tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה תומכת באליפויות פורמולה רנו ופורמולה רנו 3.5, מרוצי מכוניות חד-מושביות המשמשים כשלב מקדים בקריירה של נהגים רבים בדרך לורמולה 1, ביניהם פרננדו אלונסו, קימי רייקונן וסבסטיאן פטל.
רנו הייתה הקבוצה הראשונה שעשתה שימוש במנועי טורבו, כשהצטרפה לאליפות בעונת 1977. הקבוצה המשיכה להתחרות באליפות עד 1986. בשנת 1989 שבה הקבוצה לאליפות כספקית מנועים לקבוצת ויליאמס, שזכתה עימם באליפות בעונות 1992 ו-1993.
בשנת 2000 רכשה הקבוצה את קבוצת בנטון תמורת 120 מיליון דולר.
בשנת 2002 שינתה את שם הקבוצה לרנו.
בשנים 2005 ו-2006 זכתה הקבוצה באליפות הנהגים עם פרננדו אלונסו ובאליפות היצרניות.
בשנת 2007 החלה הקבוצה לספק מנועים לקבוצת רד בול, שיתוף פעולה שנמשך עד לסיום עונת 2018. בסוף שנת 2009 מכרה רנו את מרבית מניותה בקבוצה לקרן ההשקעות ג'ני קפיטל מלוקסמבורג.
שנה לאחר מכן מכרה רנו את שארית המניות.
הקבוצה חזרה לאליפות לקראת עונת 2016 בשם "רנו ספורט".
במהלך שנות החמישים והשישים ייצרה רנו מספר כלי רכב עם הנעה אחורית דוגמת ה-4CV, R8 והדופין.
כלי רכב אלו הותאמו בקלות למרוצי ראלי, בעיקר בסדנה של אמיד גורדיני.
הדופין ניצח מספר מרוצים בינלאומיים ביניהם המילה מילייה בשנת 1956 וראלי מונטה קרלו בשנת 1958.
בשנת 1973 רכשה רנו את יצרנית הרכבים אלפין, שהייתה אחראית ליצירת מכוניות מרוץ מצליחות דוגמת האלפין A110. דגם זה ניצח את עונת הבכורה של אליפות העולם בראלי.
בשנת 1976 סדנת גורדיני וחברת אלפין התאחדו ליצירת חטיבת רנו ספורט.
עיקר המיקוד עבר לפורמולה 1, אך החברה המשיכה לייצר דגמים שהצליחו בראלי דוגמת הרנו 5 טורבו שניצחה את ראלי מונטה קרלו בשנת 1981. בסיום עונת 1994 פרשה רנו מהאליפות.
רנו השתתפה במרוצי ראלי חוצי-מדינות, ביניהם הראלי דקר.
האחים קלוד וברנרד מארו ניצח את המרוץ בשנת 1982 עם רנו 20 טורבו 4X4. בשנים 1999 ו-2000 ניצח את המרוץ דגם הבאגי שהיה מבוסס על פלטפורמה של רנו מגאן.
בשנת 1935 סוכן רנו בארץ ישראל ועבר הירדן היה דוד ג.
חומסי שמשרדיו ואולם התצוגה (היה קרוי: "חדרי הראווה") מוקמו במרכז מסחרי יפו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נמלט הסוכן הערבי מהארץ ורישיון היבוא ניתן למשה קרסו.
חברת קייזר-אילין תעשיות החלה להרכיב בשנת 1956 בארץ את דגם הקטר שבו.
שנה לאחר מכן החל המפעל להרכיב את דגם הדופין.
בשנת 1959, בעקבות איום בחרם מצד מדינות ערב הודיעה רנו על הפסקת הייצוא לישראל.
בעקבות ההחלטה ביטלו מדינות ערב את החרם.
ממשלת צרפת לא הסכימה להביע תמיכה בהחלטת החברה, אך גם לא הסכימה לפעול כנגדה.
קייזר-אילין הגישה תביעה לבית המשפט המסחרי בפריז כנגד רנו.
בחודש ספטמבר הושגה פשרה על פיה שילמה רנו מיליון דולר פיצויים תמורת סיום התביעה.
רנו החלה במגעים לחזרה לפעילות בישראל בשנת 1963, אך רק בשנת 1966 הותר מחדש ייבוא של מכוניות וחלפים.
רכבי רנו מיובאים לישראל על ידי חברת קרסו מוטורס, המנוהלת על ידי הדור השלישי של המשפחה מאז הקמת החברה.
כיום רנו וניסאן מיובאות לישראל על יד החברה Freesbe.
רנה שפיץ (בגרמנית, צרפתית ואנגלית: René Árpád Spitz; שם הלידה בהונגרית: Spitz Árpád René, וינה, 29 בינואר 1887- דנוור, 11 בספטמבר 1974) היה פסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא הונגרי-יהודי, יליד אוסטריה.
הוא גדל בהונגריה, בה היה חבר בחוג יום ראשון.
פעל תחילה בווינה ובצרפת, וב-1938 היגר לארצות הברית.
שפיץ נודע בניתוח הפסיכולוגי של ילדים קטנים מאושפזים כשגילה קשר בין תת-תזונה קיצונית ומוות להיותם נטושים, ללא קשר עם האם או דמות דואגת.
שפיץ תרם תרומות חשובות גם לפסיכולוגיית האגו.
שפיץ נולד ב-1887 במשפחה יהודית עשירה.
את לימודיו השלים בלוזאן, ברן ובבודפשט.
הוא הכיר את כתבי זיגמונד פרויד בגיל צעיר עוד בהיותו תלמיד, ולמד על עולם הפסיכואנליזה תוך כדי התוועדות לשנדור פרנצי בבודפשט.
בתום לימודי הרפואה בשנת 1910 נסע לפרויד בווינה וב-1911 לפי עצתו של פרנצי עבר פסיכואניליזה דידקטית אצל פרויד.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כרופא צבאי.
התגורר בווינה בין השנים 1924–1928, נסע לברלין ב -1932 והתיישב בפריז, שם לימד פסיכואנליזה בבית הספר École normale supérieure.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1939 בגיל 46 ועבד כפסיכיאטר בבית החולים הר סיני.
תרומתו העיקרית של שפיץ היא בפיתוח והוספה לשלבי התפתחות הילד שקבע זיגמונד פרויד.
שפיץ טיפל בילדים קטנים וגזר את עבודתו מניסיונו איתם.
בשנות ה-50 של המאה העשרים הוא כתב את התאוריה שלו, לאחר שצילם והסריט ילדים רבים שבהם טיפל.
שפיץ הוסיף את מושג המארגנים (organizators), שהם סימנים המעידים על שלבים חיוניים בהתפתחותו הנפשית של התינוק:
חיוך להורים - מארגן ראשון.
משמעות החיוך היא היציאה מהעולם הסגור שלו והתחברות לעולם החיצוני.
התינוק מבדיל בינו לבין העולם החיצוני.
שלב זה אמור להופיע בגיל חודשיים.
חרדת זרים - מארגן שני.
התינוק מפחד ובוכה בתגובה לנוכחות זרים.
משמעות הבכי היא הבדלה בין הוריו והאנשים שקשורים אליו, לבין זרים.
תגובה זו מראה על הקשר שיש לתינוק עם הוריו.
שלב זה אמור להופיע בגיל 8 חודשים.
שלב זה הוא חלק מבחינת ההיסטוריה הקלינית של הילד, וההורים נשאלים עליו.
ילדים שסובלים מאוטיזם אינם בוכים בדרך כלל בנוכחות זרים, משום שהם אינם מזהים אנשים כפי שילדים רגילים מגיבים כלפי אנשים.
זהו סימן המבדיל בין ילדים עם הפרעת התפתחות קשה כמו אוטיזם לבין ילדים עם הפרעות אחרות.
ילדים עם פיגור קל יכולים, לדוגמה, להבדיל בין הוריהם לבין זרים.
אמירת "לא" מעידה על התפתחות היכולת השיפוטית ועימה הכושר לשלול.
לאחר שלמד מהוריו ומהסביבה את משמעות המילה ואת תנועות הראש והגוף הנלוות אליה, מבטא הילד באמצעותה את עצמאותו.
זהו שלב ראשון בסימבוליזציה, ואמור להופיע בגיל שנה וחצי.
רנה תום , מתמטיקאי ופילוסוף צרפתי.
תום נולד במונבליאר (Montbéliard) שבצרפת.
בשנת 1951 הוא השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת פריס.
בשנת 1957 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת שטרסבורג.
תום יצר את תורת הקטסטרופות המתמטית והיה חתן מדליית פילדס לשנת 1958. יחד עם הסלר ויטני, תרם תום תרומה מהותית גם לטופולוגיה הדיפרנציאלית ולתורת הסינגולריות.
בעשרים השנים האחרונות לחייו רוב פרסומיו עסקו בפילוסופיה ואפיסטמולוגיה, בין היתר העריך מחדש את כתביו המדעיים של אריסטו.
רנה שינפלד (נולדה ב-15 בדצמבר 1938) היא אשת מחול: רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול.
שינפלד יצרה במשך שלושת העשורים האחרונים למעלה מארבעים עבודות, מתוכן רבות הפכו לקלאסיקה של המחול הישראלי המודרני.
שינפלד המציאה ופיתחה שפת מחול ייחודית, המשתמשת בחפצים ובחומרים המבליטים ומדגישים את גוף האדם.
שינפלד נולדה בתל אביב לאביה ישראל שנפלד, איש מכירות, ולאמה דבורה.
שני הוריה נולדו בעיר קומארנו שבגליציה.
החלה לרקוד בגיל 12 בלט קלאסי אצל מיה ארבטובה.
כאשר ראתה הופעה של מרתה גרהם, "הכוהנת הגדולה" של המחול המודרני, בישראל, הוקסמה והחליטה לעבור ללימודי מחול מודרני אצל רינה גלוק, וכן הופיעה בלהקתה במסגרת "בימת המחול".
