tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסרט, בניגוד לסדרה, לדרדסים יש עיניים כחולות, הכפר שלהם הרבה יותר גדול, והוא מוסתר בדרך שונה מבסדרה.
הסרט אינו מתאים לסדרה במדויק משום שבסרט דרדסית היא הדרדסית היחידה, ורואים שהדרדסים בונים כפר שונה לגמרי מהישן (חלק מתמונות הסוף), בעוד שבסדרה, וגם בסרט ההמשך, הוא לא השתנה כלל.
כמו כן, העלילה אינה תואמת לעולם של ימי הביניים כפי שהיה בסיפוריו של פיו ובסדרה עצמה, כי אם תואמת למאה ה־21.
בנוסף יצא סרט נוסף לסרט המבוסס על "מזמור לחג המולד" של צ'ארלס דיקנס בשם "חג מולד מדורדס", שמספר את סיפורו של רגזני ששונא את חג המולד.
ב־2013 יצא סרט המשך בשם הדרדסים 2 וב־31 במרץ 2017 יצא הסרט דרדסים: הכפר האבוד שהוא סרט אתחול לשני הסרטים.
הסרט מתחיל שנים רבות לאחר הסדרה בה הדרדסים חוגגים את "פסטיבל הירח הכחול", ביש־גדא שאיחר לפסטיבל מגלה שחבריו רגזני ונועזי לא נותנים לו להיכנס, אבל בר־מוח מתערב למען ביש־גדא והורס את פסטיבל הירח הכחול.
ביש־גדא מדבר עם דרדסבא (שגילה חיזיון בשיקויים שלו) ומבין שאין לו יותר דרדס־שורש (גזר ננסי) ומתעלם מאזהרותיו של אביו דרדסבא שהטירה של גרגמל נמצאת ליד הדרדס־שורש.
בינתיים המכשף המרושע גרגמל עושה פלאשבק על הדרדסים בעזרת תיאטרון בובות, לאחר כל פרקי הסדרה גרגמל מנסה למצוא נקמה איך לתפוס את הדרדסים.
הוא מאמין שהוא יכול לקחת את התמצית הכחולה משיער הדרדסים כדי שיוכל לתפוס אותם ולהרוג אותם למאכל.
הוא ועוזרו הטיפש חתחתול מגלים את ביש־גדא שמוביל אותם בטעות לכפר (שמוסתר באופן שונה מבסדרה) וגרגמל רודף אחרי הדרדסים מחוץ לכפרם.
לאחר שגרגמל וחתחתול רודפים אחרי הדרדסים מחוץ לכפר שלהם, הם יוצאים מעולמם הקסום לתוך העולם האמיתי לסנטרל פארק שבניו יורק ומסתייעים בבני זוג אמריקאים צעירים בשם פטריק וגרייס ווסלו שמצפים לתינוק.
גרגמל מוצא טירה נטושה ומחליט לגור בה ולהמציא מכונה בשם דרדסטלטור (שמצליחה לקחת כל שיער דרדס כדי להכין תמצית דרדסים), הוא מדבר עם אודיל והנרי ורודף אחרי הדרדסים שוב.
המרדף נעשה בחנות צעצועים ובסופו גרגמל מושלך לכלא לאחר שגנב שואב עלים, אבל הוא מצליח לברוח משם בעזרת זבובים.
הדרדסים עוזרים לפטריק ולגרייס להגיע לטירה של גרגמל, דרדסית משחררת את דרדסבא ומביסה את חתחתול.
הדרדסים מצליחים לנצח את גרגמל בזכות ביש־גדא מעיף שאותו בשרביט.
הסרט מסתיים כשהדרדסים בונים את הכפר מחדש ואילו גרגמל וחתחתול נשארו בעולם האמיתי.
דרדסית: הדרדס היחיד שאינו דרדס זכר, אלא נקבה.
בר־מוח: דרדס ידען, אך שחצן ומרגיז.
ביש־גדא: דרדס מגושם, גמלוני וחסר מזל.
נועזי: דרדס אמיץ ונועז אך גם פזיז.
הוא לובש חצאית ויש לו שיער, דבר נדיר בקרב הדרדסים.
גרגמל: הנבל של הסרט, מכשף מרושע בעל אף גדול וקרחת לא יוצלח.
ידוע במשפטו "אני שונא דרדסים".
הובס על ידי ביש־גדא, אבל הוא עדיין חי.
חתחתול: חתול, עוזרו הרשע לא פחות של גרגמל.
הובס על ידי דרדסית כאשר נפל עליו כלוב.
אודיל: מנהלת חברת קוסמטיקה צרפתית והמנהלת של פטריק ווינסלו.
גרייס ופטריק ווינסלו: זוג שעומד להוליד בן.
פחדו בתחילה מהדרדסים כי חשבו שהם מפלצות.
פריטים רבים של "הדרדסים–סרט" הוצאו לאור וביניהם: חולצות וסוודרים של "FOX" ועליהם דרדסית, בובות, דבקים, ארטיקים וגלידות.
בין היתר יצא פריט שלבשה קייטי פרי – שמלת דרדסית.
הדרבי של תל אביב בכדורסל, מתייחס בדרך כלל למשחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורסל הבכירות של העיר תל אביב, מכבי תל אביב והפועל תל אביב.
היריבות בין המועדונים קיימת גם בענף הכדורגל.
היריבות העירונית על רקע המסורתי בין אגודת הספורט של מכבי לאגודת הספורט של הפועל, הוביל להתפתחותה של יריבות ספורטיבית בין הקבוצות.
החל מעונת 2006/2007 ועד עונת 2011/2012 לא התקיימו משחקי דרבי סדירים במסגרת ליגת העל מאחר שהפועל תל אביב נשרה מהליגה הבכירה, אך בעונת 2012/2013 שבה הפועל לליגת העל.
על היריבות בין הפועל למכבי תל אביב נוצרה הסדרה התיעודית "האגרוף" (על שם האגרוף שלבן מרסר נתן לתומר שטיינהאור במשחק 5) העוסקת ביריבות בין מכבי להפועל בדגש על סדרת הגמר בין הקבוצות בעונת 1991/92.
מכבי מוליכה את המאזן מאז שהתחילו משחקי הדרבי.
רוב הגדול של משחקי הדרבי נגמרו בניצחון של מכבי.
בשנות ה-50 וה-60 המאזן היה צמוד יותר, אך עדיין לאורך כל הדרך מכבי הוליכה אותו.
גם במהלך השנים בהן מכבי הייתה בשיאה וזכתה באליפויות אירופה, הפועל הצליחה לנצח את הדרבי כשלאורך השנים מרבית הניצחונות והמשחקים הצמודים התקיימו במגרשה הביתי של הפועל.
מאזן הדרבים בליגה (עונה סדירה)
הקבוצות נפגשו 29 פעמים בגביע המדינה מתוכם 13 במעמד גמר גביע המדינה, 11 פעמים ניצחה מכבי ופעמיים ניצחה הפועל.
פעם אחת הסתיים הדרבי בתוצאת תיקו, בעונת 1991/1992 במשחק הראשון בשלב רבע הגמר, במשחק השני ניצחה מכבי.
במסגרת גביע ווינר נפגשו הקבוצות 5 פעמים, שלוש פעמים נפגשו בשלב רבע הגמר (עונת 2013, עונת 2017 ועונת 2019) את כולם ניצחה מכבי.
בעונת 2022 נפגשו הקבוצות בגמר שמכבי מנצחת 84–88 בהארכה.
בעונת 2023 פוצץ הדרבי בשלב חצי הגמר ומכבי זכתה בניצחון טכני.
+עונהשלבתאריךהיכלתוצאה2013רבע גמר7 באוקטובר 2013היכל יד אליהו<center> 87–73 למכבי 2017רבע גמר1 באוקטובר 2017היכל טוטו חולון<center> 81–80 למכבי 2019רבע גמר24 בספטמבר 2019היכל הדרייב אין<center> 87–67 למכבי 2022גמר23 באוקטובר 2022היכל אנרבוקס חדרה<center> 88–84 למכבי 2023חצי גמר28 בספטמבר 2023היכל הדרייב אין<center> 20–0 למכבי
הקבוצות נפגשו לראשונה ב-8 באוקטובר 2025 במסגרת עונת 2025/2026 ביורוליג, כשהפועל תל אביב היא המארחת.
+עונהשלבתאריךהיכלתוצאה2025/2026עונה סדירה8 באוקטובר 2025ארנה 8888, סופיה<center> 103–90 למכבי
מאזן הדרבים בכל המסגרות(נכון ל-15 באפריל 2025)
הדרבי של מנצ'סטר הוא משחק הכדורגל בין שתי קבוצות הבכירות של העיר מנצ'סטר: מנצ'סטר יונייטד ומנצ'סטר סיטי.
דרבי זה נחשב לאחד ממשחקי הדרבי החשובים והגדולים ביותר באנגליה ובעולם.
היריבות בין מנצ'סטר יונייטד למנצ'סטר סיטי משקפת לא רק את התחרות הספורטיבית, אלא גם את הפערים החברתיים והכלכליים בין חלקים שונים של העיר מנצ'סטר.
בעוד שיונייטד מזוהה באופן מסורתי עם מעמד הפועלים, סיטי מקושרת יותר לפרברים האמידים של העיר.
אוהדי סיטי מחשיבים את היריבות ביניהם לבין יונייטד לגדולה ביותר.
למרות זאת, אוהדי יונייטד מחשיבים את היריבות בין קבוצתם לבין ליברפול כמשמעותית יותר.
נכון ל-10 באפריל 2025, התקיימו 196 משחקי דרבי, מתוכם מנצ'סטר יונייטד ניצחה 80 משחקים, מנצ'סטר סיטי יצאה עם ידה על העליונה 61 פעמים ו-55 משחקים הסתיימו בתיקו בין הקבוצות.
בתחילת דרכן הקבוצות לא נקראו בשמן הנוכחי- מנצ'סטר יונייטד נקראה ניוטון הית' והיוותה קבוצת כדורגל של עובדי הרכבת באזור, ומנצ'סטר סיטי דאז נקראה סט.
מארק'ס והתחילה כמקום מפלט לגברים מובטלים על מנת שלא יתדרדרו לפשיעה ולאלכוהוליזם.
המשחק הראשון בין הקבוצות נערךק בשנת 1881 באצטדיונה של ניוטון הית', נורת' רואד, ללא יריבות משמעותית בין הקבוצות, ונגמר בתוצאה של 3-0 לזכות ניוטון הית'.
בעונת 2011/12, מנצ'סטר סיטי הנחילה למנצ'סטר יונייטד את ההפסד הביתי הגדול ביותר בדרבי, כשניצחה אותה 6-1 באצטדיון אולד טראפורד.
