tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההבדל הבסיסי לדעת הרמן בין הדמוקרטיות המודרניות לדמוקרטיה האתונאית נעוץ בכך שהדמוקרטיות המודרניות הן דמוקרטיות ייצוגיות: ההחלטות המדיניות החשובות מתקבלות על ידי קומץ נבחרים שהשלטון מופקד בידיהם לפרקי זמן קצובים.
הדמוקרטיה האתונאית הייתה דמוקרטיה ישירה, שהתבטאה בכך שההחלטות המדיניות החשובות התקבלו בהצבעה גלויה של אלפי אזרחים, ובמצבים קריטיים אפילו למעלה מעשרת אלפים מהם.
המאמר נדרש לשאלה כיצד שיטה כזו בכלל אפשרית, הרי שלפי כל התאוריות המקובלות של התנהגות-המונים, בני אדם רבים המכונסים יחד אינם מסוגלים לקבל החלטות שקולות.
כשרוח העדר שורה עליהם, הם הופכים, על-פי תאוריות אלה, למאסה חסרת הגיון וחסרת שיקול דעת המונעת אפילו מן האדם החכם והשקול ביותר הפועל בקרבה מלפעול בצורה רציונלית.
הרמן מציע הסבר לתופעה זו תוך שהוא בוחן את הצלחתה ארוכת-הטווח של הדמוקרטיה האתונאית באור התאוריה החדשה-ישנה הידועה בשם חכמת ההמונים (The wisdom of crowds).
המאמר מהווה בסיס לספר שהוא כותב על נוהל קבלת ההחלטות בדמוקרטיה האתונאית לא רק באספת העם, שזה הגוף הריבוני, אלא גם בבתי הדין ובמועצת החמש-מאות.
מוזס פינלי, עולמו של אודיסאוס, תרגם והוסיף מבוא גבריאל הרמן, 1998, 232 עמ', מוסד ביאליק: ירושלים.
גבריאל ונציאנו (נולד ב-7 בספטמבר 1942 בפירנצה שבאיטליה) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי-יהודי, ממניחי היסוד לתורת המיתרים.
החל את לימודי הדוקטורט שלו ב-1966 במכון ויצמן, בהנחיית צבי ליפקין והקטור רובינשטיין, ואותם סיים בשנת 1967. עם סיום לימודיו בארץ, עשה תקופה קצרה במאיץ החלקיקים CERN, ולאחר מכן המשיך ללימודי פוסט דוקטורט במכון לפיזיקה תאורטית בMIT.
עבד במשך שלושים שנה במאיץ החלקיקים CERN, ובין השנים 1994 ל-1997 היה ראש המחלקה לפיזיקה תאורטית במאיץ.
ונציאנו נודע בכך שהיה הפיזיקאי הראשון שהציע, בעת שעשה את הדוקטורט במכון ויצמן, דרך לתאר את חלקיקי יסוד עם אינטראקציית כח חזק כמורכבים ממיתרים ולא כנקודות.
תיאור זה התפתח עם השנים לתורת המיתרים, המהווה את חזית המחקר בתחום הפיזיקה התאורטית.
כיום הוא מלמד בקולז' דה פראנס בפריז.
בשנת 2007 הוענקה לו מדליית אוסקר קליין.
בשנת 2015 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סוונסי.
גבריאל הנדלר (נולד ב-20 בפברואר 1946 בלונדון) הוא פרופסור חבר בדימוס לחקר ביצועים והחלטות, המפורסם בעיקר בשל מאמריו בתחום תורת הרשתות.
הנדלר נולד בלונדון ועלה לישראל עם משפחתו בהיותו כבן שנה.
בהיותו בכתה ה' עקרה משפחתו לאנגליה.
השלים תואר ראשון בכלכלה מתמטית בבית הספר לכלכלה של לונדון.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים חזר לישראל על מנת להתגייס לצה"ל, למרות שהוצע לו מסלול מהיר לדוקטורט בהיותו המצטיין במחלקה ואף שהיה בעיצומן של ההכנות לקבלת תואר שני.
בצה"ל שובץ במסגרת העתודה האקדמית, ומלבד קורס קצינים שעבר, עסק בתחומו - חקר ביצועים, וכן השלים תואר שני בטכניון.
לאחר מכן השלים תואר דוקטור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לאחר הדוקטורט שימש למעלה משנה כמרצה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בדרגת assistant professor.
שב לישראל עם משפחתו בשנת 1975, ומאז הרצה בקביעות בחקר ביצועים והחלטות באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן עמד מספר שנים בראש החוג לחקר ביצועים והחלטות.
במהלך השנים שימש מרצה אורח גם במוסדות אחרים דוגמת אוניברסיטת מסצ'וסטס וישיבה יוניברסיטי.
בשנים 2011–2012 עמד בראש התוכנית ללימודי מוסמך במנהל עסקים במכון לב בירושלים.
התפרסם בעבר לאור התמחותו המיוחדת בענייני תחבורה, ואף עמד מספר שנים בראש המרכז למחקר וניהול תחבורה באוניברסיטת תל אביב.
יעץ לכמה חברות בתחומי מומחיותו, לרבות החברה האחראית לתכנון שדה התעופה במינכן וחברת אל על.
כך גם שימש כבורר בסכסוך שבין אגד לבין התעשייה הצבאית.
בשנת 1979 פרסם הנדלר ביחד עם פיטו מירצ'נדני ספר בתורת הרשתות - Location on Networks: Theory and Algorithms - בהוצאת MIT.
כמו כן פרסם שורה ארוכה של מאמרים בכתבי עת ואנתולוגיות.
בבגרותו הסיר את הכיפה לתקופה מסוימת, ורק תקופה קצרה אחרי ששב ארצה חזר לנהוג כדתי.
בעקבות תהליך התשובה הזניח במידה מסוימת את החקר המדעי עבור לימוד תורה.
הנדלר הוא חסיד חב"ד, ומקורב לרב יצחק גינזבורג מזה שנים.
בשנת תשנ"ו (1996), כשנעצר הרב גינזבורג מעצר מנהלי בידי ראש הממשלה ושר הביטחון דאז, שמעון פרס, שלח הנדלר עדות אופי בעד הרב אל השופטת דליה דורנר, שעמדה בראש ההרכב שעסק בעניינו של הרב.
הנדלר נשוי לדבורה, ד"ר לתקשורת שהייתה נציגת שר החינוך שתי קדנציות במועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין, ואב לחמישה.
אחד מבניו, עמי, נפטר ממחלה בשנת תשע"ו (2016).
מראשית שנות השמונים עד שנת 2010 התגורר ביישוב קרני שומרון.
כיום מתגורר בשכונת רמות בירושלים.
גבריאל הלוי (נולד בשנת 1973) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו בתחום המשפט הפלילי וחבר המועצה האקדמית העליונה.
נולד ברמת גן, גדל והתחנך בשכונת פרדס כץ וסיים את לימודיו בבית ספר תיכון עירוני בני ברק במגמה ריאלית בהצטיינות.
בשנת 1992 התנדב לשירות בחטיבת הצנחנים כלוחם והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן בשנת 1996. בשנת 2000 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות ונבחר כמצטיין דקאן.
התמחה אצל עו"ד עפר ברטל בתחום הפלילי, ומיד אחר-כך פתח משרד עצמאי והחל לעבוד כעורך דין פרטי בתחומי המשפט הפלילי והמשפט המסחרי.
במקביל סיים תואר שני באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות בהנחיית פרופ' יובל לוי.
על תרומתו למשפט הצבאי בצה"ל זכה לתעודת הוקרה מטעם הפרקליט הצבאי הראשי בשנת 2003.
את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת חיפה בנושא "השותפות העקיפה לדבר עבירה", בהנחיית פרופ' עמנואל גרוס, וסיים בהצטיינות יתרה.
הצטרף כחבר סגל הפקולטה למשפטים של הקריה האקדמית אונו בשנת 2002 בתחום הפלילי.
בשנת 2007 קיבל תעודת הוקרה מטעם הכנסת על מחקרו ובשנת 2008 קודם לדרגת מרצה בכיר.
בשנים 2011-2009 ערך את כתב העת המשפטי קרית המשפט.
בשנת 2011 קודם לדרגת פרופסור חבר ושנתיים לאחר מכן קודם על ידי המועצה להשכלה גבוהה לדרגת פרופסור מן המניין, הדרגה האקדמית הגבוהה ביותר בישראל.
פרופ' הלוי מרצה בעיקר בתחומי דיני העונשין, הדיון הפלילי, דיני הראיות, משפט בינלאומי פרטי, דיני אכיפת חיובים וחדלות פירעון ותורת המשחקים.
בשנת 2013 נבחר פרופ' הלוי על ידי העיתון גלובס לאחד מ-40 הישראלים המבטיחים ביותר.
כתיבתו של פרופ' הלוי בתחום ההסדרה המשפטית של בינה מלאכותית זכתה להדים רבים בעולם ואף תורגמה למספר שפות, ובהן אף טורקית, סינית (מנדרינית תקנית) וקוריאנית.
בנושא זה מרצה פרופ' הלוי בעולם בכנסים אקדמיים וגם לקהל הרחב, במסגרת הרצאות TED, בפסטיבלים השנתיים של Brain Bar ובאירועים נוספים.
פרופ' הלוי דובר אנגלית, צרפתית וגרמנית ומחזיק ברישיון טיס אזרחי משנת 1996.
