tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהלווייתו השתתפו מאות אנשים, וספדו לו אישי ציבור בהם ראש עיריית בני ברק, אברהם רובינשטיין, יו"ר עמותת "עזר מציון" הרב חנניה צ'ולק, וראש הוועדה הרוחנית של "יתד נאמן", הרב נתן זוכובסקי.
בנקרולוג בעיתון "יתד נאמן" תואר ולדר כ"המנוח זצ"ל", ולא צוינו התאבדותו ומניעיה.
לצד קו ההשתקה בתקשורת החרדית הממוסדת, עוררה הפרשה טלטלה של ממש בציבור החרדי.
במקרה אחד נשרפו ספריו מול "המרכז לילד ולמשפחה" שניהל בבני ברק.
ב-8 במרץ 2022 שודר בתוכנית "המקור" תחקיר על חיים ולדר.
רומי שוורץ, אחת המתלוננות המקוריות נגדו, התראיינה בפנים גלויות וסיפרה שוולדר ניצל אותה מינית במשך שנים באמתלה של טיפול זוגי, בתור דוד של בעלה.
באחד המקרים לקח אותה לבית מלון ואנס אותה.
בהמשך התלוננה עליו במשטרה וחתמה על הסכם השתקה על ידי ולדר, וכשהפרשה התפוצצה, הוצע לה לחדש את הסכם ההשתקה בתיווכו של רונאל פישר.
כתיבתו של ולדר נתקלה בהתנגדות של מספר רבנים חרדיים ובהם הרב משה מרדכי שולזינגר.
לדבריהם, רעיונותיו מושפעים ממקורות הזרים לחברה החרדית ולכן אינו יכול לשמש מקור סמכות והשראה לבני נוער חרדיים.
הביקורת כללה גם פרסומים שבהם הובאו דוגמאות לרעיונות העולים מספריו אשר לטענת המפרסמים נוגדים את ההשקפה החרדית.
ולדר נאלץ לגנוז מהדורה של אחד מספריו בעקבות פשקווילים שמחו על שהספר כלל תיאור של ילד שהוא חכם יותר מאביו.
עם זאת, ניסיונות להדירו מכתיבה ביומון "יתד נאמן" לא צלחו לאחר שקיבל את תמיכתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
מראשית העשור הראשון של המאה ה-21 הקפיד להוציא את ספריו עם חותמת כשרות של הוועדה לביקורת ספרים הפועלת מטעם בית הדין של הרב נסים קרליץ.
ביוני 2021 פרסם בד"ץ העדה החרדית כרוז נגד ספריו של ולדר "אשר רחוקים המה מהשקפת עולמם של יראי ה' ונגוע בנגע ההשכלה הארורה...
וכל אב ואם וכל מחנך לצעירי הצאן יתן אל לבו לא לתת לכתבים כאלו להיכנס אל ביתו ולהרחיקם בתכלית".
ולדר כתב 80 ספרים, שחלקם תורגמו לשפות שונות.
הספרים מתפרשים על פני קשת גילאים רחבה, מספרי פעוטות דרך ספרי ילדים, נוער וגם ספרות למבוגרים.
לדברי ולדר, הוא עשה שימוש בסגנון כתיבתו של דיימון ראניון.
ולדר אף הקדיש אחד מסיפוריו (האיש שבקיר, בספר "מאחורי המסכה") לסופר האמריקאי הנודע.
ולדר הגיע למקום השלישי ברשימת הסופרים המושאלים ביותר בספריות ציבוריות בישראל בשנת 2018.
חבורת תריג, סדרת דיסקים שהחלה לצאת בשנת 2016.
הסרט מוטל גנב (על פי סיפור שלו)
רבי חיים ויטאל קאלאבריס (בקיצור: מהרח"ו או רח"ו), א' בחשוון ה'ש"ג, 1542 – ל' בניסן ה'ש"ף, 1620) היה ממקובלי צפת, כתב וערך את כתבי האר"י ונחשב לתלמידו המובהק.
נולד בראש חודש חשוון ה'ש"ג (1542) בצפת, לרבי יוסף קאלאבריס (או קלברזה) שעלה לארץ ישראל מדרום איטליה.
השם 'ויטאל' ניתן לו כתרגום לטיני של שמו 'חיים'.
הוא גדל בתקופה בה שימשה צפת יעד מועדף לעולים יהודים מארצות שונות ובעיקר ממגרושי ספרד, והייתה בשיא גודלה ותפארתה.
כשהגיע לגיל 14 החל ללמוד בבית מדרשו של רבי משה אלשיך ובהמשך החל ללמוד בבית מדרשו של רבי משה קורדובירו את תורת הקבלה.
בתקופה זו החל ללמוד גם אלכימיה, ובגיל 24 השקיע שנתיים וחצי בלימודה, ואף כתב בספריו על כך.
עלייתו של האר"י ממצרים בשנת 1570 (ה'ש"ל) הייתה נקודת מפנה קריטית עבור רבי חיים ויטאל.
האר"י הצטרף לבית מדרשו של רבי משה קורדובירו, כשזה האחרון נפטר זמן קצר לאחר מכן.
כששה חודשים לאחר פטירתו, קיבל עליו רבי חיים ויטאל את האר"י כרב.
היה בין חשובי תלמידי האר"י, ואף ביאר לחלק מהתלמידים האחרים את דברי רבם.
כמו כן רשם בכתב את שיעורי רבו.
האר"י אמר לו שהוא תלמידו העיקרי, ושהסיבה שירד לעולם היא ללמדו קבלה.
תקופת לימודיו של רבי חיים ויטאל אצל האר"י לא נמשכה זמן רב (כשנה וחודשיים), והאר"י נפטר גם הוא זמן קצר לאחר מכן, ורבי חיים ויטאל ראה עצמו יורשו וממשיך דרכו.
שבעה מתלמידי האר"י קיבלו אותו כרבם, ולבקשתו מסרו לו את כל מה שכתבו בשם האר"י מבלי להשאיר לעצמם עותק, וכן נשבעו לו שלא יפרסמו שום דבר בקבלה.
לפי מאיר בניהו, התלמידים שהתלכדו סביבו התאספו מרצונם החופשי.
אך לאחר שנים מועטות כשיצא מצפת בטל הישיבה, ומאז סירב רבי חיים ויטאל ללמד אף אחד קבלה ולא הסכים שיקראו בכתבי הקבלה שהיו ברשותו.
במקום זה השקיע שאר ימיו בסידור דברי האר"י על פי הכתבים שהיו בידו משיעורי האר"י שכתבו הוא ושאר תלמידי האר"י, וכן מכתבי האר"י עצמו שהיו לו.
לאחר מותו נעשו כתבים אלו למקור החשוב והעיקרי של דברי האר"י.
תלמידים אחרים של האר"י כגון הרב יוסף אבן טבול והרב ישראל סרוג לא קיבלו את מרות המהרח"ו ולימדו תלמידים והפיצו בכתב את תורת האר"י.
בשנת 1577 שהה זמן קצר במצרים.
בחודש כסלו (ה'של"ח) ציין בספר החזיונות כי ראה את מעברו של כוכב השביט הגדול של 1577 בעודו בצפת.
עוד מצוין בספר החזיונות כי בחודש אדר (ה'של"ג) נולד בנו יוסף והיה בתכלית הדעת, כאמור בהקדמה לט' שבספר הגלגולים.
בנו מהרש"ו, נולד כשהיה בן 56, לאשה הצעירה ממנו בכ 30 שנה.
בירושלים התגורר כ-8 שנים, ומשם עבר לדמשק.
יש המייחסים מעבר זה לאימה שהטיל המושל העות'מאני אבו סיפין.
על פי המסופר בספר החזיונות, בשנת 1586 (ה'שמ"ו) חזר לצפת בפעם השנייה, שם הוסמך להוראה על ידי רבי משה אלשיך, ונשאר בה עד שנת 1594 (ה'שנ"ד).
משנת ה'שנ"ה (1595) התגורר בדמשק, בה כיהן כרבה של קהילת סיציליה.
שהותו בדמשק לוותה בסכסוכים רבים ובמריבות בלתי פוסקות שתועדו בספר החזיונות.
דוגמה לסכסוך אחד, הוא הוויכוח עם רבי יעקב אבולעפיה, אשר נבע מסיבות אידאולוגיות או פוליטיות.
עם זאת, יש שפקפקו במקוריות ספר זה או חלקים ממנו.
(היה סופר סת"ם וכותב תפילין)
אחותו ריינא - הייתה נשואה לר' גדליה הלוי, מצבתה שוכנת בבית העלמין העתיק בצפת
(בת זוגו של אברהם בקארי, אך הם לא נישאו לבסוף)
חמיו (אבי חנה אשתו) משה סעדיה.
(התחתנו בסביבות שנת שנ"ה - 1595. היא הייתה גרה ב-סינים {שם מקום} ואחר כך עברה לגור בדמשק שם הכירה את בעלה זה.
(נולד 1572 סמוך לפטירת האר"י, ונפטר בחודש אלול בגיל שנה וחצי)
(ר' חיים אביו מספר בספרו "ספר החזיונות" עמוד צ"ו, שבשנת שס"ט - 1609, יוסי בנו, חלם חלום אודותיו)
גיסו (בעל אחותו) גדליה לוי.
בנו של גדליה הוא יהודה שנפטר בצעירותו.
הלך לעולמו בל' ניסן ה'ש"ף (1620), ונקבר בבית קברות קטן בדמשק, הסמוך לבית הקברות היהודי בדמשק.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 פונה חלק מבית הקברות הקטן לצורך סלילת כביש לנמל התעופה הבין-לאומי דמשק, קבר רבי חיים ויטאל הועבר למקום סמוך באותו בית קברות.
כעבור שנתיים פונה חלק נוסף וקברו הועבר יחד עם עוד כעשרה רבנים לבית הקברות היהודי בדמשק, כשמעל קבריהם הוקם אוהל.
בסביבות שנת תש"ס (2000) פרסם הרב חיים פינטו כי קברו של רבי חיים ויטאל הועבר בחשאי למדינה אחרת, והוא אינו קבור בסוריה כבר כמה עשרות שנים.
בהזדמנויות שונות רמז שהוא קבור בישראל, בקריית מלאכי, לצד רבנים נוספים שהועלו ממרוקו.
תלמידי הרב פינטו בנו במקום אתר תפילה ועורכים בו תפילות.
