tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרס 2018 הגיעה המדינה לסיכום על מכירת החברה לחברת אלביט מערכות, כאשר חלק מהפעילויות, כולל ייצור מערכות הנעה רקטית קלה יישארו בידי המדינה במסגרת חברת תומר חברה ממשלתית.
המפעל ברמת השרון יפונה ומפעלי תעש מערכות יועברו לדרום.
בנובמבר 2018 הועברו מניות המדינה בחברה (100% מהון המניות הנפרע) לבעלות אלביט מערכות בע"מ, תמורת 1.4 מיליארד ש"ח במזומן ו-400 מיליון ש"ח אשר ישולמו בשני תשלומים עתידיים ו-100 מיליון ש"ח נוספים תלויי ביצועים (סה"כ 1.9 מיליארד ש"ח).
החברה מוזגה בתוך חטיבת היבשה של אלביט.
החברה הממוזגת נקראת אלביט מערכות יבשה ואת החברה המשולבת מנהל אודי (יהודה) ורד.
הטיפול בטיהור המתחמים (מחומרי נפץ וקרקעות מזוהמות) ששימשו את פעילות החברה, הועבר לחברה ממשלתית בשם "נצר השרון בע"מ".
תעש מערכות תעבור למתחם תעש ברמת בקע שבנגב.
תעש תקים את המפעלים במתחם לטכנולוגיה ביטחונית על שטח של 52,000 דונם, אשר יכלול מפעלי תעשייה לפיתוח וייצור פגזי טנקים, פצצות אוויר קרקע מדויקות והשבחת טנקים ונגמשים.
בכוונת תעש היה להקים את מפעליה ולהתחיל לייצר בדרום הארץ עד לשנת 2022. ב-2 בנובמבר 2020 דחה בית המשפט העליון עתירה של משפחה בדואית שבנתה מבנים בלתי חוקיים בשטח המיועד למפעל, ובכך סלל את הדרך להעברת המפעל לנגב.
עד לתחילת חודש ינואר 2016 פעלו בחברה החטיבות העסקיות הבאות:
חטיבת מערכות חימוש – מייצרת תחמושת לטנקים ולארטילריה, חימוש חי"ר
חטיבת מערכות יבשה (סלבין) – עוסקת בחידוש והשבחה של טנקים ורק"מ (רכב קרבי משוריין).
חטיבת מערכות הנעה רקטית ופירוטכניקה (גבעון) – מפתחת ומייצרת מערכות הנעה רקטית, החל ממערכות לטילים נגד טילים, דרך משגרי לוויינים (המנועים (שלב 1 ו-2) של משגר הלוויינים הישראלי "שביט"), רקטות ארטילריות ועד מטולים אישיים.
החטיבה מספקת פתרונות מערכתיים בתחומי מערכות ארטילריה רקטיות וחליפות הגנה למסוקים.
חטיבת מערכות מתקדמות (מלט"מ) – מספקת מגוון פתרונות אוויריים חדשניים שכוללים טילים מנגד לפגיעה נקודתית, מפזרי חימוש גולשים, גלשני הטעייה ואימונים.
חטיבת התחמושת הזעירה (יצחק) – נמנית עם יצרני התחמושת המובילים בעולם.
במסגרת שינוי הפנים ארגוני שבוצע בחברה בשנת 2016, הוקמו מנהלות עסקיות (בוטלו חלק מהחטיבות) בהתאמה להקטנת מצבת כ"א של החברה בעקבות פרישת 1,200 עובדים:
מנהלת מערכות אש – מפתחת ומייצרת רקטות וארטילריה רקטית למגוון טווחים (כידון קסום, רומח, אקסטרא, נץ דורס) משגרי רקטות (לינקס) ומנועי החץ והשביט.
מנהלת שריון והנדסה – מפתחת ומייצרת פגזי טנקים רב תכליתיים לטנקים (חצב, רקפת, כלנית) מערכת הגנה אקטיבית (חץ דורבן), אמצעי חבלה ואמצעי גישור.
מנהלת חי"ר – מפתחת ומייצרת חימושים מדויקים (פצמ"ר), פתרונות ניידות חי"ר (חתול פרא ושומר ראש), רימוני יד.
מנהלת אוויר – מפתחת ומייצרת פצצות אוויר קרקע (MPR) נורים למטוסי קרב, טילי אוויר-קרקע (דלילה).
מנהלת HLS ומכללת תעש לאבטחה ולוט"ר
מפעל יצחק לפיתוח וייצור תחמושת קלה (כדורים בקליברים של 5.56 עד 12.7 מ"מ) לשוק הצבאי, אזרחי ולצלפים.
עשות אשקלון תעשיות בע"מ הייתה חברה בת של התעשייה הצבאית עד מכירתה לקרן פימי ב-2022. העוסקת בייצור של מערכות מבוססות גלגלי שיניים, גלים למנועי סילון, ממסרות לשימושים צבאיים, תעופתיים, רכבי שטח וציוד בניה.
החברה מתמחה בייצור חלקי מכונות מסונטרים מטונגסטן.
תעש מייצרות מערכות נשק, רכב קרבי משוריין, תחמושת לנשק קל (כדורים), תחמושת כבדה (פגזי טנקים וארטילריה), ארטילריה רקטית, מערכות ואמצעים לזרוע היבשה, מערכות אוויריות וימיות, ומערכות ביטחון פנים (HLS).
בעבר פעלה תעש בתחומים נוספים, כגון ייצור נשק קל, שהופרטו.
מפעל יצחק לפיתוח וייצור תחמושת קלה אחראי לפיתוח וייצור התחמושת הקלה של תעש מערכות.
החברה נמנית עם היצרנים המובילים של התחמושת הקלה (כדורים לנשק קל כגון אקדחים, רובים, רובי צלפים ונשק אוטומטי) ומייצרת תחמושת לשימושים צבאיים, משטרתיים ואזרחיים.
כמו כן מייצרת החברה תחמושת צליפה, כולל תחמושת ברמת Match Grade שנועדה להבטיח דיוק מקסימלי בירי צלפים.
חלק נכבד מהתחמושת מיוצר ומפותח בעבור מדינת ישראל ובפרט עבור צה"ל והימ"מ, ולכן מתוכנן בהתאם לרובים (ובפרט רובי הצלפים) בהם הם משתמשים.
תחמושת RazorCore בקליבר 5.56 מ"מ לרובי סער כגון רובה M16, רובי M4 קרבין, תבור ומיקרו-תבור.
התחמושת מיודעת לקליעה מדויקת וצליפה בטווחים קצרים, ומדויקת באופן ניכר מתחמושת ה-5.56x45 מ"מ נאט"ו הסטנדרטית.
תחמושת לרובי צלפים בקליבר של 7.62x51 מ"מ נאט"ו - כדור Match במשקל 175 גריין שהותאם במיוחד לרובי הצלפים של כוחות הביטחון של ישראל (בהם הרמינגטון M24 והמאוזר 86SR) ומאפשר להם לירות מקבצים של 0.5 דקת קשת.
תחמושת צליפה RazorCore בקליבר 0.338 לפואה מגנום המאפשרת ירי מקבצים של כ-0.4 דקת קשת בטווח של עד 1200 מטר.
היקף ההזמנות לתחמושת הקליעית בשוק האזרחי בארצות הברית בו משווקים מוצרי תעש באמצעות שישה מפיצים עמד על 25 מיליון ש"ח בשנת 2014 ובשנת 2016 גדלו ההזמנות לשוק זה לרבע מיליארד ש"ח.
חטיבת התחמושת הייתה החטיבה הגדולה ביותר של התעשייה הצבאית, והיא ייצרה החל מתחמושת לנשק קל וכלה בתחמושת לארטילריה כבדה.
החטיבה עוסקת בפיתוח בתחומי הכימיה הצבאית והבליסטיקה ומתמחה בתחמושת לטנקים וארטילריה, תחמושת אוויר-קרקע ומערכות נשק לחי"ר.
משרד הביטחון וצה"ל מגדירים יכולת ייצור ופיתוח של תחמושת כבדה בתעש כתחום פעילות חיוני של המדינה.
תעש מערכות מהווה מוקד ידע של מדינת ישראל בתחום הרקטות.
בשנת 2013 החליטה ממשלת ישראל כי תעש מערכות תהיה ספק יחיד בתחום הרקטות.
בחודש ינואר 2017 החליטה מערכות הביטחון על הקמת חיל טילים בצה"ל ובהמשך להחלטה זו מתקיים שיח בין מערכת הביטחון תעש מערכות לאספקת מערכות רקטיות.
רקטות מדויקות ומשגרים למגוון טווחים.
הרקטות מתוכננות לפגוע ולהשמיד מטרות קרקעיות כגון סוללות ארטילריות, מפקדות, שטחי כינוס וריכוזי כוחות אויב.
LYNX – משגר רקטות ארטילריות אוטונומי.
רעם איתן – רקטת מתוקנת מסלול בקוטר 227 מ"מ עבור משגר רקטות M-270 MLRS "מנתץ" שבשירות צה"ל.
כידון קסום – רקטה מתקנת מסלול מדויקת לטווח 30 ק"מ.
רומח – גרסה משופרת של "כידון קסום" שהותאמה למשגר רקטות M-270 MLRS "מנתץ".
אקסטרא (EXTRA) – רקטה מתקנת מסלול מדויקת לטווח 150 ק"מ.
נץ דורס – רקטה מתקנת מסלול מדויקת לטווח 300 ק"מ.
טריגון – גרסה ימית לאקסטרא.
הנעה רקטית – פיתוח וייצור המנועים הרקטיים של טיל ה"חץ" ומשגר הלוויינים שביט.
פגזי טנקים מסוגי חודרן קינטי, נפיץ פלסטי וחלול בקליברים 105 מ"מ, 120 מ"מ ו-125 מ"מ.
חימוש מדויק ופגזי טנקים רב תכליתיים (פגזי "חצב", "כלנית" ו"רקפת")
"כלנית" הוא פגז טנקים רב-תכליתי ייחודי ומתקדם, המעניק לטנק גמישות רבה ויכולת לפגוע במגוון מטרות: רכב קרבי משוריין, חי"ר מחופר ומבוצר, מבנים ואף מסוקים מנמיכי טוס.
ה"כלנית" נמצאת בשימוש מבצעי של חיל השריון ועל פיתוחה הוענק לתעש והצוות המפתח פרס ביטחון ישראל.
פגז החצב הוא פגז טנקים ייחודי מסוגו – מצוי בשימוש מבצעי של חיל השריון וביכולותיו הטכנולוגיות לחדור דרך קירות ולהתפוצץ בתוך מבנים.
