tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכ"ה בטבת תשע"ד, 28 בדצמבר 2013, נפטר בבית חולים תל השומר, בגיל 87. הותיר אשה, ברכה, בתו של המחנך והסופר יצחק אריגור וארבעה ילדים: ישעיהו, נירית (מוזס) אשתו של צבי מוזס, חגית (סדן) ואייל (טייס אל על וטייס במיל' בחיל האוויר).
נקבר בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
במרץ 2023 התקיים ביוזמת עיריית ירושלים טקס הנצחה, בו נקראה על שמו כיכר תנועה בשכונת גבעת מרדכי בירושלים, במעמד ראש העיר משה ליאון, בהנחיית משה שטרן ובהשתתפות הזמר יונתן רזאל שהוא קרוב משפחתו.
שפירא הקים ועמד בראש מספר קרנות ועמותות למען ילדים ונוער, עלייה ועיירות הפיתוח:
קרן "ילדים" (הוקמה ה'תשמ"ז – 1987) – תנועה להנצחת הילדים שנספו בשואה בדרך של העמקת הזהות היהודית בקרב הנוער היהודי בישראל ומחוצה לה, מתוך רצון לנטוע בקרב הנוער שאיפה לקבלת אחריות קהילתית.
עמותת תהל"ה – תנועת ההתנדבות לעלייה הדתית.
"עיירת לי" (הוקמה ה'תשמ"ט – 1989) – עמותה למען עיירות הפיתוח, אשר מפעילה את תנועת עוז, תנועת נוער לילדים בגילאים 6–9, המחנכת לאהבת התורה, העם והארץ.
נעל"ה (ר"ת נוער עולה לפני ההורים, הוקמה ה'תשנ"ב – 1992) – תוכנית תיכונית תלת שנתית לבני נוער מרחבי העולם היהודי, אשר החלה ביוזמת יוסף שפירא, ועימו דוד ברטוב, לעידוד העלייה מחבר המדינות.
רבי יוסף אבן כספי ב"ר אבא מארי (נקרא גם יוסף כספי) (ארל 1280- מיורקה 1345) היה פרשן מקרא, פילוסוף ובלשן שחי באזור ארדש וספרד.
כספי היה נועז בפרשנותו הפשטנית למקרא ובהגותו הפילוסופית, וכבר בחייו עורר עליו פולמוס בעקבות דעותיו הפילוסופיות הקיצוניות, ואף לאחר מותו היו חכמים שיצאו נגדו.
כספי חיבר ספרים רבים, בפרשנות המקרא, בפילוסופיה ובחכמת הלשון, שרק חלקם הגיע לידינו.
ר' יוסף כספי נולד בשנת 1280 בעיר ארל (Arles) שבזמנו נחשבה חלק מחבל פרובאנס, צרפת.
משפחתו הייתה מל'ארג'נטייר, ועל שם עיר זו (שנודעה במכרות הכסף שלה עוד מתקופת הכיבוש הרומאי) נקרא 'כספי', כמשמעות שמה באוקסיטנית.
כספי ערך מסעות רבים במהלך חייו, וביקר בין השאר באראגון, ולנסיה, קטלוניה ומיורקה.
כן ביקר במצרים, שם ביקש ללמוד תורה מפי צאצאי הרמב"ם, הדמות הפילוסופית המוערצת עליו, אך נכזב משמצאם, לפי עדותו, צדיקים אך לא מלומדים.
כספי ביקש גם לנסוע לארצות המגרב (המדינות המערביות בצפון אפריקה), ובפרט לפאס שבמרוקו, משום ששמע שבמקום זה יושבים חכמים גדולים.
הוא התיישב לבסוף במיורקה, שם נפטר בשנת 1345.
עם זאת, כספי עצמו לעג לעוזבים את ביתם על שום פגעים רעים שקרו להם במקומם (בפירושו למשלי, עמ' 98).
כספי חיבר חיבורים רבים, בתחומי פרשנות המקרא, הפילוסופיה והבלשנות, ושמו של כל אחד מהם כולל את המילה 'כסף' בהטיותיה.
את חיבוריו החל לכתוב בגיל 17, ובגיל 30 החל לעסוק בפילוסופיה ובלוגיקה.
את רשימת ספריו כינס בחיבור מיוחד, בשם 'קבוצת כסף'.
על אף היותו פילוסוף בעל שיעור קומה, הרי שר"י כספי הגדיר עצמו בראש ובראשונה כפרשן.
חיבוריו הפרשניים מצטיינים בפשטנותם, והוא מרבה לרמוז בהם לעקרונות פילוסופיים ופרשניים שלפיהם ניתן ללמוד פסוקים רבים נוספים.
פרשנות המקרא שלו היא פילוסופית-בלשנית בעיקרה, והוא צעד רבות בעקבות "המורה הגדול", "המאיר לעולם כולו", כלשונו, הלוא הוא הרמב"ם, ובפרט בעקבות מורה הנבוכים, שבו עסק הרמב"ם רבות בפרשנות מקרא פילוסופית.
כספי הצהיר כי ניסה להגיע אל כוונתו האמיתית של כותב הספר, אף כי היה מודע למגבלות הפרשן ולסובייקטיביות האפשרית של פירושיו.
כשאר פרשני הפשט בני ימי הביניים המאוחרים, לא ראה עצמו ר"י כספי מחויב לדברי חז"ל בפרשנות הכתובים.
כך, לעומת הדברים המובאים אצל חלק מן החכמים בנוגע לחטא דוד ובת שבע ש"כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה", כתב כספי (שמואל ב' יא, ו):
בפירושיו מתייחס כספי לעקרונות כתיבת ספרי הקודש, ומנסה להנחות את הקורא לבל יפתח ציפיות לסיבות מדוע במקום אחד מבואר יותר ובמקום שני פחות.
כך למשל בפירושו לשמואל א' (ז, ב) כתב: "וירבו הימים ויהיו עשרים שנה - זה הבאור הוא חסד מכותב הספר, ולא יעשו זה החסד תמיד כותבי הספרים".
כן הוא משתמש לא מעט בחוקי הלוגיקה השונים בפרשנותו, ומפנה רבות מאוד לחיבוריו הפילוסופיים העצמאיים.
לעיתים משלב כספי הערות מוסריות מחודדות בתוך דבריו.
כך, כאשר מתוארת עליית הפרות שנשאו את ארון הברית משדה פלשתים היישר אל בית שמש בלא לסור ימין ושמאל, ובהתייחס למכה הגדולה שספגו לאחר מכן אנשי בית שמש על שלא נהגו כבוד בארון ה', העיר ר"י כספי בסרקזם (שמואל א' ו, יב):
"וישרנה הפרות - מי יתן וחכמו נכבדי אנשי בית שמש כמו אלה הפרות".
כספי היה פילוסוף מקורי בעל דעות אריסטוטליות קיצוניות ביחס לעולם היהודי שבימיו.
הוא העיד על עצמו (אגרות יש"ר ח"ב כ"ז): "ברוך היודע צפון לבי, כי אני חושד רעיוני תמיד, וכל שכן במה שאניח חלוף החכמים המפורסמים".
עקב כמה מהתבטאויותיו בספריו הקים עליו פולמוס כבר בחייו, ונגד ספרו 'ספר הסוד' יצא החכם קלונימוס בן קלונימוס; גם לאחר ימיו יצאו נגדו ר' יצחק אברבנאל והרשב"ץ, על כך שבפירושו למורה הנבוכים כתב כי העולם הוא קדמון, כשיטת אריסטו וכמנוגד לשיטתם של חכמי ישראל האחרים, גם הפילוסופים שביניהם.
מאידך, שיבחוהו פרשנים אחרים של ה'מורה', ביניהם: אבן צרצה, ר' משה מנרבונה, והאפודי, והוא זכה אף לשבחים מפי מקובלים אחדים.
כספי עסק לא מעט בלוגיקה, וביקר את קודמיו על שלעיתים פירשו באופן מוטעה את הכתובים משום שהתעלמו מכללי הלוגיקה.
הוא אף כתב חיבור שלם (צרור הכסף), העוסק רבות בלוגיקה.
ביחס לבלשנות, קיבל כספי את תורתו של אריסטו על כך שהשפות הן הסכמיות ולא אלוהיות, אך עם זאת החזיק את השפה העברית כגבוהה ביותר במדרג השפות.
לשיטתו, כל מילה בעברית היא ייחודית; אין מילים נרדפות או הומונימים.
כתמיכה בתאוריה זו חיבר מעין מילון שורשים עברי, בשם "שרשות כסף", ובו ביאר את המשמעות של כל שורש, על שלל המילים הנגזרות ממנו.
השקפתו של ר"י כספי על אלוהים הייתה דומה לזו הפילוסופית המקובלת בזמנו, אם כי הוא הקצין אותה מעט יותר: האל הוא המצוי ההכרחי, המניע-ובלתי-מונע, והידע היודע את עצמו.
לגישתו, קיימת סימטריה: האל הוא הידיעה והידיעה היא האל; דבר זה מאפשר תפיסה אימננטית של האל השורה בעולם, על ידי ידיעת האל (שהיא למעשה הוא עצמו).
כך נקרא משה "איש האלוהים", משום שהאל לא מש מדעתו לרגע.
בקבלתו המוחלטת את התאוריה האריסטוטלית אודות אחדות "היודע, הידוע והדעה" באל, הוא אף מרחיק לכת ומוכן להודות שעיקרון זה מאפשר פרשנות מסוימת של השילוש הקדוש בנצרות, כתאוריה שאינה רחוקה מזו הפילוסופית (גביע הכסף, עמ' 27).
כספי הסכים עם הדעה המיוחסת לאריסטו ולאפלטון, בכך שלא אפשרית בריאה "יש מאין", ואף טען שהרמב"ם עצמו החזיק בדעה זו של קדמות העולם.
ביאורו לפרשת הבריאה בספר בראשית נכתב ברוח זו.
דעה זו, כאמור לעיל, היא זו שעוררה נגדו כמה מהוגי הדעות הבולטים ביהדות.
גם את הנסים תפס כספי בדרך רציונליסטית.
לשיטתו, אין הם אלא תופעות טבע נדירות.
לתפיסה זו יש שורשים כבר בדברי הרמב"ם, שהצביע על דברי חז"ל על הנסים ככאלה שנבראו "בערב שבת בין השמשות" (של ששת ימי הבריאה) - דהיינו, אין הם אלא טבע נדיר ביותר.
