tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קטע זה נאמר לפי רוב הנוסחאות בתפילת שחרית ומוסף, ויש אומרים גם בערבית, אך לא במנחה; בנוסח אשכנז, קטע זה לא נאמר אלא במוסף בלבד.
המשפט קודם לחתימה שונה בין הנוסחאות.
נוסח הספרדים הוא "וינוחו בה כל ישראל מקדשי שמך".
נוסח אשכנז המקורי (בכל סידורי אשכנז עד המאה ה-17) הוא "וישמחו בך ישראל אוהבי שמך".
בנוסח איטליה גורסים "וישמחו בך כל ישראל מקדשי שמך", ובנוסח תימן "וינוחו בם כל ישראל אוהבי שמך".
בנוסח רומניא גרסו "וינוחו בו כל ישראל המקדשים את שמך", ובנוסח קטלוניה "וינוחו בו כל זרע ישראל מקדשי שמך".
חתימת הברכה הייתה שנויה במחלוקת, לדעת סבי דפומבדיתא החתימה היא מקדש השבת, כך נהג עולא בר רב לפני רבא, כך סברו רב פפא ומרימר וכך נפסקה ההלכה.
מאידך, המנהג הרווח בישיבת סורא היה לחתום מקדש ישראל ויום השבת, כך היה סבור רבא בתחילה, וכך הוא בנוסח ארץ ישראל.
הנוסח במוסף של ראש חודש
בתפילת מוסף של ראש חודש החל בחול, הברכה האמצעית פותחת במילים: ראשי חודשים לעמך נתת, ולאחריה פירוט קרבן מוסף של ראש חודש.
קטע החתימה פותח במילים: חדש עלינו את החודש הזה לטובה ולברכה.
חתימת הברכה: מקדש (בשבת: השבת ו)ישראל וראשי חודשים.
בראש חודש החל בשבת הברכה האמצעית פותחת במילים: אתה יצרת עולמך מקדם, כילית מלאכתך ביום השביעי.
ברוב הנוסחאות, משמיטים אז את הבקשות של קטע "קדשנו במצוותיך וכו'".
בשלוש רגלים ערבית, שחרית ומנחה, פותחת הברכה האמצעית במילים: אתה בחרתנו מכל העמים, לאחר מכן מופיע הקטע האמצעי יעלה ויבוא.
קטע הסיום פותח במילים: והשיאנו ה' אלוקינו את ברכת מועדיך.
חתימת הברכה היא: מקדש (בשבת: השבת ו)ישראל והזמנים.
בתפילת מוסף של יום טוב וחול המועד, לאחר הפתיחה: אתה בחרתנו מכל העמים, נאמר הקטע הפותח במילים "(ו)מפני חטאינו גלינו מארצנו", ולאחריו ברוב הקהלות אומרים פירוט קרבן מוסף של אותו יום טוב (בנוסח הספרדים ונוסח פרובאנס לא נוהגים לומר את פסוקי המוספים בחגים).
אחר כך אומרים בקשה שהקב"ה יחזיר את העבודה למקומה ("או"א מלך רחמן רחם עלינו"), וממשיכים "והשיאנו" כבכל תפילות יום טוב.
בראש השנה, בערבית, שחרית ומנחה מתפללים תפלת שבע הדומה לרגלים, אלא שבמקום קטע "והשיאנו" אומרים "או"א מלוך על כל העולם כולו בכבודך".
בנוסח איטליה אומרים גם והשיאנו.
סדר הקטעים בברכה האמצעית ביום הכיפורים משתנה בין המנהגים השונים.
אצל הספרדים נאמרים הקטעים: אתה בחרתנו (נאמר בכל החגים), אלהינו ואלהי אבותינו מחול לעוונותינו (ייחודי ליום כיפור), יעלה ויבוא (בכל החגים ובראשי חודשים), אלהינו ואלהי אבותינו מלוך על כל העולם כולו (רק בראש השנה וים הכיפורים), קדשנו במצוותיך (שבתות וחגים).
במנהגי איטליה ואשכנז הסדר זהה כמעט לתימן, רק שמשמיטים את הקטע מלוך על כל העולם ובאיטליה גם את קדשנו במצוותיך.
לפי תימן בלדי: ברוך אתה ה' מלך על כל הארץ מוחל וסולח לעונות עמו בית ישראל מקדש (בשבת: השבת ו)יום הכיפורים.
מתפלל שהתחיל בטעות את ברכת 'אתה חונן' (או אף מספר ברכות) במקום הברכה המיוחדת לשבת בערבית, שחרית, ומנחה - משלים את ברכת החול, ורק בסיומה חוזר לברכה המיוחדת לשבת.
הסיבה לכך היא שאין איסור ממשי על אמירת ברכות אלו בשבת, ולכן יחיד שהתחיל אותם בטעות, יסיימם.
בתפילת מוסף נחלקו הפוסקים אם מסיים את הברכה, ונראה שלהלכה אין לסיים את הברכה במוסף.
תְּפִלַּת עֲנֵנוּ היא הברכה המיוחדת הנוספת לתפילת שמונה עשרה בימי תענית.
הברכה נאמרת הן בתעניות הקבועות בלוח השנה (צום גדליה, עשרה בטבת, תענית אסתר, שבעה עשר בתמוז ותשעה באב) והן בתענית ציבור או תענית יחיד שאינן חלק מן התעניות הקבועות.
ביום הכיפורים לא נאמרת התפילה.
בכל הימים הללו, שליח הציבור בחזרת הש"ץ מוסיף את הברכה הנוספת כברכה בפני עצמה, בין ברכת גאולה לברכת רפואה, וחותם בה "ברוך אתה ה' העונה (לעמו ישראל) בעת צרה".
לעומת זאת, נפסק שליחיד המתפלל תפילת לחש אסור להוסיף ברכה נוספת בתפילתו, ועל כן הוא אומר את הברכה כקטע נוסף בתוך ברכת שומע תפילה.
המשנה במסכת תענית מתארת את סדר התפילות כשלא ירדו גשמים במשך זמן רב.
בתפילות אלו מוסיפים שש ברכות, והחמישית שבהן מסתיימת בחתימה: "ברוך אתה ה' העונה בעת צרה".
חתימה זאת משמשת לתפילת עננו של חזרת הש"ץ.
ניתן למצוא את הנוסח של הרמב"ם בסוף ספר אהבה במשנה תורה.
נוסח הרמב"ם כפי שמופיע בכתב יד אוקספורד זהה כמעט לחלוטין לנוסח התימני (הנוסחים המודפסים של הרמב"ם כנראה משובשים ויש בהם השפעה מנוסח אשכנז).
נוסח תפילת עננו במחזור ויטרי (התואם את נוסח צרפת) קרוב למדי לנוסח אשכנז, עם שינויים קלים.
תפילת עננו היא תוספת שמוסיפים לברכת שומע תפילה שהיא חלק מתפילת שמונה עשרה.
ברם, כאשר החזן אומר את חזרת הש"ץ הוא אינו אומר את תפילת עננו כחלק מברכת שומע תפילה, אלא אומר אותה כברכה בפני עצמה, בין ברכת גאולה לבין ברכת רפואה.
כיוון שהוא אומר אותה כברכה בפני עצמה הוא גם מוסיף את חתימת הברכה: "ברוך אתה ה' העונה...", משפט שהיחיד משמיט בתפילתו.
ישנן שלוש שיטות לקבוע באילו תפילות (שחרית, מנחה וערבית) יש להוסיף את תפילת עננו.
מנהג האשכנזים: בתפילת ערבית לא אומרים כלל עננו, כיוון שהצום מתחיל רק מהבוקר.
בתפילת שחרית לא אומרים עננו, אלא רק החזן בחזרת הש"ץ.
הסיבה לכך היא חשש שמא האדם לא יוכל להשלים את הצום, וכך נמצא "משקר" בתפילתו באומרו "ביום צום תעניתנו" כאשר אינו מתענה.
לעומת זאת החזן אומר את התפילה, כיוון שחזרת הש"ץ מיוחדת לתפילה בציבור, ומניחים שיהיו אנשים בציבור שישלימו את הצום.
בתפילת מנחה גם היחיד אומר את תפילת עננו (כחלק מברכת שומע תפילה) וגם החזן בחזרת הש"ץ, כיוון שכאן כבר קרובים לסיום הצום ואין חשש שאדם שצם עד עכשיו לא יצליח להשלים את הצום.
מנהג רוב הספרדים והאיטלקים: בתפילת ערבית לא אומרים כלל עננו, כיוון שהצום מתחיל רק מהבוקר.
בתפילת שחרית ובתפילת מנחה גם היחיד אומר אותה וגם החזן בחזרת הש"ץ, ולא חוששים למקרה שאדם לא יצליח לסיים את הצום.
מנהג יהודי תימן וחלק מהספרדים: גם בתפילת ערבית (שלפני הצום) אומרים עננו, למרות שהצום עצמו מתחיל רק מהבוקר.
אמירת תפילת עננו לפי המנהגים השונים תפילת ערביתתפילת שחריתתפילת מנחההאשכנזיםלא אומריםרק החזן בחזרת הש"ץגם היחיד וגם החזןהאיטלקים ורוב הספרדיםלא אומריםגם היחיד וגם החזןגם היחיד וגם החזןיהודי תימן וחלק מהספרדים אומריםגם היחיד וגם החזןגם היחיד וגם החזן
ההבדל בין תשעה באב לשאר הצומות הוא שצום תשעה באב מתחיל כבר בערב.
לכן גם לפי השיטה השנייה (שהיא מנהג האיטלקים ורוב הספרדים) שבדרך כלל לא אומרים "עננו" בתפילת ערבית כיוון שהצום מתחיל רק בבוקר, במקרה של תשעה באב אומרים "עננו" כבר בתפילת ערבית.
לכן בתשעה באב ישנם רק שני מנהגים: מנהג רוב עדות ישראל לומר "עננו" בכל שלוש התפילות בתשעה באב, ומנהג האשכנזים כמו בשאר הצומות (כי עדיין יש חשש שהיחיד לא יצליח לסיים את הצום).
בין הראשונים יש שסברו שאין לומר בתשעה באב "עננו" משום שתשעה באב אינו יום תפילה אלא יום אבל, ונאמר עליו "שתם תפילתי", אולם לא נוהגים כך.
עננו אבינו עננו, ביום צום התענית הזה, כי בצרה גדולה אנחנו.
אל תפן לרשענו, ואל תתעלם מלכנו מבקשתנו.
