tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוכרז כמועמד מפלגת ישראל ביתנו לתפקיד שר הבריאות.
היה נשוי לד"ר ילנה אידלמן (רופאה) עד לפטירתה ב-2022, והוא אב לשניים, תושב תל אביב.
ליאונה הלמסלי הייתה אשת עסקים יהודיה אמריקאית, שנודעה בכינוי "מלכת הרוע" (Queen of Mean).
בשנות ה-80 הפכה הלמסלי לסמל לתאוות בצע בעקבות הסתבכותה בפרשת העלמת מס, בגינה ריצתה עונש מאסר, ובשל האמירה "רק האנשים הקטנים משלמים מיסים", שיוחסה לה במהלך משפטה.
הלמסלי נולדה כלנה רוזנטל במארבלטאון, ניו יורק, למהגרים יהודים מפולין.
בהיותה ילדה עברה המשפחה לברוקלין ובהמשך למנהטן.
בנעוריה נשרה מבית הספר התיכון ושינתה את שמה מספר פעמים, עד שהחליטה להיקרא ליאונה רוברטס.
בגיל 21 נישאה לעורך הדין לאו פנזירר, ממנו התגרשה ב-1952, ושנה לאחר מכן התחתנה עם איש העסקים ג'וזף לובין, נישואים שהחזיקו מעמד שבע שנים.
ב-1968 פגשה ליאונה, שעבדה כמתווכת נדל"ן, את איל הנדל"ן הארי הלמסלי , שהיה אז נשוי, והחלה לעבוד כסגנית נשיא באחת החברות שבבעלותו.
בהמשך התגרש הלמסלי מאשתו, וב-1972 התחתן עם ליאונה.
השניים הקימו אימפריית נדל"ן, וניהלו בין היתר את בניין אמפייר סטייט.
ב-1980 מונתה הלמסלי לנשיאת רשת המלונות הלמסלי, והפכה לבעלת השליטה בעשרות מלונות ברחבי ארצות הברית.
היא נודעה כמעבידה רודנית, שלא היססה לפטר עובדים ולהשפילם גם בשל הטעויות הקלות ביותר ונהגה לנסות להתחמק מתשלום חובותיה.
אישיותה, יחד עם מודעות הפרסומת לבתי המלון שלה, בהן הוצגה כמלכה, זיכו אותה בכינוי "מלכת הרוע".
ב-1982 מת בנה היחיד של הלמסלי מבעלה הראשון, ג'יי פנזירר, מהתקף לב.
זמן קצר לאחר מכן קיבלה אלמנתו, מימי, צו פינוי מביתה, שהיה שייך להלמסלי.
בנוסף, תבעה הלמסלי את עיזבונו של בנה עבור כספים ונכסים שלדבריה לווה ממנה, וזכתה בכ-146 אלף דולר.
מימי סיפרה מאוחר יותר כי ההוצאות המשפטיות במאבק מול הלמסלי פגעו בה קשות.
ב-1983 רכשה הלמסלי בית קיץ בגריניץ', קונטיקט, והחלה בשיפוצו.
לאחר שלא קיבלו את התשלום המגיע להם, פנו כמה קבלנים שעסקו בשיפוץ הבית לבית המשפט, שם התגלה כי ההוצאות הכרוכות בשיפוץ הבית (בין היתר, בניית רחבת ריקודים עשויה שיש בשווי מיליון דולר) נרשמו באופן בלתי חוקי כהוצאות עסקיות עבור רשת המלונות.
סדרת כתבות שפרסם ניו יורק פוסט ב-1987 הובילה לפתיחת חקירה פדרלית נגד בני הזוג, ושנה מאוחר יותר הגיש פרקליט המדינה רודי ג'וליאני כתב אישום נגד בני הזוג בגין שורת עבירות מס וסחיטה.
בעקבות מצב בריאותו הוכרז הארי הלמסלי כבלתי כשיר לעמוד לדין, וליאונה נאלצה להתמודד עם האישומים לבדה.
אליזבת באום, לשעבר מנהלת משק הבית של הלמסלי, העידה במהלך המשפט כי הלמסלי אמרה לה "אנחנו לא משלמים מיסים.
רק האנשים הקטנים משלמים מיסים".
למרות שהלמסלי הכחישה כי אמרה זאת, המשפט הפך מזוהה עמה.
כמו כן, העידו במשפט עובדים לשעבר של הלמסלי שסיפרו כי השליטה טרור בבתיה ובמלונות שבבעלותה.
באוגוסט 1989 הורשעה הלמסלי ב-33 סעיפי אישום הנוגעים לעבירות מס והונאה וזוכתה מאשמת הסחיטה.
השופט תיאר אותה כמי שפעלה לא מתוך צורך כספי אמיתי, אלא מתוך "חמדנות טהורה".
היא נידונה לארבע שנות מאסר, אך לאחר מאבק שניהל עבורה עורך דינה אלן דרשוביץ הוסרו כמה מסעיפי האישום ועונשה הופחת.
בסופו של דבר ריצתה 18 חודשי מאסר בכלא פדרלי והשתחררה בינואר 1994.
הלמסלי מתה מדום לב בבית הקיץ שלה בגריניץ', כעשר שנים לאחר שהתאלמנה מבעלה הארי.
בצוואתה הורישה את רוב הונה, שנאמד בלמעלה מארבעה מיליארד דולר, לקרן הלמסלי שהקימה עם בעלה, והורתה להפנות את כספי הקרן לרווחתם של כלבים חסרי בית, אך בית המשפט פסק כי הקרן אינה חייבת לציית להוראה זו.
בנוסף קבעה הלמסלי כי 12 מיליון דולר יופנו לטיפול בכלבתה טראבל, אך מאוחר יותר נקבע כי הלמסלי לא הייתה כשירה בעת שכתבה את הצוואה והסכום הופחת לשני מיליון דולר.
עם מותה של טראבל ב-2010 הועברה יתרת הסכום לקרן הצדקה המשפחתית.
לאחיה אלווין רוזנטל הורישה 15 מיליון דולר.
שניים מנכדיה, דייוויד ווולטר, ירשו כל אחד חמישה מיליון דולר במזומן וחמישה מיליון דולר נוספים בקרן נאמנות, זאת בתנאי שיבקרו לפחות פעם אחת בכל שנה קלנדרית בקברו של סבם.
לשני נכדיה הנוספים, מיגן וקרייג, לא הורישה דבר, "מסיבות הידועות להם".
הקרן על שם ליאונה הלמסלי תרמה 25 מיליון שקל לאוניברסיטת חיפה, וכן מיליוני דולרים לארגונים חברתיים בישראל, ולמוסדות בריאות המסייעים במאבק עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ליאוניד בָּלַקְלָב הוא צייר ישראלי יליד ברית המועצות.
ליאוניד בלקלב נולד בבלץ, מולדובה, אז חלק מברית המועצות.
בגיל צעיר הוא התגלה כמחונן בתחום הציור, ונשלח ללימודים בבתי ספר לאמנות במולדתו.
בגיל חמש עשרה התקבל לבית הספר לאומנות בקייב, ולאחר מכן למד באקדמיה לאומנות באודסה אותה סיים בשנת 1974. באותה תקופה עסק לפרנסתו בהכנת תפאורות לתיאטרון.
בתחילת שנות השמונים התקבל כצייר מן המניין בבית האמנים בקישינייב.
בלקלב עלה לישראל בשנת 1989 לאחר שמכר את אחת מעבודותיו בתמורה לשני כרטיסי טיסה לישראל (לאביו ולו עצמו).
לאחר עלייתו התגורר במצפה רמון ואחרי כן התיישב בירושלים והחל בתהליך התקרבות לדת.
נושאי ציוריו קשורים פעמים רבות לזהות היהודית.
הנושאים השכיחים בהם עוסקות יצירותיו הם דיוקנאות של בני משפחתו, ידידיו ודמויות המקיפות אותו בסביבתו הקרובה (כמו גם מספר רב של דיוקנאות עצמיים) ונופים אינטימיים של פינות בירושלים ובסביבותיה.
מצייר בצבעי שמן על בד ועל עץ ועושה רישומים בפחם ובעיפרון על נייר.
רבים מן הדיוקנאות שיצר נעשו על קרשים בפורמט צר מאוד וגבוה, בנוסח הדפסי העמוד (Hashira-e) בחיתוכי העץ היפניים, דבר המחייב את האמן להתמודד עם קשיים קומפוזיציוניים ניכרים.
בלקלב החל לצייר דיוקנאות אלה בעקבות מספר קרשים כאלה שקיבל, זמן לא רב לאחר עלייתו ארצה, מן הפסל דב פייגין, עימו התיידד.
עבודותיו הוצגו בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, בין השאר במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, גלריה גורדון בתל אביב, בית האמנים בירושלים, המשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון הרצליה, בית ציוני אמריקה ועשרות תערוכות קבוצתיות ופרטיות.
פרס ירושלים לציור ולפיסול 1995.
מדליית זהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטוקיו 1987 (עבור עבודת אנימציה).
פרס מוזיאון ישראל לשנת 2002 לאמן ישראלי.
פרס בנק דיסקונט לשנות 2000.
פרס שיף לאמנות פיגורטיבית-ריאליסטית לשנת 2014.
אליעז כהן, שמע אד-ני - משירי מאורעות תשס"א-תשס"ד (אבן חושן, 2004).
1994 - "משם לכאן", המשכן לאמנות עין חרוד
1997 - "רישומים 97-93", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1997 - בית האמנים בירושלים
2002 - "פני האור", המשכן לאמנות עין חרוד
2015 - "לאוניד בלקלב: חוקר דיוקנאות אובססיבי", מוזיאון תל אביב לאמנות
2017 - "לאוניד בלקלב - האסתטיקה של הקרוב", בית אבי חי, ירושלים
2020 - "ליאוניד בלקלב: פינקותקה", בתוך מקבץ התערוכות: "זמן דיוקן 2", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1991 - "חברים חדשים 91", בית האמנים בירושלים.
1994 - "מתוך התבוננות" - אולם פישר, משכנות שאננים, ירושלים.
1995 - "מראה|הארמ" - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1997 - "פנים רבות לדיוקן - הדיוקן באמנות הישראלית" - מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, בת-ים.
