tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגש היה פעיל בהוראה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת ת"א ולימודי המשך ברפואה.
הוא יזם והשתתף במחקר בסיסי במכון ויצמן למדע, באבחון גנים בתסמונות של מומי לב ובפתולוגיה של מומי לב.
הוא חלוץ הצינתורים הטיפוליים בישראל.
ב-1981 ביצע לראשונה הרחבת מסתם ריאתי במהלך צנתור לב על ידי בלון בילד, פעולה שהייתה חדשנית ביותר לעת ההיא, ובין הראשונות מסוג זה שבוצעו בעולם.
לאחר שובו מהשתלמויותיו בארצות הברית קידם הגש טיפול במומי לב במהלך צינתור, שיטה המאפשרת לעיתים להימנע מניתוח לב, ומתאימה להרחבת מסתמי לב מוּצָרים באמצעות צנתר עם בלון, או התקנים שונים המולבשים על צנתר ומקודמים אל תוך הלב.
בדרך זו ניתן לבצע סגירת פתחים במחיצה הבין-חדרית והבין-פרוזדורית באמצעות התקנים המיועדים לכך, וכן השתלת שרוול עם מסתם בעמדה ריאתית ללא צורך בניתוח לב.
הצלחותיו של הגש בצינתורים טיפוליים אלה זכו לתשומת-לב בעולם, ומשכו מתמחים מחו"ל להשתלם בטיפולים אלה במכון לקרדיולוגיה של ילדים ב"שיבא" שבניהולו.
תחום בולט נוסף שבו ערך הגש מחקרים, כתב מאמרים רבים וביצע טיפולים חלוציים, היה פיתוח בדיקות לב בעוברים ואבחון מומי לב במהלך ההיריון.
הוא השתתף בפרויקט הקמת מרכז לניתוחי לב בילדים בעיר פרם שבסיביר, רוסיה, שם ביצע צינתורים טיפוליים והדריך את הסגל הרפואי בשימוש באמצעי הדמיה מתקדמים לאבחון ולטיפול במומי לב.
יוליוס ברנשטיין (גרמנית: Julius Bernstein; 18 בדצמבר 1839 – 6 בפברואר 1917) היה פיזיולוג גרמני, יליד ברלין.
אביו היה אהרון ברנשטיין (1812–1884), מייסד הרפורמה ביהדות הקהילה בברלין 1845; בנו היה פליקס ברנשטיין (1878–1956), מתמטיקאי.
ברנשטיין למד רפואה באוניברסיטת ברסלאו, ובהמשך באוניברסיטה של ברלין עם הפיזיולוג הגרמני Emil Du Bois-Reymond (1818-1896).
הוא קיבל תואר רופא בברלין בשנת 1862, ושנתיים לאחר מכן החל לעבוד במכון הפיזיולוגי באוניברסיטת היידלברג כעוזר של הרמן פון הלמהולץ (1821-1894).
בשנת 1872 קבל את משרתו של פרידריך גולץ (1834-1902) בתור פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת האלה, שם ייסד בשנת 1881 את המכון לפיזיולוגיה.
המחקר של ברנשטיין התמקד בתחומי הנוירוביולוגיה והביופיזיקה.
הוא מוכר כיום בעיקר בשל "תאוריית קרום התא" העוסקת במקור של "מתח המנוחה" ו"פוטנציאל הפעולה" בתאי העצב.
ברנשטיין הציע (1902, 1912) שתאים הניתנים לעירור כמו תאי עצב מוקפים קרום החדיר באופן סלקטיבי ליוני אשלגן במצב מנוחה, וכי במהלך עירור עולה חדירות הקרום גם ליונים אחרים.
תאוריית קרום התא אכן מסבירה את מתח המנוחה של עצבים ושרירים, שכן מתח הדיפוזיה של האשלגן נגרם על ידי הנטייה של יוני אשלגן בעלי המטען החיובי לנוע מאזור הריכוז הגבוה שלהם בציטופלזמה אל הריכוז נמוך מחוץ לתא, בעוד שאר היונים אינם יכולים לנוע.
החלק השני של התאוריה (שנשלל בהמשך על ידי הודג'קין והאקסלי) טען כי במהלך עירור, המתח השלילי יחסית בתוך התא נעלם באופן זמני כאשר מתפתחת תנועה של יונים אחרים דרך קרום התא, תנועה ה'מקצרת' את מתח הדיפוזיה של האשלגן.
בספרות האנגלית, המילים "התמוטטות הקרום" (membrane breakdown) היו בשימוש כדי לתאר את המבט של ברנשטיין על עירור.
(מתוך תעלות יונים של ממברנות אקסיטביליות, מהדורה שלישית, על ידי ברטיל Hille).
המחקר החלוצי של ברנשטיין הניח את היסודות לניסויים על הולכה של הדחף העצבי, ובסופו של דבר העברת המידע במערכת העצבים.
הוא נחשב לממציא של ה"ראוטום הדיפרנציאלי", מכשיר המשמש כדי למדוד את מהירות ההתפשטות של זרמים ביו-חשמליים.
כיום, יוזמות למחקר בחישוביות עצבית בגרמניה קרויות של שמו.
יוליוס באב היה מבקר תיאטרון, היסטוריון של הספרות ומחזאי יהודי גרמני.
נמנה עם מייסדי האגודה היהודית לתרבות בגרמניה הנאצית.
היגר לארצות הברית בשנת 1938.
יוליוס באב נולד בשנת 1880 בברלין כבנו של הסוחר ומייצר הרהיטים היהודי אלקן באב ושל אשתו, פאני, בת לבית הרמן.
המשפחה נמנתה עם חברי הקהילה היהודית הרפורמית בבירת גרמניה.
מקור שם המשפחה הוא ככל הנראה בראשי התיבות ב"ב של המלים "בן ברוך".
הוא למד ב"גימנסיה האסקנית" בברלין, בה הכיר, בין השאר, את היינריך אדוארד יאקוב.
בהמשך הוא למד בשנים 1902–1905 בברלין ובציריך פילולוגיה גרמנית, פילוסופיה והיסטוריה.
בגיל 16 הכיר את ריכרד דהמל שהפך לדמות משמעותית בעיצובו כאיש ספרות.
פעילותו כפובליציסט, מסאי ומבקר תיאטרון עד 1933
אחר כך חי באב כסופר ומחזאי עצמאי בברלין ונודע בעיקר כמבקר תיאטרון שמאמריו פורסמו בשורה של עיתונים וכתבי עת בעיר ומחוצה לה (כולל "דר ארמה טויפל" 1904-1902, "פוסישה צייטונג" ו"פסטר לויד" בבודפשט, "ולט אם מונטאג" 1923-1919, "ברלינר פולקסצייטונג" 1932-1923).
הוא הצטרף לתנועת "במות העממיות" ("פולקסבינן") וערך בשנים 1923–1932 את כתב העת שלה, "דרמטורגישה בלטר של איגוד הבמות העממיות הגרמניות" (Dramaturgische Blätter).
באב לימד כמרצה בבית הספר למשחק של מקס ריינהרדט.
באב היה ידיד קרוב של העיתונאי ומבקר התיאטרון זיגפריד יעקובזון ושותף שלו בשנות ההתחלה של המגזין לתיאטרון "די שאובינה" (Die Schaubühne), שנקרא לאחר מכן "די ולטבינה" (Die Weltbühne).
הוא פרסם בהם 336 מאמרים.
באב ראה את עצמו יהודי וגרמני ולא ראה בין שתי הזהויות אלה אי התאמה כלשהי.
הוא תיאר זאת כ"השורש הכפול לקיומו".
לדעתו של יעקוב בועז, יוליוס באב (יחד עם קורט זינגר, שנספה בשואה) היה סמל ל"סינתזה היהודית-גרמנית במיטבה".
באב סבר שליהודים יש ייעוד של תיווך תרבותי.
הוא היה מאמין מושבע בקשר המהותי העמוק בין גרמניות וזהות היהודית.
דיוקן כפול במרחב הגרמני-יהודי" השתמש באב בדמויות של אישים אלה, כהדגמה לקשר רוחני אפשרי מסוג זה.
עמדתו בימי מלחמת העולם הראשונה
אף על פי שבעבר דגל בגישה הומניסטית, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בדומה לרבים באליטה המשכילה הגרמנית, לרבות משכילים יהודים, הזדהה באב הזדהות מוחלטת עם הצד של גרמניה, מולדתו, במלחמת העולם הראשונה.
כמחווה פטריוטית ערך באב סדרת קובצי שירים תחת הכותרת "מלחמה גרמנית בשירים גרמנים" (Deutsche Krieg in Deutschen Gedicht).
במבוא לכרך הראשון שלה, הוא ציין: "הגיעה השעה הגורלית לעם הגרמני.
היא מצאה הד לירי באלפי ואלפי לבבות מתלהבים".
באנתולוגיות אלה אסף באב מספר גדול של שירים והמנונים המביעים אהבה למולדת ושנאה יוקדת לאויב.
בין שירים אלה הוא הכליל גם חרוזים משלו עצמו.
הוא ראה בשירי מלחמה אלה ביטוי לרוח האיתנה של גרמניה, לדבקות העם הגרמני ברוחניות של קאנט ובהומניזם של גתה.
בכרך האנתולוגי השלישי שלו כלל באב גם את "שיר השנאה לאנגליה" ("אלהים, הענש את אנגליה!) מאת ארנסט ליסאואר
באותה תקופה הוא ביקר בקסרקטינים ואף בחזית, תוך הקראת קטעים מגתה ולסינג בפני החיילים בחפירות.
jüdischen Kulturbund (דפים חודשיים של אגודת התרבות היהודית).
בשנת 1938 הצליח באב לעזוב את גרמניה ולהגר דרך צרפת לארצות הברית.
הוא מצא עבודה בניו יורק כמבקר תיאטרון של העיתון בגרמנית "ניו יורק שטאטס צייטונג".
אחרי המלחמה הוא ביקר שוב בגרמניה לרגל סיור הרצאות.
יוליוס באב התגורר בברלין בווילה בשכונת גרונוולד.
היה נשוי לאליזבת "אלזה" קרולינה יוהאנה לוס (1963-1878) ולזוג נולדו שלושה ילדים: ברנד (ביורן), אורזולה וברברה.
באב נפטר בגלות ארצות הברית, ברוסלין הייטס, במדינת ניו יורק.
