tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרו "המידע הסודי בדבר התפוררות התרבות האמריקאית" (2011) הוא מתאר את מעברו זה, האישי - אידאולוגי, מצידה השמאלי של המפה הפוליטית - חברתית האמריקאית, לצידה הימני, תומך במועמדותה של שרה פיילין לנשיאות ארצות הברית.
בריאיון ל"Financial Times" ביוני 2011 הוא טען שהממסד הספרותי הבריטי כתב וכותב מחזות, ספרים ומאמרים ה"מלאים בזוהמה אנטי יהודית".
לדבריו "בריטים רבים היו רוצים שישראל תיעלם מהמזרח התיכון רק משום שכל מיני אנשים טוענים טענות מפוקפקות בנוגע לזכויות שלהם על המקום הזה".
בספרו "הבן המרושע" (2006) הוא מתאר את השנאה העצמית של היהודים, המגיעה לדעתו לעיתים עד כדי אנטישמיות.
אוליאנה (1995) - מבוסס על המחזה שלו באותו שם
לנסקי (1999) - תסריטאי - סרט טלוויזיה של HBO
כבודו של ווינסלו (1999) - במאי ותסריטאי
פסח, תרגמה: לאה ששקו, תל אביב, גוונים, 2001
במבי נגד גודזילה: מאחורי הקלעים של עסקי הסרטים, תרגום: רן כהן, עריכה: אייל דותן, עם עובד, 2010
שיקגו, תרגום: יואב כ"ץ, הוצאת סימנים וידיעות ספרים, 2020
דייוויד ליווינגסטון היה מגלה ארצות ומיסיונר סקוטי.
האירופאי הראשון שראה את מפלי ויקטוריה כמו גם את אגם ניאסה.
דייוויד ליווינגסטון נולד בעיר בלנטייר שעל גדות נהר הקלייד, והיה הילד השני להוריו, ניל ואגנס לבית האנטר (Hunter), מתוך שבעה.
אביו, אשר היה נוצרי אדוק, היה סוחר תה מדלת לדלת, מורה בבית ספר של יום ראשון ובד בבד, מטיף להימנעות מאלכוהול.
בנוסף, הרבה אביו לקרוא ספרי תאולוגיה, כמו גם ספרים העוסקים בשליחויות מיסיונריות וספרי מסעות, פעילויות שדייוויד עסק בהן במרבית חייו הבוגרים, כמתואר להלן.
למרות שחינוכו הפורמלי כילד כלל את בית הספר המקומי ותו לאו, השכלתו של דייוויד הייתה רחבה בהרבה, שכן גם דייוויד ליווינגסטון, כאביו, היה קורא נלהב, אך בנוסף התעניין רבות בטבע: צמחים, בעלי חיים ועוד.
בהמשך לכך, מצא עניין רב בספרים המגשרים בין ממצאי המדע לבין עקרונות הנצרות, כמו גם בספרות ובדעותיהם של אישים נוספים בעלי זיקה נוצרית רפורמיסטית.
כתוצאה, דייוויד ליווינגסטון רכש מודעות דתית גבוהה, בד בבד עם מודעות חברתית עמוקה.
כך, בגיל 15, ליווינגסטון עזב את הכנסייה של סקוטלנד לטובת זרם הקונגרגציונליזם.
בגיל 10, דייוויד ליווינגסטון החל לעבוד במפעל טקסטיל, על מנת לעזור בפרנסת משפחתו.
הוא המשיך בעבודתו במפעל, בתפקידים שונים, עד גיל 26.
בשנת 1836, דייוויד ליווינגסטון נענה לקריאה לצאת לפעילות מיסיונרית בסין.
הדרישה מן היוצאים הייתה רכישת ידע ברפואה, ולשם כך חבש את ספסל הלימודים באוניברסיטת אנדרסון (Anderson, כיום אוניברסיטת סטרת'קלייד) בגלאזגו, תוך הסדר לעבודה חלקית במפעל הטקסטיל בו עבד.
באוניברסיטה הוא למד רפואה, כימיה וכן נכח בהרצאות בתאולוגיה.
לאחר פנייה מצדו אל החברה המיסיונרית הלונדונית (London Missionary Society), ותהליך שכלל שאלון וראיונות, ב-1838, ליווינגסטון התקבל כמועמד מטעמה לשליחות.
כהכנה לכך, הוכשר כאיש דת באונגר (Ongar) שבאסקס, שם למד לטינית, יוונית, עברית ותאולוגיה.
בהמשך, התמחה בנושאים רפואיים שונים, וכן בבוטניקה, בלונדון ובגלאזגו.
לבסוף, ב-1840, הוסמך כאיש כנסייה.
כיוון שבעת סיום לימודיו התחוללה בסין מלחמת האופיום הראשונה, והחברה המיסיונרית העדיפה לעת עתה שלא לשגר לשם שליחים מטעמה, ליווינגסטון בחר להישלח במקום זאת לאפריקה.
ב-17 בנובמבר 1840, ליווינגסטון עזב את לונדון והפליג לכף התקווה הטובה דרך ריו דה ז'ניירו.
במרץ 1841, ליווינגסטון הגיע לקייפטאון, ולאחר שהייה של כחודש במקום, לפורט אליזבת'.
בהמשך, יצא לשני מסעות ברחבי דרומה של אפריקה, בצוותא עם שליחים מיסיונריים אחרים, במטרה לאתר מקומות הולמים להקמת תחנות מיסיון.
הראשון שביניהם, בין 19 במאי ל-31 ביולי, הגיע לתחנת המיסיון בקורומן (Kuruman) שבצפון מושבת הכף.
במסע השני הגיע לאזור זרוסט (Zeerust), כ-240 ק"מ צפונה-מערבה ליוהנסבורג.
ב-1843, לאחר מספר מסעות נוספים בדרום אפריקה, אכן סייע להקים תחנת מיסיון במבוצה (mabotsa) שליד זרוסט.
באותו מקום, ב-16 בפברואר 1844, ליווינגסטון הותקף על ידי אריה, שמחץ את זרועו בטרם חשו לעזרתו מספר אנשים והרגוהו.
הזרוע, אם כי כללית החלימה, נותרה מוגבלת חלקית בתנועתה למשך שארית חייו.
בשנת 1845, ליווינגסטון נאלץ לעזוב את תחנת המיסיון במבוצה, הן בשל חילוקי דעות עם שותפו לשליחות, שהשניים לא הצליחו ליישב, הן כיוון שהמקומיים לא נטו להתלהב מן הבשורה הנוצרית.
תחילה עקר לצ'ונואנה (Chonuane, כיום בדרום אפריקה, סמוך לגבול עם בוצואנה) ולאחר ששהה כשנה במקום, עקר למיסיון קולובנג (Kolobeng), מעט מצידו השני של הגבול של ימינו.
לאחר כשנתיים של שכנוע סבלני, ליווינגסטון הצליח לנצר את המנהיג המקומי, ככל הנראה ההצלחה היחידה שלו כמיסיונר, רק כדי לגלות כי הוא חזר בו תוך כמה חודשים.
בעת ששהה בקולובנג, ליווינגסטון יצא למספר מסעות בדרומה של יבשת אפריקה, הן כדי לאתר מקומות פוטנציאליים לתחנות מיסיון נוספות, הן כדי לשפר את ידיעותיו בשפות המקומיות.
כך למשל, ב-1849, ליווינגסטון, ועמו החוקר ויליאם קוטון אוזוול (Oswell), חצו יחדיו את מדבר קלהארי, והגיעו לאגם נגאמי (Ngami) שבצפונה של בוצואנה.
בשלב זה, החלו מסעותיו של ליווינסטון להפוך למסעי תגליות, דבר שקיבל הכרה מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית.
ליווינסטון, אשר שמע על קיומו של נהר הזמבזי, החליט לבדוק את האפשרות לנצל את נתיב המים כדי לחדור לפנימה של היבשת, ואכן, השניים הגיעו אל הנהר באוגוסט 1851. ב-1852, לאחר ששלח את משפחתו לבריטניה, תר שוב את סביבות הנהר.
ב-11 בנובמבר 1853, בלוויית 27 לוחמים מקומיים אשר הקצה לו ראש השבט המקומי, ליווינגסטון פנה מליניינטי (Linyanti) שבצפון בוצואנה של ימינו, מערבה, ובתום מסע מפרך, בו כמעט איבד את חייו בשל קדחת, הגיע ב-31 במאי 1854 ללואנדה שעל חוף האוקיינוס האטלנטי.
ליווינגסטון, שהבין כי מסלול כה מפרך לא יהיה שימושי לחדירה אל פנים היבשת, פנה חזרה, ולאחר מנוחה, ב-20 בספטמבר החל לעשות דרכו לליניינטי, אליה הגיע ב-11 בספטמבר 1855. ב-3 בנובמבר, בעזרת 114 לוחמים שאותו ראש שבט הקצה לו זו הפעם, פנה מזרחה.
ב-16 בנובמבר 1855, במהלך מסעו זה, דייוויד ליווינגסטון היה האירופי הראשון שראה את מפלי ויקטוריה, שם שהוא עצמו טבע, לכבודה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת באותה העת.
ב-20 במאי 1856, בסופו של אותו מסע, ליווינגסטון הגיע לקלימאנה (Quelimane) שבמוזמביק, על חוף האוקיינוס ההודי, ואגב כך, מיפה את רוב מהלכו של נהר הזמבזי.
כך, ליווינגסטון הפך לאירופאי הראשון שחצה את אפריקה לרוחבה בקו רוחב זה.
ביטוי חשוב להערכה להישגיו הייתה מדליית הפטרון היוקרתית, אליה נלווה מענק כספי, מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית, אשר הוענקה לו ב-1855. מצד שני, החברה המיסיונרית הלונדונית שלחה לליווינגסטון מכתב ובו הסתייגות מכך שהקשר בין מסעותיו להפצת הבשורה הנוצרית הולך ומתרחק.
ליוונגסטון חזר לבריטניה ב-9 בדצמבר 1856, וזכה לפרסום ולהוקרה, ובין השאר, נבחר לחברה המלכותית.
ב-1857 הוציא ספר, אשר נמכר בכ-70,000 עותקים, "מסעות בשליחות מיסיונרית ומחקרים בדרום אפריקה" (Missionary Travels and Researches in South Africa) ובו תיאור קורותיו באפריקה ושל העמים החיים בה.