החצב מחזיר את הטנק למרכז המערכה כולל ללוחמה אורבנית ומאפשר לכוחות הלוחמים בשטח בנוי להתמודד עם אויב מסתתר בתוך מבנים תוך מזעור הפגיעה בסביבה ובבלתי מעורבים.
הפגז פותח כתוצאה מסבבי לחימה קודמים: מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה ומבצע עמוד ענן.
הוא רשם טבילת אש מבצעית במבצע צוק איתן.
פגזי ארטילריה 155 מ"מ "חכמים".
מטעני חומר נפץ הודף (חנ"ה) לתותחי הוביצר.
תחמושת למטוסים – פצצות אוויר-קרקע למטוסי קרב, מדויקות ומותאמות ללוחמה אורבנית:
MPR500 – היא פצצה מדויקת המוטלת ממטוס ובעלת יכולת חדירה של ארבע תקרות בטון, תוך גרימת נזק מזערי והקטנת הפגיעה באוכלוסייה אזרחית.
הפצצה עמידה, אינה נשברת במהלך חדירת בטון מזוין, ובניסויים שנערכו הוכחה יעילותה ויכולתה לפגוע נקודתית בחדר ייעודי בתוך מבנה.
דלילה – טיל שיוט שניתן לשגר מכלי טיס (מטוס קרב או מסוק) או מכלי שיט.
פצצה גולשת MSOV עם רש"ק 675 ק"ג חומר נפץ מרסק.
מערכות הגנה אווירית, בהם תותחי נ"מ (כגון תותח ZU23 ותותח L70) וגרסה משופרת של ה-MIM-23 הוק.
תעש, בהיותה בית מערכות לניוד קרבי, מתמחה בייצור והשבחת רכב קרבי משוריין וטנקים, וזאת באמצעות חטיבת מערכות יבשה (סלבין).
היא עוסקת בייצור והסבה של רק"מ עבור צה"ל, בשיתוף חיל החימוש ומש"א.
פרויקטים גדולים בתחום זה כללו הסבת טנקי שוט קל לנגמ"שים כבדים בצה"ל והסבת טנקי ה-T-55 לנגמ"ש אכזרית.
תעש משתתפת גם בייצור טנק ה"מרכבה".
התעשייה הצבאית פיתחה שני דורות של תותח טנק 120 מ"מ חלק-קדח המותקנים על גבי טנקי ה"מרכבה" סימן 3 וסימן 4, עליהם זכתה בפרס ביטחון ישראל ב-1998.
בנוסף, החברה מנהלת השבחות רק"מ בהיקפים נרחבים עבור מדינות בעולם.
תעש ניהלה את פרויקט השבחת הטנק הטורקי - השבחת טנקי M60 פטון של צבא טורקיה ל-M60T סברה, שבמהלכו שדרגה החברה 170 טנקים על פלטפורמות של טנקים ישנים והפכה אותם לטנקי מערכה מתקדמים בהיקף כספי של 780 מיליון דולר.
רכב קרבי משוריין שחטיבת מערכות יבשה (סלבין) תכננה או יצרה:
נגמ"שים כבדים בצה"ל בהם נגמשוט, נגמחון ונקפדון
שותפה בייצור ה"מרכבה" ונגמ"שי המרכבה
טנק סברה (השבחה של M60 פטון)
חטיבת מערכות יבשה (סלבין) פיתחה וייצרה תוספי מיגון:
ערכות ותוספי מיגון לנגמ"שי M-113
ערכת מיגון לדחפור מדגם קטרפילר די-7
ערכת מיגון לדחפור מדגמי קטרפילר D9L ו-D9N
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "חץ דורבן" (Iron Fist).
זוהי מערכת הגנה אקטיבית קלת-משקל המיירטת איומים ומשוגרת מכלי רק"מ קלים ומותאמת גם להצבה על טנקים, ולה נגזרות "חץ זוהר" (Bright Arrow) ו-"Shock Absorber"
ב-2016 עברה החטיבה ארגון מחדש והפכה למנהלת שריון והנדסה.
במסגרת זו היא מפתחת ומייצרת, בנוסף לרק"מ כבד, גם רכבי שטח ממוגנים, אמצעי גישור בהם גשר מישר וגשרים לטנקי גישור, ומגוון רחב של חומרי נפץ ואמצעי חבלה לצורכי הנדסה קרבית.
פצצות מרגמה בקטרים שונים (כולל 60 מ"מ ו-120 מ"מ)
פגז המרגמה עוקץ פלדה נכנס לשירות בצה"ל ב-2020–2021
רימוני יד מסוגים שונים כגון רימון M26 ורימון M67 הכוללים מנגנוני בטיחות
הסבת רכבי שטח לרכבי חי"ר ממוגנים
שומר ראש (כלי רכב) – רכב שטח ממוגן
חתול פרא (כלי רכב) – רכב שטח ממוגן
תעש מערכות עוסקת גם בנושאי ביטחון פנים – Homeland Security (בראשי תיבות: HLS).
היא מפתחת מערכות שונות וכן מציעה תוכניות הכשרה בתחומים אלה.
הגנה היקפית למתקני תשתית, הכוללת גדרות, חיישני התראה ומערכות בקרה.
מרכזי הכשרה ואימון לאבטחה ולוחמה בטרור.
היקף המכירות השנתי ב-2004 היה 374 מיליון דולר, ו-55% מהם מקורם ביצוא.
צבר ההזמנות של החברה היה באותה שנה 1.1 מיליארד דולר.
ביוני 2005, לאחר כמה תוכניות הבראה, הועסקו בתעש 2,770 עובדים קבועים ו-250 עובדי חברות כוח-אדם.
בשנת 2006 הסתכמו הפסדי תעש בכ-150 מיליון שקל.
באותה שנה הועברו לתעש 400 מיליון שקל כהלוואה (שלא הוחזרה) מהממשלה.
בשנת 2009 עמד גירעון תעש על 220 מיליון שקל, בסוף אותה שנה הזרימה המדינה 60 מיליון שקלים בחודש לחברה לתשלום משכורות העובדים, הזרמה דומה נדרשה לתשלום משכורות יולי 2010.
בעקבות צפי לגירעון של למעלה מ-360 מיליון שקל ב-2010, גובשה תוכנית חירום הכוללת פיטורי 500 מתוך 3400 העובדים, קיצוץ שכר וביטול השקעות.
באותה שנה הגדיר מנהל רשות החברות הממשלתיות את תעש, בניגוד לתעשייה האווירית ולרפא"ל, כחברה כושלת:
נכון ל-2010 תעש היא החברה הביטחונית הממשלתית היחידה שאינה רווחית.
משנת 2005 משמש אבי פלדר כמנכ"ל וכנשיא החברה, היו"ר, תא"ל (מיל) אבנר רז, התפטר ביוני 2010. החל מנובמבר 2016, יו"ר תעש מערכות הוא יצחק אהרונוביץ', לשעבר השר לביטחון הפנים וסגן מפכ"ל משטרת ישראל.
בשנת 2011 דיווחה תע"ש על הפסד נקי של 165.8 מיליון שקל, באותה שנה עמדו חובותיה לממשלה על 1.39 מיליארד ש"ח.
מתחילת 2011 העבירה המדינה לתעש הלוואות בסך 734 מיליון שקל לכיסוי חובות.
מאז שנת 2000 הזרימה המדינה לתעש סכום מצטבר של 2.83 מיליארד שקל.
באוגוסט 2012 התעוררה סערה ציבורית כשפורסם כי משנת 2011 העסיקה תעש את צחי הנגבי בתפקיד יועץ, בשכר חודשי של כ-5,000 דולר, למרות מצבה הפיננסי הקשה ותוכניות ההבראה והפיטורין שגיבשה.
בשיא כוח האדם הועסקו בתעש יותר מ-12,000 עובדים.
פיטורים נרחבים והפרטה של חלק מיחידות החברה הביאו לכך שבשנת 2013 העסיקה תעש כ-3,000 עובדים שעלות אחזקתם הממוצעת היא 240,000 שקל בשנה לכל עובד (נמוך ביחס לחברות ממשלתיות אחרות) ו-500 עובדים נוספים בחברת הבת עשות.
950 מהם באותה שנה היו עובדים שאין לחברה צורך בהם (מפעילי קווי ייצור שנסגרו או התייעלו).
המצב הכלכלי הקשה של החברה הביא בשנת 2005 את ממשלת ישראל להחליט על הפרטה של התעשייה הצבאית כיחידה אחת, למעט מפעל גבעון ומפעל הטילים, תוך שמירה על שליטה ישראלית, הימנעות מהשתלטות של גורמים עוינים ומניעת חשיפת סודות והבטחת המשך הפעילות הביטחונית.
על פי ההחלטה, מפעל גבעון ומפעל הטילים יימכרו לרפא"ל.
המפעל הראשון שנמכר היה מפעל הנשק הקל, שנקנה על ידי איש העסקים סמי קצב ושמו שונה לתעשיות נשק לישראל.
בשנת 2005 נמכר מפעל תעופה בטירת כרמל לחברת סאיקלון (חברת בת של אלביט מערכות).
בשנת 2009 גובשה תוכנית להנפיק 49% ממניות החברה בבורסה ולמכור את היתר למשקיע פרטי, בינואר 2010 הוחלט ברשות החברות הממשלתיות כי החברה אינה בשלה להנפקה והוחלט לבחון מכירה למשקיע פרטי ללא הנפקה.
בשנת 2007 דחתה ממשלת ישראל את ההצעה למזג את תעש עם רפאל או עם התעשייה האווירית.
בנוסף, הממשלה אישרה לבחון את האפשרות למכור את מפעל גבעון, או מפעל הטילים, לתעשייה האווירית.
בינואר 2011 הסכימו שר הביטחון אהוד ברק, שר האוצר יובל שטייניץ ויו"ר ההסתדרות עופר עיני על מיזוג של תעש עם רפאל תוכנית מיזוג זו לא מומשה.
הסכם להפרטת תעש נחתם באפריל 2014 בין הממשלה, הנהלת תעש וההסתדרות.
ההסכם מוחל לתעש על חובות בהיקף מיליארדי שקלים ונותן למדינה את ההכנסות מהקרקעות עליהם בנויים מפעלי תעש כאשר יועתקו ממקומם.
על פי ההסכם תפוצל מתעש חברה העוסקת ב"טכנולוגיה רגישה" שתישאר בבעלות ממשלתית.
לפי ההסכם יפוטרו בשנה שלאחר החתימה 1,170 עובדים (מתוך כ-3,500 עובדים).
