tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רודולף הסכים שבתו קלמנס מאוסטריה תתחתן עם נכדו של שארל שארל מרטל מאנז'ו, עם כל ממלכת ארל כנדוניה.
בתמורה, שארל יתמוך בהפיכת הכתר הקיסרי לתורשתי בבית הבסבורג.
ניקולאוס השלישי ציפה שצפון איטליה תהפוך לממלכה שתקום על חלק מהטריטוריה הקיסרית, שתימסר למשפחתו, בית אורסיני.
בשנת 1282, שארל היה מוכן לשלוח את זוג הילדים לתבוע בחזרה את התואר המלכותי הישן של מלכי ארל, אך מלחמת הווספרס הסיציליאנית סיכלה את תוכניותיו.
ב-4 ביוני 1365, קרל הרביעי היה הקיסר האחרון שהוכתר למלך בארל, לאחר פער של כמעט מאתיים שנה לאחר ההכתרה הקודמת של פרידריך הראשון בארל בשנת 1178. אולם ניסיון זה להחיות את האחיזה האימפריאלית בממלכה לא צלח, וכתוצאה מכך סיפח קרל את רוזנות סבויה לממלכת גרמניה.
במהלך ביקורו בפריז בתחילת שנת 1378, העניק קרל הרביעי את התואר כומר קיסרי על ממלכת ארל לדופין שארל בן התשע מצרפת, לימים המלך שארל השישי, אך רק למשך חייו (כלומר לא ניתנת להורשה).
התואר "מלך ארל" נשאר אחד מתארי הבת של קיסר האימפריה הרומית הקדושה עד לפירוק האימפריה ב-1806. הארכיבישוף של טריר המשיך לפעול כארכיקנצלר של בורגונדי/ארל, כפי שנקבע על ידי בולת הזהב של 1356.
ממלכת איוטהאיה (בתאילנדית: อยุธยา, באנגלית: Ayutthaya), שנודעה גם כ"אימפריית איוטהאיה" ו"האימפריה האיוטהאית", הייתה ממלכה תאילנדית שהייתה קיימת בדרום מזרח אסיה משנת 1351 ועד שנת 1767. הממלכה התרכזה סביב העיר איוטהאיה, הנמצאת בתאילנד של היום.
מטיילים אירופאים מהמאה ה-16 טענו שממלכת איוטהאיה היא אחת משלוש המעצמות של אסיה, לצד סין ואימפריית ויג'איאנגר בהודו.
ממלכת איוטהאיה נחשבת למבשרת מדינת תאילנד, וההתפתחות שלה היא חלק חשוב מההיסטוריה של תאילנד.
ממלכת איוטהאיה צמחה ממנדלה, או איחוד, של שלוש ערי-מדינה סיאמיות שהיו בעמק צ'או פראיה (לופבורי, סופנבורי ואיוטהאיה).
הממלכה המוקדמת הייתה קונפדרציה של מדינות סוחרות שהשתחררו משלטונה של אימפריית סריוויג'איה המלזית, שיצאה לפשיטות וגביית כספים מאותן ערי-מדינה.
לאחר שתי מאות של התארגנות פוליטית מהערים הצפוניות ומעבר לארצות העורף, איוטהאיה התחזקה והפכה לאחת המעצמות החזקות בדרום מזרח אסיה.
משנת 1569 עד 1584, איוטהאיה הייתה מדינת-חסות של שושלת טאונגו הבורמזית, אך השיגה בחזרה את עצמאותה.
במאות ה-17 וה-18 איוטהאיה הפכה למרכז מעבר סחר עולמי והתרבות בה פרחה.
שלטונו של המלך נאראי הגדול היה ידוע בעקבות ההשפעה הפרסית, ולאחר מכן האירופאית, על האימפריה, ושליחת שגרירים תאילנדים לחצרו של המלך לואי ה-14 בשנת 1686. ממלכת איוטהאיה המאוחרת ראתה נסיגה של הבריטים והצרפתים, וחיזוק הקשר עם הסינים.
תקופת הממלכה הייתה תור-זהב של התרבות הסיאמית וראתה התחזקות של הסחר עם סין והבאת מערכת סחר חופשית לסיאם, התפתחות שהמשיכה להתחזק לאחר נפילת איוטהאיה.
כישלונה של איוטהאיה לייצר מערכת ירושה מסודרת והבאת מערכת מסחר חופשית לאימפריה הובילו לחתירה תחת הארגון המסורתי של המדינה והאליטה המקומית, וקריסת מערכת היחסים בין הקבוצות, עליה הסתמך הצבא של האימפריה.
באמצע המאה ה-18 שושלת קאנבאונג הבורמזית פלשה לאיוטהאיה בשנים 1759–1760 ובין 1765 ל-1767. לאחר מצור בן 14 חודשים, באפריל 1767, העיר איוטהאיה נפלה לידי הכוחות הבורמזים ונחרבה עד היסוד, בכך הושמדה המדינה שהייתה קיימת במשך 417 שנים.
אך לאחר החורבן סיאם החלימה ומרכז הארץ עבר דרומה לממלכת תונבורי-בנגקוק בתוך 15 שנים.
בתיעודים הזרים, איוטהאיה עצמה נקראה "סיאם", אך תושבי הממלכה קראו לעצמם "תאים" , ולממלכה הם קראו קרונג תאי (בתאילנדית: กรุงไท), שמשמעותה "מדינת התאים".
במפה של חברת הודו המזרחית ההולנדית היא נקראה "לודאה".
בירת המדינה באופן רשמי נקראה "קרונג תפ דבאראדבי סי איוטהאיה" (בתאילנדית: กรุงเทพทวารวดีศรีอยุธยา), לפי התיעודים ההיסטוריים.
אגן עמק צ'או פראיה בתחילת האלף השני לספירה היה מחולק בין מדינת לופבורי (שנקראה גם לאבו, באנגלית: Lavo) ממערב ומדינת ספנבורי (שנקראה גם "סוגותאי") במזרח.
שתי המדינות היו מושפעות מהחמרים (הקמבודים) החזקים והמאורגנים יותר, גם אם הם לא שלטו ישירות על עמק צ'או פראיה.
ממלכת איוטהאיה נוסדה מאיחודן של ארבע ישויות מדיניות: ספנבורי, לאבו, פצ'אבורי ואיוטהאיה.
ספנבורי הייתה הראשונה לפתח קשרים עם סין, כאשר התחילה לשלם כספי חסות לשושלת סונג בשנת 1180.
היסטוריונים אחרים טוענים שהעיר איוטהאיה הייתה מרכז סחר מקומי חשוב במאה ה-11.
התיעוד הכתוב המוקדם ביותר של איוטהאיה הוא סיני, ולפיו פקיד סיני ברח למקום שנקרא "שיאן" בשנת 1282. חלק מהיסטוריונים טוענים שאותה "שיאן" היא העיר איוטהאיה, וכך היא נקראה בסין, ואחרים טוענים שזו מדינת סוגותאי הסמוכה.
ההיסטוריון מייקל ויקלי טוען ששיאן היא עמק הצ'או פראיה.
באופן מסורתי העיר איוטהאיה הוקמה בשנת 1351 על ידי המלך אוטונג, אך זהו נושא שנוי במחלוקת.
המלך אוטונג בעצמו הוא דמות שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
על פי ההיסטוריון כריס בייקר יש לפחות שבע אגדות שונות לגבי המלך אוטונג: נסיך מצפון תאילנד, נסיך סיני שברח דרך הים, אציל קמבודי מממלכת אנגקור, טמילי מדרום הודו ושליט מנסיכויות המפרץ.
מסוף המאה ה-13 ועד סוף המאה ה-15 איוטהאיה שלחה ספינות לאורך חצי האי המלזי לגביית כספי חסות מהנסיכויות המלזיות, ואלו הגיעו עד לסינגפור והאי סומטרה (כיום באינדונזיה).
מדינת איוטהאיה המוקדמת הייתה מרוכזת בעיקר סביב פעילות ימית, בדומה לנסיכויות המלזיות לדרומה, שלא כמו מדינות סיאמיות אחרות כמו סוגותאי וערי הצפון הסיאמיות.
חוקרים ומציירי מפות מוסלמים ואירופאים סימנו את חצי האי המלזי בתור שטח של ממלכת איוטהאיה במאות ה-15 וה-16. הממלכה המוקדמת לא שמרה תיעודים כתחבים, והסיפורים עליה לא תואמים את התיעודים הסיניים והתיעודים מהמקדשים הבודהיסטים בתאילנד.
ערי-המדינה השונות של סיאם התאחדו באמצעות קשרים משפחתיים במערכת המנדלה הדרום-מזרח אסיאתית.
בנו של המלך אוטונג, הנסיך ראמאסואן, היה מלך לאבו.
אחיו היה שליט פראק סריראצ'ה.
גיסו, חון לואן פנגואה, היה לשליט ספנבורי, ושליט פצ'אבורי היה קרוב משפחה רחוק שלו.
המלך מינה נסיכים וקרובי משפחה לשליטי ערים, אותן הערים נקראו מואנג לוק לואנג.
השליט נשבע אמונים למלך אך שמר על פריבילגיות מסוימות.
ההיסטוריה המוקדמת של איוטהאיה אופינה ביריבות בין שתי שושלות: שושלת אוטונג ושושלת סופאנאבוהם.
הנרטיב המקורי אומר שממלכת איוטהאיה כבשה את הממלכות מסביבה, אנגקור, סוקותאי ואחרות, אך היסטוריונים שונים טוענים שהרעיון של "כיבוש" הוא אירופאי ולא דרום-מזרח אסיאתי.
אותם ההיסטוריונים טוענים שתהליך התרחבות ממלכת איוטהאיה היה תהליך של איחוד בין ערים, שלאט לאט הגיע לעמק צ'או פראיה וצפונה אליו.
על פי ההרפתקאן הסיני מא הואן במאה ה-15, איוטהאיה הייתה עיר נמל רעשנית, שבה הגברים מתאבקים כל היום והנשים מנהלות את חיי היום יום.
ערים בחצי האי המלזי התלוננו באופן מתמשך לחצר המלוכה הסינית על התקפות סיאמיות בערך באותה תקופה.
משנת 1430 ועד שנת 1600 הייתה תקופה של לחימה מתגברת בדרום מזרח אסיה היבשתית.
בשנת 1500 הפורטוגזים ציינו שלאיוטהאיה היו 100 פילים, ו-50 שנים לאחר מכן היו לה 50,000 פילים.