כל אלה הביאוהו לרווחה כלכלית.
כיוון שליווינגסטון זכה כאמור לגב ציבורי רחב, אשר איפשר לו לתכנן מסעות נוספים, אך לכתף קרה מצד החברה המיסיונרית, הוא התפטר באותה שנה מן החברה.
במקביל, במאי של אותה שנה, מונה על ידי הממשלה הבריטית לתפקיד קונסול אשר התחום הגאוגרפי עליו הופקד היה דינמי, בשטחים שממערב למוזמביק.
בפברואר 1858 הוגדר התחום מחדש: החוף המזרחי והשטחים הפנימיים העצמאיים (כלומר, שאינם בשליטה של מעצמה אירופית) באפריקה.
פרט לאותו מינוי, ליווינגסטון זכה למימון ממשלתי של 5,000 פאונד (אשר ערכם דאז היה פי 85 בערך מזה של ימינו), על מנת שייצא שוב לאפריקה ויחקור את אפשרויות הסחר שפותח נהר הזמבזי, ולמימון זה נוספו כספים תרומת הציבור.
ליווינגסטון העדיף תחילה לצאת שוב לבדו ולקבל סיוע מן המקומיים, אלא שהממשלה הבריטית, בעלת המאה, הכתיבה ליווי של ששה קצינים בעלי תחומי התמחות שונים.
כללית, ליווינגסטון לא הצטיין בתפקידו כמוביל של משלחות חקר, דבר שהוביל לחלק נכבד מן הקשיים והתלאות שיתוארו להלן.
ב-10 במרץ 1858, המשלחת בראשות ליווינגסטון יצאה מבריטניה, מצוידת בספינת קיטור מפורקת, לשייט נהרות, שחלקיה ניתנים לנשיאה.
לאחר עצירה בפריטאון, בה הצטרפו 12 אנשי צוות אפריקנים לאיוש ספינת הקיטור לכשתורכב, המשלחת הגיעה ב-14 במאי לזמבזי.
אוניית האם, עמה הפליגה המשלחת מבריטניה, נשאה את המשלחת במעלה הנהר עד לאי שנמצא כ-64 ק"מ מן השפך, שם תנאי הנהר לא איפשרו התקדמות נוספת.
מכאן ואילך, המשלחת התקדמה בעזרת ספינת הקיטור לשייט נהרות, ובעת הצורך, זו נגררה על ידי אנשי המשלחת.
קושי אפשרי אחר, מצב מלחמה ששרר באותו אזור ובאותה העת, לא בא לידי ביטוי, כיוון ששני הצדדים נמנעו מלפגוע במשלחת.
ב-1859 היה ליווינגסטון לאירופאי הראשון שהגיע לאגם ניאסה.
ב-1862, ליווינגסטון קיבל ממשרד המושבות ספינת נהרות על מנת שתחליף את זו הקודמת, ועימה הגיעה לאפריקה משלחת מיסיונרית ובה גם אשתו מרי, אשר נפטרה ממלריה זמן קצר לאחר שהגיעה.
בעזרת ספינת הנהרות שהתקבלה, ליווינגסטון חקר את נהר הרובומה (Ruvuma), שמהווה כיום את הגבול בין טנזניה למוזמביק.
בינואר 1863 יצא ליווינגסטון לשיט על נהר השייר (Shire), המחבר את אגם ניאסה והזמבזי.
בינואר 1866, ליווינגסטון חזר לאפריקה, זו הפעם לזנזיבר, ומטרת נסיעתו הייתה גילוי מקורות הנילוס.
המשלחת שהרכיב החלה את מסעה בשפכו של נהר הרובומה, בעוד חבריה עורקים בהדרגה, וחלק מן האספקה נגנב, כולל כל התרופות.
ב-6 באוגוסט, ליווינגסטון הגיע לאגם ניאסה.
משם עשה דרכו על פני ביצות, בעוד בריאותו מדרדרת, לכיוון אגם טנגנייקה.
בו בזמן, ליווינגסטון שיגר בקשה לזנזיבר כי תשוגר למשלחת אספקה נוספת, אשר תאוחסן עבורה באוג'יג'י.
ב-8 בנובמבר 1867, ליווינגסטון הגיע לאגם מוורו (Mweru, בימינו על הגבול בין זמביה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), והמשיך דרומה, כדי להיות האירופאי הראשון המגיע לאגם בנגוואולו (Bangweulu) שבזמביה.
באותם שלבים של המסע, על אף התנגדותו הנמרצת לסחר עבדים, נאלץ להיעזר לעיתים בסוחרי עבדים עקב הבעיות הרפואיות מהן סבל - כיבים ברגלו, כולרה ודלקת ריאות.
בד בבד תיעד ביומנו את הזוועות שסוחרי העבדים גרמו למקומיים.
ליווינגסטון הגיע לנהר הלואלבה וחשב תחילה כי הוא מהווה מקור של הנילוס, אלא שלבסוף השתכנע כי נהר זה מתחבר עם נהר הקונגו.
במרץ 1869, בהגיעו לאוג'יג'י, גילה כי האספקה שנשלחה אליו נגנבה.
בהמשך מסעו נקלע לקשיים חמורים: מצב בריאותו המשיך להיות רעוע, בהיעדר אספקה היה תלוי במקומיים באשר לאספקת מזון, ולכך הוסיפו קשיי מזג האוויר, כמו גם זעזוע נפשי ממראה זוועות סחר העבדים.
לבסוף חזר ליווינסטון לאוג'יג'י, אליה הגיע ב-23 באוקטובר 1871. את מקורות הנילוס לא גילה, אך העשיר עד מאד את הידע הגאוגרפי אודות אפריקה שמדרום לקו המשווה.
בעת מסעותיו לגילוי מקורות הנילוס אבד לכמה שנים הקשר של ליווינגסטון, אז כבר דמות מפורסמת, עם העולם, והעיתונאי האמריקני הנרי מורטון סטנלי יצא לאפריקה לחפשו.
ב-10 בנובמבר, הוא מצא את ליווינגסטון באוג'יג'י, ועל פי המסופר, בהיפגשם פנה אליו באלה המילים: "ד"ר ליווינגסטון, אני מניח" (Dr.
הסגנון, המתאים יותר למועדון חברים של האליטה הבריטית, מאשר לליבה של אפריקה, יחד עם ההומור הדק, בשל העובדה שמדובר היה באירופאי ובאמריקני היחידים ברדיוס של מאות רבות של ק"מ, הכניסו משפט זה (בין אם אכן נאמר, בין אם לאו) להיסטוריה.
על כל פנים, למרות הפצרתו של סטנלי, ולמרות בריאותו הרעועה, ליווינגסטון סירב לעזוב את אפריקה.
לפיכך, סטנלי הצטרף למשך זמן מה לליווינגסטון, והשניים סיירו יחדיו באזור אגם טנגנייקה, דבר שביסס את ההבנה שאין קשר בין האגם לנילוס.
לאחר הפרידה מסטנלי, ליווינגסטון, על אף בריאותו הלקויה, המשיך לסייר באזור אגן הלואלבה, תוך המשך חיפושיו אחרי מקורות הנילוס.
בתוך כך, ב-1873, הוא נפטר בזמביה ממחלת המלריה שהייתה מלווה בדימום פנימי כתוצאה ממחלת הדיזנטריה.
גופתו נשלחה, במסע אשר ארך חודשים רבים, אל בריטניה, ושם נקברה בטקס רב רושם בכנסיית וסטמינסטר, שבה קוברת האומה הבריטית את גדוליה.
יש האומרים כי לבו טמון בקופסת מתכת מתחת לעץ באזור העיירה אילאלה בזמביה, שם מת, וכנסייה בזנזיבר מתגאה בכך שלבו של ליווינגסטון טמון בה.
ב-9 בינואר 1845, דייוויד ליוונגסטון נישא למרי, בתו של רוברט מופאט (Moffat), מיסיונר אשר ליווינגסטון נלווה אליו בחלק ממסעותיו באותה תקופה, וכך נוצרה ההיכרות הראשונית.
הקשר בין בני הזוג התחזק לאחר שליווינגסטון נסע לקורומן כדי להחלים מהפציעה שנגרמה לו בעת שהותקף על ידי אריה (ר' למעלה), ומרי סייעה לטיפול בו.
לזוג נולדו ששה ילדים, שלושה בנים ושלוש בנות, מהן אחת, אליזבת', שמתה בינקותה.
מרי מתה ממלריה ב-27 באפריל 1862, בהיותה בת 41, והילדים, שעוד ב-1852 נשלחו כאמור לבריטניה, הועברו לטיפול קרובי משפחה.
שלושת בניו מתו בגיל צעיר יחסית.
רוברט, שנולד ב-1846, התנדב לצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית ומת בגיל 18 במחנה שבויים של הקונפדרציה.
תומאס, אשר נולד ב-1849, מת בגיל 27 במצרים מבילהרציה, מחלה בה לקה בילדותו באפריקה.
הבן השלישי, ויליאם אוזוול (על שם שותפו של ליווינגסטון למסע במדבר קלהארי, ר' למעלה), אשר נולד ב-1851, מת בגיל 41 בטרינידד, בעת שהתמחה שם ברפואה.
להבדיל מרבים מן החוקרים האירופאים, אשר פעילותם באפריקה נחשבה כמבשרת הקולוניאליזם, ליווינגסטון, עקב האמפתיה שגילה ויציאתו חוצץ כנגד סחר העבדים, זכה להוקרתם של תושבי אפריקה.
לזכרו של ליווינגסטון הוקמה עיר בשם ליווינגסטון בדרומה של זמביה.
ליווינגסטון מונצח בנוסף בשם המוזיאון שהוקם בעיר בשנת 1950 וכן בפסליו הרבים שהוקמו בעיר באתרים שונים.
על שמו קרוי גם אחד מתת-המינים של איילנד מצוי החי בזמביה.
העיר השנייה בגודלה במלאווי, בלנטייר, קרויה על שם מקום הולדתו של ליווינגסטון.
כאמור, פגישתו עם הנרי מורטון סטנלי הולידה את הציטוט המפורסם "ד"ר ליווינגסטון, אני מניח".
סר דייוויד לין היה במאי ומפיק קולנוע בריטי.
