tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי נתוני הארכיון, במדפיו ובמחשביו שמורים מעל מיליארד מסמכים, 2.5 מיליון תצלומים, 80 אלף שעות של רשתות קשר ודיוני מטכ"ל ו-30 אלף מפות.
אלה מאוחסנים ב-450 אלף מכלים, בעשרה מיליון תיקים וב-3.5 טרה-בייט של חומר דיגיטלי.
במאי 2020 הודיעה הנהלת ארכיון צה"ל כי יתאפשר צילום עצמי של חומרי ארכיון ממחשבי חדר העיון בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון ללא תשלום.באוקטובר 2020 פורסם על מיזם דיגיטציה של ארכיון צה"ל, שבמסגרתו סרטים ממלחמות ישראל שצולמו בפילם עוברים המרה לפורמט דיגיטלי, המאפשר לשמר אותם באיכות גבוהה ולהנגישם לציבור.
ארכיון מפלגת העבודה על שם משה שרת (בראשי תיבות: אמה"ע) הוא ארכיון היסטורי-אדמיניסטרטיבי ודוקומנטטיבי של מפא"י ומפלגת העבודה, השוכן בבניין הספרייה המרכזית של מכללת בית ברל.
מפא"י, ואחריה מ-1968 "העבודה", הייתה מפלגת השלטון במדינת ישראל עד "המהפך" ב-1977, וגם לאחריו המשיכה להיות מהכוחות הפוליטיים הדומיננטיים במדינה.
כתוצאה מכך בארכיון התרכז תיעוד רב (תיקים, תצלומים, מפות, שרטוטים, כרזות, גלויות, עיתונים, סרטים, קלטות-קול, פרטי אפמרה וכו') לא רק על אודות מפא"י ופעילותה בגלגוליה השונים, אלא גם על תולדות ארץ ישראל ומדינת ישראל, על הכלכלה, התרבות הישראלית והקשרים עם מדינות ומפלגות זרות החל מ-1887 ועד ימינו.
הארכיון נוסד ב-1965 (על-פי החלטת מזכירות מפא"י מה-24 במאי 1963) במסגרת קרן ברל כצנלסון, הוכר על ידי ממשלת ישראל כארכיון ציבורי והוא ממלא אחר כל הוראות חוק הארכיונים ותקנותיו.
פרט למסמכים של מפא"י ומפלגת העבודה, שמורים בו אוספים של משרדי 'הברית העולמית של פועלי ציון', 'האיחוד העולמי', תנועת העבודה הציונית העולמית, רפ"י, קרן ברל כצנלסון וארכיונים אישיים.
"ארכיון התצלומים של קק"ל" הוא מאגר תמונות ותצלומים של קרן קיימת לישראל, המשקפים פרקים חשובים מתולדות הציונות והעשייה בארץ ישראל ובהם: התיישבות, ייעור, הווי חלוצי, נופי ארץ ישראל, פריצת דרכים, מלחמות ישראל, עלייה וקליטה, חגים וטקסים, ועוד.
בארכיון קרוב ל-500,000 תצלומים ושקופיות הן בשחור לבן והן בצבע שצולמו מראשית המאה ה-20.
על פי קק"ל, המאגר נמצא בתהליכי דיגיטציה.
כבר היום אפשר לצפות בכ-70,000 תצלומים ושקופיות מן המאגר באינטרנט בתצלומים של כל הארכיון ההיסטורי בשחור לבן וכן בתצלומים של השנים האחרונות בצבע.
בארכיון שמורים תצלומים ופריטים נדירים שצולמו על ידי בכירי הצלמים בארץ.
מאז הקמתו שימש הארכיון כמקור למחקר, פרסומים ותערוכות.
הארכיון מתעדכן בצילומים המשקפים את פעילויות קק"ל בהווה.
"קרן קימת ומצלמת - תמונות מהקופסה הכחולה 1903-2003" - הוצגה בתחנת הכוח ההיסטורית רדינג א' של חברת החשמל, אפריל 2003.
"רואים שקוף" (2013-2014) - התערוכה הוצגה לראשונה בפסטיבל הצילום בראשון לציון בשנת 2013 ולאחר מכן, עברה להיות מוצגת במוזיאון ארץ ישראל.
התערוכה מציגה לראשונה תצלומי זכוכית נדירים מימיו הראשונים של החלום הציוני, פרי עבודתם של חלוצי הצילום הארץ-ישראלי.
חלקם הורכבו מחדש אחרי שנים שהיו שבורים לרסיסים., בין הצלמים: יעקב בן דב, יוסף שמואל שוויג ואברהם מלבסקי.
ארכיטס איש טרנטום (טאראנטו של ימינו), , היה פילוסוף יווני מן האסכולה הפיתגוראית, ומתמטיקאי.
חיפש פתרונות לבעיות מתמטיות ובהן בעיית הכפלת נפח הקובייה.
עסק בזיקה שבין יחסים מתמטיים ומוזיקה.
שחרר את אפלטון מידיו של דיוניסוס מלך סירקוזי.
אחד מתלמידיו הוא אאודוקסוס מקנידוס.
ארכיטס נחשב לאחד ממייסדי המכניקה המתמטית.
באמצעות יישום של סדרה של מושגים גאומטריים לחקר מבנים, קשרים ומפרקים, הוא ביסס את מדע המכניקה.
הוא לא רק יישם עקרונות מתמטיים לחקר מכונות, אלא גם תכנן ובנה מכונות חדשות.
ב-425 לפנה"ס, הוא יצר את כלי הטיס הבלתי מאויש הראשון בכל הזמנים - ציפור מכנית שיכלה לעוף באמצעות הנעת כנפיה בדומה לציפור רגילה.
את האנרגיה להנעת הכנפיים סיפק מכניזם אוטומטי שהיה מותקן בקיבתה.
הציפור עפה לאורך 200 מטר בערך, ולאחר שכל האנרגיה שלה נוצלה היא נפלה לקרקע.
ארכיטס הוא שנתן לממוצע ההרמוני את שמו.
הוא פתר את בעיית הכפלת הקובייה באמצעות שימוש בעקום שנקרא מאז על שמו "עקום ארכיטס".
ארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל שוכן במכון ז'בוטינסקי ברחוב המלך ג'ורג' 38, בתל אביב.
בו נשמרים מסמכים, תמונות ופריטי אמנות הקשורים לציונות הרוויזיוניסטית לפלגיה ולתולדותיה.
הוקם בשנות השלושים של המאה ה-20, על ידי ד"ר יוסף פעמוני; תחילה בדירתו הפרטית ואחר כך הועבר אל משרדי "קופת חולים לאומית".
בשנת 1938, בעקבות חיפושי הבולשת הבריטית אחר חשודים בהשתייכות לאצ"ל והעלאתו לגרדום של שלמה בן-יוסף, הופסק איסוף החומר וסידורו במשרדי קופת החולים.
פעילות הארכיון חודשה בשנת 1940 עם הפסקת פעילות האצ"ל נגד הבריטים בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו אל הארכיון מסמכים הקשורים בפעילות תנועת הנוער בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית באירופה.
ד"ר יוסף פעמוני איתר חומרים רבים; בין השאר, כאשר השתתף בקונגרס הציוני ה-22, נפגש עם נציגי התנועה הרוויזיוניסטית ברחבי תבל, וביקש מהם למסור ל"מוזיאון בית"ר" פרסומים, תצלומים ומסמכים על פעילותם.
באותה עת הופקד ארכיונו האישי של זאב ז'בוטינסקי על ידי משפחתו.
בשנת 1947, זמן קצר לפני שתנועת בית"ר הוכרזה על ידי ממשלת המנדט הבריטי כתנועה בלתי חוקית, שונה שמו מ"מוזיאון בית"ר" ל"מכון ז'בוטינסקי".
לאחר הקמת המדינה הכין ד"ר פעמוני תוכנית אב לקליטת החומר הארכיוני והצגתו לקהל המבקרים.
הארכיון החל לשמש גם כארכיון של תנועת החרות ולאחר מכן של המפלגות שבהן נטמעה, גח"ל והליכוד.
בשנת 1958 הארכיון קיבל מעמד "ארכיון ציבורי", על פי חוק הארכיונים.
בשנת 1964, לפי בקשת הנהלת המכון, הגיש ההיסטוריון פרופ' דניאל קארפי הצעה לארגון החומר הארכיוני וסידורו על פי העקרונות של מקצוע הארכיונאות.
פסח גני, שהתמנה לתפקיד מנהל הארכיון לאחר פטירתו של ד"ר פעמוני, יישם את התוכנית והמשיך בפיתוח הארכיון.
הארכיון עבר לבניין "מצודת זאב" לאחר הקמתו.
בשנת 1990, עם פרישתו של פסח גני, עבר התפקיד לידי אמירה שטרן, והוחל בתהליך מחשוב ודיגיטציה של הארכיון.
בארכיון שמורים 406 ארכיונים אישיים של זאב ז'בוטינסקי ובני משפחתו ושל מנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית ופעיליה וכ-215 ארכיונים מוסדיים.
אוספי הארכיון כוללים מיליוני פריטים במדיה מגוונת: כתבי יד, יצירות אמנות (ציור, פיסול) מקוריות ומשועתקות, דברי דפוס (במכונת כתיבה, שכפול ומכונות דפוס): מכתבים, עיתונים וספרים וסרטי הקלטות שמע ווידאו, ובסוגות רבות: תצלומים (כ-35,000), דגלים, סמלים, כרזות, בולים וגלויות.
רוב הפריטים הנשמרים במכון: כתבי יד ותמונות, נרשמו במאגר הממוחשב שלו, ומאותרים באמצעות מנגנון חיפוש, חלק ניכר מהם נסרק וניתן לצפות בו באתר מכון ז'בוטינסקי.
ארכיטקט תוכנה הוא מתכנת בכיר העוסק בארכיטקטורת תוכנה.
הארכיטקט המקבל החלטות הנוגעות לעיצוב תוכנה ברמה הגבוהה (high-level), ותפקידו להכתיב סטנדרטים טכניים לגבי טכניקות תכנות, כלים, תשתיות תוכנה ופלטפורמות מחשוב.
התפקיד של ארכיטקט התוכנה החל להתגבש עם התרחבות השימוש בתכנות מונחה-עצמים, בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-20, ובתחילת שנות האלפיים.
