tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה, שיחקה תפקיד משני לצד ג'ייסון סטיית'האם בסרט מותחן האקשן "קלף חזק".
בשנה זו גם זכתה לקבל כוכב משלה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017, שיחקה תפקיד ראשי לצד ג'יימס מרסדן בסרט הקומדיה הרומנטית "המוח הנשי".
באותה שנה, דיבבה את קולה לסרט האנימציה "אמוג'י: הסרט".
בשנת 2018, שיחקה תפקיד ראשי לצד אומה תורמן וטים רות' בסרט קומדיית הפשע "ההונאה בדרך".
באותה שנה, שיחקה גם תפקיד ראשי לצד קארל אורבן בסרט מותחן הפשע "לא ישר".
בשנת 2019, שיחקה לצד ג'ו מנגנלו בסרט דרמת הספורט "הבסיס התשיעי".
ב-2020 הצטרפה לצוות השופטים בעונתה ה-15 של התוכנית "America's Got Talent", בה ממשיכה לשפוט עד היום, נכון ל-2026. באותה שנה השתתפה בקליפ לשיר "YO VISTO ASÍ" של הראפר באד באני.
2021–הווה: המשך הקריירה עם תפקידי משחק ודיבוב
בשנת 2021, דיבבה את קולה לסרט האנימציה "הג'ונגל של קואטי".
בשנת 2023, דיבבה את קולה יחד עם ויל פרל ואיילה פישר לסרט האנימציה "דוגי סטייל".
בשנת 2024, שיחקה את גריסלדה בלנקו כתפקיד ראשי במיני-סדרת הפשע הביוגרפי המצליחה של נטפליקס "גריסלדה".
על הופעתה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
באותה שנה, שיחקה בסרט הקצר של ג'ניפר לופז "זה אני עכשיו: סיפור אהבה".
גם בשנה זו, דיבבה את קולה יחד עם סטיב קארל, ג'ואי קינג ומירנדה קוסגרוב לסרט האנימציה "גנוב על החיים".
בשנת 2026, צפויה לשחק לצד אקוופינה וקייט מקינון בסרט הקומדיה השחורה "אצבע".
בשנת 2000 אובחן אצל ורגרה סרטן בלוטת התריס והיא נאלצה לעבור ניתוח להסרת הגידול ב-2003.
בדצמבר 2014, סיפרה בתוכנית האירוח של "ג'ימי קימל לייב" על כך שקיבלה גם אזרחות אמריקאית לאחר שצלחה את מבחני ההתאזרחות.
בשנת 1990, נישאה בגיל 18 לבן זוגה מימי התיכון ג'ו גונזלס, ומנישואים אלו נולד להם בן אחד משותף, מנולו שנולד ב-1991, אך ורגרה וגונזלס התגרשו ב-1993. לאחר מכן החלה לצאת עם איש חיי הלילה כריס פאצ'לו, אך השניים נפרדו ב-1998.
ב-2010 החלה זוגיות עם איש העסקים האמריקאי ניק לייב , כשב-2012 הם אף התארסו, אך לבסוף נפרדו במאי 2014.
בדצמבר 2014 התארסה לשחקן האמריקאי ג'ו מנגנלו.
ב-21 בנובמבר 2015 הם התחתנו בפאלם ביץ' בפלורידה.
הם הודיע כי הם מתגרשים ביולי 2023.
שנהסרטתפקידהערות2002צרה גדולהנינה2003לתפוס את פאפיסיסי2004היום ה-24איזבלההכל כלולבלנקה2005שליטי דוגטאוןאמיליהארבעה אחיםסופי2006גריללורידונהמלכת הקולג'עצמה2008לפגוש את הבראוניםשריל2009מדיאה הולכת לכלאטיטי2011הדרדסיםאודיילסילבסטר בניו יורקאווהתזיזו ת'רגליים 2כרמןדיבוב2012קרועים על כל הראשלידיה הארטר2013הבריחה מכדור הארץגבי באבלברוקדיבוברק ג'יגולוסלימהמצ'טה קטלנימאדאם דסדמונה2014שףאינז2015קלף חזקדידימרדף לוהטדניאלה ריבהגם מפיקה פועל2017המוח הנשיליסהאמוג'י: הסרטפלמנקהדיבוב2018Bentרבקהההונאה בדרך (אנ')ויויאן2019Bottom of the 9thאנג'לה רמירז2021הג'ונגל של קואטי (אנ')זינהדיבוב; גם מפיקה בפועל2023דוגי סטיילדולורסדיבוב
שנהסדרהתפקידהערות1995Acapulco, cuerpo y almaאירסמה3 פרקים
גרסה קולומביאנית ל"עקרות בית נואשות"
גם מפיקה בפועלאבירי השפעאספרנסה וילאלובוסתפקיד ראשי; 13 פרקיםכסף, דארלינגסופיה מונטויה4 פרקים2008Fuego en la sangreלאונורה9 פרקים
טלנובלה מקסיקניתגברים על עציםפילאר רומרו2 פרקים2020–2009משפחה מודרניתגלוריה פריצ'טתפקיד ראשי (11 עונות); 250 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת קומדיה (אנ') (2010–2013)2011המופע של קליבלנדסניורה צ'אלופהדיבוב; פרק: "The Essence of Cleveland"2013, 2017איש משפחהגלוריה / אישה לטיניתדיבוב; 2 פרקים2014איזו מן שוטרתמפיקה בפועל2016משפחת סימפסוןקרול בררהדיבוב; פרק: "Teenage Mutant Milk-Caused Hurdles"2020–הווהAmerica's Got Talentשופטתתוכנית מציאות; (החל מעונה 15)2021מרדונה: חלום מבורךמפיקה בפועל2024גריסלדהגריסלדה בלאנקומיני-סדרה
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2025)
סופיה (סוניה) גֶצוֹבָה (ו' בתשרי תרל"ג, 1872 – י"ב בתמוז תש"ו, 1946) הייתה רופאה פתולוגית, מחלוצי הפתולוגיה בארץ ישראל.
גצובה נולדה ברוסיה ולמדה רפואה באוניברסיטת ברן, הוסמכה לרפואה בשנת 1904 והשתלמה במכון פסטר בפריז.
עבדה כפתולוגית ושימשה רופאה באוניברסיטת ברן.
נושא עבודת הדוקטור שלה היה 'בלוטת המגן של הקראטנים והאידיוטים'.
בעת המחקר גילתה תאים מיוחדים מפוזרים בין התאים התירואידים, והם נקראו על שמה.
בנוסף חקרה את חוט השדרה של חולי פלצת (טטנוס) שקיבלו ריפוי בגופרת מגנזיום, תרבית רקמה, שחפת ניסויית ואבעבועות רוח.
בשנת 1912 קיבלה את התואר דוצנט (מרצה בכירה) לאנטומיה פתולוגית.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל, והייתה בין הרופאים הפתולוגים הראשונים בארץ.
היא החליפה במעבדת הפתולוגיה של בית החולים הדסה בירושלים את ד"ר יעקב ארדהיים, מגדולי הפתולוגים בווינה, שהחליף את ד"ר בנימין רומן.
החל משנת 1926 שימשה כפרופסור ועמדה בראש המכון לאנטומיה פתולוגית במרכז רפואי הדסה, אותו הרחיבה ופיתחה במשך 14 שנה.
בנוסף ייסדה מוזיאון רפואי בהדסה.
בישראל עסקה בעיקר בנתיחת גופות, כשהייתה נוסעת לבדה בכל הארץ, ביום ובלילה בתנאים קשים ובאמצעים דלים.
בימי מאורעות תרפ"ט (1929), אחרי הטבח בחברון, הייתה חברת הוועדה הרפואית, ביחד עם ד"ר גרשון גרי ועוד, שבדקה את גופות הנרצחים לשם קביעת האכזריות בביצוע הרצח.
גצובה הייתה מרצה בכירה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, כשבשנת 1940 העניקה לה האוניברסיטה באופן רטרואקטיבי עם פרישתה את המינוי פרופסור אמריטה.
גצובה הייתה האישה הראשונה שמונתה לפרופסור בארץ ישראל.
בין השנים 1898–1903 הייתה גצובה ארוסתו הראשונה של חיים ויצמן.
גצובה הייתה פעילה בסיעת הפרקציה הדמוקרטית והשתתפה כצירה בקונגרסים הציוניים הראשונים.
גצובה נפטרה בירושלים בי"ב בתמוז תש"ו ונטמנה בבית העלמין בהר הזיתים.
מתלמידיה : ד"ר אלחנן רבינוביץ.
סופיה איוונובנה פודוזדובה-מורטובה הייתה מתעמלת סובייטית.
סופיה מורטובה נולדה בלנינגרד בשם סופיה פודוזדובה.
במהלך המצור על לנינגרד, במהלך מלחמת העולם השנייה היא פונתה מהעיר ביחד עם גן ילדים בה היו ילדי אחותה.
היא התגוררה במשפחת אחותה הגדולה.
היא החלה להתאמן בשנת 1943. בשנת 1949 נכללה לראשונה בנבחרת ברית המועצות.
בשנת 1951 היא התחתנה עם ולנטין מורטוב, אף הוא מתעמל אולימפי מצטיין, בעל 5 מדליות אולימפיות, מהן 4 זהב ו-1 כסף.
היא התאמנה בהדרכתו של איגור ז'וראבלב.
לפני אולימפיאדת הלסינקי (1952) נפצעה מורטובה ולכן לא השתתפה במשחקים.
מדליית זהב באליפות העולם וההחמצה הגדולה
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1954 הובילה מורטובה את נבחרת ברית המועצות לניצחון בתחרות קרב רב קבוצתי.
