tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריאת הסורה הזו במשך 10 פעמים ברציפות מבטיחה, לכאורה, ארמון בגן העדן.
קריאת סורת אל-עאדיאת או סורת א-נצר או שווה לקריאת רבע מהקוראן.
"אבו א-דרדא [יהי רצון שאללה יהיה מרוצה ממנו] סיפר שהנביא אמר: "האם לא אודיע לכם על הטוב ביותר ממעשיכם, והטהור ביותר מהם בעיני אדוניכם, והגבוה ביותר...
ומה שטוב לכם...?" הם אמרו: "כמובן." הוא אמר: "זכר אללה [הנעלה ביותר]." [אז] מועאד' בן ג'בל [יהי רצון שאללה יהיה מרוצה ממנו] אמר: "אין דבר שמביא יותר ישועה מעונש אללה מאשר זכר אללה."
"אנשים לא יושבים בחוגים שבהם מזכירים את אללה מבלי שכתוצאה מכך המלאכים פורשים מעליהם את כנפיהם ואללה מזכיר אותם לאלו שנמצאים סביבו".
"אין דבר שגורם לישועה גדולה יותר מעונשו של אללה מאשר הזכרת אללה".
"אנשי גן העדן לא יצטערו למעט על דבר אחד בלבד: על שעה שחלפה ובה הם לא הזכירו את אללה".
בחישוב מס הכנסה, זיכוי הוא סכום המופחת מהמס שחושב, ובכך מקטין את המס הסופי שחושב.
למתן זיכוי ממס ארבע מטרות עיקריות:
התחשבות ביכולתו של משלם המס לעמוד בנטל זה.
במסגרת זו מובא בחשבון עול מיוחד שמשלם המס נושא בו, כגון נכות או גידול ילדים.
מתן עידוד לפעולות מסוימות שהמחוקק רוצה לעודדן, כגון עידוד החיסכון לעת זקנה, או העתקת מקום מגורים ליישובי קו עימות או עיירות פיתוח.
תושב מדינה שיש לו הכנסה במדינה אחרת מקבל זיכוי בגובה המס ששילם במדינה האחרת על הכנסתו שם, לשם מניעת כפל מס.
היענות לדרישותיהן הפוליטיות של קבוצות לחץ שונות, הזוכות להעדפתו של המחוקק.
פקודת מס הכנסה כוללת שלל זיכויים:
נקודות זיכוי: הזיכוי העיקרי בחישוב מס הכנסה בישראל ניתן באמצעות נקודות זיכוי המוענקות על פי קריטריונים שונים, בהם הטבה קבועה לתושב ישראל, לאישה, להורה, לעולה חדש, לחייל משוחרר ועוד.
הסכום המופחת מתשלום המס מחושב על פי הנוסחה: מספר נקודות הזיכוי X ערך נקודת הזיכוי באותה שנה.
זיכוי לתושבי יישובים מוטבים: תושביהם של יותר מ-400 יישובים בישראל נהנים מזיכוי ממס על שהם גרים ביישובים אלה.
גובה הזיכוי בכל יישוב נקבע בתחילת כל שנה על פי קריטריונים המפורטים ב, ובהם מדד פריפריאליות.
הזיכוי ניתן גם למשרתים במערכת הביטחון שמשולמת להם "תוספת פעילות רמה א'" - תוספת שכר בשל פעילות במערך הלוחם בשטח פיתוח (כהגדרתו בפקודה)
זיכוי משמרות: זיכוי הניתן לעובד בתעשייה על פי השכר המשולם לו בעד עבודה במשמרת שנייה ושלישית.
זיכוי בעד הוצאות החזקת קרוב במוסד: יחיד המשלם בעד החזקה במוסד של קרוב משפחה הסובל מנכות קשה זכאי לזיכוי בהתאם להוצאותיו למטרה זו.
זיכוי בעד חיסכון פנסיוני: יחיד זכאי לזיכוי בגין תשלומיו לביטוח חיים או לביטוח פנסיוני, בהתאם לגובה תשלומים אלה.
זיכוי תרומות: תרומת כסף למוסד ציבורי שאושר לעניין זה מעניקה זיכוי ממס בגובה 35% מגובה התרומה (בגבולות רצפה ותקרה).
בניגוד ליתר הזיכויים, הניתנים רק ליחידים, זיכוי זה ניתן גם לחבר בני אדם (כגון חברה).
זיכוי לבעלי הכנסה מעבודה בחוץ לארץ: בהתאם לכללי מס הכנסה (בעלי הכנסה מעבודה בחוץ לארץ), התשמ"ב–1982, עובד ישראלי שנשלח על ידי מעסיקו לעבוד בחו"ל מקבל זיכוי בגובה המס ששילם בחו"ל על הכנסתו שם, לשם מניעת כפל מס.
כמעט כל הזיכויים ניתנים רק לתושבי ישראל.
עובדים זרים בישראל זכאים לזיכוי מצומצם.
זיכוי מקטין את המס לכל היותר עד אפס, ולכן זיכוי מועיל רק למי שהמס החל על הכנסתו טרם הזיכוי גדול במידה שתאפשר את מיצוי הזיכוי.
מי שהכנסתו עד כ-4,900 ש"ח לחודש, למשל, נהנה מ-2.25 נקודות הזיכוי הניתנות לתושב ישראל, ואלה מביאות את המס החל עליו לאפס, ולכן לא יפיק תועלת מזיכויים נוספים שלהם הוא זכאי.
בזכות הזיכוי הגבוה הניתן לתושבי קריית שמונה, תושב עיר זו יחויב במס הכנסה רק כאשר הכנסתו היא מעל 22,000 ש"ח לחודש.
שכיר מקבל את הזיכויים בעת חישוב מס ההכנסה החודשי המנוכה ממשכורתו, בהתאם לפרטים שמילא בטופס 101 או לפי אישור מפקיד השומה.
זיכויים שלא ניתנו בשלב זה ניתן לדרוש בעת הגשת הדו"ח השנתי לפקיד השומה.
כללי מס הכנסה בארצות הברית כוללים זיכוי ממס בשלוש וריאציות:
זיכוי ללא החזר כספי (nonrefundable credit): זהו זיכוי דומה לנהוג בישראל, כלומר הזיכוי מפחית את המס עד לאפס, ועודפי זיכוי אינם מנוצלים
זיכוי עם החזר כספי (refundable credit): זיכוי שניתן במלואו לנישום.
אם המס שחושב לפני הזיכוי אינו גבוה מספיק כדי לנצל את מלוא הזיכוי, הזיכוי העודף משולם לנישום על ידי שירות הכנסות הפנים (IRS - רשות המיסים של ארצות הברית).
זיכוי עם החזר כספי חלקי (partially refundable credit): זיכוי שמפחית את המס עד לאפס, ואם נותר עודף זיכוי, חלק ממנו משולם לנישום.
הזיכויים ליחיד ניתנים בגין ילדים עד גיל 17, חיסכון פנסיוני, נכות או זקנה, תשלומי ריבית על משכנתה, רכישת ביטוח בריאות, הוצאות אימוץ ועוד.
זיכויים לתאגיד ניתנים בגין רכישת רכב שאינו מונע בבנזין, העסקת עובדים באזורים מסוימים או בפלחי אוכלוסייה מסוימים, הוצאות מחקר ופיתוח ועוד.
זיינב בנת מוחמד בן עבדאללה הייתה בתו הבכורה של מוחמד, נביא האסלאם, ואשתו הראשונה, ח'דיג'ה.
זיינב הייתה הבת של מוחמד וח'דיג'ה.
האחים שלה היו אל-קאסם, עבדאללה ואיבראהים.
האחיות שלה היו רוקיה, אום כּולת'ום ופאטמה.
בעלה היה אבו אל-עאץ (נהגה: עאס) בן א-רביע, איתו נולדו לה שני ילדים, עלי ואומאמה.
זיינב נישאה לבן הדודה שלה, אבו אל-עאץ אבן א-רביע, בדצמבר 610. זמן קצר לאחר שמוחמד הכריז על נבואתו, זיינב אימצה את האסלאם, דבר שגרם לשבט קורייש לדרוש מבעלה להתגרש ממנה, תוך כדי שהם מבטיחים לתת לו איזה אישה שהוא רק יבחר.
אבו אל-עאץ אבן א-רביע סירב להתגרש ממנה, אך גם סירב לקבל על עצמו את האסלאם.
בקרב בדר, נלחם אבו אל-עאץ נגד המוסלמים, ונפל בשבי.
זיינב שלחה דמי כופר במטרה לשחררו, אך מוחמד סירב לקבל עבורו תשלום, ובמקום זה הוא שחרר את אבו אל-עאץ, ובתמורה אבו אל-עאץ הבטיח לשלוח את זיינב לאל-מדינה, שם היו המוסלמים באותו הזמן, ואכן הוא שלח אותה.
זיינב לא ראתה את בעלה עד ספטמבר או אוקטובר של שנת 627. לאחר זמן מה, אימץ אבו אל-עאץ את האסלאם, וחידש את נישואיו עם זיינב, איתה הוא נשאר עד ליום מותה.
זיינב נפטרה באל-מדינה בשנת 629, בחודש מאי או יוני של אותה שנה.
היסטוריונים מייחסים את פטירתי בגיל כה צעיר לסיבוכים בהפלה שהיא עברה מספר שנים קודם לכן, בשנת 624.
זייקו ליוויס הוא כדורגלן ברמודי, המשחק בעמדת הקשר וחלוץ לסירוגין בסקרמנטו רפובליק.
ליוויס, התחיל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של דנדי טאון הורנס.
בשנת , התחיל ללמוד במכללת בוסטון איגלס, ובמקביל שיחק בקבוצת הכדורגל של המכללה.
בעונת הבכורה שלו, ליוויס כבש שמונה שערים ובישל שמונה שערים.
שנה לאחר מכן, כבש 33 שערים.
בדראפט נבחר ליוויס במקום ה-17 על ידי רד בול ניו יורק.
ב-1 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של ניו יורק רד בולס, בו כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד ריצ'מונד קיקרס.
בינואר , חתם בהפנרפיירדיר ובמהלך העונה הושאל לקואופווגיר.
ב-7 בפברואר 2019, ליוויס חתם בצ'ארלסטון בטארי.
ב-2 בספטמבר 2011, ליוויס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברמודה בהפסד 0–1 ל.
