tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי חוק זה, שם העצם פַּת בתוספת כינויי הקניין, נהגה בתחילה כ-פַּתִּי/ פַּתַּם, ועם הזמן חל תהליך שבו הפתח בצורה זו הוחלף לחיריק וכך הפכה צורת הקניין הנ"ל לפִּתִּי ופִּתָּם.
עם הזמן, בדומה למה שאירע לחוק פיליפי, התעוררה בקרב החוקרים הסתייגות מחשיבוּת חוק זה, אחר שגילו בו חוסר עקיבות.
בספר לימוד הקורס של פרופ' חיים רבין מהאוניברסיטה העברית נכתב כך:
במקרה של בתו, נהוג כיום לחשוב שהמקור הוא דווקא בנתו כבערבית, והמילה בת היא זו שעברה את השינוי.
וכך גם בדוגמאות רבות אחרות.
חוק הדרת הסינים היה חוק פדרלי בארצות הברית שנחתם על ידי הנשיא צ'סטר ארתור ב-6 במאי 1882, ובו השעתה ארצות הברית את ההגירה הסינית לתחומה, איסור שיועד להימשך 10 שנים.
החוק נחקק לאחר שינויים שהוכנסו בשנת 1880 באמנת בורלינגיים מ-1868, אשר אפשרו חקיקה כזאת.
ההגירה הסינית המשמעותית לארצות הברית החלה בעת הבהלה לזהב בקליפורניה בין השנים 1848–1855, ונמשכה בשנים שלאחר מכן עם מיזמים רחבי היקף שדרשו פועלים רבים, כמו סלילת מסילת הרכבת הטרנסקונטיננטלית.
במהלך השלבים הראשונים של הבהלה לזהב, כשהזהב נמצא בשפע על פני השטח, הייתה סובלנות כלפי הסינים וקבלה שלהם.
אולם, כאשר מציאת הזהב נתקלה בקשיים והתחרות גברה, גברו גם יחסי האיבה נגד הסינים וזרים אחרים.
לאחר שהורחקו בכוח מן המכרות, התיישבו רוב הסינים במובלעות בתוך הערים, במיוחד בסן פרנסיסקו, והחלו לעסוק בעבודה בשכר נמוך, כגון בתחום המסעדות והכביסה, רק על מנת להרוויח מספיק בשביל להתקיים.
עם ההידרדרות הכלכלית לאחר מלחמת האזרחים בשנות ה-70 של המאה ה-19, הובנתה האיבה כלפי הסינים בצורה פוליטית על ידי מנהיג הפועלים, דניס קרני, ומפלגתו, מפלגת העובדים של קליפורניה, כמו גם על ידי מושל קליפורניה, ג'ון ביגלר, אשר האשימו שניהם את הקולים הסינים ברמות השכר הנמוכות.
קבוצה אנטי-סינית בולטת נוספת שהתארגנה בקליפורניה באותה תקופה הייתה המסדר העליון של הלבנים, עם 60 סניפים ברחבי המדינה.
בתחילת תקופת הבהלה לזהב לא הייתה ממשלת קליפורניה מעוניינת במניעת הגירתם של מהגרי העבודה הסינים מאחר שהם סיפקו למדינה הכנסות חיוניות ממסים שסייעו להקטין את הגירעון התקציבי של המדינה.
רק בשלב מאוחר יותר, כאשר היה ברשות המדינה מספיק כסף, הפסיקה הממשלה להתנגד להדרת הסינים.
לקראת שנת 1860 היו הסינים קבוצת המהגרים הגדולה ביותר בקליפורניה.
הפועלים הסינים סיפקו עבודה זולה וכמעט ולא השתמשו באף אחת מתשתיות המדינה, דוגמת בתי חולים או בתי ספר, משום שאוכלוסייתם הורכבה בעיקר מגברים בוגרים בריאים.
בחלוף הזמן, וככל שיותר ויותר סינים הגיעו לקליפורניה, הופגנה אלימות לעיתים קרובות בערים כמו לוס אנג'לס.
לקראת 1878 החליט הקונגרס לפעול וחוקק חוקים המדירים את הסינים, אולם אלה נתקלו בווטו של הנשיא רתרפורד הייז.
חוק הדרת הסינים היה אחת ההגבלות המשמעויות ביותר על ההגירה חופשית בהיסטוריה של ארצות הברית.
החוק מנע כניסתם של סינים, פועלים מיומנים ושאינם מיומנים וכאלה שהועסקו בכרייה, למדינה למשך עשר שנים, וקבע עונש של מעצר וגירוש למי שהפר את ההגבלה.
סינים רבים הוכו ללא רחם רק בשל גזעם.
הסינים שלא היו פועלים ואשר היה ברצונם להגר היו צריכים להשיג תעודה מהממשלה הסינית כי הם עומדים בקריטריונים, דבר שהתברר כקשה להוכחה.
החוק גם השפיע על אנשים ממוצא אסייתי שכבר התיישבו בארצות הברית.
כל סיני שיצא את ארצות הברית היה צריך להשיג אישורים כדי לחזור, ואף אחד מהסינים תושבי הקבע לא קיבל אזרחות, דבר שהפך אותם לזרים באופן קבוע.
לאחר אישור החוק היה לגברים סינים בארצות הברית סיכוי קטן להתאחד עם נשותיהם ולהקים משפחה בביתם החדש.
תיקונים שהוכנסו בחוק בשנת 1884 הגבילו עוד יותר את התנאים שאפשרו למהגרים שהתיישבו לצאת את המדינה ולחזור והבהירו כי החוק מתייחס לאנשים ממוצא אתני סיני, ללא קשר למדינת המוצא שלהם.
חוק סקוט מ-1888 אסר באופן מוחלט את הכניסה חזרה לסינים שיצאו את המדינה, והוא חודש לתקופה של 10 שנים בחוק גירי מ-1892, ושוב לתקופה בלתי מוגבלת ב-1902. באותו חוק מ-1902 נדרש כל תושב סיני להירשם ולהשיג תעודת תושבות.
ללא תעודה כזו הם עמדו בפני גירוש.
בין השנים 1882–1905 ערערו כ-10,000 סינים על החלטות פקידי ההגירה נגדם בפני בית משפט פדרלי, בדרך כלל באמצעות עתירה להביאס קורפוס.
ברוב המקרים הללו פסקו בתי המשפט לטובת העותרים.
עתירתו של ג'ו טוי נדחתה כתוצאה מכך, אף על פי שבית המשפט האזורי קבע כי הוא אזרח ארצות הברית.
בית המשפט העליון קבע כי סירוב כניסה בנמל אינו דורש הליך הוגן והוא שקול מבחינה חוקית לסירוב כניסה בנקודת מעבר גבול יבשתי.
פסיקה זו עוררה חרם קצר על מוצרים אמריקאיים בסין.
חוקים אלה באו בעיקר ממניעים גזעניים, שכן הגירה של אנשים מגזעים אחרים לא הוגבלה באותה תקופה.
חוק הדרת הסינים, יחד עם ההגבלות שבאו אחריו, עצר את האוכלוסייה הסינית מהתרחבות או מהיטמעות בחברה האמריקאית, כפי שעשו הקבוצות מאירופה.
הגירה מוגבלת מסין עדיין נמשכה עד לביטול החוק בשנת 1943.
לאחר שנחקק החוק עמדו משפחות סיניות רבות בפני דילמה: להישאר בארצות הברית לבד או לחזור לסין ולהתאחד עם משפחותיהם.
העיתונים ברחבי ארצות הברית, ובמיוחד בקליפורניה, החלו להשמיץ את הסינים ולהאשימם בתחלואי החברה, למשל באבטלה של האוכלוסייה הלבנה.
המשטרה גם כן הפלתה את הסינים לרעה על ידי שימוש בעילות קלות ביותר למעצר.
אולם, אף שנרכשה שנאה רבה כלפי הסינים, מספר יזמים קפיטליסטיים התנגדו להדרתם מסיבות כלכליות.
משנת 1910 עד 1940 שימשה תחנת ההגירה באנג'ל איילנד במפרץ סן פרנסיסקו מרכז מיון לרוב הסינים, 56,113 במספר, שתועדו כי היגרו מסין או חזרו ממנה.
למעלה מ-30% מהאנשים שהגיעו לשער הגירה זה הוחזרו לסין.
יתרה מכך, לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906, שהרסה את בניין העירייה ואת גנזך העיר, מהגרים רבים, שנודעו בכינוי "ילדי מסמכים", טענו כי להם קשרי משפחה לאזרחים אמריקאים-סינים.
לא הייתה אפשרות להוכיח את נכונותן של טענות אלה.
חוק הדרת הסינים הביא לעלייה של הגל הראשון של הברחה מסחרית של אנשים, פעילות שלאחר מכן נפוצה גם לאנשים ממוצא אתני אחר.
חוק ההגירה משנת 1924 הגביל את ההגירה עוד יותר, באוסרו הגירה של כל אדם ממוצא מזרח-אסייתי לארצות הברית.
עד להקלה בהגבלות אלה באמצע המאה ה-20, נאלצו המהגרים הסינים לחיות בגפם ולבנות קהילה שבה יכלו לשרוד בעצמם – צ'יינהטאון.
חוק הדרת הסינים לא נתן מענה לבעיות שבפניהן עמדו הלבנים.
למעשה, הסינים הוחלפו עד מהרה ובקלות על ידי היפנים, שירשו את תפקיד הסינים בחברה.
בניגוד לסינים, היפנים דווקא כן הצליחו לטפס במעלה הסולם החברתי על ידי הקמת עסקים וחוות.
אולם, גם היפנים נפגעו מאוחר יותר מחוק ההגירה של 1924, שכאמור, אסר לחלוטין הגירה ממזרח אסיה.
חוק הדרת הסינים בוטל בשנת 1943 עם חקיקת חוק מגנוסון, שהתיר לאנשים ממוצא סיני שכבר מתגוררים בארצות הברית להתאזרח ולהפסיק להתחבא מפני הגירוש.
החוק גם התיר מכסה שנתית של 105 מהגרים סינים, אם כי הגירה סינית בהיקף רחב לארצות הברית לא נצפתה עד חקיקת חוק ההגירה בשנת 1965. אף על פי שהחוק בוטל בשנת 1943, נשאר החוק בקליפורניה שאסר על סינים להתחתן עם לבנים שריר וקיים עד 1948.