לאחר מכן, בתחרות האישית היא הובילה בתחרות קרב-רב אישי אך לקראת התרגיל האחרון על סוס הקפיצות היא שברה את ידה במהלך החימום ופרשה מהמשך התחרות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) היא זכתה ב-4 מדליות, מדליית זהב בתחרות קרב רב קבוצתי ו-3 מדליות ארד אישיות, בתחרות קרב-רב אישי (74.466 נק') אחרי כוכבות המשחקים בת ארצה לריסה לטינינה (74.933 נק') ואגנס קלטי היהודיה מהונגריה (74.633 נק'), בתרגיל על המקבילים המדורגים ובתרגיל על הקורה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה בשנת 1958 זכתה מורטובה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי ושתי מדליות ארד אישיות בתרגיל על הקורה ובתרגיל על סוס קפיצות.
בשנת 1959 הפציעה הישנה גרמה להפסקת אימוניה ולא היה ברור האם תוכל מורטובה להשתתף באולימפיאדת רומא (1960).
שלושה חודשים לפני המשחקים היא עברה ניתוח והצליחה להשתקם.
במשחקים עצמם היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי.
מדליות כסף, בתחרות קרב-רב אישי, שוב אחרי לריסה לטינינה ובתרגיל על סוס הקפיצות ומדליית ארד בתרגיל על הקורה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, באותה העת צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכתה מורטובה במדליית זהב בתחרות הקרב-רב קבוצתי.
באליפות העולם של שנת 1960 היא זכתה בקרב-רב קבוצתי.
בשנת 1964 היא השתתפה במספר תחרויות כולל ביפן על מנת להשתתף באולימפיאדת טוקיו (1964) אף על פי שנכללה בסגל הנבחרת למשחקים האולימפיים היא הוחלפה ברגע האחרון במתעמלת צעירה יותר.
בשנת 1965 החלה מורטובה לאמן ופעלה בתחום זה במשך כ-34 שנים.
ב-25 בספטמבר 2006 נפטרה מורטובה שבועיים לפני מותו של בעלה ב-6 באוקטובר, ולנטין מורטוב.
סופיה מנשה (נולדה ב-8 בינואר 1948) היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
במחקריה מתמקדת מנשה בתולדות ימי הביניים, תולדות הכנסייה והאפיפיורות, התהוותן של מדינות ושל התודעה הלאומית, תקשורת, פרופגנדה, סטריאוטיפים, וחיות מחמד (בעיקר היחס לכלבים) בימי הביניים.
מנשה היא ילידת ארגנטינה, בה הייתה פעילה בתנועת נוער ציונית חלוצית, ועלתה ארצה בעקבות מלחמת ששת הימים.
מנשה החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה, בה השלימה בשנת 1970 תואר ראשון בהצטיינות בתולדות ישראל והיסטוריה כללית ובשנת 1973 סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה בימי הביניים.
בשנת 1980 הוענק לה תואר דוקטור לפילוסופיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים על מחקרה בנושא מעמד האפיפיורות ותדמית האפיפיורים בתקופת האביניון המוקדמת (1305–1334).
בין תפקידיה האקדמיים שימשה כראש , ראש החוג להיסטוריה כללית, ראש אקדמי של היחידה הקדם אקדמית וכדיקן ללימודים מתקדמים.
במהלך הקריירה האקדמית שלה שימשה מנשה בין השאר כיו"ר הוועדה האקדמית לפרס ישראל בהיסטוריה והייתה חברה בוועדה האקדמית לפרס יגאל אלון.
בשנת 2000 יזמה מנשה את הקמתה של המכינה הקדם-אקדמאית הראשונה במגזר החרדי בבני-ברק, מטעם אוניברסיטת חיפה.
על מפעל זה קיבלה תעודת הוקרה מהממסד החרדי.
במשך שנים רבות התנדבה מנשה בתחום קליטת העלייה באוניברסיטת חיפה ומחוצה לה, ואף זכתה בשנת 2004 בתואר "יקיר קליטה" מטעם הסוכנות היהודית על פועלה.
מנשה משמשת כמנחה אקדמאית של פרויקט קרוב לבבות בין ישראלים ופלסטינים מטעם אונסק"ו, בו סטודנטים מצטיינים מכלל האוניברסיטאות בארץ ומאוניברסיטת אל-קודס שבמזרח ירושלים לומדים יחד במשך סמסטר באוניברסיטת "לה-ספיאנצה" שברומא.
בתום הסמסטר מציגים הסטודנטים פרויקטים משותפים.
"מעמד האפיפיורות ותדמית האפיפיורים בעידן אביניון המוקדם, 1305–1334", בהנחייתם של יהושע פראוור ואריה גראבויס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1981. OCLC 233305786.
"התהוותם של פרלמנטים בימי הביניים.
הכנסייה הקתולית בימי הביניים (סדרה: 4 כרכים).
פרקים נבחרים בתולדות הרעיון המדיני בימי הביניים.
מדמשק לבואנוס איירס - מסע משפחתי עלום.
"על שתי החרבות- עלייתו ודעיכתו של מיתוס", בתוך: "כהונה ומלוכה: יחסי דת ומדינה בישראל ובעמים", (עורכים) י.
סופיה מרגרֶטָה ייֵטְשֶנְייֶלְם הֶלין (בשוודית: Sofia Margareta Götschenhjelm Helin; נולדה ב-25 באפריל 1972) היא שחקנית שוודית, זוכת פרס האקדמיה הדנית לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה לשנת 2014.
הלין נולדה בהוֹבְסְטָה שבמחוז ארברו.
אביה היה איש מכירות ואמה אחות בבית-ספר, ואחיה הגדול בן השש נהרג בתאונת דרכים כשהייתה בת עשרה ימים.
הוריה התגרשו כשהייתה בגיל ארבע, והיא ואח נוסף גדלו עם אמם.
היא החלה בלימודי היסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת לונד אך נשרה במהרה ועברה להתמקדות מקצועית במשחק.
בין 1994 ל-1996 השתלמה בבית-הספר לתיאטרון ע"ש קרל אמיל פליגארה בסטוקהולם, וב-2001 סיימה את האקדמיה הלאומית לדרמה.
ב-1996 קיבלה תפקיד ראשון וחוזר באופרת סבון.
ב-2004 הייתה מועמדת לפרס זבלית הזהב של האקדמיה השוודית לקולנוע על גילום מיה, עירונית מנוכרת מסטוקהולם השבה לחוות משפחתה בחבל דלרנה הכפרי, בסרטה של מריה בלום, "דלרנים" (Masjävlar).
מלבד זאת, הופיעה ביותר מעשרים סדרות טלוויזיה וסרטים, כולל תפקיד ראשי ב"ארן: אביר ההיכל" (שווק בלבנון בשם ארן: אביר מסדר הטמפלרים).
על הבמה הצטרפה הלין לאנסמבל התיאטרון העירוני בסטוקהולם, שם גילמה מגוון תפקידים.
היא שיחקה גם בתיאטרון הממלכתי השוודי במספר הפקות, כולל ב"טרמינל" של לארס נורן.
ב-2011 החלה הלין לככב בסדרה הדנית-שוודית "הגשר", שהקנתה לה פרסום בינלאומי ועובדה לשלוש גרסאות מקומיות, אמריקנית-מקסיקנית, בריטית-צרפתית ורוסית-אסטונית.
גילום הבלשית השוודית הכפייתית והסובלת מתסמונת אספרגר סאגה נורן ממשטרת מאלמה, במשך שלוש עונות, דרש הכנה מדוקדקת.
לדבריה, השקיעה בסדרה שלושים חודשי עבודה נכון ל-2015. משחקה כסאגה הקנה לה מועמדות לפרס נימפת הזהב במונטה קרלו ב-2011 וזכייה בפרס האקדמיה הדנית ("פרס רוברט") ב-2014.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הבריטי "That Good Nigth", בדמותה של אנה לצד צ'ארלס דאנס.
בשנת 2020 שיחקה בעונה השנייה של סדרת הפשע האוסטרלית "Mystery Road" בתור סנדרה.
בשנת 2021 גילמה את מרתה, נסיכת נורווגיה, בסדרת הטלוויזיה "מרתה ופרנקלין".
הלין נשואה לדניאל ייטשניילם, שחקן-לשעבר המכהן ככומר בכנסיית שוודיה (הלותרנית), ואם לבן ובת.
הנסיכה סופיה אלכסנדרה דוליפ סינג (8 באוגוסט 1876 – 22 באוגוסט 1948) הייתה פעילה חברתית, סופרג'יסטית מובילה בממלכה המאוחדת ממשפחת אצולה סיקית.
אביה היה המהראג'ה דוליפ סינג, בנו של המהראג'ה רנג'יט סינג, שהיה מכונה "אריה הפנג'אב", ואשר נאלץ לוותר על כס הראג' של האימפריה הסיקית בעקבות תמרונים פוליטיים של המושל הכללי דאלהוזי בהודו, והוגלה לאנגליה שם הוא המיר את דתו לנצרות.
אמה של סופיה הייתה המהראני במבה מילר.
היא הייתה פמיניסטית נלהבת, והתגוררה בהמפטון קורט בדירה שהוענקה לה על ידי המלכה ויקטוריה, כמחוות רצון טוב והכרה במעמדה ושירותיה לממלכה.
היו לה ארבע אחיות (שתיים מהן אחיות למחצה) וארבעה אחים.
היא החזיקה עצמה כאשת אצולה אדוארדית, אם כי שחומת עור.
בשנת 1895, סופיה ואחיותיה הנסיכה במבה והנסיכה קתרינה, הוצגו בחצר המלוכה כיאה לחברות המעמד האריסטוקרטי האנגלי.
יומניה שנמצאו חשפו את זהותה כ"פורעת חוק", וגילו כי הייתה בקשר עם המנהיגים של התנועה הלאומית ההודית, כמו גופאלקרישנה גוחאלה, סראלה דווי, ולאלה לאג'פאט ראי.
בתחילת המאה העשרים, היא הייתה אחת הנשים הדרום-אסייתיות המובילות שפעלו למען זכויות נשים בבריטניה.
