tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1906 הציג ציורי אגדות בתערוכת האמנות הגדולה בברלין, כולל ארבעה איורים של המלך דרוסלבארט.
בשנת 1907 השתתף בתערוכה בארמון הזכוכית של מינכן עם שני ציורים בצבעי מים.
כחבר באיגוד האמנים הגרמני, השתתף בתערוכות הגרפיות בלייפציג בשנת 1907 ובהמבורג בשנת 1913.
ב־25 בפברואר 1903 התחתן עם יוהנה קתרינה לוד, בתו של סוחר תבואה.
כמאייר, פירסט התבדל באמצעות עבודות גרפיות - בנוסף לרישומים, תחריטים וליטוגרפיות, הוא עיצב באופן קבוע עבודות לעיתון "ברלינר אילוסטרייטע צייטונג", בהוצאת הספרים הידועה של ברלין "אולשטיין".
שם העסיקו אותו כמאייר ספרים.
הוא אייר סדרה ארוכה של ספרים, שחלקם תורגמו גם לעברית.
הוא השתתף בתערוכות של הברלינר קונסטלרבונד וכן בזצסיון הברלינאי.
בתערוכות שהוזכרו דיוקנאותיו, ציורי הנוף בצבעי מים ושמן ותחריטים רבים שלו משכו את תשומת ליבם של מבקרי האמנות.
מבין האחרונים, נושאים מהברית הישנה והחדשה העסיקו את האמן פחות מבחינה דתית מאשר מבחינה רוחנית.
במהלך לימודיו באקדמיה בברלין התיידד עם ליונל פיינינגר, שלימים התחתן עם אחותו של פירסט, קלרה.
הוא היה גם ביחסים ידידותיים עם הצייר מקס פביאן.
בשנת 1916 זומן לשירות בצבא גרמניה, שם שירת כמפעיל טלפון בחיל האוויר.
תפקידו היה להקים ולתחזק את רשת הטלפון בחזית.
בתיק התרמיל שלו הוא נשא את שני חלקי "פאוסט" של גתה.
מאוחר יותר הוא הועבר ליחידת תעמולה כצייר מוכשר, כראש מחלקת צילום.
באמצע שנת 1916 (ייתכן גם בשנת 1918?) הוא שוחרר משירות צבאי לבקשת הוצאת אולשטיין, משום שהיו זקוקים לעובד שיאייר את אירועי המלחמה.
עם הכרזת רפובליקת ויימאר הוא נשלח על ידי ההוצאה כשרטט וכתב לאספה הלאומית בוויימאר.
באותן שנים הוא נסע ברחבי אירופה מהים התיכון לים הצפוני, ובכל מקום צייר בצבעי שמן וצבעי מים, שלא רק מעידים על זיקתו האימפרסיוניסטית, אלא גם על רמתו האמנותית הגבוהה, שהוערכה בחיוב בעיתונות ברלין.
נראה כי זוועות המלחמה, האירועים הטרגיים סביב ההתקוממויות שבאו בעקבותיה וערעור יסודות החיים בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה פגעו בו עד כדי כך שהוא החליט לעזוב את ברלין עם משפחתו.
לשם כך הוא קנה אחוזה עם כרמים וחקלאות ליד וירצבורג וניסה את כוחו בחקלאות, בין היתר בקציר.
העבודה עם המגל השפיעה על ידו הימנית, עד שהרופא אסר עליו לעשות זאת מכאן ואילך (1922 ).
מכיוון שלא היה לו ניסיון בכך ולא ידע לנהל משק, הוא כבר לא יכול היה לשמור עליו.
הוא היה צריך למכור ולעבור חזרה לברלין עם המשפחה.
עם זאת, המצב שם השתנה באופן קיצוני בינתיים.
האינפלציה המשתוללת גרמה לקריסת הכלכלה.
על מנת שיוכל לפרנס את משפחתו הוא לקח עבודה חלקית ב"אולשטיין ורלאג" כראש סדנת הריטוש.
כך הובטחה פרנסתו וכעת יכול היה להקדיש את מרבית שעות היום ליצירתו האמנותית.
הוא מילא תפקיד זה עד שהיטלר עלה לשלטון.
זמן קצר לאחר מכן גורש כיהודי וסולק מההוצאה לאור.
באביב 1934 היגר עם אשתו לארץ ישראל (לאחר שבנותיהם כבר עשו זאת שנה קודם).
בסתיו אותה שנה פתח תערוכת יחיד בבית המסחר "משכית" בירושלים, שהציגה נופים של העיר וסביבתה בצבע וכציורי עפרון, את נופיה הרחבים של אותם הימים, אך גם דיוקן של קורט בלומנפלד, נשיא העמותה הציונית של יהודי גרמניה.
בהמשך הוצגו עבודותיו בערים אחרות בישראל, והוא השתתף גם בתערוכה מקיפה של אמנים ישראלים.
הוא נהג לטייל הרבה בארץ, והוא עשה תמונות בכל מקום, בעיקר צבעי מים ורישומים: נופים של טבריה, צפת, ירושלים, פנים בית הכנסת בירושלים, שוקי העיר, גמלים על נהר הירקון, מתרחצים ליד הים ואחרים.
בשנות הארבעים עשה ציור קיר במלון "עדן" בירושלים.
אף שקיבל השכלה אקדמית, פירסט היה אימפרסיוניסט גלוי, כפי שרוב תמונותיו מעידות על מצב רוח הרגוע ובחירת הטונים.
אולם פה ושם, ציוריו מראים צד אקספרסיבי ביותר.
מיטב יצירותיו כוללות פורטרטים בצבעי פסטל, נופים במדיה מעורבת ובעיקר יצירות חופשיות בנושאים מוזיקליים המתעדים את אהבתו למוזיקה.
בקומפוזיציות אלה לא רק כוחו האמנותי בא לידי ביטוי, אלא גם תרבותו האישית, שהעניקה לתמונות אלה את הרמה הבולטת של העיצוב האמנותי.
אדמונד פורדום היה שחקן קולנוע תיאטרון וטלוויזיה בריטי.
הוא החל להופיע בתיאטרון ב-1946 בהצגות רומיאו ויוליה והחולה המדומה.
לאחר שירות של שנתיים בצבא בו הופיע לפני חיילים, הוא הצטרף ל"תיאטרון רויאל שייקספיר" בסטרטפורד על האייבון שם ראה אותו לורנס אוליבייה והציע לו להצטרף לקבוצתו למסע הופעות בארצות הברית ביחד עם ויויאן לי שם הם הופיעו בהצלחה במחזה "קיסר וקלאופטרה" של ברנרד שו.
הוא עבר מספר מבחני בד אך התקשה לקבל תפקיד כי הוא נראה לבוחנים יותר מדי בריטי.
לבסוף קיבל תפקידים קטנים בסרטים "טיטניק" ו"יוליוס קיסר" (1953).
ב-1954 שיחק לו מזלו והוא נבחר לשחק בתפקיד ראשי בסרט המוזיקלי "הנסיך הסטודנט" לצידה של אן בליית'.
זה קרה לאחר שמריו לנצה שהיה אמור לשחק בסרט, פוטר.
פורדום שלא היה זמר נאלץ להשתמש בדיבובו של מריו לנצה לשירי הסרט.
הסרט הצליח יפה מבחינה אמנותית ומסחרית.
באותו שנה התמזל מזלו כאשר מרלון ברנדו שהיה אמור לשחק בתפקיד ראשי בסרט "שנהאת המצרי" ("The Egyptian") סירב להופיע ופורדום נבחר במקומו.
לרוע מזלו הסרט לא הצליח למרות ההשקעה הגדולה.
ב-1955 הופיע שוב לצידה של אן בליית' בסרט "גנב המלך (The King's Thief).
הוא לא הצליח לקבל תפקידים חשובים בהוליווד וב-1958 חזר לבריטניה, הופיע בטלוויזיה ועבר משם לאיטליה שם השתתף בסרטים רבים שסווגו כבי מובי.
ב-1964 השתתף באפיזודה הראשונה של הסרט האנתולוגי "הרולס רויס הצהובה" לצידם של רקס הריסון וז'אן מורו.
פורדום היה נשוי ארבע פעמים.
אשתו השלישית הייתה השחקנית לינדה כריסטיאן .
אדמונד לבנדובסקי, באנגלית: Edmund Lewandowski.(1914–1998) היה אמן אמריקאי שהוצג לעיתים קרובות בגלריה במרכז העיר לצד אמנים אחרים כמו צ'ארלס שילר, צ'ארלס דמות', ג'ורג'יה אוקיף, רלסטון קרופורד, ג'ורג' אולט ונילס ספנסר.
אדמונד לבנדובסקי נולד במילווקי, ויסקונסין.
הוא למד בבית הספר לאמנות לייטון מ-1931 ועד לסיום לימודיו ב-1934.
הוא קיבל משרת הוראה בבית ספר ממלכתי כדי להתפרנס בזמן שהוא עסק בציור, ועבד בפרסום מסחרי ובאיור מגזינים.
בשנת 1936, הוא הוזמן על ידי סוחרת האמנות המודרנית הבולטת אדית הלפרט להצטרף לגלריה שלה במרכז העיר.
באותה שנה, הוא החל לצייר ציורי קיר של דואר ארצות הברית בהזמנת המדור לציור ופיסול.
במהלך 1939 ו-1940 בוצעו על ידו ציורי הקיר עבור סניף הדואר בקלדוניה, מינסוטה וכן בהמילטון, אילינוי, שכותרתו "על הנהר"; ובסלוטון ויסקונסין את הציור "שירות דואר אוויר".
מ-1942 עד 1946, לבנדובסקי יצר מפות והסוואה עבור צבא ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1947 מונה לפקולטה של בית הספר לאמנות לייטון.
עבודתו של לבנדובסקי זיכתה אותו בתערוכה בנושא "ריאליזם הקסם" במוזיאון לאמנות מודרנית ניו יורק, 1943.
ב-1949 עבר לאוניברסיטת פלורידה סטייט, שם נשאר עד 1954. לאחר כהונתו בפלורידה, חזר לבית הספר לייטון, שם היה המנהל עד 1972. תפקידו הסופי היה כפרופסור ויו"ר המחלקה לאמנות ב-1949. אוניברסיטת ווינתרופ ברוק היל, דרום קרוליינה, שם שירת מ-1973 עד 1984. עם פרישתו, הוא מונה לפרופסור אמריטוס.
