tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שער חשוב נוסף שלו באותה עונה הגיע בינואר 2014, בניצחון 0–2 על אתלטיק בילבאו, בדרבי הבסקי שהתקיים באצטדיון אנואטה, במסגרת הלה ליגה.
שער זה היה גם כן במספרת.
ב-16 במרץ 2013 הבקיע שער בניצחון 1–4 על ריאל ואיאדוליד.
ב-26 ביולי 2014 סוכמה העברתו של גריזמן לאתלטיקו מדריד.
הקבוצה מבירת ספרד שילמה תמורתו 30 מיליון אירו לסוסיאדד.
גריזמן ערך את הופעת הבכורה באתלטיקו במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי, בתיקו 1–1 בדרבי של מדריד.
ב-17 בספטמבר כבש את שער הבכורה במדי אתלטיקו, במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, בהפסד 2–3 לאולימפיאקוס.
ב-1 בנובמבר גריזמן כבש צמד בניצחון 2–4 על קורדובה.
אלו היו שעריו הראשונים בליגה במדי אתלטיקו.
ב-21 בדצמבר כבש את השלושער הראשון שלו במדי אתלטיקו, בניצחון הליגה 1–4 על אתלטיק בילבאו.
אף על פי ששיחק רק שלושה משחקי ליגה מתוך חמישה של אתלטיקו בחודש ינואר 2015, נבחר גריזמן לשחקן המצטיין לחודש זה בלה ליגה.
ב-25 באפריל 2015 כבש גריזמן צמד בניצחון 0–3 על אלצ'ה.
בכך הגיע ל-22 שערי ליגה, דבר שמיקם אותו במקום השלישי בטבלת מלכי השערים לעונה זו, יחד עם ניימאר.
בנוסף, עקף גריזמן את קארים בנזמה בתור הצרפתי שכובש את מספר השערים הרב ביותר בליגה הספרדית.
בסיום אותה עונה היה שחקן אתלטיקו היחיד שנכנס לנבחרת העונה בליגה הספרדית, כאשר חלק את החלק ההתקפי יחד עם ליונל מסי וכריסטיאנו רונאלדו.
בסיכום עונתו הראשונה באתלטיקו מדריד, סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה הספרדית, והודחה בליגת האלופות ברבע הגמר נגד היריבה העירונית, ריאל מדריד.
ב-22 באוגוסט 2015 כבש גריזמן את השער היחיד, בניצחון על לאס פאלמס, במשחק פתיחת עונת 2015/2016. ב-15 בספטמבר כבש את שני השערים בניצחון על גלטסראי, במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
שבועיים לאחר מכן שחזר את ההישג, וכבש צמד פעם נוספת, נגד חטאפה.
ניצחון זה מיקם את אתלטיקו במקום הראשון בליגה.
ב-18 באוקטובר חזר לאצטדיון אנואטה, מול ריאל סוסיאדד, הפעם כשחקן אתלטיקו.
במשחק זה כבש כאשר חלף על פני כחצי מגרש, והקפיץ מעל השוער חרונימו רולי.
הוא לא חגג את כיבוש השער.
ב-27 בפברואר 2016 כבש את השער היחיד בניצחון קבוצתו על ריאל מדריד, בדרבי של מדריד.
ב-13 באפריל כבש צמד מול ברצלונה, במשחק הגומלין של רבע גמר ליגת האלופות, ובכך הבטיח את העפלת קבוצתו לשלב הבא.
ב-3 במאי הוא כבש במשחק הגומלין של חצי גמר ליגת האלופות, מול באיירן מינכן, באליאנץ ארנה.
במשחק זה הפסידה אתלטיקו 1–2, אך עלתה לגמר עקב יתרון שערי חוץ.
בגמר ליגת האלופות, מול ריאל מדריד, החטיא גריזמן בעיטת עונשין בדקה ה-47. המשחק תם בתוצאת שוויון 1–1, ולאחר תוספת זמן ניגשו שתי הקבוצות לדו-קרב בעיטות עונשין, בו הפסידה אתלטיקו 3–5.
ב-23 ביוני 2016 האריך את חוזהו באתלטיקו מדריד עד שנת 2021, סעיף שחרורו עלה ל-100 מיליון אירו.
ב-24 באוקטובר, בטקס פרסי השנה של הליגה הספרדית, זכה בשני פרסים, פרס חביב הקהל ופרס השחקן המצטיין בלה ליגה.
נוסף אליו, זכו גם חבריו לקבוצה יאן אובלק, דייגו גודין ודייגו סימאונה בפרסים.
ב-1 בנובמבר כבש צמד בניצחון 1–2 על רוסטוב, בשלב הבתים של ליגת האלופות, וקבע את העפלת אתלטיקו לשלב שמינית הגמר.
לאחר עונה נוספת חסרת תארים, הודיע בריאיון לטלוויזיה הצרפתית כי "60% שאשחק במנצ'סטר יונייטד בעונה הבאה", אולם החליט שלא לעזוב את אתלטיקו עקב חרם העברות שהוטל עליה על ידי פיפ"א.
ב-19 באוגוסט 2017 ספג את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, במשחק פתיחת עונת 2017/2018 מול ז'ירונה, והורחק לשני משחקים.
הוא נבחר לשחקן חודש פברואר 2018 בלה ליגה, לאחר שכבש שמונה שערים ובישל שניים בחודש זה, כולל כיבוש של שבעה שערים בארבעה ימים: שלושער מול סביליה ורביעייה מול לגאנס.
בחצי גמר עונת 2017/2018, הליגה האירופית, מול ארסנל, כבש גריזמן במשחק הראשון, בישל לדייגו קוסטה במשחק השני, וסייע להעפלת קבוצתו לגמר.
במשחק הגמר, שנערך בפארק אולימפיק ליון, ניצחה אתלטיקו את מרסיי 0–3, תוך כיבוש צמד של גריזמן.
לאחר חודשים של שמועות על מעבר אפשרי לברצלונה, האריך את חוזהו באתלטיקו עד 2023, ימים לאחר שדחה את המעבר לקאמפ נואו.
לאחר הארכת החוזה כתב גריזמן ברשת החברתית טוויטר: "האוהדים שלי, הקבוצה שלי, הבית שלי!", בספרדית, צרפתית ואנגלית, בצירוף סרטון שלו הולך ברחובות מדריד.
לאחר עונת 2018/2019 הודיע גריזמן על עזיבת אתלטיקו מדריד.
את שערו האחרון בקבוצה כבש במשחק הידידות מול בית"ר ירושלים באצטדיון טדי בהפסד 1–2.
ב-12 ביולי 2019 חתם באלופת הליגה הספרדית ברצלונה לחמש שנים, לאחר שברצלונה שילמה את סעיף השחרור שלו מאתלטיקו מדריד השווה ל-120 מיליון אירו, וקיבל את חולצה מספר 17. ערך את הופעת הבכורה שלו נגד צ'לסי במשחק ידידות.
הוא כבש את שערו הראשון במשחק ההכנה ב-10 באוגוסט 2019 מול נאפולי.
גריזמן ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו ב-16 באוגוסט בהפסד 0–1 לאתלטיק בילבאו במחזור הראשון.
במחזור השני כבש צמד ובישל עוד שער בניצחון על ריאל בטיס 2–5.
ב-31 באוגוסט 2021 חזר בהשאלה עם אופציית רכישה לאתלטיקו מדריד תמורת עשרה מיליון אירו.
ב-10 באוקטובר 2022 מימשה אתלטיקו מדריד את אופציית הרכישה של גריזמן תמורת 20 מיליון אירו, והוא חתם על חוזה עד 30 ביוני 2026. הוא סיים את עונת 2022/2023 כמלך השערים של הקבוצה ומלך הבישולים של הליגה, השחקן היחיד בלה ליגה שסיים את העונה עם מספרים כפולים בשתי הקטגוריות.
ב-10 בינואר 2024 כבש בדרבי בחצי גמר הסופר קופה הספרדי ושבר את שיא השערים בכל הזמנים באתלטיקו מדריד.
עקב כך ששיחק בספרד, מאמני נבחרות הנוער של צרפת נטו שלא לשים לב לגריזמן.
לאחר הפריצה עם ריאל סוסיאדד זומן לראשונה לנבחרת צרפת עד גיל 19, ב-23 בפברואר 2010, לצמד משחקי הידידות מול אוקראינה.
ב-2 במרץ ערך את הופעת הבכורה במדי צרפת עד גיל 19, בתיקו 0–0 מול אוקראינה.
במשחק השני, כבש גריזמן את שער הניצחון בדקה ה-88, במשחק שהסתיים בתוצאה 1–2 לזכות צרפת.
ב-7 ביוני 2010 זומן לסגל צרפת עד גיל 19 לקראת אליפות אירופה עד גיל 19. בטורניר, בו זכתה צרפת, כבש שני שערים ובישל אחד.
ב-28 בספטמבר זומן לנבחרת צרפת עד גיל 20, לצמד משחקי הידידות מול פורטוגל, ומול קבוצת המילואים של המועדון האיטלקי יובנטוס, אולם לא שיחק במשחקים אלו עקב פציעה בירך במהלך אימון.
על אף שעדיין היה רשאי לשחק בנבחרת עד גיל 20, זומן בחודש שלאחר מכן לסגל נבחרת צרפת עד גיל 21. הוא ערך את הופעת הבכורה בצרפת עד גיל 21 כאשר נכנס כמחליף לגבריאל אוברטן, במשחק שהסתיים בהפסד 0–1 לרוסיה.
לאחר שהופיע בשני משחקי הנבחרת עד גיל 21, חזר גריזמן לנבחרת עד גיל 20, ושיחק את משחקו הראשון בנבחרת זו בניצחון 2–1 על אנגליה.
במשחק זה בישל לקלמאן גרנייה את שער השוויון.
ביוני 2011 זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע העולם עד גיל 20. בטורניר זה, בו הגיעה צרפת עד לשלב חצי הגמר, כבש גריזמן את שער הניצחון במשחק נגד אקוודור, בשלב שמינית הגמר.
גריזמן השתתף בפלייאוף ההעפלה לאליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2013. במשחק הראשון ניצחו הצרפתים ובשני הפסידו והודחו.
