tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שאֶחָיו של לותאר, קרל הקירח ולודוויג הגרמני, הביסו אותו בקרב על פונטני בשנת 841 וחתמו על שבועות שטרסבורג (842), הסכים לותאר למשא ומתן.
שלושת האחים כבר היו מבוססים בממלכות שונות, לותאר באיטליה, לודוויג בבוואריה, וקרל באקוויטניה.
באוגוסט 843 התכנסו שלושת האחים בעיר ורדן וחתמו על הסכם לפיו חולקה האימפריה לשלוש ממלכות שונות, בהתאם לנוהג הפרנקי לחלק את נחלות האב בין כל היורשים בחלקים דומים ולא להוריש את כולה לבן הבכור: לודוויג, לימים "לודוויג הגרמני", זכה בחלקה המזרחי של האימפריה, פרנקיה המזרחית, שהפכה בהמשך לממלכת גרמניה.
הממלכה המזרחית והמערבית התפתחו לישויות יציבות יחסית.
לעומתן ממלכתו של לותאר, שגבולותיה הארוכים היו קשים להגנה ושהרי האלפים חצצו בין חלקה הדרומי לצפוני, התפצלה בין יורשיו, וחלקים ממנה היוו זירה למאבק בין צרפת לגרמניה במשך מאות שנים.
חוזה טורדסיאס (בפורטוגזית: Tratado de Tordesilhas, בספרדית: Tratado de Tordesillas) נחתם בטורדסיאס (כיום בפרובינציה של ויאדוליד , קסטיליה ולאון, ספרד) ב-7 ביוני 1494, בהמשך לאינטר קאטרה משנת 1493.
בחוזה נקבעה חלוקת העולם שמחוץ לאירופה, בין האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית.
כגבול בינלאומי בין שתי האימפריות נקבע קו האורך שנמצא 370 ליגות (1,770 ק"מ) ממערב לאיי כף ורדה, בערך בקו האורך 46° 37' מערב.
ההסכם קבע כי הארצות שממזרח לקו יהיו תחת שלטונה של האימפריה הפורטוגזית, ואילו אלו שממערב לו - תחת זו הספרדית.
ההסכם אושר בשנת 1494 בידי ספרד (2 ביולי) ופורטוגל (5 בספטמבר).
חוזה סרגוסה, שנחתם מאוחר יותר ב-22 באפריל 1529, פירט את החלוקה לפי קו האורך למציאות הגאוגרפית, בהתאם לארצות השונות.
הצורך בחוזה התעורר בעקבות גילוי יבשת אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס.
בשנת 1481 קבעה הבולה האפיפיורית Aeterni regis כי כל האדמות ממערב לאיים הקנריים ישתייכו לפורטוגל, ובכך בעצם קבע שאמריקה שייכת לפורטוגל.
במאי 1493, לאחר גילוי אמריקה על ידי ספרד, קבע האפיפיור הספרדי אלכסנדר השישי בבולה בשם Inter caetera כי כל האדמות הנמצאות עד 100 ליגות ממערב לאיי כף ורדה יהיו של פורטוגל ואילו ארצות מערביות יותר יהיו של ספרד, ובכך העניק את אמריקה לספרד ואת אפריקה לפורטוגל.
ז'ואו השני, מלך פורטוגל, החל במשא ומתן עם פרננדו השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה, מלכי ספרד, על מנת להזיז את הקו מערבה.
בטענה שהקו נמשך גם מעבר לצדו השני של כדור הארץ, ובכך הוא מגביל את ההשפעה הספרדית באסיה, הצליחו הפורטוגלים להביא לחתימת חוזה טורדסיאס.
יש הסוברים כי פעילות דיפלומטית זו של פורטוגל התבססה על ידע מוקדם אודות ברזיל, ושהחוזה נועד להבטיח את אחיזתה בחלק זה של העולם החדש.
החוזה סתר את הבולה האפיפיורית משנת 1493, אולם אושרר בידי האפיפיור יוליוס השני ב-1506.
כתוצאה מהחוזה זכתה ספרד בכל יבשת אמריקה, להוציא את הקצה המזרחי של יבשת דרום אמריקה, שהתגלה בשנת 1500 בידי פדרו קברל, ושהפך למושבה פורטוגלית, ומאוחר יותר לברזילאית.
בניגוד להסכם, התרחבה ברזיל הרבה לתוך פנים היבשת, הודות להרי האנדים שהפרידו בין המושבות הספרדיות העיקריות באמריקה למרכז היבשת, וכך חלקים גדולים מדרום אמריקה הם דוברי פורטוגזית בניגוד לחוזה טורדסיאס.
בגלל קשיי מדידת קווי אורך באותה התקופה ומידות ליגה לא אחידות עורר החוזה מחלוקות לגבי משמעותו באסיה.
בין השנים 1580 ו-1640 איבד החוזה ממשמעותו, שכן פורטוגל נשלטה בידי ספרד.
מאוחר יותר בוטל החוזה בחוזה מדריד משנת 1750 שהעניק לפורטוגל את השליטה על אדמותיה באמריקה הדרומית.
החוזה לא העניק זכויות כל שהן לאומות אירופאיות אחרות, כגון צרפת ואנגליה, ואלו נגסו נתחים בעולם החדש רק לאחר שהתכחשו לסמכות האפיפיורית על חלוקתו.
גישת מדינות אלו לסוגיה מומחשת היטב בידי ציטוט המיוחס לפרנסואה הראשון מלך צרפת, בו ביקש לראות את הסעיף בצוואתו של האדם הראשון המדיר אותו מהעולם החדש; בנוסף, אחרי הרפורמציה האנגלית האנגלים לא ראו עוד צורך לציית להחלטות האפיפיור, וספציפית גם לא לתוכן של החוזה.
בהתאם לחוזה ולשיפורים והבהרות שנעשו בו בחוזה סרגוסה, וכן הסדרים מקומיים של חלוקת ההשפעה והכוח במקרים מיוחדים ועימותים צבאיים, זכתה ספרד באמריקות ובפיליפינים.
פורטוגל זכתה בברזיל, באיי מולוקה (Maluku) שבאינדונזיה; באנגולה, מוזמביק, גינאה ביסאו וסאו טומה ופרינסיפה שבאפריקה; בגואה ודמן ודיו (Daman and Diu) שבהודו; ובמזרח טימור ומקאו שבמזרח הרחוק.
חוזה ורסאי (או אמנת ורסאי) הוא הסכם שלום בין גרמניה למדינות ההסכמה, והוא גם החוזה הראשון שנחתם במסגרת ועידת השלום בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-28 ביוני 1919. חוזה ורסאי נחתם למעשה באולם המראות שבארמון ורסאי, אותו האולם בו הוכרז ב-1871 על איחוד גרמניה.
ההסכם הופר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר, כאשר גרמניה החלה להתחמש בחשאי.
באופן גלוי הופר ההסכם לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933.
הגרמנים ביקשו הפסקת אש ביער קומפיין שבצרפת ב-11 בנובמבר 1918. ההסכם נכתב ברובו על בסיס תוכנית ארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שקרא ל"שלום ללא מנצחים ומנוצחים", רעיון שעלה גם באירופה מיד לאחר מהפכת פברואר ברוסיה.
ועידת השלום נפתחה ב-18 בינואר 1919, בפריז.
במהלך הוועידה היו התכנסויות רבות משתתפים, פעלו 16 ועדות מומחים, אך הסמכות העליונה ניתנה לוועד ה-10 שכלל את ראשי המדינות ושרי החוץ של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ויפן.
במהלך הוועידה גובשו ההסכמים במשא ומתן בין "ארבעת הגדולים", נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת איטליה ויטוריו אורלנדו וראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג'.
וילסון החזיק בגישה אידיאליסטית ורצה להגיע להסכמים הוגנים, שלא יהיו מבוססים על נקמה בגרמניה ובעם הגרמני, לאפשר את מימוש זכות ההגדרה העצמית ולהקים את חבר הלאומים, שבו הוא תלה תקוות למניעת מלחמות נוספות בעולם.
לעומתו, ז'ורז' קלמנסו ביקש להבטיח את ביטחונה של צרפת באמצעות החלשתה המוחלטת של גרמניה, כך שלא תוכל לעולם לתקוף את צרפת, גם אם יהיה הדבר כרוך בהשפלתה.
הוא דרש שצרפת, שנפגעה קשות במלחמה, תשתקם על חשבון גרמניה בעזרת תשלום פיצויים והעברת שטחים גרמניים לשלטון צרפת.
דייוויד לויד ג'ורג' הבריטי רצה להגיע להסכם של פשרה שיחליש מעט את גרמניה, אבל לא יחזק יותר מדי את צרפת, כך שהשתיים יאזנו אחת את השנייה, ולא יפריעו להגמוניה הבריטית בעולם.
לעומת זאת אורלנדו, נשיא איטליה, לא נקט עמדה בולטת בקשר לאירופה בכלל, אלא פעל למען השגת שטחים למדינתו (עם זאת, איטליה יצאה מוועידה זו ללא כל השגים טריטוריאליים, וזאת בשל התעקשותו של וילסון, על עקרון ההגדרה העצמית.
אורלנדו, שנוכח לדעת כי איטליה לא תזכה בשום הישג טריטוריאלי, עזב בכעס את הדיונים באפריל 1919).
440 סעיפי ההסכם מחולקים לפי מספר תחומים, ועיקריהם הם:
סעיפים 1–26 היוו את אמנת חבר הלאומים, והנספח שאחריהם פירט את החברות המייסדות שלו.
סעיף האשמה במלחמה (סעיף 231) מצהיר שגרמניה אחראית לנזקים שהיא ובעלות הברית שלה גרמו במהלך המלחמה.
הסעיף נוסח ככל הנראה כדי לקבוע גבול לפיצויים שתשלם גרמניה (כלומר, לנזקים שהיא אחראית להם), אולם הוא התקבל כהכרזה על כך שגרמניה אשמה במלחמה.
לגרמנים רבים זה נראה כצביעות של המעצמות שניצחו וככישלון של ההנהגה הגרמנית החדשה שחתמה על ההסכם.