בשנת 2011 אישר הסנאט של ארצות הברית החלטת התנצלות בעבור פעולות מפלות בעבר כגון חוק זה.
חוק ההגירה של 1924 (ידוע גם כחוק ג'ונסון) בארצות הברית היה חוק פדרלי שהגביל את ההגירה לארצות הברית בימי נשיאותו של קלווין קולידג', בתקופת הבדלנות.
ההתנגדות להגירה אל ארצות הברית
במשך מאות שנים נתפסה ההגירה לארצות הברית באידיאל האמריקני המסורתי כדרך לתת מקלט לנרדפים וכן כמקור לכוח אדם שנדרש לשם פיתוח שטחי הספַר (frontier) הריקים של המערב.
עם זאת, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו המהגרים להיתפס כעול כלכלי וחברתי וכסוכנים של אידאולוגיות המסוכנות לתרבות האמריקנית, לחברה האמריקנית וליסודות האידאולוגיים שעליהם מושתת הקיום האמריקני.
מסוף המאה ה-19 הגיעו לארצות הברית מהגרים מדרום מזרח אסיה - ממדינות כמו סין ויפן, וכן מהגרים מאירופה - בעיקר מדרום אירופה (איטליה והבלקן) וממזרח אירופה (הונגריה, פולין ופליטים יהודים מהפרעות ברוסיה ובאוקראינה).
בעידן "סוף הספַר" כבר התמלא המערב ועל כן כבר לא יכול היה לשמש כשסתום ביטחון לקליטת כח האדם העודף במשק האמריקני.
על כן התנגדו פועלים שכירים להכנסת כח עבודה זול ותחרותי למעגל דורשי העבודה, מה שעלול היה להביא לפיטוריהם או להורדה בתנאי עבודתם ובשכרם.
מעסיקים ובעלי הון חשדו שמהגרים ייַבאו עמם רעיונות אנרכיסטיים וסוציאליסטים, בעיקר לאחר הצלחת המהפכה הבולשביקית ברוסיה.
רבים בציבור האנגלו-סאקסי הפרוטסטנטי הלבן (ה-WASP) התנגדו להגירתם של ציבורים שונים מהם מבחינה אתנית: סינים, יפנים, סלאבים ויהודים ממזרח אירופה, יוונים אורתודוקסים, אירים-קתולים, איטלקים-קתולים בעלי חזות ים תיכונית (ש-300,000 מהם היגרו לארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה).
המהגרים היו שונים באופן בולט בחזותם ובדתם.
על רקע ההגירה הגדולה התחזקו ארגונים שהתנגדו לנוכחותם של שחורים, יהודים וקתולים בחברה האמריקנית, כגון הקו קלוקס קלאן (K.K.K.) וכן ארגונים מקומיים כגון ה-"NATIVE SONS" בסן פרנסיסקו.
המהגרים החדשים היו שונים במראם, במנהגיהם, בלשונם, בלבושם ובאמונותיהם.
הם התרכזו באזורי מגורים נפרדים וכיוון שהיו שקועים במאבק על פרנסתם, התקשו בתחילה ללמוד את השפה ולהטמיע את התרבות האמריקנית וערכיה.
על כן נתפסו כמתבודדים מבחינה חברתית, כנחותים מבחינה גזעית וכציבור שאינו מבקש להשתלב בחברה האמריקנית ואף עוין לערכיה.
קבוצות גזעניות ובדלניות של לבנים אמריקנים טענו שפתיחת שעריה של ארצות הברית לקבוצות אתניות כאלה שקולה ל"התאבדות גזעית".
דעות קדומות וגזענות קיבלו אצטלה של מחקר מדעי ("אאוגניקה", "מדע" השבחת הגזע) ומחקר זה יצר אווירה אוהדת כלפי חקיקה שהפלתה מהגרים מזרח אירופאים ומזרח אסיאתים.
הרקע לחוק ההגירה של 1924
בסוף המאה ה-19 הוצעה בקונגרס חקיקה שתגביל את ההגירה על סמך מבחני ידיעת קרוא וכתוב.
הנשיא קליבלנד הטיל עליה וטו.
ב-1907 הסכימה ארצות הברית לא לחוקק חוק להגבלת ההגירה מיפן, בתנאי שיפן לא תנפיק דרכונים לפועלים יפניים המבקשים להגר לארצות הברית.
הנשיאים טאפט ווילסון הטילו וטו על הצעות חוק דומות בראשית המאה ה-20, אך בשל החשש בארצות הברית לאחר המהפכה הבולשביקית נחקק ב-1917 חוק הגירה שהגביל את ההגירה מאסיה באופן משמעותי.
החוק נועד אמנם להגביל את ההגירה מיפן, לאו דווקא מדרום אירופה ומזרח אירופה, אך הוא היה הראשון בשורת חוקים להגבלת ההגירה.
חוקים אלו שברו מסורת ואידיאל אמריקאים בני מאות שנים, האידיאל לפיו יש לתת מקלט למהגרים על רקע רדיפות ומצוקה.
ב-1921 התקבל חוק בקונגרס האמריקאי חוק החירום להגבלת ההגירה , שהביא להורדת מספר המהגרים מכ-800,000 בשנת-1921 לכ-350,000 מהגרים ב-1922, תוך העדפת מהגרים מצפון אירופה ומערבהּ.
לאווירה העוינת להגירה תרמו גם רוח הבדלנות בארצות הברית, בעיקר מסוף מלחמת העולם הראשונה, וכן האאוגניקה – "מדע" השבחת הגזע – שחסידיו הטיפו להגבלת ההגירה ולשינוי צביונה באמצעות מכסות שייכפו על אומות שנחשבו נחותות מטבע בריאתן.
בהתאם לתפיסותיהם הגזעניות, הם תבעו לחסום את ההגירה לארצות הברית בפני מהגרים מאירופה הדרומית והמזרחית.
בחודש מאי 1924 שיתפו פעולה סנטורים דמוקרטים מדרום ארצות הברית עם ראשי עיריות בחוף המערבי (לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו) בנושא שחצה נאמנויות מפלגתיות: הגבלת ההגירה מהמזרח הרחוק וממזרח אירופה.
מנהיגים בכל ארצות הברית התנגדו להגירה זו וזכו לתמיכה ציבורית: חברי קונגרס, מושלים, שופטים.
קולות בודדים מחו על עוינותו של הקונגרס כלפי ההגירה ותבעו הסרת אמות-מידה של מוסר, רמת-משכל והתאמה חברתית, אינטגרציה במגורים ובחינוך, וכן ביטול ההכרזה שמהגרים אלו אינם רצויים מבחנה מוסרית.
תביעות אלו היו נחלתו של מיעוט ליברלי וחסרו תמיכה בדעת הקהל בארצות הברית.
ב-26 במאי 1924 עבר החוק להגבלת ההגירה בהצבעה בשני בתי הקונגרס.
בחוקים נגד ההגירה הוגבלה ההגירה ממדינות מזרח אירופה, ושיעור היהודים מקרב המבקשים להגר לארצות הברית ממדינות אלה היה מכריע באותה תקופה, עקב האנטישמיות, הרדיפות ומצבם הכלכלי הגרוע.
על כן היה ברור שהחקיקה נועדה לעצור את הגירתם לארצות הברית.
מספר היהודים שהורשו להגר לארצות הברית על פי החוק נקבע ל-2.1% ממספר היהודים שישבו בארצות הברית ב-1890. כיוון שב-1890, לפני ההגירה הגדולה, היה שיעורם של היהודים בארצות הברית זעום, הרי שפירושו המעשי של החוק היה סגירה כמעט מוחלטת של שערי ארצות הברית בפני יהודים.
בהתייחסו להגירה מדרום מזרח אסיה אמר סנטור היירם ג'ונסון מקליפורניה: "קליפורניה הצליחה סוף סוף במאבק להגנה על עצמה ולשימור עצמה...
מדיניות קליפורניה היא כעת מדיניות כל האומה."
מיליוני מהגרים שביקשו להיכנס לארצות הברית נדחו דרך מסלול הפיקוח רב השלבים של הממשל, סוכנויותיו ושגרירויותיו.
עוד בנמל היציאה לאמריקה המתינו פקידי משרד ההגירה והקונסוליה האמריקאית וניפו את המהגרים על סמך גזעם או לאומיותם, על סמך מה שכונה "פגמים אישיים בגוף וברוח", וכן על סמך דעות אישיות או מצב כלכלי וחברתי.
הסלקציה המחמירה בקונסוליות האמריקניות בארצות המוצא גרמה לכך שרוב המהגרים נפסלו כבר בארצות המוצא ולא בנמלי ארצות הברית עצמה.
לנוהל זה היו השלכות רבות וסותרות: מחד, מהגרים שידעו שייפַסלו עוד בקונסוליה, ניסו להגיע לארצות הברית בסתר; מאידך, אישורי הגירה ניתנו לעיתים גם במקרים גבוליים, בשל ההגדרה המעורפלת וחסרת האחידות של המושגים "חבר בארגון אנרכיסטי", "אשם בשחיתות מוסרית" או "בעל מום נפשי".
בנוסף להגבלת ההגירה על פי המוצא, נקבעו בנמלי הכניסה לארצות הברית מבחני כניסה שהקלו על מהגרים מצפון אירופה וממערב אירופה.
מהגרים ממדינות בעלות תרבות ומנטליות שונה התקשו במבחנים אלה, בעוד שמהגרים מסקנדינביה ומבריטניה הצליחו יותר, בזכות החינוך הציבורי המפותח והמנטליות הדומה לזו שבארצות הברית.
האווירה בעת מבחני הכתיבה הקשתה על הנבחנים.
המהגרים שהגיעו לנמלי הקליטה בארצות הברית היו מבולבלים, עייפים ומפוחדים, לאחר שעברו אלפי קילומטרים בתנאים קשים.
הם היו רעבים ועייפים, רבים מהם לא הבינו את שפת המבחן ואת מטרתו, וספק אם הבינו את הנדרש מהם.
המבחן היה חסר-ערך כמודד אינטליגנציה, אך הוא הכשיל מהגרים רבים ממדינות מזרח אירופה ודרום אירופה.
בפני משרדי הפנים וההגירה עמדו מספר קשיים באכיפת החוק:
1. מספר מדינות מזרח אסיאניות לא נכללו בחוק, ועל כן עברו רבים למדינה ממנה הייתה ההגירה לארצות הברית חוקית.