ממלכת איוטהאיה שלחה משלחות צבאיות הרחק מזרחה ומערבה.
ממערב, איוטהאיה כבשה את הערים תאבוי, מרגויי, טנסרים ומרטבן הבורמזיות במאה ה-15 המאוחרת.
העניין הרב שגילתה שושלת סונג הסינית בסחר ימי הפך את הסחר בים סין הדרומי ובים ההודי ליוקרתי במיוחד.
בשנות ה-30 של המאה ה-15 איוטהאיה פרצה וכבשה את העיר אנגקור הקמבודית, בירת האימפריה החמרית.
איוטהאיה לא בזזה את העיר, אלא השליטה על העיר שליט בובה למשך תקופה קצרה.
תחת שלטונו של המלך תראילוקנט חוקי הארמון שמו דגש נוסף על לחימה, כאשר אלו העניקו פרסים כמספר ראשי חיילי האויב שנערפו.
הכנסתם של פילי מלחמה, רובים ושכירי חרב הפך את הלחימה בדרום מזרח אסיה לכרונית יותר ומדממת יותר.
עד סוף המאה ה-16 העיר פגו הבורמזית, שהייתה תחת שלטון איוטהאיה, סבלה ממרד מתגייסים, ולאחר שהשלטון נאלץ לשחד את הקצינים ולשדרג את חומות העיר הלחימה הפכה לא יעילה.
ממלכת איוטהאיה התחילה את דרכה עם דגש על הים, על הסחר הימי ועל פשיטות דרך הים.
במהלך המאות ה-15 וה-16 הדגש הועבר מהים ליבשה.
כיבוש הערים שנמצאות צפונית יותר, בעומק היבשה, בנוסף לשינוי מרכז הסחר עם סין מהדרכים הימיות לדרכים היבשתיות הובילו לשינוי זה.
שלטונו של המלך תראילוקנט היווה השיא של החיבור בין הערים היבשתיות לערי הדרום הקרובות לים, לאחר דורות של נישואי תערובת בין השתיים.
למרות שהמלך תריאלוקנט סימל את האיחוד בין הצפון לדרום, ממלכת לאן-נה ששכנה לצפונה של איוטהאיה (ומרכזה היה בלאוס של ימינו) קראה תיגר על השפעת איוטהאיה על הערים הצפוניות.
מה שנודע כמלחמת לאן-נה - איוטהאיה התנהלה בצפון עמק צ'או פראיה על השליטה בערים הצפוניות.
בעקבות המלחמה המלך תראילוקנט העביר את בירתו מהעיר איוטהאיה לפיצאלונוק הצפונית יותר, כנראה כדי להיות קרוב יותר לחזית.
לאן-נה ספגה תבוסות ועיקובים, ולבסוף הזכימו הממלכות לשלום בשנת 1475.
השפעתה של אימפריית איוטהאיה מדרום הייתה תחת איום מצד סולטנות מלאקה.
בעקבות כך איוטהאיה שלחה מספר משלחות כיבוש לעיר הנמל מלאקה, שקיבלה תמיכה צבאית וכלכלית מלאה משושלת מינג הסינית.
במאה ה-15 המוקדמת האדמירל הסיני ז'אנג הא הקים בסיס מבצעים במלאקה, מה שהפך אותה לנקודה אסטרטגית חשובה שהסינים לא יכלו להרשות לעצמם לאבד לאיוטהאיה.
תחת החסות הזאת העיר מלאקה פרחה, והסולטנות הפכה ליריבה קשה של איוטהאיה עד לכיבושה בידי הפורטוגזים.
איוטהאיה התרכזה בנקודות הנמל בצפון חצי האי המלזי, ולכן לא שלחה משלחות דרומית יותר במשך המאה ה-16.
התבססות שלטונית ועליונות שליטי הצפון
עד תחילת המאה ה-16 השפעתה של האימפריה התפרסה מגבול סין ועד חצי האי המלזי, עם מרכז המדינה עדיין סביב ארבע הערים המייסדות איוטהאיה, ספנבורי, לופבורי ופצ'אבורי.
שיטת המנהל המוקדמת של האימפריה, המואנג-לוק-מואנג, כבר לא הייתה מסוגלת לנהל באופן מקצועי שטחים כל כך רחבים.
תחת המלך תראילוקנט איוטהאיה עברה תהליך ריכוז שלטוני והתבססות חוקתית באמצעות הרפורמות שביצע בשנת 1455. החוקה שיצר המלך תראילוקנט המשיכה ללוות את איוטהאיה במשך כל שנות קיומה, והייתה החוקה של ממלכת סיאם עד שנת 1892, אם כי בצורות שונות.
הממשל של הממלכה נשלט על ידי שיטת צ'אדוסאדום, לפיה חצר המלך נוהלה על ידי שני ראשי ממשלה, אחד צבאי ואחד אזרחי.
בתקופה הזאת מי שניהלו את הערים מטעם השלטון לא היו "שליטים" אלא מושלים מטעם המלך.
אותם המושלים הגיעו ממשפחות אצולה, ולא ממשפחות מלוכה מקומיות כפי שהיה לפני כן.
בתקופה זו נוצרה "היררכית הערים", לפיה היו ארבע שלבי חשיבות לערים, והערים הגדולות והחשובות ניהלו את הערים הקטנות.
עושרה הצומח של אימפריית איוטהאיה הוביל לסכסוכים מתמשכים על כס המלוכה.
העובדה שלאיוטהאיה לא היו חוקי ירושה ברורים הובילה, מהמאה ה-16 והלאה הירושה התבצעה כאשר שליטי ערים חזקים היו אוספים את צבאותיהם וצועדים אל הבירה, דבר ההוביל למספר הפיכות מדממות.
הקבוצה בעלת הכוח הגדול ביותר היו שבט סופנבורי, ואלו נאלצו להתמודד מול שליטים צבאיים מהצפון שהתקדמו דרומה במטרה לנצל כמה שיותר מעושרה של האימפריה.
סכסוכי הירושה הרציניים הראשונים באיוטהאיה התחילו בתחילת המאה ה-16, בהשפעת שליטי הצפון.
בתקופת שלטונו של המלך מאהא צ'קרפאט, שליטי הצפון בהנהגת שליט העיר פיצאנולוק, מאהא תמראצ'אטירת, הפכו לממליכי המלכים באיוטהאיה.
מה שסיים את התהליך הזה הייתה נפילתו של שבט סופנבורי מהשלטון לאחר כיבוש העיר איוטהאיה בידי הבורמזים בשנת 1596, שבעקבותיו מאהא תמראצ'אטירת הפך לשליט המדינה.
המאה ה-15 גם ראתה שינוי בראייה של איוטהאיה את עצמה.
עד שלטונו של המלך תראילוקנט, הארמונות והמקדשים של העיר איוטהאיה היו נחותים לאלו של הערים השכנות סוקותאי ופיצאנולוק, ואילו בתחילת המאה ה-16 העיר הצליחה לעקוף את שכנותיה בעושרה וחשיבותה.
ממלכות ההאוסה, הידוע גם בשם ממלכת האוסה או האוסאלנד, הייתה אוסף של מדינות שהוקמה על ידי אנשי ההאוסה, הממוקמת בין נהר הניז'ר לימת צ'אד (צפון ניגריה של ימינו).
האוסאלנד שכנה בין הממלכות הסודניות המערביות של גאנה העתיקה, מאלי וסונגהאי והממלכה הסודנית המזרחית של קאנם-בורנו.
האוסאלנד התעצבה כאזור פוליטי ותרבותי במהלך האלף הראשון לספירה כתוצאה מהתפשטותם מערבה של עמי ההאוסות.
הם הגיעו להאוסלנד כשהשטח הפך מיער לסוואנה.
הם החלו לטפח דגנים, מה שהוביל לאוכלוסיית איכרים צפופה יותר.
הייתה להם שפה, חוקים ומנהגים משותפים.
ההאוסות היו ידועות בדיג, ציד, חקלאות, כריית מלח ונפחות.
עד המאה ה-14 הפכה קאנו לעיר-מדינה החזקה ביותר.
קאנו היה הבסיס לסחר חוצה סהרה במלח, בדים, עור ותבואה.
ההיסטוריה בעל פה של האוסה משתקפת באגדת ביאג'ידה , המתארת את הרפתקאותיו של הגיבור הבגדדי, ביאג'ידה שהגיעה לשיאה בהריגת הנחש בבאר דאורה והנישואים עם המלכה המקומית מגג'יה דאורמה .
לפי האגדה, לגיבור נולד ילד עם המלכה, באו, וילד נוסף עם המשרתת של המלכה, קרבגארי.
אף על פי ששבע מדינות ההאוסה חלקו את אותו שושלת, שפה ותרבות, המדינות התאפיינו ביריבויות עזות זו עם זו כאשר כל מדינה מחפשת עליונות על האחרות.
הם ניהלו כל הזמן מלחמה זה בזה ולעיתים קרובות עבדו עם פולשים לרעת מדינות האחיות שלהם, מה שהפריע לכוחם הקולקטיבי.
ממלכות ההאוסה הוזכרו לראשונה על ידי אחמד אל-יעקובי במאה ה-9 והן היו במאה ה-15 מרכזי מסחר שהתחרו בקאנם-בורנו ובאימפריה של מאלי.
היצוא העיקרי היה עבדים, עורות בעלי חיים, זהב, בד, מלח, אגוזי קולה וחינה.
ברגעים שונים בתולדותיהם הצליחו ההאוסה לבסס שליטה מרכזית על מדינותיהם, אך אחדות כזו תמיד הוכחה כקצרה.
במאה ה-11 הכיבושים שיזם ג'יג'ימאסו מקאנו הגיעו לשיאם בהולדת אומת ההאוסה המאוחדת הראשונה, על אף שזו הייתה קצרת מועד.
בתקופת שלטונו של המלך יאג'י הראשון (1349–1385) הוצג לראשונה האסלאם לקאנו.
סוחרים ואנשי דת מוסלמים רבים הגיעו בעבר ממאלי, מאזור וולטה ומאוחר יותר מסונגהאי.
המלך יאג'י מינה קאדי ואימאם כחלק מממשל המדינה.
מוחמד רומפה (1463–1499) בנה מסגדים ומדרסות.
הוא גם הזמין את מוחמד אל-מגילי לכתוב חיבור על הממשל המוסלמי.
חוקרים רבים אחרים הובאו ממצרים, תוניסיה וממרוקו.
צעד זה הפך את קאנו למרכז למדנות מוסלמית.