דיני אכיפת חיובים: הוצאה לפועל וגביית קנסות, אגרות והוצאות כרך א (1,026 עמ', 2017)
דיני אכיפת חיובים: הוצאה לפועל וגביית קנסות, אגרות והוצאות כרך ב (1,070 עמ', 2017)
תורת הדיון האזרחי (מהדורה מותאמת לתקנות סדר הדין האזרחי התשע"ט-2018) כרך א (1,034 עמ', 2019)
תורת הדיון האזרחי (מהדורה מותאמת לתקנות סדר הדין האזרחי התשע"ט-2018) כרך ב (1,040 עמ', 2019)
תורת הדיון האזרחי (מהדורה מותאמת לתקנות סדר הדין האזרחי התשע"ט-2018) כרך ג (984 עמ', 2019)
תורת הדיון האזרחי (מהדורה מותאמת לתקנות סדר הדין האזרחי התשע"ט-2018) כרך ד (988 עמ', 2019)
דיני חדלות פירעון ושיקום כלכלי כרך א (1078 עמ', 2020)
דיני חדלות פירעון ושיקום כלכלי כרך ב (1061 עמ', 2020)
חקירת עדים בבית המשפט – דין, אסטרטגיה, שיטות חקירה וטקטיקה (1107 עמ', 2024)
"מגמות התפתחות במשפט הפלילי הדיוני ובדיני הראיות בישראל" קרית המשפט ד (2004).
"הרנסאנס של המשפט החוזר בישראל" תקדים (2004).
"זיקת העיתוי של יסודות האחריות הפלילית" קרית המשפט ו (2006).
"ההחזקה בדיני העונשין" קרית המשפט ז (2008).
"האחריות הפלילית של הצוות הרפואי והמוסד הרפואי למותו של החולה הנוטה למות" משפט רפואי וביו-אתיקה 1 (2008).
"עקרון החוקיות וחוקתיות בדיני העונשין" קרית המשפט ח (2009).
"בחינה מודרנית של סייג אי-שפיות-הדעת בדיני העונשין לאור התפתחותה של הפסיכיאטריה הדינאמית – מקטגוריזציה לפונקציונליות" משפט רפואי וביו-אתיקה 3 (2010).
"השפעת גורם המועדות על מידת העונש" גבורות היצירה (2010).
"התביעה הפרטית בהליך הפלילי" קרית המשפט ט (2011).
"השוואת דינו של בעל הליקוי השכלי לדינו של הקטין - תחולת סייג הקטינות על האחריות הפלילית של בעלי ליקוי שכלי (פיגור שכלי)" משפט רפואי וביו-אתיקה 5 (2013).
"מבנה העבירה הפלילית - לקראת חקיקה מחדש (רה-קודיפיקציה) של דיני העבירות בישראל" קרית המשפט י (2014).
"הכשרות להעיד של הלקוי בנפשו או בשכלו" עלי משפט יב (2016)
"הפניות והפניות חוזרות (Renvoi) בכללי מתקל הדינים – הגישה המשפטית האנליטית" קרית המשפט יא (2017)
שמואל וולפמן וטלי שקד "מחלות הנפש בחקיקה ובפסיקה במשפט האזרחי לאור התפתחותה של הפסיכיאטריה הדינאמית – מקטגוריזציה לפונקציונליות" משפט רפואי וביו-אתיקה כרך 3, עמ' 44 (2010)
עמית גורביץ' "השותפות לדבר עבירה / ד"ר גבריאל הלוי" הפרקליטים 22 (2008).
עמית גורביץ' "תורת דיני העונשין - כרך א" הפרקליטים 25 (2009).
גבריאל ווֹלֵה (Volé) הוא נגן קונטרבס ומורה ישראלי, נגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
גבריאל וולה נולד בתל אביב.
בראשית לימודיו המוזיקליים ניגן בפסנתר ובכינור, אך בגיל 13 הלך בעקבות אביו, לאו וולה, נגן קונטרבס בפילהרמונית הישראלית, והחל לנגן גם הוא בכלי זה.
אחרי השירות הצבאי נסע להשתלם בארצות הברית, שם למד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
מורו לקונטרבס היה רוג'ר סקוט, נגן הקונטרבס הראשון בתזמורת פילדלפיה.
בתקופת לימודיו הופיע בקונצרטים כסולן וכחבר בהרכבים קאמריים בפילדלפיה, בבוסטון ובניו יורק וכן הופיע בפסטיבל טנגלווד.
בשנת 1971 חזר לישראל והתקבל לשורות התזמורת הפילהרמונית, בעקבות סבו, הכנר יעקב סורוביץ מראשוני הפילהרמונית, ואביו, לאו וולה.
משנת 1975 נמנה וולה עם סגל האקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בין תלמידיו אורית צלניקר, קונטרבס ראשון באנסמבל סולני תל אביב, ערן בורוביץ', שניגן באנסמבל ניקל ומאז 2008 חבר בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, ואהוד גרליך נגן בתזמורת הסימפונית חיפה ובתזמורת הסימפונית ירושלים, המופיע גם בהרכבי ג'אז, מוזיקה קלה ומוזיקה אתנית.
לצד נגינתו בפילהרמונית מרבה וולה לנגן מוזיקה קאמרית ובמשך שמונה שנים השתתף בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום.
וולה נשוי, אב לשלושה ילדים, וסבא לשישה נכדים.
גבריאל וייסמן (בכתיב יידי: וויַיסמאַן; 17 באוגוסט 1900, ראדום, פולין הרוסית – ספטמבר 1988, רמת גן) היה משורר, סופר ילדים, עיתונאי ועורך, מבקר, פולקלוריסט ומסאי יידי פולני-ישראלי.
גבריאל בן גיטל-לאה ושמשון וייסמן נולד בקיץ 1900 בראדום שבפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הסתתר עם אשתו לאה ובתו בת השנה וחצי אצל איכרים פולנים ובתחילת שנת 1942 הצליחו לעבור לברית המועצות משם נשלחו לקוֹמי שבצפון ברית המועצות ואחר-כך לקירגיזסטן.
בשואה נספו הוריו, אחיו ואחותו ומשפחותיהם.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל וייסמן לפרסם בעיתוני הסופרים הצעירים בראדום, "ניַיע ווינטן", "דאָס ליטעראַרישע ראַדאָם" ו"ליטעראַרישע גרופּע" (שאת שלושתם ערך) ו"שטאַפּלען", ובעיתוניה "טריבונע" ו"ראַדאָמער-קעלצער לעבן".
פרסם בעיתוני ורשה ("מאָמענט", "הויזפֿריַינד", "ארבעטער-צייטונג", "ייִדיש פֿאַר אַלע", "ליטעראַרישע בלעטער"), ניו יורק ("אויפֿסניַי", "צוקונפֿט"), בואנוס איירס ("זידאַמעריקע") ועוד.
כתב רצנזיות על ספרים, ביקורות על תערוכות ומסות.
פרסם סיפורים לילדים, שירים לילדים ומעשיות בעיתוני הילדים של ורשה ("קינדער-פֿריַינד", "קינדער-וועלט"), וילנה ("גרינינקע ביימעלעך"), ניו יורק ("קינדער-זשורנאַל") ועוד.
כמה משיריו הושרו ובוצעו על ידי אמנים ידועים.
כתב לכרך א' של "ייִדישער פֿאָלקלאָר" ('הפולקלור היהודי') שיצא ביִיוואָ בעריכת יהודה ליב כהן (וילנה 1938).
בישראל כיהן במשך שנים רבות כעורך הספרות והאמנות בעיתון היידי "לעבנס-פֿראַגן".
בתחילת שנות ה-50 תורגמו לעברית סיפורים יידים שווייסמן כתב.
הם אוירו על ידי הצייר נחום גוטמן ופורסמו בעיתון דבר לילדים.
שימש עורך של שני ספרי יזכור: לקהילת סוחצ'וב (עם אברהם שמואל שטיין; תשכ"ב) ולקהילת פראגה שליד ורשה (1974).
בסוף שנות ה-70 פרסם שני קובצי מסות בנושאי ספרות ואמנות: "פּען פּראָפילן" ('רישומים ודיוקנאות': מסות על יוצרים ויצירותיהם; תשל"ח 1978) ו"ישראל-קינסטלער" ('אמני ישראל': מסות על אמנים ויצירותיהם; תשל"ט 1979).
נפטר ב-1988 ברמת גן, בגיל 88 ונקבר בבית העלמין הדרום.
במותו הותיר את אלמנתו, שתי בנות ונכדים.
בסוף אותה שנה (תשמ"ט, 1988) ראה אור ספרו "פון מיַין סאָד: מעשהלעך פאַר קליין און גרויס" ('מבּוּסתני: מעשיות לקטנים ולגדולים'), שהשלים בשבועות האחרונים לחייו.
לאחר מותו, תרמה אלמנתו, לאה וייסמן, את אוסף ספריו, שיריו ואת הספרייה שלו לספריית היידיש שבאוניברסיטת בר-אילן.
פּען פּראָפילן: עסייען, תל אביב: פריינד, תשל"ח 1978. (הספר סרוק בארכיון האינטרנט)
ישראל-קינסטלער: עסייען, תל אביב: פריינד, תשל"ט 1979. (הספר סרוק בארכיון האינטרנט)
פון מיַין סאָד: מעשהלעך פאַר קליין און גרויס, תל אביב: ישראל-בוך, תשמ"ט 1988. (מעשיות) (ראה אור לאחר מותו) (הספר סרוק בארכיון האינטרנט)
א"ש שטיין, גבריאל ווייסמאן (רעדאַקטאָר), פנקס סאָכאַטשעוו, ירושלים: ארגון סאָכאַטשעוו אין ישראל, ביי דער מיטבאַטייליקונג פון פאַראיַיניקטן סאָכאַטשעווער רעליף-קאָמיטעט אין אַמעריקע, תשכ"ב.
גבריאל ווייסמאן (עורך), ספר פראגה / פראַגער יזכור-בוך: (מוקדש לזכר קדושי עירנו...), תל אביב: ארגון יוצאי פראגה בישראל, 1974. (רוב המאמרים ביידיש ומיעוטם בעברית)
הרב גבריאל זאב מרגליות (כונה רֶבּ וֶעלְוְול; שם המשפחה נהגה: מרגוֹליס; כ"ז בחשון תר"ח, 6 בנובמבר 1847, וילנה – י"א באלול תרצ"ה, 9 בספטמבר 1935, ניו יורק) היה רב ליטאי-אמריקאי, רבה של בוסטון, ראב"ד "עדת ישראל" בניו יורק, ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית ובקנדה.
