tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לסלובקיה היה מקדם הג'יני הנמוך ביותר בשנת 2021 (50.3%), מה שהופך אותה למדינה השוויונית ביותר מבחינת חלוקת העושר.
בהשוואה לדו"ח של קרדיט סוויס בשנת 2019, ניתן להבחין במגמה הולכת וגוברת של אי שוויון בעושר, כאשר העלייה הגדולה ביותר נרשמה בברזיל.
העושר מחולק בצורה לא אחידה בין אזורים שונים בעולם.
בסוף המאה ה-20, העושר התרכז בקרב ה-G8 והמדינות המתועשות המערביות, יחד עם כמה מדינות באסיה ומדינות אופ"ק.
במאה ה-21, העושר עדיין מרוכז בקרב ה-G8, כאשר ארצות הברית מובילה עם 30.2%, יחד עם מדינות מפותחות אחרות, כמה מדינות אסיה-פסיפיק ומדינות אופ"ק.
לפי , ב-2011 ל-400 האמריקאים העשירים ביותר "יש יותר עושר ממחצית מכל האמריקאים ביחד".
עושר שעובר בירושה עשוי לעזור להסביר מדוע לאמריקאים רבים שהתעשרו הייתה "התחלה משמעותית".
בספטמבר 2012, על פי , "למעלה מ-60 אחוזים" מ-400 האמריקאים העשירים ביותר בפורבס "גדלו בפריבילגיות משמעותיות".
ב-2007, האחוז העשיר ביותר באוכלוסיית ארצות הברית החזיק ב-34.6% מכלל העושר של המדינה, ו-19% הבאים החזיקו ב-50.5%.
20% העליונים של האמריקאים החזיקו ב-85% מהעושר של המדינה ו-80% התחתונים של האוכלוסייה החזיקו ב-15%.
בין 1922 ל-2010, חלקו של המאיון העליון נע בין 19.7% ל-44.2%, הירידה הגדולה קשורה לירידה בשוק המניות בסוף שנות ה-70. אם נתעלם מהתקופה שבה שוק המניות היה בשפל (1976–1980) ומהתקופה שבה שוק המניות היה מוערך יתר על המידה (1929), חלקו של ה-1% העשיר ביותר נותר יציב עם כשליש מהעושר הכולל.
אי השוויון הפיננסי היה גדול יותר מאי השוויון בעושר הכולל, כאשר המאיון העליון של האוכלוסייה החזיק ב-42.7%, 19% הבאים של האמריקאים החזיקו ב-50.3% ו-80% התחתונים החזיקו ב-7%.
עם זאת, לאחר המיתון הגדול שהחל ב-2007, חלקו של המאיון העליון של האוכלוסייה גדל מ-34.6% ל-37.1%, וזה שבבעלות 20% העליונים של האמריקאים גדל מ-85% ל-87.7%.
המיתון הגדול גרם גם לירידה של 36.1% בעושר החציוני של משקי הבית, אך ירידה של 11.1% בלבד עבור ה-1% העליון, מה שהרחיב עוד יותר את הפער בין ה-1% לשאר ה-99%.
דן אריאלי ומייקל נורטון מראים במחקר (2011) כי אזרחי ארצות הברית מכל הקשת הפוליטית ממעיטים באופן משמעותי באי השוויון הנוכחי בעושר בארצות הברית ומעדיפים חלוקה שוויונית יותר של העושר, מה שמעלה שאלות לגבי מחלוקות אידאולוגיות בנושאים כמו מיסוי ורווחה.
עם זאת, יש היבטים נוספים שמשליכים על דעות בנושאים הללו, כמו השפעות המיסוי על הפגיעה בחירות ובזכות הקניין.
ריכוז עושר הוא תהליך שבו עושר שנוצר, בתנאים מסוימים, יכול להיות מרוכז על ידי יחידים או ישויות.
הטיעון של ריכוז העושר מניח כי לאלה המחזיקים בעושר יש את האמצעים להשקיע במקורות ובמבנים חדשים של עושר, או למנף בדרך אחרת את צבירת העושר, ולכן הם נהנים מעושר גדול עוד יותר.
עם זאת, צריך לקחת בחשבון שהם עשויים גם להשקיע את העושר באופן כושל ולאבד אותו.
בנוסף, בעידן המידע, עושר עשוי להיווצר כתוצאה מכישורים טכנולוגיים שונים והמצאות, ולאו דווקא מהשקעת הון.
התנאי ההכרחי הראשון להתרחשות תופעת ריכוז העושר הוא חלוקה ראשונית לא שוויונית של העושר.
התנאי השני הוא שאי שוויון ראשוני קטן חייב, עם הזמן, להתרחב לאי שוויון גדול יותר.
זוהי דוגמה למשוב חיובי במערכת כלכלית.
צוות מהאוניברסיטה היגלונית יצר מודל סטטיסטי של כלכלות המראה כי עיבוי עושר יכול להתרחש בין אם העושר הכולל גדל ובין אם לאו (אם לא, המשמעות היא שהעניים עלולים להפוך לעניים יותר, וההון שאיבדו הוא זה שמתווסף לעשירים יותר).
ג'וזף א' פרג'יונה, קלרנס להמן וסטיבן פולסקי הוכיחו ב-2011 שמקריות לבדה, בשילוב עם ההשפעות הדטרמיניסטיות של תשואות מורכבות, יכולה להוביל לריכוז בלתי מוגבל של עושר, כך שאחוז העושר שבבעלות יזמים בודדים מתקרב בסופו של דבר ל-100%.
בהינתן מצב ראשוני שבו העושר מחולק בצורה לא שוויונית, הוצעו מספר מנגנונים כלכליים שמובילים לתוצאה של ריכוז העושר: הראשון, העובדה שאדם עשיר יוכל להגדיל את סיכוייו להשיג תעסוקה בשכר גבוה יותר, משום שהוא יכול ללמוד מקצוע איכותי יותר ובמוסד נחשב יותר.
השני, העובדה שאדם שהשיג תעסוקה בשכר גבוה, יכול להרשות לעצמו לחסוך יותר מאשר אדם אחר, וכך להגדיל את עושרו.
השלישי, היכולת של הנתח העשיר יותר בחברה להשפיע על הממשלה והמערכת הפוליטית לשפר את כללי המשחק לטובתם, למשל באמצעות הנחות במיסוי או בדרכים אחרות.
גורם מאזן אפשרי לריכוז העושר כולל צורות מסוימות של מיסוי, במיוחד מס עושר, מס ירושה ומיסוי פרוגרסיבי של הכנסה.
עם זאת, עושר מרוכז לא בהכרח מעכב את צמיחת השכר של עובדים רגילים עם שכר נמוך, ולכן לא בהכרח שמאבק בעושר ריכוזי הוא הכלי הנדרש כדי להיאבק בעוני.
וורן באפט, אחד האנשים העשירים בעולם, הביע את דעתו כי המעמד שלו, "המעמד העשיר", מנהל מלחמת מעמדות נגד שאר החברה.
ב-2005 אמר באפט ל-CNN: "זו מלחמת מעמדות, המעמד שלי מנצח, אבל הם לא צריכים".
בראיון לניו יורק טיימס בנובמבר 2006, באפט הצהיר כי "יש כאן מלחמת מעמדות.
המעמד שלי, המעמד העשיר, הוא זה שעושה מלחמה, ואנחנו מנצחים".
בחברות רבות נעשו ניסיונות, באמצעות חלוקה מחדש של רכוש, מיסוי או רגולציה, לחלק מחדש את העושר.
דוגמאות לנוהג זה חוזרות עד הרפובליקה הרומית במאה השלישית לפני הספירה, כאשר נחקקו חוקים המגבילים את כמות העושר או האדמה שיכולה להיות בבעלות כל משפחה.
המניעים להגבלות כאלה על העושר כוללים את הרצון לייצר שוויון הזדמנויות, אך גם חשש שעושר רב מוביל לשחיתות פוליטית, והאמונה שהגבלת העושר תזכה באהדה פוליטית של גוש הבוחרים, או חשש שריכוז קיצוני של עושר יביא למרד.
צורות שונות של סוציאליזם מנסות לצמצם את החלוקה הלא שוויונית של העושר ובכך את הקונפליקטים והבעיות החברתיות הנובעות ממנו, אך במקרים רבים הן עשויות לפגוע בזכויות יסוד וגם להזיק ליוזמה החופשית ולצמיחה הכלכלית בכללותה.
לפי התחזית לסדר היום העולמי 2014 של הפורום הכלכלי העולמי, פערי ההכנסה המתרחבים נמצאים במקום השני ברשימת הסיכונים העולמיים.
על פי מטא-אנליזה משנת 2009 של פול ומוזר, מדינות עם אי שוויון גבוה בהכנסות והגנה גרועה מפני אבטלה חוות תוצאות של בריאות נפשית גרועה יותר בקרב מובטלים.
במשפט העברי דיני חלוקת שותפות כוללים את האפשרויות לפירוק השותפות, או לפיצול השימושים בנכס המשותף במקרה בו לא מתאפשר שימוש על ידי שני השותפים במקביל.
על פי ההלכה כל שותף זכאי לפרק את השותפות אף אם שאר השותפים אינם מעוניינים, בין בשותפות שמקורה בהסכם בין השותפים ובין בשותפות של אחים שירשו נכסים מאביהם, אולם חלוקת הנכסים אינה נעשית תמיד בצורה זהה ולעיתים חלות עליה הגבלות שונות.
במקרה בו החלוקה מתבצעת בהסכמה יכולים השותפים לעשות זאת בצורה אותה הם רואים לנכון.
בגמרא מופיעות ארבע אפשרויות לחלוקת שותפות, שתים מהאפשרויות הן פירוק ממשי של השותפות, ועוד שתי אפשרויות בהן הבעלות נשארת משותפת אבל השימוש אינו במשותף.
האפשרות הראשונה והעיקרית היא חלוקת הנכס בין כל השותפים כפי חלקם היחסי בנכס.
אפשרות זו מותנית בכך שביד כל אחד מהשותפים יישאר נתח משמעותי דיו בכדי שיהיה ראוי לשימוש המקורי.