בדיון סגור שנערך על ידי אתרא קדישא בפני מושב בית הדין של בד"ץ העדה החרדית בראשות הראב"ד הרב משה שטרנבוך הופיע הרב פינטו ותיאר את השתלשלות העניינים ואת תהליך העברת הקבר לישראל, דרך מרוקו.
בתום הדיון הוחלט לא לפרסם זאת, אך הרב שטרנבוך עצמו הגיע להתפלל במקום הקבורה בקרית מלאכי.
יש המפקפקים בדברי הרב פינטו, בהם הרב אברהם חמרה הרב האחרון של סוריה.
בשנת 2008 פרסם חוקר הקברים ישראל מאיר גבאי תמונה שלו ליד הקבר הקיים בדמשק.
בשנת 2022, הרב עזריאל מנצור, ראש ישיבת שובי נפשי בירושלים, תחקר את הקברנים וטען שהם אמרו שהם העלו לקבורה בארץ ישראל רק את קבר בנו, הרב שמואל ויטאל, ואולם קבר רבי חיים ויטאל נשאר בדמשק.
באפריל 2025 אלמונים פרצו לבית הקברות היהודי בדמשק, שברו את השער הראשי וחדרו למתחם הקבר, וחפרו בור סמוך לקבר בניסיון למצוא את שרידיו.
רחובות נקראו על שמו בשכונת גבעת שאול בירושלים ובשכונת פלורנטין בתל אביב.
עץ הדעת טוב - ביאורים על התורה, נ"ך, מדרשי חז"ל והתלמוד, דרושים לשבתות שונות ודרושים ששמע מזולתו.
עץ חיים - מן החיבורים היסודיים בקבלת האר"י.
בספר זה עיבד רח"ו את כל אשר שמע מן האר"י.
הספר מחולק לשמונה שערים שונים.
בשער הראשון - שער כתבי מורי - הביא רח"ו את החידושים שכתב האר"י בעצמו, ביתר השערים סידר על פי נושאים את אשר שמע הוא מן האר"י, ובסוף כל שער ושער מן שבעת השערים האחרונים כלל אף את אשר שמע מזולתו בשם האר"י.
החיבור לא נדפס במשך שנים רבות ותוכנו נודע בעיקר מתוך עריכת ר' שמואל ויטאל לספר - "שמונה שערים".
לאחרונה נדפס הספר בזיקה לצורתו המקורית על ידי 'אהבת שלום'.
ספר התכונה - על חכמת התכונה.
ספר הפעולות - בקבלה מעשית ואלכימיה, מהדורה שנייה מתוקנת תשע"ד.
תעלומות חכמה - בקבלה מעשית ואלכימיה.
לב דוד - קונטרס בענייני תשובה ומוסר (הקונטרס נמצא בפרקים א-ו, המשך הספר נכתב על ידי החיד"א)
שערי קדושה - חיבור העוסק במוסר והשגת רוה"ק (החיבור מחולק לארבעה חלקים האחד בדרך העלייה השני מאמרי מוסר חוצבי להבות אש השלישי והרביעי בהשגת רוח הקודש).
דרך חיים - ספר מוסר (הספר נגנז על ידי המהרח"ו ולאחר מותו חצו את הספר ומכרוהו לשני אנשים רבינו החיד"א מצא את החלק הראשון ודאג להדפסתו והחלק השני לא ידוע מקום המצאו)
יתרה על החיבורים שהוציא מתחת ידו, בידינו חיבורים נוספים שנערכו ע"פ כתביו.
עריכות אלו מתבססות על קונטרסים שנגנבו מתוך ביתו וכתבים אחרים שגנז.
החשובות והידועות שבעריכות אלו הן עריכותיהם של ר' יעקב צמח ור' מאיר פופרש.
מתוך כתבי רח"ו שמצא בגניזה ערך ר' יעקב צמח את החיבורים הבאים:
אוצרות חיים - דרושים מסודרים על סדר האצילות.
קהילת יעקב - דרושים מפוזרים על סדר האצילות.
אדם ישר - דרושים נוספים על סדר האצילות.
עולת תמיד - כוונות לתפילה.
זוהר הרקיע - פירושים על ספר הזוהר.
סדרם של כתבי האר"י שהיו לפניו לא נשא חן בעיניו של ר' מאיר פופרש.
משגמר בלבו לסדרם מחדש, נטל רמ"ף את הקונטרסים שנגנבו מביתו של רח"ו, את החיבורים שערך ר' יעקב צמח ומקורות נוספים שעמדו לפניו וערך מהם שלושה חיבורים בהם איגד וסידר מחדש את כל כתבי האר"י שהיו לפניו.
דרך עץ חיים - מחולק להיכלות ושערים, ומבאר את סדר האצילות מראשו לסופו.
(משנדפס בטעות תחת השם "עץ חיים", רבים סברו בטעות כי זהו חיבורו של ר' חיים ויטאל).
פרי עץ חיים - מחולק לארבעה נופים: כוונות התפילה, טעמי המצוות, סוד הייחודים הנבואה ורוח הקודש, תשובה ותיקוני עוונות.
נוף עץ חיים -מחולק לארבעה נופים: ביאור מאמרי הזהר, ביאור הפסוקים, ביאור מאמרי חז"ל, דרושי הנשמות והגלגולים.
בידינו ב' חיבורים נוספים בעלי אופי אוטוביוגרפי שנדפסו ע"פ כתבי ר' חיים ויטאל לאחר מותו.
יומן מאורעות - נחלק לג' חלקים: "דברים שאירעו לי", "חלומות שחלמתי" ו"חלומות זולתי".
קונטרס שורש נשמתי - קונטרס בו כתב רח"ו את אשר מסר לו האר"י גבי שורש נשמתו.
שני החיבורים נכרכו יחד ונדפסו במשך השנים כחיבור אחד תחת השם "ספר החזיונות".
עוד כתבים הדפיס בנו הרב שמואל בספריו שלו כגון באר מים חיים (תשובות בשו"ע או"ח)
חיים וסביבה היא עמותה הפועלת כארגון גג של ארגוני סביבה שונים בישראל.
הארגון מאגד כ-130 ארגוני סביבה מכל רחבי המדינה, הפועלים במגוון תחומים ודרכי פעולה לקידום איכות הסביבה.
חיים וסביבה פועל, מאז הקמתו בשנת 1975, לחיזוק ארגוני הסביבה, לקידום מדיניות סביבתית בישראל, ולהגברת מעורבות הציבור בתהליכי קבלת ההחלטות הנוגעות לסביבתו.
הגרעין הראשון של ארגון הגג "חיים וסביבה" נוסד בשנת 1975 על ידי ח"כ יוסף תמיר, בהשתתפות עזריה אלון, ממקימי החברה להגנת הטבע, ד"ר אורי מרינוב, מנהל השירות לשמירת הסביבה, ואלוף אברהם יפה, מנכ"ל רשות שמורות הטבע.
ביוזמת הארגון החדש התקבל באותה שנה תיקון לחוק התכנון והבנייה, המקצה לארגון הגג של ארגוני הסביבה "חיים וסביבה" נציג קבוע ובעל זכויות מלאות במועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
באותה שנה אורגנה שדולה ראשונה של חברי כנסת למען הסביבה.
ביוזמת ארגון "חיים וסביבה" הוקמו בשנות ה-70 של המאה ה-20 ועדות איכות סביבה ב-16 ארגונים אזרחיים ומוסדות ציבוריים, ובהם: מרכז השלטון המקומי, התאחדות התעשיינים, הסתדרות המורים, נעמת, ויצו, איגוד נשים אקדמאיות, בני ברית, רוטרי, ההסתדרות הציונית הדסה ועוד.
הארגון ניהל בהצלחה מאבק למנוע ייבוא סיגי אלומיניום מתעשייה גרמנית לקבורה במכרות תמנע.
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 העניק "חיים וסביבה" אותות הוקרה לחברי כנסת שהצטיינו בהגנה על הסביבה ובחקיקה סביבתית, ולעיתונאים שהפגינו יושרה, מקצוענות וסיקור מעמיק של נושאי סביבה וחברה, במטרה להגביר את המודעות הציבורית לנושאי איכות הסביבה.
בשנות התשעים פעל הארגון מול הכנסת.
בין השאר יזם הארגון הכללת פרק איכות סביבה במצע המפלגות לבחירות 96 לכנסת, ובהמשך את הקמת השדולה הסביבתית בכנסת בשנת 1996, אליה הצטרפו 43 ח"כים מכל סיעות הבית.
בתחילת שנות האלפיים פעל חיים וסביבה להכרזת שמורות טבע וגנים לאומיים, שהמתינו לאישור סופי עשרות שנים.
בעקבות הפעילות הציבורית והמשפטית הוכרזו קרוב ל-30 שמורות טבע וגנים לאומיים חדשים, בשטח של קרוב למיליון דונם.
בשנת 2002 התקבל בכנסת ביוזמת "חיים וסביבה", חוק ייצוג ארגוני סביבה בוועדות ממלכתיות, שקבע מינוי של נציגים של ארגוני הסביבה לוועדות המחוזיות לתכנון ובניה ולוועדות רשמיות נוספות.
באותה שנה התארגנה קואליציה של כ-20 ארגוני סביבה וחברה, לקראת פסגת כדור הארץ ביוהנסבורג, והוציאה לאור דו"ח צללים על מצב הסביבה בישראל בשם "דרכים לקיימות".
בשנת 2003 הוקמה "הוועדה לצדק סביבתי", שאיגדה כ-30 ארגוני סביבה וחברה במטרה לחקור תופעות של אי-צדק סביבתי בישראל ולהציע הצעות מעשיות לפתרונן.
הוועדה פרסמה מספר דו"חות שנתיים ושורה של ניירות עמדה בנושאים מגוונים המציגים סוגיות של סביבה, חברה ובריאות.
בשנה זו החלה פעילות לוביסטית נמרצת של "חיים וסביבה" בכנסת.
בסיוע הפרויקט הביאו עשרות ארגונים את דברם ומאבקיהם אל משכן הכנסת, הועלו שאילתות והצעות לסדר בנושאים סביבתיים והתקיים דיון משותף של ועדת הפנים ואיכות הסביבה וועדת החינוך על תקשורת ואיכות הסביבה, שנועד להגביר את מודעות הכנסת וכלי התקשורת לנושאים סביבתיים.