נולד בווילנה לרב המקובל יחיאל יצחק (נפטר תרנ"ג) ולבונא חיה (נפטרה תרנ"א).
למד בישיבת וולוז'ין, ובשנת תרכ"ט (1869) נסמך לרבנות על ידי הרב יעקב בריט והנצי"ב מוולוז'ין.
נישא לרבקה מייטא בתו של רבי מנחם נחום קפלן, "רבי נחומקה מהורודנה".
ב-1872 התמנה לשמש כרבה של דוברובה, הסמוכה למוהילב שבאימפריה הרוסית, ואחריה בעיירה יאשינובקה.
בשנת 1879, לאחר פטירת חמיו, התמנה כמו"צ בהורודנה, משרה בה שימש 27 שנים.
ב-1881 נפטרה אשתו הראשונה, ומאוחר יותר הוא נישא בשנית.
ב-1899 השתתף בקונגרס הציוני העולמי השלישי בבזל, אך בהמשך שינה את טעמו וסבר שהציונות והשאיפה לשינוי ורפורמה דתית כרוכים זו בזו, ולכן הפך למתנגד חריף לציונות.
הוא חבר לרב אליהו עקיבא רבינוביץ, עורך "הפלס" בניסיון לארגן ועידה רבנית גדולה נגד התנועה הציונית, ניסיון שלא צלח.
בארצות הברית שימש בתחילה כרב הראשי של בוסטון (1907-1910), ולאחר מכן עבר, בשל מחלוקת על כשרות, לניו יורק, וכיהן מ-1912 כראב"ד "עדת ישראל" בניו יורק, ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית ובקנדה.
ועמד גם בראש כולל אמריקה.
הוא נודע בגישתו הבלתי מתפשרת בענייני הלכה והיה מעורב בפולמוסים בענייני כשרות.
נפטר בי' באלול תרצ"ה, 8 בספטמבר 1935, בניו יורק כ"זקן הרבנים בארצות הברית".
השאיר אחריו את בניו: הרב מנשה מרגליות שהיה רב בברוקלין, נחמיה ואליעזר גרשון מרגליות, ובתו איטא לאה אשת הרב עוזיאל טוביה גולדברג.
גולת הכותרת של פעילותו הספרותית-תורנית היו חמשה חומשי תורה עם פירושו "תורת גבריאל" והערותיו בשם "נחל גבים", אותם שלח להדפסה בירושלים כדי לתמוך כלכלית במשפחות עניות שראשיהן עסקו בהדפסת הספר.
וכן בהיתר גיור במצב של התבוללות.
אגדת אזוב - גאולת אברהם - גבורות אל, על הגדה של פסח
תורת גבריאל - פירוש על חמישה חומשי תורה
גנזי מרגליות - ביאור על חמש מגילות.
שם עולם - הגות, על פי מדרשים
גבריאל (פטיה) דגן (23 בפברואר 1922 – 28 במרץ 2008) היה במאי, שחקן, סופר, מחזאי, תסריטאי ופסיכולוג ישראלי.
נולד בשם פטר פישל בעיר הראדץ קראלובה בצ'כוסלובקיה.
כשהנאצים השתלטו על צ'כיה במרץ 1939 היה בן 17 וחווה את כל גזירות ההשפלה על היהודים מאיסור החזקת מקלטי רדיו עד לנשיאת הטלאי הצהוב.
הוא נשלח למחנה הריכוז טרזין שם ביים והשתתף במספר הצגות עד שנשלח לאושוויץ שם שרד את החיים במחנה וצעדת המוות בינואר 1945.
לאחר המלחמה חזר לפראג, למד משחק, שיחק בתיאטרון ועבד כתסריטאי בטלוויזיה הצ'כית.
ב-1949, לאחר השתלטות הקומוניזם על צ'כוסלובקיה, הצליח לברוח לישראל.
תחילה חי בקיבוץ גבעת חיים ואחר כך עבר לתל אביב.
היה חבר בוועדת הרפרטואר של התיאטרון הקאמרי, ביים הצגות בתיאטרון, בלהקות צבאיות ובחוגים דרמטיים.
ביחד עם השחקנים איזי אברהמי וזהרירה חריפאי הקים קבוצת תיאטרון "המקור" ואחר כך "האשנב".
ב-1957 הוא ביים בתיאטרון זירה את ההצגה "פרנסואה ראש גזר" שזכתה להצלחה גדולה.
ב-1960 השתתף בכתיבת התסריט לסרט הם היו עשרה ואף שיחק בו.
ב-1963 השתתף בכתיבת התסריט לסרט אף מילה למורגנשטיין.
בשנות ה-60 עבר עם אשתו בטי לארצות הברית, שם למד לתואר שני בפסיכולוגיה ועבד כמטפל.
הם חזרו לישראל ב-1968. בנוסף לעבודתו כמטפל, הוא כתב מספר מחזות וספרים העוסקים בעיקר בשואה.
ביחד עם אחיו הסופר אביגדור דגן פרסם את הספר "השען מסמטת המזלות", שסיפר על שען ניצול שואה המתגורר ביפו.
ב-1975 הקדיש לו עמוס אטינגר תוכנית חיים שכאלה שחלק גדול ממנה היה על השואה בכלל ומחנה טרזין בפרט.
בסוף שנות ה-70 הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "מצב משפחתי" בתור פסיכולוג יועץ.
הופעתו האחרונה כשחקן הייתה ב-1983 בתיאטרון נווה צדק בהצגה "גירושים מאוחרים" של שוש אביגל לפי ספרו של א.ב.
ב-1985 הופק הסרט הקצר "שואה טובה" בביומה של אורנה בן דור ותסריט של קובי ניב לפי סיפור של גבריאל דגן שאף השתתף בסרט.
גבריאל טארד (Gabriel Tarde; 12 במרץ 1843 – 13 במאי 1904) היה סוציולוג וקרימינולוג צרפתי, נחשב לאחד מאבות המחקר העוסק בהשפעת התקשורת על ההמון, וכאבי אסכולת שיקגו לחקר השפעת התקשורת.
טארד נולד בעיר סארלט, במחוז דורדון, ולמד משפטים בטולוז ובפריז.
מ-1869 עד 1894 הוא עבד כשופט שלום ושופט חוקר במחוז.
בשנת 1900 נתמנה לפרופסור בפילוסופיה מודרנית בקולז' דה פראנס.
ככזה, הוא היה המבקר הבולט ביותר בזמנו של האסכולה של דורקהיים בסוציולוגיה.
טארד עסק בקרימינולוגיה בתקופה בה עבד כשופט.
בעקבות מחקריו אלו טארד נחשב לנציג הבכיר של "האסכולה הצרפתית" בקרימינולוגיה.
מחקריו בקרימינולוגיה היוו בהמשך בסיס למחקריו בסוציולוגיה.
טארד יצר כמה מהרעיונות הבולטים בתחום התקשורת כמו מחשבה קבוצתית במאמרו THE PUBLIC AND THE CROWD מתאר דה טארד את שלבי יצירתו של "האספסוף" ומשווה אותו עם הציבור החושב האינטליגנטי והמשכיל.
במאמר זה, מציב טארד לעצמו בעיה: איך נוצרת הדעה הקיבוצית הקולקטיבית
ואיך בכלל נוצר קולקטיב שיש לו רעיון מאחד ואידאולוגיה משותפת?
האם ניתן לומר שהם היו "באוויר" עד שאיך שהוא נוצרה קבוצה שלמה הפועלת על פיהם?
טארד מגיע למסקנה שדעה למעשה לא קיימת ברמה הציבורית אלא רק ברמה האישית האינדיבידואלית עד שמגיע מישהו שנותן לה קול בכלי התקשורת ואז היא הופכת להיות דעתם של אנשים רבים.
המקור האמיתי לדעה הזאת אינו האיכר העובד בשדות ומחזיק בדעה זאת ורק כמה בני משפחה ושכנים יכולים לשמוע אותה, אלא איש התקשורת הפובליציסט המפיץ אותה בצורה מאורגנת, מתוחכמת, מובנת ומוסברת היטב, ובכך משכנע את הקהל גדול של אלפים.
מרגע שדעה זאת כפי שהתגלגלה בידיו מגיעה אליהם היא משכנעת אותה והופכת לדעה של ההמון אשר פועל על פיה.
בכך הופכים היחידים לקולקטיב בעל רעיון אחיד כפי שלא היו קודם לכן.
במאמרו טוען טארד שאין לראות באספסוף הגדול למרות מספרו אלא מעין "הד" של מי שיצר אותו איש התקשורת העיתונאי שיצר את הרעיונות שעליהם חוזר האספסוף בקול אדיר יותר ומפיץ אותם.
איש התקשורת הוא המוח המארגן והאספסוף הוא הגוף שכעת פועל על פי רעיונות אלו.
טארד מתאר למעשה את עולמו שלו בפריז של סוף המאה ה-19 שבו כמה כמה עיתונאים יוצרים דעה ציבורית של ההמונים שקוראים את עיתוניהם עולם שמעצבי דעות ציבור חזקים הם למעשה חזקים כמו פוליטיקאים ו"כס המלוכה" הוא שלהם.
במאמרו הוא מתאר את תהליך היווצרות האנטישמיות בצרפת, ותולה התפתחות זו באמצעי התקשורת: "לא ידוע לי על שום אזור בצרפת ששם העובדה שאף אחד שם לא ראה מימיו יהודים מנעה ממישהו להיהפך לאנטישמי וזאת מאחר שהאנשים שם קראו כל הזמן עיתונים אנטישמיים".
טארד מקדים את מסורות ההשפעה.
עוד לפני המסורת הראשונה שהתפתחה כאסכולת מחקר, וההתייחסות שלה לגבי תקשורת המונים ותפקידה בחברה הייתה אופטימית יותר.
היא לא בחנה השפעה, כך שכל צורת ההסתכלות והחשיבה שלה הייתה שונה.
