tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אין לדעת מה היה אופי ההגירה, וניתן לשקול אפשרות של חדירה שליוה ובלתי־המונית, אם מדובר בקבוצת הנוודים הטרנס־קווקזית שייבאה את אחד האבות החשודים של משפחת בית ירח, קדרות קָרַז (Karaz) או פּוּלוּר (Pulur), המיוצגת היטב בעמקי קוּרָה (Kura) ואָרַקְסֶס.
חקר מקור המשפחה ריתק מספר ארכאולוגים בעשורים קודמים, והעלה מספר תיזות עיקריות למקור הקדרות.
הראשונה היא זאת שהוזכרה לעיל, קדרות טרנס־קווקזית, ומתקבלת מאוד על דעת רוב החוקרים.
עמירן הבחינה בסמיכות בין סוגי החומרים שהיו בשימוש תרבות אנטולית לחומרי הח'ירבת־קרך, ויתרה מכך החפירות בעמק עָמוּק (Amuq), הנמצא בדרום טורקיה, סמוך לגבול הסורי וקרוב לים התיכון, העלה דוגמאות קדרות מסוג ה'כלים מלוטשים אדומים ושחורים' (Red Black Burnished Ware) הדומים להפליא למשפחת בית־ירח.
עמירן טענה כי הן "תרבות הנחושת" האנטולית והן התרבות שהביאה את משפחת בית־ירח ארצה קושרו על ידי אב קדמון משותף, התרבות הקווקזית.
גם אפשר שהתרבות שנדדה לכנען יצאה מאנטוליה.
רקע נוסף לזיהוי ניתן על ידי עמירן, זהו הרקע הצריפתי .
את הצריפה הייחודית שאופיינית למשפחה ניתן למצוא בשתי משפחות נוספות: משפחת ה־Black Topped, B ומשפחה קפריסאית, שכנראה מקורבת במידה מסוימת למשפחת בית־ירח.
את מאפייני משפחת הכלים, וייחודם מיתר הקדרות הארצישראלית ניתן לחלק למספר תחומים, ואותם לשתי קבוצות כלליות : תהליכי היצור והמאפיינים הפיזיים־חיצוניים.
תהליכי יצור - איכות החומר ממנו נעשו הכלים ירודה יחסית, וכתוצאה מכך הכדים פריכים ושבירים.
הקרמיקה הזאת נעשתה ביד, ולא על אובניים.
הקדרים שלקחו חלק בתהליך יצור הכלים, ידעו את סודות הצריפה.
זאת אנו למדים מהצבעים האופייניים למשפחה - אדום ושחור.
בני התרבות ירדו לעומק הצריפה המחמצנת והמחזרת.
הכלים הוכנו בכבשנים בחום בינוני, ועל ידי השליטה בכמויות החמצן ותהליכי החמצון בזמן יצירת הכלי, נתן הקדר לכלי את צבעו המיוחד.
החיפוי והמירוק של הכדים מיוחדים אף הם.
את הכדים ציפו בחיפוי מבפנים ומבחוץ, ומירקו אותם באופן דחוס למדי.
יש הטוענים כי מהות המירוק והחיפוי היא לחפות על חולשתו של הכלי, שהוזכרה לעיל.
אין לדעת לבטח אם הכלים עוטרו לפני המירוק, או לאחריו, אולם ניתן להניח כי עניין זה השתנה מכלי לכלי.
מאפיינים פיזיים־חיצוניים - במשפחה זאת צורות חדשות וייחודיות: קערות קטנות שצווארן רחב ועגול, וגופן מתחדד כלפי הבסיס הרחב; קערות עמוקות; קערות שקוטרי חלקיהן מסודרים בגדלים ויחס בלתי רגילים וכנים.
צורת הידיות שונה, היא מפושקת ואלגנטית יותר, גימורה ניתן לה על ידי הקדר.
באופן כללי, צורת הכלים עגלגלה במרכז וצרה בבסיס.
צבעם החיצוני היה שחור, אדום כהה, חום כהה ולעיתים עוטרו בצבעים נוספים.
העיטורים מחולקים לשלוש קבוצות ראשיות: העיטורים הלולייניים, שעקבו אחר צורת הכלי וקיבלו צורה שזִכתה אותם בכינוי "דרדר נידף ברוח".
עיטור נוסף הוא עיטור גאומטרי־משהו של קווים דמויי סולמות, ובאחרונה איורי האדם או החיות שלרוב הציגו את ראש הבריה (לפעמים גם בחריתה).
כלי בית ירח נמצאו באתרים רבים ברחבי הארץ כאשר מוקדי התעשייה העיקריים הם באתרים חצור, בית ירח, בית שאן, אליהם היגרו הנוודים הטרנס-קווקזים.
באתרים אלה התגלו כל טיפוסי הכלים וגם כלים להכנת אוכל, דבר המעיד על אוכלוסייה בעלת תרבות ואורח חיים זר.
בקרבת אתרים אלה, אותם כינה פייר דה-מירושדג'י "אתרי גרעין", קיימים אתרים נוספים, אשר הימצאות הכלים בהם מעידה על סחר אפשרי עם אתרי הגרעין הסמוכים או על הגירה פנימית של בעלי מלאכה אשר יצרו את הכלים באתר.
אתרים אלה המכונים "אתרים פריפריאלים" כוללים בין השאר את מגידו, יקנעם, יזרעאל ואתרים נוספים בעמק הירדן, עמק יזרעאל והגליל התחתון.
בנוסף לאתרים אלה, התגלו במספר אתרים במרכז הארץ ודרומה כלים מהמשפחה אשר על-פי מחקר פטרוגרפי הוכח כי מקורם באתרי הגרעין בצפון, ומכאן שהתקיים סחר בכלים אלה, והם נחשבו לפריט יוקרה.
משפחת לוצאטו (באיטלקית: Luzzatto או Luzzatti) היא משפחה יהודית-איטלקית-אשכנזית ידועה.
שורשי המשפחה מזוהים במחצית הראשונה של המאה ה-16. שד"ל, בן המשפחה, העיד על מסורת לפיה באו בני המשפחה ממחוז Lausitz שבגרמניה ועל שמו נקראו.
תמיכה לעדות זו נמצאה בכתובת בבית הכנסת המשפחתי בוונציה.
באיטליה, היה מקור המשפחה בעיירה סאן-דניאלה שבמחוז פריולי-ונציה ג'וליה.
לפי הידוע, האדם המוקדם ביותר הקרוי בשם זה הוא אברהם לוצאטו, שחי בצפת בראשית המאה ה-16. בני משפחה מפורסמים הם:
הרב משה חיים לוצאטו (רמח"ל) - רב, מקובל, סופר ומשורר בראשית המאה השמונה עשרה.
אפרים לוצאטו - משורר ורופא במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה.
יצחק לוצאטו - משורר ורופא, אחיו של אפרים לוצאטו.
שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) - משורר, חוקר ספרות, פרשן מקרא, בלשן עברי, מתרגם ופילוסוף במאה התשע עשרה.
אוהב גר לוצאטו - בלשן, בנו של שד"ל.
נכדתו של יצחק לוצאטו, בת דודתו של שד"ל.
שמחה לוצאטו - רב בוונציה בשלהי המאה ה-16.
- אחד מ"האלף של גריבלדי" וגיבור מלחמות איטליה, עורך דין וחבר פרלמנט מטעם המחוז שלו בפריולי ונציה ג'יוליה.
ג'ינו לוצאטו - היסטוריון איטלקי-יהודי.
לואיג'י לוצאטי - כלכלן ומשפטן איטלקי-יהודי, ראש ממשלת איטליה בשנים 1910–1911.
עמוס לוצאטו - סופר ומחבר מאמרים איטלקי ממוצא יהודי, וחוקר בנושא התרבות היהודית.
עמנואל לוצאטי - אמן איטלקי רב-תחומי, אנימטור, מעצב תפאורה, צייר, בובנאי ומאייר ספרי ילדים.
קיים מוזיאון על שמו בעיר ג'נובה.
פורטונאטו לוצאטו - (1857–1937) מלחין ומעבד איטלקי.
צזרה סלומונה לוצאטו (Cesare Salomone Luzzatto) - גנרל בצבא איטליה.
נולד בטריאסטה ב-2 בדצמבר 1870. לחם במלחמות איטליה באריתראה ובלוב.
לאחר מכן נלחם במלחמת העולם הראשונה וזכה למספר עיטורים על גבורה בקרב.
סיים את שרותו כמפקד אוגדה.
ב-1944 נאסר ונשלח לאושוויץ שם נרצח ביחד עם אשתו אליזה פופר לוצאטו.
צאצאים של משפחת לוצאטו חיים כיום גם בישראל, וידועים בעיקר בזכות משרד עורכי הפטנטים לוצאטו את לוצאטו (מקבוצת לוצאטו) שמנוהל על ידי ד"ר כפיר לוצאטו וד"ר אסתר לוצאטו, אשתו של כפיר.
ד"ר אסתר לוצאטו, הייתה בין מדליקי המשואות ביום העצמאות תשס"ו.
משפחת לסטריינג' (Lestrange) היא משפחת קוסמים בדיונית, המופיעה בספרי הארי פוטר שכתבה הסופרת ג'יי קיי רולינג.
היא מתוארת כמשפחה טהורת דם, המוצגת במהלך הספר החמישי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 בני המשפחה נמנו על תומכי וולדמורט וחלקם אף שירתו כאוכלי מוות.
כל חברי המשפחה למדו בבית סלית'רין שבהוגוורטס.
אביהם של קורבוס החמישי ולטה ובעלן של לורנה קמה וקלריס טרמבליי.
השתמש בקללת אימפריוס על מנת לגרום ללורנה קמה לעזוב את בעלה, אביו של יוסוף קמה.
היא ילדה את לטה לסטריינג', אשר לא התחבבה על אביה.
כשלורנה חלתה ומתה, התחתן עם קלריס טרמבליי והשניים הובאו ללידתו של קורבוס לסטריינג' החמישי.
זה היה ככל הנראה האדם הראשון שהתחבב בפניו של לסטריינג'
בנו של קורבוס הרביעי ואחיה למחצה של לטה.
לטה החליפה בינו לבין אורליוס דמבלדור (קרידנס ברבון) כששהו יחד עם המשרתת שלהם על ספינה, וכשהספינה החלה לטבוע הספינה שבה שהה קורבוס התהפכה וזה מצא את מותו.
בתו של קורבוס הרביעי ואחותו למחצה של קורבוס החמישי.
