tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שדה התעופה החדש כלל מסוף לוויין עגול (עם שרוולים) ועם חיבור יחיד למסוף חצי עגול.
עיצוב זה נתן ליותר מטוסים להיות בשדה בו זמנית.
בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 בוצעו עבודות משמעותיות במסוף הלוויין, כדי לספק את הגידול במספר הנוסעים.
שיפוץ זה כלל את הרחבת אזורי ההמתנה של הנוסעים ויצירת מקומות חניה נוספים.
המסוף הראשי עבר גם כמה שינויים, במיוחד בחזית החיצונית.
בנוסף, טרמינל 2 נוצר כדי להקל על הלחץ של הטרמינל הראשי.
לטרמינל 2, עם זאת, אין שרוולים, ומשתמש באוטובוסים כדי להעביר את הנוסעים בין המטוס לבין הטרמינל.
טרמינל 3, הוקם בחמש השנים האחרונות והוא משמש בעיקר את איתיחאד.
בשנים הראשונות להקמתו לא הייתה קיימת תחבורה ציבורית לשדה, למעט רכב פרטי או מוניות.
עם הקמתה של רשת האוטובוסים של אבו דאבי, הובילו שירותי אוטובוסים עירוניים לשדה התעופה.
עם הנסיגה של התמיכה של חברת התעופה האזורית גאלף אייר לאחר כמעט חמישה עשורים, איתיחאד הפכה לחברת התעופה הראשית בנמל.
היא קיבלה תמיכה מלאה מממשלת איחוד האמירויות הערביות, ועשתה כברת דרך ארוכה מאז הטיסה הראשונה שלה בשנת 2003. המנכ"ל הקודם של גאלף אייר ג'יימס הוגאן גם הועבר לאיתיחאד, והביא ידע בתעשייה וניסיון.
בדצמבר 2011 חתמה ממשלת אבו דאבי על מכתב כוונות להקמת מתקן מעבר מהיר של ארצות הברית, בדומה למתקני המעבר המהיר בקנדה, ארובה, ברמודה, איי בהאמה ואירלנד.
איתיחאד הטיסה את הטיסה הראשונה שלה לארצות הברית מהמתקן 25 בינואר 2014.
בשנת 2011, הוענק לשדה התעופה המקום השני במזרח התיכון על תחרות איכות שירות שדה התעופה על ידי מועצת שדות התעופה הבין-לאומית בשדה התעופה חגגו את יום השנה ה-30 שלה בשנת 2012.
טרמינל 3 החדש, מתקן ביניים בהיקף של 1 מיליארד דירהאם איחוד האמירויות (כ-270 מיליון דולר), מתוכנן לאפשר את צמיחת הנוסעים בשדה התעופה לפני הפתיחה המתוכננת של המסוף החדש בדצמבר 2017, אשר נדחה בסופו של דבר בשנתיים.
הוא בשימוש עיקרי של איתיחאד.
המסוף הוסיף לשדה התעופה יכולת קיבולת משבעה מיליון נוסעים בשנה ל-12 מיליון נוסעים.
הוא גם הוסיף 10 שערים חדשים, שניים מהם תואמי איירבוס A380.
בפברואר 2024 שונה שם הנמל לנמל התעופה הבינלאומי זאיד.
עבודות פיתוח החלו בבניית מסוף נוסעים ובניין מרכזי חדשים לטרמינל החדש, והם צפויים להיות בין שני מסלולי המראה וקרואים יחדיו "טרמינל המגרש".
עם השלמת הבנייה בשנת 2019 (הבנייה מתעכבת בכשנתיים), הטרמינל החדש יגדיל את קיבולת הנוסעים של שדה התעופה ליותר מ-30 מיליון איש בשנה, עם אופציות להכפיל את קיבולתו ב-60 מיליון.
מתקן נוסף אמור להגדיל את היכולת עד ל-80 מיליון איש.
הפרויקטים להרחבת תוכנית המתאר כוללים מסלול נוסף באורך 3,100 מ', במרחק של 2,000 מ' מהמסלולים הקיימים, מגדל חדש בגובה 110 מטרים בין שני המסלולים עם המרכז החדש לפיקוח טיסה, מתקני מטען ותחזוקה משופרים, והתפתחויות מסחריות אחרות על הקרקע הסמוכה לנמל התעופה וצפונה לו.
לאחר הוספת שטח כולל של 34 קמ"ר, הפרויקט השאפתני יהיה הבסיס עבור החברה הלאומית של איחוד האמירויות הערביות, איתיחאד איירווייז, ובנוסף תהיה המשתמשת העיקרית של מתקני המטען החדשים, שיכולים לטפל בכ-2 מיליון טונות מטען בשנה.
סמוך למתקני המטען החדשים הוקצו קרקעות לפעילות מסחרית, פארקים מסחריים ופיתוח נכסים.
מתקני התחזוקה של המטוסים ימשיכו להיות מרוכזים בצד הדרומי של שדה התעופה הבנוי כרגע.
התוכנית מקצה גם קרקע למפעילים אחרים, כגון רויאל ג'ט ואבו דאבי תעופה.
בין שאר ההיבטים של הפרויקט, כאשר יושלם, זה עמדות מטוסים מרוחקות, אשר יושלמו עם תאורת קרקע בשדה התעופה וצינורות דלק.
החלק החיצוני של הטרמינל עוצב על ידי חברת האדריכלות הבין-לאומית קון פדרסון פוקס.
מתקן צ'ק-אין קיים במרכז העיר אבו דאבי, עבור נוסעים המעוניינים לבצע צ'ק-אין בעיר לפני שהם מגיעים לנמל התעופה.
מתקן זה, המכונה טרמינל העיר, דומה לטרמינלים בשדה התעופה, ויש לו טרקלין ואמצעי תחבורה.
לאחר שסיימו את הצ'ק אין בעיר, הנוסעים יכולים להגיע לנמל התעופה רק שעה אחת לפני עזיבתם.
בדיקה נוספת במתקן מופעלת על ידי איתיחאד איירווייז בקניון איתיחאד בפאתי דובאי.
איתיחאד איירווייז מספקת שירות הסעות יוקרתי משדה התעופה הבין-לאומי של אבו דאבי אל נמל התעופה הבין-לאומי אל-עין, וקניון דובאי.
משרד התחבורה מספק הסעות ברחבי אמירות אבו דאבי.
1980- טיסה של גאלף אייר מפקיסטן לנמל התעופה הישן, התרסקה במדבר בשטח איחוד האמירויות הערביות, כל הנוסעים נהרגו.
19 באפריל 2007- קטר איירווייז איירבוס A300 התלקח בזמן תחזוק בהאנגר.
לא היו הרוגים אבל המטוס נהרס לחלוטין.
16 בפברואר 2016- משאית תדלוק של איתיחאד איירווייז במטוס איירבוס A380 התלקחה בזמן שמילאה מחדש דלק.
נמל התעופה הבין־לאומי גימפו (בקוריאנית: 김포국제공항; באנגלית: Gimpo International Airport)
ממוקם בקצה המערבי הרחוק של סיאול, כ-15 ק"מ ממערב מחוז מרכז סיאול.
גימפו היה נמל התעופה הבין־לאומי הראשי של סיאול ודרום קוריאה לפני שהוחלף על ידי נמל התעופה הבין־לאומי של אינצ'ון בשנת 2001.
בשנת 2015 עברו בנמל התעופה 23,163,778 נוסעים, מה שהפך אותו לנמל התעופה השלישי בעומסו בקוריאה הדרומית.
ההיסטוריה של נמל התעופה החלה בשנת 1939, כאשר הצבא היפני בנה מסלול בBanwhwa-ri, Yangseo-myeon, Gimpo-Gyeonggi-do.
מסלול זה אפשר לאחר מכן הפעלה של מטוסים אזרחיים בשימוש על ידי חיל האוויר האמריקני, והפעלה חלקית כשדה תעופה אזרחי מ-1954. רק בשנת 1958 הוא הוגדר על ידי צו נשיאותי כנמל התעופה הבין־לאומי של גימפו, והתחיל לפעול בצורה רשמית בשנת 1971.
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אסיאנה איירליינס וקוריאן אייר, ואף ליותר מ-12 חברות תעופה אחרות.
רוב הטיסות מנמל התעופה הן טיסות פנימיות, אך קיימות גם טיסות ישירות ליעדים בסין, ביפן ובטאיוואן.
בנמל יש שני מסלולי המראה ושני טרמינלי נוסעים: טרמינל לטיסות בין־לאומיות וטרמינל לטיסות פנימיות.
בשנת 2018 החלו שיפוצים מקיפים בטרמינל טיסות הפנים של הנמל.
עשר חברות התעופה הפעילות ביותר בנמל, נכון לשנת 2016:
ב-23 במרץ 2007, החל לפעול קו הרכבת AREX , המחבר את נמל התעופה הבין־לאומי של אינצ'ון לתחנת הרכבת סיאול דרך נמל התעופה גימפו.
בנוסף, קו 9 של הרכבת התחתית של סיאול מקשר את נמל התעופה לרובע גנגנם.
ב-19 בנובמבר 1980, מטוס בואינג 747-200 של חברת קוריאן אייר החליק על גלגלו הקדמי בעת הנחיתה ו-2 מנועיו עלו באש.
15 מתוך 226 הנוסעים נהרגו, כולל הקפטן וטייס המשנה.
ב-14 בספטמבר 1986, אירע פיגוע תופת מחוץ לטרמינל הנוסעים, שבמהלכו 5 אנשים נהרגו ו-36 נפצעו.
מאחורי הפיגוע עמדה קוריאה הצפונית, במטרה לשבש את משחקי אסיה שנערכו 6 ימים מאוחר יותר.
נמל התעופה הבינלאומי זוורטנוץ (בארמנית: Զվարթնոց միջազգային օդանավակայան), ממוקם ליד זוורטנוץ, כ-15 ק"מ מערבית לירוואן, בירת ארמניה.
הוא פועל כנמל התעופה הבינלאומי הראשי של ארמניה.
זוורטנוץ הוא נמל התעופה העמוס ביותר במדינה, ומשמש כבסיסה של חברת התעופה ארמניה אייר קומפני, בעבר שימש כנמל הבית של חברת ארמאוויה.
נמל התעופה נפתח בשנת 1961. בעקבות תחרות עיצוב שנערך ב-1970, חמישה אדריכלים (מ.
