tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביאליק שהה בלונדון חודשיים ובינו לבין פיקהולץ התפתח רומן.
הם שהו יחד בחדרו במלון ראסל.
ביאליק העיד בפני ידידיו ושותפיו שהשליחות ללונדון דיכאה את נפשו לגמרי והוא גם לא הצליח לגייס כספים עבור ההוצאה לאור.
ב-1931 שלח לה ביאליק מכתב אהבה בו כתב:
"החמודה, גם תמול גם היום לא פקדני קולך ולא ראיתי את מראיך, ולבי יוצא אליך.
לא ידעת עד כמה החלימו מגעי אצבעותיך את לבי ועד מה הרנינה קרבתך את בשרי.
כל נשיקה ונשיקה אשר חתמת בפני ובידי היו כצרי לנפשי.
אכן גם אני רק עתה אדע מה נעמת ומה יקרת לי בימי קרבתך המעטים.
באהבתי אותך יש משלש אלה גם יחד.
היי ברוכה לי על כל רגע ורגע אשר חלקת לי בחסדך.
עוד כל ימי היות לשד בעצמותי לא יסוף זכר הרגעים ההם ולא יפוג ריחם מלבי".
בשנת 1933 עלתה חיה פיקהולץ לארץ ישראל וקיבלה משרת מורה לאנגלית בגימנסיה גאולה בתל אביב, אז חודש הקשר בינה ובין ביאליק.
שנה לאחר מכן, בקיץ 1934, יצא ביאליק לווינה לעבור ניתוח לצורך טיפול בבעיית אבנים בכליות ממנה סבל, אולם נפטר שם ב-4 ביולי 1934, לאחר סיבוך בניתוח.
מותו גרם לאבל כבד ביישוב.
חיה פיקהולץ האריכה ימים ונפטרה ערירית וחשוכת ילדים, חמישים שנה לאחר מות המשורר, בשנת 1984 ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
בשנות חייה האחרונות התגוררה בבית אבות ברמת אביב.
את העובדה שהייתה אהובתו של ביאליק שמרה בסוד כל ימי חייה.
ימים אחדים לאחר מותה פרסם איש הספרות חיים נגיד כתבה לזכרה במעריב.
בכתבה נתפרסם לראשונה ברבים דבר קשר האהבה שלה עם המשורר הלאומי.
נגיד כתב כי את סוד אהבתם גילתה לראשונה חוקרת הספרות ד"ר זיוה שמיר, המתמחה בחקר ביאליק.
העניין נתגלה לה בזכות מכתב שנמצא בארכיונו של הסופר אליעזר שטיינמן, שנאמר עליו שהיה אף הוא ממאהביה של חיה פיקהולץ.
חיים נגיד מספר כי נלווה לזיוה שמיר בביקור אצל חיה פיקהולץ והם ניסו להשפיע עליה שתשחרר לפרסום את פרשת אהבתה עם המשורר, אך היא לא נעתרה.
חיים נגיד מתאר את התרשמותו ממנה:
"חיה פיקהולץ הייתה אז בת יותר מ-70 שנה, אשה בעלת הופעה אצילה.
חרף כל השנים, נותר בה משהו מן הרעננות של העלמה שאהבה את המשורר הלאומי, את שיריו שמרה בליבה, ואת אגרותיו – במקום סתר."
במקום אחר מתוארת חיה פיקהולץ כך:
"הגברת-המורה נהגה להתלבש מוזר, לחבוש כובעים גדולים ולעטות על ידיה כסיות לבנות, והעיקר, גילתה בסוד לכמה מתלמידיה שיש לה רומן עם המשורר חיים נחמן ביאליק".
את הכתבה שלו ב"מעריב" הכתיר נגיד בכותרת "האם היו לאהובת ביאליק עוד מאהבים בעלי-שם ?".
"היום לאחר מותה, נותרה תעלומה גדולה מזו שהוסרה זמן קצר לפני מותה: האם היו לחיה פיקהולץ מאהבים נוספים בין אנשי השם והסופרים בישראל ?
אם כן, תזכר הקשישה הערירית כאחת הנשים יוצאות הדופן בתולדות הישוב: משהו בנוסח האהובות הגדולות של הסופרים, שחיו בפאריס או בווינה של המאה שעברה".
נגיד עצמו נותן בכתבה מספר רמזים לתשובה.
מלבד אזכור שמו של הסופר אליעזר שטיינמן הוא מוסיף ומספר כי ד"ר זיוה שמיר קיבלה מכתב מחוקר הספרות פרופ' דב סדן, בו כתב לה כי בארכיונו שמור מכתב מברל כצנלסון, ממנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה בארץ ישראל, בו כתב לסדן כי פגש בלונדון את חיה פיקהולץ והם היו קרובים מאוד.
הסופר נתן שחם, בנו של אליעזר שטיינמן, התייחס בספרו "סיפורי הכיסוי הכפול של אמא שלי" למאהבת של אביו שלדבריו קיבל אותה ב"ירושה" מביאליק.
כל זאת בנוסף לפרשת אהבתם של ביאליק והציירת אירה יאן מהשנים הראשונות של המאה העשרים, אשר נתגלתה במחקרים משנות ה-80. לדעתה של זיוה שמיר חלקים גדולים מיצירתו של ביאליק מושפעים במישרין מן הקשר שהיה לו עם אירה יאן, אשר מהווה, לדעתה, את פרשת האהבה המרכזית של חייו.
כשם שפרשת קשריו עם של ביאליק עם אירה יאן לא האפילה על יחסה של אשתו מאניה לביאליק ולא פגעה בחייהם המשותפים, כך גם קשריו עם חיה פיקהולץ.
במכתב למניה, שחשדה בקיומו של קשר זה, הכחיש ביאליק את הדבר מכל וכל ונשבע כי מדובר בהיכרות סתמית תמימה.
חיה גרץ-רן (נולדה ב־12 באוקטובר 1948) היא ציירת ואמנית ישראלית בסגנון פיגורטיבי.
הוריה, ילידי פולין, עלו לארץ ישראל בסוף שנות ה־30, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הורי אימה וחלק מהאחים הספיקו לעלות לארץ, לפני המלחמה.
הורי אביה וחלק מהאחים נספו בשואה.
גרץ רן היא אמנית בתחום הציור בסגנון פיגורטיבי.
היא למדה צורפות במכללת תל חי (1969), ובהמשך לימודי גרפיקה ורישום בטכניון (1975–1978).
היא פנתה לעיסוק בציור ובאמנות בעקבות היכרות עם הפסל דב פייגין, המורה שלה למלאכת יד.
גרץ רן הייתה חברת קיבוץ סאסא (1968–1973), שם נולדו שניים משלושת ילדיה.
משנת 1979 היא מתגוררת בקריית טבעון ויוצרת בסטודיו בקיבוץ שער העמקים, שם היא גם מקיימת סדנאות ציור.
בשנת 1999 זכתה גרץ רן במלגת שהות בסדנאות האמנות של 'הסיטה' דז ארטס שבפריס לשישה חודשים.
גרץ רן מרבה לצייר בסדרות של ציורים העוסקים ברעיונות מוגדרים: היסטוריה משפחתית, דמות החלוצה בראשית ההתיישבות ובתקופת הנעורים.
אחת לכמה שנים היא מתמקדת בנושא מסוים המרכיב מספר ציורים המטפלים בנושא מהיבטיו השונים.
הסדרות המוקדמות היו בעלות צבעוניות כהה, מראה וסגנון של ציור רנסאנסי.
אופי העבודה שלה נשען על שיטות הציור של גדולי הציור האיטלקי.
בהדרגה הפכו הציורים לבהירים ואפילו לבנים כמעט לחלוטין עם נגיעות קלות של צבע.
מאפיין נוסף של הציור של גרץ רן הוא העברה של סיפור במספר רבדים.
הרובד הגלוי מספר את העובדות, תוך התבססות על צילומים היסטוריים, בעוד הרבדים הנוספים והנסתרים יותר עוסקים בצדדים האפלים של סיפור המשפחה, סיפור חלוצות והיסטוריה של מיניות ואלימות מודחקת, המתחבאת מעבר ליופי הוויזואלי.
היבט מרכזי בציור של גרץ רן עוסק ביחסים ובמקורות ההשראה שהיא מוצאת בתצלומים ישנים, וכיצד אלה מתגלגלים אל הציור הריאליסטי.
זהו חלק מדיון פוסט-מודרני של שילוב מקורות השראה המתמזגים לכדי אמירה אמנותית וחברתית עדכנית.
"שפת הדימויים החזותיים החליפה את השפה המילולית, כיוון שהסביבה הקרובה בחרה שלא לדבר על מה ש'לא כדאי לדבר עליו", כותב חיים מאור במאמרו.
בראיון עם ענת אורמשווה גרץ רן את מלאכת האמנות לנזירות, לדעתה הן מקבילות בהרבה מובנים.
כמו הנזירה, היא מקדישה את עצמה בצורה מוחלטת למשהו שמייחסת לו חשיבות עליונה, מתוך צורך להשאיר "טביעת רגל" בעולם ומשמעות לחייה ולסובבים אותה.
הסדרה הראשונה שציירה גרץ רן בין השנים 1980–1995 הייתה בצבעי מים על נייר.
הציורים התמקדו בהיסטוריה המשפחתית, תוך התייחסות למאורעות וזכרונות השואה.
תערוכה של עבודות אלו הוצגה במוזיאון ווילפריד ישראל, קיבוץ הזורע (1985).
ציורים בסדרה זו מזכירים דפים תלושים וקרועים מתוך אלבומים ישנים ומצהיבים, שעברו למציאות חדשה ומקוטעת בציור שיש בו יסוד קולאז'יסטי.
בשנים 1996–2000 עברה לצייר בציורי שמן וטמפרה על בד.
סדרה זו התמקדה בדמותה של אימה של גרץ רן ובדמות החלוצה בת היישוב הישן.
חלק מהציורים מזכירים, כפי שמציין האוצר חיים מאור במאמרו המלווה את קטלוג התערוכה אל תלכי רחוק מדי, ציורי איקונות נוצריות.
