tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שהוא לא זכה לפרסום רב כמו מנצחים אחרים בזמנו, וברן היה מנצח מוכשר ומוערץ.
הוא ערך סיורי קונצרטים ברחבי העולם, בהם ניצח על יצירות של מלחינים אוסטרים, וכן על יצירות האסכולה הוינאית השנייה.
וברן לא עסק בהוראה כמעט בכלל.
המוסד היחיד בו לימד היה הפנימיה היהודית לילדים עיוורים הIsraelitisches Blindeninstitut בווינה, שם לימד בין השנים 1925-1931. החל משנת 1932 ועד סיום מלחמת העולם השנייה, העביר וברן קורס והרצאות למספר מצומצם של אנשים בביתו של ד"ר רודולף קורצמן.
תקופת הנאציזם הייתה הקשה בחייו של וברן.
בשנת 1932 נפטר מוציאו לאור של וברן, דבר שהיה קריטי בעבורו, שכן המוזיקה שלו עדיין לא הייתה מפורסמת דייה.
ב-1933 עקר שנברג, מורו הנערץ, לאמריקה, ובשנת 1934 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוצאה אל מחוץ לחוק.
כמו כן גם התזמורת של המפלגה, עליה ניצח וברן, נסגרה.
בשנת 1935 נפטר חברו, אלבן ברג, ובשנת 1936 הוא ניצח בפעם האחרונה בחייו, על תזמורת ה-BBC.
יחד עם האנשלוס בשנת 1938 יצאה באוסטריה הרשימה של "מוזיקה מנוונת", שכל מלחין שנמצא בה נאסר בפרסום או בהשמעה.
וברן היה ברשימה זו, ולכן השמעת יצירותיו נאסרה באוסטריה.
הוא חדל לכתוב מוזיקה והחל לעבוד כעורך ומגיה בהוצאה המוזיקלית בה עבד.
בשנת 1945 נהרג בנו בסוף מלחמת העולם השנייה, והמשפחה כולה עקרה לביתה של בתו של וברן, כריסטינה, לעיירה מיטרזיל שליד זלצבורג בהאמינם כי המקום יהווה להם מקלט מבטחים מפני רדיפות השלטון.
אולם, ב-15 בספטמבר של אותה השנה, במהלך כיבושה של אוסטריה בידי בעלות הברית הוא נורה בשוגג ונהרג על ידי חייל אמריקני בעת שיצא לעשן בעיצומו של סגר.
בין תלמידיו של וברן היו פיליפ הרשקוביץ ושטפאן וולפה.
ב-1998 נקראה לזכרו הככר (הככר "אנטון פון וברן") שבה נמצאת האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה
היצירות המופיעות ברשימה זו (בעלות ספרור אופוס) הן היצירות אותן ראה וברן לנכון לפרסם במהלך חייו, בנוסף למספר יצירות מאוחרות אשר פורסמו לאחר מותו.
יצירות אלו מהוות את עיקר יצירתו, על אף שיש בנמצא עוד מספר יצירות מתקופת נערותו וכן יצירות ספורות מתקופה מאוחרת יותר אשר אינן בעלות מספר אופוס.
פסקאליה לתזמורת, אופוס 1 (1908)
5 פרקים לרביעיית מיתרים, אופוס 5 (1909)
6 באגאטלה לרביעיית מיתרים, אופוס 9 (1913)
5 קאנונים לסופרן, קלרינט וקלרינט בס, אופוס 16 (1923-4)
3 לחנים לשירים עממיים לזמר, כינור, ויולה, קלרינט וקלרינט בס, אופוס 17 (1924)
2 שירים למקהלה, צ'לסטה, גיטרה, כינור, קלרינט וקלרינט בס, אופוס 19 (1926)
קוורטט לכינור, קלרינט, סקסופון טנור ופסנתר, אופוס 22 (1930)
קונצ'רטו לחליל, אבוב, קלרינט, קרן יער, חצוצרה, כינור, ויולה ופסנתר, אופוס 24 (1934)
"Das Augenlicht" (מאור עיניים) לתזמורת ומקהלה, אופוס 26 (1935)
קנטטה מספר 1 לסופרן מקהלה ותזמורת, אופוס 29 (1938-9)
וריאציות לתזמורת, אופוס 30 (1940)
קנטטה מספר 2 לסופרן, באס, מקהלה ותזמורת, אופוס 31 (1941-3)
הריצ'רקר לשישה קולות (פוגה) מתוך המנחה המוזיקלית מאת באך - 1935 - עיבוד לתזמורת קטנה
אנטון איבנוביץ' דניקין היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה ששימש כמפקד צבא המתנדבים (חלק מהצבא הלבן) האנטי-קומוניסטי במלחמת האזרחים ברוסיה.
דניקין נולד ב-1872 בשפטאל דולני, חלק של העיירה ולוֹצלַוֵק שבפלך ורשה של האימפריה הרוסית, לאב רוסי, איוואן דניקין,קצין צבא בדימוס ואם פולנייה - אלז'בייטה ושסינסקה.
לאחר סיום גימנסיה התקבל דניקין לבית ספר לקצינים בקייב, וסיים את לימודיו שם בשנת 1892, ובשנים 1895–1899 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
את ניסיונו הקרבי הראשון רכש במהלך מלחמת רוסיה–יפן, בה שימש כקצין מטה של דיוויזיית חיל רגלים.
בשנת 1914 הועלה דניקין לדרגת גנרל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מילא תפקיד של ראש מטה הארמייה השמינית של הצבא הרוסי, ולאחר שאושרה בקשתו לעבור מתפקידי מטה לתפקידי פיקוד, מונה למפקד חטיבה 4 (שכונתה "חטיבת הברזל") בגליציה.
בשנת 1915 מונה למפקד דיוויזיה מס' 4, איתה נטל חלק במתקפת ברוסילוב.
בסוף שנת 1916 הוא מונה למפקד הגיס השמיני, אשר נלחם בכוחות הגרמניים ברומניה (למעשה פיקד דניקין לא רק על הגיס השמיני אלא גם על הצבא הרומני, שנלחם לצד הרוסים).
בשנת 1917 מונה דניקין למפקד חזית דרום מערבית.
באוגוסט 1917 נעצר אנטון דניקין, בשל תמיכתו הפומבית בגנרל לאוור קורנילוב, אשר ניסה להפיל את הממשלה הזמנית ברוסיה.
דניקין היה עצור בעיר ביחוב יחד עם גנרל קורנילוב עצמו ועם כמה גנרלים נוספים שהואשמו בתמיכה בניסיון ההפיכה של קורנילוב.
בדצמבר 1917 נמלט דניקין יחד עם גנרל קורנילוב מהכלא.
הם הגיעו לעיר נובוצ'רקסק (כיום במחוז רוסטוב, בדרום רוסיה).
בנובוצ'רקסק השתתף דניקין בהקמת כוח צבאי אנטי-בולשביקי (הצבא הלבן).
בצבא שהוקם (אשר כונה צבא המתנדבים) פיקד דניקין על דיוויזיה מס' 1. מפקד צבא המתנדבים היה גנרל לאוור קורנילוב.
באפריל 1918 נהרג קורנילוב בקרב ואנטון דניקין נטל את הפיקוד.
בשנת 1919 פיקד דניקין על כל הכוחות ה"לבנים" בדרום רוסיה.
צבאו, אשר נקרא "הכוחות המזוינים של דרום רוסיה", החל להתקדם בקצב מאיים לכוון מוסקבה ובקיץ 1919 אף איים לכבוש אותה.
אולם, התקדמותו נעצרה באוקטובר 1919 לאחר שנוצח בקרב ליד עיר אוריול, 400 ק"מ מדרום למוסקבה.
מאז הוא נהדף מהשטחים שכבש עד שהגיע לחצי האי קרים במרץ 1920.
באזורים שכבשו כוחותיו של דניקין, הוא שלט למעשה כדיקטטור יחיד (ועל כך כונה על ידי פקודיו "צאר אנטון").
בהיותו תומך של מונרכיה חוקתית הוא הקים "מועצה מיוחדת", מעין גוף מבצע ומחוקק יחד אשר אמור היה לנהל את האזורים שנשלטו על ידי הצבא הלבן.
תחת שלטונו של דניקין גם היו פוגרומים ביהודים.
במחקר שנערך ב-1951 (Nahum Gergel) נראה כי תחת שלטונו של דניקין היו 887 פוגרומים, 17% מהם בוצעו על ידי הצבא הלבן שעליו פיקד.
באפריל 1920 העביר דניקין את הפיקוד על הצבא לגנרל פיוטר וראנגל ועזב את רוסיה.
יחד עם משפחתו הפליג לבריטניה.
הוא בילה מספר חודשים שם, לאחר מכן נדד לבלגיה, אחר כך להונגריה, ובשנת 1926 התיישב בצרפת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סירב להצעת קצינים גרמנים לשתף פעולה עמם בארגון יחידות מתנדבים רוסיים ללחימה בצבא האדום.
יתרה מכך, למרות היותו מתנגד חריף של המשטר הקומוניסטי, קרא דניקין למהגרים רוסיים לתמוך במאבקה של ברית המועצות בכובש הנאצי.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר לארצות הברית, כיוון שחשש ששלטונות צרפת יסגירוהו לברית המועצות.
הוא מת ב-8 באוגוסט 1947 בעיר אן ארבור שבמדינת מישיגן.
בצוואתו ביקש להעביר את עצמותיו לרוסיה, כאשר "היא תהיה חופשייה" (משלטון קומוניסטי).
בשנת 2005 באישורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הועברו עצמותיהם של אנטון דניקין ושל אשתו מבית העלמין במישיגן למוסקבה.