סעיף 171 לאמנה: שימוש בגזים חונקים, רעילים או דומים, ובכל חומרים נוזליים, מוצקים או מכשירים דומים ייאסר; ייאסר גם הייבוא לתחום גרמניה, ייצורם או אחסונם.
ייאסר על גרמניה להשאיר או לבנות ביצורים כלשהם בגדה המערבית של נהר הריין, ואף בגדתו המזרחית (סעיף 42).
בנוסף, בשטח זה נאסר על גרמניה להחזיק צבא (סעיף 43).
לאחר 31 במרץ 1920 לא יכלול הצבא הגרמני מעל שבע דיוויזיות חיל רגלים ושלוש דיוויזיות חיל פרשים.
בנוסף להגבלה זו, לא יכלול הצבא הגרמני מעל מאה אלף חיילים גרמנים, כולל 4,000 קצינים (סעיף 160).
נאסר על גרמניה לייבא או לייצא טנקים או ציוד צבאי אחר (סעיף 171).
כוחות הצי של גרמניה יוגבלו, ולא ייכללו בהם צוללות (סעיף 181).
בכוחותיה של גרמניה לא יכללו שום כוחות אוויר (סעיף 198).
כערובה להסכם הנזכר למעלה יישארו מדינות ההסכמה בשטחים שממערב לנהר הריין לתקופה של 15 שנה (סעיף 428).
אם גרמניה תעמוד בהסכמיה במשך 15 שנה, כוחות מדינות ההסכמה ייסוגו משטחה (סעיף 431).
גרמניה מקבלת על עצמה לשלם פיצויים בעבור הנזקים שגרמה.
ועדת פיצויים מיוחדת תוקם בשנת 1921 ותקבע את הסכום הכולל.
עד לכינוס הוועדה תתחיל גרמניה בתשלום פיצויים בסך 5 מיליארד דולר (סעיף 232).
כיוון שגרמניה גרמה להרס מכרות הפחם בצפון צרפת, נדרשת גרמניה להעניק לצרפת את הבעלות על מכרות הפחם בחבל הסאר ואת הזכות לנצלם (סעיף 45).
פרוסיה העבירה לפולין רצועת שטח ברוחב של כ-40 ק"מ, באזור שהיה בו ריכוז של פולנים אתניים, על מנת להבטיח לה גישה חופשית ובטוחה אל הים הבלטי.
פולין מתחייבת לאפשר גישה חופשית של סחורות וכלי שיט ומעבר אנשים מפרוסיה המזרחית לגרמניה (סעיף 89), דרך העיר דנציג והמסדרון הפולני.
פולין מקבלת ומסכימה לכלול בהסכם את ההבטחות הנדרשות להגנת האינטרסים של תושביה, השונים בגזעם, בשפתם, או בדתם מאומת הרוב (הפולנית) (סעיף 93).
גרמניה תעביר לידי חבר הלאומים את השלטון המקומי על חבל הסאר.
בתום חמש עשרה השנים תינתן לתושבי המקום אפשרות לבחור את הריבונות שבה יהיו מעוניינים להשתלב (סעיף 49).
כל השטחים שנגזלו מצרפת במלחמת צרפת–פרוסיה (אלזס ולורן), יוחזרו לריבונות צרפתית (סעיף 51).
גרמניה תכיר במדינת צ'כוסלובקיה, והגבול הקודם בין גרמניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית יהיה לגבול בינה לבין צ'כוסלובקיה.
בכך ויתרה גרמניה על תביעותיה בחבל הסודטים העשיר במכרות, אשר אוכלס ברובו על ידי גרמנים (סעיפים 81–82).
גרמניה מוותרת על זכויותיה בחבל ממל לטובת מעצמות הברית העיקריות (סעיף 99).
גרמניה מוותרת על זכויותיה מעבר לגבולותיה האירופאים, לרבות מושבותיה מעבר לים (סעיפים 118–119).
גרמניה מכירה בעצמאותן של המדינות אוסטריה, צ'כוסלובקיה ופולין (סעיפים 80, 81, 87).
מעצמות הברית העיקריות מתחייבות לקיים את דנציג, מובלעת גרמנית בפולין, כעיר חופשית בחסותו של חבר הלאומים (סעיף 102).
על גרמניה נאסר לכרות ברית כלשהי עם אוסטריה, אשר עשויה להוביל לאיחודן של שתי המדינות.
על שטח גרמניה שהוחזר קמו כתשע מדינות.
ההסכם הופר כבר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר כאשר גרמניה החלה בהתחמשות בחשאי.
הוקם חיל אוויר סודי תחת המעטה של "מועדוני טיס", טייסים וחיילים גרמנים הורשו להתאמן בברית המועצות, והוקמו בסיסי ניסוי למטוסים ולטנקים על אדמת רוסיה (דוגמת בית הספר לשריון בקאזאן) כתוצאה מהסכם עם הממשלה הסובייטית.
במקביל, הצבא התחיל בחימוש מחדש ב-1935, ועם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ההסכם הופר בגלוי.
תשלומי הפיצויים הכבדים שגרמניה נדרשה לשלם הביאו להתמוטטות כלכלתה, ומצב התוהו ובוהו שנגרם עקב כך תרם משמעותית להתחזקותם של גורמים קיצוניים ובהם המפלגה הנאצית.
ההגבלות המספריות שהוטלו על הצבא הגרמני הובילו אותו לפתח טקטיקות לחימה חדשות כדי להתגבר על הנחיתות המספרית שלו.
כמו כן שוחררו קצינים רבים מהשירות, ורק הקצינים הטובים ביותר הורשו להישאר.
ההסכם הגביר את ההשפלה שגרמניה חשה אחרי התבוסה במלחמת העולם הראשונה, ונחשב בעיני רבים לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בפסיכותרפיה, חוזה טיפולי או ברית טיפולית הוא החוזה הלא כתוב שבין המטפל למטופל שלו, המוגדר בתחילת הקשר ביניהם.
החוזה הטיפולי מגדיר הן את הצדדים המעשיים של הטיפול והן את הצדדים הטיפוליים.
המונח "ברית טיפולית" (Therapeutic Alliance) נטבע על ידי זיגמונד פרויד, כחלק מהתיאוריה הפסיכואנליטית שלו, והדגיש את חשיבות הקשר הלא-מודע בין המטפל למטופל בתהליך הטיפולי.
במהלך שנות ה־50 וה־60, החלה להתפתח הבנה מחקרית רחבה יותר לגבי חשיבותה של הברית הטיפולית, בעיקר בזכות עבודותיהם של ג'ון בולבי וקארל רוג'רס, אשר הדגישו את תפקידה המרכזי של הקשבה אמפתית ונוכחות רגשית בתהליך השינוי.
בהמשך, הברית קיבלה מקום משמעותי גם בטיפולים מבוססי גוף ונפש, בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT), בגישות נרטיביות וגישות אינטגרטיביות.
כיום יש הסכמה רחבה בין זרמים טיפוליים שונים כי איכות הברית הטיפולית מהווה תנאי מקדים להצלחתו של כל טיפול רגשי או פסיכולוגי.
בשנות ה-80 וה-90 החלה מגמה של מחקר אמפירי שיטתית בנוגע לברית טיפולית.
החוקרים בורדין והורבת הגדירו מודל הכולל שלושה רכיבים: קשר רגשי, הסכמה על משימות והסכמה על מטרות – והמודל הפך לאבן יסוד בהבנת הקשר הטיפולי.
מאז פורסמו מאות מאמרים ומטא-אנליזות המצביעות על הקשר ההדוק בין איכות הברית לבין הצלחה טיפולית, ולא רק בפסיכותרפיה.
נמצא כי גם בטיפולים רפואיים, שיקומיים וחינוכיים – קיומה של ברית טיפולית טובה מגבירה היענות, מחויבות, ואמון במערכת.
מחקרים עדכניים עוסקים גם באופנים דיגיטליים של קשר (ברית בטיפול מרחוק), בהבדלים בין תרבויות ומגדרים, ובתפקיד הברית במצבים של טראומה, התמכרות וכאב כרוני.
הספרות המחקרית לאורך עשרות השנים האחרונות מצביעה באופן עקבי על כך שברית טיפולית היא אחד הגורמים החזויים החזקים ביותר להצלחת הטיפול, לא פחות מאשר סוג ההתערבות או מידת ניסיונו של המטפל.
מטא-אנליזות רבות הדגימו קשר מובהק בין חוזק הברית לבין תוצאות טיפוליות חיוביות, הכוללות שיפור בסימפטומים, הפחתת מצוקה רגשית ושיפור תפקודי.
הברית הטיפולית מספקת למטופל תחושת ביטחון, שייכות ותמיכה רגשית.
היא יוצרת מסגרת בה המטופל יכול להתבונן פנימה, להתמודד עם רגשות מורכבים ולבחון דפוסי התנהגות וקוגניציה, כל זאת תוך תחושת "החזקה" (holding) ונוכחות עקבית מצד המטפל.
החוזה הטיפולי מורכב משלושה חלקים:
המטפל מתבקש להציג את עצמו ואת מומחיותו המקצועית, ולאפשר למטופל להציג את עצמו.
נקבעים זמני הפגישות, שעת ההתחלה והסיום, מיקום הפגישות, והאם יש המלצות או הגבלות בנוגע לכך.
במידה שמדובר בטיפול פרטי בתשלום, נקבעים במפורש הסדרי התשלום.
מקובל לכנות את החלק הזה setting.
מובהר עניין הסודיות המקצועית, מחויבותו של המטפל, ועניינים בהם נדרשת גם מחויבות המטופל.
בנוסף, המטופל מתבקש להגדיר את הבעיות או האתגרים העיקריים, או את הסיבה מבחינתו, להגעה לקשר טיפולי.
אין חובה כי הגדרה זו תהיה סופית, או שהטיפול יתנהל רק בעניינה.
במקרים מסוימים ההגדרה עשויה להשתנות במהלך הזמן או להתאים עצמה.
מאחר שחוזה טיפולי הוא מהלך בעל פה ולא בכתב, את החלק של הגדרת הבעיה ניתן להמשיך גם במפגשים הבאים, במידה שלא הגיעה לידי מיצוי בפגישה הראשונה.
רכיבים מרכזיים של ברית טיפולית
אמון הדדי – תחושת ביטחון בכך שהמטפל פועל מתוך כוונה חיובית ורואה את טובת המטופל כנר לרגליו.