כחלק ממהלך זה אישרה ועדת הכספים מחיקת חוב של התעשייה הצבאית למדינה בסך 3.14 מיליארד ש"ח.
בתחילת 2016 נותרה חברת אלביט החברה היחידה במכרז לרכישת תע"ש (מתוך 5 חברות שפנו שהביעו עניין והוזמנו על ידי ועדת המכרזים למכירת מניות המדינה).
בדוח מבקר המדינה פורסם כי מנהל רשות החברות אורי יוגב נשמע בהקלטת הישיבה של דירקטוריון תעש מאוקטובר 2015 אומר בבירור כי משרד הביטחון לוחץ על אלביט להציע מחיר גבוה עבור רכישת תעש מערכות ומבטיח לה "כל מיני הבטחות מהצד".
בשלהי שנת 2015 קבע משרד האוצר מחיר מינימום של 1.1 מיליארד ש"ח לרכישת תעש מערכות.
במרץ 2016 החליטה ועדת המכרזים ברשות החברות למכור את תע"ש לאלביט בסכום שנע בין 1 ל-1.3 מיליארד שקלים.
נכון לסוף 2016 המדינה מתכוונת למכור את החברה לאלביט, בכפוף להערכת שווי מחודשת, עקב טענות שעלו בדבר שווי גבוה יותר לאלביט.
הוועדה נאלצה לבצע הערכות שווי חוזרות לאחר שהתברר כי מעריך השווי מצוי במצב של ניגוד עניינים במרץ 2018 הוחלט למכור את מניות המדינה בתעש מערכות לאלביט תמורת 1.8 מיליארד ש"ח ועוד סכום של 100 מיליון ש"ח שהוא תלוי תוצאות עסקיות של החברה.
בתהליך המכירה לא הצליחה המדינה להבטיח העברה של מפעלי תעש לנגב.
בתקופת היותה יחידת סמך של משרד הביטחון ובהיעדר חקיקה ומודעות לאיכות הסביבה, זוהמו הקרקעות שעליהן פעלה התעשייה הצבאית, שהפכה לגורם זיהום מרכזי בשרון ובגוש דן.
על פי החלטת ההפרטה של תעש, אוצר המדינה נושא בנטל ההוצאות של הטיפול במפגעי תעש שבוצעו לפני שנת 2005 וכן בתביעות עתידיות על נזקי הזיהום דוח מבקר המדינה שפורסם במאי 2025 חשף ליקויים וחוסר בנורמות בפינוי קרקעות תע"ש ובכללם היעדר מסמכי יסוד לחלק מקרנות ההון.
על פי הדוח העיכוב בפינוי מתחמי תע"ש בשרון, שעמד על כשנה וחצי לפני מלחמת "חרבות ברזל", צפוי להימשך מעל לשנתיים וחצי ולהוביל להפסד הכנסות למדינה של כ-4 מיליארד ש"ח.
הומלץ לרמ"י, ולמשרדי הממשלה לתקן את הליקויים, ובכלל זה לקדם פינוי מתחמי תע"ש מרמלה ואזור השרון, לקדם את הפינוי בהתחשב במצב הביטחוני, ולנקות את המתחמים תוך פרסום מכרזים כחוק.
אתר "מגן" בגבול תל אביב - גבעתיים
ב-1995 החלה בדיקת קרקע באתר "מגן" – 44 דונם בדרך השלום פינת רחוב עליית הנוער, שבהם פעלה תעש מאז שנת 1950 ועד שנת 1996. בשנים אלו התרחשו במקום תהליכי ייצור מזהמים, שכללו עיבוד שבבי, טיפול פני שטח וציפוי מתכות.
תהליכים אלו כוללים שימוש בחומרים מסוכנים, בהם מתכות כבדות כמו עופרת וקדמיום, בממֵסים אורגניים מסרטנים וציאנידים.
עד שנת 1981 שפכי המפעל הוזרמו ללא כל טיפול לבורות סופגים.
רק בשנת 1981 החל לפעול מתקן לטיפול בשפכי המפעל לפני הזרמתם למערכת הביוב של עיריית תל אביב.
בשנת 1995, במסגרת ההליכים לסגירת המפעל ותוכניות של מינהל מקרקעי ישראל לפיתוח השטח, נדרשה תעש על ידי המשרד להגנת הסביבה לבצע סקר זיהום קרקע ומים מקיף במטרה לשקם את האתר.
קרקע – נמצא זיהום קשה במתכות כבדות (כרום, עופרת, קדמיום, ניקל, נחושת, מנגן), סולבנטים מוכלרים ודלקים.
מים – נמצא זיהום קשה במתכות כבדות וסולבנטים וכן נמצאה פאזה אורגנית נפרדת.
שפכי המפעל זיהמו את סביבתם באופן כה חמור, עד שהיה צריך לסגור 25 בארות מים בגבעתיים וברמת גן, שבהם היה ריכוז מזהמים של פי 1,600 מהרמה המרבית המותרת בתקן הישראלי.
בבארות נמצאו ממֵסים אורגניים כמו דיכלורו אתילן החשוד כמסרטן ומזיק לנשימה, וטטרה-כלורו-מתאן, המסרטן ופוגע בחשיפה כרונית בכבד, בכליות ובמוח.
בנוסף לפגיעה במי התהום, ממֵסים הספוגים בקרקע מתנדפים ממנה ועשויים להצטבר במרתפים, חניות תת-קרקעיות וחללים סגורים אחרים במבנים שייבנו באזור המזוהם.
הפתרון היחיד לשטח המפעל לשעבר של תעש בתל אביב, היה חפירה והעברה לרמת חובב של כ-12 אלף טונות של קרקע מזוהמת, פתרון שבוצע סופו של דבר.
אלא שעל אף ההעברה היקרה של קרקע לדרום, דיווח המשרד לאיכות הסביבה כי
המתחם משתרע על שטח של 6,050 דונם, וכולל מתקני ייצור תחמושת מכל הסוגים ומפעלים לציפוי מתכות.
משנת 1950 ועד תחילת שנות ה-90' סולקו שפכים תעשייתיים לא מטופלים או מטופלים חלקית מהמתקנים השונים לשטח, לערוצי הנחלים באזור (פרדס והדרים) ולבריכות אידוי וחלחול.
את מצב זיהום הקרקע באזור מפעלי תעש ברמת השרון מסווג המשרד לאיכות הסביבה כ"קשה במיוחד".
דו"חות על הזיהום במפעלים בהרצליה (נוף ים) וברמת השרון מגלים כי הזיהום העיקרי בהם נגרם מחומרי נפץ.
בקרקעות מתחם תעש נוף ים התגלו ריכוזים גבוהים של TNT, DNT, ניטרוגליצרין, ניטרוצלולוזה ופחמימנים שמקורם בנפט, ...
גם כאשר התברר היקף הזיהום וחומרתו היו פעולות משרדי הממשלה לטיפול בזיהום איטיות וחלקיות: כך, למשל, טופלו זיהומי מי שתייה שנוצרו בשרון: בפועל עד תחילת 2008 לא הסתיים הסקר הכולל.
בשנת 2020 קבע המשרד להגנת הסביבה, על פי ממצאי סקר זיהום, כי יש למגן מבנים תת-קרקעיים ואת דירות הקרקע בבתים שיוקמו בשטח המתחם.
בסקר נמצאה חריגה מרמת הזיהום המותרת בסביבת מגורים ב-15 מתוך 210 דגימות קרקע ופליטת גזים מזהמים בריכוז גבוה מהתקן ב-5 מתוך 48 קידוחים.
המזהמים שנמצאו היו פרכלורט, חומרים אורגנים נדיפים וכן מתכות ככרום ועופרת.
מפעל תעש בשכונת בית הכרם (גבעת בית הכרם) שבירושלים פעל בין השנים 1951–1997. בין תהליכי הייצור במחלקות המפעל השונות נכללו תהליכי ניקוי מתכות, שימוש בממיסים, ציפוי אלקטרוני עם קדמיום ובדיל, ציפוי בניקל, תהליך חמצון אנודי של אלומיניום, תהליכי טיפול כימיקלים, צביעה והסרת צבע וניסויי כלים.
סוגים שונים של פסולת נוצרו במפעל וכללו ממיסים לניקוי, תרכובות כרום וכימיקלים נלווים, כימיקלים לחמצון על בסיס נתרן ותרכובות צבע, חומרים אלקליניים (בסיסיים) לניקוי ולציפוי, ואף נעשה שימוש בקדמיום, בבדיל, בניקל ובכימיקלים נלווים.
בשנת 1994 החליטה הממשלה לסגור את המפעל הזה, התהליך היה הדרגתי והסתיים בשנת 1997. תהליכי הייצור הופסקו כבר בדצמבר 1995, עם זאת הריסת המבנים ופינוי מבנים אלו לאתר פסולת מורשה הסתיימה ב-1997. בסקר קרקע מקיף נמצאו מזהמים המהווים
ריכוזים של מתכות כבדות: ארסן, קדמיום, כרום, בדיל, באריום, סלניום, נחושת, ניקל ואבץ שחרגו מערכי הסף.
ריכוזים של ציאנידים ופנולים מעל ערכי הסף.
אותרו קרקעות מזוהמות בשמנים ודלקים בריכוזים מעל ערכי הסף.
בבדיקות איכות מי תהום בקידוחים הסמוכים לאתר נמצאו חומרים מזהמים, חלקם מסרטנים, שמקורם עלול להיות ממפעל התעש, כתוצאה מחלחול מזהמים שהיו בשימוש המפעל.
המזהם הדומיננטי שנמצא בקידוחי "ירושלים 1" (כ־1.5 ק"מ מהאתר) ו"ירושלים 3" (כ־3 ק"מ מהאתר) הוא טטראכלורואתילן (Tetrachloroethylene, TTCE), חומר רעיל ביותר ומסרטן.
ערכי החומר שנמצאו במים בבדיקות השונות עלו בסדר גודל ויותר על המותר.
מפעל התעשייה הצבאית שכן על פני שטח של כ-400 דונם בקרבת שכונת נוף ים בצפון-מערב הרצליה.
המפעל החל דרכו בתחילת שנות ה-50.
בשנת 1992 אירע במפעל פיצוץ עז עקב אחסון לא נאות של חומרי נפץ.
בפיצוץ נהרגו שניים מעובדי המפעל.
הפיצוץ נשמע והורגש עד חולון מדרום וחדרה מצפון, וגרם נזקים למבנים שבקרבת המפעל.
בעקבות הפיצוץ, העבודה במפעל הצטמצמה עד כדי סגירת המפעל סופית ב-1997.