קברו של דניקין נמצא בבית העלמין של מנזר דונסקוי במוסקבה.
אנטון גרף (גרמנית: Anton Graff; 18 בנובמבר 1736 – 22 ביוני 1813) היה צייר דיוקנאות שווייצרי בולט.
גרף נולד בעיר וינטרטור שבקנטון ציריך, שווייץ, בנו של פועל.
בעירו ובעיר אאוגסבורג למד את מלאכת הציור, והקדיש עצמו לאמנות ציור הדיוקנאות.
בשנת 1766 התקבל כמורה וכצייר-החצר באקדמיה לאמנות בדרזדן, והתמיד במשרה זו עד למותו.
כך ויתר למשל על משרות שפרנסתן טובה יותר, למשל בברלין.
גרף צייר את דיוקנותיהם של רבים מהאישים הבולטים של זמנו, ביניהם גוטהולד אפרים לסינג, משה מנדלסון, יוהאן גוטפריד הרדר, פרידריך שילר, היינריך פון קלייסט, כריסטיאן פליקס וייסה (סופר ופדגוג גרמני) ודניאל ניקולאוס חודוויצקי (צייר וגרפיקאי).
מקובל להחשיב את הדיוקן של פרידריך הגדול כיצירת המופת שלו.
כצייר פורה ובולט במיוחד, הותיר גרף כאלפיים יצירות.
בשנותיו האחרונות החל לעסוק גם בציורי נוף, שהשפיעו בין השאר על הציירים פיליפ אוטו רונגה וקספר דויד פרידריך.
אנטון סטפנוביץ' ארנסקי היה מלחין, פסנתרן ומורה רוסי.
כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל מוקדם וכבר בגיל 9 חיבר כמה שירים ויצירות לפסנתר.
בשנת 1879 עבר עם הוריו לסנקט פטרבורג, שם למד הלחנה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
אחרי סיום לימודיו בקונסרבטוריון בשנת 1882, קיבל ארנסקי משרת הוראה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בין תלמידיו שם היו אלכסנדר סקריאבין, סרגיי רחמנינוב ואלכסנדר גרצ'אנינוב.
בשנת 1895 חזר ארנסקי לסנקט פטרבורג כמנהל המקהלה הקיסרית, משרה שאליה התקבל בהמלצת מילי באלאקירב.
ארנסקי פרש ממשרתו זו בשנת 1901 ואת שארית חייו עשה כפסנתרן, מנצח ומלחין.
ארנסקי מת משחפת בסאנאטוריום בפרקייארווי שבפינלנד.
צ'ייקובסקי השפיע על כתיבתו המוזיקלית של ארנסקי יותר מכל מלחין אחר.
ואומנם, רימסקי-קורסקוב אמר, "בצעירותו, הושפע ארנסקי ממני; בהמשך הייתה זו השפעתו של צ'ייקובסקי.
הוא יישכח עד מהרה." הגישה שגרסה, כי ארנסקי חסר סגנון אישי מובהק, תרמה להזנחה ארוכת-ימים של המוזיקה שלו, אף כי בשנים האחרונות זכה מספר גדול של יצירותיו להקלטות.
פופולריות ביותר הן "וריאציות תזמורתיות על נושא של צ'ייקובסקי", המבוססות על אחד משירי הילדים של צ'ייקובסקי, אופוס 54.
ארנסקי הצטיין ביותר, כנראה, במוזיקה קאמרית, סוגה שבה חיבר שתי רביעיות מיתרים, שתי שלישיות פסנתר וחמישיית פסנתר אחת.
"חלום על הוולגה" (,Сон на Волге, לברית מאת אנטון ארנסקי על פי המחזה "ווייוודה" של אלכסנדר אוסטרובסקי, 1888. הצגת בכורה: 2 בינואר 1891 [על פי התאריך היוליאני 21 בדצמבר 1890], מוסקבה, תיאטרון בולשוי)
"רפאל" (Рафаэль, "סצנות מוזיקליות מתקופת הרנסאנס", לברית מאת א.
"נאל ודאמאיאנטי" (Наль и Дамаянти על פי האפוס ההודי "מהאבאראטה", לברית מאת מודסט צ'ייקובסקי על פי הרומן של ואסילי ז'וקובסקי, 1903, הצגת בכורה: 22 בינואר [9 בינואר] 1904 מוסקבה, תיאטרון בולשוי).
אופוס 2: קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת בפה מינור
אופוס 4: סימפוניה מס' 1 בסול מינור
אופוס 11: רביעיית מיתרים מס' 1 בסול מז'ור
אופוס 15: סוויטה לשני פסנתרים מס' 1 בפה מז'ור
אופוס 22: סימפוניה מס' 2 בלה מז'ור
אופוס 23: סוויטה לשני פסנתרים מס' 2 "סילואטות"
אופוס 25: אימפרומפטי מס' 1 לפסנתר סולו
אופוס 26: קנטטה ליום השנה העשירי להכתרה
אופוס 32: שלישיית פסנתר מס' 1 ברה מינור
אופוס 33: סוויטה לשני פסנתרים מס' 3 "וריאציות"
אופוס 35: רביעיית מיתרים לכינור, ויולה ושני צ'לי מס' 3 בלה מינור
אופוס 35a:וריאציות על נושא של צ'ייקובסקי
אופוס 41: ארבעה אטיודים לפסנתר
אופוס 46: "המזרקה של באחצ'יסאראי"
אופוס 48: פנטזיה לפסנתר ותזמורת על נושאים של ריאבינין
אופוס 51: חמישיית פסנתר ברה מז'ור
אופוס 54: קונצ'רטו לכינור ותזמורת בלה מינור
אופוס 62: סוויטה לשני פסנתרם מס' 4
אופוס 63: שנים-עשר פרלודים לפסנתר
אופוס 73: שלישיית פסנתר מס' 2 בפה מינור
אנטון אולסון (בשוודית: Anton Olson; 1881–1967) היה שחמטאי שוודי ואלוף שוודיה לשחמט בשנת 1921.
אולסון התמודד שלוש פעמים בדו-קרבות על תואר האליפות.
הוא הפסיד בדו-קרב לגוסטף ניהולם בשנת 1919 3.5–1.5. אולסון ניצח את גוסטב ניהלום 3–2 בשנת 1921 ובאותה שנה הפסיד לו 3.5–1.5.
אנטון בידרמן (נולד ב-5 בדצמבר 1951) הוא פסל וצייר, מורה לאמנות ותאורטיקן, מנכ"ל ואוצר ראשי של "בית האמנים" בחדרה ומפיק פרויקטים אמנותיים.
בידרמן נולד ברומניה בעיר רדאוץ לרות וסימון בידרמן.
הוא עלה ארצה בשנת 1963 בהיותו בן 12. תחילה נדדה המשפחה מבאר שבע לראשון לציון, ולאחר מכן השתקעה בחדרה.
בשנת 1969 סיים בידרמן את בית הספר התיכון של עליית הנוער בהדסה נעורים.
הוא התגייס לצה"ל בפברואר 1970 ושירת עד 1975. לאחר השחרור התחיל לעבוד לפרנסתו כמפעיל מערכות אנרגיה במפעל "אליאנס חדרה" במשמרת לילה.
במקביל התקבל בידרמן ל"בית הספר הגבוה לציור" בתל אביב, בהדרכת מייסד בית הספר הצייר אריה מרגושילסקי (בית ספר זה הפך לימים לבית הספר לאמנות קלישר), ולמד בו במשך ארבע שנים.
בידרמן זכה להצלחה אמנותית והכרה מוזיאלית בין השנים 1980 עד 1985 בהציגו את עבודותיו בגלריה אלון.
מ-1984 עד 1988 למד ניהול והנדסה תעשייתית במסגרת תוכנית כור תעשיות בתל אביב.
ב-1985 החל בידרמן לעבוד עם גלריה שלוש בתל אביב.
במקביל התמנה בידרמן למנהל בכיר הממונה על תפעול מערכות האנרגיה במפעל אליאנס.
מ-1999 עד 2002 למד במסלול מקוצר ללימודי דוקטורט בכלכלה, אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, רומניה.
נושא מחקרו היה: "יעילות תקצוב פעילויות תרבות ואמנות".
מ-1980 עד 1993 שימש כמורה לאמנות ב"בית הספר הגבוה לציור" בתל אביב (היום קמפוס קלישר בסמינר הקיבוצים); מ-1995 עד 2004 היה מורה לאמנות במרכז לאמנות גבעת חביבה; מ-1997 עד 2010 היה מרצה ומורה לאמנות במכון לאמנות בפתח תקווה.
מ-1993 ועד היום (2010) מנהל, אוצר, מרצה ומורה לאמנות ב"סטודיו אמן" – בית ספר וגלריה לאמנות בבית האמנים בחדרה.
עבודתו של בידרמן מתאפיינת בפסלים מונומנטליים הממוקמים ברחבי הארץ, ציורי דיוקנאות וסדרות גדולות כגון "זיכרונות תרבות", "תנטוס", "המנדלות" ועוד.
פעילותו הציבורית של בידרמן מרוכזת בעיקר בתרומה לקהילה בעיר חדרה, שבה הוא חי ופועל.
הוא יזם וייסד את "בית האמנים" בחדרה, פעל לגיוס תרומות לשיפוץ המבנה החדש שקיבל מעיריית חדרה, ובסוף שנת 2008 נחנך בית האמנים, המארח בין כתליו תערוכות רבות, בעיקר של תושבי חדרה, אך גם של אמנים ידועי שם מכל רחבי הארץ.
