tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשעה 16:17 לייפציג הבחינה בגלאזגו, הספינה הבריטית המזרחית ביותר, ממערב לה, והיא הבחינה בעשן הארובה של לייפציג שלוש דקות לאחר מכן.
בשעה 17:10 קראדוק הורה על ספינותיו לפנות לעבר גלאזגו, הספינה הקרובה ביותר לגרמנים.
עם זאת, רוחות בעוצמה 7 והים הפתוח מנעו את השימוש במחצית מהתותחים הללו מכיוון שהם היו קרובים מדי למים.
הוא גם רצה לנצל את השמש השוקעת לטובתו כדי שאורה יעוור את התותחנים הגרמנים.
שפה היה מודע היטב ליתרונות הבריטים וסירב לאפשר לקראדוק לצמצם את הטווח.
ספינותיו היו מהירות יותר מהבריטים, אשר על ידי המהירות המרבית של 16 קשר של סיירת הסוחר החמושה אוטרנטו, והוא הגדיל את הטווח ל עד שישתנו התנאים שיתאימו לו.
השמש שקעה בשעה 18:50, מה שהקל על זיהוי הספינות הבריטיות על רקע השמים הבהירים בעוד שהספינות הגרמניות הפכו לבלתי ניתנות להבחנה מקו החוף שמאחוריהן.
שפה פנה מיד לסגור את הטווח וסימן לספינותיו לפתוח באש בשעה 19:04 כשהטווח הצטמצם ל .
ספינת הדגל של שפה, שרנהורסט, ירתה לעבר גוד הופ בזמן שגנייזנאו ירתה לעבר מונמאות'.
ספינת הדגל של קראדוק נפגעה במטח השלישי של השרנהורסט, כאשר הפגזים הפילו את הצריח הקדמי שלה בגודל 9.2 אינץ' והציתו את הסיפון הקדמי שלה.
קראדוק, שידע שהסיכוי היחיד שלו הוא לצמצם את הטווח, המשיך לעשות זאת למרות הפגיעות שספג מספינותיו של שפה.
בשעה 19:23 הטווח היה כמעט חצי מזה כשהקרב החל והספינות הבריטיות המשיכו הלאה להתקדם.
שפה ניסה להגדיל את הטווח, מחשש להתקפת טורפדו, אבל הבריטים היו רק משם בשעה 19:35. שבע דקות לאחר מכן, גוד הופ הסתערה ישירות על הספינות הגרמניות, אף על פי שהן התחמקו מדרכה.
שפה הורה לסיירות המשוריינות שלו לרכז את האש על ספינת הדגל הבריטית, והיא נעצרה במהרה כשהחלק העליון שלה בוער.
בשעה 19:50 התפוצץ מחסן התחמושת הקדמי שלה, ניתק את החרטום משאר הספינה, והיא טבעה מאוחר יותר בחושך.
שפה העריך שספינת הדגל שלו פגעה 35 פגיעות בגוד הופ, וספגה רק שתי פגיעות בתמורה שלא גרמו נזק משמעותי ולא הצליחו אפילו לפצוע איש צוות אחד.
גוד הופ הוטבעה עם כל אנשי צוותה, בסך הכל 926 קצינים ומלחים.
ארבעה פרחי קצונה על סיפון הספינה היו הנפגעים הראשונים של הצי המלכותי הקנדי החדש שהוקם.
אה"מ בלאק פרינס הייתה סיירת משוריינת מסדרת דיוק אוף אדינבורו שנבנתה עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1900. היא הוצבה בים התיכון עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והשתתפה במרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו.
לאחר שהגיעו הספינות הגרמניות למים העות'מאניים, נשלחה האונייה לים האדום באמצע אוגוסט כדי להגן על שיירות כוחות שהגיעו מהודו ולחפש ספינות סוחר גרמניות.
לאחר לכידת שתי ספינות, בלאק פרינס הועברה לצי הגדול בדצמבר 1914. היא הוטבעה ב-1 ביוני 1916 במהלך קרב יוטלנד עם אובדן כל אנשי צוותה.
שתי סיירות משוריינות בעיצוב חדש, דיוק אוף אדינבורו ובלאק פרינס, שהאחרונה נקראה על שמו של אדוארד, הנסיך השחור, הוזמנו עבור הצי המלכותי כחלק מההערכות הימיות של 1902–1903. הן היו הספינות הראשונות שתוכננו עבור הצי המלכותי תחת פיקוחו של המנהל החדש של הבנייה הימית, סר פיליפ ווטס.
התכנון החדש היה גדול משמעותית מהסיירות הקודמות מסדרת מונמאות' ומסדרת דבונשייר, עם חימוש ראשי כבד יותר של שישה תותחי בצריחים בודדים.
הדחק האונייה היה כתפוסה סטנדרטית ו- בתפוסה מלאה.
היא הונעה על ידי מנועי קיטור בעלי הרחבה משולשת בעלי ארבעה צילינדרים, שהניעו שני גלי הנע, שהפיקו סך של 23,000 כוחות סוס (17,000 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
המנועים הונעו על ידי 20 דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox ושישה דוודים גליליים.
הספינה נשאה לכל היותר של פחם ועוד של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג למרחק של 8,130 מיילים ימיים (15,060 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
צוות הספינה כלל 789 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלה כלל שישה תותחי BL 9.2 אינץ' Mk X בצריחים בודדים, שניים בקו המרכז ושניים בכל צד, מה שנותן צד רוחב של ארבעה תותחי 9.2 אינץ'.
החימוש המשני שלה של עשרה תותחי BL 6 אינץ' Mark XI היה מסודר בקזמטים בודדים.
הם היו מוצבים באמצע הספינה על הסיפון הראשי וניתנו לשימוש רק במזג אוויר רגוע.
20 תותחי ויקרס QF 3 פאונד הותקנו, שישה על גגות הצריח וארבעה עשר במבנה העילי.
הספינה גם הרכיבה שלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ'.
השדרית של בלאק פרינס הונחה ב-3 ביוני 1903 במספנה של חברת מפעלי הברזל והתמזה של התמזה בבלקוול, לונדון.
היא הושקה ב-8 בנובמבר 1904 והושלמה ב-17 במרץ 1906. לאחר כניסתה לשירות, שירתה בלאק פרינס עם השייטת השנייה עד 1907, שייטת הסיירות הראשונה מ-1907 עד 1908, שייטת הסיירות החמישית (כחלק מהצי האטלנטי) מ-1908 עד 1912 ושייטת הסיירות השלישית מ-1912 עד 1913.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בלאק פרינס הייתה אחת מארבע הסיירות המשוריינות ששירתו בשייטת הסיירות הראשונה של צי הים התיכון, בפיקודו של אדמירל משנה ארנסט צ'ארלס תומאס טרוברידג'.
היא השתתפה במרדף אחר גבן וברסלאו.
בעקבות בריחתן של שתי הספינות הגרמניות לטורקיה הנייטרלית, בלאק פרינס ודיוק אוף אדינבורו נשלחו לים האדום לחפש ספינות סוחר גרמניות, כאשר בלאק פרינס לכדה את ספינות האוקיינוס הגרמניות זידמארק ואיסטריה.
ב-6 בנובמבר, היא קיבלה הוראה להפליג לגיברלטר להצטרף לשייטת של ספינות צרפתיות ובריטיות כדי לחפש ספינות מלחמה גרמניות שעדיין נמצאות בים מול חופי אפריקה.
המבצע בוטל ב-19 בנובמבר לאחר שנחשף מיקומה של שייטת מזרח אסיה הגרמנית על ידי ניצולי קרב קורונל.
בלאק פרינס הצטרפה לצי הגדול בדצמבר 1914 והוצבה בשייטת הסיירות הראשונה תחת אדמירל משנה סר רוברט קית' ארבת'נוט.
בלאק פרינס שונתה במרץ 1916 כתוצאה מהלקחים שנלמדו בקרב קורונל, כאשר תותחי ה-6 אינץ' הוסרו מהקזמטים שלהם והוחלפו בשישה תותחי 6 אינץ' שהותקנו בנפרד מאחורי מגנים בין צריחי הרוחב בקוטר 9.2 אינץ'.
הספינה השתתפה בקרב יוטלנד, שם היא הוטבעה עם אובדן כל הצוות שלה.
הנסיבות שבהן היא טבעה היו מסתוריות במשך כמה שנים לאחר מכן.
מכיוון שהבריטים איבדו קשר ולא ראו את הספינה מושמדת, הם לא היו בטוחים אם צוללת או ספינת שטח אחראית להטבעת בלאק פרינס.
לא היו תצפיות חיוביות של בלאק פרינס על ידי הצי הבריטי לאחר מכן, אם כי אות אלחוטי ממנה התקבל בשעה 20:45, המדווח על תצפית בצוללת.
במהלך הלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני, ראתה המשחתת הבריטית ספיטפייר, שניזוקה קשות לאחר התנגשות באוניית המערכה הגרמנית נסאו, במה שנראה כמו סיירת מערכה גרמנית, עם שתי ארובות מרווחות, המתוארים כ"...מסה של אש מהתורן הראשי לתורן הראשי, על הסיפון ובין הסיפונים.
להבות יצאו ממנה מכל פינה".
ספינת המסתורין התפוצצה בסביבות חצות.
מאוחר יותר חשבו שייתכן שהספינה הבוערת הייתה בלאק פרינס, כאשר שתי הארובות באמצע הספינה קרסו או נורו משם.
היסטוריונים אחרונים, לעומת זאת, מחזיקים בתיאור הגרמני של טביעת הספינה.
בלאק פרינס נכנסה לקרב לזמן קצר נגד אוניית המערכה הגרמנית ריינלנד בערך בשעה 23:35 GMT, וקלעה שתי פגיעות עם פגזים של 6 אינץ'.
בנפרד מיתר הצי הבריטי, התקרבה בלאק פרינס אל הקווים הגרמניים מעט לאחר חצות.
