tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיר הנושא של הסדרה, "גם כי אלך", הוא לחן מקורי על מילים מספר התהילים.
הלחן נכתב ובוצע על ידי אליסף בשארי ויקיר ששון, הרכב האתנו-גרוב הישראלי "רבע לאפריקה".
טוראי עמרם אלקיים (רועי ניק) - הגיבור הראשי.
עבריין שבבניק שעלה לאוטובוס לבקו"ם כשברח עם שימי חברו אחרי גנבה.
טוראי/סמל יעקב אנילביץ' (דולב מסיקה) - חסיד ויז'ניץ, שהתגייס לצבא בניגוד לעמדת משפחתו.
בעונה שנייה הופך לסמל מחלקה 1.
טוראי גור-אריה כהן (אבי מצליח) - עונה 1. חרדי לאומי שמשרת ביחידה ופעיל לשעבר בנוער הגבעות.
גרם לתקרית במסגד שבסופה התאבד בירייה.
סג"ם/סגן אלישבע גליקמן (יעל פולמן) - קצינת ת"ש.
סמל תמר (סוזאנה פפיאן) - עונה 1. סמלת שמשוחחת ברשת הקשר עם יעקב ומתאהבת בו.
טוראי יונתן גליקמן (יובל שבח) - אחיה של אלישבע.
בעונה השנייה משרת יחד עם עמרם ויעקב וגורם יחד עם הלל לתקרית.
טוראי הלל (מיכאל גבעתי) - עונה 2. חייל מתנחל שהרג את אליהו, וכלא את יעקב בעזרת יונתן.
סג"ם אלכסיי (איליה ציבולסקי) - עונה 1. מפקד מחלקה 1 בעונה הראשונה שלבסוף מודח.
סמל בנג'י גליקמן (עופרי ביטרמן) - עונה 1. סמל במחלקה החרדית ואחיה של אלישבע.
בסוף העונה הראשונה הופך למפקד המחלקה אך פורש לפני העונה השנייה.
רס"ן הרב אליהו גרנות (דני שטג) - רב הבסיס.
אביגדור (אורן כהן) - עונה 1. עבריין מסוכן שרדף אחרי עמרם ושימי לאחר שגנבו ממנו יהלומים.
טוראי משה (אורי עטיה) - עונה 1. חייל חרדי שהופך למנודה עקב הלשנתו למפקד על חיילים אחרים.
ספי (רותם קינן) - עונה 1. איש השב"כ, המנסה לגייס את גור אריה לשב"כ.
סמל ליאת (איאן פינקוביץ) - עונה 1. חיילת שמשרתת יחד עם תמר ברשת הקשר.
רונן דוידוב - עונה 1. כתב של mako העורך כתבה על הגדוד החרדי.
שימי אלבז (עדי אלון) - עונה 1. חברו הטוב של עמרם שלבסוף בוגד בו.
מאיר אנילביץ' (יואב הייט) - משגיח בחסידות ויזניץ' ואביו של יעקב שהתנגד להתגייסות בנו ומגרש אותו מהבית.
חנה אנילביץ' (דוית גביש) - אמו של יעקב שהתנגדה להתגייסות בנה.
הרב ישראל מנשה (ישי גולן) - עונה 1. רב מתנחל שלימד את גור אריה ופגע בו מינית.
הרב ערבליך (יהודה בארקן) - ראש ישיבת ויז'ניץ.
לאה מליקובסקי (מאיה קורן) - בחורה שהשתדכה עם יעקב אך האירוסין שלהם בוטל ובכל זאת הם נפגשו שוב.
סגן בניה (גל פופולר) - עונה 2. מפקד מחלקה 1. קצין דתי העובד לצד אלישבע.
טוראי אלחנן (יהונתן וילוז'ני) - עונה 2. חייל מתנחל שאחיו נרצח על ידי מחבלים.
ג'ו (אלון חמאווי) - עונה 2. סוכן שב"כ העובד עם עמרם.
גב' מליקובסקי (רותי בורנשטיין) - עונה 2. אמא של לאה.
אליהו נוימן (רפאל עבאס) - עונה 2. חסיד ויז'ניץ ובן אחותו של הרב ערבליך.
נהרג במהלך קטטה עם יונתן והלל.
אביו של אלכסיי (סלבה ביברגל) - עונה 1. אביו של אלכסיי העובד כשומר בחניון.
מר אלקיים (אייל רוזלס) - אביו של עמרם שאינו בקשר עמו.
טוראי פנחס רויזמן (עדיאל ברזל) - עונה 1. חייל חרדי, ה"צדיק" של המחלקה.
אור בן מלך - עונה 1. חייל חילוני שגונב מהגדוד החרדי חפצים עד שעמרם תופס אותו.
חדווה (דורית לב ארי) - עונה 1. אמא של אלישבע.
יפעה שוורץ (מור פולנוהר) - עונה 1. חברתו וארוסתו לשעבר של גור אריה.
סא"ל אבנר (ארז דריגס) - מפקד הגדוד.
סמל אורן (לירן דוד) - עונה 1. אפסנאי העובד בבסיס.
חוקר מצ"ח (בר פלד) - עונה 1. חוקר את עמרם בכלא על גנבת התחמושת, ולאחר לחץ מוציא ממנו הודאה כוזבת.
בתחילת 8 הפרקים הראשונים מראים קטעים מתוך התרגיל הלילי שבו גור אריה נעלם ובהמשך עוברים שלושה חודשים לפני כן - הזמן שבו החיילים החרדים התגייסו והחלו את הטירונות.
בסיס היחידה וסביבתו הוא מקום ההתרחשות העיקרי של העלילה, ולעיתים עוברת העלילה למקומות שמחוץ לבסיס, ובפרט לבני ברק, עיר מגוריהם של יעקב ועמרם.
עמרם אלקיים (רועי ניק) וחברו שימי אלבז (עדי אלון) נמלטים משני גברים שרדפו אחריהם בסמטאות פרדס כץ בעקבות גנבת צרור יהלומים המוסתר בתוך מזוזה והיו שייכים לעבריין אביגדור (אורן כהן).
במהלך המרדף עולה עמרם לאוטובוס, שמתגלה לו כאוטובוס המסיע חרדים לבקו"מ, ושם הוא מתגייס.
יעקב אנילביץ' (דולב מסיקה) מגיע לבקו"מ מלווה על ידי אמו הדואגת (דוית גביש).
כאשר יעקב יוצא לחופשת שבת, אביו מסרב להכניסו לביתו, ושולח אותו לישון אצל סבתו.
לפני כניסת השבת יעקב ועמרם, בלבוש אזרחי אך עם רוביהם על כתפיהם, נתקלים בחבורת צעירים חרדים, ובהם אחיו של יעקב, ובתגרה שמתפתחת גונבים החרדים את הרובים של יעקב ועמרם והללו מתלוננים למפקדיהם.
הרובים מוחזרים למפקד פלוגת הטירונים על ידי אחד מהגונבים אך ללא עונש.
יעקב ועמרם מחליטים לנקום בתוקפיהם ועמרם גונב רימונים מהבסיס, אך אלישבע (יעל פולמן), קצינת הת"ש, משכנעת אותו לא לפעול נגד החוק ועמרם מחליט להחזיר את הרימונים אך נתפס בדרך.
יעקב משכנע את חבריו למחלקה להפגין למען שחרורו של עמרם, ובסופו של דבר מפקד המחלקה, אלכסיי (איליה ציבולסקי), הוא שפונה לאלוף הפיקוד ומביא לשחרורו של עמרם.
לאחר שחרורו עמרם נמצא בקשר עם אלישבע.
כשהמחלקה משתחררת לשבת עמרם מחליט לנסוע לאפרת - היישוב בו אלישבע מתגוררת.
עמרם מפספס את האוטובוס חזרה ואמה של אלישבע מזמינה את עמרם להישאר אצלם בשבת, למורת רוחו של בנג'י (עופרי ביטרמן), אחיה של אלישבע, והסמל ביחידה של עמרם.
במהלך השבת יונתן (יובל שבח), אחיה הקטן של אלישבע ועמרם פורצים למזכירות היישוב ויונתן גונב משם אייפון.
במוצאי שבת, בנג'י מתעדכן בפריצה ולאחר שמוצא את האייפון במיטתו של עמרם, הוא מאשים אותו בגנבה ועמרם יוצא מביתם בכעס ומכה בחור שהקניט אותו.
אלישבע מבינה שעמרם לא אשם ורצה להתנצל אחריו.
בהמשך היא מבררת על עברו ועל אביו שאיננו בקשר עמו (אייל רוזלס) וכן על כך שאמו לא מתה כפי שסיפר.
במקביל מתפתח קשר מהוסס ברשת הקשר בין יעקב לבין הסמלת תמר (סוזאנה פפיאן).
תמר משקרת ליעקב וטוענת שהיא בלונדינית ואחרי מספר לילות של דיבורים בקשר הם מחליפים ביניהם ספרים.
יעקב מחליט להחזיר לתמר את הספר אך מתבלבל בינה לבין חברתה הבלונדינית ותמר נפגעת ממנו.
לאחר שהיא עוזרת לו בריאיון לתקשורת הוא מתנצל.
ואולם בגלל היותה חילונית יעקב מחליט גם לבדוק שידוך שארגן לו הרב אריה ערבליך (יהודה בארקן), ראש ישיבת ויזניץ' והוא מחליט להתארס.
עקב כך הוא בוחר לפרוש מהצבא, אך תמר מגיעה לבקר אותו בבני ברק, שומעת שהוא מאורס והשמועה שהוא נפגש איתה מגיעה להוריו.
יעקב מבטל את האירוסין וחוזר לצבא.
גור אריה (אבי מצליח), מתנחל שהשתייך לנוער הגבעות ומתגייס במפתיע, נתון ללחץ של איש השב"כ ספי (רותם קינן) שמאיים "להעיף אותו" ומבקש ממנו למסור מידע והוא מלשין על הרימונים של עמרם ללא ידיעתו.
הוא הוטרד מינית בילדותו על ידי הרב ישראל מנשה (ישי גולן), חברו של אביו, שלימד אותו וגרם לו לבטל אירוסין, להתגייס ולעזוב את הישיבה.
הוא כמעט שורף לרב את המשרד אך מתגלה על ידו.
הוא אומר לספי שיש לרב בנזין בארונית והוא שולח בחורים להצית מסגדים, וגורם למעצרו.