בנוסף לכך, העביר הקונגרס חוקים מיוחדים לקליטת מהגרים מעל למכסה או להוצאתן של קבוצות אוכלוסייה מסוימות מתחולת החוק (על סמך תעסוקה מקצועית, למשל).
2. אופייה הגאו-פוליטי של ארצות הברית הקשה על מניעת הגירה לא-חוקית.
גבולה בדרום ובצפון נמשך לאורך אלפי קילומטרים ותנאי השטח שלו קשים לפיקוח.
3. איתור מהגרים לא חוקיים דרש שיתוף פעולה של רשויות מקומיות ומדינתיות, ואלה לא ששו לכך, כי החשיבו זאת כחדירה של הממשל הפדרלי לתחומי סמכויותיהן.
מיליוני דולרים הוצאו על מנת למצוא דרך יעילה לעצור את המהגרים הלא חוקיים, אך לשווא.
אלפי ערים ומחוזות הציעו מקלט למהגרים לא חוקיים.
עובדים בסחר הבינלאומי, סטודנטים ותיירים כביכול, הגיעו לארצות הברית ונעלמו בה.
ב-1924 ערקו לארצות הברית 38,000 ספנים שספינות המסחר שלהם עגנו בנמלי ארצות הברית, ב-1925 היה מספרם 20,000, ולאחר מכן היו עוד אלַפים מדי שנה, גם בתקופות בהן הייתה ההגירה בשפל.
4. רשויות ההגירה של ארצות הברית התקשו להסביר מדוע על פי החוק אסורה הגירתם של משכילים מבוססים ממזרח אסיה וממזרח אירופה, בעוד לעניים אנגלו-סקסיים ומקסיקנים מותר להגר.
5. לעיתים לא הסכימו מדינות המוצא לקלוט את המהגרים שגורשו.
כך נשארו בארצות הברית עשרות אלפי מהגרים לא חוקיים, וזאת בידיעת רשויות ההגירה, שחסרו כלים לאיתורם או לגירושם.
ולמרות זאת, אלפי מהגרים לא חוקיים גורשו מארצות הברית כל שנה על סמך חוקי ההגירה.
מספר המגורשים גדל כל שנה.
לקבלת החוק הייתה תהודה רבה.
השגריר היפני נקרא לארצו וממשלת יפן יצאה בהכרזה כי "החקיקה מפלה": החוק הוא לא רק הפרת הסכם הסחר והספנות בין יפן וארצות הברית, והפרה של ההסכם הג'נטלמני (1907), אלא גם אפליה של אזרחים יפניים ופגיעה במעמדה הבינלאומי של יפן.
החוק תרם לערעור האמון בין יפן לארצות הברית, למדיניותה התוקפנית של יפן במזרח הרחוק בשנות השלושים ובעקיפין - לעימותה של יפן עם ארצות הברית ב-1941.
לחוק היו השלכות חמורות גם לגבי היהודים: מכסות ההגירה צמצמו כמעט לאפס את ההגירה מדרום אירופה וממזרחה.
השערים נסגרו בפני פליטים יהודים שביקשו לברוח מאירופה בסוף שנות השלושים.
עקב המכסות הקבועות בחוק לא התאפשר להם להגר גם בשנים בהן המכסות של מהגרים מצפון אירופה וממערבהּ לא נוצלו במלואן.
מ-1924 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה מנעו מכסות ההגירה כניסה של 6 מיליון מהגרים מדרום אירופה, ממרכזה וממזרחה.
למשל, בשנה שהסתיימה בסוף יוני 1936 נכנסו לארצות הברית כ-36,000 מהגרים בלבד.
חוק הווילאייטים או "האמנה לכינונן של הפרובינציות" (בטורקית Teşkil-i Vilâyet Nizamnâmesi) הוא חוק שחוקק ב בשנת 1864 במטרה לארגן מחדש את המחוזות בתוך האימפריה תוך החלפת מערכת האיילט.
הסולטאן מוראט הראשון, בשנת 1365 לערך, הקים את מערכת האיילטים, כאשר חילק את האימפריה לשני חלקים (ביילרבייליקים או אייליטים), האחד איילט רומליה שכלל את כל השטחים שנכבשו באירופה, והשני איילט אסיה הקטנה (אנטוליה) שכלל את כל השטחים שהיו תחת שלטונו באסיה.
עם הכיבושים וההתרחבות מזרחה של הממלכה של באיזיט הראשון הוקם האיילט השלישי שבירתו אמסיה ולאחר מכן הוקמו איילטים נוספים.
כל איילט נשלט על ידי ביילרביי (אדון האדונים) וכלל מחוזות שנקראו סנג'קים.
הביילרביי נהנה ממידה רבה של אוטונומיה צבאית וכלכלית ובכך נוצר טשטוש בהיררכיה המסורתית של מוקדי הכוח וחלק ניכר מהמס שנגבה באייליטים נשאר שם ולא הגיע לאוצר הסולטאן.
מהמוט השני ויורשיו הגו את עידן הטנזימאט, שכלל מערכת חוקים חדשים במטרה לארגן מחדש את ממשל האימפריה העות'מאנית בתחומים שונים כמדינה ביורוקרטית.
החלוקה האדמיניסטרטיבית-היררכית של האימפריה כמו גם השאיפה לייעל את גביית המיסים באו לידי ביטוי בחוק זה שהגדיר, בנוסף על הסנג'ק גם יחידות מנהליות קטנות יותר - קאזה, עיירות (kasabat), כפרים (karye) או אשכולות כפר (נאחייה).
על פי החוק, האימפריה העות'מאנית חולקה מחדש למחוזות משנה.
במסגרת החלוקה כוננו מועצות ניהול שבהן שותפו נציגים מבני הדתות השונות בכל וילאייט וכן מועצה למינהל ציבורי שחבריה נבחרו בידי תושבי הווילאייט.
חוק זה אימץ את המתכונת הצרפתית לניהול מחוזות משנה תוך הענקת סמכויות רחבות למושל.
האימפריה חולקה ל-27 וילאייטים ובראש כל אחד מהם הועמד ואלי - הקמת הווילאייטים הושלמה ב-1876. כל וילאייט חולק לסנג'קים ובהם משל מותצארף .
הסנג'קים נחלקו לקאזות אשר נמשלו על ידי קאימקאם והיו נתונים לתחום שיפוטו של קאדי.
הקאזה נחלקה לנאחיות (תת-נפות), ובראש כל נאחייה עמד מודיר.
הנאחיות חולקו לקריות (כפרים ושכונות) ובראש כל קריה עמד מוח'תאר.
מינוי הוואלים, המותצארפים, הקאימקאמים וכן בעלי מקצוע כגון רואי חשבון ועמילי מכס היו באחריות השער הנשגב וכך גם ההיתר לשימוש בכספי המסים.
מינויים של בעלי תפקידים באדמיניסטרציית הווילאייט היו מסורים בידי השלטון המרכזי, ולא בידי הוואלי, אף כי הוא היה האחראי עליהם מבחינה מקצועית.
בכך שמר השלטון המרכזי על השפעתו במחוזות.
ברוב הווילאייטים הייתה מועצה מקומית (או בית מחוקקים מקומי) שכונסה על ידי הוואלי, במועצה היה מקום מרכזי לשופט השרעי, האחראי על יישום החוק, לאיש הכספים הממונה על גביית המס, נציגים שנבחרו על ידי התושבים (במחוזות בהם היה רוב לא מוסלמי נבחרו מספר שווה של נציגים מוסלמים ושאינם מוסלמים).
בתי המשפט עצמם הופרדו מהמועצה ופעלו בנפרד (לכל עדה מוכרת על פי חוקי הדת שלה).
ב-1871/2 פורסם קובץ חוקים מתוקן, שצמצם את האזורים המנהליים וחיזק את כוחו של השלטון המרכזי והוואלים מיצגיו.
ב-1913 נחקק חוק וילאייטים חדש שהחליף את החוק של 1864.
חלק מהשינוי בעקבות החוק היה ביטול הפיצול של ארץ ישראל בין איילט דמשק ואיילט צידון ובמקום זאת נקבע כי ארץ ישראל כולה תהייה שייכת לווילאייט ביירות.
חלוקת משנה הייתה לסנג'ק עכו וסנג'ק נבלוס (שכם).
רק מאוחר יותר הוקם סנג'ק אל-קודס (ירושלים) שהצטרף כסנג'ק שלישי.
סנג'ק ירושלים נותק ב-1872 מווילאייט ביירות והמותאצרף שלו הוכפף ישירות לשער הנשגב באיסטנבול.
חוק ההרכב המוגדר, הקרוי לעיתים חוק פרוסט הוא חוק מדעי בכימיה לפיו בתרכובת כימית מסוימת יישמר תמיד יחס קבוע בין מסת היסודות השונים, ללא קשר למקור התרכובת או כיצד היא הוכנה.
לדוגמה, חמצן (בעל מספר אטומי 8) מהווה כ-8/9 ממסת כל דגימה של מים טהורים, בעוד מימן (בעל מספר אטומי 1) מהווה את ה-1/9 הנותרת.
חוק ההרכב המוגדר עשוי להיראות מובן מאליו לכימאי המודרני, כיוון שהוא מהווה את הבסיס להגדרת התרכובת הכימית.
בשלהי המאה ה-18, עם זאת, רעיון התרכובת הכימית לא פותח דיו, וחוק זה היווה חידוש של ממש.
יחד עם חוק היחסים המרובים (חוק דלטון), חוק ההרכב המוגדר מהווה את הבסיס לסטויכיומטריה, התחום העוסק בכמויות וריכוזי חומרים המשתתפים בתגובות כימיות.
הכימאי הצרפתי ז'וזף פרוסט הציע לראשונה את החוק בעקבות ניסויים שערך בין השנים 1798 ו-1804, כפי שניסח ב-1806:
למעשה, כאשר הוצע לראשונה היה שנוי במחלוקת ורבים התנגדו לו, ביניהם עמיתו הצרפתי של פרוסט, קלוד לואי ברטולייה, שטען כי ניתן לשלב יסודות בכל יחס.
קיומו של דיון זה מראה כי באותה עת ההבחנה בין תרכובת לתערובת לא הובנה לגמרי.
