tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסימפוניה בוצעה לראשונה כאמור ב-19 במאי 1886 באולם סנט-ג'יימס בלונדון בניצוחו של המלחין.
ב-9 בינואר 1887 סן-סנס ניצח על בצוע בצרפת וחודש אחר כך בוצעה היצירה באולם המטרופוליטן בניו-יורק בניצוחו של תיאודור תומאס.
סן-סנס עצמו ניצח על היצירה שוב בסן פרנסיסקו לקול תשואות הקהל.
מאז הייתה היצירה לחלק מהרפרטואר התזמורתי המקובל וזכתה לבצועים רבים ביותר.
ב-1977 עיבד הזמר הסקוטי סקוט פיצג'רלד את המוטיב בגרסתו החגיגית (מהמאסטוזו של פרק הסיום) לשיר "If I Had Words" שהגיע למקום 3 במצעד הסינגלים הבריטי ומכר יותר ממיליון תקליטים.
השיר עובד אחר כך כשיר הנושא של סרט הילדים בייב מ-1995 וגם של סרט ההמשך מ-1998 והופיע בעוד סרטים והופעות רבות בהמשך.
הסימפוניה ברה מינור היא יצירה תזמורתית הנחשבת למפורסמת ביותר מבין יצירותיו של המלחין הצרפתי סזר פרנק.
יצירה זו היא הסימפוניה היחידה שנכתבה על ידו.
בניגוד למבנה המקובל של סימפוניה בתקופתו (ארבעה פרקים) סימפוניה זו בנויה משלושה פרקים בלבד.
פרנק השלים את כתיבת היצירה לאחר שנתיים של עבודה ב-22 באוגוסט 1888. ביצוע הבכורה של היצירה נערך בקונסרבטוריון פריז ב-17 בפברואר 1889 בניצוחו של הכנר ז'ול גרסין.
פרנק הקדיש את הסימפוניה לתלמידו אנרי דיפארק.
היצירה בניגוד למבנה המקובל של סימפוניה בשלהי התקופה הרומנטית בנויה משלושה פרקים בלבד.
פרנק מחביא את הפרק השלישי המקובל (סקרצו) כחלק ממבנה הפרק השני.
פרק זה בסימפוניה בנוי סביב הנושא המופיע בפתיחת הפרק אצל סקציית הבאס, הצ'לים והויולות -
נושא זה מפותח לכל אורך הפרק, תוך מעבר בין הכלים השונים.
נושא זה חוזר ומופיע בפרקיה הבאים של היצירה, ומהווה את הבסיס הרעיוני ליצירה.
פרק זה מפורסם במיוחד במנגינה שמנגנת הקרן האנגלית בליווי הנבל וכלי המיתר.
בתוך פרק זה מחביא פרנק את הפרק השלישי המקובל (סקרצו) כחלק משתי חטיבות של טריו המופיעות לאורכו של הפרק.
הפרק מתחיל במנגינה מז'ורית ושמחה, מנגינה זו מפותח לאורכו של הפרק בכל דרכים המקובלות במסגרת צורת הסונאטה.
הקודה חוזרת לנושא היצירה מהפרק הראשון בצורה דרמטית ומרשימה הכוללת את כלל התזמורת.
הסימפוניה מס' 104 ברה מז'ור של יוזף היידן המכונה גם "לונדון" היא הסימפוניה האחרונה בקובץ הסימפוניה הלונדוניות השני, והאחרונה שכתב היידן בכלל.
היא מופיעה כסימפוניה ה-104 ברשימת הסימפוניות של הובוקן (Hob: I\104).
הסימפוניה נכתבה בשלהי ביקורו השני של היידן בלונדון, וזמן כתיבתה מתוארך למרץ-אפריל 1795. היא נוגנה לראשונה בבית האופרה הלונדוני דאז (תיאטרון היימרקט), ככל הנראה בארבעה במאי באותה שנה.
הסימפוניה כתובה באופן מסורתי בארבעה פרקים עם הקדמה איטית בפרק הראשון, כפי שנהג היידן להלחין במרבית הסימפוניות המאוחרות שלו.
היידן כיהן עד שנת 1790 מרבית חייו כמוזיקאי חצר.
עם זאת, כבר בשנות השמונים של המאה ה-18 גדלה תהילתו כל-כך, שקיבל הזמנות לכתיבת יצירות שונות לא רק מסביבתו באוסטריה ובגרמניה, אלא אף מצרפת, לאמרגנים צרפתים, למשל, הלחין היידן אחת-עשרה סימפוניות (סימפוניות פריז, סימפוניות 88-89, וסימפוניות 90-92, לאמרגנים שונים בהתאמה).
בשנת 1790 נפטר מעסיקו הקודם של היידן, הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי.
היידן, שהיה ביחסים טובים וחמים עם הנסיך, אך כנראה מאס כבר במשרתו זו שאותה אייש קרוב ל-30 שנים, רמז שהוא חש הקלה עם מותו של הנסיך.
על פי חוק, היורש של ניקולאוס, הנסיך אנטון, ירש גם את היידן במשרתו כקאפלמייסטר, אך בחר להוציא אותו ואת רוב הסגל המוזיקלי לגמלאות.
עם הפיכתו למוזקאי עצמאי, דבר שבמאה ה-18 היה נדיר יחסית, החל היידן, שכבר עשה לעצמו שם בכל רחבי אירופה, לקבל הזמנות שונות לכתיבת מוזיקה.
ההזמנה שלה נענה היידן בחיוב הייתה זו של הכנר הגרמני יוהאן פטר סלומון, שבאותה עת היה אמרגן מוזיקלי בלונדון.
היידן הוזמן לביקור בלונדון בשנים 1792-1791 על מנת לכתוב אופרה (שלא בוצעה) וכן שש סימפוניות, שמספורן הוא 93-98. היידן שזכה בביקורו הראשון בלונדון להצלחה עצומה וצבר עושר רב, העיר שדבר זה אפשרי רק בלונדון.
עם שובו לווינה קיבל היידן הזמנה לבוא לבקר שוב בלונדון בשנים 1794-1795, ביקור שבו יכתוב שש סימפוניות נוספות, בכללן גם את הסימפוניה מספר 104. במסמך מ-27 בפברואר 1796 מתייחס היידן לפטר סלומון:
מסמך זה הוא בעל חשיבות מאחר שהיידן נהג למכור חלק מיצירותיו ליותר ממו"ל אחד ובכך להגדיל את הכנסותיו.
לכתיבת הסימפוניה נדרשו להיידן כחודשיים.
יש להניח שמלאכת ההלחנה התחילה בסביבות, או מייד אחרי, השמעת הבכורה של הסימפוניה האחרונה שלו, מס' 103 (דרדור התוף), ב-2 במרץ 1795.
רובינס-לנדון, העריך בספרו הראשון על היידן משנת 1955, "הסימפוניות של יוזף היידן", שהשמעת הבכורה התקיימה ב-14 באפריל באותה השנה.
מאוחר יותר בספרו "היידן באנגליה 1791-1795" מזכיר רובינס-לנדון ציטוט של הביוגרף של היידן, גרייזינגר, שממנו משתמע, שהסימפוניה בוצעה למעשה ב-4 במאי 1795, אך לא מביע חד משמעית, שזהו התאריך האמיתי.
גרייזינגר, אשר ראיין את היידן בעצמו, מצטט אותו כך:
יש הרואים בכך הוראה חותכת לכך, שהסימפוניה בוצעה דווקא בתאריך זה משום שהיידן מתבטא במפורש ומצוטט, שהסימפוניה בוצעה אז לראשונה.
לאחר השמעת הבכורה הביקורות המהללות לא איחרו לבוא:
רבים באותה תקופה ראו בסימפוניה הזו של היידן את יצירת המופת של זמנם.
סלומון ניצל את ההצלחה עד תום והפיק עיבודים של שש הסימפוניות האחרונות של היידן להרכבים קאמריים, האחד לפסנתר חליל וצ'לו והאחר לחליל, רביעיית כלי קשת עם פסנתר אד ליביטום.
עיבודים נוספים הופיעו להרכבים קאמריים שונים, החל מפסנתר סולו ועד לשישייה, ביניהם של מלחינים ידועים באותה עת כמו למשל מוציו קלמנטי, שחי בלונדון ואשר עיבד את הסימפוניה לחליל, כינור, צ'לו ופסנתר.
לא במקרה עובדו אז הסימפוניות להרכבים עם חליל - באותה עת היה זה כלי אהוב במיוחד בלונדון, ובזמן שהותו שם כתב לו היידן מספר רב של יצירות.
העיבוד לטריו פסנתר עם חליל וצ'לו זכה בעצמו לתשואות בסדרת קונצרטים שנערכה בברלין ב-1797. ב-1801 הוציא סלומון לאור באופן מסחרי את התווים בהוצאות אנדרה בלונדון, אימבול בפריז וזימרוק בבון ובאופנבך (מהן רק האחרונה קיימת עד היום).
העובדה שאין מסמכים המעידים על משא ומתן עם מו"לים או בקשות להוציא את התווים לאור מעידה על כך שהיצירות היו מוערכות דיין ללא הצורך "להוכיח את עצמן".
הסימפוניות הלונדוניות ובמיוחד האחרונה שבהן, זכו בתקופת חייו של היידן להצלחה הגדולה ביותר מבין כל יצירותיו.
סימפוניה 104 זכתה אף לכבוד ייחודי וחדשני לזמנה - הוצאתה כפרטיטורת כיס לצורכי לימוד.
כל זה מעיד על ההצלחה הכבירה שלה זכתה הסימפוניה, שהותירה רושם עז והתחבבה על מאזינים רבים.
שילוב של אסכולות שונות בכתיבה הסימפונית
דבר זה מתבטא בקטעים רב-קוליים בתזמור דליל ומשתנה ובמהלכים הרמוניים נועזים יחסית, כשביניהם קטעים בהם משתתפים כל הכלים (טוטי) בעלי אופי תרועתי ווירטואוזי.
שני אספקטים אלו משתלבים זה בזה באופן מושלם והמעברים ביניהם נשמעים למאזין טבעיים והרמוניים.
מאידך, הסימפוניה ה-104 מגלמת גם מגמות שמרניות מסוימות, בעיקר בכל מה שנוגע לכתיבה למספר קבוצות כלים.