יוליוס באב כתב 90 ספרים וביוגרפיות על עולם התיאטרון:
1911 Die Chronik des deutschen Dramas מונוגרפיה של השחקנים הגרמנים - 5 כרכים
(פורטינברס או מאבקה של המאה ה-19 ברוח הרומנטיזם.
מבט השוואתי על ההיסטוריה התרבותית של שתי בירות מרכז אירופה.
(מהדורה חדשה, מתוקנת, עם אחרית דבר מאת הרמן קינצל)
Stettin 1920.(ליריקת המלחמה הגרמנית 1914–1918. ביבליוגרפיה בקורתית)
1, Leipzig) 1928. (התיאטרון העכשווי.
ההיסטוריה של הבמה הדרמטית החל מ-1870- ב"מונוגרפיות מאוירות על תולדות התיאטרון", כרך א)
דרכו ומפעל חייו של שחקן גרמני בצומת המאה ה-20")
תולדות משפחה גרמנית של אנשי תיאטרון)
Berlin 2002 (חייה ומותה של יהדות גרמניה - בעריכת קלאוס זיבנהאר - מסה, מכתבים ו"חיי מהגר")
Amerikas Dichter 1949–51 (המשוררים של אמריקה) 2 כרכים
Der Andere - 1907 (האחר), קומדיה טרגית
באב ניהל התכתבות ענפה עם אישים רבים בזירה התרבותית הגרמנית והיהודית - כמו גרהרט האופטמן, שטפן צווייג, מרטין בובר, ואחרים
התכתבות בין באב לגרהרט האופטמן
יוליוס דיטמן (בהולנדית: Julius Dettmann; 23 בינואר 1894 – 25 ביולי 1945) היה קצין באס אס בגרמניה הנאצית, אשר התפרסם בתור הקצין שהוציא את ההוראה למעצרה של אנה פרנק ומשפחתה, וככל הנראה האדם היחיד שידע מי הסגיר אותם.
מספר החבר שלו במפלגה הנאצית היה 722,240. הוא הצטרף גם לאס אס (מס' חבר 414,783), ושרת בתחילת מלחמת העולם השנייה בפולין ובברית המועצות.
ב-9 בנובמבר 1942 הוצב באמסטרדם, הולנד שהייתה תחת כיבוש גרמני מאז 1940. במקביל הוא הועלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר (מקביל לסגן).
ב-4 באוגוסט 1944 קיבל דיטמן שיחת טלפון, בה סופר לו על יהודים המסתתרים בסניף של חברת אופקטה ברחוב פרינסנחראכט 263. דיטמן ציווה על נגד האס דה קרל זילברבאואר לצאת ולעצור אותם.
זילברבאואר הגיע למקום עם שלושה מתנדבים הולנדים בבגדים אזרחיים אך חמושים.
הוא גילה במקום שמונה יהודים, את אנה פרנק אביה אוטו פרנק אמה אדית אחותה מרגוט וכן את הרמן ואוגוסטה ואן-פלס עם בנם פטר.
המסתתר השמיני היה פרידריך פפר.
משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים, ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
מאוחר יותר נעצרו גם ויקטור קוגלר ויוהנס קליימן שהסתירו אותם.
דיטמן התפרסם גם כאחראי על הוצאתם להורג של 15 אנשי מחתרת הולנדיים, ביניהם יוהנס פוסט , דמות מופת של המחתרת ההולנדית.
עם כניעת גרמניה הנאצית, נעצר דיטמן בהולנד כשבוי מלחמה.
הוא נכלא בבית כלא באמסטרדם והתאבד ב-25 ביולי 1945 זמן קצר לפני שהופיע בפני בית משפט.
ככל הנראה הוא היה האדם היחיד שידע מי הסגיר את אנה פרנק ומשפחתה, אולם הוא מעולם לא נחקר על כך, ולקח עמו את הסוד אל הקבר.
ב-1963 אותר זילברבאואר בידי צייד הנאצים שמעון ויזנטל, אולם הוא טען שלא ידוע לו מי שוחח עם דיטמן.
החשודים העיקריים בהלשנה הם וילם ואן מארן, לני הרצוג, נלי ווסקאול וטוני אהלרס.
אוטו פרנק עצמו טען שידוע לו כי הקול שדיבר עם דיטמן בטלפון היה קול של אישה צעירה.
יוליוס אפשטיין היה פסנתרן יהודי אשר פעל באימפריה האוסטרו-הונגרית.
יוליוס אפשטיין נולד בזאגרב ב-1832 לשמואל ונאנט אפשטיין, אשר היגרו לזאגרב מטרנצ'ין.
אחיו הבכור יעקב אפשטיין (1822–1859) היה ראש הקהל של יהודי זאגרב בין 1853–1854. היו לו שני אחים נוספים ז'יגה ואיגנאץ.
האחים ייסדו בזאגרב את ה"אגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društvo čovječnosti) אשר סייעה לנזקקים בכל רחבי ממלכת קרואטיה וזכתה לתמיכה מראשי השלטון המקומי.
אפשטיין יצא ללימודי מוזיקה בווינה.
הוא למד פסנתר באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וב-1852 ערך את קונצרט הבכורה שלו.
בין 1867–1901 לימד אפשטיין באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וכיהן כראש המחלקה ללימודי פסנתר.
עם תלמידיו נמנו גוסטב מאהלר ואיגנץ בריל.
הוא ליקט וערך מהדורות מחודשות מיצירותיהם של לודוויג ואן בטהובן, פליקס מנדלסון-ברתולדי ופרנץ שוברט.
יוליוס אפשטיין נפטר בווינה ב-1926 והוא בן 93. היה נשוי ואב ל-3 ילדים.
בנו ריכרד אפשטיין (1869–1919) לימד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
בנותיו יוג'ין ורודולפין היו מוזיקאיות מצליחות.
יוליוס וגנר, ריטר פון יאורג, או כפי שנודע אחרי 1919 יוליוס וגנר-יאורג , היה רופא פנימאי, פסיכיאטר ונוירולוג אוסטרי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1927 על הטיפול באמצעות החדרת מלריה בחולי דלקת המוח ודלקת קרום המוח על רקע עגבת (עגבת שלישונית עם "שיתוק כללי מתקדם" או "קיהיון שיתוקי").
וגנר-יאורג היה הפסיכיאטר הראשון שזכה בפרס נובל.
נולד בשנת 1857 בשם יוליוס וגנר ביישוב ולס באוסטריה העילית כאחד מארבעת ילדיהם של אדולף יוהאן וגנר ושל לודוביקה יאורניג רנצוני.
שם המשפחה שונה לווגנר פון יאורג בשנת 1883 כשהעניק קיסר אוסטרו-הונגריה לאביו את תואר האצולה "אביר פון יאורג".
מאז היה שמו יוליוס וגנר אביר פון יאורג עד להתפרקות האימפריה בשנת 1918 וביטול תוארי האצולה.
בהמשך התקצר שם המשפחה ל-"ווגנר-יאורג".
האם נפטרה כשבנה יוליוס היה עדיין ילד.
אחרי לימודים יסודיים למד וגנר פון יאורג ב"גימנסיה הסקוטית" (Schottengymnasium) בווינה ואחר כך בשנים 1880-1874 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה.
כסטודנט היה וגנר פון יאורג תלמידו של סלומון שטריקר במכון לפתולוגיה כללית וניסויית, בה התוודע למחקרים על חיות מעבדה.
בשנת 1880 סיים את עבודת הדוקטורט שלו ברפואה בנושא "המקור והתפקוד של הלב הטכיקרדי".
במכון של שטריקר הכיר וגנר יאורג גם את זיגמונד פרויד והשניים נשארו תקופה ארוכה ביחסי ידידות.
בשנת 1882 עזב את המכון.
אחרי שלמשך זמן קצר עבד במחלקה לרפואה פנימית של במברגר, בשנים 1887-1883 עבד בקליניקה הפסיכיאטרית של מקסימיליאן ליידסדורף, אף-על-פי שהתמחותו המקורית לא הייתה בפתולוגיה של מערכת העצבים ומלכתחילה לא התכוון לעסוק בתחום רפואת הנפש.
ב-1885 עבר בחינת הסמכה להוראה (venia legendi) והחל משנת 1888 הרצה על הפתולוגיה של מערכת העצבים, כולל התייחסות למחלות פסיכיאטריות.
כשמנהל הקליניקה, ליידסדורף, חלה בשנת 1887, התמנה וגנר פון יאורג במקומו.
כעבור שנתיים, ב-1889 ירש מריכרד פון קראפט-אבינג את ניהול הקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית של אוניברסיטת גראץ ושם החל לחקור את הקשר בין הזפקת, לפיגור שכלי וליוד.
בשנת 1923 בעצתו, התחילה הממשלה האוסטרית לספק מלח עם תוספת יוד באזורים הנגועים בזפקת.
בשנים 1892–1893 ניהל וגנר פון יאורג את "המוסד למשוגעים" (Landesirrenanstalt) אם שטיינהוף.
ב-1893 התמנה לפרופסור שלא מן המניין לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה ולמנהל הקליניקה לפסיכיאטריה ולמחלות עצבים בווינה במקומו של תאודור מיינרט.
עם עוזריו באותה תקופה נמנה קונסטנטין פון אקונומו.
ב-1902 עבר וגנר פון יאורג לקליניקה הפסיכיאטרית של בית החולים הכללי של וינה.
כחבר במועצה לבריאות של הקיסרות קידם וגנר פון יאורג חוק להגנת זכויות חולי הנפש והסדרת התעודות לחולים הפסיכוטיים.
כמו כן קידם את הנהגת הפסיכיאטריה כמקצוע חובה בקוריקולום של הרופאים.
תרומתו המדעית העיקרית של וגנר פון יאורג התמקדה בטיפול במחלות הנפש באמצעות גרימת חום גבוה, גישה טיפולית ידועה כ"פירותרפיה".
בשנת 1887 הוא חקר את השפעות מחלות החום על המצבים הפסיכוטיים.
בהמשך חקר את השפעת החום נגרם על ידי שושנה או על ידי הטוברקולין (שנתגלה על ידי רוברט קוך בשנת 1890).
מאחר ששיטות טיפול אלה לא עבדו מספיק טוב, בשנת 1917 ניסה וגנר פון יאורג להחדיר לגוף החולים את טפילי המלריה - פלסמודיום ויוואקס.