בעונת 2022/23, שתי הקבוצות הציגו משחק התקפי יוצא דופן שנגמר בתוצאה הגבוהה ביותר בין הקבוצות, כשמנצ'סטר סיטי גברה 6-3 על יריבתה העירונית לאחר שלושערים של פיל פודן וארלינג האלנד.
הדרבי בו נכחו הכי הרבה אנשים התרחש ב-20 בספטמבר 1947, בו נכחו כ-78,000 איש.
המשחק נערך באצטדיון מאין רוד בו שני המועדונים נהגו לשחק מאחר שאצטדיון אולד טראפורד היה בתיקונים מנזקים שנגרמו לו במלחמת העולם השנייה.
ב-3 ביוני 2023, שתי הקבוצות נפגשו לראשונה בעידן הפרמייר ליג לקרב ישיר על תואר, כששיחקו זו נגד זו בגמר גביע ההתאחדות, משחק שנגמר בתוצאה 2-1 למנצ'סטר סיטי
בין השחקנים המעוטרים ביותר בדרבים בין הקבוצות ניתן למצוא את ויין רוני, ששיחק עבור מנצ'סטר יונייטד ומחזיק בתואר מלך השערים בדרבי עם 11 שערים, וראיין גיגס, שחקנה בעבר של יונייטד ושיאן ההופעות בדרבי בין הקבוצות עם 37 הופעות במדים האדומים.
בעוד שמנצ'סטר יונייטד של תחילת המאה ה-21 הובילה פעמים רבות את הפרמייר ליג, כשהיא גורפת תארים כמו אליפות הליגה וזכיות בליגת האלופות, מנצ'סטר סיטי בשנים האלה לא הגיעה להישגים משמעותיים ואפילו שהתה מספר עונות בצ'מפיונשיפ, מה שהוביל לפערי רמות גדולים בין הקבוצות.
בשנת 2008 נרכשה מנצ'סטר סיטי על ידי שייח' מנסור מאבו דאבי תמורת 212 מיליון דולר, ובהשקעה של מיליארדי דולרים הפך אותה מקבוצה מדשדשת לאחת שגורפת תארים בכל עונה.
בשנים האחרונות ובעיקר לאחר הקנייה של מנצ'סטר סיטי, המשחק גורף עניין רב בקרב מיליוני צופים מכל העולם וניצב בין המשחקים הנצפים והמשודרים ביותר בעולם.
סיטי זכתה בתואר הראשון שלה בשנת 1904 בגביע ההתאחדות, בעוד יונייטד קטפה את תארה הראשון באליפות הליגה בעונת 1907/1908.
הקבוצהאליפות הליגהגביע ההתאחדותגביע הליגהגביע הקהילהגביע אירופי/ליגת האלופותגביע אופ"א/הליגה האירופיתגביע מחזיקות הגביעהסופר קאפ האירופיהגביע הביניבשתיגביע אליפות העולם למועדוניםסך הכלמנצ'סטר סיטי1078710110136מנצ'סטר יונייטד201362131111168בסך הכל30201428412212104
הדרבי של מילאנו, נקרא גם "דרבי דלה מדונינה" (באיטלקית: Derby della Madonnina) הוא השם של דרבי הכדורגל הנערך בין שני מועדוני הפאר מהעיר מילאנו: אינטר ומילאן.
משחק דרבי זה נחשב לאחד המרתקים והיצריים מבין משחקי הדרבי כשהיריבות הגדולה והשנאה בין המועדונים קיימת מעל למאה שנים והוא הפך לשם דבר הן בעולם הכדורגל האיטלקי והן בעולם הכדורגל העולמי.
הכינוי "דרבי דלה מדונינה" נלקח מאחד האתרים המרכזיים בעיר מילאנו - הפסל המפורסם של המדונה בדואומו די מילאנו.
בעבר ייצגה מילאן את מעמד הפועלים הנמוך ואילו אינטר ייצגה את מעמד הביניים והמעמד העליון של העיר.
כיום, עניין המעמדות כבר פחות רלוונטי מבעבר, כאשר מילאן בבעלותה של ענקית ההשקעות האמריקאית רדבירד קפיטל פרטנרס ואלו אינטר שייכת לקבוצת סונינג.
מועדון הכדורגל של מילאן נוסד ב-16 בדצמבר 1899 על ידי אלפרד אדוארדס ושמו הראשון היה "מועדון הקריקט והכדורגל מילאן".
אדוארדס, סגן הקונסול הבריטי בעיר לשעבר ודמות מוכרת בחברה הגבוהה בה, שימש כנשיאו הראשון של המועדון.
לכבודו של אדוארדס נקרא המועדון מילאן, כשם העיר באנגלית, ולא מילאנו, כפי שהיא נקראת באיטלקית (כיום הוגים האיטלקים את שם המועדון עם הטעם על ההברה הראשונה, שלא כמו בהגייה האנגלית של שם העיר).
הצבעים הרשמיים של המועדון היו אדום ושחור.
מועדון הכדורגל מילאן הפך לאחד הבולטים באיטליה תוך שנים ספורות.
כבר בשנת 1900 זכה המועדון בפרס "מדליית המלך" ובשנים 1901, 1906 ו-1907 זכה המועדון באליפות הליגה הלאומית.
זכיית המועדון באליפות הליגה בשנת 1901 קטעה שרשרת של אליפויות בהן זכתה גנואה.
בשנת 1908 פרצה מחלוקת במועדון, על רקע החתמת שחקנים זרים ומן המועדון פרשה קבוצה "פרוגרסיבית" שהקימה את מועדון "אינטר מילאנו".
הפורשים, קבוצה של 43 איטלקים ושווייצרים שהבולטים בהם היו הצייר ג'ורג'יו מוג'יאני (שעיצב את הסמל), בוסארד, ברטוליני, אנריקו הינטרמן, ארטורו הינטרמן, פייטרו דלה אורו, קרלו ארדוסי והנשיא הראשון ג'ובאני פארמידיוטי לא אהבו את השליטה האיטלקית במילאן, ולכן פרשו.
מימיו הראשונים, היה המועדון פתוח לשחקנים זרים, (הקפטן הראשון של הקבוצה, מאנקטי, היה שווייצרי) מה שהוביל לכינויו באותם ימים - לה בנאמטה, האהובים.
כחצי שנה לאחר הקמתה של אינטר על ידי קבוצת הפורשים, נערך הדרבי הראשון בין שתי הקבוצות ב-18 באוקטובר 1908. המשחק ההיסטורי נערך בעיר קיאסו שבשווייץ, ומילאן ניצחה בו 1–2 תחת הנהגתו של הרברט קילפין הבריטי.
בשנת 1910 זכתה אינטר באליפות איטליה הראשונה שלה, כשנתיים מיום היווסדה תחת הדרכתו של הקפטן והמאמן וירג'יליו פוסאטי (השחקן הראשון של אינטר בנבחרת איטליה), וזכתה באליפות השנייה ב-1920 כשהליגה חודשה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
באותן שנים נחשבו אוהדי אינטר לבני המעמד הבינוני גבוה בעיר ואוהדי מילאן נהגו להקניט אותם ולכנותם בשם baùscia (רברבן באיטלקית) מנגד נחשבו אוהדי מילאן לבני מעמד הפועלים, ואוהדי אינטר נהגו לכנותם בצורה מזלזלת בשם casciavìt (מברג בלומברדית מערבית) כדי לציין את היותם פועלים קשי יום.
בשנת 1927 עלה לקבוצה הבוגרת של אינטר ג'וזפה מאצה, לאחר שמילאן דחתה אותו בילדותו בטענה שהוא רזה מדי.
מאצה שיחק שנתיים במילאן ושיחק גם ביובנטוס, וארזה ואטאלנטה, לפני שנקרא לשוב לאינטר ב-1946 כמאמן-שחקן על מנת להציל את הקבוצה מירידה.
לאחר פרישתו ב-1947 הצטער מאצה על המעבר למילאן, ואמר שזאת הייתה הטעות הגדולה בחייו.
מאצה הבקיע 13 שערים במשחקי הדרבי, 12 במדי אינטר ואחד במדי מילאן.
בשנת 1979 שונה שמו של אצטדיון הסן סירו, האצטדיון הביתי של אינטר ומילאן ונקרא על שמו של מאצה.
בשנות ה-40 שלטה העיר טורינו בכדורגל האיטלקי, כשטורינו ויובנטוס זכו בתארים רבים.
העיר מילאנו חזרה לקדמת הבמה בשנות החמישים כשמילאן זוכה בארבע אליפויות, הראשונות שלה מזה 44 שנים תחת השלישייה השוודית שכונתה שלישיית גרה-נו-לי.
אינטר זכתה בשתי אליפויות ב-1953 ו-1954, כשחקניה הבולטים היו בניטו לורנצי, נאקה סקוגלונד השוודי ואיסטבן ניירס הצרפתי-הונגרי שהבקיע 11 שערים במשחקי הדרבי.
בשנות ה-60 הגיעו משחקי הדרבי של מילאנו לשיא תפארתם, כאשר שני הכוכבים הכי גדולים בכדורגל האיטלקי דאז, זכו לשחק זה נגד זה.
באינטר כיכב הקשר ההתקפי, סנדרו מאצולה (בנו של שחקן העבר, ולנטינו מאצולה, שנהרג עם קבוצתו מועדון הכדורגל טורינו, בתאונת מטוס בשנת 1949) ובמילאן שיחק "נער הזהב", ג'אני ריברה.
היריבות בין מאצולה וריברה נמשכה גם בנבחרת איטליה, כאשר בדרך כלל מאמני הנבחרת נמנעו לשתף אחד משניהם בשעה שיריבו היה על המגרש.
בגמר מונדיאל 1970 נגד ברזיל, העדיף המאמן האיטלקי לפתוח בהרכב עם מאצולה, למרות טורניר מצוין של ריברה.
החלטה זו התבררה כטעות מרה, והברזילאים הביסו 1–4 את איטליה.
התקשורת האיטלקית טענה שריברה האלגנטי היה מצליח לעשות יותר מול הנבחרת הברזילאית הכישרונית, ולכן היה צריך לפתוח על חשבונו של מאצולה.
שנות ה-60 נחשבות לתור הזהב של אינטר שתחת המאמן המצליח הלניו הררה זכתה בשלוש אליפויות, שני גביעי אירופה לאלופות ושני גביעים בין יבשתיים.
אינטר של הררה כונתה לה גרנדה אינטר (אינטר הגדולה) וזכורה עד היום כאחת הקבוצות הגדולות בהיסטוריה של הכדורגל האירופי.
