tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתב 5 מחזות בערבית שהוצגו על בימות בישראל ומחוצה לה, ביניהם: מחזהו הראשון, "הביצה", משנת 1982, בוים בידי ריאד מסארווה אך הצנזורה אסרה הצגת המחזה.
המחזה "נחיתת אונס" הועלה בערבית בתיאטרון הלאומי הפלסטיני (אל-חכּוואתי) בשנת 1999 והועלה שוב ב-2009 בתיאטרון "חכּאיא" ברמאללה, וכן הוצג בפסטיבלים במרוקו, סוריה, קטר, אבו דאבי ולוב ובעברית, בתיאטרון העברי-ערבי ביפו בשנת 2004. המחזה "זיכרון", הצגת יחיד שביים אדיב ג'השאן, הועלה בתיאטרון "אל-סראיה" בשנת 2003.
נאטור היה מיוזמי וממקימי חוג המתרגמים מערבית לעברית במכון ון ליר בירושלים וסדרת מַכְּתוּבּ העוסקת בתרגום יצירות מהתרבות והספרות הערבית לעברית.
בשנת 2017 ראה לאור הספר "הולך על הרוח", טרילוגיה של שלוש יצירות של סלמאן נאטור ("מסע על מסע", "הולכים על הרוח", "המתנה").
הספר פורסם לאחר מותו של נאטור ומתרגם הספר, יונתן מנדל, הקדיש את הספר "לסלמאן נאטור ולרוחו החיה".
הספר פורסם בהוצאת "עולם חדש" כסנונית הראשונה של הוצאת "מַכְּתוּבּ", המוקדשת לתרגום ספרות ערבית לעברית.
מחשבות על הגות ופילוסופיה, מאמרים עיוניים, הוצאת אלקודס, מזרח ירושלים 1971.
מאחורי המילים, סיפורים, אלקודס, 1972.
אתה הרוצח, שייח', רומן, אלקודס 1976.
העץ ששורשיו נוגעים בלבי, סיפורים, עכו 1978, מא נסינא, סיפורים, חיפה 1983.
סופר זעם – מונולוג ישראלי, סיפורים סאטיריים, חיפה 1985.
מסבאת הכפר, סיפורים, חיפה 1986.
הולכים על הרוח, ראה אור בערבית בשנת 1991, בנצרת ובעברית בהוצאת המכון לחקר החברה הערבית, (עורך ההוצאה, ד"ר עאדל מנאע) בית ברל, בשנת 1992.
ארבעה ספרי ילדים, תל אביב, 1995.
מסע ועוד מסע, רשמים, הוצאת תאמר, רמאללה, 2008.
ששים שנה/ מסע מדברי, טרילוגיה, הוצאת אל-שורוק, רבת עמון, 2009. התפרסם בעברית בהוצאת רסלינג 2014 בתרגומו של יהודה שנהב-שהרבני.
היא, אני והסתיו, רומן, הוצאת ראיה, חיפה 2011. התפרסם בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2012 בתרגום מערבית מאת יהודה שנהב-שהרבני.
הזיכרון שוחח איתי והסתלק, הוצאת רסלינג, 2015, תרגום מערבית: יהודה שנהב-שהרבני.
הולך על הרוח, סדרת מכתוב, הוצאת מכון ון ליר ועולם חדש, 2017, תרגום מערבית: יונתן מנדל.
אבּן ראבְּעה, מחזה, סדרת מכתוב.
תרגום מערבית: כפאח עבד אלחלים ויונתן מנדל.
הזמן הצהוב מאת דויד גרוסמן.
פורסם בכתב העת "אלכרמל", בעריכת מחמוד דרויש, ובשבועון אליום אלסאבע (היום השביעי) שראה אור בפריז, בשנת 1987.
שיחות על מדע וערכים מאת ישעיהו ליבוביץ, שראה אור על ידי המכון לחקר החברה הערבית, בשנת 1997.
התיאטרון הישראלי, ערך ותרגם, ספר מאת פרופ' שמעון לוי שראה אור במרכז "מדאר – המרכז הפלסטיני ללמודים ישראליים" ברמאללה בשנת 2007.
תרגם וערך ארבע אנתולוגיות מהסיפורת והשירה העברית והישראלית שראו אור ברמאללה על ידי התאחדות הסופרים הפלסטינים, הוצאת אוגריט ומרכז מדאר 2008.
"הביצה" (נאסר על ידי הצנזורה).
הופק בידי המרכז לתרבות בבימוי ריאד מסארווה, נצרת 1982.
"מוואל", בבימוי ראדי שחאדה, נצרת 1990.
"הזת אל גורבאל", בבימוי סאלים דאו, נצרת 1992.
"נחיתת אונס" בבימוי מאזן גטאס בתיאטרון אל חכוואתי, התיאטרון הלאומי הפלסטיני, בשנת 1999. הופק גם בעברית בתיאטרון מקומי ביפו, והחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב בבימוי גיא כהן, בשנת 2003. הופק שוב בתיאטרון חכאיא ברמאללה והוצג בפסטיבלים בארצות ערב: מרוקו, לוב, קטר, דובי וסוריה.
"זיכרון", תיאטרון אל סראיה ביפו, במסגרת התיאטרון הערבי-עברי ביפו, הצגת יחיד שביצע בעצמו, בבימוי אדיב ג'השאן.
השייח' סלמאן אלהוזייל ידוע גם בשמו המלא סלמאן עלי סלמאן עלי עזאם אלהוזייל נולד בצפון הנגב, ליד קיבוץ שובל והעיר רהט כיום.
בשנת 1922 מונה על ידי הבריטים לשמש כשייח' שבט אל הוזייל, ולימים, שייח' השייח'ים של מטה התיאהא בנגב, תפקיד אותו מילא למשך כשישים שנה.
שייח' סלמאן אלהוזייל היה נשוי לשלושים ותשע נשים (המספר מתייחס לכל אורך חייו המופלגים), ואלו ילדו לו שבעים וששה ילדים.
שמו יצא בעולם, ולאחר פרסום כתבה עליו ב"ניוזוויק", קיבל עשרות הצעות נישואין מנשים אמריקאיות שרצו להצטרף להרמונו.
השייח' סלמאן אלהוזייל התגורר בבית אבן שבנה בשנת 1924. הבית בן שלוש הקומות התנשא על ראש גבעה וצפה אל מרחבי שטחי המרעה של שבט אלהוזייל בואכה דרום הר חברון.
בית זה נקרא בפי הבדואים "ארמון השייח'" והוא בנוי אבני גזית בשילוב קורות עץ ומתכת.
בבית זה התגוררו נשותיו הרבות ובניו.
במשכנו זה קיבל את אורחיו מבני השבטים בנגב, וכן את ראשי מדינת ישראל, ומדינאים ואורחים רמי מעלה מארצות שונות.
במלחמת העולם הראשונה סירב להצטרף לכוחות העות'מאנים במלחמה נגד הבריטים, אולם הצטרף מאוחר יותר לכוחותיו של הנסיך פייצל בירדן במרד הערבי נגד הטורקים (כנראה מתוך טינה על שהוציאו את סבו סלמאן עלי להורג ב-1854).
יחסיו של השייח' עם מדינת ישראל קדמו להקמתה.
הוא קיבל בזרועות פתוחות את אנשי קיבוץ שובל, כשקם הקיבוץ על אדמותיו כאחד מאחת עשרה הנקודות בשנת 1946. השייח' סיפק להם מזון ומים בימים קשים ורקם איתם יחסי רעות.
יחסים אלו עמדו לו עם הקמת המדינה כאשר לא נדרש עם אנשי השבט לעזוב את אדמותיו כמו שאירע לשבטים אחרים באזור.
ראשי המדינה חלקו לו כבוד והתייעצו איתו, ביניהם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הנשיא, יצחק בן-צבי, לוי אשכול, גולדה מאיר, יצחק רבין מנחם בגין ואחרים.
הוא זכה למעמד יוצא דופן לא רק בקרב שבטי התיאהא אלא בנגב כולו, בסיני ובירדן, ונודע כאחד ממגדלי הסוסים הטובים בעולם.
היו לו סוסים ערביים גזעיים רבים שחלקם היה בעל יחוס מפואר של חמישה דורות ויותר.
בספרו החיים הבדואים באזור באר שבע, מספר עליו גנרל צבא ירדן אחמד סלאמה חסיין אבו חוסה ממטה התיאהא בעצמו, שני סיפורים המנציחים את האגדות שרווחו על השייח'.
את הספורים שמע ורשם מפיו של שייח' מחמד חסן אלע'ר משבטו וגילו מעל מאה.
השייח' בן שבטו של הגנרל היה ידיד נעוריו של שייח' סלמאן.
מספר שייח' מחמד חסן שבאחד הימים בהם יצאו לציד, היו רוכבים על סוסים ועברו ליד אחת הבארות בנגב.
סביב הבאר היו נשים שואבות מים להשקות את עדרי הצאן.
אנחנו עצרנו להשקות את הסוסים.
השייח' הבחין בין הנשים בנערה צעירה ויפה וכהרגלו, חמד אותה לעצמו.
הוא פנה אליה ושאל מאיזה שבט את ומה שם אביך.
והיא ענתה, שבט אלהוזייל ואבי השייח' סלמאן.
היא עונה ומספרת שאימה גורשה אל הוריה כשהיא עצמה הייתה תינוקת ומאז היא גרה אצל דודה.
ואת אבי לא ראיתי כל חיי ואיני מכירה אותו כלל.
אמר לה מופתע ומאוכזב, אני השייח' ואת בתי.
סיפור זה הפך לסיפור עממי בדואי מוזר ומופלא שעבר וסופר מפה לאוזן בקרב השבטים הבדואים.
בהיותו בחייו הגיע מספר בני משפחתו בניו ונכדיו לאלפיים.
סיפור נוסף נשמע מפיו של שייח' מוחמד חסן מספר כיצד נישא השייח' סלמאן אלהוזייל לשתי נשים בלילה אחד.
בשנת 1928 היה בדרכו להתחתן עם עליה האישה ה-13. בדרכו עם משרתיו אל בית אביה, ביקש ממנו אחד השייח'ים שליוו אותו לעצור אצל השייח' אבו גופה כדי שיבקש עבורו את ידה של בתו.