חוק ההרכב המוגדר השתלב היטב עם התורה האטומית שג'ון דלטון החל לקדם ב-1803, והסבירה כי החומר מורכב מאטומים בודדים, קיים סוג אטום אחד לכל יסוד, והתרכובות עשויות משילובים של סוגי אטומים שונים ביחסים מוגדרים.
רעיון מוקדם אחר, הקשור לנושא, הוא השערת פרוט, של הכימאי האנגלי ויליאם פרוט, לפיה אטום המימן הוא היחידה האטומית הבסיסית.
מהשערה זו נגזר כלל המספר השלם, לפיו המסות האטומיות הן מכפלות שלמות של מסת אטום המימן.
כלל זה נדחה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, לאחר מדידות מדויקות יותר של מסה אטומית, בפרט על ידי ינס יאקוב ברצליוס.
בין השאר, מצא ברצליוס כי המסה האטומית של כלור היא פי 35.45 ממסת אטום המימן, עובדה הסותרת את כלל המספר השלם.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוסברה סתירה זו בקיומם של איזוטופים; המסה האטומית של כל איזוטופ נפרד קרובה מאוד למספר שלם, בהתאם לכלל.
בטבע, יסודות רבים, בהם כלור, מופיעים כתערובת של מספר איזוטופים (במשקלים 35 ו-37, עבור כלור), ולכן המסה הנמדדת היא למעשה ממוצע של האיזוטופים השונים.
אמנם חוק ההרכב המוגדר היה שימושי מאוד ביסוד הכימיה המודרנית, אך הוא אינו תקף לכל מקרה.
קיימות תרכובות לא-סטויכיומטריות בהן הרכב היסודות משתנה מדגימה לדגימה.
לדוגמה, בתחמוצת ברזל מסוג wüstite מצויים בין 0.83 ל-0.95 אטומי ברזל לכל אטום חמצן, ועל כן בין 23% ל-25% חמצן לפי מסה.
הנוסחה האידיאלית לתרכובת זו היא FeO, אולם אתרים פנויים בגביש מפחיתים את היחס לפחות מ-1 ל-1. באופן כללי, המדידות שביצע פרוסט לא היו מדויקות דיין כדי לגלות סטיות מסוג זה.
כמו כן, ההרכב האיזוטופי של יסוד יכול להשתנות לפי מקורו, וכך תרומת יסוד מסוים למסת תרכובת עשויה להשתנות מדגימה לדגימה.
עובדה זו מסייעת, למשל, לזיהוי מקורם של חפצים הנמצאים בחפירות ארכאולוגיות - ההרכב האיזוטופי של מתכת בכלי זכוכית, לדוגמה, יכול להצביע על מקור חומרי הגלם ששימשו לייצורו.
חוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון לקבלה לעבודה), התשס"ב–2002 הוא חוק שלו שתי מטרת:
לוודא שלא תהיה מחלוקת לגבי תנאי ההעסקה שהוסכמו וכי העובד מודע לזכויות והחובות המוטלות עליו מתוקף חוזה העבודה.
להבטיח שמועמד לעבודה יקבל מידע על מצבו בתהליך ההחלטה על איוש המשרה.
חוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון וקבלה לעבודה), קובע כי על המעסיק למסור לעובד הודעה בכתב, שבה יפרט המעסיק את תנאי העבודה של העובד, וזאת תוך 30 ימים מתחילת העבודה (או תוך 7 ימים אם העובד נער בהתאם להגדרתו בחוק עבודת הנוער).
ישנה רשימת פרטים ספציפיים שיש לפרט בהודעה זו ובחוק אף קיים טופס ייעודי לכך.
במקרה שבו נמסר לעובד הסכם עבודה כתוב ובו מפורטים כל תנאי העבודה שיש למסור לעובד לפי החוק ובטווח הזמנים שבו מחויב המעסיק למסירת ההודעה לעובד על פי החוק – המעסיק לא יידרש למסור הודעה לעובד על פי חוק בנוסף להסכם העבודה.
על פי החוק בהודעה לעובד המעסיק נדרש לכלול את הפרטים הבאים:
תאריך תחילת העבודה (ותאריך סיומה אם מדובר בחוזה עבודה זמני/קצוב).
המעסיק יציין אם חוזה העבודה לתקופה קצובה/בלתי קצובה
סך כל התשלומים המשתלמים לעובד כשכר עבודה ומועדי תשלום השכר.
אם נקבע שכרו של העובד על פי דירוגו מכוח הסכם קיבוצי – המעסיק יציין את דירוג העובד ודרגתו
יום המנוחה השבועי של העובד
סוגי תשלומים של המעסיק ושל העובד בעבור תנאים סוציאליים של העובד, וכן פירוט הגופים שאליהם המעסיק מעביר בפועל את התשלומים האמורים
מעסיק שהוא צד להסכם קיבוצי כמשמעותו על פי חוק הסכמים קיבוציים, המסדיר את תנאי העסקתו של העובד, יציין את שם ארגון העובדים שהוא צד לאותו הסכם והמען לפניה אליו
במקרה שבו חל שינוי בתנאי העבודה של העובד, על המעסיק למסור לעובד הודעה על שינוי תוך 30 ימים מהיום שבו חל השינוי (או תוך 7 ימים אם מדובר בנער).
גם להודעה על שינוי קיים טופס ייעודי שנקבע בחוק.
תיקון מס' 6 לחוק שנחקק בשנת 2014 חייב גם מעסיקים פוטנציאליים למסור למועמד לעבודה המשתתף בהליכי מיון הודעה בכתב על התקדמות המועמד בהליכי מיון אחת לחודשיים לפחות וכן על אי קבלת המועמד לתפקיד תוך 14 ימים מאיוש המשרה.
התיקון החדש מחייב את כל המעסיקים, למעט מועסקים בעבודות זמניות עד 30 ימים, מועסקים בענף ההסעדה ובמקומות עבודה שבו פחות מ-25 עובדים.
חוק ההגירה והאזרחות של ארצות הברית נחקק בשנת 1965. חוק זה שינה את אופן חלוקת מכסות ההגירה לארצות הברית.
חוק זה מבטל את "נוסחת המוצא הלאומי" שהייתה נהוגה בארצות הברית משנת 1921. החוק הוא אחד מחוקי היסוד בחוקי האזרחות של ארצות הברית.
החוק מגדיר מכסות הגירה על פי ארץ המוצא, וכן מדרג המקנה עדיפות למהגרים בעלי מקצועות נדרשים ולמהגרים בעלי קרובי משפחה בארצות הברית.
כמו כן הוא מגביל את מספר המהגרים הכולל ל-170,000 בשנה, לא כולל מקרים חריגים, כמו מהגרים בעלי משפחה מדרגה ראשונה.
מאז שנחקק בשנת 1965 עבר החוק שינויים טכניים בלבד.
למשל, בשנת 1996 נוספה לחוק דרישה לרשום בטופס הבקשה מספרי טלפון של מעסיקים פוטנציאליים.
בשנת 1921 נחקק בארצות הברית "חוק ההגירה והאזרחות של 1921" , ובו נכלל חישוב של מכסות הגירה על פי "נוסחת המוצא הלאומי", נוסחה שהגבילה את ההגירה על בסיס היחס הקיים בין הקבוצות האתניות באוכלוסייה.
נוסחה זו נועדה לאפשר איחוד משפחות, ועם זאת לצמצם את מספר המהגרים שהם חסרי השכלה, ולמנוע שינויים בהרכב האתני של האוכלוסייה.
חוק זה נחקק כחוק זמני לשעת חירום, אך לא בוטל עד 1965. הנוסחה העניקה עדיפות למהגרים ממערב אירופה על פני מהגרים ממזרח אירופה, הקריביים, אסיה ואפריקה.
נוסחה זו נחשבה לאפליה על בסיס מוצא, ומנוגדת לזכויות האדם הבסיסיות.
בשנת 1952 חובר דו"ח מיוחד לבקשתו של הנשיא הארי טרומן, בשם "Whom We Shall Welcome" ("מי מוזמן להגר אלינו").
הדו"ח אומץ כמדיניות רשמית על ידי הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, והתקבל בבית המחוקקים בשנת 1965. מגילה ובה נוסח החוק של 1965 נחתמה על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון בטקס חגיגי למרגלות פסל החירות.
החוק של 1965 אוסר את כניסתם של "סוטי מין" למדינה, הגדרה שכללה אז גם הומוסקסואלים, שנחשבו "מעורערים בנפשם" או בעלי "נחיתות פסיכופתית חוקתית".
בשנת 1990 התקבל תיקון לחוק המאפשר הגירת הומוסקסואלים.
אחד המרכיבים העיקריים בחוק הוא ביטול "נוסחת המוצא הלאומי".
מהגרים לא נבדקים עוד על פי מוצא לאומי או גזע.
בחוק קיימות שבע דרגות העדפה למהגרים, כך שניתנת עדיפות לקרובי משפחה של אזרחי ארצות הברית ולבעלי מקצועות מבוקשים.
מספר חריגים מקבלים עדיפות גבוהה במיוחד ולא נספרים במכסות ההגירה האחרות, בהם קרובי משפחה מדרגה ראשונה, שרי ממשלה, אנשים שעבדו עבור ממשלת ארצות הברית, ורופאים.
החוק מגביל, בפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית, את ההגירה ממערב אירופה.
החוק הגדיר מקצועות מבוקשים על פי רשימה שמתעדכנת מעת לעת על ידי משרד העבודה האמריקאי.
לפליטים ניתנה העדיפות הנמוכה ביותר בחוק.
על פי כללי חוק ההגירה והאזרחות של 1965, לחברות בארצות הברית מותר להעסיק עובדים זרים באופן זמני או קבוע על מנת למלא תקנים נדרשים למקצועות מבוקשים.
למטרה זו הוגדרו קטגוריות מיוחדות של ויזות, בהן ויזה H-1B ו- H-1B1 המיועדות לבעלי מקצוע ייחודיים, ויזה H-2A המיועדת לעובדים בענף החקלאות, וקטגוריות נוספות.
תומכי החוק טענו שהוא לא ישפיע באופן משמעותי על התרבות האמריקאית או על הרכב האוכלוסייה.