לא התחבבה על אביה, ושנאה את אחיה על כך שכן התחבב.
בלטריקס (Bellatrix) לבית בלק (1951–1998) היא מכשפה טהורת דם.
בלטריקס היא בת למשפחת בלק טהורת הדם ועתיקת היומין: היא בת דודתם של סיריוס ורגולוס בלק, ואחיותיה הן נרקיסה מאלפוי ואנדרומדה טונקס.
בלטריקס נחשבת לאחת מאוכלי המוות הנאמנים ביותר לוולדמורט, וכן למכשפה אכזרית וסדיסטית במיוחד, ולבעלת מומחיות רבה באומנויות האופל, אותן למדה מוולדמורט בעצמו, לטענתה.
היא השתתפה בקרב במחלקת המסתורין, שם הצליחה להביס בדו-קרב ולגרום למותו של בן דודה סיריוס בלק, והייתה אוכלת המוות היחידה שהצליחה להימלט מזירת הקרב (מלבד וולדמורט) לאחר סיומו, ולחמוק ממעצר.
במהלך הספר השביעי היא רוצחת את גמדון הבית דובי, לאחר שזה הציל מידיה את הארי, רון, הרמיוני, לונה, דין תומאס, גאריק אוליוונדר והגובלין גריפהוק שאת חלקם עינתה באחוזת מאלפוי.
היא הייתה בין אוכלי המוות הבודדים שנשארו עם וולדמורט עד הסוף המר, ומפגינה כישרון רב בלחימת דו-קרב קוסמים: היא הייתה מסוגלת להילחם ב3 מכשפות - הרמיוני גריינג'ר, ג'יני ויזלי ולונה לאבגוד - בו זמנית.
סופה היה שחוסלה אחת ולתמיד על ידי אמה של ג'יני, מולי ויזלי, לאחר שניסתה להרוג את ג'יני.
על פי ההצגה הארי פוטר והילד המקולל מתגלה שבמשך הזמן פיתחה בלטריקס משיכה רומנטית כלפי וולדמורט, וזו באה לידי ביטוי בכך שנכנסה להריון ממנו, וילדה בת בשם דלפי רידל.
לפי דברי סיריוס בלק, שלמד איתו בבית הספר, בנערותו השתייך (יחד עם אשתו לעתיד) לחבורה מגובשת של תלמידי סלית'רין - שכללה בין היתר גם את אוון רוזייר, ווילקס, לוציוס מאלפוי וסוורוס סנייפ - אשר כל חבריה הפכו לאוכלי מוות מיד לאחר סיום לימודיהם.
מתואר כאדם גבוה, עב בשר ומאיים למראה.
לאחר תבוסתו הראשונה של וולדמורט שהביאה לסיום מלחמת הקוסמים הראשונה, השתתף רודולפוס יחד עם אשתו, אחיו רבסטאן, ועם ברטי קראוץ' הבן, השתתף רודולפוס בעינויים של בני הזוג ההילאים פרנק ואליס לונגבוטום על מנת לסחוט מהם מידע על מקום הימצאו של אדונם.
כתוצאה מכך נגרם נזק מוחי לצמיתות לבני הזוג, ועל מעשה זה נידון למאסר עולם.
לאחר 14 שנים גם הוא בדומה לאשתו ברח מבית הסוהר במהלך הבריחה הגדולה שתוארה בספר החמישי.
רודולפוס השתתף בקרב במחלקת המסתורין, שם התמודד מול רון, ג'יני ולונה כאשר רדף אחריהם אל עבר "חדר מוזר, מלא בכוכבי לכת" וככל הנראה מצליחים להביס אותו בכך שמנצלים את חוסר הכבידה שבחדר המוזר כנגדו.
לאחר הקרב, ובניגוד לאשתו, הוא נלכד ומוחזר לאזקבאן, אך נמלט משם כעבור זמן לא רב ומשתתף בקרב שבעת הפוטרים שם נפגע מידיה של נימפדורה טונקס ולא ידוע מה עלה בגורלו לאחר מכן.
מתואר כאדם "רזה, שנראה קצת לחוץ יותר" מאחיו.
השתתף יחד עם אחיו וגיסתו בעינויים של בני הזוג לונגבוטום, נשלח למאסר אף הוא, ממנו ברח לאחר 14 שנים יחד עם שני שותפיו לפשע (ולמשפחה).
בדומה לאחיו גם הוא השתתף בקרב במחלקת המסתורין, שם נשלח יחד עם קראבּ האב לרדוף אחרי הארי, הרמיוני ונוויל.
במהלך הקרב, ראשו של אחד מהם נלכד במכשיר מסתורי שבכוחו להחזיר את הזמן לאחור, וכתוצאה מכך הפך לראש של תינוק.
משפחת מאעלוף היא משפחה אמריקאית ממוצא לבנוני, בעלת מספר עסקים גדולים בתחומים שונים במערב ארצות הברית, בהם קבוצת הכדורסל סקרמנטו קינגס, ובית המלון והקזינו "פאלמס" בלאס וגאס.
המשפחה כוללת את האב ג'ורג מאעלוף, אשתו קולין וילדיהם:
גאווין מאעלוף (נולד ב-9 אוקטובר 1956)
אדרין מאעלוף (נולדה ב-1 ספטמבר 1961)
ג'ורג מאעלוף הבן (נולד ב-2 ספטמבר 1964)
פיליפ מאעלוף (נולד ב-9 אפריל 1967; היה סנאטור מדינת ניו מקסיקו בסוף שנות ה-90).
משפחת מאעלוף רכשה את קבוצת הכדורסל סקרמנטו קינגס המשחקת בליגת ה-NBA, באמצע שנות ה-90. גם אולם האימונים של הקבוצה, סליפ טריין ארנה, שייך למשפחה.
בנוסף, קבוצת סקרמנטו מונארכס המשחקת בליגת הנשים המקצוענית WNBA, שייכת גם היא למשפחה.
ב-2008 ארגנו ג'ו וגאווין מאעלוף את תחרות הסקייטבורדינג "Maloof Money Cup", בעלת הפרס הגבוה של 500 אלף דולר למנצחים.
התחרות שודרה בטלוויזיה בכל רחבי ארצות הברית בערוץ CBS.
בשנת 1994 רכשה המשפחה את הקזינו "פיאסטה" בלאס וגאס שבנבדה, ב-8 מיליון דולר; בשנת 2000 נמכר המלון ב-186 מיליון דולר.
הכסף הושקע מחדש בבניית קזינו ומלון "פאלמס" (The Palms).
הבניין הראשון של המלון נפתח בשנת 2001, וב-2005 נחנך הבניין השני, המכונה "מגדל הפנטזיה", בעלות של 600 מיליון דולר.
בעלי המלון ג'ורג' מאעלוף הבן, אוהד כדורסל ותיק, בנה במלון סוויטה הכוללת אולם כדורסל גדול בגובה שתי קומות, שנחשב לאולם היחיד בעולם הבנוי בתוך סוויטת מלון.
מאעלוף שיווק את המלון ומשך ידוענים צעירים רבים לבילויים והופעות במלון, בהם פריס הילטון, מריה קארי, קיילי מינוג, ליידי גאגא ועוד.
ב-2008 נחנך המגדל השלישי, "פאלמס פלייס", הכולל סוויטות עבור ידוענים ובעלי הון, רובן נמכרו למגורים והשאר מושכרות לאורחי המלון.
כיום שווי המלון כולו מוערך בכמיליארד דולר.
בבעלות המשפחה חברת הפקות בשם "Maloof Productions", המפיקה תוכניות טלוויזיה כגון תוכניות הריאליטי "Bullrun", המשודרת מ-2007 ו-"Living Lohan" ששודרה ב-2008; וכן מחלקת הפקת סרטים שהפיקה את סרט האימה "Feast" ב-2005.
ב-2007 הקימה משפחת מאעלוף גם את חברת המוזיקה "Maloof Music", שפועלת בשיתוף עם חברת התקליטים "Interscope".
החברה מפיקה את תקליטיהם של זמרים כגון אלי לוהן, רב תיאורי ולהקת הינדר.
למשפחת מאעלוף יש זכויות הפצה בלעדיות של מותגי בירות נודעים כגון מילר, קורונה, רד בול, היינקן וגינס ברחבי ניו מקסיקו.
בנוסף, המשפחה היא בעלת אחוז נכבד ממניות הבנק ולס פארגו, שכולל כ-6,600 סניפים ו-48 מיליון לקוחות בארצות הברית.
משפחת חוסייני היא משפחה ערבית-פלסטינית ותיקה, מן המבוססות והמכובדות במשפחות הערביות בירושלים.
בני חוסייני כיהנו לאורך דורות בתפקידי הנהגה פוליטיים ודתיים בחיים הציבוריים הפלסטינים, ונודעו על פי רוב בעמדותיהם המיליטנטיות בלאומיות הפלסטינית ואנטי-ציונות.
על פי המסורת של משפחת חוסייני, ייחוסה (ומקור שמה) נובע מחוסיין בן עלי, בנו של עלי בן אבי טאלב ונכדו של הנביא מוחמד.
לירושלים הגיעו החוסיינים ככל הנראה במאה ה-13, יחד עם כוחותיו של צלאח א-דין שכבשו את ארץ ישראל מידי הצלבנים.
הם נזכרים בכרוניקה הירושלמית כמי שחכרו אז את אדמות כפר שרפאת, שנשאר אחד ממרכזיהם הראשיים גם במאה ה-20. על פי מסורת אחרת, התיישבה המשפחה באזור ירושלים רק במאה ה-16, בכפר דיר א-סודאן, שעל שמו נקראו אחר כך "אל-אסווד", ורק בתחילת המאה ה-19 שינתה המשפחה את שמה ל"חוסייני".
השם "דיר א-סודאן" משמעותו "בית מגורים של השחורים", והכינוי "אל-אסוודי" ("השחורים") הפך במשך הזמן לשם המשפחה.
אחד מבני המשפחה הוסיף לשם זה את שם משפחת אשתו, "אל-חוסייני", והיה זה המופתי מוסטפא בן טאהר אל-אסוודי אל-חוסייני, סבו של אמין אל-חוסייני, שהחליט לצמצם את שם משפחתו ל"אל-חוסייני" בלבד.
קרנה של משפחת חוסייני בירושלים עלתה בתקופה העות'מאנית.
בתחילת המאה ה-17 כיהן עבד אל-קאדר בן כרים א-דין אל-ופאי אל-חוסייני כמופתי של ירושלים.
הוא נותר ככל הנראה ללא בנים, ולכן ניטלה המשרה ממשפחתו.
