tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מויברידג' המשיך את הרצאותיו ואת מחקריו בתצלומי תנועה לאחר חזרתו לארצות-הברית; בפברואר 1883 הקרין את תמונותיו בפילדלפיה במכון פרנקלין ובאקדמיה לאמנות גבוהה של פילדלפיה וזמן קצר לאחר מכן התווה תוכנית ל"עבודה חדשה ומשוכללת על התנהגות בני אדם, סוסים וחיות אחרות בתנועה", שתהפוך מאוחר יותר לפרויקט Animal Locomotion.
באביב אותה שנה מצא מויברידג' את פטרונו החדש, אוניברסיטת פנסילבניה.
בעזרתם של הצייר, הצלם והמורה תומאס אייקינס (Thomas Eakins), שהכיר בחשיבות עבודתו של מויברידג' עבור ציירים, והמדען פיירמן רוג'רס (Fairman Rogers), ראש האקדמיה לאמנויות היפות, השיג מויברידג' מימון של 5,000 דולר וסטודיו בחצר בית החולים הווטרינרי של האוניברסיטה.
בחודש מרץ 1884 מינה ראש האוניברסיטה ועדה שתפקח על עבודתו של מויברידג' ותבטיח את אופייה המדעי.
הוועדה כללה את אייקינס, את הנוירולוג פרנסיס ק.
דרקום (Dercum), האנטומאי ג'וזף לידי (Leidy), הפיזיולוג הריסון אלן (Allen) והמהנדס ויליאם מרקס (Marks).
על-פי עצתו של אייקינס, ועל פי מודל שנלקח מצילום אתנולוגי שפיתח ג'י.
למפרי (Lamprey), הציב מויברידג' מאחורי מצולמיו סקלת-מדידה המחולקת לקווי שתי-וערב צפופים, כדי להקל על ציירים להעתיק במדויק את הצורות מהתצלום.
מויברידג' המשיך לשפר את שיטות הצילום שלו, והוסיף מתקן אלקטרו-מגנטי שהפעיל כעת את תריס המצלמה.
בקיץ 1885 חזר לצלם, והפעם אתלטים מהאוניברסיטה וכן גברים, נשים וילדים, לעיתים בלבוש, אך בעיקר בעירום או בעירום חלקי.
מצולמיו נדרשו לנוע במסלול מיוחד שהותקן לשם כך בחצר פתוחה, כשהם נקלטים על ידי שלוש סוללות המורכבות מתריסר מצלמות כל אחת: האחת מקבילה למצולם, ושתי האחרות בזויות של 60 או 90 מעלות למסלול.
לעיתים השתמש במצלמה אחת שבתוכה הורכבו 12 עדשות, כך שהתנועה נקלטה מאותה הזווית.
מויברידג' צילם גם חיות בגן הזואולוגי של האוניברסיטה, וכן בפארקים סמוכים לפילדלפיה.
במשך שלוש שנים עבד מויברידג' על מפעל הצילום שלו, ופרסם את עבודתו המונומנטלית - אנציקלופדיה אנטומית של תנועות - בשנת 1887 באחד-עשר כרכים, בהם 781 הדפסי קולוטייפ מלוחות שהורכבו מ-19,347 דימויים בודדים, תחת השם: Animal Locomotion; An Electro-Photographic Investigation of Consecutive Phases of Animal Movements.
הלוחות הודפסו במקורם בסוג של הדפסת פוטוגראבור.
פורטפוליו שלם נמכר במחיר של 600 דולר.
עבודה זו, שהיא שילוב של בידור פופולרי, אסתטיקה ומדע, חולקה לקטגוריות ותת-קטגוריות, על-פי סיווג מגדרי, על-פי לבוש (עירום, עירום חלקי, לבוש חלציים וכדומה) ועל-פי סוגי התנועות (תנועות נורמליות ולא-נורמליות).
ניתן לאתר הגיון פרוגרסיבי במבנה העבודה: הקטגוריה הראשונה, עירום, תפסה את החלק הגדול ביותר ונפרסה על פני ארבעה כרכים, ובתוכה ההליכה קדמה לריצה, לקפיצה ולעצירה; פעילויות ללא אביזרים קדמו לפעולות בעזרת אביזרים; גברים הופיעו לפני נשים.
לאחר העירום המלא הופיע העירום החלקי, ופעולות פשוטות הופיעו לפני פעולות מורכבות יותר.
בסוף מופיעות פעולות של ילדים.
הכרך השביעי מכיל תמונות של גברים ונשים בלבוש מלא, השמיני מציג תנועות פתולוגיות, והכרכים התשיעי עד האחד-עשר מוקדשים לחיות.
"ההגיון המדעי" שעולה מהסדר של הלוחות עוקב אחר היררכיה חברתית, שמתחיל בתנועות של הסובייקט הגבוה ביותר - העירום הגברי - דרך הנשים, הילדים, הנכים, ועד לחיות.
עם הופעת Animal Locamotion נטען בעיתון "The Nation" כי הספר "צריך להיות ברשותו של כל מוסד מדעי ואומנותי בארץ ובעולם".
למחקרו של מויברידג' נודעה השפעה רבה על אמנים ומדענים בני תקופתו, וגם בימינו נחשב הספר לאחד מניתוחי התנועה הרחבים והמקיפים שנעשו.
הפרויקט שוחזר ויצא לאור מחדש בשלושה כרכים בשנת 1979 בהוצאת דובר.
בין מדע לאשליה, פנטזיה ופורנוגרפיה
החשיבות המרכזית של ניסוייו של מויברידג' הייתה בהפניית תשומת הלב של חוקרי תנועה למדיום הצילום כמכשיר מרכזי במחקר.
מיד עם פרסום תגליותיו של מויברידג' ב-La Nature פנה חוקר התנועה אטיין-ז'ול מארה לצילום ככלי ראשון במעלה למחקריו, והחל להמציא מכשירי צילום שונים לשם כך.
לעבודתו נודעה השפעה על אמנים שונים, מתומס אקינס, רמינגטון ואדגר דגה, ועד למרסל דושאן.
כמו כן, וכאמור לעיל, שכלול מכשיר הזופרקסיסקופ תרם לקידום המצאת הקולנוע.
ואולם, בשונה ממארה, מויברידג' לא היה מדען שפנה לצילום לצורך מחקר, אלא צלם שדרך עבודתו הגיע למחוזות המדע.
למרות הרושם הרב שדימוייו הותירו, הועלה במהרה ספק באשר לאיכות המדעית של מפעלו, ולמידע שניתן להפיק ממנו.
מויברידג' טען שתצלומיו צולמו במהירות תריס של 1/2000 של השנייה, אך לא ניתן היה לאמת נתון זה, וכן לבדוק את עקביותו במצלמות השונות בהן השתמש.
בנוסף, לא ניתן היה להעריך את עקביות המרווחים בין החשיפות; הפעלת המצלמות הייתה תלויה, לא אחת, במתיחת החוטים שנפרסו לאורך מסלול הצילום, אך החוטים יכלו להימתח ולהפעיל את המצלמה במרווחים לא סדורים.
מויברידג' השתמש בסוללת מצלמות שהונחו האחת אחרי השנייה; משום כך לא יכול היה לצלם את התנועה מנקודת מבט פרספקטיבית אחת, ולכן דימוייו אינם מוסרים מידע על יחסי התנועה במרחב (לכן, למשל, הסוסים הדוהרים נראים כאילו הם נטועים במקומם).
כמו כן, בשל המרחק הרב-יחסית בין מצלמה לשכנתה לא נרשמו כל פרטי התנועה.
מארה, שנכח באחת מהרצאותיו של מויברידג' ב-1881 בפריז, כתב כי מויברידג' "אינו יכול להימנע מטעויות שמעוותות את מקטעי התנועה וחושפות לעיניהם ולרוחם של אלו שמבקשים ללמוד מתוך התמונות היפות שגיאות מבלבלות".
כלומר, מויברידג' הצליח ליצור אשליה יפה של תנועה, אך איכותה המחקרית מפוקפקת.
בנוסף, מויברידג' נהג להסתיר טעויות טכניות ותקלות שאירעו במהלך הצילום, ובלוחות שונים בספרו Animal Locomotion ניתן לאתר ניסיונות להוליך שולל את הצופה; ידוע שנהג לרטש את תמונותיו ולהעלים בעיות טכניות, אך לעיתים יצר ממש הטעיות ויזואליות.
כך, למשל, ניתן לראות בלוח מספר 202 בספר, כיצד השתיל מויברידג' תמונה במקום שבו חסר לו התצלום הנכון (בשל תקלה במצלמה או מכל סיבה אחרת).
"עבור מויברידג'", טוענת חוקרת תצלומי התנועה, מרתה בראון, "התיעוד של תנועה מלאה, לכידת כל שלביה והמסירה המדויקת של הזמן שעבר והמרחב שנחצה, היו פחות חשובים מאשר הדפס סופי יפה וראוי, אפילו אם הפרטים שמרכיבים את הרצף יגיעו מצילומים אחרים".
חלק ניכר מהסדרות של מויברידג' בוחן תנועות מוזרות ואזוטריות, שחשיבותן המדעית אינה ברורה (למשל, בסדרה של הפרד "דנוור" מתנדנד בנדנדה, בסדרת תצלומי אישה עירומה מפילה ומרימה מטפחת, בסדרות של נשים זוחלות על ארבע, נכנסות לאמבט, מקפצות על רגל אחת, מכות ילד בישבן או מפשיטות אחת את השנייה).
תצלומיו ובחירותיו משקפים הטיה מגדרית ברורה: הגברים מצולמים בתנוחות של כוח ועוצמה - חוטבים, הודפים, מכים ומניפים - בעוד שהנשים מצולמות בתנוחות אבסורדיות, מציצניות ומשפילות.
המחוות והתנוחות בהן משתמש מויברידג' חושפות דחפים ארוטיים וסקרנות מציצנית דרך שפה אותה היינו מזהים היום כלקוחה מהמילון הפורנוגרפי".
אדוארד מקדואל היה מלחין ומנצח אמריקאי.