השאלה שהטרידה את החוקרים באסכולת שיקגו היא "מה היא פני החברה האמריקאית בעת כניסת תקשורת ההמונים", מדובר על סוף המאה ה-19. מה שגישה זו חשבה היא שתקשורת ההמונים תהווה איזשהו אמצעי שיאפשר חיבור עם כל חלקי החברה ויתרום לביסוס חברה טובה יותר, מאוחדת יותר.
מכיוון שטארד רואה בעיתונות כלי הכרחי להיווצרותה של דמוקרטיה בחברת ההמונים.
נקודת המפתח של דה טארד היא המושג דעה, כצירוף אמונות ודעות של שיקולי דעה כתגובה למצב מסוים.
דעת הקהל היא צירוף הדעות של חברה באותה ארץ, באותה נקודת זמן.
טארד מנסה לפרק גם את מושג זה, לדעה ציבורית שכוללת מסורת (מורשת, עבר) וגם היגיון (שיקולי דעות רציונליים של אליטה).
גבריאל פרננדו דה ז'סוס (בפורטוגזית: Gabriel Fernando de Jesus הידוע גם כגבריאל ז'סוס; נולד ב-3 באפריל 1997 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בארסנל ובנבחרת ברזיל.
גבריאל ז'סוס נולד וגדל בסאו פאולו שבברזיל ומגיל צעיר שיחק כדורגל ברחובות והצטרף למועדון מקומי קטן בסאו פאולו.
ב-2012 החל לשחק במחלקת הנוער של פלמיירס.
ז'סוס הפך למלך השערים של קבוצת הנוער כשכבש 54 שערים ב-48 משחקים.
בינואר 2014, חתם ז'סוס על חוזה לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת של פלמיירס.
ב-27 באוגוסט 2014, נכלל לראשונה בסגל הבוגר של פלמיירס כשישב על הספסל בהפסד 0–1 לאתלטיקו מיניירו בבית.
ב-17 במרץ 2015, ערך ז'סוס את הופעת הבכורה שלו במדי פלמיירס כשעלה כמחליף בניצחון 0–1 על ברגנטינו בקמפאונטו פאוליסטה.
ב-9 במאי, ערך ז'סוס את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית כשפתח בהרכב בתיקו 2-2 נגד אתלטיקו מיניירו.
ב-15 ביולי, כבש ז'סוס את שער הבכורה שלו במדי פלמיירס במסגרת הגביע הברזילאי בניצחון 0–1 על ספורטיבה.
ב-30 באוגוסט, כבש ז'סוס את שער הבכורה שלו בליגה הברזילאית כבר אחרי 52 שניות בניצחון 2–3 על ג'וינוויל.
ז'סוס נבחרת לתגלית העונה של הקמפאונטו פאוליסטה לשנת 2015, כשבמהלך אותה השנה אף סייע לקבוצתו לזכות בגביע הברזילאי.
בהתאם לסגנון המשחק שלו, זכה ז'סוס לכינוי "ניימאר החדש" על ידי התקשורת העולמית.
ב-3 באוגוסט 2016, חתם ז'סוס במנצ'סטר סיטי ששילמה עבורו 27 מיליון ליש"ט, ז'סוס עבר רשמית למנצ'סטר סיטי בינואר 2017. הוא ערך בכורה כמחליף במשחק הליגה מול טוטנהאם.
את שערו הראשון במדי סיטי, ז'סוס כבש במשחק הליגה השני שלו בקבוצה מול ווסטהאם ב-1 בפברואר 2017.
ב-23 באפריל 2022 כבש ז'סוס רביעייה ראשונה בפריימיר ליג וגם הוסיף בישול בניצחון קבוצתו 1–5 על וטפורד.
ב-4 ביולי 2022 חתם לחמש שנים בארסנל.
תמורת העברתו שילמה ארסנל למנצ'סטר סיטי 45 מיליון ליש"ט.
ב-5 באוגוסט ערך הופעת בכורה בניצחון 0–2 על קריסטל פאלאס.
שבוע לאחר מכן כבש את שעריו הראשונים בקבוצה, כשכבש צמד בניצחון 2–4 על לסטר סיטי.
הוא סיים את העונה עם 11 שערי ליגה ב-26 הופעות .
בעונתו השנייה במועדון עונת 2023/2024 מעמדו נחלש והוא שיחק בעיקר כמחילף, ז'סוס וסיים את העונה עם 4 שערים ב-26 הופעות בליגה.
אולם הוא הוסיף להם 4 שערים ב-8 הופעות בליגת האלופות.
ז'סוס היה חלק מנבחרת ברזיל עד גיל 20 בגביע העולם 2015 עד גיל 20 שהתקיים בניו זילנד.
ז'סוס כבש את השער הראשון של הנבחרת הברזילאית בניצחון 2–4 על נבחרת ניגריה עד גיל 20. ב-2016, ז'סוס היה מועמד להימנות עם סגל נבחרת ברזיל לקופה אמריקה סנטנריו בארצות הברית אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת בשל בעיות ויזה.
ז'סוס נמנה עם סגל נבחרת ברזיל למשחקים האולימפיים 2016 וזכה עימה במדליית זהב.
בשנת 2019 נמנה בסגל נבחרת ברזיל לקראת טורניר הקופה אמריקה, בסופו של התחרות זכה עם הנבחרת בגביע.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022. בטורניר זה נפצע לשלושה חודשים
אולימפיידת ריו זה ז'ניירו (2016) : מדליית זהב
לואי לוראן גבריאל דה מורטיה – 25 בספטמבר 1898, סן-ז'רמן-אן-לה) היה ארכאולוג, אנתרופולוג ופוליטיקאי צרפתי שהצטיין כחלוץ בחקר הפרהיסטוריה.
הוא ייסד ב-1864 בצרפת כתב עת ראשון לפרהיסטוריה.
מורטיה היה בצעירותו פעיל סוציאליסט.
בהכשרתו היה מהנדס וגאולוג ופלאונטולוג.
אחרי שובו מגלות, בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית נכנס שוב לפוליטיקה המקומית והארצית וכיהן בשנים 1882–1888 כראש מועצת היישוב סן-ז'רמן-אן-לה ובשנים 1885–1889 פעל מטעם השמאל הרדיקלי כנציג המחוז סן-א-וואז באספה הלאומית הצרפתית.
גבריאל דה מורטיה נולד בשנת 1821 במלאן במחוז איזר שבצרפת, כבן למשפחה מלוכנית.
מורטיה למד במכללה הישועית של שאמברי ונותר משם עם גישה שלילית כלפי המנהיגות הדתית וגיבש השקפות אתאיסטיות ורפובליקניות.
הוא למד הנדסת מכונות בקונסרבטואר לאמנויות ומלאכות של פריז ומאוחר יותר למד גאולוגיה ופלאונטולוגיה.
בשנת 1848 היה מעורב במהפכת פברואר 1848. נודע במאמריו שפרסם, בין השאר, בשבועון La Revue indépendante ("לה רווי אנדפנדאנט"), שמתח בקורת על משטר הנשיאות של לואי-נפוליאון בונאפרט והיה לבעלי השבועון.
פייר-ז'וזף פרודון, עקב מאבקו בעד הסוציאליזם נעצר ונידון לשנתיים מאסר.
הוא נמלט מן המדינה לשווייץ וב-15 השנים הבאות חי בגלות, בעיקר באיטליה.
פעילותו המדעית בגלות איטליה ושווייץ
בשנת 1856 אחרי השתלמות באיטליה בתחום ההנדסה והגאולוגיה עבד מורטיה בבניית מסילת הרכבת שנועדה לחבר את לומברדיה עם ונציה.
הוא נשאר בהמשך בפסקיירה דל גארדה ובשנת 1858 פנה אל המחקר האתנולוגי והארכאולוגי.
הוא הקדיש את זמנו לחפירות באגמי לומברדיה וחקר את בתי הכלונסאות בשווייץ.
בשנת 1863 יחד עם הגאולוג השווייצרי אדואר דסור הוא גילה את האתר הנאוליתי הראשון באיטליה באיזולינו, בנפת וארזה על יד אגם מג'ורה.
הוא פרסם שלושה מחקרים על נוכחות האדם הקדמון בצפון איטליה, כשהשלישי התייחס באופן תקדימי באותה תקופה לעידן הקרח.
בשובו לצרפת ב-1864 הקים מורטיה את כתב העת המדעי "Matériaux pour l'histoire positive et philosophique de l'homme ("חומרים להיסטוריה פוזטיבית ופילוסופית של האדם"), בהמשך Matériaux pour l'histoire naturelle et primitive de l'homme (חומרים להיסטוריה טבעית וקדמונית של האדם) הראשון בצרפת המוקדש לפרהיסטוריה.
הוא ערך אותו עד שנת 1872 כשהתחלף עם אמיל קרטאיאק.
הוא סייע לפול ברוקה בייסוד בית הספר הצרפתי לאנתרופולוגיה, בו לימד כפרופסור החל משנת 1878.
בשנים 1865–1866 הוא השתתף בארגונם של הכנסים הבינלאומיים הראשונים לאנתרופולוגיה ולארכאולוגיה פרהיסטורית.
הראשון בהם התקיים בנשאטל בשווייץ ב-1866. שנה אחר כך, ב-1867 הוא ארגן את המחלקה הפרהיסטורית בתערוכה על "תולדות העבודה" שבמסגרת התערוכה העולמית בפריז.
התמנה לאוצר המוזיאון באנסי ואחר כך במוזיאון בז'נבה.
בשנת 1868 לפי המלצתו של אדואר לארטה, נשלח לעבוד כאוצר במוזיאון החדש לעתיקות לאומיות ("גאלו-רומיות", אחר כך "גאלו-רומיות וקלטיות"), לימים המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של צרפת, שהוקם בטירת סן-ז'רמן-אן-לה ומאוחר יותר התמנה לסגן האוצר הראשי שלו.
נתבקש להמציא סיווג של התרבויות החומריות וסיווג כרונולוגי החל מתקופת האבן על בסיס החומרים המוזיאוגרפיים שהצטברו במוזיאון בסן-ז'רמן-אן-לה, במיוחד אחרי התרומה משנת 1865 של אספן העתיקות בושה דה פֶרט.
