tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרפובליקת המכתבים היה תפקיד חשוב גם בעיצובם של מוסדות מדעיים ושיטות מדעיות: אקדמיות, דוגמת האקדמיה הצרפתית שנוסדה בשנת 1635; אגודות מדעיות, דוגמת החברה המלכותית הבריטית שנוסדה בשנת 1660; כתב העת המדעי; המאמר המדעי; וביקורת עמיתים מדעית.
תהליך הפרסום והשיפוט של תוצאות מדעיות מתבצע עד היום באמצעות מכתבים הנשלחים בדואר, בשנים האחרונות בדרך-כלל דואר אלקטרוני.
כתבי-עת מדעיים רבים עדיין נקראים בשמות המכילים את המילה letters, ומציגים סוגים מסוימים של מאמרים כ"מכתב לעורך".
רפובליקת המכתבים מעולם לא הייתה מוסד רשמי, כמו אקדמיה או אגודה ספרותית, והתקיימה כרעיון ומושג בתפיסתם של חלק מחבריה.
בין היסטוריונים והוגי דעות במאה ה-21 היא מוגדרת תכופות כרשת חברתית, מושווה לרשתות חברתיות מקוונות בעידן הדיגיטלי המודרני, ונחקרת בשיטות כמותיות של ניתוח רשתות חברתיות, כגון תורת הגרפים המתמטית.
דוגמה לכך היא מיזם המחקר השיתופי "מיפוי רפובליקת המכתבים" באוניברסיטת סטנפורד.
המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר כתב 234 מכתבים לנסיכה בת החמש-עשרה פרדריקה שרלוטה לודביקה לואיזה , דודניתו של פרידריך הגדול.
הנסיכה ביקשה להבין את הטבע ואוילר כתב לה מכתב מדי ארבעה ימים, מאפריל 1760 ועד מאי 1762, שבהם ניסה להבהיר בשפה פשוטה את הידע המדעי והדיון הפילוסופי והדתי של זמנו.
מכתבים אלו התפרסמו לאחר מכן בספר "המכתבים" שהיה לאחד מספרי המדע הפופולרי הידועים והחשובים בעידן הנאורות.
הפילוסוף והסופר הצרפתי וולטר כתב ב-83 שנות חייו למעלה מ-20,000 מכתבים אישיים.
כאשר חלקם הוצאו לאור במאה ה-20 הם מילאו 102 כרכים.
מכותביו כללו רבים מן האישים החשובים באירופה בזמנו, למשל פרידריך הגדול, האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר והפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו.
התכתובת הקבועה שלו עם יקטרינה הגדולה נמשכה משנת 1763 ועד מותו בשנת 1778, והיחסים העולים מתוכנה הושוו לאלו של מורה ותלמידה.
רפובליקנישר שוצבונד היה ארגון מעין צבאי אוסטרי שהוקם בשנת 1923 על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SDAPÖ) כמשקל נגד מול ההקצנה הפוליטית, ומיליציות ימניות שקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, במטרה להגן על המפלגה.
ההתארגנות עודדה על ידי עיתון המפלגה, הארבייטר-צייטונג.
התנגשות בין אנשי הארגון לבין אחד מארגוני החיילים המשוחררים הימניים, ההיימויר (Heimwehr) הביאה למותו של חייל משוחרר וילד בן 8 - ובעקבותיה למהומות יולי 1927. ביוני 1933 הוצא הארגון אל מחוץ לחוק על ידי קנצלר אוסטריה אנגלברט דולפוס, ונאלץ לרדת למחתרת.
ב-11 בפברואר 1934 קרא אמיל פיי, מפקד ההיימווהר בווינה, לאנשי השוצבונד להתפרק מנשקם.
ב-12 בפברואר, ערך כוח של המשטרה, עליו פיקד בפועל קצין של ה'היימויר', פשיטה לצורך חיפוש אחר נשק של ה'שוצבונד' במלון 'שיף' (Schiff) בלינץ, אשר היה המטה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
חברי השוצבונד התנגדו לפשיטה, ופתחו בכך את מלחמת האזרחים באוסטריה
לשוצבונד היה גם אגף צ'כי הקשור בפעילות מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית ברפובליקה האוסטרית.
רפובליקת הפיראטים הייתה הבסיס והמעוז של קונפדרציה רופפת, שנוהלה על ידי שודדי ים בנסאו באי ניו פרובידנס שבאיי בהאמה במשך אחת-עשרה שנים, מ-1706 עד 1718. למרות שלא הייתה מדינה או רפובליקה באופן רשמי, פנימית היא נשלטה על ידי קוד התנהגות בלתי פורמלי משלה.
פעילותם של הפיראטים גרמה הרס לסחר בעבדים בעיקר ולספנות באיי הודו מערבית.
הם שחררו עבדים שחורים בדרכם לאירופה והציעו להם להצטרף אליהם עד שהמושל וודס רוג'רס הגיע לנסאו בשנת 1718 והחזיר את השליטה הבריטית.
עידן הפיראטיות באיי בהאמה החל בשנת 1696, כאשר הספן הנרי אברי הביא את ספינתו "הפנסי" עמוסה בשלל מבזיזת אוניות סוחר הודיות לנמל נסאו.
כל אחד שיחד את המושל ניקולאס טרוט בזהב ובכסף, ועל "הפנסי" עצמה, היו 50 טון של שנהב ומאה חביות אבק שרפה.
מעשה זה הפך את נסאו כבסיס בו יכלו הפיראטים לפעול בבטחה, אם כי מושלים שונים טענו שהם מדכאים את הפירטיות.
אף על פי שבאופן חוקי המושלים היו עדיין האחראים במקום, הפיראטים התחזקו יותר ויותר.
עידן השליטה הפיראטים האמיתי התחיל כאשר צי צרפתי-ספרדי משולב תקף את נסאו בשנת 1703 ושוב תקף בשנת 1706. האי ננטש למעשה על ידי רבים מתושביו והושאר ללא נוכחות ממשלתית אנגלית.
על נסאו השתלטו ספנים פרטיים אנגלים שהפכו עם הזמן לפיראטים חסרי חוק לחלוטין.
הפיראטים תקפו אוניות צרפתיות וספרדיות, ובתגובה הכוחות הצרפתים והספרדים שרפו את נסאו מספר פעמים.
הפיראטים התבססו בנסאו, והקימו רפובליקה עם מושלים משלהם.
בשנת 1713 הסתיימה מלחמת הירושה הספרדית, אך ספנים פרטיים בריטים רבים סירבו לקבל את החדשות, ולכן הצטרפו לפיראטים.
סיום המלחמה הוביל למספר גדול של ספנים מובטלים שעשו את דרכם ל"פרובידנס החדשה" כדי להצטרף לרפובליקה של הפירטים ולהגדיל את כוחה.
הרפובליקה נשלטה על ידי שני פיראטים מפורסמים שהיו יריבים מרים - בנג'מין הורינגולד והנרי ג'נינגס.
הורניגולד היה מנטור לפיראטים כמו אדוארד טיץ' המפורסם, המכונה "שחור הזקן", יחד עם סמואל בלמי וסטד בונט.
ג'נינגס חנך את צ'ארלס ויין, קליקו ג'ק רקהאם, אן בוני ומרי ריד.
למרות היריבות ביניהם, הפיראטים גיבשו את עצמם כ"כנופיה המעופפת" ונודעו במהרה לשמצה בגלל מעלליהם.
מושל ברמודה הצהיר כי היו באותה תקופה יותר מ-1,000 שודדי ים בנסאו וכי מספרם עולה על מאות תושבי העיירה.
לימים בחרו שודדי נסאו שופט שלום משלהם, שעסק ברפובליקה באכיפת החוק ובסדר כראות עיניו.
הפיראט תומאס בארו הצהיר כי הוא מושל האי פרובידנס, ויהפוך אותה למדגסקר שנייה.
כמות ההרס שנגרמה על ידי הפיראטים הביאה לקריאה להשמדתם, ולבסוף מינה המלך הבריטי ג'ורג' הראשון את וודס רוג'רס כמושל איי בהאמה כדי להביא לסיומה של רפובליקת פיראטים.
בשנת 1718 הגיע רוג'רס לנסאו עם צי של שבע אוניות, כשהוא נושא כתב חנינה לכל אלה שיסגירו את עצמם וימנעו מפיראטיות נוספת.
בין אלה שקיבלו הצעה זו היה בנג'מין הורינגולד, ובצעד ממולח, רוג'רס הזמין את הורניגולד לצוד וללכוד את אותם שודדי ים שסירבו להיכנע ולקבל את החנינה המלכותית.
בהיותו ספן פרטי לשעבר בעצמו, הורניגולד היה מסוגל להבין היטב מה צריך לעשות והוא רדף אחר חבריו לשעבר בהתלהבות.
אף על פי ששודדי ים כמו צ'ארלס ויין ובלאקברד התחמקו מהמצוד, הורניגולד לקח בשבי עשרה שודדי ים.
בבוקר ה-12 בדצמבר 1718 הוצאו להורג תשעה מהם.
מעשה זה ביסס את השליטה הבריטית וסיים את רפובליקת הפיראטים באיי בהאמה.
שודדי הים שברחו המשיכו בפעילותם הפיראטית במקומות אחרים בקריביים במה שכונה "תור הזהב של הפיראטיות".
הפיראטים ניהלו את ענייניהם בעזרת מה שנקרא קוד הפיראטים, שהיה הבסיס לטענתם כי שלטונם על פרובידנס החדשה מהווה סוג של 'רפובליקה'.
על פי הקוד, הפיראטים ניהלו את ספינותיהם באופן דמוקרטי, חלקו את השלל שווה בשווה ובחרו והדיחו את קברניטיהם בהצבעה דמוקרטית.
רבים מהפיראטים היו ספנים פרטיים שלא עבדו מאז סיום מלחמת המלכה אן ומלחים לשעבר שהתמרדו נגד התנאים בספינות סוחר.
אפריקאים ואירים יכלו להיות חברים שווי זכויות בצוות - ואפילו כמה מולטים הפכו לרבי חובלים של אוניות פיראטים.
חלק מהפיראטים היו גם יעקוביטים, שהפכו לפיראטים כדי לעזור להחזיר את שושלת סטיוארט שהודחה מכס המלוכה.
רפובליקת אורל הייתה מחוז לא מוכר של הפדרציה הרוסית שהתקיים בין 1 ביולי ועד 9 בנובמבר 1993 בגבולות מחוז סברדלובסק.