1998 - "טובל במים, טובל באור: מאה שנות צבעי-מים בישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2004 - "אין עם חדש, אמנות ישראלית בנתיב האמנות היהודית: סקיצה היסטורית" - זמן לאמנות - מרכז לאמנות ישראלית, תל אביב.
2014 - "בדילוג על המופשט - פנינים מאוסף יוסי ודניאלה ליפשיץ", גלריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
2019 - "עשור לפרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית-ריאליסטית" - אולם סם ואילה זקס, הבניין הראשי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
ליאוניד דוידוביץ' בלאט היה יהודי סובייטי, שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
בלאט נולד במשפחת פועלים יהודים.
סבו לחם בשורות הצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה, עוטר על גבורתו בצלב גאורגי הקדוש.
אביו של לאוניד בלאט, לחם במלחמת העולם השנייה, עוטר במדליית העוז.
לאוניד, לאחר שמונה שנות לימוד, החל לעבוד במפעל.
ביולי 1941, עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות התנדב לחזית.
השתתף בקרבות באופן פעיל מאז אוגוסט אותה השנה.
לפי הגרסה שהוא מספר בסיפור זיכרון הוא שירת בגבול ברית המועצות עם גרמניה הנאצית ביוני כבודק גבולות ומשם התחילה השתתפותו במלחמת העולם השנייה.
השתתף בהגנת לנינגרד, יצירת מאחז נבסקי בספטמבר והגנתו.
נפצע שם ועל פועלו זכה למדליית העוז.
היה שייך לאותה היחידה במהלך כל המלחמה, שתחילה הייתה נקראת האוגדה הראשונה של נ.ק.ו.ד.
ובהמשך מאוגוסט 1942 צורפה כאוגדה מס' 46 לגיס השני של הארמייה השנייה.
השתתף במבצע ניצוץ לפריצת המצור על לנינגרד, קרבות על הרצועה הקרלית, טרטו ופרנו, כיבוש קניגסברג, שחרור פולין ומקלנבורג והשתלטות על האי ריגן.
אות ההצטיינות הראשון, מדליית העוז, קיבל על צליחת נהר נייבה ב-20 בספטמבר 1941 לצידו הגרמני עד להשתלטות כוחות הצבא האדום.
בקיץ 1943 באזור ישוב פליוסה הקרוב לפסקוב חדר לעורף הגרמני ויצר קשר עם פארטיזנים ועל סמך המידע שהעביר בעקבות כיבוש המקום על ידי הכוחות הסובייטיים קיבל את עיטור הכוכב האדום.
בסתיו 1944 הועבר לחזית הביילורוסית השנייה.
את עיטור התהילה השני קיבל על אחזקת התקשורת בין פיקוד התותחנים ליחידותיו והכוונת הירי של התותחים ב-14 בינואר 1945 במהלך מתקפת נגד גרמנית בסמוך לעיר צ'חאנוב הפולנית.
את עיטור התהילה מדרגה ראשונה קיבל בקרב על העיר דנציג כשגם כן היה מופקד על אחזקת קווי תקשורת.
לאחר ששוחרר מן השירות הפעיל ב-1947, הוא סיים עשר שנות לימוד ב-1949. עבד תחילה כרתך במפעל "הניצוץ של לנין" ובהמשך במפעל הניסיוני למוצרי תברואה "סאנטכמונטאז'", שם הגיע לעמדת סגן מנהל המפעל.
לאחר מכן במשך שלושים שנים עבד במפעל פסלים וגם שם הגיע לעמדת סגן מנהל המפעל.
חי עד סוף ימיו בעיר הולדתו.
ליאון רייך (11 ביוני 1879, דרוהוביץ', לפי נתונים אחרים נולד בלבוב – 1 בדצמבר 1929, ורשה) היה מנהיגה של התנועה הציונית במזרח גליציה ואחד ממנהיגיה של הפוליטיקה היהודית בפולין.
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, במשך שנתיים למד מדעי המדינה בפריז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת במחלקה המשפטית של הצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא הצטרף אל התנועה הציונית ב-1897. בזמן לימודיו בלבוב הוא ייסד ארגון של סטודנטים ציונים הראשון בגליציה בשם "אמונה".
לאחר חזרתו מפריז ללבוב הוא עמד בראש התנועה הציונית בגליציה, בין 1907–1914 הוא היה עורך ראשי של שבועון "וסחוד" (בפולנית: Wschód), ביטאונם של ציוני גליציה בשפה הפולנית.
הוא השתתף במספר קונגרסים ציונים (כחלק מציונים כלליים), וב-1913 הוא נבחר לוועד המנהל של ההסתדרות הציונית.
הוא היה מנהיגה של התנועה הציונית של מזרח גליציה בין השנים 1920–1929.
הוא ניסה להיבחר לפרלמנט האוסטרו-הונגרי ב-1911, אך ללא הצלחה.
לאחר פירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית הוא נבחר ליושב ראש של הוועד הלאומי היהודי של מזרח גליציה.
בזמן מלחמת פולין-אוקראינה הוא נאסר על ידי השלטון הפולני ושוחרר אחר השתדלותם של נחום סוקולוב, יוזף פילסודסקי ואישים אחרים.
רייך היה אחד המנהיגים היהודים שפעלו למען מתן זכויות אזרחיות ופוליטיות ליהודי פולין.
ב-1922 נבחר רייך לסיים הפולני מטעם אזור הבחירה של העיר לבוב, בה היה חבר עד מותו.
בשנים 1924–1926 היה יושב ראש המועדון היהודי ("'קולו") בסיים.
ביולי 1925 רייך יחד עם יהושע טהון הגיעו להסכם אוגודה עם ממשלת פולין לפיו נבחרי הציבור היהודים יתמכו בפעולותיה של הממשלה ובתמורה יזכו יהודי פולין לזכויות נוספות.
הסכם זה זכה לביקורות הן מקרב הציבור היהודי, והן מצד הלאומנים היהודים.
ב-1934 הוצאו עצמותיו של רייך מקברן ונטמנו מחדש בתל אביב.
ליאוניד דולז'נסקי (2 בספטמבר 1898 – 13 באפריל 1948) היה רופא ומדען, הקים את המחלקה לחקר הפיזיולוגיה של התא במכון פסטר בפריז (1928), ייסד והיה למנהלה הראשון של המחלקה לפתולוגיה נסיונית וחקר הסרטן (1935–1948) באוניברסיטה העברית בירושלים, מחללי שיירת הדסה.
דולז'נסקי בנם של מרים והכירורג פרופ' יעקב דולז'נסקי נולד ביקטרינוסלב ברוסיה (משנת 1917 אוקראינה).
עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1920. לאחר סיום בית ספר תיכון למד רפואה בברלין.
סיים את חוק לימודיו בשנת 1926.
עוד בהיותו סטודנט לרפואה התחיל לעבוד כחוקר במכון על שם הקיסר וילהלם בברלין.
בשנת 1928 הוזמן להקים מחלקה לחקר הפיזיולוגיה של התא במכון פסטר בפריז.
בשנת 1931 הוזמן על ידי פרופ' רסלה, באוניברסיטת ברלין, לארגן מעבדה לחקר תאים במכון הפתולוגי.
במשך שנת 1934 עשה עבודת מחקר במכון הביולוגי שבקופנהגן, ובשנת 1935 חזר לארץ ישראל, והשתקע בירושלים.
בשנת 1935 ייסד דולז'נסקי ומונה למנהל המחלקה לפתולוגיה ניסיונית וחקר הסרטן במסגרת המעבדות לחקר הסרטן באוניברסיטה העברית, לראשונה בבית הבריאות שטראוס ע"ש נתן שטראוס, והחל משנת 1939 – בבית רנטוף שעל הר הצופים.
בנוסף, דולז'נסקי התמחה בצילומים מיקרוסקופיים לצורכי עבודתו המדעית.
דולז'נסקי היה מחלוצי חקר הסרטן באוניברסיטה העברית במשותף עם הפרופ' לודוויג הלברשטטר.
דולז'נסקי השתתף בהכנות לקראת פתיחת הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
גילה עניין רב בהכשרת סטודנטים חוקרים.
(בית הספר לרפואה בירושלים נפתח כ-13 חודשים לאחר מותו ב-17 במאי 1949).
דולז'נסקי היה חבר בההגנה משנת 1936. השתתף בשמירה בין השנים 1936–1939, כולל במאורעות אוקטובר 1933. בפרוץ מלחמת העצמאות מילא תפקידי שמירה הגנתיים.
בביתו ברחביה הקים דולז'נסקי חוג ספרותי.
נפגשו שם (אחת לחודש) אנשי מדע ואנשי רוח כדי לקרוא בצוותא שירה רוסית קלאסית, בעיקר את פושקין.
בין אנשי החוג: הפרופ' אנה ויצמן, הפרופ' משה ויצמן
ב-13 באפריל 1948 (ד' בניסן תש"ח) נהרג בשיירת הדסה.
הובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
לאחר מותו הוענקה לדולז'נסקי דרגת סרן בחיל הרפואה של צה"ל.
השאיר אישה, הד"ר וירה דולז'נסקי (גרודנו, 8 במאי 1896 - ירושלים, 13 באפריל 1996), כימאית בהשכלתה, שעבדה כמורה לרוסית באוניברסיטה העברית, ובת, פאניה-רינה.
הבת רינה אטינגר (פאני דולז'נסקי), נפטרה ב-2011, וכיהנה כפרופסורית במחלקה לרפואה ניסויית וחקר הסרטן בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, המחלקה אותה הקים אביה.
רינה אטינגר הייתה רעייתו של פרופ' שמואל אטינגר.
ליאון (יהודה לייב אריה) רודל (בפולנית: Leon Rodal; 29 בינואר 1912 – 6 במאי 1943) היה מראשי הארגון הצבאי היהודי במרד גטו ורשה.
רודל נולד בשנת 1912 בעיר קילצה בפולין למשפחה יהודית אמידה.
עבד עד פרוץ מלחמת העולם השנייה כעיתונאי ופובליציסט בכתבי עת שונים ביידיש.
בנוסף היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית ועסק בזכויות של יהודים ציונים בפולין.
