tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המלחמה, בין השנים 1945 -1948, נעקרה כמעט כל הקהילה הגרמנית של אלכסנדר, כשהיא נחשפת באותו הזמן לדיכוי והתעללות מצד השלטונות הקומוניסטים, והעיירה איבדה למעשה את צביונה המקורי.
בשנים 1975–1998 העיירה הייתה שייכת למחוז הישן- לודז'.
קהילה יהודית עצמאית הוקמה באלכסנדר בשנת 1830 בידי יהודים שהגיעו מלוטומיירסק.
בשנת 1826 העניק המושל הפולני לקהילה זכות לגור ולרכוש נכס באזורים שצוינו בעיר.
אלכסנדר הייתה מרכז חסידי גדול וחשוב של יהודי פולין - מקום מושב שושלת הרבנים של חסידות אלכסנדר, שהוקמו על ידי הרב יחיאל דנציגר (1894-1828) והתפתחה מאוד בימי יצחק מנחם מנדל דנציגר, שהקים את ישיבת "בית ישראל".
אלכסנדר הייתה גם המקום שבו הרב חנוך הניך הכהן לוין, האדמו"ר השני של חסידי גור, הנהיג את חסידיו עד למותו בעיירה בשנת 1870.
האוכלוסייה היהודית באלכסנדר מנתה כ 1,000 נפשות ב-1850, 1,673 (27.9% מכלל האוכלוסייה) בשנת 1879, ו-2,635 (31.9%) בשנת 1921. אחרי מלחמת העולם הראשונה רוב יהודי העיירה השתייכו לזרמים החרדיים או הציונים הדתיים, ומיעוטם היה שייך לבונד.
עם זאת פעלו באלכסנדר קבוצת כדורגל ותנועות הנוער בית"ר, גורדוניה ומפלגת הציונים הכלליים.
עד לשואה היו באלכסנדר 14 בתי כנסת.
רבני העיר היו יעקב אהרן ינובסקי, רבי חנוך הניך הכהן לוין, רבי יחיאל דנציגר, ואחריו המשיכה הרבנות עם אדמור"י השושלת.
בשנת 1939 היו באלכסנדר 3,500 יהודים, שהיוו שליש מכלל האוכלוסייה.
תקופה קצרה לפני המלחמה החלו יוצאי גרמניה החיים בעיירה, שהיוו חלק ניכר מאוכלוסייתה, לתקוף את הצעירים היהודים ולשדוד את בתי היהודים.
התארגנה קבוצה להגנה עצמית שאיימה על השודדים הגרמנים וגירשה אותם מן העיר.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, התאחדו התושבים הגרמנים, תושבי אזור לודז' בארגון שתבע עצמאות כלכלית לגרמנים אך לא שטח.
ב-1 בספטמבר 1939, עצר השלטון הפולני רבים ממנהיגי הגרמנים תושבי המקום.
ב-3 בספטמבר ירו הפולנים באזרחים גרמנים באזור זה, בתואנה שהגרמנים תקפו אותם.
אירוע זה שימש את הגרמנים כעילה לתקיפת הפולנים והמשיך אחר כך בעיקר גם לתקיפתם של היהודים.
יומיים לפני הכיבוש הגרמני עזבו את העיר אנשי הממשל הפולני, ורבים מתושביה היהודיים ברחו לעיר לודז' הסמוכה.
בין הנמלטים היה הרבי מאלכסנדר.
בזמן המתקפה באזור זה לא נרשמו תקיפות נגד יהודים בידי הפולנים, ואף קיימות עדויות וביניהן עדות פליטי אלכסנדר, שהאוכלוסייה הפולנית התגייסה להכניס את הפליטים היהודים לבתיהם, וזאת ללא כל תמורה.
הצבא הגרמני כבש את העיר ביום חמישי כ"ג באלול תרצ"ט ה-7 בספטמבר 1939, וכבר באותו יום רצחו ארבעה יהודים.
הקהילה הגרמנית קיבלה את פני הצבא הגרמני בזרועות פתוחות, כמשחררים.
תמונות מביקור מאוחר יותר של היטלר בקרבת העיר מראות קבלת פנים נלהבת לה זכה.
למחרת, ביום שישי, לפני מוצאי שבת סליחות שלקראת ראש השנה, העלו הגרמנים באש את בית הכנסת המרכזי ואילצו את היהודים לשרוף את ספרי הקודש שנמצאו בבתיהם.
היו כמה מקרים בהם יהודים הקריבו את חייהם כשניסו להציל את הספרים, וביניהם ספרי תורה.
יהודים שחזרו מלודז' לאחר שגם זו נכבשה, הושמו במאסר בעזרת קבוצות נוער של תושבי המקום ממוצא גרמני.
גרמנים מאזורי הגבול נטו יותר לפעול עם רגשות נקם בפולנים ובפרט ביהודים בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה.
בעידוד השלטון הנאצי, ניתן היתר לתושבי פולין ממוצא גרמני להביע את שנאתם ליהודים כהזדהות עם הלאום הגרמני והוכחה להשתייכותם אליו.
בראש השנה שנת ת"ש, ה-14 בספטמבר 1939, הוצאו מעל עשרים אסירים יהודים לבית הקברות, נצטוו לחפור את בורות קבריהם ועונו עד מוות.
ביום השני של ראש השנה נמשכו הרציחות.
למחרת, בשבת, נצטוו כל הגברים היהודים בעיר להתייצב בכיכר העיר להתעללות נוסח השפלת אולקוץ', כולל גזיזת זקנים פומבית.
את שארית הספרים שרפו, בית המדרש פורק ואת עצי המבנים העבירו לצורך בעירה.
בעיירה הוקמו יודנראט ויחידת משטרה יהודית.
הרציחות והשוד נמשכו עד גירוש היהודים האחרונים.
היהודים גורשו במספר קבוצות, כשאחרוני היהודים גורשו מאלכסנדר בגירוש המוני, לאחר שבעשרה בטבת תבעו ההיטלר יוגנד והתושבים הגרמנים של העיירה לסלקם תוך חמישה ימים.
ב 27 בדצמבר 1939, ט"ו בטבת ת"ש, גורשו יהודי העיירה במסע רגלי לזגירש ומשם לגטו גלובינה.
בלילה זה קפאו למוות שני תינוקות ועוד איש אחד שלא מצא מקום מסתור.
בית הקברות היהודי של אלכסנדר נחרש והפך לגן ציבורי בהוראתם.
תצלום אישה וילדיה מן הגירוש נמצא בספר היזכור.
קיימת רשימה של לפחות 1,400 שמות של יחידים שנרצחו, מתוך יותר מ-3,000 יהודי העיר שנרצחו ופחות ממאה ששרדו.
עד הגירוש, הגרמנים רצחו במקום בין 290 ל-444 אזרחים ופצעו 43.
על הקיר בכלא בו הומתו יהודים בתליה, הוקמה מצבה ברוסית המאזכרת את הנרצחים הראשונים מיהודי העיירה.
בפברואר 1940, כחודשיים אחרי גירוש יהודי אלכסנדר, הוקם גטו לודז', ראשון הגטאות הסגורים על אדמת פולין והשני בגודלו אחרי גטו ורשה.
אלכסנדר מיכילוביץ' ליאפונוב היה מתמטיקאי ופיזיקאי רוסי.
נודע בעיקר בזכות פיתוח התחום של תורת היציבות עבור מערכות דינמיות ובזכות הוכחת משפט הגבול המרכזי.
ליאפונוב נולד בירוסלבל ששכנה באימפריה הרוסית.
אביו, מיכאיל ליאפונוב, היה אסטרונום.
אחיו, סרגי ליאפונוב, היה מלחין ופסנתרן.
בשנת 1863 אביו פרש מן האקדמיה והתמקם יחד עם משפחתו בנחלה השייכת למשפחת אשתו במחוז סימבירסק (אוליאנובסק, כיום).
לאחר מותו של אביו ב-1868 האחריות לחינוכו של ליאפונוב עברה לידי דודו.
במשפחת דודו למד ליאפונוב יחד עם קרובת משפחתו ואשתו לעתיד נטליה רפאילובנה.
בשנת 1870 עברו ליאפונוב ומשפחתו אל ניז'ני נובגורוד.
את לימודיו בגימנסיה הוא סיים בהצטיינות בשנת 1876.
בשנת 1876 ליאפונוב החל ללמוד במחלקה למתמטיקה פיזיקלית הנמצאת באוניברסיטת סנקט פטרבורג, אך לאחר כחודש עבר ללמוד במחלקה למתמטיקה של האוניברסיטה, שם פעלו באותה העת אישים כדוגמת פפנוטי צ'בישב ותלמידיו אלכסנדר קורקין ואיגור זולוטרב.
את עבודתו הראשונה כתב ליאפונוב תחת הדרכתו של הפרופסור למכניקה ד.ק בובילב.
בשנת 1880 ליאפונוב קיבל מדליית זהב על עבודתו בתחום ההידרוסטטיקה, ועבודה זו הייתה הבסיס לפרסומו המדעי הראשון שעסק ב"שיווי המשקל של גוף כבד הנמצא בנוזל כבד הכלול בכלי בעל צורה קבועה ועל הפוטנציאל של הלחץ ההידרוסטטי".
ליאפונוב השלים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1880.
תחום מרכזי במחקריו של ליאפונוב כלל יציבות של סיבוב מסה נוזלית בתוספת בדיקת אפשרויות ליישומים אסטרונומיים.
נושא זה הוצע על ידי ליאפונוב וצ'בישב כנושא עבודת המאסטר, אותה הגיש בשנת 1884 עם הכותרת "יציבות של אליפסואידים עבור נוזלים בסיבוב".
בסתיו של שנת 1885 ליאפונוב עבר לאוניברסיטת חרקוב שם מונה לראש מחלקת המכניקה באוניברסיטה.
בחופשת החורף של שנת 1886 ליאפונוב חזר לסנקט פטרבורג על מנת להינשא לנטליה רפאילובנה.
בשנת 1888 החל לפרסם חומרים מעבודתו על יציבות של תנועה דינמית.
