tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מימי גן־עדן: המסתורין של המקווה – מחקר על מהות המקווה, התחדשות והיוולדות מחדש, ירושלים: המרכז הארצי למען טהרת המשפחה בישראל, תשמ"ג 1983 [מקור אנגלי: 1976~]
ספר מורה אור: על תכלית הבריאה, צמצום, ידיעה ובחירה, ירושלים: מאזנים, תשנ"ב
מדיטציה וקבלה, ירושלים: רוח ישראל ארגמן, תשנ"ה 1995 [מקור אנגלי: 1982]
קובץ הערות, בתוך: רבי נתן מברסלב, ספר שבחי הר"ן: בו יספר מעט מזעיר קדשת רבנו והנהגותיו גם סוד נסיעתו לארץ הקדושה, ירושלים: מכון תורת הנצח ברסלב, וב'ו ת'נ'ש'א [תשנ"ה?
מדיטציה ויהדות: מדריך מעשי, תל אביב: חכמת הלב, תשנ"ח 1998 [מקור אנגלי: 1985]
ספר יצירה עם פירוש וביאור, תל אביב: משכל, תשע"א 2011 [מקור אנגלי: 1990]
חייו ועולמו של רבי נחמן מברסלב: חידוש כמוני לא היה בעולם, ירושלים: מגיד, תשע"ט, 2019 [מקור אנגלי: 1985]
מבוא ופירוש, בתוך: מיוחס לרבי נחוניה בן הקנה, ספר הבהיר, ירושלים: הוצאת קורן, תשפ"ב 2022 [מקור אנגלי: 1979]
באורים ורמזים מלקטים מפי ספרים ומפי סופרים, בתוך: רבי נחמן מברסלב, סיפורי מעשיות, ירושלים: מכון נחלת צבי, תשפ"ג 2023 [מקור אנגלי: 1983~]
קונטרס עידן היקום, עפולה: מערכת מרי"ח ניחוח, ה'תשפ"ד 2024 [מקור אנגלי: 2007~]
בשנת 1924, בהיותו בן 16, עלה לארץ ישראל, בעלייה בלתי חוקית ואת דרכו בארץ החל כפועל חקלאי בפרדסי פתח תקווה.
את פועלו כאיש בנייה החל בשנת 1935, בהקמת בית בן שתי קומות ברחוב פרוג בתל אביב, כשרחוב דיזנגוף היה משטח חולות שומם.
היה הבעלים של בתי הקפה "הונגריה" ו"תרשיש" בעיר.
בימי מאורעות תרצ"ו בנה בשנת 1938 ברחוב הירקון בית בן שלוש קומות: בקומת הקרקע את קפה "פילץ" ומעליה הקים את ביתו.
קפה פילץ הפך למוקד בחיי העיר תל אביב והמדינה שבדרך, והביא גם תועלת מודיעינית רבה ל"הגנה" בשל האורחים הבריטים שבילו בו.
כחבר פעיל ב"הגנה" מילא כמה תפקידים, בהם הממונה על הסליקים בכל צפון תל אביב.
גם חדר המכונות של קפה "פילץ" שימש כמחסן נשק, ובדירתו, שבקומה השלישית, נאספו מפקדים לישיבות מטה.
עם קום המדינה התגייס לצה"ל ונתמנה קצין סעד חטיבתי בדרגת סרן.
במסגרת תפקידו שימש כמפעיל קנטינת השק"מ הראשונה.
הוא נטל חלק במבצע קדש, ובמלחמת ששת הימים גויס לשירות למרות גילו ומונה על איסוף השלל.
ב-1954 היה מ"גיבורי" הפרשה שהייתה אחת העילות לתביעת הדיבה שהגיש עמוס בן-גוריון כנגד ארגון שורת המתנדבים.
בנו היה הקבלן והיזם אברהם פילץ.
ב-1946 פנה שוב לעיסוק האהוב עליו - הבנייה, כשהוא בונה אך ורק בעירו, תל אביב:
החל בפסאז' הראשון בעיר - ברחוב אלנבי 95; פסאז' דיזנגוף (בפינת רחוב פרישמן) - שבו השתכן התיאטרון הקאמרי וכיום שוכן במקומו תיאטרון בית ליסין.
בניין בנק עצמאות ברחוב מונטיפיורי.
בית אל על - בניין המשרדים הגבוה הראשון בעיר, שתוכנן על ידי דב כרמי וזכה בפרס רוקח.
פילץ בנה כמה מבנים נוספים אשר תוכננו על ידי כרמי אדריכלים (שנוהל על ידי רם כרמי מאוחר יותר).
ארבעת מבני "בית הדר דפנה" בשדרות שאול המלך.
התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, שנועדה לשפר את השירות לציבור.
הבנייה החלה ב-1967, ומומנה ממכירתן של שבע מאות וחמישים חנויות בתחנה העתידה לקום לאזרחים שונים, שקיוו למסחר פורח, בדומה לזה שהיה בתחנה המרכזית שפעלה באותה עת.
עד לשנת 1976 נבנה שלד הבניין תוך משא ומתן עם תושבי הסביבה שטענו (כפי שאכן התברר לימים) כי התחנה המרכזית תוריד משמעותית את ערך דירותיהם.
אלא שאז הופסקה הבנייה לפני סיומה כאשר רק שלד הבניין בנוי, בשל קשיים כלכליים של הקבלנים, ורק בשנות ה-90 הושלמה הבנייה על ידי חברת חפציבה.
"דיזנגוף סנטר", שהוקם במקום צריפי שכונת "נורדיה".
מבנה רב מידות זה זכה אף הוא בפרס רוקח.
מגדל ישרוטל, שהקמתו על חורבות אולם גן רינה החלה ב-1962 והושלמה רק ב-1997.
על פועלו כקבלן ויזם בתל אביב, שבנה מבנים משמעותיים בתולדותיה, זכה בשנת תשמ"ה-1985 בתואר יקיר תל אביב.
אריה רדלר (15 באפריל 1937 - 2 באוגוסט 2016) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי ומאמן כדורגל.
רדלר עלה לישראל עם משפחתו ב-1950 מהעיר פוקשאן שברומניה שם נולד, ובתחילה התגורר עמה במעברת פרדס חנה.
הוא החל את קריירת הנוער שלו בקבוצת הנוער של קבוצת הפועל פרדס חנה, אך החל להתבלט רק כששיחק בנבחרת חיל השריון באליפות צה"ל.
בסוף עונתו הראשונה בקריירה הוא זומן לנבחרת ישראל שהתכוננה למשחק מול נבחרת רוסיה, אך לבסוף לא שיחק בגלל הקטנת הסגל ל-16 שחקנים.
בעונת 1955/1956 הסתכסך עם הנהלת הפועל רמת גן, הקבוצה בה שיחק, משום שזו סירבה לכלכלו בזמן העבודה שבה עסק במקביל למשחקים.
הוא החליט להיכנס להסגר שנמשך שנה אחת, ובסופה שוחרר מהקבוצה והצטרף להפועל פתח תקווה.
ג'קי גיבונס, מאמן הקבוצה שגם זימנו לנבחרת, הציב אותו בסופו של דבר בעמדת המגן השמאלי.
בשתי עונותיו הראשונות בהפועל פתח תקווה הוא לא היה שחקן הרכב קבוע, אך כן זכה לפתוח בניצחון בגמר גביע המדינה על מכבי יפו.
לאחר מכן הוא הפך לאחד השחקנים המרכזיים בקבוצה, והיה שותף לרצף של חמש אליפויות רצופות בהן זכתה הקבוצה, הישג שיא בליגה הישראלית.
בסך הכל שיחק רדלר במשך שמונה עונות בהפועל פתח תקווה, במהלכן השתתף ב-119 משחקי ליגה וב-21 משחקי גביע המדינה.
רדלר מונה למאמן הזמני של הפועל פתח תקווה לקראת עונת 1964/1965, הוחלף על ידי אדמונד שמילוביץ' כעבור זמן קצר.
הוא עבר להפועל כפר סבא על תקן של מאמן-שחקן, ולאחר מספר משחקים החליט להתרכז באימון בלבד.
הוא אימן בכפר סבא ארבע שנים, והדריך שחקנים כגון שלמה שרף ויצחק שום.
בעונת 1966/1968 הוביל את הקבוצה להעפלה לליגה הבכירה.
לאחר ההעפלה עזב רדלר את הפועל כפר סבא.
הוא אימן את בני יהודה תל אביב, מכבי פתח תקווה, בית"ר ירושלים (אותה הוביל פעמיים למקום השני בליגה), מכבי נתניה (עמה זכה באליפות), והפועל חדרה.
הוא הוחתם למשרת המאמן בהפועל פתח תקווה לפני עונת 1974/1975, אך עזב את הקבוצה לקראת סיום העונה לאחר שהסתכסך עם ההנהלה בסוגיות מקצועיות מחליפו היה בועז קופמן.
לאחר מכן אימן את מכבי יפו, הכח רמת גן (מקום שני), בית"ר ירושלים (העפלה לליגה הלאומית), ובית"ר תל אביב.
בעונת 1989–1990 החל לאמן את מכבי עירוני אשדוד והקנה לה את שיטת הכדורגל בנגיעה אחת.
בעונתו הראשונה הצליח להעלות את הקבוצה מליגה א' דרום, דרך משחקי המבחן לליגה הארצית ולסיים במקום הרביעי בעונת 1990–1991. בעונה שלאחר מכן הוחלף על ידי ראובן כהן לאחר המחזור העשירי.
בעונת 1992–1993 אימן את קבוצת מכבי יבנה בליגה הארצית וסיים איתה במקום ה-10.
בשנת 1993 פרש רדלר מאימון בוגרים והתמנה למנהל מקצועי במחלקת הנוער של עירוני אשדוד.
לאחר שנתיים בתפקיד זה הוא הצטרף להפועל פתח תקווה בתור מגלה כישרונות.
עבד גם כמאמן מקצועי במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה.
אריה רובין (נולד בלוב בשנת 1952) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי בעל עשר מדליות, מהן שלוש זהב.
רובין הורשע בעבירות מין ונידון לארבע שנות מאסר שקוצרו על ידי בית המשפט העליון לשלוש שנות מאסר בשל "הידרדרות במצב בריאותו".
