tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שירת כטייס בין 1949 ל־1952, כולל במלחמת קוריאה.
לאחר תקופת אימונים ממושכת התבצעה טיסתו המבצעית הראשונה ב-5 בינואר 1951, באותה עת הטיס מטוס סילון מדגם F9F-2B.
בסוף אותו חודש נשלח למלחמת קוריאה.
משימתו הראשונה הייתה ליווי מטוס ביון אשר צילם תצלומי אוויר בשטח האויב.
במהלך משימות אלו הפיל מטוס אויב לראשונה; הפלה זו הייתה היחידה במהלך כל קריירת הטיס שלו.
במהלך המלחמה ביצע ארמסטרונג 78 משימות וצבר 121 שעות טיסה.
עבור שירותו במלחמה קיבל מספר עיטורי לוחמה: פעמיים במדליית האוויר (עבור ביצוע למעלה מ-40 גיחות קרביות) ופעמיים במדליית השירות בקוריאה.
ארמסטרונג סיים את שירותו בצי בינואר 1952 בדרגת לוטננט מדרג זוטר.
ארמסטרונג הוא בוגר קורס טייסי ניסוי שנערך בבסיס חיל האוויר האמריקני אדוארדס.
במהלך שנותיו כטייס ניסוי הטיס מגוון רחב של מטוסים, ובמיוחד התפרסם כאחד הטייסים של המטוס המאויש המהיר בהיסטוריה, ה-X-15, אשר שבר גם שיאי גובה והגיע למעשה אל שולי החלל.
בהיותו טייס ניסוי היה ארמסטרונג מעורב גם בפיתוח מטוס החלל של חיל האוויר האמריקאי, ה-X-20, שבוטל בסופו של דבר.
ארמסטרונג סיפר שאינו יודע מתי התגבשה אצלו ההחלטה להיות אסטרונאוט.
ארבעה או חמישה חודשים לאחר הפנייה אליו לבוא למבחני בחירת אסטרונאוטים (הקבוצה השנייה שנאס"א בחנה) הפך לנרגש ביותר.
כששמע על תוכנית אפולו ובהזדמנות לחקור סביבה חדשה לחלוטין שבה אין כוח כבידה התרגשותו אף גברה.
דיק סלייטון היה אחראי על בחירת צוות המשימה וקרא לארמסטרונג ב-13 בספטמבר 1962, בתקווה שזה יתעניין להצטרף לנאס"א.
ארמסטרונג נענה לבקשה ללא שום היסוס.
בחירת האסטרונאוטים מתוך הקבוצה הגדולה שבאה להיבחן נעשתה בחשאיות מוחלטת במשך 3 ימים ולאחריה פורסם כי ארמסטרונג היה בין הנבחרים לשמש כאסטרונאוטים.
במהלך השנתיים שלאחר הבחירה התעמק ארמסטרונג באימונים בסיסיים ותאורטיים.
לאחר מכן החל לעבור סדרת אימונים בסימולטורי טיסה.
בסופו של דבר טס לחלל בשתי משימות: ג'מיני 8 ו-אפולו 11. בשתי משימות חלל אחרות הוצב בצוות הגיבוי.
ארמסטרונג נבחר לשמש כטייס בצוות הגיבוי במשימה זו יחד עם אליוט סי.
משימה זו הייתה בת 8 ימים, הארוכה ביותר עד אותה תקופה, כשצוות החללית היה גורדון קופר ופיט קונרד.
המשימה, הצוות וצוות הגיבוי הוכרזו ב-8 בפברואר 1965 וההמראה התקיימה ב-21 באוגוסט 1965. במהלך ההכנות למשימה הוכנו גם ארמסטרונג וסי למשימה, למקרה שהצוות שנבחר לא יוכל למלא אותה.
ב-20 בספטמבר 1965 הוכרז הצוות של משימת ג'מיני 8 וארמסטרונג נבחר לשמש כטייס הראשי.
כטייס המשנה נבחר דייוויד סקוט.
החללית המריאה ב-16 במרץ 1966. משימה זו הייתה המסובכת ביותר שבוצעה עד אז על ידי ארצות הברית, ויעדה העיקרי היה התחברות לעצם אחר בחלל (Agena Target Vehicle) בזמן שהייה במסלול ארצי.
בסך הכול תוכננה המשימה ל-75 שעות ו-55 הקפות.
לאחר ההנתקות מהאג'ינה בשעה 10 בבוקר, לפי שעון מזרח ארצות הברית, ה"טיטאן 2" הוצת בשעה 11:41:02 כדי להכניס את החללית למסלול מחדש.
העגינה לרכב האג'ינה הייתה הראשונה שבה חוברו שני עצמים בחלל.
העגינה הושלמה לאחר שש שעות וחצי.
הקשר עם הצוות ששהה בחללית היה קטוע ואינו רציף עקב חוסר במשדרי מעקב שהוצבו על החללית.
עקב תקלה, החלה החללית ג'מיני, בעודה מחוברת אל שלב האג'ינה, להסתחרר בקצב הולך וגובר, עד כדי סכנה של אובדן חיי הצוות עקב התאוצה הגבוהה.
בנוסף, כילו ניסיונות מערכת הייצוב של החללית ג'מיני את מלאי הדלק במהירות, דבר שהביא לחשש באשר ליכולתה לתמרן לקראת הכניסה לאטמוספירה.
בהחלטה מהירה ניתק ארמסטרונג את חלליתו משלב האג'ינה, ובניהוג ידני הביא לנחיתת חירום מוקדמת מהצפוי ומוצלחת של החללית ג'מיני.
זוהי המשימה האחרונה בתוכנית ג'מיני שבה נבחר ארמסטרונג לצוות הגיבוי יחד עם ויליאם אנדרס.
הכרזתו להיות טייס בצוות הגיבוי הוכרזה יומיים לאחר שנחתה ג'מיני 8. ההמראה של המשימה התקיימה ב-12 בספטמבר 1966 כשצוות המשימה הוא פיט קונרד ודיק גורדון.
לאחר שנבחר למפקד צוות הגיבוי של משימת אפולו 8, נבחר ארמסטרונג למפקד משימת אפולו 11 על ידי דיק סלייטון ב-23 בדצמבר 1968. בפגישה שנערכה ללא עיתונאים, סלייטון טען שרצה להחליף את באז אולדרין בג'ים לוול, אך ארמסטרונג אמר שמבחינה מקצועית הוא מסתדר ומתואם יותר טוב עם אולדרין.
אמירה זו על אולדרין השפיעה על החלטת סלייטון, שבחר לבסוף את הצוות הסופי.
ארמסטרונג יהיה המפקד, באז אולדרין ינהג בנחתת הירח ומייקל קולינס יהיה טייס תא הפיקוד.
אחד הוויכוחים שנוצרו לפני ואחרי המשימה היה על ההחלטה מי יהלך ראשון על הירח.
אולדרין חשב שהוא זה שיהיה הראשון עקב ניסיונו בתוכנית ג'מיני, במהלכה ביצע מספר הליכות חלל בעוד שהטייס הראשי נשאר בחללית.
הנימוק הנגדי לזה טען שמפקד המשימה הוא בעל האחריות הגדולה ביותר על הצלחת המשימה, ובנוסף הוא עובר אימונים רבים שיכינו אותו למשימה טוב יותר בנוסף לאימונים הרגילים.
לבסוף התקבלה ההחלטה שארמסטרונג ילך ראשון על הירח ואולדרין אחריו.
המטרה העיקרית של אפולו 11 הייתה לנחות על הירח.
המכ"ם תחילה לא מצא מקום נחיתה נוח, לאחר זמן מה הראה מקום נחיתה שבו יהיה טוב לנחות, אך מספר מחשבים הראו שגיאות, הראשונה שביניהן הראתה שגיאה מספר 1202, אולדרין וארמסטרונג לא הכירו את שגיאות המערכת והחלו לדאוג לגבי המצב.
מצב זה הלחיץ את הצוות הרבה יותר מאשר המכ"ם שלא מצא תחילה מקום נחיתה.
אפילו ניסיונו של ארמסטרונג כטייס ניסוי לא עזר ולא היה להם מושג כללי מה לעשות לגבי המצב שאליו נקלעו.
לבסוף התברר שהמחשב מוציא שגיאה זו כאשר הוא עמוס בחישובים ואינו יכול לקבל אליו חישובים נוספים.
לאחר פתירת בעיית המחשב, נותר לצוות להנחית את החללית על-פני הירח.
עקב הזמן הרב שאבד עקב מציאת מקום לנחיתה, נשאר לצוות זמן מועט להנחית את החללית.
למעשה אם היו נוחתים 15 שניות מאוחר יותר, הדלק היה אוזל והם היו מתרסקים על אדמת הירח מגובה של 15 מטרים.
לטענת ארמסטרונג, שלא היה מודאג כלל מהמצב, היה הצוות שורד את ההתרסקות.
ניתוח הממצאים לאחר הנחיתה הראה כי היו להם עוד 50 שניות לנחיתה ולא 15 כפי שחשבו.
ב-20 ביולי 1969 בשעה 20:17:39, לפי השעון האוניברסלי, מילותיו הראשונות של ארמסטרונג לאחר הנחיתה: "יוסטון, כאן בסיס השלווה, העיט נחת", נאמרו למרכז הבקרה ביוסטון.
אולדרין וארמסטרונג חגגו את הנחיתה בלחיצת יד בלבד, והתכוננו לצאת לאדמת הירח ולבצע את משימותיהם.
לאחר הנחיתה המוצלחת, התכוננו ארמסטרונג ואולדרין לצאת לפני הקרקע של הירח.
דלת החללית נפתחה וארמסטרונג ירד בסולם.
ב-21 ביולי 1969 בשעה 2:56 בלילה, לפי שעון הזמן העולמי, הניח את כף רגלו השמאלית ולאחריה הימנית על הירח.
אז הוא אמר את המשפט שייזכר לדורות:
בשל בעיות תקשורת לא נקלטה כראוי המילה "a" שבמשפט, ועל כן דומה היה שארמסטרונג אמר "לָאדם" - ביהירות והתנשאות, בניגוד לענווה שהייתה מנת חלקו ושבה דיבר גם עתה.
לאחר 15 דקות מהצעד הראשון הצטרף אליו באז אולדרין והם החלו בתהליכי מחקר שתוכננו למשימה.
במהלך ההליכה על הירח הם קבעו לוח שמנציח את הנחיתה הראשונה של האנושות על הירח, ובנוסף נעצו את דגל ארצות הברית באדמת הירח.