מנגד גם מילאן זכתה להצלחה בעשור זה כשזכתה בשתי אליפויות ושני גביעי אלופות.
אינטר זכתה להוסיף לסמלה כוכב (שמסמל 10 אליפויות באיטליה) בשנת 1966, 13 שנים לפני מילאן שזכתה בכוכב ב-1979.
אוהדי אינטר מרבים להזכיר לאוהדי מילאן את השנים בליגה השנייה ולהקניט אותם, שכן אינטר היא הקבוצה היחידה באיטליה שלא ירדה ליגה מעולם.
ב-1986 מילאן הוצעה למכירה לכל המרבה במחיר.
אחד מבעלי רשת הטלוויזיה המובילה "מדיאסט" דאז, וראש ממשלת איטליה בעתיד, סילביו ברלוסקוני, רכש את הקבוצה תמורת כ-20 מיליון דולר, והביא איתו את השינוי.
מילאן זכתה באליפות שנתיים לאחר מכן, והוכתרה כאלופת אירופה בעונה העוקבת.
אינטר תחת הנהגתם של שלישיית הגרמנים קלינסמן, ברמה ומתאוס סגרה את שנות ה-80 עם אליפות, וקבעה את שיא הנקודות של קבוצה איטלקית בעונה אחת (58), אך לא הצליחה לזכות בתואר אירופאי.
בתחילת שנות ה-90, הפכה מילאן לקבוצה החזקה ביותר באירופה.
הקבוצה הייתה מושתת על שלישיית ההולנדים ואן באסטן, חוליט ורייקארד ועל צמד בלמי "המטאטא", פרנקו בארזי ופאולו מלדיני.
תחת הדרכתו של אריגו סאקי, קבוצה זו זכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע אירופה, וביססה את עצמה כאחת מהטובות בכל הזמנים.
במהלך שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 מילאן שזכתה בתארים רבים הייתה עדיפה על אינטר שמלבד זכייה בשלושה גביעי אופ"א לא חוותה הצלחות.
המהפך חל בעונת 2005/06 כאשר בסוף אותה עונה התפוצצה באיטליה פרשת השחיתות הגדולה (קאלצ'יופולי), שבה יובנטוס שזכתה באליפות, הואשמה בשיבוץ שופטים הנוטים לטובתה.
יובנטוס נענשה בהורדת ליגה ובית המשפט החליט שתואר האליפות שזכתה בו, יוענק לאינטר שסיימה שלישית, מכיוון שגם מילאן שסיימה שנייה נמצאה אשמה בפרשה.
מאותה עונה, זכתה אינטר בחמש אליפויות רצופות, כולל זכייה בטרבל אליפות איטליה, גביע איטליה וליגת האלופות ב-2010.
דירוגשחקןמועדוןהופעות1 פאולו מלדינימילאן562 חבייר זאנטיאינטר473 ג'וזפה ברגומיאינטר444 אלסנדרו קוסטקורטהמילאן435 ג'אני ריברהמילאן426 ג'וזפה מאצהאינטר ומילאן40 סנדרו מאצולהאינטר40 ג'אצ'ינטו פאקטיאינטר409 פרנקו בארזימילאן3910 מאורו טאסוטימילאן35שערים
דירוגשחקןמועדוןשערים1 אנדריי שבצ'נקומילאן142 ג'וזפה מאצהאינטר ומילאן133 גונאר נורדאהלמילאן11 איסטבן ניירסאינטר5 אנריקו קנדיאניאינטר ומילאן106 אלסנדרו אלטובליאינטר7 ז'וזה אלטפינימילאן רוברטו בונינסנייהאינטר לואיס ואן הגהמילאן בניטו לורנציאינטר
קבוצהמקומייםאירופייםעולמייםסה"כסרייה א'קופה איטליההסופר קאפ האיטלקיסה"כליגת האלופותגביע המחזיקותהליגה האירופית גביע אופ"א גביע ערי הירידיםהסופר קאפ האירופיסה"כאליפות העולם לקבוצות הגביע הביניבשתימילאן 195 8 32 7 2 - 5 14 4 50אינטר 20 9 8 37 3 - 3 - 6 3 46
שחקנים בולטים ששיחקו בשתי הקבוצות
על אף היריבות בין שני המועדונים, מספר שחקנים עברו בין שניהם או שיחקו בשניהם:
הדרבי של קנטקי (Kentucky Derby) הוא מרוץ סוסים מסוג דרבי לסוסי ת'ורוברד בני שלוש, הנערך מדי שנה בלואיוויל, קנטקי, בארצות הברית, ביום שבת הראשון בחודש במאי, והוא שיאו של פסטיבל הדרבי של קנטקי, הנמשך שבועיים.
המרוץ הוא באורך 2 קילומטרים, ונערך במגרש המרוצים צ'רצ'יל דאונס.
הסייחים נושאים במרוץ משקל של 57.2 ק"ג ואילו הסייחות 54.9 ק"ג.
מרוץ זה ידוע בארצות הברית בכינוי "שתי הדקות המרגשות ביותר בספורט" או "שתי הדקות המהירות ביותר בספורט", שהוא בקירוב, משך הזמן שלוקח המרוץ.
המרוץ אף מכונה בשם "המרוץ אחר הוורדים" כיוון שהסוס הזוכה מעוטר בגלימה של ורדים.
הדרבי של קנטקי הוא הראשון מתוך סדרה של שלושה מרוצי סוסים הנקראים "הגביע המשולש של ארצות הברית" (US Triple Crown), אחריו בא מרוץ "תחרות הפרסים פריקנס" (Preakness Stakes) ולבסוף "תחרות הפרסים בלמונט" (Belmont Stakes).
כדי לזכות בגביע המשולש חייב סוס לנצח בכל שלושת המרוצים.
קהל הצופים בדרבי של קנטקי הוא הקהל הגדול ביותר המתאסף בצפון אמריקה לצפות במרוץ סוסים.
כאשר שב לקנטקי, הקים קלארק את מועדון הסייסים של לואיוויל במטרה לגייס כספים לצורך הקמת מתקן מרוצי סוסים איכותי בסמוך לעיר.
מסלול מרוצים זה נודע עד מהרה בשם צ'רצ'יל דאונס (Churchill Downs) על שם קרובי משפחה של קלארק, ג'ון והנרי צ'רצ'יל, אשר תרמו את חלקת הקרקע עליה קם המתקן.
מתקן המרוצים התאגד כחברה בשנת 1937.
הדרבי של קנטקי התקיים לראשונה כמרוץ לאורך 2.4 ק"מ, בדומה לדרבי של אפסום.
ב-17 במאי 1875 התאסף קהל של 10,000 צופים כדי לראות 15 סייחים בני שלוש שמתחרים בדרבי הראשון של קנטקי.
סוס בשם אריסטידס, שעליו רכב אוליבר לואיס, זכה במרוץ הראשון.
מאוחר יותר באותה שנה הגיע אריסטידס למקום השני בתחרות הפרסים של בלמונט.
אף שהמרוץ הראשון זכה להצלחה, מסלול המרוצים נקלע לקשיים כלכליים ובשנת 1894 התאגד מועדון הסייסים החדש של לואיוויל, אשר זכה למימון מחודש ולשיפור של המתקנים.
למרות זאת, המתקן התנהל תוך קשיים עד לשנת 1902, כאשר קולונל מאט וין מלואיוויל, ארגן קבוצת אנשי עסקים שרכשו את המתקן.
תחת הנהלתו של וין מתקן המרוצים שגשג והדרבי של קנטקי הפך למרוץ הפרסים הבולט לסייחי תורוברד בני שלוש בצפון אמריקה.
בין השנים 1875–1902 רוכבי סוסים אפרו-אמריקאים זכו ב-15 מתוך 28 המרוצים השנתיים של הדרבי.
ב-11 במאי 1892, הרוכב אלונזו "לוני" קלייטון, בן ה-15, הפך לרוכב הצעיר ביותר שזכה בדרבי.
בשנת 1904 ניצח במרוץ אלווד, הסוס הראשון שרץ בדרבי אשר היה בבעלות אישה, לסקה דורנל.
בשנת 1915, פילי הייתה לסייחה הראשונה שזכתה בדרבי (אחת מתוך שלוש סייחות בלבד בהיסטוריה של המרוץ), ובשנת 1917 הסייח האנגלי "עומר ח'יאם" הפך לסייח הזר הראשון שזכה במרוץ.
הדרבי מוגבל לסייחים בני שלוש בלבד, ומאז 1882, עת זכה הסייח אפולו במרוץ, לא זכה בו אף סייח שלא החל להתחרות במרוצים כבר בגיל שנתיים.
בעלי סייחי תורוברד החלו שולחים את הסייחים המוצלחים להתחרות בתחרות הפרסים של פריקנס, במרילנד, ולאחריה בתחרות הפרסים של בלמונט, בניו יורק.
שלושת המרוצים האלה מעניקים לזוכים את סכומי הפרסים הגבוהים ביותר.
בשנת 1919 הפך הסייח סר ברטון, לראשון שזכה בכל שלושת המרוצים, אולם המונח "הגביע המשולש" נטבע על ידי עיתונאי רק בשנת 1930, עם זכייתו של הסייח גלאנט פוקס, הסייח השני שהגיע להישג זה.
בשנים הראשונות לדרבי הוא התקיים באמצע חודש מאי, ובשנת 1932 הועבר מועד המרוץ לשבת הראשונה בחודש מאי, כדי לאפשר לוח זמנים קבוע לשלושת המרוצים.
סדר המרוצים נותר קבוע מאז שנת 1931, ולפיו הדרבי של קנטקי הוא הראשון בשלושה, אחריו מרוץ הפריקנס ולבסוף מרוץ בלמונט.
ב-3 במאי 1952 שודר הדרבי של קנטקי לראשונה בשידור טלוויזיה ארצי על ידי רשת CBS.
בשנת 1954 עבר לראשונה הפרס למקום הראשון את סך 100,000 דולר.
בשנת 1968 זכה במרוץ הסוס דנסר'ס אימאג' (Dancer's Image) ולאחר מכן נפסל לאחר שנמצאו בגופו שרידים לסם משכך כאבים (Phenylbutazone) וכן תרופה נגד דלקות.
שנים ספורות אחר כך שונו הכללים בדרבי של קנטקי והשימוש בסם הותר.
הזמן המהיר ביותר בדרבי של קנטקי (מרחק 2 ק"מ) נקבע על ידי הסוס סקרטריאט (Secretariat) בשנת 1973, והוא דקה אחת, 59 שניות ו-2/5 השנייה (מהירות ממוצעת 60.3 קמ"ש).
