tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשם כך, יזם ומימש שינוי ארגוני במסגרתו הוקם גוף מטה המופקד על קביעת המדיניות והארכיטקטורה של המערכות, גובשו סטנדרטים ותקנים לתחום הדיגיטל, הופצה מדיניות אחזקה חדשה ועוצבו תוכניות רב-שנתיות לכלל המערכים המבצעיים שקבעו חזון דיגיטלי ותוכניות למימוש.
צנציפר יזם והוביל שינויים מרחיקי לכת בתחום תחזוקת כלי הטיס והמערכות בבסיסי חיל חיל האוויר במטרה לשפר את היעילות התפעולית תוך שינוי תהליכים והכנסת אמצעים טכנולוגיים חדשניים.
בתחומי ההדרכה בוצע שינוי עמוק בתפיסת המקצועות במערך הטכני.
מומש תפיסה חדשה לניהול ומעקב כשירויות לטכנאים, בוצעה רפורמה רחבה במקצועות הטכניים המאפשרת מיצוי של הניסיון והמקצוענות והרחבת הוורסטיליות בין המקצועות השונים, קיצור משכי ההכשרה ושיפור האפקטיביות בשירות.
כמו כן, גובשה תוכנית רב שנתית להרחבת החינוך הטכנולוגי במוסדות חיל האוויר ("פלדה כחולה") והועמק הקשר עם מוסדות החינוך הטכנולוגיים.
ב-2 באוגוסט 2022 פרש מתפקידו והוחלף על ידי תא"ל שלומי קונפורטי.
באפריל 2023 הקים ביחד עם עמיקם נורקין את Aerospace Spirit, העוסקת בעולמות הביטחון, החלל והתעופה ומספקת שירותי ליווי וייעוץ אסטרטגי לחברות טכנולוגיות, תעשייה וגופים ביטחוניים בארץ ובעולם.
ביולי 2024 חברו Aerospace Spirit ו-Key1 Capital להקמת Ace Capital Partners, קרן השקעות בתחום הביטחון, האוויר והחלל.
שמעון פרידמן (1853 - 23 באפריל 1920, ה' באייר ה'תר"ף) היה מראשי הקהילה היהודית בחיפה בתחילת המאה ה-20 ומראשוני התעשיינים בעיר, בעלי יקב פרידמן בחיפה ובפתח תקווה.
נולד בטבריה למשפחה חרדית מחסידות קרלין.
נסע לברלין ללמוד את מלאכת ייצור האלכוהול.
בסוף שנת 1889 שב לארץ ישראל והתיישב בחיפה, והיה אחד מעשרת היהודים האשכנזים הראשונים שהתגוררו בעיר.
עם בואו הקים בחיפה מפעל לייצור משקאות חריפים.
פרידמן היה מראשי הקהילה היהודית בחיפה וכיהן כחבר ועד העיר.
הוא תרם להקמתם של מקווה טהרה ותלמוד תורה.
בשנת 1903 היה הנציג היחיד מחיפה בקונגרס הציוני שנערך בירושלים במקביל לקונגרס הציוני העולמי השישי ("קונגרס אוגנדה").
בשנת 1912 רכש פרידמן את אחוזת לחמן בפתח תקווה, והקים שם יקב, אשר היה מפעל התעשייה הראשון בפתח תקווה.
בפרק זמן מסוים פעלו שני היקבים של פרידמן במקביל בחיפה ובפתח תקווה.
שמעון פרידמן נפטר בחיפה באפריל 1920. על שמו רחוב בחיפה.
בנו, אלעזר מרדכי פרידמן, המשיך לנהל את היקב.
בתו של פרידמן, דינה, נישאה לשלמה זלמן נתנזון, ונודעה בפעילות חסד בחיפה, וכונתה "אם החולים והנזקקים".
הרב שמעון סופר (י"ג בטבת תקפ"א, 1820 – י"ז באדר ב' תרמ"ג, 1883) היה בנו של החת"ם סופר, כיהן כרב במטרסדורף ולאחר מכן היה רב ואב"ד קרקוב.
מגדולי הרבנים במדינות האוסטרו-הונגריות במחצית השנייה של המאה ה-19.
היה ממנהיגי היהדות החרדית בגליציה, וייצג אותה כחבר הרייכסראט – הפרלמנט האוסטרי (ציסלייטני).
ייסד את אגודת מחזיקי הדת בגליציה, והקים את ביטאונה "מחזיקי הדת".
נולד בפרשבורג ולמד אצל אביו החת"ם סופר.
בשנת תקצ"ח (1838), בגיל 17, נשא את מרים, בתו של הגביר דב בר שטרנברג מקרולה.
לאחר נישואיו התגורר סמוך לאביו בפרשבורג.
בשנת תר"א (1841), זמן קצר לאחר פטירת אביו, הדפיס את תשובותיו.
בשנת תר"ב (1842), שנתיים לאחר פטירת אביו, עבר להתגורר למשך שנתיים בקרולה.
בשנת תר"ד (1844) התמנה כרב במטרסדורף, ומילא תפקיד זה במשך 18 שנה.
בשנת תרכ"א (1861) התמנה כרב הקהילה היהודית בקרקוב, ושימש בתפקידו 22 שנה עד לפטירתו.
היה ממנהיגי היהדות החרדית בגליציה וניהל מערכות ציבוריות לחיזוק ענייני היהדות.
לשם מטרה זאת ייסד את אגודת "מחזיקי הדת" בגליציה, וביטאונה - שבועון בשם מחזיקי הדת.
ב-1879 נבחר לרייכסראט, הפרלמנט הציסלייטני בווינה, מטעם מחוז קולומיאה-סניאטין-בוצ'אץ'.
היה חבר "המועדון הפולני" (כמרבית האורתודוקסים בגליציה, הוא תמך בברית עם הלאומיות הפולנית); מאחר שלא שלט בשפה, כלל לא השתתף בדיוני המועדון.
יחד עם הרב אהרן מרקוס הקים את ארגון "ראש פינה", לשם התבססות התנועה הלאומית בעיר ואגודה ליישוב ארץ ישראל.
לימים נחשב ארגון "ראש פינה" כארגון הציוני הראשון בקרקוב.
רבי שמעון סופר מצא חן בעיני קיסר אוסטריה, פרנץ יוזף הראשון, שאף העניק לו עיטור כאות הוקרה.
נפטר בקרקוב ביום שני, י"ז באדר ב', שנת תרמ"ג (1883), והובא לקבורה למחרתו ביום שלישי.
נוסח מצבתו התפרסם בביטאון מחזיקי הדת.
חתנו, הרב עקיבא קורניצר (שהיה גם בן אחותו), מילא את מקומו כרבה של קרקוב.
בנו הרב שלמה אלכסנדרי סופר-שרייבר, שהתגורר בסערט, הוציא את חידושי החתם סופר על מסכת חולין.
חתנו של הרב שלמה אלכסנדרי הוא הרב יוסף נפתלי שטרן, ראש ישיבת פרשבורג בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה.
בן נוסף של רבי שמעון היה רבי ישראל דוד שמחה בונם שהתגורר בוורשה, ונפטר בשנת תרנ"ט.
ערך את ספרו של אביו "שו"ת חת"ם סופר" על יורה דעה.
שמעון מאיר סיבוני (נולד ב-19 בנובמבר 1967 בקזבלנקה, מרוקו), הוא זמר ומוזיקאי, המתמחה בפלמנקו הספרדי, ובשירת הפיוט המרוקאי.
הוא עלה לישראל ומתגורר בבית שמש.
אביו אלברט היה חזן פייטן ומורה לשירת תהילים בסגנון ספרדי.
בגיל 11 נסע למונטריאול, קנדה, שם למד בישיבה.
כשהיה בן 18 שימש כחזן בית כנסת נווה שלום בליון, צרפת.
בגיל 20 שב לקנדה שימש כחזן במשך כ-20 שנה - תחילה בטורונטו ואחר-כך ב"בית רמב"ם" ו"אור החיים" במונטריאול.
הופיע עם שלוש התזמורות האנדלוסיות הגדולות בישראל: התזמורת האנדלוסית אשדוד, התזמורת האנדלוסית של אשקלון וכן האנדלוסית של מעלות.
ב-2009 הופיע סיבוני במופע "שירת המלאכים" שנערך בבית האופרה בתל אביב.
את סיבוני ליוותה התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בניצוח דוד קריבושי.
במרץ 2017 הופיע לצד זמר הפלמנקו אלפונסו סיד, במסגרת קונצרט של תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
סגנונו מוזיקלי של סיבוני מורכב משירה אופראית המשלבת חזנות יהודית ואלמנטים של פלמנקו ספרדי ונגיעות מזרחיות.
שמעון סידון (בהונגרית: Szidon Simon, ורשאץ, 1892 – בודפשט, 25 באפריל 1941) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, היוצר של רצף סידון (או אשכול סידון) ושנתן לו את שמו.
מוצאו של שמעון סידון ממשפחה רבנית מלומדת ותיקה שהיגרה בתחילת המאה ה-18 מקוניץ שבמוראביה לממלכת הונגריה.
אמו הייתה סופיה לבית האוזר ואביו היה הרב אדולף סידון (נאדאש, 5 בינואר 1843 - 1918), שלמד בישיבת אביו הרב שמעון סידון מציפפער וטרנבה ולאחר מכן בוורוצלב, שם קיבל סמיכה לרבנות וקיבל גם דוקטורט במדעי הרוח.
הוא השתתף בקונגרס יהודי הונגריה בשנת 1868 ובשנת 1869 (הקרע ביהדות הונגריה).
הוא היה רב בעיירה ורשאץ והיה במנהלת הבוחנים של תלמידי בית המדרש לרבנים בבודפשט.
הרב סידאן היה מתלמידי הרב משה סופר (שרייבר) שכונה החתם סופר בישיבה בברטיסלאבה (אז חלק מהונגריה) והיה מחשובי הרבנים וראשי הישיבות של הונגריה.
שמעון סידון שנולד בורשאץ למד באוניברסיטה בבודפשט מתמטיקה ופיזיקה וסיים עם תעודת הוראה למתמטיקה ולפיזיקה לבתי ספר תיכוניים.
הוא עבד כמורה תקופה קצרה.