אף על פי כן, בתו, דניא, נישאה לבנו של יחיא שרף א-דין, אימאם מסגד אל-אקצא, ובזכות מעמדה זה, נשמר הייחוס השריפי והתואר "אל-חוסייני" לצאצאיה.
באותה תקופה נתמנו בני ענף אחר של המשפחה לתפקיד "נקיב אל-אשראף" בירושלים והחזיקו בו עד תחילת המאה ה-18.
הנקיב אל-אשראף היה המנהיג והדובר של צאצאי משפחת הנביא.
הוא לא היה חייב להיות איש דת מלומד, והיו בידיו סמכויות רבות ועמדת השפעה רחבה מאוד.
הנקיב אל-אשראף בירושלים היה בעל מעמד מיוחד, מאחר שגם בתחום זה לירושלים היה מעמד בכורה על שאר ערי הארץ: תחום אחריותו השתרע מג'נין ועד עזה והוא היה המחליט על מינויים של הנוקבא אל-אשראף המקומיים.
המופתי של ירושלים וה"נקיב אל-אשראף" של ירושלים היו שתי המשרות הגבוהות ביותר במנהל העות'מאני המקומי שבני המקום יכלו להגיע אליהן, משום שירושלים הייתה כפופה לשלטון עות'מאני ישיר, ולכן סביר להניח שלא הותר למשפחה אחת להחזיק בשתיהן.
בתחילת המאה ה-18 נותרו גם צאצאי עבד אל-קאדר אל-ופאי ללא בנים.
הבת, נעמה, נישאה לבן משפחת אל-עסלי, והתואר "אל-חוסייני" עבר לצאצאיה באמצעות בתם, נסב.
זו נישאה לבן אותה משפחת שיח'ים שדניא נישאה לתוכה ובנה המשיך לשאת את התואר הזה.
במאה ה-18 ניטל תפקיד נקיב אל-אשראף מידי משפחת חוסייני ונמסר למשפחת אל-עלמי.
האיש שבנה את עוצמת המשפחה היה עבד אל-לטיף אבן עבדאללה אל-חוסייני (עבד אל-לטיף השני, 1694–1774).
בשנת 1745 הוא מונה על ידי "נקיב אל-אשראף" (ראש מעמד השריפים) של איסטנבול למשרת "נקיב אל-אשראף" בירושלים, ובמקביל שימש כ"שייח' אל-חרם אל-קודסי".
לאחר מותו של עבד אל-לטיף, היו משרות הדת החשובות בידי בניו.
ב-1789 נתמנה בנו, חג' חסן אל-חוסייני, למופתי של ירושלים – תפקיד שנשא יוקרה רבה בשל חשיבותה ומרכזיותה של ירושלים באסלאם (המופתי החנפי הוא החשוב מבין המופתים של ארבע האסכולות).
כשנפטר חסן ב-1809, היו ילדיו עדיין קטנים, ולכן עברה משרת המופתי לטאהר (הראשון), בנו של עבד אל-צמד (השני), בנו של עבד אל-לטיף (השני).
במחצית הראשונה של המאה ה-19, מילא את תפקיד הנקיב אל-אשראף עומר אל-חוסייני, שעסק בפעילות ענפה והשפיע מאוד על הפוליטיקה, החברה והכלכלה של ירושלים וסביבתה.
בשל מעורבותם במרד הפלאחים ב-1834 נגד אבראהים פאשא, הוגלו טאהר ועומר על ידי מוחמד עלי לקהיר, שם נשארו עד לנסיגת אבראהים פאשא מסוריה.
הגלייתם גרמה לירידה במעמד המשפחה בירושלים ולעליית כוחן של משפחות אל-ח'אלדי, אל-עלמי וג'אראללה, שקיבלו את המשרות החשובות.
השלטונות העות'מאניים יצרו שכבת אליטה מקומית שהורכבה ממשפחות מקומיות, ובצד החוסיינים כללה את משפחות נשאשיבי, נוסייבה, ח'אלידי, דג'אני ואחרות.
בניית שכבת אצולה כזו מקרב הבורגנות המקומית, שבניה כיהנו בתפקידי מושלי מחוזות, ראשי ערים, שופטים, מחנכים, בעלי קרקעות ומעסיקים, הייתה שיטה מקובלת בממשל העות'מאני, ושימשה את השלטונות כאמצעי שליטה ותקשורת בין השלטון המרכזי באיסטנבול לבין האוכלוסייה המקומית.
מוסטפא אבן טאהר אל-חוסייני היה המופתי מאותה שנה ועד פטירתו בשנת 1893/4, אז עברה המשרה לבנו, טאהר (השני).
במחצית המאה ה-19 הפך מחוז ירושלים למחוז הקשור ישירות לאיסטנבול.
השינוי בחשיבות הבינלאומית של ירושלים ומחוזה בתקופה זו הביאו להגדלת חשיבותם של בעלי התפקידים בה.
משרת מופתי ירושלים העניקה למשפחה בסיס למעמד כלל-ארצי.
המופתי היה הדמות המרכזית בחגיגות נבי מוסא, שהיו בעלות חשיבות בכל הארץ ולא רק בירושלים.
החל מהקמת עיריית ירושלים ב-1863 לטשה משפחת חוסייני עין גם אל עמדת הכוח הפוליטית של ראש העיר, ובני חוסייני איישו את התפקיד בחלק ניכר מהקדנציות של יתרת התקופה העות'מאנית.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החזיק במשרה סלים אל-חוסייני.
לאחר מכן החזיק בה בנו, חוסיין סלים אל-חוסייני.
כמו כן, הייתה המשפחה ממונית על מקדשי "נבי מוסא" במדבר יהודה ואירוח עולי הרגל שהתקהלו שם מדי שנה בחגיגות נבי מוסא.
במקביל, צברה משפחת חוסייני רכוש רב, ולקראת סוף המאה ה-19 היו ברשותה עשרות אלפי דונמים של קרקעות ובכלל זה מטעים רבים באזור יריחו.
המשפחה יצרה קשרי חיתון גם עם משפחות חשובות ומכובדות בסוריה ובלבנון.
בשלהי התקופה העות'מאנית, עם גבור הצפיפות בין חומות ירושלים והאצת תהליך היציאה מן החומות, החלו בני חוסייני אמידים להתיישב באזור שמצפון לעיר העתיקה, בגדתו המערבית של ואדי אל-ג'וז בסמוך לדרך שכם (בואכה שייח' ג'ראח, שהוקמה בהמשך).
באזור זה, שזכה לכינוי "שכונת החוסיינים", בנו בתי מידות מפוארים על אחוזות רחבות ידיים.
רבים מבתי הפאר בשכונה נמצאים עד היום בבעלות בני חוסייני וצאצאיהם.
בשנים 1908–1912 אחד משלושת צירי מחוז ירושלים בפרלמנט העות'מאני היה סעיד אל-חוסייני.
ערב בחירתו, הבטיח להיאבק נגד קניות הקרקע של היהודים, אולם בשיחות עם גורמים יהודים טען שעמדתו האנטי-ציונית נובעת אך ורק מרצונו להיות פופולרי בדעת הקהל הערבי.
הוא המשיך לכהן בפרלמנט עד 1914. במרץ-אפריל 1920 כיהן לזמן קצר כשר החוץ בממשלתו של עלי רדא אל-רכאבי, שהוקמה עם ההכרזה על הממלכה הערבית של סוריה.
לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת אל-חוסייני ביקרו בתקופת ילדותו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובעת כיבוש ירושלים בידי הבריטים, עמד בראשות העיר חוסיין אל-חוסייני שהיה מוערך על הקהילות השונות בעיר, והוא זה שמסר את כניעת העיר לידי הכוחות הבריטים בראשות הגנרל אדמונד אלנבי.
מתחילת הכיבוש הבריטי של ירושלים במלחמת העולם הראשונה, סייע המופתי כאמל אל-חוסייני לשלטונות הבריטיים ביצירת הקשרים עם האוכלוסייה והקל על הציבור המוסלמי את הסתגלותו לשלטון מעצמה נוצרית.
בתקופת המנדט הבריטי נשמר מעמדה של המשפחה.
הבריטים המשיכו את המסורת של קודמיהם העות'מאניים, של טיפוח משפחות חזקות מקומיות ושילובן בממשל ובמנהל המקומיים.
מספרם של בני חוסייני בעיר באותה עת מנה מאות אחדות בחלוקה למספר ענפים, ויחד עם ענפי משפחה שנשאו שמות אחרים, מנו החוסיינים אלפים אחדים.
בני חוסייני מילאו משרות בכירות במנגנון השלטוני והאדמיניסטרטיבי הבריטי.
עם מותו של חוסיין אל-חוסייני, מינה השלטון הבריטי לראש עיריית ירושלים את אחיו הגדול, מוסא כאזם אל-חוסייני, במרץ 1918.
מוסא כאזם נחשב במשך שנים רבות ל"ראש המשפחה".
ב-1918 הוקמו בירושלים שתי אגודות אנטי-ציוניות שדגלו ברעיון אחדות פלסטין עם סוריה: "המועדון הספרותי" ("אל-מונתדא אל-אדבי"), שהנהלתה הורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי, ו"המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי") הפרו-בריטי, שאמין אל-חוסייני היה נשיאו ומנהיגיו ופעיליו באו בעיקר מצעירי משפחת חוסייני המורחבת.
הזהות במטרות בין שני הארגונים הביאה לשיתוף פעולה ביניהם באירועים הפוליטיים המרכזיים בשנת 1919 ותחילת 1920. ב-1920 פרצה מחלוקת פנימית בין צמרת "המועדון הספרותי" לבין קבוצת חברים שהיו מקורבים לחוגי "המועדון הערבי".
ארגון זה הורה לחבריו להצטרף למועדון הספרותי כדי להשתלט עליו, ובעקבות זאת הוא שותק ונוצר קרע בין הצמרת שלו לרבים מחבריו שתמכו ב"מועדון הערבי".
באפריל 1920 פיטר מושל מחוז ירושלים, רונלד סטורס, את מוסא כאזם ממשרת ראש עיריית ירושלים, בשל נאומו הפוליטי המסית בפני חוגגי נבי מוסא.
חגיגות אלה הסתיימו באותה שנה באירועי הדמים שנודעו ביישוב כמאורעות תר"פ.
במקומו מונה ראע'ב נשאשיבי המתון.
לאחר מכן עמד מוסא כאזם בראש רוב הוועידות הערביות הלאומיות בשנות ה-20 ואף היה ראש הוועד הפועל הערבי.
