tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2012–2017 הופיע עם גיא מזיג והשתתף בהקלטת אלבום הבכורה של מזיג, השחור החדש.
במקביל ניגן בהופעותיו ובאלבומיו של אליעד נחום.
בין היתר ניגן בשיריו מיאמי, "תמיד חלמתי", "זמן", "סוף השבוע", "שמיים", "זורם לי בדם", "מקום אחר" ו"בסוף נשארת".
בשנת 2017 החל לנגן בלהקת פאנקנשטיין, שאיתם מנגן כיום.
בשנת 2017 הפיק שניידרמן את מופע השקת האלבום "איזה לילה הולך להיות" של הצמד האולטראס.
בשנת 2018 עיבד והפיק את השיר "לאן" והפיק והלחין את השיר "אי בודד" של הראפר אורטגה, שמארח את גיא מר מלהקת הדג נחש.
שניידרמן גם היה שותף לעיבוד ולהלחנה של השיר "יהלום" מתוך אלבומו של אורטגה זהב שחור.
ב-7 באוקטובר 2018 הוציא עידו מימון בהפקה משותפת עם שניידרמן את הסינגל "רומנטיקה", שהקליט עם אופירה יוספי לפני פטירתה, עם קולות רקע של הראלה בר.
השיר נכלל במקור באלבום הגנוז "כמו אגדה" של יוספי משנת 1998. השיר מופיע באלבומו של מימון "זכרונות מהעתיד".
באותו אלבום ניגן בשתי רצועות נוספות, בשיר "סרטים" בביצוע אלון עדר, ובשיר "קרב יום" בביצוע חנן בן ארי.
ב-15 במרץ 2020 ניגן בס בשיר "חופשי" של עידו מימון מארח את נועם עמית ומיכאל כהן, שיר מתוך הסרט סאבלט של הבמאי איתן פוקס.
באותה שנה הפיק שניידרמן את שירה של לינוי אקלה, "מציאות".
בפברואר 2021 ניגן שניידרמן בשיר "ימי ראשית הקיץ", שהוציאו בת זוגו אור אדרי ועמיר רוסיאנו (ג'נגו), גרסת כיסוי לשירו של יענקל'ה רוטבליט.
את הקליפ ביימו אור אדרי ואחיה, פז אדרי.
באוגוסט 2022 הופיע עם נועה קירל בפארק הירקון.
המופע זכה בתואר "מופע השנה של גלגלצ" לאותה שנה.
בינואר 2023 הופיע בצמד מופעי האיחוד של סאבלימינל והצל.
ב־17 באוקטובר 2025 יצא השיר "הריקוד האחרון", שכתב דרור אלון, שאותו הלחין והפיק וביצעה אור אדרי.
בשנת 2015 הקים עם אסי ישראלוף משלישיית מה קשור את ההרכב המוזיקלי "דניאלוף".
סינגלים שהוציא ההרכב הושמעו הרבות מתחנות הרדיו וזכו לביקורות מצוינות.
בשנת 2019 הקים את ההרכב המוזיקלי "Shnaiderman Kelman" עם המתופף דור קלמן.
ההרכב מבצע גרסאות מיוחדות לשירים קיימים.
דניאל אדר (נולד ב-28 באוקטובר 1979) הוא במאי ותסריטאי, בנם של השחקנית יהודית סולה והמסעדן ואיש העסקים רפי אדר.
בשנת 1986, בהיותו בן שבע, השתתף בתפקיד קטן בסרט "כפפות", שכתבו הוריו.
אדר היה חלק מחבורת באבון, קבוצה שביימה סרטים קצרים עצמאיים, אשר כללה את היוצרים אדם סנדרסון, תום שובל, מיכאל הנגבי ויהושע סימון.
בשנת 2002 השתתף כשחקן בהצגה "גזים" שעלתה בפסטיבל עכו, וזכתה בפרס היוצר המבטיח בפסטיבל עכו 2002.
בשנת 2009 ביים את הסרט הקצר "ציצים", בכיכובם של דניאלה וירצר, רן אפלברג, רודי סעדה, רועי אדר ויעל נצר.
שנה מאוחר יותר ביים את הסדרה גבוה וגרינבאום אשר שודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית קשת.
באוקטובר 2010 פורסם כי יוצרי הסדרה - אדר, הכותב רן אפלברג והמפיק עמי אמיר - הגיעו להסכמות עם רשת השידור האמריקנית ABC למכירת הפורמט.
בשנת 2012 ביים את סדרת הרשת "אמאל'ה, אני אבא", בכתיבתו ובהשתתפותו של הקומיקאי אבי נוסבאום.
בשנת 2013 ביים וכתב את התסריט לתוכנית "ליהיא תעשי לי ילד", בכיכובה של ליהיא גרינר, העוסקת בלידת בנה הבכור.
בשנת 2016 ביים את סדרת הטלוויזיה סופשלי, בהשתתפותו של הקומיקאי שחר חסון.
באותה שנה ביים את סדרת הרשת "עסק משפחתי", בכיכובם של מיכאל הנגבי ורודי סעדה.
שנה מאוחר יותר ביים את סדרת הטלוויזיה "שוורץ", בכיכובה של השחקנית ליטל שוורץ, את סדרת הטלוויזיה "תום יער עושה את שביל ישראל", בכיכובה של הקומיקאית תום יער, את סדרת הטלוויזיה הכלום הגדול, ואת סדרת הטלוויזיה המלון של פיני.
בשנת 2018 שב לעבוד עם תום יער בסדרה "תום יער עושה בגרות", אותה ביים.
בשנה זו אף ביים את הסדרה קיסריה אקספרס, יחד עם הבמאי בועז פרמדר.
בשנת 2019 החל לביים מערכונים בתוכנית ארץ נהדרת.
בשנה זו אף ביים וערך את הסדרה "הכל תום", בכיכובה של הקומיקאית תום יער.
שנה מאוחר יותר ביים את התוכנית "צחוק מהמצב", בהנחייתו של השחקן שלום אסייג, יחד עם הבמאי דובי קליין.
בשנה זו אף ביים את הסדרה סבתא בישלה, ואת תוכניתו של גורי אלפי, "היהודי החדש".
בשנת 2022 ביים את סדרת הטלוויזיה "למה זה טוב?" והחל לעבוד על סדרת הנוער "שלי הכובשת".
בשנה זו ביים את הסרט "עולה לראש" בכיכובם של ערוץ הכיבוד.
"אני גדלתי על הקולנוע הישראלי.
אמא שלי השתתפה בסרטים של אורי זוהר, אבא שלי עבד עם חבורת לול...במובנים רבים אני דור שני של החבורה הזאת.
הדברים האלה טבועים עמוק בתוכי.
היה מאוד חשוב לנו שהסרט שלנו יהיה מכאן.
בסופו של דבר זה משהו שקורה פה.
שמדבר את השפה של הרגע", סיפר בראיון לישראל היום.
החל מפברואר 2024 משודרת בכאן 11 תוכנית הסטנדאפ והמערכונים "מועדון הסטנד-אפ" שבה הוא שימש כבמאי.
נוסף לבימוי סרטים ותוכניות טלוויזיה, ביים אדר גם קמפיינים פרסומיים וקליפים, בין היתר לשלום חנוך - למה לי לקחת ללב, שלומי שבת - בחוף של טראפטוני, ורפי אדר ומאור כהן - זה משהו.
דניאל-קופי קיירה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פרייבורג מהבונדסליגה ובנבחרת גאנה.
קיירה גדל במחלקות הנוער של איינטרכט בראונשווייג, וולפסבורג ו-TSV הבלסה.
קיירה החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-TSV הבלסה מהליגה הגרמנית האזורית.
הוא ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 16 שערים.
ב-6 ביוני 2018 חתם קיירה בווהן ויסבאדן מהליגה הגרמנית השלישית.
בתום עונת העפיל עם המועדון לבונדסליגה השנייה.
בסך הכל ערך 62 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע 21 שערים.
ב-29 ביולי 2020 חתם קיירה בזנקט פאולי מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך 63 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע 21 שערים.
ב-27 ביוני 2022 חתם קיירה בפרייבורג מהבונדסליגה.
ב-31 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על פ.צ.
קייזרסלאוטרן במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני לעונת .
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 4-0 על אאוגסבורג במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-1 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על מיינץ 05 במסגרת המחזור השמיני בליגה.
ב-3 בספטמבר 2021 ערך קיירה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 1-0 על נבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
דניאל אית'ן אדלמן הוא כדורגלן אמריקאי-יהודי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ניו יורק רד בולס מה-MLS.
אדלמן גדל באקדמיה של PDA.
בשנת 2020 עבר למחלקת הנוער של ניו יורק רד בולס, ובאותה שנה החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-27 בפברואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-1 על סן חוזה ארת'קווייקס במסגרת ה-MLS.
ב-28 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על אינטר מיאמי במסגרת הליגה.
"דניאל" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
"דניאל" נכתב והולחן על ידי יובב כץ, והופק על ידי מתי כספי.
הוא מושר על ידי הדוברת, ככל הנראה אמו או חברתו הטובה של הילד דניאל המנוח.
העלילה מתרחשת בעונת האביב בגן פורח בו הדוברת מטיילת.
חסרונו של דניאל מעפיל על האווירה האופטימית והשמחה של הגן, שכן השיר מסתיים בשאלות עצב כמו "האם אוכל כעץ שקד לפרוח שוב?".
"דניאל" זכה להצלחה במצעדי הפזמונים השבועיים במדינת ישראל.
במצעד של הגל הקל דורג במקום החמישי, ואילו בגלי צה"ל שהה ארבעה-עשר שבועות רצופים בדירוג, כשבשיאו הגיע למקום השלישי.