בבית האמנים מתקיימת פעילות תרבותית לצד לימודי ציור ופיסול, וניתנות מגוון הרצאות בנושא אמנות.
1979 "ניירות זפת", הקומה השלישית, תל אביב
1982 "ציורים", גלריה ארגמן, דיזנגוף סנטר תל אביב
1984 "ציורים", "אכספרסיה", גלריה אלון
1985 "ציורים", גלריה שרת, גבעתיים
1985 "ציורים", גלריה שלוש תל אביב
1986 "פסלים קטנים על עצים כרותים", יפו - תל אביב.
1986 "ציורים", גלריה שלוש, תל אביב (אוצרת נירה יצחקי)
1988 "ציורים", גלריה שלוש, תל אביב (אוצרת נירה יצחקי)
1992 "מחסן זיכרונות תרבות", מוזיאון פתח תקווה, אוצרת דליה לוין (קטלוג)
1994 "50 עבודות גיליונות נייר", המשכן לאמנות בחולון (אוצרת בתיה רגב)
1995 "70 דיוקנאות בראי אפור", גלריה "סטודיו אמן", חדרה (אוצרת רחל סוקמן, קטלוג)
1999 "לוגוריאה" - 70 דיוקנאות על חרסינות שחורות, גלריה "יפת", יפו -תל אביב (אוצרת ד"ר דורית קדר)
2000 "אופק הנר" כממנטו מורי - גלריה "היכל התרבות", נתניה
2005 "תנטוס", מוזיאון בר דוד, קבוץ ברעם (אוצרות: חנה ברק אנגל וסול לנזיני, קטלוג)
2006 "תנטוס", גלריה סטודיו אמן, חדרה (אוצרת חנה ברק אנגל)
1977 "רישום" בית האמנים, ירושלים
1979 קבוצתית, אגודת הציירים, תל אביב
1979 ביאנאלה לאמנים צעירים, מוזיאון חיפה (קטלוג)
1981 "עירום" אגודת הציירים, תל אביב (קטלוג)
1982 "פיסול בנוף", יער הראל, ירושלים
1983 "מחווה לפרופ' אריה מרגושילסקי", מוזיאון חיפה (קטלוג)
1983 "ביאנאלה לאמנים צעירים", מוזיאון חיפה (קטלוג)
1985 "בשטח פתוח", מוזיאון רמת גן (קטלוג)
1986 "פסל וסביבה", הפארק הלאומי רמת גן (קטלוג)
1987 "דיוקן", גלריה שלוש, תל אביב (קטלוג)
1988 "מחווה לסזאן", גלריה טאצ' ווד, דיזנגוף תל אביב
1988 "רושם ונושם", אמנות לעם (קטלוג)
1989 אמני גלריה שלוש - גלריה פדרציה, ברלין (קטלוג)
1989 תשעה אמנים ישראלים - גלריה פרנקפורט (קטלוג)
1989 "קו מול קו" - מוזיאון קרמליטה קלאוסטר, פרנקפורט (קטלוג)
1990 תעודת זהות, גלריה שלוש, תל אביב
1990 פיסול בנס הרים, ירושלים (קטלוג)
1990 פסטיבל ישראל, ירושלים (קטלוג)
1991 אמנים מציירים מודל עירום, מוזיאון הנשים, בון גרמניה
1991 תערוכת מורים, קלישר 5, תל אביב
1991 "פרשינג", גלריה שרה קונפורטי, תל אביב (קטלוג)
1992 מרכז אמנויות, רמלה (קטלוג)
1994 ארט פוקוס, אמנות ישראלית בת זמננו, גלריה סטודיו אמן, חדרה (קטלוג)
1995 אמני הכרמל, גלריה דליית אל כרמל
1995 "שלושה תחת קורת גג אחד", גלריה חדשה, חיפה
1995 מפגש אמנים -ערבים דרוזים ויהודים, בית הקונסול בנצרת
1996 מוזיאון הארץ, תל אביב (קטלוג)
1997 "50 כחול לבן", המשכן לאמנות בחולון
1998 "50 למדינה", גלריה זירו, ברצלונה ספרד
1999 "זהות, הרהורים וחזון", תערוכת נושא במוזיאון ווסט בלומפילד, ארצות הברית
2000 קרמיקה "מיתולוגיות", תערוכה קבוצתית, גלריה אום אל-פחם
2000 "דרישת שלום", גלריה לשלום, גבעת חביבה
2000 מוזיאון בר דוד קיבוץ ברעם (קטלוג)
2002 תערוכה קבוצתית, מוזיאון חניתה
2004 "אור", מרכז אמנות קסטרא, חיפה
2005 סימפוזיון פיסול באבן, בנימינה.
2006" שקרות וקאטות", דורית קדר ואנטון בידרמן, גלריה הורס ריכטר, יפו
2006 "שחור", מרכז אמנויות גבעת חביבה.
2008 "הכמיהה לשלום", מוזיאון בר דוד קיבוץ ברעם
2008 פיסול ביער האקליפטוס, פתח תקווה
2009 "מקרה עין", גלריית הסדנה לאמנות ביבנה
2009 "הגדה של יצירה", תערוכה קבוצתית, מרכז עמיעד יפו
2010 "שילובים - מגמות ביצירה הפיגורטיבית בישראל", גלריה עירונית עפולה (אוצרת חנה ברק אנגל)
אנטון דיאבלי (באיטלקית: Anton (or Antonio) Diabelli; 5 בספטמבר 1781 - 7 באפריל 1859) היה מו"ל של מוזיקה, עורך ומלחין אוסטרי ממוצא איטלקי.
בתקופת חייו נודע בעיקר כמו"ל, אך כיום הוא מוכר בעיקר כמחבר הוולס שעליו כתב לודוויג ואן בטהובן את שלושים ושלוש "וריאציות דיאבלי".
דיאבלי נולד במאטזה, סמוך לזלצבורג.
כילד מוזיקלי, שר במקהלת הנערים בקתדרלה של זלצבורג, שם קיבל, על פי השמועה, שיעורי מוזיקה ממיכאל היידן.
עד גיל 19 כבר הספיק להלחין מספר יצירות חשובות, בהן שש מיסות.
הוא הכשיר עצמו לכמורה, ובשנת 1800 הצטרף למנזר רייטנהאזלאך בבוואריה, שם נשאר עד 1803, כאשר בוואריה סגרה את כל מנזריה.
אנטון ברג (בדנית: Anthon Berg) היא יצרנית שוקולד דנית השייכת כיום לחברת "Toms International" .
היא נקראת על שם מייסדה, שוקולטייר דני.
ברג החל לייצר שוקולד בתור בעל צרכנייה בקופנהגן בסוף המאה ה-19. בשנת 1884 רשם את החברה.
החברה עברה בירושה לצאצאיו שעד היום מחזיקים חלק משמעותי בבעלותה.
מטה ומפעל של החברה נמצאים בבאלרופ בפרברי קופנהגן ותוכננו על ידי ארנה יאקובסן.
אנטון בלאז'יץ' (בסרבו-קרואטית: Antun Blažić, בסרבית קירילית: Антун Блажић; 28 במאי 1916, גלובוצ'ץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ספטמבר 1943, מארושבץ, סמוך לוואראז'דין, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה.
ב-1951 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
אנטון בלאזיץ' נולד בכפר גלובוצ'ץ למשפחת חקלאים.
הוא נמנה עם חוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית וב-1941 הפך לחבר המפלגה מן המניין.
עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשליטת האוסטאשה הצטרף בלאז'יץ' לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
הוא השתתף בקרבות נגד כוחות האוסטאשה ועסק בארגון יחידות פרטיזנים באזור ואראז'דין.
בלאז'יץ' נמנה עם חברי המועצה האנטי-פאשיסטית העליונה של הפרטיזנים בקרואטיה.
בספטמבר 1943 נקלעה יחידת הפרטיזנים שלו לקרב מול כוחות האוסטאשה.
בלאז'יץ נפצע וכדי לא ליפול בשבי האוסטאשה, שם קץ לחייו ביריית אקדח עם הכדור האחרון שנותר לו.
ב-5 במאי 1951 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה.
אנטון דרקסלר היה מנהיג גרמני בשנות ה-20 של המאה ה-20, אשר יסד את מפלגת הפועלים הגרמנית יחד עם העיתונאי קארל הרר, שהייתה הבסיס ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית" (המפלגה הנאצית) והיה מנהיגה הראשון.
דרקסלר שימש כמנטור של אדולף היטלר במשך ימיו הראשונים בפוליטיקה.
נולד במינכן, בצעירותו עבד כשרברב ואחר כך כעובד רכבת בברלין.
הוא הצטרף למפלגת המולדת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן, ב-1918, הקימו קארל הרר (עיתונאי וחבר באגודת תולה), דרקסלר ופעילים פוליטיים נוספים, את "החוג הפוליטי של הפועלים".
חברי המפלגה נפגשו לעיתים קרובות לדיונים בנושאים לאומיים ואנטישמיים.
דרקסלר חיבב שירה, היה חבר בתנועת הפולקיזם יחד עם הרר, ופעם נוספת הקים מפלגה.
המפלגה הוקמה במינכן ב-5 בינואר 1919 ונקראה "מפלגת הפועלים הגרמנית".
בישיבת המפלגה שנערכה בספטמבר 1919, הדובר הראשי היה גוטפריד פדר.
כאשר האחרון סיים את דבריו, אדולף היטלר התערב בוויכוח פוליטי עם אורח בישיבה, פרופסור באומן, שפקפק בטענותיו של פדר כנגד הקפיטליזם והציע שבוואריה תתנתק מפרוסיה ותקים לאום דרום-גרמני חדש יחד עם אוסטריה.