לאחר מכן קיבלה מלגה ללימודי מחול בבית הספר למחול מודרני של מרתה גרהם בניו יורק, אולם עברה לאחר זמן ללמוד בבית הספר ג'וליארד (בין היתר, למדה אצל אנטוני טיודור), שם הרחיבה את תחומי לימודיה לכוריאוגרפיה, כתב תנועה, מוזיקה, מחול מודרני, מחול קלאסי ועוד.
בג'וליארד פגשה את פינה באוש, הן הפכו לידידות ולקולגות.
לימים הזמינה פינה באוש את שינפלד ללהקתה, להופיע בתיאטרון שלה בוופרטל, והציעה לרנה לנהל את בית הספר והלהקה הידועה של קורט יוס.
לאחר לבטים רבים החליטה שינפלד להשקיע את זמנה, כישרונה וניסיונה בישראל, על מנת ליצור, לפתח ולטפח את המחול הישראלי.
היא חזרה לארץ, רקדה בתיאטרון הלירי של אנה סוקולוב ומיד אחר כך הקימה להקה בת 11 רקדנים ויצאה בערב מחול ראשון מיצירותיה.
שינפלד קיבלה הצעה מהברונית בת שבע דה רוטשילד להקים להקה שתיקרא "בת שבע".
לאחר מכן, חזרה לניו יורק, עבדה עם מרתה גרהם ועם כוריאוגרפים אמריקאים שונים, והופיעה בניו יורק בעבודות מחול רבות.
בשנת 1964 הוקמה להקת בת שבע.
שינפלד הפכה לרקדנית מבצעת ראשית, כוריאוגרפית, מורה ומנהלת.
במסגרת הלהקה ביצעה תפקידים רבים ביצירות של גדולי הכוריאוגרפים בעולם וביצירות של כוריאוגרפים ישראלים, כמו: רנה ירושלמי, מרלה שרון, משה אפרתי ואשרה אלקיים.
להקת בת-שבע הופיעה על הבימות היוקרתיות ביותר והוזמנה לפסטיבלים החשובים בעולם.
שינפלד זכתה בהכרה בינלאומית כ"אחת הרקדניות החשובות בדורנו" (ניו יורק טיימס), והמחולות שיצרה במסגרת הלהקה זכו להצלחה והכרה בינלאומית, בהם: "בת יפתח", "פרה עיוורת" ועוד.
בשנת 1978 עזבה שינפלד את להקת בת שבע והקימה את "תיאטרון מחול רנה שינפלד" שבמסגרתו פועלים להקה, בית ספר וסדנאות.
לתיאטרון המחול שלה יצרה למעלה משישים מחולות, כאשר רבות מיצירותיה הפכו לנכסי צאן ברזל ולקלסיקה של המחול הישראלי, בהן: "חוטים של סולו" (1978), "פחים ושיער, מקלות ובלונים" (1980), "גלים" (1986), "בועות" (1992), "משי" (1983) ועוד.
יצירותיה זכו להכרה ולהצלחה גדולה, היא הוזמנה למרכזי מחול חשובים בעולם.
בשנים האחרונות ניכרת התעניינות גדולה בעבודתה של שינפלד במזרח הרחוק (יפן, הודו וקוריאה) - אחד המרכזים המתעוררים והמתחדשים של המחול העולמי.
במסגרת עבודתה יצרה שפת מחול ייחודית ומקורית המשלבת חפצים, קולות אדם, שירה, וידאו, מוזיקה וציור.
לצד היותה ממשיכת דרכה של מרתה גרהם, פנתה שינפלד לדרכים חדשות ושילבה בעבודתה, בין היתר, יסודות מן הבאוהאוס, תיאטרון המחול והמחול העכשווי.
שינפלד היא מורה רבת השפעה שגידלה דור של רקדנים, כוריאוגרפים, מורים ומנהלי להקות בארץ ובעולם.
היא מרצה על נושאים שונים במחול ומקיימת סדנאות מיוחדות בארץ ובעולם.
נוסף לפעולות אלו הופיעה בכנסת באירועים שונים הנוגעים למעמד האישה ולטיפוח האמנות.
השנים החולפות לא הקהו את הלהט והתשוקה שלה לאמנותה.
היא יוצרת, מלמדת, מרצה ורוקדת ללא לאות מראשית דרכה ועד היום.
שינפלד ממשיכה להיות אחת הנציגות המקוריות והחשובות של התרבות הישראלית והמחול הישראלי ברחבי תבל.
שינפלד פיתחה סגנון ריקוד ייחודי המשלב ריקוד עם חפצים ואביזרים.
זהו איננו מחול לשמו, אלא רעיונות שונים המובילים את הדמיון מעבר לריקוד בעזרת אביזרים המעשירים את התנועה ונותנים לה ייחוד.
שינפלד חוקרת ביצירתה מעבר לסיפוריות, ומשתמשת במטפורות בימתיות ההופכות לסמלים ויוצרות הוויה אמנותית תיאטראלית.
השימוש בחפץ עוזר לה להגיע להתנסות מיוחדת - החפץ בנייטרליות ובאובייקטיביות שלו עוזר לשינפלד ללמוד על עצמה, על דרכה בתנועה ועל דרך התנועה בה.
החפץ מונע אותה מלהתחפר בתוך אותן תנועות ותחושות, שהיא כבר מכירה בגופה והוא הופך להיות שותף בתהליך היצירה.
"המפגש בין החפץ והריקוד מדגיש מאוד את הגוף האנושי, נוצרות צורות מרתקות, דינמיקה, אנרגיה ושיווי משקל מקסים" (מתוך ראיון של שינפלד, 1992).
עינת וירטהיים- פרידמן מוסיפה (מתוך כתב העת "משקפיים", 1990 עמ' 56–57), בהקשר לעבודותיה של שינפלד: "כשפסל יוצר בחומר, הוא מותיר את החומר בצורה קבועה אחת.
כשרקדנית מפעילה את החומר, היא יוצרת אינסוף צורות פיסוליות, שונות זו מזו, מתחלפות ועוברות שינויים בחלל, בזמן ובאפיון".
שינפלד נשואה לאורי פייגנבלט ולהם בן ובת.
תמר, בתה, עוסקת גם היא במחול ונשואה לקובי מידן.
מספר יצירות עיקריות של שינפלד
בכורה - 1978, פסטיבל ישראל
ביצירה מתוארים חוטי גומי נמתחים בקווים אלכסוניים בין ארבע קורות עץ, הניצבות במרכז הבמה.
שינפלד משתלבת במבוך הזה, תנועתה משנה מצבים- היא מותחת, מכווצת ומשחררת את החוטים בחלקי גוף שונים ויוצרת צורות גאומטריות בחלל.
ההנגדה בין תנועה דינאמית, המשנה צורה, המלווה ברטט חוטי הגומי ורטט המוזיקה, לעומת "הקפאת" התנועה, מבליטים את ההתרחשות הצורנית.
בכורה - 1980, מוזיאון תל אביב
ביצירה מופיע ריבוע פח כסוף ונוצץ מונח על ראשה של הרקדנית, כאשר כפיפות ברכיים קצובות מרעידות את שולי הפח.
שינפלד מתופפת ומכתיבה את התקדמותה במרחב הבמה, על פי המקצבים המשתנים.
חומריות הפח- המתכתיות הבוהקת, הדקיקה והרוטטת שלו מניעים את הריקוד, את אופיו ואת הליווי המוזיקלי- שהוא תוצר הדו-שיח בין הגוף המתנועע והאובייקט.
הרקדנית עוזבת את הפח על הרצפה, היא רוקדת לידו ועליו, לוקחת אותו כמו מגש, מסתתרת מאחוריו.
יחד עם זאת, התקדמותה בטוחה, כאילו היה הפח שקוף, אך הפח אטום.
בהמשך המחול, שינפלד מרימה את הפח ומגלה את פניה, היא אוחזת את הפח ככתר על ראשה.
שינפלד מתיישבת על הפח, מתפשטת, פורעת את שיערה ומתנועעת בתנועות משוחררות, היא לוקחת שוב את הפח מהרצפה ומביטה בו כבמראה.
לפתע היא מתנתקת מהמראה ונעמדת על הפח, לוקחת שוב את הפח, ההופך שוב ל"מראה" ומתיישבת להתבונן בעצמה, גופה ובבואתה מתאחדים והפח ביניהם.
בכורה - 1983, תיאטרון "קארה", אמסטרדם
מוזיקה - מנחם צור, סטיב רייך
זהו ריקוד בו מופעלים מספר אובייקטים: פיסת בד, ענפים, אקווריום עם מים בתוכו.
ביצירה מתוארת דמות הנאבקת עם פיסת אריג משי לבן- הם נסחפים ומסתתרים במרחב חשוף ומאיים.
הדמות נשכבת ומתכסה באריג משי.
בהמשך הדמות מגלה סימני חיים, יוצאת מן האריג ומתקדמת בקומה שפופה.
עיניה עצומות, ידיה שלוחות קדימה בתנועות גישוש חששניות.
הדמות נתקלת באקווריום, היא מתקרבת אליו ומגלה את המים שבתוכו.
היא מחייכת, פוקחת עיניים ומקבלת חיות, הדמות קמה ולוקחת מהרצפה ענפים.
היא מניחה את הענף על הרצפה ומנופפת עם האריג הלפוף על מותניה, הבד נפרש ומתנפנף בגליות תוך התקדמותה על הבמה.
פיסת המשי הופכת למלבן לבן המונח על הרצפה.
היא ממשיכה לשבת לידו ולהתנועע בגווה ובידיה.
לבסוף, היא נכנסת לאקווריום ומכשכשת את כפות רגליה במים בהנאה ובהקשבה לקולות המים.
בכורה - מרכז סוזן דלל, 6 באוגוסט 2008
מופע מחול רב ממדי המשלב ריקוד, שירה ווידאוארט בהשראת שיריו של לאונרד כהן.