הוא נוצר כתוצאה ממשאל עם שנערך ב-12 באפריל 1993 על ידי ראש המחוז, אדוארד רוסל.
הרפובליקה אורגנה על ידי פוליטיקאים מקומיים, ביניהם אנטון ביקוב - שכם יצר את פרויקט המטבע המקומי: פרנק של אורל.
25 באפריל - נושא מתן מעמד הרפובליקה לחבל סברדלובסק הוגש למשאל עם.
1 ביולי - המועצה האזורית של סברדלובסק הכריזה על הקמת רפובליקת אורל.
14 בספטמבר - ראשי מחוזות סברדלובסק, פרם, צ'ליאבינסק, אורנבורג וקורגן החליטו להשתתף בפיתוח המודל הכלכלי של רפובליקת אורל על בסיס אזורי אורל.
הפרויקט של הישות הטריטוריאלית החדשה קיבל את השם "רפובליקת אורל רבתי".
27 באוקטובר - המועצה האזורית של סברדלובסק אישרה את חוקת הרפובליקה.
נוסח החוקה פורסם ב"עיתון האזורי".
31 באוקטובר - חוקת רפובליקת אורל נכנסה לתוקף.
2 בנובמבר - אדוארד רוסל השתתף בישיבה מורחבת של מועצת השרים של הפדרציה הרוסית.
באותה פגישה אמר נשיא רוסיה בוריס ילצין כי רצונם של אזורים להעלות את מעמדם הוא תהליך טבעי, וכי על הממשלה לקחת זאת בחשבון.
5 בנובמבר - במסיבת העיתונאים אמר אדוארד רוסל כי הרפובליקה זוכה לתמיכת ילצין והודיע על כוונתו להמשיך בפיתוח הרפובליקה.
8 בנובמבר - המועצה האזורית הודיעה כי הבחירות למושל ובחירות האספה המחוקקת הדו-ביתית של רפובליקת אורל יתקיימו ב-12 בנובמבר.
9 בנובמבר - ילצין חתם על צו נשיאותי מספר 1874 על פירוק המועצה האזורית של סברדלובסק, ולאחר מכן, ב-10 בנובמבר - צו מספר 1890 על פיטוריו של אדוארד רוסל.
כל החלטותיו בנוגע לרפובליקת אורל הוכרזו כבטלות.
ולרי טרושניקוב מונה לתפקיד ראש מחוז סברדלובסק והרפובליקה חדלה מלהתקיים.
רפובליקני בשם בלבד הוא כינוי גנאי בשיח הפוליטי האמריקאי, בעיקר בפי חברי המפלגה הרפובליקנית כנגד חבריהם למפלגה, שדעותיהם לא מספיק שמרניות לכאורה, או שהם תומכים בעמדות הדמוקרטים בסוגיות שונות, ומתראיינים לכלי התקשורת שנוטים לדמוקרטים.
תחילת השימוש בכינוי הוא בשנות ה-20, והוא הפך לפופולרי בשנות ה-50 ובתקופת כהונתו של הנשיא רונלד רייגן בשנות ה-80. ראשי התיבות של המושג באנגלית הם RINO, אשר נשמעים כמו המילה "rhino" (קרנף).
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 השתמש הנשיא הרפובליקני דונלד טראמפ בכינוי זה כנגד מושל ג'ורג'יה בריאן קמפ בחשבון הטוויטר שלו וכן כלפי רפובליקנים שקראו להצביע למועמד הדמוקרטים בבחירות, ג'ו ביידן.
רפובליקת אררט (בכורדית: کۆماری ئارارات) הייתה רפובליקה כורדית דה פקטו שהתקיימה מאוקטובר 1927 ועד לספטמבר 1930 ונקראה על שם האזור בה התקיימה – אררט שבמזרח טורקיה.
ההכרזה על עצמאות המדינה התקיימה ב-28 באוקטובר 1927 במהלך מרד כורדי בשלטונות הטורקיים.
לאחר לחץ טורקי, ממשלות הממלכה המאוחדת וצרפת הטילו מגבלות על רפובליקת אררט ועל מנהיגיה.
בסופו של דבר, הרפובליקה נכבשה על ידי טורקיה בספטמבר 1930.
דהומיי, באופן רשמי הרפובליקה של דהומי הוקמה ב-4 בדצמבר 1958 כמושבה עם שלטון עצמי בתוך הקהילה הצרפתית.
לפני שהמושבה קיבלה אוטונומיה היא נקראה דהומיי הצרפתית, והייתה חלק מהאיחוד הצרפתי.
ב-1 באוגוסט 1960 היא קיבלה עצמאות מלאה מצרפת.
בשנת 1975 שונה שם המדינה לבנין על שם מפרץ בנין (אשר נקרא על שם האימפריה של בנין אשר שלטה באזור העיר בנין, ניגריה של ימינו), שכן "בנין" נחשב לנייטרלי מבחינה פוליטית לכל העדות.
הקבוצות במדינה, ואילו "דהומיי" הזכיר את ממלכת דהומיי אשר נשלטה על ידי שבט הפון.
יריבים אלו היו ג'סטין אהומדג'ב-טומטין, ששלט בדרכים ובמרכזי המדינה, סורו-מיגן אפית'י, ששלט בדרום-מזרח, ואובר מאגה, שבסיס הכוח שלו היה ממוקם בצפון.
עם עצמאותה הפך מאגה לנשיאה הראשון של דהומיי.
גם מהלך זה לא הצליח להביא ליציבות, ואפיתיה הודח בהפיכה נוספת, בדצמבר 1965.
בעקבות ההפיכה ב-1965 הפך קולונל כריסטוף סוגלו לנשיא.
הוא היה ותיק מהצבא הצרפתי, ראה את עצמו כשארל דה גול של דהומיי, ואסר על כל פעילות פוליטית במטרה המוצהרת לייצב את המדינה.
השלטון האזרחי הוחזר למעשה בשנת 1968, אך המהומה של השנים הקודמות גרמה לכך שהצבא נותר שחקן מרכזי בפוליטיקה של דהומיי, כאשר נשיאים אזרחיים נזקקו לתומכיהם הצבאיים.
באוקטובר 1972, הפיכה (החמישית בתולדות המדינה) בראשותו של מתייה קריקו הדיחה ממשלה אזרחית (שבראשה עמד טריומווירט המורכב מאחומדגבה, אפיתיה ומאגה).
קריקו המשיך להצהיר על תמיכתו במרקסיזם-לניניזם, והכריז על סיומה של הרפובליקה של דהומיי והקמתה של הרפובליקה העממית של בנין ב-30 בנובמבר 1975.
דהומיי נבחרה לכמה ממיקומי הצילומים בסרט הקומיקאים, עם צוות כוכבים שכלל את ריצ'רד ברטון, אליזבת טיילור, ליליאן גיש, ג'יימס ארל ג'ונס, רוסקו לי בראון, אלק גינס, ריימונד סנט ז'אק, גלוריה פוסטר, זאקס מוקאה, פול פורד, ג'ורג' סטנפורד בראון, פיטר יוסטינוב, דוטה סק וסיסלי טייסון.
הסרט הוא סיפור רומן ניאוף שהונח על רקע האיטי בתקופת הדיקטטורה הסוערת של פרנסואה דובליה, (המכונה "פאפא דוק").
דהומיי דומה להאיטי במובנים רבים, מבחינה גאוגרפית ותרבותית, והיה בטוח יותר לצלם שם מאשר בהאיטי.
רפובליקת טקסס היא מדינה קצרת ימים שהתקיימה בצפון אמריקה, בין ארצות הברית לבין מקסיקו, בשנים 1836–1845.
הרפובליקה הוקמה לאחר המהפכה הטקסנית שבה טקסס ניתקה את עצמה ממקסיקו.
הרפובליקה התפרסה על פני שטח נרחב שכלל את מדינת טקסס של ימינו, חלק משטחי ניו מקסיקו, אוקלהומה, קנזס, קולורדו וויומינג.
גבולותיה של הרפובליקה בצפון הוסדרו בהסכם אדמס-אוניס (הידוע גם בשם "האמנה הטרנסקונטיננטלית של 1819") שנחתם בין ארצות הברית לספרד ב־1819. הרפובליקה גבלה ממערב ומדרום במקסיקו, אך לא הייתה הסכמה לגבי קווי הגבול, מאחר שהרפובליקה טענה כי הגבול הדרומי עובר בנהר ריו גראנדה בעוד שמקסיקו טענה כי הגבול עובר בנהר נוצ'ס.
בשלב מאוחר יותר, לאחר שהרפובליקה סופחה לארצות הברית, היה סכסוך גבולות זה אחד הגורמים למלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות המקסיקנית ב־1810 הייתה טקסס חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, ועם הכרזת העצמאות המקסיקנית הפכה לחלק ממדינת קואהווילה אי טחאס בפדרציה המקסיקנית.
הריו גראנדה ושטחי טקסס הדרומיים היו בעלי עבר ארוך של בעיות ושאיפות לעצמאות של התושבים וזאת על חשבון מדינה מקסיקנית אחידה וחזקה שהייתה תחת שלטון דיקטטורי לא חוקתית שהייתה תחת שלטון ממשלת מקסיקו המרכזית.
לעומת זאת, צפון ומזרח טקסס היו ברובם תחת שלטונם של שבטים אינדיאנים שחלקם היו עוינים לשלטונות מקסיקו.
בשנים לאחר שארצות הברית רכשה את לואיזיאנה מידי צרפת החלו מתיישבים אמריקאים, בעלי עבדים, להתקדם מערבה לתוך שטחי מקסיקו.
חלקם של המתיישבים הביאו רעיונות חדשים של סיפוח שטחים מקסיקנים לארצות הברית ולממשלת מקסיקו היו יחסים לא קלים עם המתיישבים האלה.
בשנות ה־30 של אותה המאה ניסתה מקסיקו לייצב את האזור וחיפשה מתיישבים חדשים, ועל כן הם הגיעו להסכמה עם סטפן פ.
אוסטין ואישרו לכמה מאות משפחות אמריקאיות להגר לאזור טקסס.
לאחר ששמועות אודות האדמה העשירה של טקסס התפשטו ברחבי ארצות הברית.
היגרו אלפי מתיישבים חדשים לטקסס.
ביטול העבדות במקסיקו לא נשא חן בעיני המתיישבים האמריקאים, חלקם הגדול בעלי עבדים בעצמם, והם סירבו להישמע לחוק המקסיקני.