מקדואל נולד למשפחה ממוצא אירי-סקוטי.
כבר בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בפסנתר.
בשנת 1876 נסע לצרפת עם אמו והתקבל לקונסרבטואר של פריז, שם למד עם קלוד דביסי אצל אנטואן מרמונטל, בין השאר.
לאחר מכן עבר לקונסרבטוריון של פרנקפורט, שם למד קומפוזיציה אצל המלחין יליד שווייץ יואכים רף.
ראוף היה מקורב לפרנץ ליסט וכך הכיר אותו גם מקדואל.
הפגישה עם ליסט הביאה לפריצת דרך בקריירה של מקדואל.
ליסט התלהב מהקונצ'רטו לפסנתר ועזר לו בארגון הופעות ובהדפסת יצירותיו.
בשנת 1888 חזר מקדואל לארצות הברית והשתקע בבוסטון שם המשיך להלחין ולנצח.
בשנת 1896 נתמנה לפרופסור ומנהל המחלקה למוזיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
חילוקי דעות קשים עם שלטונות האוניברסיטה ותאונת דרכים הביאו את מקדואל להתפטרות מהאוניברסיטה והעומס הנפשי גרם לו להתמוטטות עצבים ולהתפתחות מחלת נפש.
מקדואל קנה אחוזה בפאתי העיירה פיטרבורו במדינת ניו המפשייר והתיישב שם עם אשתו.
בצוואתו הועיד את החווה לבניית מקום, שאמנים יוכלו לגור בו וליצור ללא תשלום.
מקדואל שייך לקבוצה הראשונה של מלחינים אמריקאים במאה ה-19, שהושפעו בעיקר מהרומנטיקאים האירופאים.
מיניאטורות רבות לפסנתר שהופיעו במספר קבצים, מהם ראויים לציון:
רישומים מהחורש - אופוס 51
אידיליות מניו אנגלנד - אופוס 62
קטעי ים - אופוס 55
2 קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת המבוצעים עד היום:
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 1 בלה מינור אופוס 15 (1884).
יצירה זו הקדיש מקדואל לפרנץ ליסט ומזכיר במידה רבה את הקונצ'רטו לפסנתר של אדוארד גריג.
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 2 ברה מינור אופוס 23 (1889).
מהיצירות המועטות לתזמורת מוכרות 2 סוויטות לתזמורת:
סוויטה מס' 2 אופוס 48 המכונה גם הסוויטה האינדיאנית.
מקדואל השתמש כאן בנעימות אינדיאניות מקוריות.
פרקי הסוויטה הם: אגדה, שיר אהבה, מלחמה, שיר קינה וחגיגה כפרית.
בהתאם לצוואתו של מקדואל ובעזרת תרומות, נפתחה בשנת 1907 מושבת מקדואל בעיירה פיטרבורו בניו המפשייר.
אמנים בשטחים שונים, מלחינים וסופרים מוזמנים לבלות וליצור במקום לתקופות של מספר חדשים.
האורחים ידועים ששהו שם הם ליאונרד ברנשטיין, אהרן קופלנד, תורנטון ויילדר ועוד.
פעם בשנה מחולקת מדליה על שם מקדואל לאמן מצטיין.
באותו יום נפתחת המושבה לביקורי קהל.
אדוארד לסקר (3 בדצמבר 1885 – 25 במרץ 1981) היה שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי ושחקן גו יהודי-אמריקאי.
לסקר היה מהנדס במקצועו וכן עסק בכתיבת ספרים.
לסקר נולד לסוחר זיגיסמונד לסקר ולפלורה לבית בורנשטיין בעיר קמפן בפלך פוזן, פרוסיה (כיום בפולין).
הוא דודה של הצ'לנית אניטה לסקר-וולפיש חברת תזמורת הנשים באושוויץ.
סיים לימודי מתמטיקה והנדסת מכונות באוניברסיטת ברלין והיגר ללונדון עקב עבודתו.
בתחילת 1914 היגר לשיקגו שבארצות הברית (מולדתה של אימו), שם מצא משרה כמהנדס חשמל.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה נשלחו אליו מסמכי גיוס, בצירוף אפשרות לפטור עקב מוצאו הגרמני.
לסקר ויתר על זכותו לפטור, משום שחשב כי בכך יואץ תהליך קבלת האזרחות האמריקאית אך בסופו של דבר המלחמה תמה לפני שנקרא לשירות.
לסקר המציא את משאבת חלב משדי האישה, המצאה שהצילה חיי פגים רבים והביאה ללסקר כסף רב.
חבריו קראו לו בבדיחות הדעת "שחקן החזה" - "the chest player."
במשך שנים היה בזוגיות עם שחקנית השחמט מונה מיי קארף, שהיגרה מארץ ישראל בתחילת שנות ה-30.
לסקר כתב מספר ספרים בנושאי דמקה, שחמט ועוד.
משחקו המפורסם ביותר הוא הקרבת המלכה ורדיפה אחר המלך נגד ג'ורג' אלן תומאס.
אף על פי שהפסיד, החמיא תומאס ללסקר ואמר לו "זה היה יפה מאוד".
לסקר התרגש מהרוח הספורטיבית שהפגין יריבו.
לסקר היה ידידו של אלוף העולם לשעבר עמנואל לסקר.
ישנה אי בהירות האם השניים היו קרובי משפחה.
לסקר כתב על כך בזכרונותיו מתחרות ניו-יורק 1924 שפורסמו בגיליון מרץ 1974 של הביטאון Chess Life: "לא גיליתי שאנו קרובי משפחה עד שהוא (עמנואל לסקר) סיפר לי על כך זמן קצר לפני מותו.
לדבריו הראו לו את עץ המשפחה של משפחת לסקר ועל אחד מהענפים התנדנדתי."
לסקר התרשם עמוקות ממשחק הגו.
לראשונה קרא על המשחק במאמר מאת אוסקר קורשלט שהציע את הגו כמשחק מקביל לשחמט, טענה שלסקר חשב כמגוחכת.
ענינו של לסקר במשחק גו התעורר פעם נוספת כאשר הוא הבחין ברישום של משחק גו על גבו של עיתון יפני שקרא אחד מלקוחות בית הקפה בו שיחק שחמט.
לסקר ומקס לנגה לקחו את העיתון שהלקוח השאיר, פענחו את התרשים אך המשחק לא היה שלם.
עיון בעמדה הוביל אותם למסקנה שהמשחק הסתיים בניצחון השחור, אך משום שלא היו מסוגלים לקרוא את האותיות היפניות בקשו מיפני אחר לסייע להם.
השנים הופתעו לשמוע שבעמדה זו נכנע השחור.
רק לאחר שלושה שבועות של עיון בעמדה הצליח מקס לנגה להבין את הסיבה שהלבן ניצח במשחק.
ניסיון זה הביא להערכה עמוקה יותר של המשחק, והם למדו אותו ברצינות, אם כי לא הצליחו לעניין שחקני שחמט אחרים.
לאחר שנתיים, עמנואל לסקר, אלוף העולם באותה עת, חזר לגרמניה.
כאשר אדוארד סיפר לו שמצא משחק שמתחרה בשחמט הוא היה ספקן, אך לאחר ששמע את החוקים ושיחק משחק בודד הוא הבין שגו עמוק מבחינה אסטרטגית.
הם החלו ללמוד גו בעזרת סטודנט יפני בשם קיטאבאטקה, ולאחר שנתיים הצליחו לנצחו ללא יתרון התחלתי.
קיטאבאטקה ארגן לאדוארד, עמנואל ולאחיו הבכור של אלוף העולם ברטולד משחק מול מתמטיקאי יפני, שחקן גו חזק.
הלסקרים קיבלו יתרון התחלתי של תשע אבנים, ושיחקו בזהירות תוך התייעצות ביניהם, אך יריבם ניצח אותם בקלות ללא מאמץ חשיבתי נראה לעין.
לאחר משחק זה הציע עמנואל לאדוארד שיסעו לטוקיו ללמוד גו.
בשנת 1911 החל אדוארד בעבודתו בחברת AEG.
לאחר שנה בחברה ביקש העברה לטוקיו, אך החברה הציבה בטוקיו רק דוברי אנגלית מעולה, ולכן עבר אדוארד לסניף האנגלי של החברה, כדי לשפר את ידיעותיו באנגלית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נעצר לסקר, ומעולם לא הצליח להגיע לטוקיו.
למזלו זיהה אותו סר הלדיין פורטר, כמי שניצח את תחרות השחמט בלונדון בחודש מאי 1914, ובזכותו קיבל לסקר אשרה לנסוע לארצות הברית.
לסקר היה דמות המפתח בפיתוחו של משחק הגו בארצות הברית, וביחד עם קארל דייוויס רובינסון ולי הרטמן ייסדו את איגוד הגו האמריקאי.
אדוארד מורלי , כומר ופיזיקאי אמריקאי יליד ניו ג'רזי.
למד במקביל לימודים מתקדמים במדע ובתאולוגיה.
שנה מאוחר יותר מונה לפרופסור לפיזיקה במכללת וסטרן ריזרב באוהיו.
בשנת 1906 פרש מן המכללה.
מורלי ערך ניסיונות רבים בגזים שונים, כדי למדוד את הצפיפות ואת המסה האטומית שלהם.
יחד עם אלברט אברהם מייקלסון ערך את "ניסוי האתר" המפורסם כניסוי מייקלסון-מורלי.
משנת 1895 מורלי היה נשיא האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS) ומשנת 1899 היה הנשיא של האגודה האמריקנית לכימיה (ACS).
בשנת 1907 הוא קיבל את מדליית דייווי מהחברה המלכותית.
הוא גם זכה במדליית אליוט קרסון, שהוענקה על ידי מכון פרנקלין מפילדלפיה, בשנת 1912, על תרומות חשובות למדע הכימיה.
אדוארד מנוריץ', דוכס יורק ואומייל , היה בנו של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק.
אדוארד נולד בנוריץ' לאדמונד מלאנגלי ולאיזבלה מקסטיליה, וכונה על שם עיר הולדתו.