עבודות אלו הובילו לעבודת הדוקטורט המפורסמת שלו: "הבעיה הכללית של יציבות בתנועה" .
ההגנה על עבודת הדוקטורט נעשתה באוניברסיטת מוסקבה באוקטובר של שנת 1892, עם ניקולאי ז'וקובסקי כבוחן.
חיבור זה יחד עם התזה תורגם גם לצרפתית.
בשנת 1893 קודם ליאפונוב לדרגת פרופסור-חבר באוניברסיטת חרקוב.
בשנת 1902 חזר ליאפונוב לאוניברסיטת סנקט פטרבורג לאחר שמונה לפרופסור מן המניין במחלקה למתמטיקה שימושית.
בשנת 1908 הוא לקח חלק בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים שהתקיים ברומא.
כמו כן בתקופה זו הוא היה שותף בפרסום עבודות נבחרות של לאונרד אוילר.
ביוני של שנת 1917 עברו ליאפונוב ואשתו לאודסה בעקבות מחלת השחפת ממנה סבלה אשתו.
על אף המעבר מצבה של אשתו החמיר והיא נפטרה באוקטובר של שנת 1918. ביום פטירתה של אשתו ליאפונוב ניסה להתאבד באמצעות יריית כדור אקדח בראשו.
הוא נפטר כשלושה ימים לאחר מכן ביום בו נערכה לווית אשתו.
במכתב שהשאיר ביקש להיקבר יחד עם אשתו.
ליאפונוב תרם בכמה תחומים, כגון משוואות דיפרנציאליות, מערכות דינמיות ועוד.
עיקר עבודתו התמקדה ביציבות של נקודת שיווי המשקל עבור תנועתן של מערכות מכניות והשפעת הכבידה על חלקיקים.
במסגרת עבודתו פיתח ליאפונוב מספר שיטות קירוב חשובות.
בעבודה משנת 1899 פיתח ליאפונוב את האפשרות להגדיר יציבות עבור מערכת המורכבת ממספר משוואות דיפרנציאליות רגילות.
נוסף על כך הוא יצר את התאוריה המודרנית עבור יציבות של מערכות דינמיות.
בתורת ההסתברות הוא הכליל את עבודתם של פפנוטי צ'בישב ואנדריי מרקוב והוכיח את משפט הגבול המרכזי עבור מקרים כללים יותר מקודמיו, באמצעות פונקציות אופייניות.
מספר עקרונות מתמטיים נקראים על שמו, כגון אקספוננט ליאפונוב ויציבות במובן ליאפונוב.
אלכסנדר לחניש (נולד ב-17 באפריל 1989), הידוע גם בכינויו זונדר (Zoonder), הוא שף, אומן ותופעת רשת ידועה בקרב חובבי המזון והלייף סטייל.
אלכסנדר לחניש נולד במונטריאול, קנדה, בן למרלה ילידת קנדה ולמאיר יליד ישראל ממוצא טריפוליטאי.
לחניש למד לימודי טבחות בבית הספר "בישולים" ועבד במסעדות "מסה", "כתית", "עלמה", ומסעדה "הפאט דק" (The Fat Duck) של השף הסטון בלומנטל בלונדון אשר מחזיקה בשלושה כוכבי מישלן.
כאשר חזר לישראל, פתח לחניש את מעבדת הניסויים שלו "Lab 3.0" שם שקד ולימד עצמו פיזיקה וכימיה.
לחניש פיתח מגוון רחב מנות המשלבות טכניקות מודרניות ולא שגרתיות אשר למד דרך ספרי בישול של מסעדות המובילות בעולם ועל ידי ניסוי וטעייה.
מנות אלו הוא היה מגיש ב-"Lab 3.0" שם בנה חדר אירוח אשר יכול להאכיל בארוחה 10 סועדים בלבד.
ארוחות הטעימות המוגשות ב-"Lab 3.0" כוללות מנות ייחודיות, למשל פרפה כבד אווז בצורת קוביות לגו בשונה מהפרפה הקלאסי המוגש ברוב המסעדות בפרוסות טרין, מרק גספצ'יו שקוף ולא אדום כמקובל את צלילותו של המרק משיג לחניש על ידי שימוש בצנטריפוגה.
מאז 2016 עובד לחניש כחלק מצוות המעבדה ההיברידית בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בהובלת ד"ר עמית צורן.
אלכסנדר לאקזט הוא כדורגלן צרפתי המשחק בניאום מליגת העל הסעודית בעמדת החלוץ.
לאקזט התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אולימפיק ליון אליו הגיע בגיל 12. בעונת התחיל לשחק בקבוצת המילואים במדיה רשם 19 הופעות והבקיע חמישה שערים.
עונה לאחר מכן כבש 12 שערים ב-22 הופעות.
ב-2 במאי 2010 נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הראשונה בניצחון 0–1 נגד מונפלייה.
שלושה יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד אוסר.
ב-3 ביולי 2010 חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו לשלוש שנים שיצא לפועל שנה לאחר מכן כיוון שלפי חוקי פיפ"א לשחקן אין גיל לחתום על חוזה מקצועי.
ב-31 באוקטובר 2010 הבקיע את שער הבכורה של בליגה נגד סושו.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות נגד בנפיקה ליסבון.
במשחק עצמו בישל שני שערים, אך ליון הפסידה 3–4.
בספטמבר האריך את חוזהו עד שנת 2018. ב-5 באוקטובר 2014 הבקיע שלושער בניצחון 0–3 נגד ליל.
בעונת 2014/2015 היה מלך השערים בליגה הצרפתית עם 26 כיבושים.
ב-5 ביולי 2017 חתם לחמש שנים בארסנל תמורת 44 מיליון שטרלינג והיה לשחקן היקר ביותר בתולדות המועדון, עד להחתמתו של החלוץ הגבוני פייר-אמריק אובאמיינג.
ב-9 ביוני 2022 חזר לאחר חמש שנים לאולימפיק ליון.
בהופעת הבכורה המחודשת שלו כבש ובישל בניצחון קבוצתו 1–2 על אז'אקסיו.
ב-1 ביולי 2025 חתם בניאום מליגת העל הסעודית.
לאקזט היה שחקן בכל הנבחרות הצעירות של צרפת וזכה עם נבחרת הנוער באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת כאשר הוא כבש את שער הניצחון בגמר.
במאי 2013 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, וב-5 ביוני 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
ב-29 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד .
נבחרת צרפת עד גיל 19
אלופת אירופה עד גיל 19:
אלכסנדר להר היה גנרל-אוברסט בלופטוואפה, ואחד משלושה אוסטרים שקיבלו את הדרגה הזו (האחרים הם לותר רנדוליץ וארהרד ראוס).
להר ששימש לאחר מכן כמפקד קבוצת ארמיות E בבלקן, היה אחראי לפשעי מלחמה שנעשו שם, ובשל כך הוצא להורג לאחר המלחמה.
אחיו פרידריך נולד ב-1880, ואילו אחיו מיכאל נולד ב-1882.
להר ואחיו ידעו על בוריין ארבע שפות - גרמנית, רוסית, צרפתית, ורומנית, כיוון שהאב בקושי דיבר רוסית, ואילו האם כמעט ולא ידעה גרמנית, ומשום כך השפה המשותפת בבית הייתה צרפתית.
בעקבות עסקי האב, עברה המשפחה לווינה, שם השלים להר את לימודיו.
הוא ניסה להתקבל לצי האוסטרו-הונגרי, אך נדחה מטעמי בריאות.
בינואר 1896 החל להר את לימודיו באקדמיה הצבאית בקושיצה, בה למד עד 1900, ושם למד גם את השפה ההונגרית.
לאחר מכן למד להר בבית ספר לקצינים בטימישוארה עד 1903, ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בוינר נוישטאדט, ובשנת 1905 נסע עם אחיו במהלך חופשת הקיץ לטיול באימפריה הרוסית, באימפריה העות'מאנית, ביוון, ובמצרים, במהלך ביקור קרובים באודסה, היה עד למרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
בשנת 1906 התגייס להר לרגימנט הרגלים ה-85 בצבא האוסטרו-הונגרי, עמו השתתף בסיפוח בוסניה ב-1908. ב-1909 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
ב-26 ביולי 1914 מונה להר כקצין במחלקת המבצעים במפקדת הארמייה החמישית.
ב-31 באוגוסט נשלח בתור משקיף בטיסת סיור, ובעקבות הצלחתו נשלח בימים הבאים לטיסות נוספות.
להר השתתף במערכה בסרביה כמפקד מחלקה בחטיבה ה-58 שהשתייכה לדיוויזיה ה-29, ונפצע במהלך הקרבות.
לאחר החלמתו השתתף להר במתקפת הקרפטים ובמתקפת גורליצה-טרנוב, ובמרץ 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-1916 הוטל על להר לסייע בהקמת חיל האוויר הקיסרי.
בינואר 1918 מונה למפקד גדוד ברגימנט ה-74, אך הגדוד פורק לקראת סוף פברואר ולהר חזר לתפקידו במשרד המלחמה, שם שירת עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה נאסר על אוסטריה להחזיק חיל אוויר, אך להר שהועלה לדרגת מיור ב-1 ביולי 1920 קיבל הוראה להקים בחשאיות כוח אווירי.
להר התקדם בסולם הדרגות, ב-1 בינואר 1921 הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט, ב-20 ביולי 1928 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1934 מונה למפקד חיל האוויר האוסטרי בדרגת גנרל מיור.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה ב-1938 מונה להר למפקד הפיקוד האווירי באוסטריה, והועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
במרץ 1939 שונה שמו של הפיקוד האווירי באוסטריה לצי האוויר הרביעי, ולהר הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר.
להר פיקד על צי האוויר הרביעי במערכה בפולין, בסיוע לקבוצת ארמיות דרום.
במהלך המערכה ביוגוסלביה, הפציץ הלופטוואפה בפיקוד להר ב-6 באפריל (הפסחא האורתודוקסית) 1941 את בלגרד ללא הכרזת מלחמה.
ההפצצות נמשכו עד 10 באפריל.