שיטה זו הוכיחה את עצמה במקרי "שיתוק כללי", "השיתוק הכללי המתקדם" או העגבת שלישונית הקרויה גם נאורוסיפיליס, שנחשבה באותה תקופה למחלה סופנית.
15% מהחולים המאושפזים במוסדות פסיכיאטריים נשאו אבחנה זאת.
גרימת מלריה נחשבה לסיכון מתקבל על הדעת מכיוון שהיה קיים כבר טיפול זמין למלריה באמצעות קינין.
בהמשך בשנים 1917–1940 מלריה הנגרמת על ידי הטפיל הפחות תוקפני - פלסמודיום ויוואקס - שימשה כטיפול בעגבת השלישונית הודות לחום הגבוה והממושך שנגרם - סוג של פירטותרפיה.
לפי דיווחיו של וגנר פון יאורג כ-30-40% מהמקרים החלימו.
חולי עגבת טריים יכלו להתרפא לחלוטין על ידי צירוף הטיפול במלריה עם הזרקת סלוורסאן ונאוסלברססן, שתי תרופות ששימשו אז בטיפול במחלה זו.
תגליתו זו זיכתה את ואגנר-יאורג בפרס נובל לרפואה בשנת 1927
וגנר-יאורג הקדיש לטיפול זה ספר - Verhütung und Behandlung der progressiven Paralyse durch Impfmalaria (מניעתו וטיפולו של השיתוק המתקדם באמצעות החדרת מלריה) - שהופיע בכרך זיכרון בספר לימוד לטיפול ניסיוני (Handbuch der experimentellen Therapie) (1931).
שיטה זו, שנודעה כמלריותרפיה הייתה בכל זאת מסוכנת.
היא גרמה למותם של כ-15% מהמטופלים ולכן איננה יותר בשימוש.
וגנר-יאורג ניסה גם מוצרים הורמונליים ממקור תירואידי או שחלתי בטיפול במצבים פסיכוטיים אצל נערים עם עיכוב החביון.
הוא דיווח כי טיפולים אלה גרמו להתפתחות האפיונים המיניים המשניים ולשיפור המצבים הפסיכוטיים.
חולי סכיזופרניה שיוחסה ל"אוננות מוגזמת" עברו עיקור ולפי דיווחיו של וגנר יאורג מצבם הנפשי "השתפר".
בשנת 1928 פרש וגנר-יאורג מתפקידו אך נשאר פעיל ובבריאות טובה עד למותו בספטמבר 1940. אחרי פרישתו עוד כתב כ-80 מאמרים מדעיים.
שנה לפני מותו נתגלה הפניצילין, הטיפול האנטיביוטי החדש שהפך לטיפול היעיל לעגבת והסיר את הטיפול במלריה מן הפרק.
שיטת הטיפול הקרויה "מלריותרפיה" או "שיטת וגנר-יאורג" בנוירו-עגבת נפוצה למשך שנים רבות.
חוקרים ניסו להחליף את ההדבקה במלריה על ידי אמצעים אחרים כמו הזרקות גופרית קולואידית, אמבטים במים חמים מאוד, ו"מרפאות חום" המבוססות על חשיפה לגלים קצרים, ומיקרוגלים, או חימום על ידי מיזוג אוויר.
בסופו של דבר גילוי הפניצילין שם קץ לשיטה זו בטיפול בעגבת המתקדמת.
לעומת זאת המשיכו החיפושים אחרי טיפולי שוק בתחום הפסיכיאטריה - פותחו השוק באינסולין, השוק בקרדיאזול והנזע החשמלי, ששרד עד לרפואת בת זמננו.
וגנר-יאורג היה נשוי ליהודיה בשם בלבינה פרומקין בין השנים 1890–1903, ולהם בת משותפת – יוליה.
באותה השנה נישא בשנית לאנה קוך, ובנם המשותף תיאודור, יליד 1903, היה לימים מרצה לכימיה באוניברסיטת וינה.
בשנים האחרונות לחייו ולפעילותו הושפע וגנר-יאורג מהלאומנות הגרמנית הקיצונית והאידאולוגיה האנטישמית, ואהד את מדיניותו של אדולף היטלר.
וכן נמצא תיעוד לתמיכתו בנאציזם זמן קצר לאחר הסיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938. אמנם הוא ביקש להתפקד למפלגה הנאצית אך ככל הנראה בקשתו נדחתה בגלל נישואיו הראשונים ליהודיה בשם בלבינה פרומקין ממנה ההתגרש בשנת 1930.
כמו רופאים רבים בתקופתו תמך וגנר-יאורג בתורת ה"היגיינה הגזעית" המכונה "אאוגניקה" והשפיע על תלמידיו כמו אלכסנדר פילץ, שחיבר ספר לימוד לפסיכיאטריית הגזע שבו הוצגו היהודים כנושאים נטייה למחלות נפש.
עוד בשנת 1935 כחבר בחברה האנתרופולוגית האוסטרית הוא צידד בעיקור כפוי של חולי נפש ושל פושעים, בנוסף לכך הוא כיהן כיושב ראש הליגה האוסטרית לתורשה וריענון גזעיים שתמכה בעיקר כפוי של בעלי "נתונים גנטיים נחותים".
חקירה שנפתחה לגביו בשנת 2004 בנוגע למקום המכובד שהוקצה לו בבית הקברות המרכזי של וינה הגיעה למסקנה שעל אף השקפותיו לא היה המדען חבר במפלגה הנאצית וגם ההשקפות האואגניסטיות לא היו חריגות מאוד לעומת המקובל אז בחוגים רפואיים נרחבים.
עם זאת בעקבות יוזמת מפלגת הירוקים והקומוניסטים שם הרחוב שנשא את שמו בעיר הולדתו, ולס, הוסב בשנות ה-1990 לשם אחר.
1932 - נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה - אקדמיה גרמנית לחוקרי הטבע
1927 - פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה - על טיפול מוצלח בעגבת מאוחרת ו ועל גילוי הטיפול באמצעות חום גבוה.
1929 - חבר לשם כבוד של האקדמיה האוסטרית למדעים
פסל לזכרו בחצר ארקדות של אוניברסיטת וינה
חצר וגנר יאורג נקרא כך ברובע אלזנגרונד בווינה
1981 - דרך וגנר-יאורג ברובע 14 פנצינג של וינה - נקראה על שמו.
קליניקה פסיכיאטרית בעיר לינץ נקראה על שמו.
רחובות בעיר הולדתו, ולס, ובעיר לינץ נקראו בעבר לפי שמו אולם בשנות ה-1990 בגלל תמיכתו בנאציזם הוסב שמם לשמות אחרים בדומה לרחובות נוספים שנשאו שמות של נאצים - זאת מיוזמת מפלגת הירוקים והמפלגה הקומוניסטית האוסטרית
בתי ספר, בתי חולים ורחובות באוסטריה נקראים על שמו.
בשנת 1953 הנפיק הבנק האוסטרי שטר של 500 שילינג עם דיוקנו
1957 - למלאת מאה שנה להולדתו הנפיק הדואר האוסטרי בול דואר עם דיוקנו.
יוליוס הונוריוס (Julius Honorius), המכונה גם יוליוס אוראטור (Julius Orator), היה מורה לגאוגרפיה בשלהי העת העתיקה.
הוא ידוע רק על ידי יצירה אחת, "קוסמוגרפיה" (Cosmographia), שהיא מערכת הערות שכתב באמצעות אחד מתלמידיו בזמן שהוא הרצה על מפה של העולם (sphaera), ועל ידי התייחסויות ליצירה זו של סופרים מאוחרים יותר כמו קאסיודורוס.
חשיבותה של ה"קוסמוגרפיה" היא שזהו אחד החיבורים הגאוגרפיים המעטים של תקופה זו שניתן לאתר בו כל הסתמכות (על מקורות).
קיימים מספר כתבי יד משתנים שנחקרו על ידי ניקולט (C.
הגרסה המודפסת המודרנית (יחסית) היחידה הייתה אחת מאוסף של טקסטים מקוטעים שפרסם ריזה (A.
שום דבר אחר לא ידוע על חייו, ואפילו תאריך ה"קוסמוגרפיה" אינו ידוע בוודאות.
אזכורה על ידי קאסיודורוס מציבה אותה לפני אמצע המאה ה-6. המחקר האחרון, שנערך על ידי איב מודראן , מציע תארוך של סוף המאה ה-4.
ניסיון לשחזר את ה-sphaera נעשה על ידי קוביצ'ק (Kubitschek).
לא ידוע אם יוליוס הונוריוס היה פגני או נוצרי.
בתיאור ארץ ישראל (Cosmographia, 2,6) נזכרים ים המלח, הכנרת והים האדום, והערים עכו, קיסריה, אשקלון, עזה ובית שאן, אך הירדן (Iordanes) נזכר כשם של עיר ואין אזכור לירושלים או כל עיר אחרת בחבל יהודה או בגליל.
קיימת גם סקירה אחרת של ה"קוסמוגרפיה", הנושאת בבירור חותם של עיבוד נוצרי, כפי שעולה מאזכורם של מקומות מסוימים.
יוליוס אקסטר היה צייר ופסל גרמני.
יוליוס אקסטר הגיע ממשפחה נרחבת של סוחרים שבסיסה בלודוויגסהאפן, נוישטט ובאד דורקהיים.
הוא היה בנו של איש העסקים קרל אוגוסט אקסטר ובן דודו של האדריכל אוגוסט אקסטר.
תחילה למד בגימנסיה הגדולה במנהיים.
ב־26 באפריל 1881 תועד כניסתו לכיתת העתיקות באקדמיה לאמנות במינכן, שם לימים התאמן כצייר.
עד מהרה התיידד עם פרנץ פון שטוק, שהיה בן אותו גיל ועבר מבית הספר לאומנויות ומלאכה לאקדמיה באותה שנה, שהתאפיין בעיקר באהבתם לציור באוויר הפתוח.
בשנת 1898 נישא יוליוס אקסטר לציירת והפסנתרנית יודית אנה קולר (1868–1952), בתו של המו"ל קרל כריסטיאן קוהלר שבסיסו בדרמשטאדט.
בית החווה שנרכש על ידי יוליוס אקסטר באוברסי-פלדוויס בשנת 1902 הפך למעון האמן ולמיקום בית הספר שלו לציור, שנודע ברחבי אירופה.