אדוארד היה נכדם של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו מצד אביו, ושל פדרו, מלך קסטיליה ומריה דה פאדילה מצד אימו.
אדוארד היה מקורב לבן דודו, המלך ריצ'רד השני וקיבל ממנו בשנת 1390 את התואר רוזן רטלנד, ובשנת 1396 את התואר רוזן קורק.
בשנת 1397 קיבל את התואר דוכס אומייל.
בעקבות עלייתו לשלטון של המלך הנרי הרביעי נשללה ממנו דוכסותו.
בשנת 1400 היה אדמונד שותף לקשר נגד הנרי הרביעי, אולם בגד בחבריו הקושרים וסיפר למלך על הקשר.
בשנת 1402, לאחר פטירת אביו, ירש את התואר דוכס יורק.
אדוארד נשא לאישה את האלמנה פיליפה דה מוהון.
לבני הזוג לא נולדו ילדים.
אדוארד היה איש משכיל, ותרגם לאנגלית את ספרו של גסטון מפו-ברן "Livre de Chasse" (בתרגומו נקרא הספר: "אדון הצייד" - "The Master of Game").
אדוארד הוסיף לספר המקורי חמישה פרקים מפרי עטו.
אדוארד לחם עבור המלך הנרי החמישי ונהרג בקרב אז'נקור.
אדוארד היה החשוב מבין האבירים הלוחמים שנהרג בקרב.
אדוארד נפל מסוסו במהומת הקרב, ונחנק בהיותו בתחתיתה של ערימת לוחמים וסוסים.
לאחר מותו של אדוארד, עיכב המלך את העברת דוכסות יורק לאחיינו, ריצ'רד פלנטג'נט, בשל העובדה שאביו של ריצ'רד פלנטג'נט - ריצ'רד מקוניסברג, רוזן קיימברידג' נחשד בבגידה, אולם לאחר זמן מה הסכים המלך להעברת דוכסות יורק לריצ'רד פלנטג'נט.
דמותו של אדוארד היא דמות ראשית במחזהו של ויליאם שייקספיר "ריצ'רד השני" בו הוא מופיע כ"דוכס אומרל".
כמו כן מוזכר אדוארד במחזה "הנרי החמישי" בתפקיד משנה.
שייקספיר מתאר את מותו של אדוארד כמוות במהלך מעשה גבורה למען המולדת, אף שבפועל נהרג בתאונה שנבעה מכובד השריון שלבש.
בשל היות אדוארד נכדו של המלך, נשא אדוארד את שלט האצולה של הממלכה, בהבדל אחד - על תגי השלט צוירו שלוש נקודות אדומות.
אדוארד מאייר היה היסטוריון גרמני.
מאייר נולד בהמבורג ולמד ב-Gelehrtenschule des Johanneums ואחר-כך באוניברסיטאות בון ולייפציג.
אחרי שסיים את לימודיו, שהה שנה אחת באיסטנבול.
ב-1879 הוא התמנה למרצה באוניברסיטת לייפציג.
הוא התמנה לפרופסור להיסטוריה עתיקה בורוצלב ב-1885, באוניברסיטת האלה-ויטנברג ב-1889 ובאוניברסיטת הומבולדט ב-1902. הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1909. מאייר זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אוקספורד, סנט אנדרוז, פרייבורג ושיקגו.
עבודתו העיקרית היא Geschichte des Altertums (1884-1902; המהדורה השלישית, 1913) הוא גם פרסם את הספרים הבאים:
הוא גם כתב ערכים בEncyclopaedia Biblica (1903) ובמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה.
אדוארד מָאהלֶר היה מזרחן, אשורולוג, אגיפטולוג, חוקר תנ"ך ואסטרונום יהודי-הונגרי.
מאהלר נולד בעיירה צִיפֶר (Ciffer, כיום Cífer) שבחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסלובקיה) בשנת 1857. כבנם של שלמה מאהלר (1823–1895), הרב של ציפר, ושל קלרה רגנר (1822–1897) בין 1876 ל-1880 למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וינה.
ב-1885 מונה למועצה האוסטרית למדידות.
פרויקט חייו של מאהלר היה לעגן את אירועי התנ"ך במסגרת כרונולוגית יציבה, וזאת תוך הסתייעות במדעי האגיפטולוגיה, האשורולוגיה והארכאולוגיה וקישור בין אירועים תנ"כיים לאירועים אסטרונומים כגון ליקוי חמה בעת מלחמת סיסרא.
וניסיון למתן תיארוך מדויק למכות מצרים, ליציאת מצרים ולצליבת ישו.
ספרו בנושא, Biblische Chronologie und Zeitrechnung der Hebräer (גרמנית: "כרונולוגיה מקראית והספירה של העברים") מ-1887 זיכה אותו במדליה מאת מלך שוודיה ונורווגיה.
כן כתב פירוש אסטרונומי לקידוש החודש של הרמב"ם (Maimonides' Kiddusch-Hachodesch, 1890) וערך תרשימים וטבלאות-השוואה כרונולוגיות מקבילות, הכוללות בין היתר הקבלה בין לוח השנה ההיג'רי (האסלאמי) ללוח הגרגוריאני והיוליאני וטבלאות תאריכי כהונת מלכי האימפריה הביזנטית, המהווים כלי עזר מחקרי בסיסי חשוב.
בין 1898 ל-1910 כיהן כאוֹצֵר המחלקה לארכאולוגיה של המוזיאון הלאומי של הונגריה.
בין 1934 ו-1939 מסר את אוסף אמנות מצרים העתיקה שלו למוזיאון האמנויות היפות בבודפשט.
בעת מלחמת העולם השנייה הוסתר מאהלר הקשיש על ידי נזירים.
ביתו הופצץ וכל ספרייתו – ובה ספרים וכתבי יד עתיקים – אבדה.
מאהלר נפטר במהלך מגפות שפרצו עם שחרור בודפשט ב-29 ביוני 1945 באויפשט (Újpest; פרוור של בודפשט).
אחיו דיולה מאהלר, רופא, גורש מווינה ב-15 למרץ 1941 לפולין, כנראה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אדוארד נוֹרדן היה פילולוג קלאסי והיסטוריון של הדת, יהודי גרמני שהמיר את דתו.
נורדן היה מורו המשפיע של חוקר מדעי היהדות היהודי-גרמני ארתור שְׁפַּנְיֶיר.
אביו, קרל יוזף נורדן, היה רופא ידוע.
מעט לפני סיום לימודיו המיר נורדן את דתו לפרוטסטנט.
נורדן החל את לימודיו בבלשנות קלאסית באוניברסיטת ברלין בשנת 1890 אצל הרמן דִילס, תאודור מוֹמזֶן, קרל רוברט ואדוארד צֶלֶר.
לאחר שני סמסטרים עבר ללמוד באוניברסיטת בון, אצל הרמן אוזנר ובמיוחד אצל הפילולוג של הלטינית פרנץ ביכלר.
הוא קיבל תואר דוקטור כבר בשנת 1891, ומיד התמנה לעוזרו של גאורג קאיבּל מאוניברסיטת שטרסבורג.
גם את ההביליטציה לקראת הפרופסורה השלים נורדן תוך שנה אחת.
הקריירה שלו נסקה באופן בולט, ובשנת 1893 הוא מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת גרייפסוואלד.
מ-1898 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברסלאו, ובין השנים 1936-1906 חזר ללמד באלמה מאטר שלו, אוניברסיטת ברלין.
לנוכח רדיפות הנאצים, בסוף ימיו עבר להתגורר בציריך.
נורדן חידש דרכי מחקר בתחום הסגנון.
ספרו "הפרוזה האמנותית העתיקה" (Die antike Kunstprosa), שראה אור ב-1898, הפך לספר יסוד ללימוד תולדות הסגנון בספרויות הקלאסיות.
כהיסטוריון של תולדות הדת, הקדיש במיוחד את זמנו לחקירת הסינקרטיזם הדתי בתקופה ההלניסטית ובתקופת הקיסרות.
Die antike Kunstprosa ('הפרוזה האמנותית העתיקה'), לייפציג, 1898.
Agnostos Theos ('האי-ודאות של האל'), לייפציג, 1913.
Vergils Äneis ('האינאיס של ורגיליוס'), לייפציג, 1915.
אדוארד מקס צ'ייס (בכתיב ארכאי: טשייס; בלשון הקודש: עזריאל מרדכי; בליטאית: Čais או Čaisas; באנגלית: Edward Max Chase ; 22 בפברואר 1874, אליטא, ליטא הרוסית – 16 בנובמבר 1939, מנצ'סטר, שבניו המפשייר) היה סוחר ונדבן יהודי-אמריקאי, סוחר בניו אינגלנד, פעיל בתנועה הציונית ובוועד היהודי-אמריקני.
תרם רבות לממסד החינוכי של היהודים בליטא, לעיר הולדתו אליטוס וללא יהודים בליטא העצמאית בין שתי מלחמות העולם.
הקים בתי מגורים לפועלים בעיר מנצ'סטר והוריש סכומים גדולים לבתי חולים במנצ'סטר ולשלוש אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה העברית בירושלים.
פרס צ'ייס לשלום הוענק לאחר מותו בכמה מוסדות חינוך בארצות הברית.
אדוארד מקס (עזריאל מרדכי) צ'ייס נולד בשנת 1874 באליטא שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום אליטוס, בירת מחוז אליטוס שבליטא), בן ליעקב קבצ'ניק (Kabatchnik) ורבקה לבית פריץ.
היו לו אח, ארבע אחיות ואחות למחצה מנישואיה הקודמים של אמו.
התחנך ב"חדר" ובישיבת "רָמַיילֶס" (ר' מיילה'ס) הידועה שבעיר וילנה.
בשנת 1889, כשהיה בן 15, היגר לארצות הברית, תחילה הגיע ללוויסטון שבמדינת מיין.
התחנך במשך תקופה קצרה, וכעבור שנתיים, ב-1892, החל בעסקיו ופתח בלווינסטון חנות לתה וקפה (E.M.