בנוסף היה חבר בבית הספר פייר בעל השם העולמי לצד מתמטיקאים ידועי שם כלאסלו קלמאר (קראוס), ג'ורג' פוליה (פולאק), מרסל ריס, פאל טוראן (רוזנפלד) ופאול ארדש (אנגלנדר), אוטו סאס (שלזינגר) גאבור סגה ועוד.
בהמשך עבד כמתמטיקאי במשך כמה שנים בחברת הביטוח ג'נרלי.
בסוף ימיו היה מרושש ויכול היה לפרנס את עצמו רק מתרומות חבריו.
בשנת 1941 נפל ונפצע בתאונה: סולם נפל עליו, שבר את רגלו והוא נפטר בבית החולים מדלקת ריאות שנגרמה עקב תקופת השכיבה הארוכה במיטה בבית חולים.
הוא פרסם כמה מאמרים משמעותיים בנושא סדרות טריגונומטריות, טורי חזקות, ומערכות אורתוגונליות.
לצידון הייתה פראנויה וכאשר ביקרו אותו פאל ארדש ופאל טוראן בשנת 1937, הוא קיבל אותם במילים: "אנא בואו בזמן אחר ולמישהו אחר".
שמעון פון גלדרן או שמעון די גלדר או שמעון בן אליעזר די גלדר ) היה נוסע, הרפתקן, אוריינטליסט וביבליופיל יהודי גרמני.
מוצאה של משפחת פון גלדרן (או ון חלדרן, בהולנדית) מהולנד והיא השתקעה בדיסלדורף ב-1628 בני המשפחה כיהנו כיהודי החצר המקומית.
אחיו של שמעון היה אבי-אמו של היינריך היינה.
היינה כתב על מציאות שמצא בעליית הגג של דודו:
מגיל צעיר החל לצאת למסעות.
למשפחתו היו קרובים רבים שכיהנו כבנקאים ופקידים בכירים בחצרות מלכי אירופה, וכך התארח שמעון בחצרות מלכים ואנשי אצולה.
מפורטוגל עבר למרוקו, ביקר פעמים אחדות במצרים (שם דיווח ב-1753 על הגניזה הקהירית בבית הכנסת בן עזרא) ובסוריה והגיע לארץ ישראל.
ב-1751 התפלל בקבר רבי שמעון בר יוחאי ובקבר האר"י בצפת.
במקומות אלה חש בחרדת קודש מיסטית.
בביקורו בהר המוריה חווה התגלות עליה כתב בספרו (בצרפתית) "Moïse sur le Mont Horeb" ("משה על הר חורב").
לאחר חצי שנה בצפת המשיך לאירופה ופעל זמן מה כשד"ר בגיוס כספים לקהילת יהודי צפת, תוך שהוא מציג מכתבי רבנים המדברים בשבחו.
ב-1755 היה בפריז ונודע כהולל בסלונה של מאדאם דה פומפדור.
לאחר מכן שב ויצא שנית למסע לארץ ישראל.
ב-1760 התארח אצל וולטר בז'נבה.
אחד מעיסוקיו של פון גלדר היה מסחר בספרים וכתבי יד עבריים, בהם בעיקר כתבי קבלה.
כך למשל על כתב יד של "כוונות סדר ליל פסח ותיקון ליל שבועות, מחוג מקובלי "קהל חסידים בית אל" בירושלים" נכתב "הובא מארץ הקדושה על ידי..
כמה"ר [=כבוד מורנו הרב] שמעון די גילדיר שי'[חיה] אחד מחשובי עיר הקדושה צפת".
האנציקלופדיה היהודית, על סמך זכרונות היינה מציינת את מותו בשנת 1774 בצרפת (כנראה אלזס).
אולם, לפי ספרו של פריץ היימאן, "תולדות הרפתקן יהודי", מונה פון גלדרן בשנת 1778 ל"מקובל החצר" ולסוכן בחצרו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט והוא נפטר לאחר מכן.
שמעון פרידליך ברגופן (ב' אדר א' תרס"ב, 9.2.1902–16.5.1960, י"ט אייר תש"כ), איכר וחלוץ דתי, ממייסדי כפר יעבץ ומזכירו, מייסד החינוך הדתי בקדימה.
נולד ב-1902 בקרקוב, השני משמונה אחים, למשפחת ברגופן שהשתייכה לחסידות צ'ורטקוב.
שני אחיו, שלמה ויחזקאל נספו ב.
עלה לארץ בסביבות שנת 1924. התגורר בירושלים כשנתיים, ולאחר מכן עבר לאזור השרון ועבד בסלילת כביש זכרון יעקב - בנימינה.
מנהל העבודה היה דוד בן-גוריון.
בשנת 1932 היה ממייסדי היישוב כפר יעבץ, היה מזכיר היישוב, וניהל את העבודה בפרדסים.
בשנת 1942 נישא לשרה (לבית שטרן), צאצאית של יעקב ספיר ובשנת 1943 נולד בנם הבכור אברהם.
בעקבות המצב הביטחוני ב-1946, כאשר באחת מההפגזות הירדניות נפל פגז על בית המשפחה וחולל בה שריפה, עברה המשפחה לקדימה.
למעברה בקדימה הגיעה קבוצה גדולה של עולים מתימן, ונוצר צורך במענה חינוכי הולם.
אנשי מפא"י הפנו אותם לבית הספר הכללי.
הקבוצה בהנהגת הרב שמעון צאלח פנתה לשמעון, שהיה מקושר לראשי הפועל המזרחי, חיים משה שפירא ובנימין שחור, והוביל מאבק למען הקמת חינוך דתי לעולים החדשים, רובם מתימן.
במסגרת זו הביא מורים, דאג למשכורתם וכך הקים בית ספר חדש.
בתחילה בית הספר פעל בתוך בית ערבי נטוש, ולאחר מכן בצריפים, ורק לבסוף השתכן במבנה קבע בשיכון 'יציב' בקדימה.
בנוסף לכך שמעון הקים בקדימה בית כנסת וכן מועדון נוער דתי, שלימים הפך לסניף של תנועת הנוער 'בני עקיבא' בקדימה.
שמעון נפטר בפתאומיות מהתקף לב למחרת ל"ג בעומר תש"כ - 1960.
בשנת תשכ"ב הוקם בעיירה קדימה בית כנסת לזכרו של שמעון.
בית הכנסת ממוקם ברחוב שבזי 9. למעשה נוסד בית הכנסת על ידי שמעון עצמו, עבור העולים החדשים מרומניה, אך בתחילתו שכן בית הכנסת בצריף ארעי.
לאחר מותו של שמעון, דוד כהן, עולה מרומניה, שהכיר טובה רבה לשמעון, בנה מחדש את בית הכנסת כמבנה אבן גדול וקבוע.
ילדיו: בנו הבכור, אברהם, חבר קיבוץ שלוחות, בתיה, עובדת סוציאלית, בנו הצעיר, הרב עוזיאל פרידליך, ממייסדי ישיבת הר עציון ומחנך בה.
מארי שמעון בן יחיא צאלח (1919, צנעא – 1993, בני ברק) היה רב תימני, ששימש כרב של מספר מושבים בשרון (אליכין, עזריאל, כפר יעבץ, קדימה), והדפיס מחדש חלק מספרי ר' יחיא צאלח.
נולד בתימן, בעיר צנעא ב-1919, בן למשפחת רבנים, ודור שביעי לר' יחיא צאלח.
בצעירותו למד אצל מארי יוסף שמן.
התייתם בגיל צעיר והתפרנס מעיבוד עורות.
התחתן בתימן בגיל מאוחר (28) יחסית לתקופה.
לפני עלייתו ארצה ריכז שיעורי תורה לצעירים בבית כנסת 'צאלח' בצנעא.
וסייר בכפרים בתימן מטעם התאחדות התימנים בישראל ועודד עליה לישראל.
עלה לארץ בעליית התימנים הגדולה ב-1950. הוסמך לרבנות על ידי הרב עוזיאל.
שימש כרב במושבה קדימה בתחילת דרכה.
היה גם אברך כולל, והתפרנס מכתיבת סת"ם.
ב-1955 עבר לגור בבני ברק בשיכון ה', שם הקים בשנת תשט"ו את בית הכנסת "עץ חיים" ושימש שם כרב בית הכנסת עד מותו, במקביל שימש כרב אזורי למספר מושבים בשרון.
הוא פעל לשימור מסורת יהדות תימן, וזו של מהרי"ץ בפרט, הרב יצחק רצאבי בהקדמת ספרו שולחן ערוך המקוצר כותב, כי הוא למד בעיקר ממנו את המסורות והנהגות חכמי צנעא.
הוא שאף שצעירי התימנים שלא מכירים את השפה הערבית ימשיכו ללמוד את פירוש רס"ג על התורה, כפי שנהגו לעשות בלימוד המארי בתימן, לצורך כך הכין לדפוס את פירוש רס"ג מנוקד.
היה מהמורים הראשונים בבית הספר הדתי שהוקם למען העולים על ידי שמעון פרידליך ברגופן, מזכיר המועצה הדתית בקדימה.
לאחר מעברו של הרב שמעון צאלח לבני ברק ב-1955 הקים בה את בית כנסת התימני 'עץ חיים' בשיכון ה'.
קיבל את אות יקיר בני ברק.
נפטר בבני ברק בכ"ז אייר תשנ"ג, ונקבר בחלקת התימנים החדשה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
הדפסה והוצאה מחודשת של ספרי ר"י צאלח
הוציא לאור רבים מספריו של ר"י צאלח.
תכלאל "עץ חיים" בארבעה כרכים (תשל"א), עם הערות הר"ד נכד מהרי"ץ, תרגום כל הלשונות בערבית, והערות והוספות של המהדיר.
כמן כן, הכין מהדורה חדשה לתאג' עם קונטרס חלק הדקדוק ופרשנים נוספים מתימן, בניו הרבנים מאיר ויוסף, הוציאו לאור את התאג' לאחר מותו בשם "כתר תורה חזון שמעון".
הרב שמעון פרץ (נולד בב' בתשרי ה'תשל"ו, 7 בספטמבר 1975) הוא ראש ישיבת ההסדר הגבוהה קריית גת, רב בית הכנסת "משכן יעקב" בשכונת רובע הבנים בקריית גת, ורב קהילת 'באר אורה'.
שמעון פרץ נולד ב-1975 בישראל וגדל בקריית גת, מוצא משפחתו ממרוקו.