נודע בעיקר בזכות סרטיו רחבי היריעה כ"הגשר על הנהר קוואי", "לורנס איש ערב" ו"ד"ר ז'יוואגו".
דייוויד לין נולד בשטחה המוניציפלי של העיר לונדון, להורים שהשתייכו לאגודת הידידים.
לתעשיית הקולנוע נכנס לין מהתחתית.
החל מעבודה זוטרה כעוזר במה ומשם המשיך כעורך סרטוני החדשות, עד אשר הגיע לעריכת סרטי קולנוע (1930).
הוא ערך 25 סרטים בטרם ביים את סרטו הראשון, "בו אנו משרתים" (In Which We Serve), ביחד עם נואל קאוורד.
היה זה סרט מלחמתי על מלחמת העולם השנייה שקיבל מועמדות לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
שנתיים אחר כך ביים סאגה קולנועית בשם "הגזע המאושר" שהתבססה על מחזה של נואל קאוורד, וכמו סרטו הראשון, גם סרט זה עסק במלחמת העולם השנייה.
בהמשך ביים עוד שני סרטים על פי מחזות של נואל קאוורד, וכמו כן שני סרטים על פי ספריו של צ'ארלס דיקנס, "תקוות גדולות" ו" אוליבר טוויסט", אשר זכו להצלחה רבה.
על סרטו הרביעי "פגישה מקרית" ("Brief Encounter") משנת 1945, קיבל מועמדות ראשונה, מתוך שבע, לפרס האוסקר על בימוי.
בשנת 1955 ביים את הדרמה הרומנטית "חופשה בוונציה" בכיכובה של קתרין הפבורן, שצולם כולו בוונציה.
הסרט, שזכה להצלחה קופתית רבה, הביא את לין לביים סרטים שוברי קופות ורבי תקציב.
כששלושת הסרטים שביים מאז, "הגשר על הנהר קוואי", "לורנס איש ערב" ו"ד"ר ז'יוואגו" זיכו אותו בשני פרסי אוסקר ושלל פרסים אחרים, וכמו כן זכו להצלחה חובקת עולם.
לאחר מכן ביים את הדרמה בתו של ריאן, שעסקה במלחמת העולם הראשונה ומאז לא ביים אף סרט קולנוע במשך 14 שנים, עד שב-1984 יצא לאקרנים שירת הברבור שלו, "המעבר להודו", על פי ספרו של א.מ.
פורסטר, במין ניסיון לשחזר את ימיו הגדולים בסוף שנות החמישים וראשית שנות השישים.
הביקורות התלהבו, והסרט גרף 11 מועמדויות לאוסקר, אולם לא זכה בקטגוריות החשובות.
באותה שנה קיבל את תואר האבירות ממלכת בריטניה.
הוא החל לעבוד על עיבוד קולנועי לספרו של ג'וזף קונרד, "נוסטרומו", אולם מחלת הסרטן הכריעה אותו והוא נפטר בגיל 83. "נוסטרומו" הפכה לבסוף למיני סדרה של ה-BBC.
דייוויד ליין היה מנהיג וסופר נאו נאצי, שפעל בארצות הברית של אמריקה בעיקר בשנות השבעים והשמונים.
הוא דורג על ידי הליגה נגד השמצה כמנהיג הפוליטי המסוכן ביותר ליהודים ולקבוצות מיעוט אחרות.
ליין התפרסם בזכות משפט שחיבר בשם 14 מילים - "עלינו להבטיח את קיום הגזע שלנו ואת עתידם של הילדים הלבנים".
משפט זה הוא עיבוד של פיסקה מתוך מיין קאמפף והוא הפך לסיסמתם של נאו-נאצים וחברי תנועות גזעניות ברחבי העולם.
ליין גם נודע כמייסד דת הוואטוניזם, המשלבת בין מיסטיקה מההיסטוריה הגרמאנית לבין רעיונות גזעניים ונאציים.
ליין נולד במדינת איווה לזוג אלכוהוליסטים.
בגיל שנתיים נלקח מהוריו לבית יתומים ובגיל 5 בהיותו בבית יתומים אומץ בידי משפחתו של כומר לותרני אדוק.
באוטוביוגרפיה שלו הוא כתב שילדותו עברה עליו בתפילות ובתשבחות לישו ובניסיונות להתחמק משיניו החדות של כלב המשפחה.
בשל עבודתו של אביו המאמץ, נדדה משפחתו של ליין בין ערים ומדינות שונות בארצות הברית ובתוכן אילינוי, קולורדו וטקסס.
משפחתו המאמצת של ליין אימצה ילדה נוספת שהשלימה את לימודיה במערכת החינוך של הכנסייה הלותרנית, ולאחר לימודיה במכללה נוצרית התחתנה עם שחור.
ליין למד בתיכון בעיירה אורורה שבמדינת קולורדו, שם לדבריו היה תלמיד מצטיין, אך הירבה להסתכסך עם המורים בגלל דעותיו הפוליטיות הלא שגרתיות.
לאחר לימודיו בתיכון מצא ליין עבודה בחברת חשמל מקומית ובגיל 21 נישא לאשתו הראשונה, מרי לו.
נישואים אלו לא החזיקו מעמד למעלה ממספר חודשים.
לטענתו של ליין, הוא חקר את ההיסטוריה ואת הפוליטיקה של העולם עד שב-1978 הגיע למסקנה שארצות אירופה ואמריקה הצפונית נשלטות על ידי הציונות שמטרתה המרכזית היא השמדתו של הגזע הלבן.
על פי הליגה נגד השמצה, כבר ב-1979 הנהיג דייוויד ליין את סניף דנוור של הקו קלוקס קלאן, כך שסביר להניח שפעילותו הגזענית החלה עוד לפני שסיים את "מחקריו" ב-1978.
בשנת 1983 היה ליין בין תשעת מייסדיו של ארגון טרור ניאו נאצי בשם "המסדר".
מטרתו של הארגון הייתה יצירת צבא גרילה לצורך השתלטות על שטחים בארצות הברית, בהם תוקם מדינה ארית טהורה.
ארגון המסדר נמצא אחראי לשוד מזוין של מיליוני דולרים, לחטיפות, לרצח של לפחות שני בני אדם ובארגון מחנות אימונים בהם תורגלו שיטות לוחמת קומנדו וביצוע התנקשויות.
במהלך פעילותו בארגון המסדר טבע ליין את משפט 14 מילים וגם פרסם רשימה של שמונים ושמונה כללים שמתארים הבנתו את "חוקי הטבע" שעל פיהם, לטענתו, מתנהלת ההיסטוריה של המין האנושי.
לדוגמה אחד משמונים ושמונת הכללים הוא "הבלתי אלימים והלא חמושים ישועבדו".
בנובמבר 1985 נלכד ליין על ידי השלטונות הפדרליים בחשד למעורבות ברצח שדר הרדיו היהודי האמריקאי, אלן ברג.
ליין הורשע ונשפט לרצות 190 שנים בכלא על מספר עבירות.
בעת כליאתו הפך ליין לאידאולוג המרכזי של הגזענות האמריקאית.
הוא ייסד את דת הוואטוניזם, כתב מספר ספרים וניהל תכתובות ארוכות עם מנהיגים גזעניים שונים.
שתי יצירותיו המרכזיות, משפט 14 מילים ו-"88 העקרונות", הפכו למוטו של התנועות הגזעניות ברחבי העולם המערבי כאשר הן מסומלות על ידי צמד המספרים 88/14.
ליין מת בכלא האמריקאי ב-28 במאי 2007.
דייוויד ליפטון היה מהנדס ואיש מחשבים אמריקאי, אשר חקר את פרשת רצח קנדי והיה בעל תאוריית קונספירציה ייחודית.
דייוויד ליפטון נולד בניו יורק בשנת 1939. בוגר אוניברסיטת קורנל בפיזיקה הנדסית.
עבד כמהנדס מחשבים בחברת North American Aviation בלוס אנג'לס והשתתף בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח.
עזב את החברה בשנת 1966.
בשנת 1964 עם פרסום דו"ח ועדת וורן על רצח קנדי, החל ליפטון לגלות עניין בנושא חקירת הרצח.
מאז ואילך במשך למעלה מארבעה עשורים הפך נושא רצח קנדי לעניין העיקרי בחייו של ליפטון.
בשנת 1966 עבר ליפטון להתגורר בסן פרנסיסקו, בה הועסק בכתב העת "רמפרטס מגזין" (Ramparts Magazine).
כתב העת יצא לאור בין השנים 1962 ל-1975 וביטא את השקפות תנועת השמאל החדש האמריקאי.
על הכותבים בכתב העת נמנה נועם חומסקי.
ליפטון ריכז במערכת כתב העת את נושא רצח קנדי.
בשנת 1967 פרסם ליפטון בכתב העת כתבת שער הנושאת את הכותרת "פרשת שלושת המתנקשים", בה הביע את הדעה כי יותר ממתנקש אחד פעלו ברצח קנדי.
הכתבה התבססה על ניתוח הממצאים הרפואיים ובין היתר על חוות דעתו של פיזיקאי מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ה-UCLA, כי רתיעת ראשו של הנשיא לאחור בעת שנפגע, הנראית בסרטו של אברהם זפרודר, הייתה בלתי אפשרית אם הנשיא היה נורה מאחור.
ליפטון יצר קשרים עם ווסלי ליבלר, פרופסור למשפטים באוניברסיטת קליפורניה, שנמנה עם האנשים עליהם הוטלו תפקידי חקירה מטעם ועדת וורן.
ליפטון העלה את הסברה שרופאי בית חסדא שיקרו, בעוד שליבלר הגן על עמדתם ומסקנותיהם.
ליפטון העלה את התגלית בפני ליבלר, שנדהם ומיהר לכתוב עליה ב-23 באוקטובר 1966 מזכר לשופט ארל וורן, ליתר חברי ועדת וורן, לתובע הכללי ואחיו של הנשיא רוברט קנדי ולנשיא לינדון ג'ונסון ובו קרא לפתוח מחדש בחקירה בעניין זה, אך דבר לא נעשה.
ליפטון המשיך במשך 14 שנים לשקוד על התאוריה שלו, עד אשר בשנת 1980 הוציא לאור את ספרו "הראיה הטובה ביותר" (Best evidence), בו פירט את התאוריה שלו, בהסתמך על עדויות, ממצאים רפואיים וסרטו של זפרודר בהרחבה בספרו רחב היריעה בן 920 עמודים.
