tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלברית תורגמה לאנגלית בידי מייקל פלאנדרס (Michael Flanders) וקיטי בלק (Kitty Black), ובידי ג'רמי סאמס (Jeremy Sams), לגרמנית בידי האנס ריינהארט (Hans Reinhart), ולעברית בידי לאה גולדברג ובידי ירון לונדון.
הגרסה העברית בוצעה פעמים רבות, ולאחרונה על ידי אנסמבל גרופיוס עם המנצח דניאל כהן והשחקן איתי טיראן כמו גם על ידי הכנרת ז'אנה גנדלמן, השחקן בועז פייפר ואנסמבל נגנים מן התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בניצוח נועם צור.
בביצועים אלה, שלא כמו באחרים, מילא שחקן יחיד את שלושת התפקידים גם יחד.
ביצוע מלא של "מעשה בחייל" נמשך כשעה.
המוזיקה גדושה בסימני מקצב משתנים.
מסיבה זו נהוג לבצע אותה עם מנצח, אף כי יש הרכבים המבכרים לוותר על מנצח.
ביצוע הבכורה של היצירה התקיים בלוזאן ב-28 בספטמבר 1918, בניצוחו של ארנסט אנסרמה.
סטרווינסקי נעזר רבות בהפקת "מעשה בחייל" בפילנתרופ ורנר ריינהרט , שמימן את הבכורה ובמידה רבה ערב לקיומה.
כאות תודה, הקדיש לו סטרווינסקי את היצירה והעניק לו את כתב היד המקורי.
ריינהרט המשיך לתמוך במוזיקה של סטרווינסקי ב-1919, במימון סדרת קונצרטים של יצירותיו הקאמריות החדשות.
באלה כלולה סוויטה קונצרטית בחמישה חלקים מתוך "מעשה בחייל", בעיבוד לקלרינט, כינור ופסנתר, שנכתב כמחווה לריינהרט, קלרינטן חובב מעולה.
הסוויטה בוצעה לראשונה ב-8 בנובמבר 1919 בלוזאן, זמן רב לפני שהסוויטה המוכרת יותר, בשמונה פרקים לשבעת הכלים המקוריים, בוצעה ב-1920 ותפסה את מקומה בתודעת הציבור.
היצירה בגרסת הקריינות בוצעה לראשונה בשנת 1949 בקנדה, בפסטיבלי מונטריאול.
גרסת הקריינות מבוצעת לעיתים נדירות, אבל לגרסת הבלט היו ביצועים אחדים חשובים בניו יורק.
האופרה של ניו יורק, תיאטרון מדינת ניו יורק, לינקולן סנטר: 1978, בימוי פרנק קורסארו (Frank Corsaro) וגרדנר קומטון (Gardner Compton), שהיה גם הכוריאוגרף, ניצוח אימרה פאלו.
תפאורה ותלבושות ויקטור קאפצ'ה ( Victor Capecce); תאורה קן בילינגטון (Ken Billington).
בארי בוסטוויק שיחק בתפקיד הראשי ואת הנסיכה גילמה מרסדס אלינגטון.
ג'ון לנקסטון (John Lankston) ורקדני האופרה של ניו יורק השלימו את הצוות.
(ההופעה כללה שלוש יצירות בכרטיס אחד, עם "הקול האנושי" של פולנק והזינגשפיל "האמרגן" (Der Schauspieldirektor) של מוצרט.
אמן הבלט פיטר מרטינס (Peter Martins) יצר את הסוויטה על פי "מעשה בחייל" בשביל בלט ניו יורק.
הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון מדינת ניו יורק בלינקולן סנטר, ב-30 בינואר 1981, עם הצוות המקורי שכלל את דרסי קיסטלר (Darci Kistler), קירה ניקולס (Kyra Nichols), איבּ אנדרסן (Ib Andersen), התר ואטס (Heather Watts), ז'אן-פייר פרוליך (Jean-Pierre Frohlich), ויקטור קסטלי (Victor Castelli), בארט קוק (Bart Cook) ודניאל דואל (Daniel Duell).
הבלט של מרטינס הוצג שוב במאי 1987 והושב לבמה במאי 1999, הופעה שתוארה בסקירה של ג'ק אנדרסון:
בפתח היצירה צועד ז'וזף, חייל רוסי בחופשה, אל עיר הולדתו, כשתרמילו על גבו.
הוא יושב לנוח לצד נחל ומחטט בתרמילו.
תחילה הוא מוצא את תליון המזל שלו, על שם הקדוש שהוא נושא את שמו, אחר ראי ואחריו את תצלום נערתו.
לבסוף הוא מוצא את הדבר שחיפש: הכינור שלו.
השטן מופיע, מחופש לזקן נושא רשת פרפרים, אבל ז'וזף איננו נותן דעתו עליו וממשיך לנגן.
השטן מתגנב אל ז'וזף מאחורי גבו ומבהיל אותו.
השטן מבקש מז'וזף למכור לו את כינורו.
כשיוזף מסרב, הוא מציע לו ספר המכיל, לדבריו, עושר שלא יימנה מרוב.
ז'וזף איננו מבין את הכתוב בספר, אבל השטן משכנע אותו, שהספר עולה בערכו על הכינור הזול.
ז'וזף מבין, שהספר מכיל אירועים שיתרחשו בעתיד.
השטן מציע לז'וזף לבוא עמו לביתו לשלושה ימים ומבטיח ללמד אותו להשתמש בספר, אם ז'וזף ילמד אותו לנגן בכינור.
אחרי שהשטן מתאר את חיי המותרות שהוא נהנה מהם במעונו, ז'וזף מקבל את ההצעה.
אחרי שלושה ימים, השטן משלח את ז'וזף הביתה.
כאשר ז'וזף פוסע בשביל המוליך אל עירו, הוא שם לב למשהו מוזר: הכל הופכים פניהם ונסים כשהם רואים אותו.
לבסוף הוא מגיע אל בית ארוסתו ושם הוא רואה אותה עם בעלה וילדיה.
בהדרגה הוא מבין, ששלושת הימים שחשב כי חלפו היו למעשה שלוש שנים, וכי תושבי העיר חושבים אותו לרוח רפאים.
ז'וזף רואה את השטן מחופש לסוחר בקר ומתעמת עמו.
השטן מנסה להרגיע את ז'וזף בהזכירו לו את הכוח הטמון בספר.
ז'וזף מנסה תחילה את מזלו כרוכל.
נסער הוא מתחיל לחפש את הפתרון בדפי הספר, אבל איננו מוצא דבר.
השטן מגיע, מחופש לרוכלת זקנה.
הוא מוציא כמה חפצים ומציע אותם למכירה לז'וזף: תחילה, תליון מזל; אחריו, ראי; אחר, תצלום אישה; ולבסוף, כינור.
ז'וזף מתאושש מיד ומנסה לקנות את הכינור מן השטן.
השטן מושיט לו את הכינור, אבל ז'וזף אינו יכול עוד לנגן: הכינור איננו משמיע שום צליל (חזרה על "Petit airs au bord du ruisseau").
ז'וזף משליך את הכינור מעליו וקורע את הספר.
ז'וזף עוזב את ביתו ומשאיר את כל רכושו מאחוריו.
הוא עובר על פני עיר הולדתו (חזרה על "Marche du soldat").
הוא מגיע אל פונדק ושם הוא שומע, כי בת המלך חולה, ומי שיצליח להקימה ממיטת חוליה יזכה לשאתה לאישה.
כשז'וזף מגיע לארמון, השטן כבר נמצא שם, מחופש לכנר וירטואוז.
ז'וזף הופך אי-אילו קלפים ובראותו, שכולם לבבות, הוא חש כיצד חוזר אליו הביטחון בכוחו.
השטן מכריז לפתע על נוכחותו, מאמץ את הכינור אל חזהו ומתגרה בז'וזף.
הקריין מגלה לז'וזף, כי הסיבה לכך שהשטן עודנו מושל בו היא, שז'וזף מחזיק עדיין בכספו של השטן.
אם יפסיד את כל כספו לשטן במשחק קלפים, יזכה לבסוף להשתחרר ממנו.
התוכנית עולה יפה: השטן נופל וז'וזף חופשי.
הוא לוקח את הכינור ומנגן ("Petit concert"/"קונצרט קטן").
כמנצח הוא נכנס אל חדר הנסיכה ומתחיל לנגן נעימה אחרת.
הנסיכה מתאוששת בדרך נס מחוליה לשמע המוזיקה ומתחילה לרקוד ("Trois danses"/"שלושה מחולות": 1. "טנגו"; 2. ולס; 3. רגטיים).
השטן מגיע, בפעם הראשונה ללא תחפושת.
כשז'וזף מגן על הנסיכה מפני השטן, הוא נוכח לדעת שבכוחו להביס את השטן בנגינת הכינור ("Danse du diable"/"מחול השטן").
השטן איננו יכול לעמוד בפני המוזיקה ומתחיל להתעוות.
החייל אוחז ביד הנסיכה ויחדיו הם גוררים את השטן החוצה ומתחבקים.
השטן משרבב את ראשו לחדר ומתחיל להציק לזוג.
הוא מאיים על ז'וזף, כי אם יהין לצאת מן הארמון, ישתלט עליו מחדש ("Couplets du diable"/"שירו של השטן").
על רקע "הכוראל הגדול" מרצה הקריין את מוסר ההשכל של המעשה.
אל מה שבידך את מה שהיה פעם שלך.
את מה שהנך עם מה שהיית.
בזה או בזה, עליך לבחור.
כל שאושר בו כמוהו ככל אושר אחר
ושניים כמוהם כאפס - כמו לא היו מעולם.
היצירה מסתיימת בכך שז'וזף עובר את ציון הגבול - הקו שנאסר עליו לחצות - אחרי שהתפתה לרעיון, שיוכל לזכות הן באשתו והן באמו.
השטן אורב לז'וזף וכשזה מחזיר את פניו הוא נוכח לדעת, שאשתו נעלמה ואיננה.
הקטע האחרון הוא "Marche triomphale du diable"/"מארש הניצחון של השטן", שהכינור וכלי ההקשה מנהלים בו דו-קרב קצבי, עד לצלילים האחרים, שאותם משמיע נגן כלי ההקשה לבדו.
בפרטיטורה מצוין דקרשנדו בסיום היצירה, בערך מסימן חזרות 17, אבל יש המשנים אותו לקרשנדו (בעיקר בביצוע הסוויטה.)