בגדסריאן) זכו לעצב את בניין הטרמינל הראשון.
נמל התעופה שופץ בשנת 1980, אז נוסף מסוף חדש, על מנת לענות על הצרכים התחבורתיים הגדלים של ברית המועצות.
כאשר ארמניה הכריזה על עצמאותה מברית המועצות בשנות ה-90, הייתה צמיחה בתחבורה תעשייתית, אשר הובילה לבניית טרמינל מטענים חדש ב-1998, אשר יכול להתמודד עם תעבורה של כ-100,000 טון של מטען בשנה.
ב-2001, נחתם הסכם זיכיון לניהול תפעולי בן 30 שנה לנמל התעופה עם חברת "נמלי תעופה בינלאומיים ארמניה CJSC", חברת בת של החברה הארגנטינאית Corporación America, אשר בתורה נמצאת בבעלותו של איש העסקים הארמני-ארגנטינאעי אדוארדו יורנקיאן.
במסגרת הסכם זה, CJSC שיפצה את המסלול הראשי ואת מסלולי ההמראה והנחיתה, ואת הרמפה.
התנועה של נמל התעופה זברנוטס כמעט הוכפלה, מ-1.11 מיליון נוסעים בשנת 2005 ל-2.05 מיליון בסוף 2014. עד 2020 מתוכנן נמל התעופה בירוואן להגיע לכ -3 מיליון נוסעים מדי שנה.
נמל התעופה מתואם למטוסים עד (וכולל) גודל של אנטונוב An-225, בואינג 400–747 ו-איירבוס A380. מסלול 9 מצויד ב-ILS CAT II, אשר מאפשר פעולת מטוסים בסייג רום נמוך (30 מטרים) ונראות מוגבלת (350 מטר).
נמל התעופה הבינלאומי זוורטנוץ לאחרונה התקין מערכת תצוגת מידע טיסות חדש (FIDS), ומערכת זיהוי אוטומטית ביומטרית להפקדת מטען והרשמת נוסעים (צ'ק-אין).
כמו כן, נוספו 150 מצלמות מעקב ברחבי שדה התעופה.
הגישה לאזורי העלייה למטוס מאובטחים ברמה גבוהה, על ידי מערכת שלושה שלבים: פיקוח מוקדם (באמצעות טביעות אצבעות וכרטיס עלייה למטוס), פיקוח דרכונים, ופיקוח במערכות רנטגן.
יש מגוון גדול של מוניות זמינות מחוץ לטרמינל, אך רק חברה אחת מורשית על ידי רשות התעופה, והיא מוניות איירפורט.
חברה זו משרתת רק לנסיעות אל ומנמל התעופה, ואינה מספקת שירותי הסעה בתוך העיר.
בשנת 2017, הושק שירות אוטובוסים חדש, אשר מסיע נוסעים בין העיר ירוואן ונמל התעופה זוורטנוץ.
האוטובוס יוצא כל חצי שעה בין 7:00 בבוקר ל-22:00 בלילה, וכל שעה בין השעות 22:30 ו-7:00. השירות מופעל על ידי חברת Elitebus.
נכון ל-2018, כרטיס לכיוון אחד עולה 300 דראם, והאוטובוס עוצר במספר תחנות במרכז ירוואן הקרובות למטרו ולאתרים מרכזיים אחרים, ביניהם כיכר הרפובליקה, צומת רחובות אבוויאן וסאיאט נובה, ושדרת משטוטס.
נמל התעופה הבין-לאומי האימאם חומייני (בפרסית: فرودگاه بین المللی امام خمینی تهران) הוא נמל התעופה הבין-לאומי המרכזי של טהראן, בירת איראן.
נמל התעופה ממוקם 30 ק"מ דרומית מערבית לטהראן.
יחד עם נמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד, הוא אחד משני נמלי התעופה הבין-לאומיים המשרתים את העיר.
נמל תעופה זה משמש לטיסות בין-לאומיות, בעוד נמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד משמש לעת עתה לטיסות פנימיות.
בשנת 2017 דורג נמל התעופה במקום השלישי באיראן מבחינת תנועת נוסעים, עם תנועה של 8.8 מיליון נוסעים, אחרי נמל התעופה משהד במקום השני ונמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד במקום הראשון.
נמל התעופה מופעל על ידי חברת שדות התעופה האיראנית והוא אחד מבסיסיהן של חברת הדגל האיראנית איראן אייר ועוד כמה חברות תעופה איראניות.
עבודות בניית נמל התעופה החלו בתקופת טרום המהפכה האיראנית ב-1979. מעצבת הפרויקט המקורית הייתה חברת TAMS, שותפות אמריקנית להנדסה ולעיצוב אדריכלי.
מיזם מקומי משותף נוצר בין חברת TAMS לחברה איראנית מקומית, לביצוע פרויקט הקמת נמל התעופה.
אולם, בעקבות המהפכה האיראנית, ננטש הפרויקט עד שהחליטה ממשלת איראן להשיב על כנה את התוכנית, ולבנות את נמל התעופה על ידי מומחים מקומיים.
החברה הצרפתית ADP נבחרה לעמוד בראש המעצבים וחברות ההנדסה המקומיים.
חוזה בנייה הוענק לחברה הקבלנית האיראנית - קייסון בע"מ לבצע ולנהל את הבנייה, אך לאחר שנתיים, ננטש החוזה והוא הוענק לקרן מוסטפאן .
לאחר השלמת בנייתו של טרמינל 1 בידי קרן מוסטפאן, החליט הארגון האיראני לתעופה אזרחית על הסבת החברה המתפעלת למאגד TAV עם הקמתו של טרמינל (שדה תעופה) נוסף.
פתיחת נמל התעופה תוכננה במקור ל-11 בפברואר 2004, אך עקב כמה בעיות שנוצרו, כולל בעיות באספקת דלק לשדה התעופה החדש ועיכוב בחתימה על עסקה עם משרד הנפט האיראני, פתיחת נמל התעופה התעכבה עד 8 במאי 2004.
זמן מה לפני הפתיחה המתוכננת ב-8 במאי הודיעו שתי חברות תעופה מקומיות על סירובן להסבת טיסותיהן לנמל התעופה החדש.
שעות ספורות לאחר פתיחת נמל התעופה, סגרו משמרות המהפכה האסלאמית את הנמל בשל חששות ביטחוניים.
טיסה אחת בלבד מדובאי, הורשתה לנחות בנמל.
נמל התעופה נפתח מחדש ב-13 במאי.
באפריל 2005, נפתח נמל התעופה מחדש, בהנהלתן של ארבע חברות תעופה מקומיות: מהאן אייר, איראן אסמאן איירליינס, ספיאן איירליינס וקיש אייר, אם כי לא הוענק לזה חוזה רשמי.
ב-8 באוקטובר 2007, הוכרז כי לעת חצות הלילה של 28 באוקטובר 2007, יוסבו כל הטיסות הבינלאומיות לנמל התעופה, למעט טיסות מ- ולדמשק, ג'דה ומדינה.
ב-2016, בשל מתחים פוליטיים בין איראן וערב הסעודית, הושעו כל טיסות החג' מאיראן.
ב-15 ביולי 2009 התרסק מטוס טופולב Tu-154 של כספיאן איירליינס בטיסה 7908 בשדה בכפר במחוז קזווין באיראן בדרכו לירוואן, ארמניה, 16 דקות לאחר המראה.
כל 168 הנוסעים ואנשי הצוות נספו.
ב 8 בינואר 2020 התרסקה טיסה 752 של יוקריין אינטרנשיונל איירלינס דקות אחדות לאחר המראתה לעבר קייב, אחרי שנורה לעברה בטעות טיל קרקע-אוויר.
כל 176 הנוסעים ואנשי הצוות נספו באירוע.
נמל התעופה הבין-לאומי ז'וקובסקי הוא נמל תעופה בינלאומי קטן המשמש את מחוז מוסקבה הממוקם כ-36 ק"מ ממרכז העיר מוסקבה.
שדה התעופה שימש כמתקן בדיקות במהלך המלחמה הקרה.
הנמל נחנך רשמית ב-30 במאי 2016 והוא אחד מארבעת נמלי התעופה של העיר.
ממשלת רוסיה חתמה על צו להקמת שירותים בינלאומיים בשדה התעופה.
שדה התעופה החל את שירותו המסחרי הראשון ב 12 בספטמבר 2016, כאשר חברת התעופה הבלארוסית בלאוויה הפעילה מדי יום שירות טיסות ממינסק ל-ז'וקובסקי.
שדה תעופה ז'וקובסקי עומד בדרישות של חברות תעופה בעלות נמוכה.
בעבר שימש את מטוסי המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית.
בנמל קיים מסלול המראה אחד באורך 4,600 מטרים וכן מסלול נוסף באורך 2,950 מטר אך הוא סגור כעת.
נמל התעופה הבין-לאומי וולגוגרד-גומראק הוא נמל תעופה הממוקם כ-15 ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר וולגוגרד שבדרום מערב רוסיה.
נמל התעופה נבנה בשנת 1952 על בסיס שדה תעופה צבאי גומראק לשעבר, שהיה קיים מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. בית הספר הצבאי לטיס בסטלינגרד התבסס בשדה התעופה לפני קרב סטלינגרד והעברת בית הספר לאזור קוסטנאי ברפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית של קזחסטן.
שימש בידי הארמייה השישית הגרמנית כמחסן דלק ואספקה (יחד עם שדה התעופה פיטומניק) במהלך קרב סטלינגרד בשנים 1942–1943.
ב-17 בינואר 1943, גומראק היה היחיד מבין שבעה שדות תעופה סביב סטלינגרד שעדיין בידי גרמניה.
ב-22 בינואר המריא מטוס היינקל He 111 אחרון את שדה התעופה עם 19 חיילים פצועים, הטיסה האחרונה מתוך סטלינגרד של הארמייה השישית.
נמל התעופה גומראק נכבש בסופו של דבר על ידי האוגדת הרובאית 293 ב-23 בינואר, והשאיר את הארמייה השישית ללא שום אמצעי לתמיכה ישירה.
לאחר קרב מוסקבה הוחזר בית הספר לנמל התעופה.
במאי 1946 הועבר בית הספר למחוז הצבאי המערבי סיבירי בעיר אוב שבמחוז נובוסיבירסק.
נמל התעופה הבינלאומי דושנבה הוא נמל התעופה הפעיל ביותר בטג'יקיסטן.