הנשיא ג'ונסון אמר: "זו לא הצעת חוק מהפכנית, והוא לא ישפיע על חייהם של מיליוני בני אדם." אולם מחקרים שבדקו את הרכב האוכלוסייה מצאו שהחוק כן שינה את ההרכב הדמוגרפי של האוכלוסייה, והגדיל את מספרם היחסי של יוצאי אסיה, אפריקה, המזרח התיכון, וכן דרום ומזרח אירופה.
החוק הגדיל במיוחד את מספר המהגרים החוקיים והלא-חוקיים מאמריקה הלטינית, ובפרט ממקסיקו.
בשנת 1970 שיעור תושבי ארצות הברית שלא נולדו בה היה 4.7% מהאוכלוסייה, ובשנת 2000 הוא עלה ל-11.1% מהאוכלוסייה.
ההערכה היא כי בסביבות שנת 2042 אנשים לבנים שאינם היספאנים יהוו כמחצית מהאוכלוסייה האמריקאית, והשאר יהיו היספאנים (בעיקר ממוצא מקסיקני), אפרו-אמריקאים, יוצאי וילידי אסיה ואינדיאנים.
לאחר שהתקבל חוק ההגירה והאזרחות בשנת 1965, מהגרים לארצות הברית נתקלו בהזדמנויות ואתגרים רבים.
חלקם, למשל מהגרים מהודו, התבססו בארצות הברית והם בעלי הכנסה ממוצעת גבוהה ושיעור עוני נמוכים מהממוצע הארצי, בעוד שאצל מהגרים מווייטנאם, רבים מהם פליטים, יש שיעורי עוני גבוהים.
קיים דיון ציבורי ער בשאלות של זהות רב-תרבותית בניגוד למדיניות "כור היתוך", ההשפעה הכלכלית של ההגירה, והחשש מהפיכתה של ארצות הברית לבליל של לאומים ושפות ללא מכנה משותף.
חוק ההתיישנות, תשי"ח–1958 קובע את כללי ההתיישנות במשפט אזרחי בישראל.
חוק זה הוא החוק המרכזי העוסק בהתיישנות במשפט אזרחי, ובנוסף לו ישנם הסדרי התיישנות בחוקים אחרים, ביחס לנושאים המוסדרים בהם.
דברי ההסבר להצעת החוק הסבירו את מטרתה:
לעניין התקופה שבה מתיישנת תביעה שלא הוגשה עליה תובענה (סעיף 5 לחוק ההתיישנות) מבחינים בין כזו שבמקרקעין וכזו שלא:
בעלי דין רשאים להסכים, בחוזה בכתב, על תקופת התיישנות ארוכה מן הקבועה בחוק ההתיישנות, ובתביעה שעניינה אינו מקרקעין – גם על תקופת התיישנות קצרה מן הקבועה בחוק, ובלבד שלא תקצר משישה חדשים (סעיף 19 לחוק ההתיישנות).
חוק הדרכים (שילוט), תשכ"ו-1966 העוסק במתן הסמכה/אישור לשלט שיש בו הודעה לרבים בדרך של כתב, דפוס, הדבקה, הצגה, צביעה, חריטה וכדומה.
חוק זה עוסק בעיקרו באיסורים, בהסמכות וכדומה.
החוק נחקק בעקבות שילוט מסחרי פיראטי בדרכים בין עירוניות.
החוק עבר שינויים אך עדיין אינו נאכף בצורה מלאה.
החוק המרכזי העוסק בדיני חוקי דרכים ושילוט הוא .
אסור לאדם להחנות רכב שיש עליו שלט בולט, הנראה לעיני מי שנוהג בדרך עירונית או בין עירונית לצורך פרסומת, אלא אם זה הותר לו על פי חוק.
כמו כן אין להתקין שלט הנראה לעיני מי שנוהג בדרך עירונית, אלא אם ניתן לכך אישור ועל השלט צוין מי הזמין את הכנת השלט או התקנתו.
הסמכות למתן היתר להתקנת שלט חוצות היא בתחום הרשות המקומית ובאישור הוועדה המחוזית.
כאשר רוצים להתקין שלט מחוץ לתחום של הרשות המקומית, יש לפעול לקבלת היתר מהוועדה המחוזית.
ניתן להעניק היתר לשלט חוצות, אם הוא נועד למניעת תאונות דרכים, שריפות, לכלוך או השלכת פסולת, להודיע על מפעל או בית עסק, הימצאותו של אתר קדוש, גן לאומי, פארק לאומי, אתר ניצחון והנצחה או אתר היסטורי.
כמו כן ניתן היתר להתקנת שלטים של הרשות המקומית, על מנת להודיע על כניסה לשטחי הרשות ושלטים המודיעים על נותן חסות לניקיון ולטיפוח קטע מסוים בדרך בינעירונית.
החוק תקף עבור שלטי המדינה למעט שלטי צה"ל או משטרת ישראל ותמרורים.
הסמכות לתת היתר לשלט נתונה לוועדת היתרים שחבריה הם: נציג שר התשתיות הלאומיות (יו"ר), נציג השר לאיכות הסביבה, נציג שר התחבורה, נציג שר הפנים, נציג השר לביטחון הפנים ושני נציגים של גופים ציבוריים הקשורים לשמירת איכות הסביבה וימונו על ידי השר לאיכות הסביבה.
הסמכות היא של הרשות המקומית ששופטת את קבלת ההיתרים.
שלט שהותקן בניגוד להוראות ובניגוד לחוק, הרשות רשאית להסיר אותו, להרוס אותו ולסלקו, זאת לאחר שנמסרה התראה לבעל השלט, והוא לא הסיר את השלט בפרק הזמן שנקבע בהתראה.
כמו כן, רשאית הרשות להסרתו באופן מיידי ללא מתן הוראה, אם השלט מסכן את בטיחות הציבור, את הנמצאים בסביבתו או אם לא ניתן לברר מיהו בעל השלט כדי לשלוח התראה.
בנוסף, אם אותו שלט סולק או הוסר על ידי הרשויות, בעל השלט יחזיר לאוצר המדינה כפול מההוצאות שהוצאו להריסתו.
זאת ועוד, הרשות, או מי שהוסמך לכך על ידיה, רשאית להיכנס לכל החצרות ולהשתמש במידה סבירה של כוח כדי לבצע את סמכויותיה.
לפי חוק זה, שלט אשר הפך לשלט אסור הוא שלט שהיה מותר בחוק, ולאחר מכן נוצר כביש חדש או הדרך הפכה לבין עירונית.
לאדם אשר התקין את השלט יש שלושים יום לקבל אישור חוזר על השלט בלי שינקטו כלפיו צעדים משפטיים.
אדם המבצע אחת מעבירות אילו ייענש: מתקין שלט בניגוד להוראות החוק, אינו מקיים תנאי מתנאי האישור, מחנה רכב נושא שלט בניגוד להוראות ואינו מסלק שלט כפי שנדרש בהתראה עובר על החוק.
אם העברה נמשכת, רשאי בית המשפט להטיל קנס נוסף בשיעור של חמישה אחוזים מסכום הקנס הקבוע לאותה עבירה לכל יום שבו נמשכת העבירה.
אדם שהורשע ולאחר שנתיים ביצע עבירה זו שנית, יחויב בקנס כפול מהקנס שבית המשפט הטיל עליו.
העבירה היא מסוג העבירות של אחריות קפידה, והקנס שהוטל בשל העבירה ישולם לקרן לשמירת הניקיון.
החל משנת 6/1965 חוקק חוק האוסר על הצבת שלטי פרסום בדרכים בין עירוניות.
בעשרות השנים האחרונות התמלאו הדרכים הבין-עירוניות בשילוט מסחרי פרטי.
במשך שנים פעלו חברות פרסום ורשויות מקומיות בניגוד לחוק והעבירו כספים למטרתם האישית.
בשנת 2006 הגישה עמותה עתירה כנגד המשרד להגנת הסביבה, בדרישה להסיר את השילוט המסחרי מנתיבי איילון שמוצב בניגוד לחוק.
להליכי העתירה הצטרפו גם שתי חברות הפרסום "נור סטאר מדיה בע"מ" וחברת "ברעם".
המדינה, באמצעות המשרד להגנת הסביבה, השיבה כי היא מקבלת את העתירה מכיוון שהשלטים הללו אינם חוקיים ומהווים בעיה בטיחותית וגורמות לתאונות דרכים.
כמו כן, נטען כי השלטים הגדולים רומסים את זכויות הציבור כי הם משנים את תוואי הנוף העירוני והשטח הפתוח.
לעומת זאת, מתנגדיו של החוק בנו את הטקטיקה ההסברתית שלהם על שלושה טיעונים מרכזיים: ראשית, יש לתקן חוק מיושן מהעבר (1966) שאיננו נותן מענה למציאות בת ימנו.
שנית, השילוט בדרכים בין-עירוניות איננו גורם לתאונות דרכים.
שלישית, יש להתחשב בשיקולים הכלכליים הנגזרים מהורדת השילוט בדרכים בין -עירוניות וסכנת פיטורים ההמוניים.
בדיון שהתקיים בשנת 2006 נקבע כי העתירה התקבלה במלואה וכי על העיריות וחברות הפרסום להסיר את הפרסום מנתיבי איילון בתוך שנה.
ח"כ יורם מרציאנו, ממתנגדי העתירה, הגיש הצעת חוק שמטרתה לשנות את חוק הדרכים (שילוט) במטרה להכשיר את השלטים הקיימים ולהעניק את הסמכות לכך בידיהן של הרשויות המקומיות.
בשנת 2009 קיבלה ועדת הכלכלה של הכנסת את שהסדירו את התנאים לשילוט דרכים בנתיבי איילון.
עוד נקבע בתקנות כי תאורת שלט תותקן באופן שימנע את סינוור הנהגים הנוסעים בדרך.
בתיק מנטל, הוגש כתב אישום נגד יחזקאל כהן, חברת מנטל בע"מ, טל ששני, מנהל חברת מנטל בע"מ, חברת "צבי כהן ואחיו" - חברה קבלנית לעבודות עפר ופינוי אשפה בע"מ, וצבי כהן מנהל חברת צבי כהן ואחיו.
כתב האישום נגד חברת צבי כהן ואחיו ונגד צבי כהן נמחק במהלך הדיון.
על קרקע הנמצא בבעלותו של כהן, הותקנו שני שלטים על מבנים עליהן התנוססה כתובת פרסומית לחברת "מנטל".