בתוקפנות שבה היטלר ביקר את דבריו של האיש, הוא הותיר רושם רב על חברי המפלגה עם כישורי הנאום שלו, ולפי גרסתו, ה"פרופסור" עזב את האולם תוך שהוא מודה בתבוסה מוחצת.
דרקסלר התקרב להיטלר ודחף חוברת לכף ידו.
שם החוברת היה "התעוררותי הפוליטית", ולפי היטלר, היא שיקפה את האידיאלים שכבר האמין בהם.
מהיותו מורשם מהיטלר, דרקסלר הזמין אותו להצטרף לשורות המפלגה.
היטלר נענה בחיוב להצעה ב-12 בספטמבר 1919, וכך נהפך לחבר ה-55 במספר במפלגה.
תוך פחות משבוע, היטלר קיבל גלויה מדרקסלר שהצהירה על הצטרפותו הרשמית למפלגה וכן שהוא אמור להגיע לפגישת "ועדה" לדון בכך.
היטלר החל לפרסם את המפלגה בפני הציבור, ב-24 בפברואר 1920 הוא כינס אספה שמספר משתתפיה היה גדול משמעותית ממספר המשתתפים באסיפות קודמות, הוזמנו אליה 2,000 איש.
האספה צברה הדים בציבור הרחב וקארל הרר החליט לפרוש מתפקידו במפלגה כאות מחאתי.
באספה זו, היטלר פירט לראשונה את המניפסט של מפלגת הפועלים הגרמנית שכלל 25 סעיפים עיקריים, אותם הגו דרקסלר, פדר והיטלר עצמו.
בנאום זה היטלר נתן סמכות למפלגה לפעול בנושאים מדיניים ושיקף את מדיניות החוץ של המפלגה (ביטול הסכם ורסאי, הגדלת שטחה של גרמניה, התפשטות מזרחה ושלילת אזרחותם של היהודים).
באותו יום שונה שם המפלגה למפלגה הנאצית.
עד לשנת 1921, היטלר כבר היה למנהיגה הבלתי מעורער של המפלגה.
ביוני 1921, כאשר היטלר ודיטריך אקרט היו במסע לגיוס כספים בברלין, פרץ מרד בסניף המפלגה במינכן.
חבריה הבכירים של המפלגה רצו להתמזג עם המפלגה הסוציאליסטית הגרמנית היריבה.
היטלר חזר למינכן ב-11 ביולי ובזעם הגיש את התפטרותו.
בכירי המפלגה הבינו שהתפטרות הדמות הציבורית המוכרת ביותר של המפלגה וכן הדובר הראשי שלה תוביל להתמוטטות המפלגה.
היטלר הצהיר שהוא יחזור לשורות המפלגה בתנאי שהוא עצמו יחליף את דרקסלר בתפקיד יושב ראש המפלגה, ושמטה המפלגה הראשי יישאר במינכן.
הוא הצטרף למפלגה מחדש כחבר מספר 3,680. דרקסלר קיבל תפקיד סמלי של נשיא המפלגה והוא עזב אותה בשנת 1923.
סיום חברותו במפלגה הגיע עם הוצאת המפלגה הנאצית מחוץ לחוק לאחר ניסיון הפוטש הכושל במרתף הבירה, אירוע שבו דרקסלר לא לקח חלק.
מת במינכן בפברואר 1942 ממחלה שנגרמה מצריכת יתר של אלכוהול.
אנטון, מלך סקסוניה , היה מלכה השני של סקסוניה, בין השנים 1827–1836.
אנטון נולד ב-27 בדצמבר 1755 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לפרידריך כריסטיאן, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולמריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בצעירותו היה אנטון בין הצללים, ולא התערב בפוליטיקה של הנסיכות.
לאחר מותו של אחיו קרל, נסיך סקסוניה ב-8 בספטמבר 1781 ולידת ילדו המת של פרידריך אוגוסט בשנת 1799 הפך אנטון ליורש העצר של הנסיכות, ובשנת 1806 ליורש העצר של הממלכה.
ב-5 במאי 1827 מת פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה ללא יורשים זכרים, ובמקומו עלה אנטון לשלטון.
אנטון שהיה כבר בן 71, היה חסר ניסיון לחלוטין בענייני הממשלה, ומשום כך לא היה לו כוונה ליזום שינויים עמוקים במדיניות החוץ או הפנים.
לאחר עלותו לשלטון, התקיימו שיחות עם נציגי פרוסיה, על מסירת סקסוניה הפרוטסטנטית לפרוסיה שאף היא הייתה פרוטסטנטית, ואילו בתמורה יקבל אנטון הקתולי את חבל הריין שהיה אף הוא קתולי, אולם לא יצא שום דבר מהשיחות הללו.
אחרי מהפכת יולי בצרפת בשנת 1830, החלו בסתיו הפגנות אף בסקסוניה, בעיקר נגד החוקה הישנה.
כתוצאה מההפגנות, ויתר מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה על זכותו לרשת את המלוכה, לטובת בנו פרידריך אוגוסט, והתקבלה בשנת 1831 חוקה חדשה שנכנסה לתוקף ב-4 בספטמבר של אותה שנה.
סקסוניה הפכה למונרכיה חוקתית, ועל אף שהייתה יותר שמרנית מחוקות אחרות שהיו קיימות בתקופה זו בקונפדרציה הגרמנית, עדיין החוקה התקיימה עד לשנת 1918. בשנת 1833 הצטרפה סקסוניה לצולפריין, וכתוצאה מכך התפתחו המסחר והתעשייה במדינה.
ב-6 ביוני 1836 מת אנטון בדרזדן, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה.
ב-29 בספטמבר 1781 התחתן אנטון על ידי שליח עם מריה קרולינה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, וב-24 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן.
אך היא מתה כעבור שנה ב-28 בדצמבר 1782 ממחלת האבעבועות השחורות ללא ילדים.
ב-8 בספטמבר 1787 התחתן אנטון על ידי שליח עם מריה תרזה מאוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד, וב-18 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן.
ממנה היו לו 4 ילדים, אך כולם מתו בצעירותם.
אנטון גרסר (בגרמנית Anton Grasser; 11 בנובמבר 1891 – 3 בנובמבר 1976) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
גרסר נולד ב-11 בנובמבר 1891 בבוסנדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס גרסר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-109. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר גרסר לרגימנט הרגלים ה-132 (אלזס התחתית ה-1), עמו לחם במהלך המלחמה.
עם סיום המלחמה השתחרר גרסר מהצבא, והצטרף למשטרה הגרמנית.
בשנת 1936 הצטרף גרסר לוורמאכט, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-110. ב-1 במרץ 1938 הועלה גרסר לדרגת אוברסט לויטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-119.
ב-6 בפברואר 1940 מונה גרסר למפקד רגימנט הרגלים ה-119, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-25 במסגרת הקורפוס ה-18. ב-16 ביוני 1940 קיבל גרסר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם גרסר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-25 במסגרת הקורפוס הממונע ה-3, וב-4 בפברואר 1942 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-25. ב-1 באפריל 1942 הועלה גרסר לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-23 ביוני 1943 שונה שמה של הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-25, וב-14 בנובמבר 1943 מונה גרסר למפקד קורפוס הפאנצר ה-56, שהיה חלק מהארמייה השנייה.
ב-15 בפברואר 1944 מונה גרסר למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-18, וב-1 במאי 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-3 ביולי מונה גרסר למפקד פלגת הארמייה נארווה, שהפכה ב-25 בספטמבר לפלגת הארמייה גרסר.
ב-22 בינואר 1945 מונה גרסר למפקד הקורפוס ה-72, שהיה חלק מהארמייה השישית, ופיקד עליו עד ה-20 באפריל, וב-8 במאי 1945 נפל בשבי בעלות הברית.
ב-1 ביולי 1947 השתחרר גרסר מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר גרסר בשטוטגרט, ובשנת 1951 מונה למפקד משמר הגבול הפדרלי.
בשנת 1953 פרש גרסר מתפקידו, וב-3 בנובמבר 1976 מת והוא בן 85 שנים.
אנטון דוסטלר (; 10 במאי 1891 – 1 בדצמבר 1945) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
דוסטלר נולד ב-10 במאי 1891 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס דוסטלר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-6 (הקיסר וילהלם, מלך פרוסיה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם דוסטלר ביחידות שונות, וב-14 בינואר 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
לאחר המלחמה הצטרף דוסטלר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1935 הועלה דוסטלר לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין אג"ם בקבוצת הארמייה הרביעית.
ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-42.
עם פרוץ המלחמה לחם דוסטלר עם הרגימנט שבפיקודו במהלך הפלישה לפולין, כחלק מהדיוויזיה ה-46 במסגרת הקורפוס ה-4. ב-5 בפברואר 1940 מונה דוסטלר לראש מטה הקורפוס ה-25, והשתתף עמו במהלך הקרב על צרפת, כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות C.
ב-1 בספטמבר 1941 הועלה דוסטלר לדרגת גנרל מיור, וב-26 בספטמבר מונה למפקד הדיוויזיה ה-57, שהייתה חלק מהקורפוס ה-55 במסגרת הארמייה ה-17, ולחם עמה בקרב חרקוב הראשון.
ב-30 ביוני 1942 מונה דוסטלר למפקד הדיוויזיה ה-163, שהייתה חלק מהקורפוס ההררי ה-36 במסגרת הארמייה ההררית ה-20, ולחם עמה בקרבות בפינלנד.