בקטלוג התערוכה, נעמי אביב מציינת כי רן ממזגת בין האם הפרטית שלה לבין החלוצה, משפטים כמו " הסבל זמני הוא אך כדאי" מצוטט ממכתבים שנהגה אמה לכתוב לה בהיותה ילדה ומופיעים בציוריה כחלק מהציור או ככותרת לציור.
בשנת 1999 קיבלה גרץ רן מלגת שהות ויצירה בסיטה בפריס.
במהלך הסיורים בשוקי הפשפשים של העיר מצאה קרשי חיתוך למטבח והחלה לצייר עליהם.
אלו הם אובייקטים מטופלים עליהם מצוירות נערות בלבוש לבן בוהק.
חריצי החיתוך משתלבים בתוך הציור כמו פוצעים את גופן של הנערות.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ועד שנת 2013, היא יצרה ציורי בד גדולים על רקע לבן של נערות צעירות בלבוש האפייני של ארץ ישראל של טרום מדינה.
המיוחד בציורים שהם מתמקדים רק בחלק גוף מסוים של הנערות, כך שהדימוי שבור ואינו שלם ויוצר תחושה של קריעה או החסרה של הראש.
קטיעה זו יוצרת בצופה חוסר נוחות מטריד: "בכל העבודות בתערוכה "לבנות" ממשיכה גרץ רן לחולל אקטים שונים של קיטוע וחיתוך של הדימוי המצולם ואחר כך המצויר.
יש משהו בכורח הזה – לקטוע, לחתוך, לבודד, להדגיש, לחזור שוב ושוב בווריאציות על הנושא – שמעצים את תחושת האלימות המקופלת בכל." הסדרות לבנות (ילדות טובות) וחלוצות הוצגו בתערוכה לבנות (2002) במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
בשנים 2014–2016 התמקדה גרץ רן בציורי שמן על בד ובאובייקטים מטופלים, שאותם אספה בשוקי פשפשים ובעזבונות שונים.
אלה כללו קרשי מטבח, כפות טיוח, קופסאות מעבדה, ופריטי ישראליאנה מגוונים.
שילוב הציור על גבי חפצים בשימוש היסטורי שהעבירו את תחושת השימוש הקודם יצרו קיטוב בין השימוש המקורי ובין הדימוי השתול והמצויר בצבעי שמן.
מתוך כך נולדה סדרת עבודות העוסקות במיתוסים נשיים מהתקופה של טרום קום המדינה: מיתוס תל חי, יזרעאליות, שומרות וח' חלוצה שמתה.
כל אלה העמיקו את מחקרה של גרץ רן במקומה, מעמדה, תחושותיה וסוגיות נפשיות שאיתן התמודדו החלוצות.
זהו דיון שנעדר באופן כמעט מוחלט מההיסטוריה הציונית.
גרץ רן העלתה למודעות את הפנים המודחקים של החלוצות על קשיי ההסתגלות, האלימות הגלויה והסמויה שמהן הן סבלו.
ציורים אלה הוצגו בתערוכה יזרעאליות (2014) בגלריה דוויק, במשכנות שאננים בירושלים.
הציור של גרץ רן נובע מתוך הבנת הכוח הטמון בדימויים ההיסטוריים והאופן שבו האמנות משמשת פלטפורמה לעיבוד החוויות, הזכרונות והרגשות האישיים.
האמנות, עבורה, הוא כוח משחרר, המאפשר דיון רפלקסיבי בעל משמעות, גם שנים רבות לאחר התיעוד המצולם, או הציור בסטודיו של האמנית.
בשנת 2018 הציגה את עבודתה בתערוכה "עמק תפארת" שביקשה לשקף את השינויים שחלו בנוף העמק, הטבעי והאנושי ועל התהליכים הדרמטיים שהתחוללו בו.
בשנת 2020 השתתפה בתערוכה קבוצתית לרגל יום האשה הבין־לאומי שנדחתה תחילה בעקבות מגפת הקורונה והוצגה לבסוף בתחילת מרץ באותה שנה.
1999 – מלגת שהות בת 6 חודשים ב־Cite International des Arts, פריז, צרפת.
2001 – פרס הרמן שטרוק, עיריית חיפה.
2006 – אמנית אורחת ב־Sargadelos, גליסיה, ספרד (המפעל לפורצלן).
1996 – אל תלכי רחוק יותר I, בית האמנים, ירושלים, אוצר: חיים מאור.
1998 – האם את שמחה לקבל אורחים?
גלריית קריית האמנים החדשה, קריית טבעון, אוצרת: ענת גטניו.
2002 – לבנות, גלריית הקיבוץ, תל אביב, אוצרת: טלי תמיר.
2002 – לבנות, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד, אוצרת: רות שדמון.
2007 – מסיטה, גלריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, אוצר: אליק מישורי.
2012 – שיקסע, מרכז הקצה, נהריה, אוצרת: לי רמון
2013 – יזרעאלים, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם, אוצרת: סול לנזיני.
2014 – יזרעאליות, גלריה דוויק, מרכז הכנסים ע"ש אדנאואר, משכנות שאננים, ירושלים.
2001 - היכן דובנוב, גלריית סיגלרי, מגדים, אוצרת: מרים ברוק-כהן.
2002 – בסימן ציור, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, אוצרת: דניאלה טלמור.
2004 – נוף דומם – חדש ישן, רכישת עבודה לאוסף המוזיאון, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה.
2006 – צללים וצלליות, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: עיינה פרידמן.
2008 – מלח הארץ – דיוקן ישראלי, מוזיאון ווילפריד ישראל, קיבוץ הזורע, אוצרת: שיר מלר-ימגוצי.
2010 – בטבעת זו – חתונה באמנות עכשווית, בית התפוצות, תל אביב, אוצרת: רז סמירה.
2012 – דיוקנאות קין – ייצוגים של אחרים באמנות העכשווית בישראל, הגלריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, אוצר: פרופ' חיים מאור.
2014 – בבואה – הערה על יחסי ציור-צילום באמנות ישראלית עכשווית, גלריה חנינא, תל אביב, אוצר: ד"ר יוחאי רוזן.
2016 – לבן על לבן – ממלביץ עד היום, מוזיאון מאנה כץ, חיפה, אוצרות: לריסה בלימן וסבטלנה ריינגולד.
2017 – מכאן ומכאן – יוסף חיים ברנר והאמנות, גלריה שכטר, תל אביב, אוצר: חגי שגב.
1997 – אל תלכי רחוק מדי – בית האמנים ירושלים, אוצר: חיים מאור, קטלוג יחיד.
1998 – אמת מידה – הגלריה בבית יד לבנים, רעננה, קטלוג יחיד.
1998 – האם את שמחה לקבל אורחים, גלריה קריית האמנים, קריית טבעון, קטלוג יחיד.
2002 – לבנות, מוזיאון אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב, קטלוג יחיד.
2007 – מסיטה, האוניברסיטה הפתוחה רעננה, אליק מישורי, קטלוג יחיד.
2010 – יער השכחה, גלריה עירונית רחובות, מרכז תרבות ע"ש סמילנסקי, אוצרת: אורה קראוס, מאמר: ד"ר קציעה עלון.
2013 – על חלוצות ודבים בעפולה, הגלריה העירונית לאמנות, עפולה, אוצרת: רות קלימי, מאמר: חגי שגב.
2014 – יזרעאליות, גלריה דוויק, מרכז הכנסים ע"ש אדנאואר, משכנות שאננים, ירושלים, אוצרת וכותבת טקסט: רז סמירה.
2018 – עמק תפארת, גלריית בית חנקין, כפר יהושוע, אוצרות: אורנה אתקין רביב, אילת הרצוולף.
2020 - אשה לאחותה 2 Arts & Crafts, גלריית דיסקונט,תל אביב, אוצרות: שולמית נוס, חגית פלג רותם.
חיה לוי (לשעבר חיה סדן; נולדה ב-16 באוקטובר 1967) היא משוררת ישראלית, זוכת פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית לספרי ביכורים.
היא צאצאית של רבי מנחם מנדל משקלוב, שהיה הראשון ממשפחתה שעלה לארץ ישראל.
אביה אברהם עבד בספרייה הלאומית בגבעת רם בירושלים ואמה אביבה הייתה מורה וכתבה סיפורים קצרים.
לוי למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר ושירתה בצה"ל כמפקדת כיתה בגרעין נח"ל.
לאחר סיום השירות בצה"ל, היא הצטרפה לעמותת "קדמה" למען חינוך עיוני בשכונות ובערי פיתוח, והייתה בצוות ההקמה של בית ספר תיכון קדמה בשכונת פת בירושלים ובצוות המייסד של בית הספר ברנקו וייס בית שמש.
היא הקימה את "אופקים", מסלול למדעי הרוח והחברה בבית שמש ולימדה גם בבת ים בתיכון "רמות" ובמודיעין־מכבים־רעות ב-"תיכון מכבים רעות - מו"ר".
ללוי תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
היא כתבה באתר השירה ליריקה ושיריה התפרסמו באנתולוגיה "לא ברעש" של הליקון ובכתב העת "עירובין" (בקבצים ב, ג' ו-ה').
בנובמבר 2023 פורסם שספרה "המצאת האהבה" יראה אור בהוצאת ספרי עתון 77.
אכלתי פרחים (פורסם בשם חיה סדן).
עריכה: אלי הירש, הוצאת ספרי עתון 77, 2014. הספר זכה בפרס שרת התרבות לספרי ביכורים.
עריכה: אלי הירש, פרדס הוצאה לאור, 2018. לנושאי השירים שבספר יש הקשר מרכזי שאפשר לכנות "ביוגרפי": לוי הייתה נשואה במשך כעשרים שנה.
רבים מהשירים בספר עוסקים ברגשות שעלו בעקבות גירושין מנישואים אלה.
נוסף על כך, השירים עוסקים ביחסיה של המשוררת עם אלוהים, עם תלמידיה, בנותיה, שירתה ועוד.
עריכה: אלי הירש, הוצאת ספרי עתון 77, 2020. ספר השירים השלישי של חיה לוי עוסק באהבה ובבדידות.
לוי מתגוררת במודיעין, והיא אם לשתי בנות.
חיה לוי (לשעבר סדן) חזרה לשם הנעורים לאחר שהתגרשה.
חיה לורברבאום-גלסקי היא פרופסור לביוכימיה של התא במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית, המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (אימריק), הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית.
