tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט (או בסתיו) 1941 פרסמו הרשויות הגרמניות צו להקמת שני גטאות בעיר.
גטו „A" שכן בחלקה הדרומי של העיר.
תחומו גובל במערב בצדו השמאלי של רחוב סובורוב המודרני, בדרום ובמזרח בכיכר סבובודה, ובצדדיהם הימניים של הרחובות פרבומאיסקאיה וקירובה.
המרווחים שבין חזיתות הבתים לאורך היקף הגטו נאטמו בגדר עץ רציפה.
בגטו זה רוכזו יהודים כשירים לעבודה, בעלי מקצוע, וכן מי שהצליחו לשחד את המשטרה.
כל יתר היהודים הועברו בכפייה לגטו „B", אשר השתרע בחלקה המערבי של כיכר סבובודה עד לגשר ובצדדיהם הימניים של הרחובות סובייטסקאיה וספורטיבנאיה.
גטו זה כלל לא גודר, שכן רוכזו בו אך ורק קשישים, נשים, ילדים וחולים.
ליהודים ניתן זמן מינימלי לעבור לגטו, ולא יהודים, שגורשו מאזור הגטו, יושבו מיד בבתים היהודיים שהתפנו.
גטו קוברין הפך גם לאתר מעצר ליהודים מעיירות שכנות (כגון היינובקה וביאלובייז'ה).
הוא סיפק עובדי כפייה למחנות עבודה בחודוס ובזאפרודי.
כל התקשורת בין תושבי הגטו היהודים לבין הרשויות התאפשרה רק דרך היודנראט.
תחת איום עונש מוות, נאסר על אסירי הגטו ללכת על מדרכות, להופיע בציבור ללא טלאי צהוב, או לתקשר עם לא יהודים.
בכל יום הוצעדו יהודים תחת משמר משטרתי לעבודות כפייה.
ב־2 ביוני 1942 רוכזו אסירי גטו „B" בכיכר סבובודה.
יושב ראש היודנראט אולץ לשאת נאום מרגיע, שבו טען בכזב כי היהודים נשלחים לעבודה.
בפועל, היהודים הוצעדו תחת שמירה של אנשי אס־אס בליווי כלבים אל תחנת הרכבת ונדחסו לקרונות משא.
כ־200 בני אדם בכל קרון.
כ-1,800 יהודים הובלו בדרך זו והוצאו להורג ליד תחנת הרכבת ברונה גורה.
רבים מתו במהלך המסע, מבלי שיוכלו לעמוד בחום הקיצוני ובמחסור באוויר בקרונות הצפופים.
לפני הטבח, הנאצים אילצו 300 איכרים מקומיים לחפור שמונה קברי אחים, כל אחד באורך של 40 עד 80 מטרים, ברוחב 6 מטרים ובעומק 4 מטרים.
עם הגעת הקורבנות, הם נצטוו להתפשט, לרדת לבורות באמצעות סולמות ולשכב כשפניהם כלפי מטה בשורות.
לאחר מכן הם נורו, והקבוצה הבאה נאלצה לשכב על גבי הגופות לפני שהוצאה להורג.
באוקטובר 1942, אילצו הנאצים 160 גברים מהכפר חידרי לחפור בורות הוצאות להורג ביער בוריסובסקי, לאורך כביש קוברין-דיבין, כ-14 ק"מ מקוברין (ליד הפרברים הדרומיים של קוברין, בשדות הקולחוז נובי פוט ).
לאחר הטבח, נערכו מספר פעמים חיפושים יסודיים על ידי נאצים בגטו הריק.
הם פרצו דלתות נעולות, בדקו עליות גג ומרתפים, ובעזרת מוטות ברזל חיפשו מקומות מסתור באדמה.
יהודים חולים וקשישים חסרי אונים שנותרו בבתים נרצחו במקום.
קבוצה קטנה של 72 מומחים יהודים שעבדו עבור הממשל הגרמני הוצאו להורג עד דצמבר 1943 בחצר בית הכלא קוברין.
במהלך חיסול הגטו, חלק מהאסירים מרדו תוך התנגדות מזוינת.
אחרים הצליחו להימלט ליערות והצטרפו לקבוצות פרטיזנים, וחלקם הוסתרו על ידי תושבים מקומיים.
על סיועם הפעיל ליהודים, כולל הנפקה בלתי חוקית של תעודות המאשרות טבילה לנצרות, הוצאו להורג שני כמרים פולנים ב-15 באוקטובר 1942:
לפחות 6,900 יהודים נרצחו בקוברין.
אנדרטה לזכר קורבנות רצח יהודי קוברין בשואה הוקמה בפאתי העיר, בקצה רחוב פרבומייסקיה, באחד מאתרי ההוצאות להורג.
גטו קרקוב היה גטו שהוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה ברובע פודגוז'ה – פרבר דרומי של העיר קרקוב.
הגטו הוקם ואוכלס לאחר שהנס פרנק, מושל הגנרלגוברנמן (השטח הפולני שלא סופח לגרמניה או לברית המועצות), כשל בניסיונותיו להפוך את קרקוב ל"יודנריין" (מטוהרת מיהודים).
הגטו פעל כאזור מתוחם וסגור במשך שנתיים – מהקמתו במרץ 1941 ועד לחיסולו הסופי במרץ 1943, עם משלוח אחרוני היהודים בו למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ.
יהדות קרקוב לפני מלחמת העולם השנייה
מתחילת המאה ה-14 הייתה בקרקוב אחת מהקהילות היהודיות החשובות ביותר באירופה.
בפולין העצמאית (1918–1939) ניהלה הקהילה היהודית חיי תרבות וחברה ערים ביותר.
בעיר פעלו סניפים של כל הארגונים הפוליטיים היהודיים בפולין (הציונים, הבונד, החרדים והמזרחי), התלמידים למדו בבתי ספר יהודיים ממגוון הזרמים, "אוניברסיטה עממית" נוסדה בידי סטודנטים יהודים, ופעלו בה תיאטרון יהודי קבוע, ספריית השאלה, עיתונים ביידיש, אגודות ספורט יהודיות ועוד.
בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סבלה הקהילה היהודים מהתגברות האנטישמיות.
הקהילה מנתה לפני המלחמה 56 אלף נפש, כחמישית מתושבי העיר.
ב־1 בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה, עם פלישת הוורמאכט (צבא גרמניה הנאצית) לפולין ב"בְּלִיצְקְרִיג" (מתקפת בזק).
הנאצים החליטו, בהתאם לתורת הגזע ולאידאולוגיה הנאצית, להפוך את פולין ל"לֶבֶּנְסְרַאוּם" (מרחב מחיה גרמני), ועל כן ננקטה מדיניות של הרעבה כלפי האוכלוסיות ה"נחותות".
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פולין חולקה לשני חלקים מרכזיים: החלק המערבי, שהיווה את מרבית פולין שלפני הכיבוש, אשר סופח לגרמניה, והחלק המזרחי אשר סופח לברית המועצות.
בחלק מהשטח הנאצי בחלק המרכזי של פולין, הוקם הגנרלגוּבֶרנֶמַן, אזור שלא סופח ישירות לגרמניה הנאצית אלא הפך למדינת חסות שלה, והוא כלל את רוב האוכלוסייה ה"בעייתית" של פולין: צוענים, יהודים וכדומה.
בגנרלגוברנמן היו ארבעה מחוזות עיקריים: ורשה, לובלין, ראדום וקרקוב.
שטח הממשל הכיל את רוב יהדות פולין, ועל כן הוקמו שם גטאות ומחנות ריכוז רבים.
למושל הגנרלגוברנמן מונה האנס פרנק.
קרקוב הופצצה כבר ביום הראשון למלחמת העולם השנייה ונכבשה ב־6 בספטמבר, ללא כל התנגדות מהצבא הפולני.
כחלק מתהליך של השפלת האומה הפולנית, השייכת על פי תורת הגזע לגזע הסלאבי הנחות, הכריזו שלטונות הכיבוש ב־26 באוקטובר 1939 על קרקוב ולא על ורשה כבירת הגנרלגוברנמן, דבר שהיה לו השפעה מכרעת גם על גורלה של יהדות קרקוב.
כבר עם כניסת הוורמאכט לעיר, החלו החיילים הנאצים לגלות את יחסם העוין כלפי יהודים העיר.
בתחילת מעשי האיבה כלפי היהודים, הופנו התקיפות במיוחד כלפי החרדים, שבלטו בשל חזותם.
בנוסף, החלו יהודים להילקח לעבודות שירות שונות, כגון טאטוא רחובות וכבישים, ניקיון בתי שימוש בבניינים ציבוריים וסבלות.
יחד עם מעשי האלימות וההשפלה, החלו תהליכים כלכליים שונים ולכאורה חוקיים, אשר נועדו לשדוד באופן שיטתי את כל היהודים ובתי העסק שלהם.
ב־8 בספטמבר 1939 פורסמו חוקים במסגרתם הוטלו על כל בתי העסק היהודיים חובת סימון במגן דוד, כדי להבדיל בתי עסק אלו מבתי העסק הפולנים.
דבר זה היווה למעשה את תחילת השוד המאורגן על בתי העסק היהודים של קרקוב.
משאיות רבות של הנאצים היו מגיעות לעיתים לבתי עסק יהודים ודורשות מילוי סחורה.
בלי לדעת למה ובלי לשאול, היו היהודים מעלים את הסחורה על גבי המשאית בלי תשלום ובלא תמורה.
בנוסף, החל באותו זמן חיילים נאצים לבצע מעשי ביזה בבתים פרטיים.
ב־8 בספטמבר נדרש מרק ביברשטיין להקים את היודנראט בקרקוב, וב־10 בספטמבר אכן הוקם גוף זה, וביברשטיין עמד בראשו.
ב־26 באוקטובר 1939 פורסם צו של ממשלת הגנרלגוברנמן, המטיל עבודות כפייה על כל היהודים בני 12 עד 60. ביצוע הצו הוטל על האס אס.
בצו לא דובר כלל על תנאי עבודה ותעסוקה, כל שכן לא על תגמול על העבודה או על משכורת.
היהודים לא זכו לשום הטבה או זכויות רווחה הקשורות בעבודה, להן זכו דווקא העובדים הפולנים.
כיוון שלא היו צריכים לשלם להם כלל, מעסיקים גרמנים רבים מן השוק הפרטי היו מעוניינים בכוח העבודה של היהודים בפולין, ולכן מעבידים רבים הגיעו מגרמניה כדי להעביד יהודים.
