החל מחינוך ושכנוע, דרך אי-ציות אזרחי, פעולה ישירה לא-אלימה, ועד אי-שיתוף פעולה עם רשויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות.
אף-על-פי שלעיתים משתמשים במושג "אי-אלימות" כבמושג נרדף לפציפיזם, מאז אמצע המאה ה-20 המושגים "אי-אלימות" ו"מאבק לא-אלים" אומצו בידי תנועות רבות לשינוי חברתי, שאינן מתמקדות בהתנגדות למלחמה, ביניהן התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, תנועת העצמאות ההודית, ועוד.
עיקרי הפילוסופיה של אי-אלימות מופיעים בכל המסורות של הדתות האברהמיות (יהדות, נצרות ואסלאם), כמו גם בדתות הדהרמיות (הינדואיזם, בודהיזם, ג'ייניזם וסיקיזם).
הם גם מופיעים במסורות פאגאניות רבות.
תנועות לא-אלימות, מנהיגים ותומכי האי-אלימות התייחסו ושאבו את ההשראה שלהם פעמים רבות מבסיס דתי מגוון, בהתאם למאבק הספציפי.
אחד המקורות הנודעים של הקריאה לאי-אלימות נמצא בדברי ישו ב"דרשת ההר" (הבשורה על-פי מתי פרק ה' 39–45):
תנועות פוליטיות חילוניות רבות השתמשו באי-אלימות, הן ככלי טקטי, והן כתוכנית אסטרטגית, מטעמים מעשיים ומשיקולים של יעילות פוליטית, מבלי לטעון לאיזשהו בסיס מוסרי או דתי.
אנשים משתמשים בשיטות מאבק לא-אלים ממגוון סיבות, נקודות התייחסות ומסורות.
אדם שעומד לפני פינוי מביתו עשוי להתבצר בבית ולהתנגד בצורה לא-אלימה לפינוי, נזיר בודהיסטי בתאילנד עשוי להגן על עצים ביער לפני כריתתו, עובד נמל באנגליה עשוי לפתוח בשביתה, כחלק מפרוגרמה פוליטית סוציאליסטית.
כל אלו משתמשים בשיטות לא-אלימות שונות.
באופן היסטורי, רק שתי תנועות המוניות חרתו על דגלן את האי-אלימות ונקטו פעולות בלתי-אלימות לאורך זמן - התנועה לעצמאות הודו, והתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
מלבד שתי תנועות אלו, האי-אלימות נמצאה בשימוש בהיקף קטן יותר גם במהפכות במדינות מסוימות במזרח אירופה, בפיליפינים כנגד משטרו של פרדיננד מרקוס, בבורמה, במאבק נגד הגלובליזציה ובמאבקים חברתיים מצומצמים יותר ברחבי העולם כגון מאבקים למען איכות הסביבה, למען זכויות בעלי חיים, למען זכות הצבעה לנשים, וגם כנגד תוכנית ההתנתקות בישראל.
הנקיטה בשיטת הפעולה הבלתי-אלימה לא התרחשה רק בהקשרים פוליטיים כנגד ממשלות (דמוקרטיות או דיקטטוריות), אלא גם בהקשרים כלכליים (עובדים המשביתים את המפעל), אקדמיים (מאבק של סטודנטים נגד הנהלת אוניברסיטה), דתיים, גזעיים ועוד.
בעקבות השימוש ההיסטורי באי-אלימות המבוסס על מסות של אנשים, אי-אלימות תוארה כ"פוליטיקה של האנשים הרגילים".
עם זאת, פעמים רבות, בצד המאבק הבלתי-אלים, היו גם כאלו שנאבקו בצורה אלימה, ועקב כך טוענים מבקרי השיטה שבמרבית הפעמים, אי אפשר לייחס הצלחה של מאבק שלם, אך ורק לאלמנטים הלא-אלימים שלו, ולכן בלתי-אפשרי לטעון שאי-אלימות היא שיטה יעילה.
למרות זאת, ניתן לטעון להצלחת השיטה כאשר מדובר במאבקים קצרי-טווח שכללו אך ורק פעולות לא-אלימות, או במקרים נקודתיים שבהם ננקטו פעולות בלתי-אלימות בתוך מאבק שלם, שכלל הן שיטות בלתי-אלימות והן שיטות אלימות.
על אף שרעיונות של אי-אלימות הובעו עוד במסורות עתיקות, השילוב בין מאבק המוני ואי-אלימות הוא יחסית חדש, והתחיל ב-1906, במאבק למען זכויות ההודים בדרום אפריקה, בהנהגתו של מהאטמה גנדי.