1952 - הבימה, תרגום לאה גולדברג, בימוי רנאטו מורדו, תנועה רינה שחם.
משתתפים: השטן - ישראל בקר, חייל - נחום בוכמן, בת המלך - רינה שחם, הקריין - שרגא פרידמן.
9 במאי 1975, צוותא, נגנים מן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, גדעון שמר בתפקיד המספר.
10 באוגוסט 2005 - הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, בהשתתפות אוהד שלוחין בתפקיד המספר.
13 באפריל 2009 - אנסמבל גרופיוס בניצוח דניאל כהן ועם איתי טיראן בתפקיד המספר
18 בנובמבר 2011 - השחקן בועז פייפר בתפקיד המספר, החייל והשטן, עם אנסמבל מנגני התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בניצוח נועם צור.
מעשה בוך (נהגה "מַיְיסֶה בּוּך", ביידיש: 'ספר מעשיות') הוא קובץ של כ־257 סיפורים, ומעשיות המבוססים בעיקר על סיפורים מן המדרש והתלמוד והמסורת שבעל-פה של יהודי אשכנז.
הסיפורים מסתיימים לעיתים בהבעה של מסר חינוכי ותקווה לביאה מהירה של המשיח.
הקובץ נדפס בעברי-טייטש (יידיש מערבית ארכאית) בבזל בשנת 1602, אך הסיפורים הועלו ככל הנראה על הכתב בקבצים שונים (שלא שרדו) כבר במאה ה-15, והתבססו בחלקם על סיפורים שעברו בעל פה מהמאה ה-13 לפחות.
הקובץ שהודפס בבזל משך במהרה קהל רב.
בעמוד השער שלו נכתב: "איין שוין מעשה בוך: מיט דרייא הונדרט אונ עטליכה מעשים, אויש דיא גמרא, אונ אך אויש רבתה אונ בחיי אונ אך אויש דען ספר חסידים אונ ספר מוסר אונ אויש דען ילקוט".
[=ספר מעשיות יפה: ובו שלוש מאות וכמה מעשיות מהגמרא ומרבתא ומבחיי ומספר חסידים ומספר מוסר ומהילקוט].
כמו שם הספר, שבאופן מייצג לעברי-טייטש בכללותה הוא צירוף של הרכיב העברי "מעשה" והרכיב הגרמני "בוך", גם התוכן והשפה בספר עצמו הם תערובת של התרבות היהודית והגרמנית.
בניגוד לספרי תרגום מהתקופה שתרגמו בעיקר ספרי תפילה והתנ"ך, ספר זה וספרי המעשיות ביידיש בכלל נועדו כדי לספק תרבות פנאי והדרכה לגברים, וכן לנשים ולנערות, שבניגוד לגברים, על פי רוב לא שלטו בלשון הקודש.
בסיפורים שאינם נסובים על נושאים יהודיים נמנעו בדרך כלל עורכי הספר משימוש במילים עבריות.
בהתבסס על הכללתם של מספר סיפורים לא-יהודיים בלקט, הסיקו החוקרים כי המהדר חי בשליש האחרון של המאה ה-16 באזור מערב גרמניה של היום.
כ-154 מהסיפורים נלקחו מהתלמוד ומהמדרש.
בקובץ ישנם גם כ-40 סיפורי שבחים המביעים כבוד והערצה לחסידי אשכנז מימי הביניים כגון רבי שמואל החסיד, בנו רבי יהודה החסיד ותלמידו של זה, אלעזר מוורמייזא.
מלבד היות הספר אוסף חשוב המתעד פולקלור יהודי מימי קדם ועד המאה ה-16, לספר השפעה חשובה על התפתחות היידיש כשפה ספרותית.
לספר גם תרומה חשובה להבנת התגבשות שפת היידיש בכלל.
על פי אלשטיין וקרסני יש לחלק את הספר לשבע קבוצות:
ספרי מדרש וספרי מוסר מימי הביניים.
סיפורים הלקוחים מסיפורים אירופיים, במיוחד איטלקיים דרך תיווך של סיפורים יהודיים כמו מהספר כפתור ופרח של ר' יעקב לוצאטו.
סיפורים יהודיים מימי הביניים, בייחוד של חכמי אשכנז.
סיפורים הלקוחים מפולקלור גרמני או בין לאומי.
סיפורים הלקוחים ממקורות נוצריים כנסיתיים.
כך רוב החומר על ר' יהודה חסיד מעוצב בהשפעת צורות סיפור נוצריות.
הספר תורגם לעברית, מהמקור ביידיש על ידי ד"ר אריאלה קרסני בשנת תשע"ט 2018 עמוד מול עמוד עברית ויידיש.
בזל: 1602 (הספר הוצא לאור במצוות "יעקב בר אברהם ז"ל מק"ק [קהילת קודש, כלומר הקהילה היהודית] מעזריטש דליטא", בבית ההוצאה לאור קונרד וואלדקירש.
בר אברהם היה מוכר ספרים מפולין שהתיישב בבזל שם הוציא מספר ספרים)
ורשה: 1889 (הודפס בשם "סיפורי הפלאות")
פרנקפורט: 1929 (בגרמנית, על ידי ברטה פפנהיים - לפי מהדורת אמסטרדם 1703)
פילדלפיה: 1934 (באנגלית, על ידי הרב משה גסטר, שני כרכים)
לונדון: 1951 (בעקבות גסטר, עיבד יעקב מייטלין 84 מהסיפורים ליידיש מודרנית)
ירושלים: 2018. תרגום מלא שניעשה על ידי אריאלה קרסני.
הטקסט בעברית וביידיש עמוד מול עמוד.
מעשה אבות סימן לבנים הוא ביטוי ביהדות שמשמעותו: מה שקרה לאבות לא קרה רק להם באופן אישי אלא נעשה להם כדי להוות תחילת ביצוע של מה שנגזר על בניהם, הן לטוב הן למוטב.
הפתגם מבוסס כנראה על דברי חז"ל בבראשית רבה: "אמר לו הקב"ה (לאברהם): שב, אתה סימן לבניך!".
הרמב"ן בפירושו על ספר בראשית מרחיב את עיקרון זה לכלל, שעל פיו מפרש את כל מעשי האבות שבתורה, שם כותב: "כל מה שאירע לאבות - סימן לבנים" ובמקום אחר: "לא נפל מכל מאורע האב שלא יהיה בבנים...".
על פי הרמב"ן מעשי האבות מלמדים אותנו בשלושה רבדים שונים::
האבות מלמדים אותנו כיצד להתנהג במצבים מסוימים, מתוקף היותם אבות האומה.
ה' קובע את עתיד הבנים על פי מה שקרה לאבות.
מעשיהם של האבות יוצרים את עתידם של בניהם.
על אף שהרמב"ן לא ניסח את כללו כך, השתמשו בכלל זה פרשני מקרא יהודיים רבים אחריו, ולימים התגלגל שמו לביטוי המצוי בימינו: 'מעשה אבות - סימן לבנים'.
בפעם הראשונה שמופיע בצורה זו היא בפירוש המהרש"א לתלמוד הבבלי.
ביטוי ביהדות המתכתב עם ביטוי זה הוא "אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהינה".
מערת רבי שמעון בר יוחאי היא מערה המוזכרת בספרות חז"ל כמקום מסתורם של רבי שמעון בן יוחאי ובנו רבי אלעזר במשך שלוש-עשרה שנים, בתקופת השלטון הרומי בארץ ישראל במאה השנייה לספירה.
על פי מספר מדרשים קדומים, המערה ממוקמת באזור המכונה "בקע" או "פקע", בעוד שעל פי ספרות הזוהר מיקומה באזור לוד.
מסורת עממית, המתועדת לראשונה במאה ה-16, מזהה את המערה בכפר "בוקיעה" שבגליל (המוכר כיום כפקיעין).
לעומת זאת, חוקרים מסוימים טוענים כי יש לזהות את המערה עם מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים הסמוכה ללוד, בהתבסס על הזיהוי הגאוגרפי המופיע בזוהר.
סיפורם של רבי שמעון ורבי אלעזר
רבי שמעון (המכונה גם בראשי תיבות, רשב"י) נמנה עם החוגים שהתנגדו בצורה עזה לשלטון הרומאים בארץ ישראל.
הוא היה בין המטיפים כנגד השלמה עם השלטון הזר לאחר מרד בר כוכבא, בשל גזירות אדריאנוס ורציחתו של רבי עקיבא (שהיה גם רבו של בר כוכבא בעת המרד).
על פי המסופר בתלמוד הבבלי, בשעה שישבו יחד רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון בר יוחאי, ויהודה בן גרים, דנו במעשי הרומאים ובפיתוח הארץ על ידיהם, ואז:
יהודה בן גרים, שנכח במעמד, סיפר על דבריו וכך הם נודעו למלכות.
בעקבות זאת נדון ר' שמעון למיתה על ידי השלטון הרומאי, ונאלץ לרדת למחתרת.
על פי המסורת היהודית, רשב"י ובנו אלעזר התחבאו 13 שנים במערה.
כל אותן שנים היו שניהם לומדים תורה, כאשר כל גופם מכוסה חול עד צווארם, ורק בזמן התפילה יצאו מהחול והתלבשו.
לאחר 12 שנה, הגיע אליהו הנביא למערה והודיע לרשב"י כי קיסר רומא מת ובטלו גזרותיו.
אז, יצאו רשב"י ואלעזר בנו ממקום מחבואם.
אז פגשו באדם שחרש את שדהו ושרפו אותו על "שהניח חיי עולם ועסק בחיי שעה".
כתוצאה מכך יצאה בת קול שדרשה מהם לחזור למערה 12 חודשים נוספים.
לאחריהם יצאה בת קול נוספת שהתירה להם לצאת מן המערה, ורק אז יצאו ממנה.
מעשה ההסתתרות במערה מופיע בגרסאות שונות במספר רב של מקורות חז"ל (וכאלה המיוחסים לחז"ל), בתלמוד הבבלי, תלמוד ירושלמי, פסיקתא דרב כהנא, בראשית רבה, קהלת רבה, אסתר רבה, מדרש תהילים וספרות הזוהר.
בפסיקתא דרב כהנא, נכתב ששהו ב"מערת' דבקע", זאת על פי כתב יד אוקספורד, כתב היד החשוב והקדום ביותר של המדרש (כתב יד איטלקי משנת 1291).
אמנם, על פי כתב יד כרמולי (מסוף המאה ה-15 או ראשית המאה ה-16), המונח 'בקע' הוא תיאור בקיעת המערה ולא כינוי לשמה: "במערתא ואתבקעקהלת רבה הגרסה היא: "במערתא דפקע".