בעקבות כך אנשי אס אס החלו לחטוף יהודים ברחוב כדי להטיל עליהם עבודות כפייה שונות.
ב־1 בדצמבר 1939 פורסם צו מיוחד שקבע כי כל יהודי האזור יחויבו בלבישת סימן הכר יהודי.
בקרקוב נאלצו היהודים ללבוש סרט לבן עם מגן דוד כחול שבא להפריד בין האוכלוסייה הפולנית לבין האוכלוסייה היהודית.
מאביב 1940 החלו גזירות אנטישמיות נוספות: עוצר לילה על היהודים, איסור נסיעה בחשמלית, איסור לבקר בבתי קפה, בתי קולנוע ותיאטראות שאינם יהודיים, איסור החלפת מקום המגורים ללא אישור, ואיסור לנסוע ברכבת.
בראשית מאי 1940 פרסם האנס פרנק הודעה אשר הכריעה את גורל יהדות קרקוב:
לכן, בשונה מאיגרת הבזק של היידריך, שדרשה לכנס קהילות יהודית קטנות לעיר הגדולה הקרובה ביותר (כדי שבהמשך יהיה אפשר לשלוח אותם להשמדה), פרנק שאף להפוך את קרקוב ל"יוּדֶנרָיין" – נקייה מיהודים.
על כן הוא החליט לפנות את כל יהודי קרקוב (שמספרם גדל ל־80,000 עד מרץ 1940, עם הגעת אלפי פליטים), שהתגוררו בעיקר במרכז העיר ברובע קז'ימייז', לכפרים שבסביבה.
רבבות יהודים עזבו את קרקוב בין ה־18 במאי ל־15 באוגוסט 1940, בעקבות הזדמנות שניתנה להם לעזוב עם רכושם "מרצונם החופשי", עליה הודיע ראש העיר הגרמני.
הם עזבו לפולין המזרחית, שהייתה שטח רוסי, וגם לעיירות קטנות וכפרים סביב העיר, שם קיוו להיות הרחק מעיני הגרמנים.
בנובמבר 1940 החל הגירוש בכוח של יהודי קרקוב לעיירות הסביבה.
עתה הורשו היהודים לשאת עמם רק מטען של 50 קילוגרמים לנפש.
עד מרץ 1941 גורשו בכוח כ־40,000 יהודים (נוסף על העוזבים עצמאית), ובעיר נשארו כ־21,000 יהודים רשומים, שלפי הגרמנים היו נחוצים למאמץ המלחמתי (בלי להביא בחשבון כ־6,000 יהודים משוערים ששהו בעיר באופן בלתי חוקי).
בשלב זה נוכחו הגרמנים שעוד ישנם יהודים רבים בעיר הבירה ולא יהיה אפשר לטהר אותה לחלוטין מיהודים, ועל כן, בהתאם לאיגרת הבזק של היידריך, החליטו להקים גטו בקצה העיר.
גטו קרקוב הוקם רשמית ב־20 במרץ 1941 בשכונת העוני פודגוז'ה (Podgorze) שעל הגדה הדרום-מזרחית של נהר ויסלה.
המושל הנאצי אוטו וכטר הכריז על הקמתו ודרש מכל היהודים להתרכז בו עד 20 באפריל 1941. 15,000 יהודים נדחסו לאזור שיושב בעבר על ידי 3,000 אנשים שגרו במחוז, שכלל 30 רחובות, 320 מבני מגורים, ו־3,167 חדרים.
כתוצאה מכך, דירה אחת הוקצתה לכל ארבע משפחות יהודיות ורבים חיו ברחוב.
עקב הצפיפות הרבה פרצו בגטו מגפות רבות ושיעור התמותה גדל.
הגטו היה מוקף בחומה שנבנתה זמן קצר לפני כן והפרידה אותו משאר חלקי העיר.
גובהה של החומה היה בממוצע כ-3 מטרים, והיא עוצבה בראשה בסיומת המזכירה אותה עם צורת לוחות הברית.
רעיון עיצוב זה נעשה על ידי רעייתו של הנס פרנק.
בראש החומה הוצבו סימנים יהודיים שהיו נפוצים בבתי קברות, מה שהוסיף עוד על התחושה הקשה לשוהים בתוכו.
רק ארבע כניסות אפשרו לתנועה לעבור (חלקים קטנים של הקיר נשארו עד היום כלוח זיכרון).
על שערי הגטו שמרו שומרים גרמנים ופולנים, ומבפנים שמרו שוטרים יהודים.
בתחילה נשמר הקשר בין הגטו לבין סביבת העיר.
יהודים שעבדו במפעלים באזור או שבתי המלאכה שלהם היו מחוץ לגטו, כמו גם עובדי בית החולים ובית היתומים יצאו מדי יום מהגטו באישור מיוחד.
גם עובדים פולנים נכנסו לבתי חרושת בתוך הגטו ואף פעל בו בית דואר.
מצב זה אִפשר להבריח קצת מזון אל הגטו.
הגרמנים הקצו 250 קלוריות ליחיד ליום, אך ההקצבה המעטה לא חולקה באופן סדיר.
מאוקטובר 1941 הגרמנים החלו לנתק בהדרגה את הגטו מהעולם שבחוץ, פרסמו עונשי מוות על כל יהודי שייתפס מחוץ לגטו בלי רישיון, וסניף הדואר נסגר.
בסוף אותה שנה נסגרו חנויות ובתי מלאכה של יהודים שעדיין פעלו בעיר.
רוב ההנהגה היהודית של קרקוב ברחה מהעיר עם פרוץ המלחמה, בעיקר לצידה המזרחי של פולין (שסופח לברית המועצות), לכן לא נותרה ליהודים הנהגה רשמית שתסייע להם להתאקלם לכיבוש ושתייצג אותם בפני השלטונות הגרמנים.
מספר יהודים ניסו להתחיל לפעול בארגון פעולות סעד, אך הנאצים לא היו מעוניינים בכך, אלא בגוף כללי שייצג את כל יהודי העיר.
בעקבות התייעצות עם ראשי עיריית קרקוב, החליטו ראשי המשטרה הנאצית (הסיפ"ו) להקים יודנראט ("מועצת יהודים") בעיר, ולמנות לראש היודנראט את מרק ביברשטיין, מורה ועסקן חברתי בעיר, שהיה מוכר היטב בקרב הציבור היהודי בניקיון כפיו.
ב-8 בספטמבר 1939 (יומיים לאחר כיבוש קרקוב), התפרצו שני קציני אס אס נאצים לביתו של ביברשטיין והודיעו לו בתקיפות שהם הגיעו בשליחות ראש משטרת הביטחון ושהוא מונה לראש מועצת היהודים בעיר.
ניתנו לו יומיים להרכיב את הרשימה של חברי היודנראט, שהייתה צריכה למנות שנים עשר חברים.
כשניסה למחות, הובהר לו כי זו עלולה להיות מחאתו האחרונה בחיים.
ביברשטיין הבין כי הוא חייב לקבל את משרת יושב ראש היודנראט על מנת לעזור לקהילה היהודית לשרוד את המלחמה.
בלית ברירה החל במשימה הקשה של הרכבת המועצה.
הוא השתדל למצוא מועמדים שהיו ידועים בקרב הציבור היהודי של קרקוב בניקיון כפיהם, שיוכלו לייצג את היהודים בקרב השלטונות הגרמנים.
מספר מועמדים הסכימו להצטרף ליודנראט רק לאחר שכנועים ומאמצים רבים, ולאחר שהובטח להם שיקבלו תפקידים שמיועדים לסייע לציבור היהודי ולא תפקידים שכוללים הוצאה לפועל של הפקודות הנאציות.
בסופו של דבר הצליח ביברשטיין להרכיב את הרשימה בזמן, והיא כללה שנים עשר חברי מועצה וארבעה סגנים.
כבר בפגישה הראשונה של המועצה בבניין היודנראט, סטר קצין אס אס לפניו של סגנו של יושב ראש היודנראט, שרצה לקבל את פניו והבהיר כי הגרמנים לא כבשו את פולין כדי לסייע ליהודים, אלא להפך.
הוא אף הודיע לחברי המועצה כי רק יושב ראש המועצה ביברשטיין יהיה אחראי באופן ישיר לקהילה היהודית של קרקוב, ורק הוא ייצג אותה בפני השלטונות הנאצים.
בנוסף, המועצה כפופה אך ורק למשטרת הביטחון ואסור לחברי המועצה לפנות לשום גורם שלטוני גרמני אחר.
כל תקווה שהייתה למישהו מחברי היודנראט, שיוכל במסגרת תפקידו לשפר את היחסים בין הקהילה היהודית לבין השלטונות הנאצים, או שיוכל לשפר את מצבם של היהודים בקרקוב בזמן המלחמה, נגוזה.
הקמת היודנראט בקרקוב נעשתה לפני פרסום איגרת הבזק של היידריך ב-21 בספטמבר 1939, כלומר לפני שגובשה מדיניות ראשונית לגבי היהודים בפולין.
בשל כך, לקהילה היהודית בעיר עדיין היה רכוש רב ומוסדות רבים, וקיוו לשרוד בעזרתו את המלחמה, חרף הפעולות האנטישמיות הראשונות.
לחברי היודנראט לא היה מושג בתחילה מה תכננו הנאצים בנוגע ליהדות פולין.
ב־17 בספטמבר 1939 פורסמה הודעה לקהילה היהודית על הקמת היודנראט ועל תפקידיו וסמכויותיו:
היודנראט אחראי להעביר ולבצע את כל הפקודות שיטיל שלטון גרמניה הנאצית על היהודים של קרקוב, והוא הגוף היחיד שיבצע את הפקודות הללו.
סמכויות היודנראט בעניין היהודים הן מוחלטות ובלתי מוגבלות.
על ביצוע הפקודות הגרמניות יהיה אחראי היודנראט בלבד (ולא השלטונות הנאצים).
בשיטה זו יצרו השלטונות הנאצים מצב של הפרד ומשול, בו יהודי קרקוב לא הבינו שמאחורי הפקודות ששילח בהם היודנראט עמד השלטון הכובש.
נוצר מצב בו היהודים שנאו יותר את חברי היודנראט מאשר את הנאצים, אף על פי שהדבר היה אמור להיות להפך.
דבר זה גרם לכך שליהודים רבים היה ספק לגבי אמינותו של היודנראט, והם חששו מלשתף פעולה עמו באופן מלא.
היודנראט ייצג את היהודים של קרקוב בפני השלטונות הנאצים.