מגמות חדשניות ומגמות שמרניות בסימפוניה
שש הסימפוניות האחרונות של היידן ובמיוחד ה-104 מעידות על התקדמות תחום הקומפוזיציה הסימפונית נכון לזמן כתיבתן.
פירוט חסר תקדים של דינמיקה לאורך כל היצירה ובכל פרק והשימוש באפקטים של עוצמה ושקט
בכל הסימפוניה מופיעים סימני דינמיקה מדי כמה תיבות.
הדבר מעיד על השימוש הרב באפקטים דינמיים ומעברים תכופים מאוד בין עוצמה לבין שקט, כך שהדינמיקה הופכת לחלק אינטגרלי מהקומפוזיציה עצמה.
היידן מפרט בכמה מקרים גם לנגן קרשנדו, דבר לא שכיח עדיין באותה העת.
ניכר שרמת הדיוק הביצוע הייתה חשובה להיידן במיוחד, שכן הוא השתמש בסימן הגרפי לציון הקרשנדו ("מזלג") כך שהנגן יוכל להבחין מאיזו נקודה בדיוק להתחילו ובאיזה רגע להגיע לשיא העוצמה - סימון נדיר במיוחד.
היידן גם עושה שימוש נרחב בהוראת הדינמיקה פורצנדו שמשמעותה הדגשה בעזרת הגברת העוצמה באופן מיידי או באופן בלתי צפוי.
נעשה אף שימוש בסימן ספורצטו שמשמעותו נגינת התו המסומן בדגש חד במיוחד.
ניכר שהיידן עושה הבחנה בין שתי ההוראות הללו שכן הוא משתמש בהן במובחן ובסמיכות באותו הקול.
יוצא דופן נוסף הוא השימוש בדינמיקה פרטנית - סימון עוצמה שונה לכלים מסוימים באותו הזמן.
דינמיקה פרטנית נדיר למצוא אפילו בסימפוניות העתידיות שיכתוב בטהובן בעשורים הבאים.
היידן החל בניסיונות ראשונים לטשטוש הפיסוק המוזיקלי המסורתי בכך שנושאים מסוימים מנוגנים תוך חפיפה זה עם זה - נושא מוזיקלי מסתיים אל תוך נושא המוזיקלי שאך מתחיל.
טשטוש הפיסוק המוזיקלי יגיע לבשלותו רק ברומנטיקה המאוחרת, כלומר במחצית השנייה של המאה ה-19.
היידן עושה שימוש שמרני במיוחד בקלרינט ככלי תזמורתי, אשר משמש בסימפוניה הזו רק על מנת להעשיר את המרקם התזמורתי וההרמוני.
בהשוואה לקולות של שאר כלי הנשיפה, נראה שהכתיבה לו מזכירה יותר כתיבה לכלי נשיפה ממתכת מאשר לכלי נשיפה מעץ.
בהשוואה למוצרט, למשל, השימוש שעושה היידן בקלרינט הוא פרימיטיבי למדי.
לא היה מדובר בכלי חדש מאוד באותה התקופה; את הקלרינטים ניתן היה למצוא באופן כמעט קבוע בתזמורות רבות החל מהרבע האחרון של המאה ה-18. יש לציין שבסימפוניה מס' 103 היידן אכן כותב כמה קטעי סולו לקלרינט.
פרט לכך הלחין היידן מספר סרנדות, בהן הקלרינט משמש ככלי סולני.
באורטוריות שהיידן הלחין בשש השנים הבאות, ניכר שהקלרינט זוכה בהן למיצוב של כלי סולני כשאר כלי הנשיפה מעץ.
בסימפוניה מופיעים מספר פעמים חילופים ומעברים שסתרו של הציפייה הטבעית של מאזין בן התקופה, ציפייה המושתתת על נורמות שהתקבעו במסורת ההלחנה ועל ניסיון בהאזנה ליצירות דומות.
הציפייה הראשונה שאינה מתממשת מתחילה אף לפני שנשמע הצליל הראשון; סימפוניה חגיגית בסולם רה מז'ור נפתחת למרבה ההפתעה באופן דרמטי למדיי בסולם רה מינור.
המאזין שציפה להמשך הפרק ברה מינור מופתע גם הוא, כאשר הנושא הראשון של האלגרו מתגנב בסולם רה מז'ור למעשה.
הפרק השני, לכאורה פרק נינוח בסימפוניה, עשיר אף הוא בחילופי דינמיקה פתאומיים ובשינויים לא צפויים בסולם.
היידן שומר כמה קטעים לא צפויים גם לפרק השלישי.
בחלקו המסיים של המנואט מובילה כביכול לאקורד המצופה ממנו להמשיך את המלודיה לסיום הפרק.
אך אז משתררת דממה לשתי תיבות שלמות.
הסיום כמו מתגנב בקרשנדו אשר סוחף את כל כלי התזמורת אל עבר הסיום האמיתי של המנואט.
הטריו אף הוא מאתגר את ציפיותיו של מי שמאזין לראשונה לסימפוניה; הוא מתחיל בצלילים חרישיים רה-פה באבוב ובכינור.
אלו הם כביכול הצלילים הראשונים של סולם המינור המקביל (רה מינור) אך אז נכנסים שאר כלי המיתר אשר מגלים למאזין שהוא עבר לטונאליות מרוחקת למדיי - סי במול מז'ור (רה ופה היא צלילים משותפים לרה מינור ולסי במול מז'ור).
סי במול אינו אחד מצלילי הסולם רה מז'ור ולבסס עליו סולם חדש ללא מודולציה נחשב בזמנו לדבר לא מקובל ואף גס.
יש לזכור שהכלים אז כווננו בכיוון יחסי ולא מושווה, כך שנוצרה סטייה קלה בגובה האבסולוטי של כמה מן הצלילים, מה שעשוי היה להשמע בהתחלה כזיוף קל.
בעתיד מעברים פתאומיים בין חטיבות הפרק יהפכו להיות אלמנט סטנדרטי למדיי ביצירות מוזיקליות.
הסימפוניה מס' 31 ברה מז'ור, הידועה יותר בשם הסימפוניה של פריז, היא אחת הסימפוניות המפורסמות ביותר של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
ייתכן שזו הייתה הראשונה מבין הסימפוניות שלו שהתפרסמה.
היצירה הולחנה בשנת 1778 במהלך שהותו הלא מוצלחת של מוצרט בפריז.
המלחין היה אז בן 22. הבכורה התקיימה ב-12 ביוני 1778 בהופעה פרטית בביתו של הרוזן קרל היינריך יוזף פון סיקינגן.
הבכורה הפומבית התקיימה שישה ימים לאחר מכן.
העבודה זכתה לביקורת חיובית בגיליון ה-26 ביוני של כתב העת: "Courrier de l'Europe", שפורסם בלונדון:הקונצרט החל בסימפוניה מאת מוצרט.
האמן הזה, שהחל מהגיל הרך ביותר עשה לעצמו שם בקרב נגני צ'מבלו, עשוי להיות מדורג היום בין המלחינים המוכשרים ביותר.
היצירה בוצעה שוב ב-15 באוגוסט, הפעם עם פרק שני חדש, אנדנטה המחליף את האנדנטינו המקורי ב-6/8.
כתב העת דויטש מפרט מספר הופעות נוספות במהלך 1779, ב-18 וב-23 במרץ, ב-23 במאי וב-3 ביוני; וב-14 במאי 1780. היצירה פורסמה בפריז על ידי חברת ההוצאה לאור "סייבר" והוכרזה למכירה ב-20 בפברואר 1779.
הסימפוניה בוצעה מאוחר יותר בבורגתיאטר בווינה ב-11 במרץ 1783 במהלך קונצרט הטבה לגיסתו של מוצרט, הזמרת אלוזיה ובר.
הסימפוניה בולטת בהיותה בעלת הרכב כלי נגינה גדול במיוחד לתקופתה, שהתאפשרה על ידי התזמורת הגדולה שעמדה לרשותו של מוצרט בתקופתו בפריז.
בהרכב ישנם 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, בסון אחד, 2 קרנות יער, 2 חצוצרות, טימפני ומיתרים.
זו הייתה הסימפוניה הראשונה של מוצרט שהשתמשה בקלרינט.
המוזיקולוג סיידי מעיר כי זוהי התזמורת הגדולה ביותר שעבורה הלחין עדיין מוצרט בקריירה שלו.
מספר נגני המיתרים אינו מצוין, אך סיידי מעיר כי בהקרנת הבכורה היו 22 כינורות, חמש ויולות, שמונה צ'לו וחמישה בסים.
הוא מוסיף, "[אביו של מוצרט] ליאופולד העיר שכדי לשפוט לפי הסימפוניות הפריזאיות שראה, הצרפתים חייבים לאהוב סימפוניות רועשות".
הסימפוניה בנויה לפי שלושה פרקים: בצורה מהירה-איטית-מהירה, תוך השמטת המינואט המצוי בדרך כלל בסימפוניות מהתקופה הקלאסית.
הפרק הראשון נפתח בסולם רה מז'ור עולה ומואץ באפקט הידוע בזמנו בסגנון אסכולת מנהיים.
חלק שני: אנדנטינו, שש שמיניות.
או לפי ביצועים אחרים: אנדאנטה, שלושה רבעים.
חלק שלישי: אלגרו, 2 חלקי 2.
הסימפוניה מס' 35 ברה מז'ור, K.385, הידועה גם בשם סימפונית האפנר, הולחנה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט ב-1782. הוא הוזמן על ידי משפחת האפנר, משפחה בולטת בזלצבורג, לרגל האצילות של זיגמונד האפנר הצעיר.
אין לבלבל את הסימפוניה של האפנר עם סרנדת האפנר בת שמונה פרקים, יצירה נוספת שמוצרט כתב בהזמנת אותה משפחה ב-1776.
הסימפוניה של האפנר לא התחילה את חייה כסימפוניה, אלא כסרנדה שתשמש כמוזיקת רקע להאצלת זיגמונד הפנר.
משפחת מוצרט הכירו את ההאפנרים דרך אביו של זיגמונד האפנר, זיגמונד הפנר האב, שהיה ראש עיריית זלצבורג ועזר להם בסיורים הראשונים באירופה.
האפנר האב נפטר בשנת 1772, אך המשפחות נותרו בקשר.
ב-1776 הזמין האפנר הצעיר סרנדה לכבוד חתונתה של אחותו, מארי אליזבת האפנר עם פרנץ חאווייר ספאט.