ב-1 בינואר 1943 הועלה דוסטלר לדרגת גנרל לוטננט, וב-22 ביוני 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-42, שהיה חלק מפלגת הארמייה קמפף במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-1 באוגוסט 1943 הועלה דוסטלר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-15 בינואר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-75, שהיה חלק מקבוצת ארמיות C באיטליה.
ב-22 במרץ 1944 נחת כוח אמריקני בן 15 חיילים 100 ק"מ צפונית לעיר הנמל לה ספציה, שמשימתם הייתה להשמיד מנהרה של רכבת בין לה ספציה וג'נובה, וב-24 במרץ 1944 נלכד הכוח על ידי לוחמים מדיוויזיית הביצורים ה-135. לאחר חקירתם הורה קסלרינג לדוסטלר להוציאם להורג, שבוצעה בפיקודו של דוסטלר.
לפי אמנת האג של 1907, מותר היה להוציא להורג מרגלים המוסווים במדי האויב או במדים אזרחיים, אך לא מרגלים הלבושים במדי צבאם.
מבחינה חוקית, על דוסטלר היה להתייחס אליהם כאל שבויי מלחמה.
ב-25 בנובמבר 1944 מונה דוסטלר למפקד הקורפוס ה-73, שהיה חלק מהארמייה העשירית, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
עם סיום המלחמה, נפל דוסטלר בשבי האמריקני.
דוסטלר נשפט בקזרטה על חלקו בהוצאתם להורג של חיילי הקומנדו האמריקנים, וב-12 באוקטובר 1945 נגזר עליו עונש מוות.
ב-1 בדצמבר 1945 הוצא דוסטלר להורג באברסה על ידי כיתת יורים, תוך שהריגתו מוסרטת ומתועדת.
אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1746–1763.
אנטון אולריך נולד ב-22 באוקטובר 1687 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולאליזבת אלאונורה, רוזנת בראונשווייג-וולפנביטל, בתו של אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1706 מת אביו ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין אנטון אולריך לאחיו הגדולים ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן ופרידריך וילהלם.
בשנת 1711 התחתן אנטון אולריך בחשאי עם פיליפינה אליזבת סזאר, שהייתה בת לווייתה של אחותו אליזבת ארנסטינה, וחי עמה רוב הזמן באמסטרדם.
דודו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לפיליפינה בשנת 1727 תואר נסיכה, ואישר שילדיה יוכלו לרשת את אנטון אולריך, אולם קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ביטל את האישור בשנת 1744.
בשנת 1746 מת אחיו פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן ללא ילדים, ואנטון אולריך עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שילדיו לא יכלו לרשת אותו לאחר מותו, החלו קרוביו דוכסי ויימאר וגותה לדון בחלוקת הירושה.
אולם בשנת 1750 התחתן אנטון אולריך עם שרלוטה אמליה, רוזנת הסן-פיליפסטאל, בתם של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה כריסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
לאחר עלותו לשלטון העביר אנטון אולריך את מעונו הרשמי לפרנקפורט, והתגורר שם ברוב הזמן.
ב-27 בינואר 1763 מת אנטון אולריך, ובנו קרל וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו שרלוטה אמליה, רוזנת הסן-פיליפסטאל משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
בינואר 1711 התחתן אנטון אולריך עם פיליפינה אליזבת סזאר, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
פיליפינה אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1712 – 1785).
פיליפינה אליזבת, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1713 – 1781).
פיליפינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1714 – 1771).
פיליפינה וילהלמינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1715 – 1718).
ברנהרד ארנסט, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1716 – 1778).
אנטוניה אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1717 – 1768).
סופיה וילהלמינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1719 – 1723).
כריסטינה פרדריקה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1723).
פרידריך פרדיננד, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1725).
ב-26 בספטמבר 1750 התחתן אנטון אולריך עם שרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל, בתם של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה כריסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר.
ממנה היו לו 8 ילדים:
שרלוטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1751–1827), התחתנה עם ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג
לואיזה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1752–1805), התחתנה עם אדולף, רוזן הסן-פיליפסטאל-בארכפלד
קרל וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1754–1782)
פרידריך פרנץ, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1756–1761)
פרידריך וילהלם, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1757–1758)
גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1761–1803)
אמליה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1762–1798), התחתנה עם היינריך קרל ארדמן, נסיך קרולט-בויטן
אנטון וילהלם פון ל'סטוק היה גנרל פרוסי אשר פיקד על הכוח הפרוסי בקרב אילאו.
ל'סטוק נולד ב-22 בפברואר 1737 בעיר צלה, שהשתייכה אז לנסיכות הבוחר מהנובר.
מוצא משפחתו היה מפיקרדי שבצרפת.
אביו, לודוויג אוגוסט ל'סטוק (1688-1747) היה אוברסט-לויטננט בצבא הפרוסי.
אמו הייתה אילזה סופיה לבית גרבוב (1700-1738).
הוא התגייס כצוער לצבא הפרוסי בשנת 1757 ושרת בחיל הפרשים.
הוא לחם במלחמת שבע השנים, ועל חלקו במלחמה עוטר בפור לה מריט והוסמך כקורנט (מקביל לסגן משנה).
ב-1768 הוא הועלה לדרגת לוטננט והוצב ברגימנט הפרשים ה-3 (ברנדנבורג - פון ציטן).
ב-1790 מונה למפקד גדוד הוסרים, וב-1793 הועלה לדרגת אוברסט.
הוא לחם עם הגדוד שלו כנגד צבא המהפכה הצרפתי במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
ב-1794 הוא קיבל פיקוד על רגימנט ההוסרים ה-2, ולאחר חתימת שלום בזל ב-1795 היה הרגימנט שלו אחראי על אבטחת הגבולות עם צרפת.
ב-1797 הוא הועבר לפקד על רגימנט ההוסרים ה-1.
ב-1798 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1803 מונה למפקד הכוחות הפרוסיים בפרוסיה המזרחית, ובמקביל פיקד על רגימנט ההוסרים ה-9. ב-1805 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית ב-1806, בעקבות התבוסה הפרוסית בקרב ינה-אאורשטדט, החלו הצרפתים כובשים את מרבית פרוסיה.
כוחו של ל'סטוק אשר כלל 25,000 חיילים, לא השתתף בקרבות, והיה רענן ומוכן לפעולה נגד הצרפתים המתקרבים מזרחה.
הוא חבר אל כוחות צבא האימפריה הרוסית בפיקוד הרוזן פון בניגסן, וב-7 בפברואר הם נפגשו עם נפוליאון בונפרטה בקרב אילאו.
הקרב, שהתחולל באמצע סופת שלגים, היה הראשון בו נפוליאון לא הכריע את האויב בצורה חד משמעית.
למעשה, הצרפתים היו על סף הפסד לולא נסיגה מוקדמת של הרוסים.
שני הצבאות נסוגו לבסוף לחניית חורף.
בעקבות התבוסה בקרב פרידלנד, היה ל'סטוק חבר בוועדה צבאית מיוחדת שהוקמה בידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ואשר נועדה לבדוק ולנתח את סיבות הכישלון.
ב-12 בנובמבר 1808 הוא מונה למפקד הארמון בברלין, וב-1812 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בתחילת 1814 הוא מונה למושל הצבאי של ברסלאו, אולם באוגוסט של אותה שנה הוא פרש מהצבא.
הוא נפטר בברלין ב-5 בינואר 1815 בגיל 76.
אנטון אינגוליץ' (בסלובנית: Anton Ingolič, 5 בינואר 1907 – 11 במרץ 1992) היה סופר, מחזאי ועורך סלובני, שכתב ספרות ריאליסטית ונודע ברומנים שלו ובספריו לנוער.
היה מורה לצרפתית ולסלובנית בהכשרתו.
נבחר כחבר באקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות.
אינגוליץ' נולד בשנת 1907 כבן בכור בין 16 ילדים, שמתוכם שרדו בילדותם רק חמישה.
הוריו היו בני איכרים עניים סלובנים שחיו בכפר ספודניה פולסקאבה (פולסקאבה תחתית Spodnja Polskava) על הר פוהוריה, על יד העירייה פראגרסקו (פראגהוף), חלק מן העיר סלובנסקה ביסטריצה שבמזרח סלובניה.
אזור הולדתו השתייך באותן שנים לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו, שנקרא גם הוא אנטון אינגוליץ', התפרנס כנגר, ואמו, אנה, עבדה כתופרת.
אינגוליץ' למד בבית הספר היסודי המקומי, אותו סיים בהצטיינות.
כדי לעזור בפרנסת המשפחה עבד כרועה צאן בכפר סביו וכשוליה בנגריית אביו.
החל משנת 1921 המשיך אינגוליץ' לימודי תיכון בעיר מריבור.התחיל לפרסם סיפורים קצרים במגזינים ספרותיים, חלקם כתבי עת לנוער: "Ljubljanski zvon" ("הפעמון מליובליאנה"), "Prijatelj"
בשנת 1923 נמנה עם מייסדי העיתון הספרותי "ז'ארקי" ("קרני שמש") במריבור.
באותה תקופה אינגוליץ' היה עד למצוקות הפועלים הסלובנים ולמאבקם מול המעמד הגבוה והדרג הניהולי ממוצא גרמני.
על אף מצוקתו הכלכלית, בסופו של דבר, בעזרת חסכונותיו המצומצמים, נסע לפריז ולמד ב"מכינה למורי צרפתית בחו"ל" בסורבון.על מנת לממן את המשך הלימודים נאלץ לעבוד בערבים כניצב ב"קומדי פראנסז" וכמלצר.
בסיום הלימודים ב-1928 קיבל תעודת מורה לצרפתית וחזר לסלובניה.