ב-14 ביולי 2013, ליוויס כבש את שער הבכורה, הלא-רשמי שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד במסגרת משחקי האיים 2013. ב-25 במרץ 2015, ליוויס כבש את שער הבכורה הרשמי שלו בניצחון 0–5 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
זיינפ באסטיק (בטורקית: Zeynep Bastık; נולדה ב-8 ביולי 1993) היא זמרת-יוצרת ושחקנית טורקייה.
את הקריירה שלה החלה בשנת 2014, כאשר הוציאה את השיר "Fırça".
השיר הפך ללהיט, תוך שבהמשך הוציאה שורה של להיטים נוספים כמו "Her Yerde Sen", "" ו-"Mod".
השיר "Mod" הפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים בטורקיה, תוך ששהה מספר רב של שבועות במצעד טורקיה טופ 20.
זיינפ באסטיק נודלה בצ'נקלה, טורקיה ב-8 ביולי 1993. כשהייתה בת שלוש עברה משפחתה לאיזמיר והיא השלימה שם את לימודיה בחטיבת ביניים ובבית ספר תיכון.
בשנת 2010 החלה ליצור מוזיקה בצורה מקצועית עם להקת "Jackpot" שפעלה באיזמיר, תוך שהיא עצמה הקליטה מחדש בעיקר שירים ולהיטים ידועים.
עד שנת 2012 היא הופיעה עם להקה זו על בערים שונות, ביניהן: איזמיר, אסקישהיר ובורסה.
בהמשך, הצטרפה כרקדנית ב-Fire of Anatolia.
היא ביצעה קולות רגע בשיר "Lüzumsuz Savaş" של מוראט דלקיליס.
בעזרתו של דלקיליס, היא הוציאה את הסינגל הראשון שלה "Fırça" בשנת 2014. השיר הפך ללהיט וצבר למעלה מ-11 מיליון השמעות בספוטיפיי.
היא החלה את קריירת הסולו שלה זמן קצר לאחר מכן.
בהמשך, היא זכתה לפרסום והוכרה נוספים לאחר שהוציאה גרסת כיסוי לשירו של אז'ל "Felaket".
בנוסף, היא ביצעה גרסאות כיסוי למספר שירים אחרים, תוך שרובם היו בעיקר של פיקרי קראייל, הארון קולסק ואמיט סיין.
את גרסאות הכיסוי העלתה לערוץ היוטיוב שלה ובזכותם, זכתה להצלחה נוספת.
ביוני 2019 היא הוציאה סינגל עם אניל פיאנצ'י ששמו היה "".
השיר הפך ללהיט ובאותם הזמנים השתתפה בתפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה כמו "Adı Mutluluk", "Yasak Elma", "Sil Baştan" ו-"Umuda Kelepçe Vurulmaz".
היא זכתה לפופולריות נוספת לאחר שהסינגל שלה "Her Yerde Sen" הפך לשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה באותו השם "Her Yerde Sen", ששידור בכורתה היה ב-14 ביוני 2019. השיר הציג מצב רוח תוסס, שהוביל לכך שהוא עצמו הפך ללהיט בטורקיה.
באסטיק הפכה לפרזנטורית של אדידס בשנת 2019 ושל Sunsilk בשנת 2020. לקראת סוף שנת 2019 ותחילת 2020 יצא להיטה "Mod", שהוקלט ביחד עם מוסטפא סנדל.
השיר הפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים כאשר שהה זמן רב בפסגת מצעד טורקיה טופ 20, תוך שביוטיוב צבר למעלה מ-215 מיליון צפיות.
בספטמבר 2020 הוציאה את "Dargın" ביחד עם אמיר ג'אן אירק.
בהמשך, יצא השיר "Ara" שזכה להצלחה בין-לאומית כאשר הפך לוויראלי בטיקטוק.
זיינב אל-עסכרי היא שחקנית, תסריטאית, מפיקה ודוברת בחריינית, מנחה ומגישה אירועים ובתשדירי פרסומת פופולריים במדינות הערביות של המפרץ הפרסי.
היא פרשה מהופעה בשנת 2009.
אל-עסכרי כיכבה והפיקה כמה תוכניות לטלוויזיה לפני שפרשה במועד מאוחר יותר.
אף על פי שהיא אזרחית בחריין שפעלה במספר הפקות בבחריין, היא הופיעה כאחת הדמויות הראשיות בכמה תוכניות טלוויזיה של כווית וערב הסעודית.
תפקידה האחרון היה בתפקיד הודא בתוכנית הטלוויזיה של בחריין הוּד֫וּאְ וַעַוַ֫ואסֶ֗ף (שתיקה וסופות), בה היא מגלמת יפהפייה מבולבלת וטרגית שאינה יכולה לבחור בין האהבה האמיתית בחייה, שהוא אדם עני אך נלהב שאינו יכול לחיות בלעדיה, ובין הבוס שלה.
אף על פי שהיא מחליטה להתחתן עם הבוס שלה, דבר שיהפוך אותה לבטוחה מבחינה חברתית וכלכלית, היא מוכת אשמה על החיים שהשאירה מאחור וחווה מפגשים קצרים עם אהבתה האמיתית.
בינתיים המשפחה שהיא נטשה מתפרקת; אביה מאוד חולני ואחותה נופלת לעסקי זנות מסוכנים.
בסופו של דבר, מעט מאוד מהסכסוכים נפתרים.
אביה נפטר כתוצאה מגילוי הזנות של בתו ואחותה הזונה, רדופה מחזונותיו של אביה ומאוחר יותר הופכת למטורפת.
הודא עצמה חולה באופן טרגי בסיום הסדרה ומתה.
על ערש דווי ישב בעלה לידה, בזמן שאהובה האמיתי הציץ פנימה מהחלון המרובע שעל הדלת.
כשהיא יורדת אט אט לשכחה, היא ממלמלת "אני ציפור ולכן אסור לכלוא אותי, אני חייבת להיות חופשייה, כדי שכולם יוכלו לאהוב אותי".
בכך הודא נפטרת והמופע מסתיים.
בשנת 2005 הופיעה בסדרה "עד'ארי"; סדרה על ילדה צעירה חביבה שמתמודדת עם אתגרים רבים בחייה שקובעים את גורלה.
עד'ארי הייתה הסדרה הראשונה של חברת ההפקה של זיינב אל-עסכרי (בינת אל-ממלכּה).
היא נבחרה לשחקנית הטובה ביותר במדינות המפרץ בשנת 2005 על תפקידה בעד'ארי.
הופעתה האחרונה הייתה בסדרת המפרץ הטובה ביותר בשנת 2006: בִּלַא רַ֫חְמַה (ללא רחמים); סיפור של אישה יפה עשירה; (פַגֶ'ר) גרה עם אחותה הקטנה (Wedd) הסובלת מתסמונת דאון והתמודדותה עם בן דודה המכור (ג'אסם) לחיות חיים שלווים.
בלא רחמה נבחרה לסדרת המפרץ הטובה ביותר בשנת 2006, וזיינב אל-עסכרי נבחרה גם לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בפעם השנייה.
שני הפרויקטים הבאים של זיינב אל-עסכרי הם לַ֫עְנַת אִמְרַאַה (קללת אישה) ולַ֫חְטַ'ת דַ֗עְף (רגע של חולשה).
אל-עסכרי עומדת בשורה אחת עם נשים מפיקות טלוויזיה ידועות במדינות המפרץ כגון עם חאיאת אל-פהד.
אל-עסכרי פרשה לגמלאות כשהתחתנה עם , סגן שליט אמירות שארג'ה באיחוד האמירויות הערביות.
יש להם שלושה ילדים: זֵיין, חלא וע'לא.
+קריירת משחק שנה מחזה תפקיד 1990 ג'וחא וכדור הארץ 1993 מפלצת לילה 1996 איפתח יא סימסים 1996 ד'יב וליילא ליילא 1998 א-נוח'יד'ה א-סע'יר נור 1999 געגוע והיער המכושף שוג 2003 ענתר ועבּלה אחרי קוסמטיקה עבּלה 2004 אהבה בפלוג'ה פַרַח
+קריירת כתיבה שנה עבודה תרומה 2006 בִּלַא רחמה תסריט 2007 רגע של חולשה יוצר, דיאלוג כלשהו
במערכת המשפט המקובל, זיכוי הוא החלטה שלפיה העומד לדין אינו אשם בעבירה שבשמה הועמד לדין.
במדינות מסוימות (כמו ארצות הברית) הזיכוי יכול למנוע משפט חוזר של הנאשם בגין אותה עבירה, גם אם הופיעו ראיות חדשות לרעת הנאשם.
ההשפעה של זיכוי על הליך פלילי זהה בין אם היא נובעת מפסק דין של חבר המושבעים ובין אם היא נובעת מגוף שיפוטי אחר שמשחרר את הנאשם.
במדינות אחרות התביעה עשויה לערער על זיכוי בדומה לאופן שבו נאשם רשאי לערער על הרשעה.
הזיכוי יכול שיהיה מוחלט או זיכוי מחמת הספק.
זיכרון אהבה הוא סרט טלוויזיה אמריקאי מ-1982, אשר צולם בישראל.
ג'ו רבין, ניצול שואה אלמן המגיע לישראל על מנת להתאחד עם ניצולי שואה נוספים וכמו כן גם על מנת למצוא את חברתו לאה אשר לא ראה את אותה מאז המלחמה והייתה בהריון עם ילדו.
+שם השחקן/יתשם הדמות קירק דאגלס ג'ו רבין ג'ו רבין הצעיר חנה עדן לאה עירית פרנק לאה הצעירה יהודה אפרוני יורם גל
זיינה עכר היא פוליטיקאית לבנונית אשר בין 21 בינואר 2020 ל-10 בספטמבר 2021 שימשה כשרת ההגנה של לבנון וכסגנית ראש ממשלת לבנון.
היא האישה הראשונה בתולדות לבנון ששימשה כשרת הגנה, והראשונה בעולם הערבי.
עכר נולדה ב-1964 במחוז קוורה.
משפחתה משתייכת לקהילה הנוצרית-אורתודוקסית בלבנון.
היא השלימה תואר ראשון במדעי החברה בשיווק וניהול באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
עכר הייתה אחת משש נשים בממשלה.
ב-21 בינואר 2020 מונתה בידי חסאן דיאב לתפקיד שרת ההגנה של לבנון ולסגנית ראש ממשלת לבנון.