תכנות מונחה-עצמים אפשר ליצור יישומים גדולים ומורכבים מאי פעם, מה שבתורו הצריך יותר תכנון ופיקוח ברמה הגבוהה.
כמו כן, עם צמיחת הפופולריות של שימוש בארכיטקטורה רב-שכבתית בפיתוח תוכנה, גדל מספר האפשרויות השונות שבהן ניתן לממש יישומים.
בעקבות התרחבות זאת, גדל במידה ניכרת גם הסיכון שפרויקט לפיתוח תוכנה ייצור בטעות מוצר "חדש", אשר למעשה כבר היה קיים קודם.
גורמים אלה הביאו לצורך בתפקיד החדש, של "ארכיטקט תוכנה" בפרויקטים גדולים של פיתוח תוכנה.
תחומי האחריות של ארכיטקט תוכנה כוללים:
צמצום מספר האפשרויות השונות שניתן לבחור ביניהן במהלך הפיתוח, על ידי:
בחירה של דרך סטנדרטית להשגת המטרות בזמן פיתוח התוכנה.
יצירה, הגדרה או בחירה של תשתיות תוכנה המשמשות לפיתוח היישום.
זיהוי אפשרויות לשימוש חוזר (reuse) בתשתיות קיימות במסגרת הארגון או בתוך היישום, על ידי:
תצפית והבנה של המערכת והסביבה במובן הרחב.
גיבוש עיצוב הרכיבים והמודולים שירכיבו את המערכת.
הכרת המערכות והיישומים האחרים שקיימים בארגון.
חלוקה של יישום מורכב לחלקים קטנים ונוחים יותר לניהול בשלב התכנון.
הבנת הפונקציות של כל רכיבי המערכת.
הבנת האינטראקציות והתלויות בין רכיבים.
כדי לבצע משימות אלה בצורה יעילה, ארכיטקט תוכנה נעזר לעיתים קרובות בכלים או במודלים ומערכות סמלים סטנדרטיות כדוגמת ה-(Unified Modeling Language (UML ובמושגים של תכנות מונחה-עצמים על מנת לייצג את מבנה המערכות.
UML הפכה לכלי חשוב עבור ארכיטקטי תוכנה לצורך הסבר התכנון הכללי של המערכת למפתחים ולחברי צוות אחרים, בדומה לשרטוטים שבהם משתמשים אדריכלים (ארכיטקטים של בניין).
ארכיון חתושה הוא אוסף טקסטים שנתגלו במקום מושבת בירתה של האימפריה החתית, חתושה, הידועה גם בשמות "חתושש" ו"בוע'זקוי".
בחפירות נמצאו כ-14 אלף לוחות בכתבי יתדות מן האלף השני לפנה"ס.
זהו אחד הארכיונים הראשונים שהתגלו ויש בו את המידע המפורט ביותר עבור האימפריה ותושביה.
הארכיון נתגלה על ידי הוגו וינקלר שקיבל מימון מהמוסד הגרמני לארכאולוגיה של המזרח לחפירותיו ב-1906 ודבר גילויו פורסם שנה לאחר מכן.
עד אז המקור הגדול ביותר לחקר חתים היו מכתבי אל-עמארנה שנתגלו ב-1891 וכללו בין השאר התכתבויות שליטי החתים.
הטקסטים שבכתבי היתדות נכתבו בשמונה שפות:
חתית שבה נכתב רוב הארכיון;
אכדית - שפת בבל ואשור (חתים קראו לה "בבלית");
לוּוית - שפה הקרובה לחתית, שנכתבה בכתב הירוגליפי או בכתב יתדות
פאלאית - שפה הודו אירופאית שמעט הידוע עליה הוא פולחן האלה ציפארבה;
חאתית - דברים הכתובים בשפה זו קודמו במילה hattili;
חורית - חלקי האפוס עלילות גילגמש;
שפה ארית שדוברה במיתני - מתועדת במספר גלוסות בטקסטים.
הארכיון מפורסם החל משנת 1965 במסגרת פרויקט אקדמי לימודי הטקסטים של בואזקיי והוא כולל ספרי השנים, כרוניקות, צוים מלכותיים, הסכמים ביניהם ורשימות שלהם, תכתובת דיפלומטית, מתנות, אוספי חוקים, רשמי בתי משפט, טקסטים דתיים ואגדות, נבואות, מילונים בין השפות השומרית, האכדית וחתית, מכתבים על גידול סוסים וכו'.
רוב הכתבים שייכים לתקופה החתית החדשה (מאות ה-14 - ה-13 לפנה"ס) אך יש גם השייכים לאימפריה המוקדמת (מאות ה-17 - ה-16 לפנה"ס).
חקר השפה שהתגלתה נהיה יותר מערכתי וב-1915 הוכח על ידי בדז'יך הרוזני כי השפה החתית שייכת למשפחה ההודו-אירופאית.
הארכיון גם נהיה למקור חקר הספרות החתית והיחסים בין חתים לחורים.
אַרְכִיּוֹנַאי, הנקרא גם אַרְכִיבַאי, אַרְכִיבָר או גַּנָּז, הוא מומחה למידע שאוסף מידע שנחשב מידע בעל ערך לטווח ארוך, מארגן אותו, משמר אותו, מתחזק אותו ומספק גישה אליו.
הארכיונים הכוללים את המידע שאותו משמר הארכיונאי יכולים להיות בכל צורה של מדיה: תצלומים, שרטוטים, וידאו, הקלטות קול (אודיו), הקלטות אלקטרוניות אחרות, חפצים וכן טקסטים מכל סוג: כתבי יד, מכתבים, מסמכים, חוברות, ספרים ופרסומים אחרים.
לפי הגדרה של הארכיונאי ריצ'רד פירס-מוזס (Pearce-Moses) מאוניברסיטת קלייטון בג'ורג'יה, "ארכיונאים שומרים חומרים שיש להם ערך מתמשך (enduring value) בתור זכרונות אמינים של העבר, ועוזרים לאנשים למצוא ולהבין את המידע שהם נזקקים לו מתוך חומר מקורי זה."
קביעת החומרים שיש להם ערך ארכיוני, כלומר "ערך מתמשך", עשויה להיות שנויה במחלוקת.
על ארכיונאים מוטל לבחור חומרים שהם בעלי ערך דיים על מנת להצדיק את עלויות האחסון והשימור, וכן ההוצאות הכרוכות בקיטלוג החומר (תיאורו וארגונו) ובהנגשתו (מתן שירותים דיגיטליים ואנושיים המאפשרים גישה לחומר).
התאוריה והעבודה המחקרית העומדת ביסוד נוהגי הארכיונאים קרויות "מדע הארכיונאות" .
מסלול ההכשרה של ארכיונאי שונה ממסלול ההכשרה של ספרן, כפוף לעקרונות נפרדים וייחודיים ומיוצג על ידי ארגונים מקצועיים נפרדים.
ספרן נוטה לעסוק בחומר שפורסם באמצעי התקשורת, חומר שאל המטה דאטא שלו, כמו שם המחבר, הכותרת ותאריך הפרסום, אפשר להגיע בקלות, ואותו אפשר לייצג בקלות באופן שעבר סטנדרטיזציה.
ארכיונאי, לעומתו, עוסק בחומר שלא פורסם באמצעי התקשורת, והעיסוק בחומר זה מעלה אתגרים אחרים: המטה דאטא לא תמיד ברור ולא תמיד ניתן למציאה ולייצוג באופן מיידי, החומר כולל מגוון מדיות שונות, מקורותיו של החומר עשויים להיות שונים זה מזה ולא כולם נגישים באותה מידה.
בנוסף לכך, מכיוון שמקורות ארכיוניים הם בדרך כלל ייחודיים, יש ארכיונאים שעוסקים בעיקר בשימור ובתחזוקת אמצעי אחסון המידע (למשל המסמכים או סרטי הקול או הווידאו), וזאת לצד עבודתם בהנגשת התוכן הארכיוני עצמו.
מבחינה זו, לארכיונאים יש מהמשותף עם אוצרים במוזיאונים.
ארכיונאים מתחזקים ומשמרים לעיתים מאגרי הקלטות, אם כי הם מגבילים את הארכיון לאותן הקלטות שעונות להגדרה "בעל ערך מתמשך" (enduring value).
תפקידיהם של ארכיונאים כוללים רכישתם והערכתם של אוספים חדשים, ארגונים ותאורם של חומרים שמיועדים לקליטה ולשימור בארכיון, אספקת שירותי הכוונה למידע (reference) ושימור חומרים.
בארגון החומרים, מיישמים ארכיונאים שני עקרונות חשובים: מוצא החומר ומקוריות החומר.
ב"מוצא" הכוונה למקורו של החומר, ובעיקר ליוצר החומר.
ישויות ורשויות רבות יוצרות חומר, ובהן ממשלות, עסקים, אוניברסיטאות ואף יחידים האוצרים אוספים פרטיים.
ב"מקוריות" הכוונה היא לשימורו של החומר לפי הסדר שקבע ושימר יוצר החומר, או יוצרי החומר.
הן עקרון "מוצא החומר" והן עקרון "מקוריות החומר" נובעים מעקרון ה"כבוד למקור" , לפיו חומרים ארכיוניים מגוף מאוגד מסוים לא יעורבבו עם חומרים מגוף אחר.
יש שני היבטים לסידור ולארגון החומר: ההיבט האינטלקטואלי וההיבט הפיזי.
מבחינה פיזית, החומר מאורגן בתיקיות, בקופסאות ובארגזים - בדרך כלל נטולי חומצה, כדי להבטיח שימור תקין וארוך טווח שלהם - וכן בסלילי מיקרופילם או באמצעי דיגיטציה.
מבחינה אינטלקטואלית, הכוונה היא להחלטה על אופן ארגונו של החומר, על יצירתם של העזרים שיידרשו לאיתורו בארכיון, על האינדקסים שיידרשו לשם כך, ועל התיאור של כל פריט בחומר הארכיוני.
אם הארגון המקורי אינו ברור או אינו מסייע להתמצאות באוסף הארכיוני, בדרך כלל לא נהוג לארגן את החומר מחדש כדי לסייע למבקשים להתמצא בחומר.