בתרגול המחלקה סביב קריית ארבע, רב המחלקה אליהו גרנות (דני שטג) מאשר לרב מנשה להשמיע להם שיחה אך גור אריה לא מצליח להישאר בפנים ונאלץ לגלות לרב על מה שעבר.
מיואש הוא פונה לאחד החיילים ומספר שהוא הלשין על עמרם ובלילה כשהם בשטח, עמרם שהיה חברו לפני כן, נותן לו מכות ומבריח אותו מהקבוצה.
אלכסיי והטירונים חוזרים על עקבותיהם כדי למצוא אותו, ומגלים פלסטיני שגור אריה הרג, ואילו גור אריה מתבצר במסגד סמוך ולא מסכים לצאת.
בזמן שאלכסיי והמ"פ מנסים להוציאו משם, מתקרבת אל קבוצת החיילים חבורה של פלסטינים צעירים ומיידה אבנים לעברם.
המחלקה תופסת עמדות אך עמרם ויעקב מתחמקים בניסיון לחלץ את גור אריה בדיבורים.
למקום מגיעה יחידת ימ"מ ובזמן שהם נערכים אלכסיי תופס את עמרם ויעקב מתחמקים אך מצטרף אליהם.
הם פורצים למסגד ומנסים לשכנע את גור אריה לצאת אך הוא צורח עליהם לצאת.
אלכסיי לא מקשיב לו וגור אריה יורה לו ברגל ומפיל אותו.
גור אריה מבקש להביא את הרב מנשה למסגד וכשהוא מגיע הוא מבקש ממנו לדבר לבד.
גור אריה שואל אותו למה הוא פגע בו והרב אומר שהוא פיתה אותו ושהוא יעזור לו לתקן את מה שגרם לו.
דברי הרב גורמים לגור אריה להתאבד, אך אף אחד לבד מהנוכחים בחדר יודע על כך וחושבים שהוא פלט כדור בשגגה.
יעקב מוצא הקלטה של השיחה האחרונה של גור אריה ומעביר אותה לרב גרנות.
למחרת המחלקה מגיעה לשבעה של גור אריה ומוצאים שם את הרב מנשה.
כשהוא רואה את יעקב ועמרם הוא מחליט לברוח אך הם עוצרים אותו מחוץ לבית.
הרב גרנות מגיע, משמיע לרב מנשה את ההקלטה ומזמין לו משטרה.
בינתיים אלכסיי מודח מהמחלקה, בנג'י מחליף אותו ורודה בטירונים שמחליטים לנקום בו ומפילים אותו מאלונקה.
הוא מחליט לפעול לסגירת המחלקה.
אלכסיי הפורש מגיע להיפרד מעמרם.
שימי כמעט נתפס על ידי אביגדור ומעביר לעמרם את המזוזה שמותקנת בבסיס.
הוא מנסה למכור אותה מהר אך הלקוח מתברר כעובד של אביגדור.
בהמשך אביגדור לוכד את שימי ומאיים עליו אך שימי מבטיח להחזיר לו למחרת את היהלומים, ועמרם אכן מחזיר אותם בבקשה שיעזוב את שימי.
שימי משקר על עמרם שאביגדור לוחץ אותו להעביר שקית קנאביס דרך הצבא, אך יעקב תופס במקרה את השליח.
לאחר ריב עם עמרם הוא מעביר את השקית לאלכסיי.
שימי שורף את מכוניתה של אלישבע ואומר לעמרם שהוא ייתן לו עוד צ'אנס אם יגנוב עבורו כלי נשק.
עמרם פותח לשימי את שער הבסיס בלילה וזה מתגנב לנשקיה וגונב כלי נשק אחד יותר ממה שסוכם.
עמרם מתווכח איתו והוא מכה אותו ועמרם מתעלף.
הוא לוקח את הרובה של עמרם ובורח, מה שמחשיד את השומר שקורא לאלישבע הקצינה.
אלישבע מגלה שנעלמו רובים ומדווחת לקצינים, מה שגורר חקירה רצינית.
אלישבע מבינה שזה קשור לעמרם ומסרבת לדבר איתו.
עמרם מבקש מאביגדור לעזוב אותם, וזה מחליט לסגור חשבון עם שימי.
עמרם מבין מה קרה, מוצא את שימי במחבוא ומחפש את הרובים.
שימי שולף את אחד הרובים הגנובים ומאיים עליו אך יעקב מגיח מאחוריו במפתיע ויורה לשימי ברגל.
כשהם מתרחקים אביגדור מגיע לסגור עם שימי חשבון.
בסוף העונה הראשונה הקצינים העליונים מוצאים את הרובים הגנובים על המיטה של עמרם ומשטרה צבאית מגיעה ולוקחת את עמרם באזיקים.
לאחר כחצי שנה בכלא הצבאי, עמרם משתחרר בעקבות עסקה שחתם עם השב"כ ונשלח להשלים את הטירונות הצבאית שלו באותה המחלקה, לצד טירונים חדשים.
הוא מתיידד במהירות עם הטירונים החדשים ביניהם יונתן, אחיה של אלישבע ואליהו, חסיד ויז'ניץ מהקהילה של יעקב שהתגייס לצבא כדי להתנתק מהנורמות החרדיות ולצאת בשאלה.
בינתיים, יעקב תופס את מקומו של בנג'י והופך לסמל המחלקה.
עד מהרה היחסים בין יעקב ועמרם מתערערים, כשיעקב מבקש מעמרם להתרחק מאליהו ומתייחס אליו בקרירות כאל כל הטירונים האחרים, בעוד עמרם מסרב לציית לפקודות מהמפקד החדש שלו.
בעונה זו מתגלה כי הקשר בין יעקב לתמר לא הצליח להתקדם, ונפרדו כמכרים.
אליהו נתפס מחלל שבת והוא מבקש לעבור ליחידה חילונית.
יעקב מסרב לקבל את בחירתו ומשכנע את אליהו לצאת להתבודדות בטבע.
השניים יוצאים מן הבסיס, אך יעקב מגלה את אליהו שוכב חסר הכרה, ובטרם יספיק להגיב הוא עצמו חוטף מכות ומוצא את עצמו כלוא בחדר קטן, ידיו אזוקות ושק לראשו.
תחילה מסיירים סביב הבסיס, אך לאחר שמתקבל מידע מרב הבסיס שהיה חשש לתקיפה מצד חסידי ויז'ניץ, מתמקדת החקירה בהם.
נסיונותיו של עמרם לשכנע את כוחות הביטחון שכיוון חקירה זה מטופש וחסר סיכוי - עולים בתוהו.
אמו של יעקב מתחרטת על התנכרותה אליו ופונה בתקיפות אל ראש הישיבה, אך הוא משכנע אותה שאינו יודע דבר.
בינתיים מצליח יעקב לשחרר את ראשו מן השק ואת ידיו מן האזיקים, המתגלים כאזיקון פלסטיק פשוט.
עמרם פונה לחוקר השב"כ ג'ו (אלון חמאווי) שעמרם מרגל בשבילו ולכן שוחרר מהכלא, ומבקש ממנו שיחפש בשבילו את חברו לשעבר, יעקב, ובתמורה ידווח על החייל שאיתו - אלחנן (יהונתן וילוז'ני), פעיל נוער גבעות לשעבר.
עמרם נקשר לאלחנן ומגלה שמאז רצח אחיו הוא נטש כל חלק בפעילות של נוער הגבעות והוא טיפוס מסתגר שנמנע מפעילות.
במקביל, עמרם מבטא באוזני אלישבע את אכזבתו מכך ולא ביקרה אותו ולא השיבה להודעותיו בכל ימי מאסרו.
עמרם מנסה לחדש את הקשר עמה, אך היא מגיבה בקרירות.
בחיר לבה, המ"מ של הפלוגה החרדית, מציע לה נישואין והיא מקבלת.
עמרם שומע את הבשורה מאחיה, יונתן, המשרת עמו באותה פלוגה, ונותר המום ומבולבל.
יעקב מנסה להיחלץ מהחדר - הנראה כמין מחסן מבולגן - אך אינו מצליח.
מישהו נותן לו עוגה - שהצופה מזהה אותה כעוגה שנאפתה זמן קצר קודם לכן לכבוד יום ההולדת של יונתן - מונחת על גבי נייר צה"לי.
בתחילה, יעקב חושד שעמרם כלא אותו אך בהמשך מתבררת האמת המרה.
אליהו התקוטט עם יונתן וחברו הלל (מיכאל גבעתי) והם פגעו בו פגיעה אנושה והרגו אותו.
הם ראו את יעקב מתקרב והבינו בטעות שהוא יודע משהו.
כדי שיעקב לא ילשין עליהם, הם כלאו את יעקב והשאירו את אליהו לגורלו.
לאחר מכן, כאשר יונתן פתח את החלון על מנת לשחרר את יעקב, האחרון זיהה אותו ולכן הוא כלא אותו שוב.
הם התווכחו מה לעשות עם יעקב - האם לשחרר אותו תוך סיכון של הלשנה או להניח לו למות.
בסופו של דבר מתגלית גופתו של אליהו וחוקרי מצ"ח חוקרים את חיילי היחידה, עמרם מגלה את מעורבותו של יונתן במקרה ומעדכן בכך את אחותו - אלישבע.
במקביל מנסה להציל את יעקב וכופה על יונתן להוביל אותו למקום המסתור שבו מוחזק יעקב, אך כשהם מגיעים לשם הם מגלים שהלל החליף את המנעולים ולא ניתן לפתוח את המקלט.
עמרם גורר את יונתן למשרדה של אלישבע ושם הוא מספר הכל.
אלישבע מבקשת מעמרם לשתף פעולה עם תוכניתו של הלל להוציא את יעקב בלילה ולהשליכו ליד כפר ערבי.
עמרם מסכים ואף משביע את יעקב שלא יספר על יונתן והלל.
עמרם נוסע עם ג'ו לבקר את אביו הנוטה למות ובאמצע הדרך מקבל הודעה שאביו מת.
הם עוצרים בתחנת דלק ועמרם מחליט לספר לג'ו על המקרה.
הם עוצרים את יונתן והלל, שהחליטו להבריח את יעקב לכפר ערבי.
הלל משיג אקדח, יורה בג'ו ופוצע אותו אך נתפס על ידי עמרם שמזמין משטרה לו וליונתן ומשחרר את יעקב.