למעלה מ-500 גיחות הפצצה נשלחו נגד בלגרד ב-3 גלים שבאו מרומניה, שם רוכזו כוחות גרמניים לקראת המתקפה על ברית המועצות.
בהפצצות נהרגו יותר מ-17,500 אזרחים ומאות מבנים הושמדו.
המוסד התרבותי החשוב ביותר שהושמד הייתה הספרייה הלאומית של סרביה, שבה היו 300,000 ספרים, בהם גם ספרים רבי ערך מימי הביניים.
רוב פקידי הממשלה נמלטו, והצבא היוגוסלבי החל להתמוטט.
המתקפה על יוגוסלביה הייתה אחת מהפצצות הטרור הראשונות במלחמת העולם השנייה.
ב-3 במאי 1941 הועלה להר לדרגת גנרל-אוברסט, ולאחר מכן היה מופקד יחד עם קורט שטודנט על תכנון וביצוע כיבוש כרתים.
במהלך מבצע ברברוסה, היה להר תחת פיקוד קבוצת ארמיות דרום.
ב-3 ביולי 1942 מונה להר למפקד הארמייה ה-12 בבלקן, שהפכה לקבוצת ארמיות E ב-31 בדצמבר 1942. להר היה מפקד הפיקוד הכללי הדרום מזרחי, בנוסף לתפקידו כמפקד קבוצת ארמיות E, שעליה פיקד עד סוף המלחמה.
להר היה אחראי במסגרת תפקידו לשילוח 60,000 יהודים מיוון ומאלבניה למחנות השמדה.
ב-8 במאי 1945 נכנע להר בראש כוחותיו לצבא הבריטי, וב-15 במאי הוסגר על ידי הבריטים ליוגוסלביה.
לאחר המלחמה נשפט להר ביוגוסלביה על חלקו בהפצצת בלגרד ללא הכרזת מלחמה, נמצא אשם ונידון למוות.
הוא הוצא להורג בבלגרד ב-26 בפברואר 1947.
אלכסנדר מאייר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
מאייר העביר את מרבית הקריירה באיינטרכט פרנקפורט, וסיים במדיה כמלך השערים של עונת 2014/2015 בבונדסליגה.
מאייר החל את קריירת הבוגרים שלו בפ.צ.
סנט פאולי התום עונת 2001/02, אז שיחק שני משחקים, וירד עם הקבוצה אל הבונדסליגה השנייה.
בעונת 2002/03 הפך מאייר לשחקן הרכב בקבוצה, והבקיע שבעה שערים ב-23 הופעות.
בעונת 2003/04 חתם על חוזה לשלוש שנים ביריבתה העירונית של סנט פאולי, המבורג.
למרות זאת, שיחק בקבוצה עונה אחת בלבד, ולא הצליח להשתלב בקבוצה, לאחר שצבר ארבע הופעות בבונדסליגה בלבד, ושש הופעות בקבוצת המילואים.
מאייר עבר לאיינטרכט פרנקפורט בעונת 2004/05, לאחר שלא השתלב בהמבורג.
פרנקפורט שיחקה באותה עונה בבונדסליגה השנייה, והעפילה לבונדסליגה הראשונה כשמאייר מבקיע 9 שערים.
משחק הבכורה של מאייר בפרנקפורט הסתיים בתוצאה 1-1 מול אלמניה אאכן, כשמאייר מבקיע את השער לפרנקפורט.
בעונת 2005/06 פרנקפורט שיחקה בבונדסליגה, והופעת הבכורה של מאייר בקבוצה זו בבונדסליגה הסתיימה בהפסד 1–4 לבאייר לברקוזן.
את השער הראשון שלו בבונדסליגה, הבקיע מאייר מול דיסבורג באוקטובר 2005, בניצחון 1-0. באותה עונה פרנקפורט הגיעה לגמר הגביע הגרמני, והפסידה 1-0 לבאיירן מינכן, במשחק בו מאייר שיחק 90 דקות.
פרנקפורט זכתה בכרטיס לגביע אופ"א בגין הישג זה, והופעת הבכורה של מאייר במפעל התקיימה בהפסד 1–2 לפלרמו בספטמבר 2006. במשחק מול סלטה ויגו בגביע אופ"א הורחק מאייר בכרטיס אדום, וסיים את המפעל ללא הבקעה, כשפרנקפורט מודחת בשלב הבתים.
בעונת 2007/08 מאייר היה מושבת לאורך תקופה ארוכה בגין פציעה בברך, וצבר 11 הופעות בלבד, וגם בעונת 2008/09 סבל מפציעה ארוכה.
בעונת 2009/10 הבקיע מאייר עשרה שערים, אך בעונת 2010/11 סבל מאייר מעונה גרועה כמו כל הקבוצה שלו.
מאייר הבקיע שני שערים בלבד, ואיינטרכט פרנקפורט נשרה אל הבונדסליגה השנייה.
בעונת 2011/12 חזרה פרנקפורט אל הבונדסליגה, כשמאייר מסיים את העונה כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה עם 17 הבקעות.
עונת 2012/13 הייתה המשך ישיר של העונה הקודמת מבחינת מאייר, שהבקיע 16 שערים בבונדסליגה, וסיים במקום השלישי בטבלת הכובשים לאחר שטפן קיסלינג ורוברט לבנדובסקי.
בעונת 2013/14 חלה ירידה מסוימת כשמאייר הבקיע שמונה שערים בבונדסליגה, אליהם הוסיף שבעה שערים במסגרת הליגה האירופית, ממנה הודחה פרנקפורט בשלב 32 האחרונות על ידי פורטו בשערי חוץ.
בעונת 2014/15 סיים כמלך השערים של הבונדסליגה באופן בלעדי, לאחר שהבקיע 19 שערים, על אף ששיחק 26 משחקים בלבד משום שהיה פצוע במחזורי הליגה האחרונים.
בעונת 2015/16 הבקיע מאייר 12 שערים ב-19 הופעות בלבד, משום שגם בעונה זו סבל מפציעות.
ביולי 2016 הוארך חוזהו של מאייר בקבוצה עד לתום עונת 2017/18. בעונת 2016/17 הבקיע מאייר חמישה שערי ליגה.
בעונת 2017/18 היה מאייר פצוע כמעט לאורך כל העונה, וחזר במחזור ה-33, והבקיע שער במשחק החזרה שלו מול המבורג.
בתום עונה זו, בה זכה מאייר עם פרנקפורט בגביע הגרמני על אף שלא שיחק בו, שוחרר מאייר מהקבוצה, לאחר שלא הוארך חוזהו.
נכון ליוני 2018, מאייר מדורג במקום הרביעי בטבלת שיאני המבקיעים של איינטרכט פרנקפורט בבונדסליגה בכל הזמנים, לאחר ברנד הולצנביין, ברנד ניקל ויורגן גרבובסקי, ובמקום השמיני בטבלת שיאני ההופעות של איינטרכט פרנקפורט בבונדסליגה בכל הזמנים.
בינואר 2019 חזר מאייר לפ.צ.
סנט פאולי, בה החל את קריירת הבוגרים שלו, וחתם במועדון עד לתום עונת 2018/19.
למאייר שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך הוא מעולם לא זומן לנבחרת גרמניה הבוגרת.
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 2011/12
מלך השערים של הבונדסליגה: 2014/15
אלכסנדר רומנוביץ' לוריא היה נוירופסיכולוג יהודי סובייטי ופסיכולוג התפתחותי.
אחד המייסדים של הפסיכולוגיה ההיסטורית-תרבותית ומוביל של חוג ויגוצקי.
המגנום אופוס של לוריא הוא "התפקודים הקורטיקליים הגבוהים באדם" (1962, Higher Cortical Functions in Man), ספר לימוד פסיכולוגי שתורגם לשפות רבות ושנוסף לו "המוח העובד" (The Working Brain) בשנות השבעים.
במהלך הקריירה שלו, לוריא עסק במגוון רחב של תחומי מדע במוסדות כגון: האקדמיה לחינוך קומוניסטי (1930-1920), המכון הדפקטולוגי הניסויי (1930-1920, 1960-1950, שניהם במוסקבה), האקדמיה הפסיכו-נוירולוגית האוקראינית (חרקוב, שנות השלושים המוקדמות), המכון המאוחד לרפואה ניסויית ומכון בורדנקו לנוירוכירורגיה (שנות השלושים המאוחרות).
סקירה של ה-Review of General Psychology, שפורסמה בשנת 2002, דירגה את לוריא במקום ה-69 ברשימת הפסיכולוגים הכי מצוטטים של המאה העשרים.
אלכסנדר לנדרמן (נולד ב-23 בספטמבר 1989 בלנינגרד) הוא שחמטאי ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן, שהיה אלוף העולם לנערים עד גיל 16 בשנת 2005.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-62 בין השחמטאים האמריקאים לפי מד כושר.
אלכסנדר לנדרמן נולד בלנינגרד וכאשר הוא היה בן 4 משפחתו עברה לארצות הברית.
הוא התחיל להתאמן בשחמט בגיל צעיר.
בשנת 2005 הוא השתתף באליפות העולם בשחמט לנערים עד גיל 16 וזכה.
בשנת 2009 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה במשות, עם שחמטאים נוספים (ביניהם דמיטרי גורביץ').
לנדרמן השתתף במספר תחרויות בינלאומיות וזכה להצלחות.
בשנת 2015 הוא היה חבר נבחרת ארצות הברית בשחמט באליפות העולם בשחמט לנבחרות וזכה במדליית זהב בלוח השני.
בשנת 2017 הוא השתתף בגביע העולם בשחמט 2017 והודח בסיבוב השלישי.
ד"ר אלכסנדר ליכט (בסרבו-קרואטית: Aleksandar Licht; 11 באפריל 1884, סוֹקוֹלוֹבָאץ , הרשות המקומית קופריבניצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 14 באוגוסט 1948, מונטרה, שווייץ) היה משפטן יהודי, ממייסדי התנועה הציונית באזור קרואטיה, חבר הוועד הפועל הציוני ויושב ראש התנועה הציונית בממלכת יוגוסלביה משנות ה-20 ועד לשואה.
אלכסנדר ליכט נולד בכפר סקולובאץ אשר סמוך לעיר קופריבניצה לווילים ולפאולינה.