היא זכורה בעיקר בשל תפקידה בליגת הנשים להתנגדות למיסוי, אך היא פעלה גם בקבוצות סופרג'יסטיות שונות, כגון איגוד הנשים החברתי והפוליטי.
סופיה דוליפ סינג הייתה הבת השלישית של המהראג'ה דוליפ סינג (המלך האחרון של האימפריה הסיקית) עם אשתו הראשונה במבה מולר.
במבה הייתה בתו של בנקאי גרמני יחד עם סופיה, המאהבת שלו, שהייתה ממוצא אביסיני.
למהראג'ה ובמבה היו עשרה ילדים, מהם שרדו שישה.
סופיה ייצגה, אם כן, מוצאים אפריקניים, הודיים ואירופאיים, בשילוב עם חינוך של האצולה הבריטית.
אביה דוליפ סינג, ויתר על כס מלכותו לטובת הממלכה הבריטית, בגיל 11, וגם מסר את היהלום המפורסם, קוהינור, לידי המלכה ויקטוריה.
הוא הוגלה מהודו על ידי הבריטים, ובגיל חמש-עשרה עבר לאנגליה, שם המלכה ויקטוריה התייחסו אליו בנדיבות רבה וסיפקה לו מגורים והכנסה.
בלונדון, המיר דוליפ סינג את דתו לנצרות, אך מאוחר יותר חזר לדת הסיקית, כאשר הוא הבין שהוא איבד את האימפריה כתוצאה ממרמה, ואימץ את מטרות התנועה לעצמאות בהודו.
סופיה חלתה במחלת הטיפוס בגיל 10. אמה, שטיפלה בה, נדבקה במחלה, נכנסה לתרדמת ומתה ב-17 בספטמבר 1887. אביה התחתן בשנית עם אדה ותריל, שהייתה משרתת, ב-31 במאי 1889. לזוג נולדו שתי בנות.
גם שתי אחיותיה של סופיה - קתרין דוליפ סינג ובמבה דוליפ סינג - היו סופרג'יסטיות.
סופיה ירשה הון משמעותי מאביה כשמת ב-1893, ב-1898 הסנדקית שלה, המלכה ויקטוריה, העניקה לסופיה בית לגור בו, בהמפטון קורט כאות כבוד למעמדה.
ויקטוריה מאוד אהבה את דוליפ סינג ומשפחתו, ובמיוחד את סופיה, והיא תמכה בה ובאחיותיה בקבלתן לחברה הגבוהה כבנות מלוכה.
סופיה נהגה ללבוש שמלות אופנתיות מפריז, גידלה כלבים, צילום, רכבה על אופניים, הלכה למסיבות מפוארות, ובאופן כללי הייתה הנסיכה ההודית האהודה ביותר בסביבה.
היא הייתה מעשנת כבדה - כ-600 סיגריות כל חודש; את הסיגריות זני טבק טורקי.
היא אפילו הפכה נערת פוסטר עבור רכיבה על אופניים הנהיגה שלה "קולומביה דגם 41 בנות בטיחות אופניים".
כשהייתה סופיה בת עשר, אביה, שחווה קשיים כלכליים בלונדון כתוצאה מאורח חיים פזרני, רצה לחזור להודו, ולקח איתו את בנותיו.
אך כשהגיעו אלה לנמל בעדן, הוא גילה שיש נגדו צו מעצר בריטי לפיו ייעצר אם יחזור להודו, ונאלץ לחזור לאנגליה.
מאוחר יותר, אביה של סופיה התכחש לה, אך היא הצליחה לשרוד בשל נדיבותה של המלכה ויקטוריה, שסיפקה לה קורת גג ואמצעי מחיה בשנת 1896. האב מת בודד בבית מלון בפריז ב-22 באוקטובר 1895 בגיל 55.
כיוון שהייתה ידועה בין היתר כנערת מסיבות, הרשויות הבריטיות הקלו את שליטתם בסופיה, ואילו זו, הייתה גם מעוניינת במורשתה ובמולדתה, וב-1907 נסעה להודו, שם פגשה בני משפחה וראתה לראשונה את המצב של ההודים ואת עוניים, והבינה בדיוק מה איבדה המשפחה כאשר אביה ויתר על ממלכתו.
כשחזרה לאנגליה, החלה בפעילות פוליטית-חברתית מסורה.
לאחר חזרתה מהודו, החלה נאבקת על זכויותיהם של הודים ששרתו בצבא המלכה, וכן עבור פעילי עצמאות הודית אשר נאסרו על ידי הבריטים.
בנוסף, החלה ברצינות לקדם את זכות הבחירה לנשים באנגליה, וב-1909 הצטרפה לשורות איגוד הנשים הפוליטי והחברתי.
בשלב זה, ג'ורג' החמישי כבר היה המלך, ולא היו ביניהם את היחסים הקרובים שהיו לה עם המלכה ויקטוריה.
כחלק מהפעילות שלה, סופיה השתתפה בצעדה למדרגות בית הפרלמנט שהסתיים במהומות, ואף סירבה לשלם מיסים, והייתה בכך לסמל סופרג'יסטי, למורת רוחו הרבה של המלך, ששאל "האם אין לנו כל רסן עליה?".
בתור אזרחית בריטית, היא התמקדה במיוחד בזכויות האישה באנגליה.
היא וחברותיה הסופרג'יסטיות רצו גם לקדם זכויות נשים בקולוניות הבריטיות.
בפעילות זו, התואר "נסיכה" סייע בידה.
שמה עזר לה למכור עותקים של העיתון הסופרג'יסטי באזור שבו התגוררה.
יש עדויות לכך שהפעילות הזו יכלה להוות בסיס לסילוקה על ידי המלך מהמגורים שהוענקו לה על ידי המלכה ויקטוריה.
במסגרת האקטביזם שלה, היא אף הייתה מעורבת במהומה.
ב-18-בנובמבר 1910, במהלך מצעד לבית הפרלמנט בהובלת אמילין פנקהרסט עצמה, הותקפו הפעילות על ידי אזרחים ואף על ידי המשטרה.
המאורע נקרא "יום שישי השחור".
בתחילה, היא שמרה על פרופיל נמוך מאוד כפעילה, ולא רצתה לשאת נאומים או לנהל את הפגישות של אגודת הנשים.
עם הזמן, הסכימה לקחת חלק פעיל יותר.
היא נהגה לענות סיכה בצבעי ירוק-צהוב, עליה היה הכיתוב "זכות הצבעה לנשים".
בהסכמתה, הנשים מליגת הנשים להתנגדות למיסוי ארגנו מכירה פומבית של נכסיה שהוחרמו.
היא פעלה נמרצות לגיוס כספים למען המטרה, ואף למכירת עיתוני הסופרג'יסטית.
הרשויות ניסו להניא אותה באמצעות קנסות והצקות - למשל, ב-22 במאי 1911, היא נקנסה £3 על ידי בית המשפט על כך שהחזיקה בכרכרה בלתי-חוקית, ובדצמבר 1913, הוטל עליה קנס של £12 ו-10 שילינג, מכיוון שסירבה לשלם דמי רישיון עבור שני כלבים, כרכרה, ומשרת.
במקרה אחר, ביולי 1911, פקיד בית המשפט הגיע לביתה לגבות תשלום על קנס של 14 שילינג, אשר היא סירבה לשלם.
כתוצאה מכך, הוחרמה ממנה טבעת יהלום, אשר נמכרה לאחר מכן במכירה פומבית.
היא נקנתה על ידי חברה שלה, אשר החזירה לה אותה.
ב-13 בדצמבר 1913 היא שוב זומנה על ידי בית המשפט.
יחד עם נשות הליגה, שוב בעוון החזקת כלבים ללא רישיון.
בהזדמנות אחרת, היא ניסתה ליפול לפני מכוניתו של ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית', כשבידיה כרזה אשר קראה "תנו לנשים להצביע!".
ועם כל זאת, ויחד עם השם שיצא לה כגורמת למהומות, היא מעולם לא נעצרה, אף על פי שפעילותה הייתה תחת השגחה מתמדת של הרשויות; יש סוברים שהם לא רצו להקנות לה סטטוס של קדושה מעונה למען המטרה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא תמכה בחיילים הודים וממדינות אסייתיות אחרות, אשר שרתו בכוחות הבריטיים.
היא הצטרפה למחאה של 10,000 נשים נגד האיסור על נשים להתנדב למען מאמץ המלחמה.
ולבסוף, היא הצטרפה לשורות הצלב האדום, ועבדה כאחות.
היא טיפלה בפצועים הודים בבית החולים בברייטון אשר פונו מן החזית המערבית באירופה.
החיילים הסיקים בהם טיפלה נדהמו ש"נכדתו של רנג'יט סינג סועדת אותם בתלבושת של אחות".
ב-1918, נחקק בבריטניה "חוק ייצוג העם", אשר העניק לנשים מעל גיל 30 את זכות הבחירה.
בשלב זה, הצטרפה סופיה לארגון אחוות הסופרג'יסטיות, בו הייתה חברה עד מותה.
בשנת 1918, היא גרמה לשערורייה ברחבי בריטניה וניו דלהי, כאשר היא ארגנה יום דגל מוצלח עבור החיילים ההודים.
בספטמבר 1919, היא גם אירחה בביתה את החיילים ממשלחת השלום.
ב-1924, היא ביקרה בפעם השנייה בהודו, יחד עם אחותה במבה ובעלה קולונל סאת'רלנד.
היא ביקרה בקשמיר, לאהור, אמריצר ומורה, שם הוצפה באנשים שבאו לראות את בנותיו של המהראג'ה לשעבר שלהם.
הביקור הזה היה עודד וקידם אקטיביזם למען זכות הבחירה לנשים בהודו.
הסיכה אשר היא ענדה הפך לסמל מוכר בבריטניה ובעולם.
ב-14 ביוני 1928, היא הייתה לנשיאת ועדת האחווה הסופרג'יסטית, לאחר מותה של המייסדת אמלין פנקהרסט.