האפשרות השלישית היא השכרת הנכסים, באפשרות זאת הבעלות נשארת משותפת, אך השותפים אינם משתמשים בנכסים אלא משכירים אותם ומחלקים ביניהם את דמי השכירות, אפשרות זאת נאמרה דווקא באופן שהנכס עומד להשכרה, ובאופן שאין השותפים מעוניינים ב"גוד או איגוד".
האפשרות הרביעית היא חלוקת זמן השימוש, גם באפשרות זאת הבעלות נשארת משותפת, אך השותפים מחלקים ביניהם את זמן השימוש בנכס.
אפשרות זאת נאמרה במקום שאין הנכסים עומדים להשכרה ואין השותפים מעוניינים ב"גוד או איגוד".
לצורך חלוקת הנכסים צריך שומת בית דין, אך די בשלושה הדיוטות אמינים ובעלי ידע בשומא.
אף שבאופן עקרוני חלוקה צריכה להיות בכל נכס בפני עצמו, אם היו לשותפים שתי נכסים שיש להם את אותם שימושים ואת אותו שווי, אין מחלקים כל נכס לשתיהם אלא כל אחד מקבל נכס אחד מדין כופין על מדת סדום.
הראשונים נחלקים מה הדרך המועדפת לקבוע איזה חלק יקבל כל שותף אחרי שומת הנכסים, לדעת הרמב"ן עושים ביניהם גורל על הנכסים, ולדעת הרא"ש יכול כל אחד מהשותפים להציע להוסיף כסף עבור חלק מסוים בו הוא מעוניין.
נכסים שיש בהם "כדי חלוקה"
במקרה שלא התקיים תנאי זה, אין עושים "חלוקת נכסים" אלא "גוד או איגוד", והנכס מוגדר כנכס ש"אין בו דין חלוקה".
אם השותפים מסכימים מרצונם לחלק את הנכסים, אין צריך שיהיה כל חלק "שמו עליו".
ישנם מקרים החורגים מכלל זה, ובהם יכול שותף לכפות חלוקה [חלקית לפחות] של השותפות, אף על פי שהנכס "אין בו דין חלוקה":
אם לשותף שחלקו קטן מידי, יש שדה אחרת בבעלותו הגובלת באותה שדה של השותפות (בר מצרא), ובחלוקת נכסים רגילה, היה שותף זה יכול לתבוע את החלק הצמוד לשדהו, אין שותף זה יכול למנוע את חלוקת הנכסים.
אם לכל השותפים בעלי החלקים הקטנים, יהיה ביחד חלק אחד מספיק חשוב, מחלקים את הנכסים באופן בו השותפים הגדולים לוקחים כל אחד את חלקו והקטנים נשארים שותפים בשאר.
אם כל אחד מהשותפים משתמש רק בחלקו בנכס, יכולים לכפות זה את זה שכל אחד יקבל לבעלותו את אותו החלק אף על פי שאין בנכס "דין חלוקה" [באופן שאינו יוצר עיוות ממוני לטובת אחד מהם].
הרשב"א כותב שמעיקר הדין היה צריך להיות ששותף יוכל לתבוע את פירוק השותפות, גם במקרה בו כתוצאה מהפירוק יקבל שותף אחר חלק "שאין שמו עליו", .
במקרים אלו במקום חלוקה תיקנו חכמים אפשרויות חלוקה אחרות.
ישנם עוד מספר תנאים המחויבים כדי שיוכל אחד השותפים לכפות חלוקה:
לאחר החלוקה לכל שותף יהיה את כל אפשרויות השימוש שהיה לו לפני החלוקה.
לאחר החלוקה לכל שותף תהיה דרך המאפשרת לו להיכנס לחלק שלו .
לדוגמה: אם יש להם דירה משותפת ואם יחלקו אותה לאחד מהם לא תהיה אפשרות להיכנס, אין יכולים לכפות זה על זה חלוקה.
חלוקת הנכסים לא תגרום לירידת ערך מהשווי שלהם כשהם שותפים ביותר מחומש .
אמנם תנאי זה לדעת החתם סופר נאמר רק בשותפים ששותפותם נעשתה בהסכמתם, אבל בשותפים על ידי ירושה, יכולים לכפות חלוקה אפילו אם זה מוריד את שווי הנכס המשותף ביותר מחומש.
שותפים שהתחייבו זה לזה במעשה קניין שלא לפרק את השותפות, אין הם יכולים להתחרט ולכפות זה את זה לפרק את השותפות כלל.
שותפים בכתבי הקודש המחוברים יחדיו אסור להם לחלקם, מפני שהפרדת ספרים בשביל חלוקת ממון נחשבת ביזיון לספרים, [אף על פי שאין איסור לאדם פרטי לחלק את כתבי הקודש שלו].
מקומות בהם לא נאמר דין חלוקה
בדין שותפים ששכרו יחד בית לשימוש משותף, נחלקו ראשונים: לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך יכול כל שותף לתבוע את חלוקת הבית, ואילו לדעת הרא"ש והטור אין השותף יכול לתבוע חלוקה משום שאין אפשרות לבנות מחיצה בבית שכור וממילא יישאר היזק ראיה.
להלכה, רוב הפוסקים למדו מדברי הרמ"א שדעתו כדעת הרא"ש והטור, ולדעת הסמ"ע גם השולחן ערוך פוסק כמו הרא"ש והטור.
במקרה בו שותפים שוכרים נכס שאין בו את בעיית היזק הראיה, לכל הדעות יכול כל שותף לתבוע את פירוק השותפות.
ישנם כמה הסברים בראשונים לאמירה זו:
הערוך מפרש שהמילה גוד פירושה תמשוך כלומר תרכוש, והמילה איגוד פירושה אמשוך כלומר אני ארכוש, משמעותה המשפטית של התביעה היא נתינת אפשרות לנתבע לרכוש את חלק התובע, ואם הוא אינו רוצה, ירכוש התובע את חלק הנתבע, למעשה כמעט כל הראשונים סוברים כשיטתו של הערוך וכך נפסק בהלכה.
במפרשים ישנם כמה ניסוחים מהו מקורו של דין זה.
לדעת רוב הראשונים תוקפו של דין זה הוא מכח תקנת חכמים, הבאה למנוע מצב בו שני אנשים מוכרחים להישאר שותפים למרות רצונם לפרק את השותפות אבל אינו יכול מפני שאין בנכסים "דין חלוקה"
דעת הרשב"א היא שמעיקר הדין היה צריך להיות חלוקת נכסים גם במקרה שאין בנכסים "כדי חלוקה", אבל מכח הציווי "ועשית הישר והטוב", תיקנו שלא יוכל התובע לכפות חלוקה באופן שהשותף השני ניזוק מהחלוקה, ובמקום זאת נתנו לו אפשרות לתבוע "גוד או איגוד".
המבי"ט כתב שכל אפשרויות החלוקה שנאמרו הם לא תקנת חכמים אלא מדיני התורה.
תוספות והראשונים נחלקו, האם יכול השותף לתבוע גוד או איגוד במחיר היקר ממחיר השוק, דעת ר"י ורוב הראשונים שיכול השותף לתבוע "גוד או איגוד" אף ביותר משוויו, אמנם הריצב"א והגאונים סבורים שלא ניתן לעשות זאת.
להלכה פסק הרמ"א שאפשר להציע יותר מהמחיר, אבל לא פחות ממנו .
נתינת זמן לקניה - מכירה
במקרה הפוך בו הנתבע מעדיף שהתובע יקנה את חלקו, לכל הדעות אין התובע יכול לבקש שלושים יום להשגת הכסף.
חזרה מתביעת גוד או איגוד
רשאי התובע לחזור בו מתביעת ה"גוד או איגוד" אף לאחר שהנתבע הסכים לקנות מהתובע או למכור לתובע את חלקו, אלא אם עשו קניין על ה"גוד" או ה"איגוד" שאז אינו יכול לחזור בו.
אפשרויות נוספות של גוד או איגוד
לצורה זו של גוד או איגוד זו יש חסרון מצד התובע, כי אם הנתבע יקנה ממנו קצת מחלקו יישאר לו נכס קטן בעל חשיבות פחותה, לנתבע גם יש חיסרון בהצעה זו כי אין לו אפשרות לקנות את כל חלקו של התובע.
באופן שיש ברשות השותפים כמה נכסים ורוצה אחד השותפים לפרק את השותפות הדין הוא:
אם יש לנכסים את אותם תשמישים ואותו שווי כספי יכול השותף לחייב את שותפו לבחור איזה נכס הוא רוצה לעצמו ואיזה הוא ייתן לתובע.
אם אין לנכסים את אותם שימושים אין אפשרות לחלק נכס תמורת נכס אלא עושים על כל נכס בפני עצמו גוד או איגוד.
במקרה שיש לנכסים את אותם תשמישים אך לא את אותו שווי, נחלקו הראשונים::
לדעת הרמב"ן אין אפשרות לחלק נכס תמורת נכס אלא עושים גוד או איגוד על כל נכס בנפרד,
לדעת היד רמה חולקים נכס תמורת נכס והנתבע בוחר אם לקחת את הנכס ששווה יותר ולשלם את ההפרש, או את הנכס ששווה פחות והתובע ייתן לו את ההפרש,
לדעת רבינו יונה חולקים נכס כדי נכס שווה בשווה ועל החלק העודף בנכס היקר עושים גוד או איגוד רגיל.
מקרים בהם לא נאמר גוד או איגוד
חצר המשמשת כמעבר לבתים ולפריקת סחורה לצורך הבתים אין בה דין גוד או איגוד אלא באופן שמשאירים בחצר מקום המיועד למעבר ולפירוק סחורות.
החזון איש כותב שיש מקום לומר שאין דין גוד או איגוד בנכס שיש בו דין חלוקה, גם במקרה ששני השותפים אינם מעוניינים כלל בחלוקת הנכסים.
במקרה שהשותפים אינם יכולים לפרק את השותפות, קיימת זכות לכל שותף לטעון שאינו מעוניין להשתמש בנכסים בו זמנית עם שותפו, במקרה כזה יש לשותפים שתי אפשרויות:
השכרת הנכסים וחלוקת דמי השכירות ביניהם.