דניאיל אנדרייביץ' חלוסביץ' הוא כדורגלן רוסי-אוקראיני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת רוסיה.
חלוסביץ' גדל במחלקות הנוער של קרימטפליציה מולודז'ניה, UOR סימפרופול ו-UOR קרסנוליסיה.
בשנת 2018 חתם בארסנל טולה מליגת העל הרוסית.
הוא ערך 46 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-1 בנובמבר 2021 חתם חלוסביץ' על חוזה לארבע שנים וחצי בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית החל מ-1 בינואר 2022. ב-26 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לצסק"א מוסקבה במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2021/2022. בעונה זו זכה גם בגביע הרוסי.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך חלוסביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, בניצחון 1–2 על נבחרת קירגיזסטן במשחק ידידות.
דניאל סימיו אבניו הוא אתלט קנייתי, סגן אלוף העולם (בודפשט 2023) וסגן אלוף משחקי חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בריצת 10,000 מטר, וסגן אלוף אפריקה (סנט פייר 2022) בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט בטוקיו שביפן סיים אבניו במקום 21 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:41.64 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיים במקום הרביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:42.97 דקות.
סגן אלוף אפריקה בריצת 5000 מטר
באליפות אפריקה שנערכה ביוני בסנט פייר שבמאוריציוס זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:38.79 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיים במקום העשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:16.64 דקות.
סגן אלוף משחקי חבר העמים הבריטי בריצת 10,000 מטר
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בשיא אישי חדש של 27:11.26 דקות.
סגן אלוף העולם בריצת 10,000 מטר
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:52.60 דקות, אחרי ג'ושוע צ'פטגאי מאוגנדה (27:51.42 דקות) ולפני סלמון ברגה מאתיופיה (27:52.72 דקות).
דניאל הייתה סופה טרופית ים תיכונית שהתחוללה בספטמבר 2023 וגרמה לנזקים כבדים וקורבנות רבים.
הסופה פקדה את יוון, טורקיה ובולגריה שבדרום-מזרח אירופה, בהמשך הגיעה ללוב ולמצרים שבצפון אפריקה, ולאחר מכן הגיעו שרידיה לישראל.
הסופה חוללה הצפות קשות ונזקים כבדים ברוב הארצות שעברה בהן, ובלוב אף הביאה למותם של מעל 11,000 איש, ועוד אלפי נעדרים.
בשל מספר ההרוגים, והנזק הכלכלי נחשבת דניאל לסופה הטרופית הים תיכונית הקטלנית ביותר שתועדה אי פעם.
היווצרות הסופה הטרופית הים תיכונית, שנחשבת חריגה לאזור, התאפשרה כתוצאה מהתפתחות שקע רום בשלב מוקדם של העונה, יחד עם טמפרטורת ים חמה מאוד עקב קיץ חם מאוד במרכז הים התיכון, ובשילוב תאריך מוקדם שקרוב לשיא העונתי.
שילוב זה הביא להיווצרות שקע עמוק רווי אנרגיה, מה שבתורו הביא להמטרת מאות מילימטרים באזור חופי הים האגאי.
בהמשך המערכת נעה דרום-מערבה בעודה מקבלת עוצמה מחדש מעל מי הים התיכון, כך שבהגיעה למזרח לוב, על אף שהסופה נכנסה לתוך היבשת, היא לא איבדה מכוחה ומתנופתה, משום שקיבלה הזנה מתמשכת שהגיעה דרך בריזה ימית ממפרץ סידרה, מה שגרם להמשך "תדלוק" העננות הממטירה שגרמה לשיטפונות הקטלניים.
ב-4 בספטמבר החלה ביוון סופה שניתן לה השם 'דניאל', שהמטירה מאות מילימטרים תוך 24 שעות, בעיקר בחבל מגנסיה.
הסוכנות המטאורולוגית ביוון דיווחה כי בפיליון ירדו 650 מ"מ של גשם בתוך שעות, וגם באתונה ירדו מאות מ"מ תוך זמן קצר, כאשר הממוצע הרב שנתי שם עומד על כ-400 מ"מ.
באזורים רבים ירדו במשך כשלוש יממות מעל 800 מ"מ.
לטענת מטאורולוגים ביוון מדובר בתופעה חסרת תקדים במדינה.
בעוזבה את אירופה גבתה הסופה את חייהם של 11 בני אדם.
בהמשך נדדה הסופה דרומה לעבר מזרח לוב, שם נמדדו בתוך 24 שעות 414.1 מ"מ בבידא שבמזרח לוב, בעוד 240 מ"מ ירדו במיסראתה שבמערבה.
כתוצאה מהגשמים העזים נוצרו שיטפונות כבדים במדינה, בין היתר עקב התמוטטותם של שני סכרים, שהובילו למותם של מעל 11,000 איש, ולהיעדרם של אלפים רבים נוספים.
רבות מגופות הנספים נסחפו בשיטפונות אל הים התיכון, חלקן נפלטו בחזרה אל החוף.
בעיר דרנה נהרסו שכונות שלמות על יושביהן.
ראש עיריית דרנה, עבד אלמונעם אלרית'י, אמר כי הוא צופה שמספר הנספים באסון השיטפונות במזרח לוב יעלה ל-20,000. ב-25 בספטמבר, התובע הראשי של לוב עצר 8 פקידים בחשד לרשלנות שהובילה להתמוטטות הסכרים.
לאחר מכן עשתה הסופה דרכה למצרים, תוך היחלשות משמעותית.
שרידי הסופה הגיעו לישראל ב-13 בספטמבר, וגרמו לגשמים מקומיים, בחלקם עזים.
דווח על נזק קל לרכוש ומספר בולענים, ללא נפגעים.
נשיא תוניסיה קייס סעיד אמר בערוץ טלוויזיה תוניסאי: "בחרו את השם 'דניאל'.
הבחירה נעשתה כמובן על ידי הגורמים שבוחרים את השמות.
האם אחד מהם לא שאל מדוע נבחר השם 'דניאל'?
מפני שהתנועה הציונית חדרה, והמוח והמחשבה הותקפו".
דניאל אגמי (נולדה ב-1984) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית.
מורה לסגנון הגאגא, שפותח על ידי מנהל להקת בת שבע, אוהד נהרין.
למדה במגמת המחול של בית הספר התיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ורקדה בלהקת ריקודי העם "הורה ירושלים".
בגיל 16 יצרה כוריאוגרפיה לדואט שאיתו הופיע באולם שרובר בתיאטרון ירושלים.
בגיל 19 הצטרפה לאנסמבל בת-שבע, ההרכב הצעיר של להקת בת שבע, שם השתתפה בעבודות הכוריאוגרפיות הראשונות של שרון אייל, שהשפיעה רבות על סגנונה.
בשנים 2002–2010 רקדה בהרכב הראשי של להקת בת שבע, במהלך תקופה זו, שימשה גם כמנהלת אמנותית ומפיקה של סדנאות הרקדנים (2007–2009) וכמנהלת חזרות בלהקה (2008–2010).
ב-2011 עברה אגמי לניו יורק כמורה בכירה לגאגא.
לאחר כשנה עברה לסיאטל בעקבות בן זוגה ושם הקימה ביוני 2012 את להקתה, "Ate9" עבורה היא החלה ליצור כוריאוגרפיות.
לאחר שנה, היא העבירה את הלהקה ללוס אנג'לס.
ביוני 2013 העלה אנסמבל בת שבע את יצירתה "Showgirls", בדצמבר 2013 העלה האנסמבל את "שולה", יצירה לשבע רקדניות.
ובדצמבר 2015 את "עדיין" שיצרה במיוחד עבור האנסמבל.
היא יצרה את "This Time Tomorrow" ב-2013 שהוצגה בסיבוב ההופעות הקנדי של להקתה במהלך 2014. אגמי עבדה גם עם המתופף והמלחין גלן קוצ'ה על סדרה של פרויקטים של מוזיקה וריקוד.
אחת מיצירותיהם, "Calling Glenn", עלתה לראשונה ב-2017.
בשנת 2016 זכתה אגמי בפרס הנסיכה גרייס לכוריאוגרפיה.
בשנת 2018, היא קיבלה את מלגת Virginia B.
Toulmin for Women Leaders in Dance, פרס שניתן בשיתוף עם המרכז לבלט ואומנויות של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2020, אגמי הודיעה שההופעות של Ate9 יופקו לשני סרטים.
סרט אחד מציג את היצירה "גברת עיוורת", מעובדת מהגרסה הבימתית שעלתה לראשונה בפברואר 2019 במרכז וואליס אננברג לאמנויות הבמה.
השני מציג יצירה שכותרתה "התנצלות", שמתוכננת להופיע לראשונה בסרט.
דניאיל אולגוביץ' לסובוי הוא כדורגלן רוסי-אוקראיני, המשחק בעמדת קשר הכנף בניז'ני נובגורוד.
לסובוי נולד במוסקבה בירת רוסיה.
סבא-רבא של לסובוי היה שר התעשייה הכימית של ברית המועצות ליאוניד ארקדייביץ' קוסטנדוב.
מגיל שנתיים עד חמש הוא התגורר בפראג בירת צ'כיה, ואז עבר לקייב בירת אוקראינה, שם לאמו הייתה חנות בגדים.
הוריו נפרדו כשהיה בן שש.
לו אח צעיר בשם פיליפ שגם גדל באוקראינה.
מגיל שש שיחק כדורגל באקדמיה של דינמו קייב האוקראינית.
בתום עונת 2012/13 בליגת האוקראינית לנוער בקרב שחקנים מתחת לגיל 15, הוכר לסבוי כשחקן הטוב ביותר בטורניר.
כשחקן כדורגל דינמו קייב, הוא קיבל אזרחות אוקראינית, על מנת לשחק בנבחרות הנערים האוקראיניות.