הוא מת ברוק היל, דרום קרוליינה ב-1998.
אדמונד מ' ספרא (; נולד ב-1975) הוא איש עסקים ובעלי הפועל תל אביב בן למשפחת ספרא, אחת המשפחות היהודיות העשירות בעולם שהונה מוערך בכ-19.7 מיליארד אירו.
ספרא בוגר אוניברסיטת הרווארד, בה סיים תואר בהיסטוריה.
בשנת 2007 הקים את קרן ההשקעות EMS Capital LP, שמוערכת בכ-1.9 מיליארד אירו.
הקרן מחזיקה אחוזים קטנים בנייק, ששווים כיום 67 מיליון דולר.
ספרא הצליח לגייס רבע מיליארד דולר במהלך מגפת הקורונה, והוא השקיע במניות של חברות טכנולוגיה ובפרויקטי נדל"ן בברזיל, שווייץ ומדינות נוספות.
בנוסף, הוא מחזיק במניות פייסבוק, מאסטרקארד ועוד, ותיק ההשקעות שלו מוערך בכמיליארד דולר.
מאז 1999, ספרא מכהן כסגן נשיא ומנהל בחברת M.
Safra & Co., Inc., חברת ניהול השקעות רב-נכסי המשמשת כמשרד המשפחה של משה י.
ספרא הוא בעל ניסיון בניהול השקעות במגוון אסטרטגיות, נכסים, סקטורים ותחומים גאוגרפיים, עם דגש על תחום הנדל"ן הציבורי והפרטי.
בשנת 2023 רכש את קבוצת הכדורגל הישראלית הפועל תל אביב.
ספרא נשוי למריאל, בתו של המיליארדר היהודי דייוויד נחמד, אשר סוחר באומנות.
הונם של בני הזוג ספרא מגיע משילוב של ירושה ונישואים.
אדמונד ספרא חולק את שמו עם אדמונד ספרא המנוח, שנפטר בגיל 67 בהצתה מכוונת.
הוא בנו של משה ספרא, שנפטר ב-2014, ויש לו ארבעה אחים.
משפחת ספרא ידועה בתרומתה לספורט ובבעלותה בנק ג'יי ספרא, שבעבר שימש כספונסר של גביע דייוויס.
המשפחה ערכה מספר ליגות כדורגל לילדים יהודים בפלורידה, ויוסף ספרא, קרוב משפחתו של אדמונד, ערך את בר המצווה שלו בישראל כחלק מעבודה חקלאית עם 150 בני משפחה נוספים.
ב-27 באפריל 2024 הכריז מועדון הכדורגל הפועל תל אביב שהגיע למזכר הבנות עם ספרא על רכישת הקבוצה.
ב-11 ביולי 2024 נחתמה עסקת הרכישה של המועדון.
אדמונד קופר היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי.
קופר נולד ב-11 בספטמבר 1821 בפרנקלין, טנסי.
הוא היה אחיו של הנרי קופר.
קופר סיים את לימודיו במכללת ג'קסון (טנסי) ב-1839, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בשלביוויל, טנסי, ב-1841. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה ב-1849. בבחירות לנשיאות ב-1860 הוא כיהן כאלקטור מטעם מפלגת האיחוד החוקתי.
הוא היה נציג האיחוד לוועידה החוקתית של המדינה משנת 1861. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימש כמזכירו של המושל הצבאי של טנסי אנדרו ג'ונסון.
קופר נבחר שוב לבית הנבחרים של המדינה אך ב-1865 התפטר.
עם קבלתה מחדש של מדינת טנסי לאיחוד נבחר קופר כיוניוניסט לקונגרס ה-39 וכיהן מ-24 ביולי 1866 עד 3 במרץ 1867. הוא היה נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ה-40. ב-3 באוקטובר 1867, הוא החליף את רוברט ג'ונסון, בנו של אנדרו ג'ונסון, כמזכירו הפרטי של הנשיא.
הוא מונה על ידי הנשיא ג'ונסון לעוזר שר האוצר ב-20 בנובמבר 1867 וכיהן בתפקיד עד 20 במרץ 1869. הוא חידש את העיסוק בעריכת דין בשלביוויל, טנסי ומת שם ב-21 ביולי 1911. הוא נקבר בבית הקברות בהר וילו.
אדמונד רייס היה פוליטיקאי אמריקאי.
רייס כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מינסוטה מ-4 במרץ 1887 עד 3 במרץ 1889.
אדמונד רייס הבן נולד בווייטספילד, ורמונט ב-14 בפברואר 1819, לאדמונד רייס ואלן (דורקי) רייס, שהיו ממוצא אנגלי ושושלתם השתרשה בניו אינגלנד מאז המאה ה-17. בנובמבר 1838 עבר רייס לקלאמזו, מישיגן, כדי ללמוד משפטים.
בשנת 1841 מונה לרשם בית המשפט לענייני שוויון, ובשנת 1842 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בקלאמזו.
בשנת 1845 מונה לנציב בית המשפט לענייני שוויון.
בשנת 1847 התגייס לצבא במסגרת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וקיבל דרגת לוטננט ראשון ברגימנט הראשון של מתנדבי מישיגן, פלוגה A.
רייס היה אחיו הצעיר של הנרי רייס.
הוא נישא לאנה מריה אקר ב-28 בנובמבר 1848, ונולדו להם 11 ילדים: אלן רייס, ג'סי רייס, אנני רייס, רייצ'ל רייס, אדמונד רייס השלישי, סטיוארט רייס, סדג'וויק רייס, ויליאם אקר רייס, מריה רייס, וירג'יניה רייס ופיליפ דורקי רייס.
בתו ג'סי התחתנה עם פרנק המילטון קלארק, נשיא מסילת לייק סופיריור ומיסיסיפי וחבר למשפחת הבנקאות קלארק בפילדלפיה, פנסילבניה.
ביולי 1849 עבר רייס לסיינט פול, טריטוריית מינסוטה, ומונה לאותו שנה למזכיר המחוז השלישי של בית המשפט העליון של מינסוטה.
בשנת 1851 נבחר לחבר בית הנבחרים הטריטוריאלי.
רייס המשיך לעסוק בעריכת דין עד שנת 1856, כאשר נבחר לתפקיד נציב מחוז רמזי.
בשנה שלאחר מכן מונה לנשיא חברת הרכבות מינסוטה ופסיפיק, תפקיד שמילא עד שנת 1863. באותה שנה הפך לנשיא חברת הרכבות סיינט פול ופסיפיק ולחברת הרכבות סנט פול ושיקגו.
הוא כיהן כנשיא סיינט פול ופסיפיק עד שנת 1872 וכנשיא סיינט פול ושיקגו עד שנת 1877. בשנת 1879 מונה לנאמן של חברת סיינט פול ופסיפיק.
בשנת 1879, הוא היה המועמד הדמוקרטי למושל מינסוטה, אולם המושל המכהן ג'ון פילסברי הביס אותו ונבחר לכהונה שלישית.
לאחר שהובס ב-1888, רייס פרש מפעילות ציבורית ופוליטית.
הוא מת בוייט ביר לייק, מינסוטה, ב-11 ביולי 1889 ונקבר בבית הקברות אוקלנד בסיינט פול.
אדמונד עמרן אלמליח היה סופר ואקטיביסט מרוקאי ממוצא יהודי-ברברי.
אלמליח נולד בספי, מרוקו, למשפחה יהודית ברברית.
בצעירותו הצטרף למפלגה הקומוניסטית המרוקאית ונלחם בפשיזם ומאוחר יותר לעצמאות מרוקו.
בשנת 1965 עבר לפריז, שם עבד כעיתונאי וכמורה לפילוסופיה.
הוא החל לכתוב רק בשנת 1980, בגיל 63, רומנים וסיפורים קצרים שעסקו בתרבות היהודית-ערבית העשירה שנעלמה עם עזיבת היהודים את מרוקו, ותוך כדי כך נסע הלוך ושוב בין צרפת למרוקו.
אלמליח התגאה כי על אף שהתגורר שנים רבות בצרפת, הקדיש את כל חייו הספרותיים למרוקו.
משנת 1999 ועד מותו התגורר ברבאט.
פעל יחד עם שני אנשי רוח ופעילי שמאל מרוקאים-יהודים נוספים: אברהם צרפתי והמשורר ציון אסידון למען הקמת מדינה פלסטינית.
בהתאם לבקשתו נקבר בבית העלמין היהודי באסואירה.
ספריו תורגמו לשפות רבות, אך לא לעברית ישנה מחלוקת אם היה אנטי-ציוני או לא.
אדמונד סרם הוא אתלט קנייתי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025) וסגן אלוף אפריקה (דואלה 2024) בריצת 3000 מטר מכשולים.
אלוף אפריקה עד גיל 18
באליפות אפריקה עד גיל 18 שנערכה בנדולה שזמביה במאי זכה במדליית זהב בריצת 2000 מטר מכשולים בתוצאה של 5:37.78 דקות.
באליפות אפריקה שנערכה בדואלה שבקמרון ביוני זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:21.94 דקות.
אלוף עולם עד גיל 20
אליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בלימה שבפרו באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:15.28 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:34.56 דקות, אחרי ג'ורדי בימיש מניו זילנד (8:33.88 דקות) וסופיאן אל-בקאלי ממרוקו (8:33.95 דקות).
אחיו הוא האתלט איימוס סרם , שמתחרה גם הוא בריצת 3000 מטר מכשולים.
אדמונד וינסטון פטוס היה עורך דין, פוליטיקאי וקצין צבא אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה בשנים 1897–1907. קודם לכן שירת כקצין בכיר בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחריה שימש כמנהיג הבכיר (Grand Dragon) של הקו קלוקס קלאן באלבמה – ארגון שזרע טרור ולעיתים גם רצח אפרו-אמריקאים.
ב־1940 נקרא על שמו גשר על נהר אלבמה בעיר סלמה.
לימים הפך הגשר לאחד הסמלים הבולטים של תנועת זכויות האזרח, לאחר אירועי "יום ראשון העקוב מדם" ב־1965.
