tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוד ומספר סיירות קלות פתחו במרדף, אך ויתרו לאחר שעתיים; הוד התחמקה ממטח טורפדות מסלופ צרפתי ונפגעה בטורבינה שהגיעה ל-28 קשרים (52 קמ"ש).
הוד הוחלפה כאוניית הדגל של כוח H על ידי רינואון ב-10 באוגוסט, לאחר שחזרה לסקפה פלו.
ב-13 בספטמבר היא נשלחה לרוזית' יחד עם אוניות המערכה נלסון ורודני וספינות אחרות, כדי להיות בעמדה טובה יותר ליירט צי פלישה גרמני.
כשהאיום בפלישה פחת, חזרה האונייה לתפקידיה הקודמים בליווי שיירות ובסיור נגד פושטות סחר גרמניות.
הוד, רינואון וריפאלס נפרסו למפרץ ביסקאיה ב-5 בנובמבר כדי למנוע מהסיירת הכבדה אדמירל שר להשתמש בנמלי צרפת לאחר שתקפה את שיירת HX 84, אך האונייה הגרמנית המשיכה לדרום האוקיינוס האטלנטי.
בינואר 1941 החלה האונייה בשיפוץ שנמשך עד מרץ; גם לאחר השיפוץ היא עדיין הייתה במצב ירוד, אבל האיום מצד אוניות הראשה הגרמנית היה כזה שלא ניתן היה לקחת אותה לרציף לצורך שיפוץ גדול עד שיותר אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי נכנסו לשירות.
קפטן ראלף קר קיבל את הפיקוד במהלך השיפוץ, והוד קיבל הוראה לים בניסיון ליירט את אוניות המערכה הגרמניות גנייזנאו ושרנהורסט עם השלמת השיפוץ באמצע מרץ.
ללא הצלחה, היא קיבלה הוראה לפטרל במפרץ ביסקאיה נגד כל ניסיון פריצה של האוניות הגרמניות מברסט, צרפת.
הוד קיבל הוראה לים הנורווגי ב-19 באפריל כאשר האדמירליות קיבלה דיווח כוזב על כך שאוניית המערכה הגרמנית ביסמרק הפליגה מגרמניה.
לאחר מכן, היא סיירה בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני שנכנסה לסקפה פלו ב-6 במאי.
כאשר הפליגה ביסמרק לאוקיינוס האטלנטי במאי 1941, הוד, עליה הניף את דגלו תת-אדמירל לנסלוט הולנד, יחד עם אוניית המערכה החדשה שהוזמנה פרינס אוף ויילס, נשלחה למרדף יחד עם מספר קבוצות אחרות של אוניות הראשה הבריטיות ליירט את האוניות הגרמניות לפני שהצליחו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי ולתקוף שיירות של בעלות הברית.
האוניות הגרמניות נצפו על ידי שתי סיירות כבדות בריטיות (נורפוק וסאפוק) ב-23 במאי, ואוניותיו של הולנד יירטו את ביסמרק ובת לווייתה, הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, במצר דנמרק בין גרינלנד לאיסלנד ב-24 במאי.
השייטת הבריטית הבחינה בגרמנים בשעה 05:37 (שעוני האונייה נקבעו ארבע שעות לפני הזמן המקומי - הקרב החל זמן קצר לאחר עלות השחר), אך הגרמנים כבר היו מודעים לנוכחותם, ההידרופונים של פרינץ אויגן זיהו את הקולות של מדחפים מהירים מדרום מזרח להם.
הבריטים פתחו באש בשעה 05:52 כאשר הוד התעמתה עם פרינץ אויגן, האונייה המובילה במערך הגרמני, והגרמנים השיבו באש בשעה 05:55, שתי האוניות התרכזו בהוד.
פרינץ אויגן הייתה ככל הנראה האונייה הראשונה שהשיגה פגיעה כאשר פגז פגע בסיפון הסירה של הוד, בין הארובות שלה, והצית שריפה גדולה בין התחמושת המוכנה לשימוש עבור תותחי הנ"מ והרקטות של רכיבי UP.
קצת לפני השעה 06:00, בזמן שהוד פנתה 20 מעלות שמאלה כדי לחשוף את הצריחים האחוריים שלה, היא נפגעה שוב על סיפון הסירה על ידי פגז אחד או יותר מהמטח החמישי של ביסמרק, שנורה מטווח של כ-16,650 מטר (18,210 יארד).
נראה כי פגז ממטח זה פגע בחלקי גוף ופסולת על סיפון הסירה.
סילון להבה ענק פרץ מהוד מסביבת התורן המרכזי, ואחריו פיצוץ מחסן תחמושת הרסני שהרס את החלק האחורי של האונייה.
הפיצוץ הזה שבר את השדרית של הוד, והמראה האחרון של האונייה, שטבעה תוך שלוש דקות בלבד, היה החרטום שלה, ששקע כמעט אנכי במים.
הערה על שרטוט של ניצול ברשות המדור ההיסטורי של הצי הבריטי נותן את 63°20′N 31°50′W כמיקום הטביעה.
הוד שקעה ירכתיים תחיחה עם 1,418 איש.
רק שלושה שרדו והם חולצו כשעתיים לאחר הטביעה על ידי המשחתת אלקטרה, שהבחינה בפסולת ניכרת אך ללא גופות.
פרינס אוף ויילס נאלצה לנתק מגע בגלל שילוב של נזקים מפגיעות גרמניות וכשלים מכניים בתותחים ובצריחים שלה לאחר שהוד הוטבעה.
למרות הבעיות הללו, היא פגעה בביסמרק שלוש פעמים.
אחת הפגיעות הללו זיהמה חלק ניכר מאספקת הדלק של האונייה ובעקבות כך גרמה לה לנווט לעבר צרפת הכבושה, שם ניתן היה לתקן אותה.
ביסמרק הצליחה באופן זמני להתחמק מגילוי, אך זוהתה מאוחר יותר וטבעה ב-27 במאי.
ההודעה הרשמית של אדמירליות על האובדן, ששודרה ביום הטביעה, דיווחה כי: "במהלך ה...פעולה, אה"מ הוד ...
חטפה פגיעה חסרת מזל במחסן תחמושת והתפוצצה".
ועדת החקירה הרשמית הראשונה על ההפסד, בראשות תת-אדמירל סר ג'פרי בלייק, פרסמה את מסקנותיה ב-2 ביוני, פחות משבועיים לאחר האובדן.
היא אישרה דעה זו וקבעה כי:
אדמירל טום פיליפס ואחרים מתחו ביקורת על התנהלות החקירה, בעיקר משום שלא נשמר רישום מילולי של עדויות עדים.
יתרה מכך, סר סטנלי ו' גודול, מנהל הבנייה הימית, הציג תאוריה חלופית, לפיה הוד הושמדה בפיצוץ הטורפדות שלה.
כתוצאה מכך, התכנסה מועצת המנהלים השנייה תחת אדמירל משנה הרולד ווקר שפרסמה את מסקנותיה בספטמבר 1941. חקירה זו הייתה "יסודית הרבה יותר מהראשונה, תוך שהיא לקחה עדויות מ-176 עדי ראייה בסך הכל לאסון", ובחנה הן את התאוריה של גודול והן את התאוריות האחרות.
המועצה הגיעה למסקנה כמעט זהה למסקנה של הדירקטוריון הראשון, שהתבטאה כדלקמן:
שתי ועדות החקירה פטרו את תת-אדמירל הולנד מכל אשמה בנוגע לאובדן הוד.
אנדרטאות זיכרון לאלה שמתו נפוצות ברחבי בריטניה, וחלק מאנשי הצוות מונצחים במקומות שונים.
נפגע אחד, ג'ורג' דייוויד ספינר, מונצח באנדרטת הצי של פורטסמות', קפלת הוד בכנסיית סנט ג'ון המטביל, בבולדר, המפשייר, וגם על מצבת אחיו, שמת בזמן שירותו בחיל האוויר המלכותי בשנת 1942, בבית הקברות המילטון רואד, דיל, קנט.
תאוריות מודרניות על אובדן האונייה
הסיבה המדויקת לאובדן הוד נותרה נושא לוויכוח.
התאוריות העיקריות כוללות את הסיבות הבאות:
פגיעה ישירה מפגז חדרה למחסן התחמושת מאחור.
פגז כזה יכול היה להגיע רק מביסמרק, שכן פרינץ אויגן כבר לא ירתה לעבר הוד בזמן הפיצוץ.
כפי שצוין לעיל, גרסה זו של האירועים הייתה כמעט מובנת מאליה בזמן הטביעה.
ספק התעורר לראשונה כתוצאה מעדויות של עדות ראייה כי הפיצוץ שהרס את הוד מקורו בסמוך לתורן הראשי, הרבה לפני המחסנים האחוריים (לדוגמה, הסקיצה שהוצגה שהוכנה לוועדת החקירה השנייה על ידי קפטן ליץ' מפרינס אוף ויילס).
בוועדה השנייה, עדים מומחים הציעו שמה שנצפה הוא הוצאת אוורור, דרך מאווררי חדר המנועים, של פיצוץ אלים - אך לא מיידי - או התפרקות במחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ'.
אותה התפרצות הייתה ממוטטת את המחיצה המפרידה בין מחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ' לפגזים בקוטר 15 אינץ', וכתוצאה מכך מהר מאוד היה פיצוץ קטסטרופלי דומה לאלו שנראו בעבר בקרב יוטלנד.
תאוריה זו אומצה בסופו של דבר על ידי המועצה.
פגז, שנפל ושט מתחת למים, פגע מתחת לחגורת השריון וחדר למחסן התחמושת.
במהלך אותו קרב, פרינס אוף ויילס ספגה פגיעה כזו מפגז בקוטר 15 אינץ', שנסע מתחת למים לאורך כ-80 רגל (24 מטר), פגע כ-28 רגל (8.5 מטר) מתחת לקו המים, חדר למספר מחיצות קלות והתרומם, מבלי להתפוצץ, אל מחיצת הטורפדו.
הוועדה השנייה ראתה בתאוריה זו לא סבירה, בטענה שהמרעום, לו היה עובד בכלל, היה מפוצץ את הפגז לפני שהגיע לאונייה.
לפי החישובים של יורן, אחד הפגזים של ביסמרק שנפל כ-20 רגל (6.1 מטר) מהוד יכול היה לחדור את דופן האונייה מתחת לחגורת השריון והיה מתפוצץ בקרבת מחסני התחמושת של האונייה אם המרעום פעל.