היא הייתה אחת משש נשים שמונו לתפקידי שרה בממשלת דיאב.
דיאב טען שעכר היא מועמדת לא-מפלגתית שנבחרה אישית בידי הנשיא מישל עאון.
עם זאת, היא נחשבת למייצגת של הזרם הפטריוטי החופשי – מפלגה נוצרית המקורבת לחזבאללה.
ב-10 באוגוסט של אותה שנה התפטרה ממשלת דיאב בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות.
עכר המשיכה לכהן בתשני תפקידיה בממשלת המעבר.
ב-19 במאי 2021 היא התמנתה גם לשרה לענייני חוץ ומהגרים.
ב-10 בספטמבר הושבעה ממשלה חדשה בראשות נג'יב מיקאתי ועכר הוחלפה בתפקידיה.
עכר נשואה לאיש העסקים הסוני ג'וואד אדרה, מומחה לארכאולוגיה המשמש כמנכ"ל אחת מחברות הסקרים הגדולות בלבנון.
עכר משמשת כמנהלת בחברה של בעלה.
הם נישאו בנישואים אזרחיים בקפריסין.
עכר ובעלה מתגוררים בכפר חזיר שבמחוז אל-כורה שבצפון המדינה.
ב-2018 הם ייסדו במשותף את מוזיאון האמנות "נאבו" בעיר אל-הרי.
הזיכיונות הזרים בטיאנג'ין (בעבר נכתב בלטינית בשם טינצ'ין) היו שטחי זיכיון אותם העבירה שושלת צ'ינג למספר מדינות אירופיות, ארצות הברית ויפן בתוך העיר טיינג'ין.
בטיינג'ין היו תשעה זיכיונות זרים ערב מלחמת העולם השנייה.
שטחים אלה תרמו להתפתחותה המהירה של טיינג'ין במחצית הראשונה של המאה ה-20. הזיכיונות הזרים הראשונים בטיינג'ין ניתנו ב-1860. עד 1943, דה פקטו חדלו להתקיים כל הזיכיונות הזרים, מלבד הזיכיון היפני.
לפני המאה ה-19, הסינים היו מודאגים מכך שהסחר והפעילות האירופית המיסיונרית יערערו את סדרי האימפריה.
הסוחרים האירופים עם סין הוגבלו בפעולותיהם בקנטון ובמקאו בפיקוח קפדני ובהטלת מכסי יבוא.
בעקבות סדרה של תבוסות צבאיות נגד בריטניה וצרפת, שושלת צ'ינג נאלצה בהדרגה לתת זכויות אקסטרה-טריטוריאליות לאזרחים זרים ואפילו ויתורים על ריבונות סינית בשטחי נמלים וזכויות מחצבים מסוימים.
מיקומה של טיינג'ין בצומת התעלה הגדולה ו-נהר האי המחבר בין בייג'ינג למפרץ בוהאי איפשר את התפתחותה לאחד הנמלים המובילים של צפון סין.
סין אישרה סחר חוץ עבור הבריטים והצרפתים בהסכם בייג'ינג משנת 1860. חשיבות העיר גדלה עוד יותר כאשר הנמל חובר למכרות הפחם של טאנגשאן באמצעות החשמלית של קאיפינג, אחריה חוברה כל צפון סין ומנצ'וריה במסילת ברזל.
בין 1895 ל-1900, הצטרפו לשתי המעצמות המקוריות יפן, גרמניה, רוסיה, אוסטרו-הונגריה, איטליה ובלגיה – מדינות שלהן לא היו זיכיונות במקומות אחרים בסין.
כל אחת מן המדינות הקימה זיכיון טריטוריאלי עצמאי עם בתי כלא, בתי ספר, צריפים ובתי חולים משלו.
כלל השטחים בשליטה אירופית השתרעו על 13 קמ"ר ושפת הנהר נשלטת על ידי מעצמות זרות.
לאחר עשרות שנים של שליטה זרה, הזיכיונות היפני, הצרפתי והבריטי (שהיו ממוקמים על הגדה הימנית של הנהר) הפכו למשגשגים ביותר.
עם מהפכת שינהאי, הרפובליקה הסינית החדשה הנהיגה ארגון מחדש של יחסי הפנים והחוץ הסיניים, עובדה שאיפשרה לה להכיר במדינות אירופה כבעלות מעמד שווה.
הזיכיונות בטיינג'ין בוטלו עד אמצע המאה ה-20 לאחר שהמדינות האירופיות הכירו ברפובליקה של סין, מה שהעניק לבעלי נכסים אירופיים יחס שוויוני אצל פקידים סינים.
עם זאת, מלחמת העולם השנייה שיבשה את ההתפתחות המתהווה: היפנים תפסו את שטחי הזיכיונות של מעצמות בעלות ברית במהלך כיבוש המדינה.
זמן קצר לאחר המלחמה, כל המעצמות הזרות ויתרו על הזיכיונות שלהן בסין, כולל בטיינג'ין.
האימפריה האוסטרו-הונגרית השתתפה בברית שמונה האומות שדיכאה את מרד הבוקסרים (1899–1901).
אוסטרו-הונגריה יחד עם איטליה שלחו את הכוח הקטן ביותר לחיל המשלוח של ברית שמונה האומות: ארבע סיירות ו-296 חיילים הונגרים.
ב-27 בדצמבר 1902 אוסטרו-הונגריה קיבלה זיכיון בטיינג'ין כחלק מהמענק על תרומתה לברית.
שטח הזיכיון האוסטרו-הונגרי היה 0.61 קמ"ר על גדת נהר האי וגבולותיו הם ידי התעלה הגדולה ומסילת הרכבת טיינג'ין-בייג'ינג.
אוכלוסיית שטח הזיכיון מנתה כ-30,000 איש.
השיטור בשטח הזיכיון נשמר על ידי 40 נחתים אוסטרו-הונגרים ו-80 אנשי שיטור סינים (שימבו).
ניהול הזיכיון נקבע במועצת עיר שהורכבה מאצילים מקומיים רמי-דרג ובראש המועצה ישבו הקונסול האוסטרו-הונגרי והמפקד הצבאי, להם הייתה זכות ההכרעה בהחלטות.
המערכת המשפטית בתחום הזיכיון עסקה בטיפול בפשיעה מקומית על פי כללי החוק האוסטרו-הונגרי.
אם תושב סיני של הזיכיון ביצע פשע על אדמת סין הייתה בידו האפשרות להישפט בבתי המשפט סינים.
לאור תוצאות מלחמת העולם הראשונה האימפריה האוסטרו-הונגרית לא הייתה יכול להמשיך את שליטתה בזיכיון.
סין תפסה שליטה בשטח הזיכיון מיד עם הכרזת המלחמה של סין על מעצמות המרכז, ב-14 באוגוסט 1917, וחוזה הזיכיון בוטל לצד ביטול הזיכיון הגדול יותר של גרמניה באותה העיר.
אוסטריה ויתרה סופית על כל טענה לבעלות על הזיכיון ב־10 בספטמבר 1919 בחוזה סן-ז'רמן ואילו הונגריה ויתרה באופן דומה ב-4 ביוני 1920 בחוזה טריאנון.
לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית ויתר על הזיכיון השטח נקרא "הרובע המיוחד השני" והוכפף למינהל סיני.
הזיכיון הבלגי הוקם בשנת 1902 לאחר שהשליח הבלגי מוריס יוסטנס תבע את חלקה של ארצו במשא ומתן בעקבות תבוסת מורד הבוקסרים.
שטח הזיכיון היה על הגדה המזרחית של נהר האי, אולם ממשלת בלגיה והקהילה העסקית שלה לא השקיעו בפיתוח הזיכיון.
השפעת הזיכיון בשטח הייתה מועטה והסכם להחזרת הזיכיון לסין נחתם באוגוסט 1929 ואושר על ידי הפרלמנט הבלגי ב-1931.
חשובים הרבה יותר היו חוזים שכללו מסילות ברזל, מערכות חשמל וחשמליות שנבנו והופעלו בחלקן על ידי חברות פרטיות בלגיות.
בשנת 1904, סין ובלגיה חתמו על חוזה עם Compagnie de tramways et d'éclairage de Tientsin, שהעניק לחברה מונופול למשך 50 שנה על החשמליות ותאורת רחוב חשמלית בעיר.
ב-1906, עם פתיחת הקו הראשון של החשמלית, הפכה טיינג'ין לעיר הסינית הראשונה שיש לה מערכת תחבורה ציבורית מודרנית (מערכת דומה נפתחה בשנחאי רק ב-1908).
אספקת החשמל והתאורה ועסקי החשמליות היו מיזמים רווחיים לחברות הבלגיות.
עד 1914, הרשת כיסתה את העיר הסינית וכן את שטח הזיכיון האוסטרו-הונגרי, הצרפתי, האיטלקי, היפני והרוסי.
הצבא היפני השתלט על נכסי חברת Compagnie de tramways et d'éclairage de Tientsin ב-1943 ואנשי הצוות הבלגי, חלקם עם משפחותיהם, נשלחו למחנות המעצר.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה השתלטו השלטונות הסיניים על הרשת שהקימה החברה.
החברה שבסיסה בבריסל תבעה פיצויים, אך הניצחון של הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית ב-1949 הותירה אותה ללא כל שיפוי על נזקיה.
שני קווים נוספים נבנו בניהול סיני, אך הרשת נסגרה לבסוף בסביבות 1972.
הזיכיון הבריטי, שהכיל מרכזי מסחר ופיננסים, היה ממוקם על הגדה הימנית של נהר האי מתחת לעיר הסינית, ושטחו כ-0.81 קמ"ר.
השטח הוחזק בחכירה לצמיתות שהעניקה ממשלת סין לכתר הבריטי.
בשטח הוחכרו, בחכירת משנה, מגרשים לבעלים פרטיים.
ההנהלה המקומית של הזיכיון הופקדה בידי מועצה עירונית שאורגנה בקווים דומים לאלה בשנחאי.
מקום מושב השלטון המקומי היה בית גורדון המפואר, השוכן ברחוב הפיננסי שנקרא דרך ויקטוריה (לאחר שינוי השם: ג'יפאנג לו).
על שטח הזיכיון הבריטי הוטל סגר על ידי היפנים במהלך תקרית טיינג'ין ביוני 1939, אירוע שגרם למשבר דיפלומטי גדול.