כשהגיעו אל אוהליו של השיי'ח אבו גופה, בהיותם יישובים בשיג, ביקש את ידה של בת השייח' אבו גופה עבור חברו.
אולם אשתו של השייח' קבעה נחרצות, רק אתה יכול לקבל את בתינו.
שייח' סלמאן שילם את המוהר והתחתן איתה עוד באותו לילה, אך מיד יצא לדרכו עם אנשיו אל בית הכלה עליה המיועדת הממתינה לו באוהל החתונה.
עם שחר הגיעו למאהל ואל החתונה המיועדת.
וכך הוא התחתן עם שתי נשים בלילה אחד.
השייח' היה גבה קומה, בעל עור בהיר ועיניים כחולות.
הוא התפרסם גם ביכולות הריפוי העממי שלו באמצעות צמחי מרפא.
כמו כן שימש כשופט בבית המשפט לענייני בדואים בבאר שבע.
בשנת 1978 עמד השייח' בראש משלחת תנחומים יחד עם בניו ונכדיו שיצאה אל המלך חוסיין בירדן לאחר שאיבד את אשתו, עליה, בתאונת מטוס.
בעת זו ביקש מהמלך חוסיין להרשות למוסלמים ממדינת ישראל לצאת לעומרה ולחאג' דרך ירדן, ושיונפקו להם דרכונים ירדניים זמניים.
המלך הסכים, ומאז הפך הנוהל הזה לרשמי ואלפי ערבים אזרחי ישראל עולים מדי שנה לרגל למכה ומדינה בערב הסעודית לקיים את מצוות החאג' והעומרה בזכותו של השייח' המנוח.
באותה הזדמנות ביקר את השבטים שעברו מהנגב לירדן ב-1948.
השייח' סלמאן אלהוזייל נפטר בשנת 1982 והוא בן כמאה שנה, כשהוא משאיר אחריו צאצאים רבים.
הוא נקבר בבית העלמין של השבט, על הגבעה, מול קיבוץ שובל.
הבית ו"הארמון" שוכנים בשוליו של אלהוזייל - כפר לא מוכר צמוד לכניסה המערבית של העיר הבדואית רהט המאכלס בתוכו כחצי ממשפחות השבט הידוע, שבחרו להישאר מחוץ לעיר.
בשיג– צריף האירוח המקורי ששימש את השייח' ואורחיו שנים ארוכות, תלויות תמונות רבות בהן הוא נראה עם אורחיו המפורסמים.
בתמונות אחרות ובאלבום המוחזק על ידי המשפחה, מופיע השייח' כאיש צעיר בלבוש הבדואי המסורתי והמיתולוגי: גלבייה, כאפיה ועקאל, וחרב מעוקלת באבנטו.
השייח' סלמאן אלהוזייל השני היה שייח' השייח'ים של מטה התיאהא במשך כששים שנה משנת 1922 ועד מותו בשנת 1982 בגיל מאה שנה.
"המועצה לשימור אתרים" החליטה לשקם ולשפץ את ארמון השייח' ולהפוך אותו למרכז מורשת ולמוזיאון.
נכתבה פרוגרמה חדשה וכעת מחפשים מימון לפרויקט.
חלקו של השייח בהקמת העיר רהט
העיר רהט הוקמה בשנת 1972 כחלק ממדיניות הממשלה לרכז את הבדואים בנגב בשבעה יישובי קבע.
השייח' סלמאן אלהוזייל תרם את אדמותיו לטובת הקמת העיר, אך הוא עצמו בחר להישאר עם משפחתו מחוץ לתחומיה.
את מעמדה כעיר קיבלה רהט רק בשנת 1994. משנה זו והלאה חלה ירידה במעמדו של השייח', עם עליית כוחה של הרשות המוניציפלית (הדבר קרה גם בשש הרשויות הבדואיות האחרות בנגב).
עם מותו של השייח', בשנת 1982 החליף אותו בנו ג'דוע כשייח', אך עם מותו נעלמה השייח'ות כמעט לחלוטין.
נכון לשנת 2017 מתגוררים ברהט כ-62,000 תושבים.
ראשוני העוברים להתגורר ביישוב היו בדואים משבט אלעוברה ובדואים ממוצא פלאחי חסרי קרקעות שהיו בני חסות של שבט אלהוזייל.
והשליטה בעיר עברה בעצם אליהם.
מוצאם של שבטי התיאהא שנוי במחלוקת.
יש המשייכים אותם לשבטי דרום ערב שהשתתפו בשליטה על תימן ויש המשייכים את מוצאם לשבט בני הילל מהחג'אז, שתעה במדבר סיני כאשר נדד למדבריות צפון אפריקה.
יש הרואים בשבטי התיאהא את צאצאיהם של בני ישראל, התועים במדבר סיני ארבעים שנה.
השם "תיאהא" ניתן להם על שום מיקומם לאורך דורות במדבר התיה (הלא הוא "מדבר התועים" בדרום מרכז סיני).
ממדבר התיה פרצו והתפשטו אל צפון סיני (ג'בל אל-חלאל), אל הנגב וארץ ישראל.
בנדידתם צפונה דחקו את מטה העזאזמה אל רמת הנגב והחנאג'רה אל הנגב המערבי.
על פי עארף אל-עארף, מושל מחוז באר שבע בתקופת המנדט הבריטי, מפורסמים שבטי התיאהא בנדיבותם לאורח, בנאמנותם ומסירותם.
מטה התיאהא כולל בתוכו ארבעה תתי מטה: נטוש, חֻכּוכּ, קדיראת וד'ולם.
בעוד שנטוש וחקוק נחשבים לבעלי מוצא גינאולוגי משותף, הרי ששבטי הקדיראת והד'ולם קשורים אל התיאהא בקשרי ברית היסטוריים.
עארף אל-עארף כותב בספרו תולדות באר שבע ושבטיה, כי בני שבט אלהוזייל מחשיבים את עצמם למשפחה הקדומה והנכבדה ביותר בין שבטי התיאהא.
"הם רואים עצמם כמנהיגיהם של כל התיאהא".
מוצא שבט אלהוזייל מתת המטה בריכאת אשר בסיני.
בשיא תהילתו שלט שבט אלהוזייל ברוב חלקי הנגב.
דבר זה היה בתקופת שלטונו רב העוצמה והמעללים של שייח' סלמאן עלי אלהוזייל שעמד בראש מטה התיאהא משנות ה – 30 של המאה ה – 19 ובמשך כשלושים שנה שלט ברוב שטחי סיני והנגב עד ואדי עראבה ועד הר חברון.
שבט אלהוזייל חייב את כל מי שעבר מעבר הירדן לעזה לשלם מס ומתנות לשייח' בהיכנסו לשטחי הנגב.
על רקע מעשים אלו ועל רקע היריבות קשה עם שייח' שבט אלעטאונה על הנהגת המטה בנגב, התעמת השייח' עם הטורקים.
בשנת 1854 נתפס בעורמה בעזה, והובא שייח' סלמאן עלי אלהוזייל על ידי הטורקים לצידון ומשם לדמשק, שם נתלה.
שייח' סלמאן אלהוזייל השני נכדו של סלמאן עלי, מונה לשייח' שבט אלהוזייל בשנת 1922 ומאוחר יותר נקבע כשייח' השייח'ים של מטה התיאהא כולו עד מותו בשנת 1982. לשבט אלהוזייל יש קשר רב שנים עם הקיבוצים שהוקמו באזור במיוחד עם קיבוץ שובל השכן.
כיום מונה השבט כ –5,600 איש המתגוררים ברהט וסביבותיה.
סלמה ארגץ' (טורקית: Selma Ergeç; נולדה ב-1 בנובמבר 1978) היא שחקנית ודוגמנית טורקייה-גרמנייה.
ארגץ' נולדה בעיר האם בגרמניה לאב ממוצא טורקי ולאם גרמנייה.
אביה היה רופא ואמה אחות.
בשנת 1983 עברה המשפחה לעיר מרסין בדרום טורקיה, מאוחר יותר העתיקו את מגוריהם לאנקרה וב-1989 חזרו לגרמניה.
ב-1995 סיימה ארגץ' את לימודיה בבית הספר בנורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
ב-2001 הצטלמה לסדרה "Yarım Elma" של רשת NBC.
ב-2003 החלה לקחת שיעורי משחק אצל השחקנית עליה אוזונאטגן.
ב-2006 שיחקה בסרט הטורקי-אמריקאי "The Net 2.0".
היא גם הפרזנטורית של המותג Selamlique, פרויקט זה זיכה אותה להצלחה עוד לפני ההשתתפותה בסדרה "הסולטאן".
ב-2011, נבחרה ארגץ' לגלם את דמותה של חדיג'ה סולטאן, אחותו של הסולטאן סולימאן המפואר בסדרה ההיסטורית המצליחה "הסולטאן".
השחקנית סיפרה שהתפקיד היה חשוב לא רק לקריירה שלה אלא גם ללבה ולנשמתה.
בנוסף, היא שיחקה בסרטים "Sis ve Gece" ו"ימים ורוחות".
היא דוברת גרמנית, אנגלית, טורקית וצרפתית באופן שוטף.
ב-26 בספטמבר 2015, היא התחתנה עם בן זוגה קאן אוז.
החתונה התקיימה בעיר הולדתה בגרמניה.
שנה סרט תפקיד 2014 Kırımlı/Korkunç Yıllar מריה קוסקחי 2013 Senin Hikayen אסרה 2010 Ses דריה 2007 Sis ve gece מינה 2006 ימים ורוחות המורה 2006 The Net 2.0 פקידת קבלה במלון
שנה סדרה תפקיד הערות2023הבלש מאיסטנבול (אנ')סלמה פאידר7 פרקים2014–2015Gönül İşleriסאדט 2011–2013 הסולטאן חדיג'ה סולטאן תפקיד ראשי 2010 Kalp Ağrısı אזיזה 14 פרקים 2007–2009 Asi דפנה קוזקוגלו 71 פרקים 2005 Şöhret נטלי 2005 Körfez ateşi מיני-סדרה 2005 Yarım elma איישה מיני-סדרה
סלמאן זרקא הוא רופא דרוזי-ישראלי המכהן כמנהל בית החולים רבקה זיו בצפת.
ביולי 2021 הוחלט למנותו לראש תוכנית "מגן ישראל" ("פרויקטור הקורונה").