התראות רבות נשלחו לכהן בהן נדרש להסיר את השילוט, אך למרות זאת לא הסיר את השלטים.
כהן הורשע בעבירה של איסור התקנת שלטים, כך שבית המשפט הטיל על כהן קנס בגובה 40,000 ₪ בתוספת התחייבות בגובה 30,000 ₪, שלא יעבור על העבירות בהן הורשע למשך שלוש שנים.
בית המשפט גזר על מנטל תשלום קנס בגובה 40,000 ₪ וכן התחייבות בסכום של 50,000 ₪, שלא תעבור על העבירות בהן הורשעה במשך שנתיים.
על טל ששני, מנהלה של חברת מנטל, הטיל בית המשפט קמא קנס בגובה של 20,000 ₪, בתוספת התחייבות בגובה 30,000 ₪ שלא יעבור על העבירות בהן הורשע במשך שנתיים.
חברת מנטל ומנהלה לא הגישו ערעור על גזר הדין.
בתיק יטבתה, הוגש כתב אישום נגד חברת י.
בעיר אחזקות, שמעון רבנשטיין, מנהל הכספים וחבר ההנהלה בחברה, וכהן.
על פי כתב האישום, החברה ורבנשטיין התקינו או הזמינו התקנת שלט גדול על החלקה של כהן, עליה הותקן גם השלט של מנטל, ובה פרסומת למסעדת "יטבתה" השלט לא הוסר למרות ההתראות להסירו שנשלחו לכהן.
לאחר שמיעת הראיות בתיק, הרשיע בית משפט את כהן בעבירה של איסור התקנת שלטים.
בית משפט גזר על כהן, קנס בגובה 100 ₪ בתוספת התחייבות בגובה 2,500 ₪.
פסק דין חברת קשת שלטים
חברת קשת שלטים הציבה שלושה שלטי חוצות גדולים על מבנה נטוש בבני-ברק סמוך לצומת גהה, ללא אישור.
החברה נקנסה ב-150 אלף שקל והמנהל שלה ב-50 אלף שקל נוספים.
המשרד לאיכות הסביבה הגיש כתב אישום נגד החברה המפרסמת, חברת קשת שלטים ומנהלה, נתנאל זר.
בית המשפט חייב את החברה ומנהלה להימנע מעבירה דומה במשך שלוש שנים.
כמו כן יצא צו שלפיו עליהם להסיר את השלטים מהמבנים עליהן נתלו.
בפסק הדין ציינה השופטת, דורית רייך-שפירא, בין השאר כי "הצבת שלטים בדרך בין-עירונית, מהווה בנוסף לזיהום ולפגיעה באיכות הסביבה, מפגע בטיחותי משום שיש בהם להסיח תשומת לב הנהגים מהנעשה בדרך, באופן שעלול לסכן אותם ולסכן אחרים".
חוק ההתיישבות החקלאית (סייגים לשימוש בקרקע חקלאית ובמים), תשכ"ז-1967 קובע בעיקרו כי מי שחוכר קרקע חקלאית ממינהל מקרקעי ישראל ומחזיק במכסת מים ממדינת ישראל, יעבד את הקרקע ויעשה שימוש במכסת המים שהוקצתה לו בעצמו, ולא יעבירם לשימושם של אחרים.
החוק עבר בקריאה ראשונה בנובמבר 1966 ברוב גדול, בתמיכת המפלגות המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל, המפד"ל, גח"ל, ומפ"ם.
תנועת המושבים גם תמכה בחקיקת החוק, ואילו האיחוד החקלאי הגיש השגות על הצעת חוק, שעיקרם שמירת האפשרות להחכיר אדמות בתוך היישוב בין התושבים.
חבר הכנסת תופיק טובי ממפלגת רק"ח התנגד לחוק, בטענה שהגזענות וההפליה הלאומית מבצבצים מהפעלת החוק הזה.
שהצעת החוק באה למעשה למנוע עבודתם של חקלאים ערבים על מה שנקרא "אדמת הלאום" או "אדמה שנגאלה".
ושהפקעת הקרקעות על ידי הממשלה הותירה אלפי חקלאים ערבים מחוסרי קרקע.
וזה מה שמוביל למצב שהם נאלצים לעבד קרקע של מתיישבים יהודיים כאריסים או כשותפים בתנאי ניצול קשים .
חבר הכנסת אורי אבנרי הציע שמתיישב שנתפס בשימוש חורג יאלץ להעביר את הקרקע לאריס שעיבד אותה.
החוק לא נאכף בצורה יעילה, ואנשים רבים עוקפו אותו, במקום להחכיר אדמה, הם שכרו פועלים ערבים, בעיקר מהשטחים (בשנים ההם לא הוגבל המעבר היומי של תושבי השטחים לתוך ישראל).
לפיכך הציע שר החקלאות חיים גבתי, הצעת חוק לאסור עבודה שכירה במשק חקלאי הנמצא על אדמת מדינה, חוק שיבוא כהשלמה לחוק ההתיישבות החקלאית (הצעת חוק שלא יצאה לפעול).
ב-1975 דווח שלכ-45% מבעלי הנחלות במושבים, יש עיסוקים אחרים והם מקבלים דמי חכירה והכנסה מקרקע חקלאית שאין הם עובדים בה.
ב-1976 דווח שגם קיבוצים רבים החלו להעסיק שכירים בעבודה חקלאית.
האינפלציה בישראל בשנות ה-80 והקושי להתפרנס מחקלאות, הביא לכך שלמעשה סוחרים וסיטונאים השתלטו על אדמות חקלאיות רבות, עקב היתרון לגודל שלהם והשליטה בערוצי השיווק.
בשנת 1984, בפעם הראשונה, משרד החקלאות נוקט צעדים להחרים אדמה חקלאית למפר חוק ההתיישבות.
במקביל התחזקה המגמה, מכיוון קשה לנהל חקלאות מודרנית במשקים בהם הנחלות הן בגודל קטן יחסית של 15–20 דונם בממוצע, לבעלי משקים בכל מושב להתאגד באגודה חקלאית שיתופית ולעבד חלקות גדולות יותר במשותף (אפשרות שהחוק התיר).
ב-1992 אף התיר "האגף לשימושים חקלאיים" במינהל מקרקעי ישראל, לנייד קרקע חקלאית, אשר הושכרה לאגודות כמשבצת התיישבותית לשם עיבוד חקלאי, בין אגודות או תאגיד של אגודות בחוזה עונתי.
עם השנים, החלה תופעה נוספת של נחלות אשר "ננטשו" על ידי חברים אשר עקרו אל מחוץ למושב, ומסירת זכות השימוש בנחלה לאחרים מבלי לקבל את אישור והסכמת הגורמים המוסמכים.
פעולה המהווה עבירה על הוראות החוק והעשויה לגרור אחריה הפקעת זכויותיו של העבריין בקרקע, אך בפועל, השימוש בהוראות חוק זה היה מועט ולא הייתה קיימת אכיפה רצינית של הוראותיו על ידי רשויות המדינה.
בשנת 2001 בעתירה לבג"ץ, נקבעה גם לראשונה אפשרות היציאה מן האגודה החקלאית השיתופית מבלי לאבד את הנחלה.
בשנת 2009, ערך העיתון "גלובס" תחקיר עיתונאי בו חשף לראשונה את תופעת המסחר במושבים במכסות המים המסובסדים לחקלאות.
חקלאים שנטשו את הענף היו ממשיכים להחזיק במכסת המים ולסחור בה, בין אם באופן אישי, בסתר ובכסף שחור בינם לבין חקלאים אחרים, ובין אם בתיווך האגודה השיתופית.
לעיתים לחקלאים פעילים באותו מושב, ולעיתים ליזמים בתחום החקלאות שאינם חברים במושב, כאלה המקבצים מכסות מים וקרקע בהיקפים גדולים והופכים למעין "אוליגרכים" בחקלאות הקשורים לרשתות השיווק הגדולות.
בשנת 2012 קבע מבקר המדינה, בעקבות תלונה של שמעון מגן, חקלאי ממושב תלמי אליהו בחבל אשכול, כי משרד החקלאות התעלם מהתופעה ועליו לפעול בלא דיחוי להסדרה של סוגיית ניוד עודפי המים ובכלל זה לפעול לכך שהם ינוידו בהתאם לצרכים, ותוך מניעת תופעת הספסור במים ואיסור על גביית 'דמי ההסכמה'.
שמעון מגן ניסה להפוך לצרכן ישיר של מים שלא באמצעות האגודה השיתופית, ולא הצליח.
מגן יחד עם חבר נוסף של מושב תלמי אליהו, דוד בלחסן, עתרו לבג"ץ, אך פרקליטות המדינה הודיעה כי העניין יועבר לטיפול רשם האגודות השיתופיות.
אך הרשם החליט שהנוהל ראוי כי יש "לפצות חבר שלא רוצה להיות חקלאי בגין ויתור על חלוקה שוויונית של אמצעי הייצור".
בדצמבר 2017 הוגשה עתירה נוספת לבג"ץ, בידי עשרות חקלאים ממושבים שונים, בדרישה להסדיר את אופן הקצאת המים המסובסדים לחקלאות, באופן שרק חקלאים העוסקים בפועל בחקלאות יקבלו מכסות מים.
בפברואר 2019 החזיר בג"ץ את הדיון לפורום הציבורי כך ששר החקלאות החדש יתווה מדיניות חדשה.
איסור שימוש חורג (סעיף 2)
איסור להעביר מכסת מים (סעיף 3)
שימוש חורג בקרקע חקלאית הוגדר כ:
העברה או הקנייה של כל זכות שיש למחזיק בקרקע או בחלק ממנה, או שעבוד הזכות; ואולם עיבוד הקרקע על ידי שכירים או על ידי מי שקיבל על עצמו את העיבוד בקבלנות ועל חשבון המחזיק לא יראו כשימוש חורג.
יצירת שותפות בקרקע או ביבול, מלבד אם השותפות היא בין תושבי אותו ישוב והשותפים עובדים במידה שווה.
הקניית זכות אריסות בקרקע או ביבול.
הקנית זכות רכישת היבול בשדה (דמאן).
שעבוד היבול, למעט שעבוד שנעשה על פי הוראות פקודת המלוות לזמנים קצרים על יבול (ערובה), 1935, או שעבוד שתנאיו מנעו מהנושה את הטיפול ביבול.