בדיעבד, התגלה כי גריזמן, יחד עם ארבעה שחקנים נוספים, יצא לבלות בפריז במהלך מחנה האימונים של הנבחרת בלה האבר, בלילה בין שני משחקי הפלייאוף.
התאחדות הכדורגל הצרפתית השעתה את השחקנים מנבחרות צרפת למשך 14 חודשים.
ב-27 בפברואר 2014 זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת הבוגרת על ידי המאמן דידייה דשאן, לקראת משחק ידידות מול , שנערך בסטאד דה פראנס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק זה, ב-5 במרץ, כאשר פתח בהרכב ושיחק 68 דקות, בניצחון צרפת 2–0.
ב-13 במאי 2014 זומן לסגל נבחרת צרפת למונדיאל 2014. ב-1 ביוני כבש את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, במשחק ידידות מול , שהתקיים באליאנץ ריביירה.
הוא כבש צמד במשחק ההכנה האחרון לפני המונדיאל, כאשר נכנס כמחליף במקום אוליבייה ז'ירו, בניצחון 8–0 על .
הוא פתח בהרכב במשחק הראשון של צרפת במונדיאל, כאשר החליף באגף השמאלי את פרנק ריברי הפצוע.
המשחק הסתיים בניצחון 0–3 על .
במשחק שמינית הגמר, לחץ שהפעיל גריזמן על ג'וזף יובו הביא לשער עצמי של הקפטן הניגרי בדקה ה-92, ולניצחון 0–2 של הצרפתים על .
לבסוף, הודחה צרפת בשלב רבע הגמר, על ידי הזוכה בגביע, .
ביורו 2016, שנערך בצרפת, פתח גריזמן במשחק פתיחת הטורניר, בניצחון 1–2 על .
במשחק הבא פתח על הספסל, ועלה כמחליף מול .
הוא כבש את השער הראשון במשחק בנגיחה בדקה ה-90. בשמינית הגמר כבש צמד בשלוש דקות, וקבע מהפך שהביא לניצחון צרפת על .
ברבע הגמר בישל לפול פוגבה ולדימיטרי פאייה, לפני שכבש בעצמו, בניצחון 2–5 על .
בחצי הגמר כבש צמד והעלה את נבחרתו לגמר יורו 2016, בפעם הראשונה מאז יורו 2000, תוך ניצחון 0–2 על .
במשחק הגמר הפסידה צרפת 0–1 ל, לאחר הארכה.
בטורניר זה זכה גריזמן בתואר שחקן הטורניר.
בנוסף, זכה גם בנעל הזהב, לאחר שסיים כמלך שערי הטורניר, עם שישה שערים.
כמו כן, נכלל בנבחרת הטורניר.
ב-17 במאי 2018 זומן גריזמן לסגל נבחרת צרפת למונדיאל 2018, שנערך ברוסיה.
במשחק הראשון של צרפת בטורניר, מול , ספג גריזמן עבירה ברחבת ה-16, שהובילה לפסיקת השופט לבעיטת עונשין לזכות צרפת.
היה זה השימוש הראשון בטכנולוגיית VAR במשחקי גביע העולם בכדורגל.
במשחק זה ניצחה צרפת 1–2. בשמינית הגמר כבש גריזמן, פעם נוספת בפנדל, בניצחון צרפת 3–4 את .
ברבע הגמר, מול , בישל את השער הראשון במשחק לרפאל וראן, מכדור חופשי שהגביה לרחבה.
לאחר מכן כבש בעצמו, כאשר בעט מחוץ לרחבת העונשין, והכדור נכנס לרשת עקב טעות של השוער פרננדו מוסלרה.
במשחק חצי הגמר, שנערך באצטדיון קרסטובסקי, סנקט פטרבורג, מול , בישל את השער היחיד במשחק, מבעיטת קרן, לנגיחה של סמואל אומטיטי.
בגמר מונדיאל 2018, מול , היה מעורב בשלושת השערים הראשונים של נבחרתו, והביא לזכייה שנייה של צרפת במונדיאל, לאחר ניצחון 2–4. את השער הראשון לזכות צרפת כבש מריו מנדז'וקיץ' כשער עצמי, לאחר שהרים כדור מבעיטה חופשית לעבר השער.
בדקה ה-38 כבש מפנדל, לאחר נגיעת יד בתוך הרחבה של איוואן פרישיץ'.
בדקה ה-59 כבש פול פוגבה את השער השלישי לזכות צרפת, שהגיע כתוצאה מכדור שנמסר אליו מרגליו של גריזמן.
לאחר המשחק נבחר גריזמן לשחקן המצטיין של הגמר.
בנוסף, זכה בנעל הכסף של הטורניר, לאחר שכבש ארבעה שערים ובישל שניים, ובכדור הארד.
ב-7 בספטמבר 2021 כבש גריזמן צמד שערים בניצחון נבחרתו 0–2 על פינלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022, ובכך השתווה למספר השערים במדים הלאומיים שכבש מישל פלאטיני.
באותה שנה גם היה שותף לזכייה בליגת האומות לאחר ניצחון במשחק הגמר 1–2 על נבחרת ספרד.
ב-30 בספטמבר 2024 הודיע על פרישה מנבחרת צרפת.
ראש הצוות הטכני של אופ"א, לואן לופסקו, אשר הוביל את פאנל התצפית הטכני שבחר בגריזמן לשחקן המצטיין של יורו 2016, אמר על השחקן: "הוא עובד קשה עבור נבחרתו, בעל טכניקה, ראיית משחק רחבה ויכולת סיום", ומיתג אותו כ"איום לכל קבוצה אשר ישחק נגדה".
חלוץ שמאלי מהיר, מודרני ומגוון, בעל ראייה לעבר שער היריבה, גריזמן תואר כ"שחקן קבוצתי".
הוא מסוגל לתפקד בעמדות התקפה רבות, בקו ההתקפי הקדמי ומאחוריו, הודות למיומנויות הטכניות שלו ויכולתו לדלג בין עמדות הקישור לעמדות ההתקפה, תוך הבקעת מספר גבוה של שערים.
במהלך הקריירה שלו שיחק גריזמן בעמדות שונות: החלוץ המרכזי, חלוץ שני, קשר התקפי, קיצוני וקשר אגף.
גריזמן בעל דיוק בסיומות, הן מתוך והן מחוץ לרחבה, כאשר מסוגל לבעוט בשתי רגליו.
כמו כן, לגריזמן משחק ראש מצוין, למרות גובהו הנמוך יחסית.
בנוסף ליכולתו לכבוש וליצר מצבים, גריזמן צבר שבחים לא פעם על קצב משחקו, תנועה התקפית, חוש מיקום והתמצאות במגרש.
יכולת פירוש המשחק, בשילוב עם קצב, ניידות ואנרגיה, מאפשרים לו ליצור התקפות אפקטיביות ולגבור על הגנות.
בנוסף, גריזמן ידוע כבועט פנדלים מדויק.
לגריזמן חוזה חסות עם חברת הלבשת והנעלת הספורט הגרמנית פומה, והוא משתתף בפרסומות לחברה.
הוא אף שילב את "חגיגת הפלאפון" שלו בפרסומת לחברה בשנת 2016. פומה עיצבה נעלי כדורגל עבור גריזמן: 'PUMA Future 18.1 "Grizi"', וחשפה אותן בדצמבר 2017.
גריזמן השתתף בסדרת משחקי הווידאו FIFA, מבית EA Sports: הוא הופיע על הכריכה של FIFA 16 בצרפת, לצד ליונל מסי.
לפני יורו 2016 השתתף בפרסומת לאוזניות של חברת ביטס אלקטרוניקס, לצד הארי קיין, מריו גצה וססק פברגאס.
גריזמן משמש פרזנטור של מותגי הד אנד שולדרס וג'ילט, והשתתף במספר פרסומות טלוויזיוניות למותגים אלו.
בשנת 2017 שימש פרזנטור של מותג הפלאפונים הסיני וואווי, כאשר הופיע בקמפיין קידום הסמארטפון P10.
הסרט בוים על ידי אלכס דל, והיה זמין בנטפליקס עד לשנת 2023.
ריקוד מתוך קליפ השיר "(Logobitombo (Corde à sauter" הפך למזוהה עם גריזמן, עקב כך שהשתמש בו כחגיגה לשעריו.
מאז 2011 מנהל גריזמן מערכת יחסים עם אריקה צ'ופרנה, ילידת החלק הספרדי של ארץ הבסקים.
הזוג נישא ב-15 ביוני 2017. בתם הבכורה מיה נולדה ב-8 באפריל 2016, ב-8 באפריל 2019 נולד בנם השני אמארו וב-8 באפריל 2021 נולדה בתם השלישית אלבה.
אחותו, מאוד, היא ניצולת המצור בתיאטרון בטאקלאן, שקרה כחלק מפיגועי נובמבר 2015 בפריז.
גריזמן עצמו השתתף באותו ערב במשחק מול , שהתקיים בסטאד דה פראנס, אשר היה גם כן אתר פיגוע באותו ערב.
אחיו, תאו, כדורגלן חובב בקבוצת ספורטינג מאקון, וב-2015 הקים מותג ספורט פרטי בשם GZ.
ב-17 בדצמבר 2017 עורר מחלוקת כאשר שיתף ברשתות החברתיות תמונה שלו לבוש במדי הארלם גלובטרוטרס.
בתמונה נצבע עורו בגוון כהה, ונחבשה על ראשו פאת אפרו.
לאחר ביקורות, מיהר למחוק את התמונה ופרסם התנצלות.
גריזמן מזדהה עם התרבות והמנטליות של אורוגוואי.
בתקופתו בריאל סוסיאדד שיחק עם החלוץ האורוגוואי קרלוס בואנו, תחת המאמן מרטין לסרטה, אורוגוואי גם הוא.
הוא מגדיר עצמו חבר קרוב של דייגו גודין וחוסה מריה חימנס, איתם שיחק באתלטיקו מדריד.
מעודכן לתאריך 21 באוקטובר 2025
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה עד גיל 19: 2010
שחקן השנה באירופה של עיתון 'Onze d'Or' - עונת 2014/2015
השחקן הצרפתי הטוב ביותר שמשחק בחוץ לארץ מטעם 'UNFP' - שנת 2016
קבוצת העונה בליגה האירופית - 2017/2018
כדורגלן השנה בצרפת מטעם פראנס פוטבול - 2016
חביב הקהל בלה ליגה - 2016
נעל הכסף - מונדיאל 2018
כדור הארד - מונדיאל 2018
השחקן המצטיין בגמר מונדיאל 2018
שחקן השנה בלה ליגה של עיתון האס עונת 2022/2023
אנטואן בורדל היה פסל וצייר צרפתי.