כוריאוגרפיה – רינה שינפלד, מוזיקה – שלמה ארצי, תאורה – יעקב ברסי, תלבושות – רנה שינפלד וגלית בכור,
רקדנים – לילך רז, שני בן נעים, עדי ליאב, עדי רונן, חמי גולדין, ג'ואנה עופר, רנה שינפלד,
וידאו – עדי וולוצקי, יואב שפירו, הגר בן ישי
כוריאוגרפיה – רנה שינפלד, מוזיקה – אנריקה איזנמן, רנה אוברי, תאורה – יעקב ברסי,
תלבושות – רנה שינפלד, רקדנים – רנה שינפלד, וידאו -רנה שינפלד, דניז אטרקצי, יובל כהן,
כנפיים ופסלים – עפרה פרידמן, שירה וקריאה – הדסה טל, קטעי סרטים – פינה באוש
כוריאוגרפיה – רנה שינפלד, מוזיקה – שלמה ארצי, עידן רייכל, שלומי שבן, שמעון בוסקילה, ליאונרד כהן,
תלבושות – רנה שינפלד, דבורה דיטמן, וידאו – דניז אטרקצ'י, רנה שינפלד, רקדנים יוצרים – שני בן נעים, חמי גולדין, איילה יעקב, עדי ליאב, יוליה מוריוויץ, ג'ואנה עופר, עדי רונן, לילך רז, לנה ריקנר
בדומה לערבי סטנד-אפ רנה שינפלד מסירה את החיץ הקיים בין הבמה לקהל ובוחרת במופע אינטימי בו ניתן להרגיש ולהיות קרוב לקהל, לאנשים, להגיע לעיקר: לקשר ולאהבה.
ערב מחול שיצרה רנה שינפלד לקולה ובהשראתה של הזמרת והמנצחת ברברה הניגן "אחת מאמניות המוזיקה המופלאות של ימינו" בעלת "קול נוצץ, מבריק ועם אאורה".
השתיים נפגשו כאשר הוזמנה רנה שינפלד להופיע באופרה "ברניקי" ב"פאלה גרנייה" בית האופרה של פריז.
ברברה בתפקיד ברניקי המלכה היהודייה ורנה שינפלד כאשת סודה .
לאחר ההצלחה בפריז החליטו הניגן ושינפלד להמשיך את שיתוף הפעולה המבורך והן חברו יחד ליצירת "אופליה" בהשראת מלחינים ידועים בגרסתן המיוחדת.
הגיטריסט והמוזיקאי הישראלי/בינלאומי עטור הפרסים נדב לב הצטרף למסע והלחין קטעים מקוריים שיצר במיוחד עבור המופע
40 שירים שכתבה רנה שינפלד במשך כ-30 שנה, הוצאו מן המגירה ומוקראים בפסקול.
אסופת שירים נדירה זו חוברה למוזיקה של המלחין דייוויד דרלינג (זוכה פרס הגראמי לשנת 2010) עוסקת בין היתר בשימוש הוליסטי לצורך ריפוי.
שני פרקים לערב: "ראיתי פרפר " סולו רנה שינפלד ,"ירח שט בנחל מחפש כוכב" הלהקה.
בריקוד שאיפה למינימליזם מדיטטיבי המושפע מהמוזיקה ונותן מקום למלה ולדמויות להתבטא ולנוע בחלל שהוא חלומי ומופשט בו בזמן שהדמויות והאווירה תיאטרלית.
הנושאים הרלוונטיים של החיים המופיעים בשירתה של רנה.
הקשר בין המלה התנועה המוזיקה והחלל יוצרים אווירה חלומית ומיוחדת.
עולם פיוטי מבוסס על המציאות, החיים והדמויות שבתוכנו.
יש בריקוד ניגוד וקשר בין מציאות וחלום בין תנועה ואי תנועה.
"היומן", מופע ראשון מול קהל מאז תחילת מגפת הקורונה.
בלילות לבנים של ימי קורונה כתבה ורקדה רנה שינפלד את יומני הקורונה שלה-את הערב יצרה רנה בתוך החיים בימי הסגר, החיים בקופסאות וגם בתוך ההזדמנות הכמעט נדירה שנפלה בחלקינו לארגן מחדש את עצמנו, את המח והלב בתקוה לעתיד ולהמשך החיים ויצירה.
המופע כולל ארבע יצירות המתכתבות זו עם זו ועם התחושות, התובנות, הרגשות אתם התעמתה רנה כיוצרת, מבצעת רקדנית וכותבת – בימי הקורונה
1979 – פרס כינור דוד על המופע "חוטים של סולו"
1980 – פרס כינור דוד על המופע "פחים, מקלות ובלונים"
1982 – פרס כינור דוד כהוקרה למופע "ימים וחופים אחרים"
1994 – פרס "אוסקר נעמ"ת" על מפעל חיים בתחום המחול
1997 – פרס היצירה מטעם משרד החינוך, התרבות והספורט
2000 – פרס יקיר פסטיבל ישראל
2003 – פרס קרן בוכמן היימן
על הצטיינות והישגים שיש בהם תרומה מיוחדת לחברה והשפעתם מרחיקה לכת
2004 – פרס מפעל חיים – פסטיבל אישה, עיריית חולון
2007 – פרס "חיבוק של שלום" בפסטיבל Altro Passo בעיר נארדו באיטליה, ופרס Negru Amaru במחוז לצ'ה שבאיטליה
2009 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון
2012 – תעודת הוקרה מאמ"י על 50 שנות מחול
2014 – חנוכת סטודיו למחול על-שם פינה באוש ורנה שינפלד בבית הספר למחול ומשכנה של להקת "ביי-ביי בלט" בסנט פטרבורג, רוסיה
2017 - פרס שרת התרבות והספורט לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין
לקידום המדע, התרבות והאומנות בישראל על הצטיינות והישגים שיש בהם פריצת דרך ותרומה מיוחדת לחברה הישראלית
2018 - פרס "יוצר האור" ליוצרים, אמנים, סופרים ואנשי רוח המרימים תרומה גדולה ליצירה הישראלית והיהודית בדורנו
2020 - פרס רוזנבלום לאומנויות הבמה על מפעל חיים
רנה מארי רוסו היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
התפרסמה בזכות הופעותיה בסרטים "כופר", "התפרצות", "בקו האש", "השוד המושלם", "תפוס את שורטי" ובסדרת סרטי "נשק קטלני".
רוסו נולדה בברבנק, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא איטלקי, גרמני, ובריטי.
הוריה הם שירלי (לבית באלוקה) ונינו רוסו.
אביה עזב את הבית כשרוסו הייתה בת שנתיים והיא גדלה לצד אמה ואחותה טוני.
רוסו נשרה מלימודיה; בעקבות הבעיות הכלכליות של משפחתה, נאלצה לעבוד בעבודות מזדמנות.
את רוסו גילה צייד הכישרונות ג'ייסון קרוסבי בעת הופעה של "הרולינג סטונז".
לאחר משא ומתן קצר חתמה על חוזה דוגמנות עם סוכנות "פורד מודלס".
רוסו הפכה באמצע ולקראת סוף שנות ה-70 לאחת הדוגמניות המצליחות ביותר בארצות הברית, והופיעה על שלל שערי מגזינים, בין היתר על שער המגזין "ווג", ובפרסומות טלוויזיה.
בגיל 30 עזבה רוסו את תחום הדוגמנות והתחילה ללמוד משחק ותיאטרון.
היא החלה את דרכה בתחום במספר תפקידים בתיאטרונים קטנים בקליפורניה.
עשתה את הופעת הבכורה שלה בקומדיית הספורט "ליגה לאומית", בתור לין וולס, חברתו של שחקן הבייסבול ג'ק טיילור (טום ברנג'ר).
רוסו הצליחה להרשים בהופעתה הראשונה וקיבלה תפקידים בפנטזיה הקומית "צחוק הגורל" ובמותחן הבדיוני " פריג'ק".
רוסו שיחקה בשוברי הקופות הראשונים שלה בתחילת שנות ה-90, בתור סוכנת השירות החשאי לילי ריינס במותחן הפעולה "בקו האש"; וב"נשק קטלני 3" בתור הבלשית הקשוחה לורנה, בה מתאהב שוטר משטרת לוס אנג'לס מרטין ריגס (מל גיבסון).
ב-1995 הופיעה במותחן הפעולה "התפרצות" בתור המדענית רובי קיאו שחוקרת את הווירוס המסוכן.
כן הופיעה באותה שנה בקומדיית הפשע "תפוס את שורטי", בתור השחקנית קארן פלורס.
ב-1996 שיחקה רוסו בדרמה של רון הווארד "כופר" וגילמה את קייט מולן, שבנה שון נחטף ונדרש עבורו כופר; כן שיחקה בקומדיית הגולף "גביע הפח", בתור הפסיכולוגית ד"ר מולי גריסוולד, המבקשת שיעור מהאלוף הגולף לשעבר רוי מקאבוי (קווין קוסטנר).
ב-1998 גילמה בפעם השנייה את הבלשית לורנה בריגס בחלק הרביעי בסדרת סרטי "נשק קטלני".
ב-1999 הופיעה במותחן הפשע הקומי "השוד המושלם" בתפקיד החוקרת קת'רין באנינג, לצד השחקן פירס ברוסנן.
ב-2002 שיחקה בקומדיות "צרה גדולה" בתור אנה אשתו המרוחקת של ארתור הרק (סטנלי טוצ'י); וב"שואוטיים" בתור מפיקת הטלוויזיה צ'ייס רנזי המגייסת את השוטר מיץ' פרסטון (רוברט דה נירו) לתוכנית ריאליטי משטרתית.
רוסו הופיעה ב-2005 בדרמת ההימורים "כוח הכסף" בתור טוני, אשתו של סוכן ההימורים וולטר אברמס (אל פצ'ינו).
כן הופיעה בקומדיה "שלי, שלך, שלנו" בתור הלן נורת', אלמנה שמתחתנת למורת רוחם של ילדיה עם האדמירל האלמן פרנק ברדסליי (דניס קווייד).
בשנת 2011 הופיעה רוסו בסרט הקומיקס "ת'ור" בתפקיד פריגה, אימם של ת'ור ולוקי ואשתו של אבי האלים אודין.
היא חזרה על תפקיד זה בסרט ההמשך.
בשנת 2014 רוסו גילמה נינה רומינה, מנהלת חדשות בוקר, לצד ג'ייק ג'ילנהול בסרט מותחן הפשע "חיית הלילה" שנכתב ובוים על ידי בעלה דן גילרוי.