בשנת 2000 כל מבני המפעל נהרסו כשלב מקדים לטיהור הקרקע, לטובת הקמת שכונות מגורים בעתיד.
מפלגת הירוקים טוענת כי הקרקע רעילה ודורשת טיפול מידי, וכמו כן, טוענים שהמפעל בזמנו הזרים לים, שהיה בקרבת המפעל, פסולת רעילה וגרם לזיהום.
מתחילת שנות ה-90 מופיע כתם צהבהב בים 200 מטר דרומית-מערבית למפעל.
מחקר שהזמין המשרד להגנת הסביבה מצא כי הגורם לכתם הוא זהום בחומר 5-NIPA שהוא נגזרת של חומר שיוצר על ידי מפעל תעש.
החומר אינו מזיק ומדובר בפגם אסתטי בלבד.
החומר נמצא בבריכת השפכים של תעש ובמי התהום שמתחתיה.
לפי המחקר "נוכחות החומר בקרקע, בריכוזים של (בערך) 30–70 חל"מ, מעידה על כך שבעיית הצבע עתידה להמשך עוד שנים רבות".
ב-22 ביוני 2023 אירע פיצוץ עז נוסף במפעל הנטוש, ככל הנראה של שאריות חומרי נפץ שנשארו במקום מתחת לאדמה.
מדו"ח מבקר המדינה שפורסם במאי 2025 עולה כי משרדי האוצר, להגנת הסביבה, המשפטים, המשרד לביטחון לאומי, רמ"י ורשות המים לא פעלו כנדרש לשמירה על שלום הציבור מפני הסיכונים בתחום ים נוף.
התחייבויות המדינה בפני בג"ץ לטיהור ופינוי תחום ים נוף עד אוגוסט 2019 לא מומשו.
זיהומים אלו מהווים סכנה לציבור, לסביבה, לחי ולצומח, ונכון לזמן כתיבת הדו"ח הם ממשיכים להתפשט בשטחים ובמי התהום שמחוץ לגבולות המתחמים.
בשכונת רביבים בצפון-מזרח תל אביב שכן מפעל תע"ש.
דו"ח של נציבות המים מצביע על זיהום מים חמור במתחם גם זמן רב לאחר פינויו.
התעשייה הצבאית הואשמה על ידי ארגוני זכויות אדם במכירת נשק מסיבית למשטרים רודניים.
חלק חשוב בהצלחת השיווק של תעש היה הנכונות למכור נשק למשטרים שהוחרמו על ידי ממשלות אחרות.
כך, למשל, כאשר בשל הפרת זכויות האדם הוטל אמברגו נשק על גואטמלה בידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ב-1977, הפכה התעשייה הצבאית לספקית הנשק העיקרית למדינה זו.
התעשייה הצבאית סיפקה למשטר המוחרם בגואטמלה תת-מקלעים עוזי, מרגמות ותחמושת.
לקוח חשוב נוסף של התעשייה הצבאית במרכז אמריקה היה הרודן סומוזה בניקרגואה.
ערב נפילת המשטר בידי המורדים הסנדיניסטים ב-1979 הייתה התעשייה הצבאית ספק הנשק היחיד של המשטר.
לקוח אחר של התעשייה הצבאית בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים היה צבא אל סלוודור שבשנת 1981 טבח כ-12 אלף מאזרחי מדינתו.
מכירות מסיביות של נשק בוצעו עם החונטה הצבאית ששלטה בארגנטינה בין השנים 1976–1983 בתקופה בה נעלמו ונרצחו כ-30,000 מתנגדי משטר בהם אלפי יהודים (הרבה מעבר למשקלם באוכלוסייה).
משטרים רודניים מקרב לקוחות התעשייה הצבאית:
משטר מובוטו ססה סקו בזאיר
תיאודור אוביאנג, נשיא גינאה המשוונית
התעשייה הצבאית מייצרת ומשווקת פצצות מצרר.
השימוש בסוג חימוש זה יעיל מאוד כנגד גורמים צבאיים, אולם גורם פגיעות נרחבות באזרחים לאחר תום הלחימה בשל פיזור פצצונות על שטח רחב שרבות מהן לא מתפוצצות מיד אלא נשארות זמן רב בשטח.
בשל הביקורת מצד ארגונים בינלאומיים הופסק הייצור של סוג חימוש זה בארצות רבות.
בתערוכת הנשק האירופית DSEi Arms Fair בשנים 2003 ו-2005 הייתה התעשייה הצבאית היצרן היחיד שהציג פצצות מצרר על אף הסתייגות מארגני התערוכה מתחמושת זו.
במלאת 50 שנה לתעשייה הצבאית הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב- 12 באפריל 1983, הנפיק דאר ישראל את בול יובל זה שעליו ציור סמלי המשווה מוצר של התעשייה הצבאית (מרגמה) משנת היסוד 1933 למוצר שלה משנת היובל 1983 (רקטה).
דאר ישראל מכר 1,370,000 בולים של בול היובל במשך כחצי שנה עד להפסקת מכירתו.
תעשה לי ילד היא סדרת דרמה ישראלית, אשר שודרה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים HOT בשנת 2008.
את הסדרה כתבה שירלי מושיוף וביים יובל שפרמן.
את דמויות להקת "ההסתדרות", שעומדת במרכז הסדרה, מגלמים חברי להקת "מרסדס בנד", בראשם גל תורן, סולן הלהקה, לצד אורי גת המתופף וגיא שמי הגיטריסט בתפקידים משניים.
אל הלהקה הוצמד ספי אפרתי, נגן הבס של להקות "בלאקפילד" ומוניקה סקס.
שירי הלהקה הם גם פסקול הסדרה.
הסדרה עוקבת אחר עולם כוכבי מוזיקת הרוק, אשר סגנון חייהם כולל יחסי מין מזדמנים, סכסוכים על אגו, ושימוש תדיר במשקאות חריפים ובסמים.
במרכז העלילה להקת "ההסתדרות", להקת רוק מתחילה שמנסה ליצור אלבום ללא אמצעים, עד שסולנה, רם, פוגש במקרה את אסנת, עיתונאית מצליחה, ובין השניים מתפתחת זוגיות.
רם (גל תורן): סולן להקת "ההסתדרות".
אדם אגוצנטרי, ילדותי, תלותי, חסר סבלנות ובעל מצבי רוח משתנים.
מנהל זוגיות מורכבת ומסובכת עם אסנת.
אסנת (ליאת תמרי): עיתונאית מצליחה, אחראית וחרוצה.
אסנת שבאה מעולם העיתונות, כשפוגשת את רם, הופכת למנהלת הלהקה ולזוגתו המתוסכלת של רם.
גילי (ספי אפרתי): נגן הבס של להקת "ההסתדרות".
מכיוון שמנסה לשמור על אורח חיים סביר, הוא הופך לצלו המהוסס והמאוים של רם, למרות אהבתו לאסנת.
נינה (גאלה קוגן): ברמנית צעירה, אשר חולמת להיות כוכבת, והופכת לזמרת הליווי של הלהקה, דרך זוגיות עם גילי, אך משיכה ורדיפה אחר רם.
בתפקידים משנים: גיא שמי, בתפקיד יפתח גיטריסט להקת "ההסתדרות", אורי גת, בתפקיד דימר מתופף להקת "ההסתדרות", נועה ברקאי, בתפקיד חברתה הצלמת של אסנת, ומרינה שויף, בתפקיד חברתו לשעבר של רם.
שחקנים אורחים: נילי צרויה בתפקיד פקידת עירייה ויעקב זדה דניאל בתפקיד שוטר.
בין המשתתפים, מוזיקאים אורחים כגון ירמי קפלן ולהקת "טרי פויזן".
תעריף הוא שיטה לקביעת מחיר של מוצרים, בעיקר של שירותים, שאופי צריכתם משתנה ולכן אינו מאפשר קביעה מראש של המחיר הסופי שישולם בגינם.
תעריפים מבוססים על חיוב לפי יחידות מדידה הנקבעות ומתומחרות מראש.
התעריף הוא מנגנון גמיש שעושה שימוש בנתונים קלים למדידה ובכך מאפשר לחשב בדיעבד מה מחיר המוצר שנצרך.
בניגוד למחיר קבוע או למחירון, הקובעים סכום אחיד למוצר או לשירות, תעריף מגדיר את אופן החישוב של המחיר בהתאם לנתוני הצריכה בפועל.
תעריפים משמשים בדרך כלל במקרים הכוללים אחד או יותר מהמאפיינים הבאים:
שונות גדולה בין משתמשים או שימושים – כאשר הלקוחות צורכים כמויות שונות של אותו השירות, שמוענק בלי קשר לצריכתו.
הצורך בצדק וחלוקה שוויונית של עלויות – תעריף מאפשר שמי שצורך יותר ישלם יותר, וכך נמנעת סבסוד יתר של צרכנים כבדים על ידי צרכנים קלים.
פיקוח ציבורי או אסדרה – בתחומים שבהם מעורבת המדינה או רשות ציבורית נקבעים תעריפים רשמיים כדי למנוע ניצול או אפליה.
התעריפים נקבעים מראש, לרוב על ידי גוף מפקח, ומפורסמים לציבור כדי להבטיח שקיפות ואחידות בגבייה.
שירותים שאופי הצריכה שלהם משתנה.
תמחור שונה על פי סוג הצרכן.
שירותים נפוצים בהם מקובל תמחור על פי תעריפים הם דואר, שליחויות, הובלה, תחבורה ציבורית, מוצרי תשתית (מים, חשמל, גז בישול וכיוצ"ב), תחומים מסוימים של מיסוי, ביטוח אלמנטרי ועוד.
רכיבי שכר מסוימים מחושבים לפי תעריף: שכר לעובד שעתי, למשל, מחושב לפי תעריף שעה כפול מספר השעות שעבד.
יחידות המידה שמשמשות לקביעת המחיר הסופי בתעריפים יכולות להיות מכמה סוגים:
מדידה ישירה של המוצר: הכמות המדויקת שנצרכה על ידי הלקוח.
כמות זו יכולה להיות יחידת מידה פיזית כמו ק"ג, ליטר, קילומטר, קוט"ש – אך יכולה להמדד גם ביחידות זמן כמו משך שימוש (שעות).
בחלק מהתחומים נהוגים תעריפים מדורגים, שבהם המחיר ליחידת צריכה משתנה בהתאם לכמות שנצרכה.
תנאי השימוש במוצר – התמחור יכול להיות לפי תזמון של השימוש: יום/לילה, ימות השבוע/סופ"ש, לפי מקום גאוגרפי של הצריכה, לפי הביקוש לשירות או משתנים חיצוניים אחרים המשפיעים על מתן השירות או על ערכו לצרכן.