הוא יעביר לשלטונות בקשות ספציפיות של יהודים בעיר, ויבקש מן השלטונות עזרה על פי הצורך.
לרוב התעלמו השלטונות הנאצים מבקשותיהם של היודנראט ושל היהודים.
היודנראט ידאג לכל צורכי הקהילה היהודית של קרקוב בתחומים השונים: סעד, בריאות, כלכלה, עבודה, סניטריה, דיור ועוד.
השלטונות הנאצים נתנו לחברי היודנראט יד חופשית בנוגע לחלוקת התפקידים שניתנו למועצת היהודים.
בעת הקמת היודנראט ב־10 בספטמבר 1939 הוא מנה שנים עשר חברי מועצה ועוד ארבעה סגנים.
עד סוף שנת 1939 גדל מספר החברים ביודנראט והגיע לעשרים וארבעה חברי מועצה.
עם תחילת פעולות הגירוש והאקציות בתוך הגטו, ירד בהדרגה מספר החברים ביודנראט, עד שבזמן שדוד גוטר כיהן כיושב ראש היודנראט, מנתה המועצה שישה חברים בלבד.
עד סוף שנת 1939 נקבע מבנה היודנראט, שכלל שתים עשרה ועדות, ושבע עשרה מחלקות.
תפקיד הוועדות היה פיקוח כללי על הנעשה בתחום עליו הן אחראיות והחלטת החלטות בנושא.
בראש הוועדות עמדו חברי יודנראט או סגניהם, ומונו אף יועצים יהודים מחוץ ליודנראט שהתמחו בנושא עליו הייתה אחראית הוועדה.
כך למשל, לצד ראש ועדת הבריאות, עמד מנהל בית החולים של קרקוב.
מן הוועדות הבולטות שהפעיל היודנראט היו: ועדה לענייני משק דיור וכלכלה, ועדה לענייני סעד, ועדה לענייני בריאות, ועדה לענייני כספים ומסים, ועוד.
המחלקות היו המוציאות לפועל של החלטותיהן של הוועדות.
לחלק מן המחלקות היו תת-מחלקות על פי הנושאים בהן טיפלו.
מן המחלקות הבולטות ביודנראט היו: לשכת עבודה, מחלקת סעד, בריאות, דיור ותברואה, מחלקת תחזוקת בית, מחלקת מגורשים, ועוד.
פעילות היודנראט לאחר הכניסה לגטו
לאחר הקמתו היה היודנראט אחראי לכל הקשרים בין היהודים לשלטון הנאצי.
עם הגעת אלפי פליטים יהודים לקרקוב מהסביבה, הורע מאוד מצבה הכלכלי של הקהילה.
הפליטים הגיעו חסרי כל וללא שום אמצעים לשיפור מצבם.
בנוסף נפגעו קשות הגמלאים היהודים בעיר, שהפסיקו לקבל את תשלומי הפנסיה שלהם, ואנשי ההשכלה הגבוהה – עורכי דין, מורים, פקידים ואמנים, אשר פוטרו מעבודתם.
המצב הזה הכביד מאוד על פעילות היודנראט, ומחלקות רבות היו עסוקות רק בעניין זה.
במשרדי המחלקות הסעד, הדיור, העבודה, והבריאות הצטופפו תמיד יהודים רבים, בניסיון נואש להשיג עבודה ואוכל.
בעקבות המצב הקשה, הקים היודנראט מוסדות רבים שנועדו להקל על היהודים: הוקמו דירות מגורים משותפות לפליטים בבתים שעדיין היו בבעלות הקהילה היהודית, הוקמו שישה בתי תמחוי שהיו מחלקים ארוחות בוקר וצהריים גם לפליטים וגם ליהודי קרקוב שמצבם הכלכלי הידרדר, והוקם מגבית לבגדים.
בנוסף הייתה ביקורת פעילה על הסניטריה באזורים היהודים במטרה להימנע ממחלות וממגפות.
הכסף למימון כל הפעילות הזו של היודנראט הגיעה מכמה מקורות – קופת היודנראט, יהודי קרקוב שהייתה להם אפשרות לסייע בתמיכה כספית, והג'וינט האמריקני (הנאצים נאלצו להעביר את תרומות הג'וינט ליהודים ברחבי פולין כיוון שהיו מעוניינים שארצות הברית תישאר נייטרלית במלחמה).
בנוסף, היודנראט שיתף פעולה גם עם "יס"ס" – "מוסד העזרה העצמית היהודית" שאף הוא פעל לטובת יהודי קרקוב בתחומי הסעד והבריאות, ועזר בין השאר להקים בית אבות, בית חולים, ובית יתומים (ה"צנטוס") בעיר.
ב־18 במאי 1940 הכריז מושל הגנרלגוברנמן האנס פרנק על רצונו להפוך את קרקוב ל"יודנריין" – נקייה מיהודים.
בעקבות כך מתוך 80,000 היהודים שחיו בעיר באותה תקופה (56,000 שגרו בקרקוב עוד לפני המלחמה, והשאר פליטים מסביבת העיר), 65,000 היו מיועדים לגירוש, והיו מיועדים להישאר רק היהודים שהביאו תועלת ניכרת לכלכלה הפולנית, ונקראו "חיוניים לכלכלה".
הנאצים הערימו על היודנראט אף את הקושי הזה - להחליט מי נשאר בקרקוב, ומי עוזב.
הקצב האיטי של העזיבה הרגיז את השלטונות הגרמנים, והם הודיעו ליודנראט כי רק 10,000 יהודים יוכלו להישאר בעיר, והמשטרה תגרש בכח את כל מי שלא יעזוב את העיר עד ה־15 באוגוסט 1940 ולא יהיה בידו אישור הולם, והוא יורשה לקחת רק מטען של 50 קילוגרם.
כאשר פרסם היודנראט את ההודעה, התעוררה בהלה גדולה בקרב היהודים, גם בשל הפרסום וגם בשל השמועות שכדי להישאר בעיר יש צורך באישור מיוחד.
ביולי 1940 הקים היודנראט את המשטרה היהודית בפקודת השלטון הנאצי, כדי להחיש את קצב העזיבה של היהודים אל מחוץ לתחומי העיר.
בעקבות העזיבה, בביסקופיצה העיירה הסמוכה מספר היהודים הוכפל.
היודנראט הקים "ועדה מיוחדת" לטיפול באלפי הפניות לבקשת האישור המיוחד להישארות בעיר.
הוועדה הייתה מורכבת מנציגי השלטון וממנהיגי היודנראט כאחד.
היהודים הראשונים שנתבקשו לעזוב את העיר היו הפליטים שהגיעו אל קרקוב מכפרי הסביבה ומשטחים שסופחו לרייך.
עם צאתם הם קיבלו מענק כספי קטן כדי לסייע להם בדרך.
בין היהודים שגרו בקרקוב עוד לפני המלחמה היו הדעות חלוקות בנוגע לעזיבה: היו שהאמינו שיהיה קל יותר לשרוד בסביבה מוכרת לה הם רגילים, ולכן בחרו להישאר בעיר.
לעומת זאת, אחרים העדיפו לעזוב כי הבינו שאם לא ילכו מרצון יגרשו אותם בכוח ולא יתאפשר להם לקחת עמם דבר, אך אם הם ילכו מרצון יוכלו לקחת עמם את רכושם.
בספטמבר 1940 הופסקו פעילויות ה"ועדה המיוחדת", כאשר כל חבריה נאסרו בחשד לקבלת שוחד, ונגזרו עליהם חודשי מאסר רבים.
בין העצורים היה גם מרק ביברשטיין, יושב ראש היודנראט, אשר לא יכול היה להמשיך לכהן בתפקידו מתוך הכלא.
בשל כך, ערב הקמת הגטו, מונה ד"ר ארתור רוזנצוויג, עורך דין ידוע בקרב הציבור היהודי של קרקוב, ליושב ראש היודנראט.
עם הכניסה לגטו עברו כל מוסדות היודנראט לתוך הגטו, כולל המחלקות השונות, מוסדות הסעד השונים, ומוסד העזרה העצמית היהודית.
בדקה ה-90 הצליחו להחביא מעט תשמישי קדושה וחפצים אחרים יקרי ערך של הקהילה היהודית של קרקוב, ביניהם מספר ספרי תורה רבי ערך, מנורות, כלי כסף, מפות, ופרוכת.
בתוך הגטו הייתה הדילמה של היודנראט קשה הרבה יותר: מצד אחד, הוא היה צריך לדאוג לכל הצרכים הבסיסיים של הקהילה, ומנגד היה צריך למלא את פקודותיהם האכזריות של השלטונות הנאצים.
מצב היהודים בקרקוב הורע באופן ניכר עם היכנסם לגטו, והיודנראט, בראש ובראשונה, היה צריך לדאוג לצרכים הבסיסיים של כל הקהילה.
לשם כך, הוועדה לענייני בריאות של היודנראט פעלה בתחום הסניטריה והבריאות בתחומים שונים: הוקמו בית מרחץ גדול וארבע מרפאות, ביניהם בית חולים גדול אחד.
בנוסף, הקימה הוועדה מספר "תחנות חיטוי" באזורים שונים בגטו, ואף עסקה בביקורת סניטרית בבתים שהיו בתוך תחומי הגטו.
על "גירוש יוני" היו אחראים ארתור רוזנצוויג ונציגיו, והם היו אמורים לחלק את אישורי הקנקרטה ליהודים שהוגדרו כעובדים חיוניים, או שהיו בעלי תפקידים ציבוריים.
חלוקת תעודות הקנקרטה החלה ב-30 במאי 1942 ליד הבניין של מוסד העזרה העצמית היהודית, שם ישבו נציגי היודנראט, ובפועל קבעו איזה יהודי יחיה ואיזה ימות.
במקביל החלו גם הגירושים המאורגנים אל מחנות העבודה ואל מחנות ההשמדה.
על היהודים שלא קיבלו את הקנקרטה והיו מיועדים לגירוש, הוטל להכין מטען בן עשרים וחמישה קילוגרם ועשרים וחמש זלוטי לדרך.
הגירוש היה אמור לצמצם את אוכלוסיית הגטו בכשליש, אך בפועל רשם רוזנצוויג הרבה מדי יהודים כעובדים חיוניים, ופחות משליש מן היהודים יועדו לגירוש.
כשגילה זאת מפקד המשטרה וילהלם קונדה זימן את רוזנצוויג ומשפחתו לכיכר ז'גודה, שם הכה אותו והשפיל אותו מול כל היהודים המיועדים לגירוש, והודיע לו כי הוא מפוטר לאלתר מתפקיד יושב ראש היודנראט וכי הוא ומשפחתו מיועדים לגירוש יחד עם כל שאר היהודים בכיכר.