רובין חלה בילדותו בפוליו שהותירה אותו נכה.
החל לעסוק בספורט במסגרת מרכז הספורט לנכים ברמת גן בגיל צעיר.
הוא זכה להישגים בתחום השחייה והשתתף ב בשנים 1968, 1972 ו-1976. בתחרויות אלו זכה בתשע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב (אחת כבן זוגו של ברוך חגאי בטניס שולחן) וארבע מדליות כסף.
בפעילותו במרכז הספורט, פגש בספורטאית הנכה, ציפי רובין, והשניים נישאו ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שנות נישואים ארוכות התגרשו השניים.
לאחר פרישתו מתחרות פעילה עבד רובין כמאמן שחייה, בין היתר כמאמן שחייה ראשי של נבחרת מכבי תל אביב, ושימש מפעיל בריכות שחייה.
בעקבות תלונות שהוגשו כנגדו על ידי חמש נערות הורשע בשנת 2007 בעשיית מעשים מגונים בנערה, תוך ניצול יחסי התלות ביניהם בהיותו מפעיל בריכה ומאמן שחייה.
הרשעתו הביאה לגזר דין מקסימלי של ארבע שנות מאסר בפועל.
ולאחר ערעור לבית המשפט העליון הופחת עונשו בשנה אחת ונגזר כי מאסרו יהיה בתנאי אשפוז מאחר שחלה בדלקת קרום המוח.
הרב אריה צבי פרומר - הרב מקוז'יגלוב (ה'תרמ"ד - כ"ז בניסן תש"ג; 1884 – 2 במאי 1943) היה מרבני יהדות פולין לפני השואה.
עמד בראש ישיבת סוכטשוב וישיבת חכמי לובלין.
נולד בעיירה צ'לדז בדרום מערב פולין, לחנוך הענדיל, שהיה חייט.
נכדם של האדמו"ר דב בעריש מאושפיצין, ושל רבי משה המבורגר (אב"ד בבנדין) גיסם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי.
בגיל 3 התייתם מאמו מרים קיילא לבית שוויצר וגדל אצל קרובי משפחתו בוולברום.
בגיל 12 התחיל ללמוד אצל הרב אפרים צבי איינהורן בישיבת אמסטוב.
ובהמשך עבר ללמוד אצל האדמו"ר מסוכאטשוב, רבי אברהם בורנשטיין מחבר הספר "אבני נזר", שם שהה חמש שנים.
בגיל 18 נישא לאסתר, בת דודו יהודה שרגא שוויצר, שהיה מעשירי מיסלוביצה ועבר לגור בבית חותנו.
הרב פרומר נהג לנסוע לרבי אברהם בורנשטיין, בעיקר בחגים ובמועדים.
כיהן כרב של צ'לדז, ולאחר פטירת רבי אברהם בורנשטיין, קרא לו בנו, רבי שמואל בורנשטיין, לעמוד בראש הישיבה בסוכטשוב.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, חרבו העיר ואף הישיבה, ורבי אריה צבי עבר להתגורר בוורשה.
עם סיום המלחמה, החל לכהן כרב העיירה קוז'יגלוב והקים בביתו ישיבה.
בשנת 1930, נתמנה ליושב ראש לשם כבוד ב"ועד הרבנים של סוסנוביץ".
בשנת תרצ"ד (1934), בעקבות מותו הפתאומי של הרב מאיר שפירא מייסד ישיבת חכמי לובלין, נתמנה הרב פרומר לראש הישיבה, וכיהן בתפקיד זה עד לפיזורה בידי הנאצים בתרצ"ט (1939).
בישיבה הוציאו חוברות חידושים שלו בשם "מקבצאל".
בתרצ"ח (1938) יזם את לימוד המשנה היומית כהמשך וכהשלמה ללימוד הדף היומי, שאותו יזם קודמו בתפקיד הרב שפירא.
לאחר השואה הקים תלמידו וקרוב משפחתו הרב יונה שטנצל את ארגון המשנה היומית (לימים: "קביעותא - המפעל העולמי ללימוד המשנה וההלכה היומית") להגשמת הצעתו.
בחורף תרצ"ה (1935) ביקר למשך ארבעה חודשים בארץ ישראל עם האדמו"ר רבי דוד בורנשטיין מסוכאטשוב.
בתקופת השואה עבר הרב פרומר לגטו ורשה.
יחד עם הרב אברהם ויינברג הקים ישיבה שהתקיימה בבונקר ברחוב מילא 14 והשתתף בארגון שיעורים לבני הישיבות ולרבנים שהגיעו אל הגטו מן העיירות הסמוכות.
בגטו עבד כפועל ב"שוסטער שאפ" של החברה הגרמנית "שולץ" בניהולו של אברהם הנדל, לצידם של אדמו"רים ורבנים נוספים.
בתש"ג (1943), לאחר דיכוי מרד גטו ורשה, הובל עם שרידי היהודים למחנה ההשמדה מאידנק, ושם נרצח בכ"ז בניסן תש"ג בתאי הגזים.
בניו דב, אברהם, בנימין ומשה ובנותיו מילכה ומרים קיילה נרצחו אף הם בשואה.
אחיינו דב פרומר, היה ממייסדי קריית שמואל.
רחוב "ארץ צבי" בשכונה קריית שמואל נקרא על שם ספרו של הרב פרומר.
שיח השדה - דיונים בדיני ברכה ותפילה ובכללי עניינים שונים.
נדפס עם הסכמות הרב יוסף ענגיל, הרב מאיר אריק ועוד
מקבצאל - קובץ שיעורים, לובלין תרצ"ז
שו"ת ארץ צבי - שאלות ותשובות ופסקי הלכה, לובלין תרצ"ט
ארץ צבי על התורה - דברי מוסר וחסידות, ח"א תל אביב תש"מ, ח"ב בני ברק תשמ"ח
ארץ צבי על מועדים - דברי מוסר וחסידות, תל אביב תשמ"ה, בסופו קונטרס ילקוט האמונה
ארץ צבי על הגדה של פסח, בני ברק תשס"ט
שימש כממלא מקום ראש עיריית אשדוד ויו"ר דירקטוריון "אסותא".
קלנג הוא חתן פרס התעשייה לשנת 1991. קלנג הוא יקיר העיר אשדוד.
בימי מלחמת העולם השנייה איבד חלק ממשפחתו בשואה.
אריה נמלט עם אמו עמליה, אחותו שרה ואחיו דני דרך יערות פולין הקפואים, שם ניצל לאחר שהגן על אמו ואחיו מפני זאבים.
לימים כשהפך לאיש משפחה הגיע מדי שנה לקראת יום השואה לבתי הספר וסיפר את סיפור הישרדותו.
בגיל 15 הגיע ארצה למחנה עבודה בעתלית, ולמד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
אמו עמליה, הייתה בעלת מסעדה ביפו.
קלנג התגייס לצה"ל בשנת 1948, היישר לתוך מלחמת העצמאות.
שירת בחטיבת אלכסנדרוני והשתתף בפעילות קרבית, במיוחד בפיצוץ הגשר בטולכרם ופתיחת דרך חיפה-ת"א.
בשנת 1950 השתחרר מצה"ל, נשא לאשה את אווה והתגורר בתל אביב.
במהלך ביקור בדרום ביום העצמאות בשנת 1962, הגיע לאשדוד.
קלנג הוא אחד מבוני ומקימי העיר אשדוד.
הוא בנה את הבניין הראשון עם מעלית בעיר, הקים את מלון "מי-עמי", המלון הראשון באשדוד.
קלנג הקים את חברות הבנייה "אצמד" ו"דרעד" (יחד עם חברו הטוב, יוסף שורר) וכיהן למעלה משני עשורים בראש חברת "מבני תעשייה" שבין היתר הקימה את רובע הסיטי.
במקביל שימש כממלא מקום יו"ר דירקטוריון חברת עמיגור.
בד בבד עם עשייתו הרבה באשדוד, היה פעיל ועשה רבות גם למען מדינת ישראל.
בין היתר, כתלמיד בבי"ס החקלאי מקוה ישראל, היה שותף לבניית הדוידקה, המרגמה המפורסמת בימי מלחמת העצמאות.
קלנג שימש כחבר בדירקטוריון קופת חולים מכבי, יו"ר בית ציוני אמריקה, חבר הנהלת ההסתדרות הציונית, חבר הקונגרס היהודי העולמי, מייסד וחבר הנהלת מכבי אשדוד, יו"ר מבנה תעשייה, חבר הנהלת בית יד לבנים, חבר האגודה למלחמה בסרטן, חבר וגזבר של קרן אשדוד ועוד.
על עשייתו בתעשייה זכה בפרס התעשיין המצטיין מידי נשיא המדינה.
בבית של אריה ואווה, הוקם החוג הראשון באשדוד לריקודי עם, כשאווה ניגנה באקורדיון והחברים, ביניהם צבי צילקר, ראש העיר לשעבר, ושמעון יער מפקד המשטרה הצבאית בדימוס, משתתפים בו.
הוא הקים את סניף הליברלים באשדוד, ונבחר בקדנציה הראשונה של המועצה המקומית כחבר מועצה.
הוא כיהן במשך שלוש קדנציות כממלא מקום ראש העיר.
קלנג שימש שנים רבות כיו"ר ועדת הבחירות המקומית.
ב-2016 נחנך למרגלות גבעת יונה בית האמנים על שם אריה קלנג.
אריה יצחק קינג (נולד ב-7 בנובמבר 1973) הוא סגן ראש עיריית ירושלים, פעיל ימין ישראלי ומקים הקרן לאדמות ישראל.
קינג בולט בפעילותו בנושאי ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים.
הוריו של קינג עלו מאנגליה והתיישבו בקיבוץ עלומים.
הוא הילד השלישי במשפחת קינג, אח לחמישה אחים ואחיות נוספים.
למד בקיבוץ סעד עד לכיתה ט' ואת לימודי התיכון למד בקבוצת יבנה, בתיכון של הקיבוצים הדתיים.
בגיל 18 התגייס אריה קינג לשייטת 13 בחיל הים, המשיך את שירותו הצבאי בחטיבת גבעתי בדרגת סגן וסיים ביחידת המסתערבים "שמשון".
