tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שנים של חיי נוודות, עייפים ממחסור בכסף, עייפים מלחשוב ומלשנוא את עצמם בגלל זה, ז`רום וסילבי יקבלו משרה אחראית כפולה מלווה בשכר שאפשר לראות בו גשר זהב שהציע להם איל פרסום.
הם יהיו מעתה אמידים אבל לא יחיו ממש בעושר ולא יהיו מנהלים כלליים, אלא ינהלו את המיליונים של אנשים אחרים.
הספר כתוב בגוף שלישי רבים בזמן עבר כמו: הם גרו, הם היו רגישים, הם השתנו, הם היו מאוהבים בחירות, הם נהיו אחרים.
הספר כתוב גם בזמן עתיד: הם יוציאו את מכתביהם, יפתחו את העיתונים, הם יפגשו שוב, אז יכנסו לעיר הערבית דרך שער הקאסבה, הם יעזבו את פריז, הם ירגישו נח בבגדיהם הקלים, הם יקבלו משרה אחראית כפולה וכדומה.
ז'ורז' פרק מעיד על עצמו במאמר שכתב בלה פיגארו בשנת 1978 כי הוא מעולם לא כתב שני ספרים דומים ומעולם לא רצה לחזור בספר על נוסחה או על שיטה שפיתח בספר קודם.
הרבגוניות שלו, כך כתב, הקשתה על אלה המחפשים בספר את טביעת האצבע של הסופר.
את דרך החקירה שלו הוא מחלק לארבעה אופנים: סוציולוגי, אוטוביוגרפי, משחקי והחיבה לסיפורים ולתהפוכות.
הדגים היא סדרת אנימציה אמריקאית מתוצרת חברת וולט דיסני.
העלילה מתרחשת באקווריום הדגים הענק שנמצא בחנות החיות של באד, אשר בכל פרק נמכר בה דבר אחר.
מיילו, בי ואוסקר הם שלושה תלמידים דגים בתיכון "מצולות".
הסדרה מתארת את בעיותיהם, הרפתקאותיהם וחייהם באוקיינוס המדומה.
חלק מהפרקים עוסקים בהרפתקאותיהם מחוץ לאקווריום, כשהם מחליטים לצאת לעיר תחת השם "אוגרווד" (פרודיה על הוליווד), לטייל בחנות החיות או כאשר הם מועברים במקרה למכל מים אחר, כל זאת בעזרת "חליפת מים" ששומרת על רטיבותם החיונית.
מיילו - דג כחול ורף שכל.
אחיו של אוסקר וחברה הטוב ביותר של בי.
בכל פרק מוצא דרך מוזרה להיכנס לצרות.
אוסקר - אחיו הבכור של מיילו.
חברה הטוב ביותר של בי ומאוהב בה בסתר.
נגרר באופן תדיר למזימותיו של מיילו.
דג אפור עם חולצה ירוקה, ושיער חום עם תספורת אפרו.
בניגוד למיילו, אוסקר הוא מצטיין בלימודים.
בסוף הסדרה הוא ובי הופכים לזוג.
בי גולדפישברג - חברתם הטובה של מיילו ואוסקר.
דגה מוכשרת, חכמה, בעלת חוש תיאטרלי.
התלמידה היחידה שלומדת בשיעור עיתונאות.
דגה צהובה עם שיער ג'ינג'י.
הדגה המקובלת ביותר בבית הספר, רוצה להפוך לכוכבת.
בסוף הסדרה היא ואוסקר הופכים לזוג.
מר בולדווין - סוסון ים ירוק, מורה בבית הספר "מצולות".
בהיריון רוב הסדרה, ולבסוף "מוליד" בין 100 ל-200 ילדים.
באחד מהפרקים נחשד כי הוא גיבור-על המכונה קפטן אקווריום.
תמנוני לודוויג ואן דגשפיט - הבריון של בית הספר.
רפה שכל, עד שאפילו לא יודע מהו כסף.
תמנון כתום עם חולצה סגולה ועליה גולגולת.
פיראניקה - חברה-משרתת של תמנוני, שבמקום לעזור לו היא מנצלת אותו מכל זווית אפשרית.
אלברט גלאס - מדוזה ממין זכר.
היחיד שלא מחבב את בי.
רגיש למחלות, ובעיקר למחלה "מיימת".
דוקטור צפרדע - צפרדע המלמד את מקצוע האומנות.
עקב היותו צפרדע, אינו יכול לנשום במים, ונאלץ לבצע גיחות מעלה לאוויר כל כמה דקות.
צדפי - אחת החברות שלי בי.
עשירה ועורכת הרבה מסיבות שוות.
קלמנטה - אחת החברות של בי.
שומרי הראש של תמנוני - 3 תמנונים בתלבושת פוטבול המשמשים כשומרי ראשו של תמנוני.
המאמן סלמון - המאמן של בית הספר.
ידוע בעיקר כמאמן המורלי של הקבוצות.
פמלה האוגרת - כוכבת טלוויזיה מפורסמת בערוץ האוגרים.
המנהל סטיקלר - קיפוד ים שמשוגע על ניקיון וידוע כמנהל בית הספר.
באחד הפרקים היה שותף לבית של אוסקר.
האחות פישינגטון - האחות של בית הספר.
דגה מכוערת שמזיזה את הכיסא של המנהל סטיקלר.
אף פעם לא מחייכת או מדברת.
ג'מבו שרימפס - שרימפס ענקי שמסופר שהתחיל כקטן ובעזרת אקווריום מגדיל נהפך לענק.
אף על פי ששמו לא מוזכר כמעט בכל הסדרה, מראים אותו לפעמים כחבר של אוסקר ואלברט.
דום - דג גותי שמפקד על כל הגותים.
באחד הפרקים ניסה לצרף את אוסקר.
סטיב ג'קסון - הדג הכי חתיך בתיכון שכל הבנות מאוהבות בו (כולל בי).
רנדי צבותותי - סרטן עם צבת אחת גדולה ואחת קטנה.
גם הוא מאוהב בבי בדרך יותר מעצבנת מאוסקר.
פעם אחת גם עזר למיילו, מה שהביא שנאה לחבריו.
מר מאזלס - צדפה שחורה עם זרועות זהובות וקשוחות.
מורה למקצועות שבי לומדת בהן.
תמנונאבא ואן דגשפיט - הופיע בפרק אחד אביו של תמנוני, חלומו הוא שבנו ישיר במחזמר על תפוחי אדמה.
קוי - אחת החברות של בי.
הכי גדולה מבחינה פיזית מבין החברות של בי ונוהמת במקום לדבר, עם זאת בי ושאר הבנות מבינות מה היא אומרת.
אסמרגו - חלזונת ים ירוקה עם שיער סגול וקונכייה כחולה שמשמשת כתיק הגב שלה, אחת מחבורת הבנות.
דגה כתומה עם קוקיות חומות וחולצה ורודה.
חרדתית מאוד ותמיד מדברת בטון לחוץ.
הדג נחש LIVE הוא אלבום ההופעה הראשון של "הדג נחש", שיצא בשנת 2008 האלבום מתעד בשני דיסקים את הופעת הלהקה במועדון התיאטרון בתל אביב-יפו.
ההופעה שודרה בשידור ישיר בערוץ 24, וכללה את להיטיה הגדולים של הלהקה מ-4 אלבומיהם הקודמים: "המכונה של הגרוב", "לזוז", "חומר מקומי" ו"בעזרת הג'אם".
ההופעה כללה הופעות אורח של רבים מן האמנים שעבדו עם הלהקה במהלך השנים, ביניהם יוסי פיין שהפיק את המופע ואת רוב אלבומי הלהקה, אהובה עוזרי וליאורה יצחק.
גיא מר - שירה, פטיפונים, סמפלר שירה
ליאורה יצחק - שירה ב"חליפות"
ג'וני הקטן - ראפ ב"קוסאמאמק (כל המניאק)"
יוסי פיין - גיטרת בס ב"איזה כיף"
רוי אדרי - ראפ ב"מהבמה להפציץ"
אהובה עוזרי - בולבול טרנג ב"שירת הסטיקר"
גליה ירון - שירה ב"גן התות"
זוהר עזרא - שירה ב"שבחי ירושלים"
טרופרז - ראפ ב"להביא את המכה"
הדגל הבודהיסטי הוא דגל שעוצב בסוף המאה ה-19 כדי לסמל את הבודהיזם ואת האוניברסליות שהבודהיזם מיצג.
משתמשים בו בודהיסטים ברחבי העולם וכן אחוות הבודהיסטים העולמית.
הדגל מורכב מחמישה פסים אנכיים בצבעי ההילה שנבעה מבודהה בעת ההארה כדלהלן (משמאל לימין):
<span style="color:white;">כחול (נילה): חסד, שלום וחמלה אוניברסלית צהוב (פיתות): הנתיב התיכון - הימנעות מקיצוניות, ריקנות|-
colspan="1" bgcolor="#FF0000" align="right"| אדום (Lohita): הברכות של תרגול - הישג, חכמה, כוח, הון וכבוד
colspan="1" align="right"|לבן (Odāta): טוהר דהרמה - שמוביל לשחרור, מחוץ לזמן או מקום כתום (Manjesta): תורתו של בודהה - חוכמה'''
מימין לחמשת הפסים האנכיים מופיעים חמישה פסים מאוזנים קצרים יותר באותם צבעים.
הדגל הארמי/סורי (בסורית: ܐܬܐ ܣܘܪܝܝܬܐ, אתא סורייתא), הוא דגל המשמש חלק מבני העדה הארמית-נוצרית ברחבי העולם, מתוך מטרה להדגיש את ההיסטוריה והזהות הלאומית שלהם כנצר לארמים הקדומים, שחיו באזור הסהר הפורה לפני כ-3,000 שנה.
הדגל נקבע לראשונה במגזין בהרא סורייא בגיליון ינואר 1980. עם זאת, הוא שונה לצורתו הנוכחית ב-1982 על ידי עבדמשיחא חנא (ܥܒܕܡܫܝܚܐ ܚܢܐ), חבר המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית.
התבליט המקורי המופיע בדגל התגלה על ידי החוקר הצרפתי אנדרה דופנט-סומר (André Dupont-Sommer) בתל חלף שבצפון סוריה.
בתבליט המקורי מופיעה שמש מכונפת (סמל לאל השמש במזרח התיכון הקדום) החקוק כעיגול.