דייוויד ליפטון קרא לספרו "הראיה הטובה ביותר", משום שלדבריו, גופתו של הנשיא הנרצח, במצב בו הייתה בעת הנתיחה הרשמית ב"בית חסדא" על כל הסימנים שניכרו עליה, בעת הנתיחה הרשמית, היא הראיה המוחשית הטובה ביותר לצורך פענוח תעלומת הרצח, שהייתה זמינה בידי החוקרים.
ליפטון העלה תאוריית קונספירציה לפיה נחטפה גופתו של קנדי ועברה בחשאי, במקום סתר, טיפול ניתוחי, שקדם לניתוח הרשמי שלאחר המוות, שבוצע לאחר מכן בבית החולים של הצי בית חסדא וזאת במטרה להעלים את הראיות כי הנשיא נורה מלפנים ולא מגבו.
הספר היה לרב מכר בארצות הברית ועמד במשך שלושה חודשים בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בספרו אומר ליפטון כי קבוצה של קושרים שזהותם לא ידועה תכננה וביצעה את הרצח וטשטשה את הראיות הנוגעות לנסיבותיו.
לדבריו הקושרים ביצעו שינויים בגופה כדי שייראה כאילו הנשיא נורה מאחור.
כאשר הנשיא הוחש לחדר המיון בבית החולים פארקלנד בדאלאס, מצאו רופאי בית החולים חור זעיר בצווארו של הנשיא והאמינו כי החור הוא פתח כניסת קליע.
כן העידו הרופאים כי חור גדול, שנראה כחור יציאת קליע, נמצא על ידם בצידה האחורי של גולגולתו.
כדי להבטיח את הצלחת מזימתם היה על הקושרים לשנות את טבעם של הפצעים על מנת שייראה כי על הגופה היו רק חורי כניסה מאחור.
אשר על כן הביאו הקושרים לידי ביצוע מזימה שליפטון כינה אותה "תחפושת והטעיה" (disguise and deception).
ליפטון הסיק כי הגופה הוצאה, בעת הטיסה, מארון הברונזה שהועמס על המטוס הנשיאותי אייר פורס 1, בו טסו הנשיא החדש שזה עתה הושבע לינדון ג'ונסון ובני פמלייתו מדאלאס לוושינגטון הבירה.
בעוד מצלמות הטלוויזיה התמקדו בהעברת ארון הברונזה מן המטוס אל האמבולנס, שנשא אותו לבית החולים בית חסדא, הקדים את האמבולנס מסוק אליו הועברה הגופה בחשאי, והביא את הגופה בסתר, פרק זמן ניכר לפני הגעת האמבולנס לבית החולים.
באותו פרק זמן בוצעו בבית החולים פעולות כירורגיות בגופה, כדי לשוות לה מראה של פגיעה מאחור.
הקושרים הוציאו את המוח מן הגולגולת ושיפצו את הגולגולת כדי להראות פתח כניסה מסיבי של קליע מאחורי הראש.
כתוצעה מפעולה ניתוחית זו, כאשר בוצעה לאחר מכן הנתיחה הרשמית, גילו הפתולוגים, על הגופה שני חורי כניסה של קליעים מאחור.
שני חורים אשר 13 האנשים, רופאים ואחיות שטיפלו בנשיא בבית החולים פארלנד בדאלאס לא הבחינו בהם.
ליפטון מצטט את הדו"ח של סוכני הבולשת הפדרלית שנוכחו בנתיחה הרשמית סיברט ואו'ניל כי "ניתוח של אזור הראש" בוצע בגופה קודם לתחילת הנתיחה הרשמית.
מעבר למסקנתו בדבר ניתוח שבוצע בסתר בראשו של הנשיא, שקדם לנתיחה הרשמית, הגדיל ליפטן לעשות ויצר תאוריה שלמה על מזימת ההתנקשות בנשיא בשלמותה.
לדבריו המזימה תוכננה, בוצעה ונסיבותיה טושטשו על ידי הזרוע המבצעת (The Executive Branch) של הממשל הפדרלי.
תאוריה שלמה זו מבסס ליפטון על תעוד רב ויורד לפרטי פרטים.
לדבריו לי הארווי אוסוואלד היה קרבן לקושרים שלא זו בלבד הניחו את הרובה שבבעלותו בקומה השישית של בית הספרים בדאלאס, אלא גם הניחו שני חלקי קליעים שתאמו את רבוהו במכונית הנשיא.
כמו כן הם אלה שהניחו את הקליע השלם, שנמצא על גבי האלונקה שעליה הובל הנשיא בבית החולים פארקלנד, הנושא סימני ירי התואמים את רובהו של אסוואלד (קליע המכונה בפי כל חוקרי רצח קנדי כ"קליע 399", בעוד שהקליעים שנורו בפועל לכיוון הנשיא, ופגעו בו, היו קליעים מרובה אחר שנורו מלפנים.
בייחסו את מזימת הרצח ואת ביצועה לזרוע המבצעת של הממשל הפדרלי, התכוון ליפטון ראשית לכל לשירות החשאי שלאנשיו הייתה שליטה על גופתו של הנשיא במטוס הנשיאותי, אך רמז גם למעורבות של זרועות וגופים אחרים של הממשל.
התאוריה של ליפטון הייתה נועזת, יוצאת דופן ודמיונית וקמו עליה חולקים בעיתונות ובקרב חוקרי רצח קנדי האחרים, בין כאלה שתמכו בתאוריית היורה הבודד ובין כאלה שהאמינו בקשר.
החולקים העיקריים על תאוריית ליפטון הם:
טיים מגזין פרסם כתבה ארוכה ב-19 בינואר 1981 תחת הכותרת "מעתה, מחלוקת על שני ארונות מתים" (Now, a "Two-Caskt" Argument).
הטיים מכנה את התאורי "אווילית" (preposterous).
הוא מפריך אחת לאחת את כל טענות העובדה שליפטון מתבסס עליהן ומעורר את השאלות הבאות ביחס לתאוריה שעליהן לדברי הטיים אין לליפטון מענה:
מדוע ירצה מישהו בממשל להרוג את קנדי ?
אם אוסוולד חף מפשע, מדוע ירה בשוטר בעת שבבירור היה במנוסה ברחובות דאלאס זמן קצר לאחר רצח הנשיא ?
מה פשר אמירתו של וסלי ליבלר, איש צוות ועדת וורן שעמו התייעץ ליפטון בעת עריכת מחקרו, לליפטון (שליפטון עצמו מצטטה בספרו): "אינני חושב שמישהו לעולם יאמין במה שאתה אומר" ?
הטיים מסכם את מאמרו במילים: "למעשה תמיד יהיו אנשים שיהו מוכנים להאמין לכל דבר בעניין רצח קנדי.
התאוריה דמוית הרומן של ליפטון, שהיא גם מחרידה וגם מקסימה כסיפור מתח, אך בלתי אפשרית במציאות".
ג'רלד פוזנר, חוקר רצח קנדי, התומך העיקרי בתאוריית היורה הבודד ובממצאי ועדת וורן, סותר בספרו "תיק סגור" (Case Closed) משנת 1993 את כל הספקולציות וגרסאות הקשר ביחס לרצח הנשיא.
את ספרו הוא מכנה "תיק סגור" הואיל והוא מבטא בו את ההשקפה שממצאי דו"ח וורן לא נסתרו על ידי ראיות חדשות וכי כל גרסאות הספקולציה למיניהן אינן אלא בגדר של היסטריה המונית, וכי התיק למעשה סגור.
לדבריו ההתעסקות ברצח לא חדלה לרגע מן הרגע בו נורו היריות בדילי פלאזה ואף עשרות שנים לאחר מכן.
המתעסקים באופן אובססיבי ברצח (ומעלים תאוריות מוזרות בנוגע אליו) מכונים על ידו בכינוי "Buffs" ("משוגעים לדבר", כדוגמת הביטוי "מכורים" בשיח הישראלי), והם מהווים זרם מוכר בדומה לשאר המטורפים לדבר אחד המקובלים בתרבות האמריקנית.
גם להם ועידות ואסיפות, עיתונים וירחונים משלהם.
בספרו מפריך פוזנר אחת לאחת את הגרסאות השונות, ובהן במיוחד את גרסתו של ליפטון, אותה הוא רואה כדמיונית במיוחד.
פוזנר מתמצת את ספרו של ליפטון כך:
"אחת מתאוריות הקונספירציה יוצאות הדופן, הבנויה על הונאה רבת פרטים, הסחה באמצעות אמבולנס וחילופי גופה מתוחכמים".
קורץ חוקר רצח קנדי, מתומכי תאוריית הקשר, מפריך בספרו "הפשע של המאה העשרים" (Crime of the Century) את התאוריה של ליפטון במספר נימוקים:
לדברי קורץ עולה מן העדויות כי לא כל הרופאים שטיפלו בנשיא בבית החולים פארקלנד הבחינו בפתח כניסה גדול מאחורי ראשו של הנשיא.
לדבריו מתעלם ליפטון מן העדויות האומרות כי כל זמן הטיפול בנשיא הוא היה שרוע על גבו הטיפול בנשיא בחדר המיון של בית החולים פארקלנד היה הנשיא שרוע על גבו והרופאים לא ראו כלל את גבו ואת אחורי ראשו.
במשך עשרים הדקות בהן עמלו רופאי פארקלנד על הצלת חיי הנשיא הם לא טיפלו כלל בפצעי ראשו.
טענה מכרעת - אמונתו של ליפטון כי הקושרים יכולים היו לערוך שינויים בפצעים, או לגרום לפצעים נוספים בגופה, שש שעות לאחר ההתנקשות אינה מבוססת.
הוא מתעלם מכלל בסיסי ידוע בפתולוגיה, לפיו יש הבחנה ברורה בין פצעים שנגרמו לגופת אדם מת, לבין פצעים שנגרמו לגופו של אדם חי.
לו היו הקושרים משפצים את גולגולתו של הנשיא ויוצרים שני פתחי כניסה בגופה, היו הפתולוגים בבית חסדא מגלים זאת מיד.
בזמן הנתיחה בבית החולים בית חסדא הייתה גופתו של הנשיא כבר בשלב מתקדם של צפידת מוות (rigor mortis).