הסכמה על מטרות – קביעת מטרות טיפוליות ברורות, מוסכמות ומשותפות.
הסכמה על משימות – הסכמה על מהות הצעדים והפעולות שיבוצעו לקידום מטרות הטיפול.
חיבור רגשי – תחושת הבנה, קבלה וכבוד הדדי, היוצרת מרחב רגשי פתוח ומכיל.
על מנת ליצור תחושה של יציבות בטיפול נדרשים המטפל והמטופל לקבוע עם תחילת הטיפול מהם כללי שיתוף הפעולה ביניהם.
אחד המסרים המרכזיים והחשובים שהמטפל צריך לטעת במטופל הוא נכונותו להקשיב לכל דבריו.
המטפל מבטיח את השתתפותו הפעילה בהתרחשויות בעולמו האישי של המטופל.
אין אפשרות לקבוע מראש מה יהיו תוצאותיו של טיפול נפשי, אך חייבים להבהיר מה יהיו דרכי הטיפול.
קביעת דרכי העבודה ואופן ההתנהגות בטיפול הם החוזה הטיפולי והם המגדירים את הקשר בין המטפל למטופל.
הקשר בין המטפל למטופל אמור לסייע למטרות הטיפול, למשל, לאפשר למטופל לראות את עצמו באור שונה וחיובי.
הטיפול יהיה יעיל ואיכותי כאשר טיב הקשר בין המטפל למטופל יהיה פתוח וכן.
אנשי המקצוע חלוקים בדעתם לגבי אופן ניסוחו של החוזה הטיפולי ומה ניתן לכלול בו.
ישנם אנשי מקצוע הכוללים בחוזה רק את המידע הטכני הנוגע לטיפול, כגון קביעת מועד הפגישות, תנאי התשלום ואורכה של הפגישה, ואילו שאר הנושאים נקבעים על פי התהליך שעוברים המטפל והמטופל בפגישות.
גישה זו נובעת מהתפיסה שתוצאות הטיפול אינן קבועות, ולכן אין אפשרות להגדיר מראש עמדה שתקבע לגבי כל המצבים האפשריים.
מטפלים מן הסוג הזה יגדירו עם המטופל רק חלק מן הכללים בתחילת הטיפול, בעוד חלק נוסף של הכללים יוגדרו במהלכו.
עם זאת, אין באפשרותו של אף אחד מן הצדדים בהסכם לכפות התנהגויות וכללים שלא מתאימים לאחר, כדי למנוע מצב שבו הקשר ייפגם או יפסיק.
זאת מכיוון שלכל צד ישנם קווים שהוא אינו מוכן לחצות, וקביעת גבולות מסוימים בחוזה הכרחית ליצירת יציבות וביטחון בקשר.
בדרך כלל בתחילת דרכם המשותפת בודק המטופל את מעשיו של המטפל כדי לבחון את אמינותו.
על המטופל לברר היטב מה טיבו של המטפל ולנסות ולהעריך האם הוא מתאים לו.
במקרה שלמטופל יש תהיות לגבי המטפל חשוב שיעלה אותן לבירור מפורש וישיר ככל האפשר.
גבולות הקשר שומרים על האינטרסים של שני הצדדים, ועם זאת מעניקים לשניהם את היכולת לשנות את הכללים כאשר צד אחד חפץ בכך והשני מסכים.
ברית טיפולית בתחומים קליניים שונים
מעבר לעולם הפסיכותרפיה, נמצא קשר ברור בין איכות הברית הטיפולית לבין הצלחות בטיפולים רפואיים, שיקומיים וחינוכיים:
רופאים כלליים – כאשר הם מפגינים הקשבה ואמפתיה, הסבירות שהמטופל ימלא אחר ההמלצות הרפואיות עולה משמעותית.
פיזיותרפיסטים – מתן תוקף לכאב הסובייקטיבי של המטופל מחזק את המוטיבציה שלו להתמיד בטיפול.
מטפלים בריפוי בעיסוק או באומנויות – נעזרים בברית ליצירת ביטוי רגשי לא מילולי ולצורך הפחתת התנגדויות.
אחיות קליניות – קשר מתמשך, פתיחות ושיח רגשי מפחיתים תחושות של חרדה ודיכאון בקרב מטופלים.
עובדים סוציאליים – ברית מבוססת אמון מאפשרת עבודה יעילה במצבים של חוסר אונים רגשי או טראומה מתמשכת.
מרפאים באמנויות לחימה טיפוליות – משתמשים ביחסים הטיפוליים כבסיס לחיזוק משמעת עצמית ואמון.
מורי חינוך מיוחד – משלבים כלים חינוכיים עם ברית טיפולית מותאמת לקצב ורגישות הילד.
ברית טיפולית והתמודדות עם כאב כרוני
בקרב מטופלים הסובלים מכאב כרוני, ובפרט כאב נוציפלסטי (כאב שמקורו במערכת העצבים ללא נזק ישיר לרקמות), הברית הטיפולית מקבלת תפקיד מרכזי.
מטופלים אלו חווים לעיתים קרובות תחושות של דחייה או חוסר אמון מצד המערכת הרפואית, ונפגשים שוב ושוב עם תגובות של זלזול או ייחוס הכאב למקורות פסיכולוגיים בלבד.
כתוצאה מכך, רבים מהם מפתחים חשדנות וחוסר תקווה ביחס לטיפול.
בתוך הקשר הטיפולי, הברית מהווה לעיתים קרובות את נקודת המפנה – כאשר המטופל חש שמאמינים לו, מקשיבים לו ולכאביו, שהוא אינו לבד בהתמודדות.
תחושת ההכרה והאמפתיה מאפשרת שינוי תפיסתי עמוק, המסייע להפחתת תחושת הכאב, שיפור בוויסות הרגשי והגברת תחושת השליטה העצמית.
מודלים נוירופסיכולוגיים מדגישים את תפקיד הקשר הטיפולי בעידוד נוירופלסטיות – שינויים מוחיים שמפחיתים את סף הרגישות לכאב ומחזקים תחושת מסוגלות.
פערים תרבותיים – כאשר המטפל והמטופל מגיעים מרקעים תרבותיים שונים, עלולות להיווצר אי-הבנות, ציפיות סותרות וקשיים תקשורתיים.
מטפל רגיש יפעל להכיר את הרקע התרבותי של המטופל ולהתאים את השיח ואת הגישה הטיפולית בהתאם.
טראומות קודמות מול מערכות בריאות – מטופלים שחוו חוויות שליליות בטיפולים קודמים עלולים להגיע עם חשדנות, אכזבה או חרדה.
בניית אמון מחודשת דורשת מהמַטפל עקביות, סבלנות ונכונות להכיר בפצעים הישנים.
קשרי העברה – כאשר רגשות מהעבר מושלכים על הדמות המטפלת (כגון אידיאליזציה או עוינות), נדרש מענה רגשי מיומן של המטפל, שמזהה את הדינמיקה ומנצל אותה להתקדמות טיפולית.
מגבלות זמן ומשאבים – מערכות טיפול ציבוריות רבות פועלות תחת אילוצים של זמן, תקנים ועומס, מה שעלול לפגוע ביכולת לבנות קשר טיפולי מעמיק.
מודעות לכך עשויה להנחות את המטפל למקסם את האיכות גם בזמן מוגבל.
הגבולות הבסיסיים שנכללים בחוזה כוללים הקפדה על כבודם של המטפל והמטופל, מניעת פגיעה בגופם, מאמץ הדדי לשמור על הכללים שנקבעו בתחילת הקשר, אשר נוגעים לזמן הפגישה, משך הפגישה ומקום הפגישה, וכן שמירה על סודיות הפגישה והתכנים הנאמרים בה.
במשך הטיפול עשויים לעלות כללים נוספים שיקבעו מעצם התהליך והתקדמות הקשר שבין המטפל למטופל וכן מתקיים תמיד תיאום ציפיות בין שני הצדדים.
במרבית המקרים הניסוח הראשוני של ציפיות המטופל יהיה עמום, מאחר שהטיפול הוא מצב לא מוכר למטופל.
על כן, הצהרת הכוונות ההתחלתית עלולה לבטא רק חלק ממה שהמטופל יבקש להשיג לעצמו בטיפול.
היא עשויה להשמיט צרכים נוספים של המטופל, אם מפני שהוא חושש לפרט אותם בגלוי או מפני שהוא אינו מודע לקיומם.
דבר נוסף העלול לגרום להשמטת צרכיו של המטופל מהצהרת הכוונות יקרה במצב שבו המטופל מדבר רק על בעיות משניות בחייו, בזמן שבעיות מהותיות יותר יישארו מתחת לפני השטח.
קצב החשיפה של המטופל מול המטפל יקבע על ידי המטופל.
על כן, החוזה בין המטפל והמטופל צריך לגלות גמישות ביחס לתכני הטיפול, שעשויים לעזור ולחשוף את המצוקות האמיתיות של המטופל.
שפה מותאמת – שימוש בשפה נגישה, לא טכנית, תוך הקשבה ללשון הרגש של המטופל, מחזק את תחושת השותפות.
כבוד לאוטונומיה – שיתוף המטופל בתהליך קבלת ההחלטות מגביר את מחויבותו ומכבד את תחושת השליטה שלו.
שקיפות – מתן מידע מלא, גם כאשר הוא מורכב או לא ודאי, מסייע בבניית אמון.
עמדה לא שיפוטית – קבלה של רגשות, מחשבות ודפוסים התנהגותיים, ללא האשמה או תיקון מיידי, מאפשרת ביטוי אותנטי.
גישות טיפוליות המחזקות ברית טיפולית
CBT – גישה מובנית המסייעת להבין קשרים בין מחשבות, רגשות והתנהגות.
EAET – עוסקת בעיבוד רגשי של חוויות טראומטיות וכאב כרוני.
PRT / PDSR – מתמקדות בהפחתת רגישות מוחית לכאב באמצעות קשר רגשי בטוח.
קשיבות ו-SE – מטפחות ויסות עצמי ואמון באמצעות עבודה גופנית מודעת.
טיפול נרטיבי – מחזק תחושת משמעות וזהות דרך סיפור מחדש של חוויות.