הוא עצמו עבר לבסוף ממינכן לפלדוויס בשנת 1917. ב -1902 הוא מונה לפרופסור משנה וחבר כבוד באקדמיה לאמנויות.
יוליוס אקסטר נפטר ב־16 באוקטובר 1939 בביתו.
בשנת 1972 הבת יודית הורישה את אחוזת אביה ואת הבית בפלדוויס למדינת בוואריה בתמורה לקצבה.
הבית של אקסטר פתוח לקהל הרחב כמוזיאון וגלריה; יצירות רבות של אקסטר ממוקמות בטירה העתיקה בהרנכימיזה.
אקסטר השתייך לזצסיון במינכן, אותו ייסד בשנת 1892. בתקופה זו נוצרו בעיקר ציורים מונומנטליים עם נושאים דתיים וסימבוליסטיים, כולל אם וילד (1893), הטריפטיכון אדם וחוה: לידה - פיתוי - גן עדן אבוד (1894) וכן דיוקנאות רבים.
בסביבות 1900 היה אקסטר חלוץ הציור המודרני במינכן.
תמונותיו של הצייר האוונגרדי מצאו שוק מכירות בכל רחבי גרמניה ובמיוחד בשווייץ.
אקסטר התפתח מההיסטוריציזם לצבעוניות התוססת של האקספרסיוניזם.
בחורף 1908 הוא היה בקשר הדוק עם פרנץ מארק.
מוקד עבודתו האמנותית היה קומפוזיציות פיגורטיביות, דיוקנאות, נופים ועירום.
עבודתו המאוחרת האקספרסיבית היא אחד משיאי הציור בדרום גרמניה בראשית המודרניזם.
רודולף יוליוס בנו היבנר היה צייר, משורר ומתרגם גרמני.
תחילה היה היבנר תלמידו של אוגוסטין זיגרט בברסלאו.
להכשרה אמנותית נוספת נסע לברלין, ומשנת 1821 למד באקדמיה הפרוסית המלכותית לאמנויות.
בשנת 1823 הוא הפך לתלמידו של וילהלם שדו ועבר אחריו לדיסלדורף בשנת 1826, שם השתייך למעגל הקרוב שלו מבחינת המשפחה והאמנות.
בין השנים 1833 עד 1837/1838 היה חבר בכיתת המאסטר של שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
תחת שדו, פיתח היבנר את היכולת שלו שהפכה אותו לאחד הנציגים הבולטים של בית הספר לציור בדיסלדורף.
בשנת 1828 הוא נודע בציורו "Die Fischer" בעקבות הבלדה של גתה.
במקביל נוצרה התמונה של "הנסיכה איזבלה ששוחררה ממאורת השודד", שממנה יוזף פון קלר יצר חריטה.
"שמשון מפיל את העמודים" נוצר בשנת 1832.
בשנת 1833 הוא שב לדיסלדורף.
בשנים 1836–1837 הוא יצר מזבח לכנסיית אנדראס בדיסלדורף המציג את ישו על עמוד.
בתחילה נאמרה עליו ביקורת בגלל "התיאור העירום של ישו הסובל".
יוליוס היבנר היה נשוי לפאולין שרלוט בנדמן, אחותו של הצייר אדוארד בנדמן.
לבני הזוג נולדו שמונה ילדים, ביניהם הצייר אדוארד היבנר, הפילוסוף אמיל היבנר, הנס היבנר פרופסור לכימיה.
בשנת 1839 מונה לאקדמיה לאמנות בדרזדן.
הוא פיתח פעילות הוראה ענפה.
בשנת 1845 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר מייסן.
בשנת 1871 הוא הפך למנהל גלריית התמונות המלכותית בדרזדן.
הוא נפטר מדלקת המעי הגס ב-7 בנובמבר 1882, לאחר שפרש זמן קצר לפני כן.
יוליוס דסאואר היה רב וסופר תאולוגי הונגרי.
יוליוס דסאואר היה בנו הבכור של הרב גבריאל דסאואר ואחיו של הרב מוריץ דסאואר.
לאחר שהשלים את לימודיו וקיבל סמיכה לרבנות, הוא היה רב, בין היתר, באויפשט במשך כמה וכמה שנים.
עבודותיו העצמאיות שנכתבו רובם ככולם בגרמנית או בעברית.
חמשת חומשי התורה יחד עם פרוש רש"י.
מנוקד, מתורגם ומבואר לחלוטין - Die fünf Bücher Moses.
משפטים פילוסופיים בסדר אלפביתי - Perlenschatz.
יוליוס האלרוורדן היה רופא בגרמניה הנאצית ומדען מוח.
אחראי לגילוי סינדרום האלרוורדן ספטץ יחד עם שותפו הוגו ספטץ .
ביצע מחקרים על מוחות מקורבנות תוכנית T4, תוכנית המתת חסד, המבוססת על עקרונות האיגניקה.
האלרוורדן נולד באלנבורג שבפרוסיה המזרחית (כיום דרוז'בה ברוסיה).
אביו היה יוג'ין האלרוורדן, פסיכיאטר במקצועו.
הוא למד רפואה באלברטינה שבקוניגסברג מ-1902 עד 1907 וקיבל את הדוקטורט שלו ב-1909. בשנים 1909 ו-1910 עבד בברלין, ומ-1913 החל לעבוד בלנדסברג.
בשנים 1921 ו-1925/6 עבד במכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה שנמצא במינכן, שם פגש את שותפו למחקר וחברו הוגו ספטץ.
יחד האלרוורדן וספטץ גילו מחלה נוירו-דגנרטיבית נדירה, המאופיינת בדגנרציה של אזורים במערכת העצבים המרכזית, שזכה לשם סינדרום האלרוורדן-ספטץ (כיום ידוע כ-Pantothenate kinase-associated neurodegeneration).
הוא עזב את לנדסברג ב-1929 כדי לעבוד במכון פסיכיאטרי בפרובינציית ברנדנבורג.
ב-1937 הפך הוגו ספטץ למנהל אגודת הקייזר-וילהלם לחקר המוח, ויוליוס האלרוורדן מונה למנהל מחלקת היסטולוגיה-פתולוגיה.
החל מ-1938 שימש האלרוורדן כראש המחלקה לנוירופתולוגיה של מכון קייזר-וילהלם לחקר המוח.
האלרוורדן היה חבר במפלגה הנאצית, והודה שחלק נרחב מהמחקר שלו נעשה על מוחות של אסירים שהוצאו להורג ומקורבנות תוכנית T4. האלרוורדן שיתף פעולה עם האנס היינץ , פסיכיאטר ילדים ונוירולוג שניהל את ביה"ח הפסיכאטרי בברנדנבורג, והפך למחנה השמדה ב-1940. בנוסף אסף מוחות ממחנה ברנבורג.
שני מרכזי המתה אלו עבדו בשיטת המתה בתאי גזים, שהייתה דרך ההמתה העקרית בתוכנית T4. מוערך כי הגיעו לידיו כ-700 מוחות מקורבנות התוכנית, שבהם השתמש למחקר.
במרבית המקרים הצוות במכונים הפסיכיאטריים ברנדנבורג וברנבורג חילצו את מוחות הקורבנות, אך תועדו מקרים שבהם האלרוורדן עצמו ביצע את החילוץ, ואף משוער כי בחר בעצמו פציינטים מסוימים עם מחלות שהיוו עבורו עניין מדעי רב.
האלרוורדן סירב למוחות של חולי אפילפסיה וסכיזופרניה, לא מסיבה מוסרית, אלא מפני שלטענתו לא יימצא בהם שום דבר בעל ערך.
האלרוורדן הביא למכונים ציוד מתאים להוצאת המוחות: חומרים משמרים, צנצנות וחוברות הדרכה כיצד לבצע פעולה זו בצורה המיטבית מבלי לפגוע במוח.
בנוסף לקח תחת חסותו רופא צעיר בשם היינריך בונקה , שמונה לאחראי על חילוץ המוחות בשני המכונים ופיקוח על הפעולות.
בונקה עבר הכשרה של ארבעה שבועות, שבהם למד שיטות וטכניקות לחילוץ מוחות במעבדה של האלרוורדן.
בזכות חומרים אלו, האלרוורדן הצליח לפרסם 12 מאמרים לאחר שנות המלחמה, שבעה מתוכם כמחבר יחיד.
המאמרים עסקו בשיתוק מוחין, מיקרוצפליה, השפעות הרעלת פחמן דו-חמצני על התפתחות מוח עוברי, גידול היפותלמי, גנגליונוירומה , אוליגודנדרוגליומה וקשיי הסתגלות.
בריאיון שנערך ב-1945 עם ליאו אלכסנדר , נוירולוג יהודי אוסטרי ופליט שואה שברח לארצות הברית, האלרוורדן אמר את הדברים הבאים לאור השתתפותו בתוכנית T4:
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך האלרוורדן לנשיא האגודה הגרמנית לנוירופתולוגיה והמשיך במחקרו במכון מקס פלאנק, תוך שימוש במוחות שהגיעו לידיו באמצעות תוכנית T4. ב-1956 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד.
לאחר המלחמה, קולקציית המוחות שאסף במהלך חייו, ביניהם מוחות מקורבונת תוכנית המתת החסד, עברו לגיסן, גרמניה, ומשם לפרנקפורט, שם אוחסנו במכון אדינגר.
ב-1983, היסטוריון בשם גוטס אלי חקר את קולקציית המוחות של האלרוורדן, ויצר קישור בין חלק מהקורבנות והרישומים השונים של האלרוורדן והמכונים ברנדנבורג וברנבורג.
בעקבות זאת נוצר לחץ גדול להיפטר מהמוחות שנאספו בעקבות תוכנית המתת החסד.
יוליוס פרידריך אוגוסט באהנסן היה פילוסוף גרמני.
באהנסן נולד בטונדרן שבדוכסות שלזוויג.
בשנת 1830 החל את לימודיו באוניברסיטת קיל בפילוסופיה אצל גרגור וילהלם ניטש () ופילולוגיה.
ב-1850, לאחר פירוק צבא שלזוויג-הולשטיין מנשקו, ברח לאוניברסיטת טובינגן בממלכת וירטמברג.
שם הוא למד פילוסופיה ובשנת 1853 סיים את לימודיו אצל פרידריך תיאודור וישר () בנושא אסתטיקה.