קינג הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה, אסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1997 החל בפעילות ציבורית שבמרכזה ניסיונות לייהד את מזרח ירושלים, במסגרת זו פתח את "הלשכה לפניות הציבור במזרח ירושלים".
ב-2008 ייסד את הקרן לאדמות ישראל, שפועלת לקניית אדמות בארץ ישראל.
לדברי קינג, הקרן קמה "בתגובה למהפך שחל במדיניות קרן קיימת לישראל לפיו החלה קק"ל לסייע בהקמת עיר ערבית ליד רמאללה".
הקרן לאדמות ישראל מוצגת כחלופה לקק"ל עבור התורמים הפוטנציאליים.
קינג כיהן כיו"ר האיחוד הלאומי בירושלים משנת 2006 עד שנת 2012. בבחירות למועצת העיר ירושלים ב-2008 היה נציג האיחוד הלאומי ברשימה משותפת עם הבית היהודי, והוא מוקם במקום החמישי (הלא-ריאלי) ברשימה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה בחר מרכז מפלגת התקווה את קינג למקום השני בין מועמדי המפלגה, והוא שובץ במקום הרביעי ברשימת עוצמה לישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
ב-2015 פורסם כי קינג פעל לרכישת בית הברכה בידי ארווין מוסקוביץ'.
בית הברכה היה בית חולים ומתחם כנסייתי נטוש על כביש 60 בסמוך למחנה הפליטים אל-ערוב.
המתחם בן 38 דונם סופח למועצה אזורית גוש עציון.
ב-2019 קרא קינג בפוסט פייסבוק להסרת חומות העיר העתיקה בירושלים, בנימוק שנבנו בידי עריץ מוסלמי והסרתן תחבר בין חלקי העיר.
קינג היה ממובילי השתדלנות הציבורית למען שיקום בית הקברות היהודי בהר הזיתים, בין השאר ייסד ב-2004 את הילולת רבי עובדיה מברטנורא בג' בסיוון.
גייס בתי ספר וישיבות תיכוניות למבצעי ניקיון ושיקום של חלקות קבורה עתיקות בהר הזיתים.
בשנת 2006 בהיותו עובד עמותת אלע"ד יזם את פרויקט מיפוי ותיעוד הקברים בהר הזיתים, פרויקט זה הגיע לשלביו הסופיים בשנת 2010 והוא מנוהל על ידי עמותת אלע"ד.
קינג הוא ממובילי ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים.
הקרן לאדמות ישראל שבניהולו רכשה נכסים בשכונת נחלת שמעון.
קינג פועל גם בשכונות שער המזרח, בית צפאפא, הר הזיתים, העיר העתיקה ועוד.
אריה קינג החליט על קידום התיישבות יהודית בשכונות בית חנינא, אום ליסון, שרפאת, אום טובא ובפועל, עמותת הקרן לאדמות ישראל, רכשה מאות דונמים בשכונות אלה, בשטחים אלב שנרכשו, מתוכננות שכונות לשם יישוב יהודים בהן.
החל משנת 2004 הגיש אריה קינג עשרות עתירות לבג"ץ כנגד רשויות המדינה השונות המתרשלות, לטענתו, בהחלת הריבונות הישראלית על שכונות במזרח ירושלים.
בנוסף, הגיש מספר עתירות מנהליות כנגד רשויות ציבוריות שפועלות לדבריו כנגד האינטרס הציבורי.
עתירתו הראשונה הוגשה ב-2004 כנגד משטרת ירושלים שאפשרה לתושבי מזרח ירושלים למכור אדמות מדינה למטרות קבורה וכן את קיומן של לוויות בשטח הסמוך להר הבית שייועד לגן לאומי.
בעקבות עתירה זו ועתירה נוספת של הוועד למניעת הרס העתיקות בהר הבית, החלו הרשויות למנוע פעולות בלתי חוקיות בדרך העופל והקבורה הופסקה.
במרץ 2012 עתר קינג שוב כנגד האחראים לשטח הגן הלאומי בטענה שהם אינם עומדים בפסק הדין של בג"ץ והקבורה חודשה במקום, אך בעקבות הצהרתם כי משנת 2011 פסקה הקבורה שם חזר בו מהעתירה.
ב-2005 זכה קינג בתביעת דיבה כנגד העיתון "הארץ" והעיתונאי עקיבא אלדר, בעקבות הצגתו של קינג על ידי אלדר כאומר "כי הוא מתכוון לאכלס 40 בתים עם או בלי היתר אכלוס מהעירייה", אף על פי שאמר רק ש"גם אם לא יחברו אותנו לרשת החשמל, אנחנו מסודרים.
בעקבות זאת, חויבו אלדר ועיתון הארץ בתשלום פיצויים של 8000 ש"ח.
באותה פרשה פסק ב-1 ביולי 2007 בית משפט השלום בירושלים על דרך הפשרה כי שלום עכשיו תשלם 6,500 ש"ח לקינג, בתוספת הוצאות.
זאת לאחר שגם אתר האינטרנט של התנועה דיווח כאילו אמר קינג שעל מנת לאכלס שכונה במזרח ירושלים יהיה מוכן לעבור על החוק.
במהלך חודש נובמבר 2023 הגיש אריה קינג, כסגן ראש עיריית ירושלים, עתירה לבג"ץ ביחד עם נפגעי פעולות איבה ירושלמים.
בעתירה נגד ממשלת ישראל טען אריה קינג שממשלת ישראל לא סיפקה הסבר כיצד תהיה ערבה לביטחון תושבי ירושלים לאחר שישוחררו עשרות מחבלים ומחבלות לרחובות ירושלים כחלק מעסקת שחרור החטופים מעוטף עזה.
העתירה נדחתה על הסף בנימוק שמדובר בשיקולים הנתונים להחלטת הממשלה
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה בחר מרכז מפלגת התקווה את קינג למקום ה-2 לרשימת המפלגה, והוא שובץ במקום הרביעי ברשימת עוצמה לישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות המוניציפליות 2013 הודיע קינג על התמודדותו למועצת עיריית ירושלים בראש רשימת 'שכונות התפר', שהתמזגה עם פורשי 'הבית היהודי' בירושלים בראשות שמואל שקדי לרשימת 'ירושלים מאוחדת', שבה הוצב קינג במקום השני.
בבחירות קיבלה הרשימה שני מנדטים, ושקדי וקינג נכנסו למועצת העיר.
הרשימה צורפה לקואליציה, וקינג קיבל את תיק איכות הסביבה, מ"מ יו"ר ועדת הביטחון וחברות בוועדה המחוזית.
בשנת 2014 עתר קינג נגד ראש העירייה ניר ברקת, לאחר שהאחרון אישר בנייה של 2,200 יחידות דיור לערבים במזרח ירושלים.
עקב העתירה פיטר ברקת את קינג מהקואליציה העירונית.
בפברואר 2017 פרש מהקואליציה בעיריית ירושלים.
במכתב ההתפטרות ששלח לראש העירייה פירט שורה של טענות, והאחרונה שבהן היא קיום ההופעה של "שושקה", דמות שיצר זאב אנגלמאיר, מופע שאותו הגדיר קינג כפריצות.
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים ב-2018 הכריז קינג על הקמת רשימה בראשותו בשם 'מאוחדים' שתרוץ למועצת העיר.
ראש העירייה משה ליאון מינה אותו למחזיק תיק המינהלים הקהילתיים, יו"ר הוועדה לאיכות הסביבה וממונה על המחלקה למורשת ישראל.
מאז שנת 2019 קינג מקדם את ההכנות של עיריית ירושלים להתמודדות עם משבר האקלים.
ב-2020 העביר חוק עזר עירוני שהגדיר את מרכז ירושלים כאזור מופחת פליטות מכלי רכב, כשהחוק הורחב לכלל תחום העיר בשלב שני, בכך ירושלים ממוקמת במקום הראשון בין הרשויות המקומיות בישראל בניסיונות להפחית את הפליטות מרכבים מזהמים.
החל ממאי 2020 מכהן קינג כסגן ראש העירייה ללא שכר.
בנוסף, מכהן קינג כחבר דירקטוריון החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
לקראת הבחירות המוניציפליות בירושלים בשנת 2024 הקים יונתן יוסף מספר 2 בסיעה מפלגה חדשה, והחליט לרוץ בנפרד.
קינג צירף לרשימתו את דור לוי, יו"ר מנהל קהילתי יובלים, במקומו של יוסף.
בבחירות המוניציפליות זכתה רשימת מאוחדים של קינג בשני מושבים למועצת העיר בסיוע קולות החיילים והסכם עודפים עם הליכוד.
קינג הוא תושב שכונת מעלה הזיתים מאז 1997. נשוי ליסכה (שירלי) ואב לשישה.
אריה צודקביץ (1949 - 13 בפברואר 2006) היה ממייסדי מטה מאבק הנכים בישראל וממנהיגיו.
צודקביץ חלה במחלת הפוליו בילדותו.
מ-1972 היה חבר הנהלה בארגון נכי ישראל, ובהמשך כיהן כיו"ר הארגון, עד 1985. אחד ההישגים של הארגון בתקופת כהונתו היה הסכם הניידות, שהיווה אבן דרך בהכרה הממשלתית בזכויות הנכים.
ב-1979 היה בין מייסדי ארגון הגג של ארגוני הנכים.
ב-1984 יזם את הקמת מפלגת נכים (פז); בבחירות לכנסת האחת עשרה קיבלה המפלגה כ-12 אלף קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בשנות ה-80 וה-90 המשיך בפעילותו למען זכויות הנכים, במקביל לעבודתו כעצמאי בתחום ארגון אירועים.
ב-1990 הוביל הפגנת נכים לאורך 35 יום מול משרד האוצר בירושלים.
בשנת 2000 יסד את מטה מאבק הנכים.
בחורף 2000–2001 היה ממובילי שביתת הנכים, שנמשכה 77 ימים והביאה לשינוי ביחס הממסד ולעירור התודעה הציבורית לציבור הנכים ומאבקם על זכויותיהם.
צודקביץ שימש חבר בוועדה הציבורית שהוקמה בעקבות השביתה, בראשות שופט, לבדיקת צורכי הנכים.
ב-25 בנובמבר 2003 קיבל צודקביץ את פרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל, בטקס במעמד נשיא המדינה משה קצב.