לאחר שהממשלה הטראנסוואלית הכריזה על חוק חדש, שכפה על האוכלוסייה ההודית בלבד להירשם במרשם האוכלוסין, התקיימה אספת-מחאה ביוהנסבורג, שבה גאנדי אימץ לראשונה את הסאטיאגרהא (כוח האמת), או מחאה לא-אלימה, וקרא לאוכלוסייה ההודית להתנגד לחוק החדש ולסבול את העונשים על כך, במקום להתנגד לו באמצעים אלימים.
קריאה זו הובילה למאבק בן שבע שנים, שבמהלכו אלפים נאסרו (ביניהם גם גאנדי), הוכו ונורו בגין שביתות, סירוב להירשם, שריפת כרטיסי הרישום ופעולות לא-אלימות אחרות.
על אף שצעדים אלו הביאו למעצרים המוניים, הם הפעילו לחץ רב על השלטונות, ובייחוד על דעת הקהל, שהושפעה מהידיעות על המאבקים שבהם הייתה המשטרה הצד התוקפן היחידי.
המאבק נמשך עד עזיבתו של גאנדי ב-1914, לאחר הסכם עם השלטונות הבריטיים בעניין.
על אף מאבק זה, המאבק המזוהה ביותר עם אי-אלימות הוא קמפיין אי-שיתוף הפעולה למען עצמאות הודו, גם הוא בהנהגתו של מהאטמה גנדי.
בסוף שנת 1914 חזר גאנדי להודו, והגיע למסקנה כי יש להביא לשחרור לאומי מן הכיבוש הבריטי.
במאבקו המשיכו גאנדי ותומכיו לפעול בשיטות שאימץ בדרום אפריקה, והוסיפו פעולות נוספות.
בין פעולותיהם היו החרמת מוסדות בריטיים - מוסדות שלטון חינוך ואחרים, החרמת מוצרים בריטיים וסרבנות מס.
בצד פעולות הסרבנות הנהיג גאנדי פעולות אקטיביות לא-אלימות (מלבד תהלוכות ואסיפות), שכללו חינוך חקלאי והקמת תעשיות פרטיות, כחתירה תחת התעשייה הבריטית.
ב-12 במרץ 1930 הוכרז "חרם המלח", שבו עברו המוני הודים על איסור תחרות בהפקת המלח הבריטית.
במהלך חרם זה הובאו כ-60 אלף תושבים הודים למעצר.
קמפיין אי-שיתוף הפעולה, שהתבסס כולו על פעולות לא-אלימות, נמשך עד לנסיגת הבריטים ב-1947. הקמפיין גבה את חייהם של אלפי קורבנות, שבשם האי-אלימות העדיפו מוות על פני נקיטת צעדים אלימים.
תומכי האי-אלימות מצדיקים את המחיר ששילמו הקורבנות, בטענה שבמאבק אלים היו נהרגים הרבה יותר אנשים, משני הצדדים, ושבכל מקרה - נקיטת צעדים אלימים שומטת את הבסיס המוסרי של הנאבקים.
המאבק למען זכויות אזרח בארצות הברית
מאבק מפורסם נוסף שמזוהה עם התנגדות לא-אלימה הוא מאבקם של האפרו-אמריקאים למען זכויות אזרח שוות בארצות הברית, בהנהגתו של מרטין לותר קינג.
התנועה לזכויות אזרח שפעלה לפני שנת 1955 ניסתה להתמודד עם האפליה כלפי אפרו-אמריקאים במגוון רחב של אסטרטגיות, שכללו בעיקר תביעות משפטיות ושדלנות מצד ארגונים מסורתיים.
ניסיונות אלו לא השיגו הצלחות מעשיות רבות וגרמו למרמור רב.
עקב כך, התנועה החלה לאמץ אסטרטגיה של פעולה ישירה יחד עם אי-אלימות, הידועה בשם "אי-ציות אזרחי".
באופן זה, הרשויות נאלצו להגיב מיידית למצבי משבר, והתוצאות היו לעיתים קרובות לטובת האפרו-אמריקאים.
הפעולות של אי-ציות אזרחי כללו החרמות, שהתחילו עם החרם נגד חברת האוטובוסים של מונטגומרי (1955-1956), התבצרויות כגון ההתבצרות בגרינסבורו (1960), וצעדות כגון הצעדות מסלמה למונטגומרי והמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
המאבק הלא-אלים נחל הצלחה רבה, אך גם גבה קורבנות רבים - דבר שעורר את ההתנגדות למאבק הלא-אלים מתוך התנועה עצמה.