על מנת שלא לאבד את מקור מחייתם ולשנות את אורח חייהם, מרדו המתיישבים האמריקאים, שהיוו כמחצית מתושבי האזור, בממשלה המקסיקנית.
מרד זה, שהחל ב־2 באוקטובר 1835, כונה המהפכה הטקסנית.
נשיא מקסיקו, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, יצא לקרב נגד המורדים, אך הובס ב־21 באפריל 1836.
לאחר ביטול חוקת 1824 של מקסיקו על ידי סנטה אנה, הוכרזה הכרזת העצמאות של טקסס, הן על ידי האנגלו־טקסנים והן על ידי המקסיקנים המקומיים.
ההכרזה נחתמה ב־20 בדצמבר 1835 והיא חוקקה ב־2 במרץ 1836 דבר שהוביל ליצירת "רפובליקת טקסס".
לאחר ארבעה ימים, ב־6 במרץ 1836, ניצח הגנרל המקסיקני סנטה אנה בקרב אלמו לאחר לחימה של שבועיים.
כמעט כל 200 הלוחמים הטקסנים נהרגו במהלך הניסיון להגן על מיסיון אלמו (שבהמשך הפך למרכז העיר סן אנטוניו).
"זכרו את אלמו!" הפך למשפט שהגדיר את המהפכה הטקסנית.
ב־21 באפריל 1836 נערך קרב סן חסינטו ליד העיר יוסטון של ימינו.
כל צבאו של הגנרל סנטה אנה, שכלל 1,600 איש, נהרג או נשבה על ידי כוחותיו של הגנרל סם יוסטון, שכללו 800 טקסנים בלבד שמתוכם נהרגו רק תשעה אנשים.
תבוסתו הקשה של סנטה אנה בקרב המכריע הביא לעצמאות טקסס ממקסיקו.
טקסס טענה כי הנהר ריו גראנדה יהיה הגבול הדרומי והמערבי של המדינה עם מקסיקו לפי הסכמי ולסקו שנחתמו במאי 1836. מקסיקו דחתה את ההסכמים וסירבה להכיר בקיום הרפובליקה הטקסנית, אף על פי שהיא הוכרה על ידי כל המעצמות האחרות באותה התקופה.
מקסיקו התעקשה שטקסס היא מחוז שלה, וטקסס ניסתה לזכות בהכרתה של מקסיקו לעצמאות מדינית בכך שוויתרה על שטחים וקירבה את הגבול לנהר נוצ'ס.
הבריטים ניסו לתווך בין הצדדים אך הממשלה המקסיקנית סירבה לתיווך.
בשנת 1845 הציעה ארצות הברית לטקסס הצעה, על פיה תכיר ארצות הברית בשטחה של טקסס עד הנהר ריו גראנדה אם טקסס תצטרף לארצות הברית.
בתגובה איימה מקסיקו להכריז מלחמה אם יתבצע הסיפוח.
בשנת 1845 העביר הקונגרס האמריקאי חוק המאפשר לארצות הברית לספח את רפובליקת טקסס, וב־1 במרץ 1845 חתם הנשיא ג'ון טיילר על החוק.
החקיקה קבעה את תאריך הסיפוח ל־29 בדצמבר 1845. לפני כן, ב־13 באוקטובר 1845, הצביעו רוב הטקסנים בעד החוקה המוצעת, שהתקבלה מאוחר יותר על ידי הקונגרס האמריקאי, ובכך הפכה טקסס למדינה בארצות הברית.
אחת הסיבות העיקריות להסכמת הסיפוח מצד הרפובליקה הטקסנית היה הסכמתה של ארצות הברית לקחת על עצמה את תשלום החובות העצומים של טקסס לאחר הסיפוח.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1836 הרפובליקה הייתה חייבת לבחור לעצמה עיר בירה.
ואולם משימה פשוטה זו הייתה בעצם משימה קשה בעבור מקבלי ההחלטות של הרפובליקה הצעירה ובעלת השפעות מרחיקי לכת על הדמוגרפיה ויחסי הכוחות הפוליטיים ופנים מדינתיים.
במהלך שנת 1836 שימשו חמש ערים שונות כבירות הזמניות של רפובליקת טקסס, הראשונה הייתה וולסקו (בימינו פריפורט) לאורך חופי מפרץ מקסיקו.
אחריה שימשה וושינגטון על הברזו הממוקם לאורך נהר הברזוס.
הבירה הזמנית השלישית הייתה הריסבורג (העיר סופחה בשנת 1926 לעיר יוסטון).
הבירה הזמנית הרביעית הייתה גלבסטון השוכנת לאורך חופי מפרץ מקסיקו.
הבירה הזמנית החמישית הייתה קולומביה (בימינו שמה של העיר קולומביה המערבית).
בשנת 1837 קבע הנשיא סם יוסטון שהמצב לא יכול להמשך ולכן החליט סופית שעיר הבירה של הרפובליקה תהיה יוסטון.
אולם אחרי שנקבעה בירה קבועה, בשנת 1839 שינו פעם נוספת ואחרונה את הבירה לאוסטין, וזו נשארה גם הבירה של מדינת טקסס.
בלב הפוליטיקה הפנימית של הרפובליקה עמד קונפליקט בין שתי סיעות עיקריות.
מול ה"הסיעה הלאומית" בראשותו של מירבו ב.
למאר שתמך בעצמאות מתמשכת לטקסס, בגירוש האינדיאנים, ובהתרחבות מערבה על חשבון מקסיקו לעבר האוקיינוס השקט, עמדה הסיעה של סם יוסטון, שתמך בסיפוח לארצות הברית לצד דו-קיום עם האינדיאנים הילידים.
מבחינה בינלאומית, הרפובליקה קיבלה הכרה דיפלומטית ממספר מעצמות של אותה תקופה כמו ארצות הברית, צרפת, בריטניה, הולנד ואף מרפובליקת יוקטן.
היא הקימה נציגויות במספר מדינות.
הממשלה הלאומית הזמנית של דרום מערב הקווקז (בטורקית עות'מאנית: Cenub-ı Garbi Kafkas Hükûmet-i Muvakkate-i Milliyesi) הידועה גם בשם רפובליקת קארס הייתה ממשלת מעבר קצרת מועד עצמאית להלכה שבסיסה בקארס בצפון מזרח טורקיה, שקמה בעקבות הפסקת האש של מודרוס, הפסקת האש שסיימה את מלחמת העולם הראשונה במזרח התיכון.
היא בוטלה על ידי הנציב העליון הבריטי, האדמירל סומרסט גואו-קאלתורפ .
היא התקיימה מה-1 בדצמבר 1918 ועד לביטולה על ידי בריטניה ב-19 באפריל 1919. חלק מההיסטוריונים מתארים את ממשלתה כממשלת בובות של האימפריה העות'מאנית.
הממשלה הזמנית הונהגה על ידי פאחר אל-דין פיריאוגלו ומרכזה הייתה בעיר קארס.
האזורים שנכללו תחת שליטת הממשלה הזמנית היו בעיקרם המחוזות שאוכלסו ברוב מוסלמי בהם המחוזות העות'מאניים קארס וארדהאן, פלך ירוואן (ארמניה) ואובלסט בתומי, אוייזד אחלציחה ואוייזד אחלכלכי (גאורגיה) שהיו מחוזות במלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית.
יחד עם זאת, מבחינה מעשית, הייתה הרפובליקה מוגבלת במחוז קארס והיא התקיימה לצד שלטונו של המושל הכללי הבריטי (הרפובליקה של בתומי), שנוצרה בעקבות ההתערבות של מדינות ההסכמה בעבר הקווקז.
בהתאם לחוזה ברסט-ליטובסק העבירה האימפריה הרוסית, ב-3 במרץ 1918, את השליטה על קארס, ארדהאן ובתומי לידי העות'מאנים.
שמונה חודשים לאחר מכן, ב-30 באוקטובר 1918, נסתיימה מלחמת העולם הראשונה עם הפסקת האש של מודרוס.
על פי ההסכם נדרש הצבא העות'מאני לסגת מכל השטחים השייכים לאימפריה הרוסית בקווקז ולחזור לקווי הגבול שהיו לה לפני המלחמה.
עד ל-4 בדצמבר של אותה שנה נסוגו הכוחות העות'מאניים לגבול שהיה לה עם האימפריה הרוסית לפני 1877 אולם התעכבו בעזיבת מחוז קארס במשך חודשיים.
בשני החודשים שבהם התעכב הצבא העות'מאני בנסיגתו הוקמה ממשלה זמנית, פרו-עות'מאנית, שהתנגדה לשילוב הצפוי של המחוזות המאוכלסים ברוב ארמניה לתוך הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה (הרפובליקה הארמנית שהתפצלה מהרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה).
הוקמו "מועצות לאומיות אסלאמיות" בריכוזי האוכלוסייה העיקריים של מחוז קארס - אולטו, קאגיזמן, איגדיר, סאריקמיס, ארדהן ובעיר קארס עצמה, וכן באזורים האחרים שהיו מאוכלסים באוכלוסייה מוסלמית דוברת טורקית (בכללם באחלציחה, אחלכלכי ובתומי).
החשובה מבין כל הוועדות האסלאמיות שהוקמו הייתה "המועצה האסלאמית של קארס", שהוקמה ב-5 בנובמבר 1918. בדצמבר של אותה שנה שונה שמה ל-"המועצה הלאומית".
בינואר 1919 שונה שמה ל-"המועצה הלאומית של קארס" ובסופו של דבר, במרץ 1919, שונה שמה ל-"הממשלה הלאומית הזמנית של דרום הקווקז".
הממשלה הזמנית טענה לסמכות על מחוז קארס וכן על כל האזורים המאוכלסים בטורקים ובמוסלמים באזור שבין בתומי לנחיצ'יבאן.
אלה הם כל האזורים בהם התעכב הצבא העות'מאני בנסיגתו וכמעט כל אזור השליטה של העות'מאנים בקווקז להוציא את אזור אזרבייג'ן שמהם נסוג הצבא העות'מאני כאמור בהפסקת האש של מודרוס.
למרות תבוסת האימפריה העות'מאנית וייסוד הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה באזורים אלה, הוועדה הלאומית המוסלמית, תחת מנהיגותו של דר.
איסט אוקטיי ביי ב-1 בדצמבר 1918, הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה של הרפובליקה, ובחרה את סיהנגירזדה איברהים ביי לנשיא.
