tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 2017 הוסרו, במבצע הנדסי שסוקר תקשורתית, הפטריות שעוצבו על ידי רכטר בטענה שהייתה בהם סכנה לציבור.
מלון מרינה הסמוך שופץ ב-2011, ועל גגו, הצופה לכיכר, החלו לערוך מסיבות בריכה בשבתות.
בפברואר 2012 חזר המבנה העגול לפעול, ונפתח בו מועדון חשפנות בשם "פוסיקט".
במרץ 2017 נשלל ממנו רישיון העסק, בעקבות עתירה של המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות נגד עיריית תל אביב ומשטרת ישראל.
כנגד בעלי המקום נפתחה חקירה משטרה בחשד שבמקום ניתנו שירותי מין, אך התיק נסגר מחוסר ראיות.
יזמי פרויקט השיקום בכיכר אתרים הודיעו לבעלי המקום כי אין בכוונתם להאריך את חוזה השכירות שלהם.
ביולי 2019 נסגר המקום לאחר סיום תקופת שכירות ואי חידושה.
בניגוד לפרויקט דיזנגוף סנטר שהוקם במקביל, כיכר אתרים נחשבת לאחד הפרויקטים הכושלים ביותר בתל אביב, יחד עם פרויקט התחנה המרכזית החדשה הדומה לו מבחינות רבות.
היא מהווה סמל לכישלונה של תפיסת הבינוי המסיבי של חוף הים, הבאה על חשבון שמירת החוף הטבעי, ולניתוק העיר מהים.
הכיכר בנויה בסמיכות לחוף, באופן שלא היה מתאפשר לאחר חקיקת חוק שמירת הסביבה החופית.
ביקורת על כך נשמעה כבר כשתוכננה הכיכר, בייחוד על ניתוקה של שדרות בן-גוריון מהים.
התכנון המקורי של רכטר שאף דווקא לחבר את השדרה עם הכיכר כך שהים יראה ממנה, אך בשל אילוצים שנבעו מכך שהכביש התחתי לא יכול היה להיות נמוך מגובה פני הים, הוגבהה הכיכר מעט, והנוף לים נחסם.
כיכר ביאליק היא כיכר בלב תל אביב, הנמצאת במפגש הרחובות ביאליק ואידלסון (צומת בצורת ר').
מבחינה אורבנית, היסטורית ותרבותית הכיכר היא חלק בלתי-נפרד מהרחוב הקטן הנושא את אותו השם.
הכיכר והרחוב נמצאים בסמוך לרחוב אלנבי מדרום ורחוב פינסקר במערב.
הכיכר נקראת על-שמו של חיים נחמן ביאליק - משורר, סופר, חוקר ספרות, מתרגם, עורך ומו"ל.
שבוע לאחר שהגיע ביאליק לארץ בשנת 1924, נערך לכבודו הטקס אשר בו נקרא הרחוב על שמו, וזהו מקרה יוצא מן הכלל בו נקרא רחוב על-שם אדם חי (מקרה דומה רלוונטי גם לרחוב אלנבי, רחוב אחד העם ורחוב בוגרשוב).
בשל המבנים ההיסטוריים השוכנים בה, מהווה כיכר ביאליק את אחד מאתרי המורשת החשובים בתל אביב.
הכיכר אמנם קטנה יחסית, אך בימי המנדט הבריטי שימשה כמקום המרכזי בו נערכו טקסים ואירועים עירוניים, וכן הפגנות נגד שלטונות המנדט.
בשנת 1926 ביאליק ורעייתו מניה נכנסו לגור בבית הנושק לכיכר, אשר נבנה בעבורם.
הבית בנוי בסגנון האקלקטי ובשעתו היה הבית לאחד המפוארים בתל אביב.
מעט לפני מותו של ביאליק בשנת 1934, עזב את ביתו שבתל אביב ועבר לגור ברמת גן (שאחד מרחובותיה הראשיים אכן נקרא על-שם המשורר).
לאחר מותו של המשורר תרמה מניה, אלמנתו של ביאליק, את הבית לידי עיריית תל אביב אשר בתמורה מסרה למניה בית ברחוב מלצ'ט.
סקורה, הנושק לכיכר מצפונה, שימש כמקום משכנה השני של עיריית תל אביב, בין השנים 1925–1965. בנין זה נבנה על ידי האדריכל משה צרנר בשנת 1925 כבית מלון אך הושכר לעירייה, ובשנת 1928 נרכש על ידה.
בשנת 1971 נפתח בבניין העירייה הישן המוזיאון לתולדות תל אביב, אשר נסגר סופית ב-2002, בשנת 2009 שופץ המבנה וקם בו מרכז תרבות תל אביבי בשם בית העיר תל אביב-יפו.
בלב הכיכר מוצב היה עד לינואר 2008 פסיפס מעשה ידי האמן נחום גוטמן, הכולל שלושה עמודים צבעוניים, וכן פסיפס שטוח בצורת מעגל הבנוי לאורך היקף הכיכר.
הפסיפסים מתארים באמצעות 15 תמונות את 4000 שנות ההיסטוריה של תל אביב-יפו, החל מסיפורי המיתולוגיה היוונית על אנדרומדה ביפו ועד להכרזת העצמאות.