הראשונים נחלקו איזו מהאפשרויות עדיפה, חלק מהראשונים סברו שעדיפה השכרת הנכסים ורק אם אינם ראויים להשכרה יחלקו ביניהם את זמן השימוש, לעומתם סובר רבינו תם שעדיף לחלק ביניהם את זמן השימוש ורק בדברים גדולים העומדים להשכרה (כגון בתי בד, מרחצאות, וכדומה), יכולים לכפות זה את זה להשכירם.
נכס שעומד להשכרה ואין בו אפשרות לפרק את השותפות, יכול כל אחד מהשותפים לכפות השכרה משותפת לאחרים ויתחלקו ביניהם בדמי השכירות.
כשאין אפשרות לפרק את השותפות ואחד השותפים טוען שאינו יכול להשתמש ביחד עם שותפו, יש לשותף זכות לתבוע משותפו שיחלקו ביניהם את זמן השימוש, חלוקת הזמנים צריכה להיות בצורה בה כל אחד מהשותפים ישתמש בנכס זמן סביר ואחר כך שותפו, ועושים גורל בשביל לקבוע את סדר השימוש.
אם היה לאחד מהשותפים שליש מהבעלות, ולשותף השני היה שני שלישים, לא מחלקים בגורל את זמני השימוש לשלוש, אלא נותנים לבעל השני שלישים את זמן השימוש שלו כשהוא מחובר ועושים גורל מי יהיה ראשון.
חליטה המכונה גם התשה אנזימטית או הלבנה , היא שיטת בישול שבה משרים מזון במים חמים לא רותחים לזמן קצר, או מגע עם אדי מים וקירור מהיר באמצעות מקלחות של מים קרים, מי קרח, או באמצעות העברה במנהרת אוורור.
ככל שהטמפרטורה גבוהה וזמן החימום קצר יותר (עד דקה), הנזק לירק ואיבוד איכותו קטנים יותר.
תהליך ההתשה האנזימטית נועד לשמר את התכונות האורגנולפטיות של המזון: הצבע, הטעם, הריח, המראה, ואת הערך התזונתי של הירק והפרי.
ההתשה האנזימטית משמשת לעיתים קרובות גם כהכנה לתהליך של הקפאה, ייבוש או שימור מזון מהצומח בתהליך של ייצור שימורים canning, על מנת לנטרל את הפעילות האנזימטית של רקמת הצמח המעובד.
החליטה מגדילה את חדירות קרומי התא של הרקמות השונות ועל ידי כך את יכולת אידוי המים בתהליך הייבוש.
החליטה יעילה בהסרת שאריות חומרי ההדברה מעל פני הירק והפרי ובהורדת העומס המיקרוביאלי מעל פניהם ביעילות גבוהה.
שיטות המשתמשות בגלי חום, כגון גלי מיקרו (בתנור המיקרוגל), וגלי אינפרה-אדום, מחממות את הירק באופן מבוקר יותר, ללא שימוש במים חמים, והפגיעה באיכות המוצר מצומצמת.
עם זאת, המבנה הפנימי של הרקמות נפגע.
ביהדות, חליטה היא שיטת בישול במים רותחים, המשמשת בין היתר כחלק מהכשר הבשר.
אצל חלק מיוצאי תימן בשר לא נחשב ככשר לאכילה אם לא נחלט בסיום תהליך ההכשרה.
במידה והבשר ניצלה ישירות על אש, אין צורך בחליטה.
תהליך החליטה בתעשייה מבוצעת על ידי טבילה של תוצרת חקלאית שעברה שטיפה להרחקת חומרים זרים כמו אדמה, אבנים, עלים וענפים.
ההתשה מבוצעת באמבט מים או אדים רוויים.
בשתי השיטות, המזון מחומם לפרק זמן קצר של מספר דקות ולאחר מכן מוכנס למים קרים או לאוויר קר כדי לעצור במהירות את תהליך החימום.
ברמה התעשייתית, מזונות נעים על מסוע רציף באמצעות חימום מראש, טבילה במים חמים או חשיפה לאדים וקירור.
טבילת הירקות במים שחוממו מראש ל-70-1000C, לפרקי זמן שונים בהתאם לסוג ולכמות חומר הגלם.
פרקי הזמן של ההתשה משתנים בהתאם לסוג התוצרת החקלאית, רמת בשלותו והכמות.
כאשר ההתשה מבוצעת על ידי טבילה במים חמים קיימת אחידות רבה יותר של תהליך החימום בהשוואה להתשה על ידי אוויר חם.
יתרון זה מאפשר התשה בטמפרטורות נמוכות יותר, אך דורש זמני התשה ארוכים יותר.
המים מחוממים ומקוררים באמצעות מחליפי חום ומוחזרים לשימוש רציף.
מחזור המים מפחית עלויות ייצור קיימות מערכות התשה המבוססות על קיטור של אוויר חם רווי באדי מים ב־1000C על מזון שמועבר על מסועים.
בשיטה זו לא קיימת זליגה של תרכובות המסיסות במים מהמוצר ולכן היא מועדפת בהתשה של ירקות ופרות קטנים כגון, אפונה, תירס, וגזר גמדי ובעלי משטחים חתוכים, כגון שעועית ירוקה.התשה בקיטור חסכונית יותר באנרגיה, ומאפשרת חימום מהיר וזמני עיבוד קצרים יותר.
החשיפה הקצרה יחסית לחום בהשוואה להתשה במים שומרת על הצבע, הטעם, הריח, המרקם והאיכות הכללית של מוצרן.
לאחר הטיפול הטרמי הירקות והפירות מקוררים במהירות על ידי מים קרים.
חלופה נפוצה לקירור במים קרים היא קירור בסילון של אוויר קר.
שיטת קירור זו מונעת שטיפה של חומרים מזינים מסיסים במים.
החיסרון בשיטה זו הוא שהאוויר גורם לאידוי ואיבוד מרכיבים חיוניים מהירק ומהווה מקור לאבדה כלכלית ליצרן.
שני הגורמים החשובים בהתשה הם הזמן והטמפרטורה.
יש לחשב את הזמנים והטמפרטורות המומלצים למוצר מזון מסוים על בסיס סוגו, גודל היחידות וצורתן.
התשת יתר עלולה להוביל לאובדנם של חומרים מזינים ותרכובות ארומטיות המעניקות למוצר את ריחו וטעמו ולריכוך יתר של המרקם.
התשה בטמפרטורות או בזמנים נמוכים מאלה המומלצים עלולה שלא לנטרל ביעילות את כל האנזימים ההידרוליטיים ולשחרורם של האנזימים בלתי מנוטרלים אלה אל רקמת הצמח, אשר יגרום לפעילות אנזימטית כללית רבה ברקמת הצמח ולזירוז תהליך הקלקול המוצר.
החליטה התעשייתית, על שיטותיה השונות, מנסה למזער את הנזקים הנגרמים לירק ולפרי בתהליך עיבודם, על ידי הרס מבוקר של אנזימים הגורמים לקלקול המוצר ומאידך היא מיועדת לשמר תכונות חשובות לצרכן
החליטה היא תהליך שימושי בבישול הביתי וכטיפול מקדים לתהליכים שונים בתעשיות המזון.
מטרתה העיקרית היא לנטרל אנזימים הגורמים קלקול של פירות וירקות: ליפוקסיגנאז, פוליפנולוקסידאז, פוליגלקטורונאז וכלורופילאז שעלולים לגרום לשינויים אורגנולפטיים בלתי רצויים משמעותיים במוצר הסופי, כגון שינו ייצבע (הבהרה או השחמה), שינויים בריח, יצירת טעמי לוואי בלתי רצויים ושינויים במרקם בעיקר של ריכוך.
בתהליך התעשייתי האנזימים קטלאז ופרוקסידאז משמשים כאינדיקטורים לקביעת מידת הצלחת ההתשה של פירות וירקות, כיוון שהם העמידים ביותר לטיפול התרמי, וקל לבדוק את נוכחותם.
בדיקות מעבדתיות של תהליך ההתשה המבוצעות בתדירות מספקת בתהליך הייצור מבטיחות התשה מוצלחת.
תהליך ההתשה משחרר אוויר הכלוא בתוך רקמות הצמח.
זהו שלב חיוני לתהליך התעשייתי של שימורים.
ההתשה מונעת את התפשטות האוויר במהלך העיבוד ועל ידי כך, מפחית את הלחץ על המכלים ומפחית את הסיכון להיווצרות מכלי פח עם תפרים פגומים אשר עלולים להוביל לחדירה מיקרוביאלית מן הסביבה החיצונית אל תוך המכלים במהלך תהליך הקירור ובתקופת האחסון.
תהליך ההתשה האנזימטית מוציא אוויר הכלוא בתוך רקמת הצמח.
תהליך זה קרוי דאארציה והוא שלב הכרחי בייצור שימורים.
הוצאת האוויר בתהליך ההתשה מונעת את התפשטותו ברקמות הצמחיות ובמכלים המשמשים לאריזה, ועל ידי כך מפחיתה את הלחץ הפנימי בכלי הקיבול ומפחית את הסיכון בפגיעה בתקינות איטום סגירת פחיות האריזה.
תהליך ההתשה תורם גם להפחתת תהליכי ההשחמה הלא-אנזימטית של פרות וירקות מסוימים, כגון ראקציית מייאר, על ידי הפחתת ריכוזי סוכרים מחזרים על ידי החשיפה למים חמים.
הוצאת האוויר מן הירקות והפרות גורמת לשמירה על שלמות המרקם ומפחיתה את תהליכי חמצון הירק והפרי הארוז, תהליכים שעלולים להוביל להרס התכונות האורגנולפטיות של המוצר הסופי.
הוצאת אוויר בתהליך עיבודם של פרות שונים גורמת למרקם טוב יותר ומפחיתה תהליכי חימצון המוצר, האוויר המצוי גורם לשמירת הצבע הפרי והירק.
ההתשה מאפשרת קילוף פירות וירקות בעלי קליפה דקה, ולאגוזים מקליפת הזרעים שלהם מבלי להזדקק בחומרי קילוף שונים כגון שימוש בסודה קאוסטית חמה.
בהתשה אנזימטית של אגוזים שונים, כגון שקדים או פיסטוקים מולבנים, קליפת הזרעים מתרככת וניתן להסיר אותה בקלות יתר.