הממשלה החדשה ביקשה את הכרתם של השלטונות האימפריאליים של יפן.
המלחמה נסתיימה באותה שנה, וכאשר ארמיסטיס ממודרוס (באוקטובר 1918) ביצע את נסיגת הצבא העות'מאני לגבולות 1914. הבריטים כבשו את בתומי אבל העות'מאנים סירבו לוותר על קארס.
המושל הצבאי שלה הקים ממשלה זמנית בראשות פהרטין פיריאוגלו, שטען לריבונות טורקית על קארס, ועל המחוזות דוברי הטורקית הסמוכים: בתומי וגיומרי.
המחוז היה מוחזק על ידי ארמניה בינואר 1919, אבל הממשלה הפרו-טורקית נתמכה בעיר קארס.
הפרלמנט של הרפובליקה החדשה התכנס ב-17 בינואר של אותה שנה.
עם 18 סעיפים ארוכים ומפורטים, הנשים איבדו את זכות ההצבעה.
קארס הוכרזה כבירת הרפובליקה והשפה הטורקית כשפה רשמית.
ב-13 בינואר 1919, משלחת של 60 ארמנים נשלחה לקארס על ידי המפקד הבריטי של בתומי, כדי להשליט את ההגמוניה הארמנית.
הפרלמנט של רפובליקת קארס דחתה את ההצעה וסירבה להמשך כל משא ומתן עם הארמנים.
תקרית אלימה בין המפלגות שגדלו בצורה דרמטית אחרי אירוע זה.
יחידות בריטיות כבשו את קארס ב-19 באפריל 1919, כשהם מפזרים את הפרלמנט של רפובליקת קארס, ושולחים את מנהיגיה למלטה.
רפובליקת נובגורוד (בסלאבונית: Новгородскаѧ земьлѧ, "נחלת נובוגורוד") הייתה ישות מדינית סלאבית מזרחית שהשתרעה בשיאה מן הים הבלטי ועד הרי אורל.
העיר נובגורוד וסביבותיה הפגינו נטייה להתבדלות מרוס של קייב כבר בראשית המאה ה-11. הבויארים של נובגורוד והעירוניים תמכו במגמה זו ובראשית המאה ה-12 זימנה העיר נסיכים שונים כדי שינהלו אותה מבלי לבקש את הסכמת הנסיך הגדול של קייב.
בשנת 1136 הבויארים והסוחרים השיגו עצמאות.
לרפובליקה היו כפופות גם הערים סטאראיה רוסה, לאדוגה, טורז'וק, אורשק ופסקוב.
פסקוב ששאפה לעצמאות זכתה בה בשנת 1348 וקמה הרפובליקה של פסקוב.
שבטים שונים מהרי אורל העלו מס לנובגורוד.
הסמכות העליונה בנובגורוד הייתה של הווצ'ה, מין אספה כללית בה לקחו חלק נציגי העירוניים והאיכרים החופשיים.
ה"ווצ'ה" בחרה את המושלים ואת שרי האלפים והחל משנת 1156 גם את הארכיבישופים.
הארכיבישוף, שנבחר מבין הבויארים העשירים ביותר, שימש כראש השלטון והיה האציל החזק ביותר, בעל האדמות הרבות ביותר ובעל מקורות הכנסה שקיבל מטעם רוס של קייב.
הארכיבישוף היה אחראי לתקציב המקומי, ליחסי החוץ והיו לו גם סמכויות שיפוטיות.
הסוחרים ובעלי המלאכה השתתפו בפוליטיקה הפנימית דרך ארגוניהם, הם התאגדו בגילדות/ועדים לפי רבעים, רחובות וגם קבוצות של מאה.
החל מהמאה ה-12 ראשי האגודות היו בעלי זכות לאשרר את ההחלטות החשובות של הרפובליקה.
כמנהיג המדינה נבחר על ידי הו"וצ'ה" נסיך מהסביבה שנשבע לקיים אמנה עם העיר.
חובותיו וסמכויותיו של המושל היו מוגבלות: הוא היה המפקד הצבאי העליון, אך לא היו לו סמכויות שיפוטיות.
הרפובליקה נוהלה על ידי נבחרי ציבור ששימשו כמתווכים בין העם ובין המושל.
כלכלת הרפובליקה התבססה על חקלאות, עיבוד הקרקע וגידול בעלי חיים, אך גם ציד, דבוראות ודיג.
האיכרים גידלו גם פשתן וכישות.
בחוף של המפרץ הפיני היו מכרות ברזל ובסטאראיה רוסה מכרות מלח.
היצוא של הרפובליקה כלל פרוות, שעווה, דבש, דגים, פשתן וכישות.
יחסים כלכליים יציבים היו בעיקר עם ערים דניות, שוודיות וגרמניות.
יותר ממחצית הקרקעות המעובדות של הרפובליקה השתייכו ל-30 עד 40 משפחות של בויארים.
הבעלים השני בגודלו לקרקעות מעובדים היו המוסדות הכנסיתיים ובעיקר "בית הקדושה סופיה".
מיעוט הקרקעות הייתה בבעלות איכרים.
עיבוד שאר הקרקע התבסס על חוכרים ועל איכרים צמיתים.
הבויארים ומוסדות הכנסייה עשו מאמצים לקשור את האיכרים לקרקע ולחזק את מוסד החולופים (מעין צמיתים).
במקביל, התרחשו מרידות יוגבים ורבים נמלטו מאדוניהם.
הנובגורודים נלחמו נגד התפשטות השוודים והמסדר הטבטוני.
השוודים כבשו מחוזות פינים שלפני כיבושם שילמו מס לנובגורוד ולקראת סוף המאה ה-12 הגרמנים חתרו לכיבוש האזור הבלטי.
הנובגורודים ניהלו 26 קרבות נגד שוודיה ו-11 נגד הצלבנים הגרמנים.
בתקופת הפלישה המונגולית לרוסיה ניסו הגרמנים יחד עם האצולה הלוחמת של דנמרק ושוודיה לנצל את שעת הכושר ולכבוש שטחים נובגורודים.
הניסיונות נכשלו והנובגורודים ניצחו בקרבות שנערכו בשנים 1240 ו-1242, אך רק כעבור 80 שנה, ב-12 באוגוסט 1323, הוסכם על קו הגבול בין הרוסים ובין השוודים בהסכם נטבורג.
למרות שהצבא הנובגורודי הצליח לעמוד גם מול התקפות הטאטארים, נובגורוד התחילה לשלם מס לאורדת הזהב.
החל מהמאה ה-14 הדוכסות הגדולה של ליטא, טבר ונסיכות מוסקבה ניסו לכבוש את נובגורוד.
הרפובליקה ניסתה לתמרן בין הכוחות, לעיתים ברית עם מוסקבה נגד ליטא ולעיתים ברית עם טבר נגד האחרים וכדומה.
בשלב מסוים, תחת השפעת קבוצת בויארים שקיוו לשמור על זכויותיהם תוך איחוד עם דוכסות ליטא ומאוחר יותר עם האיחוד הפולני-ליטאי, נובגורוד חתמה על ברית עם דוכס ליטא, קזימיר הרביעי.
ברית זו הביאה לתסיסה בין תושבי נובגורוד, תסיסה שבעקבותיה תקף צבא מוסקבה את נובגורוד וניצח בקרב שלון, בשנת 1471. בשנת 1478 איוואן השלישי סיפח את שארית נובגורוד ובא הקץ לרפובליקה.
רפובליקת ורמונט הייתה רפובליקה עצמאית שנוסדה ב-1777 והצטרפה ב-1791 לארצות הברית, כמדינה ה-14 באיחוד, מדינת ורמונט.
שטח ורמונט של ימינו עבר לשליטה בריטית מידי צרפת בחוזה פריז מ-1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
חלק מן האזור נשלט על ידי המושבה הבריטית של ניו יורק, חלקו נשלט על ידי ניו המפשייר, ועל חלק נוסף טענו שתי המושבות לבעלות.
בשנות ה-70 של המאה ה-18 התבססה מיליציה בשם "נערי ההר הירוק" (Green Mountain Boys) בפיקודו של אית'ן אלן בחלקים מן השטח, ודחקה את רגלי הממשל המרכזי של ניו יורק.
המיליציה נלחמה תחילה בבריטים ובהמשך בכוחות ניו יורק וניו המפשייר.
במהלך המהפכה האמריקנית, פנתה משלחת מטעם אזרחי ורמונט לקונגרס הקונטיננטלי בבקשה לצרף את ורמונט כמדינה לאיחוד.
הקונגרס דחה את הבקשה, כדי לא לעורר תרעומת בניו-יורק וניו-המפשייר, שהיו להן תביעות על השטח.
ב-15 בינואר 1777 הוכרזה בווינדזור מדינה עצמאית בשם "הרפובליקה של ניו-קונטיקט", שנודעה בציבור גם בשם "הרפובליקה של ההרים הירוקים", כשם רכס ההרים המרכזי במדינה.
ב-8 ביולי באותה שנה שונה השם לרפובליקה של ורמונט, שנגזר משמם הצרפתי של ההרים - les Verts Monts.
חוקת הרפובליקה שאושרה ב-1777 התבססה על המודל הדמוקרטי המתקדם של פנסילבניה.
החוקה הבטיחה הפרדת רשויות: בראש המדינה עמדו מושל, סגן מושל ומועצה, ואת הרשות המחוקקת היוותה אספה לאומית, המורכבת מבית אחד.
ממשלת ורמונט טבעה מטבעות משלה והפעילה שירות דואר.
מושל הרפובליקה מינה שגרירים בצרפת, בהולנד ובפילדלפיה, מושב השלטון האמריקני באותה עת.
על בסיס החוקה מ-1777 נכתבה חוקת מדינת ורמונט, שאושרה ב-1793.
רפובליקת פלוישט הוא שמו של ניסיון הפיכה שלא צלח, שנערך בעיר פלוישט, ברומניה, ב-10 באוגוסט 1870.
ביום 5 בינואר 1859 נבחר אלכסנדרו יואן קוזה להיות הדומניטור של נסיכות מולדובה וכעבור 19 ימים, ב-24 בינואר, באותה שנה, בחרו אותו גם תושבי נסיכות ולאכיה להיות שליטם ובכך יצרו ישות מדינית חדשה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות או בשם הרשמי הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה.