בחיבורים "זוהר חדש" ו"תיקוני הזוהר" (חיבור ספר הזוהר מתוארך ברובו למאה ה-13, וחלקים ממנו מהמאה ה-11 עד המאה ה-14) מובא שרבי שמעון ובנו ברחו למערה באזור לוד.
החל מהמאה ה-16 המערה מזוהה עם מערה בפקיעין הנקראת בפי הדרוזים והנוצרים "מערת בני יעקב".
הסיבה לזיהוי המערה בבוקיעה, היא ככל הנראה היות שעל פי המדרש המערה הייתה ב"בקע".
ישנם המזהים את בוקיעה עם העיירה "בקע" אותה מזכיר יוסף בן מתתיהו כגבולו המערבי של היישוב היהודי בגליל העליון בתקופת בית שני.
וכן יש המזהים אותו עם תקוע הגלילית, בו התקיים בית מדרשו של רשב"י, שם לימד תורה למספר תלמידים, ביניהם רבי יהודה הנשיא.
התיעוד הראשון למערה בפקיעין הוא משנת 1522, מאת רבי משה באסולה שביקר במערה כ-1300 שנה אחרי יציאת רבי שמעון ורבי אלעזר מהמערה וכותב: "וכל קהל לבוקיע, הוא כפר שיש בו המערה שנטמן בה רשב"י ובנו י"ג שנה כנזכר פרק במה מדליקין, ועדיין המעיין שם, אפס האילן של חרובים איננו".
הכפר מכונה בשם "פקיעין" רק החל מהמאה ה-18, בה ביקר רבי חיים בן עטר ביוני, 1741.
המערה אינה מערת קבורה ולא חלק ממערכת מסתור תת-קרקעית, אלא מערה קארסטית טבעית קטנה, שנוצרה מהמסת אבן הגיר על ידי מי-גשם.
ייתכן והמערה ההייתה גדולה יותר בעבר ונחסמה.
רבים נוהגים לפקוד את המערה בהילולת הרשב"י ל"ג בעומר, ללמוד בה זוהר ולהדליק נרות.
יהודים וערבים כאחד נוהגים להניח נרות, מטבעות ופכי שמן, בפתח המערה.
ישנם שמזהים את העץ הנטוע בפתח המערה עם עץ החרוב העתיק מסיפורו של רבי שמעון בר יוחאי.
הרב חיים בן דוב הורוויץ כתב על כך: .
הורביץ מוסיף ש"החרוב הוא קניין העדה היהודית, אך הוא קדוש גם בעיני תושבי הכפר הנוצרים והדרוזים".
יצחק בן-צבי מתייחס במחקריו על ההתיישבות היהודית בפקיעין ל"עץ החרוב הנמצא בפתח מערתו של רבי שמעון בר יוחאי" כהוכחה לקיום יישוב יהודי במקום זה מאות בשנים.
הקשר בינו לעץ החרוב העתיק אף הביא לכך שהעץ נבחר להופיע על צדו האחורי של שטר 100 ש"ח, בו מופיע דיוקן הנשיא.
זאב וילנאי הציע במחקריו לזהות את מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים, מערה מהתקופה הרומית, עם "מערת לוד" המוזכרת בספרות חז"ל.
וילנאי ביסס את זיהויו על בסיס המקורות המתארים את המערה ועל קרבת המערה ללוד העתיקה, בטענה כי זוהי המערה הקרובה ביותר ללוד העתיקה בתוך רדיוס של כמה קילומטרים.
ד"ר שמואל זילכה אימץ את זיהויו של וילנאי והרחיב אותו.
זילכה הציע לראשונה קשר ישיר בין מערת "אל חביס" לבין מערת רשב"י, בהסתמך על ספרות הזוהר המציינת כי מערת רשב"י הייתה בלוד.
בנוסף, זילכה העלה השערה לשונית לפיה שמה של הבריכה העתיקה הסמוכה למערה, "ביר א-שאמי", עשוי להיות הד לשמו של רבי שמעון, ואולי משמעותו 'באר שמעון'.
זילכה גם זיהה את המערה עם זו שבה הסתתר, לפי האגדה, נחום איש גמזו, כפי שמסופר בחיבור "שבילי דירושלים" מהמאה ה-14.
על פי מחקר שפרסם ישראל שפירא, המהר"י דיסקין (1839-1925) זיהה את מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים עם מערת הרשב"י.
זהו לכאורה הזיהוי המוקדם ביותר של מערה זו עם מערת רשב"י.
שפירא גם פרסם מסמך שנמצא בארכיון המכון לחקר הציונות הדתית באוניברסיטת בר-אילן, מיום 2 ביולי 1954 (כ"א תמוז תשי"ד).
במסמך זה כותב ד"ר שמואל זנוויל כהנא, מנכ"ל משרד הדתות דאז, לשר הדתות חיים משה שפירא ולסגנו זרח ורהפטיג, בנושא "סקירה לבעיית המקומות הקדושים".
כהנא בחר "מספר מצומצם" של אתרים "לטיפול ראשוני", מתוך רשימה של כ-500 מקומות קדושים שהציג הנשיא יצחק בן צבי.
בין האתרים שנבחרו צוין: "תיקון המערה בדרך מלוד למודיעין הנזכרת בזוהר, התקציב המשוער 5000 לירות".
פרסומיו העיתונאיים של שפירא תרמו לכך שבעשור השני של המאה ה-21 המערה זכתה למודעות ציבורית והכרה גוברת כאתר פוטנציאלי הקשור למערת רשב"י.
בפברואר 2023, פנה שפירא להרב הראשי לישראל דוד לאו, והאחרון פרסם כי "ראוי היה הדבר שבדברי ההסבר המובאים בכניסה ל"מערת הנזירים" יזכירו גם את העובדה...
שישנה דעה שבמקום זה הסתתר רשב"י".
בל"ג בעומר 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל ואיסור הכניסה למתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, ערוץ הידברות ערך יום שידורים מיוחד ממערת הנזירים.
השידור כלל הדלקה מרכזית עם הרב יצחק בצרי, הופעות חיות ופאנל אורחים לאורך כל היום.
במקביל הוכרז על שיפוץ והנגשת המערה בידי עיריית לוד בשיתוף עם כלל הגורמים האחראים על האתר.
החוקר יאיר ליברמן הציע מיקום חלופי למערת לוד באזור תל חדיד של ימינו.
הצעתו מתבססת על עדותו של הרב יהוסף שוורץ, המציין את הכפר "עין קיני" הנמצא "למזרח לוד בערך שעה אחת".
ליברמן מקשר זאת עם אזכורים בספר הזוהר המתייחסים ל"כפר קניא במערתא דלוד" ולכך שרשב"י "ערק למדברא דלוד ואתגניז בחד מערתא".
פרופ' עמוס פרומקין, מנהל המרכז לחקר מערות בישראל, מציין כי אין הסכמה שהמערה בפקיעין היא מערת רשב"י, וכי "ההשערה שבלוד נמצאת מערת רשב"י יצאה מניתוח המקורות שעוסקים בשמות המקומות שרשב"י הסתובב בהם".
מעשה באדם הוא האלבום השלישי של המוזיקאי, המשורר, המלחין, הזמר ושדרן הרדיו הישראלי בני בשן שיצא ב-8 במאי 2009. הסינגל הראשון מהאלבום הוא "67", ואחריו הגיע "יברך מבורך".
מעשה במלך אחד והרבה צבעים הוא סיפור לילדים מאת דתיה בן-דור.
הסחפור נכתב בשנת 1982 לסדרה "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית, לפרק "מתנה צבעונית", שבו הוקרא הסיפור על ידי אפי בן ישראל ודמותו של המלך גולמה בידי השחקן אייל גפן.
דמותו של המלך כיכבה אף בספר "סיפורים נוספים של פרפר נחמד".
בשנת 2005 פורסם הסיפור בספר "מעשה במלך אחד והרבה צבעים", בסדרה "דתיה כתבה ומספרת", שהופץ בצירוף תקליטור בו מסופר הסיפור מפי הסופרת, בליווי איוריה של נדיה עדינה רוז.
קיימים הבדלים מזעריים בין הגרסה המוצגת בטלוויזיה לבין הגרסאות המודפסות.
המעשייה מספרת על מלך אחד מאוד מיוחד, שגר בארמון מאוד מיוחד, ובו ארבעה חדרים מאוד מיוחדים, אשר כל אחד מהם התאפיין בצבע ייחודי משלו: לבן, אדום, ירוק וזהב.
מדי יום ביומו, נהג המלך לאכול את ארוחת הבוקר שלו, בנדידה מחדר אל חדר, כשבכל אחד מהם אכל את המאכלים שצבעם כצבעו של החדר, ואף עטה לגופו, לחלופין, גלימה בצבע התואם.
בוקר אחד ראה המלך, למרבית פליאתו, ילד קטן האוכל את ארוחת הבוקר שלו, ובה מנות רב- גוניות, הכוללות מאכלים בעלי צבעים שונים גם יחד.
מהמחזה הבלתי צפוי הסיק המלך, שאם הילד מערבב צבעים שונים בצלחתו הרי שהתוצאה בוודאי טעימה מאוד, והתאווה לאכול בעצמו ארוחה צבעונית שכזאת.
אלא, שלאכזבתו, החדרים החד-גוניים לא התאימו, לשיטתו, לארוחה בשלל צבעים.
הבעיה הותרה עד מהרה, כשנזכר המלך שבקצה מגדל הארמון נמצא חדר ריק, שאף פעם לא השתמשו בו, והחליט להכשירו מיד לחדר הנאות לארוחת הבוקר הצבעונית שלו.
לשם כך העלה, בחריצות רבה, אל החדר שבקצה המגדל חפצים בשלל צבעים, שנטל מכל ארבעת החדרים, לבש גלימת פסים צבעונית, שם בראשו את כתר הזהב, נכנס אל החדר הצבעוני ואכל בו, בהנאה רבה, את ארוחת הבוקר הצבעונית הראשונה בחייו:
מעשה בחתולַיִים היא מעשייה ידועה שכתב ע.
הלל ופורסמה בספר מעשה בחתולים ושאר החיות של ע.
הלל, שיצא בשנת 1977 בהוצאת כתר, מלווה באיורים מאת אלונה פרנקל.