ב-1895 התיישב במנצ'סטר, שבניו המפשייר, וב-1898 פתח בה, ב-Elm and Bridge Streets, בית מסחר לרהיטים (E.M.
Chase Co., furniture dealers, או Chase's Furniture), שברבות הימים הייתה לחנות רהיטים גדולה בניו המפשייר.
הצלחתו החומרית הייתה מלווה בהתעניינות בצורכי הציבור, ובסיוע בבניית בתים למחוסרי יכולת.
בשנת 1900 נישא לדורה סמפלין (Samplin) מברוקלין, בוגרת מכללת האנטר, ולזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'ספר, אלאנור, הלן וקלרה-רות.
כיהן כגזבר חברת הנדל"ן Amoskeag Realty.
הפרויקט אִפשר לעובדי צווארון כחול רבים לשלם סכומי כסף נמוכים לאורך שנים רבות כדי שבסופו של דבר לקבל בעלות על הבתים.
הבתים עומדים על תלם בימינו ומאוכלסים.
כיהן כנשיא כבוד של איגוד יוצאי ליטא בארצות הברית.
בנוסף פעל בתנועה הציונית ובוועד היהודי האמריקאי.
סייע בקליטתם של מהגרים יהודים מליטא בארצות הברית; בין היתר סייע לבוגר הגימנסיה הריאלית בקובנה חיים לייב פקריס (ולימים פרופסור, חתן פרס ישראל בפיזיקה) ולשני אחיו בתהליך הקליטה, במציאת התעסוקה, והשתתף במימון לימודיהם.
צ'ייס שמר על קשריו עם ארץ מולדתו, ליטא, ותרם סכומים גדולים לקרן מיוחדת לתמיכה בחניכי גימנסיות עבריות בליטא העצמאית (הרפובליקה הליטאית הראשונה).
בראש הקרן ע"ש עזריאל ומיכל צ'ייס עמד במשך כל השנים ד"ר צמח פלדשטיין, והיו חברים בה סופרים, אנשי חינוך, אישי ציבור ונציגי אגודות וארגונים של סטודנטים יהודיים.
הקרן חילקה מלגות לסטודנטים, רובם יוצאי אליטא והסביבה, שלמדו במוסדות להשכלה גבוהה בקובנה, בהם היו גם שניים שנשלחו על חשבון הקרן לאוניברסיטאות בגרמניה – הסופר מאיר ילין (יעלין) (שלמד אדריכלות) והמשוררת לאה גולדברג (שפות שמיות).
בנוסף, ייסד קרן מלגות לתלמידים יוצאי עיר הולדתו אליטא והסביבה, שעשרות תלמידיה סיימו את לימודיהם בגימנסיה הודות להן.
בין השנים 1928–1933 נהנו מן הקרן 34 מתלמידי הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה (המוסד החינוכי העברי הגדול ביותר בליטא).
פרט לכך תרם רבות לרווחת עיר הולדתו – בנה בה בתי מגורים ועוד.
בסוף שנת 1928 יצא מנהל הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ד"ר פלדשטיין עם המשורר שאול טשרניחובסקי לארצות הברית למספר חודשים כדי לגייס כספים לטובת בתי הספר העבריים בליטא.
צ'ייס ופלדשטיין התיידדו, והוא תרם לגימנסיה הריאלית (דרך ועד ההורים שלה) 25,000 דולר (כ-250,000 ליטו, מתוך עלות כוללת של כ-70,000 דולר או 700,000 ליטו של הפרויקט) להקמת הבניין המפואר של הגימנסיה ברחוב קסטוצ'יו 59 (Kęstučio; כיום מס' 85), מול התיאטרון הלאומי.
הבניין החדש, בסגנון הבאוהאוס הגרמני או הדה סטייל ההולנדי, תוכנן על ידי ברוך קלינג, ועבודות הבנייה, על שטח של 3,600 מ"ר, התבצעו על ידי שלמה סנדלר, קבלן ידוע, (שבתו שרה דורון הייתה לימים שרה בממשלת ישראל וחברת הכנסת מהליכוד).
צ'ייס פיקח אישית על מלאכת הבנייה (המפרט הפנימי של הבניין ועוד) במסרים ששלח מארצות הברית.
צ'ייס הוריש סכומים גדולים לבתי חולים במנצ'סטר ולשלוש אוניברסיטאות, ובכלל זה האוניברסיטה העברית בירושלים.
חלומו בעת ביקורו האחרון של צ'ייס בליטא ב-1938 היה להפוך את ביתו בעיר הולדתו אליטוס למרכז תרבות יהודי המשרת את הנוער הליטאי.
נפטר במנצ'סטר ב-16 בנובמבר 1939, ימים ספורים אחרי אפנדקטומיה.
לאחר מותו הוענק פרס צ'ייס לשלום באוניברסיטת הרווארד, בדארטמות' קולג' (הפרס חולק עוד בחייו), באקדמיית פיליפס אקסטר , בבית הספר התיכון המרכזי של מנצ'סטר ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
היה נשוי לדורה, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'ספר, אלאנור, הלן וקלרה-רות.
בתו קלרה נישאה בשנת 1926 לארתור לוריא מיוהנסבורג, דיפלומט שכיהן כקונסול ישראל בניו יורק (1948–1953; מ-1949 כיהן בנוסף כסגן ראש משלחת ישראל לאו"ם), שגריר ישראל בקנדה (1957–1960) ושגריר ישראל בבריטניה (1960–1965).
בנם דניאל נורמן לוריא היה מחנך וספרן בארצות הברית.
נכדתו של צ'ייס, פרופ' לינדה מילר (Linda B.
Miller), היא חוקרת מדע המדינה, פרופסור אמריטה בוולסלי קולג' .
אדוארד מילס פרסל היה פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1952 עבור גילוי התהודה המגנטית הגרעינית.
תגליתו סייעה בגילויים במבנה החומר ובפיתוח מכשיר MRI.
ב-1933 סיים תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת פרדו באינדיאנה.
לאחר שנה בה שהה במסגרת חילופי סטודנטים בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה (Technische Hochschule) בקרלסרוהה ועבד עם ולטר וייזל (Walter Weizel) שב והחל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת הרווארד.
ב-1938 סיים כדוקטור לפיזיקה ולאחר שנתיים עבר למעבדת הקרינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם עבד בפיתוחים צבאיים בקרינת מיקרוגל ורדאר והיה ראש מעבדת המחקר הבסיסי שנועדה לגלות תחומים נוספים בספקטרום האלקטרומגנטי, בה היה שותף גם הפיזיקאי איזידור רבי.
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה גילה וניסח את התהודה המגנטית הגרעינית בעיקר לצורך שימושים של חקר מבנה החומר ברמה המולקולרית והאטומית.
ב-1949 שב להארוורד כפרופסור לפיזיקה.
הוא המשיך את מחקריו בתחום המגנטיות הגרעינית, בפרט את התנהגות הספין של חלקיקים במסגרת מולקולות של חומרים שונים במהלך שינויים בשדה מגנטי לרבות אפקט סמית'-פרסל.
מחקרים אלה הובילו לפיתוחו של מכשור ה-MRI.
מחקריו בתחום אלקטרומגנטיות בטמפרטורות נמוכות מאוד תרמו לפיתוח תחום הרדיו-אסטרונומיה.
כן פיתח את הבנת התנועה האלקטרונית בתוך גבישים ומבנים מוצקים אחרים במסגרת פיזיקה של מצב מוצק.
במסגרת עבודתו התאורטית הטיל ספק בסימטריה שבין חלקיקים לאנטי-חלקיקים (שבירת סימטריית CP), שהוכחה בניסוי עליו קיבלו ג'יימס קרונין וואל פיץ' את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1980.
פרסל היה יועץ מדעי לנשיאים אייזנהאואר, קנדי וג'ונסון.
ספרו Electricity and Magnetism שהופיע לראשונה ב-1965 הוא ספר לימוד יסודי בתחום במשך כחמישים שנה, מהדורתו השלישית (2013) "תורגמה" למערכת היחידות הבין-לאומית, אך בסיס הטקסט נותר כשהיה.
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
אדוארד "אד" פרדיננד ג'ייקוב לינדברג היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם (סטוקהולם 1912) בריצת שליחים 4x400 מטר ובעל מדליית ארד אולימפית ופעמיים אלוף ארצות הברית (1909 ו-1911) בריצת 400 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסיאטל, וושינגטון בשנת 1909 זכה לינדברג במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.4 שניות.
באליפות שנערכה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 1910 הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר אחרי ויליאם הייז שקבע תוצאה של 52.0 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפיטסבורג, פנסילבניה בשנת 1911 הוא זכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.0 שניות.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים לינדברג במקום ראשון בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.6 שניות.
במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם טד מרדית', צ'ארלס ריידפאת' ומל שפרד בשיא עולם חדש של 3:16.6 דקות, לפני צרפת (3:20.7 דקות) ובריטניה (3:23.2 דקות).
מדליית ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.4 שניות, אחרי בן ארצו צ'ארלס ריידפאת' שקבע שיא עולם חדש של 48.2 שניות והאנס בראון מגרמניה (48.3 שניות).
אדוארד מרון הוא מרים משקולות ערבי-ישראלי, ייצג את ישראל באולימפיאדת רומא (1960) והיה לערבי הראשון (ואחד משלושה אי פעם) שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים.
מרון נולד בשנת 1937 בחיפה למשפחה נוצרית-מרונית שמוצאה מלבנון.
בשנת 1956, בעת שעבד בנגריה בחיפה, הציל מרון תינוק בן שישה חודשים משריפה כשפרץ לדירה הבוערת והוציאו החוצה.
בשנת 1957 החל להתאמן בהרמת משקולות בצורה מקצוענית בעקבות פיתוח הענף בארץ על ידי יעקב שפרינגר.
ביולי 1959 השתתף מרון לראשונה בתחרות בינלאומית במסגרת 'משחקי אסק"א' שנערכו בלינץ שבאוסטריה.
בתחרות זו הרים 237.5 ק"ג וזכה במקום הראשון במשקל תרנגול.