טרם נקרא אליך אתה תענה, נדבר ואתה תשמע.
כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע.
כי אתה ה' פודה ומציל ועונה ומרחם בכל עת צרה וצוקה.
(בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה לעמו ישראל בעת צרה).
עננו ה' עננו, ביום צום תעניתנו, כי בצרה גדולה אנחנו.
אל תפן אל רשענו, ואל תסתר פניך ממנו ואל תתעלם מתחנתנו.
היה נא קרוב לשועתנו, יהי נא חסדך לנחמנו.
טרם נקרא אליך עננו, כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע.
כי אתה ה' העונה בעת צרה, פודה ומציל בכל עת צרה וצוקה.
(בחזרת הש"ץ מוסיפים: לפי נוסח אשכנז: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה/ לפי נוסח ספרד: ברוך אתה ה' העונה לעמו ישראל בעת צרה).
עננו ה' עננו, ביום צום תעניתנו, כי בצרה גדולה אנחנו, ואל תַּעְלֵם אזנך משמוע תפילתנו ואל תַּעְלֵם (נוסח אחר: תִּתעלם) מבקשתנו.
היה נא קרוב לשועתנו (נוסח אחר: לשוענו).
טרם נקרא אתה תענה, כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע.
כי אתה פודה ומציל בכל עת צרה וצוקה.
(בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה ומושיע).
עננו ה' עננו, ביום צום התענית הזה, כי בצרה גדולה אנחנו.
אל תפן אל קשיינו ואל רשענו ואל חטאתינו, ואל תתעלם אזנך משמוע תפילתנו, יהי נא חסדך לנחמנו.
טֶרֶם נִקְרָא וְאַתָּה תַעֲנֶה, כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע.
כי אתה ה' העונה בעת צרה.
עננו ה' עננו, ביום צום תעניתנו בעת ובעונה הזאת כי בצרה גדולה אנחנו.
אל תסתר פניך ממנו, אל תתעלם מתחנתנו.
כי אתה ה' העונה בעת צרה, פודה ומציל בכל עת צרה וצוקה, כאמור: ויצעקו אל ה' בצר להם וממצוקותיהם יוציאם.
וכתוב: טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע.
טרם נקרא אתה תענה, טרם נדבר אתה תשמע.
אל תפן לרשענו, ואל תעלם אזנך משמוע תפלתנו ואת תתעלם מבקשתנו.
יהי נא חסדך לנחמנו, היה נא קרוב לשוענו.
(בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה).
נוסח פרס (כיום יהודי פרס מתפללים בנוסח הספרדים)
עננו ה' אלוהינו ביום צום התענית הזה, כי בצרה גדולה אנחנו.
(יש מוסיפים: אל תעלם אזנך משמוע תפילתנו) ואל תתעלם מלכנו בקשתנו, היה נא קרוב לשועתנו.
טרם נקרא ואתה תעננו כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע.
כי אתה האל העונה בכל עת צרה וצוקה, פודה ומציל.
(בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' האל העונה לעמו ישראל בעת צרתם).
עננו ה' עננו בעת ובעונה הזאת כי בצרה גדולה אנחנו ואל תסתר פניך ממנו ואל תתעלם מתחינתינו כי אתה ה' אל חנון ורחום עונה בעת צרה פודה ומציל בכל עת צוקה (תהילים קז) ויצעקו אל ה' בצר להם ממצוקותיהם יוציאם בא"י העונה בעת צרה.
נוסח תפילת עננו מיוחד לתענית בכורות
בכמה מחזורים לחג הפסח נדפסה תפילת עננו לבכור המתענה תענית בכורות בערב פסח בנוסח מיוחד (מקור התפילה בספר חמדת ימים):
"אל תפן" (מילים מתוך תפילת עננו), אורי ויזל.
תפילת שחרית של שבת היא תפילת הבוקר הנהוגה ביהדות ביום השבת.
בשונה מתפילת שחרית של חול, היא נערכת באופן חגיגי, כוללת תוספות ושינויים (כגון הוספות לפסוקי דזמרא ונוסח מיוחד לברכת יוצר אור), וגם קוראים בה בקריאת התורה את כל פרשת השבוע וההפטרה.
בקהילות השונות קיימים לחנים ייחודיים לתפילה זו.
לרוב מאחדים תפילה זו עם תפילת מוסף של שבת, שמתפללים אחריה.
בדומה לתפילת שחרית של יום חול, תפילה זו נערכת בבוקר יום השבת, קודם לכל פעילות אחרת.
בקהילות רבות נהוג לאחר את זמן התפילה בשבת בבוקר בהשוואה לנהוג ביום חול.
הסיבה העיקרית לכך היא היותה של השבת יום שבתון ומנוחה, ועל כן ישנים בה יותר מאשר בימות החול.
מנהג זה מוזכר כבר במרדכי למסכת שבת: "נהגו העולם שכל ימי השבוע מתעוררין בבוקר לבית הכנסת להתפלל או ללמוד, ובשבת ישנים יותר בשחרית", וכן בהגהות הרמ"א.
לעומת זאת, בדברי חז"ל מוזכר שבזמנם נהגו להקדים בשבת להתפלל כותיקין.
תחילת התפילה כוללת את ברכות השחר ופרשת הקורבנות כמו ביום חול, בתוספת פסוקי קורבן מוסף של שבת.
יש נוסחי תפילה בהם משמיטים את הבקשות וה'יהי רצון' הנאמרות לאחר הקורבנות מחשש תחנונים, מאחר שהן מעין בקשה פרטית (שאילת צרכיו) האסורה בשבת.
בנוסף למזמורי התהלים הקבועים הנאמרים מדי יום כחלק מפסוקי דזמרא, נוספים פרקים נוספים.
ברוב הנוסחים נהוג להוסיפם לפני ברכת ברוך שאמר (חוץ מהמזמורים "מזמור שיר ליום השבת" ו"ה' מלך גאות לבש", הנאמרים לאחר הברכה), אך בנוסח אשכנז הם נאמרים לאחר ברכת ברוך שאמר.
בנוסח ספרד החסידי נהוג להוסיף את הפיוט "האדרת והאמונה" כהקדמה לברכת ברוך שאמר, ובנוסח מרוקו את הפיוט יגדל אלוהים חי.
לפני ברכת ישתבח, מוסיפים את תפילת נשמת כל חי.
נהוג שלא לומר מזמור לתודה בשבת, מכיוון שאין מקריבים קורבן תודה בשבת,.
אולם בנוסח איטליה הנוהג הפוך, ואומרים מזמור לתודה רק בשבת, ולא בימות החול.
גם הנוהגים לומר "למנצח בנגינות מזמור שיר" בכל יום, לא אומרים אותו בשבת.
בברכת "יוצר אור" אין אומרים את קטע הפתיחה הרגיל בימות חול ("המאיר לארץ"), אלא קטע אחר ("הכל יודוך").
לאחר מכן אומרים את הפיוט האלפביתי "אל אדון", במקום הפיוט "אל ברוך" הנאמר בימות החול, ולאחריו את הקטע המיוחד ליום השבת, "לאל אשר שבת".
לאחריו ממשיכים בסדר התפילה הרגיל בדומה ליום חול.
במעט קהילות נוסח אשכנז מוסיפים פיוטים בתוך ברכות קריאת שמע בהרבה שבתות מיוחדות, ובנוסח איטליה שלא שמרו על מקומם המקורי של פיוטים אלה, הם נאמרים היום בין קדיש לברכו.
לאחר קריאת שמע וברכותיה נאמרת תפילת העמידה.
תפילה זו בשבת קצרה באופן ניכר מימות החול, היות שרק שלוש הברכות הראשונות והאחרונות של ימות החול נאמרות בה, בעוד 13 הברכות האמצעיות העוסקות בבקשה על צרכיו הגשמיים של האדם וכן בבקשות להחשת הגאולה מושמטות ממנה.
ברכות אלו מוחלפות בברכת קדושת היום.
בנוסח המקובל כיום, נוסח הברכה לתפילת שחרית של שבת פותח בקטע 'ישמח משה', שנושאו הוא ציווי השבת במעמד מתן תורה, ולאחריו נאמרים פסוקי 'ושמרו בני ישראל את השבת'.
לאחר מכן מופיע קטע על השבת כמייחדת את עם ישראל ובקשת הסיום 'רצה (נא) במנוחתנו' הקבועה בכל התפילות והחותמת ב'מקדש השבת'.
בקרב הראשונים עלתה התנגדות לנוסח "ישמח משה" ממספר סיבות, ורש"י החליט לומר במקומו את נוסח אתה בחרתנו כביום טוב.
חוקרים מודרניים העלו את ההשערה שבמקורו "ישמח משה" הוא חלק מפיוט קדום שכלל את כל ברכות העמידה.
ישנה חובה להזכיר את קדושת שבת בתפילת העמידה, ומתפלל שלא הזכיר את קדושת השבת בתפילתו (כלומר, שהתפלל בטעות תפלת יום חול) - לא יצא ידי חובת התפילה וצריך לחזור ולהתפלל תפילה זו.
לאחר תפילת העמידה נאמרת חזרת הש"ץ.
מנהג האשכנזים לומר קדושה בחזרת הש"ץ בנוסח ארוך יותר מאשר בימות החול, ובארבע פרשיות ושבת הגדול, מעט קהילות אומרות קרובה באמצע חזרת הש"ץ הזו.
לאחר סיום חזרת הש"ץ נאמר קדיש תתקבל על ידי שליח הציבור, ולאחריו פרק שיר של יום וקדיש יתום (ברוב קהילות נוסח אשכנז, פרק זה לא נאמר פה, אלא בסיום תפילת מוסף של שבת); בקצת קהילות אשכנז, אומרים פה גם שיר הייחוד ושיר הכבוד.
הוצאת ספר תורה וקריאת התורה
לאחר סיומה של חזרת הש"ץ (ולאחר אמירת השיר הנ"ל, לפי מנהגי הקהילות השונות) מוציאים ספר תורה מארון הקודש לצורך קריאת התורה.
בנוסח הספרדים, נוסח איטליה המאוחר, תכלאל, נוסח רומניא ונוסח פרובאנס, מגביהים את ספר התורה קודם הקריאה.
בנוסח אשכנז ורוב קהילות נוסח ספרד, מגביהים את ספר התורה רק אחרי הקריאה.
כשספר התורה מונח על הבימה מתחילה קריאת התורה בפרשת השבוע.