בשנים הבאות היה "חיים וסביבה" שותף מרכזי ומוביל ב"יום איכות הסביבה" שמתקיים מדי שנה בכנסת בראשית חודש יוני.
ביוזמת הארגון הוכנס תיקון לחוק ביטוח לאומי (מתנדבים) המעניק כיסוי ביטוחי למתנדבים בארגוני הסביבה.
בשנת 2005 הוביל "חיים וסביבה" לראשונה את טקס הגלובוס הירוק, האירוע המרכזי השנתי של התנועה הסביבתית בישראל.
תחת הכותרת "הבריאות שלך מתחילה באיכות הסביבה" הוענקו אותות "הגלובוס הירוק" לאישים וגופים שפעלו למען איכות הסביבה ובריאות הציבור והוכרז על "הגלובוס השחור" לבתי הזיקוק בחיפה, שנבחרו כגורם שפגע במידה הרבה ביותר בבריאות הציבור בשנה זו.
באירוע השתתפו שרי התחבורה ואיכות הסביבה, חברי כנסת, ראש עיריית ת"א ומאות פעילים סביבתיים מכל הארץ.
האותות מוענקים מדי שנה בטקס חגיגי.
באותה שנה נעשה צעד חשוב נוסף לשילוב ארגוני הסביבה בתהליכי קבלת ההחלטות.
הכנסת קיבלה תיקון לפקודת העיריות שחייב כל רשות מקומית להקים ועדה לאיכות הסביבה בתחומה "שתפקידה ליזום ולתכנן פעילות בתחומים הנוגעים לשמירה על איכות הסביבה ולהבטחת פיתוח ושימוש בני-קיימא של הסביבה…".
בהתאם לחוק, בוועדה חברים שני נציגים של ארגוני סביבה מקומיים ומשקיף מטעם ארגוני הסביבה הארציים.
בעקבות התיקון לחוק החל תהליך מואץ של הקמת ועדות איכות סביבה ברשויות המקומיות בכל הארץ.
בשנים 2008 ו-2013 ריכז "חיים וסביבה" והוביל פעילות משותפת של התנועה הסביבתית לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, בקמפיין שכונה "ירוק עכשיו".
הפעילות נועדה לקדם את השיח הסביבתי בבחירות, וביתר שאת בפעילות העיריות לאחריהן.
בשנת 2009 הוביל "חיים וסביבה" קואליציה של ארגוני סביבה בנושא משבר האקלים, שהגישה מסמך מדיניות מקיף לממשלה החדשה והשתתפה בוועידת קופנהגן.
הצעות הקואליציה הוטמעו בתוכנית הלאומית להפחתת פליטות גזי חממה שאומצה בהמשך על ידי הממשלה.
הארגון הוביל גם את משלחות ארגוני הסביבה לוועידות האקלים העולמיות בפריז ב-2015, בגלאזגו ב-2021 ובשארם א-שייח' ב-2022.
יושבי ראש הוועד המנהל של הארגון:
רשימת הארגונים החברים בארגון הגג
בין הארגונים החברים בארגון הגג נמצאים הארגונים הבאים:
חיים הררי (נולד ב-18 בנובמבר 1940) הוא פרופסור מן המניין לפיזיקה ותאורטיקן ישראלי, חתן פרס ישראל במדעים מדויקים, פרס א.מ.ת על תרומתו לקידום החינוך המדעי במערכת החינוך, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ונשיא מכון ויצמן למדע לשעבר.
הררי נולד בירושלים ב-1940, דור חמישי לילידי הארץ, לדינה לבית נאמן וליזהר הררי (שניהם ילידי יפו ובנים למייסדי תל אביב, שרה ואבא נאמן ויהודית וחיים הררי במקור בלומברג).
הררי בוגר בית הספר היסודי "בלפור" והגימנסיה הרצליה בתל אביב, שסבו חיים הררי היה ממייסדיה.
הסב נפטר חמישה ימים טרם לידתו, והררי קרוי על שמו.
להררי תואר שני ושלישי בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1964, נשאה את הכותרת "ניצול שיטות של תורת החבורות בסימטריות של החלקיקים האלמנטריים", ונערכה בהנחייתם של בן-דודו, יובל נאמן, ושל צבי ליפקין ודן קסלר.
ב-1965 ביצע מודרניזציה לספר בטריגונומטריה מאת אברהם בן אליעזר ברוך.
הררי הצטרף ב-1966 למכון ויצמן למדע והיה לצעיר הפרופסורים בהיסטוריית המכון (ב-1967).
ב-1974 היה אחד משני מייסדי פרויקט החונכות הארצי פר"ח, לצד ד"ר רוני עטר, והוא כיהן ברציפות עד 2015 כיו"ר מועצת פר"ח.
הפרויקט זכה בפרס ישראל ב-2008. כיהן כיו"ר ות"ת (הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה) בשנים 1979–1985. בתקופת כהונתו כיו"ר ות"ת, הקים את מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי (מחב"א) והניח את היסודות לרשת תקשורת המחשבים האוניברסיטאית בישראל.
הררי היה גם נשיא מכון ויצמן למדע בין השנים 1988–2001. תקופת כהונתו נחשבת למוצלחת במיוחד, ומתאפיינת בבניית תשתיות ומכוני מחקר חדשים רבים, וגיוס רב של כספי תרומות.
הוא מייסד ויושב ראש הראשון של הוועד המנהל של חמד"ע (1988-2007), והמייסד והיו"ר הראשון (1999–2015) של מכון דוידסון לחינוך מדעי ליד מכון ויצמן.
בשנת 1973 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים על עבודותיו בתאוריה של החלקיקים האלמנטריים, בשנת 1976 זכה בפרס רוטשילד לפיזיקה, בשנת 1978 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בשנת 1989 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים, בשנת 2004 זכה בפרס א.מ.ת בחינוך, ובשנת 2010 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2021 קיבל הררי את "פרס ההשכלה הגבוהה" של המועצה להשכלה גבוהה "כהוקרה על עשייה אקדמית פורצת דרך ומעוררת השראה המשלבת מצוינות מדעית ותרומה לקהילה ולחברה".
הררי נשוי בשנית לאלפי, אב לשלושה ילדים מנישואיו הראשונים לאביבה.
"מודל ראשונים" (באנגלית Rishon Model), שהוצע על ידי הררי ב-1979, היה הניסיון הראשון להציג תאוריה שלפיה הפרמיונים (קווארקים ולפטונים) אינם חלקיקי יסוד (כלומר בלתי ניתנים לחלוקה), אלא הם מורכבים מחלקיקים קטנים יותר שהררי כינה ראשונים.
המודל בא להציע מענה לתמיהה על כך שהתגלו בניסויים כל כך הרבה סוגים שונים של קווארקים ולפטונים.
בניסוחו של הררי: "הגילוי של לפחות 5 טעמים מקוריים של קווארקים ושל 5 (ואולי 6) סוגי לפטונים מביאים להשערה שחלקיקים אלו הם בעלי מבנה פנימי כלשהו.
זה פשוט לא סביר שקיימים 20 חלקיקי יסוד שונים".
חיים אליהו יוסף המבורגר (כ"ג באדר תרכ"ח, 1868- כ"ג בכסלו תשי"ב, 1951) – היה מינהלן, מומחה לכספים ולסדרי הדואר בירושלים של המאה ה-19.
נולד כבן שני לאביו נתן צבי המבורגר, ולרחל בת ר' ראובן כהן.
אביו ייסד את "בנק נתן המבורגר" והיה בנו של משה נאוועמעסטע, תלמיד "החתם סופר", שעלה ארצה עם משפחתו מפרשבורג בשנת תרי"ז.
הוא נקרא על שם אחיו הבכור, אליהו, שמת בילדותו.
הוא עסק בניהול בכולל אונגרין בירושלים, אחד מהכוללים החשובים של היישוב הישן.
לאחר מכן, או במקביל, עבד גם בבנק נתן המבורגר, נחשב למומחה לאיתור שטרי כסף מזויפים - מומחיות חשובה בזמנו.
עבד בשרות הדואר האוסטרי והרוסי שניהל אביו.
השתתף בניסיון להקים כפר עברי בסביבות ירושלים בשם "קהלת יעקב" "בו יהיה לכל חבר בית ומשק זעיר".
היה מראשי המסחר היהודי בעיר.
בשבט תרמ"ד נשא לאישה את חנה יוטא בת הרב אריה מרדכי רבינוביץ.
בתו, חוה אסתר, הייתה אשתו הראשונה של הסופר אליעזר ריבלין, גורשה לדמשק במלחמת העולם הראשונה ונפטרה שם בי"ט בטבת תרע"ח.
הבת בתיה נישאה למשה אריה צייגר בארצות הברית.
בשל מצוקות פרנסה נסע לגרמניה, שם ציפה לעסוק בבנקאות.
נסע לרוסיה וניהל את הסוכנות של כרמל מזרחי.
המשיך לרומניה, שם ניהל בית מדרש למורים.
בימי מלחמת העולם הראשונה נסע לאוסטריה, ביוזמת הקונסול האוסטרי בעיר, וארגן משם מגבית לטובת יהודי ירושלים.
הוא שיתף פעולה עם הקרן הקיימת לישראל וכך נוצר שיתוף בין היישוב הישן לבין הפעולות לגאולת הארץ.
חזר ארצה באלול תרפ"ט ועסק בכתיבת זכרונות.
מפורסמת צוואתו של סבו "משה נאוועמעמסטר" המובאת בזכרונות ארץ ישראל ובה המלצה לצאצאיו לשמור נאמנות לארץ.
ספורים ומעשיות של כולל שומרי החומות, עם מעט תבלין ושיחת חולין, ירושלים, תרצ"ה
חלק א': עולמו של הסבא – רבי משה נאועמעסטא, ראש משפחת המבורגר בירושלים, ועולמו של אבא – רבי נטע הרש המבורגר
חלק ב'–ג': עולמי שלי – קורות חיי בירושלים בין השנים תרכ"ח–תרצ"ב
"ישיבת 'בית ישראל' בבוהוש – זכרונות", צפונות, י (טבת תשנ"א), עמ' פח–צה; יא (ניסן תשנ"א), עמ' צג–צז; יב (תמוז תשנ"א), עמ' פט–צו
חיים וירשוּבְּסקי (Wirszubski; 25 באוקטובר 1915 – 24 באוגוסט 1977) היה היסטוריון, חוקר קבלה, ומתרגם ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
וירשובסקי נולד בווילנה ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. בשנת 1940 קיבל תואר מוסמך מהאוניברסיטה העברית, ובשנת 1946 הוסמך לדוקטור על ידי אוניברסיטת קיימברידג', עם עבודת דוקטור בנושא "חירות כרעיון פוליטי ברומא בשלהי הרפובליקה ובראשית הקיסרות", שראה אור כספר.