יצירה זו הפכה לסרנדת האפנר , שהצליחה כל כך, שכאשר התקיים טקס האצולה של האפנר הילד, היה זה טבעי שמוצרט נקרא לכתוב את המוזיקה לרגל המאורע.
הבקשה לכתוב מוזיקה הגיעה למעשה דרך אביו של מוצרט ב-20 ביולי 1782. למרות שלמוצרט לא היה זמן פנוי.
לא רק שהוא לימד בתור מורה, אלא שהוא גם נאלץ לארגן מחדש את הפרטיטורה של האופרה שלו החטיפה מן ההרמון, לפני 28 ביולי לפי בקשה מהמו"ל.
בנוסף לדרישות אלו, נישואיו המוצעים לקונסטנצה ובר היו מאוימים במספר סיבוכים, כולל מעבר דירה.
למרות זאת, מוצרט עבד על המוזיקה, ושלח אותה קטע אחר קטע לאביו.
על פי עדויות היסטוריות, בהחלט ייתכן שמוצרט לא עמד בתאריך היעד של אביו להשלמת המוזיקה.
מה שהוצג בטקס היה מן סונטה עם שלושה פרקים.
מאוחר יותר עיבד מוצרט את המוזיקה הזו למה שאנו מכירים כיום כסימפוניית האפנר.
בסוף דצמבר 1782 החליט מוצרט להציג באחד הקונצרטים קטעי מוזיקה מתוך מה שהלחין.
לאחר שביקש מאביו לשלוח שוב את הפרטיטורה של היצירה, מוצרט נדהם מאיכותה, לאור העובדה שהיא הולחנה תוך זמן קצר כל כך.
הוא החל לעבוד על ביצוע מספר שינויים בתמונה על מנת להמיר את היצירה החדשה של האפנר לסימפוניה של האפנר.
מוצרט גם נתן לסימפוניית האפנר צליל מלא יותר על ידי הוספת שני חלילים ושני קלרינטים קטע כלי נשיפה מהפרק הראשון והאחרון.
חלקי הנשיפה הנוספים הללו אינם קטע מלודי חדש בעבור התזמור, אלא פשוט הכפלה של אוקטבות בתוך כלי הנשיפה.
הסימפוניה של הפנר, בצורתה המוכרת היום, בוצעה לראשונה ב-23 במרץ 1783 בתיאטרון בורגתיאטר של וינה.
בקונצרט, מוצרט הציג כמה מיצירותיו, אלתר כמה אחרות ולבסוף השמיע את סימפוניית האפנר.
לפי המסופר, זו הייתה הצלחה גדולה באותו ערב.
כתב היד של היצירה והחתימה המקוריים של מוצרט נמצא כעת בארכיון של ספריית ומוזיאון מורגן בניו יורק.
העיבוד התזמורתי לסימפוניה כולל 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, שני בסונים, 2 קרנות יער, 2 חצוצרות, טימפני, כלי מיתר וקשת.
סימפוניות טיפשיות היא סדרת סרטים אמריקאית, שכוללת בתוכה 75 סרטים קצרים מוזיקליים מונפשים, אשר הופקה על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני במשך עשור, בין השנים 1929–1939. הסדרה הופצה במקור בביתי הקולנוע בארצות הברית, תחילה על ידי סרטי קולומביה, לאחר מכן על ידי יונייטד ארטיסטס ולבסוף על ידי RKO.
הסדרה השפיעה רבות על חברת וולט דיסני ועובדיה, בעיקר בתחום ההנפשה, כאשר היא בולטת בחדשנות שלה עם טכניקולור ו-Multiplane camera.
מלבד מספר מועט של סרטים, כל סרט בסדרה כולל דמויות אחרות, בשונה מסדרת הסרטים "מיקי מאוס" שהופקה באותה תקופה, בה הדמויות חוזרות על עצמן.
כמו כן, חלק מסרטי הסדרה מבוססים על מעשיות, ביניהם "מנגינות אמא אווזה", "הברווזון המכוער", "שלושה חזירים קטנים", "הצרצר והנמלה" ו"הצב והארנב".
רוב סרטי הסדרה זכו להצלחה רבה, כאשר שבעה מתוכם זכו בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר וחלקם נבחרו לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
בהשראת הסדרה הייתה רצועת קומיקס בשם "סימפוניות טיפשיות", אשר יצאה בין השנים 1932–1945 בהפצת King Features Syndicate, כמו כן עיבודים למספר סרטים שלה הופיעו בספר קומיקס שיצא לאור על ידי Dell Comics בין השנים 1952–1959. בנוסף יוצרו בהשראת הסרטים מוצרי מרצ'נדייז, הכוללים סיכות, בובות וצעצועים.
כמו כן אטרקציות שמוקדשות לסדרת הסרטים נמצאות בפארקים ואתרי נופש של חברת וולט דיסני.
הסדרה הובילה למספר חיקויים אצל החברות המתחרות של דיסני, ביניהם "לוני טונס" ו"מרי מלודיס" של Warner Bros.
Cartoons, "הרמוניות שמחות" של מטרו גולדווין מאייר ו-"Swing Symphony" של סרטי יוניברסל.
לאחר סיום סדרת הסרטים, סרטיה הופצו בפורמט לצפייה ביתית, כמו VHS, בלו-ריי ו-DVD, כמו כן נהיו זמינים בשירות הסטרימינג דיסני+.
חלק מסרטי הסדרה הופיעו במדיות "עולמו המופלא של דיסני" ו-"Sing Me a Story with Belle", כמו כן חלק מהדמויות שלה הופיעו ב"בית העכבר" ו"היו היה סטודיו".
בשנות ה-20 של המאה ה-20 וולט דיסני וקרל סטאלינג עבדו בניו יורק על הסאונד לסרטים הקצרים המונפשים "הגאוצ'ו הדוהר", "ריקוד האסם" ו"שיגעון של אווירון", אשר לוקחים חלק בסדרת הסרטים "מיקי מאוס" בהפקת אולפני ההנפשה של וולט דיסני שבבעלות חברת וולט דיסני.
במהלך העבודה, סטאלינג הציע רעיון להפיק סדרה של סרטי הנפשה קצרים מוזיקליים, שתשלב את טכנולוגיית הסאונד העדכנית ביותר עם סיפורים עלילתיים.
בהתחלה דיסני לא נראה מעוניין, אך בהמשך החליט לשתף פעולה עם הרעיון.
כשהם עבדו על הסאונד לסרט "בית האופרי", השניים גם הקליטו את הסאונד עבור הסרט "ריקוד השלדים", המשמש כראשון בסדרת סרטים זו.
במהלך תקופה זו אב אייוורקס וסטאלינג עזבו את האולפנים בפתאומיות, דבר שגרם לעיכוב בהפקה של מספר סרטים.
בשנת 1932, לאחר שהסתיים ההסכם עם סרטי קולומביה, הסרטים החלו להיות מופצים על ידי יונייטד ארטיסטס, אשר הייתה מוכנה להפיץ אותם רק בתנאי שיהיו קשורים לסדרת הסרטים "מיקי מאוס".
כתוצאה מכך, בכותרות הפתיחה של הסרטים ובכרזות הופיע המשפט "מיקי מאוס מציג סימפוניות טיפשיות".
חברת הפצה זו גם הכפילה את תקציב הסרטים מ-7,500 דולר ל-15,000 דולר.
זמן קצר לאחר שהחברה החלה להפיץ את הסרטים, הסדרה הפכה לפופולרית עוד יותר.
בין הסרטים שהופקו והופצו באותה תקופה נכללים "רק כלבים", "פרחים ועצים", "חיפושיות מאוהבות", "שלושה חזירים קטנים", "הצרצר והנמלה", "התרנגולת הקטנה והחכמה", "הצב והארנב", "מי הרג את קוק רובין?", "שלושה חתלתולים יתומים", "אלמר הפיל", "בן הדוד מהכפר" ו"היאוואטה הקטן".
בשנת 1937 הסרטים החלו להיות מופצים על ידי RKO, אשר תפיץ את סרטי הסדרה עד סיומה בשנת 1939. הסרטים שהופקו והופצו בתקופה זו כוללים את "הטחנה הישנה", "עפעופי, מצמוצי והנהון", "עש והלהבה", "סימפוניית חצר החווה", "אמא אווזה הולכת להוליווד", "החזיר המעשי" ו"הברווזון המכוער".
סרט נוסף הוא "תינוקות הים", שבשונה משאר הסרטים בסדרה הופק על ידי Harman and Ising.
חברה זו הפיקה את הסרט בעקבות הסכם שנעשה איתה, מפני שהאנימטורים של דיסני עסקו בהפקת "שלגיה ושבעת הגמדים", הסרט הראשון המונפש באורך מלא.
החברה הפיקה עוד שני סרטים נוספים עבור הסדרה, אך דיסני החליטו לא לרכוש אותם.
בתעשיית ההנפשה, הסדרה ידועה בשימוש בה על ידי וולט דיסני כפלטפורמה להתנסות בתהליכים, טכניקות, דמויות וסיפורים על מנת לקדם את אמנות ההנפשה.
היא גם סיפקה מקום להתנסות בטכניקות וטכנולוגיות, כגון טכניקולור, הנפשת אפקטים מיוחדים והצגת סיפורים דרמטיים בהנפשה, שיהיו חיוניים לתוכניות של דיסני להתחיל בסופו של דבר ליצור סרטי הנפשה עלילתיים באורך מלא.
הסרט הראשון בסדרה שהופק בטכניקולור הוא "פרחים ועצים" משנת 1932 שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, כאשר עד אז כל הסרטים הופקו בשחור-לבן, כשאחרון היה "חיפושיות מאוהבות".
אחד הסרטים הכי מצליחים בסדרה הוא "שלושה חזירים קטנים" שמבוסס על המעשייה "שלושת החזירונים".
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, והוא כולל את השיר "מי מפחד מהזאב הרע?" שזכה לגרסאות כיסוי על ידי אמנים רבים ונחשב להמנון השפל הגדול.
בהשראת סרט זה הופקו ארבעה סרטי המשך - "הזאב הגדול והרע", "שלושה זאבים קטנים" ו"החזיר המעשי" שלקחו חלק בסדרת סרטים זו, ו"החזיר החסכן" שהופק עבור מועצת הסרטים הלאומית של קנדה כסרט תעמולה במלחמת העולם השנייה.