למד בבית הספר היסודי יורה דעה שבעיר, ובישיבת בני עקיבא נתיב מאיר שבירושלים.
לאחר סיום לימודיו בישיבה התיכונית, עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב במשך שמונה שנים, במהלכן שירת בצה"ל בחיל התותחנים, ולמד חמש שנים נוספות בכולל בישיבת הר עציון, אצל הרב שלמה לוי.
לאחר סיום לימודיו בישיבת הר עציון, חזר לעיר הולדתו קריית גת, ושם, בשנת תשס"ו, סייע לרב שלמה לוי לייסד את ישיבת ההסדר הגבוהה קריית גת.
הרב פרץ לימד מספר שנים בישיבה כר"מ וכסגן ראש הישיבה, ובשנת תשע"ה, מונה על ידי הרב שלמה לוי לראש הישיבה.
הרב פרץ נשוי לתהילה ואב לשבעה.
מתגורר בקרית גת ומשמש, בנוסף לתפקידיו כראש ישיבה, בתפקיד רב בית הכנסת משכן יעקב שבעיר, ורב קהילת הישיבה 'באר אורה'.
הרב פרץ דוגל בגישת "תורה עם אהבה".
על פי דרכו של רבי עקיבא וקביעתו כי "ואהבת לרעך כמוך, רבי עקיבה אומר זהו כלל גדול בתורה".
הרב פרץ רואה חשיבות גדולה בחירות כבסיס לצמיחת ועיצוב האישיות של התלמיד על דברי חז"ל לפיהם "אֵין אָדָם לוֹמֵד תּוֹרָה אֶלָּא מִמָּקוֹם שֶׁלִּבּוֹ חָפֵץ".
הרב פרץ שם דגש על אחדות בתוך עם ישראל ובפרט בתוך הציבור הדתי והחרדי.
הוא פועל ודוחף לכבוד הדדי ושיתוף פעולה בין הציבור החרדי לציבור הדתי לאומי, ובתוך הציבור הדתי לאומי בין גווניו השונים.
הרב פרץ הולך על פי הנהגותיו של הרב צבי יהודה קוק ועל פי הנהגותיו הציבוריות של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, בו הוא רואה כמורו ורבו יחד עם הרב שלמה לוי.
הרב פרץ נמנה עם הרבנים השמרניים אך מתנגד להחרמת רבנים או ספרים.
בנוסף, הרב פרץ רואה חשיבות גדולה בהליכה אחרי פסקי הרבנות הראשית לדורותיה בכל העניינים הציבוריים, כמו אמירת הלל ביום העצמאות.
הרב פרץ סובר כי אין לפרסם פסקים בהלכות ציבור כדעת יחיד (כלומר לפסוק כאשר הרב הפוסק הוא היחיד הסובר כך, בניגוד לדעת רוב ככל הפוסקים).
לשיטתו ההשלכות הנובעות מפרסום פסק יחיד בהלכות ציבור הן נרחבות, ועל כן יש להימנע מכך.
במקביל, הרב פרץ מתנגד באופן עקרוני להחרמת ספרים של רבנים הפועלים באופן שנוי במחלוקת.
הרב פרץ מתנגד לעלייה להר הבית, מהטעם שאין ללכת נגד פסיקתה של הרבנות הראשית לישראל בעניין, ונגד רוב הרבנים האוסרים על כך.
הרב פרץ מציין כי אם רבו של אדם מתיר לו לעלות אז יכול, אבל ככלל אין ללכת נגד פסיקה של הרבנות הראשית לישראל.
מטעם זה הרב גם מתנגד לביצוע שינויים קיצוניים במערכי הדת בישראל ללא הסכמת הרבנים הראשיים, לדוגמה רפורמות בכשרות ובגיור.
חיי אורה - שיר השירים (תשפ"ה) - חידושים ועיונים במגילת שיר השירים.
עוד יוסף חי (תשפ"א) - קווים לדמותו של הרב יוסף אביקסיס.
להודות ולהלל - יום העצמאות ויום ירושלים (תשפ"ב) - בירורים הלכתיים ורעיוניים בימים קדושים אלו.
להודות ולהלל - פסח (תשפ"ב) - מאמרים ושיחות לחג הפסח וביאור להגדה של פסח.
אורות המלחמה (תשפ"ב) - ביאור לאורות המלחמה של הראי"ה.
מלחמת הדעות והאמונות (תשפ"ב) - ביאור למאמר בשם זה של הראי"ה.
שמעון סיסו הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המיועד לשמש כראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה.
קודם לכן שימש כמפקד חטיבת שומרון, גדס"ר גולני ומפקד בא"ח גולני.
סיסו התגייס לצה"ל, ושובץ בגדוד 51 של חטיבת גולני עבר מסלול של לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
ב-20 בדצמבר 2007, במהלך מבצע צלול כיין, שביצע גדוד 51 של חטיבת גולני במחנה הפליטים אל-מע'אזי שבמרכז רצועת עזה, תקפו מחבלים מבנה בו שהתה מחלקה 4 של פלוגת החוד של הגדוד, מהירי נפגעו מספר לוחמים ומפקדים.
חוליית מחבלים ניסתה להסתער לעבר המבנה בו שהה הכוח.
מפקד המחלקה, סיסו יחד עם לוחם נוסף, סמ"ר דור אבן, הסתערו לעבר החוליה, ופגעו באחד המחבלים, ויצאו שוב להסתערות וחיסלו את החוליה.
על תפקודו הוענק לו צל"ש אלוף ממפקד פיקוד הדרום.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גולני, תחת פיקודו הגדוד הוסב ממתכונת גדס"ר לסיירת.
סיסו שירת עד שנת 2019 כמפקד הסיירת.
לאחר מכן מונה למפקד בא"ח גולני.
לאחר מכן מונה למפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי.
בשנת 2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שומרון.
בתקופתו שינה את התנהלות החטיבה לפעילה ונוכחת יותר
במרץ 2024 סוכם לתפקיד ראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה.
שמעון צלקה (1947 – 13 באוגוסט 2011) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקשר ולעיתים הקיצוני ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
שמעון צלקה גדל ביפו ובילדותו הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו.
עם פתיחת עונת 1964/1965 בליגה הלאומית העלה אותו המאמן נוטקו ולב לקבוצה הבוגרת עוד בטרם מלאו לו 17 שנים.
הוא שיחק כקשר ולעיתים כקיצוני ויועד למשבצת של בובי קלמי אשר רצה לעזוב את הקבוצה וסבל מבעיות משמעת.
צלקה התבלט כקשר מחונן והוביל את מרכז השדה היפואי, בעיקר בתקופתו של יצחק שניאור בקדנצייה השנייה שלו כמאמן הקבוצה.
עם זאת, במחצית השנייה של שנות ה-60 הפכה יפו לקבוצת מרכז טבלה, סבלה מבעיות כלכליות וצלקה חיפש לא אחת את עתידו מחוץ לישראל.
במהלך עונת 1969/1970 בליגה הלאומית אומנה מכבי יפו על ידי איינשטיין קליש ובסיומה ירדה הקבוצה לליגה א' שהייתה השנייה בישראל.
עוד במהלך העונה, החליט צלקה לעזוב את הקבוצה והכניס את עצמו להסגר.
מנהלי מכבי רמת עמידר פנו להנהלת מכבי יפו, והצליחו לשכנע אותה לשחרר אותו כדי לעזור לקבוצה לעלות לליגה העליונה.
בינואר 1970 עבר שמעון צלקה למכבי רמת עמידר.
עמידר נכשלה במחזור הסיום לאחר שהפסידה להפועל חולון 1–2. חולון עלתה, ועמידר סיימה במקום השני בבית ונותרה בליגה א'.
באוגוסט 1970 נרכש על ידי הפועל חיפה לקראת עונת 1970/1971 בליגה הלאומית.
משחקו הראשון בשורות חיפה נערך ב-17 באוקטובר 1970 מול הפועל תל אביב.
צלקה שיחק בפועל בחיפה במשך שלוש עונות, עד למחזור האחרון של עונת 1972/1973 בליגה הלאומית, שנערך ב-5 במאי 1973 בו שיחק עם קבוצתו מול מכבי נתניה.
לאורך שנותיו בהפועל חיפה כבש שני שערים.
בעונת 1973/1974 בליגה הלאומית היה צלקה שחקן רשום בקבוצה, אך לא שיחק בפועל.
בראשית 1974 עזב צלקה את ישראל ועבר עם משפחתו לארצות הברית לרגל עסקיו.
בהמשך, שב לישראל ופתח עם אחיו הצעיר חנות נעליים.
שמעון צלקה הלך לעולמו ב-2011 והוא בן 64, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
שמעון פרץ (נולד ב-1 ביוני 1966) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש המועצה המקומית מיתר.
פרץ גדל בבאר שבע ולמד בתיכון מקיף א' בעיר.
התגייס לתפקיד לוחמה בגולני, עבר קורס קצינים ושימש במגוון תפקידי קצונה, בין השאר כמפקד מחלקה בבה"ד 1, סגן מפקד גדוד בגולני, וכקצין אגף המבצעים של עוצבת הגליל.
פרץ השתחרר משירות צבאי בדרגת סגן אלוף ולאחר מכן המשיך בשירות הביטחון הכללי.
נבחר לראשונה למועצת מיתר בבחירות המקומיות ב-2013. בבחירות 2018 התמודד לראשות המועצה וזכה במרב הקולות, אך הפסיד בסיבוב השני לשמעון מזוז.
פרץ כיהן כראש האופוזיציה והסתכסך משפטית עם ראש המועצה.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2024 הכריז על מועמדותו לראשות המועצה בראשות סיעת "ביחד", וגבר על ראש המועצה המכהן מזוז ומועמדים נוספים, כשהוא מקבל כ־42% מהקולות.
לאחר שלא הצליח להעביר את תקציב 2025, החליט משרד הפנים לפזר את המועצה ולמנות ועדה קרואה, אולם להשאיר את פרץ בתפקיד.
פרץ הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני בביטחון לאומי ומדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
שמעון גריגורייביץ' סמוטריצקי הוא לוחם MMA ישראלי.
סמוטריצקי נולד וגדל בחולון, בנם של גריגורי ואינסה שעלו לישראל בשנות ה-90, ואחיו הצעיר של ארטיום.