סוג המשתמש או זהותו – תעריפים מאפשרים תמחור מותאם לאוכלוסיות מסוימות, למשל תעריפי אזרחים ותיקים או סטודנטים.
לוחות תעריפים משמשים מעין חוזה בין גופים רגולטוריים כגון ועדת שירותים ציבוריים, ממשלה או רשות מקומית לבין עסקים המבקשים לספק מוצר או שירות לציבור, לעיתים בתמורה לזיכיון בלעדי.
תעריפים נדרשים בדרך כלל מספקי שירותים ציבוריים כגון מים, גז טבעי, חשמל, טלפון וטלוויזיה בכבלים.
כאשר קיימת אסדרה בתחום, הם נדרשים גם מעסקים פרטיים כמו חברות הובלה, מוניות ומפעילי גרר.
ברוב המקרים מקבלת החברה הרוצה לספק את השירות זיכיון המעניק לה בלעדיות גאוגרפית, לצמיתות או לתקופה קצובה, לעיתים עם אפשרות לחידוש.
החברה מגישה לגוף הרגולטורי הצעה משפטית המתארת את השירותים או המוצרים שיסופקו ואת המחירים המבוקשים בעבורם.
ההצעה נבחנת על ידי הרשות, וכאשר היא מאושרת (עם או בלי תיקונים) היא נחשבת תעריף מחייב.
רק אז רשאית החברה לספק את השירותים במחירים שנקבעו.
במקרים רבים מהווה האישור גם אישור בלעדיות למתן השירות באותו אזור גאוגרפי.
תערוכת העשור נערכה בין 5 ביוני ל-21 באוגוסט 1958 בבנייני האומה בירושלים, כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל.
היא נחשבה לאחד האירועים החשובים ב-1958 בישראל.
בתערוכה, שהייתה מעין יריד, הוצגו הישגי המדינה וגופיה השונים.
בביתנים הוצגו יצירות אמנות של אמנים ישראליים, לצד מתקני שעשועים (למשל, גלגל ענק) ולצד אגפים שהוקדשו, בין היתר, לפעילותם של גופים כסולל בונה, המוסד לביטוח לאומי ואחרים.
בתערוכה הוצגו גם חידושים טכנולוגיים (למשל, רובוט שפנה למבקרים בעברית; פרה מכנית שעליה הודגם תהליך ייצור החלב) וממצאים היסטוריים, כמו למשל מגילת העצמאות.
בתערוכה הוצב גם אולפן רדיו שממנו שידרו חגי פינסקר ויצחק שמעוני.
ההכנות לתערוכה החלו כשנתיים קודם לפתיחתה, עם תום מבצע קדש.
בדצמבר 1956, מיד לאחר המבצע, יזם ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, מהלך להקמת התערוכה בתל אביב.
טיעוניה של עיריית תל אביב לא עזרו בידה למנוע את החלטת מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, לקבוע את משכן התערוכה בירושלים.
יו"ר מועצת המנהלים של התערוכה היה ד"ר פאול י' יעקבי, סגן ראש עיריית ירושלים.
למנכ"ל התערוכה מונה מארגן התערוכות יצחק רול.
את התערוכה תכננו חבורת אדריכלים בראשות אבא אלחנני, זאב רכטר, משה זרחי ויעקב רכטר.
את ניהול מחלקת האמנות והתרבות הטיל רול על המוזיקולוגית מיכל זמורה-כהן, מכרתו (זמן קצר לאחר התערוכה נישאו השניים).
הכנת התערוכה הייתה מלווה בקשיים רבים.
זמורה-כהן מספרת בספרה "רפרטואר אישי" כי "בערב הראשון היה צריך להתקיים קונצרט תזמורת קול ישראל בניצוח איתן לוסטיג, עם 'בריאת העולם' של היידן, וכשבאתי בבוקר לאולם הוא נראה כמו אתר בניה וכמובן לא היו כיסאות".
בטקס הפתיחה היה אמור נשיא המדינה יצחק בן-צבי ללחוץ על כפתור שידליק אורות, תוך שהוא מכריז "ויהי אור", אך מערכת החשמל כשלה.
סמל התערוכה, שעיצב המעצב הגרפי היהודי-בריטי הנודע אברהם גיימס (שלאורך שנים עיצב סמלים עבור המדינה, בהם סמל תערוכת "כיבוש השממה" ב-1953 ומספר בולים לשירות הבולאי), תיאר יד המחזיקה במנורה (מסמלה של מדינת ישראל) שמתוכה צומח שתיל ועליו האות י', המסמלת את עשר שנות העצמאות.
התערוכה האמנותית הורכבה מחלקי תערוכה בשם "עשר שנות ציור ישראלי", שהוצגה במוזיאון תל אביב והועתקה לבנייני האומה, אך מוקמה במסדרונות צדדיים.
לצד מוצגים אלה, הוצגו יצירות אמנות גם בביתנים האחרים, המרכזיים יותר.
בחזית האכסדרה הוצב ציור קיר גדול של יחזקאל שטרייכמן, "לזרעך נתתי את הארץ הזאת".
לא נותרו עותקים או צילומים של הציור, אך חוקר האמנות גדעון עפרת טוען כי המתווים לציור חושפים קרע של שטרייכמן "בין 'אמנות למען אמנות' לבין 'אמנות למען החברה'".
יוסף זריצקי הציג את הציור "עֹצמה", שהועבר ממקומו לאחר ביקורו של דוד בן-גוריון בתערוכה וחולל שערורייה.
יעקב וכסלר הציג אף הוא ציור קיר דקורטיבי מופשט, על חזיתו הארוכה של האגף המשקי.
"פסל לתערוכת העשור" של יחיאל שמי עיטר את רחבת הכניסה וניצב עד היום בכניסה למבנה.
"פסל העשור" של יצחק דנציגר הוצב בביתן סולל בונה.
דני קרוון עיצב את בניין משרד הפיתוח.
גם לואיז ובצלאל שץ הציגו מיצירותיהם בביתנים השונים.
שערורייה התעוררה לאחר שעבודה של יוסף זריצקי הוזמנה כמוטיב המרכזי בביתן המשק, אבל בן-גוריון פסל אותה, ומקורבו טדי קולק החליט להעתיק את היצירה לביתן "חיי חברה חדשים".
סמדר שפי מצטטת את חוקר תולדות האמנות והמבקר יונה פישר, שאומר כי "העלבון שנגרם לצייר הוותיק זריצקי מדגים כיצד מבינים אצלנו את המילה 'תרבות'.
ניהול חיי האמנות בארץ והכוונתם, ארגונם המתמיד במסגרת של 'יצוג המדינה בכבוד' יכולים לתת מענה לשאלה מה המניעים האמיתים לשילוב יצירות אמנות במסגרת מפגנים רשמים בארץ ומחוצה לה".
ביתן מרכזי נוסף בתערוכה היה ביתן חברת מלאכת היד האמנותית הממשלתית "משכית".
מעבר לביקורת על הצנזורה האמנותית שהפעיל בן-גוריון, לעיתים נמתחה ביקורת על תוכני התערוכה כתערוכת תעמולה, האופיינית למשטרים לא-דמוקרטיים ובייחוד למשטרים הקומוניסטיים של אותה תקופה.
בספרם "איפה היינו ומה עשינו" מתארים דוד טרטקובר ואמנון דנקנר את התערוכה כשיא של "תערוכות סובייטיות".
(עם זאת, זמורה-כהן מתארת את התערוכה ככישלון וקובעת: "הישראלים לא אהבו את התערוכה".)
תערוכת הפרח הייתה אירוע תיירותי שנערך בחיפה מדי שנה, בימי חול המועד פסח החל משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד שנות ה-90. בשנת 2012 חודשה התערוכה, בשם תערוכת הפרח הבינלאומית חיפה.
דוד צירקין צפריר הציע לראש העיר אבא חושי שתערוכה, שבה יוצגו פרחים וצמחי נוי, תיערך כל שנה בחיפה.
את התערוכה הראשונה תכנן וביצע אדריכל הגנים של עיריית חיפה משה רול.
התערוכה התקיימה בשנותיה הראשונות בגן בנימין בשכונת הדר הכרמל וכשגדלה עברה לגן האם שבמרכז הכרמל.
קהל היעד של התערוכה היה הן אנשי מקצוע (שוזרי ומעצבי פרחים וגננים) והן הקהל הרחב - תלמידים וחובבי פרחים שהגיעו לתערוכה מכל רחבי הארץ והעולם - עשרות אלפי מבקרים בשנותיה הראשונות, ובשיאה מאות אלפים.
בשנת 2012 חודשה התערוכה ביוזמתו של ראש העיר יונה יהב, ונערכה בפארק הכט.
בשנת 2023 התקיימה במוזיאון העיר חיפה תערוכה המציגה את ההיסטוריה של תערוכת הפרח.
לכבוד התערוכה, יצרה אוצרת מוזיאון העיר חיפה, יפעת אשכנזי, חיבור עם שלוש ארצות: טייוואן, ליטא ויפן.
לכל אחת מהמדינו הוקדש חדר בו הוצגו מסורות מקומיות של פסטיבל הפרח.
תעשיות אלקטרוכימיות (1952) בע"מ היה מפעל לייצור PVC, כלור וחומרים כימיים נוספים שפעל באזור התעשייה הדרומי של עכו בין השנים 1956 ל־2004.
במהלך שנות פעילותו גרם המפעל לנזקים סביבתיים קשים באזור מפרץ חיפה, ולנזקים בריאותיים קשים לעובדיו.
המפעל הוקם על שטח של 430 דונם בחלקו הצפוני של מפרץ חיפה, באזור התעשייה הדרומי של עכו, במרחק של כמה עשרות מטרים מחוף הים התיכון וממערב למסילת הברזל חיפה - עכו, כ־3 ק"מ מדרום לעכו, וכ־1 ק"מ ממערב לעין המפרץ וכפר מסריק.
מדרום לשטח המפעל שוכנים שמורת חולות המפרץ ומכון דוד של רפא"ל.
בשנת 1952 חיפשו בפרוטרום משקיעים לצורך הקמת המפעלים.
במרץ 1954 נסתיימה הכשרת השטח של המפעל והוחל בבנייתו, כאשר ההון הראשוני לצורך הקמת המפעל התקבל ממענק אמריקאי, הלוואות, ומשקיעי חוץ מארצות הברית.
בראש מועצת המנהלים של המפעל עמד עורך הדין יעקב סלומון.