רוזנצוויג לא הרכין ראשו ולא התחנן על חייו בפני קונדה, אלא הלך אל מותו, יחד עם משפחתו, בראש מורם.
עם גירושו חוסל היודנראט בקרקוב ובמקומו הוקם קומיסאריאט שבראשו עמד דוד גוטר, אשר זכה לכינוי נוסף והוא קומיסר.
הנהגת דוד גוטר וחיסול הגטו
בקרב כל שורדי הגטו, ידועה תקופת ההנהגה של הקומיסר דוד גוטר (יחד עם שמחה שפירא, ראש המשטרה היהודית), כתקופה הגרועה והקשה ביותר בתולדותיו.
גוטר האמין כי גרמניה הנאצית עתידה לנצח במלחמה, ולכן בחר לסייע לנאצים לבצע את מעשי הטבח שלהם.
במיוחד לאחר הגירושים הייתה זקוקה הקהילה לתמיכה מצד היודנראט, שיהווה גורם מתווך בינה לבין השלטון הנאצי, ולא קיבלה את הגורם הזה מגוטר וממועצתו שמנתה שישה חברים.
למחרת גירושו של רוזנצוויג ב-3 ביוני 1942 נמשכו הגירושים, וגוטר ושמחה שפירא שיתפו פעולה מלאה עם הנאצים.
אנשי המשטרה היהודית לקחו חלק בגירוש ואף בזזו חלק מן היהודים.
באמצע יוני 1942, לאחר שבוע קשה של גירושים, התעורר הגטו לעידן חדש בו כמעט ולא הייתה ליודנראט השפעה על חיי היהודים, אלא הם היו כפופים ישירות לאנשי האס אס.
לאחר הגירוש, בשל צמצום שטח הגטו, עבר בניין היודנראט לשטח קטן יותר.
מתחילת מרץ 1943 הודיעו הנאצים לגוטר על רצונם לחסל את הגטו.
לאחר חיסול הגטו נותרו בחיים רק אנשי היודנראט והמשטרה היהודית ומשפחותיהם.
הנאצים הרסו את חומת הגטו, פרט לחלק קטן, ונתנו לשורדים הללו בניין קטן בו התגוררו מספר חודשים.
בקיץ 1943 תפס אמון גת את גוטר ואחד מעוזריו והוציאם להורג, ובכך חוסל סופית היודנראט של גטו קרקוב.
ב-14 בדצמבר 1943 נלקחו כל אנשי המשטרה היהודית ומשפחותיהם לגבעת הקטל בפלאשוב, שם נרצחו.
המחתרת הוקמה בגטו קרקוב באוגוסט 1942, בידי חברי התנועות עקיבא, דרור, השומר הצעיר, השומר הדתי (בני עקיבא) ופעילים נוספים.
בשונה מחבריהם בגטו ורשה, בקרקוב החליטו חברי הארגון לפעול כנגד הגרמנים בעיקר מחוץ לחומות הגטו.
הזרוע הלוחמת בקרקוב הורכבה ברובה מאנשי החלוץ הלוחם, אך ברוב שטחה של פולין הזרוע הלוחמת הייתה מורכבת בעיקרה מאנשי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל).
חברי מפקדת "החלוץ הלוחם" היו: אהרון ליבסקינד (דולק), ראש תנועת "עקיבא" בפולין ולכן ראש המפקדה בפועל, אברהם ליבוביץ' (לאבאן, רומק) מתנועת "דרור", גזבר ומעין קצין מבצעים, שמשון דרנגר, ראש קן עקיבא בקרקוב, מנהל "המשרד הטכני" ואחראי להנפקת תעודות מזויפות ומלאכי (מאנייק) אייזנשטיין כנציג מטעם "עקיבא ב".
המפקדה הגדולה ביותר של המחתרת היהודית הלוחמת הייתה ממוקמת בוורשה, שם גם היו מפקדותיהן של כל התנועות מלבד תנועת עקיבא.
משום כך, בוורשה החליטו לשלוח לכל הגטאות ברחבי פולין עזרה בדמותם של שליחים בעלי ניסיון וידע ואף חוליות אשר יעזרו בלחימה עצמה.
היה קיים קשר הדוק בין המפקדה בוורשה ובין המטה שהוקם בקרקוב, אך עם זאת היו קיימים חילוקי דעות בין ארגון ה"חלוץ הלוחם" בקרקוב לבין מפקדת אי"ל בוורשה באשר לאופן המרידה.
בוורשה הדעה הרווחת הייתה שמקום המאבק בנאצים צריך להיות בעיקר בתוך תחומי הגטו - מלחמה יהודית למען עניין יהודי ובפיקוד יהודי מקומה, כך טענו, בראש ובראשונה במקום שבו סובלים היהודים - הגטו.
בנוסף לכך טענו אנשי ורשה, שבגטאות לא קיים שום כוח לוחם אחר מלבד היהודים בעוד שמחוץ לגטו בצד הארי היו מחתרות פולניות.
לעומת זאת, בקרקוב בחרו בדרך הפוכה.
במקום להוציא בוגדים להורג ולהתנקש במשתפי הפעולה והיודנראט בתוך הגטו, דגלה המחתרת כי יש לעזוב את הגטו ולהתמקם בצד הארי של קרקוב.
מפקדות שני הארגונים הלוחמים בקרקוב היו נחושות בדעתן שהגטו אינו מתאים לשימוש כשדה קרב.
הרחובות צפופים מאוד ולכן חשופים במידה רבה לפיקוח גרמני ובנוסף, הגרמנים הקפידו לשמור על ביטחונם והאקציות נערכו רק לאחר שהכניסו אל הגטו כוחות גדולים וחמושים היטב.
עצם קיום "מבצע ליל ציגאנריה" (המתואר להלן) ללא ידיעתם של אנשי אי"ל בוורשה, היווה חלק מהאוטונומיה שבקבלת ההחלטות שהמפקדה הלוחמת בקראקוב לקחה על עצמה.
בסתיו 1942 הוקמה קבוצה בשם "ארגון איסקרא" תחת הנחיית מפקדת פ.פ.ר.
חלק מחבריה היו מחברי "השומר הצעיר".
מפקדת הקבוצה כללה 4 חברים: השיק (צבי) באומינגר, ראש המטה ואחראי על אימון החברים, בנק היילבריך, הממונה על הדרכה ומבצעים, שלמה-סלק שיין, הממונה על השגת כספים, אפסנאות וניירות מזויפים, וגולה מירה, הממונה על קשרי החוץ עם פ.פ.ר במטרה להשיג מידע ונשק וממונה על חיבור הכרוזים.
במחצית נובמבר 1942 החלו מגעים לאיחוד פעילותן של שתי קבוצות בגטו,"החלוץ הלוחם" ו"איסקרא", לטובת התקפה מאורגנת גדולת ממדים.
הפעולה המשמעותית ביותר של אנשי המחתרת בקרקוב הייתה ההתקפה על "קפה ציגנריה" ב-22 בדצמבר 1942. בית הקפה, ששכן מחוץ לגטו והיה מקום מפגש ובילוי לקצינים גרמנים, הותקף ברימון יד ובקבוקי מולוטוב שהושלכו לתוכו בשעת ערב הומה.
מקורות גרמניים מסרו על כ-20 הרוגים ופצועים, ולפי מקורות פולניים נהרגו בהתקפה 11 איש ונפצעו 13. המבצע קיבל תהודה רבה בגטו ומחוץ לו.
מבצעי הפעולה נתפסו עוד באותו לילה בדירת מסתור בעיר.
עשרות מחברי הארגון נאסרו בידי הגסטאפו בעקבות הפעולה, ופעילות המחתרת בגטו קרקוב שותקה.
10 מבין העצורים הוצאו להורג בכלא הגסטאפו.
תדאוש פנקייביץ', אזרח פולני, קיבל רשות ממשטרת הביטחון לנהל בית מרקחת בגטו.
הוא ידע שהמלחמה תיגמר ולא הסכים לעזוב את בית המרקחת מתחת לנשר שבבעלותו, בטענה שאחרי המלחמה יאלץ לעזוב את החנות החדשה שתינתן לו כאשר בעליה ידרשו אותה.
פנקייביץ' גר בגטו ובהיותו פולני לא יהודי הייתה לו רשות יציאה מן הגטו.
בית המרקחת שלו מוקם מול כיכר השילוחים של גטו קרקוב ומחלונו היה רואה את השילוחים ואת כתיבת פרוטוקולי העבודה בגטו.
במהלך המלחמה הבריח פנקיבייץ' תרופות ומזון לגטו ומכר אותם במחירי הפסד, לעיתים אף חילק חינם על מנת להציל את היהודים אשר סבלו ממחלות קשות.
בנוסף, דרך בית המרקחת ברחו יהודים אל קרקוב, כשהוא מבריח להם תעודות ומסמכי שהייה.
כדי להציל את הזקנים והחולים אשר שיערם הפך לבן ועורם היה חיוור, חילק תכשירים וצבעי שיער בחינם שיסיעו לאותם אנשים לעבור את הסלקציות.
הוא הוכר כחסיד אומות העולם בשנת 1983.
פרנצ'ישק בנש היה שוטר פולני שהציל מספר יהודים ועל פעולותיו קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
גטינגן היא עיר אוניברסיטאית בסקסוניה תחתית שבגרמניה ובירת מחוז גטינגן.
בעיר נמצאים אוניברסיטת גטינגן, הגדולה והוותיקה בסקסוניה התחתית, ומוסדות מחקר והשכלה גבוהה נוספים.
כעשרים אחוזים מאוכלוסיית העיר הם סטודנטים.
על פי עדויות ארכאולוגית, אזור העיר גטינגן יושב עוד בתקופה הנאוליתית, ולאחר מכן בתקופת הברונזה ובתקופת האבן.
מקורה של העיר הוא בכפר, שהעדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר לקיומו הן מהמאה השביעית.
הכפר מוזכר לראשונה בשם גוטינגי (Gutingi) באיגרת של המלך אוטו הראשון משנת 953.
בין 1150 ל-1200 התיישבו סוחרים צפון-מערבית לכפר ואימצו את שמו ובשנת 1250 הם זכו להכרה כעיר.
גטינגן הפכה לעיר מסחר משמעותית ובשנת 1351 לקחה העיר לראשונה חלק בפגישה השנתית שלברית ערי הנזה.