אחד מהישגיה הבולטים של הוועדה תחת הנהגתה היה האישור המלכותי לחוק ייצוג העם (שוויון בזכות הבחירה) של 1928, שאפשר לנשים מעל גיל 21 להצביע באופן שווה לגברים.
במהדורת "מי ומי" של שנת 1934, היא הצהירה שמטרת חייה היא "קידום נשים".
סופיה מתה בשנתה ב-22 באוגוסט 1948 בביתה של אחותה קתרין.
גופתה נשרפה ב-26 באוגוסט 1948 במשרפת גולדרס גרין, ואת האפר שלה פיזרו בבית סבה בממלכה הסיקית.
סופיה מנסאו (גרמנית: Sophia von Nassau, 9 ביולי 1836 - 30 בדצמבר 1913), הייתה אשתו של אוסקר השני, מלך שוודיה.
סופיה נולדה בארמון ביטריך שבויסבאדן ב-9 ביולי 1836, לוילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
בשנים 1853–1854 שהתה סופיה אצל דודתה שרלוטה, נסיכת וירטמברג, אשתו של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, על מנת ללמוד את ההנהגות בבית מלוכה.
בשנת 1856 מתה אמה פאולינה, נסיכת וירטמברג, וסופיה עברה להתגורר אצל אחותה מריה, נסיכת נסאו.
ביולי 1856 נפגשה סופיה עם אוסקר, נסיך שוודיה, אשר היה אמור לרשת את הכתר לאחר אחיו, והשניים התאהבו אחד בשנייה.
לאחר מכן חזר אוסקר לשוודיה וקיבל את הסכמת הוריו לנישואים, ובאוקטובר אותה שנה הוכרז על אירוסיהם.
בתקופת האירוסין למדה סופיה את ההיסטוריה והשפה השוודית, וב-6 ביוני 1857 התחתנו השניים בביטריך.
ב-19 ביוני הגיעו השניים לשוודיה, והתקבלו בהתלהבות על ידי התושבים.
בשנת 1858 ילדה סופיה את בנה גוסטב, מה שהבטיח את המשך השושלת, והעלה את הפופולריות שלה בעיני העם.
בשנת 1859 מת חמיה אוסקר הראשון, מלך שוודיה, וגיסה עלה לשלטון כקרל החמישה עשר, מלך שוודיה.
מכיוון שלא היו לקרל ואשתו לואיזה, נסיכת הולנד בנים, מונה בעלה אוסקר לנסיך הכתר השוודי, ובעקבות כך יחסיהם של סופיה ובעלה עם המלך ואשתו היו מתוחים.
מאחר שילדה 3 ילדים בשלוש שנים, התערערה בריאותה של סופיה, ומשום כך יצאה בשנת 1861 לטיול בניס, ובשנת 1863 לטיול בגרמניה.
סופיה הטילה משמעת חזקה על ילדיה, ואף הניקה אותם בעצמה, דבר שהיה נדיר ביותר באותה תקופה.
בהמשך אף שלחה סופיה את ילדיה לבתי ספר ציבוריים, ולא חינכה אותם בבית כפי שהיה נהוג אז.
בשנת 1866 סופחה דוכסות נסאו לפרוסיה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובעקבות כך הובילה סופיה קו אנטי פרוסי בממשל השוודי.
אולם בשנת 1870 נפגשה סופיה עם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, ויצרה עמו קשר טוב.
לאחר מכן אף יצרה סופיה קשרים ידידותיים עם פרידריך, נסיך הכתר הגרמני ועם אשתו ויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
בשנת 1873 מת גיסה קרל החמישה עשר, מלך שוודיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כאוסקר השני, מלך שוודיה.
בשנת 1875 ערכו בני הזוג טיול באירופה, וביקרו בדנמרק, בברלין ובדרזדן, שם נפגשו עם אלברט, מלך סקסוניה ואשתו קרולה מואסה, כאות לפיוס בין בית ואסה לבית ברנדוט.
לאחר מכן קטעה סופיה את הביקור עקב מצב בריאותה, בעוד בעלה המשיך לויימאר ולרוסיה.
בין השנים 1873–1878 חוותה סופיה משברים, בעקבות הרומנים שניהל בעלה עם נשים שונות, ובשנת 1878 החלה להתקרב יותר לדת, ומיעטה להשתתף באירועים רשמיים של בית המלוכה.
בשנת 1881 ביקרה סופיה בבריטניה את ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ולאחר מכן ייסדה את בית הספר לאחיות הראשון בשוודיה, כפי המודל שראתה בבריטניה.
בשנת 1881 התחתן בנה גוסטב, נסך הכתר השוודי עם ויקטוריה, נסיכת באדן בקרלסרוהה, וסופיה השתתפה בחתונה על אף מצב בריאותה הרעוע.
היחסים בינה לוויקטוריה היו מתוחים, עקב דעותיהם הפוליטיות ההפוכות, ונטיותיה הפרו-גרמניות של ויקטוריה.
סופיה פעלה רבות ליישוב המשברים השונים עם נורווגיה, ואף שכנעה את בעלה להסכים לפירוק האיחוד השוודי-נורווגי בדרכי שלום בשנת 1905. בשנת 1907 מת בעלה אוסקר השני, ובנה עלה לשלטון במקומו כגוסטב החמישי, מלך שוודיה.
סופיה המשיכה את מסעותיה לבריטניה ולאירופה, וב-30 בדצמבר 1913 מתה בארמון בקופנהגן.
ב-6 ביוני 1857 התחתנה סופיה עם אוסקר השני, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
סופיה דורותיאה, נסיכת הנובר , הייתה בתו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, ואשתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
סופיה דורותיאה נולדה ב-16 במרץ 1687 בהנובר, לגאורג לודוויג, נסיך בראונשווייג-לינבורג ולסופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה, בתם של גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז.
ב-28 בנובמבר 1706 התחתנה סופיה דורותיאה עם בן דודה פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של פרוסיה, אולם הנישואים לא היו מוצלחים, והשניים שהיו הפכים מוחלטים אף שקלו להתגרש.
בשנת 1713 מת חמיה פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
סופיה דורותיאה וילדיה הוכו לעיתים קרובות על ידי בעלה פרידריך וילהלם, שנהג עמם מאוד בקשיחות.
סופיה דורותיאה התעניינה באמנות, במדע, בספרות ואופנה, אולם לא הייתה יפה, ובעלה פרידריך וילהלם מנע ממנה כל השפעה פוליטית במדינה.
פרידריך וילהלם התייחס אליה כאל קלת דעת בעקבות אהבתה להימורים ותיאטרון, ובשל כך כשהייתה משחקת משחקי הימורים הייתה צריכה להסתיר זאת מפניו.
בשנת 1726 מתה אמה סופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה, וסופיה דורותיאה הייתה אמורה לרשת ממנה 3 מיליון לירה שטרלינג.
מכיוון שבעלה פרידריך וילהלם רצה להרוויח את כספי הירושה, הוא שינה את יחסו אליה, והחל להתנהג עימה בנימוס ובחביבות.
אולם לאחר שאחיה ג'ורג' השני, מלך בריטניה סירב לתת לה את כספי הירושה, חזר פרידריך וילהלם להתנהגותו הקודמת, ושוב התייחס אליה בגסות ובקשיחות.
פרידריך וילהלם מאוד לא אהב את כוונתה של סופיה דורותיאה לחתן את בנה פרידריך עם אמליה, נסיכת בריטניה, ואת בתה וילהלמינה לפרדריק, נסיך ויילס, ובשל כך אסר עליה לפגוש את ילדיה שלא בנוכחותו.
אולם למרות האיסור, נפגשה סופיה דורותיאה עם ילדיה, ואף נאלצה להסתתר עמם בכמה מקרים, על מנת לא להיתפס על ידי בעלה.
בנוסף היה לסופיה דורותיאה קשר חזק מאוד עם בנה פרידריך, והוא אף יידע אותה על תוכניתו לברוח מחצר אביו.
בשנת 1740 מת בעלה פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ובנה פרידריך השני, מלך פרוסיה עלה לשלטון במקומו.
בנה פרידריך מאוד כיבד אותה, ואף התייחס אליה יותר בכבוד מאשר לאשתו.
ב-28 ביוני 1757 מתה סופיה דורותיאה בארמונה בברלין, מה שהיווה מכה קשה לבנה פרידריך.
ב-28 בנובמבר 1706 התחתנה סופיה דורותיאה עם פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
פרידריך לודוויג, נסיך פרוסיה (1707–1708)
וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית (1709–1758)
שרלוטה אלברטינה, נסיכת פרוסיה (1713–1714)
פרדריקה לואיזה, נסיכת פרוסיה (1714–1784)
פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה (1716–1801)
לודוויג קרל וילהלם, נסיך פרוסיה (1717–1719)
סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה (1719–1765)
לואיזה אולריקה, נסיכת פרוסיה (1720–1782)
סופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה , הייתה אשתו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
סופיה דורותיאה נולדה ב-15 בספטמבר 1666 בצלה, לגאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולאלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז.
כששמעה על כך סופיה דורותיאה היא התעלפה, וסירבה בכל תוקף להתחתן עם גאורג לודוויג, אולם לבסוף התחתנה עמו ב-22 בנובמבר 1682. נישואי הזוג לא היו מוצלחים, ונולדו להם רק שני ילדים.
בני הזוג התרחקו זה מזה ובעלה גאורג לודוויג העדיף את חברתה של פילגשו, שהייתה בת לווייתה של סופיה דורותיאה, שילדה לו שלוש בנות.
גם סופיה דורותיאה לקחה לעצמה מאהב, הרוזן השוודי פיליפ כריסטוף קניגסמארק, והשניים תכננו להימלט יחדיו אולם בשנת 1694 נרצח הרוזן והחשד נפל על גאורג ותומכיו.