לצורך החוק, ועדת הכרעה לפי חוק ההתיישבות החקלאית.
גוף הפועל ליד בית משפט השלום בתל אביב, שתפקידו לטפל בעבירות על החוק.
לוועדה שיש סמכות לקנוס את מפירי החוק (בעבירה הראשונה) ואף להפקיע מהם את הקרקע בה נעשתה העבירה.
חוק ההתקוממות משנת 1807 הוא חוק פדרלי של ארצות הברית המאפשר לנשיא ארצות הברית לפרוס את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ומשמר פדרליסטי בתוך ארצות הברית בנסיבות מסוימות, כגון דיכוי אי סדר אזרחי, התקוממות או מרד.
החוק מהווה "חריג סטטוטורי" לחוק חוק פוסה קומיטאטוס משנת 1878, המגביל את השימוש באנשי צבא בפיקוד פדרלי למטרות אכיפת חוק בתוך ארצות הברית.
לפני הפעלת סמכויות מכוח החוק, הנשיא מחויב לפרסם תחילה הכרזה המורה למורדים להתפזר.
קיימים חריגים חוקתיים להגבלות המושרשות בסמכותו החוקתית של הנשיא עצמו.
הנחיות מחלקת ההגנה של ארצות הברית מתארות את "הגנת המולדת" כ"חריג חוקתי" להגבלת פוסה קומיטאטוס, כלומר, הצעדים הדרושים להבטחת הביטחון הלאומי מפני איומים חיצוניים אינם כפופים לאותן מגבלות.
החוק מסמיך את נשיא ארצות הברית להפעיל את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ואת המשמר הלאומי במקרים הבאים:
לבקשת מחוקק המדינה, או המושל אם לא ניתן לכנס את המחוקק, כדי להתמודד עם התקוממות נגד אותה מדינה.
טיפול בהתקוממות, בכל מדינה שהיא, מה שהופך אותה לבלתי מעשית לאכוף את החוק.
טיפול בהתקוממות, אלימות במשפחה, שילוב או קונספירציה בלתי חוקית, בכל מדינה, שגורמת לקיפוח זכויות החוקה, וכאשר המדינה אינה מסוגלת, נכשלת או מסרבת להגן על הזכויות האמורות.
חוק 1807 החליף את החוק הקודם של Calling Forth משנת 1792, שהתיר לפדרליזציה של מיליציות מדינה להשתמש בכוחות המזוינים הסדירים במקרה של מרד נגד ממשלת מדינה.
בשנת 1861 נוסף סעיף חדש המאפשר לממשלה הפדרלית להשתמש במשמר הלאומי ובכוחות המזוינים בניגוד לרצון ממשלת המדינה במקרה של "מרד בסמכות ממשלת ארצות הברית", בציפייה להמשך התסיסה אחרי מלחמת האזרחים.
בשנת 1871 תוקן בחוק האכיפה השלישי סעיף זה כדי להגן על אפרו-אמריקאים מפני התקפות של קו קלוקס קלאן.
ההוספה מאותה תקופה מאפשרת לממשלה הפדרלית להשתמש במעשה כדי לאכוף את סעיף ההגנה השווה של התיקון הארבע עשרה לחוקת ארצות הברית.
קטע זה הופעל בתקופת השיקום, ושוב במהלך קרבות אינטגרציה גזעית בתקופת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
חוק ההתקוממות פעל לאורך ההיסטוריה האמריקאית.
במאה ה-19 הופעל במהלך סכסוכים עם אינדיאנים.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הוא הופעל במהלך סכסוכי עבודה.
מאוחר יותר במאה ה-20, שימש אותו כדי לאכוףאת האינטראקציה הגזעית, עם הנשיאים דווייט אייזנהאואר וג'ון קנדי לאחרונה, מושלים ביקשו וקיבלו תמיכה בעקבות ביזה בעקבות הוריקן הוגו בשנת 1989 ובמהלך פרעות לוס אנג'לס בשנת 1992.
בשנת 2006 שקל ממשל ג'ורג בוש להתערב בתגובת מדינת לואיזיאנה לסופת ההוריקן קתרינה למרות סירובו של מושל לואיזיאנה, אך הדבר לא עלה בקנה אחד עם התקדים בעבר, היה קשה מבחינה פוליטית ואולי לא חוקתי.
הוראה בחוק אישור ההגנה הלאומי של ג'ון וורנר לשנת הכספים 2007, שנוספה על ידי נותן חסות לא מזוהה, שינתה את חוק ההתקוממות כדי לאפשר התערבות צבאית ללא הסכמת המדינה, במקרה חירום שהפריע לאכיפת החוקים.
בוש חתם על תיקון זה בחוק, אך כמה חודשים לאחר שנחקק, כל חמישים מושלי המדינה פרסמו נגדו הצהרה משותפת, והשינויים בוטלו בינואר 2008.
ב-1 ביוני 2020 הזהיר הנשיא דונלד טראמפ כי הוא יפעיל את החוק בתגובה להפגנות בעקבות רצח ג'ורג' פלויד.
בהצהרתו הרשמית, טראמפ דחק "בכל מושל לפרוס את המשמר הלאומי בכמות מספקת" כדי להקים מחדש את החוק והסדר האזרחי "עד לביטול האלימות".
תאריך קריאהנשיא מכהןהאם המדינה ביקשה?אזור מושפעאירוע19 באפריל 1808תומאס ג'פרסוןאגם שמפלייןאירועי חוק האמברגו23 באוגוסט 1831אנדרו ג'קסוןכןנורפוקמרד נט טרנר28 בינואר 1834אנדרו ג'קסוןכןויליאמספורט, מרילנדסכסוך עבודה בצ'סאפיק ובתעלת אוהיו15 באפריל 1861אברהם לינקולןאלבמה, ארקנסו, ג'ורג'יה, וירג'יניה, טנסי, לואיזיאנה, מיסיסיפי, פלורידה, קרוליינה הדרומית, קרוליינה הצפוניתמלחמת האזרחים האמריקנית17 באוקטובר 1871יוליסס ס.
גרנטלאקרוליינה הדרומיתדיכוי הקו קלוקס קלאן15 בספטמבר 1872יוליסס ס.
גרנטלאניו אורלינסהפרעות סדר אחרי הבחירות למושל לואיזיאנה13 במאי 1874יוליסס ס.
גרנטכןליטל רוקמלחמת ברוקס–בקסטר7 באוקטובר 1878רתרפורד הייזכןמחוז לינקולן, טריטוריית ניו מקסיקומלחמת מחוז לינקולן7 ביולי 1894גרובר קליבלנדכןשיקגו, אילינוישביתת פולמן28 באפריל 1914וודרו וילסוןכןקולורדומלחמת שדה הפחם של קולורדו28 ביולי 1932הרברט הוברכןוושינגטון די.
סי.7 באפריל 1968לינדון ג'ונסוןכןבולטימור, מרילנדמהומות בולטימור7 באפריל 1968לינדון ג'ונסוןכןשיקגו, אילינוימהומות שיקגו20 בספטמבר 1989ג'ורג' הרברט ווקר בושכןסנט קרואה,
איי הבתולה של ארצות הבריתהפרות סדר אחרי הוריקן הוגו1 במאי 1992ג'ורג' הרברט ווקר בושכןלוס אנג'לס, מחוז בקליפורניהמהומות לוס אנג'לס
חוק ההגירה וההגנה על פליטים הוא חוק קנדי, אותו אוכפת המחלקה להגירת פליטים ואזרחות של קנדה בשיתוף עם סוכנות שירותי הגבול בקנדה (CBSA).
החוק משנת 2002 החליף את חוק ההגירה של שנת 1976, והוגדר כחקיקה הפדרלית הראשית המסדירה את ההגירה לקנדה.
"תקנון ההגירה והפליטים" (IRPR) מפרט כיצד ליישם את הוראות IRPA.
עם כניסתו לתוקף ב-28 ביוני 2002, ייצר החוק מסגרת המפרטת את היעדים וההנחיות שקבעה ממשלת קנדה בנוגע להגירה של תושבים זרים אליה.
החוק גרם למחלוקת בגלל כישלונה של הממשלה לכלול רכיב בחקיקה להקמת מחלקת ערעורים לפליטים כחלק ממערכת ההגירה של קנדה.
בהגדרה, השר לביטחון הציבור ומוכנות לשעת חירום האחראי על סוכנויות כגון CBSA, אחראי על יישום החוק בכל הנוגע לבדיקות בנמלי כניסה (POEs), אכיפה, כולל מעצרים, מאסרים, סירוב כניסה, ויישום המדיניות, כמו גם אי זכאות מטעמי ביטחון הקשורים לפשע מאורגן, או פגיעה בזכויות בינלאומיות (כולל זכויות אדם).
השר להגירה, פליטים ואזרחות, המשגיח על ה-IRCC, הוא המפקח על אכיפת החוק באופן מקיף.
ועדת ההגירה והפליטים של קנדה (IRB) היא בית דין מנהלי עצמאי האחראי על קבלת החלטות מנומקות היטב בענייני הגירה ופליטים, באופן יעיל, הוגן ובהתאם לחוק.
מקלאקלין קבעה כי "חלק ממגבלות הזמן בהוראות המשך מעצרו של אזרח זר מפרות את סעיפים 9 ו-10 באמנה מכיוון שהן שרירותיות." בעקבות זאת, ממשלת קנדה שינתה את נוהל האישור הביטחוני בחוק, שכולל שימוש בפרקליטים מיוחדים לבדיקת תמצית הראיות מבלי שתינתן האפשרות לחלוק מידע זה עם הנאשם.
ההצעה לתיקון החוק הועברה בידי הפרלמנט בתמיכת השמרנים והליברלים, וזכתה להכרה מלכותית בשנת 2008.
חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות, התשס"א–2001 אושר בכנסת ב-7 במאי 2001, ועיגן בחקיקה את חובת מתן הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות, שהייתה נהוגה גם קודם לכן במקומות עבודה רבים מתוקף הסכמים קיבוציים.
חובת מתן הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות, הייתה נהוגה שנים רבות לפני חקיקת חוק זה במקומות עבודה רבים מתוקף הסכמים קיבוציים.
עם זאת, לא כל העובדים נהנו מזכות זו.
הצעת החוק באה לבסס את חובת ההודעה המוקדמת ולהעניקה לכל העובדים בישראל.