בפרוץ המלחמה שהה בוורשה ועבר לגטו ורשה.
שם היה ממקימי אצ"י, הארגון הצבאי היהודי.
תפקידו הרשמי באצ"י היה ענייני תקשורת ותעמולה.
הוא דאג להפצה של פוסטרים, עלונים, מידע בעיתונות הגטו ועוד.
בנוסף לתפקיד זה, רודל לקח חלק בתכנון וניהול, ונחשב לאחד מהמוחות העומדים מאחורי פעילות הארגון.
בהמשך הצטרף גם אחיו אברהם לשורות אצ"י.
במהלך קיץ 1941 ביחד עם פרץ לסקר הוא הפיק עיתון.
במרד גטו ורשה לחם בקרבות בכיכר מורנובסקה.
יום לפני תחילת המרד, ב-18 באפריל 1943, היה עם קבוצת לוחמים במורנובסקה 7. שם נשא נאום חוצב להבות המציג את תפיסת עולמו:
ביום הרביעי ללחימה, ה-22 באפריל, היה נראה שהגרמנים הולכים להכניע את כיכר מורנובסקה בה התבצר אצ"י.
הגרמנים ניסו בכל הכוח להוריד את הדגלים, הציוני והפולני, שהניף אצ"י על ידי הלוחם ג'ק אייזנר.
רודל ניסה למצוא דרך להפתיע את הגרמנים ולהכות בהם מהלמה קשה.
הוא לבש מדי קצין אס אס ואיתו עוד ארבעה לוחמים בעלי חזות ארית לבושים במדי אס אס.
הם יצאו לכיוון החיילים הגרמנים שעמדו בכיכר.
ארבעת הלוחמים השתלבו בחיילים ואילו רודל בא מול החיילים ועשה עצמו כקצין.
הוא צעק במלוא הביטחון: כל החיילים התקדמו אחריו לחצר אחד הבתים סביב הכיכר.
הוא אמר שעליו לבדוק בעצמו כיצד להוריד את הדגלים ולכן ייקח רק ארבעה חיילים, אלו הם לוחמי אצ"י המחופשים, ואיתם ייכנס לבניין.
הם עלו והגיעו לחלון הפונה לחצר.
משם זרקו רימונים על החיילים ההמומים ובמקביל כל לוחמי אצ"י בכיכר פתחו באש.
תוכניתו של רודל לשמירה על הכיכר הצליחה לעת ההיא..
ב-25 באפריל 1943, אחר שהקרב בגטו היה בסיומו, ציווה פאוול פרנקל, מנהיג אצ"י, לרודל לצאת עם קבוצת לוחמים מחוץ לגטו.
הם התמקמו בדירת מסתור שהוכנה מראש בדירב ברחוב גז'יבובסקה 11/13. מהדירה תכננו רודל וקבוצתו להיכנס לתוך הגטו, לפעולות הצלה של האנשים האומללים בגטו הבוער.
ב-5 במאי יצאו לפעולה הראשונה, וחילצו מהגטו חבורת יהודים.
יום למחרת, ב-6 במאי, שבו לגטו להוציא את שאר החבורה.
בדרכם חזרה אנשי האס אס והמשטרה הכחולה ארבו להם.
במקום התחולל מאבק קשה ובסופו נרצחו כל היהודים, וביניהם גם רודל.
דרטניון ראפין הוא מתאבק אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT, שבו הופיע תחת שם הבמה ליאון ראף.
ראף הוא פעם אחת אלוף צפון אמריקה של NXT.
ראף ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון ההיאבקות Evolve במסגרת האירוע ה-106, שבו הצטוות לשורות טומי מזראטי בהפסדם לאדריאן אלאניס וליאם גריי.
באירוע Evolve 131, שנערך ב-13 ביולי 2019, ראף ו-AR פוקס ניצחו את The UnWanted (אדי קינגסטון וג'ו גייסי) וזכו באליפות הזוגות של Evolve.
באירוע Evolve 142, שנערך ב-7 בדצמבר של אותה השנה, השניים הפסידו את חגורות האליפות לצמד The Besties in the World (דייבי וגה ומאט פיטצ'ט); תקופת כהונתם כאלופים נמשכה כ-147 ימים.
אף על פי שלא היה תחת חוזה, ראף ערך את הופעת הבכורה שלו ב-WWE ב-4 בדצמבר 2019 בפרק של התוכנית NXT, כשהצטוות לאדריאן אלאניס בהפסדם ל-The Forgotten Sons (סטיב קאטלר ווסלי בלייק).
במהלך תחילת שנת 2020, ראף התאבק כמתאבק מקומי אשר נועד לקדם מתאבקים אחרים בתוכניות השונות: Raw, סמאקדאון, NXT, 205 לייב ו-Main Event.
מאוחר יותר באותה השנה, ראף חתם על חוזה רשמי ב-WWE ונשלח ל-WWE Performance Center.
ב-11 בנובמבר בפרק של התוכנית NXT, ראף ניצח את ג'וני גרגאנו וזכה באליפות צפון אמריקה של NXT לאחר שהוא נבחר על ידי גרגאנו במסגרת גלגל המזל.
שבוע לאחר מכן בתוכנית, ראף הגן בהצלחה על תוארו נגד גרגאנו כתוצאה מפסילה לאחר שדמיאן פריסט, יריבו של גרגאנו, הכה באופן מכוון את ראף.
באירוע NXT TakeOver: WarGames, שנערך ב-6 בדצמבר, ראף הפסיד את התואר בחזרה לגרגאנו בקרב משולש אשר כלל בנוסף את פריסט, הפסד זה קטע תקופת כהונה של 25 ימים מצידו של ראף.
ב-16 בדצמבר, ראף וקושידה הפסידו בקרב זוגות לג'וני גרגאנו ואוסטין ת'יאורי.
ב-23 בדצמבר, ראף גבר על טימותי טאצ'ר.
שבוע לאחר מכן, ראף כשל בניסיונו להשיב אליו את אליפות צפון אמריקה של NXT, כשהפסיד לאלוף, ג'וני גרגאנו.
ב-20 בינואר 2021, ראף וקושידה ניצחו את גרגאנו ות'יאורי בסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס.
לעומת זאת, הם הודחו מהתחרות שבוע לאחר מכן על ידי Grizzled Young Veterans (זאק גיבסון וג'יימס דרייק) במסגרת שלב רבע הגמר.
ב-3 בפברואר, ראף נכשל בהשגת ניצחון על פני אוסטין ת'יאורי.
שבועיים לאחר מכן, ראף גבר על אייזיאה "סוורב" סקוט.
לעומת זאת, ב-13 באפריל, ראף נחל הפסד לאותו סקוט.
ב-4 במאי, ראף הפסיד לסקוט במסגרת קרב ספירות בכל מקום.
שבוע לאחר מכן, ראף נחל הפסד לפיט דאן כתוצאה מפסיקת שופט.
ראפין נמצא במערכת יחסים עם שופטת ה-WWE, איה סמית'.
השניים התארסו ב-30 בנובמבר 2020.
אליפות הזוגות של Evolve (פעם אחת) - עם AR פוקס
PWI דירג אותו במקום ה-272 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
ליאוניד יופיטר (אופיטר; 1 באפריל 1941 – 25 באפריל 1987) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי יליד ברית המועצות.
יופיטר נולד בשם ליאוניד אופיטר בעיר רוסטוב, מחוז ירוסלבסק, ברית המועצות (כיום רוסיה).
אביו היה לב אופיטר, רופא וקצין רפואה במלחמת העולם השנייה.
יופיטר לא הלך בדרכו של אביו, במהלך שנות השישים החל ללמוד משחק, ושיחק בתיאטרון טרם עלה לישראל.
בשנת 1967 שיחק בתיאטרון הקומי הנודד של מוסקבה, ובין השנים 1967–1970 בתיאטרון ארמיטז', התיאטרון המיניאטורי של מוסקבה.
יופיטר עלה לישראל באמצע שנות השבעים, והתגורר בתל אביב.
בישראל החל לשחק בתיאטרון בעיקר בהצגות ברוסית.
בשנת 1978, שיחק בהצגה "האדרת" בבימויו של שמואל בונים (המבוססת על סיפורו של ניקולאי וו.
גוגול), יחד עם אברהם חלפי, ושורת שחקנים עולים חדשים יוצאי ברית המועצות.
במהלך שנות השמונים החל להופיע בסרטי בורקס ישראלים.
בשנת 1982, שיחק בסרטו של בועז דוידזון "ספיחס" (אסקימו לימון 4) שם גילם את דמות הרופא הרוסי, שנה לאחר מכן שיחק בסרט ההמשך ל"ספיחס" בסרטו של צבי שיסל "סבבה", לצידם של יוסף שילוח וצחי נוי.
בשנת 1986 שיחק בסרטו של בועז דוידזון "אלכס חולה אהבה", שם גילם את המורה של אלכס, ליאוניד, ובעיקר היה זכור בשל המשפט: "בחורות ערומים זה חולירע".
בשנת 1987 נפטר בפתאומיות ממחלת שחמת הכבד, וזאת לאחר שהיה ידוע כשותה אלכוהול באופן קבוע, ולבעיות בכבד מהם סבל.
נמצא מספר ימים לאחר מותו בביתו, כשהיה בן 46 בלבד.
היה ערירי, וללא משפחה בישראל, נקבר בבית העלמין דרום.
בשנת 2022, קבלן מצבות גילה כי המצבה של יופיטר סובלת מהזנחה ארוכת שנים והתגייס לשיקומה.
ליאוניד בריילובסקי היה אדריכל רוסי, אמן, מעצב, מורה בתפוצה הרוסית באיטליה.
נולד ב-1867 בחרקוב במשפחה אורתודוקסית.
אביו היה ראש העיר, אמו באה ממשפחת אצילים.
בריילובסקי סיים את המחלקה לארכיטקטורה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1894 בדרגת אמן באדריכלות.
במהלך הכשרה, הוענקו לו פרסים על הצטיינות אקדמית.
בשנת 1890 קיבל מדליית כסף קטנה, בשנת 1892 מדליית כסף גדולה, בשנת 1893 מדליית זהב קטנה עבור התוכנית "מלון למבקרים בבירה".