קוזה היה הנסיך האחרון של הנסיכויות ולאכיה ומולדובה, בינואר 1862 שינה את שם הנסיכויות המאוחדות לרומניה וקבע את בוקרשט כבירתו היחידה.
לקראת סוף תקופת שלטונו ניסה ליזום מספר רפורמות בנושאי קרקעות, אך לא צלח בכך וב-1866 אולץ לחתום על כתב ויתור על כיסאו.
לאחר הדחת קוזה שלטה ברומניה עוצרות שחיפשה ולבסוף הביאה לרומניה את מי שעתיד היה להיות קרול הראשון, מלך רומניה.
קרול, שהיה מועמד יחיד נבחר להיות השליט והכל שמחו, אך לא לאורך זמן.
כשקרול ניסה, כמו קוזה בזמנו, לפעול ולקדם רפורמות, התחילו לקום לו מתנגדים.
הליברלים, שכונו "אדומים", מחו נגד רבות מפעולותיו והתעוררו קולות שקראו להדחת המלך והכרזת רפובליקה.
ביולי התחילה מלחמת צרפת–פרוסיה, שהשפיעה מאוד על דעת הקהל הרומנית.
ב-8 באוגוסט לפנות בוקר, בשעה 03,00, בפלוישט, כינס הקפיטן אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו קבוצה של חסידי הרפובליקה שכללה עיתונאים, כמרים, מורים ופוליטיקאים וביניהם גם ראש העירייה.
הקבוצה כבשה את מנהלת המחוז, משרד הטלגרף והמשרדים האדמיניסטרטיביים השונים, תוך איום בנשק.
אלכסנדרו קונדיאנו-פופסקו הכריז על עצמו פרפקט (מין מנהל מחוז וממונה על המשטרה) והתחיל לחלק צווים בשם מועצת העוצרות של ניקולאה גולסקו ויון ברטיאנו.
קבוצת חסידי הרפובליקה הלכה וגדלה, כשהצטרפו אליהם גם מכבי האש והמשמר הלאומי.
יחידות הצבא הסדירות היו נבוכות וכשהרפובליקנים איימו עליהם איימו בחזרה.
במרכז העיר התאספו כ-300 רפובליקנים, לאחר שצלצלו בפעמוני הכנסיות וקנדיאנו-פופסקו הקריא לקהל מברק, שלטענתו התקבל מיון ברטיאנו, מבוקרשט ובו בישר ברטיאנו על הצלחת ההפיכה והכרזת הרפובליקה בכל רחבי רומניה והסמיך את קנדיאנו-פופסקו לקבל שבועת נאמנות לעוצרות החדשה בצירוף איום שסירוב לתת שבועה כזאת ייחשב לבגידה.
הקהל נענה בקלות, אך לא היחידות הצבאיות.
מפקד היחידה המוצבת בפרדיאל היה זהיר ויצר קשר עם המפקדה בבוקרשט ומשם נודע לו המצב לאשורו.
הוא איים על הרפובליקנים בפעולות צבאיות לדיכוי המרד ובו זמנית הגיע שליח מבוקרשט שהפעיל את כל הכוחות הצבאיים ואסר את ראשי המורדים.
אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו נעצר בבוזאו, לשם נמלט כדי למצוא מחבוא.
הוא הובא לפלוישט, שם התנהלה חקירתו וחקירתם של יתר ראשי המורדים וביניהם יון ברטיאנו, ניקולאה גולסקו, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, ניקולאה קרצולסקו, מיכאיל קוגלניצ'אנו ובסך הכל 36 אישים.
חלק מהעצורים התלוננו על כך שהוכו במהלך החקירה.
על רקע מלחמת צרפת–פרוסיה והרגשות האנטי-פרוסיים, העצורים זכו לפופולריות רבה.
העיתונות, שבראשה היו ליברלים רבים, יצאה להגנת העצורים.
יותר משלושים עורכי דין, מהבולטים ביותר ברומניה באותה תקופה, הציעו את עצמם, כדי להגן בחינם על העצורים.
למנגנון שעסק בחקירה נשכר גם לבלר צעיר בשם יון לוקה קאראג'אלה, בנו של משפטן שעבד שם.
קאראג'אלה עתיד היה להשתמש בהתרשמויותיו ביצירות סטיריות שכתב לאחר מכן.
השלטונות החליטו ללמד לקח את ראשי ההפיכה הכושלת, כדי שיהיו לדוגמה ולמשל ואחרים לא ינסו ללכת בדרכם.
כדי להבטיח את הרשעתם במשפט, הועברו - באמתלה של צורכי ביטחון, מפלוישט לטרגובישטה, הבירה הקדומה של ולאכיה.
ההעברה בוצעה מתוך ידיעה שאזור טרגובישטה היה בסיס איתן של החוגים השמרניים יותר והפרפקט המקומי הבטיח את הרשעת הנאשמים.
לתובע התמנה התובע הראשי של המדינה, אחיו של שר המשפטים.
ב-10 באוקטובר, בעת שהדומניטור ערך ביקור פיוס בפלוישט, נפתח בטרגובישטה המשפט.
לפני פתיחת המשפט נערכו תפילות, צלצלו בפעמוני הכנסיות וקהל רב התאסף בפתח האולם של בית המלון המקומי, "ינקו פיליפ", שם נערך המשפט לפני 14 מושבעים עם אבטחה של ז'נדרמים מסביב לאולם ולבית המלון.
כל הנאשמים קמו, עם הקראת שמם, והשיבו להאשמות בצורה מכובדת, פרט לאחד, דומיטרו רדולסקו, שהתחיל לרעוד, הסתחרר, נפל ודימם.
המשפט נערך במהלך שבעה ימים ובסיומו התובע שלח מברק לבוקרשט בו הודיע שצפויה הרשעת כל הנאשמים, פרט לאחד (רדולסקו שהכרתו לא שבה אליו), שלגביו ביקש זיכוי.
הנבואה לא צלחה והמושבעים זיכו פה אחד את כל הנאשמים.
לקול מצהלות הקהל ונגינת הלאוטות עלו הנאשמים, שזוכו, לכרכרות והזדרזו לשוב לפלוישט, כולם פרט לרדולסקו, שעצר את הכרכרה באמצע הדרך, ירד ממנה והתחיל לקפץ, על מנת לחלץ את עצמותיו, אחרי כל הימים בהם העמיד פני חסר הכרה.
הדומניטור קיבל את בשורת זיכוי הנאשמים בתחושה קשה והתחיל להכין את הצהרת הפרישה מתפקידו, הצהרה שבסופו של דבר לא הגיש אף פעם.
תהפוכות הפוליטיקה הרומנית הביאו לכך שמנהיגי הקשר שינו עמדות במהלך הזמן, פעלו בשירות המלך והגיעו למשרות גבוהות ביותר.
אוג'ניו קאראדה היה למייסד ומנהל הבנק המרכזי, יון ברטיאנו היה לראש ממשלה ואפילו אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו, ששב לצבא הרומני כמתנדב במלחמת העצמאות, הגיע לדרגת גנרל ושימש כשליש של המלך.
רפובליקת מינרווה היא אי שנוצר כתוצאה מאחד הניסיונות המודרניים ליצירת אי מלאכותי.
הדבר יצא לאור בשנת 1972 - האדריכל היוזם היה סוכן נדל"ן מיליונר מלאס וגאס ופעיל פוליטי בשם מייקל אוליבר.
מייקל הוא יהודי יליד ליטא שהיגר לארצות הברית.
הוא החליט להשקיע כ-100,000,000$ עבור הפרויקט, צבר התעניינות רבה בניו יורק ולונדון.
הרעיון של ייסוד האי היה מקום שהוא "חברה נטולת מיסים ופלישה ממשלתית לפרטיות".
הוא וכמה תומכים בנו אי מלאכותי על קרקע שיובשה בשוניות מינרווה שבאוקיינוס השקט ואחרי שקבוצת מתיישבים הגיעה למקום, בתום עבודות ההקמה, הם הכריזו על הקמת הרפובליקה של מינרווה והניפו את הדגל הלאומי החדש.
בנוסף לתיירות ולדיג, הכלכלה של האומה החדשה כוללת תעשייה קלה.
בניגוד למיקרו-אומות רבות אחרות, שזכו לכתף קרה מהעולם, אחרי שאוליבר הכריז על מטבע מקומי חדש, אוסטרליה, ניו זילנד, טונגה, פיג'י, נאורו, סמואה ואיי קוק ערכו ועידה לבחינת ההשלכות של מדינה חדשה שתקום באזור.
טונגה (המונה כמאה אלף תושבים) מיהרה להכריז ריבונות על מינרווה ואפילו שלחה כוח צבאי קטן לדרוש מהם להוריד את הדגל.
אוליבר וחסידיו הבינו שבשום מקום בעולם הם לא יהיו חופשיים והרפובליקה ננטשה.
כמה קבוצות ניסו לכבוש את הטריטוריה מטונגה ונכשלו וכעת השטח עומד במרכזה של מחלוקת בין טונגה לפיג'י.
רפובליקת סלא הייתה עיר-מדינה עצמאית של ברברים ששכנה על חופי מרוקו במאה ה-17. הרפובליקה הייתה מוקד פיראטי בים התיכון במהלך קיומה.
העיר סלא עצמה היא עיר עתיקה, עוד מן התקופה הפיניקית.
ראשיתה של העיר בהגירת אוכלוסייה מספרד הנוצרית, לאחר צו גירוש שהטיל פליפה השלישי, מלך ספרד בשנת 1607 על המוריסקוס מספרד.
המוריסקוס - צאצאי המוסלמים שבחרו להתנצר בעת צווי הגירוש מ-1502 והלאה, במקום לעזוב את ספרד - לא הצליחו להיטמע בעיר רבאט בגלל הבדלי השפה, התרבות והדת.
במקום זאת, הם הקימו את העיר סלא על גדתו השנייה של שפך הנהר בו רגרג.
העיר הפכה במהרה למוקד לפיראטים, בעיקר ממוצא ברברי.
בשנת 1627, תושבי העיר תבעו את עצמאותם מהסולטאן זידאן אל נאסיר, וסירבו לשלם את מיסיהם.
הרפובליקה שהוקמה נוהלה על ידי דיואן, מועצה בת 12–14 חברים הנבחרים מחדש בכל שנה, מושל ומפקד הנמל.