התנגדות זו הונהגה בידי מלקולם אקס, שתמך במאבק אלים בגזענות.
אי-אלימות שימשה גם את פעילי המאבקים במשטרים מדכאים במדינות המתפתחות בגוש המזרחי לשעבר.
לדוגמה, תנועת סולידריות (תנועה) בפולין הקומוניסטית וסתיו העמים במדינות כמו צ'כוסלובקיה ומזרח גרמניה:
במדינות דמוקרטיות יש לעיתים קרובות שימוש במגוון אמצעים של מחאה לא-אלימה, כמו הפגנות, פעולות ישירות, מיצגי מחאה, אומנות ושביתות, כמו גם מאבקים נגד הגלובליזציה, למען הגנת הסביבה, זכויות בעלי חיים, זכויות להט"ב, זכויות נשים ועוד.
הדבר כולל את תנועת פמן, המרד בהכחדה, חיי שחורים חשובים, שביתת בתי הספר למען האקלים ועוד.
במאה ה-21 נמשך השימוש במחאות לא-אלימות גם מול משטרים דכאניים.
דוגמאות לכך כוללות את המהפכה הכתומה באוקריאנה 2004, מהפכת הארזים בלבנון 2005, המהפכה במצרים ב-2011, המחאות בהונג קונג (2014) ועוד
בספרו "הפוליטיקה של פעולה לא-אלימה", מציע ג'ין שארפ, אקדמאי החוקר את תורת האי-אלימות, שההיעדרות הבולטת של האי-אלימות מהמחקר ההיסטורי המרכזי היא תוצאה של העובדה שהפצה של טכניקות למאבק לצדק חברתי הנשענות על העוצמה הקולקטיבית של אזרחים פעילים ומודעים, אינה משרתת את האינטרסים של האליטה החברתית.
הסבר אחר יכול לנבוע מהתפקיד של תקשורת ההמונים במרחב הציבורי, ולקשר בין אלימות ורגשות.
בתקשורת ההמונים, ובמיוחד בטלוויזיה, חשוב לספקיות התוכן לעורר רגשות בקרב הצופים, כדי להשאיר אותם בערוץ.
תנועות אלימות נתפשות לרוב כרציניות יותר או רדיקליות יותר, ובכתבות חדשותיות קצרות אפשר לתת לסיפור עליהן נופך דרמטי בקלות רבה יותר, במיוחד במדיום של הטלוויזיה.
כך לדוגמה מעניין וקל יותר לצלם יידוי אבנים או חילופי ירי, מאשר עצרת לימודית או שביתת רעב.
אי-אלימות השיגה רמה מסוימת של הכרה מוסדית, ברמה הבינלאומית.
בשנת 1991 זכתה אונג סן סו צ'י בפרס נובל לשלום בזכות פעילותה לדמוקרטיה והתעקשותה על התנגדות לא-אלימה.
ב-10 בנובמבר 1998, האספה הכללית של ארגון האומות המאוחדות הכריזה על העשור הראשון של המאה ה-21 והאלף השלישי, משנת 2001 ועד שנת 2010, כעלעשור הבינלאומי לקידום תרבות של שלום ואי-אלימות לילדי העולם.
כיום, הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, הפועל בדרכים דיפלומטיות למען שחרור טיבט מהכיבוש הסיני, נחשב לאחד מהפציפיסטים והדוגלים הגדולים ביותר באי-אלימות.
הגישה הלא-אלימה למאבק חברתי שונה מהחשיבה המקובלת במערב בנושא מוקדי כוח וקונפליקט, אך עדיין פונה אל כמה רעיונות וערכים די מוסכמים.
רעיון מרכזי לכל הבנה של תאוריה אסטרטגית בלתי-אלימה הוא, שכוחם של שליטים תלוי בהסכמתה של האוכלוסייה הנשלטת.
ללא בירוקרטיה, צבא או כוח משטרתי אשר יבצע את רצון השליטים, הם משוללים כוח ממשי.
עוצמתם של השליטים, כולל אלו במדינות דמוקרטיות, נובעת משיתוף-הפעולה של האוכלוסייה בקבלת השלטון ובציות לחוקים.