בדומה לסרט, גם הסרטים "הצב והארנב" ו"שלושה חתלתולים יתומים" זכו בפרס אוסקר והופקו בהשראתם סרטי המשך.
גם הסרטים "בן הדוד מהכפר", "הטחנה הישנה" ו"הברווזון המכוער" זכו בפרס האוסקר, כאשר האחרון הוא גרסה בצבע לסרט בעל אותו שם שהופץ בתחילת סדרת הסרטים בשחור-לבן.
הסרטים "מי הרג את קוק רובין?" ו"אמא אווזה הולכת להוליווד" היו מועמדים לפרס, אך לא זכו.
בנוסף לזכייה באוסקר, מספר סרטים נבחרו לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הסרט "רק כלבים" מסמל את הופעת הסולו הראשונה של פלוטו ללא מיקי מאוס.
הסרט "הצרצר והנמלה" כולל את השיר "The World Owes Me a Living", שלימים הפך להיות מזוהה עם דמותו של גופי והופיע בהפקות נוספות.
הסרט "התרנגולת הקטנה והחכמה" מסמן את הופעת הבכורה של דונלד דאק.
סימפ הוא מונח סלנג אינטרנטי המשמש לתיאור אדם שנותן כמות מוגזמת של תשומת לב, הערצה ומתנות למושא אהבתו/ה, על אף שלרוב הרגשות אינם הדדיים.
בדרך כלל האדם שנוהג/ת באופן זה עושה זאת על חשבון הכבוד העצמי שלו/ה, ובוחר במודע שלא לתעדף את האינטרסים האישיים של עצמו/ה.
המונח משמש בדרך כלל ככינוי גנאי.
דפוס ההתנהגות עצמו מכונה סימפינג , ולעיתים רבות ניתן גם לומר שדפוס התנהגות זה מופגן גם כלפי ידוענים, פוליטיקאים, ואושיות רשת.
המונח זכה לפופולריות עצומה בתרבות האינטרנט במהלך 2019 ובעקבות כך הפך נפוץ במיוחד במדיה החברתית ובפורומים מקוונים, לעיתים רבות עם קונוטציה מבזה.
לרוב המונח נחשב לסוג של עלבון, ומרמז על כך שאותו האדם הוא חסר ביטחון, חלש, נאיבי או נואש מדי, במיוחד כאשר נעשה שימוש במונח בהקשרים רומנטיים או מיניים.
בדרך כלל המונח מיוחס לגבר שמסירותו כל כך קיצונית כלפי אישה מסוימת, וכי הוא נתפס בשל כך ככנוע או מושפל.
מידת המסירות של אותו הגבר עלולה לעיתים לגרום לתסכול או לאכזבה מצד אנשים אחרים ששמים לב לכך מהצד, בין היתר משום שדפוס התנהגות של אותו הגבר עלול לגרום להם להיראות באור שלילי כאשר נשים אחרות ישוו את אותו דפוס ההתנהגות להתנהגות של יתר הגברים.
במערכות יחסים המונח "סימפ" משמש לעיתים רבות לתיאור גבר שהופך להיות תלוי יתר המידה בבת זוגו, ואשר מוכן לומר או לעשות הכל על מנת לרצות אותה - אפילו במחיר הכבוד העצמי שלו - והוא עושה זאת לעיתים רבות עבור אהבה שלא תמומש לעולם.
מעבר לקונוטציות הרומנטיות, לעיתים נעשה שימוש במונח גם לתיאור אנשים מכל מין אשר נתפסים כלהוטים מדי לרצות או לקבל את האישור של אחרים במסגרות חברתיות, מקצועיות או אישיות.
בעוד שנעשה לעיתים רבות שימוש במונח על מנת להביע ביקורת, לעיתים רבות נעשה בו גם שימוש בצורה אירונית יותר, מבלי שהמונח נושא בהכרח את אותן הקונוטציות השליליות, באינטראקציות שונות לא פורמליות באינטרנט - במיוחד בין חברים או בפורומים מקוונים.
כמו כן, לעיתים רבות המונח משמש באינטרנט כתחליף מודרני למונח "האביר הלבן" כאשר הוא מיוחס לגברים שיוצאים מגדרם על מנת להגן על כבודם של נשים באינטרנט.
המילה "סימפ" נובעת במקור מהמילה האנגלית "Simpleton" שמשמעותה היא אדם פשוט או חסר אינטליגנציה, אשר לרוב נחשב למישהו תמים שניתן להוליך אותו שולל בקלות.
בנוסף, המונח סימפ בא מהמילה סימפתיה, והוא מחליף את המושג "סופטבוי" שהיה נפוץ בשנות ה-80 בתרבות ההיפ-הופ בחוף המערבי.
המושג מתאר כישלון רומנטי או סוג נער שבנות אומרות עליו שהוא נחמד מדי.
המונח פרץ לתודעה וזכה לפופולריות עצומה בתרבות האינטרנט לאחר שימוש נרחב בו בקהילת הגיימרים.
המונח הפך נפוץ במיוחד בתרבות האינטרנט לאחר שנעשה בו שימוש בממים רבים במדיה החברתית, ובדיונים רבים במיוחד בפלטפורמות כמו טיקטוק, טוויטר, יוטיוב ו-רדיט שעוסקים בנושאים היכרויות, מערכות יחסים וגבריות.
המונח עורר גם ויכוחים ומחלוקות לגבי המשמעות שלו כאשר המבקרים של המונח טענו שהוא מנציח סטריאוטיפים מזיקים לגבי תפקידי מגדר ומערכות יחסים.
הוצאות כסף רבות על מושא אהבתו, גם אם היא לא מעריכה את המחוות.
ביצוע משימות או טובות עבור מושא אהבתו, גם אם היא לא מבקשת או צריכה אותן.
הסכמה לכל מה שמושאה אהבתו אומרת או עושה, גם אם זה לא נכון או פוגעני.
התעלמות מאי-נאמנות, זלזול או התעללות מצד מושא אהבתו.
הצדקת התנהגות שלילית של מושא אהבתו.
"פה גדול" (2017): בפרק "The Shame Wizard", דמותו של ניקולאס סטולרמן משתמשת במילה "simp" כדי לתאר גברים שמתנהגים בצורה רדודה כלפי נשים.
"ריברדייל" (2017): בפרק "Chapter Fifty-Four: Secret Ceremony", דמותו של רג'י מנטל משתמשת במילה "simp" כדי לתאר גברים שמתנהגים בצורה פתטית בניסיון להרשים נשים.
"אופוריה" (2019): בפרק "Stuntin'", דמותה של מאדי פרז משתמשת במילה "simp" כדי לתאר גברים שמתנהגים בצורה אובססיבית כלפי נשים.
"ברידג'רטון" (2020): בפרק "The Prince and the Duke", דמותו של הדוכס סיימון באסט משתמשת במילה "simp" כדי לתאר גברים שמתנהגים בצורה כנועה כלפי נשים.
סימפוניה טורנגלילה (Turangalîla-Symphonie) היא הסימפוניה היחידה מאת אוליבייה מסייאן (1908–1992).
היא נכתבה מ-1946 עד 1948 לתזמורת גדולת ממדים בהזמנה של סרגיי קוסביצקי עבור התזמורת הסימפונית של בוסטון.
ההזמנה לא ציינה את משך הזמן, הדרישות התזמורתיות או הסגנון של היצירה, והותירה את ההחלטות למלחין.
יחד עם הרביעייה לקץ הימים, הסימפוניה היא אחת מיצירותיו הבולטות של המלחין.
לאונרד ברנשטיין ניצח על הבכורה בבוסטון ב-2 בדצמבר 1949, ולאחר מכן על הבכורה בניו יורק ב-10 בדצמבר.
ההופעות של דצמבר 1949 כללו הפסקה לאחר הפרק החמישי; זו הייתה היצירה היחידה בתוכנית.
קוסביצקי היה אמור לנהל את הבכורה אך חלה, והמשימה נפלה על ברנשטיין, שמעולם לא ניצח על היצירה שוב.
איבון לוריו, שלימים הפכה לאשתו השנייה של מסייאן, הייתה סולנית הפסנתר, וז'ינט מרטנו ניגנה באונד מרטנו בהופעות הראשונות ובמספר ההופעות הבאות.
משנת 1953 ואילך, אחותה של איבון, ז'אן לוריו, הייתה נגנית האונד מרטנו בהופעות והקלטות רבות.
בעוד שרוב יצירותיו של מסייאן הן דתיות בהשראתן, בזמן כתיבת הסימפוניה המלחין היה מוקסם מהמיתוס של טריסטן ואיזולדה, והסימפוניה טורנגלילה מהווה את היצירה המרכזית בטרילוגיית היצירות שלו העוסקת בנושאי אהבה רומנטית (בשונה מאהבה אלוהית).
היא נחשבת לאחת היצירות המוזיקליות הגדולות של המאה ה-20 ומתוארת על ידי קוסביצקי כ"יצירה החשובה ביותר של מוזיקה קלאסית שנכתבה מאז פולחן האביב של איגור סטרווינסקי".
הופעה נמשכת בממוצע בסביבות 80 דקות.
שם היצירה וחלקיה היו תוספת מאוחרת לפרויקט, שנבחרו לאחר שמסייאן ערך רשימה של פרקי היצירה.
הוא תיאר את השם במכתביו מ-1947 עד 1948. הוא יצר את המילה מהלחם של שתי מילים בסנסקריט, טורנגה (, ) ולילה (līlā, ), שאותו הסביר כך:
היצירה מיועדת לתזמורת גדולה עם חטיבת כלי הקשה גדולה במיוחד:
+כלי הקשה (12 נגנים)פסנתר סולווִיבּרָפוֹןאונד מרטנוגלונקשפיל עם מקלדת או פטישכלי נשיפה מעץמשולש1 פיקולופעמוני עץ2 חלילי צדתיבה סינית2 אבוביםמצלתיים (קראש ושלושה סוגים של מצילות)1 קרן אנגליתגונג2 קלרינטיםתוף מרים1 קלרינט בסמאראקס3 בסוןסנרכלי נשיפה ממתכתטמבורין פרובנסל4 קרני יערתוף בס3 חצוצרותצ'יימס1 חצוצרה פיקולו ב-Dצ'לסטה1 קורניתכלי מיתר3 טרומבונים32 כינורות1 טובה14 ויולות12 צ'לו10 קונטרבסים
חלק הפסנתר התובעני כולל כמה קדנצות סולו.