בשנת 1862, באהנסן רכש עבודה גימסניית לבורק , בפרובינציית פומרניה, שם התגורר עד מותו.
עבור באהנסון המציאות היא מאבק מתמשך של ניגודים חומריים תחת מה שהוא מכנה ריאלדיאלקטיק (Real–dialektik).
בהגותו מיזג באהנסון בין המוניזם של מורהו הרוחני שופנהאואר, לבין עקרונות דיאלקטיים של הגל (שנוא נפשו של שופנהאואר).
באהנסון מאמץ את מושג הרצון השופנהאוארי כחסר היגיון, חובק-כל, כמהות האמיתית של העולם, אך הוא אינו רואה ברצון דבר זהה בתוך כל האינדיבידואלים, אלא רב גוני כמספר האינדיבידואלים.
בהשארת הדיאלקטיקה של הגל, בהאסון סבור שקיומם הבו-זמני של כיווני רצון מרובים המתחברים זה לזה, מייצרים סתירות בלתי פתירות.
ומכאן גורס כי גם הפנימיות של כל אינדיבידואל מובילה לאנטגוניזם של כיווני רצון מנוגדים.
באהנסן אוחז בתפיסת עולם פסימית ושולל כל סוג גאולה או סינתזה בין הסתירות של אינספור סוגי הרצון, ומניח את עצם קיומה של הסתירה כטבע בסיסי וקבוע של העולם, חוק טבע שהופך לסדר עולמי טרגי.
את הצד הריאלי-דיאלקטי של תורתו ביסס באהנסן במאמרו "על הפילוסופיה של ההיסטוריה" (1871), וביצירתו המרכזית Der Widerspruch im Wissen und Wesen der Welt ובנאום שנשה בשנת 1877 "הטרגי כחוק עולמי וההומור כצורה אסתטית של המטפיזי"
בתחילת ההתעמקות שלו בפילוסופיה, פיתח יוליוס באהנסן עניין בפילוסופיה של הגל, שהיה בדעיכה אך עדיין פופולרי בתחילת המאה ה-19 בגרמניה.
מתורתו של הגל, באהנסן מצא את הפאנלוגיזם והרציונליזם הרדיקלי שלו לא מספקים.
לדעתו של באהנסן, הייתה חוסר התאמה מוחלט בין חוסר ההיגיון הגלוי של העולם לבין התיאוריות הרציונליסטיות וההסברים הנאיביים של פילוסופים שונים.
הקיום עצמו נראה קשה, מבלבל ומלא סתירות לחלוטין.
החל מהנחות היסוד הללו, באהנסן מצא את רעיון הדיאלקטיקה של הגל מושך.
הדיאלקטיקה הסבירה את ההתנגדות המושרשת של העולם עם עצמו במעגל של קונפליקט תמידי (כפי שעולה בפרגמנטים של הרקליטוס).
עם זאת, באהנסן האמין שההנחה של הרקליטוס לגבי הלוגוס הבסיסי והרעיון של הגל לגבי ה"גייסט" הרציונלי הטעה אותם וזיהם את ניסוח הדיאלקטיקה של הגל בפרוגרסיזם והיסטוריציזם.
כתגובה ל"אי הבנה" זו, פיתח באהנסן רעיון משלו לגבי הריאלדיאלקטיק.
בדיאלקטיקה זו לא היה מושג של סינתזה בין שני כוחות מנוגדים.
ההתנגדות מביאה רק לשלילה ובעקבות כך להרס של היבטים סותרים.
עבור באהנסן, לא נמצאה רציונליות בהוויה, ולכן לא היה כוח טלאולוגי שהוביל להתקדמות בסוף כל עימות.
עם זאת, המערכת הפילוסופית של באהנסן עשתה רק את צעדיה הראשונים.
הוא קיבל צורה "משונה" של הדיאלקטיקה של הגל, אך על ידי הסרת הישות המטפיזית המניעה, נותר חלל למלא בתפיסת עולמו.
זה הוביל לגילוי המקרי של באהנסן אל העולם כרצון וייצוג של ארתור שופנהאואר.
לאחר שבחן היטב את הספר דן בו באופן אישי עם שופנהאואר עצמו, הבין באהנסן שהרעיון המטפיזי של רצון לא רציונלי העומד בבסיס כל הבריאה הוא בדיוק מה שהוא צריך במערכת שלו.
לאחר מספר שנים של לימוד יצירותיו של שופנהאואר, באהנסן התמקצע ובה, ונחשב לאחד הפילוסופים המוכשרים ביותר באסכולת שופנהאואר (Schopenhauer Schule) שהתחרה בבקיאותו רק עם המוציא לאור האישי של שופנהאואר, יוליוס פראונשטדט.
עם זאת, כאשר השיטה של באהנסן עצמו הבשילה, הוא החל לסטות מתורתו של שופנהאואר בדרכים רבות.
לבאהנסן תמיד היה עניין בפסיכולוגיה, במיוחד בשיטת הבחינה של אופי האדם, דמויות ומזג.
באהנסן טבע את המושג קריקטרולוגיה () במאמר משנת 1867. הוא ראה כל אדם כייחודי וכתוצאה מהשקפה זו, לא יכול היה לקבל לחלוטין את העדפתו של שופנהאואר למוניזם (הרעיון שכל אדם וכל דבר הוא רק "אופן" במובן השפינוזיסטי של ישות מטאפיזית יחידה).
בדומה לפסימיסט הגרמני, פיליפ מיינלנדר, באהנסן נטה לפלורליזם אונטולוגי וטען שאין רצון מאוחד, אלא רק רצונות אינדיבידואליים, עם תשוקות, מטרות ומשאלות ספציפיות משלהם.
עם זאת, רצונות אינדיבידואלים אלו ("הנאדות הרצון", בהשאלה ממושגו של לייבניץ) סובלות מרצונות סותרים בשל טבען הבלתי רציונלי.
זו התוצאה של השילוב של באהנסן בין המטאפיזיקה הרצונית של שופנהאואר לבין רעיונותיו שלו לגבי הריאלדיאלקטיקה.
הבדל מכריע בין השקפת עולמו של שופנהאואר, המציעה ישועה עבור חלקם באמצעות השתקת הרצון של השכל המשוחרר, לבין זו של באהנסן הוא שבמערכת הפילוסופית של באהנסן אין גאולה.
עבור באהנסן, ללא הרצון האינטלקט הוא חסר אונים.
זה לא יכול "לרצות" את האין, שכן רצון של האין הוא עדיין סוג של רצון, ורצון אי רצון הוא סתירה.
עם זאת, לא מן הנמנע שלאינטלקט יהיו רעיונות כאלה, שכן, לפי באהנסן, כל הרעיונות שהועלו על ידי השכל סותרים שכן רצונות הרצון אינם רציונליים ומתנגשים לנצח עם עצמם.
תפיסת עולם פסימית קיצונית זו, שאינה מציעה מנוס לסובייקט, מבדילה את באהנסן לא רק משופנהאואר, אלא גם משאר בני דורו הפסימייסטים.
יש הטוענים לטעון שהרעיונות שלו מטרידים יותר מהרעיון של מיינלנדר לגבי רצון למות, אך דומים במידת מה לרעיון השיבה הנצחית של פרידריך ניטשה.
באהנסן פיתח ידידות קרובה עם הפילוסוף עמיתו אדוארד פון הרטמן, אך בסופו של דבר הם הידידות התפרקה והם הפכו ליריבים פילוסופיים.
לשני ההוגים היו התחלות והשפעות פילוסופיות דומות, ובכל זאת היו שונים באופן מכריע בפרשנותם להשפעות אלו.
הרטמן הציב את הרעיון של שופנהאואר בדבר רצון מתמשך בתוך הנפש הלא מודעת של הסובייקט, תוך קבלת הרציונליזם וההיסטוריקיזם הבסיסיים של הגל.
להרטמן הייתה זיקה למוניזם הפנתיאיסטי, וטען שהרצון והרוח הרציונלית הם בסופו של דבר אחד ויחיד.
לעומת זאת, באהנסן דחה את הרציונליזם של הגל וקיבל את הדיאלקטיקה שלו בצורה שלילית, תוך שילובה עם גרסה מרובה של מטפיזיקת הרצון של שופנהאואר.
זוהי הדגמה אירונית למדי לרעיון הקיום של באהנסן כסתירה, שכן ההתעניינות של באהנסן והרטמן בשני הפילוסופים איחדה ביניהם אך גם יצרה מחלוקת בתוך ידידותם.
הרטמן מתח ביקורת על הפלורליזם של באהנסן וטען שהנקודה המשותפת בין כל "הרצונות הפרטניים" הוא רצון יחידני.
בעוד באהנסן מתח ביקורת על הרטמן, וטען ש"הרציונליזם ההגליאני" שלו השחית את תורתו של ה"רצון" חסר התכלית של שופנהאואר.
לא ניתן היה לשלב את ה"גייסט" של הגל עם הרצון השופנהאואריאני, טען באהנסן, משום שהגייסט הזה הוא טלאולוגי ותמיד תהיה לו מטרת קצה.
לרצון אין מטרות לכך יידרש רציונליות ולשופנהאואר היה ברור שהשכל הוא רק עבד מקרי לרצון, ולא מאפיין מהותי לו.
הרטמן הגן על עצמו בטענה שהרצון עצמו אינו רציונלי ודווקא בשל כך היא נזקקה לגייסט שתכוון אותה לעבר מטרה.
אחרת, הבריאה לא הייתה יכולה להתרחש.
הייצוגים שאנו רואים הם מטרותיו היחידות של הרצון, והייצוגים הללו הם רציונליים.
באהנסן טען מנגד כי הרגשה היא המטרה הלא-ייצוגית של הרצון וכי לא כל מטרות הרצון הן רציונליות.
את הוויכוח הזה לא ניתן היה לפתור, שכן הרטמן ראה בתחושת ערפול וחוסר הכרה, בעוד שבאהנסן לא הצליח להביא את עצמו לקבל את המציאות הבלתי ניתנת להוכחה של מה שנקרא ייצוג "לא מודע".
בנוסף, באהנסן לא הסכים עם הרטמן בנקודות יסוד.
אם הרצון והרעיונות נבדלים (כפי שטען הרטמן), תהה כיצד הרעיונות משפיעים על הרצון אם אין להם רצון משלהם.
הרטמן טען שהם "שונים, אך מאוחדים", נשארים נאמנים למוניזם שלו.