קיבל דחיית שירות מצה"ל על תקן ספורטאי מצטיין.
בגיל 4 החל ללמוד ג'ו ג'יטסו ברזילאי, במועדון בו התאמן עד גיל 12. בגיל 13 הוא נחשף לענף ה-MMA דרך אחיו הגדול ארטיום והחליט להתאמן בו.
שנה לאחר מכן הצטרף למועדון MMA כדי להתמקצע בתחום, וחזר להתאמן בג'ו ג'יטסו.
בגיל 14 הוכתר כאלוף ישראל בג'ו ג'יטסו.
סמוטריצקי החל את קריירת ה-MMA המקצוענית שלו בשנת 2016. בקרב הראשון שלו נגד נדב גנון, שנערך באשדוד, סמוטריצקי ניצח לאחר נוקאאוט טכני.
עד 2018 הוא כבר זכה בארבעה קרבות בישראל, אך החליט לעבור לאירופה כדי להתפתח עוד מבחינה מקצועית.
הוא פנה למאמן ה-MMA האירי ג'ון קבאנה, והצטרף למכון Straight Blast Gym שבדבלין .
כשעבר לאירלנד הוא הופיע בבכורה באירוע של , הארגון השני בגודלו בעולם לאמנויות לחימה משולבות.
הקרב הראשון בו השתתף במסגרת הארגון נערך ב-15 בנובמבר 2018, באירוע בלאטור 209, בהיכל מנורה מבטחים, תל אביב מול הלוחם לוי מתן.
סמוטריצקי ניצח בסיבוב השלישי בהחלטת השופטים פה אחד.
בשנת 2019 סמוטריצקי עבר להתגורר בעיר יקטרינבורג, ושם הצטרף למועדון Archangel Michael Fight Club.
בספטמבר 2019 חתם סמוטריצקי על חוזה מול בלאטור.
ב-15 בנובמבר 2019, השתתף סמוטריצקי באירוע בלאטור 234 שנערך גם הוא בהיכל מנורה מבטחים, נלחם מול איליה חלאדקי וניצח אותו בסיבוב הראשון בנוקאאוט טכני.
את קרבו השמיני ערך ב-5 באוקטובר 2021, במסגרת תוכנית המועמדים של דיינה וייט ששמה לה למטרה לאתר לוחמים ראויים עבור ארגון ה-UFC.
בקרב הוא התמודד מול הלוחם הקנדי מייק מאלוט, והפסיד בסיבוב הראשון בהכנעה (חניקת גיליוטינה).
גם קרבו התשיעי שנערך ב-2 באוגוסט 2022 היה במסגרת התוכנית, ובו התמודד מול הלוחם האמריקאי בילי גוף, והפסיד בסיבוב הראשון בנוקאאוט טכני (אגרופים).
ב-27 באוגוסט 2023 השתתף סמוטריצקי לראשונה באירוע של הארגון , ובו התמודד מול הלוחם האמריקאי קינן ג'קסון.
ב-16 ביוני 2024 ערך את קרבו השני במסגרת הארגון, ובו התמודד מול הלוחם האמריקאי ארון פיליפס, וניצח פעם נוספת בסיבוב הראשון, בתום דקה.
נכון ליולי 2024, סמוטריצקי מחזיק במאזן תוצאות של אחד עשר ניצחונות ושני הפסדים.
ב-10 בינואר 2026 ניצח סמוטריצקי את ג'יימס פורטר במסגרת אירוע 120 של ארגון 559 Fights בלאס וגאס.
הקרב הוכרע בהחלטת שופטים אחידה בתום שלושה סיבובים.
ניצחון זה העלה את מאזנו של סמוטריצקי ל-12 ניצחונות מול 5 הפסדים וקטע רצף של שלושה הפסדים בקריירה המקצוענית שלו.
תאריךיריבסיבובזמןשיטהאירוערקורדתוצאה16 ביוני 2024 ארון פיליפס11:01נוקאאוט טכני (בעיטות ואגרופים)Fury Fighting Championship - Fury FC 92: Paac vs.
Vassell6-0-015 בנובמבר 2018 לוי מתן35:00החלטת שופטים (פה אחד)Bellator 209: Pitbull vs.
Sanchez5-0-020 בינואר 2018 עמוס לוי35:00החלטת שופטים (פה אחד)Israel MMA Challenge 24-0-027 בספטמבר 2017 רפאל ארונוב1N/Aנוקאאוט טכני (בעיטה לראש)Mix Fight Combat 33-0-018 במאי 2017 יורי קונסויץ22:32הכנעה (חניקה אחורית)KNO World Tour 12-0-020 בדצמבר 2016 נדב גנון14:40נוקאאוט טכני (אגרופים)Mix Fight Combat 21-0-0
שִׁמְעוֹן סְטִילִיטֶס היה סגפן נוצרי סורי, שהתפרסם בכך שחי 36 שנים על גבי במה קטנה בראש עמוד ליד חלב (בסוריה המודרנית).
כמה אחרים הלכו בעקבותיו (המילה היוונית סטיל פירושה "עמוד").
שמעון סטיליטס נחשב לקדוש על ידי נצרות קתולית מזרחית, נצרות אוריינטלית אורתודוקסית, נצרות אורתודוקסית והכנסייה הקתולית.
הוא ידוע רשמית כשמעון סטיליטס הזקן כדי להבדילו מ, ו.
קיימות שלוש ביוגרפיות מוקדמות עיקריות של שמעון.
הראשונה מביניהן נכתבה על ידי , בישוף , ונמצאת בחיבורו "היסטוריה דתית".
ביוגרפיה זו נכתבה במהלך חייו של שמעון, ותאודורטוס מספר על כמה אירועים שלטענתו היה עד להם.
המספר של ביוגרפיה שנייה מציג את עצמו כאנטוניוס, תלמידו של שמעון.
תאריך ומקור יצירה זו אינם ידועים.
השלישית היא מקור סורי, המתוארך לשנת 473 לספירה.
זו הארוכה מבין השלוש, והנלהבת ביותר בשבח שמעון; היא מציבה את שמעון בשורה אחת עם נביאים מהתנ"ך, ומציגה אותו כמייסד של הכנסייה הנוצרית.
שלושת המקורות מציגים סימנים של התפתחות עצמאית; אף על פי שכל אחד מהם עוקב אחר מתאר כללי דומה, כמעט ואין להם אירועים נרטיביים משותפים.
כל שלושת המקורות תורגמו לאנגלית על ידי רוברט דוראן.
הביוגרפיה הסורית תורגמה גם על ידי פרדריק לנט.
ייתכן שמקורות מסורתיים לחייו של שמעון סטיליטס מציגים באופן שגוי את יחסו ל.
מכתבים בסורית במוזיאון הבריטי המיוחסים לשמעון סטיליטס מצביעים על כך שהוא היה והתנגד לתוצאות ועידת כלקדון (ועידת כלקדון משנת 451 לספירה).
שמעון היה בנו של רועה צאן.
הוא נולד ב, כיום העיר בנפת אדנה בטורקיה.
סיס הייתה בפרובינקיה קיליקיה הרומית.
לאחר חלוקת האימפריה הרומית בשנת 395 לספירה, קיליקיה הפכה לחלק מהאימפריה הרומית המזרחית.
לפי תאודורטוס, שמעון פיתח קנאות לנצרות בגיל 13, בעקבות קריאה של הברכות.
הוא נכנס למנזר לפני גיל 16. מהיום הראשון, הוא הקדיש את עצמו לתרגול סגפנות כה קיצונית עד שאחיו לנזירות שפטו אותו כבלתי מתאים לכל צורת חיים קהילתית.
הם ביקשו משמעון לעזוב את המנזר.
שמעון הסתגר בבקתה למשך שנה וחצי, שם העביר את כל תקופת התענית בלי לאכול או לשתות.
כשיצא מהבקתה, הישגו נחשב לנס.
מאוחר יותר, הוא התמיד בעמידה רצופה כל עוד גופו יכול היה לשאת אותו.
אחרי שנה וחצי בבקתה, שמעון חיפש גבעה סלעית על מורדות מה שמכונה כיום "הר שייח' ברכאת", חלק מ.
הוא בחר לחיות במרחב צר, בקוטר של פחות מ-20 מטרים.
אבל המוני צליינים פלשו לאזור כדי למצוא אותו, לבקש את עצתו או את תפילותיו, והותירו לו זמן לא מספק לעיסוקיו הדתיים.
זה הוביל אותו בסופו של דבר לאמץ דרך חיים חדשה.
כדי להתרחק מהמספר ההולך וגדל של אנשים שבאו אליו לתפילות ועצות, והותירו לו מעט אם בכלל זמן לסגפנותו הפרטית, שמעון גילה עמוד ששרד בין הריסות ב הסמוכה (כיום תלעאדה שבסוריה).
כאשר שמעו הנזירים הזקנים שחיו במדבר על שמעון, שבחר בצורת סגפנות חדשה ומוזרה, הם רצו לבחון אותו כדי לקבוע אם מעשיו הקיצוניים מבוססים על ענווה או גאווה.
הם החליטו לצוות על שמעון, מתוך ציות, לרדת מהעמוד.
הם קבעו שאם לא יציית, הם יגררו אותו בכוח לקרקע, אך אם יהיה מוכן להיכנע, הם ישאירו אותו על עמודו.
שמעון הפגין ציות וענווה מוחלטים, והנזירים אמרו לו להישאר במקומו.
העמוד הראשון שעליו שמעון סטיליטס התיישב היה בגובה של קצת יותר מ-3 מטרים.
מאוחר יותר הוא העביר את משטח המגורים שלו לעמודים אחרים, כשהאחרון בסדרה היה, על פי הדיווחים, בגובה של יותר מ-15 מטרים מהקרקע.
בראש העמוד הייתה במה, אשר ההערכה היא שהייתה ברוחב של כמטר רבוע אחד, ומוקפת במעקה.
אדוארד גיבון, בספרו "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", מתאר את חיי שמעון באופן הבא:
אפילו על העמוד הגבוה ביותר שלו, שמעון לא היה מנותק מהעולם.
למעשה, העמוד החדש משך אליו עוד יותר אנשים, הן צליינים שביקרו אותו בעבר והן סקרנים.
שמעון היה זמין בכל אחר הצהריים לשוחח עם מבקרים.