בגיל צעיר עברה משפחתו לזאגרב.
רכש השכלה תיכונית בעיר ויצא ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
עם שובו מווינה, המשיך באוניברסיטת זאגרב לתארים מתקדמים וב-1909 סיים דוקטורט במשפטים.
ב-1913 פתח משרד פרטי לערכית דין אשר נסגר בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנה ליכט עם מקימי תא התנועה הציונית בקהילת זאגרב ולמעשה בכל אזור קרואטיה.
ב-1919 ייסדו בזאגרב אלכסנדר ליכט ואחיו הרמן את "ברית אגוני הנוער הציוניים".
בפועל ב-1929 הוכרה היהדות רק כדת רשמית בממלכה והרב הראשי יצחק אלקלעי כיהן כנציג העדה בפרלמנט.
ליכט נבחר ליושב ראש התנועה הציונית בממלכה.
איגוד הקהילות היהודיות הוקם בבלגרד אך מרכז הפעילות הציונית ובראשה אלכסנדר ליכט היה בזאגרב.
הרב אלקלעי היה בעל השקפת עולם ציונית ופרגמטי בגישתו לתפקידו של ליכט, והשניים שיתפו פעולה בהצלחה.
בכך גבר כוחה של התנועה ביוגוסלביה.
ליכט שהיה רטוריקן מצוין סחף אחריו את צעירי הקהילות לתנועה הציונית.
הוא כיהן כיושב ראש התנועה הציונית
בממלכה וראשי הסניפים הגדולים כגון ליאון קמחי מביטולה היו סגניו.
ליכט נמנה עם תומכיו המובהקים של ד"ר חיים ויצמן ודגל בציונות סינתטית.
בתקופתו נוסדו והופעלו ארגוני נוער ממגוון סיעות בתנועה הציונית, וכן הוקמו מפעלי הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל.
התנועה הפכה לכח הדומיננטי והשולט ברחוב היהודי ביוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים האחדים.
אלכסנדר ליכט נעצר ביחד עם כ-50 מראשי הקהילה ורבניה ונשלח למעצר בעיר גראץ.
לאחר מספר חודשים שוחרר ועלה בידו להגיע לשטחי ממלכת איטליה דרך אזור סלובניה.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה והקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, נמלט ליכט מאיטליה לשווייץ ושם שהה מספר חודשים במחנה פליטים.
מאוחר יותר עלה בידיו להגיע ולהתגורר בז'נבה.
הוא היה פעיל בארגוני סיוע לשארית הפליטה מקרב יהדות יוגוסלביה.
אלכסנדר ליכט נפטר במונטרה ב-1948 ממחלה קשה והוא בן 64 שנים.
ב-1955 הועלו עצמותיו לישראל והוא נקבר בטקס הלוויה ממלכתי בנוכחות אלפי מלווים וביניהם יו"ר הסוכנות היהודית ברל לוקר וזלמן שזר חבר הנהלתה, יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, שר המשפטים פנחס רוזן וראש עיריית ירושלים גרשון אגרון.
ליכט היה נשוי ואב לבת.
אלכסנדר איוונוביץ' לבייקין הוא קוסמונאוט סובייטי-רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
אלכסנדר לבייקין נולד במוסקבה למשפחת גיבור ברית המועצות, גנרל בחיל האוויר הסובייטי.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודי הנדסה באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
בשנת 1974 לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1978 אלכסנדר לבייקין התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנים 1987 אלכסנדר לבייקין שוגר לחלל בחללית סויוז TM-2 לצד יורי רומננקו.
החללית התחברה לתחנת החלל מיר.
אלכסנדר לבייקין שהה בחלל 174 ימים כחבר משלחת מס' 2 לתחנת החלל מיר.
במהלך תקופה זו הוא ביצע מספר מחקרים ו-3 פעמים פעילות חוץ רכבית.
בעקבות בעיות לב שהתגלו חזר לכדור הארץ לפני המועד המתוכנן.
בהמשך התברר שמצבו תקין והוא המשיך הכנות לטיסות המשך.
בשנת 1994 אלכסנדר לבייקין עזב את יחידת הקוסמונאוטים והתחיל לעבוד במוזיאון החלל הרוסי.
אלכסנדר מאפרודיסיאס היה פילוסוף מהאסכולה הפריפטטית מן המאה ה-3 לספירה, פרשנם היווני הידוע ביותר של כתבי אריסטו בעת העתיקה.
אלכסנדר קרוי על שם עיר הולדתו אפרודיסיאס אשר בקאריה.
מסוף המאה ה-2 הוא כבר חי ולימד באתונה, ועמד שם בראש האסכולה הפריפטטית.
פירושיו לאריסטו הפכו כה פופולריים עד שב מחברים הדנים באריסטו כבר הסתפקו בכינויו הסתמי: "הפרשן" (ὁ ἐξηγητής).
מחיבוריו הפרשניים הרבים על כתבי אריסטו השונים, שרדו הפירושים הבאים: פירוש לספר האנליטיקה שמלכתחילה, לספר ה"טופיקה", וכן לספרים מטאורולוגיה, על החושים, ומטפיזיקה.
בפירושיו לאריסטו ניתן למצוא התייחסויות גם לטקסטים של אריסטו שלא שרדו, כמו למשל על האידיאות.
גם כמה מחיבוריו העצמאיים של אלכסנדר, שאינן פרשנות לאריסטו, שרדו.
ביניהם: "על הגורל" (שם מתפלמס אלכסנדר נגד הפילוסופיה של האסכולה הסטואית בנוגע לדטרמיניזם), וכן "על הנפש".
בחיבור על הנפש מציג אלכסנדר את פרשנותו לגישת אריסטו אל הנפש: לדבריו הנפש היא חלק אורגני של הגוף, ולכן אף היא אובדת באבוד הגוף.
פרשנות זו אומצה על ידי פייטרו פומפונצי וצזארה קרמוניני - הוגים בני אסכולה בראשית תקופת הרנסאנס, שנתכנתה בשל כך "האלכסנדריסטיים".
אלכסנדר לסר (בפולנית: Aleksander Lesser; 13 במאי 1814 – 13 במרץ 1884) היה צייר, מאייר, מבקר אמנות וחוקר חובב עתיקות יהודי-פולני.
לימודיו הרשמיים של לסר בציור החלו בליסאום בוורשה בהנהלת אלכסנדר קוקולר לפני שהמשיך בפקולטה לאמנויות באוניברסיטה המלכותית בוורשה בשנים 1830–1831 בהנהלת אנטוני ברודובסקי, הצייר הרומנטי הפולני.
אוניברסיטה זו נסגרה על ידי השלטונות הרוסיים האימפריאליים לאחר המרד הפולני בשנת 1831.
לכן בין השנים 1832–1835 המשיך לסר את לימודיו באקדמיה לאמנויות בדרזדן, שם למד אצל מוריץ רטש וקרל כריסטיאן פוגל פון פוגלשטיין.
בין השנים 1836–1846 למד לסר במינכן אצל פטר קורנליוס, היינריך הס ויוליוס שנור פון קרולספלד.
אנשים אלה היו נציגים בולטים של הרומנטיקה הגרמנית שקראו לעצמם תנועת הנצרתיים.
לסר חזר לוורשה בשנת 1846, שם זכה לשבחים רבים על התייחסותו לנושאים היסטוריים ודתיים (בעיקר נוצרים), וכן על דיוקנאותיו וסצנות הז'אנר שלו.
רבים מציוריו, כולל "ההגנה על טרמבובלה" 1840, פורשו על ידי המבקרים והציבור כאלגוריות על המאבק הפולני לעצמאות.
לסר החל לתת מקום חשוב יותר לנושאים היהודיים ביצירתו בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובכך הפך לאחד האמנים הראשונים שצייר סצנות מההיסטוריה היהודית המודרנית של פולין.
בנוסף, לסר החל לצייר ולשרטט סצנות מההיסטוריה היהודית הפולנית בעידודו של יואכים ללוול, היסטוריון ותומך בעצמאות פולין שחי בגלות.
בשנת 1860 היה לסר מייסד שותף של החברה לעידוד האמנויות היפות, ארגון שמטרתו לקדם אמנות בין האמנים והחברה הרחבה (הארגון פועל גם בהווה).
לסר היה חבר בוועד הפועל של ארגון זה בין השנים 1864–1883, והוא כיהן בוועדה לתולדות האמנות באקדמיה לאמנויות ומדעים בקרקוב החל משנת 1878.
עבודותיו ממוקמות בעיקר במוזיאון הלאומי בוורשה (יותר מ־436 פריטים), במוזיאון הלאומי בקרקוב ובאוספים בפוזנן ולבוב.
אלכסנדר (Ἀλέξανδρος) המכונה ליכנוס (Λύχνος), היה רטוריקן ומשורר יווני עתיק.
הוא היה יליד אפסוס, שעל שמה מכנים אותו לעיתים "אלכסנדר אפסיוס", וחי כפי הנראה רק מעט לפני זמנו של סטראבון (המאה ה-1 לפנה"ס).
סטראבון מזכיר את אלכסנדר בין הסופרים האפסיים המאוחרים יותר, וגם מציין שהוא לקח חלק בעניינים הפוליטיים של עיר הולדתו.
סטראבון מייחס לו חיבור היסטורי, ושירים מסוג דידקטי, אחד על אסטרונומיה ואחד על גאוגרפיה, בהם הוא מתאר את היבשות הגדולות בעולם, ומטפל בכל אחת מהן ביצירה או בספר נפרדים, שכפי שנלמד ממקורות אחרים, נשא את שם היבשת שתיאורה נכלל בו.
לא בטוח לאיזה סוג היסטוריה סטראבון רומז.
אורליוס ויקטור מצטט את הספר הראשון של חיבור על ההיסטוריה של המלחמה המארסית מאת אלכסנדר האפסי; אך מקור זה נחשב מפוקפק.
יש סופרים שהניחו כי אלכסנדר זה הוא מחבר ההיסטוריה של שושלות הפילוסופים היוונים, שמתייחס אליה לעיתים קרובות דיוגנס לארטיוס; אך יצירה זו שייכת ככל הנראה לאלכסנדר פוליהיסטור.