בשנת 1698 מת חמיה ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ובעלה גאורג לודוויג מונה לדוכס בראונשוויג-לינבורג-קאלנברג.
בשנת 1705 מת אביה גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ובעלה ירש אותו, והפך לדוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1708 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לגאורג לודוויג מעמד רשמי של נסיך בוחר, ובשנת 1714 הוא הוכתר כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
באוגוסט 1726 חלתה סופיה דורותיאה, וב-13 בנובמבר מתה בטירת אהלדן כתוצאה מדלקת בכבד.
בעלה ג'ורג' לא התאבל עליה, ואף כעס כששמע שבתם סופיה דורותיאה, נסיכת הנובר לבשה שחורים.
ג'ורג' שלח את גופתה לקרוביה לצורך קבורתה, וזמן קצר לאחר מכן מת אף הוא ב-11 ביוני 1727.
ב-22 בנובמבר 1682 התחתנה סופיה דורותיאה עם ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
סופיה דורותיאה, נסיכת הנובר (1687–1757), התחתנה עם פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה
סופיה הקדושה המעונה היא דמות נערצת בנצרות האורתודוקסית שמצוינת ב-17 בספטמבר.
סופיה נולדה באיטליה, והיו לה שלוש בנות: פידס (Fides - אמונה), ספס (Spes - תקווה) וקאריטאס (Caritas - צדקה) – על שם המידות הטובות שהוזכרו על ידי פאולוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרק י"ג.
מסופר כי הבנות מתו כקדושות מעונות במהלך שלטונו של אדריאנוס (117–138).
השומרים לקחו את הבנות בזו אחר זו, מהמבוגרת לצעירה ביותר, והכו ועינו אותן למוות בניסיון להכריח את אמן, סופיה, לכפור באמונתה בנצרות.
לאחר מכן, סופיה קברה את גופותיהן של בנותיה ונשארה לצד קבריהן במשך שלושה ימים, עד שמתה בעצמה.
על פי המסורת, בשנת 777 הועברו חלק מעצמותיהן לכנסיית טרופימוס הקדוש באלזס.
סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה (גרמנית: Sophia Dorothea von Preußen; 25 בינואר 1719 - 13 בנובמבר 1765), הייתה בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ואשתו של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
סופיה דורותיאה נולדה בברלין ב-25 בינואר 1719, לפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ולסופיה דורותיאה מהנובר, בתו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה סופיה דורותיאה בפוטסדאם עם פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
נישואי השניים לא היו מוצלחים, בגלל שסופיה דורותיאה הייתה צעירה מבעלה ב-19 שנים, ובנוסף הוא היה אדם גס ונקרא "המרקיז המטורף".
בסופו של דבר נפרדו השניים, והתגוררו בבתים נפרדים.
ב-13 בנובמבר 1765 מתה סופיה דורותיאה בשוודט, כתוצאה מאי-ספיקת לב.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה סופיה דורותיאה עם פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
פרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1736–1798), התחתנה עם פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג
אליזבת לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1738–1820), התחתנה עם אוגוסט פרדיננד, נסיך פרוסיה
גאורג פיליפ, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (1741–1742)
פיליפינה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1745–1800), התחתנה עם פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל
גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (1749–1751)
סופיה לואיזה ג'קס-בלייק הייתה רופאה, מורה ופמיניסטית אנגלייה.
היא הובילה את המאבק לקבלת נשים באוניברסיטאות עם שש נשים נוספות כאשר החלה ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1869. הקבוצה נקראה שביעיית אדינבורו.
הייתה הרופאה הראשונה בסקוטלנד, ואחת הראשונות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד שהובילה קמפיין לחינוך רפואי לנשים.
הייתה מעורבת בהקמת שני בתי ספר רפואיים לנשים בלונדון (הראשון ביניהם בית הספר לרפואה לנשים בלונדון) בזמן שבו אף אוניברסיטה לא איפשרה לנשים ללמוד.
סופיה ג'קס-בלייק נולדה בהייסטינגס, אנגליה ב-21 בינואר 1840, בתו של עורך דין בדימוס תומאס ג'קס-בלייק (1790–1868), פרוקטור של שיתוף הרופאים, ומארי ג'קס-בלייק (1800/01–1881).
אח שלה הוא תומאס וילים ג'קס-בלייק, מנהל ודיקן של קתדרלת ולס.
היא למדה בבתי ספר פרטיים שונים בדרום אנגליה, ובשנת 1858 נרשמה למכללת המלכה בלונדון למרות התנגדות הוריה.
בשנת 1859, כאשר עדיין הייתה סטודנטית, הוצע לה להיות מורה למתמטיקה במכללה, ושם היא נשארה עד 1861, בה היא חיה לזמן קצר עם משפחתה של אוקטביה היל.
היא עבדה ללא תשלום מפני שמשפחתה לא ציפתה מהבת שלהם להתפרנס ואכן אביה לא הרשה לה לקבל שכר.
בשנת 1865 נסעה ג'קס-בלייק לארצות הברית על מנת ללמוד עוד על השכלת הנשים.
היא ביקרה בבתי ספר שונים, והושפעה מאוד מהתפתחויות של חינוך משותף בארצות הברית ומאוחר יותר פרסמה את "A Visit to Some American Schools and Colleges" (ביקור בכמה בתי ספר ומכללות אמריקאיים).
בבית החולים ניו אינגלנד לנשים ולילדים בבוסטון היא פגשה את אחת הרופאות החלוצות בארץ, לוסי סיוול, ושם גם עבדה כעוזרת רופא.
זו הייתה נקודת מפנה עבור ג'קס-בלייק, כשהיא הבינה שלהיות רופאה היה הייעוד של חייה.
בשנת 1867, יחד עם סוזן דימוק, חניכה מבית החולים בניו אינגלנד, היא כתבה ישירות לנשיא אוניברסיטת הרווארד ועמיתיו בקשה להתקבל לבית הספר לרפואה.
התשובה הגיעה כעבור חודש, במכתב בו נכתב: "אין הוראה לחינוך נשים בכל מחלקה באוניברסיטה זו".
בשנה שלאחר מכן, היא קיוותה ללמוד במכללה רפואית חדשה שהוקמה על ידי אליזבת בלקוול בניו יורק, אבל באותה שנה אביה מת והיא חזרה לאנגליה כדי להיות עם אמה.
ב-1869, המאמר של סופיה ג'קס-בלייק "הרפואה כמקצוע לנשים" הופיע בספר שנערך על ידי ג'וזפין באטלר: עבודת נשים ותרבות נשים.
במאמר זה היא טענה כי האינסטינקט הטבעי של הנשים מוביל אותן לדאוג על הטיפול בחולים, אבל מכיוון שחינוך הבנות הוגבל בעיקר למלאכות הבית, נשים בדרך כלל לא היו יכולות להגיע לתפקידים רפואיים בדומה לגברים.
למרות זאת, היא טענה שאין הוכחה אובייקטיבית לנחיתות האינטלקטואלית של נשים לעומת גברים.
היא טענה שניתן לבדוק בקלות את העניין על ידי כך שיאפשרו לנשים לפעול ב'זכות ולא בחסד', כלומר ללמדן באותו באופן שבו לימדו גברים וגם להעמיד אותן בדיוק לאותן בחינות.
התחלת הקמפיין להבטחת השכלה אוניברסיטאית לנשים
סופיה ג'קס-בלייק הייתה נחושה בדעתה לחפש הכשרה רפואית בבריטניה ובשל הגישה הנאורה יותר של סקוטלנד כלפי חינוך, היא חשה שאם יש אוניברסיטה שמאפשרת לנשים ללמוד בה - היא תהיה סקוטית.
היא הגישה בקשה ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו במרץ 1869, ואף על פי שהפקולטה לרפואה והסנטוס האקדמי הצביעו בעד אישור לימודיה, בית המשפט של האוניברסיטה דחה את בקשתה בטענה כי האוניברסיטה לא יכולה לעשות את הסידורים הנדרשים עבור אישה אחת.
בעקבות זאת היא פרסמה מודעות בעיתן הסקוטסמן ובעיתונים סקוטיים נוספים, בקריאה לנשים נוספות להצטרף אליה.
בקשה שנייה הוגשה בקיץ 1869 בשם קבוצה שמנתה בתחילה חמש נשים (שתיים נוספות הצטרפו מאוחר יותר ויחד הן היו "שביעיית אדינבורו" - מרי אנדרסון, אמילי בוול, מטילדה צ'פלין, הלן אוונס, אדית פצ'י, איזבל תורן וסופיה ג'קס-בלייק).
הן דרשו את הזכות להשתתף בכל השיעורים והבחינות הנדרשות לתואר ברפואה ובקשתן אושרה הפעם על ידי בית המשפט של האוניברסיטה, עובדה שהפכה את אוניברסיטת אדינבורו לאוניברסיטה הבריטית הראשונה שנתנה תארים לנשים.
התגברות העוינות והתקיפה באולם המנתחים
כאשר החלו הנשים להוכיח שהן יכולות להתחרות באופן שווה עם הסטודנטים הגברים, החלה העוינות כלפיהן לגדול.
הן קיבלו מכתבים גסים, עקבו אחריהן, זיקוקים חוברו לדלתותיהן, השליכו עליהן בוץ.
הפעולות הגיעו לשיאן בפרשת אולם המנתחים ב-18 בנובמבר 1870, כאשר הנשים הגיעו לבחינה באנטומיה באולם המנתחים שבמכללה המלכותית למנתחים באדינבורו, והמון זועם של יותר ממאתיים סטודנטים נאסף בחוץ והחל לקלל ואף להשליך על הנשים בוץ ואשפה.
האירועים עלו לכותרות בכל רחבי בריטניה והנשים זכו בתומכים חדשים, כמו גם באויבים.