הוא ממוקם בעיר הבירה של המדינה, דושנבה.
נמל התעופה נפתח בשנת 1964, בעת שטג'יקיסטן היוותה עדיין חלק מברית המועצות.
מאז פתיחתו הוא הורחב מספר פעמים.
ב-7 בספטמבר 1992, במהלך מלחמת האזרחים במדינה , נעצר הנשיא רחמון נאבייב בנמל על ידי כוחות חמושים של האופוזיציה למשטרו ואולץ להתפטר מתפקידו.
בשנת 2014 נפתח בנמל טרמינל חדש בשטח של 11 אלף מטר רבוע ובקיבולת של 1.5 מיליון נוסעים בשנה.
הקמתו הסתייעה בהלוואה בתנאים נוחים של 20 מיליון אירו שהעמידה צרפת לממשלת טג'יקיסטן.
בנמל מצוי טרמינל נוסעים אחד ובו שני גשרי עלייה למטוס וכן מסלול טיסה אחד, שכיוונו מזרח-מערב.
הנמל משרת כ-14 חברות תעופה.
הן מפעילות קווי תעופה ליעדים בטג'יקיסטן ובמדינות הבאות:
איראן, איחוד האמירויות הערביות, הודו
הנמל הוא בסיס הפעולה של חברות התעופה טג'יק אייר וסומון אייר .
נמל התעופה הבין-לאומי של ח'רטום הוא נמל התעופה הראשי בח'רטום, בירת סודאן.
נמל התעופה של ח'רטום ממוקם בלב הבירה ומשמש כשער מרכזי למדינות העולם.
הוא מהווה בסיס פעולה מרכזי של שלוש חברות תעופה סודאניות: חברת הדגל סודאן איירווייז, טארקו תעופה ובאדר איירליינס .
על פי התכנון, הנמל הנוכחי יוחלף בנמל תעופה חדש 40 ק"מ דרומית למרכז ח'רטום.
השדה החדש מתוכנן עם שני מסלולים של 4000 מטר, מסוף נוסעים בשטח של 86,000 מ"ר ומלון בינלאומי בן 300 חדרים.
נמל התעופה הבין-לאומי ולנה ) הוא נמל התעופה הראשי ושער הכניסה המרכזי של האיים המלדיביים, הנמצא בצפון אטול מאלה באזור הבירה מאלה.
נמל התעופה נפתח בתחילה ב-19 באוקטובר 1960 כמנחת קטן הבנוי על בסיס משטח פלדה ונקרא Hulhulé Airport, כאשר שימושו היה בעיקר למטרות צבאיות.
הטיסה המסחרית הראשונה הייתה של אייר ציילון ב-10 באפריל 1962 והטיסה הראשונה של מטוס השייך לאיים המלדיביים נחתה ב-9 באוקטובר 1974.
עם עליית התיירות שהחלה בשנת 1972 הייתה זקוקה המדינה לשדרוג של נמל התעופה, וב-11 בנובמבר 1981 שינתה את שמו ל"Malé International Airport".
בשנת 1994 נפתחה החברה שמתפעלת את נמל התעופה (MACL) ומונתה ישירות על ידי נשיא האיים המלדיביים .
ב-26 ביולי 2011 שונה השם ל"Ibrahim Nasir International Airport" לזכרו של איברהים נאסיר שהיה הנשיא השני של המלדיביים ומייסדו של נמל התעופה.
ב-1 בינואר 2017 מותג נמל התעופה מחדש ושמו שונה ל-Velana International Airport על שם בית המשפחה של איברהים נאסיר וכחלק מהתוכנית הכלכלית האסטרטגית החדשה של הנשיא עבדולה יאמין.
נמל התעופה נמצא בגובה 2 מטר מעל גובה פני הים ויש לו שני מסלולי אספלט.
יש לו שלושה טרמינלים: לטיסות בינלאומית, לטיסות פנים ארציות וכן עבור מטוסים הנוחתים על המים.
משרדי חברת התעופה טרנס מלדיביאן איירוויז נמצאים כמו כן בתוך נמל התעופה.
נמל התעופה הבין-לאומי האריסברג הוא נמל תעופה ציבורי, תשעה מיילים (15 ק"מ) דרומית מזרחית להאריסברג, פנסילבניה.
הוא בבעלות קוד נמל התעופה MDT מתייחס למידלטאון, העיר בה נמצא נמל התעופה.
במרחק של כמה קילומטרים מנמל התעופה.
נמל התעופה, המכונה לעיתים קרובות HIA, הוא נמל התעופה המסחרי העיקרי בדרום מרכז פנסילבניה והוא נמל התעופה השלישי העמוס ביותר בפנסילבניה עבור מטוסי נוסעים ומשלוחי מטען מאחורי נמל התעופה הבין-לאומי של פילדלפיה ונמל התעופה הבין-לאומי של פיטסבורג.
נמל התעופה הבין-לאומי הריסבורג משרת את דרום מרכז פנסילבניה כבר למעלה מ-100 שנה.
החל משנת 1898 הוצב כאן חיל האותות של צבא ארצות הברית
טיסות של חברות תעופה עברו לבסיס חיל האוויר לשעבר, ששמו שונה לנמל התעופה אולמסטד סטייט .
נמל התעופה שונה לנמל התעופה הבין-לאומי האריסבורג בשנת 1973. האדריכל ויליאם פריירה תכנן את המסופים החדשים, שהושלמו ב-1973.
בשנת 1998, חבר העמים העביר את הבעלות (SARAA).
כ-1,400 אנשים עובדים במערכת של נמל התעופה הבין-לאומי האריסבורג.
נמל התעופה הבין-לאומי האריסברג משתרע על פני בגובה של 310 רגל (94 מ') מעל גובה פני הים.
למסלול 13 יש גישת CAT III המאפשרת פעולות עד RVR לנמל התעופה ישנה מערכת בקרת תנועה משטחית (SMGCS)
נמל התעופה מתהדר גם במגדל פיקוח בגובה 140 רגל ובבקרת גישה.
למסוף יש 12 שערים והוא אצבע מזח המונחת ליד אמצע נמל התעופה, כמעט במקביל למסלול.
דלתא איירליינס משתמשת ב-A1 ו-A3. יונייטד איירליינס משתמשת ב-B1 ו-B3. פרונטיר איירליינס משתמשת ב-B5. אליג'אנט אייר משתמשת ב-B6.
מתקן התחבורה הרב-מודאלי (MMTF), אשר נבנה בשנת 2004, ומוצמד לבניין הטרמינל החדש באמצעות גשר שמיים מבוקר אקלים, הוא מתקן בן ארבע קומות המטפל בכל התחבורה הקרקעית.
בשלוש הרמות העליונות יש 2,504 מקומות חניה עבור חניה ציבורית לטווח קצר שעתי, יומי ולטווח ארוך.
הרמה הראשונה מכילה את כל הלימוזינות, המוניות, הסעות למלון, אוטובוסים ציבוריים וצ'רטר, בתוספת מגרש המכוניות השכורות המוכנות/לחזור.
באזור הלובי בקומה הראשונה יש שישה דלפקי רכב להשכרה, שירותים, תצוגות מידע על טיסה ואוטובוס ופינת ישיבה.
בקומה השנייה של אזור הלובי מתחברות מדרכות נעות מבוקרות אקלים לשביל האווירי אל הטרמינל.
נמל התעופה הבין-לאומי דוחה הוא שדה תעופה בדוחה, קטר.
הוא היה נמל התעופה הבינלאומי המסחרי של קטר עד שנמל התעופה הבינלאומי חמאד נפתח ב-27 במאי 2014.
אתר שדה התעופה והמסלול הקיים עדיין בשימוש על ידי חיל האוויר של קטר, והמכללה האווירונאוטית של קטר.
האתר משמש גם כשדה תעופה ממלכתי ודיפלומטי המשרת הן את טייסת האמיר הקטרי (שבסיסה בשדה התעופה) והן לטיסות לביקורים ממלכתיים.
שדה התעופה נפתח מחדש לטיסות מסחריות ב-15 בספטמבר 2022 עבור חברות תעופה נבחרות כדי לטפל בתנועה אווירית מוגברת לקראת מונדיאל 2022 שהתקיים במדינה בנובמבר ודצמבר.
נמל התעופה הבין-לאומי של חודיידה הוא נמל תעופה בעיר אל-חודיידה בתימן.
הנמל היה פעיל עד 2015 לטיסות פנימיות ובינלאומיות.
החל מינואר 2015 הנמל בשליטת החות'ים ומהווה מטרה לתקיפות אוויריות ויבשתיות מצד ערב הסעודית ובעלות בריתה, ארצות הברית, בריטניה וישראל.
עד 2015 היה שדה התעופה פעיל לטיסות פנימיות ובינלאומיות וכלל טיסות למגוון רחב של יעדים.
ב-26 במרץ 2015 פתחה ערב הסעודית במבצע תקיפה אווירית, שזכה לכינוי מבצע סופה נחרצת, נגד לוחמים חות'ים שהשתלטו על תימן בינואר, בתמיכת בעלות בריתה הערביות במפרץ, מצרים, ירדן, מרוקו, סודאן ופקיסטן.
בעקבות המבצע, חברת התעופה ימנייה עצרה את כל הטיסות בנמל התעופה.
נמל התעופה היווה את זירת הקרב של חודיידה כחלק ממלחמת האזרחים בתימן.
הקואליציה המובלת על ידי ערב הסעודית הצליחה לכבוש את נמל התעופה ב-13 ביוני 2018, ביום הראשון של הקרב של חודיידה .
נמל התעופה נכבש חלקית על ידי כוחות הקואליציה ביוני 2018, למרות שהחות'ים הנתמכים על ידי איראן עדיין שולטים בחלק מהמרחב.
ביוני 2024, כוחות בריטיים ואמריקאים ביצעו תקיפות בנמל התעופה חודיידה ובמקומות אחרים בתימן, כשהם מכוונים לנכסי טרור של החות'ים.
ביולי 2024 הותקף נמל התעופה שוב על ידי כוחות אמריקאים ובריטים.
ב-22 במרץ 2025, כוחות חיל הים האמריקאי ביצעו 3 תקיפות אוויריות על נמל התעופה ו-5 תקיפות נוספות על העיר מאריב.
לא דווח על נפגעים או נזקים.