בשלב זה כל שינוי שנעשה בגופה היה מתגלה ככזה על ידי הפתולוגים.
לאחר פרסום הספר המשיך נושא רצח קנדי להעסיק את ליפטון.
בשנת 1990 הוא הוציא קלטת וידאו שהורכבה מן הראיונות המקוריים שערך עם העדים השונים שראיין בעת כתיבת ספרו, אשר הוקלטו על ידו.
הוצאת הקלטת התאפשרה כאשר הווידאו הביתי הפך לנחלת הכלל, אפשרות שלא הייתה קיימת בעת צאת הספר לאור.
הקלטת הפכה לרב מכר בארצות הברית ונמכרה ב-50,000 עותקים.
כיום מתגורר דייוויד ליפטון בלוס אנג'לס ושוקד על עריכת מחקר מקיף אודות לי הארווי אוסוואלד.
דייוויד מורס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, מועמד פרס אמי וזוכה פרס אובי.
מורס נולד בהמילטון, מסצ'וסטס לג'קלין וצ'ארלס מורס, ולו שלוש אחיות.
את תפקידיו כשחקן החל מורס בתחילת שנות ה-70 בתיאטרון הרפרטואר בבוסטון, והיה ידוע בקרב קהילת תיאטרון ניו יורק בתחילת שנות ה-80, לפני שעבר לתפקידים בטלוויזיה ובקולנוע.
מורס השתתף בשני סרטים עצמאיים שכתב וביים שון פן - "The Indian Runner" משנת 1991 ו"שומר הדרך" משנת 1995.
מורס שיחק בשלושה סרטים המבוססים על ספריו של סטיבן קינג - "לנגולירס" (1995), "גרין מייל" (1999) ו"לבבות באטלנטיס" (2001), ובשניים מסרטיו של ריצ'רד דונר - "מהלכים פנימיים" (1980) ו-"16 רחובות" (2006, לצד ברוס ויליס).
בשנת 2002 החל לשחק בסדרת הפשע "פריצה" בתפקיד הראשי כמייק אולשנסקי, שוטר לשעבר שהודח עקב פרשת שחיתות.
מורס הופיע בתפקידי אורח בסדרות רצח מאדום לשחור, הפרקליטים, האוס (תפקיד שזיכה אותו במועמדות לפרס אמי בשנת 2007), וממשיך להשתתף בהצגות תיאטרון.
בשנת 2006 השתתף בסרט טלוויזיה-איחוד לסדרה "מקום אחר".
ב-16 במרץ 2008 יצאה מיני סדרה ביוגרפית המבוססת על חייו של ג'ון אדמס, נשיאה השני של ארצות הברית.
מורס מגלם את ג'ורג' וושינגטון לצד שחקנים כפול ג'יאמטי, לורה ליני וטום וילקינסון.
בשנת 2009 שיחק בסרט הטלוויזיה "אמפייר סטייט" לצד קת'לין קווינלן.
באותה שנה קיבל מורס פרס מטעם פסטיבל הקולנוע העצמאי גות'אם ואיגוד מבקרי הקולנוע בוושינגטון די סי, אותו חלק במשותף עם אנסמבל שחקנים על משחקם ב"מטען הכאב" כמו כן, שיחק בדרמה של רודריגו גרסיה "אמהות וילדים" בכיכובה של נעמי ווטס.
בשנת 2011 זכה מורס בפרס השחקן מטעם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי קרלובי וארי על משחקו בסרט "משתף פעולה".
באותה שנה שיחק בסרט הפשע "מרדף עצבני" לצד ניקולס קייג' ואמבר הרד.
בשנת 2012 שיחק בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
בשנת 2013 כיכב בדרמת הפשע "מק'ניק", בו גילם את יוג'ין מק'ניק.
בשנת 2015 שיחק בסרט האימה "הילד" לצד מייק ווגל.
בשנת 2018 שיחק כסוהר במיני-סדרת הטלוויזיה "הבריחה מדנמורה".
בשנת 2019 התארח בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הצמד" ב-HBO, בדמותו של מת'יו רוס.
בשנת 2020 השתתף במיני-סדרה של רשת שואוטיים "ציפור אלוהים שבשמים" שיצר והפיק אית'ן הוק, עיבוד לספרו של ג'יימס מקברייד.
בשנת 2023 ביצע הופעת אורח במיני-סדרה "הדבר האחרון שהוא אמר לי" של רשת אפל TV פלוס.
בשנת 2024, לוהק מורס לתפקיד בסדרה "היינו שקרנים" המבוססת על הרומן באותו שם וזו תופץ בשירות הסטרימינג אמזון פריים וידאו.
באותה שנה שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "קבריני" את דמותו של הארכיבישוף מייקל קוריגן (אנ').
משנת 1982, מורס נשוי לסוזן ווילר דאף ולהם שלושה ילדים.
דייוויד רייט מיליבנד הוא פוליטיקאי יהודי בריטי ממפלגת הלייבור, שכיהן כשר החוץ של בריטניה בממשלת גורדון בראון בשנים 2007–2010 וכשר חוץ בממשלת הצללים של המפלגה באופוזיציה ב-2010. כיום משמש מיליבנד כנשיא ה-IRC .
לפני מינויו לשר החוץ, כיהן מיליבנד כחבר פרלמנט מטעם סאות' שילדס משנת 2001. אביו הוא התאורטיקן המרקסיסט ראלף מיליבנד.
אחיו, אד מיליבנד, כיהן גם הוא בממשלת בריטניה, כשר האנרגיה ושינוי האקלים.
השניים היו האחים הראשונים שישבו באותה ממשלה מאז 1938.
מיליבנד נולד בלונדון, סיים תואר ראשון באוניברסיטת אוקספורד בפילוסופיה פוליטיקה וכלכלה, ותואר שני במדעי המדינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא החל את הקריירה שלו כמנתח מדיניות במכון למחקר של מדיניות ציבורית בבריטניה -(IPPR).
בגיל 29, התמנה לאחראי על המדיניות של טוני בלייר, כאשר מפלגת הלייבור ישבה באופוזיציה.
מיליבנד היה תורם עיקרי למצעה של המפלגה בבחירות הכלליות של שנת 1997, שהעלו את המפלגה לשלטון.
לאחר הבחירות, בלייר מינה אותו לראש היחידה למדיניות של ראש הממשלה והוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1997–2001. לאחר מכן נבחר לכהן כחבר פרלמנט מטעם סאות' שילדס מצפון מזרח אנגליה.
בשנים לאחר בחירתו, כיהן מיליבנד במספר תפקידי שר זוטר בממשלת בריטניה, בין היתר במחלקה לחינוך וכישורים, לאחריהם מונה לשר לאיכות הסביבה.
במהלך כהונתו בתפקיד זה, התגבש שינוי האקלים כנושא בעדיפות גבוהה לקובעי המדיניות בבריטניה.
עם מינויו של גורדון בראון לראשות הממשלה, מונה מיליבנד לתפקיד שר החוץ בגיל 41 - שר החוץ הצעיר ביותר של בריטניה מזה 30 שנה.
עם סיום כהונתה של ממשלת בראון, סיים מיליבנד את תפקידו כשר החוץ והפך להיות חבר פרלמנט באופוזיציה ושר החוץ בממשלת הצללים של מפלגת הלייבור.
בראיון עמו מיולי 2009, ציין מיליבנד כי הוא אתאיסט.
בספטמבר 2010, התמודדו האחים מיליבנד זה מול זה על ראשות מפלגת הלייבור.
בפריימריס להנהגת המפלגה הפסיד האח הבכור, דייוויד, לאחיו הצעיר, אד, את המשרה בקולות ספורים.
לאור תוצאות הבחירות לראשות הלייבור החליט דייוויד מיליבנד כי אינו יכול לשרת תחת אחיו בממשלת הצללים שלו והוא עוזב את תפקיד שר החוץ.
החליפה אותו כשרת החוץ איווט קופר.
מיליבנד המשיך לכהן כחבר פרלמנט באופוזיציה מטעם מפלגת הלייבור עד שנת 2013.
ב-27 במרץ 2013 התפטר מיליבנד מהפרלמנט הבריטי לטובת פעילות הומניטרית.
דייוויד לי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2005–2017, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
הוא נשוי לטניסאית העבר הדנית קרוליין ווזניאקי.
לי, החל את דרכו בכדורסל בבית הספר צ'מינד קולג' פרפארטורי שבמיזורי.
בשנת 2001, האחרונה שלו בתיכון, נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן וזכה בתחרות ההטבעות.
לאחר סיום לימודיו התקבל לאוניברסיטת פלורידה, בה שיחק במשך שלוש עונות.
בעונתו האחרונה במכללות העמיד ממוצעים של 13 נקודות ו-7 כדורים חוזרים למשחק ונבחר לחמישיית העונה של המחוז הדרום מזרחי על פי בחירת המאמנים.
לי נבחר על ידי הניו יורק ניקס במקום ה-30 בדראפט ה-NBA לשנת 2005. כבר בעונת הרוקי שלו, פתח בחמישייה ב-14 מתוך 67 המשחקים בהם שותף והעמיד ממוצעים של 5.1 נקודות ו-4.5 כדורים חוזרים למשחק.
משחק השיא שלו בעונה זו היה ב-2 בינואר 2006, במשחקה של ניו יורק נגד פיניקס סאנס, שהסתיים לאחר 3 הארכות, משחק בו קלע 23 נקודות, הוריד 15 כדורים חוזרים וחטף 3 פעמים ב-52 דקות משחק.
בעונת , השנייה שלו בליגה, שיפר את יכולתו משמעותית והיה אחד מהשחקנים הבולטים בניו יורק.
ב-20 בנובמבר 2006, לאחר שתי הארכות במשחק נגד שארלוט בובקאטס, קלע סל ניצחון 0.1 שניות לסיום, מה שהפך לסל הניצחון המהיר בכל הזמנים.
בעקבות יכולתו הטובה במהלך העונה, נבחר למשחק ה כחלק מסוף שבוע האולסטאר.
במשחק עצמו הצטיין לי ועם 30 נקודות ו-11 כדורים חוזרים הוביל את הסופומורס לניצחון 155-114 ונבחר ל-MVP של המשחק.