קריאת התורה בשבת היא תקנה קדומה של משה רבנו, ולמעשה היא מצווה מדרבנן.
על פי המנהג המקובל כיום קוראים בכל שבת את אחת מפרשות השבוע, ומסיימים את כל החומש במהלך שנה.
(בעבר היה גם מנהג בארץ ישראל של חלוקת פרשיות התורה לסדר של 3 שנים.)
מפני קדושתה ומעלתה של השבת, תקנו חכמים שיעלו לתורה בשבת שבעה קרואים, כנגד שבעת ימי השבוע.
רש"י על המשנה מבאר שביום השבת שהוא יום מנוחה מאריכים יותר בקריאת התורה מאשר בימות החול.
בנוסף לשבעת העולים ישנו המפטיר, הקורא בהפטרה ועולה לתורה לאחר שבעת העולים.
במידת ויש רצון להעלות עולים נוספים, נעשות הוספות ל־7 העליות הרגילות.
בניגוד לכל המועדים בהם קרב קורבן מוסף, בשבת אין קוראים בפרשת מוסף של שבת.
הסיבה לכך היא שפרשת מוסף של שבת היא 2 פסוקים בלבד (בעוד המינימום לקריאה בתורה הוא פרשה בת 3 פסוקים), ואין קוראים את הפסוקים הקודמים שאינם נוגעים לעניין שבת.
סיבה נוספת המוזכרת במדרש היא שקורבן מוסף של שבת אינו בא לכפרה (קרבים רק עולות), בניגוד לשאר קורבנות המוספים בהם ישנו גם קורבן חטאת.
סיבה נוספת היא שההפטרה צריכה להתאים לקריאה אליה עלה המפטיר, ובמקרה ותהיה קריאת מפטיר בפרשת מוסף של שבת, יהיה צורך בהפטרה אחידה לכל שבתות השנה.
בשבת רגילה, במקום לקרוא מפטיר מיוחד, חוזרים על השלשה (או קצת יותר) פסוקים האחרונים שבפרשה למפטיר.
בשבתות מיוחדות, כולל שבת ראש חודש, שבת חנוכה, שבת פורים (בירושלים), ארבע פרשיות וכו' קוראים את הפרשה המיוחדת במקום הפסוקים האחרונים שבפרשה.
לאחר קריאת התורה, ההגבהה והגלילה קוראים את ההפטרה.
קריאת ההפטרה היא תקנת חכמים לקרוא בשבת בנביא, ומקורה של תקנה זו בתקופה בה גזר השלטון הרומאי על היהודים שלא לקרוא בתורה בשבת, והקריאה של קטע מספרי הנביאים העוסק בעניין בו הייתה קריאת התורה, או מעניינא דיומא אחר, הייתה צו השעה.
אולם, תקנתם של חז"ל עדיין עומדת על כנה, וכיום קוראים את ההפטרה לאחר קריאת התורה.
את ההפטרה קורא המפטיר, שעלה לעליית מפטיר הנ"ל.
לפני ההפטרה מברך המפטיר ברכה מיוחדת, ולאחריה סדרת ברכות.
נהוג בקצת מקומות שהמפטיר ממשיך גם להיות שליח הציבור של חלקי התפילה שלאחר קריאת התורה, ושל תפילת מוסף של שבת בהמשכם, אך אין בכך חובה.
לאחר ההפטרה נאמרות ברכות מיוחדות, לקהל המתפללים ולאחרים.
מנהג האשכנזים לומר שני נוסחי ברכה עתיקים, שיסודם בבבל, "יקום פורקן", האחד כולל ברכה לחכמי ארץ ישראל וחכמי בבל, לראשי הישיבות, הדיינים ולכל לומדי התורה והשני ברכה לקהל, ולאחר מכן נוסח "מי שברך" מיוחד לקהל המתפללים ולעוסקים בצרכי ציבור.
מנהג הספרדים לומר פיוטים ושירים מיוחדים לכבוד מאורעות של שמחה, כשבת חתן ולידת תינוק בחלק זה, וכן אומרים מי שברך לכל הקהילות הקדושות.
בחוץ לארץ מקובל לומר במקום זה את התפילה לשלום המלכות.
במדינת ישראל לא נאמרת התפילה לשלום המלכות, ובחוגים דתיים לאומיים נוהגים להוסיף במקומה תפילה לשלום המדינה ותפילה לשלום חיילי צה"ל.
בעת אמירתם נהוג שהקהל עומד.
בשבת בה מברכים את החודש, אומרים את ברכת החודש.
לפי נוסח אשכנז המזרחי אומרים ברוב השבתות תפילה בשם אב הרחמים, שנתחברה בשעת מסעות הצלב, בה מבקשים מאלוהים לנקום את נקמת יהודים שנהרגו על קידוש השם; בנוסח אשכנז המערבי תפילה זו אינה נאמרת אלא פעמיים בשנה.
בשבתות בהם חלה שמחה, כשבת חתן, וכן בימים שאין אומרים בהם בימי החול תחנון ובשבתות ארבע פרשיות, אין אומרים את "אב הרחמים" גם במנהג המזרחי.
אחר כך אומרים אשרי יושבי ביתך, שהיא פתיחה לתפילת מוסף, כאשר בינה לבין מוסף מחזירים את ספר התורה מהבימה לארון הקודש.
בעת החזרת ספר התורה, בנוסח אשכנז, נוסח ספרד ונוסח הספרדים נוהגים לומר "מזמור לדוד, הבו לה' בני אלים", ונוסח אשכנז ונוסח ספרד אומרים לקט פסוקים המתחיל בפסוק "ובנחה יאמר", ואילו בנוסח הספרדים אומרים לקט פוסקים אחר.
בנוסח איטליה אומרים לקט אחר של פסוקים, ולא אומרים שום מזמור.
לאחר שספר התורה הוחזר לארון הקודש, הש"ץ אומר חצי קדיש, ולאחריו מתחילה תפילת עמידה של תפילת מוסף, שהיא המשך ישיר של תפילת שחרית.
תפילת מנחה של שבת שונה מתפילת מנחה של ימי חול בשינויים רבים, הן בתפילות הנאמרות לפני תפילת העמידה, הן בנוסח תפילת העמידה עצמה והן בפסוקים הנאמרים לאחר תפילת מנחה.
לפני התפילה נהוג בכמה קהילות צפון אפריקאיות (בעיקר יוצאי תוניסיה ולוב) ואצל יהודי איטליה לומר לקט פסוקים הלקוחים מנבואות הנחמה בספר ישעיהו (לקט הפסוקים לפי נוסח איטליה שונה מלקט הפסוקים הצפון-אפריקאי).
לפי שאר העדות מתחילים את התפילה כמו ביום חול עד לאחר אמירת מזמור אשרי יושבי ביתך.
לאחר מכן אומרים קדושה דסידרא (המכונה גם "ובא לציון" בשל המילים בהם היא פותחת).
מנהג ייחודי לקהילות צפון אפריקה הוא לשיר את המילים הפותחות של הקטע ("ובא לציון" וכו').
מנהג זה נהוג גם בנוסח הספרדי ירושלמי.
לאחר קדושה דסידרא אומר החזן חצי קדיש.
לאחר מכן אומרים את הפסוק בתהילים "ואני תפלתי לך ה' עת רצון אלהים ברב חסדך ענני באמת ישעך".
ההקשר של פסוק זה לתפילת מנחה של שבת הובא במדרש:
המדרש מתייחס לפסוק שבא בתהילים לפני הפסוק "ואני תפלתי" והוא הפסוק "ישיחו בי יושבי שער ונגינות שותי שכר".
המדרש רואה את שני הפסוקים כמנוגדים: הפסוק הראשון (פסוק י"ג) מדבר על אומות העולם אשר הם "שותי שכר" אך אינם מתפללים, אבל דוד בא להתפלל ולהודות לה', ב"עת רצון" כלומר זמן בו התפילות מתקבלות.
כפי שהוסבר לעיל, זמן עת רצון הוא זמן תפילת מנחה.
הפסוק נאמר דווקא בתפילת מנחה של שבת (ולא של אמצע השבוע) כיוון שעל פי המדרש דוד המלך "אכל, שבע ושמח" לפני שהוא בא להתפלל, דבר שאינו מצוי בימות החול בהם האדם טרוד לפרנסתו ואינו מאריך בסעודתו.
הספרדים נוהגים לומר פסוק זה פעמיים, אך בשאר עדות ישראל אומרים אותו פעם אחת.
בעדות ספרדיות רבות אף נהוג שהחזן שר את הפסוק והקהל עונה לו בשירה.
בקהילות גאורגיה נהוג, שהחזן טרם אמירת "ואני תפילתי", מתעטף בטלית, ולאחר מכן מקדים ואומר:" היכון לקראת אלוהיך ישראל", ולאחר מכן אומרים ב' פעמים בנעימה מיוחדת את הפסוק: "ואני תפילתי...".
כמו כן, לאחר אמירת "בריך שמיה", יש הנוהגים בעיקר בקרב קהילות מערב גאורגיה וחלק מקהילות מרוקו להוסיף את תפילת רבי מאיר ז"ל.
לאחר אמירת הפסוק "ואני תפלתי", מוציאים את ספר התורה.
ברוב הקהילות ממשיכים "ויהי בנסוע", ואילו אצל הספרדים לא אומרים פסוקים אלה.
קוראים בתורה את תחילת פרשת השבוע של השבוע הבא.
קריאה זו היא מתקנתו של עזרא הסופר.
בתקופת התלמוד נהגו בקצת מקומות גם לקרוא הפטרה בתפילת מנחה של שבת.
המנהג נשאר במקומות מסוימים עד לתקופת הגאונים, אך לאחר מכן נפסק.
בסוף הקריאה, יש אומרים "מזמור שיר ליום השבת" (רוב קהילות הספרדים וקצת קהילות אשכנזיות), ויש אומרים "הללוי-ה אודה ה' בכל לבב" (איטלקים).
לאחר מכן, מחזירים את ספר התורה כסדר הרגיל.
לפי הפוסקים, אחרי שהתפללו הציבור מנחה וקראו בתורה, מותר להתחיל שנים מקרא ואחד תרגום לפרשת שבת הבאה.
אחרי החזרת ספר התורה לארון, אומר שליח הציבור חצי קדיש ולאחר מכן מתפללים תפילת שבע, ולאחריה חזרת הש"ץ.
בתפילה זו מזכירים את השבת כיום מנוחה לעתיד לבוא.
בניגוד לתפילות שחרית ומוסף של שבת, וערבית בחלק מהנוסחאות, לא מזכירים "זכר למעשה בראשית".