אי-אלימות חותרת תחת כוחם של שליטים דרך הימנעות מכוונת משיתוף-פעולה זה - ומכאן נובעת אסטרטגיית פעולה מרכזית הנקראת "אי-שיתוף-פעולה".
רעיון חשוב נוסף הוא, שאמצעים צודקים ומוסריים, יובילו לתוצאה מוסרית וצודקת.
מרטין לותר קינג אמר על כך ש"אי-אלימות דורשת שהאמצעים שבהם אנו משתמשים יהיו טהורים כמו התוצאה שאליה אנו מייחלים".
חסידי האי-אלימות גורסים, כי הפעולות שאנו מבצעים בהווה, מעצבות באופן בלתי נמנע את הסדר החברתי בצורה דומה.
הם יטענו, לדוגמה, ששימוש באלימות על מנת להשיג חברה שלווה ושוחרת שלום, הוא חסר הגיון לחלוטין.
חלק מחסידי האי-אלימות, כמו למשל אנרכיסטים נוצריים, תומך במתן כבוד ואף אהבה ליריבים.
לכבוד ואהבה כלפי היריב יש גם הצדקה מעשית בכך שהטכניקה של הפרדת המעשה מעושה-המעשה מאפשרת את שינוי התנהגותו של עושה המעשה, ואולי אף את שינוי ערכיו.
ההתמקדות הנוצרית הן באי-אלימות והן בהענקת מחילה לחטא מצאה את דרכה לסיפורו של הבל בקוראן.
תנועות ליברליות באסלאם, כגון פלג האחמדים, משתמשות בסיפור זה בעקביות על מנת לקדם רעיונות אסלאמיים של אי-אלימות.
רעיון ה"סאטיה" (אמת) הוא מרכזי בתפישת האי-אלימות של מהאטמה גאנדי.
גאנדי ראה באמת משהו אינסופי ובלתי ניתן להבנה מלאה על-ידי יחיד כלשהו.
הוא האמין שכולנו נושאים ונושאות חתיכות מהאמת, אך אנו זקוקים לחתיכות של אחרים על מנת לרדוף את האמת הגדולה.
אמונה זו הובילה אותו לאמונה בערך הטבוע בדיאלוג עם היריב, הכולל משאלה כנה להבנת מניעיו.
ברמה המעשית, נכונות להאזין לנקודת המבט של האחר תלויה במידה ניכרת בהדדיות.
באופן טבעי, איש מהיריבים לא מעוניין בנקודת ההשקפה של יריבו.
לכן גאנדי האמין, שעל מנת שהיריב יקשיב לנו, עלינו תחילה להיות נכונים/ות להקשיב לו, כדי לפרוץ את המעגל.
פעולה בלתי-אלימה מורכבת בדרך-כלל משלושה שלבים.
הראשון, פעולות של מחאה ושכנוע, שכוללות צעדות מחאה, עצרות מחאה, פגישות ציבוריות וכלים כגון שלטים גדולים, נרות ופרחים.
השלב השני הוא אי-שיתוף-פעולה, שהוא הסירוב המכוון והאסטרטגי לשיתוף-פעולה עם דבר הנתפש כבלתי-צודק.
השלב השלישי הוא התערבות בלתי-אלימה, שהיא ההתערבות המכוונת והפיזית לעיתים באירוע שנתפש כבלתי-צודק, שיכול להתבטא בחסימת כבישים, התבצרות במקום מסוים, היקשרות לעצים ועוד.
חלק מהטכניקות הספציפיות שתנועות לא-אלימות השתמשו בהן כוללות שביתות שבת, צעדות, כניסה למקומות אסורים, סקווטינג, שביתות רעב, חסימת דרכי גישה, הפגנות, פעולות ישירות, עצומות, התבצרות, סרבנות מיסים, האטת מהירות העבודה, סרבנות גיוס, וחרם מסחרי.
בצד פעולות אלה, שעיקר המוקד שלהן הוא התנגדות, יש גם טכניקות של העצמה של קבוצה מסוימת או של חלופה לא-אלימה.
הטקטיקה נבחרת בדרך-כלל בקפידה רבה, תוך כדי לקיחה בחשבון של נסיבות פוליטיות ותרבותיות, ולרוב כחלק מתוכנית או אסטרטגיה ארוכת-טווח.
וולטר ווינק מצביע על ישו כעל אסטרטג לא-אלים היסטורי.
לטענתו, רבים מכתביו על אי-אלימות מתגלים כשיטות מתוחכמות כאשר הנסיבות התרבותיות מובנות.