שלושת עמודי הפסיפס שבמרכז היצירה מתארים את הבאת ארזי הלבנון לנמל יפו לצורך בניית בית המקדש, את יונה הנביא היורד לים מיפו, ואילו העמוד המרכזי מתאר את תל אביב הקטנה.
היצירה נחנכה באמצע שנות השבעים, והחליפה את המזרקה והמדשאה ששכנו בכיכר.
בשנת 2008, במסגרת שיפוץ הכיכר, הוסרה היצירה והוחלפה בבריכת דגים וצמחי מים.
היצירה הועברה לקצה הדרום-מערבי של שדרות רוטשילד.
בניין נוסף הנושק לכיכר הוא מרכז למוזיקה וספרייה ע"ש פליציה בלומנטל.
בניין נוסף, הבנוי ב, צפוי להפוך למוזאון הבאוהאוס.
רחוב ביאליק עצמו מכיל בניינים נוספים בעלי היסטוריה, הבנויים בסגנונות הבינלאומי והאקלקטי, ובשל סיבה זו ישנם אנשים הרואים בכל רחוב ביאליק מעין "מוזיאון אורבני".
כיכר ברייטשייד היא כיכר בשכונת שרלוטנבורג (ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף) שבברלין, דרומית לטירגארטן ובין רחוב קורפירסטנדאם (הקו-דאם) ורחוב בודפשט (Budapester Strasse).
בכיכר נמצאים מרכז הקניות אירופה סנטר וכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם.
הכיכר הוקמה בשנת 1889 באתר שהוכרז כאזור ציד על ידי יואכים השני בשנת 1542. בעת הקמתה נקראה הכיכר "כיכר גוטנברג" (Gutenbergplatz – גוטנברג פלאץ) על שם יוהאן גוטנברג ממציא הדפוס.
בשנת 1892 שונה שמה של הכיכר ל"כיכר אוגוסטה ויקטוריה" (Auguste-Viktoria-Platz – "אוגוסטֶה ויקטוריה פלאץ") על שם הקיסרית הגרמנית אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-31 ביולי 1947, שונה שם הכיכר לשמה הנוכחי, על שם רודולף ברייטשייד, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית אשר מת במחנה ריכוז נאצי בשנת 1944.
זמן קצר לאחר הקמת הכיכר הורה הקייזר וילהלם השני להקים את כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם לזכרו של סבו הקייזר וילהלם הראשון.
הכנסייה הוקמה בסגנון נאו-רומנסקי על פי תוכניות האדריכל פרנץ שווכטן, האדריכל המלכותי של וילהלם השני.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה נבנו סביב הכיכר אולמות תצוגה וחנויות רבות.
בין שתי מלחמות העולם היו בתי הקפה שסביב הכיכר מקום מפגש לאינטלקטואלים ולאמנים של ברלין, אשר נהגו להיפגש ב"רומאנישס קפה" (Romanisches Café) שנפתח בתקופה שלטונו של הקייזר וילהלם השני (כיום עומד במקום שבו שכן הקפה מרכז הקניות אירופה סנטר).
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1943, נהרסה הכיכר והמבנים שסביבה בהפצצות חיל האוויר המלכותי.
לאחר תום המלחמה הכיכר שנותרה במערב ברלין שוקמה והפכה להיות סמל של המערב (כשם שאלכסנדרפלאץ הפך לסמל של מזרח ברלין ושל גרמניה המזרחית).
בכיכר נבנו מבני חנויות חדשים, אולם בניגוד לנוהג של הריסת המבנים שנהרסו במלחמה הוחלט להשאיר את הריסות כנסיית הזיכרון כמות שהם, אולם בכיכר, במקום בו עמדה הכנסייה, נבנתה כנסייה חדשה על פי תכנונו של האדריכל המערב גרמני, אגון אייארמן.
בשנת 1965 נבנה בכיכר מרכז הקניות ומגדל המשרדים "אירופה סנטר" – שגובהו 38 מטרים.
מרכז קניות זה הפך לאתר בילוי פופולרי ולסמל של מערב ברלין.
מרכז הקניות פעיל גם כיום ובו חנויות, מסעדות ובתי קפה.
הכיכר היא אתר תיירותי ידוע בברלין, והכנסייה שבמרכזה הפכה לאחד מסמלי העיר ברלין.
מתקפת שוק חג המולד ב-2016
ב-19 בדצמבר 2016, בסביבות השעה שמונה בערב, דהר נהג משאית גנובה לתוך הקהל בשוק חג המולד בכיכר ברייטשייד, והביא למותם של 12 בני אדם ופציעתם של 49.
כיכר אוקספורד היא כיכר בלונדון.
היא נבנתה במפגש הרחובות ריג'נט ואוקספורד, בסיטי של וסטמינסטר.
הכיכר מהווה צומת תחבורה חשוב במרכז לונדון: מעל פני האדמה עוברים קווי אוטובוסים רבים, ומתחת לכיכר נמצאת תחנת אוקספורד, אחת מתחנות הרכבת התחתית של לונדון.
מסביב לכיכר נמצאות חנויות מותגים רבות.
ב-2009 שיפצה העירייה את הכיכר בעלות של 5 מיליון פאונד, והוקמו בה מעברי חצייה לכל כיווני ההליכה של הולכי הרגל, כך שכיום ניתן לחצות אותה לא רק בצורה ישרה בין מדרכות סמוכות אלא גם באלכסון.