האסלאמיזציה הקלה על הרחבת המסחר והייתה בסיס לרשת שיווק מוגדלת.
העולמא סיפקה תמיכה משפטית, ערבויות, התנהלות בטוחה, היכרות ושירותים רבים נוספים.
עד סוף המאה החמש עשרה, מוחמד אל-קוראו, איש דת, השתלט על קצינה והכריז על עצמו כמלך.
מאוחר יותר הובאו עולמא מצפון אפריקה וממצרים כדי להתגורר בקצינה.
מעמד "עולמא" הופיע תחת חסות מלכותית.
שליטי ההאוסה צמו את הרמדאן, בנו מסגדים, שמרו על חמש תפילות החובה ונתנו נדבה (זכאה) לעניים.
איברהים מג'ה (1549–66) היה רפורמטור אסלאמי והנהיג בקצינה את חוקי הנישואין האסלאמיים.
באופן כללי האוסאלנד נותרה מפוצלת בין האליטה העירונית הקוסמופוליטית המוסלמית לבין הקהילות הכפריות האנימיסטיות המקומיות.
למרות צמיחה מתמדת יחסית מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18, המדינות היו חשופות למלחמה מתמדת פנימית וחיצונית.
עד המאה ה-18, הם היו מותשים מבחינה כלכלית ופוליטית.
רעב הפך נפוץ מאוד בתקופה זו והסולטאנים עסקו במיסוי כבד כדי לממן את מלחמותיהם.
אף על פי שהרוב המכריע של תושביה היו מוסלמים, עד המאה ה-19 הם נכבשו על ידי תערובת של לוחמי פולה ואיכרי האוסה, תוך ציון סינקרטיזם ועוולות חברתיות.
עד 1808 מדינות האוסה נכבשו לבסוף על ידי אוסמאן דן פודיו ושולבו בח'ליפות האוסה-פולה סוקוטו.
ממלכת דהומיי הייתה ממלכה אפריקאית שהייתה ממוקמת בעבר באזור שכיום נמצא בתוך בנין.
הממלכה התקיימה בין השנים 1600–1894, עד אשר הובסה במלחמה על ידי הצרפתים והפכה לחלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
דהומיי הוקמה באזור מישור אבומה על ידי אנשי הפון והפכה למעצמה אזורית במאה ה-18 על ידי כיבוש ערי מפתח בחוף האטלנטי.
ממלכת דהומיי התקיימה מכלכלה מאורגנת שנבנתה בעיקרה על סחר בעבדים וכיבוש ערים ועסקה בסחר עם מדינות אירופאיות שונות.
לממלכת דהומיי היה שלטון ומערכת מיסוי מאורגנים ונודעה בעיקרה באומנות הייחודית של הממלכה, ביחידה צבאית של נשים בלבד שנודעה בתור האמזונות של דהומיי ובטקסי וודו דתיים בפסטיבלים שנתיים שנערכו בממלכה.
ממלכת דהומיי הוקמה באזור מישור אבומה (Abomey), הנמצאת במערב אפריקה, בשנת 1600 לערך, על ידי אנשי הפון (Fon), צאצאיהם של אנשי האג'ה , אשר התמקמו באזור בתקופה זו.
במקביל להתרחבות הממלכה מחוץ למישור אבומה, התחזק סחר העבדים באזור.
ממלכת דהומיי סחרה בעבדים עם מדינות אירופאיות שונות ופיתחה לעצמה שם גדול בתחום סחר העבדים, אשר היווה את מקור ההכנסה הגדול ביותר בממלכה.
בשנת 1708, אגג'ה (Agaja), נכדו של האוגבדג'ה, עלה לשלטון.
אגג'ה החל בתהליך התרחבות משמעותי של ממלכת דהומיי.
אגג'ה דחה את הסכם האמונים שהיה לדהומיי עם העיר אלדה (Allada), הסכם שאפשר לדהומיי לסחור בעבדים באזור אלדה, והגביר את הפעילות הצבאית באזור.
בשנת 1724, אגג'ה הציע לאלדה להכניס את צבאו לעיר על מנת לעזור להם בבעיות פנימיות, אך לאחר שהכניס את צבאו לאלדה, השתמש אגג'ה בצבא על מנת לכבוש את העיר.
לאחר שכבש את העיר, העביר אגג'ה את בירת דהומיי מאבומה לאלדה.
בשנת 1727, אגג'ה השתלט על העיר וויידה (Whydah) וביסס את שלטונו המרכזי בחוף האטלנטי, שבזכותו הפכה דהומיי למיקום מרכזי בסחר העבדים האטלנטי.
בשנת 1728, אגג'ה פתח במלחמה נגד ממלכת אויו (Oyo), שהייתה היריבה הגדולה ביותר של דהומיי בסחר העבדים.
במהלך המלחמה, משפחת המלוכה של וויידה, אשר חשבה שצבא דהומיי נחלש במלחמה, השתלטה חזרה על הכס בעיר.
אגג'ה שלח חלק גדול מצבאו, ביניהם האמזונות של דהומיי, יחידה צבאית מיוחדת של נשים בלבד, על מנת להשתלט מחדש על העיר.
משפחת המלוכה של וויידה נמלטה מהעיר כאשר ראתה את הכוח הצבאי הגדול שנשלח אליה.
המלחמה עם אויו נגמרה בשנת 1730 בניצחונה של אויו, אשר הפכה את דהומיי למדינת חסותה.
לאחר מותו של אגג'ה ב-1740, התרחש בממלכה משבר פוליטי בקרב בניו של אגג'ה לגבי יורשו, כאשר בסוף המשבר נבחר בנו של אגג'ה, טגבסו (Tegbessou) להחליפו בשלטון.
טגבסו החזיר את עיר הבירה של הממלכה לאבומה.
החלשות סחר העבדים ותחילתה של התדרדרות הממלכה
בסוף המאה ה-18 אויו החלה להפעיל לחץ על דהומיי להפחית את כמות הסחר בעבדים, בין היתר על מנת לשמר את סחר העבדים באויו.
דהומיי נענתה לבקשה והגבילה את סחר העבדים, אך גם לאחר הגבלה זו נשארה דהומיי חלק מרכזי בסחר העבדים האטלנטי וההכנסות מסחר עבדים עדיין היוו את החלק המרכזי בהכנסות הממלכה.
בשנת 1823 המלך גזו (Ghezo), אשר מאס משליטתה של אויו על דהומיי, שלח את צבאותיו כנגד אויו והצליח להשתלט על הממלכה.
באמצע המאה ה-19 מעמדה של דהומיי החל להתדרדר.
תחילה, הבריטים, אשר היו קונים מרכזיים בסחר העבדים של דהומיי, החלו בצעדים על מנת לאסור סחר בעבדים.
הבריטים שלחו דיפלומטים אשר ניסו לשכנע את המלך גזו לחדול מסחר בעבדים, אך כל הניסיונות הסתיימו בכישלון בשכנוע המלך.
בנוסף, בתקופה זו הוקמה העיר אבאוקוטה (Abeokuta), אשר נודעה כעיר מחסה לאנשים שרוצים להיות בטוחים מפשיטות הסחר שדהומיי נהגה לבצע בערים שונות על מנת להשיג עבדים לסחר.
דהומיי יצאה למלחמה נגד אבאוקוטה בשנת 1844, בה אבאוקוטה הביסה את דהומיי.
דהומיי נכנסה למשבר כלכלי עקב סירובם של הבריטיים לסחור בעבדים ובשל שגשוגה של אבאוקוטה.
גזו החל להרחיב עסקי הסחר בשמן דקלים על מנת לנסות להתגבר על המשבר הכלכלי.
בשנים 1851–1852 הבריטים החלו במצור ימי על החופים של דהומיי על מנת לגרום לממלכה להפסיק בסחר העבדים.
ב-1852 גזו הגיע להסכם עם הבריטים שיוציא את העבדים מדהומיי.
במקביל לכך גזו השהה את כל הפעילות הצבאית של הממלכה, אך עקב לחצים פוליטיים, דהומיי חזרה לסחור בעבדים ולפעילות צבאית (בעיקר כיבוש ערים) בשנים 1857-1858. בעקבות זאת, המלך גזו נרצח על ידי צלף מאבאוקוטה ומלחמה נוספת פרצה בין אבאוקוטה ודהומיי.
אבאוקוטה ניצחה במלחמה וכתוצאה מכך סחר העבדים של דהומיי הופסק.
כדי לפצות על אובדן ההכנסות, הממלכה המשיכה להרחיב את עסקי הסחר בשמן דקלים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הצרפתים החלו לדרוש מהממלכות באזור ערים שיהיו תחת חסותם, בפרט מהעיר קוטונו שהייתה חלק מממלכת דהומיי.
דהומיי הסכימה לדרישה זו, אך כאשר המלך בהנזין (Béhanzin) עלה לשלטון לאחר שאביו, גללה (Glele) מת בשנת 1889, הוא דחה את רעיון שלטון הצרפתים והחל לפשוט על רכושם של אלה.
הצבא הצרפתי החליט לבצע פשיטה על דהומיי, מה שפתח במלחמת צרפת-דהומיי הראשונה,' אשר התרחשה בשנת 1890. המלחמה הסתיימה בניצחון הצרפתים, ודהומיי חתמה על הסכם המעביר את קוטונו לשלטון הצרפתים.
המשך העוינות של דהומיי כלפי הצרפתים הובילה למלחמת צרפת-דהומיי השנייה, אחר התרחשה בשנים 1892–1894. המלחמה נגמרה בהשתלטות הצרפתים על אבומה ועל המלך בהנזין.
הצרפתים הפכו את ממלכת דהומיי למדינת חסות של צרפת, הגלו את בהנזין לקריביים, שהיו תחת שלטון צרפתי, ומינו את אגולי-אגבו (Agoli-agbo) למלוך בדהומיי במקומו.
הצרפתים יזמו שינויים רבים במבנה השלטון בדהומיי ובסופו של דבר החליטו להגלות גם את אגולי-אגבו ולהפוך את דהומיי לחלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית, אשר נקראה דהומיי הצרפתית.
ב-1958 דהומיי הצרפתית הפכה לממשלה עצמית ושינתה את השם לרפובליקה של דהומיי, ובשנת 1960 קיבלה עצמאות מלאה.
בשנת 1975 שונה השם של הרפובליקה לרפובליקה העממית של בנין ובשנת 1991 שונה שוב לרפובליקה של בנין, אשר נקרא כך עד היום.
ממלכת דהומיי הייתה ממוקמת במערב אפריקה הטרופית, במקום שבו כיום נמצאת המדינה בנין.