תוך כדי עבודתו פרץ עימות ארוך ימים בינו לאוצר הראשי של המוזיאון, הארכאולוג וההלניסט אלכסנדר ברטראן.
בשנת 1865 חידש מורטיה את חקר התרבות גולאסקה שנתגלתה בשנת 1822 על ידי אב המנזר האיטלקי ג'ובאני בטיסטה ג'אני, ששייך אותה בטעות לתקופה הרומית.
מורטיה וגם הממונה עליו, ברטראן, התרשמו כי מדובר בתרבות חומרית קלטית מתקופת הברזל "הראשונה" ו"השנייה" ושהתמקמה בשטח לומברדיה, חלק מצפון פיימונטה והחלק הדרומי של הקנטון טיצ'ינו בשווייץ.
מורטיה הביא למוזיאון שלו בצרפת חלק מהותי מאוסף האב ג'אני וסייע על ידי כך בקביעת כרונולוגיה מעמיקה של ממצאיו.
באותה שנה הוא פרסם מונוגרפיה המכנסת בתוכה את כלל הדו"חות הארכאולוגיים החל משנת 1824 ואת ניתוחיו.
תרומתו לסיווג ולמינוח התקופות הפרהיסטוריות - הכלים כקריטריון
אחד הספרים החשובים שלו הוא Le Préhistorique, antiquité de l'homme ("הפרהיסטוריה - תקופת הקדם של האדם") שפורסם בשנת 1883 עם איורי בנו אדריין דה מורטיה.
אולם ב-1869 הוא בחר בשיטת חלוקה המבוססת על סוג האתרים והכלים שבהם.
הוא תיאר תחילה שתי תקופות ראשיות:"ממלכת העצמות" ו"ממלכת אבן הצור", כש:
תקופת "ממלכת העצמות" מחולקת ל:
תקופת "ממלכת אבן הצור", המחולקת ל:
בשנת 1872 הציע חלוקה של התקופה הפלאוליתית ליותר שלבים, קודם 14, אחר כך 9 שלבים, המוגדרים לפי סוגי הכלים שייצר האדם והנושאים שמות גאוגרפיים לפי דגם המינוח הגאולוגי.
מתוך שמות אלה 7 הם בשימוש עד היום:
התרבות השלית - לפי העיר הצרפתית של - מציינת תעשייה ליתית של השלב הפלאוליתי התחתון במערב אירופה ובצפון אפריקה, שקדם לתקופה האשלית.
כיום משתמשים רק במונח "התרבות האשלית".
גם מורטיה שם לב לדמיון בין הכלים באתר של ולאלו מסנט אשל ואבוויל.
התרבות השלית, וזו האשלית מתאפיינות באבני יד
התרבות האשלית - שנקראה לפי אתר הפרהיסטורי סנט אשל שעל יד אמיין במחוז סום (1869)
התרבות המוסטרית - כונתה כך בשנת 1860 על ידי אדואר לארטה לפי האתר הפרהיסטורי לה מוסטיה ביישוב פזאק-לה-מוסטיה, במחוז דורדון
התרבות הסולוטרנית - לפי אתר פרהיסטורי שנתגלה ב-1866 למרגלות הסלע רוש דה סולטרה () על ידי .
מורטיה ביקר בו לפי הזמנתו של טסטו-פרי
התרבות האוריניאקית - הונהגה ב־1872, אחר כך ננטשה וחודשה על ידי אנרי בריי בשנת 1906
התרבות המגדלנית - קרויה לפי מחסה הסלע "לה מדלן" שבדורדון, אותו גילה אדואר לארטה ב-1863
התרבות הטוראסית - מונח שמקורו ביישוב לה טוראס, שהוחלף ב
כמה מהמונחים שהוטבעו על ידי מורטיה ולארטה הם עדיין בשימוש, אך מורטיה סבר אז בטעות שכל שלב הוא תקף בכל העולם והוא שלב חובה בתוך תהליך חד-ליניארי.
לפי התפיסות המאוחרות יותר, התברר כי כל תרבות היא מצבור מקומי יותר, המסוגל להתקיים בחפיפה עם תרבויות אחרות וללא קשר ליניארי הכרחי איתן.
בנוסף טעה מורטיה כשחשב שהתרבות האוריניאקית, המאופיינת, לדעתו, בנוכחות כלים מעצמות, היא מעין שלב ביניים בין זו הסולוטרנית, שבה העצמות הן נדירות, ולמגדלנית, שבה העצמות הן מעובדות יותר.
מחקריו של האב אנרי בריי בתחילת המאה ה-20 מיקמו את השלב הזה לפני התרבות הסולוטרנית והמגדלנית ולא ביניהן.
בשנים 1884–1887 ניהל מורטיה כתב עת חדש לאנתרופולוגיה L' Homme.
בשנים 1882–1889 כיהן כראש העיר סן-ז'רמן-אן-לה ובשנת 1885 נבחר באספה הלאומית כנציג המחוז סן-א-וואז.
בשנת 1879 הציע מורטיה את המונח "אנתרופופיתקוס" כדי לציין "חוליה חסרה" בין הקוף ולאדם שסברו אז שחי השלישון ושייצר אאוליתים.
בהמשך הסתבר שהאאוליתים לא היו מיוצרים על ידי יצורים חיים אלא תופעות גאולוגיות.
השם אנתרופופיתקוס חזר לשימוש לתקופה אחר כך הוחלף בפיתקנתרופוס ועל ידי הומו ארקטוס אבל יצורים אלה לא חיו בשלישון.
מורטיה שיער תחילה שעידן הרביעון נמשך כ-250000 שנה.
מאוחר יותר מספר הזה, שהתקבל בזמנו בפליאה, בגלל אורכו ה"מופלג", תוקן פעמים חוזרות כדי להגיע בימינו לסדר של מעל שני מיליון.
מורטיה נפטר בשנת 1898 בסן-ז'רמן-אן-לה.
אחיו הבכור, פול דה מורטיה, היה בוטנאי.
26 באוקטובר 1905 - בארנה של לוטטיה ב של פריז הוקמה אנדרטה לזכרו על ידי הפסל אלפרד לה פן.
בשנת 1942 בימי הכיבוש הנאצי בצרפת פסל הדיוקן מברונזה של מורטיה שמעל האנדרטה סולק והותך.
רחובות נקראו על שמו בסן ז'רמן-אן-לה, גרנובל, של, אנסי ואמיין.
אוסף התכתבותו, רישומיו ומאמריו נרכש בשנות ה-1950 על ידי אוניברסיטת סארלנד.
הוא נשמר בספרייה הממלכתית והמכון לארכאולוגיה פרהיסטורית ואסיאתית מוקדמת ולארכאולוגיית המזרח התיכון של אוניברסיטת סארלנד.
Le Préhistorique, antiquité de l'homme 1883 - פורסם ב-1892 עם איורים מאת בנו, אדריין דה מורטיה
הרב גבריאל דבראשוילי (תרנ"ו, 1896 – ו' בטבת תשמ"ו, 1985) היה רבה של יהדות סוראמי שבגאורגיה וממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בישראל.
נולד בעיר צחינוואלי שבגאורגיה, בנם של רחמים ואסתר דבראשוילי.
למד אצל הרב אברהם חוולס, תלמידו ושליחו של הרב יצחק אלחנן ספקטור.
בהמלצתו נסע אל רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק, שם למד כשלוש שנים.
הוא שימש את הרב סולובייצ'יק, והוסמך על ידו לשוחט.
כשסיים את לימודיו חזר לגאורגיה, שם נשא את נעמי.
לאחר נישואיו התמנה כרבה הראשי של העיר סוראמי.
הנהיג את הקהילה היהודית בסוראמי למעלה מששים שנה.
בשנת 1973 עלה לישראל, והתיישב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
היה ממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בישראל.
היה פעיל יחד עם שני אחיו, הרבנים משה דבראשוילי ויעקב דבראשוילי, בפעילות רוחנית ותורנית בקרב עולי גאורגיה בישראל.
נכדו הוא יצחק אילן, סגן ראש השב"כ לשעבר.
נפטר בשנת 1985, ונקבר בחלקת יוצאי גרוזיה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אלבר אוגוסט גבריאל הנוטו היה פוליטיקאי והיסטוריון צרפתי, אשר שימש כשר החוץ של צרפת.
הנוטו נולד בבורבואר ב-19 בנובמבר 1853. הוא למד בבית הספר הגבוה לאומנות בפריז (École Nationale des Chartes), וב-1879 הצטרף למשרד החוץ הצרפתי כעוזר.
הוא שימש בין היתר כמזכיר בשגרירות צרפת בקונסטנטינופול.
ב-1886 הוא נבחר לפרלמנט כנציג מחוז אן, אולם הובס ב-1899. ב-1892 הוא ניהל משא ומתן עם צ'ארלס טאפר אשר בסיומו נחתם הסכם סחר בין צרפת לקנדה.
ב-31 במאי 1894 הוא מונה לשר החוץ בממשלתו של שארל דופוי והמשיך לכהן בתפקידו גם לאחר נפילת ממשלתו של דופוי.
בתפקידו כשר החוץ, הנוטו חשש מבריטניה ומהקולוניאליזם הנמרץ שלה.
הנוטו חפץ להקים ברית של המעצמות היבשתיות באירופה, שתכלול את צרפת, הקיסרות הגרמנית והאימפריה הרוסית.
חזון זה היה בלתי אפשרי כמעט לנוכח העובדה שבעקבות מלחמת צרפת-פרוסיה הרגשות האנטי-גרמניים בצרפת היו חזקים מאי פעם ורוח הרבאנש פיעמה בכל עוזה.
בתחילת פרשת דרייפוס, התנגד הנוטו לפתיחתה של חקירה כנגד הקצין היהודי אלפרד דרייפוס הנאשם בריגול, משום שלא רצה להחמיר עוד יותר את יחסי גרמניה-צרפת, וניסה לשכנע בכך את שר המלחמה אוגוסט מרסייה, אולם לשווא.