בגיל 17 הוא ספג פציעה קשה כשקרע את הרצועה הצולבת.
המועדון היה מוכן לשלם עבור הניתוח בקייב, אבל אמו התעקשה על גרמניה ושילמה בעצמה על הניתוח לשחזור הרצועה הצולבת.
בנובמבר 2016 חתם על חוזה עם זניט סנט פטרסבורג, וקיבל אזרחות רוסית.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-18 במרץ 2017 כחלק ממועדון המילואים זניט-2 סנקט פטרבורג, כשנכנס כמחליף בדקה ה-60 במשחק הליגה הלאומית מול מועדון ספרטק נלצ'יק.
במהלך עונה וחצי, הוא שיחק 32 משחקים בליגה וכבש שער נגד טום טומסק.
הוא התאמן מעת לעת עם הרכב הקבוצה הבוגרת של זניט, אך לא שיחק אף משחק עבור הקבוצה הבוגרת.
ב-28 ביולי 2018 הוא הושאל לעונה אחת לארסנל טולה הרוסית.
למחרת ערך לסובוי את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בכדורגל במשחק המחזור הראשון מול דינמו מוסקבה, בו נכנס כמחליף בדקה ה-57 במקום מיכאיל אלכסנדרוב.
במשחק המחזור השלישי מול אחמט גרוזני 3-1 הוא כבש את שערו הראשון בליגה.
בסך הכל, בעונת הבכורה שלו בליגה הרוסית הוא שותף ב-13 משחקים וכבש שני שערים.
בקיץ 2019 הוארך חוזה ההשאלה בעונה נוספת.
ביולי-אוגוסט שיחק בשני משחקי סיבוב המוקדמות השני של הליגה האירופית מול נפטצ'י באקו האזרית, בהם הפסידה ארסנל בתוצאה כוללת של 0–4. באליפות רוסיה בעונת 2019/20 הוא שותף ב-27 משחקים, כבש שלושה שערים וובישל ארבעה.
ב-3 ביולי 2020 רכשה ארסנל את החוזה של לסובי מזניט, וחתמה עמו על חוזה לשלוש שנים.
סכום ההעברה מוערך ב-600 אלף אירו.
בתחילת העונה החדשה הוא הספיק לשחק בשישה משחקים עבור ארסנל וב-22 באוגוסט כבש צמד מול דינמו מוסקבה.
ב-7 בספטמבר 2020 עבר לדינמו מוסקבה הרוסית, וחתם על חוזה לחמש שנים כשחקן הרכב קבוע.
ב־2022 קרע שוב את הרצועה הצולבת, ונאלץ לעבור שיקום ממושך.
חזרתו למגרשים לוותה במיעוט דקות משחק מאז הנתיחה ברגלו.
ב-2 בפברואר 2024 הושאל למכבי חיפה עד תום עונת 2023/2024 עם אופציה לרכישה בכ-1.2 מיליון אירו.
ב-17 ביולי 2025 חתם בניז'ני נובגורוד.
כשחקן דינמו קייב, הוא זומן ואף שיחק עם נבחרות הנערים של .
מאז 2018, הוא מעורב במשחקים של הנבחרות הצעירות של .
במסגרת הנבחרת עד גיל 21 השתתף בטורניר המוקדמות לאליפות אירופה לנבחרות צעירות 2021. במסגרת המוקדמות שיחק בשבעה משחקים וכבש שער מול נבחרת לטביה הצעירה.
בנובמבר 2020 זומן לראשונה לנבחרת רוסיה הבוגרת, אך לא שיחק במדיה עד כה.
שחקן העונה בליגה האוקראינית לנוער: 2012/2013
דניאל-הנרי כהנווילר (25 ביוני 1884 – 11 בינואר 1979) היה אספן אמנות יהודי יליד גרמניה, ואחד מאוצרי האמנות הצרפתיים הבולטים במאה ה-20. החזיק בגלריית אמנות בולטת בפריז משנת 1907, והיה בין התומכים הראשונים של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק והתנועה הקוביסטית באמנות.
כהנווילר נולד בשנת 1884 במנהיים, באדן למשפחה יהודית משגשגת של אנשי עסקים.
הוא גדל בשטוטגרט ולמד לימודי הכנה להשכלה בתחומי הכלכלה והפילוסופיה.
חינוכו והשכלתו בגימנסיום גרמני הכינו תשתית ראויה לקראת עיסוקו כמומחה לאמנות וכאיש עסקים.
למשפחתו היה עסק לסחר בניירות ערך בגרמניה ובפריז.
בתחילת שנות העשרים לחייו עבד בעסק זה, אך בהמשך פנה לאיסוף אמנות.
ב-1907 בעודו רק בן 23, כהנווילר פתח גלריית אומנות קטנה בפריז, ברחוב ויניון 28, אשר גודלה היה 4 על 4 מטרים.
כהנווילר לא היה היחיד ממשפחתו אשר פנה לעסקי האומנות.
דודו ניהל בית תיווך מפורסם בלונדון, היה אספן אמנות ורהיטים אנגליים מסורתיים.
קאהנוויילר נחשב לאחד מתומכיה הגדולים של תנועת האמנות הקוביסטית.
תמיכה זו התבטאה באמצעות פעילות מסחר וקידום יחסי ציבור של אומנים.
הוא היה בין האנשים הראשונים שזיהו את החשיבות והיופי של יצירתו של פיקאסו העלמות מאביניון, כמו גם שאר יצירותיו.
פיקאסו כתב על קאהנוויילר, "איפה היינו, אילולי היה קהנוויילר בעל חוש עסקי?" הערכתו של קאהנוויילר לכישרונותיו של פיקאסו הייתה חשובה במיוחד לשגשוגו, מאחר שפיקאסו היה חסר אמצעים ולא מוכר במיוחד, בתקופה שבה נוצרו רבות מיצירותיו המפורסמות ביותר.
קאהנוויילר תמך ברבים מהאמנים הגדולים של זמנו, אשר לא הוכרו דיו על ידי אוצרים ואספני אומנות אחרים.
רכישותיו הראשונות כללו יצירות של קייס ואן דונגן, אנדרה מסון, אנדרה דרן, פרנאן לז'ה, ז'ורז' בראק, מוריס ולאמנק, חואן גריס ועוד.
קאהנוויילר העיד על עצמו כי רצה "להגן" על אמנים שהיה משוכנע בכשרונותיהם, ושלא היו להם סוחרי אומנות גדולים או אוצרים אשר זיהו את כישרונם, זאת במקום להציג יצירות מושכות של אמנים מבוססים מהעבר וההווה.
בכך, קאהנוויילר תמך בעיקר באמנים מתפתחים, שהגיעו באותה תקופה לעבוד במונפרנאס ובמונמארטר.
יחד עם אחרים כמו אלפרד פלכטהיים, פאול קסירר, דניאל וילדנשטיין, לאונס רוזנברג ופול רוזנברג, נהיה קהאנווילר לאחד ממומחי האמנות המשפיעים של המאה ה-20. כאיש עסקים, קאהנוויילר פיתח שיטות התקשרות חדשות לעבודה עם אמנים ולעיסוק באמנות, שיטות אשר עם הזמן הפכו לשיטות מבוססות היטב בתעשייה.
בשנת 1907, כשבפריז היו רק חצי תריסר גלריות, הוא חתם עם אומנים חוזה לרכישת כל עבודותיהם, ובכך הם שוחררו מדאגה כלכלית והתרכזו ביצירה.
הוא נפגש איתם מדי יום כדי לדון בעבודותיהם, צילם כל יצירה שלהם, ערך תערוכות וקידם את עבודתם בעולם.
הוא ראה בעצמו מעבר למעסיק של האומנים גם חבר שלהם.
כחלק מפעילותו בקידום אמנים בתחילת דרכם, קהנוויילר נתן חסות לתערוכה הראשונה של עבודתו של ז'ורז' בראק.
הוא עודד את הוצאת Beaux Livres (ספרים יפים), שבהם אמן עכשווי היה מאייר יצירה של סופר בן זמננו.
בתצוגותיו הוא כינס ביחד אמנים, סופרים ומשוררים על מנת לעודד הפקת יצירות משותפות.
פרויקט אשר הוביל ליצירת יותר מ-40 ספרים.
פיקאסו, למשל, אייר את יצירותיו של מקס ז'אקוב.
כמוציא לאור של אמנות עם יצירות ספרותיות, לא היה לו אח ורע, והיה הראשון שנתן חסות לפרסומים של מקס ג'ייקוב, גיום אפולינר, אנדרה מסון, גרטרוד שטיין, פבלו פיקאסו ורבים אחרים.
בכך הוא הניע גם קריירות ספרותיות רבות.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הייתה גלריית האמנות שלו בין 100 החברות הצרפתיות המובילות במונחים של נתוני ייצוא.
למרות שהתמיכה הכספית באמנים הייתה תרומה חשובה לתולדות האמנות, הוא גם היה דמות משמעותית בעבודתו כהיסטוריון אמנות בשעת הופעתו של הקוביזם בין השנים 1907–1914. כשעבד בפריז, זמנו הפנוי הוקדש לקריאה וללימוד של ההיסטוריה של האמנות ושל האסתטיקה.
זאת לצד ביקורים במוזיאונים ובגלריות של העיר.
הגלריה שלו נשאה ערך אומנותי בפני עצמה כאשר האופן שבו הוא עיצב ופיתח אותה, הפך אותה לקוביסטית, לצד הציורים של פיקאסו ושאר הציירים הקוביסטים.
במהלך השנים 1907–1914 הגלריה שלו הייתה מקום מרכזי לפיתוח הקוביזם, לא רק להצגת העבודות, אלא גם מקום למפגש אמנים.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה
פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 לא רק קרע את התפתחות הקוביזם באמנות, אלא גם אילץ את קאהנוויילר לחיות בגלות בשווייץ; בשל אזרחותו הגרמנית, הוא נחשב זר לפי החוק הצרפתי.