בתקופה זו, בה החלה לצמוח התנועה הלאומית הפלסטינית, גאתה היריבות המרה בין משפחת חוסייני למשפחת נשאשיבי, והתחרות בינן השתלטה על החיים הציבוריים הפלסטיניים.
המשפחות נאבקו ביניהן על מינויים במועצה המוסלמית העליונה, בראשות ערים, וכן על ייסוד בנקים, אגודות מקצועיות ומיזמי פיתוח שונים.
בעוד משפחת חוסייני ייצגה קו לאומני קיצוני ומיליטנטי, ייצגו הנשאשיבים קו לאומי מתון ונוח יותר לשלטונות הבריטיים.
סביר להניח שמשרתו של מוסא כאזם כראש עיריית ירושלים מיתנה את עמדת המשפחה כלפי השלטון הבריטי, משום שלאחר פיטוריו הפך "המועדון הערבי" לגורם הקיצוני נגד השלטון.
המחלוקת הגדולה בין שתי המשפחות ליוותה את הפוליטיקה הפלסטינית לאורך כל תקופת המנדט.
המופתי אמין אל-חוסייני התגלה במהרה כלאומן קיצוני, שעל רקע היריבות עם משפחת נשאשיבי הקצין עוד יותר את עמדותיו הלאומניות, תוך שילוב סוחף ביניהן לבין קנאות דתית קיצונית.
את מאמציו מיקד בהסתה גוברת והולכת נגד הציונות ולסיכול מה שכינה המזימה היהודית להשתלט על המקומות הקדושים לאסלאם בירושלים ובעיקר הר הבית.
דרשותיו והטפותיו, ששילבו פסוקי קוראן עם הסתה אנטי-ציונית, זכו לאוזן קשבת בציבור הערבי בארץ ישראל ובעולם הערבי בכלל, ומעמדו שלו ושל משפחת חוסייני כמובילי מנהיגות לאומנית ערבית גבר והלך.
על רקע ההסתה נגד היהודים ומעמדו המתחזק של חוסייני, פרצו ב-1929 מאורעות תרפ"ט.
משפחת חוסייני שלטה במועצה המוסלמית העליונה, שהייתה הגוף היציג של ערביי ארץ ישראל בפני ממשלת המנדט ושימשה כעין ממשלה של ציבור זה.
נשיא המועצה ("רָאִיס אל-עֻלָמָא"; ראש החכמים) היה חוסייני.
בזכות השליטה במועצה אחזה המשפחה בידה בבסיס הכוח הפוליטי והכלכלי המרכזי בציבור הערבי.
סביבה התרכז הזרם המרכזי של הציבור הערבי, בני קבוצת החמולות המקורבות למשפחת חוסייני, שזכו למינויים שזיכו אותם בטובות הנאה חומריות ובמעמד ציבורי ונקראו "אל-מַגְ'לִסִיוּן" ("אנשי המועצה") או "החוסיינים".
במרץ 1935 התגבשה מקרב קבוצה זו המפלגה הערבית הפלסטינית.
המרד הערבי הגדול פרץ ב-1936 ביוזמת מפלגת אל-איסתקלאל, אך עד מהרה נטל אמין אל-חוסייני את רסן ההנהגה וסביבו התגבש באותה שנה הוועד הערבי העליון.
בעקבות המרד פיזרו הבריטים את הוועד, עצרו את ראשיו והיגלו אותם מן הארץ.
אמין אל-חוסייני עצמו הצליח לחמוק ממעצר ולעשות את דרכו ללבנון.
הוא המשיך את פעילותו המדינית המשלבת ליבוי יצרים דתי במדינות ערב השונות (ובמיוחד בעיראק), ובהמשך הגיע לברלין שם הפך לתומך המפלגה הנאצית וסייע לגרמניה הנאצית להקים דיוויזיה מוסלמית.
בני חוסייני נוספים היו בין הגולים, ביניהם בן-דודו של המופתי, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, שהחל להתבלט כמנהיג צבאי בעת המרד.
שנים אחדות מאוחר יותר, בעת מלחמת העצמאות, היה עבד אל-קאדר בין המפקדים הצבאיים הבולטים בקרב הכוחות הערביים שלחמו ביהודים, והוא נהרג בקרב על הקסטל.
סיומה של מלחמת העצמאות פגע במעמדה ובמנהיגותה של משפחת חוסייני.
עם זאת, שלא כמשפחות ערביות אמידות אחרות בירושלים - תושבי קטמון, טלביה, בקעה ומוסררה, שהפכו לפליטים ואיבדו את רכושם עם חלוקת ירושלים - לא איבדו החוסיינים רכוש רב ולא היו לפליטים, היות שמרביתם ישבו ואחזו בבתים ובאדמות שנמצאו בחלקי ירושלים שלא עברו לשלטון ישראלי, ממזרח ל"קו העירוני", בשטח ירדן.
המשפחה עודה נחשבה מיוחסת ואמידה, גם במזרח ירושלים הירדנית, אך איבדה את הבכורה תחת בית המלוכה ההאשמי לטובת משפחות נשאשיבי ונוסייבה, שעמדותיהן המתונות היו נוחות לו יותר.
כאשר נרצח מלך ירדן עבדאללה הראשון בעת ביקור בהר הבית ביולי 1951 בידי קבוצת מחתרת לאומנית פלסטינית, היה זה בן משפחת חוסייני, דאוד אל-חוסייני, שעמד בראש ההתארגנות.
לאורך תקופת השלטון הירדני במזרח ירושלים הוסיף אמין אל-חוסייני לשהות בגלות בבירות ערב השונות, ולא הורשה לשוב לירושלים.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים החל להתבלט בציבוריות הפלסטינית הירושלמית בנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, פייסל חוסייני.
פייסל חוסייני נולד בעת גלות המשפחה בעיראק, והצטרף לפת"ח לצד ערפאת בעת לימודיו בקהיר.
ערפאת עצמו היה קשור בקשר משפחה לחוסיינים, דרך אמו, שהייתה בת דודתו של המופתי חג' אמין אל-חוסייני (שמו המלא של ערפאת בתעודת לידתו "יאסר עבד א-רחמאן א-ראוף אל-קודווה אל-חוסייני").
פייסל חוסייני הצטרף יחד עם ערפאת לארגון לשחרור פלסטין עם הקמתו ב-1964, וזמן קצר לאחר איחוד ירושלים תחת שלטון ישראלי התיישב במזרח ירושלים כשהוא צומח בשורות הארגון כבן טיפוחיו של ערפאת ונציגו בירושלים.
מעמדו הגיע לשיא בשנות ה-90, כאשר עמד בראש המשלחת הירדנית-פלסטינית לוועידת השלום במדריד (1991), ובהמשך הוא מונה באופן רשמי כאחראי על ענייני ירושלים ברשות הפלסטינית שלאחר הסכמי אוסלו.
הוא עמד בראש האוריינט האוס, המטה הרשמי של אש"ף בירושלים, אותו ייסד ובו פעל.
בניין האוריינט האוס, נכס משפחתי פרטי של החוסיינים בלב ירושלים מאז סוף המאה ה-19, הפך לסמל לאומי פלסטיני.
חוסייני מיתן את עמדותיו יחסית למורשת החוסיינית הקיצונית והמיליטנטית, וניהל מגעים רבים (ואף יחסי ידידות קרובה) עם אישי שמאל ישראליים ועם הקהילה הבינלאומית, אף שאנשי ימין ישראלים טענו שמדובר בטקטיקן ערמומי ומאחז עיניים המחזיק למעשה בעמדות קיצוניות מוסוות.
לצדו טיפח פייסל חוסייני באוריינט האוס את בן-דודו שריף חוסייני, שעמד בראש המחלקה ליחסים בינלאומיים של המוסד.
עם הזמן הוכר פייסל חוסייני כמנהיג לאומי וכמחליף פוטנציאלי לערפאת בעיני ישראל והקהילה הבינלאומית, ואף בקרב חלקים מן הציבור הפלסטיני, ועקב כך סר חינו בעיני ערפאת.
פייסל חוסייני נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בזמן ועידה בכווית במאי 2001. לצדו במותו היה שריף חוסייני, שנסע יחד עמו להשתתף באותה ועידה.
באפריל 2005 התמנה רפיק אל חוסייני להיות ראש לשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן ומחזיק תיק ירושלים.
בפברואר 2010 חשף הממונה לשעבר על המלחמה בשחיתות במודיעין הפלסטיני, פהמי שבאנה, סרט וידאו שצולם ב-2008. הסרטון, שהוקרן בערוץ 10, מראה את אל-חוסייני כשהוא עירום ומנסה לשדל אשה שביקשה לעבוד בלשכה כמזכירה, לקיים עמו יחסי מין.
בסרט הוא גם נשמע מכפיש את אבו מאזן ואת ערפאת.
כעבור מספר ימים החליט אבו מאזן להשעות את רפיק מתפקידו.
במסיבת עיתונאים טען חוסייני כי הקלטת מזויפת והיא פרי של קונספירציה ישראלית ופלסטינית להכתים אותו ואת אבו מאזן.
משפחת חוסייני מתחלקת למספר ענפים:
מצאצאי ראע'ב בן עבד-אל-לטיף חוסייני:
מוניף אל-חוסייני - מהעסקנים החשובים של המשפחה והעורך הראשי של העיתונים שלה.
ישב בגולה בערב הסעודית במשך כמה שנים וב-1945 עבר למצרים.
(מוחמד) רפיק אל-חוסייני - עסקן פוליטי ואחד הפעילים בחידוש המפלגה החוסיינית באמצע שנות ה-40.
אחמד ראע'ב חוסייני - ב-1945 היה לזמן מה מזכיר המועצה המוסלמית העליונה.
אסחאק מוסא אל-חוסייני -סופר, מתרגם, מורה ואקדמאי.
הוא ידוע בעיקר ברומן שכתב "זכרונותיו של תרנגול".
אסחאק עבד-אל-סלאם שאכר אל-חוסייני - בעל בית דפוס ועורך השבועון "אל-וחדה".
הענף של טאהר אל-חוסייני - המופתי של ירושלים במשך שנים ארוכות, משנות ה-60 של המאה ה-19 ועד מותו ב-1908:
כאמל אל-חוסייני - בנו של טאהר, המופתי של ירושלים (1908-1921)
חג' אמין אל-חוסייני - בנו של טאהר (ואחיו החורג של כאמל), המופתי של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי וממנהיגי המרד הערבי הגדול.