החל משנת 1947 שימש וירשובסקי כחלק מהסגל של האוניברסיטה העברית והורה שם.
בשנת 1956 הוא מונה למשרת פרופסור והחל לשמש ראש החוג ללימודים קלאסיים.
ב-1961 נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1962 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
וירשובסקי נפטר בשנת 1977 בירושלים.
וירשובסקי גם תרגם, בין השאר, שתי יצירות חשובות של הפילוסוף ברוך שפינוזה לעברית, "מאמר תאולוגי-מדיני" ו"מאמר מדיני", תרגום שיצא לאור לאחר מותו.
שלשה פרקים בתולדות הקבלה הנוצרית, הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ה.
מקובל נוצרי קורא בתורה, הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ח.
בין השיטין: קבלה, קבלה נוצרית, שבתאות, הוצאת מאגנס, 1990.
ברוך שפינוזה, מאמר תאולוגי-מדיני (תרגם חיים וירשובסקי), הוצאת מאגנס, 1961.
ברוך שפינוזה, מאמר מדיני (תרגם חיים וירשובסקי), הוצאת מאגנס, 1982.
חיים הלפרין (5 בספטמבר 1895 – 2 ביוני 1973) היה פרופסור לכלכלה חקלאית ואיש ציבור ישראלי.
חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"ג (1973).
נולד בקייב שבאימפריה הרוסית, ובשנת 1919 סיים לימודי משפטים וחקלאות באוניברסיטת חרקוב.
ברוסיה עסק בהוראה, ונמנה עם מייסדי וחברי הנהלת האגודה השיתופית "כלכלה" בחרקוב.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, והיה מייסד ומנהל המרכז לעלייה מטעם הסתדרות העובדים הכללית.
בשנים שלאחר מכן היה מזכ"ל המרכז החקלאי, מייסד המדרשה לחקלאות בעמק חפר ומייסד בית החרושת הראשון בארץ ישראל לסוכר, שהוקם בעפולה.
פעילותו בתחום החקלאות הובילה למעורבות ציבורית רחבת היקף.
הוא היה חבר הוועד הפועל הציוני ונשלח כציר למספר קונגרסים ציוניים.
בשנת 1948 מונה למנכ"ל הראשון של משרד החקלאות בממשלת ישראל, תפקיד בו החזיק עד 1950. במהלך השנים היה גם חבר מועצת המנהלים של אוצר התיישבות היהודים, חבר מועצת המים ויו"ר הנהלת המדרשה לחקלאות.
בשנת 1951 מונה ליו"ר בנק החקלאות לישראל, תפקיד בו החזיק עד שנת 1971. במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים היה הלפרין פרופסור בפקולטה לחקלאות, עמד בראש החוג לכלכלה חקלאית, ובשנים 1963–1964 היה דקאן הפקולטה.
הלפרין היה פעיל מאוד בחינוך חקלאי.
הוא הקים את מדרשת רופין בשנת 1949, והיה הכוח המניע מאחורי האנציקלופדיה לחקלאות.
בשנת 1973 הוענק להלפרין פרס ישראל לחקלאות.
זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר.
מנישואיו הראשונים היה הלפרין אב לבן שנהרג במלחמת העצמאות.
לימים נישא לחברת הכנסת בבה אידלסון.
מחקרים בכלכלה חקלאית: קובץ מאמרים לזכרו של פרופסור חיים הלפרין / כינס וערך יאיר מונדלק.
רחובות: המרכז למחקר בכלכלה חקלאית, תשל"ו 1975.
התחוקה החקלאית בארץ ישראל, 1944.
, הרצאה בוועידה החקלאית השישית, 1945
תמורות בחקלאות ישראל, 1955. זכה בפרס רופין.
חיים אהרן ולירו (1845 – אוגוסט 1923, ט' באלול ה'תרפ"ג) היה איש עסקים, מייסד בנק ולירו – הבנק העברי הראשון – ואיש ציבור יהודי בירושלים של המאה ה-19.
השירותים הפיננסיים שהבנק שבבעלותו סיפק קידמו את הקהילה היהודית בירושלים ובארץ ישראל.
ההון שהוזרם באמצעות הבנק הושקע ברכישת קרקעות, בבנייה, בפיתוח תשתיות ובדחיפת ירושלים הנחשלת של המאה ה-19 אל המתווה של ערים מודרניות.
בראשית המאה ה-19 הייתה ירושלים עיר קטנה וענייה בשולי האימפריה העות'מאנית.
למעט קדושתה הדתית לא נודעה לה חשיבות מיוחדת.
כלכלת העיר הייתה דלה, המסחר בה היה מוגבל ביותר, ולא הייתה בה תעשייה של ממש למעט מספר קטן של מפעלים לייצור סבון ושמן ותעשיית מזכרות-קודש.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התגוררה כל אוכלוסיית העיר בתחומי העיר העתיקה.
תנאי המגורים היו קשים, ורחובותיה צרים ומוזנחים.
המאפיינים העיקריים של אוכלוסיית העיר היו עוני ונחשלות.
מחוץ לחומות לא היו בתים או מבני-מגורים, ובשטח הפתוח היו מסתובבות כנופיות של שודדים, ולעת ערב היו ננעלים שערי העיר.
מוצאה של משפחת ולירו בספרד.
לאחר שחיו זמן-מה כאנוסים, היגרו בני המשפחה לאחר גירוש ספרד לטורקיה.
יעקב ולירו, אבי המשפחה, נולד באיסטנבול (אז נודעה בשם קושטא), קיבל חינוך יהודי מסורתי, ובסמוך לשנת 1835 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא זנח את מקצועו המקורי כשוחט ועבר לעסוק בחלפנות כספים.
הוא ראה ברכה בעיסוקו החדש וקשר קשרים עם אנשי עסקים נוספים, אף הם חלפני כספים ממוצא ספרדי.
הקבוצה החליטה להרחיב את פעילותה, ובשנת 1848 ייסדו יעקב ולירו, חיים אמזלג ואיש עסקים ארמני, יעקב פאסקאל, את הבנק הראשון בארץ ישראל – בנק ולירו ושות'.
הסניף הראשי של הבנק היה בתוך העיר העתיקה סמוך לשער יפו, בדירה קטנה בת 2 חדרים.
עם התרחבות פעילות הבנק נפתחו שני סניפים נוספים – אחד בעיר הנמל יפו שנוהל על ידי בנו הבכור של יעקב ולירו, משה יוסף (1837–1879), והשני בעיר הראשית של האזור, דמשק.
את ביתו של ולירו בנה קונרד שיק בצפון מזרח העיר העתיקה בסמוך לשער הפרחים.
בית מפואר וגדול (בהשוואה לתקופה), חדרים רבים, תקרות גבהות, ריצוף מיוחד וכדומה.
חיים אהרן, בנו הצעיר של יעקב ולירו, נולד בירושלים בשנת 1845. הוא קיבל חינוך תורני, ולמד חמש שפות: צרפתית, טורקית, ערבית, לאדינו ועברית.
בגיל 15 התחיל חיים ולירו לעבוד כפקיד בבנק שניהל אביו.
משהוכיח את עצמו הוא תפס את משרת ניהול סניף הבנק בירושלים בשנת 1875, ובשנת 1880, לאחר מות אחיו יוסף ולירו, התמנה למנהל הכללי של הבנק.
עושרו ופעילותו העסקית של ולירו הקנו לו מעמד חשוב בירושלים, הן בקהילה היהודית והן בקרב שאר הקהילות בעיר.
מתוקף מעמדו הוא שימש נציג הקהילה היהודית ברשויות העיר ששאבו את סמכותן מהממשלה העות'מאנית.
לאחר הכיבוש המצרי של ירושלים (1831–1841) הוא כיהן כחבר במג'ליס אל-אידארה (המועצה המנהלית) של מחוז ירושלים.
חברותו בוועדה סייעה בידי חיים ולירו להעמיק את הרשת הכלכלית והחברתית שהזינה את עסקיו.
בשנת 1868 התמנה חיים ולירו כאחד משני הנציגים היהודים במועצת העירייה של ירושלים.
שהוקם על פי המסורת על ידי הרמב"ן, הנהיג את יהודי ירושלים משך מאות בשנים.
בראש ועד העדה עמד הראשון לציון, שהוכר החל משנות הארבעים של המאה התשע עשרה כחכם באשי (ראש הרבנים), והוכר כנציגו המוסמך של היישוב כולו כלפי השלטונות העות'מאנים וכסמכות עליונה בכל ענייני הדת.
בשנים 1880–1912 עמד חיים ולירו בראש הוועד וזאת אף על פי שלא היה רב בהשכלתו - עדות למעמדו הרם בעדה הספרדית.
חיים אהרן ולירו היה בין הנציגים של קרן מזכרת משה מונטיפיורי.
קרן זו נוסדה בשנת 1874, ומטרתה לסייע בבניית בתים ליהודים בירושלים.
כמתחייב מתפקידו כנציג בקרן נמנה חיים ולירו עם חמשת החותמים על החוזים בין הקרן למתיישבים בשכונות מזכרת משה ואהל משה.
חיים אהרן ולירו הקדיש כ-8 דונמים להקמת בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי ברחוב יפו שנחנך בשנת 1908.
ולירו היה נשוי לאסתר לבית לוי, והיו להם 4 ילדים: יעקב, ד"ר יוסף משה ולירו, ד"ר גבריאל (רופא), נסים (סוחר)..
בנו, ד"ר יוסף משה ולירו, היה שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים בתקופת ממשלת המנדט.
הוא ידוע במיוחד בזכות עמדת המיעוט שהציג בפרשת רצח ארלוזורוב.
בעוד שני השופטים הבריטים בהרכב הכריעו את הנאשמים למוות, כתב ולירו את דעת המיעוט שזיכתה את הנאשמים.
הודות לכך ניתן היה להגיש ערעור לבית המשפט העליון, שם זוכו הנאשמים מכל אשמה.