בשנת 1960 השתתף מרון באולימפיאדת רומא והתחרה במשקל תרנגול.
התוצאות בלחיצה ובהנפה היוו שיאי ישראל חדשים אך הוא הגיע למקום ה-19 בלבד מתוך 22 מרימי משקולות שהתמודדו בקטגוריה זו.
לאחר האולימפיאדה החל מרון לאמן מרימי משקולות במסגרת הפועל יקנעם.
באליפות העולם בהרמת משקולות שנערכה בווינה ב-1961 שיפר מרון את שיאיו הישראלים והרים 87.5 ק"ג בהנפה ו-115 ק"ג בדחיקה.
גם התוצאה הכללית שלו 295 ק"ג הייתה שיא ישראלי חדש.
בפסטיבל ספורט הפועלים שנערך בזלצבורג ב-1963 זכה מרון במדליית זהב במשקל נוצה ובאליפות העולם שנערכה סטוקהולם באותה שנה דורג במקום ה-11 מבין 17 משקולנים במשקל נוצה.
בשנת 1964 התקרבו מרון ויוסף רומנו להשגת הקריטריון האולימפי אך לא הצליחו להגיע אליו ולא נכללו במשלחת ישראל לאולימפיאדת טוקיו (1964).
החל משנה זו חלה דעיכה בקריירה של מרון והוא לא הצליח לחזור להישגים גבוהים, לאחר טבח הספורטאים במינכן, שבו נרצחו מאמנו וחבריו לנבחרת מרימי המשקולות, פרש מהענף.
בשנת 1996 נקטעה רגלו של מרון בשל מחלה ובשנת 2003 עבר אירוע מוחי קשה.
מצבו הבריאותי והעובדה שהתגורר בדירה לא נגישה פורסמו בתקשורת בסוף העשור הראשון של שנות ה-2000, ובעקבות כך נשמעו הצהרות של פוליטיקאים שהבטיחו לטפל במצב.
אדוארד אולכסנדרוביץ' סובול (באוקראינית: Едуард Олександрович Собол; נולד ב-20 באפריל 1995) הוא כדורגלן אוקראיני- יהודי המשחק בקבוצת פ.ק.
סובול התחיל את הקריירה שלו במטאלורג זפוריז'יה ששיחק אז בליגה האוקראינית השנייה.
ב-5 בנובמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד אנרגטיק בורשטין כאשר הוא עוד לא בן 17. ב-19 במאי סובול הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–4 נגד קרימטפליטסיה.
בפברואר חתם בשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
ב-27 באוגוסט 2014 הושאל למטאלורג דונצק עד לסיום העונה.
ב-1 ביולי 2016 הושאל לזוריה לוהנסק עד לסיום העונה.
ב-10 באוגוסט 2017 הושאל לסלביה פראג.
ביולי סובול הושאל לקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-5 בספטמבר 2016 סובול ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
סובול זומן לסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2020. במהלך התחרות לקח חלק במשחק אחד בלבד - נכנס כמחליף בדקה 92 במהלך המשחק נגד מקדוניה הצפונית בשלב הבתים.
אדוארד מירוזיאן (בארמנית: Էդվարդ Միքայելի Միրզոյան; 12 במאי 1921 – 5 באוקטובר 2012) היה מלחין ארמני.
אדוארד מירזויאן נולד בגורי, גאורגיה הסובייטית, ברית המועצות.
כאשר היה בן שלוש עברה משפחתו להתגורר בירוואן.
הוא למד בקונסרבטוריון של ירוואן וסיים אותו בשנת 1941. בשנת 1942 גויס לצבא האדום.
בשנת 1945 החל ללמד מוזיקה ובשנת 1948 החל ללמד בקונסרבטוריון של ירוואן.
בשנת 1965 התמנה לפרופסור וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1986. בתקופה זו הוא לימד מספר רב של מלחינים ארמנים לרבות קונסטנטין אורבליאן, אבט טרטריאן, איזבלה אראזובה ורבים נוספים.
בשנים 1956–1992 היה יושב ראש איגוד המלחינים הארמני.
בשנת 1963 זכה בתואר אמן העם של ארמניה ובשנת 1991 אמן העם של ברית המועצות.
כתב מספר קנטטות, יצירות לתזמורת הסימפונית, יצירות ללהקות קטנות, שירים ומוזיקה לסרטים.
אדוארד ולנטינוביץ' ניקולייב הוא נהג מרוצי ראלי רייד רוסי.
נודע במיוחד בשל השתתפותו בקטגוריית המשאיות במרוץ ראלי דקר, בה ניצח 4 פעמים.
ניקולייב ערך את הבכורה בראלי דקר בשנת 2006 כמכונאי בקבוצת קאמאז בצוותו של סרגיי רשטינקוב.
את התחרות סיים הצוות במקום ה-18. שנה לאחר מכן עבר לצוותו של אילגיזאר מרדייב וסיים את המרוץ במקום השני.
בשנת 2009 סיים שוב במקום השני, הפעם כחבר בצוותו של ולדימיר קגין.
בשנת 2010 עבר לראשונה לתפקיד הנהג בראלי דרך המשי אותו סיים כמנצח.
בשנת 2011 ערך את הבכרה כנהג בראלי דקר וסיים במקום השלישי, אך בפער של יותר משלוש שעות מקגין שניצח את המרוץ.
הפרישה של קגין ופירדאוס קבירוב קידמה את ניקולייב לתפקיד הנהג המוביל בקבוצה והמועמד לזכייה.
התנגשות עם רכב בסטייג' הרביעי של התחרות הובילה לפסילתו.
בשנת 2013 לא הצליח לנצח אף סטייג' במהלך המרוץ, אך ניצח את המרוץ לאחר שהקדים ב-37 דקות את חברו לקבוצה, אייראט מרדיב.
ארבע שנים לאחר הזכייה הראשונה, זכה במרוץ בפעם השנייה, הישג עליו חזר בשנתיים הבאות.
אדוארד מורן היה אמן אמריקאי, יליד אנגליה, שהתמחה בציורים ימיים.
הוא התפרסם בזכות סדרת 13 הציורים ההיסטוריים הימיים של ארצות הברית.
מורן נולד לתומס ומרי היגסון מלנקשייר, אנגליה ב־19 באוגוסט 1829. בעקבות מקצוע אביו, הוא למד להפעיל נול יד בגיל צעיר, אך על פי שלעיתים קרובות הוא עשה רישומים עם פחם על הבד הלבן במקום להפעיל את הנול.
משפחתו היגרה בהתחלה למרילנד בשנת 1844, ולאחר שנה עברה לפילדלפיה.
אף על פי שמורן אהב לספר לאחרים כי עבר לבדו מבולטימור לפילדלפיה כדי למצוא לעצמו עתיד טוב יותר, אחייניתו הצהירה כי המשפחה כולה עברה לעיר יחד.
בפילדלפיה בסביבות 1845 אדוארד הפך לחניך אצל ג'יימס המילטון וצייר הנוף פול וובר; המילטון הנחה את מורן באופן ספציפי בציורים ימיים.
בשנות החמישים של המאה ה-19 התחיל מורן לעשות לעצמו שם בעליתה האמנותית בפילדלפיה.
הוא עבד באותו סטודיו בו אחיו הצעיר, הצייר האמריקני תומאס מורן, קיבל אדוארד משימות ואף השלים עבודות ליתוגרפיות.
בשנת 1862 הוא נסע ללונדון והפך לתלמיד באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA).
לאחר שחזר לפילדלפיה, התחתן מורן עם אנט פרמנטייה (אשתו השנייה), שהייתה אמנית נוף בפני עצמה.
לאחר מכן הקים סטודיו בניו יורק בשנת 1872, ובמשך זמן מה לאחר 1877 התגורר בפריז.
אחת התערוכות הידועות יותר שלו, שכותרתה "יבשה וים", הציגה 75 מציורי הנוף והים שלו בחודש מרץ 1871; הציורים האלה הופיעו מאוחר יותר בקטלוג באותו שם.
ההכנסות מהתערוכה, הקטלוג וממכירת ציור נוסף נתרמו על ידי מורן כדי לסייע לסובלים ממלחמת צרפת-פרוסיה.
בשנת 1885, בשיא הקריירה שלו, החל מורן במה שנחשב ליצירה החשובה ביותר שלו - סדרה של 13 ציורים המייצגים את ההיסטוריה הימית של ארצות הברית.
הוא בחר 13 ציורים בסדרה בגלל חשיבות המספר בהיסטוריה של אמריקה (היו: 13 מושבות, 13 כוכבים ופסים על דגל ארצות הברית המקורי וכו').
האירועים הנבחרים כוללים בין היתר את לייוו אייריקסון, כריסטופר קולומבוס, ארננדו דה סוטו, הנרי הדסון ואדמירל דיואי.
לאחר השלמתה, הסדרה כולה הוצגה ביריד העולמי בשנת 1893 בשיקגו.
תומאס סטארלינג סאליבנט היה בין תלמידיו.
מורן התגורר בעיר ניו יורק עד מותו בשנת 1901. אף על פי שהוא העביר את סדרת שלוש-עשרה הציורים לאשתו מספר שנים לפני כן, התפתח מאבק משפטי לאחר מותו על הבעלות על הציורים: בעל האחוזה של מורן סירב למסור להם אותם, והצהיר כי הם תחת חסותו.
בית המשפט העליון בעיר ניו יורק שפט בסופו של דבר לטובת אלמנתו של מורן.
בזמן מותו נחשב מורן כאחד הציירים הימיים החשובים במאה ה-19. בהווה הוא לא מוכר, בהשוואה לעבודתו של אחיו הצעיר, תומאס מורן.
בנוסף, בניו אדוארד פרסי מורן (יליד 1862) ולאון מורן (יליד 1864), אחיו האחר פיטר מורן (נולד 1842), ואחיינו ז'אן לאון גרום פאריס, הפכו גם הם לאמנים אמריקאים.