בכתיבה על היצירה זיהה מסייאן ארבעה נושאים מחזוריים המופיעים שוב לאורך כל הדרך; ישנם נושאים נוספים ספציפיים לכל פרק.
בפרטיטורה הנושאים ממוספרים, אך בכתבים מאוחרים יותר הוא נתן להם שמות כדי להקל על זיהוים, מבלי שהתכוון שלשמות תהיה משמעות ספרותית אחרת.
נושא הפסל המוצג על ידי טרומבונים וטובה.
לדברי מסייאן, יש בו את הברוטליות הכבדה והמבעיתה האופיינית למצבות המקסיקניות העתיקות.
הוא מוצג על ידי שני קלרינטים.
הנושא הזה, החשוב מכולם, הוא נושא האהבה.
הוא מופיע בהרבה צורות שונות, ממיתרים מושתקים בפרק 6, ועד לטיפול תזמורתי מלא בשיא הפינלה.
שרשרת אקורדים פשוטה, המשמשת להפקת אקורדים מנוגדים בפסנתר והצלבת קונטרפונקטים בתזמורת.
העבודה היא בעשרה פרקים, מקושרים על ידי הנושאים הנפוצים ורעיונות מוזיקליים אחרים:
"הרמת מסך" המציג את "נושא הפסל" ואת "נושא הפרח", ואחריו גוף הפרק, המשלב שתי קבוצות אוסטינטו עם סימני פיסוק קצביים.
חידוש של נושא הפסל סוגר את ההקדמה.
לאחר הקדמה אטונלית, פרק זה בנויה לסירוגין מנושא מהיר ונלהב הנשלט על ידי החצוצרות, ונושא רך ועדין למיתרים ולאונד מרטנו.
מוזכרים שלושה נושאים: האחד מתחיל עם קלרינט סולו, השני לכלי נשיפה נמוכים וכלי מיתר, והשלישי נושא מפותל בכלי נשיפה מעץ.
לאחר מכן הפרק מתפתח ובהמשך חופף את הנושאים, בתוספת קצב חדש בכלי הקשה.
הפרק הזה, שהוצג על ידי סקרצו לפיקולו ובסון, הוא בתשעה קטעים, שחלקם מזכירים ומפתחים מוזיקה שנשמעה קודם לכן.
קודה רגועה במז'ור מביאה אותו לסיומו.
ריקוד תזזיתי שהנושא המרכזי שלו הוא גרסה מהירה של "נושא הפסל".
למסייאן זה ייצג את האיחוד של שני אוהבים הנראים כטרנספורמציה בקנה מידה קוסמי.
הריקוד נקטע על ידי קדנצה פסנתר לפני קודה תזמורתית קצרה.
הביצוע המלא הראשון של "נושא האהבה" במיתרים ובאונד מרטנו מלווה בייצוג של שירת ציפורים שמנוגנת על ידי הפסנתר, ובאפקטים תזמורתיים ססגוניים אחרים.
לדברי מסייאן, "שני האוהבים סגורים בשנת אהבה.
פרק אטונלית לחלוטין שנועד לעורר אימה, עם תפקיד דומיננטי לאנסמבל כלי ההקשה.
עבור מסייאן, ניתן להתייחס לשם בשתי דרכים.
עבור האוהבים, זה נורא: מאוחדים על ידי שיקוי האהבה, הם לכודים בתשוקה הצומחת עד האינסוף.
מבחינה מוזיקלית, זהו שלב ההתפתחות של היצירה.
הנושא מוצג על ידי כלי נשיפה מעץ.
אנסמבל כלי הקשה בן חמישה חלקים מציג סדרה קצבית שמקיימת סדרהשל וריאציות על נושא הנשיפה מעץ.
הפרק הוא בצורת סונטה: תרועת של כלי הנשיפה ממתכת, יחד עם וריאציה מהירה של "נושא האהבה", שמתפתחת ומובילה לקודה ארוכה, גרסה סופית של "נושא אהבה" שמנוגנת פורטיסימו על ידי התזמורת כולה.
העבודה מסתיימת באקורד פה דיאז מז'ור אדיר.
במילותיו של מסייאן, "תהילה ושמחה אין קץ".
הבכורה העולמית של היצירה לא הוקלטה, וברנשטיין עצמו לא חזר ליצירה לא בביצוע קונצרטים ולא באולפן ההקלטות, אבל קיימת הקלטה של חלק מהחזרות לבכורה בבוסטון, הכוללת את הפרק החמישי והשישי.
היא יצאה לאור ב-2013 כחלק מסט הקלטות של ברנשטיין שלא פורסמו עד אז (Music and Arts WHRA-6048).
2018 סיימון ראטל התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם פיטר דונוהו EMI 1986 מיונג-וון צ'ונג תזמורת האופרה הלאומית של פריז איבון לוריו Deutsche Grammophon 1990 ריקרדו שאיי תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית ז'אן-איב טיבודה Decca 1993
ביולי 1990 בוצעה הסימפוניה טורנגלילה לראשונה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוחו של זובין מהטה.
בסדרה של חמישה קונצרטים בתל אביב וקונצרט אחד בירושלים.
לרגל המאורע מסייאן הגיע לישראל.
את תפקיד הפסנתר ניגנה אשתו איבון לוריו, ואת תפקיד האונד מרטנו ניגנה אחותה, ז'אן.
תוכנית הקונצרט, שכללה גם את הסימפוניה מס' 40 של מוצרט, הייתה ארוכה במיוחד.
במאי 2024 בוצעה הסימפוניה בישראל פעם נוספת, בניצוחו של וסילי פטרנקו, עם סטיבן אוסבורן על הפסנתר וססיל לרטגו על האונד מרטנו.
הסדרה כללה הופעה אחת בתל אביב, אחת בירושלים ואחת בחיפה.
סימפוניה בלבן, מס' 1: הנערה הלבנה, הוא ציור מאת ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
היצירה מציגה אישה בדמות מלאה העומדת על עור זאב מול וילון בצבע בז', ובידה שושן.
סכמת הצבעים של הציור היא כמעט כולה לבנה.
הדוגמנית היא ג'ואנה היפרנן, פילגשו של האמן.
אף על פי שהציור נקרא במקור "הנערה הלבנה", החל ויסלר לקרוא לו "סימפוניה בלבן, מס' 1".
בהתייחסו לעבודתו במונחים מופשטים אלה התכוון להדגיש את פילוסופיית "אמנות למען אמנות".
ויסלר יצר את הציור בחורף 1861–1862, אם כי שב אליו לאחר מכן וביצע בו שינויים.
היצירה נדחתה הן על ידי האקדמיה המלכותית לאמנויות והן על ידי סלון בפריז, אך התקבלה לבסוף ב־Salon des Refusés בשנת 1863. בתערוכה זו הוצגה גם היצירה המפורסמת "ארוחת בוקר על הדשא" של אדואר מאנה, ושתי היצירות יחד זכו לתשומת לב רבה.
"הנערה הלבנה" ממחישה בבירור את השפעת האחווה הפרה-רפאליטית, עמה בא ויסלר לאחרונה במגע.
מבקרי אמנות מאוחרים פרשו את הציור הן כאלגוריה של תמימות ואבדנה, והן כאלגוריה דתית למרים הבתולה.
ג'יימס אייבט מקניל ויסלר נולד בארצות הברית בשנת 1834, בנו של ג'ורג' וושינגטון ויסלר, מהנדס מסילות ברזל.
בשנת 1843 העביר אביו את המשפחה לסנט פטרבורג שברוסיה, ושם רכש ויסלר הכשרה בציור.
לאחר שהות באנגליה שב לארצות הברית כדי ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט בשנת 1851. בשנת 1855 חזר לאירופה מתוך החלטה להקדיש עצמו לציור; תחילה התיישב בפריז, וב־1859 עבר ללונדון, שבה בילה את מרבית שארית חייו.
בלונדון פגש ויסלר את דנטה גבריאל רוסטי ושאר חברי אגודת הפרה־רפאליטים, שהשפעתם עליו הייתה משמעותית.
בלונדון גם פגש ויסלר את ג'ואנה הפפרנן, הדוגמנית שהפכה לבת זוגו.
יחסיהם תוארו כ"נישואים ללא ברכת הכמורה".
עד 1861 כבר שימשה לו כדוגמנית לציור אחר.
Wapping, שנקרא על שם שכונת וופינג בלונדון, שם התגורר ויסלר, החל להיצייר בשנת 1860 אך הושלם רק ב-1864. הציור מציג אישה ושני גברים במרפסת המשקיפה אל הנהר.
לפי דבריו של ויסלר עצמו, האישה — המגולמת על ידי הפפרנן — הייתה זונה.
נטען כי להפפרנן הייתה השפעה חזקה על ויסלר; גיסו, פרנסיס סימור האדן, סירב להזמנה לארוחת ערב בחורף של 1863–1864, בשל נוכחותה הדומיננטית בבית.
ויסלר החל לעבוד על הנערה בלבן זמן קצר לאחר ה-3 בדצמבר 1861, מתוך כוונה להגיש את הציור לתערוכה השנתית היוקרתית של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
למרות התקפי מחלה שפקדו אותו, הוא סיים את הציור עד אפריל.
במכתב ששלח לג'ורג' דו מורייה בראשית 1862, תיאר אותו כך:
היצירה מציגה אישה בשמלת קמריק לבנה ואלגנטית, העומדת ליד חלון המסנן את האור דרך וילון מוסלין לבן ושקוף; עם זאת, הדמות זוכה לאור חזק מן הצד הימני, ולכן, למעט שיער אדום, הציור נראה כמסה לבנה זוהרת אחת מרהיבה.
הדיוקן נוצר כתרגיל פשוט בגווני לבן; עם זאת, אחרים ראו בו משמעות שונה.
המבקר ז'ול-אנטואן קסטניארי סבר שהציור הוא אלגוריה לאובדן התמימות של כלה חדשה.
מבקרים אחרים קשרו אותו לרומן הפופולרי של אותה תקופה האישה בלבן מאת וילקי קולינס, או למקורות ספרותיים אחרים.
בציור, היפרנן מחזיקה שושן לבן בידה השמאלית ועומדת על שטיח מעור זאב (שיש שפירשו אותו כסמל לגבריות ותשוקה), כשראשו של הזאב מביט בצופה במבט מאיים.