שיא אשר שבר שיא קודם משנת 1964. נכון למרוץ שהתקיים במאי 2011, שיא זה עדיין בתוקף, לא רק זאת, אלא שסייח זה רץ באופן יוצא דופן, כל רבע מרחק שעבר היה בזמן מהיר יותר מרבע המרחק הקודם.
רק שני סייחים זוכים לאורך ההיסטוריה של המרוץ סיימו בזמן מהיר משתי דקות, השני היה מונרכוס (Monarchos) בזמן של 1:59.97, בשנת 2001.
בשנת 2004 הותר לראשונה, בצו בית משפט, לרוכבי הסוסים לשאת פרסומות של חברות מסחריות על חולצותיהם.
בשנת 2005 שונה אופן חלוקת סך הפרסים בדרבי, כך שגם סוסים שסיימו החל מן המקום החמישי קיבלו חלק מן הפרס.
לפני כן, רק ארבעת הסוסים הראשונים התחלקו בסך הפרסים.
בשנת 2007, בעת ביקור בארצות הברית, הגיעה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת לצפות במרוץ.
בשנת 2010 קבע הרוכב קלווין בורל שיא חדש כאשר זכה בשלושה מתוך ארבעת המרוצים השנתיים העוקבים בהם השתתף.
לצד מרוץ הסוסים התפתחו לאורך השנים מספר מסורות שלהן חלק ניכר באווירה המיוחדת בדרבי של קנטקי.
משקה המינט ג'וליפ (Mint julep), קוקטייל המורכב מבורבון, נענע וסירופ סוכר, הוא המשקה המסורתי של הדרבי.
את המשקה ההיסטורי ניתן להגיש בכוס קפואה מסורתית, מצופה כסף, אולם רוב הצופים שותים את המשקה בכוסות מזכרת הנמכרות רק במרוץ מאז שנת 1939. במרוץ נמכר אף נזיד סמיך בשם בורגו (Burgoo), המכיל בשר בקר, עוף, חזיר וירקות, שהוא מאכל מקומי בקנטקי.
במרכז שדה המרוצים קיים שטח לצופים.
אף שלכניסה לשטח זה יש לשלם כרטיס כניסה, כמעט ולא ניתן לצפות מתוכו על המרוץ, ורוב הנוכחים במקום מגיעים כדי לחגוג עד אובדן חושים.
לעומת זאת, ביציעים בולט יציע "שורת המיליונרים", שהם המושבים היקרים ביותר, בהם יושבים עשירי ומפורסמי ארצות הברית.
נשים מופיעות למרוץ במיטב מחלצותיהן, מצוידות בכובעים מפוארים.
בעת שהסייחים צועדים בסך לפני ההמון ביציעים, מנגנת התזמורת הצועדת של אוניברסיטת לואיוויל את יצירתו של סטיבן פוסטר, My Old Kentucky Home, מסורת שהחלה בשנת 1924.
הדרבי מכונה לעיתים קרובות, "המרוץ אחר הוורדים", כיוון שהסוס הזוכה מעוטר בגלימה של 554 ורדים.
מסורת זו החלה בשנת 1883. מושל קנטקי הוא שמעניק את הגביע לזוכה במרוץ.
הדרבי של טורינו (באיטלקית: Derby di Torino; נקרא גם דרבי דלה מולֶה, באיטלקית: Derby della Mole) הוא משחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל של העיר טורינו, יובנטוס וטורינו.
שמו ניתן לו על שם אחד המבנים הבולטים בטורינו, המולה אנטונליאנה.
משחקי הדרבי החלו ב-1906 עם היפרדותה של קבוצת טורינו מקבוצת יובנטוס.
משחקי הדרבי נערכו בעיקר בסטאדיו אולימפיקו (טורינו), האצטדיון ששימש את שתי הקבוצות.
כיום יובנטוס מארחת באצטדיון משלה.
למרות היותה של יובנטוס קבוצה בעלת אוהדים רבים יותר באיטליה כולה (הקבוצה האהודה ביותר באיטליה), בעיר טורינו עצמה טורינו היא השלטת מבחינת כמות האוהדים.
ההבדלים בין אוהדי שתי הקבוצות היו גם פוליטיים וכלכליים - בעוד יובנטוס נוסדה על ידי נערים בוגרי בתי ספר יוקרתיים מהמעמד הבורגני, טורינו ייצגה את פשוטי העם.
היריבות התעצמה בשנת , בעת שיובנטוס ניצחה את טורינו ומנעה ממנה זכייה באליפות הסרייה א'.
במשחקי הדרבי אוהדי יובנטוס נוהגים לתלות שלט הלועג לאסון סופרגה.
מנגד אוהדי טורינו מקניטים אותם אודות אסון הייזל.
הדרבי של קהיר הוא מפגש כדורגל בין שני מועדוני הכדורגל הגדולים והמצליחים ביותר במצרים, מועדון הכדורגל אל אהלי ומועדון הכדורגל א-זמאלכ.
המפגש בין שני המועדונים הללו נחשב לדרבי הגדול ביותר בקהיר, המשחק הכי גדול באפריקה ואחד המפגשים הסוערים והטעונים ביותר בכדורגל העולמי.
לשני המועדונים הללו דומיננטיות רבה בכדורגל המצרי בפרט ובאפריקה בכלל – ביחד הן מחזיקות ב-50 אליפויות מצרים, 60 גביעי מצרים ו-13 גביעי אפריקה.
למשחק זה חשיבות מעבר לחלוקה בין מחנות האוהדים בקהיר, שכן הוא יוצר חלוקה בין כל האוכלוסייה המצרית.
היריבות בין הקבוצות נעוצה תחילה בדומיננטיות שלהן בליגה, באליפויות ובגביעים המצריים.
מצרים, שהייתה תחת שליטה בריטית, נחשפה לראשונה לתרבות הכדורגל הודות לבריטים.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 הקימו הבריטים קבוצות כדורגל במסגרת הצבא הבריטי ששיחקו והתאמנו בבסיסים הצבאיים שלהם.
עד 1921 זכו הקבוצות הבריטיות בטורנירים המצריים.
ב-1922 הייתה א-זמאלכ הקבוצה המקומית הראשונה שזכתה בגביע המצרי, אך הייתה זו אל אהלי ששלטה בעשור זה עם חמש זכיות בגביע הסולטן חוסיין, 4 זכיות בגביע המצרי ו-4 בליגה של קהיר.
ב-1940 עלתה היריבות בין הקבוצות שלב, כאשר א-זמאלכ שינתה את שמה ל"מועדון המלך פארוק".
שינוי השם קישר בצורה ישירה את המועדון לאצולה וליוקרה המצרית, מאפיינים שלא מצאו חן בעיני אוהדי היריבה העירונית.
ב-1952, לאחר הדחתו של המלך פארוק על ידי תנועת הקצינים החופשיים, הסכים מנהיג התנועה גמאל עבד אל נאצר להיות נשיא הכבוד של אל אהלי.
לאחר מכן, אל אהלי נתמכה בגלוי גם על ידי אנואר סאדאת (שהיה פעיל בתנועת הקצינים החופשיים) ובהמשך, גם על ידי חוסני מובארכ וחלקה הארי של הממשלה.
בעקבות התמיכה הממשלתית, יצאו אוהדי א-זמאלכ נגד אל אהלי בטענה שהם הקבוצה של הממשלה.
היריבות באה לידי ביטוי בחיי היומיום בקהיר בכל הרבדים.
לכל אחת מהקבוצות עיתון ומגזין משלה, ערוץ טלוויזיה משלה וההשוואה בין הקבוצות שגורה בחיי המקומיים.
משפחות שלמות מתפצלות בימים של דרבי על מנת להימנע מהתלקחויות וממריבות.
מפגשים בין השתיים נערכים במגרש נייטרלי ומתנהלים על ידי צוות שופטים שמוטס ממדינה זרה.
היריבות בין המועדונים פגה כאשר מדובר במשחק של הנבחרת הלאומית.
היווסדותה של אל אהלי טמונה תחילה בחלומו של מוסטאפה קאמל (Mustafa Kamil Pasha) להביס את הקולוניאליות הבריטית במצרים.
מוסטאפה היה אינטלקטואל מצרי ואחד ממובילי המאבק נגד הקולוניאליות הבריטית בתחילת המאה ה-20. למען השגת המטרה הוא הקים קבוצת כדורגל של סטודנטים שייצגה גישה ליברלית ויצאה בזעם כנגד הקולוניאליזם הבריטי.
באפריל 1907 חדלה הקבוצה מלהיות קבוצת סטודנטים ונערכה פגישה של צוות ההנהלה בראשו של מיטשל אינס הבריטי ששימש כנשיא המועדון בשאיפה לנצל את הקשרים שלו עם הרשויות הבריטיות.
משמעות השם של הקבוצה היא "הלאומי" והצבעים שלה היו בצבעי אדום שסימלו את הצבע של דגל מצרים שבמקור מבוסס על צבע הדגל של האימפריה העות'מאנית.
אל אהלי קמה כקבוצה של עם, קבוצה לאומנית הנלחמת בקולוניאליזם ובשחיתות, ומטרתה הייתה לאפשר ולסייע לאדם הפשוט להתאגד מתוך מטרות לאומניות.
א-זמאלכ הוקמה ב-1911 על ידי עורך דין בריטי שנכח במצרים בעקבות הסכם של בלגיה עם מצרים.
שם המועדון שונה מספר פעמים בהתאם לאנשים שניהלו את המועדון.
ב-1940 שונה השם ל"פארוק אל אוול" על שמו של המלך פארוק.
תבוסתה של מצרים במלחמת העצמאות וכן ריבוי השחיתויות מצד המלך, הובילו להפיכה צבאית ב-1952. לאחר ההפיכה שונה שם המועדון לשמו הנוכחי "א-זמאלכ" על שם רובע זמאלכ, בו התרחשה ההפיכה הצבאית, והמלך הודח מתפקידו.
צבעם של מדי א-זמאלכ הוא לבן, והיא נחשבה, להבדיל מאל אהלי, כקבוצה של הזרים (הבריטים) ושל ה"אאוטסיידרים" – סופרים, משוררים, אינטלקטואלים שייצגו מעמד גבוה יותר מאשר המועדון היריב.
אל אהלי הייתה הראשונה מבין השתיים לזכות באליפות הליגה המצרית כאשר זו נוצרה לראשונה ב-1948.
בשנים שלאחר הדחתו של המלך פארוק, נשלטה המדינה על ידי מנהיגים מתוך תנועת הקצינים החופשיים שהביעו את אהדתם בגלוי לקבוצת אל אהלי.