האונייה הושמדה בפיצוץ הטורפדות שלה.
על פי התאוריה של גודול, הטורפדות של האונייה יכלו להתפוצץ או על ידי האש המשתוללת על סיפון הסירה או, יותר סביר, על ידי פגיעה ישירה של ביסמרק.
זה היה מפוצץ את דופן האונייה, והורס את חוזק הקורה של גוף האונייה; כוח המים הנכנסים לחור, במהירות של כמעט 30 קשרים (56 קמ"ש), יקטע את קטע הירכתיים משאר הגוף.
השריפה על סיפון הסירה חדרה למחסן התחמושת.
העדויות שניתנו לוועדה השנייה הצביעו על כך שהדלתות של תא המטען של אספקת התחמושת בקוטר 4 אינץ' היו סגורות לאורך כל הקרב.
עדיין ייתכן שדלת או תא מטען יכלו להיפתח על ידי פגז של האויב, ולהכניס להבות למחסן התחמושת.
דרכים חלופיות לכניסת להבה יכלו להיות סידורי האוורור או האוורור של המחסנים או, כפי שהציע טד בריגס, דרך רצפת צריח תותחים בקוטר 15 אינץ'.
הפיצוץ בוצע על ידי תחמושת 4 אינץ' שאוחסנה מחוץ למחסנים.
ב-1979, ההיסטוריון הימי אנטוני פרסטון טען שהמגזינים האחוריים של הוד היו "מוקפים בפגזי נ"מ נוספים בקוטר 4 אינץ' (102 מ"מ) מחוץ למנגנוני השריון.
אחסון לא מוגן כזה יכול היה להתפוצץ גם על ידי אש על סיפון הסירה או על ידי פגז מביסמרק."
הספינה התפוצצה על ידי התותחים שלה.
בוועדה השנייה, עדי ראייה דיווחו על סוגים חריגים של פריקה מתותחי ה-15 אינץ' של הוד, מה שמעיד על כך שפגז יכול היה להתפוצץ בתוך התותח, ולגרום לפיצוץ בתוך בית התותחים.
ייתכן שתחת לחץ הלחימה, אמצעי הבטיחות שהופעלו לאחר האסונות ביוטלנד כדי למנוע פיצוץ כזה להגיע למגזינים, היו יכולים להיכשל.
יתרה מכך, פרופילים ממוחשבים של הוד מראים שפגז שנופל בזווית זו לא יכול היה להגיע למחסן תחמושת אחורי מבלי לעבור קודם דרך חלק כלשהו של חגורת השריון.
מצד שני, ניתן היה לחדור את חגורת ה-12 אינץ' אם הוד הייתה מתקדמת מספיק רחוק לפנייה האחרונה.
בדיקה של שרידי האונייה אישרה שהמחסנים האחוריים אכן התפוצצו.
הירכתיים של הוד אותרו, כשההגה עדיין במקומו, ונמצא כי הוא היה מכוון שמאלה בזמן הפיצוץ.
הוצע כי האש הקטלנית התפשטה מהקצה האחורי של האונייה דרך מכלי הדלק הימני, שכן הצד הימני של הוד "נראה שחסר רוב, אם לא כל, ציפוי בליטת הטורפדו שלו".
העדויות על ההריסה מפריכות את התיאוריה של גודול על פיצוץ טורפדו, בעוד שהעדויות של עדות הראייה על להבה ממחסן פגזי ה-4 אינץ' לפני הפיצוץ העיקרי מתנגשות עם התיאוריה לפיה הוד התפוצצה על ידי התותחים שלה.
התאוריות האחרות המפורטות לעיל נותרות אפשרויות תקפות.
במחקרם על ההיסטוריה המבצעית של אוניית המערכה ביסמרק שפורסמה ב-2019, כולל התקשרותה עם הוד, הגיעו יורן, ויליאם גרזק ורוברט או.
דולין ג'וניור למסקנה שההרס של הוד נגרם ככל הנראה מפגז של 380 מ"מ מביסמרק שחדר את שריון הסיפון והתפוצץ במחסן התחמושת האחורי של פגזי 4 אינץ', והצית את חומר הנפץ ההודף - הקורדיט שלו, שבתורו הצית את הקורדיט במחסן פגזי ה-15 אינץ' האחורי הסמוך.
התפשטות מהירה של גזי הבעירה שנוצרו מהשריפה גרמה אז לכשל מבני, ועבר החוצה דרך דפנות האונייה כמו גם קדימה ולמעלה דרך פתחי חדר המכונות, העיפו את צריחי הסוללה הראשית האחוריים וגרמו לניתוק הירכתיים משאר גוף האונייה במחיצה המשוריינת האחורית.
בשנת 2001, ערוץ 4 הבריטי הזמין את צייד הספינות הטרופות דייוויד מירנס והחברה שלו, Blue Water Recoveries, לאתר את השרידים של הוד, ואם אפשר, להפיק צילומים תת-מימיים של סיירת המערכה וגם של המשמידה שלה, ביסמרק.
זה היה אמור לשמש לסרט דוקומנטרי גדול שישודר במלאת 60 שנה לקרב בין האוניות.
זו הייתה הפעם הראשונה שמישהו ניסה לאתר את מקום המנוחה של הוד.
מירנס בילה את שש השנים הקודמות במחקר פרטי על גורלה של הוד במטרה למצוא את סיירת המערכה, ורכש את תמיכת הצי המלכותי, אגודת HMS Hood וקבוצות ותיקים אחרות, והניצול האחרון שחי, טד בריגס.
צוות החיפוש והציוד היו צריכים להתארגן בתוך ארבעה חודשים, כדי לנצל חלון צר של תנאי רגיעה בצפון האוקיינוס האטלנטי.
ארגון החיפוש היה מסובך על ידי נוכחות על סיפונה של צוות דוקומנטרי וציוד הקולנוע שלהם, יחד עם עיתונאי טלוויזיה שפרסם חדשות בשידור חי באמצעות לוויין במהלך החיפוש.
צוות החיפוש גם תכנן לשדר וידאו מהכלי התת-ימי המופעל מרחוק (ROV) ישירות לאתר של ערוץ 4.
לאחר שנאספו הצילומים של ביסמרק, מירנס וצוות החיפוש החלו לסרוק תיבת חיפוש של 2,100 קמ"ר אחר הוד; כיסוי מלא של השטח נאמד במשך שישה ימים.
אזורים שמירנס חש כי יש סיכוי גבוה יותר למצוא בהם את השרידים קיבלו עדיפות, והסונאר של סריקה צדדית איתר את סיירת המערכה בשעה ה-39 של החיפוש.
שרידיה של הוד שוכנים על קרקעית הים בחתיכות בין שני שדות פסולת בעומק של כ-2,800 מטר (9,200 רגל).
השדה המזרחי כולל את החתיכה הקטנה של הירכתיים ששרדה את פיצוץ מחסן התחמושת, כמו גם את החלק ששרד של החרטום וכמה שרידים קטנים יותר, כמו המדחפים.
מנהל בקרת האש של תותחי 4 אינץ' שוכן בשדה הפסולת המערבי.
מגדל הניווט המשוריין בכבדות ממוקם בפני עצמו, מרוחק מהחתיכה הראשית.
החלק באמצע האונייה, החלק הגדול ביותר של שרידי האונייה ששרד את הפיצוצים, נמצא הפוך מדרום לשדה הפסולת המזרחי במכתש פגיעה גדול.
הצד הימני של הקטע באמצע האונייה חסר עד לדופן הפנימית של מכלי הדלק והלוחות של גוף האונייה מתפתלים כלפי חוץ; זה התפרש כמצביע על נתיב הפיצוץ דרך מכלי הדלק הימני.
עוד מניחים ששדות הפסולת הקטנים הם השברים מהגוף האחורי שבו היו ממוקמים המחסנים והצריחים, שכן קטע זה של גוף האונייה נהרס כליל בפיצוץ.
העובדה שקטע החרטום נפרד ממש לפני צריח 'A' מעידה על כך שאולי התרחש פיצוץ משני באזור זה.
חוקרים אחרים טענו שהמטח האחרון שנורה על ידי הוד לא היה כלל מטח, אלא להבה מפיצוץ מחסן התחמושת הקדמי, שהעניק אשליה של ירי הוד בפעם האחרונה.
נזק זה, לפני המחיצה המשוריינת, יכול היה להיות נזק התפרצות שנגרם בזמן שהוד טבעה, שכן חדר טורפדו שהוסר במהלך אחד מהשיפוצים האחרונים שלה מתקרב למקום השבירה.
זו הייתה דעתם של מירנס ווייט שחקרו את השרידים שזה לא סביר מכיוון שהנזק היה מוגבל מדי בקנה מידה, וגם לא יכול היה להסביר את הלוחות המפוזרים כלפי חוץ שנצפו גם באזור זה.
ביל יורנס מציין כי לא היה מחסן תחמושת כלשהו במיקום השבירה וכי מיקום השבירה ממש לפני המחיצה המשוריינת הרוחבית הקדמית מעיד על כך שמבנה האונייה כשל שם כתוצאה ממתחים שנגרמו כאשר החרטום הורם למצב אנכי על ידי קטע הירכתיים השוקע.
יתר על כן, המיקום הנוכחי של הלוחות בשולי השבירה משקף רק את המיקום האחרון שלהם, לא את הכיוון שבו הם נעו לראשונה.
הקטע הקדמי שוכן בצד השמאלי שלו, כאשר בקטע באמצע האונייה השדרית למעלה.
קטע הירכתיים עולה מקרקעית הים בזווית.
מיקום זה מראה את ההגה נעול בסיבוב לשמאל של 20 מעלות, המאשר כי ניתנו פקודות (ממש לפני התפוצצות המחסנים האחוריים) לשנות את כיוון האונייה ולהביא את הצריחים האחוריים 'X' ו-'Y' לכיוון האוניות הגרמניות.
בשנת 2002, האתר הוגדר רשמית כקבר מלחמה על ידי ממשלת בריטניה.
ככזה, הוא נשאר מקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
משלחות לאחזר את פעמון האונייה
בשנת 2012, ממשלת בריטניה נתנה אישור למירנס לחזור למקום המנוחה האחרון של הוד כדי לחלץ את אחד משני פעמוני האונייה שלה שהיו מונחים בשדה פסולת קטן ופתוח במרחק קצר מהשרידים עצמם.