ויסלר שלח את הציור לאקדמיה, אך לפי דבריה של הפנאן, הוא כבר ציפה שידחו אותו בשלב זה.
בשנה הקודמת, ב־1861, ציור אחר עורר שערורייה קטנה: The Shrew Tamed מאת אדווין לנדסייר הציג סוס ואישה השרועה על הקרקע בקרבתו.
הדוגמנית זוהתה כאן גילברט, רוכבת סוסים ידועה באותה תקופה; עם זאת, במהרה נפוצה השמועה שמדובר למעשה בקתרין וולטרס, קורטיזנה לונדונית מפורסמת.
הציור של ויסלר הזכיר די את זה של לנדסייר, והדבר גרם לשופטים להיזהר מקבלתו.
הנערה בלבן הוגש לאקדמיה יחד עם שלוש תחריטים – שלושתם התקבלו, אך הציור נדחה.
ויסלר הציג את היצירה במקום זאת בגלריה הקטנה ברחוב ברנרס בלונדון, שם הוצגה תחת הכותרת "האישה בלבן" – התייחסות לרומן באותו השם מאת וילקי קולינס, שהיה בזמנו להצלחה פופולרית.
הספר מתאר סיפור רומנטיקה, ריגול וזהות כפולה, ונחשב לתופעה בעת פרסומו.
דוּ מורייה סבר שהציור מתייחס לרומן.
הביקורת בכתב העת Athenaeum טענה כי הציור אינו תואם לדמות שבספר, מה שהוביל את ויסלר לכתוב מכתב שבו טען שהגלריה בחרה את הכותרת ללא ייעוץ עמו, והוסיף: "לא הייתה לי כל כוונה להמחיש את רומן מר וילקי קולינס; הציור שלי פשוט מייצג נערה לבושה בלבן העומדת מול וילון לבן."
בשנה שלאחר מכן ניסה ויסלר להציג את הציור בסלון בפריז – התערוכה הרשמית של האקדמיה לאמנויות היפות – אך גם שם נדחתה היצירה.
תחת זאת, היא התקבלה לסלון דה רפוזה, תערוכת ה"דחויים", שנפתחה ב־15 במאי, כשבועיים לאחר פתיחת הסלון הרשמי.
"סלון המסורבים" של 1863 היה התערוכה שבה עוררה היצירה "ארוחת בוקר על הדשא" של אדואר מאנה שערורייה, אך תשומת הלב שניתנה ל"נערה הלבנה" של ויסלר הייתה אף גדולה יותר.
המחלוקת סביב היצירות תוארה ברומן L'Œuvre (1886) של אמיל זולא.
עם זאת, התגובה הציבורית הראשונה של הציור של ויסלר הייתה ברובה חיובית ושיקמה את מעמדו לאחר הסירובים שחווה בלונדון ובפריז.
היצירה זכתה להערצה רבה מצד חבריו ועמיתיו: מאנה עצמו, הצייר גוסטב קורבה והמשורר שארל בודלר מבקר האמנות תיאופיל תורה ראה בה מסורת של פרנסיסקו דה גויה ודייגו ולאסקס.
ליסה פיטרס מסכמת כי בתשובה לביקורת השמרנים, תומכיו של ויסלר טענו שהציור הוא "התגלות בעלת תוכן רוחני" וכי הוא מגלם את תאורייתו על כך שאמנות צריכה לעסוק בראש ובראשונה בסידור הצבעים בהרמוניה, ולא בתיאור מילולי של העולם הטבעי.
עם זאת, היו מבקרים שפחות התרשמו; מבקרים צרפתים מסוימים ראו במגמה הפרה־רפאליטית האנגלית נטייה מוזרה למדי.
הציור נשאר בבעלות משפחת ויסלר עד 1896, אז נמכר על ידי אחיינו של האמן לאספן האמנות האריס ויטמור.
בשנת 1943, משפחת ויטמור נתנה אותו כמתנה לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה
ויסלר, ובייחוד בשנותיו המאוחרות, התנגד לרעיון שציוריו צריכים לשאת כל משמעות שמעבר למה שניתן לראות על הקנבס.
הוא נודע כתומך מרכזי בפילוסופיית "אמנות למען האמנות".
תגובתו על "הנערה הלבנה" בהכחישו קשר לרומן "האישה בלבן" מאת וילקי קולינס היא אחת מההצהרות הראשונות בסגנון זה ("הציור שלי פשוט מציג נערה לבושה בלבן העומדת מול וילון לבן").
מאחר שמבקרים אנגלים ראו בציור איור, הם נטו להיות פחות אוהדים מעמיתיהם הצרפתים, שראו בו פנטזיה חזונית ושירית.
מבקר אנגלי אחד, בהתייחס לרומן של קולינס, כינה את "הנערה הלבנה" "אחד מהציורים החסרים שלמות שאנחנו כשלעצמנו פגשנו".
מאחר שגלריית ברנרס סטריט הציגה את הציור תחת השם "The Woman in White", מבקרים התאכזבו מהיעדר דמיון לגיבורת הרומן.
ויסלר, שמעולם לא קרא את הרומן, התקומם מההשוואה.
כעבור כעשר שנים החל לכנות את היצירה "Symphony in White, No.
1", אף על פי שמבקר צרפתי כבר כינה אותה "Symphonie du blanc" בעת תערוכתה בפריז.
באמצעות האנלוגיה המוזיקלית הדגיש ויסלר עוד יותר את פילוסופייתו שלפיה ההרכב הוא המרכז, לא נושא היצירה.
ייתכן שהשם הושפע גם מהשיר "Symphonie en Blanc Majeur" של תאופיל גוטייה משנת 1852.
וויסלר לא היה שבע־רצון לגמרי מן הריאליזם שהתבטא בציור בגרסתו המקורית, תכונה אותה ייחס להשפעתו של קורבה עליו באותה תקופה.
מאוחר יותר, בין השנים 1867 ל־1872, עיבד את היצירה מחדש כדי להקנות לה הבעה רוחנית יותר.
אף על פי שסימפוניה (Symphony) החלה עוד לפני שוויסלר פגש לראשונה את רוסטי, השפעת הפרה־רפאליטים ניכרת עדיין.
הציור היה ניסוי מוקדם בצבע לבן על לבן, עם אישה העומדת בשמלה לבנה על רקע לבן.
תמה זו שבה את ליבו שוב בשני ציורים שזכו לכותרות "Symphony in White, No.
הלוח ארוך ודק, ומעמדה של הדוגמנית וצורת בגדיה מדגישים עוד יותר את אופיו האנכי של היצירה.
האישה נועזת, כמעט מתעמתת, במבטה הישיר אל הצופה, ותווי פניה מאופיינים באופי אישי ייחודי.
מבקר האמנות הילטון קריימר רואה בפורטרטים של ויסלר חן ושילוב של מלאכת יד וכישורי התבוננות שהיו חסרים בנופים הרדיקליים יותר שיצר.
בעוד שוויסלר עצמו התנגד לניתוח משמעות אמנותו, דבר זה לא הרתיע מבקרים מאוחרים מלעשות זאת.
מבקר האמנות הצרפתי במאה ה־19 ז'ול-אנטואן קסטניהרי זיהה ביצירה סמלים של תום אבוד, נושא שאומץ על־ידי מבקרים מאוחרים יותר.
ויין קרייבן רואה ביצירה יותר מתרגיל פורמליסטי, ומוצא בה "זרמים חידתיים, הבעתיים ואפילו אירוטיים".
הוא מצביע על הניגודים שבהדמיה: השושן הלבן המסמל תום ובתולין, וראש הזאב המפוחד המופיע על השטיח כסמל לאובדן התום.
מתכיוון הביקורת הספרותית, בריל שלוסמן רואה ביצירה אלוזיות להודיה של הדמות המדונה והילד ביצירת אמנות דתית: בעיניה, השטיח מתחת לרגלי האישה הוא הענן שעליו נראית לעיתים הבתולה, והזאב הוא הנחש המעוך מתחת עקביה.
סימפוניה מס' 25 בסול מינור של מוצרט היא סימפוניה של וולפגנג אמדאוס מוצרט (מקוטלגת ברשימת קכל כ-183/173 dB) שהולחנה בשנת 1773 והוא בן 17 בלבד.
סימפוניה זו, יחד עם סימפוניה מס' 40 המפורסמת שלו, הן שתי הסימפוניות היחידות שכתב בסולם מינורי, וכן שתיהן באותו הסולם-סול מינור, סולם שמשומש הייטב אצל מוצרט בעיקר כשהוא מתאר עצב וטרגדיה.
שימוש מפורסם בפרק הראשון של הסימפוניה הוא בסרטו הביוגרפי של מילוש פורמן על חייו של מוצרט אמדאוס.
כמקובל למבנה של סימפוניה בתקופה הקלאסית, היצירה מורכבת מארבעה פרקים:
אלגרו קון בריו – סול מינור
אנדנטה – מי במול מז'ור
מינואט וטריו – סול מינור אשר מתחלף בהמשך לסול מז'ור
הפרק הראשון והמפורסם ביותר מהיצירה שומש בכתוביות הפתיחה של הסרט אמדאוס.
אמנים רבים, ביניהם ראווי שנקר ההודי ביצעו גרסה משלהם בהתאם לסגנונם לפרק הראשון.
סימפוניית תהילים (1930) היא יצירה מן הזרם הנאו-קלאסי של איגור סטרווינסקי.
מקור היצירה בהזמנה של סרגיי קוסביצקי לחגיגות היובל של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
באוגוסט 1964 בוצעה לראשונה בישראל "סימפוניית תהילים" במסגרת פסטיבל ישראל באמפיתיאטרון של קיסריה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמקהלה הפילהרמונית תל אביב, בניצוח סטרווינסקי בן ה-81.
הכוריאוגרף יז'י קיליאן יצר בלט ל"סימפוניית תהילים" בשביל להקת הבלט של הולנד.
שלושת פרקי היצירה מנוגנים ברצף, ללא הפסקה.
הטקסט הוא התרגום הלטיני של מזמורי (פרק ראשון, פרלוד), (פרק שני, פוגה), ו בשלמותו (פרק שלישי, אלגרו סימפוני).
בפרטיטורה, בגרסה חדשה משנת 1948 בהוצאת בוזי והוקס, מצוין הטקסט כלקוח ממזמורים ו-, בהתאם לחלוקת הפרקים בתרגום השבעים, השונה מהחלוקה לפי המסורת היהודית וחלק מהגרסאות הנוצריות.