אך כספי הרחיק לכת יותר; לשיטתו, נביא או אדם גדול אחר יכול לחולל נסים בכוח ידיעותיו בלבד.
משה, הגדול שביודעים, יכול היה לחולל את עשר מכות מצרים מכוח ידיעתו את גרמי השמיים ואת ארבעת היסודות.
תפיסה זו חורגת, שוב, מן התפיסה המקובלת התופסת את הנס כמבוצע על ידי כוח אלוהי על-טבעי.
לשיטת כספי, אדם בעל נפש נבואית גדול יותר מזה בעל נפש פילוסופית (בכך הוא מסכים עם הפילוסוף המוסלמי אלבתליוסי, ומזכיר באופן מפתיע את תורתו של ר' יהודה הלוי בספר הכוזרי), אך לשיטתו אין בנבואה דבר על-טבעי: הנביא יודע את העתידות בכוח תפיסתו את הגורמים להן בהווה.
בהתאם לתפיסתו הרציונליסטית את ידיעת האל והנביא, פותר כספי בדרכו את בעיית הידיעה והבחירה - אם האל יודע הכול, כיצד מתאפשרת בחירה חופשית?
לשיטתו של כספי אין קושי: ידיעתם את העתידות דומה לידיעת אדם עם יכולת הערכה טובה של העתיד על סמך הנתונים הקיימים בהווה.
ברור, לשיטתו, שהכרת האופי של אדם מסוים ומתוך כך ידיעת דרך התנהגותו בעתיד אינה סותרת את הבחירה החופשית, שכן אין זו ידיעה לשעבר, אלא ידיעה מתוך הנתונים הקיימים בהווה.
אמנם, מגישה זו משתמע שאין ידיעת האל מוחלטת, שהרי ידיעה כזו יכולה להתקיים רק בהינתן דטרמיניזם מוחלט - שכמובן סותר את עקרון הבחירה החופשית.
כספי מבאר את "הקשיית לבו" של פרעה על ידי האל על ידי התובנה הפילוסופית כי למעשה, לגבי כל מעשיו של האדם (כולל חטאיו), האל הוא "המניע הראשון".
גישה זו היא מרחיקת-לכת אל מעבר לפתרונו של הרמב"ם לשאלה כיצד יכול האדם לעשות כרצונו אם אין דבר שנעשה שלא ברצון האל.
לשיטת הרמב"ם (משנה תורה, הלכות תשובה ה, ד), הבחירה החופשית עצמה היא טבע שנוצר ברצון האל; ואילו לפי אבן כספי, כל מעשה מתייחס למעשה ישירות אל האלוהים (מצרף לכסף, עמ' 152-153).
מאפיין נוסף בהגותו הדומה לרמב"ם, היא ראיית השכלתו האישית של האדם כעליונה.
על האדם לארגן את חייו, כולל צבירת הנכסים וארגון הבית, האישה והילדים, כך שיאפשרו כמה שיותר לימוד ורכישת ידע על ידי האדם עצמו.
גישה זו, הרואה באדם ה"יודע" את העיקר ואת כל השאר טפלים לו, מזכירה את הגותו של הרמב"ם על האדם השלם הבודד, ש"בשבילו נברא העולם".
השלכה מעניינת של ההסתכלות האליטיסטית המדוברת, המבדילה בין המון העם לבין יחידי הסגולה, היא חוסר ההבדל בין בעלי החיים לבני האדם, אם אין מדברים על אותם יחידים.
כך ניכרת בחיבוריו נטייה לצמחונות והתנגדות מסוימת לקורבנות.
על אף דרך מחשבתו המקורית והמבריקה, השפעתו של כספי על הבאים אחריו הייתה מועטה ביותר.
לא רבים הכירו את כתביו, וגם מאלו שהכירום, היו שחלקו עליהם בחריפות.
רק החל במאה ה-19 הודפסו מחדש חלק מכתביו שהיו גנוזים בכתב יד, וחלקם טרם ראה אור עד היום.
נראה שהסיבה לכך היא השקפתו ופירושיו השנויים במחלוקת.
כאשר בדור האחרון נכללו פירושיו בסדרת "אוצר פירושים לתורה", עורר הדבר ביקורת והתנגדות רבנית.
ישנם עוד כמה גורמים משוערים למצב זה: ייתכן שמאבקו עם הסביבה היהודית שבה חי מנעה את פרסומו; ויש שהצביעו על דמותו של בן-זמנו, הרלב"ג, כזה שהאפיל על תורתו שלו.
רלב"ג היה פילוסוף, פרשן מקרא ומדען שהתקבל על יהודים ועל לא-יהודים כאחד, רבות בזכות פריסת הפילוסופיה השיטתית והמקיפה בחיבורו "מלחמות השם", במקביל לפרשנות הפשטנית שלו על המקרא.
יש הטוענים שכספי, לעומתו, לא התקבל משום שהיה במובן מסוים פרשן בין הפילוסופים ופילוסוף בין הפרשנים, וכך לא התאפשר לו למצוא מנוחה אף באחת מן הקבוצות האמורות.
הרשימה לקוחה מ"אוצר ישראל" (אייזנשטיין), בשינויים, וייתכנו בה אי-דיוקים.
פירוש על ספר הרקמה לר' יונה אבן ג'נאח;
פירושים על פירוש ראב"ע על התורה.
אחד מפירושיו נקרא "פרשת כסף" (כ"י פאריס 184); הוהדר על ידי דוד בן זזון וחיים קרייסל בתוך: חמישה קדמוני מפרשי רבי אברהם אבן עזרא, באר-שבע, תשעז;
תרומת כסף, על פירוש ר' שלמה אבן גבירול לספר המידות וספר ההנהגה לאפלטון (כ"י פארמא 442);
מתת כסף על נביאים וכתובים;
כפרת כסף, ביאור פירושיו על התורה שאינם מסכימים עם ראב"ע ורמב"ם;
כסף סיגים, שו"ת על סתירות-לכאורה בתנ"ך;
צרור הכסף, או קיצור הגיון, על חכמת הלוגיקה (כ"י פאריס 986);
רתוקות כסף או פרקי יוסף, על הדקדוק (Cat.
שלחן כסף, על הנביאים והנסים;
טירת כסף או ספר הסוד, על סתרי התורה (כ"י וותיקן 36, 46);
אדני כסף חלק שני לספר הסוד, פרשנות על נביאים וכתובים; פורסם על ידי א"ה לאסט בשנים 1911-1912, והולך ומתפרסם במהדורת מקראות גדולות הכתר
מזרקי כסף באור על מעשה בראשית והיצירה;
מזמרות כסף על ספר תהילים (כ"י מינכן 265); ספר זה אינו בידינו
קערות כסף על ספר דניאל; ספר זה אינו בידינו
מנורת כסף, פירוש על מעשה מרכבה (כ"י בודליי 1631);
חגורת כסף, פירוש על ספר עזרא ודברי הימים (שם 362);
כפות כסף, פירוש על רות ואיכה (כ"י מינכן 265).
את פירוש איכה פרסם יש"ר בספרו "אגרות ישר" ח"ב איגרת כ"ו;
גלילי כסף, פירוש על מגילת אסתר (כ"י פאריס 1092);
חצוצרות כסף, פירוש על שיר השירים, משלי וקהלת (כ"י בודליי 362, 1349);
קערת כסף, על רוחניות התורה והישארות הנפש, ועל תורת הגמול ביהדות;
משכיות כסף - שני פירושים למורה נבוכים, יצאו לאור על ידי שלמה וורבלונר (פפד"מ 1846);
גביע כסף או יורה דעה, הוספות לפירוש בדרך הסוד על תנ"ך (כ"י מינכען סי' 265);
שרשות כסף או ספר השרשים, בשני חלקים (כ"י פאריס סי' 1244).
ר' יצחק אברבנאל מזכירו בפירושיו.
דוגמאות ממנו הדפיס דוקעס בעיתון "אוריינט" לשנת 1848 ובאוצר נחמד ח"ב.
הספר עוסק בבלשנות, משווה בין שורשים ומצביע על קשר ביניהם;
תם הכסף על חורבן בית ראשון ובית שני, על נביאות ירמיה וביאת המשיח;
מיטות כסף על שמונה נביאים;
קבוצת כסף, רשימה של חיבוריו.
רבי יוסף אבן טבול (?
- 1616), המכונה גם המערבי או המוגרבי, נולד ככל הנראה באזור המגרב (צפון אפריקה) במאה ה-16. להשערת חוקרים אחדים מוצאו מאזור דרעא שבמרוקו.
הוא עלה לארץ ישראל ולמד קבלה אצל האר"י בצפת, שם נשאר לאחר מות רבו (1572) ולימד קבלה.
בין תלמידיו נמנים ר' שמשון בק ור' ישראל בנימין.
בין 1602-1608 עבר ר' יוסף למצרים וישב באלכסנדריה, שם הוסיף להעמיד תלמידים בקבלה.
הוא נפטר באלכסנדריה בקיץ של 1616. מסורת של יהודי תוניסיה טוענת על קברו של רבי יוסף המערבי בסביבות הכפר אל-תמאמה במחוז גאבס אשר בדרום-מזרח המדינה כיום.
רבי יוסף אבן טבול הותיר אחריו יבול ספרותי גדול של דרשות ופרושים לספר הזוהר, חלק מדרושיו הקבליים ידועים בשמם "דרושי חפצי בה".
שאלת יחסו עם תלמידו הבולט של האר"י, רבי חיים ויטאל נידונה בין החוקרים; בעוד גרשם שלום טוען למתח ותחרות הדדיים, יוסף אביב"י גורס יחסים נינוחים יותר.
הרב יהודה ליאון אשכנזי טען על פי מסורת משפחתית שהשניים השלימו ואף הפכו לידידים .
בכתביו בולטת הסיבה הקתרטית (מלשון קתרזיס) לצמצום ולאצילות: בריאת הרע בעולם באופן מכוון על מנת למתקו ליהיות אור היוצא מן הרע, בכתביו של ר' חיים ויטאל ניתן למצוא את הסיבה הזו בין השורות, אבל הסיבה השכיחה היא הסיבה הטלאולוגית: לתת שכר לצדיקים ועונש לרשעים.
השערת החוקרים, כגון: גרשם שלום וישעיה תשבי הייתה שר' חיים ויטאל ביקש לטשטש ולהסוות את התורה הזו.
מכאן החשיבות של כתבי אבן טבול: הם נותנים לנו גרסה בלתי מצונזרת לכתבי האר"י.