לאחר מלחמת אזרחים ב-1630, שונתה שיטת הממשל, הדיואן הורחב (כשמחצית ממנו היו נציגי תושבי העיר אורנצ'וס ומחצית אנדלוסים) ל-16 נציגים, ומינוי מנהיג לאנדלוסים.
עצמאותה של הרפובליקה הסתיימה ב-1668, כאשר הסולטאן מולאי אל ראשיד, מייסד השושלת העלאווית, כבש את המדינה.
בספר הפופולרי "רובינזון קרוזו", קרוזו נשבה בידי שודד הים "הטורקי", ונמכר לעבדות ברפובליקה.
רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית היא בשטחה של המושבה לשעבר סהרה הספרדית, והיא מדינה שההכרה בה מוגבלת.
היא הוקמה בהכרזה של חזית פוליסריו ב-27 בפברואר 1976.
ארבעים מדינות בעולם מקיימות קשרים דיפלומטיים עם מדינה זו, ועוד שבע מכירות בה ללא קשרים כאלה.
ב-1982 התקבלה הרפובליקה כחברה בארגון אחדות אפריקה (לימים האיחוד האפריקאי).
הדת הרשמית של רפובליקת סהרה היא האסלאם.
בפועל רוב שטחה של הרפובליקה מצוי תחת שליטה של מרוקו .
ב-אוקטובר 2025 הכירה מועצת הביטחון של האו"ם בתוכנית האוטונומיה שקבעה מרוקו לגבי טריטוריה זו.
הרפובליקה של פירנצה (באיטלקית: Repubblica fiorentina) הייתה מדינה שמרכזה היה בעיר פירנצה באיטליה המודרנית.
הרפובליקה החלה את דרכה בשנת 1115, כאשר אזרחי פרצה התמרדו נגד המרקיז של טוסקנה, לאחר מותה של הרוזנת רבת העוצמה מטילדה רוזנת טוסקנה.
אזרחי פירנצה הקימו רפובליקה במקום שלטון המרקיזים.
הרפובליקה נשלטה בידי מועצה שנקראה סיניוריה.
חברי הסיניוריה נבחרו בידי מנהיג העיר (gonfaloniere) שנבחר למשך חודשיים בהגרלה.
ההיסטוריה של רפובליקת פירנצה משובצת במלחמות ומאבקים נגד פלגים שונים.
סיעת בית מדיצ'י השתלטה על העיר בשנת 1434, באמצעות הפיכה הנגדית של קוזימו דה מדיצ'י נגד הסיעה ששלחה אותו לגלות שנה לפני כן.
משפחת מדיצ'י שלטה בפירנצה עד שנת 1494. ג'ובאני דה מדיצ'י (לימים האפיפיור ליאו העשירי) כבש מחדש את הרפובליקה בשנת 1512, והחל בכך עידן שני של שלטון בית מדיצ'י בעיר.
אזרחי פירנצה הדיחו את בני מדיצ'י פעם שנייה בשנת 1527, במסגרת .
משפחת מדיצ'י לא ויתרו, וכבשו את העיר בפעם השלישית בשנת 1531, לאחר מצור של 11 חודשים של העיר.
הרפובליקה התפרקה סופית כאשר בשנת 1532, האפיפיור קלמנט השביעי מינה את כ-"דוכס הרפובליקה של פירנצה", מה שהפך את "הרפובליקה" למונרכיה תורשתית.
העיר פירנצה נוסדה בשנת 59 לפנה"ס בידי המצביא הרומאי יוליוס קיסר.
במהלך ימי הביניים הייתה העיר חלק מ המארקה של טוסקנה.
על טוסקנה שלטה הרוזנת רבת העוצמה מטילדה מטוסקנה, אולם לאחר מותה בשנת 1115, התמרדו אזרחי העיר נגד היורש שלה, והעיר השיגה עצמאות.
רפובליקת פירנצה נזכרת במקורות לראשונה כאשר הייתה חברה בליגת הערים שלחמו בהיינריך העשירי, דוכס בוואריה.
הרפובליקה שגשגה במאה ה-12, וסחרה בהרחבה עם מדינות זרות.
העיר גדלה מבחינה דמוגרפית, ונבנו בה כנסיות רבות.
השגשוג נקטע כאשר כבש פרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1185 את טוסקנה והקים מחדש את המארקה של טוסקנה.
עם זאת, לאחר מות בנו של פרידריך, היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1197, השיגה העיר מחדש את עצמאותה.
אוכלוסיית פירנצה המשיכה לגדול במהלך המאה ה-13 עד שכללה 30,000 איש.
כתוצאה מכך הורחבה העיר ונבנו עוד גשרים וכנסיות.
בין היתר נבנתה בשנת 1294 סנטה מריה דל פיורה שעד היום היא אחת הקתדרלות הגדולות ביותר בעולם.
עם זאת, מבחינה פוליטית, שלטונות פירנצה בקושי הצליחו לשמור על השלום הרעוע בין הפלגים היריבים.
העיר נקרעה במלחמות בין הגואלפים והגיבלינים.
הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות ומקומיות אחרות.
בפירנצה הגיעה המתיחות לשיא באמצע המאה ה-13. הגואלפים באו בעיקר משורות הסוחרים הבורגנים, בעוד הגיבלינים באו משורות האצולה בעלת האדמות.
השלטון בעיר התחלף בין תומכי שתי המפלגות וההתמודדות בניהן השפיעה על אופנת הלבוש של תומכי המפלגות שאימצו כל אחת סממנים נפרדים בלבוש ובתסרוקת.
בשנת 1244 השתלטו הגיבלינים בהנהגת על העיר, ושלטו בה עד 1250, עת הובסו בידי הגואלפים.
הגואלפים השתלטו על העיר, ותקופת שלטונם כונתה "פרימו פופולו" (Primo Popolo).
תחת שלטונם העיר שגשגה עוד, ובתקופתם נבנה "ארמון העם" או באיטלקית: "פלאצו דל פופלו" (Palazzo del Popolo).
בשנת 1252 הוכנס לשימוש הפלורין כמטבע רשמי בפירנצה.
הפלורין הפך בהדרגה למטבע המוביל ברחבי אירופה כולה ואף במזרח הקרוב.
בקרב מונטאפארטיבשנת 1260 ספגו הגואלפים תבוסה קטסטרופלית מידי הגיבלינים, והללו שבו לתפוס את השלטון בפירנצה.
עם זאת, שלטונם של הגיבלינים היה שברירי, והם הסכימו לבקש בוררות מהאפיפיור קלמנט הרביעי, שהעדיף את הגואלפים.
בין תומכי ה"לבנים" היה גם דנטה, אשר הוגלה מן העיר ב-1302 עת עלו ה"שחורים" לשלטון בפירנצה.
פלורין הזהב של רפובליקת פירנצה, היה המטבע האירופאי הראשון שהופיע בכמויות מספיקות כדי למלא תפקיד מסחרי משמעותי מאז המאה השביעית.
בשל העובדה שבנקים מפירנצה הקימו סניפים רבים ברחבי אירופה, הפלורין הפך במהרה למטבע הסחר הדומיננטי לעסקאות רחבות היקף במערב אירופה.
העובדה שמשפחת בונסיגנורה (Bonsignore) רבת העוצמה פשטה את הרגל, וכן היחלשותה של העיר סיינה, הביאו לכך שפירנצה הפכה למרכז הבנקאות של אירופה.
בעקבות עליית המסחר, בא מהלך אנטי-אריסטוקרטי שהוביל לחקיקת הקובץ ב-1293, שהיו בו עונשים חמורים במיוחד לפשעים מסוימים, במטרה לייצב את השלטון בעיר.
פירנצה איבדה מעמד זה בשנת 1340, עת מספר משפחות רבות עוצמה פשטו את הרגל.
נטען שהסיבה לפשיטת הרגל הייתה סירובו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה לפרוע את חובותיו המרובים, אולם ככל הנראה החוב לא עלה על 13,000 פלורינים, ופשיטת הרגל ההמונית באה כתוצאה ממיתון כלכלי כללי ברחבי אירופה.
אולם בעוד הבנקאות קרסה, הספרות והתרבות פרחו.
פירנצה הייתה ביתם של כמה מגדולי הסופרים האיטלקיים ביניהם: דנטה, פטרארקה וג'ובאני בוקאצ'ו.
שלושתם היו הסופרים האיטלקיים הראשונים שהעדיפו את ה (ניב של האיטלקית) על פני הלטינית.
דינו קומפאניי, אחד מהגואלפים הלבנים תיעד את מלחמות הגואלפים הגיבלינים ב"כרוניקות של פירנצה".
בשנת 1347 התפשט המוות השחור אל איטליה.
לפני בוא המגפה הוערכה אוכלוסיית איטליה בכ-80,000 איש.
המגפה לא פסחה על פירנצה, ולמרות המחסור החמור בכוח אדם, לאחר המגפה, נאסר על העובדים לנצל זאת.
פירנצה עמדה על סף פשיטת רגל, פיטור החיילים והשוטרים הביא לחוסר סדר.
ביולי 1378 פרצה מהפכת כפכפי העץ הידוע גם בשם "מרד הצ'ומפי".
המורדים תקפו את מבני הממשלה ושחררו את האסירים מבתי הכלא.
הסיניורה ניסה לפייס אותם באמצעות הבטחות לרפורמה שלמעשה לא הייתה משנה דבר.
בהמשך תפסו המורדים את השלטון בפועל בעיר, וחפצו לחולל רפורמות שכלו הקמת גילדה לעובדי הצמר והגדלת ייצור הצמר כדי להתמודד עם האבטלה.
בסופו של דבר המרד דוכא בידי צבא שכירי החרב של העיר.
לאחר מרד הצ'ומפי תפסה את השלטון בפירנצה משפחת אלביצי.
בשנת 1389 החל ג'אן גלאצו ויסקונטי להרחיב את ממלכתו על חשבון ונטו, פיימונטה וטוסקנה.
בשנת 1390 הכריזה פירנצה מלחמה עליו.
כעבור שנתיים כבש צבא פירנצה בפיקוד ג'ון הוקווד את מילאנו.
במרץ 1397 החלה מלחמה חדשה.
המלחמה עלתה לפירנצה למעלה ממיליון פלורינים, אולם במאי 1398 הושג הסכם שלום בתיווך ונציה.
בנובמבר 1400 נחשפה במילאנו קונספירציה שבה היו מעורבים כמה גולים וכוחות אופוזיציה מקומיים.
הללו תכננו לפתוח את שערי מילאנו בפני צבא פירנצה.