לאחר חזרת הש"ץ אומרים שלושה פסוקים מספר תהילים הנקראים "צדקתך" או "צדקתך צדק" והם: "צדקתך כהררי אל משפטיך תהום רבה, אדם ובהמה תושיע ה'", "וצדקתך אלהים עד מרום אשר עשית גדֹלות.
פסוקים אלו מכונים "צו"ץ" בשל ראשי התיבות שיוצרות האותיות הראשונות של כל פסוק ("צדקתך","וצדקתך","צדקתך").
ביחס לסדר אמירת הפסוקים ישנם שני מנהגים: יש מנהגים הגורסים את הפסוקים כפי סדרם בתנ"ך (בסדר שהובא לעיל), ויש הנוהגים לאומרם בסדר ההפוך (צדקתך צדק, וצדקתך, צדקתך כהררי אל).
ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג מציין שהספרדים בתקופתו אמרו את הפסוקים בסדר ההפוך, והוא תמה על מנהגם ומציין שבצרפת ובפרובנס אומרים את הפסוקים לפי הסדר שבתנ"ך ומכריע כשיטה זו.
כיום, לפי נוסח הספרדים, נוסח ספרד והתכלאל אומרים אותם וכפי סדרם בתנ"ך, ואילו לפי נוסח אשכנז ונוסח איטליה אומרים אותם בסדר הפוך מזה שהובא לעיל.
שני טעמים נתנו לאמירת צדקתך בתפילת מנחה של שבת.
הראשון- בשעה זו של שבת נפטרו על פי המסורת יוסף, משה ודוד וכנגד פטירת שלושתם אומרים שלושה פסוקים של צידוק הדין.
השני- על פי המסורת, בכניסת שבת הרשעים מוּצאים מגיהנום ומוחזרים לשם בצאת השבת.
לאחר אמירת פסוקי צו"ץ אומר שליח הציבור קדיש תתקבל.
התימנים ורוב הספרדים אומרים לאחר מכן את מזמור קי"א בתהילים, ולאחריו קדיש.
יש קהילות ספרדיות שבמקום מזמור קי"א אומרות כל שבת מזמור אחר מספר תהילים.
בקהילות גאורגיה נהוג ב"שבת תשובה" אומרים את מזמור נ"א מתהילים.
האשכנזים (גם נוסח אשכנז וגם נוסח ספרד) לא נוהגים לומר כלל קטעים אלו.
לאחר מכן אומרים הספרדים והאשכנזים את תפילת עלינו לשבח (בנוסח הבלדי אצל יהודי תימן ובנוסח האיטליאני, אין אומרים "עלינו לשבח").
האשכנזים והמרוקאים מוסיפים אחריה קדיש, ובזה מסתיימת התפילה.
תפיסה על-חושית (בראשי תיבות: תע"ח, נקראת גם חוש שישי או מראה שני) או ESP (ראשי תיבות של: Extra-Sensory Perception) היא תופעה על-טבעית לא מוכחת בה אנשים טוענים שהם מקבלים מידע או משפיעים על הסביבה מבלי להשתמש בחמשת החושים.
המונח אומץ על ידי הפסיכולוג כדי לציין יכולות נפשיות כגון אינטואיציה, טלפתיה, פסיכומטריה וראייה על-חושית.
הקהילה המדעית דוחה את הטענות לקיומה של תפיסה על-חושית.
זאת בשל היעדר בסיס ראיות מספק, היעדר תאוריה שתסביר אותה וחוסר בטכניקות ניסיוניות שיכולות לספק תוצאות חיוביות באופן אמין.
מסיבות אלה תפיסה על-חושית נחשבת לפסאודו-מדע.
למרות שתפיסה על-חושית עומדת בניגוד לעקרונות מדעיים בסיסיים, משוער שכשני שלישים מהאוכלוסייה בארצות הברית מאמינים בקיומה.
תפיסה על-חושית היא שם כולל למספר יכולות מנטליות היפותטיות הקשורות לתופעות על טבעיות.
הסוגים העיקריים של תפיסה על חושית הם:
טלפתיה: העברת מחשבה מאדם אחד לאחר ללא תקשורת חושית (למשל, זיהוי סוג הקלף עליו חושב אדם אחר).
ראיה מרחוק: תפיסה של אובייקטים או אירועים ללא קלט חושי.
פרה-קוגניציה (קדם-תודעה): תפיסה של אירוע עתידי אשר לא ניתן לצפותו (למשל, תחזית שמספר מסוים יופיע בהטלה הבאה של זוג קוביות).
רטרוקוגניציה : היכולת לראות את העבר הרחוק
תקשור: היכולת לזמן את רוחות המתים
פסיכומטריה : היכולת לקבל מידע על אדם או מקום בעזרת מגע בחפץ
תופעה הדומה לתפיסה על-חושית היא טלקינזיס, היכולת להשפיע על העולם הפיזי בעזרת כוח המחשבה.
בשנת 1930, באוניברסיטת דיוק בצפון קרולינה, ג'וזף בנקס ריין ואשתו לואיזה אלה ריין ניהלו חקירה בנושא התפיסה העל חושית.
בזמן שלואיזה ריין התרכזה ברישום ותאור מקרים של תפישה על חושית, ג'וזף ריין עבד בעיקר במעבדה והגדיר בקפידה מונחים כגון תפיסה על חושית ופאראפסיכולוגיה ותכנן ניסויים כדי לבדוק אותם.
פותחה מערכת פשוטה של קלפים, אשר במקור נקראת "קלפי זנר" – כעת קרויים קלפי תע"ח.
הם נושאים את הסמלים – עיגול, ריבוע, קווי גלים, צלב וכוכב: יש חמישה מכל אחד בחבילה של 25 קלפים.
בניסוי טלפתיה, "השולח" מתבונן בסדרת קלפים בעוד "המקבל" מנחש את הסמלים.
כדי לנסות לשמור על ראייה רוחנית, חפיסת הקלפים מוסתרת מכולם בעוד המקבל מנחש.
כדי לנסות להתבונן מראש, סדר הקלפים נקבע לאחר שהניחושים נעשים.
מאוחר יותר ג'וזף ריין השתמש בקוביות בשביל לבדוק טלקינזיס.
הניסויים הפראפסיכולוגיים של ריין עוררו ביקורת מצד אנשי אקדמיה ואחרים אשר קראו תיגר על המושגים והראיות של הטוענים לקיומה של תפיסה על-חושית.
מספר מחלקות פסיכולוגיות ניסו לחזור על הניסויים של ריין ללא הצלחה.
קוקס (1936) מאוניברסיטת פרינסטון הפיק 25,064 ניסויים עם 132 נבדקים בניסוי למשחק קלפי זנר.
קוקס סיכם: "אין ראיות של תפיסה על-חושית או באדם הממוצע או של הקבוצה או בכל פרט מסוים של אותה קבוצה.
הפער בין התוצאות האלה והתוצאות שהושגו בידי ריין הוא או בשל גורמים בלתי נשלטים בהליך ניסיוני או בגלל הבדל בין הנושאים".
ארבע מחלקות פסיכולוגיות אחרות לא הצליחו לשכפל את התוצאות של ריין.
ב־1938 כתב הפסיכולוג ג'וסף ג'סטרוב כי רוב הראיות לתפיסה החושית שאסף ריין ופראפסיכולוגים אחרים היו אנקדוטיים, משוחדים, מפוקפקים ותוצאת "תצפית לקויה וחולשות אנושיות מוכרות".
הניסויים של ריין לא זכו להכרה כיון שגילוי על ידי דליפה חושית או רמאות יכולים להסביר את כל התוצאות שלו.
לדוגמה, הצלחותיו של "המקבל" לנחש את הסמלים שבחלק האחורי של הקלפים, יכולה להתקבל על ידי פיענוח מוצלח של רמזים עדינים מדיבוריו או הבעותיו של "השולח".
בשנות ה-60 הפראפסיכולוגים הראו התעניינות ההולכת וגוברת במרכיבים הקוגניטיביים של התפיסה העל חושית, הניסיון הסובייקטיבי הכרוך בקבלת תגובות על התפיסה העל-חושית ותפקיד התפיסה בחיים הפסיכולוגיים.
זה קרא להליכים ניסיוניים שלא היו מוגבלים למתודולוגיית הבחירה הכפויה של ריין.
הליכים אלה כללו ניסויי טלפתיה וחלום, ואת ניסויי גזנפלד (הליך של מניעה חושית קלה).
מחקר מטא-אנליזה שניתח תוצאות של מעל מיליון וחצי הגרלות הגיע למסקנה שתוצאותיהן לא היו שונות מאלה שהיו מתקבלות באופן אקראי.
לכן, בכל הקשור להגרלות, לא נראה שיש אנשים היכולים להשפיע עליהן בעזרת תפיסה על-חושית.
במחקר שנערך בבריטניה השתתפו קרוב ל-28,000 איש שניסו להפעיל תפיסה על-חושית ב-111,000 ניסיונות, ולהשפיע על תוצאת ההטלה של 4 מטבעות וירטואליים.
לניסיונות הללו לא הייתה שום השפעה על הטלת המטבעות.
בשנת 2006 נערך מחקר מטא-אנליזה שבחן 380 מחקרים שבדקו את תופעת הפסיכוקינזיס.
תופעה זו מתייחסת ליכולת להניע חפצים בעזרת כוח המחשבה, והיא מהווה סוג מסוים של טלקינזיס.
במחקרים נבדקה יכולתם של אנשים להשפיע על נפילתה של קובייה או על הפקה של מספר אקראי.
נמצא אפקט פסיכוקינטי קטן, במיוחד כאשר המדגמים היו קטנים.
היו הבדלים קיצוניים בין התוצאות של המחקרים השונים, והחוקרים הגיעו למסקנה שייתכן שהאפקט הקטן אינו אמיתי, אלא הוא תוצאה של הטייה בפרסום.
כלומר, מאמרים שמצאו אפקט פסיכו-קינטי התפרסמו ואלה שלא מצאו אפקט לא התפרסמו.
הקונצנזוס המדעי אינו רואה בתפיסה החריגה תופעה ממשית.
הספקנים הצביעו על כך שאין תאוריה בת קיימא להסביר את המנגנון שמאחורי התפיסה העל-חושית, וכי ישנם מקרים היסטוריים שבהם התגלו פגמים בתכנון הניסויים של מחקרים על-טבעיים.