הסיבה לכך היא ששימור הסדר המקורי שבו נוצר האוסף עונה בדרך כלל על רוב השאלות הנוגעות לאוסף.
הסדר המקורי מאפשר להתחקות אחר האופן שבו עבד האוצר המקורי, ולהבין מדוע נוצר אוסף זה.
אם הארכיונאי יארגן את החומר הארכיוני המקורי מחדש, תאבד היכולת להבין מדוע אורגן אותו חלק של הארכיון כפי שאורגן, ולא יתאפשר לענות על השאלות הנוגעות לאוסף, למקורו, לדרכי ארגונו ולסיבות לכך שאורגן כפי שאורגן.
בנוסף לכך האוסף עשוי לאבד רבות מחשיבותו, מכיוון שבאופן זה יאבד חלק גדול ממקוריותו של החומר ומהאותנטיות שלו.
עם זאת, שמירת הסדר המקורי של החומר הארכיוני על ידי הארכיונאי אינה תמיד הדרך הטובה ביותר לשמר חלק מהאוספים.
בנושא זה - אופן שימורם של אוספים ממדיה שונות וממקורות שונים שחלקם לא תמיד ידועים או ברורים - יש משקל לניסיונו של הארכיונאי ולהכשרתו המקצועית המתקדמת.
ארכיונאים בארצות הברית מונחים בעבודתם גם על ידי קוד אתי.
לצד עבודתם בטיפול באוספים, מסייעים ארכיונאים למשתמשים בארכיונים בפירוש האוספים ובמחקרים.
בארגונים קטנים עשויה עבודת הסיוע במחקר ארכיוני להיות חלק אינטגרלי מעבודתו של צוות הארכיונאים.
בארגונים גדולים, לעיתים יש בארכיון תפקיד ספציפי לארכיונאי המסייע במחקר (להבדיל מארכיונאי המקטלג והמשמר חומר).
ארכיונאים עובדים עבור ארגונים רבים, בהם משרדים ממשלתיים, סוכנויות ממשלתיות (בארצות הברית), רשויות מקומיות, מוזיאונים, בתי חולים, עסקים, קרנות צדקה, איגודים מסחריים וכלכליים, אוניברסיטאות ומכללות, ומוסדות רבים בהם חומרים המתעדים את פעילותם בתחומים שונים, חומרים שעשויים להיות בעלי ערך לחוקרים, אוצרים מוזיאליים, גנאלוגים ואחרים.
כמו כן קיימים ארכיונים משפחתיים ואף ארכיונים המתעדים את קורותיו של אדם בודד - לעיתים מדינאי, איש ציבור או איש עסקים.
ארכיונאים בארצות הברית עובדים לעיתים גם בתפקידים חינוכיים.
ארכיונאים העובדים באוניברסיטה או במכללה לעיתים מרצים לציבור הסטודנטים על נושאים הקשורים בתחום עיסוקם.
ארכיונאים העובדים במוסדות תרבות ובארגונים הקשורים לממשל המקומי או הלאומי (הפדרלי) בארצות הברית מתכננים לעיתים קרובות תוכניות חינוכיות או תוכניות של שיתוף פעולה בין-מוסדי כדי לקדם את יכולתם של המשתמשים בארכיונים לבצע מחקר וכן להבין את תהליכי הגישה למקורות המצויים בארכיוניהם.
תוכניות אלה מגוונות וכוללות לעיתים תערוכות, תצוגות, אירועים לקידום המודעות לארגונם ולארכיונם, והגדלת הסיקור התקשורתי של ארכיונם.
בעשרות השנים האחרונות נדרשים ארכיונאים להתמחות בטכנולוגיה המתקדמת הנדרשת לשם תפעול הארכיון - הן קליטת החומר והן הנגשתו לציבור.
בשנים האחרונות גדל התחום של סיוע מקוון לחוקרים, ולשם כך עוברים ארכיונאים רבים הכשרה בנושאי תכנות, דיגיטציה וארכוב מקוון, במטרה להפוך את ממצאיהם לזמינים עבור חוקרים באינטרנט.
עקב אופייה המגוון של עבודת הארכיונאי וסביבת העבודה שלו, הארכיונאי נדרש למגוון רחב של כישורים.
אלה העובדים בשירותי ייעוץ והפנייה למידע נדרשים להפגין יחסי אנוש טובים כך שיוכלו לסייע לפונים במחקריהם.
עליהם להפגין ידע בסיסי בשימור כדי להאריך את תוחלת החיים של הממצאים המשומרים בארכיון.
מצבם הפיזי של סוגי מדיה רבים (תצלומים, ניירות חומצתיים וחומרים שעוברים תהליכי שימור עדינים) עשוי להידרדר אם אלה לא יתוחזקו וישומרו כראוי.
ארכיונים רבים כוללים רק מסמכי נייר, אך ארכיונים רבים יותר ויותר עומדים בפני אתגרים שמציב הצורך בשימור חומרים אלקטרוניים מסוגים שונים, ולכן הארכיונאים העובדים בהם נדרשים להפגין יכולות טכנולוגיות ולהתעדכן מעת לעת בחידושים בתחומי שימור אמצעי המדיה הדיגיטלית השונים.
עקב כמויות החומר שיש למיין ולסדר, צריך הארכיונאי להפגין דיוק, סדר ויכולת ארגון, תוך תשומת לב לפרטים.
הארכיונאי נדרש להפגין יכולות מחקר בסיסיות לשם החלטה בנושאי קיטלוג שונים (מקום הקיטלוג של חומר מסוים או יצירת קטגוריות חדשות לקיטלוג) וכן לשם סיוע לחוקרים בארכיון.
לעיתים נקראים ארכיונאים להעיר לגבי הקשר (קונטקסט) יצירתו של חלק מסוים בארכיון או לספק רקע על הארכיון בכללותו או חלק ממנו.
הכשרתם המקצועית של ארכיונאים משתנה ממדינה למדינה.
בקולומביה, אוניברסיטת דה לה סאלה (Universidad de La Salle) מציעה תואר במערכות מידע, ספרנות ומדע הארכיונאות.
מדובר בתוכנית להכשרה מקצועית, העומדת באמות מידה הנהוגות בחוק, לגבי אספקת מידע, כישורים ויכולו הנדרשות לשם תכנון והנהלה של מערכות מידע וטיפול בתיעוד מסוגים שונים.
התוכנית ערוכה להכשרת ארכיונאים גם בתחומי היישום של טכנולוגיות חדשות ואמצעי תקשורת מתקדמים הזמינים מבחינה כלכלית.
התוכנית נוצרה בשנת 1971. בקולומביה לפחות ארבע אוניברסיטאות נוספות שבהן מסלולי הכשרה ולימודי תואר בתחום הארכיונאות.
בצרפת המוסד הוותיק ביותר להכשרה מקצועית בתחום הארכיונאות הוא École Nationale des Chartes , שנוסד בשנת 1821. מוסד יוקרתי זה מעניק תעודת "ארכיונאי-פלאוגרף" לאחר לימודים שנמשכים שלוש שנים.
חלק מבוגריו עוברים לעבודה בשירות המדינה.
רבים מהם עוברים לעבוד ב"מוסד המורשת הלאומי" (Institut national du patrimoine) , מוסד תיעוד הנמצא תחת משרד התרבות של צרפת , שרוב המשרות בו שמורות לאזרחי האיחוד האירופי.
כמו כן, מספר אוניברסיטאות בצרפת מציעות לימודים לתואר שני בלימודי ארכיונאות.
בבית הספר להיסטוריה וארכיונאות בדאוניברסיטת בלין קיימים לימודים לתואר שני בארכיונאות ובניהול תיעוד.
תואר זה מוכר על ידי ארגון הארכיונאים הרשמי במדינה.
אוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון מקיימת קורסים בתחום הארכיונאות וכך גם הפוליטכניון של ניו זילנד.
בבריטניה יש מספר תוכניות אקדמיות ללימוד ארכיונאות המוכרות על ידי אגודת הארכיונים והתיעוד הבריטית והאירית, ARA .
סטודנטים המבקשים להתקבל לתוכנית נדרשים להיות בעלי ניסיון מוקדם בתחום.
רבים עוברים הכשרה בת שנה.
אגודת הארכיונים מעניקה תעודות הסמכה לעיסוק במקצוע הארכיונאות לאחר בדיקת הכשרתו של כל מועמד לתעודה.
רוב הארכיונאים בארצות הברית הם בעלי תואר שני.
עם זאת, לא כל התארים בתחום הם מאותו סוג.
יש תארים עם הכשרה ספציפית בהיסטוריה, יש תארים במדעי הספרנות, בארכיונאות ועוד.
יש אפשרות ללימודים לתואר דוקטור בספרנות או בספקנות ומידע.
ארכיונאים בעלי תואר דוקטור עובדים לעיתים גם בהוראה או בניהול תוכניות ארכיוניות.
בשנת 2002 פרסמה אגודת הארכיונאים האמריקאית קווים מנחים לשם יצירתה של תוכנית לימודי ארכיונאות וכן קוד אתי.
קיימת אקדמיה לארכיונאים המציעה לימודי תעודה, אקדמיה שנוסדה בשנת 1989. האקדמיה גובה דמי חבר ועורכת מבחני קבלה.
כ-1,100 ארכיונאים בארצות הברית קיבלו תעודות הסמכה מטעם אקדמיה זו, נכון לשנת 2011.
ארכיונאים רבים משתייכים לאגודות מקצועיות.
אגודות מקצועיות קיימות בארצות הברית, בקנדה, בבריטניה ובאירלנד (אגודה משותפת לשתי המדינות), בקולומביה, באוסטרליה ועוד.
כמו כן קיימות אגודות מקצועיות אזוריות.
אגודות אלה מקיימות קורסים להכשרה.
בשנת 1898 פרסמו ארכיונאים הולנדים את הטקסט המערבי הראשון שעסק בתאוריה של ארכיונאות.
הטקסט נועד לשמש את אגודת הארכיונאים ההולנדית.
הוא קבע מאה חוקים לעבודתם של ארכיונאים.
עקרון השימור והקפדה על וידוא מקורו של החומר היו הראשונים בחוקים אלה, בתור תכונה מקדמית של ניהול ארכיון.
טקסט מרכזי נוסף פורסם בשנת 1922 בבריטניה על ידי עובד "משרד התיעוד הציבורי" , לשעבר הארכיון הלאומי הבריטי.