במהלך הפרשה, נאלץ הנוטו לטפל במשברים הדיפלומטיים שצצו כתוצאה ממנה.
ב-1 בנובמבר 1895 הודח הנוטו מתפקידו בידי ראש הממשלה החדש לאון בורז'ואה.
שנה לאחר מכן הוא הוחזר לתפקיד בידי ז'יל מלין ובלט במדיניותו הקולוניאליסטית במיוחד באפריקה.
מדיניות זו, והחשדנות שגילה כלפי בריטניה, הובילו לבסוף למשבר פשודה.
הוא היה המקים של "ועדת צרפת-אמריקה" - ארגון פרטי הקיים עד היום ונועד לקדם את היחסים בין צרפת למדינות אמריקה השונות.
בהמשך חייו הוא שימש כציר צרפת בחבר הלאומים, וכן קנה לו שם כהיסטוריון.
הוא פרסם ספרי היסטוריה רבים שזכו להערכה רבה.
גבריאל ווקין (ברומנית: Gabriel Vochin; נולד ב-26 בדצמבר 1973) הוא כדורגלן עבר רומני, ששיחק בעמדת הבלם.
ווקין התחיל את הקריירה שלו בספורטול בוקרשט.
בקיץ , ווקין הצטרף לקבוצה הבוגרת, אך רק בעונת הפך לשחקן הרכב בקבוצה.
בקיץ , ווקין חתם בפרוגרסול בוקרשט וכעבור שנה וחתם בפארול קונסטנצה.
בהמשך חזר ופרוגרסול ושוב לפארול.
בקיץ , ווקין חתם באוניברסיטת קראיובה.
בהמשך הקריירה שיחק גם ברוקאר בוקרשט וצ'אחלאול פיאטרה ניאמץ.
בקיץ , עזב את רומניה וחתם בוידאוטון מליגת העל ההונגרית.
ב-17 באוגוסט 2004, ווקין חתם בהפועל נצרת עילית, העולה החדשה לליגת העל.
ב-7 באוגוסט 2004, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–4 למכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו.
ב-20 בנובמבר 2004, ווקין הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד בית"ר ירושלים.
בקיץ , ווקין חתם בהפועל באר שבע שירדה לליגה הלאומית עונה קודם לכן.
בקיץ , הצטרף למכבי אחי נצרת.
לזכותו של ווקין הופעה אחת בנבחרת רומניה.
גבריאל ויליאנטי (בספרדית: Gabriel Viglianti; נולד ב-12 ביוני 1979) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי.
גבריאל ויליאנטי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת "רסינג" בעיר הולדותו קורדובה שבארגנטינה.
בשנת 2004 הוא עבר לבוליביה בה שיחק במספר קבוצות.
הוא היה נחשב לקשר בולט של הליגה ולאור הצלחתו קיבל חוזה להעברה לאירופה ונקלט ברומניה בקבוצת אוצלול גאלאץ.
הוא נקלט היטב ושיחק במועדון מספר עונות.
בעונת 2011 קבוצתו זכתה באליפות.
ביולי זכה עם המועדון בסופר קאפ לאחר ניצחון על סטיאווה בוקרשט (במשחק זה הוא נכנס בדקה הרביעית לאחר פציעתו של גבריאל ג'ורג'ו).
עונת 2012/2013 הייתה מוצלחת מבחינת ויליאנטי והוא כבש במהלכה 5 שערים.
בסוף העונה הוא פרש מכדורגל.
גבריאל אלחנדרו דק (בספרדית: Gabriel Alejandro "Gaby" Deck; נולד ב-8 בפברואר 1995 באניאטוז'ה, בסנטיאגו דל אסטרו שבארגנטינה) הוא כדורסלן ארגנטינאי, המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג.
דק החל את קריירת הכדורסל המקצועני שלו בקבוצה קימסה מהליגה הארגנטינאית הראשונה.
לקראת עונת 2015/2016 הצטרף לקבוצת סן לורנסו במדיה זכה דק באליפות ליגת האמריקות (מקבילה ליורוליג) שם נבחר לשחקן המצטיין בגמר בנוסף זכה גם בשלוש אליפויות מקומיות ברציפות בין שנת 2016 לשנת 2018.
חתם לשלוש עונות בקבוצת ריאל מדריד.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה דק באליפות ספרד ובסופרקופה הספרדי.
ב-19 ביולי 2018, דק חתם על חוזה לשלוש שנים בריאל מדריד לאחר שהגיעו להסכם רכישה עם סן לורנצו .
בעונתו הראשונה במועדון, הוא ערך הופעת בכורה בעונת ביורוליג 2018–19, עם ממוצעים של 4.4 נקודות ו-2.4 ריבאונדים על פני 31 משחקים.
הוא העמיד ממוצעים של 4.8 נקודות ו-2.9 ריבאונדים בליגה הספרדית במשך 30 משחקים.
ב-12 באפריל 2021, דק חתם על חוזה עם אוקלהומה סיטי ת'אנדר מהNBA.
ב-29 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו מול ניו אורלינס פליקנס, קלע שתי נקודות, לקח שני ריבאונדים וחילק שני אסיסטים לאורך 15 דקות בהפסד 109–95 של הת'אנדר.
ב-19 בינואר 2021 דק חזר לריאל מדריד, וחתם על חוזה לשנתיים.
את הופעתו בנבחרות הצעירות של ארגנטינה החל בשנת 2012 שהיה בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 17 לאליפות העולם שהתקיימה בליטא, שם הצטיין דק עם 21.5 נקודות למשחק ונבחר לחמישיית הטורניר.
בשנת 2019 שיחק זומן לנבחרת לקראת אליפות העולם עד גיל 19 שם סיימה נבחרת ארגנטינה במקום ה-12. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך בשנת 2015 באליפות האמריקות בכדורסל שם זכה במדליית הכסף.
שיחק גם באליפות האמריקות בכדורסל בשנת 2017 וזכה במדליית כסף נוספת ,השתתף גם בטורניר הכדורסל באולימפיאדה בריו דה ז'ניירו ב-2016 שכנבחרתו הודחה בשלב רבע הגמר.
בשנת 2019 זכה דק במדליית זהב המשחקים הפאן-אמריקאיים.
באותה שנה זכה דק במדליית הכסף בגביע העולם שנערך בסין.
גבריאל (גבי) דוביצקי (16 ביוני 1935 - 13 בפברואר 2023) היה טניסאי ישראלי, פעמיים אלוף ישראל בטניס (1958 ו-1961) וחבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
דוביצקי נולד ברמת גן וגדל בתל אביב, בנם הצעיר של חנה (דעואל) ויצחק דוביצקי.
יצחק אביו היה ספורטאי, נדבן, מארגן אירועי ספורט וחבר הנהלת איגוד הטניס בישראל.
הוא התאמן במכבי תל אביב.
הוא למד בבית הספר גאולה (יסודי) בתל אביב ותואר ראשון בהנדסת בניין בטכניון.
בשנת 1950 זכה עם אלעזר דודמן בגמר גביע ליכטיג לנוער לזוגות.
דוביצקי ודודמן המשיכו לשחק יחד בזוגות במשך שנים רבות, תוך שהם מתחרים זה מול זה בתחרויות ליחידים.
באליפות ישראל שנערכה באוקטובר 1958 הוא זכה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על חברו לקבוצה דוד אס ב-4 מערכות (3–6, 7–5, 6–4, 6–2).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1961 זכה דובצקי בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על יעקב דרוקמן מחיפה.
בשנת 1963 השיגו דוביצקי ואלעזר דודמן את הניצחון הראשון של נבחרת גביע דייוויס של ישראל על נבחרת טורקיה 1-4 באיסטנבול, והיה זה ניצחונו הראשון של דוביצקי ב"גביע דייוויס".
בשנת 1996 מונה דוביצקי לנהל את בניית קניון 'דונה פלאזה' בבודפשט, הונגריה, שהיה בבעלותו של איש העסקים הישראלי מוטי זיסר.
מטרת המינוי הייתה להשלים את בניית הקניון (60,000 מ"ר) תוך שלושה חודשים, על מנת להשיג את התואר "הקניון הראשון בהונגריה", ואכן דוביצקי עמד במשימה והקניון נפתח ב-14 באוקטובר אותה שנה.
מאז שנת 1974 עד לשנת 2002 היה מעורב דוביצקי במשפט שהוגדר בתקשורת כ"משפט הארוך בהיסטוריה של מדינת ישראל".
דוביצקי וארז לוסטיג, כדורסלן לשעבר ושחקן הפועל תל אביב ונבחרת ישראל, היו חברים ושותפים בחברה לבנייה.
השניים הסתכסכו ותבעו זה את זה בבית המשפט.
במהלך המשפט לוסטיג הוציא כ-2 מיליון דולר על ניהול משפט שנמשך 29 שנה.
דוביצקי נפטר ב-13 בפברואר 2023. הותיר אחריו שלושה ילדים מאשתו הראשונה, רחל, עמה התחתן ב-1958, ילדה אחת מאשתו השנייה, ורה, עמה התחתן ב-1982, ותשעה נכדים.
גבריאל דובאל היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
דובאל כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1811–1835, בתקופה בה כיהן כנשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל.
קודם לכן הוא היה חשב מחלקת האוצר, שופט בבית המשפט המדינתי של מרילנד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד וחבר בית המחוקקים של מרילנד.
איסטרברוק השיב שהניתוח של קארי חסר "שיקול רציני של מועמדים שהיו כה אפופים בערפל, כך שהם חמקו מתשומת לב ראויה אפילו בהקשר של חוסר משמעות" והוא סיכם שעמיתו של דובאל, השופט תומאס טוד, היה אף חסר משמעות עוד יותר.
גבריאל דובאל נולד במחוז הנסיך ג'ורג' שבפרובינציית מרילנד כילדם השישי של בנג'מין דובאל ושל סוזאנה טיילר.
שניים מאחיו הגדולים נהרגו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
דובאל למד משפטים בקריאה עצמית וב-1778 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז מגוריו, שם הוא עסק בעריכת דין במשרה חלקית.