היפנים כבשו את הזיכיון הבריטי עם הכרזת המלחמה נגד בריטניה ב-7 בדצמבר 1941 והחזיקו בשטח עד לתום המלחמה.
הזיכיון הבריטי בטיינג'ין הוחזר רשמית לסין לאחר חתימת האמנה הסינית-בריטית לוויתור על זכויות חוץ-טריטוריאליות בסין, שאושרר ב-20 במאי 1943, אף על פי שהסינים לא יכלו להשתלט על השטח עד סוף המלחמה ותום הכיבוש היפני..
הזיכיון הצרפתי נוסד בשנת 1860. לאחר יותר מ-100 שנים, כמעט כל בניין בולט בזיכיון המקורי עדיין עומד על תילו, כולל בניין הקונסוליה הצרפתית, מועצת העירייה, המועדון הצרפתי, הקתדרלה הקתולית, הגן הצרפתי ועוד רבים אחרים.
רבים מבנייני הבנקים לאורך הרחוב הפיננסי (במאה ה-21 Jiefang Lu, לשעבר Rue de France) עדיין קיימים היום.
בשטח הזיכיון הצרפתי נבנו בתי מידות לאורך דרך הגן.
סלבריטאים צרפתים רבים חיו בטיינג'ין.
ביניהם, פול קלודל (אשר שימש קונסול 1906 - 1909), וחוקר הטבע האב אמיל ליסנט שערך מחקר בטיינג'ין מ-1914 עד 1939. הוא ייסד את מוזיאון הואנג-הו פאי-הו (מוזיאון הנהר הצהוב ונהר פייהו) והותיר למוזיאון אוסף של 20,000 דגימות של בעלי חיים, צמחים ומאובנים, כמו גם 15,000 ספרים.
בשנת 1998, ממשלת טיינג'ין בנתה מחדש את מוזיאון הטבע של טיינג'ין.
כיפת הקתדרלה הצרפתית ניזוקה במהלך מהפכת התרבות כאשר כמה מחברי המשמרות האדומים טיפסו לראש הכיפה כדי להרוס את הצלב.
מאוחר יותר ממשלת טיינג'ין תיקנה את הצלב ואף שיפצה את הכנסייה כולה.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19, האימפריה הגרמנית פעלה להרחיב את מעורבותה הכלכלית במספר מחוזות סיניים, ביניהם אזור טיינג'ין.
שטח הזיכיון הגרמני מדרום לנהר האי היה ממוקמת בין הבריטים לאחד הזיכיונות היפניים.
ביולי 1877 הושמעו איומים על חייהם ורכושם של סוחרים גרמנים בטיינג'ין, על רקע שנאת זרים.
התסיסה המקומית התגברה, בעיקר עקב יבול דל והרעב שהתגבר כתוצאה מכך, ובעלי העסקים הגרמנים בטיינג'ין ביקשו הגנה מזוינת.
האדמירליות הגרמנית שלחה אז את קורבטה SMS לואיז לסין.
הפגנת תמיכה ראשונית זו התפתחה בסופו של דבר לנוכחות גרמנית קבועה במימי סין על ידי כוחות הצי הגרמני, תחילה בכוחות קטנים.
הזיכיון הגרמני בטיינג'ין היה בשטח כולל של 2 קמ"ר.
לאחר שגרמניה רכשה את אזור מפרץ קיאוטשו ב-1898 עם חוזה חכירה ל-99 שנים, נוהל משא ומתן על זיכיון נוסף בטיינג'ין.
שטח הזיכיון הגרמני ידע צמיחה הכלכלית ושיפורי תשתיות.
בזיכיון פעלו בתי מסחר גדולים ועסקים מגוונים קמו במקום, כולל סניף של הבנק הגרמני-אסיאתי (Deutsch-Asiatische Bank).
מרד הבוקסרים בשנת 1900 הטיל תחילה מצור על שטחי הזיכיון הזרים בטיינג'ין, אך השמירה על העיר חוזקה והיא שימשה כשטח היערכות למסע הסופי לכיבוש בייג'ינג על ידי כוחות שמונה האומות.
סין כבשה במהירות את שטח הזיכיון הגרמני לאחר שהכריזה מלחמה על מעצמות המרכז באוגוסט 1917. בשנת 1919, שונה שמו של שטח הזיכיון הגרמני לשעבר ל"המחוז המיוחד הראשון", והועבר לניהול הקבוע של ממשלת סין.
חיל הרגלים ה-15 של ארצות הברית שוכן בקסרקטינים הגרמניים לשעבר מ-1917 עד 1938, ועזב רק לאחר שהצבא היפני הקיסרי נכנס לטיינג'ין.
ב-7 בספטמבר 1901, קיבלה איטליה זיכיון בטיינג'ין מממשלת סין.
ב-7 ביוני 1902 קיבלו האיטלקים שליטה על שטח הזיכיון, אשר תוכנן להיות מנוהל על ידי קונסול איטלקי.
המקום הפך למפקדה של הלגיון האיטלקי רדנטה ("לגיון איטלקי" העשוי מחיילים אירדנטים באימפריה האוסטרו-הונגרית המובסת), שנלחם ב-1919 נגד החיילים הסובייטים של לנין בסיביר ובמנצ'וריה.
בשנת 1935 ישבו בשטח הזיכיון האיטלקי כ-6,261 תושבים, בהם כ-536 זרים.
הצי המלכותי האיטלקי הציב כמה כלי שיט בטיינג'ין.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה בזיכיון חיל מצב של כ-600 חיילים איטלקים.
ב-10 בספטמבר 1943, כשאיטליה חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, הזיכיון נכבש על ידי הצבא היפני הקיסרי.
מאוחר יותר ב-1943, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (RSI) ויתרה על הזיכיון לממשלת הבובות של ואנג ג'ינג-ויי.
האיטלקים לעולם לא קיבלו מחדש על הזיכיון, וממשלת איטליה ויתרה על כל זכויותיה בהסכם השלום של 1947, ויתור שהיה פורמלי לחלוטין באותו שלב.
הזיכיון היפני הוקם בתחילה בשנת 1898 לאחר מלחמת סין-יפן הראשונה והתרחב לשטחים נוספים בשנים 1900–1902 לאחר מרד הבוקסרים.
בשנת 1937, הצבא היפני הקיסרי כבש את כל העיר טיינג'ין למעט שטחי הזיכיונות הזרים.
אלה נכבשו ב-1941 וב-1943. הזיכיון היפני חדל להתקיים עם כניעת יפן ב-1945.
בשנת 1924, הקיסר האחרון של שושלת צ'ינג, פויי, נאלץ לעזוב את העיר האסורה בבייג'ינג וחי בטיינג'ין עד 1931, אז נלקח בכוח על ידי הצבא היפני לדאליין.
הפילגש הקיסרית ונשיו התגרשה מפויי בטיינג'ין, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה השושלת הסינית שבה פילגש קיסרי התגרשה מקיסר.
חוזה המעניק זיכיון לאימפריה הרוסית בטיינג'ין נחתם ב-31 בדצמבר 1900. עוד לפני חתימת ההסכם הרשמי, הגנרל האחראי על הכוחות הרוסיים בעיר מאז מרד הבוקסרים כבר תבע זיכיון מכוח כיבוש וכוחות רוסים כבר החלו להציב סימני גבול.
הזיכיון, בגדה השמאלית של נהר האי, היה גדול יותר מכל הזיכיונות הזרים האחרים, כיוון ש"הסחר הרוסי בטיינג'ין הולך וגדל", כך בלשון ההסכם.
במציאות, המעורבות הכלכלית הרוסית בטיינג'ין הייתה חסרת חשיבות ואף פחתה לאחר התבוסה הרוסית במלחמת רוסיה-יפן.
מסיבה זו, הזיכיון נותר במידה רבה לא מפותח.
שטחו של הזיכיון, 3.98 קמ"ר, חולק לשני מחוזות לא רציפים (מזרח ומערב).
בשנת 1920, ממשלת בייאנג הסינית השיבה לסין את הקרקע והזיכיון מרוסיה, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1924 ויתרה ברית המועצות על תביעתה לקיום הזיכיון.
ארצות הברית מעולם לא ביקשה, או קיבלה, זיכיון בעיר טיינג'ין, אולם דה פקטו ניהלה זיכיון בין השנים 1869 עד 1880, תחת הכסות של המשלחת הבריטית.
בשנת 1902 הטריטוריה האמריקאית הבלתי רשמית הפכה לחלק מן הזיכיון הבריטי.
לארצות הברית היה קסרקטין קבוע בטיינג'ין, בין השנים 1912 ל-1938, בו שכן חיל הרגלים ה-15 של צבא ארצות הברית וכן כוח של חיל הנחתים האמריקאי עד 8 בדצמבר 1941, היום בו הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ומאותה עת הפכו כל השטחים בשליטה אמריקאית באסיה מאוימים על ידי האימפריה היפנית.
הקהילה היהודית בתחום הזיכיונות הזרים
בתחום הזיכיונות הזרים התקיימה קהילה יהודית קטנה שראשוניה הגיעו למקום בשנות ה-60, או ה-70, של המאה ה-19. יהודי טיינג'ין הראשונים היו מרוסיה והתיישבו בתחום הזיכיון הרוסי בעיר.
בשנת 1904 רכשו יהודי העיר חלקה להקמת בית קברות, רישום הרכישה נעשה בקונסוליה של רוסיה הצארית.
בעיר הוקמה אף "האגודה היהודית של טיינג'ין" שעסקה בעיקר במתן הלוואות פטורות מריבית.
לאחר שנת 1919 גדלה הקהילה היהודית במהירות.
בעיר הוקמו מספר מוסדות יהודים, בשנת 1925 נחנך בית ספר תיכון יהודי, בו למדו אף בני משפחות יהודיות מערים אחרות בסין.
שפת ההוראה בבית הספר הייתה אנגלית ומטרתו הייתה להכשיר את תלמידיו להתקבל לאוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1928 נפתח מועדון יהודי "קונסט" ובו אולם מופעים, ספרייה וחדר קריאה.
בשנת 1938 החלה בנייתו של בניין בית הכנסת בטיינג'ין.
בית הכנסת נחנך בשנת 1940 ובניינו עומד על תילו גם בשנות ה-20 של המאה ה-21. הקהילה הפעילה אף בית תמחוי, בית אבות ובית חולים יהודי בו 30 מיטות אשפוז ואשר נודע כאחד הטובים בעיר וסניף של תנועת הנוער בית"ר.