מ-2005 כיהן כחבר דירקטוריון במוסד לביטוח לאומי, לאחר שמונה על ידי שר הרווחה דאז, זבולון אורלב.
צודקביץ הכיר את בת זוגו ויוי במהלך לימודיהם, והם נישאו ב-27 בינואר 1975. נולדו להם בן ובת.
נפטר ב-13 בפברואר 2006, לאחר אשפוז ממושך בבית החולים איכילוב כתוצאה מזיהום.
אריה (אריק) רגב (16 בפברואר 1933 – 26 ביולי 1968, ליד פצאל, בקעת הירדן) היה אלוף-משנה בצה"ל, מפקד חטיבת הבקעה, אשר נהרג בקרב בעת מרדף אחר חוליית מחבלים פלסטיניים, ביחד עם סרן גד מנלה מקיבוץ תל יצחק.
בהתקלות נהרגו שמונה מחבלים ואחד נפצע ונלכד.
רגב נולד באמשינוב שבפולין וכשהיה בן שנה עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בקיבוץ איילת השחר.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר עמל בחדרה.
התגייס לצה"ל בשנת 1950, שירת בגדוד 890 והשתתף בפעולות התגמול.
באוקטובר 1956 מונה למפקד פלוגה ו' בגדוד 890. פיקד על הפלוגה במלחמת סיני, במסגרתה השתתפה בצניחת הכוחות במעבר המיתלה.
ב-1961 מונה למפקד גדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
ב-1967 מונה רגב לקצין אג"ם של פיקוד המרכז ובתפקיד זה לחם במלחמת ששת הימים.
במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן פעלו אל"ם רגב וסרן מנלה נגד חוליות אשר חצו את נהר הירדן וחדרו לגדה המערבית.
הם הפעילו צורת קרב חדשה, שנקראה "מרדפים".
בשיטת קרב זו הופעלו כוחות ניידים של חי"ר במסוקים ובזחל"מים.
המרדפים התנהלו בתנאי שטח ומזג אוויר קשים.
מרגע שאותרה חוליית מחבלים, נעו גששים עם הכוחות כדי לעקוב אחרי המסתננים.
כשאותרו היו כוחות צה"ל מכתרים אותם וקוראים להם להיכנע.
אם סירבו היו נכנסים איתם לקרב מטווח קרוב.
ב-26 ביולי 1968 הוביל רגב מרדף אחר שמונה מחבלים באזור פצאל.
במהלך קרב נהרג (יחד עם סרן גד מנלה).
בהלווייתו ספד לרגב משה דיין, שאמר בין היתר: "בדורנו נוצרים את האומה הצעירים שבבנינו.
הם מקדישים לה את חייהם אשר טרם חיו, ומפלסים את דרכה לתקופה בדמם הניגר.
אריק רגב היה מן הנבחרים במפקדנו הצעירים… העז בין האמיצים, הראשון בין הפורצים… מדינת ישראל שקמה במלחמה, לא זכתה, זה למעלה מ-20 שנה, להשיב את חרבה לנדנה.
מלחמת העצמאות, פעולות התגמול, מערכת סיני, מלחמת ששת הימים ועתה המלחמה בטרור.
אין אנו נפרדים מהנופלים, כי לא נוכל לעמוד במשימתנו ללא האמונה, המסירות והמופת, הזוהרים אלינו מגלי העפר של טובי חברינו, הנופלים לידנו."
לזכרו נכתב על ידי חיים חפר השיר "האיש מן הבקעה", אשר הולחן ועובד על ידי מוני אמריליו.
על שם שני המפקדים של צה"ל הוקם מושב ארגמן.
שם היישוב ניתן לו בידי רחבעם זאבי אלוף פיקוד מרכז בזמן הקמתו, והוא מורכב מראשי תיבות שמם ארג = אריה רגב, גמן = גד מנלה.
מחנה אריה, הבסיס של חטיבת הבקעה והעמקים, נקרא על שמו.
קיימים על שמו רחובות בנתניה ובקריית אתא.
אריה צידון (צימֶל) (נולד ב-15 ביולי 1939 בחיפה) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד סיירת חרוב וכמפקד חטיבת הצנחנים.
צידון נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי ובתיכון בסמ"ת שבעירו.
צידון התגייס לצה"ל בשנת 1957 במסגרת גרעין נח"ל, לאחר קורס מ"כים פנה לדני מט וביקש לעבור לחטיבת הצנחנים.
לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד ובשנת 1962 שימש כקצין מבצעים חטיבתי.
בשנים 1965-1963 היה צידון מפקד סיירת צנחנים
בשנים 1967-1965 שימש סגן מפקד גדוד 890 ובמלחמת ששת הימים פיקד על סיירת חרוב, אשר לחמה בגזרת לטרון ורמאללה.
בספטמבר 1968 מונה צידון למפקד גדוד הנח"ל המוצנח במקומו של משה פלס (סטמפל) שנפל יחד עם 5 חיילים נוספים מהגדוד במהלך מרדף בבקעה, הוא פיקד על הגדוד בין היתר במבצע תרנגול 53. בשנת 1971 שימש כראש ענף מבצעים במטה הכללי.
במלחמת יום הכיפורים שימש כסגנו של קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל עמנואל שקד והיה ממתכנני מבצע קינוח לכיבוש החרמון.
ב-1973 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, מיד לאחר המלחמה, לאחר שהמח"ט עוזי יאירי ביקש לעזוב את התפקיד.
ב-1975 מונה לקצין אג"ם פיקוד המרכז.
יצא ללימודים באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1978 מונה לסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בהמשך קודם לדרגת תא"ל, מונה להקים אוגדת מילואים בפיקוד המרכז ופיקד עליה עד שחרורו ב-1982.
לאחר שחרורו שימש מנהל בחברה עסקית ויו"ר מושב אורות.
היה ממייסדי ארגון "בני אברהם" שפעל לקידום שיתוף פעולה בין ישראל למדינות הסביבה הערביות והפלסטינים.
אריה צידון נשוי לעטרה, חברתו לגרעין "גדיש", והוא אב לארבעה.
אריה צימוקי (רוזינקו; 27 בפברואר 1919 – 1 בדצמבר 1985) היה פעיל ציוני ועיתונאי ישראלי, שעסק בעיקר בנושאי ממשלה ומדיניות חוץ.
ייסד את המועצה הציונית בישראל, שימש כחבר עמית בהנהלה הציונית ובחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ושימש כסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית של העיתונאים.
אריה רוזינקו נולד בעיר קובל שבמחוז ווהלין (פולין), בן לגיטל ויום-טוב.
למד ב"חדר", המשיך בבית ספר העממי עברי "הרצליה" וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בקובל.
מגיל צעיר גילה זיקה עמוקה לעיתונאות.
פרסם פיליטונים ומאמרים בשבועון הציוני המקומי "קאָוולער שטימע" ('הד קובל').
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל באמצעות סרטיפיקט סטודנט.
ב-1941 סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה עברית וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה חבר בהגנה, שירת כנוטר והיה פעיל באיגוד לשיקום האסיר.
ב-1943 עבד כפרשן לחדשות חוץ בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"למרחב".
עם קום המדינה ב-1948 שימש דובר (קצין עיתונות) משטרת ירושלים במשך שבע שנים, עד 1955. עבר לעיתון "ידיעות אחרונות", שם שימש כתב פוליטי ומדיני בין השנים 1963–1985. נחשב לעיתונאי בעל קשרים ומקורות בצמרת הפוליטית של המדינה ולאיש סודם של ראשיה ושריה הבכירים.
כעיתונאי התמסר לטיפוח כותבי יידיש ברחבי העולם ושימש כסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית של העיתונאים (1972–1984).
צימוקי ייסד את המועצה הציונית בישראל, שימש כחבר בהנהלה הציונית ובחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
לאחר מותו נפתחה על שמו מדרשה לציונות על הר הרצל שיזם ופעל להקמתה.
צימוקי היה נשוי לחוה (מזכירת המערכת של סניף ידיעות אחרונות בירושלים) ואב לשתי בנות, בהן העיתונאית טובה צימוקי לוין.
נפטר בדצמבר 1985, בגיל 66. נקבר בהר המנוחות.
כיכר נקראת על שמו בירושלים ופרס על שמו מוענק למחקר על הציונות.
אריה פיינגולד (1947 – 25 באוקטובר 2015) היה איש היי-טק ויזם ישראלי.
בין היתר הקים את חברת התוכנה מרקורי.
חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1984, על פיתוח מערכות לוחמה אלקטרונית לחיל הים.
פיינגולד, יליד רמת גן 1947, שירת בצה"ל כקצין תותחנים ביחידה מוצנחת.
הוא למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, סיים לימודיו ב-1972 והצטרף לחברת אלביט (לימים - אלביט מערכות בע"מ) כמהנדס במיזם פיתוח מערכות לוחמה אלקטרונית לחיל הים.
על פעילותו במיזם זכה יחד עם יגאל ברוכי - מוביל המיזם, בפרס ביטחון ישראל.
בשנת 1977 עבר לארצות הברית והצטרף לחברת אינטל, שם היה שותף בפיתוח המעבד 80286. במהלך עבודתו באינטל פיינגולד שם לב לכך שמהנדסי אלקטרוניקה עדיין מתכנים מעגלים מודפסים בצורה ידנית בשרטוט עם נייר ועיפרון.
ב-1980 החליט פיינגולד לעזוב את אינטל, והקים, יחד עם אנשים נוספים, את חברת "דייזי מערכות" (Daisy Systems), שפיתחה כלים שאפשרו לתכנן ישירות על המחשב רכיבים אלקטרוניים, ללא צורך בשרטוט ידני, תוך ביצוע הדמיה של המערכת הסופית.
בכך הייתה בין החברות הראשונות בעולם בשוק ה-Electronic design automation - EDA.
את ההון הראשוני בסך מיליון דולר גייסה "דייזי מערכות" מפרד אדלר, משקיע הון סיכון מניו יורק.
החברה יצרה הכנסות של כ-4 מיליון דולר בשנה הראשונה ותוך שלוש שנים נוספות ההכנסות השנתיות שלה היו מעל 100 מיליון דולר.
בנוסף ביצעה החברה גם הנפקה של מניות בבורסה.