אדוארד מתיו וורד היה צייר בריטי, שהתמחה בז'אנר היסטורי.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הקיר שלו בארמון ווסטמינסטר המתארים פרקים בהיסטוריה הבריטית החל ממלחמת האזרחים האנגלית ועד מהפיכה 1688.
בצעירותו אייר את הספר "כתובות נדחות" שנכתב על ידי דודיו ג'יימס והוראס סמית'.
הוא גם יצר איורים לסיפורים של וושינגטון אירווינג.
בשנת 1830 זכה ב בפרס של האגודה לאמנויות.
בתמיכתו של דייוויד וילקי ופרנסיס לגאט צ'אנטרי, והפך לתלמיד בבית הספר של האקדמיה המלכותית.
בשנת 1836 הוא נסע לרומא, וזכה במדליית כסף מהאקדמיה סנט לוק עבור ציור, אשר בשנה שלאחר מכן הוצג באקדמיה המלכותית.
כסטודנט, הפך וורד לחבר ב"הקליקה", קבוצת ציירים בראשות ריצ'רד דאד.
כמו שאר חברי הקליקה הוא תפס את עצמו כממשיכו של הוגארת' ודייוויד וילקי.
רבים מציוריו המוקדמים נקבעו במאה השמונה עשרה והיו נושאים הוגרטיים.
הוא גם צייר פרקים מההיסטוריה של המאה השבע-עשרה, שהושפעו מחשיבתו של חברו, ההיסטוריון תומאס באבינגטון מקולי.
הוא גם צייר נושאים מתולדות המהפכה הצרפתית.
בשנת 1843 הוא נכנס לתחרות הציורים של ארמון ווסטמינסטר, אך לא הצליח לזכות בפרס.
בשנות החמישים של המאה העשרים לקח וורד חלק בעימות עם הקדם-רפאליזם, ובמיוחד ג'ון אוורט מיליי, שסגנון האמנות שלו לא נחשב בריטי.
ציורו של וורד "שארלוט קורדאי" גבר על הציור "אופליה" של ג'ון מיליי בתחרות בליברפול, מה שהוביל לדיון רחב באותה תקופה.
ציוריו ההיסטוריים הובילו לבחירתו של וורד לצייר שמונה סצנות במסדרון המוביל לבית הנבחרים, למרות העובדה שלא זכה בתחרות המקורית בשנת 1843. הסצנות האלה היו אמורות לתאר פרקים מקבילים בצד המלכותי והפרלמנטרי במלחמת האזרחים.
בציוריו של וורד מתוארים הדמויות המנוגדות כמתמודדות זו עם זו מעבר למסדרון.
וורד המשיך לצייר גרסאות הוגארתיות לפרקים מההיסטוריה הבריטית לאורך שנות ה־60 של המאה ה־19, כגון "הסטודיו של הוגארת בשנת 1739" (1863; גלריית האמנות של יורק) "רגעי הגסיסה של צ'ארלס השני" (1865; גלריית ווקר לאמנות, ליברפול).
בשנות ה־70 של המאה ה־19 צייר כמה נושאי ז'אנר מהחיים המודרניים, אך לקראת סוף העשור החל לסבול מבריאות ירודה ודיכאון.ב־1 בינואר 1879 נמצא על רצפת חדר ההלבשה שלו, שגרונו חתוך בסכין גילוח.
הוא צעק, "כעסתי כשעשיתי את זה; השטן הניע אותי".
הוא נפטר ב־15 בינואר בביתו.
מהחקירה ב־17 בינואר נמצא כי הוא התאבד תוך כדי אי שפיות זמנית.
בשנת 1843 פגש וורד את הנרייטה וורד בת ה־11 (שמות נעוריה ונישואיה היו זהים, אך היא לא הייתה קרובת משפחתו).
הם התחתנו בחשאי במאי 1848, לאחר סיוע מחברו הסופר ויליאם וילקי קולינס.
אמהּ של הנרייטה מעולם לא סלחה על חתונתם.
וילקי קולינס אולי ביסס את עלילת הרומן שלו בזיל משנת 1852 על נישואי וורד.
הנרייטה וורד גם הפכה לציירת מצליחה.
היא הפכה למורה לאמנות בולטת לאחר מות בעלה וכתבה שני ספרים אוטוביוגרפיים על חייהם המשותפים.
בנו לסלי וורד הפך לקריקטוריסט פופולרי במגזין Vanity Fair, ובהמשך בכתב העת The World, בכינוי הספרותי "ספיי".
אדוארד מגנוס היה צייר גרמני ממוצא יהודי, שנודע בעיקר בדיוקנאות שיצר.
מגנוס הוא אחיו הבכור של הכימאי והפיזיקאי היינריך גוסטב מגנוס.
מגנוס נולד בברלין, בנו השלישי של לאביו יוהאן מתיס מגנוס, המקים של בנק מגנוס בפרוסיה.
מגנוס למד באקדמיה לאומנות באבואקדמי ובהמשך למד לימודי רפואה, ארכיטקטורה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
היה תלמידו של ג'יקוב שלזינגר.
משנת 1826 עד 1829 טייל בצרפת ובאיטליה בסופן שב לגרמניה.
בשנת 1830-1835 טייל בצרפת ואנגליה בסופן שב לגרמניה.
בשנת 1837 הפך לחבר באקדמיה של ברלין, ובשנת 1841 קיבל שם את התואר פרופסור.
באיטליה, שני ציורים שצייר "שובו של פליקארן" (The Return of the Palikaren), ו"ברכת גרנדסון" ( The Benediction of the Grandson) הפכו אותו לנודע.
אדוארד פסטוס מקוקה נקולוסו (גם "אדוארד מקוקה נקולוסו") היה חבר בתנועת ההתנגדות הזמבית ומייסד האקדמיה הלאומית למדע, חקר החלל והפילוסופיה של זמביה.
נקולוסו נולד בשם אדוארד פסטוס מקוקה נקולוסו בשנת 1919, בחבל הצפון של רודזיה הצפונית.
במקורות מסוימים הוא מכונה גם "אדוארד מקוקה נקולוסו".
הוא גויס לכוחות הגדוד של רודזיה הצפונית במלחמת העולם השנייה, ושימש כסמל בחיל הקשר.
לאחר המלחמה הוא הפך למתרגם מטעם ממשלת צפון רודזיה.
הוא היה גם מורה והקים בית ספר חדש, שכביכול נסגר על ידי הרשויות.
לאחר מכן הצטרף לתנועת ההתנגדות לשחרור זמביה.
הוא נעצר ונכלא בשנים 1956 ו-1957. לאחר שחרורו מונה לקצין הביטחון של מפלגת העצמאות הלאומית המאוחדת.
בשנת 1960 ייסד את האקדמיה הלאומית למדע, חקר החלל והפילוסופיה של זמביה.
בשנת 1964 השתתף בוועידה החוקתית לאחר מתן העצמאות לזמביה.
משנת 1960 עד 1969, ביקשה התוכנית לשגר טיל שתשלח נערה בת 17 בשם מת'ה מוומבווה, מיסיונר ושני חתולים לירח.
לנקולוסו היו גם תוכניות לשיגור משימה למאדים.
בכך הוא קיווה לנצח את תוכניות החלל של ארצות הברית וברית המועצות בשנים בהן המירוץ לחלל הגיע לשיא.
כדי להכשיר את האסטרונאוטים (שנקראו גם "אפרונאוטים", הלחם של המילים אפריקה ואסטרונאוט) הקים נקולוסו מתקן מאולתר בחווה נטושה מרחק 11 ק"מ מלוסקה, שם אומנו החניכים.
אחד האימונים כלל גלגול בתוף שמן בנפח 200 ליטר במורד גבעה.
הגלגול, על פי נקולוסו, אימן את החניכים להתרגל לתחושת חוסר המשקל הן בחלל והן בחדירה לאטמוספירה.
כמו כן הם התאמנו בהליכה על הידיים, שהייתה לפי נקולוסו, "הדרך היחידה ללכת על הירח".
נקולוסו הצהיר כי מטרות התוכנית היו להקים משרד נוצרי לתושבי מאדים והביע תקווה שזמביה תהפוך ל"שולטת בגן העדן השביעי של המסע בחלל".
עם זאת, על פי הדיווחים הוא הורה למיסיונרים בתוכנית לא לכפות את הנצרות על תושבי החלל.
הרקטה, ששמה D-Kalu 1, הייתה כלי בצורת תוף של שלושה מטרים על שניים.
היא נקראה על שמו של נשיא זמביה הראשון, קנת קאונדה, ונקולוסו טען שהוא עשוי מאלומיניום ונחושת, וראוי לחלל.
תאריך השיגור המתוכנן היה 24 באוקטובר 1964, יום העצמאות והוא תוכנן להתקיים מאצטדיון בלוסקה אך נראה כי השיגור בוטל עקב היותו לא ראוי.
נקולוסו טען כי הוא ביקש מאונסק"ו מענק של 7 מיליון פאונד זמבי כדי לתמוך בתוכנית החלל שלו.
וכן נאמר כי הוא ביקש 1.9 מיליארד דולר מ"מקורות זרים פרטיים".
עם זאת, משרדי החשמל, התחבורה והתקשורת של זמביה דיווחו כי בקשות אלו לא הוגשו מטעם מקורות רשמיים.
לאורך כל הדרך התוכנית לא זכתה לתמיכה רשמית של ממשלת זמביה החדשה.
נשיא זמביה לשעבר קאונדה התראיין בשנת 2016 ואמר על תוכנית החלל כי "זה לא היה דבר אמיתי...
זה היה יותר בשביל הכיף מכל דבר אחר."
נקולוסו הצהיר כי התוכנית נכשלה בגלל מחסור במשאבים, כניסתה להיריון של הנערה שהייתה אמורה לטוס לחלל וחזרה לביתה וכן קשיי מורל שנגרמו מתשומת הלב הציבורית.
עוד הוא טען כי "גורמים זרים" חיבלו בטיל.
ממשלת זמביה עשתה מאמץ להתרחק מהניסיון של נקולוסו לשגר טיל לחלל.
סיקור התוכנית התאפיין בגיחוך על המאמץ להגיע לחלל, והיו שראו בכך דרך נוספת של המערב להגחיך את אפריקה.