רוב יהודי העיר התגוררו בתחום הזיכיון הבריטי ופתחו בו בתי עסקים.
מרבית יהודי העיר עסקו במסחר בפרוות שהגיעו ממנצ'וריה ויוצאו לאירופה.
בשיאה הגיעה קהילת יהודי טיינג'ין ל-2,500 חברים והייתה השלישית בגודלה בין קהילות יהודי סין.
עם כיבוש העיר בידי היפנים, ביולי 1937, החלה הקהילה היהודית בעיר להצטמצם.
הקהילה היהודית בטיינג'ין חדלה להתקיים בשנת 1958.
זיינב דוסו (באיטלקית: Zaynab Dosso; נולדה ב-12 בספטמבר 1999) היא אתלטית איטלקייה, זוכת מדליית ארד באליפות עולם באולם (גלאזגו 2024) בריצת 60 מטר ומדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) בריצת 100 מטר.
דוסו נולדה וגדלה בחוף השנהב.
בשנת 2002 היגרו הוריה לאיטליה והיא הצטרפה אליהם בשנת 2009. בשנת 2016 קיבלה אזרחות איטלקית.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה באוגוסט 2022 היא זכתה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.84 שניות, אחרי גרמניה (42.34 שניות) ופולין (42.61 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.37 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 11.28 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף אוגוסט 2023 היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.49 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.19 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 11.14 שניות.
בתחרות באולם שנערכה בטורון, פולין ב-6 בפברואר 2024 היא קבעה בריצת 60 מטר שיא אישי חדש של 7.02 שניות.
כחודש לאחר מכן, באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת, ב-2 במרץ אותה שנה זכתה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.05 שניות, אחרי ג'וליאן אלפרד מסנט לוסיה (6.98 שניות) ואווה סוובודה מפולין (7.00 שניות).
באליפות אירופה שנערכה ברומא ביוני היא זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.03 שניות, אחרי דינה אשר-סמית' מהממלכה המאוחדת (10.99 שניות) ואווה סוובודה (11.03 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 11.01 שניות.
זיינב בנת אל-חארית' הייתה אישה יהודיה שלפי האסלאם ניסתה להתנקש במוחמד באמצעות הרעלה.
קהילת יהודי ח'ייבר הייתה קהילה יהודית מפותחת.
זיינב בנת אל-חארית הגיעה ממשפחה של משוררים-לוחמים יהודים תימנים, אשר חיה מספר דורות בח'ייבר (כיום ערב הסעודית).
נראה כי זיינב הייתה הילדה הבכורה, שכן אביה נשא את הכוניה "אבו זיינב", למרות שהיה לה אח בשם אל-חארית' אבן אל-חארית'.
בקיץ 625 הגיעו לח'ייבר שבט בני נדיר, שגורשו מאל-מדינה על ידי מוחמד.
ביניהם היה סלאם אבן משכּם אל-נדירי, שזיינב נישאה לו.
כוחותיו של מוחמד הטילו מצור על ח'ייבר ביוני 628. זיינב יחד עם נשים אחרות של העיר וילדיהם התבצרו במבצר "אל-כתיבה", בזמן שבעלה פיקד על כוחות צבאים באזור נאטט.
הוא נפל בקרב ואחיה תפס את הפיקוד.
תשעה ימים לאחר מכן חייליו של עלי בן אבי טאלב פרצו אל המבצר, ובמהלך הקרבות נהרגו אביה, אחיה ודודה של זיינב.
ח'ייבר יחד עם כל אזור אל-מדינה נכבשה ונבזזה על ידי צבאו של מוחמד.
לפי אבן אסחאק, כאשר מנהיגי ח'ייבר הגיעו למוחמד לדיון בתנאי הכניעה, חייליו בזזו את המבצרים הכבושים לצורך לאסוף נשק, אוצרות ושבויים.
זיינב שאלה את החיילים מהו האוכל האהוב על מוחמד.
כשנאמר לה שזו כתף כבש (לפי גרסה אחת עז), היא שחטה כבש מהעדר שלה וצלתה אותה עם רעל.
בסיום דיון בתנאי הכניעה זיינב הגישה למוחמד את הבשר המורעל.
מוחמד ואחד מקציניו, בשאר אל בארה, אכלו מן הבשר המורעל.
מוחמד ירק את הבשר בזמן שבאשר בלע אותו.
מוחמד טען כי חש שאת הרעל "העצם הזו אומרת לי שהיא מורעלת".
הבשר המורעל נזרק לכלב שאכל אותו ומת במקום.
זיינב בנת אל-חארית' נקראה מול מוחמד, שהאשים אותה בניסיון להרעילו.
היא שאלה מי גילה לו והוא ענה כי הכתף עצמה גילתה.
מוחמד שאל את זיינב מדוע ניסתה להורגו, והיא ענתה "הרגת את אבי, דודי ובעלי.
לקחת מהעם שלי את מה שלקחת.
אמרתי לעצמי: אם הוא נביא, הוא ידע.
הכבש יידע אותו מה שעשיתי.
אם הוא מלך, ניפטר ממנו".
לטענת מוחמד, אללה לא היה מאפשר לניסיון ההתנקשות להצליח.
מוחמד לא הוציא את זנייב להורג, אלא שלח אותה בחזרה לביתה.
בשאר אל בארה נשאר משותק וכעבור שנה מת.
לאחר מותו, משפחתו רצחה את זיינב בנת אל-חארית' כנקמה.
זיינב בינת אל-חארית', אתר עלילונה
זיינה מורקיץ' (בסרבית: Zejna Murkić; נולדה ב-28 בדצמבר 1986), ידועה בשמה הפרטי זיינה, היא זמרת סרבית.
מורקיץ' נולדה ב-28 בדצמבר 1986 בלוזניצה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (כיום סרביה), ומוצאה רומני.
מגיל צעיר עסקה בשירה ובריקוד, והחלה להופיע לראשונה בגיל 10. בגיל 16 החלה להופיע באופן מקצועי, הן ברחבי סרביה והן מחוץ לה.
את דרכה המוזיקלית החלה בתוכנית Operacija trijumf, ממנה פרשה בשלב מוקדם.
לאחר מכן קיבלה פנייה מצ'דה צ'בוראק, מייסד להקת לונה, להצטרף להרכב.
בין השנים 2009–2010 הייתה חברה בלהקה והשתתפה בהקלטת שני אלבומים: Da san ne prestaje ו-Sex on the Beach.
בתור סולנית, ביצעה שירים מתוך האלבומים ובהם: "Panika", "Vrištim u sebi", "Klela bih" ו-"Alo, alo".
בסוף 2010 עזבה את הלהקה והחלה לפעול כזמרת סולו.
ביוני 2011 יצא הסינגל הראשון שלה באנגלית, "Tonight", בשיתוף די מונק.
באותה שנה פרסמה גם את הסינגל הראשון שלה בסרבית, "Najbolja", אותו הלחינה וכתבה.
בשנת 2012 הוציאה את הסינגל "Drama" יחד עם סלאדיה דליבאשיץ' והראפר שה.
באותה שנה השתתפה בפסטיבל ורניאצ'קה באניה, שם זכתה בפרס העיתונות מטעם חבר השופטים.
במקביל החלה לכתוב שירים לאמנים אחרים, ולעבוד כזמרת ליווי.
בשנת 2013 יצא לאור הסינגל "Absinthe".
בשנת 2021 ביצעה את השירים "Ruška" ו-"Jag" בסצנה מתוך הסרט Toma.
בשנת 2022 השתתפה מורקיץ' בתחרות Pesma za Evroviziju '22, הקדם הסרבי לאירוויזיון 2022, עם השיר "Nema te" והעפילה לשלב הגמר.
הלחן נכתב על ידי ולדימיר מאראש והמילים על ידי סאניה פריץ'.
בשנת 2023 השתתפה שוב בתחרות עם השיר "Rumba", שסיים במקום השביעי בגמר.
ב-21 בדצמבר הוכרזה מורקיץ' כאחת המשתתפות בתחרות Pesma za Evroviziju '24, הקדם הסרבי לאירוויזיון 2024, עם השיר "Najbolja".
זיכרון לקריאה בלבד (מאנגלית: Read-only Memory, בראשי תיבות: ROM) הוא אמצעי לאחסון נתונים, דמוי זיכרון מחשב, המכיל נתונים הנכתבים בו פעם אחת, ונקראים ממנו פעמים רבות.
שבבים אלה אינם ניתנים לכתיבה חוזרת (בצורה פשוטה), ומכאן שמם.
בעבר שימש ה-ROM לאחסון מערכת ההפעלה כולה במחשבים אישיים.
בהמשך נותרו ל-ROM מספר תפקידים עיקריים:
תוכנת אתחול (Boot): תוכנה שמטרתה לבצע את הפעולות הראשונות בזמן הדלקת המחשב, כולל בדיקת תקינות רכיבי המחשב וטעינת מערכת ההפעלה לזיכרון.
BIOS - אוסף רוטינות אשר תומכות בפעולות הקלט והפלט הבסיסיות של המחשב.
צריבה של תוכנה קבועה על רכיבים המיועדים לביצוע פעולות מוגדרות מראש, כגון במעגל משולב תלוי יישום.
במערכת ההפעלה אנדרואיד ה-ROM מאחסן את מערכת ההפעלה של המכשיר שמריץ אותו, אך הוא ניתן להחלפה, באמצעות הרשאות מנהל, מערך Recovery (מקביל ל-BIOS במחשב) מותאם אישית או תוכנת צריבה (לדוגמה odin במכשירי סמסונג).
צריבת ROM לא תקינה גורמת למכשיר להיכנס למצב המכונה "בריק" (Brick, בעברית: לבנה): מצב שבו לא ניתן להפעיל את מערכת ההפעלה של המכשיר.
כדי לצאת ממצב בריק יש להיכנס למסך ה- Recovery, ולצרוב מחדש ROM.
מצב זה נקרא בריק מלא, ומחייב החלפת לוח האם של המכשיר או צריבת המערכת על ידי חיבור ישיר לשבב הזיכרון על ידי JTAG.
למכשירי סמסונג שמריצים אנדרואיד, קיים כלי בשם JIG אשר מחזיר את המכשיר למצב בו המשתמש יכול להיכנס ל-Download Mode אם המכשיר קיבל בריק חלקי.