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה בשנים 1895–1898 נסע לפריז ורומא.
משנת 1898 לימד אדריכלות בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
בשנת 1899 הצטרף כמורה לאוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה ושימש כפרופסור בבית הספר, ובשנת 1906 היה חבר בוועדת החינוך.
בריילובסקי עבד כאדריכל, אך נודע בעיקר כאמן שיצר ציורים בצבעי מים של חורבות עתיקות, אנדרטאות, עיצוב הפנים של מקדשים וארמונות.
בשנות ה-1900 למד והעתיק ציורי פרסקו בכנסיות ירוסלב, רוסטוב ונובגורוד.
הוא השתתף בתערוכות של החברה לצבעי מים רוסיים, והיה חבר באגודות רבות נוספות.
הוא עסק בעיצוב פנים, ביצע סקיצות של רהיטים וחפצי ברונזה.
משנת 1909 עבד בעיקר כמעצב תפאורה במופעים ריאליים בתיאטראות קטנים וגדולים.
בשנת 1916 זכה בריילובסקי בתואר אקדמאי.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 נסע עם אשתו רימה, תחילה ללטביה, ולאחר מכן התגורר בקונסטנטינופול, בלגרד, ובשנת 1925 עבר לרומא.
בבלגרד, עבד בתיאטרון המלכותי, והיה חבר באיגוד העובדים של האמנות הרוסית.
ב-1933 ייסד את מוזיאון הוותיקן לארכיטקטורה דתית רוסית בקהילת הכנסיות המזרחיות.
בשנים 1920 – 1930 יצר סדרת ציורים "חזונות רוסיה הישנה".
הציג בערים רבות, ואשתו הציגה שתי תערוכות יחיד בפריז (1930) ובוותיקן (1932).
הוא נפטר בשנת 1937 ברומא.
עבודותיו נמצאות באוספים מוזיאוניים של גלריית טרטיאקוב, המוזיאון הרוסי, מוזיאון הסורבון בפריז, מוזיאוני הוותיקן ואחרים.
הקשר עם מרכז הנצרות העולמי, בא לידי ביטוי בחייהם של בני הזוג בריילובסקי.
ליאוניד ורעייתו רימה הגיעו לתובנה של אחדות הכנסייה, ולכן המירו את דתם לכנסייה הקתולית.
המעבר גרם להם לאהוב את מולדתם, המקומות הקדושים שלה, התרבות ההיסטורית והרוחנית.
בשנת 1932, נערכה תערוכה של 40 ציורים של בריילובסקי המתארים אנדרטאות של אמנות דתית רוסית.
אוסף זה נתרם על ידי האפיפיור פיוס ה-11 שהחליט לארגן יחידה מיוחדת של ציור רוסי.
בשנת 1933 הציגו האמן ליאוניד ורעייתו רימה בריילובסקיה תערוכה יצירתית ברומא.
מידע על אירוע זה פורסם בעיתונות.
ליאון תג'ר נולד בסופיה למשפחה המעורה פוליטית בחוגי הקהילה.
אביו יוסף תג'ר היה עורך דין ידוע, פעיל ציוני ועורך השבועון הציוני "שלום".
ליאון יצא ללימודי משפטים בווינה.
ב-1921 החליט אבי המשפחה לעלות לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב.
ליאון עזב את לימודיו והצטרף לאביו.
הוא ואביו עבדו בפרדס בסמוך לעיר.
מ-1924 נמנה עם פעילי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה ופרסם מאמרי דעה בביטאונה.
הוא דגל בשיתוף פעולה בין ערבים ליהודים ובמאבק משותף נגד השלטון הבריטי.
ב-1933 נעצר תג'ר על ידי משטרת המנדט בשל פעילות חתרנית, נשפט ונכלא למספר חדשים בירושלים.
תג'ר הצטרף למפלגה הקומוניסטית של בולגריה, והיה פעיל שטח שלה גם כאשר הוצאה אל מחוץ לחוק.
הוא פרסם מאמרי דעה תחת שם העט "בן דוד".
תג'ר רכש זהות בדויה ועבד במנהל הדלק של נמל רוסה תחת השם דימיטר קירוב.
בו ביום נכנסו יחידות שונות של הצבא הגרמני לשטחי בולגריה וחנו בה.
ב-29 באוקטובר 1941 ביצע תג'ר פעולת חבלה במכלי דלק של הצבא הגרמני בנמל רוסה.
מספר מכלים הוצתו ונגרם נזק במקום.
במהלך הפעולה נאבק תג'ר בחייל גרמני אשר שמר על המתקן, ודקר אותו למוות בסכין.
בעקבות הרג החייל הגרמני תבע השגריר הגרמני המיוחד לסופיה אדולף בקרלה מממשלת בולגריה למסור לידי הגרמנים 100 יהודים מראשי הקהילות בסופיה וברוסה.
הבולגרים סירבו לדרישת הגרמנים בטענה שבולגריה היא מדינה עצמאית וחברה בציר, ושהרוצח נלכד ויובא לדין על פי חוק.
בהמשך, ויתרו הגרמנים על דרישתם.
תג'ר נלכד, הובא לדין ונגזר עליו עונש מוות.
בדצמבר 1941 הוצא להורג בתלייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם כינון הרפובליקה העממית של בולגריה נקראו בתי הזיקוק ברוסה על שמו של ליאון תג'ר (בבולגרית: "Нефтопреработващ завод „Леон Таджер).
ב-1989 הוסר שמו של תג'ר מבתי הזיקוק.
ליאוניד סמיונוביץ' מלצב (בבלארוסית: Леанід Сямёнавіч Мальцаў, נולד ב-29 באוגוסט 1949) הוא גנרל בלארוסי בדימוס.
מלצב נולד ב-29 באוגוסט 1949. הוא למד באקדמיה הצבאית סוברוב שבמינסק, וב-1967 סיים את לימודיו והתגייס לצבא האדום.
ב-1971 הוא סיים את לימודיו בבית הספר לפיקוד בקייב.
במשך תקופה הוא הוצב בחיל המצב הסובייטי בגרמניה.
ב-1979 הוא סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי "פרונזה", ושירת בהמזרח הרחוק הרוסי.
לאחר פירוק ברית המועצות, מלצב חזר למולדתו, בלארוס, והתגייס לצבא בלארוס.
ב-1994 הוא מונה לראש המטה הכללי וסגן שר ההגנה.
ב-1996 הוא מונה לשר ההגנה.
ב-1997 הוא מונה לסגן הרמטכ"ל המשותף של חבר המדינות.
ב-24 בספטמבר 2001 הוא מונה בשנית לתפקיד שר ההגנה.
הוא כיהן בתפקיד עד 4 בדצמבר 2009.
ב-2 בנובמבר 2013 הוא מונה ליו"ר ועדת הגבולות של בלארוס.
ליאונרד ברנשטיין (נהגה: לנארד ברנסטין; Leonard Bernstein; 25 באוגוסט 1918 – 14 באוקטובר 1990) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-אמריקאי.
נחשב לאחד המלחינים האמריקאיים החשובים במאה ה-20. כתב יצירות גדולות שהשפיעו על המוזיקה המודרנית של היום, כגון "קנדיד" (Candide), "סלבה" (Slava) ועוד.
ברנשטיין היה המנצח הראשון שהגיש תוכניות טלוויזיה אודות מוזיקה קלאסית, שהתחילו בשנת 1954 ונמשכו עד מותו.
הוא היה פסנתרן מחונן ולעיתים ניצח על התזמורת מן הפסנתר.
הוא הלחין בסגנונות שונים, מוזיקה תזמורתית, בלט, מוזיקה לקולנוע ולתיאטרון, יצירות למקהלה, אולם היצירה המפורסמת והמצליחה ביותר שכתב היא המוזיקה למחזמר "סיפור הפרברים" ולסרט המוזיקלי באותו השם.
ברנשטיין נולד בלורנס שבמסצ'וסטס למשפחה יהודית אשר מקורה ברובנו שברוסיה (כיום באוקראינה).
סבתו התעקשה ששמו הפרטי יהיה לואיס, אך הוריו העדיפו לקרוא לו ליאונרד, ושמו שונה רשמית לליאונרד כשהיה בן שש-עשרה.
נגינת פסנתר ששמע באחד הקונצרטים שאליו לקח אותו אביו, שבתה את לבו בקסמה, והוא החל ללמוד נגינה על פסנתר בגיל צעיר.
כילד למד בבתי הספר גאריסון ובבית הספר הלטיני של בוסטון .
אביו, איש עסקים דומיננטי, התנגד לבחירת בנו במוזיקה כעיסוק לחיים, וחדל לממן את שיעוריו.
למרות זאת החל ברנשטיין ללמד ילדים בשכונה תמורת דולר לשיעור, ואף לנגן בסופי שבוע בחתונות תמורת "שני דולר ואצבעות שותתות דם".
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הלטיני של בוסטון ב-1935, המשיך ברנשטיין את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, שם למד מוזיקה אצל וולטר פיסטון, ובהמשך במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד ניצוח אצל פריץ ריינר.
במהלך שנות לימודיו בקרטיס המשיך גם בלימודי פסנתר עם איזבלה וֶנגֶרובה והיינריך גבהרד.
ברנשטיין הושפע מהמנצח דימיטרי מיטרופולוס, ובזכות הכריזמה שלו בחר בניצוח.
סגנון הניצוח של מיטרופולוס לא דמה לזה של ברנשטיין, אך השפיע עליו לנצח כמוהו מן הפסנתר, על הבחירה לוותר על שרביט המנצחים, ואף על התעניינותו הרבה במאהלר.
ברנשטיין אף הושפע מן המלחין אהרן קופלנד, שאותו פגש בקונצרט ולאחר מכן במסיבה לכבוד יום ההולדת שלו בשנת 1938. באותה מסיבה ניגן ברנשטיין את "וריאציות לפסנתר" של קופלנד, יצירה קשה לביצוע שברנשטיין לא ידע מאומה על המלחין שלה עד אותו ערב.
לאחר מכן, אף שלא היה באופן פורמלי תלמיד של קופלנד, נהג באופן קבוע להתייעץ איתו לגבי יצירתו והתייחס אליו כ"מורה היחיד שלו להלחנה".