בשנת 2014 יצא הספר מַעֲשֶֹה בַּחֲתוּלַיִם בספריית נח (הוצאת הקיבוץ המאוחד), עם איורים מאת שמרית אלקנתי.
הסיפור זכה גם, בגרסה השנייה של "רחוב סומסום", לגרסת מונפשת מפלסטלינה.
המעשייה מספרת על שני חתולים, האחד לבן ואילו השני שחור.
כל אחד מהם קינא ברעהו עקב צבע פרוותו.
על-מנת לשנות את צבע הפרווה קפץ כל אחד מהם לחבית עם החומר המתאים: החתול הלבן קפץ לחבית של זפת והחתול השחור לחבית של סיד.
אמנם צבע הפרווה של כל אחד מהם השתנה כפי שתכנן אבל נוכחותו של החומר על הפרווה היוותה אי-נעימות.
החתולים שבו כל אחד לצבעו המקורי על ידי רחצה בים ולאחר ששבו לצבעיהם המקוריים התנצלו זה בפניו של זה.
סיפור כמעט זהה תחת הכותרת "כלבלבים רבו והשלימו" הופיע במוסף "דבר לילדים" בשנת 1932.
מערת רקפת היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בהר הכרמל.
זו מערה גדולה בה התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה והעליונה, ובעיקר מסוף התקופה האפיפלאוליתית (התרבות הנאטופית).
תוצאות החפירות האחרונות באתר מעידות כי המקום שימש כבית קברות ייחודי לציידים-לקטים נאטופיים, לפני כ-13,000 שנים.
כשלושים בני אדם נקברו כאן, בסמיכות למספר גדול מאוד של מכתשי סלע.
במערה השתמרו עדויות ארכאולוגיות, מהקדומות בעולם, לקיומן של סעודות קבורה, לייצור בירה ולקבורת חלק מהאנשים על מצע ריחני של פרחים.
מערת רקפת נמצאת בדרום-מזרח הכרמל, בראש המדרון המזרחי של נחל רקפת, יובלו של נחל יקנעם, ברום של כ-200 מ' מעל פני הים וכ-50 מ' מעל קרקעית הנחל.
המדרון המשתפל מהכניסה למערה הוא תלול ומסולע.
אורך המערה כ-50 מ' והיא מורכבת מחמישה 'חדרים' טבעיים שנוצרו בתהליכי קרסט.
בשני החדרים הקרובים לכניסה התגלו שכבות ארכאולוגיות עשירות.
לפני המערה יש טרסת סלע טבעית צרה, עליה לא השתמרו שכבות ארכאולוגיות אך חצובים בה עשרות מכתשים.
סביבת המערה כיום היא חורש ים-תיכוני האופייני לאזור הכרמל.
במהלך זמן קיומה של התרבות הנאטופית באתר שררו באזור תנאי סביבה ואקלים דומים להיום, בעיקר מרכיבים של חורש ים-תיכוני, לפי שרידי היונקים הקטנים (מכרסמים ואוכלי חרקים), הדו-חיים והזוחלים שנמצאו בשכבה הארכאולוגית ומייצגים את תנאי הסביבה.
עם זאת, מדידת היחס האיזוטופי של פחמן בשרידי עצי השקד המפוחמים שנמצאו במערה מצביעה על תקופה גשומה יחסית בזמן קיומה של התרבות הנאטופית (14―13 אלפי שנים לפני זמננו), מעבר לערכים של ההווה.
בתקופת יישוב התרבות האוריניאקית במערה (בסביבות 35 אלפי שנים לפני זמננו) שרר יובש יחסי.
המערה נבדקה לראשונה על ידי יעקב עולמי ב-1956. שתי משלחות חפרו באתר באופן שיטתי: תמר נוי ממוזיאון ישראל ואריק היגס מאוניברסיטת קיימברידג' חפרו במערה במשך שלוש עונות (1970–1972) וחשפו רצף סטרטיגרפי ארוך בשני החדרים הקדמיים של המערה.
נוי והיגס גילו לראשונה את בית הקברות הנאטופי וחפרו חלק ממנו.
בשנים 2004–2011 חודשו החפירות במערה על ידי משלחת של המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה בראשות דני נדל.
משלחת אוניברסיטת חיפה התמקדה בעיקר בחפירת בית הקברות הנאטופי בקדמת המערה ובסקר מקיף של הטרסה.
מערת רקפת הייתה מיושבת לסירוגין במשך עשרות אלפי שנים.
שלב מאוחר של התקופה הפלאוליתית התיכונה או שלב המעבר בין תקופה זו לתקופה הפלאוליתית העליונה
התקופה הפלאוליתית העליונה: שלב קדום
התקופה הפלאוליתית העליונה: התרבות האוריניאקית: שכבות יישוב עשירות שגילן, לפי תיארוך פחמן-14, מוערך בלמעלה מ-30,000 שנה לפני זמננו.
התקופה הפלאוליתית העליונה: שלב מאוחר
התקופה האפיפלאוליתית הקדומה: התרבות הכבארית
התקופה האפיפלאוליתית התיכונה: התרבות הכבארית הגאומטרית
התקופה האפיפלאוליתית המאוחרת: התרבות הנאטופית, שלב מאוחר: נחשפו כשלושים קבורות אדם בתנוחות שונות, כמאה מכתשים וספלולים בגדלים שונים חצובים בסלע האם, וכן כלי צור, כלי אבן (בזלת וגיר), כלי עצם, חרוזים ושרידים מאובנים רבים של בעלי חיים.
מגוון וכמות המכתשים במערת רקפת הם מהגדולים באתרי התקופה והשימושים שנעשו בהם אינן ברורים.
לא נחשפו מבני מגורים, הידועים מכמה אתרים נאטופיים אחרים (באזור הכרמל, מערת הנחל ונחל אורן).
התקופה הנאוליתית ותקופות היסטוריות שונות: ממצאים פזורים, מעט שרידי מתקנים.
הקבורות הנאטופיות מרוכזות, רובן ככולן, בקרבת רצפת הסלע של המערה בצפון החדר הראשון, בשטח של כעשרים מ"ר.
כשלושים שלדים התגלו כאן, דחוסים בשקע צר ועמוק ברצפת המערה ומפוזרים בקרבתו.
ככל הנראה, אזור זה במערה שימש לקבורה חוזרת ונשנית במשך כ-2,000 שנה, על פי תאריכי פחמן 14 והעובדה שבמספר מקרים קברים חדשים פגעו בקברים קדומים יותר (כולם נאטופיים).
ברוב המקרים נקבר רק אדם אחד בשקע שנכרה באדמה.
עם זאת, קיימים מספר מקרים של קבורה זוגית.
המחקר האנתרופולוגי מעיד כי גברים, נשים, ילדים ותינוקות נקברו במערה, בתנוחות שונות ומגוונות, ומעליהם ובקרבתם הוצבו אבנים וכלי אבן, לעיתים קרובות על הממד הצר - כמו מצבות.
האדמה בבית הקברות מכילה שרידים רבים של כלים מאבן ועצם, ושל עצמות בעלי חיים שעליהן סימני שחיטה.
הנאטופים במערת רקפת צדו, הביאו למערה ואכלו צבי מצוי, יחמור פרסי, חזיר בר, עז הבר, ארנבת, שועל, דלק, חתול בר, גירית מצויה ונמייה, וכן חוגלת סלעים ומספר מינים של עופות דורסים, צבים, נחשים ולטאות.
מגוון זה דומה למגוון באתרים נאטופיים אחרים באזור, אך העצמות פחות שבורות ושרופות יחסית לפסולת המאכל המצטברת במשך הזמן באתרי המגורים הנאטופיים.
ייתכן, לפיכך, כי שיירי הסעודות הושלכו בכוונה לתוך בור הקבורה (וכך נשמרו טוב יחסית), מה שעשוי להעיד שאלה שרידי סעודות קבורה טקסיות ולא ארוחות רגילות.
בשלושה מכתשים הסמוכים לקברים התגלו סימנים לייצור בירה על ידי הנאטופים.
העפר בתוך המכתשים הכיל שרידים מיקרוסקופיים של עמילן דגנים (חיטה, שעורה ושיבולת-שועל) וצמחים אחרים עם סימני כתישה ותסיסה, ודפנות המכתשים מראים סימני בליה שנגרמה מכתישה ומשימוש בסלים.
תגלית יוצאת דופן בבית הקברות הנאטופי כוללת עשרות דפוסי צמחים שנמצאו בתוך ארבעה קברים, מתחת לשלדים האנושיים ולצידם.
דפוסים אלה הם בעיקר של מינים עם גבעול בעל חתך מרובע.
כמו כן נמצאו בקברים ריכוזים גבוהים של פיטוליתים (שרידי צמחים מיקרוסקופיים) וגם הם מעידים כי היה שימוש נרחב בצמחים בתוך הקברים.
נראה כי הרצפה והדפנות של חלק מהקברים היו מצופים בשכבת בוץ לח, אולי טיח פשוט, שכוסה בענפי מרוות יהודה נושאי פרחים וצמחים אחרים.
הצמחים עצמם, שהפיצו ריח חזק ונעים, נרקבו עם הזמן, אך הדפוסים שהשאירו הצמחים השתמרו, בצורתם האופיינית, בבוץ שהתקשה והשתמר.
זוהי העדות הקדומה ביותר בעולם שהשתמרה לקבורה על מצע פרחים.
מחקר דנ"א עתיק שהוצא מעצם ה-petrous (שבגולגולת, מאחורי האוזן הפנימית) של שישה פרטים שנקברו במערה הצביע כי אנשים אלה היו אבות החקלאים הראשונים בתקופה הנאוליתית באזור ארץ ישראל.
נכון ל-2016, אלה שלדי האדם הקדומים ביותר במזרח התיכון מהם הופק בהצלחה דנ"א עתיק.
מערת שם ועבר היא אחד מאתריה של העיר העתיקה של צפת.
המקום היה מקודש לשלוש הדתות המונותאיסטיות לאורך אלף השנים האחרונות.
מערת שם ועבר היא מערת קבורה מהתקופה הביזנטית, המהווה אחד משרידיה הקדומים של צפת.
במקור היא שימשה כמערת קבורה של משפחה יהודית אמידה.
בתקופה הצלבנית זוהתה המערה כמקום קבורתו של טוביה, אחד מכותבי הספרים החיצוניים, והיא הפכה למרכז דתי נוצרי.
על פי המסורת הנוצרית, המערה הוחזקה על ידי נזירות "בנות יעקב".