כך למשל, פורסמה בעיתון הטיימס כתבה שכותרתה הייתה "מחר בירח".
אחרים סיקרו את התוכנית כניסיון של אדם בודד; כמו כתב רשת סקיי ניוז ציין כי "עבור רוב תושבי זמביה, זוהי רק קבוצה של משוגעים".
ספר התצלומים "אפרונאוטים" (Afronauts) להנצחת האירועים ראה אור בהוצאה עצמית של כריסטינה דה מידל בשנת 2012. הסרט התיעודי העצמאי הקצר שכותרתו Afronauts שביים פרנסס בודומו הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2014.
לאחר התוכנית נקולוסו התמודד ללא הצלחה לראשות עיריית לוסקה, זמביה, והדגיש את ההתקדמות המדעית של המדינה.
הוא מונה על ידי הנשיא קאונדה לנציג מרכז השחרור, תנועה למען חופש אזורי.
הוא עודד תמיכה ממשלתית ברופאי כשפים לפחות בהזדמנות אחת.
הוא טען שצריך להיות להם מקום לצד רופאים, וכי הם מהווים תגובת נגד לנצרות שפגעה בכישוריה הרפואיים של אפריקה, אך קבע גם שהוא לא עסק בכישוף בעצמו.
הוא פרש מעשייה ציבורית ב-1972.
הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת זמביה בשנת 1983. עוד הוא זכה במדליית היובל הרוסי לארבעים שנה לניצחון על גרמניה הנאצית.
הוא כיהן גם כנשיא התאחדות אנשי השירות לשעבר של נדולה ומונה לקולונל של כבוד.
הוא נפטר ב-4 במרץ 1989 ונקבר תוך קבלת כבוד נשיאותי.
בשנת 2014 נקולוסו תואר בסרט "נקולוסו האפרונאוט" שהיה מועמד בפסטיבל אוגנדה 2014. הוא הופיע גם כדמות ברומן "The Old Drift" שפורסם ב-2019.
אדוארד למסון הנרי , היה צייר ז'אנר אמריקאי.
הנרי נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
הוריו נפטרו כשהוא היה בגיל שבע, והוא עבר להתגורר אצל בני דודיו בניו יורק.
הוא החל ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה (PAFA) בפילדלפיה.
בשנת 1860 נסע לפריז, שם למד אצל שארל גלייר וגוסטב קורבה, בערך באותה תקופה יחד עם קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, פרדריק באזיל ואלפרד סיסלי.
בשנת 1862 הוא שב לארצות הברית, שם שימש כפקיד באוניית תובלה של האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה הוא חזר לצייר, עם עבודות רבות בהשראת קורותיו במלחמה.
הוא עבר לבניין הסטודיו ברחוב העשירי בגריניץ' וילג', שם היה גם לוינסלו הומר סטודיו.
בשנת 1869 נבחר הנרי לאקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק.
הוא נפטר בביתו באלנוויל, ניו יורק ב־9 במאי 1919.
ציוריו מתמקדים בסצנות מחיי היומיום, אירועים בחיי הכפר ותמות הקשורות בתחבורה של המאה התשע-עשרה.
בין יצירותיו הידועות ביותר ניתן למנות כמה מסעות מוקדמים ברכבת, והוא הנציח תקריות ואירועים בפירוט רב.
הנרי היה חבר באגודה ההיסטורית בניו יורק.
בגלל תשומת לבו הרבה לפרטים, בני תקופתו התייחסו לציוריו כאל שחזורים היסטוריים אותנטיים.
בשנת 1884 עברו הנרי ואשתו פרנסס ליווינגסטון וולס לעיירה קרגסמור בהרי קטסקיל שבאפסטייט ניו יורק, שם עזרו בהקמת כפר אמנים.
הנרי רכש אוסף גדול של עתיקות, תמונות ישנות ומגוון יצירות אמריקאיות, שעסרו לו להעשיר את הידע הנחוץ לציוריו.
"הציורים ההיסטוריים" של הנרי תיארו לעיתים קרובות את אמריקה האידילית והחקלאית, כזו שלא הוטרדה יחסית ממלחמת האזרחים או מהתגברות התיעוש, העיור וההגירה בתקופתו.
ציוריו של הנרי היו פופולריים ביותר במהלך חייו.
אודל כתב על מורשתו, "אולי אף אמן לא תיאר בצורה כה עקבית את פולחן הנוסטלגיה האמריקאי ברבע האחרון של המאה ה-19 כמו אדוארד למסון הנרי."
אדוארד נגירנטה הוא כלכלן ופוליטיקאי רואנדי, המכהן כראש ממשלת רואנדה מאז 30 באוגוסט 2017, לאחר שמונה על ידי נשיא רואנדה, פול קגאמה.
אדוארד נגירנטה נולד ברואנדה ב-22 בפברואר 1973. הוא בעל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת לובן שבבלגיה.
נגירנטה היה משתתף פעיל במחקר כלכלי בתקופתו בבנק העולמי, וחיבר מאמרים על שווקים ספציפיים באזור ועל אתגרים כלכליים עם התמקדות בשוקי החקלאות של רואנדה.
נגירנטה מונה ליורשו של אנסטסה מורקזי ב-30 באוגוסט 2017. הוא הפך לראש הממשלה ה-11 של רואנדה והשישי מאז רצח העם ב-1994 שבוצע נגד הטוטסי.
הוא היה בין כמה לא פוליטיקאים שהושבעו על ידי פול קגאמה לאחר הבחירות לנשיאות רואנדה ב-2017.
נגירנטה קידם פרויקטים של מחקר ופיתוח בכלכלה בתשתיות, בתחבורה ובחינוך.
בנוסף על כך, נגירנטה קידם גם קמפיינים לעידוד תשלום מיסים ושמירת הסביבה.
נגירנטה נדד ברחבי העולם בקמפיין למען הגדלת ההשקעות הזרות במדינה.
סר אדוארד ניקולס היה פוליטיקאי אנגלי שכיהן כמזכיר המדינה של ממלכת אנגליה תחת המלכים צ'ארלס הראשון וצ'ארלס השני.
ניקולס היה מתומכי המלוכה בעת מלחמת האזרחים האנגלית והאחראי על הסדרי הכניעה של המלך לסקוטים במאי 1646 וכניעת אוקספורד ביוני אותה שנה.
במסגרת הסכמים אלו גלה לצרפת.
במסגרת הרסטורציה האנגלית שב לאנגליה.
מסמך זה צוטט בידי מנשה בן ישראל במנשר 'פניות צנועות' (Humble Addresses) ששלח לאוליבר קרומוול ואחר כך הדפיס לכלל הציבור בלונדון כדי ליצור דעת קהל עבור אישור התיישבות היהודים מחדש בבריטניה.
זמן קצר אחרי שובו לכהונת מזכיר המדינה, הפעם במשותף עם ויליאם מוריס , נאלץ לפרוש.
הוא התגורר באחוזה באזור הכפרי עד מותו ב-1669.
אדוארד ניקולאייביץ' מודריק היה כדורגלן סובייטי ממוצא יהודי, ששיחק כמגן בדינמו מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
מודריק בילדותו עסק באתלטיקה, בהתעקשותו של אביו.
הוא התכונן בכוונה להפוך לאתלט בקרב עשר, אבל חלם להיות שחקן כדורגל.
ב-6 ביולי 1959, רשם מודריק את הופעת הבכורה שלו במדי הדינמו בהפסד 2-1 לטורפדו מוסקבה.
ב-3 ביוני 1963, כבש מודריק את שערו הראשון בקריירה בניצחון 1-2 על קריליה סובייטוב סמרה במסגרת הליגה.
ב-10 בנובמבר 1963, רשם מודריק את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות נגד נבחרת איטליה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה 1964.
ב-19 במאי 1964, כבש מודריק את שערו היחיד במדי הנבחרת הסובייטית בניצחון 0-1 מול נבחרת אורוגוואי כאשר הבקיע מבעיטה רחוקה.
מודריק שיחק עם נבחרת ברית המועצות ביורו 1964, כאשר הוצב בעמדת המגן השמאלי.
הוא היה חלק מהנבחרת עד הגמר, שם הפסידה 2-1 לנבחרת ספרד.
משחק ההגנה שלו זכה לשבחים לאורך כל הטורניר, והוא היה חלק חשוב בהצלחת הקבוצה להגיע לגמר.
אדוארד מריאן אילי הידוע יותר בשם הבמה שלו אדוארד מאיה , הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי, די ג'יי, זמר ופזמונאי רומני.
הוא ידוע בזכות הסינגל שלו "Stereo Love" מ-2009 בו השתתפה הזמרת ויקה ג'יגולינה.
בשנת 2006 ולאורכה, מאיה עבד עם אמנים רומנים כמו הלהקה אקסנט והזמרת ויקה ג'יגולינה.
הוא גם עבד על השיר "Tornerò", שבוצע על ידי הזמר הרומני מיכאי טראיסטאריו במסגרת אירוויזיון 2006. הוא הוסיף בריאיון שפורסם באתר Beat-Town.com ששיר זה .
בקיץ 2009 השיק מאיה את השיר הראשון שלו כאמן, "Stereo Love", שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הרומני.
מאוחר יותר באותה שנה, "Stereo Love" הפך ללהיט בין-לאומי במועדונים ברחבי העולם.
בעוד שהצלחה זו גררה הופעות שונות ברחבי העולם, השיר עצמו נכנס לחמישיות הפותחות באוסטריה, דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, אירלנד, איטליה, הולנד, נורווגיה, ספרד, שוודיה, שווייץ והממלכה המאוחדת.
"Stereo Love" צבר למעלה מ-610 מיליון צפיות ביוטיוב נכון לאפריל 2024.
ב-13 במאי 2010, מאיה הוציא את הסינגל השני שלו "This Is My Life" – גם הוא בהשתתפות הזמרת ג'יגולינה.
באותה העת, הקים חברת תקליטים.