עד שנת 2020 שימשה כראש המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (אימריק).
בנוסף עמדה לורברבאום-גלסקי לאורך השנים בראש ועדות מרכזיות בפקולטה לרפואה, והייתה חברה בוועדות מרכזיות באוניברסיטה.
לורברבאום-גלסקי חברה גם בוועדה האקדמית של המרכז לאוטיזם של האוניברסיטה.
נכון לשנת 2021 מכהנת לורברבאום-גלסקי כיועצת נשיא האוניברסיטה העברית להוגנות מגדרית.
תחומי המחקר של לורברבאום-גלסקי כוללים הרג בררני של תאים "חולים" באמצעות חלבונים כימריים; פיתוח מולקולות לתרפיה מכוונת לטיפול במצבי כשל של המערכת החיסונית (סרטן, מחלות אוטואימוניות, אלרגיה); שימוש בחלבונים פרו-אפופטוטיים כמרכיבי הרג חדשניים בחלבונים כימריים ותרפיה אנזימטית על ידי חלבונים כימריים מכוונים כטיפול אפשרי במחלות חסר מטבוליות.
חיה לורברבאום-גלסקי נולדה בפולין ועלתה ארצה בגיל שנה וחצי.
היא גדלה בבת-ים, ושירתה בצבא כקצינת קישור.
את לימודים האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית; תואר ראשון בביולוגיה ואז מסלול ישיר לדוקטורט במכון למדעי החיים, הפקולטה למדעי החיים ולמתמטיקה.
נושא עבודת הדוקטורט שלה שהוגשה בשנת 1986 היה מטבוליזם של RNA בשליית אשה.
פוסט-דוקטורט עשתה במכונים הלאומיים לבריאות במרילנד, ארצות הברית.
אחר כך נקלטה כחוקרת ומרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2012 זכתה בפרס קיי לחדשנות של הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטה העברית על פיתוח טיפול במחלות מטבוליות מיטוכונדריאליות באמצעות תחליף חלבון, מוכוון למיקומו התוך-תאי הטבעי.
ביוזמתה של חיה לורברבאום-גלסקי קיימה האוניברסיטה בחורף 2021 כנס ראשון לציון יום הנשים הבינלאומי במדע, לדיון בסוגיות ייחודיות להתמודדות של נשים בעולם האינטנסיבי של האקדמיה והמחקר.
השוויון המגדרי הוצב כיעד מרכזי באוניברסיטה, הן מטעמים של צדק והוגנות והן מטעמים של קידום המצוינות האקדמית.
לורברבאום-גלסקי נשואה, אמא לבת ובן.
חיה ישראלי (9 בפברואר 1891 – 30 באוקטובר 1979) הייתה מנשות העלייה השנייה, מחלוצי החקלאות וההתיישבות בארץ ישראל, ממקימי קבוצת כנרת והקימה בה את משפחתה.
למדה במקוה ישראל ונעשתה דבוראית מקצועית מראשוני ענף הדבש בארץ ישראל.
חיה ישראלי נולדה ב-9 בפברואר 1891 כבת צעירה לפייגה ויעקב זלצר.
משפחה יהודית חקלאית שחייתה בבית בודד ביער על פרשת דרכים של נתיב מרכבות-דואר ליד העיר קלעצק שברוסיה הלבנה.
אדמתם הייתה חכורה מפריץ פולני.
אחות לחמדה הבכורה והאח דוד.
מילדותה עבדה חיה בגינת המשפחה גידלה עזים ותרנגולות.
בשנת 1902, עלתה משפחת זלצר לארץ ישראל והתיישבה ברחובות.
רכשה חלקת אדמה ובנתה את ביתה ברחובות.
האב יעקב זלצר חלה בדלקת התוספתן ונפטר בעגלה לבית החולים בירושלים.
שנתיים (ז' וח') למדה ישראלי בבית ספר עממי ברחובות.
בשנת 1907 יצאה ביזמתה לבית ספר בצלאל בירושלים, ללמוד אריגת שטיחים.
בכך חשבה לרכוש מקצוע אך לא היה לכך המשכיות.
ישראלי חזרה לעבודה מלאה במשק המשפחה ברחובות ובעבודת כרמים וטבק בוואדי-חנין נס ציונה.
כדי להתפרנס הקימה פייגה זלצר בית אוכל ולינה לחלוצי העלייה השנייה, שם נפגשה ישראלי לראשונה עם א.ד.
גורדון, נח נפתולסקי, מאיר רוטברג, רחל המשוררת ובן-ציון ישראלי שהגיע עם חברים לרחובות, שם עבדו בעבודות מזדמנות בפרדסים.
בשנת 1911, עם ייסוד חוות העלמות במושבת כנרת בראשות חנה מייזל, הוזמנה חיה על ידי רחל בלובשטיין להצטרף.
רחל המשוררת אף הקדישה לה את השיר "על הגורן" על דף בכתב ידה.
כשקיבלה "קבוצת בן ציון" בשנת 1912 את משימת כיבוש העבודה בכפר אוריה, הצטרפה ישראלי אליהם.
בשנת 1913 נישאה לבן-ציון ישראלי החופה הועמדה בבית האם ברחובות.
ב-2 בנובמבר 1913 חזרה ישראלי והחבורה לכנרת.
יום זה נחשב ליום יסוד קבוצת כנרת.
ב-1917 ילדה ישראלי בכנרת, בעזרת שרה שמוקלר, את בתם עמליה.
וכך הייתה לאם הראשונה בכנרת.
הייתה פעילה מאוד בקבוצה, אקונומיה, מחסן בגדים, הנעלה ועבודה ברפת ובלול.
עברה כחלוצה את קשיי האקלים, מחלות ילדים, ואת בניית מודעות הקבוצה לגידול ילדים וחינוך משותף.
ב-1919 יצאה עם בן-ציון ישראלי ליפו, לשם נקרא להקמת המרכז החקלאי.
בהריונה השני נולד בן ואחרי יומיים נפטר.
באותו זמן השתתפה ישראלי בקורס הכוורנים הראשון, שהתקיים ביזמתו של בן-ציון ישראלי במקוה ישראל.
אף כי לפי הגדרתה השתתפה כ"שומעת חופשית" הייתה מדי יום הולכת ברגל מיפו למקווה ישראל לשמוע את ההרצאות וחוזרת ליפו.
כבר הייתה מכוורת עם 35 כוורות אך הכוורן פייבל חנפילוב עזב כדי להקים את עין חרוד.
ישראלי נעשתה אחראית ועבדה שישים שנה ברציפות במכוורת.
ישראלי פיתחה אידאולוגיה כשהיא רואה בדבורה סמל לפעילות, חריצות, סדר, דבקות במשימה ובהגנה על ביתה.
בנוסף לתפוקת הדבש הסבירה לאנשי המשק את חלקן של הדבורים בהגדלת היבול החקלאי.
המכוורת השתפרה והמלחמה העיקרית הייתה בנחילי הצרעות שחיסלו את הדבורים.
השיטה הייתה לגלות את קיני הצרעות במשך היום ובלילה להבעירם באש.
ישראלי נעשתה פעילה בארגון מגדלי דבורים בישראל ומועצת הדבש.
בתבונתה הצליחה לגשר בין האינטרסים השונים של ציבור מגדלי הדבורים.
יוקרתה האישית עזרה לקיים את הארגון בכל זרמי ההתיישבות.
בנוסף לעבודתה במכוורת סייעה ישראלי לצורכי כלל החברים בקבוצה.
הייתה דואגת ומטפחת בנושאי: אוכל, הלבשה, הנעלה, שיכון, חינוך וכדומה.
כך זכתה לכינוי "אם הקבוצה".
ב-1938 הגיע ברל כצנלסון לכנרת לרגל חצי יובל לכנרת ולחתונת בתה של חיה ישראלי, עמליה.
בשנות החמשים יצאה ישראלי לעזרת קליטת עולים בדימונה ולביסוס ההתיישבות החדשה ביכיני ובניר אליהו.
אם השנה - מעשיה של ישראלי הוכרו ובשנת 1963 הוכרזה כאם השנה כהוקרה על תרומתה בהרמת קרן האישה העובדת והמגדלת משפחה ענפה.
פרס המכוורת בשנת 1971 זכתה המכוורת של כנרת.
העבודה במכוורת נעשתה על ידי ביתה נגה טמיר ובעזרתה של עמליה גולן.
בן ציון ישראלי נספה באסון מעגן ב-30 ביולי 1954. חיה ישראלי, המשיכה לחיות בכנרת שנים רבות עם צאצאיה המכונים בכנרת "שבט הישראלים".
הייתה ערנית למתרחש סביבה ושיתפה רבים בהצעות לשיפור מצב החברה.
ב-30 באוקטובר 1979 הלכה ישראלי לעולמה ונקברה לצדו של בן-ציון ישראלי בבית הקברות כנרת.
הניחה אחריה חמישה בנים ובנות: עמליה גולן, אהרן ישראלי, גבע עמיחי, נגה טמיר ויעקב ישראלי.
וגם עשרים נכדים ו-19 נינים.
חיה גילאור (4 בפברואר 1924 – 15 בינואר 2018) הייתה סופרת ילדים ישראלית.
גילאור נולדה במוקצ'בו, צ'כוסלובקיה (כיום בתחומי אוקראינה) כחיה פרידמן.
היא למדה בגימנסיה ריאלית והייתה פעילה בתנועת השומר הצעיר ולמדה עברית.
במלחמת העולם השנייה נשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר שחרורה, יצאה מטעם תנועת השומר הצעיר לבודפשט בהונגריה להכשרה ולצורך הוראת עברית.
לאחר מכן שבה לפראג ומשם עלתה ארצה ב-1946.
עלייתה לארץ של גילאור הייתה בלתי לגאלית והיא נעצרה בידי הבריטים ונכלאה במחנה המעצר בעתלית.
לאחר שחרורה השתקעה בקיבוץ המעפיל.
היא נישאה לישראל גילאור שהיה ממייסדי הקיבוץ, ולהם נולדו 4 ילדים.
גילאור עסקה בהוראה במשך עשרים וארבע שנים ועבדה במפעל "תגה" - שותפות מוגבלת בבעלות הקיבוץ, העוסקת בייצור ובשיווק גרביים והלבשה תחתונה.