זרקא נולד בפקיעין שבגליל העליון, למשפחה דרוזית מרובת ילדים.
הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
ב-1982 החל את לימודיו בבית הספר לרפואה של הטכניון בחיפה, במסגרת העתודה האקדמית.
עם קבלת תואר דוקטור לרפואה החל את שירותו הצבאי שנמשך יותר מ-25 שנים.
הוא שירת כרופא גדודי בגדוד 46 של חטיבה 401 וקצין הרפואה החטיבתי.
שירת כרופא אוגדה 36 וראש ענף בריאות הצבא במפקדת קצין הרפואה הראשי.
בשנת 2008 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין הרפואה הפיקודי של פיקוד הצפון בתקופת כהונתו של גדי איזנקוט כאלוף הפיקוד.
במרץ 2013 הקים ופיקד על בית החולים ההומניטרי של צה"ל בגבול ישראל-סוריה לטיפול בפצועי מלחמת האזרחים בסוריה.
בקיץ 2013 מונה למפקד המשר"פ (המרכז לשירותי הרפואה של צה"ל) ולראש מחלקת הבריאות בחיל הרפואה.
זרקא בעל תואר שני באפידמיולוגיה ובריאות הציבור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה וכן בוגר תוכנית המנהיגות של קרן וקסנר (מחזור 2017).
הוא בעל שתי התמחויות: האחת בבריאות הציבור והשנייה, במינהל רפואי, שבעקבותיה שימש עוזרו של מנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' רוני גמזו.
בתפקיד זה הוביל את מבצע "מנוחה בכבוד", שמטרתו הייתה להביא לקבורה מכובדת של הדגימות אשר נשארו במכון לרפואה משפטית באבו כביר, ואת שדרוג שירותי הרפואה בבתי החולים נהריה, פוריה וזיו כחלק מהקמת הפקולטה לרפואה בגליל.
משמש מרצה בדרגת פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה על שם עזריאלי של אוניברסיטת בר-אילן.
קודם לכן, שימש מרצה בכיר בחוג לרפואה צבאית במסלול "צמרת", המכשיר רופאים צבאיים, באוניברסיטה העברית בירושלים וכן בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה.
זרקא הוא מחברם של עשרות מאמרים בתחום הרפואה ושל הספר "Complicated War Trauma and Care of the Wounded" יחד עם ד"ר אלכסנדר לרנר, שיצא לאור בהוצאת שפרינגר.
במבצע צוק איתן בתפקידו כמפקד המשר"פ עסק במענה הרפואי לחיילי צה"ל באזור המבצע, טיפול בפצועים המאושפזים בבתי החולים במסגרות "ר"מ 2" וכן הקמת בית חולים הצבאי במעבר ארז לסיוע לתושבי רצועת עזה.
בדצמבר 2014, פרש משירות הקבע בצה"ל לאחר שנבחר למנהל בית החולים רבקה זיו בצפת.
כניסתו לתפקיד זה לוותה בתביעה משפטית מצד הרופאים שהתמודדו מולו על התפקיד והפסידו במכרז.
בתביעה נטען כי לא הייתה לנציב שירות המדינה סמכות לאשר לפרופ' זרקא הרשמה מאוחרת למכרז עקב השתתפותו במבצע "צוק איתן".
התביעה התבררה בבית הדין לעבודה אשר החליט על קיום מכרז חוזר בו שוב נבחר פרופ' זרקא לתפקיד מנהל המרכז הרפואי זיו.
זרקא נבחר להשיא משואה ביום העצמאות ה-71 בשל פעילותו המייצגת את מחויבותה של מדינת ישראל לערכי היסוד של כבוד האדם וקדושת החיים ואת מסירותם יוצאת הדופן של אנשי הצוות הרפואי בבתי-החולים הציבוריים בישראל.
ב-8 ביולי 2020 מונה זרקא על ידי מנכ"ל משרד הבריאות הפרופ' חזי לוי לחבר ועדה מקצועית מייעצת למיגור ומניעת התפשטות מגפת הקורונה במגזר הערבי.
בספטמבר 2020 מונה פרופ' זרקא לחבר בקבינט המומחים המייעץ לממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל, פרופ' רוני גמזו.
ביולי 2021 החליט שר הבריאות ניצן הורוביץ למנות את זרקא לפרויקטור הקורונה הלאומי במקום פרופ' נחמן אש, כאשר האחרון מונה למנכ"ל משרד הבריאות.
זרקא שב לנהל את המרכז הרפואי זיו בצפת במאי 2022 ומאז שימש בשני התפקידים במקביל.
זרקא נשוי ואב לשלושה, ומתגורר בעספיא.
סלמאן עאמר (נולד ב-1962 בערך) היה ראש המועצה המקומית ג'וליס בין השנים 2013–2018. נדון ל-14 שנות מאסר באשמת הריגה.
סלמאן עאמר שירת בצה"ל בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. הוא יצא לקורס מ"כים בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ובתקופת השהות של צה"ל בלבנון היה מפקד פלוגה בצנחנים.
הוא המשיך להתקדם לתפקיד מפקד גדוד, והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחררו עבד כיועץ ביטחוני, וניהל עסקים בישראל ובחו"ל.
במהלך שש שנים התגורר בארגנטינה, בה הקים חברת אבטחה.
הוא בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ובקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת בלגרנו בארגנטינה ותואר שני בניהול וביטחון מאוניברסיטת לסטר באנגליה.
בשנת 1997 הקים את עמותת "עמירים" למען סטודנטים על שם אחיו, סא"ל חוסיין עאמר, מפקד גדוד 12 של חטיבת גולני שנהרג בשנת 1996 בדרום לבנון.
הוא חבר ועד מנהל של עמותות נוספות, ובהן אגודת הידידים של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2013 נבחר לראש מועצת ג'וליס, לאחר שזכה בכ-41% מקולות הבוחרים, וגבר על ראש המועצה היוצא, סלמאן הנו, שזכה בכ-16% מהקולות.
כיהן כיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה במרכז השלטון המקומי.
ב-5 בספטמבר 2016 נעצר עאמר לאחר שירה למוות בקבלן הגינון מוניר נבואני, שתקף אותו, בסיומם של חודשיים בהם רדף המנוח אחר עאמר הטריד אותו ואיים עליו.
צו איסור פרסום הוצא על מהות הסכסוך בינו לבין נבואני.
השופט יצחק עמית תיאר את המנוח:
"המנוח נפגע באופן אישי מהמערער, הוא חש שהמערער השפיל אותו, רמס את כבודו והרס את חייו.
המנוח נקלע למצוקה ופיתח כלפי המערער יחס אובססיבי, כשהוא נע בין "משאלת מוות" שלו עצמו נוכח הפגיעה בכבודו, לבין רצון לפגוע במערער בשל הפגיעה בכבודו.
משך כחודשים איים המנוח על המערער והטריד אותו לאורך שעות היממה בעשרות הודעות המשקפות תחושות של כעס, זעם, תסכול וייאוש"
האירוע כולו נתפס במצלמות האבטחה של בניין המועצה.
כעבור יומיים הוצת מבנה עמותת "עמירים" בג'וליס.
בעקבות האירוע עזבו זמנית את ג'וליס 30 מבני משפחת עאמר מחשש לנקמת דם.
באוקטובר 2016 הוגש נגד עאמר כתב אישום באשמת רצח ושיבוש הליכי משפט, בטענה שהוא העלים את האקדח בו ירה ואת הטלפון הסלולרי שלו.
עאמר טוען להגנתו בבית המשפט המחוזי שהוא לקה בשכחה דיסוציאטיבית של מספר שניות, שהסתיימה כאשר המנוח היה שרוע על הרצפה.
ב-28 ביולי 2020 הורשע בבית המשפט המחוזי בחיפה ברצח.
קו הגנתו, שהוגדר על ידי השופט יצחק עמית "השקרי והמופרך" עמד לו לרועץ וגרם לבית המשפט להחמיר איתו.
בערעור לבית המשפט העליון החליף עאמר את עורכי דינו ואת קו הגנתו וטען להריגה אחריות מופחתת בגלל קנטור.
בית המשפט קיבל את ערעורו, החליף את הרשעתו מרצח להריגה וקבע את עונשו על 14 שנות מאסר.
ביולי 2025 נשיא המדינה יצחק הרצוג החליט לחון את עאמר וקיצר את עונשו ב-14 חודשים וזאת מתוך התחשבות בעברו הביטחוני ותרומתו הרבה לביטחון ישראל.
סלמאן חמוד פלאח היה איש חינוך, סופר, היסטוריון ומייסד תנועת הצופים הדרוזים בישראל.
שימש כממונה על החינוך הדרוזי שנים רבות וכסמנכ"ל משרד החינוך והתרבות.
פלאח כתב מעל 80 ספרים בערבית, עברית ואנגלית, בעיקר בתחומי ההיסטוריה והחינוך.
כנער עבר לגור בחיפה, שם סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי העברי בשנת 1954.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים (1963), השלים תואר דוקטור (PhD) באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית (1997).
ד"ר סלמאן חמוד פלאח הטמיע את לימודי המורשת הדרוזית כחלק מתוכנית הלימודים במשרד החינוך ובהשכלה הגבוהה.
ב-2017 הוקם מרכז מורשת דרוזית על שמו בכפר הולדתו כסרא-סמיע.
אילן היוחסין של משפחת פלאח קושר אותה למשפחת שאהין שבלבנון אשר היגרה לכפר סמיע בשנת 1711. שם המשפחה הוחלף לפלאח ועליה נמנים ארבעה בתי אב: פנדי, יוסף, סעיד ועלי.
פנדי פלאח, סבו של סלמאן היה מחד אוטודידקט, איש משכיל רחב אופקים, ומאידך סוחר שהיטיב להתמודד עם הממשל העות'מאני.
בנו חמוד, אביו של סלמאן, היה אף הוא איש דת וספר שנהג להתפרנס מחקלאות, גידולי טבק וגידול עיזים וכבשים.
אמו ח'דנה נהגה לסעוד חולים ולתמוך במשפחותיהם.
המשפחה מונה ארבעה ילדים: הבכור פארס, סלמאן, פאטמה ותמימה.
סלמאן החל ללמוד בבית הספר היסודי שבכפר השכן פקיעין, והמשיך לימודיו בבית הספר טרה סנטה שבנצרת.