ישנן ביקורות רבות הנוגעות לניסויים הקשורים לתפיסה חוץ-חושית, במיוחד סביב פגמים מתודולוגיים.
פגמים אלה אינם ייחודיים לסוג ניסיון יחיד, הם פוגעים באמינות המחקרים של התפיסה העל-חושית.
רבים מן הפגמים שנראו בניסוי כרטיסי זנר מופיעים גם בניסוי גנזפלד.
ראשית הוא אפקט חבילת הקלפים, המתאר שגיאה המתרחשת בחקר התפיסה העל-חושית.
משוב המתקבל מתוך סדרת ניסויים שבהם נעשה שימוש ברצף "סגור" של מטרת התפיסה העל-חושית מפר את תנאי העצמאות המשמש ברוב המחקרים הסטטיסטיים הסטנדרטיים.
תשובות מרובות למטרה יחידה לא ניתנות להערכה באמצעות מבחנים סטטיסטיים המבוססים על הנחה של משובים עצמאיים.
זה מגדיל את הסבירות של ספירת קלפים וכן מגדיל את הסיכויים של נושא המחקר לנחש נכון מבלי להשתמש בתפיסה.
ליקוי מתודולוגי נוסף כולל רמזים באמצעות דליפה חושית.
לדוגמה, כאשר הנושא מקבל רמז חזותי.
זה יכול להיות השתקפות של הכרטיס במשקפיים של מחזיק הקלפים.
במקרה זה, נושא המחקר יכול לנחש את הקלף המופיע בהשתקפות ולא כתוצאה מתפיסה על-חושית.
לבסוף, בעיות שפוגמות באקראיות המבדק יכולות להעלות סיכויים לניחושים מוצלחים לדוגמה: שיטות ערבוב של קלפים המאפשרות חיזוי קל של תוצאות, קלפים מסומנים או מניפולציה של הקלפים.
התוצאות של מטא-אנליזה מצאו שכאשר טעויות אלה תוקנו ונלקחו בחשבון, עדיין לא הייתה השפעה משמעותית של התפיסה העל-חושית.
ברבים מן המחקרים נראה שיש התרחשות על חושית אך ריבוי המשתנים והאפשרות לטעויות מתודולוגיות רבות במחקר עדיין מותירות מקום לספק.
נראה שאנשים המאמינים בתפיסה על-חושית לא מעריכים נכון את הסיכויים האובייקטיביים להתרחשות של תופעה.
בהשוואה למי שלא מאמינים בתפיסה על-חושית, המאמינים נוטים להעריך את הסיכויים האובייקטיביים כנמוכים יותר.
הם נוטים גם לחשוב שיש להם שליטה על חלק מהביצועים המקריים שלהם.
קיימים הבדלים נוירו-פסיכולוגיים בין המאמינים בתפיסה על-חושית לבין אלה שלא.
המאמינים מייחסים משמעות לאירועים מקריים ומפעילים באופן שונה אזורים סמנטיים-אסוציאטיביים באונה הימנית.
יש כמה מנגנונים פסיכולוגיים הגורמים לאנשים להאמין בתפיסה על-חושית.
אלה כוללים את הנטייה לחפש דפוסים בסדרות מקריות ואת הטיית האישוש.
התפיסה העל-חושית משמשת פעמים רבות כחלק מכוחות העל של דמויות שונות, בסדרות טלוויזיה וקומיקס (כגון "חוש העכביש" של ספיידרמן, המתריע על סכנה).
תפילת ערבית של שבת היא התפילה הראשונה של השבת, והיא נערכת על פי רוב זמן מה לאחר שקיעת החמה של יום שישי, לאחר קבלת שבת.
מבנה תפילת ערבית של שבת דומה לתפילת ערבית רגילה.
היא פותחת בברכו, לאחריו נאמרות קריאת שמע וברכותיה, חצי קדיש, תפילת עמידה (בנוסח מקוצר לשבת), קדיש תתקבל, עלינו לשבח וקדיש יתום.
בנוסף כלולות בנוסח תפילת השבת תוספות מיוחדות לשבת, כדוגמת פרשת 'ויכולו' וחזרת הש"ץ מקוצרת (מעין שבע).
בניגוד לתפילת יום חול, מושמטים פסוקי 'והוא רחום' הנאמרים קודם ברכו.
על פי נוסח ספרד קודם לברכו נאמר הקטע 'כגוונא' מהזוהר.
בנוסח האיטלקים, יש נוסח מיוחד לחלק מהברכות של ברכות קריאת שמע לשבת.
נוסח זה מופיע כבר בסידור רב סעדיה גאון, ואמירתו עוררה מחלוקת בין הגאונים.
ברכת השכיבנו, הברכה האחרונה של ברכות קריאת שמע כוללת חתימה מיוחדת לשבת: "(ה)פורש סוכת שלום עלינו, ועל כל עמו ישראל, ועל ירושלים", וזאת במקום החתימה הרגילה בימות החול: "שומר עמו ישראל לעד".
סיום הברכה קודם החתימה ("כי אל שומרנו...
ושמור צאתנו...") מושמט בנוסח הספרדים והתימנים, אך נאמר בנוסח האשכנזים, האיטלקים ופרובאנס.
בנוסח רומניא, השמיטו את רוב נוסח הברכה ואמרו "השכיבנו יי אלהינו לשלום והעמידנו מלכנו לחיים ולשלום ופרוס עלינו סכת שלומך.
בא"י הפורס סכת שלום עלינו ועל כל עמו ישראל ועל ירושלם עיר הקדש".
בשבת אין אומרים את ברכת יראו עינינו (גם במקומות שהיא נאמרת בימי החול).
ברוב הקהילות אומרים אחרי השכיבנו את פסוקי "ושמרו בני ישראל את השבת" ().
הם לא מופיעים בתכלאל הישן (אולם אומצו בתקופה מאוחרת על ידי רוב קהילות התימנים) ולא בנוסח קטלוניה, וכן הגר"א ואדמו"ר הזקן בטלו את אמירתם משום חשש הפסק, ולכן הם לא נאמרים אצל חסידי חב"ד, ולא בהרבה מקהילות נוסח אשכנז בארץ ישראל.
סיבת השינוי בחתימת ברכת השכיבנו והוספת פסוקי 'ושמרו' מוסברת בכך שהיא באה לסמל שהשבת שומרת על עם ישראל, ועל כן אין צורך בבקשה לשמירה כמו ביום חול.
תפילת העמידה של שבת היא תפילה מקוצרת בת שבע ברכות הכוללת את שלוש הברכות הראשונות והאחרונות של תפילת עמידה, כאשר ביניהם נאמרת ברכה מיוחדת לתפילה זו שתוכנה הוא הציווי על שבת בבריאת העולם.
הברכה כוללת את הקטעים: "אתה קדשת", פרשת "ויכולו" (בנוסח תימן אומרים רק את הפסוק האחרון שלה; במנהג איטליה המקורי, חסרה פסקה זו באמצע התפילה, והיא נאמרת רק אחרי התפילה.), "ישמחו במלכותך" (לפי חלק מהנוסחים) ו"רצה (נא) במנוחתנו" (שני החלקים הראשונים ייחודיים לתפילה זו).
נוסח חילופי ל"אתה קדשת" הוא "מאהבתך ה' אלהינו", שמופיע בסדר רב עמרם גאון.
נוסח זה מופיע בתוספתא, ומופיע גם במסורת הארץ ישראלית הקדומה, שנתקבלה בישיבות בבל, ונדחתה רק בראשית ימי הביניים.
שרידים לה נשתמרו באשכנז, והיא עדיין נאמרת על ידי חלק מהאיטלקים.
קיימת התאמה בין ראשית הברכה "מאהבתך" לחתימתה "וישמחו בך ישראל אוהבי שמך" הנהוגה בחלק מהקהילות.
אם בשבת חל גם יום טוב (אך לא חול המועד), תפילת העמידה היא תפילת עמידה של יום טוב, תוך אזכורים קצרים לשבת במהלכה.
במקרה כעין זה פרשת 'ויכולו' לא נאמרת בתוך תפילת העמידה.
המקור לאמירת פרשת 'ויכולו' באמצע התפילה הוא בגמרא:
לאחר תפילת העמידה אומר כל הקהל יחד עם החזן פעם שנייה את פרשת "ויכולו" (בראשית ב א-ג), בפעם זו בקול ובציבור (בחלק מקהילות הספרדים והאיטלקים נהוג להקדים ולהוסיף את המילים: "יום השישי" לפני אמירת פרשת "ויכולו").
כאשר יום טוב חל בשבת, תפילת העמידה של ליל שבת היא תפילת עמידה של יום טוב, ואז זו הפעם היחידה בה נאמר 'ויכולו'.
אמירת 'ויכולו' זו נועדה להיות כעדות בציבור, ולכן יש שנוהגים שלא לאומרה כשמתפללים ביחידות, ומקפידים לאומרה לפחות שני אנשים ביחד.
בקרב הספרדים יש שנוהגים לאומרה גם ביחידות, אך יש שנוהגים לאומרה בטעמים כקורא בתורה.
אחר 'ויכולו', אומר שליח הציבור את ברכה מעין שבע, ברכה מיוחדת לתפילה זו הכוללת את תוכן תפילת העמידה בקצרה (בחלק מהקהילות, הציבור מצטרף לאמירת חלק מהברכה).
אמירת ברכת מעין שבע תוקנה במקורה עקב חשש סכנה לאנשים שיישארו אחרונים בבית הכנסת, בזמן שבתי הכנסת היו מחוץ לשטח המיושב, והיא נועדה להאריך את התפילה על מנת שכל המתפללים יסיימו את התפילה יחדיו.
תקנה זו בתוקפה גם כיום, למרות שבתי הכנסת נמצאים בשטח המיושב, אך בשל הסיבות לתיקונה היא נאמרת דווקא במניין במקום קבוע, ולא ביחיד או במניין מזדמן (עיקרון זהה נוהג גם כלפי 'מזמור לדוד ה' רועי' שנאמר לאחריה, לפי חלק מנוסחי התפילה).
לאחר ברכת מעין שבע אומר הש"ץ קדיש תתקבל.
על פי נוסח הספרדים ונוסח ספרד, לאחר קדיש תתקבל אומר הקהל את הפרק "מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר" (תהילים כג), ובסיומו אומרים קדיש נוסף, למנהג הספרדים קדיש יתום ולפי נוסח ספרד החזן אומר חצי קדיש.
לאחר הקדיש, אומרים שוב ברכו.