מחקר הירח במשימת אפולו 11
המשימה הראשונה של ארמסטרונג על פני הירח הייתה איסוף דגימת קרקע, אותה ביצע באמצעות יעה המחובר לידית אחיזה ארוכה.
דגימה זו הושמה בכיס חליפתו, וכונתה דגימת חירום - אם יאלצו ארמסטרונג ואולדרין להמריא חזרה מהירח, תהא זו דגימה יחידה שיביאו עמם לכדור הארץ.
ארמסטרונג ואולדרין הציבו על הירח סייסמוגרף, ומראה שנועדה להחזיר קרן לייזר הנורית מכדור הארץ על מנת לאפשר מדידות מדויקות של מרחק הירח מכדור הארץ.
בנוסף בוצעה לכידה של חלקיקים שמקורם מן השמש, באמצעות רדיד אלומיניום שנחשף על פני הירח והוחזר לכדור הארץ.
בין 1971 ל־1979 כיהן כפרופסור להנדסת תעופה וחלל באוניברסיטת סינסינטי.
מ־1980 כיהן בתפקידים בכירים במספר חברות אירוספייס, האחרונה שבהן בשנת 2000.
בין 1971 ל־1973 היה יושב ראש הוועדה המייעצת לנשיא ארצות הברית בנושא חיל השלום.
בין 1985 ל־1986 היה חבר בוועדה הלאומית לחלל, שמונתה על ידי נשיא ארצות הברית כדי להמליץ על תוכנית חלל לאומית למאה ה־21. היה גם סגן יו"ר "ועדת רוג'רס" - ועדת החקירה לבדיקת אסון הצ'לנג'ר בראשה עמד ויליאם רוג'רס.
ארמסטרונג היה נוצרי אדוק ולאחר מסעו לירח ביקר בישראל.
בעת סיור בעיר העתיקה בירושלים, על המדרגות לשערי חולדה, אמר לארכאולוג מאיר בן דב, לאחר ששמע ממנו כי ישו ככל הנראה הלך עליהן: "אני הרבה יותר נרגש כשאני פוסע על המדרגות האלה מכפי שהייתי כשצעדתי על הירח".
בתחילת יולי 2007 ביקר ארמסטרונג בישראל כאורח של ישיר בית השקעות ונאם באירוע סגור שיזמה הקבוצה לכבודו, שנערך במרכז הירידים והקונגרסים בתל אביב.
בתחילת אוגוסט 2012 דווח כי סבל מבעיות בלבו ועבר ניתוח מעקפים.
ניל ארמסטרונג נפטר ב-25 באוגוסט 2012 כתוצאה מסיבוכים, כ-3 שבועות לאחר הניתוח שעבר.
ב-13 בספטמבר נערך לו טקס אשכבה בקתדרלה הלאומית של וושינגטון במעמד מנהל נאס"א, חבריו לצוות אפולו 11 ואסטרונאוטים נוספים מתוכנית אפולו.
למחרת הובל אפרו לאוקיינוס האטלנטי על סיפון אונייה של הצי האמריקני ופוזר שם.
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל (1978)
מדליית הזהב של הקונגרס (2009)
מחזיק במספר תוארי דוקטור לשם כבוד.
בנוסף, ארגונים ומדינות מחוץ לארצות הברית העניקו לו אותות רבים נוספים.
מדינת אוהיו, שבה נולד, קראה מוזיאון לתעופה וחלל על שם ארמסטרונג.
ניכור הוא מצב נפשי או חברתי, של פרט או של קבוצה חברתית, החשים עצמם כ"לא שייכים", מנותקים ומרוחקים מהסביבה בה הם נמצאים או מהפעולה אותה הם עושים.
בסוציולוגיה, הניכור מייצג תחושת זרות ביחס לבני אדם אחרים, ביחס לחברה ולערכיה וביחס לעצמי – במיוחד לאותם חלקים במושג העצמי המקשרים את הפרט לאחרים ולחברה.
כאשר נפגעת תחושת השייכות והביטחון, עלולה להתפתח תחושת הניכור כלפי הקבוצה כאסטרטגיה להגנה על ההערכה העצמית.
תחושה זו יכולה לשרור גם בקרב קבוצות מיעוט בחברה החשות כי הן מודרות ואינן לוקחות חלק בכלל המשותף.
ניכור היא הרגשה נפשית ההפוכה לתחושות של שייכות ושל מעורבות.
אופיה של תחושת הניכור עשוי להיות אפיזודי, או מתמשך ואינטנסיבי.
כל פרט יכול לחוות תחושת ניכור במצבים שונים בחיי היום יום, בין אם זה בחברת משפחה וחברים, ובין אם זה, במקומות עבודה.
היחיד חש במצבים מסוימים תחושת זרות ומרחק נפשי מסביבתו.
במצבים בהם תחושת הניכור היא אינטנסיבית וממושכת, היא עלולה להוות גורם סיכון להתפתחותה של התנהגות אנטי-חברתית.
ניכור על פי התפיסה המרקסיסטית
יש הטוענים כי המהפכה התעשייתית, למשל, הביאה לידי כך שאת מקום האומנים למיניהם תפסו הפועלים בקו הייצור שלא נהנו, בניגוד לקודמיהם, מתחושת הסיפוק הכרוכה באחריות על התוצאה הסופית - התוצר המוגמר.
פועל המבצע עבודה שגרתית חד גונית ואינו שותף לכל שלבי הייצור יסבול, על פי קרל מרקס, מתסכול ומניכור.
מרקס לא היה הראשון שהשתמש במונח, זהו מונח טכני בפילוסופיה גרמנית שעלה בכתיבתו של הגל.
בפילוסופיה הגרמנית, הניכור הוא בין האנושיות לבין הקיום האנושי.
המובן של ה"אנושיות" בהקשר זה דומה למובן של "רווחה".
הכוונה במשפט היא שהמצב החברתי מביא אנשים לחיות חיים שלא מממשים את עצמם, שכן הם לא חיים בהתאם למה שעושה חיים לטובים.
מרקס מנה בעבודתו ארבעה רבדים לניכור האדם העובד בחברה התעשייתית הקפיטליסטית (1844):
ניכור האדם מתוצר עבודתו - כאשר זה נותר בבעלות הקפיטליסט המעסיק אותו.
הרעיון הוא לא רק שכל פועל מנוכר מהמוצר שהוא מייצר, אלא שתוצרי העבודה מנוכרים מהפועלים שיצרו אותם: דברים שיוצרו בידי אנשים מופיעים בחייהם בצורה שהם מנוכרים אליה ומדכאת אותם.
במאה ה-21, סוג הזה של ניכור מגיעה לשיאו: לאנשים אין מושג איך עובדים כמעט כל המכשירים שהם משתמשים בהם, ובמובן זה הם "זרים" לעולם הזה.
הכלכלן מילטון פרידמן תפס את המשמעות של המונח בשבחו את הקפיטליזם: "אף אחד בעולם לא יודע איך לייצר את העיפרון - מספר כה רב של טכנולוגיות מעורבות בייצורו, ועדיין אנחנו לוקחים אותו כמובן מאליו".
בהינתן שחלק מהאנשים מוכרחים לעבוד בשל מצבם הכלכלי ואילו אחרים מרוויחים מהמפעל הקפיטליסטי, העובד עובד בייצור של כבליו.
ג'ונתן וולף לוקח את המובן הזה רחוק יותר, ומסביר שהמערכת הכלכלית כולה הופכת לכזו שהפועל לא מבין, וממחיש זאת בעזרת הדוגמה של משבר כלכלי שנוצר מסיבה שמרבית האנשים לא מבינים.
הרעיון הוא שחוסר ההבנה של המערכת הכלכלית הופך אותנו לכלים בה שלא מבינים את מקומם, ובמובן זה מנוכרים.
ניכור האדם מעצם פעולת הייצור, העבודה בה הוא "קונה את עולמו" על ידי העבודה המושקעת בשינוי חומר הגלם לתוצר, פעולה שבה אמור היה להגשים את עצמו.
המטאפורה להבנת הנקודה הזו הוא שאנשים מרדדים את עצמם להיות למכונות ייצור.
מרקס מסביר שהעובדים תחת משטר קפיטליסטי מנוכרים מהליך היצירה: במקום להשקיע מחשבה, יצירתיות, חותם אישי - הם מצייתים להוראות פשוטות.
נוצר כאן אבסורד: בעוד אנשים מאופיינים ביצירתיות מטבעם ואמורים לממש את עצמם בייצור, הם שואבים את הנאתם בחיים מהפעולות שאינן חלק מהעבודה.
ניכור האדם מטבעו שלו, המרחק של האדם העובד במסגרת הקפיטליזם מזהותו האותנטית כאדם חופשי פיזית ורוחנית.
הכוונה של קארל מרקס היא שיש דברים באנשים שהם מה שהופכים אותנו לאנושיים, ושאנשים לא מקיימים אותם כהלכה.
הראשון הוא ההבדל בין האדם לבין החיה במונחים של "מה אנחנו יכולים לעשות".
מרקס מסביר זאת באמצעות ההבדל בין "הדבורה הטובה ביותר לאחרון הארכיטקטים": המון חיות מייצרות דברים, אך כבני אדם אנחנו יכולים לייצר יותר טוב באמצעות למידה.
כך, בעוד שכדי לייצר דבש יותר טוב עליך להביא דבורים אחרות - כדי לייצר בניינים יותר טובים עליך פשוט ללמד את האנשים כיצד.
תחת קפיטליזם - רבים מאיתנו לא יכולים להשכיל, וכך אנו מנוכרים מטבעינו.
המובן השני הוא שאנחנו לא חייבים לייצר כל הזמן בסימן הישרדות.
מרקס וכלכלנים אחרים הפרידו בין שני סוגים של חלוקת עבודה: חלוקת עבודה לפי סקטורים (דייגים, כלכלנים, סנדלרים), לעומת חלוקת עבודה בתוך מפעל.
הדוגמה המפורסמת היא של אדם סמית', שהראה שחלוקת העבודה במפעל מסמרים לעשר פעולות מכניות פשוטות ורוטיניות הגדיל מאוד את התפוקה.
ניכור האדם מזולתו, כלומר מחבריו למעמד, ובסופו של דבר מכל אדם ומהבנת האינטרסים המשותפים והסולידריות החברתית שנכון וראוי שתשרור ביניהם.