ולירו נפטר בשנת 1923, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בעת שיעקב ולירו נטל לידיו את ניהול הבנק, התרחבו עסקיו.
תחילה עסק הבנק במתן שירותים פיננסיים לאוכלוסייה המקומית, כגון פיקדונות, הלוואות והעברת כספים.
עם הרחבת עסקיו התרחב גם חוג לקוחות הבנק, ועתה ניתנו שירותים פיננסיים גם לממשלה העות'מאנית, לקונסוליות, למוסדות המסונפים לכנסיות ולאגודות צדקה.
נחום דוד פריימן מביא ב"ספר הזיכרון הירושלמי" (1913) נתונים על הון היסוד של בנק ולירו יעקב ושות', שעמד על 3,000,000 פרנקים (120,000 ליש"ט).
לבנק היה מעמד חשוב בחברה היהודית בארץ ישראל.
מקבליה נחלקו לשני סוגים: מקבלי "החלוקה הקטנה", שקיבלו מעות בעין, ומקבלי "החלוקה הגדולה" שהיו מקבלים שטרות לפירעון לאחר חצי שנה או יותר ולווים כנגדם מהבנקים, בניכוי מסוים.
לכל כולל היה "קורס" - שיעור ניכיון שונה.
לאחר שנים של פעילות פיננסית ענפה כאחד הבנקים היחידים בארץ ישראל, נסגר הבנק סופית בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה.
שיקולים מדיניים של ממשלת הצאר, ששאפה להרחיב את גבולות ההשפעה של האימפריה הרוסית, הביאו במחצית השנייה של המאה ה-19 להגדלת זרם הצליינים הרוסים לירושלים.
עובדות אלו הביאו את שלטון הצאר הרוסי, שראה עצמו כמגן הדת, לקנות דריסת רגל בירושלים.
באוקטובר 1860 הסתיימה רכישת הקרקעות של השטח העתיד להיקרא מגרש הרוסים, והחלה בנייה של מתחם מוקף חומה ובו כנסייה, בית חולים, אכסניות לעולי רגל ובית מגורים לקונסול הרוסי.
בנק ולירו עזר לרוסים בהעברת כספים ובאספקת שירותים בנקאיים.
על כך קיבל חיים ולירו בשנת 1898 אות כבוד גבוה מהצאר הרוסי.
עם הבנק ירש חיים ולירו גם את השותף הלא פעיל של אביו, הארמני פסקל.
הלה שימש מתורגמן של הקונסוליה האוסטרית בירושלים, ומשעלתה ההזדמנות הוא יעץ לקיסר האוסטרי פרנץ יוזף למסור את ניהול ענייניו הכספיים בארץ לבנק ולירו.
הקיסרות האוסטרו-הונגרית הייתה בעלת אינטרסים בארץ, והקימה בירושלים בית דואר ששירת את התושבים וכן את מבנה האכסניה האוסטרית (הוספיץ), שהוקמה כמוסד דתי אך נמצאה בחסות הקונסוליה האוסטרית בעיר.
על סיוע לנציגות האוסטרית בארץ קיבל חיים ולירו אות כבוד (מסדר פרנץ יוזף) מאת הנסיך ויורש העצר האוסטרי בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1881.
משהחל הברון להשקיע כספים בארץ ישראל הוא נעזר בשירותי הבנק של חיים ולירו לצורך העברת הכספים והפקדתם.
בשנת 1854 הקימה משפחת רוטשילד את בית החולים היהודי הראשון בירושלים, בית החולים מאיר רוטשילד.
הברון אדמונד דה רוטשילד החל להעמיק את מעורבותו במפעל הציוני והתחיל לעסוק בפיתוח יישובים בארץ ישראל.
המשבר החריף שבו היו נתונות המושבות הראשונות בארץ ישראל דחף את רוטשילד להשקיע בהן כספים רבים ולמעורבות רבה בחייהן.
אחת הדרכים להעברת הכסף הייתה באמצעות בנק ולירו.
לדוגמה, בשנת 1883 הודיע הברון למנהל מקוה ישראל על פתיחת חשבון אשראי של עשרת אלפים פרנק אצל ולירו בירושלים לסיוע להתיישבות העברית.
במהלך שנות עבודת הבנק והקשר ההדוק בין עסקי הפיננסים של הבנק ועולם הנדל"ן, רכש הבנק בעלות על קרקעות בעיקר בדרך של משכנתאות וממימושן.
לרשות הבנק נמסרו קרקעות או משכנתאות על חלקות קרקע שונות בארץ ישראל, ובמקביל פעל חיים ולירו להשקעת הונו בנכסי דלא ניידי בירושלים ובסביבתה, וביניהן חלקות קרקע רבות לאורך רחוב יפו, בשער שכם, בשכונות קטמון ומקור חיים של היום, בחברון וביפו.
לפי תיאורו של ישעיהו פרס "אהרון ולירו היה הרוטשילד של ירושלים, עשיר במקרקעין".
הקרקעות בבעלות משפחת ולירו שימשו להקמת מבנים שונים וחשובים בירושלים.
בספרו "ספר היישוב" מציין פנחס גרייבסקי כי המגרש עליו נבנה בית החולים ביקור חולים נרכש על ידי יואל משה סלומון שהיה חבר בהנהלת עמותת ביקור חולים מאת הבנקאי חיים אהרון ולירו "במחיר 15 פרוטה האמה".
שוק מחנה יהודה החל לקום על מגרש ריק בבעלות משפחת ולירו ברחוב יפו, מקום שאליו הביאו "פלאחים" (איכרים) ערבים מכפרים שממערב לירושלים, כמו ליפתא, דיר יאסין, שייח' באדר ואחרים, את תוצרתם החקלאית למכירה.
בחלוף הזמן הציבו הפלאחים לעצמם סככות רעועות ודוכני עץ, ובתוך כ-15 שנה הפכו אלה למבני פח ועץ קבועים.
אז גם החל להתגבש שמו של השוק - בתחילה נקרא "שוק ולירו", על שם בעל המגרש, אך בהמשך החל להיקרא "שוק מחנה יהודה" על שם השכונה הסמוכה שמעבר לכביש.
ככר חיים אהרון ולירו ובית ולירו
באביב 2012 חנכה עיריית ירושלים את ככר ולירו בצומת הרחובות יפו-בית יעקב מול שוק מחנה יהודה.
בקיץ 2025 שלחה ישיבת שבי חברון תלמידים שיעברו לגור בבית שתחת בעלות המשפחה הנמצא בעומק הקסבה הערבית בחברון ולמעשה חזרו יהודים להתגורר בבית ששייך למשפחה עוד מלפני מאורעות תרפ"ט, הבית נקרא "בית ולירו" על שם הבעלים החוקיים של הבית.
הרב חיים וואלקין (ד' בתשרי תש"ו, ספטמבר 1945 – י"ב בחשוון תשפ"ג, 6 בנובמבר 2022) היה המשגיח של הישיבות עטרת ישראל ואור ישראל ונשיא רשת החינוך "שובו".
נולד בשאנגחאי שבסין לאחר מלחמת העולם השנייה.
משפחתו נמלטה מציפורני הנאצים יחד עם בני ישיבת מיר מווילנה ליפן ומשם באונייה לסין.
בשנת תש"ו (1946) עזבה משפחתו את סין לארצות הברית והתיישבה בשכונת קראון הייטס שבברוקלין.
סיפורו של הנער הפליט שנולד בדרכי הנדודים ושרד התפרסם בתקשורת האמריקנית.
כאשר מלאו לו 8 שנים ניתנה לו אזרחות אמריקנית.
ביום קבלת האזרחות בפני שופט פורסמה ב"ניו יורק טיימס" וב"הרלד טריביון" תמונתו של "הנער ששרד את המלחמה והתאזרח", ואף מספר כתבות בנושא.
הרב וואלקין החל את לימודיו ב"ישיבת רבינו חיים ברלין" שבברוקלין, תחת הנהגתו של הרב יצחק הוטנר, ולאחר מכן בישיבת טלז שבקליבלנד, אוהיו.
לאחר נישואיו בשנת תשכ"ז (1967) עלה לישראל, התיישב בירושלים, וקבע את לימודיו בישיבת מיר בראשות הרב חיים שמואלביץ.
הרב שמואלביץ קירבו במיוחד כ"פליט שאנגחאי" ואף הגדיל לעשות כאשר ביום הכיפורים בשנת תשכ"ט (1968) כיבד את האברך הצעיר בעליית מפטיר יונה, אשר נחשבת כיוקרתית במיוחד.
לאחר כ-15 שנות לימוד בישיבת מיר, התמנה הרב וואלקין לכהן כרב בישיבת "אש התורה" בעיר העתיקה בירושלים.
בהמשך עבר לפתח תקווה וכיהן כמנהלה הרוחני (משגיח) של ישיבת "אור ישראל".
בתקופה זו יצא בגלוי עם רבה של העיר הרב ברוך שמעון סלומון להפגין נגד פתיחת קולנוע היכל בשבת.
הרב סלומון והרב וואלקין הואשמו בהתקהלות בלתי חוקית ונגזר עליהם מאסר על תנאי.
בפתח תקווה נערכו הפגנות נגד העמדתם לדין.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), לאחר פטירתו של המשגיח בישיבת עטרת ישראל, הרב מאיר חדש, עלה לירושלים והתמנה למשגיח בישיבה זו, תפקיד שבו הוא כיהן עד מותו.
בתשעה באב ה'תשס"ח לקה הרב וואלקין באירוע מוחי שבעקבותיו נמנע ממנו לקחת חלק פעיל בהנהגת הישיבה במשך כמה חודשים.
סבו, הרב אהרן וולקין, כיהן כרבה של העיר פינסק שבבלארוס.
אבי סבתו מצד אמו, הרב משה לנדינסקי, היה ראש ישיבת ראדין.
דודו, הרב חיים וולקין, שעל שמו הוא קרוי, כיהן כראש הישיבה האחרון של ישיבת וולוז'ין.
אביו, הרב שמואל דוד וולקין, היה מתלמידיו של החפץ חיים, ממנהיגי ועד ההצלה של יהדות אירופה, ומראשי הקהילה שנמלטה לשנגחאי.
בארצות הברית הקים בית כנסת למשפחות הפליטים.
נישא להני לבית אנגל, נכדת הרב דוד צבי זילברשטיין.