ישנם מקומות בהם נאמר פרק המשניות במה מדליקין אחרי קדיש תתקבל שבסוף תפילת ערבית, אך ברוב המקומות בארץ ישראל הפרק נאמר אחרי קבלת שבת.
יש מקומות שמקדשים בבית הכנסת אחרי קדיש תתקבל וכך מנהג חלק מקהילות יהודי גאורגיה (או אחרי במה מדליקין), אבל ברוב המקומות בארץ נוהגים שלא לקדש בבית הכנסת.
בסיום התפילה אומרים את עלינו לשבח (לפי נוסח רוב קהילות האשכנזים אומרים לאחריו "קדיש יתום").
בהרבה קהילות נוהגים להשמיט את "ברכו" הנאמר בשאר ימי השבוע בסוף התפילה, כיוון שאינו שכיח שאנשים מגיעים מאוחר לתפילת ליל שבת.
בקהילות אשכנזיות רבות שרים לאחר התפילה את הפיוט אדון עולם או יגדל אלהים חי.
קהילות ספרדיות רבות שרות את הפיוט יגדל אלהים חי.
בחלק מקהילות גאורגיה, נוהגים לומר גם את פיוט "בר יוחאי" בניגון מיוחד.
בקרב חלק מהקהילות הספרדיות נהוג להקדים אמירת "לשם ייחוד", ופסוקים נוספים.
בקרב חלק מקהילות גאורגיה נהוג להוסיף גם קטע זה, (שמהווה מעין "רשות" לחצי קדיש הנאמר בנוסח הספרדי טרם תפילת ערבית לשבת): "השיבה לי ששון ישעך, ורוח נדיבה תסמכני.
הראנו ה' חסדך, וישעך תתן לנו.
קומה עזרתה לנו, ופדנו למען חסדך.
בהיוועדם בבית מועדם, ובגרונם רוממות אל.
להקדיש את קדוש יעקב, ואת אלהי ישראל.
בטור ובשולחן ערוך מובא כי יש להקדים את תפילת ערבית של שבת מעבר לרגיל בימות החול.
במידה ונערכת קבלת שבת מוקדמת, ניתן להתפלל את תפילת ערבית עוד לפני זמן כניסת שבת ושקיעת החמה, היות שעל המתפללים כבר חלה תוספת שבת.
אם טעה וסיים את ברכת "השכיבנו" בנוסח של יום חול - "שומר עמו ישראל לעד" ונזכר מיד (בתוך כדי דיבור), יתקן ויאמר "(ה)פורש סוכת שלום...", ואם שהה פרק זמן ארוך יותר, לא ניתן לתקן את החתימה ויצא בדיעבד.
אדם שלא התפלל את תפילת ערבית של שבת יכול לצאת ידי חובתו על ידי הקשבה לברכת מעין שבע מהחזן, משום שתפילת ערבית היא רשות במקורה, ולכן הקלו בכך.
בניגוד לתפילות יום חול הנערכות במקומות רבים בכמה מניינים מצומצמים ולעיתים בחדרים צדדיים של בית הכנסת, קבלת שבת ותפילת ערבית של שבת נערכות לרוב במניין מרכזי אחד באולם המרכזי של בית הכנסת.
בתפילה משתתפים כל הגברים, כולל ילדים קטנים, וחלק מהנשים.
בתפילה זו משתתף גם ציבור מסורתי רב.
במקומות רבים סיום התפילה הוא גם מפגש חברתי לא־רשמי של מתפללי בית הכנסת בפתח בית הכנסת, המברכים זה את זה בברכת 'שבת שלום' ומשוחחים זה עם זה.
לאחר תפילת ערבית נערך בבתים קידוש וסעודת ליל שבת.
תפילת תשע היא שמה של תפילת העמידה - הכוללת תשע ברכות, הנאמרת בתפילת מוסף של ראש השנה, ומבוססת על תפילת שבע.
התפילה כוללת את ברכות מלכויות, זכרונות ושופרות.
בזמן שהיובל נוהג, מתפללים תפילה זו אף בשנת היובל במוסף של יום הכיפורים.
במהלך התפילה נהוג לתקוע בשופר במספר הזדמנויות.
בשונה מתפילות מוסף של שאר חגי ישראל, בהם נאמרת תפילת שבע הכוללת את שש הברכות הקבועות וברכת קדושת היום (המותאמת למאורע החל באותו יום), בראש השנה נאמרת תפילה הכוללת תשע ברכות.
למעשה, מדובר בתוספת של 3 ברכות אל מול תפילת שבע, כשהברכה הראשונה - מלכיות משולבת בברכת קדושת היום, ושתיהן נספרות כברכה אחת.
הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו כדעת רבי עקיבא.
במשנה במסכת ראש השנה, נכתב:
כלומר, הציווי הבסיסי הוא להזכיר בכל ברכה עשרה פסוקים המזכירים את הנושא של אותה הברכה, כאשר יש לגוון במקורות, ולהביא לפחות שלושה פסוקים מהתורה, שלושה מהנביאים ושלושה מהכתובים.
בנוסף, קיימות מספר הגבלות נוספות על בחירת הפסוקים, וביניהן ההגבלה שלא להזכיר פסוקים של פורענות.
בעבר, לא היו הברכות מנוסחות באופן קבוע, אלא נתונות לשיקול דעתו של המתפלל.
כלומר, בשעת התפילה עצמה, היה צריך המתפלל להיזכר בפסוקים מתאימים ולהזכירם.
לאורך הדורות, כתוצאה מהתמעטות הידע אצל הקהל הרחב, נקבע נוסח מחייב לכל אחת מהברכות.
נוסח זה, מוסיף מספר חלקים לכל אחת מהברכות, שלא הוזכרו בהוראה המקורית (כפי שמופיעה במשנה ובגמרא).
פתיחה, יצירת ההקשר ליום הדין
פסוקים מהתורה (שלושה או יותר)
פסוקים מהכתובים (שלושה או יותר)
פסוקים מהנביאים (שלושה או יותר)
חתימת הברכה, כולל בקשה רלוונטית לאותה הברכה
אזכור הפסוקים איננו מוגבל לפסוק בודד, ולפעמים מצוטטים מספר פסוקים, או אף מזמור תהילים שלם, כאזכור אחד בברכות.
כשלב ראשון לקראת פניה אל ה' ביום הדין, על המתפלל לקבל עליו את מלכות ה'.
פעולה זו מתבצעת בברכת מלכויות.
פתיחת הברכה היא קטע התפילה עלינו לשבח, וסיומה בבקשה "מלוך על כל העולם כולו בכבודך", המשולבת עם סיום ברכת קדושת היום.
במסגרת אמירת קטע זה בחזרת הש"ץ, משתחווים המתפללים אפיים ארצה.
השתחוואה כזו הייתה מתבצעת בבית המקדש באופן תדיר, אך נאסרה מחוץ להר הבית.
בתפילת תשע, כאשר מגיע החזן למילים "ואנחנו כורעים ומשתחווים", כל הקהל משתחווה.השתחוות זו, אינה נעשית על הרצפה עצמה, אלא על גבי דבר מה החוצץ בין המתפלל ובין הרצפה, שכן השתחוואה על רצפת אבנים אסורה, מחוץ לבית המקדש.
פתיחת ברכת זכרונות מציגה את יכולת המשפט של ה'.
הפסוקים בברכה זו ותחימתה מציגים זווית שונה במעט של הזיכרון - העלאת "זכות ראשונים", על מנת שתסייע למתפלל.
באופן נקודתי, נמצאת הברכה בסימן הזכרת זכותם של אברהם אבינו ויצחק אבינו לאור חלקם בעקדת יצחק.
בסיום הברכה מופיעה הבקשה "זכרנו בזיכרון טוב לפניך".
מטרת ברכת שופרות להציג את עוצמתו של ה'.
כמו כן, מוזכרת בברכה השאיפה שקול השופר המושמע על ידי עם ישראל ביום זה יעמוד לזכותם במשפט.
פתיחת הברכה מציגה את מעמד הר סיני, בו נשמע קול שופר, וסיומה בבקשה "תקע בשופר גדול לחרותנו".
חלק מתקיעות השופר אותם נהוג לבצע בראש השנה מתרחשות בזמן תפילת תשע.
לפי הדעה הראשונה בשולחן ערוך, תוקעים תשר"ת אחד בסוף ברכת מלכיות, תש"ת אחד בסוף זכרונות, ותר"ת אחד בסוף שופרות.
כך נוהגים עד היום בקהילות אשכנז המערבי.
לפי הרמ"א,, תוקעים אחר כל אחד מהברכות פעם אחת תשר"ת.
מנהג זה נתקבל במנהג אשכנז המזרחי, אלא שבשנים האחרונות נתקבל ברוב הקהילות לעשות תשר"ת תש"ת תר"ת אחרי כל הברכות.
בחלק מקהילות החסידים, הנהיגו לתקוע עוד שלושים קולות בתפילת לחש, בנוסף לשלושים הנ"ל שבחזרת הש"ץ.
אחרי התקיעות שבסוף כל ברכה, נהגו לאמר את שני הפיוטים הבאים:
היום הרת עולם - נאמר גם בשבת:
ארשת שפתינו - ברוב הקהילות לא נאמר בשבת:
(בהתאם לברכה אחריה נאמר הקטע).
תפילת מעין שמונה עשרה (גם תפילת הביננו) היא ברכה שמקצרת וכוללת את שלוש עשרה ברכות הבקשה שבתפילת שמונה עשרה.
להלכה יש להתפלל תפילה זו בשעת הדחק, כתחליף לתפילת שמונה עשרה מלאה.
בפירוש המושג "מעין שמונה עשרה" נחלקו אמוראים.
וכך פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך, כי במקרה שאדם טרוד או שאינו יכול לכוון ולהתפלל תפילה ארוכה, הריהו מתפלל תפילת מעין שמונה עשרה.
עם זאת, לדעת המשנה ברורה כיום אין להתפלל תפילת מעין שמונה עשרה, מאחר שהטרדות מרובות, ואם נבוא לקצר בשעת הדחק, לא נתפלל לעולם תפילה מלאה.
בכל מקרה, יש פוסקים שנוטים להתיר במצבים מסוימים, כגון חיילים בצבא שיש לו זמן מסוים מוגבל להתפלל.
כאמור, בגמרא נחלקו האמוראים מהי תפילת מעין שמונה עשרה.
לדעת רב, הכוונה היא לקיצור של כל ברכה וברכה בפני עצמה; ואילו לדעת שמואל, הכוונה היא לברכה אחת ארוכה שכוללת בתוכה את כל שלש עשרה ברכות הבקשה.