מרקס מסביר שאם חייזר היה מסתכל על האנושות מלמעלה - הוא היה רואה אנשים קמים בבוקר, הולכים לעבודה, לחנויות, אך לא מבין את הקונספט של כסף.
החייזר היה מתפעל משיתוף הפעולה האדיר בין בני האדם, אך החוויה האנושית עבור הפרטים בה הופכת לכזו שמסתכמת באותה הליכה לחנות ולעבודה.
הניכור אם כן מתבטא בכך שאנחנו לא מבינים את חלקינו בתוך הכלכלה הגדולה.
ניל"י (ראשי התיבות: נצח ישראל לא ישקר, מתוך ) היה ארגון מחתרתי שהוקם בשנת 1915 ופעל ביישוב העברי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הארגון מנה כמה עשרות חברים פעילים באופן מלא, ורבים נוספים שפעלו באופן חלקי.
הוא התמקד במתן שירותי מודיעין לחיל המשלוח המצרי, שהיה הכוח הבריטי שנלחם מול האימפריה העות'מאנית במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמה, ושאף למנף את הקשר המודיעיני לכדי נכס מדיני, על מנת לקדם את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
בנוסף לפעילות הריגול, עסקו אנשי ניל"י גם בהברחת כספים מחו"ל לכלכלת היישוב.
לאחר כשנתיים של פעילות, חשפו העות'מאנים את המחתרת.
חלק מראשיה נתפסו והוצאו להורג, וכמה מאנשיה נשפטו לעונשי מאסר.
לאחר חשיפת הארגון הענישו העות'מאנים וכלאו גם אנשים רבים מהיישוב שכלל לא היו קשורים לפעילותו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מנה היישוב היהודי בארץ ישראל כ-85,000 נפש, מתוכם כשישים אחוז שהשתייכו ל וכארבעים אחוז שהשתייכו ליישוב החדש.
פרנסת יהודי הארץ, רובם ככולם, נשענה על הקשר עם חו"ל: רבים מאנשי היישוב הישן התפרנסו מתרומות שהגיעו מרוסיה, מארצות אירופה ומארצות הברית, ואנשי היישוב החדש, פרט להלוואות ותרומות שהתקבלו מחו"ל מהברון רוטשילד, מיק"א ומגופים דומים, נשענו גם על ייצוא תוצרת חקלאית.
מלחמת העולם הראשונה שיתקה את העברת הכספים מחלק מארצות אירופה, וגרמה ליהודי הארץ לחשוש לגורלם הכלכלי והפיזי.
רבים מאנשי היישוב היהודי במלחמת העולם הראשונה היו בעלי נתינות זרה, חלקם בעלי נתינות של מדינות ההסכמה.
כשנכנסה האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז, גברו החששות בקרב אנשי היישוב.
ואמנם, מוקדם מאוד התברר שהיה מקום לחששות: לקראת ספטמבר 1914 הודיע השלטון העות'מאני על ביטול הקפיטולציות.
בנוסף, הכריחו העות'מאנים את בעלי הנתינויות האויבות לאימפריה לאמץ נתינות עות'מאנית בלבד, או לעזוב את ארץ ישראל.
גזירה זו הייתה קשה במיוחד עבור היישוב היהודי, שכמחצית מאנשיו היו נתיני האימפריה הרוסית העוינת.
מרבית האנשים אימצו נתינות עות'מאנית ומעטים גורשו.
מאוחר יותר, בנובמבר 1914, דרשו העות'מאנים מן היהודים שימסרו את כל הנשק שהיה במושבות לשלטון.
היהודים סירבו בתחילה לתת את הנשק, שהיה מיועד להגנה עצמית מפני התקפות ערביות, אך לבסוף, לאחר איומים, נכנעו.
17 בדצמבר 1914 נודע בכינוי "יום חמישי השחור" ובו עצרו העות'מאנים עוברים ושבים ברחוב, בהם גם יהודים בעלי אזרחות עות'מאנית, וגירשו אותם באוניות למצרים.
שבוע אחר כך סגרו העות'מאנים את כל העיתונים העבריים, פרט לעיתון "החרות", שעליו הטילו צנזורה צמודה.
במשך כל שנות המלחמה החרים הצבא העות'מאני כל דבר שהניח עליו את ידו, כולל דברים חסרי תועלת עבורו, החל מגדרות תיל שהקיפו את המושבות (ולבסוף לא נמצא להן שימוש צבאי), וכלה בגרבי משי ולבני נשים.
גם מזון, בהמות וציוד חקלאי (חסר שימוש עבור הצבא) הוחרמו, וגם מזון שנשלח מארצות הברית במיוחד על מנת לסייע ליהודי הארץ, חולק באופן שווה בין יהודים וערבים.
ידיעות על רצח העם הארמני הגיעו לארץ ישראל, ויחס העות'מאנים כלפי יהודי הארץ העלה בקרבם חששות כי הם צפויים לגורל דומה.
החרמת הנשק העצימה את החששות, כיוון שכך נהגו העות'מאנים בארמנים טרם הטבח.
באותה תקופה היה הרעב הגדול של הר לבנון בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הרעב החמיר אף יותר כאשר הצבא העות'מאני מנע כניסה של יבולים מסוריה השכנה לתוך הר לבנון, ותעדף את המזון שהיה לו לטובת אנשי הצבא.
כ-200 אלף תושבים בלבנון נספו מהרעב (מחצית מהאוכלוסייה), דבר שהגביר את חששם של אנשי היישוב.
לתוצאות הטבח בארמנים היו עדים באופן אישי כמה מראשי ניל"י, בהם האחים שרה ואהרן אהרנסון.
הדים לעדויות ולחששות אלו ניכרים היטב בכתביהם של אנשי ניל"י.
במכתבו להנרייטה סאלד כתב אבשלום פיינברג: "מכיוון שאין מעזים לשחוט את כולנו בבת אחת יוציאונו להורג לשיעורין, עד אשר נוציא את נשמתנו בדומיה בתוך הבוץ...
את המעשים הללו ייתכן למנוע רק אם נאחז מראש, מעכשיו, באמצעים בלתי רגילים שיאפשרו פעולה מהירה ובמועד הנכון".
אהרן אהרנסון הכין במהלך מלחמת העולם הראשונה מסמך ארוך ומפורט על טבח הארמנים בשם Pro Armenia, והעביר אותו לבריטים על-מנת שיפיצו אותו בעולם החופשי.
לאחר התעמרויות בלתי פוסקות של העות'מאנים ביהודי ארץ ישראל, החליטו אהרן אהרנסון, אגרונום ומדען, יזם ואיש ציבור מזכרון יעקב, אבשלום פיינברג, עוזרו של אהרנסון בעבודתו המדעית וידיד משפחת אהרנסון, ואלכסנדר אהרנסון, אחד מאחיו של אהרן, להתחיל ולפעול באופן מעשי למען סיום השלטון הטורקי בארץ ישראל.
מתרחיש כזה דווקא חששו מפקדי הצבא העות'מאני, ואחמד ג'מאל פאשה כתב על כך בספרו: "אילו השיגו האנגלים והצרפתים עזרה מבני המקום והורידו שתי חטיבות בנקודה כלשהי בחוף הסורי (ביירות או חיפה, למשל), היינו נמצאים במצב נואש לגמרי".
ברם, הצעה זו של פיינברג נדחתה על ידי אהרן אהרנסון, מחשש לנקמה קשה אם תיכשל.
במקום זאת הוחלט להקים ארגון שיספק מודיעין צבאי לבריטים, מתוך הנחה שלכך הם נזקקו.
אהרנסון ידע שהבריטים לא התכוננו כלל נגד המתקפה העות'מאנית עליהם בחצי האי סיני ובתעלת סואץ, ומכאן הסיק שחסרות להם ידיעות מהימנות על הנעשה מעבר לקו החזית.
החל מיולי 1915 נעשו ניסיונות כושלים רבים ליצור קשר עם הבריטים.
לעיתים נוצר קשר שלא החזיק מעמד, ולעיתים לא התקבלו הניסיונות במאור פנים בריטי.
פעם אחת אף גורשו אנשי ניל"י בבושת פנים ממצרים.
באחד הניסיונות להגיע למצרים הותקפו בסיני שניים מאנשי ניל"י שהיו בדרכם למצרים על ידי בדואים.
בהתקפה נהרג אבשלום פיינברג ונפצע יוסף לישנסקי, שומר מן המושבה רוחמה שהצטרף בהמשך לניל"י (עצמותיו של פיינברג התגלו באופן ודאי רק בשנת 1967).
במשך תקופה זו חזרה שרה אהרנסון מאיסטנבול לארץ, והשתלבה בעבודת הריגול.
הארגון גדל והתפתח, ונוספו לו כמה עשרות אנשים.
הבולטים שבהם היו יוסף לישנסקי, ונעמן בלקינד.
ראשי ניל"י נעזרו גם בכמה ערבים, שעבדו בתחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית, שאותה הקים וניהל אהרן אהרנסון, ושימשה כבסיס לפעולות ניל"י.
הקשר עם הבריטים נוצר לבסוף כאשר אהרן אהרנסון הגיע ללונדון דרך גרמניה ודנמרק.
מאנגליה הפליג אהרנסון למצרים, שם פעל כיועץ למודיעין הצבאי הבריטי, ומשם החל לארגן הפלגות קבועות של אוניות לחופי הארץ.
החל מפברואר 1917 ועד תפיסת הרשת, קיימה האונייה הבריטית "מנגם" (Managem) את הקשר בין רשת הריגול בעתלית לבין הבריטים במצרים.
האונייה הייתה מבקרת בחוף עתלית מדי כמה שבועות, בעיקר בלילות ללא ירח.
רוב הפלגותיה הסתיימו בלא כלום, בגלל הקושי לנחות על החוף.
אנשי רשת הריגול כינו אותה בינם לבין עצמם "מנחם".
באחת מהפלגותיה, ב-19 בפברואר 1917, ניתן השם ניל"י לקבוצת הריגול: ליובה שניאורסון, אחד מחברי הרשת, ישב על הסיפון ועלעל בתנ"ך, כשאהרן אהרנסון שוחח עם קצין בריטי, שהציע שבמפגש אנשי הרשת עם היורדים מהאונייה יזדהו הדדית, כדי למנוע טעויות.
אהרנסון ביקש משניאורסון להציע סיסמה, ושניאורסון הציע את ראשי התיבות של הפסוק שהיה לנגד עיניו: "נצח ישראל לא ישקר" ().