בעקבות כך פרצה מלחמה חדשה בין ויסקונטי לבין פירנצה.
פירנצה שכרה את רופרכט, מלך גרמניה כדי שיסייע במלחמה.
עם זאת, הכוחות הגרמנים של הקיסר הובסו בסתיו 1401. ויסקונטי פנה לבולוניה, וביוני 1402 הובסו הכוחות הבולונזיים-פלורנטיניים בידי ויסקונטי.
הדרך לטוסקנה הייתה פתוחה, אולם מחלת הדבר שפרצה התפשטה גם אל מילאנו, ויסקונטי עצמו מת ממנה, וההתקדמות נבלמה.
עם מותו של ויסקונטי, חולקה ממלכתו בין יורשיו.
אחד מהם, גבריאלה מריה ויסקונטי, מכר את פיזה לפירנצה תמורת 200,000 פלורינים.
עם זאת, בין אזרחי פיזה לאזרחי פירנצה שררה איבה מתמדת, ואזרחי פיזה לא התכוונו להסכים שפירנצה תשלוט בהם.
צבא פירנצה בפיקודו של מסו דלי אלביצי, הטיל מצור על פיזה, ולאחר קרב ארוך שלווה בזוועות רבות, נכנעה פיזה ב-9 באוקטובר 1406. בשנת 1422 נחתם הסכם בין מילאנו לפירנצה, על פיו במקרה שתפרוץ מלחמה בין ג'נובה למילאנו, פירנצה תישאר נייטרלית.
פירנצה אכן כיבדה את ההסכם, אולם מילאנו לא, ובמהלך המלחמה בין גנואה למילאנו כבשה מילאנו עיירת גבול שהייתה שייכת לפירנצה.
בתגובה, הכריזה פירנצה (בתמיכת ונציה), מלחמה על מילאנו.
בשנת 1427 אולצה מילאנו לחתום על חוזה שלום.
עם זאת, המלחמה גבתה מפירנצה סכום עצום, 4,200,000 פלורינים.
בוצעה רפורמה כללית בשיטת המיסוי, במיסגרתה הוחלפה השיטה שגבתה מכל אזרח לפי רכושו, למעין מס הכנסה.
קוזימו דה מדיצ'י היה בנו של ג'ובאני די ביצ'י ממשפחת מדיצ'י רבת ההשפעה.
עם זאת, בשל כוחו הרב, התגבשה נגדו קבוצת אצילים שהתנגדו לו ובראשם רינלדו דלי אלביצי ממשפחת אלביצי.
בספטמבר 1433 הוביל מדיצ'י מסע מלחמה כושל נגד העיר לוקה.
מתנגדיו האשימו אותו בכישלון ותבעו את מאסרו.
רבים באו בעקבותיו, תוך שהם מוציאים סכומי כסף עצומים מן העיר, עד כי כלכלת העיר התערערה.
במשאל עם דמוקרטי שנעשה בעיר, הוחלט להחזיר את מדיצ'י.
עם חזרתו, הפך מדיצ'י לשליט בפועל של העיר.
בתקופתו, צמחה מאוד פירנצה מבחינה תרבותית.
המלומד המוביל בפירנצה באותם ימים, ניקולו ניקולי, החל במאמצים להשבת העניין בספרות העתיקה של יוון ורומא.
הוא ביקש ממנואל כריזולוראס, שנשלח בידי קיסר האימפריה הביזנטית לבקש עזרה מהמערב (ארצו הותקפה אותה עת בידי העות'מאנים), ללמד יוונית באוניברסיטת פירנצה.
כריזולוראס הסכים, וקיבל תואר פרופסור בשנת 1397. לניקולי היה אוסף גדול של יצירות עתיקות, ועם מותו בשנת 1437 הוריש את האוסף לקוזימו דה מדיצ'י.
עוזרו של ניקולי, פוגיו ברקיוליני, סייר ברחבי אירופה והוסיף לאוסף עוד כתבי יד עתיקים רבים.
בניגוד לניקולי, הוא גם חיבר יצירות משלו.
הוא היה חברו הטוב ביותר של דה מדיצ'י, וזה האחרון מינה אותו לקנצלר של פירנצה.
כמו כן, מכיוון שמדיצ'י ביקש להפוך את פירנצה למרכז עולמי בעל חשיבות, הוא שכנע את האפיפיור אאוגניוס הרביעי לקיים בעיר את מושב הוועידה אקומנית שנועדה לאחד את הכנסייה הקתולית עם הכנסייה האורתודוקסית בין 1437 ו-1439, שנועדה במקור להתכנס בפרארה.
בוועידה הסכים הקיסר הביזנטי להתפשר מעט, וכתוצאה מכך הודיע האפיפיור שהוא יקבל סיוע צבאי.
אולם, כאשר חזר הקיסר לקונסטנטינופול, זעמו האזרחים היוונים על הפשרות, ומהומות פרצו ברחבי האימפריה.
כדי לרצות את ההמונים, חזר בו הקיסר מההסכם.
ארבע עשרה שנים מאוחר יותר, בשנת 1453, נכבש מה שנותר מהאימפריה הביזנטית בידי האימפריה העות'מאנית.
השקעתו העצומה בתרבות עלתה לו מעל 600,000 פלורינים.
במהלך עשרים השנים הראשונות לשלטונו, השפיעו מאוד על יחסי החוץ של מדיצ'י סדרת מלחמות בין דוכסות מילאנו לרפובליקה של ונציה, אשר כונו "מלחמות לומברדיה".
המלחמות נמשכו מ-1423 עד 1454, ונגררו אליה ערים שונות כמו פירנצה, אשר החליפו צדדים לעיתים קרובות בהתאם לאינטרסים שלהן.
דוכס מילאנו פיליפו מריה ויסקונטי, פלש לתחומי פירנצה בשנת 1430, ושוב בשנת 1440. עם זאת, הצבא של מילאנו הובס לבסוף בקרב אנגיארי, בידי קואליציית ערים שכללה את ונציה פירנצה ומדינת האפיפיור.
שתי הפלישות התבצעו במידה רבה בשל השפעתם של בני אלביצי הגולים.
בשנת 1447 מת ויסקונטי, מה שהביא לשינוי מהותי במערך הבריתות.
דוכס מילאנו החדש פרנצ'סקו ספורצה (לשעבר מפקד הצבא של ויסקונטי), הבין שעדיף לו להפריד בין ונציה ופירנצה.
הוא כרת ברית עם מדיצ'י, ובכך שם קץ לאיבה ארוכת השנים בין מילאנו ופירנצה.
פירנצה סייעה למילאנו במלחמה נגד ונציה, ובשנת 1454 כרתו שלוש הערים ברית שלום שהכירה בהישגיה של פירנצה, וביססה את מעמדו של ספורצה במילאנו.
הברית בין מילאנו לפירנצה שיחקה תפקיד מרכזי בייצוב חצי האי האפניני במשך 40 השנים הבאות.
קוזימו מת בשנת 1464, ואת נכסיו ותפקידיו ירש בנו פיירו די קוזימו דה מדיצ'י, אשר כונה "חולה השיגרון".
כפי שכינויו מעיד עליו, הוא סבל מבריאות רעועה, וגם תקופת שלטונו לא הייתה יציבה.
בתקופתו התארגן נגדו קשר גדול, וגם ונציה פלשה לאדמות פירנצה בשנת 1467, אולם הפלישה נהדפה.
את מקומו של פיירו, ירשו שני בניו לורנצו וג'וליאנו את נכסיו ותואריו, אם כי מעולם לא ביקשו מעמד רשמי של שליטים.
לורנצו היה איש רנסאנס מן המעלה הראשונה.
כמו כן תמך בציירים לאונרדו דה וינצ'י, דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, דומניקו גירלנדיו, אנדריאה דל ורוקיו ומיכלאנג'לו בואונרוטי, ועמד במרכזה של קבוצה הומניסטית, שניסתה לשלב את רעיונותיו של אפלטון עם הנצרות; בין חבריה היו הפילוסופים מרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה והמשורר אנג'לו פוליציאנו.
עם זאת, בתחום הכלכלי הוא לא זכה להצלחה רבה; כמה מהבנקים שבבעלות משפחתו התמוטטו בעקבות הלוואות לא מוצלחות, ולקראת סוף שלטונו נקלע בעצמו לבעיות כלכליות שגרמו לו למעול בכספי העיר.
בשנת 1492 מת לורנצו, ואת מקומו ירש בנו פיירו דה מדיצ'י "האומלל".
כינויו הולם בהחלט את תקופת כהונתו הקצרה.
הוא כרת ברית עם מדינת האפיפיור ונאפולי נגד ממלכת צרפת, אולם הברית התבררה ככישלון.
שארל השמיני, מלך צרפת, חפץ בעיקר בנאפולי, ובספטמבר 1494 פלש לחצי האי האיטלקי.
הוא דרש ממדיצ'י מעבר חופשי דרך פירנצה אל נאפולי.
פיירו דה מדיצ'י ידע היטב שעירו אינה מסוגלת לעמוד מול הצבא הצרפתי הגדול, ונכנע.
בנובמבר הוא חזר לעירו, ותויג בידי האזרחים כבוגד.
הוא ומשפחתו נאלצו לצאת לגלות.
היה זה סוף עידן מדיצ'י הראשון בפירנצה.
לאחר הדחתם של בני מדיצ'י מן השלטון הפך הכומר הדומיניקני ג'ירולמו סבונרולה לשליט יחיד של פירנצה.
ב-1497 ביצעו סבונרולה ותומכיו את "מדורת ההבלים".
הם שלחו נערים אשר אספו מדלת לדלת חפצים המקושרים לניוון מוסרי: מראות, קוסמטיקה, תמונות, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים ועבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו), ושרפו אותם במדורה גדולה בפיאצה דלה סיניוריה במרכז פירנצה.
אולם עד מהרה מאסו תושבי פירנצה בקנאותו של סבונרולה.
סבונרולה הטיף נגד האפיפיור אלכסנדר השישי מבית בורג'ה וגינה את מידותיו המושחתות שהיו ידועות היטב בציבור.
סבונרולה נעצר עונה בפירנצה, ופעם נוספת בידי האינקווזיטורים של האפיפיור ברומא במאמץ לגרום לו "להודות" שרימה ושיקר.
בשנת 1498 הוא הוצא להורג בשריפה בידי אזרחי פירנצה.