היא הצטרפה כחברה משלמת בברית בשנת 1426 ועזבה אותה בשנת 1572.
החברות בברית המסחרית תרמה לעושרה של העיר.
באמצע שנות ה-60, כתבה הזמרת הצרפתייה-יהודייה ברברה את השיר "גטניגן", הנושא את שמה של העיר.
השיר השאיר חותם תרבותי עמוק על רקע הפיוס הפרנקו-גרמני בשנים שלאחר המלחמה.
רחוב בעיר, Barbarastraße, נקרא על שמה.
גטינגן נודעת בעיקר בזכות האוניברסיטה שלה, אוניברסיטת גטינגן, שהוקמה בשנת 1737 והייתה לאוניברסיטה בעלת מספר המבקרים הגבוה ביותר באירופה.
ב-1837 התקוממו שבעה פרופסורים, שנודעו כ"שביעיית גטינגן", מהעיר נגד ריבונותם המוחלטת של מלכי הנובר; הם אמנם איבדו את משרותיהם בעקבות זאת, אך זכו לאהדה בקרב העם.
בשביעייה הזו היו חברים כמה אישים מפורסמים: האחים גרים, וילהלם ובר וג'ורג' גרבינוס.
הקנצלרים של גרמניה אוטו פון ביסמרק וגרהרד שרדר למדו בגטינגן.
המתמטיקאים המפורסמים קרל פרידריך גאוס, ברנהרד רימן ודוד הילברט היו פרופסורים בגטינגן.
אוניברסיטת גאורג אוגוסט (אוניברסיטת גטינגן)
מכון מקס פלאנק לחקר מערכת השמש
מכון מקס פלאנק לדינמיקה וארגון עצמי
מכון מקס פלאנק לדתות ולגיוון אתני
מכון מקס פלאנק למדעים רב-תחומיים
גטינגן היא עיר תאומה של הערים:
בעבר הייתה גטינגן תאומה של העיר לה פאס שבבוליביה.
גטסבי הגדול הוא רומן מאת הסופר האמריקאי פרנסיס סקוט פיצג'רלד, שיצא לאור בשנת 1925. עלילת הספר מתרחשת בניו יורק ובלונג איילנד וממוקמת תרבותית וכרונולוגית במה שנודע כשנות העשרים הסוערות או כעידן הג'אז (ביטוי אותו טבע פיצג'רלד).
עם יציאתו לאור בארצות הברית לא זכה הספר להצלחה גדולה ונמכרו ממנו פחות מ-24,000 עותקים עד מותו של פיצג'רלד.
זאת אף שהספר עובד למחזה בברודוויי וכן לסרט הוליוודי זמן קצר לאחר פרסומו.
הספר נשכח בתקופת השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה, ורק לאחר הוצאתו מחדש בשנים 1945 וכן ב-1953 זכה לתפוצה רחבה.
הוא זכה למעמד של ספר קאנוני, נבחר במשאלים של קוראים ושל גופים תרבותיים לאחד הרומנים החשובים שנכתבו באנגלית במאה ה-20, ומופיע במקום החמישי ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בתי-ספר תיכון רבים כוללים את הספר כחלק מתוכנית הלימודים למבחני הבגרות בספרות.
ניק קארוויי, אדם צעיר שמתחיל קריירה כסוחר באיגרות חוב, עובר להתגורר בסמיכות לעשיר מסתורי בשם ג'יי גטסבי, הנוהג לערוך מסיבות פאר שנמשכות ימים, ומתיידד עמו.
מקור עושרו של גטסבי אינו ידוע ואף האורחים במסיבות, איתם ניק משוחח, אינם יודעים רבות על עברו.
גטסבי מאוהב שנים בנערה בשם דייזי, אותה הכיר במהלך הכשרתו הצבאית שהתרחשה באזור מגוריה בלואיוויל.
באורח מקרה, דייזי היא בת-דודה מדרגה שנייה של ניק, וכן אשתו של אחד מעמיתיו ללימודים בייל, טום ביוקנן, שחקן פוטבול לשעבר.
ניק מגלה כי חיי הנישואים של דייזי וטום בעייתיים: טום שוכב עם נשים אחרות.
באמצעות שחקנית גולף מבטיחה בשם ג'ורדן בייקר, אותה ניק מחבב, גטסבי מבקש ממנו לארגן מפגש בינו לבין דייזי.
גטסבי ודייזי לא התראו במשך חמש שנים, תקופה בה גטסבי שירת במלחמת העולם הראשונה, וכן חיפש כיצד להתעשר כדי לכבוש בשנית את לבה של דייזי.
זאת הוא עשה באמצעות פנייה לפשע המאורגן דרך אדם בשם מאייר וולפסהיים, ואכן צבר ממון רב באותן שנים.
דייזי מצידה לא חיכתה לגטסבי, אלא התארסה לטום.
בערב חתונתה, קיבלה מברק מגטסבי בו הוא מצהיר על אהבתו - ולמרות רגשותיהם ההדדיים, בחרה היא להינשא לביוקנן.
הפגישה של השניים מגומגמת בתחילה, אולם משתפרת בהמשך.
הם מתראים מספר פעמים, לעיתים בנוכחותו של טום.
הקונפליקט מגיע לשיא בעת בילוי של החמישה (ניק, דייזי, טום, גטסבי וג'ורדן) בחדר מלון פלאזה בניו-יורק, עת טום מעמת את גטסבי עם חשדותיו.
גטסבי אינו נרתע וטוען כי דייזי תעזוב את טום למענו.
דייזי מודה באהבתה לגטסבי, ועם זאת אומרת שהיא אוהבת את טום.
במהלך העימות חש ניק אמון בגטסבי והזדהות מוחלטת איתו, זאת לאחר שגטסבי הפך את ניק לבעל-בריתו וידידו היחיד.
לאחר וידויה המרעיש של דייזי, היא עוזבת בחזרה ללונג איילנד יחד עם גטסבי במכוניתו.
השאר באים בעקבותיהם במכונית נפרדת.
במהלך הנסיעה, מכוניתו של גטסבי דורסת אישה בתאונת פגע וברח.
ההרוגה היא מירטל וילסון, המאהבת של טום, שרצה לכביש כיוון שחשבה שטום בא לבקרה.
בתחילה חושב בעלה של מירטל כי טום הרג אותה, בין השאר כיוון שחשד, בצדק, כי טום מכה אותה.
כשהוא מתעמת עם טום, מפנה אותו זה למכוניתו של גטסבי.
לאחר שעקב אחרי סימני המכונית עד לביתו, יורה וילסון בגטסבי למוות ולאחר מכן מתאבד.
דייזי נותנת לטום להאמין כי אכן גטסבי נהג ברכב בשעת התאונה, אף על פי שהיא זו שאחזה בהגה.
איש מבין מאות אורחי המסיבות של גטסבי אינו טורח להגיע להלווייתו.
הנוכחים היחידים הם ניק, אביו של גטסבי - הנרי גטס (גטסבי שינה את שמו כשעשה דרכו במעלה הסולם החברתי), ואיש ששמו אינו מצוין, אותו ניק פגש בעבר בחדר הספרייה של גטסבי באחת מהמסיבות.
ניק פוגש מאוחר יותר את טום ומאשים אותו בכך שאמר לווילסון כי גטסבי אשם בתאונה.
ניק מגיע למסקנה כי טום ודייזי הם עשירים אדישים שמשאירים לאחרים לפתור את הבעיות שהם יוצרים ובורחים חזרה לעושרם.
ניק מנתק את קשריו עם ג'ורדן, אותה הוא תופס כאדם לא-ישר.
הוא עוזב את ביתו החדש וחוזר מערבה למקום מגוריו הקודם.
הספר יצא בתרגום לעברית מספר פעמים:
בשנת 1999, יצאה בתרגום של גדעון טורי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2013, יצאה בתרגום של ליאור שטרנברג, בהוצאת אחוזת בית.
הספר עובד לקולנוע חמש פעמים:
ב-1926, על ידי הרברט ברנון, סרט אילם שצילם הפקה בימתית של הספר, בכיכובם של ורנר בקסטר ולואיס וילסון.
על פי ה-IMDb, לא נותרו עותקים מהסרט, ורק מספר דקות של צילום מתוך קדימון שרדו.
ב-1949 על ידי אליוט נוגנט, בכיכובם של אלן לאד ובטי פילד.
סרט זה נחשב לנאמן יותר לספר מאשר הגרסה המורחבת מ-1974. בשל בעיות זכויות יוצרים, אין עותקים זמינים של הסרט.
ב-1974 על ידי ג'ק קלייטון, בכיכובם של רוברט רדפורד בתפקיד הראשי ומיה פארו בתפקיד דייזי ביוקנן.
זהו העיבוד הקולנועי הידוע ביותר של הספר.
את התסריט כתב פרנסיס פורד קופולה.
ב-2000 על ידי רוברט מרקוביץ, בכיכובם של טובי סטיבנס ומירה סורבינו.
גרסה זו נועדה מלכתחילה לשידור בטלוויזיה.
ב-2013 יצא הסרט גטסבי הגדול בבימויו של באז לורמן ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו, קארי מאליגן, טובי מגווייר, איילה פישר ואמיטאב באצ'אן.
הקרנתו החגיגית פתחה את פסטיבל קאן באותה שנה.
הספר גם עובד למופע מחול בהפקה בינלאומית, שהגיעה לישראל, לשתי הופעות בנובמבר 2019, בהיכל התרבות תל אביב.
גטו שאנגחאי (בסינית: 上海隔都) היה, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, שטח בן כארבעה קמ"ר ברובע הונגקוֹאוּ (虹口区) של שאנגחאי, בו התגוררו כ-20,000 פליטים יהודים מארצות אירופה שנמלטו מן הנאצים.
תושבי הגטו סבלו ממחסור וממצוקה, אך הצליחו להינצל מן השואה.
בעיית הפליטים היהודים במרכז אירופה בשנות השלושים
עד לסוף שנות ה-20 חיו רוב יהודי גרמניה חיי רווחה במדינתם.
הם שירתו בצבא הגרמני ותרמו לעם הגרמני באמנות, במסחר, בתרבות ובמדע, הרבה מעבר למשקלם היחסי באוכלוסייה.
לאחר עליית אדולף היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933 האנטישמיות הפכה למדיניות הרשמית של המדינה, והתקבלו חוקים כחוקי נירנברג שדחקו את היהודים מכל תחומי החיים.
רבים ניסו להימלט מן המדינה, אך כפי שכתב חיים ויצמן ב-1936 - "העולם נראה כמחולק לשני חלקים.