כמות החומר הארכיוני הגדלה שהגיעה לארכיונים בארצות הברית בעקבות מלחמת העולם השנייה חייבה בשנות החמישים של המאה ה-20 אימוץ גישה חדשה כלפי ניהול תיעוד - Records management .
ארכיון ראש פינה הוא ארכיון היסטורי וחינוכי המנוהל על ידי העמותה לשימור ושחזור מורשת הראשונים בראש פינה.
ארכיון ספרייה ע"ש אברהם בלום בראש פינה נוסד בשנת 1987 ביוזמה ובסיוע משפחת בלום ומועצה מקומית ראש פינה.
הארכיון שוכן במבנה היסטורי בית פיק"א, במתחם בתי פקידות של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד אשר ברחוב העליון במושבת הראשונים.
הוגי רעיון הקמת ארכיון במושבה היו מנחם בן אריה שבעזרת יהודה עצבו יצר לראשונה כרטסת תיקי רשומות, ונחמה בלום (לבית הראל), אשת אברהם בלום, הרוח החיה בהקמה.
הארכיון מכיל אוספים אישיים, זכרונות, יומנים, תמונות, תיעוד וסיקור מבנים ואתרים היסטוריים, קלטות של שירי ראשונים, אוסף קטעי עיתונים וספרי זכרונות, עבודות מחקר, מוצגים, פרוטוקולים, פנקסים ורשומות, מתולדות ראש פינה.
מסמכים רבים נשרפו בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית.
בארכיון מתקיימת פעילות מחקרית וחינוכית, מוצגות תערוכות מתחלפות, מתקיימים כנסים, ימי עיון וסדנאות.
את הארכיון מנהלת מאז תחילת שנות ה-80 חנה שופן.
ארכיון רשות השידור הוא מבחר הקלטות אשר נאספו ונצברו על ידי רשות השידור בשנות פעילותה.
הארכיון מכיל את חומרים האודיו-ויזואליים מיום הקמתה של הרשות ועד לסגירתה.
חומרי הארכיון הוחזקו בפורמטים של סרטי הקלטה, פילמים וקלטות וידאו, הוא מכיל תרחישים שנערכו במדינה ובין היתר משדרי אקטואליה, תרבות, סרטי תעודה וסדרות ומכיל חומרי מורשת של מדינת ישראל.
ב-2008 מכון היודאיקה של אוניברסיטת הרווארד הקים פרויקט דיגיטציה של הארכיון והתקיימו ישיבות בכנסת אודות שימור הארכיון, ב-2011 הוכר הארכיון כ"אתר מורשת לאומית".
ב-2010 נחתם הסכם בין ארכיון רשות השידור למכון היודאיקה של אוניברסיטת הרווארד שבו יעבור הארכיון תהליך של דיגיטציה ושהאוניברסיטה תשמר את תוכני הארכיון לצורכי מחקר.
ב-2013 עברה הטלוויזיה (לא כולל ערוץ 33 והשידורים באנגלית) לשידור על בסיס פורמט דיגיטלי וכך גם נשמרו ההקלטות בארכיון.
ב-2015 הוערך כי בארכיון הרדיו היו כ-60,000 שעות מוקלטות (מתוכם כ-40,000 הומרו עד לאותה עת לפורמט דיגיטלי), ובארכיון הטלוויזיה היו כ-170,000 שעות מוקלטות
מ-2016 התשתית הטכנולוגית של הארכיון מבוססת על רישיונות תוכנה וציוד חומרה של מערכת DIVA מתוצרת Telestream.
חוק השידור הציבורי הישראלי מורה על סגירתה של רשות השידור.
סעיף 108 לחוק זה קובע: "ארכיון הרשות וכל זכויות הקניין הרוחני של הרשות יעברו לתאגיד השידור הישראלי, ביום התחילה, בלא תמורה".
באוגוסט 2017 החליטה מועצת תאגיד השידור על המשך שכירת מתחם "חוטים" בו מאוחסן ארכיון רשות השידור, לטובת המשך תהליך הדיגיטציה של הארכיון.
ב-24 ביוני 2018 נודע כי המדינה תקצה 190.2 מיליון שקל להפעלת פרויקט הדיגיטציה של ארכיון רשות השידור.
תאגיד השידור הישראלי ("כאן") ירש את ארכיון רשות השידור והקים את ארכיון השידור הציבורי שמנגיש את חומרי הארכיון אשר עברו תהליך דיגיטציה, קטעי וידאו בערוץ יוטיוב ייעודי וקטעי אודיו באתר כאן.
ב-2018 התאגיד החל בתהליך העברת את הארכיון ממתחם "חוטים" ברוממה וארכיונים נוספים אל בית היצרנים, בו הוקם מתחם ארכיון הכולל 7 אולמות וכ-9,000 מטר רץ של מדפי ארכיון ושטח כולל של כ-1700 מ"ר.
מנהלת ארכיון הטלוויזיה והרדיו בתאגיד השידור הישראלי היא בילי סגל-גזליוס.
בעבר כיהנה במנהלת ארכיון רשות השידור.
סגל-גזליוס מעידה כי בעבר לא נשמרו חומרי גלם, למשל לא הוקלטו מהדורות במלחמת יום כיפור.
ב-2018 זכתה בפרס הוקרה מיוחד על שימור הארכיון במסגרת טקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
ב-8 בדצמבר 2018 נודע כי ארכיון רשות השידור הועבר מרוממה למבנה החדש ומתכוונים להתחיל בתהליך הדיגיטציה.
תהליך אריזת חומרי הארכיון מורכב עקב הצורך לשים ברקוד על כל קובץ וכל ארגז על מנת שפריטים לא ילכו לאיבוד.
משך הדיגיטציה מוערך בין שלוש לחמש שנים.
ב-12 בדצמבר 2019, פרויקט הדיגיטציה החל.
ארכיון ההקלטות של קול ישראל
ארכיון ויליאם בלייק הוא פרויקט בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים אשר נוצר לראשונה בשנת 1996. הפרויקט ממומן על ידי ספריית הקונגרס ונתמך על ידי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, בין היתר.
בהשראת ארכיון רוזטי, הארכיון מספק רפרודוקציות דיגיטליות של היצירות השונות של ויליאם בלייק, משורר, אמן וחרט בולט מהעידן הרומנטי, לצד הסברים, פרשנות מלומדת וחומרים הקשורים לבלייק.
בתהליך ההוצאה לאור של שירתו, היה ויליאם בלייק יוצר שרטוטים מודפסים של כל איור לכל ספר, מדפיס את ספריו בשחור לבן, ואז צובע ביד את האיורים כחלק מהההדפסים.
יתר על כן, רבות מיצירותיו עברו מספר מהדורות של הדפסה, כל אחת עם וריאציות ייחודיות בהדפסים ששימשו כדי להמחיש את השירים ואת השירים עצמם.
בשל תהליך מורכב זה, ובשל האיכות של אמנותו, המשלבת ציור, חריטה ושירה, היו איוריו מבוקשים מאוד על ידי אספנים וחוקרים.
הארכיון, כפרויקט במדעי הרוח הדיגיטליים, מספק עותקים דיגיטליים בעלי איכות גבוהה של התדפיסים המקוריים, ומעניק לחוקרים וסטודנטים הזדמנות לראות את המורכבות של עבודותיו שפורסמו בו, אשר לעיתים קרובות לא היו זמינות להם באמצעות צפייה בספרים המודפסים של מוסדות הלימוד .
הארכיון עבר ביקורת עמיתים על ידי האגודה לשפות מודרניות בשנת 2005. ב-2010 נסקר על ידי מרלו מאגר מולטימדיה וכלי הוראה של אוניברסיטת קליפורניה עבור למידה מקוונת (מרלו).
מרלו המליץ בחום על השימוש בכלי ההוראה שבארכיון ושיבח את הגישה שהוא מספק אל מקורות ראשוניים; עם זאת, הוא ציין גם את הצורך שמחנכים ייצרו חומרי הדרכה בעצמם, סקר כיצד להשתמש באתר ואת הקלות שבה מישהו יכול ללכת בו לאיבוד.
חוקרים גם כתבו מספר מאמרי דוגמה המדריכים איך להשתמש באתר הארכיון.
ארכיטקטוניקה פרספקטיבה (שם מדעי: Architectonica perspectiva) היא מין של חילזון ימי.
שמו ניתן לנו בשל המבנה הגאומטרי המסודר והמורכב של הקונכייה.
שמו העממי של חילזון זה הוא Clear Sundial.
החילזון עצמו חי באזורים בעלי קרקעית חולית באוקיינוס ההודי.
הקונכייה של חילזון זה היא בעלת מבנה גאומטרי מלא סדר, שגורם לה להיראות כמו יצירה ארכיטקטונית הנדסית.
היא בינונית בגודלה, קוטרה הוא כ-, וצורתה הכללית היא כשל כובע כיפתי במבט מהצד ושל עיגול ועליו ספירליות במבט מלמעלה.
לאורך צידה העליון מתפתלות מספר עקומות ספירליות בצבעים שונים: לבן, צהוב, בז', חום אדמדם, חום בהיר וחום כהה.
בחלקה התחתון ניתן לראות מבנה דמוי מדרגות ספירליות סביב הטבור הפתוח, בנוסף לעקומות ספירליות נוספות.
ארכיון הצליל והסרטים הלאומי השוודי (בשוודית: Statens ljud- och bildarkiv) הוא ארכיון בשוודיה הנועד לאסוף ולשמר את כל הסרטים והצלילים המוקלטים שהופקו במדינה.
הארכיון הוקם בשנת 1979 ונוהל כמוסד עצמאי, תחת פיקוחו של משרד החינוך השוודי.
על פי החוק, כל הפקת מדיה בשוודיה, ובין היתר, תוכניות טלוויזיה, מחויבים יוצריה למסור עותק שלה לארכיון.
אוספי הארכיון מורכבים גם מחומרים של תורמים פרטיים וגם חומרים של תאגיד השידור השוודי.
הארכיון עוסק רבות בדיגיטציה, ורבים מחומריו הועברו לפורמט דיגיטלי.
ב-2008 עבר הארכיון להיות מוחזק על ידי הספרייה הלאומית של שוודיה.