הסרט זכה לשבחים רבים וכמה מבקרים רשמו אותו כאחד הסרטים הטובים של שנת 2014, ורוסו קיבלה מספר מועמדויות וזכיות על תפקידה בין היתר זכתה בפרס סאטורן וקיבלה מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
אתר אינדיאווייר אמר: "רוסו היא חלק בלתי נפרד מהנרטיב והיא נותנת טוב ככל שהיא מקבלת.
התפקיד הוא ללא ספק הכי טוב שלה מזה כמה שנים והחומר העשיר מעניק שפע של המצאות מהשחקנית.
אין הרבה תפקידים לנשים מזדקנות, אבל רוסו שוקעת את שיניה בתפקיד של ערפד עם דם קר המגן על האחיזה הלא וודאית שלה בחדר החדשות".
הסרט יצא עם רווח עולמי של מעל 50 מיליון דולר ביחס לתקציב של 8.5 מיליון דולר.
רוסו נישאה לתסריטאי דן גילרוי ב-14 במרץ 1992. הם נפגשו בזמן שעבדו על הסרט "פריג'ק" ב-1992. יש להם בת אחת, רוז (ילידת 31 באוגוסט 1993), שהחלה לדגמן, וגרה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
רוסו חשפה במהלך תוכנית ראיונות בשנת 2014 כי יש לה הפרעה דו-קוטבית.
בעוד שהמצב הציק לה מאז ילדותה, סערות רגשיות במהלך החיים גרמו לה להתחיל ליטול תרופות, למרות החשש הראשוני.
ליגה לאומית (1989) - בתפקיד: לין ולס
צדק של אדם אחר (1991) - בתפקיד: ריטה לואיס
בקו האש (1993) - בתפקיד: לילי ריינס
התפרצות (1995) - בתפקיד: רובי קאוף
תפוס את שורטי (1995) - בתפקיד: קרן פלורס
גביע הפח (1996) - בתפקיד: דוקטור מולי גריסוולד
השוד המושלם (1999) - בתפקיד: קתרין באנינג
הרפתקאות רוקי ובולווינקל (2000) - בתפקיד: נטשה
שואוטיים (2002) - בתפקיד: צ'ייס רנזי
כוח הכסף (2005) - גם מפיקה ובתפקיד: טוני
תור: העולם האפל (2013) - בתפקיד: פריגה
חיית הלילה (2014) - בתפקיד: נינה רומינה
פרנק וסינדי (2015) - בתפקיד : סינדי
מתחילים מחדש (2017) - בתפקיד: סוזי
מסור חשמלי מקטיפה (2019) - בתפקיד: רואנדורה הייז
הנוקמים: סוף המשחק (2019) - בתפקיד: פריגה
רנה ריצ'רדס היא אופתלמולוגית אמריקאית, סופרת, ושחקנית טניס מקצוענית לשעבר.
בשנת 1975 עברה ריצ'רדס ניתוח להתאמה מגדרית.
היא התפרסמה לאחר שבשנת 1976 אסרה עליה האגודה האמריקאית לטניס את ההשתתפות באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס כיוון שנולדה כזכר.
היא ערערה לבית המשפט העליון של ניו יורק שפסק לטובתה שנה לאחר מכן, פסיקה שנודעה כציון דרך בתחום זכויות טרנסג'נדרים.
ריצ'רדס נולדה בשם ריצ'רד רסקינד למשפחה יהודית בניו יורק וכאשר הייתה בת שש עברו הוריה לפורסט הילס.
היא גדלה, לדבריה, כ"ילד יהודי טוב".
מגיל צעיר היא הצטיינה בטניס, ודורגה במקום העשירי לנוער בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. היא הייתה הקפטן של קבוצת הטניס של בית הספר שלה וזכתה בתארים שונים.
היא נרשמה ללימודים באוניברסיטת ייל, שם הרגישה לא בנוח עם יהדותה.
היא שחקה במסגרת קבוצת הטניס של האוניברסיטה בתחילה לבד, ומאז שנת 1954 כקפטן הנבחרת.
אחרי ייל התקבלה ריצ'רדס לבית ספר לרפואה של אוניברסיטת רוצ'סטר, ובהמשך התגייסה לצי האמריקני, שם הגיעה לדרגת לוטננט קומנדר (רס"ן).
היא פיתחה קריירה בניתוח עיניים עם התמחות במקרים של פזילה.
בשנת 1972 היא העפילה לגמר גביע הטניס לגברים מעל גיל 35.
באמצע שנות ה-60 טיילה ריצ'רדס באירופה כקרוס-דרסר, כאשר הייתה כוונה להיפגש בהמשך עם ז'ורז' בורו (Burou), גינקולוג מפורסם שפעל בקזבלנקה שבמרוקו, וזאת על מנת לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
באמצע הטיול שינתה את דעתה, וחזרה כגבר לניו יורק שם נישאה לאישה והייתה אב לילד, ניקולס רסקין (כיום יוצר סרטים וסוחר מניות).
ד"ר הארי בנג'מין הפנה אותה לאנדוקרינולוג רוברטו ק.
גרנאטו (Granato) ובשנת 1975 היא עברה בהצלחה את הניתוח.
בשנת 1983, כתבה את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה Serve: The Renée Richards Story שהיווה בסיס ליצירת הסרט הביוגרפי Second Serve משנת 1986. בשנת 2007, כתבה את האוטוביוגרפיה השנייה שלה No Way Renee: The Second Half of My Notorious Life.
רנה שטטקביץ (גרמנית: René Stadtkewitz; נולד ב-9 בינואר 1965) הוא פוליטיקאי גרמני, מייסד מפלגת החופש הגרמנית, ומנהיג המפלגה לשעבר.
לאחר שגויס בצעירותו לצבא גרמניה המזרחית סירב שטטקביץ לשרת בגבול המערבי עקב פשעי המלחמה שבוצעו על ידי השלטון נגד העם הגרמני, דבר שגרם לחקירות אישיות כנגדו על ידי ארגון השטאזי אשר היה המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית.
עם נפילת חומת ברלין נמלט שטטקביץ עם משפחתו להונגריה, שם התגורר עד אשר חזר לגרמניה עם איחוד גרמניה.
לאחר שהיה חבר מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בבית הנבחרים של ברלין בין השנים 2001 עד 2011, עזב שטטקביץ את המפלגה עקב אירוע שבו הזמין את הפוליטיקאי ההולנדי חרט וילדרס לביקור פוליטי בגרמניה.
חרט וילדרס אשר ידוע כפוליטיקאי ימני המעביר ביקורת חריפה מאוד על האסלאם באירופה, לא התקבל בברכה על ידי שאר חברי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, דבר שגרם לעזיבתו של שטטקביץ ולהקמת מפלגת החופש הגרמנית בשנת 2010.
בליל התאריך 10 באוגוסט 2006 נזרק בקבוק תבערה לביתו של שטטקביץ כתגובה להתנגדותו לבנייתו של מסגד חדיג'ה בגרמניה, עוד לפני אירוע זה קיבל שטטקביץ מכתבי איום על דעותיו הימניות הביקורתיות כנגד האסלאם.
בזמן "שערוריית הבנקים בברלין" היה שטטקביץ חבר בוועדת החקירה של בית הנבחרים בברלין, עם השנים היה ראש קבוצת פיתוח בנייה שיכון ותחבורה, ובנוסף כדובר מדיניות הבינוי והשיכון.
שטטקביץ ידוע כאוהד ישראל, ובשנים האחרונות ביקר בישראל כמה פעמים, חלק מביקוריו היו פרטיים וחלקם היו פוליטיים.
באחד מביקוריו היה שטטקביץ חלק ממשלחת נציגי מפלגות ימניות אירופאיות אשר ביקרו בישראל במטרה להעניק תמיכה פומבית במדיניות הממשלה הישראלית ובעידוד ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
שטטקביץ אף נפגש עם חיילי צה"ל, והודה להם מול מצלמות התקשורת על שירותם בצבא, דבר אשר היה כחלק מהמדיניות של מפלגתו התומכת והאוהדת את ישראל.
שטטקביץ פעיל בארגונים ימניים לשמירה על התרבות האירופאית ועל ערכי החופש והדמוקרטיה, כמו כן הוא פעיל בתנועה לשמירת התרבות הנוצרית יהודית, דבר אשר מהווה כבסיס התנגדותי לאסלאמיזציה הפועלת באירופה.
רנהילד טובה ווגר-אנדרסן (בדנית: Ragnhild Tove Hveger-Andersen; 10 בדצמבר 1920 – 1 בדצמבר 2011) הייתה שחיינית דנית, בעלת מדליית כסף אולימפית (ברלין 1936), אלופת אירופה בעלת 3 מדליות זהב (לונדון 1938) ושיאנית עולם.
ווגר, קבעה משנת 1936 ועד שנת 1943, 44 שיאי עולם חדשים, כשבעת אחת היא החזיקה בו זמנית ב-19 שיאי עולם במשחים שונים, הישג היסטורי.
בגלל מלחמת העולם השנייה שתי אולימפיאדות (1940 ו-1944) התבטלו ומנעו ממנה לזכות בתארים ומדליות אולימפיות.
ווגר היא הצעירה מבין חמשת ילדיו של נהג רכבת מהלסינור.
בתחרות שנערכה בקופנהגן ב-3 ביולי 1936 קבעה ווגר במשחה ל-800 מטר חופשי (משחה לא אולימפי באותה העת) שיא עולם חדש של 11:11.7 דקות, שיפור משמעותי לשיא העולם בן השנה של לורה נייט מארצות הברית (11:34.4 דקות).
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:09.6 דקות.
היא כונתה בפי הטיימס "טורפדו הזהב" והתעניינות הציבורית בה הרקיעה שחקים.
עד שנת 1942 קבעה ווגר 44 שיאי עולם חדשים, בכל משחי החתירה, מ-200 מטר חופשי ועד ל-1500 מטר חופשי וכן במשחה ל-200 מטר גב.