נמל התעופה הבין-לאומי דה נאנג (בווייטנאמית: Sân bay quốc tế Đà Nẵng; באנגלית: Da Nang International Airport) הוא נמל תעופה המשרת את אזור מרכז וייטנאם ואת העיר הגדולה ביותר באזור, דה נאנג.
זהו נמל התעופה הבין-לאומי השלישי בגודלו במדינה, אחרי נמל התעופה הבין-לאומי נוי באי האנוי ונמל התעופה הבין-לאומי טן סון נהאט בהו צ'י מין סיטי.
נמל התעופה דה נאנג משמש הן לתעופה אזרחית והן לצורכי חיל האוויר של וייטנאם (Không Quân Nhân Dân Việt Nam), אם כי הפעילות הצבאית בו מוגבלת למדי.
בשנת 2014 שירת נמל התעופה 5 מיליון נוסעים, הישג שהושג כשש שנים מוקדם מהצפוי.
נכון לשנת 2018, לנמל התעופה יש שני טרמינלים נפרדים לנוסעים בין-לאומיים ולנוסעים בטיסות פנים, עם קיבולת כוללת של 11 מיליון נוסעים בשנה.
הקווים בין האנוי לדה נאנג ובין הו צ'י מין סיטי לדה נאנג הם מהעמוסים ביותר בווייטנאם, עם 319 ו-250 טיסות שבועיות, בהתאמה, כאשר הקו בין האנוי להו צ'י מין סיטי הוא העמוס ביותר עם 475 טיסות שבועיות.
בשנת 2024 דורג נמל התעופה במקום ה-94 ברשימת "100 נמלי התעופה הטובים בעולם" של חברת Skytrax.
כמו כן, הוסמך כנמל תעופה בדרגת 3 כוכבים, כאשר הטרמינל הבין-לאומי שלו קיבל דירוג של 5 כוכבים.
נמל התעופה צפוי להיות הראשון בווייטנאם עם טרמינל חכם, במסגרת שותפות עם חברת FPT Software.
בנמל התעופה דה נאנג ישנם שני מסלולי המראה מקבילים באורך 3,048 מטרים (10,000 רגל) עם כיוונים 17–35. המסלולים מותאמים לקליטת מטוסים גדולים ומודרניים כמו מטוסי בואינג 747, 767 ואיירבוס A320. תנועת המטוסים הממוצעת בנמל עומדת על בין 100 ל-150 טיסות ביממה.
בנובמבר 2011 נפתח טרמינל חדש בשטח של 20,000 מ"ר, בעלות של 84 מיליון דולר, עם קיבולת של 4 מיליון נוסעים בשנה.
בשנת 2017 נפתח טרמינל בין-לאומי חדש, המשתרע על שטח של 48,000 מ"ר, עם קיבולת מתוכננת של 6 מיליון נוסעים בשנה והשקעה כוללת של 154 מיליון דולר.
נמל התעופה הבין-לאומי למברט־סנט לואיס הוא נמל התעופה העיקרי של סנט לואיס שבמיזורי וסביבתה.
הנמל ממוקם מחוץ לגבולות העיר, אך הוא נמצא בבעלותה ומופעל על־ידה.
ב־2000 עברו בנמל יותר מ־30 מיליון נוסעים.
ברם, מספר הנוסעים שעברו בנמל ב־2004 צנח ל־13 מיליון משום שהנמל הפסיק להיות מרכז הפעילות של TWA שנקנתה על ידי אמריקן איירליינס.
סמוך לנמל שוכן מפעל של חברת בואינג (היה שייך בעבר למקדונל דאגלס) שבין מוצריו המפורסמים: ה־F-15 וה־F/A-18.
הנמל היה במקור בסיס לשילוח בלונים שנקרא שדה קינלוך (Kinloch Field).
האחים רייט ביקרו בשדה במהלך מסעם עם מטוסם, ותאודור רוזוולט טס במטוסם בעת ביקורם, מה שהפך אותו לנשיא ארצות הברית הראשון שטס.
ב-1920, מייג'ור אלברט בונד למברט רכש את השדה ופיתח אותו לכדי נמל תעופה בעל האנגרים וטרמינל.
צ'ארלס לינדברג, שעבודתו הראשונה כטייס הייתה הטסת דואר בשירות רוברטסון איירליינס, יצא מהנמל בדרכו לפריז בטיסתו הטראנס-אטלנטית ההיסטורית ב-1927. מאוחר יותר אותה שנה, למברט מכר את הנמל, שכבר נודע בשם "שדה למברט", לעיר סנט לואיס.
כך הפך למברט לנמל התעופה המוניציפלי הראשון בארצות הברית.
לפני מלחמת העולם השנייה, רוברטסון איירליינס, מרקוט איירליינס ואיסטרן איירליינס סיפקו שירותי נוסעים לנמל.
במהלך המלחמה, הפך הנמל לבסיס הייצור של מקדונל איירקראפט וקרטיס רייט.
לאחר המלחמה, הוטל על מינרו ימאסאקי לתכנן טרמינל נוסעים חדש בנמל, שבנייתו הושלמה ב-1956. תכנון הטרמינל החדש בעל ארבע הכיפות היווה השראה לטרמינלים עתידיים בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי בניו יורק ובנמל התעופה שארל דה גול בפריז.
בשנות השבעים הציעה סנט לואיס להחליף את הנמל בנמל תעופה בפרבר של אילינוי.
ברם, תושבי מיזורי התנגדו בחריפות ולמברט הורחב בהשקעה של 290 מיליון דולר.
ההרחבה, שהגדילה את יכולתו התפעולית ב-50%, כללה את הארכת מסלולי ההמראה והגדלת קיבולת השערים ל-81. נמל התעופה מידאמריקה סנט לואיס המוצע נבנה לבסוף במסקואתה אשר באילינוי ונפתח ב-1997 ומשמש כיום כנמל חלופי ללמברט.
טראנס וורלד איירליינס העבירה את מרכז פעולתה מנמל התעופה הבינלאומי קנזס סיטי ב-1982 והפכה לחברת התעופה העיקרית של נמל למברט.
לאחר שאמריקן איירליינס רכשה את TWA ומיזגה את פעילות הטיסה שלה ב-2001, הפך למברט לנמל חלופי למרכזי הפעילות העיקריים של אמריקן איירליינס בשיקגו או'הייר ובנמל התעופה הבינלאומי פורט וורת' אשר בדאלאס.
כיום משמש נמל למברט כמרכז הפעילות הרביעי בגודלו של אמריקן איירליינס, לאחר פורט וורת', שיקגו או'הייר ונמל התעופה הבינלאומי מיאמי.
סאות'ווסט איירליינס גם מחזיקה נציגות משמעותית בלמברט.
נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת , שנודע בעבר כנמל התעופה הבין-לאומי עזה וכנמל התעופה הבין-לאומי דהנייה, היה שדה תעופה בפאתיה הדרומיים של העיר רפיח בפינה הדרומית של רצועת עזה, בסמוך לדהנייה.
נמל התעופה נסגר במהלך האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ונהרס בסוף 2001 ותחילת 2002 על ידי כוחות צה"ל.
עבודות ההקמה החלו ב-20 בינואר 1996, והשתתפו בהן גם חברות מישראל, אך פתיחת השדה התעכבה עד להשגת הסכמה על דרישת ישראל לבדיקה של האנשים והסחורות העוברים בשדה.
בעקבות הסכם וואי שנחתם ב-23 באוקטובר 1998 על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הרשות יאסר ערפאת, הוסכם כי מדינת ישראל תהיה בעלת השליטה הביטחונית הכוללת בנמל ואנשי ביטחון ישראלים יערכו בדיקות של הנוסעים (מאחורי מראה חד צדדית) ואילו הרשות הפלסטינית תהיה אחראית על גביית המכס במקום.
הוסכם גם כי יוכל להתבצע יבוא לישראל דרך הנמל, שיהיה כפוף לנוהלי מכס ולפקחי מכס ישראלים והם גם יוכלו לבדוק מוצרים שמיועדים לרשות.
השדה נחנך ב-24 בנובמבר 1998 עם טיסה של חברת איג'יפטאייר מקהיר, בהמשך נחתו טיסה מקזבלנקה של חברת התעופה המרוקנית, רויאל אייר מרוק, וטיסות מירדן, ספרד, אוסטריה ושוודיה.
בנוסף נחתה טיסה של חברת אירואל תעופה הישראלית, שהמריאה מנמל התעופה בן-גוריון עם מתאם שיחות השלום של האיחוד האירופי, מיגל מורטינוס.
ב-14 בדצמבר 1998 נחת בשדה מטוסו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, לביקור ראשון ברצועת עזה.
לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה נסגר נמל התעופה לראשונה ב-8 באוקטובר 2000. פעילותו חודשה ב-19 באוקטובר אך הוא נסגר סופית זמן קצר לאחר מכן, ב-23 באוקטובר 2000, לאחר ששוטרים פלסטיניים חמושים הגיעו לנמל בניגוד להבנות, דבר שהביא לפינוי הצוות הישראלי מנמל התעופה וסגירתו.
ב-2 בדצמבר 2001 הפציץ חיל האוויר הישראלי שלושה מסוקים של הרשות הפלסטינית שחנו בנמל, ששימושו להובלת אח"מים.
ב-12 בדצמבר 2001 הפציץ חיל האוויר הישראלי שוב את הנמל והרס את מתקן המכ"ם, ואת מגדל הפיקוח.
במקביל באותה עת נכנס לנמל כוח של צה"ל עם דחפורים, בליווי של טנקים וכוח חי"ר, והחלו בהרס מסלול הטיסה בו, באמצעות חפירת תעלות לרוחבו.
פעולות ההריסה נמשכו עד אמצע ינואר 2002. אף על פי שבנמל לא התקיימה תנועה אווירית, הוא המשיך להתקיים ואויש על ידי צוות של כ-400 עובדים עד שנת 2006.
במהלך מבצע גשמי קיץ, בסוף יוני 2006, נכנסו שוב כוחות צה"ל לשטח הנמל והוא שימש כבסיס קדמי.
בפברואר 2010 הפציץ חיל האוויר הישראלי את המבנים שנותרו במקום.
ניסיונות לפתיחתו מחדש של הנמל
בשנת 2005 התנהלו מגעים בין וישראל והרשות הפלסטינית על פתיחתו מחדש של הנמל.
זאת כחלק משיחות להסדרת השליטה בעזה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות.