היא פנתה מאוניות המערכה הגרמניות, אבל זה היה מאוחר מדי.
אוניית המערכה הגרמנית תירינגן קיבעה את בלאק פרינס באורות הזרקורים שלה ופתחה באש.
עד חמש ספינות גרמניות נוספות, כולל אוניות המערכה נסאו, אוסטפריזלנד ופרידריך דר גרוסה, הצטרפו להפגזה, כאשר האש שהשיבה בלאק פרינס לא הייתה יעילה.
רוב הספינות הגרמניות היו במרחק בין מבלאק פרינס - למעשה טווח נקודתי עבור ירי ימי.
הספינה שנפגעה על ידי לפחות שנים עשר פגזים כבדים וכמה קטנים יותר, טבעה תוך 15 דקות.
לא היו ניצולים מהצוות שלה שמנה 857 איש.
אה"מ ברמינגהאם הייתה האונייה המובילה של קבוצת ברמינגהאם של שלוש סיירות קלות מסדרת טאון שנבנו על ידי הצי המלכותי.
הספינות האחיות שלה היו לואוסטופט ונוטינגהאם.
שלוש הספינות היו כמעט זהות לקבוצה השלישית של ספינות מסדרת טאון, אך עם תותח נוסף על המצודה.
ברמינגהאם, סיירת קלה בעלת שני מדחפים, נבנתה באלסוויק, הושקה ב-7 במאי 1913 והושלמה ב-30 בינואר 1914. היא הצטרפה לשייטת הסיירות הקלות הראשונה של הצי הגדול ב-1914, וביקרה בקיל ביוני אותה שנה.
ב-9 באוגוסט 1914, היא הבחינה ב- U-15, שמנועיה כשלו והיא צפה על פני השטח בערפל כבד, ליד פייר אייל.
הצוות של ברמינגהאם יכל לשמוע פטישים מתוך הצוללת מניסיונות תיקון, ולכן ירה עליה אך החטיא.
כשהצוללת החלה לצלול, היא נגחה בה וחתכה אותה לשניים.
U-15 ירדה למצולות עם כל אנשי צוותה, ההפסד הראשון של צוללת מפגיעת ספינת מלחמה של האויב.
ברמינגהאם גם הטביעה באותה שנה שתי ספינות סוחר גרמניות והשתתפה בקרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט, ובקרב שרטון דוגר בינואר 1915.
בפברואר, היא הצטרפה לשייטת הסיירות הקלות השנייה, ותקפה צוללת ב-18 ביוני 1915 ללא הצלחה.
היא גם השתתפה בקרב יוטלנד כחברה בשייטת הסיירות הקלות השנייה, במהלכה ספגה נזק שנגרם מתאונה במהלך ליל הקרב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, היא שימשה ספינת דגל לשייטת הסיירות הקלות השישית בשנים 1919–1920, ולאחר מכן הועברה לנור בין השנים 1920–1922. לאחר מכן נשקל (עם שתי סיירות נוספות מסדרת טאון) להסיב אותה לשולת מוקשים, אך הרעיון לא נמשך.
היא נכנסה לשירות מחדש בנובמבר 1923 לתחנת אפריקה עם שייטת הסיירות הקלות השישית כספינת הדגל, והחליפה את לואוסטופט.
לאחר מכן המשיכה לשרת בתחנות זרות עד שנמכרה ב-1931. היא הגיעה למעגני Thos.
Ward, בפמברוק דוק ב-12 במרץ באותה שנה ונגרטה.
אה"מ דיפנס הייתה סיירת משוריינת מסדרת מינוטאור שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי בעשור הראשון של המאה ה-20, והייתה הסיירת המשוריינת האחרונה שנבנתה עבור הצי המלכותי.
היא הוצבה בים התיכון עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והשתתפה במרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו.
הספינה הועברה לצי הגדול בינואר 1915 ונשארה שם למשך שארית הקריירה שלה.
דיפנס הוטבעה ב-31 במאי 1916 במהלך קרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה.
היא ליוותה את הגוף הראשי של הצי הגדול, ונורתה על ידי סיירת מערכה גרמנית אחת וארבע דרדנוטים כשניסתה לירות בסיירת קלה גרמנית נכה.
היא נפגעה על ידי שני מטחים מהספינות הגרמניות שפוצצו את מחסן התחמושת האחורי שלה.
האש מאותו פיצוץ התפשטה למחסנים המשניים של הספינה, שהתפוצצו בתורם.
על פי ההערכות, כל הצוות נהרג, אף על פי שעיתונים של אותה תקופה העלו טענות לא מאומתות על ניצולים אפשריים.
אורך הספינה היה , רוחב של ושוקע ממוצע של .
היא הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת-דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, שפיתחו סך של 27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
המנועים הונעו על ידי 24 דוודי צינור מים של Yarrow.
הספינה נשאה מקסימום של פחם ועוד של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 8,150 מיילים ימיים (15,090 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
דיפנס תוכננה לשאת 779 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי של הספינה כלל ארבעה תותחי BL 9.2 אינץ' Mark X בשני צריחים דו-תותחים, אחד מלפנים ואחד מאחור.
החימוש המשני שלה כלל עשרה תותחי BL 7.5 אינץ' Mark II אשר הותקנו באמצע הספינה בצריחים בודדים.
הגנה מסירות טורפדו סופקה על ידי 16 תותחי QF 12 פאונד (3 אינץ') 18 cwt.
דיפנס גם הרכיבה חמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 17.7 אינץ', שאחד מהם הורכב בירכתיים.
דיפנס הוזמנה כחלק מתוכנית הבנייה הימית של 1904–1905 כאחרונה מבין שלוש סיירות משוריינות מסדרת מינוטאור.
היא הונחה ב-22 בפברואר 1905 במספנה המלכותית במזח פמברוק, ויילס.
היא הושקה ב-27 באפריל 1907 על ידי ליידי קאודור ונכנסה לשירות ב-3 בפברואר 1909 ועלות הבנייה שלה הייתה 1,362,970 פאונד.
הספינה שובצה לזמן קצר לשייטת הסיירות החמישית של צי הבית עד שהיא הועברה לשייטת הסיירות השנייה כאשר צי הבית התארגן מחדש ב-23 במרץ 1909. שלושה חודשים לאחר מכן הוסבה דיפנס לשייטת הסיירות הראשונה.
היא ליוותה את אוניית האוקיינוס RMS מדינה בשנים 1911–1912, בעוד שהספינה האחרונה שימשה כיאכטה המלכותית למסעו של המלך ג'ורג' החמישי שהוכתר זה עתה להודו כדי להשתתף בדורבר דלהי.
לאחר שהספינה חזרה לפלימות' בתחילת 1912, הועברה דיפנס לתחנת סין, שם נשארה עד דצמבר, אז קיבלה הוראה להצטרף שוב לשייטת הסיירת הראשונה בים התיכון כספינת דגל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, היא הייתה מעורבת במרדף אחר ספינות המלחמה הגרמניות גבן וברסלאו, אך אדמירל משנה ארנסט טרוברידג' החליט שלא לירות בגבן בגלל התותחים החזקים יותר, השריון הכבד יותר והמהירות המהירה יותר של האחרונה.
לאחר מכן היא חסמה את הספינות הגרמניות בתוך הדרדנלים עד שהספינה קיבלה הוראה ב-10 בספטמבר להפליג לדרום האוקיינוס האטלנטי להשתתף במצוד אחר שייטת מזרח אסיה של אדמירל מקסימיליאן פון שפה.
הפקודה בוטלה ב-14 בספטמבר כשהתברר שהשייטת הגרמנית עדיין נמצאת במזרח האוקיינוס השקט ודיפנס חזרה לדרדנלים.
האדמירליות שוב ציוותה על הספינה להפליג לדרום האוקיינוס האטלנטי באוקטובר להצטרף לשייטת אדמירל משנה כריסטופר קראדוק בחיפוש אחר הספינות הגרמניות.
דיפנס, לעומת זאת, הגיעה למונטווידאו, אורוגוואי רק ב-3 בנובמבר 1914, כאשר קיבלה הודעה שרוב השייטת של אדמירל קראדוק הושמדה יומיים קודם לכן בקרב קורונל.
הספינה נפגשה עם סיירות המערכה אה"מ אינפלקסיבל ואה"מ אינווינסיבל מאוחר יותר באותו חודש והעבירה את ציוד הרדיו ארוך הטווח שלה לאינווינסיבל לפני שהפליגה לדרום אפריקה כדי ללוות שיירת חיילים לבריטניה הגדולה.
דיפנס יצאה ממפרץ טייבל, קייפטאון ב-8 בדצמבר והצטרפה שוב לשייטת הסיירות הראשונה של הצי הגדול כספינת הדגל שלה עם הגעתה.
דיפנס קיבלה תותח נ"מ (AA) QF 12 פאונד (3 אינץ') 12 cwt ותותח נ"מ QF 3 פאונד (47 מ"מ) בשנים 1915–1916. תותח ה-12 פאונד היה מותקן על המבנה האחורי ותותח ה-3 פאונד על הסיפון הרביעי בחלק האחורי הקיצוני.
במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי 1916, היא הייתה ספינת הדגל של אדמירל משנה סר רוברט ארבת'נוט, שהוביל את שייטת הסיירות הראשונה.
השייטת יצרה את הצד הימני של מסך הסיירות, לפני הגוף הראשי של הצי הגדול.
דיפנס הייתה ממש מימין למרכז הטור.
בשעה 17:47, דיפנס וווריור, שתי הספינות המובילות של השייטת, הבחינו בקבוצת הסיור הגרמנית השנייה ופתחה באש.
הפגזים שלהם החטיאו ושתי הספינות פנו למרדף, הן חתכו מול סיירת המערכה אה"מ לאיון, שנאלצה להסתובב כדי למנוע התנגשות.