הישגיה הספורטיביים, שערה הבלונדיני וחברותם של הוריה במפלגה הנאצית של דנמרק הפכו את ווגר במהרה למודל הערצה של הגרמנים, לאחר שכבשו את דנמרק במלחמת העולם השנייה בשנת 1940. אחד מהאחים שלה, אף לחם עם הוואפן אס אס בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
היא התאהבה בקצין גרמני, נישאה לו, ובשנת 1943 עברה להתגורר מדרום לגבול, בקיל שבגרמניה.
בשתי האולימפיאדות שלא נערכו (1940 ו-1944), בשל מלחמת העולם השנייה, היא החמיצה זכייה במדליות נוספות שיכלה להראות את עליונותה הברורה בשחייה העולמית לנשים.
למרות הפופולריות הגדולה שלה היא זכתה, בשנות ה-30, הוצאה ווגר מנבחרת דנמרק למשחקים האולימפיים, הראשונים שנערכו אחרי מלחמת העולם השנייה, בלונדון 1948 בשל דעת הקהל החזקה השלילית שהייתה נגדה וכך היא החמיצה הזדמנות נוספת להשתתף ולזכות במדליות באולימפיאדה שלישית.
לאחר שדעת הקהל השלילית נגדה דעכה, ובהיותה כבר בת 31, השתתפה ווגר באולימפיאדת הלסינקי (1952).
היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:16.9 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.7 דקות ובמקום רביעי במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:36.2 דקות.
שנתיים לאחר מכן, פרשה ווגר משחייה תחרותית ומאז, היא לא התראיינה לתקשורת וחיה חיים בודדים.
גם לאחר זכייתה בשנת 1996 בתואר ספורטאית המאה של דנמרק היא סרבה להתראיין.
במהלך הקריירה קבעה ווגר 44 שיאי עולם חדשים והחזיקה ב-19 שיאי עולם בוזמנית בשנת 1941 בסגנון החתירה.
היא החזיקה בשיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי במשך 18 שנים, במשחה ל-400 מטר חופשי במשך 19 שנים, במשחה ל-800 מטר חופשי במשך 17 שנים, במשחה ל-1500 מטר חופשי במשך 17 שנים ובמשחה ל-200 מטר גב במשך שנה.
בשנת 1966 זכתה ווגר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנת 1996 זכתה ווגר בתואר ספורטאית המאה של דנמרק, על ידי הוועד האולימפי וקונפדרציית הספורט של דנמרק.
רנה קרהין (נולד ב-21 במאי 1990) הוא כדורגלן עבר סלובני ששעחק בעמדת הקשר.
קרהין התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מריבור, ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של אינטר מילאנו.
ביולי הצטרף למחנה האימונים של הקבוצה הבוגרת בארצות הברית ואף שותף בכמה משחקי ידידות.
ב-13 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד פארמה.
בנובמבר חתם ל-5 שנים במועדון.
ב-27 ביולי 2010 חתם בבולוניה תמורת 2 מיליון אירו.
ב-11 במרץ 2012 הוא הבקיע את השער הראשון שלו בסרייה א' בניצחון 1-3 נגד לאציו.
בקיץ חזר לאינטר וחתם לשנתיים.
ב-30 בינואר 2015 הושאל לקורדובה הספרדית עד לסיום העונה.
ב-10 בפברואר 2021, חתם בהעברה חופשית בקאסטיון מהליגה הספרדית השנייה עד לסיום העונה.
ב-15 באוקטובר 2021 קרהין חתם בווסטרן יונייטד.
בצעירותו, קרהין שיחק בנבחרות הצעירות של סלובניה.
ב-5 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-1 נגד , והפך לשחקן הצעיר ביותר שמשחק בנבחרת בגיל 19 שנים, 3 חודשים ו-15 ימים.
קרהין השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010. ב-7 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
רנה שניידר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן.
מגדבורג, ובשנת 1989 עלה לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת העל המזרח-גרמנית.
לאחר איחוד גרמניה, נשאר שניידר במגדבורג, על אף שהקבוצה לא עברה לשחק בבונדסליגה.
בעונת 1993/94 שיחק במועדון FSV ברנדנבורג, ובתום עונה זו חתם בהנזה רוסטוק, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בעונתו הראשונה בהאנזה רוסטוק, 1994/95, שניידר עלה עם הקבוצה לבונדסליגה, ובעונת 1995/96 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה זו.
בשתי עונותיו ברוסטוק השיג שניידר נתונים זהים-הבקעת שישה שערים ב-31 משחקי ליגה.
כאשר בעונתו השנייה בקבוצה, הוביל אותה אל המקום השישי המפתיע בבונדסליגה.
הצלחה זו גרמה למאמן נבחרת גרמניה, ברטי פוגטס, לזמנו לסגל הגרמני ליורו 1996, וגררה התעניינות מקבוצות אחרות.
לאחר יורו 1996, חתם שניידר בבורוסיה דורטמונד, שם שיחק שלוש עונות, אך לא הצליח להביא את עצמו לידי ביטוי, כאשר צבר רק 11 הופעות בבונדסליגה בשלוש עונות, בהן הבקיע שלושה שערים.
עם זאת, לשניידר הופעה בליגת האלופות בעונת 1996/97 במשחק הראשון ברבע הגמר מול אוסר.
במשחק זה בורוסיה דורטמונד ניצחה 1–3 ושניידר הבקיע את השער השני.
למעט משחק זה, שניידר לא שיחק בליגת האלופות באותה עונה, והקבוצה זכתה בתואר לאחר ניצחון 1–3 במשחק הגמר על יובנטוס.
בתום עונת 1999 שב שניידר להנזה רוסטוק, אך לא הצליח לשחזר את הצלחתו הקודמת ומיעט לשחק.
לאחר מכן עבר להמבורג ולאוסנבריק, שגם בהן מיעט לשחק.
לאחר מספר שנים במועדון חובבים, פרש שניידר ממשחק פעיל בשנת 2007.
לשניידר שמונה הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 21, בהן הבקיע שער אחד.
שניידר ערך את הופעתו היחידה במדי נבחרת גרמניה בדצמבר 1995, במשחק ידידות מול נבחרת דרום אפריקה, שהסתיים בתוצאה 0-0. שניידר זומן לסגל נבחרת גרמניה ליורו 1996 על ידי המאמן ברטי פוגטס, אך לא זכה לדקות משחק.
נבחרת גרמניה זכתה בטורניר זה לאחר ניצחון 1–2 בגמר מול נבחרת צ'כיה, לאחר שער זהב של אוליבר בירהוף.
רִנָּה שרת (1928 – 6 בדצמבר 2025) הייתה מורה למחול, כוריאוגרפית וחוקרת מחול ישראלית.
שרת נולדה בירושלים ליוסף וסימה מישקוב.
ב-1951 סיימה את לימודיה במסלול תרבות הגוף בסמינר הקיבוצים, ובשנים 1953–1956 למדה מחול אפריקאי בניו יורק אצל חלוצת המחקר בתחום, הכוריאוגרפית והרקדנית פרל פרימוס בסטודיו למחול פרימיטיבי.
ב-1965, לאחר שהות בליבריה, אפריקה, החלה לעבוד ככוריאוגרפית בקיבוץ גבעת ברנר.
בשנים 1968–1988 הייתה מורה למחול במכון וינגייט.
ב-1971 נשלחה לטהראן בהזמנת ממשלת איראן כדי ללמד שם בבית הספר הממלכתי לפולקלור.
פעלה עם להקת בת-שבע 2. כתבה את הטקסט לתוכנית המחול "תיבת המחול" (1982) ויצרה את הכוריאוגרפיה "תמונות במחול" (1983), בשתיהן הנחתה את קטעי הקישור.
נסעה לברזיל שם למדה את תרבות המחול הברזילאית.
בשנים 1988–1991 הייתה מנהלת המדור לריקודי עדות במרכז לתרבות וחינוך של ההסתדרות.
בשנים 1991–1993 הייתה המנהלת האמנותית של תיאטרון המחול ענבל, שעל היצירות שיצרה לו נמנות "נמרוד והכתונת" (1972) ו"אגדה בחולות" (1979).
בנוסף, יצרה, הפעילה והנחתה סדרת מופעי מחול לתלמידי בתי ספר – תחילה במסגרת התיאטרון לילדים ולנוער, ובהמשך באופן עצמאי בתוכנית בשם "חלון לעולם המחול".
בשנת 1983 הייתה ממייסדי עמותת איגוד הכוריאוגרפים לישראל.
הייתה נשואה לעיתונאי יעקב שרת (בנו הבכור של ראש הממשלה משה שרת), עד למותו ב-2022. לאחר פרישתה מעולם המחול, היא הקדישה את זמנה לעמותה למורשת משה שרת.
שרת נפטרה ב-6 בדצמבר 2025. הותירה אחריה שלושה ילדים: יורם שרת, אורית שרת פורטר ונורית שרת.
קומה אחא: דרך רבקה שטורמן במחול, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988.
רנה שרת (כתבה וערכה), מלכה בלי ארמון: מיה ארבטובה – חלוצת הבלט הקלאסי בישראל, תל אביב: עמותת תחרות מיה ארבטובה לבלט, ה'תשס"ה 2005.
הבא לי גורלי: דרכי בעולם המחול, עריכה: איה חורש, תל אביב: ספרי עליית הגג; ידיעות ספרים, 2014.
מאסר עם נייר ועיפרון: תכתובת משה וצפורה שרת מן השבת השחורה 29 ביוני, עד נובמבר 1946 מחנה המעצר לטרון – ירושלים; עורכים: רנה ויעקב שרת, תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2000.
ימי לונדון: מכתבי משה שרת מימי הלימודים, 3 כרכים; עורכים: תמר גדרון, יעקב שרת, רנה שרת, תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2003–2008.
זאב חבצלת, מחולנו לי ולך: דברים על מחול, תחקיר ועריכה: רנה שרת, בית אלפא: גלבוע, 2003.
יעקב ורנה שרת (עורכים), שוחר שלום: היבטים ומבטים על משה שרת, תל אביב: עמותה למורשת משה שרת, 2008.