דבר שהוביל לקריאות נגדם מצד אוהדי א-זמאלכ.
ב-1960 עבר האצטדיון הבינלאומי בקהיר שיפוץ מסיבי.
מספר המקומות יועד ל-100,000 צופים אך בימים של דרבי נדחסו באצטדיון גם 120,000 צופים.
ב-1965 הפכה האיבה בין המועדונים קיצונית יותר כאשר אוהדי אל אהלי שלחו אבוקות אש לתוך יציעי א-זמאלכ לאחר פסיקה שנויה במחלוקת לגול לטובת א-זמאלכ באחד ממשחקי הדרבי.
לאחר שנאצר מונה לנשיאה של אל אהלי, הפער והמחלוקת בין המועדונים הפכו ברורים וכעת ניתן היה להבחין באופן חד משמעי כי מועדון אל אהלי מייצג את הלאומניות ואילו מועדון א-זמאלכ מייצג את המלוכניות, וכעת משחקי הדרבי הפכו למוקד מרכזי לאלימות והתנגדות.
ב-1966 נבלמה פעילות שכזו בעקבות הסתערות של הצבא על האצטדיון.
הליגה לא חודשה כראוי במשך כחמש שנים לאחר מכן.
כמה שנים לאחר מכן, 1971, שוערה של אל אהלי היה שותף לתגרה במגרש לאחר שאוהדי א-זמאלכ פרצו לכר הדשא.
בעקבות האירוע הזה הליגה הושבתה.
מאותו אירוע החריפה היריבות בין מחנות האוהדים, עד לכדי מצב בו האוהדים הפנאטיים ביותר אסרו על בנותיהם להתחתן עם גברים שאוהדים את הקבוצה היריבה.
לאחרונה סובלת א-זמאלכ מחוסר יציבות בעמדת הנשיאים והמאמנים (הוחלפו תשעה נשיאים מ-2005), בעוד אצל אל אהלי הוחלפו סך הכל שני נשיאים ב-20 השנים האחרונות.
בינואר 2012 קראו "האבירים הלבנים" מא-זמאלכ להפסקת אש ולהפסקת שפיכות הדמים בין מחנות האוהדים ולהתאחד למען עתידה של מצרים.
בתגובה שלחו להם האוהדים האהלאווים סמיילי, שביטא הסכם פיוס ראשון בין המועדונים, שנבע משנאה ויריבות משותפת של מחנות האוהדים כנגד כוחות הביטחון.
בעונת 2015–2016 זכתה אל אהלי באליפות ה-38 שנה (בעלת מספר הזכיות הגדול ביותר באליפות הליגה).
א-זמאלכ היא השנייה במספר הזכיות באליפויות המדינה עם 12 זכיות (האחרונה שבהן הייתה בעונת 2014–2015).
בשנת 2000, הוכתרו שתי הקבוצות רשמית על ידי התאחדות הכדורגל האפריקאית כ"קבוצות המאה של אפריקה" והן אף נפגשו בגמר ליגת האלופות האפריקאית בנובמבר 2020, במשחק שבו אל אהלי ניצחה בתוצאה 1-2.
האידאולוגיה של אל אהלי מושתתת על לאומנות ומאבק נגד הכיבוש הבריטי ואילו האידאולוגיה מאחורי א-זמאלכ מושתתת על הרעיון לאחד בין האוכלוסייה הזרה לבין המצרים.
כבר מלכתחילה בהתאם למינויים המרכזיים שנעשו בכל מועדון ניתן לראות את הצד שבחר כל מועדון.
סעד זגלול, שהיה פעיל חברתי פוליטי ולחם בכיבוש הבריטי, היה הראשון שעמד בראש המועדון אל אהלי, וביסס את האידאולוגיה הלאומית של המועדון.
לאחר מכן תמיכתם של ראשי תנועת הקצינים החופשיים (נאצר, סאדאת ועוד) הביעה גם כן את מקומה של אל אהלי כקבוצה המייצגת את הלאומניות והפכה את המועדון לפופולרי יותר בקרב כלל העם הערבי.
מנגד, שמה של א-זמאלכ בתחילת שנות ה-40 היה על שם המלך פארוק, דבר שהבליט יותר את הבדלי המעמדות והגישות בין המועדונים.
מצד אחד עמדו "פשוטי העם", צעירים, סטודנטים מסורים וגאים, ומנגד עמדו הבורגנים, בני המעמד הבינוני, קציני הצבא והמנהל הבריטי ותומכי המונרכיה במצרים.
הכינויים של מחנות האוהדים ייצגו את האידאולוגיה מאחורי כל מועדון.
אוהדי א-זמאלכ כינו עצמם "האבירים הלבנים" – אבירים כמייצגים את האליטה ולבנים כצבע המסמל טהרה.
מנגד אוהדי אל אהלי כינו עצמם "השדים האדומים" – אדום כצבע של דם המסמל אנושיות.
הניצחון הגדול ביותר במשחקי דרבי הוא 0–6. פעמיים זו הייתה א-זמאלכ שיצאה כשידה על העליונה.
הפעם הראשונה הייתה במסגרת הליגה הקהירית ב-1942, והפעם השנייה הייתה במסגרת גמר הגביע המצרי ב-1944. במאי 2002 הובסה א-זמאלכ 1–6 בידי אל אהלי.
זוהי התבוסה הגדולה ביותר של א-זמאלכ במשחקי הדרבי מאז תחילתה של הליגה הסדירה ב-1948. מאז אותו דרבי מזכירים אוהדי אל אהלי לאוהדי היריבה את המשחק הזה באמצעות שירה: "אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש".
אחד המשחקים הטעונים והמשמעותיים ביותר היה משחק גמר ליגת האלופות האפריקאית בנובמבר 2020.
הרעיון להקמת ארגון אולטראס קם לראשונה במצרים מתוך השראה מהאולטראס האיטלקי.
חברים בארגון אולטראס אינם עוד חבורה של מופרעים שנהנית מליצור הפרעות לשווא, אלא מדובר בחבורה של אנשים אידאולוגים שמוכנים להקדיש ממרב מאמצם וזמנם לטובת שמירה על המוניטין של הקבוצה אותה הם מייצגים.
לא מן הנמנע כי שתי קבוצות האולטראס המפורסמות והחזקות ביותר במצרים שייכות לשני מועדוני הפאר המצריים, אולטראס "אהלאווי" המקושר עם המועדון אל אהלי, ואולטראס ה"אבירים הלבנים" המשויך למועדון א-זמאלכ.
שתי קבוצות האולטראס קמו בשנת 2007. בתקופת קיומן הראשונה עסקו קבוצות האולטראס בעיקר במכות בין מחנות האוהדים ובעידוד שנאה בין הקבוצות.
לחברים בקבוצת האולטראס יש גאווה עליונה, הם הולכים עם הראש מורם, לא מדברים יותר מדי ולא מדברים עם חברי אולטראס של קבוצות יריבות.
עד 2011 התעמתו האולטראס של אל-אהלי וא-זמאלכ בינם לבין עצמם וכן לעיתים קרובות עם המשטרה.
כמו כן עד אותה שנה יצאו חברי אולטראס למיניהם בהצהרות פוליטיות בעיקר כיחידים ופחות כקבוצה מגובשת.
על מנת שלא להיות נתונים להשפעת משטרו של מובארק, החליטו קבוצות האולטראס להיות עצמאיות מבחינה כלכלית.
אולטראס תחת משטרו של מובארק
הכדורגל במצרים הוא בעל חשיבות עליונה והמשמעות שלו באה לידי ביטוי גם בפוליטיקה.
ב-2005 הבין מובארק את כוחו של הכדורגל וכחלק מהאסטרטגיה שלו במהלך הבחירות באותה שנה, הוא בחר להתמקד בשני המועדונים הגדולים במדינה על מנת לקדם את מעמדו בבחירות ולהזדהות עם העם.
הוא ביקר במחנות אימונים, קיבל את המנצחים בשדה התעופה ועוד.
כעיקרון התחלתי קבוצות האולטראס לא קמו מתוך רעיון פוליטי, אך רצף של אירועים פוליטיים הובילו אותם לתוך המערכה הפוליטית.
הם הפכו יותר ויותר פוליטיים ויצאו נגד הרשויות תחת שלטונו של מובארק.
מובארק ניסה באמצעות הכדורגל להסיח את דעתם של צעירים פעילים מהסוגיות הפוליטיות וטייח את השליליות שנוצרה במדינה בעקבות שלטונו.
כמו כן הוא השתמש במשטרה על מנת להרתיע את הציבור מלצאת נגד שלטונו באמצעות הפחדות והשפלות.
האולטראס יצאו נגד המשטר, לקחו חלק בקטטות אלימות עם שוטרים ולא מעט קיפחו את חייהם לטובת המדינה.
במהרה תפסו האולטראס מקום חשוב ומשמעותי בהנהגת העם כנגד הרשויות ומשטרו של מובארק.
ב-22 בפברואר 2011 הועלה סרטון ביוטיוב בו נראים מספר אירועים של התנגשויות של האולטראס עם המשטרה ואת האופן בו האולטראס מתמודדים עם כוחות הביטחון.
בסרטון קראו לציבור להגיע לכיכר תחריר ביום ההפגנה (25 בינואר 2011) וכי אין להם ממה לחשוש, האולטראס בעל הניסיון יהיה שם כדי להגן עליהם.
ב-25 בינואר האופי הפוליטי והפעיל חברתית של האולטראס יצא לאור בצורה חד משמעית.
למרות הצהרתם כי לא יצטרפו למחאה כקבוצה מאורגנת מתוך אידאולוגיה אלא רק כיחידים, נוצר מצב בו התגבשה לה קבוצת האולטראס והנהיגה את הציבור ביום המחאה הגדול במה שנקרא לימים "קרב הגמלים".
קרב זה נקרא כך מפני שכוחות הביטחון המצרים נלחמו במפגינים כשהם רכובים על גמלים וסוסים, חמושים בחרבות.
האולטראס לקחו חלק מרכזי במהפכה כאשר הנהיגו והובילו את העם לצאת ולהפגין ולא חששו להתמודד עם השוטרים בעקבות הניסיון רצוף השנים שלהם במאבק נגדם במגרשי הכדורגל.
באחד בפברואר 2012 התרחש אחד מאסונות הכדורגל הגדולים ביותר בהיסטוריה כאשר 79 אנשים (מרביתם חברי ארגון האולטראס של אל אהלי) נהרגו ועוד רבים נפצעו בסיום המשחק בין אל אהלי ואל מסרי.