זמן קצר לאחר מכן, הם הבחינו בסיירת הקלה הגרמנית הנכה SMS ויסבאדן וצמצמו טווח לעברה.
כאשר שתי הספינות הגיעו לטווח של מוויסבאדן הם זוהו בתורם בשעה 18:05 על ידי סיירת המערכה הגרמנית SMS דרפלינגר וארבע אוניות מערכה שהיו פחות מ- משם.
האש מהספינות הגרמניות הייתה כבדה ודיפנס נפגעה משני מטחים מהספינות הגרמניות שגרמו להתפוצצות מחסן התחמושת האחורי של פגזי 9.2 אינץ'.
האש שנוצרה התפשטה דרך מעברי התחמושת למחסני פגזי ה-7.5 אינץ' הסמוכים שהתפוצצו בתורם.
הספינה התפוצצה ב-18:20 עם אובדן כל אנשי צוותה; בין 893 ל-903 אנשי צוות נהרגו.
באותו זמן, האמינו שדיפנס התפוצצה לרסיסים על ידי הפיצוץ, אבל שרידי האונייה התגלו באמצע 1984 על ידי קלייב קאסלר וסקר NUMA של הים הצפוני ותעלת למאנש בקואורדינטות 56°58′02″ צפון 05°49′50″ מזרח.
צוות בראשות הארכאולוג הימי אינס מקרטני צלל אל השרידים ומצא כי האונייה שלמה ברובה, למרות האלימות של טביעתה.
דיפנס, יחד עם השרידים האחרים של יוטלנד, הוכרזו באיחור כמקום מוגן במסגרת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986, כדי למנוע נזק נוסף למקום המנוחה של כ-900 איש.
אה"מ הוג הייתה סיירת משוריינת מסדרת קרסי שנבנתה עבור הצי המלכותי בסביבות שנת 1900. בסיום היא שובצה לצי התעלה ולתחנת סין.
ב-1906 היא הפכה לספינת אימונים של תחנת צפון אמריקה ומערב הודו לפני שהושמה במילואים ב-1908. היא הוכנסה לשירות מחדש בתחילת מלחמת העולם הראשונה, היא מילאה תפקיד קטן בקרב מפרץ הלגולנד כמה שבועות לאחר תחילת המלחמה.
הוג הוטבעה על ידי הצוללת הגרמנית U-9, יחד עם שתיים מאחיותיה, ב-22 בספטמבר 1914.
ההדחק של הוג תוכנן להיות 12,000 טונות ארוכות (12,190 טונות).
הוג, שנקרא על שם קרב לה הוג ב-1692, הונחה ב-14 ביולי 1898 על ידי Vickers, Sons &amp Maxim במספנת Barrow-in-Furness שלהם והושקה ב-13 באוגוסט 1900. היא הגיעה לפלימות' כדי להתחיל להתאבזר בספטמבר 1901, והחלה בניסויי הים שלה בתחילת דצמבר.
הוג הושלמה בסוף הסתיו בשנה שלאחר מכן, והופעלה בדבונפורט ב-19 בנובמבר 1902. היא שובצה בשייטת התעלה.
ב-11 במרץ 1904 היא התנגשה באוניית הסוחר SS Meurthe מחוץ לכף אירופה.
מאוחר יותר באותה שנה היא הועברה לתחנת סין לאחר שיפוץ.
שנתיים לאחר מכן הפכה הוג לספינת האימונים של המלחים לשייטת הסיירת הרביעית בתחנת צפון אמריקה והודו המערבית.
היא צומצמה למילואים בדבונפורט ב-1908 ולאחר מכן שובצה לשייטת המילואים השלישית בנור בשנה שלאחר מכן.
ב-26 בנובמבר 1909 בפיצוץ בונקר פחם נהרגו שני אנשי צוות.
הספינה זכתה לשיפוץ ממושך במספנת צ'טהם בשנים 1912–1913 והוצבה בשייטת הסיירות ה-7 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
על השייטת הוטלה המשימה לפטרל באזור שנקרא "הארבעה-עשר הרחבים" (The Broad Fourteens) בים הצפוני לתמיכה בכוח משחתות וצוללות שבסיסו בהארוויץ' שהגן על הקצה המזרחי של תעלת למאנש מפני ספינות מלחמה גרמניות המנסות לתקוף את נתיב האספקה בין אנגליה לצרפת.
עם זאת, הוג גררה את הסיירת הקלה הפגועה בכבדות ארת'וזה, ספינת הדגל של מפקד כוח הארוויץ', קומודור רג'ינלד טירוויט, חזרה לנמל לאחר שהקרב הסתיים.
בבוקר 22 בספטמבר, הוג ואחיותיה, אבוקיר וקרסי, היו בסיור ללא משחתות מלווות, שכן אלו נאלצו לחפש מחסה ממזג אוויר גרוע.
377 מבין הנספים היו מהוג.
אה"מ ברהאם הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות.
היא הושלמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, היא שובצה לצי הגדול והשתתפה בקרב יוטלנד.
מלבד הקרב הזה, והפעולה הבלתי חד משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני.
במהלך שנות ה-20 וה-30, הוקצתה האונייה לציי האוקיינוס האטלנטי, הים התיכון והבית.
ברהאם מילאה תפקיד מינורי בזמן מאורעות תרפ"ט ובמהלך המרד הערבי הגדול.
האונייה הייתה בים התיכון כשהחלה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, במסעה הביתה שלושה חודשים לאחר מכן, היא התנגשה בטעות והטביעה את אחת המשחתות המלוות שלה, אה"מ דאצ'ס.
היא השתתפה בקרב דקר באמצע 1940, שם גרמה נזק לאוניית מערכה של צרפת של וישי וניזוקה קלות בתמורה.
לאחר מכן הועברה ברהאם לצי הים התיכון, שם חיפתה על שיירות מרובות של מלטה.
היא עזרה להטביע סיירת כבדה איטלקית ומשחתת במהלך קרב כף מטפן במרץ 1941 וניזוקה על ידי מטוסים גרמניים חודשיים לאחר מכן במהלך פינוי כרתים.
ברהאם הוטבעה מול חופי מצרים בנובמבר שלאחר מכן על ידי הצוללת הגרמנית U-331 עם אובדן של 862 אנשי צוות, כשני שלישים מהצוות שלה.
אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת תוכננו להוות שייטת מהירה עבור הצי שנועדה לפעול נגד הספינות המובילות של מערך הקרב היריב.
זה דרש כוח התקפי מרבי ותוספת מהירות של כמה קשרים יותר מכל אוניית מערכה אחרת כדי לאפשר להם להביס כל סוג של ספינה.
היא הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע באמצעות קיטור מ-24 דוודי Yarrow.
הטורבינות דורגו ב-75,000 כוחות סוס (56,000 קילוואט) ויועדו להגיע למהירות מרבית של 25 קשרים (46.3 קמ"ש).
הצוות שלה מנה 1,016 קצינים ומלחים בשנת 1916.
האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL) 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים תאומים, בשני זוגות ירי-על מלפנים ומאחורי המבנה, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
12 מתוך 14 תותחים נטעני מכנס 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון החזית ליד הארובה האחורית והיו מוגנים על ידי מגני תותחים.
החימוש נגד מטוסים (AA) הורכב משני תותחים מהירי ירי (QF) 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt Mk I.
האונייה הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שניים בכל צד רוחב.
ברהאם ההושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים).
האחד היה רכוב מעל צריח הניתוב, מוגן על ידי גג משוריין, והשני היה בחלק העליון של תורן החצובה.
בכל צריח הותקן גם מד טווח 15 רגל.
החימוש העיקרי היה יכול להיות נשלט גם על ידי צריח 'B'.
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו ביולי 1917.
חגורת השריון בקו המים של האונייה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) מעל האזור החיוני באונייה.
צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 11–13 אינץ' (279–330 מילימטרים) של שריון KC ונתמכו על ידי ברבטות בעובי 7–10 אינץ' (178–254 מילימטרים).
לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים שנעו בעובי בין 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים).
צריח הניתוב הראשי היה מוגן ב-13 אינץ' של שריון.
לאחר קרב יוטלנד, נוספו 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת וציוד נוסף נגד רשף נוסף במחסני התחמושת.
בבספינה הותקנו סיפוני טיסה שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' בשנת 1918, שמהם יכלו מטוסי קרב ומטוסי סיור לשגר.
במהלך השיפוץ שלה בתחילת שנות ה-30, סיפוני הטיסה הוסרו מהצריחים והותקן מעוט נשלף על הגג של צריח 'X', יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי.
זה היה בתחילה פיירי IIIF עד שהוחלף בפיירי סורדפיש בשנת 1938.
ברהאם קיבלה סדרה של שיפוצים קלים במהלך שנות ה-20. בשנים 1921–1922, מדדי טווח החליפו את הקטנים יותר בצריחים 'B' ו-'X'.
שנתיים לאחר מכן, ההגנה נגד מטוסים שלה שודרגה כאשר תותחי הנ"מ המקוריים בקוטר 3 אינץ' הוחלפו בזוג תותחי נ"מ QF 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V בין נובמבר 1924 לינואר 1925 וזוג נוסף של תותחי נ"מ 4 אינץ' נוספו מאוקטובר עד נובמבר מאוחר יותר באותה שנה.
כדי לשלוט בתותחים אלו הותקנה עמדת שליטה זמנית בזווית גבוהה מעל מגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור.
זה הוחלף על ידי מד טווח טורפדו בתחילת 1928 כאשר העמדה הקבועה הותקנה בחלק העליון המחודש.
הספינה עברה שיפוץ נרחב בין ינואר 1931 לינואר 1934 בעלות של 424,000 פאונד.
במהלך שיפוץ זה, נבנה מחדש המבנה האחורי והוסרו מגדל הפיקוח על הטורפדו וממד הטווח שלו, יחד עם מערכת צינורות הטורפדו האחורית.