חוקרים מאוחרים יותר, כגון משה אידל, יהודה ליבס ורונית מרוז טוענים שתורת האר"י היא תורה מרובדת, שנוצרה בשלבים שונים ונמסרה בעל-פה לתלמידים שונים ומכאן ההבדלים בגרסאות השונות.
יוסף אביב"י (נולד בשנת 1951) הוא ביבליוגרף וחוקר קבלה ביד יצחק בן-צבי בירושלים.
נולד בירושלים לסופר והעיתונאי אריה אביב"י (ראשי התיבות: אריה בן יוסף ובתיה יוזוק).
למד בצעירותו בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הר עציון, ולאחר נישואיו החל לעסוק בספרות הקבלה.
ספרו הראשון (שפורסם במהדורה מצומצמת בשנת 1977) היה "על סגנונות הקדש בתורה", ובו הוא מציג הסבר שיטתי לשינויי הסגנונות הספרותיים במקרא על פי תורת הקבלה.
עבודתו מבוססת על ההנחה של הרב מרדכי ברויאר, וגורסת כי כל "מקור" במקרא הוא ספירה מסוימת בעולם האצילות.
בשנים הבאות פרסם אביב"י מספר מאמרים קצרים בנושאי קבלה וביבליוגרפיה של כתבי קבלת האר"י.
בספרו "בנין אריאל" פרש אביב"י את סדר ההשתלשלות של כתיבת חיבורי האר"י והעתקתם, ומתוך כך עמד על סדרם וטיבם.
הוא חלק על הנחת היסוד המקובלת בין לומדי הקבלה בדרכה של קבלת הרש"ש התופסת את דברי האר"י באופן אחדותי.
לדעת אביב"י סדר הלימוד בכתבי האר"י צריך לפתוח בפירוש ספרא דצניעותא, שאותו כתב האר"י בעצמו, ולסיים בדרוש אדם קדמון, שאותו השמיע האר"י לתלמידיו סמוך לפטירתו.
כך לומדים תחילה על עולם האצילות ורק לבסוף על הצמצום.
בשנת תשס"ח (2008) יצא לאור במכון בן צבי ספרו "קבלת האר"י".
בספר זה מתוארים כל החיבורים שכתבו האר"י ותלמידיו, עריכותיהם והעתקותיהם במשך מאתיים שנה.
מסקנתו של אביב"י היא כי האר"י לימד את מהלך ההאצלה בשתי בחינות שונות: המשכת שפע החיוּת וגילוי אור העצמוּת.
כל אחת משתי הבחינות מתארת את מהלך ההאצלה כולו מראשו לסופו.
בנוסף לשתי בחינות אלו, טוען אביב"י כי יש עוד בחינה נוספת, נסתרת, אולם הוא לא מפרט אותה בספרו.
אביב"י עסק גם בכתבי רמח"ל.
במאמרים ובחיבור "המסבות המתהפכות" (נדפס בסוף ספר זהר רמח"ל שהוציא) טען אביב"י שכתבים אלו מחולקים לשתי קבוצות: בראשונה פירש רמח"ל את קבלת האר"י על פי דרך הגמול, ובשנייה פירשה על פי דרך הייחוד.
שתי הדרכים האמורות מבוארות באריכות בכתבי הרמח"ל.
אביב"י פרסם מכתבי-יד מספר חיבורים.
הבולט שבהם הוא שריד מ"זוהר תניינא" של רמח"ל שהתגלה בספריית שוקן של בית המדרש לרבנים.
אף על פי שאיננו בעל תואר אקדמי כלשהו, זוכים ספריו להערכה רבה באקדמיה, והוא מוכר ומוערך על ידי רוב הדור הוותיק של חוקרי הקבלה החשובים.
במאמרו "היסטוריה צורך גבוה", שפורסם ב"ספר היובל" לרב מרדכי ברויאר, מאמר העוסק בקבלת הראי"ה קוק, הוא חולק על מספר חוקרי קבלה.
ספריו ומאמריו של אביב"י עוררו ביקורת בחוגים חרדיים ליטאיים אשר ראו בהם ערעור על דרך הלימוד המסורתית.
בשנת 1985 פרסם הרב חיים פרידלנדר, חוקר הרמח"ל והמנהל הרוחני של ישיבת פוניבז', מאמר החולק על החלוקה של אביב"י את כתבי הרמח"ל לשתי קבוצות.
בשנת 1995 כתב הרב ישראל אליהו וינטרוב ביומון הליטאי "יתד נאמן" כי בספריו מתגלה נימה מזלזלת בחכמים כמו ברבי חיים ויטל.
הופצו נגדו פשקווילים בריכוזים חרדיים.
בתגובה קצרה שפרסם אביב"י ב"יתד נאמן" הוא ענה למבקריו.
המקובל הרב יעקב משה הלל, ראש חברת אהבת שלום, הוציא לאור בשנת 1992 את ספרו "כתבוני לדורות" המפרט את השתלשלות כתיבות חיבורי האר"י.
באחד ממאמריו פרסם אביב"י הערת שוליים שבה טען כי ספר זה התבסס לאורך עשרות עמודים על דבריו בספר "בנין אריאל" מבלי לציינו.
בשנת תש"פ פרסם מאמר בכתב העת "מכילתא" בו ערער על ייחוסו של ספר "קול התור" לאחד מתלמידי הגר"א.
אחותו בתיה נשואה לרב אליהו בזק.
מתגורר בשכונת שערי חסד בירושלים.
בתו נשואה לרב יצחק שטסמן מחבר הספרים 'כל נדרי', 'עץ השדה', 'נפש כל חי', 'עומקה של הלכה' ועוד.
בנין אריאל, על קבלת האר"י, בהוצאת 'משגב ירושלים' של האוניברסיטה העברית, ירושלים תשמ"ז
קבלת הגר"א, בהוצאת מכון 'כרם אליהו', ירושלים תשנ"ג
מסילת ישרים, על פי כתב ידו של רמח"ל, הכולל את כל הספר בשני סדרים, "סדר הפרקים" המקובל, ומולו "סדר ויכוח" המציג את הספר כולו בצורה של דו-שיח, בהוצאת 'מכון אופק', ירושלים תשנ"ד
מחזור רמח"ל, מהדורה פקסימילית של המחזור שבו התפלל רמח"ל בימים נוראים עם הערות קבליות בשוליו, ירושלים תשנ"ה
זוהר רמח"ל, שריד מספר "זוהר תניינא" של רמח"ל וניתוח של קבלת רמח"ל, בהוצאה פרטית, ירושלים תשנ"ז
קבלת האר"י, כרך ראשון: כתיבות האר"י ותלמידיו, עריכות עד שנת ש"פ; כרך שני: עריכות משנת ש"פ ואילך, החיבורים היסודיים; כרך שלישי: חטיבות, סוגות, בחינות, האצלות, משמעויות; מכון בן-צבי, ירושלים תשס"ח
קיצור סדר האצילות, מהדורא בתרא בדרוש אדם קדמאה, כתיבת ר' חיים ויטל, העתקת ר' מנחם די לונזאנו, מכון בן-צבי, ירושלים תש"ע
קבלת הראי"ה, כרך ראשון: שפת הכינויים, מהלך האצילות, האידיאלים האלוהיים, החיים האלוהיים; כרך שני: המרחבים האלוהיים, בין בויסק ליפו, כנסת ישראל, מהלך האידיאות; כרך שלישי: הריסה ושכלול, החיים הכמוסים, התיקון הכללי, שלמות והשתלמות, תנועת ההוויה; כרך רביעי: האחדות האלוהית, השיטה האצילותית, אילן הראי"ה, מילון הראי"ה.
בספר מפוענחות כ-400 פסקאות של הרב קוק על פי 'שפת הכינויים' - הכינויים והמונחים של המקובלים לספירות ולפרטיו של סדר האצילות.
לדברי אביב"י הגותו של הראי"ה בנויה כולה על עיקריה של חכמת הקבלה.
בסוף הספר נמצא 'מילון הראי"ה' - מילון על פי סדר אל"ף-בי"ת לאלפי הכינויים של המקובלים הנמצאים בכתבי הרב קוק.
קבלת הגר"א, כרך ראשון: יסודות האצילות, כרך שני: מהלך התוהו והתיקון באצילות, כרך שלישי: מהלך ששת אלפי שנה והאלף השביעי.
הספר יצא לאור בפורמט דיגיטלי, ומבאר את שיטתו של הגר"א בקבלה, השונה באופן מהותי משיטות יתר המקובלים שהיו לפניו ולאחריו.
כמו כן פרסם מאמרים רבים וכן חיבורים ביבליוגרפיים-קטלוגיים עבור ספריית מוסיוף שבמרכז שלמה מוסיוף לחקר הקבלה, ספריית גוטסמן של ה"ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק, ספריית מכון בן-צבי ועוד.
אביב"י העלה את מרבית ספריו ומאמריו בפורמט דיגיטלי לאתר האינטרנט שלו, והם זמינים שם ללא תשלום.
יוּסֻף אבו ורדה הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ערבי-ישראלי, חבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
אבו ורדה נולד בכפר גוש חלב (כפר ג'ש) שבגליל, וגדל בגליל למשפחה ערבית-נוצרית-מרונית.
אביו הוא מעקורי כפר בירעם.
וכשהיה בן חמש, עברה המשפחה לעכו.
למד בפנימייה בנצרת, אחר כך בפנימייה בכפר יאסיף, באותה כיתה עם השחקן סלים דאו.
בבגרותו למד בחוג למשחק של כלת פרס כינור דוד, נולה צ'לטון, ומאוחר יותר בבית הספר למשחק בית צבי שברמת גן.
בשנת 1975 הצטרף לתיאטרון באר שבע, בו שיחק, בין השאר, בהצגות "קשר דם", "המשרתות" ו"ציד המכשפות", "אגדות מיערות ווינה", "פיקניק בשדה הקרב", "מסיבת יום הולדת".
כעבור שנה וחצי התחיל לשחק בתיאטרון העירוני חיפה (בו עבד תקופה כתפאורן) ובהבימה.
בשנת 1986, שיחק בתיאטרון אל-חכוואתי שבמזרח ירושלים, בהצגה "מיסטרו בופו".
הצגת יחיד המבוססת על מחזה של הבמאי והמחזאי האיטלקי דאריו פו, שביים פרנסואה אבו סאלם, כשאת התפאורה עיצבה אמו של אבו סאלם, פראנסין גספאר.
ב"הבימה" שיחק בהצגות: "מקבת'" ו"שלוש אחיות".