מאוחר יותר הפך שם זה לשמה של הרשת כולה, אך באותו רגע לא היה לכך משמעות רבה בעיני אהרנסון, ועל אף שרשם תיאור של ההפלגה ביומנו, כלל לא הזכיר פרט זה.
בשלב זה החלה שגרת עבודתם המעשית של אנשי ניל"י.
לשם יצירת קשר עם האונייה מנגם הם היו יוצאים לחכות לה על החוף בערב בימים שנקבעו מראש.
בימים אלו הייתה המנגם חולפת תחילה בשעות היום מול החוף, בדרכה לפגישה עם מרגלים ערבים בסוריה ובלבנון.
כשהייתה מול זכרון יעקב, היו אנשיה מביטים במשקפת לראות אם חלון הצריף בכרם משפחת אהרנסון פתוח.
זה היה הסימן לכך שהדרך פנויה.
המנגם הייתה מגבירה את הוצאת העשן מארובתה, כדי לסמן שהמסר התקבל.
בשעות הערב או הלילה הייתה שבה, ואנשים ירדו ממנה ונפגשו עם אנשי ניל"י שחיכו להם על החוף או בתחנה בעתלית.
מפגש כזה היה מסוכן: אפשר היה להיתקל ברועים ערבים או בחיילים עות'מאנים.
בנוסף, היה חשש להטבעה (שלא התממש) על ידי צוללות גרמניות, ובשל תוואי קרקעית הים באזור המפגש הקבוע, היה קיים גם סיכוי שהאונייה תתקע על החוף ולא תצליח להפליג.
האנשים היו נפגשים, ולמניעת טעויות בזיהוי בחשכה היו קוראים זה לעומת זה: "ניל"י!" - "טוביה!" (הסיסמה שנקבעה כתשובה, על שם בנו של יוסף לישנסקי; על פי גרסה אחרת: 'טוביון'), ואז היו מעבירים זה לזה מידע או חפצים.
באמצעות המנגם היה לניל"י קשר רציף ולא מצונזר עם גורמים מחוץ לאימפריה העות'מאנית.
כך העבירה ניל"י לבריטים פרטי מידע צבאיים וכלליים על הנעשה בארץ לשימוש צבאי ופוליטי, והבריטים שעל סיפונה העבירו לאנשי ניל"י סכומי כסף גדולים שהתקבלו במצרים לשם העברה ליישוב שהתמודד עם רעב כבד בתקופת המלחמה.
היו גם תוכניות אחרות לשימוש בקשר זה, אשר לא יצאו לפועל.
ניל"י התפתחה, למעשה, מגרעין מצומצם שהלך והתרחב בשיטת חבר מביא חבר.
בתחילה הוקמה ניל"י על ידי אהרן אהרנסון, אחיו אלכסנדר אהרנסון ועוזרו וידיד המשפחה אבשלום פיינברג.
לאחר מכן גויסו לפעולה בני משפחה נוספים קרובים ורחוקים (צבי אהרנסון, ראובן שוורץ), ידידים רבים ופועלים בתחנת הניסיונות.
חברי ניל"י היו פסיפס של החברה היהודית בארץ באותה תקופה.
היו בה חקלאים ורופאים, אנשי העלייה הראשונה והשנייה (אם כי ראשיה היו כולם בני העלייה הראשונה).
היו בה גם כמה ערבים, בהם שני אחים מרונים.
קשה להעריך את גודלו של ארגון ניל"י.
במשך הזמן ננקבו מספרים שונים (גם על ידי חברי ניל"י עצמם), החל משלושים וכלה ב-200. הבדלי האומדנים נובעים מכך, שלא היה רישום מסודר של חברים, והיו רבים שלא השקיעו בה את כל מרצם, אך סייעו בדברים מסוימים.
על פי המרכז למורשת המודיעין, מספר החברים בגרעין הפעילים המצומצם, שאנשיו השקיעו את עיקר מרצם בפעילות הארגון, עמד, בשיא כוחה של ניל"י, על כ-32 חברים ועוד כמה עשרות סייענים.
בנוסף לחוסר הבהירות לגבי מספר החברים, חסרה גם היררכיה ברורה.
כשאהרן אהרנסון העביר הוראות ממצרים, מילאו אותן.
בארץ לא היה דירוג או היררכיה בין החברים.
כל אחד מילא את תפקידו.
שרה אהרנסון ויוסף לישנסקי ריכזו את הפעילות ותיאמו את הגעת האונייה, והחברים מילאו את ההוראות שלהם מכוח הרצון המשותף להשגת המטרה.
העובדה שניל"י הורכבה מאנשים הקרובים לגרעין החברים שהקים אותה, גרמה לכך שהיעלמותו של אבשלום פיינברג בשלב מוקדם בפעילות הארגון העלתה חשד בעיני חלק מהחברים.
אהרן ושרה אהרנסון, יוסף לישנסקי וליובה שניאורסון היו בין היחידים שידעו על מותו של פיינברג.
הם הפיצו בין חברי ניל"י האחרים ידיעות על כך שנסע לאנגליה לקבל הכשרה כטייס בצבא הבריטי, אך סיפורם לא היה אמין.
פיינברג היה נוהג לכתוב מכתבים רבים , אך אף מכתב לא הגיע ממנו, ודבר זה עורר תמיהה גדולה.
החלו שמועות שיוסף לישנסקי רצח את אבשלום פיינברג כשהיו בדרכם למצרים בינואר 1917.
חשדות אלו הביאו לבסוף ליציאתו של נעמן בלקינד לדרום , דבר שהביא לקיצה של ניל"י.
מטרתה של ניל"י בתחילה הייתה להעביר מידע לצבא הבריטי.
דו"ח ראשון כתב אבשלום פיינברג בתחילת 1915 לאיש המודיעין הבריטי לוטננט לנרד וולי, אך זה מעולם לא הגיע אליו.
כשהגיע אהרן אהרנסון ללונדון בקיץ אותה שנה, הוא הכין לבריטים מסמכים, חוברות וסיכומים על אודות המצב בארץ ישראל מהיבטים שונים.
כשעבר למצרים ויצר ערוץ קשר עם חברי ניל"י בארץ דרך המנגם, התקיימה רשת בת עשרות אנשים, שפעלה בנקודות מפתח שונות בצבא העות'מאני ובמקומות רבים בארץ ישראל ובסוריה.
חברי ניל"י העבירו מידע לבריטים על הנעשה בארץ ישראל במגוון של היבטים צבאיים וכלכליים, החל מתנועת כוחות עות'מאניים ומיקום כלי רכב, עד מחירי מצרכים.
יוסף לישנסקי נהג לערוך מסעות בכל הארץ, ולאסוף את המידע מהרכזים והמודיעים במקומות השונים:
בראשון לציון היה מרכז של ניל"י שאותו ניהל נעמן בלקינד.
הוא ריכז וערך את הידיעות מאזור הדרום, ובמיוחד מחזית הדרום.
הוא ניצל את היכרותו עם אנשי מפתח בצבא העות'מאני.
הרי דוגמה לדיווח שהועבר על ידו: "ראשון לציון, 19 מארס, לילה.
מאחד-עשר תותחי-ההרים נשלחו שמונה לחזית, דרומה, ושלושה לשרונה, שכונת תל אביב.
אני מצרף ציור המראה את עמדות הסוללות של התותחים האלה...
רושן ביי, מפקד המחנה בירושלים, הוגלה לאנטוליה, מפני שמצאו אצלו שישים אלף לירות בזהב.
המפקד הגרמני טילר וכל המטה שלו נהרגו בעזה על ידי פצצה מאווירון אנגלי".
בדרום פעל סוכן נוסף חשוב של ניל"י, האגרונום אליהו רוניא (רנה) מזי"א (בנו של ד"ר אהרן מאיר מזי"א).
הוא היה אוסף פרטי מידע בעלי חשיבות, ומעביר אותם לנעמן בלקינד בראשון לציון.
סוכן נוסף שפעל בראשון לציון היה צדוק כמוס.
הוא צורף ליחידת ריגול של הצבא העות'מאני, בשל כישרונו לשפות ובשל שליטתו בשפה הטורקית ובשפה האנגלית.
בדמשק פעלו סוכנים רבים של ניל"י, בעיקר קצינים יהודים בצבא העות'מאני.
רכז הפעילות בסוריה, איתן בלקינד, קצין בצבא העות'מאני ואחיו של נעמן, בלט במיוחד.
הוא הצליח להשיג, בין השאר, את מחברת הצופן של תחנת האלחוט הגרמנית באזור.
הוא גם נהג לציין מקומות הראויים לדעתו להפצצה.
כן הושגו תצלומים של מקומות בעלי חשיבות צבאית באזור, ומפה צבאית מעודכנת ומפורטת של סביבות דמשק.
עפולה היוותה מוקד פעילות מרכזי של הצבא העות'מאני וצומת מסילות רכבת חשוב.
כוחות רבים עברו בה מסוריה לדרום הארץ, והתקיימה בה פעילות צבאית רבה.
העיר משכה את תשומת לבם של אנשי ניל"י, והם הפעילו בה סוכנים.
החשוב שבהם היה ד"ר משה ניימן, רופא בצבא העות'מאני ובעל קשרים עם בכירים בו.
הידיעות שהביא היו רבות-ערך באופן מיוחד.
הוא דיבר שפות רבות, ובהן גרמנית, טורקית וערבית, והיה מתרועע עם קצינים מהצבא העות'מאני ומהצבא הגרמני, ואף שימש כמתורגמן ביניהם.
ד"ר ניימן גם טיפל בבכירים עות'מאנים כאחמד ג'מאל פאשה, אנואר פאשה ועוד.
הוא שאב מהם סודות, והעביר אותם למרכז בזכרון יעקב.
כן נפגש עם שבויי מלחמה בריטים.
לאחר שניימן הועבר משם במסגרת תפקידו בצבא העות'מאני, פתח סוכן אחר של ניל"י, דוד סוקולוביץ', חנות קטנה בתחנת הרכבת ומשם תצפת על תנועות הצבא העות'מאני.
בירושלים פעל, בין השאר, המהנדס נחום וילבושביץ', שהיה גיסו של אבשלום פיינברג.
כמהנדס עירוני הייתה לו גישה למידע רב על אודות העיר.
הוא העביר לעתלית את מפת ירושלים ודו"חות מפורטים על הנעשה באזור העיר.
בהמשך הועבר לדמשק, ומונה לאחראי על אספקת המים לצבא העות'מאני.