היא נפטרה בשנת 2018 ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ המעפיל.
כתביה של גילאור יצאו לאור, וכמו כן התפרסמו ברדיו, ובעיתוני ילדים ונוער.
קוביות קוביות : שירים (תל אביב : ספרית פועלים, תשמ"ד 1983) - איורים – עידית שולמן
אומי והסערה הנוראה (קריית גת : דני ספרים, 1994) - איורים – שרה בת-אור
נוצות לבנות (קריית גת : דני ספרים, 1996) - איורים – יפעת נחשון
סופו של משחק (תל אביב : מורשת, תשנ"ו 1996) - איורים – כריסטינה קדמון
חגיגה בגשם (קריית גת : דני ספרים, 1998) - איורים – נורית צרפתי
הגנב (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 1999) - איורים – כריסטינה קדמון
הצלקת (קריית גת : דני ספרים, 1999) - איורים – נורית צרפתי
הטיול המיוחד של ירון ורינת (קרית-גת : דני ספרים, 2000) - איורים – ורדה לבני
פלא נשיקות ועוד : סיפורים קצרצרים מאד (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2001) - איורים – אודי ליכטשיין
הדבר היפה ביותר : על אהבות נעורים (קרית-גת : דני ספרים, 2003) - איורים – אור קוברינסקי
חגיגה ביער (קריית גת : דני ספרים, 2004) - איורים – מיכל פרומר
דסקית של חייל : סיפורים מהחיים (קריית גת : דני ספרים, תשס"ה 2005)
חיה לאומית או בעל חיים לאומי היא בעל חיים שנבחר לסמל מדינה או עם.
לעיתים זהו סמל רשמי - המופיע או לא מופיע על גבי סמל המדינה, ולעיתים סמל לא רשמי.
כמו כן, למדינות מסוימות יש חיה לאומית ו/או ציפור לאומית, סוס לאומי, נחש לאומי וכדומה.
החיה הלאומית של ירדן היא הראם הלבן.
החיה הלאומית של קנדה היא בונה קנדי, ובנוסף, הסוס הלאומי של קנדה הוא סוס קנדי.
החיה הלאומית של סקוטלנד היא חד קרן.
החיה הלאומית של אוסטרליה היא קנגורו בנוסף הדוב הלאומי הוא קואלה.
כיום, לישראל אין חיה לאומית רשמית, אך דוכיפת מצויה היא הציפור הלאומית; כחליל השברק - הפרפר הלאומי; צפע המצוי – הנחש הלאומי; כלב כנעני – הכלב הלאומי; ונבו יריחו – העקרב הלאומי.
חיה יצחקי היא פרופסור אמריטה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, מחלוצי חוקרי העבודה הסוציאלית הקהילתית בישראל, ששילבו אקדמיה ועבודת שדה.
כיהנה כיושבת ראש המועצה לעבודה סוציאלית המייעצת לשר הרווחה והשירותים החברתיים, וכיועצת לתוכניות פיילוט רבות, כתוכנית 'יתד' לצעירים בסיכון.
יצחקי עשתה את שירותה הצבאי בנח"ל, והייתה ממקימי היאחזות נח"ל מחולה
היא סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית ב-1972 באוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני ב-1978. במקביל ללימודיה עבדה כעובדת סוציאלית קהילתית עם מתבגרים: עסקה בפיתוח קהילתי, תכנון חברתי וקידמה שוויון בין תרבותי תוך מימוש זכויות של אוכלוסיות מוחלשות.
במהלך לימודיה בתואר השני לימדה יצחקי בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה ובשנת 1978, השתלבה בסגל החוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1985 סיימה דוקטורט בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
במקביל, שימשה כיועצת לבכירי חברת המתנ"סים בתחומי מנהיגות, הנהלות ציבוריות, בתי ספר לפעילים, שיתוף ומעורבות אזרחים ועוד.
בנוסף, קידמה תחומים ייחודיים ואוכלוסיות ייחודיות כקהילת הלהט"ב, נפגעי תקיפה מינית, חרדים ועולים חדשים.
בשנת 1993 התמנתה יצחקי לרכז את תחום העבודה הקהילתית בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
באותה העת ריכזה את תוכנית חילופי הסטודנטים בין קנדה וישראל.
במקביל עבדה יצחקי במכון יוספטל כמרצה וכמנהלת פרויקטים במסגרת שיקום שכונות.
יצחקי ניהלה פרויקטים קהילתיים רחבי היקף בכל רחבי הארץ ביניהם בשכונת ג'סי כהן בחולון, שיכון ד' בטבריה, שכונת קריית משה ברחובות, בפתח תקווה, פרדס חנה ועוד.
ביישובים אלה ואחרים פעלה יצחקי להעצים ולקדם את האוכלוסייה על ידי יצירת הדברות ואמון עם הרשויות ומעורבות של האזרחים בהחלטות הנוגעות לחייהם.
בנוסף, שימשה יצחקי כיועצת במשרד הקליטה, סייעה בקליטת העלייה מאתיופיה וכן ליוותה וחקרה פליטים יהודים שהופנו לאירופה וארצות הברית.
בשנים 2000–2005 כיהנה בתפקיד העורכת הראשית של רבעון חברה ורווחה, ולאחר מכן המשיכה כחברת מערכת.
בשנים 2003–2005 שימשה כיו"ר מועצת מנהלי בתי-הספר לעבודה סוציאלית ובשנים 2003–2007 עמדה בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
ולאחר מכן עמדה בראש הוועדה לתואר שלישי.
במהלך השנים הייתה חברה בוועדות רבות באוניברסיטת בר-אילן ביניהן: ועדת ההוראה בפקולטה למדעי החברה, הוועדה לתוכניות ומינויים, המועצה העליונה, הסינט וכן בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
יצחקי הופיע בעשרות כנסים מקצועיים והייתה שותפה לארגון כנסים מדעיים רבים.
משנת 1990 ועד היום משמשת יצחקי שופטת מאמרים, ספרים והצעות מחקר עבור קרנות, משרדי ממשלה, המועצה להשכלה גבוהה וכתבי עת מקצועיים מהשורה הראשונה כגון: Society and Social Welfare, Families in Society, Research on Social Work Practice, Social Security.
יצחקי משמשת כיום כיו"ר המועצה לעבודה סוציאלית המייעצת לשר הרווחה, העבודה ושהשירותים החברתיים.
יועצת לשירות לעבודה קהילתית במשרד הרווחה.
החל משנת 2021 יצחקי משמשת כראש החוג לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית הדסה בירושלים.
יצחקי נשואה למתי, אם לארבעה וסבתא לנכדים.
לאורך חייה המקצועיים ועד היום, עוסקת יצחקי בהוראה, הדרכה והנחיה של עובדים סוציאליים וחוקרים.
יצחקי מקדמת תחום זה מתוך תפיסה חינוכית המשלבת ידע, מיומנויות ומודעות עצמית.
יצחקי קידמה מקצועית דורות של עובדים סוציאליים בשדה וחוקרים באקדמיה, ביניהם אנשי מקצוע וחוקרים שהמשיכו בהשראתה בפיתוח תחום העבודה הקהילתית, בין תלמידיה נזכיר את ד"ר דרורית לוי, ד"ר ענת בן פורת, ד"ר עדנה בוסטין, ד"ר יעל יצחקי, ד"ר איילת מקרוס, ד"ר שלומית וייס-דגן.
בשנות ה-70 וה-80, פיתחה יצחקי יחד עם עמיתיה את העבודה הקהילתית הן כמתודה והן כתחום מומחיות.
שימוש במתודה העבודה הקהילתית מאפשר לתווך בין הפרט לחברה, להעצים פרטים וקבוצות, להתמודד בהצלחה עם בעיות משותפות, ולהשיג מענים המותאמים לצרכיהם.
מומחיות זו כללה תהליכי בניית קהילה, פיתוח מנהיגות, עבודה קהילתית בין-תרבותית, התערבות קהילתית בשעת משבר, וכן שיתוף תושבים שהיווה בסיס לאסטרטגיות רבות בעבודה קהילתית, אודותיו כתבה יצחקי בשנת 1988 את ה'תדריך שיתוף תושבים לשלב קבלת החלטה', ששימש מורה דרך לעובדים הקהילתיים.
יצחקי יצרה תנופת פיתוח לתחום העבודה הקהילתית על ידי שילוב מתמיד של מחקר ועבודת שדה.
בין עמיתיה ושותפיה לפיתוח התחום נזכיר את ד"ר אלישבע סדן, מוטי וינטר, שוש קמינסקי, ציפי פינקוס, ד"ר אהרון יורק, שרה זילברשטיין.
יצחקי פרסמה מעל 100 מאמרים (באנגלית ובעברית).
מחקריה של יצחקי משלבים תרומה לידע בעבודה סוציאלית והמלצות לשדה.
תחומי המחקר של יצחקי מתמקדים בקהילות גאוגרפיות וקהילות פונקציונליות.
בקהילות גאוגרפיות חקרה יצחקי בנושאי התנדבות, מנהיגות בקהילה, הגירה ורב-תרבותיות, שיפור שירותים מוניציפליים תוך מעורבות של תושבים, קיבוצים בהפרטה, משאבים קהילתיים ואישיים והקשר שלהם לטרור, טראומה, טראומה משנית ועוד.
בתחומי הקהילות הפונקציונליות חקרה יצחקי את אוכלוסיית הלהט"ב בקהילה החרדית, ילדים בסיכון בקהילה, בני נוער- אלימות, הסתגלות, בשלות אמוציונלית, מעורבות בקהילה, מערכות תמיכה, צעירים חסרי עורף משפחתי, צעירים בסיכון באוכלוסייה החרדית ובאוכלוסייה הערבית, נשים ותופעות חברתיות ועוד.
יצחקי זכתה במענקי מחקר רבים מקרנות, ארגונים ומשרדי ממשלה.
תדריך שיתוף תושבים לשלב קבלת החלטה.
תפיסת אפקטיביות ההתערבות הקהילתית בקרב פעילים בחברה החרדית: תרומתם של משאבים אישיים וחברתיים.