בעיצוב הדגל, השמש הוחלפה על ידי להבה או לפיד.
לפי גרסה אחת, הלהבה מסמלת את רוח הקודש, הרקע האדום את הדם שנשפך ברצח העם האשורי (באימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) והצבע הצהוב את התקווה למדינה עצמאית, מכיוון שלעם האשורי אין מדינה.
בישראל משמש הדגל החל מהעשור השני של המאה ה-21 חלק מהנוצרים בישראל אשר מזדהים עם הלאום הארמי, בהם הכומר הנוצרי גבריאל נדאף.
ארגון "פורום גיוס העדה הנוצרית", התומך בגיוסם של בני העדה הארמית-נוצרית לצה"ל, עושה שימוש בדגל דומה לדגל הארמי.
בגרסה זו, במקום הלהבה מופיע צלב, על הכנף הימנית מופיע עיגול לבן קטן ובו ארז הלבנון ועל הכנף השמאלית עיגול לבן קטן ובו צריח.
לדבריהם, "הנשר מסמל את ישו שנשא אור לכל ארבעת כיווני העולם (ארבעה כוכבים) והמגדל הוא מגדל השמירה לארץ האבות".
ארז הלבנון מסמל את הר הלבנון, "המעוז האחרון שיש בו עדיין ישות ארמית פיניקית נוצרית מזרחית באדמת האבות".
הדג נחש ותזמורת המהפכה – בהופעה חיה הוא האלבום השמיני במספר של להקת ההיפ הופ הישראלית הדג נחש, ואלבום ההופעה השני של הלהקה.
ההופעה המשותפת עם תזמורת המהפכה הוקלטה בשנת 2011, והאלבום יצא ב-26 במרץ 2015.
לעומת האלבומים האחרים של הלהקה, האלבום לא נמכר ברשתות השיווק, אלא ניתן להורדה מהאינטרנט ללא עלות.
הדג שלי שטן היא סדרת קומדיה מונפשת קנדית משנת 2006 שנוצרה על ידי ניקולאס ג'יי בויסרט, בוימה על ידי סטיבן מג'ורי והופקה על ידי "Sardine Productions".
הסדרה מספרת על בני, ילד שקיבל מאמו דג זהב במתנה אשר רוצה להשתלט על העולם.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי PorchLight Entertainment ושודרה במדינות רבות, ביניהן קנדה, איטליה וישראל.
החל משנת 2012 זכויות ההפצה של הסדרה בבעלות Cyber Group Studios.
הסדרה עוקבת אחריו הרפתקאותיו של בני בן ה-11 ודג הזהב שלו, אדמירל בבלס, אשר קיבל מתנה מאמו.
אדמירל בבלס הוא דג זהב אינטליגנטי אשר מעוניין להשתלט על העולם, דבר שגורם לו לעיתים קרובות לברוח מהאקווריום שלו בניסיון לעשות את זה.
מפני שאמא של בני לא מאמינה לו, בני חייב להציל את העולם בעצמו.
בני - ילד בן 11 בעל דג זהב המנסה להשתלט על העולם.
ילד יחיד, עליז ובעל דמיון מפותח.
אדמירל בבלס - דג זהב המעוניין להשתלט על העולם.
אמא של בני - אישה טובה שמרבה להיות במצב רוח טוב.
בעלה עזב בטיסה ומטוסו התרסק ולעולם לא נמצא.
ניה - חברה טובה של בני.
אלווד - חברו הטוב ביותר של בני.
טוב בספורט והיחיד שמאמין לבני בקשר לדג הזהב שלו.
דזמונה - בריוניות ויריבה של בני מבית הספר.
סקופ - איש עיתונים בשנות ה-80. בעל רגל מעץ ועין זכוכית.
במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפי בן ישראל ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתבניסוניה בולמיכל רשףאדמירל בבלססטפן בלאנשטצביקה פורמןאמא של בניג'יין ווילרעדי ארדניהאליסון וונראלוודברוס דינסמורננהסוניה בולענת ניבדגזמונהלוסינדה דייוויסספיר דרמוןגברת דייליסוזן גלוברענת ניבמנהל בית הספרברוס דינסמוראריקאיאן אינגרםדורון בן-עמיהקצין סוונסוןסטפן בלאנשטסלפי הליצןברוס דינסמור
בנוסף דיבבו בגרסה העברית אלון שר, דרור טייכנר, הדר שחף-מעיין ורוברט הניג.
בגרסה האנגלית דיבבו גם ריק ג'ונס וג'ון קונסגן.
הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2002 בפסטיבל MIPCOM על ידי Sardine Productions.
ביוני 2003, CBC Television ו-VRAK.TV רכשו את הסדרה לפיתוח.
בפברואר 2004, Super Écran ו-VRAK רשמו על הסדרה באופן רשמי כאשר ממתנים ל-CBC.
באותה עת נקבעה הסדרה להפקה באביב 2004, כשהעונה הראשונה תעלה בספטמבר 2005. מאוחר יותר באותו חודש, CBC הפיצו את הסדרה באופן רשמי.
במהלך קיץ 2005, דיווחה Sardine שהסדרה תתחיל להיות משודרת באוקטובר, כאשר CBC ו-Ici Radio-Canada Télé יהיו המשדרים.
זכויות ההפצה לסדרה הוענקו בהתחלה ל-S.K.A ביולי 2004. ההפצה הביתית של הסדרה, ניתנה ל-PorchLight Entertainment באפריל 2006. בשנת 2012, Cyber Group Studios רכשה את זכויות הסדרה, וכעת היא המפיצה שלה.
מספר הפרקשם הפרקתאריך שידור מקורי1מנוף האבדון9 בספטמבר 20062צבא ימי16 בספטמבר 20063ביקור בעולם הים23 בספטמבר 20064מרכז פיקוד, יש לנו דג זהב!30 בספטמבר 20065הצג וספר7 באוקטובר 20066קשיי האהבה3 בפברואר 20077מקקי הקרח14 באוקטובר 20068הרפתקה בביוב21 באוקטובר 20069שידור מפחיד28 באוקטובר 200610החילוץ18 בנובמבר 200611מסריחונת25 בנובמבר 200612מכה על הראש4 בנובמבר 200613יש לי יום הולדת9 בדצמבר 2006
הדגל הטרנסג'נדרי הוא דגל המשמש לסמלה של הקהילה הטרנסג'נדרית בעולם, אשר עוצב על ידי האישה הטרנסג'נדרית האמריקאית מוניקה הלמס בשנת 1999.
עיצוב הדגל הטרנסג'נדרי הידוע ביותר ברחבי העולם הוא "דגל הגאווה הטרנסג'נדרית", המשמש כסמל לגאווה וגיוון של טרנסג'נדרים וזכויות עבור חברי הקהילה.
הדגל נוצר על ידי האישה הטרנסג'נדרית האמריקאית מוניקה הלמס בשנת 1999, והוצג לראשונה במצעד גאווה בפיניקס, אריזונה בשנת 2000.
עיצוב הדגל מורכב מחמישה פסים אופקיים: שניים כחולים בהירים, שניים ורודים ואחד לבן במרכז.
הלמס תיארה את משמעות עיצוב הדגל באופן הבא,
בממלכה המאוחדת, מועצת ברייטון והוב מניפה את הדגל ביום הזיכרון הטרנסג'נדרי.
"Transport for London" (הגוף הממשל המקומי האחראי על רוב רשת התחבורה בלונדון, אנגליה) הניף גם כן את הדגל ממטה לונדון 55 ברודוויי של הרכבת התחתית של לונדון לשבוע המודעות הטרנסג'נדרי הנערך ב-20 בנובמבר 2016.
הדגל הונף מהתורן הציבורי הגדול במחוז הקסטרו של סן פרנסיסקו (הידוע כרובע הראשון והגדול ביותר עבור הומוסקסואלים בעולם, בו מתנוסס דגל הגאווה בדרך כלל) בפעם הראשונה ב-19 וב-20 בנובמבר 2012 לציון יום הזיכרון הטרנסג'נדרי.
את טקס הנפת הדגל ניהלה מלכת הדראג המקומית, לה מוניסטט.
ב-19 באוגוסט 2014, תרמה מוניקה הלמס את הדגל הטרנסג'נדרי המקורי משנת 1999 למוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית בבירה וושינגטון.
פילדלפיה הפכה לממשלת המחוז הראשונה בארצות הברית שהניפה באופן רשמי את הדגל בשנת 2015, בעודו הונף בבית העירייה לכבוד ועידת הבריאות הטרנסג'נדרית השנתית ה-14 של פילדלפיה על ידי מרכז מזוני, והתנוסס על יד דגלי ארצות הברית ועיר פילדלפיה.
ראש העיר דאז, מייקל נוטר, נשא נאום לכבוד קבלת הקהילה הטרנס'נדרית בעיר.
בינואר 2019, נציגת וירג'יניה, ג'ניפר וקסטון, תלתה את הדגל מחוץ למשרדה בוושינגטון הבירה, בצעד להפגנת תמיכה בחברי הקהילה.
במרץ 2019, עשרות חברי קונגרס דמוקרטים ועצמאיים הניפו את הדגל מחוץ למשרדיהם לשבוע הנראות הטרנסג'נדרי לקראת יום הנראות הטרנסג'נדרית הבינלאומי ב-31 במרץ.
הדגל התנוסס מעל בנייני הקפיטול של ארצות הברית בפעם הראשונה ביום הזיכרון הטרנסג'נדרי בציונו בשנת 2019. קפיטולי מדינת איווה וקליפורניה הניפו אותו בשטחן.
גרסת אימוג'י של הדגל נוספה לרשימת האימוג'ים הסטנדרטית בשנת 2020.
במהלך השנים, מספר דגלים טרנסג'נדרים אומצו על ידי אנשים, ארגונים וקהילות טרנסג'נדרים שונים ברחבי העולם, בהם:
המעצבת, ג'ניפר פלינן תיארה את עיצובה באומרה כי:
"הגעתי לרעיון לדגל הטרנסג'נדרי לפני כמה שנים.
בזמנו לא ידעתי על עיצובים אחרים של דגל.
העיצוב נוצר עבור גאווה בקרב חברי הקהילה.
סיבה נוספת שהכנתי את הדגל היא שרוב מתלבשי הקרוס-דרסינג הם לא הומוסקסואלים אבל אם הם משתמשים בדגל הגאווה, אנשים יחשבו שהם הומואים.