יש הסוברים כי אוהדי אל מסרי, כתומכים במשטרו של מובארק, ביצעו טבח באוהדי אל אהלי מתוך נקמה להפיכה שהתרחשה שנה קודם לכן בכיכר תחריר.
ישנן עדויות כי כוחות הביטחון העלימו עין מכך שאוהדי אל מסרי נכנסו עם סכינים וחרבות למשחק, וכן אפשרו לאוהדי אל מסרי להגיע אל האוהדים של היריבה ולבצע בהם את הטבח.
יש הטוענים שאירוע זה הוא נקמה של כוחות המשטר באולטראס על תרומתם האדירה בהפיכה שהתרחשה שנה קודם לכן.
לאחר האסון הושעו כל פעילויות הכדורגל במדינה.
ערך את הופעתו הראשונה בליגה ב-1985 במדי אל אהלי.
כבעל מספר ההופעות השני בגודלו במדי הנבחרת הלאומית עם 178 הופעות ושיאן הכיבושים במדי הנבחרת עם 69 כיבושים, זכה חוסאם חסן לכינוי "איש הברזל".
ב-1992 חזר חוסאם לקבוצה בה התחיל את הקריירה שלו, אל אהלי, לאחר שתי עונות בהן שיחק במועדונים באירופה.
יחד אתו, זכתה אל אהלי ב-11 אליפויות מצרים וב-4 גביעי מצרים.
ב-1998 לאחר שהוביל את נבחרת מצרים לזכייה באליפות אפריקה לאומות, עבר חוסאם ליריבה א-זמאלכ כתוצאה מבעיות משמעת בהן היה מעורב מחוץ למגרשים.
חוסאם הוביל את א-זמאלכ לזכייה ב-3 אליפויות בליגה המצרית וכן לזכייה ב-2002 בליגת האלופות האפריקאית.
נחשב לאחד מ-50 השחקנים הגדולים ביבשת אפריקה בכל הזמנים.
הופעתו הראשונה של מוחמד אבו תריכה בליגות המקצועניות במצרים הייתה ב-1997. ב-14 שנותיו הראשונות ככדורגלן הוא שיחק במועדון גיזה (עיר מצרית השוכנת בגדה המערבית של נהר הנילוס).
לאחר מכן עבר לאל אהלי, שם זכה למוניטין והכרה של ווינר אודות לתארים הרבים שהביא למועדון וכן לנבחרת הלאומית באותה תקופה.
ב-2012 העניקה התאחדות הכדורגל האפריקאית למוחמד אבו תריכה את התואר כדורגלן השנה באפריקה.
מוחמד אבו תריכה ניצל את מעמדו כשחקן כדורגל מוביל ולא פעם יצא בהצהרות פוליטיות, גם כשהיה על המגרש.
לאחר שהבקיע שער לטובת מצרים במסגרת משחקה של הנבחרת נגד נבחרת סודאן כחלק מגביע אפריקה לאומות 2008, הרים מוחמד אבו תריכה את חולצתו וחשף כיתוב על חולצתו בו הוא מביע תמיכה בפלסטינים בעזה.
במסגרת הגמר של אליפות אפריקה באותה שנה, ניצחה מצרים את נבחרת קמרון בתוצאה 0–1, הודות לשער של מוחמד אבו תריכה בדקה ה-76. כתוצאה מכיבוש השער, זכה מוחמד לעידוד ופרגון מאוהדי א-זמאלכ, מחזה שנחשב מאוד נדיר.
בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת מצרים, עם 184 הופעות במדי הנבחרת הלאומית.
הודות לכישרונו יצא אחמד חסן לשחק מחוץ לגבולות מצרים, במועדונים בטורקיה ובבלגיה.
שנה לאחר שחזר למצרים, ב-2008, זכה אחמד חסן יחד עם מועדון אל אהלי באליפות (2009) וכן גם בשנתיים לאחר מכן.
אחמד חסן זכה עם נבחרתו ב-4 גביעי אפריקה לאומות.
ב-2011 עבר ליריבה העירונית א-זמאלכ, עימה זכה בגביע המצרי ב-2013.
טורנירסה"כניצחון של אל אהליתוצאות תיקוניצחון של א-זמאלכאליפות ליגת העל המצרית131515129הגביע המצרי3317511הסופר קאפ המצרי10550ליגת האלופות האפריקאית9630הסופר קאפ האפריקאי2011סה"כ (ללא משחקי ידידות)233 101 79 53
הדרבי של ירושלים הוא כינויו של משחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של העיר ירושלים - בית"ר ירושלים והפועל ירושלים.
שתי הקבוצות נפגשו 65 פעמים במסגרת הליגה, כאשר בית"ר היא הקבוצה הדומיננטית ביניהן, והיא ניצחה 27 משחקים, לעומת הפועל שניצחה ב-15 משחקים.
בנוסף, 23 משחקים הסתיימו ללא הכרעה.
גם בגביע בית"ר הדומיננטית יותר מבין שתי הקבוצות, כאשר מתוך 5 משחקים בית"ר ניצחה בארבעה, ובמשחק הנותר הפועל ניצחה בהטלת מטבע לאחר משחק חוזר שהסתיים בתיקו.
בין בית"ר ירושלים להפועל ירושלים מתקיימת יריבות רבת שנים הנובעת בעיקר בגלל היריבות העירונית, אך חלק גדול ממנה נובע גם בעקבות הזיהוי הפוליטי של אוהדי שתי הקבוצות.
בעבר הייתה שייכת בית"ר לתנועת בית"ר הציונות רוויזיוניסטית בעוד הפועל הייתה מזוהה כקבוצה המקושרת למוסדות השלטון של מפא"י, עם "הממסד" והשתייכה להסתדרות.
בשנות ה-80, לאחר המהפך, הגלגל התהפך ומעמדה של בית"ר התחזק בזכות קשריה עם תנועת הליכוד, בעוד דעיכת ההסתדרות הביאה להקטנת התמיכה בהפועל.
חלוקה פוליטית זו תקפה במידת מה גם היום בקרב קהל האוהדים, כשבית"ר נתפסת כקבוצת הדגל של הימין ומדגישה את הלאום היהודי שבה, ואילו רבים מאוהדי הפועל מזוהים עם הצד השמאלי של המפה הפוליטית.
חלוקה זו בולטת במיוחד ביחס לערביי ישראל: בעוד שבבית"ר מעולם לא שיחק שחקן ערבי, ובקרב אוהדיה רווחים ביטויים נגד ערבים, בהפועל משולבים שחקנים ערבים ולקבוצה אוהדים ערבים שמגיעים למשחקים, והיא מתנגדת לגזענות ואפליה.
צבעיה של הפועל הם אדום ושחור, כשאדום הוא היסטורית צבע שמייצג סוציאליזם.
סמלה של בית"ר הוא מנורת שבעת הקנים, סמל יהודי-ציוני שהיה סמלה של התנועה הרוויזיוניסטית ושל תנועת בית"ר מייסודו של זאב ז'בוטינסקי.
במהלך תקופה זו התפצלו חלק מאוהדיה לקבוצת "הפועל קטמון ירושלים" בשנים 2007–2020, עד לאיחוד מחדש של הקבוצה ב-2020.
בשנים הראשונות שלאחר חזרתה של הפועל ירושלים לליגה הראשונה בשנת 2001, נרשמו שיאים בדרבי הירושלמי מדי עונה:
ב-31 ביולי 2021 התקיים הדרבי הירושלמי לראשונה מאז שנת 2000, ולראשונה כשהפועל במתכונתה כקבוצת אוהדים.
המשחק נערך במסגרת מפעל גביע הטוטו באצטדיון טדי, וניצחה בו הפועל ירושלים בתוצאה 1–0.
ב-13 בספטמבר 2021, נפגשו השתיים לדרבי הראשון בליגה מזה 21 שנה, שגם הניב את מספר הצופים הגבוה ביותר שנרשם בדרבי הירושלמי עד אז (18,100 אוהדים), כאשר הפועל מארחת את בית"ר באצטדיון טדי במשחק שהסתיים בניצחון 0–3 של בית"ר על הפועל.
באותה העונה ניצחה בית"ר גם בשני משחקי הליגה האחרים, ובכך השלימה סוויפ עונתי על הפועל.
ב-12 בספטמבר 2022 הפועל ניצחה את בית"ר בדרבי ליגה בפעם הראשונה מזה 31 שנים, בתוצאה 0-1. זה היה גם הניצחון הראשון של הפועל ירושלים בדרבי באצטדיון טדי, שכן הניצחון האחרון שלה על בית"ר במסגרת הליגה היה ב-25 במאי 1991, עוד כשהמשחקים נערכו באצטדיון ימק"א.
בנוסף זה גם היה משחק הדרבי עם כמות הקהל הגדולה ביותר שנרשמה עם כ-19,000 צופים (שבר את השיא שנרשם בעונה לפני כן).
ב-11 במאי 2024 התקיים דרבי במסגרת הפלייאוף התחתון של ליגת העל, בו ניצחה הפועל ירושלים בתוצאה 3-0, משערים של אוהד אלמגור (56) אווקה אשטה (60) ועידן דהן (83).
ניצחון זה היה הניצחון הגדול ביותר של הפועל ירושלים בדרבי מאז עונת 1973/1972, בה ניצחה הפועל את בית"ר באותה התוצאה.
ב-8 בדצמבר 2025 התקיים דרבי במסגרת המחזור ה-13 של ליגת העל, אשר הסתיים בתוצאה 1-1. במשחק זה נכחו 27,486 צופים, ששברו את השיא הקודם שעמד על 24,123 צופים בדרבי שנערך מספר עונות לפני כן.
מאזן הדרבי הירושלמי בליגה(נכון ל-8 בדצמבר 2025)
הדרבים הראשונים התקיימו במסגרת הליגה המיוחדת בירושלים, כשהראשון שבהם התקיים בתאריך 15 בנובמבר 1947. תנועת בית"ר אז הוצאה מחוץ לחוק ביחד עם אגודת הספורט, ולכן שיחקה בית"ר תחת השם "נורדיה ירושלים".
משחק זה הסתיים בניצחון בית"ר 3–1.
עד כניסה לליגה הרשמית בישראל נערכו שלושה משחקי דרבי בהם ניצחה בית"ר בשניים והפועל במפגש אחד.
בליגה הרשמית התקיימו הדרביים הראשונים בליגה ב' (אז ליגת המשנה בישראל), שלאחר מכן הפכה לליגה א', הדרבי הרשמי הראשון במסגרת ההתאחדות לכדורגל נערך ב-29 באפריל 1950 והסתיים בניצחון של הפועל 4–1.