מאיה הוציא את השיר והווידאו קליפ לסינגל השלישי שלו "Desert Rain" בערב חג המולד ברחבי העולם.
בריאיון דיבר על סיבוב ההופעות שלו במדבר, וציין שהוא יתחיל עם הודו ובהמשך הוא יופיע באירופה, ארצות הברית, דרום אפריקה ופקיסטן.
הסינגל הרביעי שלו "Mono in Love" פורסם ב-29 בנובמבר 2012 בהשתתפות ג'יגולינה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון למוזיקה ג'ורג' אנסקו בבוקרשט והמשיך בתור סטודנט בשנה האחרונה בקונסרבטוריון בוקרשט.
מאיה נבחר לדובב את הקול של גראג בסרט האנימציה "קדימה" (2020).
אדוארד ליווינגסטון מרטין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
מרטין נולד ב-29 במרץ 1837 בסיפורד שבדלאוור, ולמד בבתי ספר פרטיים, אקדמיית ניוארק, האקדמיה של בולמאר בווסט צ'סטר, פנסילבניה, ומכללת דלאוור בניוארק.
ב-1859 השלים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל.
הוא היה הנציב ליישב את קו הגבול השנוי במחלוקת בין מדינות דלאוור וניו ג'רזי בין 1873 ל-1875. הוא נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-46 וה-47, וכיהן מ-4 במרץ 1879 ועד 3 במרץ 1883. הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1882 וחידש את עיסוקי הגננות והחקלאות.
הוא נכשל פעמיים בניסיונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
מרטין מת ב-22 בינואר 1897 בסיפורד שבדלאוור ונקבר שם בחצר הכנסייה האפיסקופלית של סנט לוק.
אדוארד מרפי הבן היה איש עסקים ופוליטיקאי מטרוי, ניו יורק.
כדמוקרט, כיהן כראש עיריית טרוי, ניו יורק (1875–1883), יושב ראש הוועדה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק (1888–1894), וסנאטור ארצות הברית מניו יורק (1893–1899).
מרפי, יליד טרוי, התחנך בטרוי ולמד בקולג' דה מונטריאול מתוך כוונה להיות כומר.
מרפי החליט להמשיך בקריירה עסקית במקום זאת, למד בסנט ג'ון קולג' (כיום אוניברסיטת פורדהאם), שם סיים את לימודיו ב-1857. לאחר מכן הצטרף לעסקי הבירה של אביו, אותם ניהל בשותפות עם אביו.
לאחר פרישתו של אביו, מרפי הפעיל את המבשלה עד שהתמזג עם מבשלת בירה מקומית אחרת כדי ליצור שותפות הידועה בשם מרפי וקנדי.
תחומי העניין העסקיים האחרים של מרפי כללו כיהן כנשיא חברת טרוי גז.
מרפי היה גם בעל מניות ברכבת העיר טרוי ובחברת החשמל של העיר.
מרפי, פעיל זמן רב בפוליטיקה כדמוקרטי, היה ציר ברבים מהוועידות המקומיות, המחוזיות, המדינתיות והארציות של המפלגה.
בשנת 1893, הדמוקרטים שלטו בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק, והצליחו לבחור דמוקרט לסנאט האמריקני כיורשו של פרנק היסקוק.
מרפי נבחר כמועמד הדמוקרטי, וניצח בבחירות בבית המחוקקים.
מרפי כיהן כהונה אחת, מ-4 במרץ 1893 עד 3 במרץ 1899. הרפובליקנים שלטו בבית המחוקקים ב-1899, ומרפי הוחלף בסנאט על ידי הרפובליקני תומאס ק.
לאחר שעזב את הסנאט, מרפי חידש את עיסוקיו העסקיים הקודמים בטרוי, השתתף בכמה כינוסים דמוקרטיים לאומיים כציר, וכיהן כיו"ר הוועדה הדמוקרטית של מחוז רנסלר.
הוא מת בבית הקיץ שלו באלברון, ניו ג'רזי ב-3 באוגוסט 1911. מרפי נקבר בבית הקברות הקתולי של סנט מרי בטרוי.
אדוארד מרפי נולד בטרוי, ניו יורק ב-15 בדצמבר 1836, והיה בנם של אדוארד ומרי מרפי.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, ונרשם לקולג' דה מונטריאול בציפייה לקריירה ככומר.
מאוחר יותר החליט על קריירה חילונית, ולמד בסנט ג'ון קולג' (כיום אוניברסיטת פורדהאם), שם סיים את לימודיו ב-1859. אביו של מרפי היה מבשל בירה ולאחר שסיים את הקולג', מרפי הצטרף לאביו בעסק.
לאחר פרישתו של אביו מרפי הפעיל את המבשלה ובסופו של דבר התמזג עם מבשלת בירה מקומית אחרת כדי ליצור את השותפות של קנדי ומרפי.
מרפי כיהן כראש העירייה בין השנים 1864 ל-1866, ובין 1874 ל-1875 הוא היה נציב הכבאות של טרוי.
הוא היה ראש עיריית טרוי מ-1875 עד 1883. היוזמות העירוניות שהתבצעו במהלך ראשות העירייה כללו בניית בניין עירייה חדש, ריצוף של רחובות העיר באבני ריצוף גרניט, מודרניזציה של מערכת המים בעיר והפחתת החוב לטווח ארוך של העיר.
כראש עיר, מרפי הגביר את הפופולריות האישית שלו בכך שלא קיבל את משכורתו, ובמקום זאת חילק אותה לארגוני צדקה שונים בעיר במהלך עונת חג המולד של כל שנה.
בנוסף, הוא זכה לפרסום חיובי בתגובה למשבר באחד מהבנקים בעיר.
כאשר מחסור בבנק הלאומי של התעשיינים החל להתנהל על ידי פקידים, מרפי ביקש הלוואות מכמה בנקים אחרים על ידי שעבוד האשראי האישי שלו כערובה.
לאחר מכן הוא הפקיד בעצמו 250,000 דולר ב-Manufacturers' National לאחר שווידא תחילה שקהל בעלי חשבונות נמצא בהישג יד כדי לחזות במעשהו.
כאשר השמועה על הפיקדון של מרפי התפשטה, הסתיימה הריצה על הבנק, ובעלי התפקידים והדירקטורים שלו יכלו לנקוט בצעדים כדי להחזיר אותו לכושר הפירעון.
מרפי גם שיפר את המוניטין שלו על ידי נקיטת צעדים ב-1876 כדי להבטיח שתומכי המשך השלטון של בריטניה על אירלנד יוכלו להפגין בדרכי שלום.
החל משנות ה-40 של המאה ה-19 ערכו תומכים פרוטסטנטים של האיחוד הבריטי מצעד שנתי של יום הכתום בטרוי מדי יולי.
למרות שמרפי היה קתולי ותמך בלאומיות האירית, כאשר תומכי האיחוד המחודש איימו במצעד "יום הכתום" ב-1876, מרפי הורה למפקד המשטרה לשלוח את כל מחלקת המשטרה בעיר כדי להגן על הצועדים.
לאחר מכן צעד בעצמו בראש הקצינים שהובילו את המצעד לאורך המסלול המיועד לו, והבטיח שהמפגינים הפרו-יוניוניסטים יוכלו לנהל את ההפגנה שלהם ללא תקלות.
מרפי, דמוקרט, היה נציג של כנסים מקומיים, מחוזיים ומדינתיים רבים.
הוא גם השתתף במספר כינוסים לאומיים כציר, כולל: 1876, כאשר תמך בסמואל טילדן לנשיאות; 1880, כאשר תמך בטילדן לפני שתמך בווינפילד סקוט הנקוק; 1884, כאשר תמך ברוזוול פ.
פלאוור לפני שעבר לתמוך בגרובר קליבלנד; 1888, כאשר תמך במינוי מחדש של קליבלנד; ו-1892, כאשר תמך לראשונה בדייוויד ב.
מרפי נבחר כציר לוועידה הלאומית ב-1896, אך לא השתתף בגלל בריאות לקויה, והוחלף על ידי וילסון ס.
למרות שהוא היה נגד מדיניות הכסף החופשי בה תמך ויליאם ג'נינגס ברייאן, ברגע שברייאן היה מועמד, מרפי תמך בו לנשיאות בבחירות הכלליות.
מרפי השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית של שנת 1900 כציר, ושוב תמך בברייאן למועמדות לנשיאות.
שמו של מרפי הופיע במספר דיווחים כמועמד פוטנציאלי למועמדות לסגן הנשיא, אך הוא התנער מכל עניין ולא עשה שום צעד להשיג אותו.
ב-1904, מרפי היה שוב נציג בוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית, ותמך באלטון ב.
מ-1887 עד 1894 היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק.
כיו"ר, מרפי זכה לשבחים על תכנון וביצוע אסטרטגיות שהביאו לניצחונות דמוקרטיים בכל הבחירות במדינה למעט אחד שהיו במהלך כהונתו.
בנוסף, הדמוקרטים החזירו לעצמם את השליטה בבית המחוקקים של המדינה, מה שאיפשר את בחירתם של שני סנאטורים דמוקרטים אמריקאים מניו יורק (כולל מרפי) שכיהנו בו זמנית לראשונה מאז שנות ה-40 של המאה ה-19.
בשנת 1893 הוא נבחר לסנאטור אמריקאי מניו יורק, וכיהן מ-4 במרץ 1893 ועד 3 במרץ 1899. בשנת 1899, הוא הובס בהתמודדותו להיבחר מחדש על ידי צ'ונסי מ.
מרפי כיהן בוועדת החינוך והעבודה, והוא היה יושב ראש הוועדה ליחסים עם קנדה בקונגרס ה-53.
הוא חידש את פעילותו העסקית הקודמת, לרבות השקעה בנדל"ן וכיהן כנשיא חברת הגז טרוי וסגן נשיא הבנק הלאומי של התעשיינים של טרוי.
הוא גם היה משקיע מרכזי ברכבת העיר טרוי ובחברת החשמל של העיר.
במשך כמה שנים הוא היה יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בעיר טרוי ובמחוז רנסלר.