אחרי השבעה עמרם ואלישבע נפגשים.
אלישבע מתנצלת על שכמעט סיבכה את עמרם ואומרת לו שהיא עוזבת את הבסיס.
יעקב חוזר לחיק משפחתו, שכעת מקבלת אותו באהבה, ולאחר מכן גם לפקד על כיתת הטירונים ועל עמרם שחוזר להיות חברו.
כיפת האסקי היא כיפת שלג, בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הכיפה היא הנקודת הגבוהה ביותר של רמת האסקי;
גובהה של הכיפה 3,580 מטרים מעל פני הים.
הכיפה ממוקמת בין מוצאם של קרחון ברנדאו, וקרחון רמזי.
שמה של הכיפה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הכיפה נקראת על שם כלבי ההאסקי באמצעותם הגיעו החוקרים מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962, אל הרמה.
למאדים יש שתי כיפות קרח קוטביות קבועות.
במהלך החורף שורר בקוטב חושך מתמשך, מצנן את פני השטח וגורם לריבוץ של 25-30% מהאטמוספירה ללוחות קרח CO2 (קרח יבש).
כאשר הקטבים נחשפים שוב לאור השמש, ה-CO2 הקפוא עובר המראה.
פעולות עונתיות אלה מסיעות כמויות גדולות של אבק ואדי מים, מה שמוליד כפור בדומה לכדור הארץ וענני צירוס גדולים.
הכיפות בשני הקטבים מורכבות בעיקר מקרח מים.
פחמן דו-חמצני קפוא מצטבר כשכבה דקה יחסית בעובי של כמטר על הכיפה הצפונית בחורף הצפוני, ואילו לכיפה הדרומית כיסוי קרח יבש קבוע בעובי של כ-8 מטרים.
כיפת הקרח של הקוטב הצפוני היא בקוטר של כ-1,000 קילומטרים, במהלך הקיץ, ומכילה כ 1.6 מיליון ק"מ מעוקבים של קרח, שאילו היה מתפשט באופן שווה על הכיפה, היה בעובי של 2 ק"מ.
(לשם השוואה נפח שכבת הקרח בגרינלנד הוא 2.85 מיליון ק"מ מעוקב).
לכיפת הקוטב הדרומי קוטר 350 ק"מ ועובי 3 ק"מ.
נפח הקרח הכולל בכיפה הדרומית יחד עם המרבצים בשכבות הסמוכות נאמד גם הוא בכ-1.6 מיליון קמ"ק.
בשתי הכיפות הקוטביות מצויות מגרעות ספירליות.
ניתוח שנערך לאחרונה על ידי מכ"ם חודר קרח הראה שהמגרעות הן תוצאה של רוחות קטבטיות ניצבות, הנעות בספירלה עקב כוח קוריוליס.
הקיפאון העונתי באזורים מסוימים ליד כיפת הקרח הדרומית מביא ליצירת לוחות בעובי של כמטר, של קרח יבש שקוף מעל הקרקע.
עם בוא האביב, אור השמש מחמם את פני השטח והלחץ מהמראה של CO2 מצטבר מתחת ללוח, מעלה אותו וקרע אותו בסופו של דבר.
תהליך המוביל להתפרצויות דמויות גייזר של גז CO2 מעורבב עם חול בזלתי כהה או אבק.
תהליך זה מהיר, נצפה בחלוף כמה ימים, שבועות או חודשים, קצב די חריג בגאולוגיה - במיוחד במאדים.
הגז הנע במהירות מתחת ללוח לאתר הגייזר מגלף תבנית דמוית עכביש של תעלות רדיאליות מתחת לקרח.
ביולי 2018 דיווחו מדענים איטלקים על גילוי לכאורה של אגם תת-קרחוני על מאדים, בעומק של 1.5 ק"מ מתחת לפני השטח של מרבצי השכבות הקוטביות הדרומיות (לא מתחת לכיפת הקרח הקבועה הנראית לעין), ובאורך של כ-20 ק"מ, גוף המים היציב הידוע הראשון על פני הכוכב.
כיפה היא עיר בדרום מאוריטניה ובירת מחוז עסאבה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של מאוריטניה משנת 2023, התגוררו בעיר 84,101 בני אדם.
האקלים הוא סאהלי, כאשר אפריל עד יוני הם החודשים החמים ביותר ושמונים וחמישה אחוזים מכמות המשקעים השנתית מתרחשת מיולי עד ספטמבר.
בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 נהנתה כיפה מרמות גשם גבוהות יותר מאשר במקומות אחרים במערב הסאהל.
משנת 1948 ניהלו המתיישבים הצרפתים מטעי תמר ניסיוניים באדמה האדומה מסביב לכיפה, לאחר שזכו להצלחה רבה בגידול תמרים במקומות אחרים במאוריטניה, אך מחסור בעבודה ובמים גרמו לכך שאלה נכשלו.
תוכנית ייעור מחדש בקנה מידה קטן, שנועדה להגן מפני פלישת דיונות חול, נוסתה ללא הצלחה בסוף שנות ה-80.
בכיפה פגע מטאוריט בינוני בשנת 1970. המטאוריט פגע 8 קילומטרים דרום מזרחית לקיפה ב-23 באוקטובר 1970.
ל יש קשרי סיוע רפואיים עם מאוריטניה מאז 1968, ובשנת 2013 רופאים מתנדבים סינים המשיכו להציע את שירותיהם בבית החולים כיפה.
ב-2001 הוקם נמל תעופה סמוך לכיפה בשם נמל התעופה כיפה .
כיפה אדומה הוא סרט פשע ישראלי משנת 2014 בבימויו של ארנון צדוק, לפי תסריט של ערן בן יעקב, עם אביב אלוש ודניאל גל בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב כאנלוגיה לסיפור כיפה אדומה שהפך למונח בשפת העבריינים - רצח מתוכנן שמתכנן מזמין הרצח, באמתלה של הזמנה חברית.
אבוטבול (אביב אלוש) הוא עבריין סמים שעובד ב"מאפיה המרוקאית" בפיקודו של ויקטור (יונתן צ'רצ'י).
הוא נתפס בעסקת סמים גדולה באירופה ומרצה מאסר של שש שנים בבית כלא במולדובה.
בכלא הוא מתיידד עם העבריין הגיאורגי פפשוילי (סשה אגרונוב) שמגן עליו.
לאחר שחרורו הוא נפגש עם ויקטור שמורה לו לחסל את ראש המאפיה הרוסית מקסימוב (סלבה ביברגל) ובזאת לכפר על הנזק שנגרם לוויקטור בעסקת הסמים ברוסיה.
קטיה (דניאל גל) היא נערה שעלתה מרוסיה בגיל שבע עם סבתה (לודמילה חן) ואביה (אלכסיי שטוקין).
סבתה הייתה נוהגת להרדים אותה בסיפור כיפה אדומה ואביה הוא עובד כושל בקבוצת המאפיה הרוסית של מקסימוב.
אבוטבול מציע לאבא של קטיה לחסל את מקסימוב תמורת סכום גדול והוא מסכים אך עד מהרה הוא מחוסל ביחד עם הסבתא בפקודת מקסימוב.
כעת נשארה קטיה לבד, אנשי מקסימוב מאיימים עליה ואחד מהם מנסה לאנוס אותה אך אבוטבול מגיע בזמן הנכון ומחסל אותו.
כעת קטיה תלויה באבוטבול - הוא "הזאב" והיא "כיפה אדומה" התמימה כביכול.
הוא מציע לה לחסל את מקסימוב והיא מסכימה.
הוא מביא אותה למקום מחבוא ביער שם שומרים עליה עוזריו שמשון (קובי מרציאנו) ומנצור (משה אשכנזי).
הוא מאמן אותה במטווח אבל לבסוף מחליט שתחסל את מקסימוב על ידי הרעלה.
מקסימוב חוגג יום הולדת ומחפש נשים כדי לשכב אתם.
אבוטבול מלביש את קטיה בבגדים אדומים כמו כיפה אדומה ומורח על אצבעותיה לק ציפורניים מורעל.
מקסימוב מקבל אותה בהתלהבות והיא שורטת אותו בציפוניה המורעלות.
הוא מתמוטט ומת והיא מצליחה לברוח.
כעת מתמנה פפשוילי לראש המאפיה הרוסית ומכריז של שביתת נשק עם ויקטור והמאפיה המרוקאית.
ויקטור מרוצה אך אינו יודע שאבוטבול ופפשוילי רקמו קומבינה כדי לחסלו.
פפשוילי דורש לחסל את קטיה כי היא רוסיה שפגעה בכבוד הרוסי.
אבוטבול מביא את קטיה להתייחד ביער ועליהם משגיחים שמשון ומנצור.
למקום מגיע ויקטור ומבקש לבצע את ההסכם.
הוא מופרע על ידי פפשוילי ואנשיו שפותחים עליו באש ומחסלים אותו ואת אנשיו.
כעת הוא נותן לאבוטבול הוראה לחסל את קטיה.
אבוטבול וקטיה פותחים באש ומחסלים אותו ואת אנשיו.
קטיה מבינה כי הכל היה מתוכנן וכי אבוטבול סידר לה כאן "כיפה אדומה".
אבוטבול מודה אך אומר כי התאהב בה וברגע האחרון החליט להשאיר אותה בחיים.
הוא מנסה לחבק אותה אך היא יורה בו ונמלטת מהמקום.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאביב אלושאבוטבול"הזאב"דניאל גלקטיה"כיפה אדומה"יונתן צ'רצ'יויקטורראש המאפיה המרוקאיתקובי מאורשמשוןעברייןמשה אשכנזימנצורעברייןסלבה ביברגלמקסימובראש המאפיה הרוסיתיבגני אורלובלאונידעברייןסשה אגרונובפפשויליעברייןלודמילה חןסבתאאלכסיי שטוקיןאבא של קטיהאוליביה קרטאביקטיה בילדותה
באסטרונומיה ובניווט, כיפת השמים היא חציו של הכדור השמימי - כדור דמיוני, בעל רדיוס אינסופי, שמרכזו הוא מרכז כדור הארץ.
לצרכים מסוימים, נוח לדמות כאילו כל גרמי השמים מונחים על פני הכדור הזה.
על פני כיפת השמים ניתן לשרטט גם את קו־המשווה השמימי ואת הקטבים השמימיים, שהם היטל של מקביליהם הארציים על אותו כדור.