עם זאת, זה ייראה כסתירה לבאהנסן ויחזק עוד יותר את כוחן של הרשעותיו ומסקנותיו של באהנסן עצמו הנובעות מהריאלדיאלקטיק שלו.
באשר להרטמן, הוא לא קיבל את התיאוריות של באהנסן ואבחן בו מלנכוליה פסיכופתית וחוסר יכולת פילוסופית להבחין בין "קונפליקט" ל"סתירה".
תורת הטרגדיה של באהנסן נגזרה באופן ישיר וטבעי מהרעיונות הסותרים של הריאל-דיאלקטיקה שלו.
בתקופתו שלו, התיאוריות הנודעות של הטרגדיה היו אלה של שילר ושל הגל.
מבחינתם, הבחירה המוסרית הנכונה בנסיבותיו של גיבור טראגי היא תמיד ברורה וכואבת ביותר, דווקא בגלל הנסיבות הללו.
כלומר לא משנה כמה ברורה בחירה זו, תמיד קשה לבחור בה.
באהנסן לא הסכים עם תפיסה זו.
עבורו, הבחירה לעולם אינה ברורה; ואין אפילו ברירה ברורה.
בטרגדיה, על הגיבור לבחור בין חובותיו וערכיו.
ולמה משנה במה הוא יבחר, הוא יחטא ויענש על כך שלא בחר אחרת.
מהתבוננות זו הסיק באהנסן שהטרגדיה חושפת בדיוק את הסתירה הפנימית הזו שטבועה בעולם.
הפילוסוף האמריקאי פרדריק בייזר טוען שלב תורת הטרגדיה של באהנסן נשען על שני יסודות:
האינדיבידואל צריך לבחור בין חובות סותרות או ערכים בלתי ניתנים להתאמה;
האינדיבידואל ייענש, או ייאלצו לסבול, כי הוא מציית לחובה אחת או מכבד ערך יחיד, על חשבון אחר.
מכיוון שחובות וערכים מתנגשים, ומכיוון שהגיבור או הגיבורה הטרגיים חייבים לפעול לפי חובה או ערך כלשהו במצב מסוים, אין לו ברירה אלא לחטוא; עליהם להפר חובה אחרת או להתעלם מערך בסיסי אחר; ועל אותה עבירה יש להענישם.
המהות של טרגדיה, אם כן, היא שעלינו לעשות את הדבר הנכון או לפעול למען הטוב, אך גם נענש על כך כי איננו יכולים להימנע מהפרת חובות וטובין אחרים.
אפילו עם הכוונות הטובות ביותר והמצפון המדוקדק ביותר, בסופו של דבר אנחנו עושים משהו רע ולא נכון, שעלינו לשלם עבורו.
זו הסיבה שבאהנסן טוען שבסופו של דבר, התבונה לא יכולה לעזור לנו בחיינו ושהבחירות שלנו חייבות להיות מוכתבות על ידי הרגש.
רעיונות אלו מטרימים במידת מה את הפרספקטיביזם שלניטשה ואת מסקנתו של קירקגור שכל הבחירות מובילות לצער ולחרטה בחיבורו "או או".
באהנסן התלונן שמיסיונר נוצרי טיפוסי יטען שצריך פשוט לעשות את הדבר הנכון ולזכות לגמול, אך אין דבר אחד "נכון".
לכל בחירה מוסרית יש השלכות ולכולן יש גם יתרונות וגם חסרונות.
לנוכח קיום כה נורא, באהנסן רואה בהומור דבר כמעט קדוש.
הוא לבדו נותן לנו את היכולת לצחוק על עצמנו ולהשתחרר מהטרגדיה של ההוויה ולהימנע מדיכאון.
במהלך סוף ימיו השלים באהנסן את הפרויקט הפילוסופי שלו.
למרות מהדורות קבועות ושינויים קלים בפרטים, נותרו שלוש הנחות יסוד בכל הפילוסופיה של באהנסן:
סתירה קיימת בלב המציאות, ואינה רק תכונה של המחשבות שלנו על המציאות
מלבד דחיית הפרוגרסיביות של הגל ופירוש מחדש של ה"רצון" הייחודי של שופנהאואר, הכחיש באהנסן גם את כל צורות האידיאליזם הטרנסצנדנטלי.
עבורו, רעיונות האידיאליזם הם סוליפסיסטיים מטבעם ואינם לוקחים בחשבון את המציאות הייחודית של רצונותיהם האישיים של אנשים אחרים.
מסיבה זו ולמטרות טכניות אחרות, הסכים באהנסן עם חבריו הפסימיים יוליוס פראונשטט, פיליפ מיילנדר ואדוארד פון הרטמן שהריאליזם הטרנסצנדנטלי עדיף על האידיאליזם הטרנסצנדנטלי.
בסוף ימיו כתב באהנסן מאמר על פסימיות, בניסיון להבחין בין הפסימיות שלו לבין זו של בני דורו.
לפי מאמר זה, באהנסן מצא שעמדתו מתנגדת לאופטימיות אידיאליסטית ולביטול ציניות.
הוא קבע שהפסימי שומר על "ליבו האידיאליסט" אך מנצל את "החישוב הקר של הראש" כדי להגיע לאמצע.
לפיכך, הפסימיסט מבין שהקלה על הסבל היא כמעט בלתי אפשרית, ובכל זאת הצער שנגרם מחוסר האפשרות הזה מחזק את החתירה הבלתי נלאית של הפסימיסט למטרה זו, במקום להכשיל אותו.
מכיוון שהוא מרגיש את ה"צער העולם" (weltschmerz) של ההוויה, הוא ניזון עוד יותר מאמפתיה וחמלה.
באהנסן מתח ביקורת על הפסימיות ה"נהנתנית", העמדה לפיה מכאובי העולם עולים על תענוגותיו באיכות ובכמות.
פעם נוספת, הפילוסוף חזר על אמונתו בנוגע לאינדיבידואליזם וטען שאי אפשר לעשות חשבון כזה, שכן הוא ימדוד כל פרט באופן שונה.
יש סיבות אחרות להיות פסימיים לגבי העולם, הוא טען: להבין שכל המטרות והאידיאלים המוסריים הם חסרי תועלת, ובכל זאת לרדוף אחריהם, בידיעה היטב שאין יציאה או ישועה - זו פסימיות אמיתית.
פרידריך ניטשה התייחס לבאהנסן בביקורת רבה, כחלק מהתנגדותו המאוחרת לפסימיזם של שופנהאואר וממשיכי דרכו בגרמניה.
באפוריזם "לבעיה הישנה: מהו גרמני!" במהדורה השנייה של המדע העליז כתב:
עם זאת, פרשנים שונים עומדים על ההשפעה של הגותו על ניטשה, כפי שעולה גם מהתכתבויותיו של ניטשה עם אחרים.
פרדריק בייזר מציין כי ב-1877, בעמודים האחרונים של מאמרו באנסן "Mosaiken und Silhouetten" ("פסיפסים וצלליות") הוא עצמו מבקר את ניטשה מבלי לציין את שמו, כשהוא מכוון את ביקורתו כלפי המחבר של "אנושי, אנושי מדי".
בהתייחסו ל"פילוסופיה ההיסטורית" החדשה של ניטשה, טוען באנסן שתוכניתו לחשיפת מקורותיו הבסיסיים של המוסר תערער את הגבורה המוסרית שעליה מבוססת הפסימיות.
באנסן שואל – "אם נשלול אפילו מהגיבור הטרגי את אשליותיו, מה אז?".
באנסן אינו עונה על השאלה הזו, מסתפק בנזיפה בניטשה על שבגד במורשתו של שופנהאואר.
הפילוסוף הגרמני לודוויג קלגס, מחשובי הוגי פילוסופיית החיים, הושפע רבות מעבודתו של באהנסן, בייחוד בתחום חקר האופי וראה בו מטרים של הגותו שלו.
סופר האימה תומאס ליגוטי פותח את ספרו The Conspiracy Against the Human Race ("הקונספירציה כנגד המין האנושי") בניתוח אמירה מוקדמת של באהנסן (בהיותו בן 17) כי "האדם הוא כלום המודע לעצמו" ("Man is a self-conscious Nothing").
ליגיטי כותב כי אף שאינו מתייחס לבאהנסן ישירות בשאר הספר "רוחו הנגטיבית בכל זאת נוכחת בעבודה זו, שעיקרה נוגע למידת עיוורנינו לזוועות קיומנו, וכן לעד כמה מיומנים הפכנו בבלימתן".
יוליוס הומאי (בסלובקית: Július Humaj; נולד ב-7 בנובמבר 1949) הוא גנרל סלובקי בדימוס.
שימש כראש המטה הכללי הראשון של סלובקיה לאחר ההיפרדות מצ'כוסלובקיה ב-1993.
הומאי נולד בגלנטה שבצ'כוסלובקיה ב-7 בנובמבר 1949. ב-1969 החל ללמוד בבית הספר הצבאי בווישקוב, וב-1971 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה בדרגת לוטננט.
הוא שרת כמפקד פלוגת טנקים, וכן מפקד גדוד וכראש מטה ברגימנט הממוכן ה-8 בברטיסלבה.
בין 1975–1978 למד באקדמיה הבצאית "פרונזה" במוסקבה.
לאחר מכן פיקד על רגימט הטנקים ה-103 עד 1983. לאחר מכן למד במשך שנתיים באקדמיה הצבאית בברנו.
לאחר מכן שימש כסגן ראש המחלקה לאימונים קרביים במטה המחוז הצבאי המזרחי עד 1989. לאחר מכן שימש כסגן מפקד המחוז הצבאי המזרחי.
ב-1992 הוא מונה לראש המינהל המבצעי של הפיקוד הצבאי המזרחי.
בתחילת שנת 1993 זכתה סלובקיה בעצמאות מצ'כוסלובקיה, והוקם צבא סלובקי עצמאי.
הומאי מונה למפקד הראשון של הצבא הסלובקי העצמאי, וב-18 במרץ קיבל מינוי רשמי של ראש המטה הכללי.
הוא יכהן בתפקיד עד 31 באוגוסט 1994.
יוליוס פירסט או יוסף אלזארי היה היסטוריון ומילונאי יהודי יליד גרמניה.
פירסט נולד בעיירה ז'רקוב במחוז פוזן (אז בפרוסיה, כיום בפולין) ובראשית דרכו למד תורה מפי הרב עקיבא איגר.