כיכר אליאנס (בצרפתית Place d'Alliance) היא כיכר עירונית בעיר נאנסי שבצפון-מזרח צרפת, השוכנת כ-150 מטרים ממזרח לכיכר סטניסלאס הגדולה והידועה ממנה.
בשנת 1983 הוכרזו שתי הכיכרות, ביחד עם כיכר קרייר כאתר מורשת עולמית.
הכיכר הוקמה בהוראתו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין שנשא גם בתואר דוכס לורן בין השנים 1766-1738. היא תוכננה על ידי האדריכל עמנואל ארה (Emmanuel Héré), וסביבה הוקמו בתי מידות פרטיים ("hôtel particulier").
בתחילה נקראה הכיכר על שמו של סטניסלה הקדוש, אך עד מהרה הוסב שמה לכיכר אליאנס, על מנת להנציח את הברית שנחתמה בשנת 1756, בעקבות מלחמת שבע השנים, בין לואי החמישה עשר, מלך צרפת, למריה תרזה מאוסטריה.
ברית זו שינתה בריתות קודמות שנכרתו לאחר מלחמת הירושה האוסטרית, ואשר במסגרתן היו צרפת ואוסטריה יריבות.
צורתה של הכיכר היא כשל מלבן באורך של כ-70 מטרים מצפון לדרום, וברוחב של כ-60 מטרים ממזרח למערב.
הרחבה אינה מרוצפת ושדרת עצי טיליה שנטעה בשנת 1763 מקיפה אותה מכל כיווניה.
במרכז הרחבה נצבת מזרקה ועליה מתנוססת הכתובת:
מעל אגן האבן נצבות דמויות אלגוריות עשויות עופרת המשמשות כמזרקות, ומעליהן אובליסק אבן שבראשו דמות התוקעת בביוגל.
כיכר איוואנובסקיה היא הגדולה בכיכרות הקרמלין.
הכיכר מצויה במרכז הקרמלין, ונקראת על שם מגדל הפעמונים של איוואן הגדול הנמצא במערב הכיכר.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 היו באתר מבני שלטון רבים, ובהם משרדי הממשלה של רוסיה הצארית.
כמו כן היה ממוקם בכיכר המשרד שטיפל במשלוח המכתבים הצארים, ולמעשה הכתובת הייתה כתובת הדואר המרכזית של מוסקבה.
בשנים אלה הייתה הכיכר עמוסה - מאחר שכל האזרחים אשר באו בפניות אל הממשלה עברו דרכה.
עם העברת הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג ביוזמת הצאר פיוטר הגדול, הועברו גם מבני השלטון, ופחת השימוש במבנים המקיפים את הכיכר.
בשלהי שנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הורחבה הכיכר בעקבות הריסת ארמון ניקולאי הקטן ומנזר העלייה לשמיים, ורוצפה.
כיום הכיכר מפרידה בין חלקי הקרמלין הפתוחים לתיירים (במערב הכיכר) לבין מבני השלטון המצויים במזרח הכיכר (ובהם ארמון הסנאט).
כיכר ארבטסקאיה היא כיכר במרכז העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
הכיכר, אחת הכיכרות העתיקות ביותר בעיר מוסקבה, ממוקמת במפגש טבעת השדרה, מדרחוב ארבאט, ורחוב ארבאט החדש (רחוב נובי ארבאט) ממערב, ורחוב זנאמנקה ורחוב ווזדוויז'נקה במזרח.
בכיכר ממוקמת תחנת ארבטסקאיה של קו פיליובסקאיה של הרכבת התחתית של מוסקבה.
במקום בו נמצאת כיום הכיכר ניצב בעבר שער ארבאט של הבלי גורוד (החומה העתיקה של מוסקבה).
החומה נהרסה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18 ומגדל השער נהרס בשנת 1792, בעקבות הריסתו נבנתה הכיכר.
בין השנים 1807–1812 ניצב בכיכר תיאטרון ארבאטסקי.
התיאטרון נהרס בשריפת מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812.
מאגר מים לצורכי כיבוי אש הוקם בכיכר בשנות ה-40 של המאה ה-19. המאגר עוטר לימים והפך למזרקת ארבט, הממוקמת בדרום הכיכר.
בשנת 1945 שופצה המזרקה והותקנו בה פסלים ולוחות גרניט.
המזרקה החדשה נהרסה בשנות ה-60.
כיכר איטליה היא כיכר ברובע השלושה-עשר של פריז של פריז.
שמה של הכיכר ניתן לה כיוון שבקרבתה שכנו בעבר "שדרות איטליה", הדרך שהובילה מפריז לאיטליה.
לפני שהחלה תוכנית ההרחבה של ז'ורז'-אז'ן אוסמן בפריז, עברו דרך המקום בו נמצאת הכיכר חלק מחומות העיר של פריז.
עם הריסת החומות בשנת 1860, נבנתה במקום כיכר גדולה.
בשנת 1960 נבנה במקום פרויקט "איטלי 13" - בנייה נרחבת של מגדלים באזור.
באזור חנויות רבות וסופרמרקטים המתמחים בתוצרת מן המזרח הרחוק.
בכיכר תחנת מטרו הנושאת את שם הכיכר, ועוברים בה קווים 5, 6 ו-7.
כיכר אלאמו היא שכונת מגורים ופארק בסן פרנסיסקו, קליפורניה, באזור התוספת המערבית, אזור במחוז המנהלי החמישי של העיר.