הצבעים על הדגל הם מלמעלה למטה.
ורוד, סגול בהיר, סגול בינוני, סגול כהה וכחול.
הוורוד והכחול מייצגים זכר ונקבה.
שלושת הפסים הסגולים מייצגים את המגוון של הקהילה הטרנסג'נדרית וכן מגדרים אחרים מלבד זכר ונקבה".
עיצוב ייחודי של הדגל הטרנסג'נדרי משמש בישראל את חברי הקהילה המקומיים לצד א-בינארים.
לדגל זה ישנו רקע בצבע ירוק ניאון (הבולט במקומות ציבוריים) וסמלי ונוס (נקבה), מארס (זכר) וחץ מארס מעורב עבור ייצוג טרנסג'נדרים בשחור.
בשנת 1999, האיש הטרנסג'נדרי ג'ונתן אנדרו בסן פרנסיסקו, תחת הכינוי "קפטן ג'ון" באתר הטרנס שלו "הרפתקאות בבוילנד", עיצב ופרסם דגל עבור הקהילה הטרנסג'נדרית.
דגל זה מורכב משבעה פסים מתחלפים בצבעי ורוד בהיר ותכלת המופרדים בפסים לבנים דקים וכוללים, במנוף השמאלי העליון, סמל ונוס ומארס תאומים בצבע לבנדר.
ההסבר החוזר על סמליות הצבע לעיצוב הדגל הידוע יותר של מוניקה הלמס כמעט היה זהה לזה של תיאור העיצוב של אנדרו בעמודים אחרים.
התיאור המקורי של עיצובו של אנדרו היה לדברי:
"כן, אכן, הגיע הזמן שיהיה לנו סמל משלנו לייצג את הקהילה, לא?
למה אנחנו לא יכולים לקבל את שלנו?
ואפשר לומר שאנחנו מרגישים שהעיצובים האלה, שעוצבו על ידי קפטן השכונה הידידותי שלכם, מגלמים את כל ההיבטים של הזהויות שלנו.
בין אם אנחנו טרנסג'נדרים או טרנסקסואלים, עוברים ממין זכר (כחול) לנקבה (ורוד) או מנקבה (ורוד) לזכר (כחול), או רק איפשהו באמצע, שני עיצובי הדגל לוכדים את הדקויות ואת החוזקות של הרוח שלנו (והמבטאים הלבנים בין השורות הם - כביכול - הניצחונות הקטנים שמתרחשים אצלנו במהלך מסעותינו להפוך לשלמים).
לעזאזל, מי יודע, אולי זה פשוט עלול לתפוס".
אנדרו הסביר את המוטיבציה שלו ליצירת הדגל בראיון בשנת 2017:
עיצבתי את הדגל הזה בזמנו כי אז, לא היה שום דבר עבורנו חוץ מדגל הקשת הסטנדרטי.
לפני שגוגל הייתה קיימת בתפקיד שהיא קיימת היום, חיפשתי לעומק באינטרנט כדי לראות אם אני יכול למצוא דגל גאווה טרנסג'נדרי ולא מצאתי, אז כאמן/מעצב, עיצבתי דגל בעצמי עבור הקהילה שלנו.
הדגל עצמו נועד לייצג את הקהילה (הטרנסג'נדרית) כולה, כאשר הסמל התאום מייצג את המסע שלנו ואת התכונות שיש לנו.
פרסמתי את העיצוב באתר שלי כ-"דגל הגאווה הטרנסג'נדרי הראשון", ומספר אתרים קלטו אותו.
כולנו היינו אז קהילה מלוכדת של אתרים, שקישרו זה לזה באמצעות רשתות גאווה.
למרות שזה היה הרצון שלי, מעולם לא היה לי את הכספים להפיק אותו".
הדגל האמזיע'י (בשפה הברברית: Akenyal Amaziɣ, ⴰⴾⴻⵏⵢⴰⵍ ⴰⵎⴰⵣⵉⵗ) או הדגל הברברי הוא דגל שאומץ על ידי אוכלוסיות ברבריות רבות, כולל מפגינים ופעילים תרבותיים ופוליטיים.
הדגל משמש כיום על ידי פעילים וארגונים פוליטיים ותרבותיים ברברים ב-10 ממדינות אפריקה: מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מאוריטניה, מאלי, ניז'ר, בורקינה פאסו, מצרים והאיים הקנריים.
הדגל נחנך בוואדיה , עיירה בקביליה בצפון אלג'יריה.
הדגל הוא טריקולור מאוזן, שצבעיו כחול (#0099CC), ירוק (#99CC33) וצהוב (#FFE513), והוא מוטען באות ⵣ (ז' בכתב תיפינע' ) אדומה.
הכחול: מייצג את הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
הירוק: מסמל את ההרים והטבע הירוק (כמו הרי האטלס).
הצהוב: מייצג את החולות של מדבר הסהרה.
אדום: במרכז, האות Z בכתב הטיפינאג' (ⵣ), שמסמלת את המאבק, הדם והחופש.
הדברים הפשוטים הוא סרט הנפשה קצר משנת 1953, שהופק בידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
סרט זה בולט בתור הסרט הקצר ה-126 והאחרון בסדרת הסרטים "מיקי מאוס" אשר יצאו לקולנוע.
לאחר סרט קצר זה הופקו עוד ארבעה סרטים של מיקי מאוס; הסרטים באורך מלא "חג שמח מיקי מאוס" (1983) ו"בן המלך והעני" (1990), והסרטים הקצרים "מוח בורח" (1995) ו"השג לך סוס!" (2013).
בתחילת הסרט מיקי שורק לצלילי השיר "הדברים הפשוטים" תוך כדי הליכה לאורך חוף ים סלעי, וציוד דיג בידו.
הכלב פלוטו, מרחרח בעקבותיו, מבחין בצדפה כשהוא חופר בחולות.
לאחר שהצדפה משפריצה עליו מים, פלוטו נובח עליה והיא נובחת בחזרה.
השניים רבים, כשהצדפה נאחזת בזנבו של פלוטו, שמנסה להסירה ללא הצלחה, והצדפה לבסוף נתקעת בטעות בפיו.
פלוטו אז ממהר למיקי לעזרה, והאחרון בהתחלה חושב שפלוטו מבקש אוכל ומאכיל אותו בנקניקייה, שבעצם הצדפה אוכלת.
הצדפה גונבת למיקי מהיד את הפלפלייה (כלי לפלפל שחור גרוס) ואוכלת אותה, מה שגורם לה להתעטש ובכך עוזבת את פיו של פלוטו.
הצדפה, שמקפצת סביב ומתעטשת, מעירה שחף, שלאחר ניסיון כושל לאכול את הצדפה גונב את הנקניקייה שמיקי מביא לפלוטו.
לאחר מכן מחל מיקי בדיג, באמצעות החכה והפיתיונות, אותם השחף החמדן מתכנן לאכול.
כאשר נכשל בפעם הראשונה, השחף מתיישב על הכובע של מיקי וגונב בקלות את הפיתיון עד שמיקי מסלק אותו.
פלוטו מבחין בשחף המסתתר בדלי הפיתיונות ושוב אוכל אותם.
לאחר שפלוטו מסלק אותו, השחף חוזר ומצליח להערים עליו על ידי קשירת הזנב והאוזניים שלו.
מיקי שוב תופס את השחף זולל את הפיתיונות שלו, כשהפעם הציפור עפה משם יחד עם הדלי.
מיקי מהר זורק סלע לתוך הדלי, מה שמכביד על השחף וגורם לו להתרסק היישר על פלוטו הסבוך.
כדי להתגבר עליהם, השחף מאיית "דגים טריים בחינם" בשיטת האיתות סמפור והשחפים האחרים עפים לקראת מיקי ופלוטו שנסים משם.
הסרט נגמר כשהשחף שט על הדלי עם הרדיו הנייד של מיקי, אוכל מהפיתיונות ושר את השיר "הדברים הפשוטים".
מיקי מאוס - ג'ימי מקדונלד
"הדברים הכי פשוטים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
את השיר הוציאה בנובמבר 2013 לאור חברת התקליטים דיגיסטייג', והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האולפן השביעי של הזמר, גאולה.
"הדברים הכי פשוטים" נכתב והולחן על ידי נועם חורב ותומר הדדי.
את הפקתו המוזיקלית ביצע רפי קריספין.
ב-14 בנובמבר 2013 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב"פינה לשיפוטכם".
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום השמיני.
ב-19 בדצמבר יצא מטבלת הדירוג לאחר ארבעה שבועות צעידה רצופה.
הדברים שהלכו לאיבוד היא מיני-סדרה לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, המשודרת בערוץ כאן חינוכית.
רונה, שאחותה הגדולה דניאלה נרצחה ב, מלאה בכאב וזעם.
לקראת יום הזיכרון הראשון אחרי טבח שבעה באוקטובר היא חוברת במפתיע לאורן, ילד שכול שונה ממנה לחלוטין, בתוכנית סודית שתסכן את טקס יום הזיכרון בבית הספר.
הסדרה יצאה לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה.
במקור נכתבה הסדרה במהלך 2023, אולם לאחר אירועי ה-7 באוקטובר שינו אותה יוצרי הסדרה יאיר פרי ועדן גוריון והתאימו אותה למציאות החדשה שנוצרה בעקבות אירועים אלו.
הסדרה נכתבה, הופקה וצולמה תוך זמן קצר, ועלתה ב-7 במאי 2024, שבעה חודשים בדיוק אחרי טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
אף על פי שהמיני-סדרה נחשבת קצרה ביותר (3 פרקים של כחצי שעה כל אחד), היא קיבלה ביקורות חיוביות.
טייםאאוט: "במובנים מסוימים, כולנו רונה".
ישראל היום מסכם: "'הדברים שהלכו לאיבוד' עונה על הדילמה כיצד מייצרים סדרות רלוונטיות למציאות הכאוטית של פוסט 7 באוקטובר, כשהחוקים הטלוויזיוניים - אפילו בסדרות נוער - נכתבים מחדש ומותאמים לרוח הלאומית המעורערת".
פרי: "היא מציתה זעם שהושתק.
יצא לכעס שם רע, וכעס הוא צעד חשוב בשביל שינוי.
זה שהיא מעוררת כעס באנשים סביבה זה חשוב".