בקילוף בקיטור יש פחות זיהום סביבתי והפסדי קילוף, בהשוואה לתהליכי קילוף כימיים או ידניים בעיבוד של עגבניות להכנת מחית או עגבניות מקולפות מבוצעת התשה אנזימטית של הירק בטבילה במים רותחים להסרת הקליפה.
תהליך ההתשה מקדים את תהליך סחיטת הפרי בהכנת המחית, או בייצור של עגבניות מקולפות בשלמותן או בהכנת קוביות של עגבניות מקולפות משומרות במיץ עגבניות.
בחליטה התעשייתית מתרחשים התהליכים הבאים:
ריכוך הירק או הפרי, וקיצור זמן הבישול של המוצר הקפוא.
שטיפה והריסה של חומרי הדברה וחיידקים שעל פני השטח.
הריסת אנזימים שבעטיים מתפתח ריח וטעם רע.
הערך התזונתי של ויטמינים נשמר חלקית, למרות החימום, כי האנזימים המחמצנים האחראים לפירוקם נהרסו בחליטה.
הארכת חיי המדף של המוצר המוגמר הקפוא משתפר משמעותית, ממספר חודשים לעד שנתיים ויותר.
שיפור שמירת צבעו הטבעי של הירק.
אין כיום תהליך תעשייתי של הקפאת ירקות ופירות ללא שלב החליטה.
צריך להתאים את שיטות החימום השונות (משך הזמן, גובה הטמפרטורה, מים חמים, אדים, אינפרא - אדום, מיקרוגל, יבוש בוואקום) למוצר המסוים העובר הקפאה.
יש להתאים לכל ירק יש את שיטות החליטה שבהם הוא שומר טוב יותר על הערך התזונתי והקריטריונים לאיכות שלו.
החסרונות של תהליך החליטה הם בעיקר אפשרות של שטיפה של חומרים מזינים המתמוססים במים וחשיפה של תרכובות רגישות המצויות בירק ובפרי לטמפרטורות גבוהות, גם אם היא מתרחשת למשך זמנים קצרים.
ויטמינים, מינרלים ותרכובות מסיסות במים אחרות, כגון חלבונים, סוכרים ותרכובות טעם, נודדים מהמזון למים, ומפחיתים את האיכות הכוללת של המזון.
מידת הדיפוזיה של תרכובות מתוך המזון תלויה בהרכב המזון, במאפייניו, וביחס הכמותי בין המים לבין המוצר שעובר את תהליך ההתשה.
ידוע שוויטמינים שונים, בהם ויטמין C (חומצה אסקורבית), ויטמין B1 (תיאמין), ויטמין B2 (ריבופלבין) ווויטמין B5 (חומצה פנטותנית) רגישים לחום.
החיסרון הנוסף בתהליך החליטה הוא מתן אפשרות של שטיפת חלק מהחומרים המזינים המסיסים במים ורגישים לחום ועלייה בכמות מי-השפכים במפעל הייצור ועל ידי כך העלאת עלויות הייצור.
ביצוע החליטה במים ממוחזרים של מי-ההתשה הראשוניים, עלול להוביל להצטברות של תרכובות מסיסות במים הנחשבות למזהמות של מי - השפכים, ולכן יש לטפל בהם על ידי תהליכי שיקוע לפני שחרור המים הממוחזרים למי-השפכים.
התהליך הנדרש של טיפול במי-השפכים עלול להגדיל גם הוא את עלויות הייצור, ומהווה סיבה עיקרית לפיתוח טכנולוגיות התשה חדשות השואפות לשימוש מופחת של מים ולהוזלת התהליך.
שיטות החליטה מתבססות על חימום הירקות או הפירות בטמפרטורות גבוהות-בינוניות ולפרקי זמן שונים.
בעיקרון, ככל שהטמפרטורה גבוהה וזמן החימום קצר (דקה ואפילו פחות), הנזק לירק ואיבוד איכותו קטנים יותר.
שיטות המשתמשות בגלי חום (מיקרוגל, אינפרא-אדום), מחממות את הירק באופן מבוקר יותר, ללא מים חמים, והפגיעה באיכות המוצר מצומצמת.
חליטה במים חמים (זמן ארוך או קצר).
חליטה באדי קיטור (בדרך כלל בזמן ארוך, בשל מעבר החום האיטי יותר מהאדים לירק/פרי).
חליטה במיקרוגל (זמן קצר, טמפרטורה מבוקרת, חוסר אחידות בחימום).
חליטה בקרני אינפרא-אדום (זמן קצר, טמפרטורה מבוקרת, חוסר אחידות בחימום).
חליטה ביתית: תה, צמחים, ירקות, פירות ומוצרים מן החי.
השימושים בתעשייה הם רבים והמוצרים המוצגים בדוכני רשתות המכירה מעידים על כך.
השיטה שבה משתמשים בחליטה בבית או במסעדות היא העתיקה יותר שיטה זו משמשת בעיקר להכנת תה ומשקאות נוספים העשויים מעלים, על ידי מיצוי הטעם והריח שמקורם בשמנים האתריים בתוך העלים.
אלו הם שמנים המתאדים בטמפרטורה שמעל 80 מעלות צלזיוס.
אם יצקו עליהם מים רותחים יאבדו רוב הטעמים ויישאר רק הטעם המריר שבעלים.
שיטה זו גם מסייעת לקילוף עגבניות או פירות הרכים מדי לקילוף בקולפן, להוצאת ריחות לוואי מחלקי פנים של בקר ועוף, לריכוך חומרי גלם שונים על מנת לרככם חלקית ועם זאת לשמור על צורתם, מרקמם החיצוני ועל ערכם התזונתי.
מכאן גם מתחלק הבלנשיר לכמה סוגי חליטה ביניהם בישול ירוק, בישול לבן ובישול כחול.
חֶלְזוֹנוֹת (שם מדעי: Gastropoda) הם בעלי חיים המהווים את המחלקה הגדולה ביותר במערכת הרכיכות (תת-מערכה קונכיתנים).
החלזונות הם רכיכות בעלי ראש עם משננת, רגל אחת המשמשת לתנועה ומעליה שק קרביים המכיל את איבריהם הפנימיים, המכוסה בגלימה.
רוב מיני החלזונות חיים במים מלוחים והיתר חיים ביבשה (שבלולי יבשה) או במים מתוקים.
רוב מיני החלזונות הם בעלי קונכייה.
קיימים לפחות 60,000 מינים של חלזונות, ועוד ידוע על מינים רבים שנכחדו.
בעבר חילקו אותם הזואולוגים לשלוש תת-מחלקות (המיון הוא על פי מערכת הנשימה):
אך מחקרים שנערכו בעשורים האחרונים הראו שקבוצות אלה אינן מונופילטיות (כלומר: ענף המורכב מאב-קדמון וכל צאצאיו) ולכן אינן קבוצות טבעיות במיון עולם הטבע.
בשנים האחרונות נעשה מחקר על מנת למיין את החלזונות מחדש.
כיום מונים שבעה ענפים (כלומר: קבוצות מונופילטיות) גדולים של חלזונות:
ענף Panpulmonata – בו נכללים שבלולי היבשה
ענף חלזונות עתיקים (Vetigastropoda) – הכולל את המינים הפרימיטיביים והקדומים ביותר
ענף חלזונות עילאיים (Caenogastropoda) – הכולל את רוב החלזונות החיים בים
המיון בפיסקה זו איננו חלוקה טקסונומית רשמית אלא סוגי השמות שמשתמשים בהם כיום בקרב הציבור הרחב לתיאור סוגי החלזונות.
חילזון (Snail) – חילזון עם קונכייה.
חשופית (Limacidae) – "שבלול ערום"; שבלול ללא קונכייה חיצונית.
שבלולי יבשה (Stylommatophora) – שבלולים החיים ביבשה.
קדמומיים (Helicidae) – משפחה של שבלולי יבשה נפוצים, בעלי קונכייה ספירלית.
שבלול הגינה (Helix aspersa) – שבלול בעל קונכייה חומה בגודל 3–4 סנטימטר הנפוץ בגינות בארץ ישראל, אירופה וארצות הברית.
חילזון ים – חילזון החי בים.
ניתן למצוא קונכיות של חילזון זה על החופים.
גוף החילזון מורכב משלושה חלקים עיקריים:
ראש – הראש נושא את הלוע ואת אברי החישה.
אברי החישה הם למעשה שני זוגות משושים וזוג לחיים עשיר בקולטנים המכסה את הלוע.
הראש מצויד בלסתות חזקות וחסרות שיניים, לשון מחוספסת מכוסה במאות שיני גריסה וטחינה הנקראת משננת (רדולה).
רגל – הרגל היא איבר התנועה.
יש לה סוליה שטוחה ושרירית המצופה באפיתל המפריש ריר דביק.
ריר זה מתקרש במגע עם אוויר ומהווה קרום חלק המגן על הסוליה בזמן התנועה (יש ספרי לימוד הטוענים שחילזון יכול לזחול על תער גילוח מבלי להיחתך).
הרגל השרירית מאפשרת לחילזון להיאחז ולהיצמד למשטחים חלקים (בשילוב עם הריר אותו הרגל מפרישה), לזחול ולשחות (תלוי במין).
שק קרביים – שק הקרביים מכיל את רוב אברי החילזון, כלומר את מערכת הרבייה, מערכת העיכול, מערכת הנשימה, את עיקר מערכת ההובלה והעצבים.
הפתחים לרוב מערכות אלה נמצאים ברגל לצד הראש.
את שק הקרביים עוטף קפל עור עשיר בבלוטות הנקרא גלימה.
הגלימה מפרישה חומר רירי מקריש ההופך בהמשך לקונכייה.
את גוף החילזון עוטפת הקונכייה, שהיא מבנה קשיח וחיוני עבור החילזון.
הקונכייה מגנה מפני טורפים ומהווה מסתור מפני יובש בהיותה בלתי חדירה כמעט למים.
הקונכייה ספירלית-בורגית ועשויה מפחמת הסידן (גיר) המצופה בחומר אורגניים קשים.
בחלק מהמינים הקונכייה נתיישרה או נעלמה כליל.
השכבה החיצונית – השכבה העליונה הדקה העשויה קונכיולין, חומר אורגני דמוי כיטין.
השכבה החיצונית מגנה על השכבה האמצעית מפני חומצות, ביניהן החומצה הפחמתית המצויה בגשם.