בשנת 1984 הקימה החברה מרכז מחקר ופיתוח בישראל שהעסיק ב-90 עובדים.
באוגוסט 1986 פרש פיינגולד מ"דייזי", והקים את חברת "רדי-סיסטמס" (Ready Systems), כמיזוג בין חברה ישראלית: "מדיקום", וחברה אמריקאית: "הנטר אנד רדי" (מפתחת מערכת הפעלה VRTX) - שתיהן עסקו בתחום מערכות משובצות מחשב.
בסוף 1988 חזר פיינגולד לישראל, ושנה אחר כך הקים את חברת "מרקורי אינטראקטיב" (Mercury Interactive) שעסקה בפיתוח ושיווק פתרונות לבדיקה אוטומטית של תוכנה ואופטימיזציה של טכנולוגיה לעסקים.
בשנת 2006 נמכרה מרקורי לחברת HP תמורת כ-4.5 מיליארד דולר, ובכך הייתה לאחד האקזיטים הגדולים ביותר של חברה מישראל, עד לאותה עת.
למרקורי הייתה גם חברה-בת בשם כרונוס (Qronus), שפיתחה פתרון לבדיקת מערכות זמן אמת ונסגרה בשנת 2002.
בשנת 1994 השקיע פיינגולד בחברת "טגריטי" שפיתחה פתרונות בתחום ה-E-learning ולמידה מקוונת.
טגריטי נמכרה להוצאת הספרים מקגרו-היל ב-2010 תמורת סכום בלתי-ידוע.
בשנת 1999 פרש מחברת "מרקורי אינטראקטיב", והקים את חברת "אורסוס" (Orsus Solutions), שעסקה תחילה בפיתוח יישומים למסחר אלקטרוני ואחר כך עסקה בפתרונות לניהול אירועים.
אורסוס גייסה במהלך השנים כ-68 מיליון דולר, בין השאר מקרן הון הסיכון של איל ההון ג'ורג' סורוס.
אורסוס נמכרה ב-2009 לחברת נייס מערכות תמורת 22 מיליון דולר.
בשנת 2007 הצטרף פיינגולד לחברת ההזנק "קוואליסיסטמס" (QualiSystems), שנוסדה ב-2004 ומפתחת את מערכת Test Shell - חבילת יישומים משולבים, המאפשרים אוטומציה לתהליכי פיתוח וניהול בדיקות חומרה ותהליכי אופטימיזציה של איכות מוצרים.
פיינגולד היה נשוי לארכיטקטית רוני, בתו של דן טולקובסקי, שהיה מפקד חיל האוויר ומנהל דיסקונט השקעות.
פיינגולד, אוהד מועדון הכדורסל מכבי תל אביב, סייע לקבוצה במשך שנים על ידי הקצאת אופציות בחברות הטכנולוגיה שלו לשחקנים, שמכבי חפצה ביקרם; סידור חסר תקדים, שסייע למכבי להשאיר כוכבים שדרשו סכומים שלא היה ביכולת המועדון לשלם.
נפטר ב-25 באוקטובר 2015 בגיל 68, והובא למנוחות בבית העלמין של היישוב סביון בו התגורר.
בשנת 1984 זכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכות לוחמה אלקטרונית לחיל הים.
בשנת 1999 זכתה חברת "טגריטי" בה השקיעה בפרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות.
בשנת 2008 זכה בפרס מפעל חיים מטעם המרכז הישראלי לניהול.
הרב אריה ליב פינקל (י"ד באב ה'תרצ"א, 28 ביולי 1931 – ליל ו' באב ה'תשע"ו, 10 באוגוסט 2016) היה ראש ישיבת מיר במודיעין עילית ("מיר ברכפלד"), ומראשי ישיבת מיר בירושלים.
חבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה, חבר נשיאות ועד הישיבות וממנהיגי הציבור החרדי-ליטאי.
נולד בתל אביב, להרב חיים זאב פינקל, מנהל רוחני של ישיבת מיר, בנו של הרב אליעזר יהודה פינקל, ראש ישיבת מיר, ונכדו של הסבא מסלבודקא.
וללאה לבית אייבשיץ (מצאצאי רבי יהונתן אייבשיץ), בתו החורגת של הרב יוסף חיים זוננפלד (אמה חיילא נישאה לו בזיווג שני).
אמו לאה נפטרה בצעירותה, בכ"ט באייר ה'תש"ו, וכעבור זמן נישא אביו בשנית לגיטל שמואלביץ, אחות גיסו הרב חיים שמואלביץ (נפטרה בערב חג הסוכות ה'תשנ"א).
למד אצל מלמד פרטי ששכר אביו ובמכינה "אור התלמוד" שהייתה מסונפת לישיבת היכל התלמוד בעיר.
לאחר מכן היה מראשוני התלמידים בישיבת פוניבז', שם למד בחברותא עם הרב ברוך דב פוברסקי והיה מקורב לאביו, ראש הישיבה הרב דוד פוברסקי.
לאחר שאביו התמנה למשגיח בישיבת מיר עבר ללמוד בה, למד עם סבו הרב אליעזר יהודה, הרב נחום פרצוביץ, והרב חיים קמיל.
בפרט למד בחברותא עם דודו ראש הישיבה, הרב חיים שמואלביץ, אותו החשיב לרבו.
בח' באלול ה'תשי"ג (1953) נישא לאסתר גיטל, בתו של הרב שמואל אהרן יודלביץ, חתנו של הרב אריה לוין.
לאחר פטירתה בה' בתמוז ה'תשנ"ב, נשא את חנה קרסניצקי לבית רוטשילד.
שימש כבעל תפילה בימים נוראים בישיבת מיר במשך כחמישים שנה.
פעמים רבות היה פורץ בבכי בתפילותיו.
התגורר בשכונת נווה צבי בירושלים ולאחר התמנותו לראש ישיבת מיר מודיעין עילית עבר להתגורר באחוזת ברכפלד בעיר מודיעין עילית בסמוך לישיבתו.
לאחר נישואיו למד בישיבת מיר.
עם פטירת אביו בשנת ה'תשכ"ה, הפציר בו הרב חיים שמואלביץ שימסור שיחות מוסר במקום אביו, אך הוא סירב ושכנע את הרב שמואלביץ למסור בעצמו שיחות אלה.
לימים, הוא והרב רפאל שמואלביץ, בנו של הרב חיים, כתבו וערכו את השיחות שהודפסו בספר 'שיחות מוסר'.
הרב פינקל כתב גם את שיעוריו התורניים של הרב שמואלביץ.
בשנת ה'תשמ"א, שנתיים לאחר פטירת הרב שמואלביץ, החל למסור שיחות בהיכל ישיבת מיר ובהמשך מונה לכהן בה כר"מ.
בקיץ ה'תש"ס הקים הרב נתן צבי פינקל את ישיבת מיר במודיעין עילית, ומינה אותו לעמוד בראשה.
הוא מסר בה שיעורים ושיחות, במקביל למסירת השיחות בישיבת האם בירושלים.
בשנת ה'תש"ס התבקש על ידי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן להתמנות כחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, אך הוא סירב וביקש שימנו במקומו את הרב נתן צבי פינקל.
בשנת ה'תשע"ב, לאחר פטירתו של הרב נתן צבי, מונה כחבר במועצה.
בחשוון ה'תשע"ה (2014) מונה לחבר נשיאות ועד הישיבות.
היה חבר נשיאות ארגוני הצדקה קופת העיר בני ברק, וועד הרבנים לענייני צדקה, ועמד בראש מסעי תפילות שערכו לקברי צדיקים באירופה.
כיהן גם כנשיא ארגון אבות ובנים מאז הקמתו על ידי תלמידו נפתלי פאלק.
היה חבר בנשיאות מפעל הש"ס העולמי.
וכיהן כנשיא תנועות "בני עלייה" ונשיא 'איחוד בני הישיבות' אחוזת ברכפלד.
בסיוון ה'תשע"ד הוזמן על ידי הרב אריה מלכיאל קוטלר לאמריקה, שם נשא שיחות ושיעור לפני אלפים.
אחרי תקופת חולי קצרה, נפטר בליל ו' באב ה'תשע"ו.
הלווייתו יצאה מישיבת מיר ברכפלד ועברה דרך ישיבת מיר בירושלים כשבכל אחד מהמקומות ליווהו למעלה מ-50,000 איש.
ספדו לו רבנים רבים, בהם האדמו"ר מצאנז, הרב ברוך דב פוברסקי.
גיסו הרב אביגדר נבנצל, וקרוביו, ראשי הישיבות במיר - הרב יצחק אזרחי, הרב אליעזר יהודה פינקל והרב נועם אלון.
נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.
הספדים נישאו עליו גם בכולל פוניבז'.
במודיעין עילית נקרא על שמו כולל "רינת אריה" (סניף של רשת הכוללים "רינה של תורה").
היה נשוי לאסתר גיטל (לבית יודלביץ).
הרב בנימין - משגיח ישיבת מיר ירושלים.
הרב חיים זאב - ר"מ בישיבת מיר.
לאה מיזל - עיתונאית וסאטיריקנית.
אשת רב סער מייזל ראש בית המדרש של האנציקלופדיה התלמודית.
בתו - אשת הרב אברהם שפירא, ר"מ וראש חבורה בישיבת מיר.
כתב את "שיחות מוסר" של הרב חיים שמואלביץ.
ספריו שלו נכתבו על ידי תלמידיו ושומעי לקחו.
לאחר פטירתו הוקם מכון "הר יראה" המוציא לאור את שיעוריו, כתביו ושיחותיו.
הר יראה - אוסף שיחות מוסר (בסופו שיחות מאביו), מכון יד אליעזר, ירושלים, ה'תשנ"ט.
הר יראה - אסופת ועדים על סדר קניני תורה (שנמסרו בין השנים ה'תשס"א-ה, כולל קובץ שהודפס בשנת ה'תשס"ג), מודיעין עילית, עשרת ימי תשובה ה'תשס"ו.
יבא שילה (הר יראה לכבוד שבת) - אוסף שיחות בנושא שבת ואמונה, מודיעין עילית, אדר א' ה'תשע"א.
הר יראה - שני חלקים, מאמרי דעת ומוסר לפי סדר פרשיות השבוע, מכון 'הר יראה' מודיעין עילית, אב ה'תשע"ז (במלאת שנה לפטירתו).