בשנת 1820, הלך ללמוד בברלין ובשנת 1829 עבר לברסלאו ועבד כמורה לתלמידים.
בשנת 1836 קיבל פירסט תואר דוקטור.
בשנת 1839 נתמנה למרצה ללשונות המזרח באוניברסיטת לייפציג, אך בגלל היותו יהודי לא קיבל קביעות במשך שנים רבות.
בשנת 1862 נענה בחיוב להצעה ללמד בוורשה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל וב-1864 הוא הועלה בלייפציג לדרגת פרופסור.
ב-1840 ייסד את כתב העת היהודי-גרמני "אוריינט" שממנו התפרסמו 12 כרכים עד שנת 1851. במוסף הספרותי שלו כתבו גדולי חכמי ישראל דאז.
במקביל, פרסם פירסט מאמרים רבים בחוכמת ישראל, ביניהם:
תרגום לגרמנית של "אמונות ודעות" של רבי סעדיה גאון.
"תולדות הספרות היהודית והספרות היהודית-הלניסטית".
ב-1839 עבודה של פירסט על השפה הארמית תורגמה לעברית על ידי אפרים ישראל בליכר.
פירסט נפטר בפברואר 1873 ונקבר בלייפציג בהלוויה אליה הגיעו ראשי האוניברסיטה ואנשי חכמת ישראל.
יוליוס וֶלְהַאוּזֶן (גרמנית: Julius Wellhausen; 17 במאי 1844 – 17 בינואר 1918) היה חוקר מקרא, מזרחן ותאולוג נוצרי פרוטסטנטי (לותרני) גרמני.
ולהאוזן נחשב לחוקר המרכזי מבין מייסדי מחקר המקרא המודרני.
הוא אסף מסקנות שגיבשו חוקרים שקדמו לו וגיבש אותן לכלל שיטה שרבים מעקרונותיה מקובלים עד היום על חוקרי מקרא.
מלבד מחקריו במקרא עסק גם בחקר האסלאם והנצרות ובהיסטוריה.
ולהאוזן נולד בעיר המלין במחוז וסטפאליה שבממלכת הנובר (כיום בגרמניה), לאב כומר נוצרי-פרוטסטנטי.
ולהאוזן עצמו היה בן הכנסייה הלותרנית.
למד תאולוגיה באוניברסיטת גטינגן מפי היינריך אוולד (חוקר מקרא בפני עצמו), וב-1870 קיבל שם משרת מרצה להיסטוריה של הברית הישנה.
ב-1872 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת גרייפסוואלד.
הוא התפטר ממשרתו בשנת 1882 מטעמי מצפון.
במכתב ההתפטרות הוא כתב: אחר כך הוא קיבל משרת פרופסור ללימודי מזרחנות בפקולטה לבלשנות בהאלה.
נבחר לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מרבורג ב-1885, הועבר לאוניברסיטת גטינגן ב-1892, שם נשאר עד מותו ב-1918.
ולהאוזן ידוע כמנסח העיקרי של השערת התעודות.
זיהוי התעודות השונות נעשה בידי חוקרים שקדמו לולהאוזן, אך הוא היה הראשון לנסח השערה מקיפה באשר ליחס ביניהן ולהשתלשלות ההיסטורית שהביאה לחיבורן לכדי תורה אחת, בחיבורו רב ההשפעה "אקדמות לדברי ימי ישראל" (Prolegomena zur Geschichte Israels) שראה אור לראשונה ב־1878 ובמהדורה בשנייה ב־1883.
מקורות אלה היו במקור מסמכים נפרדים, והם חוברו זה לזה בשלבים ובהדרגה בידי מספר עורכים במהלך הדורות.
ניתוחים מאוחרים של שיטתו מראים כי ניכרים בה בבירור השפעת האידאולוגיה הנוצרית-פרוטסטנטית שלו, כמו גם הפילוסופיה ההגליאנית, שלפיה ההיסטוריה מתקדמת בשילוב של התפתחות מן הפרימיטיבי למתוחכם, יחד עם תגובות נגד, היוצרות את הנוסחה המפורסמת "תיזה, אנטיתיזה וסינתיזה".
עם זאת, דווקא השפל הזה, הוא אשר הכשיר את צמיחתה של הדת המבטאת לטעמו את שיא רוח האדם, דהיינו הנצרות.
אחד המתנגדים החריפים לשיטת ולהאוזן היה יחזקאל קויפמן.
בספרו "תולדות האמונה הישראלית" (1965) יצא קויפמן במתקפה נחרצת על ולהאוזן, תוך חשיפת האידאולוגיה הפרוטסטנטית שלו וביקורת על יסודותיה הפילוסופיים של שיטתו, ובעיקר על הטענה כי כל אידיאה מופשטת מתפתחת מאידיאה פרימיטיבית יותר.
קויפמן, אשר הושפע רבות מהפילוסופיה של הרמן כהן, טען כי האידיאה המונותיאיסטית נוצרה "יש מאין" (ex nihilo) בעם ישראל, ואף אם עברה התפתחויות, הרי אלו שינויים בלבושיה, ולא בעיקריה.
עם זאת, קויפמן לא ערער על עצם תוקפה של השערת התעודות וקיבל במלואה את חלוקת התורה לאותם ארבעת המקורות שבהשערת ולהאוזן.
השגתו המרכזית על שיטתו מתבטאת בתארוך ס"כ לתקופת בית ראשון והקדמת חיבורו לחיבור ס"ד, באופן השובר את התבנית של ולהאוזן בדבר ההתפתחות ההגליאנית אל עבר הנצרות.
גם חוקרים אחרים כמו וולף וילהלם פון באודיסין מתחו ביקורת על ולהאוזן.
בין השאר נטען כי שיטתו התבססה רק על ניתוח ספרותי בצירוף לעקרונות מופשטים שנחשבו אצלו לוודאיים (התפתחות מן הפרימיטיבי למתוחכם, ועוד), ולא על מקורות חיצוניים כמו תעודות ארכאולוגיות שהתחילו מתגלות בסוף תקופתו.
חוקרים יהודים בולטים שביקרו את עצם חלוקת התורה למקורות וטענו לאחדותה הספרותית היו הרב פרופ' דוד צבי הופמן בספרו "ראיות מכריעות נגד ולהויזן" הציג ומ"ד קאסוטו בסדרת הרצאותיו "תורת התעודות" משנת תש"א (1941).
ביקורת מכיוון אחר הושמעה על עמדות אנטישמיות הניכרות מכתיבתו של ולהאוזן.
לדוגמה, ב"אקדמות לדברי ימי ישראל" כתב ולהאוזן כי "– הם דוגמה מזהירה של אותה פנטזיה סטטיסטית של היהודים המתענגים מסכומים עצומים של כסף על הנייר".
בעקבות הערות מעין אלה כתב החוקר ברוך הלפרן במאמר מ-1983 כי ולהאוזן הציג את מחבר הספר דברי הימים כשקרן כושל פתולוגי.
משה ויינפלד, שנחשב לאחד המבקרים המאוזנים ביותר של ולהאוזן, טען במאמר מ-1980 כי האנטישמיות של ולהאוזן אינה מטילה דופי בניתוח שלו.
מגן ברושי, לעומת זאת, תהה כיצד ניתן לסמוך על חוקר בעל הטיה כזו של שנאה קדומה.
למרות הביקורת, השפעתו של ולהאוזן על החוקרים שבאו אחריו הייתה כבירה, והשערת התעודות כפי שעיצב אותה שימשה כבסיס מובן מאליו לחוקרי התורה במשך כמאה שנות מחקר.
רק בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים החלה לעלות קרנן של תאוריות חלופיות לחיבור התורה המחלקות את התורה למקורות באופנים אחרים, במיוחד שיטת המסורות, עד שלבסוף דעך כוכבה של השערת התעודות.
כיום ההשערה נחשבת למיושנת ולא מקובלת בעיני חוקרים רבים, במיוחד באירופה.
עם זאת, קיימות גם גרסאות מתוקנות להשערה שזוכות לתמיכה בלתי מבוטלת במחקר, הבולטת ביניהן אסכולת "השערת התעודות המחודשת" (Neo-Documentary Hypothesis) של ברוך יעקב שורץ ותלמידיו.
יוליוס וולהויזן, אקדמות לדברי ימי ישראל; תרגום: ישראל יברכיהו, תל אביב: (דפוס ספר), תרצ"ח.
יוליוס ולהאוזן, משפחות יהודה שנמנו בספר דברי הימים א, ב, ד; פתח דבר והערות: גרשון גליל; תרגמה מלטינית: ליזה אולמן, ירושלים: מרכז דינור, תשמ"ה 1985 (קונטרסים – מקורות ומחקרים).
יוליוס נפוס (לטינית: Julius Nepos; סביבות 430–480) היה האדם הלפני-אחרון שכיהן בתפקיד הקיסר הרומי, וכמו כן היה הטוען לכתר הלגיטימי האחרון (אך לא מונה לתפקיד שנית).
נפוס, בנו של נפוטיאנוס ובעלה של אחייניתו של הקיסר הביזנטי לאון הראשון.
הוא מונה לתפקידו על-ידי ליאו המזדקן בשנת 474, אחרי היסוסים כבדים, נוכח הניסיון הכאוב של ליאו עם אנתמיוס ואוליבריוס, הקיסרים הקודמים במערב.
ליאו ביקש במעשהו זה לשים קץ לשלטון הטוען לכתר גליקריוס, שעלה לשלטון בכוח מגיסטר מיליטום (ראש לחיילים) גרמאני בבירה המערבית רוונה.
רשמית, היה ליאו הקיסר היחידי והייתה לו זכות לבחור אוגוסטוס.
נפוס, שהיה מושל הפרובינקיה דלמטיה, מונה ככל הנראה לתפקיד קיסר כבר ברוונה ואחרי שהגיע לנמל אוסטיה ולרומי נאלץ גליקריוס לנטוש את המשרה ומונה לתפקיד בישוף העיר סלונה בדלמאטיה.
ב-19 ביוני או ב-24 ביוני זכה נפוס גם לתואר הנוסף של אוגוסטוס.
נפוס ניסה להציל את שארית הפליטה שנותרה מהאימפריה: איטליה ודריסת רגל מסוימת בצפון ובדרום גאליה.