זיכרון גישה אקראית או זיכרון גישה ישירה הוא שם כללי למספר רב של סוגי זיכרון מחשב, המתאפיינים כולם ביכולת המעבד לגשת ישירות לכל תא בזיכרון לפי כתובתו, ולא רק בסדר קבוע, ומכאן הגישה האקראית.
התייחסות נפוצה ל"זיכרון מחשב" היא למעשה התייחסות לזיכרון הגישה האקראית (RAM) הראשי שלו.
סוג הזיכרון הנמצא בשימוש נפוץ ביותר הוא DRAM.
זיכרון זה הוא נדיף ודורש רענון (refresh) מספר פעמים בשנייה כדי לשמור את תוכנו.
מסיבה זו, זיכרון DRAM מאבד את תוכנו עם ניתוק ממקור האנרגיה שלו (למשל בכיבוי המחשב).
ארכיטקטורת פון נוימן היא מודל שהציע בשנות הארבעים המתמטיקאי ג'ון פון נוימן למבנהו של המחשב.
במודל זה, זיכרון המחשב משמש הן לאחסון התוכנית והן לאחסון הנתונים שתוכנית זו קוראת או כותבת בעת ביצועה על ידי המעבד.
מרבית המחשבים בנויים על־פי מודל זה.
במימוש המקובל של ארכיטקטורה זו, זיכרון המחשב הוא זיכרון גישה אקראית.
בראשית ימי המחשוב, רבים מסוגי הזיכרון הזמינים לא היו מסוג "זיכרון גישה אקראית".
אחד מסוגי הזיכרון הנפוצים היה קו משהה כספיתי .
סוג זה היווה את הזיכרון העיקרי של המחשב המסחרי הראשון – ה-ENIAC.
בהתקני זיכרון אלו, הגישה לזיכרון היא סדרתית, כלומר בכל רגע נתון כתובת מסוימת בזיכרון זמינה לקריאה או כתיבה, וכדי לקרוא או לכתוב מכתובת כלשהי, על המחשב להמתין שתורה של אותה כתובת יגיע.
סוג נוסף נקרא "שפופרת ויליאמס" .
זיכרון זה בנוי משפופרת קרן קתודית, ומבוסס על ה"זיכרון" של חומרים פוספורסצנטיים, שמאירים כאשר פוגעת בהם קרן האלקטרונים.
שפופרת אופיינית זוכרת 1,024 או 2,560 סיביות.
הזיכרון מהיר יותר מזיכרונות המבוססים על קווים משהים, אך סובל מבעיות אמינות, ותפוצתו הייתה מצומצמת.
בכמה מהמחשבים הראשונים נעשה שימוש בתוף מגנטי כהתקן זיכרון.
כדי לקרוא או לכתוב לכתובת בזיכרון, יש להמתין עד שהמקטע המתאים בתוף יחלוף מול הראש הקורא, ולכן הזיכרון הזה אטי.
למרות חסרונות אלו, המחיר והאמינות נתנו לטכנולוגיה זו מקום והצלחה מסוימת במחשבים הראשונים.
המחשב הראשון שיוצר בייצור סדרתי, ה-IBM 650, עשה שימוש בזיכרון זה.
החל מאמצע שנות ה־50 של המאה ה־20, בעקבות מספר המצאות, התפשט השימוש בסוג חדש של זיכרון – זיכרון ליבה מגנטית.
זהו זיכרון הגישה האקראית הראשון שזכה לתפוצה רחבה.
טכנולוגיה זו עדיפה כמעט מכל בחינה על טכנולוגיות הזיכרון שקדמו לה: צפיפות, אמינות, מהירות, צריכת הספק ומחיר.
יתרון נוסף הוא שזיכרון זה אינו נדיף, ושומר על תוכנו גם כאשר אספקת החשמל נפסקת.
הזיכרון מבוסס על העיקרון הפיזיקלי של חֶשֶל מגנטי (היסטרזיס), לפיו ניתן למגנט חומרים מסוימים, כמו הפריט , והם "זוכרים" את מצב המיגנוט שלהם.
הזיכרון בנוי ממערך של טבעות פריט בצורת טורואיד.
בכל טבעת עוברים שלושה או ארבעה כבלים, ובאופן זה הן מהוות למעשה ליבה של שנאי, ומתמגנטות בכיוון אחד או בכיוון ההפוך כתוצאה ממעבר זרם חשמלי בכבלים.
כל אימת שבאחת הטבעות מתהפך כיוון המיגנוט, הטבעת משרה זרם חשמלי בכבל נוסף, המשמש לקריאת הזיכרון.
תוך זמן לא רב החליף זיכרון הליבה את כל התקני הזיכרון שקדמו לו.
במקביל להשתכללות והתחזקות המחשבים, השתכלל גם זיכרון הליבה, כאשר הכיוון העיקרי היה מיזעור, ליצירת זכרונות גדולים יותר ויותר.
תהליך הייצור, שדורש השחלת כבלים דקים ביותר בליבות קטנות יותר ויותר היה כמעט כולו ידני, חרף ניסיונות רבים לאוטומציה.
כמעט החל מהצגתו, ועד שהוחלף על ידי זכרונות מוליכים למחצה במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20, שלט זיכרון הליבה בכיפה, ללא תחרות.
במקביל למזעור, ירד גם מחירו בהתמדה.
בראשית ימיו, מחירה של סיבית זיכרון ליבה היה בערך דולר אמריקאי אחד, ובאחריתם בערך סנט.
ניתן לממש התקני זיכרון גם באמצעות שערים לוגיים, שהם רכיבי החומרה העיקריים מהם בנויים מחשבים.
בראשית ימי המחשוב השתמשו במנורות רדיו למימוש שערים לוגיים, ועקב כך שימוש בשערים לוגיים למימוש זיכרון היה מוגבל מאוד, משיקולים של נפח, הספק ומחיר.
לאחר המצאת הטרנזיסטור ב־1948, ובייחוד עם התפשטות השימוש במעגלים משולבים, התקני זיכרון הבנויים על מוליכים למחצה דחקו את רגלי כל התקני הזיכרון האחרים, ולמעשה החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 כל התקני הזיכרון המיוצרים מבוססים על טכנולוגיה זו, כאשר רובם ככולם נחשבים ל"זיכרון גישה אקראית".
זיכרון קריאה בלבד – ROM
קיימים התקני חומרה שהם "כמעט כמו" זיכרון, והמכונים "זיכרון קריאה בלבד".
התקנים אלו, המאפשרים גישה אקראית, לא עונים על ההגדרה המקובלת לזיכרון מחשב, משום שהמעבד אינו יכול לכתוב לתוכם, אלא רק לקרוא מהם מידע שנכתב מראש.
נהוג להבחין בין מעין זיכרון זה לבין זיכרון רגיל, ובהתאם ניתן למצוא בהרבה הסברים חלוקה של זיכרון המחשב ל־ROM ול־RAM.
ניתן לומר כי ההבדל העיקרי בין ROM (זיכרון לקריאה בלבד) לבין RAM (זיכרון לגישה אקראית) הוא ש־RAM מחזיק במידע זמני ומקצה זיכרון על מנת להפעיל תוכנית מסוימת, ולפיכך דורש "כוח" (מקור מתח חשמלי) מהמחשב.
לאחר שההקצאה מהזיכרון לתוכנית מסוימת הסתיימה, הזיכרון הזמני שהוקצה, מפונה לטובת תוכנית אחרת המופעלת ברקע, ולכן הוא נקרא גם זיכרון זמני או זיכרון נדיף.
עם ניתוק הזיכרון ממקור האנרגיה שלו, הוא מאבד את תוכנו.
בנוסף לפרמטר של נפח הזיכרון שנמדד בבתים, ביחידות שגדלו במשך השנים, מקילובייט למגהבייט ועד לגיגהבייט בתחילת המאה ה־21, ישנו פרמטר של מהירות הזיכרון שנמדד במספר פעולות בשנייה (הרץ).
ככל שפיתוח הזיכרונות התקדם כך הואצה מהירותם.
רכיב זיכרון מסוג DDR (בשנת 2006), למשל, פעל לרוב במהירות של 400MHz, ואילו רכיב DDR3 הואץ ב־2011 עד 2,000 MHz.
רכיבי DDR4 הואצו למהירות של יותר מ-5,600MHz בשנת 2019.
אף שמהירות הזיכרון גדלה במהלך השנים באופן דרמטי, עדיין קיים פער בין מהירות הזיכרון למהירות המעבד.
מעבדים מודרניים פועלים בקצב הגבוה באופן משמעותי מקצב העבודה של הזיכרון, ולכן נוצר צוואר בקבוק בגישה לזיכרון.
התמודדות עם בעיה זו היא באמצעות הוספת זיכרון מטמון המוטמע במעבד עצמו (או בקרבתו) וניהול מדרגי של הזיכרון.
זיכרון המטמון הוא זיכרון מחשב מהיר שקיבולתו קטנה, ותפקידו לצמצם את הגישה לזיכרון הראשי המאופיינת באיטיות ביחס למהירות המעבד.
הגישה של המעבד אל זיכרון המטמון היא הישירה והמהירה ביותר, ועל כן פעולות של המעבד על נתונים מזיכרון המטמון, הן מהירות הרבה יותר מאלה המתבצעות על נתונים מהזיכרון הראשי.
יחידת הנתונים הקטנה ביותר של הזיכרון היא סיבית (ביט), שלה שני ערכים בלבד: 0 או 1. ההבחנה בין שני ערכים אלה מיושמת בשני סוגים של מתח חשמלי, כשאחד מייצג את ה־0 והשני את ה־1. גישת המעבד לזיכרון נעשית ביחידה גדולה יותר – בייט (Byte), המורכבת, במחשבים מודרניים, מ־8 סיביות.
לכל בית יש כתובת, המשקפת את מספרו הסידורי מתחילת הזיכרון.
הנתונים נשמרים בזיכרון המחשב בשיטת סדר בתים.
שתי יחידות נתונים אלה מתקיימות גם בנתונים המאוחסנים באמצעי לאחסון נתונים.
יחידת נתונים נוספת, המאפיינת רק את הזיכרון והמעבד, היא המילה.
במחשבי סדרת IBM System/360, שיצאה לעולם בשנת 1964, נקבע גודל מילה של 32 סיביות (ארבעה בתים).
גודל זה של מילה הפך מאז למקובל ביותר, וגם במחשבים אחרים מקובל גודל מילה השווה לגודל זה, למחציתו או לכפליים ממנו.