הר יראה - מאמרי דעת ומוסר בענייני גלות וגאולה - בין המצרים.
קובץ בקוראי שמו - משיעוריו על מסכתות נדרים וכתובות, וממאמרי המוסר שלו, מודיעין עילית, שבט ה'תש"ע (לכבוד חתונת נכדו).
שיעורי רבי אריה - על מסכת יבמות מודיעין עילית, חשוון ה'תשע"ח.
אריה (לייב, לובה) פרידמן נולד בראשית שנת 1884 בעיר ויטֶבְּסְק שברוסיה (רוסיה הלבנה), אחד מילדיו של בנימין פרידמן, חזן.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ואחר-כך למד בבית ספר רוסי למסחר בעירו.
כבר מילדותו הצטיין בקול ערב ובתפיסה מוזיקלית.
בגיל צעיר הצטרף לתנועת הפועלים היהודית בעיר והופיע בזמרה באספות הבלתי-לגאליות שלה.
בהמלצת זמרים רוסים שביקרו בעיר, נסע ללמוד מוזיקה בבירה סנקט פטרבורג.
אף שהגיע ללא כסף, רשות מהוריו או זכות ישיבה בעיר, עלה בידו להתקבל ללימודים בקונסרבטוריון הממלכתי, אך בטרם סיים את לימודיו, סולק מהקונסרבטוריון בשל השתתפותו בשביתת סטודנטים.
הוא הצטרף לכמה להקות אופרה פרובינציאליות והופיע עִמן בערים ברחבי רוסיה.
הוא הצטיין לא רק בקול טנור נאה, אלא גם בכישרון משחק מפותח.
בסופו של דבר ביקש לחזור ללימודיו, הצליח להתקבל שוב לקונסרבטוריון, ובשנת 1914 סיים בהצטיינות עם התואר (המקובל ברוסיה אז) "אמן חופשי" (זמר-אמן).
עם סיום לימודיו הופיע במשך מספר שנים כזמר אופרה על במות רוסיה.
בשנת 1915 עבר למוסקבה, שם השתתף בקברט הרֶביוּ הנודע "עטלף" (Летучая мышь) .
בתקופה זו צירף לשם משפחתו, פרידמן, את שם הבמה "לבוב".
נישא לשרה, ובנובמבר 1917 היה אב לבת, רות.
בקיץ 1912, בהיותו תלמיד בקונסרבטוריון, התקרב לקבוצת המוזיקאים והעסקנים שייסדו ב-1908 בפטרבורג את החברה למוזיקה עממית יהודית, בהם יואל אנגל, יוסף אחרון, מיכאיל גנסין, לזר סמינסקי, אלכסנדר קריין, מיכאל מילנר ושלמה רוזובסקי.
השתתף באיסוף מנגינות עממיות יהודיות ברוסיה, עיבד שירים ופעל במסגרת החברה כזמר של שירים עממיים יהודיים.
כשעבר למוסקבה התיידד עם יואל אנגל, ובהשפעתו התמסר לשיר העממי היהודי וכעבור זמן לא רב זנח את הבמה הרוסית.
עם התגברות פעילותו בשדה זה, היה פרידמן-לבוב רושם בעצמו שירים עממיים, ויואל אנגל כתב-עיבד עבורו לחנים רבים, שהוא היה הראשון שביצע.
בין אלה הייתה אחת מיצירותיו הנודעות, הקדיש של ר' לוי יצחק מברדיצ'ב; עם הדפסתה של היצירה (Kaddisch des Rabbi Lewi Izchak Barditschewer; ברלין: יוּבָל, 1923), הקדיש לו אותה אנגל.
אחרי מהפכת אוקטובר (בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה) החל לצאת לסיבובי הופעות של שירה יהודית עממית בפני הקהל היהודי בערים ובעיירות ברחבי רוסיה, וזכה לפופולריות רבה (עד כדי כך שזמן רב לפני הופעתו ביישוב כלשהו, היו נמכרים הכרטיסים למופע).
הוא היה הזמר הראשון בעל השכלה מוזיקלית גבוהה והפועל כמבצע מוזיקלי על הבמה הרוסית הכללית, שהקדיש את עצמו לביצוע האמנותי של השיר היהודי העממי ולהפצתו בין המוני העם היהודי והאינטליגנציה היהודית.
בתקופה זו התקרב לתנועה הציונית, בנוסף לקונצרטים מיוחדים למוזיקה יהודית, הופיע בשירים עבריים ויידיים באספות תעמולה ציונית בערים הגדולים ברוסיה ומסיבות ספרותיות אמנותיות שנערכו מטעם התנועה הציונית, ולקח חלק משמעותי באירועי "השבוע הארצישראלי" שנערך בכמה ערים בחודשי האביב והקיץ של שנת 1918.
בשאיפתו לעלות לארץ ישראל נסע בשנת 1919 דרומה לחצי האי קרים, ועם בואו של יוסף טרומפלדור לשם באביב השתתף באספות שנערכו בערי קרים עם טרומפלדור ושאול טשרניחובסקי.
משם הפליג עם קבוצת חלוצים לאיסטנבול, שם פעל למען קרן העלייה, ובאביב 1921 עלה לארץ ישראל עם אנשי "החלוץ".
פרידמן-לבוב היה אחד המוזיקאים המקצוענים הראשונים שעלו לארץ, וכבר עם הגעתו החל לפתח את שדה המוזיקה בה.
ב-26 במאי הופיע בירושלים בזמר יהודי עממי כחלק השני של הצגת "הבמה העברית".
הוא חבר לזמר הבריטון יהודה הר-מלח, שאותו הכיר מרוסיה עוד מעת לימודיו בקונסרבטוריון, וביחד ערכו השניים בערי הארץ ומושבותיה קונצרטים של ארִיות מאופרות מפורסמות ושירי עם מיהדות מזרח אירופה, שתורגמו עבורו מיידיש לעברית, וזכו להצלחה.
השניים ערכו גם מופעים מוזיקליים עממיים לילדים.
ב-29 בדצמבר 1921 הגיש יחד עם הר-מלח באולם "עדן" בתל אביב קונצרט אופראי תחת הכותרת "האופרה העברית".
בקונצרט השתתפו עוד ג' שליונסקי (סופרן) והזמרים מילר, חזנוב ודייטש, עם מקהלה בניצוחו של חנינא קרצ'בסקי ובליוויה של לינה הופנקו בפסנתר, ובוצעו בו הפרולוג לאופרה "הדמון" ('השד') לאנטון רובינשטיין בתרגומו של קרצ'בסקי, ושתי תמונות מ"יבגני אונייגין" בתרגום ישראל דושמן.
פרידמן-לבוב היה נודד על חמור בארץ, מבקר בכל נקודות העבודה של החלוצים, בכבישים ובנקודות החקלאיות, כשארגזים או חבית משמשים לו כבמה להופיע עליה בזמרה העממית.
לצד השירים היהודיים העממיים המתורגמים, היה שר את השירים העבריים שנוצרו בארץ.
בין היתר הפיץ בארץ את פזמוניו הארצישראליים של יואל אנגל, בהם "שירת העמק", "שני מכתבים" ו"עגבנייה", שגם על תוויו נמצאת הקדשת המלחין לפרידמן-לבוב.
באביב 1922 הופיעו פרידמן-לבוב והר-מלח עם מרים ברנשטיין-כהן, ברוך אגדתי ומנחם בנימיני ב"נשף מיניאטורות אמנותי" (מופע בידורי שכלל שמונה סקצ'ים) שהועלה במסגרת "התיאטרון הדרמטי" קצר-הימים.
בהמשך אותו עשור השתתף ביחד עם הר-מלח באופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין.
בביקורת על הופעתו במאי 1921 בירושלים נכתב ב"דואר היום" כי "קולו, טנור-לירי רך וצלול, לובש צורה וקסם רק בעזרת שתי סגולות שהמזמר מחונן בהן.
ראשית, ההרצאה וחתוך-הדבור הברורים והצלולים ושנית – ה"משחק".
הוא משחק את שיריו יותר ממה שהוא מזמר אותם, וכנראה שהוא משחק אמן וזוהי מתנה שבאה לנו בהיסח הדעת".
המבקר, א' צבי, הוסיף כי "קולו של מר פרידמן הוא כאמור לירי ורך ולא גדול וחזק ביותר, ועל כן נֹח לו לזמר שירים שכֹּחם בצד הלירי ובמימיקה שבהם, אך לא בשירים דרמטיים הדורשים חֹמר-קוליי חזק כגון ה"קדיש" של ר' לוי יצחק.
בתנאים כאלה משתדל מר פ.
להגביר את קולו יותר מפי כֹחו, מה שגורם לאי טבעיות ולהעלאה יתרה, כמו שקרה לו באמת בשיר ה"קדיש"".
לאחר הופעתו ביפו בספטמבר אותה שנה נכתב שם כי פרידמן-לבוב ביצע את השירים האמנותיים ב"בהירות ההברה ומתיקות הקול...
קולו [...] מתאים ביחוד לצלילים עדינים ולשירה לירית, שירה לאור הירח, וכאן מצא מין את מינו.
אבל כישרונו הבמתי של פרידמן-לבוב בא לידי בטוי בשירים עממיים בעיקר.
פרידמן-לבוב הוא גם משחק [=שחקן], הוא גם קונדס גדול, והשירה העממית מקבלת על ידו צורה פלסטית".
החזן והמורה לזמרה הירושלמי הוותיק שלמה זלמן ריבלין העיר על זמרתו של פרידמן-לבוב כי "קולו של זה, טֶינור שני לירי ודק, הוא טבעי, עדין ומלוטש מבטא קל, ברור ומלבב, רוח המלה מתרכזת על קצה השפתים, מושכת הלב עד גמירתה.
קולו איננו מקושר לעומק הנשימה כלל וכלל ובשביל זה [=ומשום כך] אין די חומר בקולו והוא רפה מאד ואיננו יכול להוציא לפועל את "רגש האבירות" שבזמרה, הוא נזהר מאד שלא להניח שום טון כדי שלא לאבד את היופי והרצינות".
פרידמן-לבוב הוא אמן הזמרה העממית, הזמרה הלבבית.