השכבה האמצעית (פריזמות) – היא השכבה העיקרית ומורכבת בעיקר מפחמת הסידן.
השכבה התחתונה (שכבת דר) – מורכבת מחומר אורגני בשם דר אותו מפרישות בלוטות בגלימה.
השכבה מסודרת בצורת גבישים המעניקה לפנים הקונכייה את צבעה וברקה.
עובי הקונכייה מושפע מהאזור בו חי החילזון.
חלזונות החיים בסביבה גירנית הם בעלי קונכיות עבות יותר, לעומת חלזונות החיים בסביבה לא גירנית.
ישנם מינים של חלזונות, הנקראים חשופיות, בהם הקונכייה התנוונה כמעט לגמרי ואף נעלמה.
החשופיות יכולות להתקיים גם בסביבה חסרת סלעי גיר ולהתחפר עמוק יותר באדמה אך מאידך פגיעות יותר למזג האוויר ולכן לא יכולות להתקיים בתנאי יובש וחום בהם חלזונות אחרים, בעלי קונכייה מתאימה, יכולים לעמוד.
רוב החלזונות הם בעלי זימים, לצורך נשימה, ואילו חלקם מפותחים יותר ובעלי ריאות בצורת רשת נימים.
רוב החלזונות חיים במים מלוחים ונושמים בעזרת זימים.
הזימים מורכבים מעלים דקים ומכוסי ריסים שבהם עובר הדם של החילזון.
הריסים מזרימים את המים על פני העלים ודרכם מתבצע חילופי הגזים בחילזון.
הזימים הם מבנה עדין ולכן ממוקמים בחלל הגלימה המעניקה להם הגנה.
באב הקדמון של החלזונות התפתח פיתול ובו מיקום הזימים וחלל הגלימה מבצע סיבוב של 180 מעלות, כך שפתח חלל הגלימה והזימים ממוקמים בקדמת הגוף, לפני הלב.
במספר קבוצות של חלזונות (אחור-זימאים) התפתח פיתול נוסף המחזיר את הזימים לירכתי הגוף.
מערכת הנשימה אצל הריאתיים מורכבת מריאה ופתחה הנקרא פנוימוסטום.
הפנוימוסטום נסגר ונפתח לסירוגין, ובאותו הזמן חלל הריאה גדל וקטן, וכך נעשה חילוף הגזים בחילזון.
הריאה מוקפת בכלי דם רבים הקולטים את החמצן שנכנס לריאה, ופולטים את הפחמן הדו-חמצני לחלל הריאה.
החילזון שולט בפתיחה ובסגירה של הפנוימוסטום, וכך מונע איבוד מים.
המקבילה להמוגלובין – חלבון נושא חמצן – אצל החלזונות היא חלבון ההמוציאנין, שבמקום ברזל מכיל נחושת.
הלוע מורכב ממספר חלקים; לחיים הדוחקות את המזון אל פתח הלוע, הלסת העליונה שהיא לסת קרנית וקשיחה ולשון העשויה כמגרדת בעלת אלפי שיניים קרניות, הנקראת משננת או מגרדת (בלועזית: radula) בעזרתן החילזון טוחן את המזון.
המזון הגרוס עובר אל הוושט, שם זוג בלוטות רוק, הממוקמות משני צדי הושט, מפרישות אנזימים ומיצי עיכול, ההופך את המזון לעיסה.
לאחר מכן, המזון עובר לקיבה, ומשם למעי המתפתל מספר פעמים בתוך הגוף, ועובר תהליכי ספיגה (בעזרת בלוטת הכבד), עד לפי הטבעת (הממוקם בפתח הקונכייה).
לחילזון מרכז עצבי דמוי מוח, בצורת טבעת גנגליונים, המורכבת משני גושים עיקריים – מעל לוושט, ומתחתיה.
זוג הגנגליונים העליונים מקושר לראש ולאברי החישה, בעוד הגוש התחתון מקושר לרגל ולשאר האיברים הפנימיים.
לחלזונות כמה סוגים של קלטני חישה כוללים אברי חוש ריח, ראייה, שיווי משקל (statocysts) ומגע (mechanoreceptors).
אברי חוש הריח של חלזונות יבשה (כולל חשופיות) נמצאים בקצה ארבעת המשושים וזהו איבר החישה העיקרי של החילזון.
אברי הריח של אחורני-זימים נקראים .
לרוב החלזונות אברי ראייה פשוטים הממוקמים בקצה המשושים (לרוב אצל שוכני יבשה) או בבסיס המשוש (לרוב בחלזונות ימיים) מבנה העין נע בין עינית פשוטה המבדילה בין אור לחושך עד לעיניים מורכבות יותר ואף מבנים בעלי עדשות.
מאחר שרוב חלזונות וחשופיות היבשה פעילות לילה, חוש הראייה אינו מפותח במיוחד.
התנועה איטית, ונעשית באמצעות התכווצויות גליות לאורך הסוליה.
תוך כדי ההתקדמות מופרש ריר מן הסוליה.
הריר למעשה מתחלק לשני סוגים – דליל ומימי, וצמיגי ודביק.
שילוב של שני סוגי הריר מאפשרים לחילזון להתהלך על משטחים חלקים, וכן על משטחים מחוספסים, בלא שייפגע.
אצל חלזונות רבים מקבוצת הקדם-זימאים, בייחוד אלה החיים ביבשה, התנועה נעשית באופן שונה.
הרגל מחולקת בקו אורכי לשני חצאים.
התנועה נעשית על ידי הרמת מחצית הרגל והזזתה קדימה בעוד שהמחצית השנייה משמשת כעוגן, ואחרי שהרגל שהורמה נחתה על האדמה, מחצית הרגל השנייה מורמת ומוזזת קדימה, וחוזר חלילה.
אצל חלזונות מים התנועה נעשית באמצעות ריסים הצמודים לסוליה.
בגלל הציפה של המים, יכול החילזון לנוע באמצעות תנועות חתירה של הריסים.
שריר העמודית, הנמתח ממספר מקומות ברגל ועד לקודקוד הקונכית, מהווה איבר חשוב ביותר בחיי החילזון – בשעת סכנה, או חוסר פעילות, מתכווץ שריר העמודית, ומושך את הרגל והראש אל תוך הקונכייה שמספקת הגנה.
רוב החלזונות החיים ביבשה הם מהסדרה שבלולי יבשה ומיעוטם קדם-זימאים.
רוב חלזונות היבשה אוכלי צמחים, הניזונים מחומר צמחי מת, רקבובית, צמחים ירודים, חזזית, עובש, פטריות ובעלי חיים מיקרוסקופיים.
לעיתים הם ניזונים גם מחומר צמחי ירוק.
יש מינים של חלזונות טורפים כגון רומינה ערופה, טורפנית ורירנית ביבשה והחרוטון הארסי בים.
שבלולי היבשה מהווים טרף לפרוקי-רגליים, עופות, מכרסמים ואף לשבלולים אחרים.
בארצות הצפון הקרות שוקעים החלזונות לתרדמת חורף, אך בארצות החמות נכנס החילזון לתרדמת קיץ דווקא.
הוא מפריש חומר רירי דביק המתקשה וסוגר את פתח הקונכייה ומדביק אותו למשטח, או לגזע עץ.
מכסה זה, הנקרא חתם (epiphragma), אטום לנוזלים אך חדיר לאוויר וכך מאפשר לחילזון לנשום מבלי לאבד נוזלים.
במהלך תרדמת הקיץ מבצע החילזון קיוט: הוא מפסיק כמעט את כל פעילות חילוף החומרים וגופו עובר שינויים פיזיולוגיים שנועדו לתמוך בשרידות החילזון במהלך הקיוט.
עם רדת הגשם נמס הריר המוקשה והחילזון משתחרר מהאחיזה.
ישנם חלזונות חד-מיניים וחלזונות דו-מיניים (הרמאפרודיט, כלומר בעלי מערכת איברי מין של זכר ונקבה כאחד).
מספר שבלולי יבשה משתמשים במבנה שנקרא "פגיון אהבה" (love dart – מעין חץ שנוצר בחילזון הבוגר ומאפשר סוג של התעוררות מינית הדדית) במהלך החיזור וההזדווגות.
החילזון מטיל ביצים לתוך גומת קרקע קטנה ומהן בוקעים החלזונות הצעירים.
חלק ממיני החלזונות הם הרמפרודיטים וברבייה זוויגית שני החלזונות מופרים ומטילים ביצים.
החלזונות, מעצם טבעם כרכיכות, מאבדים כמות ניכרת של מים דרך עורם הלח.
יתרה מכך, הכליות שלהם אינן מווסתות את משק המים, והם נאלצים לפנות לאמצעים אחרים כדי להימנע מהתייבשות.
פרט לכך שהחילזון נוהג לפעול רק בשעות הלילה, בהן איבוד המים קטן יותר, ישנם מספר מנגנונים נוספים.
ראשית – רוב גופו של החילזון מוגן על ידי הקונכייה, אשר אינה חדירה למים, ומגנה על האיברים הפנימיים.
בשביל למנוע איבוד נוסף של מים החילזון נוהג לכווץ גם את שאר גופו אל תוך הקונכייה.
במינים מדבריים, פתח הקונכייה קטן יותר מבמינים באזורים לחים, כדי להקטין את ההתייבשות.
בזמן שהותו בתוך הקונכייה, החילזון מפריש חומר רירי, אשר בו משובצים גרגירי גיר.
הריר מתקשה והופך לחתם (epiphragma) עמיד בפני מים, העוזר לצמצמם את איבוד המים אף יותר.
החתם עצמו, במיוחד מול פתח הנשימה, חדיר למעבר גזים, כך שהחילזון מסוגל להמשיך ולנשום.
בעונות החמות של השנה, כאשר הסכנה להתייבשות גבוהה, נוהג החילזון לבצע קיוט (aestivation) – צמצום התהליכים המטבוליים ופעילות החילזון, עד שהוא אינו נזקק לצאת כלל מהקונכייה ולהסתכן בחום, ונכנס לתרדמת קיץ.
במהלך הקיוט שרירי הריאה פוסקים לפעול, כך שהחילזון מסתפק בנשימה דיפוזית בלבד, הכליה אוגרת בתוכה את החומרים המופרשים, והגלימה מפרישה חומרים המונעים איבוד מים אף יותר.