באמצעות סולם, המבקרים יכלו לעלות לטווח דיבור.
ידוע שהוא כתב מכתבים, שחלק מתוכנם שרד עד היום, שהוא הדריך תלמידים, ושהוא גם הרצה בפני אלה שנאספו למטה.
הוא הטיף במיוחד נגד חילול הקודש וריבית קצוצה.
בניגוד לסגפנות הקיצונית שנהג בה, הטפותיו שידרו מתינות וחמלה, והיו בולטות בהיגיון בריא וחופש מפנאטיות דתית.
חלק גדול מהכהונה הציבורית של שמעון, בדומה לזה של סגפנים סורים אחרים, יכול להיחשב כבעל תפקיד מלכד מבחינה חברתית בהקשר של המזרח הרומי.
מול נסיגתם של בעלי אדמות עשירים לערים הגדולות, אנשים קדושים כמו שמעון פעלו כפטרונים בלתי משוחדים ובוררים חיוניים בסכסוכים בין איכרים ובתוך העיירות הקטנות יותר.
דיווחים על שמעון הגיעו להיררכיה הכנסייתית ולחצר הקיסר.
הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני ואשתו אליה אודוקיה כיבדו מאוד את שמעון והקשיבו לעצותיו, בעוד הקיסר לאון הראשון הקשיב בכבוד למכתב ששלח לטובת ועידת כלקדון.
נאמר גם ששמעון התכתב עם ז'נבייב הקדושה מפריז.
הפטריארך מאנטיוכיה (441–448) ביקר את הנזיר וערך את טקס הליטורגיה הקדושה על העמוד.
תיעד מקרה שבו שמעון גינה את נציב הקיסר, , בפני הקיסר תאודוסיוס השני, בטענה שהוא מעודד עובדי אלילים ויהודים ומערער את מעמד הנוצרים.
תאודוסיוס פיטר בעקבות זאת את אסקלפיודוטוס.
פעם אחת כששמעון חלה, תאודוסיוס שלח שלושה בישופים להתחנן בפניו שירד ויאפשר לרופאים לטפל בו, אך שמעון העדיף להשאיר את ריפויו בידי אלוהים, וזמן קצר לאחר מכן הוא החלים.
חומה כפולה הוקמה סביבו כדי למנוע מהמון האנשים להתקרב יתר על המידה ולהפריע לריכוז תפילתו.
נשים לא הורשו בדרך כלל לעבור את החומה, אפילו לא אימו שלו, שלה לדברי הדיווחים אמר: "אם נהיה ראויים, נראה זה עם זה בחיים הבאים".
היא קיבלה זאת, נשארה באזור, ואימצה את חיי הנזירות של שתיקה ותפילה.
כשמתה, שמעון ביקש שארונה יובא אליו, והוא נפרד בכבוד מאימו המתה.
הדיווחים חלוקים בנוגע למשך הזמן שבו חי שמעון על העמוד, עם הערכות הנעות בין 35 ל-42 שנים.
הוא נפטר ב-2 בספטמבר 459. תלמיד מצא את גופתו כפופה בתנוחת תפילה.
פטריארך אנטיוכיה, , ערך את הלווייתו של הנזיר בפני קהל עצום.
הוא נקבר לא הרחק מהעמוד.
שמעון נתן השראה למחקים רבים.
במשך המאה הבאה, סגפנים שחיו על עמודים, כלומר סטיליטים, היו מראה נפוץ ברחבי הלבנט הנוצרי.
הוא מונצח כקדוש בכנסייה הקופטית האורתודוקסית, שם חגו חל ב-29 ב.
הוא מונצח ב-1 בספטמבר על ידי הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות והכנסיות הקתוליות המזרחיות, וב-5 בינואר בכנסייה הרומית-קתולית.
תחרות התפתחה בין אנטיוכיה לקונסטנטינופול על החזקה בשרידיו של שמעון.
הבכורה ניתנה לאנטיוכיה, וחלק גדול משרידיו נשארו שם כהגנה על העיר הלא מוקפת חומה.
מטבעות זיכרון של צליינים של שמעון סטיליטס נמצאו ברחבי האימפריה הביזנטית, מה שמעיד על פופולריות של ההערצה כלפיו.
חורבות המבנה העצום שהוקם לכבודו וידוע בערבית כקלעאת סמעאן ("מצודת שמעון") עדיין ניתנות לצפייה.
הן ממוקמות כ-30 ק"מ צפון-מערבית לחלב () ומורכבות מארבע בזיליקות שנבנו ממרכז של חצר מתומנת לכיוון ארבע רוחות השמיים, ויוצרות צלב גדול.
במרכז החצר ניצב בסיס הסטייל (עמוד) שעליו עמד שמעון.
ב-12 במאי 2016, דווח כי העמוד בתוך הכנסייה נפגע מטיל, שנורה ככל הנראה על ידי מטוסים רוסיים שתמכו בממשלת סוריה במלחמת האזרחים.
חייו של שמעון סטיליטס נתנו השראה לפואמה משנת 1842 מאת אלפרד טניסון, "שמעון סטיליטס הקדוש" (St.
יצירות מודרניות המבוססות על חיי הקדוש כוללות את סרטו של לואיס בוניואל משנת 1965 "", האופרה של הנס צנדר משנת 1986 "סטפן קלימקס" (Stephen Climax) והסרט "בחוות סאצ'ם" (At Sachem Farm) משנת 1998.
ספרו של ג'יימס המילטון-פטרסון "ג'רונטיוס" (Gerontius), יצירה בדיונית המבוססת על מסעו האמיתי של סר אדוארד אלגר לברזיל בשנת 1923, כולל קטע חלום שבו עוזרו של הנזיר, ראחות, גובה מ"חולמים" תשלום כדי שיוכלו לעלות לראש העמוד ולשוחח עם הסגפן.
יראה מתערבבת באימה כאשר "ראש המבקר שוקע לגובה זוג כפות רגליים מפלצתיות, שמבוהנותיהן הרקובות מתפתלות ציפורניים צהובות".
שמעון (סניה) סירקין (20 באפריל 1906, כ"ה בניסן ה'תרס"ו – 19 בפברואר 1982, כ"ו בשבט ה'תשמ"ב) היה מהנדס ישראלי, פעיל ההגנה וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
עוטר בעיטור המופת על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
סירקין נולד ב-20 באפריל 1906 בקייב בשם סניה סירקין לנחום סירקין, חבר מרכז ההסתדרות הציונית ברוסיה והמנהיג שלה באוקראינה, ולצציליה לבית טיומקין.
בנערותו למד בגימנסיה בקייב, ובהמשך למד הנדסה בפוליטכניון הנובר והוסמך ב-1925 כמהנדס מכונאי.
באוגוסט 1925 עלה לארץ ישראל, והחל לעבוד כמהנדס יועץ ושימש מהנדס במחלקת תכנון של ההגנה.
בשנת 1932 הקים משרד מהנדסים יועצים.
בין השאר היה מהנדס הבנייה של החוסמסה.
בשנת 1940 התנדב לשרת בצבא הבריטי ובמהלך מלחמת העולם השנייה שימש מפקד יחידת תפעול הנמלים 1039 ששירתה את התקדמות הארמייה השמינית במהלך המערכה בצפון אפריקה.
סירקין שימש בתפקיד זה עד 1946.
במהלך מלחמת העצמאות שימש מפקד חיל המשמר של תל אביב וראש אכ"א/2. בשנת 1951 מונה לנספח צבאי בארצות מערב אירופה בדרגת אלוף-משנה, וישב בפריז.
בשנת 1955 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
אחרי שחרורו עסק בהנדסת מים והיה מהבולטים שבמתכנני מגדלי המים בישראל.
בנוסף היה פעיל באיגוד המהנדסים ובוועדות שונות.
במהלך מלחמת ההתשה התגייס מחדש לצה"ל ושירת כקצין ההנדסה של עוצבת סיני במשך שמונה חודשים.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף סירקין לאוגדת שרון, והיה אחראי להובלת אמצעי הצליחה.
על התנדבותו ופועלו במהלך המלחמה הוענק לו עיטור המופת.
בשנת 1976 התנדב סירקין שוב לחזור לצבא הקבע ומונה אחראי על ההתנדבות בסדנאות חיל חימוש במחוז המרכז.
סירקין נפטר ב-19 בפברואר 1982 והובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
להנצחתו קוימה הרצאה שנתית במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים.
שמעון רוקח (כ"ג בסיוון ה'תרכ"ג, 10 ביוני 1863 – י"ב בשבט ה'תרפ"ב, 10 בפברואר 1922; כונה גם השיח' או הש"ר, על פי ראשי תיבות שמו) היה ממייסדי נווה צדק, משכונותיה הראשונות של תל אביב, כתב "הצבי" ופעיל ציבור בארץ ישראל.
נכדו של ישראל ב"ק, אחיו הצעיר של אליעזר רוקח ואביהם של ישראל רוקח ויצחק רוקח.
רוקח נולד וגדל בירושלים, להורים חסידים בני היישוב הישן.
מצד אביו, יצחק רוקח, היה צאצא של הרב אלעזר רוקח אשר עלה לארץ מפולין בשנת 1740. סבו של שמעון (מצד אמו מרים), היה הרב ישראל ב"ק.
דודו היה ניסן ב"ק, הממונה על כולל החסידים בירושלים.
ב-1884, והוא בן 21, עבר ליפו, לאחר שהתבקש על ידי אביו, אשר קיבל מהשלטונות העות'מאנים את הזיכיון על גביית "מס המרכבה" ("בדל-אל-קרוסה"), לנהל את גביית המס בדרך בין יפו לירושלים, בח'אן בשער הגיא.
שמעון נחל הצלחה בענייני הכספים ויכול היה גם להתפנות לפעילות ציבורית למען קהילת יהודי יפו.
באותה שנה הקים יחד עם רעייתו, רחל לבית מנכין, ואחיו, אליעזר רוקח, את אגודת "בני ציון".
מטרת האגודה הייתה סיוע לנזקקים שבין תושבי יפו היהודים.
"בני ציון" הייתה האגודה הציבורית הראשונה ביישוב היהודי ביפו.