DBT – מסייע בהתמודדות עם רגשות סוערים תוך שמירה על קשר יציב.
ACT – מדגיש קבלה, מחויבות לערכים ופעולה מתוך גמישות פסיכולוגית.
EMDR – טיפול בעיבוד טראומה תוך שמירה על חיבור בטוח עם המטפל.
קביעת החוזה עם מטופל שמגיע שלא מרצונו
ישנם מקרים שבהם מגיע המטופל לטיפול שלא מרצונו.
במקרים כאלה ייתכן שהמטופל ימנע מיצירת חוזה טיפולי, מחשש שעם קביעת החוזה הוא יהיה מעורב רגשית בטיפול ומחויב לו.
במצב כזה על המטפל לברר שתי שאלות:
ראשית, באילו נושאים המטופל אינו רוצה לגעת, בירור מאילו נושאים הוא חושש;
שנית, האם ישנם עניינים נוספים שבהם הוא רוצה לדון, אשר אינם קשורים לטיפול.
לעיתים, באמצעות גישה זו מרגיש המטופל שהוא מכתיב את תנאי הטיפול, וייתכן שאף יגלה נכונות ומחויבות לטיפול.
כאשר המטופל עדיין מסרב ליצור קשר ולא מראה כל נכונות לשתף פעולה בטיפול, על המטפל להעביר לו שני מסרים:
הראשון הוא שהמטפל מכבד את זכותו של המטופל להגיע או לא להגיע לטיפול;
השני הוא שהמטופל מוזמן להגיע לטיפול במידה שהוא מעוניין, והמטפל יהיה מוכן לטפל בו.
בעידן שבו טיפולים נפשיים ורפואיים מתקיימים גם מרחוק – באמצעות שיחות וידאו, אפליקציות או תכתובות – מתעוררים אתגרים ייחודיים ליצירת ברית טיפולית.
העדר המפגש הפיזי מחייב את המטפל לפתח כלים תקשורתיים חדשים, תוך מתן דגש על שפת גוף, אינטונציה, הבעות פנים ואיכות ההקשבה.
נדרש תשומת לב לפרטים הקטנים, כגון מבט ישיר למצלמה (המדמה קשר עין), יצירת סביבה שקטה ומכבדת, שימוש בשפה רגשית, ותיאום ציפיות מדויק עם המטופל.
המטרה היא לבסס תחושת נוכחות וביטחון, גם כשהקשר נבנה דרך מסך.
במקביל, יש להתמודד עם מגבלות טכניות, חשש מאובדן פרטיות, וקושי רגשי של חלק מהמטופלים להיחשף בתנאים לא טבעיים.
במקרים כאלה, השקעה ראשונית בהיכרות, אמפתיה ויצירת אווירה בטוחה – מהווה תנאי הכרחי לברית טיפולית אפקטיבית .
חוזה טילזיט הוא שמם של שני חוזי שלום נפרדים שנחתמו בין נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת, לבין שליטי רוסיה ופרוסיה, החברות המרכזיות בקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
החוזה הראשון, עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, נחתם ב-7 ביולי 1807, על גבי אסדה שהוצבה על נהר ניימן בעיר טילזיט שבפרוסיה המזרחית (כיום סובטסק במובלעת קלינינגרד).
החוזה השני, עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, נחתם כעבור יומיים.
ב-14 ביוני 1807 הביס נפוליאון את צבא רוסיה בפיקוד הגנרל בניגסן בקרב פרידלנד, בצפון מזרח פרוסיה.
במזרח, כמעט כל השטח שקיבלה פרוסיה על חשבון פולין בחלוקות פולין השנייה והשלישית נלקח ממנה: מחוז ביאליסטוק נמסר לרוסים ושאר השטח לדוכסות ורשה, מדינת-חסות חדשה של צרפת שנמסרה לשליטת מלך סקסוניה, שהיה צאצא של מלכי פולין.
על פי החוזה, נקבע מעבר בטוח עבור צבא סקסוניה, בין סקסוניה לדוכסות ורשה, בתוך שלזיה.
דנציג וסביבתה היו לאזור חופשי בהגנה משותפת של פרוסיה וסקסוניה, אולם עד להשגת שלום כולל, הורשתה צרפת להחזיק בה צבא.
שר החוץ של נפוליאון, טליראן, התנגד לתנאים הנוקשים שהושתו על פרוסיה, מחשש שיעוררו תגובת-נגד קשה ורצון לנקמה.
בעקבות חוזה טילזיט נמצא נפוליאון בפסגת הצלחתו המדינית.
שלוש יריבותיו הגדולות נמצאו במצב של שלום איתו (רוסיה ופרוסיה הצטרפו בטילזיט לאוסטריה, שיצאה זמנית ממעגל אויביו של נפוליאון לאחר שנאלצה לחתום על חוזה פרסבורג ב-1805).
מולו ניצבה בריטניה בלבד, כשכמעט כל הסחר עם אירופה חסום בפניה.
אך ההישג לא האריך ימים.
רוסיה התגלתה כבעלת ברית לא מהימנה, ובהדרגה החלה להפר את החרם המסחרי על בריטניה, ובכך גררה את נפוליאון לפלוש אליה ב-1812. בפרוסיה, האיצה ההשפלה של חוזה טילזיט רפורמות בצבא ובמשטר.
הפרוסים נותרו אמנם מחוץ לקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, שהתגבשה ב-1809, אך הצטרפו לקואליציה השישית (1813–1814) ולקואליציה השביעית (1815), והיה להם חלק נכבד במפלתו הסופית של נפוליאון.
חוזה הונקאר איסקלסי (Hünkâr İskelesi) נחתם בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית בשנת 1833, ובא בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה של 29–1828.
בסוף שנת 1831, כשהוא מנצל את ימי חולשתה של האימפריה העות'מאנית, מוחמד עלי ממצרים, שהיה עד אז שליט של מדינת חסות עות'מאנית, גייס את צבאו ויצא במרד נגד הסולטאן מהמוט השני.
הוא כבש במהרה את ארץ ישראל, סוריה וחלקים בחצי האי ערב, כשהוא מביס בקלות את הצבא העות'מאני ומאיים על הבירה קונסטנטינופול עצמה.
בשעה שבריטניה וצרפת אהדו את מוחמד עלי, הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, שחשש מהשלכות התמוטטות האימפריה העות'מאנית, החליט להתערב ושלח כוחות לסייע לעות'מאנים.
ההתערבות הביאה להסכם שלום שהותיר את מוחמד עלי כשליט בחלק מהשטחים שכבש.
ב-8 ביוני 1833, חתמו הרוסים והטורקים על חוזה הונקאר איסקלסי, בו הובטחה ערבות הדדית בין הצדדים למקרה שיותקפו בידי כוח זר.
סעיף סודי בחוזה פטר את הטורקים משליחת כוחות צבא לעזרת הרוסים.
במקום זאת, הם התחייבו לסגור את מצרי הים השחור בפני אוניות זרות, במקרה של מלחמה.
בריטניה וצרפת הסתייגו מההסכם, כשהן חוששות כי טורקיה העניקה לצי הרוסי יד חופשית לפעול בים השחור.
חששות אלה התפוגגו לאחר ועידת לונדון ב-1841, שם הובטחו זכויותיהן של שאר מעצמות אירופה בבוספורוס ובדרדנלים.
גם ברחבי האימפריה העות'מאנית הייתה הסתייגות ממתן זכויות יתר לאויב המסורתי - רוסיה, שרק שנים ספורות קודם לכן גרם לאבדן הנחלות העות'מאניות בבלקנים.
חוזה יחס (relational contract) הוא חוזה שבא להסדיר יחסים ארוכי טווח.
מרבית החוזים הם חוזים קצרי טווח, הבאים להסדיר עסקה מסוימת (כגון רכישת מכונית), אך יש גם חוזים ארוכי טווח, שמימושם מתבצע במשך שנים רבות, כגון חוזה עבודה אישי או חוזה למגורים בבית אבות.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, עמד על מאפייניו של חוזה יחס:
"חוזה כזה מתאפיין ביחסים ארוכי טווח ומורכבים.
חוזים אלה רגישים לקיומן של נסיבות עתידיות שלא הוסדרו במפורש בחוזה.
הם מנסים ליצור במסגרתם שלהם איזון בין הצורך בוודאות וצפיות לבין הצורך בגמישות ויכולת הסתגלות לתנאים משתנים.
איזון זה מושג על ידי אמצעים מגוונים, ובהם קביעת מנגנונים לשינוי תנאי החוזה והשלמתם, קביעת אמות-מידה לחלוקה הדדית של סיכונים וקביעת דרכים לפתרון מוסכם של מחלוקות תוך המשך קיום היחסים החוזיים."
בפסק דין של בית הדין לחוזים אחידים נקבע שחוזה הבנק עם לקוחותיו הוא חוזה יחס.
ד"ר רות פלאטו-שנער העירה על כך:
"מדובר בקשר חוזי ארוך טווח ומורכב, המתאפיין ברמה גבוהה של סולידריות וביצירת מערכת יחסים נמשכת וקרובה בין הצדדים.
מחלוקות המתגלעות במהלך קיום הקשר מיושבות בדרך של שיתוף פעולה בין הצדדים ומתוך כוונה להביא להמשך קיומו של הקשר.
איכות הקשר בין הצדדים היא כזו, שהנורמות החוזיות כוללות גם נורמות אשר לא סוכמו בין הצדדים מראש, אלא הן נוצרות תוך כדי קיומו של הקשר, לצורך השלמת ההסכמות המקוריות או שינויין.
מאפיינים אלו מצדיקים אף הם הטלת חובת אמון על הבנק."
יש החולקים על קביעת פסק דין זה, וטוענים שכל הסימנים מראים כי ההפך הוא נכון, זאת משום שיחסי הלקוח הבודד עם הבנק יוצרים, לכל היותר, מונופול חד-צדדי של הבנק, ולא מונופול הדדי.
כמו כן, לא הלקוח ולא הבנק עורכים שינויים מבניים של העסק לקראת ההתקשרות.
החוזה עם הבנק ניתן לסיום בכל עת, מבלי שייגרם נזק לאחד הצדדים.
השירות שהבנק נותן הוא מוגבל.