החברה החדשה הייתה גם בעלת השליטה במפעל פרוטרום הוותיק לייצור תמציות טעם וריח.
במרבית תקופת פעילות המפעל הוא כונה גם בשם 'פרוטרום', על שם חברת הבת.
המפעל נחנך והחל בייצור באפריל 1956. המפעל ייצר כלור בתהליך אלקטרוליזה שנעשה ממלח בישול בעזרת תאי כספית.
במהלך תהליך הייצור נוצרו תוצרי לוואי של סודה קאוסטית, חומצת מלח ומימן, ששימשו לצורכי המפעל או נמכרו כתוצרי המפעל.
מוצר נוסף שיוצר במפעל היה חומר הדברה בשם לינדיין (בנזן הקסאכלוריד).
חלקו של הייצור במפעל שימש לצריכה מקומית, וחלקו יוצא למדינות זרות.
כושר הייצור ההתחלתי השנתי של המפעל היה כ־3,000 טון כלור וסודה קאוסטית בשנה.
בסוף שנות ה־50 החלה הרחבת המפעל לצורך הכפלת יכולת הייצור.
בראשית שנות ה־60 החלה הקמת מתקן לייצור פוליוויניל כלוריד (PVC) בכושר ייצור שנתי של 6,000 טונות.
הידע לייצור נרכש מחברות זרות, וכחומר גלם שימש האתילן, שייצורו בארץ החל באותה תקופה על ידי תעשיות פטרוכימיות במפרץ חיפה (מאוחר יותר הפך היצרן לחברת כרמל אולפינים).
בשנת 1974 רכשה חברת ICC Industries (בבעלות ג'ון פרבר, ישראלי לשעבר) 54% ממניות החברה.
מאז ועד לסגירת המפעל, הייתה ICC בעלת השליטה במפעל.
במהלך השנים הורחבו מתקני הייצור של ה־PVC, בשל הביקוש הגובר.
בסוף שנות ה־70 החלה הקמת מתקן ייצור ויניל כלוריד (VCM) (חומר גלם לייצור PVC), והורחבה פעילות מתקן ייצור הכלור.
לצורך גיוס ההון להרחבת מתקני הייצור, בוצעה הנפקת מניות לציבור בבורסה לניירות ערך.
במהלך שנות ה־80 נקלע המפעל לקשיים כלכלים, עקב תחרות בינלאומית רחבה וירידה בביקוש, שהובילה לירידה במחיר ה־PVC.
בתחילת 1981 קיבלה על עצמה ממשלת ישראל לסבסד את החשמל המסופק למפעל.
לאחר מספר חודשים הודיע משרד האנרגיה שהוא מפסיק את סבסוד החשמל ובעקבות זאת איים הבעלים שיסגור את המפעל.
המפעל המשיך לפעול, ובתחילת 1986 הודיעו בתי הזיקוק שיפסיקו לספק לה אתילן בגלל חוב קבוע.
בסיוע בעלי המניות וממשלת ישראל נחלץ המפעל מהקשיים, ואף בוצעה בו השקעה לחידוש ושכלול מערכי הייצור.
באמצע שנות ה־90 פוצלה פעילות המפעל מחברת פרוטרום, שהפכה מחברת בת לחברה עצמאית.
בסוף שנות ה־90 נקלע המפעל שוב לקשיים, על רקע ירידת מחיר ה־PVC בעולם, תחרות גוברת ועלייה בתשומות הייצור (אנרגיה ואתילן), וצבר הפסדים כבדים.
ב-2003 עבר המפעל לניהול כונס נכסים, בעקבות ההפסדים הכבדים וחובות שעמדו על כ-900 מיליון ש"ח.
תחזוקת המפעל הייתה ירודה ביותר (על התחזוקה היקשה גם מיקומו של המפעל על שפת הים), דבר שהוביל לשרשרת תקלות בראשית שנות ה-2000. באוקטובר 2003 אירעה שרפה במתקן ייצור שהובילה לפיצוצו ולזיהום אוויר נרחב באזור.
בעקבות האירוע הושבת המפעל בהוראת המשרד להגנת הסביבה.
ב־2004 הוצא צו סגירה למפעל בידי המשרד להגנת הסביבה, שמימן מתקציבו את פינוי החומרים המסוכנים שאוחסנו בשטח המפעל, תוך עימות עם עובדי המפעל שניסו למנוע את פינוי החומרים מהמפעל, כאמצעי לחץ להבטחת זכויותיהם בתהליך הפירוק.
כיום עומד המפעל נטוש, והחברה מנוהלת בידי כונס הנכסים הרשמי.
ניקוי הקרקעות מחומרים רעילים עוכב שנים רבות, בשל העלויות הגבוהות לביצוע הפעולה (עשרות מיליוני שקלים).
בשנת 2011 רכשה את שטח המתחם חברה אלמונית, לצורך אפשרות להקמת מתקן לקליטת גז טבעי מבארות הקידוח בים התיכון.
עקב התנגדות משרד הביטחון (תחתיו פועלת חברת רפא"ל שאחד ממתקניה סמוך לשטח המפעל), נחסמה האפשרות להקמת המתקן בשטח המפעל.
בינואר 2023 החלו פעולות לשיקום הקרקעות המזוהמות בשטח המפעל.
עד ראשית שנות ה־80 נחשב המפעל למקום עבודה מבוקש, והחברה נחשבה לחברה מצליחה.
המשכורות ששילמה החברה לעובדיה נחשבו לגבוהות יחסית.
בראשית שנות ה־2000 העסיק המפעל כ־300 עובדים מעכו, הקריות וחיפה.
עם השנים הפך ה־PVC למוצר העיקרי של החברה.
צינור מיוחד הוביל מהמפעל אל תוך הים, ושימש ליבוא EDC, חומר גלם לייצור ה-PVC, באמצעות אונייה.
במהלך מרבית שנות פעילות המפעל, הוא היה מונופול בתחום ייצור ה-PVC בישראל.
מנגד, היה המפעל תלוי באספקת אתילן מכרמל אולפינים, שהיה מונופול ארצי בייצור אתילן.
לצורך הייצור נדרשה הפעלת מתקני הייצור באופן רציף במהלך כל שעות היממה כל ימות השנה (למעט הדממות לצרכים תפעוליים), והמפעל צרך כמות גדולה של חשמל.
עקב צריכת החשמל הגבוהה, הוקם במפעל מתקן ייצור חשמל בהספק מגה-וואט בודדים שהופעל באמצעות מזוט.
מנכ"ל המפעל בין השנים 1960–1982 היה ישראל קוזלוב, ובמהלך שנות ה־80 אריה מרקמן.
באמצע שנות ה־90 שימש בתפקיד צביקה גרינגולד, ובין 1998 ל־2003 אמיר אנדוולט.
זיהום סביבתי בתקופת פעולת המפעל
תחקיר של העיתון ידיעות אחרונות גילה כי המפעל יצר זיהום סביבתי כבד במהלך שנות פעילותו, ופעל באופן בלתי חוקי בנושא.
פעילות המפעל גרמה גם לנזקים בריאותיים קשים לעובדיו.
במהלך תהליך הייצור שבוצע במפעל נוצרו תוצרי לוואי מזהמים כדוגמת כספית, דוכלורואתאן (EDC) ו־ויניל כלוריד מונומר (VCM), כאשר כספית ידועה כחומר המזיק למערכת העצבים, ושני החומרים הנוספים ידועים כחומרים מסרטנים.
על פי נתוני המשרד לאיכות הסביבה, במהלך תהליך הייצור הרגיל של המפעל נפלטו מדי שנה כ־100 טונות של VCM וכ־1,200 טונות של EDC.
פליטת המזהמים הייתה בשיעורים הגבוהים פי אלפים מהתקנים של המשרד לאיכות הסביבה.
כ־7 טון של כספית נפלטו מדי שנה בתהליך הייצור, כאשר רובם הוזרמו לים, ומיעוטם חלחל למי התהום ונפלט לאוויר.
פליטת חומרים אלו נמנית בין הסיבות העיקריות לעודף התחלואה בסרטן באזור חיפה והקריות בהשוואה לממוצע הארצי.
המפעל הזרים לים התיכון שפכים שהכילו מתכות כבדות.
למרות שהזיהום הכבד שיצר המפעל היה ידוע למשרד לאיכות הסביבה כבר מראשית שנות ה־2000, נמנע המשרד מפעולות לסגירת המפעל, עד ל־2003, שבה הושבתה פעילות המפעל עקב הפיצוץ במתקן הייצור.
שטח המפעל נותר מזוהם גם לאחר סגירת המפעל, בקיץ 2015 זוהתה דליפה של כספית משטח המפעל לחוף עכו.
תעשו לי מקום הוא אלבום הבכורה של הראפר הישראלי איזי.
ב-12 בדצמבר 2012 שוחרר האלבום להאזנה באתר יוטיוב, וב-17 בינואר 2013 החל להימכר בחנויות.
האלבום הופק במלואו על ידי ג'וזף (חבר בהרכב Http).
באלבום התארחו האומנים: שירה גבריאלוב, נצ'י נצ', קאשי, דין כהן, בוקה והצמד עידו בי וצוקי.
האלבום כולל שירים סאטיריים לצד שירי מחאה.
שירי האלבום צברו מעל ל-25 מיליון צפיות ביוטיוב.
הסינגל הראשון מהאלבום, "כלבויניקית", פורסם בעמוד היוטיוב הרשמי של איזי ב-3 באפריל 2011. הסינגל גרף הצלחה גדולה בקרב בני הנוער ופרץ לאיזי את הדרך למיינסטרים.
הסינגל הוא שיר אהבה לחברתו דאז שירה גבריאלוב.
לסינגל נעשה רמיקס רשמי על ידי צמד הדי-ג'יים שוהם וגבריאל, אשר שוחרר ב-6 במאי 2011. ב-9 באוגוסט 2011 איזי הוציא לאור את הסינגל השני מהאלבום, "כולי בהיי".
ב-22 בספטמבר 2011 יצא לאור הקליפ של השיר.
לאחר הוצאת הסינגל השני איזי הוציא לאור את השירים: "מה שעושה לך טוב", "כמו כישוף" (אשר שוחרר כקליפ), "כשהעולם יעצור" (שבו הוא מארח את שירה גבריאלוב), "חיים רק פעם אחת" (הופק על ידי הדי ג'יי דין כהן) ו"לא נורמלי" (שבו התארחו והפיקו הצמד עידו בי וצוקי).
ב-12 בדצמבר 2012 איזי הוציא לאור את שאר שירי האלבום לעמוד היוטיוב שלו.