מירושלים גם שלחו סוכני ניל"י לבריטים מידע על מיקומו של אחמד ג'מאל פאשה; לאחר מכן הפציץ מטוס בריטי את המקום, אך ג'מאל פאשה לא נפגע.
עבור הבריטים הייתה ניל"י מקור מידע יוצא דופן באמינותו.
אנשי המודיעין הבריטים לא סמכו על אמינותם של הסוכנים הערבים שהפעילו באזור ארץ ישראל וסוריה, והמודיעין שסופק על ידי ניל"י נחשב לאמין ותפס מקום בין המקורות החשובים בעיני הבריטים.
יתרון גדול נוסף היה הידע המעמיק והמקיף שהעמיד אהרן אהרנסון לרשות המודיעין הבריטי בנוגע לתנאיה הטבעיים והאנושיים של ארץ ישראל וסביבותיה.
כמו כן, כמה מאנשי ניל"י דיברו גרמנית ויכלו לקבל מידע מקצינים גרמנים.
החסרון הגדול היה בכך שהמידע שסיפק הארגון היה מגיע לעיתים קרובות באיחור גדול.
מפגשים עם אוניית הקשר התרחשו בתדירות נמוכה, וכך אירע שהמידע שהשיגה ניל"י – פעמים אף מידע שסוכני ניל"י היו הראשונים להניח עליו את ידם – התיישן, או שהבריטים הצליחו להשיגו בינתיים בדרכים אחרות.
לשם כך נבחנו דרכי התקשרות נוספות, כאלחוט, אך פרט למשלוח יוני-דואר במקרים מסוימים, לא נעשה דבר.
ידיעה יוצאת דופן שסיפקה ניל"י הייתה על החלפת מערך המטוסים העות'מאני במטוסים מתקדמים יותר.
הבריטים לא ידעו על כך ממקור אחר, ובעקבות הידיעה שדרגו את כלל המטוסים שלהם בחזית ארץ ישראל.
מצבו הכלכלי של היישוב היהודי במלחמת העולם הראשונה היה בכי רע.
בתחילתה הגיעו משלוחי כסף שנאספו על ידי יהודים במדינות אחרות, אך גם אלו לא הגיעו ליעדם בשלמות: העות'מאנים החרימו חלקים גדולים מתוכם.
הם התנו בנוסף, שהכסף יגיע בשטרות ולא במטבעות.
השלטונות העות'מאניים ניסו לשמור על ערכה של הלירה בנייר, אך ערכה הלך והידרדר, ובאוגוסט 1916 היה מחירה בשוק הפרטי רק 20 בישליקים מתוך 100. בהמשך הידרדר המחיר עוד יותר, והגיע לפחות מ-15 בישליקים.
במהלך המלחמה גוועו ומתו ברעב אלפי יהודים.
המצב החריף בצורה ניכרת בתחילת אפריל 1917, עם גירוש תל אביב שיצר מצוקה קשה בקרב אלפי המגורשים.
במקביל, הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה גרמה להפסקה מיידית של כל הסיוע הכספי מארצות הברית לארץ ישראל.
כדי להקל על המגורשים ביצעה ניל"י שתי פעולות:
כשהתפרסם דבר הגירוש בעיתונות שמחוץ לאימפריה העות'מאנית, קרא אליו אחמד ג'מאל פאשה את עסקני היישוב היהודים וציווה לשלוח מברקים המכחישים את דבר הגירוש (בתמורה להקלות מסוימות במצב הגולים).
אנשי ניל"י העבירו את העובדות, ללא צנזורה, לפיקוד הבריטי במצרים.
הידיעות פורסמו בעיתונות חו"ל והביאו לשיפור מיידי במצב המגורשים.
ייתכן כי הן מנעו גירושים נוספים ממקומות נוספים בארץ ישראל.
אהרן אהרנסון פעל לגייס סכומי כסף גדולים במצרים לשם משלוחם לארץ.
למטרה זו החל לפעול במצרים באביב 1917 ועד מיוחד, בו היו חברים עסקנים ארצישראליים ששהו במצרים בשנות המלחמה.
אהרנסון לא שותף באורח רשמי בוועד, כיוון ששהותו במצרים הייתה סודית, אך הוא דאג לאיסוף הכסף ולהעברתו.
ב-15 באפריל הגיע משלוח הזהב הראשון לעתלית, ולאחר מכן הגיעו משלוחי זהב בקביעות עם המנגם.
בחישוב משוער, עד כיבוש הארץ בידי הבריטים הועברו בין 20,000 ל-25,000 לירות טורקיות בזהב, שנאספו מיהודים מכל רחבי העולם.
הוקפד על שליחת הכסף במטבעות, שערכם היה יציב וגבוה הרבה יותר משל שטרות.
על מנת לא לעורר חשד, הוקפד שמטבעות אלו יהיו מן השנים שלפני המלחמה.
הכסף הועבר לידי ועד ההגירה בראשות מאיר דיזנגוף, וזה דאג לחלק את הכספים לנצרכים.
בתחילה היה הכסף מיועד לצורך המגורשים בלבד, אחר כך הוחלט שהוא יחולק גם לעניים שלא גלו.
פרט לחלוקה ציבורית, נשלחו בעזרת המנגם כספים לאנשים פרטיים בארץ ישראל.
גם כספים אלו עברו דרך ועד ההגירה.
במשך קיומו של קו עתלית–מצרים, היו מחשבות להעביר בו דברים אחרים.
יוסף לישנסקי אומן בהיותו במצרים בחבלה, והיו תוכניות בריטיות לפוצץ גשרים בארץ.
בסופו של דבר הוחלט לא להשתמש בניל"י למטרה זו.
תוכננה גם העברת נשק, אך לבסוף הרעיון נגנז.
נוסף על כך, נשקל להעביר במנגם שני צירים ארצישראלים לקונגרס שהתקיים באמריקה.
בסופו של דבר גם זה לא יצא לפועל.
פעמים אחדות הועברו מוצרי מותרות (דוגמת סבון, יין ושוקולד, שבהם היה מחסור בארץ בתקופה זו) עבור משפחת אהרנסון ומקורביה.
שרה ויוסף ביקשו מאהרן שלא ימשיך בכך, כיוון שאין טעם להסתכן עבור סחיבת מזון מיותר, וכיוון שכך או כך אין טעם במשלוח: "סוכר, שמגיע אלינו מלוח ממש, גפרורים רטובים, שוקולד כתוש, יחד עם בורית זונלאיט (סבון sunlight)...
צריך להשליך" (מתוך מכתב של לישנסקי לאהרנסון).
בתחילת ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשלחה על ידי שרה אהרנסון.
תפיסת שני מרגלים ערבים, שפעלו ללא קשר לניל"י, לא הניחה את דעתם.
כעבור כמה ימים יצא נעמן בלקינד על דעת עצמו למצרים, לפתור את תעלומת היעלמותו של אבשלום פיינברג, שדבר מותו נשמר בסוד.
הוא נתפס בדרך, נחשד כמרגל, נחקר וחשף את שאר הרשת.
בערבו של אחד באוקטובר 1917, מוצאי חג ראשון של סוכות התרע"ח, הקיפה פלוגת חיילים עות'מאנית את זכרון יעקב מכל עבריה.
על הגעת החיילים הטורקים נודע קודם לכן לאחר שדוד דוידסקו, פעיל ניל"י והמוכתר של המושבה עתלית, נחקר על ידי המושל הטורקי, ומכך הבין שעלו על הרשת, הוא מיהר להגיע לחווה בעתלית והודיע לשרה אהרונסון, שיצאה מיד לביתה בזכרון יעקב.
הוחלט כי יוסף לישנסקי, מנשה ברונשטיין ויצחק הלפרין יברחו, ואילו שרה תישאר במקום.
ייתכן כי חשבה להקריב עצמה כדי להניח את דעתם של הטורקים, וכך לתת לשאר הרשת לפעול.
הצבא העות'מאני עצר רבים מאנשי הרשת.
ראשי הרשת וחברים בה עונו עינויים קשים.
לאחר זמן מה ביקשו העות'מאנים להעביר את המעונים לחקירה ממושכת יותר בנצרת.
שרה אהרנסון חששה מהמשך החקירות והעינויים, והתאבדה ביריית אקדח בפיה.
היא מתה כעבור שלושה ימים.
לפני הירי הספיקה לכתוב מכתב המפרט מה לעשות לאחר מותה.
במהלך החקירות בנצרת נמצא ראובן שוורץ, אחד מאנשי ניל"י שנתפסו, תלוי בחדר המעצר.
לא ידוע אם התאבד או מת במהלך החקירות ונתלה אחר כך.
יוסף לישנסקי הספיק להימלט, ונערך אחריו מרדף.
לאחר שברח במשך כ-20 ימים, נתפס ונשלח לכלא בדמשק.
ב-16 בדצמבר 1917 נתלו בדמשק נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי.
אהרן אהרנסון, ששהה במשך כל אותו זמן בחו"ל, המשיך בפעילות דיפלומטית מול הבריטים במטרה להשיג הישגים מדיניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לחיים ויצמן ולחברי המשלחת הציונית לשיחות השלום בפריז.
ב-1919 התרסק המטוס שבו טס מצרפת לבריטניה בתעלת למאנש והוא נהרג.
לאחר התאונה נפוצו שמועות כאילו מדובר בפעולת חיסול בריטית מכוונת, אך דבר זה אינו סביר: בהתרסקות נהרג גם טייס בריטי; כמו כן, תאונות במטוסים מסוג זה היו נפוצות.
חייהם של אלפי אנשים ניצלו בעקבות המודיעין שסיפקה ניל"י.
על פי הערכה בריטית לאחר המלחמה, נחסכו חייהם של כשלושים אלף חיילים בריטים.
פעולותיו של אהרן אהרנסון בקרב הקצונה והדיפלומטיה הבריטית (שחלק מאנשיהן הפכו מאוחר יותר לבעלי עמדות רבות השפעה) גרמו, ללא ספק, לשיפור היחס כלפי היהודים בתחילת המנדט הבריטי.
תועלת מהותית נוספת הייתה הצלת רבים מאנשי היישוב ממוות ברעב, זאת על ידי הברחת כסף רב לארץ על סיפון האונייה מנגם.
קשה לומר במדויק כמה אנשים ניצלו כך, אך אפשר לאמוד שמדובר במאות או אלפים (באותה תקופה מתו אלפים רבים מהיישוב ברעב; על פי הערכות קיצוניות כ-25,000 איש).