הארובה הקדמית אוחדה לתוך הארובה האחורית כדי להפחית עשן בחלק העליון.
מנהל מערכת בקרת זווית גבוהה (HACS) Mk I נוסף לגג של החלק העליון והתורן הראשי שוחזר כחצובה כדי לתמוך במשקל של מנהל HACS שני.
זוג תושבות לתותחי נ"מ 2 פאונד (40 מ"מ (1.6 אינץ')) Mk VIII "פום-פום" נוספו ליד הארובה ושתי עמדות למנהלי בקרת האש נוספו על פלטפורמות חדשות ליד ומתחת לחלק העליון.
בנוסף, זוג צריחים מרובעי קנים עבור מקלעי ויקרס נ"מ 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) נוספו ליד מגדל הניווט.
גגות הצריח חוזקו לעובי של והשריון שנוספו מעל המחסנים לאחר קרב יוטלנד הוחלפו ב-4 אינץ' של שריון לא מוצק של קרופ, אוניית המערכה הבריטית הראשונה שקיבלה כזה.
בנוסף, החלק האחורי של הקזמטים של תותחי ה-6 אינץ' היה מוגן על ידי מחיצה בעובי .
ההגנה התת-מימית שופרה על ידי הוספת בליטות טורפדו.
הם תוכננו להפחית את ההשפעה של פיצוצי טורפדו ולשפר את היציבות במחיר של הרחבת רוחב האונייה בכמעט עד , וצמצמה את השוקע שלה ל-.
זה הגדיל את הגובה המטאצנטרי שלה לכ- במעמס מלא, למרות העלייה בהדחק המקסימלי שלה ל-.
שינויים מאוחרים יותר כללו החלפת הצריחים הבודדים של תותחי הנ"מ עם תושבות כפולות לתותח ה-4 אינץ' Mark XVI, הסרת צינורות הטורפדו השקועים קדימה וממד הטווח הזווית הגבוהה במרץ-מאי 1938. בנוסף, מגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור הוחלף בעמדת הגנה אווירית במהלך אותו תיקון.
בזמן תיקון בדצמבר 1939 – מרץ בשנת 1940, משגר רקטות 20 קני לא מסובב (UP) הותקן על הגג של צריח 'B' ומנהלי ה-HACS Mk I שלה הוחלפו בדגמי Mk III.
בשנה שלאחר מכן, תושבת ה-UP הוחלף בזוג תושבות מקלע 0.5 אינץ' מרובע של ויקרס וזוג נוסף של תושבות "פום-פום" בעל שמונה קנים נוספו לצד מגדל הניווט שלה.
סדרת קווין אליזבת הוזמנה כחלק מהתוכנית הימית של 1912 והחוזה עבור ברהאם הוענק לג'ון בראון ושות'.
האונייה, שנקראה על שמו של אדמירל צ'ארלס מידלטון, הברון הראשון ברהאם, הונחה במספנת קליידבנק שלהם ב-24 בפברואר 1913 והושקה ב-31 בדצמבר 1914. ברהאם עלה בסך הכל 2,470,113 ליש"ט.
היא הושלמה לניסויים ב-19 באוגוסט 1915 שלקח עד סוף ספטמבר עד לסיומה בפיקודו של קפטן ארתור קרייג וולר.
למחרת, 1 באוקטובר, אדמירל משנה יו אוון-תומאס, מפקד שייטת אוניות המערכה החמישית, הניף את דגלו על סיפונה של אוניית הדגל החדשה שלו.
ברהאם הצטרפה לצי הגדול בסקפה פלו למחרת והשתתפה במבצע אימון צי ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
במהלך אימון נוסף בתחילת דצמבר, האונייה נפגעה בטעות על ידי אוניית האחות שלה וורספייט ב-3 בדצמבר.
לאחר תיקונים זמניים בסקפה, ברהאם נשלח לקרומארטי פירת' לתיקונים קבועים יותר במבדוק היבש שם שנמשך עד 23 בדצמבר.
הצי הגדול יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר 1916; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני.
סריקה נוספת החלה ב-6 במרץ, אך נאלצה לנטוש אותה למחרת מכיוון שמזג האוויר נעשה קשה מדי עבור המשחתות המלוות.
בליל 25 במרץ, ברהאם ושאר הצי הפליגו מסקפה פלו כדי לתמוך בסיירות המערכה של ביטי ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי.
שייטת אוניות המערכה החמישית הקדימה את שאר הצי הגדול כדי לתגבר את צי סיירות המערכה של תת אדמירל דייוויד ביטי, אך הבריטים הגיעו לאזור לאחר נסיגת הגרמנים.
ב-2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.
ב-21 במאי, שייטת אוניות המערכה החמישית צורפה לביטי בעוד שייטת סיירות המערכה השלישית שלו נותקה לאימון ירי והגיעה לרוזית' למחרת.
בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח, המורכב מ-16 דרדנוטים, 6 פרה-דרדנוטים, 6 סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את שפך היאדה מוקדם בבוקר 31 במאי.
הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמש סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר.
בתגובה הורתה האדמירליות לצי הגדול, שכלל 28 דרדנוטים ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
ברהאם הרימה את העוגן שלה בשעה 22:08 ואחריה העלו שאר הספינות של ביטי.
עם עלות השחר ביטי הורה לכוחותיו להיכנס למערך שיוט כששייטת אוניות המערכה החמישית נגררת אחרי סיירות המערכה שלו במרחק 5 מיילים ימיים (9.3 ק"מ).
בשעה 14:15, ביטי הורה לפנות צפונה למזרח כדי להיפגש עם הצי הגדול.
זמן קצר לפני הפנייה, אחת מהסיירות הקלות שלו, גאלאטי הבחינה בעשן באופק והמשיכה בדרכה לחקור.
עשר דקות לאחר מכן, הספינה שידרה "שתי סיירות, כנראה עוינות, באופק.
." אלה היו למעשה שתי משחתות גרמניות שעצרו לבדוק ניירות של ספינת סוחר דנית.
בשעה 14:32 הורה ביטי לשנות מסלול לדרום-דרום מזרח בתגובה לדיווח הנקודתי.
האתתים של ברהאם לא הצליחו לקרוא את האות וקצין המשמרת שלה הניח שזהו זיגזג הנקודה הצפוי משמאל למסלול הבסיס וסימן לשאר השייטת את שינוי המסלול הזה.
לאחר מספר דקות התברר כי השייטת אינה תואמת את שאר הספינות של ביטי, אך אוון-תומאס סירב לשנות מסלול עד שהתקבלו הנחיות ברורות למרות הפצרותיו של רב החובל של ברהאם.
בעוד המועד המדויק שבו אוון-תומאס הורה לספינותיו לפנות כדי לעקוב אחר ביטי אינו ידוע, הקונצנזוס הוא שזה היה כשבע דקות מאוחר יותר, מה שהגדיל את המרחק שלו מביטי ללא פחות מ-10 מיילים ימיים (19 ק"מ).
סיירות המערכה של היפר הבחינו בצי הקרב ממערב להם בשעה 15:20, אך ספינותיו של ביטי לא ראו את הגרמנים ממזרח להם עד 15:30. שתי דקות לאחר מכן, ביטי הורה לשנות מסלול למזרח-דרום-מזרח, תוך שהוא מציב את הספינות הבריטיות כדי לנתק את קו הנסיגה של הגרמני, וסימן לתפוס עמדות קרב.
היפר הורה לספינותיו לפנות ימינה, הרחק מהבריטים, לעלות על מסלול דרום-מזרח, והפחית את המהירות ל-18 קשרים (33 קמ"ש) כדי לאפשר לשלוש סיירות קלות של קבוצת הסיור השנייה להדביק את הקצב.
עם פנייה זו, היפר נסוג לאחור לעבר צי הים הפתוח, 60 מיילים ימיים (97 ק"מ) מאחוריו.
לאחר מכן ביטי שינה את מסלולו מזרחה, מכיוון שהוא עדיין היה רחוק מדי צפונה מכדי לחתוך את היפר.
שלב זה אופיין מאוחר יותר כ"הריצה דרומה" כאשר ביטי שינה מסלול כדי לנווט מזרח-דרום-מזרח בשעה 15:45, כעת במקביל למסלול של היפר פחות מ- משם.
בשלב זה שייטת אוניות המערכה החמישית הייתה בערך 7.5 מיילים ימיים (13.9 ק"מ) מצפון מערב לביטי.
הגרמנים פתחו באש תחילה בשעה 15:48, ואחריהם סיירות המערכה הבריטיות.
הסיירות הקלות של קבוצת הסיור השנייה היו הספינות הגרמניות הראשונות שנראו לספינות של אוון-תומאס וברהאם פתחה עליהן באש בשעה 15:58 עד שהסיירות נעלמו לתוך מסך העשן שלהן בסביבות השעה 16:05. כשלוש דקות לאחר מכן, הספינה פתחה באש על סיירת המערכה SMS פון דר טאן בטווח של כ-.
דקה לאחר מכן היא השיגה פגיעה אחת בירכתי הספינה הגרמנית לפני שנצטוותה להחליף מטרות לסיירת המערכה SMS מולטקה יחד עם אחותה וליאנט.
הפגז פגע ממש מתחת לקו המים והתפרץ בפגיעה בחגורת השריון.
הפגיעה הייתה ממש על המפרקים בין מספר לוחות שריון, הדפה אותם פנימה והרסה חלק מהגוף מאחוריהם.
הנזק אפשר ליותר מ- של מים לחדור ולהציף את הירכתיים וכמעט השבית את ציוד ההיגוי של הספינה.
ברהאם ווליאנט ביחד פגעו במולטקה ארבע פעמים מ-16:16 עד 16:26, אבל רק אחת מאותם פגיעות ניתן לייחס לווליאנט.
שניים מהאחרים התפוצצו עם פגיעה בשריון קו המים, אך לא הצליחו לחדור.