ב-17 בינואר האלבום החל להימכר בחנויות השונות.
ב-21 וב-22 בינואר 2013 איזי ערך שני מופעי השקה לאלבום הבכורה שלו ברידינג 3 בתל אביב.
במופעים התארחו האומנים: קאשי, נצ'י נצ', דין כהן, קטלין רייטר, שירה גבריאלוב ואליעד נחום.
לאחר הופעות ההשקה ברידינג 3, איזי ערך גם הופעות השקה בהיכל התרבות בבאר שבע ובמועדון הביט שבחיפה.
"תעשה לי ילד" הוא ביטוי סלנג ישראלי מודרני, שבא להביע התלהבות מאדם והערצה לו, על מעשה מסוים שעשה או על מכלול הישגיו.
ההערצה מתבטאת במשמעותו המילולית של הביטוי, המביעה רצון (לעיתים רבות הומוריסטי בלבד) שמושא הביטוי יהיה אבי הילד של אומרת הביטוי.
ניתן למצוא גם שימוש אירוני באותו הביטוי כאשר הוא מופנה על ידי גבר אל גבר אחר, ולא רק בפנייה של אישה אל גבר.
הביטוי עם משמעות זהה קיים גם בפנייה אל אישה: "תעשי לי ילד".
כביטוי סלנג, הביטוי כולל את הצורה הלא תקנית של ציווי - "תעשה", ולא את הצורה התקנית, "עשה".
בנוסף מהווה הביטוי דוגמה נוספת לכך שבעברית ישראלית תפס הפועל "עשה" את מקומם של פעלים רבים, ממוקדים יותר - הביטוי הוא "תעשה לי ילד" ולא "תוליד לי ילד".
גרסה מוגברת של הביטוי היא הצורה "תעשה לי תאומים" ואף "תעשה לי שלישייה" ו"תעשה לי רביעייה", ובהכללה "תעשה לי ילדים".
הביטוי משמש כשמן של שתי סדרות טלוויזיה ישראליות:
"תעשה לי ילד" - שודרה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים HOT בשנת 2008 ובמרכזה הלהקה הבדיונית "ההסתדרות".
"ליהיא גרינר תעשי לי ילד" - שודרה בשנת 2013 ועקבה אחר הריונה של הידוענית ליהיא גרינר.
תעשו מקום הוא האלבום החמישי של הראפר והמוזיקאי סגול 59. האלבום יצא לאור ב-2008 דרך התו השמיני ו-JDUB Records.
שירים בולטים באלבום הם "תעשו מקום", "לך קדימה", "איך היא רוקדת" ו "פינג פונג".
האלבום יצא בחברת התקליטים הניו יורקית JDUB Records.
בין המשתתפים באלבום: שאנן סטריט, לירון תאני, דן תורן, רוי אדרי, עמרי אנג'ל, אלפרבר 100% כותנה ונועה פארן.
האלבום הופק בשלמותו על ידי יונתן גולדשטיין, פרט לשירים "אדמה, רוח וקאש" (אורי שוחט) ו"רוקדים ברחובות" (מארקי פאנק).
תערוכת ישראפוד היא תערוכה בינלאומית למזון ומשקה הנערכת בישראל מדי שנה, משנת 1987, בהשתתפות עשרות אלפי מבקרים.
התערוכה בחסות משרד הכלכלה והתעשייה ואיגוד לשכות המסחר מחוז ת"א.
בתערוכה משתתפות כמאתיים חברות מובילות בתחומי המזון, מישראל ומהעולם, המציגות את תוצרתן לצד פיתוחים קולינריים וטכנולוגיים בתחום המזון.
בתערוכה נערכת תחרות שפים בתחום השוקולד.
תעריף עומס וזמן (תעו"ז) הוא תעריף לצריכת חשמל של חברת החשמל לישראל.
בתעריף זה מחיר האנרגיה החשמלית תלוי בתאריך ובשעת הצריכה של האנרגיה.
צריכת חשמל איננה אחידה וקיימות בה שעות גאות (צריכה גבוהה) ושעות שפל (צריכה נמוכה).
חברת החשמל מחויבת לספק חשמל לכל צרכניה בכל זמן וכמות שנדרשת.
ייצור החשמל נעשה, רוב הזמן, על ידי תחנות כוח יעילות, אולם בשעות עומס עולה הביקוש לחשמל והחברה מפעילה תחנות פחות יעילות (ישנות, מופעלות פחם/מזוט, טורבינת גז ועוד), שעלות הפעלתן יקרה יחסית ובחלק מהמקרים אף מזהמת יותר.
אופן פעולה זה מייקר את עלות ייצור החשמל ומוריד את רווחיות החברה.
ב-1 באפריל 2023, שינתה חברת החשמל את מבנה התעריף לצרכנים גדולים (מעל 40,000 קוט"ש בשנה) בעקבות שינויים בדפוסי ייצור החשמל וצריכתו.
לשינוי היו שני חלקים: שינוי החלוקה לעונות ולשעות צריכה, ושינוי התעריפים כולל ביטול תעריף הביניים.
השינוי נבע מייצור מוגבר של חשמל מאנרגיות מתחדשות בשעות היום, כך שבשעות הערב הצריכה הגבוהה נעשית ממקורות מזהמים יותר.
ההתאמה למשק חשמל המתבסס גם על אנרגיה סולארית ואגירה נועדה להסיט צריכת חשמל משעות הערב לשעות הצהריים.
המשמעות המיידית של השינוי לצרכנים היא צמצום משמעותי של החיסכון בעלות החשמל הנובע מהתקנה פרטית של פנלים סולריים.
עד 2023 חילקה חברת החשמל את זמני צריכת החשמל לשלושה מקבצי שעות ביקוש (משו"ב) על פי נתוני הצריכה הארצית הממוצעת:
שעות "פסגה" – שעות הצריכה הגבוהה (שעות היום)
שעות "גבע" – שעות צריכה ממוצעת (שעות הבוקר והערב)
שעות "שפל" – שעות צריכה נמוכה (שעות הלילה)
החל מאפריל 2023 בוטל משו"ב הגבע וקיימים רק משו"ב פסגה ומשו"ב שפל.
מקבצי השעות משתנים בהתאם לעונות השנה, חורף (דצמבר–פברואר), מעבר (מרץ–מאי; אוקטובר–נובמבר), וקיץ (יוני–ספטמבר).
נכון ל-מאי 2023, משו"ב שפל נמשך בחורף בכל ימות שבוע מ-22:00 בלילה עד 17:00 בערב למחרת.
בימי חול בעונות המעבר המקבצים זהים לאלו של החורף, אך בסופי שבוע, ערבי חג וחגים בעונות המעבר כל שעות היממה הן שעות שפל.
בקיץ, שעות השפל מתחילות בימי חול ב-23:00 ומסתיימות כרגיל ב-17:00, כך ששעות הפסגה נמשכות שעה אחת יותר.
כמו בעונת המעבר, כל שעות היממה בסופי שבוע, ערבי חג וחגים הן שעות שפל בקיץ.
כיום משלם צרכן רגיל מחיר ממוצע לקוט"ש.
מטרתו של תעריף תעו"ז היא לתמרץ את הצרכנים לשנות את פרופיל הצריכה שלהם ולהשתמש ביותר חשמל בשעות ה"שפל" ופחות בשעות ה"פסגה".
מעבר לתעריף זה לא אמור לצמצם את הצריכה הכוללת של הצרכן.
חברת חשמל קבעה 2 מסלולי תעו"ז:
למתקנים להם צריכת חשמל גבוהה אין בחירה והם מחויבים לשלם תעריף זה:
צרכנים ביתיים (בחירה) – החל משנת 2003.
לצורך מעבר מתעריף רגיל לתעריף תעו"ז נדרשת חברת חשמל להחליף את שעון החשמל לשעון מותאם תעו"ז.
להלן דוגמה לתעריפי תעו"ז נכון ל-1 במאי 2022 (עבור לקוחות פרטיים פישטה חברת חשמל את התעריף כך שיכיל מקבצים של "פסגה" ו"שפל"):
להלן דוגמה לחישוב ההפסד כתוצאה מהסטת צריכה עבור לקוח פרטי (משק בית) המתבססת על תעריפי קיץ 2023, ועל צריכה ארצית ממוצעת של כ-700 קוט"ש בחודש, סה"כ 2,800 קוט"ש בארבעה חודשים.
על התעריף נמתחה ביקורת היות שהוא נכפה על לקוחות רבים (הצורכים כאמור מעל 40,000 קוט"ש בשנה) אשר אין ביכולתם לשנות את שעות צריכת החשמל שלהם (למשל בתי ספר, משרדי ממשלה, מרפאות, מפעלים, מרכזי קניות וכיוצ"ב) ובפועל הביא להתייקרות של 100% בתעריף החשמל של גופים כאלה.
תערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט הייתה סדרה של שתי תערוכות שהתמקדו בפשעי המלחמה של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
התערוכות סייעו בהפרכת המיתוס לפיו לא היה הוורמאכט שותף לפשעי המלחמה של גרמניה הנאצית.
שתי התערוכות הופקו על ידי מכון המבורג למחקר חברתי (Hamburger Institut für Sozialforschung); הראשונה, תחת הכותרת "מלחמת השמדה: פשעי הוורמאכט מ-1941 עד 1944" (Vernichtungskrieg.
Verbrechen der Wehrmacht 1941 bis 1944), נפתחה בהמבורג ב-5 במרס 1995 והוצגה ב-33 ערים גרמניות ואוסטריות, בהן הערים המבורג, מינכן, ברלין, בילפלד, וינה ולייפציג.
באמצעות מסמכים כתובים מתקופת מלחמת העולם השנייה וכן צילומי ארכיון הראו המארגנים כי הוורמאכט "היה מעורב בתכנון ובביצוע מלחמת השמדה נגד יהודים, שבויי מלחמה ואוכלוסייה אזרחית".
ההיסטוריונים האנס הר וגרד האנקל (Gerd Hankel) אצרו תערוכה זו.
צפו בה 800,000 מבקרים, לטענת המארגנים.
תפיסת הוורמאכט כבלתי פגום התערערה לאור העדויות.
ב-9 במרס 1999 בשעה 4:40 בבוקר הותקפה התערוכה בזארבריקן בפצצה שפגעה בבניין בית הספר התיכון למבוגרים בו התקיימה התערוכה ובכנסייה הסמוכה לכנסיית "שלוסקירכה" (Schlosskirche).
התערוכה השנייה הוצגה לראשונה בברלין בנובמבר 2001 וניסתה ליישב מחלוקת שנוצרה עקב התערוכה הראשונה.