הוא נסה את כֹחו במקצועות שונים, הוא תפס בחו"ל מקום חשוב גם באופירה, אבל בזמרה העממית הריהו השליט.
אין כמוהו יודע להרעיד את נימי הלב...
ובכדי להעשות "הפרשן" של השירה העממית שלנו עמדו לו למר פרידמן-לבוב שתי סגולות מיוחדות: מתיקות קולו וארשת הפנים.
קולו של פרידמן-לבוב מצטיין ברוך שאינו מצוי.
אין קול זה מרקיע שחקים ואינו שובר ארזים, אבל הוא מתוק וצלול וחדור-רגש.
ובנוגע לארשת-הפנים די לראותו נכנס לפני-ולפנים של זמרתו בכדי להוכח תיכף, שיש לנו כאן עסק עם אמן בחסד עליון.
כשפרידמן-לבוב מזמר [את השיר] "בחדר" – אתה רואה את החדר ואת מלמד-הדרדקים; כשהוא משתפך לפנינו בצקון לחש של תפלת "הקדיש", הנך נִשא בעל-כרחך לסביבתו של ר' לוי יצחק, וכשהוא שר "יה אדיר" אתה רואה את התקוה בעין, אתה חי בה ומאמין בה.
בספטמבר 1922 נסע פרידמן-לבוב לחו"ל, עשה שנתיים בסיבובי הופעות במדינות אירופה ואמריקה וזכה לתשבחות כפרשן גדול של הזמרה העממית.
בתקופה זו הועמד בראש התעמולה לקרנות הציוניות (קרן היסוד וקרן קיימת לישראל).
מששב לארץ ישראל כעבור שנתיים, ביולי 1924, השתקע בחיפה.
בסוף אותה שנה (דצמבר 1924) היה ממייסדי בית הספר למוזיקה (לימים המכון למוזיקה) בחיפה, יחד עם המנהלת גיטה דוניה-ויצמן, המורה לפסנתר רחל קרוגליאקוב והמורֶה לכינור א' קליין.
פרידמן-לבוב פעל במכון במשך שלושים שנה, שבהן שימש כמורה וכסגן המנהלת.
לאורך קרוב לשלושה עשורים הופיע בזמרה במופעים מיוחדים, בקונצרטים סימפוניים ובאירועים שונים (בעיקר בחיפה ובקריות), בהם חגי ישראל ותפילות אזכרה, והנחה ערבי שירה בציבור עבריים בעיר, מהם רבים שנערכו במסגרת אירועי התרבות של "אוהל שם" ו"עונג שבת" (שכללו הרצאה ולאחריה שירה בציבור בניצוחו).
כמה מביצועיו, בהם ה"קדיש", הוקלטו על גבי תקליטים.
כיהן כיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה בחיפה, והיה חבר חוג הפולקלור "יֶדע-עם" בחיפה.
פרידמן-לבוב היה גבר נמוך-קומה, שתואר כ"איש עממי לפי אופיו, מלא הומור וחדוַת חיים, שופע מרץ נעורים ואהבה לנגינה".
בשנת 1928 נישא בשנית, לצפורה (פֶייגלֶה) בן-גוריון (גרין), אחות בחיפה, אלמנה ואם חד-הורית לשני נערים ואחותו הצעירה של דוד בן-גוריון.
ביתם שברחוב ארלוזורוב 26 בחיפה היה מוקד של פעילות מוזיקלית ובית ועד לחוג שוחרי המוזיקה בעיר.
בשנת הלימודים תש"י פרש לגמלאות מהוראה בבתי ספר, בתום 25 שנות הוראה, אך המשיך לפעול כמורה לזמרה, כחבר הנהלת המכון למוזיקה, כזמר וכיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה בחיפה.
מאביב 1950 עד ינואר 1951 שהה עם אשתו בצרפת ובאנגליה, שם ערך קונצרטים במחנות העלייה ובארגונים ציוניים, בעוד אשתו הייתה פעילה במועצות הפועלות.
בפברואר 1954, במלאת לו 70, קבע ארגון אמהות עובדות מלגה על שמו, והמכון למוזיקה התכונן לבנות אולם קונצרטים שייקרא על שמו; האולם, שתוכנן עוד בראשית שנות ה-50, נחנך בסוף שנת 1966.
בשנת 1954 חלה במחלת לב, וכעבור מספר חודשים, בפברואר 1955, נפטר בביתו שבחיפה, יום לפני מלאת לו 71.
הותיר את אשתו, בתו ונכדיו.
לאחר מותו פעל במוזיאון וספריית אמלי למוזיקה בחיפה שמיסודו של משה גורלי ארכיון המוזיקה היהודית ע"ש אריה פרידמן-לבוב.
בתו היחידה, רות הילמן (1917–2010), מאשתו הראשונה, שרה, הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה, בוגרת האקדמיה למוזיקה בווינה, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני באר שבע.
הייתה נשואה לישראל הילמן, תעשיין ומנהל (בנו של התעשיין הלל הילמן).
אשתו השנייה, צפורה בן-גוריון, נולדה ב-1890 בפלונסק שבפולין הרוסית, בתם הצעירה של שיינדל ואביגדור גרין.
נסעה ללמוד גננות בפֶּסטָלוֹצי-פּרֶבֶּל האוס בברלין, ושם הכירה את ד"ר משה קוריטני, סטודנט לרפואה, שהיה לכירורג.
השניים נישאו ושבו לרוסיה, שם כיהן קוריטני כמנהל בית חולים ממשלתי ביליזבטגרד.
תחילה עבדה כאחות בבית החולים הראשון של קופת חולים שבצריף על החולות בתל אביב.
כעבור שנה עברה לעטרות שליד ירושלים למרפאת שדה לפועלים שהקימו את שדה התעופה קלנדיה עבור ממשלת המנדט.
לאחר שהסתיימה העבודה, אמורה הייתה להישלח לכפר גלעדי, אולם בישיבה של מרכז קופת חולים בחיפה הוטל עליה לפתוח מרפאה בהדר הכרמל כאחות ראשית.
ב-1946 פרשה מתפקידיה כאחות ראשית ומרכזת האחיות בחיפה, והקדישה את זמנה לעבודה ציבורית בארגון אמהות עובדות, ובפרט בבית הילדים "אומנה" שבנווה שאנן.
בנה הבכור של אשתו, אריה בן-גוריון, היה ממייסדי קיבוץ בית השיטה, פעיל חינוך ותרבות, מקים ארכיון החגים הבין-קיבוצי.
בנה הצעיר, עמנואל בן-גוריון, היה כתב לענייני מדע בעיתוני הארץ ומחבר ספרים פופולריים בנושא תעופה.
אריה ליאון קוּבּוֹבִי (קוּבּוֹביצקי) (ביידיש: אריה לעאן קובאָווי (קובאָוויצקי); בכתב לטיני: Arieh Leon Kubovy (Kubowitzki); 2 בנובמבר 1896 – 16 במאי 1966) היה עורך דין ופעיל ציוני, ממייסדי הקונגרס היהודי העולמי (1936) ומזכירו הכללי (1945–1948).
לאחר קום מדינת ישראל היה דיפלומט, שכיהן כציר בצ'כוסלובקיה ופולין (1951–1952), היה שגריר בארגנטינה וציר למדינות דרום אמריקה (1953–1958), ויו"ר הנהלת יד ושם (1959–1966).
קובובי (קובוביצקי) נולד ב-1896 בעיירה קורשאן שבליטא, השישי מאחד-עשר ילדיהם של לאה זלטה לבית אורינובסקי ואברהם צבי קובוביצקי, חזן ושוחט.
בשנת 1900 עברו לעיירה ניישטט-שירווינט, שם למד ב"חדרים מתוקנים".
בשנת 1906 היגרה משפחתו לבלגיה, ושם רכש את שארית חינוכו.
הוא למד באוניברסיטה החופשית של בריסל ובאוניברסיטת לייז' ומהם קיבל תואר דוקטור בפילולוגיה קלאסית (על יסוד דיסרטציה על המילים היווניות והלטיניות בלשון חז"ל) ובמשפטים.
ב-1926 התאזרח בבלגיה ועסק משנה זו ועד 1940 בעריכת דין, תחילה באנטוורפן ולאחר מכן בבריסל.
היה עורך דין ופעיל ציוני בולט.
בשנת 1916 ייסד את תנועת "צעירי ציון" בבלגיה, ובשנת 1920 היה לעורכו של דו-שבועון ציוני בשפה הצרפתית בשם "התקווה" שיצא לאור בבלגיה.
באותה שנה השתתף בוועידת לונדון כנציג הבלגי.
ב-1922 השתתף בוועידה העולמית של ההתאחדות בברלין, והמשיך את פעולתו בציונות הסוציאליסטית – היה חבר המוסדות המרכזיים של ה"התאחדות" (ומ-1932 של ה"איחוד"), נבחר כחבר הוועד הפועל הציוני והשתתף בכמה קונגרסים ציוניים.
הוציא דו-שבועון ציוני-סוציאליסטי ביידיש בשם "פאָלק און ארבעט" ('עם ועבודה').
באותן שנים היה במקביל גם חבר פעיל בתנועה הסוציאליסטית הבלגית, היה מקורב לקאמיל הויסמנס, ובשנת 1929 נבחר מטעמה לחבר מועצת העיר אנטוורפן.
ב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, היה קובובי מיוזמי החרם הכלכלי עליה (החרם נגד גרמניה הנאצית).
הוא עסק בהגנה על זכויות יהודים ויזם הקמת מועצות יהודיות לתיאום הפעולות למען היהודים.
בשנת 1936 היה מעורב בהקמת הקונגרס היהודי העולמי ונבחר להנהלתו.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נמלט מבלגיה והגיע לארצות הברית, שם נתמנה לראש מחלקת ההצלה בקונגרס היהודי העולמי.
מסוף שנת 1944 ועד סוף 1948 נסע ברחבי התפוצות היהודיות להצלת שארית הפליטה ופעל להחזרת שוויון זכויותיהם ורכושם הנגזל של היהודים ולשיקום הקהילות היהודיות החרבות.
בחודש יולי 1945 התמנה למזכירו הכללי של הקונגרס העולמי.