מוצאם של חלזונות המים מתוקים הוא כפול:
ישנם חלזונות מים מתוקים שהתפתחו מחלזונות ים שהתחילו לחדור לתוך סביבות בעלי מליחות משתנה כגון חופי גאות ושפל ושפכי נהרות.
משם הם התפשטו בהדרגה אל הנהרות ומקווי מים מתוקים אחרים.
ישנם חלזונות מים מתוקים שהתפתחו מחלזונות יבשה, שהתפשטו לחופים רדודים וגדות מקווי מים מתוקים.
מהם התפתחו חלזונות מים מתוקים החיים במקווי מים רדודים.
רובם נושמים באמצעות ריאות ולכן צריכים לעלות מדי פעם לפני המים כדי לנשום אוויר.
אחד מווקטורי התפוצה העיקריים של חלזונות המים המתוקים הוא עופות מים.
מזונם של חלזונות המים המתוקים כולל אצות, פלנקטון, רקבובית וחומר אורגני על קרקעית מקווה המים, אך חלקם גם טורפים.
הם מהווים טרף לחיות שונות, כגון דגים ועופות מים.
חלזונות ים הם חלזונות שחיים במים מלוחים דוגמת ים ואוקיינוס.
רוב החלזונות הימיים הם מהקבוצה קדם-זימאים, ורק מיעוטם אחורני-זימאים או שבלולים.
מגוון הקונכיות של חלזונות הים הגדול, וכולל בין השאר קונכיות ספירליות, קונכיות מגדליות וקונכיות חרוטיות.
לצד חלזונות קטנים מאוד ישנם גם חלזונות ענק בעלי קונכייה בגודל עשרות סנטימטרים.
הכבדה שבחלזונות הים היא חצוצרה חקיינית שאורך קונכיתה יכולה להגיע לאורך של 91 ס"מ ומשקלה ל-18 ק"ג.
ארוכה ממנה מעט היא ארנבת ים שחורה, שאורכה עד 99 ס"מ והיא הגדולה שבחלזונות.
עוד משחר האנושות, אוכל האדם חלזונות.
נמצאו אף שרידים של קונכיות בגלליו של האדם הקדמון מהמין הומו ארקטוס.
במספר תרבויות, בהן רומא העתיקה והמטבח הצרפתי, בשר חילזון מסוים – "אסקרגו" – נחשב למעדן.
כתוצאה מכך, מינים אלה של חלזונות, בעיקר חילזון רומי (Helix pomatia) ושבלול הגינה, יובאו לאזורים שונים בעולם ואף הפכו למינים פולשים כאשר חלקם ברחו מהשבי.
בני אדם רבים מרותקים ממגוון הקונכיות הספירליות של החלזונות השונים (הנקראים גם "שבלולים").
יש הנוהגים לאסוף קונכיות וצדפות על שפת הים ובמקומות רבים המצויים לאורך החוף ואף צוללים אוספים קונכיות מקרקעית הים ומציעים אותן למכירה.
למעשה, חקר הרכיכות (מלקולוגיה) החל באיסוף, מיון וקיטלוג של קונכיות, ענף שנקרא קונכיולוגיה.
אריסטו היה הראשון לפרסם מחקר על הרכיכות ופרסום זה היה קנוני עד הרנסאנס ותחיית המדעים.
בתחילת העת החדשה איסוף קונכיות והצגתן לראווה בארונות תצוגה (שנקראו "קאבינט") היה פופולרי למדי בקרב מעמד האצולה ועודד מסעות ומשלחות לאיסוף קונכיות אקזוטיות ברחבי העולם.
בהמשך, עם התחזקות מדעי הטבע בסוף המאה ה-17 החל מחקר ביולוגי ושיטתי יותר של הרכיכות והחלזונות בפרט.
בתחום הקוסמטיקה נודע לריר החילזון (אותו שובל דביק, שקוף-כסוף שמותיר אחריו החילזון כשהוא נע) סגולות ייחודיות הקשורות בחידוש תאים.
לפיכך, ריר החילזון הפך למרכיב משמעותי במוצרי קוסמטיקה מסוימים, לרוב של יצרנים מדרום קוריאה.
ריר החילזון מצוי בעיקר בקרמים לעור ובמוצרי טיפוח אנטי-אייג'ינג.
המעבדות הדרום-קוריאניות מתהדרות בכך שהן מייצרות את מוצרי הטיפוח שלהן ללא פגיעה בבעלי חיים.
כך הוקמו "חוות חלזונות" רבות שבהן החלזונות נעים על גבי משטח שממנו מגרדים את הריר ומעבדים אותו לכדי המוצר המוגמר.
לחלזונות היה גם שימוש רב במהלך ההיסטוריה ברפואה העממית, כמרכיב ביצירת תרופות ומשחות לטיפול במחלות וכאבים שונים.
חלזונות רבים משמשים נשא לטפילים ופתוגנים שונים, ויכולים להפיץ מחלות.
המחלה הידועה ביותר שמופצת על ידי חלזונות היא הבילהרציה, הנגרמת על ידי עלקת הבילהרציה הדוגרת כטפיל בשבלולי מים מתוקים ואז עוברת לבני אדם.
אף שמרבית החלזונות ניזונים מחומר צמחי מת ורקבובית, ישנם מינים של שבלולים, בעיקר חשופיות, שניזונים מצמחים ירוקים ומזיקים לגידולים חקלאיים.
הללו מכרסמים בצמחים וגידולים חקלאיים, ונזקן נע מהשחתת הצמח, עבור בפסילתו לשיווק ומאכל וכלה בהריגת הצמח.
אחת הדרכים להילחם בשבלולים המזיקים לחקלאות היא מחסום בראקר, מעין חצאית נחושת המולבשת על גזע הגידול ומונעת מהשבלולים והחשופיות לטפס ולהגיע לעלים ולפירות.
אמצעים אחרים כוללים הדברה: הדברה באמצעות רעלים או הדברה ביולוגית.
בתרבויות רבות, החילזון הוא סמל לאיטיות, ואדם איטי נמשל לעיתים לחילזון.
בישראל, השבלול הוא אחת מהחיות החביבות בעיקר על ילדים, זאת הודות לקונכייתו.
בישראל נודע שיר הילדים "ברל'ה צא החוצה": ("ברל'ה ברל'ה, צא החוצה!
אמא ואבא יתנו לך עוגה!").
לקראת תחילת עונת הסתיו ניתן לראות עשרות קונכיות של חלזונות, בדרך כלל ממין דרחול השיח הנפוץ במישור החוף, הדבוקות לגבעולי קוצים, ומחכים לגשם הראשון.
ממין מסוים של חילזון ים הפיקו בימי המקרא ועד לאחר תקופת התלמוד את צבע התכלת ששימש לצורכי בגדי הכהונה בבית המקדש, ולצביעת פתיל הציצית.
הדעה המקובלת במחקר כיום היא שהפיקו את הצבע מחילזון "ארגמון קהה קוצים" "Murex trunculus"
ב-2013 יצא סרט אנימציה בשם "טורבו" המספר על חילזון גינה החולם להיות החילזון המהיר בעולם ולהתחרות במרוצים.
סרט האנימציה נכתב ע"י דייוויד סורן, רוברט סיגל ודארן למקה ובוים ע"י דייוויד סורן.
החלחולת היא חלקו הסופי של המעי הגס.
זהו איבר דמוי צינור שאורכו הוא כ-17 סנטימטרים.
הוא מחובר לפי הטבעת דרך צינור קטן ודק הנקרא התעלה האנאלית.
כאיבר האחרון במערכת העיכול, החלחולת משמשת לאגירת הפסולת הנוצרת במעי הגס, עד להפרשתה כצואה.
בדיקה רקטאלית, במהלכה הרופא בוחן את החלחולת ונוטל ממנה דגימות, עשויה להיות הכרחית במקרים רבים לצורכי גילוי מחלות מסוימות.
החלחולת אף עשויה להיות פתח למדידת חום הגוף באמצעות מדחום.
בדרך כלל הטמפרטורה הנמדדת בחלחולת גבוהה מהטמפרטורה הנמדדת בפה ובבית השחי.
רופאי ילדים רבים ממליצים על מדידת חום רקטאלית בפעוטות ובילדים מתחת לגיל שש, בעיקר מכיוון שהטמפרטורה הנמדדת בחלחולת קרובה יותר לחום הליבה של הגוף, ואצל ילדים קטנים הדיוק חשוב ביותר.
בנוסף, החלחולת מהווה פתח להחדרת תרופות לגוף, לרבות "נרות" (Suppositories) מסוגים שונים.
החלחולת האנושית בעת מתן צואה
תפקידה הראשי של החלחולת הוא לאגור באופן זמני את הצואה המופרשת על ידי המעי הגס.
כשדפנות החלחולת מתרחבות נוכח התמלאותן בפסולת, קולטני מתיחה עצביים בחלחולת מעבירים מסר למוח בדבר צורך במתן צואה.
אם צורך זה לא ממומש, הפסולת בחלחולת נדחסת חזרה למעי הגס, ושם נספגים ממנה המים.
כאשר מתן הצואה נדחה לפרק זמן ארוך במיוחד, גובר הסיכוי לעצירות.
כאשר החלחולת מתמלאת צואה, הלחץ מרחיב את דפנות התעלה האנאלית ומאפשר לפסולת להיכנס לתוכה.
באותו הזמן החלחולת המרוקנת מתכווצת, וגלים פריסטלטיים דוחפים את הצואה אל מחוץ לגוף.
שני שרירים טבעתיים (sphincters) בחלחולת - פנימי וחיצוני - מסייעים להפרשת הצואה דרך פי הטבעת.
נוכח קרבת הדופן האחורית של החלחולת לנרתיק אצל נקבות או לערמונית אצל זכרים, ובהתחשב בקצות העצבים הסמוכים, גירוי של החלחולת עשוי לחולל עוררות מינית בקרב בני אדם.
רחלי (חלי) אברהם-איתן (נולדה ב-24 במאי 1960) היא משוררת, סופרת, עורכת, מו"ל שבילי-אור וחוקרת ספרות ישראלית.