מנקודת מבטו של צופה על כדור הארץ, ייראו השמיים כמו כיפה גדולה מעליו הנושקת בקו האופק למישור עליו הוא עומד.
המשך מישור זה מחלק את הכדור השמימי לשני חצאים מנקודת מבטו של הצופה, וכיפת השמיים היא מחצית הכדור הגלויה לעיניו.
כאשר כדור הארץ מסתובב סביב צירו, ייראו העצמים על גבי כיפת השמים כאילו הם סובבים סביב הקוטב השמימי כל 24 שעות.
למשל, השמש תיראה כאילו היא זורחת במזרח ושוקעת במערב, וכך גם הכוכבים, כוכבי הלכת והירח.
הכדור השמימי הוא כדור דמיוני המקיף את כדור הארץ ועליו משובצים כל הכוכבים.
מרכזו הוא מרכז כדור הארץ וציר הקטבים שלו מתלכד עם ציר הסיבוב של כדור הארץ.
מישור קו המשווה השמימי הוא ההמשך הגאומטרי של מישור קו המשווה של כדור הארץ אל הכדור השמימי, והוא מאונך לציר הקטבים.
המודל הגאומטרי של הכדור השמימי אינו מייצג את מבנה היקום במציאות, אך הוא משמש עד היום ככלי שימושי לתצפיות אסטרונומיות ולניווט.
תנועת הכוכבים על פני כיפת השמיים
במבט מכדור הארץ נדמה כי הכוכבים קבועים על פני הכדור השמימי ומסודרים בקבוצות כוכבים קבועות.
נראה שהם נעים באיטיות על פני כיפת השמיים, אך אלה תנועות מדומות הנובעות מסיבוב כדור הארץ על צירו ממערב למזרח.
במבט לכיוון הקטבים, נראים הכוכבים מקיפים לאיטם נקודה קבועה בשמיים, נגד כיוון השעון, ומשלימים הקפה סביבה כל 24 שעות, בקירוב.
כל נקודה קבועה כזו - "קוטב שמימי" (הקוטב השמיימי הצפוני והקוטב השמיימי הדרומי בהתאמה) והציר העובר ביניהן הוא "ציר הקטבים השמימי".
סמוך מאוד ל"קוטב השמיימי הצפוני" נמצא כוכב הצפון, פולאריס.
הכוכבים הנראים קרובים לקטבים נעים תמיד סביב הקוטב ואינם יורדים מתחת לקו האופק.
במבט לכיוון קו המשווה, יראו קבוצות הכוכבים נעות יחד באיטיות ממזרח למערב על פני כיפת השמיים.
הכוכבים הללו, המרוחקים מהקטבים, ייראו כזורחים כאשר הם עולים מעל לקו האופק ושוקעים כאשר הם יורדים מתחתיו, בדומה לאופן בו השמש והירח זורחים ושוקעים, רק בטווחי זמן ארוכים יותר.
תרבויות עתיקות רבות האמינו כי הכוכבים נמצאים כולם באותו מרחק מכדור הארץ, וכי כיפת השמים היא ממשית.
היא לכאורה מהווה את קצה היקום ומסתובבת בצורה מעגלית, במהירות קבועה סביב כדור הארץ שהוא מרכז היקום.
במאה ה-1 לספירה התגלתה במודל זה בעיה, כי תצפיות גילו שכוכבי הלכת מדי פעם "נעים לאחור".
מודל תלמי (מהמאה ה-2 לספירה) שכלל את המודל האריסטותלי, בהציעו "אפיציקלים": מסלולים עגולים בהם נעים הכוכבים, תוך כדי סיבוב בו-זמני במעגלים הגדולים יותר.
המודל של תלמי הסביר בדיוק מרשים את תנועת גרמי השמיים עד 1543 כשקופרניקוס החל בתהליך של ערעור על מודל זה.
המהפכה הקופרניקאית קבעה ש"כיפת השמיים" היא אשליה, וכי סיבובה נובע בעצם מסיבוב כדור הארץ על צירו.
מודל "כיפת השמיים" העתיק מסייע לשם הפשטה, אך אינו נכון: העצמים שאנו רואים בשמים הם כה רחוקים מאיתנו עד שלא ניתן לאמוד את מרחקם בצפייה בלבד.
כיון שהמרחקים הם כה גדולים, הם הופכים לבלתי רלוונטיים כאשר מבקשים לאתר גוף שמימי כלשהו: רק הכיוון, כלומר המיקום על פני "כיפת השמים" חשוב.
מבחינה זו, מודל "כיפת השמים" הוא כלי שימושי מאוד באסטרונומיה כשמבקשים לדעת כיצד לכוון את מכשירי הצפייה.
כיפת השלשלת סִלְסִלַה – כיפת השלשלת או محكمة داود מָחְכַּמַת דּאוּד – בית המשפט של דוד) היא מבנה שניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685-705.
המבנה בסגנון האדריכלות האומיית, מהקדומים ביותר שעל הר הבית, הוא מבנה קונצנטרי המורכב משני חלקים:
המבנה הפנימי מורכב מכיפה שקוטרה 5.5 מטר, הנסמכת על גבי תוף משושה העשוי מפנדנטיבים ומתחת לכל אחד מקודקודיו - עמוד.
המבנה החיצוני עשוי מצולע בעל 11 פאות ובקוטר 14 מ'.
במקורו היה המבנה פתוח לגמרי, ללא כל קירות בינות לעמודים, אולם בתקופה מאוחרת יותר נסתמה אחת הצלעות החיצוניות ונהפכה למחראב.
העמודים וכותרותיהם כולם נמצאים בשימוש משני.
חלקיו הפנימיים של המבנה היו מצופים בפסיפסי זכוכית עד התקופה העות'מאנית, אז הוחלפו באריחי קרמיקה.
בתקופה הצלבנית הפך המבנה לקפלה על שם "יעקב הקטן".
בזמן כלשהו לאחר התקופה הצלבנית נבנה המחראב, שצופה בשיש על ידי ביברס.
ייתכן שיש לייחס לו את פסיפסי הזכוכית, אם כי אלה עשויים להיות אף מוקדמים יותר.
בתקופה העות'מאנית צופו החלקים הפנימיים באריחי קרמיקה.
בשנים 6–1975 עברה הכיפה שיפוצים בחסות הווקף, במהלכו נחשפו חלקים שהיו בלתי ידועים עד אז ואיששו את הדעה כי צורתו של המבנה לא השתנתה מהותית מעת בנייתו.
רבים מהשיפוצים המאוחרים הוסרו כדי לחשוף ולאפשר שחזור מראהו המקורי של המבנה.
המקורות ההיסטוריים (גאוגרפים ערביים וספרות המסעות) מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם בנושא.
מספר מקורות מספרים על מסורת לפיה במקום זה עמד בית המשפט של דוד המלך שם הייתה תלויה שלשלת שדובר שקר לא יכל לאחוז בה, מאחר ששמה בערבית הוא "כיפת בית דינו של דוד".
לדעת קונרד שיק מסורת זו טועה לגבי מקום ישיבת הסנהדרין בתקופת בית שני (בלשכת הגזית בבית המקדש), כיוון שזה נמצא ליד שער ניקנור.
במספר מקורות מתוארת הכיפה כבית אוצר.
אולם, למרות הדמיון החיצוני החלקילבתי אוצרות אומאיים אחרים, (כגון בית האוצר שבדמשק), ברור שקשה לדמיין בית אוצר שנבנה ללא קירות.
יתירה מזאת, מקור מן המאה ה-11 המתאר את מתחם הר הבית מונה את כיפת השלשלת ואת בית האוצר כשני מבנים נפרדים.
במקורות אחרים מתוארת הכיפה כמודל ששימש בעת בניית כיפת הסלע.
אולם גם בהנחה זו יש מספר קשיים:
אם מטרת הכיפה הייתה לסייע בעת הקמת כיפת הסלע, מדוע נבנתה בקרבה כל כך גדולה, עד שהיא עשויה להפריע למלאכת הבנייה, ומדוע לא פורקה עם סיום הבנייה?
כיפת הסלע מורכבת משלושה חלקים - מעגל ושני מתומנים, בעוד כיפת השלשלת מורכבת משני חלקים שאינם דומים לכיפת הסלע.
הבדל בולט הוא חיסרון הקירות החיצוניים.
דעה רביעית, שאינה מופיעה במקורות ההיסטוריים, הוצעה על ידי מרים רוזן-איילון; רוזן-איילון שמה לב לעובדה כי כיפת השלשלת ניצבת בדיוק במרכז הר הבית.
רוזן איילון אף זיהתה בקצהו של הציר דרום-צפון את מה שלדעתה הוא מיקומו של המחראב המקורי של מסגד אל-אקצא, ולפיכך כיפת השלשלת שימשה במשמעות דתית-סמלית, אולי מעין אומפאלוס.
לפי דעה חמישית, מיקום הכיפה ויחסה לכיפת הסלע מציב אפשרות שהכיפה הייתה מקום מושבו של הכוהן הגדול בתקופה בה היה קיים בית המקדש, זה החדר שבו עמד ארון הברית, במרחק מדויק מאבן השתייה.
לפי דעה זו, בעת הקמת המתחם או שיפוצו, היהודים שחיו בעיר ביקשו לציין את המיקום ולכן נבנתה כיפה זו.
דעה שישית סוברת שכיפת השלשלת מסמנת את מקום מזבח העולה, מכיוון שהמבנה נמצא במרחק לא גדול ממזרח לכיפת הסלע, שעל פי המסורת נמצאת על מקום ההיכל.
בדעה זו מחזיק מכון המקדש.
כיראליוּת היא העדר סימטריית מראה (שיקוף) של עצם.
בכימיה, מולקולה כּיראלית היא מולקולה שלא ניתן ליצור חפיפה בינה ובין תמונת המראה שלה באמצעות סיבוב במרחב.
לתכונה זו של מולקולות מסוימות, הנובעת מהיעדר סימטריית שיקוף פנימית, קוראים כּיראליות (Chirality), ושתי המולקולות השונות, המהוות תמונת מראה האחת של השנייה, מכונות אננטיומרים.
רוב התכונות הפיזיקליות של שני האננטיומרים זהות, וההבדל המרכזי ביניהם מתבטא בפעילות אופטית שונה - הם מסובבים אור מקוטב באותה זווית, אך בכיוון הפוך.