באותה תקופה רכושם של אזרחים גרמנים רבים שחיו בצרפת הוחרם על ידי המדינה הצרפתית.
באופן דומה, גם האוסף של קאהנוויילר הוחרם על ידי רשויות צרפת בשנת 1914, ובהמשך נמכר על ידי הממשלה בסדרה של מכירות פומביות באוטל דרואו בין 1921 ל-1923.
במהלך גלותו בשווייץ, אשר נמשכה עד שנת 1920, קהנוויילר למד וכתב יצירות כמו "Der Weg zum Kubismus" ו-"Confessions esthétiques".
הכתיבה הפכה עבורו לתשוקה, כך שבמהלך חייו הוא חיבר מאות ספרים ומאמרים.
התקופה השנייה של כתיבה כפויה הגיעה במלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו, כדי לברוח מהצורר הנאצי הוא היגר לפריז.
"מתחת לענני תאי הגזים", כפי שניסח זאת בעבודתו על חואן גריס.
קאהנוויילר היה פורה מאוד כסופר, אך מעולם לא הפיק אוטוביוגרפיה מלאה.
עם זאת, סדרת ראיונות על חייו שודרה בטלוויזיה הצרפתית, ולאחר מכן פורסמה ותורגמה כספר תחת הכותרת "Mes galleries et mes peintres" ("הגלריות שלי והציירים שלי").
לרגל יום הולדתו ה-80, פורסם ספר יובל עם תרומות של פילוסופים, היסטוריוני אמנות ואמנים מהמובילים בעולם, כולם הדגישו את החשיבות של תרומתו הייחודית לתולדות האמנות – חשיבות שעדיין לא מוערכת במלואה, כנראה בשל העובדה שהוא נתפס בעיקר כסוחר אמנות ולא כהיסטוריון אמנות.
תפיסה שגויה זו הוחמרה בשל חוסר נגישות של כתיביו.
כמה מיצירותיו העיקריות בנושא אסתטיקה מעולם לא תורגמו לאנגלית, או תורגמו בצורה לא מדויקת.
בשנת 1988 פרסם פייר אסולין ביוגרפיה על חייו.
קהאנווילר נפטר בשנת 1979 בפריז, בן 94.
דניאיל שפרן היה נגן צ'לו סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
שפרן ניצח במספר תחרויות של מוזיקאים.
דניאיל שפרן נולד בשנת 1923 בפטרוגרד למשפחה יהודית.
אביו היה נגן צ'לו, מנהל קבוצת צ'לו בתזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג.
בגיל שמונה דניאיל החל ללמוד נגינה אצל אביו ובגיל עשר החל ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד צל יעקב שטרימר.
בשנת 1937 שפרן ניצח בתחרות כנרים ונגני צ'לו במוסקבה.
באותה שנה הוא הקליט יצירה של פיוטר צ'ייקובסקי והחל לנגן בצ'לו של אמאטי משנת 1630.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שפרן היה בנובוסיבירסק.
בשנת 1946 הוא ניגן סונטה לצ'לו של דמיטרי שוסטקוביץ' ביחד עם המלחין.
בשנת 1946 שפרן לראשונה נסע להופעות מחוץ לברית המועצות.
בשנת 1949 שפרן ביחד עם מסטיסלב רוסטרופוביץ' קיבלו פרס ראשון בתחרות שנערכה בבודפשט.
בשנת 1950 שפרן סיים לימודים בקונסרבטוריון אצל יעקב שטרימר ועבר למוסקבה.
בשנת 1960 שפרן לראשונה הופיע בקרנגי הול ובשנת 1964 ברויאל פסטיבל הול.
בנוסף להופעות רבות ברחבי העולם שפרן היה מלמד והיה נותן שיעורי אמן במדינות רבות.
שפרן היה בחבר שופטים של "תחרות על שם צ'ייקובסקי" בשנים 1964-1990.
על פעילותו בתחום המוזיקה שפרן קיבל פרס ברית המועצות (1952).
בשנת 1977 הוא קילב תואר אמן העם של ברית המועצות.
שפרן נפטר בשנת 1997 במוסקבה ונטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
לאחר פטירתו אשתו של שפרן העבירה את הצ'לו שלו למוזיאון במוסבקה.
דניאל היא עיירה במחוז ווסאץ', במדינת יוטה, ארצות הברית.
דניאל יושבה לראשונה בשנת 1874 והתאגדה בפברואר 2006. בעיירה חיים נכון ל-2010, 938 תושבים.
לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיירה הוא 9.8 קילומטרים רבועים.
במפקד האוכלוסין של שנת 2000, נספרו בעיירה 770 נפשות, 238 משקי בית ו-209 משפחות.
צפיפות האוכלוסין הייתה 205.3 אנשים לכל מייל רבוע.
היו 259 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 69.1 דירות למייל רבוע.
9.2% מכלל משקי הבית היו יחידים, ו2.9% היו אנשים שחיו לבדם מעל גיל 65. גודל משק הבית הממוצע היה 3.23, וגודל המשפחה הממוצע היה 3.45.
ההכנסה השנתית החציונית למשק בית הייתה 60,000 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 59,773 דולר.
בזמן התאגדותו של דניאל, הוועדה לאומדני אוכלוסין של יוטה הפיקה אומדן רשמי של אוכלוסיית העיירה המונה 696.
דניאל אברמס (נולד ב-5 בפברואר 1966) הוא חוקר קבלה ישראלי, פרופסור בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
זוכה פרס גרשם שלום לשנת 2010.
מחקריו מתעסקים בראשית המיסטיקה היהודית באירופה בימי הביניים, באשכנז, בפרובאנס, בגירונה ובקסטיליה.
פרסם מחקרים גם בספרות הזוהר ותהליך התגבשותו והיבטי מיניות ומגדר בקבלה.
משמש כעורך כתב העת "קבלה: כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית".
בעל תואר ראשון בפילוסופיה, המזרח הקרוב ויהדות מן אוניברסיטת ברנדייס.
לאחר מכן למד לתואר שני בפילוסופיה יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב־1993 סיים את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת ניו יורק.
את חיבורו לקבלת תואר דוקטור כתב בהנחיית אליוט וולפסון על ספר האורה לר' יעקב בן יעקב הכהן.
ב-1999 החל להרצות באוניברסיטת בר-אילן וב-2012 התמנה לפרופסור מן המניין.
הקים את הוצאת הספרים "כרוב", המיועדת לפרסום ספרי מחקר ומקור בתחומי הקבלה ומאז ה'תשנ"ו הוא משמש כעורך כתב העת שלה.
ב-1994 פרסם מהדורה ביקורתית לספר הבהיר וכתב אודות התקבלות הספר.
ב־1996 הוציא גם מהדורה לכתבי אשר בן דוד ומחקרים במשנתו הקבלית בה נוספו גם פירושים למעשי בראשית של מקובלי פרובאנס וגירונה.
במחקריו על ספרות הזוהר הראה שספר הזוהר לא נוצר מראשיתו כספר אלא נערך לכך מאוחר יותר.
הראה גם שהקדמת ספר הזוהר היא חטיבה עצמאית שהודפסה מאוחר בראש הספר.
ספר הבהיר על פי כתבי היד הקדומים, עם מבוא מאת משה אידל, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשנ"ד, 360 עמודים.
ר' אשר בן דוד כל כתביו ועיונים בקבלתו ונוסף לו פירושי מעשה בראשית, של המקובלים בפרובאנס ובגירונה, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשנ"ו, 378 עמודים.
ספר גימטריאות לר' יהודה החסיד, עם מבואות מאת דניאל אברמס וישראל תא-שמע, לוס-אנג'לס: הוצאת כרוב, תשנ"ח, 154 עמודים.
הגוף האלוהי הנשי בקבלה: עיון בצורות של אהבה גופנית ומיניות נשית של האלוהות, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשס"ה, 221 עמודים.
פירושי המרכבה לר' אלעזר מוורמס ולר' יעקב בן יעקב הכהן, ההדירו על פי כתבי יד והוסיפו מבוא אסי פרבר-גינת ודניאל אברמס, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשס"ד, 180 עמודים.
עשרה מאמרים פסיכואנליטיים על הקבלה, הרצאה שניתנה בטקס הענקת הפרס בחקר הקבלה על שם גרשם שלום באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ביום הולדתו של גרשם שלום כ"ט בכסלו תשע"א, לוס אנג'לס, הוצאת כרוב, תשע"א.
רשימת הכתבים של פרופסור משה אידל, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשנ"ז, 64 עמודים.
פירוש המרכבה לר' יוסף ג'קטילה, ההדירה וצירפה מבואות אסי פרבר-גינת; ערך והביא לדפוס דניאל אברמס, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשנ"ח, 114 עמודים.
פירוש המרכבה לר' משה די ליאון, ההדירה וצירפה מבואות אסי פרבר-גינת; ערך והביא לדפוס דניאל אברמס, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשנ"ח, 98 עמודים.
קבלת האר"י: אוסף מאמרים מאת גרשם שלום, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב תשס"ח, 440 עמודים.
דניאל אלסופ הוא כדורגלן עבר אוסטרלי.
ב-1995 סיים כמלך השערים באליפות העולם עד גיל 17 שנערכה באקוודור.
אלסופ לא הצליח להשתלב בנבחרת אוסטרליה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני (2000).
נעל הזהב של גביע העולם עד גיל 17:
נעל הזהב של ליגת העל האוסטרלית:
דניאל אוֹסְטֶר (7 במאי 1893 – 15 בינואר 1963) היה ראש עיריית ירושלים, היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
הוא שימש בתפקיד בסוף תקופת המנדט ולאחר הכרזת העצמאות עד 1950. קודם לכן היה סגנו וממלא מקומו של ראש העירייה הערבי, חוסיין אל-ח'אלדי.