מבחינה סגנונית זו יצירה המשקפת במידה רבה גישה נאו-קלאסית למוזיקת קודש.
הפרק השלישי, אם כי הוא כולל אינטרלודים כליים פוליטונאליים, עושה שימוש נרחב בקדנצות בתפקידים הקוליים, בעיקר בסיום היצירה.
בנוסף לגישה הנאו קלאסית, ישנם מוטיבים רבים של ארכאיות ביצירה, סגנון כתיבה שהיה אהוב מאוד על סטרווינסקי.
שימוש במוזיקה כמעט פגאנית, כאשר המרכיב החשוב בהּ הוא המקצב והכלים הבולטים בהּ הם כלי ההקשה.
5 חלילים (שאחדים מהם מכפילים פיקולו)
5 אבובים (כמה מהם מכפילים קרן אנגלית)
4 חצוצרות בדו, חצוצרה קטנה ברה
קבוצת כלי קשת, שכולה צ'לי וקונטרבסים
מקהלה מורכבת מטנור ובס וקולות ילדים, שאפשר להחליף בקולות נשים (סופרן ואלט), אם אין אפשרות להשיג מקהלת ילדים.
הפרק נפתח באקורד בכל הכלים מלבד החצוצרות והקרנות.
מיד אחריו נכנסים אבוב ובסון סולו בלגאטו מהיר בחלקי 16, הנפסק אחרי שתי תיבות באקורד נוסף, זהה לאקורד הפתיחה.
מתכונת זו חוזרת על עצמה עד סימן מקום 2, הקרן האנגלית מצטרפת לתיבה אחת ובמקביל נכנס הפסנתר הראשון.
אחרי סימן 2 עובר הנושא אל הפסנתר הראשון בליווי כלי הקשת והקרן ובהמשך מצטרף גם הפסנתר השני.
בסימן 4 חוזר הנושא אל כלי הנשיפה מעץ וכאן גם נכנסת לראשונה המקהלה, תחילה בקול האלט ("Exaudi, orationem meam, Domino" שִׁמְעָה תְפִלָּתִי ה'...")
מנעד הצלילים בקטע המקהלה מצומצם מאוד ומבוסס בעיקר על סקונדות קטנות והרושם המתקבל הוא של מזמור תפילה עתיק.
מרגע שנכנסת המקהלה, מצטמצם תפקיד התזמורת לליווי קצבי, בעיקר, לשירה.
בסימן 6 חוזר הנושא אל האבובים בליווי בסונים ובתיבה 7 נכנס שוב האלט באותו סגנון.
לאחר סימן 8 מצטרף הנבל לפסנתר בארפג'י ונכנסים כלי הנשיפה מעץ בנושא חדש, המאופיין בסטאקאטו ובהתעוררות.
אחרי סימן 10 מצטרפים עוד כלים למקהלה המלאה עד שבתיבה 11 מנגנת התזמורת כולה.
אופי המוזיקה במקהלה משתנה – מנושא סטטי כמעט, במרווחים קטנים, נפתחת המוזיקה למרווחים גדולים במשכי זמן ארוכים ואיטיים, לעומת ליווי סטאקאטו בסקונדות בתזמורת.
מפיתוח בתזמורת המלאה המגיע לפורטיסימו ובקולות גבוהים במקהלה, הולך הנושא ומצטמצם שוב בהדרגה עד לסיום, המדגיש "סנצה דימינואנדו" – ללא דימינואנדו, כלומר, לשמור על פורטה עד לסיום והמעבר המיידי לפרק השני.
הנושא מופיע תחילה באבוב הראשון, אליו מצטרפים בהדרגה ארבעת החלילים, האבוב השני והפיקולי, הנכנסים לסירוגין בנושא ובפיתוחיו.
הנושא עובר מן הסופרן אל האלט, אל הטנור ולבסוף, בסימן 8, מצטרף גם הבס.
מתיבה 10 חלה סטרטה – הנושא מופיע בקולות השונים, החל בסופרן וכלה בבס, בתכיפות גדולה יותר.
בסימן 14 מפנה הפוגה במקהלה את מקומה לכוראל, חלקו באוניסונו, עד לסיום והמעבר אטאקה (ללא הפסקה) לפרק השלישי.
פרק זה מבוסס על מזמור ק"נ בשלמותו:
זה הפרק הארוך, המורכב והמגוון ביותר ביצירה.
עד סימן 3 רישומו של הפרק הוא של תפילה חרישית, סטטית ומופנמת מאוד, אך אז משתנה האופי בבת אחת.
הבסונים והקרנות נכנסים בסטקטו מהיר, החוזר בכל כלי על אותו צליל בקבוצות של שמיניות.
החצוצרות והנבל מצטרפים בצלילי סטאקאטו נפרדים, שאותם מאמצים גם כלי הקשת.
המוזיקה מתפתחת לטריולות מקוטעות בכל התזמורת פרט לגליסנדי בנבל ובפסנתר השני, והקטע התזמורתי נמשך עד לכניסתה המחודשת של המקהלה בסימן 6. בניגוד גמור לשלוות התפילה המהורהרת של הקטע הראשון, קטע תזמורתי זה, קצבי, צבעוני וסוער, דומה מעל לכל לפולחן פגני, המעלה בזיכרון את פולחן האביב של אותו מלחין.
גם המקהלה תורמת לאווירת התסיסה ואי-השקט.
בסימן 8 חוזרים האלט והטנור על מוטיב הסטאקאטו הקצבי בשמיניות על אותו צליל שהוצג קודם בתזמורת וכאשר נכנס הבס לבדו לאחר שינוי המקצב ל-2/2, בצלילים ארוכים אך מהירים, חוזר הליווי הקצבי בכלי הנשיפה.
שאר המקהלה מצטרפת אל הבס בליווי סטקטו של התזמורת בהרכב משתנה.
בסימן 13 חוזרת המקהלה על מוטיב הפתיחה, אך המשכו שונה מאוד מן האווירה שנמשכה ממוטיב זה בתחילת הפרק.
אין זו תפילה חרישית אלא הצהרה, המוטחת בפורטיסימו ובסוּבּיטוֹ פיאנו לסירוגין וחוזרת על עצמה שוב ושוב בהמשך, במהירות כפולה ומכופלת, מסימן 15 עד סימן 18, שם משתתקת המקהלה לעוד קטע תזמורתי סוער, מקוטע וקופצני, המשנה את אופיו בבת אחת לקראת סימן 20, בהוראה "meno mosso" – "פחות תנועה".
אוקטבות איטיות בנבל ובפסנתרים מכינות את האווירה לכניסת המקהלה בנושא חדש, מלודי, שונה כליל מכל מה שקדם לו.
מקצב מנוקד מעניק לו אופי לירי וזורם ובסימן 22, לאחר מודולציה, הוא הופך לכוראל איטי ושירתי, בליווי מקביל של הנבל, הפסנתרים, כלי הקשת וכלי הנשיפה ממתכת, אליהם מצטרפת בהדרגה שאר התזמורת.
קטע זה נמשך באווירת ציפייה ההולכת ונבנית עד לחזרה לטמפו הראשוני בסימן 29 ומשם לסיום חרישי באוניסונו מלא, הן במקהלה והן בתזמורת.
סימפלי רד היא להקת פופ בריטית שפעלה בין השנים 1984–2010, וחזרה לפעול החל משנת 2015.
הלהקה הוקמה ב-1984 במנצ'סטר על ידי מיק האקנל (Mick Hucknall, שירה), טים קלט (Tim Kellett, חצוצרה וקלידים) ופריץ מק'אינטייר (Fritz McIntyre, שירה וקלידים), שהיו לגרעין הקבוע של הלהקה; סביבם הצטרפו ועזבו אמנים אחרים באופן תדיר.
סימפלי רד ידועה למעשה כפרויקט של אדם אחד—האקנל; הוא עצמו ציין זאת בראיונות רבים.
שם הלהקה מתייחס לשערו האדמוני של האקנל וגם למועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד, שאותו הוא אוהד.
בלהקה השתתפו נגנים ממוצא מגוון: ברזיל (הגיטריסט הייטור ט"פ, Heitor T.
P.) ויפן (המתופף גוטה, Gota, אשר הוציא מספר אלבומי סולו), למשל.
האקנל כתב כמעט את כל שירי הלהקה בעצמו (בחלקם השתתף מק'אינטייר בהלחנה), למעט מספר שירים שהלהקה חידשה.
כל עטיפות אלבומי הלהקה מציגות את האקנל לבדו, ללא עמיתיו.
סימפלי רד יצרה שירי פופ קליטים עם השפעה גדולה של מוזיקת נשמה שחורה.
בחלק משיריהם משולבים אלמנטים של ג'אז, פאנק ורגאיי.
החל מאלבומם החמישי ניכרת השפעה של מוזיקת דאנס.
אלבומה הרביעי של סימפלי רד, "Stars", אשר יצא ב-1991, הוא המצליח ביותר של הלהקה ואחד האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, עם למעלה מ-20 מיליון עותקים שנמכרו.
Stars היה נקודת השיא של הלהקה; האלבומים שהקליטה מאז זכו לביקורות צוננות ולהצלחה מסחרית מצומצמת.
ב-27 באוגוסט 1992 הופיעו סימפלי רד בפארק הירקון בתל אביב וב-29 באוגוסט אותה שנה בבריכת הסולטן בירושלים במסגרת סיבוב ההופעות של האלבום Stars.
ב-19 בדצמבר 2010, התקיים מופע סיום חגיגי באולם O2 ארנה שבלונדון, מופע שציין את פירוק הלהקה לאחר 25 שנות פעילות, אך הקבוצה שבה להקליט ולהופיע בשנת 2015.
ב-14 ביוני 2016 הופיעה הלהקה בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
סימפרופול היא הן המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז הפדרלי של קרים, והן בירת רפובליקת קרים בחצי האי קרים, המצוי במחלוקת בין אוקראינה, הטוענת לבעלות עליו, לבין רוסיה, שסיפחה אותו לאחר משאל עם.
העיר, השוכנת בעמק הנהר סלגיר , מנתה בינואר 2016 כ-336,000 תושבים.
מזג האוויר נוח, ובעיר נושבות רוחות הרריות שמונעות זיהום האוויר.
בקיץ הרוחות ההרריות מונעות יובש.