משה שרת, מאבק מדיני: קובץ נאומים ומסמכים, 2 כרכים; איסוף, תחקיר והערות: שפרה קולת; עורכים: יעקב ורנה שרת, תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2009–2014.
משה שרת, דבר דבור: דברים שבעל-פה בזירות פנים וחוץ, 2 כרכים; עורכים: יעקב ורנה שרת, תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2013–2016.
רנהו מוראטה (ביפנית: 村田 蓮舫; נולדה ב-28 בנובמבר 1967) הידועה בשם "רנהו", היא פוליטיקאית יפנית.
כיהנה כחברת בית היועצים של יפן כנציגת טוקיו בשנים 2004 עד 2024. כיהנה כיושבת ראש המפלגה הדמוקרטית וכמנהיגת האופוזיציה של יפן, היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
רנהו נולדה בטוקיו לאב טאיוואני ואם יפנית.
ב-1985 נהייתה לאזרחית יפנית לאחר חקיקה שאפשרה אזרחות לילדי אמהות יפניות ואבות זרים.
ב-1990 סיימה תואר ראשון במשפט ציבורי באוניברסיטת איואמה גקואין בטוקיו.
היא עבדה כפרזנטורית לחברת "קלריון" ולאחר מכן כמגישה ברשתות הטלוויזיה TBS ו-TV Asahi.
ב-2004 נבחרה לבית היועצים של יפן ומאז נבחרה לשתי תקופות כהונה נוספות ב-2010 וב-2016. בין 2010 ל-2012 מילאה תפקידים בממשלת יפן בראשותם של נאוטו קאן ויושיהיקו נודה, בהם שרה לענייני רפורמות בממשלה, רפורמות בשירות הציבורי, בטיחות מזון, מדיניות דו-קיום חברתי, מדיניות טיפול בירידה בילודה ומדיניות שוויון מגדרי.
ב-15 בספטמבר 2016 נבחרה לנשיאת המפלגה הדמוקרטית של יפן שאיחדה לתוכה את מפלגת החדשנות היפנית.
בתחילת אוקטובר החלה לכהן בתפקיד.
ביולי 2017 התפטרה מתפקידה בעקבות תבוסת המפלגה הדמוקרטית בבחירות המקומיות בטוקיו.
בדצמבר 2017 עברה למפלגה הדמוקרטית החוקתית (CDP).
ב-2024 התמודדה בבחירות לתפקיד מושל טוקיו, אך הפסידה ליוריקו קויקה.
רנו 16 מכונית משפחתית 5 דלתות האצ'בק, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1965–1980.
יוצרו 1,845,959 יחידות בצרפת, יוגוסלביה, קנדה ובאוסטרליה.
הרנו 16 זכתה בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 1966.
דגם TL (יצור הדגם האוטומטי הופסק ב-1979)
דגם TX (יצורו התחיל באוקטובר 1973)
תמסורת 4 מהירויות – ידנית
תמסורת 5 מהירויות – ידנית (הוצגה לראשונה באוקטובר 1973 בדגם רנו 16 TX)
תמסורת 3 מהירויות – אוטומטית (הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה בתחילת שנת 1969)
שני צירי הגלגלים אינם זהים, כדי להתאים את ההשעיה רבת הפיתול.
בדגם TX – חלונות חשמל מקדימה, נעילת דלתות מרכזית, מגב חלון אחורי ומיזוג אוויר
משנת 1970 – חגורות בטיחות מותקנות בכל דגמי רנו 16
משנת 1979 – חגורות בטיחות 3 נקודות אחוריות מותקנים בכל דגמי רנו 16
מכונית השנה באירופה בשנת 1966
בשנת 1966 זכתה הרנו 16 במקום הראשון, בתואר מכונית השנה באירופה עם 98 נקודות.
למקום השני הגיעה רולס-רויס סילבר שאדו עם 81 נקודות, ובמקום השלישי זכתה האולדסמוביל טורנדו עם 59 נקודות.
רנו 12 (Renault 12) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר יוצרה בין השנים 1969–1980, ובמספר ארצות בעולם, תחת רישיון רנו, בין השנים 1969–2006.
בשנת 1970 זכתה הרנו 12 במקום השלישי, בתחרות מכונית השנה באירופה.
דגמי "רנו 12" יוצרו בטורקיה על ידי יצרנית הרכב הטורקית Oyak-Renault בין השנים 1971–2000.
מנוע הבנזין של "רנו 12" הורכבו בדגמי דאצ'יה פיק אפ מתוצרת דאצ'יה.
ארצות בהן הורכבה הרנו 12
מאוקטובר 1972 – תמסורת אוטומטית בדגם הרנו 12 Ts
רנו 15 היא מכונית בתצורת קופה מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1971–1979. רנו 15 יוצר במקביל לדגם הקופה רנו 17. דגם הרנו 15 החליף את הדגם רנו קרוול.
במהלך שנות הייצור, יוצרו 209,887 יחידות.
בשנת 1972 בתחרות מכונית השנה באירופה זכה דגם רנו 15 במקום השני, עם 107 נקודות.
במקום הראשון זכתה פיאט 127 עם 239 נקודות.
מרצדס SL350 זכה במקום השלישי עם 96 נקודות.
Renault 15 TS (מהירות שיא - 170 קמ"ש), הדגם שווק גם בגרסת תמסורת אוטומטית.
בלמים : דיסק קדמיים, תוף אחוריים
רנו 17 (צרפתית: Renault 17) היא מכונית בתצורת קופה מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1971–1979.
במקביל ייצרה חברת רנו את דגם הקופה רנו 15.
דגם הרנו 17 החליף את דגם הקופה של חברת רנו רנו קרוול.
2 דלתות - קבריולה (גג מתקפל - חשמלי)
דגם GTL (החליף את דגם TL)
רנו 14 (Renault 14) היא מכונית משפחתית, קומפקטית, 5 דלתות, האצ'בק, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1976–1983.
לרנו 14 היה מנוע ייחודי בכך שעוקת-השמן של המנוע הייתה משותפת לתמסורת [גיר].
תיקון כל שהוא בתמסורת חייב פירוק המנוע והגיר שהיוו יחידה אחת.
בנוסף, המנוע היה רוחבי ונטה אחורה, לכיוון השמשה.
גם המצתים היו מוצבים בצד הקרוב לשמשה - לכן הקונה קיבל כלי מיוחד לפרוק והרכבה של המצתים.
רנו 18 (צרפתית: Renault 18) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1978–1989. בצרפת יוצרו 2,028,964 יחידות.
דגם ה"רנו 18" יוצר בארגנטינה, צ'ילה, קולומביה, חוף השנהב, מקסיקו, מרוקו, רומניה, ספרד, יוגוסלביה, אורוגוואי וונצואלה.
רנו 19 (צרפתית: Renault 19) היא מכונית משפחתית קטנה, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים בין השנים 1988-1996.
בשנת 1989 נבחרה "רנו 19" ל"מכונית השנה" בספרד ובגרמניה.
בשנת 1990 נבחרה כ"מכונית השנה" באירלנד ובשנת 1993 נבחרה ה"רנו 19" כ"מכונית השנה" בארגנטינה.
רנו 21 (Renault 21) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1986–1994.
רנו 10 היא מכונית משפחתית קטנה, בעלת 4 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1965–1971. דגם "רנו 10" התבסס על דגם רנו R8, והחליף את דגם הדופין.
במהלך שנות הייצור, יוצרו כ-690,000 יחידות.
מנועי דגם ה"רנו 10" הורכבו ברישיון בדגמי דאף 66 ההולנדית (מנועי 1,289 סמ"ק).
רנה ז'ולס גוסטב קוטי היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1954–1959. הוא היה הנשיא השני והאחרון של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
בימי כהונתו סבלה הרפובליקה הרביעית הצרפתית מאי יציבות פוליטית.
הכישלון הצבאי במלחמת הודו-סין הראשונה (כיום וייטנאם), ואי היכולת לפתור את המשבר המחמיר באלג'יריה רק תרמו לאי יציבות זו.
נוסף על כך הייתה גם חזרתו של שארל דה גול לשלטון, אשר הובילה להקמת הרפובליקה הצרפתית החמישית ולעזיבתו מרצון של קוטי בינואר 1959 מנשיאות הרפובליקה כדי לפנות את מקומו לדה גול.
קוטי כינה את דה גול כ"המהולל שבצרפתים".
רנה קוטי נולד בלה האבר ולמד באוניברסיטה של העיר קן (עיר), שם סיים את לימודיו הגבוהים ב-1902 וקיבל תואר ראשון ושני במשפטים ובפילוסופיה בהתאמה.
הוא עבד כעורך דין בעיר הולדתו של לה האבר כמתמחה במשפט הימי ובמשפט מסחרי.
הוא גם היה מעורב בפוליטיקה, כחבר במפלגה הרדיקלית וב-1907 נבחר כחבר במועצה מחוזית.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר למועצה הקהילתית לה האבר כחבר באספת השמאל הרפובליקני.
הוא שמר על שני תפקידים אלו עד 1919. קוטי גם כיהן כחבר במועצת המחלקות של סן-מריטים בשנים 1913–1942, בעוד הוא הוסיף לכהן כסגן נשיא המועצה מ-1932 עד לסיום כהונתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב קוטי לצבא צרפת והצטרף לגדוד הרגלים ה-129. הוא נלחם בקרב ורדן.
בשנת 1923, קוטי נכנסה ללשכת הצירים, כאשר הוא החליף את ז'ולס סיגפריד כנציג סאן-מריטים.
עם זאת, בשלב זה של קריירתו הפוליטית הוא התרחק מן המפלגה הרדיקלית והיה חבר בסיעת האיגוד הרפובליקני.
בין 13–23 בדצמבר 1930 כיהן קוטי כמזכיר המדינה לענייני פנים בממשלתו של תיאודור סטיג.
בשנת 1936, נבחר קוטי לסנאט הצרפתי כנציג מחוז סן-מריטים.