שימש חבר מועצת העם מטעם מפלגת הציונים הכלליים ומחותמי מגילת העצמאות.
דניאל אוסטר נולד לרחל גוטמן ויעקב אוסטר בכפר קְנְיָהינין הסמוך לסטניסלבוב שבגליציה (ב, באוקראינה - בחלק מהעיר ששינתה בינתיים את שמה ל"איוואנו־פרנקיבסק").
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וינה והיה יו"ר תנועת נוער ציונית בעיר.
בשנת 1913 ביקר לראשונה בארץ ישראל.
כעבור שנה, באביב 1914, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
במלחמת העולם הראשונה היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי ושירת בדמשק כאיש קשר בין ארתור רופין לבין ארץ ישראל.
בתום המלחמה היה מזכיר המחלקה המשפטית של ועד הצירים, היה ממניחי היסודות לבית משפט השלום העברי וחיבר את ספר תקנות בתי המשפט העבריים.
כעורך דין התמסר לענייני היישוב היהודי והיה חבר הנהלה בחברות שונות, בין היתר כסגן יו"ר הנהלת חברת "שמשון" לבתי חרושת למלט.
נבחר לאספת הנבחרים הראשונה מטעם מפלגת הפועל הצעיר.
היה ממייסדי רחביה ושימש יו"ר ועד השכונה.
בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם הציונים הכלליים.
בבחירות לעיריית ירושלים ספטמבר 1934 נבחר אוסטר כחבר במועצה.
מיד לאחר הבחירות הודיע אוסטר על התפטרותו עקב אי מינויו של ראש עירייה יהודי והימנעותם של חברי הוועד הלאומי לדרוש מינוי ראש עירייה יהודי למרות הרוב היהודי בעיר, אך חזר בו מההתפטרות.
בינואר 1935, עם כינוס מועצת העיר החדשה, מונה על ידי הנציב העליון לסגן ראש העיר, למורת רוחם של מפלגת מפא"י שבקשה למנות לתפקיד את חיים סלומון.
היה נציג העירייה בוועידה הבינלאומית לבניין ערים ושימש ממלא מקום ראש העירייה בהזדמנויות שונות.
מספטמבר 1937, בעקבות גירושו של ראש העיר חוסיין אל-ח'אלדי, יחד עם הוועד הערבי העליון, שימש כממלא מקום ראש העיר ואף קיבל את משכורתו של ראש העיר, ובכך היה היהודי הראשון בתפקיד ראש עיריית ירושלים.
לאחר כשנה, מינו הבריטים את מוסטפא אל-ח'אלדי לראש העיר ואוסטר המשיך לכהן כסגנו.
בשנת 1939 השתתף בקונגרס הציוני העולמי הכ"א.
באוגוסט 1943 מילא אוסטר את מקומו של ראש העירייה, בעת שהלה היה בחופשה.
לאחר מותו של אל-ח'אלידי ב-1944 שימש אוסטר כממלא מקום ראש העירייה.
מינויו נתמך על ידי חברי המועצה היהודים, אולם החברים הערבים התנגדו למינוי ראש עיר יהודי ודרשו לשמור על ראשות העירייה ביהדיים ערביות.
חברי העירייה הערביים החרימו את ישיבות העירייה, וביוני 1945 הורה הנציב העליון על פיזורה ומינוי ועדה קרואה תחתיה.
בשנת 1946 התמנה אוסטר למועצת המנהלים של הקרן הקיימת לישראל.
באותה שנה, הוענק לו תואר קצין כבוד במסדר האימפריה הבריטית.
בתחילת מאי 1948 הוקמה מועצת העירייה העברית בה היו חברים חברי המועצה היהודים שנבחרו ב־1934, בראשות אוסטר.
ב־29 באפריל מסר ראש מועצת העירייה הממונה לאוסטר את המפתחות לבניין עיריית ירושלים.
אוסטר כיהן כחבר מועצת המדינה הזמנית ונמנה בין חותמי מגילת העצמאות.
עקב המצב הביטחוני נבצר ממנו להגיע אל טקס החתימה עצמו ורק כעבור זמן צירף את חתימתו.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה לראש העירייה הראשון של ירושלים.
בכהונתו זו עסק בשיקום העיר מקרבות מלחמת העצמאות, בהרחבת שטח שיפוט העירייה לשכונות מערב ירושלים ובניית שכונות חדשות, ובקליטת עלייה.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת ביקשו הציונים הכללים להציבו במקום השמיני ברשימת המפלגה.
אוסטר דרש מקום גבוהה יותר ברשימה, ומשל נענה התמודד בראשות רשימת למען ירושלים (ט).
הרשימה קיבלה 842 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1949 היה ממייסדי האגודה למען האו"ם בישראל ושימש כיושב ראש הראשון של האגודה, שהוקמה לקדם שיתוף פעולה בין-לאומי, פירוק נשק, סיוע לארצות נחשלות וקידום זכויות אדם.
בבחירות למועצת עיריית ירושלים בדצמבר 1950 זכתה המפלגה הפרוגרסיבית בראשות אוסטר לשני מושבים.
ב־10 בינואר 1951 נבחר לראשות העירייה שלמה זלמן שרגאי בראשות קואליצייה של חזית דתית מאוחדת, מפלגת המרכז, תנועת החרות, פאג"י והרשימה הספרדית.
המפלגה הפרוגרסיבית נותרה באופוזיציה, ואוסטר התפטר מהעירייה.
בשנת 1955 היה חבר בוועדת רטנר - ועדת חקירה בראשות יוחנן רטנר שבה השתתף גם יעקב סלומון, שבדקה האם יש לבטל את הממשל הצבאי על ערביי ישראל והחליטה כי אין מנוס מהמשך הממשל הצבאי.
בנובמבר 1960 מונה לנשיא מרכז היהלומים והבורסה ליהלומים שהוקמה בירושלים (בניין מרכז היהלומים עבר לשמש, כעבור מספר שנים, כבניין הטלוויזיה הישראלית).
היה חבר המפלגה הליברלית וחבר אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים.
בספטמבר 1962 מונה לקונסול כבוד של תאילנד בישראל.
על שמו נקרא "גן דניאל" שהחל משנות ה-90 של המאה ה-20 מהווה חלק מקריית עיריית ירושלים, "כיכר אוסטר", שבגבול שכונת רחביה, בקרבת ביתו ויער בהרי ירושלים.
אוסטר היה נשוי לז'וליה, בתו של השופט מלכיאל מני.
הוא היה אביהם של אליהו, שבגיל 15 וחצי נהרג בתאונת אקדח, או ששם קץ לחייו, ושל תמר.
ילד קודם שלו נהרג בגיל צעיר בשנת 1925, לאחר שנפל לדוד מים רותחים.
אחיינו היה הסופר פול אוסטר.
דניאל איציג , היה בנקאי וסוחר יהודי גרמני, יהודי החצר של פרידריך הגדול ושל פרידריך וילהלם השני מלכי פרוסיה, מראשי הקהילה היהודית בברלין.
אשתו, מרים, הייתה מצאצאי הרמ"א והש"ך.
החזיק בבנק גדול, חלק מהזמן בשותפות עם פייטל היינה אפרים, וכן בבתי חרושת לעופרת ולשמן.
בפעילותו התעשייתית והמסחרית במלחמת שבע השנים סייע לפרידריך הגדול מלך פרוסיה והתעשר מאוד בעצמו.
ב-1756 מסר לידיו פרידריך הגדול את המטבעה המלכותית וב-1797 מינה אותו פרידריך וילהלם השני להיות בנקאי החצר של פרוסיה.
הוא היה מן היהודים המועטים שקיבלו זכויות אזרחיות מלאות בפרוסיה בתוקף היותם "יהודים מועילים".
פרידריך וילהלם השני גם מינה אותו לעמוד בראש ועדה שתדון במצב האזרחי של היהודים ובדרכים לשיפורו.
בוועדה ישב גם חתנו, דוד פרידלנדר.
איציג תמך מבחינה כספית במשכילים מוקדמים ובאנשי תנועת ההשכלה, ובהם בין השאר ישראל מזמושץ, שמואל רומאנלי ויצחק סטנוב.
ב-1761 החל לתכנן את הקמתו של בית ספר לילדי עניים יהודים בברלין, וב-1778 פתחו בנו יצחק דניאל איציג וחתנו דוד פרידלנדר את בית הספר החופשי (פריישולע, Freischule) "חברת חינוך נערים".
בית ספר זה ובית הדפוס שפעל לצדו, בתמיכה כספית של איציג, היו מן המפעלים המרכזיים של תנועת ההשכלה בברלין.
הוא גם החזיק בית מדרש של תלמידי חכמים ברוח המסורת, והביא לברלין את הרבנים צבי הירש לוין ויוסף תאומים כדי שישמשו שם כרבני הקהילה.
ב-1782 עמד לצדו של נפתלי הרץ וייזל בפולמוס על החוברת "דברי שלום ואמת", והפעיל את כובד השפעתו כנגד הרבנים שביקשו להחרים את החוברת; אך מנגד סייע לשכנע את הרב צבי הירש לוין שלא לעזוב את הקהילה בעקבות הפרשה.
איציג שימש כפרנס וכמנהיג הראשי של קהילת ברלין ושל כל קהילות פרוסיה מ-1764 עד מותו ב-1799. הוא היה גם אספן של ספרים ובאוספו היו גם כמה וכמה כתבי יד.
החותמת שלו מופיעה בכל ספריו באוסף: "דניאל בר"א [=בן רב איציק] ז"ל." הוא הוליד שלושה עשר ילדים, שהם וצאצאיהם היו דמויות מרכזיות בתולדות יהודי גרמניה.