הדרבי הראשון בליגה העליונה, אז ליגה לאומית - התקיים ב-24 בינואר 1969, אז נפגשו השתיים במסגרת המחזור ה-15 בליגה הלאומית והסתיים בניצחון הפועל 3–1. בין השנים 2000–2021 לא התקיים הדרבי עקב היעדרותה של הפועל ירושלים מליגת העל.
ב-13 בספטמבר 2021 חזר הדרבי הירושלמי לליגת העל לאחר 21 שנות היעדרות, במשחק אותו אירחה הפועל, אשר הסתיים בתוצאה 0–3 לטובת בית"ר.
ב-26 בדצמבר 2021 התקיים הדרבי השני לאותה עונה במסגרת הסיבוב השני של ליגת העל, ואותו אירחה בית"ר.
המשחק הסתיים בתוצאת תיקו 1-1, אך לאחר הדיון בבית הדין המשמעתי של ההתאחדות לכדורגל, נקבע הפסד טכני להפועל בתוצאה 3-0. זאת בעקבות חילוף שבוצע בדקה ה-77 על ידי הפועל, אשר במסגרתו נכנס קליטוס נומביל במקומו של גיא חדידה (הישראלי).
הדבר הוביל לכך שהפועל שיתפה 6 שחקנים זרים בו זמנית, דבר שאז היה אסור על פי חוקת ההתאחדות לכדורגל בישראל (החוקה איפשרה עד חמישה זרים על המגרש בו זמנית ושישה בסגל כולו).
הפסד טכני זה קבע שבסיכום שלוש הדרבים של עונת 2021/22 מאזן השערים בין שתי הקבוצות נקבע באופן רשמי על 7-1. זהו מאזן השערים הגבוהה ביותר בין משחקי ליגה בדרבי הירושלמי.
אך באופן לא רשמי, על פי השערים שהובקעו על הדשא, המאזן עומד על 5-1 לזכות בית"ר (3:0 בדרבי הראשון, 1:1 בדרבי השני, ו-1:0 בדרבי האחרון לעונה במסגרת הפלייאוף התחתון).
ב-12 בספטמבר 2022 התקיים דרבי בליגה באירוח בית"ר, בו הפועל ירושלים ניצחה 1-0 בעקבות שער של אלוגה יאו בדקה התשיעית ולמעשה סיימה בצורת של 31 שנים של ניצחון בדרבי.
עד למפגש זה, הניצחון האחרון של הפועל על בית"ר במסגרת הליגה היה ב-25 במאי 1991, במשחק שנערך באצטדיון ימק"א, בו נצח מסובי הבקיע את שער הניצחון.
ב-4 בפברואר 2024 התקיים דרבי בליגה באירוח הפועל, שבו בית"ר הובילה 1-0 משער של עדי יונה, אך נגמר במהפך של הפועל בדקות הסיום עם שערים של עידן דהן (88) ומתן חוזז (90+4).
ניצחון זה היה ניצחון הבית הראשון של הפועל בדרבי מאז 1981.
מאז הקמת המדינה נערכו 65 משחקי דרבי רשמיים כאשר בית"ר הקבוצה השלטת בין השתיים.
היא ניצחה 27 משחקים, לעומת הפועל שניצחה 15 משחקים, ו-23 משחקים שהסתיימו ללא הכרעה.
יחס השערים הוא 80–60 לטובת בית"ר.
הרצף הגדול ביותר של בית"ר הוא 5 ניצחונות רצופים בליגה (פעמיים) ו-11 משחקים ללא הפסד בדרבי בשנים 1991–2022
הרצף הגדול ביותר של הפועל הוא 2 ניצחונות רצופים בליגה ו-5 משחקים ללא הפסד בדרבי.
16 פעמים הסתיים הדרבי בתוצאה 1–1 שהיא הדומיננטית ביותר מבין התוצאות.
כמות השערים הגדולה ביותר שנכבשה אי פעם בדרבי היא שישה שערים, פעם אחת בניצחון 1–5 של בית"ר על הפועל במחזור השני בליגה הלאומית (שהייתה הליגה הבכירה באותה התקופה) בתאריך ה-1 בדצמבר 1973. זהו גם הניצחון הגדול ביותר אי פעם במפגש הדרבי (הפרש של ארבעה שערים).
מלך השערים של מפגשי הדרבי הוא צבי סינגל עם 5 כיבושים, אחריו אורי מלמיליאן ושלום אביטן עם 4 כיבושים כל אחד במסגרת הליגה.
17 7 בינואר 2023 אצטדיון טדי 1-1 לבית"ר: דנילו אספרייהלהפועל: אופק ביטון2023/202476 בדצמבר 2023אצטדיון טדי<center>1–0 לבית"רירדן שועהללא קהל בעקבות מלחמת חרבות ברזל204 בפברואר 2024אצטדיון טדי<center> 2–1 להפועל לבית"ר: עדי יונה
מאזן הדרבי הירושלמי בגביע המדינה
במסגרת גביע המדינה נפגשו הקבוצות סה"כ 6 פעמים.
הפעם הראשונה הייתה בגביע של 1965, בתאריך ה-13 בפברואר 1965, במסגרת הסיבוב החמישי של הגביע, והמפגש הסתיים בתוצאה 0–0. אך השיטה אז קבעה משחק חוזר במקרה של תיקו, ולכן המשחק בוטל ובמקומו התקיים משחק חוזר, שהסתיים אף הוא בתיקו 1, והמשחק הוכרע בהטלת מטבע לזכות הפועל.
המפגש השני התקיים אף הוא בסיבוב החמישי בגביע המדינה של 1973/1974, ונערך בשיטת משחקי בית-חוץ בה בית"ר ניצחה בשני המפגשים בתוצאות 1–2 ו-0–1 והעפילה לסיבוב הבא.
המפגש השלישי במסגרת זו התקיים רק כ-20 שנים לאחר מכן בעונת 1993/1994 בסיבוב השמיני, בו ניצחה בית"ר 0–3, היה זה הדרבי הראשון בין הקבוצות שהתקיים באצטדיון טדי החדש.
הקבוצות נפגשו בפעם האחרונה במסגרת זו בעונת 1999/2000 בסיבוב התשיעי, בו ידה של בית"ר הייתה על העליונה והיא ניצחה 0–2 ואף העפילה עד לגמר, שם הפסידה להפועל תל אביב.
מאזן הדרבי הירושלמי בגביע הטוטו
בפתיחת עונת המשחקים 70–1969 נערך משחק ידידות בין הקבוצות, כמשחק הכנה לקראת העונה החדשה.
המשחק נערך לעיני 5,000 צופים במגרש קטמון, את בעיטת הפתיחה בעט ראש העירייה טדי קולק.
השער היחיד במשחק הובקע שלוש דקות לפני סיום המשחק על ידי אלי בן רימוז' לטובת הפועל ירושלים.
ב-31 ביולי 2021 נפגשו שתי הקבוצות לראשונה במסגרת שלב הבתים של גביע הטוטו, לראשונה לאחר 21 שנים בהם לא התקיים.
במשחק זה ניצחה הפועל 0–1 לראשונה בדרבי מזה 30 שנה משער של גוני נאור.
התוצאה הגבוהה ביותר: 5-1 לזכות בית"ר (1 בדצמבר 1973)
מאזן השערים הגבוה ביותר במשחקי דרבי: 7-1 לזכות בית"ר (עונת 2021/22)
רצף ניצחונות במשחקי דרבי - בית"ר: 5 (פעמיים)
רצף משחקי דרבי ללא הפסד - בית"ר: 11
רצף ניצחונות במשחקי דרבי - הפועל: 2 (פעמיים)
רצף משחקי דרבי ללא הפסד - הפועל: 5
התוצאה הגבוהה ביותר: 3-0 לזכות בית"ר
ניצחון שיא להפועל: 1-1 (ניצחון בהטלת מטבע)
מלך השערים של הפועל במשחקי הדרבי: צבי סינגל - 5
מלך השערים של בית"ר במשחקי הדרבי: ריימונד בואצ'י - 3
הדרבי של מוסקבה הוא משחק הדרבי בין קבוצות הכדורגל של העיר מוסקבה והוא הדרבי העירוני הגדול ברוסיה.
משחקי דרבי נערכו לראשונה במוסקבה בתחילת המאה ה-20 כבר בשנת 1906 כאשר 500 איש צפו במשחק בין מועדון הספורט הבריטי ומועדון שיריאייב שהסתיים בתוצאה 8:1 למועדון הבריטי.
בהמשך נערכו משחקים לא רשמיים בין מועדוני העיר במסגרת גביע פולד 1909 בו השתתפו המועדונים המוסקבאים סוקול, אוניון, מורוזובצי ומועדון הספורט הבריטי שגבר על כל יריבותיו והוכתר לאלוף העיר הלא רשמי.
לאחר מכן נערכה ליגת הכדורגל המוסקבאית ומאז הקמת ליגת העל הסובייטית בכדורגל בשנת 1936 מועדוני הכדורגל של מוסקבה התמודדו ביניהם במסגרת אליפות המדינה ובהמשך גם ב.
מאז 1991 מועדוני מוסקבה נפגשים ביניהם במסגרת ליגת העל הרוסית בכדורגל והגביע הרוסי בכדורגל ולעיר מוסקבה יש את מרב הנציגות בליגה הבכירה (5 קבוצות בליגת העל, נכון לעונת 2022/2023).
ליגהמועדוניםליגת העל הרוסית (5 קבוצות)דינמו, לוקומוטיב, ספרטק, צסק"א, טורפדוהליגה הראשונה (2 קבוצות) רודינה, ולסהליגה השנייה (6 קבוצות)מערב: צ'רטנובו, דינמו-2, טורפדו-2, רודינה-2, רודינה-Mמרכז: סטרוגינו
היריבות הגדולה ביותר בעיר היא יריבות הכדורגל בין ספרטק לבין צסק"א, אף שישנן משחקי דרבי מתוחים בין כל אחת מקבוצות הכדורגל המוסקבאיות (כשהדרבי הוותיק ביותר הוא בין ספרטק לדינמו מוסקבה, יריבות שקיימת מאז תחילת המאה ה-20).
ספרטק וצסק"א הן קבוצות הכדורגל המעוטרות ביותר במוסקבה ומכונה "הדרבי הגדול של מוסקבה" והוא אחד המפגשים המתוחים ביותר בכדורגל הרוסי, המכונה גם בשם "הדרבי של כל רוסיה" (Дерби всея Руси בשפת המקור).
ישנה יריבות גדולה גם בתחום הכדורסל, המכונה הדרבי המוסקבאי, בין חימקי מוסקבה לבין קבוצת הכדורסל של צסק"א מוסקבה.