כיכר אלאמו כוללת ארבעה קטעי מגורים בראש הגבעה המשקיפה על סן פרנסיסקו, לרבות מספר אחוזות רחבות ובעלות אדריכלות ייחודית.
תחומי השכונה מוגדרים על ידי רחוב הייס (Hayes) בדרום, רחוב פולטון (Fulton) בצפון, רחוב סקוט (Scott) במערב ורחוב שטיינר (Steiner) במזרח.
לאזור ניתן להגיע על ידי קווי קרון הכבל של העיר, בקווים מספר 5, 21, 22 ו-24.
האזור בתוספת המערבית הסובב את הפארק נקרא לרוב שכונת כיכר אלאמו.
גבולותיו של אזור הפארק אינם תחומים היטב, אך באופן כללי ניתן לומר שגבולותיו מוגדרים על ידי הרחובות ובסטר (Webster) במזרח, גולדן גייט אבניו (Golden Gate Avenue) בצפון, דיוויסדרו (Divisadero) במערב ואוק (Oak) בדרום.
האזור מאופיין באדריכלות ויקטוריאנית, ששומרה וכמעט שלא חודשה בפרויקטים של התחדשות עירונית באזורים אחרים בתוספת המערבית.
אזור כיכר אלאמו כולל את הריכוז השני בגודלו בסן פרנסיסקו של בתים ששטחם מעל 930 מ"ר, לאחר שכונת פסיפיק הייטס (Pacific Heights).
הפארק כולל מגרש משחקים ומגרש טניס, ומבקרים אותו תדיר תושבי השכונה, תיירים ומגדלי כלבים.
במזג אוויר בהיר ניתן לראות ממרכז הפארק את פירמידת טרנסאמריקה ואת פסגות הגשרים שער הזהב וביי ברידג'.
ניתן לראות גם את בניין העירייה של סן פרנסיסקו, ממש מתחת לרחוב פולטון.
ברחוב שטיינר, אל מול הפארק, ישנה שורה של בתים ויקטוריאניים שידועה בשם "הגברות המצובעות" (Painted Ladies), ופעמים רבות שורה זו של בתים מוצגת בקדמת תמונות פנורמיות של אזור העיר התחתית בסן פרנסיסקו.
שורה של סרטים, סדרות טלוויזיה ופרסומות צולמו בכיכר אלאמו או בסביבתה.
למשל, בפתיח של קומדיית המצבים האמריקאית "צער גידול בנות" (1987-1995), המתרחשת בסן פרנסיסקו, מוצגים קטעים מהפארק של כיכר אלאמו, וכן שורת הבתים הוויקטוריאניים המפורסמת מופיעה ברקע.
ישנן כמה אחוזות בעלות חשיבות אדריכלית לאורך היקפו של הפארק, לרבות אחוזת הארכיבישוף; הקונסוליות של ברית המועצות וגרמניה במהלך ראשית העשור הראשון של המאה ה-20; והאחוזות שבקטע הסמוך לבתי "הגברות המצובעות", באלכסון אליהם.
השכונה עברה תהליך ג'נטריפיקציה (מעבר בלתי מתוכנן של אוכלוסיות מהמעמד הבינוני והגבוה לאזורים בהם הייתה אוכלוסייה חלשה), והפסיפס הדמוגרפי של האזור הוא בהתאם: השכונה מורכבת מתושבים צעירים רבים ומבעלי בתים מהמעמד הבינוני-גבוה, ובנוסף אליהם ישנה אוכלוסייה מבוגרת בעלת מרקם מגוון.
רחוב דיוויסדרו מפריד את תחומי כיכר אלאמו מקטעו הצפוני של פארק פאנהנדל (Panhandle), והוא כולל שורה של עסקים קטנים, לרבות מקבץ הולך וגדל של מסעדות וברים אופנתיים.
בעקבות מאמציהם של התושבים והסוחרים באזור כיכר אלאמו ובצפון פאנהנדל, הוטלו הגבלות על הקמת סניפי רשתות גדולות באזור.
תיאטרון הרדינג (Harding) ברחוב דיוויסדרו, שאינו פעיל זה כמה שנים, מהווה סמל מקומי לכוחם של מספר ארגונים ללא-מטרת-רווח שפעלו לעצירת הפיתוח הכלכלי ולהבאת המודרניזציה לאזור, על אף המאמצים ליישם מספר הצעות שעמדו על הפרק, ומשמעותן מודרניזציה ופיתוח האזור לעבר קדמה, תוך ניצול יעד תיירותי זה לתשואה כלכלית.
כיכר בוקסהגנר היא כיכר בשכונת פרידריכסהיין שבמזרח ברלין, בין הרחובות גרינברגר, גרטנר, גרוסנר וגבריאל מרקס, בלוק (מבנן) אחד דרומית לרחוב בוקסהגנר שעל שמו היא נקראת.
צורתה של הכיכר מלבנית והיא מוקפת עצים.
בחלקה המזרחי מדשאה, ובחלקה המערבי גן שעשועים ובריכת מים שבה פסלי פינגווינים וברווזים, שהוצבו ב-1925. בצדה המזרחי של הכיכר מבנה שירותים ציבוריים מתומן, עשוי יצקת ירוקה, בסגנון ייחודי לברלין, שמאפיין את מתקני השירותים הציבוריים שהוקמו בה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, בתכנונו של קארל תאודור רוספאט.