המקומות בהם לא יכולים יהודים לחיות, והמקומות אליהם אינם יכולים להיכנס".
ועידת אוויאן הראתה כי בסוף שנות ה-30 היה זה בלתי אפשרי ליהודי שרצה להימלט מגרמניה הנאצית למצוא מדינה שתקבל אותו באופן חוקי.
הבעיה החמירה אחרי ליל הבדולח וככל שהרחיבו הנאצים את תחומי שליטתם באירופה עם סיפוחה של אוסטריה, וכיבושה של צ'כוסלובקיה ולאחריה פולין.
היהודים שהבינו את גודל הסכנות המאיימות עליהם באירופה חיפשו כל דרך להימלט ממנה והיו מוכנים להגיע לשאנגחאי הרחוקה, שעליה לא ידעו כמעט דבר, לפחות כאל מקלט זמני.
בשנות ה-30 הייתה שאנגחאי מטרופולין של כארבעה או חמישה מיליון איש.
מעמדה המיוחד של שאנגחאי הוסדר בשנת 1842 בחוזה נאנקינג שנחתם בין ממשלות בריטניה וסין לאחר מלחמת האופיום הראשונה והיה אחד מסדרת הסכמים בינלאומיים עליהם אולצה סין לחתום, שהסדירו מעמד מיוחד למעצמות זרות על אדמת סין.
בעקבות הסכמים אלה העיר הייתה מחולקת לשלשה אזורים: הרובע הסיני שהיה לו מינהל עירוני משלו, הרובע הצרפתי שנוהל על ידי הקונסול הכללי הצרפתי, והרובע הבינלאומי (The International Settlement) שנוהל על ידי המועצה העירונית של שאנגחאי.
רובע הונגקיו, שחלק ממנו הפך ב-1943 ל"גטו", היה בתחומי הרובע הבינלאומי אך רוב תושביו היו סינים.
עם גבור המעורבות היפנית בעיר התיישבו בו גם יפנים רבים ולאחר כיבוש שאנגחאי ב-1937 נוהל הרובע בעצם על ידי היפנים.
רובע הונגקיו היה אזור עני במיוחד ונפגע קשה בהפצצות מהאוויר ב-1932 וגם ב-1937.
לפני הגעת הפליטים היו בעיר שתי קהילות יהודיות.
קהילת יהודי בגדאד הקטנה והעשירה, שכללה משפחות כמשפחת כדורי ומשפחת ששון, ומנתה בין 500 ל-1000 נפש, וקהילה גדולה יותר של פליטים מרוסיה שרובם הגיעו לאחר המהפכה הרוסית, שמנתה בין 4500 ל־6000 איש.
שאנגחאי כעיר מקלט לפליטים היהודים
השלטון הנאצי עודד וכיוון הגירה כפויה של יהודים משטחי שלטונו מאז 1936 ועוד יותר לאחר האנשלוס.
מכיוון שרוב המדינות סגרו את שעריהן בפני יהודים, בעיקר לאחר ועידת אוויאן ביולי 1938, הפכה שאנגחאי ליעד מרכזי לפליטים יהודיםהודות להסדר ההיתרים המיוחד שנוצר בה.
מי שהיה בידו כרטיס הפלגה או אשרת כניסה כל שהיא יכול היה לקבל אישור ליציאה משטחי הרייך.
שגרירויות וקונסוליות של ממשלת סין הלאומנית הנפיקו אשרות כניסה שהפליטים נדרשו להן כדי לרכוש כרטיסי הפלגה.
הקונסול הכללי בקונסוליה הסינית בווינה, חה פנגשאן שהנפיק אשרות לפליטים רבים, בניגוד למדיניות הממונים עליו הוכר לימים כחסיד אומות העולם.
אך פקידי הממשלה הסינים לא היו רשאים, בשל מעמדה המיוחד של שאנגחאי, למנוע את כניסתם של זרים לעיר, וכך לא הייתה סמכות לאיש, גם לא למועצה העירונית של שאנגחאי להנהיג ביקורת דרכונים.
מכאן שחסרונה של מערכת בקרת דרכונים היא שאפשרה לאלפי פליטים למצוא מקלט בעיר.
במהלך שנת 1941 הגיעה לעיר גם שלוחה מרכזית של ישיבת מיר.
בעקבות השתדלותו ופעילותו של הרב זרח ורהפטיג, חילק הקונסול היפני בליטא, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, לתלמידי הישיבה אשרות כניסה ליפן.
רבים מהתלמידים יצאו בזכותו מליטא ברכבת הטרנס-סיבירית, עם הרבנים חיים שמואלביץ ויחזקאל לוינשטיין, דרך סיביר.
תחילה הגיעו לקובה שביפן ושהו שם כתשעה חדשים עד שהיפנים נוכחו לראות כי למרבית הפליטים וביניהם בני הישיבה אין סיכוי להמשיך למדינה אחרת, והם הגלו אותם לשאנגחאי הסינית, תחת כיבוש יפני.
ביפן ובשנגחאי זכו הפליטים בהכנסת אורחים מצד הקהילות היהודיות הספרדיות האמידות שבמקום, ובשנגחאי אף העמידה להם הקהילה העיראקית כמחסה את בית הכנסת בית אהרן.
לצד 300 או 400 רבני ותלמידי ישיבת מיר, הצטרפו אליהם גם מספר תלמידי ישיבה פליטים שהגיעו מישיבת חכמי לובלין, ישיבת טלז, ישיבת קלצק וישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש.
כניסתה של יפן למערכה מול ארצות הברית במלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941 סימנה מפנה שלילי בגורלם של פליטי שאנגחאי.
פליטים רבים שמצאו עבודה בחברות בריטיות ואמריקניות איבדו את מקום עבודתם בתוך שנה.
הקשר עם מוסדות הרווחה בארצות הברית נותק.
ארגון הג'וינט שמימן מזון ומגורים לאלפי פליטים נאלץ לצמצם את פעולותיו באופן דרסטי.
היהודים הבגדאדים העשירים שסיפקו את שירותי הסעד הבסיסיים לפליטים, היו ברובם אזרחים בריטים, ונכלאו כאזרחי ארץ אויב.
נציגת הג'וינט בשאנגחאי, לאורה מרגוליס, שקיבלה רשות מהשלטונות היפנים להמשיך ולהתרים כספים, פנתה אל מנהיגי הקהילה הרוסית בעיר שהיו חופשיים מהמגבלות שהוטלו על זרים שמדינותיהם היו במצב מלחמה עם יפן.
אך המצב הלך והחמיר, ורבים מהפליטים הגיעו לסף רעב.
כבר באמצע 1942 חויבו הפליטים לשאת תעודות תושב שהונפקו על ידי ה-Juedische Gemeinde (ועד הקהילה היהודית של יוצאי גרמניה ומרכז אירופה) על פי דרישת השלטון היפני.
בתעודות אלה הודפס פס צהוב ובו המלים "פליט גרמני" באנגלית וביפנית.
תעודות של תושבים אחרים שאינם סינים סומנו בפס ירוק.
ככל שהתקדמה המלחמה גברו הלחצים שהפעילו הנאצים על יפן ביחס ליהודים.
הקונסוליה הגרמנית בשאנגחאי דרשה מהשלטונות היפנים בעיר לגרש את היהודים, בעיקר את הפליטים או להעביר אותם לאזור סגור, מאחר שהם אויבים של היטלר.
בעזרת דיפלומט פולני תדאוש רומר חלק מהיהודים הצליחו לצאת מהעיר למדינות שונות.
ב-18 בפברואר 1943 הוקם "אזור מיוחד המיועד לפליטים חסרי מדינה" וכל מי שהגיע לעיר לאחר 1937 צווה לעבור לגור בו בתוך שלושה חודשים.
אף שהמקום לא נקרא בשם זה, היה זה בפועל גטו.
באזור בן ארבעה קילומטרים רבועים שהוקף בגדר תיל, והיה במשטר של עוצר ובו סיירו חיילים יפנים, נדחסו כל אלפי הפליטים היהודים.
בשלב ראשון, הייתה חובה להעתיק את מקום המגורים לגטו.
הגטו סומן במפות ולא הוקף בגדר.
כדי לצאת מן הגטו בשעות הלילה היה צורך ברישיון מיוחד.
תושבי הגטו חויבו לשאת על דש בגדיהם את סמל הגטו שהיה סיכת מתכת עגולה בצבע כחול, אך למעשה היו עונדים את סמל הגטו רק כשהיו יוצאים ברישיון מחוץ לגבולותיו.
הכניסות והיציאות לגטו נשמרו על ידי משמר יפני חמוש או שומרים יהודים מ פאו-צ'יאה.
הפאו-צ'יאה הייתה מעין משטרת עזר ששלטונות יפן הקימו בשנגחאי כבר בספטמבר 1942 כחלק מתוכנית להשתתפות האוכלוסייה בניהול העיר.
כל הגברים מגיל 20 ועד 45 חויבו להשתתף בה למספר שעות שבועיות.
הפאו-צ'יאה היהודית מנתה כ-3500 איש.
על פי ד"ר דייוויד קרנצלר - "כחצי מאוכלוסיית הפליטים שהתגברו על מכשולים רבים ומצאו אמצעי מחיה ומגורים ראויים מחוץ ל"אזור המיועד" הוכרחו להשאיר מחוץ לגטו את בתיהם ומקורות מחייתם, ולעקור בפעם השנייה לאזור צפוף, שבו חיו בתנאי מחסור 100,000 פליטים וסינים.
למרות שניתנו אישורים זמניים לעבוד מחוץ לגטו, אלו ניתנו בשרירות-לב, ולעיתים נלקחו לאחר שנה.
אך העובדה שהאוכלוסייה הסינית המקורית עדיין גרה בתחומי הגטו פירושה היה כי היהודים לא בודדו.
עם כל זאת תנאיהם החמירו, ההכרה הפסיכולוגית במציאות הגטו הייתה קשה, והרעב שרר בכל.
בסוף דצמבר 1943 התאפשרה שוב קבלת חבילות סיוע מארצות הברית בעקבות החלטה של משרד החוץ ומשרד האוצר בארצות הברית.
החלטה זו שיפרה את מצב יהודי הגטו, ואפשרה את הישרדותם.
ב-1944 החלו הפצצות אוויריות על שאנגחאי.
הגרועה ביותר אירעה ביולי 1945, כאשר בהפצצה על תחנת רדיו יפנית ברובע הונגקיו נהרגו 31 מהפליטים, וחמש מאות נפצעו.