אבו ורדה ביים את הצגת אום אל רובביקה של הסופר אמיל חביבי
הקים וניהל את תיאטרון אל-מידאן הערבי בחיפה 1995–1998.
שיחק בסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף" ב-1984. ב-1982 גילם את כאמל בסדרת הטלוויזיה שביים נסים דיין "מישל עזרא ספרא ובניו".
ב-1985 השתתף בסרטו של נסים דיין "גשר צר מאד".
ב-1986 השתתף בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה" הוא גילם את אביה של נאדיה שחולמת להיות רופאה כמו אחייניתו.
ב-1991 גילם את ג'ורג' בסרטו של ערן ריקליס "גמר גביע".
ב-1993 גילם את קרוב משפחתו של בסאם מדאוור בסדרת הקומדיה "שכנים" לצד גדי יגיל, עפרה ויינגרטן ואמל מורקוס.
ב-1999 גילם את הרב שמעון בסרטו של עמוס גיתאי "קדוש" ושיחק בסרט הטלוויזיה "חובו של אהרון כהן".
ב-2002 גילם את אבו נחלה בסרטם של סלבה צ'פלין ולינה צ'פלין "חצוצרה בואדי", וגילם את יוסוף בסרטו של עמוס גיתאי "קדמה".
על תפקידו בסרט זה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן משנה.
כן שיחק בסרטו של גיתאי "יום יום" לצדה של חנה מרון.
ב-2003 השתתף בסרט "אמריקה" של הבמאית שירין דעיבס, השתתף בסרט" חתונת הגליל " של הבמאי מישל חליפה, גילם את אבא של בני בסדרת הטלוויזיה שביים שי כנות "תיק סגור".
ב-2004 גילם פקיד משרד התעסוקה בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "שנת אפס", והשתתף בסרט הטלוויזיה שביים דייוויד נוי "אפרסק" לצד אורנה בנאי ואורי קלאוזנר.
ב-2005 גילם את זאב רימון בעונה השלישית של הטלנובלה "אהבה מעבר לפינה".
ב-2007 החל לגלם את עמרם "בולדוג" בסדרת הטלוויזיה המצליחה שביים שי כנות וכתב רשף לוי "הבורר".
ב-2008 גילם את בעל הבית הלבנוני בסרטו של רשף לוי "איים אבודים", גילם את סאלח בסרטו של דרור זהבי "סוף שבוע בתל אביב", והחל לגלם את אלי רן בשתי העונות של סדרת הטלוויזיה "רביעיית רן".
ב-2009 גילם את ארדק בשתי העונות של סדרת הנוער "חצויה".
באותה שנה שיחק בסרט "Amreeka" של הבמאית האמריקאית-פלסטינית שרין דביס (אנ') ובמרכזה אם חד הורית פלסטינית נוצרית מבית לחם שמהגרת עם בנה המתבגר לעיר קטנה באילינוי.
בשנת 2011 גילם את המפכ"ל בסדרת המתח הישראלית "תמרות עשן".
בשנת 2014 שיחק בסרטו של עמוס גיתאי "אנא ערביה".
ב-2018 שיחק בסרטו של שאדי סרור "אוויר קדוש".
ב-2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "המתים של יפו", סרט הקולנוע העלילתי הראשון של הבמאי רם לוי, כמו כן שיחק באותה שנה בסדרה "נחמה" של רשף לוי.
ב-2020 שיחק בסדרה "פאודה" שנוצרה עבור יס.
אבו ורדה הנחה את התוכנית "פורטרט" בטלוויזיה החינוכית.
יוסף אבירם (במקור אברמסקי; 16 במרץ 1916 – 27 ביולי 2022) היה ארכאולוג ישראלי וראש החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
אבירם נולד בפולין לניסן ומאשה-מרים אברמסקי.
למד בסמינר למורים "תרבות" בווילנה, ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. למד מקרא, ספרות עברית וגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1969–1954 שימש מזכיר הפקולטה למדעי הרוח, ובמסגרת זו הוציא לפועל מפעלי ארכאולוגיה רבים יחד עם יגאל ידין, ובהם חפירות תל חצור, סקר מדבר יהודה וחפירות מצדה.
אבירם הקים יחד עם ידין את המכון לארכאולוגיה בגבעת רם, ועזר להשיבו להר הצופים לאחר מלחמת ששת הימים.
אבירם ניהל את המכון בשנים 1969–1983, והיה מארגנם של מפעלים ארכאולוגים נוספים בירושלים: חפירות הכותל, הרובע היהודי, ועיר דוד.
ייסד יחד עם ידין את ביטאון המכון "קדם".
משנת 1940 שימש אבירם מזכיר בחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ומשנת 1983 עמד בראשה.
בשנת תשמ"ט קיבלה החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
את הפרס קיבל בשם החברה יוסף אבירם.
אבירם יזם את הוצאת סדרת "ארץ ישראל, מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה", סדרה בת 31 כרכים, שכל אחד מהם הוקדש לחוקר בולט; ספר כ"ה הוקדש לאבירם עצמו.
אבירם ערך יחד עם אפרים שטרן ואיילת לוינזון-גלבוע את האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל.
אחיו פרופ' שמואל אברמסקי היה היסטוריון ואביו של הנוירולוג פרופ' עודד אברמסקי.
בשנת 1982 קיבל ביחד עם הארכאולוג האמריקאי ויליאם דיוור את פרס פרשיה שימל.
הפרס ניתן לו על ניהול במשך 40 שנה את החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
יוסף (פפו) אבו ראשיד (26 באוגוסט 1926 - 24 בספטמבר 2011) היה שחקן ומאמן כדורסל ישראלי.
אימן קבוצות כדורסל מהליגה הלאומית משנות ה-50 ועד שנות ה-70.
נולד בשכונת הליופוליס שבקהיר, מצרים.
אביו אליהו היה ממוצא ספרדי ואמו לונה ממוצא טורקי.
כאשר עלה לישראל עיברת את שמו ל"אבראשי", אך כינויו נותר "אבו ראשיד" או "פפו".
אבו ראשיד עלה לישראל פעמיים.
לראשונה עלה לישראל בשנת 1946 - עת שיחק בקבוצת הכדורסל היהודית-מצרית, "הכח" קהיר.
בעת סבב המשחקים, בו שיחקה הקבוצה בין השאר בלבנון, בסוריה ובישראל, ירד אבו ראשיד מהרכבת בה נסעה הקבוצה באחת מן התחנות, וכך הפך לבלתי לגאלי בישראל.
בשנת 1947 שמע כי אביו, אליהו, חולה, ועל כן חזר למצרים.
כשרצה לעלות חזרה לישראל, הגבולות היו סגורים בפניו בגלל מלחמת העצמאות.
ב-22 בפברואר 1950 עלה אבו ראשיד רשמית וקבע את מקום מגוריו בחיפה.
אבו ראשיד נישא למרגלית לבית לוקר בשנת 1958 ולהם שתי בנות.
ב-1950 שיחק בנבחרת ישראל למכביה בכדורסל.
שיחק ככדורסלן בשנות החמישים במסגרת מועדון הפועל חיפה.
לצד עבודתו כמנהל בנק בחיפה, אימן פפו קבוצות כדורסל באזור הצפון במשך 18 שנה, במסגרת הליגה הראשונה בכדורסל.
כמו כן אימן את נבחרת צה"ל בעת שירותו הצבאי.
הוא אימן את הפועל חיפה במשך שבע שנים רצופות, במהלכן גילה וחינך את השחקנים אלברט חמו, חיים קסטן, יצחק מזרחי ויואב כץ (שהפך עשרות שנים אחר כך לבעלים של המועדון).
כמו כן אימן את קבוצת הנשים של הפועל חיפה.
בנוסף אימן את מכבי חיפה, הפועל בית אלפא, הפועל משמר העמק, מכבי קריית מוצקין והפועל קריית חיים.
יוסף בן מאיר אבן זבארה (1140–1200 לערך) היה פיזיקאי, משורר וסאטיריקן ספרדי-יהודי.
חלק ניכר מיצירותיו אבדו, מחברו של ספר שעשועים.
יוסף אבן זבארה נולד בשנת 1140 בברצלונה שבקטלוניה למשפחה מכובדת ומוכרת ששמה מופיע בתעודות נוצריות של התקופה בשמות Sabarez, Zabarra או Avinzabarre.
אביו היה רופא, ויוסף השתלם אף הוא במקצוע זה, וגם רכש השכלה כללית נרחבת.
הוא התמצא בפילוסופיה ובמדעים ובשפות שונות, בהן ערבית ויוונית.
על מוריו נמנה יוסף קמחי.
בנוסף לספרו "ספר שעשועים", כתב אבן זבארה גם פיוטים, משלים, תרגומים מערבית ושני ספרי רפואה - "בתי הנפש" העוסק בפיזיולוגיה של אברי גוף שונים ו-"מראות השתן" העוסק במערכת השתן.
הספר "ספר שעשועים" נחשב לאחד משיאיה הראשונים של ספרות המקאמה העברית שהחלה פורחת במאה ה-12. כנהוג בספרות זו, הוא כתב את ספרו בטורים דמויי שירה, יחסית מחורזת.
מאידך, בשונה ממחברים עבריים רבים אחרים, אין ספר זה דן בנושאי דת, אמונה או תאולוגיה אך הוא משופע בחומר בתחומי מדע רבים ופילוסופיה.
העלילה של "ספר שעשועים", המשמשת כשלד לספר כולו, היא עלילה מקורית של יוסף בן זבארה, שגם מופיע בשמו בתור הגיבור הראשי.
הספר בנוי בצורת עלילה בתוך עלילה, כלומר, סיפורים שונים הארוגים אחד בתוך השני ומתרחשים במקביל.
רובו הגדול של סיפורים מקבילים אלו אינו מקורי אלא הובא על ידי אבן זבארה ממקורות רבים אחרים, בייחוד מהספרות הערבית.
אבן זבארה הקדיש את ספרו זה לשר ("נשיא") היהודי ששת בן בנבנשת שהיה יועצו ורופאו הראשי של מלך אראגון אלפונסו השני.
מדובר באדם בעל השפעה גדולה בחצר המלך, איש עשיר ומשכיל.
לא ברורה סיבת ההקדשה לאיש זה אך יש הסבורים שאבן זבארה ציפה לעזרה או תמורה מנדבן זה.
החוקרים סבורים שמדובר בספר דמיוני לחלוטין ולמרות שהמחבר מופיע בו כגיבור ראשי ובשמו, הספר אינו יכול לשמש כמקור נאמן ביוגרפי.