והיא מורכבת ממספר אזורי גאוגרפים שמשתנים ככל שמצפינים מהחוף שלה עם האוקיינוס האטלנטי- בדרומה דהומיי מלאה בחופים חולים בעלי לגונות ובורות מים רבים.
כשמצפינים מהחופים מגיעים לאזור היערות במרכז דהומיי שהופכים לערבות סאוונה גדולות ששולטות ברוב השטח, ואזורי ביצות מפוזרים.
בצפון היערות ישנה רמה מכוסה כרי דשא וככל שמתקרבים להרים בצפון המדינה מופיעים שוב היערות.
מזג האוויר בממלכה הוא חם ולח, ולאורך השנה יש שתי עונות רטובות ושתי עונות יבשות.
השלטון בדהומיי היה שלטון מלוכני, בו המלך הוא הריבון היחיד בממלכה.
שושלת המלוכה המשיכה לרוב דרך הזכר הבכור של המלך, אך במקרים מסוימים נבחר המלך בדרך שונה.
במקרים אלה, כאשר הייתה מחלוקת לגבי יורשו של המלך (בדרך כלל בקרב בניו השונים של המלך), התכנסה המועצה הגדולה של הממלכה והחליטה מי ירש את המלוכה.
תפקידי המפתח בחצר המלכות של הממלכה כללו ביניהם את התפקידים הבאים:
מיגן (migan)-שימש כיועץ הראשי של המלך וכמוציא להורג שלו.
מהו (mehu)-היה אחראי על קשרי החוץ של הממלכה (במיוחד עם האירופאים) וניהל את עסקי הכלכלה בממלכה.
יובוגן (yovogan)-היה אחראי לקשרי החוץ עם האירופאים באזור וויידה.
צ'צ'ה (chacha)-שימש כמשנה למלך באזור וויידה.
תפקיד זה התפתח בשנים המאוחרות של הממלכה ולקח את רוב הסמכויות של היובוגן, עד אזור שנות ה-1880 כאשר היובוגן קיבל את סמכותו חזרה.
קשרי החוץ של המדינה התבססו בעיקר על קשרים עם מדינות וממלכות שסחרו בעבדים עם דהומיי, כאשר הגדולות מהן היו מדינות אירופאיות כגון: בריטניה, הולנד וצרפת.
ממלכת אויו, עד למפלתה, הייתה יריבתה הגדולה של דהומיי.
אויו התחרתה בדהומיי בכל הקשור לסחר בעבדים, מה שהביא לתקיפות חוזרות ונשנות של דהומיי בממלכת אוהיו, שבסוף הובילו להשתלטותה של אויו על דהומיי והפיכתה למדינת חסותה.
לאחר שדהומיי הצליחה להשתלט על אויו בשנת 1823, קמה לדהומיי יריבה חדשה בשנת 1844, העיר אבאוקוטה, אשר היוותה איום על דהומיי בכך שהייתה עיר מחסה לאנשים שרצו לברוח מסחר העבדים.
המבנה הכלכלי של הממלכה היה שזור עם המערכות הפוליטיות והדתיות, והן התפתחו יחדיו בצורה משמעותית.
הקוורי הם חלזונות ים, אשר הקונכיות שלהם שומשו בעבר כמטבע במערב אפריקה.
עד סוף המאה ה-17 ממלכת דהומיי אוכלסה, פיתחה פרובינציות גדולות והייתה בעלת כלכלה מסודרת שאופיינה בייצור לצורך סחר חליפין בין משפחות ובייצור שנועד לסחר בשווקים המקומיים.
הכלכלה נשענה ברובה על גידולים חקלאיים כאשר בעיקרם היו שדות תירס ותפוחי אדמה, ובנוסף כללה גידולים של סוגי דגנים שונים (דוחן, דורה), בטטות, שמן דקל, שעועית, אננס ופירות נוספים.
מעט מהאוכלוסייה עסקו בדיג, וחיות המשק הקיימות היו עופות, בקר, עזים וכבשים.
תפקידם המרכזי של השווקים בכלכלת דהומיי התפתח מתוך הייצור המשפחתי: תחילה המשפחות עסקו בעיקר בייצור חקלאי אשר שימש לסחר חליפין (סחר ללא מתן כסף, החלפת מוצר במוצר).
בהמשך, צמיחת התפוקה החקלאית הובילה לאוכולוסיה גדולה יותר ולעודף כלכלי גדול יותר שאפשרו התמחות במקצועות השונים, כמו בגידולים חקלאיים, כאשר אלו הובילו להתפתחות סחר מקומי רחב יותר בצורת שווקים.
עם צמיחת הסחר המקומי עלה הצורך בשימוש בכסף כדי לבצע העברות ומפיצי הסחורה השתמשו בקוורים (cowries) בתור המטבע העיקרי שלהם.
עם הקמת השווקים, סחר החליפין בין המשפחות בממלכה המשיך להיות צורת המסחר העיקרית במתן שירותים עבור אזרחיה, אך הוא עבר שינויים כאשר משפחות מצאו עצמם מסוגלות לרכוש סחורה בשוק.
לבסוף, בשל נוחיות השווקים צורת סחר זו עלתה בהדרגה והתפתחה על פני סחר החליפין המשפחתי.
כתוצאה מכך, השווקים היוו תפקיד מרכזי בממלכה.
השווקים המקומיים אורגנו בסבב של ארבעה ימים כאשר בכל יום פעל שוק אחר והסחורות הועברו למחוזות רחוקים יותר בעזרת שיירות ובעזרת סירות גדולות דרך הלגונות ולאורך החוף.
לסיכום, הכלכלה של דהומיי לקראת סוף המאה ה-17 הייתה דומה מאוד לכלכלה של המאה ה-19, ואפילו של המאה ה-20. עדויות מציגות שהמבנה והאוכלוסייה של דהומיי בזמנים אלו הושפעו רבות מהאוכלוסייה האירופאית שאכלסה את האזור במאה ה-15.
הרשקוביץ בספרו על ממלכת דהומיי תיאר מערכת מס מורכבת בממלכה, שבה פקידים שייצגו את המלך, ה-Tokpe, אספו נתונים מכל כפר על קצירם.
המלך קבע מס המבוסס על רמת הייצור ואוכלוסיית הכפר.
כמו כן, לאחר בניית כבישים משמעותיים שנעשו על ידי הממלכה, המלך פקד על גביית מיסים שנתיים על סמך הסחורה שהועברה בכבישים ותוכנה.
גביית כספים נוספת על ידי גורמים רשמיים נעשתה על ידי הטלת קנסות על מטרד ציבורי בטרם אפשרו לאנשים לעבור בין מחוזות.
סחר העבדים האטלנטי בממלכת דהומיי
משנת 1640 עבדים הפכו לסחורה והיו נמכרים בהתאם לתועלת הכספית שגזר מכך השלטון.
הדרישה של המדינות האירופאיות לעבדים אפריקאים נשענה על הצורך בעובדים במטעי קני סוכר, שמן דקל, טבק ועוד, בעקבות הצמיחה המהירה שלהם.
בהתאם לדרישה החדשה, חלק ממדינות אפריקה ודהומיי במיוחד, הגיבו על הצורך ביצירת מערכת יעילה וזולה לייצוא עבדים.
ככל שאפריקה סיפקה יותר ויותר עבדים המחירים נפלו, ואזורים אחרים אשר היו פחות מחויבים ליצוא העבדות יצאו מהעסק.
בתמורה לעבדים, האירופאים מכרו קוורים, הברזילאים טבק, בגדים ועוד מגוון רחב של טובין, כולל נשקים ואבקות נפץ.
התשואה הכללית של העבדים עלתה מ-11,000£ לשנה ב-1670 ל-205,000£ לשנה ב-1700, מה שתרם להתעשרותה של הממלכה ולחיזוק סחר השווקים המקומי.
ייצוא העבדים תפס נפח גדול מכלכלת הממלכה עד לסוף התקופה במאה ה-19.
הצבא של ממלכת דהומיי נחשב לאחד הצבאות החזקים ביותר באזור אפריקה הטרופית - ועל פי חלק מהאנתרופולוגים וההיסטוריונים הוא נחשב לצבא החזק ביותר באזור.
בניגוד לרוב הממלכות באזור זה, שהצבא שלהן היה נאסף מהעם במקרה הצורך, צבא דהומיי היה צבא קבע - הוא נחשב לצבא מאומן מאוד, ישנן עדויות רבות של חוקרים אירופאים לאימוני הצבא האלו.
בנוסף, הצבא היה צבא מעורב.
לוחמים ולוחמות נלחמו יחדיו במרבית היחידות, ואחת מיחידות העילית של הצבא היא יחידת נשים ששימשה כשומרות המלך ויחידת עילית בקרב – שכיום מכונות האמזונות של דהומיי.
עד שנת 1776, צבא דהומיי השתמש בכלי נשק אפריקאיים באופן כמעט בלעדי - הלוחמים והלוחמות היו מאומנים בלחימה בקשת ובחרב מתוצרת מקומית, המתוארת כמצ'טה.
לאחר מכן, ברוב שנות תפקודו, צבא דהומיי השתמש ברובי המוסקט האירופאיים כנשק העיקרי לטווח רחוק, אך ללא סכין קנה, ובמקומה השתמש הצבא בחרבות או באלות.
תיעודים נוספים מספרים על יכולות לחימה גבוהות בסכין, ועל סגנון לחימה שכלל בתוכו תנועה רבה ודמה לריקוד (לדוגמה נוספת ניתן לראות, ועל שימוש ברובי קשת, חניתות וחרבות מתקפלות.
הלוחמים נלחמו לבושים בבגדים קלים ובקסדות או רצועות הגנה לראש.
הלבוש הקשה על ההבדלה בין גברים לנשים - ובכמה מהתיעודים מסופר על ההפתעה של הכוחות שלחמו בצבא דהומיי כאשר הם תפסו חייל בשבי וגילו כי זו אישה.
מעדות וזו ועדויות נוספות ניתן לראות שתרבות דהומיי הייתה בעלת מנטלית קרבית - וייצור נשקים שונים הייתה עבודה בת קיימא בתרבות שכזו.
הצבא גייס חיילים חדשים בגיל צעיר של 7–8 לבנים ובגיל 12–13 לבנות.
כל ילד או ילדה שהצטרפו לצבא נכנסו לתפקיד נושאי מגן וכלים עבור לוחם או לוחמת בהתאם.