המבנה עלה באש ב-1992 ושוקם ב-2000, אך ללא תאורת הגז המקורית שהייתה בו.
מאז שנת 1905 פועל בכיכר מדי יום שבת שוק למוצרי מזון שונים, ובהם פירות וירקות, בשר, דגים ומאפים.
בימי ראשון פועל בכיכר שוק פשפשים.
כיכר אומיה היא כיכר מרכזית וחשובה בחלקה הצפון-מערבי של דמשק, בירת סוריה.
הכיכר מחברת מספר רחובות וכבישים חשובים.
היא קרויה על שם ח'ליפות אומיה, שדמשק הייתה בירתה.
כיכר אומיה מחברת מצפון ועם כיוון השעון את הרחובות הבאים: רחוב עדנאן אל-מלכי, רחוב מהדי בן ברקה, רחוב שוכרי אל-קוותלי (המהווה המשך לכביש הישן לכיוון ביירות), רחוב באסל אל-אסד, רחוב פאיז מנצור (אשר מגיע לנמל התעופה ומתחבר לכביש 7 המהיר), לכביש ביירות-דמשק ורחוב ג'ווהרלל נהרו.
הכיכר כוללת שני מפלסים, וחלק מהכבישים עוברים מתחת לכיכר עצמה, בהם החיבור בין כביש ביירות, רחוב פאיז מנצור ורחוב שוכרי אל-קוותלי.
מדרום לכיכר ובצמוד לה עובר נהר הברדה, העובר לאורך כביש ביירות וממשיך לרחוב שוכרי אל-קוותלי.
הכיכר כוללת מספר מבנים ואתרים חשובים סביבה, בהם בית האופרה של דמשק, בניין הטלוויזיה הסורית, בניין המטה הכללי של סוריה, הספרייה הלאומית אל-אסד, משרד ההגנה ומלון שרתון דמשק.
בנוסף, מכיוון מערב משתרע פארק תשרין (בו עובר נהר הטורה), ומצפון פארק אומיה.
מכיוון דרום-מזרח מזדקר פסל "חרב אומיה", אשר נבנה בשנת 1954 לציון ח'ליפות אומיה.
הכיכר ממוקמת בלב האזור האמיד של דמשק, ובסביבתה משרדי ממשלה רבים ומבנים השייכים לאוניברסיטת דמשק.
במהלך החודשים הראשונים של מלחמת האזרחים בסוריה נערכו בכיכר מספר הפגנות בדומה לכיכרות מרכזיות בערים נוספות ברחבי סוריה.
כיכר אל-הדים (בערבית מרוקאית: ساحة الهديم פירוש: כיכר ההרס) היא כיכר מפורסמת בעיר מקנס שבמרוקו.
היא נמצאת בסמוך לשער מנסור שהוא השער הכניסה הראשי למתחם הארמון המלכותי ולחומות העיר העתיקה.
הכיכר הוקמה בין השנים 1672–1674 לאחר שאסמאעיל מלך מרוקו החליט להפוך את מקנס לבירת ממלכתו, והרס חלק גדול מהעיר העתיקה לצורך הקמת "הארמון המלכותי" המוקף חומות.
הכיכר נמצאת בין העיר העתיקה לעיר החדשה, והוקמה כדי להדגיש את יופיו של שער מנסור.
גודלה של הכיכר הוא 200 מטר אורך ו-90 מטר רוחב.
בצידה האחד נמצאים חומות העיר העתיקה כאשר לצידם הוקמו בשנים האחרונות ביתנים מיוחדים בסגנון אדריכלי מרוקאי עבור "השוק העירוני" שנמצא בצידה השני.
הכיכר ממוקמת במפגש שבין "העיר העתיקה", "מתחם הארמון המלכותי" ו-"העיר החדשה" כנהוג בערי מרוקו שבהם "מרכז העיר" ממוקם בדרך כלל בחיבור בין ערים עתיקות לצד ערים חדשות שהוקמו בצמוד אליהם.
גם ה-"מלאח" היהודי של העיר נמצא בקרבת הכיכר המחולק ל-2 חלקים "הישן" ולצידו "החדש".
בצידה הצפוני של הכיכר נמצא: "מוזיאון דאר ג'מאי" שהיה אחד מבתיה של משפחת ג'מאי שהייתה משפחה מעשירי העיר ולאחר מכן בתקופת השלטון הצרפתי שימש בתור בית חולים.
בחלקה המערבי של הכיכר נמצאת מזרקה ולצידה "תחנת כרכרות סוסים".
"המלאח היהודי הישן" נמצא בקצה הצפון-מערבי של הכיכר.
שער מנסור הנמצא בחלקה המזרחי של הכיכר משמש כיום בתור "גלריה לאומנות" וגם בתור שער הכניסה הראשי אל מתחם הארמון ואל מגרש המסדרים המלכותי הקרוי כיום בשם: "כיכר לאלה עוודה".
כיכר אביגדור המאירי היא כיכר בהר הצופים שבירושלים, הקרויה על שם המשורר אביגדור המאירי.
בצידה הדרומי של הכיכר נמצא שער הכניסה הראשי אל קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, בצידה הצפוני נמצא בית החולים הדסה הר הצופים, בצידה המזרחי נמצאת השכונה הערבית עיסאוויה ובצידה המערבי נמצאים מעונות הסטודנטים של האוניברסיטה.