תפיסתו של פעיל קהילתי את תרומתם של משאבים אישיים ומשתנים קהילתיים לפיתוח תפיסת יכולת מנהיגות.
חיה ותן למות הוא ספר מאת איאן פלמינג משנת 1954, השני בסדרת ספרי ג'יימס בונד.
בספר זה, מתמודד בונד מול ברון פשע אמריקאי בעל קשרים עם המודיעין הסובייטי.
פלמינג כתב את הספר עוד לפני שכתב את הספר הראשון בסדרה, קזינו רויאל, אולם החליט להוציא אותו כשני בסדרה.
הספר זכה להצלחה רבה בבריטניה, ועוד באותה שנה אזלה המהדורה הראשונה בת ה-7,500 עותקים, ומהדורה שנייה הוזמנה.
שנה לאחר מכן יצא הספר גם בארצות הברית אולם זכה להצלחה פחותה.
ב-1973 עובד הספר לסרט באותו השם, השמיני בסדרת הסרטים, והראשון בו גילם רוג'ר מור את ג'יימס בונד.
M מורה לג'יימס בונד לצאת לניו יורק במטרה לחקור קשרים אפשריים בין ברון פשיעה אמריקני הידוע בכינוי "מיסטר ביג", לבין ארגון הביון הסובייטי - הסמרש.
הבריטים חושדים שמיסטר ביג גילה את מטמון הזהב האגדי של הפיראט הנרי מורגן, ומשתמש בו כדי לממן מגוון פעולות פשיעה וריגול.
בניו יורק, פוגש בונד את ידידו איש ה-CIA פליקס לייטר ויחד הם הולכים למועדון לילה השייך למיסטר ביג.
הם נלכדים בידי אנשיו של מיסטר ביג, שמשתמש במגדת עתידות בשם סוליטר כדי שתגיד לו אם בונד ולייטר דוברים אמת או משקרים.
סוליטר רואה שהם משקרים, אולם בוגדת במיסטר ביג ואומרת לו שהם דוברים אמת.
בעקבות כך, מיסטר ביג משחרר את שניהם.
מאוחר יותר, סוליטר נמלטת ממיסטר ביג וחוברת לבונד.
שלושתם נוסעים לסיינט פיטרסברג, פלורידה.
שם מיסטר ביג מחזיק מחסן של דגים אקזוטיים שבאמצעותו הוא מסתיר את אוצר הזהב שלו.
אנשיו של מיסטר ביג לוכדים את סוליטר ואת פליקס, אולם בונד מצליח להימלט.
מיסטר ביג מכניס את פליקס למכל עם כריש בתוכו.
הוא שורד אולם מאבד יד ורגל.
אנשיו של מיסטר ביג מחזירים אותו לדירת המסתור שלו ושל בונד, ומצמידים אליו פתק: "הוא התמודד עם משהו שאכל אותו".
בונד מגלה שהיאכטה של מיסטר ביג עוגנת ליד ג'מייקה, וטס לשם במטרה ללכוד אותו.
הוא נפגש עם הסוכן הבריטי באי, ג'ון סטרנגווייז, ועם דייג מקומי בשם קוורל אשר משתף פעולה עם המודיעין הבריטי.
בעזרת קוורל, בונד שוחה אל היאכטה של מיסטר ביג מצמיד אליה פצצה.
הוא נלכד בידי אנשיו של מיסטר ביג שכולאים אותו יחד עם סוליטר.
הם קושרים את שניהם לירכתי היאכטה כדי שהכרישים יאכלו אותם.
הפצצה מתפוצצת והורסת את היאכטה.
מיסטר ביג ניצל מהפיצוץ אולם נאכל בידי כרישים, לא כן בונד וסוליטר שמצליחים לשחות אל שונית אלמוגים ולהינצל.
חיה ורד (1 בינואר 1922 חלם, פולין – 6 בדצמבר 1997, ישראל) הייתה משוררת וסופרת ישראלית.
החלה לפרסם בשנות ה-50 של המאה העשרים, והוציאה לאור שלושה ספרי שירה.
הרבתה לפרסם בעיתונות - סיפורים קצרים ושירים.
שירה, "סוף קיץ" הולחן על ידי דוד זהבי, ולא הוקלט על תקליט, התפרסם בלחנו של יאיר רוזנבלום ובוצע על ידי עפרה חזה .
בנוסף הולחן שירה "שיר עד-האשכול" על ידי דוד זהבי ובוצע על ידי יפה ירקוני (1957).
ורד נולדה בא' בטבת תרפ"ב, 1 בינואר 1922, בעיר חלם בפולין.
ב-1924, הגיעה לארץ ישראל עם הוריה, אברהם ומלכה רוזנפלד.
ורד הייתה הבת הבכורה במשפחה בת שלושה ילדים.
ילדותה עברה עליה בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
למדה בבית הספר לבנות בנווה צדק, ונמנתה על תנועת הנוער הבורוכובי.
בגיל חמש עשרה התייתמה מאמה, ואביה נישא תוך חודש בשנית.
ורד שהייתה תלמידה מצטיינת וכישרונה הספרותי בלט כבר מגיל צעיר, נאלצה לעזוב את בית הספר בשל הקשיים הכלכליים שפקדו את המשפחה.
בגיל 17 עזבה את בית משפחתה ובגיל 18, לאחר שנה שבה, כדבריה, "גרה ברחוב", נישאה לשחקן התיאטרון יוסף לוי, וילדה את בנה הראשון.
ב-1941, והיא בת 21, הצטרפה לקיבוץ גברעם של הקיבוץ המאוחד.
בקיבוץ עבדה כמחנכת וכמורה והשתתפה בהגנה על היישוב במלחמת השחרור.
בגברעם הכירה את בעלה השני, אליעזר לוי, יליד גרמניה, שהיה פלמחניק ומורה, מנישואין אלו נולדו לה שתי בנות.
בשנים אלו, סוף שנות ה-40, התחלת ה-50 - החלה לפרסם את שיריה הראשונים.
השירים ראו אור במוספי הספרות של העיתונים היומיים (כמו "דבר"), בביטאונים הקיבוציים ובכתבי עת לספרות (כמו "מבפנים", "מולד", "גליונות" ו"אנך").
כן פרסמה סיפורים לילדים שראו אור ב"דבר לילדים" וב"משמר לילדים".
ב-1947 התפרסמה הפואמה הראשונה שלה "שומרת הלילה" ב"מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד (כרך י"ב חוברת ב', פברואר 1947), וזכתה להערכה רבה.
ב-1954 התפרסם ספר שיריה "שירים על חרב ומיתר" (בהוצאת הקיבוץ המאוחד) וזכה לתהודה רבה ולשבחי הביקורת.
ישראל זמורה כתב עליה: "זוהי משוררת בעלת ליריזם מעודן עד תכלית; שרטוטי דבריה – דקים מאוד, אבל הדקות חרוטה ואינה נמחקת מלפני העין הרואה ויודעת מה היא רואה" (1949).
יוסף ליכטנבום כתב כי היא מצטרפת ל"פמליית המשוררות המעולות שלנו" (1960).
"שירים על חרב ומיתר" מכיל שירים שחלקם בעלי אופי לירי ומינורי שחלקם מציירים תמונה קטנה כמו פרדס בשעת שקיעה או עץ זית, ומתארים בעדינות את מראות הטבע ונושאים גוון אימפרסיוניסטי; שירים אחרים עוסקים בנושאים "גדולים" כמו תחייה לאומית, שואה ושכול.
לדברי המבקר שמעון זנדבנק העיסוק בחוויות הקולקטיביות של עם ושל תקופה פוגם ביצירתה של ורד, שהיא לירית במהותה.
לתפיסתו, "חיה ורד חייבת הייתה להעמיק בחוויה הפרטית, להיבנות על דקות ראייתה..." (1955).
ב-1954 כתבה את הפזמונים להצגה "אתה מספר לי?" מאת אפרים קישון ובביומו של מנחם גולן עבור תיאטרון המטאטא.
בשנים 1954–1958 עבדה כעורכת ועיתונאית בביטאון "בקיבוץ" של העיתון "למרחב", והמשיכה לפרסם מיצירותיה בביטאוני התנועה וכן ב"דבר הפועלת" וב"מאזניים".
ב-1958 עזבה עם משפחתה את הקיבוץ ועברה לגור ביישוב חופית שבעמק חפר.
ורד ובעלה עבדו במוסד הנוער "נעורים".
ורד הייתה מחנכת ומורה לספרות לכיתות ט'–י'.
ורד לא פרסמה ספרים נוספים.
בריאיון לתקווה ויינשטוק (1962) סיפרה כי אף שאינה מפרסמת, היא ממשיכה לכתוב כל הזמן.
על עצמה אמרה "אני אדם שגנז את עצמו מדעת".
עוד סיפרה כי הקיבוץ שימש לה מקור השראה ורק משעזבה אותו החלו שיריה לקבל גוון פרטי והמוטיב המרכזי של שירתה החל להיות ה"אני".
בשירתה הושפעה בעיקר מנתן אלתרמן.
המשיכה לכתוב שירים עד ימיה האחרונים.
אחדים משיריה עדיין כלולים בתוכנית הלימודים בספרות של חטיבות הביניים והתיכון, ואחדים מהם אף הולחנו.
המפורסם בהם, "סוף קיץ", הולחן על ידי יאיר רוזנבלום, הושר על ידי הזמרת עפרה חזה, ומופיע באנתולוגיות רבות.
חיה ורד נפטרה בז' בכסלו תשנ"ח, 6 בדצמבר 1997. היא הובאה למנוחות לצד בעלה השני אליעזר לוי (נפטר ב-1978), בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
הותירה אחריה בן – יואב לוי ושתי בנות – הסופרת מיה לוי-ירון וטלי אטון.
ארכיונה האישי מופקד במכון גנזים של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל בתל אביב.
ב-2016 פרסמה בתה, הסופרת מיה לוי-ירון את הרומן "אישה בשמלה ירוקה", בו היא מתארת את יחסיה עם אמה ואת סיפור חייה הטראגי של האם.
הספר היה ברשימה הקצרה לפרס ספיר לשנת 2016.
בנימוקי השופטים נכתב: הרומן "אישה בשמלה ירוקה" הוא רומן אוטוביוגרפי על חיים בצילה של אם שהייתה פעם משוררת ואב יליד גרמניה, פלמ"חניק לשעבר.