עת ששימש כראש קהילת יהודי יפו, ב-1886, הקים רוקח ביחד עם אחיו ודוד אביטבול את אגודת "עזרת ישראל", שמטרתה הייתה לסייע לעולים המגיעים ביפו, ולצמצם את ממדי העזיבה והחזרה לאירופה בקרבם ולשם מתן פתרון לבעיית הצפיפות ההולכת וגדלה בעיר.
האגודה אף ניסתה לאחד את הקהילה היהודית-אשכנזית ביפו, שהייתה מפוצלת בין חסידים ומתנגדים.
בנוסף, האגודה הקימה את בית החולים היהודי הראשון ביפו (בית החולים שער ציון) ואת הספרייה הראשונה בעיר, "שער ציון" (שלימים הפכה לספריית בית אריאלה).
רוקח הכיר היטב את תהליך היציאה מן החומות כפי שהתרחש בירושלים בעת ששהה בה, והחליט להציע לתושבי יפו תהליך דומה.
48 איש נרשמו לאגודה, ויחדיו הקימו ב-1887 את שכונת נווה צדק על קרקעות שמכר להם, בתנאים נוחים ביותר, אהרון שלוש.
ב-1903 היה ממקימי אגודת "פרדס" וניהל אותה במשך כעשרים שנה.
בשנת 1905 ביחד עם פרץ פסקל וכמה אנשים נוספים הקים את פרדס "בחריה" שהיה הפרדס הגדול ביותר בארץ על שטח של כ-600 דונם.
בתקופת גירוש יהודי תל אביב-יפו על ידי הטורקים שהחל באפריל 1917 עמד שמעון רוקח ביחד עם מאיר דיזנגוף, מנחם יצחק קליונר, בצלאל יפה ואחרים בראש ועד ההגירה המרכזי של מגורשי תל אביב שלקח על עצמו את הטיפול בענייני המגורשים.
שמעון רוקח נפטר בשנת תרפ"ב בווינה, אליה נסע להתרפא.
הובא לקבורה בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב.
"בית שמעון רוקח" הוקם בנווה צדק בשנת 1887 ותוכנן על ידי אדריכל אוסטרי.
הוא היה מהמפוארים בשכונה, וכלל כיפת נחושת.
כיום עומד ברח' רוקח מס' 36. נכדתו של שמעון רוקח, הפסלת לאה מג'רו מינץ, החלה בשיפוץ הבית בשנת 1982 באופן עצמאי,
היה נשוי לרחל, ולהם חמישה ילדים:
חנה - נישאה לרופא לאון מג'רו, לבני הזוג נולדה הבת לאה, לימים פסלת וציירת.
יצחק - מנהל אגודת "פרדס", מייסד "הסינדיקט לתפוזי יפו" וחבר התאחדות האיכרים.
ישראל - ראש עיריית תל אביב.
על שמו רחוב שמעון רוקח בשכונת בית ישראל בירושלים.
שמעון רָאבִידוֹבִיץ' (רבידוביץ; ביידיש: שמעון ראַווידאָוויטש; בפולנית: Simon Rawidowicz; ד' בחשוון תרנ"ז, 11 באוקטובר 1896, גְרַיֶיבוֹ, פלך סובאלק, האימפריה הרוסית – כ"ב תמוז תשי"ז, 23 ביולי 1957, וולת'ם, מסצ'וסטס) היה הוגה דעות, היסטוריון, סופר וחוקר עברי.
ראבידוביץ' הוא אחד החוקרים וההוגים העבריים החשובים והפחות מוערכים במאה ה-20. תרומתו נדחקה ונשכחה, בעיקר מכיוון שתפיסתו המרכזית על אודות תפקידה של הגולה בחיי העם היהודי סתרה את תפיסתם של ציוני ארץ ישראל.
להכרה זכה מפי גדולים, בהם דוד בן-גוריון, רק לאחר מותו.
נולד בעיירה גְרַיֶיבוֹ (Grajewo) שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין), בנם הרביעי משמונה של חנה בתיה לבית רמבלינקר ושל חיים יצחק ראביד (ראבידוביץ') (1863–1936).
אביו היה איש תורה ועבודה, נצר למשפחתו של שלום שכנא, שהיה רב חשוב בפולין ואב"ד בלובלין במאה ה-16 (מכאן נגזר שם המשפחה).
חיים יצחק ראביד, בוגר ישיבת לומז'ה וישיבת מיר, היה סוחר וציוני נלהב, אשר שימש מורשה "הוועד האודיסאי" בעירו וציר מטעם "המזרחי" לקונגרס הציוני השביעי (בזל 1905).
בקונגרס זה התנגד ראביד לתוכנית אוגנדה, למרות עמדת מפלגתו.
בן 14 כיבד שמעון ראבידוביץ את רצונו של אביו ויצא ללמוד בליטא בישיבת לידא של הרב ריינס, למרות רצונו ללמוד בקורסים הפדגוגים למורים בגרודנה.
כעבור שנה חזר לגרייבו, ולמד תלמוד בבית המדרש מפי הרב משה אביגדור עמיאל (מראשי "המזרחי" ולימים רבה הראשי של תל אביב).
כבר בהיותו בן 18 הפך למורה נערץ לעברית בקרב חובבי שפת עבר ב"חדר מתוקן".
יחד עם אחיותיו הגדולות, רבקה ושפרה, יזם "קורסים עבריים למבוגרים", הקים להקת חובבים "בימה עברית" ותרגם מחזות לעברית.
ראבידוביץ' היה חבר בתנועת "צעירי ציון", כתב מאמרים לביטאונה והיה מרצה מבוקש ומתפלמס קנאי אל מול היידישיסטים במלחמת הלשונות.
אחיו, יעקב ראביד, עלה לארץ בגפו ב-1909, בהיותו בן 16, והיה בין התלמידים הראשונים בגימנסיה העברית הרצליה החדשה.
מאוחר יותר התנדב יעקב לגדודים העבריים ונלחם בקרב גליפולי.
בשנות ה-30 שימש יושב-ראש "הסתדרות חניכי גימנסיה הרצליה".
לימים עבר להתגורר בניו יורק ושימש שם כרופא פתולוג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניטשו באזור הימות המאזוריות בצפון פולין, עדיין תחת שלטון האימפריה הרוסית, קרבות קשים בין הצבאות הרוסי, הגרמני והאוסטרי.
גרייבו נפגעה קשה, ומרבית רכושו של האב אבד.
המשפחה עקרה לעיר ביאליסטוק, שם נפטרה האם ממחלה ב-1920.
לאחר ששיקם האב את עסקיו, זכה להגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל עם חמישה מילדיו.
יחד הם הקימו משק חקלאי במושב מרחביה.
חיים יצחק ראביד עבד בשדה יום יום, למרות גילו המבוגר, ובמקביל שקד על כתיבת ספרו "מרחבי יצחקי" (חידושים, באורים ויישובים בדברי רש"י ז"ל לסדר התלמוד; הוצאת "תורה", מושב מרחביה, תרפ"ט), שהספיק לפרסם טרם מותו.
לימים התפזרו הבנים הצעירים בארץ והקימו יישובים, משפחות ומשקים בפרדס חנה, באר טוביה, עפולה, תל אביב, רקפת, כוכב מיכאל, רחובות, רשפון וערד.
ראבידוביץ' לא עלה לארץ, אלא שם פעמיו לברלין כבר ב-1919, כמו משכילים יהודים ממזרח אירופה לפניו, שם עמד בבחינות הבגרות והתקבל ללימודים באוניברסיטת ברלין.
במקביל ללימודיו הפך דמות פעילה ומרכזית בשדה התרבותי ובקרב הקהילה היהודית בעיר.
הוא ניהל את "בית העם", ייסד הוצאת ספרים בשם "עיינות" (1922), ערך את כתב העת "התקופה" בהוצאת שטיבל ופרסם מאמרים בעיתונים שונים בדבר שאלות העם היהודי בארץ ישראל ובגולה, תרבותו, שפתו ועתידו.
ב-1920 שימש ציר מטעם מפלגת "הפועל הצעיר" בברלין בוועידה העולמית של המחנה הציוני-הסוציאליסטי בפראג.
עם עלייתם ארצה של ביאליק ועגנון ב-1924, בעקבות התמוטטות עסקי הוצאת שטיבל, הפך ראבידוביץ' לדמות המרכזית במעגל "ההבראיסטי" בשנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר.
הוא ערך כתבי-עת ואסופות מאמרים ("התקופה" בהוצאת שטיבל, "המצודה" בהוצאת אררט), כתב מאמרים שונים ("העולם", "מאזנים" ועוד), והוציא לאור את ספר דובנוב (אררט 1954), ואת מורה נבוכי הזמן לרנ"ק (עיינות, ברלין תרפ"ד).
ראבידוביץ' הוזמן לערוך את החטיבה היהודית-גרמנית של כתבי משה מנדלסון לרגל שנת המאתיים להולדתו (Mendelssohn, Moses: Gesammelte Schriften.
הכרך הראשון מתוך ארבעה יצא לאור ב-1930.
ראבידוביץ' חבר לסופרים נוספים, ובראשם ביאליק, ולאנשי רשת בתי הספר "תרבות" בפולין, וייסד ב-1931 את מושא חזונו: "ברית עברית עולמית" – ארגון מתנדבים ואנשי רוח לקידום והפצת השפה העברית ולחיזוק הקהילה היהודית בגולה באמצעות פעולות תרבות.
ראבידוביץ' היה חבר הוועד המנהל של "הברית" ומנהלה בפועל.
ה"ברית" – או בשמה המוקדם: "הכנסייה העברית" – ערכה ביוזמתו כינוסים, קידמה תוכניות חינוך, תמכה במו"לים והוציאה לאור ספרים (לוינסון: תולדות התנועה העברית בגולה, ורשה תרצ"ה) וכן ביטאון משלה: "עם וספר" (ירושלים 1936–1995).
ב-1934 נתגלעה מחלוקת בין הוועד המרכזי, שמרכזו בברלין התפצל בינתיים למספר ועדים בוורשה, בלונדון ועוד, ובין הוועד בתל אביב בעניין מיקומו של הוועד המרכזי, בגולה או בא"י, עד כדי ניתוק יחסים גמור והליכה בשני נתיבים שונים.
לימים יוחסה הקמת הברית באופן בלעדי לביאליק, רוזנפלד ולטשרניחובסקי, ולראבידוביץ' לא הועילו מחאותיו המנומסות, וגם לא תמיכת ידידים כזלמן שזר, מערכת "דבר" ואחרים, ושמו – בהקשר זה לפחות – נשכח (או הושכח).