הפיצוצים דחפו את הלוחות והשברים גרמו להצפות רבות על ידי פגיעה במבנה שמסביב.
הפגז האחרון עבר לאורך כל הספינה מבלי להתפוצץ; הוא פגע ועקר ממקומו לוחית שריון בעובי על קו המים בצד השני של הספינה שגרמה גם להצפות.
ברהאם עצמה נפגעה פעמיים במהלך "הריצה דרומה": הראשונה הייתה פגיעת פגז מפון דר טאן שלא הצליח לגרום נזק כלשהו כאשר פגע בשריון קו המים והשנייה הייתה כאשר סיירת המערכה SMS ליצו ירתה פגז שהתפוצץ במבנה העילי האחורי.
זה שלח רסיסים לכל עבר והצית שריפה קטנה, אבל חוץ מזה לא גרם נזק משמעותי.
בשעה 16:30, הסיירת הקלה סאות'המפטון, שסיירה מול ספינותיו של ביטי, הבחינה באלמנטים המובילים של צי הים הפתוח מגיעים צפונה במהירות שיא.
שלוש דקות לאחר מכן, היא ראתה את התרנים העליונים של אוניות המערכה של ויצה-אדמירל ריינהרד שר, אך לא דיווחה על כך במשך חמש דקות נוספות.
ביטי המשיך דרומה במשך שתי דקות נוספות כדי לאשר את התצפית לפני שהורה לכוחו לפנות צפונה, לעבר הצי הגדול במה שזכה לכינוי "הריצה צפונה".
פקודתו חלה רק על כוחותיו שלו; שייטת אוניות המערכה החמישית המשיכה דרומה עד שחלפה על פני ביטי לכיוון צפון מערב בשעה 16:51. לאחר מכן הורה ביטי לאוון-תומאס לסובב את ספינותיו ברצף כדי לעקוב אחרי סיירות המערכה שלוש דקות לאחר מכן.
המשמעות היא שהם היו כ- קרוב יותר לצי הים הפתוח המתקדם במהירות.
ועכשיו נכנסו לטווח של אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה השלישית שפתחו באש על אוניות השייטת החמישית כשהן ערכו את הפנייה.
אוון-תומאס המשיך בפנייה עד שאוניותיו שהפליגו צפונה, שטו בין שייטת סיירות המערכה של היפר, ששינה את מסלולו בסביבות השעה 16:48 כדי לעקוב אחר ביטי צפונה, לבין ספינותיו של ביטי.
בעת ביצוע הסיבוב, ברהאם נפגעה משני פגזים 30.5 ס"מ החל מהשעה 16:58, כנראה מסיירת המערכה SMS דרפלינגר.
הראשון שבהם פגע בסיפון העליון של האונייה לפני שהתפוצץ עם הפגיעה בסיפון הראשי מעל תא תחנת הפינוי הרפואית, שנשרף לחלוטין.
הפיצוץ פוצץ חור בגודל בגודל 7 על 7 רגל (2.1 על 2.1 מטרים) בסיפון הראשי, שלח שברים דרך הסיפון האמצעי והתחתון ושרף את הקזמט של התותח 6 אינץ' מס' 2 הימני.
שלוש דקות לאחר מכן פגז נוסף פגע במבנה העילי האחורי, וניתק את כבלי האנטנה של התחנה האלחוטית הראשית.
רסיס אחד ניגר מהסיפון העליון ודרך ציפוי הצד בצד הנגדי של האונייה.
הראשון או הרביעי מבין הפגזים האלו הרסו את בית החולים של האונייה, והרגו את הצוות ואת כל מטופליהם, כולל שמונה נערי ספינה.
ברהאם השיבה אש לעבר סיירת המערכה בשעה 17:02, יחד עם וליאנט, שתי האוניות הצפוניות ביותר של אוון-תומאס, ושתיהן קלעו שלוש פגיעות בסיירות המערכה SMS זיידליץ ו-SMS ליצו בין 17:06 ל-17:13 בעוד שברהאם נפגעה פעמיים נוספות על ידי SMS דרפלינגר; למרות שאף אחת מהפגיעות לא גרמה נזק משמעותי.
לעומת זאת, הפגיעה בליצו הציפה במחסן התחמושת והפגיעות בזיידליץ פוצצו חור חור בצד החרטום שלה.
רסיסים מפגיעה זו גרמו להצפות שהתפשטו בכל החרטום, בעוד שמהירות האונייה גרמה למים להיכנס ישירות דרך החור בצד.
רסיסים נוספים מהפגיעה השנייה גרמו לנזק שאפשר למים להתפשט עוד יותר.
שתי הפגיעות הללו היו אחראיות בסופו של דבר להצפה האדירה שכמעט הטביעה את הספינה לאחר הקרב.
הפגז השלישי התפוצץ על מגן התותח של צריח הכנף הימני, אם כי חלק מהרסיסים נכנסו לצריח וגרמו נזק קל.
ביטי בינתיים פנה יותר מערבה כדי לפתוח את הטווח בין סיירות המערכה המוכות שלו לגרמנים.
בשעה 17:45 הוא פנה מזרחה כדי לתפוס את עמדתו מול הצי הגדול ולהיכנס מחדש לקרב מול ספינותיו של היפר.
פירוש הדבר היה כי שייטת אוניות המערכה החמישית והסיירות הקלות היו המטרות היחידות הזמינות עבור הספינות הגרמניות עד לאחר הפנייה, אם כי החמרה בראות הפריעה לירי של שני הצדדים.
ברהאם לא נפגעה במהלך שלב זה והיא ווליאנט, שאליהן הצטרפה מאוחר יותר אחותם וורספייט, המשיכו לירות לעבר קבוצת הסיור הראשונה של היפר עד לשעה 18:02 כאשר וליאנט איבדה את הראות על הגרמנים.
הם פגעו בליצו, דרפלינגר וזיידליץ שלוש פעמים כל אחת בין 17:19 ל-18:05 בערך.
ליצו ניזוקה רק מעט מפגיעות אלו, שבעצם השביתו רק את החדרים האלחוטיים הראשיים והגיבוי, בעוד הפגזים שפגעו בדרפלינגר פגעו בצד חרטום הספינה, והפילו מספר לוחות שריון, בעוד רסיסים פתחו חורים שבסופו של דבר אפשרו בערך ל- של מים להיכנס לחרטום.
אחת הפגיעות הללו גם פתחה כמה שריפות גדולות בתוך גוף הספינה.
הפגיעה בזיידליץ בעיקר פתחה חורים נוספים שהקלו על ההצפה.
היפר סובב את ספינותיו דרומה בסביבות השעה 18:05 כדי לסגת לאחור לעבר אוניות המערכה המתקדמות של שר ולאחר מכן הפך את המסלול חמש דקות מאוחר יותר.
אוון-תומאס פנה לצפון-מזרח בסביבות השעה 18:06 ואז עשה פנייה איטית לדרום-מזרח ברגע שזיהה את הצי הגדול.
הוא זיהה לראשונה את אוניית המערכה מרלבורו, ספינת הדגל של הפלגה ה-6 של שייטת אוניות המערכה הראשונה וחשב שהיא מובילה את הצי הגדול כשהיא נפרסת ממערך שיוט למערך טורי.
בשעה 18:17 הוא הבין שמרלבורו נמצאת בעצם בחלק האחורי של המערך והוא הורה לפנות צפונה כדי להכניס את השייטת שלו לטור מאחורי הצי הגדול.
זה לקח קצת זמן והספינות שלו נאלצו להאט ל-12–18 קשרים (22–33 קמ"ש) כדי למנוע דריסה של הפלגה השישית וחסימת האש שלה.
ברהאם ירתה 337 פגזים של 15 אינץ' ו-25 פגזי 6 אינץ' במהלך הקרב.
לא ניתן לאשר את מספר הפגיעות, אך מאמינים שהיא ווליאנט השיגו 23 או 24 פגיעות ביניהן, מה שהופך אותן לשתיים מספינות המלחמה המדויקות ביותר בצי הבריטי.
היא נפגעה שש פעמים במהלך הקרב, חמש פעמים בפגזי 30.5 ס"מ ופעם אחת בפגז 28.3 ס"מ, וסבלה אבדות של 26 הרוגים ו-46 פצועים.
בעקבות קרב יוטלנד, ברהאם הייתה בתיקון עד 5 ביולי 1916. בערב 18 באוגוסט יצא הצי הגדול לים בתגובה להודעה שפוענחה על ידי חדר 40 שציינה שצי הים הפתוח, ללא שייטת אוניות המערכה II, יצא מהנמל באותו לילה.
המטרה הגרמנית הייתה להפגיז את סנדרלנד ב-19 באוגוסט, בהתבסס על סיור נרחב שבוצע על ידי צפלינים וצוללות.
הצי הגדול הפליג עם 29 דרדנוטים ו-6 סיירות מערכה ואילו הגרמנים גייסו 18 דרדנוטים ו-2 סיירות המערכה.
לאורך כל היום שלמחרת קיבלו ג'ון ג'ליקו וויצה-אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, מידע מודיעיני סותר; לאחר שהגיעו למקום בים הצפוני בו ציפו להיתקל בצי הים הפתוח, פנו הבריטים צפונה מתוך אמונה מוטעית שהם נכנסו לשדה מוקשים.
שר פנה שוב דרומה, ואז לכיוון דרום-מזרח לרדוף אחרי שייטת אוניות מערכה בריטית בודדת שנראתה על ידי ספינת אוויר, שהייתה למעשה כוח הארוויץ' של סיירות ומשחתות תחת הקומודור רג'ינלד טירוויט.
כשהבינו את טעותם, שינו הגרמנים מסלול לבית.
המגע היחיד הגיע בערב כשטירוויט ראה את צי הים הפתוח אך לא הצליח להשיג עמדת התקפה מועילה לפני רדת החשיכה, וניתק מגע.