אמה של לוי-ירון, הייתה המשוררת חיה ורד, ששיריה זכו לשבחים רבים בשנות החמישים.
ורד לא הצליחה לחזור על הצלחתה הראשונה וחלומה לחזור למרכז הבמה הספרותית לא התגשם.
דמותה של האם המתוסכלת ומערכת היחסים עמה עומדים במרכז הספר הזה."
שומרת הלילה – הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1947
נטפים – שירים שפורסמו לראשונה בתוך קובץ "מבפנים" לתולדות היישוב כרך י"ג, 1948.
שירים על חרב ומיתר – הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1954
חיה הרצברג (נולדה ב־1976) היא סופרת ישראלית חרדית.
בספריה מרבה להשתמש בדבריו של רבי נחמן מברסלב וחסידות ברסלב.
ב־1996 מיד לאחר נישואיה החלה לעבוד כמזכירה במערכת השבועון החרדי "משפחה".
עם התפטרותו של עורך השבועון היא התבקשה לעזור בכתיבה, וכך החלה בקריירת הכתיבה שלה.
היא החלה בכתיבת טורים וכתבות עיתונאיות לשבועון ובמקביל בכתיבת ספרי ילדים.
הרצברג כתבה ארבעה ספרי ילדים שיצאו לאור "הנערים מביתן 3", "מורה ג'ינגית", "עשרה ימים בחנות של קובה" שהתפרסם בתחילה בהמשכים בשנים תשנ"ו-תשנ"ח בעיתון הילדים של עיתון משפחה, ו"לנה".
ספריה ניחנו בהומור, אך היא לא חששה להתמודד עם נושאים רציניים כמו פוסט טראומה.
לאחר שש שנים עזבה את מערכת העיתון ובמשך כעשור עברה תהליך רוחני בו לא עסקה בכתיבה.
לאחר עשור כתבה ספר בהמשכים, כאשר כל פרק התפרסם בעיתון ובסופו התאגד לספר שהפך לרב מכר "צומת הדרורים".
בהמשך הוציאה את הספרים "אמא למה" ו"מילים טובות", ספר המורכב מטורים בעיתון.
גם ספרה "הַפָּרָשׁ", התפרסם כסיפור בהמשכים למבוגרים בעיתון משפחה ומאוחר יותר יצא לאור כספר.
החל מ-2014 חזרה לכתוב טורים בעיתונות החרדית בטור "שער הלב".
היא כתבה טורים עבור העיתון "אשת - מגזין לנשים בלבד" וטור ייעוץ לכתב העת זרקור.
ב-2018 יצאו ספריה "אני רוצה להיות" ו"כל יום מחדש".
הנערים מביתן 3, הוצאה פרטית, 1996, יצא בהוצאה מחודשת ב-2013 בהוצאת מייזליק ספרים .
הספר תורגם לאנגלית בשנת 2005 בהוצאת ירושלים.
מורה ג'ינג'ית, הוצאת ספרייתי, 1999 ציורים - צביקה סלומון.יצא במהדורה נוספת בהוצאת מייזליק ספרים, 2008.
עשרה ימים בחנות של קובה, 1999
צומת הדרורים, הוצאת מייזליק ספרים, 2010
מילים טובות, לקט טורים נבחרים, הוצאת מייזליק ספרים, 2011
אמא, למה?, הוצאת מייזליק ספרים, 2013
כולם בנים, הוצאת מייזליק ספרים, 2014
אני רוצה להיות, הוצאת ספרי אור חיים, 2018
כל יום מחדש, הוצאת ספרי אור חיים, 2018
לפעמים, הוצאת ספרי אור חיים, 2019
אדם שיש לו שעה, הוצאת ספרי אור חיים, 2022
חיה קֶלֶר (נולדה ב-24 במרץ 1983) היא מתמטיקאית ומדענית מחשב ישראלית, מכהנת כחברת סגל בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת אריאל בשומרון, בדרגת פרופסור חבר.
תחום המחקר שלה הוא גאומטריה בדידה וחישובית.
קלר נולדה בירושלים, למנחם מנדל ושולמית לובין.
היא למדה באולפנת חורב בירושלים, ולאחר השירות הלאומי, סיימה לימודי תואר ראשון במכללת ירושלים.
את התואר השני והתואר השלישי היא סיימה במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' מיכה פרלס.
לפני שהצטרפה לאוניברסיטת אריאל בשנת 2019, הייתה קלר עמיתת פוסט־דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון ועמיתת מחקר בטכניון.
קלר מתמחה בגאומטריה בדידה וחישובית, ובכלל זה בקמירות, בבעיות צביעה בגרפים ובהיפרגרפים גאומטריים ובתורת הגרפים הגאומטרית.
בין תרומותיה לתחום, יחד עם חוקרים נוספים, נמנים פתרון "בעיית רינגל" על צביעת גרפים של מעגלים במישור, אלגוריתמים משופרים למציאת צביעות נטולות-קונפליקטים של היפרגרפים גאומטריים להן יש שימושים להקצאת תדרים של אנטנות סלולריות, ומציאת חסמים כמותיים אפקטיביים לבעיית ה־ בתחום הקמירות.
קלר נשואה למתמטיקאי פרופ' נתן קלר ואם לאחד עשר ילדים.
קלר זכתה במלגת הברונית אריאן דה רוטשילד לדוקטורנטיות מצטיינות (במחזור הראשון של הזוכות), במלגת הופמן לדוקטורנטים מצטיינים, ובפרס נוריקו סקוראי לפוסט דוקטורנט מצטיין במרכז ללימודים מתקדמים במתמטיקה באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2022 היא נבחרה לרשימת 40 הצעירים המבטיחים של העיתון דה מרקר, ובשנת 2024 היא זכתה בפרס קריל מטעם קרן וולף.
במרץ 2025 קלר נכללה ברשימת 45 הנשים המשפיעות של המגזר עד גיל 45 מטעם העיתון מקור ראשון, וכן נבחרה לאשת השנה של תנועת אמונה, במעמד נשיא המדינה הרצוג.
חיה רעה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של לוק גרינפילד, שנכתב על ידי טום בריידי ורוב שניידר על פי סיפור פרי יצירתו של בריידי.
שניידר מככב בתפקיד הראשי, לצד קולין האסקל, ג'ון סי.
מקגינלי, גאי טורי ואדוארד אסנר, ובתפקידי משנה מגלמים מייקל קאטון ולואי לומברדי .
הסרט מספר על פקיד ראיות בתחנת משטרה שנפצע אנושות ומדען מטורף מרפא אותו על ידי חלקי בעלי חיים שהשתיל בגופו, וכתוצאה מכך שינויים חייתיים מוזרים בהתנהגותו.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות של אדם סנדלר, האפי מדיסון, בשיתוף פעולה עם אולפני Revolution, הסרט יצא לאקרנים על ידי סרטי קולומביה בארצות הברית ב-1 ביוני 2001. הסרט קיבל ביקורות שליליות עד מעורבות.
מרווין מיינג', פקיד ראיות כושל, תמיד חלם להיות שוטר, אולם חלומו עדיין רחוק מלהתגשם עקב כישלונו.
מזלו משתנה כאשר הוא נפצע אנושות בתאונת דרכים, ומדען מטורף מרפא אותו בעזרת השתלות אברי גוף של חיות שונות.
כעת הוא משאיר את חולשותיו מאחור וזוכה לתהילה בתור "סופר שוטר".
הבעיה היא שגם האינסטינקטים החייתיים הפחות מרשימים מתחילים להשתלט עליו, ותמיד בזמן הכי לא נכון.
רוב שניידר בתפקיד מרווין, פקיד ראיות משטרתי
קולין האסקל בתפקיד ריאנה, פעילה למען בעלי חיים
מקגינלי בתפקיד סמל סיסק, סמל משטרה במשטרת אלקרטון
אדוארד אסנר בתפקיד המפקד וילסון, המפקד הקשיש של משטרת אלקטרון
מייקל קאטון בתפקיד דוקטור ויילדר, מדען מטורף
לואי לומברדי בתפקיד פאטי, צוער משטרה נוסף במשטרה
גאי טורי בתפקיד מיילס, מאבטח בשדה תעופה
סקוט וילסון כראש עיריית אלקרטון (ללא שם)
מיכאל פפג'ון בתפקיד השוטר הבריידי
בנוסף, פיליפ דניאל בולדן, מייגן הארווי ומיץ ' הולמן מגלמים ילדים בחדר הראיות.
פרד סטולר הופיע בתפקיד כתב חדשות.
נואל גוגליאמי מופיע בהופעות אורח בתור מנהיג הכנופיה ונורם מקדונלד כחבר כנופיה.
אדם סנדלר מגלם דמות של עירוני, יחד עם ג'ון פארלי ובריאנה בראון שהם חלק מהאספסוף הזועם.
ווס טקהאשי, אנימטור לשעבר ומפקח אפקטים חזותיים באינדסטריאל לייט אנד מג'יק, מופיע בתפקיד אורח בתור כתב חדשות במסיבת העיתונאים של המפקד וילסון.
קלוריס ליצ'מן והארי דין סטנטון מופיעים בהופעות אורח ללא קרדיט.
חיה ברוידא (כ"א באב תרמ"ז, 1887 – ח' באלול תשל"ז, 1977) הייתה גננת, מראשונות הגננות העבריות בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 וממייסדות רשת גני הילדים בארץ.
אשתו של הסופר יוסף חיים ברנר ואמו של אורי ברנר, סגן מפקד הפלמ"ח.
נולדה בליטא לזלדה רחל לבית שטיין ולשמואל משה ברוידא, שהיה רב ודיין בעיירה דרוזגניק (דרוסקינינקאי) על גבול ליטא-פולין.
ב-1906 עלתה לארץ ישראל עם אמה ואחיה, בעוד שאביה עלה לארץ שנה קודם לכן ושימש כדיין בבית הדין של הרב קוק ביפו.
בארץ למדה עברית בעזרת הסופר קדיש יהודה סילמן שהתגורר בבית הוריה.
שיחקה ביפו בכמה מחזות שהעלה חוג "חובבי הבמה העברית" ועבדה זמן קצר, ללא הכשרה, כגננת.