לעומת זאת, התערובת שלהן, שקרויה תערובת רצמית, היא חסרת פעילות אופטית.
מרבית המולקולות הביולוגיות הן כיראליות, ומכאן חשיבות המושג במחקר הביוכימי.
במקרים לא מעטים, שני האננטיומרים של חומר מסוים משפיעים באופן שונה על גוף האדם, ועל כן להבנת תכונת הכיראליות של מולקולות אלו יש חשיבות רבה בתעשיית התרופות ובתעשיית המזון.
בתהליכים ביולוגיים שבהם מעורבות מולקולות כיראליות, כמו חומצות אמינו וסוכרים, פעיל בדרך כלל רק אחד האננטיומרים.
הבנת המקור להבדל בשכיחות שני האננטיומרים של אותן מולקולות עשוי אף לשפוך אור על מוצא החיים.
תכונת הכיראליות קיבלה את שמה מהמילה היוונית "כייר" (χειρ), שמשמעותה "יד", משום שגם בין שתי כפות הידיים לא ניתן ליצור חפיפה על ידי סיבוב במרחב.
בפיזיקת חלקיקים, חלקיקים בעלי ספין חצי-שלם (נקראים גם פרמיונים) הם כיראליים.
ז'אן-בטיסט ביו היה הראשון שגילה את הפעילות האופטית של חומרים אורגניים.
במסגרת מחקריו על קיטוב, הוא הקרין בשנת 1815 חומרים אורגניים שונים בעזרת אור מקוטב, וגילה שפחמימות מסוימות מסוגלות לשנות את מישור הקיטוב.
כעבור 25 שנה הוא זכה להכרה רשמית על כך, עת הוענקה לו מדליה מטעם החברה המלכותית של לונדון.
לואי פסטר היה הראשון שהצליח להפריד בין שני אננטיומרים מתוך תערובת רצמית בשנת 1848, ולהבין את הפעילות האופטית השונה שלהם.
הוא בחן מלח חסר פעילות אופטית של חומצה טרטרית וברר ידנית תחת מיקרוסקופ, בעזרת מלקטת (פינצטה), את הגבישים הזעירים, תוך התבססות על המראה החיצוני השונה שלהם.
פסטר ראה שהם מופיעים בשתי צורות, ובשלב הבא הוא המס את שני סוגי הגבישים בנפרד וקיבל שתי תמיסות שמכילות "סוג" שונה של חומצה טרטרית.
כאשר מדד את הפעילות האופטית של שתי התמיסות, מצא פסטר התנהגות שונה של כל אחת מהן, והסיק שכל אחד משני סוגי הגבישים מייצג צורה מולקולרית אחרת של חומצה טרטרית.
הוא היה הראשון שהבין כי חומרים כאלו, שהיום אנו מכנים אותם כיראליים, יכולים להופיע בשתי צורות.
כיום אנו אומרים שלמבנה כזה יש מרכז כיראלי או פחמן אסימטרי, אולם באותה תקופה לא היה מינוח לממצאים החדשים, והיה זה לורד קלווין שרק בשנת 1893 טבע את המונח כיראליות, וסיפק את ההגדרה המרחבית של תכונה זו:
התקדמות משמעותית ביישום הכיראליות בתעשיית המזון ובתעשיית התרופות חלה במהלך המאה ה-20. אז החלו להבין את הקשר בין המבנה המרחבי של מולקולות המשמשות בתעשיית המזון ובין תכונותיהן השונות, בעיקר מבחינת הטעם והריח שהן מעניקות למוצר.
ההתקדמות בתעשיית התרופות הייתה אפילו יותר דרמטית.
בתקופה זו הבינו החוקרים שלעיתים שני האננטיומרים של אותה תרופה יכולים להשפיע באופן שונה על הגוף, עד כדי כך שאחד מהם עלול להיות מסוכן בעוד שלשני יש תכונות ריפוי.
בעקבות כך, התעורר הצורך לייצר רק את אחד האננטיומרים של החומר.
בהקשר זה ראוי להזכיר את ויליאם נולס, ריוג'י נויורי וקרל בארי שארפלס, חתני פרס נובל לכימיה בשנת 2001. בעבודתם, אשר התמקדה בתחום הסינתזה של חומרים כיראליים, הם הצליחו לכוון ולזרז את תהליך היווצרותן של מולקולות כיראליות בתגובות סטריאוסלקטיביות.
שתי מולקולות בעלות אותו הרכב של אטומים נקראות איזומרים.
באופן כללי, איזומרים נבדלים זה מזה במבנה המרחבי שלהם ובקשרים בין האטומים, ושני גורמים אלו קובעים את תכונותיהם.
סטריאוכימיה היא ענף בכימיה העוסק במבנה המרחבי של מולקולות בכלל ובאיזומרים הנבדלים במבנה המרחבי שלהם בפרט.
שני איזומרים שבהם כל אטום קשור לאותם אטומים שכנים, אבל לא ניתן ליצור ביניהם חפיפה על ידי סיבוב במרחב, נקראים סטריאואיזומרים.
שני סטריאואיזומרים, שכאמור מורכבים מאותם אטומים שיש ביניהם אותם קשרים כימיים, יכולים להתייחס זה לזה באחת משתי צורות.
אם הם מהווים תמונות מראה זה של זה, אז מכנים אותם אננטיומרים, ולעומת זאת אם שני הסטריאואיזומרים אינם מהווים תמונת מראה, אז הם יקראו דיאסטריאומרים.
מהגדרה זו נובעת מסקנה נוספת: אם מולקולות א' וב' הן אננטיומרים, ומולקולה ג' היא דיאסטריאומר של מולקולה א', אז בהכרח מולקולה ג' היא גם דיאסטריאומר של מולקולה ב'.
כך למשל, באיור מוצגים שלושה סטריאואיזומרים של חומצה טרטרית.
(a) ו-(b) הם תמונות מראה זה של זה ולכן הם אננטיומרים, ואילו (c) שאינו מהווה תמונת מראה של אף אחד מהם הוא דיאסטריאומר הן של (a) והן של (b).
תכונת הכיראליות נובעת ממבנה אסימטרי של המולקולה, וליתר דיוק מהעדר קיומה של סימטריית שיקוף.
אם נוכל להגדיר מישור דמיוני בכיוון כלשהו במולקולה, כך ששני חצאיה הנמצאים משני צידי המישור מהווים תמונת מראה זה של זה, כלומר, למולקולה יש מבנה סימטרי, אז היא תהיה א-כיראלית (לא כיראלית).
אם במולקולה מסוימת לא קיים מישור סימטריה כזה, אז מולקולה זו תהיה כיראלית.
על מנת לבחון את קיומו או אי-קיומו של מישור סימטריה כזה במולקולה יש להבין את המבנה התלת־ממדי שלה, ולצורך כך נהוג להשתמש במודלים תלת־ממדיים.
גם כתיב כימי שניתן בו תיאור למבנה המרחבי, למשל היטל פישר, יכול לסייע במציאת מישור סימטריה כלשהו במולקולה, ויכול לעזור לקבוע אם מולקולה מסוימת היא כיראלית או א-כיראלית.
מרכז כיראלי עם פחמן אסימטרי
רוב המולקולות הכיראליות מכילות מרכז כיראלי או פחמן אסימטרי; פחמן כזה קשור לארבעה מתמירים שונים במבנה טטרהדרלי והוא גורם למולקולה לקבל מבנה ללא סימטריית שיקוף.
לצורך הגדרת התצורה המוחלטת של מולקולות בעלות מרכזים כיראליים, כלומר הבחנה בין שני אננטיומרים, הוגדרה בשנת 1956 שיטה הקרויה כלל קהאן-אינגולד-פרלוג , שלפיה מסמנים כל מרכז כיראלי באות R או באות S.
כך למשל, באיור מוצג מרכז כיראלי הקשור לארבעה אטומים.
הסימון נועד לעזור בהבחנה בין מולקולה זו ובין תמונת המראה שלה שתסומן בהכרח ב-R.
הוספת האות S או R לשם המולקולה מסייעת לזהות אותה באופן מוחלט.
מרכז כיראלי ללא פחמן אסימטרי
ניתן למצוא גם מולקולות כיראליות שלא מכילות פחמן אסימטרי, כמו למשל ביפנילים; במולקולות אלו, הכיראליות או חוסר הסימטריה נגרמת כתוצאה מקשיחות מבנית במולקולה שלא מאפשרת לאטומים להסתדר במבנה סימטרי.
קשיחות מבנית זו היא בעצם אפקט סטרי והיא נובעת מכך שאטומים תופסים נפח מסוים ואם האטומים יתקרבו יתר על המידה זה לזה אז עלולה להיווצר ביניהם דחייה כתוצאה מחפיפה בין ענני האלקטרונים שלהם.
הדחיה לא מאפשרת למולקולה להסתדר במבנה סימטרי וגורמת לה להיות מולקולה כיראלית.
חלוקת האננטיומרים ל-R ו-S במקרה זה היא מורכבת מעט יותר, ונקבעת גם היא בכלל קהאן-אינגולד-פרלוג.
גל אלקטרומגנטי שמתקדם בכיוון מסוים מאופיין על ידי שדה חשמלי ושדה מגנטי שניצבים זה לזה וגם לכיוון התקדמות הגל.
לפי הגדרה זו וקטור השדה החשמלי ווקטור השדה המגנטי הניצב לו, נמצאים תמיד במישור המאונך לכיוון ההתקדמות, אך עדיין יש חופש בבחירת הכיוון שלהם על גבי מישור זה.
צורת השינוי של כיוון וקטור השדה החשמלי מגדירה את קיטוב האור של הגל.
כך למשל, אור בעל קיטוב ליניארי מוגדר כגל שווקטור השדה החשמלי שלו (מסומן בכחול באיור) נמצא תמיד על קו ישר (מסומן בסגול באיור) במישור המאונך לכיוון התנועה (כלפי מעלה באיור).
אור בעל קיטוב ליניארי, שעובר דרך חומר כיראלי נוזלי, או חומר כיראלי בתמיסה, משנה את כיוון הקיטוב.
לחומר כיראלי יש מקדם שבירה שונה לגבי אור בעל קיטוב מעגלי ימני (RHC) יחסית לאור בעל קיטוב מעגלי שמאלי (LHC).