פטוס נולד ב-6 ביולי 1821 במחוז ליימסטון שבאלבמה, והיה הצעיר מבין תשעה ילדים במשפחה שלה קשרי קרבה לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ובמכללת קלינטון שבטנסי.
לאחר לימודי משפטים הוסמך כעורך דין ב־1842, התחתן עם מרי צ'פמן ונבחר כתובע של המחוז השביעי באלבמה.
במלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת כקצין מתנדב בצבא ארצות הברית, ולאחריה שב לאלבמה, שם מונה לשופט, וכיהן בתפקיד בשנים 1855–1858.
עם פרוץ המלחמה היה פטוס נציג דמוקרטי בוועידת הפרישה של מיסיסיפי ותומך נלהב בעבדות ובקונפדרציה.
הוא סייע להקים את רגימנט הרגלים ה־20 של אלבמה והתקדם במהירות בדרגות.
במהלך הקרבות נחקר ונשבה מספר פעמים, אך גם הצליח להימלט.
לאחר קרב ויקסבורג הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל פיקוד על חטיבה בארמיית טנסי.
הוא השתתף בקרבות מרכזיים, בהם צ'טנוגה, אטלנטה, ג'ונסבורו ובנטונוויל, שם נפצע ברגלו.
עם סיום המלחמה קיבל חנינה מנשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון.
לאחר המלחמה חזר פטוס לסלמה, עסק בעריכת דין והיה דמות מובילה במפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1877, עם סיום תקופת השיקום, מונה למנהיג הקו קלוקס קלאן באלבמה.
ב־1896, בהיותו בן 75, נבחר לסנאט של ארצות הברית בזכות מוניטין של מנהיג קלאן לשעבר והתנגדותו לתיקונים החוקתיים שהעניקו זכויות לאפרו-אמריקאים.
הוא נבחר מחדש פעמיים (1903, 1907), אך מת ב־27 ביולי 1907 בהוט ספרינגס שבקרוליינה הצפונית במהלך כהונתו.
היסטוריונים צבאיים תיארו את פטוס כלוחם אמיץ ונחוש שבלט בזירות הקרב של הקונפדרציה.
פוליטית, היה "הבריגדיר האחרון של הקונפדרציה שישב בסנאט".
בשנת 1940 נקרא על שמו גשר בסלמה.
במרץ 1965 הפך הגשר לזירה של "יום ראשון העקוב מדם", כאשר מפגינים למען זכויות האזרח הותקפו באלימות על ידי משטרת אלבמה וחברי הקו קלוקס קלאן.
בשנים האחרונות התעוררו קריאות לשנות את שם הגשר.
בשנת 2020 כתבה נינתו של פטוס, הסופרת קרוליין רנדל ויליאמס, כי אין זה ראוי שגשר יישא את שמו של מי שסמל את דיכוי השחורים.
אחרים ממשפחת פטוס הציעו לקרוא לו "גשר יום ראשון העקוב מדם".
אדמונד גיבסון רוס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, ובהמשך כמושל טריטוריית ניו מקסיקו.
הוא זכור במיוחד בשל הצבעתו נגד הרשעת הנשיא אנדרו ג'ונסון באשמת "פשעים חמורים ועבירות קלות".
קולו הכריע את גורל המשפט – בזכותו נותר ג'ונסון בתפקיד בהפרש של קול אחד בלבד.
רוס היה השביעי והאחרון מבין שבעה סנאטורים רפובליקנים ששברו את הקו המפלגתי, והצבעתו קבעה האם הנשיא יורשע או יזוכה.
כאשר בחר בזיכוי, ההצבעה הסתיימה ב־19–35 בעד הרשעה – פחות משני השלישים הדרושים.
רוס הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש לסנאט שנתיים לאחר מכן.
רוס נולד באשלנד שבאוהיו, ב־7 בדצמבר 1826, והיה השלישי מתוך ארבעה עשר ילדיהם של סילבסטר רוס האב וסינתיה (רייס) רוס.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים, ובגיל 11 החל לעבוד כשוליה בבית דפוס בעיתון Commercial Advertiser שבהורון, אוהיו.
ב־1841 עבר לסנדוסקי באוהיו, כדי להצטרף לעיתון Sandusky Mirror שבבעלות אחיו סילבסטר.
ב־1848 נישא לפאני לייתרופ (1827–1899) מסנדוסקי, אוהיו, ולזוג נולדו ילדים רבים.
בסוף שנות ה־40 וראשית שנות ה־50 עבד כמדפיס נודד, שעובר בין עיתונים באוהיו ובמדינות שכנות.
רוס היה חבר המפלגה הדמוקרטית שהתנגד לעבדות, וב־1852 עבר למילווקי שבוויסקונסין, שם עבד בעיתונים Milwaukee Free Democrat ו־Milwaukee Daily Sentinel.
ב־1854 השתתף בפריצת בית הסוהר במילווקי כדי לשחרר את ג'ושוע גלובר, עבד נמלט שנלכד מחדש, וסייע להבריחו לקנדה.
עם הקמת המפלגה הרפובליקנית, נטה לעברה בשל דעותיו נגד העבדות.
במהלך המאבק על שאלת קנזס – האם תצטרף לאיחוד כמדינה חופשית או כמדינת עבדים – עבר רוס לטופיקה שבקנזס, יחד עם בני משפחה נוספים שהתנגדו לעבדות.
הוא הצטרף למיליציה של מתנגדי העבדות והיה ממנהיגי תנועת "מדינה חופשית" כשהיה עורך Topeka Tribune (1856–1858) ומייסד Kansas State Record (1859).
רוס היה ממייסדי חברת הרכבת Atchison, Topeka & Santa Fe Railway וחבר בדירקטוריון שלה.
ב־1859 נבחר כציר לוועידה החוקתית של קנזס.
במלחמת האזרחים תמך באיחוד והתגייס ב־1862 כחייל פשוט.
בהמשך מונה לקפטן ומפקד פלוגה E ברגימנט הפרשים ה־11 של קנזס.
הרגימנט השתתף בקרבות רבים במערב ובדרום־מערב ארצות הברית, בהם הקרב השני על לקסינגטון, קרב נהר ליטל בלו, הקרב השני על אינדפנדנס, קרב ביירמס פורד, קרב וסטפורט, קרב מיין קריק וקרב גשר פלאט/רד באטס.
במהלך המלחמה קודם לדרגת מייג'ור ושוחרר משירות לאחר כניעת הקונפדרציה ב־1865.
לאחר המלחמה חזר לקנזס והמשיך בעבודתו העיתונאית כעורך Kansas Tribune (1865–1866).
ב־1866 מינה אותו מושל קנזס לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ים ליין שנפטר.
האספה המחוקקת של המדינה אישרה את מינויו להשלמת הכהונה, והוא כיהן מ־19 ביולי 1866 עד 3 במרץ 1871. הוא לא הצליח להיבחר מחדש.
בסנאט כיהן כיו"ר ועדת הצעות החוק (הקונגרס ה-40) וועדת החוקים הערוכים (הקונגרס ה-41).
משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון
רוס נודע בעיקר בשל הצבעתו המכריעה במשפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון בשנת 1868.
יש שטענו כי הצביע נגד הרשעה כדי למנוע מבן מפלגתו סמואל פומרוי לקבל תפקידי חסות פוליטיים מידי הסנאטור בנג'מין וייד, או כדי לזכות בעצמו בטובות הנאה מג'ונסון.
אחרים סברו כי הצביע כך משום שהאמין שלג'ונסון הזכות להדיח את מזכיר המלחמה אדווין סטנטון, שמונה תחת לינקולן.
חלק מהציבור האמין כי אף שראה את ג'ונסון אשם בהפרת "חוק כהונת המשרה", לא ראה בכך עילה מספקת להדחה.
עיתוני קנזס סברו כי השפעת מפקדו לשעבר, , תומך נלהב של ג'ונסון, הכריעה את עמדתו.
לימים כתב יואינג לרוס כי הוא "מצטיין באומץ", לא רק בשדה הקרב אלא גם בהחלטתו שלא להרשיע, על אף שידע כי הדבר יעלה לו בקריירה ובתמיכת חבריו למפלגה.
קיימות גם עדויות לכך שרוס קיבל שוחד, אך חקירה של בית הנבחרים לא מצאה הוכחות.
רוס נכלל בין שמונת הסנאטורים שעליהם נכתב בספר "Profiles in Courage" (1956) של הסנאטורג'ון פיצג'רלד קנדי, ספר שזכה בפרס פוליצר.
לאחר פרישתו מהסנאט חזר לעולם העיתונות והשיק עיתון בקופיוויל, קנזס.
לאחר 1872 עזב את המפלגה הרפובליקנית והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ב־1880 התמודד ללא הצלחה למשרת מושל קנזס.
ב־1882 נסע לטריטוריית ניו מקסיקו, מצבו הבריאותי השתפר, והוא עבר לשם לצמיתות.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכה ועבד כעורך דין באלבקרקי.
במקביל החל לכתוב היסטוריה על משפט ההדחה של ג'ונסון.
בין 1885 ל־1889 כיהן כמושל טריטוריית ניו מקסיקו, לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא גרובר קליבלנד.
בשנים 1894–1896 שימש כמזכיר הלשכה להגירה של ניו מקסיקו.
עם השנים השתנתה דעת הציבור בקנזס, והוא הוערך יותר על תפקידו בהצבעה במשפט ההדחה.
ב־1907 ביקר אותו הגנרל יו קמרון מלורנס והביא לו עדויות הוקרה מאזרחי קנזס.
רוס נפטר באלבקרקי שבטריטוריית ניו מקסיקו, ב־8 במאי 1907, ונקבר בבית העלמין Fairview Memorial Park.
אדמונדו דה אמיצ'יס (באיטלקית: Edmondo De Amicis; 21 באוקטובר 1846 – 11 במרץ 1908) היה סופר איטלקי, הידוע בעיקר בזכות ספרו "הלב".
גדל בעיר טורינו שבצפון איטליה ולאחר בית ספר יסודי עבר לפנימיה צבאית.
הרעיון של השפעה חיובית של חיי צבא כדרך חינוך המעצבת את האדם מבחינה מוסרית ערכית ושליטה עצמית ניכר בכתביו.