מספר הפרקשם הפרקתאריך יציאה1עד שהלילה נעלם7 במאי 20242קצה חלום, ודי8 במאי 20243הבטחות צריך לקיים9 במאי 2024
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024סדרת דרמת לילדים ונוער"הדברים שהלכו לאיבוד" · עונה 1פרסי רוקי (פסטיבל באנף העולמי למדיה )2025Live Action: Youth"הדברים שהלכו לאיבוד"
הדג'ו הור היה שליט צפון מצרים מתרבות מצרים העתיקה שחי בתקופת מצרים הפרהיסטורית.
פירוש השם Hedju Hor הוא "השרביתים של הורוס".
ייתכן ששלטונו החל בסביבות 3,250 לפני הספירה, אבל כמעט שום דבר לא ידוע על קיומו.
שמו נמצא באזור הדלתא של הנילוס ועל כד בתורה, מצרים.
ההשערה הנפוצה ביותר היא שהדג'ו הור היה הפרעה הראשון של מצרים התחתונה, או האחרון; ושהוא חי בתרבות סמאינה או תרבות גרזה (נקראת גם התקופה הקדם-שושלתית, אשר התאפיינה בתהליך מתמשך של איחוד מדיני והובילה לתקופה השושלתית הקדומה).
שמו של הדג'ו הור נמצא על שני כדי חרס, עליהם מופיע הסרך שלו (מעין פאסאדה מצרית עתיקה).
הכדים נמצאו בדלתא המזרחית של הנילוס ובאבו זידאן.
וולפגנג הלק, אגיפוטולוגיסט גרמני, ראה בהדג'ו הור כפרעה של התקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה (תרבות סמאינה).
עם זאת, אגיפטולוגים אחרים חולקים על כך וטוענים כי הדג'ו הור לא היה מנהיג של מדינה מצרית עתיקה, אלא מנהיג של מדינה קטנה אחרת.
בנוסף לכך, לא ידוע על קבר המשתייך להדג'ו והור, ושמו לא נמצא באבן פלרמו (אסטלה המכילה חלק מרשימת מלכי מצרים בתקופת הממלכה הקדומה מהשושלת הראשונה ועד השושלת החמישית), מה שמחזק את הטענה כי לא היה מנהיג מהתקופה הקדם-שושלתית של מצרים.
הדג שבתוכנו - מסע אל ההיסטוריה בת 3.5 מיליארד שנים של גוף האדם (Your Inner Fish: A Journey into the 3.5-Billion-Year History of the Human Body) הוא ספר מדע פופולרי מאת הביולוג ניל שובין שיצא לאור בשנת 2009.
שובין הוא פרופסור לפלאונטולוגיה ולאנטומיה הוא מתאר בספר את גוף האדם בצורה ייחודית, על ידי הסברים על מוצא משותף ודמיון של איברים, DNA, מיקרו-מבנים, והתנהגויות של בני אדם ליצורים חיים אחרים המקושרים לאדם על ידי אב קדמון משותף.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2010 בהוצאת ידיעות ספרים, ספרי עליית הגג בתרגומה של עדי מרקוזה הס.
בעוד שיצורים דמוי בני אדם קיימים בעולם רק כמה מיליוני שנים, הספר מתאר את ההיסטוריה האבולוציונית של גוף האדם על ידי גילוי עקבות מתחומים כמו אנטומיה, כימיה וגנטיקה שהתפתחו בקרב יצורים חיים אחרים במשך תקופה של מיליארדי שנים של אבולוציה של החיים.
שובין מדגים כיצד רוב התכונות שניתן למצוא בגוף האדם הן גרסה מורכבת או שונה של תכונות שניתן למצוא בקרב יצורים פשוטים יותר, שבמבט ראשון נראה שאין שום קשר בינם לבין בני האדם.
הספר מצביע לדוגמה על הדמיון ההומלוגי בין ידיים אנושיות לסנפיר של דג, כיצד הראש האנושי מאורגן בצורה דומה לזו של דגים חסרי לסתות שנכחדו מזמן, כיצד חלק גדול מהגנום האנושי דומה ובעל תפקוד דומה לגנום של תולעים וחיידקים.
שובין מסביר כיצד השיהוק הוא הוא שריד אבולוציוני לעיצוב שהיה מוצלח בקרב אבות האדם שהיו דגים ודו-חיים, אבל יכול ליצור הפרעה לאדם.
לפי הספר קל יותר להבין אנטומיה אנושית כאשר מבינים את האבולוציה שעברו בעלי חיים ואורגזמים קדומים יותר, שענף אבולוציוני שלהם התפתח בין היתר לאדם.
שובין טוען כי "הדרך הפשוטה ביותר ללמד סטודנטים את העצבים בראשו של אדם היא להראות להם את מצב הדברים בראשו של כריש.
מפת הדרכים הקלה ביותר להכרת הגפיים נמצאת אצל הדגים.
הזוחלים עוזרים לנו להבין את מיבנה המוח.
הסיבה לכך היא שגופיהם של יצורים אלה הם על-פי-רוב גרסאות פשוטות של גופנו-אנו".
ב-2014 הפיק ערוץ PBS סדרה תעודית בשם "הדג שבתוכנו".
הסדרה שודרה גם בערוץ התעודה הגרמני Geo Television בסדרה, שובין מסתובב ברחבי העולם ובאמצעות במאובנים שונים של דגים, זוחלים ופרימטים כדי מסביר על אבולוציה של האדם ומה האבות הקדמונים הללו העבירו לנו.Der Fisch in uns הסדרה הופקה על ידי אולפן הסרטים הבריטי Jellyfish Picture.
הדברים הקטנים הוא סרט מותחן פסיכולוגי-פשע אמריקאי משנת 2021, שנכתב ובוים על ידי ג'ון לי הנקוק.
הסרט מתרחש בלוס אנג'לס של תחילת שנות ה-90, ועוקב אחר שני בלשים – ג'ו "דיק" דיקון, בגילומו של דנזל וושינגטון, וג'ים בקסטר, בגילומו של ראמי מאלק – החוקרים סדרת רציחות מסתוריות.
במהלך החקירה, הם מתמקדים באלברט ספרמה, חשוד ראשי בגילומו של ג'ארד לטו.
הסרט הופק בתקציב של כ-30 מיליון דולר והכניס כ-30.8 מיליון דולר ברחבי העולם.
ג'ארד לטו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-78 והופעה יוצאת דופן של שחקן בתפקיד משנה בטקס פרסי גילדת שחקני המסך ה-27. בנוסף הסרט זכה בפוסטר הדרמה הטוב ביותר בטקס פרסי טריילר הזהב לשנת 2021.
הסרט מתרחש בלוס אנג'לס של תחילת שנות ה-90, כאשר סגן השריף של מחוז קרן, ג'ו "דיק" דיקון, נשלח ללוס אנג'לס למשימה קצרה לאיסוף ראיות.
במהלך שהותו, הוא מצטרף לבלש ג'ים בקסטר מהמשטרה המקומית כדי לחקור סדרת רציחות המטרידות את העיר.
החקירה מובילה אותם לאלברט ספרמה, אדם מסתורי שעשוי להיות קשור לפשעים.
במהלך החקירה, דיקון ובקסטר מתמודדים עם אתגרים אישיים ומוסריים, כאשר העבר של דיקון שב לרדוף אותו.
דנזל וושינגטון – ג'ו "דיק" דיקון, סגן שריף עם עבר מסתורי.
ראמי מאלק – ג'ים בקסטר, בלש שאפתן במשטרת לוס אנג'לס.
ג'ארד לטו – אלברט ספרמה, חשוד מרכזי בחקירת הרציחות.
כריס באואר – הבלש סאל ריזולי, עמיתם של דיקון ובקסטר.
מייקל הייאט – פלורנס "פלו" דוניגן, קולגה ותיקה של דיקון.
טרי קיני – קפטן קרל פאריס, מפקד במשטרת לוס אנג'לס.
נטלי מוראלס – הבלשית ג'יימי אסטרדה, שותפתם של דיקון ובקסטר.
הסרט "הדברים הקטנים" קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 44% המבוסס על 264 ביקורות, עם הקונצנזוס: "מותחן עם צוות שחקנים יוצא דופן, 'הדברים הקטנים' ירגיש מוכר מאוד למעריצי הז'אנר – לטוב ולרע".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 54 מתוך 100, המבוסס על 48 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בין המבקרים, דייוויד ארליך מ-IndieWire העניק לסרט ציון של 75, וציין כי "הדברים הקטנים הוא סרט פשע מותח ומרהיב".
לעומת זאת, מבקרים אחרים ציינו כי הסרט אינו מחדש בז'אנר המותחנים, ומשווה אותו לסרטים קודמים כמו "שבעה חטאים".
קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "B−" בסולם A+ עד F, ו־PostTrak דיווח כי 67% מצופי הסרט נתנו לסרט ציון חיובי, כאשר 40% אמרו שהם בהחלט ימליצו עליו.
הדדיות או מוטואליזם הוא אחד משלושת הסוגים העיקריים של יחסי גומלין סימביוטיים.
במצב זה, שני יצורים ממינים שונים מפיקים תועלת מהסימביוזה (לדוגמה: יכולת טובה יותר לשרוד).
סוג זה של יחסים נפוץ מאוד במערכות אקולוגיות ומהווה חלק חשוב מהן.
חלק מהיחסים קרובים וארוכי טווח בעוד אחרים ארעיים.
התואר "הדדי" , המשמש גם לתיאור קשר חיובי בין אישי הגורם הנאה לשני הצדדים, נגזר מהתואר בארמית הֲדָדֵי, שמורכב מסיומת התארים -י והרכיב בארמית הדא-הדא, מקביל לעברית הזה-הזה: רכיב זה מתייחס לרעיון של פעולה של האחד ("הזה") על השני ("הזה"): זה את זה, או זה לזה.
עברית זה = ארמית דא, עקב חילוף אותיות ז↔ד בין עברית↔ארמית.
יחסי הדדיות, או "מוטואליזם", הם יחסים מסוג +/+, דהיינו, מועילים לשני המינים המשתתפים.
קיימים מקרים רבים של הדדיות בעולם החי, חלקם הכרחיים להישרדותו של מין אחד או יותר מהמינים המשתתפים (הדדיות אובליגטורית) כך שהוא לא יוכל לשרוד כלל בחברה בה נעדר המין האחר, וחלקם אינם הכרחיים (הדדיות פקולטטיבית), ואז ההדדיות רק מעלה את כשירותו בבתי הגידול בה הוא יוכל לקיימה.