ארכיון סרביה (בסרבית: Архив Србије) הוא הארכיון הלאומי של סרביה.
ההצעה הראשונה להקמת ארכיון לאומי הועלתה ב-1847 אך חוק הארכיון הלאומי חוקק רק ב-1898, הארכיון נפתח באופן רשמי בשנת 1900. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1928 לפי תכנון של ניקולאי קרסנוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלק מחומרי הארכיון הועברו לניש וקראגויבאץ, לאחר הנסיגה של הצבא הסרבי חלק מהארכיון נהרס וחלק אבד, אבל חלק גדול ממנו נשמר בקרון רכבת בתחנת הרכבת של קרושבץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלק גדול מהארכיון הוחרם על ידי גרמניה הנאצית והצבא הגרמני השתלט על מבנה הארכיון פעמיים.
לאחר המלחמה הארכיון נהיה לארכיון הרשמי של ממלכת יוגוסלביה המאוחדת.
הארכיון מכיל מסמכים וחומרים ארכיוניים נוספים שהופקו על ידי גופים מדיניים בסרביה עוד לפני 1918, הוא מכיל גם אוספים אישיים של אישים ידועים בסרביה כמו פוליטיקאים, נסיכים וסופרים.
בשנת 1946 מסמכים רלוונטיים הועברו לארכיון המדינה של רפובליקת מקדוניה הצפונית.
ארכיוני ארולזן – מרכז בין-לאומי אודות רדיפות הנאצים (Arolsen Archives – International Center on Nazi Persecution), או, בשמו הקודם:
שירות האיתור הבין-לאומי (International Tracing Service; בראשי תיבות: ITS) הוא ארכיון ומרכז מידע ותיעוד אודות פשעי הנאציונאל-סוציאליזם וגורלם של הניצולים לאחר שחרורה של אירופה.
למעלה מ-30 מיליון המסמכים השמורים בארכיון מספקים לנרדפים לשעבר ולקרוביהם מידע פרטני אודות מאסר, עבודות כפייה והתקופה שלאחר השחרור.
ארכיון ה-ITS מהווה בנוסף מוקד למחקר היסטורי.
כדי להתמודד עם משימותיו, משתף ה-ITS פעולה עם מוסדות הנצחה ומחקר רבים ברחבי העולם.
ה-ITS מנציח את קורבנות הרדיפה הנאצית ומהווה נדבך מרכזי בתרבות ההנצחה.
מאז 2013 מהווה התיעוד המקורי בארכיון חלק ממורשת התיעוד האנושי של UNESCO "זיכרון העולם" (Memory of the World).
ה-ITS מופעל על ידי ועדה בין-לאומית שמיוצגות בה איטליה, ארצות הברית, בלגיה, בריטניה, גרמניה, הולנד, יוון, ישראל, לוקסמבורג, פולין ו-צרפת.
פעילותו של שירות האיתור הבין-לאומי ממומנת על ידי משרד התרבות והתקשורת הגרמני (BKM).
החל מ-2013 פועל ה-ITS בשותפות עם ארכיון המדינה הגרמני (Bundesarchiv).
בשנת 1943 הורתה המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF) למחלקה הבין-לאומית של הצלב האדום הבריטי להקים שירות לרישום ולאיתור נעדרים.
הארגון הוקם ב-15 בפברואר 1944 בכפיפות למיפקדת בעלות הברית וכונה "משרד האיתור המרכזי".
עם התמשכות המלחמה, הועבר המשרד מלונדון לורסאי, מאוחר יותר הועבר לפרנקפורט ולבסוף לבאד ארולזן, שנחשב מיקום מרכזי בתוך השטחים שנכבשו על ידי בעלות הברית.
ב-1 ביולי 1947 הועבר ניהול המשרד לארגון הפליטים הבין-לאומי.
ב-1 בינואר 1948 שונה שמו לשם הנוכחי - שירות האיתור הבין-לאומי.
באפריל 1951 סמכויות הניהול של השירות הועברו אל הוועדה העליונה של בעלות הברית לגרמניה.
לאחר סיום הכיבוש של גרמניה ב-1954, הוכפף השירות מינהלתית לצלב האדום.
בשנת 2007, לאחר לחץ ציבורי רב מצד הציבור וגופי מחקר מובילים החליטה הוועדה הבין-לאומית המפעילה את ה-ITS על פתיחת הארכיון לקהל הרחב.
בשנת 2011 נחתם הסכם חדש המתווה את פעילותו של ה-ITS ונחתם על הסכם שיתוף פעולה עם ארכיון המדינה הגרמני.
בשנת 2012 ויתר הצלב האדום על ניהולו של ה-ITS לנוכח השינוי באופיו של המוסד.
כיום מתמקד הארגון בהמשך הביצוע של מטלות הליבה שלו בתחום האיתור והמענה לפניות, כמו גם על שיפור הגישה לתיעוד הארכיוני ופעילות בתחום המחקר.
בשנת 2014 התקבל ה-ITS כשותף קבוע בכוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה (IHRA).
בירור גורלם של נרדפי המשטר הנאצי, חיפוש קרובים ומענה לפניות של ניצולים וקרוביהם בנוגע לגורלם של בני משפחותיהם הן מטלות הליבה של הארגון.
למעלה מ-70 שנים מתום מלחמת העולם השנייה ממשיך הארגון לקבל למעלה מ-1,000 פניות מדי חודש מכל קצוות תבל.
מרבית הפניות הן של בני הדור הצעיר, אשר מבקש מידע אודות גורלם של בני משפחותיהם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לצד מידע פרטני אודות גורלם של בני המשפחה והעתקים של התיעוד הרלוונטי המצוי בארכיון ה-ITS, מספק השירות גם אודות הרקע ההיסטורי.
ניתן לפנות בבקשת מידע לאיתור גורלם של בני משפחה באתר האינטרנט של ה-ITS.
שירות האיתור של הארגון, אשר פועל זה למעלה מ-70 שנים מאחד כ-30 משפחות מדי שנה.
השירות מאפשר מפגש בין קרובי משפחה שלא זכו להכיר זה את זה בשל צעדי רדיפה כשילוח לעבודות כפייה או הגירה.
בתחום איחוד המשפחות פועל ה-ITS בשיתוף פעולה צמוד עם משרדי האיתור המקומיים של ארגון הצלב האדום, הסהר האדום ומגן דוד אדום.
ה-ITS מספק מידע אודות קבוצות נרדפי הנאצים הבאות:
בני כל הלאומים, אשר שגורשו, נאסרו במחנות ריכוז, גטאות, מחנות עבודה ובבתי כלא של הגסטפו.
אנשים שאולצו לעבוד בכפייה בשטח הרייך.
עקורים (DPs) שהיו באחריות ארגון הפליטים הבין-לאומי לאחר השחרור.
קטינים מתחת לגיל 18 בזמן השחרור, אשר השתייכו לאחת מקבוצות הנרדפים.
שבויי מלחמה סובייטיים ואיטלקיים, אשר גורשו למחנות ריכוז או הועבדו בעבודות כפייה.
ה-ITS החל בדיגיטציה של כלל התיעוד בארכיון כבר בשנת 1998. הזרז העיקרי לפרויקט הדיגיטציה היה זירוז הטיפול בפניות, כמו גם שמירה על התיעוד המקורי וביטול הצורך להשתמש בו לצורך העבודה היומיומית.
חלקים רבים מהארכיון נגישים דיגיטלית.
ה-ITS מנצל כיום את הדיגיטציה הנרחבת כדי לאפשר גישה קלה ככל היותר לאוסף המסמכים העצום שברשותו.
במושבו של הארגון בבד-ארולזן יכולים המבקרים להשתמש במאגרי המידע של ה-ITS.
עותקים מלאים של הארכיון הדיגיטלי של ה-ITS עומדים לרשות שבעה ארגונים שותפים: ארכיון המדינה הבלגי, הארכיון הלאומי הצרפתי, ספריית וינר בלונדון, יד ושם בירושלים (משלוח ראשון הגיע ב-2007 ושני ב-2008), מרכז המחקר וההנצחה של תנועת ההתנגדות בלוקסמבורג, מכון הזיכרון הלאומי בפולין (IPN) ומוזיאון השואה בוושינגטון.
משנת 2015 עמל ארכיון ה-ITS על בניית ארכיון מקוון.
בשנים הקרובות צפוי ה-ITS להרחיב את כמות התיעוד הזמינה לגולשים.
מאז פתיחתו של הארכיון בשנת 2007 ושינוי אופיו של ה-ITS משירות איתור למרכז תיעוד אודות פשעי הנאציונאל-סוציאליזם עמל הארכיון לגוון את דרכי הגישה לתיעוד המצוי ברשותו, אשר אורכב לצרכיו הפרטניים של שירות איתור העוסק בגורלם של פרטים.
במאי 2019 הועלה לראשונה לאינטנרט מאגר של עשרה מיליון מסמכים הכולל תיעוד ממחנות ריכוז וטרנספורטים, כולל רשימות מתים וניצולים.
בהמשך יועלו תיקי חיפוש קרובים ורשימות עקורים ועובדי כפייה.
ה-ITS יוזם ותומך בפעילות מחקרית, סדנאות מחקר, אוצר תערוכות ומפרסם מחקרים ומאמרים בתחום העסוק שלו.
עובדי מחלקת המחקר של הארגון עונים לפניות של חוקרים ומדריכים חוקרים המבצעים מחקר במטה הארגון בבד-ארולזן.
פניות מחקריות ל-ITS ניתן להגיש באופן מקוון.
ה-ITS מפתח תוכניות לימוד לבתי ספר, מוסדות הנצחה ומוסדות חינוך אחרים.
נדבך משמעותי בעבודת החינוך של ה-ITS מההות סדנאות העבודה שמתקיימות בו מעת לעת, בהם נוטלים חלק משתתפים ממוסדות מגוונים.
ה-ITS מפרסם חומרים חינוכיים מגוונים.
אוספי הארכיון: ארכיון ה-ITS הוא אחד מהאוספים הגדולים ביותר של תיעוד אודות הקרבנות האזרחיים של השלטון הנאצי.
האוסף כולל יותר מ-30 מיליון מסמכים, חלקם מהשנים 1933–1945 וחלקם מהשנים שלאחר המלחמה.