להלכה קיבלו הפוסקים את דעת שמואל, ונוסח תפילת מעין שמונה עשרה שכוללת בתוכה את כל ברכות הבקשה הוא כדלקמן (על פי הנוסח המופיע במסכת ברכות):
הביננו ה' אלהינו לדעת דרכיך - קיצור ברכת חונן הדעת
ומול את לבבנו ליראתך - קיצור ברכת תשובה
ותסלח לנו - קיצור ברכת סליחה
להיות גאולים - קיצור ברכת גאולה
ורחקנו ממכאובינו - קיצור ברכת רפואה
ודשננו בנאות ארצך - קיצור ברכת השנים
ונפוצותינו מארבע תקבֵּץ - קיצור ברכת קיבוץ גלויות
והתועים על דעתך ישפטו - קיצור ברכת המשפט
ועל הרשעים תניף ידיך - קיצור ברכת המינים
וישמחו צדיקים בבנין עירך ובתקון היכלך - קיצור ברכת על הצדיקים וברכת ירושלים
ובצמיחת קרן לדוד עבדך, ובעריכת נר לבן ישי משיחך - קיצור ברכת מצמיח קרן ישועה
ברוך אתה ה' שומע תפלה.
- קיצור ברכת שומע תפילה
בתלמוד הירושלמי (פרק ד' הלכה ג', ובמסכת תענית פרק ב' הלכה ב') מובא בשם שמואל נוסח שונה מעט של תפילת הביננו:
הביננו רצה תשובתנו סלח לנו גואלנו רפא חליינו ברך שנותינו
כי מפוזרים אתה מקבץ ותועין עליך לשפוט ועל הרשעים תשית ידך
וישמחו כל חוסי בך בבנין עירך ובחידוש בית מקדשך (בחלק מהנוסחאות נוסף: ובצמח דוד עבדך)
כי טרם נקרא אתה תענה כאמור והיה טרם יקראו ואני אענה
עוד הם מדברים ואני אשמע ברוך אתה ה' שומע תפילה.
ברכת הביננו מקצרת את שלש עשרה ברכות הבקשה בלבד, לפיכך גם המתפלל תפילת מעין שמונה עשרה צריך לומר את שלשת הברכות הראשונות ושלשת הברכות האחרונות (ובאמצע הוא אומר את נוסח הביננו).
זמנים בהם אין להתפלל תפילה זו
להלכה נפסק כי אין להתפלל תפילת מעין שמונה עשרה במוצאי שבתות מאחר שצריכים להזכיר הבדלה בברכת חונן הדעת.
על פי דעת רב ביבי בר אביי במסכת ברכות, וכך פסקו רוב הפוסקים, אין להתפלל תפילת מעין שמונה בימות הגשמים, מאחר שיש להוסיף בקשת ותן טל ומטר בברכת השנים.
בגמרא מוסבר שהמניעה מלהוסיף את בקשת 'טל ומטר' בתפילת הביננו היא חשש שאם יוסיף בקשה זו עלול המתפלל להתבלבל בתפילתו.
לפי טעם זה כתב רבנו מנוח שאם המתפלל בטוח שלא יתבלבל, הוא רשאי להתפלל הביננו בימות הגשמים ולהוסיף "ותן טל ומטר".
הוא מוכיח זאת מההיתר לשליח ציבור שהוא כהן לברך ברכת כהנים כשהוא בטוח שלא יתבלבל.
לעומתו בעל פרי חדש סובר שדווקא בברכת כהנים שחשיבותה גדולה התירו לעשות דבר שיש בו חשש בלבול אם בטוח שלא יתבלבל.
תפילת פאולוס היא טקסט שהופיע בראשית קודקס יונג מספריית נאג' חאמאדי.
ככל הנראה מדובר בתפילה שנוספה לקודקס לאחר שיתרת חלקיו כבר נכתבו.
בדומה ליתר חלקי הקודקס, התפילה נכתבה בקופטית אולם כותרתה היא ביוונית - ככל הנראה השפה המקורית של הטקסט.
חסרים בטקסט ששרד שתי השורות הראשונות שלו.
מדובר בטקסט מאוחר, פסאודוגרפי המשויך לשליח פאולוס אולם ללא ספק לא נכתב על ידו.
ככל הנראה מדובר בטקסט שנכתב על ידי מאמין גנוסטי, והוא שונה מהתמות של איגרות פאולוס המקוריות.
מלומדים סבורים כי הטקסט נכתב על ידי ולנטינוס בשל הביטויים המופיעים בו והמאפיינים את כתביו - ואם אכן כך אזי התפילה נכתבה בין השנים 130 ל-160.
תפיסה שגויה היא מושג מפתח בהוראת המדעים המתאר מצב בו המציאות נתפסת באופן שונה לחלוטין מן האופן בו רואים אותה המדענים.
תפיסות שגויות עשויות להתפתח מסיבות שונות:
בשל נקודת תצפיתו של האדם על הטבע.
למשל, התפיסה השגויה על פיה כדור הארץ שטוח וחסר תנועה.
בשל שימוש לא נכון במושגים בחברה ובאמצעי התקשורת.
למשל, התפיסה השגויה על פיה המושג דמיון משפחתי הוא, כביכול, מושג בגנטיקה, שמבהיר שאחים חייבים, לכאורה, להיראות דומים.
בפועל, זהו מושג בפסיכולוגיה של התפיסה ובפילוסופיה של מושג ההגדרה.
בשל דמיון, לכאורה, עם סוגיות שאינן רלוונטיות.
בשל שגיאות הוראה, כמו ניסוחים דו משמעיים או תפיסה שגויה של המורה.
קיימת תפיסה שגויה שלפיה כיסוי כל עצם בשמיכה יחמם אותו.
בפועל, כיסוי עצם בשמיכה יאט את הקצב שבו הטמפרטורה של העצם הולכת ומשתווה לטמפרטורה של החדר.
כך שכיסוי עצם, שהטמפרטורה שלו שווה לזו של החדר, לא ישנה כלל את הטמפרטורה שלו וכיסוי עצם קר מהחדר יאט את התחממותו.
קיימת תפיסה שגויה שלפיה מאוורר מקרר.
למעשה, המאוורר יוצר משב רוח, שמאיצה את השוואת הטמפרטורות שתוארה לעיל, וכן מאיצה אידוי נוזלים מפניהם של עצמים רטובים (למשל, זיעה מגופו של אדם).
אידוי זה גורם לקירור אותם עצמים.
מעבר לכך, הפעולה החשמלית והמכנית של המאוורר תורמת במידה כלשהי לחימום סביבתו.
קיימת תפיסה שגויה, שלפיה מקומות דרומיים תמיד חמים יותר מאלה שמצפון להם.
למעשה, תלות הטמפרטורה הממוצעת בקו הרוחב אינה מונוטונית, ומדרום לקו המשווה המגמה הכללית מתהפכת.
ארץ האש ואנטארקטיקה הן קרות.
היכולת להתגבר על תפיסות שגויות במקצוע הפיזיקה
תפיסות שגויות בפיזיקה לצד חוסר הבנה במושגים פיזיקליים בסיסיים הם הגורם העיקרי לציונים נמוכים במקצוע זה למרות השקעתם הרבה של התלמידים (Halim, Yong & Meerah, 2014).
מחקר זה בדק תפיסות שגויות אצל תלמידים במקצוע הפיזיקה והיכולת להתגבר עליהם.
הנושא שנבדק הוא כוחות (חוקי ניוטון) במצב שיווי משקל.
במסגרת מבחן ראשוני (לפני התערבות) התוצאות הראו כי לתלמידים היו בעיות בזיהוי כוחות.
כתוצאה מכך, תוכננה התערבות הוראה לטובת שיפור יכולתם של התלמידים לזהות ולהכיר את הכוחות הקיימים עבור עצם במצב שיווי משקל.
התערבות ההוראה מדגישה את המאפיינים הבסיסיים של וקטור הכוח, כלומר את הכיוון, הגודל, סוג ונקודת ההתחלה של הכוח.
תוצאות המבחן שלאחר מכן הראו שהיכולת של התלמידים לצייר את וקטור הכוח השתפרו בצורה נכונה, למעט זיהוי נקודת ההתחלה של הכוח.
תפילת נשים התקיימה ביהדות לאורך כל הדורות, ובמקרים מסוימים, תפילתן נחשבה לתפילת מופת.
כך למשל היא תפילת חנה, שחז"ל ראו בה את המודל של התפילה האידיאלית.
לפני חורבן בית שני, כאשר עדיין לא היה סידור, התפלל כל אדם על פי צרכיו, תפילות הודיה והלל ותפילות בקשה.
מתפללת (כמו גם מתפלל) יכלה להביע את עצמה בכל דרך שתרצה ובספונטניות.
גם לאחר היווצרות הסידור נותרה תפילת הנשים ממוסדת פחות מתפילת הגברים, ונשים לאורך הדורות חיברו תפילות העוסקות באירועים מהווי עולמן.
מסיפורי המקרא עולה שאישה המתפללת היא עצמאית בלשונה וכל תפילה מנוסחת על פי המיית לבה.
רבות המתפללות במקרא, ולכל אחת תפילה ייחודית משל עצמה.
פנייתן הישירה מתקיימת באופן ספונטני מתוך הווייתן ונסיבות חייהן.
הספרות היהודית לדורותיה עסקה בנושא זה ואולם הנושא זוכה לעניין מחקרי רב בתקופה האחרונה.
ספרות ענפה חוברה במחצית השנייה של המאה העשרים ועד ימינו אלה בנושא זה.
בין המתפללות במקרא ניתן למנות את: רבקה, לאה, מרים הנביאה, דבורה, חנה, אסתר ונשות בית לחם במגילת רות.
לאורך ההיסטוריה היהודית בכל תפוצות ישראל נשים חיברו תפילות, חלקן השתמר אך רובן הגדול השתכח משום שלא הועלו על הכתב.
חלק מזערי של תפילות אלו הוא זה הבא לידי ביטוי בתפילות הנשים שאנו מוצאים בספרות החיצונית.
עם תחילת היווצרות הסידור וביתר שאת עם הפיכת הנוסח לרשמי, כתוב ומאוחר יותר מודפס אנו פוגשים פחות ופחות השפעה של נשים על סידור התפילה.
תפילות הנשים, גם אם נאמרו, לא נותרו בדרך כלל בידינו.