במאי 2011 הציע לראשונה שר התחבורה ישראל כ"ץ להקים נמל תעופה ונמל ימי עבור עזה על אי מלאכותי בים, לטענתו קידום היוזמה יוכל היה לסייע בייצוב המצב הכלכלי וההומניטרי ברצועת עזה וכך למנוע הידרדרות למלחמה נוספת ברצועה.
בתוכנית אף תמכו ראשי מערכת הביטחון.
בקיץ 2014, במהלך המשא ומתן להפסקת אש לאחר מבצע צוק איתן העלה החמאס דרישה להקים מחדש את הנמל.
מדינת ישראל שקלה לאשר את הבקשה, תמורת פירוז מלא של רצועת עזה.
בדצמבר 2018 הציעה ממשלת קטר לממן את הקמתו מחדש של הנמל, במסגרת שיחות פיוס בין הרשות הפלסטינית לחמאס.
השדה נועד לטפל ברוב סוגי מטוסי הנוסעים ולהעניק מענה להיקף תנועה של כ-700,000 נוסעים בשנה.
שדה התעופה הופעל על ידי הרשות הפלסטינית, כאשר הפיקוח האווירי והבדיקות הביטחוניות היו באחריות ישראל.
בשדה פעל בעיקר צוות ישראלי מקצועי בעל ניסיון ממסוף רפיח שנשלט גם הוא באותם זמנים על ידי ישראל.
הצוות השגיח על הבטיחות והבדיקות הביטחוניות של הנוסעים והסחורות.
במרץ 1999 טסו לשדה החברות רויאל ג'ורדניאן, איג'יפטאייר, רויאל אייר מרוק ואף KLM, השדה גם היה לנמל הבית של פלסטיניאן איירליינס.
בשנת 1999 עברו דרכו למעלה מ-85,000 נוסעים, כ-70% מהם בטיסות של פלסטיניאן איירליינס.
במרץ 1999 הוחל בייצוא פרחים מעזה דרך הנמל והקמת מסוף מטענים.
אחר כך הוחל גם במשא ומתן לייצוא מטענים חקלאיים ישראליים מהנגב, דרך הנמל.
אחד המבנים הבולטים של השדה היה טרמינל האח"מים שלו, שהיה מורכב מכיפה זהובה (כהומאז' לכיפת הסלע) ובו היה נברשות קריסטל ומזרקה גדולה.
בית הנתיבות בשדה השתרע על שטח של 4,000 מ"ר והיה מעוטר באריחים בסגנון מרוקאי.
בנמל היה מסלול אספלט בודד באורך של 3,076 מטר וברוחב של 60 מטר, שנהרס על ידי צה"ל ב-2001, יחד עם נתיבי ההסעה ורחבת החנייה למטוסים.
החל משנת 2010 שימש שטח נמל התעופה לגידולים חקלאיים נרחבים.
נמל התעופה הבינלאומי מלטה (במלטית: Ajruport Internazzjonali ta 'Malta, באנגלית: Malta International Airport) הוא נמל התעופה הפעיל היחיד במלטה ומרכזה של חברת התעופה הלאומית KM מלטה איירליינס .
הנמל שוכן סמוך מדרום לעיר לואה במרכזו של האי מלטה.
מהנמל פועלות טיסות בינלאומיות לרחבי אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, ובעבר פעל ממנו שירות מסוקים פנימי אל האי גוזו השוכן כ-6 ק"מ צפונית-מערבית למלטה, אך הוא הופסק בשנת 2006.
בשדה שני מסלולים - המסלול הישן (06/24) באורך של 2,377 מטר וברוחב של 45 מטר, והמסלול החדש (14/32) באורך של 3,544 מטר וברוחב של 60 מטר, שלאורכו אין מסלול הסעה (מטוס) ועל כן המטוסים נדרשים להסתובב ולשוב על עקבותיהם כדי להגיע אל בית הנתיבות וממנו.
בשדה תשע רחבות חנייה למטוסים ששלוש מהן מיועדות למטוסים אזרחיים, ובגדולה שבהם עמדות ל-14 עד 18 מטוסים.
בית הנתיבות בשדה התעופה מסוגל לטפל בתנועה של עד 5 מיליון נוסעים בשנה, והוא מחולק לשני אולמות - האחד עבור נוסעים יוצאים, והאחר עבור נוסעים נכנסים - ושני אלה ממוקמים משני צדדיו של האולם המרכזי.
בבית הנתיבות שני טרקלינים עסקיים וכן טרמינל אח"מ השוכן במבנה נפרד.
מהשדה ניתן להגיע אל כל חלקי האי באמצעות מוניות ופועל בו קו אוטובוס המקשר אותו אל הבירה ולטה, כ-8 ק"מ צפונית לו.
סמוך ממערב לטרמינל עוברת מנהרה דו-מסלולית מתחת למסלול החדש ומחברת את לואה ליישובים שמדרום לה.
לפני מלחמת העולם השנייה שכנו שלושה שדות תעופה במלטה - השדה בלואה שהוקם בין השנים 1937–1940, שדה תעופה קטן בטא' אלי (Ta' Qali) ממערב לו ושדה קטן נוסף בחאל פאר (Ħal Far) סמוך מדרום-מזרח לו.
במהלך המלחמה נפגעו כל שלושת השדות באופן קשה.
מעמדו של הנמל בלואה התבסס כאשר טרמינל נוסעים חדש נחנך בו בעת השלטון הבריטי באי ב-31 במרץ 1958. עם עצמאות מלטה הופקדה הממשלה על הפעלתו של השדה.
בשנת 1998 הופקדה חברת שדה התעופה גם על יתר שירותי השדה ועל פיקוח הטיסה האזורי של מלטה, אם כי זה הופרד ממנה בשנת 2001. החל בשנת 2002 מכרה ממשלת מלטה את כל מניותיה בחברה המנהלת וזו הופרטה.
נתוני תנועת נוסעים ומטוסים בנמל בין 1998 ל-2008:.
בשנת 2008 שונעו דרך הנמל כ-17 מיליון טונות של מטען וכ-1.2 טון נוספים של דברי דואר.
ב-23 בנובמבר 1985 נחטף מטוס בואינג 737 של חברת איג'יפטאייר שהיה בטיסה MS648 מנמל התעופה הבינלאומי אליניקון באתונה לקהיר.
המטוס הונחת בנמל התעופה של מלטה.
בפריצת כוח המשימה המצרי שהגיע למקום למטוס נהרגו 58 איש מבין 89 הנוסעים ואנשי הצוות.
הפצצה ששימשה לפיגוע בטיסת פאן אם 103 ב-1991 נשלחה מנמל התעופה של מלטה והגיעה לנמל התעופה לונדון הית'רו דרך פרנקפורט.
ב-9 ביוני 1997 נחטף מטוס אייר מלטה מדגם בואינג 737 שהיה בדרכו ממלטה לאיסטנבול במסגרת טיסה KM830. המטוס הונחת בנמל התעופה של קלן בגרמניה ושני החוטפים דרשו את שחרורו של מהמט אלי אג'ה שריצה באותה עת מאסר עולם באיטליה בשל ניסיונו להתנקש בחיי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1981.
ב-23 בדצמבר 2016 נחתה בנמל טיסה 209 של אפריקייה איירווייז כשהיא חטופה על ידי שני טרוריסטים.
לאחר כ-4 שעות, שוחררו כל בני הערובה שעל המטוס וחוטפיו נעצרו.
בשעה שהמטוס נחת בנמל התעופה, הוא שימש לצילומי סרט אודות מבצע אנטבה.
נמל התעופה הבינלאומי מונטריאול מירבל (צרפתית Aéroport international Montréal-Mirabel; אנגלית Montréal-Mirabel International Airport) הוא שדה תעופה השוכן במירבל, כ-40 ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר מונטריאול בקנדה.
נמל התעופה הוקם לקראת אולימפיאדת מונטריאול ונחנך ב-4 באוקטובר 1975. הוא נועד לשמש כנמל התעופה הבינלאומי של העיר ולהחליף את הנמל הקיים בדורוואל, הידוע כיום כנמל התעופה הבינלאומי מונטריאול פייר אליוט טרודו (Montréal-Pierre Elliott Trudeau International Airport; Aéroport international Pierre-Elliott-Trudeau de Montréal).
בעת הקמתו אמור היה הנמל להיות הגדול בעולם מבחינת שטחו ולהשתרע על פני שטח של 396.6 קמ"ר, אולם הדבר לא קרה בשל כך שהוא לא התפתח כמצופה, ובשנת 1999 נחנך נמל התעופה המלך פהד בערב הסעודית הגדול ממנו.
עוד נועד נמל התעופה מירבל לשמש כשער הכניסה העיקרי לטיסות המגיעות לקנדה ממזרח, וממועד חנוכתו ועד שנת 1997 חויבו כל הטיסות הבינלאומיות למונטריאול וממנה לעשות בו שימוש.
אולם מיקומו של הנמל במרחק רב מהעיר, היעדר שירות תחבורתי נוח אליו וממנו ושקיעתה הכלכלית של מונטריאול ביחס לטורונטו, הביאו לכך שחברות התעופה והנוסעים העדיפו לא לעשות בו שימוש.
לאחר שבוטל החיוב על טיסות בינלאומיות לנחות בנמל, נטשו אותו כל חברות התעופה והוא הפך לנמל תעופה לשירותי מטען.
עוד פועלים בנמל שירותי תעופה כללית ופינוי רפואי אווירי ומפעל מטוסים של תעשיות בומברדיה (Bombardier Aerospace).
אחד משני מסלולי הטיסה הקיימים בנמל בוטל, וארבעה מסלולים נוספים שאמורים היו להיסלל לא נבנו מעולם.
רק הטרמינל הראשון נבנה בסופו של דבר, וחמשת בתי הנתיבות האחרים לא הוקמו.
גם קו הרכבת שתוכנן לחבר את הנמל למונטריאול לא נבנה, ותחנת הרכבת התת-קרקעית משמשת כיום כחניון לעובדי הנמל.
לו היה מושלם בהתאם לתוכניות, היה נמל התעופה מירבל מסוגל לטפל ביותר מ-50 מיליון נוסעים בשנה, אך בפועל מספר הנוסעים השנתי העובר דרכו קטן מ-200,000 איש.
רוב שטחו של הנמל הושב לבעליו הקודמים והוא נחשב בקנדה לפיל לבן.