בתו ססיליה (ציפערצ'ע; 1760–1836) התחתנה עם הבנקאי ברנהרד (דוב) פון אסקלס , שבתקופה מסוימת היה ראש הקהל בקהילת יהודי וינה, אך בהמשך חייהם, הם הטבילו את ילדיהם לנצרות.
שתיים מנכדותיו התחתנו עם שניים מבניו של משה מנדלסון, אברהם (אביו של המלחין פליקס מנדלסון-ברתולדי) ונתן.
חוסה דניאל אורטגה סבדרה (בספרדית: Daniel Ortega; נולד ב-11 בנובמבר 1945) הוא נשיא ניקרגואה.
אורטגה נתמנה לנשיא לראשונה ב־1985, וכיהן עד קיום בחירות ב־1990 בהן הפסיד.
הוא נבחר בשנית לתפקיד ומכהן כנשיא מ־2007. החל מפברואר 2025 אורטגה הוא נשיא משותף עם אשתו, .
אורטגה, יליד לה ליברטד, היה במרבית חייו מנהיג חשוב של החזית הסנדיניסטית.
במהפכה עממית ב-1979, שבה פעלו הסאנדיניסטים לצד קבוצות אחרות, הודח הרודן אנסטסיו סומוסה דביילה ויצא לגלות.
אורטגה היה לחבר בממשל הצבאי השולט, ויותר מאוחר התמנה לנשיא ושלט בין השנים 1985 ל-1990. תקופת כהונתו אופיינה בעוינות של ממשל ארצות הברית למשטרו ובתמיכת ארצות הברית בהתנגדות הצבאית של ארגון הקונטראס.
הוא הנהיג רפורמות סוציאליסטיות רבות בארצו על פי הדגם הקובני והסובייטי והפנה משאבים רבים לצורך הגברת האוריינות במדינה; האינפלציה בניקרגואה עלתה בשנות שלטונו מ-35% ליותר מ-3,000%.
לאחר הפסדו בבחירות ב-1990, המשיך להיות פעיל בפוליטיקה של ניקרגואה ורץ שוב לנשיאות באוקטובר 1996 ובנובמבר 2001, אך הפסיד בשני המקרים.
זאת למרות שניתן את הטון הלוחמני שלו והודה למעשה, כי רעיון הסוציאליזם של תנועתו היה בבחינת "מטרה אוטופית" ושוהא כעת שהוא מקבל את מודל השוק החופשי.
לקראת הבחירות של 2006 יצר אורטגה ברית עם נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס ששלח דשן ונפט מוזל אותו חילק אורטגה לאיכרים עניים.
בבחירות של 2006 רץ שוב מטעמם של הסאנדיניסטים וזכה בנשיאות ללא צורך בסיבוב שני (הוא זכה בכ-38% מהקולות), לאחר שגבר על יריבו העיקרי, המועמד הבולט של גוש המרכז-ימין, אדוארדו מונטאלגרה, ועל מספר מועמדים מטעם מפלגות קטנות.
יריביו, ובהם יוצאי המפלגה הסאנדינסטית כגון הרטי לוויטס, האשימו את אורטגה בפופוליזם ובשחיתות, וניצחונו בבחירות 2006 מוסבר במידה רבה מאכזבתו של הציבור מן המדיניות הכלכלית של הימין, ששלט מאז 1990 ולא הצליח לצמצם את העוני והמצוקה במדינה, השנייה בעונייה בחצי הכדור המערבי.
במהלך כהונתו קיבלה המדינה נפט מוזל וסיוע כלכלי בשווי של לפחות 500 מיליון דולר בשנה מנשיא ונצואלה הוגו צ'אווס.
אורטגה אף ביקר באיראן מיד לאחר ניצחונו בחירות ואמר כי "המהפכות באיראן וניקרגואה הן כמעט תאומים זהים...
שתי המהפכות מקדמות צדק, חירות, הגדרה עצמית והתנגדות לאימפריאליזם".
אורטגה יישם כלכלת שוק לה התנגד בעבר, ביצע רפורמות במערכת הרווחה, הפנה תקציבים למלחמה בעוני, סיפק הלוואות נוחות לבעלי עסקים, סייע לחקלאים, הנהיג סובסידיות לשימוש בתחבורה ואף הורה על ביצוע בדיקות ממוגרפיה חינם.
בכהונתו הצטמצם אי השוויון הכלכלי, שופרו זכויות עובדים והוגברה נגישותם של האזרחים למערכות החינוך, הבריאות והביטוח הלאומי.
אורטגה אף קידם הכשרתן של נשים לפתיחת עסקים זעירים באזורים הכפריים.
בנוסף פעל אורטגה לעידוד השקעות זרות בתחומים כגון כריית זהב.
הבחירות המקומיות שהתקיימו ב-2008 היו הראשונות מאז 1990 בהן הוחלט שלא לאפשר השגחה של משקיפים בינלאומיים.
ארגונים בינלאומיים שונים ודוברי האופוזיציה דיווחו על הטרדות, איומים, הפחדות שהופנו כנגד מצביעים, ואף על מקרים של אלימות.
התוצאות הרשמיות קבעו כי מועמדי המפלגה הסנדיניסטית זכו ב-94 מ-146 המועמדויות.
כתוצאה מטענות האופוזיציה על חוסר כשרותן של הבחירות, האיחוד האירופי השהה סיוע בסך 70 מיליון דולר וארצות הברית השהתה סיוע בסך כ-64 מיליון.
בנובמבר 2010 הורה אורטגה לצבא ניקרגואה לפלוש לחצי אי באזור נהר סן חואן, בגבול עם קוסטה ריקה השכנה, והכריז כי זאת טריטוריה השייכת לניקרגואה.
באותה תקופה גם החל לקדם תוכנית של כריית אלטרנטיבה לתעלת פנמה, בסיוע ונצואלה ואיראן.
פרויקט תעלת ניקרגואה אושר ביוני 2013, בעלות מוערכת של כ-40 מיליארד דולר.
את הזיכיון להקמתו והפעלתו למשך 50 שנה קיבלה חברה מהונג קונג.
בדצמבר 2014 נערך טקס תחילת העבודות, אך הפרויקט הוקפא לאחר זמו קצר עקב קשיים פיננסיים של הזכיין.
ב-2009 פסק בית משפט בניקרגואה שנשלט על ידי שופטים סנדיניסטים, כי ההגבלות בחוקת ניקרגואה, האוסרות על מתמודד לרוץ לשתי כהונות רצופות וכמו כן אוסרות על התמודדות על כהונה שלישית כנשיא המדינה, פוגעות בזכויות האדם של אורטגה.
בבחירות שהתקיימו ב-6 בנובמבר 2011 ניצח אורטגה את יריביו כבר בסיבוב הראשון כשזכה בכ-63% מהקולות.
יריבו העיקרי פאביו גאדיאה זכה בכ-31%.
האופוזיציה בניקרגואה ומחלקת המדינה של ארצות הברית טענו כי הבחירות התאפיינו באיומים על אזרחים וכי נמנעה גישתם של מפקחים, בעוד שמפקחים בינלאומיים דיווחו כי אמנם היו אי-סדרים מסוימים, אולם לא הייתה הונאה שיטתית, והחריגות לא שינו את התוצאה.
במרץ 2017, לאחר משא ומתן חשאי שנמשך כשנה, בתיווך של מדינה שלישית ושל מספר אנשים פרטיים הודיע אורטגה על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבין ניקרגואה.
באוקטובר 2024 ממשלת ניקרגואה הודיעה על ניתוק היחסים בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
החלו באביב 2018, הפגנות המחאה בניקרגואה, כשערים שלמות התקוממו נגד משפחת אורטגה.
העילה המקורית להפגנות הייתה קיצוצים בתקציבי הרווחה, אך בהמשך הן הפכו למחאה נגד ההתנהלות הלא דמוקרטית של הממשלה והשחיתות של משפחת אורטגה ומקורביהם.
הן היו ההפגנות הגדולות ביותר זה עשרות שנים.
הן דוכאו באלימות קשה ומעלה מ-500 מפגינים נרצחו.
עד סוף השנה כ-60 אלף בני אדם נמלטו מהמדינה בעקבות המהומות.
בדצמבר 2020 אישרה מפלגת השלטון של אורטגה חוק המסמיך אותו להכריז על כל אדם כ"בוגד" ולאסור עליו להתמודד למשרה ציבורית.
לפני הבחירות 2021 נעצרו המועמדים שהיו אמורים להתמודד נגדו, מפלגות האופוזיציה נסגרו, נאסר לקיים כנסי בחירות וגם נסגרו קלפיות רבות.
אורטגה אף הורה לעצור כמה מוותיקי הסנדיניסטים.
בנוסף ארגן קמפיין פייק ניוז דיסאינפורמציה ברשתות החברתיות, בעיקר בפייסבוק.
בנובמבר 2021 נבחר אורטגה לכהונה רביעית של חמש שנים עם 75% מהקולות, על פי התוצאות הרשמיות שפרסמה מועצת הבחירות העליונה.
ממשלו הכניס למעצר בית פעילים פוליטיים ומנהיגי חברה אזרחית, פשט על משרדי תקשורת, הוציא מחוץ לחוק הפגנות רחוב וסגר עשרות ארגונים לא ממשלתיים.
בנובמבר 2024 הציג אורטגה שינוי לחוקת ניקרגואה, שבין היתר האריך את כהונתו לשש שנים וייצר מעמד של נשיאה־שותפה, תפקיד שנועד לאשתו וסגניתו רוסאריו מוריו.
התיקון אושר על ידי האספה הלאומית ונכנס לתוקף ב־18 בפברואר 2025.