נולד במונטובן שבצרפת, ולמד פיסול בבית הספר לאמנות בטולוז.
הוא שימש כעוזרו של אוגוסט רודן, ולאחר מכן פתח סטודיו משלו וכן העביר שיעורים לפסלים צעירים.
ביצירותיו הוא שם דגש על דיוק סדר וסמכותיות.
הוא מת בפריז בשנת 1929. הסטודיו שלו הפך למוזיאון בורדל הממוקם ברובע החמישה עשר של פריז.
לימד את הצייר והפסל הישראלי צרפתי, יצחק פרנקל פרנל.
אנטואן גיזנגה (; 5 באוקטובר 1925 - 24 בפברואר 2019) היה פוליטיקאי קונגולזי (זאיר לשעבר), ראש ממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (בשנים 2006–2008) בימי נשיאותו של ז'וזף קבילה.
בשנת 1960 כיהן גיזנגה כסגן ראש הממשלה של פטריס לומומבה, אליו היה קרוב בדעותיו.
אנטואן גיזנגה נולד בשנת 1925 במושיקו במחוז באנדונדו.
גיזנגה למד בסמינר בקינזמבי ולאחר מכן עבד במיסיון הקתולי בלאופולדוויל.
באפריל 1959 נבחר גיזנגה ליושב ראש המפלגה החדשה שנקראה "המפלגה לסולידריות אפריקאית" (Parti Solidaire Africain או PSA).
בדצמבר באותה השנה כרת ברית בין מפלגתו ל"ברית בקונגו" (Alliance des Bakongo - ABAKO) שבראשות ז'וזף קסא וובו.
הוא עמד בראש משלחת PSA בוועידת כל המפלגות של קונגו שהתקיימה בבריסל החל מ-20 בינואר 1960 שהביאה להכרזת עצמאות קונגו.
לבסוף במקום להשתתף בוועידה ביקר גיזנגה בארצות הקומוניסטיות במזרח אירופה ובדרך חזרה שהה בקונקרי, בירת גינאה.
בבחירות הראשונות במאי 1960 זכתה מפלגתו PSA ב-13 מושבים מתוך 137 בזירה הלאומית.
בפרלמנט המחוזי בלאופולדוויל קיבלה 35 מתוך 90 מושבים והייתה למפלגה החזקה ביותר.
אחרי הכרזת העצמאות ב-30 ביוני 1960, כיהן גיזנגה כסגן ראש ממשלה של קונגו-לאופולדוויל בממשלת פטריס לומומבה.
כשהתעוררו מתחים בין לומומבה לנשיא קסא וובו, תמך גיזנגה בעמדותיו של לומומבה.
אחרי ההפיכה הראשונה של מובוטו בספטמבר 1960 ורציחתו של לומומבה, עמד גיזנגה החל מנובמבר 1960 בראשה של ממשלה מרדנית בסטנליוויל בתור ראש ממשלה וראש מדינה.
ממשלתו זכתה באהדת ברית המועצות ולהכרתן של כ-21 מדינות מאפריקה, אסיה ומזרח אירופה.
באוגוסט 1961 חזר ללאופולדוויל והיה לסגן ראש ממשלה בממשלה בראשות סיריל אדולה.
בינואר 1962 נאסר בכלא באי בולה בבמבה בשפך הנהר קונגו, שם שהה עד יולי 1964.
עוד ב-25 בספטמבר 1962 דרש הסנאט של קונגו מהנשיא ז'וזף קסא וובו את שחרורו המידי.
הפגנה משותפת של התנועה הלאומית הקונגולזית -לומומבה MNC/L ושל המפלגה לסולידריות אפריקאית PSA דרשה גם היא מהשלטון את שחרורו, אך דוכאה.
ב-29 בספטמבר נעצרו שבעה חברי פרלמנט לומומביסטים, מעצר שהביא להשהיית עבודת הפרלמנט אשר זכתה לברכתם של התקשורת, האיגודים המקצועיים והסטודנטים, שדרשו גם את פיזור הממשלה שנחשבה למושחתת ובלתי יעילה.
מפלגות האופוזיציה הלומומביסטית, שהיה להן רוב בפרלמנט, העלו את דגל המרד: הן התכנסו בין ה-29 בספטמבר ל-3 באוקטובר ובתום הדיונים הקימו בלאופולדוויל הבירה את המועצה הלאומית לשחרור - CNL.
היא התנגדה לאמצעים שננקטו על ידי השלטון ב-29 בספטמבר ושאפו להדחת ממשלת אדולה.
כוחות המועצה הלאומית הלומומביסטית הצליחה להשתלט במהלך שנת 1964 על שלושה רבעים משטח המדינה.
היא התפצלה בהמשך לשני גושים: "MNL - גבנייה", בראשות כריסטוף גבניה, שנתמך על ידי גסטון סומיאלו ולוראן דזירה קבילה ו-"MNL - בושלה" בראשות גיזנגה, פולין לומומבה, פייר מוללה ולובאיה.
לפי דרישת חברי התנועה הלאומית הלומומביסטית בראשות אנטואן קיוֶוָוה (Kiwewa), שוחרר גיזנגה מן הכלא ביולי 1964. ב-24 באוגוסט 1964 חרף התנגדותם של קיוווה ושל אלכסנדר מהמבה, הקים גיזנגה מפלגה לומומביסטית מאוחדת PALU.
המתנגדים סברו שרק קונגרסים של כל מפלגה בנפרד יוכלו למזג את המפלגות MNC ו-PSA למפלגה גדולה של ההמונים, כפי שביקש בזמנו לומומבה.
בימי ממשלתו של מואיז צ'ומבה, באוקטובר 1964 - נובמבר 1965, הוכנס גיזנגה למעצר בית.
בשנים 1992-1965 שהה גיזנגה בגלות, וחי בברית המועצות, בצרפת, באנגולה ובקונגו-ברזוויל.
בעת שהותו בקונגו-ברזוויל הוא הקים תנועה בשם "הכוחות הדמוקרטים למען שחרור קונגו" - FODELICO שהתנגדה לשלטונו של מובוטו.
בעקבות חשש לניסיונות התנקשות בחייו נמלט לצרפת.
כמו כן, לאחר שמשטרו של ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש הגיע לפשרה עם מובוטו, הפך גיזנגה לאישיות בלתי רצויה באנגולה.
אחרי הליברליזציה שהונהגה על ידי המרשל מובוטו ב-24 באפריל 1990 שאפשרה פעילותן של מפלגות אופוזיציה, בשנת 1992 שב גיזנגה לארצו.
עם זאת סירבה מפלגת PALU בראשותו להשתתף בבחירות הבלתי דמוקרטיות בימי משטר מובוטו.
לאחר נפילת מובוטו בשנת 1997 וניצחונו במלחמת האזרחים של המחנה בראשות לוראן קבילה, מונה גיזנגה בשנת 2006 כמועמד לנשיאות מטעם מפלגת PALU.
לפי ספירת הקולות עמד במקום השלישי עם 13.06% מהקולות, אחרי ז'וזף קבילה וז'אן-פייר במבה.
ב-30 בספטמבר 2006 חתם גיזנגה הסכם קואליציוני עם AMP, מפלגתו של קבילה, שלפיו התחייב לתמוך בקבילה בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות באוקטובר 2006 ובתמורה הובטחה לו ראשות הממשלה.
לאחר שב-6 בדצמבר הושבע ז'וזף קבילה כנשיא, ביקש הלה מגיזנגה לבחון את האפשרות לכנס רוב פרלמנטרי לממשלה חדשה.
ב-30 בדצמבר גיזנגה התמנה לראש ממשלה בראש "ברית הרוב נשיאותי".
ב-5 בפברואר 2007 הרכיב גיזנגה ממשלה בת 59 חברים ולאחר מכן הרכיב ממשלה חדשה שבה הופחת מספר השרים ל-44 ב-25 בנובמבר.
בתפקיד שר החקלאות התמנה נזאנגה מובוטו, אחד מבניו של הנשיא המנוח מובוטו, והמפקדים המורדים לשעבר מבוסה ניאמוויסי, כשר סחר החוץ ואזריאס רוברווה.
בספטמבר 2007 העביר גיזנגה את הנהגת מפלגתו PALU לידי מזכיר כללי חדש, רמי מאיילה, והתפטר מראשות הממשלה ב-25 בספטמבר 2008 בשל "גילו המתקדם" (היה בן 83).
דוברי האופוזיציה (התנועה לשחרור קונגו MLC) טענו שהתפטרותו אותתה על כישלון הממשלה שהשאירה את המדינה במצב משבר.
"ברית הרוב הנשיאותי" נותרה בשלטון גם לאחר התפטרותו.
ב-10 באוקטובר 2008 מונה יורשו בראשות הממשלה, שר התקציב אדולף מוזיטו ומראשי PALU.
אנטואן גיזנגה היה נשוי למשך כ-40 שנה לאן מבובה, אחות במקצועה.
בשנת 2016, בהיותו בן 90, התגרש ממנה ועבר לגור לבדו בווילה 25C ברובע מון פלרי ברמות בינזה.
גרושתו נשארה בארמון בבומה, במזרח עיר הבירה, קינשאסה.
הגירושין התרחשו בו זמנית עם קידומו של לוז'י גיזנגה, בן מן הנישואין הראשונים של גיזנגה בראשות מזכירות המפלגה PALU על חשבון של קרוב משפחה של הגרושה.
ב-30 ביוני 2009 הוכרז גיזנגה של ידי הנשיא ז'וזף קבילה כ"גיבור לאומי", התואר הגבוה ביותר של קונגו-קינשאסה.
הוא החבר היחיד בחיים במסדר הגיבורים הלאומיים.
תואר זה העניק לו את הזכות לקצבה השווה לשכר ראש הממשלה, למגורים, למוסך עם שישה כלי רכב ולמשמר בן 12 מאבטחים מטעם המשטרה הלאומית.
אנטואן דיומא היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
אנטואן דיומא נולד בשנת 1909 בסנט אטיין למשפחת רוקח.