הרב וואלקין פיתח את שיטתו המוסרית של רבו, הרב חיים שמואלביץ, תוך דגש על יחס אישי לכל תלמיד.
הוא הנהיג 'ועדים' פרטיים קצרים לקבוצות המונות 6–8 תלמידים בביתו.
הוא הרצה בפני תלמידות בית יעקב.
כמו כן הוא מסר כמה שיעורים שבועיים בשפה האנגלית.
היה אורח הכבוד ב'כנס הקהילות היהודיות' בבואנוס איירס ארגנטינה בשנת 2004. תחת הנהגתו נפתח בטורונטו שבקנדה תלמוד תורה לבנים.
על אף היותו משויך לזרם הליטאי, הפגין יחס מיוחד לתנועת החסידות ובפרט לחסידות חב"ד והעומד בראשה הרב מנחם מנדל שנאורסון, אשר נפגש עמו בצעירותו.
לאחרונה נתפרסמה איגרת מיוחדת של הרב וואלקין בשבח חסידות חב"ד ופירוט פערי ההשקפה בינה לבין הרב מנחם אלעזר שך.
דעת חיים - (א') מאמרים ושיחות מוסר בדרכי הנהגת האדם.
תורגם לשפות: אנגלית, צרפתית וספרדית.
דעת חיים - (ב') מאמרים ושיחות על ראש השנה ויום כיפור.
ההדיר את חידושי הריטב"א למסכת מועד קטן, ירושלים תשל"ה
דעת חיים ומוסר - ליקוטים על פרשיות השבוע משיחות וועדים שמסר.
יצא לאור ע"י בנו ר' אברהם ותלמידו
שמעתי מאבא : לקט עובדות והנהגות שרשמתי בצלו של אבא מארי על אנשי השם וימות עולם / אברהם בהגר"ח וואלקין.
הרב חיים שלמה ורנר (נולד ב-13 בפברואר 1946, י"ב באדר א' ה'תש"ו) הוא משפיע ותלמיד חכם חסידי.
נמנה עם תלמידיו הקרובים של האדמו"ר מסלונים רבי שלום נח ברזובסקי.
נולד לרב אשר זאב ורנר, רבה של טבריה, ולנחמה, בתו של הרב אהרן לוריא מחשובי העדה הסלונימאית בטבריה.
בילדותו התייתם, ובתקופת בחרותו גדל אצל רבי שלום נח ברזובסקי, שכיהן אז כראש ישיבת בית אברהם.
נישא לבת דודו הרב מרדכי יחיאל לוריא.
היה משגיח בולט ודומיננטי בישיבת זוויהל, והשפיע על תלמידים רבים מהישיבה לעבור לחסידות סלונים.
בעקבות זאת נוצרו חיכוכים בינו לבין הסגל בישיבה והוא נאלץ לעזוב את משרתו.
יחד עמו עזבו תלמידים רבים.
לאחר מכן כיהן כר"מ ומשגיח בישיבת באבוב בקריית באבוב בבת ים, בישיבת איתרי ובישיבת אמשינוב.
בשנת תשל"ח עבר ורנר למושב חזון יחזקאל יחד עם קבוצה מחסידי סלונים, ועמד שם בראשות ישיבה מקומית בשם אור משה.
עם סגירת הישיבה בשנת תש"מ חזר לירושלים, והתמנה על ידי רבי שלום נח ברזובסקי לכהן כמשגיח בישיבה קטנה של חסידות סלונים.
שם שוב צבר הערצה ואהדה והנחיל את גישתו לבני הנוער.
במהלך כהונתו בתפקיד זה עלה מעמדו בחסידות, והוא נחשב לאדם המשפיע ביותר בחסידות אחרי האדמו"ר.
לאחר מכן עבר לכהן כמשגיח בישיבת באר שלמה ("אטיק") עד שזו נסגרה בשנת תשס"ה (2005).
בשנת תשנ"ט פתח בית כנסת וכולל ברחוב יואל בירושלים.
לאחר פטירת הרב שלום נח ברזובסקי היו מן החסידים שרצו למנות אותו לאדמו"ר במקומו, אולם מפני השלום החליטו בחסידות שבנו הגדול של הרב ברזובסקי רבי שמואל ברזובסקי יכהן כאדמו"ר.
כיום מנהל הרב ורנר קהילה הכוללת את בני משפחתו ומעט חסידים.
עם זאת, הוא עדיין משתייך רשמית לחסידות סלונים ומשמש שם כבעל תוקע וכחזן בימים נוראים וביום הראשון של אמירת הסליחות.
בשבת בבוקר הוא עורך מניין בבית מדרשו, המתנהל לפי הקצב האישי שלו: התפילה אורכת כארבע שעות, תפילת נשמת כל חי עורכת שעה תמימה.
סגנון התפילה הייחודי מושך אליו סקרנים רבים מרחבי העיר.
בשנת תשפ"א הפסיק להתפלל גם את תפילת ראש השנה ויום כיפור בחסידות סלונים, כשבכך התנתק לגמרי מחסידות סלונים.
הרב ורנר מוציא מדי שנה ספר חדש בנושאים שונים, מגמרא והלכה ועד חסידות וקבלה.
חיבר שירי דבקות רבים אותם הצמיד למנגינות עממיות.
כמו כן התאים מילים לניגונים חסידיים רבים, שנהפכו לנכס צאן ברזל בחסידות סלונים, כגון ניגון "ישמחו במלכותך", המוכר יותר כ"מי יתן לי כאבר כיונה" ששרים חסידי ברסלב ו"ואני תמיד עמך", הוא נוהג להאריך בשירה גם במהלך התפילה.
הרב ורנר היה אחראי בחסידות סלונים על סדר שמחת תורה, ואף ביצע רפורמות בסדרי הניגונים שהיו מקודשים בחסידות, החל משמחת תורה תשע"ו חדל להיות אחראי על סדרי שמחת תורה בחסידות סלונים וערך את סדרי שמחת תורה בבית מדרשו הפרטי ברחוב יואל.
בעבר היה מדריך החתנים בחסידות.
כמו כן הוא עוסק בשלום בית.
רבו, הרב שלום נח ברזובסקי, החשיבו לאדם דגול וכך כתב לו במכתב המלצה: .
גישתו מתאפיינת באהבה לזולת, נתינת עדיפות לתחושה האישית, ופיתוח הרגש.
הוא מתנגד חריף למשטר קשה וקולקטיבי, ומתאפיין בהבנה עמוקה לנפש האדם.
כמו כן, הוא מעצים ומחשיב תפילה מתוך כוונה ולא מתוך הרגל - "מצוות אנשים מלומדה".
אמרה ידועה שלו היא "אמרתי את המילים, כעת אני צריך להתפלל".
רבים נוהגים להתייעץ עמו בנושאים מגוונים.
לשיטתו, התפילה היא עניין אישי בין האדם לה', ולכן, באופן עקרוני, יש להתמקד במטרה להגיע להרגשת חיבור זו ולא להתחשב בגורמים אחרים כמיקום התפילה או מניין.
כדרך רבו, הוא עוסק בעיקר בחובת האמונה ובהחדרת האמונה ללב עד שמתעוררת אהבה באדם לה' ותשוקה להדבק בו ("דבקות"), ומכאן ההתמקדות שהוא שם על תפילת "נשמת כל חי".
כמו כן הוא מחשיב את הרגשת קדושת השבת, המקשרת בין האדם לה' ונתונה לשקיעות רוחנית ללא ענייני העולם הזה.
אמרה שלו המאפיינת את דרכו היא: "אל נושא היית להם" - הקב"ה צריך להיות הנושא.
גיסו הרב אברהם דב אוירבך רבה של טבריה
גיסו הרב צבי שרייבר הרב של חסידות בויאן בארץ הקודש
גיסו הרב חיים שלום דייטש
קונטרס יעד החיים, ירושלים, תשנ"א
חובת היהודי בעולמו, ירושלים, תשנ"ב
זיכרון צבי הירש: בענייני חובת היהודי בעולמו (יצא לקראת יום השנה לבנו צבי הירש), ירושלים, תשנ"ה
חוקי חיים: עיונים בחוקי המשפט, ענייני עדות ושטרות חזקות, קנינים והמסתעף, ירושלים, תשנ"ה
שמים וארץ קנין אחד, ירושלים, תשנ"ו
הליכות חיים: איגרת לצעירים, ירושלים, תשנ"ט
הליכות חיים: שיחות שבת קודש שנאמרו בישיבת אור משה, ירושלים, תשס"א
הליכות חיים: שיחות ימי החנוכה, ירושלים, תשס"ב
חוקי חיים: על מסכתות נדרים, קידושין ויבמות ירושלים כסלו תשס"ב
הגדה של פסח עם פירוש הליכות חיים, ירושלים, ניסן תשס"ב
חוקי חיים: על מסכתות כתובות, גיטין, חולין, מקואות, ירושלים, תשס"ג
רזא דאחד: שיעורים עיוניים בפרשיות התורה על דרך העבודה, ירושלים, תשס"ד-תשס"ה (2 כרכים).
מהדורא שנייה עם השלמות בתשס"ו
עטרת צבי: על מסכת אבות, עם פירוש רבינו עובדיה מברטנורא, ירושלים, בית ועד לחכמים, תשס"ה
סביב לעמו: על מגילת אסתר, ירושלים, תשס"ז
רזא דשבת דברי תורה מסעודות ליל שבת בביתו, חשוון תשע"א
ולתתך עליון: שמועסן, ירושלים, תשע"א
בהעלת הנרות (דברי תורה מהדלקות נרות חנוכה), ירושלים, חשוון תשע"ב
ספר קדש הלולים על תהלים, ירושלים תשע"ה
הרב חיים וולקין (תרנ"ח, 1897 – תש"א, 1941) היה ראש הישיבה האחרון של ישיבת וולוז'ין.
נולד בשנת תרנ"ח (1897) בנו של הרב אהרן וואלקין ורחל, בת הרב בן ציון סורוצקין.
הוא נולד בעיירה גורזד שבליטא, שם כיהן אביו ברבנות באותם ימים.
בצעירותו למד בישיבות קלם, טלז ומיר.
נשא לאישה את בילא, בתו של הרב יעקב שפירא, נכדתו של הרב רפאל שפירא מוולוז'ין.