בספר רשמי של המודיעין הבריטי שפורסם בתחילת המאה ה-21, נכתב שאילולא המודיעין שניתן על ידי קבוצת ניל"י, ספק אם גנרל אלנבי היה מצליח לגרש את העות'מאנים מארץ ישראל.
הערכה זו נתונה במחלוקת בקרב היסטוריונים בריטים ויש המתייחסים אליה כמופרזת.
יתר על כן, ניל"י עוררה את דעת הקהל בעולם החופשי לנעשה בארץ ובעיקר לגירוש תל אביב, ובכך ייתכן מאוד שמנעה גירושים נוספים (ואפשר שאף טבח מאורגן דוגמת רצח העם הארמני).
ממסמכי המודיעין הבריטי שנחשפו לאחרונה, עולה כי לאהרן אהרנסון כמנהיג ניל"י היה חלק בהצהרת בלפור ב-1917, שהעניקה ליהודים בית לאומי בארץ ישראל; עוד מסתבר כי הוא ואחיו שמואל אהרנסון קיבלו לעיונם את טיוטת נוסח ההצהרה.
לאחר תפיסת ניל"י נחשפה הרשת לכלל הציבור, ודבר קיומה עורר זעם.
העונשים שהטילו העות'מאנים היו טריים בזיכרון הלאומי, ואף שהשלטון הבריטי התקבל בברכה ובשמחה, האנשים שהיו פעילים בניל"י בתקופת המלחמה וזוהו עימה, נודו והוחרמו.
מצבתו של יוסף לישנסקי חוללה מספר פעמים בשנים שלאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
תרמה להסתייגות מניל"י גם הדחייה מפעולות ריגול, שנתפס בתקופה זו כבגידה וכדבר לא ראוי.
כאשר הושיט אהרן אהרנסון את ידו למנחם אוסישקין אמר הלה: "כאשר יש הכרח משתמשים גם במרגלים, אך יד אין נותנים להם".
בשנים שלאחר מכן ניסו תומכי ניל"י לשקם את תדמיתה בעזרת פרסום ספרים וכתבים שהאדירו את מעשיה.
בראשית שנות ה-30 החל הסופר יעקב יערי פולסקין לפרסם ספרים על ניל"י שבהם תוארה באור חיובי.
שמו של הראשון מביניהם, שיצא בשנת 1930, שאל "מרגלים או גיבורי המולדת?".
גם אורי קיסרי ואב"א אחימאיר השתדלו לפאר את שמה של ניל"י על ידי פרסום מאמרים בעיתונות הימנית.
בשנים שלאחר מכן הלך ונחלש הכעס כלפי מעשי המחתרת, וגם הריגול החל אט אט להיתפס כמכשיר הכרחי במלחמה.
עם זאת, ניל"י נותרה עדיין דחויה בעיני רוב הציבור.
הימין הרוויזיונסטי אימץ את הנצחתה של המחתרת, וראה בה מופת ומודל לחיקוי.
גם אלכסנדר אהרנסון החל, בשנות הארבעים, לפרסם ספרים שפיארו את ניל"י ואת גבורת אנשיה.
בעשורים הבאים הוסיפה תדמיתה של ניל"י להשתפר.
ב-1956 הפך בית משפחת אהרנסון למוזיאון לתולדות ניל"י.
ספרים הוסיפו להיכתב על ניל"י, חלקם למטרות שימור ותיעוד (כמו "ניל"י - תולדותיה של העזה מדינית", שיצא לראשונה ב-1961) וחלקם עלילתיים, שהשתמשו בניל"י כרקע (כמו "הנה האש: הרומן על ניל"י", שיצא בעברית ב-1965, ו"התכשיט" ספר בלשי בסדרת ליזי בדיחי מאת שולמית לפיד).
ספר הילדים "שרה, גיבורת ניל"י", שכתבה דבורה עומר ויצא בשנת 1967, סייע גם הוא בהנצחת התדמית של אנשי ניל"י כגיבורים.
באותה שנה, לאחר מלחמת ששת הימים, התעורר דיון ציבורי נוסף על מעשי ניל"י, בעקבות מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג במדבר סיני.
קבורתו בהר הרצל והנאומים שנשאו נציגים רשמיים של מדינת ישראל, וכן גל של כתבות בעיתונות על ניל"י ואנשיה, מעידים שגם מדינת ישראל אימצה את זכר ניל"י.
בהמשך הוענק עיטור לוחמי המדינה לאנשי ניל"י וכן אות ניל"י (ב-1981).
זיכרון ניל"י ואנשיה נשמרים בדרכים רבות: בבית משפחת אהרנסון פועל מוזיאון של תולדות ניל"י.
כמו כן, מקדם מוזיאון ניל"י הוצאת ספרים שונים העוסקים בניל"י ובאנשיה.
ארכיון בית אהרנסון עומד לרשות הציבור הרחב ובמהלך השנים נכתבו ונכתבות עבודות אקדמיות ואחרות תוך הסתייעות בו.
הצומת מדרום מערב לרפיח, שהיה צומת מרכזי בדרך ליישובי חבל ימית, נקרא עד מסירת סיני צומת אבשלום, על שם אבשלום פיינברג, שגופתו נמצאה בסמוך.
לאחר 1982 הועתק השם מזרחה, לצומת כביש 10 (כביש הגבול עם מצרים) וכביש 232. הייתה מוצבת ליד צומת כפר הרא"ה.
בשנת 2010, בשל הצורך בהרחבת הכביש הסמוך, הועבר האתר בשלמותו לפארק נחל חדרה.
המושב גבעת ניל"י ליד זכרון יעקב קרוי על שם ארגון ניל"י.
כפר אהרן על-שם אהרן אהרנסון, מרכז אבשלום על שמו של אבשלום פיינברג, היישוב ניל"י שבדרום-מערב שפלת השומרון, ורחובות רבים בערי הארץ השונות על שם הארגון ומנהיגיו.
כמו כן, נכתבו שירים על אודות המחתרת.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הקים השב"כ את חפ"ק ניל"י שמטרתו איתור וחיסול כל המעורבים בטבח.
ניכור הורי הוא מונח פסאודו מדעי שנטבע ב-1985 על ידי הפסיכיאטר ריצ'רד גרדנר.
המונח מתאר מצב שבו ילדים מנתקים קשר עם הורה אחד (הורה מנוכר), תוך תהליך של הסתה ושטיפת מוח של ההורה השני (הורה מנכר).
גרדנר האמין שמקבץ התנהגויות שראה בכמה משפחות במהלך תביעות למשמורת ילדים יכול לשמש לאבחון מניפולציה פסיכולוגית או השפעה בלתי הוגנת של הורה על הילד, בדרך כלל על ידי ההורה שמנסה למנוע מערכת יחסים מתמשכת בין הילד ובני משפחה אחרים על רקע של פרידה או גירושין.
אף על פי שהמונח ידוע, השימוש בו לצורכי אבחנה לא התקבל על ידי הקהילה הרפואית או המשפטית, ומחקרו של גרדנר זכה לביקורת רחבה על ידי חוקרים משפטיים וחוקרי בריאות הנפש בשל היעדר תוקף ומהימנות מדעיים.
ב-1985 טבע פרופ' ריצ'רד אלן גרדנר את המונח "ניכור הורי" על רקע ניסיונו הקליני מתחילת שנות ה-80. הרעיון של הורה אחד המנסה להפריד את ילדו מההורה השני כעונש או כחלק מגירושים תואר לפחות מאז שנות ה-40,, אך גרדנר היה הראשון לתאר סינדרום ספציפי.
"תסמונת הניכור ההורי" הוגדרה כהפרעה שמתפתחת בעיקר על רקע של מאבק על משמורת ילדים.
הביטוי העיקרי שלה הוא מסע השמצה של הילד נגד ההורה, שנעשה ללא הצדקה.
ההפרעה נובעת מהשילוב של אינדוקטרינציה על ידי ההורה המנכר ותרומתו של הילד עצמו להכפשת ההורה המנוכר.
גרדנר טען שהאינדוקטרינציה יכולה גם להיות לא-מודעת מצד ההורה המנכר.
גרדנר האמין בתחילה שהורים (בדרך כלל אמהות) העלו האשמות שווא של התעללות בילדים והתעללות מינית נגד ההורה השני (בדרך כלל אבות) על מנת למנוע קשר ביניהם.
תחילה טען גרדנר שב-90% מהמקרים האם היא ההורה המנכר, אך מאוחר יותר אמר ששני ההורים עשויים להיות המנכרים באותה מידה.
מאוחר יותר הוא גם הצהיר כי מניסיונו ברוב מוחלט של מקרי ניכור הורי לא היו האשמות של התעללות מינית.
גם אבות וגם אמהות עשויים להיות מנוכרים מילדיהם, בסיכון פחות או יותר שווה.
גרדנר תיאר את התסמונת כעיסוק כפייתי של הילד בגינוי ההורה ובהאשמות כלפיו.
גרדנר ואחרים סיווגו שלוש דרגות של חומרה של הניכור ההורי – רמה קלה, בינונית או חמורה.
ההשערה הייתה שהמספר והחומרה של שמונת התסמינים יעלו ברמות השונות.
ההמלצות לטיפול היו שונות בהתאם לרמת חומרת הסימפטומים של הילד.
בעוד שאבחנה של התסמונת נעשית על סמך הסימפטומים של הילד, גרדנר הצהיר שכל שינוי במשמורת צריך להתבסס בעיקר על רמת הסימפטומים של ההורה המנכר.
ברמה הקלה נטען כי התסמונת מתבטאת בניכור קל, כעס ונקמנות מסוימת.
כאשר הושג הניכור ההורה המסית יפסיק.
מקרים כאלו יכולים להיפתר, לפי גארדנר, מעצם סיום הסכסוך או הגעה להסכמה בין ההורים ואין צורך בצו בית משפט להסדרי ביקור.
ברמה הבינונית יופיעו בעיקר ביטויים של כעס וזעם על ידי ההורה המנכר—גינוי ההורה השני ונקמנות המתבטאת בניכור הילד בדרכים יצירתיות.
ברמה זו תהיה בדרך כלל משמעות לצווי בתי משפט.
המנכר יגיב אליהם ויאפשר ביקורים אם אלו יכפו על ידי בתי המשפט.
גרדנר המליץ שהמשמורת העיקרית תישאר אצל ההורה המנכר אם שטיפת המוח צפויה להיפסק, אך אם לא, יש להעביר את המשמורת להורה המנוכר.