בסופו של דבר חברים משפיעים בפקולטה לרפואה הצליחו לשכנע את האוניברסיטה לא לאפשר לנשים לסיים את הלימודים, כאשר עתרו לבית המשפט וזה הכריע שנשים שסיימו את לימודיהן וקיבלו תואר לא אמורות היו להתקבל לקורס מלכתחילה ותאריהן נשללו.
רבות מהנשים הלכו לאוניברסיטאות אירופאיות שכבר אפשרו לנשים לסיים את הלימודים והשלימו את לימודיהן שם.
בסופו של דבר, נשים התקבלו ללימודים לתואר שני באוניברסיטאות בריטיות אחרות ב-1877. ג'יימס סטנספלד, שהיה קשור לקמפיין הלונדוני (בעקבות כישלונו של הקמפיין באדינבורו), כתב בתקציר תולדות האירועים:
בשנת 1874, סופיה ג'קס-בלייק עזרה להקים את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, וגם המשיכה בקמפיין ובלימודים.
במהרה עבר בפרלמנט חוק המתיר לרשויות הרפואיות להעניק רישיון לכל המועמדים והמועמדות שעברו הכשרה, ללא הבדלי מין.
סופיה ג'קס-בלייק חזרה לאדינבורו, שם שכרה בית ב-4 מנור פלייס, וביוני 1878 הניחה את לוח הנחושת שלה - לאדינבורו קיבלה הרופאה הראשונה שלה.
כעבור שלושה חודשים פתחה מרפאת חוץ ברחוב גרוב 73, פאונטיינברידג', שם יכלו נשים עניות לקבל טיפול רפואי תמורת סכום של כמה פני.
אחרי מותה של אמה ב-1881, סופיה ג'קס-בלייק עברה תקופה של דיכאון, אך ב-1886 הקימה את בית הספר לרפואה של אדינבורו לנשים.
המרפאה שהורחבה ב-1885 הועברה לחצרים גדולים יותר ברחוב 6 גרוב, שם נוספה מחלקה קטנה של חמש מיטות.
מרפאת החוץ הקטנה הפכה אז לבית החולים אדינבורו ומרפאה לנשים.
זה היה בית החולים הראשון של סקוטלנד לנשים שעובדות כולן בידי נשים.
שנתיים לאחר מכן הקימה את בית הספר לרפואה של אדינבורו לנשים.
למעשה, המעמד החיצוני הקטן היה מאופשר במידה רבה על ידי קומץ קטן של רופאים זכרים פרו-נקביים, הקשורים לאוניברסיטת אדינבורו, המעניקים שיעורים מחוץ לגדר הפתוחים לגברים ולנשים (שהאוניברסיטה לא יכלה למנוע).
התלמידים הראשונים כללו את אלסי אינגליס, את גרייס רוס קאדל ואת אחותה ג'ורג'ינה, אבל המיומנות של סופיה ג'קס בלייק כמורה לא תאמה את תפקידה כרופאה.
התפוצצות חריפה התפתחה עם תלמידיה שהגיעו לשיאה בתיק משפטים ידוע לשמצה ב-1889, שם הוגשה תביעתו של ג'קס-בלייק לנזקים.
לאחר מכן המשיכו אחיות קאדל ללמוד אתן עם אלזי אינגליס, שהייתה צעירה יותר, אם כי צעירה ממנה, שהקימה בית ספר יריב.
שני בתי הספר הגיעו לסיום יעיל בשנת 1892, כאשר אוניברסיטת אדינבורו החלה לקחת תלמידות.
סופיה חייתה והתאמנה למשך 16 שנים בבית הידוע בשם "Bruntsfield Lodge on Whitehouse Loan".
כשפרשה לגמלאות ב-1889, בית החולים אדינבורו ומרפאת הנשים והילדים עברה לשם, שם היא המשיכה לתפקד עד 1989.
שותפתה הרומנטית של סופייה ג'קס-בלייק הייתה ד"ר מרגרט טוד.
בפרישתה של ג'קס-בלייק ב-1899 עברו לוונדידן, מארק קרוס, רוטרפילד, שם כתבה ד"ר טוד את "דרך הבריחה" ב-1902 ואת "הצמיחה" ב-1906. ביתה הפך למקום מפגש של סטודנטים ועמיתים לשעבר, והיא קיבלה בברכה סופרים ומכרים מכל העולם.
הנרייטה ג'קס-בלייק, אחיינית, המנהלת של קולג' ליידי מרגרט הול מ-1909 עד 1921.
סופיה ג'קס-בלייק מתה ב-Windyden ב-7 בינואר 1912 ונקברה ברוטרפילד.
טוד כתבה את חייה של ד"ר סופיה ג'קס-בלייק.
אוניברסיטת אדינבורו מציינת את סופיה ג'קס-בלייק עם לוחית (על ידי פילקינגטון ג'קסון) ליד הכניסה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה, מכבדת אותה כ"רופאה, חלוצה בחינוך הרפואי לנשים בבריטניה, בוגרת של האוניברסיטה".
בשנת 2015, נחשף לוחית היסטורית של סקוטלנד להנצחת מהומות המנתחים ב-18 בנובמבר 1870.
סופיה מגדלנה מברנדנבורג-קולמבך , הייתה אשתו של כריסטיאן השישי, מלך דנמרק.
סופיה מגדלנה נולדה ב-ארמון שנברג, מרקיזות ברנדנבורג-קולומבך ב-28 בנובמבר 1700, לכריסטיאן היינריך, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית-קולמבך ולסופיה כריסטינה מוולפשטיין, בתם של אלברכט פרידריך, רוזן וולפשטיין וסופיה לואיזה, רוזנת קסטל-רמהילד.
בצעירותה היא גדלה בחצרה של כריסטיאנה אברהרדינה מברנדנבורג-ביירוית, שהייתה מלכת פולין ואשתו של אוגוסט השני, מלך פולין.
פרדריק הרביעי, מלך דנמרק שלח את בנו כריסטיאן, נסיך הכתר של דנמרק למסע ברחבי אירופה בלוויית מנהל משק הבית שלו, אולריק אדולף הולשטיין, על מנת למצוא לעצמו כלה, והלה החליט ללא היסוס להינשא לסופיה מגדלנה.
השניים נישאו ב-7 באוגוסט 1721, כאשר כריסטיאן היה עדיין נסיך הכתר, וטקס הנישואין התקיים בפרץ' (Pretzsch) שסקסוניה.
בשנת 1730 מת חמיה פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, ובעלה הוכתר ככריסטיאן השישי, מלך דנמרק.
סופיה מגדלנה הייתה מאוד לא פופולרית בדנמרק, ותוארה כגאה, יהירה ובזבזנית.
בנוסף, היא דיברה אך ורק בגרמנית, ולא למדה מעולם דנית.
בנה, שהתלהב מהלשון והתרבות הדנית, נקרא על ידה בבוז הנסיך הדני.
סופיה מגדלנה ובעלה היו דתיים אדוקים, וגרמו לתחושת דחייה וניכור מחצר המלוכה בקרב העם.
כתר חדש נעשה לסופיה מגדלנה, משום שלא רצתה ללבוש את הכתר שהיה למלכה אנה סופיה ראוונטלו השנואה.
בשל אהבתו העזה של כריסטיאן השישי לסופיה מגדלנה, הוא בנה לכבודה את הטירות כריסטיאנסבורג, פרידריכרוס, הירשהולם וזופינברג.
בעניינים הציבוריים הייתה לסופיה מגדלנה השפעה ניכרת, שנמשכה גם בתקופת שלטונו של בנה, ובין השאר היא הייתה אחראית על פיטוריו של המרשל אדם גוטלוב פון מולטקה.
לאחר מות בתה לואיזה היא שידכה לחתנה ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שעליו הייתה לה השפעה מאוד גדולה, את אחייניתה כריסטינה סופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית.
באופן כללי, היו לה יחסים קרובים מאוד עם משפחתה, ומאוחר יותר היא הביאה את אמה סופיה כריסטינה מוולפשטיין ואת אחותה סופיה קרולינה מברנדנבורג-קולמבך לדנמרק.
נדיבותה של המלכה למשפחתה הכבידה גם על האוצר הדני.
בשנת 1766 מת בעלה כריסטיאן השישי, מלך דנמרק, ובנה פרדריק החמישי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו.
בתקופת אלמנותה היא בילתה בעיקר בטירת הירשהולם, וב-27 במאי 1770 היא מתה בארמון כריסטיאנסבורג.
ב-7 באוגוסט 1721 התחתנה סופיה מגדלנה עם כריסטיאן השישי, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיזה, נסיכת דנמרק (1726–1756), התחתנה עם ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
סופיה מגדלנה, נסיכת דנמרק (בדנית: Sophie Magdalene af Danmark; 3 ביולי 1746 – 21 באוגוסט 1813), הייתה בתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ואשתו של גוסטב השלישי, מלך שוודיה.
סופיה מגדלנה נולדה ב-3 ביולי 1746 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק וללואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
בשנת 1751, בהיותה בת 5, התארסה סופיה מגדלנה עם גוסטב, נסיך הכתר של שוודיה, בהסדר שנערך על ידי הפרלמנט השוודי, נגד רצונה של המלכה השוודית לואיזה אולריקה מפרוסיה, שהעדיפה לחתנו עם אחייניתה פיליפינה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט.
סופיה מגדלנה שהתייתמה מאמה בגיל מאוד צעיר, קיבלה חינוך דתי קפדני מאוד מסבתה ומאמה החורגת,
ב-1 באוקטובר 1766 התחתנה סופיה מגדלנה על ידי שליח עם גוסטב, ואחיה פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק עמד מצד החתן.
לאחר מכן הפליגה סופיה מגדלנה לשוודיה, שם נערך טקס הנישואין הרשמי ב-4 בנובמבר אותה שנה.
סופיה מגדלנה עשתה בתחילה רושם טוב על האצולה השוודית עם היופי שלה, האלגנטיות ומיומנויות הריקוד שלה, אולם טבעה הביישני, השקט והמרוחק, גרמו לה עד מהרה אכזבה בחיי החברה.