בגיבוי של אגודת HMS Hood, מירנס תכנן להחזיר את הפעמון לפורטסמות' שם הוא יהווה חלק מהאנדרטה הרשמית והקבועה הראשונה להנצחת הצוות האחרון שלה במוזיאון הלאומי של הצי המלכותי ששופץ זמן קצר קודם לכן.
המשלחת גם ניצלה את ההזדמנות לצלם מחדש את שרידי האונייה ולסקר אותה באמצעות טכניקות שלא היו זמינות בשנת 2001. כמו בעבר, למעט ניסיון שליפת פעמון האונייה, ננקטה מדיניות קפדנית של הסתכל אך אל תגע.
הניסיון המקורי, בחסות פול אלן והשימוש ביאכטה שלו תמנון, נזנח לאחר עשרה ימים בספטמבר 2012 עקב תנאי מזג אוויר לא נוחים.
בשנת 2015, אותו צוות ניסה לבצע ניסיון שני והפעמון של הוד הוחזר לבסוף ב-7 באוגוסט 2015. לאחר עבודות שימור, חשפה אן, הנסיכה המלכותית, את הפעמון במוזיאון ב-24 במאי 2016 - 75 שנה לקרב מצר דנמרק.
הפעמון הושמע שמונה פעמים בטקס הנצחה בצהריים בהשתתפות צאצאים של אנשי צוות שמתו בקרב לפני שהוצבו בתערוכת המוזיאון על קרב יוטלנד.
הפעמון שחולץ נישא במקור על אוניית המערכה הפרה-דרדנוט הוד.
בנוסף לשתי הכתובות, הפעמון עדיין עונד אות כחול צי מלא על הכתר שלו וגם על החזית שלו.
כמה שרידים מתקופת טביעתה של הוד עדיין קיימים.
שבר גדול של משקוף העץ מאחת הסירות של הוד נשטף בנורווגיה לאחר אובדנה ונשמר במוזיאון הימי הלאומי בלונדון.
מכל מתכת שהכיל מסמכים מנהליים נסחף לחוף באי הנורווגי סנג'ה באפריל 1942, כמעט שנה לאחר קרב מצר דנמרק.
המכולה ותכולתה אבדו לאחר מכן, אך מכסהו שרד ובסופו של דבר הוצג למוסד החוף של הצי המלכותי HMS Centurion בשנת 1981.
שרידים נוספים ששרדו הם פריטים שהוצאו מהספינה לפני טביעתה:
שניים מתותחי ה-5.5 אינץ' של הוד הוסרו במהלך שיפוץ בשנת 1935, ונשלחו לאי אסנשן, שם הם הותקנו כסוללת חוף בשנת 1941, ממוקמת על גבעה מעל הנמל והיישוב הראשי, ג'ורג'טאון.
התותחים שוחזרו על ידי חיל האוויר המלכותי ב-1984.
תותחי האי אסנשן ראו פעולה פעם אחת בלבד, ב-9 בדצמבר 1941, כאשר הם ירו על הצוללת הגרמנית U-124, כשהיא התקרבה לג'ורג'טאון על פני השטח כדי להפגיז את תחנת הכבלים או להטביע ספינות שעוגנות.
לא נרשמו פגיעות, אך הצוללת צללה ונסוגה.
כתוצאה מהתנגשות מול חופי ספרד ב-23 בינואר 1935, אחד המדחפים של הוד פגע בחרטום של רינואון.
בעודה במבדוק יבש לתיקונים, הוצאו מהתחתית של רינואון שברים של המדחף הזה.
חלקי המדחף נשמרו על ידי עובדי המחסן: "הוד" נגד "רינואון" 23 בינואר 1935 הוטבע על דוגמה אחת ששרדה, ו-"Hood V Renown off Arosa 23–1–35" על אחרת.
מבין החלקים הידועים ששרדו, אחד נמצא בבעלות פרטית ואחר נמסר על ידי משפחת הוד לאגודת הוד בשנת 2006. פריט שלישי נמצא בגלאזגו, שם נבנתה הוד.
הוא מוחזק על ידי אספן פרטי ומוטבע עליו HMS HOOD v HMS RENOWN 23 1 35.
אה"מ דרדנוט הייתה אוניית מערכה, שנהגתה ותוכננה על ידי הצי הבריטי בתחילת המאה ה-20. דרדנוט הייתה אונייה מהפכנית, ששינתה את עולם הלוחמה הימית; היא הייתה עד כדי כך מהפכנית, עד ששמה הפך לשם גנרי לכל אוניות המערכה שנבנו בעקבותיה ובאותה תפיסה, שכונו "אוניות דרדנוט".
בהתאם, כל האוניות שקדמו לה, ואשר הפכו למיושנות עם הופעתה, נקראו "פרה-דרדנוט" (או "טרום-דרדנוט").
באוניות המערכה שקדמו לדרדנוט היו כמה סוללות תותחים ימיים כבדים, בעלי קליברים שונים.
מכיוון שבאותה תקופה בקרת האש נעשתה בעיקר על ידי תצפית מתוך האונייה עצמה, התצפיתנים התקשו להבחין בין הנתזים שיצרו הפגזים הקטנים לבין הנתזים שנוצרו על ידי הפגזים הגדולים.
לדרדנוט הייתה סוללת תותחים כבדים בעלי אותו קוטר, דבר שהקל מאוד על הירי וכיוונו.
בנוסף, הונעה דרדנוט על ידי מנועים חדשים, שלא הותקנו באוניות מערכה לפני כן.
בכך הפכה לאוניית המערכה המהירה ביותר בעולם באותה תקופה.
כאשר הושקה ה"דרדנוט" בשנת 1906, היא חוללה סערה בעולם אוניות המלחמה של אותה התקופה.
זמן קצר לאחר הופעתה, שקדו יתר הציים על תהליך מואץ לבניית אוניות דומות ל"דרדנוט", ושמה הפך לשם גנרי.
במלחמת העולם הראשונה, אך 8 שנים לאחר הופעתה, כבר לא היו אוניות קרב גדולות מסוגים אחרים בציים החשובים.
אה"מ דרדנוט משנת 1906 היא הידועה ביותר, אך היא הייתה האונייה השישית בחיל הים המלכותי לדורותיו שנקראה בשם זה.
לאות כבוד לאונייה פורצת הדרך, נקראה גם הצוללת הגרעינית הראשונה של בריטניה, שהושקה בשנת 1960, באותו שם.
הקשיים בתותחנות הימית בסוף המאה ה-19
אוניות המערכה של תחילת המאה העשרים, שנקראו בדיעבד אוניות פרה-דרדנוט, נשאו בדרך כלל סוללה של תותחים בעלי קוטר גדול, שהיוו את החימוש העיקרי שלה; סוללה זו כללה בדרך כלל ארבעה תותחים בעלי קוטר גדול, בשני צריחים, אחד בקדמת האונייה והשני בחלקה האחורי.
בנוסף, נשאה האונייה חימוש משני, שהיה מורכב מכמה תותחים בעלי קוטר קטן יותר, חלקם בצריחים וחלקם במעין תאים משוריינים, שמהם בלט התותח לכיוון צידי האונייה.
מטרת החימוש העיקרי הייתה להבקיע את שריון אוניית האויב, שהגן בדרך כלל על החלקים החיוניים באונייה: המנועים, הדוודים, והחימוש העיקרי.
החימוש המשני, לעומת זאת, נועד לפגוע בחלקים החשופים של אוניית האויב, כמו הגשר, ולגרום לדליקות.
סידור זה סבל מכמה חסרונות:
התותחים שמוקמו בתאים המשוריינים היו יכולים לירות רק על מטרות שנמצאו בצידי האונייה, לאותו צד שאליו היו מכוונים, זאת לעומת התותחים שבצריחים שלהם הייתה קשת ירי גדולה בהרבה.
שנית, התותחים שבתאים המשוריינים היו נמוכים יותר וקרובים יותר לקו המים, ולפיכך חשופים יותר לכניסת מים, סיכון גדול בעת סערה.
בעיה שלישית שהתעוררה היה ניהול האש באוניות אלה: כל תותח ירה במסלול בליסטי אחר, דבר שיצר מורכבות רבה בטיווח השונה שהיה צורך לבצע לכל תותח, ובקושי להבחין בתוצאות הירי של התותחים השונים, לצורך תיקוני אש.
לא הייתה ברירה אלא להמתין עם הירי של התותחים הקטנים יותר, בעלי קצב האש המהיר יותר, עד לסיום הירי של התותחים הכבדים; בכך נוטרל יתרון הירי המהיר של התותחים הקטנים.
לחלופין, ירי בשני סוגי התותחים במקביל היה יוצר בלבול, שכן לא היה ברור מי פגע והיכן.
ואולם, מעבר לכל אלה, הוכיחו הקרבות הימיים שהתחוללו בסוף המאה ה-19, ובעיקר קרב צושימה, שלא הייתה תועלת בחימוש המשני, בעיקר משום שהקרב התנהל הרבה מעבר לטווח של חימוש זה.
בשנת 1884 המציא צ'ארלס פרסונס את טורבינת הקיטור.
בתצוגה הימית שהתקיימה במעגן הצי בספיטהד, הופיעה ספינה ניסויית בשם "טורביניה"; הספינה נבנתה בידי פרסונס, ונכנסה לתצוגה ללא אישור או תכנון מוקדם.
הספינה הפגינה, לעיני הנסיך מוויילס, פיקוד הצי ואורחים נכבדים ממדינות אחרות, שיט במהירות גבוהה מאוד; היא הקיפה את אוניות הצי שהפליגו בשני טורים והתחמקה מאוניות משמר שניסו ללכוד אותה.
מהירותה הגיעה ל-34 קשר, הספינה המהירה ביותר בעולם באותה תקופה.
לאחר כמה ניסויים, החליטה האדמירליות להניע את כל אוניות הצי הבריטי מאותה תקופה והלאה בטורבינות קיטור.
בתחילת המאה ה-20 החלה להופיע תפיסה חדשה: אוניית מערכה בעלת חימוש עיקרי בלבד, כלומר אונייה החמושה בתותחים בעלי קוטר גדול וטווח ארוך בלבד, ללא החימוש המשני שהיה מקובל עד אז.
יתרון ראשון שהיה לתפיסה זו הייתה יכולתן של האוניות הגדולות לירות מטווח רחוק, בלי שייכנסו לתחום הפגיעה של טורפדות, נשק שהלך והתפתח, והפך לאויב מסוכן לאוניות המערכה.