ברנשטיין הנציח את פגישתו עם קופלנד באקרוסטיכון שחיבר לכבוד יום הולדתו ה-80 בו הוא מודה בפתיחתו ובסופו לאנה סוקולוב על כך שהפגישה ביניהם.
ברנשטיין נודע בקשריו הרומנטיים עם האמן יוסי שטרן ועם השחקן דני קיי, אך התחתן עם פליסיה מונטאלגרה, שחקנית צ'יליאנית בשנת 1951. מונטאלגרה התגיירה ולשניים נולדו שלושה ילדים.
מונטאלגרה השתתפה בביצוע הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", עם הפילהרמונית של ניו יורק בשנות ה־60 של המאה ה־20, כקריינית (תפקיד שבוצע במקור על ידי השחקנית הישראלית חנה רובינא).
ברנשטיין זכה להערכה רבה כמנצח, כמלחין, כפסנתרן וכמחנך.
הוא נודע בציבור כמנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק, כמי שניצח על רבות מהתזמורות המובילות בעולם, וכמלחין המוזיקה לסרט המוזיקלי המצליח ""סיפור הפרברים"".
בסך הכול, כתב שלוש סימפוניות, שתי אופרות, חמישה מחזות זמר ומגוון יצירות אחרות.
בנובמבר 1943, זמן קצר לאחר שנבחר לעוזר המנצח של הפילהרמונית של ניו יורק, עלה על דוכן המנצחים להופעתו הראשונה בגלל מחלתו של ברונו ולטר.
הוא זכה להצלחה גדולה ולפרסום מיידי, מאחר שהקונצרט שודר בשידור חי ברדיו בערוץ הארצי.
דבר מחלתו של ולטר נודע לברנשטיין רק באותו יום, כשהודיעו לו שיהיה עליו לעלות על דוכן המנצחים בשעה 15:00 לקונצרט מנחה ולנצח על "דון קישוט" של ריכרד שטראוס ועל יצירות אחרות.
ברונו ולטר הזמין אותו אל חדר המלון שלו ושם, על אף מחלתו, סימן לו בפרטיטורות את מה שיהיה עליו לדעת בזמן הניצוח כדי להתאים את עצמו לדקויות שהתזמורת למדה עם ולטר.
הוא סיפר שהקונצרט עבר עליו בערפול מוחלט, ורק כשהסתיים בתשואות נלהבות, הבין שהצליח במשימה.
ב-1945 מונה ברנשטיין למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו יורק, וכיהן בתפקיד זה עד 1947.
ב-1947, בתקופת המנדט הבריטי, ניצח ברנשטיין בפעם הראשונה בתל אביב, על התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית והחל בכך את קשר חייו עם ישראל.
המעבר לארץ ישראל היה אפשרי בזמנו אך ורק דרך מצרים, ועקב תמיכתו של ברנשטיין בציונות סירבה השגרירות המצרית בפריז לאשר לו ויזה.
הוויזה אושרה הודות להתערבותו של פקיד אמריקאי, שאהב את יצירתו.
ברנשטיין הגיש בקשה לויזת עבודה למחלקת העלייה וההגירה של ממשלת פלשתינה (א"י) בפברואר 1947, יחד עם אביו כמנהלו ואחותו כמזכירה.
בקשתו אושרה כחודש לאחר מכן.
בשנת 1948 ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית לפני חיילים, בקונצרט פתוח שנערך בעיר העתיקה של באר שבע.
ההתקהלות של מספר חיילים רב במקום אחד, שנצפתה על ידי מטוסי סיור מצריים, גרמה למצרים לחשוד, שמדובר בהתקפה מתוכננת, והם ריכזו כוחות למקרה הצורך.
רצה המקרה, ובאותו זמן אכן התקיימה התקפה ישראלית במקום אחר, וכך, שלא במתכוון, היה הקונצרט לגורם הסחה צבאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה הקריירה הבינלאומית של ברנשטיין לפרוח.
ב-1949 ניצח על הבכורה העולמית של "סימפוניה טורנגלילה" של אוליבייה מסייאן.
ב-1951 החליף את סרגיי קוסביצקי המנוח כראש מחלקת התזמורת ומחלקת הניצוח בטנגלווד.
ב-1957 ניצח על קונצרט הפתיחה של היכל התרבות בתל אביב; במשך השנים ערך שם הקלטות רבות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בדצמבר 1963 ביצע עם תזמורת זו בביצוע בכורה עולמי את הסימפוניה השלישית שלו, ""קדיש"", עם זמרת הסופרן ג'ני טוראל, הקריינית חנה רובינא, מקהלה מעורבת ומקהלת הילדים על שם צדיקוב.
במהלך החזרות על "קדיש", ב-22 בנובמבר 1963, נרצח הנשיא ג'ון קנדי, והפרק השלישי של הסימפוניה, שנמצא אז בתהליכי ליטוש אחרונים, הוקדש "לזכרו האהוב של ג'ון פיצג'רלד קנדי".
בחג המולד, 25 בדצמבר 1989, ניצח ברנשטיין על הסימפוניה התשיעית של בטהובן כחלק מהחגיגות לרגל נפילת חומת ברלין.
הקונצרט הועבר בשידור חי בטלוויזיה ליותר מ-20 ארצות, לקהל מאזינים שמנה לפי ההערכה כ-100 מיליון איש.
לרגל האירוע שינה ברנשטיין מילה אחת בטקסט של פרידריך שילר ל"אודה לשמחה", ושילב את המילה "חירות" (Freiheit) במקום "שמחה" (Freude).
"אני בטוח שבטהובן היה נותן לנו את ברכתו", אמר ברנשטיין.
כמנצח זכה ברנשטיין להערכתם ולהוקרתם של מוזיקאים רבים.
מעמד מיוחד היה שמור לו בין חברי הפילהרמונית של וינה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שם היה מנצח אורח קבוע.
הוא נחשב מעורב במיוחד ביצירותיהם של גוסטב מאהלר, אהרן קופלנד, יוהנס ברהמס, דמיטרי שוסטקוביץ' ויצירותיו שלו.
הוא שכלל גישה מקורית לעבודה על סימפוניה של מאהלר, בהצגת כל פסוק ושירתו לפני התזמורת, כדי להבהיר לנגנים את המשמעות השלמה ולהשיג את האפקט הדרוש, עם אוזן מוזיקלית מדויקת שלא החמיצה דבר.
ברנשטיין ניצח בכל רמ"ח אבריו.
הוא פיסל את המוזיקה בגופו ובפניו ושינה את אופי ניצוחו בהתאם לאופי היצירה - התאבל בניצוח על סימפוניית "ירמיהו" שלו, היה רך ועדין כשניצח מן הפסנתר אגב נגינת מוצרט ורקד בעת הניצוח על "הואלס" של מוריס ראוול.
ברנשטיין נפטר חמישה ימים בלבד אחרי פרישתו.
הוא ניצח על הקונצרט האחרון שלו בטנגלווד, בברקשיירס שבצפון מסצ'וסטס, ב-19 באוגוסט 1990. הייתה זו התזמורת הסימפונית של בוסטון אשר ניגנה את "אינטרלוד ארבעת הימים" של בנג'מין בריטן ואת הסימפוניה השביעית של בטהובן.
ביום תהלוכת הלווייתו ברחובות מנהטן הסירו עובדי בניין את כובעיהם, נופפו וצעקו "היה שלום, לני".
ליאונרד ברנשטיין קבור בבית העלמין גרינווד שבברוקלין, ניו יורק.
ברנשטיין היה מודע ליהדותו, והתייחס לנושא זה ברבות מיצירותיו: הוא שילב בהן מוטיבים יהודיים (מן התפילה, קריאת התורה וכדומה) ואף כתב טקסט יהודי (כמו למשל ב"סימפוניית קדיש" או ב"מזמורי צ'יצ'סטר").
ביצירתו הביא לידי ביטוי את התמודדותו האמונית ואת יחסו ליהדות.
ברנשטיין אף ביקר והופיע פעמים רבות בישראל, בעיקר עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין השאר חיבר את היצירה "חליל" (1981), שנכתבה לזכרו של , נגן חליל צעיר ומבטיח שנהרג בסיני במלחמת יום הכיפורים, בהיותו בן 19.
עוזרו האישי של ברנשטיין, ישראל אדלסון, לימד בעבר בישיבה המוזיקלית "כינור דוד", וכיום הוא מתגורר בניו יורק ומתעסק במוזיקה חסידית.
לאחר מותו החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא לכיכר התזמורת על שמו.
כמו כן, נקרא רחוב על שמו בבאר שבע.
בשנת 2023 יצא הסרט "המאסטרו" המבוסס על חייו של ברנשטיין, בבימויו וכיכובו של בראדלי קופר.
האסטרואיד 4476 ברנשטיין קרוי על שמו.
סימפוניה מס' 2, עידן החרדה (1949, גרסה נוספת ב-1965, על פי פואמה הנושאת שם זה מאת ויסטן יו אודן)
ברנשטיין סיים את היצירה ביום 22 בנובמבר 1963 והקדיש את הפרק השלישי והאחרון "לזכרו האהוב של ג'ון פיצג'רלד קנדי".
ביצוע הבכורה העולמי היה בישראל ב-10 בדצמבר 1963, בניצוח המלחין, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והפסנתרנית רות מנזה, מקהלה מעורבת ומקהלת הילדים ע"ש צדיקוב, עם חנה רובינא כקריינית וג'ני טוראל כסולנית.
הטקסט המדובר תורגם לעברית על ידי דן מירון.
ב-23 במרץ 2015 בוצע הקדיש בירושלים, בקונצרט מיוחד לזכר דוד עזריאלי בניצוחו של סטיבן מרקוריו, עם הקריין ריצ'רד דרייפוס והסופרן שרון עזריאלי-פרץ, בתו של הפילנתרופ המנוח, התזמורת הסימפונית ירושלים, מקהלת אורטוריו ירושלים, מקהלת אנקור והמקהלה הפילהרמונית תל אביב.
מיסה (1971) - מוזיקה לתיאטרון
חדוות המוזיקה (תרגום: יהואש הירשברג), הוצאת רשפים, 1960.