הציים הבריטי והגרמני חזרו הביתה; הבריטים איבדו שתי סיירות בהתקפות צוללות, ודרדנוט גרמנית אחת טורפדה.
לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאוסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע ממוקשים וצוללות, אלא אם כן הסיכויים להביס את צי הים הפתוח בהתערבות מכרעת היו חיוביים.
היא שופצה בקרומארטי בין פברואר למרץ 1917 והמלך ג'ורג' החמישי סקר את האונייה ב-22 ביוני באינברגורדון.
ברהאם הוחזרה לרוזית' בין 7 ל-23 בפברואר 1918 ו-וולר הוחלף על ידי קפטן הנרי בולר ב-18 באפריל.
את האחרון ירש קפטן ריצ'רד הורן ב-1 באוקטובר.
היא הייתה נוכחת כאשר צי הים הפתוח נכנע והובל למעצר ב-21 בנובמבר.
ברהאם הפכה לספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה של הצי האטלנטי באפריל 1919, וערך ביקור נמל בשרבורג, צרפת באותו חודש יחד עם שאר השייטת.
קפטן רובין דלגליש החליף את הורן ב-1 באוקטובר 1920. היא שמרה על מעמדה כאשר שייטות אוניות המערכה ה-1 וה-2 אוחדו במאי 1921. דלגליש הוחלף בתורו על ידי קפטן פרסי נובל ב-18 באוקטובר 1922. ברהאם השתתפה במסקר הצי ב-26 ביולי 1924 בספיטהד.
יחד עם אחותה מלאיה נשלחה ברהם לאלכסנדריה, מצרים, במאי 1927 בתקופה של אי שקט.
כעת בפיקודו של קפטן הוברט מונרו ובליווי אוניית המערכה ראמיליס, היא שייטה לאורך חופי מערב אפריקה מדצמבר 1927 עד פברואר 1928. היא הפכה לספינה פרטית בינואר של אותה שנה וחודשה במספנה המלכותית של פורטסמות' בפברואר-יולי.
זמן קצר לאחר שובה לים התיכון, ברהאם הפכה שוב לספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה בספטמבר לאחר שאחותה וורספייט נאלצה לחזור הביתה לתיקון לאחר שעלתה על שרטון.
קפטן ג'יימס סומרוויל החליף את מונרו ב-1 בדצמבר והוא הוחלף בתורו ב-16 במרץ 1929 על ידי קפטן ג'ון סי המילטון.
האונייה הוחלפה כאוניית הדגל על ידי רוונג' ביוני והיא נשלחה לארץ ישראל באוגוסט, שם הצוות שלה עזר לדכא את ההתפרעות בחיפה וגם הפעיל את הרכבת חיפה–ירושלים.
הספינה הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה של הצי האטלנטי בנובמבר 1929, ויחד עם מלאיה ערכו ביקור נמל בטרונדהיים, נורווגיה באמצע שנת 1930, שם ירו מטח הצדעה כדי לחגוג את הולדתה של הנסיכה רגנהילד ב-9 ביוני.
בין ינואר 1931 לינואר 1934, עברה ברהאם שיפוץ גדול.
בעוד שארבע האוניות האחרות של סדרת קווין אליזבת קיבלו שיפוץ שני, נרחב יותר באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 (שעבור וורספייט, וליאנט וקווין אליזבת הסתכם בחידוש מלא עם מכונות ומבנים עיליים חדשים), השינויים בברהאם היו מינוריים יחסית.
כעת בפיקודו של קפטן ריצ'רד סקוט, ברהאם הוצבה בצי הבית כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה השנייה, ונפרסה באיי הודו המערבית בינואר–פברואר 1935 לאימון.
הספינה השתתפה בסקירת צי לרגל יובל הכסף של ג'ורג' החמישי ב-16 ביולי בספיטהד ולאחר מכן הועברה לצי הים התיכון בסוף אוגוסט.
באותו זמן, קפטן נורמן וודהאוס החליף את סקוט.
היא נפרסה בקצרה לחיפה במאי 1936 בתחילת המרד הערבי הגדול.
זמן קצר לאחר מכן, היא נפרסה לגיברלטר למשך מספר חודשים לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד ביולי.
ברהאם שימשה כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה מנובמבר 1936 עד מאי 1937 והשתתף בסקירת צי ההכתרה עבור המלך ג'ורג' השישי ב-19 במאי בספיטהד.
היא הפכה לספינת הדגל של צי הים התיכון ב-9 ביוני עד שהוחלפה על ידי וורספייט ב-8 בפברואר 1938. קפטן הנרי הוראן קיבל את הפיקוד ב-28 ביולי 1937, אם כי הוא נשאר בפיקוד רק עד 22 באפריל 1938, כאשר הוא הוחלף על ידי קפטן אלגרנון ויליס.
האונייה חזרה לתפקידה הקודם כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה בפברואר 1938 בזמן שעברה שיפוץ בפורטסמות' שנמשך עד מאי.
ויליס הוחלף על ידי קפטן תומאס ווקר ב-31 בינואר 1939. במהלך ביקור נמל בקורפו ביולי, ביקר על האונייה גאורגיוס השני, מלך היוונים.
ברהאם נשארה חלק מצי הים התיכון בפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. היא הפכה לספינה פרטית ב-1 בדצמבר ועזבה את אלכסנדריה כדי להצטרף לצי הבית באותו יום.
ב-12 בדצמבר, היא נגחה בטעות את אחד המלוות שלה, המשחתת דאצ'ס, בערפל סמיך ממערב למול אוף קינטייר.
המשחתת התהפכה וטבעה, עם אובדן של 124 מאנשי הצוות שלה.
ברהאם, סיירת המערכה ריפאלס והמשחתות פיים, איקארוס, איימוגן, איזיס ונוביאן היו בסיור ליד באט לואיס כדי להגן מפני פריצה אפשרית לאוקיינוס האטלנטי על ידי ספינות מלחמה גרמניות כאשר הם הבחינו בצוללת הגרמנית U-30, בפיקודו של פריץ-יוליוס למפ, ב-28 בדצמבר.
למפ ירה ארבע טורפדו לעבר שתי אוניות הראשה, ואחת פגעה בברהאם בצד השמאלי שלה, סמוך לחדרי הפגזים של צריחים 'A' ו-'B'.
הבליטה נגד הטורפדו נהרסה למעשה בסמוך לתקיפה, עם ארבעה הרוגים ושני פצועים.
רוב התאים הסמוכים הוצפו והאונייה נטתה 7 מעלות שאוזנה על ידי העברת מזוט לימין.
מהירותה של ברהאם הופחתה בתחילה ל-10 קשרים (19 קמ"ש), אך היא הוגדלה ל-16 קשרים (30 קמ"ש) כשעה וחצי לאחר מכן והיא יכלה להמשיך בכוחות עצמה לבירקנהד לצורך תיקונים על ידי קאמל ליירד שנמשכו עד אפריל 1940.
קפטן ג'פרי קוק קיבל את הפיקוד ב-25 במרץ והצי ניצל את ההזדמנות כדי להגדיל את חימוש הנ"מ הקל שלה ולשדרג את מנהלי בקרת האש שלו.
ברהאם לא מילאה תפקיד במערכה הנורווגית למרות שחלק מהצוות והנחתים שלה השתתפו.
לקראת מבצע איום, התקפה ימית בריטית על דקר, סנגל, לפני נחיתה מתוכננת של כוחות צרפת החופשית, האונייה נותקה מצי הבית ב-28 באוגוסט והוקצתה לכוח M, מרכיב הצי המלכותי של המבצע.
היא עזבה את סקפה פלו באותו יום, בליווי ארבע משחתות, ונפגשה עם שיירת הכוחות בדרך לגיברלטר לשם הגיעה ב-2 בספטמבר.
מאוחר יותר היא הפכה לספינת הדגל של מפקד כוח M, סגן אדמירל ג'ון קנינגהם.
מחוזקת באוניית המערכה רזולושן ובנושאת המטוסים ארק רויאל מכוח H, עזבה בראהם את גיברלטר לפריטאון, סיירה לאון, ארבעה ימים לאחר מכן.
כוח M עזב את פריטאון לדקר ב-21 בספטמבר והגיע לדקר לפני עלות השחר יומיים לאחר מכן.
לאחר ששליחים של צרפת החופשית נתפסו או גורשו על ידי צרפת של וישי, קנינגהם הורה לספינותיו לפתוח באש.
תותחי 6 אינץ' של בראהם היו הראשונים לעשות זאת וירו לעבר הצוללת הצרפתית פרסי על פני השטח.
הם טענו לפחות פגיעה אחת והצוללת הוטבעה על ידי שתיים מהמשחתות המלוות והסיירת הקלה דרגון.
התותחים העיקריים שלה כוונו לנמל ולאוניית המערכה רישלייה.
בהפרעה של ראות לקויה, לא נגרם נזק משמעותי ורישלייה לא נפגעה לפני שההפגזה הופסקה לאחר 20 דקות.
לאחר פקיעת האולטימטום לכניעה למחרת בבוקר, אוניות המערכה לחמו נגד תותחי החוף ורישלייה בשעה 09:30. האחרונה נפגעה רק על ידי רסיסי פגז בודד לפני שבעלות הברית ביטלו את ההפגזה בשעה 10:07, למרות שהיא פגעה בברהאם פעם אחת עם פגז שפוצץ חור בקוטר בבליטה.
המשחתת הצרפתית לה הארדי הגיחה מהנמל בשעה 12:00 כדי לחלץ טייס בריטי במים, אך הופגזה בשעה 12:53 על ידי אוניות המערכה בטווח של .
הספינה לא נפגעה, אך נאלצה לחזור לנמל בחסות מסך עשן כבד.
אוניות המערכה הבריטיות החליפו מטרות כדי להפגיז את הנמל ואת רישלייה.