מערכת היחסים בין הצדדים מנוכרת לחלוטין.
פשטותה של מערכת היחסים מובילה למסקנה כי שום צד לחוזה, לא הבנק ולא הלקוח, רואים עצמם קשורים בחוזה יחס.
כמעט בכל המקרים נוקט הבנק הליכי גבייה אגרסיביים נגד לקוחות חייבים.
העובדה שהבנק משתמש בכספי לקוחות בחשבונות עו"ש כדי להפיק רווחים מבלי שיזכה את הלקוח בכל ריבית על יתרת הזכות, היא סימן נוסף שאין מדובר בחוזה יחס.
סימן מובהק אחר הוא הנוהג של הבנקים לחסום קווי אשראי לעסקים קטנים או בינוניים, ולא מעט עסקים קרסו בשל כך.
אמנם חוזה יחס מתאפיין בכך שהוא ארוך טווח, אולם אורך הזמן הוא לא המשתנה היחיד ואולי אף לא המשתנה החשוב בהגדרת חוזה כחוזה יחס.
המשתנה המרכזי הוא טיב היחסים בין הצדדים.
כך למשל, על אף שחוזה עבודה מוגדר כחוזה יחס, משכו לעיתים פחות מחודש ימים.
כך גם לגבי "חוזה נישואין", או חוזה עם בית אבות, ששינוי נסיבות (למשל מות החוסה) עלול לסיים את הקשר החוזי כעבור זמן קצר ביותר.
ככל שהחוזה מפורט יותר, צופה שינויי נסיבות ונותן מענה לשינויים אלה, כך תפחת הנטייה לראותו כחוזה יחס ("חוזה פתוח") כמו גם ההצדקה בהשלמת הוראותיו ממקורות חיצוניים ללשון החוזה, כגון עקרונות תום הלב, ההגינות והסבירות.
כמן כן, עובדת היותם של הצדדים לחוזה גורמים עסקיים, לעיתים מתוחכמים, המיוצגים כיאות, תטה את הכף לעבר סיווג החוזה כ"חוזה סגור", שאינו חוזה יחס.
חוזה יחס נהוג לא רק בתחום המעמד האישי או יחסי עבודה, אלא הוא נפוץ מאוד בתחום המסחרי.
כך למשל, החוזה להפעלת כביש 6 הוא חוזה יחס, שנסיבות הזמן עלולות להשתנות (למשל רעידת אדמה) ולפגוע בקיום החוזה או בכדאיות המשך הפעלתו.
כך הדבר לגבי מיזמים כלכליים שונים, שנסיבות הזמן משנות את תנאי הקיום וההפעלה של החוזה.
למשל בפסק הדין המכונן, בעניין ALCOA, שניתן בארצות הברית, דובר בחוזה למשך 20 שנה.
בשל פגעי הזמן, החוזה הפך לחוזה הפסד עבור ספק האלומיניה, אך הקונה עמד על המשך קיומו, כיוון ש"חוזה יש לקיים".
בית המשפט שינה את תנאי החוזה, תוך ניתוח של דיני הטעות, והכתיב תנאים חדשים כך שהחוזה הפך לחוזה רווחי.
נאמר כי חוזי יחס אינם ניתנים להגדרה משפטית, וכי כל מאמץ להגדירם מבחינה משפטית סופו שייכשל.
מנגנונים משפטיים לטיפול בנסיבות משתנות
הדעה הרווחת היא כי דין החוזים הקיים אינו מתאים לטפל בחוזי יחס, כיוון שהוא נעדר מנגנונים להתערבות בתוכן החוזה כדי לשנותו ולהתאימו לנסיבות שהשתנו.
אולם, הדין בישראל מאפשר התאמת חוזים לנסיבות משתנות כאלה, אך לשם כך יש צורך בתעוזה ובדמיון משפטיים כדי להכיר בצורך לשנות את תנאי החוזה ולהתאימם לנסיבות שהשתנו.
הדין הקיים כולל שפע מנגנונים להתאמת חוזים לנסיבות משתנות.
תום הלב הוא אחד מהם.
אך גם מנגנונים כמו טעות או סיכול החוזה מאפשרים התאמת חוזים לנסיבות משתנות.
מנגנון אפקטיבי במיוחד הוא פרשנות יצירתית של החוזה, תוך התחקות אחר כוונת הצדדים.
אף על פי שבפני ועדת הקודיפיקציה, בראשות השופט אהרן ברק, עמדה האפשרות להציע חקיקה בכיוון זה, היא לא הרהיבה עוז להציע מנגנוני התאמה, למרות שהייתה ערה לקיום הבעיה.
בדינים של מדינות זרות, בעיקר באירופה, ובמיוחד בגרמניה, קיימים מנגנונים רבים להתאמת חוזים לנסיבות משתנות.
חוזה לימון (José Limón; 12 בינואר 1908, מקסיקו - 2 בדצמבר 1972, ניו יורק) היה רקדן וכוריאוגרף אמריקאי.
בשנת 1928 עבר לניו יורק שם למד אצל דוריס האמפרי וצ'ארלס ויידמן.
בשנת 1946 לאחר שירות צבאי בצבא האמריקאי, הקים להקת מחול בה משמשת דוריס האמפרי כמנהלת אמנותית.
יצירת המחול הידועה ביותר שלו היא The Moor's Pavane אותה הוא יצר בשנת 1949 בהתבסס על אותלו של ויליאם שייקספיר.
לימד בג'וליארד החל מ-1951 וייחס את סגנונו להשראה שקיבל מאיזדורה דאנקן והראלד קרוצברג.
שתי עבודות שלו: "הגולים" ו"לה מלינצ'י" הועלו לבמה על ידי להקת בת שבע.
חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) היה הסכם בין צרפת לרפובליקה הסורית הראשונה לפיו סוריה תזכה לעצמאות הדרגתית, בתמורה לחוזה שיבטיח את האינטרסים הצרפתיים בסוריה ולמעשה את המשך הנוכחות וההשפעה הצרפתית באזור.
במסגרת ההסכם, הסכימה צרפת לצרף לסוריה את מדינת העלווים.
המשא ומתן לפני חתימת החוזה ארך 6 חודשים, ממרץ ועד לספטמבר 1936. הממשלה הסורית אומנם אישרה וחתמה על ההסכם, אך הפרלמנט הצרפתי מעולם לא אישר אותה.
היה זה ההסכם הראשון שנחתם בין צרפת לתנועה הלאומנית בסוריה.
בשנת 1934 ניסתה צרפת לכפות חוזה עצמאות שהיה מוטה בבירור לטובת צרפת; החוזה הבטיח אומנם עצמאות הדרגתית של סוריה אבל הותיר את הרי סוריה בשליטה צרפתית.
ראש הממשלה הסורי באותו הזמן היה הבובה הצרפתית מוחמד עלי אל-עביד, שהסכים לחתום על החוזה.
האשם אל-אתאסי, לאומן ומדינאי סורי בולט, עמד בראש האופוזיציה הגדולה לחוזה וקרא לשביתה בת שישים יום כמחאה על החוזה.
הקואליציה של אתאסי, הגוש הלאומי, גייסה תמיכה ציבורית רחבה לקריאתו; הפגנות ומחאות רבות נערכו והכלכלה נשארה במצב קיפאון.
הממשלה הצרפתית הסכימה אז לראות בגוש הלאומי כגוף המייצג את העם הסורי, והזמינה את האשם אל-אתאסי לשיחות משא ומתן בפריז.
הוא נסע לשם ב-22 במרץ 1936, בראש משלחת מהגוש הלאומי.
החוזה שנחתם לאחר מכן קרא להכרה מיידית בעצמאות הסורית ובסוריה כמדינה ריבונית, ושאמנציפציה מלאה תינתן בהדרגה במשך 25 שנה.
החוזה הבטיח איחוד של סוריה והמדינות האוטונומיות עד כה, מדינת העלווים ומדינת ג'בל א-דרוז, אך לא את לבנון, איתה חתמה צרפת על חוזה דומה בנובמבר.
כמו כן, החוזה הבטיח עוד את הפחתת ההתערבות הצרפתית בעניינים הפנימיים בסוריה וגם הקטנת גודלו של הצבא הצרפתי בסוריה.
בתמורה התחייבה סוריה לתמוך בצרפת בזמן מלחמה, כולל שימוש בשטח האווירי שלה, וכן להתיר לצרפת להחזיק שני בסיסים על אדמת סוריה.
תנאים תרבותיים, כלכליים ופוליטיים נוספים נכללו בחוזה.
אתאסי שב לסוריה ב-27 בספטמבר 1936 כמנצח, ונבחר בנובמבר לנשיא הרפובליקה.
האיום שצמח בדמותו של היטלר, גרם לחשש אצל הצרפתים שהנאצים ישיגו יתרון אם הם יוותרו על הקולוניות שלהם במזרח התיכון.
כך, משולבים בטיעון זה גם נטיות אימפריאליסטיות שעוד נותרו בחלק מן הדרגות בממשלה הצרפתי, החליטה צרפת לשקול מחדש את הבטחותיה לסוריה ושלא לאשר את חוזה העצמאות.
מהומות החלו בסוריה, אתאסי התפטר, והעצמאות הסורית התעכבה עד לסוף מלחמת העולם השנייה, ב-1 בינואר 1944.
חוזה לטובת אדם שלישי הוא סוג מיוחד של חוזה הנדון בפרק ד' לחוק החוזים הישראלי::
חייב- זהו האדם אשר לפי החוזה עליו להעביר תמורה כלשהי לצד שלישי.
נושה- זהו האדם אשר כרת עם החייב חוזה לפי על החייב להעביר תמורה לצד שלישי.
מוטב- זהו הצד השלישי, שאיננו צד לחוזה, אך מקבל תמורה כלשהי לפי החוזה שבין החייב לנושה.
הוכחת חוזה לטובת אדם שלישי
חוזה- ראשית יש להוכיח קיומו של חוזה תקף לפי המבחנים השונים הקבועים בפרק א' לחוק החוזים.
כוונת הקניה- על החוזה להיות כזה שמשתמעת ממנו כוונה להקנות זכות למוטב.