בנוסף, הומלץ טיפול פסיכולוגי עם הילד להפסקת הניכור ולתיקון הקשר הפגוע עם ההורה המנוכר.
ברמה החמורה נמצאים ילדים שמציגים את רוב או כל שמונת הסימפטומים מסרבים לבקר את ההורה המנוכר, ועלולים לאיים לברוח או לפגוע בעצמם אם ייאלצו לבקר את ההורה השני.
והמלצתו של גרדנר היא לקחת את הילד מההורה המנכר ולהעבירו לאמנה לפני מעבר לביתו של ההורה המנוכר, וכן לעשות שימוש בכל האמצעים חוקיים לחסום קשר וביקורים של ההורה האחר.
הניסוח המקורי של גרדנר, שקבע שכמעט תמיד אמהות הן ההורה המנכר, זכה לתמיכה של קבוצות למען שוויון זכויות לאבות, שכן הוא אפשר לאבות להסביר את חוסר הרצון של ילדיהם לבקר אותם ולהטיל את האשמה על נשותיהם לשעבר.
לעומת זאת, קבוצות נשים מתחו ביקורת על התסמונת, בחשש שהיא תאפשר לאבות מתעללים לטעון שהאשמות על התעללות מצד האם או הילד הן תוצאה של הכפשה ושטיפת מוח מצד האם המנכרת.
תסמונת הניכור ההורי מאוזכרת לרוב במסגרת הליכי גירושין קשים ומאבקים על משמורת ילדים, במיוחד כהגנה מפני האשמות של אלימות במשפחה או התעללות מינית.
מעמדה של התסמונת שנוי במחלוקת.
היא לא התקבלה על ידי מומחים בפסיכולוגיה, חוקרים המתמחים בהתעללות בילדים, או חוקרים משפטיים וספגה ביקורת רבה מחברי הקהילה המשפטית ואנשי בריאות הנפש, שקובעים כי במחינה מדעית ומשפטית ניכור הורי לא אמור להיות טיעון קביל בדיונים על משמורת ילדים.
אף איגוד מקצועי לא הכיר בניכור הורי כתסמונת רפואית או הפרעה נפשית.
ניכור הורי לא רשום בסיווג המחלות הבינלאומי של ארגון הבריאות העולמי, אינו מוכר על ידי האיגוד הרפואי האמריקאי או האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה והתסמונת לא נכללת ב-DSM-V, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי.
ניכור הורי ספג ביקורת כחסר בסיס מדעי וכהשערה שתומכיה לא הצליחו לעמוד בנטל ההוכחה המדעי על מנת לזכות בהכרה.
הפרסומים הראשונים על היו בפרסום עצמי ולא עברו ביקורת עמיתים, ועל אף שמאמרים מאוחרים יותר פורסמו בכתבי עת שפיטים, רובם כוללות ראיות אנקדוטליות בצורה של חקר מקרה.
סקירה מ-2016 שבחנה את המחקרים האמפיריים בנושא מצאה כי יש הצטברות של ראיות התומכות במקבץ של התנהגויות מנכרות אצל הורים שיכולות להיות להן השפעה שלילית על חלק מהילדים במהלך תהליך הפרידה וכבוגרים בשנים מאוחרות יותר, אך אין ראיות מספקות התומכות ב"תסמונת" אבחנתית של ניכור הורי.
מנגד בסקירה מ-2022 נטען כי המחקר בתחום התפתח מאוד – כ-40% מהספרות בנושא התפרסמה מאז 2016 – ועל כן הטענות נגד ניכור הורי מיושנות ומבוססות על התקופה שהמחקר עוד היה בחיתוליו.
עיקר ההתנגדות לגישתו של גרדנר נוגעת לשיטות הטיפול שהציע.
הטיפול שגרדנר מציע עבור "ניכור הורי חמור" הוא דרקוני וקיצוני וכולל ניתוק מוחלט של הקשר של הילד מהאם, כמו גם "תכנות מחדש" של הילד באמצעות מאמץ לשטיפת מוח לשנות את אמונתו של הילד שהוא עבר התעללות.
טיפול זה יכול להיות יותר טראומטי מהחולי שהוא מתיימר לרפא.
ישנה ביקורת על כך שילדים עם אבחנה נפשית שעלולים להגיב בכעס לפרידה או גירושין של הוריהם מאובחנים באופן שגוי כסובלים מתסמונת הניכור ההורי.
הניתוח של גרדנר גם ספג ביקורת על כך שהוא מטיל באופן בלתי הולם את כל האחריות להתנהגות הילד על אחד ההורים כאשר התנהגותו של הילד היא לרוב, אם כי לא תמיד, תוצאה של דינמיקה שבה ההורים והילד ממלאים תפקיד.
למרות היעדר התמיכה המדעית בתסמונת הניכור ההורי ואי-קבלתה על ידי ארגונים רפואיים, הפך המושג "ניכור הורי" שגור בבתי המשפט לענייני משפחה.
בבתי משפט אלה וגם בערכאות ערעור מכירים בממצאים של אבחון ניכור הורי תוך עקיפת שאלת הקבילות.
מחקר בארצות-הברית שבחן תיקי משמורת בבית המשפט בשנים 2005–2014 מצא שבמקרים בהם עלו טענות מצד האם על אלימות כלפיה או התעללות פיזית או מינית כלפי הילדים בית המשפט האמין לה רק ב-40% מהמקרים, והמשמורת הועברה לאב ב-26% מהמקרים, אפילו במקרים בהם בית המשפט האמין לאם (13%).
אך כאשר האב טען לניכור הורי בית המשפט האמין לטענות האם על אלימות או התעללות רק ב-23% מהמקרים, וב-50% מהמקרים הועברה המשמורת לאב.
במקרים בהם בית המשפט מצא כי אכן הייתה אלימות מצד האב וגם ניכור הורי איבדו אימהות איבדו משמורת ב-43% מהמקרים.
כלומר, במקרים אלה היה ניכור הורי בעקבות אלימות, אך בתי המשפט בחר לתת עדיפות לטענות בדבר ניכור הורי.
גם בישראל חלה עליה בשימוש במושג בפסקי דין.
פסק הדין הראשון שהתייחס למושג היה ב-1998. עד שנת 2008, היו בממוצע 2.2 פסקי דין בשנה שבהם הוזכר המושג; בין 2008–2016 היו בממוצע 5.1 פסקי דין בשנה שבהם הוזכר המושג.
משנת 2017 יש עלייה תלולה במספר פסקי הדין שבהם מוזכר המושג ניכור הורי: 17 פסקי דין בשנת 2017, 20 פסקי דין ב-2018, ובשנת 2019 היו 38 פסקי דין שבהם הוזכר המושג.
עקרונות הפסיקה העיקריים הנהוגים בישראל קובעים כי חובתו של ההורה להבטיח לילד קשר עם שני הוריו, אלא אם כן הקשר עלול לסכן את הילד, וכי במקרה של סירוב לקשר מצד הילד, על ההורה המשמורן להוכיח כי אין במעשיו כדי למנוע קשר.
הורה שאינו מאפשר קשר או אינו מעודד את קיום הקשר נוהג בצורה בלתי חוקית, מתעלל נפשית ופוגע בהתפתחותו הרגשית, הפסיכולוגית והחברתית של הילד ובשל כך, יש מצבים שבהם יועבר הילד למשמורת של ההורה המנוכר בנוסף להתערבויות הטיפוליות.
החל מינואר 2019, מונה בבית המשפט לענייני משפחה בתל אביב שופט מוקד שתפקידו לטפל בתיקי ניכור הורי.
המתנגדים לנוהל זה טוענים כי טיפול מזורז על ידי שופט מוקד אינו הולם תיקי משפחה משום ששופט שאינו מכיר את מכלול הסכסוך המשפחתי, עלול לפסוק בצורה שתוביל לתוצאות קשות עבור ילדים, וחותר תחת העיקרון הבסיסי של בתי המשפט למשפחה של "משפחה אחת – שופט אחד".
נִילִ"י היא התנחלות בעלת אופי חילוני במתכונת של יישוב קהילתי בדרום-מערב שפלת השומרון, צפונית למודיעין עילית ודרומית לכפר הפלסטיני שיבתין ולעיירה שוקבא בגובה של 360 מטר מעל פני הים, מזרחית לכביש 446.
היישוב נעלה, גם הוא חילוני באופיו, שוכן על גבעה סמוכה מזרחית לו.
ניל"י שייך למועצה אזורית מטה בנימין ולתנועת אמנה.
כיום גרות בניל"י כ-380 משפחות.
תחילתו של היישוב בגרעין "נחושתן" שהוקם בשנת 1978 במסגרת תנועת בני ברית.
הגרעין שאף להקמת יישוב עירוני חילוני במערב השומרון.
גרעין העלייה הראשון כלל משפחות אשר שם לו למטרה להקים יישוב קהילתי כפרי – תוך שאיפה לחיי חברה ייחודיים וברמת איכות חיים גבוהה, בדגש על רמת חינוך והעשרה לדור הצעיר.
ב-17 ביולי 1981 עלו שתי המשפחות הראשונות .
עד נובמבר אותה שנה הצטרפו עוד כ-23 משפחות ליישוב.
בתחילה התגוררו התושבים בקרוואנים ללא חשמל, ללא מים זורמים, ללא ביוב וללא טלפון.
הבעיות העיקריות איתן התמודדו היו בעיות היום-יום ובעיית חינוך הילדים.
הילדים בגילאי א'-ה' למדו במחנה גבעון, ילדי כיתה ו' למדו בירושלים, וילדי גיל תיכון למדו במקומות שונים במישור החוף.
בספטמבר 1982 נפתחו ביישוב בית הספר הראשון, גן ילדים ומעון.
בשנת 1988 התגוררו בניל"י 46 משפחות וב-2001 מנה היישוב 171 משפחות ובקרוונים הראשונים התגוררו בני דור ההמשך.
בשנת 2011 החל פרויקט הרחבה אשר אמור לקלוט כ-180 משפחות חדשות.
בניל"י בית ספר יסודי לכיתות א'-ח' אשר שימש גם את היישוב נעלה הסמוך, עד לבניית בית ספרם החדש.
תלמידים בגילאי תיכון לומדים בבתי ספר שונים בעיקר במודיעין הסמוכה.
ביישוב בריכת שחייה חצי-אולימפית הפתוחה בחודשי הקיץ, ספרייה, ובית תרבות שנערכים בו חוגים, מרכז לגיל הרך, הצגות ילדים, הרצאות למבוגרים, סדנאות, טקסים ופעילויות נוספות.