בשנת 1953 החל ללמוד בריאלי העברי בחיפה.
ראש עיריית חיפה (1955), אבא חושי התעניין ועקב אחר התלמיד הדרוזי הראשון בריאלי, ובהמשך הציע לו להתמודד על מקום ברשימת מפא"י.
בסיום לימודיו ב-1956, נענה בשלילה להתגייס לשירות חובה ורק כשסיים תואר ראשון גויס למילואים כמרצה והמשיך 19 שנים.
לימים התחתן סלמאן עם כמיליה ולהם שישה ילדים.
חינוך, חברה, השכלה גבוהה ופעילות ציבורית
בשנים 1957–1959 במהלך לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, עבד כמורה בבית הספר בבית צפאפא.
ב-1959 המשיך פלאח ככתב פרלמנטרי בכנסת בעיתון אל-יום.
בהמשך הרחיב פעילותו ככתב קול-ישראל בשפה הערבית.
הוא שימש חבר הנהלת "סובלנות" שפעל למען סובלנות בחברה הישראלית, חבר הנהלת המתנ"סים בישובי הדרוזים וחבר הוועד המנהל בבית הספר המקיף ירכא.
לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1967 מונה למפקח על החינוך הערבי הארצי ופיתח תוכניות לימודים לבתי ספר בגדה המערבית ומזרח ירושלים, רצועת עזה והגולן.
בשנת 1975 מונה ליו"ר הוועדה לחינוך ותרבות הדרוזים ולמרכז ועדת מנכ"לים לענייני הדרוזים במשרד ראש הממשלה.
בתפקיד זה שימש עד יציאתו לגמלאות בשנת 2000. בתפקידו זה, השיג הישג חשוב בהפרידו בין תוכניות הלימוד של החינוך הערבי לבין תוכניות הלימוד במערכת החינוך הדרוזית, ובכך יצר מערכת חינוך עצמאית למגזר הדרוזי.
סלמאן ייסד ב-1954 את תנועת הצופים הדרוזים בעזרתו של אריה כרוך, מייסד תנועת הצופים העבריים.
השיח' אמין טריף תמך ביוזמה זו ושבט הצופים הדרוזי הראשון הוקם בכפר סמיע.
לאחריו הוקמו עוד שבטים בכפרי הדרוזים.
פעילות השבטים שולבה בפעילות ארצית כפריצת דרך תרבותית בקרב הדור הצעיר, בין היתר מתוך שאיפה להרחיב אופקים אל מעבר לכפר ולעדה.
ד"ר סלמאן חמוד פלאח היה יו"ר תנועת הצופים הדרוזים עד 1964. ב-1976 נבחר לכהן בתפקיד זה לתקופה בלתי מוגבלת.
אבן הדרך הראשונה במסלול האקדמי הייתה לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים כשסיים ללמוד לימודי המזרח התיכון ב-1959. הוא המשיך לתואר השני בתרבות האסלאם וסיים ב-1963 בעבודת גמר על הדרוזים בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית.
ובשנת 1997 העניקה ממשלת ארצות הברית לפלאח מלגה והוא קיבל את התואר PHD מאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית.
בשנת 1979 לימד מורשת דרוזית במכללת גורדון בחיפה.
בשנת 1986 היה מרצה למשפט מוסלמי ומורשת דרוזית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2006 קיבל את אישור המועצה להשכלה גבוהה ומונה לראש "החוג למורשת דרוזית לתואר ראשון" במכללת גורדון בחיפה.
ד"ר סלמאן חמוד פלאח שימש חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
על פעילותו, הוענקו לפלאח מספר פרסים:
פרס הדו-קיום של ההסתדרות - 1990
אות הנשיא למתנדב - 1998
פרס הסתדרות המורים לחינוך - 1998
פרס העובד המצטיין של ידיעות אחרונות - 1999
פרס יקיר השירות של משרד החינוך - 1999
עיטור יקיר העיר חיפה - 2005
ד"ר סלמאן חמוד פלאח פרסם עשרה מחקרים בנושא חינוך ודרוזים בעברית, ערבית ואנגלית, כמו כן ארבעה ספרים בספרות יפה בערבית.
פרסם מאות כתבות בעיתונות בישראל ומחוצה לה.
כמו כן פרסם 80 פרסומים מתוכם 43 ספרים, 20 ספרי לימוד לבתי ספר ערבים ודרוזים ותרגום שלושה ספרים מעברית לערבית.
המרכז למורשת הדרוזית בכפר סמיע על שם ד"ר סלמאן פלאח
המרכז מנציח את תרומתו של אבי המשפחה, ד"ר סלמאן חמוד פלאח, שהיה איש רב פעלים, שמצד אחד שמר על ישראליותה של העדה הדרוזית ומהצד שני דאג לטפח את המורשת הדרוזית בעיקר בקרב בני הדור הצעיר של העדה.
במרכז ספרייה עשירה המתמקדת בתולדות המורשת הדרוזית וחדר עיון המאפשר לימוד במקום.
ההדרכה במקום כוללת צפייה בסרטון המציג את פעלו של ד"ר סלמאן פלאח בהטמעת המורשת הדרוזית בתוכנית הלימודים.
פעילותו המגוונת מוצגת במרכז המורשת בתמונות, תעודות, פרסים ואותות שקיבל במהלך השנים.
התצוגה במרכז המורשת מתפרשת על פני שני אזורי תצוגה: הראשון בתצוגה המוקדשת לספרות עשירה הקשורה להיסטוריה של המזרח התיכון, מדעי הדתות ומדעי הרוח.
כמו כן, מוצגים הפרסים והתעודות על פעלו בתחומים רבים.
השני, ארכיון עשיר הכולל תיעוד מסמכים ועיתונות הנוגעים להיסטוריה של הדרוזים בישראל.
שימושי הספרייה: עיון במקום והשאלת ספרים, כמו כן ניתן לרכוש חלק מספריו של המנוח כמו המורשת שלי ותולדות הדרוזים במזרח התיכון.
כמיליה, אלמנתו של ד"ר סלמאן פלאח, מנהלת את המרכז ומדריכה את האורחים המגיעים לביקור.
סיפור חייו של ד"ר סלמאן חמוד פלאח הוא חזון והגשמה של בן העדה הדרוזית בחברה הישראלית שבניה ממלאים תפקידים בכירים בארצנו.
ד"ר סלמאן פלאח, תולדות הדרוזים בישראל, משרד ראש הממשלה, ירושלים 1974
ד"ר סלמאן פלאח, ועליזה שנהר סיפורי עם דרוזים, מכון לחקר הפולקלור, האוניברסיטה העברית ירושלים 1978
ד"ר סלמאן פלאח, צילו של קול-קובץ יצירות מחיי הדרוזים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984
ד"ר סלמאן פלאח, הדרוזים במזרח התיכון, הוצאה לאור של משרד הביטחון,ת"א 2000
ד"ר סלמאן חמוד פלאח, המורשת שלי, הוצאה לאור פרדס, 2015
סלמה ביורנסדוטיר (באיסלנדית: Selma Björnsdóttir; נולדה ב-13 ביוני 1974) היא זמרת איסלנדית.
ביורנסדוטיר נולדה ב-13 ביוני 1974 ברייקיאוויק שבאיסלנד כשלישית מבין ארבע בנות.
ב-1995 הופיעה במחזה "סיפור הפרברים" שהוצג בתיאטרון הלאומי של איסלנד.
ב-1996 שיחקה במחזה "Áfram Latibær" ודמותה היוותה השראה לדמות של סטפני ב"נווה עצלנות", לאחר מכן היא שיחקה במספר מחזות זמר נוספים כמו "גריז" ו"מופע האימים של רוקי".
ב-1999 נבחרה על ידי RUV לייצג את איסלנד באירוויזיון בירושלים, היא נחשבה כמועמדת מועדפת בתחרות והימורים רבים סימנו אותה כזוכה, אך לבסוף סיימה במקום השני שזהו הישגיה הגבוה ביותר של איסלנד בתחרות.
בשנת 2005 נבחרה בשנית לייצג את איסלנד בתחרות האירוויזיון שנערכה בקייב עם השיר "If I Had Your Love" אך לבסוף לא עלתה לגמר התחרות.
ב-2009 שימשה כשופטת בעונה הרביעית של הגרסה האיסלנדית של "אמריקן איידול".
סלמאן מוחמד מוחמד אל-פרג' הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-הילאל.
אל-פרג' הוא בוגר מחלקת הנוער של אל-הילאל.
ב-20 בדצמבר 2008 ערך אל-פרג' את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסעודית במשחק הליגה נגד נג'ראן.
ב-16 במרץ 2012 הבקיע אל-פרג' את שער הבכורה שלו בליגה במשחק הליגה נגד אל-נאצר.
לזכותו של אל-פרג' ארבע אליפויות, שני גביעים וסופר קאפ אחד במדי אל-הילאל.
ב-14 באוקטובר 2012 ערך אל-פרג' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית בניצחון 2–3 נגד קונגו.
ב-3 בספטמבר 2015 הבקיע אל-פרג' את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–7 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אל-פרג' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018 וכבש בניצחון 1–2 נגד במחזור האחרון.
ליגת העל הסעודית: , , ,
גביע כתר הנסיך הסעודי: , ,
סלמאן בן חמד בן עיסא אַאל ח'ליפה הוא סגן המלך, נסיך הכתר של בחריין, ראש ממשלת בחריין, וסגן המפקד העליון של צבא ההגנה של בחריין.
הנסיך סלמאן הוא הבן הבכור של מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה ואשתו הראשונה הנסיכה סביקה בינת אברהם אאל ח'ליפה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, "בית הספר בחריין".
לאחר מכן נסע להשלים את התואר הראשון שלו במדע המדינה באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
את התואר השני בהיסטוריה ובפילוסופיה של המדע הוא עשה באוניברסיטת קיימברידג'.
הנסיך סלמאן ייסד את תוכנית "מלגת הלימודים הבינלאומית של נסיך הכתר 1999", כדי להוביל את צעירי בחריין אל המאה ה-21. במסגרת התוכנית, התלמידים המצטיינים ביותר מתיכוני בחריין מקבלים מלגה להתחלת לימודיהם האקדמיים מעבר לים.