כמו כן, הדדיות יכולה להיות ספציפית, ולהתקיים רק בין זוג מינים מסוים וספציפי, וישנם מקרים בהם היא איננה כזו ויכולה להתרחש בין מגוון מינים.
בעבר נהגו להשתמש בהדדיות כדוגמה להרמוניה בטבע ולהתייחס אליה כעזרה הדדית, אך ככל שמתקדם המחקר בנושא מתברר כי נכון יותר להתייחס להדדיות כניצול הדדי - כל מין מנצל את המין האחר לצורך העלאת כשירותו.
מדידת הכשירות והרווחיות המדויקת שפרט מרוויח מיחסי ההדדיות לא תמיד ניתנת למדידה בייחוד כאשר פרט מרוויח ממספר מינים לדוגמה ברוב יחסי צמח מאביק.
בדרך כלל מסווגים את יחסי ההדדיות לפי שני מונחים: הכרחית (אובליגטורית) ולא הכרחית (פקולטטיבית), אך גם הגדרה זו היא בעייתית בעיקר כאשר שני האורגניזמים חיים בקרבה פיזית מוגברת, לדוגמה אדם וחיידקי המעיים.
הדדיות במדינת ישראל מהווה ערך חברתי מרכזי, הבא לידי ביטוי במערכות היחסים בין פרטים, קבוצות וקהילות, ובמחויבות ההדדית בין האזרחים לבין המדינה.
עקרון ההדדיות מתבטא בנכונות לתרום לטובת הכלל באמצעות שירות צבאי או אזרחי, תשלום מיסים, התנדבות קהילתית וסיוע בעתות חירום, לצד ציפייה להגנה, רווחה ושירותים ציבוריים מצד המדינה.
לאורך השנים עוצבה ההדדיות בישראל על רקע אתגרים ביטחוניים, חברתיים וכלכליים, והיא באה לידי ביטוי במיוחד בזמני משבר, כגון מלחמות ואירועי חירום לאומיים, שבהם מתגברת תחושת הסולידריות והערבות ההדדית.
דגי נקאי וחסילונים נקאים (Cleaner shrimp) מנקים דגי שונית מטפיליהם.
דגי השונית זוכים להיפטר מטפיליהם, והנקאי זוכה לארוחה דשנה וגם להגנה מטורפים.
בדומה לנקאי, זרזיר הבקר, טירן הבקר, פזאי הבקר ואנפית הבקר מנקים פרסתנים שונים מחרקים מגרדים, מקרציות ומטפילים ולעיתים גם להגנה מוקדמת מטורפים (באמצעות ראייה טובה יותר), בתמורה למזון והגנה.
דגי השושנון ומספר סרטנים חיים בהדדיות עם שושנות ים.
הם מנקים אותה או מושכים לעברה טרף ובתמורה מקבלים הגנה ארסית מטורפים.
החזזית היא שילוב של אצות או כחוליות ופטרייה.
הראשונים מייצרים מזון לפטרייה המגוננת על האצות מהתייבשות ומספקת להם מינרלים.
מיקוריזה – יחסי הדדיות בין פטרייה לשורשי צמחים.
פרפרים וקוליבריים שונים חיים בהדדיות למיני פרחים שונים ומבצעים עבורם האבקה ייחודית.
נמלים מסוימות מגדלות כנימות עלה המפרישות עבורן צוף.
גירית הדבש מנהלת יחסים עם אוביל הדבש אשר מוצא עבורה דבש והיא מחלצת אותו מהדבורים.
קויוט וגירית אמריקאית צדים יחדיו טרף קטן וחוסמים את דרכי נסיגתו.
הדגל הפלסטיני או דגל פלסטין הוא דגל הלאום של הפלסטינים.
הדגל עוצב על בסיס דגל המרד הערבי וצבעי הלאומיות הכלל-ערבית.
מבנהו טריקולור תלת-פסי בצבעים שחור, לבן, ירוק, ועליהם מופיע משמאל משולש שווה-שוקיים אדום.
בסיס המשולש נמצא בצד התורן, וקודקודו בשליש המרחק מהתורן.
הדגל התפתח תחילה בגרסה זו במרד הערבי של 1916, הופיע בעת המרד הערבי הגדול (1936–1939) ואומץ בשנת 1964 על ידי "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף) כדגלם הלאומי של הפלסטינים.
לאחר הסכמי אוסלו אומץ גם בידי הרשות הפלסטינית.
צבעי הדגל הם צבעי הלאומיות הכלל ערבית הנובעים מדגל המרד הערבי, ועליו מתבססים דגליהם של רוב ארצות ערב.
ישנן דעות שונות לבחירת הצבעים.
לפי סאטע אל-חוסרי הצבעים מסמלים קבוצות ערביות שונות ומאורעות עבר:
שחור – מסמל את הדגל השחור של מוחמד, את הח'ליפים הראשידון ואת ח'ליפות בית עבאס.
לבן – היה הצבע של הח'ליפות האומיית והפאטימית.
ירוק – הוא צבע המשויך לדת האסלאם, ולכן גם הוא מייצג את ח'ליפות ראשידון.
אדום – הצבע של השושלת ההאשמית.
על פי גרסה אחת, הצבעים נבחרו על ידי 'המועדון הספרותי' הערבי הלאומי באיסטנבול בשנת 1909, על סמך המשורר הערבי סאפי א-דין אל-חילי בן המאה ה-13:
דעה אחרת טוענת שאגודת אל-פתאת, שהוקמה בפריז בשנת 1911, בחרה את הצבעים.
גרסה נוספת גורסת שהדגל עוצב על ידי הדיפלומט הבריטי סר מארק סייקס, החתום על הסכם סייקס–פיקו.
הדגל הוא אחת הגרסאות המוקדמות של הדגל הפאן-ערבי.
לכן שימש הדגל בעבר מספר ישויות פוליטיות ערביות שונות: ממלכת חג'אז, אמירות עבר הירדן והאיחוד הערבי, הקשורות לשושלת ההאשמית, וכן מפלגת הבעת' הסורית.
דגל ירדן דומה לדגל הפלסטיני, אך במרכז המשולש האדום נמצא כוכב עם שבעה קודקודים.
גרסה ראשונה של הדגל שימשה בחג'אז בעת המרד הערבי שהוביל השריף חוסין מהמשפחה ההאשמית במכה נגד האימפריה העות'מאנית.
מרד זה התחולל במהלך מלחמת העולם הראשונה בשיתוף פעולה עם האימפריה הבריטית.
מקורו של הדגל הזה נתון במחלוקת.
לפי אחת הגרסאות הוא עוצב על ידי הדיפלומט האנגלי מארק סייקס (המוכר מהסכם סייקס–פיקו).
בשנת 1921 נוצרה גרסה של הדגל כדגלה של אמירות עבר הירדן (שברבות השנים הפכה לממלכת ירדן).
רק בשנת 1928 נוסף לדגל ירדן הכוכב המשובע שמבדיל אותו מהדגל הפלסטיני.
בדגל בגרסת הפס הלבן באמצעו נעשה שימוש ב (1936–1939).
ב-22 בספטמבר 1948 הכריז הוועד הערבי העליון על הקמת "ממשלת כל פלסטין", שמקום מושבה בעזה.
ב-1 באוקטובר 1948 נערכה בעיר ישיבה של "מועצה לאומית פלסטינית" בת 75 חברים, שבראשה הועמד חאג' אמין אל-חוסייני, ובה הוחלט לאמץ את דגל "המהפכה הערבית הגדולה" (מרד השריף חוסיין ב-1916) כדגל פלסטין.
בשנת 1959 החל להופיע בביירות הירחון "פלסטינֻנא" ("פלסטין שלנו"), שבשלב מסוים הפך לביטאון המחתרת למחצה של "פת"ח" בתקופתו הראשונה.
הירחון הופיע בדרך כלל בשלושה עמודים, ובגלופת כותרתו של המדור "זו דעתנו", בו הופיע מדי חודש גילוי דעת בחתימת פת"ח, הופיעה דמות צעיר מניף תת-מקלע על רקע הדגל הפלסטיני: פסים מאוזנים בשחור-לבן-ירוק ומשולש אדום בשוליים.
בעת הקמת אש"ף בשנת 1964, התקבלה האמנה הפלסטינית, ובה סעיף 27, הזהה לסעיף 31 בנוסח שנתקבל בכנס הרביעי של המועצה הלאומית הפלסטינית ביולי 1964: "לארגון השחרור הפלסטיני יהיו דגל, שבועה והמנון, שייקבעו בהתאם לתקנון מיוחד".
אש"ף אימץ גם הוא את אותו דגל כדגל הפלסטיני.
ב-10 בספטמבר 2015 התקבלה בעצרת האו"ם החלטה בעד הנפת הדגל הפלסטיני במטה הארגון.
תמכו 119 מדינות, התנגדו 8 ונמנעו 45, ישראל וארצות הברית התנגדו, רוב חברות האיחוד האירופי נמנעו.
בסוף אותו חודש הונף הדגל לראשונה מחוץ למטה האו"ם.
במעמד זה הכריז יו"ר הרשות, אבו מאזן, על 30 בספטמבר כ"יום הדגל הפלסטיני".
מדינת ישראל והטלת האיסור על הנפת הדגל
בשנת 1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, מדינת ישראל אסרה על הנפת הדגל הפלסטיני, ששימש כדגל של אש"ף שמוגדר כארגון טרור, בתחומיה ובתחומי רצועת עזה והגדה המערבית.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו בשנת 1993, דגל פלסטין נתלה לצד דגל ישראל כסמל לאומי במפגשים רשמיים בין נציגויות מדינת ישראל ואש"ף, ובהמשך הרשות הפלסטינית, שהוקמה במסגרת ההסכמים ב־1994.
מאותו השלב, האיסור לא נאכף באופן גורף, ובמקרה אחד הבהיר בית המשפט שהנפת הדגל אינה מהווה עבירה.
על פי הנחיות מותר למשטרה להסיר דגלי פלסטין "באותם מקרים בהם מתעורר חשד ממשי לפיו הנפת הדגל מהווה עבירה של הזדהות עם ארגון טרור או גילוי אהדה אליו, או במקרים בהם ישנו חשש ברמת הסתברות גבוהה שהנפת הדגל תוביל להפרה חמורה של שלום הציבור".