רבגוניותה של המוזיקה (תרגום: יצחק הירשברג ושלומית הירשברג), הוצאת רשפים, 1973.
היצירות היהודיות של ברנשטיין כוללות את:
(בפרק האחרון יש ציטוט ממגילת איכה)
היצירה מבטאת קונפליקט בין רוח האדם לאל, קונפליקט עז וסוער שסופו פיוס והשלמה, במפלס שונה מזה שהחל את היצירה הסבוכה הזאת.
היצירה נכתבה במקור עבור כנסיית צ'יצ'סטר באנגליה.
מוזיקלית היצירה מחולקת לשלושה פרקים ומזכירה בצורתה סימפוניה.
לסולן בביצוע היצירה בישראל בחר ברנשטיין בדניאל סיקסיק, בן 13, לאחר ששמע אותו שר.
לְיַאונִינְג (; בסינית מסורתית: 遼寧; בפין-יין: Liáoníng) הוא מחוז בצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 147,076 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-42.59 מיליון תושבים.
יחד עם שני המחוזות הנוספים בצפון-מזרח סין - ג'ילין וחיילונְגְגְ'יָאנְג ועם צפון-מזרח מונגוליה הפנימית - מחוז ליאונינג מהווה חלק ממנצ'וריה ההיסטורית וחולק איתן תרבות הומוגנית יחסית.
כמותם, הוא גם הפך בשנת 1931 לחלק ממנצ'וקוו, ממשלת בובות שנשלטה בידי יפן.
שושלת צ'ינג המנצ'ורית, לאחר השתלטותה על סין ב-1644, גייסה בני האן ממחוז שאנדונג כדי ליישב את המחוז, שהיה אז מאוכלס בדלילות.
יתר מנצ'וריה נותרה סגורה למהגרים סינים.
ב-1860 שוב נפתח המחוז ומנצ'וריה כולה לבני האן.
המנצ'ורים מהווים 13% מהאוכלוסייה, בעוד שבני האן מהווים 84% אחוזים ממנה.
מיעוטים נוספים במחוז כוללים מונגולים, בני חווי, קוריאנים ובני .
המחוז משיק לאוקיינוס השקט בים בוהאי ובים הצהוב.
נהר יאלו מתווה את קו הגבול בין ליאונינג וג'ילין לבין קוריאה הצפונית.
מערב המחוז הררי, מרכזו שטוח ובמזרחו גבעות.
התוצרים החקלאיים העיקריים של ליאונינג כוללים חיטה, דורה וסויה.
אזור דָאלְייֵן אחראי לכשלושה רבעים מהיצוא של סין בתפוחים ובאפרסקים.
זהו גם מחוז תעשייתי חשוב, בהיותו אחד הראשונים שעברו תהליך תיעוש בשנות השלושים של המאה העשרים על ידי היפנים ושוב בשנות החמישים והשישים.
יש בו את מרבצי הברזל, המגנזיט, היהלום והבורון הגדולים בסין, וכן מרבצים משמעותיים של נפט ושל גז טבעי.
העיר בנשי הנמצא בתחום המחוז מהווה אחד ממרכזי תעשיית הפלדה בסין.
בין אתרי התיירות בליאונינג ניתן למנות מספר קברים של קיסרים משושלת צ'ינג וכן את הארמון הקיסרי בשן-יאנג, הארמון ששימש את שושלת צ'ינג בטרם השתלטה על סין כולה.
בעיר אָנְשָׁאן מצוי פסל הבודהה הגדול בעולם העשוי מאבן ירקן.
עיר הנמל דָאלְייֵן פופולרית בקרב הסינים כעיירת קיט בזכות חופיה, גני חיות, אתרי נופש, מאכלי ים, מרכזי קניות, אדריכלות רוסית ויפנית וחשמליות רחוב.
מחוז ליאונינג מחולק לשתי ערים תת-מחוזיות ושתים עשרה נציבויות עירוניות:
ליאונרד רוז היה צ'לן יהודי-אמריקאי יהודי, הנחשב לאחד מגדולי הצ'לנים האמריקאים במאה ה-20.
רוז נולד בוושינגטון ולמד אצל וולטר גרוסמן, פרנק מילר ופליקס סלמונד.
אחרי השלמת לימודיו במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה בגיל 20, הצטרף להתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית (NBC) של ארטורו טוסקניני וכמעט מיד התמנה לצ'לן ראשון נלווה.
בגיל 21 היה צ'לן ראשון של תזמורת קליבלנד, ובגיל 26 התמנה לצ'לן ראשון בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
הוא הרבה להקליט כסולן אחרי 1951, בין היתר קונצרטים לצ'לו עם מנצחים כמו ליאונרד ברנשטיין, יוג'ין אורמנדי, גיאורג סל וברונו ולטר.
רוז עסק גם בנגינת מוזיקה קאמרית והיה חבר בשלישיית הפסנתר הנודעת שלישיית איסטומין-שטרן-רוז, יחד עם אייזק שטרן ויוג'ין איסטומין.
מורשתו של רוז כמורה עומדת בעינה עד עצם היום הזה: תלמידיו מג'וליארד, ממכון קרטיס ומבית הספר הקיצי למוזיקה מדואומאונט (Meadowmount) של איוון גאלאמיאן, ממלאים את מדורי הצ'לו ברבות מתזמורות אמריקה, כמו התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, תזמורת פילדלפיה והפילהרמונית של ניו יורק.
עם תלמידיו המפורסמים נמנים לין הארל ויו-יו מה, מט חיימוביץ ושולמית לורין.
רוז מת מלוקמיה בווייט פליינס, ניו יורק, בנובמבר 1984.
פרס גראמי לביצוע הטוב ביותר של מוזיקה קאמרית
ליאוניד (ליאו) קרופניק (באוקראינית: Леонід Крупнік; נולד ב-15 ביולי 1979) הוא כדורגלן עבר יהודי אמריקאי-ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
החל את הקריירה הספורטיבית בגיל שש בהתעמלות מכשירים, דווקא, בעוד שכדורגל היה לא יותר מתחביב.
בעודו משחק בשכונה עם חבריו, הבחין בו מאמן של קבוצת כדורגל לילדים והציע לו להצטרף לקבוצה.
כאשר היגרה המשפחה בשנות התשעים לארצות הברית, הצטרף לקבוצת הכדורגל של בית ספר תיכון בסן פרנסיסקו ולאחר מכן לזו של מכללת ברקלי, שם סיים תואר ראשון בעבודה סוציאלית.
ב-2002 נבחר כ"תגלית השנה" והיה מבוקש על ידי מספר קבוצות בליגת ה-MLS.
הוא נבחר בדראפט על ידי הניו יורק מטרוסטארס והוחתם בקבוצה.
פציעה מנעה ממנו מלהמשיך לשחק במטרוסטארס.
לאחר שהתאושש ממנה הוא השתלב בקבוצה מן הליגה השנייה בארצות הברית, אותה הוביל לרבע גמר הגביע.
ב-2005 הגיע לישראל יחד עם נבחרת ארצות הברית למשחקי המכביה, אותה הוביל עד לשלב הגמר.
אחיו של מאמן הכדורגל ראובן עטר הבחין בו ומסר את התרשמותו החיובית לעטר, מאמן מכבי נתניה דאז, אשר החליט לזמן את השחקן למבחנים בקבוצה.
כדי להחתימו היה צורך לשחררו מהחוזה שלו בארצות הברית.
בסופו של דבר נפתרו הבעיות והוא הוחתם על ידי נתניה.
במעמדו אינו נחשב קרופניק לשחקן זר בישראל, מכיוון שהוא בעל אזרחות כפולה, ישראלית ואמריקאית.
ב-2006 עבר מנתניה למכבי הרצליה, יחד עם המנג'ר עטר.
לאחר 5 חודשים במכבי הרצליה בהם גילה יכולת טובה, לאחר שהתחלף המאמן, קרופניק עבר לקבוצת בני סכנין שהייתה בליגה הלאומית, איתה העפיל לליגת העל.
ב-17 ביוני 2008 חתם לשלוש עונות במכבי חיפה, בקיץ 2009 עזב קרופניק לניו יורק רד בולס האמריקאית, לאחר שהבין שמעמדו בחיפה ירד.
באמצע עונת חזר קרופניק למכבי נתניה.
ב-5 בפברואר 2013 חתם קרופניק בקבוצת הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית, במדיה שיחק עד תום העונה.
לקראת עונת חתם בקבוצת מכבי אום אל-פחם ובתום העונה ירד עמה לליגה א'.
בקיץ חתם במכבי יפו מליגה א'.
לאחר חצי עונה בקבוצה חתם בינואר 2015 בסקציה נס ציונה מאותה הליגה.
ב-12 ביוני 2015 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ליאונרד סלטקין הוא מנצח, מלחין ומחבר יהודי-אמריקאי.
סלטקין נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה מוזיקלית - אביו, פליקס סלטקין, היה כנר, מנצח ומייסד .
אמו, , ניגנה בצ'לו ברביעיית מיתרים.
ליאונרד סלטקין למד באוניברסיטת אינדיאנה ובקולג' העירוני של לוס אנג'לס לפני שהתקבל לג'וליארד, שם למד ניצוח אצל .
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בשנת 1966, ובשנת 1968 התמנה לעוזר בתזמורת סנט לואיס.
הוא נשאר שם עד 1977, כאשר התמנה למנצח התזמורת הפילהרמונית של ניו אורלינס.
לסנט לואיס חזר בשנת 1979 בתפקיד מנהל מוזיקלי.
הוא נשאר שם עד 1996, כשקיבל לידיו את התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
בשנת 2000 התמנה למנצח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית, משרה שבה כיהן עד 2004,
בשנת 2011 הוא התחיל לכהן באותו תפקיד ב ולאחרונה הוא סיים את תפקידו כמנהל מוזיקלי של תזמורת דטרויט.
סלטקין ניצח על מגוון רפרטוארי רחב, ובייחוד נודע בפרשנויותיו למוזיקה אמריקאית של המאה ה-20 וליצירות מאת מלחינים בריטיים.