באופן רשמי ה"ברית" פעלה גם לאחר קום המדינה, אך השפעתה הייתה שולית.
ב-1926 השלים ראבידוביץ' את מחקרו לשם קבלת תואר דוקטור בפילוסופיה, והתחתן עם ד"ר אסתר קליי (1900–1980), חוקרת סרטן ובתו של עו"ד אלפרד קליי, שהיה ממנהיגי ציוני גרמניה.
מחקרו על הפילוסוף הגרמני לודוויג פוֹיֶרְבאך נחשב לאחד היסודיים על אודותיו, ושימש בסיס לספר מקיף (Rawidowicz, S., 1964, Ludwig Feuerbachs Philosophie: Ursprung und Schicksal, 2nd ed, Berlin: Walter de Gruyter) שהוציא ראבידוביץ ב-1931. הספר היה בין העולים על המוקד ב"ליל הבדולח" ונדפס מחדש ב-1964.
באותן שנים עבד ראבידוביץ' לפרנסתו כספרן בספריית הקהילה היהודית.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נענה לעמדתה הנחרצת של רעייתו ועקר לאנגליה, שם מצא פרנסה בלתי מספקת כחוקר ומרצה במוסדות השכלה גבוהה בלונדון ובלידס.
באותן שנים גיבש את תפיסתו, בעקבות אחד העם, בנוגע ההכרח לקבל את הגולה כמצב נתון, ומכאן שיש להשקיע משאבים בחיזוק הגולה כמרכז רוחני לעם היהודי במקביל, ולא על חשבון, המרכז בארץ ישראל.
תפיסה זו, שספגה ביקורת מצד ציוני ארץ-ישראל, ואפילו מצד בני משפחתו שלו, באה לידי ביטוי בספרו "בבל וירושלים" (אררט, ירושלים תשי"ז).
בשנים תש"ג–תשי"ד ערך את כתב העת "מצודה – קובץ לשאלות החיים למדע ולספרות" באוקספורד, בסיועו של נפתלי וידר.
ראבידוביץ' שהה באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, וב-1948 הוזמן לשיקגו לשמש שם מרצה.
גם כאן לא שבע נחת ממעמדו ומהיעדר הזדמנויות מחקר להן התאווה.
גם מצבו הכלכלי העיק עליו, בעיקר לנוכח השקעותיו בישראל שירדו לטמיון.
את אחיו ואחיותיו כמעט ולא פגש, עקב הריחוק, אך הקפיד לנהל אתם התכתבות ענפה ופעילה שנשמרה אצל בנו.
רק בחורף 1951 הגיע ראבידוביץ' אל הנחלה לה ייחל, והוזמן לייסד את הפקולטה לחקר המזרח הקרוב ומדעי היהדות באוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון.
בברנדייס התבלט שוב במרצו ופועלו, ושקד על מחקריו על נחמן קרוכמל והרמב"ם ועל קידום תלמידיו.
החשש המתמיד מפני איומים חיצוניים על עצם הקיום הוכיח בעבר ויוכיח בעתיד, לתפיסתו של ראבידוביץ', שהיא שעמדה לאבותינו, ולא אחד בלבד עמד עלינו לכלותינו, אלא שבכל דור ודור עומדים עלינו לכלותינו, והקדוש ברוך הוא מצילנו מידם.
ראבידוביץ' פרסם גם את החיבורים "שיחותי עם ביאליק" (דביר, ירושלים 1983), עיונים במחשבת ישראל (הוצאת ראובן מס, ירושלים 1969) ו"פנקס שיקגו" (The Chicago Pinkas Chicago, College of Jewish Studies, 1952).
ראבידוביץ' נפטר מהתקף לב בגיל שישים בכ"ב בתמוז ה'תשי"ז (23 ביולי 1957) בווֹלת'ם, מסצ'וסטס.
בנו, בנימין חיים יצחק ראביד, הוא פרופסור באוניברסיטת ברנדייס.
שמעון שטרית (נולד ב-1 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
פרופ' שטרית נולד בארפוד שבמרוקו, הילד התשיעי למשפחה בת 11 בנות ובנים, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 3. המשפחה שהתה בשער העלייה, ולאחר מכן התגוררה במשך שמונה חודשים באוהלים בפרדס חנה.
בהמשך התגוררה המשפחה בטבריה, שם גדל והתחנך.
תחילה שהתה המשפחה באוהלים ובפחונים ואחר כך עברה לגור בשיכונים.
למד בתחילה בתלמוד תורה ע"ש ביבס, ולאחר מכן בבית הספר הממלכתי ע"ש ארליך.
בגיל 13 הוכתר כחתן חידון התנ"ך לילדים בשנת 1959. בן-גוריון העניק לו את הפרס וביקר בביתו בשיכון ד' בטבריה.
בעקבות הביקור כתב עליו בן-גוריון: "עילוי".
שטרית עסק בלימוד התנ"ך גם בהמשך חייו.
הוא היה חבר בחוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה שהתקיים מאז ימי בן-גוריון, בראשות פרופסור חיים גבריהו בשנים 1980–1982, וכיהן כחבר בצוות השופטים בחידון התנ"ך הבינלאומי בירושלים בשנים 1981 ו-1993. כיהן כשופט בחידון התנ"ך "אלוף האלופים" 2018, לצידו של הראשון לציון יצחק יוסף.
את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין, ולאחר מכן למד משפטים לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית, ודוקטורט באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית.
באוניברסיטה העברית למד גם לימודי שפה וספרות ערבית.
עבד כמרצה למשפטים באוניברסיטה העברית, ובין השנים 1974–1977 היה יושב ראש ארגון המרצים.
בשנת 1984 התמנה לפרופסור חבר, ובשנת 2001 התמנה לפרופסור מן המניין.
פרסם 30 ספרים ולמעלה מ-150 מאמרים מדעיים בתחום המשפטים.
ספריו ומחקריו מצוטטים על ידי בתי משפט עליונים בכל העולם.
בין השנים 1984–1988 היה חבר מליאת רשות השידור, בשנים 1986–1988 היה חבר דירקטוריון בנק לאומי, שימש גם יו"ר מועצת המנהלים של "משען" – רשת בתי אבות של ההסתדרות, וכן היה יו"ר המכון האפרו-אסיאני לשיתוף פעולה בין-לאומי בשנים 1988–1992.
בשנת 1988 נבחר כנסת ה-12 מטעם המערך, וכיהן כחבר ועדת הכספים ויו"ר ועדת משנה לביטוח וכן כחבר ועדת החוקה, חוק ומשפט.
בשנים אלו כיהן במקביל כיו"ר מועצת המנהלים של המכון האפרו-אסיאני של ההסתדרות (1988–1992).
ב-1992 נבחר שוב והתמנה לשר בממשלתו של יצחק רבין.
כיהן כשר הכלכלה והתכנון, שר המדע והטכנולוגיה, שר הדתות והשר הממונה על הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
הוא ואריה דרעי היו הנמנעים היחידים בהצבעה על הסכמי אוסלו בממשלה, ובכנסת הצביע בעד ההסכם.
בשנת 1994 זכה באות אמיתי של אגודת אמיתי להגנה על טוהר מידות ומנהל תקין.
ב-1998 התמודד על ראשות עיריית ירושלים מול ראש העיר המכהן אהוד אולמרט, במסגרת הסיעה "ירושלים אחת" (בעבר סיעתו של טדי קולק), אך הפסיד כשקיבל כרבע מקולות המצביעים.
רשימת "ירושלים אחת" בראשותו זכתה בשני מושבים, לעומת שלושה מושבים שזכתה רשימתו של אהוד אולמרט.
שטרית נשוי למרים, עובדת סוציאלית, ולהם ארבעה ילדים.
בין השנים 1998–2003 כיהן כממלא-מקום ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט.
ב-2005 התמנה על ידי נשיא המדינה לכהן בוועדה לבחינת מבנה הממשל בישראל.
בשנת 2008 החליט לשוב ולהתמודד על מקום ברשימת העבודה בבחירות לכנסת ה-18, ושובץ במקום ה-31 ברשימה.
לאחר הקמת מפלגת העצמאות תמך בה.
בתקופת כהונתו בממשלת רבין (1992), יזם את הקמת המפעל לפיתוח חברתי לעידוד תרומה של עסקים למען החברה.
במסגרת זו יזם את פרויקט מחשב לכל ילד.
עד שנת 2024 העניק הפרויקט 146,000 מחשבים למשפחות הראויות לעידוד.
בתפקידו כשר הדתות טיפל במצוקת פסולי החיתון, חתם על "חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, תשנ"ו-1996", הנהיג קבורה חילונית, שוויון בהקצבות, פעל להסדרה של אגרות הנישואין.
כשר הכלכלה קידם שוויון נשים בוועדה לקידום נשים.
הוא קידם שוויון ללא-יהודים (הקצאת משרות מיוחדות בשירות המדינה, תרגום המכרזים לשירות המדינה) ויזם תגבור הקצבות במשרד הדתות לעדות הלא-יהודיות ותוכנית לשיפור התקציבים לשירותי הדת לעדות הלא יהודיות (תוכנית "משפט אחד").
הופיע בתדירות גבוהה ברשתות טלוויזיה בינלאומיות, כולל ברשתות טלוויזיה בערבית, ובמיוחד בתקופת מלחמת חרבות- ברזל.
כשר הדתות היה אדריכל ההסדר והאחדות בעדה הדרוזית אחרי עימותים קשים בעקבות פטירת מנהיג העדה דאז שייח' אמין טריף (1995–1996).
כשר ממונה העניק הזיכיונות לזכיינים בערוץ 2 (רשת, קשת וטלעד, 1993) וביסס הערוצים המסחריים בתקשורת.
גיבש את ההסדר להקמת המדרוג של הטלוויזיה, וקישר בין כל הגורמים (הערוצים המסחריים, רשות השידור, ארגון הפרסומאים, ארגון המפרסמים ועוד).
היה יושב ראש הלובי החברתי בכנסת ויוזם רפורמות בתחום החברתי; חוק הערבות, חוק הגבלת ריבית בשוק האפור, החזרת קצבת ילד ראשון ושני, הגבלת מעצר חייבים והגבלת גובים פרטיים.