בשנת 1934 הוא הוסמך לכומר.
בשנת 1941 התמנה אנטואן דיומא לתפקיד הכומר של קהילת הכפר דואזייה (Doizieux) , כ-40 ק"מ מדרום לליון.
ביולי 1942, לאחר המצוד אחר יהודי פריז, נמלטה משפחת בידרמן היהודיה לפרברי ליון ולה שלושה ילדים מגיל שמונה עד 12. ההורים פנו לארגון האוז"ה בבקשה למצוא בית לילדיהם.
מאוקטובר 1942 ועד אוקטובר 1944, עת שוחרר האזור מידי גרמניה הנאצית על ידי בעלות הברית, שהו שלושת ילדי המשפחה בביתו של דיומא בכפר דואזיו.
דיומא סיפק את כל צורכיהם והבטיח את ביטחונם.
במהלך אותו פרק זמן שהו בביתו של דיומא ילדים ממשפחות של מהגרים יהודים, וזאת למשך תקופות קצרות.
חלק מילדים אלה היו במקור מהולנד, פולין וגרמניה, ורבים מהם הועברו אף הם מאזור פריז אל כפרו של דיומא, על ידי ארגונים הומניטריים ודתיים נוצריים, בהם מנזר של מסדר האחיות ציון בפריז.
רבים מתושבי הכפר דואזיו ידעו על פעולותיו של דיומא, תמכו בו ובהמשך אף חיקו אותו.
בתחילה סיפקו מזון לילדים ולאחר מכן אף פתחו את בתיהם בפני ילדים יהודיים נרדפים.
בין הפעילים להצלת יהודים באזור, היו רבים שעשו זאת בהשראתו של דיומא.
נזירים במנזר הפרנציסקני הסמוך לכפר הסתירו אף הם ילדים יהודים.
בנוסף לכך, בעלי חוות רבים בסביבת הכפר הסתירו ילדים יהודים, בין היתר בהשפעתו של דיומא.
בכפר דואזיו ובסביבתו לא היו הלשנות לגורמי משטר וישי או לגסטפו הגרמני.
בסך הכל ניצלו בכפר זה בתקופת השואה כמאה יהודים, רובם ילדים.
מתוך ניצולים אלה, כ-30 ניצלו על ידי דיומא.
בתום המלחמה נותרו בביתו של דיומא מספר ילדים יהודים שהוריהם גורשו למחנות ההשמדה והם-עצמם הוסתרו בביתו.
לאחר מספר חודשים נמסרו ילדים אלה לארגוני רווחה יהודיים.
דיומא היה הכומר של הכפר סן ז'וסט עד מותו ב-1969.
לאחר המלחמה הקימו היהודים שניצלו בכפר זה אנדרטת הוקרה לדיומא וליתר תושבי הכפר, בה נכתב:
("לבנות ישראל הנאוות, בהוקרה לשותפיהן לאמונה בקהילה זו, על ההגנה שהעניקו בתקופת רדיפות היהודים על ידי הנאצים, בין השנים 1944-1941")
רבים מהניצולים נותרו בקשר עם הכומר דיומא בביקורים בכפרו ובהתכתבות עמו עד מותו.
ב-1991 הכיר יד ושם באנטואן דיומא בתור חסיד אומות העולם.
אנטואן דה מיטרי היה מצביא צרפתי במלחמת העולם הראשונה שפיקד על הארמיות התשיעית, והשביעית.
אנטואן דה מיטרי נולד ב-20 בספטמבר 1857 בלמני-מיטרי.
בשנת 1875 התגייס דה מיטרי לצבא הצרפתי ושירת בחיל הפרשים.
בשנת 1898 מונה דה מיטרי למפקד גדוד ברגימנט הספהאים האלג'ירי ה-2, ובשנת 1910 מונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-29.
עם פרוץ המלחמה מונה דה מיטרי למפקד חטיבת קירסירים, ובאוקטובר 1914 מונה למפקד קורפוס הפרשים ה-2. ב-17 בדצמבר 1916 מונה דה מיטרי למפקד הקורפוס ה-6, ופיקד עליו במהלך הקרב השני על האן.
ב-6 ביולי 1918 מונה דה מיטרי למפקד הארמייה התשיעית שהוקמה מחדש, ופיקד עליה בקרב השני על המארן.
ב-23 באוקטובר 1918 מונה דה מיטרי למפקד הארמייה השביעית, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
ב-18 באוגוסט 1924 מת דה מיטרי בביתו שבפריז.
גנרל של דיוויזיה אנטואן פיליפ תומאס ז'וזף בושרון דה בואסוד היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
בושרון נולד ב-28 בפברואר 1860, בשרבור אשר השתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
הוא היה בנו של האדמירל פיליפ בושרון דה בואסוד.
ב-27 באוקטובר 1883 התגייס לצבא צרפת, ונכנס ללימודים באקדמיה הצבאית סן-סיר, אותה סיים בשנת 1885 בדרגת לוטננט משנה.
ב-29 במרץ 1889 הוא הועלה לדרגת לוטננט, ושרת במטה הכללי.
ב-30 בדצמבר 1908 הוא הפך לאביר בלגיון הכבוד.
ב-10 בפברואר 1909 הוא מונה לראש המטה הכללי של הדיוויזיה ה-39, ב-23 בדצמבר 1912 הועבר לדיוויזיה ה-68 והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה בושרון ראש מטה הקורפוס ה-21. הוא לחם עם הקורפוס במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב לורן.
לאחר מכן השתתף בקרב הראשון על המארן, קרב ויטרי וקרב אראס.
ב-1 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת קולונל.
ב-3 במרץ 1915 מונה לראש המטה של פלגת הארמייה ווז' אשר הגנה על אזור לורן.
ב-4 באפריל של אותה שנה הפכה הפלגה להיות הארמייה השביעית.
ב-28 באוקטובר 1915 הועלה לדרגת קצין בלגיון הכבוד, וב-25 בנובמבר הוענקה לו דרגה זמנית של גנרל של בריגדה.
ב-3 בדצמבר מונה למפקד הדיוויזיה ה-43, ופיקד עליה במהלך קרב ורדן והקרב על הסום.
ב-16 בספטמבר 1916 הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה, וחודש לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-5, ופיקד עליו במהלך הקרב השני על האן.
ב-4 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הארמייה השביעית.
ב-15 באוקטובר 1918 מונה למפקד הצבא הצרפתי בבלגיה, ופיקד עליו במהלך מתקפת מאה הימים עד סיום המלחמה.
ב-7 בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת מפקד בלגיון הכבוד.
ב-27 בנובמבר 1918 הוא מונה למפקד הארמייה השנייה, עד 11 בפברואר 1919. ב-10 במרץ של אותה שנה מונה למפקד האזור הצבאי ה-10 עד 5 במרץ 1920. במקביל פיקד על הקורפוס ה-10 מ-10 בספטמבר 1919 עד 30 באוקטובר 1920. ב-9 ביולי 1921 הועלה לדרגת קצין גבוה בלגיון הכבוד.
ב-7 בפברואר 1924 הוא מונה למפקח על בתי הספר הצבאיים עד 5 בדצמבר של אותה שנה.
הוא נפטר בפריז ב-25 בדצמבר 1944 בגיל 61. הוא נקבר בבית הקברות בהאינווליד.
בנו היה הגנרל גי בושרון דה בואסוד, אשר לחם בצבא צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנטואן, דוכס מונפנסייה , היה בנו הצעיר של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, וגיסה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
אנטואן נולד ב-31 ביולי 1824 בשאטו דה ניי, ניי-סיר-סן, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
במהלך מהפכת יולי 1830 הודח שארל העשירי, מלך צרפת, וב-9 באוגוסט הוכתר אביו כלואי פיליפ, מלך הצרפתים.
בשנת 1842 התגייס אנטואן כלוטננט לרגימנט התותחנים ה-3 בצבא הצרפתי, וב-17 בנובמבר 1843 הועלה לדרגת קפיטן ומונה למפקד סוללה ברגימנט התותחנים ה-7. בשנת 1844 נשלח אנטואן לאלג'יריה שם לחם בביסקרה, ועל כך קיבל מאביו ב-22 ביוני אותה שנה את תואר אביר בלגיון הכבוד.
ב-8 באוגוסט אותה שנה הוא מונה למפקד גדוד והועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1845 הוא נלחם בהצלחה נגד בני שבט הקאבילה.
לאחר מכן ערך אנטואן סיור במזרח התיכון, וביקר ביוון, טורקיה ומצרים.
ב-10 באוקטובר 1846 התחתן אנטואן עם האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, אחותה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ולכבוד נישואיו קיבל את התארים "דוכס מונפנסייה" ואינפנטה של ספרד.
בשנת 1848 הודח אביו מהשלטון במהלך מהפכת פברואר, ואנטואן ואשתו ברחו עם שאר המשפחה לבריטניה.
לאחר מכן עברו אנטואן ואשתו לספרד והתיישבו בסביליה, ובשנת 1858 מונה אנטואן לקפיטן חנרל של הצבא הספרדי.
במהלך המהפכה המהוללת בשנת 1868, תמך אנטואן בחואן פרים נגד המלכה איזבלה.
בשנת 1870 הרג אנטואן את האינפנטה אנריקה, דוכס סביליה - אחיו של פרנסיסקו, דוכס קדיס, במהלך דו-קרב, ועל כך ישב במאסר למשך חודש.
ב-16 בנובמבר אותה שנה בחר הקורטס ברוב קולות באמדאו, דוכס אאוסטה למלך, ואילו אנטואן קיבל רק 27 קולות, ומשום כך עזב את ספרד.
בשנת 1874 חזר אנטואן לספרד, ובשנת 1878 התחתנה בתו מרסדס, נסיכת אורליאן עם אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, אולם היא מתה כעבור 6 חודשים ללא ילדים.
ב-4 בפברואר 1890 מת אנטואן בביתו בסנלוקאר דה בראמדה, ובשנת 1897 מתה אשתו האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
ב-10 באוקטובר 1846 התחתן אנטואן עם האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, בתם של פרננדו השביעי, מלך ספרד ומריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה היו לו 10 ילדים:
מארי איזבל, נסיכת אורליאן (1848–1919), התחתנה עם הנסיך פיליפ, רוזן פריז
מרסדס, נסיכת אורליאן (1860–1878), התחתנה עם אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד
לואי מארי פיליפ אנטואן, נסיך אורליאן (1867–1874)
אנטואן ולואה-פורטייה הוא ג'ודוקא קנדי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
ולואה-פורטייה התחרה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים.