בסמוך לשער הכניסה הראשי של קמפוס האוניברסיטה נמצאת גם הכניסה אל הגן הבוטני הלאומי ממנו יוצא "שביל אביגדור המאירי" החוצה את כל הגן הבוטני, ובו שלט המנציח את שירו המפורסם - "מעל פסגת הר הצופים".
בשנת 2013 כוסו כל ארבע פינות הכיכר בקירות הנצחה לזכר מייסדי האוניברסיטה.
בצידה המערבי של הכיכר נמצאת אנדרטה לזכר יחידת מצוף 247, מחלקה של צה"ל שהוקמה בשנת 1954 לצורך שמירה על מובלעת הר הצופים שבשטח הירדני ושימשה עד לכיבוש הר הצופים כולו בשנת 1967.
כיכר אונסק"ו לסובלנות ולשלום (מכונה בקיצור כיכר אונסק"ו) היא מעגל תנועה במושבה הגרמנית בחיפה.
הכיכר ממוקמת בתחתית הגנים הבהאיים, בצומת הרחובות בן-גוריון ורחוב הגפן, המוביל אל השכונות הערביות בעיר התחתית של חיפה.
בצידה הדרומי נמצאת רחבת הכניסה הראשית אל הגנים הבהאיים ובצידה הצפוני נמצאת טיילת המושבה הגרמנית.
הכיכר קרויה על שם אונסק"ו - ארגון החינוך והתרבות של האו"ם.
הכיכר נחנכה ב-9 בדצמבר 2012, לרגל הכרזתו של ארגון אונסק"ו על הגנים הבהאיים בחיפה בתור אתר מורשת עולמית ולכבוד פסטיבל החג של החגים שהתקיים באותו התאריך.
בטקס חנוכת הכיכר השתתפו ראש עיריית חיפה יונה יהב ומזכ"ל הקהילה הבהאית העולמית אלברט לינקולן.
במהלך טקס הפתיחה הופרחו אלפי יונים לבנות ברחבי האזור.
כשנה לפני חנוכת הכיכר נערך גם טקס הענקת השם לכיכר במעמד מזכ"ל אונסק"ו הגב' אירינה בוקובה.
כיכר בורוביצקאיה היא אחת הכיכרות המרכזיות של מוסקבה הממוקמת מול מגדל בורוביצקאיה בקרמלין וקצהו הדרומי של גן אלכסנדר.
כיכר בורוביצקאיה שנבנתה לאחרונה בלב מוסקבה חשובה כחלק מתוכנית ממשלת מוסקבה לשיפור עיר הבירה ברוסיה.
פרויקט השיפור בכיכר בורוביצקיה נבחר בתוצאה של התחרות האדריכלית שנערכה בתמיכת ועדת העירייה במוסקבה לאדריכלות ותכנון עירוני.
ב-4 בנובמבר 2016 התקיימה בכיכר חניכת האנדרטה לוולדימיר הגדול.
כיכר אל-מנארה (הכתיב הרווח בעברית: כיכר מנרה; בערבית: ميدان المنارة) היא כיכר עירונית במרכז העיר רמאללה, מרכזה השלטוני והבירה בפועל של הרשות הפלסטינית.
נחשבת לאחד השטחים הציבוריים המפורסמים ביותר בשטחי הרשות, ומשמשת גם להפגנות ואירועים.
השטח שבו ממוקמת כיכר אל-מנארה היה עד סוף המאה ה-19 חלק מדרך העפר שבין רמאללה לאל-בירה הסמוכה.
בראשית המאה ה-20, עם עליית חשיבותה של העיר בעקבות הפיכתה בידי השלטון העות'מאני למרכז מנהלי מקומי בשנת 1902, עברה הדרך החדשה שחיברה את שכם עם ירושלים דרך כיכר אל-מנארה, ובניין הסראיה הוקם בקרבת מקום לכיכר.
ב-1918 הגדיר המנדט הבריטי את רמאללה כבירת אזור מנהלי משלה.
ב-1935 חוברו רמאללה ואל-בירה לרשת החשמל, והשנאי הראשי שהונח על הדרך המחברת את שתי הערים כונה 'אל-מנארה', המגדלור.
במהלך המרד הערבי (1936–1939) בנו הבריטים את המוקטעה ובית כלא במרחק כ-800 מטרים מן הכיכר.
הכבישים המובילים לכיכר הורחבו כך שיתאימו למוקטעה והתשתיות שופרו.
ב-1951 תחת השלטון הירדני, הוחלף עמוד החשמל, 'המגדלור', באנדרטה ובה חמישה אריות על עמוד אבן, האריות נועדו לייצג את חמש המשפחות המייסדות של רמאללה, כולן צאצאי משפחת ראשיד אל-חדאדין שנדדה לרמאללה מירדן במאה ה-16.
ב-1982, צו של משה ביטון, ששימש ראש עיריית רמאללה, הורה להרוס את הכיכר, והאנדרטה אוחסנה במחסני העירייה.
ב-1993 במסגרת הסכמי אוסלו, שימשה הכיכר מוקד להפגנות ולחיכוך בין האוכלוסייה לחיילי צה"ל.