במעבד אינטל 8086, למשל, גודל מילה הוא 16 סיביות.
לגודל המילה יש השפעה גם על גודל הזיכרון המרבי במחשב, משום שמילה (או חלק ממנה) משמשים לרישום הכתובת.
לדוגמה, מעבד עם מילה בגודל 32 סיביות מאפשר שימוש בזיכרון שגודלו עד 4GB (4,294,967,296 בתים) משום שבעזרת 32 סיביות ניתן לייצג ערכים שונים.
בשנותיה הראשונות של מערכת 360 שימשו רק 24 סיביות מתוך המילה לרישום כתובת, ולאחר מכן נוצלו למטרה זו 31 סיביות, כדי לאפשר זיכרון מרבי גדול יותר.
הזיכרון הוא רצף אחיד של ביטים, בתים ומילים.
המשמעות לרצף זה ניתנת על ידי המעבד, הרואה חלק ממנו כרצף פקודות בשפת מכונה ומבצע אותן, ועל ידי התוכנה, הרואה חלקים מרצף זה כטקסט (בשיטות שונות של קידוד תווים), כמספר שלם (לפי סדר הבתים המתאים למעבד), כמספר בנקודה צפה, וכו'.
זיכרון המחשב משמש לאחסון התוכנית שהמחשב מבצע ולאחסון הנתונים שתוכנית זו קוראת או כותבת בעת ביצועה על ידי המעבד.
בהתאם לכך, תוכנו של הזיכרון משתנה תוך כדי פעולת התוכנית.
בעיקר משתנה החלק שבו נמצאים הנתונים המעובדים, אך לעיתים משתנה גם החלק שבו נמצאת התוכנית (הוא בוודאי משתנה כאשר התוכנית המתבצעת מוחלפת באחרת).
בנוסף לזיכרון, רוב המחשבים מכילים גם אמצעי אחסון חיצוניים, שתוכנם נשמר לטווח ארוך, ובהם דיסק קשיח, תקליטור, דיסק און קי ועוד.
בעבר כונו שני הסוגים הללו "זיכרון ראשי" ו"זיכרון משני", בהתאמה.
גודל הזיכרון שהמחשב זקוק לו תלוי ביישומי המחשב אותם מפעיל המשתמש וביעילות מערכת ההפעלה של המחשב.
מערכות ההפעלה ותוכנות מחשב בכלל דורשות כמות מינימלית של זיכרון RAM כדי לפעול כהלכה.
במחשבים אישיים, להרצת מערכת חלונות XP נחוץ זיכרון של לפחות 128 מגה בייט RAM כדי לפעול באופן מלא.
מחשבים בעלי 64–128 מגה בייט עדיין יכולים להשתמש במערכת ההפעלה הזו, אך חלקים מהפונקציונליות שלה יהיו מנוטרלים.
במחשב עם פחות מ־64 מגה בייט אין אפשרות להתקין את המערכת.
במקרים רבים, הגדלת הזיכרון (אם על ידי הוספת כרטיס זיכרון, או על ידי החלפת כרטיס קיים בגדול יותר) משפרת את ביצועי המחשב.
במחשבים הראשונים שימש הזיכרון את מערכת ההפעלה, ובנוסף לה תוכנית אחת בלבד (בזמן נתון), שלרשותה עמד כל יתר הזיכרון של המחשב.
בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20 נוצרו מערכות הפעלה הפועלות בריבוי משימות, כך שבזיכרון שכנו בזמן נתון תוכניות אחדות, שכל אחת מהן קיבלה לשימושה נתח מהזיכרון, שנקרא מחיצה.
הצורך בזיכרון גדול יותר, יחד עם מחירו הגבוה של זיכרון RAM הובילו בשנות ה־70 של המאה ה־20 לפתרון של זיכרון וירטואלי, שבו הזיכרון העומד לכאורה לרשות התוכניות המבוצעות גדול משמעותית מהזיכרון הפיזי.
זיכרון וירטואלי הוא מרחב זיכרון מדומה העומד לרשות תהליך, והוא גדול מהזיכרון הפיזי המשמש תהליך זה.
מרחב הזיכרון הווירטואלי נמצא על אמצעי לאחסון נתונים (כגון דיסק קשיח), והחלקים מתוכו הנחוצים למעבד בזמן נתון מובאים לזיכרון הממשי על ידי מערכת ההפעלה, תוך שהם מחליפים חלקי זיכרון שאין בהם צורך באותו רגע.
הגישה לזיכרון הווירטואלי נעשית בשיטת דפדוף.
כל כתובת זיכרון שאליה ניגש המעבד היא כתובת וירטואלית המורכבת ממקטע (segment) והֵסֶט (offset).
תפקיד היחידה לניהול זיכרון, רכיב חומרה הקיים בדרך כלל במעבד, להפוך את הכתובת הווירטואלית המתבקשת לכתובת פיזית בעת הפנייה לזיכרון.
בסיסו של הזיכרון הווירטואלי בעובדה שגם תוכנית הזקוקה לזיכרון רב, אינה זקוקה לכולו בבת אחת, אלא משתמשת בזמן נתון רק בחלק מהזיכרון הכולל שהיא צורכת, ולכן די בהחזקתו של חלק זה בלבד בזיכרון הפנימי, עם אפשרות להחלפתו לפי הצורך, בלי שהחלפה זו תפגע משמעותית בביצועי המחשב.
תוכנו של הזיכרון ברגע נתון מעניין לעיתים את המתכנת, בעת שהוא עוסק בניפוי שגיאות.
למטרה זו באפשרותו לקבל תדפיס זיכרון (core dump), המציג לו את מלוא תוכנו של הזיכרון ששימש את התוכנית הנבדקת ברגע שבו נפסקה פעולתה.
כיוון שגודל בית בזיכרון הוא 8 ביטים, מוצג הזיכרון בבסיס הקסדצימלי, שבו שתי ספרות מייצגות בית אחד.
בתדפיס זה התוכנה מוצגת בשפת מכונה, המובנת רק למתכנתי שפת סף.
מימוש פיזי של זיכרון גישה אקראית
זיכרון ליבה מגנטית (Magnetic-core memory) היה הדרך הנפוצה למימוש זיכרון גישה אקראית בשנים 1955–1975. יחידת הזיכרון הבסיסית, ביט, מומשה על ידי טבעת ניתנת למגנוט בשתי דרכים, שדרכה עברו שני חוטים, בצורת שתי וערב.
גישה לטבעת מסוימת, לקריאה ולכתיבה, נעשתה באמצעות העברת זרם חשמלי בשני החוטים העוברים דרכה.
בסוף שנות ה־70 הוחלף זיכרון זה בזיכרון עשוי מוליכים למחצה.
סוגי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה
קיימים סוגים רבים של זיכרון מבוסס מוליכים למחצה.
שני הנפוצים בהם מוכרים בדרך כלל כ־SRAM ו־DRAM
SRAM, או Static RAM הוא מימוש זיכרון באמצעות טרנזיסטורים.
המימוש הנפוץ הוא באמצעות מעגל פליפ פלופ.
התקני SRAM דורשים לפחות שישה טרנזיסטורים לכל סיבית של זיכרון.
התקנים אלו מהירים מאוד, ואינם דורשים רענון ("Refresh") של תוכן הזיכרון.
לעומת התקני DRAM, התקן SRAM הוא מהיר יותר, אך צפוף פחות (כלומר רכיב באותו גודל מכיל פחות זיכרון), צורך הספק גבוה יותר, ויקר יותר.
DRAM או Dynamic RAM הוא התקן זיכרון בו נשמר תוכן הזיכרון בהתקן דמוי קבל.
כיוון שסיבית בודדת של זיכרון נשמרת בקבל יחיד (לעומת מספר טרנזיסטורים בהתקני זיכרון אחרים), זיכרון DRAM מספק צפיפות גבוהה ביותר ומחיר (משוקלל לגודל הזיכרון) נמוך יותר מרוב סוגי הזיכרון האחרים.
חסרונו של זיכרון זה הוא בעובדה שיש לרענן אותו כל הזמן.
משמעות הרענון היא חידוש המטען בקבל, שבגלל הפסדים של זרם זליגה הולך ופוחת כל הזמן.
פעולת הרענון עלולה לעכב את הגישה לזיכרון: אם המעבד מנסה לגשת לכתובת מסוימת בדיוק ברגע שמעגלי הרענון מרעננים אותה, הגישה מהמעבד מתעכבת.
השימוש היעיל ביותר ב־DRAM מודרני מתבצע על ידי גישה ב"פרצים" ("Bursts"), כלומר קריאה מן הזיכרון של מספר מילים שנמצאות בכתובות רציפות.
גודל הפרץ האופטימלי תלוי בסוג הזיכרון, אך הגודל המקובל הוא ארבע מילים: קריאה בפרץ אחד של ארבע מילים בכתובות רציפות בזיכרון מהירה בהרבה מקריאה של ארבע מילים שנמצאות כל אחת בכתובת אחרת.
בגלל שתי תכונות אלו (המתנה לרענון והעדיפות לקריאה בפרצים), אפשר לומר ש־DRAM למעשה חורג מעט מהגדרת "זיכרון גישה אקראית".
למרות זאת מקובל כיום להתייחס ל־DRAM כאל זיכרון גישה אקראית.
זיכרון מסוג DRAM הוא הזיכרון הנפוץ ביותר בשימוש בימינו, וקיימים דורות רבים של טכנולוגיה זו .
סוגים נוספים של זיכרון מוליכים למחצה
קיימים סוגים נוספים רבים של זיכרון מוליכים למחצה, כולל סוגים של זיכרון לא נדיף ("Non-volatile"), ובהם זיכרון בועות, וסוגים נוספים מפותחים כל הזמן.
עם זאת, בגלל הצלחתה של התעשייה האלקטרונית להמשיך ולייצר DRAM בצפיפות הולכת וגדלה ומחיר הולך ויורד, אין סיבה לחשוב שאחד מהסוגים הנוספים הללו יהפוך לסוג הזיכרון העיקרי בשימוש.
כרטיסי זיכרון גישה אקראית הם לוחות של מעגלים מודפסים שבקצה האחד שלהם יש משטח עם קצוות מתכתיים חשופים הננעץ בחריצים המיועדים לכרטיסי הזיכרון, בלוח האם.