הוא היה אחד מחברי הקונגרס הצרפתי שבעשירי ביולי 1940 הצביעו בעד להעניק לאנרי פיליפ פטן סמכויות נרחבות, לרבות סמכות לכתוב חוקה חדשה, "שתבטיח את זכויות העובד, המשפחה והמולדת", ובכך להביא להקמת ממשלת וישי הנתמכת בידי גרמניה הנאצית.
קוטי נשאר יחסית לא פעיל במלחמת העולם השנייה, אם כי הוא טיהר את שמו (כאחד שתמך בצרפת של וישי לאחר המלחמה.
הוא היה חבר באספה הלאומית המכוננת מ-1944 עד 1946 ועמד בראש הקבוצה הרפובליקנית העצמאית הימנית, שהפכה מאוחר יותר למרכז הלאומי של העצמאים והאיכרים.
קוטי נבחר להאספה הלאומית ב-1946 כנציגה של סן-מריטים, ומנובמבר 1947 עד ספטמבר 1948 הוא כיהן כשר השיקום והפיתוח העירוני בממשלותיהם של רוברט שומאן ואנדרה מארי.
קוטי נבחר כחבר הסנאט (צרפת) בנובמבר 1948 וכיהן כסגן נשיא הסנאט משנת 1952.
קוטי היה מועמד לנשיאות צרפת ב-1953, אם כי לא היה סביר שייבחר.
אף על פי כן, ולמרות שתים עשרה הצבעות רצופות, הצליח ראש ממשלת צרפת ז'וזף לניאל, המועמד המועדף של הימין להשיג את הרוב המוחלט הנדרש להיבחר לנשיאות צרפת, אך הוא פרש בשיא.
בעקבות נסיגתו של מועמד ימין נוסף, לואי ז'קינו, נבחר סוף סוף קוטי בהצבעה השלוש עשרה לנשיאות ב-23 בדצמבר 1953.
נשיאותו הייתה מושפעת מחוסר היציבות הפוליטית של הרפובליקה הרביעית ומהמשבר המחריף באלג'יריה.
עם העמקת המשבר ב-1958, ב-29 במאי פנה הנשיא קוטי לשארל דה גול וכינה אותו "המהולל שבצרפתים" וביקש ממנו להתמנות לראש הממשלה האחרון של הרפובליקה הרביעית.
קוטי איים להתפטר אם המינוי של דה גול לא יאושר על ידי האספה הלאומית.
דה גול ניסח חוקה חדשה, וב- 28 בספטמבר נערך משאל עם, שבו 79.2% מהמצביעים תמכו בהצעות שהובילו להקמת רפובליקה החמישית.
דה גול נבחר לנשיא הרפובליקה החדשה על ידי הפרלמנט בדצמבר וקוטי עזב את תפקידו ב-9 בינואר 1959. קוטי היה חבר המועצה החוקתית משנת 1959 עד מותו בשנת 1962.
רנה קמיל היה מומחה לכרטיסים מנוקבים בצבא צרפת במאה ה־20. במלחמת העולם השנייה הוא עבד כסוכן כפול עבור המחתרת הצרפתית כחלק מ.
קמיל שירת כראש המחלקה הדמוגרפית בווישי אשר הפכה להיות הלשכה המרכזית הלאומית לסטטיסטיקה תחת משטר וישי.
בתפקיד זה, קמיל פעל לחבלה מבפנים במפקד האוכלוסין הנאצי של צרפת, ובכך סייע למספר לא ידוע של יהודים להימלט ממחנות ההשמדה.
במשך כשנתיים קמיל וקבוצתו עיכבו במכוון את התהליך על ידי תפעול שגוי במודע של כרטיסיות הניקוב, ועל ידי תכנות המכונות כך שאלו לא ישמרו מידע בטור 11 – אשר התייחס לדת – במסגרת המפקד.
קמיל השתמש במחלקתו גם כדי לסייע למחתרת הצרפתית באלג'יריה.
קמיל נעצר בליון ב־3 בפברואר 1944. הוא נחקר במשך יומיים על ידי קלאוס ברבי אך לא נשבר תחת עינויים.
הוא נשלח למחנה דכאו, שם מצא את מותו ב־25 בינואר 1945.
רנה רדזפי (באלבנית: René Redzepi; נולד ב-16 בדצמבר 1977) הוא שף ושותף במסעדת נומה שבקופנהגן, דנמרק.
תחת ניהולו של רדזפי המסעדה זכתה בשלושה כוכבי מישלן ונבחרה מספר פעמים למסעדה הטובה ביותר בעולם.
רדזפי נודע בזכות עבודתו החדשנית בנומה ותרומתו הרבה למטבח הנורדי החדש.
בשנת 2012 נכלל ברשימת טיים 100 של מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם, שנערכת על ידי המגזין האמריקאי טיים.
רדזפי נולד בקופנהגן שבדנמרק, לאב מהגר מהרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה ביוגוסלביה ולאם דנית.
אביו של רדזפי מוסלמי ממוצא אלבני ורדזפי מספר שכילד קרא בקוראן, אם כי הוא כיום מגדיר עצמו אתאיסט.
כשהיה צעיר, משפחתו של רדזפי עברה למקדוניה שם התגוררה עד 1992, תחילת מלחמות יוגוסלביה, בטטובו, עיר עם רוב אלבני.
רדזפי מספר שכילד מצא את החיים במקדוניה מהנים יותר מבדנמרק.
בעוד שבדנמרק משפחתו גרה בדירה קטנה בעיר, במקדוניה, הם התגוררו בבית גדול באזור כפרי, אכלו אוכל מקומי, בריא, וברובו צמחוני.
גם לאחר שמשפחתו חזרה לגור בדנמרק, רדזפי חזר לבקר ביוגוסלביה כילד ובילה בה מספר קיצים.
לרדזפי יש אח תאום, קנת' רדזפי.
שני האחים עבדו בצעירותם בחלוקת עיתונים ובמשלוחים ואת ההכנסות תרמו לכלכלת המשפחה.
בגיל 15 עזב את בית הספר התיכון, ונרשם לבית ספר לבישול.
רדזפי התלמד במסעדה משפחתית בעלת בכוכב מישלן בשם Pierre André, בקופנהגן, במשך ארבע שנים.
כשהיה בן 19 נסע לעבוד במסעדת Le Jardin des Sens במונפלייה בדרום צרפת.
לאחר שרדזפי עבד במסעדת רדזפי במסעדת אל בולי ב-1999 שב לקופנהגן, והחל לעבוד במסעדת Kong Hans Kælder, שהייתה אחת ממסעדות הגורמה המובילות בעיר מאז אמצע שנות ה-70. בשנת 2001 בילה ארבעה חודשים בעבודה תחת תומאס קלר במסעדת The French Laundry בקליפורניה, אך חזר לעבוד ב-Kong Hans Kælder בקופנהגן.
בדצמבר 2002, כשהיה בן 24, יצר קלאוס מאייר קשר עם רדזפי, שהציע לו להפעיל מסעדה במבנה "בית הצפון האלנטי" (Nordatlantens Brygge), מחסן לשעבר מהמאה ה-18 שהפך למרכז תרבות של באזור צפון האוקיינוס האטלנטי.
המסעדה נומה נפתחה בשנת 2004 כשרדזפי הוא השף הראשי.
רדזפי מאתר חלק ניכר ממזונו באופן מקומי ועוסק במחקר ובליקוט מזון בטבע.
הוא אמר שהדבר נובע מתקופת חייו במקדוניה, שם האוכל היה מקומי וטרי.
חלק ניכר מהגישה לתפריט ולאוכל בנומה מבוססת על נושאים עונתיים של מה שזמין באותה עת.
רדזפי מתמקד גם בתסיסה ובייבוש מזון, תוך ניסוי ושימוש בכמה שיותר צמחים, בשר ודגים.
רדזפי נשוי לשפית יהודייה, נדין לוי רדזפי, שגדלה בפורטוגל ובדנמרק.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הטלוויזיה של ג'ותהם2025סדרה עיונית פורצת דרךOmnivore
רנו 1000 ק"ג הם מספר סדרות של מכוניות מסחריות מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר יוצרה בין השנים 1947–1965 בצרפת במספר תצורות.
דגם "Renault Voltigeur", סוג "R2087" בעל הנעה כפולה 4x4. יוצר עבור הכוחות המזוינים של צרפת.
רנה קורנרייך גליסן הייתה אמריקאית ממוצא יהודייה ילידת פולין, שהתפרסמה בספר זכרונותיה, "הבטחתה של רנה: סיפורן של אחיות באושוויץ", סיפור הישרדותה במחנות הריכוז הנאציים עם אחותה דנקה.
רנה נולדה בפולין קטן שבפולין לחיים ושרה קורנרייך.
היו לה שלוש אחיות: גרטרוד, זוסיה ודנקה.
היא ואחותה גדלו בטיליץ , אך לאחר הפלישה הנאצית ברחו לסלובקיה.
כדי להגן על האנשים שהסתירו אותה, היא הסגירה את עצמה לשלטונות הנאציים ונשלחה לאושוויץ.
היא הייתה בטרנספורט הראשון של נשים יהודיות שיצא למחנה הריכוז אושוויץ, ב-25 במרץ 1942, טרנספורט שהגיע למחנה זה ב-26 במרץ.
שם קועקעה במספר 1716, בהיותה האישה מספר 716 שנכנסה למחנה.
שלושה ימים לאחר מכן הצטרפה אליה אחותה דנקה, שם התחשל ביניהן קשר חזק של אהבה וחמלה, שעזר להם לשרוד למעלה משלוש שנות כליאתן במחנה בתנאי רעב, עבודת פרך והתעללות.
בשנים אלה חמקו רנה ואחותה בקושי מהניסויים הנאציים, עברו עבודות כפייה ובינואר 1945 הוצעדו בצעדת מוות למחנה הריכוז רוונסברוק.
רנה ודנקה שוחררו בנוישטטט-גלווה (Neustadt-Glewe) ב-2 במאי 1945. ההערכה היא כי הוריהם נרצחו באושוויץ.
גורלה של אחותן זוסיה וילדיה לא ידוע.
אחותם הבכורה, גרטרוד, היגרה לארצות הברית בשנת 1921. רנה ודנקה נסעו להולנד ועבדו עבור הצלב האדום הבינלאומי.