רק בתקופות הקרובות יותר לזמננו אנו מתחילים לפגוש סידורי נשים.
בין אם היו אילו סידורי הכלל כמו סידור "קורבן מנחה" המיועד לנשים ובין אם היו אלו קובצי תחינות, היינו תפילות אישיות שנועדו להיאמר ברשות הפרט ובשפת המדינה (בדרך כלל יידיש), כמו "תחינות שרה בת-טובים" או סידורה האישי של יהודית כהן מאיטליה.
סידורים אילו נתנו ביטוי, בדרך כלל, לנושאים נשיים אשר הסידור הממוסד לא נתן את דעתו עליהם כמו למשל נושאי הריון ולידה, טהרת המשפחה, וחיי גידול ילדים וחינוכם לצד הבעל.
במקביל אנו פוגשים קבוצות וקהילות מיוחדות בהן הנשים היו הממונות על שמירת המסורת.
בגלל הקביעה כי היהדות מועברת מהאם לצאצאיה היו אלה הנשים, בקרב קהילות האנוסים בפורטוגל, שהפכו למתפללות העיקריות בהתכנסויות החשאיות ולנושאות בעול שימור המסורת בנסיבות החיים שנכפו עליהם.
המגמה ההולכת ומתגברת של שוויונות בין האיש לאישה בכלל תחומי החיים, החל מסוף המאה ה-19, וביתר שאת במאה ה-20 וה-21 הביאה להרחבת חלקן של הנשים בבתי הכנסת ובתפילות.
ברוב מוסדות החינוך הדתיים לבנות כיום, סדר היום נפתח בתפילת שחרית.
קיימים סידורי תפילה אורתודוקסיים עם ניסוחים מותאמים לנשים.
בסידור פעמי גאולה מופיעה בכל המקומות הרלוונטיים אופציה של ניסוח לנשים וההנחיות בו מופנות לנשים ולגברים כאחד.
בנוסף, קיימים סידורים מיוחדים לנשים דוגמת סידור כוונת הלב לבת ישראל וסידור עבודת השם לבת ישראל.
הנוהג של נשים לומר קדיש יתומה על הוריה הולך ומתרחב, על בסיס הנוהג הקדום, היעדר מקורות הלכתיים האוסרים זאת ופסק ההלכה של מספר פוסקים.
בזרם האורתודוקסיה המודרנית החלו להיווצר קבוצות תפילה נפרדות לנשים, ונפתחו "מניינים שיתופיים" הרואים עצמם כנאמנים להלכה, ובהם נשים לוקחות חלק משמעותי בחלקים מסוימים בתפילה.
החלוצה הייתה קהילת שירה חדשה בירושלים, שהוקמה בשנת 2001 על ידי קבוצה בראשות ד"ר טובה הרטמן במטרה "ליצור קהילה דתית המשלבת מחויבות להלכה עם מחויבות לתפילה ופמיניזם, ולהגדיר מחדש את מקומן של נשים בבית הכנסת".
מאז פועלות בארץ כמה עשרות קהילות שוויוניות או משתפות מסוג זה.
בולט בתמיכתו הרב דניאל שפרבר, אשר הקדיש ספר הלכתי לדיון בשיתופן של נשים בתפילות ובקריאת התורה.
מבחינת ההלכה היהודית, חיוב הנשים בתפילה שונה משל הגברים: הן פטורות מאמירת רוב חלקי התפילה, ואינן חייבות בתפילה במניין ובבית כנסת.
אמנם נשים רבות מגיעות להצטרף לתפילה בבית הכנסת, בעיקר בשבתות ובחגים.
נשים פטורות גם מלבישת טלית והנחת תפילין בהן הגברים חייבים, ונעשות כיום על ידם בעיקר בתפילת שחרית.
ישנה מחלוקת על חיוב הנשים בתפילת העמידה, המהווה את ליבת התפילה המנוסחת, ומספר התפילות שיש לנשים להתפלל מדי יום.
לפי פוסקים רבים די לנשים באמירת בקשה אחת ביום, שיכולה להיות תפילה אישית או חלק מהתפילה המנוסחת כרצונן (למשל אמירת ברכות התורה).
גם בקרב פוסקים אחרים, המורים לנשים להתפלל תפילה עמידה אחת ביום או יותר, רווחת העמדה לפיה נשים הטרודות בטיפול בילדיהן או בעבודה פטורות מתפילה.
נשים פטורות מתפילה במניין ובבית כנסת, אמנם המתפללות במניין ובבית הכנסת יש להן בזה זכות.
במשנה נאמר שנשים חייבות בתפילה.
התלמוד נימק דין זה בכך שהתפילה היא בקשת רחמים, ולפי חלק מהגרסאות הוא מסביר שהתפילה אינה מצווה התלויה בזמן, ממנה נשים פטורות.
דין זה הובא בספרות ההלכה, אולם מנהג הנשים היה לא להתפלל שלוש תפילות, אלא להסתפק באמירת בקשה בקומן בבוקר.
בעל המגן אברהם הסביר זאת על פי דברי הרמב"ם, שכתב שיש מצווה מן התורה להתפלל כל יום, אך די בפעם אחת וללא נוסח מחייב.
מכיוון שחובה זו אינה מצווה התלויה בזמן גם הנשים חייבות בה, אך הן פטורות משלוש התפילות המנוסחות והתלויות בזמני היום שמדברי חכמים.
אמנם לדעת הרמב"ן כל החיוב להתפלל הוא מדברי חכמים, וייתכן שלשיטתו דברי המשנה שנשים חייבות להתפלל פירושם שחייבו אותן להתפלל את כל התפילות, למרות שהן תלויות בזמן, משום שהן בקשות רחמים.
רבים מהפוסקים קיבלו את הדעה שנשים אינן חייבות להתפלל כל יום, ודי להן באמירת בקשה בבוקר.
הרב עובדיה יוסף כתב שיש לנשים להתפלל תפילת עמידה אחת ביום, ועדיף שתהיה זו תפילת שחרית - כדי להתחיל את היום בתפילה.
ואף שעיקר החיוב לפי המגן אברהם הוא בתפילה אחת ביום ללא נוסח מחייב, כיון שהנשים בזמננו רגילות בלשון התפילה וקל להן להתפלל את תפילת העמידה, ההדרכה לפי הרב עובדיה יוסף היא שהנשים תתפללנה לפחות תפילת עמידה אחת ביום.
והרוצה להדר ולהתפלל כמה תפילות, רשאית.
בעל המשנה ברורה כתב שמרבית הפוסקים סוברים שהחיוב בתפילה הוא מדברי חכמים, ושעל כן יש להזהיר את הנשים שתתפללנה שתי תפילות עמידה ביום.
הוא הוסיף שתפילת ערבית אינה חובה לנשים, כיון שמעיקר ההלכה היא הייתה תפילת רשות גם לגברים אך הגברים קיבלו על עצמם כחובה להתפלל אותה תמיד.
מכל מקום, הוא פוסק שגדר רשות לתפילת ערבית היא כדעת התוספות שהיא מצווה ואין לבטלה ללא סיבה אלא אם עסוק במצוה אחרת שלא ניתן יהיה לבצע אחרת, וקראו לה "רשות" רק כדי להבדילה משאר התפילות שהן חובה גמורה.
יש גם מהאחרונים שכתבו שמעיקר הדין נשים חייבות בשלוש תפילות בכל יום כמו אנשים.
יש הסוברים שנשים צריכות להתפלל שתי תפילות עמידה ביום גם לדעת הרמב"ם.
מאידך, יש הסבורים שגם לדעת הרמב"ן נשים יוצאות ידי חובה בבקשת רחמים אחת ביום.
על אף דברי בעל המשנה ברורה בספרו, בנו העיד שאימו כמעט לא התפללה כל השנים בהן היא טיפלה בילדיה, בהוראת בעלה.
הנחיות דומות מופיעות לאחר מכן אצל פוסקים רבים שהלכו בשיטתו, גם עבור נשים הטרודות בעבודה.
הנחיות אלו נומקו באפשרות להסתמך לכתחילה על שיטת המגן אברהם במקום קושי, וכן על מגוון פטורים הלכתיים שאינם מיושמים בדרך כלל עבור תפילת גברים, דוגמת הכלל העוסק במצווה פטור מן המצווה, וההלכה הפוטרת מתפילה את מי שדעתו טרודה.
נשים פטורות מאמירת: קרבנות, קריאת שמע וברכותיה, תחנון, אשרי, למנצח, קדושה דסדרא, שיר של יום, פיטום הקטורת ועלינו לשבח.
משום שנשים פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן, הן פטורות מאמירת פסוקי דזמרא, לפי שזמן אמירתם לפני תפילת שחרית.
עם זאת, יש הסוברים שהואיל ונשים חייבות להתפלל עמידה (לפי חלק מהדעות), הן חייבות גם לומר פסוקי דזמרא כדי להתכונן על ידם לתפילה.
אולם לדעת רוב הפוסקים - פטורות, והרוצה להדר רשאית.
יש פוסקים הסבורים, שהואיל ומצוות זכירת יציאת מצרים נמשכת ברציפות ביום ובלילה יש לחייב את הנשים בה, אך רבים חלקו על כך ולדעתם הנשים פטורות מהזכרת יציאת מצרים.
תפילת נשים בזרמים הלא אורתודוקסיים
תפילת נשים בולטת במיוחד בזרמי היהדות הלא אורתודוקסיים, אשר הפכו עוד מראשית המאה ה-20 את המגמה האידאולוגית לשוויון בין המינים ליישומית על ידי שוויוניות הדרגתית של כלל תפקודי בית הכנסת לנשים.
גם לשונה של התפילה הלכה והפכה רגישה ומודעת יותר לשאלות מגדריות.
במאמרה על השפעות המגדר על התפילה הישראלית הרפורמית מחלקת המחברת, הרבה ד"ר דליה מרקס, את השינויים בסידורים הליברליים לארבע רמות:
המרת לשונות אשר לטענת הרפורמים פוגעניות ומתייחסות לנשים כאובייקט – ברכת "שלא עשני אישה", הנאמרת במסגרת ברכות השחר, הושמטה או הומרה בברכות בלשון חיובית.
בסידורים רבים נאמר כאן "ברוך..
שעשני בצלמו", לשון המזכירה את סיפור הבריאה הראשון המתואר בספר בראשית.
כיום גם בתוך מחנה האורתודוקסיה המודרנית מתקיימים דיונים על ברכת "שלא עשני אישה" ויש בודדים המבקשים אף לשנות את נוסח הברכה.