לאחר מותו של סבונרולה, הוכתר פיירו זודאריני כשליט לכל החיים בפירנצה.
בתקופה זו הרפובליקה החלה להתאושש מן המשברים, ורמת השחיתות בה הייתה קטנה יחסית.
בתקופה זו החל גם להתבלט ניקולו מקיאוולי.
במהלך מלחמת ליגת קמברה, כבשו צבאות מדינת האפיפיור את פירנצה מחדש.
עליהם פיקד הקרדינל ג'ובאני דה מדיצ'י, וכך נפתח עידן מדיצ'י השני בתולדות פירנצה.
עם זאת, זמן קצר לאחר שכבש את פירנצה, נקרא הקרדינל ג'ובאני דה מדיצ'י חזרה לרומא.
האפיפיור יוליוס השני מת, והוא נקרא להיות נוכח בקונקלווה.
גובאני נבחר להיות אפיפיור תחת השם לאו העשירי, ובכך הפכה למעשה פירנצה למדינת חסות של מדינת האפיפיור.
לאו מינה כשליט פירנצה את בן דודו ג'וליו דה מדיצ'י.
ג'וליו שלט עד מותו בשנת 1516 של לאו העשירי, אז מונה ג'וליו כאפיפיור החדש תחת השם קלמנס השביעי.
הוא הוחלף בידי לורנצו דה מדיצ'י, דוכס אורבינו.
באותה תקופה כשאפיפיורים מבני מדיצ'י שולטים ברומא, שרר שקט יחסי מצד הסיעות האנטי-מדיצ'יות בפירנצה.
עם זאת, במאי 1527, במהלך מלחמת הליגה של קוניאק, בזזו צבאות האימפריה הרומית הקדושה את רומא וכוחו של האפיפיור נחלש.
בפירנצה, אויבי משפחת מדיצ'י ניצלו את חוסר היציבות הפוליטית לסילוק משפחת האפיפיור מעמדות כוח בעיר.
שנתיים לאחר מכן, חתם האפיפיור על שלום ברצלונה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקיבל את ברכתו לשחזר את שלטון בני מדיצ'י בפירנצה.
האפיפיור הגדיל לעשות, ובשנת 1533 מינה את אחיינו אלסנדרו דה מדיצ'י כ"דוכס פירנצה".
דוכסות פירנצה אוחדה בהמשך עם הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ובני מדיצ'י שלטו בה כדוכסים גדולים עד שנת 1737.
פירנצה נשלטה בידי מועצה שנקראה סיניוריה (signoria), בסיניוריה היו תשעה גברים.
ראש המועצה (gonfaloniere), נבחר בהגרלה למשך חודשיים.
ראש המועצה היה חייב להיות מעל גיל שלושים, בעל אמצעים כלכליים כלשהם, ללא חובות או פשיטות רגל.
כמו כן היה על המועמדים להיות מקובלים על כל הגילדיות הגרלה נקבעה מראש לעיתים קרובות, וראש המועצה היה לרוב בן לאחת ממשפחות האצולה העשירות.
חברי הסיניוריה נפגשו מדי יום, ויכלו להגיש הצעות חוק לראש המועצה.
ולעיתים הוקמו מועצות מיוחדות למטרות שונות, מועצת מלחמה וכדומה.
מבחינה מנהלית חולקה פירנצה לארבעה מחוזות, אשר חולקו לארבע נפות.
המטרה העיקרית של חלוקה זו הייתה כדי להקל על גביית המיסים וגיוס מיליציות.
רפובליקת נטאליה (בהולנדית: Republiek Natalia), הייתה מדינה עצמאית קצרת ימים שהתקיימה לקראת אמצע המאה ה-19 בשטחי דרום אפריקה של ימינו, באזור בו נמצאת היום פרובינציית קוואזולו-נטאל.
רפובליקת נטאליה הוקמה בשנת 1839 על ידי אפריקאנרים אשר הגיעו למקום ממושבת הכף במסגרת הטרק הגדול.
כארבע שנים לאחר הקמתה, בשנת 1843 היא סופחה לבריטניה בתום מאבק בין הבריטים לתושבי הרפובליקה.
מרבית תושבי הרפובליקה עזבו צפונה וחזרו לנדוד במרחב.
רובם השתקעו לבסוף ברפובליקות האפריקאנריות שהוקמו בפנים הארץ במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 – הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
רפובליקת נטאליה הייתה הניסיון הממשי הראשון של האפריקאנרים להקים לעצמם מדינה עצמאית במסגרת הטרק הגדול.
מוצאם של האפריקאנרים, השחקן הראשי בטרק הגדול, הוא במושבת הכף ההולנדית, אשר החלה את דרכה בקייפטאון בשנת 1652. האפריקאנרים הם צאצאיהם של המתיישבים ההולנדים שאכלסו את המושבה, שב-1806 הפכה סופית למושבה בריטית.
בחודש ינואר 1832 האנגלי ד"ר אנדרו סמית והאפריאנרי וילם ברג, נשלחו על ידי מנהיגים אפריקאנרים ממושבת הכף לחקור את התאמתו של חבל נטאל להתיישבות אפריקאנרית עצמאית.
עם חזרתם של סמית וברג אל המושבה מספר חודשים לאחר מכן, הם דיווחו שנטאל היא ארץ פורייה, רחבת ידיים וריקה יחסית מאוכלוסייה.
כל זאת כאשר גם חופה הארוך ל הופך אותה למתאימה להקמת ישות מדינית עצמאית.
לאחר שורה של דיונים פנימיים, בשנת 1835 יצאו ממושבת הכף משלחות ראשונת לתור את הארץ.
בחודשים הבאים אלפי אפריקאנרים עזבו את שטחי מושבת הכף ונעו לכיוון צפון מזרח, אל השטחים שמעבר לנהר האורנג'.
עם התעצמות ההגירה, החלו אפריקאנרים רבים פונים אל יישוב חבל נטאל, הרעיון המקורי של הטרק הגדול.
חלוץ ההתיישבות בנטאל היה פיט רטיף אשר משלחתו בת מאה האנשים עזבה את מושבת הכף בפברואר 1837. ב-6 באוקטובר אותה השנה יצא רטיף על גבי סוסו יחד עם עוד 15 רוכבים ו-4 עגלות משא לחקור את חבל נטאל.
רטיף חזר למחנהו שבמרכז הארץ ב-2 בנובמבר, בהודיעו לאנשיו שהם יכולים להיכנס לאזור, מאחר שלהערכתו האזור נמצא מתאים להתיישבות.
הוא יזם משא ומתן עם מלך הזולו, דינגאנה (אחיו למחצה של שאקה), ובאותו החודש אף הגיע לביקור אצלו בארמונו.
בעת ביקורו השני של רטיף אצל דינגאנה, הסכימו אנשי הזולו להתיישבותם של האפריקאנרים בנטאל.
למרות אזהרות שונות, ב-28 בינואר 1838 יצא רטיף להיפגש עם דינגאנה מלך הזולו, בתקווה שיוכל לשאת ולתת עמו על גבולות קבע להתיישבות האפריקאנרית בנטאל.
לאחר שסיכמו ביניהם את הנושא, הזמין דינגאנה את רטיף ואנשיו לחזות במסיבה והצגה מיוחדת של אנשי שבטו.
עם כניסתם למקום, התבקשו האפריקאנרים להשאיר את נשקם מחוץ למתחם ההופעה כדי לכבד את המנהגים של הזולו, ואנשיו של רטיף כיבדו את הבקשה.
רטיף ועוד כ-100 איש נטבחו כולם במה שיכונה לימים טבח משלחת רטיף.
מייד לאחר הטבח, הורה דינגאנה להוציא להורג את כל האפריקאנרים שהתיישבו בעצת רטיף בתחומי ממלכתו בחבל נטאל, וכן להחרים את רכושם.
האפריקאנרים החליטו להשיב מלחמה ולצאת לנקמה.
את מסע העונשין הובילו המנהיגים האפריקאנרים פיט אויס והנדריק פוטכיטר.
שניהם הגיעו לנטאל, כל אחד עם כוח צבאי משלו.
כשכל כוח מונה מעט יותר מ-150 לוחמים, ביום ה-9 באפריל 1838, כחודשיים לאחר הטבח במשלחת רטיף, פרץ הקרב, אשר יקבל לימים את השם קרב איטאלני (Italeni).
למרות זאת, נראה היה שהשגת ניצחון על צבא הזולו העצום בגודלו הוא משימה בלתי אפשרית.
ברם, החליט פוטכיטר בעצת חייליו להורות על נסיגה, כאשר הקרב נתפס ככישלון.
לא מרוצים מחוסר ההצלחה להכריע את הזולו בקרב איטאלני, החלו האפריקאנרים שוקדים על תכנונו של קרב חדש כנגד הזולו.
לפיקוד על הצבא האפריקאנרי נבחר המצביא הצעיר אנדריאס פרטוריוס.
הצבא האפריקאנרי, אשר מנה כ-700 לוחמים חמושים בנשק חם ומצוידים בתותח, התמקם בעמדות הגנה על גדות נהר הבפאלו, סמוך לאתר בו נערך קרב איטאלני כשמונה חודשים קודם לכן.
עם שחר ה-16 בדצמבר 1838, קרב נהר הדם (Bloedrivier).
כוח זולו עצום בגודלו של 12,000 עד 21,000 לוחמים מצוידים בחניתות מסודרים במערכי אימפי החל לתקוף את הכוח האפריקנרי מכל עבריו.
אל מול רעמי אש רוביהם של האפריקנרים, הזולו כשלו בכל ניסיון להתקרב אליהם.
בנוסף, צבא הזולו נסג משדה הקרב וממלכת הזולו חדלה למעשה מכל תפקוד ריבוני.
האפריקאנרים ראו בניצחונם בקרב כאות מבשר מהאל אל נכונות צעדיהם.
הקרב נתן רוח גבית לטרק הגדול בכלל ולהתיישבות בנטאל בפרט.
לאורך שנת 1839, לאחר ניצחון האפריקאנרים על הזולו בקרב נהר הדם בשנה הקודמת, הגיעו כמויות גדולות יחסית של אפריקאנרים להתיישב בחבל נטאל.
למרות שלכאורה, ובמיוחד נכון היה הדבר בעקבות הכרעת הזולו, היה האזור אידיאלי עבור האפריקאנרים, אל מול עיניהם הם ראו ניצנים של קולוניזציה בריטית מוקדמת של האזור.