בהלווייתה של שירין אבו עאקלה, עיתונאית פלסטינית שנורתה בג'נין, שוטרים פעלו להסיר דגלי פלסטין, דבר שהוביל לתסיסה.
בעקבות האירוע הוחלט שרק קצינים ברמת מפקדי מרחב ומעלה יהיו רשאים להורות על הסרת דגלי פלסטין.
בינואר 2023 הורה מפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, בהתאם להנחיית השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, לאכוף את האיסור על הנפת דגלי פלסטין במרחב הציבורי.
בעקבות האיסור בישראל להניף את דגל פלסטין, החלו תומכי פלסטין בישראל ובעולם להניף שלטים בצורת פלח אבטיח בצבעי הדגל.
הדגל הצ'רקסי הוא הדגל המייצג את בני העם הצ'רקסי המפוזרים בכל העולם ושואפים למדינה עצמאית על שטחי הקווקז.
הצ'רקסים מניפים את דגלם באירועים לאומיים, דוגמת יום הזיכרון הצ'רקסי, בדרך כלל לצד דגל המדינה בה הם חיים.
הדגל עוצב על ידי ספרבי זנקו .
הדגל נבחר באספה שקיימו הצ'רקסים ב-13 ביוני 1860 בעיר סוצ'י, כיום בתחומי רוסיה.
באספה זו דנו מנהיגי השבטים הצ'רקסים בהתנגדות לכיבוש הרוסי על הרי הקווקז, אמנם התנגדותם כשלה.
לאחר שהקווקז נכבש בידי הרוסים, והצ'רקסים גורשו ממולדתם, הוחלט להשאיר את הדגל כפי שהוא בזכות משמעותו ההיסטורית והלאומית.
מאז ה-24 במרץ 1994 משמש הדגל הצ'רקסי כדגלה הרשמי של רפובליקת אדיגיה שבפדרציה הרוסית.
לדגל הצ'רקסי רקע ירוק, עליו שלושה חצים ושנים-עשר כוכבים זהובים, תשעה מהם בקשת חיצונית ושלושה בקשת פנימית.
הצבע הירוק מסמל את אדמת הקווקז, מולדתם של הצ'רקסים.
הכוכבים הזהובים מסמלים את שנים עשר השבטים הצ'רקסיים.
שלושת החצים מסמלים את שלושת כיווני רוח; צפון, מזרח ומערב, בקווקז לא נושבת רוח מהדרום.
הצבע הירוק מסמל חיים ורווחה.
שנים עשר הכוכבים מסמלים את שנים עשר המחוזות שהיו בשליטת הצ'רקסים בקווקז.
שלושת החצים מסמלים את שלושת השבטים הצ'רקסיים שנלחמו אחרונים בכיבוש הרוסי על אדמות הקווקז.
על פי פרשנות נוספת, הצבע הירוק מסמל דווקא את צבע האסלאם, דתם של רוב הצ'רקסים.
לעומת זאת, על פי הסופר הלאומי הצ'רקסי משבשה איסחאק, את הדגל עיצב זאנה ספרביי, מנהיג שבט נאתכו, בעת ששהה בטורקיה כשבוי וזאת כחלק ממאמציו לאחד את השבטים הצ'רקסים במלחמתם מול הפולש הרוסי.
על פי איסחאק, ספרביי בחר את הרקע הירוק מכיוון שהוא מסמל את הקווקז.
ספרביי בחר לייצג כל שבט באמצעות כוכב זהוב, וזאת במטרה לתאר את מעמדם של השבטים - מקום רם ומכובד.
הבחירה בצבע הזהוב הייתה בשל יוקרתו ואיכותו של החומר.
כל הכוכבים שווים בגודלם וזאת כדי לסמל את השוויון בין השבטים השונים.
הֶדָּה בּוֹשֶׁס (23 באפריל 1925 – 14 באפריל 2012) הייתה עיתונאית ומבקרת תיאטרון, רדיו וטלוויזיה ישראלית.
בושס נולדה בתל אביב וגדלה במושבה גדרה.
אביה, שמואל שמואלי, היה סופר ולימים מזכיר עיריית רמת גן.
אמה, ימימה, היא בתם של לאה (בת יהושע דב בנינסון) וצבי הורביץ, שהיו ממייסדי גדרה.
במלחמת העולם השנייה התנדבה לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי.
למדה היסטוריה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1956 נישאה לטייס אל על.
נסעה ללונדון עם בעלה והשלימה את התואר הראשון באוניברסיטת אוקספורד, עשתה תואר שני בספרות אנגלית כשנושא התזה שלה עסק בווירג'יניה וולף.
במהלך שהותה באנגליה כתבה למוסף הארץ.
בעקבות גירושיה ב-1959 שבה לישראל, היא הועסקה כמזכירת המערכת ב-"קשת", כתב עת לספרות ועיון שייסד אהרן אמיר, והחלה לכתוב מאמרי ביקורת.
בנימין תמוז הזמין אותה לעבוד בעריכת עמודי "תרבות וספרות" בעיתון "הארץ" ומאוחר יותר החלה לכתוב טור בענייני סגנון ואופנה.
המדור "לאן ללכת" פרי עטה הופיע במוסף השבועי של "הארץ".
עם הזמן החלה לכתוב גם ביקורת רדיו וכן החליפה את ד"ר חיים גמזו, מבקר התיאטרון של העיתון, כשזה היה בחופשה.
ביוני 1967 חתמה ביחד עם אישים אחרים כמו נתן ילין-מור, אייבי נתן, עמוס קינן ויגאל תומרקין על קריאה להקפדה על יחס הוגן כלפי תושבי השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, כדי לא לתת נשק בידי התעמולה האנטי-ישראלית.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה בישראל החלה לכתוב גם ביקורת טלוויזיה, בין השאר היה לה טור קבוע במוסף הארץ בשם "הטלוויזיה של השבוע".
על פי עוז אלמוג, התאפיינה ביקורתה של בושס בכתיבה בהירה ותמציתית.
כך ביקרה בושס, למשל, את הסדרה "חדווה ושלומיק":
בשנות ה-90 עברה לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות", וב-1996 פוטרה והחליף אותה יובל נתן.
ב-1981 פרסמה ספר סיפורים קצרים בשם "ההר השלישי: סיפורים".
בשנת 1969 הוציאה להקת השלושרים את השיר "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן).
ברבות השנים עלתה הסברה כי הדמות המרכזית בשיר, בעלת טור ביקורת בעיתון משפיע, מבוססת על בושס.
גפן עצמו, בספרו "חומר טוב" שיצא בשנת 2001, הכחיש את הקישור בין גברת לוין להדה בושס.
בראיון שנתן ב-2016 אמר כי השיר נכתב על הלית ישורון.
בתחילת שנות ה-80 הקימו רם אוריון ורוגל אלפר להקה מחתרתית בשם "הדה בושס" על שמה של המבקרת.
בשנת 1996 הוצגה בושס במערכון בתוכנית הקומדי סטור כמבקרת פסטיבל התיאטרון מנדה בושקס (בגילומו של רובי דואניאס).
בושס הוצגה במערכון כמבקרת מרירה שטוענת שהכל היה יכול להיות הרבה יותר טוב אם הוא היה מוצג בלונדון.
הדגל הקולוניאלי הלאומי של אוסטרליה (1823–1824) היה המבשר של עיצוב דגלים אוסטרליים רבים אשר עוצבו על בסיס הצלב הדרומי ודגל הממלכה המאוחדת בקנטון משולבים יחדיו.
היה זה הניסיון המתועד הראשון לעיצובו של דגל לאומי ייחודי לאוסטרליה.
הדגל עוצב בידי קפטן ג'ון ניקולסון וקפטן ג'ון בינגל, שניהם תושבי ניו סאות' ויילס.
עיצובו הושפע מעיצובו של הנס הלבן של הצי המלכותי מגינה של אוסטרליה בין השנים 1788 ועד 1913. צלב ג'ורג' הקדוש האדום הגדול שובץ בארבעה כוכבים לבנים מתומנים המייצגים את צלב הדרום האוסטרלי.
על פי קפטן בינגל הדגל אומץ בידי הממשל של סר תומאס בריזביין.
הדואר המלכותי הוא שירות הדואר הממלכתי של בריטניה.
הוא אחראי על איסוף ואספקת דואר בבריטניה ומחוצה לה, הנפקת בולי דואר והתמחות בשירותי בנקאות.
ראשיתו של שירות הדואר המלכותי הבריטי ב-1660, בתקופת מלכותו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
הדואר המלכותי כיום הוא חברה ציבורית מוגבלת, השייכת לממשלת בריטניה.
בשנת 1986 התפצלה ממנה חברת פוסט אופיס.
ב-15 באוקטובר 2013 הופרט שירות הדואר המלכותי הבריטי באמצעות הנפקה בבורסה.
על פי התוכנית יונפקו 62% מהדואר ועוד 15% אם הביקוש יהיה גבוה.
10% מהמניות יועברו לעובדים והשאר יועברו לציבור ולמשקיעים מוסדיים.
הדואר המלכותי הבריטי כמוסד כלכלי
מכיוון שהדואר המלכותי הבריטי נוסד כחברה ממשלתית.
הפרטתו לא הייתה תהליך פשוט, והוא לווה בקשיים ויריבויות פוליטיות.
תהליך ההפרטה המוצלח הגיע לאחר שני ניסיונות כושלים להפרטה, האחד בשנת 1994 והשני בשנת 2009. הנוכחות החזקה של מגוון גדול יחסית של איגודים בשירות הדואר מקסמה את יכולת המיקוח שלהם בתוך תהליך ההפרטה של הפרויקט הפוליטי הרגיש הזה.
הליך הפרטת שירות הדואר המלכותי היה חלק מרפורמה כלכלית גדולה יותר בשוק האנגלי, במהלכה הוגדל באופן הדרגתי נתח השוק הפרטי, על חשבון פרויקטים וחברות ממשלתיים.
עד היום ולמרות ההפרטה, בין הפרטי לציבורי ניכר, שכן הדואר כגוף פרטי מספק שירות חיוני כך למשל כדוגמה, לאחרונה, שירות הדואר המלכותי הבריטי הוציא מהדורה מוגבלת של בולים המסמלים אירועים ודמויות משמעותיות עבור אזרחי הממלכה, דוגמת חתונת הדוכס והדוכסית מקיימברידג' ותמונותיה של המלכה לשעבר אליזבת.