תוכנית זו הוקמה כדי שכשישובו המצטיינים מהאוניברסיטאות ברחבי העולם אל בחריין, הם יוכלו לתרום להתפתחותה ולפיתוחה של בחריין.
יותר מ-140 תלמידים מכל שכבות החברה של בחריין קיבלו מלגה ואת ההזדמנות ללמוד מעבר לים, במדינות כמו: בריטניה, ארצות הברית וצרפת.
ב-3 במרץ 2002, הנסיך סלמאן מונה ליושב ראש המועצה לפיתוח כלכלי, שאחראית על פיקוח וגיבוש אסטרטגיית הפיתוח הכלכלי של בחריין ושואפת למשוך משקיעים זרים למדינה.
בנוסף הוא יושב ראש של הוועדות הבאות:
הוועדה למשאבים טבעיים ולביטחון כלכלי
ביוני 2002 הביע את התנגדותו לפיגועי ההתאבדות ולפגיעה באזרחים ישראלים, אך סייג ואמר שיש להפנות את אותם פיגועים כנגד מתנחלים וחיילים.
ב-6 בינואר 2008 פרסם המלך חמד צו מלכותי הממנה את סלמאן לסגן המפקד העליון של צבא ההגנה של בחריין, הממונה על הפיקוח, הניהול והיישום של המדיניות הציבורית וגם על התוכניות הכלכליות, הצבאיות, הניהוליות והכספיות של צבא ההגנה של בחריין והמשמר הלאומי.
באביב הערבי בבחריין (2011) ,מונה על ידי המלך לעמוד בראש צוות הדיאלוג עם המפגינים והודיע כי יפתח בדיאלוג עם המפגינים לגבי רפורמות בשיטת הממשל ובשחיתות השלטונית.
במרץ 2013, הנסיך סלמאן מונה על ידי המלך לסגן ראשון לראש ממשלת בחריין, האחראי על הפיקוח על הפיתוח המתמשך על הסוכנויות המנהליות והמוסדות הממשלתיים בממלכה.
לאחר מותו של ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה ב-11 בנובמבר 2020, מונה סלמאן כמחליפו בתפקיד ראש ממשלת בחריין.
היה נשוי לשייחַ'ה הַאלַה (هالة) בינת דועייג' אַאל ח'ליפה עד 2005. שייחַ'ה הַאלַה הייתה הבת הבכורה של שייח' דועייג' אַאל ח'ליפה, העוזר לתת שר האוצר והכלכלה הלאומית.
הַאלַה הייתה הנשיאה של מרכז המידע לנשים וילדים ויושבת ראש האגודה לבעלי פיגור שכלי.
היא נפטרה ביוני 2008. להם שתי בנות ושני בנים.
סלמה אנגל-וינברג (באנגלית ובהולנדית: Selma Engel-Wijnberg, נולדה כ-Saartje "Selme" Wijnberg , בהגייה הולנדית: סלמה ויינברך; 15 במאי 1922 – 4 בדצמבר 2018) הייתה אחת משני ניצולי השואה היהודים ההולנדים היחידים ממחנה ההשמדה סוביבור (לצד ז'ול שלביס).
היא ברחה במהלך המרד בשנת 1943, התחבאה בפולין ושרדה את המלחמה.
אנגל-וינברג היגרה לארצות הברית מישראל עם משפחתה בשנת 1957, והתיישבה בברנפורד, קונטיקט.
היא חזרה לאירופה רק כדי להעיד נגד פושעי המלחמה של סוביבור.
בשנת 2010 קיבלה בהולנד את אות הכבוד של האביר במסדר אורנג'ה-נסאו.
וינברג נולדה למשפחה יהודית בחרונינגן, הולנד.
היא גדלה בזוולה, שם ניהלו הוריה מלון שהיה בעלותם, ושם למדה בבתי ספר מקומיים.
ב-10 במאי 1940, חמישה ימים לפני שלווינברג מלאו 18, פלשו הגרמנים להולנד.
עד מהרה החלה רדיפת היהודים.
בספטמבר 1942 הסתתרה וינברג תחילה באוטרכט, ואחר כך בדה בילט .
בזמן שהותה במסתור היא השתמשה בשם "גרריטה ואן דן ברג" אך נתפסה על ידי הנאצים ב־18 בדצמבר 1942. כעבור חודשיים היא הועברה למחנה פיכט, אחר כך למחנה המעבר וסטרבורק, ולבסוף גורשה למחנה ההשמדה סוביבור ב־9 באפריל 1943. היא שרדה את הסלקציה עם הגעתה, ושובצה ליחידת ארבייטשפטלינגה בלאגר השני.
שם נאלצה למיין את בגדיהם של קורבנות תאי הגזים.
כששומרים הביטו בכיוון השני, היא הייתה מחביאה בחשאי פריטים בעלי ערך כדי למנוע מהגרמנים את השימוש בהם.
בצריף המיון פגשה וינברג את בעלה לעתיד, (10 בינואר 1916 – 4 ביולי 2003), יהודי פולני מברודזב, שהיה מבוגר ממנה בשש שנים.
הם הצליחו לתקשר בגרמנית והוא עזר לה לשרוד; למשל, כשהיא חלתה בטיפוס ונחלשה, הוא נשא אותה ועזר לה לנוח כשהשומרים לא הסתכלו.
במהלך המרד בסוביבור ב־14 באוקטובר 1943 ברחו וינברג ואנגל יחד.
היא סיפקה לאנגל סכין שבאמצעותה דקר למוות את קצין האס אס רודולף בקמן, ובני הזוג נמלטו בזמן הבריחה מהירי דרך השער הראשי ליער.
הם מצאו מקלט אצל שני איכרים פולנים – אדם וסטפקה, זוג נשוי, ושילמו להם עבור הסתרתם.
הזוג שהה תשעה חודשים במחבוא באסם עד נסיגת גרמניה הנאצית מפולין הכבושה ביולי 1944 במהלך מבצע בגראציה, המתקפה הנגדית של הצבא האדום .
באותו זמן סלמה הייתה בהריון.
בני הזוג התחתנו, נסעו דרך פולין שם נולד בנם אמיאל בלובלין .
הם חצו את אוקראינה ברכבת לצ'רנוביץ ולאודסה, ועד מהרה יצאו בספינה למרסיי, צרפת.
היה צורך להבריח את חיים על סיפונה של הספינה, משום שפולנים לא הורשו להגיע לאירופה.
עקב זאת סלמה הייתה עצבנית ולחוצה ולא יכלה להניק את בנה אמיאל.
היא הלכה למטבח, וביקשה חלב.
היא קיבלה 'חלב שמנת כבד מאוד' אותו האכילה את בנה.
בעקבות זאת הילד חלה ומת תוך 24 שעות.
גופתו נקברה בים ליד נקסוס.
ממרסיי נסעו בני הזוג צפונה ברכבת לזוולה וחזרו לבית הוריה של סלמה, מלון וינברג, בהולנד.
בהולנד חיים וסלמה נישאו שוב ב־18 בספטמבר 1945. משטרת זוולה החליטה כי סלמה, עקב נישואיה לאנגל איבדה את אזרחותה ההולנדית והפכה לאזרחית פולנית.
לא ניתן היה להחזיר את בני הזוג לפולין מכיוון שממשלתה של האחרונה לא קיבלה עוד את חזרתם של אזרחים פולנים שגורשו ממדינות זרות.
גורמים רשמיים בהולנד החליטו שלא לקבל את אנגל למחנה עקורים למען זרים ליד וולקנוונס מכיוון שהמחנה היה בתפוסה מלאה וגם לא את ויינברג כיוון שהייתה ילידת הולנד.
בזמן שהם התגוררו בזוולה, אנגל-וינברג ילדה שני ילדים נוספים, בן ובת.
הם הקימו חנות בדים וקטיפה ואופנה.
בראיון משנת 2015 אמרה כי היא וחיים שונאים את הולנד על יחסה אליהם לאחר המלחמה, כאשר ניסו לשלול ממנה את אזרחותה והתכוונו לגרשם.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1951. עם זאת, אנגל לא הרגישה שם בנוח, ולכן בשנת 1957 הם החליטו להגר לארצות הברית.
הם התיישבו בברנפורד, קונטיקט .
בני הזוג חזרו לאירופה אך ורק כדי להעיד נגד פושעי המלחמה של סוביבור.
ב-12 באפריל 2010 התנצל השר אב קלינק בפני אנגל-וינברג על הטיפול בה לאחר המלחמה, מטעם ממשלת הולנד, במהלך טקס הזיכרון למחנה וסטרבורק.
אף על פי שדחתה את ההתנצלות, אנגל-וינברג קיבלה את אות כבוד הממשלה לאביר במסדר אוראניה-נסאו .
אירוע זה היה הפעם הראשונה בה ביקרה בהולנד מאז שעזבה אותה בשנת 1951. חיים אנגל נפטר בברנפורד, קונטיקט בשנת 2003. אנגל-וינברג נפטרה בברנפורד, קונטיקט, ב-4 בדצמבר 2018 בגיל 96. לאחר מותה נותר בחיים ניצול סוביבור האחרון סמיון רוזנפלד שנפטר בישראל בשנת 2019.
בסרט "הבריחה מסוביבור" משנת 1987 גילמה את דמותה אליס ואן מארסווין.
אד ואן לימפ כתב ביוגרפיה משנת 2010 על אנגל-וינברג בשם Selma: De vrouw die Sobibor overleefde (סלמה: האישה ששרדה את סוביבור); ()
ואן ליפט גם עשה סרט דוקומנטרי באותו הכותרת על אנגל-וינברג, ששודר על ידי ה- בטלוויזיה ההולנדית בשנת 2010.
סלמה באשה היא כדורגלנית צרפתייה, המשחקת בעמדת המגן השמאלי או כשחקנית כנף שמאל במועדון ליון ובנבחרת צרפת.
באשה גדלה ברובע גראנג' בלאנש בליון, צרפת.
היא נחשפה לכדורגל על ידי אחיה בגיל ארבע.
היא הצטרפה לאקדמיה של ליון בגיל שמונה.
היא המשיכה להתקדם בשורות הנוער בליון.
בשנת 2013, הופעותיה משכו את תשומת לבה של סוניה בומפסטור, כדורגלנית לשעבר שהייתה אחראית גם על מרכז האימונים של ליון.