בנוסף, חמותה לא אהבה אותה, ובשל כך סכסכה בינה לבין בעלה.
בשנת 1771 מת חמיה אדולף פרדריק, מלך שוודיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1772 ביצע גוסטב הפיכה שלטונית, והחל לשלוט באופן אבסולוטי.
סופיה מגדלנה הייתה שקטה ומאופקת, ואף פעם לא נכללה במעגל הקרוב של בעלה.
בשנת 1784, לאחר שגוסטב חזר ממסעו לאיטליה ולצרפת, היחסים בין בני הזוג החמיצו, ובשנת 1786 הם הגיעו לעימות גלוי.
גוסטב נהג לבלות יותר זמן בערבים אינטימיים עם גוסטב מאוריץ ארמפלט, ואף נתן לו חלק מחדרה בארמון המלכותי לארמפלט.
בתגובה, סופיה מגדלנה סירבה להשתתף בכל אירוע רשמי עד שהחדרים יוחזרו אליה, ובנוסף היא אסרה על נערותיה לקבל את הזמנותיו ללא רשותה.
בשנת 1787 היא איימה עליו וביקשה את תמיכת הפרלמנט נגדו אם ייקח את בנם איתו לפינלנד.
סופיה מגדלנה מעולם לא הייתה מעורבת בפוליטיקה, למעט פעם אחת, כאשר באוגוסט 1788, במהלך המלחמה הרוסית-שוודית (1788–1790), נתן לה בעלה את המשימה להיכנס למשא ומתן עם דנמרק, כדי למנוע הכרזת מלחמה מצד דנמרק במהלך המלחמה המתמשכת נגד רוסיה, אולם שליחותה נכשלה ודנמרק הצטרפה למלחמה נגד שוודיה.
בשנת 1792 נרצח בעלה במהלך נשף מסיכות, ובנה גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה עלה לשלטון במקומו.
בתחילה היה מדובר שסופיה מגדלנה תהיה עוצרת הממלכה, אולם לבסוף קיבל את התפקיד גיסה קרל, דוכס סדרמאנלנד, וסופיה חיה חיים מבודדים הרחק מחצר המלוכה, ולא מילאה תפקיד כלשהו בחצר.
בשנת 1797 קידמה סופיה מגדלנה את כלתה פרדריקה מבאדן שלא על פי כללי הטקס, משום שרצתה להקל עליה את המעבר, ולמנוע ממנה את הקשיים שהיא חוותה בתור כלה צעירה.
בשנת 1809 הודח בנה מתפקידו ונשלח לגלות בשווייץ, מה שפגע מאוד בבריאותה של ספויה מגדלנה.
בשנת 1812 התדרדר מאוד מצב בריאותה, וב-21 באוגוסט 1813 מתה סופיה מגדלנה בארמון אולריקסדל.
ב-4 בנובמבר 1766 התחתנה סופיה מגדלנה עם גוסטב השלישי, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה שני בנים:
סופיה ויטובטובנה כונתה גם סופיה מליטא.
הייתה אשתו של וסילי הראשון הנסיך הגדול של מוסקבה ואימו של וסילי השני.
הייתה נסיכה גדולה של נסיכות מוסקבה ובהמשך השליטה בפועל של הנסיכות כעוצרת.
סופיה נולדה בסביבות 1371 בטרקאי שבליטא.
היא הייתה בתם היחידה של ויטאוטאס הגדול הדוכס הגדול של ליטא ואשתו אנה הדוכסית הגדולה של ליטא.
סופיה נישאה לווסילי הראשון ב-21 בינואר 1391. וסילי מת ב-1425, כשיורש העצר היה צעיר בן 10, וסופיה הפכה לשליטה של הנסיכות כעוצרת, תפקיד אותו מילאה במשך כ-8 שנים עד 1434.
סופיה נפטרה במוסקבה ב-27 באוקטובר 1453. היא נקברה בקתדרלה של מנזר העלייה לשמים בקרמלין.
אנה וסיליבנה , (1393-1417),לימים אשת יוחנן השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית
הרוזנת סופיה אנדרייבנה טולסטוי הייתה אשתו של הסופר, לב טולסטוי, שהשפיעה רבות על חייו וכתיבתו.
כתבה יומן חיים מפורט על חייה עם הסופר הנערץ ועם משפחתה, עסקה בצילום ואף ניסתה להוציא בעצמה סיפורים.
סופיה אנדרייבנה ברס, המכונה גם סוניה, בתם של רופא גרמני ואם רוסייה, פגשה את טולסטוי כשהייתה בת שמונה עשרה, ואילו הוא היה כבר סופר מפורסם בן שלושים וארבע.
תחילה חיזר הסופר אחר הבת הבכורה, ליזה, אך יחסה הקר והמתנשא דחה אותו.
סופיה הייתה עלמה נאה ורבת חן, שקראה הרבה, כתבה סיפורים והשלימה את השכלתה בכוחות עצמה.
באחת השיחות שהתנהלו ביניהם טרם ההחלטה הסופית כתב טולסטוי את שאלותיו אליה באות הראשונה של המילה בלבד, וסופיה, מצדה, פיענחה וענתה לו באותה צורה.
מאוחר יותר השתמש טולסטוי באותו תרחיש כאשר קונסטנטין לוין, גיבור "אנה קרנינה" מציע לקיטי את הצעת הנישואים שלו בראשי תיבות בלבד, קיטי מפענחת ועונה לו בחיוב.
גם הגשת היומנים האישיים של טולסטוי ולוין לארוסותיהם זהה וגרמה לזעזוע אצל שתיהן.
סופיה וטולסטוי היו נשואים קרוב לחמישים שנה.
במהלך חיי נישואים ילדה סופיה שש עשרה פעמים, אך מתוכם שרדו תשעה.
הרבה אהבה והשקעה היא העניקה לילדיה וזכרה בכאב כל ילד שאיבדה.
רגשותיה לבעלה נעו בין הערצה גדולה לגאונותו, כעס גדול על התנהלותו הדתית והאידאולוגית, שדחפה אותו לחלק את רכושו ולשחרר לציבור את זכויות היוצרים על חלק מספריו, תסכול רב מיחסו המתנכר אליה מדי פעם מצד אחד, לעומת פרצי התשוקה ההדדיים מצד שני.
סופיה אנדרייבנה שחררה את בעלה מטרדות היומיום וניהלה בעצמה את האחוזה הגדולה ביסנאיה פוליאנה על תושביה ומבקריה הרבים.
היא תפרה, לימדה, שיחקה, טיפלה בחולים, (וכמעט שלא היה יום בו לא היה מישהו מבני ביתה חולה, כולל טולסטוי עצמו, או היא עצמה) אירחה והחזיקה ביד רמה את מפתחות הבית.
מלבד הטיפול השוטף בניהול האחוזה והמשפחה, היא העתיקה את כתביו ויומניו של טולסטוי, ביצעה בהם הגהות וטיפלה בכל הסידורים הביורוקרטיים וגביות התקבולים שהתקבלו מפרסום היצירות.
בשנים האחרונות של נישואיהם התחבר טולסטוי אל ידיד ומעריץ בשם צ'רטקוב, שהמליץ בפניו להיפרד מאשתו ולממש את תורתו.
תלותו של בן-זוגה באיש והחברות האינטימית ביניהם גרמו לה להתנהגות שהגיעה, לדעתה של בר-יוסף, אל סף אי השפיות.
בסופו של דבר, עזב טולסטוי את ביתו ומשפחתו ללא ידיעת אשתו ומצא את מותו בתחנת רכבת.
סופיה המשיכה להתגורר ביאסנאיה פוליאנה, אך המאבקים על ירושתו של הסופר בין בני המשפחה, בינם לבין עצמם, וגם בינם לבין השלטונות, המשיכו עד מותה עם פרוץ המהפיכה הבולשביקית.
אנשים מהכפרים הסמוכים זרמו לאחוזה בעודם מניפים את הדגל האדום, אך הכפריים המקומיים קיבלו את פניהם בקלשונים ובחרמשים והניסו את הפולשים.
האחוזה הוכרזה כחווה חקלאית השייכת למדינה.
עיון ביומניה של סופיה טולסטוי מביא את הקורא להתרשמות ש"היא מיטלטלת בין מסירות אוהבת עד כדי אובדנות עצמית, לבין אהבה נכזבת ואכזבה ממוטטות [...] ההתנהגות שלה מלאה סתירות וניגודים" שמחה ועצב, גאווה וקנאה, אהבה וסלידה.
קשה להתעלם מכישרון הכתיבה והאבחנות של סופיה ומניצני הגישה הפמיניסטית שלה.
על הרעיונות הנשגבים של טולסטוי היא כותבת בזלזול
על "סונאטת קרויצר" היא כותבת:
על זוגיות בין גבר לאישה:
לחיות עם גאון: קטעים מתוך יומני אשתו של לב טולסטוי, תרגמה חמוטל בר-יוסף, הוצאת כרמל, 2018.
סופיה ממקלנבורג-גיסטרו הייתה מלכת דנמרק-נורווגיה, כאשתו של פרדריק השני, מלך דנמרק.
סופיה נולדה ב-4 בספטמבר 1557 בוויסמר, לאולריך השלישי, דוכס מקלנבורג ולאליזבת מדנמרק, דוכסית מקלנבורג, בתם של פרדריק הראשון, מלך דנמרק וסופיה מפומרניה.
כאביה, היה לה אהבה אדירה לידע, והיא נחשבה לאחת מהאנשים המלומדים ביותר בתקופתה.
ב-20 ביולי 1572 התחתנה סופיה עם בן דודה למחצה פרדריק השני, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה שמונה ילדים.
למרות הפרש השנים ביניהם, היו הנישואים מוצלחים, וסופיה גידלה בעצמה את ילדיה.
בשל הרגליו הנלוזים של בעלה, שלחה סופיה את שלושת ילדיה הגדולים שיתגוררו אצל הוריה.