לאחר שהחליטה כי ברצונה להיות גננת, נסעה ב-1909 לגרמניה ללמוד בסמינר לגננות.
ד"ר ארתור רופין הפעיל את השפעתו כדי שחברת עזרה תשתתף בשכר הלימוד שלה בתמורה להבטחתה, כי תחזור לירושלים ותקים בעיר גן ילדים מודרני.
ב-1911 חזרה לארץ ישראל, והוצבה כגננת בירושלים.
בנוסף לעבודתה כגננת לימדה ברוידא בבית ספר לגננות שפתחה בעיר חברת "עזרה".
היא הפסיקה לעבוד במוסד זה בסוף שנת 1913. ביישוב פרצה מלחמת השפות בין חברת "עזרא", שרצתה להשליט את הגרמנית כשפת הוראה בחינוך הגבוה בארץ לבין אלו שתמכו בעברית כשפת הוראה.
ברוידא, יחד עם שתי עמיתותיה להוראת הגננות בבית הספר חסיה סוקניק ושלומית פלאום, התפטרו ממשרתן בחברת "עזרה" לאות מחאה והזדהות עם מורי בית הספר לבנות בירושלים, שגורשו מבית הספר על ידי הנהלת החברה.
בהמשך, וכתוצאה ממלחמת השפות, הוקם בית המדרש העברי למורים בירושלים (כיום: המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין) וברוידא לימדה בו שיעורים לגננות.
תרומה נוספת של ברוידא הייתה קביעת מונחים עבריים מקצועיים בתחום של גני ילדים.
ועד הלשון העברית היה מעוניין ליצור טרמינולוגיה אחידה לגן הילדים (מכיוון שהמחנך הגרמני, שאת תורתו למדו בסמינרים למורים בגרמניה, פרידריך פרֶבֶּל, טבע מושגים בגרמנית, וכל גננת תרגמה את המושגים לעברית בצורה אחרת).
חיה ברוידא, יחד עם עמיתותיה הגננות חסיה סוקניק ושולמית פלאום, הוזמנו לישיבת ועד הלשון בנשיאותו של אליעזר בן-יהודה.
בישיבה הוכרזו השמות העבריים הרשמיים לעבודות פרבל, והמונחים העבריים האחידים התקבלו בתוך הארץ ומחוץ לה.
בשהותה של ברוידא בירושלים נוצרה חבורה של צעירות וצעירים משכילים שהרבו לבלות ביחד.
לפי ההיסטוריונית אניטה שפירא החבורה כללה את ברוידא עצמה, את חברותיה הגננות שלומית פלאום וחסיה פינסוד-סוקניק, ואת ש.י.
עגנון, קדיש יהודה סילמן, אליעזר ליפא סוקניק, אליעזר מאיר ליפשיץ, שלמה שילר, דב קמחי והסופר יוסף חיים ברנר.
בתקופה זאת הייתה ברוידא מיודדת עם עגנון יותר מאשר עם ברנר, בעוד שברנר היה בידידות עם חסיה פינסוד.
בתחילת 1913 החל הקשר בין ברוידא לברנר להתהדק והתחיל חילוף מכתבים ביניהם, שהוא מקור היסטורי חשוב ליחסים שהתפתחו.
בהמשך ספרה כתבה שפירא כי "נראה שהיה ברור לידידי הזוג שחיה רוצה מאוד להינשא, ואילו ברנר מתלבט".
בסוף ספטמבר 1913 התחתנה ברוידא עם יוסף חיים ברנר.
ב-1914 נולד בנם היחיד של בני הזוג, אורי ברנר.
שמו המלא של הבן היה אורי ניסן על שם חברו של אביו, הסופר אורי ניסן גנסין, שנפטר כשנה לפני כן.
בראשית 1915, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה, מטעמי פרנסה, מירושלים לתל אביב, שם שימש ברנר כמורה לספרות בגימנסיה הרצליה, וברוידא עבדה כגננת.
באפריל 1917 התרחש גירוש תל אביב על ידי השלטונות הטורקים.
במשך כשנה וחצי נדדה המשפחה בין יישובים שונים: המושבה שפיה, זכרון יעקב, פתח תקווה, כפר סבא, גן שמואל, חדרה ומרחביה.
ברוידא עבדה בטיפול בילדי הפליטים (בעיקר בתימנים) וברנר השתתף בטיפול בפליטים המבוגרים.
בסוף 1918 שבו הפליטים לתל אביב ובני הזוג חזרו למשרותיהם הקודמות, אולם כפי שכותב בנם אורי ברנר "השלווה לא שרתה במעונם".
בראשית שנת 1920 החליטו בני הזוג להיפרד ומעמד הגט היה ב-18 ביולי 1920.
חיים באר מסכם את חיי הנישואין של ברוידא וברנר, באופן סיפורי, בספרו "קשר לאחד: מסעות, בתים ואנשים בירושלים" (2017).
לאחר גירושיה עזבה ברוידא את ארץ ישראל, נסעה עם בנה אורי, לברלין להשתלמות בנושאי חינוך, ושהתה שם עד 1921. כאשר נודע על רצח יוסף חיים ברנר וחבריו ביפו במאורעות תרפ"א (1921) שבו ברוידא ובנה ארצה.
תחילה התגוררו בירושלים, כי שם גר אחיה של ברוידא, ישעיהו.
כעבור שנתיים עברו לתל אביב, כי בתי הספר בירושלים שבהם למד הבן, אורי, לא השביעו את רצונה.
היא בנתה בתל אביב בית קטן.
הסופרת עמליה כהנא-כרמון כותבת בזכרונותיה כי ברוידא "גרה אז בצריף קטן עם חצר גדולה ברחוב חובבי ציון".
ברוידא עבדה כגננת במשך 24 שנים עד צאתה לפנסיה בסוף 1947.
בארבע השנים הראשונות לאחר יציאתה לפנסיה המשיכה לגור בתל אביב ועבדה במשרה חלקית בארכיון העבודה ובהמשך סייעה בקליטת עולים במעברת ראש העין ובמחנה שער העלייה.
אחר כך עברה לגור, למשך ארבע עשרה שנים, בקיבוץ מעוז חיים, שם גרו בנה, כלתה ונכדיה.
בקיבוץ עבדה בספריית המורים ובמחסן הילדים.
בשנים הבאות עברה לגור בחיפה ובטבעון ולבסוף - בבית אבות בפרדס חנה.
נפטרה בגיל 90 והובאה לקבורה בקיבוץ מעוז חיים.
במהלך חייה אסרה ברוידא לפרסם את חילופי המכתבים בינה לבין ברנר.
לאחר מותה התיר בנה, אורי ברנר, את פרסום המכתבים, והם ראו אור במחברות ברנר, חוברות ג'-ד', 1984.
"חיוך ארכאי" הוא מונח המתאר את הבעת פניהם של פסלים יווניים מהתקופה הארכאית.
החיוך הארכאי, המופיע בפיסול דמויות הקורוס והקורה, נראה כחיוך מאולץ ולא טבעי.
ייתכן כי החיוך נועד לרמוז כי הפסל מתאר אדם חי.
השימוש בהבעת פנים זו מהווה ניסיון ראשוני ליצירת תיאור נטורליסטי של דמות האדם, לעומת הפיסול המצרי של אותה התקופה, שהאמנים היוונים הושפעו ממנו, פיסול אשר העדיף את התיאור הסמלי.
במרוצת השנים, החיוך הארכאי נעלם, והופיע במקומו חיוך "חי" יותר.
חיוך הוא הבעת פנים הנוצרת על ידי מתיחת שרירים, במיוחד אלה הנמצאים משני צידי הפה, אבל גם סביב העיניים.
בין בני אדם חיוך הוא בדרך כלל ביטוי לשמחה, הנאה, או שעשוע, אך הוא יכול להיות גם ביטוי בלתי רצוני לחרדה, במקרים שכאלה החיוך נקרא עווית.
קיימים ממצאים מחקריים המצביעים על כך שחיוך הוא תגובה נורמלית לגירויים מסוימים, המתרחשת ללא קשר לתרבות.
תחושת שמחה גורמת בדרך כלל לחיוך.
מחקרים רבים מצביעים על כך שחיוך הוא תגובה הטבועה באדם מעת לידתו (להבדיל מתגובה נלמדת) המופיעה אף בתינוקות עיוורים מלידה ואף נמצא כי עוברים מחייכים ברחם אימם.
תינוקות מחייכים בימיהם הראשונים לחיים אף ללא כל גירוי סביבתי.
בין החיות חשיפת שיניים, הדומה לעיתים לחיוך, היא בדרך כלל סימן לאיום, או להכנעה.
לחלק מן האנשים, בעת חיוך, נוצרות גומות חן בצידי הלחיים, זאת בגלל השריר בלחיים, המתכווץ וגורם להופעתן.
חיוך אינו רק משנה את הבעת הפנים אלא יכול אף לגרום למוח לייצר אנדורפינים, המפחיתים תחושת כאב פיזי ונפשי ויוצרים תחושת רווחה.
חקר הפסיכולוגיה של החיוך הוא תחום מחקר מתפתח בעל השלכות בתחומים רבים.
כך למשל, בתחום רפואת השיניים קיים עניין רב בשאלה: איזה מראה שיניים יפה יותר בחיוך בפה פתוח?
התפתחות היחס לחיוך בתרבויות השונות
תרבויות שונות מפרשות חיוכים באופן אחר.
גם היחס לחיוך בתרבות המערבית השתנה על פני זמן.
במשך מאות שנים החיוך נתפס כמחווה שלילית ונחותה בעולם המערבי.
עד סוף המאה ה-18 החיוך אפיין שיכורים, פשוטי העם ומשוגעים.
ילדים קיבלו חינוך בנימוסים שלא לפתוח את הפה שלא לצורך.
רק מסוף המאה ה-18 החלו לצייר בפריז פני אנשים מן המעמדות הגבוהים, כשהם חושפים בחיוך את שיניהם.
את השינוי זוקפים להתפתחות רפואת השיניים, שפריז נודעה בה במיוחד, כשניתן היה להלבין, ליישר, לנקות ואפילו להשתיל שיניים.
מרחבי אירופה הגיעו תיירים לטיפולי שיניים בפריז.