כל אלו מהווים סמלי שלטון מובהקים שאינם מזוהים עם השוק הפרטי, ומנסים להראות את הקשר שעודנו קיים בין שירות הדואר המלכותי לממשל.
בשנת 1516 עיירות בריטיות הקימו אורוות מיוחדות שבין היתר השתמשו בסוסים על מנת לשנע את הדואר.
מכתבים הועברו במהירות ממוצעת של 7–8 מייל לשעה בתקופת הקיץ ובמהלך החורף 5 מייל לשעה.
סוסים התחלפו בדרך כל 10–15 קילומטרים.
בשנת 1784 סוסים מאומנים על ידי הדואר המלכותי נפרסו בדרכים על מנת לשנע את הדואר.
הוקמו נתיבים מיוחדים בין הערים הגדולות כמו נתיב לונדון-בריסטול.
נתיב הלילה נוסד בו דואר שונע גם בשעות הלילה בפעם הראשונה.
שינוע הלילה הפך למחזה ציבורי חדש שרבים הגיעו לצפות בו.
בשנת 1800 שליחי המלך הועסקו על ידי הממשלה בהעברת מסרים במהלך מלחמות.
לעיתים נעשה שימוש בספינות מפרש על מנת להעביר מסרים מעבר לים.
בשנת 1821 ספינות קיטור שינעו דואר ברחבי האימפריה הבריטית, וכך הופעלו ספינות הדואר המלכותי.
בשנת 1830 גם הרכבת החלה לשנע את הדואר.
המסלול הראשון לשינוע דואר ברכבות עבר בין מנצ'סטר לליברפול.
בשנת 1907 החל השימוש בכלי רכב לשינוע הדואר.
הרכב הראשון, משאית ששירתה את הדואר המלכותי במשך 18 שנים, צברה במהלך שנותיה 300,000 מייל לשם שינוע דואר ברחבי הממלכה.
בשנת 1934 נעשה ניסיון בהעברת דואר באמצעות רקטות, אך הוכח כי דרך זו אינה בת שימוש ולכן נפסלה.
בינואר שנת 2023 הודיע הדואר המלכותי שישנה תקלה חמורה אשר פוגעת בייצוא דואר למדינות ברחבי העולם כתוצאה ממתקפת סייבר.
הדואר המלכותי הודיע שזמנית הוא לא יכול לשלוח דואר ליעדים ולקוחות מחוץ לממלכת בריטניה והמליץ להם לא לשלוח דואר מחוץ לבריטניה עד לבירור וסידור של התקלה.
בניסיון לאתר את התקלה פנה הדואר המלכותי לחוקרים מומחים ובאותה עת התקרית דווחה לרגולטורים ולרשויות הביטחון.
להתקפות מסוג זה יש השפעות כלכליות כבדות.
חקירות של השפעת מתקפות סייבר על מחיר המניה מראות כי חברות יעד מזוהות ספגו הפסדים של 1-5% בימים שלאחר מתקפה.
עד לעת הזאת לא אושר על ידי הדואר המלכותי שאכן הקבוצה היא האחראית על הצפנת נתוניו והחזקתן.
הֲדַד הָאֲדֹמִי (נקרא גם "אֲדַד") היה איש ממשפחת המלוכה האדומית בתקופת מלכות דוד ושלמה, שנודע על פי המקרא כאחד המורדים החיצוניים בשלמה.
על פי המתואר במקרא (בספר מלכים א' פרק י"א), ממלכת אדום נכבשה על ידי דוד, שציווה אז להרוג את כל הזכרים אשר באדום.
הריגת הזכרים באדום הופקדה בידי יואב בן צרויה שר הצבא של דוד ונמשכה שישה חודשים, שבמהלכם הצליח הדד לברוח עם פמלייתו למצרים לאחר שעברו בארץ מדיין ובמדבר פארן.
פרעה מלך מצרים נתן להדד מקלט לגור בו.
הדד שמצא חן בעיני הפרעה, חותן על ידו עם גיסתו ( - תחפניס הוא שמה של אשת הפרעה הנ"ל) ממנה נולד לו בן שגדל ביחד עם בני הפרעה כאחד מבני האצולה לבנו קראו גנובת.
כאשר שמע הדד שדוד ויואב מתו, ביקש את רשות הפרעה לחזור לאדום, הפרעה מתרצה ושולח אותו לדרכו.
הדד חוזר לארצו כמלך וניסה להתנקם בשלמה ונקרא .
המקרא לא מספר על תוצאות המרידה שהנהיג הדד בישראל אך מהמשתמע בהמשך הפרק מסתבר שהצליח הדד להדוף את שלטון ישראל מעל ממלכתו ואף להרע לשלמה ().
קיים דמיון רב בין הדד האדומי למשה: שניהם ניצלו בנערותם מחיסול שיטתי של זכרי עמם בידי שליט זר.
שניהם נמלטים ממולדתם, ונקלטים אצל מיטיב - פרעה/יתרו, הדואג למחייתם וגם מחתנם עם בת משפחתו.
שניהם גדלים בבית פרעה ונחשבים כמשפחת המלוכה, אך לבסוף מבקשים לשוב אל עמם.
שניהם שבים למולדתם לאחר ששמעו כי מת השליט שדיכא את עמם - דוד/פרעה.
המקרא אף מציין שבדרכו למצרים עבר הדד בארץ מדיין, לשם ברח משה.
פרשנים מודרניים ראו בדמיון זה ביקורת מקראית מרומזת על דוד ושלמה המשעבדים באכזריות את העמים סביבם בדומה לפרעה ששעבד את ישראל.
ביקורת כזו עשויה להתחזק לאור קשרים נוספים בין שלמה ופרעה: שלמה משעבד את ישראל בעבודת מס (הוא מטיל "מס", "רודה" בעם, ובונה "ערי מסכנות"), מתחתן עם בת פרעה, ומשמש כמתווך בינלאומי בהפצת סוסים מצרים, בעוד התורה אסרה זאת מחשש לשיבתו של העם למצרים.
הֲדַדְעֶזֶר בֶּן רְחוֹב היה מלך ארם צובא בתקופת דוד המלך.
הדדעזר היה החזק מבין מלכי ארם והוא הוביל את יתר מלכי ארם במלחמתם בישראל.
השפעתו הגיעה עד בני עמון בדרום ועד נהר הפרת בצפון מזרח.
הדדעזר מוזכר בתנ"ך כיריב של תועי, מלך חמת, ושהובס על ידי דוד בשתי מלחמות שונות.
הדד הוא שמו של אל שמי.
והשם הדדעזר הוא בעל משמעות דומה לשם אליעזר.
גרסת השם בתעודות אשוריות הוא הדד ידרי.
חוקרים רבים סוברים ש"בן רחוב" בא לומר שהוא מהעיר בית רחוב אשר יש המזהים אותה כעיר ריחב בבקעת הלבנון.
החוקרים מניחים שהדדעזר היה מלך "ארם בית רחוב" המוזכרת בספר שמואל והוא השתלט גם על ארם צובא.
הדה גאבלר (בנורווגית: Hedda Gabler) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן שראה אור לראשונה ב-1890. הצגת הבכורה נערכה בגרמניה ב-1891 וזכתה לביקורות שליליות.
אולם מאז רכשה הכרה כקלאסיקה של ריאליזם, בתיאטרון המאה ה-19 ובעולם הדרמה.
בשנת 1902 התקיימה הפקה של המחזה בברודוויי בכיכובה של מיני מדרן פיסק , שעוררה סנסציה, היא הציגה מספר פעמים מוגבל, ההפקה חודשה שנה לאחר מכן עם אותה השחקנית.
חלק מהמבקרים מחשיבים את דמותה של הדה לאחד התפקידים הדרמטיים הגדולים ביותר בתיאטרון.
חלק מההפקות הציגו את דמותה בצורה מאוד שנויה במחלוקת, במיוחד ההפקה הניו זילנדית "2B or not 2B", בה גבר (ריאן מיד) גילם את דמותה של הדה.
הדה הוצגה בהפקות השונות בצורות שונות, בהתאם לפרשנות הבמאי: גיבורה אידיאליסטית הלוחמת בחברה, קורבן הנסיבות, אבטיפוס פמיניסטי, או מרשעת מניפולטיבית.
שם נישואיה של הדה הוא הדה טסמן; גבלר הוא שמה לפני הנישואים.
באשר לשם המחזה כתב איבסן: "כוונתי הייתה לתת לה שם שמצביע על כך שיש לראות בהדה יותר בתו של אביה מאשר אשתו של בעלה."
הדה גאבלר טסמן – הגיבורה הראשית, נשואה טריה ומשועממת הן מנישואיה והן מחייה, מחפשת להשפיע על גורל האדם בפעם הראשונה.
היא בתו של גנרל גאבלר.
ד"ר יורגן טסמן – בעלה של הדה, איש אקדמיה שמתעניין במחקריו לא פחות מאשר באשתו.
למרות שהוא התחרה בעבר עם איילרט על ליבה של הדה, הוא סימפתי כלפיו ומארח אותו באדיבות, ואפילו מתכוון להשיב לאיילרט את כתב היד שאיבד כשהיה שיכור.
יוליאנה טסמן – דודתו האוהבת של יורגן, שגידלה אותו מאז ילדותו.
יורגן טסמן קורא לה דודה יוליה.
תיאה אלפסטד – למדה עם הדה גאבלר בבית הספר וצעירה ממנה.
עצבנית וביישנית, תיאה נשואה באומללות.
השופט בראק – חבר משפחה חסר מצפון שמאוהב בחשאי בהדה.
איילרט לוובורג – עמיתו לשעבר של יורגן וכעת מתחרהו של יורגן על משרת הפרופסורה.
איילרט היה בעבר מאוהב בהדה.
ברטה – עוזרת בבית הזוג טסמן.
הדה גאבלר, בתו של גנרל אריסטוקרט, שבה לווילה שלה בכריסטיאנה (כעת אוסלו) מירח הדבש שלה.
בעלה יורגן טסמן, הוא איש אקדמיה צעיר ומבטיח (אם כי לא מבריק).
את ירח הדבש שלהם בן החצי שנה הוא העביר בקריאה בספריות.