באוניברסיטת ליובליאנה המשיך לימודי שפות רומאניות וגם סלאביות עד לסיום התואר בשנת 1931. התחתן עוד כסטודנט עם אדלה לבית אופראוש, בת של אופה מכפר הולדתו.
אחרי החתונה עברו לגור בפולנשאק באזור סלובנסקה גוריצה ומאוחר יותר לדורנבה.
בשנים ההן של משבר כלכלי נתקל בקשיים רבים במציאת עבודה בהוראה ושאף להתקיים מכתיבה ספרותית.
רק ב-1936 התקבל כמורה תיכון בעיר פטוי, על נהר דראווה.
מאוחר יותר לימד סלובנית וצרפתית גם בבתי ספר תיכוניים במריבור ובליובליאנה.
בשנים שבין מלחמות העולם לא הזדהה אינגוליץ' באופן בולט עם מחנה פוליטי כלשהו.
שנה הראשונה ללימודיו באוניברסיטת ליובליאנה השתתף בחוג הסוציאליסטי הנוצרי Borba ("בורבה" – המאבק) יחד עם מישקו קראנייץ ואדווארד קוצבק, איתם עיין, בין היתר, בכתבי קרל מרקס.
אחרי פירוק סלובניה וחלוקתה בין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והונגריה של מיקלוש הורטי.
גורש אינגוליץ' ומשפחתו יחד עם אלפי סלובנים אחרים, מן השטח שבשליטה גרמנית לסרביה.
נשאר בצ'ופריה בסרביה למשך 4 שנים.
בנובמבר 1944, אחרי שחרור בלגרד מידי הנאצים, התיישב אינגוליץ' בבירה הסרבית.
הוא השתתף בשידורי רדיו בלגרד בשפה הסלובנית לצד מתיי בור ופעל במסגרת החברה התרבותית הסלובנית "פראנצה רוזמן".
בשובו לסלובניה, בסתיו 1946 התיישב עם המשפחה במריבור.
תחת המשטר הקומוניסטי של טיטו, בשנים 1946–1950 כיהן כחבר באספה העממית (סקופשצ'ינה) של הרפובליקה העממית של סלובניה, שהייתה מרכיב של הפדרציה היוגוסלבית, ובמועצת העיר מריבור.
כיהן כמו כן במועצה המפקחת על החינוך בסלובניה.
חזר ללמד כמורה תיכון בגימנסיות בפטוי ובמריבור.
בשנת 1955 עבר לגור בליובליאנה.
ועבד בה כמורה תיכון עד פרישתו לגמלאות בשנת 1965.
אינגוליץ' כיהן כעורך ראשי של כתב העת "נובה אובזוריה".
בשנת 1976 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות והחל משנת 1981 כחבר מלא.
בשנים 1955–1975 ערך אינגוליץ' מסעות בצ'כוסלובקיה, באוסטריה, בצרפת, בברית המועצות, בארצות הברית, בסודאן, באתיופיה (בה כיהן אחיו יוז'ה אינגוליץ' כשגריר יוגוסלביה), במצרים, ביוון, בגרמניה המערבית ובגרמניה המזרחית, בבלגיה, בהולנד ובארצות אחרות.
פרסם בהמשך רשמים ממסעות אלה.
בשנים 1961–1962 עמד בראש איגוד הסופרים הסלובנים.
כיהן למשך שנים רבות כחבר במועדון PEN הסלובני ובמספר מערכות של כתבי עת.
אינגוליץ' הלך לעולמו בליובליאנה בשנת 1992. הובא לקבורה בפולסקאבה העילית.
מנישואיו לאדלה לבית אופראוש (1907–1981), אותה הכירה מילדות נולדו בת – אלדה, ובן – בורוט.
בילדותו התוודע אינגוליץ' לספרים בסלובנית של ההוצאה לאור "הרמגורה הקדוש" ("אגודת מוהור הקדוש") מקלגנפורט ולספר "הזרים" של איוואן צנקר מספריית השכנים.
את שירו הראשון כתב בסוף שנות בית הספר היסודי.
כסטודנט פרסם בעיתוני הסטודנטים "ז'ארקי", פרלום" ו"פיסאני פאני".
הרשימו אותו במיוחד כתבי דוסטויבסקי, טולסטוי, רומן רולאן ומהטמה גאנדי, שהשפיעו על גישתו הרגשית-חברתית.
קרא מרותק את יצירות מוריס מטרלינק שתורגמו לסלובנית על ידי מונו ואנו.
מגיל צעיר פנה לכתיבת ספורת: רומנים, נובלות, ספורים קצרים.
כתב גם הומורסקות, רשמי מסע, תסכיתים לרדיו, מספר מחזות, תסריטים אחדים לקולנוע ולטלוויזיה.
יחד עם פרז'יהוב ווראנץ ומישקו קראנייץ נמנה עם נציגי הריאליזם החברתי.
היה תמיד בחיפוש אחרי חומרים חדשים לקוחים מחיי האנשים.
ספריו, ובמיוחד ספריו לנוער Gimnazijka (תלמידת הגימנסיה) ו-Tajno društvo PGC (החבורה הסודית PGC), תורגמו ל-14 שפות, לרבות רוסית, סלובקית, איטלקית, סינית.
סיפורים ורומנים על חיי הכפר
הנובלה הראשונה של אינגוליץ', Hiša št.
52,(הבית מס' 52) פורסמה בשנת 1932 במגזין היוקרתי "ליובליאסקי זבון" ("הפעמון של ליובליאנה").
אותו כתב עת פרסם ב-1935 גם את הרומן הראשון שלו.
בהמשך הוסיף לה את הספר "Moje pisateljevanje" על התפתחותו כסופר.
1949 – פרס פרשרן לספרות על הרומן Pot po nasipu (סלובניה)
1958 – פרס פראן לבסטיק לספרות לנוער
1961–1962 – כיהן כיושב ראש איגוד הסופרים הסלובנים
1965 – עיטור המסדר "אחווה ואחדות" של סלובניה עם עטרת זהב.
1967 – פרס פראן לבסטיק לספרות לנוער
1976 – חבר בהתכתבות של האקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות
1978 – פרס פרשרן לספרות על מפעל חייו (סלובניה)
1981 – חבר מלא של האקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות
בית הספר היסודי בספודניה פולסקבה ורחוב בזגורניה פולסקאבה נקראו על שמו.
Tajno društvo PGC (1958) (החבורה הסודית PGC) – על חבורת ילדים העוסקת באיסוף נעצים
Mladost na stopnicah (1962) (נעורים על מדרגות), רומן
Gimnazijka (1967) (תלמידת הגימנסיה), רומן – על מסעה של תלמידת תיכון לפריז
Potopljena galeja (1973) (הגלרה הטבועה), רומן על ילדים בחוף הים האדריאטי
Diamanti, ribe in samovar (1974), (יהלומים, דגים וסמובר), רומן
Zgodbe mojega jutra (1979) (סיפורי הבוקר שלי) ספר אוטוביוגרפי
Moje pisateljevanje (1980) (הכתיבה שלי) – ספר אוטוביוגרפי
Lukarji (1936) (אשמה ואנשים, שונה שמו ל"הגננים")
Soseska (1939) (הקהילה) – על חיי הפועלים בחקלאות
Na splavih (1940) (על רפסודות) – על חייהם מלאי הסכנות של הרספודאים על נהר דראווה בשנות ה-1930 – זכה בפרס לספרות של הפרובינציה
Matevž Visočnik (1941) – רומן של אדם פשוט, נגר כמו אביו של הסופר
Vinski vrh (1946) (פסגת וינסקי) ב-2 כרכים
(1958) (איפה אתם, בני לאמוטוב?) על גורלם של כורים סלובנים שהיגרו לצרפת
Lastovka čez ocean (1966) (סנונית מעל האוקיינוס)
Pretrgana naveza (1971) – (הטיפוס בהשהייה) – רומן על מטפסי הרים
Delovni dan sestre Marje (1980) (ימי העבודה של אחות מריה), רומן
Mlada leta (1935) (שנות נעורים) – על חייה ומאבקה של מורת כפר
Na prelomu (1950) (בתפנית) קובץ סיפורים ונובלות
Tam gori za hramom (1956) (שם, למעלה, על הגבעה) קובץ סיפורים ונובלות
(1959) (אני רואה אותך, ורוניקה!) קובץ סיפורים
Oči (1962) (העיניים), קובץ סיפורים
Pri naših v Ameriki (1964) (באמריקה, אצל אנשינו) רשומי מסע
Sibirska srečanja (1966) (מפגש סיבירי) – רישומי מסע
1946 – Pet iger za pionirje (1947) חמישה משחקים לפיונירים – שלושת העסקנים
1947 –Krapi הסופגניות – קומדיה השלוש מערכות
1948 – Lovorjev venec (זר הדפנה), קומדיה
1950 – Likof הרמת כוסית
1955 – Tri zigodbe (שלושה סיפורים) הפרק Slovo Andreja Vitusnika לפי ספרו, ובהשתתפות הסופר
1975 – סרט טלוויזיה Zive veze – תסריט – (בימוי:אנטון טומאשיץ')
1963 – Opasni put (הסיכון) – סרט – תסריט, לפי ספרו – (בימוי:מאטה רליה).
התסריט זכה ב"אריה הזהב" בפסטיבל הסרטים של ונציה.
(מבוא ולוח כרונולוגי – בספר "אהבה אסורה" מאת אינגוליץ', – ברומנית)
אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג , היה אביו של איוואן השישי, צאר רוסיה.
אנטון אולריך נולד בבוורן ב-28 באוגוסט 1714 לפרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן.