אברהם-איתן סיימה בהצטיינות לימודי תואר שני במחלקה לספרות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן, ובעלת תואר דוקטור מטעם אותה אוניברסיטה.
קיבלה את פרס המחלקה ע"ש ישראל אפרת על עבודות המסטר (1998) והדוקטורט (2006) ופרס יד ושם על עבודת הדוקטורט (2004).
ממשיכה במחקר הספרות העברית, משוררת-אורחת, מרצה במוסדות חינוך ותרבות ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת.
ייסדה את בית הסופר מודיעין והסביבה ואת כתב העת לספרות ולאמנות – "שבילים" (2008).
יו"ר בית הסופר מודיעין והסביבה ועורכת כתב-העת שבילים.
פרסמה שישה-עשר ספרים: שני ספרי מחקר, ספר ילדים ושלושה-עשר ספרי שירה, שזיכו אותה בפרסים פרס שר החינוך לספרי ביכורים, פרס אדלר; פרס ישראל אפרת מאוניברסיטת בר-אילן, פרס יד ושם על עבודת הדוקטורט (2004).
קיבלה מספר תעודות כבוד ודוקטורט של כבוד מהאקדמיה הבינלאומית לאומנות והקונגרס העולמי לשירה, פרס שירה בקונגרס העולמי WCP ה-36 ב-2016 ובקונגרס העולמי WCP ה-38 ב-2018;
כלת פרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז–2017.
שיריה תורגמו לסינית, לאנגלית, לספרדית, לרוסית, לצרפתית, לערבית, לטורקית, לרומנית, לטמילית, להינדית ולמונגולית ופורסמו בכתבי עת בינלאומיים.
ספרה הראשון "בוקר ירוק" (ספריית פועלים 1997) זכה בפרס שר החינוך לספרי בכורים, בפרס ע"ש רון אדלר ובפרס אח"י.
ספרה השני זכה בפרס האגודה לטיפוח חברה ותרבות ובפרס אח"י.
ב-2012 קיבלה תואר דוקטור כבוד מטעם הקונגרס הבינלאומי לשירה WCP והאקמיה העולמית לאמנויות WAAC וכן בציון לשבח על שירתה.
ב-2016 זכתה במקום השני בתחרות השירה הבינלאומית של קונגרס השירה העולמי WCP ה-36 בפראג.
כלת פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת תשע"ז 2017.
ב-2018 זכתה במקום הראשון בתחרות השירה הבינלאומית של קונגרס המשוררים העולמי WCP ה-38 בסין.
בוקר ירוק, שירים, הוצאת ספרית פועלים 1997, בעריכת המשורר, נתן יונתן.
זכה בשני פרסים: פרס שר החינוך לספרי ביכורים ופרס אדלר
קרן עין כחולה, שירים, הוצאת עקד, 2000, בסיועה של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
נופי הבית, שירים, הוצאת כרמל, 2003
מעלית אל הים, שירים, הוצאת עתון 77, 2005
מחזור אור, שיר ואישה, שירים, הוצאת שבילים, 2009
להעיר את האנזימים, שירים, הוצאת שבילי-אור, 2011
סימפוניית אביב, שירים באנגלית ובעברית, הוצאת שבילי-אור, 2011
בובת האשבול, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014. הספר יצא לאור בסיוע אקו"ם
שירת השחרור, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרץ 2017
Waking the Enzymes, שירים מתורגמים, שבילי-אור, 1911, הספר זכה בפרס הקונגרס העולמי לשירה WCP 36th בפראג 2016
דעסא-קרקוביאק ומחות הקורונה, מודיעין שבילי-אור, יוני 2020
כמעט-בית, תל אביב, שבילי-אור ועמדה, 2024
כאב השורשים הכפולים: עיון ומחקר, הוצאת עקד, 2008. הספר מבוסס על עבודת המסטר שזכתה לפרס ישראל אפרת מאוניברסיטת בר-אילן
מבגדאד לישראל: עיון משווה בטרילוגיה של אלי עמיר: יסמין מול מפריח היונים ותרנגול כפרות: עיון ומחקר, הוצאת עם עובד, 2011
אורי ואלמוג מדברים בסקייפ – הוצאת שבילי-אור וסגול, יוני 2018
רחלי אברהם איתן, מדרש הצדף, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 552–553, הוצאת כרמל, 2017
נורית גוברין: "הקטר והקרון: שבילי מודיעין", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ו', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה/2015, עמ' 214–220. על 'שבילים' בעריכת רחל אברהם איתן
חלונות ללשון המטאפורה עם חלי אברהם-איתן (פגישות).
חליטת צמחים היא משקה המוכן על ידי השריה של חלקי צמח שונים ממינים שונים במים רותחים.
חלקי הצמח אשר יכולים לשמש לחליטה הם לרוב עלים אולם קיימים גם חליטות של שורשים וחלקי צמח אחרים.
הכנת החליטה כוללת השריה של חלקי הצמח בכלי מתכת, חרס או זכוכית במים פושרים לפרק זמן של מספר דקות ועד מספר עשרות דקות, לאחר מכן הבאה לרתיחה ובישול לפרק זמן נוסף של מספר עשרות דקות ולפעמים עד שעות ספורות.
הבישול יכול להעשות בכלי סגור או לחלופין בכלי פתוח במטרה לאדות חלק מהמים ולהעלאת ריכוז החליטה.
בסיום הבישול מסוננים חלקי הצמח ומתקבל נוזל החליטה.
ברפואה העממית קיימות חליטות צמחים המשמשות להכנת שיקויים שמיוחסת להם סגולה רפואית.
כיום משווקות חליטות צמחים מסוגים שונים בשקיקים להכנה מהירה (בדומה לשקיקי תה), ויש המכנים אותן בטעות "תה צמחים" למרות שאינן מכילות כלל עלי תה, ובזכות כך הן נטולות קפאין.
חַלְח֫וּל היא עיר פלסטינית בהרי יהודה, כק"מ צפונית לחברון.
העיר שייכת לנפת חברון של הרשות הפלסטינית.
ייתכן שמקור שמה נעוץ בכך שהמשקעים מחלחלים בקלות לתוך הסלעים עליהם בנויה העיירה.
המקום מהווה את פסגת הר חברון והפסגה הגבוהה בהרי יהודה, בגובה של 1,020 מטרים מעל פני הים.
כיום, ידועה חלחול גם בזכות מחצבות סלעים רבות הסמוכות לה.
העיר נזכרת פעם אחת בתנ"ך, ברשימת ערי נחלת שבט יהודה:
על פי המחקר המודרני, רשימת ערי יהודה (), שבה מופיע שם העיר, איננה מייצגת את ערי נחלת יהודה בימי יהושע בן נון והתנחלות השבטים, אלא משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, בימי חזקיהו או יאשיהו (עם עדיפות מסוימת לאחרון).
מצפון לחלחול מצויה "ח'רבת בית צור" אולם בחפירות באתר זה התגלו רק שרידים ביזנטים וערביים, ללא אף ממצא מתקופת המקרא.
צפונה משם נמצאת "ח'רבת ג'דור", שמספר חוקרים מזהים אותה עם העיר המקראית גדור.
על זיהויה של חלחול הקדומה בכפר הערבי חלחול אין עוררין, אך האתר הקדום נתגלה ונסקר לראשונה רק ב-1984, במסגרת סקר הר יהודה של אבי עופר.
מיקומו כצפוי בראש הגרעין הקדום של הכפר, בגבעה של נבי יונס ("קבר יונה הנביא").
האתר מכוסה לחלוטין בבתי הכפר, אך הטרסות בשוליים מניבות חרסים קדומים.
אדמותיו החקלאיות ומקור המים שלו (ביר א-דילבה) מצויים בבקעה הפוריה המשתרעת מדרומו מזרחה, לכיוון ספר המדבר של רמת ההר.
היקפו המשוער של האתר הקדום כ-18 דונם.
ככל הנראה נוסד בתקופת הברזל 1 (כ-8 דונם, וייתכן שפחות).
מנתונינו הדלים מצטייר שיא היקפו בתקופת הברזל 2א (כ-18 דונם).
מאז הוא יורד בהדרגה להיקף משוער של כ-11 דונם בשלב 2ג, וכך עד התקופה הפרסית.
בסקר ארץ יהודה שנערך לאחר מלחמת ששת הימים נתגלו בחלחול חרסים מהתקופות הרומית, הביזנטית ומימי הביניים.
הושמעה טענה כי במקום שרידי יישוב רבים מתקופות היסטוריות שונות החל מתקופת הברונזה הקדומה, אך אין לכך סימוכין.
העיר נזכרת גם כיישוב יהודי שהתקיים בתקופת בית שני, ויוסף בן מתתיהו מציינה כיישוב בו חנו אדומים בזמן המרד הגדול.
בסביבה נערך קרב בית צור בימי החשמונאים.
היה זה כאשר ליסיאס המצביא היווני הגיב על מפלה קודמת שנחל בקרב אמאוס והביא איתו מדרום ארץ ישראל חיל גדול יותר מאשר היה ברשותו בקרב קודם.
ליסיאס רצה להפתיע ולפלוש ליהודה דרך מדבר אדום מכיוון דרום מאזורים לא מיושבים ביהודים, אך יהודה גילה את תכסיסו וחסם בפניו את הדרך לירושלים.
הקרב בין שני הצבאות נערך בדרך לירושלים סמוך לבית צור וצפונית לחלחול.
בכתביו של אוסביוס מקיסריה, הכפר נקרא אלולה (Alula).
בספר "שבילי דירושלים" המיוחס לנוסע היהודי-ספרדי יצחק חילו, שביקר בארץ בשנת 1333, נזכרה חלחול:
לדעת גרשם שלום וחוקרים נוספים, ספר "שבילי דירושלים" הוא זיוף מהמאה ה-19. אולם המסורת היהודית שמזהה את המקום כקברו של גד החוזה, מופיעה גם בספר "יחוס הצדיקים" ובאיגרת בשם "יחוס האבות".
יצחק בן־צבי תיאר משפחה מתושבי היישוב הנושאת את השם 'שטרית' (המצוי בין יהודי מרוקו), וסובר שהם צאצאים של יהודים שעלו לארץ מהמגרב, כנראה בראשית התקופה העות'מאנית.{{הערה|1="שאר ישוב" מאת יצחק בן צבי, תשכ"ו}}
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב כי במקום שבע מאות תושבים על ראש גבעה.