המסמכים מנכחים את ממדי הרדיפה והרצח שבוצעו על ידי השלטון הנאצי, ואת היקף ניצול כח העבודה של אזרחי הארצות שנכבשו על ידי גרמניה במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
את הבסיס לאוספי הארכיון מהווים מסמכים שהעבירו אליו בעלות הברית לאחר כיבושה של גרמניה.
מסמכים אלה כוללים רבים מהמסמכים ששרדו ממחנות ריכוז, גטאות ובתי כלא.
בארכיון ה-ITS תיעוד מקורי רב ממחנות הריכוז דכאו, בוכנוולד, פלוסנבורג ומחנות נוספים, כמו גם העתקים רבים מתיעוד שצולם במספר רב של ארכיונים ומחנות ברחבי אירופה.
היקף הניצול של עובדי כפייה מתועד גם הוא על ידי ספרי עבודה, מסמכי ביטוח, תיקים רפואיים ותיעוד רשמי נוסף.
בין אוספי הארכיון מצויים גם תיקים של ארגונים נאציים כלבנסבורן (Lebensborn), ארגון טודט (Organisation Todt) ותיקים של הגסטפו והאס אס (SS).
לאוספי הליבה של הארכיון מצטרפים מסמכים רבים המתעדים את פעולות האיתור כמו גם את הטיפול בעקורים לאחר המלחמה.
מקום של כבוד בין אוספי הארכיון שמור לכרטסת השמות המרכזית המכילה כ-50 מיליון כרטיסים אשר מתייחסים לכ-17.5 מיליון איש.
עד להקמתו של מאגר המידע הדיגיטלי, הייתה הכרטסת- כלי העבודה העיקרי של שירות האיתור.
אוסף ייחודי נוסף בין אוספי ה-ITS הוא אוסף החפצים שלו, הכולל חפצים שנלקחו מאסירים במחנה הריכוז דכאו ומחנות ריכוז אחרים (רוב רובם של החפצים הם של אסירים לא יהודים).
ה-ITS עמל על איתורם של בעלי החפצים ויורשיהם, על מנת להשיב להם את החפצים.
גרסה דיגיטלית של אוסף זה הועלתה במלואה לארכיון המקוון של ה-ITS.
בישראל מופעל השירות על ידי יחידת האיתור הבין-לאומית של מגן דוד אדום בשיתוף עם יד ושם.
במסגרת היחידה הוכשרו קציני איתור בקורס שנערך בהשתתפות הצלב האדום הבין-לאומי, אשר מגן דוד אדום הוא חלק ממנו.
שירות האיתור הבין-לאומי שימש כאחד ממקורות המידע עבור המדור לחיפוש קרובים של הסוכנות היהודית.
במהלך השנים נמתחה כלפי השירות ביקורת על כך שאינו פותח את גנזכיו לציבור.
השירות, בגיבוי הממשל בגרמניה, הסתמך על חוק הארכיבים הגרמני, המחייב תקופה של מאה שנים לפני שחרור רשומות, ממניעים של צנעת הפרט.
המבקרים משיבים מנגד, כי הארגון הוקם על ידי הצלב האדום ומצוי באחריותו ועל כן אינו כפוף לחוק הגרמני.
הועלתה אף טענה כנגד גרמניה ושירות האיתור הבין-לאומי כי אינם פותחים את הארכיבים על מנת להסתיר מידע אודות השואה.
המבקרים מצטטים את העובדה כי כל אחת עשרה המדינות החברות בוועדה המפקחת על השירות אישרו את הצהרת סטוקהולם מינואר 2000, הכוללת קריאה לפתיחת ארכיונים מתקופת השואה.
הודעה לעיתונות של מוזיאון השואה האמריקאי מ-7 במרץ 2006 האשימה כי "בפועל, שירות האיתור הבין-לאומי והצלב האדום סירבו בעקביות לשתף פעולה עם מועצת הוועדה הבין-לאומית והותירו את הארכיב סגור".
בתחילת 2006 מספר מאמרי עיתונים העלו תהיות לגבי טיב הניהול של השירות ולגבי המניעים לפיגור שנצבר בטיפול בפניות, בהציגן טיעונים כי התנהלות זו נובעת ממניעים של הכחשת השואה.
החל משנת 2007 נפתח הארכיון לקהל הרחב ואוספיו מונגשים בחלקם באופן מקוון, בכך הפכו הטענות על סגירות נחלת העבר.
ארכיון סמולנסק הוא ארכיון של ועדת מחוז סמולנסק של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים), שנלקחה על ידי כוחות גרמנים לגרמניה במהלך הלחימה בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה.
לאחר תום המלחמה, נפל הארכיון לידי האמריקאים והועבר לארצות הברית והוחזר לרוסיה רק לאחר 77 שנה.
בקיץ 1941, לאחר נאומו של סטלין ב-3 ביולי, החלו גופים סובייטים וסניפים מקומיים של המפלגה ברחבי מערב המדינה לשרוף ארכיונים, במטרה להסתיר תיעוד לממדי שלטון הטרור של סטלין.
השתלטות הצבא הגרמני וגילוי אופי המסמכים
עם זאת, הקרבות שהחלו באזור סמולנסק, ההתקפה המהירה של הכוחות הגרמנים שנכנסו לסמולנסק ב-15 ביולי 1941 וסביבת העיר היוו את הסיבה לכך, שלא ניתן היה להוציא את ארכיון המפלגה, והעובדים המבולבלים לא העזו להשמיד את המסמכים במשך זמן רב.
כתוצאה מכך השתלטו הגרמנים על הארכיון.
בכך הארכיון שימש את משרד החינוך והתעמולה של הרייך, בראשות יוזף גבלס - לצורכי תעמולה ופורסמו כמה מסמכים על הדיכויים שבוצעו במהלך תקופת הקולקטיביזציה של תחילת שנות ה-30 והטרור הגדול בשנים 1937–1938.
במאי 1943 העבירו הגרמנים את הארכיון מסמולנסק לווילנה, ולאחר מכן ל"גנרלגוברנמן", שם הופרד ממנו חלק ניכר, שהועבר לגרמניה.
חלק מהמסמכים הנותרים בפולין בפברואר 1945 התגלה על ידי אנשי שירות סובייטים ליד תחנת הרכבת פשצ'ינה, והוחזר לסמולנסק.
עד תחילת 1945 החלק העיקרי של הארכיון נלקח לבוואריה, שם כעבור זמן מה מצאו אותם אנשי צבא אמריקאים.
קיום המסמכים נודע במהרה למשרד השירותים האסטרטגיים האמריקאי (קודמו של ה-CIA).
לאחר מכן הועברו המסמכים למיקום של יחידת התעופה האמריקאית, ושם הוסתרו בהאנגר תת-קרקעי.
קבוצה של סובייטולוגים אמריקאים בדקה את המלאי וכמה מסמכים מקוריים, וכתוצאה מכך הגיעה למסקנה שהם מכילים מידע בעל ערך רב על שיטות ועקרונות הממשל הסובייטי.
עד מהרה נשלח ארכיון זה לוושינגטון, בירת ארצות הברית, אל הארכיון הלאומי של ארצות הברית, שם עבר תיעוד בסיוע האגודה ההיסטורית האמריקאית למיקרופילם.
באמצע שנות החמישים הודיע הארכיון הלאומי של ארצות הברית בפומבי, כי ברשותו מסמכים מארכיון המפלגה, שהיה בסמולנסק, השופכים אור על אופייה האמיתי של הממשלה הקומוניסטית ומדיניות הטרור של ברית המועצות.
שימוש בארכיון על ידי גופים פרטיים
מאז שנות החמישים, מסמכי הארכיון היו זמינים לשימוש חוקרים אמריקאים ומערביים אחרים, שלא יכלו לגשת לארכיון המפלגה ולארכיון הק.ג.ב.
תגובת ברית המועצות להימצאות הארכיון ברשות ארצות הברית
בשנת 1958 הציעו הרשויות האמריקאיות להחזיר את חומרי הארכיון לברית המועצות, אך בתגובה הצהירו השלטונות הסובייטים, כי מדובר בזיוף שרקח ה-CIA.
מאז 1963 השלטונות הסובייטים החלו לבצע ניסיונות להשיג את הארכיון.
אף על פי כן, ברית המועצות לא רצתה להכיר בפומבי באותנטיות הארכיון, אלא להפך, המשיכה להכחיש מכל וכל את אותנטיות התיעוד בארצות הברית.
עמדה כה לא שקולה וסותרת מאוד העמידה את הצד הסובייטי בעמדה כמעט חסרת סיכוי ביחס להחזרת המסמכים לסמולנסק, שכן התברר שברית המועצות טוענת שהארכיון אינו אמיתי.
כתוצאה מהדיפלומטיה הסובייטית, עד סוף קיומה של ברית המועצות לא ניתן היה להחזיר את הארכיון מארצות הברית.
בשנת 1991 הודו הרשויות הרוסיות והודיעו בפומבי, כי קיים ארכיון אמיתי בארצות הברית, וכי רוסיה מתכוונת לבדוק אפשרויות להחזרתו.
המשא ומתן בנושא החל בשנת 1992. במקביל ניסו השלטונות האמריקאים לקשור בין החזרת הארכיון לבין החזרת ספריית שניאורסון לתנועת חסידות חב"ד.
בסופו של דבר, ב-13 בדצמבר 2002, בהחלטת מחלקת המדינה האמריקנית, הוחזרו מסמכי הארכיון של סמולנסק לרוסיה והועברו לנציגי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית ושירות הארכיון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
ארכיון העיר חיפה הוא ארכיון שהוקם בחיפה בשנת 1977 במטרה לתעד, לשמר ולחשוף בפני הציבור חומרים המשקפים את ההיסטוריה החברתית, תרבותית ואדמיניסטרטיבית של העיר, מוסדותיה ותושביה.
זאת, באמצעות איסוף, שימור, ארגון ורישום החומרים הקשורים בפעילות הרשות העירונית והתושבים והנגשתם לכל דורש.
החומר הארכיוני כולל מסמכים, תצלומים, מפות, כרזות, עיתונים, תעודות ועוד.
קהל היעד של הארכיון מגוון, וכולל חוקרים, תלמידים, עיתונאים, אנשי משפט, נציגי מוסדות, תושבי העיר כולל, את המתעניינים בהיסטוריה של חיפה בישראל ובעולם.