יצירתו הספרותית הראשונה הייתה "חיי צבא" שנכתבה ב-1868 שכתב לאחר שהשתתף בקרבות על קוסטוזה.
לאחר מכן המשיך לכתוב כעיתונאי, אף על פי כיום הוא ידוע בעיקר בזכות ספרו "הלב".
את ה"הלב" תרגם אהרן ליבושיצקי לראשונה לעברית תחת השם "הנודד הקטן" בהוצאת תושיה, פיטרקוב תרנ"ט.
הייתה לו קריירה ארוכה כעיתונאי שכללה בין השאר דיווחים על מסעות בספרד, הולנד, מרוקו וקונסטנטינופול.
הנודד הקטן, תרגום אהרן ליבושיצקי, הוצאת תושיה, ורשה, תרנ"ט, תרע"ג (לספר הסרוק באתר הספרייה הלאומית)
הלב, תרגום: מנחם מבשן, א.י.
שטיבל, תרפ"ג (לספר הסרוק בארכיון האינטרנט)
מן האפנינים ועד האנדים, הוצאת אמנות, פרנקפורט ע"נ מין
הלב, תרגום: יום טוב הלמן, הוצאת אמנות, פרנקפורט ע"נ מיין
הלב: ספר לבני הנעורים, תרגום: אברהם בירמן, הוצאת ברונפמן וספרי אייל, ?196
האניה שנטרפה: ועוד ספורים, תרגום: ה.
נבר, הוצאת בצלאל, תל אביב
אדמונטון היא עיר בקנדה, ובירתה של הפרובינציה אלברטה.
אדמונטון היא העיר השנייה בגודלה באלברטה לאחר קלגרי והחמישית בגודלה בקנדה, וב-2012 חיו בה 1,159,869 תושבים.
היא הוכרזה כעיר ב-1904, ומפורסמת כעיר הפסטיבלים של קנדה.
אדמונטון היא המרכז הכלכלי העיקרי בצפון אלברטה ובמרכזה, וצומת דרכים של תעשיית הנפט והגז.
לאלברטה חלק הארי מתעשיית הנפט של קנדה.
עתודותיה – בצורה של חולות נפט – מוערכות כשניות רק לערב הסעודית.
אדמונטון היא מוקד לתעשיות הפטרוכימיות של אלברטה, וזכתה לכינוי "בירת הנפט של קנדה" בשנות ה-40 של המאה ה-20. תעשיות האספקה והשירותים מניעות את מנוע מיצוי האנרגיה, בעוד המחקר מפתח טכנולוגיות חדשות ותומך בעיבוד מוסף מורחב של עתודות הנפט, הגז והחולות הנפטיים של אלברטה.
למרות ההתמקדות לכאורה בנפט ובגז, כלכלת אדמונטון היא אחת המגוונות בקנדה.
ענפי התעשייה הגדולים כוללים תחום טכנולוגי חזק.
חלק גדול מהצמיחה בתחום הטכנולוגיה נובע מהמוניטין של אדמונטון כאחד ממרכזי המחקר והחינוך המובילים בקנדה.
בין המעסיקים הגדולים בעיר נמנים ממשלת אלברטה, שירותי הבריאות, ואוניברסיטת אלברטה.
ההיסטוריה של אדמונטון כיישוב החלה בשנת 1795, כשחברת מפרץ הדסון הקימה שם תחנת סחר.
ב-1892 הוכרה כעיירה, ובשנת 1905 הוכרזה כבירתה של אלברטה.
החורף קר מאוד ומושלג, (30- מעלות צלזיוס מתחת לאפס בערך) והקיץ לעיתים קריר וגשום (19 מעלות צלזיוס בערך).
בעיר מספר בתי כנסת: "בית ישראל" ובית חב"ד האורתודוקסיים, "בית שלום" הקונסרבטיבי ו"בית אורה" הרפורמי.
בנוסף, יש בעיר כולל, סמוך לבית הספר האורתודוקסי "מנורה".
בית הספר הקהילתי "תלמוד תורה" פועל בשיתוף פעולה של הקהילה היהודית ובתי הספר הציבוריים של אדמונטון.
המוזיאון לאמנות – במוזיאון זה מכיל תצוגות אמנות מן העבר ומן ההווה, גלריה מיוחדת לאמנות ילדים ומבחר תוכניות מיוחדות לחינוך אמנותי.
המוזיאון לחלל ומדע – מוזיאון של משחקים, תצוגות ודגמים המתארים מצבים בלתי-צפויים.
שוק הטיילת – מוזיאון המורכב משני בניינים שאכסדרת זכוכית סוככת עליהם.
מרכז הטבע על-שם ג'ון ג'נזין – כולל תצוגה של עולם החי והצומח.
קניון מערב אדמונטון – מרכז הקניות הגדול ביותר בצפון אמריקה ומהגדולים בעולם.
אדמוניים (שם מדעי: Pyrrhocoridae) היא משפחת חרקים מסדרת הפשפשאים.
האדמוניים היא משפחה קטנה יחסית הכוללת כ־400 מינים.
בישראל יש רק שלושה נציגים ממשפחה זו בעלי צבעים הבולטים לעין (אדום ושחור) ומופיעים בקבוצות.
נפוצה בעיקר באזורים הטרופיים של העולם הישן.
אַדְמיאל מאיר קוֹסְמן (נולד ב-20 באוגוסט 1957) הוא משורר ישראלי, פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת פוטסדאם, והמנהל האקדמי של המכון להכשרת רבנים רפורמים ע"ש גייגר בברלין.
קוסמן נולד בשנת 1957 בחיפה.
הוא נשוי בשנית ואב לארבעה.
הוא מחלק את זמנו בין ירושלים לברלין.
למד בישיבת נתיב מאיר, ולאחר מכן בישיבת הכותל אצל הרב שג"ר.
לאחר שירותו הצבאי למד בבית-הספר לאמנות בצלאל.
קוסמן סיים את הדוקטורט במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1993 בהצטיינות יתרה.
בשנת 1997 מונה למרצה בכיר, ובשנת 2003 התמנה לפרופסור מן המניין ולבעל הקתדרה ללימודים רבניים שהוקמה במחלקה ללימודי הדתות באוניברסיטת פוטסדם.
משנת 2014 הוא מנהל את בית הספר לתאולוגיה יהודית בברלין.
בעבודתו הנוכחית הוא משלב הוראה בתחום האקדמי עם עבודת חינוך יהודי בסמינר לרבנים, וכמו כן הוא מתאם את לימודי הרבנים-לעתיד עם המסגרות שבהן התלמידים שוהים שנה או שנתיים בישראל.
בנוסף לכך הוא מעורב בברלין ומחוצה לה בפעילות הקשורה לדיאלוג הבין-דתי.
קוסמן פרסם כחמישים מאמרים אקדמיים במחקר ההלכה, האגדה ובחקר הפנומנולוגיה של הדת, ומאות מאמרים פופולריים.
הוא ידוע גם כמשורר, ופרסם תשעה ספרי שירה: "ואחרי מוראות מעשה-השיר", מסדה, 1980; "בגדי נסיך", כתר, 1988; "סמרטוטים-רכים", 1991; "מה אני יכול", 1995; "הגענו-לאלוהים", 1998; "פירוש חדש-בס"ד", 2000. ארבעת הספרים האחרונים ראו אור בסדרת ריתמוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
"ארבעים שירי אהבה ושני שירי אהבה נוספים לאלוהים" (הקיבוץ המאוחד, 2003) ו"סידור אלטרנטיבי: לשבעים ואחד שירים חדשים" (הקיבוץ המאוחד, 2007) ראו גם הם אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד (הספרים האחרונים יצאו בתבנית אלבומית בצירוף עבודות אמנות של מאיה כהן לוי), וספרו האחרון "קטעים איתך" (2011).
כמו כן ערך יחד עם מירון איזקסון את האנתולוגיה לשירה אמונית "שירה חדשה" ("אפיריון", 1997).
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 נמנה קוסמן, לפי ירון אביטוב, בין קבוצת סופרים דתיים שנחשבו בעיני הביקורת כ'יורשיה הרוחניים של זלדה' (מלבדו הוא מונה את: אסתר אטינגר, יונדב קפלון, חיה אסתר וחנה בת שחר).
בשנת 1991 זכה בפרס ברנשטיין לשירה, בשנת 1992 בפרס ראש הממשלה, ובשנת 2000 בפרס ברנר.
מבחר שירים משלו תורגם על ידי ליסה כץ ושלומית נעים-נאור ויצא לאור בהוצאת זפיר האמריקאית בספר בשם Approaching You in English, Zephyr Press 2011.
קוסמן הוא בעל הטור "אוצר קטן" בעיתון "הארץ", המתפרסם לסירוגין כבר למעלה מעשור ונודעה לו השפעה רבה על המגמה הכללית של ההתעניינות והשיבה הלא-אורתודוקסית אל ארון הספרים היהודי בארץ.
במדור זה מגלה קוסמן נקודות-מגע אפשריות בין המקורות היהודים המסורתיים ובין אופני מחשבה הלקוחים מדתות אחרות ומההגות הפוסט-מודרנית - ומחברן לשאלות התרבות והדת האקטואליות.
מעבודותיו בתחום המחקר ראוי לציון ספרו "מסכת גברים: רב והקצב ועוד סיפורים: על גבריות, אהבה ואותנטיות" שראה אור בשנת 2002 ואחריו: "מסכת נשים: חוכמה, אהבה, נאמנות, תשוקה, יופי, מין, קדושה" שראה אור בשנת 2007 (בהוצאת כתר).
ספרו העיוני השלישי "נשיות בעולמו הרוחני של הסיפור התלמודי" ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2008.