נמל התעופה הבין-לאומי טן סון נהאט (בווייטנאמית: Sân bay quốc tế Tân Sơn Nhất) הוא נמל תעופה השוכן בצפונה של העיר הו צ'י מין סיטי בדרום וייטנאם, והוא נמל התעופה הבין-לאומי הגדול במדינה.
לנמל קיבולת של 15 עד 17 מיליון נוסעים בשנה, ובשנת 2008 עברו דרכו כ-13 מיליון איש (לעומת 11 מיליון בשנת 2007).
בנוסף עוברת דרך הנמל רוב תנועת הנוסעים הבין-לאומית אל המדינה וממנה.
נמל התעופה הוא אחד משני בסיסי הפעולה המרכזיים של חברת התעופה וייטנאם איירליינס, ובסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הזולה ג'טסטאר פסיפיק איירליינס (Jetstar Pacific Airlines).
ראשיתו של נמל התעופה בתחילת שנות ה-30, כאשר הממשלה הקולוניאלית הצרפתית הקימה במקום שדה תעופה קטן עם מסלול טיסה בלתי סלול, אשר נקרא על שמו של הכפר הסמוך - טן סון נהאט.
בסיוע אמריקאי סללה ממשלת דרום וייטנאם מסלול באורך של 7,200 רגל (2,190 מטר) בשנת 1956, והמקום הפך לשדה התעופה העיקרי במדינה.
בעת מלחמת וייטנאם פעל במקום בסיס חיל האוויר טן סון נהאט (Tan Son Nhut Air Base) ששימש את חיל האוויר של ארצות הברית ואת חיל האוויר המקומי.
עם השנים התרחבה העיר הו צ'י מין סיטי, והנמל נמצא בליבו של אזור בנוי.
בנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים (07/25) עשויים מבטון ושני טרמינלים.
הטרמינל הבין-לאומי החדש נבנה על ידי ארבע חברות יפניות ונחנך בשנת 2007, והטרמינל הקודם משרת כיום את טיסות הפנים.
לנמל נוספה תוכנית הרחבה אשר אמורה להביאו לקיבולת של 23.5 מיליון נוסעים בשנה בשנת 2015.
בסמוך לעיר מוקם נמל התעופה הבין-לאומי לונג טאן המיועד להתחיל לפעול בשנת 2020 וכל התנועה הבין-לאומית תועבר אליו.
לאחר השלמתו יטפל נמל התעופה טן סון נהאט רק בתנועת הפנים.
נמל התעופה הבין-לאומי מיניסטרו פיסטריני (בספרדית: Aeropuerto Internacional Ministro Pistarini), המוכר יותר כ"נמל התעופה של אסייסה" (בספרדית: Aeropuerto de Ezeiza), הוא הגדול מבין שני שדות התעופה הציבוריים המשרתים את אזור המטרופולין של בואנוס איירס והוא נמל התעופה הבין-לאומי הראשי של ארגנטינה.
הוא ממוקם בעיר אסייסה (Ezeiza), בפרובינציית בואנוס איירס, כ-35 ק"מ דרומית-מערבית לבירה בואנוס איירס.
שדה התעופה השני של בואנוס איירס נקרא אארופארקה חורחה ניוברי, והוא משמש לטיסות פנימיות בארגנטינה וכן ליעדים מקומיים בברזיל, צ'ילה, פרגוואי ואורוגוואי.
החיבור ביניהם יכול להיעשות על ידי אוטובוס או מונית.
שדה התעופה מחולק לשלושה טרמינלים.
טרמינל A משמש את רוב חברות התעופה הבין-לאומיות, טרמינל B משמש באופן בלעדי את אארולינאס ארחנטינס, וטרמינל C הוא לטיסות שכר וכן מסוף מטענים.
נמל התעופה הבין-לאומי מיניסטרו פיסטריני הוא היחיד באמריקה הלטינית שמפעיל טיסות לחמש היבשות (אפריקה, אמריקה, אסיה, אירופה ואוקיאניה).
פרויקט שדה התעופה היה של הגנרל חואן פיסטריני, שהגיש את פרויקט הבנייה שלו בתקופת היותו שר העבודות הציבוריות.
התוואי אושר בחוק 12.285, ב-30 בספטמבר 1935, הוא היה אמור להיות שדה התעופה הגדול בעולם בזמנו והתלבטו היכן לבנותו, האם במקום בו נמצא כיום רחוב חנרל פס או בריו דה לה פלטה עצמו.
מדידות של תחנות מזג אוויר גילו כי כאשר יש מזג אוויר רע או ערפל, אין הבדל משמעותי בין שני המקומות.
לבסוף נבחר השטח הנוכחי בעיקר כי סוג האדמה הנוח יותר של המקום הביא לחיסכון של מיליוני דולרים וחודשים רבים של עבודה.
זאת למרות שהאזור סובל מהצפות וערפל במשך החורף, אף כי בהווה גורמים אקלימיים אלו לא מפריעים להפעלתו הרגילה של שדה התעופה.
השדה נפתח רשמית ב-30 באפריל 1949, בתקופת נשיאותו הראשונה של חואן דומינגו פרון, וכצפוי, נמל התעופה הבין-לאומי של אסייסה היה בזמנו הגדול ביותר בעולם.
בשנת 2009 עברו בנמל 7.92 מיליון נוסעים.
נמל התעופה הבין-לאומי טוֹקוּמֵן (בספרדית: Aeropuerto Internacional de Tocumen) הוא נמל התעופה הראשי של פנמה והגדול ביותר באמריקה המרכזית.
הוא ממוקם במחוז טוקומן, כ-24 ק"מ מעיר הבירה פנמה סיטי.
כמו כן הוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית של פנמה, סניף דרום אמריקה של DHL תעופה וכן של קופה איירליינס ושל חברת התעופה הקולומביאנית קופה איירליינס קולומביה.
נמל התעופה מקשר בין נוסעים ל-38 מדינות ו-89 יעדים בכל רחבי העולם.
בשנת 2019 הוא הוכר כ"נמל התעופה הטוב ביותר" במרכז אמריקה ובקריביים על ידי פרסי Skytrax.
כמו כן, שדה התעופה הבינלאומי טוקומן דורג במקום הראשון בקטגוריית ביצועים בזמן (OTP) מבין שדות התעופה הבינוניים.
הוא אחד משדות התעופה הבודדים באזור שיש לו שני מסלולי נחיתה המסוגלים לשרת את המטוס המסחרי הגדול ביותר.
נמל התעופה הראשון של טוקומן נפתח לשימוש ב-1 ביוני 1947 בטקס בהשתתפות נשיא אנריקה אדולפו חימנס והוא החל לפעול אף על פי שהיה עדיין בבנייה, שהסתיימה לאחר 7 שנים.
מסוף הנוסעים הנוכחי נחנך עוד בשנת 1978 ובשנת 2006 הורחב נמל התעופה בהשקעה של 21 מיליון דולר.
השלב הראשון בשיפוץ היה הרחבת מסוף הנוסעים.
זה לקח שלוש שנים ו-85 מיליון דולר ארצות הברית.
השלב הבא הוא עדכון ציוד כגון עליית גשרים, מדרגות נעות, מערכות לעיבוד מזוודות, ומערכות בקרת טיסה.
השלב האחרון יהיה שדרוג מסלולי ההמראה ובנייה מחדש של מסוף המטען.
נמל התעופה הבין-לאומי טניאנטה לואיס קנדלריה (בספרדית: Aeropuerto Internacional Teniente Luis Candelaria), המוכר גם כנמל התעופה של בארילוצ'ה, הוא נמל התעופה העיקרי של העיר בארילוצ'ה שבפרובינציית ריו נגרו בארגנטינה.
הוא ממוקם כ-13 ק"מ ממזרח לעיר, ליד אגם נאוול ואפי, סמוך לגבול ארגנטינה - צ'ילה.
בשנת 2007 עברו בנמל התעופה 724,010 נוסעים, ובכך הוא מהווה נמל התעופה הרביעי בארגנטינה מבחינת עומס תנועת נוסעים.
נמל התעופה נקרא על שם הלוטננט לואיס קנדלריה ששירת בצבא ארגנטינה, וב-13 באפריל 1918 היה האדם הראשון שחצה את הרי האנדים דרך האוויר.
מנמל התעופה יוצאות טיסות ל-13 יעדים בארגנטינה ולשמונה יעדים במדינות השכנות: ברזיל, צ'ילה ואורוגוואי.
רוב הטיסות הבינלאומיות מתבצעות בעיקר בחורף, בשל אתרי הסקי הנמצאים בעיר שמושכים את התיירים.
נמל התעופה הבין-לאומי לוגן בבוסטון הוא נמל התעופה הגדול ביותר בניו אינגלנד, ומדורג בין 20 נמלי התעופה הגדולים בארצות הברית.
לנמל שישה מסלולים, ארבעה טרמינלים, ו-94 שערים.
כארבעים חברות תעופה טסות ללא הפסקה ליותר ממאה יעדים פנימים ובינלאומיים.
נכון לינואר 2026, אל על מפעילה 3 טיסות שבועיות בין תל אביב לבוסטון.
חברת דלתא איירליינס הפעילה בעבר קו תל אביב - בוסטון, וצפויה לשוב להפעיל אותו באוקטובר 2026 בתדירות של שלוש טיסות שבועיות.
שדה התעופה נוסד בשנת 1922 בשם "נמל התעופה בוסטון", ובשנת 1923 נבנה המסלול הראשון 1,500 מטר, על ידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1927 חברת Colonial Air Transport (כיום אמריקן איירליינס) החלה להפעיל טיסה סדירה ראשונה בין ניו יורק לבוסטון.
במשך הזמן נוספו לנמל התעופה 1,800 דונם שנבנו על המזבלה של נמל בוסטון, כתוצאה מכך שדה התעופה מוקף בשלושת צדדיו במים.
בשנת 1956 הוחלט לקרוא את שמו של שדה התעופה על שמו של אדוארד לורנס לוגן קצין אמריקאי ששירת במלחמת ארצות הברית–ספרד.
בשנת 1973 נבנה מגדל הפיקוח שהיה הגדול בעולם באותה התקופה.
בנמל התעופה לוגן ארבעה טרמינלים המקושרים באמצעות אוטובוסים:
טרמינל A נפתח בשנת 2005 ומשמש לטיסות פנים.