לאחר כיבוש צפת על ידי צלאח א-דין ב-1188, הוסבה למקום תפילה מוסלמי.
בתקופה הממלוכית כונתה "בית אלאחזאן" (בית האבל).
על פי המסורת המוסלמית כאן התאבל יעקב על מות יוסף.
דמעותיו ניקבו את קירות המערה ויצרו את המעיינות הנובעים בסביבתהּ של צפת.
שמה המוסלמי הנוסף, "קבר המבשר" נובע מהעובדה שמבשר הבשורה הרעה על פי המסורת קבור במערה זו.
על אבן הראשה חקוק סמל המושל בצורת שני מקלות פולו ומגן קמור מעליהם.
המערה נודעה גם בשם מערת "בנות יעקב" ואילו רבי חיים ויטאל מכנה אותה "אולאד (= בני) יעקב".
עולי רגל שונים כינו אותה בשמות: "מג'ארת יעקב" ו"מערת יעקב אבינו".
מסורת יהודית עוד מהמאה ה-13 מציינת את המערה כמקום קברם של כמה תנאים, רק מהמאה ה-19 עולי רגל העידו שישנה מסורת כי שם ועבר - בנו וצאצאו של נח - הקימו במערה זו בית מדרש, ובו למד יעקב אבינו.
בשנות בצורת התירו הערבים ליהודים להתפלל במערה, כדי למנוע עצירת גשמים, אך בשנים גשומות לא נתנה בה דריסת רגל ליהודים.
בית מדרשם של שם ועבר
הספרות המדרשית מתארת בכמה מקומות את "בית מדרשם של שם ועבר" (ידוע גם בשם העממי "ישיבת שם ועבר"), שלטענתה פעל בחיי שלושת האבות והיה מעין מרכז רוחני ומוסרי באותם דורות.
למשל, רבקה הלכה לדרוש את ה' (בראשית כה,כג) ב"מדרש של שם ועבר".
יעקב למד בבית מדרש זו 14 שנים לפני הגעתו לחרן.
לפי רבי יוחנן, כשמת תלמיד חכם, בעולם הבא "מוליכין אותו לבית מדרשו של שם ועבר ושל אברהם יצחק ויעקב, ושל משה ואהרן".
שם ועבר הוצגו כבעלי סמכות רוחני רחבה גם מחוץ לישיבה; למשל, הם הזהירו את "אומות העולם" (כולל למשל הפלשתים) מפני החטא.
בספרות המדרשית לא צוין מקומו של בית מדרש זה.
לפי דעה אחת היה בבאר שבע ובעקבות הממצאים הארכאולוגיים הראשוניים מאבלה (שפרשנותם הראשונית של חלקם התגלתה כשגויה) הציע זאב חנוך ארליך לזהות את בית המדרש באבלה.
אולם, יש הסבורים כי בית מדרשם של שם ועבר היה אף הוא בצפת, בסמוך למערה המקובלת כקברם.
התייחסות ראשונה למערה כמקום קברם של תנאים מופיעה אצל מנחם החברוני (1215 לערך), המתאר את קברי רבי דוסא בן הרכינס, רבי חנינא בן חכינאי ורבי אליעזר בן הורקנוס במערה בצפת.
יעקב השליח (1258-1270 לערך) ומחבר "שבילי דירושלים" (המיוחס לרבי יצחק חילו, 1333 לספירה), טוענים כי גם תלמידי רבי דוסא קבורים במקום.
מחברי הספרים: "סדר קברי אבותינו ז"ל" (1300 לערך), "ציוני קברים בארץ ישראל" (1440 לערך), ו"אלו יחוסי הצדיקים ז"ל וציונם" (המאה ה-15) טוענים כי קבורים שם רבי דוסא בן הרכינס, רבי שמעון בן עזאי, רבי יוסי בן זמרה ותלמידיהם.
"איגרת יחוס האבות" (לפני 1537) ו"יחוס הצדיקים" (סוף המאה ה-15) מוסיפים כי גם רבי נחמיה נקבר עימם.
חיים ויטאל (1570 לערך) תמך אך ורק במסורת קברו של רבי דוסא, והדגיש "ואין צדיק אחר קבור שם אלא הוא לבדו".
(1624 לערך) טען כי רבי דוסא קבור יחד עם אביו הרכינס "וצדיקים אחרים".
שאול בן פנחס הארנשטיין (1893 לספירה) מתאר: "בית מדרש של שם ועבר, והערבים אומרים אשר שם קבור שם בן נח".
אישים הקבורים במערה על פי עולי הרגל
רבי דוסא בן הרכינס (זיהוי משנת 1215 לערך)
רבי חנינא בן חכינאי (זיהוי משנת 1215 לערך)
רבי אליעזר בן הורקנוס (זיהוי משנת 1215 לערך)
תלמידי רבי דוסא בן הרכינס (זיהוי משנת 1258-1270 לערך)
שמעון בן עזאי (זיהוי משנת 1300 לערך)
רבי יוסי בן זמרה (זיהוי משנת 1300 לערך)
תלמידי רבי שמעון בן עזאי (זיהוי משנת 1300 לערך)
תלמידי רבי יוסי בן זמרה (זיהוי משנת 1300 לערך)
רבי נחמיה (זיהוי משנת 1537 לערך)
הרכינס (זיהוי משנת 1624 לערך)
שם בן נח (זיהוי משנת 1893 לערך)
מעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון הוא מעשה מאגדות החורבן המופיעות בתלמוד.
זו לשון האגדה במסכת גיטין (הסוגריים המרובעים - פירוש רש"י):
בילקוט שמעוני למגילת איכה הסיפור מסופר על שבעים בתולות.
באיכה רבה מובא הסיפור על שלוש מאות גברים ונשים מגדולי ירושלים.
עלי יסיף סבר שהגרסה המקורית היא ילדים ולאחר מכן הועצם הסיפור למבוגרים כדי להבליט את הירידה מהמעמד הגבוה אל מצולות היאוש, איה ברסקי אלישב העדיפה את המקורות הארצישראליים על פני המקורות הבבליים.
בהלכה קיים איסור על התאבדות.
במסגרת הדיון ההלכתי בנסיבות החריגות שבהן רשאי אדם להתאבד עולה המעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון, ומובאים דברי רבנו תם, המסתמך על מעשה זה: "דהיכא שיראים פן יעבירום עובדי כוכבים לעבירה, כגון על ידי יסורין שלא יוכל לעמוד בהם, אז הוא מצווה לחבל בעצמו".
השולחן ערוך, ברוח זו, פוסק שאין להחשיב אדם שהתאבד בנסיבות כאלו לרשע: "גדול המאבד עצמו לדעת, והוא אנוס כשאול המלך, אין מונעין ממנו כל דבר".
רבי משה בן חנוך מארבעת השבויים השתמש בדרשה של פסוק זה כדי להתיר לאשתו לקפוץ לים לפני שתיאנס.
המעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון שימש השראה פעמים אחדות בספרות העברית החדשה:
הרעיון לפיו מוות בטביעה עדיף על הקלון שבחיי שפחת מין מופיע בפואמה "במצולות ים" מאת י"ל גורדון.
כאשר מתברר לפנינה, המפליגה באונייה עם אמהּ, שרב החובל חושק בה, אומרת האם לפנינה: , ופנינה עונה: .
בפואמה "מגילת האש" מתאר ח"נ ביאליק: , אך בפואמה גורלם שונה מאשר בסיפור התלמודי.
בסיפור "בלבב ימים" מתאר ש"י עגנון את מסעה של קבוצת חסידים מגליציה לארץ ישראל.
במסעם בים שמעו החסידים קולותיהם של ילדים שהשליכו עצמם לים על מנת שלא להכעיס את הקב"ה, וה' הביאם לאי מופלא בו הם מבלים בנעימים.
זהו שילוב אגדות - האגדה היהודית היא ממסכת גיטין על ילדים שהתאבדו על קידוש השם בטביעה, אולם קולות הילדים המקלסים את השם בקולם הערב והמלחים שמתפתים לקפוץ לים בשל כך מאפיינים דווקא את שירת הסירנות מהאודיסיאה.
מערת שרח בת אשר במחוז אספהאן שבאיראן, המכונה גם בשם "ג'לה כונה", היא מערה שזכתה לפרסום בשל אגדה נסית המקושרת לשרח בת אשר, נכדתו של יעקב.
לפי האגדה, שרח זכתה לחיי נצח היות שבישרה ליעקב על כך שיוסף חי במצרים; ובאה לעזרת יהודי פרס מרדיפות וגזרות קשות בימי שלטונו של עבאס שאה.
על פי האגדה, בזמן שהשאה יצא לציד, הוא נתקל באיילה ורדף אחריה.
האיילה נכנסה למערה, אך גם שם לא עלה בידי השאה לתפוס אותה.
כשרצה השאה לשוב על עקבותיו ולצאת מן המערה, איבד את דרכו.
באותו רגע התגלתה אליו האיילה בהפכה לאישה שהציגה עצמה כשרח בת אשר, ביקשה ממנו לבטל ולחזור בו מרדיפתו את היהודים; היא אמרה לו כי אם לא ינהג כדבריה, היא תשאירנו למות במערה.
השאה הסכים להיטיב, ובעת מלכותו נפסקו רדיפות היהודים.
המערה הפכה למקום מקודש עבור היהודים, שהפכו אותו למקום עלייה לרגל.
בשנים האחרונות נבנה גם בית כנסת לצד המערה.
מערת שׁוֹבֶה (צרפתית: Chauvet-Pont-d'Arc) היא מערה במחוז ארדש בצרפת, שהתגלו בה ציורי המערות המוקדמים ביותר, ושהשתמרו בצורה הטובה ביותר.
במערה ישנן עדויות לפעילות מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
המערה שוכנת ליד הקומונה ואלון פון-ד'ארק על צוק אבן גיר מעל נהר ארדש בקניוני גורג'ז ל'ארדשה.
המערה התגלתה ב-18 בדצמבר 1994, והיא נחשבת כיום לאחד מהאתרים החשובים ביותר מהתקופה הפרהיסטורית.
המערה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.
מערת שובה התגלתה על ידי שלושה ספלאולוגים: אֶליאֵט ברונל-דשאן, כריסטיאן אילר וז'אן-מארי שובה, שעל שמו נקראה המערה.
שובה תיעד בפרוטרוט את הגילוי.
בנוסף לגילוי הציורים והעדויות לפעילות אנושית, גילה הצוות שרידי עצמות מאובנות של בעלי חיים וחריטות.