ביקורת הושמעה על ייחוס שגוי, כגון תמונות של זוועות שביצעו חיילי ברית המועצות ויוחסו בטעות לגרמנים, וכן תמלול של חלק מהתמונות בתערוכה, למשל על ידי ההיסטוריון יליד פולין בוגדן מוזיאל וההיסטוריון ההונגרי קרישטיאן אונגווארי (Krisztián Ungváry).
לאור הביקורת השעה ראש ומייסד מכון המבורג למחקר חברתי, יאן פיליפ רמצמה , את התצוגה, בהמתנה לבחינת תוכנה על ידי ועדת היסטוריונים.
בסקירה עלה שרק 20 מתוך 1,400 מבין התמונות שהוצגו בתערוכה היו תמונות של זוועות סובייטיות.
בדו"ח הוועדה מנובמבר 2000 נאמר כי ההאשמות על חומרים מזויפים אינן מוצדקות, אך כי בחלק מהתיעוד של התערוכה היו אי דיוקים וכי הטענות שהוצגו בתערוכה היו גורפות מדי.
בדו"ח אישרה הוועדה את אמינות התערוכה באופן כללי והסבירה כי הטעויות כבר תוקנו.
הוועדה המליצה להרחיב את התערוכה כך שתכלול גם פרספקטיבה של הקורבנות, תוך הצגת החומר אך תוך השארת המסקנות לצופים.
התערוכה אינה על פשעיו של הוורמאכט בפולין הכבושה משני צדי קו קורזון.
פשעים אלה הוצגו מאוחר יותר בתערוכה שונה בשם "הקשיחות הרבה ביותר: פשעי הוורמאכט בפולין, ספטמבר ואוקטובר 1939" (Größte Härte: Verbrechen der Wehrmacht) על ידי המכון להיסטוריה גרמנית בוורשה (Deutsches Historisches Institut Warschau).
התערוכה המעודכנת נקראה "פשעי הוורמאכט: ממדיה של מלחמת השמדה, 1944-1941" (Verbrechen der Wehrmacht.
התערוכה התמקדה במשפט הבינלאומי הפומבי והוצגה כתערוכה ניידת בין השנים 2001–2004. לאחר מכן הועברה לצמיתות למוזיאון הגרמני להיסטוריה בברלין.
הסרט התיעודי Der unbekannte Soldat (החייל האלמוני) מאת מיכאל ורהובן הוצג בקולנוע מאוגוסט 2006. הוא משווה בין שתי הגרסאות של התערוכות, ומציג את הרקע של יוצר התערוכה, יאן פיליפ רמצמה.
תערוכת רכב היא אירוע ציבורי המשמש להצגה של דגמי מכוניות עדכניים, השקה של דגמים חדשים והצגת דגמי קונספט.
בתערוכות לוקחים חלק רכב נציגי תעשיית הרכב, יצרנים, סוחרים, עיתונאי רכב והן פתוחות גם לציבור הרחב המתעניין בנושא ומהוות אמצעי קידום מכירות מרכזי בענף.
מרבית התערוכות הגדולות מתקיימות אחת לשנה.
חמש התערוכות המרכזיות והיוקרתיות מתקיימיות בפרנקפורט, ז'נבה, דטרויט, פריז וטוקיו.
חלק ניכר מתערוכות הרכב בעולם מאורגנות על ידי הארגון הבינלאומי של יצרני הרכב (OICA) .
תערוכת הרכב הראשונה התקיימה בשנת 1898 בפריז.
המציגים בתערוכה נדרשו להוכיח את יכולותיהם של הרכבים על ידי כך שינהגו מורסאי לפריז.
בנובמבר 1900 התקיימה תערוכת רכב במדיסון סקוור גארדן בה הוצגו 31 דגמים חדשים של מכוניות.
זאת לא הייתה תערוכת הרכב הראשונה שהתקיימה בארצות הברית, אך נחשבת לתערוכת הרכב המודרנית הראשונה.
הצופים נדרשו לשלם עבור כרטיס כניסה 50 סנט (שווה ערך ל-13 דולר במונחים של שנת 2010).
למרות המחיר, שנחשב לגבוה, השתתפו בתערוכה כ-10,000 איש.
בשנת 1905 התקיימה לראשונה תערוכת ז'נבה בה השתתפו 37 יצרנים וכ-17,000 צופים.
שנתיים לאחר מכן התקיימה תערוכה בדטרויט.
תערוכת הרכב הבין-לאומית של ניו יורק היא תערוכת רכב המתקיימת אחת לשנה במנהטן, ניו יורק.
האירוע נמשך עשרה ימים ובדרך כלל הוא נפתח בסוף השבוע לפני חג הפסחא ומסתיים ביום ראשון שלאחר החג.
בימים שלפני פתיחת התערוכה יצרניות הרכב עורכות הצגות בכורה של דגמים נבחרים לעיתונאים.
בנוסף, איגוד סוכנויות הרכב של ניו יורק (GNYADA) ואיגוד עיתונות הרכב הבינלאומי (IMPA) עורכים גם הם אירועים ופגישות מקצועיות בימים הסמוכים לתערוכה.
בימי התערוכה עצמה מתקיימים במקביל עשרות אירועים נלווים הכוללים כנסים, סימפוזיונים ופגישות מקצועיות.
התערוכה מאורגנת על ידי הארגון הבינלאומי של יצרני הרכב (OICA).
תערוכת הרכב בניו יורק התקיימה לראשונה בשנת 1900 ונחשבת לתערוכת הרכב המודרנית הראשונה בצפון אמריקה.
הצופים נדרשו לשלם עבור כרטיס כניסה 50 סנט (שווה ערך ל־13 דולר במונחים של שנת 2010).
למרות המחיר, שנחשב לגבוה, השתתפו בתערוכה כ־10,000 איש.
בין השנים 1956–1986 התקיימה התערוכה בקוליסאום ניו יורק .
מאז שנת 1987 מתקיימת התערוכה במרכז הכנסים ג'ייקוב יעבץ סנטר הממוקם בשדרה ה־11 בניו יורק.
מאז משנת 2006, במהלך התערוכה מוכרזים המועמדים והזוכים בתואר מכונית השנה בעולם.
תַּעֲרֹֹךְ לְפָנַי שֻׁלְחָן הוא ספר מחקר מקיף על חייו ופועלו של הרב יחיאל מיכל עפשטיין שחיבורו המרכזי היה ערוך השולחן, ומכאן שם הספר.
הספר נכתב בידי הרב איתם הנקין שנרצח בפיגוע לפני שהספיק להכין את הספר לדפוס.
בשנת 2018, שלוש שנים לאחר הרצח, יצא הספר לאור בידי אליעזר יהודה בראדט בהוצאת מגיד והוקדש לזכר הרב איתם ורעייתו נעמה.
פרופסור שמחה פישביין חיבר 'אחרית דבר' לספר.
הספר מורכב משני חלקים; החלק הראשון עוסק בקורות חייו של הרב עפשטיין על רקע סביבתו, תקופתו ומשפחתו המורחבת.
החלק השני עוסק בחיבוריו של הרב עפשטיין.
המבוא לחיבור מורכב ממספר פרקים על "מעמד הרבנות ברוסיה בסוף המאה ה-19" וצורף לספר נספח על קורותיו של המחבר, הרב איתם הנקין.
פרקי המבוא בוחנים את ההוויה היהודית במזרח אירופה בסוף המאה ה-19; המאפיינים הייחודיים של עיירה לעומת עיר, עולם הישיבות ועולם הרבנות והשינויים שהתרחשו בהם.
הפרקים הראשונים בספר כתובים בעקבות מסלול חייו של הרב עפשטיין; תקופת בוברויסק (1829–1864), תקופת נובוזיבקוב (1829–1874) ותקופת נובהרדוק (1874–1908).
הפרקים הנוספים בחלק הראשון של הספר בוחנים את עמדותיו של הרב עפשטיין בנושא הציונות ותנועת המוסר והפרק האחרון בחלק זה עוסק במשפחתו המורחבת.
החלק השני בוחן באופן מקיף את החיבור "ערוך השולחן" דרך מטרתו, חיבורו, הוצאתו לאור, התמודדות עם הצנזורה, הוצאותיו השונות, מעמדו בעולם היהודי והשוואתו לחיבורים מקבילים (דוגמת "משנה ברורה").
פרקים נוספים בוחנים את חיבוריו הנוספים של הרב עפשטיין; "אור לישרים", "פירוש ליל שימורים", "מיכל המים", "קול בן לוי" וערוך השולחן העתיד.
פרק נפרד הוקדש לתשובותיו ומכתביו של הרב עפשטיין שנשלחו לאורך השנים.
אלון שלו כתב בביקורת על הספר:
תעשה ולא מן העשוי הוא דין במצוות מסוימות שיש צורך ליצור משהו כדי לקיימם.
הדין אומר שיש ליצור את המצווה ולא להשתמש במשהו שכבר נוצר לפני כן.
הדין נלמד מהמילים בתורה "תעשה" לגבי מצוות אלו, ודורשים: תעשה - ולא מן העשוי כבר.
מצוות סוכה - "חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים"
מצוות ציצית - "גדילים תעשה לך על ארבע כנפות כסותך"
אם הדלה עץ על הסוכה, הסכך פסול, כי העץ נחשב "מן העשוי".
אדם שהוציא חלק מהתבואה שבגדיש ויצר מערה, אין זה נחשב סוכה.
לפי בית הלל, אם אדם רוצה להפוך את תקרת ביתו העשויה מעצים ללא מעזיבה, מספיק שיטול אחת מבין כל שתי קורות, או ירים ויחזיר למקומם את כל הקורות, כי כבר אז זה נחשב "תעשה".
לפי השיטה (שאינה להלכה) ש"לולב צריך אגד" דהיינו שיש חובה לאגוד את שלושת המינים (לולב, הדס, ערבה) יחד - אם אגד ורק אחר כך ליקט את ענבי ההדס - ארבעת המינים פסולים משום "תעשה ולא מן העשוי".
צריך להניח את המשקוף במקום לפני ששמים את המזוזה, אחרת המזוזה פסולה מדין תעשה ולא מן העשוי.
יש להשלים את הבגד לפני הטלת החוטים על מנת שיהיה "תעשה".
תערוכת הרכב של פריז היא תערוכת רכב דו־שנתית המתקיימת בפריז.
התערוכה מאורגנת על ידי הארגון הבינלאומי של יצרני הרכב (OICA) ונחשבת לאחד האירועים המרכזיים של עולם הרכב.