עד מהרה הוא עבר לאנאפוליס, שם הוא שימש כתובע מחוזי החל מ-1781 ובבית המשפט של מחוז אן ארונדל החל מ-1783.
בשנים 1775–1777 היה דובאל פקיד במועצת הביטחון של מרילנד, שניהלה את המיליציה של המדינה, ולאחר מכן ועד 1781 הוא היה פקיד של בית המחוקקים של המדינה.
דובאל השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בתחילה בתפקידי מנהלה ב-1776, ולאחר מכן כטוראי במיליציה של מרילנד, שם הוא לחם בקרב ברנדיוויין .
בשנים 1781–1782 הוא היה חבר הוועדה לעיקול רכוש בריטי ולאחר מכן ועד 1785 הוא היה חבר מועצת מושל מרילנד.
בשנים 1787–1794 נבחר דובאל כחבר בית המחוקקים של מרילנד.
לאחר מכן ועד 1796 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של מרילנד.
לאחר מכן ועד 1802 הוא היה נשיא בית המשפט הכללי של מרילנד.
בשנים 1802–1811 הוא היה החשב של מחלקת האוצר .
ב-15 בנובמבר 1811 מונה דובאל על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סמואל צ'ייס, גם הוא בן מרילנד, שנפטר.
ב-18 בנובמבר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי וב-23 בנובמבר הושבע דובאל לכהונתו.
ב-23 שנות כהונתו של דובאל על כס השיפוט הוא כתב פסקי דין ב-18 תיקים בלבד, מתוכם 15 היו דעות הרוב, שתי חוות דעת משלימות וחוות דעת מיעוט אחת.
באותה תקופה היה בית המשפט העליון בעיקר אמצעי להבעת אמונתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל בממשלה פדרלית חזקה ולעיתים רחוקות הביעו השופטים בהרכב את התנגדותם.
מרשל עצמו כתב את רוב רובם של פסקי הדין של הרוב.
הפעם האחת בה דובאל כתב חוות דעת מיעוט הייתה בפסק הדין "מימה קווין וצ'יילד נגד הפבורן" (Mima Queen and Child vs.
Hepburn) מ-1813, בו הוא היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בתיק שבו נקבע אם בתו של עבד לשעבר תוכל לספק עדות שמיעה אם אמה הייתה חופשייה בעת לידתה.
דובאל כתב שהעדות צריכה להישמע, וש"שחורים מעמדתם חסרת האונים תחת הסמכות הבלתי נשלטת של אדוניהם, זכאים לכל הגנה הגיונית".
דובאל כיהן על כס השיפוט עד ינואר 1835, כאשר הוא פרש לאחר הגיעו לגיל 82. לדבריו של אחד הביוגרפים של מרשל, דובאל "זכה לכבוד על כהונתו רבת השנים לאחר שהאריך ימים ובריאותו התרופפה, שכן הוא חשש בנוגע למחליפו, כך הוא יצר מסורת שרווחה בקרב שופטי בית המשפט העליון".
לדברי הביוגרף שלו, אירווינג דילארד, בשנותיו האחרונות בבית המשפט, דובאל היה "כה כבד שמיעה, כך שהוא לא היה מסוגל להשתתף בדיונים".
דייוויד קארי טען ש"אין שום הוכחה...
שדובאל היה חרש או שאיבד את היכולת לדבר כאשר כיהן בבית המשפט".
גבריאל דובאל נפטר ב-6 במרץ 1844 בגלן דייל שבמרילנד, בגיל 91. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית בויגוואם, אחת מאחוזות המטעים שהייתה בבעלותו.
ביתו של דובאל, "מריאטה", שאותו הוא בנה ב-1812 וחי בו לאחר שמעונו בוושינגטון די.
עלה באש במהלך מלחמת 1812, הוא כיום מוזיאון פתוח לציבור.
במותו החזיק דובאל בבעלותו סכום של 14,000 דולר בבנק, 528 כרכים של ספרות משפטית, 38 עבדים ו-800 אקר (כ-3,200 דונם) של קרקעות.
יורשיו העיקריים היו אחותו, שרה סימפסון, וארבעת נכדיו.
קברו הועבר ב-1987 בערך, יחד עם שאר קברי המשפחה למריאטה בשל עבודות פיתוח אזוריות.
ב-1959 נקרא על שמו בית ספר תיכון הסמוך לביתו.
גבריאל דסאואר (בהונגרית: Dessauer Gábriel; ניטרה, 1805 – בלטונפקיאר, 1 ביוני 1878) היה רב הונגרי, משורר.
שנים מבניו יוליוס דסאואר ומוריץ דסאואר היו רבנים אף הם.
הרב גבריאל דסאואר היה תלמידו של הרב משה סופר (החתם סופר) ראש ישיבת פרשבורג (בהונגרית: פוז'ון, בסלובקית ברטיסלאבה) והרב הראשי של ברטיסלאבה.
לאחר הסמיכה לרבנות פעל כרב דסאואר ביישוב הקטן בלטונפקאיאר בהונגריה על שפת אגם בלטון במשך ארבעים שנה.
הוא היה תאולוג מעולה וחוקר יהדות משכיל.
יד גבריאל (1838), הסבר שנכתב ליורה דעה
האריאל (בודה, 1859), אשר מסביר את תורתו של הרב בר חנא, סופר תלמודי.
שירי זימרה, הסבר על חלק מספר בראשית
אוסף הדרשות שלו הופיע גם תחת השם Homiletische Skizzen (בודה, 1862).
הוא גם כתב שירים עבריים.
בניו היו מוריץ דסאואר, רב במיינינגן, והרב יוליוס דסאואר סופר תאולוגי.
גבריאל (גבי) זייליג (נולד ב-4 בנובמבר 1953) הוא מומחה לרפואה פיזיקלית ושיקום (בדגש על שיקום נוירולוגי).
הוא מכהן כראש תוכניות התואר השני בפקולטה למקצועות הבריאות ב וכפרופסור חבר בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב שם כיהן כראש החוג לרפואה פיזיקלית ושיקום.
גבריאל (גבי) זייליג נולד ב-4 בנובמבר 1953 ברומניה לזוג הורים רופאים, ובשנת 1970 עלה לישראל.
שירת בצה"ל כתותחן בנ"מ, ובהמשך כרופא במילואים בחיל האוויר.
נשוי לד"ר מיכל כץ-זייליג, רופאת משפחה, ולהם שלוש בנות.
ב-1982 סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מילאנו באיטליה.
שב לישראל והשלים התמחות ברפואה פיזיקלית ושיקום במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
ב-1993. נסע להשתלמות (Fellowship) באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית וסיים תת-התמחות בנוירו-טראומה ושיקום נוירולוגי.
בשנים 1999–2020 כיהן כמנהל המחלקה לשיקום נוירולוגי במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
בתקופתו המחלקה הרחיבה משמעותית את פעילותה, ובפרט התמקצעה בטיפול בבעיות הייחודיות של הסובלים ממצבים נוירולוגיים כגון פגיעות חוט שדרה, טרשת נפוצה, גילאן ברה, חבלות ומחלות מוחיות.
יזם והקים יחידות לשיקום אמבולטורי (אשפוזי יום), שבהן שילב טכנולוגיות שיקומיות מתקדמות לשיפור התפקוד גמישות, והפלסטיות של מערכת העצבים המרכזית.
בשנת 1997 הקים את היחידה לאשפוז יום כללי, ושנה לאחר מכן את מכון "צעדים".
- יחידה אמבולטורית לשיקום אנשים עם בעיות בתנועה בסיוע טכנולוגיות מתקדמות.
בשנת 2012 הקים את היחידה לאשפוז שיקומי עבור אנשים עם ממאירות של מערכת העצבים בחולים נוירו-אונקולוגיים.
בשנת 2014 הוביל את הקמת יחידת אשפוז יום שיקומי לחולי פרקינסון.
בשנת 2019, הקים את היחידה לאשפוז יום שיקומי עבור אנשים הסובלים מתסמונות אהלרס-דנלוס.
במקביל היה מעורב בפיתוח שיטות טיפוליות במציאות מדומה ושיקום מקוון (Tele-rehabilitation) ומשמש כיועץ למוסד לביטוח לאומי בתחומי הניידות.
מכהן כמנהל פרויקטים שיקומיים במרכז השיקום, שיבא, תל השומר מ-2020.
פרופ' זייליג חינך דורות של סטודנטים לרפואה, לפיזיותרפיה ולסיעוד באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2016-2020 שימש כראש החוג לרפואה פיזיקלית ושיקום בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2014 ל-2017, שימש זייליג כיועץ מחקר במכון ויצמן למדע, במחלקה לאימונולוגיה בפקולטה לביולוגיה.
החל מ-2020, זייליג מכהן כראש תוכניות התואר השני בפקולטה למקצועות הבריאות (ניהול הטיפול, ומדעי הבריאות והשיקום) בקריה האקדמית אונו.
זייליג משמש כרופא בכיר בבית הלוחם בתל אביב, וכיועץ לקצין רפואה ראשי בצה"ל בנושאי שיקום נוירולוגי.
הוא מורשה חתימה מטעם המכון הלאומי לפרוסטטיקה ואורטוטיקה ע"ש לואיס.
בין השנים 2005 - 2015 כיהן כחבר הוועדה המדעית לרישוי בשיקום, ובין 2005 ל-2010 כחבר הוועדה המדעית לרישוי בניהול רפואי ורפואה תעסוקתית.
בשנת 2017 יזם והיה שותף לבניית מאגר המידע השיקומי הדיגיטלי הראשון של נפגעי חוט שדרה בישראל.
פרופסור זייליג יזם והיה שותף במחקרים רפואיים שתוצאותיהם הוצגו בכנסים רבים בארץ ובעולם ובכתבי עת רפואיים, ביניהם "", "", "" ועוד.
גבריאל זווין היא סופרת ותסריטאית אמריקאית שכותבת למבוגרים ולצעירים.