האם יוסף אבן זבארה שונא נשים
נושא הנשים הוא אחד הנושאים המרכזיים בספרו - ספר שעשועים, בחלקו השני של הספר נמצאים חמישה סיפורים ושש אנקדוטות העוסקים בנשים, בחלק השלישי ישנו עוד סיפור אחד, ובחלק הרביעי נמצאים עוד שני סיפורים בנושא זה.
פרופסור יהודית דישון טוענת שלנושא הנשים ישנן מספר מטרות:
מטרה ראשונה: הבידור, שהוא אחד מתפקידיה של המקאמה, הסוגה הספרותית שאליה שייך ספר שעשועים, לשעשע את הקוראים, ונושא הנשים היה נושא אהוב בימי הביניים.
מטרה שנייה: הרצון של יוסף אבן זבארה לנגח את עינן ולשלם לו על מה שעולל לו.
מטרה שלישית: ניסיון להראות כי התמונה אינה חד-צדדית, ואין לדבר רק בגנות הנשים ומן הראוי לדבר אף בשבחן.
הבעת הדעה החיובית על הנשים בספר נעשית בשלבים:
השלב הראשון: אותם סיפורים בגנות האישה שניתן להבינם בשני מובנים היות שנכתבו בשני מישורים, במישור הסמוי ובמישור הגלוי, במישור הגלוי נראה כי רעת האישה עולה מסיפור לסיפור, אולם במישור הסמוי מסתבר כי הגבר איננו טוב ממנה.
השלב השני: הבעת הנמר את צערו כי לא שמע בקול אשתו, דבר המוציא את הרוח מטענותיו של השועל, וגם מעורר גיחוך מה.
השלב השלישי: סיפור "בת הפריזי החכמה והמלך", הסיפור מסתיים בנישואין, והמסקנה היא כי למרות שיש נשים בוגדניות אין לבטל את מוסד הנישואין במחי-יד.
המסקנה היא אפוא כי ר' יוסף אבן זבארה לא היה כלל שונא נשים, ההפך הוא נכון.
כל ההתבטאויות בשבח הנשים בספר שעשועים באות מפיו של זבארה עצמו בעוד שכל הגינויים מושמים בפיו של עינן.
נושא גנות ושבח הנשים משמש להמעטת דמותו של עינן והצגתו כאנטי-פמיניסטי, כאדם בלתי אמין, מול זבארה בעל חוכמת החיים המכיר את האישה על החיוב והשלילה שבה, והיודע גם כן שהגבר אשם לא פעם כמוה בחטאיה.
מוסר השכל בספר שעשועים בנושא הנשים הוא שחייב האדם לשאת אישה, אך עליו לדעת במי לבחור, כפי שאומר הפתגם שמביא זבארה בייעצו לעינן: "אל תיקח אישה להון וליופי, כי הלך ההון והיופי ונשאר הדופי".
יוסף "יופ" וייס (16 במאי 1893 – 12 בספטמבר 1976) היה יהודי-גרמני שבמסגרות שונות במשך שנות מלחמת העולם השנייה הנהיג קהילות של אסירים ובמשך ארבעה חודשים בשנים 1944-1945 שימש "זקן היהודים" במחנה הריכוז הנאצי ברגן-בלזן.
יופ נולד בפלמרסהיים, גרמניה למשפחה ממוצא הולנדי (מחוזות לימבורג וצפון בראבנט) אשר היגרה לגרמניה בתחילת המאה ה-18. לאחר לימודים יסודיים בפלמרסהיים המשיך בלימודים גבוהים במכללה מסחרית.
שירת שש שנים בצבא הגרמני, מהן ארבע במלחמת העולם הראשונה.
הגיע לדרגת סמל וזכה בצלב הברזל דרגה 2. בשנת 1922 נשא לאישה את זמרת האופרה המפורסמת ארנה פאלק.
בשנת 1933 נעצר על ידי הנאצים אך הצליח לברוח להולנד, שם היה פעיל בפדרציה הציונית בהארלם והילברסום, בסיוע למהגרים גרמנים ופליטים יהודים ובהברחתם מחוץ לגבולות הרייך.
בינואר 1942 נעצר והועבר למחנה וסטרבורק שם טיפל בכ-150 צעירים והקים בית ספר במחנה.
במקביל עסק בזיוף מסמכים ורשימות ויצר קשר עקיף עם הוותיקן להצלת חלק מן העצורים.
בינואר 1944 הועבר לברגן בלזן שם שימש תחילה סגן ל"זקן היהודים" המושחת, היווני ז'אק אלבלא.
בסוף דצמבר הפך למנהיג היהודים במחנה, והיה אחראי לניהול המחסן הפנימי.
בתקופה זו רשם יופ בקפידה את שמות הנספים במחנה וברשימת 15,000 השמות מופיעים גם שמותיהן של אנה פרנק ואחותה מרגוט, ומכאן ידוע על גורלן וסופן המר.
בכתבים שנמצאו לאחר מותו ניתן לקרוא כיצד עמל לבטל מטלות ועונשים שרירותיים של מנהלת המחנה, ועל התנאים הנוראיים ששררו במחנה, באחד מהמסמכים נמצא התיאור הבא על ליל הסדר בשנת 1945:
באפריל 1945 יצא עם אשתו ו-2400 אסירים מברגן בלזן לכוון טרזיינשטאט.
אחרי שבועות של מסע דרך גרמניה עצרה הרכבת לבסוף ליד העיירה ברנדנבורג ב-23 באפריל 1945 על ידי הצבא האדום אשר שחרר את האסירים.
מגפת הטיפוס שהשתוללה לאחר שחרור הרכבת גבתה את חייהם של כ-300 מן הנוסעים, לרבות חייה של ארנה וייס.
גם לאחר שחרורו עסק בפעולות הצלה.
לאחר המלחמה עלה ארצה עם משפחתו.
בהמלצת מחבר הביוגרפיה שלו, האנס-דיטר ארנץ קראה עיריית פלמרסהיים ב-16 במאי 2013 רחוב על שם "יופ" יוסף וייס, בנוכחות אישים שונים ונציגי משפחתו מישראל.
יוסף (יוסקה) לוי (1926 – אוקטובר 1985) היה ראש העיר השני של אילת.
יוסף לוי נולד בקהיר בשנת 1926. בגיל 15 הצטרף לתנועת החלוץ.
בשנת 1948 נעצר כשהוא מוביל נשק על אופניו, כחלק מתפקידו במחתרת היהודית בקהיר.
הוא נשלח על ידי השלטונות למחנה מעצר בא-טור, ביחד עם יהודים ציוניים נוספים שהוגדרו מסוכנים ביותר.
לוי שוחרר בתחילת 1950, עלה ארצה, התמקם באילת, החל לעבוד בחברת ארקיע והיה למנהל סניף אילת.
בשנת 1959 נבחר לראשות עיריית אילת.
לוי פיתח את העיר פיתוח מואץ והתמקד בתחומי התעשייה והתיירות.
בתקופת כהונתו הוקם נמל אילת, נבנתה המרינה (הלגונה), נסלל כביש הערבה, ונחתם הסכם ערים תאומות עם העיר לוס אנג'לס.
למעשה, העיר התהוותה בתקופת כהונתו, שארכה שמונה שנים.
בשנת 1959, בתחילת הקדנציה שלו, גרו באילת כמה מאות תושבים ועתידה כעיר לא היה מובטח.
בשנת 1967 עבר למקסיקו, שם שירת כנספח הכלכלי בשגרירות ישראל.
כעבור שלוש שנים, ב-1970, חזר ארצה והשתלב במגזר העסקי.
התפקיד הבולט ביותר בו שימש היה סמנכ"ל המנהל של כימיקלים לישראל.
במסגרת תפקיד זה, הקים בסמוך לערד בית ספר מקצועי לנוער שנשר מהמסגרות הרגילות.
בנוסף, תמך בפרויקטים חינוכיים ואקדמיים הקשורים לנגב בעיקר.
באוקטובר 1985 נהרג בתאונת דרכים בעת שהיה בנסיעת עבודה בצרפת.
על שמו קרוי רחוב בעיר אילת ובית הספר בערד, אותו הקים.
רב יוסף בן יצחק בן שטנאת בן אביתור היה חכם ומשורר יהודי-ספרדי, מראשוני משוררי יהדות ספרד שחי ופעל במאה ה-10 בספרד במצרים ובסוריה.
נולד במרידה שבאל-אנדלוס למשפחה מיוחסת, אביו היה הרב יצחק בן שטנאת בן אביתור.
אבן אביתור היה מתלמידיו של רבנו משה בן חנוך בישיבת קורדובה, כשנפטר רבו התמנה בנו רבנו חנוך בן משה לראשות הישיבה, ומינויו זכה לגיבוי ולחסות מצד חסדאי אבן שפרוט.
אולם לאחר פטירתו של אבן שפרוט, ערער רב יוסף אבן אביתור על הכתרתו לראשות הישיבה המקומית, כי לדבריו הייתה לו זכות קדימה למשרה זו בשל היותו יליד ספרד.
בשלב מסוים של המחלוקת נידה רבנו חנוך את אבן אביתור והוא עזב את העיר.
הוא נסע לרבי שמואל הכהן בן יאשיהו על מנת שיקבל אותו למרות הנידוי.
רבי שמואל שקיבל את החרם דחה אותו.
בשל כך נוצר סכסוך בין השניים, אך לבסוף השלימו זה עם זה.
לאחר נדודים, בין היתר במצרים בה שהה תקופה ממושכת, התיישב בדמשק.
בסוף ימיו השלים רב יוסף בן אביתור עם רבנו חנוך, ואף כאשר נקרתה לידיו הזדמנות להדיחו ממשרתו ולשמש בעצמו כראש ישיבת קורדובה, ויתר עליה ושלח לתומכיו מבני העיר מכתב תמיכה ברבנו חנוך, הוא נשאר בדמשק ונפטר בה.
יצירותיו התקבלו בקרב קהילות ישראל וחלקן משובץ בסידורי התפילה של עדות שונות.
מבין פיוטיו, ידועים בייחוד פיוטי ההושענות שלו (הנאמרים על ידי הספרדים), ופיוט אחד "ובכן מה נהדר", ב"סדר העבודה" בתפילת יום הכיפורים בו חתם את שמו "אני יוסף בר יצחק".
כמה מפיוטיו שהגיעו לאשכנז ונתקבלו בנוסח אשכנז יוחסו שם בטעות לפייטן הצרפתי רבי יוסף טוב עלם.