בלונדון 2012 הוא זכה במדליית הארד, לאחר שניצח את טרוויס סטיבנס האמריקאי.
בריו 2016 סיים במקום השביעי, לאחר שהפסיד בשלב רבע הגמר לחסן חלמורזייב הרוסי שזכה בזהב.
באולימפיאדת טוקיו 2020, הוא הודח בשלב שמינית הגמר לאחר הפסד לאלן חובצוב הרוסי.
ולואה-פורטייה מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, מדליית כסף (2014) ושתי מדליות ארד (2015 ו-2019).
במהלך הקריירה זכה ולואה-פורטייה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי, וביניהן מדליות מגראנד סלאם פריז וגראנד סלאם אבו דאבי.
אנטואן בורנונביל היה רקדן בלט וכוריאוגרף צרפתי, שעבד בבלט המלכותי השוודי ובבלט המלכותי הדני ועם הזמן התמנה למנהל בלט בזה האחרון.
הוא מילא מקום חשוב בפיתוח הבלט בסקנדינביה.
אנטואן היה אביו של אוגוסט בורנונביל.
בורנונביל היה בנם של השחקנים לואי-אמאבל בורנונביל וז'אן אברארד, אח תאום לגיום.
בשנת 1769, בגיל תשע, החל ללמוד אצל ז'אן-ז'ורז' נובר, ובהמשך יצא למסעות הופעות בווינה, פריז ולונדון, עד 1782, אז הוזמן לעבוד בבלט המלכותי השוודי שליד האופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם עם אחותו ז'ולי אליקס דה לה פיי.
בורנונוויל היה רקדן ראשי ומדריך בלט באופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם עד 1792. בתקופת שהותו בשוודיה, תואר כיפה-תואר כאפולו: "הופעתו הייתה כשל אפולו לכל דבר.
נוסף לכך, היה לו נוהג וירטואוזי בכל סוגי המחול, שבו השתמש בטעם המעודן והמשובח ביותר." גוסטב השלישי, מלך שוודיה התלהב פעם כל כך מאיכות הביצוע שלו ומיופיו, עד שקרא אליו להתיר את הסרט שעל שערו כדי שיוכל לראות את קווצות השיער מתנופפות תוך כדי הפירואט.
תלמידתו הנבחרת ובת-זוגו לריקוד בשוודיה הייתה שרלוטה שלוטסברג, שעמה יצר צמד מצליח בבלטים.
הוא זה שביקש לצוות אותה אליו כבת-זוגו, לאחר שהכיר בכשרונה כאמנית; ב-1784 נתן לה ביוזמתו הוא תפקיד בבלט Les Meunieres Provencaux, שנחשב לראשית בגרותה האמיתית של סלוטסברג כאמנית.
בורנונביל היה פעיל גם כשחקן, זמר וכוריאוגרף.
בורנונביל עזב את שוודיה בשנת 1792, לאחר ההתנקשות בחיי המלך גוסטב השלישי, והתקבל לעבודה בבלט המלכותי הדני בקופנהגן, לאחר הופעת אורח במקום.
בת-הזוג שביהר להופעותיו בדנמרק הייתה מארי כריסטין ביורן.
בשנים 1823-1816 כיהן כמנהל הבלט בבלט המלכותי הדני.
בורנונביל נישא בראשונה לרקדנית הדנית מריאן ינסן.
בפעם השנייה נשא לאישה את סוכנת הבית השוודית שלו, לוויסה זונדברג (אמו של אוגוסט בורנונביל.
כמו כן הביא לעולם ילד עם הרקדנית הדנית קארו אולסן.
אנטואן הובר היה נהג מרוצים צרפתי.
זכה באליפות ה-GP3 בשנת 2018. באוגוסט 2019 נהרג בתאונה במהלך מרוץ שהתקיים במסלול ספא בבלגיה במסגרת אליפות הפורמולה 2 בה התחרה.
הוא החל להתחרות בקארטינג בשנת 2004. בשנת 2010 סיים במקום השני בגביע האקדמיה של CIK-FIA.
בשנים 2011 ו-2012 התחרה באליפות העולם לנוער מתחת לגיל 18. את שתי התחרויות סיים במקום השלישי.
בשנת 2013 עבר להתחרות במכוניות מושב יחיד והתחרה בפורמולה 4 הצרפתית.
בעונתו הראשונה זכה באליפות לאחר שניצח 11 מתוך 21 מרוצים בעונה.
שנה לאחר מכן עבר להתחרות עבור קבוצת Tech 1 באירוקאפ פורמולה רנו 2.0. בנוסף התחרה כנהג אורח גם בסבב האלפי של הפורמולה רנו.
בעונתו השנייה ב-Tech 1 השיג 2 ניצחונות וחמישה פודיומים נוספים ודורג במקום החמישי.
במקביל השתתף בשישה מרוצים בסבב האלפי, מתוכם ניצח ארבעה.
בשנת 2016 עבר להתחרות עבור קבוצת ואן אמרספוט באליפות הפורמולה 3 האירופאית.
במהלך העונה השיג ניצחון אחד ובסיומה דורג במקום השמיני.
בנובמבר, אותה שנה, לקח חלק במבחנים שערכה קבוצת ART לאחר סיום עונת הפורמולה 3. בפברואר הוחתם על ידי הקבוצה שהתחרתה באליפות ה-GP3. בשנת 2018, עונתו השנייה בתחרות, זכה באליפות.
במאי 2018 הצטרף לאקדמיה של קבוצת רנו.
בשנת 2019 הצטרף לקבוצת ארדן באליפות הפורמולה 2 וקיבל גיבוי מלא מרנו.
במחצית הראשונה של העונה ניצח 2 מרוצים (מונקו וצרפת) ולאחר שמונה סיבובים דורג במקום השמיני באליפות.
ב-31 באוגוסט 2019, במהלך מרוץ שהתקיים במסלול ספא בבלגיה, נפגע הוברט בתאונה קשה.
במהלך ההקפה השנייה של המרוץ איבד ג'וליאנו אלזי, נהגה של קבוצת טרידנט, את השליטה ברכבו בעקבות תקר בגלגל.
הרכב הסתחרר ופגע בקיר השמאלי של המסלול.
כתוצאה מהפגיעה התפרקה הכנף האחורית של המכונית.
ראלף בשונג, נהגה השני של קבוצת טרידנט, האט על מנת לעקוף את אזור הפגיעה שהיה מלא בשברים שהתפזרו על המסלול.
להובר, שהיה צמוד לבשונג מאחור, לא היה שדה ראייה שאיפשר לו לראות את רכבו של אלזי.
הוא ניסה לפנות עם מכוניתו לצד ימין על מנת להימנע מפגיעה במכונתו של בשונג, אך פגע עם הכנף הקדמית בגלגל הימני האחורי של בשונג.
רכבו פגע במהירות בגדר הימנית של המסלול.
כתוצאה מעוצמת הפגיעה הועף הרכב חזרה למסלול, אז פגע בו רכבו של חואן מנואל קוריאה שהגיע מאחור ולא יכול היה להימנע מהפגיעה.
מכוניתו של קוריאה התהפכה, וצמד הנהגים פונה לטיפול רפואי.
קוריאה נפצע קשה וסבל משברים ברגליו ופגיעה בגבו.
מותו של הובר נקבע זמן קצר לאחר התאונה.
בעקבות התאונה בוטל מרוץ הפורמולה 2 וגם מרוץ הספרינט, שתוכנן להתקיים למחרת.
מרוצי הפורמולה 3 והפורמולה 1 נפתחו בדקת דומיה לזכרו של הובר.
שארל לקלר, חבר קרוב של הובר, השיג את הניצחון הראשון בקריירה באותו המרוץ והקדיש אותו לזכרו.
אנטואן הראשון, נסיך מונקו (25 בינואר 1661 – 20 בפברואר 1731) היה נסיך ריבון של מונקו.
אנטואן נולד ב-25 בינואר 1661 בפריז, והיה בנם הבכור של לואי הראשון ממונקו וקתרין שארלוט דה גרמונט.
בשנת 1683, אנטואן מונה לסגן ברגימנט הרגלים דו רואי.
בשנת 1684 הוא מונה לקולונל ברגימנט סואסונואה.
במהלך מלחמת תשע השנים הוא השתתף בקרב בפיליפסבורג (1688), קרב פלורוס (1690), מצור המונס (1691), ומצור נאמור (1692).
ב-21 באוגוסט 1702, אנטואן נשבע למלך לואי ה-14 הצרפתי בפרלמנט בשל היותו דוכס ולנטינואה ואציל צרפתי.
בשנת 1724 קיבל תואר אביר ממסדרי המלוכה הצרפתיים.
הוא "השלים את ביצורי סלע מונקו, בנה את האוריאון ואת מבצר אנטואן." לבסוף הקים "חצר מבריקה בארמונו." זו הייתה דרך משופרת המחברת בין לה קונדמין ל"מצע חצי האי".
מגדל אורילון שפיקד על הכבש המוביל לפאליס פרינסייה הוקם בין השנים 1707–1708.
אנטואן התחתן ב-13 ביוני 1688 עם מארי דה לורן, "מדמואזל ד'ארמניאק" (12 באוגוסט 1674 - 30 באוקטובר 1724), בתו של לואי, רוזן ארמניאק.
נולדו להם שש בנות, שרק שלוש מהן שרדו את הינקות:
לאנטואן היו גם מספר ילדים מחוץ לנישואים:
אנטואן-מארי-בנואה בסון היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה אשר פיקד על קבוצת הארמיות השלישית שהוצבה לאורך נהר הריין ואיישה את קו מאז'ינו.
בסון נולד ב-14 בספטמבר 1876 בפומה, והיה בנם של בנדיקטוס בסון, חקלאי וראש העיר של פומה, ומארי דוראן.
אחיו הגדול היה קולונל אנטואן בסון, ובנוסף הוא היה דודו של אנטואן פינאי, מדינאי.