לאחר פטירת חמיו התמנה תחתיו כראש ישיבת וולוז'ין, עד לסגירתה בשל מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם תלמידי הישיבה לווילנה.
בתחילת 1941 קיבל סרטיפיקט לעלות לארץ ישראל, אך לא הספיק לצאת ונרצח שם על ידי הנאצים עם אשתו ובנותיו דרייזל וחיה לאה.
אחיינו, הקרוי על שמו, היה הרב חיים וולקין, משגיח ישיבת עטרת ישראל בירושלים.
חיים ניסים הנגבי (19 במרץ 1935 – 2 במרץ 2018) היה עיתונאי ופעיל חברתי ופוליטי ישראלי, ממייסדי הארגון הסוציאליסטי הישראלי "מצפן" ומעורכי ביטאונו.
חיים הנגבי נולד ב-19 במרץ 1935 בירושלים כחיים ניסים בג'איו למרדכי בג'איו, עובד עיריית ירושלים, ולציונה (צייטל) לבית בהר"ן-וייספיש.
סבו של הנגבי מצד אמו היה אשר לעמיל בהר"ן-וייספיש, בן נחום לעווי ומינה-לאה, בת משה ריבלין.
בני דודיו היו נחום שריג, ממפקדי הפלמ"ח, ולייב וייספיש, ממנהיגי נטורי קרתא.
סבו של הנגבי מצד אביו היה חיים בג'איו, הרב האחרון והמנהיג האחרון של הקהילה היהודית-ספרדית בחברון, נצר למשפחת בג'איו, שמקורה מהעיר בז'ה בפורטוגל.
במהלך מאורעות חברון, שכניו הערבים של הרב חיים בג'איו בחברון סיכנו את חייהם, והצילו אותו ואת משפחתו מרצח אפשרי.
בעקבות המאורעות פונה הרב חיים בג'איו, ועבר להתגורר עם משפחתו בשכונת חצר בירושלים, שם חי עד סוף חייו.
חיים הנגבי מספר, כי בילדותו בבית סבו (חיים) וסבתו (מרקדה) בירושלים, למד לראשונה דבר או שניים על פליטים וחלומות השיבה שלהם.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות "מצפן", מספר חיים הנגבי כי ילדותו עברה עליו בשכונה ירושלמית מעורבת (במערב מקור ברוך, בסמוך לרוממה ולליפתא).
בשכונה חיו יהודים וערבים יחדיו, עד שיום אחד, כאשר היה בן 13 (ב-1948), שכניו הערבים נעלמו.
בעבורו הייתה זו חידה, כי לא הבין לאן נעלמו שכניו.
על סיפור היעלמות שכניו הערבים סיפר גם בכתבה שפרסם בכתב העת "מטעם", שם כתב על היעלמותו של בעל הבניין בו התגוררה משפחתו של הנגבי (הפלסטיני אדון ג'מיל), על היעלמות משפחתו של בעל הבניין, ועל היעלמותם של שאר השכנים הערבים שסבבו אותו.
את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון בית הכרם שבירושלים.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודים באוניברסיטה העברית, שם הכיר את משה מחובר ועקיבא אור, שני מתמטיקאים חברי מק"י.
השניים עזבו את מק"י וב-1962 הצטרף הנגבי אליהם להקמת הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), שנודע על שם ביטאונו - "מצפן".
הנגבי סיפר כי אף על פי שלא היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית, היה אוהד רשום של המפלגה שנים טובות לפני שחל הפילוג שיצר את מצפן.
את הסיבות ליצירת מצפן, הגדיר כ"תהליך של אכזבה מן המפלגה, אכזבה מברית המועצות, חוסר אמונה במונופול של ברית המועצות על הסוציאליזם, וחוסר אמונה בכך שברית המועצות צריכה להיות המפקדה העולמית של הסוציאליזם".
בנוסף ביקר בסרט זה את ברית המועצות, ואמר כי "ברית המועצות ניהלה מדיניות של מעצמה, והמפלגה הקומוניסטית הישראלית ניהלה מדיניות של חייל הנתון למרותה של המפקדה בקרמלין".
עוד סיפר כי מייסדי הארגון התדיינו האם לאחר שיעזבו את מק"י, יש להם טעם להקים ארגון חדש, או שמא מוטב כי כל אחד ילך לביתו ויפרוש מן הפוליטיקה.
על פי דבריו, הדעה הכללית הייתה שיש צורך "לעזוב את הישן ולהקים דבר חדש".
בנוסף טען הנגבי כי שם הביטאון, "מצפן", היה רעיון שהוא הגה, לאחר כמה שבועות מיום ייסוד הארגון.
אז עד 1967 זה נראה לא רלוונטי, ולא לעניין בכלל".
ב-29 בספטמבר 1967, כשלושה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים פורסם בעיתון "הארץ" גילוי דעת ובו נכתב:
"זכותנו להתגונן מפני השמדה אינו מקנה לנו את הזכות לדכא אחרים.
כיבוש זר גורר אחריו שלטון זר, שלטון זר גורר אחריו התנגדות, התנגדות גוררת אחריה דיכוי, דיכוי גורר אחריו טרור וטרור נגדי.
קרבנות הטרור הם בדרך כלל אנשים חפים מפשע, החזקת השטחים תהפוך אותנו לעם של רוצחים ונרצחים.
על גילוי הדעת היו חתומים שנים-עשר ישראלים: שמעון צבר, משה מחובר, דן עומר, דוד ארנפלד, ראיף אליאס, אלי אמינוב, אורי ליפשיץ, רפי זכרוני, אריה בובר, שניאור שרמן, יהודה רוזנשטראוך וגם חיים הנגבי.
על שנות פעילות "מצפן" לאחר מלחמת ששת הימים, מספר חיים הנגבי בסרט כך: "מתחילה אורגיה של שנאה, השמצות, איומים...
בכלל לא הבנו איך כלי התקשורת, ואנשים שנחשבים לרציניים, מתעסקים בכזו אינטנסיביות בקבוצה שאנחנו ידענו את גודלה האמיתי...אני חושב שהיינו פחות מ-20 איש".
מנגד, מספר הנגבי בסרט, על הצד המלהיב יותר של תקופת הפעילות שבאה לאחר מלחמת ששת הימים: "מחסום נפרץ בששת הימים כתוצאה מהכיבוש, שכבר לאחר שבועות ספורים, היינו בחברון, והכרנו אנשים עם אידיאלים כמו שלנו, והקשרים התגלגלו כמו מאליהם.
ופה הייתה אורגיה של התלהבות - הנה אנשים שיש להם השקפה בינלאומית, יש להם השקפה שחוצה תרבויות וגבולות מדיניים, המוצאים אחד את השני .
וזה אמר בצורה מסוימת שלחלום האינטרנציונלי שלנו יש גם כיסוי במציאות".
במהלך שנות השבעים היה הנגבי פעיל גם בתנועת הפנתרים השחורים, פעילות בגינה נעצר בפעם הראשונה בחייו, בגין "הסתה להפרת החוק, הטפה לפריעת הסדר ואיום על שלום הציבור", והושם בתא מעצר של משטרת בית שמש למשך 48 שעות.
בשנות השמונים, בעקבות הקמת תנועות שלום ישראליות כמו "שלום עכשיו", עבר הנגבי מתמיכה ברעיון מדינת כל אזרחיה, לפתרון שתי מדינות לשני עמים, על פי דבריו, עשה זאת בקושי רב.
ב-1982 נמנו הנגבי וחברי "מצפן" נוספים, יחד עם גופים אחרים, עם מייסדי הרשימה המתקדמת לשלום.
רשימה זו התמודדה בבחירות 1984, והייתה להתארגנות הלא-ציונית הראשונה, אשר שברה את המונופול של המפלגה הקומוניסטית הישראלית על ייצוג הערבים-הפלסטינים בכנסת.
בהמשך, מונה הנגבי למזכיר המפלגה, והועמד במקום החמישי ברשימתה של המפלגה לכנסת בבחירות 1988, אך המפלגה זכתה במושב אחד בלבד.
במרוצת השנים, הפך הנגבי לפעיל בתנועת "גוש שלום" ולשותף בהנהגתה.
הנגבי העיד על עצמו, בסרט התיעודי על "מצפן", כי היה נלהב מאוד לגבי הסכמי אוסלו מהרגע הראשון שבו נחתמו, וכי לאחר רצח יצחק רבין אפילו הצטרף למפלגת העבודה.
על התלהבותו מהסכמי אוסלו אמר: "ואני לא מתחרט שהייתי נלהב, ואני אפילו לא מתחרט על זה שהייתי פתי לחשוב שהדינמיקה של אוסלו תנצח את כל המכשולים, זה לא הלך...
על האפשרות של חיים משותפים ושוויוניים בין ערבים ליהודים בארץ, ועל ליבתו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אמר בסרט: "היו לערבים וליהודים תקופות נפלאות בעבר, מה הם נולדו לשנוא?
סיבת הסכסוך זה ההתנחלות, לא רק ההתנחלות של היום, ההתנחלות של לפני 50 שנה ולפני 70 שנה, ההתנחלות...
כשאתה בא לבית של אדם שיושב מדורי דורות על אדמתו, ובהתחלה אתה בונה על יד ביתו, ואחר כך אתה גם משתלט על ביתו ומזיז אותו קצת...
בגרנדה ובקורדובה בספרד של תור הזהב חיו ככה?
יהודים וערבים חיו בפריחה תרבותית שהיום אפשר לחלום עליה בערגה, שלא יעשו לי מהשנאה צו גורלי שאי אפשר להימלט ממנו, השנאה זה דבר חדש".
בנוסף אמר כי "לא ייתכן פיוס בלי שתהיה הכרה בחטאי העבר, הכרה בזכות השיבה חייבת להיות, המימוש - זו שאלה פוליטית, כלכלית וחברתית, נושא למשא ומתן, סידורים כאלה וסידורים אחרים...אבל הכרה בזכות?
לזה אין שום ספק, להכיר בזכותם של הפלסטינים לחזור לארצם מולדתם, אין לי שום ספק בזה".
בריאיון סיפר, כי השתכנע בצורך בשינוי התפיסתי בעקבות כך שהבין כי "הקושי העצום לפרק התנחלויות נובע מכך שהכרה בכך שהתנחלויות בגדה המערבית יושבות על אדמה פלסטינית שדודה תטיל צל מאיים גם על עמק יזרעאל, על מה שקרה לאריסים של עמק יזרעאל.