כך לדוגמה בנוגע לסליחה לעשרה בטבת "אזכרה מצוק", וליוצר לשבת הגדול "אאמיר מסתתר".
בגניזת קהיר נתגלה פיוט שלו ליום הכיפורים המתחיל בשורות משערים כי פיוט זה שימש כבסיס לפיוט המפורסם של משה אבן עזרא אל נורא עלילה.
מלבד פיוטיו, מיוחסת לו גם כתיבת תרגום לערבית של התלמוד הבבלי עבור "מלך ישמעאל", הוא ככל הנראה הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם, אליו היה מקורב בעת שהותו במצרים.
חלק מתשובותיו בהלכה נדפסו בספרות תשובות הגאונים, וישנן מסורות הלכתיות שנמסרו בשמו.
היו שייחסו לו כתיבת חיבורים קבליים: מאמר בשם "סוד דרכי האותיות והנקודות" מצטט שלושה מאמרים מ"קבלת אבן אביתור", וספר קבלי בשם "ספר הנעלם" מצטט מ"פירוש לספר יצירה לר' יוסף אבן אביתור.
אך יש מפקפקים בייחוס המאמרים המוזכרים אליו.
הוא כתב אזהרות לחג השבועות, לפי תרי"ג מצוות; חלקן השתמרו; לדעת עזרא פליישר פחות ממחציתן.
אניה ותאניה (גנזי שעכטער ח"ג, ניו יורק תרפ"ח, עמ' 320)
מפיוטי רב יוסף בן אביתור (גנזי קדם, ח"ו, ירושלים תש"ד, עמ' 25–26)
נשמת לחג השבועות (נשמת ישורון מטיף.
על שמו רחוב ברמת גן.
רבי יוסף בן יעקב אִבְּן סַהְל (בערבית אבו עמר; נפטר בניסן ד'תתפ"ד בקורדובה, ספרד המוסלמית) היה חכם תלמודי, דיין ופייטן בספרד בסוף המאה ה-11 וראשית המאה ה-12. מתלמידי רבי יצחק אבן גיאת, אשר חברו רבי משה אבן עזרא כותב עליו שאבן סהל היה תלמידו המובהק ביותר.
משפחתו של אבן סהל הייתה משפחה מיוחסת באנדלוסיה ואף מכונה אריסטוקרטית על ידי חלק מהחוקרים.
בנים נוספים של המשפחה הם המשוררים שלמה אבן צקבל ואברהם אבן סהל שהמיר דתו לאסלאם.
משנת ד"א תתע"ג שימש כדיין בקורדובה משך אחת עשרה שנים עד לפטירתו בחודש ניסן בשנת ד"א תתפ"ד (1124).
מכתביו, לא הגיעו אלינו אלא מעט משיריו, מהם שירי כבוד לרבו, רבי יצחק אבן גיאת, ושירי ידידות לחברו רבי משה אבן עזרא, גם תלמידו של אבן גיאת.
כאשר נרדף רבי משה, כתב עליו אבן סהל כך:
כמו כן ידוע שתרגם מערבית לעברית את קובץ התשובות של הרי"ף.
אף זה אבד, אך חלקים ממנו נשתמרו בשיטה מקובצת.מתרגם נוסף של תשובות אלו היה יהודה בן ברזילי הברצלוני.
יוסף אבו לאבן הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
יוסף, הוא אחיינו של כדורגלן העבר רמי אבו לבן.
אבו לאבן הוא ערבי-ישראלי יליד באר שבע.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע, ובעונת 2011/2012 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון כחלק מהתוכנית של מאמן הקבוצה דאז ניר קלינגר לטפח שחקנים ממחלקת הנוער.
ב-30 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 נגד בית"ר ירושלים.
ב-17 בספטמבר 2011, במשחקו השני, כבר פתח בהרכב ואף כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 1–3 להפועל רמת השרון.
בסך הכל ערך 15 הופעות ליגה בעונה זו, אך בחלקה השני חזר לשחק בקבוצת הנוער, ובעונה שלאחר מכן שותף רק בשני משחקי גביע הטוטו.
ב-22 בינואר 2014 הושאל להפועל רמת השרון עד לסיום העונה.
שישה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 4–0 על מכבי אום אל-פחם במסגרת גביע המדינה, בו צמד שערים.
ב-19 באפריל 2014 הבקיע שלושער ראשון בקריירה, בניצחון 4–1 על מכבי פתח תקווה.
בתום העונה ירדה רמת השרון לליגה הלאומית ואבו לאבן שב לבאר שבע.
בתחילת עונת 2014/2015 שימש כשחקן מחליף בבאר שבע, ובינואר חתם בבני סכנין עד לתום העונה.
באוגוסט חתם אבו לאבן בקבוצת הפועל רעננה, אך במדיה ערך שתי הופעות בלבד בליגת העל, ובינואר 2016 הושאל להפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
בעונת 2016/2017 שיחק בהפועל בני לוד בליגה הלאומית.
ב-20 ביולי 2017 חתם בשמשון כפר קאסם מליגה ב', ובמדיה כבש 26 שערים בעונתו הראשונה בקבוצה והעפיל עמה לליגה א'.
ב-11 באוקטובר 2018 חתם בשמשון בני טייבה, וכעבור חודשיים חתם בעירוני אור יהודה, עמה עלה לליגה א'.
הרב יוסף אבוחצירא (לפני ה'תר"ף, 1920 - כ"ו בתמוז ה'תשס"א, 17 ביולי 2001) היה רב ודיין בעיר פאס שבמרוקו, ורבה הראשי הספרדי של העיר יבנה בישראל.
נולד במרוקו לרב מכלוף אבוחצירא, רב העיר מרקש.
אביו עלה לארץ ישראל והיה רב בשכונת רחביה בירושלים.
אבוחצירא נשאר במרוקו, התמנה לרב ולדיין באוג'דה, ואחר כך בפאס.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 עלה גם הוא לישראל, והחליף ברבנות יבנה את הרב אברהם אבוחצירא, שעבר אז לכהן כרב העיר רמלה בשל מות אביו.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הוכר כדיין בידי הרבנות הראשית.
הקים ביבנה בית מדרש וישיבה בשם "תפארת יעקב" ועמד בראשם.
לצד הישיבה התקיים כולל אברכים בראשות בנו, והוא שימש כנשיא הכולל.
כיהן כרבה של יבנה עד לפרישתו לגמלאות.
בנו, הרב דוד אבוחצירא, מונה בחייו לכהן תחתיו ברבנות העיר.
יוסף א-נסירי הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-איתיחאד מליגת העל הסעודית ובנבחרת מרוקו.
הוא גדל במחלקות נוער מקומיות, ובשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של מאלגה מליגת העל הספרדית.
ב-26 באוגוסט 2016 ערך א-נסירי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בתיקו 2-2 נגד אספניול במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-20 בספטמבר הבקיע א-נסירי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-76 בניצחון 1–2 על אייבר במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-16 בינואר 2020 חתם בסביליה לחמש וחצי שנים.
ב-31 באוגוסט 2016 ערך א-נסירי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד נבחרת אלבניה במשחק ידידות.
את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים כבש בבעיטה מחוץ לרחבה נגד טוגו במסגרת גביע אפריקה לאומות 2017 בדקה ה-72 כאשר הוא נכנס כמחליף 12 דקות קודם לכן.
שחקן החודש בלה ליגה: ינואר 2021, אפריל 2023
יוסף אבן-אודם (23 ביולי 1907 – 27 ביולי 1962) היה רופא המושבה הרצליה ומנהל המרפאה העירונית שלה, מיום היותה לעיר.
יוסף אבן-אודם (רובינשטיין) נולד בעיירה שאקי (sakiai) שבליטא, ב-23 ביולי 1907 (י"ב אב תרס"ז), לאסתר רובינשטיין ולסנטור הרב יצחק רובינשטיין (הרב הראשי בווילנה, וחבר הסנאט הפולני).
סבו היה הרב חיים ירמיהו פלנסברג.
קיבל חינוך מסורתי בחיידר ובישיבות.
למד רפואה באוניברסיטה וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
עסק בפעילות ציבורית פוליטית-תרבותית בווילנה.
היה מזכיר הוועד המנהל של הספרייה היהודית המפורסמת ספריית שטראשון.
עלה לארץ ישראל בשנת 1933, ולפי המלצת נחום סוקולוב קיבל עבודה בקופת חולים עממית ביבנאל, כפר תבור ומנחמיה.
שימש כרופא המושבה במשך עשרים וחמש שנה, ומעת היותה לעיר שימש כמנהל המרפאה העירונית.
כתב מאמרים מדעיים-בלשניים רבים ב"הרפואה", ב"השדה" ועוד.
פעל בחקירותיו הבלשניות וחידושיו הלשוניים להכנסת מילים לשפה העברית, בעיקר מילים בתחום הרפואה, כמו "רחם".
המילים "יוקרה" ו"אגורה" הן פרי מוחו של אבן-אודם.
בינואר 1962 העניקה עיריית הרצליה את הפרס הספרותי והמדעי הראשון והגדול שלה מעת הקמתה, סכום של 1,000 לירות ישראליות ליוסף אבן-אודם.
הפרס הוענק על בלשנותו וספריו החשובים, וכן לציון 25 שנה לשירותו כרופא המושבה, ומנהל המרפאה העירונית בהרצליה מהיותה לעיר.
הוא נפטר ב-27 ביולי 1962 (כ"ה בתמוז תשכ"ב), ונקבר בהרצליה.
על שמו נקרא רחוב אבן אודם בהרצליה.
בתו, אסתר גולדנברג, הייתה חברת האקדמיה ללשון העברית ואשתו של חתן פרס ישראל גדעון גולדנברג.
"לשון לימודים", ספר היסוד למונחי רפואה ומדעי הטבע בעשרה כרכים;
"ילקוט קצר", ליקוט וקיצור ערכים שימושיים מתוך הספר "לשון לימודים";
"בשוט לשון, (הרצליה, 1959), דין ודברים בענייני הלשון הרפואית העברית.
"מילון רפואי חדש", יצא לאור על ידי הוצאת ר.
רבי יוסף בן יהודה, אִבְּן פְּלַאת (מכונה לעיתים קרובות גם אִבְּן פְּלַאט או אִבְּן פְּלַט), היה רב, פרשן ופוסק מן המאה ה-12, בתחילת תקופת הראשונים.
נודע כרבם של הראב"ד מפושקיירה בעל ההשגות ור' זרחיה הלוי "בעל המאור".