הדרבי הפחות משמעותי בתחום הכדורגל הוא בין דינמו מוסקבה ללוקומוטיב מוסקבה.
היריבות המתוחה פחתה עם חלוף השנים, בשל התדרדרות ביכולתה של דינמו שזכתה באליפות המדינה בפעם האחרונה בשנת 1976 והתואר האחרון שלה היה זכייה בגביע הרוסי בכדורגל בשנת 1995, אך בשל היותו ליריבות הוותיקה ביותר ברוסיה הוא נותר לאחד הטעונים והמשמעותיים בכדורגל הרוסי.
כשהיריבות רבת שנים נובעת מהזיהוי הפוליטי של הקבוצות: ספרטק הוקמה על ידי פועלי מפעל בשר ונתמכה בהמשך על ידי הסתדרות הפועלים, בעוד דינמו הוקמה על ידי שירותי הביטחון והמשטרה ונתמכת על ידי משרד הפנים ובנק VTB.
צסק"א ולוקומוטיב פגשו אחת את השנייה לראשונה ב-3 ביולי 1936 במסגרת המחזור הששי בליגת העל הסובייטית בכדורגל באצטדיון צדק"א, במשחק שהסתיים בניצחון לוקומוטיב 3:0. הקבוצות פגשו זו את זו 137 פעמים במפגשים רשמיים.
בתקופה הסובייטית צסק"א הייתה דומיננטית יותר.
השניים נפגשו 76 פעם בעוד צסק"א מנצחת ב-39 מפגשים, בעוד לוקומוטיב הצליחה לנצח רק ב-18 מהם.
מאז 1991 המאזן התייצב ועומד על כמות דומה של משחקים שכל אחת מהם ניצחה.
מאז 2002 לוקומוטיב התחזקה מאוד והמפגשים שלה נגד צסק"א הפכו למתוחים מאוד, כמעט בהשוואה למפגשים של צסק"א נגד ספרטק.
מאזן המפגשים הכולל בין לוקומוטיב לספרטק(נכון ל-8 בנובמבר 2021)
מאז שנת 2002, קיימת מתיחות רבה בין לוקומוטיב מוסקבה לשאר קבוצות הכדורגל המוסקבאיות, זאת בעיקר עקב התחזקותה של לוקומוטיב מוסקבה.
הקבוצות נפגשו ביניהן לראשונה ב-17 ביוני 1936 במסגרת המחזור החמישי של ליגת העל הסובייטית בכדורגל ובסך הכל נפגשו ביניהן 142 פעמים.
לוקומוטיבRZD ארנה תכולה: 27,320 ספרטק אוטקריטיה ארנה תכולה: 45,360
מאזן המפגשים בין צסק"א לדינמו(נכון ל-8 באוגוסט 2021)
קיימת מתיחות גם במשחקים של דינמו מוסקבה נגד צסק"א מוסקבה, כמו גם נגד צסק"א ולוקומוטיב אך זו לא מגיעה לרמת המתיחות שבין ספרטק לצסק"א.
היריבות בין דינמו לצסק"א מיוחדת בשל הרקע ההיסטורי והפוליטי: דינמו הוקמה על ידי המשטרה, צסק"א על ידי הצבא.
דינמו פגשה את צסק"א לראשונה ב-24 ביוני 1923 במסגרת אליפות העיר מוסקבה, אז צסק"א נקראה OPPV.
היריבות ביניהן התבטאה בעיקר על רקע פוליטי והיריבות הסמויה בין הצבא למשטרה.
היריבות הייתה חזקה מאוד בעיקר בשנות השבעים ושנות השמונים.
אך מאז התפרקות ברית המועצות יריבות זו פחתה מאוד בענף הכדורגל והתחרות הסמויה בין צסק"א לדינמו קיימת בעיקר בענף ההוקי קרח, בה זו מתיחות עוינת וחזקה יותר משום ששתי הקבוצות נחשבות לקבוצות המוסקבאיות החזקות בענף ).
מאזן המפגשים בין לוקומוטיב לדינמו(נכון ל-3 במרץ 2024)
מפגשים בין לוקומוטיב לדינמו מעולם לא היוו יריבות מתוחה.
השתיים נפגשו לראשונה במסגרת ליגת העל הסובייטית בכדורגל, אך מאז התפרקות ברית המועצות דינמו נחלשה מאוד וכך גם חשיבות המפגשים שלה מול קבוצות מוסקבאיות אחרות.
בתקופה הסובייטית עמד המאזן לטובת דינמו באופן מובהק שניצחה ב-46 משחקים והפסידה ללוקומוטיב רק ב-17 משחקים, כאשר 14 משחקים נוספים הסתיימו בשוויון.
מאז 1991 המאזן בין הקבוצות הרוסיות התהפך ולוקומוטיב ניצחה במרבית המשחקים.
מאזן המפגשים הכולל בין דינמו לזניט
הדרבי של סנקט פטרבורג, הידוע גם בכינויים הדרבי של פטרבורג או הדרבי של לנינגרד (Петербургское Дерби או Ленинградское Дерби ברוסית), מתייחס למשחק הדרבי המקומי בסנקט פטרבורג, רוסיה, בין שתי קבוצות הכדורגל שנחשבות לגדולות בעיר: דינמו וזניט.
הקבוצות נפגשו ביניהן 32 פעמים ועד למעברה של דינמו לסוצ'י, זניט ניצחה 16 משחקים, 6 פעמים המשחקים הסתיימו בשוויון ו-10 פעמים ניצחה דינמו.
מאז עונת 2017/2018 הייתה גם יריבות אזורית בין מועדוני הכדורגל של סנקט פטרבורג למועדוני הכדורגל של מחוז לנינגרד, מפגשים אלה כונו בשם הדרבי הצפון-מערבי ולעיתים קרובות כונו הדרבי של פטרבורג כמו המפגשים שנערכו בין טוסנו לזניט.
היריבות הגדולה בין דינמו לבין זניט נובעת מהזיהוי הפוליטי של אוהדי הקבוצות ובעיקר מהשתייכות מייסדי הקבוצות.
דינמו סנקט פטרבורג הוקמה באפריל 1922 על ידי אנשי הסניף המקומי של שירות הביטחון והמשטרה ומאז דינמו הייתה מזוהה עם זרועות הביטחון ואכיפת החוק.
שזכו לסלידה וביקורת רבה מצד התושבים, בעיקר בשל הטיהורים הגדולים.
זניט הוקמה על ידי עובדי מפעל מקומי לתעשייה אווירית במאי 1925 ובמשך שנים רבות הייתה מזוהה עם העם ונחשבה לקבוצה אהודה מאוד ולאחת מקבוצות הכדורגל הגדולות בעיר, אף שלא זכתה להצלחה משמעותית במרבית התקופה הסובייטית, אלה באו רק עם התפרקות ברית המועצות וביתר שאת לאחר התפרקות ברית המועצות.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, נחשבת זניט לקבוצה האהודה ביותר בעיר ומעמדה גדל עם התחזקות הקבוצה, בעוד מעמדה של דינמו הלך ופחת.
מועדוני הכדורגל של סנקט פטרבורג
ליגהמועדוניםליגת העל (קבוצה אחת)זניטליגה 2 (5 קבוצות)צפון־מערב: דינמו, זניט-2, לנינגראדץ, זבזדה, יאדרו
המשחק הראשון בין הקבוצות נערך בתקופה שהעיר עוד נקראה לנינגרד, באוקטובר 1938 במסגרת ליגת העל הסובייטית בכדורגל.
שבועיים לאחר מכן נערך משחק גומלין.
אחד ממשחקי הדרבי המתוחים ביותר היה המשחק שנערך באצטדיון לנין ב-3 בנובמבר 1938, בו זניט (שנקראה אז סטאלינץ) גברה על דינמו בתוצאה 4:3 במשחק שסימל יותר מכל את היריבות העירונית.
מרבית המפגשים בין הקבוצות נערכו בשנים 1938–1963, כששתי הקבוצות מתמודדות בליגת העל הסובייטית.
ב-25 ביוני 1940 נפגשו דינמו וזניט למשחק ליגה במסגרת במחזור ה-10. באותו הזמן הייתה דינמו הקבוצה המועדפת יותר וניצבה בראשות טבלת הליגה, בעוד זניט הייתה בתחתית טבלת האליפות.
המשחק המתוח הסתיים לבסוף בניצחון דינמו בתוצאה 2:1.
ב-13 באוגוסט 1946 זניט ניצבה במקום ה-11 בטבלה בעוד דינמו ניצבת במקום החמישי.
המפגש ביניהן הסתיים בניצחון זניט 3:2 שלאחריו זה דינמו לא הצליחה להתמקם בראשות טבלת האליפות.
חמש שנים לאחר מכן, ב-7 במאי 1950 זניט ודינמו נפגשו שוב.
הפעם זניט ניצבה בראשות הטבלה, 6 מחזורים לאחר פתיחת העונה, בעוד דינמו ניצבה במקום הרביעי אך המשחק הוכרע כבר בחצי השעה הראשונה, כשדינמו מבקיעה 3 שערים.
המשחק הסתיים בתוצאה 4:0 והיה לניצחון הגדול ביותר בדרבי העירוני, במסגרת משחקי הליגה.
כמה שבועות לאחר מכן, ב-30 במאי 1950, נערך משחק הגומלין באצטדיון קירוב, שנחנך באותו היום.
בשנת 1963 דינמו נשרה לליגת המשנה הרוסית והדרבי בלנינגרד הסתיים והקבוצות לא נפגשו שוב במסגרת ליגה אלא במסגרת גביע ורק כעבור 30 שנה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, זניט פגשה את דינמו סנקט פטרבורג, במסגרת טורניר הגביע בעונת 1993/1994, במשחק שנערך ב-8 במאי 1993. זניט התמודדה אז בליגה הרוסית הראשונה ודינמו בליגה הרוסית השנייה.
המשחק הסתיים בניצחון זניט בתוצאה 7:1.
הקבוצות נפגשו שוב ב-13 ביולי 2010 בשלב 16 האחרונות של הגביע הרוסי בכדורגל, כשזניט גברה על יריבתה בתוצאה 3:1 והעפילה לשמינית גמר הגביע.
7 שנים לאחר מכן, הקבוצות נפגשו שוב במסגרת שלב 16 האחרונות בגביע הרוסי בכדורגל 2017/2018 ב-21 בספטמבר 2017, במשחק שנערך באצטדיון סנקט פטרבורג ובו דינמו ניצחה בתוצאה 3-2 לאחר הארכה, במשחק מתוח מאוד והעפילה לשלב שמינית גמר הגביע.