במהלך השנה הראשונה לשירותם החיילים החדשים עקבו אחר לוחם ותיק שלימד אותם ואימן אותם - והם נשאו עבורו את המגן, מכיוון שכל לוחם אחז ברובה וחרב.
האימונים כללו בתוכם אימוני לחימה, ריקודים בזוגות ושירה.
האימונים של הצבא כללו הרבה מוזיקה שירה וריקודים - והריקוד נחשב לאחד האימונים והמסורות החשובות ביותר בצבא.
המצעדים הצבאים הציגו את החיילים מלווים בתופי מלחמה גדולים וקטנים, חלילים פשוטים, רעשנים וגונג.
והחיילים הציגו ריקודים מורכבים שכללו בתוכם גם את כלי הנשק ובעיקר את הרובים - על ידי השלכות ראווה באוויר ותפיסה תוך כדי ריקוד קצבי.
ישנן עדויות על לוחמים שנקנסו ונכלאו עקב ביוש המלך, מכיוון שבמהלך הריקוד הם לא תפסו את נשקם.
פרט זה מראה את חשיבות הדיוק והריקוד בצבא, שנחשב לאחד מכלי האימון הטובים ביותר.
אחת מחובותיו של מלך דהומיי היא "להגיב לכל אתגר או זילזול ללא דיחוי" ודבר זה התבטא בכך שהממלכה הייתה במלחמה כמעט בכל שנה.
המלך השתמש במלחמה וכוח על מנת לשמור על האויבים שלהם בבקרה, ובשלבים מאוחרים יותר גם על מנת לתפוס עבדים ולמכור אותם לסוחרי עבדים אירופאים, הרבה פעמים תמורת נשק.
כך הממלכה הייתה עסוקה בקרבות לאורך רוב שנות קיומה, אך האויבים והקרבות המרכזיים התקיימו כנגד אבאוקוטה, שהיא ממלכה שכנה, ונגד הפולשים הצרפתיים.
האומנות בדהומיי הייתה ייחודית ומובחנת מהאמונות המסורתית ביבשת אפריקה דאז.
האומנות נתמכה באופן ניכר על ידי המלך ומשפחתו, הייתה בעלת מסורת לא דתית והורכבה מחומרים שונים.
צורות נפוצות של אומנות כללו חריטה בעץ ובשנהב, מלאכות יד מתכתיות, כגון כסף, נחושת ופליז, ביגוד ותבליטים.
למלך היה תפקיד מרכזי בתמיכה באומנות.
רבים מהמלכים סיפקו סכומי כסף משמעותיים לאמנים, וכתוצאה מכך נראתה ההתפתחות הייחודית באומנות המסורתית הלא-דתית בממלכה.
האמנים השתייכו לכלל השכבות הסוציו-אקונומיות, מהנמוכות שבהן ועד למשפחות המלוכה בעצמן, כך שתרומתם המשמעותית לאומנות הייתה שווה.
האומנות בדהומיי הייתה ייחודית באסמבלאז', יצירתם של אובייקטים תלת־ממדיים מחיבור של מרכיבים שונים, כאשר אלו תפקדו כפסלים או תבליטים.
בנוסף, האומנות בממלכה התבלטה בגיוונה בשל כך שהטכניקות והסגנון שאפיין אותה הושאלו מהמדינות הסמוכות לה.
ביגוד, ביגוד עבודה, ארכיטקטורה וצורות שונות של מלאכת יד כולם דמו לייצוג האומנותי שנמצא סביב הממלכה.
הרבה מיצירות האומנות סבבו סביב המלוכה.
כל הארמונות המלכותיים של אבומה הכילו תבליטים מפורטים שסיפקו רישום של הישגי המלך.
בבעלותו של כל מלך היה ארמון אישי, בתוך הקומפלקס של הארמונות, כך שעל הקירות החיצוניים היו תבליטי חימר שעוצבו באופן ספציפי עבור אותו המלך.
מקדשים ובניינים חשובים נוספים זכו גם הם לעיטורי התבליטים.
התבליטים הייחודיים ייצגו לעיתים קרובות את מלכי דהומיי בקרבות צבאיים, וכמו כן נעשו תבליטים שהציגו באופן שלילי את אויבי הממלכה שהובאו גם הם לקרב.
מסורת ייחודית נוספת של דהומיי הייתה יצירת פסלים קטנים של בני אדם או חיות מיציקת פליז, כאשר אלו נענדו כתכשיטים או הוצגו בבתים של תושבי דהומיי האמידים.
פסלים אלו היו יוצאי דופן באומנות המסורתית האפריקאית בכך שאלו לא טמנו בחובם אספקט דתי, אלא שימשו כקישוט בלבד וכאינדיקטורים לעושר מסוים.
בדומה לתרבויות אפריקאיות רבות, אנשי הפון עסקו בדת הוודו ואימצו לחיקם אלים ומנהגים רבים ממדינות שכנות ומעבדים שהגיעו לממלכה, אך במקביל סיגלו לה מאפיינים ומנהגים ייחודיים.
לפי אמונתם של אזרחי הממלכה, הישות העליונה ביותר היא ננה-בולוקו (Nana Buluku), אשר אחראית להיווצרות היקום כולו והביאה לעולם שני ילדים, מאוו (Mawu) וליסה.
מאוו היא הירח וליסה הוא השמש, וביחד הצמד מאוו-ליסה מייצגים את פנתיאון השמיים.
לאחר בריאת היקום ננה-בולקו פרשה מעיסוקיה והשאירה את מלאכת השלמת יצירת העולם למאוו.
בעקבות זאת בני האדם אינם יכולים לפנות אליה, אלא עליהם לפנות לאלים, שלהם מעמד נמוך יותר.
מעבר למוואה-ליסה קיימים עוד שני פנתיאונים בדרגה נמוכה יותר- האדמה והרעם, כך שכל פנתיאון מייצג משפחה של אלים.
אנשי הממלכה עסקו בעבודת רוחות המתים במשפחה, אשר לפי אמונתם שוכנות בעולם המתים.
בעולם זה קיימת היררכיה בין רוחות המתים, כך שמעמדה של ישות רוחנית מסוימת תואם למעמדם של קרובי משפחתה הנמצאים בעולם החיים ושושלת המלוכה שולטת בשני העולמות.
כמו כן, האב הקדמון הראשון בכל שושלת קיבל מעמד של אל, וודון בפי המאמינים.
אזרחי דהומיי האמינו שבין החיים למתים קיימת מערכת יחסים של תלות הדדית ושכל אחד מהצדדים יכול להשפיע על מצבו של השני.
הכוחות של האבות הקדומים תלויים בסגידה מצד בני האדם, שהרי אב קדמון שצאצאיו לא מקיימים טקסי פולחן עבורו, מאבד מכוחותיו.
בני האנוש מצדם, זקוקים להגנה רוחנית מצד אבותיהם הקדומים ואותה הם מקבלים מהם בתמורה לפולחן.
כלומר, ככל שבני האדם משקיעים יותר בפולחן אבותיהם, כך כוחותיהם של האבות הקדומים גדלים, וזה מאפשר להם לספק הגנה רבה יותר לבני השושלת שלהם בעולם החיים.
גם המלכים האמינו בכוחם של האלים וניתבו זאת למטרות פוליטיות.
הם טיפחו אמונה באלים מסוימים, בעיקר כאלה השייכים לשושלת המלוכה ודיכאו אמונה באלים אחרים.
בגלל שמעמדם של השוכנים בעולם המתים משפיע על מאזן הכוחות בעולם בני האדם, פעולות אלה תרמו לביסוס שלטון המלוכה.
ממלכת דהומיי הוצגה במספר יצירות ספרותיות וקולנועיות.
In Dahomey (1903) היה מחזמר מצליח בברודוויי והמחזמר הראשון באורך מלא בברודוויי אשר נכתב במלואו על ידי אמריקאים-אפריקאים.
מאבקיו של המלך בהנזין בניסיון של צרפת לעצור את הסחר בעבדים, מתוארים במספר יצירות, כגון: המחזה Kondo le requin ב-1967, הספרThe Last of the African Kings (1992) והספרThread of Gold Beads (2012).
בנוסף, האמזונות של דהומיי הופיעו באחת היחידות שהופצו בצורה מוגבלת עבור הגרסה מ-2009 של המשחק הפופולרי Empire: Total War, אשר פותח עלי ידי Creative Assembly.
בשנת 2022 יצא הסרט "לוחמת", המגולל סיפור שמבוסס על צבא האמזונות של דהומיי.
בסרט הוטחה ביקורת רבה, שמאשימה אותו באי־דיוקים היסטוריים, בעיקר בטענות כנגד ההצגה של הצבא בסרט כמוסרי ובהתעלמות מסיפורים של עבדות וסחר בבני אדם שהצבא עסק בו.
ממלכת ארצות השפלה (בהולנדית: Koninkrijk der Nederlanden, קוֹנִינְקְרֵיְק דֶר נֵדֶרְלַנְדְן), המכונה גם "ממלכת הולנד", היא מדינה ריבונית ומונרכיה חוקתית בעלת מאפיינים פדרליים, בת ארבעה חלקים אוטונומיים: הולנד, הכוללת גם את הטריטוריה הולנד הקריבית (שמאחדת את האיים בונייר, סאבא וסנט אוסטתיוס – רשויות מוניציפליות השייכות להולנד), ארובה, קוראסאו, וסנט מארטן.
בראשה של המונרכיה החוקתית פדרלית עומד מלך (או מלכת) הולנד.
הממלכה הוכרזה כמונרכיה פדרלית ב-28 באוקטובר 1954. קודם לכן, המונח "ממלכת ארצות השפלה" התייחס להולנד ולקולוניות שלה (האימפריה ההולנדית).
בשנים 1954–1975 כללה הממלכה גם את סורינאם שבאמריקה הדרומית.
עד אז נקראה סורינאם "גיאנה ההולנדית" (Nederlands Guiana).
בשנים 1954–2010 כללה הממלכה את האנטילים ההולנדיים.
בין השנים 1815–1830 (רשמית ב-1839) היא הייתה מוכרת כ"הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה", והיא כללה גם את בלגיה.
שמה המקוצר של הממלכה בהולנדית הוא "נדרלנד" (Nederland) שמשמעותו "הארצות הנמוכות" או "ארצות השפלה".
תרגום של שם זה מקובל בשימוש רשמי גם בשפות אחרות, למשל אנגלית - Netherlands, צרפתית - Pays Bas, איטלקית paesi bassi, גרמנית - Niederlande.