השיר הגאוגרפי שלו, שכמה קטעים מתוכו שרדו, נזכר לעיתים קרובות על ידי סטפנוס מביזנטיון ואחרים.
משירו האסטרונומי שרד קטע אחד, אשר יוחס גם לאלכסנדר אייטולוס .
סביר מאוד להניח כי קיקרו מדבר על אלכסנדר ליכנוס כאשר הוא מזכיר "אלכסנדר" שלדבריו הוא משורר רע, וסופר רשלני, אך עם זאת שיריו כוללים גם מידע עובדתי.
אלכסנדר לפשין (נולד ב-4 בפברואר 1976) הוא בלוגר ועיתונאי רוסי-ישראלי.
בשנת 2016 נעצר במינסק לבקשת הרשויות האזריות והוסגר לבאקו בשל ביקור תיירותי בחבל השנוי במחלוקת נגורנו קרבאך.
זה גרם למתיחות ביחסים בין ארמניה לבלארוס והפך גם לנושא בסדר היום של מדיניות החוץ בישראל וברוסיה.
שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, אמר כי רוסיה מתנגדת באופן מוחלט להסגרת הבלוגר לאזרבייג'ן, כמו גם נגד הפללה על ביקורים של רוסים באזורים מסוימים בעולם.
ישראל מחתה גם נגד ההסגרה.
אלכסנדר לפשין נולד בשנת 1976 בסברדלובסק (כיום יקטרינבורג), לאב רוסי ואם יהודייה.
בגיל 13 עלה לארץ עם משפחתו.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת חיפה שירת שלוש שנים בצבא ההגנה לישראל, הן ברצועת עזה והן בגבול לבנון-ישראל.
במשך כשנה הוא למד בארצות הברית.
בשנים 2003–2008 הוא התגורר במוסקבה ועסק בנדל"ן מסחרי ובשוק המט"ח.
לאחר המשבר הפיננסי בשנת 2008 שב לישראל.
עד שנת 2016 התגורר בראש הנקרה בישראל, סמוך לגבול עם לבנון, ועבד כעורך מרחוק של פורטל תיירות רוסי באינטרנט.
ב-15 בדצמבר 2016 נעצר לפשין במינסק לבקשת אזרבייג'ן, שהעלתה אותו ל"רשימה שחורה" לביקור ברפובליקה של נגורנו קרבאך ללא אישור.
לפשין ביקר פעמיים בנגורנו-קרבאך, ב-2011 וב-2012, וכתוצאה מכך הוכנס ל"רשימה השחורה" של אזרבייג'ן, כלומר נאסר עליו לבקר באזרבייג'ן.
עם זאת, אלכסנדר לפשין הצליח לבקר בבאקו ביוני 2016, לאחר שנכנס למדינה עם הדרכון האוקראיני שלו, שהשתמש באיות "אולכסנדר" במקום "אלכסנדר" (עקב התעתיק האוקראיני).
לפשין הוסגר לאזרבייג'ן ב-7 בפברואר 2017. דיפלומטים מרוסיה וישראל ניסו באופן פעיל למנוע את הסגרתו לאזרבייג'ן.
ארמניה מחתה באופן אקטיבי גם על הסגרתו.
כתוצאה מכך, דיפלומטים ופקידים מחמש מדינות היו מעורבים במקרה.
נציג מחלקת המדינה האמריקנית ג'ון קירבי דיבר על פרשת לפשין.
בירוואן ארגן ראש ממשלת ארמניה לעתיד ניקול פשיניאן הפגנות מול שגרירות בלארוס לאחר שלפשין הוסגר ממינסק לבאקו.
מאוחר יותר, לפשין הודה באופן אישי לפשיניאן על התמיכה הזו.
המחאה בקשר להסגרתו של לפשין הוכרזה גם על ידי OSCE.
פוליטיקאים רוסים רבים התבטאו נגד הסגרתו של לפשין לאזרבייג'ן, כמו טטיאנה מוסקאלקובה, נציבת זכויות האדם בפדרציה הרוסית, שכינתה את האירוע פגיעה חמורה בזכויות העיתונאים.
מנהיג מפלגת LDPR ולדימיר ז'ירינובסקי גינה את החלטתו של לוקשנקו להסגיר אזרח רוסי לאזרבייג'ן ואמר כי לעיתונאי הזכות ללכת לכל מקום שהוא רוצה כדי למלא את תפקידו המקצועי.
כמה פוליטיקאים ואישי ציבור מטורקיה התבטאו נגד הסגרתו של לפשין, כמו סגן יו"ר המג'ליס הטורקי ומייסד המפלגה הירוקה Ufuk Uras ופעיל זכויות האדם שנאר יורדטאפן.
מספר פוליטיקאים צ'כים גינו את הסגרתו של לפשין, בעיקר נציג צ'כיה בפרלמנט האירופי, ג'רומיר שטטינה ושגריר צ'כיה בארמניה, פטר מיקיסקה.
כמו כן, חברי הפרלמנט האירופי פרנק אנגל (לוקסמבורג) ואלני תיאוס (קפריסין) הצטרפו לקריאה לשחרר מיד את הבלוגר.
זמן קצר לפני מעצרו של לפשין, הגיע אלכסנדר לוקשנקו לביקור בבאקו בסוף נובמבר 2016, במהלכו קיבל הנשיא הבלארוסי את הפרס הגבוה ביותר במדינה, מידיו של אילהם אלייב, נישק אותה והבטיח "להסדיר" את הנושא.
בית משפט בבאקו גזר שלוש שנות מאסר על לפשין.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-11 בספטמבר 2017, חתם אילהם אלייב על חנינה לאלכסנדר לפשין, שלאחריו הצליח לטוס מבאקו לתל אביב.
בליל ה-11 בספטמבר 2017, לפשין הותקף בתא הבידוד של בית המעצר לפני משפט בבאקו.
בבוקר ה-11 בספטמבר, עלי חסאנוב, יועצו האישי של הנשיא, הצהיר כי לפשין ניסה להתאבד, אך סוהרי הכלא הצליחו להציל את חייו.
עוד צוין כי, בקשר לאירוע זה, הוחלט לחון אותו בצו נשיאותי.
לפשין שהה שלושה ימים במחלקה לטיפול נמרץ בבית חולים באקו ואז גורש לישראל.
לאחר שהגיע לישראל הצהיר לפשין לעיתונות כי לא התאבד וכי הותקף בבאקו במטרה לרצוח אותו.
בדיקות רפואיות שנערכו בישראל אישרו את גרסת הבלוגר לניסיון הרצח, הסותרת את עמדתן הרשמית של רשויות באקו.
מומחים עצמאיים ברוסיה ובהולנד אישרו גם את גרסת ההתנקשות, שהפכה לבסיס להגשת תלונה נגד אזרבייג'ן לבית הדין בשטרסבורג.
מעצרו והסגרתו של לפשין מבלארוס לאזרבייג'ן נותר נושא לוהט עבור התקשורת והפוליטיקאים במדינות רבות.
לפשין עצמו פרסם שוב ושוב מסמכים המצביעים על כך שרשויות בלארוס עצרו אותו שלא כדין, המציאו אישומים שאינם קיימים ופעלו בניגוד לחקיקה.
שלטונות בלארוס החזיקו את לפשין באותו תא עם מנהיג האופוזיציה הבלארוסית והפעיל אלס יורקויט וכן עם האמן היפני דאיצ'י יושידה.
לפשין העניק שוב ושוב ראיונות בנושא בבריונות וחוסר חוק המתרחשים בבתי כלא בבלארוס.
באשר לאזרבייג'ן, לפשין טען שהוא הוחזק ליד הגנרל האזרי המורשע, אריף צ'ובדרוב, והכיר את הבלוגר מבאקו, מהמן גלאנדרוב, גם הוא אסיר שמת מאוחר יותר בתא כלא בנסיבות לא ברורות.
נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, הצהיר שלפשין נעצר במינסק לבקשת אינטרפול, ואילו באינטרפול דיווחו ששמו של הבלוגר מעולם לא היה ברשימת המבוקשים.
הסגרתו של לפשין מאזרבייג'ן לישראל כתוצאה מחנינה שהעניק נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב עברה גם היא בשערורייה.
שלטונות המדינה טענו כי הם הסכימו זה מכבר להסגירו לישראל, אך משום מה הצד הישראלי לא הסכים על ההליך הדרוש וכתוצאה מכך לפשין ניסה להתאבד, לפשין הכחיש לאחר מכן וטען לניסיון לרצח.
בנוסף, הבלוגר שנעצר כאזרח רוסי הוסגר לישראל כאזרח ישראלי.
הסתירות בשאלה האם לפשין הודה באשמה במעשים שהפלילו אותו (ביקור בנגורנו-קרבאך ללא הסכמת אזרבייג'ן) ראויות לציון, מכיוון שהתקשורת האזרית טוענת כי לפשין הודה באשמה, בעוד שהתקשורת הרוסית טוענת שהוא לא הודה.
חנינת הבלוגר על ידי נשיא אזרבייג'ן, אילהאם אלייב, פורסמה באתר הרשמי של ראש המדינה ב-11 בספטמבר 2017 בשעה 10:35 בבוקר, פחות משעתיים לאחר קבלתו של לפשין לבית החולים בבאקו, שלדברי כמה אנליסטים מצביע על כך שהאירוע יכול להיות קשור למאבק הפוליטי הפנימי באזרבייג'ן ולניסיונות להכפיש את הממשלה.
לאחר שחרורו, לפשין היה מעורב באופן פעיל במאבק למען זכויות אדם; הוא דיבר שוב ושוב בארגונים כמו האו"ם, PACE, OSCE ובפורומים וכנסים בינלאומיים שונים.
פנייתו של לפשין נגד אזרבייג'ן
בתחילת 2018 הגיש אלכסנדר לפשין תביעה נגד אזרבייג'ן לבית הדין האירופי לזכויות אדם (EHCR), בה האשים את אזרבייג'ן בניסיון רצח, עינויים, מאסר בלתי חוקי.