מחקר מעמיק יותר שנעשה בידי ז'אן קלוט, חשף מידע נוסף על האתר.
ישנה מחלוקת מתי צוירו ציורי המערה.
לפי מחקר שפורסם ב-2012, הם צוירו בידי בני התרבות האוריניאקית, בזמן מסוים בין 32,000 ל-30,000 שנים לפני זמננו.
המערה נמצאת על שפת הערוץ הקדום של הנהר ארדש , לפני גשר הסלע הטבעי פון-ד'ארק.
הנקיקים של אזור ארדש עשירים במערות, שלרבות מהן ישנה חשיבות גאולוגית או ארכאולוגית.
מערת שובה גדולה באופן יוצא-דופן; איכות השימור של הציורים בה גבוהה וכמותם גדולה.
בהתבסס על תיארוך פחמן-14, שתי תרבויות אכלסו את המערה: התרבות האוריניאקית והתרבות הגרווטית .
רוב הציורים צוירו ככל הנראה במהלך התרבות האוריניאקית, המוקדמת יותר מביניהן.
השרידים שנותרו במערה מהתרבות הגרבטית הם רק טביעת כף רגל של ילד, שרידים חרוכים של מדורה, וכתמי פחם שמעידים על שימוש בלפידים.
טביעות כף הרגל הן, ככל הנראה, טביעות הרגליים המוקדמות ביותר שתוארכו.
חוקרים משערים כי המערה נותרה ב-1994 בדיוק במצבה כפי שהיה לאחר ביקורו של הילד.
על רצפת החרסית הרכה של המערה נמצאו שרידיהם של דובי מערות, ושקעים גדולים ועגולים, שסביר להניח שהיו "הקינים" שבהם ישנו דובי המערות.
עצמות מאובנות נפוצות יחסית במערה, וכוללות גולגולות של דובי מערות ושל יעלים.
תועדו מאות ציורי בעלי חיים במערה, המציגים לפחות 13 מינים שונים, לרבות כאלה שנדירים במקבצי ציורים אחרים מעידן הקרח.
בשונה מרוב ציורי המערות האחרים, במערת שובה לא מצוירים רק אוכלי עשב כמו סוסים, בקר, איילים וממותות, אלא גם טורפים, כמו אריה מערות וצבוע מערות.
נמצאו גם ציורים בהם מתועדים קרנפים.
בדומה לשאר מקבצי ציורי המערות, במערת שובה אין ציורים של בני אדם, מלבד ציור של פות שמחובר לרגליהם הלא-גמורות.
מעל ציור זה מצויר ראש ביזון, מה שגרם לחלק מהחוקרים לשער כי זהו ציור של מינוטאור.
ישנם סימונים של אוכרה, וטביעות ידיים שנוצרו על ידי הנחת היד על קיר המערה ונשיפת צבען עליהן.
סימנים מופשטים, כמו קווים ונקודות, נפוצים ברחבי המערה.
ישנם גם שני ציורים שדומים במעורפל לפרפר או לעוף.
שילוב זה של ציורים גרם למספר חוקרים לשער כי מטרת ציורים אלה הייתה טקסית, שמאניסטית או שימוש בקסם.
באחד מהציורים שנמצאו במערה, מתואר הר געש פולט לבה, דומה להרי הגעש הפעילים הרבים שהיו באותה עת בסביבות המערה.
אם הציור מקורי, זהו התיעוד הראשון בהיסטוריה של הר געש.
האמנים שציירו את ציורי המערה השתמשו בטכניקות ייחודיות, שלא נמצאו כמותן בציורי מערות אחרים מאותה תקופה.
הציירים הקדומים ניקו ככל הנראה את קירות המערה לפני שהתחילו לצייר, על מנת ליצור משטח ישר ונוח יותר לציור.
בנוסף, קווי המתאר של חלק מהציורים נחרטו בסלע, על מנת לשוות להם אפקט תלת-ממדי.
בנוסף, במערה צוירו, באופן ייחודי, "סצנות" - מספר בעלי חיים ש"נפגשו", וזוג קרנפים צמריריים נלחמים בעזרת קרניהם על מנת להשיג בת-זוג או טריטוריה.
מקובל על רוב החוקרים שמערת שובה מכילה את ציורי המערות המוקדמים ביותר שהתגלו עד כה.
זאת, בהתבסס על תיארוך פחמן-14 של הפחם ששימש ליצירת הצבע השחור בציורים ושל הפחם בשרידי המדורות על הרצפה.
לפי ז'אן קלוט, אחד מהחוקרים שגילו את המערה, "זמני אכלוס המערה מתחלקים לשניים: התקופה הראשונה בסביבות 27,000–26,000 לפני זמננו, והשנייה בסביבות 32,000–30,000 לפני זמננו".
נכון ל-1999, פורסמו תיארוכים עבור 31 דוגמיות מהמערה.
עד שנת 2011, יותר מ-80 תיארוכים רדיואקטיביים נעשו, בין השאר לעצמות בעלי חיים ולפחם שנמצא על רצפת המערה.
ממצאי תיארוכים אלה מעידים על כך שהציורים נעשו בשתי תקופות: לפני כ-35,000 שנים, ולפני כ-30,000 שנים, וכי בעלי חיים (בעיקר דובי מערות) השתמשו במערה או הובאו אליה עד לפני כ-20,000 שנים.
לאור סגנון הציורים והשתמרותם המצוינת, שמזכירים אתרי מערות מאוחרים בהרבה בצרפת וספרד, ישנם חוקרים שחולקים על תארוך זה.
כריסטיאן זוכנר, שהסתמך על השוואת סגנון הציורים במערת שובה כמו גם במערות אחרות, הגיע למסקנה שהציורים האדומים הם מתקופת התרבות הגרווטית (28,000 עד 23,000 לפני זמננו), ושהציורים השחורים הם מתקופת התרבות המגדלנית המוקדמת (חלקן המוקדם של 18,000 עד 10,000 לפני זמננו).
החוקרים פטיט ובאן טענו שהתארוך הקיים לא מתאים לסגנון העיצובי של התקופה, ושיש ספק לגבי אמינותו של תיארוך פחם שהיה חשוף לתנאי קרסט.
במאמר שפורסם בכתב העת PNAS במאי 2012 על ידי ספלאולוגים מהאוניברסיטאות של סאבוי, אקס-מרסיי וסנטרה נשיונל דה פרהיסטוריה, נטען שהציורים נעשו לפני לפחות 21,000 שנים וייתכן שאף יותר מ-29,000 שנים.
ממצאי החוקרים בוססו על בדיקת כלור-36 מהסלעים מסביב לכניסה למערה.
לפי הממצאים, הכניסה למערה נחסמה לפני כ-29,000 שנים על ידי סלע שקרס.
הכניסה למערה נאסרה מאז גילויה ב-1994, בשל ניסיון קודם עם כניסת מבקרים למערות כמו לאסקו, שגרמה לפריחת אצות על קירות המערה, מה שהזיק לציורים.
העתק של מערת שובה נפתח לציבור ב-25 באפריל 2015. זהו העתק המערה הגדול ביותר שנפתח אי פעם, גדול פי 10 מההעתק של מערת לאסקו.
ההעתק בגודל טבעי, מעוצב כבניין עגול, וממוקם מספר קילומטרים בסמוך למערה המקורית.
חוויית המבקרים מועצמת על ידי הדמיית תנאי המערה המקוריים: שקט, חשכה, קור, לחות ואקוסטיקה, ששוחזרו בקפידה.
"מַעֲשֶׂה בִּלְבִיבוֹת" (או: "הוי, חנה זֶלדָה") היא בלדה ישראלית לחג החנוכה.
השיר נכתב על ידי הרבנית חוה חיה פרנקל והפזמונאית תלמה אליגון-רוז, הולחן על ידי דרורה חבקין והושר לראשונה בפי הצמד צילה ועזרא דגן בתקליט שירי הילדים שלהם "בולבול" (1971).
השיר הוא דיאלוג בין בני זוג, רבי קַלמַן ואשתו חנה-זֶלדָה, בנושא הכנת "לביבות" לחג החנוכה.
זהו אחד משירי החג המפורסמים, ונהוג להמחיז אותו בחג בגן הילדים ובבית הספר היסודי.
בשנת 1970 ערכה תלמה אליגון תוכנית טלוויזיה לכבוד ראש השנה תשל"א.
היא ביקשה להתייעץ עם רב בנוגע למסורות החג, והופנתה לרב איסר פרנקל מתל אביב, שהיה ידוע בהופעותיו בפני חילונים.
בהגיעה לביתו שמעה מילדיו שגם אימם מחברת שירים: אשתו של הרב, חוה חיה פרנקל (1933–2016), בוגרת סמינר דתי למורות, נהגה לחבר שירים לילדיה.
"כשרציתי לומר משהו לילדים תוך כדי משחק, אמרתי את זה בשיר.
כשבא לי החרוז, זה התנגן לי.
אלה לא מנגינות כל כך מוסיקליות.
הרעיונות באים מתוך ההווי שיש בבית.
המנגינות, כמו שבעלי הגדיר אותן, הן משירי היידיש של העיירה.
[...] אני מלמדת את הילדים [את השיר], ואז זה כבר חי".
כששמעה על כך אליגון, ששימשה מנהלת מחלקת תקליטי הילדים בחברת התקליטים סי בי אס, ביקשה לשמוע משיריה.
היא בחרה שיר לשבת, "לכבוד השבת", ונתנה אותו ליפה ירקוני.
ביצועה של הזמרת הופיעה בתקליטם של ירקוני ויהורם גאון "שבת-שלום ילדים" (סי בי אס, 1971).
שיתוף הפעולה בין השתיים נמשך, ובשנת 1971 חובר השיר "מעשה בלביבות" – סיפור המעשה והשיר המקורי מאת חוה פרנקל וניסוח השיר מאת תלמה אליגון, שדאגה להלחנתו ולהפקתו המוזיקלית.
השיר הולחן על ידי דרורה חבקין והושר לראשונה בפי צמד הזמרים (ובני הזוג דאז) צילה ועזרא דגן והופיע באותה שנה בתקליט שירי הילדים שלהם "בולבול".
בשנת 2008 נוצרה לו גרסת כיסוי על ידי להקת האוונגרד שְמֶמֶל, שכללה אותו באלבומה "הליום להמונים" (2011).
הבלדה בנויה מדיאלוג בין רבי קַלמַן ואשתו חנה זֶלדָה.