גבריאל זווין נולדה ב-24 באוקטובר 1977 בניו יורק לאב אמריקאי יהודי-רוסי, ולאם קוריאנית.
זווין סיימה תואר ראשון באנגלית עם התמקדות בספרות אמריקאית באוניברסיטת הרווארד בשנת 2000. היא מתגוררת בלוס אנג'לס.
רומן הביכורים של זווין, "מרגרטאון", יצא לאור ב-2005 במסגרת תוכנית של בארנס אנד נובל ששמה Discover Great New Writers, ונכלל ברשימת המועמדים לפרס ג'יימס טיפטרי ג'וניור.
בשנת 2014 פרסמה את הספר "סיפורי חייו של מר פיקרי".
הספר זכה להצלחה רבה, הופיע לראשונה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר הלאומית של אינדי, והמשיך להיות רב מכר בינלאומי.
הספר תורגם ליותר משלושים שפות, כולל לעברית, יצא בהוצאת כתר ובתרגום יעל סלע-שפירו.
בשנת 2021 החלו הצילומים לעיבוד הקולנועי לרומן, שנכתב גם הוא על ידי זווין, בכיכובם של קונאל נייאר בתפקיד הראשי, לוסי הייל, כריסטינה הנדריקס, דייוויד ארקט וסקוט פולי.
הרומן הרביעי שלה למבוגרים, "ג'יין יאנג הצעירה", יצא לאור בשנת 2017, וזכה אף הוא לסיקור חיובי.
הספר יצא לאור בעברית ב-2018 בהוצאת תכלת ותורגם על ידי יעל סלע.
בפברואר 2023 יצא בעברית ספרה "מחר ועוד מחר ועוד מחר" בהוצאת תכלת בתרגומה של יעל סלע.
זווין כתבה מספר ספרים המיועדים לקוראים צעירים.
הרומן הראשון שלה לצעירים, "Elsewhere", פורסם ב-2005, שלושה חודשים לאחר הופעת הבכורה של ספרה למבוגרים.
הוא נבחר כספר ילדים "ראוי לציון" של איגוד הספריות האמריקאי, וכמועמד לפרס קוויל לשנת 2006. הספר זכה בפרס Original Voices Award של Borders, ונכלל במבחר של מועדון הספרים בארנס אנד נובל.
הספר אף נכנס לרשימת הספרים המועמדים למדליית קרנגי, ותורגם ליותר מ-25 שפות.
ספרה של זווין לנוער משנת 2007, "זיכרונותיה של נערה חולת אמנזיה", נבחר לרשימת הספרים הטובים ביותר של איגוד הספריות האמריקאי לצעירים.
בשנת 2010 עובד הסרט לקולנוע על ידי זווין והנס, ויצא כסרט היפני בשם "מישהו נישק אותי", בכיכובה של השחקנית היפנית מאקי הוריקיטה.
בשנת 2007 הייתה זווין מועמדת לפרס אינדיפנדנט ספיריט עבור התסריט הראשון הטוב ביותר שכתבה לסרט "שיחות עם אישה אחרת" (2005).
את הסרט ביים הנס קאנוסה וכיכבו בו הלנה בונהם קרטר וארון אקהרט.
החור שבו אנחנו נמצאים (2010)
סיפורי חייו של מר פיקרי (2014)
מחר ועוד מחר ועוד מחר (2023)
זיכרונותיו של נער חולה אמנזיה (2007)
כל הדברים האלה שעשיתי (2011)
שיחות עם נשים אחרות (2005)
זיכרונותיו של חולה אמנזיה בגיל העשרה (2010)
גבריאל דארקו הוא שחקן קנדי.
דארקו נולד בסנט ג'ון, קנדה.
שם הוא עבד בסניף מקדונלד'ס בעיר.
בשנת 2012, כשהיה בגיל 17, הוא נבחר לצד שישה עובדים נוספים של מקדונלד'ס להופיע בפרסומת לזכיינית שעוררה את העניין שלו במשחק.
הוא למד בבית הספר לקולנוע בטורונטו, וסיים את לימודיו ב-2015.
לאחר שסיים את לימודיו הופיע דארקו בפרק במיני סדרה, "Heroes Reborn: Dark Matters".
שנה לאחר מכן הופיע בקומדיית המצבים, "מייק איט פופ", במותחן הטלוויזיוני קצר הימים, "עדי ראייה" ובפרק בסדרת הטלוויזיה "ציידי הצללים" עליו חזר בפרק עונה השנייה בשנת 2017.
בשנת 2017 הופיע בפרק בסדרה "עיניים פרטיות" ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "Save Room for Dessert".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי לצד טיי ווד בסדרת הטלוויזיה "ריבוט: קוד המגינים".
באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "Zombie at 17", ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אימפולס".
בשנת 2019 התארח בפרק בסדרת הטלוויזיה "אלים אמריקאים".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "משפחת אוקטובר" המשודרת בנטפליקס.
באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "I Will Steal Your Life!", בסרט הטלוויזיה "Imperfect High".
גבריאל ורון פונסקה דה סוזה (בפורטוגזית: Gabriel Veron Fonseca de Souza; נולד ב-3 בספטמבר 2002 באסו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פורטו מליגת העל הפורטוגלית.
ורון גדל במחלקת הנוער של פלמיירס.
ב-28 בנובמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לפלומיננסה במסגרת המחזור ה-35 בליגת העל הברזילאית לעונת .
ב-5 בדצמבר הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 5-1 על גויאס במסגרת המחזור ה-37 באותה עונה.
בסך הכל ערך ורון 49 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-22 ביולי 2022 חתם ורון בפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
גבריאל האנוט (6 בנובמבר 1889 - 10 באוגוסט 1968) היה כדורגלן ועיתונאי צרפתי.
האנוט הקים את גביע אירופה לאלופות, שלימים הפך לליגת האלופות, וכך גם את פרס כדור הזהב, פרס הניתן לשחקן הטוב של השנה, אשר נבחר על פי ביצועיו בשנה הקודמת.
האנוט רשם 12 הופעות בנבחרת צרפת.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-8 במרץ 1908 נגד נבחרת שווייץ.
בקיץ 1908 נכלל בסגל הנבחרת, אך לא זכה לשחק.
האנוט הספיק לערוך 10 הופעות נוספות בנבחרת עד תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה רשם הופעה נוספת, כקפטן נגד נבחרת בלגיה ב-9 במרץ 1919.
בעקבות תאונת מטוס שהיה מעורב בה, נאלץ האנוט לסיים את הקריירה ככדורגלן והתחיל את דרכו כעיתונאי.
האנוט ועמיתו בעיתון הצרפתי ל'אקיפ, ז'אק פראן, היו המובילים העיקריים מאחורי הקמת גביע אירופה לאלופות.
גבריאל וידוביץ' (בגרמנית ובקרואטית: Gabriel Vidović; נולד ב-1 בדצמבר 2003 באאוגסבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני-קרואטי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה.
וידוביץ' גדל במחלקות הנוער של אאוגסבורג ובאיירן מינכן.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
ב-14 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-0 על ארמיניה בילפלד במסגרת המחזור ה-30 בבונדסליגה לעונת 2021/2022. הוא ערך שלוש הופעות ליגה בעונה זו, בה זכתה באיירן מינכן באליפות גרמניה.
ב-30 באוגוסט 2022 הושאל וידוביץ' למשך עונת 2022/2023 לויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
ב-4 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על חרונינגן במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-22 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אמן במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
הוא ערך 25 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-30 באוגוסט 2023 הושאל וידוביץ' שוב, הפעם לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
השאלה זו הייתה לתקופה של שנה, עם אופציה לרכישה בסיום ההשאה.
וידוביץ' הבקיע שבעה שערי ליגה ב-27 הופעות בעונת 2023/24, וזכה עם הקבוצה בדאבל מקומי, אך אופציית הרכישה לא מומשה, והוא חזר בתום העונה לבאיירן מינכן.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל וידוביץ' בפעם השלישית, והפעם למיינץ 05 מהבונדסליגה.
וידוביץ' ערך במיינץ הופעה אחת בלבד, וחזר לבאיירן מינכן בפברואר 2025.
וידוביץ' היה חלק מסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
אליפות ליגת העל הקרואטית: 2023/24
גבריאל וולש היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה כמריסול בסרט האימה העל-טבעי "פעילות על טבעית: המסומנים", וכג'ס במותחן המדע הבדיוני "הכוורת" (2014).
וולש הופיעה גם בסדרות טלוויזיה שונות, ובראשן "חסרי בושה" "יומני הערפד", ו"מספיק טוב".
היא במקור מאינדיאן הד פארק, אילינוי, ארצות הברית.
היא סיימה את בית הספר התיכון ליונס טאון ב-2007. היא ממוצא מעורב אפרו-אמריקאי ואירי.
יש לה בת בשם ליילה בריאנה בארנט.
שנה סרט תפקיד הערות 2011 קלפטוסומניה ג'ני סרט קצר 2014 פעילות על טבעית: המסומנים מריסול ורגס הכוורת ג'ס 2017 Roofers מליסה2021Unknown Dimension: The Story of Paranormal Activityעצמהדוקומנטרי
הרב גבריאל דוידוביץ' הוא רב ארגנטינאי, שכיהן בשנים 2013–2022 כרב הראשי האשכנזי של ארגנטינה.
בפברואר 2019 הותקף הרב דוידוביץ' באלימות בביתו ונפצע באורח קשה.
דוידוביץ' נולד וגדל בבואנוס איירס שבארגנטינה.
הוא התחנך בחוגי הקהילה האורתודוקסית המקומית, ולמד בישיבת "חפץ חיים" בבואנוס איירס.
לימים הצטרף לצוות הנהגת הישיבה, ושימש כאחד מראשי הישיבה לצד ראש הישיבה הרב שמואל אריה לוין
בשנת 2013, לאחר פרישתו לגמלאות של הרב שלמה בן-חמו, מונה גבריאל דוידוביץ' לתפקיד "הרב הראשי האשכנזי" של ארגנטינה.