הרכיבים הבולטים ביותר בכרטיסים הם סדרה של שבבים גדולים וזהים, שבבי הזיכרון.
סוגי כרטיסי זיכרון RAM, על פי האות החשמלי שהם מתאימים לו:
זיכרון הֶבְזֵק (Flash memory) הוא סוג זיכרון בלתי נדיף המאפשר כתיבה וכתיבה חוזרת.
זיכרון ההבזק הראשון פותח בשנת 1984 במעבדות חברת טושיבה היפנית והשימוש המסחרי הראשון בטכנולוגיה הוצג על ידי חברת אינטל האמריקאית בשנת 1988. בשנת 2008 היה המוצר הפופולרי למשתמש הממוצע בעל נפח זיכרון של 32GB–2GB, אף על פי שבשוק הוצעו גם זיכרונות בנפח של עד 256GB שמחירם עדיין היה יקר.
טכנולוגיות כמו מצלמות דיגיטליות, נגני MP3 ומכשירי דיסק און קי עושים שימוש נרחב בשבבי זיכרון הבזק, בעיקר בשל היתרון שבשמירת המידע ללא מקור חשמל, נפחו הפיזי הקטן ביחס לנפח המידע ובזכות העמידות הגבוהה יחסית שלו לטלטלות, בניגוד לדיסק קשיח.
זיכרון הבזק הראשון היה מסוג NOR, שזמני הכתיבה והמחיקה שלו ארוכים.
למרות זאת, היה לו ממשק כתובת/מידע (זיכרון) מלא, המאפשר גישה ישירה לכל מקום.
כמו כן, זיכרון NOR יכול לעבור 10,000 עד 100,000 מחזורי מחיקה במהלך חייו.
מאוחר יותר פותח זיכרון ה-NAND, בעל מהירות מחיקה וכתיבה גבוהה יותר, צפיפות גדולה יותר, ומחיר נמוך משל ה-NOR ביחס לנפח.
ממשק הפלט/קלט שלו מאפשר רק גישה סדרתית למידע.
נתונים אלה הופכים אותו מתאים להתקנים בעלי נפח אחסון גדול.
זיכרון הבזק מבוסס NAND הוביל לפיתוחם של מספר פורמטי מדיה נשלפת קטנים יותר, כמו MMC, Secure Digital ו-Memory Stick.
גם באמצעי אחסון כמו דיסקים הגישה לתוכן מתבצעת בבלוקים, ולכן זיכרון הבזק מתאים מאוד כאבן בניין ל"דיסק מצב מוצק" (Solid state drive) שאינם דיסקים כלל, אך מדמים כלפי המחשב התנהגות דמוית דיסק, עם ביצועים טובים יותר בכמה סדרי גודל.
זיכרון הבזק מבוסס על תאים הבנויים מטרנזיסטורי MOSFET, בדרך כלל מסוג nMOS, הנמצאים במערכים.
לכל טרנזיסטור (תא) יש כתובת המוגדרת על פי מספר הטור ומספר השורה.
שלוש הפעולות הבסיסיות של התא הן כתיבה, קריאה ומחיקה.
מנגנון הפעולה בין כתיבה ומחיקה בטרנזיסטור של זיכרון הבזק מבוצע על ידי שינוי מצב של שכבה מבודדת בשער (Gate) הטרנזיסטור הנקראת "שער צף" (Floating Gate), הנקראת כך מכיוון שהיא מבודדת.
ניתן לטעון את השער הצף באלקטרונים או לפרוק אותם (במצב המחיקה) ממנה באמצעות תופעת המנהור הקוונטי או באמצעות הזרקת אלקטרונים חמים.
נוכחות או היעדר מטען בשער הצף משפיעים על מתח הסף של ה־MOSFET.
דבר זה מאפשר למכשיר לייצג מצבים בינאריים (0 ו-1) – תלוי אם השער הצף מכיל מטען או לא.
מכיוון שהשער הצף הוא מבודד, מטענו לא משתנה עם ניתוק מקור המתח חשמלי, מה שהופך את הזיכרון לבלתי נדיף.
ישנם תאי Single Level שבהם ניתן לאחסן סיבית אחת, ותאי Multi Level שבהם ניתן לאחסן כמה סיביות.
עיקרון פעולת זיכרון הבזק Single Level
בתהליך הכתיבה, הפעלת מתח גבוה בשער בשילוב מתח גבוה במקור (Source) יביא ליצירת תעלה בין המקור לשפך (Drain) וליצירת אלקטרונים חמים אשר בשל שדה חשמלי גבוה בין השער לתעלה, יעברו מנהור לתוך השער הצף והוא יטען במטען שלילי בשל האלקטרונים הכלואים בו.
המטענים השליליים הכלואים בשער הצף לא מאפשרים לפתוח את התעלה בין המקור לשפך במתח הסף הרגיל המאולץ על שער הטרנזיסטור (מתח סף הוא המתח הפותח את התעלה בטרנזיסטור), דבר שלא מאפשר למתג את הטרנזיסטור במתח זה.
בתהליך הקריאה, מופעל מתח סף בשער בשילוב מתח רגיל במקור.
אם התעלה תיפתח ותתבצע הולכת מטען בין המקור לשפך, סימן שאין מטען כלוא בשער הצף – 0 בינארי.
אם אין הולכה בין המקור לשפך באילוץ מתח הסף על השער, כלומר שהתעלה סגורה ואין מיתוג, סימן שיש מטען כלוא בשער הצף – 1 בינארי.
תהליך המחיקה מתבצע באותו אופן, אך בממתחים הפוכים, כך שהמטענים שעברו מנהור ונכלאו בשער הצף יעברו מנהור בכיוון ההפוך ויחזרו למצע ובכך השער הצף יפרק מהמטען שהיה כלוא בו.
עיקרון פעולת זיכרון הבזק Multi Level
בעידן נתוני העתק (Big Data) הביקוש הגובר למידע ולאחסונו דורש זיכרון בעל קיבולת גבוהה ובעל ממדים קטנים, דבר שיצר את המוטיבציה לתכנון ופיתוח זיכרון Multi Level בעל תאים המכילים יותר מסיבית אחת.
בתחילה ניסו להגדיל את גודל התא על ידי שימוש בטכנולוגיה היוצרת מספר רמות של מתחי סף התואמים רמות שונות של טעינת השער הצף אך טכנולוגיה זו נתקלה בקשיי אמינות בשל חפיפות חלקיות במתחי הכתיבה והמחיקה של הסיביות, דבר שהוביל לאיבוד מידע ולשגיאות.
הודות לטכנולוגיית "הזרקת מוביל חמה" התאפשר לבנות תאים המכילים מספר סיביות ובאמינות גבוהה.
טכנולוגיה נוספת לפעולת שתי סיביות בתא מבוססת על שער צף הבנוי משלוש שכבות כעין "סנדוויץ'", הכולל שכבת ניטריד בין שתי שכבות של תחמוצת צורן.
שכבת הניטריד מבודדת מאוד ואינה נותנת למטען הכלוא לנוע לאורך השער הצף.
טכנולוגיה זו מפרידה בין שתי פינות של שער הצף, כך שכל פינה תאוחסן סיבית אחת, וכן נוצר תהליך בו מקור ושפך מתחלפים בתפקידיהם – המקור הופך לעיתים לשפך, כתלות בכיוון הממתח.
אותו הדבר מתרחש גם בשפך.
אם מספקים מתח גבוה לשער ובין המקור לשפך, מטען יכלא באמצעות זרם מנהור באחת הפינות שבשכבת הניטריד, בהתאמה לכיוון הזרם.
ממתח הפוך יגרום ליצירת זרם לצד הנגדי ומטען יכלא בזרם מנהור בצד הנגדי של השער הצף.
השער הצף המבודד יגרום למטען להישאר משני צדי התא ללא תזוזה בין הצדדים.
באופן זה אפשר לכתוב שתי סיביות בתא אחד.
קריאת כל צד בתא תעשה על ידי מתח סף רגיל בשער ובמקור או בשפך בהתאמה, כתלות בצד אותו מעוניינים לקרוא.
כדי לקבוע אם סף הערך הוא 1 או 0, נהוג להשוות את המתח המתקבל (אחרי הפיכת הזרם למתח באמצעות נגד) עם מתח ייחוס.
השוואה עם מתח הייחוס מאפשרת לקבוע את ערך התא (אם המתח הוא מתחת למתח שנקבע אז התא מייצג 1, אם המתח הוא מעל מתח שנקבע אז התא מייצג 0).
במדעי המחשב, מטמון הוא רכיב חומרה או תוכנה האוסף נתונים על בסיס ערכים מקוריים המאוחסנים במיקום אחר, או שהופקו קודם לכן באמצעות חישוב כלשהו.
השימוש במטמון מאפשר שליפה מחודשת של המידע במהירות במקום לחזור אל המאגר המקורי שהוא יחסית איטי או מרוחק.
השימוש מאפשר גם לאחזר את הנתונים הללו במהירות ובהשקעה מינימלית.
באופן כללי, "מטמון" הוא אחסון של פריטים המבוקשים בתדירות גבוהה קרוב יותר למי שמבקש אותם (כדי להגדיל את מהירות הגישה אל אותם פריטים).
דוגמה פשוטה להגדרה זו יכולה להיות השאלת מספר ספרים מהספרייה לצורך כתיבת עבודה, אנו מקרבים אלינו את הספרים לצורך שימוש תדיר בהם.
המטמון מתווך בין לקוח המטמון (cache client), שזקוק לנתונים מסוימים, לבין מקורם.
במצב שלפני שילוב המטמון במערכת, בכל פעם שהלקוח זקוק לנתון, הוא מאחזר אותו על פי כתובתו במקור, ונושא בעלות המלאה של גישה אליו.
כאשר יש מטמון, מופנות בקשותיו של הלקוח למטמון, ולא ישירות למקור המידע.
המטמון בודק אם הנתון המבוקש נמצא בידו; אם כן, הוא מוחזר ללקוח בלא לערב את מקור המידע; אם לא, הוא מאוחזר ממקור המידע ונשמר במטמון, כדי שבפעם הבאה שיבקש אותו הלקוח לא תידרש קריאתו מחדש.
בדרך כלל קיימת מגבלה על כמות הנתונים שיכול המטמון להכיל, משום שלצד מהירות הגישה הגבוהה שלו ביחס למקור, הוא על פי רוב יקר יותר במונחים של עלות ליחידת מידע.