סופיה המשיכה להתעניין במדע, ואף הזמינה אליה את האסטרונום טיכו ברהה.
בשנת 1589 היא חיתנה את בתה אן, נסיכת דנמרק עם ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, למרות התנגדות המועצה לנישואין.
בשנת 1588 מת בעלה, ובנה כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו, ללא שסופיה תמונה לחברה במועצת העוצרות, אם כי בשנת 1590 היא מונתה לעוצרת בשמו בשלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1594 התנגשה סופיה עם הממשלה, ובשל כך הוגלתה לניקפינג, שם בילתה את זמנה בחקר הכימיה והאסטרונומיה.
סופיה עסקה בסחר בקנה מידה גדול ובהלוואות כספים, ואף הלוותה לבנה כספים לצורך מימון מלחמותיו.
בשנת 1603 היא הסתכסכה עם דודה על ירושה, אולם בשנת 1610 הסתיים הסכסוך לאחר מותו של דודה ללא יורשים.
ב-14 באוקטובר 1631 מתה סופיה בביתה, ובעת מותה הייתה לאחת הנשים העשירות ביותר בצפון אירופה.
ב-20 ביולי 1572 התחתנה סופיה עם פרדריק השני, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה שמונה ילדים:
אליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג (1573–1626), התחתנה עם היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
אן, נסיכת דנמרק (1574–1619), התחתנה עם ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
אולריק, נסיך דנמרק (1578–1624), הבישוף האחרון של שלזוויג והנסיך-בישוף של שוורין.
הנס אוגוסט, נסיך דנמרק (1579), מת בינקותו.
אוגוסטה, נסיכת דנמרק (1580–1639), התחתנה עם יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
הדוויג, נסיכת דנמרק (1581–1641), התחתנה עם כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
סופיה סומג'ו ונאי היא זמרת-יוצרת שוודית אשר מרבה לשיר שירי פופ.
במהלך הקריירה שלה, עבדה סומג'ו עם אמנים שונים כמו בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה, בקסטריט בויז, אלסו ואדם למברט.
עם חלקם היא עבדה בשם טיפאני אמבר.
סומג'ו ידועה בזכות להיטה "Diamond Heart", שיצא בשנת 2018 וזכה להצלחה בינלאומית.
בשנת 2008, הוציאה סומג'ו את אלבום הבכורה שלה, The Laptop Diaries.
האלבום זכה להצלחה מתונה, אך מבקרי המוזיקה הפנו כלפיו ביקורות חיוביות, תוך שהשוו את סומג'ו לזמרת-יוצרת השוודית רובין.
בהמשך, יצא השיר "" כסינגל.
סומג'ו זכתה להצלחה בינלאומית כאשר הוציאה בשנת 2018, ביחד עם אלן ווקר את הלהיט "Diamond Heart", שזכה להצלחה בכל רחבי העולם.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של נורווגיה, למקום השני בפינלנד, ונכנס למצעדים נוספים.
ביוטיוב צבר הקליפ של השיר למעלה מ-210 מיליון צפיות, ובספוטיפיי זכה להצלחה רבה גם כן, כאשר הצליח לצבור למעלה מ-160 מיליון השמעות.
כמו כן, מבקרי מוזיקה השוו את קולה של סומג'ו לקול של סיה.
בסמוך לכך, יצא המיני-אלבום הראשון שלה, Freudian Slip.
סופיה ויילי היא שחקנית ורקדנית אמריקאית.
ויילי נולדה בסקוטסדייל, אריזונה, להורים כריס ואיימי.
יש לה אחות גדולה, איזבלה "בלה".
ווילי רוקדת מאז שהייתה בת 5 ועסקה במשחק במרכזי הדרכה בהוליווד, קליפורניה.
היא רבע קוריאנית מצד אביה.
ב-2019 ויילי חתמה על חוזה דוגמנות בסוכנות IMG models.
ויילי החלה את הקריירה שלה כרקדנית, והופיעה בתוכנית המציאות "So You Think You Can Dance" בשנת 2011 ו-2016 ובתוכנית המציאות "America's Got Talent" כרקדנית בשנת 2015. היא הופיעה בסיבוב ההופעות Purpose World Tour של ג'סטין ביבר.
בשנת 2017 החלה את סדרת הרשת מבוססת הריקודים עם רקדני יוטה בזמן צילומי הסדרה אנדי.
בשנת 2019 החלה את סדרת הריקודים Dancing with Sofia Wylie, סדרת ריקודים חינוכית ב-IGTV.
בשנת 2016 פורסם כי ויילי לוהקה לתפקידה המשמעותי הראשון בתפקיד באפי דריסקול, דמות ראשית ואחת החברות הטובות של אנדי בסדרת ערוץ דיסני אנדי.
ווילי עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע בתפקיד קורי ביילי בסרט האוסטרלי משנת 2019, "Back of the Net", שיצא לאקרנים באוסטרליה ושודר בערוץ דיסני בארצות הברית.
ויילי הוציאה לאור את הסינגל הראשון שלה, "Side by Side", עבור "Marvel Rising: Chasing Ghosts" בינואר 2019. היא דיבבה את תפקידה של רירי ויליאמס בסרט האנימציה הטלוויזיוני, "Marvel Rising: Heart of Iron", ששודר בדיסני XD.
היא חזרה על תפקידה עבור ""Marvel Rising: Battle of the Bands" ובעונה השלישית של ספיידרמן.
ב-15 בפברואר 2019 לוהקה ויילי לתפקיד ג'ינה פורטר בסדרה של דיסני+, "היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה", שעלתה לאוויר באותו נובמבר.
הסדרה שודרה במשך 4 עונות, עד לאוגוסט 2023. פורסם בחודש אוגוסט כי ויילי תככב בתפקיד מיה בסדרת הרשת "Shook" של ערוץ דיסני שעלתה בפלטפורמת היוטיוב בספטמבר.
במרץ 2019 השיקה ויילי חברת הפקות, AIFOS והיא עתידה לעבד את הרומן של ג'ני טורס סאנצ'ס, "The Fall of Innocence", כפרויקט הראשון שלה.
ב-19 באוקטובר 2022 עלתה לנטפליקס הסרט "בית הספר לטוב ולרע" בכיכובה.
באוגוסט 2025 יצא לאור הסרט "המפה שמובילה אליך" בהפקת אולפני אמזון, בו מגלמת ויילי את קוני.
בנובמבר 2024 לוהקה לסרט "רעד", עיבוד לרומן פנטזיה לנוער מאת מגי סטיווטר.
שנהסרטתפקידהערות2019לתוך הרשת קורי ביילי2022בית הספר לטוב ולרעאגתהסרט של נטפליקס2025המפה שמובילה אליך (אנ')קוניסרט של אמזון פרייםרעד
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2021פרסי בחירת הילדיםכוכבת הטלוויזיה האהובההיי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה2024פרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןכוכבת טלוויזיה אהובה (ילדים)
סופיה עדה יודין גינגולד (31 באוגוסט 1896 – 24 באפריל 1960) הייתה מנהלת הארכיון והספרייה הציונית בניו יורק והמנהלת הראשונה של ארכיון המדינה.
סופיה יודין נולדה ב-31 באוגוסט 1896 בז'ינקוב שבאוקראינה וב-1901 היגרה עם הוריה לפיטסבורג שבארצות הברית.
בגיל 14 החלה להיות פעילה בסניף המקומי של תנועת פועלי ציון.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון בשנת 1913 עברה לניו יורק, למדה ספרנות בספרייה הציבורית בעיר והחלה לעבוד בספרייה זו.
בשנת 1918 הייתה שותפה בהקמת ארגון מגן דוד אדום בארצות הברית ושימשה כמזכירת הארגון במדינה זו עד שנת 1919.
ב-1921 הגיעה לראשונה לארץ ישראל והייתה שותפה בצוות ההקמה של בית הספרים הלאומי בראשות פרופסור שמואל הוגו ברגמן.
לאחר כשנה חזרה לארצות הברית שם נישאה לפנחס גינגולד.
באפריל 1925 הזמין אותה ברגמן לשוב לעבודה בבית הספרים הלאומי.
יודין תרמה לבית הספרים בהבאת שיטות ספרנות חדשות מארצות הברית והיא שהשפיעה על מעבר הספרייה לשיטת דיואי לצורך מיון וארגון הספרים, אולם לאחר שנתיים בלבד חזרה לארצות הברית במפח נפש עקב חילוקי דעות קשים והרגשתה שצוות הספרייה אינו מעריך את כישוריה המקצועיים.
יודין חזרה לניו יורק ולעבודתה בספרייה הציבורית בעיר והשלימה תואר בחינוך ותואר שני בספרנות באוניברסיטת קולומביה.
במקביל המשיכה בפעילות ציונית במסגרת "פיוניר וומן" - ארגון הנשים של פועלי ציון ואף עסקה באיסוף כספים לארגון ההגנה.
לאחר הקמת מדינת ישראל התעורר הצורך בהקמת ארכיון לאומי שיכיל הן את המסמכים שנותרו בארץ מממשלת המנדט הבריטי והן את המסמכים העתידיים שיפיקו משרדי הממשלה ומוסדותיה.
בתחילה פעלו ראשי הארכיון הציוני המרכזי, ד"ר גאורג הרליץ וד"ר אלכסנדר ביין, להכרזה על הארכיון הציוני כארכיון לאומי, אולם דוד בן-גוריון החליט להזמין את יודין להגיע לארץ ולהקים ארכיון וספרייה חדשים שישרתו את הממשלה.
מינויה של יודין לתפקיד זה התקבל בהפתעה בקרב עובדי הארכיונים בארץ וסימן, בין השאר, את רצונה של הממשלה בראש בראשונה בספרייה מקצועית המיועדת לנבחרי הציבור ועובדי הממשלה ובצידה ארכיון שנועד אף הוא להתמקד בצרכים פנימיים.