ויטוריו קוניברטי, מתכנן אוניות איטלקי היה הראשון שביטא את הרעיון בשנת 1903, אם כי לורד הים הראשון הבריטי, ג'קי פישר, טען שחשב על הרעיון כבר בשנת 1900. הצי האיטלקי לא קיבל את רעיונותיו של קוניברטי, והוא פרסם מאמר בכתב העת ג'יינס הבריטי, שבו הציג את תפיסתו.
הוא הציע אוניית מערכה אידיאלית (לשיטתו) בעלת הדחק של 17,000 טון, הנושאת 12 תותחים בעלי קוטר של 12 אינץ' (304.8 מ"מ), חגורת שריון בעובי 30 ס"מ, ומהירות של 24 קשר (כ-44 קמ"ש).
מלחמת רוסיה–יפן (1904 – 1905) סיפקה את הניסיון המבצעי הנדרש להוכחת התפיסה החדשה.
בקרב צושימה, שנערך בין 27 במאי ל-28 במאי 1905, הביס הצי היפני, שהיה מצויד באוניות מודרניות יותר (רובן מתכנון וייצור בריטי) את הצי הרוסי.
מסקנות הקרב הוכיחו, שהנשק העיקרי בקרב ימי כזה היה התותחים בעלי הקוטר הגדול.
הנזק שגרמו תותחים אלה היה משמעותי בהרבה מהנזק שגרם החימוש המשני; מעבר לכך, הוכח שניתן לנהל קרב יעיל גם בטווחים גדולים, מעל 11 קילומטר, טווח גדול מדי לחימוש המשני.
ארצות הברית, יפן ובריטניה למדו את לקחי הקרב והחלו בתכנון הדור הבא של אוניות המערכה.
אוניית הצי הקיסרי היפני סאטסומה הייתה האונייה הראשונה בעולם שתוכננה והוחל בבנייתה כאוניית מערכה מן הדגם החדש, בעלת חימוש עיקרי גדל קוטר בלבד.
שדרית האונייה הונחה חמישה חודשים לפני הנחת זו של אה"מ דרדנוט, ואולם מחסור בתותחים הביא לכך שחימושה כלל רק ארבעה תותחי 12 אינץ' ולא שנים עשר, כפי שתוכנן.
גם בארצות הברית נעשתה עבודה בכיוון זה.
ב-1904 הובאה לאישור הקונגרס הצעה לבניית שתי אוניות מערכה שתוכננו על פי העיקרון האמור, ואולם רק באביב 1905 אושרה ההצעה ורק בסתיו 1906 הונחו השדריות של שתי האוניות, כאשר אה"מ דרדנוט כבר הושקה.
פריסת התותחים עליהן הייתה שונה מזו שעל דרדנוט, ומנועיהן לא היו משוכללים כשלה.
במקביל לפיתוחים ביפן ובארצות הברית, החלו בבריטניה התפתחויות דומות.
אדמירל ג'קי פישר, לורד הים הראשון, הוביל את המהלך שהביא את בריטניה לחזית העיסוק בנושא.
בדצמבר 1904 כינס פישר ועדת תכנון, שיצרה את התבנית של דרדנוט.
פישר ניסה ליצור לא רק אונייה יעילה מבחינה מבצעית, אלא גם דגם יעיל כלכלית, שיהיה זול יותר לייצור ולתפעול.
שדריתה של דרדנוט הונחה ב-2 באוקטובר 1905 במספנה המלכותית בפורטסמות', ובנייתה הושלמה 14 חודשים בלבד לאחר מכן, בדצמבר 1906 – קצב מהיר מאוד לבנייה (באוקטובר 1906 נערך לאונייה ניסוי ראשון בתוך המבדוק בו שהתה, ולצורך יחסי ציבור הוכרז שהאונייה הושלמה "תוך שנה ויום").
התפיסה שעל פיה תוכננה האונייה הייתה פשוטה, ונידונה כבר במשך כמה שנים.
דרדנוט הונעה בעזרת טורבינות קיטור, במקום מנועי הקיטור שהניעו את האוניות שקדמו לה.
מנוע הטורבינה היה אמור להעניק לדרדנוט מהירות של 21 קשר (כ-39 קמ"ש).
שילוב זה של מהירות רבה וחימוש כבד הפך את דרדנוט לאוניית המערכה המהירה ביותר בעולם, היכולה לחמוק מכל אונייה בעלת חימוש כבד יותר ולהטביע כל אונייה קטנה ומהירה ממנה בכוח תותחיה הגדולים.
בדרך זו ניתן היה לוותר על החימוש המשני, שנועד להתמודד עם אוניות קטנות יותר, וכך נחסך משקל שניתן היה להקצותו לתותחים הכבדים.
מאיום הצוללות התעלמו מתכנני האונייה.
לדרדנוט היו חמישה צריחי תותחים בקוטר , שבכל אחד מהם שני תותחים.
צריחי התותחים מוקמו על קו האורך של האונייה, אחד (צריח A) בקדמתה ושניים (X ו-Y) באחוריה.
בין שני הצריחים האחוריים עמד תורן, שממנו נשלטו הטורפדות.
שני צריחים נוספים (P ו-O) מוקמו בשני צידי המבני העילי של גשר הפיקוד, כאשר מצריחים אלה ניתן לירות רק לצידי האונייה.
המתכננים העדיפו לא למקם את כל הצריחים על קו האורך, כדי לפזר אותם ולמנוע סיכון של התפוצצות בין הצריחים הדחוסים; היה זה אמצעי זהירות שהסתבר מאוחר יותר כמיותר.
סידור התותחים בדרך זו הביא לכך שדרדנוט יכולה הייתה לירות מטח צידי בן שמונה תותחים מן העשרה לכל היותר; בירי לכיוון קדמת האונייה הייתה האונייה יכולה לירות בשישה תותחים בלבד, ולכיוון אחוריה – בשמונה תותחים.
לא ניתן היה לירות את כל עשרת התותחים על מטרה אחת.
פישר העריך שירי לכיוון קדמת או אחורי האונייה חשוב בהרבה ממטח צידי, וכך נבנו גם סיירות המערכה שהקדימו את דרדנוט.
אוניות מאוחרות יותר לדרדנוט צוידו בצריחים שסודרו זה מאחורי זה במדורג, כך שהצריח האחורי יכול היה לירות מעל הצריח שלפניו, וכך יוכל לירות על אותה מטרה.
תותחים קלים נוספו לטובת הגנה מטווח קרוב, אך הם לא נועדו כנשק התקפי.
בכל מקרה, אוניות המלחמה שמולן הייתה דרדנוט אמורה להתמודד היו יכולות לירות על מטרה מארבעה עד שישה תותחים גדולי קוטר לכל היותר, וכמה תותחים משניים.
בהתמודדות עם אוניות אלו הייתה דרדנוט אמורה להעסיק אותן בטווח הקרוב, בלי להיכנס לטווח החימוש המשני, וכך להיות בעלת כוח אש גדול בהרבה מאוניות המערכה שקדמו לה, גם ללא החימוש המשני.
השימוש בסוללה ראשית בעלת קוטר אחיד הקל מאוד על הטיווח ועל תיקוני האש.
בהתאם למקום נפילת המקבץ ניתן תיקון הירי המתאים.
השליטה בטווח נעשתה על ידי שינוי בזווית הגבהת התותחים וכמות חומר הנפץ ההודף (חנ"ה).
זה היה יתרונה של דרדנוט: אוניות בעלות חימוש עיקרי וחימוש משני ירו מקבצים שונים, וקשה היה לדעת מהו המקבץ של איזה תותח.
דרדנוט הייתה אחת מהאוניות הראשונות בצי שבה הותקנו אמצעים להעברת נתוני הירי –
הטווח, סדר הירי והסטייה – באמצעים חשמליים אל צריחי התותחים.
העברת הנתונים החשמלית החליפה את השימוש בצינורות שמע (Voice Pipes), שהוכחה כלא יעילה בעת קרב.
בלב האונייה נבנה חדר תשדורות (Transmitting Station), מקדימו של המי"ק של היום, שבו היה מרכז העברת הנתונים, וכן מחשב אנלוגי מכני שסייע בחישובי הירי.
חדר התשדורות מוקם בלב האונייה, כאמור, כדי להגן עליו בעת קרב.
חדר התשדורות חובר לעמדת התצפית (עמדה בראש אחד מתרני האונייה, ממנה נצפית האש שיורה האונייה וניתנים התיקונים הנדרשים) באמצעות צינור שמע רחב קוטר; לאחר ניסויי הים הראשונים הוחלף צינור השמע באמצעים חשמליים.
במכוון היו אמצעים אופטיים למדידת טווח ותצפית אש, ואמצעי חישוב מכניים לחישוב סטייה.
בדרדנוט הותקן גם מכוון, אמצעי שהומצא על ידי אדמירל פרסי סקוט, אחד מהאחראים להתחדשותו של הצי המלכותי בתחום התותחנות.
המכוון קלט את נתוני הטווח והסטייה, העביר תיקון משותף לכל התותחים ובאמצעותו ניתן היה לירות בכולם באופן סימולטני.
המכוון הותקן בדרדנוט ב-1909, אך הוסר והותקן שוב רק במלחמת העולם הראשונה.
שינוי חשוב שנערך בדרדנוט היה ביטול המעברים האורכיים בין התאים השונים מתחת לסיפון הראשי.
בזמן קרב תמיד נסגרו כל הדלתות בין התאים, אך לקח מטביעתה של אונייה בשנים לפני כן היה שהמעברים הללו היו מקור לחולשה מבנית.
באוניות מפרשים היה רב החובל ממוקם בחלקה האחורי של האונייה, וגם מגורי הקצינים היו בחלקה האחורי.
באוניות קיטור הייתה השליטה על האונייה מגשר הפיקוד, שהיה ממוקם גבוה וברבע הראשון או השלישי של האונייה.
בדרדנוט שונו מגורי הקצינים והמלחים; תאי הקצינים הועברו לקדמת האונייה ותאי המלחים שהיו שייכים למחלקת המכונה (שתפקידם להפעיל את מנועי האונייה ולדאוג לתחזוקתם) מוקמו בחלקה האחורי.
בדרך זו היו אנשי הצוות קרובים יותר לעמדות הפעולה שלהם.
פישר היה משוכנע שהתכנון שיזם יצא אל הפועל, והורה לצבור כמויות של פלדה לשימוש בבניין האונייה אף עוד לפני שנבנו הפיגומים לבנייתה.