ואחרי מוראות מעשה השיר, הוצאת מסדה (1980)
בגדי נסיך, הוצאת כתר (1988) (זכה בפרס ברנשטיין)
סמרטוטים רכים, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1990)
מה אני יכול, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1995)
הגענו לאלוהים, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1998) (זכה בפרס ברנר)
פירוש חדש בס"ד, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2000)
ארבעים שירי אהבה: ושני שירי אהבה נוספים לאלוהים, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2003)
סידור אלטרנטיבי: לשבעים ואחד שירים חדשים, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2007)
קטעים איתך: שירים, (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012)
מסכת גברים: רב והקצב ועוד סיפורים על גבריות, אהבה ואותנטיות בסיפור האגדה ובסיפור החסידי, ושתי הערות על יצירות קולנוע, הוצאת כתר, 2002
מסכת נשים: חוכמה, אהבה, נאמנות, תשוקה, יופי, מין, קדושה - קריאה בסיפורים תלמודיים ורבניים ושני מדרשי שיר, הוצאת כתר, 2007
נשיות בעולמו הרוחני של הסיפור התלמודי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
מסכת שלום: הסכסוך הישראלי-ערבי לאור מקורות מדרשיים ורבניים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2014
אַדְמוֹנִית הַחוֹרֶש (שם מדעי: Paeonia mascula) היא צמח רב שנתי ממשפחת האדמוניתיים.
צמח זה נפוץ בעולם באופן טבעי בין מרוקו לאיראן.
הצמח משמש כצמח נוי בארצות המזרח הרחוק (יפן, סין), באירופה ובצפון אמריקה.
הצמח הוא בעל פקעות שורש מעובות ומעוקלות המעמיקות בקרקע עד לעומק של 100 ס"מ.
צבעו של הפרח אדום כיין (מכאן שמו בעברית), הוא בעל מבנה של ספל פתוח, ויכול להגיע לגודל של עד עשרה ס"מ.
במרכז הפרח בולט גוש צהוב של אבקנים מרובים.
הפריחה היא בתחילת האביב, מאמצע מרץ ועד תחילת מאי.
אדמונית החורש היא צמח נדיר מאוד בישראל, המהווה את הגבול הדרומי של תפוצתו העולמית.
היא גדלה בישראל רק בשמורת הר מירון בבית ג'ן שבגליל העליון.
זהו המין היחיד ממשפחת האדמוניתיים הגדל בישראל, והוא צמח מוגן.
בעיני היוונים נחשבה אדמונית החורש לצמח המרפא הראשון, ושימשה תרופה לסיוטי לילה, למחלות עצבים, למחלת הנפילה, לכאבי ראש ולהפרעות בכבד.
דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לספירה, ציין כי הצמח שימש לניקוי מערכת המין הנשית לאחר לידה, להרגעת כאבי בטן ולעצירת שלשול.
בימי הביניים שימש לטיפול במחלת הנפילה, בשיגעון ובפחדים.
ברפואה העממית בימינו משמש הצמח לריפוי מחלות עצבים, בעיות בקיבה ולטיפול בסיוטי לילה.
האדמוניציו גנרליס הוא צו שפרסם קרל הגדול, מלך הפרנקים ב-23 במרץ 789. הצו היה מסמך מחייב שהופץ ברחבי האימפריה הפרנקית, והיווה חלק מהרפורמות שביקש קרל הגדול לכונן בתפקידיה ומעמדה של הכנסייה הקתולית בממלכה.
רפורמות אלו מהוות חלק מהשינויים שהתרחשו בתקופת שלטונו, אשר הובילו לתיאור תקופה זו כ"רנסאנס הקרולינגי".
הצו פורסם בשנה העשרים ואחת למלכותו.
מקורותיו של ה"אדמוניציו גנרליס" וצווים קודמים
השושלת הקרולינגית ירשה את מקומה של השושלת המרובינגית כמשפחה השליטה בממלכת הפרנקים, ועלתה לשלטון בחסות האפיפיור ובתמיכת הכנסייה.
קרל הגדול נודע במחויבותו הגדולה לכנסייה ובדבקותו הדתית, ובהקדמה ל"אדמונציו גנרליס" הוא אף הצהיר שעליו כשליט הממלכה הפרנקית מוטלת החובה לדאוג לישועתם של נתיניו, והשווה עצמו למלך המקראי יאשיהו, שביצע רפורמות בעבודת האל בקרב אנשי ממלכת יהודה.
אביו של קרל הגדול, פיפין הגוץ, כינס במהלך תקופת שלטונו ועידות כנסייה אחדות, בהן נידונו רמתם הנמוכה של אנשי הכמורה והתנהגותם והבורות שהפגינו נתיני הממלכה בכל הקשור לעיקרי הנצרות והאמונה הקתולית.
קרל הגדול ירש את כסאו של אביו בשנת 768 לספירה.
בשנת 774, בעת ששהה ברומא לרגל חג הפסחא, העניק לו האפיפיור אדריאנוס הראשון עותק של אוסף החוק הקנוני, שנערך בראשית המאה ה-6 לספירה על ידי דיוניסיוס אקסיגואוס (Dyonisius Exiguus).
חיבור זה זכה לשם "דיוניסיו-הדריאנה" (Dionysio Hadriana).
רבים מסעיפיו של ה"אדמונציו גנרליס" מבוססים על תוכנו של החוק הקנוני כפי שהוא מופיע במסמך זה, לאחר שעברו התאמות ושינויים מסוימים על ידי קרל ויועציו.
בשנת 779 פרסם קרל הגדול את הקפיטולר (צו מלכותי) של הרסטל (Herstal).
בצו זה נעשה ניסיון ראשון להסדיר נושאים הקשורים להיררכיה הכנסייתית ולהתנהגות הנדרשת מאנשי הכמורה בשטחי הממלכה הפרנקית.
הקפיטולר השתמר בשני נוסחים שונים, האחד שיועד לשטחיה של הממלכה הלומברדית, אותה כבש קרל הגדול בשנת 774, והשני כללי.
בפתיחת הצו הוכרז כי תוכן הצו נקבע בהסכמה באספה שבה נתכנסו בישופים, אבות-מנזר ורוזנים, וקביעותיה הם בהתאם לרצון האל.
הצו כלל בין השאר את הסעיפים הבאים, שמטרתם הייתה להסדיר את ההיררכיה הכנסייתית ולהבטיח פיקוח על התנהגותם של אנשי הכנסייה:
כל הבישופים יהיו כפופים בצורה מוחלטת לארכיבישופים (מטרופוליטן) שמעליהם.
בישופים שלא הוסמכו בהתאם לחוקי הכנסייה יוסמכו מיידית.
לבישופים הוענקה סמכות פיקוח על הכמרים ואנשי הכנסייה תחת הדיוקסיה (יחידת מנהל טריטוריאלית) שלהם.
נקבע כי על כל המנזרים המבוססים על רגולה (תקנון) (Regula) להתנהל בהתאם לתקנון שלהם.
אבות ואמהות מנזר נדרשו להתגורר במנזריהם דרך קבע.
עשר שנים לאחר פרסום הקפיטולר של הרסטל, פרסם קרל הגדול את ה"אדמונציו גנרליס", מסמך שהיווה צעד משמעותי בניסיונות הרפורמה הכנסיתיות שביקש קרל הגדול לבצע.
הצו, שיועד בראש ובראשונה לאנשי הכנסייה, אך גם למחזיקים בסמכות חילונית, כלומר לאצילים, כלל 82 סעיפים, ש-59 מהם התבססו או היוו עיבוד של סעיפים מהחוק הכנסייתי, כפי שנוסח ב"דיוניסיו-הדריאנה".
רבים מסעיפיו של הצו מכילים התייחסות והנחיות להתנהגות הנדרשת מאנשי הכנסייה והוראות שנועדו לתקן עיוותים, חריגה מסמכות ומעשי שחיתות, אשר ככל הנראה רווחו באותן שנים בקרב אנשי הכמורה.
בסעיפים השונים ניתן למצוא עדות למצבה של הכנסייה ואנשיה, ולמעשי השחיתות שרווחו בה: אי הקפדה על נדרי הנזירות והפרישות בקרב אנשי הכמורה, הסמכת בישופים ללא סמכות או תמורת שוחד.
הצו כלל בין השאר את הסעיפים הבאים:
בסעיף 2 נקבע כי כל מועמד לתפקיד בישוף ייבדק על ידי בישוף מוסמך, ורק לאחר מכן יוכל להיות מוקדש למשרתו.
בסעיף 4 נקבע כי על אנשי הכנסייה נאסר לארח כל אישה בביתם, פרט לאמם, אחותם או נשים אחרות שהן מעבר לכל חשד, בשל החשש ממראית עין של פגיעה בנדר הפרישות.
בסעיף 8 נקבע כי על הבישופים נאסר לבצע שינויים בתחום ההקדשה שלהם מבלי להיוועץ עם הארכיבישוף (מטרופוליטן) הממונה עליהם.
סעיף זה מחזק את הסעיף המופיע בקפיטולר של הרסטל, בו נקבעה הכפיפות הבלעדית של כל בישוף לארכיבישוף הממונה עליו.
בסעיף 10 נאסר על איש הכנסייה לפנות לערכאות חילוניות, כגון בית המשפט של המלך, מבלי להיוועץ ולקבל אישור מאיש הכנסייה הממונה עליו.
בסעיף 21 נאסר על הקדשת אנשי כנסייה לכל דרגה או משרה תמורת כסף.
פעולה כזו תגרום להדחת הן המקדיש והן המוקדש למשרה.
בסעיף 61 נקבע כי על אנשי הכנסייה לעסוק בלימוד והטפה של עיקרי האמונה הקתולית להמונים.
בסעיף זה מצוטטת "מצוותו הראשונה של האדון האל הכל יכול בתורה: 'שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד.
ואהבת את ה' אלהיך בכל לבבךֹ ובכל נפשך ובכל מאֶדָך'".
בנוסף כלל המסמך חיוב של הבישופים לפקח על התנהגותם של אנשי הכמורה הכפופים להם ועל הצורה בה ערכו את הסקרמנטים והטקסים השונים.
אנשי הכמורה נדרשו גם לפקח על התנהגותם המוסרית של עדת מאמיניהם ולהוקיע תופעות של שוד, גזל, רצח, הומוסקסואליות, עיוות דין ומעשים של כפירה ופגניות, כגון כישוף והגדת עתידות.
סעיף משמעותי נוסף מתוך ה"אדמונציו גנרליס" הוא סעיף מס' 62, אשר קבע כי הבסיס לישועה הוא שילוב של אמונה וציות לחוקי הכנסייה, כמו גם שלום, אחווה ואחדות בין כל הנוצרים.
סעיף זה נותן ביטוי לרעיונות אימפריאליים בתפיסתו של קרל הגדול, אשר ינקו מהמסורת הרומאית.