יצירותיו הוא, הכוללות את "העורב" לקריין ותזמורת (על פי הפואמה של אדגר אלן פו, 1971), אינן ידועות ברבים.
לאוניד קוצ'מה (באוקראינית: Леонід Данилович Кучма; נולד ב-9 באוגוסט 1938) הוא פוליטיקאי אוקראיני שכיהן כנשיאה השני של אוקראינה, בשנים 1994 – 2005.
קוצ'מה נולד בכפר צ'איקינה במחוז צ'רניהיב, אביו, דנילו, מת כשהוא היה בן 4. דנילו קוצ'מה היה חייל במלחמת העולם השנייה שמת מפצעיו בכפר נובוסליציה בבית החולים שדה מספר 756. אמו פראסקה עבדה בקולחוז.
קוצ'מה למד בבית הספר במחוז משנה סמניבקה והמשיך לימודיו באוניברסיטה הלאומית של דנייפרופטרובסק בשנת 1960 כמהנדס טילים בתחום החלל.
באותה שנה הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
קוצ'מה עבד כמהנדס אווירונאוטיקה במשרד תכנון יוז'נוי בדניפרופטרובסק.
בגיל 28 היה למנהל ניסויים מטעם המשרד בקוסמודרום בייקונור.
בשנת 1967 נישא ללודמילה טלאלייבה, בתו של גנאדי טומאנוב, קצין בכיר במפעלי יוז'מאש שהפך לשר לענייני בניית מכונות.
בגיל 38 קוצ'מה היה למנהל סניף המפלגה הקומוניסטית ביוז'ני והיה לחבר הוועד המרכזי של המפלגה.
הוא היה נציג המפלגה בקונגרס המפלגה ה-27 וה-28. לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 קוצ'מה החל לבקר את המפלגה הקומוניסטית.
ב-1982 התמנה למזכיר הראשון של לשכת העיצוב ביוז'מאש ומשנת 1986 ועד 1992 כיהן כמנכ"ל החברה.
בשנים 1990-1992 היה חבר הראדה העליונה (הפרלמנט האוקראיני).
בשנת 1992 מונה לתפקיד ראש ממשלת אוקראינה.
הוא התפטר שנה לאחר מכן ונבחר מחדש לפרלמנט בשנת 1994.
קוצ'מה התפטר מתפקיד ראש הממשלה בספטמבר 1993 והריץ את עצמו כמועמד לתפקיד הנשיא בשנת 1994 תוך הבטחה להאיץ את הכלכלה ולשקם את היחסים הכלכליים עם רוסיה ולהאיץ את הרפורמות הכלכליות.
קוצ'מה זכה כנגד הנשיא המכהן ליאוניד קרבצ'וק וקיבל תמיכה רחבה מהמצביעים באזורי התעשייה במרכז ומזרח אוקראינה.
בשנת 1999 הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה.
יריביו האשימו אותו במעורבות ברצח העיתונאי גאורגי גונגדזה בשנת 2000, האשמות שהוא דחה מכל וכל.
החקירה נגדו נסגרה במאי 2001, אולם נפתחה שוב באוקטובר 2002. בנוסף בזמן כהונתו השנייה סבלה המדינה ממשבר כלכלי.
באפריל 2001 הדיח את ראש הממשלה ויקטור יושצ'נקו.
בשנים 2002–2005 היה ויקטור ינוקוביץ' ראש ממשלתו לאחר שראש הממשלה אנטולי קינך פוטר לאחר זמן קצר.
מאחר שכהונתו של נשיא אוקראינה מוגבלת לשתי קדנציות רצופות בלבד, פרש קוצ'מה בתום הכהונה השנייה, כאשר שני המועמדים המובלים בבחירות הבאות היו ינוקוביץ' ויושצ'נקו, ששימשו ראשי ממשלה בזמן נשיאותו.
באוקטובר 1994 הוא הכריז על עריכת רפורמות כלכליות הכוללות צמצום הסובסידיות הממשלתית, הורדת מיסים ופיקוח על המחירים, הפרטת התעשייה והחקלאות ורפורמות ברגולציה בתחום הבנקאות.
רבים מתוכניותיו אושרו וקרן המטבע הבינלאומית אף אישרה הלוואה על סך 360 מיליון דולר.
עם זאת מצב החקלאות באוקראינה בתקופתו היה גרוע מכפי שהיה בהיותה חלק מברית המועצות.
כמעט מחצית מן היבולים הולכים לאיבוד, ומחירי התוצרת החקלאית בשוק אינם מכסים את עלויות הייצור.
קוצ'מה היה מקורב לקהילה היהודית ופעל נגד האנטישמיות במדינה.
ב-2002 נחשף כי אוקראינה עוזרת לעיראק לשקם את מאגר כלי הנשק שלה להשמדה המונית.
עיראק נהגה לקנות נשק מאוקראינה עוד בתקופת ברית המועצות וקשרים אלו נמשכו, כולל מכירת מערכת התרעה מוקדמת.
בנובמבר 2002 פיזר את ממשלתו בשל עסקת הנשק עם עיראק.
בדצמבר 2003 הצטרפה לקואליציה ושל ארצות הברית במלחמת עיראק ושלחה 1,700 חילים.
ליאונרד רוברטס הוא שחקן אמריקאי, המוכר מתפקידו בתור שון טיילור בסרט "שורת המתופפים" (2002) ובזכות הופעותיו בסדרות "באפי ציידת הערפדים" (1999–2000) ו"גיבורים" (2006–2007).
רוברטס נולד בסנט לואיס, אילינוי.
את לימודי התיכון סיים בשנת 1991. לאחר מכן הוא למד לתואר ראשון באמנויות הבמה באוניברסיטת דה פול בשיקגו; אותם הוא סיים בשנת 1995.
ב-17 בדצמבר 2020 רוברטס כתב מאמר עבור מגזין Variety, שמדבר בין היתר על המתח שהיה בינו לשחקנית אלי לרטר, שהביא לפיטוריו מהסדרה "גיבורים".
בשנת 1999 הצטרף כדמות משנית לעונתה הרביעית של הסדרה "באפי ציידת הערפדים" בדמותו של פורסט גייטס.
רוברטס ידוע בעיקר מגילום דמותו של די-אל הוקינס, אביו של מייקה בסדרת המדע הבדיוני "גיבורים" בה השתתף כשחקן משני בין השנים 2006–2007.
בשנת 2016 התארח בסדרה הקומית של MTV בתפקיד נייט.
+שנהסרטתפקידהערות1997מדברים ועושים אהבהאדי קולסכבודו של גנגסטרטיירון1998יש לו את זהדאנדר'ה מאקי2002שורת המתופפיםשון טיילור2006The Last Adamבובי ג'קסון2009Red Sandsריאן2011Pizza Manליאו2012בלי חוקיםפרנקיCalifornia Winterלארי ג'ונסון2014צלף אמריקאירול2015My Favorite Fiveמת'יוAny DayטרויDancer and the Dameהסוכן שפרד2016Love Is All You Need?המאמן תומפסון2017Fixedפיל2018Headgameהמבוגר
ליאונרד וארן היה זמר אופרה יהודי אמריקאי מומר, בריטון מפורסם, ששמו נקשר במשך שנים רבות עם המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
זמרת הסופרן רנאטה טבאלדי אמרה על קולו: "היה לו קול רך מאוד, קטיפתי מאוד...
וארן נולד בניו יורק כליאונרד וארנהוף, למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה.
תחילה עבד בעסק הפרוות של אביו ובשנת 1935 הצטרף למקהלה באולם המוזיקה רדיו סיטי.
בשנת 1938 נרשם למבחני הקול של המטרופוליטן אופרה.
על אף היותו טירון מובהק, כשרונותיו הטבעיים התבלטו בעליל והוא הוחתם ללא דיחוי על חוזה.
בקיץ של אותה שנה שלחה אותו המטרופוליטן לאיטליה עם מלגת לימודים.
בשובו לארצות הברית, הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בשירת קטעים מלה טרוויאטה וליצנים, בקונצרט בניו יורק בנובמבר 1938. הופעת הבכורה הרשמית שלו הייתה בינואר 1939, כששר בתפקיד פאולו ב"סימון בוקנגרה".
זמן קצר לאחר זאת חתם על חוזה הקלטות עם חברת RCA ויקטור.
בהמשך שר וארן בסן פרנסיסקו, שיקגו, מקסיקו סיטי ובואנוס איירס.
הוא הופיע בלה סקאלה במילאנו בשנת 1953 וב-1958 ערך מסע הופעות בברית המועצות, שנחל הצלחה רבה, אבל במשך רוב הקריירה שלו נשאר בניו יורק ושר במטרופוליטן.
בזמן מן הזמנים בתקופה זו המיר את דתו לקתוליות והיה למאמין נלהב ומסור.
וארן שר את טוניו בליצנים, אסקאמיו בכרמן וסקארפיה בטוסקה, אך לעיקר פרסומו זכה כאחד מטובי הפרשנים לתפקידי הבריטון הגדולים של ורדי ומעל לכל התפקיד הראשי בריגולטו, שהונצח בהקלטה של RCA משנת 1950, עם הסופרן ארנה ברגר והטנור יאן פירס, בניצוחו של רנאטו צ'ליני.
הייתה זו ההקלטה האופראית המלאה הראשונה, שחברת RCA ויקטור הוציאה בתקליטים אריכי-נגן.
עוד שר בתפקיד זה בקונצרט התרמה לטובת הצלב האדום במדיסון סקוור גארדן בניו יורק בשנת 1944, שהעלה רק את המערכה האחרונה של האופרה.
יאן פירס שר גם כאן את תפקיד הדוכס, אבל הפעם הייתה זו זינקה מילאנוב ששרה בתפקיד גילדה, ועל התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית ניצח ארטורו טוסקניני.
הקטע הזה מריגולטו יצא בהמשך על גבי תקליטים ותקליטורים בחברת RCA ויקטור, וכל הקונצרט יצא כעבור שנים באלבום תקליטור כפול, לא-רשמי.
יש הקלטות פרטיות שלו כסימון בוקנגרה וכיאגו באותלו של ורדי.
כמו כן היה רנאטו באלבום של קטעים מתוך נשף המסכות עם מריאן אנדרסון בתפקיד אולריקה בהופעתה הראשונה במטרופוליטן.