הצעת חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות הוגשה לכנסת החמש עשרה על ידי חבר הכנסת יורי שטרן.
החוק אושר ב-7 במאי 2001, ועיגן בחקיקה, ובכך החיל על כלל העובדים בישראל, חובת מתן הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות.
משך ההודעה המוקדמת גדל בהתאם לוותק של העובד, עד להודעה מוקדמת של חודש.
החוק נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2001.
תקופת ההודעה המוקדמת נועדה לתת למעסיק שהות למציאת מחליף לעובד שהתפטר, ולתת לעובד שהות למציאת מקום עבודה חדש.
החוק לא עבר כל שינוי מאז חקיקתו, מלבד השינוי שנעשה בשנת 2014 בכל חוקי העבודה, של החלפת המילה "מעביד" במילה "מעסיק".
לשר העבודה והרווחה נתונה סמכות להתקין תקנות לפי חוק זה, אך לא הותקנו תקנות מכוח החוק.
החוק קובע כי מעסיק המבקש לפטר עובד ייתן לו הודעה מוקדמת לפיטורים, ועובד המבקש להתפטר מעבודתו ייתן למעסיקו הודעה מוקדמת להתפטרות (גם ברוב יתר סעיפי החוק יש סימטריה בין העובד למעסיק).
ההודעה תינתן בכתב ותציין את יום הוצאת ההודעה ואת יום הכניסה לתוקף של הפיטורים או ההתפטרות.
משך ההודעה המוקדמת גדל בהתאם לוותק של העובד, תוך הבחנה בין עובד במשכורת (עובד חודשי) לעובד בשכר (עובד שעתי או יומי).
משך ההודעה המוקדמת לעובד במשכורת:
(1) במהלך ששת חודשי עבודתו הראשונים – של יום אחד בשל כל חודש עבודה;
(2) במהלך התקופה החל בחודש השביעי לעבודתו עד תום שנת עבודתו הראשונה – של 6 ימים, בתוספת של יומיים וחצי בשל כל חודש עבודה בתקופה האמורה;
(3) לאחר שנת עבודתו הראשונה – של חודש ימים.
משך ההודעה המוקדמת לעובד בשכר:
(1) במהלך שנת עבודתו הראשונה – של יום אחד בשל כל חודש עבודה;
(2) במהלך שנת עבודתו השנייה – של 14 ימים, בתוספת של יום אחד בשל כל שני חודשי עבודה בשנה האמורה;
(3) במהלך שנת עבודתו השלישית – של 21 ימים, בתוספת של יום אחד בשל כל שני חודשי עבודה בשנה האמורה;
(4) לאחר שנת עבודתו השלישית – של חודש ימים.
בתקופת ההודעה המוקדמת על העובד להמשיך בעבודתו כרגיל.
מעסיק רשאי להודיע לעובד, בהודעה מוקדמת לפיטורים, כי הוא מוותר על נוכחות העובד ועל עבודתו בפועל בתקופת ההודעה האמורה, כולה או מקצתה, ובלבד שישלם לעובדו פיצוי בסכום השווה לשכרו הרגיל של העובד בעד התקופה שלגביה ויתר על עבודתו.
מעסיק רשאי להודיע לעובד שנתן הודעה מוקדמת להתפטרות, כי הוא מוותר על נוכחותו של העובד ועל עבודתו בפועל בתקופת ההודעה האמורה, כולה או מקצתה, ובלבד שישלם לעובדו פיצוי בסכום השווה לשכרו הרגיל של העובד בעד התקופה שלגביה ויתר על עבודתו.
מעסיק שפיטר עובד ולא נתן לו הודעה מוקדמת לפיטורים כאמור בחוק זה, ישלם לעובדו פיצוי בסכום השווה לשכרו הרגיל בעד התקופה שלגביה לא ניתנה ההודעה המוקדמת (פיצוי זה קרוי חלף הודעה מוקדמת או תמורת הודעה מוקדמת).
עובד שחדל לעבוד ולא נתן למעסיקו הודעה מוקדמת להתפטרות כאמור בחוק זה, ישלם למעסיקו פיצוי בסכום השווה לשכרו הרגיל בעד התקופה שלגביה לא ניתנה ההודעה המוקדמת.
מעסיק ייתן לעובדו, בסיום העבודה, אישור בכתב בדבר תחילתם וסיומם של יחסי העבודה ביניהם.
בהסכמי עבודה שונים נקבעת תקופת הודעה מוקדמת ארוכה מהנדרש בחוק, למשל הודעה מוקדמת של שלושה חודשים ואף יותר.
בהתאם לפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים, הסכם כזה מחייב את המעסיק אך אינו מחייב את העובד.
בפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים נקבע ששכחת ילד ברכב על ידי נהג הסעות, אף שהסתיימה בשלום, היא עבירת משמעת חמורה, המצדיקה את פיטורי הנהג ללא הודעה מוקדמת וללא פיצויי פיטורים.
חוק ההתגוננות האזרחית, תשי"א-1951 מסדיר את פעילות ההתגוננות האזרחית מפני התקפה של אויב על העורף בישראל.
הצעת החוק הוגשה על ידי הממשלה לכנסת הראשונה בינואר 1951. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את המניע לחקיקתו:
החוק המוצע בא במקום ארבע סדרות של תקנות שעת חירום שהותקנו בראשית מלחמת השחרור, וקבעו הוראות בדבר האפלה, הגנה על שמשות, הגנה אזרחית ומקלטים.
הצעת חוק זו באה להסדיר את ענייני ההתגוננות האזרחית סידור של קבע על סמך הניסיון שנרכש במלחמה ולאחריה ובהתחשב עם השינויים שחלו במבנה כוחות הביטחון.
לפי החוק המוצע יוקם שירות מיוחד בשם "הגא", שיארגן וינהל את ענייני ההתגוננות האזרחית במדינה.
מאז אישורו תוקן החוק 23 פעמים.
בתיקון ראשון לחוק, שאושר ביוני 1964, הוכנסו בחוק תיקונים רבים, פרי הניסיון בהפעלתו במשך שתים עשרה שנים.
בתיקון מס' 2, משנת 1968, עבר החוק מקצה שיפורים נוסף, בעקבות המלצה של מבקר המדינה וועדת הכספים של הכנסת.
בתיקון מס' 9, משנת 1997, נקבעו כללי מצב מיוחד בעורף, כחלק מלקחי מלחמת המפרץ, מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם.
בתיקון מס' 15, משנת 2011, תוקן החוק בהתאם ללקחי מלחמת עיראק, מלחמת לבנון השנייה ומבצע עופרת יצוקה.
שירות ההתגוננות האזרחית - הג"א
החוק מורה על הקמת שירות ההתגוננות האזרחית בשם הג"א, שיארגן וינהל את ההתגוננות האזרחית במדינה, ולמטרה זו יהיה מוסמך –
(א) להכין ולבצע תוכניות התגוננות אזרחית למדינה כולה או לכל שטח משטחיה;
(ב) לאמן את חבריו לתפקידי התגוננות אזרחית, לציידם, לארגנם ביחידות, לקבוע את סדרי הפיקוד והמשמעת ביחידות אלה ודרכי פעולתן;
(ג) לקבוע מדים או סימני היכר מיוחדים לחבריו;
(ד) להתקשר בחוזים, להחזיק במקרקעים ולרכוש מטלטלים;
(ה) לעשות עבודות בקרקע, להתקין מבנים ומיתקנים ולקיימם;
(ו) להדריך ולכוון את ארגוני העזר למילוי תפקידם בתחום ההתגוננות האזרחית ולהפעיל אותם ואת הציוד שברשותם בעת מצב מיוחד בעורף, בשעת התקפה או בשעת תמרוני הג"א;
(ז) לתאם את פעולותיהם של משרדי הממשלה, של הרשויות המקומיות ושל מפעלים פרטיים בענייני ההתגוננות האזרחית;
(ח) לקבוע את אופן מתן ההתרעה לאוכלוסייה האזרחית, ובכלל זה לקבוע אותות אזעקה וארגעה ולהפעילם;
(ט) להדריך את האוכלוסייה בענייני התגוננות אזרחית ולציידה באמצעי התגוננות;
(י) לעזור לאוכלוסייה שנפגעה ולעשות כל פעולה אחרת הדרושה לשם מילוי תפקידו בהתאם לדיני ההתגוננות האזרחית;
(יא) לפעול – באישור שר הביטחון, אם בדרך כלל ואם לעניין מסוים, ובתיאום עם הרשויות הנוגעות בדבר – להצלת נפש ורכוש שאינה כרוכה בהתגוננות אזרחית.
באישור הרמטכ"ל יחלק ראש הג"א את שטח המדינה למחוזות הג"א וימנה לכל מחוז מפקד הג"א מחוזי, שיהיה אחראי לארגון ולניהול ההתגוננות האזרחית במחוזו ולשם כך יהיו לו –
(1) הפיקוד על חברי הג"א במחוז;
(2) הסמכות להפעיל את ארגוני העזר שבמחוז בעת מצב מיוחד בעורף, בשעת התקפה ובשעת תמרוני הג"א;
(3) כל סמכות אחרת הנתונה להג"א שתוענק לו לפי דיני ההתגוננות האזרחית.
בהג"א ישרתו חיילי צה"ל שנשלחו לכך ומתנדבים.
החוק מסדיר את פעילותם של חברים בארגוני עזר: מגן דוד אדום, הרשות הארצית לכבאות והצלה וגוף שעיקר עיסוקו הצלת חיי אדם ושעזרתו נדרשת באופן מיידי לשם הצלת חיי אדם בעת התקפה, אשר שר הביטחון הכריז עליו ברשומות שהוא ארגון עזר.
הרמטכ"ל, באישור שר הביטחון, רשאי לקבוע בפקודות הצבא את התפקידים הצבאיים אשר ימלאו ראש הג"א, מפקד הג"א מחוזי, מפקד הג"א פיקודי ואנשי הג"א, ובלבד שלא יוטלו תפקידים כאמור אלא על חייל.
בעת מצב מיוחד בעורף או בשעת התקפה רשאי חבר הג"א, לצורך מילוי תפקידו –
(1) להיכנס לכל מקום ולהשתמש בכוח סביר לצורך ביצוע סמכות הכניסה;
(2) להשתמש בכוח סביר כדי לכפות את הציות לדיני ההתגוננות האזרחית.