בעברית מקובל יותר השם "הולנד", שהוא בעצם שמם של שני המחוזות המאוכלסים ביותר בממלכה בחלק האירופי של הממלכה: צפון הולנד ודרום הולנד.
פירוש נוסף לשם הולנד הוא HOL שקוע/קעור ו LAND היא ארץ - הארץ השקועה הכינוי הוא על שם האזור של העיר הגדולה ביותר בהולנד, אמסטרדם, כמו בבריטניה, שכינויה בטעות הוא אנגליה על שם המחוז הגדול ביותר בשטחה.
כיוון שהולנד ובלגיה היו בעבר מאוחדות, מקובל לכנות את האזור באירופה שבו הן שוכנות כ"ארצות השפלה".
הולנד (כל המחוזות שבאירופה) - 41,526
האנטילים ההולנדיים (קבוצת איים בים הקריבי) - 960
צפיפות אוכלוסייה (מספר תושבים לקמ"ר)
ממלכת בריטניה הגדולה שידועה גם בשם הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה הייתה מדינה במערב אירופה בין השנים 1707 ו-1800. היא נוצרה ב-1 במאי 1707 מאיחוד בין ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד על פי חוק האיחוד 1707. הממלכה החדשה השתרעה על פני כל בריטניה הגדולה.
יוסד פרלמנט חדש בווסטמינסטר שבלונדון אשר שלט בממלכה החדשה.
שתי הממלכות הקודמות חלקו את אותו שליט מאז המלך ג'יימס השישי מלך סקוטלנד שהפך לג'יימס הראשון מלך אנגליה ב-1603.
ממלכת בריטניה הגדולה הפכה לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ב-1801 כשהתאחדה עם ממלכת אירלנד על פי חוק האיחוד של 1800.
בממלכת בריטניה הגדולה שלט מלך יחיד, כמו בשנים 1603–1707 (מלבד השנים בהן היו קיימים חבר העמים הבריטי והפרוטקטורט).
אך לא כמו בשנים אלו, שלט בבריטניה בית מלוכה אחד בניגוד לשני בתי מלוכה נפרדים (אנגלי וסקוטי).
העברת הכתר לבית מלוכה משותף נעשתה על ידי חוק ההתיישבות האנגלי וחוק הביטחון הסקוטי.
חוק ההתיישבות קבע כי המלך חייב להיות צאצא פרוטסטנטי של סופיה מהנובר כדי שימשיך את שושלת הנובר.
כח החקיקה היה בידי הפרלמנט של בריטניה הגדולה, שהחליף את הפרלמנט של אנגליה והפרלמנט של סקוטלנד.
כמו הפרלמנט הנוכחי, הפרלמנט של בריטניה הגדולה היה בנוי משני בתים: בית הנבחרים ובית הלורדים.
בשני הבתים ניתנו לאנגליה וסקוטלנד מושבים.
מספר המושבים של סקוטלנד היה קטן יחסית לחלקה באוכלוסייה מכיוון שהייצוג בפרלמנט באותה עת לא היה לפי גודל האוכלוסייה אלא לפי המיסוי.
מבחינה זו, קיבלה סקוטלנד מספר מושבים גבוה יותר מהחלק היחסי של תושביה בתשלום המיסים.
סקוטלנד שלחה 16 נציגים לבית הלורדים ובחרה 45 חברים לבית הנבחרים כששאר המושבים היו של חברים מאנגליה ו-ויילס.
בדרך כלל מתייחסים לממלכת בריטניה הגדולה בשם החלופי "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה" או בקיצור "הממלכה המאוחדת".
ישנו ויכוח האם שם זה קביל.
חוק האיחוד מתייחס לשם זה במספר מקומות אך מתנגדי השם טוענים כי הוא נועד לתיאור בלבד ושבחוק האיחוד עצמו נאמר כי אנגליה וסקוטלנד "יאוחדו לממלכה אחת בשם בריטניה הגדולה".
לעיתים נעשה שימוש בשם "הממלכה המאוחדת" למטרות המשכיות, במיוחד בהקשרים צבאיים וקולוניאליים.
בזמן חוק האיחוד של 1800, שקבע כי שם המדינה הוא "הממלכה המאוחדת", היו הבריטים שקועים במלחמות הנפוליאוניות והאימפריה הבריטית הייתה בתהליך של התרחבות בקנדה, הודו ואוסטרליה.
במקרים אלו, אחדים ממתנגדי השם "הממלכה המאוחדת" העדיפו אותו על פני "ממלכת בריטניה הגדולה" כדי להימנע משימוש בשני שמות שונים ליחידת צבא או לקולוניה, מה שעלול לגרום לבלבול רב.
בסופו של דבר צבר הביטוי "הממלכה המאוחדת" פופולריות בציבור ובחוק האיחוד עם אירלנד אומץ רשמית.
ג'ורג' השלישי (1760–1801), הפך למלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד עד 1820.
ממלכה זו הייתה המבשר ההיסטורי העיקרי של גאורגיה של ימינו.
על פי אחת הסברות הסיבה להתקיימותה של הממלכה בצד האימפריות הגדולות של אותם הימים נעוצה בעובדת היות הקווקז קשה לכיבוש, זניח מבחינה כלכלית ולא נוח לשליטה.
בתחילת המאה האחת עשרה השתלטו הסלג'וקים על מרכז אסיה.
מאזור טורקמניסטן של היום הם נעו לכיבוש המערב, אלא שבתנועתם מערבה הם עברו מדרום לקווקז, שהוא אזור מדברי, המשופע בערבות ונאות מדבר.
בדרכם לכיבוש האימפריה הביזנטית הם כבשו בקלות את ארמניה.
מאז תקופת שלטון הערבים בגאורגיה הייתה איחוד גאורגיה מטרה מרכזית של שליטים גאורגים רבים.
כל מלך ונסיך רצה להוציא לפועל שאיפה זו.
באותה תקופה במאה ה-10 התקיימו ארבע ממלכות גאורגיות גדולות: ממלכת אבחזיה, טאו-קלארג'תי, ממלכת קאחתי וממלכת הרתי.
במזרח גאורגיה, השליט ההרתי, ג'והן (יוהאן סנכרים, 951–959), צירף לממלכתו חלק מממלכת אלבניה ואזור הרי מזרח גאורגיה, צנריה.
אחרי מותו, שושלת המלוכה המקומית נפסקה, והממלכה נפלה תחת שלטונו של קוויריקה השני, הבישוף של קאחתי (929–976).
על האזור התחרו יורשו, דוד (976–1010), ומלך הגאורגי בגרט השלישי, ששאף להחזיר את כל האדמות הגאורגיות למונרכיה אחת.
השליט הקאחתי הבא, שנקרא מלך, קוויריקה השלישי הגדול (1010–1037) מספח בסופו של דבר את הרתי לממלכתו "ממלכת הקאחים והראנים" ב-1020. כאשר המלך הגאורגי דוד הבנאי הביא את הממלכה תחת שלטונו בשנת 1104, הרתי הפכה ל"סאריסתבו" בתוך הממלכה הגאורגית.
בגרט השלישי שהיה בנו החורג של דוד השלישי חשוך הבנים קיבל את השליטה על ממלכת אבחזיה לאחר שהיה כבר עוצר כארתלי.
עם מותו של גורגן, אביו הביולוגי, קיבל גם את התואר "מלך מלכי הגאורגים" והשליטה על טאו-קלארג'תי.
בשנת 1008, נפטר גורגן, ובגרט ירש אותו כ"מלך מלכי הגאורגים", ובכך הוא הופך למעשה למלך הראשון ששלט על הממלכה המאוחדת של כארתלי ואבחזיה.
מה שידוע מאותו זמן והלאה כסכרתוולו – "כל גאורגיה".
שליטה של האמירות, אל-פאדל בי מוחמד (986–1031) פשט על קאחתי במהלך איחודה עם גאורגיה.
בגרט הדף את הפלישה, ובברית עם המלך הארמני, גאגיק הראשון (989–1020), הוא יצא מסע קרב מוצלח לעבר העיר שאמקיר (Şəmkir), והאמירות החלה לשלם מיסים לבגרט.
למרות זאת, הייתה מדיניות החוץ של בגרט, נכון לאותו זמן, מדיניות של שלום, והמלך הצליח לתמרן ולהימנע מעימותים עם שתי הממלכות השכנות, האימפריה הביזנטית והשכנה המוסלמית אף שטאו נותרה תחת תחת שליטה ביזנטית וטביליסי תחת שליטה ערבית.
היא הביאה לניצחון הסופי של הבגרטידים הגאורגים לאחר מאות שנים של מאבקי כוחות.
למרות העובדה שנראה שהכירו בסמכותו של בגרט, הם המשיכו להקרא מלכים וריבוני קלארג'תי.
כדי להבטיח את רציפות הירושה לבנו, גיאורגי הראשון, פיתה בגרט, בשנת 1010 את דודניו באמתלה של פגישת השלמה, במצודת פנסקרטי, והשליך אותם לכלא.
בשנת 1012 סומבט וגורגן הולכים לעולמם בעודם במעצר.
לא רק שהוא עודד לימוד והיה פטרון האומנויות היפות, אלא גם בנה מספר כנסיות ומנזרים בממלכתו.
ביניהם: קתדרלת בגרטי שבכותאיסי, מנזר בדיה באבחזיה, קתדרלת ניקרוצמינדה ברצ'ה.
הסכסוך הביזנטי-גאורגי, של המאה האחת עשרה התמקד בעיקר במספר מחוזות אסטרטגיים באזורי הגבול הביזנטיים-גאורגיים-ארמניים.
רוב האדמות הללו הוענקו על ידי בסיליוס השני לקורופלאטס הגאורגי, דוד השלישי כגמול על עזרתו הקריטית במאבק כנגד הגנרל הביזנטי המורד, ברדס סקלרוס, בשנים 978-979).
אף על פי כן, תמך דוד במרידה כושלת אחרת שהונהגה על ידי גנרל ביזנטי אחר, ברדס פוכאס, בסוף שנות השמונים של המאה העשירית.
הסכם זה הרס הסכם אחר שערך דוד עם בנו המאומץ, בגרט השני מלך אבחזיה, יורשו.
לאחר מותו של דוד, בשנת 1000, צרף בסיליוס לאימפריה את טאו, תאודוסיופוליס (כיום ארזורום), אזור פאסיאן (Φαστανοζ) וימת ואן (אפאהוניק) כולל העיר מנזיקרט.