בתוקף תפקידו נפגש עם ראשי מדינות; בספטמבר 1945 התקבל לריאיון עם האפיפיור פיוס ה-12 וביקש ממנו שהכנסייה תחבר גילוי דעת רשמי לגבי עמדתה בנוגע ליהודים.
ב-1949 נשלח לעדן שבתימן להכנת מבצע "מרבד הקסמים" להעלאת יהודי תימן.
בשנת 1950 התמנה ליועץ המשפטי של חברת העובדים, ונבחר כחבר מועצת מפא"י.
באוגוסט 1951 מונה לציר הישראלי בצ'כוסלובקיה ובפולין.
בדצמבר 1952 דרשה צ'כוסלובקיה מישראל להחזיר את קובובי, שהואשם על ידה בהתערבות בענייניה הפנימיים, וכן בכך שפעל למען עליית יהודים לישראל וכי קיים קשרים עם רודולף סלנסקי, מנאשמי משפטי פראג, שהורשע בבגידה.
בדצמבר 1952 הוא הוכרז פרסונה נון גרטה בצ'כוסלובקיה ובעקבות זאת גם בפולין, ועזב את מזרח אירופה.
בראשית שנת 1953 נסע למסע הרצאות בארצות הברית.
באוגוסט 1953 מונה לציר ישראל בארגנטינה (מאפריל 1955: שגריר) וציר לא-תושב לצ'ילה, אורוגוואי (1954–1955) ופרגוואי (מ-1954).
בדצמבר 1958 שב מארגנטינה ופרש משירותו במשרד החוץ.
במרץ 1959 מונה ליו"ר הנהלת יד ושם במקום בן-ציון דינור, שהתפטר מתפקידו.
בתפקידו זה יזם קובובי את הקמתה של הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם.
קובובי כיהן בתפקיד יו"ר הנהלת יד ושם עד מותו.
אשתו מרים קובובי לבית גולדשטיין (1898–1990) הייתה משוררת, סופרת, עיתונאית ועסקנית ציבור.
ילידת אנטוורפן, בוגרת גימנסיה, הייתה ממנהיגות תנועת הציונות העובדת בבלגיה ו"פיוניר וימן " בארצות הברית.
בנו היחיד, מיכאל קובובי (2025-1940), היה פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטת וירג'יניה, המתמחה בחקר תפיסה, פסיכולוגיה של האמנות ופילוסופיה של הנפש.
היה נשוי למלחינה ואמנית הסאונד ג'ודית שייטין, שהייתה פרופסור במחלקה למוזיקה על שם מקנטייר באוניברסיטת וירג'יניה.
אשתו הראשונה של מיכאל, מירי קובובי, הייתה מנהלת לימודי העברית המודרנית באוניברסיטת ייל ולאחר מכן כיהנה כפרופסור לתרבויות המזרח הקרוב באוניברסיטת הרווארד.
בנם המשותף (נכדו של אריה קובובי), איתמר קובובי (Itamar Kubovy), הוא במאי ומנכ"ל להקת המחול המודרני האמריקאית "פילובולוס".
אמו של קובובי, לאה (נפטרה ב-1960), ושלושה מאחיו עלו גם הם לישראל.
אחיו הבכור, יצחק קובוביצקי (1889–1973), היה ממנהיגי הציונים הכלליים בבלגיה, יו"ר ההסתדרות הציונית בבלגיה, ובארץ היה ממייסדי סיליקט (בית חרושת) שייצר לבנים, ובהמשך מנהל הקרן למפעלים קונסטרוקטיביים של הציונות הכללית, וכמו כן כיהן כנשיא התאחדות עולי בלגיה וכנשיא לשכת המסחר ישראל–בלגיה.
אחיו הצעיר אליהו (שכתב ביידיש ובצרפתית תחת השם "אלי קובו") נספה בשואה.
קובובי נפטר ב-16 במאי 1966 לאחר מחלה קשה, בגיל 69. נקבר בבית הקברות סנהדריה בהלוויה רבת-משתתפים.
בשנת 1967, כשנה לאחר מותו, הופיע בהוצאת יד ושם הספר "אם אשכחך השואה", ובו מבחר מנאומיו והרצאותיו.
הרחוב הראשי בשכונת רמת דניה בירושלים קרוי על שמו.
וואָרצלען און פליגלען: רעדעס און רעפעראטן, בואנוס איירס: קיום, 1953–1958. (חתום: "פון א ישראל-אמבאסאדאר" ('מאת שגריר של ישראל')) (נאומים והרצאות)
אם אשכחך השואה: נאומים והרצאות, ירושלים: יד ושם, תשכ"ז.
אריה קלַיְנְשְטוּבּ-נוה (בעבר: ביתן; נולד ב-26 בינואר 1933) הוא אתלט עבר ישראלי ובכיר בהוראת החינוך הגופני.
אלוף ישראל, שיאן ישראל (קבע 5 שיאים ישראליים) ואלוף שתי מכביות (הרביעית, 1953 והחמישית, 1957) בקפיצה לגובה.
קלינשטוב-נוה נולד ב-1933 בתל אביב, בשכונת נחלת יצחק, ובה גדל.
סיים את לימודיו במדרשה למורים לחינוך גופני במכון וינגייט ושימש כמורה.
בצה"ל שירת כקצין אימון גופני בבה"ד 4.
עבד כמורה 25 שנה, ו-20 שנה כמפקח על החינוך הגופני במחוז תל אביב, וכיום הוא משמש כמזכיר ארגון המורים לחינוך גופני ורכז השתלמויות המורים לחינוך גופני.
נוה נישא בשנת 1954. מתגורר בכפר שמריהו.
בשנת 2010 זכה בעיטור כבוד על מפעל חיים באתלטיקה וחינוך גופני מטעם הכנסת.
מנעוריו התאמן בקבוצת מכבי צפון תל אביב בהדרכת טוביה מיורצ'יק.
בין היתר התאמן בהדרכת אירווינג מונדשיין.
בתחרות שנערכה בירושלים באוקטובר 1950 זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.80 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים במקום 35 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.70 מטר.
במכביה הרביעית (1953) זכה קלינשטוב-נוה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא מכביה חדש של 1.82 מטר.
בספטמבר אותה שנה, בתחרות שנערכה ברחובות הוא קבע בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.88 מטר.
שיא זה נשבר לאחר 7 שנים על ידי משה אנגל (1.90 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה קלינשטוב-נוה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר ובריצת 110 מטר משוכות (18.8 שניות).
במכביה החמישית (1957) זכה לכבוד להדליק את הלפיד בטקס הפתיחה, ולאחר מכן זכה במדליית זהב והגן על תוארו לאחר ששיפר את שיא המכביה שלו וקפץ לגובה של 1.85 מטר, לפני רוברט ריטנברג מארצות הברית (1.80 מטר) ואריק איינשטיין מישראל (1.75 מטר).
אריה קרן (נולד ב-1935 בתל אביב) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
שירת כמפקד חטיבה 500 במהלך מלחמת יום הכיפורים.
נולד בישראל ב-1935 לשמואל קרן, יליד רוסיה שהגיע לישראל ב-1918 מארצות הברית כחייל בגדודים העבריים, ולאלזה לבית מלר, ילידת גרמניה שעלתה לארץ ישראל עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
קרן עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון.
במלחמת סיני שירת כמפקד מחלקה בגדוד טנקי שרמן שלחם בקרבות בכיבוש רצועת עזה.
בשנות השישים שירת כמפקד פלוגת מילואים בגדוד 46. ב-1964 היה חבר במשלחת החשאית של צה"ל למערב גרמניה שנשלחה לקלוט את טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל).
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 121, גדוד חרמ"ש בחטיבה 8, ולחם עמו בקרבות ההבקעה ברמת הגולן.
לאחר המלחמה, מונה למפקד גדוד 46, אותו הקים כגדוד סדיר, והוא פיקד עליו עד אוגוסט 1968 כולל במהלך פעולת כראמה.
ב-1972 מונה למפקד מתקן 500 בצאלים, ובמקביל מפקדה הראשון של חטיבה 500. במלחמת יום הכיפורים פיקד על החטיבה שלחמה במסגרת אוגדה 162. במהלך המלחמה צלחה החטיבה את תעלת סואץ והשתתפה בקרב העיר סואץ.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש סגן מפקד גייסות השריון.
מייד לאחר שהשתחרר מצה"ל בשנת 1978, התמודד בבחירות לראשות העיר אשקלון בראש רשימה עצמאית, לאחר שנכשל ניסיונו לזכות במועמדות לתפקיד מטעם "המערך".
במהלך מערכת הבחירות הוצגו קרן, ומועמד הליכוד נתן ניר, כמועמדים המרכזיים, והקרב על ראשות העיר כונה "קרב הגנרלים".
בבחירות, זכה קרן למספר הקולות הרב ביותר (28%) והתמודד בסיבוב שני נגד אלי דיין, שהתמודד גם הוא מטעם רשימה עצמאית.
לקראת הסיבוב השני, הודיע "המערך" על תמיכה בקרן ו"הליכוד" על תמיכה באלי דיין, ובבחירות הפסיד קרן לדיין לאחר שזכה ל-46% מהקולות.
קרן לא שותף על ידי דיין בקואליציה העירונית, כיהן כחבר מועצת העיר במשך כ-10 שנים ופעל כאופוזיציה לדיין.
בשנת 1981 עמד בראש הוועד הציבורי נגד הקמת תחנת הכוח רוטנברג.
ב-2013 זכה לעיטור יקיר העיר אשקלון.
קרן כיהן כמנכ"ל יד לשריון משנת 1990 ועד 1996. בתקופה זו החלו החלו עבודות הפיתוח באתר בלטרון, נבנה אתר ההנצחה ומוזיאון הרק"ם.
נשוי לסימה, אב לבן ולבת וסב לנכדים.
בנו אלון הוא סא"ל במילואים בחיל השריון, חבר כיתת הכוננות של נתיב העשרה, שנלחם להגנת המושב במהלך טבח שבעה באוקטובר.
בנו של אלון, טל קרן, נכדו של אריה קרן, נרצח באותה שבת במהלך הטבח בחוף זיקים.
אריה פישביין (נולד 25 באוקטובר 1954) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד מערך ההגנה האווירית בחיל האוויר.
פישביין התגייס לצה"ל בשנת 1973 עשה את כל שרותו במערך הנ"מ