מתברר במהלך המחזה שהדה מעולם לא אהבה את בעלה, אלא נישאה לו מכיוון שהיא סבורה ששנות נעוריה חלפו, הוא חיזר אחריה, היה מאוהב בה והיא הבינה שעתידו מבטיח.
הופעתו מחדש של יריבו האקדמי של טסמן, איילרט לוובורג מטילה את חייהם לאי-סדר.
לוובורג, הוא גם אלכוהוליסט שבזבז את כישרונו עד עתה.
הודות למערכת יחסיו עם גברת אלפסטד, עמיתתה לשעבר מבית הספר של הדה גאבלר (שעזבה את בעלה עבורו), מפגין לוובורג סימני שיקום.
הוא סיים את כתיבתו של ספר מצליח באותו נושא מחקר כשל טסמן.
מתוך השיחה ביניהם מתברר שאיילרט והדה היו בעבר בקשר קרוב, אולי נאהבים.
הצלחת ספרו של לוובורג הופכת אותו למתחרה לטסמן בקבלת הפרופסורה באוניברסיטה, עליה הוא מטיל את יהבו.
טסמן וגבלר נכנסו להוצאות כספיות כבדות וטסמן מספר להדה שלא יעלה בידו לממן את רמת חייה הגבוהה אם לא יקבל את המשרה.
אולם, כשהזוג טסמן פוגש את לוובורג, הוא מגלה להם שאין בכוונתו להתחרות עם יורגן על הפרופסורה, ושהוא שהה בשנים האחרונות במחיצתה של גברת אלפסטד, בעבודה על ספר ההמשך לספר המחקר שלו, שמהווה את יצירת המופת שלו.
גבלר שכנראה מקנאה בהשפעתה של גברת אלפסטד על לוובורג, מקווה לסכסך בין השניים.
למרות בעיית השתייה שלו, היא מעודדת את לוובורג להתלוות לטסמן, למסיבה שעורך חברו השופט בראק בביתו.
טסמן שב הביתה מהמסיבה ומגלה שהוא מצא את כתב היד של עבודתו הגדולה של לוובורג, אותו איבד האחרון כשהיה שתוי.
טסמן עוזב את הבית בחופזה, משהוא שומע שדודתו רינה (שמתגוררת עם דודה יוליה) גוססת, הוא יוצא לסעוד אותה בשעתה האחרונה ומשאיר את כתב היד בביתו.
מאוחר יותר, לוובורג בא לביתם של הטסמנים ומתוודה בייאוש בפני גאבלר שהוא איבד את כתב היד.
במקום להגיד לו שכתב היד נמצא, היא מעודדת אותו להתאבד, ונותנת לו אקדח.
אחרי שהוא הולך היא שורפת את כתב היד ומספרת לטסמן שהיא עשתה זאת כדי להבטיח את עתידו.
בתחילה הוא נרעש ורואה בכך מעשה נורא, אבל כשהוא נוכח לדעת שהיא עשתה זאת למענו, הוא שמח, בשל האהבה שהיא מפגינה כלפיו.
כשמגיעות הידיעות על התאבדותו של לוובורג, טסמן וגברת אלפסטד מחליטים לכתוב מחדש את ספרו של לוובורג, ממנו שמרה גברת אלפסטד רשימות.
גאבלר מוכת הלם לשמוע מפיו של השופט בראק (חבר של הטסמנים), שמותו של לוובורג, בבית בושת נגרם ככל הנראה בשוגג.
חמור מכך, בראק יודע מה מקורו של האקדח.
הוא מספר לגאבלר שאם הוא יגלה מה שהוא יודע, תתחולל שערורייה, מכיוון שתישאל השאלה כיצד הגיע לידיו האקדח שלה.
גאבלר נוכחת לדעת שהדבר מעמיד את בראק בעמדת כוח על פניה.
היא עוזבת את האחרים והולכת לחדר קטן יותר ויורה לעצמה בראש.
הנוכחים בחדר מניחים שגאבלר מתאמנת ביריה, והם הולכים בעקבות הקול לבדוק את הדבר.
המחזה מסתיים כשטסמן, בראק וגברת אלפסטד מוצאים את גופתה חסרת רוח חיים.
המחזה נכתב והוצג לראשונה בתיאטרון Königliches Residenz-Theater במינכן, ב-31 בינואר 1891, עם קלרה היס בתפקיד הדה.
המחזה הועלה לראשונה בבריטניה בתיאטרון וודויל, לונדון, ב-20 באפריל אותה שנה, בכיכובה של אליזבת רובינס בתפקיד הדה, שגם ביימה את המחזה עם מריון ליאה, שגילמה את דמותה של תיאה.
רובינס גם גילמה את דמותה של הדה, בהפקה האמריקאית הראשונה, שהצגת הבכורה שלה התקיימה ב-30 במרץ 1898 בתיאטרון השדרה החמישית, בעיר ניו יורק.
בלאנשט זכתה על תפקידה בפרס הלפמן האוסטרלי לשנת 2005 לשחקנית הטובה ביותר.
בראשית שנות השבעים, איירן וורת' גילמה את דמותה של הדה בסטראטפורד, אונטריו.
וולטר קר, מבקר הניו יורק טיימס כתב על הופעתה "ייתכן שמרת וורת' היא השחקנית הטובה בעולם".
ב-2005, בהפקת ריצ'רד אייר, בכיכובה של איב רסט, בתיאטרון אלמאידה בלונדון, זכתה לתשבחות.
ההפקה המשיכה לסיבוב בן 11 וחצי שבועות בתיאטרון הדוכס מיורק ברחוב סנט מרטין ליין.
המחזאי הבריטי ג'ון אוסבורן כתב עיבוד ב-1972, וב-1991 המחזאית הקנדית ג'ודית תומפסון העלתה עיבוד בפסטיבל שואו.
תומפסון עיבדה את המחזה בשנית ב-2005 בתיאטרון Buddies in Bad Times Theatre בטורונטו.
היא מיקמה את חלקו הראשון של המחזה ב מאה ה-19 ואת חלקו השני בימינו אלה.
בראשית 2006 זכתה המחזה להצלחה ביקורתית בווסט יורקשייר פלייהאוס בלידס ובתיאטרון ליברפול פלייהאוס, בבימויו של מתיו לויד, כשבתפקיד הראשי שיחקה ג'יליאן קרני.
בשנת 2007 העלה תיאטרון שאובינה הפקה של המחזה בבימוי תומאס אוסטרמייר.
הפקה זו גם הוצגה בישראל.
חידוש של ההפקה הוצג לראשונה בינואר 2009 בברודוויי.
מרי-לואיז פרקר גילמה את דמותה של הדה, ומייקל סרבריס (Cerveris), גילם את דמותו של יורגן טסמן, בתיאטרון אמריקן איירליינס.
עיבוד ניו זילנדי מודרני הוצג בידי The Wild Duck, בכיכובה של קלייר קריסון בתפקיד הדה.
הוא הוצג לראשונה בתיאטרון באת'ס (BATS Theatre) ב ולינגטון באפריל 2009. הביקורת כינתה אותו: "נגיש במידה בלתי רגילה בלי להתפשר כלל על חשבון גאוניותו של איבסן".
הפקת המחזה שנערכה בטהראן, איראן הורדה ב-2011. מארגניה זומנו לחקירה בבית המשפט, אחרי שסוכנויות החדשות האירניות גינו את הדרמה הקלאסית בביקורת המכנה אותה "וולגרית" ונהנתנית ומכילה סממנים של "פולחן שעבוד מיני".
הפקה סרבית הועלתה לראשונה בפברואר 2011 בתיאטרון הלאומי בבלגראד.
ב-2012 הועלה עיבוד של בריאן פריל בתיאטרון אולד ויק וזכתה לביקורות מעורבות, במיוחד לשרידן סמית בתפקיד הראשי.
המחזה עובד למסך מספר פעמים במספר שפות, החל מעידן הראינוע בראשית העשור השני של המאה ה-20 ועד לימינו אלה.
ב-1975 גלנדה ג'קסון הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט הבריטי "הדה".
גרסת הסרט האמריקאי הופצה ב-2004 ומיקמה את הסיפור בקהילה של אנשי אקדמיה צעירים במדינת וושינגטון.
עיבוד של בריאן פריל של הפקת תיאטרון אולד ויק משנת 2012 שודר בבריטניה ברדיו 4 של ה-BBC ב-9 במרץ 2013.
גרסה אופראית של המחזה הופקה בבית האופרה Hangzhou XiaoBaiHua Yue בשאנגחאי.
עיבוד שהציג מערכת יחסים לסבית הועלה בידי להקת התיאטרון מוקינגבירד.
המוזיקאי ולשי ג'ון קייל, מייסדה של להקת הרוק האמריקאית הוולווט אנדרגראונד, הקליט ב-1976 את השיר "הדה גאבלר" וכלל אותו באלבום Animal Justice משנת 1977 בהפקת אפיק רקורדס (השיר יצא מחדש ב-DVD של האלבום Sabotage).
להקת ההארד רוק הנורווגית Black Debbath הקליטה את השיר "מוטורהדה גאבלר" באלבומם שקיבל השראה מאיבסן Naar Vi Døde Rocker (כשהרגנו את הרוק).
כפי שניתן להבין מן הכותרת, השיר הושפע גם מלהקת ההבי מטאל הבריטית מוטורהד.
המחזה "הדהתרון" (Heddatron), פרי עטה של אליזבת מריוותר, הכניס את דמותה של הדה גאבלר למשפחה מודרנית, במסע אחר האהבה, למרות פלישת הטכנולוגיה לחיי היום יום.
הנריק איבסן, הדה גאבלר: מחזה בארבע מערכות; עברית: חיים גליקשטיין, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", תשמ"ב.
הנריק איבסן, הדה גאבלר, מתרגמת – טובה קשת.
הנריק איבסן, הדה גאבלר: מחזה בארבע מערכות, מנורווגית: גד קינר; תל אביב : תיאטרון "הבימה", 1994
1. התיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 15 במאי 1966
יוצרים: מתרגם – דן מירון, במאי - לאונרד שך, מעצבת תפאורה ותלבושות - פמלה לואיס.
שחקנים: יורגן טסמן - אברהם מור, מרת הדה טסמן – חנה מרון, העלמה יוליאנה טסמן – מרים ברנשטיין-כהן, מרת תאה אלבסטד – רחל ויינר, השופט בראק – אורי לוי, איילרט לבבבורג – גדעון שמר, ברטה – לבנת שלם.