היה יריב מר ליישוב היהודי ולשלטון הבריטי, ושיתף פעולה עם גרמניה הנאצית במאבק נגד הבריטים, העם היהודי והציונות.
אסמאעיל חוסייני (מת ב-1945) - אחד הנציגים הערבים הרשמיים בשנות ה-20, חבר המועצה המייעצת הממשלתית.
ד"ר (מוחמד) מהדי אל-חוסייני - נעצר כאחד החשודים בסיוע לצנחני האויב שירדו בארץ ישראל בסתיו 1944.
סלים אל-חוסייני - ראש עיריית ירושלים בשנים 1897-1882.
חוסיין אל-חוסייני - בנו של סלים, ראש עיריית ירושלים בשנים 1917-1909.
מוסא כאזם אל-חוסייני – בנו של סלים ואחיו של חוסיין.
ראש עיריית ירושלים בשנים 1918-1920, ומנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית בשנים 1922-1934.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני, בנו של מוסא כאזם ובן-דודו של חג' אמין.
מפקד באזור ירושלים במרד הערבי הגדול.
הנהיג את הכוחות הערביים בקרבות רבים במהלך מלחמת העצמאות ונהרג בקרב על הקסטל.
פייסל חוסייני – בנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
ממנהיגי אש"ף, עמד בראש האוריינט האוס והחזיק ב"תיק ירושלים" ברשות הפלסטינית.
נחשב בקרב אישי שמאל ישראליים כמתון בדעותיו וקיים עמם מגעים מדיניים רבים.
בניו של (מוחמד) צאלח חוסייני:
ג'מאל אל-חוסייני - פוליטיקאי ודיפלומט פלסטיני, כיהן כמזכיר המועצה המוסלמית העליונה, חבר הוועד הערבי העליון, ראש המשלחת הערבית בוועידת השולחן העגול, נציג פלסטיני בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל ושר החוץ בממשלת כל פלסטין.
ד"ר דאוד אל-חוסייני - רופא שיניים, ממארגני המהומות ביפו במרד הערבי הגדול.
היה עצור ברודזיה ולאחר מכן מנהל משרד התעמולה בביירות.
פעיל פוליטי פלסטיני, נחשד כמעורב בהתארגנות להתנקשות בחייו של עבדאללה הראשון, חבר הפרלמנט הירדני ואיש הוועד הפועל של אש"ף.
תופיק אל חוסייני - ראש המפלגה הערבית ("ממלא מקום הנשיא") ונציג מפלגתו בוועד הערבי העליון בתקופת גלותו של ג'מאל.
ב-1946 נתמנה למנהל הר הבית (אל-חרם א-שריף).
משפחת זועבי היא חמולה ערבית-ישראלית-מוסלמית שמוצאה מעבר הירדן המזרחי, המרוכזת בנצרת ובמספר כפרים בגליל התחתון.
רבים מבני החמולה החזיקו בתפקידי מפתח בישראל ובממלכת ירדן.
זקני החמולה מחזיקים מגילת יוחסין עד לנביא מוחמד שבין צאצאיו נמנים גם השושלת ההאשמית ומשפחת האימאם מוחמד אל-בדר.
בני החמולה הרבו בקשרי נישואין פנימיים.
לפי מסורת פנימית מוצאה של החמולה מעיראק.
זמן הגעתם של אבות המשפחה לעבר הירדן המערבי לא ידוע.
לפי הגאוגרף דוד גרוסמן כבר בסוף המאה ה-18 היו הכפרים ברמת יששכר בהם הם חיים עתה מאוכלסים, אך נשארו עדיין קטנים גם כעבור מאה שנה.
בקרב בני החמולה רווחות מסורות שונות לגבי זמן הגעתם, לפני 250 שנה.
בני החמולה פזורים בעיר נצרת ובכפרי הגליל התחתון המזרחי: כפר מצר, טייבה, דחי, נין, סולם, טמרה, נאעורה.
הכפרים טמרה וטייבה מכונים טמרה-זועביה וטייבה-זועביה כדי להבדילם מיישובים בעלי שם זהה.
בראשית תקופת המנדט התנגדו לשלטון הבריטי ופעלו בשיתוף משפחת חוסייני ובתיווכו של המלך עבדאללה הראשון מול נציגי הממשל.
בכל השנים שמרו גם על קשרים קרובים במשך שנים ארוכות עם היישוב היהודי, ובעקבות המרד הערבי בשנות השלושים הביאו קשרים אלו לניתוק בין המשפחה לבין משפחת חוסייני, שראו בהם בוגדים.
כנופיות מטעם המופתי אמין אל-חוסייני ערכו פשיטות על כפרי המשפחה, ובתגובה הקימו בני משפחת זועבי כוח הגנה פרטי נושא מדים וכלי נשק.
המאבקים בין המשפחות הביאו גם לקורבנות, ובהם עאיש זועבי וצאלח זועבי ששירתו במשטרת המנדט.
בשנות ה-30 וה-40 תיווכו ראשי החמולה במכירת חלק מאדמות הכפרים לקרן הקיימת לישראל (אמנם תוך התנגדות חלק מהתושבים).
עם פרוץ המאורעות לאחר החלטת החלוקה לא נטלו אנשי הכפרים חלק בלחימה ביישוב היהודי.
באפריל 1948 נפגש מוכתר הכפר נין עם נציג ההגנה והבטיח למנוע את כניסת הכנופיות לכפרים.
דבר ההסכם נודע כנראה לאנשי צבא ההצלה ובהוראת אנשיו פונו ב-20 במאי 1948 כפרי החמולה מחשש שיסייעו לכוחות היהודים.
מאוחר יותר חזרו רוב הכפריים לביתם וקיבלו על עצמם את שלטון ישראל.
כמה מבני החמולה סייעו בפעולות מודיעיניות שונות בעיר נצרת.
עבד אל-כרים זועבי - ראש המועצה האזורית בוסתאן אל מרג' בשנים 2018–2024
ג'אדה זועבי - מנכ"לית אתר בוקרא תקשורת
חאתם א-זועבי - שר הכלכלה בממלכת ירדן
חוסני א-זועבי - קאדי של נצרת והגליל המזרחי.
היה לקאדי הראשון שהושבע לתפקיד מכוח חוק מדינת ישראל ונשבע לה אמונים.
חנין זועבי - חברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת בל"ד והרשימה המשותפת
שרה זועבי - השתתפה בתוכנית "מאסטר שף", שם דיברה על היותה פטריוטית ישראלית וכתומכת בציונות,.
בנה, מוחמד זועבי - נודע בזכות כך שב-2014 כתלמיד תיכון התנגד באופן פומבי לחטיפת שלושת הנערים והתעמת עם חברת הכנסת לשעבר, חנין זועבי.
הוא נאלץ לעזוב את ישראל עקב המתיחות שאפיינה את תקופת מבצע צוק איתן, ועקב איומים על חייו מקרב המגזר.
בהמשך, מוחמד יצא מהארון וב-2017, התגייס לצה"ל.
עבד אל-עזיז א-זועבי - סגן שר בממשלת ישראל, חבר כנסת וראש עיריית נצרת.
סיף א-דין א-זועבי - חבר הכנסת וראש עיריית נצרת.
בן דודם של חאתם א-זועבי ועבד אל-עזיז א-זועבי.
עבד אל-רחמן זועבי - שופט מחוזי בישראל ושופט בפועל בבית המשפט העליון.
עבד אלחלים זועבי - יועץ שר החינוך לשעבר
רג'ד זועבי - שופטת בבית משפט השלום בנצרת
ח'אלד חוסני זועבי - עורך דין, מילא מספר תפקידים בכירים בלשכת עורכי הדין בישראל.
נאיל זועבי - מנהל בית הספר היסודי בטמרה שבעמק יזרעאל, שוריין במקום ה-39 של רשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-24. אביו, הוא עבד אל-כרים זועבי.
ריידא רינאווי זועבי - חברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת מרצ
הישאם זועבי - כדורגלן עבר ומאמן
משפחת סלים ח'ורי בחיפה (נכתב לעיתים כורי, ערבית: خوري) היא משפחה נוצרית בעלת נכסים מבני העדה המרונית, שבבעלותה היו במאה ה-19 קרקעות בצפון ארץ ישראל.
חלק גדול מקרקעות אלה נרכשו ממנה על ידי יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב.
ראש המשפחה, סלים ח'ורי, הגיע לחיפה בשנות השבעים של המאה ה-19. סלים ח'ורי שימש כמתורגמן בקונסוליה הצרפתית, ועסק בייצוא ובמסחר.
במסגרת פעילותו המסחרית רכש שטחי מסחר ומגורים בעיר חיפה, ובנוסף רכש שטחי אדמה נרחבים באזורים רבים, בהם באזור חדרה, וכן על הר הכרמל, באזור יקנעם וביאג'ור.
בעקבות עסקיו העביר את מרכז פעילותו מביירות לחיפה.
בסוף המאה ה-19 מימנה המשפחה את הקמתה של כנסייה מרונית בעיר.
ח'ורי בנה בשנת 1908 לעצמו ולמשפחתו מבנה מגורים מפואר בחיפה, במקום שבו נמצא היום "מגדל הנביאים", בקצה הצפוני של רחוב הנביאים במקום חיבורו עם רחוב ח'ורי.
המבנה נודע בשם "ארמון ח'ורי", נבנה בסגנון אקלקטי, והיה דו קומתי ובעל גג רעפים מעוטר.
מסביב לבית השתרע גן גדול מוקף בחומה גבוהה.
ניתן היה לצפות על הבית מהר הכרמל ומהעיר התחתית.
לאחר ירידת המשפחה מנכסיה נמכר הבית ליהודי והושכר ל"הנהלת הרכבות פלשתינה-א"י" והוא שימש עד שנת 1948 כבניין הנהלת הרכבת של ארץ ישראל.
בקרב על חיפה שכן הבית על קו התפר שבין שכונת הדר הכרמל והשכונות הערביות והוא ניזוק מאוד.
שרפה שפרצה בבית כילתה את גג הרעפים והבית ננטש.
בתחילת שנות ה-60 נהרס הבית ובמקומו נבנה מגדל הנביאים.
בשנת 1890 מכר ח'ורי לחנקין 30,000 דונם מאדמות חדרה של היום.
חנקין שמר על קשרים הדוקים עם סלים ח'ורי ובניו.
הם מכרו לו אדמות באזור חיפה.
בשנת 1920 החל חנקין לנהל משא ומתן עם בנו של סלים, יוסף בק ח'ורי, לרכישת אדמות יאג'ור לשם הקמת הסינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל.