בזמן צבירת חומר הגלם הצליחו המהנדסים לתכנן סוג חדש של גוף אונייה, שיפחית את התנגדות המים ויסייע בהגדלת מהירותה.
פישר היה מרוצה מהמהירות שנקבעה לאונייה, והעדיף להגדיל את משקל השריון.
בתכנון הסופי נשאה האונייה (בצידיה ועל צריחי התותחים) שריון בעובי 279 מ"מ, כ-76 מ"מ יותר מהתכנון המוקדם יותר.
בניית האונייה החלה באוקטובר 1905, והאונייה הושקה על ידי המלך אדוארד השביעי, ב-10 בפברואר 1906. האונייה יצאה אל הים לראשונה ב-3 באוקטובר 1906, שנה ויום לאחר תחילת בנייתה.
תהליך בנייתה הואץ על ידי שימוש בצריחים שנבנו בתחילה עבור אוניות מערכה אחרות, שבנייתן קדמה לה.
קצב הבנייה של דרדנוט הדאיג את ראשי הציים של מדינות אחרות כמעט כמו יכולותיה המבצעיות.
דרדנוט נכנסה לשירות בדצמבר 1906, ועברה תקופת ניסויים.
בינואר 1907 הפליגה לים התיכון ומשם לפורט אוף ספיין, טרינידד.
מנועיה ותותחיה עברו ניסויים יסודיים בתקופה זו, ורב החובל דיווח ש"אף חבר בוועדת התכנון היה מעז לקוות שכל החידושים שהוכנסו לאונייה יצליחו במידה כזו".
עם חזרתה לפורטסמות' הפכה דרדנוט לאוניית הדגל של צי הבית (Home Fleet).
תכנונה של דרדנוט היה כה מהפכני, עד ששמה הפך למעין שם גנרי: כל אוניות המערכה שנבנו אחריה, על פי העקרונות שיושמו בה, נקראו "דרדנוט".
אוניות מערכה שנבנו לפניה נקראו "פרה-דרדנוט".
ציים אחרים בעולם עקבו מקרוב אחר בניית האונייה וכניסתה לשירות; הצי הבריטי התכוון להראות לציים אחרים, ובמיוחד לצי הגרמני, שלא יצליחו בניסיונם להשתוות לצי המלכותי.
ואולם הבריטים לא העריכו נכון את שאיפתם של הגרמנים להגיע לשוויון עמם.
בנייתה של דרדנוט הביאה למרוץ חימוש חדש; תוך כמה שנים היו כל הציים העיקריים שקועים בבניית אוניות מערכה כדוגמת דרדנוט.
דרדנוט הייתה כה מהפכנית, עד שהפכה את כל אוניות המערכה שקדמו לה למיושנות.
הדבר אמור היה להקנות לבריטניה עליונות ימית, ואולם למעשה העמיד את הצי הבריטי בפני מצב מוזר.
לפני בניית דרדנוט היו לבריטניה 25 אוניות מערכה יותר מאשר היו לציים אחרים; לאחר בנייתה הייתה לה רק אונייה אחת יותר מאשר לציים אחרים.
לאחר דרדנוט בנו הבריטים תשע אוניות דומות למדי, עם שינויים קלים.
בכמה מן האוניות שונה מקומם של צריחי התותחים הצידיים, וכן הוגבה אחד הצריחים האחוריים, כך שיוכל לירות מעל הצריח שלפניו.
שינוי זה הונהג כבר באוניות מערכה אמריקניות.
כאמור, דרדנוט שירתה כאוניית הדגל של צי הבית עד 1912. ב-1910 שכנע אדם בשם הוראס דה ור קול את שלטונות הצי לאפשר לכמה בני מלוכה מאביסיניה לסייר באונייה.
למעשה, האיש היה תעלולן, והתפרסם במעשי הקונדס שעשה.
חבורת "בני המלוכה מאביסיניה" היו למעשה חבריו של קול שפניהם הושחרו והם מחופשים בהתאם; אחת מן המשתתפים הייתה וירג'יניה וולף הצעירה.
התעלול בוצע במכוון על דרדנוט, שהייתה אז סמל לגאוותו של הצי הבריטי.
תעלול זה נודע בשם "מתיחת דרדנוט".
ב-1910 הושקה אה"מ אוריון, הראשונה מאוניות המערכה מסדרת אוריון.
אה"מ אוריון הייתה בעלת חימוש עיקרי בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ), לעומת תותחי 12 האינץ' של דרדנוט, הייתה הראשונה שנקראה סופר דרדנוט, ובעלת עוצמה רבה בהרבה.
עם הזמן, ירשו אוניות אלה את יוקרתה וחשיבותה הצבאית של דרדנוט.
יחד עם זאת, מהירותן הייתה זהה לזו של דרדנוט, והאוניות מסוגה היו יכולות להפליג יחד עם האוניות החדשות.
יחסית לאוניות החדשות יותר, הייתה הגנתה של דרדנוט מפני טורפדות דלה למדי.
החימוש שנשאה נגד משחתות כלל תותחי 76 מ"מ; חימוש משני זה נועד, כאמור, להגנה בלבד ולא כנשק התקפי, כמו התותחים העיקריים.
לאחר כמה ניסיונות הוחלט על התקנת 14 תותחים כאלה בנקודות שונות על המבנה העילי, ועוד 10 הותקנו בזוגות על גג צריחי התותחים הגדולים.
כבר ב-1906 נחשב חימוש זה כחימוש קל מדי נגד המשחתות שיוצרו אז, ובאוניות המערכה הבאות כבר הותקנו תותחים בקוטר 4 אינץ' (101.6 מ"מ) וגם בקוטר גדול יותר.
כמו בכל אוניות המערכה של תקופתה הותקנו בדרדנוט רשתות נגד טורפדו שנישאו על מנופים מיוחדים והורדו למים בעת הצורך, אך רשתות אלה הורדו עם תחילת המלחמה מכיוון שגרמו לאיבוד מהירות ומכיוון שסוגים שונים של טורפדו הותקנו כדי שיוכלו לפרוץ רשתות אלה.
עם תחילת מלחמת העולם הייתה דרדנוט אוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הרביעית, בים הצפוני, שבסיסה בסקפה פלו.
באורח אירוני, למרות שמטרתה המוצהרת של דרדנוט הייתה התמודדות עם אוניות מערכה אחרות, הפעילות הקרבית המשמעותית היחידה שבה השתתפה הייתה נגיחת וטיבוע הצוללת הגרמנית U-29, ב-18 במרץ 1915. בכך הייתה דרדנוט לאוניית המערכה היחידה אי פעם שהצליחה להטביע צוללת.
דרדנוט עברה שיפוצים בתחילת 1916, וממאי אותה שנה שימשה כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השלישית, שבסיסה בפתח נהר התמזה, בדרום אנגליה.
השייטת נועדה להתמודד עם פשיטות של סיירות קרב גרמניות שהפגיזו את חופי אנגליה.
בשל כך, החמיצה דרדנוט את קרב יוטלנד, הקרב הימי החשוב ביותר במלחמה.
במרץ 1918 הוחזרה דרדנוט לתפקידה בשייטת אוניות המערכה הרביעית, אך הוצאה מהשירות ביולי.
לאחר המלחמה, בפברואר 1919 הושמה דרדנוט ברזרבה, בשל מצבה שכבר לא אפשר לה לסייר בים הצפוני.
ב-31 במרץ 1920 הוצאה האונייה למכירה; ב-9 במאי 1921 נמכרה האונייה לגריטה, וב-2 בינואר 1923 פורקה לחלקים.
אה"מ בלפסט , הייתה סיירת קלה של הצי המלכותי הבריטי.
היא אחת משתי ספינות שהיוו את תת-סדרת "אדינבורו" של סדרת הסיירות הבריטיות טאון (Town), יחד עם אה"מ אדינבורו.
"בלפסט" כיום היא אוניית מוזיאון בלונדון.
אמנת וושינגטון הגבילה את סדרת הסיירות טאון לפחות מ-10,000 טון.
במקור תוכננו הספינות לשאת תותחים 4-קניים בקוטר "6, אך בעיות בבניה גרמו להמרת התכנון לשימוש בגרסאות משופרות של התותחים התלת-קניים מסדרות קודמים של האונייה.
התותחים המשופרים היו קלים יותר מקודמיהם, והמשקל שנחסך שימש לשיפור שריון האונייה והגנות הנ"מ שלה.
"בלפסט" הושקה ביום פטריק הקדוש ב-1938 במספנה "הרלאנד אנד וולף" בבלפסט על ידי אשתו של ראש הממשלה דאז, נוויל צ'מברלין.
בזמנו, עלות האונייה הכוללת עמדה על 2,141,514 ליש"ט.
האונייה נכנסה לשירות הצי הבריטי באוגוסט 1939 בפיקודו של הקפטן ג.
סקוט וסופחה לשייטת הסיירות ה-18.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, עסקה שייטת הסיירות ה-18 בהטלת סגר ימי על גרמניה.
במסגרת פעילותה בשייטת, יירטה "בלפסט" את אוניית הנוסעים הגרמנית "קאפ נורט" (Cap Norte) שניסתה לחזור לגרמניה במסווה של אונייה נייטרלית.
ב-21 בנובמבר 1939 נפגעה "בלפסט" קשות ממוקש ימי מגנטי כאשר עזבה את לשון הים של פורת' בסקוטלנד, 21 אנשי צוות נפצעו.
הנזק בשדרית האונייה, בגופה ובציוד המכני היה כה רחב, עד כי נדרשו שלוש שנים לתיקון האונייה במספנת דבנפורט.
המוקש הוטל ב-4 בנובמבר על ידי הצוללת הגרמנית U-21.
"בלפסט" חזרה לשירות בצי בנובמבר 1942 תחת פיקודו של קפטן פרדריק פרהאם.
במהלך התיקונים נוספו לאונייה מספר שיפורים שכללו בין השאר התקנת מערכת רדאר ובקרת ירי חדשה.
השיפורים הגדילו את הדחק האונייה מ-11,175 טון ל-11,553 טון ובכך הפכו אותה לסיירת הכבדה ביותר של בריטניה.
במהלך המלחמה השתתפה האונייה בקרב כף הצפון, מבצע נפטון ומבצע אוברלורד.
בשעה 05:30 בבוקר ה-6 ביוני 1944 הייתה "בלפסט" מהאוניות הראשונות לירות לכיוון העמדות הגרמניות בחופי נורמנדי.