עם המהפכה הצרפתית החיוך נתפס על ידי המהפכנים כתזכורת לחיים הטובים של האצולה המאוסה בצרפת וגם מערכת הבריאות קרסה, כולל רפואת שיניים, והיחס לחיוך הפך להיות שוב שלילי.
רק במאה ה-20 עם התפתחות רפואת השיניים בארצות-הברית, התפתחות הצילום והפרסומות - היחס לחיוך חזר להיות חיובי.
מחקרים הראו כי בין העמים השונים היחס לחיוך שונה.
מחקר משנת 2015 מראה שוני בהתייחסות לחיוך בין מדינת הגירה (קנדה וארצות הברית) לבין מדינות הומוגניות (סין וזימבבואה).
מסקנת החוקרים הייתה שבמדינת הגירה, עם ערב שפות ותרבויות, קל יותר ליצור קשרים חברתיים וקירבה בשפה לא מילולית – על-ידי הבעות עיניים וחיוך.
ואילו במדינות הומוגניות, החיוך מעיד על מעמד גבוה בקרב המקומיים.
ביפן החיוך מעיד על ילדותיות והימנעות ממנו היא יכולת להסתיר רגשות שזו התנהגות בוגרת ורצינית.
זאת, בניגוד לתפיסה בארצות הברית על אדם חייכן שהוא אינטליגנטי וחברותי.
ההבדל התרבותי ביחס אל החיוך בין העמים, גרם לקושי של הרשתות בארצות הברית בכניסה לשווקים ברוסיה או בגרמניה.
החיוך בו התקבלו הלקוחות במדינות אלו על-ידי המוכרים, נתפס כניסיון לפלירטוט.
חוקרים הבחינו בין מספר סוגים שונים של חיוכים:
"חיוך דושן" הנקרא על שם החוקר גיום דושן (Guillaume Duchenne), הוא החיוך הנלמד ביותר וכולל את תנועת שני השרירים הראשיים הזיגומטיים שליד הפה וכן השרירים המקיפים את ארובת העין.
ההנחה היא כי החיוך של דושן נוצר רק כתגובה בלתי רצונית לרגש אמיתי ולכן ניתן לכנותו בשם "חיוך אמיתי".
כיוון שחיוך זה מערב את השרירים סביב העיניים, יש שאומרים כי הם יכולים לזהות חיוך "אמיתי" בשאלה האם הוא מגיע לעיניים.
"החיוך הפאן אמריקני" (וכן: "Non-Duchenne smile") הוא חיוך רצוני שבו נעים רק השרירים הזיגומטיים שבצידי הפה, זאת כדי להביע נימוס.
לדוגמה, החיוך שבו מקדמת דיילת אוויר את העולים למטוס (ומכאן כנראה אף כינויו של החיוך, על שם חברת התעופה).
חיוך זה נחשב לחיוך בלתי כן, יש המכנים אותו בשם "חיוך מקצועי".
מה החיוך אומר על האדם
חיוך בפה פתוח: חברותיות, חום, ביטחון עצמי.
חיוך בשפתיים צמודות: חיוך שאינו אותנטי, רצון להסתרה, ביישנות או פחד.
חיוך בפניית ראש: מבוכה, ביישנות או חוסר ביטחון עצמי.
חצי חיוך: מבטא ביקורתיות, ציניות וחוסר שביעות רצון מהאדם שמולו.
חיוך זחוח: יהירות, תחושת עליונות וחוסר שביעות רצון.
חיוך חושף שיניים עליונות: חיוך מבוים ולא אמיתי.
חיה שנהב (נולדה ב-9 בדצמבר 1936) היא סופרת ומשוררת ישראלית, הכותבת בעיקר לילדים ונוער, אבל גם לגילאים מבוגרים יותר.
ידועה בעיקר בזכות ספרה המצליח לילדים "מיץ פטל", אשר ראה אור בשנת 1970.
כלת פרס זאב לספרות ילדים ונוער (ה'תשמ"ה-1985), פרס ביאליק לספרות יפה (ה'תשס"ד-2004) ופרס שר התרבות לספרות ילדים נוער בקטגוריית הגיל הרך (ה'תשס"ז-2007).
שנהב נולדה במושב כפר יהושע בעמק יזרעאל, בת לזוג חקלאים.
אביה, שמואל דגן, נולד וגדל במזרח פולין, עלה לארץ ישראל ב-1920 והיה ממייסדי המושב.
אמה, פרידה, ילידת גרמניה, עלתה ארצה ב-1932. אחות לרחל, הדסה ורות דגן.
ילדותה עברה עליה בכפר, כשהיא מוקפת בעלי חיים ובעבודה חקלאית בשדות מוריקים.
שם גם רכשה את השכלתה היסודית.
למדה בבית הספר התיכון קריית עמל–טבעון ולאחר מכן למדה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר בספרות עברית ותואר מוסמך בגאולוגיה.
עסקה כמה שנים במחקר בגאולוגיה במכון הגאולוגי ובמכון למחקרי נפט וגאופיזיקה, אך לאחר מכן התמקדה בכתיבה.
מרבית כתיבתה מופנית לילדים ונוער, הגם שבמהלך השנים פרסמה גם כמה ספרי שירה ורומן המיועדים למבוגרים .
ידועים בעיקר לחניו של יוני רכטר, בין היתר לשירים "פרת משה רבנו", "תרנגולת כחולה" ו"האצבעות הולכות לישון", המופיעים באלבומם המשותף של רכטר ואריק איינשטיין "האריה, היונה ותרנגולת כחולה", ולשירים "אדון שוקו" ו"גברת עם סלים", המופיעים באלבומם "הייתי פעם ילד".
עפרה ויינגרטן סיפרה עיבוד של חיה שנהב לסיפור "פרח לב הזהב" ב"פרפר נחמד" בפרק "מתגעגעים לדודו".
אחדים מסיפוריה הועלו על במות.
בשנת 1994 הופקה קלטת-וידאו ושמה "פיט, פט, טו", שבה נכללו רבים משיריה, והסיפורים "מיץ-פטל" ו"פיט, פט, טו".
בקלטת הזאת מופיעים עירית ענבי, פזית נוני, עופר בלום, ויוסי חמו.
כמה מספריה נמצאים ברשימת הספרים המומלצים על ידי משרד החינוך.
בשנת 2005 נבחר ספרה "מיץ פטל" למקום השני ברשימת ספרי הילדים הישראליים הטובים ביותר.
שנהב מתגוררת בשכונת עין כרם בירושלים.
היא אלמנת דוֹדוֹ (יוסף) שנהב ואם לשלושה: מיכאל שנהב, מלחין, דינה שנהב, אמנית, ופרופ' שאול שנהב, חוקר מדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
1972 – פרס הרשון מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים
תשמ"ה-1985 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על ספרה "גנבים בכפר"
תשס"ד-2004 – פרס ביאליק לספרות יפה, על מכלול יצירתה בספרות ילדים
תשס"ז-2007 – פרס שר התרבות לספרות ילדים נוער בקטגוריית הגיל הרך, על מכלול יצירתה
(הספרים הם ספרי ילדים ונוער אלא אם צוין אחרת)
מיץ פטל; כתבה חיה שנהב; צירה תמרה ריקמן, תל אביב: עם עובד ('ספריית שפן הסופר'), תש"ל
ללא מראה: שירים, ירושלים: אגודת שלם, תשל"א 1970. (שירים, למבוגרים)
מלך ממש; סִפּרה חיה שנהב; צירה תמרה ריקמן, תל אביב: דביר, תשל"ה 1974
פּיט, פֶּט, טוּ; כתבה חיה שנהב; צירה נורית צרפתי, תל אביב: עם עובד ('ספריית שפן הסופר'), תשל"ו 1975
משפחת כף יד שמאל; עטיפה וציורים מאת דודו שנהב, תל אביב: עם עובד ('ספריית שפן הסופר'), תשל"ה
היפו-תם; כתבה חיה שנהב; צירה ג'ניס שפירא, תל אביב: עם עובד, תשל"ז
ספר משתולל; חיה שנהב; ציֵּר גיורא כרמי, תל אביב: עם עובד, תשל"ט 1979
זה עץ התות, תל אביב: עם עובד, תשל"ט 1979. (שירים, למבוגרים)
הבית בין הגבעולים; ציֵּר יקי קאופמן, גבעתיים: מסדה ('ספריית קיפוד'), 1981
טיול בספארי; צילם בוריס כרמי; כתבה חיה שנהב, תל אביב: עם עובד, תשמ"א 1981. (אלבום תצלומים)
על ההר יושב ענק; צירה אורה איתן, תל אביב: עם עובד, תשמ"ב 1982
גוֹלֶת התרנגולת הולכת למכולת; איורים: עפרה נאמן, תל אביב: עם עובד ('קסם'), תשמ"ד 1983. (מהדורה חדשה: תשנ"ט 1999)
גדי קטן רוצה חבר; צירה: אורה איתן, גבעתיים: מסדה, 1983
גנבים בכפר; ציורים: אהרן שבו, תל אביב: עם עובד ('ספריית דן חסכן'), תשמ"ד 1984. (זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער)
חוט: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1984. (שירים, למבוגרים)
שלום תותי; כתבה חיה שנהב; ציֵּר דוד מוסקוביץ; עריכה: נירה הראל, ירושלים: האתג"ר – המכון לחקר הטיפוח בחינוך – בית הספר לחינוך, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ה
מאה חדרים; צירה בריגיטה ברנדייס, ירושלים: אתג"ר, תשמ"ה
מאה חדרים; אייור ירמי פינקוס, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2022
אליק-בליק; כתבה חיה שנהב; איֵּר נעם נדב, תל אביב: עם עובד, תשמ"ה 1985. (הופיע ב-1987 בתרגום לערבית: "ايليق بيليق")
דַיְסה עם סֻכָּר; צירה נורית צרפתי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה
תרנגֹלת כחֻלה; כתבה חיה שנהב; צירה אורה איתן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ז
ענק האדמה; איורים: יוני בן שלום, שוקן לילדים, תשמ"ז 1987
דֻבִּי'לה בונה בית; כתבה חיה שנהב; ציר נעם נדב, תל אביב: עם עובד, תשמ"ז 1987