למרות הכול הצליח בגרט, בשנת 1008, להפוך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
לאחר מותו בשנת 1014, המשיך יורשו, גיאורגי הראשון, את התביעה לירושה העתיקה של טאו, שהייתה בידי הביזנטיים.
בתקופת שלטונו השתחרר דוד הבנאי (1073–1125) מחסותה של האימפריה הביזנטית וסיפח את ממלכת קאחתי הכמעט-עצמאית, ובכך איחד למעשה את גאורגיה מהים השחור ועד דאגסטן.
בשנים 1110–1124 גירש את הסלג'וקים, וכבש מחדש את טביליסי לאחר ארבע מאות שנה של שלטון אסלאמי, והפך אותה לבירת הממלכה.
בשנת 1105, בהמשך לסיפוח של קאחתי, ולאחר ניצחונו על הסלג'וקים בקרב ארצוחי, צבר דוד הבנאי מומנטום שיעזור לו מאוחר יותר.
המלחמות שהתחוללו בממלכה במשך עשרים השנים האחרונות, פגעו בפרודוקטיביות של הממלכה.
גם האצילים עדיין הערימו קשיים, וכן גם העיר טביליסי, שעדיין לא שוחררה מהאחיזה הערבית.
דוד נאלץ להתמודד עם קשיים אלה לפני שיכול היה להמשיך ולהאדיר את ממלכתו.
בשנת 1121, הכריז הסולטאן הסלג'וקי, סולטאן מחמוד איבן מוחמד (1118–1131), על מלחמת קודש כנגד גאורגיה, וכינס קואליציה ממלכות מוסלמיות, שהונהגו על ידי ארטוקיד נאג'ם אל-דין אל-ג'זאר, ח'ליף בגדאד וטוגרול איבן מוחמד.
בשנת 1122, הוא כובש את טביליסי והעתיק את מושבו מכותאיסי, ששימשה כבירה הזמנית, לטביליסי.
בתקופת שלטונו הוא ביטל את המיסים וחובות השירות שהיו מוטלים על המוסלמים והיהודים, והגן על הסופים והמשכילים המוסלמים.
הממלכה הגאורגית הגיעה לשיאה בתקופת שלטונה של תמר המלכה.
הדבר התבטא בפריחה תרבותית פוליטית וכלכלית.
ההתנגשות הראשונה של הממלכה הגאורגית, עם כוחות האימפריה המונגולית הייתה בשנת 1220. מפגש זה היה ברמת הסיור בלבד, והמונגולים שבו בשנת 1236, וביצעו פלישה נרחבת, כאשר הם הכריחו את הגאורגים להיכנע בשנת 1243. הממלכה הגאורגית נאלצה לשלם מיסים כבדים מדי שנה, וסיפקה חיילים לפלישות הרבות שביצעו המונגולים.
ההתנגדות הגאורגית הייתה פסיבית בתחילה, והתפתחה לאחר מכן לסדרת מרידות, כשלעיתים קרובות שולבו בהן עימותים בין אזרחים ומאבקי כח בין הפרו-מונגולים לאנטי-מונגולים, שהובילו להידרדרות והחלשות של הממלכה הגאורגית הפאודלית החזקה.
השלטון המונגולי החזיק מעמד עד לשנות העשרים המאוחרות של המאה ה-14, כאשר שיקם המלך גאורגי החמישי המזהיר , באמצעות יכולותיו הדיפלומטיות והצלחותיו הצבאיות, את הממלכה, ושיחזר חלק ניכר מכוחה הקודם ושיגשוגה.
מראשית המחצית השנייה של המאה ה-15, הייתה בממלכת גאורגיה מידה רבה של אי-יציבות אזרחית, פלגנות פאודלית ומלחמות אזרחים.
<font size="+1" color=black>מלכי גארושושלת טאגרא`י באשאסהו אמביראג' מאגאלה דארו צ'ווואקה לאליסו וואקו מאלקו גאביטו צ'אסו דאקמו אוגאטה דאגוי
גארו (ידועה גם בשם בושה, על שם השושלת השלטת) הייתה ממלכה של הסידאמים על גבול אזור גיב באתיופיה.
הממלכה גבלה בצפונה בממלכת ג'אנג'ארו, במזרחה בנהר האומו, ובדרומה בנהר הגוג'אב שהפריד אותה ממלכת קאפה, בגלל חוסר גבול מערבי ברור הממלכה הייתה צריכה להתמודד עם פלישות של האורומו מממלכת ג'ימה.
וואנר לאנג דן באפשרות שממלכת גארו הייתה חלק מאנאראה, בדרך דומה שאנאראה הייתה חלק מממלכת דמות.
בזמן שלטונו של הקיסר האתיופי יסחק הראשון, גארו נפרדה מאנאראה, והייתה ממלכת לוויין של אתיופיה.
במהלך המאה ה-16, הקיסר סרצה דנגל שכנע את המלך לאמץ את הנצרות כדת הממלכה.
במשך המאה ה-17, אתיופיה איבדה כל מגע עם מדינה זו, גארו הייתה צריכה להתמודד עם הגירת האורומו הגדולה במהלך הגירתם לאזור גיב, ובכך גודלה של הממלכה התכווץ באופן משמעותי.
ממלכת גארו שרדה כמדינה עצמאית עד אשר נכבשה על ידי ממלכת ג'ימה תחת שלטונו של אבבה גומול.
קיסר אתיופיה היילה סלאסי הוא זה שסיפח את ממלכת ג'ימה לאתיופיה.
כיום אחד מצאצאיו של דאגוי, המלך האחרון של גארו, חי במצב של "חצי גירוש" בג'יראן.
גארה הייתה אחת מהממלכות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה.
ממלכה זו התגבשה במאה ה-19. גארה גבלה בצפונה בממלכת גאמה, במזרחה בממלכת גומה וממערבה בנהר גוג'אב שהפריד אותה מממלכת קאפה.
עיר הבירה שלה הייתה העיר צ'אלה (שידועה גם בשם כירה).
שטחה של ממלכת גארה חופף לחלוטין את שטחו של פלך גארה שבנפת ג'ימה שבמחוז אורומיה המודרני.
<font size="+1" color=black>מלכי גארהשושלת גארה אבבה סירבה ראיה מאצ'ה אקאקו ג'ימה אבו סאייו בובו טולו גאנג' אבבה באסו אבבה ראגו הראשון אבבה מאגאל אבבה ראגו השני גאנה פה
ממלכת גארה הייתה מוקפת בגבעות, אף על פי שאדמת ביצות קיימות בגבעות הצפוניות.
תחילת עונת השתיל בממלכה הייתה באפריל והאסיף באוגוסט, שונה במקצת מיתר ממלכות אזור גיב שבהן שותלים בפברואר ואוספים ביולי.
שוני זה נובע מכך שגארה השתמשה בלוח שנה שונה.
על פי הפרופסור מוחמד חסן גארה "הייתה, וגם כיום, הארץ העשירה בדבש" ולטענתו הדבש של גארה הוא הדבש הטוב ביותר באתיופיה.
חסן רשם שמונה סוגים של דבש שגדלים בגארה, הטוב ביותר הוא האביצ'אה ("כהה").
חסן מסכם בדבריו "זה לא מפתיע שאזור זה סיפק למלכים דבש".
גארה הוא גם מקומו של הר יג'ארסה, שנחשב קדוש לעם האורומו.
על פי אמונתם אלוהים ישב בהר זה ויחל את יום הדין.
לפי בקינגהאם והאנטינגפורד, יש עדות שממלכת גארה הייתה קיימת עוד לפני הגירת האורומו הגדולה.
אף על פי כן, לפי מוחמד חסן גארה הייתה הממלכה האחרונה שהוקמה באזור גיב ונוסדה על ידי גאנג'י, "מנהיג מלחמה מצליח שהמליך עצמו למלך" בסביבות 1835 אבל מת מיד אחר כך.
אחריו הממלכה החדשה הוקמה על ידי אבבה באסו, שהיה שליט לא פופולרי, ובסופו של דבר הודח על ידי אחיו אבבה ראגו השני, וגורש לממלכת ג'ימה.
על פי החוקר טרימינאם, זכתה הממלכה לפריחה תחת המלך אבבה מאגאל, שאימץ את דת האסלאם, למרות זאת נתיניו עדיין היו נוצרים.
לא ברור איזה מלך מאזור גיב אחראי על ההמרה של המלך.
טרימינאם מייחס את שכנוע זה להתאסלמות לאבבה ג'אביר מלכה של ממלכת גאמה, מוחמד חסן לעומת זאת מייחסה לאבבה באגיבו מלכה של ממלכת לימו-אנארה, שהציע לתמוך באבבה מאגאל בקרב על המלוכה לבכך נתן למיסיונרים מוסלמים להיכנס לממלכתו.
בעקבות מותו של המלך אבבה מאגאל אשתו גאנה פה הייתה הסגנית של בנם שהומלך אך למעשה הייתה המלכה בפועל, בסופו של דבר גאנה פה ובנה נהפכו לאסירים בעיר ג'ימה כאשר הדאג'אזמאץ' באשה אבאה כבש את הממלכה ב-1887.
גומה הייתה אחת מהממלכות ההיסטוריות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה, שהוקמה במשך המאה ה-18. גומה גבלה מצפונה בממלכת לימו-אנאראה, במערבה בממלכת גאמה, בדרומה בממלכת גארה ובמזרחה בממלכת ג'ימה.
שטח הממלכה חופף את מה שהוא כיום שטחו של פלך גומה שבנפת ג'ימה שבמחוז אורומיה.
החוקר מוחמד חסן כתב שהמידע הכתוב על ההיסטוריה המוקדמת של גומה "מוגבל ומבלבל".
על פי מחקרם של באקינהאם והאנטינגפורד, מייסד גומה הוא עושה נפלאות בשם נור חוסיין אשר הגיע ממוגדישו שבסומליה.
קברו נמצא ליד נהר השאבאל, והוא מקום פולחן.
לפי חסן, המלך הראשון היה אבבה בוקה, אך לפי באקינאם והאנטינגפורד, בנו, אבבה מאנו, הוא שהיה המלך הראשון.
אבבה בוקה הצליח להביא תחת שליטתו את כל ממלכת גומה, בין האזורים יאככי ודוגאי, חוץ מאזור קאטו.
אבבה מאנו סיפח לגומה את קאטו, וקידם את האסלאם על ידי מינוי של מורים דת אסלאמיים, וקידום הקאדריה.
שושלת זו המשיכה לשלוט בגומה גם בהמשך: אבבה באגיבו, אבבה ראבו, אבבה דאלה, אבבה ג'יפאר ואבבה בוקה.