בשנת 1895 הוא התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1898 הצטרף לרגימנט הזואבים ה-4. ב-29 באוקטובר 1901 בסון התחתן בסלון-דה-פרובנס עם קרוליין מנס, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1905 הוא שירת ברגימנטים של הארטילריה ה-6 וה-13, ולאחר מכן הצטרף לרגימנט השאסורים האפריקניים ה-4. בדצמבר אותה שנה הוא הצטרף לרגימנט הרגלים ה-90, ובשנת 1907 הוא הצטרף לרגימנט הרגלים ה-99. לאחר מכן הוא הצטרף למטה הקורפוס ה-14, ובשנת 1908 הצטרף לרגימנט הרגלים ה-52 והועלה לדרגת קפיטן.
ב-3 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הארמייה השישית, וב-18 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד קבוצת הארמיות השלישית שכיסתה את קטע קו מאז'ינו לאורך נהר הריין וגבול שווייץ.
הוא ופיקודיו נכנעו לאחר ה-25 ביוני כאשר יחידות הפאנצר הגרמניות הגיעו לגבול שווייץ וניתקו את קו מאז'ינו משאר צרפת.
ב-28 ביולי 1940 הוא מונה למנהל ארגון הסיוע לשבויי המלחמה, וב-20 באוגוסט אותה שנה הוא פרש מהצבא.
בשנת 1943 הוא פרש מתפקידו בארגון הסיוע לשבויים, וב-23 ביולי 1969 הוא מת בביתו בפריז.
אנטואן ז'וזף עמנואל ברנד הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת הלאס ורונה מהסרייה א'.
ברנד הגיע אל מחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן בשנת 2012. ב-4 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את טיאגו סילבה בדקה ה-74 בניצחון 4-0 על מונקו במסגרת גביע האלופות הצרפתי.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בניצחון 3-0 על קאן במסגרת המחזור הראשון לעונת 2018/2019. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-6 בפברואר 2019 חתם ברנד ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-17 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על ואקר אינסברוק במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת .
בעונה וחצי הראשונות שלו במדי המועדון ערך 13 הופעות ליגה.
ב-13 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אדמירה ואקר מדלינג במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת .
בעונה זו ערך ברנד 19 הופעות ליגה.
ב-9 בינואר 2023 הושאל אל לוזאן.
ב-23 ביוני 2023 חתם במועדון בהעברה קבועה.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל ברנד אל הלאס ורונה מהסרייה א'.
אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה (Antoine-Augustin Parmentier; 12 באוגוסט 1737, מונטדידייה , מחוז סום, חבל או-דה-פראנס, צרפת – 13 בדצמבר 1813, פריז, צרפת) היה רוקח, אגרונום ותזונאי צרפתי.
זכוּר בעיקר בזכות קידום גידול תפוחי אדמה כמקור מזון זמין, זול ומזין.
פרמנטייה היה כבר בנערותו שוליה לרוקח בעיירת הולדתו, וב-1755, בהגיעו לגיל 18, עבר לפריז כדי להשתלם ברוקחוּת.
בפרוץ מלחמת שבע השנים (1754–1763) גויס לצבא, עבר את המבחנים שנדרשו ומוּנָה לרוקח צבאי.
במהלך שירותו נפצע ונפל בשבי הפרוסים.
שם למד להעריך את סגולות תפוחי האדמה שנחשבו ברוב ארצות אירופה כמזון לבהמות ולאביונים.
בצרפת נאסר גידול זה ב-1748 על פי חוק בגלל האמונה שאכילתם גורמת למחלות, בהן גם צרעת.
האיסור שׂרר בספר החוקים הצרפתי עד 1772, בעוד פרידריך השני, מלך פרוסיה כפה בארצו את גידול תפוחי האדמה למזון.
פרמנטייה חזר לפריז בתום המלחמה ב-1763, הועסק כרוקח בבית החולים במתחם האינווליד בפריז והתמקד במחקריו בסגולות המזון.
ניסיונו מימי השבי העלה שתפוחי האדמה טובים לתזונת חולי דיזנטריה.
בעקבות מכת הרעב של 1769 הציעה האקדמיה הצרפתית פרס למחקר על מיני צומח העשויים להניב קמח ללחם, ופרמנטייה זכה בו בשל עבודה על גידול תפוחי אדמה.
הודות למאמציו הצהירה הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פריז ב-1772 על תפוחי האדמה כטובים לאכילה, ולמרות זאת לא פסקה ההתנגדות לצריכתם.
מפרמנטייה נמנעה האפשרות להמשיך לבחון את הגידולים בגינת בית החולים שבו שימש כרוקח, וכתוצאה מקובלנותיה של הנהלת בית החולים גם נדחק ממשרתו.
המלך לואי ה-16 אישר ב-1774 את פיטוריו של פרמנטייה ועם זאת העניק לו מעמד גִמלאי של ארמון האינווליד.
המלך גם דאג להקצות לפרמנטייה חלקות קרקע בניי-סיר-סן שבהן אופשר לו להמשיך בניסוייו.
פרמנטייה פִרסם ב-1779 חיבור שבו תיאר הכנת לחם העשוי מקמח תפוחי אדמה ומכיל את כל המאפיינים של לחם חיטה.
סימנים ראשונים להתקבלות תפוחי האדמה בחברה הצרפתית ניכרו ב-1785, כשאספקת הפקעות המבוזות הצילה את האוכלוסייה בצפון צרפת מסכנת רעב.
ב-1789, ערב המהפכה, פרסם פרמנטייה "בפקודת המלך" את חיבורו על "גידול ושימוש בתפוחי אדמה, בטטות וארטישוק ירושלמי".
החיבור לא נפסל על ידי המהפכנים.
ב-1794 ראה אור ספר בישול שכותרו "הטבחית הרפובליקנית" , ודפיו גדושים מתכונים של תפוחי אדמה.
במאמציו להמריץ את הצרפתים להכיר בתפוחי האדמה כמזון ראוי, לא נרתע מפעלולי פרסומת בהם הציג בציבור מתכוני תבשילים ומאפים.
בין היתר אירח ידוענים, בהם שגריר ארצות הברית בצרפת בנג'מין פרנקלין והכימאי הצרפתי אנטואן לבואזיה, לסעודות שבהן הוגשו תפוח האדמה כמנות העיקריות.
פרמנטיה צלח את התהפוכות של המהפכה הצרפתית.
הצעותיו לרפורמות בחקלאות נכללו בהחלטות האספה הלאומית.
ב-1795 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1800 מונה בידי נפוליון בונפרט לרוקח הראשי של צבאו.
מ-1805 פעל כמפקח הכללי של שירותי הבריאות בצרפת, ובין יתר תרומותיו נמנית המערכה שניהל ליישום חובת החיסון נגד אבעבועות שחורות.
עניינו של פרמנטייה בחקלאות היה כרוך בחתירתו לשיפור הבריאות והחיים באמצעות התזונה.
הוא היה מחלוצי השיטה להפקת סוכר מסלק סוכר ודחף להרחבת גידולו.
כמו כן תרם לשכלול הדרכים לייצור גבינות, איסום תבואה, שימוש בקמח תירס ובקמח ערמונים, גידול פטריות ושימור מזון כולל עיקור בחום והקפאה.
פרמנטייה לא נשא אישה ולא הוליד צאצאים.
הוא חי בגפו ואחותו מארי-סוזאן ניהלה את משק ביתו.
פרמנטיה זכה עוד בחייו לאותות הוקרה על תרומתו למדע, לבריאות הציבור ולטכנולוגיה.
ב-1795 צורף כחבר באקדמיה צרפתית למדעים.
כמו כן היה חבר האקדמיות למדעים של רואן, של ליון, בזנסון ודיז'ון.
הוא כיהן כנשיאהּ הראשון של חברת הרוקחוּת של פריז (Société de Pharmacie de Paris), שנוסדה ב-1803. פרמנטייה היה מהראשונים לקבל את אות לגיון הכבוד (יולי 1804).
אחרי מותו הונצח פרמנטייה באופנים שונים.
'פרמנטייה' משמש בצרפתית כמילה נרדפת לתפוח אדמה, ומאכלים רבים נקראים בשמו.
זכרוֹֹ צוין בשמות רחובות ברחבי צרפת ופסלו מוצב באתרים שונים.
אנטואן ארנו היה תאולוג, כומר, פילוסוף ומתמטיקאי צרפתי-קתולי, מבין האינטלקטואלים הבולטים של הקבוצה היאנסניסטית ממנזר פור-רואיאל ובעל ידע מעמיק בפאטריסטיקה.
בני זמנו כינו אותו "הגדול", להבדילו מאביו בעל שם זהה.
ארנו נולד בפריז לעורך דין אנטואן ארנו, בן הזקונים במשפחה בת עשרים ילדים.
תחילה נועד ללימודי משפטים כאביו, אולם הוא החליט ללמוד תאולוגיה בסורבון, שם דרך כוכבו עם קריירה מצליחה תחת השפעתו של ז'אן דו ורז'ייה דה אוראן, המנהיג הרוחני של מנזר פור-רואיאל, שמשך אותו בכיוון היאנסניזם.
ספרו, De la fréquente Communion ("על ההוחדה התכופה"), היה צעד חשוב בהנגשת המטרות והאידיאלים של התנועה לציבור הכללי.
הספר עורר מחלוקת בהתנגדותו לקיום אוכריסטיה תכופה.
יתרה מזאת, במסגרת הפולמוס סביב הספר אוגוסטינוס מאת קורנליוס יאנסן, שבמהלכו תקפו הישועים את היאנסניסטים בתואנה כי הם מינים בדומה לקלוויניסטים, כתב ארנו להגנת היאנסניזם את הספר Théologie morale des Jésuites (תאולוגיית המוסר של הישועים).
הספר הניח את הבסיס לרוב הטיעונים שבהם עשה שימוש בלז פסקל בספרו, Provincial Letters (מכתבים לקרתנים), אשר הוקיעו את המוסר הנוח של הקזואיסטיקה הישועית.
בתגובה ל"תאולוגיית המוסר" נכתבו מספר ספרים שכנגד על ידי ישועים.
בזמן הפולמוס הפורמולרי, שהעמיד את היאנסניסטים כנגד הישועים בעניין האורתודוקסיה של טענות היאנסניסטים, נאלץ ארנו לרדת למחתרת.