לאחר כינון הרשות הפלסטינית נבנתה הכיכר מחדש, והאנדרטה הושבה על מעגל תנועה במרכז הכיכר.
במשך השנים גדלה תנועת הרכבים ברמאללה והכיכר שופצה מספר פעמים.
ב-1999 מינתה עיריית רמאללה אדריכל בריטי לבנות את האנדרטה מחדש ברוח התכנון המקורי, כך שתייצג שלוש משפחות נוספות.
בראש האנדרטה הוצב זרקור המכוון לשמים ואורו עשוי להגיע לכ-10 קילומטרים.
העבודה על האנדרטה הסתיימה ביולי 2000 והיא הוצבה במקומה.
הכיכר ממשיכה לשמש מוקד להפגנות, הן כנגד ישראל והן כנגד ההנהגה הפלסטינית.
בתקופת האינתיפאדה השנייה הוצא להורג בירייה חשוד בשיתוף פעולה עם ישראל במרכז הכיכר.
כמו כן התרחשו בה אירועי טרור, כשאחד הבולטים היה התעללות בגופות חיילי צה"ל שנרצחו בלינץ'.
המשטרה הפלסטינית מפזרת לעיתים את ההפגנות בכיכר (כך בתקופת ועידת אנאפוליס), ולעיתים תוחמת אותן כך שיתרכזו בכיכר ולא יגלשו למקומות אחרים (כך בתקופת מבצע צוק איתן).
כיכר בולוטנאיה היא כיכר הממוקמת ברובע יאקימנקה על האי בלצ'וג שבמוסקבה.
ב-10 בדצמבר 2011 התקיימה בכיכר בולוטנאיה הפגנה "למען בחירות הוגנות", שהפכה למחאה המסיבית ביותר נגד הממשלה הנוכחית ברוסיה מאז סוף שנות התשעים.
על פי הערכות שונות, בהפגנה היו בין 25 עד 100 אלף איש.
בסוף 2011 נערכו ברוסיה בחירות לפרלמנט.
ולדימיר פוטין ביקש אז לחזור להיבחר כנשיא, אחרי קדנציה בראשות הממשלה תחת נשיאותו של דמיטרי מדבדב.
(הוא נאלץ לסידור הזה כיוון שלפי החוקה הרוסית לא יכל לכהן כנשיא יותר משתי קדנציות.
מאוחר יותר שונתה החוקה ואכן הוא שב ונבחר לכהונת הנשיא).
היו חשדות רבות על זיופים בבחירות וקמה תנועת מחאה שנמשכה גם לאביב.
שיאה היה ב-12 במאי 2012 בצעדה אל כיכר בולוטנאיה.
בסופה של הצעדה נפתחו תיקים פליליים ללמעלה 30 משתתפים ולפחות 10 נכלאו.
כיכר אירואסיה היא כיכר הממוקמת ברובע דורוגומילובו במוסקבה.
כיכר אירואסיה ממוקמת מחוץ לטבעת הגנים, על גדות נהר מוסקבה.
הכיכר נבנתה מספטמבר 2001 עד 15 בספטמבר 2002 כחלק מפרויקט רוסי-בלגי משותף כסמל לאחדות אירופה.
כיכר אוקראינה (בנורווגית: Ukrainas plass) היא כיכר ברובע פרוגנר שבמרכז העיר אוסלו שבנורווגיה.
מועצת רובע פרוגנר שינתה את שם הכיכר ל"כיכר אוקראינה" ב-7 במרץ 2022 כתמיכה בעצמאות אוקראינה, וכמחאה על הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כיכר אלברט איינשטיין היא כיכר, אשר נמצאת בירושלים.
הכיכר נקראת על שמו הפיזיקאי היהודי אלברט איינשטיין.
הכיכר ממוקמת בשכונת קריית שמואל, בסמוך לבניין המועצה להשכלה גבוהה בישראל, בניין האקדמיה הישראלית למדעים ומדעי הרוח ומכון ון ליר בירושלים.
מבנה נוסף לזכרו של אלברט איינשטיין בישראל הוא ארכיון אלברט איינשטיין אשר ממוקם בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
אלברט איינשטיין ביקר בארץ ישראל ב-1923 במשך 12 ימים, ונתן את ההרצאה הראשונה בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
איינשטיין תמך באוניברסיטה העברית בפרט ובציונות בכלל, ולכן הוקמה הכיכר לכבודו של איינשטיין, וכן הוקם פסל של איינשטיין בגינת בניין האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כיכר אזאדי (לשעבר: מגדל שהיאד; בפרסית: میدان آزادی) היא כיכר עירונית הנמצאת בכניסה לבירת איראן, טהראן.
במרכז הכיכר נמצא מגדל אזאדי, שהוקם ב-1971 לכבוד חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית על ידי השאה האחרון של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי.
הכיכר הייתה קרויה עד המהפכה האיראנית ב-1979 "כיכר שהיאד" וזאת לכבוד מלכי פרס ולציון הישגיה של שושלת פהלווי.
הכיכר הייתה מקום בו נערכו הפגנות רבות במהלך המהפכה ועד היום, איראנים רבים חוגגים את יום השנה למהפכה האיראנית, ה-12 בדצמבר בחגיגות שנערכות בכיכר.
אחד מאולמות הקונצרטים המפורסמים בטהראן נמצא בכיכר.
בצמוד לכיכר שוכנת תחנה של הרכבת התחתית של טהראן.