במשך 5 השבועות הבאים האונייה המשיכה להפציץ כמעט ללא הפסק מסוללות ה-"6 וה-"4 שלה, עד שהקרבות היבשתיים התקדמו אל מעבר לטווח תותחיה.
"בלפסט" שירתה גם במהלך מלחמת קוריאה, שם תמכה בכוחות האו"ם בהפצצות ימיות.
ביולי 1952 נפגעה האונייה מטיל אויב, שגרם למותו של חייל ולפציעתם של ארבעה נוספים.
בשנים 1959–1962 פעלה האונייה במזרח הרחוק באימונים ולהפגנת כוח.
"בלפסט" עזבה את סינגפור ב-26 במרץ 1962 לכיוון בריטניה, שם ביקרה בפעם האחרונה בבלפסט וסיימה את שירותה הצבאי ב-24 באוגוסט 1963. בעקבות יוזמה של אדמירל-משנה סיר מורגן מורגן-ג'ילס, אחד ממפקדי "בלפסט" בעבר, הוחלט להביאה ללונדון - שם הפכה למוזיאון צף ונפתחה לציבור לראשונה ביום טרפלגר בשנת 1971.
אוניית הוד-מלכותו "בלווידרה" הייתה פריגטת מפרשים בת 36 תותחים של הצי המלכותי הבריטי.
היא נבנתה בדפפורד בשנת 1809. במהלך מלחמת 1812 שימשה "בלווידרה" אוניית הדגל של האדמירל הרברט סוייר (Herbert Sawyer) בתחנת הצי הבריטי בהליפקס, בחוף האטלנטי של קנדה.
ב-23 ביוני 1812, חמישה ימים לאחר פרוץ המלחמה, נתקלה "בלווידרה" בשלוש פריגטות אמריקניות כבדות ממנה: "פרזידנט", "קונגרס" ו"יונייטד סטייטס".
באותה עת לא ידעו אנשי "בלווידרה" כי ארצות הברית הכריזה מלחמה על מדינתם, ולאחר שהשיבו אש, הצליחו להימלט מרודפיהם בחסות החשיכה.
הודות לכך ניצלה גם שיירת אוניות סוחר בריטית שעשתה דרכה מג'מייקה, משום שהפריגטות האמריקניות היו טרודות במרדף אחר אוניית המלחמה הבריטית.
בחודש יולי של אותה שנה נמנתה "בלווידרה" עם אוניות השייטת בפיקוד פיליפ ברוק, אשר רדפה אחר הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" בדרכה ממפרץ צ'סאפיק לניו יורק.
עד תום המלחמה השתתפה "בלווידרה" בהטלת ההסגר הימי על נמלי החוף המזרחי של ארצות הברית, ולכדה מספר אוניות סוחר ופריבטירים.
"בלווידרה" המשיכה לשרת בצי המלכותי עד אמצע המאה ה-19. בשנת 1846 הוצאה משירות פעיל והוסבה לאוניית אספקה (store ship) בנמל פורטסמות.
בשנת 1852 הוסבה לאוניית קליטה (recieving ship) בנמל פורטסמות', תפקיד אותו מילאה עד 1890. בשנת 1906 נמכרה במחיר 1,800 ליש"ט.
אוניית הוד-מלכותו "בנבואו" הייתה אונית קו בריטית מדרגה שלישית מסדרת ונגור (Vengeur), בעלת 74 תותחים.
היא נקראה על שם אדמירל ג'ון בנבואו (1653-1702), והייתה הראשונה באוניות הצי המלכותי שנשאה שם זה.
הספינה הושקה ב 3 בפברואר 1813 במספנות ברנט, רותרהיית, לונדון.
בשנת 1840 הייתה חלק משייטת בריטית-אוסטרית-טורקית, שפעלה לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840.
מ-1848 סיפקה שירותי נמל, בשנת 1854 שימשה כספינת כלא לשבויים רוסים ממלחמת קרים בנמל שירנס, בשנת 1859 הוסבה לגוות פחם, וב-1892 - לאחר 79 שנות שירות - נמכרה.
שלוש שנים אחר כך נגרטה.
אוניית הוד מלכותו "גורגון" הייתה אוניית משוטות מלחמתית עשויה עץ של הצי המלכותי הבריטי, חמושה בשישה תותחים.
היא הושקה ב-1837. האונייה השתתפה בהרעשת עכו מן הים ב-1840. ב-1843, במהלך מלחמת האזרחים באורוגוואי, הייתה חלק מן השייטת הבריטית שהוצבה בריו דה לה פלטה.
אחר כך הוסבה לאוניית הובלה (transport), וב-1858 סייעה לאה"מ "אגממנון" בהנחת כבל הטלגרף הטרנס-אטלנטי הראשון.
ב-1864 הוצאה מן השירות ונמכרה לגריטה.
"גורגון" תוכננה על ידי סר ויליאם סיימונדס , המפקח על בניית האוניות של הצי , והייתה כלי השיט הראשון שהותקנו בו מנועי פעולה ישירה (direct acting).
גוף האונייה נבנה מעץ טיק והצלעות מעץ אלון.
הדחק האונייה היה 1640 טונות.
קוטר כל אחד משני גלגלי המשוטות שלה היה 27 רגל (8.2 מ').
האונייה נבנתה במספנת הצי המלכותי בפמברוק; שדריתה הונחה ביולי 1836, והיא הושקה ב-31 באוגוסט 1837.
שני המנועים של "גורגון", בני 160 כוחות סוס כל אחד, נבנו על ידי ג'ון סיוורד .
היו אלה מנועים חדשניים, מסוג פעולה ישירה, שבהם הועברה תנועת מוט הבוכנה ישירות אל הטלטל וממנו לגל הארכובה ולא באמצעות זוג זרועות צדיות כמו במנועים מהדור הקודם; מנגנון של מוטות מקבילים (parallel motion linkage), ולא ראש צלב (crosshead), שמר על התנועה הקווית מעלה-מטה של מוט הבוכנה.
המשמעות הייתה שמנועי "גורגון" שקלו 60 טון פחות מן המנועים המקבילים להם מהדור הישן, תפסו פחות מקום והיו אמינים יותר.
את הקיטור למנועים סיפקו 4 דודי קיטור מנחושת שסודרו בזוגות, גב אל גב.
ניתן היה להפעילם בנפרד, וכך לאפשר תיקון תקלות בעוד הדודים האחרים ממשיכים לפעול.
אורכו של חדר המכונות, מהמחיצה הקדמית לאחורית, היה 52 רגל.
מגורות הפחם סודרו לאורכו של חדר המכונות, רוחבן הממוצע 8 רגל, והן הכילו 400 טון פחם שהספיקו ל-16 ימי הפלגה.
חימושה של "גורגון" כלל 6 תותחים כבדים, אומנם לא לפי התכנון המקורי.
היא אמורה הייתה לשאת על סיפון התותחים 12 תותחים בני 32 ליטראות (משקל התותח ), 4 בני 32 ליטראות () על הסיפון העליון, ושני תותחים של 10 אינץ' ו-96 ליטראות על מקבעים סובבים בחרטום ובירכתיים.
לאחר ההשקה וההתקנה לשירות הסתבר כי שקיעת האונייה במים גדולה מדי, וכל פתחי התותחים על סיפון התותחים נאטמו.
ב-1847 נשאה "גורגון" על סיפונה העליון תותח אחד של 68 ליטראות (), תותח אחד 10 אינץ' (), וארבעה תותחים של 32 ליטראות ().
על סיפונה הראשי אמורה הייתה לשאת תותח אחד של 32 ליטראות ().
תותח 32 הליטראות (), שנוסה לראשונה ב-1838, שקל הרבה פחות מתותח 32 הליטראות () שעל הסיפון הראשי.
ב-1840 השתתפה "גורגון" יחד עם עוד שלוש אוניות משוטה ("ויסוביוס", "סטרומבולי" ו"פניקס"), בפיקודו של אדמירל רוברט סטופפורד, בהפגזת העיר עכו.
ב-1843, במהלך מלחמת האזרחים באורוגוואי, הגיעה "גורגון" אל שפך ריו דה לה פלטה והצטרפה לשייטת הבריטית בפיקוד קומודור ג'ון פרוויס (John Purvis).
היא נשארה לעגון במפרץ להרתעה מפני התקפה אפשרית.
ב-10 במאי 1844 עלתה על שרטון אך נחלצה בסופו של דבר.
מ-23 בפברואר 1854 עד 8 במאי 1854 פיקד על האונייה קומנדר ארתור קאמינג.
ב-1858 סייעה "גורגון" להניח את כבל הטלגרף הטרנס אטלנטי הראשון, וביצעה מדידות של עומק המים עבור אוניית המלחמה לשעבר "אגממנון" שהוסבה לאוניית כבל (cableship).
כשהושלמו העבודות בקטע האחרון של הכבל עד ניו יורק, זכו אנשי הצוות של "גורגון" ושל שאר האוניות לקבלת פנים חגיגית שערכו לכבודם אזרחי העיר.
ב-1863 נשלחה "גורגון" אל מדגסקר כדי לשמור על השלום והסדר הציבורי בעקבות מותו של רדאמה השני, מלך מדגסקר.
היא שבה אל אנגליה דרך כף התקווה הטובה, והטילה עוגן בספיטהד ב-29 בינואר 1864. ב-11 בפברואר, לאחר שפרקה את תותחיה ותחמושתה בארסנל המלכותי, הוצאה האונייה משירות פעיל.
למרות שכבר הוצאה משירות פעיל הוטלה על "גורגון" משימה נוספת ואחרונה.
היא נגררה אל גרינהיית' ב-6 במאי כדי לשמש גוות מגורים עבור הצוות של אה"מ "אוסבורן", ששבעה מאנשיה חלו באבעבועות שחורות.
לאחר השלמת המשימה פורקה האונייה בווליץ'.
ב-17 באוקטובר 1864 נמכרה לגריטה.
אוניית הוד־מלכותו "גֶּרְיֶיר" הייתה פריגטת מפרשים בעלת 38 תותחים של הצי הבריטי.
האונייה השתייכה לצי הצרפתי ונלקחה שלל על ידי הבריטים ב־1806, במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
היא מפורסמת בעיקר על שום הקרב האחרון שניהלה, אונייה־מול־אונייה, עם הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" במלחמת 1812.
"גרייר" החלה את שירותה במלחמות הנפוליאוניות.