הבית הראשון הוא פניית רבי קלמן לאשתו ובקשתו שתטגן לביבות לחג החנוכה.
בבית השני עונה חנה זלדה כאשר בכל פעם מוצאת מצרך החסר לה להכנת הלביבות.
והבית השלישי הוא מוטיב מנחה, בו מספר הקריין כיצד רץ רבי קלמן וקונה את המצרך החסר.
שלוש פעמים חוזר הסיפור על עצמו בתחלופת קמח, סוכר ושמן.
בפעם הרביעית אומרת חנה זלדה כי אמנם המוצרים ישנם אך כוח לא נותר לה, ואז נאלץ רבי קלמן העייף גם להכין את הלביבות בעצמו.
השיר מסתיים כשרבי קלמן קורא לאשתו כשהפציע השחר ומזמין אותה לאכול עמו את הלביבה המוכנה.
צילה ועזרא דגן, "בולבול: צילה ועזרא דגן בשירי ילדים" (סי בי אס, 1971); הופיע שוב באלבום "שירי חנוכה לכל המשפחה" (סי בי אס, 1972) ולימים באלבום האוסף "צילה דגן: האוסף" (אן אם סי יונייטד, 2002)
בתוכנית מיוחדת לכבוד חנוכה של "מועדון החתול שמיל" (1979), בביצוע גליה ישי וששי קשת
שְמֶמֶל, EP מעשה בלביבות, דצמבר 2008; הופיע שוב באלבומם "הליום להמונים" (נענע דיסק, 2011)
בתוכנית "אולפן הבית" השיר בוצע על ידי דניאלה וירצר, כשהיא מגלמת את כל התפקידים בשיר
בסדרה "יש לי חג – עם רינת וחברים" (2016), בביצוע רינת גבאי וגיא פרידמן
"מעשה בלביבות", בתוך: שלוש אהבותי: ספר השירים של תלמה, מילים ומנגינות: תלמה אליגון-רוז; ציורים: יוסי וקסמן; תחקיר: ערן ליטוין; תווים: איתמר ארגוב; הפקה: תמי פרמונט, אור יהודה: כנרת, 2008.
מערת רהב היא מערה מטיפוס הוטה הנמצאת בגליל העליון, מדרום למושב שתולה בסמוך לגבול ישראל–לבנון.
עומקה 187 מטרים, והיא המערה העמוקה ביותר הידועה בישראל.
המערה התגלתה ביולי 2014 על ידי תושב שתולה, במסגרת פריצת שביל החורש שתולה.
לאחר גילויה מופתה המערה על ידי ולדמיר בוסלוב, יורי ליסוביץ', ובועז לנגפורד מהמרכז לחקר מערות בישראל במחלקה לגאוגרפיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
גודלו של פתח המערה הוא 3.3X6.6 מטר, והוא מכוסה על ידי צמחייה צפופה.
החלק העליון של המערה הוא קמין בעומק 12 מטר, שבקרקעיתו סלעי מפולת.
בצידה המזרחי של הקרקעית נמצא פתח המוביל להמשך המערה, לקמין נוסף שעומק 80 מטר.
כ-25 לפני קרקעית החלל השני ישנו קמין משני, שבקצהו ישנם ספלאותמים - זקיפים, נטיפים, משטחי זרימה, אוזני פיל ואלמוגי מערות.
בקרקעית החלל נצפו ענפים ועצמות, וכן שני פרטים בוגרים של סלמנדרה.
בחלק הצפוני של הקרקעית נמצא המעבר לקמין השלישי.
בקירות הקמין השלישי נצפו בולבוסי צור.
בקרקעית הקמין השלישי ישנו מדרון מתון שפניו צפונה, ובקצהו ירידה לקמין הרביעי.
עומק הקמין הרביעי 11 מטר, ובפינה הצפון-מזרחית של קרקעיתו ישנו אוכף ולאחריו קמין חמישי בעומק 8 מטר, שקרקעיתו היא הנקודה הנמוכה במערה.
בעת מיפוי המערה נצפה מעט גואנו עטלפים, העמוק ביותר בעומק 165 מטר.
פתח המערה מגודר, והכניסה אליה מוגדרת מסוכנת מאוד.
מעשה בבן מלך שנפל לשיגעון (מוכר גם בשם ההינדיק) הוא סיפור קצר מאת רבי נחמן מברסלב.
הסיפור הודפס לראשונה בשנת 1935 בספר 'מעשיות ומשלים' שכתב הרב שמואל הורביץ, ולאחר מכן בספר כוכבי אור.
הנמשל הוא ירידת הצדיק אל הרשעים ותיקונם בדרך ההידמות.
או שעל המורה, המדריך, הרבי, להשתדל ולרדת למדרגתו של התלמיד כדי לדבר איתו "בגובה העיניים".
המעתיק של החיבור פירש שהסיפור נועד להסיר מבן אדם את תחושת חוסר השלימות שלו, הוא יכול לעשות מנהגים של שלמות (אדם) גם אם הוא לא שלם (תרנגול).
לפי מיכאל אברהם הפתרון של החכם הוא כך: בן המלך יודע שהוא אדם אך נוח לו להדחיק את זה מפני סיבות מסוימות וקורא לעצמו הינדיק, כשהחכם מכניס אותו להתנהגות של אדם אין לו עוד טעם להדחיק את היותו אדם מפני שצורת ההדחקה לא עובדת.
המסר לדבריו שלעיתים מעשים בלבד ללא כוונה פנימית מכניסים את הבן אדם גם לכוונה - "אחרי המעשים נמשכים הלבבות".
הסיפור מופיע בווריאציות שונות אצל כותבים מוקדמים לרבי נחמן, ביניהם הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן בספרו ההרפתקן סימפליציסימוס התם ויעקב פרנק בספרו "דברי האדון".
כל אחד משתמש בהם למסר שונה: גרימלסהאוזן מסביר את ההשפעה הפסיכולוגית על הבן אדם (אפשר לגרום לו להאמין בדברים שונים ובכך לרפא אותו), פרנק מתכוון כנראה למצוות התורה שהוא נאלץ עדיין לקיים בגלל בני חבורתו "המשוגעים".
הסיפור זכה לפרסום רב, ומספר שירים נכתבו בעקבותיו – המוכר שבהם הוא "הינדיק" של חנן בן ארי על שתי גרסאותיו.
הסיפור גם הוצג בסרט סיפורי מעשיות של רבי נחמן מאת הבמאי צבי פישמן.
ב-2010 עלתה ההצגה "התרנגול" מאת לי עברון שביים עופר שמר בתיאטרון מראה
באוגוסט 2018 יצא הסיפור בגרסת אופרה קאמרית תחת השם "הינדיק משוגע", מאת אייל באט, בבימוי יוסי יזרעאלי.
בדצמבר 2019 ראה אור בהוצאת כנרת-זמורה ובספריית פיג'מה הספר "טלי מתחת לשולחן" מאת תמר וייס-גבאי, עיבוד מודרני למעשיה זו.
ביוני 2020 יצא לאור בהוצאת דברי שיר ספרו של משה שרון "הנסיך קוקוריקו", המבוסס על סיפור זה.
באפריל 2024 ראה אור ספרה של אירית קדם "בן המלך קוקו ריקו" בהוצאת "קדם ספרים".
שריה תנעמי כתבה גם גרסה לילדים.
מעשה אמנון ותמר הוא סיפור מקראי (ב) המספר את סיפורו של אמנון, בנו של דוד מאחינועם היזרעאלית, שאנס את אחותו תמר (בת מעכה בת תלמי מלך גשור).
הסיפור פותח בתמר ומציג אותה כאחותו של אבשלום (ומכאן משתמע שהיא בתו של דוד המלך) וכאישה יפה.
לאחר מכן מסופר שאמנון, בנו של דוד המלך, התאהב בה וחיפש תואנה להימצא עמה ביחידות.
בעצת יונדב בן שמעה, בן דודו, העמיד פני חולה, וביקש שאחותו תמר תבוא לחדרו ותכין לו לביבות.
בעת שהגיעה תמר לחדרו והכינה לפניו את הלביבות, סירב אמנון לאכול עד שכל עבדי המלך הנוכחים בחדר יצאו, והוא יאכל מידיה.
לאחר שיצאו, ביקש אמנון מתמר שתיכנס אל חדרו ותאכיל אותו שם.
כשנכנסה לחדרו, ניסה לפתות אותה לשכב עימו, ומשסירבה, אנס אותה.
לאחר מעשה האונס דרש אמנון מתמר לצאת מחדרו, למרות בקשתה שיישאנה לאישה כדי ששמה לא יוכתם, וכמצוות התורה.
משסירבה, הורה לאחד ממשרתיו להוציאה מחדרו – ולנעול הדלת לבל תנסה להיכנס.
תמר, שהייתה לבושה כתונת פסים, קרעה את כותנתה, שמה אפר על ראשה (סימני אבלות), וזעקה על העוול שנעשה לה.
כאשר שמע זאת אבשלום, אחיה מאב ומאם, הורה לה לשמור על שתיקה ולא-לתבוע את עלבונה, בתואנה שאמנון הוא עודנו אחיהם הבכור, אם כי בלבו זמם אבשלום לנקום בעצמו באחיהם-למחצה, אמנון; ונתגלה מאוחר יותר שאכן גמר אומר וצלח בנקמת דם זו.
לאורך הדורות זכה הסיפור לפירושים רבים שניסו להתמודד עם הבעיות ההלכתיות והמוסריות שבו.
היו שבחרו לנקות את אמנון מאשמה (למשל בטיעון כי מעשה זה היה אחד מהעונשים שבהם נענש דוד).
אחרים הדגישו את חלקו של חברו של אמנון במעשה (בטענה כי הוא שיעץ לאמנון כיצד להביא את תמר אליו, וייתכן שהתכוון רק ליצור סיטואציה אינטימית שתאפשר הצעת נישואין).
אחרים ניסו לנקות את אמנון מגילוי עריות ודרשו כי תמר נולדה טרם שאימה התגיירה, ולכן אינה יהודיה, ואינה נחשבת אחות אמנון.
אחרים האשימו את תמר בכעסו של אמנון עליה.
מיעוט מהפירושים עוסק בתמר ובניסיונה להגן על עצמה מפני האונס.
סיפור אמנון ותמר מהווה סיפור המשך למעשה דוד ובת שבע, ומוצג במקרא כעונש הראשון שקבל דוד על חטאו.
על פי מעשה דוד ובת שבע, זימן דוד המלך את בת שבע אשת אוריה החיתי אליו ושכב עמה.