בשנת 1655 פרסם ארנו פמפלט שכותרתו Seconde lettre à un duc et pair ("מכתב שני לדוכס ולעמית") על שיטות הווידוי הישועיות, והדבר הביא לאישור חריג למדי של הצעה לצנזורה עליו בסורבון.
הצעה זו עודדה את פסקל לכתוב באנונימיות את "מכתבים לקרתנים", אולם בפברואר 1656 נשלל תוארו של ארנו בסורבון.
במשך למעלה מ-20 שנה לא העז ארנו להופיע בציבור בפריז.
תריסר שנים לאחר מכן, השלום לכאורה של קלמנס התשיעי שם קץ לצרותיו והביא לביטול החרם על המנזר.
הוא התקבל ברוב חן אצל לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, והתייחסו אליו כאל גיבור עממי כמעט.
ארנו החל לעבוד עם פייר ניקול על חיבור גדול נגד הקלוויניסטים הפרוטסטנטים: La perpétuité de la foi de l'Église catholique touchant l'eucharistie ("מסורת הקבע של האמונה של הכנסייה הקתולית בנוגע לאוכריסטיה").
אולם עשר שנים לאחר מכן, חודשו הרדיפות.
ארנו אולץ לעזוב את צרפת, הגיע להולנד, ולבסוף התיישב בבריסל, שם בילה את 16 השנים האחרונות בחייו במחלוקת בלתי פוסקת עם הישועים, הקלוויניסטים ומינים מכל הסוגים.
ארנו בהדרגה התרחק מהאוגוסטיניאניזם שלמד בפור-רואיאל, והתקרב לתומיזם, שגם כן טען למרכזיותו של החסד שאי-אפשר לעמוד בפניו, בהשפעתו של ניקול.
ארנו נמנה עם הראשונים לאמץ את הפילוסופיה של רנה דקארט, אך עם הסתייגויות אורתודוקסיות מסוימות באשר ל"הגיונות על הפילוסופיה הראשונית".
בין השנים 1683–1685 ניטש ויכוח בינו לבין ניקולא מלבראנש על הקשר שבין תאולוגיה למטאפיזיקה, ולאחר מכן התכתב עם גוטפריד וילהלם לייבניץ בעניין דעותיו של האחרון כפי שעלו בספרו, "שיח על מטאפיזיקה".
ארנו מת בגיל 82 בבריסל.
ארנו נחשב לאחד המתמטיקאים החשובים של זמנו, ואף תואר כאוקלידס של המאה ה-17. לאחר מותו החל לדעוך המוניטין שלו.
בני זמנו העריצו אותו בשל חשיבתו המורכבת.
עם זאת, להיטותו לנצח בכל ויכוח הביאה עליו שונאים.
למרות הישגיו בתחומים רבים, שמו ידוע בעיקר בשל כתביו של פסקל, שהתאימו יותר לציבור הרחב.
ניקולא בואלו כתב עליו באפיטף שהיה בן התמותה המלומד ביותר שאי פעם כתב.
תשובתו המפורסמת לניקול, עת האחרון התלונן על עייפות: "עייף?!
כשיש לך את כל חיי הנצח לנוח בהם?" העידה על אופיו ואמונתו.
כתביו השלמים של ארנו, אשר השתרעו על פני 37 כרכים ב-42 חלקים, פורסמו בפריז בין השנים 1775–1781. הפילוסוף פרנסיסק בואייה חקר את הגותו של ארנו בספרו "ההיסטוריה של הפילוסופיה הקרטזית", והישגיו במתמטיקה נדונו על ידי פרנץ בופ ב-14 כרכי ספרו, "חיבור על ההיסטוריה של מדעי המתמטיקה".
Œuvres complètes (כתביו השלמים, לוזאן, 1775–1781, 42 כרכים)
Logique de Port-Royal ou l'art de penser (הלוגיקה של פור-רואיאל או אמנות החשיבה, פריז, 1683)
אנטוורפן (בהולנדית: ; בצרפתית: – "אַנְוֶרְס"; בכתיב יהודי מיושן: אנוירשה) היא עיר באזור הפלמי של בלגיה, ועיר הבירה של מחוז אנטוורפן.
בשנת 2022 חיו בה מעל 530 אלף תושבים, והיא הייתה העיר המאוכלסת ביותר בבלגיה.
מבחינת שטח, אנטוורפן היא העיר השלישית בגודלה במדינה.
העיר שוכנת בצפון המדינה, בסמוך לגבול עם הולנד ועל גדות הנהר סכלדה, בקרבת השפך שלו אל הים הצפוני.
נמל אנטוורפן הוא השני בגודלו באירופה, אחרי נמל רוטרדם (אשר נמצאת רק כמה עשרות קילומטרים צפונית מאנטוורפן).
העיר מהווה מרכז לתעשייה פטרו-כימיות רבות, ומהווה אחד המרכזים הבינלאומיים לסחר ביהלומים.
הקתדרלה של אנטוורפן היא אחת החשובות בצפון אירופה, והגדולה בבלגיה.
העיר נחשבת לאחת מבירות סגנון האר-נובו (Art Nouveau, "האומנות החדשה") באדריכלות.
שכונת זוֹרְנְבּוֹרג בעיר מכילה מאות בניינים מעוטרים בפאר הגרנדיוזי בסגנון נאו-קלאסי, גותי ויווני עתיק.
החל משנת 1930 פועל נמל התעופה הבין-לאומי של אנטוורפן.
ישנן שתי סברות לגבי מקור שמה של העיר.
לפי סברה אחת, המילה Antwerpen מקורה במילים ההולנדיות Aan het werf (לאורך הרציף).
על פי סברה אחרת, מקור השם הוא באגדה מיתולוגית על סילביוס ברבו (Brabo) אזרח רומי, שחתך את ידו של הענק אנטיגון (Druoon Antigoon) שהטיל אימה על העיר והנמל, וזרק אותה לנהר.
שם העיר, על פי סברה זו, הוא שיבוש של המילים ההולנדיות hand werpen (לזרוק את היד).
פסל של ברבו והיד של הענק מוצב בכיכר המרכזית בעיר, ובסמל העיר מופיעה היד החתוכה של הענק.
במלחמת העולם השנייה היה נמל אנטוורפן יעד אסטרטגי ממדרגה ראשונה עבור בעלות הברית.
העיר שוחררה בספטמבר 1944 על ידי הבריטים, הנמל לא ניזוק הודות לפעולה אמיצה של המחתרת הבלגית.
לעומת זאת, לא שוחרר אזור שפך נהר הסכלדה ליד פליסינגן באי וולכרן (Walcheren) בדרום הולנד, והנמל נשאר סגור.
כוחות קנדים ויחידות קומנדו שחררו בפעולה אמפיבית ארוכה ועקובה מדם את שפך הנהר שנפתח רק בדצמבר 1944. עם פתיחת הנמל הופגזה העיר קשות באמצעות טילי V-2 שגבו קורבנות רבים, בין היתר בקולנוע רקס בו נהרגו מאות בני אדם.
המטרה העיקרית של היטלר עם פתיחת מתקפת הארדנים בחורף 1944 הייתה כיבוש מחדש של אנטוורפן ויצירת טריז בין צבאות בעלות הברית.
בעיר נערכו משחקי הקיץ האולימפיים בשנת 1920.
מועדון הכדורגל רויאל אנטוורפן המייצג את העיר משחק בליגת העל הבלגית.
בירסחוט, מועדון כדורגל נוסף מהעיר, התפרק בשנת 2013.
קבוצת אנטוורפ ג'יינטס מתמודדת בליגת הכדורסל הבכירה בבלגיה.
באנטוורפן שוכנת הקהילה היהודית הגדולה ביותר בבלגיה, ואחת הגדולות, החשובות והוותיקות באירופה.
לפני מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-35 אלף איש, ונכון לתחילת המאה ה-21 היא מונה כ-20 אלף איש.
העדות הראשונה לנוכחותם של יהודים באנטוורפן מופיעה בצוואתו של הנדריק השלישי, דוכס בראבנט, אשר בשנת 1261 הביע את רצונו שהיהודים בברבאנט יגורשו וקהילתם תיחרב, משום שכולם מלווים בריבית קצוצה.
עם הכיבוש הגרמני ב-18 במאי 1940, חלק מיהודי העיר נמלטו לצרפת ולבריטניה.
ב-10 וב-14 באפריל 1941 ביצעו לאומנים פלמים פרו-נאצים פוגרום שבמהלכו נשרפו שני בתי כנסת (אירוע חריג בארצות המערב) ונבזזו חנויות רבות.
החל מיוני 1942 שוגרו קרוב ל-1,500 גברים יהודים לצפון צרפת לבניית החומה האטלנטית, במסגרת ארגון טוט (Todt), בתנאי חיים ועבודה קשים ביותר.
יהודי אנטוורפן שוגרו ברובם לקסרקטין דוסן במכלן והועברו בין 1942 ל-1944 ב-28 טרנספורטים לאושוויץ.
אדמונד למברט ומארי בופה הצילו מספר יהודים מתושבי העיר והוכרו כחסיד אומות העולם.
יהודי העיר נחלקים לשלוש קהילות: קהילת "שומרי הדת" האורתודוקסית-מודרנית, הקהילה החרדית "מחזיקי הדת" ו"הקהילה הפורטוגזית" הקטנה.
שתי הקהילות שומרי הדת ומחזיקי הדת אוחדו בשנת 1941 ובהמשך בתקופתו של רבי מאיר סג"ל לנדא מדראהביטש ששימש ברבנות שם משנת תש"ה עד שנת תשט"ו (1945–1955), ברבנות הקהילה הכללית "שומרי הדת" עמד שנים רבות הרב הלל מדליה (בנו של הרב שמריהו יהודה לייב מדליה).
עם פטירתו עלה לכהן ברבנות הקהילה הרב דוד משה ליברמן, מבכירי רבני חב"ד באירופה.
עם פטירתו בכ"ה בשבט ה'תשפ"ב בגיל 96, מונה באלול התשפ"ב לרב הקהילה הרב פנחס ליבוש פדווא מחסידות בעלזא, החזן הראשי של הקהילה הוא יוסף מולר ממלא מקום אביו בנימין מולר.
בית הכנסת הגדול של הקהילה ממוקם בפינת הרחובות "וואן-דען-נעסט-ליי" ו"אסטן סט.", בסמוך לגשר הרכבת החוצה את העיר.