ב-20 במאי 2021 מצא בית הדין האירופי לזכויות אדם (ECHR) את שלטונות אזרבייג'ן אשמים בניסיון רצח ועינויים נגד לפשין.
במקביל, בית המשפט בשטרסבורג הורה לממשלה בבאקו לשלם ללפשין פיצוי כספי בסך 30,000 יורו.
ביקורו של לפשין בערב הסעודית
ב-2 בפברואר 2020 ערך לפשין ביקור בערב הסעודית כדי להיות האזרח הישראלי הראשון שמבקר בממלכה באופן רשמי מאז 1948, עם הקמת מדינת ישראל.
משרד הפנים בישראל הודיע ב-26 בינואר 2020 כי הוא יאפשר כעת לישראלים לבקר בערב הסעודית, לראשונה בתולדות מדינת ישראל.
הכללים החדשים יאפשרו נסיעה לסעודיה לעלייה לרגל (חג'ג') או לנסיעות עסקים של עד 90 יום.
אלכסנדר לטלייה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית.
לטליר, יליד פריז, החל את דרכו בפריז סן-ז'רמן, וערך 14 הופעות ליגה בקבוצת המילואים של המועדון בעונת 2009/2010.
לטלייר הצטרף לאנז'ה בקיץ 2010, אך לא הצליח לפרוץ בקבוצה הראשונה בשתי העונות הראשונות שלו במועדון.
ב-7 באוגוסט 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 2-1 על נאנט בגביע הליגה הצרפתית, ושיחק את משחקו הראשון בליגת המשנה הצרפתית במדי אנז'ה באותה עונה, כששמר על שער נקי בתיקו 0-0 נגד ניור ב-12 באפריל 2013.
בינואר 2018 חתם לטלייה ביאנג בויז ברן ליגת העל השווייצרית בהשאלה עד לסוף העונה.
בקיץ לאחר מכן הושאל לטרואה למשך עונה.
ביולי 2019 הושאל לטלייה לסרפסבורג 08 מליגת העל הנורווגית למשך עונה.
ב-27 בינואר 2020 חתם לטלייה באורליאן מליגת המשנה הצרפתית.
הוא ערך שש הופעות ליגה במועדון, אשר ירד ליגה.
בקיץ לאחר מכן עזב את המועדון.
ב-25 בספטמבר 2020 חזר לטלייה לפריז סן-ז'רמן.
הוא שימש כשוער שלישי במועדון, וב-21 במאי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את קיילור נבאס בניצחון 5-0 על מץ במסגרת המחזור האחרון בליגה לעונת 2021/2022.
אלכסנדר פבלוביץ' לבוט היה מתמטיקאי ודיסידנט סובייטי ממוצא יהודי, איש מפתח בתנועת זכויות האדם בברית המועצות .
לבוט נולד ב-4 ביולי 1929, בנו של פבל איליץ' לבוט (1898–1979), דמות ידועה בזירה התרבותית הסובייטית בשנות ה-20. בשנת 1951 סיים את לימודיו בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה ולימד מתמטיקה בבתי ספר במוסקבה וברפובליקה הקזחית הסוציאליסטית.
בין השנים 1966–1969 הוא עבד במעבדה למתמטיקה גאולוגית באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1968, יחד עם כמה עשרות אחרים, חתם לבוט על מכתב שיצא בהגנתו של המשורר אלכסנדר גינזבורג.
גינזבורג נעצר יחד עם יורי גלנסקוב איתו חיבר את הספר הלבן שתיעד את משפטם של הסופרים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל.
במאי 1969 הצטרף לבוט לקבוצת היוזמה להגנה על זכויות האדם , הארגון הראשון מסוג זה בהיסטוריה הסובייטית.
יחד עם חברים נוספים הוא חתם על מכתב גלוי לוועדת האו"ם לזכויות אדם.
הוא איבד את עבודתו בנובמבר אותה שנה.
מתוך 14 החותמים יחד עם לבוט, עשרה ייעצרו מאוחר יותר ויכלאו.
לבוט עבד גם עבור סמיזדאט (פרסומים מחתרתיים בברית המועצות) כרוניקה של האירועים העכשוויים .
הכרוניקה, שנוסדה באפריל 1968, פעלה עד 1983, והופצה ב-65 גיליונות במשך 14 שנים.
הוא תיעד את הפרות זכויות האדם הנרחבות שביצעה ממשלת ברית המועצות ואת פרסומי הסמיזדאט ההולכים ומתרחבים (מאמרים פוליטיים, סיפורת, תרגומים) שהסתובבו בקרב תנועת ההתנגדות למשטר הסובייטי.
כל גיליון הופק ככמה עשרות עותקים מודפסים במכונת כתיבה, הועבר לחברים ולאחר מכן שוכפל בצורה של מכתב שרשרת.
לאחר שהעורך הראשי סרגיי קובליוב נעצר ב-1975 ונכלא בשל עבודתו על הכרוניקה, הפך לבוט לאחד מהעורכים הראשיים, הן כתורם והן בחיבור ובסיום התוכן של גיליונות רבים.
הדבר נמשך עד המעצר שלו ב-1980. לבוט היה פעיל במיוחד בקמפיין למען הטטרים של חצי האי קרים, קבוצה אתנית שהוגלה בכוח למרכז אסיה בתקופת שלטונו של סטלין ב-1944 ולא הורשו לחזור לאחר מותו.
לאחר שמוביל מאבקם פיוטר גריגורנקו גורש מברית המועצות ב-1977, לבוט הפך לאחד מאנשי הקשר העיקריים שלהם במוסקבה ואף הקדיש גיליון שלם של הכרוניקה למטרה שלהם.
ב-29 באפריל 1980, לבוט נעצר והואשם בתעמולה אנטי-סובייטית לפי סעיף 1–190 של הקוד הפלילי של הרפובליקה הרוסית הסובייטית הסוציאליסטית בדבר "הפצה ביודעין של המצאות כוזבות שמכפישות את המערכת החברתית והפוליטית הסובייטית".
הפרקליטות טענה כי לבוט "השתתף בדיון, בהפקה, בחתימה ובהפצה בשטח ברית המועצות ומחוצה לה של המצאות כוזבות ביודעין...
על הפרות לכאורה של זכויות אזרח ושל שימוש בפסיכיאטריה למטרות פוליטיות".
הוא הואשם גם בהחזקת והפצת עותקים של ארכיפלג גולג מאת אלכסנדר סולז'ניצין.
במהלך משפטו בבית המשפט העממי במוסקבה, הודה לבוט בהפצת חומר אך טען כי מעשיו לא עמדו בניגוד לחוק.
המשפט הפך לנושא של מזכר של ארגון זכויות האדם המתנגדים קבוצת הלסינקי – מוסקבה.
אנדריי סחרוב כלל את שמו של לבוט בפנייה גלויה לעמיתים.
הורשע ונידון לתקופה המקסימלית לפי סעיף 1–190 לשלוש שנים במחנה עבודה.
לבוט הוחזק זמן מה בכלא בוטורקה (מוסקבה), לפני שנשלח למחנה ליד הכפר צ'ומיקן במחוז חברובסק.
כאשר עונשו הסתיים באפריל 1983, הוא לא שוחרר כי אם קיבל עוד שלוש שנים של גלות פנימית.
בשנת 1986 סירב לבוט לחתום על הצהרה המסכימה להפסיק כל פעילות פוליטית.
עם סיום תקופת הגלות הפנימית שלו הצליח לבוט לחזור למוסקבה אך לא הורשה לנסוע לחו"ל.
הוא חזר לעבוד כמתכנת, הפעם במשלחת הגיאופיזית המרכזית.
בשנת 1988 הצליח אנדריי סחרוב לקבל אישור רשמי ללבוט להצטרף לוועדה סובייטית-אמריקאית לזכויות אזרח ופוליטיות ולעזוב לוושינגטון.
אלכסנדר ניקלאס מאייר-שאדה הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
מאייר גדל במחלקות הנוער של VfL אולדסלו והמבורג.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי קבוצת המילואים של המבורג, ולאחר מכן שיחק במדי TSV הבלסה ואנרגי קוטבוס במסגרת הליגות הנמוכות בגרמניה.
בחודש אוגוסט 2017 חתם בשטוטגרט, אך לא שיחק במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-30 במאי 2019 חתם ביאן רגנסבורג מהבונדסליגה השנייה, במדיה ערך 94 הופעות ליגה.
ב-1 ביולי 2022 חתם מאייר בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
ב-6 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על פ.צ.
קופנהגן במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים של ליגת האלופות לעונת 2022/23.
אלכסנדר לבדב הוא איש עסקים רוסי, אישיות פוליטית וציבורית, סופר.
היה חבר בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (הדומה הרביעית).
הוא בעלים של העיתון המקוון "אינדיפנדנט", של העיתון "איבנינג סטנדרד", ושל ערוץ הטלוויזיה London Live בבריטניה.
והוא בעל המניות הפרטי הגדול ביותר בעיתון הרוסי "נובאיה גאזטה".
אלכסנדר לבדב נולד ב-16 בדצמבר 1959 במוסקבה.
בשנת 1977 התקבל לפקולטה לכלכלה של המכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה.
למד את המערכת המוניטרית והפיננסית העולמית, תוך מתן תשומת לב מיוחדת לבעיות של חובות בינלאומיים.
בשנת 1982 סיים את לימודיו עם תואר ביחסים כלכליים בינלאומיים.
בשנים 1982–1983 עבד במכון לכלכלה של המערכת הסוציאליסטית העולמית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות .
בשנת 2003 הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא "גלובליזציה פיננסית בהקשר לבעיות של פיתוח גלובלי, אזורי ולאומי (רוסי).
שירת באגף הביון של הארגון.
בשנת 1987 הוצב בשגרירות ברית המועצות בלונדון, עסק בפעילות ריגול תחת מעטה דיפלומטי.
בשנת 1991 פרש מהשירות בק.ג.ב.
לאחר התפרקות ברית המועצות החל לפעול כאיש עסקים ברוסיה ואחר כך גם ב.