כיושב ראש הלובי החברתי פעל במאבק למען חסרי הדיור ונפגעי המשכנתאות בשנות ה-1990.
כיו"ר הלובי החברתי ניהל מאבק מוצלח להעלאת יהדות אתיופיה במבצע שלמה ב-1990–1991, וכשר הדתות פעל לשיפור מעמד הקייסים והרבנים של העדה האתיופית.
כשר הכלכלה הוביל פעילות לקידום הגליל והנגב, ויזם את חקיקת "חוק רשות פיתוח הגליל, תשנ"ג-1993".
כדירקטור בבנק לאומי הוביל מאבק נגד חוזי שכר מופרזים של בכירי הבנק בראשות ארנסט יפת שניהל את הבנק שנים רבות, והביא לפירוק של הדירקטוריון שלא תמך במאבקו.
כיהן כמ"מ ראש עיריית ירושלים ויזם פרויקטים חברתיים ופרויקט פיתוח בירושלים.
מוביל פורומים המעודדים שימור מסורת והמורשת היהודית בראיה מודרנית כגון "פורום ראש חודש" שנוסד בשנת 1990
ב-1979 ייצג בבג"ץ את תנועת האוהלים במחאת "אוהל מורה".
בשנת 1980 ייצג בבג"ץ את מחאת תנועת צל"ש, בראשות ויקי שירן, נגד הסדרה "עמוד האש".
ב-1981 ייצג בבג"ץ את יוצאי ואדי סליב ברחוב אימבר בחיפה במאבקם לשיפור תשתיות.
מכהן כנשיא האיגוד הספרדי העולמי המטפח מורשת יהדות ספרד.
מוביל במשך שנים רבות מאבק להענקת יוקרה לחלוציות של מייסדי ערי הפיתוח והמושבים בשנות ה-50 וה-60 .
בשנת 2000 פתח במאבק משפטי נגד מכירת השליטה בחברת שיכון ובינוי לחברת "אריסון השקעות" (בבעלות תד אריסון), שנעשתה במחיר נמוך בהרבה משוויה האמיתי.
המכירה נעשתה ב-1996 על פי שווי שוק של 300 מיליון שקל בלבד, למרות הערכות שווי שנתנו לחברה ערך כפול, בין השאר לא נלקח בחשבון ערך הקרקעות שהחזיקה.
שנתיים אחר כך הנפיק אריסון את החברה לפי שווי של 970 מיליון שקל.
את המכירה הוביל חיים רמון שהיה מזכ"ל ההסתדרות באותה עת.
לאחר מאבק משפטי שנמשך שש שנים, קבע בית המשפט העליון שהמכירה הייתה 'כשרה'.
בשנת 2011 גובש הסכם קואליציוני בהסתדרות הציונית בדבר בחירתו של שטרית כיו"ר קק"ל, כמועמד מפלגת העצמאות.
בהסכם תמכו 75% מסיעות ההסתדרות הציונית אולם בסופו של דבר נמנעה בחירתו כתוצאה מהפילוג במפלגת העבודה.
לבסוף פסק בית המשפט שההסכם משנת 2011 אינו עדיף על הסכם קודם, משנת 2010, שנתן למפלגת העבודה את התפקיד.
בסופו של יום כל התנאים שגיבש שטרית בדבר הרכב המוסדות, כגון חלוקת התפקידים והמבנה הניהולי, קוימו, למעט מינויו שלו.
בנוסף כיהן כדירקטור בחברת אוצר התיישבות היהודים ובמועצה הישראלית לצרכנות, בנוסף כיהן כדירקטור חיצוני בחברת הכשרה ביטוח.
ב-1988 הקים שטרית, ביחד עם פרופ' יצחק זמיר את העמותה הישראלית למשפט ציבורי.
ב-7 בספטמבר 2020 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות 2021 לנשיאות ישראל על תפקיד נשיא המדינה, אך ויתר לאחר שלא הצליח להשיג חתימות של חברי כנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-114 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
בשנת 2023 לקח חלק פעיל בדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת שעסקה בחוקי הרפורמה המשפטית.
בדיונים הזהיר שטרית מפני הדרך בה מקודמת הרפורמה, באווירה של עימות ועוינות כלפי הרשות השופטת וכלפי מערכת המשפט בכלל.
בשנת 2024, עמד בראש הוועדה לתיקוני ממשל מטעם המרכז להעצמת האזרח, שהוקמה בהמשך לוועדת מגידור משנת 2005. הוועדה המליצה על סדרה של תיקוני ממשל, כדי להבטיח דמוקרטיה מתוקנת ואת אמון הציבור בממשל.
בוועדה השתתפו: עו"ד משה ניסים, מאיר שטרית, פרופ' קרין נהון, פרופ' מיכל טמיר, עו"ד איתן הברמן.
שטרית ייסד את "אות החלוצים" המוענק מדי שנה לחלוצים הראשונים (פורצי הדרך והאבות המייסדים מראשית הציונות עד 1946), לחלוצים החדשים (מייסדי ערי הפיתוח, שכונות הערים וההתיישבות החדשה במושבים או בקיבוצים בשנים המכוננות עד 1964) ולחלוצים הממשיכים (בשנים שלאחר מכן עד היום הזה).
שטרית רכש את השכלתו הגבוהה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו.
לימודי התואר הראשון שלו נעשו בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית, לימודים שאותם סיים ב-1968. את לימודי המוסמך הוא סיים בשנת 1970, בהצטיינות יתרה.
במסגרת עבודתו המשפטית התמחה בלשכתו של השופט ד"ר אלפרד ויתקון בבית המשפט העליון ובהמשך במשרד עורכי דין גדעון האוזנר.
בשנת 1969 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1968–1970, נמנה עם סגל עוזרי ההוראה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ושימש בתור עוזר הוראה של פרופ' יצחק הנס קלינגהופר, ממניחי היסוד להוראת המשפט הציבורי בישראל.
בשנת 1970 יצא ללימודים מתקדמים בארצות הברית תוך זכייה במלגות הצטיינות מהאוניברסיטה העברית, מאוניברסיטת שיקגו ומקרן דקלוג סוסאייטי.
בשנת 1971 סיים תואר מוסמך ובשנת 1973 סיים את לימודי הדוקטורט וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו.
עם שובו מארצות הברית בשנת 1973 התמנה למרצה למשפטים ולאחר מכן בשנת 1978 למרצה בכיר.
עם בחירתו לכנסת ה-12 (1988) אושרה לו חופשה ללא תשלום מהאוניברסיטה העברית (1988–1993), אולם גם בעת תקופת כהונתו בממשלה ובכנסת המשיך בפעילותו המדעית ובעבודת המחקר והכתיבה.
עם סיום כהונתו בממשלה בשנת 1996, חזר להוראה ולמחקר באוניברסיטה העברית ובשנת 2001 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 2004–2008 כיהן כראש מכון סאקר למחקרי משפט.
פרס גורני למשפט ציבורי הוענק מטעם העמותה למשפט ציבורי בשנת 2025 לפרופ' שמעון שטרית, איש האוניברסיטה העברית.
הפרס הוענק מתוך הכרה במעמדו כאחד החוקרים המשפיעים ביותר בעולם על עיצוב תפיסת עצמאותה של הרשות השופטת ועל תרומתו הגדולה למשפט ולהגנה על שלטון החוק והדמוקרטיה.
פרופסור שטרית מצטרף לשורה ארוכה של זוכים בפרס גורני בעבר, ביניהם פרופ' קלוד קליין, הנשיאה בדימוס דורית ביניש, פרופ' סוזי נבות, פרופ' יובל שני, פרופ' ברק מדינה, פרופ' אמנון רובינשטיין, פרופ' יצחק זמיר ולשופט מישאל חשין ז"ל.
העמותה למשפט ציבורי הוקמה בראשית שנות ה-80 וכיום עומדים בראשה הנשיא והשופט בדימוס אליקים רובינשטיין, יושבת הראש פרופ' קרן וינשל והמזכירה הכללית ד"ר נטע נדיב.
וועדת השיפוט בראשות השופט עוזי פוגלמן, ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון לשעבר הדגישה כי עבודתו המחקרית הניחה את היסודות הנורמטיביים וההשוואתיים להבנת תפקיד השופט בדמוקרטיה המודרנית, והיא רלוונטית היום יותר מתמיד נוכח האתגרים העכשווים הניצבים בפני מערכת המשפט בישראל.
תרומתו התאורטית בולטת במיוחד בספרו המכונן "Judges on Trial" ובפיתוח הבחנות חדשניות בתחום.
שטרית יצר הפרדה מושגית בין "עצמאות מוסדית"- המבטיחה את אי-תלותה של הרשות השופטת מול רשויות השלטון האחרות לבין עצמאות אישית של השופט היחיד וכן פיתוח רעיון "העצמאות הפנימית", המגנה של השופט היחיד מפני לחצים מצד גורמי ניהול בתוך המערכת עצמה.
הוא ביסס את עצמאות השיפוט לא רק כפריביליגיה של שופטים, אלא כיסוד חיוני לקיומו של משטר דמוקרטי, פרס גורני לשטרית.
השפעת מחקריו של פרופ' שטרית חרגה בהרבה מגבולות האקדמיה והפכה לאבן דרך במשפט הבינלאומי.
הוא הוביל פרויקטים מחקריים חובקי עולם ועיצב את הקודקס בינלאומי של עקרונות העצמאות השיפוטית.
רעיונותיו צוטטו ואומצו בפסיקות של ערכאות עליוניות ברחבי העולם, החל מבית הלורדים בבריטניה (בפרשת פינושה), בית המשפט העליון בקנדה, ועד לבתי המשפט באוסטרליה, ניו זילנד והודו.
נדבך מרכזי נוסף במשנתו הוא פיתוח עקרון "השיקוף ההוגן", הגורס כי הרכב בתי המשפט חייב לשקף את הגיוון החברתי לא לשם הקצאה פוליטית, אלא כדי להבטיח יציבות מערכתית ואמון ציבורי- עקרון שאומץ על ידי ועדת זמיר בישראל וכן בחקיקה בבריטניה ובקנדה.
הוועדה מציינת כי בזירה המקומית, פרופ' שטרית הטביע חותם עמוק על המשפט הציבורי והמנהלי בישראל.