הוא תיאר את מסגד ג'אמע יוניס (הנביא יונה) שמצוי בכפר, וציין כי חלק מהבתים בכפר בנויים מאבנים עתיקות, וכי יש במקום גם קברים חצובים בסלע ששרדו מן התקופה היהודית, וחלקן עדיין בשימוש של המקומיים.
גד החוזה, נתן הנביא ויונה
החל מהמאה ה־13 מופיעות עדויות למסורת כי בחלחול מצויים קברי גד החוזה ונתן הנביא.
אתר קבר זה מוזכר כאתר עלייה לרגל בכתבי נוסעים יהודים כבר מימי הביניים.
לעומת זאת, ישנן מספר מסורות מוסלמיות בדבר מקום קבורתו של יונה הנביא.
מסורת אחת מזהה את קברו במסגד בעיירה חלחול השוכנת מצפון לעיר חברון:
מורה דרך בארץ ישראל וסוריה כותב כי מסורת זו מופיעה גם ברשימת קברים משנת ה'תק"א (1810) בספר אוצר טוב להחכם וכו', ד"ר ברלינר תרל"ט (1873).
הם מזכירים כי על הקבר יש בית מסגד.
הנוסע המוסלמי אבן בטוטה בן המאה ה־14 מספר כי לאחר שהיה במערת המכפלה בחברון, ירד מזרחה לים המלח שהוא מכנה אותו "אגם לוט" ובדרכו לירושלים הוא עוצר בחלחול, היכן שהוקם מסגד גדול מעל לקברו של יונה הנביא.
הוא מכנה אותו אתר קדוש יחד עם האתרים בחברון ובבית לחם.
נוסע קראי משנת ה'ת"א (1641), המזכיר מסורה זו
חליבה מכנית או חליבה ממוכנת הוא התהליך בו נחלבות בהמות (בעיקר פרות, כבשים או עזים), תוך שימוש במיכון לשם החליבה עצמה (בהבדל מהחליבה הידנית) ולשם סיוע בשינוע הבהמות אל תוך המחלוב (מכון החליבה) והחוצה ממנו.
החליבה הממוכנת מתבצעת באמצעות יצירת פעימות ואקום על פטמות עטיני הבהמות בצורה המדמה חליבה ידנית.
חליבה מכנית היא צורת החליבה הנפוצה היום בעולם המערבי.
פיתוח החליבה הממוכנת הביא לגידול בגודל הממוצע של רפתות החלב, מרפת משפחתית שכללה מספר מועט של פרות לרפתות של עשרות, מאות ואף אלפי פרות.
הגידול בהיקף הרפתות הפך את ענף הבקר לחלב בחלק ממדינות המערב לענף בעל מאפיינים תעשייתיים במובנים רבים.
היום התפתחה החליבה המכנית עד כדי כך שניתן לראות בעשרות רפתות בישראל רובוטים המשמשים מכונת חליבה ומאפשרים לפרה להיכנס אליהן, כשהיא רוצה בכך, להזדהות באמצעות מחשב ולהיחלב בצורה המתאימה לה.
כיום, מקובלת חליבה באמצעות משאבת ואקום, המתחברת לעטיני הפרה באמצעות גביעים קשיחים, מרופדים בשרוול גומי.
תהליך החליבה הוא אוסף של כל המשימות אשר צריכות להתבצע כדי לחלוב בהמות.
התהליך מונה כמה תתי משימות: ריכוז הבהמות לפני החליבה, הכנסת הבהמות לתוך המחלוב, פיקוח וניקוי עטיניהן של הבהמות, התקנת ציוד החליבה על העטינים, החליבה עצמה, הסרת ציוד החליבה, הוצאת הבהמות מן המחלוב.
החליבות מתבצעות פעמיים או שלוש פעמים ביום, בשעות קבועות.
מרווחי הזמן בין החליבות נקבעים כך שיתאימו לסדר היום של כלל הרפת או הדיר ומתוך מטרה כללית של מרווחי זמן שווים, ככל הניתן, בין החליבות.
לאחר שנקבעו זמני החליבה, חייב החקלאי להתאים את סדר יומו לזמנים אלו.
זמני החליבה הקבועים מאלצים חלק מהחקלאים להיות נוכחים בכל החליבות בכל ימות השנה, גם כאשר הם חולים או כאשר יש להם התחייבויות נוספות.
אילוץ זה בעייתי במיוחד בקרב חקלאים בעלי משקים משפחתיים קטנים שידם אינה משגת שכירת כוח אדם נוסף לסיוע בחליבות.
זהו אחד הגורמים העיקריים לירידה בכמות המשקים המשפחתיים.
כדי לייעל את תהליך החליבה, עברו המחלובים, החל מאמצע המאה ה-20, תהליך הדרגתי של הגדלה ומעבר לאוטומציה.
מערכות בקרה אוטומטיות או חצי אוטומטיות הותקנו ברוב המחלובים המודרניים בעולם.
מעבר לחליבה הממוכנת, שהיא טכנולוגיה ותיקה, מזהה עמדת החליבה את סיום החליבה אצל כל בהמה ומסירה אוטומטית את אשכול החליבה מהעטין.
קיימות גם מערכות ניקוי אוטומטיות אשר מנקות את מכונות החליבה בין בהמה לבהמה על מנת למנוע הדבקות במחלות עטין (אם כי קיימים חילוקי דעות בקרב החקלאים לגבי יעילותן של מערכות השטיפה האוטומטיות).
בעת שכל דבוקת הבהמות סיימה את חליבתה נפתח החיץ המגביל את תנועת הבהמות באופן אוטומטי והן יוצאות מן המחלוב.
באמצעות מערכות אלו, המשימות היחידות אשר נשארו לחולבים הן ניקוי עטיני הבהמות לפני החליבה והתקנת ציוד החליבה על הפטמות.
ניקוי אוטומטי והתקנת ציוד החליבה היא משימה מורכבת למכונות, אשר דורשת גילוי מדויק של מיקום העטינים.
המשימות הללו מוכנו בהצלחה ברפתות הרובוטיות.
במשך השנים התפתחו מספר דגמים של מחלובים שנבדלים אחד מן השני בצורתם, בכיווני העמידה של הבהמות ובצורת השינוע של הבהמות אל תוך המחלוב והחוצה ממנו.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 בוצעו מחקרים רבים אשר התמקדו במציאת שיטות מתקדמות לשיפור תהליך האוטומציה של חליבת בעלי החיים, מחקרים אלו הובילו לבסוף לפיתוח הרפת הרובוטית (Voluntary milking system).
הרפתות הרובוטיות מותאמות לבעלי החיים משום שהן מסוגלות לחלוב כל חיה כאשר היא מוכנה להיחלב, במקום לחלוב את כל בעלי החיים לפי לוח זמנים קבוע.
הרפתות הרובוטיות דורשות אוטומציה מלאה של תהליך החליבה כאשר החיה יכולה לבחור מתי היא מעוניינת להחלב במשך כל שעות היממה.
כאשר הבהמה בוחרת להיחלב במערכת החליבה (בשל הרגל אותו פיתחה החיה או משום שעטיניה התמלאו בחלב), חיישן שנמצא בעמדת החליבה מזהה את החיה באופן אוטומטי על ידי משדר שנמצא על צווארה או על רגלה של הבהמה ומעביר את הטיפול בה למערכת השליטה.
קיים גם תג זיהוי שאוגר בתוכו נתונים אודות פעילות החיה וכך, בעזרת תוכנת מחשב ייעודית, יכול הרפתן לדעת מתי הבהמה נמצאת בייחום ויכול להחליט אם לבצע הזרעה מלאכותית.
במידה והבהמה נחלבה יותר מדי לאחרונה, מוציאה מערכת השערים האוטומטית את הבהמה ממערכת החליבה.
במידה והבהמה יכולה להיחלב, היא מובלת אל תוך מערכת החליבה, שם מנוקים עטיניה והיא נחלבת, הכל באופן אוטומטי.
לעיתים, כדי לגרום לבהמות לרצות להיחלב, מאפשרים חקלאים לפרות הנחלבות גישה למזון בזמן שהן נחלבות במערכות החליבה.
המרכיב החדשני העיקרי ברפת הרובוטית היא הזרוע הרובוטית.
הזרוע הרובוטית ממכנת את המשימות של ניקוי העטינים והתקנת ציוד החליבה על גבי העטינים ובכך מאפשרת למערכת כולה לעבוד באופן אוטומטי מלא ללא מעורבות עובדים אנושיים.
העיצוב המתקדם של הזרוע הרובוטית ושל חיישנים ואמצעי הבקרה מאפשרות ביצוע חליבות ללא פיקוח אנושי, באופן כזה שנוכחות החקלאי נדרשת רק כדי לפקח על מצבן של החיות או כאשר אחת הפרות לא נכחה בחליבה.
ליחידת חליבה ממוצעת, יש קיבולת שבין 60 ל-70 פרות.
הרפתות הרובוטיות חולבות את כל הפרות בממוצע פעמיים או שלוש ביום, לכן יחידת חליבה אחת אשר מטפלת ב-60 פרות וחולבת כל פרה שלוש פעמים ביום היא בעלת יכולת חליבה של 7.5 פרות בשעה.
הרפתות הרובוטיות הפכו זמינות באופן מסחרי מתחילת שנות התשעים, והוכיחו הצלחה מרובה יחסית בשיטת החליבה החדשנית בה הפרה מחליטה מתי היא מוכנה להיחלב.
אין צורך בעובדים - החקלאי פטור מתהליך החליבה ומהאילוץ לעמוד בלוח הזמנים הנוקשה של החליבות, ועיקר העבודה מצד החקלאי מתמקדת בפיקוח על בעלי החיים, האכלתם, וכדומה.
הגברת תדירות החליבות - תדירות החליבות יכולה לגדול עד לשלוש פעמים ביום, אף על פי כן ברפתות הרובוטיות כל בעלי החיים נחלבים בממוצע 2.5 פעמים ביום.
תדירות גבוהה יותר של החליבות מגבירה את כמות החלב אותו מניבה כל חיה.