בין השאר רכש את "נשיונל ריזרב קורפוריישן בנק" אחד הבנקים הגדולים ברוסיה, רכש נתח של 30% בחברת התעופה הממשלתית של רוסיה, אירופלוט ונתח של 39% בעיתון הרוסי "נובאיה גאזטה".
בינואר 2009, רכש ילד עם בנו יבגני לבדב את העיתון הלונדוני "איוונינג סטנדרד",תמורת ליש"ט אחד עבור 64% בעלות, זאת לאחר שהעיתון הפסיד 10 מיליון ליש"ט בשנה הקודמת והיה מצוי בחובות.
באוקטובר 2009 הפך את העיתון לחינמון והפית אותו ב-900,000 עותקים מדי יום ברחבי לונדון.
במרץ 2010 רכש גם את העיתון הבריטי "אינדפנדנט".
ביוחי הודיע שהוא מעוניין לרכוש גם את העיתון "ניוז אוף דה וורלד", שהיה בבעלות רופרט מרדוק ונסגר על רקע שערוריית האזנות סתר.
במרץ 2014 השיק את "לונדון לייב", ערוץ טלוויזיה מקומי עבור העיר לונדון.
בספטמבר 2011, במהלך תוכנית אירוח של רשת NTV הרוסית.
היזם סרגיי פולונסקי התווכח עם לבדב, שבתגובה הכה אותו בשידור ישיר.
פולונסקי ברח אחר כך לישראל.
לבדב נידון ל-150 שעות עבודות שירות בעקבות התקרית.
בשנת 2003 השתתף בבחירות לראשות עיריית מוסקבה כמועמד לתפקיד זה, ובבחירות לפרלמנט עמד בראש הרשימה האזורית של הגוש המוסקבאי של מפלגת המולדת.
בבחירות לראשות עיריית הבירה זכה ב-12.35% מהקולות.
בעקבות תוצאת הבחירות לפרלמנט נבחר לבדב לדומא הממלכתית.
בספטמבר 2008 הודיע על הקמת "המפלגה הדמוקרטית העצמאית", יחד עם חתן פרס נובל לשלום והנשיא האחרון של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב.
המפלגה פוקרה לאחר שגורבצו'ב העביר ביקורת על ולדימיר פוטין.
בנובמבר 2010 שוטרים רעולי פנים וחמושים הסתערו על מטה הבנק שלו במוסקוה, בעת שהיה במקום.
יומיים אחר כך רשות המיסים ומשטרת אוקראינה פשטו על מלון היוקרה שלו באלושטה.
מאז חדל להיות מעורב בפוליטיקה ברוסיה.
בעקבות פלישת רוסיה לחצי האי קרים ב-2014, פרסם מאמר באנגלית בעיתון "אינדיפנדנט" התומך בסיפוח קרים לרוסיה.
לבדב יצר קשרים בצמרת המפלגה השמרנית בממלכה המאוחדת.
בין השאר אירח באפריל 2018 לסוף שבוע, בוילה שלו באיטליה את בוריס ג'ונסון בעת שכיהן כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
הדבר אירע חודש לאחר הרעלת הסוכן הכפול סרגיי סקריפאל בבריטניה וג'ונסון שהה בוילה ללא אנשי משרדו או שומרי ראש.
לבדב גם מינה את שר האוצר לשעבר, ג'ורג' אוסבורן לעורך הראשי של העיתון "איבנינג סטנדרד".
בנובמבר 2020 מינה בוריס ג'ונסון, כראש הממשלה, את בנו של לבדב יבגני לבדב כלורד לכל החיים בבית הלורדים.
יבגני לבדב בחר לעצמו את התואר "הברון לבדב מריצ'מונד שעל התמזה ומסיביר בפדרציה הרוסית".
אלכסנדר פאבלוביץ' לפין הוא קצין בכוחות היבשה הרוסיים, שירת שנים רבות בחיל השריון הרוסי ושימש כמפקד המחוז הצבאי המרכזי מאז 22 בנובמבר 2017 עד 3 בנובמבר 2022. מילא תפקיד מפתח במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה כשפיקד על המתקפה על מזרח אוקראינה ועל כיבוש העיר לסיצ'אנסק.
עם זאת, גם נזקפת לחובתו האחריות לנסיגת הכוחות הרוסיים מהעיר לימאן שבמחוז דונייצק.
מינואר 2023 משמש כראש המטה הראשי של כוחות היבשה הרוסיים - סגן ראשון של מפקד כוחות היבשה הרוסיים.
קודם לכן שימש כסגן מטה במחוז הצבאי המערבי ופיקד על הכוחות הרוסיים בסוריה.
הוא נולד ב-1 בינואר 1964 במשפחת פועלים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד שנה אחת במכון לטכנולוגיה כימית בעיר קאזאן.
בשנת 1982 גויס לשירות חובה ב, שירת בכוחות ההגנה האווירית.
לאחר תום שירות החובה, התקבל ללימודים בבית הספר לקציני חיל שריון בקאזאן, אותו סיים ב-1988. הוא החל את שירותו כמפקד מחלקה ביחידת שריון במחוז הצבאי לנינגרד ובהמשך שירת כמפקד פלוגת טנקים ביחידת חיל הנחתים של הצי הצפוני.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לכוחות שריון על שם מלינובסקי.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה שירת בארמייה המשולבת 58 כמפקד גדוד שריון.
משנת 1999 היה ראש מטה גדוד הרובאים הממונע הנפרד 429 של חטיבת הרובאים הממונעים ה-19. משנת 2001 עד 2003 היה ראש מטה גדוד משמר הרובאים הממונע ה-20.
בשנת 2009 סיים את לימודיו ב.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה מונה לסגן מפקד ארמייה 58. מאפריל 2012 עד יולי 2014 היה מפקד צבא המשמר ה-20. ב-2014 מונה לסגן ראשון למפקד המחוז הצבאי המזרחי, עד 2017, אז מונה לראש המטה של הכוחות הרוסיים בסוריה, בימי המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה ובמקומו לרא המחוז מונה אלכסנדר ז'וראבליוב.
ב-22 בנובמבר 2017, ולדימיר פוטין מינה אותו למפקד הכוחות של המחוז הצבאי המרכזי.
מאוקטובר 2018 עד ינואר 2019 שימש שוב כמפקד הכוחות הרוסיים בסוריה.
בשנת 2020 סיים את לימודיו בפקולטה להסבה והשתלמויות לקצינים בכירים באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
מה שסלל את דרכו למילוי תפקיד מרכזי ב בשנת 2022, כאשר שימש כמפקד המחוז הצבאי המרכזי.
הוא הוביל את המתקפה על סומי וצ'רניגוב.
ב-24 ביוני 2022 הודיע משרד ההגנה הרוסי כי הכוחות, שבפיקודו של לפין, השתתפו בלחימה באזור העיר ליסיצ'נסק, ולאחר השלמת כיבוש העיר ב-4 ביולי 2022, העניק ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, לליפין את התואר גיבור הפדרציה הרוסית.
ב-1 באוקטובר 2022, ראש רפובליקת צ'צ'ניה רמזן קדירוב האשים את לפין בנסיגת החיילים הרוסים מהעיר לימאן, לאחר שכותרו על ידי כוחות אוקראיניים.
קדירוב הפנה אצבע מאשימה כלפי הקצין הרוסי ואמר כי היה מוריד את הקצין בדרגה בשל אחריותו לכישלונות הצבאיים של רוסיה, והוסיף שראשי המטה הכללי הרוסי מחפים עליו.
אלכסנדר ליובימוב היה אמן ומורה לאמנות.
היה באיגוד האמנים של לנינגרד שנחשב לאחד המייסדים והנציגים המבריקים של אסכולת הציור של לנינגרד, התפרסם בעיקר בזכות ציורי הדיוקנאות והרישומים הסאטיריים שלו.
אלכסנדר ליובימוב נולד בכפר פלצבו, מחוז קורסק, האימפריה הרוסית.
אביו היה אציל, אמו נולדה ממשפחת איכרים.
מאז 1892 הוא חי בסנט פטרסבורג.
בשנים 1895–1901 למד אלכסנדר ליובימוב בבית הספר המרכזי לרישום טכני (=האקדמיה הלאומית לאמנות ותעשייה של סנט פטרבורג על שם אלכסנדר פון שטיגליץ), אז בית הספר לציור של החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות.
מאז 1901 עבד אלכסנדר ליובימוב בבית הספר הגבוה לאמנויות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות בסטודיו של איליה רפין.
לאחר סיום לימודיו ב-1909, נסע אלכסנדר ליובימוב לחרקוב, אוקראינה, שם בהמלצת איליה רפין עמד בראש המכללה לאמנות חרקוב בשנים 1912–1919, שם תלמידו היה אלכסנדר דיינקה.
מאז 1900, אלכסנדר ליובימוב השתתף בתערוכות אמנות.
הוא צייר פורטרטים, ציורי ז'אנר, נופים, סקיצות מהחיים.
אלכסנדר ליובימוב עבד כצייר, גרפיקאי, מאייר ואמן סאטירי בשחור-לבן.
תערוכותיו האישיות היו ב-1949 בלנינגרד, וב-1998 בסנט פטרסבורג.
ב-1927 חזר אלכסנדר ליובימוב ללנינגרד.
משנת 1934 עד 1941 הוא לימד במכון לנינגרד לציור, פיסול ואדריכלות, וניהל בשיתוף עם יצחק ברודסקי סדנה אישית וסטודנטים לתארים מתקדמים.
הוא היה פרופסור לציור משנת 1939. תלמידיו היו הציירים הרוסים הנודעים אלכסנדר לקצינוב, יורי נפרינצב, אלכסנדר גריצאי, פיוטר בלוסוב, ניקולאי טימקוב, מיכאיל קוזל, אלכסיי מוז'ייב ואחרים.
אלכסנדר ליובימוב היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד מאז 1932.
אלכסנדר מיכאילוביץ' ליובימוב נפטר בלנינגרד בשנת 1955.
ציורים של אלכסנדר ליובימוב נמצאים במוזיאון הרוסי הממלכתי, גלריית טרטיאקוב הממלכתית, במוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, צרפת, ארצות הברית, איטליה, אנגליה ואחרים.