הארכיון פועל בכפוף לארכיון המדינה במסגרת חוק הארכיונים ובכפוף לחוקי חופש המידע, הגנת הפרטיות וזכויות יוצרים ומהווה מאגר מידע סטטוטורי היסטורי מרכזי של העיר.
הארכיון שוכן במושבה הגרמנית בחיפה ברחוב גוטליב שומכר 2.
הארכיון הוקם בשנת 1977 בעקבות דרישת גנז המדינה פרופסור אברהם אלסברג, על ידי הארכיונאית זהר אלופי.
ההחלטה על הקמת הארכיון נעשתה בתקופתו של ראש העיר ירוחם צייזל שהיה ראש העיר בין השנים 1975–1978. ב-1 בפברואר 1977 כתב מר מ' רופא מזכיר העיר מכתב לראש העיר ירוחם צייזל ואמר שלפי דרישת גנז המדינה חובה על העיר להקים ארכיון עירוני.
הוא הציע את זהר אלופי כארכיונאית שתקים את הארכיון וקומת קרקע במבנה ברחוב ברכה חבס בשכונת רמת הדר, כמקום ייעודי לארכיון.
ב-7 בפברואר 1977 פורסם פרוטקול מס' 151 של ישיבת מועצת העיר, המאשר בסעיף 3 את הקמת הארכיון.
לאורך השנים היו לארכיון 4 מנהלות:
הארכיון ישב לאורך שנותיו בשלושה מבנים:
מבנה ברחוב הרצל 28 מפברואר 1977 מיום הקמת הארכיון עד 28 בפברואר 1980.
מבנה ברחוב הגפן 4 במושבה הגרמנית.
מבנה לשימור, היום שוכן שם מרכז סעודי נוף הגפן.
המבנה ברחוב גוטליב שומכר 2 במושבה הגרמנית של חיפה.
מראשית הדרך הוגדר הארכיון כארכיון כוללני המאגד חומרים מנהליים מיחידות העירייה, לצד חומרים תיעודיים על תולדות העיר ותושביה.
מאז הקמתו ארכיון העיר אוסף באופן פעיל ארכיונים פרטיים הנוגעים לתולדות העיר – ארכיונים אישיים ומשפחתיים, וכן ארכיונים של ארגונים, מוסדות ועסקים מקומיים.
בארכיון העיר שמורות רשומות מנהליות אשר הגיעו ממוסדות העירייה ויחידות הסמך שלה, ולצד אלה חומרים היסטוריים שנאספו ממקורות שונים.
האוסף המינהלי כולל פרוטוקולים של ישיבות מועצת העיר משנות העשרים של המאה ה-20 ועד ימינו, תוכניות עבודה, דוחות, תיקי ועדות, ארכיונים של ראשי העיר, חומרים מינהליים של יחידות העירייה ושל חלק מהתאגידים העירוניים וחברות הבת שלה ועוד.
לצד אלה יש בארכיון רשומות בעלות ערך היסטורי–מחקרי.
חומרים אלה משקפים את אופן ניהול העיר ואת הנעשה בה לאורך השנים.
כך למשל, שמור בארכיון חומר מינהלי של עיריית חיפה מתקופת המנדט ועד ימינו.
החומר המנדטורי כולל חומר רב ממשרדו של מהנדס העיר ובו מפות, תוכניות, שרטוטים ותרשימים, המשקפים את המורשת הבנויה של העיר, בנוסף לארכיונים של ועד הקהילה העברית בחיפה וועדי השכונות.
"ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי" הוא ארכיון בנושא תיאטרון ישראלי ויהודי הנמצא כיום בספריית בית אריאלה בתל אביב-יפו.
ראשית הארכיון באוסף האפמרה של שחקן האהל יהודה גבאי, שהחל לאסוף בנעוריו כרזות, תוכניות וחפצים נוספים הקשורים לתיאטרון.
עם עלייתו לארץ-ישראל, בשנת 1921, הביא עמו גבאי את האוסף ובמשך עשרות שנים פיתח והרחיב אותו.
בשנת 1973, לאחר דיונים רבים, הודיעה עיריית תל אביב על קידום הקמת המוזיאון ומינוי יהודה גבאי למנהל המוזיאון.
בשנת 1974 נקבע שהמוזיאון ימוקם בדירה בת חמישה חדרים ברחוב מלצ"ט 3 בתל אביב-יפו שבה התגוררה קודם לכן מאניה ביאליק ובאוקטובר 1974 הוחל בהכנת הדירה לייעודה.
ב-20 באוקטובר 1976 נפתח האוסף כמוזיאון.
בשנת 1977 הועבר המוזיאון לאחריות מוזיאון הארץ.
בינואר 1977 החליטה העירייה להעביר את המוזיאון לבית העיר תל אביב-יפו, אך המעבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1987 עלה הרעיון להעביר את המוזיאון למרכז סוזן דלל, אך גם רעיון זה לא יצא אל הפועל.
בשנת 2004 הועבר האוסף לבית אריאלה.
ארכיון ניטשה הוא הארגון הראשון שהקדיש את עצמו לארכיון ותיעוד חייו ויצירתו של הפילוסוף פרידריך ניטשה.
הארכיון נוסד בשנת 1894 בנאומבורג, גרמניה, ומצא מקום קבוע בוויימאר, ביוזמת אחותו באליזבת פורסטר-ניטשה.
מתחילת דרכו הארכיון ספג ביקורת רבה על כך שהוא תיקן ואף זייף מסמכים לשם מטרות אידאולוגיות נאציות בהן החזיקה אליזבת, בניגוד לאחיה.
עד סוף מלחמת העולם השנייה, מקום בעל חשיבות מרכזית לקבלתו של ניטשה בגרמניה.
בגרמניה המזרחית הוא היה מזוהה עם "" ( אתרי מחקר וזיכרון לאומיים לספרות גרמנית קלאסית בוויימאר) עד התפרקותו הרשמית ב-1956. אחזקותיו הפכו נגישות לחוקרים מהמערב, ובראשם מאצינו מונטינארי (), שהחליף את מהדורות ניטשה של הארכיון הישן והמפוקפק במהדורות חדשות.
מאז איחוד גרמניה מחדש, אחזקות הארכיון נמצאות ברשותה של ה־Klassik Stiftung Weimar .
מקום מושבו של הארכיון ב"וילה זילברבליק" ("Villa Silberblick") וכיום משמש גם מוזיאון.
ארכיון מיטרוחין הוא אוסף עצום ומפורט של הערות, תמלילים וסיכומי מסמכים מסווגים שנלקחו מתוך ארכיון של המינהל הראשי הראשון (FCD) של ה-ק.ג.ב (KGB), זרוע המודיעין של ברית המועצות לפעילות חוץ.
האוסף הורכב על ידי ואסילי מיטרוחין, שהיה ארכיונאי בכיר ב-ק.ג.ב, במשך למעלה מ-12 שנים, והוברח למערב בעזרת SIS הבריטי בשנת 1992. הארכיון נחשב לאחד ממקורות המודיעין החשובים והמקיפים ביותר שנתקבלו אי פעם מהגוש המזרחי, והוא חושף את היקף הריגול הסובייטי, מבצעי הדיסאינפורמציה, והחתרנות הפוליטית ברחבי העולם במהלך המלחמה הקרה.
ואסילי ניקיטיץ' מיטרוחין נולד בשנת 1922 בכפר יוראסובו במחוז ריאזאן בברית המועצות.
הוא החל את דרכו המקצועית כמשפטן ולאחר מכן גויס למודיעין החוץ בשנת 1948. במהלך שנותיו הראשונות שירת בתקופתו הפרנואידית של סטלין, תקופה שבה ה-ק.ג.ב (אז ה-MGB) עסק במרדף אחר קנוניות ציוניות וטיטואיסטיות דמיוניות.
בשנת 1956, בעקבות ביקורת שהשמיע על התנהלות הארגון, הועבר מיטרוחין מתפקיד מבצעי לארכיון המודיעין, שם שירת עד פרישתו בשנת 1984.
מיטרוחין תיאר את עצמו כ"זאב בודד" שהתאכזב מהשיטה הסובייטית, במיוחד לאחר הדיכוי האלים של האביב של פראג בשנת 1968, אירוע שהיווה נקודת מפנה אינטלקטואלית עבורו.
הוא החל להאמין שהשיטה הסובייטית אינה ניתנת לתיקון והחליט לתעד בסתר את פעילות ה-ק.ג.ב כדי להבטיח שהאמת לא תישכח.
ההזדמנות הגדולה של מיטרוחין הגיעה בשנת 1972, כאשר ה-ק.ג.ב העביר את ארכיון המודיעין מהלוביאנקה במרכז מוסקבה למטה החדש ביאסנבו.
מיטרוחין מונה לפקח על העברת כ-300,000 תיקים, מה שאפשר לו גישה בלתי מוגבלת למסמכים הסודיים ביותר.
במשך 12 שנים, מיטרוחין העתיק וסיכם מסמכים בכתב יד זעיר על פיסות נייר, שאותן החביא בנעליו ובכיסיו והוציא אל מחוץ למטה ה-ק.ג.ב.
בכל ערב הוא החביא את ההערות תחת מזרנו ובסופי שבוע הקליד אותן במכונת כתיבה בדאצ'ה המשפחתית שלו מחוץ למוסקבה.
את הארכיון קבר בתוך כדי חלב ובתיבות מתכת מתחת לרצפת הדאצ'ה.
במרץ 1992, לאחר קריסת ברית המועצות, נסע מיטרוחין ללטביה והציע את הארכיון לשגרירות ארצות הברית בריגה, אך נדחה.
הוא פנה לשגרירות בריטניה, שם זיהו במהירות את חשיבות החומר.
בספטמבר 1992 הוברחו מיטרוחין, משפחתו ושישה ארגזי ענק (מאות אלפי מסמכים וסיכומי הערות בכתב יד) המכילים את הארכיון לבריטניה במבצע חשאי של ה-SIS.
הארכיון חושף את המבנה הפנימי של המינהל הראשי הראשון, כולל מחלקות ייעודיות כמו מינהלת S (לא חוקיים), מינהלת T (מודיעין מדעי וטכנולוגי), ו-שירות A (מבצעים אקטיביים ודיסאינפורמציה).