את העונה הסדירה סיים עם ממוצעים מצוינים של 10.7 נקודות, 10.4 כדורים חוזרים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
גם בעונה הבאה המשיך במגמת העלייה שלו והפך לשחקן השישי של הקבוצה.
בסך הכל העמיד בעונה זו ממוצעים של 10.8 נקודות, 8.9 כדורים חוזרים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
בעונת , עבר עוד קפיצת מדרגה והפך לשחקן חמישייה קבוע כשהוא מעמיד ממוצעים של 16 נקודות, 11.7 כדורים חוזרים, 2.1 אסיסטים וחטיפה אחת בכ-35 דקות למשחק.
בעונת , פרץ לראשונה ככוכב בליגה והפך לשחקן המוביל של הניקס.
במחצית העונה נבחר להחליף את אלן אייברסון בנבחרת המזרח לקראת משחק האולסטאר, בו קלע 4 נקודות והוריד 2 כדורים חוזרים בניצחון המזרח 141-139. מספר ימים לפני כן, זומן לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת אליפות העולם 2010.
ביולי 2010 עבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס.
בארבע העונות הבאות היה לשחקן משמעותי בקבוצתו, בדרך כלל כשחקן החמישייה הפותחת.
כשהוא קולע ממוצעים של 19 נקודות ועשרה כדורים חוזרים.
בעונתו האחרונה בקבוצה, , זכה באליפות ה-NBA לאחר שהווריורס גברו על קליבלנד קאבלירס בסדרת הגמר.
ביולי 2015 נשלח בטרייד לבוסטון סלטיקס בתמורה לג'רלד וולאס וכריס באב.
ב-19 בפברואר 2016 שוחרר מהסלטיקס, וכעבור שלושה ימים חתם על חוזה בדאלאס מאבריקס..
בעונת שיחק בסן אנטוניו ספרס, איתה הגיע עד גמר המערב, ובסיום העונה הפך לשחקן חופשי.
משלא מצא קבוצה לחתום בה, הודיע ב-19 בנובמבר 2017 על פרישתו ממשחק פעיל.
דייוויד מקולי הוא סופר ומאייר אמריקאי.
מקולי נולד בלנקשייר שבאנגליה, ובגיל 11 היגרה משפחתו לניו ג'רזי.
הוא החל לצייר בגיל צעיר.
בשנת 1964, לאחר שסיים תיכון, נרשם ללימודי ארכיטקטורה בבית הספר לעיצוב של רוד איילנד.
את שנתו החמישית ללימודים עשה באיטליה.
בשנת 1997 התאזרח בארצות הברית.
על עבודתו קיבל מענק של עמיתי מקארתור.
ספרו הראשון, Cathedral, משנת 1973, היה תיאור מאויר של הקמת קתדרלה גותית.
ספרו המפורסם ביותר, The Way Things Work, משנת 1988, מתאר באיורים את מנגנוני הפעולה של רבות מהטכנולוגיות המוכרות לקורא מחיי היום יום.
דייוויד מוריס לי הוא פיזיקאי יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1996.
דייוויד לי נולד בניו יורק לאנט לבית פרנקס, מורה, ולמרווין לי, מהנדס אלקטרוניקה, בן למשפחת מהגרים יהודים מליטא ומאנגליה.
עשה תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ב-1952, ולאחריו שירת בצבא ארצות הברית במשך 22 חודשים.
כשסיים את שירותו הצבאי, עשה תואר שני באוניברסיטת קונטיקט, וב-1959 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת קורנל.
שימש כחוקר פיזיקה של חומר מעובה באוניברסיטת ייל.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עסק יחד עם דאגלס אושרוף ורוברט ריצ'רדסון במחקר בו גילו כי הליום הוא מהגזים המעטים בעלי מקדם ג'ול-תומסון שלילי בתנאי לחץ וטמפרטורה סטנדרטיים.
כאשר מקררים את ההליום לטמפרטורה שמתחת ל-K 2.175 הופך ההליום לנוזל-על (superfluid) ומשנה את תכונותיו, הוא נע ללא חיכוך, צמיגותו נעלמת לחלוטין, ומוליכות החום שלו גבוהה, היכולת לזרום במדרון עולה ויש לו חדירות דרך פתחים זעירים (מצב זה נקרא גם Helium II).
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1996, יחד עם דאגלס אושרוף ורוברט ריצ'רדסון.
החל מסוף 2009, מרצה לי באוניברסיטת טקסס A&M.
דייוויד מארק מוריסי הוא שחקן ובמאי קולנוע אנגלי.
מוריסי נולד בליברפול, אנגליה שבממלכה המאוחדת, וגדל באזור קנזינגטון ונוטי-אש שבעיר.
בגיל 18 לוהק לסדרת הטלוויזיה "קיץ אחד" שבעקבותיה זכה להכרה ברחבי בריטניה.
אחרי השתתפותו בסדרה החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ולשחק בלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון הלאומי.
בשנות התשעים הרבה לגלם שוטרים וחיילים אם כי שיחק גם בתפקידים נוספים כמו ברדלי הדסטון בסדרת הדרמה "ידידנו המשותף" (1998), כריסטופר פינצי בסרט הקולנוע "הילרי וג'קי" (1998).
בהמשך קיבל תפקידים נוספים בסרט "קולות" (2000) וב"המנדולינה של קפטן קורלי" (2001).
ב-2003 זכה לשבחים על משחקו בסדרת הטלוויזיה "שם המשחק" ובסרט "העסקה" לצידו של מייקל שין כשגילם את דמותו של גורדון בראון.
על "שם המשחק" הוא היה מועמד לפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, וזכה בפרס מטעם Royal Television Society.
החל משנת 2004 הוא היה הקריין של תוכנית "מי אתה חושב שאתה?".
בשנים הבאות שיחק בתפקידים ראשיים במיני-סדרה "תבונה ורגישות" (2008), "Red Riding" (2009), נער משום מקום (2009) ובסרט "צנטוריון" (2010).
ב-2010 הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "ת'ורן" בהפקתו.
ב-2008 חזר להופיע על הבמה במחזה של ניל לביוט "In a Dark Dark House".
ב-2011 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'" בהפקה של "ליברפול אברימן".
בשנה לאחר מכן קיבל את תפקיד "המושל" בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
כבמאי מוריסי חתום על סרטים קצרים ודרמות טלוויזיוניות בהם "Sweet Revenge" (2001), ו-"Passer By".
סרטו הראשון באורך מלא "Don't Worry About Me" הוקרן לראשונה ב"פסטיבל הסרטים של לונדון" בשנת 2009 ושודר ב-BBC במרץ 2010.
מוריסי נולד בליברפול הילד הרביעי של ג'ו וג'ואן.
אחיו הגדולים הם טוני ופול ואחותו קארן ליין.
הם גרו ברחוב סלדון בקנזינגטון שבליברפול בבית שהיה שייך למשפחתו עוד ממפנה המאה העשרים.
סבתו התחתנה בבית הזה ואמו נולדה שם.
ב-1971 עברה המשפחה לבית גדול ומודרני יותר באזור נוטי אש (Knotty Ash).
מאוחר יותר הבית ברחוב סלדון נהרס.
בילדותו התעניין מוריסי בקולנוע, בטלוויזיה ובמחזות זמר בהשתתפות ג'ין קלי.
הוא החליט שברצונו להיות שחקן אחרי שראה בטלוויזיה את הסרט "Kes".
מורתו בבית הספר היסודי, מיס קלר, עודדה אותו בשאיפה זו וליהקה אותו בתפקיד הדחליל בהצגה "הקוסם מארץ עוץ", למד בבית הספר התיכון דה לה סאל, בו לא היו שיעורי דרמה, ולדבריו החשש מבריונות הניאה את התלמידים מלהשתתף בשיעורים.
בעצת בן דודו הצטרף מוריסי ללהקת התיאטרון לצעירים "Everyman Youth Theatre".
בשבועות הראשונה היה ביישן ולא הצטרף לסדנאות.
בסופו של דבר החל להשתתף והופיע בהפקה "Fighting Chance" מחזה על המהומות בליברפול.
בגיל 14 היה אחד משני חברי התיאטרון הצעירים שישבו במועצת המנהלים של "Everyman Theatre".
איאן הארט, שהיה חברו מגיל חמש, היה בני דורו בתיאטרון וכן היו קתי טייסון והאחים מארק וסטיבן מקגאן.
מוריסי התיידד עם האחרים מקגאן והם הכירו לו את אחיהם פול שהיה אז בהפסקה מלימודיו ב-RADA.
כשהיה מוריסי בן 15 חלה אביו ונפטר מדימום בגיל 54. בגיל 16 עזב את לימודיו והצטרף ללהקת תיאטרון וולבהמפטון שם עסק בתפאורה ובתלבושות.
הסדרה One Summer ולימודים ב-RADA
ב-1982 עבר מוריסי מבחן בד לסדרה "One Summer" (קיץ אחד) של וילי ראסל ביורקשייר טלוויז'ן וצ'אנל 4. הסדרה עוקבת אחרי שני נערים מליברפול שקיץ אחד ברחו מבתיהם לוויילס.
לראסל היה קשר עם תיאטרון אברימן במשך שנים רבות, ומוריסי ראה אותו בתיאטרון אם כי השניים לא הוצגו זה פני זה.
מורסי השתתף לפחות בשמונה אודישנים, באחד מהם קרא את התפקיד של איקי (Icky) יחד עם פול מקגאן שנבחן על התפקיד של בילי.
מקגאן, המבוגר ממוריסי בחמש שנים, חש שהוא מבוגר מכדי לשחק בתפקיד נער בן 16, והוא ויתר על התפקיד לטובת מוריסי.
ספנסר לי שיחק כאיקי ואיאן הארט שיחק בתפקיד משנה כראביט.
לראסל היו חילוקי דעות מקצועיים עם הבמאי, גורדון פלמינג, ועם המפיק, קית' ריצ'רדסון, על הליהוק של מוריסי בן ה-18 לתפקיד.
ראסל עזב את הסדרה ושמו הוסר מרשימת הקרדיטים.
אחרי חמישה חודשים של צילומי הסדרה, נסע מוריסי לטיול בקניה עם בני דודיו.
כשחזר לבריטניה הסדרה כבר שודרה, והחלו לזהות אותו ברחוב.