על מנת להתמודד עם הביקורת על כך ששליט חילוני מתערב בענייני הכנסייה, נקט קרל הגדול מספר צעדים בניסוח הצו, שסייעו להצדיק את מעשיו.
הוא נשען על התקדים המקראי של המלך יאשיהו אשר חולל רפורמות דתיות בממלכת יהודה, והכריז כי רבים מהסעיפים ב"אדמונציו גנרליס" מקורם בהחלטות קודמות שנתקבלו בוועידות הכנסייה הראשונות, כוועידת ניקיאה, ועידת אנטיוכיה וועידת כלקדון, וחלקם הגדול של הסעיפים אף נלקח ישירות מחוק הכנסייה הקנוני.
מטרתו העיקרית של ה"אדמונציו גנרליס" הייתה ניסוח של עיקרי הרפורמות שביקש קרל הגדול להנהיג.
הרפורמות לא כללו רק את תיקון התנהלות אנשי הכנסייה והסדרת ההיררכיה בה, אלא נועדו בראש ובראשונה לכונן בממלכה הפרנקית חברה נוצרית.
אנשי הכמורה נועדו להיות מובילי הרפורמה והמפתח להצלחתה.
חלק חשוב מהצלחת הרפורמה היה תלוי בהפצת הרעיונות והתאולוגיה הנוצרית, ולכן הכיל ה"אדמוניציו גנרליס" גם סעיפים אשר נגעו לחשיבות ההשכלה.
בסעיף 72 נקבע כי בכל בישופות ומנזר יש לייסד בית ספר שבו ילמדו נערים תחומים כמו מוזיקה, חשבון, דקדוק ותהילים.
מטרת בתי ספר אלו הייתה להכשיר אנשי כמורה ונזירים שיהיו משכילים, ויוכלו להטיף ולחנך את העם בדרך האמונה הנוצרית.
חלק משמעותי נוסף מהרפורמה כלל גם תיקון של ספרי הקודש הנוצריים והעתקתם ללא טעויות.
פעילותו של קרל הגדול לטובת יצירת חברה נוצרית אדוקה המשיכה לאורך כל תקופת מלכותו, ואף בתקופת שלטונו של בנו ויורשו, לואי החסיד.
אַדְמֵטֵה הוא שמן של שתי דמויות נשים במיתולוגיה היוונית:
אדמטה, נימפת ים, בתם של אוקיינוס וטתיס ובת לווייתה של פרספונה.
בביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס) מסופר כי אחת המטלות שהטיל אוריסתאוס על הרקלס הייתה להביא עבורה את חגורת היפוליטה, מלכת האמזונות, זו שניתנה לה על ידי ארס אל המלחמה.
לדברי יואנס טסטסס (Tzetzes), המשורר והמלומד הביזנטי בן המאה ה־12, נלוותה אדמטה אל הרקלס במסעו.
אתנאיוס מביא מסורת נוספת, אותה קרא בחיבורו של מנודוטוס איש סאמוס.
על פי גרסה זו נמלטה אדמטה מארגוס אל סאמוס, ולאות תודה להרה על הצלתה, החלה משמשת אותה במקדשה בסאמוס.
הדבר היה לצנינים בעיני אנשי ארגוס.
הם שידלו בכסף את הַטִירֶנִים, שעסקו בספנות ובשוד ימי, לגנוב את דיוקנה של האלה.
כשיוודע הדבר לסאמיים, כך חשבו, יטילו את האשם באדמטה ויפגעו בה.
הטירֶנים הגיעו אל סאמוס וגנבו ללא קושי את פסלה של האלה מן המקדש.
לאחר שהניחוהו בבטן ספינתם, הרימו עוגן, התירו חבלים והחלו חותרים, אך הספינה מיאנה לזוז.
בחושבם כי סימן הוא מן השמיים, הוציאו את הפסל מבטן האונייה, הניחוהו בחוף ונסו בבהלה.
קארים שראו את הפסל על שפת הים סברו, כדרכם של ברברים, כי הפסל נמלט בעצמו מן המקדש, ולכן אסרו אותו בחבלים.
אדמטה היא שהתירה את פסל האלה מאסוריו, טיהרה והשיבה אותו למקומו במקדש.
אתנאיוס מוסיף ומספר, כי מאז חוגגים הסאמיים מדי שנה בחוף הים את הצלת פסל האלה בחגיגה הנקראת "טוֹנאיָה".
אדמוניתיים (שם מדעי: Paeoniaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, ובה סוג יחיד, אדמונית (שם מדעי: Paeonia) המונה מינים רבים.
המינים בסוג זה נפוצים באמריקה הצפונית, דרום אירופה (כולל ישראל, בתפוצה הדרומית ביותר) ואסיה.
קיימים כמה עשרות מינים של אדמונית, מתוכם רק מין אחד פורח בארץ ישראל - אדמונית החורש.
מרבית מיני האדמונית הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים, בעלי עלים מפולגים לאונות ומורכבים.
הם נוטים לפרוח באביב ובתחילת הקיץ, בפריחה גדולה ובולטת בצבעים בהירים - ורוד, צהוב, אדום ולבן.
מבין כלל מיני האדמונית, מגודל באופן מסחרי בארץ המין אדמונית עשבונית (P.lactiflora), באזורים גבוהים - רמת הגולן, הר חברון ובגליל המערבי.
המין הוצג לראשונה בארץ למטרות גידול מסחרי בשנות התשעים, ככל הנראה על ידי פרופסור אברהם הלוי.
קיימים למעלה מתריסר זנים שונים, הנפרדים בצבע, אופי עלי הכותרת, עמידות ועוד.
הפרחים נקטפים בחודש אפריל או מאי ומיוצאים רובם ככולם לשוקי חוץ, בתחרות עם הולנד.
בשנת 1999 נשקל לגדל מספר זנים חדשים, כגון "שירלי טמפל" (ורוד) ו-"צ'ארלי ווייט" (לבן), אף על פי שחיי המדף שלהם קצרים.
ייצוא הפרח מישראל לא הגיע למיליון יחידות לשנה, בעוד שבהולנד נמכרים מעל 40 מיליון פרחי אדמונית בשנה.
במטרה להשיג יתרון מסחרי על ההולנדים, ניסו הישראלים לגדל את הפרחים בחממות מבוקרות וכך להקדים את מועד הפריחה במספר שבועות ואף חודשים.
במשך תקופה קצרה אכן השיגה שיטה זאת יתרון, אך לפני שהמגדלים הישראלים הפיקו רווח משמעותי, החלו ההולנדים מגדלים אדמוניות בשיטה דומה, והציפו את השוק באפריל.
עם ירידת המחיר לפרח מ-85 יורוסנט ל-60 יורוסנט, ירדה הרווחיות למגדל הישראלי, ועימה פחת האיום למגדל ההולנדי.
בסין האדמונית היא פרח בעל חשיבות לאומית, ומספר פעמים ניסו להפכו לפרח הלאומי.
יחד עם פריחת השזיף, האדמונית היא מהפרחים הסמליים החשובים בתרבות הסינית.
ביפן משתמשים בו ברפואה משלימה כתרופה לפרכוסים ועוויתות.
באינדיאנה, ארצות הברית הפרח נבחר ב-1957 כפרח הרשמי של המדינה.
אדמונית עשבונית (שם מדעי: Paeonia lactiflora), הקרויה לעיתים אדמונית סינית, היא צמח רב-שנתי בעל פרחים הגדל בר במזרח הרחוק, באזורים גבוהים וקרים בטיבט, סין, יפן וסיביר.
כמו מרבית מיני האדמונית היא בעלת פריחה גדולה בצבעים בהירים וחזקים, ואחד ממיני האדמונית הפופולריים ביותר בגידול תעשייתי למטרות נוי ומסחר בפרחים.
הצמח לרוב מתנשא לגובה של 60 עד 100 ס"מ, ובעל עלים מורכבים באורך של 20-40 ס"מ.
ניצני הפרחים קטנים ועגולים, ונפתחים כל אחד לפרח עגול בעל היקף של 8-16 ס"מ, ולו בין 5 ל-10 עלי כותרת.
צבעי הבר של האדמונית העשבונית הם ארגמן, ורוד ולבן, וצבע האבקנים צהוב.
אדמונית עשבונית תורבתה במרוצת השנים למספר רב של זנים.
פרחים בודדים: עלי הכותרת סדורים בשורה בודדת, בדומה לכלנית, אבקנים בולטים באמצע.
פרחים יפניים: עלי הכותרת סדורים בשורה בודדת או כפולה, והאבקנים מנוונים.
פרחים כפולים: עלי הכותרת סדורים בשתי שורות, זו מעל זו, והאבקנים כולם נהפכו לעלעלי כותרת נוספים.
אדמונית עשבונית היא גידול מסחרי בישראל, עם תפוקה של כמיליון יחידות בשנת 2006. מרבית הפרחים מיוצאים לשווקים האירופאים, ומתחרים עם המגדלים ההולנדיים והגרמנים.
ענף גידול האדמוניות החל בארץ בשנות התשעים, תוך ניצול של אזורים הרריים וגבוהים על מנת לדרבן פריחה מהירה.
בהמשך, פותח הענף לגידול בחממות.
למידע נוסף על גידול מסחר באדמונית עשבונית, ראו בערך הסוג.
מנויים מטה חלק מהזנים המתורבתים הפופולריים ביותר בגידול תעשייתי ובתצוגות מקצועיות.
קיימים פרט להם עשרות זנים מבוססים שונים, ועוד זנים צצים מדי שנה.
שרה ברנהרט (Sarah Bernhardt): פרח ורוד כפול, גדול ביותר.
שירלי טמפל (Shirley Temple): פרח לבן או ורוד, כפול, גדול.
קרל רוזנפלד (Karl Rosenfield): פרח אדום כפול, גדול.
קנזס (Kansas): פרח אדום יפני, בינוני.
לבן מקומט (Krinkled White): פרח לבן בודד, בינוני.
כנפיים צחורות (White Wings): פרח לבן בודד, גדול.
הנימפה (The Nymphe): פרח ורוד בהיר בודד, בינוני.
דוכסית נמור (Duchesse de Nemours): פרח לבן כפול, גדול.
ז'וזה אדמילסון גומז דה מוראס (בפורטוגזית: José Edmílson Gomes de Moraes; נולד ב-10 ביולי 1976 בטקריטינגה שבסאו פאולו שבברזיל) הידוע בשם אדמילסון, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ממוצא איטלקי ששיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי.