ועל המעמד המוסרי של בית אלפא ועין חרוד.
ואז הבנתי שבאמת יש פה דפוס עמוק מאוד.
שיש פה רצף היסטורי אחד ההולך מבית השיטה ועד למאחזים הבלתי-חוקיים.
ואת הרצף הזה כנראה אי אפשר לקטוע.
והרצף הזה מחזיר אותנו עד להתחלה עצמה.
ב-13 בדצמבר 2005, פרסם הנגבי בעיתון "הארץ", כתבה בה הודיע, כי בבחירות הקרובות, יצביע לקדימה של אריאל שרון.
כי, לדידו, "רק הוא יביא שלום".
הצהרה זו של חיים הנגבי, הדהימה רבים מקרב אנשי השמאל, והביאה עליו לעג רב מצידם.
במרץ 2009, העלו חיים הנגבי, והצלם צחי אוסטרובסקי, תערוכה ובה תמונות של בתים במערב ירושלים, שבעליהם לפני מלחמת 1948 היו ערבים-פלסטינים, בליווי הסיפורים האישיים של הבעלים המקוריים, שגרים בשטחים, וחזרו לבקר בבתים לראשונה.
הנגבי ואוסטרובסקי עבדו על התערוכה במשך כעשור, ונעזרו בשירותיו של פייסל חוסייני כדי לאתר את בעליהם המקוריים של הבתים אותם צילמו.
בכתבה הם מספרים על אחד המפגשים בין הבעלים העכשוויים של בית אחד במלחה לבין בעליו הקודמים, הפלסטינים: "היה לנו מפגש מעניין כשלקחנו אמא ובן שגרים במחנה הפליטים עאידה לבית הישן שלהם במלחה.
במלחה יושבו הרבה עולים שהגיעו כפליטים מבגדאד.
חלק ניכר מהם השאירו בעיראק רכוש רב.
הפלסטינים והיהודים דיברו זה עם זה כמו אחים על אובדן הבית.
זה היה סוריאליסטי - אלה בוכים על הרכוש שלהם פה ואלה על הרכוש שלהם שם".
חיים הנגבי שימש שנים כמגיה ואחר כך ככתב בעיתון העולם הזה וככתב במוניטין, כותרת ראשית ובמעריב.
היה נשוי, אב לבן, מרדכי, והתגורר בנווה אביבים.
חיים הנגבי נפטר ב-2 במרץ 2018 לאחר מאבק באלצהיימר ונטמן בבית העלמין ירקון.
הרב חיים הֶלֶר (בכתיב יידי: העליר; באנגלית: Chaim Heller; 11 ביולי 1879, ביאליסטוק – י"ד בניסן תש"ך, 10 באפריל 1960, ניו יורק) היה חוקר הספרות התלמודית ותרגומי המקרא.
חתן פרס הרב קוק לשנת תש"ז.
נולד ב-1879 בעיר ביאליסטוק, בנו של ישראל פינסקר, ואחיו הצעיר של נחמן הלר (לימים רב וסופר).
גדל בעיר ורשה, ונודע בצעירותו כ"העילוי מוורשה".
מגיל 10 לא למד אצל "מלמדים" אלא לבדו, ומעולם לא למד בישיבה.
נישא לבתו של ה' דיסקין, שהיה מעשירי הקהילה בלודז'.
בבית דודו יעקב ברוידא העשיר בוורשה נפגש עם גדולי הדור ההוא, ופלפל עמם בדברי תורה, בהם ר' יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי), ר' יצחק אלחנן ספקטור מקובנא והנצי"ב.
היה חבר קרוב לר' חיים מבריסק, ר' אליהו חיים מייזל מלודז', ור' אליהו פיינשטיין מפרוזינא.
הלר קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וירצבורג בגרמניה.
עם פטירת הרב מלכיאל צבי טננבוים נותרה קהילת לומז'ה ללא רב ובני הקהילה החליטו לבחור ברב הלר, שהיה ידוע כבר אז כלמדן וחריף ואף בעל השכלה ותואר דוקטור.
בתקופה זו כבר הספיק לפרסם מחקרים על תרגום השבעים ועל הרמב"ם, מחקרים שזכו להערכה על ידי רבנים ומלומדים כאחד.
עם זאת לאחר חודשים ספורים עזב את משרת הרבנות.
הרב סולובייצ'יק סיפר כי הרב הלר הסביר לו שחשש שבתור רב העדה יכפו עליו דברים שהם למורת רוחו.
הרב הלר עבר לברלין, שם הקים ב-1922 מוסד ישיבתי להכשרת רבנים בשם "בית המדרש העליון", ועמד בראש חוגים שעסקו בחקירה מדעית של ספרות ישראל.
ב-1937 עם עליית הנאצים לשלטון היגר לניו יורק שם המשיך את פעולתו המדעית, לצד עבודת הוראה בישיבת רבינו יצחק אלחנן.
היה נשיא הכבוד לארגון ה-OU, איחוד קהילות האורתודוקסים בארצות הברית.
רבי חיים הלר נפטר ב-1960. הניח אישה ושלוש בנות.
נקבר בבית העלמין מאונט ג'ודה (Mount Judah) בשכונת רידג'וורד (Ridgewood) שברובע קווינס בניו יורק, בהלווייתו השתתפו מאות רבנים בראשם הרב יוסף דוב סולבייצ'יק.
על שמו רחובות ביפו ובשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
ר"ח הלר עסק בתחומים רבים של ספרות המקרא, התלמוד וההלכה.
הוא השתדל לברר במחקריו את הנוסח המדויק של הטקסט על פי כתבי יד.
בגישתו הכללית היה שמרן, אך לא נמנע משימוש במחקרים מודרניים של מחברים יהודים ושאינם יהודים.
הנוסח השמרוני של התורה: העתקה מתוך נוסח המסורה, ברלין תרפ"ד
על התרגום הירושלמי לתורה, ניו יורק, תרפ"א
על תרגום השבעים בּקונקרדנציה היכל הקדש, בתוספת הערות וביאורים וחקירות במדע התנ"ך, ניו-יורק, תש"ד.
פשיטא הוא התרגום הסורי לתנ"ך - מועתק לכתב עברי עם הערות והגהות ובאורים מאת חיים העליר: ספר בראשית, ברלין תרפ"ז, ספר שמות, ברלין תרפ"ט.
את הפשיטא לספר שמות הוא ערך מחדש לדפוס אך לא עלתה בידו להשלים את ההדפסה לפני פטירתו.
בתחום תרגומי המקרא, כתב גם ספרים בגרמנית.
לחקרי הלכות, בירורי דינים ועניינים בחלק חשן המשפט ורובם בפסקי הרמב"ם ז"ל, חיים העליר, כרך ראשון ברלין תרפ"ד, כרך שני פיעטרקוב תרצ"ב.
בירורים בכמה עניינים ברמב"ם ובפוסקים בהלכות מלוה ולוה ואביזרייהו, מאת חיים העליר, שיקגו, תש"ו.
כן הוציא מחדש את ספר המצוות לרמב"ם (מהדורה ראשונה, פיטרקוב, תרע"ד), על פי תרגומו של משה אבן תיבון.
מסופר שהחפץ חיים אמר כי לאחר ספר המצות שלו, הישן הוא ספר שאינו מוגה.
מהדורה נוספת של ספר זה, יצאה על ידי מוסד הרב קוק בירושלים, תש"ו (ומאז במהדורות רבות נוספות).
על ספר זה זכה בשנת תש"ז בפרס הרב קוק.
בתוכניתו הייתה גם להוציא לאור את ספר משנה תורה להרמב"ם מבואר עם שינויי נוסחאות.
הוא עמל על הפרויקט שנים רבות כפי שכתב במכתבו מברלין לרב דוד סימונסן משושן פורים תרפ"ו:
חיים יחיאל ורדי (רוזנפלד) (Chaim Y.
Wardi, לעיתים נכתב Vardi; 19 באפריל 1901 – 9 באוקטובר 1975) היה מומחה לתולדות המחשבה הנוצרית (בעיקר המזרחית), יועץ שר הדתות לענייני העדות הנוצריות ועורך כתב העת "חדשות נוצריות מישראל" מקום המדינה (1948) ועד 1969, פרופסור לתולדות הנצרות המזרחית באוניברסיטת תל אביב.
תרגם ספרי הגות מאיטלקית, פרסם מחקרים ומאמרים בענייני נצרות והגות.
ורדי נולד בשם חיים רוזנפלד באפריל 1901 בעיירה רוּדה (Ruda) שבפולין הרוסית.
עלה לארץ ישראל ב-1918 או 1919, כשהיה כבן 17, עם סרטיפיקט זמני ללימודים.
לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה בתל אביב ב-1920, נסע ללמוד באיטליה: הוא למד פילוסופיה, שפות קלאסיות ומודרניות וספרות, משפטים ומדעי המדינה וכן תולדות המחשבה הנוצרית (בעיקר המזרחית), באוניברסיטאות רומא (שם למד אצל הפילוסוף האידיאליסטי ג'ובאני גֶ'נטילֶה), פירנצה, פיזה וטורינו.
בשנת 1926 קיבל באוניברסיטת פיזה תואר דוקטור, על הדיסרטציה "הפילוסופיה של פ"ה יעקובי" .
בשבתו באיטליה ניסה להשיג לעצמו משרה בהסתדרות ציוני איטליה, אך ללא הצלחה.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל עם אשתו אילדָה ושני בניהם והתיישב ברחוב אלנבי בתל אביב.
החל בשנת הלימודים תרצ"ד-1933 ועד 1940 הורה איטלקית ותרבות איטלקית בחוג ללימודים רומאניים באוניברסיטה העברית בירושלים, שהיה אז בחיתוליו.
(בין תלמידיו היה צבי אנקורי.)
ב-1939 נסע לאוסטרליה לגייס תמיכה כספית ומוראלית באוניברסיטה.
ב-1941, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדב לשרת בצבא הבריטי ושירת במזרח התיכון.
בקיץ 1948, לאחר קום מדינת ישראל, נוסדה במשרד הדתות המחלקה לעדות הנוצריות, שנועדה לטפל ביחסים שבין ממשלת ישראל לרשויותיהן הכנסייתיות של העדות הנוצריות במדינה וכן לרשויות המרכזיות של הנצרות העולמית.