מוריסי תכנן ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון, אך עמיתיו בתיאטרון עודדו אותו לוותר על הלימודים כיוון שכבר היה חבר באיגוד השחקנים (Equity).
ג'יימס הייזלדין, ששיחק איתו ב-"One Summer" שכנע אותו בכל זאת ללכת ללמוד.
בהיותו בלונדון התגעגע לביתו, וכמו כן לא נהנה מלימודיו ב-RADA.
בביקור בליברפול אמר שהוא שוקל לעזוב את הקולג'.
אך פול מקגאן פגש אותו בלונדון והרגיע אותו שגם הוא עצמו עבר את שלב הגעגועים כשהתחיל ללמוד.
מוריסי סיים את לימודיו ב-RADA ב-1 בדצמבר 1985.
משחק בתיאטרון ותחילת ההופעות בטלוויזיה
אחרי שנה ב-RADA חזר מוריסי לליברפול ושיחק ב-"WCPC" ב"ליברפול פלייהאוס".
אחר כך שיחק במחזה "Le Cid" ובהלילה השנים עשר בלהקת התיאטרון "Cheek by Jowl".
ב"רויאל שייקספיר קומפני היה חבר שנתיים ועבד בעיקר עם הבמאית דבורה וורנר.
ב-1988 הוא גילם את באסטרד במחזה "המלך ג'ון".
עוד שיחק בתיאטרון המלכותי הלאומי בתפקיד הראשי במחזה "פר גינט" בבימויו של דקלן דונלן.
בתקופה זו חי בשכונת וייט סיטי שבלונדון עם שותפים לדירה ולעיתים קרובות היו קורבנות לפריצה.
תפקידו השני בטלוויזיה היה בשנת 1987 בעיבוד לטלוויזיה של "Cause Célèbre", מחזה מאת טרנס רטיגן, בו גילם את ג'ורג' באומן, נהג בן 18 שהאובססיה שלו לגבי המעסיקה והמאהבת שלו אלמה רטנבורי (הלן מירן) גורמת לו לרצוח את בעלה.
בסוף שנות השמונים פגש מוריסי לראשונה את הבמאי ג'ון מאדן.
מאדן חיפש לסרטו "The Widowmaker" שחקן שיגלם אדם רגיל ההופך לרוצח המונים.
כבר מהאודישן הראשון ידע שמוריסי מתאים לתפקיד.
שנה אחר כך הופיע מוריסי בתפקיד תסאוס בסדרת הטלוויזיה סיפורי עמים שביים מאדן (הפרק "תזאוס והמינוטאור", 1991), וכג'ון הקטן בסרט "רובין הוד" בבימויו של ג'ון ארווין משנת 1991. סרט זה יצא במקביל לרובין הוד: נסיך הגנבים בכיכובו של קווין קוסטנר שהיה שובר קופות, וסרטו של ארווין נותר בצל.
במשך שמונה חודשים היה מוריסי מחוסר עבודה, לבסוף לוהק כבלש משטרה בדרמה "Clubland" של ה-BBC.
בשלב זה של הקריירה ניסה מוריסי לא להיות מזוהה עם תפקידי שוטרים או חיילים, אבל בשל תפקידו ב-"The Widowmaker" הוא קיבל הצעות רבות של דמויות אובססיביות.
הוא שיחק בתפקיד שוטר ב-"Black and Blue", ב-"Framed", "בין השורות" וב-"Out of the Blue".
כחייל גילם את דמותו של אנדי מקנב בסרט "The One That Got Away" (פול גרינגראס, 1996).
את התסריטאי פיטר באוקר פגש מוריסי כששיחק בעונה השנייה של "Out of the Blue".
ב-1994 גילם את גרי בירץ' בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "The Knock", ואת סטיבן פיני (Finney) בסדרה בת 6 פרקים של ITV.
בסדרה הוא מגלם את אותה דמות ששיחק סטינג בסרט "יום שני הסוער" (מייק פיגיס, 1988).
הוא היה הבחירה הראשונה לתפקיד והיה צריך ללמוד לנגן בקונטרבאס.
בשנות התשעים ביסס מוריסי את מעמדו כשחקן ראשי.
ב-1996 הופיע בתפקיד מייקל רייד בדרמה של טוני מרצ'נט "Into the Fire", ושנה אחר כך גילם את שון סות'רנס בסדרת הדרמה של מרצ'נט "Holding On".
על תפקיד זה היה מועמד לפרס "אגודת הטלוויזיה המלכותית" (Royal Television Society) כשחקן הטוב ביותר.
ב-1998 שיחק לצידו של פול מקגאן במיני-סדרה "ידידנו המשותף"עיבוד הטלוויזיוני לרומן באותו שם.
כחובב הספר רצה לגלם את דמותו של יוג'ין רייבורן, אך מקגאן קיבל את התפקיד.
הבמאי ג'וליאן פארינו ייעד למוריסי את תפקיד מנהל בית הספר ברדלי הדסטון, תפקיד שבו מוריסי לא היה מעוניין, אך שינה את דעתו כשקרא את התסריט, וראה שחוסר האהבה לדמות והרצון שלו לעלות במעמד חברתי הם הגורמים לבעיות הנפשיות שלו.
באותה שנה שיחק בתפקיד כריסטופר "קיפר" פינצי בסרטו של אנאנד טאקר "הילרי וג'קי".
זואי ויליאמס תארה בגארדיאן את תפקידיו ב"ידידנו המשותף" וב"הילרי וג'קי" כפריצת הדרך בקריירה שלו.
ב-1999 חזר מוריסי להופיע בתיאטרון בתפקיד כפול של פיפ ותיאו במחזה "Three Days of Rain" בבימויו של רובין לפברה (Robin Lefevre) בתיאטרון דונמר ורהאוס.
הוא המשיך לקבל הצעות לתפקידים בתיאטרון אך דחה אותם כי לא רצה להיות רחוק ממשפחתו.
בהמשך כיכב בסרט "קולות" לצידם של דניאל קרייג וקלי מקדונלד בתפקיד פיט, אחיו של ריי (קרייג) הסובל מסכיזופרניה.
כהכנה לתפקיד של פיט שהיה שף עקב מוריסי אחרי עבודתו של שף במסעדת " Terrace Restaurant" בקנזינגטון וחתך ירקות במטבח במשך שעתיים ביום.
תפקידו הבא היה כקפטן ובר הנאצי בסרטו של ג'ון מאדן "המנדולינה של קפטן קורלי" משנת 2001. הוא חקר את נושא הנוער ההיטלראי וקרא את הביוגרפיה של אלברט שפר "Albert Speer: His Battle with Truth" מאת גיטה סרני (Gitta Sereny).
בטלוויזיה הופיע מוריסי בשנת 2002 בתפקיד פרני רות'וול בפרק בסדרה "דופקים שעון" של פול אבוט, בו הוא מגלם דמות של עובד במזנון שרוצה לאמץ את בן אחותו המתה.
עוד שיחק בתפקיד עיתונאי בצהובון בסדרה בת ארבעה פרקים "Murder" של ה-BBC, ובתפקיד מאולתר בחלקו כסוהר בסרט הטלוויזיה "Out of Control".
עבור תפקיד זה לווה מוריסי במשך שבוע סוהרים במוסד לעבריינים צעירים.
בתחילת 2003 השתתף בסדרה "This Little Life" בתפקיד ריצ'י מקגרגור, דרמת טלוויזיה על אמא (בגילומה של קייט אשפילד) המתמודדת עם לידת תינוק לפני זמנו.
אף על פי שדמותו של מוריסי, הבעל והאב, לא הייתה במוקד הסרט הוא התכונן לתפקיד בשיחות עם רופאי ילדים בבית חולים.
תפקידו הגדול הבא של מוריסי היה כחבר הפרלמנט סטיבן קולינס בסדרת הטלוויזיה "שם המשחק" שכתב פול אבוט וביים דייוויד ייטס ב-2003. מוריסי קיבל את התסריט של שלושת הפרקים הראשונים והיה להוט לקרוא את הפרקים הבאים.
כיוון שהתסריט עדיין לא הושלם סיפר לו אבוט מה יקרה לקולינס בהמשך הסדרה.
בעצת חברו הבמאי פול גרינגראס נפגש מוריסי על הפוליטיקאים קווין ברון ופביאן המילטון.
משניהם למד כמה קשה לנסוע ללונדון ממחוז הבחירה שלהם שנמצא מחוץ לעיר הבירה.
בנוסף ליווה מוריסי את איש מפלגת הלייבור פיטר מנדלסון במשך שבועיים בבית הנבחרים.
בנוסף נסע מוריסי לעיר הולדתו של בראון, קירקלדי (Kirkcaldy), ושקע בקריאת ביוגרפיות על האיש כולל צפייה בסרטים דוקומנטריים של רוס וילסון על הבחירות משנת 1997. הוא הרבה לשוחח עם חבריו של בראון והתרשם מתכונותיו שאינן מוצגות בפרסונה הציבורית שלו.
כדי להיות דומה לבראון מבחינה חיצונית צבע מוריסי את שערו והעלה במשקל כ-13 ק"ג.
הבמאי סטיבן פרירס רצה ללהק לתפקיד שחקן סקוטי, אך חברים בצוות ההפקה שכנעו אותו לקחת את מוריסי.
על תפקידיו ב"שם המשחק" וב"העסקה" זכה מוריסי בשבחים רבים.
הוא היה מועמד לפרס באפט"א כשחקן הטוב ביותר על תפקידו כקולינס ב"שם המשחק" אך הפסיד את הפרס לשותפו לסדרה ביל ניי.
בשנים הבאות לוהק מוריסי לתפקידים בסרטי קולנוע בולטים.
בזמן צילומי הסרט "Stoned", סרטו של סטיבן ווליי מ-2005 על חייו של בריאן ג'ונס, הוזמן לאודישן לסרט "אינסטינקט בסיסי 2" לתפקיד הפסיכיאטר ד"ר מייקל גלאס.
הוא טס ללוס אנג'לס וערך מבחן בד במשך שעה עם שרון סטון.
בין השניים נוצרו מיד יחסי קרבה שהובילו לכך שמוריסי קיבל את התפקיד.
מוריסי נהנה מהסרט הראשון בסדרה ואהב את התסריט של סרט ההמשך.
הוא קרא חומר בנושא פסיכיאטריה, והתעמל בחדר כושר כהכנה לסצנות העירום.