הואיל ואור מקוטב ליניארית ניתן להצגה כצירוף ליניארי של אור מקוטב RHC ושל אור מקוטב LHC, הבדל זה במקדם השבירה גורם לסיבוב של כיוון הקיטוב.
אם הסיבוב של כיוון הקיטוב הוא עם כיוון השעון אז החומר הכיראלי מכונה (+) או d (דקסטרורוטטורי), ואם כיוון השינוי הוא נגד כיוון השעון אז החומר הכיראלי מכונה (-) או l (לבורוטטורי).
אם אננטיומר מסוים מסובב את הקיטוב בכיוון (+), אז בן-זוגו יסובב את הקיטוב בכיוון (-) באותה מידה.
נהוג להגדיר גודל שנקרא סיבוב סגולי, אשר מאפיין את זווית הסיבוב:
כאשר α היא זווית הסיבוב של כיוון הקיטוב הליניארי הנמדדת בניסוי, l הוא המרחק שהאור עבר בתווך הכיראלי, c מייצג את ריכוז הדוגמה, T היא הטמפרטורה, ואילו λ מסמל את אורך הגל.
בהקשר זה, קיומו של מרכז כיראלי לא בהכרח מצביע על פעילות אופטית.
ייתכנו מולקולות, המכילות יותר מפחמן אסימטרי אחד, שניתן למצוא בהן מישור סימטריה, ועל כן הן א-כיראליות וחסרות פעילות אופטית.
דוגמאות בולטות הן תרכובות מזו, כאשר הקידומת "מזו-" מציינת חוסר פעילות אופטית.
כך למשל לחומצה טרטרית יש 3 איזומרים אופטיים (סטריאואיזומרים) - שני אננטיומרים בעלי פעילות אופטית, בעוד שהאיזומר השלישי, הדיאסטריאומר הקרוי חומצה מזוטרטרית, אינו פעיל אופטית.
חומרים רבים המעורבים בפעילות ביולוגית הם כיראליים, למשל סוכרים, חומצות אמינו (מלבד גליצין) והורמונים.
לשני האננטיומרים של חומרים אלו יכולה להיות פעילות ביולוגית שונה, הנובעת מהתגובה שלהם עם חומרים כיראליים אשר נמצאים במערכות ביולוגיות, כמו קולטנים, אנזימים ונוגדנים, שהם עצמם חלבונים כיראליים.
חוסר ההתאמה המבני בין מולקולה הנכנסת לתא ובין חומרים כיראליים המגיבים עמה יכול להתבטא כחוסר פעילות, כפעילות לא תקינה או כפעילות במהירות איטית.
הגדרת התצורה המוחלטת של מולקולות כיראליות ביולוגיות נעשית ביחס לגליצראלדהיד.
באופן שרירותי נקבע, כי המופע הטבעי של מולקולה זו יסומל באות D, ואילו האננטיומר שלה יסומל באות L.
על מנת לקבוע את התצורה של סוכר אחר, משרטטים את היטל פישר של הסוכר ומשווים את מיקומה של קבוצת OH הקשורה לפחמן האסימטרי האחרון (הפחמן השני מלמטה בהיטל פישר) בסוכר זה יחסית למיקומה בגליצראלדהיד.
ניתן ליישם שיטה זו למולקולות כיראליות אחרות, שאינן סוכרים, על ידי בחינת מיקומה של קבוצה פונקציונלית אשר מכילה את קבוצת OH, וקשורה לפחמן האסימטרי האחרון.
שיטת סימון זו לא ניתנת ליישום עבור מולקולות שאין בהן קבוצה כזאת.
ככל הידוע, הסוכרים מופיעים בטבע כמעט תמיד בתצורה D, ואילו חומצות האמינו הכיראליות מופיעות בטבע כמעט תמיד בתצורה L.
למעשה, יצורים ביולוגיים לא מסוגלים לזהות ולנצל סוכרים בעלי תצורה L וחומצות אמינו בעלות תצורה D.
עם זאת, תהליכי רצמיזציה, שבהם אננטיומר אחד הופך לבן זוגו בצורה ספונטנית, יכולים להתרחש גם בגופם של יצורים חיים, ולהביא ליצירתם של אננטיומרים שהגוף אינו יכול להשתמש בהם.
כך למשל, נמצא שקיים אחוז קטן של חומצה אספרטית בתצורה D ברקמות של אנשים מבוגרים.
אחת הבעיות המרכזיות אשר עולות בעת ניסיון להבין את מוצא החיים על פני כדור הארץ היא הבנת מקורו של ההבדל בשכיחות של אננטיומרים של מולקולות ביולוגיות הקרוי הומוכיראליות.
כך למשל, ניסוי מילר-יורי, שהדגים יצירה ספונטנית של מולקולות יסוד ביולוגיות מחומרי מוצא פשוטים, לא הצליח לייצר תגובה סטריאוסלקטיבית, כלומר לייצר עודף משמעותי של אננטיומר אחד.
מטאוריט מורצ'יסון שנפל באוסטרליה בשנת 1969 עורר עניין רב לאחר שהתגלו בו חומצות אמינו שונות, כמו למשל אלנין.
מספר מדידות הראו עודף של חומצות אמינו בתצורה L, אולם לא הייתה הסכמה לגבי מידת העודף, ובנוסף הועלו חששות שמקור העודף הוא בזיהום שמקורו בכדור הארץ.
מדידה חשובה נוספת בהקשר דומה היא מדידת קיטוב האור של ערפילית אוריון.
האור שמקורו באזור בו נוצרים כוכבים חדשים עובר בדרכו דרך חומר בין-כוכבי, ובאזורים מסוימים כיוון הקיטוב שלו משתנה.
הדבר מעיד על קיומן של מולקולות כיראליות באזורים אלו.
בתעשיית המזון, תכונת הכיראליות יכולה להשפיע על הטעם ועל הריח של המוצר.
כך למשל המולקולה אספרטיים ידועה כממתיק מלאכותי, ואילו האננטיומר שלה מר.
דוגמה נוספת היא המולקולה לימונן שמופיעה בפירות הדר.
הריח של לימונן בתצורה R הוא ריח תפוז, ואילו האננטיומר S-לימונן הוא בעל ריח של לימון.
בגוף האדם נמצאים קולטנים שמזהים את שני האננטיומרים ומבדילים ביניהם.
במחקר שנערך על זבוב פירות התגלה שהזבוב הזכר מפריש פרומון, בעל תצורה מסוימת, שאליו נמשכות הנקבות.
בו בזמן, הנקבות מפרישות את המולקולה האננטיומרית, ולפרומון זה נמשכים הזכרים.
בתעשיית התרופות ידועות מולקולות כיראליות שונות, שרק גרסה אחת שלהן מבצעת את פעולת הריפוי, ואילו הגרסה השנייה אינה מועילה, ולעיתים אפילו מזיקה.
כדוגמה ניתן לציין את התלידומיד שאננטיומר אחד שלו מקל על בחילות בוקר של נשים בהריון, ואילו לאננטיומר השני יש אפקט טרטוגני, כלומר פוגע בהתפתחות העובר.
מולקולת התלידומיד היא גם דוגמה לאננטיומר שבקלות יכול להפוך בגוף לאננטיומר השני, כך שאפילו תרופה אשר תכיל רק את האננטיומר המקל על בחילות בוקר לא תהיה בטוחה.
התרופות נוגדות הדיכאון ציטלופרם (Citalopram, ציפרמיל) ואסציטלופרם (Escitalopram, ציפרלקס) יכולות לשמש כדוגמה לשימוש בכיראליות באסטרטגיית הפיתוח של חברות התרופות.
ציטלופרם, המהווה תערובת רצמית של האננטיומרים S-(+)-citalopram ו-R-(−)-citalopram, פותחה על ידי חברת התרופות "לונדבק" ואושרה לשווק על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 1989. הפטנט על התרופה פג ב-2003 ומיד החלו להופיע גרסאות גנריות זולות שלה.
"לונדבק" צפתה את אובדן ההכנסות ולכן השיקה ב-2001 תרופה חדשה, אסציטלופרם, המכילה רק את האננטיומר הפעיל S-(+)-citalopram.
התרופה אושרה בזמן שיא, תוך שלוש וחצי שנים מרישום הפטנט, ובעלות מחקר ופיתוח נמוכה במיוחד משום שהיא הייתה חלק מהתרופה המקורית.
בשנת 2006, עוד לפני שפג תוקפו של הפטנט על אסציטלופרם, אישר ה-FDA גרסה גנרית שלה שפותחה על ידי חברת "טבע".
אולם, האישור בוטל עוד באותה שנה על ידי בית המשפט האמריקאי שקבע בכך את מעמדו המשפטי של האננטיומר הספציפי כחומר שונה מהתערובת הרצמית שבה הוא כלול.
"כיצד לשרוד מתקפה גרעינית" היא חוברת שפרסמה ממשלת ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה.
פרסום החוברת נבע מהחשש שברית המועצות תתקוף את ארצות הברית בנשק גרעיני.
החוברת הכילה מידע ועצות לאזרח מה עליו לעשות במקרה של מתקפה גרעינית.
החוברת פורסמה בשנת 1950, שנה לאחר שפוצצה ברית המועצות בפעם הראשונה פצצת אטום, והכילה הסברים כיצד להתגונן, כיצד להגן על האוכל והשתייה וכיצד להגן על הבית.
החוברת מתבססת על חישובים הנוגעים להשפעות שיש לכלי הנשק החלשים יחסית של אותה תקופה (20 קילוטון TNT).
לכן רוב המידע שבחוברת כבר מיושן.
החוברת פורסמה לפני שבוצעו מחקרים מקיפים על אודות ההשלכות של נשק גרעיני על אזורים מיושבים.
ארבעת העמודים שבמרכז החוברת (15–18) ניתנים לתלישה במטרה לשמור אותם זמינים ולשנן אותם בעל פה.
עמוד 15: חיסול פרות קדושות
נשק גרעיני לא ישמיד את כדור הארץ פצצת אטום אוצרת בחובה יותר מוות והרס מכל דבר שידעה האנושות.
ברם, כוח הפצצה הכולל עדיין מוגבל מאוד.
אפילו פצצות מימן לא מסוגלות להשמיד את כדור הארץ או להרוג את כל הנקרה בדרכן בשל רדיואקטיביות.
הכפלת עוצמת הפצצה אינה מכפילה את הנזק פצצות אטום מודרניות מסוגלות לגרום נזק כבד עד מרחק של 2 מיילים אולם הכפלת עוצמת הפצצה תגדיל את טווח הנזק רק ל-2.5 מיילים ולא תכפילו.