הם הציתו מספר ספינות סוחר, אך שוב לא הצליחו לפגוע באחרונה בטווח של לפני הפסקת האש בשעה 13:20. במהלך הזמן הזה ברהאם נפגעה על ידי פגז 24 ס"מ שחדר מבעד למבנה העילי לפני התפוצצות עם השפעה מועטה וללא גרימת נפגעים.
פגז נוסף, כנראה גם בקוטר 24 ס"מ (אם כי אולי פגז 38 ס"מ מרישלייה) התפוצץ במים בצד הימני לצד הארובות.
גל ההלם שנוצר דחף את הבליטה פנימה לאורך של והוא התחיל להציף לאט.
לאחר ועידה על סיפון ברהאם מאוחר יותר באותו יום, החליטו מפקדי בעלות הברית להמשיך בהתקפה.
בבוקר 25 בספטמבר, רישלייה הייתה הספינה הראשונה שפתחה באש בשעה 09:04 בטווח של .
בעוד אוניות המערכה הבריטיות תמרנו לתפוס את עמדותיהן, הצוללת Bévéziers ירתה מטח של ארבע טורפדות לטווח של .
ברהאם הצליחה להתחמק מהם, אבל רזולושן נפגעה מטורפדו אחד באמצע האונייה שגרם לנטייה כבדה, והיא ירדה מהמערך.
ברהאם פתחה באש מטווח של ופגעה ברישלייה עם פגז אחד בקוטר 15 אינץ' בשעה 09:15. הפגז הרס את סיפון הבלאגן ושיקע את הסיפון המשוריין בעומק של , אך לא גרם לנפגעים.
הנזק החמור לרזולושן גרם לנטישת מבצע איום וברהאם נאלצה לגרור אותה לפריטאון לתיקונים זמניים, לפני שליוותה שיירה לגיברלטר לשם הגיעה ב-15 באוקטובר לשם תיקון נזקיה שלה.
היא שובצה לזמן קצר לכוח H, לפני שהועברה לצי הים התיכון בנובמבר 1940.
ברהאם, שתי סיירות ושלוש משחתות שהוקצו גם הם לצי הים התיכון סומנו ככוח F במסגרת מבצע "מעיל", אחד מסדרה מורכבת של תנועות צי בים התיכון.
על אוניית המערכה ועל שאר הספינות של כוח F הוטלה המשימה להעביר חיילים למלטה, לפני שהמשיכו הלאה לאלכסנדריה.
ברהאם הועמסה ב-600 חיילים, כולל אנשי רגימנט ארטילריית השדה 12, הארטילריה המלכותי, כוח F יצא מגיברלטר ב-7 בנובמבר, בליווי כוח H, נפגש עם הגוף הראשי של צי הים התיכון שלושה ימים לאחר מכן ופרקה את מטענם במלטה מאוחר יותר באותו היום.
תוך כדי הפלגה מזרחה, נושאת המטוסים אילוסטריוס נותקה מהגוף הראשי כדי לתקוף לתקוף את טאראנטו בליל 11–12 בנובמבר, תוך פגיעה בשלוש אוניות מערכה איטלקיות.
ברהאם, שהוקצתה כעת לשייטת אוניות המערכה הראשונה, ומלאיה נותקו לתדלוק במפרץ סודה, כרתים, לפני שהפליגו לאלכסנדריה, והגיעו לשם ב-14 בנובמבר.
במסגרת מבצע צווארון בסוף נובמבר, ברהאם, מלאיה ונושאת המטוסים איגל חיפו על הכוחות שנפגשו עם שיירה שהגיעה מגיברלטר.
בדרך, המטוסים של איגל תקפו את טריפולי ב-26 בנובמבר.
ברהאם הפכה לספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה בדצמבר.
ב-3 בינואר 1941 הפגיזו האונייה, יחד עם וורספייט ווליאנט, את ברדיה כהקדמה לקרב ברדיה.
ב-26 במרץ התייצב הצי האיטלקי בניסיון ליירט שיירות בריטיות ליוון.
הבריטים שברו לאחרונה את הקודים האיטלקיים והפליגו לאחר רדת החשיכה ב-27 כדי ליירט את האיטלקים.
למחרת בבוקר, הם נצפו על ידי מטוס מנושאת המטוסים פורמידבל והחל קרב כף מטפן.
תקיפות אוויריות מרובות של מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש מפורמידבל פגעו באוניית המערכה ויטוריו ונטו והכו קשות את הסיירת הכבדה פולה מאוחר יותר באותו ערב.
אדמירל אנג'לו איאצ'ינו, מפקד הצי האיטלקי, הורה לשתי הסיירות הכבדות האחרות של הפלגה הראשונה להגיש סיוע לפולה בחושך.
הספינות האיטלקיות והבריטים הגיעו כמעט בו-זמנית למיקומה של פולה, אבל לאיטלקים כמעט לא היה מושג שהבריטים נמצאים בקרבת מקום.
מצד שני, הבריטים ידעו בדיוק היכן נמצאים האיטלקים, הודות לספינות המצוידות במכ"ם.
הם פתחו באש מטווח נקודתי, ברהאם משכה את המשחתת אלפרדו אוריאני ולאחר מכן הצטרפה לוורספייט ווליאנט בהשמדת זארה.
באמצע אפריל היא ליוותה את ספינת ההובלה המהירה ברקונשייר, יחד עם וורספייט ווליאנט, מאלכסנדריה למלטה לפני שאוניות המערכה הפגיזו את טריפולי בערב 20 באפריל.
ב-6–12 במאי, היא חיפתה על שיירת אלכסנדריה-מלטה של מבצע טייגר.
עם אחותה שזה עתה הגיעה, קווין אליזבת, ליוותה ברהאם את פורמידבל כשהמטוסים שלה תקפו את שדה התעופה האיטלקי בסקרפנטו עם שחר ב-26 במאי בהצלחה מסוימת.
בזמן שחיפתה על פינוי כרתים למחרת, הותקפה האונייה על ידי מפציצי יונקרס Ju 88 מ-II.
/ LG (כנף הדגמה) 1 ומפציצי היינקל He 111 של II.
/ KG (כנף מפציצים) 26. אחת מפצצות פגעה בצריח 'Y' והציתה שריפה בתוך הצריח שלקח 20 דקות לכבותה.
פספוס כמעט קרע את הבליטה שלה בצד השמאלי על שטח וגרם לנטייה של 1.5 מעלות שתוקנה בקלות על ידי שאיבת נפט.
הנפגעים היו חמישה הרוגים ושישה פצועים.
היא הגיעה לאלכסנדריה מאוחר יותר באותו יום, אבל היא הייתה גדולה מדי עבור המזח הצף שם והיה צריך לשלוח אותה למקום אחר לתיקונים.
היא הפליגה דרומה דרך תעלת סואץ למומבסה, קניה, שם נבדקו נזקיה.
הם התבררו כחמורים מהצפוי והיה צורך לתקן את ברהאם בדרבן, דרום אפריקה, מכיוון שהיא לא הייתה כשירה לבצע את המעבר הטרנס-אטלנטי לתיקון בארצות הברית.
התיקונים הושלמו שישה שבועות לאחר מכן ב-30 ביולי והאונייה חזרה לאלכסנדריה באוגוסט, שם חזרה לתפקידה כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
אחר הצהריים של 24 בנובמבר 1941, שייטת אוניות המערכה הראשונה, ברהאם, קווין אליזבת ווליאנט, בליווי של שמונה משחתות, יצאו מאלכסנדריה כדי לחפות על שייטות הסיירות ה-7 וה-15 בזמן שהן צדו שיירות איטלקיות במרכז הים התיכון.
למחרת בבוקר, הצוללת הגרמנית U-331, בפיקודו של אובר-לויטננט צור זי הנס-דיטריך פון טיזנהאוזן, זיהה את רעשי המנוע הקלושים של הספינות הבריטיות ועבר ליירט.
כך עברה U-331 דרך המסך והייתה בעמדה לירות את הטורפדות שלה לאחר שהאונייה המובילה, קווין אליזבת, חלפה על פניה והספינה השנייה, ברהאם, סגרה טווח במהירות.
טיזנהאוזן הורה לירות את כל ארבעת צינורות טורפדו החרטום לטווח של בשעה 16:25. אולי בגלל קרבתה לגל החרטום של וליאנט ופריקת הטורפדות, גשר הצוללת עלה לפני השטח והופגז ללא תוצאה על ידי אחד מתותחי ה"פום-פום" של אוניית המערכה בטווח של כ .
הצוללת צללה ללא שליטה לאחר שפרצה והגיעה לעומק המצוין של , הרבה מתחת לדירוג העומק העיצובי שלה של , לפני שהיא התייצבה ללא כל נזק.
U-331 לא הותקפה על ידי המשחתות המלוות והגיעה לנמל ב-3 בדצמבר.
טיזנהאוזן לא היה בטוח בתוצאות ההתקפה שלו ומסר ברדיו שהוא פגע באוניית מערכה מסוג קווין אליזבת בטורפדו אחד.
לא היה זמן לפעולת התחמקות, ושלושה מארבעת הטורפדות פגעו באמצע האונייה כל כך קרוב זה לזה עד שהקימו נד מים מסיבי אחד.
ברהאם התהפכה במהירות שמאלה ושכבה על צדה כאשר פיצוץ מחסן תחמושת אדיר התרחש כארבע דקות לאחר שטורפדה והוטבעה.
ועדת החקירה על הטביעה ייחסה את הפיצוץ הסופי לשריפה במחסני פגזי ה-4 אינץ' מחוץ למחסני פגזי ה-15 אינץ' הראשיים, שהתפשטה לתוכנם של המחסנים הראשיים ופוצצה אותם.
בשל המהירות שבה היא טבעה, נהרגו 862 קצינים ומלחים, כולל שניים שמתו מפצעיהם לאחר שחולצו.