הסרט נכשל בקופות וגם בביקורת.
מוריסי קיבל ביקורות רעות שדיכאו אותו, לזמן קצר חשב לוותר על קריירת המשחק, אך לבסוף ראה בכישלון זה הזדמנות ללמוד.
ב-2007 מיד אחרי סיום צילומי "אינסטינקט בסיסי 2", החל להשתתף בצילומי סרט האימה "עשר המכות", סרטו של סטיבן הופקינס, בלואיזיאנה, בה שיחק לצידה של "הילרי סוונק" בתפקיד מורה למדעים דאג בלקוול.
התפקיד הוצע לו בשלב מאוחר בהפקה והוא מיד טס לבאטון רוז'.
כמעריץ של סוונק ושל הסרט "חיי פיטר סלרס" של הופקינס, שמח לקחת על עצמו את התפקיד.
שבוע אחרי תחילת הצילומים פגעה במדינה סופת ההוריקן קתרינה וההפקה הושעתה.
לוח הזמנים היה תובעני למדי, בעיקר שלושה שבועות של צילומי לילה וסצנה בה להקת ארבה תוקפת את הדמות שלו.
מרבית הארבה נוצר בגרפיקה ממוחשבת, אך חלק מהלהקה היו אמיתיים וצולמו במצלמת קולנוע.
הסרט יצא לאקרנים ב-2007 ואף הוא נכשל.
למרות כישלון שני הסרטים, מוריסי היה אסיר תודה על כך שסרטים אלה היו פתח להצעות נוספות שהגיעו מהוליווד.
במרץ 2006 היה מוריסי בניו זילנד בצילומי הסרט סוס המים של ג'יי ראסל.
בהיותו שם הוצע לו תפקיד בסדרת הטלוויזיה "Cape Wrath" בהפקת חברת "Ecosse Films", העוסקת במשפחה הנמצאת בתוכנית להגנת עדים, ועוברת להתגורר בכפר מסתורי.
צילומי הסדרה נמשכו עד לסוף אותה שנה, וב-2007 שודרה בבריטניה ובארצות הברית.
שנה אחר כך גילם את דמותו של קולונל ברנדון בעיבוד של אנדרו דייוויס לרומן "תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן.
כאשר קיבל את התסריט, תהה אם יש צורך בעיבוד נוסף לרומן של אוסטן, אולם השתכנע לקחת את התפקיד כשראה שדייוויס נתן לדמויות הגבריות יותר זמן מסך מאשר בגרסה הקולנועית משנת 1995. עוד גילם את דמותו של תומאס הווארד, דוכס נורפוק בסרט "בת בולין האחרת", סרטו של ג'סטין צ'דוויק.
הוא השווה את נורפוק לכוכב רוק דוגמת למי הבסיסט של להקת מוטורהד, וכהכנה לתפקיד קראה ספרות היסטורית וספרות והמאה ה-16.
בשנת 2007 שיחק לצד הילרי סוונק בסרט האימה "עשר המכות" בבימויו של סטיבן הופקינס.
חזרה לבמה, דוקטור הו, דרמות פשע
מנובמבר 2008 ועד ינואר 2009 חזר מוריסי להופיע בתיאטרון, והשתתף בהצגת הבכורה הבריטית של המחזה "In a Dark Dark House" מאת ניל לביוט שעלתה בתיאטרון אלמיידה.
הוא גילם את דמותו של טרי, אחד משני אחים שעברו התעללות בילדותם, ושיחק לצידם של סטיבן מקינטוש ולירה סטרנבך.
הוא אהב את המחזה הקודם של ניל לביוט "The Mercy Seat" ולכן לקח את התפקיד.
מוריסי חקר את הנושא של התנהגות מבוגרים אשר התעללו בהם בילדותם, וכיצד הם מתמודדים עם הבושה, ושילב רגשות אלה בגילום התפקיד.
הוא היה יכול להתייעץ עם לביוט במהלך החזרות, אך נמנע מלשאול אותו איך בדיוק לשחק את טרי.
המבקר צ'ארלס ספנסר כתב בדיילי טלגרף שבחים על הופעתו.
בדצמבר 2008 הופיע לצד דייוויד טננט, עמיתו לסדרת הטלוויזיה "בלקפול", בספיישל חג המולד של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
בפרק שנקרא "הדוקטור הבא" גילם מוריסי את ג'קסון לייק, בן אנוש המאמין שהוא הדוקטור כיוון שמוחו נפגע מטכנולוגיה חייזרית.
מוריסי קיבל הצעות להופיע בסדרה עוד קודם לכן, אך דחה אותן בגלל התחייבויות אחרות.
הוא ניגש לגלם את הדמות כמו לכל תפקיד דרמטי אחר, והושפע משחקנים שגלמו את הדוקטור בעבר ויליאם הרטנל, פטריק טרוטון וטום בייקר.
אופיו המדויק של הדמות הייתה אפופת סוד עד ליום השידור, והדמות כונתה רק בשם "הדוקטור האחר".
בתקשורת הועלו השערות שמוריסי יחליף את טננט בתפקיד הדוקטור, אך למעשה הפרק שימש כ"כיסוי" לזהות האמיתית של השחקן שנבחר להיות הדוקטור ה-11 הוא מאט סמית.
במרץ 2009 החל מוריסי להופיע בסדרה "Red Riding" בתפקיד מוריס ג'ובסון, בלש משטרה מושחת.
העיבודים לסדרת ספרי "Red Riding" מאת דייוויד פיס שודרה בערוץ 4. למוריסי הייתה הכרות קודמת עם הבמאים, התסריט מצא חן בעיניו, והוא שיתף פעולה בעבר (או רצה לשתף פעולה) עם השחקנים ששיחקו לצידו.
הפגמים באופיו של ג'ובסון מצאו חן בעיניו, דבר שבידל אותו מדמויות השוטרים האופייניות בטלוויזיה.
על הופעתו בסדרה היה מועמד לפרס "Broadcasting Press Guild" כשחקן הטוב ביותר.
בסוף אותה שינה גילם את דמותו של בובי דיקינס בסרט "נער משום מקום" על נעוריו של ג'ון לנון.
כמעריץ של הביטלס הוא התענג על ההזדמנות להשתתף בסרט על אודות לנון.
בשנת 2010 הרבה מוריסי להופיע בטלוויזיה.
בדרמה הטלוויזיונית של ה-BBC "גברת מנדלה" הוא גילם את דמותו של Theunis Swanepoel מי שהיה החוקר של ויני מדיקיזלה-מנדלה (בגילומה של סופי אוקונדו).
על הופעתו זו זכה לשבחים בעיתונים הגארדיאן והאינדפנדנט.
עוד הופיע באותה שנה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "חמישה ימים", גילם חייל רומאי בסרטו של ניל מרשל "סנטוריון", שיחק בסרט הטלוויזיה "U Be Dead", ושיחק בתפקיד קולונל ג'ון ארבותנוט בעיבוד ל"רצח באוריינט אקספרס" לפי ספרה של אגאתה כריסטי.
ב-2011 וב-2013 השתתף בסדרת הטלוויזיה "The Field of Blood".
לקראת סוף 2010 החל מוריסי להופיע בסדרת הטלוויזיה "ת'ורן" כבלש המשטרה טום ת'ורן.
הסדרה בת שישה פרקים הופקה על ידי Sky 1 עיבוד לספריו של מארק בילינגהם.
בזמן צילומי הסרט "סוס המים" בניו זילנד קרא מוריסי את "Lifeless" ספרו של בילינגהם, אחר כך חיפש מידע נוסף על הספר באינטרנט.
הוא גילה שבילינגהם ציין בראיון שאם יעבדו את סרטיו לקולנוע היה רוצה לראות את מוריסי בתפקיד ת'ורן.
כשחזר מוריסי לאנגליה נפגש עם בילינגהם ויחד תכננו את סדרת הטלוויזיה.
מוריסי הצטרף לשוטרים החוקרים מקרי רצח כדי להתרשם מעבודתם.
את תחושות הקצינים שממעיטים בערך עבודתם הוא שילב בתפקידו כשוטר בסדרה.
הסדרה שודרה ב-Sky ב-10 באוקטובר ומוריסי קיבל ביקורות אוהדות.
ב-2011 כיכב מוריסי בתפקיד רוברט קארן במיני סדרה "סאות' ריידינג" ובתפקיד דאנלופ בסרט "בליץ" בהפקת ליונסגייט.
במאי 2011 חזר לבמה להופיע בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'".
כהכנה לתפקיד שוחח מוריסי עם קרימינולוגים, וערך הקבלות לרוצחים סדרתיים אמיתיים, הוא התמקד במעמדו של מקבת' כגיבור מלחמה ויחסיו עם ליידי מקבת' והיותם חשוכי ילדים.
ביולי 2012 גילם עוד תפקיד שייקספירי, בהפקה של ה-BBC של המחזה "ריצ'רד השני" שיחק בדמות נורת'מברלנד במסגרת הסדרה "הכתר החלול".
ב-2012 הצטרף מוריסי לעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
הוא מגלם את דמותו של "המושל", ארכי נבל מהרומן הגרפי שעליו מבוססת הסדרה.
כדי להבין את האופי והמניעים של הדמות, מוריסי קרא את הפריקוול "Rise of the Governor".
עוד כהכנה לתפקיד התאמן על המבטא שלו והקשיב לפוליטיקאים עם מבטא דרומי כולל ביל קלינטון.
ב-2013 הופיע בעונה הרביעית של הסדרה.
ב-2014 חזר מוריסי לטלוויזיה הבריטית בסרט הדרמה "The 7.39" של דייוויד ניקולס, ובמיני סדרה "The Driver" מאת דני ברוקלהרסט.
ב-12 באוגוסט 2006 התחתנו מוריסי והסופרת הבריטית אסתר פרויד (הנינה של זיגמונד פרויד), שהייתה שותפתו לחיים במשך 13 שנים, בטקס שנערך ב-"Southwold Pier".
הם נפגשו בארוחה אצל השחקן דני וב שותפו לסרט "רובין הוד".
לזוג נולדו שלושה ילדים אלבי, אנה וג'ין.
אביה של אסתר היה הצייר לוסיאן פרויד ואחיותיה הן מעצבת האופנה בלה פרויד והסופרת סוזי בויט.