היא חתמה על חוזה מקצועי עם ליון במהלך עונת 2017–18. באותה עונה, ליון זכתה בליגת האלופות, כשבאשה פתחה בגמר.
ליון שחקה גם בגמר ליגת האלופות ב-2019 כשבאשה הופיעה במשחק כמחליף של אז'ני לה סומר, כשנכנסה בדקה ה-82 של המשחק.
בגמר ליגת האלופות ב-2022 בו זכתה ליון - באשה בישלה את השער השני לאדה הגרברג.
ב- דצמבר 2024 האריכה באשה את החוזה בליון עד 2029 למרות שמועות שהיא תעבור ליריבה ברצלונה.
סלמברלנד: ארץ החלומות הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה אמריקאי, אשר בוים על ידי פרנסיס לורנס ונכתב על ידי דייוויד גויון ומייקל הנדלמן.
הסרט מבוסס על רצועת קומיקס בשם "ליטל נמו" מאת וינזור מקיי.
בסרט מככבים ג'ייסון מומואה, מארלו בארקלי, קייל צ'נדלר, כריס או'דאוד וורוצ'ה אופיה.
בארץ החלומות, סלמברלנד, ילדה קטנה בשם נימה מצטרפת אל פושע בשם פליפ על מנת לראות שוב את אביה המנוח.
מארלו בארקלי – נימה, ילדה קטנה אשר חולמת על סלמברלנד.
היא בתו של נמו, גיבור רצועת הקומיקס משנת 1920.
קייל צ'נדלר – נמו, אביה של נימה.
כריס או'דאוד – פיליפ, דודה של נימה ואחיו של נמו.
ורוצ'ה אופיה – הסוכנת גרין.
ב-3 במרץ 2020, הוכרז כי ג'ייסון מומואה יככב בגרסת לייב-אקשן של רצועת הקומיקס "ליטל נמו" מאת וינזור מקיי ואת הסרט יביים פרנסיס לורנס, כאשר נטפליקס יפיץ את הסרט, והפקת הסרט החלה בקיץ של אותה שנה.
אולם בעקבות מגפת הקורונה, צילום הסרט נדחה.
ב-12 באוקטובר 2020, נודע כי קייל צ'נדלר יצטרף לרשימת השחקנים שם כריס או'דאוד ומארלו בארקלי גם הצטרפו.
ב-18 בפברואר של אותה שנה, ורוצ'ה אופיה ואינדיה דה ביופורט הצטרפו לשחק בסרט.
הצילומים החלו ב-18 בפברואר 2021 בטורונטו, והסתיימו ב-19 במאי של אותה שנה.
פינאר טופראק ינצח על המוזיקה בסרט.
הסרט הופץ ב-18 בנובמבר 2022 על ידי נטפליקס.
סלמאן (שלום) דרוויש היה רופא וסופר ישראלי יליד עיראק.
נולד בשנת 1910 בכפר עלי אל-ע'רבי במחוז אל-עמארה שבעיראק למשפחה יהודית ממוצא כורדי.
בשנת 1921, לאחר מות אביו, עברה משפחתו לבגדאד, שם למד בבית הספר של הקהילה היהודית "רחל שחמון" (אל-תעאוון).
בשנת 1927, בהיותו תלמיד בבית הספר התיכון כתב את המחזה "אח'לאץ ואל-ח'יאנה " (המסירות והבגידה) במרכזו סיפור אהבה בין נער ונערה העומדים בהצלחה מול השמרנות, העריצות והשחיתות של עולם המבוגרים.
סלמאן דרוויש למד רפואה בקולג' לרפואה של אוניברסיטת בגדד.
בסיום לימודיו, בשנת 1946, התקבל לעבודה כרופא בחברה ממשלתית.
כעבור שנה, נאלץ להתפטר מתפקיד זה ועבר לעבוד כרופא בחברת הנפט העיראקית, תפקיד בו כיהן במשך עשרים שנה.
הפוגרום שנערך ביהודי בגדאד בחג השבועות של שנת 1941, (הפרהוד) היה אירוע מכונן עבור יהודי עיראק.
הוא חילק את הקהילה היהודית לשלושה מחנות: הציונים, הקומוניסטים והפטריוטים.
המחנה הפטריוטי, שהיה מורכב בעיקר ממשכילים ובעלי אמצעים, בראשם עמד בין היתר סלמאן דרוויש, האמין שעל היהודים לבנות את עתידם בעיראק בתור אזרחים נאמנים.
סלמאן דרוויש ראה בתנועה הציונית חלק מהאימפריאליזם הבריטי.
הוא פרסם כתבות ביומון הפאן-ערבי הקיצוני אל-איסתקלאל תחת השם סעיד בהן תקף בחריפות את המדיניות הבריטית במזרח התיכון ואת תמיכתה בהקמת מדינת ישראל.
מדיניות האפליה נגד היהודים, שהתעצמה בשנת 1948 לאחר הקמת מדינת ישראל, וכללה פיטורים המוניים של יהודים ממשרות ממשלתיות, הטלת הגבלות על הענקת רישיונות יבוא לסוחרים יהודיים ועל קבלת יהודיים למוסדות השכלה גבוה ואיסור נסיעה לחו"ל, גרמה לבריחה המונית של יהודים מעיראק דרך איראן לכיוון ישראל.
בין הבורחים היה גם אחיו של סלמאן דרוויש, הסופר והמשפטן שלום דרוויש.
סלמאן דרוויש יחד עם אנשי רוח יהודים אחרים שהשתייכו למחנה הפטריוטי נשאר בעיראק אף לאחר שחוקק "חוק הוויתור על הנתינות" ב־9 במרץ 1950, שאפשר ליהודים לצאת מעיראק באופן חוקי בתמורה לוויתור על אזרחותם העיראקית.
הוא האמין שהממשלה תשנה את מדיניותה כלפי היהודים הנאמנים שנשארו בעיראק ותראה בהם אזרחים שווי זכויות.
בשנת 1971, לאחר שמצבם של יהודי עיראק הורע באופן משמעותי, הוא נמלט לאיראן בסיועו של מולה מוסטפא ברזאני ועלה משם לארץ.
הוא היה בין היהודים האחרונים שברחו מעיראק.
בספרו האוטוביוגרפי "הכל שקט במרפאה" (كل شيء هادئ في العيادة) שיצא לאור בערבית בישראל בשנת 1981, הוא כלל פרק בשם "אני מאשים" (Inana Attahim) בו הוא האשים את ממשלת עיראק בקוצר ראייה, בורות, טיפשות ובגידה באינטרסים הערביים.
סלמאן דרוויש נפטר בישראל בשנת 1982.
סלמבו או בלוט הוא מאפה צרפתי, מבצק רבוך בעל צורה מוארכת, מעליו רפרפת וניל, ואחר כך מזוגג בסוכר.
שמו של המאפה בא מ"סלמבו", אחד משמותיה של האלה עשתרת, שהיוותה השראה לשמה הפרטי של גיבורת הרומן שֹלמבו ("ש" שמאלית) מאת גוסטב פלובר שפורסם ב-1862, המאפה עשתה כבוד גם לאופרה Salammbô של ארנסט רייר משנת 1890.
המאפה שהיה פופולרי בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפך לנדיר יותר במאפים.
פייר לקאם ואנרי-פול פלפראט תיארו סלמבו כפחזניות קטנות של בצק רבוך כמו אלה של עוגת סנט אונורה המעוטרות בקרם וניל, והחלק העליון טבול בסוכר מבושל במחבת.
לארוס גסטרונומיק מגדיר אותו כמין "כרוב ניצנים" בצורת ביצה קטנה, ממולא בקרם מאפה בטעם קירשווסר, מכוסה בציפוי ירוק ומפזר בקצהו האחד האגלסלג (פתיתי שוקולד מוארכים).
לסלמבו יש ציפוי בצק סוכר ירוק, לבן או ורוד עם זילוף שוקולד בקצה אחד.
בחלק מהמאפים, צבע הציפוי מעיד על טעם המילוי: לבן לוניל, בז' לקפה, חום לשוקולד, לפעמים ורוד לפרלין וירוק לליקרים מסוימים, ולרוב לכל קונדיטור יש את הקוד שלו.
בשמפאן ההיסטורית, ציפוי לבן היה פירושו רפרפת רגילה, ירוק פירושו רום או קירש, בעוד ורוד פירושו גראן מרנייה.
סלמאן קורשיד אלם ח'אן (באורדו: سلمان خورشید; נולד ב-1 בינואר 1953) הוא פוליטיקאי הודי שכיהן כשר החוץ של הודו.
סלמאן קורשיד נולד ב-1 בינואר 1953 באליגרה שבאוטר פרדש, למשפחת פוליטיקאים.
אביו של קורשיד, , שהיה גם הוא פוליטיקאי הודי שכיהן בין היתר כמושל גואה וקרנאטקה.
סבו, זקיר חוסיין, היה נשיא הודו השלישי.
קורשיד למד באוניברסיטת דלהי ולאחר מכן למד משפטים בב באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר שובו להודו, היה קורשיד ליועץ במשרד ראש ממשלת הודו.
בבחירות ללוק סבהה ב-1991 (הבית התחתון של הפרלמנט ההודי) נבחר קורשיד כנציג הקונגרס הלאומי ההודי מטעם מחוז בחירה באוטר פרדש.
ביוני 1991 מונה לסגן שר המסחר בממשלת פ"ו נרסימהה ראו, ובינואר 1993 קודם לשר האיחוד לענייני חוץ, משרה המקבילה לשר במשרד החוץ, תפקיד בו החזיק עד לתבוסת הקונגרס בבחירות ללוק סבהה ב-1996, בהן הובס גם הוא.
קורשיד הצליח להיבחר בשנית ללוק סבהה בבחירות ב-2009. הוא מונה לשר האחראי על המשרד לענייני קואופרטיבים ולשר לעניינים מיעוטים עם השבעת ממשלת מאנמוהאן סינג השנייה.
ב-12 ביולי 2011 מונה לשר המשפטים של הודו, כשהוא ממשיך לכהן כשר לענייני מעוטים אך מפסיק לכהן כשר הפחם.
ב-23 באוקטובר 2012 מונה לשר החוץ בממשלת מאנמוהאן סינג.
כיהן בתפקיד עד לאחר הבחירות ללוק סבהה ב-2014 בהם הובסה המפלגה וקורשיד איבד את מושבו בלוק סבהה.