רבים נותרו ללא קורת גג.
חלק מן היהודים בגטו השתתפו בתנועת מחתרת שמטרתה להשיג מידע ולהשתתף בפעולות חבלה במתקנים יפניים, וכן לסייע לטייסים אמריקנים שהופלו להימלט לטריטוריה סינית.
הגטו שוחרר רשמית ב-3 בספטמבר 1945, שכן נדרש זמן מה לצבאו של צ'יאנג קאי שק להגיע לעיר, והיה חשוב כי הוא שיקבל את כניעתה.
רבים מן היהודים היגרו לארצות הברית מיד לאחר השחרור.
רבים אחרים עלו למדינת ישראל עם הקמתה.
עם נפילת משטרו של צ'יאנג קאי שק, והשתלטות הקומוניסטים בשנת 1949 נותרו יהודים מעטים בגטו.
בשנת 1957 עדיין חיו בשאנגחאי 100 מן הפליטים.
בשנת 2001 העניקה ממשלת ישראל את תואר חסיד אומות העולם לצ'יאונה סוגיהארה ולחה פנגשאן.
בשנת 2002 יצא אל האקרנים בארצות הברית סרט תיעודי בשם "גטו שאנגחאי" מאת הבמאים דנה ינקלוביץ' מן ואמיר מן, שלווה בקריינותו של השחקן הנודע מרטין לנדאו.
גטקום פארק הוא מקום מגוריה של הנסיכה אן.
הארמון ממקום במחוז גלוסטרשייר בין הכפרים מיצ'ינהמפטון ואבנינג.
המבנה והאחוזה נרכשו על ידי המלכה אליזבת השנייה בשנת 1976 עבור בתה, הנסיכה אן ובעלה, סרן מארק פיליפס מהלורד ראב בטלר, ראש מכללת טריניטי שבקיימברידג'.
המבנה נבנה בין השנים 1771–1774 עבור אדוארד שפרד מאבן באת'.
במבנה חמישה חדרי שינה גדולים, ארבעה חדרי שינה משניים, ארבעה חדרי קבלת פנים, ספרייה, חדר ביליארד וחממה, וכן מגורי משרתים.
המבנה שופץ בשנת 1977 לפני שהנסיכה אן עברה לגור במבנה.
בשנת 1978 נרכשה על ידי הכתר גם חוות אסטון הסמוכה.
השטח הכולל של האחוזה הוא 3 קמ"ר, מהם 0.8 קמ"ר מיוערים.
באחוזה נבנתה אורווה חדשה עבור סוסיה של הנסיכה.
הגטים , עם קדום ששכן בטריטוריות שמהוות היום את צפון בולגריה, מונטניה ודוברוג'ה.
זהו עם ממוצא תראקי המקורב מאוד לדאקים והם דיברו אותה שפה.
למעשה ההבדלה בין הגטים ובין הדאקים נעשתה רק על פי מקום מושבם, הדאקים חיו בהרים והגטים במישורים.
הגטים מוזכרים לראשונה על ידי הרודוטוס המשבח אותם כהגונים והאמיצים שבין התראקים.
בשנת 339 לפני הספירה הגטים חיו על שתי גדותיה של הדנובה התחתונה, ממפלי הדנובה ומטה.
בתקופת מלחמתו של דריווש הראשון נגד הסקיתים, בשנת 513 לפני הספירה, הגטים התנגדו לכובש הפרסי, אך הוכנעו יחד עם יתר העמים התראקים שבגדה הימנית של הדנובה.
לאחר הסרת הכיבוש הפרסי היו הגטים שמדרום לדנובה חלק מממלכת אודריסה עד שהוכנעו על ידי פיליפוס השני, מלך מקדוניה.
על סמך שליטתם בגטים שמדרום לדנובה, תבעו ממשיכי פיליפוס את השלטון על הגטים שמצפון לדנובה, אך ניסיונותיו של ליסימכוס להכניעם לא השיגו תוצאות.
הגטים שנשארו חופשיים ניהלו קרבות ממושכים עם הבסטרנים, עם ממוצא גרמנו-קלטי שתפס את המורדות הצפון מזרחיים של הרי הקרפטים.
הדאקים, תושבי ההרים, ניצחו את הבסטרנים והתפשטו עד הדניסטר.
הגטים והדאקים התמזגו ביניהם כשבצפון משתמר יותר שם הדאקים ובדרום שם הגטים.
למרות האמור לעיל, עם בוא הכיבוש הרומאי, עדיין היו בדוברוג'ה שלושה מלכים גטים קטנים, "רולס", "דאפיקס" ו"זיראקסס".
לאחר הכיבוש הרומי, המחוזות המיושבים גטים ותראקים כונו מואסיה והגטים כונו מואסים.
הירונימוס בכתביו מתאר את הגטים כאדומים ובעלי שער צהוב.
הבלבול בין הגטים ובין הגותים
במהלך ההיסטוריה היו מרושמי דברי הימים שבלבלו בין הגטים ובין הגותים.
הקיסר הפילוסוף יוליאנוס היה כנראה הראשון ששגה בכך, אחריו טעו בכך גם ההיסטוריון הלטיני קלאודיאנוס (Claudianus) בתחילת המאה ה-5 שייחס את הויזיגותים אל הגטים, אורוסיוס, קסיודורוס ויורדנס שביצירתו "גטיקה" (Getica) העוסקת בגותים החשיבם כזהים לגטים.
גם ביצירה החשובה, "ספר גיבורי האומה הגרמנית" שנכתבה על ידי היינריך פנטלאון (Heinrich Pantaleon) מוצגים המלכים הדאקים, כגותים.
גטו רומא היה גטו שהוקם ברומא בשנת 1555, ברובע סנטאנג'לו שבעיר, כשלושים שנה לאחר הקמת הגטו היהודי הראשון - בוונציה.
יהודי רומא חויבו לגור בגטו במשך 242 שנה, עד שנת 1798, אז כבש נפוליאון בונפרטה את רומא, והגטו בוטל זמנית.
הקמת הגטו באה בעקבות בולה של האפיפיור פאולוס הרביעי, כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם הקתולים.
הכרזת האפיפיור, שניתנה ב-14 ביולי 1555, כונתה בשם Cum nimis absurdum, על שם משפט הפתיחה שלה שקבע "יהיה זה אבסורדי ויגרום לאי נחת מוחלטת, שהיהודים אשר נמצאו חייבים בדין באשמתם ונידונו על ידי האל לשעבוד נצחי...", ולמילים אלו נלוו הגזרות שהוטלו על היהודים.
האשמה זו הוסרה בשנת 1963 על ידי האפיפיור יוחנן ה-23. האיגרת ציוותה על יהודי רומא לעזוב את בתיהם ברחבי העיר ולהתרכז ברובע מוקף חומה, בחלקו הדרומי של שדה מרס, ששעריו היו ננעלים בלילה.
פרק הזמן שהוקצב למעבר היה שישה חודשים, ובמהלכם היה על היהודים למכור לנוצרים את רכוש הדלא-ניידי והעסקים שבבעלותם, שלפי הערכה נמכרו בכחמישית מערכם האמיתי.
גזרה זו הייתה רק אחת מהגזרות שניחתו על היהודים באותה תקופה.
הגטו אמנם בוטל באופן רשמי ב-1798, אך הוחזר לתוקפו מעט אחרי שמדינת האפיפיור חזרה לשלוט בעיר.
ב-1848 בוטל שוב הגטו, במהלך מרד, אך שוב באופן זמני.
הגטו בוטל באופן סופי ב-1870.
התחום המקורי שנקבע לגטו היה בדרומו של שדה מרס בין נהר הטיבר, באזור שבו היה עולה על גדותיו לעיתים קרובות ועד למרכז העתיק של רומא, ברחוב ויה דל פורטיקו ד'אוטביה (Via del Portico d'Ottavia).
שטחו המקורי של הגטו עלה על 23 אלף מטר רבוע, ובסוף המאה ה-17 כבר חיו בו כעשרת אלפים תושבים בצפיפות גבוהה.
בשנת 1823 הוחלט להרחיבו צפונה, וכך הגיע הגטו כמעט עד לרחובות הקרויים כיום ויה דל פונרי (Via del Funaro) וּוִיָה דל פלנאני (Via dei Falegnani).
שער הכניסה לגטו נקבע בין הרחובות.
ָמיקומו של הגטו משני צידי הטיבר נחשב לגרוע מבחינה גאוגרפית.
השטח הוצף כאשר הנהר עלה גדותיו.
למשל, ביום 24 באוקטובר 1598, בימי (כהונתו האפיפיורית והשלטונית) של קלמנס השמיני, (נהר) הטיבר הגיע עד לסימן המופיע בתמונה משמאל.
אזור טרסטברה (מעבר לטיבר) וכן האזור הנוכחי של הגטו, נבחרו על ידי האפיפיורים להושבת היהודים, בשל מיקומם הגרוע: אזור בוצי מוכה קדחת ושיטפונות.
על פי העקרונות הקתולים בימי הביניים, אסור היה להשמיד את היהודים.
הם היו צריכים לשמש עדות חייה למה שקורה לאלה שלא קיבלו את הנצרות ולכן היה צריך להחזיק אותם בחיים אבל בתנאים משפילים של עוני ובין השאר כך נבחר מיקומו הגאוגרפי של הגטו.
"מזרקת הצבים" הוזמנה על ידי משפחת מטאי (Mattei) מאת ג'אקומו דלה פורטה בשנת 1580, אך הצבים לא היו חלק מההזמנה או מהמזרקה המקורית.
אלה הוספו במאה ה-17 על ידי פסל אלמוני, כנראה ברניני.
בקמרונותיו של תיאטרון מרצ'לו (Teatro di Marcelo), באזור המתחיל בוויה דל פורטיקו ד'אוטביה, היו חנויות רבות של יהודים, והוא כונה "שוק היהודים".
בתחום הגטו נמצאת כנסיית סנט אנג'לו אין פסקריה (Sant Angelo in Pescheria), שאליה הובאו היהודים בכפייה על מנת לשמוע דרשות נגד האמונה היהודית.
על הכנסייה מופיעה, עד היום, כתובת בגנות היהודים והיהדות.
כאשר יהודי רומא רוכזו בתחומי הגטו, ננטשו בתי הכנסת השונים ברחבי העיר.
רק לקהילה הקטאלנית, שהתיישבה באזור זה משנת 1519, נותר בית כנסת פעיל (Scoula Catalane).