שיחק בסאו פאולו, אולימפיק ליון, ברצלונה, עימה זכה בליגת האלופות, בויאריאל ובריאל סרגוסה.
אדמילסון ערך את הופעת הבכורה שלו בסאו פאולו בשנת 1994, כבלם.
בזכות יכולת מרשימה, הוא התקבע כשחקן הרכב בקבוצה.
בקיץ 2000 הוא חתם במועדון הצרפתי אולימפיק ליון, בה שיחק ארבע עונות וזכה בשלוש אליפויות.
אדמילסון עבר לברצלונה ב-2004. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור השלישי, במשחק מול אתלטיקו מדריד.
פרנק רייקארד הציב אותו כקשר אחורי בהרכב הפותח.
בזמן ששיחק בברצלונה, סבל אדמילסון משתי פציעות חמורות.
הוא נפצע לראשונה ב-3 באוקטובר 2004, פציעה שהשביתה אותו למשך שישה חודשים.
הפציעה השנייה התרחשה בעונת 2005/06, ולמרות חומרתה הספיק להחלים ולעזור לקבוצתו לזכות באליפות הליגה ובאליפות אירופה.
ב-23 במאי הודיע אדמילסון על מעברו לוויאריאל, לאחר תום חוזהו.
אדמילסון לא הצליח למצוא את מקומות בקבוצתו החדשה, וכעבור חצי עונה לא מוצלחת, שב לברזיל על מנת לשחק במדי פלמיירס.
אדמילסון ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל ב-18 ביולי 2000, במשחק מול נבחרת פרגוואי.
הוא זכה עם הנבחרת, בה שיחקו ז'וליאנו בלטי ורונאלדיניו, חבריו העתידיים לקבוצה בברצלונה, במונדיאל 2002. בטורניר הבקיע שער במספרת מול נבחרת קוסטה ריקה.
הוא נאלץ לצאת מסגל הנבחרת למונדיאל 2006 לאחר שנפצע בברך באימון לפני הטורניר.
אדמיר מרקס דה מנזס (פורטוגזית: Ademir Marques de Menezes; 8 בנובמבר 1922 – 11 במאי 1996), שהיה ידוע בקיצור בשם אדמיר, היה כדורגלן ברזילאי הנחשב לאחד החלוצים המרכזיים הטובים ביותר בהיסטוריה של נבחרת ברזיל.
בגלל עצמות הלסת הבולטות שלו הוא זכה לכינוי "לסת".
אדמיר החל את קריירת המועדונים שלו בספורט קלוב רסיפה לפני שעבר לשחק עבור ואסקו דה גאמה.
הוא שיחק במדי ואסקו בשתי תקופות, בין 1942 ל-1945 ובין 1948 ל-1956, וביניהן שיחק בפלומיננזה.
אדמיר פרש בשנת 1956, ולאחר פרישתו עסק בפרשנות, אימון ועסקים.
אדמיר התפרסם בעיקר בזכות משחקיו במונדיאל 1950 שנערך בברזיל.
הוא שיחק בשלישיית החלוצים הידועה של ברזיל שכללה גם את זיזיניו וז'איר דה רוסה פינטו, וזכה בתואר נעל הזהב (המבקיע המצטיין).
ישנה מחלוקת כמה שערים הבקיע, יש הטוענים שהוא הבקיע שבעה שערים ואחרים טוענים כי הוא הבקיע תשעה שערים.
אדמיר היה הראשון שהבקיע שער באצטדיון המרקנה.
למרות יכולתו הגבוהה הוא היה שותף להפסד לנבחרת אורוגוואי במשחק המכריע על התואר, שנודע בשם מרקנאסו.
אדמיר זכה להצלחות גם בקופה אמריקה.
הוא שיחק בטורנירים של 1945, 1946, 1949 ו-1953, ובסך הכל הוא הבקיע 12 שערים ב-18 משחקים, כולל שלושער במשחק הניצחון בגמר נגד נבחרת פרגוואי ב-1949. אדמיר זכה עם ברזיל בטורניר פאן-אמריקה ב-1952.
בסך הכל הוא הופיע במדי ברזיל בין 1945 ל-1953, שיחק ב-39 משחקים וכבש 32 שערים.
אליפות ריו דה ז'ניירו: 1946
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1949
מלך השערים של גביע העולם: 1950
הנבחרת המצטיינת של גביע העולם: 1950
היכל התהילה של הכדורגל הברזילאי
אדמות ישי היא שכונה יהודית במרומי תל רומיידה, המהווה חלק מהיישוב היהודי בחברון.
השכונה נקראה "אדמות ישי" על שם קבר ישי השוכן בסמוך.
בשכונה קיים מבנה ישראלי, "בית מנחם" על שם רבי מנחם מנדל שניאורסון, שהוקם לאחר שתושב השכונה הרב רענן נרצח בפיגוע בביתו, וכן מבנה ישן שנקנה מבעליו, ושבעה הקרוונים הניצבים זה על זה בשני מפלסים.
הדרך המובילה לשכונה מובילה גם לבית העלמין היהודי העתיק של חברון, השוכן ממערב לה.
בשנת 1811 רכש הרב חיים ישועה בג'איו (שנודע כ"חיים המצרי" בפי הערבים), ראש קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בחברון, את קרקעות תל-רומיידה בהיקף של 800 דונם, ממשפחת התמימי החברונית (שלפי המסורת המוסלמית קיבלו את כל הר חברון מידי הנביא מוחמד) והעבירן כתרומה לידי הקהילה.
בשנת תרצ"א 1930 כאשר חודש היישוב היהודי בחברון לאחר מאורעות תרפ"ט, הגיעה משפחתו של יעקב עזרא לגור בתל, בבית שכונה "בית עזרא" על שמם.
לאחר מאורעות 1936 גרשו הבריטים את כל יהודי חברון, ומשפחת עזרא לבדה המשיכה להתגורר במקום עד כ"ט בנובמבר 1947.
השכונה הוקמה בשנת ה'תשמ"ד (1984), בה הוצבו בחלקה מספר קרוונים בהם התיישבו משפחות יהודיות.
בערב ראש חודש אלול שנת תשנ"ח (1998) נרצח בביתו תושב המקום, הרב אליהו שלמה רענן, בנו של הרב שלום נתן רענן ונכדו של הראי"ה קוק.
לאחר רצח הרב רענן הוקם כולל "אור שלמה", בחדר השינה שבו אירע הרצח.
בראש הכולל עומד חתנו של הרב רענן, הרב ישראל שליסל.
כיום לומדים בכולל, הצמוד לדירתו של רענן, כ-15 אברכים, בתוכנית הלכה בת חמש שנים שבמהלכן הם ניגשים למבחני הסמכה לרבנות.
מפאת הצפיפות בבית המדרש, מתקבל מספר מוגבל של לומדים.
בעקבות הרצח הקים משרד הבינוי והשיכון בשכונה מבנה חדש, המבנה נקרא "בית מנחם" על שם רבי מנחם מנדל שניאורסון.
הבניין נחנך ב-2005 בהשתתפות ראשי חב"ד בישראל ומזכירו של הרבי, הרב יהודה לייב גרונר.
לדברי הרב הלל הורוביץ, מראשי היישוב היהודי בחברון מסר כי "אנשי חברון החליטו להקדיש את הבניין לזכרו של הרבי, כהערכה והוקרה לרבי על פועלו הרב למען חברון".
בבניין מתגוררים שבע משפחות, ותחת הבניין נחנך אתר ארכאולוגי מימי האבות לאור העובדה המבנה הוקם על גבי קומת עמודים המשאירה את הממצאים פתוחים לציבור..
בחול המועד סוכות תשע"ה, נחנך בגגו של הבית "מצפה חברון".
בשכונה מתגוררים פעיל הימין ברוך מרזל וציפי שליסל, מחברת הספר "חברון שוברת שתיקה".
עקב ההגבלות שהוטלו לשם הגנה על השכונה היהודית עזבו פלסטינים רבים את אזור תל רומיידה.
בלילה שבין ה-23 ל-24 במרץ 2025 נכנסו קבוצת יהודים למבנה בדרום-מערב שכונת אדמות ישי, אשר נרכש בידי עמותת הרחיבי מקום אוהלך,.
בהמשך השבוע נחנך המבנה בטקס רשמי בהשתתפות שרת ההתיישבות, ובמתחם מתגוררות שתי משפחות יהודיות.
הבית נקרא על שם יהודה דרור יהלום, תושב חברון שנפל בקרב בלבנון בחג סוכות תשפ"ה.
"גאון יהודה" צופה על בית העלמין העתיק בחברון שם נקבר דרור יהלום.
באזור תל רומיידה מצוי בית הנתון במחלוקת משפטית.
בשנת 2005 רכשה חברה בבעלות יהודית את הנכס מערבי בשם האני אלבטש, שהציג את עצמו כבעל הזכויות, ונכנסו למקום משפחות יהודיות.
עוד קודם לכן שופץ ככל הנראה הבית בידי יהודים.
בהמשך התברר שמסמכי העברת הזכויות שהציג אלבטש מזויפים.
במשך שנים התנהלו הליכים משפטיים בין החברה ובין בעלי הנכס, יורשיו של זכרייא בקרי.
בשנת 2019 קיבל בית המשפט את עמדת היורשים והורה על פינוי הבית ועל תשלום דמי שימוש ראויים לבעליו, בסך 579,600 ש"ח.
עם הקמת השכנה היהודית אדמות ישי בתל ב-1984, החל אבי עופר מאוניברסיטת תל אביב חפירות בתל, חפירות שנמשכו בשנים תשד"מ-תשמ"ו (1986-1984).
בחפירות אלו נחשף לראשונה מערך השכבות בתל.
הממצא החשוב שהתגלה בחפירה הזאת היה לוח חרס בכתב יתדות מתקופת הברונזה התיכונה, שהכיל רשימה של בעלי חיים שהובאו לקרבן ולמלך העיר, היה חלק מארכיון חברון הכנענית, והוגדר על ידי פרופסור בנימין מזר כ"ממצא החשוב ביותר בארץ ישראל בעשור האחרון".