סלמה טיצ'ינזה (באיטלקית: Salame ticinese גם Salame nostrano) הוא מגוון של סלמי שמקורו בטיצ'ינו, האזור הדרומי ביותר של שווייץ.
הסלמה טיצ'אנזה מאופיין בבשר טחון גס ולעיתים קרובות מכינים ממנו נקניקים קטנים, הנקראים סלמטי.
הוא עשוי בשר חזיר מבושל מיובש באוויר של טיצ'ינו, יחד עם פרושוטו קרודו וקופה (coppa).
כדי לייצר סלמי משתמשים בבשרים מאיכות טובה מאוד.
הם נבחרים מהכתף, הירך והבייקון.
השומן מופק מרקמת השומן של הגב ונחתך לקוביות.
הבשר נטחן גס ומתובל במלח, פלפל, תבלינים ולפעמים שום ויין.
הבשלת הסלמי יכולה להימשך, בהתאם לגודל, מחודש עד שנה ומעלה.
עבור הסלמטי במקום זאת, זה לוקח רק 8–10 ימים.
לפני מאות שנים, כאשר איכרים אכלו בשר רק כמה פעמים בשנה, סלמי היה מוצר יוקרתי.
הוא לא נעשה לצריכה אלא למכירה, והוא היה מקור הכנסה.
במאה ה-18, משפחות עשירות היו תולים בשר מיושן/מיובש מתקרת חדר השינה, ובין אלה גם סלמי.
בטקסט שנכתב בשנת 1767, Descrizione del baliaggio di Locarno ("תיאור תחום הסמכות של לוקרנו"), מתואר סלמי בין שאר מאכלי היוקרה: Salsiccia affettata e cruda, detta salammi ("סאלסיצ'ה פרוסה וגולמית, הנקראת סלמי").
סלמי היה תוצרת בית עד שנות ה-70, במיוחד בהקשרים הכפריים.
השחיטה המסורתית של החזיר בטיצ'ינו נקראת מאצה (mazza).
כיום, סלמי הוא מוצר צריכה פופולרי מאוד גם בטיצ'ינו וגם בכל שווייץ והוא מיוצר במפעלי בשר גדולים.
Rapelli היא היצרנית הגדולה בשווייץ.
בנוסף לסלמי חזיר, מייצרים גם סלמי סוס, חמור, צבאים וחזירי בר.
התמחויות מקומיות כוללות סלמי שהתבגר בטירות בלינזונה מימי הביניים.
הנסיכה סלמה בינת עבדאללה מירדן היא בתם השנייה והילדה השלישית מתוך ארבעה של עבדאללה השני, מלך ירדן ושל ראניה, מלכת ירדן.
הנסיכה סלמה, נצר לשושלת ההאשמית, נולדה במרכז הרפואי המלך חוסיין בעמאן.
היא למדה ב'IAA' (האקדמיה הבינלאומית של עמאן) בכיתה י"ב, וסיימה את לימודיה שם ב-22 במאי 2018. בנובמבר 2018 סיימה את לימודיה באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט וב-24 בנובמבר 2018 מונתה לסגן משנה בכוחות המזוינים של ירדן.
לאחר קורס קצינים קצר הפכה לטייסת הסילון הראשונה בכוחות המזוינים של ירדן בשנת 2020. את כנפי הטיס העניק לה אביה, המלך.
הנסיכה סיימה את לימודיה לתואר ראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת דרום קליפורניה בשנת 2023.
בדצמבר 2023, הצטרפה כטייסת בחיל האוויר המלכותי הירדני, לטיסת סיוע לציוד מחדש של בית חולים שדה ירדני בן 41 המיטות בצפון עזה.
סלמה פלינו (באיטלקית: Salame Felino) הוא סוג של סאלומי איטלקי מיוצר היסטורית בפלינו (עירייה) וביישובים השכנים, כגון סאלה בגאנצה ולנגיראנו , כולם בנפת פארמה.
הוא מוכר כבעל מעמד גאוגרפי מוגן (PGI).
סלמה פלינו מיוצר מבשר חזיר טהור.
התערובת מורכבת מבשר חזיר הנקרא "טחון שולחן מלאכה" (כתף החיה), מורכבת בערך מ-70% בשרים רזים ו-30% חלקי שומן נבחרים.
בדרך כלל מוסיפים מלח שולחן, גרגירי פלפל שחור ואשלגן חנקתי ולפעמים גם אסקורבטים (נוגדי חמצון ומווסת חומציות) וסוכרים.
מוסיפים גם שום כתוש ופלפל שחור טחון וביין לבן יבש.
התערובת ממולאת לתוך מעטפת מעי חזיר טבעי.
באופן מסורתי, תקופת היישון האידיאלית של סלאמה פלינו היא לפחות 60 יום, המועדפת על ידי המיקרו אקלים המסוים של אזור פארמה.
כיום, רוב יצרני הסלמי פלינו משתמשים בחדרים מיוחדים בטמפרטורה מבוקרת לצורך יישון המוצר.
כשהוא פרוס, הסלמה פלינו בעל צבע אדום עז, עם כתמים לבנים של השומן הטחון.
הקומפקטיות של הבשר קשורה קשר הדוק ליישון ולאיכות הבשר המשמש לייצור הסלמי.
הריח עז, אופייני מאוד, בעוד הטעם עדין.
סלמה פלינו הוא אחד המתאבנים האופייניים ביותר לאזור פארמה, במיוחד בשילוב עם פרושוטו די פארמה, המיוצר באותו אזור.
הוא מוגש לעיתים קרובות עם יין למברוסקו.
באופן מסורתי הוא נחתך באלכסון, וכך נוצרות פרוסות אובליות, בערך כפול מאורך קוטר הסלמי, ועובי כמו גרגיר פלפל.
סלמה ג'נובה או סלמה ג'נובזה (באיטלקית: Salame genovese di Sant'Olcese) הוא נקניק איטלקי.
מהיישוב Sant'Olcese (פעם יוצר גם בכפר השכן Orero שכיום בתחום עיריית Serra Riccò) וידועה בייצור של סלמה (ברבים: סלמי) טחון גס-גרגר ותיבול טיפוסי.
נראה שהליגורים הקדומים שישבו בוואל פולצ'וורה למדו את הטכניקות לשימור חזיר מהרומאים.
טכניקות אלה נמסרו במשך מאות שנים על ידי חקלאים באזור סנט'אולצ'זה, שבו גידול חזירים היה נפוץ בעבר.
הסלמה שנקרא "די סנט'אולצ'זה" הופק לראשונה בכפר Orero, היום כפר השייך כאמור לעיריית סרה ריקו, אך עד 1877 היה חלק מעיריית סנט'אולצ'זה.
הייצור התעשייתי וההצלחה המסחרית באזור ג'נובה החלו בהחלט לפני תחילת המאה ה-19.
נכון לעכשיו, הייצור של סאלומי מסוג זה מוגבל לשני מפעלי בשר לייצור נקניק בסנט'אולצ'זה, שניהם ממוצא עתיק.
סלמה סנט'אולצ'זה עשוי בחלקים שווים של בשר חזיר ובשר בקר שמגיעים מבעלי חיים בוגרים ממחוז מפיימונטה, ובמיוחד מאזורי אסטיניאנו, מאלסנדרינו וקונינזה, השייכים לגזעי ביאנקה פימונטזה וברונלפינה (Bianca Piemontese ו Brunalpina) כלומר "לבן פימונטזה" ו"חום אלפיני".
בשר החזיר (שומן חזיר ובייקון, 60% רזה ו-40% שמן) כבר לא מיוצר במקום, אלא מגיע מחוות נבחרות בצפון איטליה.
תהליך הייצור שונה מזה של סלאמי איטלקי אחרים וכולל חיתוך ידני של הבשר (לאחר חיסול גידים וסחוס), ואז העברת החלקים הרזים במטחנת בשר (בעוד החלקים השומניים נותרים בקוביות), מעורבב עם פלפל שחור טחון גס.
(יש המשמיטים אותו), אבקת שום, יין לבן מ-Val Polcevera ומלח בישול ולאחר מכן התערובת המתובלת ממולאת לתוך מעטפת מילוי נקניק והנקניקים קשורים ביד, נוהג שמניח מראש מיומנות והתמקצעות ניכרת של הצוות.
לאחר מכן עוברים הסלאמי להתבגרות ויישון, תחילה למשך מספר ימים בחדר מיוחד בחום של פלטה המוזנת מעץ אלון, לאחר מכן למשך חודשיים או שלושה נחשפים לאוויר בחדר יבש עם טמפרטורה ולחות מבוקרות.
מוצר אחר, מוסטרדלה, מופק מחלקי חזיר שאינם בשימוש בתהליך הנ"ל.
באופן מסורתי אוכלים את הסלמי הזה באביב בליווי פול טרי ופקורינו מסרדיניה טרי ושמן זית ליגורי כתית מעולה.
כשהוא חתוך, הוא מציג ארומה ריחנית וטעם שום קל המדגיש את עדינותו.
סלמאן מולא הוא ראש המועצה המקומית ירכא.
למד בבית ספר יסודי "אל אמאל" ובתיכון "אחווה" ירכא.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל לגדוד חי"ר 299 ושירת כחובש קרבי.
לאחר מכן יצא לקורס קצינים עבר למערך הלוגיסטיקה ושימש במגוון תפקידים: קצין לוגיסטיקה בחטיבה המערבית.
השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף בשנת 2012.
בשנת 1998 למד לתואר ראשון בהמזרח התיכון ולימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2007 למד לתואר שני לביטחון לאומי ומינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2012 למד לימודי תעודת הוראה במכללת אורנים.
ולימודי תעודה לנוער בסיכון במכללה האקדמית גליל מערבי.
בשנת 2019 עבר קורס למנהלים במכון אבני ראשה.
בשנים 2013–2019 היה מורה לאזרחות, רכז משמעת וביטחון ורכז אגף שחר בית ספרי.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול אנואר סלאמה וחמוד מוח'לס וניצח עם 63.8% מהקולות.
הוא נשוי לענת ואב לשבעה.
סלמאן בטחיש הוא פוליטיקאי דרוזי המכהן כראש המועצה המקומית מסעדה.