על מנת להכפיל את הטווח ל-4 מיילים יהיה צורך בנשק בעל עוצמה הגדולה פי 8.
רדיואקטיביות אינה הסכנה הגדולה ביותר של הפצצה בעת פיצוץ גרעיני הסכנות הגדולות ביותר הנשקפות לאדם ולבעלי חיים הן מהדף ומחום.
רדיואקטיביות כשלעצמה תגרור רק כמות קטנה יחסית של מתים ופצועים.
קיים סיכוי גדול להחלים מחשיפה לקרינה משמעותית.
עמודים 16–17: 6 טיפים להישרדות במקרה של מתקפה גרעינית
עמוד 16: הדברים החשובים ביותר
1. נסה להתמגן אם הזמן מצוי ברשותך, רד אל מחסן או אל תחנת רכבת תחתית.
אם אתה נמצא בחוץ, חפש מקלט לצד בניין או קפוץ לתוך גומחה זמינה.
2. פול ארצה על מנת לא להיטלטל ולהקטין את הסכנה שבהיפגעות מחפצים נופלים ומתעופפים, השתטח על הקרקע ליד בסיס קיר או באזור מוגן.
3. הסתר את פניך בזרועותיך בעודך שוכב, כסה את עיניך בעזרת מרפקך.
הדבר יגן על פניך מפני כוויות, ימנע עיוורון זמני ויגן עליך מפני חפצים מעופפים ורסס.
עמוד 17: לעולם אין לאבד עשתונות
4. אל תמהר לצאת החוצה מיד לאחר הפצצה לאחר הפצצה, המתן מספר דקות ואז צא ועזור להילחם באש המשתוללת.
לאחר פיצוץ גרעיני המתן לפחות שעה על מנת לאפשר לקרינה לדעוך.
5. אל תסתכן בשתיית נוזלים ובאכילת מזון אשר אוחסנו במכלים לא אטומים על מנת למנוע הרעלה רדיואקטיבית או מחלה, בחר בקפידה את המזון והשתייה.
אם הנך סבור שהמזון נגוע, שתה נוזלים מבקבוקים ואכול שימורים.
6. אל תפצח בשמועות בבלבול אשר שורר לאחר הפצצה, שמועה אחת עשויה לגרור בהלה שתעלה בחייך.
עמוד 18: חמישה עקרונות בנוגע להגנה על הבית
1. נסה למגן את ביתך מפני אש אל תאפשר לזבל להיערם ושמור נייר טואלט במכלים סגורים.
בהישמע צפירה, עשה כל שביכולתך למנוע ניצוצות על ידי סגירת התקנים תלויי נפט וכיבוי להבות.
2. דע את ביתך דע מהו החלק הבטוח ביותר במרתף שלך וכיצד להגיע ממקום למקום במהירות הגדולה ביותר.
3. דאג שיהיו ברשותך עזרה ראשונה ואספקה דאג לפנס, לרדיו, לציוד עזרה ראשונה ולאספקה של שימורים.
4. סגור את כל החלונות והדלתות והגף את התריסים אם ברשותך זמן בהישמע הצפירה, סגור את הבית במטרה למנוע כניסת ניצוצות אש ונשורת רדיואקטיבית ולהפחית את הסיכוי להיחתך על ידי זכוכיות מתנפצות.
5. השתמש בטלפון רק בשעת חירום אמיתית אל תשתמש בטלפון אלא אם הדבר נחוץ בהחלט.
השאר את הקווים זמינים לתקשורת חירום ולתקשורת גורמי ההצלה.
כיפת התגליות הייתה מבנה בצורת כיפה ששימש כמבנה המרכזי של פסטיבל בריטניה.
המבנה הוקם לצורך הפסטיבל בשנת 1951 ונהרס בתום הפסטיבל.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ראלף טאבס ומוקם באזור סאות' בנק על הגדה הדרומית של נהר התמזה.
סייעו בהקמת המבנה ד"ר אולג קרנסקי וגילברט רוברטס (אשר לימים קיבל תואר אבירות) מחברת ההנדסה פרימן פוקס ושות' (Freeman Fox and Partners).
קוטרה של הכיפה היה 111 מטרים, וגובהה 28 מטרים.
בעת בנייתה הייתה הכיפה הגדולה בעולם.
המבנה הוקם מבטון ואלומיניום בסגנון מודרניסטי.
במבנה הוצגו מרבית התערוכות והמוצגים של הפסטיבל על פני מספר מפלסים.
התמה המרכזית של מוצגי המבנה הייתה תמות של תגליות, והמוצגים הוצגו לפי נושאים: עולם החי, הקטבים, הים, כדור הארץ, פיזיקה, האדמה, השמים והחלל החיצון.
בסמוך למבנה עמד מגדל הסקיילון, והכיפה והסקיילון יחד הפכו לסמלי פסטיבל בריטניה ולמעשה הפכו את הסגנון המודרני לסגנון פופולרי בבריטניה, אף שלא היה נפוץ קודם למלחמת העולם השנייה.
בתום התערוכה נהרסה הכיפה וחלקיה נמכרו לשימוש חוזר.
באתר בו עמד מבנה הכיפה הוקמו גני היובל, ושם עומד כיום הלונדון איי.
כירופרקט או כירופרקטור הוא אדם שהוסמך על ידי מוסד אקדמי מוכר לעסוק בכירופרקטיקה, ואושר על ידי רשות בריאותית מוכרת לעסוק בכירופרקטיקה.
רבים מהכירופרקטים הם בעלי תואר אקדמי שני לפחות בלימודי כירופרקטיקה.
בישראל, על פי חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות, "כירופרקט" מוגדר כמי שהוסמך במוסד אקדמי מוכר מחוץ לישראל לתואר שני בכירופרקטיקה (M.C), או, לתואר ד"ר בכירופרקטיקה (D.C), ואושר על ידי משרד הבריאות הישראלי כמורשה לעסוק בכירופרקטיקה.
בישראל פעילים כ-140 כירופרקטים, שכמחציתם מאוגדים במסגרת האגודה הישראלית לכירופרקטיקה.
מעבר לרישוי הבסיסי ככירופרקט, קיימים בארצות הברית שני רישיונות נוספים אשר כדי לקבלם נדרש מהפרט, בדרך כלל, להיות בעל תואר ד"ר בכירופרקטיקה (D.C): הראשון, "רופא-כירופרקט" (Chiropractic Physician) הניתן במדינות אמריקניות רבות כגון: אילינוי, וושינגטון, אוהיו, אריזונה, מיזורי, אורגון, ניו ג'רזי, צפון קרולינה, דרום דקוטה, אלסקה, פלורידה ואיידהו.
רישיון זה מתיר לכירופרקט לאבחן אבחון רפואי בספקטרום רחב ומגוון, כולל הסתמכות על הדמיה, בדיקות דם ומעבדה, אך אינו מתיר לו להנפיק מרשמים לתרופות או לבצע ניתוחים.
סוג הרישיון השני הניתן במדינות ניו מקסיקו ואורגון הוא "רופא-כירופרקט מומחה מתקדם מוסמך" (Certified Advanced Practice Chiropractic Physician), בו מורשה הכירופרקט, בנוסף להיתר האבחון הרפואי והגשת הטיפול הכירופרקטי המקובל, גם לרשום תרופות נוגדות דלקת או מרפות שרירים.
בארצות הברית, כירופרקט שעובר הכשרה מיוחדת ומקבל רישיון לכך, מורשה לעשות מניפולציות תחת הרדמה מלאה, לצד רופא מרדים וצוות אחיות.
כיצד נכבש המערב הוא סרט קולנוע משנת 1962, מערבון אפי רחב יריעה, המתאר את היסטוריית ההתיישבות במערב ארצות הברית בין השנים 1839 ל-1889, כסדרת אפיזודות בחיי שלושה דורות של משפחה אחת.
הקריינות המלווה את הסרט היא בקולו של ספנסר טרייסי.
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרסי העריכה והסאונד והיה מועמד בחמש קטגוריות נוספות, בהן פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנת 1997 נכלל בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס.
לסרט 100% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes.
פסקול הסרט, שחיבר אלפרד ניומן, ניצב במקום ה-25 ברשימת 25 הפסקולים הגדולים של כל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי.
השיר "בית באחו" (מילים של סמי קהאן ללחן Greensleeves), מופיע בכל פרק בגרסה שונה ומהווה חוט מוזיקלי מקשר בין הפרקים.
הסרט נפתח בצילום פנורמי של מרחבי המערב ובקריינות מאת ספנסר טרייסי.
אנו למדים כי לפני 1840 הלבנים היחידים ששוטטו במרחבים היו ציידי פרוות בונים שכונו "אנשי ההרים" ושחיו בשלום עם האינדיאנים.
מה שהוביל לפריצת הדרך מערבה ולכיבושו (במסגרת "הייעוד הגלוי", מושג שאינו מוזכר בסרט, אך מלווה אותו לכל אורכו) היה פתיחתה של תעלת אירי שאפשרה תנועה מניו יורק מערבה למישורי אילינוי.
העלילה מתמקדת בדמותו של זבולון פרסקוט (בגילומו של קארל מולדן) ומשפחתו המונה שתי בנות, לילית' (דבי ריינולדס) ואיב (קרול בייקר).
המשפחה, יחד עם משפחות נוספת של קוויקרים, נודדת מערבה על מנת להקים חווה חקלאית.
בשל מחסור כספי בונה זבולון עבור משפחתו רפסודה עמה הם מפליגים לאורך הנהרות הגועשים.
במהלך המסע פוגשת קבוצת המתיישבים, המונה את משפחת פרסקוט, את ליינוס רולינגס (ג'יימס סטיוארט), "איש הרים" בדרכו לפיטסבורג.
איב וליינוס מתאהבים, אך נפרדים למחרת.
ליינוס מציל את המשפחה מפורעי חוק המנסים לנצל את תמימותם ונפרד מעליהם שנית.
בהמשך נסחפת הרפסודה ורוב חברי הקבוצה טובעים.
איב ולילית' נותרות לקבור את המתים, עבודה אליה נחלץ ליינוס ששב ומופיע.
הפרק מסתיים עם הבטחתם של ליינוס ואיב להינשא ולהקים חווה במקום בו "אלוהים רצה שנהיה" ועם מבטה של לילית' אל ספינת קיטור שתישא אותה משם אל העיר.