כשנודע לו שבת שבע הרתה מכך, קרא לאוריה מהמלחמה שנערכה באותה עת מול בני עמון, על מנת לטשטש את שנעשה.
אלא שאוריה נמנע מלציית להוראת המלך דוד לשוב אל ביתו, ודוד הורה ליואב שר הצבא לדאוג להמתתו של אוריה במלחמה באמצעות הצבתו בראש החץ של המערכה, בתואנה שהוא מרד במלך בסרבנותו ובדבריו הנוקבים כלפי המלך.
יואב קיים את ההוראה, ואוריה מת במלחמה.
נתן הנביא המשיל לדוד את שעשה במשל כבשת הרש כדי להעמידו על חטאו.
דוד הודה מיד בחטאו וקבל על עצמו את העונש השמיימי שהוא גזר על עצמו בפסק הדין שנתן ביחס לסיפור כבשת הרש הדמיוני: .
התשלום הראשון מבין הארבעה אותו שילם דוד, היה מות הבן שילדה בת שבע מן ההריון מדוד.
התשלום השני היה אונס תמר, והשלישי מות אמנון שהיה תוצאה ישירה של מעשה האונס.
לאחר מכן גם אבשלום בנו הנוסף נהרג, ובכך שילם דוד את ארבעת התשלומים.
בתרגום השבעים נכתב כי דוד ייענש שבעתיים.
בנוסף להם מתו בחיי דוד: אמנון, כלאב ואבשלום.
הכתוב מתאר כיצד אמנון, בנו של דוד מאחינעם היזרעאלית, חשק בתמר, שהייתה אחותו למחצה (בהיותה בתו של דוד ממעכה בת תלמי מלך גשור).
מאחר שידע אמנון שתמר היא בתולה ולא נשואה לאיש עדיין, חשק בה עוד יותר, עד שחלה מכך.
פרשני המקרא מבארים שהסיבה לכך נעוצה בעובדה שתמר הייתה בתולה, שכן באותה תקופה הנוהג היה שהבנות הבתולות לא היו יוצאות מביתן ללא ליווי או השגחה, ולכן הוא לא פגש בה כשהם לבדם.
כאשר הבחין יונדב בן שמעה, בן דודו החכם של אמנון, שאמנון חברו כחוש וחלוש בבקרים, כמי ששנתו נדדה, שאלו לסיבת הדבר.
אמנון השיב שהוא אוהב את תמר אחותו (מאביו) וחושק בה.
יונדב הציע לו לעשות עצמו כחולה שנפל למשכב, וכשאשר יבוא דוד אביו לבקרו, יבקש ממנו שתמר תטגן לפניו לביבות, ובכך יתעורר תאבונו והוא יאכל ויתחזק.
המלבי"ם מוסיף שכוונת יונדב הייתה שאמנון יבקש מדוד שתמר תכין לפניו את הלביבות, משום שאמנון אהב לאכול את הלביבות אותן ידעה תמר להכין, והוא היה מעוניין לראות שהיא זו שמכינה אותן ולא מישהו אחר, ובכך הוא יתרץ את רצונו שדווקא תמר תכין הלביבות, ודווקא לעיניו: .
באשר לתכלית עצתו של יונדב בן שמעה, ישנן שתי גישות: בתלמוד הבבלי מובאים דברי רב יהודה בשם רב, שיונדב היה חכם מאוד 'לרשעה', לאור תוצאת העצה שנתן לאמנון.
על פי רעיון זה העצה ניתנה בכוונה תחילה להביא למותו של אמנון.
אולם המלבי"ם מבאר שכוונת יונדב בעצתו הייתה שדוד יבין שאמנון מעוניין לשאת את תמר, וכן כדי שתמר תדע שאמנון אוהב אותה, וכך הדבר יביא לנישואיו עימה: אפשרות נוספת היא שיונדב ניסה להביא ליצירת סיטואציה אינטימית ביניהם, שתאפשר לאמנון לבקש את ידה של תמר.
אמנון קבל את עצת יונדב, ועשה עצמו כחולה.
כאשר הגיע דוד לבקרו, ביקש ממנו אמנון שתמר תטגן לפניו לביבות, ודוד מלא בקשתו.
כאשר הגיעה תמר אל ביתו של אמנון והכינה לפניו את הלביבות, סירב אמנון לאכול עד שייצאו כל עבדיו מן הבית.
כאשר יצאו כולם, בקש ממנה אמנון שתבוא לחדר משכבו ששם מיטת חוליו, כדי שתאכיל אותו מן הלביבות.
כאשר נכנסה תמר אל החדר והגישה אליו את הלביבות, אחז בה אמנון וניסה לפתותה לשכב עימו.
תמר מתחננת שלא בפני אמנון שלא יענה אותה ויהרוס את חייה, היא מעלה טיעונים שונים ומקוה שאחד מהם לפחות ישכנע את אמנון: מדובר במעשה נבלה, הדבר לא מקובל בישראל, אל להם לשכב בדרך זנות, והדבר יפגע אנושות בשמה הטוב של תמר ויסב לשניהם חרפה.
לבסוף היא אומרת שאם הוא מעוניין בה, הוא יכול להסדיר את נישואיהם בבקשה רשמית מהמלך לשאתה לאישה.
אמנון לא הקשיב להפצרותיה ושכב עימה בכפייה.
חז"ל מוסיפים במדרש, על סמך המילים וַיֶּחֱזַק מִמֶּנָּה, שתמר ניסתה להיאבק בו אלא שהוא גבר.
דבריה של תמר לאמנון, שאם יציע את נישואיהם לאביהם, דוד, הוא לא ימנע זאת, עוררו שאלה גדולה בקרב פרשני המקרא למיניהם: כיצד ייתכן שדוד יתיר לאמנון לשאת את תמר לאישה, והרי היא אחותו מאביו, ואסור לאח לשאת את אחותו בין אם היא אחותו מן האב בלבד או מן האם בלבד.
האברבנאל באר שתמר אכן הייתה אחותו של אמנון ואסורה עליו, ודבריה אליו היו בגדר ניסיון להינצל ממנו ולמנוע את האונס:
אפשרות המובאת בדברי בעלי התוספות היא שתמר הייתה אמנם אחותו של אבשלום, אך לא בתו של דוד:
משביצע אמנון את זממו, התמלא ליבו בשנאה ודחיה כלפי תמר, והוא דרש ממנה לצאת מביתו.
תמר התחננה ואמרה שאם אמנון טימא את בתוליה, הרי יכול לפחות לשאתה לאישה וכך להשיב לה את כבודה ולא לשלח אותה מביתו; אולם אמנון לא שת ליבו לדבריה, והורה לאחד ממשרתיו שיוציאה מביתו וינעל הדלת אחריה לבל תנסה להיכנס.
חז"ל מבארים שהיא אמנם לא הצליחה למנוע את האונס אך הצליחה לסרסו, ולכן הוא כעס עליה ושנא אותה: .
לעומתם הרב סולובייצ'יק מפרש כי "החטא היה לו תועבה, בגללו בא לשנוא את עצמו, וממילא שנא אותה".
משהוצאהּ תמר מבית אמנון, קרעה את כתונת הפסים שלבשה, שמה אפר על ראשה לאות אבל על העוול שנעשה לה, ובעודה שמה ידה על ראשה, זעקה בקול כדי לפרסם שנאנסה.
אבשלום אחיה ביקש ממנה שלא תעורר על כך מהומה, אולם הזמין אותה להתגורר בביתו, ולמעשה תכנן ליצור 'שקט תעשייתי' לשם חיסולו של אמנון על שפגע באחותו.
כאשר שמע דוד על מעשה האונס חרה לו הדבר מאד: , אולם בפועל לא כתוב שהוא נקט נגד אמנון שום צעד משמעתי כלשהו.
ייתכן שהחטא המוסרי שלו עצמו בעקבות לקיחת בת שבע, מנע ממנו להוכיח את אמנון או להענישו.
לאחר המעשה, תכנן אבשלום פעולת נקם באמנון.
הוא ערך משתה בעת גז הצאן, כנהוג, והזמין אליו את אביו דוד, אך הוא דחה את ההצעה.
אבשלום הפציר בו שלפחות אמנון יגיע למשתה, ולאחר הפצרות ממושכות הסכים לכך דוד.
אבשלום הורה לעבדיו שכאשר אמנון יתבסם ביינו ולא ישים לב לנעשה איתו, יכו אותו וימיתוהו, ועבדי אבשלום אכן עשו כן.
אבשלום ברח אל סבו, תלמי מלך גשור, כי ידע שדוד יכעס עליו בוודאי ויבקש להענישו.
אבשלום ישב בגשור שלוש שנים עד שדוד ניחם על מות בנו, ורצה בשוב אבשלום לירושלים.
יואב השתמש בדבריה של אישה חכמה שעשתה עצמה כאלמנה המבקשת את חסות המלך על בנה שרצח את אחיו, מפני משפחתה שדרשה את מיתתו.
ובכך רמזה לדוד שראוי להשיב את אבשלום לירושלים ולא לכרות אותו מהמשפחה, על אף מעשהו הקשה כלפי אמנון.
דוד הבין שיואב שלח אותה כדי להביא אותו להבנה שיש להשיב את אבשלום לירושלים, ואישר את הדבר.
יואב אכן הלך לגשור להשיב את אבשלום לירושלים.
בספר הפסאודואפיגרפי דברי גד החוזה מסופר כי תמר ברחה לגשור, ולאחר תקופה שלמה הציג אותה כבתו ושינה את שמה לטפת.
חז"ל מבארים שבעקבות המעשה גזר דוד ובית דינו איסור להתייחד עם אישה שאינה נשואה (ייחוד עם אישה נשואה אסור מהתורה, כמובא בתלמוד שם): וכך אכן נפסק להלכה בשולחן ערוך: .
אמנון ותמר ביצירתו של אבן גבירול
אבן גבירול כתב את היצירה "אמנון אני חולה" בו הוא נותן פרשנות אחרת לסיפור המקראי.
בשיר "אמנון אני חולה" האישה (תמר) היא לא יותר מכלי תמטי של השיר המעורר את הדמות הגברית בשיר (הדובר אמנון), להבנה עצמית, להבנה של רצונותיו העמוקים.
מערכת היחסים בין בני הזוג, משמשת כמניע להבנה עצמית של הדובר, הבנה הטומנת בחובה את השאיפה למות, ואת רצונו להשתחרר מן המחלה.