רכישה זו הושלמה ב-1924 לאחר בוררות לגבי היקף השטח שיועבר ומחירו.
בעקבות כניסת המשפחה לחובות היא נזקקה למזומנים, והאחים ח'ורי פנו לחנקין שיקנה את יתרת השטח מהעסקה המקורית.
שטח זה נרכש ושימש להקמת קיבוץ יגור.
רכישה זו העבירה את כל אדמת המישור שהייתה לפני כן באזור בידי משפחת ח'ורי ליהודים.
בידי המשפחה נשאר שטח אדמה שנקרא "ח'רייבה" (אזור אוניברסיטת חיפה ופארק הכרמל).
העסק המשפחתי עבר לידי האחים נסראללה, שחי בחיפה, ואחיו צזר, שחי בבירות.
ניהולם את עסקי המשפחה הביאו לפשיטת רגל של המשפחה.
במסגרת הליכי פשיטת הרגל רכשה הכשרת היישוב את אדמות קמון-קירה, שעליה הוקמה לאחר מכן המושבה יקנעם.
בקיץ 1937, במסגרת משא ומתן בין היורשים והנושים של המשפחה, נרכשו 4,000 דונם אדמות "ח'רייבה" תמורת 87,000 לא"י.
בני משפחת ח'ורי חיים היום בישראל, בלבנון, ורבים מהם היגרו לאמריקה.
רחוב חורי (כורי) בחיפה קרוי על שמה של משפחת ח'ורי.
משפחת ליקי (Leakey) היא משפחה בריטית-קנייתית שהעמידה שלושה דורות של פלאואנתרופולוגים ידועים, בעלי תרומה ייחודית לחקר האבולוציה של האדם, וכן אנשי מדע, אנשי שמירת טבע ובעלי תפקידי ציבור שונים.
חברי המשפחה גילו חלק נכבד מן המאובנים החשובים ביותר של הומינידים הידועים כיום, והם אחראים במידה רבה לביסוס זיהויה של מזרח אפריקה כמקור האנושות.
מרי ליקי (שם נעורים: Mary Douglas Nicol, 1913-1996) הייתה אשתו השנייה של לואיס ליקי והתלוותה אליו במשלחותיו לערוץ אולדובאי.
אף שלא זכתה לחינוך אקדמי רשמי היא הוכיחה כישרון מיוחד לגילוי מאובנים הומינידים ולניהול משלחות בכוחות עצמה, עיסוק שהמשיכה בו שנים לאחר פטירת בעלה.
בין תרומותיה החשובות: גילוי המין פראנתרופוס בויזיאיי, חקירת כלי אבן מן התרבויות האולדובית והאשלית באולדובאי, וחשיפת שביל העקבות המאובנות בלייטולי.
קולין ליקי (Colin Louis Avern Leakey, נולד: 1933) בנו של לואיס מאשתו הראשונה, בוטנאי בעל-שם באוניברסיטת קיימברידג'.
ג'ונתן ליקי, (נולד: 1940) בנם של לואיס ומרי, עוסק בגידול וחליבת נחשים ארסיים.
לא עסק בפלאואנתרופולוגיה, אך התלווה לכמה מן המשלחות של הוריו לאולדובאי.
באחת מהן חשף את OH-7, המאובן הראשון שהתגלה מן המין הומו הביליס.
ריצ'רד ליקי (Richard Erskine Frere Leakey, נולד: 1944) בנם של לואיס ומרי.
אף שבחר לא ללמוד פלאואנתרופולוגיה באופן אקדמי, זכה מאז ילדותו להכשרה מעשית נרחבת בנושא מהוריו.
בבגרותו ארגן משלחות רבות משל עצמו בשנות ה-70 וה-80, בעיקר לאגם טורקנה ואתר קובי פורה בצפון קניה, שהניבו כמה מן המאובנים החשובים ביותר בחקר האבולוציה של האדם: גולגולת הומו רודולפנסיס, גולגולת הומו הביליס, מספר גולגולות הומו ארקטוס ושלד הומו ארקטוס מושלם כמעט לגמרי הידוע בכינוי הפופולרי הנער מטורקאנה.
כמו כן היה מנהל המוזיאון הלאומי של קניה, ניהל מלחמת חורמה בציידי פילים בלתי-חוקיים כראש רשות שמירת הטבע בקניה, ומילא שורת תפקידים בכירים נוספים בממשל של קניה.
מייב ליקי, (שם נעורים: Meave Epps, נולדה: 1942) רעייתו של ריצ'רד ומן הפלאואנתרופולוגים החשובים בעולם כיום, בעלת תואר דוקטור בזואולוגיה מאוניברסיטת צפון ווילס.
התלוותה למשלחות של בעלה לאגם טורקנה ולמשלחות של חוקרים אחרים בקניה, אתיופיה וטנזניה.
כמו כן ארגנה משלחות בעצמה ושימשה שנים רבות כמנהלת המחלקה לפלאונטולוגיה במוזיאון הלאומי של קניה.
בין התגליות המרכזיות הרשומות על שמה הם גולגולת קנייאנתרופוס פלטיאופס והגדרת המין אוסטרלופיתקוס אנמנסיס.
פיליפ ליקי, (נולד: 1949) בנם הצעיר של לואי ומרי, היה חבר פרלמנט בקניה.
לואיז ליקי (Luise Leakey, נולדה: 1972) הדור השלישי למחקר פלאואנתרופולוגי במשפחה, אחת מבנותיהם של ריצ'רד ומייב.
בעלת תואר דוקטור מאוניברסיטת הקולג' של לונדון, התלוותה לאמה במספר תגליות מרכזיות וכיום עומדת בראש פרויקט החפירה באתר קובי פורה.
עמנואל דה מרודה (Emmanuel de Mérode, נולד: 1973) בעלה של לויס ליקי, אנתרופולוג ואיש שמירת טבע בלגי, מנהל הפארק הלאומי וירונגה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
לעמנואל ולואיז שתי בנות אשר ככל הידוע אינן עוסקות עדיין במחקר פלאואנתרופולוגי.
קרן ליקי (The Leakey Foundation) נוסדה ב-1968 על ידי מספר תורמים קליפורנים אחרי פגישה עם לואיס ליקי, במטרה לסייע לו במימון מחקריו.
כיום היא אחד המקורות החשובים בעולם למימון מחקר מדעי בתחום האבולוציה של האדם.
המורשת המדעית של המשפחה ומחלוקות באבולוציה של האדם
תרומתם של בני משפחת ליקי לחשיפת האבולוציה של האדם גדולה יותר משל כל פלאואנתרופולוג יחיד כלשהו.
תודות לתגליותיהם מקובלת כיום מזרח אפריקה כמקום שבו התרחשה מרבית האבולוציה של שושלת האדם.
מרבית מאובני סוג האדם באפריקה, ובייחוד החשובים מביניהם, נמצאו על ידי המשלחות שלהם.
יחד עם זאת, חלק מן הפירוש שהם נתנו למאובנים אלו שנוי במחלוקת.
בפרט, לואיס ליקי התנגד בתוקף לדעה (אשר כיום נמצאת במרכז הקונצנזוס המדעי בפליאואנתרופולוגיה) שמוצא סוג האדם הוא ממין כלשהו של הסוג אוסטרלופיתקוס.
במקום זאת הוא סבר שהאוסטרלופיתקוס והאדם השתלשלו שניהם ממין קדום של אדם.
מין היפותטי זה כונה לעיתים "האדם המקורי" (oldest man), ולהשערתו של לואיס הוא היה בעל מוח גדול משל האוסטרלופיתקים, אשר העניק לו את היכולת הבלעדית לסתת כלי אבן.
את מאובני האדם המקורי ביקש לואיס למצוא בערוץ אולדובאי, העשיר בכלי אבן קדומים.
בשנת 1959, כאשר מרי גילתה את גולגולת פראנתרופוס בויזאי הראשונה באולודובאי, לואיס הציג אותו כאדם המקורי, ייחס לו את כלי האבן, והכחיש את הקשר שלו לאוסטרלופיתקים למרות מוחו הקטן.
שנים מעטות לאחר מכן, בתחילת שנות ה-60, גילו המשלחות הבאות של לואיס ומרי באולדובאי מאובני אדם קדום, ואז הכתיר אותם לואיס כאדם המקורי, ייחס להם את כלי האבן ונתן להם את השם "הומו הביליס" (כלומר "האדם המיומן" כאשר הכוונה היא ליכולתו לסתת כלי אבן), ואת בויזאיי הוריד לדרגת אוסטרלופיתקן.
ואולם למרות שהקונצנזוס המדעי קיבל את הביליס כמין הקדום והפרימיטיבי ביותר של אדם, המאובנים המוקדמים ביותר שלו מתוארכים לגיל של כשני מיליוני שנה בלבד, מאוחר יותר מאוסטרלופיתקנים רבים, ולכן לא ניתן היה לבסס את מעמדו כאדם המקורי, אלא לכל היותר כחולייה אחת במסלול זה.
בשנות ה-70 ארגן ריצ'רד ליקי, בנם של לואיס ומרי, משלחות לאזור אגם טורקאנה בצפון קניה, אשר הניבו מאובנים רבים וחשובים מסוג האדם.
זמן קצר לפני פטירתו של לואיס, ב- 1972, גילתה אחד המשלחות האלו את גולגולת KNM-ER 1470 המפורסמת (מכונה בקיצור 1470 ומסווגת לעיתים כהומו רודולפנסיס), שנפח מוחה היה גדול ממוח הביליס ובתחילה תוארכה לגיל של כמעט שלושה מיליון שנה, עתיק יותר מכל אוסטרלופיתקן שהיה ידוע אז.
לשמחתו של לואיס, ריצ'רד אימץ את עמדתו המדעית של אביו והציג את הגולגולת כאדם המקורי, האב הקדמון שהוליד גם את האוסטרלופיתקנים וגם את האדם.
ואולם בכורתה של 1470 נמשכה רק זמן קצר: החל מ- 1973 גילה דונלד ג'והנסון באתיופיה מאובני אוסטרלופיתקוס – ביניהם לוסי המפורסמת – אשר תוארכו גם הם לגיל של כשלושה מיליוני שנים ואף יותר.
גילוי זה פתח ויכוח אינטלקטואלי חריף בין ריצ'רד ליקי לג'והנסון, אשר הציג את הממצא שלו כראיה למוצא האדם מן האוסטרלופיתקנים.
אחד משיאי הוויכוח היה בעימות טלוויזיוני מפורסם ביניהם בשנת 1981, בהנחייתו של וולטר קרונקייט.