אלכסנדר מאסין (בסרבית: Александар Машин; 24 במאי 1857 – 18 באפריל 1910) היה קולונל בצבא סרביה, אשר התפרסם בשל חלקו בהפיכה הצבאית בסרביה ב-1903. לאח ההפיכה שימש כשר הבינוי הזמני של סרביה.
בין 1905–1906 הוא שימש כראש המטה הכללי הסרבי.
מאסין נולד בבלגרד ב-24 במאי 1857. הוריו היגרו מבוהמיה לנסיכות סרביה.
אביו, יובאן מאסין היה רופאו האישי של הנסיך אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ'.
לאחר שקאראג'ורג'ביץ' הודח מהשלטון והוחלף בידי בית אוברנוביץ', משפחת מאסין שמרה אמונים לבית קאראג'ורג'ביץ' הגולה.
למרות זאת, לאחר שב-1871 התגייס אלכסנדר מאשין לצבא סרביה, הוא זכה לקידומים מהירים תודות לכישרונו.
בהמשך, המלך מילאן אוברנוביץ' אף מינה אותו לשליש הצבאי שלו.
ב-1897 הוא מונה לנספח צבאי במונטנגרו.
שנתיים לאחר מכן הוא היה חבר במשלחת הסרבית שחתמה על אמנות האג.
אחיו של מאסין, סווצוזאר מאסין, נישא לדראגה לוגנוביץ'.
היחסים בין דראגה לאלכסנדר היו רעים מאז ומתמיד.
לאחר מותו של אחיו ב-1851, דראגה החלה לעבוד כמשרתת של המלכה נטליה אוברנוביץ', ובהמשך הפכה לפילגשו של אלכסנדר הראשון, מלך סרביה.
דראגה הייתה מלכה לא-פופולרית, ויחסיה עם מאסין החמירו.
זו הייתה אחת הסיבות לכך שב-1900 הוא עזב את הצבא.
מאסין התקרב לקבוצת קצינים צעירים בהנהגתו של דרגוטין דימטרייביץ', אשר מאסו בשלטונו של המלך אלכסנדר והחליטו לרצוח אותו ולהחזיר לשלטון את בית קאראג'ורג'ביץ'.
ב-29 במאי 1903, פתחו דימטרייביץ' ומאסין בהפיכה צבאית במדינה.
מאסין השתלט על רגימנט הרגלים ה-7 ויחד עמו כיתר את הארמון המלכותי.
הוא השתתף בחיפושים האינטנסיביים אחר בני הזוג המלכותי שהסתתרו בארמון.
לאחר מכן הוא פנה אל ביתו של ראש הממשלה דימיטרייה צינצאר-מרקוביץ', וירה בו למוות במו ידיו.
כמו כן הוא הורה לווייסלב טנקוסיץ' לרצוח את שני אחיה הצעירים של המלכה, ואת שר הפנים וליה טודורוביץ'.
לאחר ההפיכה היה חבר מאסין בממשלה הזמנית שהקימו הקושרים, ובמשך זמן קצר החזיק בתפקיד שר הבינוי.
ב-1905 הוא מונה לראש המטה הכללי הסרבי.
עם זאת, במאי 1906 הוא פוטר מהתפקיד על פי דרישתה של בריטניה שהתנתה את חידוש היחסים הדיפלומטיים עם סרביה (שנותקו בעקבות ההפיכה ב-1903) בפיטוריהם של מאסין וקושרים נוספים מתפקידיהם.
לאחר פרישתו התגורר מאסין בבלגרד עד מותו ב-18 באפריל 1910.
אלכסנדר ליטווק הוא פיזיקאי רוסי ממוצא יהודי.
הוא מתמחה בתחום חקר פלסמה.
ליטווק בעל מדד הירש 31.
אלכסנדר ליטווק נולד בשנת 1940 במוסקבה למשפחה יהודית.
בהמשך המשפחה עברה לגורקי בה אלכסנדר למד בבית ספר.
לאחר סיום בית ספר אלכסנדר ליטווק למד באוניברסיטת גורקי אותה סיים בשנת 1962 עם התמחות ברדיופיזיקה.
הוא המשיך ללימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1967.
לאחר קבלת התואר, עבד במכון לחקר רדיופיזיקה.
בשנת 1977 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
באותה שנה בעיר הוקם מכון לפיזיקה שימושית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות וליטווק החל לנהל מעבדה במכון החדש.
ליטווק התקדם ובשנים 2003–2015 היה מנהל מכון לפיזיקה שימושית ומשנת 2015 מכהן כראש מדעי.
במקביל לעבודה במכון, לימד באוניברסיטה.
החל משנת 1978 הוא כיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 1991 הוא מונה לדקאן הפקולטה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2006.
בשנת 2006, התקבל כחבר בפועל באקדמיה רוסית למדעים.
אלכסנדר ליטווק מומחה בתחומים שונים של חקר פלסמה.
בין היתר הוא חקר התפשטות גלים בפלסמה, חימום פלסמה בעזרת גלים אלקטרו-מגנטיים וייצור מקורות גלים קצרים בעלי הספק גבוה.
ליטווק הדריך כ-20 עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
על פעילותו המדעית בשנת 1987 הוענק לו פרס ברית המועצות.
בהמשך הוא קיבל פרסים ועיטורים נוספים.
ב-2015 היה מנהל מכון לפיזיקה שימושית ומשנת 2015 מכהן כראש מדעי.
אלכסנדר לבנבוק היה שחקן ובמאי תיאטרון סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 2004 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
בשנים 1988–2021 הוא ניהל את התיאטרון היהודי "שלום" במוסקבה.
אלכסנדר לבנבוק נולד בשנת 1933 במוסקבה למשפחה יהודית.
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות המשפחה פונתה לאופה.
אמו עבדה במקצוע כרופאה ואחותו הגדולה למדה רפואה במכון בעיר.
בשנת 1943 הם חזרו למוסקבה.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת סצ'נוב אותה סיים בשנת 1957. עוד היותו סטודנט הוא התחיל להופיע בתיאטרון סטודנטים לצד אלכסנדר ליפשיץ.
לאחר סיום הלימודים הם החליטו להמשיך להופיע כדואט ולא עבדו במקצוע שלמדו.
דואט ליפשיץ-לבנבוק הופיע עם קטעי הומור וסאטירה עם טקסטים שנכבו על ידי קורניי צ'וקובסקי, סמויל מרשק, סרגיי מיכאלקוב, אדוארד אוספנסקי וסופרים נוספים.
הם זכו במספר פרסים בתחרויות לאמנים.
בשנת 1970 הם התחילו להופיע בתוכנית רדיו "המטפלת" (Радионяня) שהייתה תוכנית חינוכית לילדים פעם בשבוע.
על בסיסה הוקלטו 20 תקליטים.
בשנת 1978 ליפשיץ היגר לארצות הברית.
לבנבוק המשיך להנחות את התוכנית עד סוף שנות ה-80. בחלק מהשנים ולדימיר וינוקור היה מנחה לצד לבנבוק.
בשנת 1985 לבנבוק ביים הצגה בתיאטרון קאמרי יהודי שהוקם באותה שנה במוסקבה.
משנת 1988 לבנבוק עמד בראש התיאטרון היהודי "שלום" במוסקבה וכיהן בתפקיד עד לשנת 2021. בנוסף לבימוי הצגות לבנבוק השתתף במספר הצגות כשחקן.
על פעילותו בתיאטרון לבנבוק קיבל מספר עיטורים.
תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית הוענק לו בשנת 2004. בשנת 2021 הוא קיבל פרס של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
לבנבוק נפטר במוסקבה בשנת 2023 ונטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
אלכסנדר סמונוביץ' ליברמן היה עורך מגזין, מוציא לאור, צייר, צלם ופסל יהודי אמריקאי ילידי אוקראינה.
הוא עבד ב- במשך 32 שנים.
פסלו רחב הידיים "אמונה" קרוי גם "הפסל הלבן" נמצא בירושלים והיא היצירה הידועה שלו בישראל.
ליברמן נולד למשפחה יהודית בקייב, (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום בירת אוקראינה).
אביו, היה מומחה לסחר בעצים, שעבד הן בממשלות הצאר והן בממשלה הבולשביקית, ולאמא אקסצנטרית חצי צוענייה שניהלה את תיאטרון הילדים הממלכתי הראשון במוסקבה.
לאחר שאביו עבד עבור הממשלה הסובייטית, עברה המשפחה למוסקבה ואחר כך עבר עם משפחתו ללונדון כשהיה בן תשע, לאחר המהפכה הרוסית (1917), באישור אישי מיוחד של לנין.
הוא היה היהודי היחיד בפנימייה באנגליה שבה למד והמעיט ביהדותו כל חייו.
משם עבר לפריז ללמוד באוניברסיטה.
הוא לקח קורסים בפילוסופיה ובמתמטיקה בסורבון ולמד אדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
בשנים 1933–1936 עבד בהוצאה לאור בפריז במגזין הציור , שם עבד תחת לוסיאן פוגל כמנהל אמנותי, ולאחר מכן כעורך ראשי, ועבד עם צלמים כמו בראסאי, אנדרה קרטס ורוברט קאפה.
ב-1941 היגר לניו יורק ועבד ב-, במגזין ווג.
בשנים 1962–1994 עבד כעורך ראשי של העיתון.
רק בשנות החמישים החל לצייר, ומאוחר יותר לפסל במתכת.
פסליו המוכרים מאוד מורכבים מחפצים תעשייתיים (קטעים של קורות פלדה, צינורות, תופים וכדומה), צבועים לעיתים קרובות בצבעים עזים אחידים.
בריאיון משנת 1986 בנוגע לשנים המעצבות שלו כפסל והאסתטיקה שלו, אמר ליברמן:
בשנת 1980 יצר את עבודתו הענקית "הדרך", מבנה צינורות בגודל 20 מטר, על 31 מטר, על 80 מטר עשוי מפלדה.
הפך ליצירה ייחודית של פארק הפסלים לאומייר, ולנקודת ציון מרכזית של סנט לואיס, מיזורי.