וארן השתתף באירוע טלוויזיוני שהיה לאבן דרך היסטורית של ממש בשנת 1948, כששר בתפקיד יאגו בהפקה אופראית מלאה בטלוויזיה של אותלו מאת ורדי, ברשת ABC-TV, בשידור חי מבימת המטרופוליטן אופרה.
ראמון ויניה היה אותלו וליצ'ה אלבנזה הייתה דסדמונה.
היה זה השידור הראשון המלא של אופרה בטלוויזיה.
הופעתו המלאה האחרונה של וארן הייתה בתפקיד סימון בוקנגרה ב-1 במרץ 1960, במטרופוליטן.
כעבור שלושה ימים, בהצגת כוחו של גורל עם רנאטה טבאלדי, נפח את נשמתו על הבמה.
עדי ראייה, ביניהם רודולף בינג, מספרים, שוארן השלים את האריה של דון קרלו במערכה השלישית, המתחילה במילים Morir, tremenda cosa ("למות, דבר נכבד") והיה אמור לפתוח ארנק חתום, לבחון את תוכנו ולקרוא בקול E salvo, o gioia ("הוא בטוח מרע, איזו שמחה!") ולפצוח בקאבאלטה נמרצת, כשהחל להשתעל ולהשתנק.
המילים האחרונות שביטא היו "עזרו לי, עזרו לי!" ואז נפל אפיים ארצה, השתטח על הרצפה ודמם.
כעבור דקות ספורות נקבע מותו כתוצאה מאירוע מוחי חמור ושארית ההצגה בוטלה.
וארן היה בן ארבעים ושמונה בסך הכל.
מותו נתן אותותיו בלוח ההופעות של המטרופוליטן למשך שנים אחדות; הוא שובץ לתפקיד הראשי בהצגת הבכורה של נבוקו במטרופוליטן, שתוכננה לעונת 61–1960.
וארן נודע כמי שאינו מקבל מרות, אדם שניסה תמיד להשליט את רצונו על תפאורנים, מנהלים ואפילו מנצחים בנושאי הפקה, בימוי ומקצבים.
היה קשה אתו, העיר פעם חבר לעבודה, אבל היה לו קול נהדר.
בספרו "זמר האופרה האמריקאי" (1997,) כתב פיטר ג.
"האיכות העשירה, המעוגלת והבשלה של קולו (של וארן), הקרוב להתפקע בצלילים עיליים מהדהדים, לא הייתה אולי לטעמו של כל אדם, בייחוד אלה המעדיפים מוקד בריטוני צר יותר, ה"מדבר" מהר יותר על התו המושר.
אבל על פי כל אמת מידה היה זה קול משוכלל, מפואר, "צליל של המטרופוליטן אופרה", שכמו עטה זוהר וברק מיוחדים במינם כאשר נפתח והתפשט ברוחב לב על פני האולם הגדול.
וכמובן, הצלילים העליונים הנינוחים היו תפארתו המיוחדת - כאשר בילה בניחותא עם ידידים נהג וארן לא פעם לפצוח באריות טנור כמו Di quella pira ולהפיק כלאחר יד את הדו הגבוה, שטנורים רבים אינם מגיעים אליו.
לו רצה, יכול היה לנצל לתועלתו סגולה קוצרת-תשואות זו, אך מעולם לא עשה זאת.
ליאוניד קובל שחמטאי רוסי ומחבר בעיות וסיומים.
קובל היה אחיהם של יבגניי קובל וארויד קובל.
הוא חיבר למעלה מ-1500 אטיודים ובעיות, רבות מהן זכו לפרס ראשון בשל יופיין הרב והתפיסה המקורית שהפגין.
קובל נחשב על ידי רבים כגדול מחברי האטיודים בשחמט.
קובל ושני אחיו יבגניי קובל וארויד קובל היו שחמטאים.
ארויד היה שחקן חזק מאוד ששיחק בארבע האליפויות הראשונות של ברית המועצות, ויבגניי היה מחבר סיומים אף הוא.
הן ליאוניד והן יבגניי מתו ברעב בשנת 1942, בעת המצור על לנינגרד, ארויד מת בשנת 1938 כתוצאה מדלקת בכליות בגולאג סובייטי.
(לפי גרסה אחרת הוצא להורג על ידי המשטרה הסובייטית החשאית.
הנה אחת מיצירות המופת של קובל.
רגלי א' השחור קרוב להכתרה, ואחריה הלבן יפסיד.
בעזרת תוכנית עדינה הלבן מצליח למנוע תבוסה ולתת מט למלך השחור.
ולבן זוכה שכן כל מסע של הרץ יפסיד אותו בשח נגלה (אם פז2+ מח5 10. פ:ח4 פט)
ליאונידס פָּארַאסְקֶבוֹפּוֹלוּס , היה גנרל ופוליטיקאי יווני, מפקד אוגדה וגיס רגלים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך יושב ראש הסנאט היווני.
פאראסקבופולוס נולד למשפחת מהגרים מאיזמיר וב-1880 סיים את האקדמיה הצבאית היוונית באתונה והוסמך כקצין בדרגת סגן משנה.
הוא לחם במלחמה העות'מאנית-יוונית (1897).
בין השנים 1905 – 1908 שירת כנספח צבאי בעיר שטייר שבאימפריה האוסטרו הונגרית והיה אחראי על רכישת נשק לצבא היווני.
ב-1909 הוצב לתפקיד במטה הכללי.
ב-1912 הועלה לדרגת קולונל ושירת כמפקד חטיבה במלחמת הבלקן הראשונה.
במלחמת הבלקן השנייה היה מפקד האוגדה ה-10 של צבא הממלכה.
במהלך מלחמות הבלקן התכתבו פאראסקבופולוס ואשתו קולה ניקולס דיומד (1871–1964) ו-285 ממכתבים אילו שעסקו באהבה, געגועים לאשתו ובנו התינוק וגם בנושאי חולין פורסמו בספר שהופץ ביוון ב-1998.
ב-1916 הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל ובמקביל, הצטרף לתנועה להגנת האומה בהנהגת אלפתריוס וניזלוס, אשר תמכה בכניסת יוון למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה.
ב-1917 לאחר הצטרפות יוון למלחמה, הועלה לדרגת לויטננט ג'נרל ומונה למפקד הגיס ה-1 היווני בחזית המקדונית.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, במתקפה כוללת לאורך עמק הווארדאר במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של הגנרל הגרמני פרידריך פון שולץ.
הגנרל ליאונידס פאראסקבופולוס פיקד על הגיס ה-1 היווני שמנה 4 אוגדות ויועד להיות כוח להתערבות מהירה כנגד תקיפה אפשרית מצד הארמייה השנייה של צבא בולגריה בפיקודו של איוון לוקוב או הארמייה הרביעית בפיקודו של סטפן טושב.
פאראסקבופולוס לחם במהלך מלחמת טורקיה-יוון, במאי 1919 פיקד על הכוחות שכבשו את העיר איזמיר ולאחר חתימת הסכם סוור מונה למושל הצבאי של העיר.
בתפקידו פעל להרחיב את אזור השליטה היווני וכוחותיו הגיעו עד לפאתי העיר בורסה.
בנובמבר 1920 לאחר הפסדו של ראש הממשלה וניזלוס בבחירות התפטר פאראסקבופולוס מכהונתו כמושל איזמיר.
לאחר פרישתו מהשירות הצבאי נכנס לזירה הפוליטית ביוון.
ב-1929 נבחר לסנאט היווני מטעם המפלגה הליבראלית היוונית בראשות וניזלוס ומ-18 במרץ 1930 ועד ה-19 באוגוסט 1932 כיהן כיושב ראש הסנאט.
פאראסקבופולוס הלך לעולמו ב-1936 והוא בן 76 שנים.
לאוניד מקרוביץ' קראבצ'וק (באוקראינית: Леонід Макарович Кравчук; 10 בינואר 1934 – 10 במאי 2022) היה מדינאי אוקראיני, נשיא אוקראינה הראשון.
כיהן מ-5 בדצמבר 1991 עד לפיטוריו ב-19 ביולי 1994, והוחלף בלאוניד קוצ'מה.
היה יושב ראש הראדה העליונה, בית המחוקקים האוקראיני.
בשנים 2002 ו-2006 התמודד בבחירות הפרלמנטריות כשהוא בראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (המאוחדת) של אוקראינה.
קרבצ'וק היה ממובילי המהלך לפירוק ברית המועצות, יחד עם בוריס ילצין ואלכסנדר לוקשנקו.
הוא הביא להקמת חבר המדינות העצמאיות.
עם זאת, שנות שלטונו לא היו מזהירות, אוקראינה סבלה מהמשבר הכלכלי שסבלה שכנתה הגדולה רוסיה, והחל משנות שלטונו והלאה סבלה המדינה משחיתות הולכת וגואה.
קרבצ'וק נולד בכפר במחוז רובני, שאז היה בתחומי פולין.
אביו נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1958 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב.
לאחר הלימודים החל לעבוד כמרצה במוסד ללימודי כלכלה בצ'רנוביץ.
בשנת 1960 החל לעבוד במנגנון המפלגתי ובשנת 1970 עבר לקייב.
בשנת 1990 התקדם עד לתפקיד של המזכיר השני של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה הסובייטית.
בשנת 1990 בבחירות החופשיות הראשונות הוא נבחר לפרלמנט המקומי ובהמשך היה ליו"ר שלו.
בעקבות הפוטש של אוגוסט הוא התפטר מהמפלגה הקומוניסטית וב-24 באוגוסט 1991 הוביל מהלך בו הכריז הפרלמנט על אוקראינה כמדינה עצמאית.
ב-1 בדצמבר 1991 נבחר לנשיא אוקראינה בבחירות חופשיות ישירות.
באותה יום גם אושררה במשאל עם הכרזת עצמאות אוקראינה, ברוב של 90%.
בסוף אותו חודש השתתף ב"כינוס מינסק" של מנהיגי 11 מדינות ברית המועצות לשעבר, שם הגיעו להסכמה חלקית על מחלוקות בנושאים צבאיים וכלכליים, כולל הקמת חבר המדינות.