נדד בארצות רבות: בצפון אפריקה, ספרד, צרפת (בפרובאנס, "פרובינצה", ולותרינגיה, "לותיר"), איטליה, יוון, וייתכן שגם בבבל ודמשק.
רבינו יוסף אבן פלאת נולד בעיר הולדתו של הרי"ף, קלעת חמאד שבאלג'יר (הראב"ד השני בעל האשכול מכנהו "ר' יוסף ב"ר יהודה מקלע חמד").
ר' יוסף נסע רבות בארצות הים התיכון, וכאשר עזב את צפון אפריקה נסע בראש ובראשונה צפונה לספרד, בה חיו רבים מחכמי התורה, ועל כן כונה בספרות הראשונים "הספרדי"; בספרד שימש לפני גדולי הדור של תור הזהב, והיה נחשב לבר סמכא באשר להנהגותיהם.
מספרד עקר ר' יוסף אל פרובאנס, שהייתה גם היא מצוינת בחכמיה, ונשתקע במרכזה בנרבונה.
עוד ידוע ששהה גם בלוניל.
ר' יוסף הרביץ תורה ברבים בפרובאנס, בה הותיר חותם אדיר.
בפרובאנס נתוודע לפוסק והמקובל הר"א אב"ד מנרבונה, הראב"ד השני בעל האשכול, שחלק לו כבוד גדול, ובשאלה שהפנה אליו כינהו: "רבינו נר ישראל, סופר מצות היוצר וחוקיו, ...
בניגוד לרוב חכמי פרובאנס בעת ההיא, נותר ר' יוסף בנוהגו לכתוב את תשובותיו בארמית, כלשונם של גאוני סורא ופומבדיתא.
רבי יוסף מזכיר בדבריו כי נדד גם אל איטליה, בכתבו: "שמעתי מר' נחום (או מנחם) ב"ר יהודה ברומי", אך לא נודע לנו מתי היה שם.
הד לשהותו שם ובשאר הארצות מצוי גם בעדותו על מנהגי המקומות בספרו על דיני הברכות, "וכן טיבעה ברומי ובכל ארץ ספרד, גם בארץ לנגוברדיאה", וכן בהזכירו בדבריו על התהוות הפיוט היהודי, שכך נהגו ב"גלות ירושלים אשר בספרד וגלות כנענים עד צרפת, גם בארץ רומי".
היו שטענו כי היה גם ביוון.
משפחתו של ר' יוסף אבן פלאת אינה ידועה לנו, ולא הוזכרו לו קרובי משפחה.
אם בכל זאת נכונה ההשערה, צריך לומר שעקר ר' יוסף מדמשק אל מערב ארצות הים התיכון, או להפך – שנדד מנרבונה עד דמשק; יש לתמוך דעה זו מן העובדה הידועה לנו ששהה גם ברומא.
רש"י פין סבור כי ר' יוסף נדד מפרובאנס אל דמשק, ונעשה שם לאחד מגדולי מרביצי התורה.
בקינת ר' אלעזר בן יעקב הבבלי מוזכרות פטירות ר' שמואל הלוי ור' עזריה חתנו, וכן פטירת ר' יהוסף – ויש שסברו שהוא ר' יוסף בן פלטוי, ואם כן נדד מנרבונה אל דמשק, בה נפטר.
עוד יש שכתבו כי ר' יוסף בן פלטוי זה היה מחכמי מצרים.
ידוע עליו שחיבר פירושים לגמרא, ומובאות מפירושיו הובאו בחידושי רבינו פרחיה בן ניסים ממצריים.
לצד תשובות נוספות שהפנה לראב"ד השני, השיב גם לרז"ה בעל המאור, לראב"ד השלישי, ותשובתו בדיני תרומות נשלחה אל הרמב"ם בשאלה בנושא זה, והרמב"ם השיג עליה (אם כי יש המזהים את "ר"י בן פלאט" המוזכר שם עם ר' יוסף בן פלטוי מדמשק).
תשובות ר' יוסף אבן פלאת נדפסו ב"ספרן של ראשונים" לר' שמחה אסף בשנת תרצ"ה עם תולדותיו, וקונטרסו לגבי הברכות יצא לאור גם בספרו "זיכרון לראשונים", תרס"ט, לאחר שנתגלה בידי הרב והחוקר ר' שלמה אהרן ורטהיימר.
ר' יוסף חיבר גם את ספר "תיקון ברכות" או "עמק ברכה", קונטרס בדיני הברכות, שנדפס בספר הפרדס לרש"י, וגם בתשובות מהרי"ל הובאו הלכות מספרו זה.
דבריו מובאים רבות בנידונים שונים בספרות הראשונים והאחרונים, ואף רבינו תם מזכירו בספר הישר.
בזמן הרמב"ם מוזכר גם ספר "פירוש הלכות לבן פלאת", ממנו שאב ככל הנראה רבי פרחיה בן ניסים, שמחברו הוא ר' יוסף אבן פלטוי מדמשק, שייתכן והיה ר' יוסף אבן פלאת עצמו.
בספר האשכול כתב הראב"ד השני: "ואני הכותב שמעתי בשם רבי יוסף אבן פלאת שהיו נוהגין באליומאנה", ונראה שלא שמע ממנו ממש, והעיר שם ר' חנוך אלבק שייתכן שזו הוספת המעתיק, שחי מעט אחרי הראב"ד ור"י אבן פלאת, או שהיא הוספה מאוחרת של המחבר, הראב"ד השני.
וכן טען אסף, שהראב"ד שמע זאת משמו באמצעות אחרים, ולא ישירות ממנו.
יוסף (יוסק) ויינמן (24 בנובמבר 1907 פשמשל - 25 בדצמבר 2002 ירושלים) היה פרופסור להנדסת חשמל, ממציא, ומחלוצי תחום האלקטרוניקה וההנדסה הביו רפואית בארץ ישראל ומאוחר יותר במדינת ישראל.
נולד וגדל בפשמישל בקיסרות האוסטרו-הונגרית (היום שייכת לחבל גליציה שבפולין).
למרות גזרות ה"נומרוס קלאזוס", הצליח יוסק להתקבל למכון הפוליטכני בלבוב.
סיים אותו בהצטיינות בתואר מהנדס.
את הסטאז' בתחום הרדיו עשה במפעלי "פיליפס" בהולנד ובווינה – חלוצי פיתוח ענף זה באירופה, בשנות השלושים, דבר שאפשר לו עם עלייתו ארצה להתקבל כמהנדס ראשי ב"קול ירושלים" המנדטורי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, העמיד חלק מציוד תחנת הרדיו לרשות "ההגנה", דבר שהתגלה לבולשת הבריטית והוא פוטר לאחר משפט ממשרתו.
עד קום המדינה שירת וינמן בהגנה.
לאחר מכן עבד ברשות הרדיו הממלכתית.
עם סיום עבודתו בתחנת הרדיו, התקבל לבית הספר לרפואה ב"הדסה עין כרם" והיה מראשוני החוקרים בתחום האלקטרוניקה הרפואית (תחום שיקרא בהמשך הנדסה ביו-רפואית) בארץ היה למרצה בכיר בשנת 1965 ובשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
ברבות הימים זכה למלגה להקמת מעבדה בסטטוס של פנסיונר ועבד בה עד יום פטירתו בשנת 2002.
יוסף אבן (בלומנשטיין; 26 בפברואר 1922 – 23 בדצמבר 1981) היה חוקר ספרות, סופר ועורך ישראלי.
שימש כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית.
יוסף אבן נולד במינכן בגרמניה ועלה בעליית הנוער לארץ ישראל ב-1939. עד אמצע שנות ה-50 היה חבר קיבוץ חולתה.
בהמשך, עבר להתגורר בירושלים, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה השלים את תאריו.
"יסודות אוטוביוגרפיים ועיצובם ביצירתו של י.ח.
ברנר", סיים ב-1966, בהנחייתו של שמעון הלקין.
את עבודת הדוקטור "אמנות הסיפור של י.ח.
ברנר", סיים בשנת 1969, בהנחייתם של שמעון הלקין ושמואל ורסס.
לאחר מכן, התמנה כמרצה לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ועלה בסולם הדרגות האקדמי עד לדרגת פרופסור מן המניין.
את דרכו בעולם הספרות החל ככותב רשימות בכתבי-עת ומאספים שונים.
בשנים 1943–1953 פרסם מיצירותיו בבמות השונות, כגון 'עלון קיבוץ חולתה', 'מבפנים', 'במעלה' ו'דבר'.
רשימתו "עם הגורפים" (22.10.1945) זכתה בפרס לרפורטז'ה כפרית על-שם קלמן ברלב מטעם עיתון 'דבר'.
בשנת 1977 הוציא את ספרו הראשון: "אמנות הסיפור של י.ח.
ברנר", המבוסס על עבודת הדוקטור שלו, שבו הוא מפענח את ייחודו התמטי והאומנותי של ברנר ודרכי יצירתו.
הוא עולה על הסדר המאורגן בכתביו של ברנר, וחושף את האמצעים האומנותיים שמונחים בבסיס יצירתו, על אף הרושם של חוסר ארגון וכאוס שהם משדרים כלפי חוץ.
התמחותו של אבן הייתה בתחום ספרות התחייה, והוא הוציא וערך מספר אנתולוגיות בנושא: "ניצני הריאליזם בסיפורת העברית" (1972); ילקוטי סיפורים של סופרים כמו אשר ברש, עזרא גולדין ואחרים.
נוסף לכך הוא הרבה לעסוק בתאוריה של הספרות, ותרם תרומה משמעותית להבנה של מושגים כמו: הדמות הספרותית ודרכי אפיונה; ההבדלים והקשרים שבין סופר, מספר ומחבר והסצנה הספרותית.
בשנת 1978 הוציא ספר מסכם של הנושאים התאורטיים: "מילון מונחי הסיפורת".
בספרו "הדמות בסיפורת" שהוציא בשנת 1980, מדבר אבן על שלושה תחומים שבהם מתגלה דמות של גיבור ביצירה: תחום הפעולה, תחום חיי הנפש הרגש והמחשבה והתחום שבו מתגלים אופייה ותכונותיה האישיות של הדמות.
לדעתו, ניתן לבחון דמות על פי שלוש קטגוריות.
האחת בוחנת את מידת התפתחותה של הדמות; השנייה בוחנת את מידת מורכבותה של הדמות; והשלישית היא זו הבוחנת את הדמות מן הבחינה המימטית והסמלית.