לאחר פטירתו של לואיס המשיכה מרי ליקי בארגון משלחות לערוץ אולדובאי וסביבתו הקרובה, וב-1976 חשפה באתר לייטולי תגלית מרעישה: שביל עקבות הומינידים שהתאבנו באפר געשי.
העקבות הראו שההומינדים הלכו על שתיים בקומה זקופה, והאפר המאובן תוארך לגיל של 3.5 מיליון שנה.
ליד האתר התגלו מאובני הומינידים מאותה תקופה, אך בניגוד ל-1470 ולוסי הם היו חלקיים מאוד והקשו על זיהוי מדויק.
מרי ליקי אמנם לא נקבה במפורש במין שלדעתה הותיר את העקבות והמאובנים (היא נהגה להימנע מפירושים מרחיקי לכת של ממצאיה ולהדיר את רגליה מן הוויכוחים התאורטים) אך ברור היה שהיא וריצ'רד יעדיפו לראות בהם עקבות אדם קדום ולא עקבות אוסטרלופיתקנים.
טים וייט היה באותה תקופה דוקטורנט צעיר שצורף לצוות של מרי בלייטולי בהמלצת ריצ'רד.
בניגוד לדעתם הוא פרסם את מסקנותיו אשר שייכו את עקבות ומאובני לייטולי למין של לוסי.
באותה תקופה צורף וייט למכון למוצא האדם שייסד ג'והנסון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובשנת 1979 הכריזו ג'והנסון ווייט על לוסי ומאובנים אחרים, כולל מאובני לייטולי, כמין חדש אוסטרלופיתקוס אפרנסיס, אשר גילו העתיק יותר מכל הומיניד אחר מקנה לו את מעמד האב הקדמון של האדם ושל שאר האוסטרלופיתקנים הידועים.
מכה קשה עוד יותר נחתה על השערת האדם המקורי כאשר מחקרים נוספים עידכנו את התארוך הרדיומטרי של גולגולת 1470, והעמידו אותו על פחות משני מיליון שנה, דומה לזה של מאובני הביליס.
החל משנות ה-90 נראה כי משפחת ליקי קיבלה עליה את הקונצנזוס המדעי, ואשתו של ריצ'רד, הפלאואנתרופולוגית מייב ליקי, אף הייתה השותפה הבכירה להגדרת מין אוסטרלופיתקן עתיק אפילו יותר מאפרנסיס: אוסטרלופיתקוס אנמנסיס שגילו כ-4 מיליון שנה.
אף על פי כן, ייתכן שהשערת האדם המקורי עדיין לא נקברה סופית: בשנת 1999 גילתה מייב ליקי בקניה גולגולת מוזרה ומעוותת, ולמרות התנגדותו של וייט הגדירה אותו לא רק כמין חדש אלא גם כסוג חדש: קניאנתרופוס פלטיאופס.
פלטיאופס עתיק כמו אפרנסיס, כ-3.5 מיליון שנה, ותצורת הפנים השטוחה שלו מזכירה את גולגולת 1470, אבל הוא קטן-מוח וקודם לה בכמיליון וחצי שנים.
יתר על כן, בשנת 2001 פרסם צוות צרפתי בראשות מרטין פיקפורד ובריז'יט סנו מאובנים שגילו בקניה העשויים להיות "האדם המקורי" אותו חיפש לואיס ליקי כל חייו – אורורין טוגננסיס שגילו כששה מיליוני שנים.
אפילו שם הסוג שהם בחרו רומז על כך: "אורורין" פירושו "אדם מקורי" בניב קנייתי.
בעקבות תגליות אלו נפתחה לפחות אפשרות תאורטית ל"מסלול עוקף אוסטרלופיתקוס" של מוצא האדם: מאורורין לקנייאנתרופוס פלטיאופס וממנו לגולגולת 1470 ולאדם.
ואולם נראה כי אף פלאואנתרופולוג בימינו אינו תומך במוצהר במסלול כזה, המבוסס על קשר רופף מאוד בין שלושה מאובנים חלקיים מאוד למשך תקופה של יותר מארבעה מיליון שנה.
בשנת 2005 מחקר נוסף על מאובני אורורין הראה שהמורפולוגיה שלהם דומה לשל אוסטרלופיתקוס יותר מאשר לזו של הסוג אדם או לזו של קופי-אדם מודרניים, וכיום אפילו מגלי אורורין אינם עומדים על דעתם שהוא מהווה נקודת ההתחלה למסלול עוקף אוסטרלופיתקוס, אם כי הוא עדיין מועמד להיות אביו הקדמון.
משפחת כהנא-הלר היא משפחת רבנים יהודית ענפה ממרמורש שבטרנסילבניה.
ראש המשפחה הוא הרב יהודה כהנא הלר, שעבר בסוף המאה ה-18 מגליציה לטרנסילבניה וכיהן שבע עשרה שנה כרבה של סיגט.
הוא הותיר אחריו שבעה בנים ובת, ומהם הסתעפה משפחת כהנא במחוז מרמורש וברחבי טרנסילבניה.
המשפחה מנתה אלפי צאצאים ורבים מהם התפרסמו כתלמידי חכמים, רבנים, ראשי קהילות ופרנסים.
רוב הצאצאים השמיטו את השם הלר ונותרו בשם כהנא.
בימינו קיימת שושלת אדמו"רים ממשפחת כהנא, ענף של חסידות ספינקא.
השושלת מכונה 'ספינקא-כהנא' או חסידות זידיטשוב-ספינקא, להבדילה מהשושלת המרכזית של אדמו"רי ספינקא ממשפחת וייס.
הרב יהודה כהנא-הלר (1740 בערך - 1819) – רבה של סיגט, בעל "קונטרס הספקות", אחיו הבכור של הרב אריה לייב הלר מחבר ספר "קצות החושן".
הרב יוסף מרדכי כהנא – בנו של הרב יהודה כהנא-הלר.
כיהן כדיין ומו"צ בסיגט, היה ידידו הקרוב של רבי חיים הגר מקוסוב.
הרב יחיאל כהנא-הלר – בנו של הרב יהודה כהנא-הלר.
כיהן כרבה של סלקה שבהונגריה.
הרב נחמן כהנא – בנו של הרב יהודה כהנא-הלר.
הרב שמעון צבי כהנא - בנו של הרב יהודה כהנא הלר.
הרב שמואל זנוויל כהנא – חתנו של הרב יהודה כהנא-הלר.
חתנו הרב יהודה מודרן מסיגט סייע בהוצאת ספרו של ראש המשפחה "תרומת הכרי" ואף הוסיף חידושים והערות שהודפסו בספר.
הרב משולם פייבוש כהנא - בנו של הרב יוסף מרדכי כהנא.
הרב יחיאל צבי כהנא – בנו של הרב יוסף מרדכי כהנא.
הרב יהודה יעקב כהנא – בנו של יחיאל כהנא-הלר.
הרב משה כהנא-הלר – בנו של הרב יחיאל כהנא-הלר.
הרב חיים יוסף דב כהנא-הלר – בנו של הרב יחיאל כהנא-הלר.
היה תלמיד חכם ועשיר, שלא כיהן ברבנות.
חתניו הם: הרב עמרם בלום, בעל "בית שערים", והרב משה נתן נטע יונגרייז, בעל "תורת משה נתן".
הרב יוסף יוחנן כהנא – בנו של הרב שמואל זנוויל כהנא.
הגביר קלמן כהנא – בנו של הרב שמואל זנוויל כהנא, ממנהיגי הקהילה בסיגט.
הרב חיים אריה כהנא (נפטר: 1917) – בעל "דברי גאונים".
בנו של הרב יחיאל צבי כהנא.
תלמידי בעל ה"ייטב לב" מסיגט.
הרב יעקב גדליה כהנא - בנו של הרב יחיאל צבי כהנא.
חיבר את הספר "רמזי תורה".
הרב שמואל זנוויל כהנא-הלר – בנו של הרב יהודה יעקב כהנא-הלר.
הדפיס את "קונטרס הספקות" כספר בפני עצמו, בשנת תרמ"ט (1889).
הרב צבי הירש כהנא-הלר (נפטר: 1895) – בנו של הרב משה כהנא-הלר.
ערך את העיתון האורתודוקסי "סיגעטער צייטונג".
הרב יוסף מרדכי כהנא בנו של הרב משולם פייבוש כהנא
נתן זנוויל כהנא – בנו של הרב יוסף יוחנן כהנא.
היה מעשירי סיגט ומראשי הקהילה היהודית.
הרב חיים שמואל זנוויל כהנא בנו של הגביר הרב קלמן כהנא.
הרב בנימין זאב כהנא בן הרב חיים שמואל זנוויל בן הגביר הרב קלמן כהנא.
מראשי הקהל בברודי-לבוב, נולד בסיגט 1876 נפטר ונטמן בלבוב בשנת 1924.
הרב נחמן כהנא (1861 – 1904) – בעל "ארחות חיים", בנו של הרב חיים אריה כהנא, בעל "דברי גאונים".
נישא לבתו של מייסד חסידות ספינקא הרב יוסף מאיר וייס.
התמנה על ידי חותנו לרבה של ספינקא.
הרב קלמן כהנא (1910 - 1991) - בן הרב בנימין זאב בן הרב חיים שמואל זנוויל בן הגביר קלמן כהנא.
רב קיבוץ חפץ חיים מתלמידיו המובהקים של בעל החזון איש, הקים את בית מדרש גבוה להלכה בהתיישבות החקלאית וחיבר עשרות ספרים.
ממנהיגי פועלי אגודת ישראל ומחותמי מגילת העצמאות.
השופט יצחק כהן (1913 - 1985) - בן הרב בנימין זאב בן הרב חיים שמואל זנוויל בן הגביר קלמן כהנא.
הנשיא השישי של בית המשפט העליון.
מילא את מקום אביו ברבנות ספינקא.
הרב מרדכי כהנא (נפטר: 1944) – בנו של הרב נחמן כהנא, אב"ד ספינקא, בעל "ארחות חיים".
נישא לחוה בתו של דודו זקנו הרב אהרן וייס, ראב"ד מונקאטש.
כיהן כרב הקהילה היהודית בקכניא , ובהמשך בפאביאנהאזה (מחוז סטמר) שבהונגריה ולאחר מכן בנייהיזל (נובה זמקי) (כיום בסלובקיה).
חיבר קונטרס בשם "אור החמה".
נרצח באושוויץ ביום כ"ו סיוון ה'תש"ד (1944).