ב-1886 נכבשה גומה על ידי באשה אבוה שנשלח מטעם הקיסר מנליק השני.
גומה הייתה המדינה הראשונה באזור גיב שהמירה את דתה לאסלאם.
גומה, ביחד עם ממלכת גאמה, היו הממלכות הפחות מוצלחות מבחינה כלכלית.
עם זאת, תושבי הממלכות עסקו בחקלאות, ונחשבו לציוויליזציה ברמה גבוהה.
שתי גבעות בממלכה, סינקה ובאמבה, היו מקודשים לאורומו הפגנים.
שם נוסף לגבעה השנייה היה לקאלה אגדא בייה, "שער השגחת האדמה".
הגבעות היו מיושבות על ידי נביאים שחיו עם נחשים גדולים.
האורומו מקריבים בירה ודם עיזים לצאצאיהם של הנחשים האלו על מנת להחלים ממחלות שונות.
גאמה הייתה אחת מהממלכות באזור גיב בדרום מערב אתיופיה שהוקמה בסוף המאה ה-18. הגבול המזרחי שלה הוא נהר הדידאסה, שמפריד אותה מממלכת לימו אנאראה בצפון-מזרח, ובדרומה גבלה בממלכת גומה ובממלכת גארה, מעבר לגבול הצפוני שלה ישבו המאצ'ים תת-קבוצה של בני האורומו, וממערבה שבטים של הסידאמים.
שטחה מהווה כיום את הפלכים גאצ'י ודידאסה שניהם חלק מנפת ילובור שבמחוז אורומיה המודרנית.
הממלכה הייתה ממוקמת ברמה גבוהה שמגיעה לגובה ממוצע של כ 6,500 רגל אוכלוסיית הממלכה מנתה בשנת 1800 כ-50,000 נפש, תושביה היו ידועים בתור לוחמים מנוסים.
באקינאם והאנטינגפורד מחשבים את ממלכת גומה כממלכות הפחות מוצלחות מבחינה כלכלית.
אף על פי כן מוחמד חסן רואה שחוץ מהגבולות המערביים והצפוניים היכן שהיא הייתה פולשת על שכניהם, הארג'וים בצפון והנונוים במערב, והכריחו את התושבים להיות כפריים, אדמתה הייתה אדמה טובה שהיו מגדלים בה יבולים רבים כגון חיטה, שעורה וכותנה.
<font size="+1" color=black>מלכי גאמהשושלת גאמה אדם ג'ילצ'ה אונצ'ו ג'אוו אבבה דאלה ג'וביר פוגי פיריסה
המלכים האחרונים של גאמה מזכירים שמלך בשם אדם הוא המייסד של הממלכה, שהגיע לאזור ב-1770. ההיסטוריון מוחמד חסן, טוען שטענה זו "הומצאה כדי לייחס לאדם מוסלמי את הייסוד של השושלת".
המלך ג'אוו התאסלם בהשפעת סוחרים משאווה ובאגמדיר, והכריז על האסלאם כדת הממלכה.
ב-1882 מלך גאמה ג'וביר שכנע את המלכים של לימו אנאראה, ממלכת גומה וממלכת ג'ימה ליצור איחוד הידוע בשם "הליגה המוסלמית" כתגובה לאיום של המאצ'ים, כתגובה לאיחוד זה בני האורומו ייצרו איחוד משלהם הידוע בשם "הליגה של ארבעת האורומו".
בתחילה הליגה המוסלמית הייתה בעלת הצלחה קטנה כנגד האורומו, אך הממלכות האחרות לא תמכו בג'וביר כנגד המאצ'ים, עד שהאח הבכור שלו אבבה דיגיר נלכד, ממלכת לימו אנאראה באו לעזרתו.
אף על פי כן, אפילו עם העזרה הזאת ג'וביר לא הצליח להחזיר את אחיו והוכרח לנהל משא-ומתן ושביתת נשק עם המאצ'ים בתמורה לאחיו.
ג'וביר יותר מאוחר פתח במלחמה כנגד ממלכת ג'ימה, וכיתר את בירתה, אף על פי שממלכת גומה ולימו אנאראה באו לעזרתה של ג'ימה.
חרף הכישלון של הליגה המוסלמית, גאמה נשאר מבצר איסלאמי, וסיפק מיקלט לגברים שגורשו מהממלכות האחרות באזור גיב.
ממלכת גאמה נכבשה בסופו של דבר על ידי מנליק השני בשנת 1885 אך הממלכה נשארה כאוטונומיה "כחממה של מרידות וקנאות מוסלמית כנגד אדמיניסטרציה קולוניאלית זרה".
פיריסה, בנו של המלך האחרון מצא מקלט בסודאן, וחזר ב-1899 כדי להכריז על ג'יהאד כנגד הכובשים.
פיריסה לבסוף נלכד בשנת 1901 או ב-1902 והוצא להורג בעיר ג'ימה.
ג'ימה הייתה אחת מהממלכות ההיסטוריות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה אשר נוסדה במשך המאה ה-19. הממלכה גבלה במערבה בממלכת לימו-אנאראה, במזרחה בממלכת ג'אנג'ארו, בדרומה בנהר הגוג'אב שהפריד אותה מממלכת קאפה.
ג'ימה נחשבה לממלכה החזקה ביותר מממלכות אזור גיב.
<font size="+1" color=black>מלכי ג'ימהשושלת ג'ימה אבבה פארו אבבה מאגאל אבבה ראגו אבבה ג'יפאר הראשון אבבה ראבו אבבה בוקה אבבה גומול אבבה ג'יפאר השני אבבה ג'ופיר
מקורה של ממלכת ג'ימה לוטה בערפל, אף על פי שלפני הגירת האורומו הגדולה שהגיע לשטח זה הממלכה הייתה חלק מממלכת קאפה.
לפי האגדה, מספר שבטים של האורומו (שעל פי מקורות שונים מונים בין חמישה לעשרה) הובלו לאזור על ידי מלכה הנקראת מאקהור, שנשאה ברחמה את בוקו (מזוהה עם אבבה בוקו, או האידמאן).
לבסוף שבטי האורומו לא היו מרוצים משלטונה של מלכתם והצליחו להוריד אותה משלטונה.
שבטים אלו הקימו מעיין קונפדרציה שבתחילתה שלטו בני הבאדי משבט סאק (שהחליפו את שם הממלכה לג'ימה באדי), אך לקראת סוף המאה ה-19, קבוצה נוספת הדיגגו של מאנה, הצליחה לצבור כוח, וכבשה את שבט לאלו שחיי בסביבות ג'יראן, ובכך הרוויחה גישה לעיירת הסחר הירמאטה (שנקראה יותר מאוחר ג'ימה).
רק במשך מלכותו של אבבה ג'יפאר הראשון הממלכה התאחדה, וג'ימה נקרא לעיתים בשם ג'ימה אבבה ג'יפאר.
אותו מלך היה גם זה שאימץ את האסלאם בתור דת הממלכה.
תחת המלך אבבה גומול, ממלכת גארו נכבשה וסופחה לתוך ג'ימה.
המלך גומול יישב תושבים רבים מממלכתו בגארו, והביא אנשים חשובים מגארו לחיות בג'יראן, ולמעשה איחד בין שתי ממלכות אלו.
לאחר מותו של אבבה גומול בנו אבבה ג'יפאר השני עלה לשלטון כשברקע התפשטותה של ממלכת שאווה שהגיע כבר לאזור גיב.
ג'יפאר השני הקשיב לעצת אמו גומיטי והציע למלך שוואה סאהל מאריאם (ידוע יותר בשם מנליק השני) שג'ימה תעלה מיסים לשאווה בתמורה לשימור עצמאותה.
ג'ימה הפכה למדינת חסות של שאווה ועזרה לה לכבוש את הממלכות השכנות את קאלו בשנת 1889 וואלאמו ב-1894 וממלכת קאפה ב-1897. כמות המס שהעלתה ג'ימה ב-1928 הגיעה ל־87,000 מטבעות כסף בנוסף למס הצבא שהגיע ל 15,000 מטבעות.
בשנת 1932 עם מותו של מלך ג'ימה אבבה ג'יפאר השני, ניצל קיסר אתיופיה היילה סלאסי את ההזדמנות וסיפח את הממלכה לאתיופיה.
בעקבות רפורמת המחוזות של היילה סלאסי בשנת 1942 ג'ימה נכללה בתוך מחוז קאפה.
ג'אנג'ארו (ידועה גם בשם יאמה) הייתה ממלכה קטנטנה בדרום אתיופיה.
הייתה ממוקמת בין נהר האומו ובין נהר הגילגאל גיב, ממערבה גבלה בממלכת ג'ימה ובדרומה בממלכת גארו.
שלושה הרים גבוהים ממוקמים בממלכה זו הר בור אמה, הר אזולו והר טובה, ובכך אפשר לזהות את מיקומה של הממלכה הקדומה.
שושלת האלמאם גאמה אבבה באגיבו אבבה צ'אבסהשושלת קוינייאב ווארקאנב באזאב זיטה טאראטה קוינס דוקה באנגארסה
אף על פי שהייתה אחת מהממלכות של הסידמאים, עד כיבושה על ידי אתיופיה ב-1894 לא הייתה ידועה והייתה מבודדת משכנייה.
האירופאים הראשונים הגיעו לממלכה זו רק בשנת 1614 רק אחרי 1850 האזור היה ידוע יותר לזרים מחוץ לממלכה.
כמה מהאנשים אשר ביקרו את הממלכה מתארים את תושבייה במילים "המהגים שלהם כלכך ברברים ומוזרים ביותר".
ג'אנג'ארו מוזכרת לראשונה בשיר ניצחון של הקיסר יסחק הראשון.
המלכים הראשונים של ג'אנג'ארו היו שייכים לשושלת האלמאם גאמה, שגורשו על ידי שבט מווה, שעל פי המסורת הגיעו מהצפון.
ב-1844 לוחמים של ממלכת ג'ימה הביסו את צבא ג'אנג'ארו, והמלך של ג'אנג'ארו נלקח כאסיר.
הוא זכה לחופש רק ב-1847 והמשיך את מאבקו כנגד שכינו.
ממלכת ג'ימה כבשה חלק מג'אנג'ארו ב-1880. ויתר המלכות סופחה לממלכת שאווה על ידי סאהל מאריאם בשנת 1894 ומלכה האחרון בתור ממלכה עצמאית, אבבה באגיבו, ברח לגאראגה, אבל לבסוף נכנע לקיסר מנליק השני.