בשנת 1739 התחתן אנטון אולריך עם אנה לאופולדובנה, בתם של קרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין ויקטרינה איוואנובה מרוסיה, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
אשתו הייתה מקורבת לאנה, קיסרית רוסיה, וקרבה זו הובילה להחלטה של הקיסרית כי יורש העצר הבא יהיה בנם של אנטון אולריך ואנה.
בנם הראשון - איוואן השישי, נולד באוגוסט 1740, וכאשר באוקטובר 1740 מתה אנה, קיסרית רוסיה, איוואן הוכתר לקיסר, וארנסט בירון מונה לעוצר.
תוך זמן קצר ארנסט בירון נעצר על ידי כריסטופור מיניך, נשפט ונשלח לסיביר, ואנה לאופולדובנה התמנתה לעוצרת.
לאחר איבוד שלטונה, הועברו אנטון אולריך ואנה עם משפחתם למצודה ליד ריגה, ולאחר מכן לכפר במחוז ארכנגלסק.
בנם איוואן היה עמם תקופה מסוימת, אך לאחר מספר שנים נשלח למצודה ליד סנקט פטרבורג, בה נהרג בשנת 1764. במהלך הגלות נולדו להם עוד 4 ילדים, ובשנת 1746 מתה אנה לאופולדובנה.
בשנת 1762 הציעה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה לאנטון אולריך לעזוב את רוסיה ללא ילדיו, אולם הוא סירב לכך, ובהמשך איבד את ראייתו.
ב-4 במאי 1774 מת גם אנטון אולריך בכפר חלמוגורי, ובשנת 1787 נתנה יקטרינה הגדולה אישור לילדיהם לעזוב את רוסיה.
בשנת 1739 התחתן אנטון אולריך עם אנה לאופולדובנה, בתם של קרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין ויקטרינה איוואנובה מרוסיה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנטון, ארכידוכס אוסטריה (שם מלא: אנטון מריה פרנץ לאופולד בלנקה קרל יוזף איגנץ רפאל מיכאל מרגרטה ניקטאס פון אוסטריה-טוסקנה ; 20 במרץ 1901 – 22 באוקטובר 1987), היה ארכידוכס אוסטרי וחתנו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
אנטון נולד ב-20 במרץ 1901 בעיר וינה, ללאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ולבלאנקה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס, דוכס מדריד ומרגריטה, נסיכת פארמה.
ב-26 ביולי 1931 התחתן אנטון בסינאיה עם אילאנה, נסיכת רומניה, בתם של פרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת עד סוף 1944 בוורמאכט כטייס.
לאחר שעזב את הצבא הוא עבר לבראן, שם התגוררו הוא ובני משפחתו בטירת בראן.
לאחר ההפיכה ב-23 באוגוסט 1944, היו בני המשפחה ומשרתיהם נתונים בסכנת מעצר או גירוש מהארץ, כאזרחים גרמנים, אולם לבסוף רק לאחר התפטרותו של מיכאי הראשון, מלך רומניה ב-30 בדצמבר 1947 נאלצו בני המשפחה לעזוב את רומניה.
המשפחה בילתה זמן מה בשווייץ, אחר כך בארגנטינה, ולאחר מכן התגוררו בתחילת שנות ה-50 בארצות הברית.
בשנת 1954 התגרשו אנטון ואילאנה, ובעוד שאיליאנה הפכה לנזירה, עבר אנטון לאוסטריה, שם חי עד מותו באמברברג ובסנט לורנץ אם מונדזי בווילה מינולה, וב-22 באוקטובר 1987 הוא מת בזלצבורג.
ב-26 ביולי 1931 התחתן אנטון עם אילאנה, נסיכת רומניה, בתם של פרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אנטון אלויס, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן , היה נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן בין השנים 1785–1831.
אנטון אלויס נולד ב-20 ביוני 1762 בזיגמרינגן, לקרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן וליוהנה, רוזנת הוהנצולרן-הרנברג, בתם של פרנץ וילהלם, רוזן הוהנצולרן-הרנברג ומריה קתרינה, רוזנת ואלדבורג-צייל.
אנטון אלויס נולד במהלך מלחמת שבע השנים, וגדל בעיקר בברז'-הרנברג, האחוזה ההולנדית של אמו, מכיוון שאביו השתתף במלחמה.
מאוחר יותר הוא התחנך באוניברסיטאות פרייבורג, היידלברג ואינגולשטאדט.
ב-13 באוגוסט 1782 התחתן אנטון אלויס עם אמליה צפירינה, נסיכת זאלם-קירבורג, בתם של פיליפ יוזף, נסיך זאלם-קירבורג ומריה תרזה, נסיכת הורנס, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1785 מת אביו קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואנטון אלויס עלה לשלטון במקומו.
שנתיים לאחר מכן, מתה אף אמו, ואנטון אלויס ירש את נחלותיה בהולנד.
בשנת 1789 התקיימה מהפכת הבראנט בארצות השפלה האוסטריות, אשר אנטון אלויס עקב אחריה בדריכות בשל רכושו שם.
בשנת 1790 עלה לשלטון לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואנטון אלויס מונה ללורד צ'מברלין.
בשנת 1806 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית.
ב-17 באוקטובר 1831 מת אנטון אלויס בזיגמרינגן, ובנו קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן עלה לשלטון במקומו.
ב-13 באוגוסט 1782 התחתן אנטון אלויס עם אמליה צפירינה, נסיכת זאלם-קירבורג, בתם של פיליפ יוזף, נסיך זאלם-קירבורג ומריה תרזה, נסיכת הורנס, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן (1785–1853), התחתן עם מארי אנטואנט מירא, ולאחריה התחתן עם קתרינה, נסיכת הוהנלוהה-ואלדנבורג-שילינגספירסט
אנטון גינטר, דוכס אולדנבורג (; 16 בינואר 1923 - 20 בספטמבר 2014), היה הטוען לכתר הדוכסות הגדולה של אולדנבורג.
אנטון גינטר נולד ב-16 בינואר 1923 בלנזאהן לניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג ולהלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה.
ב-7 באוגוסט 1951 התחתן אנטון גינטר עם אמלי, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-פרודנברג, בתם של אודו, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-פרודנברג ומרגרט, רוזנת קסטל-קסטל, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1970 מת אביו, ואנטון גינטר ירש את תאריו.
אנטון גינטר הקים יחד עם ראש ממשלת שלזוויג-הולשטיין את מועצת המנהלים של "Stiftung Schloss Eutin", ובין השנים 1962–1986 הוא היה יו"ר איגוד ספורט רכיבה של שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1978 הוא קיבל את צלב האבירים של העם הגרמני בזהב, ובשנת 1986 הוא קיבל את צלב ההצטיינות הפדרלי.
מאז 1991 הוא היה חבר במועצה המייעצת של האגודה הלאומית של הצלב האדום הגרמני באולדנבורג, ובתחילת שנת 2007 הוענק לו עיטור של הצלב האדום הגרמני.
ב-20 בספטמבר 2014 מת אנטון גינטר בהרמסדורף, ובנו כריסטיאן, דוכס אולדנבורג ירש את תאריו.
ב-7 באוגוסט 1951 התחתן אנטון גינטר עם אמלי, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-פרודנברג, בתם של אודו, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-פרודנברג ומרגרט, רוזנת קסטל-קסטל, ממנה נולדו לו שני ילדים:
הלנה, דוכסית אולדנבורג (נולדה ב-1953)
כריסטיאן, דוכס אולדנבורג (נולד ב-1955)
אנטון בראטקוב (באוקראינית: Антон Вікторович Братков; נולד ב-14 במאי 1993) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הבלם באוררטו.
בראטקוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וידראדני קייב, ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של דינמו קייב.
הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת בגיל 17, וכעבור שלוש עונות הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ביולי חתם בורס רובנו, אך כעבור חודשיים עבר לדסנה צ'רניהיב.
בינואר חתם בזירקה קרופיבניצקי עד לסיום העונה.
בקיץ חזר בראטקוב לדסנה, וב-2 בפברואר 2019 חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
ב-3 במרץ 2019 עשה את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד קבוצתו 0–6 להפועל תל אביב.
הופעה זו, הייתה הופעתו היחידה בקבוצה ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-27 בינואר 2021, בראטקוב חתם בפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית.
אנטון אנטולייביץ' ארחיפוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת החלוץ ברוסיה ובישראל.
ארחיפוב החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת ספרטק שצ'לקובו מהליגה השנייה.
כעבור שנה עבר לקבוצת המילואים של מועדון שיניק ירוסלבל.
בהמשך שיחק בקבוצות סאטורן וספרטק צ'ליאבינסק מהליגה השנייה.
בשנת 2006 חתם בקבוצת חימקי מליגת העל הרוסית ושולב בהרכב הפותח של הקבוצה.
בעונה הבאה חתם על חוזה ל-3 שנים בקבוצת טום טומסק.
למרות החוזה לא השלים את התקופה - ב-2009 הושאל לצ'רנומורץ נובורוסיסק וב-2010 לשיניק ירוסלבל.
בעונת 2011/2012 שיחק כשחקן מן המניין בשיניק.
בשנת 2012 הגיע לישראל וחתם בקבוצת הפועל רמת-גן, היה שותף בזכייה ההיסטורית של הקבוצה בגביע המדינה.
בעונה לאחר מכן שיחק מספר משחקים בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית ובסוף 2013 שב לרוסיה.
בשנת 2014 פרש ממשחק פעיל.