בטחיש הוא ראש מועצת מסעדה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
נולד לחיראלדין ואסמא וגדל במסעדה.
השני מבין חמישה אחים ואחיות.
למד בבית הספר היסודי מסעדה וחטיבה עליונה במסעדה.
בשנת 2006 החל ללמוד רפואת שיניים באוניברסיטת דמשק והוא בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה משנת 2012.
בשנת 2012 שב לישראל והוסמך כרופא שיניים.
לאחר מכן עבד שנתיים כרופא שיניים במרפאה פרטית בכסרא-סמיע.
בשנת 2015 הגיש מועמדות לחברות במועצה הממונה מטעם משרד הפנים.
וב-31 בינואר נבחר על ידה לראש המועצה הממונה של מסעדה וכיהן בתפקיד עד לינואר 2018 אז עזב את התפקיד ויצא לתקופת צינון על מנת להתמודד בבחירות.
בעקבות החלטת שר הפנים אריה דרעי לערוך לראשונה בחירות מקומיות ב-4 המועצות הדרוזיות בגולן.
עד לבחירות מונתה מועצה זמנית בראשות יוסי ברון.
נרשמו בכפר מסעדה שלושה מתמודדים לראשות המועצה ו-4 רשימות למליאת המועצה, שאמורה הייתה למנות 9 מושבים בעת היבחרה, אך סמוך לקיום הבחירות פרש בטחיש יחד כל המועמדים והרשימות, הבחירות בוטלו, ומאז ועדה קרואה ניהלה את הכפר.
בשנים 2018–2024 עבד כרופא בקופת חולים מכבידנט בבאר שבע.
בטחיש התמודד לראשות המועצה מול פהד ספדי, אנגאם אבו סעדה, זאהי בטחיש בסאם בטחיש וחמוד שקיר, וגבר על כל המועמדים לאחר שקיבל 45.09% מהקולות.
הוא נשוי לחנאן אחות בקופת חולים ואב לשתי בנות.
סלמה הוא סרט דרמה היסטורית משנת 2014 בבימויה של אווה דוברני, העוסק במאבקו של מרטין לותר קינג למען זכויות האזרח בארצות הברית.
הסרט מתמקד במצעדים מסלמה למונטגומרי ב-1965, שנועדו לקדם את זכות ההצבעה לשחורים במדינות הדרום.
הסרט שואב את כוחו מהמשחק המרשים של דייוויד אוילאו בתפקיד קינג ומציג את המאבקים הפוליטיים והחברתיים שהובילו לשינוי חקיקתי משמעותי.
סרט מככבים השחקנים דייוויד אוילובו בתור קינג, טום ווילקינסון בתור הנשיא לינדון ב.
ג'ונסון, טים רות' בתור ג'ורג' וואלאס, כרמן איג'ו בתור קורטה סקוט קינג, וקומון בבל.
סלמה הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע האמריקאי ב-11 בנובמבר 2014 תחילה בהקרנה מוגבלת בארצות הברית ב-25 בדצמבר ולאחר מכן יצא לקהל הרחב בקולנוע ב-9 בינואר 2015, חודשיים לפני יום השנה ה-50 לצעדה.
הסרט יצא לאקרנים מחדש ב-20 במרץ 2015 לכבוד 50 שנה לצעדה ההיסטורית.
הסרט היה מועמד לסרט הטוב ביותר וזכה בשיר המקורי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-87 .
הוא גם קיבל ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, כולל הסרט הטוב ביותר - דרמה, הבמאי הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר, וזכה בפרס השיר המקורי הטוב ביותר.
הסרט מתאר את תהליך הארגון וההובלה של הצעדות מסלמה למונטגומרי, שבהן נאבק מרטין לותר קינג ג'וניור להבטיח את זכות ההצבעה לשחורים במדינות הדרום.
האירועים הדרמטיים שהתרחשו במהלך הצעדות הללו עזרו להעביר את חוק זכות ההצבעה בארצות הברית.
דייוויד אוילאו בתפקיד מרטין לותר קינג ג'וניור
כרמן אג'וגו בתפקיד קורטה סקוט קינג
טום וילקינסון בתפקיד לינדון ג'ונסון
הסרט זכה לשבחים על הבימוי והמשחק, במיוחד של דייוויד אוילאו, ועל ההצגה הריאליסטית והמרגשת של המאבק לזכויות האזרח.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 99%, וב-Metacritic ציון של 88 מתוך 100.
סלמאן אלח'טיב (אבו חסן) היה שייח' עלווי תושב ע'ג'ר אשר כיהן כמוכתר הכפר בין השנים 1958–1967 וכראש המועצה המקומית בין השנים 1967–2003.
אלח'טיב מונה לראש הנהגת הכפר (מוכתר) כבר בשנת 1958, עוד טרם נכבש הכפר על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
עד שנת 1967, כיהן גם כיהן כראש איגוד האיכרים בנפת קוניטרה שבסוריה.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל לכפר ואספו בו את הנשקים, אך החליטו שלא לכבוש את הכפר משום שבמפות שלהם הופיע הכפר כלבנוני (זאת על אף שהיה משויך לסוריה), והיות ולבנון לא השתתפה במלחמה.
משלחת מכובדים בהובלת אלח'טיב יצאה ללבנון, בבקשה להסתפח ללבנון, אולם שלטונות לבנון סירבו לספח שטח סורי.
בסופו של דבר על רקע המצב ההומניטרי בכפר, סופח הכפר לישראל כיתר היישובים שנכבשו בגולן.
אלח'טיב הנהיג את הכפר ע'ג'ר הנמצא במשולש הגבולות בין ישראל, סוריה ולבנון, במהלך ימי נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000, כאשר הקו הכחול חילק למעשה את הכפר לשניים.
אלח'טיב הוביל את המאבק כנגד חלוקת הכפר בין ריבונות ישראלית ולבנונית, והוא נותר בפועל כולו מוקף בגדר הביטחון.
בנו הבכור, חסן חטיב, כיהן כמנהל בית הספר היסודי במועצה.
בנים נוספים שלו עבדו בתפקידים בכירים במועצה - חוסיין חטיב כיהן כגזבר ומזכיר המועצה ונג'יב חטיב כקצין הביטחון של הכפר וכמנהל מחלקת החינוך.
בשנת 2003, הוחלף בראשות המועצה באחיינו (בן אחותו) אחמד פתאלי המכהן בתפקיד מאז.
הן כנגד אלח'טיב והן כנגד פתאלי, מעולם לא התמודד מועמד אחר בבחירות לראשות המועצה - דבר אשר הפך את חט'יב בסוף כהונתו לאחד מראשי הרשויות הוותיקים בישראל.
לקראת הקדנציה האחרונה שלו ביקש לפרוש אולם שוכנע להישאר לקדנציה נוספת לאור הלחצים שהופעלו עליו.
ב-22 במאי 2020 נפטר אלח'טיב בגיל 93. בית הספר התיכון המקיף ביישוב, קרוי על שמו.
סלמה ואן דה פר-ולמן (בהולנדית: Selma van de Perre-Velleman; 7 ביוני 1922 – 20 באוקטובר 2025) הייתה לוחמת מחתרת יהודייה הולנדית-בריטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה הייתה 'שליחה', מונח שקיבל באותה תקופה קונוטציה ספציפית כ"שליחת ההתנגדות", ולאחר מכן שהתה במחנה ריכוז נאצי.
ואן דה פר הייתה בתם של השחקן והזמר היהודי ברנד ולמן ושל פם ספיר.
היו לה שני אחים גדולים, דייוויד ולואי, ואחות צעירה, קלרה.
ב-1942 נקראה ואן דה פר להתייצב לעבודה במפעל פרוות שסיפק מוצרים לצבא הגרמני, אך היא הצליחה לקבל פטור.
כשאביה נעצר מאוחר יותר באותה שנה ונלקח למחנה וסטרבורק, היא סייעה לאמה ולאחותה להסתתר באיינדהובן.
לאחר שאמה ואחותה נעצרו ב-1943, הפכה ואן דה פר לחברה ב-"TD Group", ארגון מחתרת הולנדי.
ואן דה פר פעלה תחת השם הבדוי ויל בוטר, ומאוחר יותר כמרגרטה ("מרגה") ואן דר קויט, וביצעה עבודות שליחויות ברחבי הולנד.
ביוני 1944 היא נבגדה ונכלאה כאסירה פוליטית, מכיוון שהנאצים לא ידעו על מוצאה היהודי.
ואן דה פר נשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק דרך מחנה פוכט.
בזמן המעצר היא הוכתה קשות.
לאחר החלמתה היא הגישה בקשה לעבודה בסימנס, מכיוון שהתנאים שם היו מעט טובים יותר.
ב-23 באפריל 1945 שוחררה ואן דה פרה בראוונסבריק ונלקחה באמצעות הצלב האדום השוודי לגטבורג.
כשהגיעה לשם, היא גילתה ששמה לא היה מרגה ואן דר קויט, אלא סלמה ולמן.
עם שובה להולנד נודע לה כי הוריה ואחותה נרצחו באושוויץ ובסוביבור.
ב-1947 השיגה ואן דה פר עבודה בשגרירות הולנד בלונדון בסיועו של אחיה דוד.
ואן דה פר המשיכה ללמוד אנתרופולוגיה וסוציולוגיה.
לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה כמורה לסוציולוגיה ומתמטיקה בבית ספר תיכון ב, לונדון.
לאחר מכן החלה לעבוד ב הולנד כעיתונאית.
שם פגשה את בעלה לעתיד, הוגו ואן דה פר, עיתונאי בלגי, בנו של מייסד , אלפונס ואן דה פר.
הם נישאו ב-1955. כשבעלה נפטר בפתאומיות ב-1979, היא המשיכה בעבודה כעיתונאית ב-BBC וככתבת ב- Televizier וב-De Standaard.
מאוחר יותר היא הפכה לאזרחית בריטית.
משנת 1995 ואילך נסעה ואן דה פר לראוונסבריק לשבוע אחד בשנה כדי לדבר על המלחמה עם סטודנטים הולנדים וגרמנים.
בעידודם של ילדי אחיה, היא החלה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה, "שמי הוא סלמה", ב-2003.
ב-1983 הוענק לואן דה פר , מדליה שהוענקה לחברי המחתרת ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2021 הוענק לה אות על ידי ממשלת הולנד.