ההתנגשות המתועדת הראשונה של "גרייר" עם אניות הצי המלכותי אירע ליד כף פִּיקוֹלֶט, בחופה הצפוני של סן דומיניק (כיום האיטי).
"גרייר" הייתה חלק משייטת צרפתית קטנה שפעלה בים הקריבי וכללה מלבדה את אוניות הקו (74 תותחים) "דּוּגֶה־טְרוּאָה" ו"דוּקֶן".
בעת התקרית הנדונה היו שלוש האוניות הצרפתיות כלואות בנמל קָפּ־פְרָנְסֵייז, כששייטת בריטית המונה ארבע אוניות קו (74 תותחים כל אחת) מטילה עליו הסגר.
ב־24 ביולי 1803 בשעות אחר הצהריים התעורר משב רוח חזק ופתאומי מכיוון היבשה, והאוניות הצרפתיות החליטו לפרוץ מן הנמל בחסות החשיכה והרוח הטובה ולשוב אל אירופה.
"דוגה־טרואה" ו"גרייר" התגלו בבוקר שלמחרת על ידי אה"מ "אֶלֶפֶנְט" (74 תותחים) והסְלוּפּ " טָרְטֶר" (18 תותחים), אך הצליחו לחמוק מרודפיהן תוך חילופי מטחים.
שונה היה גורלה של "דוקן".
בלילה שלמחרת, לאחר מרדף וחילופי ירי עם אה"מ "וָאנְגָרְד" (74 תותחים) ואה"מ "סְנֵייק" (32 תותחים), נכנעה האונייה ונלקחה שלל.
"דוגה־טרואה" ו"גרייר" חצו את האוקיינוס ללא אירועים מיוחדים.
בשעות אחר הצהריים של ה־29 באוגוסט, כשהן נמצאות מרחק קצר מנמל פֶרוֹל בספרד, גילתה את השתיים אה"מ "בּוֹדִיסֵיאֶה", פריגטת 38 תותחים בפיקוד קפטן ג'ון מֵייטְלֶנְד.
החשיכה היורדת והערפל שכיסה את הים בבוקר שלמחרת מנעו ממנו לנקוט פעולה.
בשעות הצהריים, עם התפזרות הערפל וחידוש המרדף, התחוור למייטלנד כי כלי השיט הגדול מבין השניים הוא אוניית 74-תותחים.
על פי שורת ההיגיון צריכה הייתה "בודיסיאה", החלשה יותר, לנתק מגע ולהתרחק.
אלא שמייטלנד ידע, כי האניות הצרפתיות ששבו מסן דומיניק חומשו לעיתים קרובות בחֶסֶר וצוותן היה מותש לאחר ההפלגה הארוכה ולפעמים גם קטן מן הרגיל.
על כן החליט להסתכן, להתקרב אל "דוגה־טרואה" ולבחון את כוחה.
בשתיים בצהריים, כשהן נמצאות מרחק רבע מייל זו מזו, פתחו השתיים באש אחת על השנייה.
מטח הדופן של "דוגה־טרואה" לא היה יעיל, אך די היה בו כדי להבהיר למייטלנד כי מדובר באונייה חמושה במלואה והוא מיהר להימלט.
"דוגה־טרואה" ו"גרייר", שנמצאה מרחק ניכר ממנה לצד החסי, סבו לעברה של "בודיסיאה" ודלקו אחריה.
המרדף נמשך כשעה, וכשראו השתיים כי לא יצליחו להשיגה, הירפו ממנה.
ב־2 בספטמבר, ליד כף פְּרִיוֹר, מרחק מה מקוֹרוּנְיָה, נתקלו "דוגה־טרואה" ו"גרייר" בשייטת בריטית נוספת בפיקודו של קומודור אדוארד פִּילוֹ.
מבין האוניות הבריטיות רק אה"מ "קָאלוֹדֶן" (74 תותחים) הייתה מסוגלת באותו זמן לרדוף אחר שתי האוניות הצרפתיות.
המרדף החל ב־11:50 לפני הצהריים.
"דוגה־טרואה" הצליחה להיכנס ראשונה לנמל קורוניה בחסות תותחי המצודה, שירו על "קאלודן" עם התקרבותה.
המרדף אחר "גרייר" נמשך תוך חילופי מטחים עד השעה 2:30, אז נמצאה "קאלודן" שוב בקרבה מסוכנת לתותחי המצודה ועל כן ניתקה מגע והתרחקה.
"גרייר", שנחלצה בעור שיניה, נכנסה חבולה לנמל.
שישה מבין אנשי צוותה נהרגו במהלך המרדף ו־15 מתוכם נפצעו, ביניהם הקפטן לואי־אלכסי בּוֹדוּאַן והלפטננט הראשון.
ב־28 במרס 1806 הפליגה "גרייר" מנמל לוֹרְיֶיא בלווית הפריגטות "רֶבָאנְשׁ" ו"סִירֶן" והבריג "נֶאַרְק".
משימתן הייתה לתקוף ולהשמיד ציידות־לווייתנים בריטיות ורוסיות שפעלו באוקיינוס הארקטי, ליד חופי גרינלנד.
היא נפרדה מאוניות השייטת, אך למרות זאת הצליחה ללכוד ולהעלות באש כמה ציידות לווייתנים.
ידיעות על מעלליה ועל כך שנראתה לאחרונה ליד איי פארו הגיעו ב־16 ביולי אל לֶפְטֶנֶנְט תומאס לֵיוִוי, מפקד אה"מ "בְּלֶנְץ'".
הפריגטה הבריטית נמצאה אז ליד איי שטלנד, ומיד יצאה לחפש אחריה.
ב־18 ביולי הבחינה "בלנץ'" ב"גרייר".
באותו זמן נשאה "גרייר" 50 תותחים לעומת 46 של "בלנץ'".
"בלנץ'" מיהרה לצמצם את המרחק בינה לבין המטרה, אך "גרייר" לא נקטה כל פעולה לנוכח האנייה המתקרבת.
כנראה טעתה לחשוב שהפריגטה הבריטית היא אחת מחברותיה לשייטת.
כ־15 דקות אחר חצות פתחה "בלנץ'" באש, כשהיא יורה שני מטחי דופן לעברה של "גרייר" קודם שזו מצליחה להגיב.
באחת וחצי בבוקר, לאחר לחימה עזה, הרכינה האנייה הצרפתית את דגלה ונכנעה.
תורנה האחורי נפגע וקרס, ונזק רב נגרם לתרניה התחתיים ולדפנותיה, הן מעל קו המים הן מתחתיו.
20 מתוך 350 אנשי צוותה נהרגו ו־30 נוספים נפצעו, 10 מהם קשה.
"בלנץ'" ניזוקה קלות ו־4 בלבד מבין 265 אנשי צוותה נפצעו.
ב־26 ביולי 1806 נכנסו "בלנץ'" ואניית השלל אל יארמות'.
לתומאס ליווי הוענק תואר סֶר, והוא הלפטננט הראשון בצי המלכותי שזכה לאות הוקרה מעין זה על ניצחון בקרב.
"גרייר" צורפה לצי המלכותי בשמה המקורי.
במהלך שנת 1807 תוקנה האונייה במספנת הצי בצֶ'טֶם וחומשה ב־48 תותחים.
ב־1808 הוכנסה לשירות פעיל ונשלחה אל תחנת הצי בג'מייקה.
כאן עסקה עם אוניותיו האחרות של הצי בליווי שיירות, בהגנה על האינטרסים המסחריים של בריטניה באזור ובפגיעה בספנות המסחרית של אויבותיה – צרפת וספרד.
בפברואר 1808 לכדה ליד חופי ברזיל את הפריבטיר הצרפתית "מלווינה" וחילצה מידיה את אוניית הסוחר הבריטית "ג'וליאנה".
ביולי אותה שנה לכדה לאחר מרדף של 24 שעות את הפריבטיר הצרפתית "פֶּרָאטִי" מגוואדלופ, שהתחקתה אחר עקבותיה של שיירת אוניות סוחר גדולה.
באוקטובר 1809 הועברה "גרייר" אל השייטת הפועלת מתחנת הצי בהליפקס שבקנדה.
את השנים עד התלקחותה של מלחמת 1812 עשתה ללא אירועים מיוחדים.
הקרב עם הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן"
"גרייר" מוכרת בעיקר על שום הקרב שניהלה עם האונייה המפורסמת ביותר בתולדות הצי האמריקני – הפריגטה "קונסטיטושן".
ההתנגשות בין השתיים ארעה ב-19 באוגוסט 1812, חודשים אחדים לאחר פרוץ מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה.
"גרייר", בפיקודו של קפטן ג'יימס דייקרס, נפרדה מן השייטת המטילה הסגר על נמל ניו יורק, ועשתה דרכה אל הליפקס לשם הצטיידות.
בצהרי אותו יום, כ-360 מייל דרומית־מזרחית להליפקס, הבחינו השתיים אחת בשנייה, ומשהתבררה לכל אחת מהן זהותה של האונייה האחרת – הוחל מיד בהכנות לקרב.
"קונסטיטושן", שנבנתה מלכתחילה חזקה, מהירה ובעלת עוצמת אש גדולה מן הפריגטות הסטנדרטיות באותו זמן, פגעה ללא רחם בתרונה, בחיבל ובאנשים שעל סיפונה של "גרייר".
מטחי הדופן של האונייה הבריטית, לעומת זאת, הסבו נזק מועט לפריגטה האמריקנית.
עם רדת החשיכה החליט דייקרס, בעצה אחת עם קציניו, להיכנע.
האבדות והנזקים שנגרמו ל"גרייר" היו כה גדולים, שלא ניתן היה להביאה לנמל.
לאחר שהורדו ממנה הפצועים והועברו אל "קונסטיטושן", הועלתה האונייה באש.
קפטן דייקרס שלח דוח על הקרב ותוצאותיו אל תת-אדמירל הרברט סוייר, מפקד תחנת הצי בצפון אמריקה.
בית דין צבאי שהתכנס באה"מ "אפריקה" ב-2 באוקטובר לא מצא כל דופי בהחלטתו של דייקרס להסגיר את האונייה כדי להציל את חיי שאר הצוות.
כמו כן קבעו חברי בית הדין, כי תורני האונייה התמוטטו ונפלו בשל ליקויים בבנייתם ולא בשל כדורי האויב.
לאחר זמן קיבל דייקרס אונייה חדשה לפיקודו, את הפריגטה "טַייבֶּר".