ולא זו בלבד, אלא גם בחוזה צריכה להיות כוונה להקנות למוטב זכות תביעה עצמאית של הטובה המגיעה לו ישירות מן החייב.
כוונה משתמעת- על כוונת ההקניה הנ"ל להשתמע מהחוזה שבין הצדדים.
אם היא כתובה באופן מפורש בחוזה - מה טוב.
ואם לא - בית המשפט ישתמש בכלים הפרשניים העומדים בפניו כדי להחליט האם הצדדים התכוונו להקנות טובה כלשהי למוטב, שאיננו צד לחוזה, ושהם רצו להקנות לו גם זכות תביעה עצמאית לטובה זו.
היה והמוטב איננו מעוניין בקבלת הזכות מחוזה זה ורוצה לדחותה, הוא יכול לעשות זאת בהודעה שייתן לחייב או לנושה תוך זמן סביר מאז שאחד מהם הודיע לו על הזכות.
החוק מניח שהמוטב מעוניין בקבלת הטבה זו כל עוד הוא לא דחה אותה.
החוק מבצע הנחות כאלה בסוגים שונים של עסקאות חסד, כגון: חוק המתנה, הצעה שאין בה אלא כדי לזכות וכדומה.
כל עוד החייב ו/או הנושה לא הודיעו למוטב על זכותו, הם רשאים לבטלה.
אם הם הודיעו לו על הזכות - הם אינם יכולים לבטל את זכותו להטבה זו.
אולם, החוק מסייג כלל זה בהתאימו את הנורמות לחוקים אחרים, לפי סוג החוזה.
במקרה ומדובר בחוזה של ביטוח חיים, המהווה בעצם חוזה לטובת אדם שלישי, כתוב בחוק שהנושה יכול לבטל את זכותו של המוטב לקבל את הכסף, או להחליפו במוטב אחר.
הנושה יעשה זאת בהודעה לחייב או בצוואה שתגיע לידיעתו של החייב.
זוהי למעשה התאמה של חוזה ביטוח החיים לדיני הצוואות, המאפשרים ביטול או שינוי של כל צוואה ישנה למול צוואה מאוחרת לה.
חייב-נושה - סעיף 38 קובע כי לנושה ישנה זכות לדרוש מהחייב את קיום החיוב כלפי המוטב.
זאת למרות העובדה שהוקנתה למוטב זכות עצמאית לדרוש אף הוא מן החייב את הזכות המגיעה לו על פי החוזה.
נושה-מוטב - אם הנושה פורע את חובו כלפי המוטב על ידי הזכות שהוא מקנה לו בחוזה לטובת אדם שלישי, אזי החוק קובע שחובו של הנושה קיים ולא נפרע כל עוד ההטבה לא מומשה כלפי המוטב.
חייב-מוטב - המוטב רשאי לתבוע את קיום החוזה מהחייב.
במידה והחייב הפר את החוזה, זכאי המוטב לתרופות, שכן הוא עונה על הגדרת "נפגע" לפי חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970 - "מי שזכאי לקיום החוזה שהופר".
החייב יכול לטעון כלפי המוטב כל טענה שיש לו כלפי הנושה, אבל אך ורק בקשר לחיוב ולא חובה אישית שאיננה קשורה לחיוב הנוכחי.
לדוגמה: אין החייב רשאי לבצע קיזוז מהתמורה המגיעה למוטב בגלל חוב חיצוני שיש לנושה כלפיו, משום שאין זו טענה "בקשר לחיוב" שבחוזה.
חוזה לויד הולבאס (נולד ב-27 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר גרמני-יווני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הולבאס נולד בגרמניה המערבית לאב יווני ואם אורוגוואית.
הולבאס התחיל לשחק כדורגל במחלקות נוער של מועדונים קטנים בעיר הולדתו אשפנבורג בעמדת החלוץ.
בגיל 18 הצטרף למחלקת הנוער של אשפנבורג-דאם.
בשנת הצטרף הולבאס לוויקטוריה קהל, בה הבקיע 15 שערים ב-33 הופעות.
בקיץ חתם במינכן 1860 והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
לאחר שהצטיין עם 12 כיבושים, חתם בקבוצה הבוגרת.
ב-21 בספטמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד סנט פאולי.
בקיץ הגיע אוואלד לינן למועדון והסיט את הולבאס לעמדת המגן השמאלי.
בקיץ עבר ביחד עם מאמנו לאולימפיאקוס תמורת חצי מיליון אירו.
ב-15 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–5 נגד בסה קביה האלבנית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-20 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור המועדון במשחק האליפות של המועדון בו ניצח 0–6 נגד א.א.ק.
ב-19 באוקטובר 2011 הבקיע בניצחון 1–3 נגד בורוסיה דורטמונד במסגרת של הבתים של ליגת האלופות.
ב-3 במרץ 2012 הבקיע בניצחון 0–2 נגד OFI כרתים שזכה בתואר של השבוע.
ב-30 באוגוסט 2014, חתם הולבאס ברומא ל-3 שנים תמורת 1.5 מיליון אירו.
ב-24 בספטמבר 2014, הולבאס ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 1–2 נגד פארמה.
ב-30 בנובמבר 2014, הבקיע הולבאס את שער הבכורה שלו עבור רומא בניצחון 2–4 נגד אינטר מילאנו.
ב-2 ביולי 2015 חתם הלבואס בווטפורד לשנתיים עבור 2.5 מיליון יורו.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 2-2 נגד אברטון.
ב-10 בספטמבר 2016 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 2–4 על ווסטהאם יונייטד.
ב-18 באוגוסט 2020 חזר הולבאס לאולימפיאקוס וחתם לעונה אחת.
ב-24 בספטמבר 2021 חתם בבאיירן אלצנאו.
הולבאס זכאי לשחק עבור 3 מדינות:גרמניה מולדתו, יוון מולדת אביו ואורוגוואי מולדת אימו.
בנובמבר קיבל אזרחות יוונית וב-11 בנובמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2012 ומונדיאל 2014. ב-10 באוקטובר 2016 לאחר הניצחון 0–2 על הודיע על פרישה מהנבחרת.
חוזה הפרשים הוא חוזה בין שני צדדים, המתואר בדרך כלל כ"קונה "ו"מוכר", הקובע כי הקונה ישלם למוכר את ההפרש בין הערך הנוכחי של נכס לבין שוויו במחיר זמן החוזה (אם ההפרש שלילי, המוכר משלם במקום זאת לקונה).
חוזה הפרשים הוא בעצם מכשיר פיננסי שמבוסס ועוקב אחרי המחיר של מכשירים פיננסים וניירות ערך אחרים, והקונה לא באמת קונה את הנכס הפיננסי (מט"ח, מדד, מניה, סחורה וכו') ואינו הבעלים שלה בשום שלב.
החוזה הוא על ההפרש בין מחיר הנכס במועד פתיחת העסקה לסגירתה.
הכלי רלוונטי בעיקר למסחר בטווח זמן קצר.
חוזה הפרשים הוא מכשיר השקעה משוכלל המבוסס על מינוף ובדומה לאופציה יש אפשרות להפסדים משמעותיים.
חוזי הפרשים פותחו במקור בראשית בשנות ה-90 של המאה ה-20 בלונדון כסוג של החלפת מניות (עסקת החלף) הנסחרות בשולי רווח נמוכים.
המצאת חוזי הפרשים, מיוחסת לשני בנקאים מבנק UBS Warburg.
הם שימשו בתחילה קרנות גידור ומשקיעים מוסדיים כדי לגדר בצורה חסכונית את חשיפתם למניות בבורסה לניירות ערך בלונדון, בעיקר מכיוון שהם נדרשו לרווחיות קטנה בלבד.
יתרה מזו, מכיוון ששום מניה פיזית לא החליפה ידיים, הם גם נמנעו ממס בולים בבריטניה.
בסוף שנות התשעים החלו חוזי הפרשים להיסחר גם על ידי סוחרים קמעונאיים והציבור הרחב.
הם זכו לפופולריות על ידי מספר חברות בבריטניה, שהקימו פלטפורמות סחר מקוונות חדשניות שהקלו על הצגת מחירים וסחר בזמן אמת.
החברה הראשונה שעשתה זאת הייתה GNI ושירות המסחר שלה GNI Touch, שנרכשה מאוחר יותר על ידי חברת MF Global.
בסביבות שנת 2001, מספר ספקי פלטפורמת המסחר בחוזי הפרשים הבינו שהייתה להם השפעה כלכלית זהה ל"הימורי מרווחים" (Spread betting), פרט לכך שרווחי "הימורי מרווחים" פטורים ממס רווחי הון.
מרבית הספקים השיקו גם פעילות "הימורי מרווחים" על מכשירים פיננסיים במקביל לסחר בחוזי הפרשים.
בבריטניה שוק חוזי ההפרשים ושוק "הימורי מרווחים" על מכשירים פיננסיים במובנים רבים היה זהה.
עם זאת, בשונה מחוזי הפרשים, שיוצאו למספר מדינות שונות, "הימורי מרווחים", ככל שהיא מסתמכת על יתרון מס ספציפי למדינה, נותרו בעיקר תופעה של בריטניה ואירלנד.
ספקי המסחר בחוזי הפרשים החלו להתרחב לשווקים מעבר לים, החל מאוסטרליה ביולי 2002 על ידי IG Markets ו-CMC Markets.
הם הפכו זמינים באוסטרליה, אוסטריה, קנדה, קפריסין, צרפת, גרמניה, הונג קונג, אירלנד, ישראל, איטליה, יפן, הולנד, לוקסמבורג, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סינגפור, דרום אפריקה, ספרד, שוודיה, שווייץ, טורקיה, בריטניה וניו זילנד.
הם אינם מורשים במספר מדינות אחרות - ובמיוחד בארצות הברית, שם, בשל כללים של הוועדה לניירות ערך ולבורסות, חוזי הפרשים אינם יכולים להיסחר על ידי משקיעים קמעונאיים.
חוזה לונדון הוא חוזה שנחתם בין הממלכה המאוחדת לבין אמירות עבר הירדן ב-22 במרץ 1946 ונכנס לתוקף ב-17 ביוני 1946.
החוזה עוסק בעניין הריבונות והעצמאות של אמירות עבר הירדן שלאחריה יקרא הממלכה הירדנית ההאשמית שתהיה תחת הנהגתו של האמיר עבדאללה הראשון.