הקהילה מפעילה את בית הספר המקיף "תחכמוני" (נוסד ב-1920).
קהילת "מחזיקי הדת" הקומה בשנות ה-90 של המאה ה-19 על ידי יהודי הונגרי בשם יצחק צבי רצסדורפר, רב הקהילה היה הרב נח צבי אולמן (חתנו של רבי חיים סופר), ואחריו רבי מרדכי רוטנברג שנספה בשואה.
אחרי השואה כיהן ברבנות רבי חיים קרייזווירט, ואחרי פטירתו בשנת 2001 נבחר הרב אלטר אליהו רובינשטיין שכיהן כארבע שנים עד לפטירתו.
בשנת 2010 נבחר הרב אהרן שיף לרבה של הקהילה, לאחר שזכה לתמיכת מרבית החוגים בקהילה החרדית, ומכהן בה כעת.
רבנים מפורסמים נוספים בקהילה היו הרב אליהו שטרנבוך ורבי יצחק טוביה וייס.
הקהילה היא אחת מן הקהילות המאורגנות והוותיקות, ועדיין מתנהלת בסגנון קהילה יהודית עתיקה ולה מערכת כשרות למהדרין.
הנהלת הקהילה נבחרת בבחירות כלליות.
בית הכנסת של הקהילה ממוקם ברחוב אוסטן, 300 מ' מבית הכנסת של "שומרי הדת".
הקהילה מפעילה את בית הספר המקיף "יסודי התורה" לבנים (נוסד ב-1904) ואת בית הספר "בנות יעקב" לבנות.
בעיר בולטת חסידות פשעווארסק והאדמורי"ם שלה לאורך השנים שהם אבן שואבת לחסידים ולתלמידים מכל העולם היהודי.
רבים מן היהודים החרדים האורתודוקסים מתגוררים בשכונה גדולה שממוקמת סמוך למרכז העיר, בה ניתן לראות שלטים, חנויות וכרזות בעברית וביידיש.
חלק גדול מיהודי העיר עסקו במסחר ובעיבוד יהלומים וליהודי העיר היה תפקיד מרכזי בענף זה עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, אז עברו רוב עסקי היהלומים להודו ולמקומות נוספים אך עדיין יש יהודים העוסקים בתחום ובעיר בתי עסק העוסקים בתעשיית היהלומים.
ישנו גם מוזיאון המתאר את תולדות המסחר ביהלומים בעיר.
מאז ההגירה הגדולה של יהודי ברית המועצות לשעבר, החלו להגיע לאנטוורפן יהודים רוסים ויהודים גאורגים, אליהם הצטרפו ישראלים ממוצא יהודי-גאורגי, ותוך זמן קצר הפך רחוב "פליקנסטראט" לשכונה יהודית, שרובה הייתה של יהודי גאורגיה, לרובם היה גם דרכון ישראלי.
אנטואן פרנסואה מרמונטל היה פסנתרן, מורה ומוזיקוגרף צרפתי.
מרמונטל, יליד קלרמון-פראן, נכנס לקוטנסרבטואר של פריז ב-1827. מוריו היו פייר צימרמן בפסנתר, ויקטור דורלה בהרמוניה, ז'אק פרומנטל הלוי בפוגה וז'אן פרנסואה לזואה בהלחנה.
הוא קיבל פרסים ראשונים בתאוריה של המוזיקה ובפסנתר.
בשנת 1837 התמנה לאסיסטנט בתאוריה של המוזיקה בקונסרבטואר.
ב-1848 החליף את צימרמן כפרופסור לכלי מקלדת בקונסרבטואר.
בתחרות להשגת משרה זו ניצח את מורו לשעבר, שארל-ולנטן אלקאן, מהלך שהביא לסיום הקריירה של אלקאן.
עם זאת, זכרונותיו מעמיתו לשעבר בספרו "Les pianistes célèbres" הם מהמקורות החשובים ביותר לביוגרפיה של אלקאן.
מרמונטל עשה לו שם כמורה יעיל ורב-דמיון.
בין תלמידיו הרבים היו ז'ורז' ביזה, ונסן ד'אנדי, תאודור דובואה, ארנסט ז'ירו, אמיל פאלאדיל, אדוארד מקדואל, גבריאל פירנה, לואי דיאמה, פרנסיס פלאנטה, מרגריט לונג וקלוד דביסי.
הקריירה של מרמונטל זרועה ציוני דרך של יצירות פדגוגיות רבות (יותר מ-200 מספרי אופוס) כמו גם נוקטורנים, רומנסות ועוד יצירות רבות.
מפרסומיו הראויים לציון: "אמנות הפיענוח" (100 תרגילים קלים); לימודי יסוד של מכניזם וסגנון" (24 תרגילים) בשנת 1847; "לימודי מכניזם"; "5 תרגילים סלוניים"; "אמנות הפיענוח לארבע ידיים" בשנת 1847; "הוראת פסנתר מתקדמת ורציונלית" בשנת 1887.
כתביו המוזיקוגרפיים של מרמונטל הם בין המקורות הטובים ביותר לתולדות הפסנתר והפסנתרנים, בייחוד למאה ה-19. הם כוללים את "מלחיני סימפוניות ווירטואוזים" משנת 1880; "פסנתרנים מפורסמים" משנת 1878; "וירטואוזים בני זמננו" משנת 1882; "יסודות האסתטיקה של המוזיקה ומחשבות על היופי באמנויות" משנת 1884; ו"תולדות הפסנתר ומקורותיו" משנת 1885.
בנו של מרמונטל, אנטואן אמיל לואי קורבאז מרמונטל (24 באפריל 1850 – 23 ביולי 1907) היה גם הוא מורה לפסנתר בקונסרבטואר ואף חיבר יצירות סלוניות רבות.
אנטואן מרמונטל נפטר בשנת 1898 בפריז.
אנטואן ע'אנם היה פוליטיקאי וחבר פרלמנט לבנוני, חבר במפלגת הפלנגות שנרצח.
בוגר אוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות, בעברו היה מרצה למנהל עסקים וכן כיהן בפרלמנט הלבנוני במהלך שתי תקופות כהונה מטעם מחוז בעבדא שבהר הלבנון.
אמור היה להשתתף שבוע אחרי הירצחו בישיבת פרלמנט לשם בחירת הנשיא הבא של לבנון, תפקיד שאליו היה מועמד בעצמו, לאחר שנה בה הפרלמנט לא כונס ואף חזר לשם כך ללבנון יומיים לפני הירצחו, לאחר ששהה מחוץ למדינה מחשש לחייו.
ההתנקשות בחייו של ע'אנם מצטרפת להתנקשויות בחייהם של רפיק אלחרירי ופייר אמין ג'ומאייל לפניו.
בדומה להתנקשות בחיי רפיק אלחרירי, גם ע'אנם חוסל על ידי מכונית תופת שארבה לשיירה המאובטחת בה נסע.
ההתנקשות בחייו של ע'אנם בוצעה ב-19 בספטמבר 2007, כאשר שיירתו עברה ברובע הנוצרי שממזרח לביירות באזור סין אל פיל, בסמוך למלון מטרופולין.
מכונית התופת הכילה מטען של לפחות 35 ק"ג חומר נפץ וגרמה למותם של שישה אנשים נוספים ולעוד עשרות פצועים.
חבריו למחנה האנטי סורי הפנו אצבע מאשימה כלפי משטר אסד, בטענה כי הוא מנסה למנוע בחירת נשיא לבנוני שלא יענה לתביעות דמשק.
לאחר ההתנקשות, נותרו 67 חברי פרלמנט בקואליציה, ולבחירתו של נשיא יש צורך ברוב של 65 מחוקקים.
מחשש להתנקשויות נוספות שיאפסו את הרוב הזעיר, הסתגרו מחוקקים רבים מהקואליציה במלון מול הפרלמנט תחת אבטחה כבדה, בציפייה להצבעת הפרלמנט לנשיא ב-25 בספטמבר, שלבסוף לא נערכה עד מאי 2008.
בשובו לצרפת נשא תואר של "רב גדול" או "רב ראשי" (grand rabbin).
מאוחר יותר היה מורה לגרמנית בבורדו ובפריז ופרופסור בבית המדרש הרבני של צרפת.
אנטואן לוי נולד בכפר לוטרבור (לאוטרבורג, ) באלזס בשנת 1832 ואולי משום כך כונה Elsass.
התחיל את הקריירה שלו כמורה בבית הספר היהודי ביישוב הולדתו.
בין השנים 1857–1873 חי בגרמניה ולמד לימודים רבניים.
הגיע בהמשך לוולאכיה שם עבד כמורה פרטי.
לאחר שנשא, בצרפתית, דרשה מרשימה לרגל חנוכת היכל קורל של בוקרשט (הדרשה הודפסה והופצה כחוברת), הוטל עליו לנהל את טקסי הלוויה והקבורה של הבנקאי יעקב לבל, מי שהיה מראשי הקהילה.
בתמיכת כל ישראל חברים הוא ייסד וניהל בבוקרשט את העיתונים L'Avenir -Viitorul ו-L'Espérance .
אנטואן לוי הגיע ב-1869 כדרשן ב"בית יעקב", בית הכנסת המודרני, הקרוי על שם מייסדו הברון יעקב נוישוץ..בתוקף תפקידו כרב ראשי של הקהילה המודרנית ביאשי נפגש בשנת 1870 עם השליט קרול הראשון של רומניה.
אנטואן לוי היה מיודד עם ארמן לוי והשניים אף נהגו לצאת למסעי מגבית (למען העיתונים ופרסומים יהודים נוספים) יחד ברחבי רומניה.
ב-1873 חזר לוי לצרפת והתיישב זמנית בעיר בורדו שבה אחיו סימון לוי כיהן כרב הראשי.
לימד גרמנית בבית ספר תיכון בעיר ובהמשך עמד במבחני ההסמכה להוראה - - בaptitude 1875 וב-1877 "אגרגרציה" agrégation.
עבר אחר כך לפריז ולימד שם גרמנית בתיכון "שארלמאן" בין השנים 1877–1894. במקביל כיהן כ"רב גדול" grand rabbin ולימד בבית המדרש הרבני של צרפת בבירה.
Oscar Leiner, Leipzig,1873 (גרמנית) (תרגום מצרפתית)