טרמינל B מחולק לשניים: צפון- משמש בעיקר את החברות אמריקן איירליינס, ואמריקן אייגל.
דרום- משמש לטיסות פנים ולטיסות לקנדה.
טרמינל C משמש את החברות ג'ט בלו איירווייז, יונייטד איירליינס, אייר טראן, קייפ אייר.
טרמינל E משמש בעיקר חברות תעופה זרות לטיסות לאירופה.
ביקורת הדרכונים והמכס נמצאים בטרמינל זה, והוא משרת את כל ההגעות הבינלאומיות.
נמל התעופה לוגן נמצא במרחק של כ-5 ק"מ ממרכז העיר בוסטון, מרחק קצר בהשוואה לערים אחרות.
כביש האגרה של מסצ'וסטס, כביש האינטרסטייט של ניו אינגלנד, וכביש A1, מחברים את נמל התעופה לבוסטון.
הקו הכחול של הרכבת התחתית המופעל על ידי MBTA נגיש באמצעות אוטובוסים (שאטלים) ללא תשלום הפועלים מטעם רשות שדה התעופה ומגיע למרכז העיר.
קו האוטובוס סילבר ליין (Silver Line) של MBTA עוצר בארבעת הטרמינלים וממשיך לכיוון מרכז הסחר העולמי בבוסטון.
שירותי לימוזינות ומוניות נפוצים גם הם בשדה התעופה.
באוקטובר 1960 טיסה 375 של חברת Eastern Air Lines התרסקה לים בעת שניסתה להמריא 62 איש נהרגו 9 שרדו.
ביולי 1973 מטוס DC-9 של חברת דלתא איירליינס התרסק במהלך הנחיתה לתוך שובר גלים, כל 89 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-11 בספטמבר 2001 שני מטוסים שהיו מעורבים בפיגועי 11 בספטמבר, טיסה 11 של אמריקן איירליינס וטיסה 175 של יונייטד איירליינס, יצאו מנמל התעופה לוגן בדרכם ללוס אנג'לס ורוסקו לתוך שני מגדלי התאומים בניו-יורק.
בשנת 2008 נחנכה בשטח הנמל אנדרטה לזכר יושבי שני המטוסים.
ב-22 בדצמבר 2001 נחתה בנחיתת חירום בנמל טיסה 63 של אמריקן איירליינס, לאחר שמחבל שניסה להפעיל חומר נפץ שהוטמן בנעליו כדי להפיל את הטיסה זוהה ונוטרל.
ביוני 2010 מטוס איירבוס A330 בטיסה 615 של אליטליה, נחת נחיתת חירום זמן קצר לאחר ההמראה.
נמל התעופה הבינלאומי טורונטו פירסון נקרא ע"ש לסטר פירסון הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול בקנדה, המשמש את מטרופולין טורונטו ומדינת אונטריו.
הנמל ממוקם סמוך לעיר מיסיסוגה, 20 ק"מ מערבית למרכז העיר טורונטו.
הנמל מדורג במקום ה-38 ברשימת נמלי התעופה העמוסים בעולם, בשנת 2009 עברו בנמל 30,368,339 נוסעים.
אייר קנדה מפעילה 7 טיסות שבועיות בקו תל אביב-טורונטו במשך כל השנה.
אל על הפעילה 4 טיסות שבועיות בקו זה, עד סגירתו באוקטובר 2022.
שדה התעופה הוקם בשנת 1937 על קרקעות שנרכשו בחברת "Toronto Harbour Commission", הוא נפתח לראשונה באוגוסט 1938 תחת השם "נמל התעופה מולטון" (Malton Airport), ובית שהיה במקום שימש כטרמינל.
בשנות מלחמת העולם השנייה שימש הנמל כבית ספר לטיסה, כחלק מתוכנית ההדרכה האווירית של חבר העמים הבריטי.
בשנת 1949 נבנה הטרמינל השני ובו קיבולת נוסעים של 400,000 בשנה, ובהמשך נבנו המסלולים 05/23 ו-15R/33L.
בשנת 1972, במטרה להקל על העומס שנוצר בנמל.
הפקיעה ממשלת קנדה קרקעות בעיר פיקרינג (Pickering) עליהם התכוונה לבנות נמל תעופה בינלאומי חדש.
אולם התוכנית בוטלה בשל התנגדות ארגונים סביבתיים.
בשנת 1984 נקרא הנמל ע"ש חתן פרס נובל לשלום וראש ממשלת קנדה ה-14, לסטר פירסון.
בשנת 1996 במסגרת מדיניות התעופה הלאומית, הופרט הנמל והועבר מאחריות משרד התחבורה הקנדי (Transport Canada), לחברת "Greater Toronto Airports Authority".
החברה שיפצה את הטרמינלים, בנתה מסוף מטען, ושני מסלולים חדשים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, טיסות רבות הופנו מארצות הברית לקנדה במבצע שכונה "סרט צהוב" (Operation Yellow Ribbon), מתוכם נחתו 19 טיסות בנמל התעופה.
בנמל התעופה שני בתי נתיבות: טרמינל 1, וטרמינל 3.
טרמינל 1 - משמש את הטיסות הבינלאומיות.
בטרמינל שלוש זרועות: D, ו-E, בהם 38 גשרי עלייה למטוס.
וזרוע F בו 23 גשרים.
כל חברות התעופה החברות בברית סטאר אלייאנס פועלות מטרמינל זה.
הטרמינל תוכנן על ידי האדריכלים: משה ספדיה ומשרד סקידמור.
שטח הטרמינל 464,000 מ"ר, ומדורג 24 בעולם מבחינת שטח רצפה.
בטרמינל אף גשרים מיוחדים המותאמים לקלוט את מטוסי האיירבוס A380. הטרמינל משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה אייר קנדה.
טרמינל 1 מזרח - לשעבר טרמינל 2, משמש לטיסות קצרות וטיסות לארצות הברית.
טרמינל 3 - נבנה בסוף שנות השמונים על מנת להקל על העומס בטרמינלים 1 ו-2, ונפתח בפברואר 1991. בטרמינל 39 שערים, ומשמש את החברות בברית Oneworld, SkyTeam, וחברות תעופה שאינן חברות בברית חברות תעופה.
חברת אל על פועלת מטרמינל זה.
רכבת לינק (LINK Train) - רכבת המחברת בין הטרמינלים 1 ו-2, הרכבת נגישה לנכים ופועלת 24 שעות ביממה.
הרכבת נחנכה ב-6 ביולי 2006, והיא פועלת לצד מערכת האוטובוסים במקום.
מסוף המטען - בנמל התעופה שני מסופי מטען: אחד ממוקם צפונית לטרמינל 3, ואחד המשמש את חברת פדקס אקספרס וממוקם סמוך למסלול 05/23.
יותר מ-60 חברות תעופה מפעילות טיסות סדירות לנמל.
כמו כן הנמל משמש כבסיסן של החברות אייר קנדה, אייר טראנסט, אייר קנדה ג'אז, סונוויג איירליינס, ווסט ג'ט, ואייר ג'ורג'יה.
מנמל התעופה יוצאות טיסות ליותר מ-170 יעדים באוקיאניה, אסיה, אפריקה, אירופה, צפון, מרכז, ודרום אמריקה.
הכבישים מהירים 427, 401, ו-409 מקשרים את נמל התעופה לשאר המדינה.
מספר קווים של הרכבת התחתית של טורונטו ושל ה-"GO Transit" מגיעים לנמל.
חברת האוטובוסים "טורונטו איירפורט אקספרס" מפעילה קווים סדירים בין הנמל לאונטריו ודטרויט.
בנמל פועלות מוניות ולימוזינות מורשות מטעם עירית מיסיסוגה וטורונטו בלבד.
לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו בעיר ב-2015, החלו ביולי 2010 בבניית קו רכבת מהירה (Union-Pearson Rail Link), שמקשרת בין נמל התעופה לתחנת יוניון שבמרכז העיר.
ב-5 ביולי 1970 התרסקה טיסה 621 של אייר קנדה במהלך ההמראה, הטיסה בוצעה במטוס DC-8, 100 הנוסעים ו-9 אנשי הצוות נהרגו.
ב-26 ביוני 1978 התרסקה טיסה 189 של אייר קנדה במהלך ההמראה, מתוך 105 הנוסעים ששהו ב-DC-9, נהרגו שניים.
ב-22 ביוני 1983 התרסקה טיסת מטען של חברת "Skycraft Air Transport" במהלך הנחיתה בנמל, שני אנשי הצוות נהרגו.
ב-2 באוגוסט 2005 סטו טייסי טיסה 358 של אייר פראנס ממסלול הנחיתה, המטוס - איירבוס A340 נשרף.
אולם מתוך 297 הנוסעים ו-12 אנשי הצוות, נפצעו 43.
תקריות בטיסות שיצאו מנמל התעופה:
ב-23 ביוני 1985 התפוצצה באוקיינוס האטלנטי סמוך לאירלנד, טיסה 182 של אייר אינדיה.
כל 329 הנוסעים ואנשי הצוות ששהו במטוס הבואינג 747 נהרגו.
ב-24 באוגוסט 2001 דאה מטוס איירבוס A330 בטיסה 236 של אייר טרנסאט, מתוך 293 הנוסעים ו-13 אנשי הצוות נפצעו 18.
ב-23 באוקטובר 2003 בעקבות איום ביטחוני, הופנתה טיסה 105 של אל על שהייתה אמורה לנחות בשדה למונטריאול.
בעת הנחיתה איבטחו את המטוס כוחות משטרה רבים, והוא המריא בשלום ליעדו הסופי - לוס אנג'לס.
במאי 1969 נעצר המוזיקאי ג'ימי הנדריקס ובתיקו 40 גרם הרואין.
הוא שוחרר לאחר שהשופטים האמינו לטענתו כי אדם אחר שתל את הסם בתיקו.
השיר YYZ משנת 1981 של להקת Rush הקנדית - הוא על שדה התעופה (YYZ זה קוד IATA של שדה התעופה).
השיר מתחיל בקוד מורס של YYZ.
בשנת 1987 ביצעה להקת פינק פלויד חזרות לאלבום "A Momentary Lapse of Reason", באחד המוסכים בנמל.
בשנת 2004 פורסם הקליפ לשירה של סלין דיון - "You and I", שצולם בחלקו בנמל התעופה, ואשר היה חלק ממסע הפרסום של אייר קנדה.