עופר טען שהתל היה נטוש בתקופת הברונזה המאוחרת, אך בחפירות הבאות בתל נמצאו שרידים גם מתקופה זו.
בשנת תשנ"ט (1999), בוצעו חפירות נוספות במקום על ידי עמנואל אייזנברג מטעם רשות העתיקות, כחפירות הצלה, לאחר שהוחלט להקים את "בית רענן" עבור תושבי אדמות ישי.
בחפירות התגלתה חומת ענק מתקופת הברונזה הקדומה.
בנוסף התגלה בית ארבעת המרחבים בו נמצאו חותמות מהטיפוס הידוע כ"חותמות למלך" המיוחסות לתקופת חזקיהו מלך יהודה, עליהם נכתב "למלך חברון" וגתות יין מהתקופה הביזנטית.
מצפה חברון הוא אתר תצפית בראש מבנה הממוקם בפסגת תל חברון.
מהמצפה נשקף נוף פנורמי של חברון ואתריה, עמק חברון, קריית ארבע, פאתי מדבר יהודה.
ביום נאה ניתן לראות את הרי מואב.
הכניסה למצפה חופשית כל ימות השנה.
במקום שלטי הסבר, תחנת הדרכה ומזנון.
המצפה הוקם על ידי ועד היישוב היהודי בחברון וישיבת שבי חברון והוקדש לעילוי נשמת חיים ודאבריש לזר.
חנוכת המצפה התקיימה בחול המועד סוכות ה'תשע"ה (22 באוקטובר 2014).
המצפה ממוקם על גג "בית מנחם" שנקרא על שם הרבי מליובאוויטש וקהילת חב"ד בחברון.
בקומת הקרקע של המבנה פועל, נכון ל-2022, כולל אברכים.
אדמונטון אוילרס היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מאדמונטון, אלברטה, קנדה, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית הפסיפי שבחטיבה המערבית.
תחת השם אלברטה אוילרס, הייתה הקבוצה ב-1972 בין מייסדות ליגת ה-WHA שניסתה להתחרות ב-NHL.
לאחר עונה אחת שינתה את שמה לשם הנוכחי.
עם סגירתה של ה-WHA ב-1979 התקבלו האוילרס כקבוצת התרחבות ל-NHL והחלו לשחק בה בעונת 1980.
האוילרס זכו חמש פעמים בגביע סטנלי.
כל הזכיות היו בתקופת הזוהר של הקבוצה בין 1984 ו-1990, אז הציגה לדעת רבים את אחת הקבוצות הטובות בתולדות ה-NHL.
בשורותיה שיחקו באותה תקופה מספר גדול של שחקנים שצמחו להיות כוכבי על, ובראשם מי שנחשב לשחקן ההוקי קרח הטוב בכל הזמנים, ויין גרצקי.
תחת השם אלברטה אוילרס הייתה הקבוצה אחת מ-12 המייסדות של ה-World Hockey Association ובראשי תיבות WHA, ליגה שניסתה להתחרות ב-NHL ולמשוך את כוכביה.
מקור השם הוא בתעשיית הנפט המפותחת באלברטה.
הקבוצה הייתה אמורה להיות קבוצה ייצוגית של כל אלברטה ולשחק חלק ממשחקיה הביתיים בקלגרי, כיוון שלקלגרי לא הייתה קבוצה הן ב-WHA והן ב-NHL.
לבסוף שיחקה הקבוצה את כל משחקיה בעונה הראשונה באדמונטון, באולם "אדמונטון גארדנס", ובתום העונה הראשונה שינתה את שמה לאדמונטון אוילרס.
בתום העונה השנייה עברה הקבוצה לאולם חדש, "נורת'לנדס קוליסאום" (כיום רקסול פלייס).
האוילרס שיחקו ב-WHA בכל שבע העונות בהן התקיימה.
בשש הראשונות ההצלחה של האוילרס הייתה חלקית בלבד, כאשר אף על פי עלו ארבע פעמים לפלייאוף, לא הצליחו לנצח ולו סדרה אחת.
בעונת 1979, העונה האחרונה לקיומה של ה-WHA, עשתה הקבוצה את הצעד ששינה את פניה לעתיד לבוא.
עם התפרקותה של קבוצה אחרת בליגה, אינדיאנפוליס רייסרס, החתימו האוילרס את הרוקי בן ה-17 שלה, וויין גרצקי, שנחשב לכוכב בהתהוות.
עם גרצקי הצעיר הצליחו האוילרס להגיע עד לגמר ה-WHA באותה עונה, אולם בסדרת הגמר נוצחו על ידי ויניפג ג'טס.
זו הייתה גם הסדרה האחרונה בתולדות ה-WHA; הליגה נסגרה, והאוילרס, עם שלוש קבוצות נוספות – הג'טס, ניו אינגלנד ויילרס וקוויבק נורדיקס – התקבלו ל-NHL לקראת עונת 1980.
1980–1983: התחלות קשות ועלייה לצמרת
בגלל חוקי ה-NHL באותו זמן, איבדו האוילרס את מרבית שחקניהם שפוזרו בדראפט בין הקבוצות הוותיקות בליגה.
עם זאת, בעזרת הסכם מיוחד, הם הצליחו להגן על וויין גרצקי ולשמור אותו בקבוצה.
בנוסף, הצליחה הקבוצה באופן יוצא דופן בדראפט הרגיל של הליגה, כשבחרה שלושה שחקנים שהפכו לכוכבים גדולים – מרק מסיה, גלן אנדרסון וקווין לואו.
גרצקי הטביע חותם בליגה כבר בעונה הראשונה שלו בה, כשזכה בגביע הארט כ-MVP של העונה.
מכיוון שה-NHL קבעה שהוא אינו רוקי, עקב העובדה ששיחק עונה מלאה ב-WHA, נמנע ממנו לקבל את גביע קאלדר ולזכות בתואר רוקי השנה.
פרט לגרצקי, האוילרס בעלי הסגל הצעיר היו בינוניים.
למזלם, 16 קבוצות עלו לפלייאוף מתוך 21 שהיו אז בליגה, ולכן הצליחו האוילרס לעלות לפלייאוף, שם הובסו על ידי פילדלפיה פליירס.
האוילרס המשיכו להוכיח כישרון יוצא דופן לבחירות דראפט מוצלחות, כשלקראת עונת 1981 בחרו את המגן פול קופי, את השוער אנדי מוג ואת החלוץ הפיני יארי קורי.
גרצקי זכה שוב בגביע הארט, והפעם צירף אליו את גביע ארט רוס כמבקיע המצטיין של הליגה, כשצבר 164 נקודות – שיא NHL חדש.
האוילרס עלו לפלייאוף, שם השיגו ניצחון מרשים על מונטריאול קנדיאנס לפני שנוצחו בסיבוב השני על ידי האלופה, ניו יורק איילנדרס.
גם לקראת 1982 נהנו האוילרס מבחירת דראפט נבונה, כשבחרו בסיבוב הראשון את גרנט פיור שהפך להיות השוער הראשון שלהם.
גרצקי המשיך לקבוע שיאים מרשימים, כאשר סיים את העונה עם 92 שערים (16 יותר מהשיא הקודם של פיל אספוזיטו) ו-212 נקודות (48 יותר מהשיא שלו עצמו מהעונה הקודמת).
הוא זכה בקלות בגביע הארט בפעם השלישית ברציפות, ובגביע ארט רוס שני ברציפות.
גם שאר הקבוצה הבקיעה במספרים גבוהים, כאשר מסיה כבש 50 שערים, אנדרסון צבר 105 נקודות וקופי צבר 89 נקודות מעמדת המגן.
האוילרס סיימו עם מאזן מצוין של 48 ניצחונות, 17 הפסדים ו-15 תיקו, אולם בפלייאוף הופתעו על ידי לוס אנג'לס קינגס כשבאחד המשחקים שמטו יתרון של 5 שערים ונוצחו.
גרצקי המשיך בשלו גם בעונת 1983, זכה שוב בגביע הארט וגביע ארט רוס כשצבר 196 נקודות.
עוד שלושה שחקנים – מסיה, קורי ואנדרסון – עברו את 100 הנקודות, וקופי התקרב לשם עם 96 נקודות.
אנדי מוג החליף את פיור והפך לשוער הראשון.
עם עוד מאזן עונה רגילה מצוין עלו האוילרס בקלות לפלייאוף.
בסדרת הגמר חיכתה אלופת שלוש העונות הקודמות, ניו יורק איילנדרס.
הציפיות לסדרה צמודה וארוכה נכזבו כאשר האיילנדרס ניצחו בקלות בארבעה משחקים וזכו בגביע סטנלי רביעי רצוף.
את עונת 1984 סיימו האוילרס עם המאזן הטוב בליגה, עם שיאי מועדון של 57 ניצחונות ו-118 נקודות.
גרנט פיור ואנדי מוג חלקו בעומס בעמדת השוער.
לאחר סדרה קלה מול ויניפג ג'טס שהסתיימה ללא הפסד, נגררו האוילרס לשבעה משחקים מול יריבתם המושבעת קלגרי פליימס לפני שעלו לגמר החטיבתי.
בגמר החטיבתי הביסו האוילרס את מינסוטה נורת'סטארס ועלו לסדרת הגמר, שוב, מול ניו יורק איילנדרס – אלופת ארבע השנים הקודמות.
הפעם לא השאירו האוילרס מקום לספק.
אף על פי שספגו תבוסה במשחק השני, ניצחו האוילרס את הסדרה בקלות יחסית 4:1 וזכו בגביע סטנלי בפעם הראשונה, כאשר שלושת הניצחונות האחרונים היו בתוצאות גבוהות, עם 19 שערי זכות בסך הכל.
מרק מסיה נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
גרצקי המשיך לשלוט בליגה גם בעונת 1985, זכה שוב בגביע הארט ובגביע ארט רוס (עם 208 נקודות), קורי כבש 71 שערים וצבר 135 נקודות, וקופי שוב הצטיין ביכולת התקפית מעמדת המגן עם 121 נקודות.
האוילרס סיימו את העונה הרגילה עם 109 נקודות בטבלה, המאזן השני בטיבו בליגה, וניצחו בשתי סדרות הפלייאוף הראשונות שלהם מול לוס אנג'לס קינגס וויניפג ג'טס בלי להפסיד ולו משחק אחד.