אנטון גובאו (בהולנדית: Anton Goubau; 1616, אנטוורפן – 1698, אנטוורפן) היה צייר בארוק פלמי.
הוא בילה ברומא ושם השתייך לאגודת ציירי הז'אנר הבמבוצ'אנטי, ההולנדי והפלמי, שיצרו ציורים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה.
הוא ידוע בנופיו האיטלקיים ובציורי הז'אנר שלו בסגנון הזה ובציורי ההיסטוריה שלו על נושאים מיתולוגיים ודתיים.
גובאו נולד במשפחה אמידה באנטוורפן.
הוא החל את לימודי הציור בהשגחת יאן דה פריאוס בשנת 1629. הוא הפך לחבר בנסע באנטוורפן בשנת 1636 או 1637. הוא תועד בפריז בשנת 1642 ואז נסע לאיטליה.
הוא שהה ברומא משנת 1644 עד 1650. כאן התקרב לקבוצת ציירי הז'אנר סביב פיטר ואן לאר - "הבמבוצ'אנטי".
אין שום עדות כתובה שהוא הצטרף לאגודת הבנטפויכלס, העמותה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא, אף על פי שצייר יצירה שכותרתה "לימודי אמנות ברומא" בשנת 1662, המתארת כמה מחברי ה"בנטפויכלס" שמציירים ציורים של חורבות עתיקות בנוף מחוץ לרומא.
הציור הזה מוכיח שהוא היה גם בחבורת הבנטפויכלס.
בשנת 1650 חזר גובאו לאנטוורפן, שם קיבל עבודות רבות בנושאים דתיות.
הוא גם המשיך לצייר נופים איטלקיים עם דמויות רבות וחורבות עתיקות לקהל לקוחות בינלאומי כולל אריסטוקרטים גרמנים.
בין תלמידיו היו אברהם קושט, ארנולד ג'רארדי, יוסטוס ג'רארדי, לוריס גובאו, יאן הבפטיסט טיוסנס האב ויאן הבפטיסט טיוסנס הצעיר.
גובאו נפטר באנטוורפן ב־11 במרץ 1698.
גובאו ידוע בעיקר כצייר סצנות שוק הממוקמות בסביבה רומאית או בנוף ים תיכוני, שמכילות לעיתים קרובות הרבה דמויות קטנות בסגנון הבמבוצ'אנטי.
השם במבוצנטי ניתן לקבוצה של ציירי ז'אנר הולנדים ופלמיים שהיו פעילים ברומא משנת 1625 לערך עד סוף המאה השבע עשרה והתמקדו בנושא ציוריהם בחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא וסביבתה.
במהלך נסיעתו לאיטליה, הצליח גובאו להכיר את עבודתם של ציירים כמו פול בריל (הידוע בנופיו האיטלקים) ואת ציורי הבמבוצ'אנטי יאן מיל, יאן בוט, מייקל סוברטס ויוהנס לינגלבך.
הייתה להם השפעה קריטית על התפתחות הסגנון והנושא שלו בסגנון הז'אנר האיטלקי.
בשובו לאנטוורפן צייר נופי איטלקים עם דמויות קטנות רבות המראות את השפעתם של ברתולומיאו ברנברג, יאן בוט והקומפוזיציות הרומיות המוקדמות של יאן אסלין.
בדרך כלל הוא גילה עניין בלעורר אווירה רומאית יותר מאשר ליצג טופוגרפיה ריאלית.
הוא שילב כמה אתרים ברומא ביחד כדי ליצור סוג של סינתזה של המראות בעיר.
בכמה ציורים הוא מראה עניין טופוגרפי ספציפי יותר.
מדי פעם הוא צייר מה שנקרא "סצנות חדר השמירה", סוג של סצנת ז'אנר המתאר פנים אולם עם קצינים וחיילים המבלים את זמנם בחופשה.
הז'אנר הפך לפופולרי באמצע המאה ה-17, במיוחד ברפובליקה ההולנדית.
בפלנדריה היו גם כמה מתמחים מהז'אנר ובהם דייוויד טניר הצעיר, אברהם טניר, קורנליוס מאהו ויאן בפטיסט טיוסנס הצעיר.
סצנות חדר המשמר כללו לרוב שכירי חרב וזונות המחלקות שלל, או מפנקות את החיילים בצורות אחרות של פעילויות מובנות.
דוגמה טובה לז'אנר היא ציור חדר המשמר במוזיאון בהיידלברג, המתאר שמונה חיילים סביב שולחן בתוך חדר מונומנטלי.
בקנה אחד עם הכוונה המוסרית של הז'אנר, הדמויות השונות מציגות את האימרה הפלמית: "קלפים, נשים ושתייה הרסו הרבה גברים".
שחקני הקלפים משתופפים על הרצפה, בעוד אישה לבושה באופן פרובוקטיבי מנגנת בלוטה וחייל עם גבו מופנה לעבר הצופה מרים את כוסו לעבר גבר מעשן.
אדם שנראה בפינה הימנית מייצג "אדישות", הנחשבת לאחת משבעת החטאים.
הציור מתייחס גם לנושא הציוד הצבאי בצד ימין של הציור, המבטא את ארעיות הכוח והתהילה.
בנוסף לתצפיות שערך בעיר שלו, גובאו צייר יצירות דתיות רבות, המיועדות במיוחד לכנסיות באנטוורפן.
הוא גם עשה מספר ציורים דתיים על נחושת כחלק מסדרה עבור השוק הספרדי שאליה תרמו ציירים פלמיים אחרים כמו וילם ואן הרפ, ארסמוס קוולינוס השני, ואולי גם אברהם וילמסנס.
הסדרה מצויה במנזר לאס קומנדדוראס דה סנטיאגה במדריד.
הוא צייר דיוקנאות כפי שמעיד דיוקנו של גספר דה וייט.
אנטון ניקולייביץ גובנקוב היה מדינאי, עיתונאי ובלשן.
גובנקוב נולד בלנינגרד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
שימש כמנהל מחלקת התרבות של משרד ההגנה של רוסיה (2013–2016), שר התרבות של מחוז מוסקבה (2012–2013), יושב ראש ועדת התרבות של ממשלת סנקט פטרבורג (2008–2011).
נהרג ב-25 בדצמבר 2016, במי הים השחור ליד העיר סוצ'י, בהתרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי, שטס עם קבוצת אמנים מהרכב אלכסנדרוב ואנשי ציבור לבסיס האוויר חמימים בסוריה.
אנטון "קלין" אוסטרובסקי (נולד ב-6 ביוני 1982) הוא שחקן וראפר ישראלי.
אוסטרובסקי נולד ב-1982 בנובוצ'רקסק, רוסטוב, ברית המועצות (כעת רוסיה).
בגיל 14 ביקר בישראל, באחת ממסגרות הסוכנות היהודית.
ב-1997 עלה יחד עם משפחתו לארץ ישראל והתגורר במעלה אדומים.
את קשיי הקליטה שלו תיאר בסדרה "דור אחד וחצי", ששודרה ב-2022 בתאגיד השידור כאן.
ב-2009 השתתף אוסטרובסקי בסרט "הבודדים" כסשה בלוחין.
על תפקיד זה, הועמד אוסטרובסקי לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2012 השתתף בסדרת הדרמה "תא גורדין", ב-2013 השתתף בסדרה "להיות איתה" כצ'ופי, האמרגן וחברו הטוב של אסף.
ב-2017 השתתף בסדרה "בתולות" ב-2018 גילם פסיכולוג בסדרה ככה זה.
ב-2003 הקים אוסטרובסקי יחד עם הראפר אחשתיים את הרכב ההארדקור היפ הופ הישראלי-רוסי "סאדייל".
ב-2004 השתתף בהרכב ההיפ הופ הישראלי פי.אר.
טרופרז, והקליט לאלבום היחיד של ההרכב, "מתוך הזוהמה".
ב-2010 הוציאו סאדייל את מיקסטייפ הבכורה שלהם, "יותר מכל אלבום אחר".
ב-18 באוקטובר 2010 הוציא קלין את מיקסטייפ הסולו הראשון שלו "מטפס ערים" שהנחה שדרן הרדיו קובי מידן.
2004: מתוך הזוהמה (בהרכב פי אר טרופרס)
2025: פלדה <small>(עם וולקן וגואטה)
2010: יותר מכל אלבום אחר (בהרכב סאדייל)
2012: הלהיטים הגדולים (בהרכב סאדייל)
סר אנטון דולין היה רקדן בלט וכוריאוגרף בריטי.
דולין נולד בסלינפולד, סאסקס בשם סידני פרנסיס פטריק צ'יפנדל הילי-קיי, אך היה מוכר ברבים כ"פטריק קיי", או "פאט", לידידיו.
הוא היה השני בשלושת בניהם של הנרי קיי ואשתו הלן מוד צ'יפנדל הילי, מדבלין.
הוא למד בבית ספרה של סראפינה אסטרפייבה בלונדון.
בשנת 1921 הצטרף לבלט רוס של סרגיי דיאגילב, היה רקדן ראשי בלהקה משנת 1924, ובשנות ה-30' היה רקדן ראשי בויק-ולס בלט.
שם רקד עם אליסיה מרקובה, שעמה ייסד בהמשך את "בלט מרקובה-דולין" ואת הלונדון פסטיבל בלט.
דולין הצטרף לתיאטרון הבלט עם הקמתו בשנת 1940 ונשאר שם כרקדן וכוריאוגרף עד 1946.
דולין כתב ספרים אחדים, בהם האוטוביוגרפיה "Ballet Go Round" (1938) ו"אליסיה מרקובה: חייה ואמנותה" (1953).
בשנת 1981 קיבל תואר אבירות.