הקריינות מספרת על מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, על כיבוש קליפורניה ועל ראשית הבהלה לזהב.
עלילת הפרק מתמקדת בלילית' (הקרויה עתה לילי).
היא רוקדת ושרה במועדון לילה בסנט לואיס.
היא מושכת את תשומת לבו של המהמר קליב ואן ויילן (גרגורי פק) במיוחד לאחר שהוא למד שמחזר זקן שלה שנפטר הוריש לה מכרה זהב בקליפורניה.
לילי מצטרפת אל שיירת כרכרות קרון בדרכה מערבה.
כאישה רווקה ובודדת היא נזקקת להגנה אותה מציעים לה הן ואן ויילן והן מוביל השיירה, רוג'ר מורגן (רוברט פרסטון).
את המסע היא חולקת עם נוסעת מבוגרת בשם אגתה קלג (תלמה ריטר).
לילי אינה נענית לחיזורים אך לאחר שקליב מציל את השיירה בעת פשיטת אינדיאנים, היא נענית לו.
עם הגיעם לקליפורניה הם למדים כי המכרה התדלדל כליל ולא נותר ממנו דבר.
לילי חוזרת לשיר ולרקוד בפני פועלי המכרות, שם שב ומנסה מורגן (מוביל השיירה) לשאת אותה לאישה, אך היא מסרבת.
שנים מספר מאוחר יותר נפגשים לילי וקליב על ספינת נהר מפוארת.
לילי שרה וקליב עוסק בהימורים.
הוא עוזב, לראשונה בחייו, "יד מנצחת" (בפוקר) וניגש אליה על מנת להציע לה להינשא לו ולעבור לסן פרנסיסקו, עיר "הנשרפת כל חמש דקות אך נבנית שוב מחדש גדולה יותר, יפה יותר", עיר בה יכול אדם כמוהו להפוך ליזם מצליח בעסקי התחבורה.
העלילה שבה לחוותם של איב וליינוס רולינגס באוהיו.
ליינוס התגייס לצבא הצפון "עם קריאת החצוצרה הראשונה" ובנו זבולון ("זב", בגילומו של ג'ורג' פפארד) מתגייס אף הוא, תוך שהוא טוען שמעולם לא היה "טיפוס של מתיישב".
זב, המשתתף בקרב שילה, למד כי אביו ליינוס נהרג בקרב, וכמעט ונענה להצעת עריקה שמציע לו לוחם צבא הקונפדרציה (ראס טמבליין).
אולם כאשר שני העריקים עדים לשיחה בין הגנרלים יוליסס גרנט (הארי מורגן) וויליאם שרמן (ג'ון ויין), מנסה לוחם הקונפדרציה להתנקש בחייו של גרנט, זב נועץ בו את רובהו המכודן ושב אל לוחמי צבא הצפון.
עם סיום המלחמה שב זב לחווה ומגלה כי אמו איב נפטרה בינתיים.
הוא מותיר את החווה לאחיו, שירש את הנטייה לעיסוק בחקלאות, ויוצא להמשך חייו בצבא.
הקדמת הקריינות מספרת על התרחבות ההתיישבות מערבה שכללה גם התפתחות באמצעי התקשורת, הדואר של ה"פוני אקספרס", מתיחת קווי הטלגרף והמרוץ להקמת מסילת רכבת חוצת-יבשת על ידי החברות סנטרל פסיפיק שהניחה פסים ממערב למזרח ויוניון פסיפיק שהניחה פסים ממזרח למערב.
אנו מוצאים את זב, עתה קצין בדרגת סגן המגן על מניחי פסי הרכבת של "יוניון פסיפיק" מפני האינדיאנים, שהמסילה עוברת בשטחיהם.
מנהל העבודה במקום, מייק קינג (ריצ'רד וידמרק) נחוש להתקדם במהירות המקסימלית ולהפיק רווחים מיידיים מן האדמות, שהוענקו לחברת הרכבות, עלי ידי יישובם של מהגרים אירופאים.
כל זאת תוך הפרת הסכמים שנכרתו עם שבטי האינדיאנים המקומיים.
זב מנסה לגשר, בסיועו של צייד ביזונים בשם ג'ת'רו סטיוארט (בגילומו של הנרי פונדה, המרמז לדמותו ההיסטורית של באפלו ביל).
לאחר שקינג מפר את המילה שנתן זב לצ'יף האינדיאני, לפיו לא יתיישבו באזור מהגרים עוד שנים רבות, משחרר הצ'יף עדר ביזונים ענק המציף את שטחי ההתיישבות, רומס את כל הציוד ודורס נשים וילדים.
זב עוזב וממשיך לאריזונה, שם הוא מבקר בבקתתו של ג'ת'רו, אך אינו מסוגל להתיישב ולפיכך ממשיך כפרש בודד לקליפורניה, על מנת לפגוש את דודתו לילי.
כפי ששמו מרמז, ג'ת'רו (יתרו) אמור להיות חותנו של זב.
עלילת משנה המספרת את סיפור אהבתם של זב ובתו של ג'ת'רו, הופ, נערכה החוצה מן הסרט.
לילי, שבעלה קליב (שמת בינתיים) התעשר והתרושש מספר פעמים, מוכרת את אחוזתם המשותפת בסן פרנסיסקו במכירה פומבית.
היא מזמינה את זב, רעייתו ג'ולי (קלריון ג'ונס) ומשפחתם לחוותה באריזונה, רכושה היחיד שנותר.
זב, שהוא כעת מרשל, נפגש בתחנת הרכבת של גולד סיטי באויב מר מעברו, פורע החוק צ'רלי גנט (אלי וולך) וכנופייתו.
הוא מזהיר את שריף העיירה לו רמזי (לי ג'יי.
קוב) מנוכחותו של פורע החוק, אך השריף מציע לזב שלא להתערב בחיי העיירה.
זב מגלה שגנט וכנופייתו מתכוונים לשדוד רכבת ובה מטען זהב, ובמהלך סצנת מרדף מורכבת ברכבת מצליח לחסל את הכנופיה (שאחד מחבריה מגולם על ידי הארי דין סטנטון).
עלילת הסרט מסתיימת עם בואם של זב ומשפחתו והדודה לילי אל החווה באריזונה, לצלילי השיר "בית באחו".
הסרט מסתיים בצילומי אוויר של לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו של 1960 המציגים אוטוסטרדות ומחלפים ענקיים עמוסי תנועה ואת גשר שער הזהב לצלילי השיר "כיצד נכבש המערב".
כירה חשמלית (ברבים: כיריים חשמליות, מכונה גם פלטה חשמלית) היא מכשיר חשמלי המיועד לחימום מזון.
הכירה כוללת גוף חימום צמוד למשטח, או הבנוי באופן כזה שמאפשר להניח עליו כלי בישול.
ההספק החשמלי של כיריים ביתיות נע בתחום של 800 - 5,000 ואט.
כיריים חשמליות נבדלות זו מזו בשני חלקיהן העיקריים: אלמנט החימום והמשטח.
הבדל נוסף הוא אופן החיבור לחשמל: חד או תלת פאזי.
בכיריים חשמליות ישנות, לא היה קיים משטח אלא הגוף המחומם היה מונח ישירות על גוף החימום שהיה בנוי בצורת ספירלה שטוחה.
מאוחר יותר הופרדו גופי החימום מהמשטח שהיה עשוי מחומר מתכתי.
כיום, ניתן למצוא שילובים של מספר אלמנטי חימום ומשטחים.
אלמנטי חימום הקיימים היום הם:
רדיאן - גוף חימום העשוי סליל מתכתי ממתכת עמידה לטמפרטורות גבוהות, בדומה לסליל של נורת ליבון.
גרסאות מתקדמות של הרדיאן מכונות גם "היי לייט".
הלוגן - נורת הלוגן בהספק גבוה.
אינדוקציה - החימום מתבצע ישירות בסיר על ידי חימום השראתי.
שיטה זו משאירה את המשטח עליו מונח הסיר קר בכל עת, אך נדרשים סירים מיוחדים לבישול.
המשטחים הקיימים היום עשויים ממגוון חומרים, העיקריים שבהם הם זכוכית קרמית, זכוכית מחוסמת וחומרים קרמיים נוספים.
גופי החימום בכיריים יכולים להיות מסודרים, ומוזנים, בחיבור חשמלי תלת מופעי (תלת-פזי).
חיבור כזה מאפשר הספק כולל גבוה יותר.
הבדלים עיקריים בין כירה חשמלית לכירת גז
בעבר, ההבדל העיקרי היה מהירות החימום והקירור של המשטח: המשטח הקרמי מתחמם לאט יחסית לכירת גז אך גם מתקרר לאט יותר ואפשר להמשיך לבשל עליו גם לאחר כיבוי הלהבה.
כיום, עם הגיוון הרב בשיטות החימום החשמליות וכן במבערי הגז, ההשוואה אינה כללית אלא ספציפית לכל סוג כירה חשמלית ומבער גז.
יחד עם זאת, ישנם מספר הבדלים ברורים, הנובעים משיטת החימום.
להלן השוואה בין גוף חימום חשמלי ללהבת גז.
בניית המערכת - החלטה על שימוש ייחודי בכיריים חשמליות מייתר התקנת מערכות גז בישול על כל הכרוך בהן (אך מגביל במקרה של הפסקת חשמל).
צורת שימוש - לכיריים חשמליות מודרניות אפשרויות בקרה רבות כגון שליטה בטמפרטורה, קוצב זמן, תכנות מחזורי בישול ועוד.
בטיחות - השימוש בכיריים חשמליות בטוח יותר משימוש בכיריים גז.
תחזוקה - כיריים חשמליות מודרניות מעוצבות כך שתחזוקתן, בעיקר בכל הקשור לניקוי, קלה מאוד.
לרוב הכיריים החשמליות מגבלה של שימוש בכלים בעלי תחתית שטוחה לחלוטין.
שימוש בכלים עם תחתית שאינה שטוחה מפחית משמעותית את יעילותן.
כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים הוא חיבור של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שיצא בשנת 1874. החיבור מורכב מעשרה פרקים, ופורסם במקור כחלק השני מתוך עיונים שלא בעיתם.
החיבור נחשב לאחת היצירות החשובות והמשפיעות מבין יצירותיו המוקדמות.