ההתיישבות האנושית הראשונה על שטחה של סימפרופול המודרנית הופיעה בעידן הפרהיסטורי.
בתקופה הקדומה במקום שכנה העיר נאפולי הסקיתית.
בתקופת חאנות קרים התקיימה במקום העיר הטטרית אקמסג'יד (מסגד לבן), ששימשה כמקום מושבו של האיש השני בממלכה.
העיר המודרנית נוסדה ב-1784 בצו מטעם הנסיך גריגורי פוטיומקין לאחר כיבוש חצי-האי על ידי האימפריה הרוסית.
שמה של העיר נגזר מיוונית - "עיר שימושית" בתרגום מילולי.
במהלך מלחמת קרים מוקמה בעיר מפקדה ראשית של הצבא הרוסי.
בנוסף לכך נפתחו בעיר בתי החולים הצבאיים של כוחות הרוסים בחצי האי קרים.
חיילים רבים שמתו ממחלות או מפציעות בבתי החולים נקברו בעיר (מספרם מוערך בכ-30 אלף).
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה בעיר המפקדה עליונה של כוחות הצבא הלבן בפיקודו של הגנרל פיוטר וראנגל.
העיר נכבשה על ידי הצבא האדום ב-13 בנובמבר 1920.
החל משנת 1921 ועד לפלישה הנאצית לברית המועצות ב-1941 הייתה סימפרופול בירת הרפובליקה האוטונומית של קרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני ב-1 בנובמבר 1941. במהלך הכיבוש הגרמני, שנמשך כשנתיים וחצי, ביצעו הנאצים כמה מעשי טבח באוכלוסייה של העיר - כ-22 אלף איש נרצחו בה.
באפריל 1944 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום.
כחודש לאחר השחרור גורשו כל תושביה הטטרים של סימפרופול לקזחסטן באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים.
באותה שנה בוטלה הרפובליקה האוטונומית של קרים, היא הפכה למחוז (אובלסט) רגיל ברפובליקה הפדרטיבית הרוסית.
בשנת 1954 סימפרופול, ביחד עם כל המחוז של קרים, הועברה לרפובליקה הסוציאליסטית של אוקראינה.
ההעברה בוצעה לכבוד 300 שנה לאיחוד בין רוסיה לאוקראינה.
משנת 1991 (לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית) סימפרופול היא שוב בירת הרפובליקה האוטונומית של קרים.
בפברואר 2014, עם שכוך אירועי יברומאידאן, חמושים פרצו לבניין המועצה העליונה של חצי האי קרים (בית המחוקקים של חצי האי) הממוקם בעיר.
החמושים הורידו את הדגל האוקראיני והציבו במקומו את דגל רוסיה.
לאחר מכן, במשאל עם שהוגדר כלא-חוקי על ידי הקהילה הבינלאומית, סופח חצי האי קרים לרוסיה, וסימפרופול נקבעה כבירת המחוז הפדרלי קרים.
לפי שעה, קרים נחשבת כשטח מחלוקת תחת שליטה דה פקטו של רוסיה ודה יורה, לדעת הקהילה הבינלאומית, כשטח כבוש של אוקראינה.
העיר מהווה מרכז תעיישתי של חצי האי.
רוב קשרי התחבורה דרך האוויר ומסילת רכבת עוברות דרך העיר.
בעיר פועל מטה של הבנק הלאומי הרוסי למסחר, הבנק הגדול באזור.
היו תוכניות בהסדרת תעופה אזרחית מבסיס חיל האוויר בלבק הסמוך.
תוכניות אלו נכון ל-2022 טרם מומשו.
האוכלוסייה היהודית של העיר (כ-14,000 איש) הושמדה כליל בדצמבר 1941 על ידי איינזצגרופן ד' בפיקודו של אוטו אולנדורף.
גם בעת הזו נמצאו בודדים שהצילו יהודים ובהם טטיאנה זלנסקיה ויקטרינה קולסניקובה שהצילו ילדים יהודיים והוכרו כחסידת אומות העולם.
סימפוניית החיים הוא סרט דרמה משנת 1995, בבימויו של סטיבן הרק.
ריצ'רד דרייפוס מגלם את דמותו של גלן הולנד, מוזיקאי ומלחין, הנאלץ להרוויח את לחמו כמורה למוזיקה על מנת לממן את שכר הדירה למגורי משפחתו ולצורכי בנו החירש.
במעט זמנו הפנוי הוא משווע לממש את חלומו: הלחנת יצירה מוזיקלית שתטביע את חותמה בעולם.
הולנד לומד על בשרו כי "החיים הם מה שקורה לך כאשר אתה מתכנן תוכניות אחרות", ועם חלוף השנים התשוקה למוזיקה שהוא מקרין על תלמידיו נעשית בעיניו להצלחה של חייו.
בסרט משתתפים גם גלן הדלי, ג'יי תומאס, אולימפיה דוקאקיס, ויליאם ה.
מייסי, אלישיה וויט, טרנס הווארד, ג'ין לואיזה קלי וג'ואנה גליסון.
הסרט מלווה בפסקול תזמורתי מאת מייקל קיימן ויצירות קלאסיות רבות.
קיימן הוא מלחין "הסימפוניה האמריקנית", היצירה עליה שוקד הולנד לאורך הסרט.
הסרט נכתב בידי פטריק שין דאנקן (תסריט שזיכה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב).
דרייפוס היה מועמד לפרסי האוסקר וגלובוס הזהב בעבור משחקו בסרט.
אגודת הקולנוע האמריקנית סיווגה את הסרט כ-PG, בשל שפה בוטה (לרבות קללות בשפת הסימנים).
סימפל פלאן היא להקת פאנק רוק (Punk rock) קנדית, אשר החלה את דרכה בשנת 1999 במונטריאול, קוויבק.
הלהקה מורכבת מחמישה נגנים קנדים צרפתים שנולדו בפרברי קוויבק.
הלהקה הוציאה חמישה אלבומי אולפן ושני אלבומי DVD.
חברי הלהקה הם פייר בובייה (סולן), דייוויד דיסרוסיירס (קולות רקע, גיטרה באס), סבסטיאן לפביור (קולות רקע, גיטרה), צ'אק קומאו (תופים), ג'ף סטינקו (גיטרה ראשית).
סימפל פלאן החלה בשנת 1999 עם ההרכב של להקה שנקראה "ריסט" שבה השתתפו פייר בובייה, צ'אק קומאו, פיליפ גוליסוור ואדריאן ויט; ההרכב הוציא אלבום ב-1998 (no worries), שלא זכה להצלחה, ולאחר מכן קומאו עזב לטובת לימודיו בקולג'.
לאחר שנתיים הוא נפגש עם חברים מבית הספר התיכון, ג'ף סטינקו וסבסטיאן לפביור, אשר היו בלהקות אחרות משלהם, והם חברו ללהקה אחת.
בינתיים הוציאה "ריסט" אלבום שני - NO LIMITS (שני האלבומים הוצאו שנית כדיסק אחד ב-2006).
בסוף 1999, קומאו ובובייה נפגשו בהופעה ולאחר מכן בובייה עזב את "ריסט" והצטרף אל שלושת האחרים.
דייוויד דיסרוסיירס החליף את בובייה ב"ריסט", אך גם הוא עזב לאחר 6 חודשים והצטרף לקומאו ולהקתו, דבר שאיפשר לבובייה, אשר היה גם הסולן וגם הבסיסט, להתמקד בשירה.
מקור שם הלהקה אינו ברור.
חברי הלהקה הביאו מגוון של תשובות קומיות לשאלה זו, אשר אחת מהן הייתה שהלהקה הייתה המוצא הקל (סימפל פלאן = תוכנית פשוטה) שלהם במקום מציאת עבודה "רצינית".
גרסה אחרת היא כי השם נגזר מהסרט "A Simple Plan" שיצא לאקרנים בשנת 1998. השם היה אמור להיות זמני, אך לאחר שהחלו הופעות ללהקה, הפך השם לקבוע.
בשנת 2002 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן הראשון שלה: "No Pads, No Helmets...Just Balls", שנכתב בסגנון פאנק.
שם האלבום הוא מתוך שורה פופולרית בסלוגן של רוגבי, "No pads, no helmets, no pussies." האלבום יצא בארצות הברית עם 12 שירים.
באותה שנה הופיעה הלהקה ב-300 הופעות, חלקן ביפן.
ב-2003 ביצעו גם מופעי פתיחה עבור הזמרת אבריל לאבין בסיבוב הופעות שלה.
בנוסף ביצעו מופעי פתיחה לגרין דיי וגוד שארלוט.
בשנת 2004, סימפל פלאן הוציאה את האלבום השני שלה, "Still Not Getting Any...", האלבום הופק על ידי בוב רוק, וכלל 11 שירים, ביניהם "Shut Up!" "Welcome to My Life" "Crazy" ועוד.
חברי הלהקה חשבו על שמות רבים לאלבום, ביניהם "Get Rich" ,"Die Trying"
הסברה הרווחת היא שהם בחרו בשם מכיוון שלמרות מאמציהם, הם לא זכו לביקורות טובות.
בשנת 2006 הלהקה שחררה את האלבום השלישי שלה, אשר נקרא על שמה "Simple Plan".
כחלק מסיבוב הופעות לקידום האלבום השלישי, הופיעה להקת סימפל פלאן בישראל, בהאנגר 11 בתל אביב, בדצמבר, 2008.
הלהקה הוציאה את האלבום הרביעי שלה והפכה ללהקה מצליחה וידועה ברחבי העולם.
האלבום הרביעי נקרא "Get Your Heart On".
בשנת 2016 הלהקה הוציאה את האלבום החמישי שלה שנקרא "Taking One for the Team".
בשנת 2022 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השישי בשם: Harder than it looks, תוך ניסיון לחזור לשורשי הפופ-פאנק של הלהקה.
השיר Ruin my life מתוך אלבום זה כלל שיתוף פעולה עם סולן להקת סאם-41, דריק ויבלי.
ב-9 במאי 2025 אבריל לאבין והלהקה הוציאו את הסינגל המשותף "Young & Dumb" שעוסק בנוסטלגיה לתקופת תחילת הקריירות שלהם והפריחה של ז'אנר הפופ-פאנק בשנות ה-2000.
שם האלבום תאריך יציאה חברת תקליטיםNo Pads, No Helmets...