אך עם זאת בריטניה תמשיך להחזיק בבסיסים צבאיים בתוך המדינה ותמשיך לסבסד ולתמוך בלגיון הערבי.
חוזה לונדון החליף את המנדט בריטי-אמירותי הקודם הידוע בשם החוק האורגני של 1928. מנדט זה נתן לאנשי האזור לנהל הרבה יותר ממה שניתן להם עד אז, אך בריטניה עדיין ניהלה את העסקים הכלכליים ויחסי החוץ של האמירות.
לפיכך, מסמך זה נחשב בעיני התושבים שלב בדרך לעצמאות.
ב-18 באפריל 1946 בישיבתו האחרונה של חבר הלאומים הכיר החבר בעצמאותה של אמירות עבר הירדן.
ב-25 במאי 1946 אמירות עבר הירדן נהפכה ל"ממלכה ההאשמית של עבר הירדן" או בשמה הנפוץ ירדן.
ביומה האחרון של האמירות נקבע מחדש ה"אמיר" עבדאללה הראשון ל"מלך" עבדאללה הראשון של ירדן על ידי הפרלמנט של האמירות.
עם זאת הבריטים רק עזבו את האמירות ב-17 במאי.
אך עד היום, 25 במאי מוכר בירדן בתור יום עצמאותה ולא ב-17 ביוני, היום שבו העבירה בריטניה לממלכה ההאשמית את כל הזכויות במדינה.
ב-1946 כשהמלך עבדאללה הגיש את מועמדות מדינתו לאומות המאוחדות החליטה ברית המועצות לחסום את כניסתה לארגון בטענה שהמדינה לא "מספיק עצמאית" משליטה בריטית מה שגרם לבריטים לחתום על עוד חוזה במרץ 1948 להסיר כל מוגבלות על ריבונותה של ירדן.
עם זאת ירדן לא נהפכה לחברה רשמית באו"ם עד 14 בדצמבר 1955.
חוֹזה פָאצְיאנו לוֹרֶל וְגַרְסִיָּה (טאגאלוג: José Paciano Laurel y García) היה מדינאי ושופט פיליפיני אשר כיהן כנשיא הפיליפינים בין 1943 ל-1945 במסגרת ממשלת בובות של האימפריה היפנית במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
ממשלו של לורל החל מתערער לאחר קרב לייטה בעוד ארצות הברית החלה לכבוש מחדש את הפיליפינים מידי הכובשים היפנים.
ממשלו הסתיים לגמרי עם כניעת האימפריה היפנית ומספר שנים לאחר מותו, במהלך שנות השישים, הוכר לורל כנשיא לשעבר של הפיליפינים, תואר שנשלל מידיו קודם לכן עקב מעורבותו במלחמת העולם השנייה לצד יפן.
לורל נולד וגדל בעיירה טאנואן מדרום למנילה.
אביו שירת בצבא הקולוניאלי הפיליפיני של הרסטורציה הספרדית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 עד אשר מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים הביאה להשתלטותה של ארצות הברית על הארכיפלג.
לורל הצעיר קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת הפיליפינים בשנת 1915 והשלים תואר שני במשפטים בשנת 1919 לפני שקיבל תואר דוקטור למשפט אזרחי מאוניברסיטת ייל בארצות הברית בשנת 1920. הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לסנאט הפיליפיני בשנת 1925, כיהן שם עד שהתמנה לשופט משנה של בית המשפט העליון בשנת 1936.
בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, והתקיפה היפנית שלאחר מכן על הפיליפינים עם תחילת המערכה באוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה, לורל נשאר במנילה; בעוד נשיא חבר העמים הפיליפיני - שפעל תחת חסות אמריקאית - מנואל קויזון, נמלט לארצות הברית.
לורל הציע את שירותיו ליפנים, והודות לביקורתו על שלטון ארצות הברית בפיליפינים, היפנים נענו לו בביטחון כי לא יבגוד בהם למען האמריקאים.
לורל מילא סדרה של תפקידים מרכזיים בשנים 1942–1943, והגיע לשיאו בבחירתו כנשיא בשנת 1943, למעשה בתוך ממשלת בובות יפנית.
פעמיים באותה שנה נורה על ידי לוחמי גרילה פיליפינים שנאבקו בממשלת הבובות שהנהיג ובצבא הכיבוש היפני, אך הוא הצליח להתאושש מניסיונות ההתנקשות.
ממשלו של לורל הסתיים עם כניעת האימפריה היפנית.
ביולי 1946 הוא הואשם בעשרות סעיפי בגידה, אך הוא מעולם לא הועמד למשפט; הוא נכלל בחנינה כללית שהצהיר הנשיא מנואל רוקסאס באפריל 1948.
לורל היה המועמד של המפלגה הלאומנית לנשיאות הרפובליקה של הפיליפינים בשנת 1949, אך הוא נוצח על ידי הנשיא המכהן, אלפידיו קווירינו, המועמד של המפלגה הליברלית.
לורל נבחר לסנאט בשנת 1951, ועזר לשכנע את רמון מגסיי, שר ההגנה דאז, לנטוש את הליברלים ולהצטרף למפלגת הלאומנים.
כשמגסיי כיהן כנשיא העמיד את לורל בראש משלחת דיפלומטית שב-1955 ניהלה משא ומתן להסכם לשיפור היחסים הכלכליים עם ארצות הברית.
לורל פרש מהחיים הציבוריים בשנת 1957 ונפטר שנתיים אחר כך.
חוזה חכם הוא חוזה דיגיטלי מבוזר על רשת בלוקצ'יין, אשר מסוגל לקבל ו/או לייצא נתונים ולבצע פעולות מסוימות באופן אוטומטי (בדומה לתוכנה רגילה).
הוא פומבי, אינו בר שינוי, ופעולותיו נבדקות ומאומתות על ידי רשת הבלוקצ'יין.
החוזים יכולים להכתב בשפות תכנות שנכתבו במיוחד בשביל חוזים אלו כמו סרפנט/סולידיטי, אך ניתן גם בשפות יותר פופולריות כגון ג'אווה ופייתון.
רשת הבלוקצ'יין הפופולרית כיום בנושא זה היא של אתריום.
החוזים יכולים לשמש כדרך להעביר טובין באופן מבוזר, בטוח, שקוף ואמין.
בשל הצורה בה עובד הבלוקצ'יין, לאחר שהחוזה משוחרר- הוא מאובטח באופן מיידי כך שאף צד אחד לא יכול לחזור בו מההסכם או לשנות אותו, גם לא יוצר ההסכם המקורי.
הצורך לטכנולוגיה הזו עלה מהעבודה שאף על פי שניתן במטבעות מבוזרים לשלם ולקנות באופן עצמאי (ללא ישות מרכזית כמו בנק) כתחליף מלא למערכת בנקאית מרכזית, עדיין חסרה היכולת לבטוח בצד השני שיעמוד בהתחייבויות שלו להעברת כספים עתידית או תחת תנאים מסוימים.
לדוגמה, בפרויקט מימון המונים אשר מרוכז בפלטפורמה שמנהלת אותו עלולים להשתבש מספר דברים כגון: פריצות, פשיטת רגל או אפילו מקרה בו הפלטרפומה בוחרת פשוט לא להעביר את הכסף משיקולים זדוניים.
החוזה החכם לעומת זאת, מאפשר לנו לייצר קוד לדוגמה למקרה הנ"ל, אשר יעביר את הכסף רק במידה ויגיע ליעד הרשום בהסכם המקורי, ואף ניתן להגדיר שיחזיר אותו לתורמים במידה ולא יגיע ליעד עד זמן קצוב מסוים.
בצורה זאת, ומפני שהחוזה נעול ופועל באופן אוטומטי ומבוזר- אף אחד לא יכול לבטל או לעצור אותו (אלא אם קיים תנאי עצירה מסוים בקוד).
בשל היכולת לכתוב חוזים כאלה ניתן לייצר חיבורים בין פלטפורמות קיימות לטכנולוגיה הזו, לדוגמה בנקים יכולים להשתמש בחוזה חכם בנושאי הלוואות ואנשים שמשכירים דירות יכולים לקבל תשלום חודשי קבוע באופן בטוח ומאומת.
חוזה חכם, כמו חוזה רגיל, אינו חסין מכל.
כמה בעיות אבטחה בולטות וידועות הן:
התקפת 51%: התקפה בה כח מחשוב גדול נדרש, היא משתמשת בשיטת האימות של רשת הבלוקצ'יין נגדה בכך שהיא משיגה רוב מזויף על הרשת אשר מקבל החלטות בשם כלל הרשת.
מרגע השגת הרוב- התוקף יכול לשנות את כללי הבלוקצ'יין, משינוי חוזה ספציפי ועד להשתלטות מלאה על רשת הבלוקצ'יין.
התקפה זו אפשרית במיוחד בבלוקצ'יינים קטנים יחסית ואינה סבירה אך אפשרית תאורטית בבלוקצ'יינים גדולים.
ניצול תנאי חוזה: ניצול התניות החוזה בדרך שמאפשרת לגרום לו לפעול בצורה שונה ממנה הוא תוכנן, ובכך לשלוט בפעולותיו השונות מבלי לענות לאף גורם.
הכתמת החוזה: "הסתרת" סעיף זדוני בקוד החוזה אשר מאפשר למישהו לשלוט בגורם מרכזי בחוזה.
לכן שימוש מומלץ אמור להיות בחוזה שנקרא היטב, הובן והופנם על ידי מספר גורמים, נמצא על רשת בלוקצ'יין גדולה יחסית אשר מוכרת ומבוזרת היטב, ונבדק מכמה מכשירים שונים.
חוזה הידידות הגרמני-טורקי היה הסכם אי-תוקפנות שנחתם בין גרמניה הנאצית לטורקיה ב-18 ביוני 1941 בעיר אנקרה, על ידי שגריר גרמניה בטורקיה פרנץ פון פאפן ושר החוץ הטורקי שוקרו סרג'גלו.
החוזה נכנס לתוקף באותו היום.