עם חנוכת בית הכנסת הגדול בשנת 1904, עבר בית הכנסת למקומו הנוכחי בקומת הקרקע של בית הכנסת הגדול.
גטו שאוולי שכן בעיר שיאוליאי שבליטא והתקיים מסוף אוגוסט 1941 עד סוף יולי 1944.
בראשיתו גרו בו כ-5,000 יהודים ובסופו כ-1,000 בלבד.
הצבא הגרמני הגיע לעיר ב-26 ביוני 1941. זמן קצר אחר כך השתלט הממשל האזרחי הנאצי על העיר ועל מפעל העור וההנעלה "באטאס" (שהיו שייכים עד 1940 למשפחת פרנקל היהודית) וכיוון שרוב עובדיו המיומנים של המפעל היו יהודים הוחלט להקים גטו בצמוד למפעל, שבו ישכנו את העובדים.
כדי לשמור על כוח עבודה מספיק דרש הנס גווקה (Hans Gewecke), שהיה מפקח אזורי מטעם הממשל האזרחי של אוסטלנד מקרל ייגר (SS-Standartenführer Karl Jäger), מפקד יחידת האיינזצגרופה 3, להפסיק מיידית את הרציחות ההמוניות.
בתחילה תכנן הממשל האזרחי הגרמני להשתמש ביהודים כפתרון זמני ולהחליפם בעובדים ליטאים מאוחר יותר (דבר שלא קרה בפועל).
ראש העיר הליטאי פטראס לינקוויצ'יוס (Petras Linkevičius), שמונה על ידי הממשל האזרחי, פרסם ב-9 באוגוסט צו המורה על כל היהודים להתרכז בשלושה מוקדים במרכז העיר.
הגטו הוקם בשתי שכונות שהיוו למעשה את שני חלקיו של הגטו בעיר: שכונת קווקז (Kaukazas), שמנתה כ-200 בתים והייתה שכונה ענייה ביותר עוד קודם-לכן; ושכונת טראקו (Traku) שמנתה כ-110 בתים וכללה כחמישה רחובות.
השכונות גודרו בגדרות תיל דוקרני במימון יהודי.
הגטו השתרע על שטח של כשמונה דונמים, שכן בצמוד לבית הסוהר העירוני ונשמר על ידי ליטאים ואוקראינים חמושים.
מאוחר יותר הגיעו גם שומרים הונגרים.
היהודים החלו לעבור מרצונם לגטו מפחד המעצרים, ההתעללויות והרציחות של המיליציה הליטאית ויחידת האיינזצגרופה של האס דה.
לפי דיווחו של הנס גווקה מ-9 בספטמבר 1941 התגוררו בגטו כ-5,000 יהודים.
על פי עדויות הניצולים מהגטו שררה בגטו צפיפות גדולה כאשר לכל משפחה הוקצה חדר אחד ורבים נאלצו לישון על הרצפה בדרך קבע.
מחלות שונות, בעיקר דיזנטריה, גרמו לשיעור תמותה גבוה.
רוב הכשירים לעבודה נשלחו לעבודה במפעלי העור הסמוכים שהיו הגדולים בליטא כולה וייצרו בעיקר נעלי צבא, מגפיים ומוצרי עור עבור תעשיית המלחמה הגרמנית.
מי שזכה לעבוד מחוץ לגטו לרוב זכה לאוכל רב יותר ויכול היה להחליף רכוש במזון.
מעטים מיושבי הגטו נשלחו גם לעבודות פיזיות קשות כמו הקמת שדה תעופה צבאי בזוקנה (Zokniai), כריית כבול ועבודות שדה שונות.
הגטו נוהל על ידי יודנראט בן חמישה חברים, בראשו עמד מנדל לייבוביץ', והייתה בו משטרה יהודית ומפקדה היה אפרים גנס.
בנוסף היה בגטו גם בית חולים ובו כ-40 מיטות שרופאיו ואחיותיו היו מיושבי הגטו ובית ספר בניהולו של אליעזר ירושלמי.
מדיניות הממשל האזרחי הייתה ברורה - רק היהודים הכשירים לעבודה יושארו בחיים, כל האחרים הם 'חסרי תועלת' ו'אוכלי חינם' שאותם יש לחסל, לכן נערכו מדי פעם אקציות שבהן נשלחו להשמדה ילדים, חולים וזקנים.
בסוף 1941 הוקמה מחתרת בלתי מפלגתית בשם 'מצדה' שכללה חברים מכל תנועות הנוער הציוניות (בית"ר, החלוץ ונצ"ח).
ב-1942 הוקם ארגון ה'זעלבסטשוץ' (הגנה עצמית) שכלל את מצדה והקומוניסטים.
מעט נשק אף הוברח לגטו אך בגטו לא פרץ מרד.
באוגוסט 1942 הוציא הממשל האזרחי הנאצי הוראה לפיה נאסר על נשים יהודיות בגטו ללדת.
נשים הרות נשלחו לבצע הפלה והעונש על הפרת ההוראה היה הוצאה להורג של כל המשפחה.
בסתיו 1943 הוציא הימלר הוראה על חיסול כל הגטאות בחבל אוסטלנד.
בעקבות זאת בוטל הגטו והפך למחנה ריכוז וניהולו הועבר לידי האס אס.
ב-5 בנובמבר (לפי מקור אחר 3 בנובמבר) באותה שנה נערכה אקציה לאיסוף הילדים בגטו.
לביצוע האקציה הגיעו לגטו למעלה מ-20 משאיות סגורות וחיילים מצבא השחרור הרוסי.
מפקד הגטו האופטשטורמפירר הרמן פורסטר (Hermann Forster) פנה ליודנראט והודיע שכל ילדי הגטו (מגיל 13 ומטה) יועברו לבית יתומים בקובנה ושני חברי היודנראט (אהרון כץ ובוריס קרתוּן) יתלוו אליהם ויחזרו לגטו כדי לאשר שהגיעו ליעד בטוח.
הורים שהתנגדו לשלוח את ילדיהם צורפו גם הם למשלוח.
באותו יום גורשו, על פי דיווח מפקד הגטו, 860 איש מתוכם כ-500 ילדים והשאר זקנים וחולים.
בתחילת יולי 1944, הגיע הצבא האדום למזרח ליטא והגטו הופצץ.
לכן הורו הנאצים ב-7 ביולי לפנות את הגטו ולהעביר את יושביו למחנה הריכוז שטוטהוף ששכן ליד דַנצִיג בפרוסיה המזרחית.
ב-22 ביולי יצא המשלוח האחרון מהגטו ברגל לכיוון שטוטהוף.
בשטוטהוף נערכה סלקציה, הגברים נשלחו לדכאו וקאופרינג שבגרמניה, הנשים והילדים להשמדה באושוויץ.
ראש היודנראט מנדל לייבוביץ' נהרג באחת ההפצצות.
מפעל הנעליים נהרס בידי הצבא הגרמני ומפעל העור נפגע בהפצצות.
הגטו נהרס במהלך הפצצה ארטילרית מסיבית של הצבא הרוסי ב-26 ביולי.
גטו ראדום הוקם בעיר ראדום, אז חלק מן הגנרלגוברנמן שהקימו הנאצים עם כיבוש פולין בספטמבר 1939.
הגטו הוקם במרץ 1941 וחוסל ברובו באקציות של אוגוסט 1942. במהלך תקופה זו התגוררו בו בין 30,000 ל-35,000 יהודים.
כ-4,000 יהודים נותרו בשטח הגטו הקטן שהפך מאוחר יותר למחנה עבודה ואחר כך למחנה ריכוז.
המחנה פורק סופית ביולי 1944.
בדצמבר 1939, בעקבות דרישת הנאצים, הוקם יודנראט בראשות יוסף דיאמנט.
ביודנראט היו 24 חברים והוא שימש את כל מחוז ראדום.
בתקופה שבין אוקטובר 1939 ויוני 1940 החרימו הגרמנים את הרכוש היהודי, ב-1 ביולי 1940 הועבר כל רכושם של היהודים לידי מנהלת נאמנות גרמנית (Treuhandstelle).
בחודש מרץ 1941 הוצאה ההוראה להקמת הגטו ובעיר הוקמו שני גטאות - גדול וקטן.
הגטו הגדול הוקם במרכז העיר, במקום בו שכנה השכונה היהודית, ומנה בראשית ימיו בין 25,000 ל-27,000 תושבים.
הגטו הקטן הוקם בפרבר גליניצה (Glinice) שבפאתי העיר ומנה בתחילתו כ-5,000 תושבים.
ליהודים הוקצבו 10 ימים להעביר את מגוריהם ורכושם לתוך תחומי הגטו.
ב-1 באפריל 1940 הוקם כוח שיטור יהודי ובית מעצר בראשותו של יואכים גייגר, שהיה עד כה האחראי בפני הנאצים לשילוחם של יהודים לעבודות כפייה.
סגנו היה עורך הדין לאון סיטנר.
הגטאות נסגרו ב-7 באפריל וזמן קצר לפני כן חויבו היהודים בענידת טלאי צהוב.
הגטו לא היו תחום בחומה (למעט השער הראשי), אולם ברחובות בהם החל הגטו הוקמו בסך הכל 19 שערים ובהם הוצבו שוטרים יהודים ופולנים ונתלו שלטי אזהרה.
תושבי שני הגטאות סבלו מרעב ומחלות וכמה אלפים מתושביהם נספו עד תחילת הגירושים.
הגטו הקטן היה צפוף פחות מהגטו הגדול, שבו ישב גם היודנראט.
למרות התנאים הקשים בגטו ראדום, נחשבו התנאים לסבירים, בהשוואה לרוב הגטאות האחרים.
עד כדי כך, שיהודים הגיעו לכאן מיישובים אחרים בהמלצת קרוביהם.
על מנת להקל על החיים בגטו ניסה היודנראט כבר בסוף מרץ להקים בית-ספר יסודי בגטו עבור כ-2,000 ילדים אולם נתקל בהתנגדות הגרמנים.
לימודים ופעילויות אחרות לילדים נערכו על כן על באופן בלתי-רשמי ובלתי ממוסד.
ביוני 1941 התבקש היודנראט להכין רשימה של כל דרי הגטו בחלוקה לגיל, מין ומקצוע.
קבוצת מהנדסים, טכנאים ובעלי מקצוע יזמו בנובמבר 1941 פתיחת קורסים מקצועיים במכניקה, נגרות ומקצועות נוספים בגטו הקטן.
מטרת הקורסים הייתה להעסיק צעירים בתוך הגטו ולמנוע בכך את שילוחם לעבודות כפייה שונות.