הרב אהרון כהנא (נפטר: 1944) - בנו של הרב נחמן כהנא, אב"ד ספינקא, בעל "ארחות חיים".
היה רב בעיירות סיצ'ל וביסטרה שבמחוז מרמרוש.
חיבר את הספר שו"ת "וערך הכהן".
ד"ר ניסן כהן, (1883-1949) - בנו של שמואל זנוויל כהן, מראשי התנועה הציונית בהונגריה.
הרב בנימין זאב כהנא בנו של הרב קלמן כהנא.
תלמיד חכם, הקים וניהל את תלמוד תורה חכמת שלמה בירושלים.
הרב נחמן כהנא (1905 – 1976) מכונה הרב נחמן כהנא מספינקא השני – בנו של הרב צבי הירש כהנא.
עלה לארץ ישראל, תחילה שימש כרבו של המושב בני ראם ולאחר מכן התיישב בבני ברק והקים חצר חסידית, הנחשבת ענף של שושלת חסידות ספינקא-זידיטשוב.
הרב צבי הירש כהנא - בנו של הרב מרדכי כהנא.
כיהן כאדמו"ר מספינקא בלוס אנג'לס.
פרופ' מנחם כהנא - בנו של ברוך כהנא, חוקר תלמוד ישראלי.
הרבנים יהושע שמריהו, חיים שמואל זנוויל, אברהם משה כהנא, בני הרב בנימין זאב כהנא בן הרב קלמן כהנא.
הרב משה אליקים בריעה כהנא והרב אשר ישעיה כהנא - בניו של הרב נחמן כהנא.
גם שלושת אחיהם משמשים באדמו"רות במקומות שונים בישראל ובחו"ל.
הרב מרדכי דוד כהנא - בנו של הרב יוסף מאיר כהנא, האדמו"ר ספינקא-ירושלים.
היה מראשי מערכת אוצר הפוסקים.
פרופ' מעוז כהנא - בנו של פרופ' מנחם כהנא, היסטוריון ישראלי.
דביר כהנא - בנו של פרופ' מנחם כהנא, מנכ"ל משרד התפוצות.
משפחת ח'אלדי היא אחת המשפחות הוותיקות והנכבדות ביותר בקרב הציבור המוסלמי בירושלים.
לפי מסורת משפחתית המשפחה היא נצר לח'אלד בן אל-וליד, מצביא צבאו ואחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד, מכובשי ארץ ישראל.
למרות שלמשפחה אין רכוש רב וקרקעות כמו למשפחות חוסייני או נשאשיבי, היא נחשבת למכובדת ביותר ובניה נשאו באופן מסורתי משרות שיפוט ושלטון.
במשך מאות שנים הייתה ח'אלדי המשפחה השלטת בירושלים, אך היא ירדה מגדולתה במאה האחרונה.
שייח' ח'ליל אל-ח'אלידי, נשיא בית הדין השרעי העליון ומתחרהו העיקרי של חג' אמין אל-חוסייני על משרת המופתי של ירושלים ב-1922
מוחמד עלי אל-ח'אלדי שימש כמנהל בית המשפט הירושלמי במשך שישים שנה
יוסף אל-ח'אלדי, איש רוח, בלשן וראש עיריית ירושלים בשלוש קדנציות שהתפרסו על פני שלושים שנים בסוף המאה ה-19
רוחי אל-ח'אלדי, אחד משלושת צירי מחוז ירושלים בפרלמנט העות'מאני בשנים 1908–1912. נבחר גם לתפקיד "סגן שלישי" לנשיא בית הנבחרים.
שימש גם קונסול טורקיה בבורדו, צרפת.
חוסיין פח'רי אל-חאלדי, רופא ומדינאי פלסטיני מתון, מייסד מפלגת הרפורמה הפרו-בריטית, ראש עיריית ירושלים וראש ממשלת ירדן
השופט חג' ראע'ב אל-ח'אלדי (1866–1952), בשלהי התקופה העות'מאנית ייסד את ספריית ח'אלדיה ברובע המוסלמי בירושלים, אחד מנכסיה החשובים של המשפחה.
היה מראשי האופוזיציה (מעארדון) בתחילת תקופת המנדט הבריטי.
מוסטפא אל-ח'אלדי, שופט בבית הדין השרעי העליון שלאחר פרישתו היה לראש עיריית ירושלים בשנים 1938–1944
איסמעיל אל-ח'אלידי, היגר לניו יורק ועסק בארגון ערביי ארצות הברית לפני הנכבה (1948) ואחריה
אחמד סאמח אל-ח'אלידי (1895–1951), בוגר מגמת רוקחות באוניברסיטה האמריקאית בביירות, בשנת 1920 היה מפקח אזורי מטעם מנהלת החינוך הבריטית ביפו ובעזה, בשנים 1925–1948 ניהל את הקולג' הערבי בירושלים.
חיבר כ-20 ספרים בנושאי היסטוריה ומורשת וספרות ערבית.
וליד ח'אלדי, נולד ב-1925 בירושלים, היסטוריון שנודע בכתיבתו על אודות הנכבה, מייסד ומזכ"ל המוסד ללימודי פלסטין בביירות
רשיד ח'אלידי היסטוריון ואינטלקטואל פלסטיני-אמריקאי בולט (בנו של איסמעיל אל-ח'אלידי)
משפחת כַֿיָאט היא משפחה ערבית נוצרית-יוונית-קתולית עשירה מחיפה.
מקור המשפחה מצור בלבנון, והיא יושבת בחיפה מסוף המאה ה-19. בני המשפחה עוסקים, בין השאר, במסחר ובמקרקעין ולהם נכסים וקרקעות רבים בעיר.
בני משפחה שונים נושאים בתואר דיפלומטי מטעם ספרד.
לבני המשפחה היו זיכיונות להפעלת ארבעה קווי אוטובוס בחיפה ובסביבתה, שניים אל חוף הים שבבעלותם.
הקווים הפסיקו לפעול במלחמת העצמאות ובשנת 1960 הם העבירו את הזיכיון לידי אגד תמורת פיצוי.
הערה: רשימות הצאצאים אינן מלאות בהכרח.
חביב (נולד ב-1848 בחאצביא שבלבנון).
ב-1860 בזמן הטבח שביצעו הדרוזים בנוצרים, ברח עם אמו ואחיו הצעיר לעיר הלבנונית צור.
עזיז (חביב) כיאט (נולד ב-1 בינואר 1875 בצור שבלבנון) בנו השני של חביב.
ב-1887 סיים את לימודיו והחל לעבוד לפרנסת המשפחה.
את שם המשפחה כיאט אימץ עקב מקצועו של אביו.
ב-1892, כשהיה בן 17 בלבד, היגר לארצות הברית ופתח גלריה לעתיקות במנהטן.
עסק בחיפוש, איסוף וסחר בינלאומי בעתיקות מהמזרח התיכון, עם התמחות בחפצי זכוכית.
ביצע חפירות במאות אתרים בסביבות צור, נצרת וחיפה, וכן בסוריה ובמצרים, עם מאות פועלים בכל אתר.
ב-1896 נשא לאישה את מֶרי והשתקע בחיפה, אך המשיך את עסקיו בניו יורק.
בנה בחיפה את המרכז המסחרי "בתי כיאט", וב-1932 את "בית חברת הנפט" (כיום מוסד סיעודי "נוף הגפן").
עשרות פועלי בניין הכריזו על שביתה בדרישה לקיצור יום העבודה מ-12 וחצי שעות לשמונה שעות; כולם פוטרו ונמצא להם מחליף.
בשנת 1936 הקים את בוסתן כיאט שבנחל שיח, כמקום נופש למשפחתו.
הוא אביהם של לוסי כיאט, סוזט, מָרי, ויקטור (עזיז), פרד (פואד), ליליאן, אליזבת ואוולין.
הלך לעולמו ב-9 באוקטובר 1943 בחיפה.
אחרי מותו התגלע סכסוך ירושה בין בנותיו לבין בניו.
ויקטור (עזיז) כיאט (נולד ב-1901 בניו יורק) בנו של עזיז, הצטרף אליו בביצוע החפירות.
ב-1944 היה לסגן קונסול מטעם ספרד בחיפה וצפון הארץ.
נבחר ב-1947 לראש "האגודה הנוצרית" בחיפה.
היה חבר בוועד הערבי הזמני בחיפה.
היה ראש הוועדה הלאומית הערבית בחיפה בזמן מלחמת העצמאות, ותיווך בין היהודים והבריטים בעניין ההגנה על ערביי חיפה, ועזיבתם את העיר לבסוף.
לאחר מכן כיהן בוועדת אספקה לשעת חירום עבור ערביי חיפה שנותרו בעיר.
הקים יחד עם אחיו הצעיר פרד שותפות עסקית: "אחים כיאט", ובהמשך הצטרפו אליה בני משפחה נוספים.
מטרת השותפות היא: "לנהל, לחכור ולהשכיר כל נכסי דניידי ודלא ניידי בחיפה ובסביבותיה; להלוות כספים, להתעסק בעבודות בניין, הובלה, שירות אוטובוסים וכל עסק אחר".
נשא לאישה את קלותילד חבש.
אב לד"ר עזיז ויקטור, סלים, ג'ון ו'.
נמצא בין 500 האנשים העשירים בישראל בשנת 2008. קונסול של כבוד מטעם ספרד.
המשיכה את ניהול הגלריה בניו יורק.
בתקופת המנדט הבריטי היה בבעלות המשפחה חוף רחצה - חוף כיאט, אותו פתחה, באזור בו היום בנויים "מגדלי חוף הכרמל".
החוף נקרא כיאט ביץ' Khayat Beach; ולאחר הקמת מדינת ישראל נמכר לחברה יהודית והופעל כחוף בתשלום.
שם זה השתמר בשמו של בית הקברות הצבאי הבריטי הממוקם שם.
על שמה של המשפחה נקרא רחוב כיאט בעיר התחתית של חיפה, הסמוך למתחם "בתי כיאט" המקיפים את "כיכר כיאט".
למרכז לקידום למידה בחיפה קיימת שלוחה ערבית ע"ש כיאט (לזכר חביב כיאט).
משפחת חרל"פ היא משפחה יהודית עתיקה, שהוציאה מתוכה רבנים, מלומדים ואנשי ציבור רבים.
פירוש השם חרל"פ הוא ראשי התיבות: חייא ראש לגולי פורטוגל (או פולין).
מקור המשפחה הוא ממשפחת בני חייא (בן חיים), המתייחסת ישירות למשפחת מלכי יהודה, דרך ראשי הגלות מבבל.