בשנת 2007 צולם בנמל הקליפ לשיר "My Moon My Man", של הזמרת הקנדית "פייסט".
בשנת 2009 צולם בנמל התעופה פרק מסדרת הדרמה הקנדית "Flashpoint".
נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה הוא נמל תעופה המשמש כשער האווירי העיקרי של הרפובליקה של קפריסין, ושימש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה סייפרוס איירווייז, עד שהפסיקה את פעילותה ב-9 בינואר 2015. ב-2015 החל לפעול כבסיס פעולה מרכזי עבור טוס איירווייז.
ב-2016 חזר לשמש בסיס גם עבור חברת סייפרוס איירוויז החדשה שהוקמה.
הנמל שוכן כארבעה קילומטרים דרומית-מערבית לעיר לרנקה, סמוך לחוף הים התיכון ובין ארבעת אגמי המלח של לרנקה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכשיר חיל האוויר הבריטי מנחת במקום, וזה הפך למתקן צבאי.
עם פלישת טורקיה לקפריסין ב-20 ביולי 1974 הפך נמל התעופה הבינלאומי בניקוסיה ששימש עד אותה עת כשער האווירי העיקרי לכל האי, לזירת קרבות ונסגר.
שלטונות קפריסין הכשירו את שדה התעופה בלרנקה בחיפזון וסללו מסלול טיסה המתאים לתנועת מטוסי בוכנה.
הנמל נפתח לשימוש ב-8 בפברואר 1975, לאחר שהוכשרה בו תשתית בסיסית והוקמו בו מבנים טרומים.
צי המטוסים של חברת הדגל הקפריסאית, סייפרוס איירווייז, נפגע באורח קשה.
אחד ממטוסי החברה הושמד, מטוס שני נפגע והיתר עוכבו בשדה התעופה של ניקוסיה.
החברה נאלצה להשעות את פעולתה, וחידשה אותה באופן מוגבל רק לאחר פתיחת הנמל החדש בלרנקה באמצעות שני מטוסים שנחכרו מבריטיש מידלאנד.
סייפרוס איירוויז ואולימפיק איירליינס היו החברות הראשונות שהחלו את פעולתן בנמל.
מאוחר יותר הוכשר מסלול הנחיתה הבודד לתנועת מטוסי סילון, ונבנה בית נתיבות קבוע.
עם צמיחת התנועה בנמל, שהיה מסוגל לטפל בתנועת נוסעים שנתית של 2.5 מיליון בלבד, נוסחה בשנת 1998 תוכנית להרחבתו.
מסלול הטיסה הוארך, והוקמו בו מגדל פיקוח חדש, מבני מנהלה ויחידת כיבוי אש.
רשת הכבישים בסביבת הנמל שודרגה והוא חובר אל הכביש המהיר A3 המשמש ככביש טבעת לעיר לרנקה, ומתחבר אל הכבישים המהירים האחרים במדינה.
בנוסף החלה בנייתו של בית הנתיבות החדש כ-600 מטרים דרומית-מערבית לזה הקיים.
טרמינל זה נבנה בשיטת BOT ונחנך ב-7 בנובמבר 2008. הטרמינל הישן נסגר לשימוש מסחרי; חלק ממנו מיועד להריסה, ובינתיים הוא משמש כטרמינל אח"מ, כמרכז מטען, וכבית הנתיבות של מספר חברות פרטיות.
בשנת 2010 טיפל הנמל ב-5,503,106 נוסעים, גידול של 3.8% ביחס לשנה הקודמת, והוא דורג מבחינה זו במקום ה-64 באירופה.
מהנמל פועלות טיסות לרחבי אירופה והמזרח התיכון, העושות שימוש במסלול הטיסה הבודד (04/22) שאורכו 2,994 מטר.
מבנה הטרמינל החדש משתרע על-פני שטח של 98,000 מ"ר והוא נבנה בצורת "פיר", האמור לשקף את אמת המים העות'מאנית ששוכנת צפונית-מערבית לנמל (אמת בקיר פאשה).
לאורכו מוקמו 16 גשרי עלייה למטוס, ושערי עלייה למטוס נוספים נסמכים על הסעת הנוסעים מבית הנתיבות אל המטוס באמצעות אוטובוסים.
הטרמינל החדש מסוגל לטפל בתעבורת נוסעים של כ-7.5 מיליון בשנה.
בחזיתו הוקם מגרש חניה גדול ל-2,450 כלי רכב.
בשנת 2013 הושלמה הרחבת מבנה בית הנתיבות כך שיוכל לטפל בתנועת נוסעים שנתית של תשעה מיליון.
עוד מתוכננת הארכתו של מסלול הטיסה ב-500 מטרים לכיוון דרום-מערב.
בבית הנתיבות אזור קניות המשתרע על-פני שטח של 6,000 מ"ר.
אוטובוסים בין-עירוניים מקשרים את הנמל ללרנקה, ללימסול ולניקוסיה, נוסף על שירותי מוניות.
מספר חברות תעופה מקיימות קשר אווירי בין ישראל (נמל התעופה בן-גוריון וחיפה) החברות המפעילות קווים אלו הם: אל על, ארקיע, ישראייר, אייר חיפה, טוס איירווייז, אג'יאן איירליינס, סייפרוס איירווייז ו-ויז אייר.
החל מ-22 ביוני 2023 הופעלו הטיסות של חברת התעופה ממלטה יוניברסל אייר בשיתוף ישראייר ואיסתא במטוסים חכורים לבנים קטנים מדגם Dash 8-100 בני 37 מושבים בטיסות שהופעלו מחיפה ומשך הטיסה עמד על כ-50 דקות, וחווית הטיסה הייתה דומה לטיסה פרטית.
נמל התעופה הבין-לאומי מפלי ויקטוריה ממוקם בוויקטוריה פולס, זימבבואה, והוא אחד מנמלי התעופה המסחרים החשובים בזימבבואה.
עיקר תנועת הנוסעים בשדה היא תנועת תיירים המעוניינים לנפוש בעיירה ויקטוריה פולס אשר שוכנת ליד מפלי ויקטוריה.
המתחרה העיקרי של השדה הוא שדה התעופה ליוינגסטון בליווינגסטון זמביה.
אורך המסלול בשדה מאפשר נחיתת מטוסים צרי גוף כדוגמת בואינג 737 ואיירבוס A319, אולם קיימת תוכנית להאריך את מסלול הנחיתה כך ששדה התעופה יוכל לטפל במטוסים גדולים יותר ובכך לאפשר טיסות ישירות מאמריקה ואירופה.
כמו כן, הרחבת המסלול תתבצע לצד שדרוג הטרמינל הקיים.
שדה התעופה פעיל כיום במשך 12 שעות ביממה בלבד.
קיימים בו דיוטי-פרי קטן וסניף בנק.
נמל התעופה הבינלאומי טשקנט על שם אסלאם קרימוב (באוזבקית: Toshkent Xalqaro Aeroporti) הוא נמל תעופה הנמצא כ-10 ק"מ דרומית לעיר טשקנט בירת אוזבקיסטן, והוא נמל התעופה הגדול ביותר בה וגם העמוס ביותר בכל מרכז אסיה מבחינת כמות נוסעים.
בשנת 2012 עברו דרך הנמל כמעט 3 מיליון נוסעים.
הנמל הוא בסיסה של חברת התעופה הלאומית אוזבקיסטן איירווייז.
כיום פועלים בנמל התעופה שני טרמינלים - טרמינל 2 המשמש לטיסות בינלאומיות מכלל חברות התעופה, וטרמינל 3, אשר נחנך בשנת 2011, המשמש לטיסות פנים-ארציות של חברת אוזבקיסטן איירווייז.
נמל התעופה, ובמיוחד טרמינל 2, סובל מבעיות יעילות אשר באות לידי ביטוי בעת נחיתה בו זמנית של מספר טיסות, כשהנוסעים המגיעים בטיסות אלו נאלצים להמתין בתורים ארוכים לביקורת הדרכונים ואיסוף הכבודה עקב כמות מוגבלת של עמדות שירות (4 עמדות ביקורת דרכונים ו-3 מסועי איסוף כבודה בלבד).
לקראת שנת 2030 צפוי נמל התעופה להיסגר ולהיות מועתק למיקום חדש.
מהנמל מופעלות טיסות למגוון יעדים ברוסיה ובחבר המדינות, מזרח אסיה, אירופה, המפרץ הפרסי, וכמו כן טיסות לניו יורק, איראן, טורקיה וישראל.
טיסות פנים-ארציות מופעלות מהנמל לכל הערים הגדולות במדינה.
נמל התעופה הבין-לאומי לונג טאן הוא נמל תעופה עתידי המתוכנן לקום בלונג טאן שבווייטנאם.
הצורך בהקמת נמל תעופה חדש באזור נבע מהצפיפות העולה בנמל התעופה הבין-לאומי טן סון נהאט של הו צ'י מין סיטי והרצון להקמת נמל תעופה חדש שיחליף את נמל התעופה המיושן שהוקם בתקופת מלחמת וייטנאם ליד אזור עירוני צפוף ומיושב.
סיבה נוספת היא לקדם תיירות בדרום וייטנאם ולפתח אזורים שננטשו לאחר איחוד וייטנאם וקביעת הבירה האנוי בצפון המדינה.
הקמת נמל התעופה החדש היא פרויקט שאפתני ארוך טווח לפיתוח המטרופולין המרכזי של דרום המדינה.
הבנייה התחילה בשנת 2015 ועתידה להמשך כעשר שנים עד לפתיחתו בשנת 2025. בשלב ראשון יפתחו שני מסלולי טיסה כאשר רוב הטיסות הבין-לאומיות צפויות להתקיים עדיין מנמל התעופה הישן.
בשלב השני מתוכננת הקמת מסלול טיסה שלישי והנמל יהפוך באופן רשמי לנמל תעופה בין-לאומי לטיסות כלל ארציות.
בשלב השלישי והאחרון לאחר שנת 2030 מתוכננת הקמת מסלול טיסה רביעי.
נמל התעופה הבין-לאומי של מיאמי הוא נמל התעופה העיקרי באזור דרום פלורידה, וממוקם כ-13 ק"מ ממרכז העיר מיאמי.
נמל התעופה משמש כבסיס לחברות התעופה אמריקן איירליינס, LAN איירליינס, פדקס אקספרס, ו-UPS.