אוניית הוד־מלכותו "ג'אווה" הייתה פריגטת מפרשים בת 38 תותחים של הצי המלכותי הבריטי.
האונייה, שהושקה ב-1805, הייתה במקורה פריגטה צרפתית מדגם Pallas בת 40 תותחים בשם "רֶנוֹמִי" (Renommée), שנשבתה על ידי הבריטים ב-1811 במהלך קרב טמאטאווה.
היא מפורסמת בעיקר בשל הקרב אונייה-מול-אונייה שניהלה ב-29 בדצמבר 1812 משך שלוש שעות נגד הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן", בסופו הוכנעה, נפלה בשבי והועלתה באש.
אה"מ גוד הופ הייתה אחת מארבע סיירות משוריינות מסדרת דרייק שנבנו עבור הצי המלכותי בסביבות שנת 1900; היא נקראה במקור אפריקה, אך שמה שונה לפני שהושקה.
היא הפכה לספינת הדגל של שייטת הסיירות הראשונה של הצי האטלנטי ב-1906, והייתה לספינת הדגל של שייטת הסיירות השנייה ב-1908. היא נשלחה לעתודה ב-1913, אך נכנסה לשירות מחדש באמצע 1914.
כאשר הוכרזה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גוד הופ קיבלה פקודה לתגבר את שייטת הסיירות הרביעית והפכה לספינת הדגל של אדמירל משנה כריסטופר קראדוק.
קראדוק העביר את הספינות הזמינות של השייטת שלו מאוחר יותר באותו החודש לחוף אמריקה הדרומית כדי לחפש פושטות מסחר גרמניות.
לאחר מכן הוא קיבל הוראה להפליג דרומה יותר למצר מגלן לחסום כל ניסיון של שייטת מזרח אסיה הגרמנית לחדור לדרום האוקיינוס האטלנטי.
הוא מצא את השייטת הגרמנית ב-1 בנובמבר מול חופי צ'ילה.
השייטת הגרמנית עלתה על כוחו של קראדוק וכללה אוניות חזקות יותר; הם הטביעו את שתי הסיירות המשוריינות של קראדוק בקרב קורונל.
גוד הופ אבדה עם כל אנשי צוותה.
גוד הופ תוכננה להיות בעלת הֶדְחֶק .
הספינה הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
היא הונעה על ידי שני מנועי קיטור 4 צילינדרים בעלי הרחבה משולשת, שכל אחד מהם הניע ציר אחד, שהפיקו סך של 30,000 כוחות סוס (22,000 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של קשר (43 קמ"ש).
המנועים הונעו על ידי 43 דוודי בלוויל.
היא נשאה מקסימום של פחם והיא כללה 900 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלה כלל שני תותחי (BL) Mk X בצריחים בודדים, לפני ומאחורי המבנה העילי.
החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי BL 6 אינץ' Mk VII היה מסודר בקזמטים באמצע הספינה.
12 תותחי ירי מהיר (QF) 12 פאונד 12 cwt הותאמו להגנה מפני סירות טורפדו.
ניתן היה להוריד שני תותחי 12 פאונד 8 cwt נוספים לשירות בחוף.
גוד הופ נשאה גם שלושה תותחי הוצ'קיס במשקל 3 פאונד ושני צינורות טורפדו שקועים.
לחגורת השריון בקו המים של הספינה היה עובי מרבי של והיא נאטמה ב מחיצות רוחביות.
השריון של צריחי התותחים והברבטים שלהם היה בעובי 6 אינץ' בעוד שריון הקזמטים היה בעובי 5 אינץ'.
שריון הסיפון המגן נע בעובי של ומגדל הניווט היה מוגן ב של שריון.
גוד הופ, שנקראה על שם המושבה הבריטית בכף התקווה הטובה, הונחה ב-11 בספטמבר 1899 בשם אפריקה על ידי Fairfield Shipbuilding & Engineering במספנת Govan שלהם.
שמה שונה לגוד הופ ב-2 באוקטובר והיא הושקה ב-21 בפברואר 1901, כאשר היא נקראה רשמית על ידי גברת (אתל) אלגר, אשתו של פרנסיס אלגר, מנהל חברת בניית ספינות.
היא הגיעה לפורטסמות' כדי להשלים את הבנייה ולהתחמש בסוף דצמבר 1901. קפטן צ'ארלס אדוארד מאדן מונה למפקד הראשון של האונייה ב-8 בנובמבר 1902.
היא הייתה אמורה להיות ספינת הדגל של אדמירל משנה וילמוט פוקס כשמונה למפקד שייטת הסיירות בצי הבית, אך היא קיבלה הוראה תחילה להעביר את ג'וזף צ'מברלין, שר המושבות, לדרום אפריקה בסוף 1902. פוקס הניף את דגלו ב-23 בנובמבר, והספינה יצאה מפורטסמות' עם צ'מברלין ואשתו על הסיפון יומיים לאחר מכן.
במהלך ההפלגה החוצה, גוד הופ עגנה בפורט סעיד, סואץ, עדן, מומבסה וזנזיבר, לפני שהנחיתה את צ'מברלין בדרבן בסוף דצמבר.
לאחר ששהתה בחג המולד בפורט אליזבת, היא ביקרה בסיימון טאון לפני שחזרה הביתה לאורך החוף המערבי של אפריקה.
ב-1906 היא הפכה לספינת הדגל של שייטת הסיירות הראשונה, הצי האטלנטי והייתה ספינת הדגל של שייטת הסיירות השנייה כשביקרה בדרום אפריקה שנתיים לאחר מכן.
גוד הופ הוכנסה לעתודה ב-1913.
גוד הופ הוכנסה לשירות מחדש באמצע 1914 עם צוות שהורכב בעיקר מאנשי מילואים של הצי והוצבה לזמן קצר בשייטת הסיירות השישית באוגוסט, לפני העברת שייטת הסיירות הרביעית.
היא נפגשה במספנה המלכותית הישנה (שנסגרה ב-1905 ועברה לממשלת הדומיניון כדי להפוך למספנה הקנדית המלכותית) במבצר הקיסרי לשעבר של הליפקס, נובה סקוטיה (שהחליף את הבסיס בברמודה של צפון אמריקה ותחנת איי הודו המערבית ב-1907), עם אה"מ סאפוק, ספינת הדגל של אדמירל משנה סר כריסטופר קראדוק.
קראדוק העביר את הדגל שלו לגוד הופ כי היא הייתה מהירה יותר מספינת הדגל הקודמת שלו.
בהליפקס הצטרפו לצוות של גוד הופ ארבעה פרחי קצונה קנדים צעירים כדי לסייע לקראדוק בפיקודו.
הם יהפכו לנפגעי הצי המלכותי הקנדי הראשונים של מלחמת העולם הראשונה.
הפיקוד של קראדוק נשלח לחוף אמריקה הדרומית מאוחר יותר באותו החודש לפי הצעתו שלו כדי לחפש טוב יותר את הספינות הגרמניות הפושטות על ספינות סוחר בריטיות.
גוד הופ הוטענה בפחם במספנה המלכותית של הצי המלכותי במושבת המבצר הקיסרי הצפון-אטלנטי של ברמודה (על ידי תותחני ארטילריה של מיליציית ברמודה שסייעו בהעמסה).
בדרך דרומה, צוותה של גוד הופ חוזק על ידי גיוסם של 26 מסיקים באיי הודו המערבית, כנראה בסנט לוסיה.
ספינותיו באופן כללי לא הצליחו במשימה והוא העביר את השייטת שלו דרומה יותר בסוף ספטמבר כדי לחפש את שייטת מזרח אסיה, בפיקודו של ויצה-אדמירל גרף מקסימיליאן פון שפה, בסביבת כף הורן ומצר מגלן על פי הפקודות שקיבל מהאדמירליות.
בסוף ספטמבר, קראדוק ביצע את חיפושיו העקרים הראשונים באזור טירה דל פואגו ומאוחר יותר ניתק שלוש מספינותיו כדי לחפש במעלה החוף של צ'ילה, והגיע לוולפראיסו ב-15 באוקטובר, בזמן שגוד הופ חזרה לפורט סטנלי, באיי פוקלנד, להתאושש וליצור מחדש את הקשר עם האדמירליות.
הוא קיבל הודעה ב-7 באוקטובר שספינותיו של שפה בוודאות נועדות לאזור כף הורן וחיכה לאוניית המערכה פרה-דרדנוט קאנופוס שתחזק את השייטת שלו.
היא הייתה במצב מכני גרוע כשהגיעה לפורט סטנלי ונדרשה לזמן כדי לבצע תיקונים.
גוד הופ הפליגה ב-22 באוקטובר בלעדיה, והסתובבה סביב כף הורן, בעוד קאנופוס ושלוש נושאות פחם יצאו למחרת, בדרך הקצרה יותר דרך מצר מגלן.
גוד הופ נפגשה עם שאר השייטת ב-Valenar Roads בארכיפלג צ'ונוס המרוחק של צ'ילה ב-27 באוקטובר כדי להתאושש.
הם עזבו יומיים לאחר מכן, בדיוק כשקאנופוס הגיעה, קראדוק הורה לאוניית המערכה להגיע בעקבותיו בהקדם האפשרי.
הוא שלח את הסיירת הקלה גלאזגו לסייר קדימה ולהיכנס לקורונל, צ'ילה, כדי לאסוף כל הודעה מהאדמירליות ולרכוש מידע מודיעיני בנוגע לפעילות הגרמנית.
הסיירת החלה לקלוט אותות רדיו גרמניים מהסיירת הקלה לייפציג אחר הצהריים של 29 באוקטובר, ודחתה את הכניסה לקורונל במשך יומיים באישורו של קראדוק כדי להימנע מלכידה על ידי הספינות הגרמניות המהירות.
ספינת אספקה גרמנית כבר הייתה שם והודיעה לשפה שגלאזגו נכנסה לנמל בסביבות הדמדומים.
השייטת יצאה בבוקר 1 בנובמבר, אבל שפה כבר תכנן לתפוס אותה כשהודיעה על נוכחותה בערב הקודם.
גלאזגו עזבה את קורונל בשעה 09:15 לאחר שאספה את הדואר של השייטת ונפגשה עם שאר השייטת ארבע שעות לאחר מכן.
קראדוק הורה לספינותיו ליצור קו לצד עם מרווח של בין הספינות כדי למקסם את הראות בשעה 13:50, וניווט צפונה במהירות של .