במאמר שהוציא בשנת 1974, "סופר, מספר ומחבר - ניסיון לסינתזה מחקרית של תחום מרכזי בסיפורת", הוא נותן סימנים להבחנה בין שלושת המונחים האלו.
היה נשוי לחנה, מורה לפילוסופיה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים.
בני הזוג הולידו שתי בנות: מרוה בלוקה (ארכאולוגית, מומחית ללימודי ארץ ישראל, מדריכת סיורים ביד יצחק בן צבי ועורכת כתב-העת "עת-מול") ותרצה אבן (במאית קולנוע ומרצה לקולנוע).
מבחר מסות: על הפרוזה העברית בדור ביאליק, ברדיצ'בסקי, שופמן, ראובני, ברש, הקיבוץ המאוחד, 1983
מילון מונחי הסיפורת, אקדמון, תשל"ח
הדמות בסיפורת, ספריית פועלים, 1980
מבחר מאמרים על הספרות / ערוך על ידי יוסף אבן, האוניברסיטה העברית, 1963
ניצני הריאליזם בסיפורת העברית: (קובץ סיפורים) / ההדיר והוסיף מבוא והערות יוסף אבן, 2 כר', מוסד ביאליק, 1972 - 1993
הנובילה העברית במאה העשרים / ליקט וערך יוסף אבן, תשכ"ח
רבי יוסף אבן עזרא (בערך ה'ש - ה'שס"ה) היה תלמידו של רבי שמואל די מדינה ורבה של סופיה בבולגריה, ומחבר הפירוש הנודע עצמות יוסף על מסכת קידושין.
נולד לרבי יצחק, ממשפחת אבן עזרא.
עד גיל 17 התגורר בקושטא.
בגיל 17, הגיע לסלוניקי בכדי ללמוד תורה.
רבו המובהק היה מהרשד"ם, והוא מכנה אותו בספרו בתואר "מורי".
התמנה בשנת 1589 בקירוב לרב בסופיה.
עמד בקשר עם חכמי דורו, כמהרש"ך, רבי יוסף פורמון, רבי אברהם די בוטון, מהר"א ששון ועוד.
יעקב שפיגל כותב שאף שהיה עצמאי בדרך לימודו, במה שנוגע לפסיקת ההלכה ביטל דעתו מפני דעת קודמיו.
ספרו עצמות יוסף על מסכת קידושין נדפס במהדורות רבות והוכר להלכה ולעיון הסוגיות גם אצל חכמי אשכנז, ומשמש עד היום כספר פופולרי בישיבות.
בנוסף לכך חיבר את ספר "משא מלך" על הלכות מיסים, וכן תשובות רבות שיצאו לאור בשנת תשמ"ט בהוצאת יד הרב נסים.
רבי דוד קונפורטי סבור שרבי מאיר בן שם טוב מלמד, מחבר שו"ת משפט צדק ומחכמי סלוניקי היה תלמידו.
רבי שבתי יונה, מחבר שו"ת שי למורא, היה תלמידו, ומכנהו "מורי".
יוסף אבני (דנוך) (כ"ח בכסלו ה'תרפ"ה, 25 בדצמבר 1924 – כ"א בשבט ה'תשפ"א, 3 בפברואר 2021), אשר היה ידוע גם בכינויים: "אבני", ו"אבו ג'ילדה", היה מפקד יחידת החבלנים של האצ"ל בירושלים, פיקד וביצע רבים ממבצעי האצ"ל ברחבי ארץ ישראל.
יוסף נולד בשכונת מחניים בירושלים בשם "יוסף דנוך", ליהודים עולי תימן.
כינויו המחתרתי היה "אבני", שלאחר הקמת מדינת ישראל היה לשם משפחתו.
בגיל צעיר יצא לעבוד במסגרייה של קרוביו, משפחת שְׁחִבּ (שבח), כדי לעזור בפרנסת הבית.
בשנת 1942 בגיל 17, הצטרף יוסף לשורות האצ"ל.
בשנת 1944 לאחר הכרזת המרד, צורף לחיל הקרב, ותפקידו היה אחראי על מחסני הנשק של האצ"ל בירושלים.
בנוסף על תפקידו כאחראי מחסני הנשק, פיקד יוסף על מבצעים רבים של האצ"ל ברחבי הארץ, ולמעשה ביצע במו ידיו כ-90% מהפעולות בירושלים, מלבד פעולות רבות בכל רחבי הארץ.
השלטון הבריטי ביצע ניסיון חטיפה ליוסף, אך הניסיון נכשל עקב טעות בזיהוי הכתובת.
קיבל את "עיטור מגן העיר ירושלים".
לשאלה מדוע לא הלך לתפקיד פיקודי, ענה יוסף: .
מבצעים בהם פיקד או ביצע
ב-27 בנובמבר 1945 השתתף בפשיטה ובפיצוץ מפקדת הבולשת הבריטית ששכנה במגרש הרוסים, שהתבצעה על ידי האצ"ל ולח"י.
אחרי פעולה זו ברח יוסף דרך רחוב יפו, כאשר כדורים שורקים סביבו, למסגרייה שם עבד, ובערב הלך לביתו.
הפעולה הביאה לקריסת בניין הבולשת, להרג שבעה שוטרים בריטים ולפציעת רבים מהם.
ב-22 ביולי 1946 פיקד על חוליית החבלה בפיצוץ מלון המלך דוד.
במבצע זה השתתפו גם חבריו יצחק צדוק מירושלים וניסים עמרם מתל אביב שהיה חבלן מיומן.
יוסף אבני היה מפקד חוליית החבלנים.
לאחר ההתכנסות בתלמוד תורה "בית אהרון" בשעה 7:00 בבוקר, יצאה החוליה בת ששת החיילים של יוסף ראשונה לכיוון מלון המלך דוד.
חברי החוליה היו מחופשים לערבים, ותפקידם היה לפרוק את חומרי הנפץ ולהטמינם במלון.
לאחר המבצע, הסתתרו יוסף וישראל לוי ("גדעון"), מפקד מבצע הפיצוץ, בבית חולים לחולי נפש בגבעת שאול.
לאחר שישראל לא הסתדר במקום, עברו יוסף וישראל בחצות הלילה למקום מסתור בתל אביב.
ב-12 במרץ 1947 פיקד בפשיטה ובפיצוץ מחנה הצבא הבריטי ששכן בבית היתומים שנלר.
גם במבצע זה יוסף היה מפקד חוליית החבלנים והמבצע.
לאחר עיכוב הצבא הבריטי על ידי הצבת חביות חומר נפץ בכביש, חדרו חמישה חיילים בפיקודו של יוסף, כשעל גבו של כל אחד מהם תיק עם 30 ק"ג חומר נפץ.
ב-9 באפריל 1948 השתתף בכיבוש הכפר דיר יאסין על ידי האצ"ל ולח"י, ונפצע בעת כיבוש בית מוכתר הכפר.
ב-17 ביולי 1948 פיקד יוסף על כח הפריצה במבצע קדם לכיבוש העיר העתיקה בירושלים.
תוכנית המבצע הייתה חדירה של שלוש זרועות לתוך העיר העתיקה: כוח של צה"ל שיפרוץ דרך הר ציון, כוח של האצ"ל שיפרוץ דרך השער החדש, וכוח של לח"י שיפרוץ מהחומה בין השער החדש לשער יפו.
על כוח הפריצה של האצ"ל פיקד יוסף.
כוח צה"ל וכוח לח"י נכשלו בפריצה.
הכוח של יוסף הצליח לתפוס אחיזה בשער החדש, אך קיבל פקודת נסיגה עקב כישלון הכוחות האחרים.
אחרי הפשיטה על מחנה שנלר בו פיקד על חוליית החבלה וביצע את הפיצוץ, הלך לאכול, אך נתפס מול בניין הבולשת עם תעודת זהות מזויפת ברמה לא גבוהה, שהביאה למעצרו.
במעצרו ישב במחנה המעצר בלטרון ובעתלית, ושוחרר ב-28 במרץ 1948.
הרב יוסף אביגדור קסלר (י"ד סיון ה'תרמ"ה, 28 במאי 1885 – ג' כסלו ה'תשט"ו, 28 בנובמבר 1954) היה רבן של ואוירז'אנאי וקראז שבליטא, ובהמשך רבה של שכונת פאר רוקאוויי ברובע קווינס שבלוג איילנד, ניו יורק, ארצות הברית.
נולד לרב יום טוב ליפמן קסלר.
בצעירותו למד בישיבת מיר וישיבת וולוז'ין, נסמך לרבנות בידי הרב רפאל שפירא, הרב זונדל הוטנר, הרב משה בצלאל לוריא והרב יצחק יעקב ריינס.
נשא לאישה את פעשא, בת הרב זאב וולף טורבוביץ, ששימש כרבה של קראז וחיבר את שו"ת תפארת זיו.
פעשא נפטרה בכ"ו טבת ה'תשי"א, 4 בינואר 1951, והרב קסלר נישא בשנית לשפרה בת הרב יעקב ברוך רוזנטל.
בראשית דרכו הרבנית שימש כרבן של ואוירז'אנאי וקראז בליטא, בהמשך כיהן כרב בפאר רוקאוויי שברובע קווינס, לונג איילנד.
יוסף אבן וירגה (בטורקית: Joseph ibn Verga, בערך רמ"ה, 1485 - בערך שט"ו, 1555) היה רב והיסטוריון טורקי שחי באדירנה.
בעקבות גירוש ספרד בשנת 1492, היגר לליסבון שבפורטוגל וחי שם כאנוס.
בשנת 1506 (ה'רס"ו) היגר לאיטליה ולאחר מכן לסלוניקי שבשטח האימפריה העות'מאנית.
בסלוניקי למד בישיבתו של רבי יוסף פאסי וכן אצל רבי יוסף טאיטאצאק, והתיידד עם הרופא הנודע משה המון .
ובסוף ימיו, בערך בשנת ה'ש' עבר לגור באנדירה.
הוא היה בן דורם של תם בן יחיא והשתייך למכללת הרבנים של אנדריה.
הוא המשיך את חיבורו של אביו בספר שבט יהודה, והוסיף תיעודים של כמה מהאירועים בני זמנו, וכן מהתקופה שקדמה לו.
רבי יוסף חיבר ספר בשם "שארית יוסף", המהווה מתודולוגיה של התלמוד, הכולל את הכללים שלא הובאו בספר הליכות עולם שחיבר רבי ישועה בן יוסף, ובספר הכריתות של שמשון מקינון.