מאז שנות השבעים אורטגה נמצא בזוגיות עם רוסאריו מוריו, פעילת המפלגה המתפקדת כסגנית הנשיא מאז 2017 וכנשיאה־שותפה מ־2025. לזוג תשעה ילדים, שלושה מתוכם נולדו לרוסאריו לפני שפגשה את אורטגה.
אחת מילדיה של רוסאריו מזוגיות קודמת, זוילהאמריקה (Zoilamerica) האשימה את אורטגה בהטרדה מינית לאורך כל ילדותה, המשפחה הפנתה לה את הגב והיא הוגלתה לקוסטה ריקה.
דניאל אורן (במקור: דניאל סיקסיק.
דניאל אורן נולד לסם (שמואל) ורבקה אורן.
אביו סם נולד ביפו, בשם איסמעיל סיקסיק (בן למוחמד סיקסיק ממשפחה מוסלמית יפואית אמידה ולאם ושמה שושנה, יהודייה).
אימו של אורן, רבקה גרנדשטיין, הייתה בת למשפחה של חסידים ופסיכולוגית, בוגרת הסורבון בפריז.
בצעירותו למד נגינה בפסנתר ובצ'לו, וכמו כן גם פיתוח קול, הרמוניה וקונטרפונקט.
המנצח והמלחין האמריקאי ליאונרד ברנשטיין לקח את אורן תחת חסותו כבר בשנת 1968, כאשר בחר בו כסולן לביצוע של יצירתו "מזמורי צ'יצ'סטר" בקונצרט במסגרת פתיחת שידורי הטלוויזיה הישראלית.
במסגרת שירותו הצבאי היה חבר במקהלת הרבנות הצבאית.
הוא השלים את לימודיו בגרמניה, והתרכז בניצוח על תזמורות.
הקריירה הבינלאומית שלו החלה בשנת 1975, כאשר זכה בפרס הרברט פון קאראיין למנצחי תזמורת צעירים.
אורן התמחה בניצוח על האופרות האיטלקיות הגדולות, בבתי אופרה באיטליה וברחבי אירופה, וכן בארצות הברית, ישראל ועוד.
זמרים דגולים כמו לוצ'אנו פבארוטי, ופלאסידו דומינגו מופיעים תחת שרביטו, בהפקה ובבימוי של אישים מפורסמים כפרנקו זפירלי.
בין התזמורות עליהן ניצח נמנות התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הפילהרמונית של ברלין, תזמורת רדיו בוואריה, הארנה של ורונה ועוד.
המוזיקולוג יהואש הירשברג אומר על אורן, כי הוא ממשיכו של ארטורו טוסקניני כפרשן האופרות של ורדי.
אורן נחשב לאחד משלושת המנצחים הישראלים הבינלאומיים המרכזיים, יחד עם דניאל בארנבוים ויואל לוי.
דניאל אורן משמש כמנהל האמנותי של בית האופרה בסלרנו, איטליה, כמנהל המוזיקלי של האופרה הממלכתית של גיאורגיה בטביליסי וב-2017 הוענק לו מעמד של רב-מנצחים באופרה הישראלית, וזאת לאחר שהיה שם מנהלה המוזיקלי בין השנים 2014–2017.
"החלום של אמא"; תסריט ובימוי: אשר טללים, 1999, הפקה של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
דניאל איילה פרס (בספרדית: Daniel Ayala Pérez; 21 ביולי 1906 – 20 ביוני 1975) היה כנר, מנצח ומלחין מקסיקני.
פרס, יליד אבאלה שבחצי האי יוקטן, למד כינור אצל רוואלטאז והלחנה אצל צ'אבס, מנואל מ.
מנדוסה, קאנדלאריו אואיסר וחוליאן קאריו בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה במקסיקו סיטי משנת 1927 עד 1932. זמן מה השתכר למחייתו בנגינה במועדון הלילה "סלון מחיקו", אתר שהתפרסם כעבור זמן ביצירתו הנודעת של אהרן קופלנד.
ב-1934 הקים, יחד עם המלחינים סלבדור קונטרראס, בלאס גאלינדו וחוסה פאבלו מונקאיו, את "קבוצת הארבעה".
משנת 1931 היה כנר שני בתזמורת הסימפונית של מקסיקו בניצוח צ'אבס, וניצח במשך שנתיים על מקהלה במורליה, אך בשנת 1940 חזר למולדתו יוקטן, לכהן שם כמנצח תזמורת המשטרה במרידה.
בשנת 1942 ייסד את תזמורת Típica Yukalpetén, המבצעת יצירות של מלחינים בני יוקטן בעבר ובהווה.
בשנת 1944 התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של מרידה לאחר התחדשותה ולמנהל הקונסרבטוריון של יוקטאן.
ב-1955 עבר לוורקרוז לקבל עליו את ניהול בית הספר למוזיקה במקום ובמקביל עבד ב"מכון לאמנויות" של וראקרוס.
כמלחין, הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה בפואמה סימפונית בשם Uchben X'coholte משנת 1933. פירוש השם הוא "בבית קברות עתיק" בשפת המאיה.
יצירתו השאפתנית ביותר היא הבלט "בן המאיה", אבל הפואמה הסימפוניה "טריבו" (1934) היא אולי יצירתו הנודעת ביותר, הודות להקלטה משנת 1956 של התזמורת הסימפונית הלאומית עם לואיס הררה דה לה פואנטה.
משנת 1944 ואילך תפסו הניצוח וחובות הניהול יותר ויותר מזמנו, והוא הלחין מעט, יחסית.
"חמישה קטעים ילדותיים" לתזמורת מיתרים (1933)
"המסע שלי בצפון אמריקה" (Mi viaje a Norte América) סוויטה (1947)
"בבית קברות עתיק" (Uchben X'coholte) לסופרן ותזמורת קאמרית (1931)
ארבעה שירים לסופרן ופסנתר (1932)
"הצרצר" (El grillo), למילים מאת דניאל קסטניידה, לסופרן, קלרינט, כינור, פסנתר ורעשן (1933)
"שיר גשם של בני המאיה" (U kayil chaac) לסופרן ותזמורת קאמרית עם כלי הקשה מקומיים (1934)
"הדייגים מסרי" (Los pescadores Seris)) לקול ותזמורת קאמרית עם כלי הקשה מקומיים (1938)
"הרקדניות מיאגואי" (Los danzantes Yaqui) לקול ותזמורת קאמרית עם כלי הקשה מקומיים (1938)
"סוויטת ילדים" (Suite infantil) לסופרן ותזמורת מיתרים (1938)
"חלונות שבורים" (Vidrios rotos) לאבוב, קלרינט, בסון, קרן ופסנתר (1938)
דניאל אליקים (נולד ב-3 בנובמבר 1953) הוא רב-אמן בינלאומי לשחמט בכתב ואלוף ישראל לשחמט בכתב 4 פעמים - בשנים 1986, 2016, 2017 ו-2023. שחקן נבחרת ישראל בשחמט בכתב משנת 1992 ועד היום, סיים בתיקו את משחקו עם אנטולי קרפוב (אלוף העולם לשעבר) במשחק סימולטני.
להלן טבלת תחרויות מרכזיות בהן השתתף בעבר ומשתתף בהווה.
"תוצאה בפועל" מודגשת - תוצאה המזכה בציון לתואר רב-אמן בין-לאומי.
דניאל אלסברג היה חוקר אמריקאי במערכת הביטחון של ארצות הברית שהתפרסם בעקבות הדלפת מסמכי הפנטגון לעיתון הניו יורק טיימס, שעסקו בהגדלת המעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, פרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70.
אלסברג נולד בעיר שיקגו במדינת אילינוי.
הוריו, הארי ואדל אלסברג, היו יהודים שהמירו דתם למדע נוצרי, והוא גדל כנוצרי.
אמו ואחותו נהרגו בתאונת דרכים ב-1946, לאחר שאביו נרדם על ההגה.
הוא למד בבית ספר פרטי בשם קרנברוק ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו ב-1952 התנדב לשירות בחיל הנחתים האמריקאי ועבר קורס קצינים.
הוא שירת שלוש שנים בחיל הנחתים כמפקד מחלקה וקצין מבצעים.
בין היתר שירת בצי השישי בזמן מלחמת סיני.
לאחר שהשתחרר למד לדוקטורט בכלכלה בהרווארד והיה עמית צעיר (Junior Fellow) באגודת העמיתים של הרווארד.
ב-1959 החל לעבוד בתאגיד ראנד, ארגון ללא כוונת רווח בעל קשרים הדוקים למערכת הביטחון האמריקאית.
הנושא הראשון אותו חקר היה "פער הטילים".
לאחר מכן עבד על תכנון אסטרטגיה למלחמה גרעינית.
ב-1964 הצטרף למשרד ההגנה כעוזר מיוחד לעוזר שר ההגנה לעניינים בינלאומיים.
הוא עסק בנושא המלחמה בווייטנאם.
ביומו הראשון במשרד אירעה תקרית מפרץ טונקין ולאחריה היה מעורב בתכנון ההסלמה של המעורבות האמריקנית במלחמה.
שנה אחר כך הוא הצטרף למשרד החוץ והוצב לשנתיים בסייגון.
ב-1967 שב לארצות הברית והצטרף חזרה לתאגיד ראנד.
הוא עבד על פרויקט כתיבת הדוח על יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967 עבור שר ההגנה .
עם כניסתו של הנרי קיסנג'ר לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, לאחר בחירתו של ריצ'רד ניקסון לנשיא, החל לייעץ לו אודות האפשרויות האסטרטגיות בווייטנאם.
עבודתו המדעית של אלסברג עסקה בתורת ההחלטות, קבלת החלטות בתנאי אי ודאות.
הוא ידוע בפרדוקס הנושא את שמו – פרדוקס אלסברג.