המשחתת Hotspur חילצה 337 ניצולים, כולל תת-אדמירל הנרי פרידהאם-וויפל והשניים שמתו מאוחר יותר מפצעיהם, בעוד שהמשחתת האוסטרלית Nizam חילצה לפי הדיווחים 150 אנשי צוות.
קפטן ג'פרי קוק ירד עם האונייה שלו.
הטביעה תועדה בסרט על ידי צלם מ-Pathe News, על סיפון וליאנט.
כדי להסתיר את הטביעה מהגרמנים וכדי להגן על המורל הבריטי, מועצת האדמירליות צנזרה את כל החדשות על טביעתה של ברהאם.
." בעקבות טענות חוזרות ונשנות של הרדיו הגרמני, האדמירליות הודיעה רשמית על האובדן ב-27 בינואר 1942 והסבירה כי
רק לאחר שהאדמירליות הודתה שברהאם הוטבעה ותיארה את הנסיבות, ידע טיזנהאוזן שהוא הטביע אותה.
באותו יום הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
הצוות של ברהאם מונצח על ידי ספסל זיכרון, הממוקם בגני נוטה, ויימות'.
הלן דאנקן, הנחשבת לאדם האחרון שנכלא על פי חוק הכישוף משנת 1735, הגיעה לידיעת השלטונות לאחר שטענה כי יצרה קשר עם רוחו של מלח מברהאם, בזמן שבו טביעת האונייה הוסתרה מהציבור הרחב.
אה"מ דיוק אוף יורק הייתה אוניית מערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי של הצי המלכותי.
האונייה, שהונחה במאי 1937, נבנתה על ידי ג'ון בראון והחברה בקליידבנק, ונכנסה לשירות בצי המלכותי ב-4 בנובמבר 1941, ולאחר מכן ראתה שירות קרבי במהלך מלחמת העולם השנייה.
באמצע דצמבר 1941, דיוק אוף יורק העבירה את ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לארצות הברית לפגוש את הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט.
בין מרץ לספטמבר 1942 דיוק אוף יורק הייתה מעורבת בתפקידי ליווי שיירות, כולל כאוניית הדגל של כוח החיפוי הכבד של השיירה PQ-17, אך באוקטובר היא נשלחה לגיברלטר שם הפכה לאוניית הדגל של כוח H.
באוקטובר 1942, דיוק אוף יורק הייתה מעורבת בפלישה של בעלות הברית לצפון אפריקה, אך ראתה פעולות מועטות שכן תפקידה רק דרש ממנה להגן על נושאות המטוסים הנלוות.
לאחר הפלישה, דיוק אוף יורק הייתה מעורבת במבצעי מצלמה ומושל, שהיו פעולות הסחה שנועדו למשוך את תשומת הלב של הגרמנים ממבצע האסקי, הפלישה לסיציליה.
ב-4 באוקטובר, דיוק אוף יורק פעלה עם האונייה האחות שלה אנסון בחיפוי כוח של סיירות ומשחתות של בעלות הברית ונושאת המטוסים האמריקאית ריינג'ר, במהלך מבצע מנהיג, שכלל פשיטה על הספנות הגרמנית מול נורווגיה.
המתקפה הטביעה ארבע ספינות סוחר וגרמה נזק קשה לשבע נוספות.
ב-26 בדצמבר 1943 דיוק אוף יורק הייתה חלק מכוח משימה שנתקל בסיירת המערככה הגרמנית שרנהורסט ליד הכף הצפוני של נורווגיה.
במהלך הקרב שלאחר מכן, שרנהורסט פגעה בדיוק אוף יורק פעמיים עם השפעה מועטה, אבל נפגעה בעצמה מכמה מהפגזים של דיוק אוף יורק בקוטר 14 אינץ', אשר השתיקו את אחד הצריחים שלה ופגעו בחדר דוודים.
לאחר שנמלטה זמנית מהאש הכבדה של דיוק אוף יורק, שרנהורסט נפגעה מספר פעמים בטורפדו, מה שאפשר לדיוק אוף יורק לפתוח שוב באש, ותרמה לטביעתה הסופית של שרנהורסט לאחר קרב שנמשך עשר וחצי שעות.
בשנת 1945, דיוק אוף יורק הוקצתה לצי האוקיינוס השקט הבריטי כאוניית הדגל שלו, אך הגיעה מאוחר מכדי לראות פעולה כלשהי לפני שיפן נכנעה.
לאחר המלחמה, דיוק אוף יורק נשארה פעילה עד שהועברה לעתודה בנובמבר 1951. בסופו של דבר היא נגרטה ב-1957.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הסכם הצי של וושינגטון נערך ב-1922 במטרה לבלום מרוץ חימוש שהתפתח בין בריטניה, יפן, צרפת, איטליה וארצות הברית.
הסכם זה הגביל את מספר הספינות שכל מדינה הורשתה לבנות והגביל את ההדחק של אוניות ראשה ל-.
ההגבלות הללו הורחבו ב-1930 באמצעות הסכם הצי של לונדון, אך באמצע שנות ה-30 נסוגו יפן ואיטליה משתי ההסכמים הללו והבריטים חששו מהיעדר אוניות מערכה מודרניות בצי המלכותי.
האדמירליות הורתה אפוא על בניית סדרת אוניות מערכה חדשה: קינג ג'ורג' החמישי.
ההדחק של דיוק אוף יורק היה 37,316 טון בתפוסה סטנדרטית ו-42,751 טון במעמס מלא.
זה העניק לדיוק אוף יורק מהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש).
האונייה נשאה 3,800 טון מזוט, אולם מאוחר יותר זה הוגדל ל-4,100 טון.
היא גם נשאה 186 טון של סולר, 260 טון של מי הזנה רזרביים ו-440 טון של מים מתוקים.
יחד עם הסוללות הראשיות והמשניות שלה, נשאה דיוק אוף יורק 48 תותחי QF 2 פאונד (1.575 אינץ', 40 מ"מ) Mk.VIII "פום-פום" נגד מטוסים בשישה צריחים מתומנים.
באמצע דצמבר 1941, דיוק אוף יורק נשאה את ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לארצות הברית כדי להתייעץ עם הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט.
היא הגיעה לאנאפוליס, מרילנד, ב-22 בדצמבר 1941, ערכה שייט טלטלה לברמודה בינואר 1942, ויצאה לסקפה פלו ב-17 בינואר בעוד צ'רצ'יל חזר הביתה באוויר.
ב-1 במרץ 1942, היא סיפקה ליווי צמוד לשיירה PQ 12 יחד עם סיירת המערכה רינואון, הסיירת קניה ושש משחתות.
ב-6 במרץ, כוח זה תוגבר באחת מהאוניות האחיות של דיוק אוף יורק, קינג ג'ורג' החמישי, ובנושאת המטוסים ויקטוריוס, הסיירת הכבדה ברוויק, ושש משחתות כתוצאה מחששותיו של אדמירל ג'ון טובי כי אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ עשויה לנסות ליירט את השיירה.
ב-6 במרץ יצאה אוניית המערכה הגרמנית לים ונצפתה על ידי צוללת בריטית בסביבות השעה 19:40; עם זאת, לא נוצר מגע, למעט התקפת טורפדו אווירית לא מוצלחת של מטוסים מוויקטוריוס.
מאוחר יותר באותו החודש, הוקמה שיירה PQ 13 ודיוק אוף יורק שוב הייתה חלק מכוח הליווי.
בתחילת אפריל, דיוק אוף יורק, קינג ג'ורג' החמישי ונושאת המטוסים ויקטוריוס היוו את הליבה של כוח תמיכה שסייר בין איסלנד לנורווגיה כדי לחפות על כמה שיירות לברית המועצות.
בסוף אפריל, כאשר קינג ג'ורג' החמישי נגחה בטעות והטביעה את המשחתת פנג'בי בערפל סמיך, וגרמה לנזק משמעותי לחרטום, דיוק אוף יורק נשלחה להחליף אותה.
היא המשיכה בפעולות אלה עד מאי, כאשר הצטרפה אליה אוניית המערכה האמריקאית USS וושינגטון.
באמצע ספטמבר, דיוק אוף יורק ליוותה את שיירה QP 14.
באוקטובר 1942, דיוק אוף יורק נשלחה לגיברלטר כאוניית הדגל החדשה של כוח H, ותמכה בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה בחודש שלאחר מכן.
במהלך תקופה זו, דיוק אוף יורק ספגה מתקפה אווירית של מטוסים איטלקיים במספר הזדמנויות, אך הפשיטות היו בקנה מידה קטן יחסית והן טופלו במהירות על ידי ה"מטריה" שסיפקו נושאות המטוסים הנלוות ויקטוריוס, פורמידבל ופיוריוס.
לאחר פעולה זו, דיוק אוף יורק חזרה לבריטניה לצורך שיפוץ.
עם השלמת השיפוץ שלה, דיוק אוף יורק חידשה את מעמדה כאוניית דגל מ-14 במאי 1943 עד ליציאת קינג ג'ורג' החמישי והאו למבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה.
ב-4 באוקטובר כיסו דיוק אוף יורק ואנסון כוח של סיירות ומשחתות של בעלות הברית ואת נושאת המטוסים האמריקאי USS ריינג'ר תחת מבצע מנהיג, שכלל פשיטה על הספנות הגרמנית מול נורווגיה.
התקיפה הביאה לטביעתן של ארבע ספינות סוחר גרמניות ולנזק לשבע אחרות, מה שאילץ לקרקע רבות מהן.
בשנת 1943 עברה סיירת המערכה הגרמנית שרנהורסט לנורווגיה, עמדה שממנה יכלה לאיים על השיירות הארקטיות לרוסיה.
עם טירפיץ ושתי ספינות משוריינות גם בפיורדים הנורווגיים, היה צורך שהצי המלכותי יספק ליווי כבד לשיירות בין בריטניה לרוסיה.