הוא נשא ונתן באמצעות בישופים שליחים על הסכם שלום עם הוויזיגותים ומלכם אאוּריק, והסכים עמו על קבלת אזור פרובאנס בגאליה בו שלטו הוויזיגותים בשנים 473–474 בתמורה לכמה שטחים עליהם לא היה נפוס מסוגל לשלוט ממילא.
הצלחתו הייתה פחותה במשא ומתן עם גָאיְזֶרִיק, מלך הוונדלים ששב להשתעשע במתקפות פירטיות על איטליה.
גאיזריק חתם זה עתה על הסכם שלום עם האימפריה המזרחית ולא ראה כל צורך בוויתורים לנפוס.
לנפוס עצמו לא הייתה ברירה מלבד להכיר בכיבושי הוונדלים בסרדיניה, קורסיקה האיים הבלאריים, סיקיליה ואפריקה.
נפוס היה לפי הדיווחים אחד הקיסרים המערביים המוכשרים יותר, אך הוא לא זכה לפופולריות בסנאט הרומי בגלל קשריו ההדוקים עם המזרח.
נפוס מינה לתפקיד הפטריקיוס (patricius) וראש החיילים שלו את אקדיקיוס, בנו של אחד הקיסרים הקודמים אוויטוס.
בנסיבות לא ברורות לחלוטין, שייתכן והן קשורות להתערבות של הסנאט, מונה לתפקיד אחר כך פלביוס אורסטס המפוקפק, שעיקר תהילתו הייתה על כהונתו כמזכירו (נוֹטריוס) של אטילה ההוני.
הלה לא המתין זמן ממושך עד שב-28 באוגוסט 475 השתלט על הממשלה ברוונה וכפה על נפוס להימלט באוניה לדלמאטיה.
מאחר שלא יכול היה לכהן כקיסר בעצמו משום שהיה ממוצא גרמאני הוא מינה את בנו רומולוס, בנו מאישה רומאית, כקיסר החדש.
נפוס המשיך לשלוט בדלמאטיה כקיסר "האמיתי" והוכר ככזה על ידי החצר בקונסטנטינופול.
כאשר כבש אודואקר את רוונה, הרג את אורסטס והדיח את רומולוס ב-4 בספטמבר 476, הוא הכריז על עצמו כמלך איטליה וביקש מזנון, קיסר האימפריה הביזנטית להפוך את שלטונו לחוקי.
זנון נעתר לבקשה והפך אותו לפטריקיוס של נפוס, תואר נומינלי, שכן אודואקר היה השליט בפועל ואי הכרה בו מצד זנון היה צעד שיוביל למלחמה, עניין שזנון לא היה מוכן לו בשלב זה.
אודואקר הסכים להסדר זה ורשמית אף התיר לנפוס לטבוע מטבעות ואפילו הוציא מטבעות משלו בשמו של נפוס כקיסר.
נפוס, שעדיין קיווה להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, קשר ב-479 להדיח את אודואקר, אך נרצח על-ידי חייליו הוא ב-25 באפריל, ב-9 במאי או ב-22 ביוני 480. התאריך הראשון הוא כנראה הנכון.
ייתכן שידו של גליקריוס, שהיה עדיין בישוף סלונה, בחשה מאחורי הקלעים.
אחרי רציחתו פלש אודואקר לדלמאטיה, הביס כוח של הגנרל הרומי אובידה והרג את הגנרל ואחרי כן השתלט על דלמאטיה כולה.
אחרי הכיבוש מינה אודואקר את גליקריוס לבישוף העיר הגדולה מדיולאנום (מילאנו של היום), מה שחיזק את החשד לברית בין השניים להביא למותו של נפוס.
סקסטוס יוליוס סוורוס היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה השנייה.
הוא עמד בראש הצבא הרומאי שדיכא את מרד בר כוכבא, והיה מושל פרובינקיית יהודה בשנים 133-136.
סוורוס נולד וגדל במושבה הרומאית אייקואום (Aequum) שבדלמטיה (היום הכפר צ'יטלוק בקרואטיה).
סביר להניח שהוא צאצא למשפחה שהפכה לאזרחי רומא בעת שלטונם של הקיסרים מהשושלת היוליו-קלאודית.
יוליוס סוורוס היה פראיטור בשנת 117, מפקד הלגיון הארבעה עשר גמינה בשנים 118–119, והמושל של הפרובינקיה דאקיה העליונה בשנים 120–126. בשנת 127 היה קונסול ובשנים 128–130 היה נציב בפרוביניקה מואסיה התחתונה.
בשנת 130 מונה לנציב בריטניה, ותחת פיקודו היו שלושה לגיונות ו-50 יחידות עזר.
בשנת 133/4, במהלך מרד בר כוכבא הועבר על ידי הקיסר אדריאנוס ליהודה, ומונה למושל ומפקד הצבא הרומאי ביהודה בעקבות התבוסות הראשונות שהכוחות הרומאים ספגו מידיו של בר כוכבא.
בבואו לדכא את המרד העדיף סוורוס להימנע מעימותים ישירים עם הלוחמים היהודים ותחת זאת ניהל מלחמת התשה נגד המורדים תוך שהוא מכניע אותם אחד אחד.
דיו קסיוס מתאר אותו כמעולה שבמצביאיו של אדריאנוס.
את העברתו של יוליוס סוורוס לפרובינקיה יודיאה מפרש ורנר אק כעדות לשעת חירום ומשבר, שנגרם עקב התבוסות הקשות שנחל הצבא הרומי מידי המורדים ביהודה.
הכישלונות הצבאיים אילצו את אדריאנוס להביא את מפקד הפרובינקיה החשובה ביותר באימפריה הרומית, ולהעמיד תחת פיקודו כוחות צבא גדולים (רק נציב סוריה היה שני לו).
על מצב החירום ניתן ללמוד מהמינוי החריג של מחליפו של סוורוס בבריטניה.
המחליף, פובליוס מומיוס סיסינה, היה חסר כל ניסיון צבאי ומונה באופן חריג לקונסול כדי שיוכל לפקד על פרובינקיית בריטניה, בלי שפיקד קודם לכן בתפקיד של נציב בפרובינקיה אחרת.
אדריאנוס חרג מהנהלים הרגלים של מינוי נציבים בפרובינקיות, בעיקר בבריטניה.
נציבה של בריטניה היה חייב להיות בעל ניסיון צבאי גדול.
העברה של יוליוס סוורוס מתפקידו בבריטניה לתפקיד של נציב יודיאה היה יכול להתפרש כענישה והורדה בדרגה אולם לדעתו של אק יש לפרש את המעבר על פי הרקע של מרד בר כוכבא.
לאחר המרד לא מונה סוורוס לנציב פרובינקיית סוריה, אלא כנראה שימש כנציב סוריה פלשתינה אחרי המרד.
לאחר הניצחון הרומאי על המורדים היהודים קיבל סוורוס את אות הטריומף.
בנוסף ליוליוס סוורוס, גם נציב סוריה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס, שבא ליהודה לדכא את המרד, והטריוס נפוס, מושל ערביה.
שלושתם קיבלו את אות הטריומף על חלקם בדיכוי מרד בר כוכבא, אירוע חסר תקדים בכל תקופת האימפריה הרומית.
שמו של יוליוס סוורוס אינו מוזכר כלל בכתבי חז"ל.
בין אם חז"ל לא היו מודעים לקיומו של האיש ובין אם התעלמו ממנו במתכוון, פעולות הדיכוי, ההרס וההתעללות ביהודים, יוחסו על ידם לטיניאוס רופוס, או לאדריאנוס עצמו.
לפיכך ניתן להציע כי כאשר המקורות היהודיים נקטו בשם טיניאוס רופוס או באחד משיבושיו הם לא התכוונו דווקא לאדם זה, אלא מדובר בשם כללי לנציבים הרומאים מתקופת אדריאנוס, ולכן אין משמעות כרונולוגית של ממש לאזכורו של שם זה.
בשנת 137, כנראה, סיים סוורוס את שירותו כמושל הפרובינקיה סוריה פלשתינה, ונתמנה למושל הפרובינקיה סוריה.
יוליוס פופר (ברומנית: Julius Popper; 15 בדצמבר 1857 – 5 ביוני 1893) היה מהנדס, מתכנן ערים, עיתונאי, מגלה ארצות וכרטוגרף ויזם יהודי-רומני, דמות מרכזית בבהלה לזהב בארץ האש, שכונה הקונקיסטאדור של פטגוניה.
יוליוס פופר הטביע את חותמו על ההיסטוריה והגאוגרפיה של פטגוניה, העניק שמות לנופי המקום, טבע מטבעות והדפיס בולי דואר.
הוא גילה מרבצי זהב, המציא מכונה לשטיפת זהב מתוך החול, הפיק זהב בכמויות מסחריות ונאבק בכל הדרכים ביריביו השואפים לחמוס את רכושו והישגיו, לעיתים בנשק ביד ויש המאשימים אותו בהשתתפות ברצח עם.
יוליוס, בנם של חנה ונפתלי פופר, נולד בבוקרשט, אז בירת ולאכיה, במשפחה של אינטלקטואלים יהודים פוליגלוטים, שמוצאם מפולין.
יוליוס למד בבית הספר שאביו ניהל, בית ספר יהודי של משכילים, שנסגר כי תוכנית הלימודים שלו לא תאמה את התוכנית של משרד החינוך הרומני.
לימודיו לא הוכרו, לכן לא הצליח להירשם לאוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט, שנקראה באותם ימים בית הספר לגשרים ולכבישים.
בגיל 17 נסע לצרפת, שם למד בבית הספר הפוליטכני ובבית הספר הלאומי לגשרים ולכבישים של פריז, וסיים את הכשרתו כמהנדס מכרות.
הוא נהג לתת שיעורי עזר ובכסף שהרוויח מימן לעצמו לימודים נוספים בסורבון בתחומי הפיזיקה, הכימיה, המטאורולוגיה, הגאולוגיה הגאוגרפיה והאתנוגרפיה.
הוא היה בעל כישרון גדול ללימוד שפות ודיבר באופן שוטף גרמנית, רומנית, יידיש וצרפתית והייתה לו ידיעה חלקית באיטלקית, לטינית ויוונית.
בסיום לימודיו חיפש פופר עבודה ומצא בקונסטנטינופול, אך כעבור זמן לא רב עבר הלאה, למצרים, שם עבד בתחזוקה של תעלת סואץ.