הפרדוקס הוא דוגמה לבעיות בהנחות המהוות את הבסיס לתורת התועלת.
המסמכים שזכו לכינוי מסמכי הפנטגון היו מחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967 והוזמן בשנת 1967 על ידי מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה.
לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים.
המחקר הושלם בשנת 1969 וכלל בסופו 7,000 דפים.
עותק ראשון נשלח בינואר אותה שנה למזכיר ההגנה, קלארק קליפורד, מחליפו של מקנמארה.
בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, שניים מהם נשלחו לתאגיד ראנד.
בשנת 1969 כשהיה אלסברג עובד תאגיד ראנד הוא הצליח להשיג את אחד העותקים של המסמכים שנמצאו ברשות ראנד (כאמור אנשי ראנד היו מכותבי הדו"ח).
לדבריו, הוא ראה כי מהמסמכים עולה כי שורה של אנשי ממשלה, כולל נשיאים, הפרו את שבועת האמונים שלהם.
הוא החליט להביא את דבר קיומם לידיעת הציבור.
בעזרתו של חברו, אנטוני רוסו, הוא החל להעתיק את המסמכים בחשאי.
הוא ניסה לשכנע מספר סנאטורים, כדוגמת ויליאם פולברייט וג'ורג' מקגוורן שהיו ידועים בהתנגדותם למלחמת וייטנאם, לשלב את המסמכים ברשומות הסנאט, כדי שאפשר יהיה לפרסמם ללא חשש, אולם הם סרבו.
במרץ 1971 אלסברג העביר את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן.
המסמכים הראשונים פורסמו בניו יורק טיימס ב-13 ביוני ומיד עוררו מחלוקות פוליטיות ואף תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים.
לאחר מכן הדליף את המסמכים גם לעיתון הוושינגטון פוסט ולעוד 17 עיתונים אחרים.
הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, אף על פי שהדו"ח עסק בתקופת קודמיו.
ניקסון החליט לצאת במאבק משפטי ולהפעיל את כוחה של הממשלה הפדרלית.
לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה לבית המשפט התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון ניוטון מיטשל, והוציא צו האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי.
הטיימס ערער על ההחלטה והתיק הגיע במהרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-30 ביוני פסק בית המשפט העליון לטובת הניו יורק טיימס, כי אין להוציא צו האוסר את פרסום המסמכים.
החלטת בית המשפט העליון לא פתרה את כל הבעיות המשפטיות הכרוכות בפרסום, שכן עדיין היה חשש כי הממשל הפדרלי יתבע את המפרסמים לאחר מעשה.
הסנאטור מייק גראוול הסכים להכניס את מסמכי הפנטגון אל רשומות הסנאט ובכך העניק חסינות למפרסמים.
הם יצאו בצורת ספר על ידי הוצאת ביקון הקשורה לכנסייה היוניטרית.
לאחר מכן הוגשה תביעה פלילית נגד אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגנבה של מסמכים ממשלתיים.
המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל פרצו ללא רשות חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר דרכים להביך את אלסברג ולערער על אמינותו.
בפרשה היו מעורבים אותם עוזרים של ניקסון, "השרברבים", שנטלו חלק בפרשת ווטרגייט.
נוסף, ה-FBI היה מעורב במספר האזנות סתר ללא צו והתביעה אף לא חלקה את המידע הזה עם סנגוריו של אלסברג.
בעקבות כך השופט קבע כי המשפט פסול ופטר את אלסברג ורוסו מההאשמות.
מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים: הפער בין דברי הממשל הרשמיים לבין מה שאנשיו אומרים בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמון ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון.
בעקבות כך, הוויכוח בדבר תבונת המשך מעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש.
עם זאת מאמינים בימינו רוב הפרשנים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית.
ב-1974 יצא הסרט הדוקומנטרי "Hearts and Minds" , על מלחמת וייטנאם שכולל ראיונות נרחבים עם אלסברג.
אלסברג המשיך בפעילותו הפוליטית לאחר שוך הפרשה.
הוא היה ממתנגדי מלחמת עיראק.
הוא פרסם אוטוביוגרפיה ב-2002. נעשו עליו ועל הפרשה סרטים: "מסמכי הפנטגון" (דרמה היסטורית, 2003), וסרט דוקומנטרי בשם "האיש המסוכן ביותר באמריקה" (2009), שהיה מועמד לפרס האוסקר.
ב-2006 זכה אלסברג בפרס הקיום הנכון.
בדרמה ההיסטורית "העיתון" (2017) משחק את דמותו של אלסברג השחקן מת'יו ריס.
ב-17 בפברואר 2023 אובחן כחולה בסרטן הלבלב.
בחודשים שחלפו מאז האבחון שלו, הוא המשיך לדבר בדחיפות לתקשורת על סכנות גרעיניות, במיוחד הסכנה של מלחמה גרעינית הנשקפת ממלחמת אוקראינה ורוסיה.
ב-16 ביוני 2023 נפטר אלסברג בגיל 92 מסרטן הלבלב בביתו שבקנסינגטון, קליפורניה.
דניאל אוטיי הוא שחקן קולנוע, במאי תיאטרון וקולנוע צרפתי.
דניאל אוטיי נולד באלג'יר באלג'יריה הצרפתית להורים שהיו שניהם זמרי אופרה.
הוא גדל באביניון ובננסי, שבצרפת.
הוא החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון.
בגיל 16, הודות לאנדרה בנדטו, שניהל להקה באביניון, אוטיי החל לשחק במחזה "הדרישה לנישואין" מאת צ'כוב.
כדי לרצות את הוריו הוא החל ללמוד טופוגרפיה, ועבד במלתחה של מועדון לילה בלילות שבת כדי להרוויח כסף.
בשנת 1969, לאחר שלמד בתיכון באביניון, הוא נסע לפריז עם חברו רוג'ר מירמון.
למרות מספר ניסיונות, הוא מעולם לא התקבל להקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה.
בשנת 1970 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הלאומי הפופולרי ב"בוקר מוקדם".
בשנים 1972 ו-1973 הוא הופיע במחזמר האמריקאי "Godspell".
בשיתוף עם התיאטרון של אדוויג פיילר (La folle de Chaillot) והתיאטרון של מריה פאקום (Apprends-moi, Céline), הוא שיחק יחד עם פרנסואה פרייר ב-Coup de chapeau, מה שזיכה אותו ב-1979 בפרס ז'ראר פיליפ לשחקן הטוב ביותר בתיאטרון הפריזאי באותה השנה.
בשנת 1972 ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בתפקיד משנה ללא קרדיט.
בשנת 1980 כיכב בקומדיה "איך לשגע את המורים ולהצליח בבחינות".
ושנה אחר כך כיכב בסרט ההמשך "איך לשגע ב...
משחקו בתפקיד הראשי בסרט הדרמה ההיסטורית "ז'אן דה פלורט" (1986) ובסרט ההמשך "מאנון" (1986) הביא לו הכרה בין-לאומית.
ומאז הפך אוטיי לאחד השחקנים הידועים, בעלי השכר הגבוה ביותר והפופולריים ביותר בצרפת.
בשנת 1992 שיחק בדרמה של קלוד סוטה "לב בחורף", לצד עמנואל ביאר ואנדרה דוסוליר.
עלילת הסרט עוקבת אחר סיפורן של שלוש דמויות, מקסים, סטפן וקמיל, שנקלעים לתוך משולש אהבה.
בשנת 1994 כיכב לצד איזבל הופר בסרטו של כריסטיאן ונסן "הפרידה", כזוג נשוי הנקלע למשבר.
בשנת 1998 שיחק לצד ונסה פאראדי בסרט "הנערה על הגשר", כזורק סכינים בירידים המתאהב בנערה שאותה הוא מציל מהתאבדות.
בשנת 2000 שוב שיחק בשני דרמות היסטוריות, "האלמנה מסן פייר" בבימוי פטריס לקונט, לצד ז'ולייט בינוש; ו"סאד" כ.
בשנת 2001 שיחק לצד ז'ראר דפארדייה ומישל לארוק בקומדיה "לצאת מהארון".
בשנת 2006 שוב כיכב לצד ז'ולייט בינוש, בסרטו של הבמאי מיכאל הנקה "מחבואים", מותחן פסיכולוגי על משפחה המגלה שהיא נמצאת במעקב על ידי אדם מסתורי.
באותה שנה גם שיחק, לצד גד אלמלח וקריסטין סקוט תומאס, בקומדיה של פרנסיס ובר "מאהב בהשאלה", על תעשיין מיליונר שצולם עם פילגשו הדוגמנית, ומנסה לשכנע את רעייתו הזועמת שהצעירה שעמה צולם אינה אלא בת זוגו של מחנה המכוניות בשנת 2007 שיחק בקומדיה "החבר הכי טוב שלי".
בשנת 2008, אחרי היעדרות של תשע שנים, שב לשחק בתיאטרון ושיחק בתפקיד הראשי בהצגה "בית ספר לנשים" מאת מולייר תיאטרון האודאון.
בשנת 2013 כיכב לצדה של קריסטין סקוט תומאס בסרט הדרמה "לפני החורף" בבימויו של פיליפ קלודל.
בשנת 2017 שיחק בסרטו של הבמאי הצרפתי יליד ישראל איוואן אטאל, "המלים הפשוטות" (במקור: "Le brio"), על פרופסור בפקולטה למשפטים המואשם בגזענות כלפי סטודנטית מוסלמית.
בשנת 2018 כיכב בסרט הילדים רמי - ילד של אף אחד (Rémi sans famille) ], הבוסס על הספר "באין משפחה" מאת הקטור מלו.
בשנת 2019 כיכב לצד פאני ארדן בסרט "התקופה היפה בחיי", קומדיה רומנטית על זוג נשוי שנקלע למשבר.