הארכיון כולל מידע על אלפי סוכנים ברחבי העולם, כולל סוכנים רדומים (לא חוקיים - "Illegals") החיים תחת זהות בדויה של אזרחים זרים.
המודיעין הסובייטי השתמש בטרמינולוגיה צ'קיסטית ייחודית, כפי שתועד בלקסיקון ה-ק.ג.ב שערך מיטרוחין.
סוכן (Agent): אדם המשתף פעולה באופן מודע וחשאי עם המודיעין.
סוכן השפעה (Agent of Influence): סוכן המשתמש במעמדו הציבורי כדי להשפיע על המדיניות ועל דעת הקהל במדינת היעד.
מבצעים אקטיביים (Active Measures): פעולות שנועדו להשפיע על הפוליטיקה העולמית, להטעות את האויב ולהחליש את עמדותיו.
סוכן לא חוקי (Illegal Agent): קצין או סוכן מודיעין הפועל תחת זהות בדויה ומסמכים מזויפים ללא כיסוי דיפלומטי.
הארכיון אישר פרטים רבים על פעילותה של חמישיית קיימברידג' (קים פילבי, גאי ברג'ס, דונלד מקלין, אנתוני בלאנט וג'ון קיינרוס), שחדרה ללב הממסד המודיעיני והדיפלומטי הבריטי.
מיטרוחין חשף כי המודיעין הסובייטי הצליח להשיג כמויות אדירות של מסמכים מסווגים של ה-משרד החוץ, ה-SIS וה-MI5.
ריגול אטומי ומדעי (מינהלת T)
אחת החשיפות המדהימות הייתה על מליטה נורווד (קוד: HOLA/TINA), שעבדה כמזכירה באיגוד לחקר מתכות אל-ברזליות בבריטניה, שהיה קשור לפרויקט הגרעין הבריטי "Tube Alloys".
נורווד העבירה מידע על ייצור טילים ופצצות אטום במשך כ-40 שנה.
כמו כן, הארכיון חשף את היקף הריגול התעשייתי והטכנולוגי נגד חברות כמו IBM, בואינג ו-מקדונל דאגלס.
הארכיון פירט את פעילותם של סוכנים אמריקאים בכירים כמו אלג'ר היס (קוד: ALES), הארי דקסטר וייט (קוד: KASSIR) ורוברט ליפקה (קוד: DAN).
מיטרוחין חשף את מבצע "RYAN" - המבצע המודיעיני הגדול ביותר של ברית המועצות, שנועד לאתר סימנים למתקפת גרעין פתאומית מצד ממשל רייגן בשנות ה-80.
פעילות בעולם השלישי (ארכיון מיטרוחין 2)
מיטרוחין האמין שגורל המאבק העולמי הוכרע בעולם השלישי.
הארכיון חושף פעילות ענפה ב:
אמריקה הלטינית: הקמת "ראש גשר" בקובה, חדירה לממשל סלבדור איינדה בצ'ילה, ותמיכה בסנדיניסטים בניקרגואה.
המזרח התיכון: קשרים הדוקים עם ממשל נאצר במצרים (סאמי שרף היה סוכן ק.ג.ב בכיר), תמיכה בארגוני טרור פלסטיניים (כמו ה-PFLP של ודיע חדאד), ומבצעי דיסאינפורמציה נגד ישראל והציונות.
אסיה והודו: הודו נחשבה ל"זירת הפעילות המרכזית" של ה-ק.ג.ב בעולם השלישי, עם חדירה עמוקה לממשלה של אינדירה גנדי ומימון עיתונים ומפלגות.
ה-ק.ג.ב, ובמיוחד המינהלת החמישית תחת יורי אנדרופוב, השקיעו משאבים אדירים במעקב ובדיכוי של מתנגדי משטר (דיסדנטים).
הארכיון חושף מבצעים נגד אלכסנדר סולז'ניצין (קוד: PAUK) ואנדריי סחרוב (קוד: ASKET), כולל ניסיונות להכפיש את שמם במערב באמצעות מסמכים מזויפים.
בנוסף, ה-ק.ג.ב חדר באופן עמוק לכנסייה האורתודוקסית הרוסית והשתמש בכמרים כסוכני השפעה במערב ובוועידות של מועצת הכנסיות העולמית (WCC).
הארכיון אף רומז כי הפטריארך אלכסיי השני עצמו פעל כסוכן ק.ג.ב (קוד: DROZDOV).
שירות A של ה-ק.ג.ב התמחה ביצירת דיסאינפורמציה להטיית דעת הקהל העולמית.
הפצת תיאוריות קשר לפיהן ה-CIA היה מעורב ברצח קנדי.
הפצת הטענה השקרית כי נגיף ה-AIDS פותח במעבדות לוחמה ביולוגית של ארצות הברית.
שימוש במסמכים מזויפים כדי לסכסך בין מדינות ערב לארצות הברית.
חשיפת הארכיון הובילה לחקירות בינלאומיות ולחשיפת מאות מרגלים שפעלו במערב ללא ידיעת רשויות החוק.
בבריטניה הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית (ISC) לבדיקת המחדלים המודיעיניים שנחשפו.
הארכיון מוכיח כי ברית המועצות ניהלה "מלחמה חשאית" רחבת היקף נגד המערב, תוך שימוש בכל אמצעי אפשרי כדי לערער את היציבות הדמוקרטית.
ואסילי מיטרוחין נפטר בלונדון בשנת 2004, לאחר שזכה לראות את עבודת חייו מתפרסמת והופכת לנכס צאן ברזל בחקר המודיעין וההיסטוריה של המאה ה-20.
אַרְכִימֶדֶס היה מתמטיקאי, פיזיקאי, פילוסוף, מהנדס, ממציא ואסטרונום ביוון העתיקה.
היה בין הראשונים שיישמו את המתמטיקה לחקר תופעות פיזיקליות, ונחשב לגדול המתמטיקאים ואחד המדענים המובילים של העת העתיקה, עם זאת – הידע הביוגרפי אודותיו מועט מאוד.
העתקים ספורים של חיבוריו שרדו במהלך ימי הביניים, והיוו מקור משפיע של רעיונות עבור מדענים במהלך הרנסאנס, במהלך המהפכה המדעית, ועד לימינו.
כתלמיד בבית הספר של אוקלידס, ארכימדס החל את דרכו בלימוד עבודתו שלו ושל ממשיכיו, אך עד מהרה עבודתו עלתה בהרבה על כל קודמיו.
הוא ייסד את מדעי ההידרוסטטיקה והסטטיקה בכך שתיאר את החוק הראשון של ההידרוסטטיקה (הידוע כחוק הציפה או "חוק ארכימדס") ותיאר גם את החוק עליו מבוסס המנוף, המכשיר עליו מבוססת המכניקה.
הוא חזה את החשבון האינטגרלי והאנליזה המודרנית, ונעזר במושג האינפיניטסימל ובשיטת המיצוי כדי לגזור ולהוכיח ריגורוזית מגוון של משפטים גאומטריים, ביניהם שטח המעגל, שטח הפנים והנפח של הספירה, והשטח החסום תחת פרבולה – אשר במסגרת חישובו ביצע את הסיכום הידוע הראשון של טור אינסופי.
הישגים מתמטיים אחרים שלו הם מתן אומדן מדויק למדי לקבוע המתמטי פאי (שנקרא מאז "מספר ארכימדס"), הגדרת ספירלה הנושאת את שמו וחקירתה, ויצירת מערכת חדשה לכתיב מספרים גדולים מאוד.
בנוסף לתגליות בתחומי המתמטיקה, הגאומטריה, והפיזיקה, תכנן ארכימדס מכונות רבות שהיו חדשניות מאוד.
הוא השתמש בכלים המתמטיים שפיתח לחקר בעיות הידרוסטטיות הנוגעות ליציבותם של גופים במים (בספרו "על גופים צפים"), וגם יישם את הידע הזה בבניית הספינה הגדולה ביותר שנבנתה בעת העתיקה – הסירקוזיה.
נזקפות לזכותו המצאות חדשניות רבות, ביניהם משאבת הבורג המפורסמת שלו, מערכות גלגלות מורכבות, ומכונות מלחמה הגנתיות שנועדו להגן על מולדתו סִירָקוּסַאי (סירקוזה) מפלישת רומי (ההיסטוריונים של רומא העתיקה גילו עניין רב בארכימדס וכתבו חיבורים רבים על חייו ועבודתו).
ארכימדס נהרג במהלך המצור על סירקוסאי.
על פי האגדה, בזמן הפלישה הרומאית לסירקוסאי, ארכימדס היה שקוע כולו בלימוד צורה גאומטרית שצוירה בחול, ולפיכך לא השיב לשאלות התיחקור של חייל רומאי.
כתוצאה מכך דקר אותו החייל למוות.
היסטוריון המתמטיקה אריק טמפל בל מנה את ארכימדס כאחד משלושת המתמטיקאים הגדולים בכל הזמנים, יחד עם סר אייזק ניוטון וקרל פרידריך גאוס, ורבים נוספים מחשיבים את עבודתו המתמטית לחשובה ביותר.
ארכימדס נולד ומת בעיר הנמל סירקוסאי שבסיציליה (כיום באיטליה).
נהרג בשנת 212 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה ומטיעוניהם של היסטוריונים שהוא חי 75 שנה מסיקים שנולד בשנת 287 לפנה"ס.
בחיבורו "מחשב החול", מזכיר ארכימדס את שם אביו – פידיאס – אסטרונום שלא ידוע עליו דבר.
פלוטרכוס כתב בחיבורו שארכימדס היה קרוב משפחה של היירון השני, טיראן סירקוסאי.
הביוגרפיה של ארכימדס נכתבה על ידי חברו היריקלידס, אולם חיבור זה אבד ופרטי חייו נותרו מעורפלים.
לא ידוע אם הוא נישא ואם היו לו ילדים.
ארכימדס חי חלק משנות חייו המוקדמות באלכסנדריה שבמצרים, שהייתה אז מרכז חשוב של התרבות הלניסטית, שם הוא למד אצל ממשיכיו של אוקלידס.
ממצרים שב לסירקוסאי ופעל בה שנים רבות, ובה גם מצא את מותו – בעת כיבוש העיר על ידי הרומאים.