תנועת הנוער בית"ר הייתה פעילה ביישוב מספר שנים וכיום תנועת הנוער היא מכבי צעיר, המונה כ־250 חניכים מכיתה ג' ומעלה.
ביישוב קיים מועדון נוער לבני נוער בגילאי ז'-י"ב.
אחר שהחליטו אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג ואלכסנדר אהרנסון על הקמת רשת ריגול (ניל"י) במטרה לסייע לצבא הבריטי לכבוש את ארץ ישראל עלה הצורך ביצירת קשר עם הבריטים, שבסיסם הקרוב היה במצרים.
הניסיונות ליצירת הקשר עם הבריטים נתקלו בקשיים רבים, ונמשכו, למעשה, מאמצע שנת 1915 ועד תחילת 1917.
ניסיונות ראשונים - הפלגות למצרים
ביולי 1915 יצאו אלכסנדר אהרנסון ואחותו, רבקה, למצרים, לשם יצירת קשר ראשוני עם הבריטים.
לאחר תלאות בדרך נחתו ב-8 באוגוסט באלכסנדריה, וניסו לעניין את המודיעין הבריטי בשירותיהם.
אלכסנדר, בנסותו למשוך את תשומת לבם של אנשי המודיעין הבריטי, כתב סדרת מאמרים בעילום שם בעיתון מקומי באנגלית (ה"אג'יפשן גאזט") על המצב בארץ ישראל, כולל סקירות צבאיות וכלכליות.
הוא תיאר את חולשת הצבא הטורקי ומוראל חייליו הירוד, והצביע על האפשרות לנחיתה בריטית בחופי הארץ.
כעבור כמה זמן עלה בידו לשוחח עם מייג'ור ניוקומב, קצין מודיעין בריטי, אך זה דחה אותו ואף הוציא נגדו צו גירוש ממצרים.
ייתכן שמה שעורר את חשדו, היה הצליל הגרמני של שמו של אהרנסון, והעובדה שבא בלי לדרוש תמורה על הצעתו.
ב-3 בספטמבר 1915 הפליגו אלכסנדר ורבקה אהרונסון מפורט סעיד בדרכם לארצות הברית.
משלא נודעו מגעיו וקורותיו במצרים, יצא בעקבותיהם אבשלום פיינברג.עם תעודות שזייף בחיפזון תחת השם הבדוי "הירש נארונסקי", עלה ב-30 באוגוסט בחיפה על האוניה האמריקנית נושאת הפליטים "דה מוין" (Des Moines) וירד באלכסנדריה ב־6 בספטמבר.
הוא מגיע מבלי לדעת כי רק שלושה ימים קודם נצטווה אלכסנדר אהרנסון לעזוב את מצרים כ"אישיות בלתי־רצויה".
באלכסנדריה אבשלום פגש את שארל (צ'ארלס) בוטאג'י, נוצרי, מכר ממשפחת סוחרים עשירה וידועה מחיפה, זה שרת אותה שעה באלכסנדריה עם אחיו במשרד־המודיעין של הצי הבריטי, לאחר שברח מפני גיוס לצבא הטורקי.
ההיכרות הטובה בין פיינברג לאביו של צ'ארלס, תיאופיל בוטאג'י מחיפה, המריצה את צ'ארלס בוטאג'י לתווך בין פיינברג לקצין מודיעין צעיר בשם לאונרד וולי (Woolley).
בשהותו במצרים כתב גם דו"ח בן למעלה ממאה עמודים להנרייטה סאלד, מזכירת חבר הנאמנים הניו יורקי של תחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית שבה עבדו הוא ואהרן אהרנסון, שבאופן רשמי היה דין וחשבון על פעילות התחנה, אך למעשה כלל גם מידע רב על הנעשה בארץ ישראל ועל קשיי היישוב.
הדו"ח נכתב במטרה לעורר את דעת הקהל האמריקנית לנעשה בארץ ישראל, אך לא עשה רושם רב, ככל הנראה.
לייטננט וולי סיכם עם פיינברג את הקמת רשת הריגול, והם קבעו ביניהם פרטים.
פיינברג קיבל מוולי הנחיות לנסות לברר את תוכניותיהם הצבאיות של הטורקים, לעקוב אחרי תנועות הצבא, לאמוד אומדן סביר את גודלם של הכוחות הצבאיים, את יכולותיהם של הכוחות ושל מפקדיהם.
פרט לכך, נדרש לבריטים גם מידע על הכלכלה בארץ: עד כמה חמור המשבר הכלכלי הפוקד את אנשי הארץ, ועד כמה הוא משפיע על הצבא.
כמו כן, וולי הורה לפיינברג לברר מה עלה בגורלם של שני טייסים צרפתים שנחתו נחיתת אונס בבאר שבע, ולא נודע מה עלה בגורלם.
ב-8 בנובמבר חזר אבשלום פיינברג בחשאי לארץ, בספינה הבריטית "סנט אן" (St.
בלילה ירד לחוף וחזר לתחנה בעתלית.
הוא יצא ליפו, לבקר את בני משפחתו, שם הורה להם להפיץ שמועות כי יצא לדמשק והוא עתיד לצאת לשם שוב בזמן הקרוב.
למעשה, יצא לירושלים להשיג רישיון נסיעה ברחבי הארץ, שהיה דרוש כדי לנסוע למרחקים ארוכים בארץ (תקנה שתוקנה בתקופת שהותו במצרים).
בפועל ניצל את הימים האלה לפעילות ריגול.
הוא שהה בבית מלון שבו התגוררו קצינים טורקיים וגרמנים, שוחח עם אנשים, רחרח וחיפש מידע מעניין.
לאחר ארבעה או חמישה ימים (13 בנובמבר - 16 בנובמבר/17 בנובמבר) היה בידו מידע רב ובעל ערך.
הוא גילה מה עלה בגורל שני הטייסים הצרפתיים ("הם הסגירו את עצמם בלי התנגדות, לחיילים...
אומרים, כי הסיעום לקושטא, אך ספק אם זה אכן כך...
נראה כי נהגו עמם כשורה" (מתוך דו"ח ששלח לוולי בהמשך).
מאוחר יותר הוא מדווח כי "ידידינו עדיין נמצאים, ככל הנראה, בירושלים"), בירר את גודלם המדויק של הכוחות בירושלים וברמלה, חימושם, יכולת התובלה שלהם ועוד פרטים רבים.
גם אהרן אהרנסון יצא (ב-22 בנובמבר) למסע ריגול, בצפון הארץ.
הוא עבר בסביבות חיפה, טבריה, ראש פינה, צידון, ביירות, צור ועכו.
הוא שב לעתלית ב-28 בנובמבר עם שלושה פנקסים מלאים מידע.
כדי להימנע מצרות אם ייתפס, כתב את הפנקסים בצורה לכאורה פטריוטית-עות'מאנית ("אני נרגש למחשבה, כי מחנה זה...
עלול להיות מותקף בפחות מעשר דקות על ידי אווירון ים").
לאחר המאמצים הללו, יצאו מדי לילה אבשלום פיינברג ומנשה ברונשטיין, אחד מעובדי התחנה בעתלית שהצטרף לרשת, במטרה לראות את האונייה הבריטית שסוכם שתגיע בתקופה זו ולהעביר לה את המידע שנאסף.
בתחילת דצמבר, הגיעה האונייה הבריטית "סנט אן" לחופי עתלית, על מנת ליצור קשר עם אנשי רשת הריגול.
משום מה, ככל הנראה באשמת מלחי האוניה, לא נוצר קשר.
פרט לכך שהאונייה לא ביצעה את משימתה, היא עוררה חשדות אצל הטורקים, שהושתקו בבקשישים.
קצין טורקי שהגיע לבקר בתחנת הניסיונות ב-4 בדצמבר הושקה עד לשכרות.
למעשה, הקשר עם הבריטים נותק עוד בטרם הועברו ידיעות כלשהן.
האונייה לא ביצעה את מלאכתה בפועל אפילו פעם אחת, וחדלה לבוא.
קצין בריטי סיפר לאחר מכן, שעשו זאת כדי למנוע חשדות מיותרים מאנשי הרשת, אך גרסה זו מוטלת בספק.
כדי לחדש את הקשר יצא פיינברג ב-9 בדצמבר מביתו שבחדרה למצרים בדרך היבשה.
אפרים כהנא, עגלון מיפו שהכיר את הנגב ואת סיני היטב והיה קרוב משפחה רחוק של אבשלום, ליווה את פיינברג בדרכו.
השניים התחזו ללוחמים במכת הארבה שתקפה את ארץ ישראל בעוצמה רבה באותה תקופה.
הם נסעו לעזה ומשם לבאר שבע, שם שהו בביתו של פקיד החקלאות אליהו מזרחי.
הם נסעו לאל עריש, וכדי שלא לעורר חשד, ביקרו את מפקד הצבא הטורקי במקום.
דווקא עובדה זו סיבכה אותם בהמשך.
הם המשיכו למדבר, אך שם נתקלו בבעיה: פיינברג רכב על גמל, ואילו מלווהו, כהן, רכב על סוס.
הגמל נע מהר יותר, והוחלט כי כהן יחזור ארצה בעוד פיינברג ימשיך.
העובדה שכהן שב לאל עריש לבדו, עוררה את חשדו של המפקד הטורקי שאותו ביקרו קודם.
כהן נחקר באל עריש ונשלח לעיר עזה בליווי חייל טורקי.
הוא פחד שייאסר שם, ולכן חמק ממלווהו בהזדמנות כלשהי בדרך.
בינתיים, נעצר (ב-19 בדצמבר) אבשלום פיינברג בשטח ההפקר שבין הכוחות העות'מאנים והבריטים.
הוא הספיק להשמיד את החומר המרשיע שהיה עליו (רשימות צבאיות שכתב בדרכו ודרגות קצונה עות'מאניות, שלבש ללא הצדקה חוקית) בטרם נעצר, אולם השטח בו שהה היווה עילה מספקת למעצר בחשד לריגול.
תשובותיו לא סיפקו את הטורקים, והוא נשלח לבית סוהר בבאר שבע.
הידיעה על מעצרו הגיעה לאהרן אהרנסון; הוא ניסה לשכנע את הטורקים כי אבשלום היה שליחו במלחמה נגד הארבה – שהיה אחראי עליה תקופה מסוימת בתוקף היותו אגרונום.