אף על פי שנקבע בחוזה שתוקפו יהיה למשך עשור, כבר בחודש אוגוסט של שנת 1944, מספר שנים לאחר החתימה על החוזה, ניתקה טורקיה את יחסיה הדיפלומטיים והמסחריים עם גרמניה הנאצית לאחר שהצבא הסובייטי פלש לבולגריה השכנה, וב-23 בפברואר 1945 הכריזה טורקיה מלחמה על גרמניה.
ההסכם בוטל באופן רשמי ב-24 באוקטובר 1945, לאחר נפילת הרייך השלישי, ועם הצטרפותה של טורקיה לאו"ם.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, נקט נשיא טורקיה, איסמט אינני, במדיניות של נייטרליות, וניסה להימנע ממעורבות ישירה במלחמה תוך היענות לבקשות שונות של משלוחי ציוד צבאי הן ממדינות הציר והן מבעלות הברית.
למרות זאת, ניסתה גרמניה לסכסך בין טורקיה ובריטניה באמצעות מאמצים דיפלומטיים.
ב-4 במרץ 1941 העביר פרנץ פון פאפן מכתב מאדולף היטלר לאינני, בו כתב היטלר שהוא אינו מתכוון לתקוף את טורקיה.
יתר על כן, הדגיש היטלר כי הורה לחייליו בבולגריה להישאר רחוק מהגבול הטורקי כדי להימנע מיצירת רושם שווא מנוכחותם.
בנוסף, הציע היטלר הסכם אי-תוקפנות עם טורקיה, הטורקים הסכימו להצעתו של היטלר ובעקבות כך "הסכם הידידות הגרמני-טורקי" נחתם ב-18 ביוני 1941.
ב-22 ביוני 1941, ארבעה ימים לאחר חתימת חוזה הידידות הגרמני-טורקי, פלשו כוחות גרמנים לברית המועצות והפרו את הסכם אי-התוקפנות הגרמני-סובייטי.
באוגוסט 1944, כאשר הסובייטים כבר שלטו בבולגריה השכנה, ניתקה טורקיה את יחסיה הדיפלומטיים והמסחריים עם גרמניה, וב-23 בפברואר 1945 הכריזה טורקיה מלחמה על גרמניה.
חוזה חברתי חדש (הולנדית: Nieuw Sociaal Contract) היא מפלגה פוליטית בהולנד שהושקה והובלה על ידי פיטר אומטזיכט.
המפלגה מתמקדת בנושאים של ממשל תקין ורווחה.
אחד ממנהיגיה, קספר ולדקאמפ, כיהן כשר החוץ של הולנד עד אוגוסט 2025 והיה אחראי במידה רבה למדיניותה האנטי ישראלית.
הוא התפטר מתפקידו זה עקב סירוב הרוב בממשלת הולנד להחמיר בסנקציות נגד ישראל.
ב איבדה המפלגה את כל מושביה בפרלמנט ונמחקה לחלוטין.
בתחילת 2021 כתב אומטזיכט את המנשר A New Social Contract עם רעיונות למפלגה הנוצרית דמוקרטית (CDA), שעבורה כיהן בבית הנבחרים באותה תקופה.
לאחר סכסוך עם מפלגתו על מינויו של וופקה הוקסטרה למנהיג המפלגה והערה שדלפה במהלך כינון הקבינט 2021–2022, הוא נפרד מה-CDA ביוני 2021 והמשיך בתור סיעה של איש אחד בספטמבר אותה שנה.
לאחר שהוכרזו הבחירות הכלליות בהולנד ב-2023 בעקבות נפילת הקבינט הרביעי של מארק רוטה, אומטזיכט הקים את "חוזה חברתי חדש" (NSC) ב-19 באוגוסט 2023. המניפסט של 2021 שלו שימש בסיס למצע המפלגה החדשה.
ב-20 באוגוסט 2023 הודיע שהוא לא שואף לכך ש-NSC תהפוך למפלגה הגדולה ביותר בבחירות הכלליות בנובמבר אותה שנה.
אם זה אכן יקרה, הוא לא רצה להיות ראש ממשלה, אלא להישאר בבית הנבחרים כמנהיג פרלמנטרי.
לאחר הצגת רשימת המועמדים של המפלגה, אומטזיכט כבר לא שלל את ראשות הממשלה.
NSC תוארה על ידי מתנגדים כאנטי-ממסדית, וכן כדמוקרטית נוצרית, וקרובה לקהילתנות.
סעיף 2 בתקנון המפלגה מדבר על "אחריות אישית, משפחה וקהילות ורכוש פרטי מבוזר" כעקרון מכונן, בעוד שתוכנית עקרונות נלווית מזכירה גם מושגים הכוללים פרסונאליזם, אתיקה של מידות וכלכלת שוק חברתית.
המפלגה מבקרת גם את הנאו-ליברליזם ומאמינה שיש לרסן את הנטיות הנאו-ליברליות בכלכלה ההולנדית.
חוזה חדש הוא ארגון ותנועת מחאה חברתית ליישום חוזה חוקתי-חברתי חדש בין אזרחי ישראל לרשויות המדינה.
26 רשימות מחוזה חדש השתתפו בבחירות לרשויות המקומיות של 2024 ברחבי הארץ.
כאשר ההפגנות נגד הרפורמה המשפטית החלה בתחילת שנת 2023, קמה תנועת המחאה החברתית "חוזה חדש" על ידי מספר אנשי מחאה, בראשם תומר מינץ וסא"ל במילואים יפעת ברנשטיין, שניהם חברים בתנועת המחאה "אחים לנשק" שהובילו במקור את הארגון.
המטרה המוצהרת של הארגון היא "קביעת חוזה חברתי-חוקתי חדש בישראל על פי מגילת העצמאות".
בהמשך, חוזה חדש הכניסו כ-26 רשימות לבחירות לרשויות המקומיות של 2024.
בבחירות לרשויות המקומיות אשר נערכו ב-27 בפברואר 2024, חוזה חדש נכנסה כרשימה לכלל הערים, כשבשלוש מהן, הרשימה שלהם היא הגדולה במועצת העיר.
תנועת המחאה הכניסה 26 רשימות למועצות המקומיות השונות.
שלוש מהסיעות שנתמכו על-ידי "חוזה חדש" היו הגדולות ביותר במועצות שלהן: בנימינה (אביטל תבור עם רשימת תלם - חוזה חדש); זכרון יעקב (ענבל אסיף ונתנאל גולדברג עם רשימת חוזה חדש זיכרון) ורעננה (שמואל ווגמן עם רשימת הרוב הדמוקרטי).
חוזה חדש לבארשבעים, רשימת חוזה חדש בבאר שבע, קיבלה 2 מנדטים.
רשימות שנתמכו על ידי חוזה חדש
חוזה סן-ז'רמן, שנחתם ב-10 בספטמבר 1919, הוא ההסכם המדיני שקבע את אופן פירוקו של החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה והטיל מגבלות על הרפובליקה האוסטרית החדשה.
בהסכם הכירה הרפובליקה האוסטרית הראשונה בעצמאותן של הונגריה, פולין, צ'כוסלובקיה וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
החוזה נכנס לתוקף ב-16 ביולי 1920 ובכך חדלה האימפריה האוסטרו-הונגרית מלהתקיים כישות מדינית.
החוזה הוא חלק משורת הסכמים שנחתמו בתום ועידת השלום בפריז אשר סיימו באופן רשמי את מלחמת העולם הראשונה, קבעו את הגבולות החדשים באירופה והטילו מגבלות על המדינות המנוצחות.
בחוזה טריאנון נקבע אופן פירוקו של החלק ההונגרי של האימפריה.
צוות המשא ומתן האוסטרי הגיע לסן-ז'רמן כבר במאי 1919, אולם הורשה רק להעביר הצעות כתובות לשאר המשלחות בעוד שהשתתפות פעילה בדיונים נאסרה עליו.
בית הבסבורג והקיסרות הגרמנית הואשמו בפתיחת המלחמה.
בתום הדיונים נמסר החוזה למשלחת האוסטרית ב-2 בספטמבר ונחתם בין אוסטריה ובין 17 מדינות ההסכמה ונספחיה ב-10 בספטמבר בטירת סן-ז'רמן-אן-לאי (כ-19 קילומטרים מערבית לפריז).
עיקרי חוזה השלום (שהכיל במלואו 381 סעיפים) היו:
בוהמיה, מוראביה, שלזיה האוסטרית וחלק קטן מאוסטריה תחתית נמסרים לצ'כוסלובקיה, שהוקמה בחוזה זה.
נשללת זכות ההגדרה העצמית מהאוכלוסייה דוברת הגרמנית בחבל הסודטים, כאשר זו כבר הקימה מחוזות עצמאיים בשטח באוקטובר 1918.
וולשטירול ודרום טירול נמסרות לאיטליה.
75 אחוז מאוכלוסיית דרום טירול היו דוברי גרמנית.
הריביירה האוסטרית, העיר טריאסטה, העיר זאדאר וכמה איים דלמטיים נמסרים לאיטליה.
דלמטיה וחלקים משטיריה ומקרינתיה נמסרות לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בדרום קרינתיה (באזור קלגנפורט) צריך להיערך משאל עם שיקבע את השייכות של האזור לאוסטריה או לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
חבל מערב הונגריה נמסר לאוסטריה ונקרא מאוחר יותר בורגנלנד.
איסור על איחוד מדיני או כלכלי עם גרמניה ללא אישור חבר הלאומים.
השם אוסטריה הגרמנית (Deutschösterreich) שבו נקראה אוסטריה החל מנובמבר 1918 אסור בשימוש.
לכן נקראת אוסטריה מעתה הרפובליקה האוסטרית.
הגבלת גודל צבאה של אוסטריה לכוח של 30,000 חיילים לכל היותר, בשירות קבע בלבד.
מפעלי נשק וציוד לחימה צריכים להיהרס.
אוסטריה מחויבת בתשלום פיצויים למדינות ההסכמה.
אוסטריה מחויבת לאפשר חופש תנועה מוגדר בנהרות ובמסילות ברזל לתוך ומחוץ לאזורים שהיו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
גרמניה והונגריה נאלצו אף הן לחתום על חוזי שלום דומים במהותם להסכם זה תוך אובדן שטח ניכר, הגבלות צבאיות ותשלום פיצויים למדינות ההסכמה.