ב-29 ביולי 1947 התחתנה רנה עם ג'ון גליסן, שהיה מפקד צוות הסיוע של הצלב האדום שהעניק לרנה ואחותה אוכל ומקלט בשנת 1945. בשנת 1954 היגרו רנה ומשפחתה לארצות הברית.
בשנת 1951 היגרו דנקה ובעלה אליאס ברנדל לארצות הברית.
הן נימקו זאת ברצונן לא לחיות באירופה של המלחמה הקרה או בכל מקום שבו תצטרכנה להתמודד שוב עם מלחמה או אלימות.
בשיתוף עם הסופרת הת'ר דיון מקאדם, סיפרה רנה את סיפור הישרדותה במחנות הריכוז הנאצים הגרמנים עם אחותה הצעירה דנקה.
הסיפור נעשה לספר שכותרתו "הבטחתה של רנה: סיפורן של אחיות באושוויץ", שיצא לאור בשנת 1995. הספר התקבל היטב, תורגם להולנדית בשם Rena's belofte, לסלובקית בשם Sestrin slub, וכן לגרמנית, ליפנית, ולטורקית, ורנה התראיינה רבות בנושא.
רנה נפטרה בשנת 2006, יותר מ-60 שנה לאחר שחרורה, בקונטיקט, בגיל 85. רנה הותירה אחריה את בתה, סילביה ושלושת בניה, ג'וזף, פיטר ורוברט.
היא קבורה בבית אל, קונטיקט.
ארבע שנים אחר כך, בשנת 2010, נפטר בעלה של רנה, ג'ון, ונקבר לצידה.
האי רנו הוא אי מכוסה קרח בארכיפלג איי ביסקו, שלמול וממערב לחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם בין איי פיט לבין האי ראבו.
אורכו של האי 25 קילומטרים;
רוחבו של האי בין 6.4 קילומטרים ל־16.1 קילומטרים.
מצר מראקה מפריד בין האי רנו לבין איי פיט שמצפון-מזרח לאי רנו.
מצר פנדלטון מפריד בין האי רנו לבין האי לאבוזייה שמדרום-מערב לאי רנו.
מפרץ זובוב ממקום לצידו המזרחי של האי רנו, והוא חודר לפנים האי למרחק של 4.63 קילומטרים,
האי מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
רנה מרי ג'יין ראפ היא זמרת ושחקנית אמריקאית.
לאחר שזכתה בפרס ג'ימי לשנת 2018 להופעה הטובה ביותר של שחקנית, היא קיבלה את התפקיד של רג'ינה ג'ורג' במחזמר Mean Girls בברודוויי.
לאחר מכן היא המשיכה לשחק את לייטון בסדרת הקומדיה של HBO Max "חיי המין של בנות המכללה" .
בנובמבר 2022 יצא ה-האלבום הראשון שלה Everything to Everyone .
בפברואר 2023 יצאה גרסת דלוקס של ה-אלבום שלה Everything to Everyone, הכוללת שני שירים חדשים.
ראפ למדה בתיכון בבית הספר התיכון הופוול בהאנטרסוויל, צפון קרוליינה, במשך שלוש שנים, בזמן הזה הופיעה בתוכנית התיאטרון ושיחקה בנבחרת הגולף לנשים בבית ספר התיכון הופוול לפני המעבר לבית הספר נורת'ווסט לאמנויות.
קורי מיטשל, המורה לתיאטרון של ראפ, אמר לראפ "יש הבחנה מיוחדת...יש הבדל כאשר היכולת הווקאלית הזו משולבת עם רגשות כנים שיכולים להרגיש את הקהל ושממש יכולים לרגש קהל".
בשנת 2018, זכתה ראפ בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי בלומי, פרסי הבכורה של שארלוט לתיאטרון מוזיקלי, על גילומה של סנדרה בהפקה של בית ספרה של "Big Fish".
לאחר מכן השתתפה ראפ בטקס פרסי ג'ימי השנתי העשירי בניו יורק, שם זכתה ב"ההופעה הטובה ביותר של שחקנית", כשהיא ניצחה ארבעים מתחרים אחרים על הפרס.
זכייה זו זיכתה אותה במלגה של 10,000 דולר.
השחקנית לורה בננטי, שהעניקה את הפרס לראפ, אמרה, "לעולם לא אהיה בטוחה בעצמי כמו אותה בת 18".
בנוסף, הסיקור של מגזין ניו יורק של פרסי ג'ימי טען כי ראפ "העלתה את הבמה" עם הופעתה הזוכה, "מה שגרם לכוכבות של "Mean Girls" להתחיל לישון ביחד עם עין אחת פקוחה".
בעקבות זכייתה בפרס ג'ימי, ראפ לוהקה לתפקיד וונדלה בהפקה של תיאטרון שרלוט לשנת 2018 של אביב מתעורר .
ב-27 ביולי 2018 הופיעה ראפ בפסטיבל Supergirl Pro Surf and Music לשנת 2018. ב-23 בספטמבר 2018, היא השתתפה באירוע השנתי הרביעי של קרן התיאטרון החינוכי בברודוויי חזרה לבית הספר שנערך ב- Feinstein's/54 Below .
בדצמבר 2018, היא השתתפה בקריאה לתפקיד מונטין בקריאה של להקת תיאטרון ראונדאוט את המצעד .
ב-28 במאי 2019, הוכרז כי ראפ התקבלה לתפקידה של רג'ינה ג'ורג' במחזמר המועמד לפרס טוני בברודוויי, Mean Girls, תחילה להרצה מוגבלת בין ה-7 ל-26 ביוני, ולאחר מכן לצמיתות החל מ-10 בספטמבר 2019. .
ב-3 ביוני הופיעה ראפ ב-The Green Room 42, שרה שירים מהמופע לאחר הקדמה של טינה פיי.
ההפקה נסגרה ב-12 במרץ 2020, בהתאם להשבתה של ברודוויי ; מאוחר יותר הוכרז ב-7 בינואר 2021, שהתוכנית לא תיפתח מחדש.
ב-14 באוקטובר 2020, ראפ לוהקה לתפקיד לייטון, אחת מארבע הדמויות הראשיות בסדרת HBO Max של מינדי קאלינג , "חיי הסקס של נערות קולג'".
ב-14 בנובמבר 2022 הכריזה ראפ על סיבוב ההופעות הראשון שלה; "everything to everyone:the first show" היו ארבעה תאריכי סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, בלוס אנג'לס, מנהטן, בוסטון ואטלנטה.
עקב ביקוש גבוה לכרטיסים, התווסף תאריך חדש בברוקלין וכן מופעים נוספים בלוס אנג'לס ובמנהטן, ומקום משודרג באטלנטה.
סיבוב ההופעות של ראפ בארצות הברית נמכר בין ה-6 ל-18 בדצמבר 2022, עם 8 הופעות בסך הכל.
ב-9 בדצמבר 2022, הוכרז כי ראפ תחזור על תפקידה כרג'ינה ג'ורג' בעיבוד קולנועי "ילדות רעות: המחזמר".
ב-12 בינואר 2023 הכריזה ראפ על ההופעה הבינלאומית הראשונה שלה ל-EP שלה "Everything to Everyone".
ב-19 בינואר, היא הופיעה שלוש פעמים מופע סולד אאוט משודרג של מקום ב-O2 Forum Kentish Town.
בפברואר 2023, יצאה גרסת דלוקס של המיני אלבום שלה Everything to Everyone, הכוללת שני שירים חדשים.
ב-16 ביוני, ראפ הכריזה על סיבוב הופעות בינלאומי Snow Hard Feelings, בתמיכת אלכסנדר 23 ו-Towa Bird.
אלבום האולפן הראשון שלה, Snow Angel יצא ב-18 באוגוסט.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצההמוזיקאי הטוב ביותרSnow Angelפרס המוזיקה של iHeartRadioאלבום בכורה אהובפרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןהנבל האהוב ביותרילדות רעות: המחזמראמן פורץ הדרך האהוב ביותררנה ראפ
רנה שאנדור (במקור שטרן עד 1948, בהונגרית: Sándor Renée; בודפשט, 8 ביולי 1899 – בודפשט, 29 באוגוסט 1977) הייתה פסנתרנית ומורה לנגינה, זוכת פרס האמן המצטיין, אחותם של הפסנתרן ארפאד שאנדור ושל ההכנר והמנצח פרידייש שאנדור.
רנה שטרן נולדה במשפחה יהודית כבתם של וילמוש שטרן (1864–1915), בעל מפעל, יצרן נברשות, ושל סידוניה זיידנר (1876–1971).
היא למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, הייתה תחילה תלמידתו של שאנדור קובאץ' ולאחר מכן של ארנסט פון דוהנאני.
ב-1921 קיבלה תואר ותעודת אמן.
משנת 1922 סיירה בגרמניה במשך תקופה ארוכה עם אחיה ארפאד שאנדור.
היא פירשה במיוחד את המוזיקה של מאסטרי הבארוק ושל וינה, פליקס מנדלסון ובלה בארטוק, בחוש צורה יוצא דופן ובמוזיקליות טהורה.
במקביל הופיעה בקביעות עם הכנר וילמוש טאטראי ועם רביעיית המיתרים שלו, איתם ניגנה מוזיקה קאמרית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לא הייתה יכולה להופיע בשל יהדותה, אלא רק בפני קהל יהודי, על כן בין 1940 לבין 1942 הייתה מבצעת של תיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
לפני 1945 גם לימדה פסנתר כמקצוע חובה בבית הספר למוזיקה גולדמרק, אחרי המלחמה מ-1949 לימדה באקדמיה למוזיקה בלה ברטוק, ובין 1951 לבין 1954 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בעלה ניספה בשואת יהודי הונגריה.
רינה (רנה) קלינוב (1922 – 2016) הייתה משוררת, מתרגמת ועורכת ספרים ישראלית, ילידת ברלין.
עבדה שנים רבות כעורכת בהוצאת הקבוץ המאוחד.
גרה רוב חייה בקיבוץ כברי שם גם עסקה בחקלאות וטיפול בגיל הרך.