שטחה של הכיכר הוא כ-50,000 מ"ר וזוהי הכיכר הגדולה ביותר בטהראן והשנייה בגודלה באיראן כולה.
במרכז הכיכר, שוכן מגדל אזאדי, שגובהו כ-46 מטרים.
המזרקה ששוכנת בכיכר מעוצבת בהשראת גנים איראניים עתיקים והשיפוע של הכיכר תוכנן בקפידה, כדי לסייע להשקיה יעילה יעילה של הצמחייה באזור.
לדבריו של אדריכל מגדל אזאדי, חוסיין אמאנאת "העיצובים בכיכר אשר יוצרים את הגנים והערוגות נוצרו בהשראת עיצוב הפנים של מסגד שייח' לוטפאללה".
כיכר אילן רמון (הידועה גם ככיכר "השפיץ", "המחט" ו"הסיטי") היא מעגל תנועה ברובע הקריה ("הסיטי") באשדוד, המחברת בין שדרות מנחם בגין לרחובות העצמאות והציונות.
הכיכר והפסל דמוי החרוט הכסוף שהקנה לה את כינוייה, עוצבה על ידי האדריכל יורם מילר.
ב-2010 נקראה על שמו של טייס חיל האוויר וטייס החלל הישראלי הראשון, אילן רמון, שנספה באסון מעבורת החלל קולומביה ב-2003.
בכיכר ניצב פסל דמוי חרוט כסוף המכונה "השפיץ" או "המחט" בפי התושבים, המוקפת במזרקה מרובעת מדורגת.
בחלק הדרומי ובצפוני של המעגל, ישנם שערי כניסה לחצר פנימית הפתוחה לסירוגין – ומדרגות שבמעלן ישנה קומת תצפית לעבר שדרות מנחם בגין, ולמרינה הכחולה.
מתחת לכיכר עוברת מנהרת הסיטי – על שם הרובע בו היא ממוקמת – ובו עובר עורק התחבורה הראשי של העיר, שדרות מנחם בגין.
בקצה המזרחי של השדרות – הכניסה הדרומית לעיר, ומשם נמתחת מערבה לרובע המרינה, דרך כיכר גן העיר בקריית התרבות ע"ש צבי צילקר ומסתיימת בכיכר המפרשים.
בעבר, יצאה מה"שפיץ" קרן לייזר שנראתה למרחקים, אך פעולתה הופסקה עקב טענות שהיא מפריעה לניווט כלי שיט במרחב הימי העירוני.
ישנה ביקורת על הכיכר, שאינה מממשת את הפוטנציאל העירוני הטמון בה להשתלב עם הרחוב – וכי מדובר אך ורק בפסל סביבתי ולא בכיכר עירונית מהותית, הנבדלת ממעגל תנועה.
כך למשל, תוכננה לקום מסעדה בלב הכיכר, אך לא הובא בתכנון כראוי כיצד יש לאפשר להולכי רגל לחצות את הכיכר בבטחה, וכיום המרחב בתוכה שומם.
אף במדריך הרשמי העירוני למטיילים, נכתב כי על אף האטרקציה .
ב-2021, במסגרת מיזם "Reway" לשיפור מערך התחבורה הציבורית באשדוד שהחל ב-2016, היו אמורים להתבצע שינויים בכיכר.
לפי התוכנית שפורסמה אז, הכיכר תשמש רק אוטובוסים חשמליים, ואילו מכוניות לא תוכלנה לחצות את הכיכר – ונהגיהן יצטרכו לבצע מעקף ברחובות הפנימיים (הציונות והעצמאות).
לקראת תחילת העבודות, תושבים באזור התנגדו להסבה לתחבורה ציבורית, בטענה שהדבר יביא לעומס תנועה של מכוניות שיוסטו מהכיכר לעקיפות ברחובות אחרים ברובע הקריה הצפוף.
כמו כן, התנגדו לתוכנית בעלי עסקים בשדרת החנויות במתחם הכיכר, מחשש שהסטת התנועה של הרכבים הפרטיים מהכיכר תרחיק את הלקוחות מעסקיהם.
באפריל 2025 פרסמה עיריית אשדוד בדבר תחילת העבודות על חידוש הכיכר, בשיתוף פעולה עם משרד התחבורה, החל מיולי 2025 ולמשך 22 חודשים.
במסגרת העבודות תוכננו סלילת נתיבי תחבורה ציבורית – שימשיכו את הנתיב הייעודי הקיים בשדרות מנחם בגין – לצד שבילי אופניים בשני הכיוונים, הקמת תחנות אוטובוס, חידוש ריהוט הרחוב, ושתילת שדרת עצים רחבי עלים.
כמו כן, מתוכנן חידוש המדרכות, קרצוף וריבוד הכביש, ועבודות פיתוח תשתיות שיכללו שדרוג של מערכות המים והביוב.
פסל "השפיץ" והמזרקה הניצבים במעגל התנועה יפורקו, והפסל יוחזר בתום העבודות לכיכר המחודשת.
במאי פורסם כי עלות המיזם תעמוד על 37 מיליון ש"ח, וכי משרד התחבורה יממן כ-39% מתוכו – 14.5 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2025 פורסם כי העבודות יחלו רק לאחר חגי תשרי.
בלילה של בין ה14-15 בדצמבר 2025, הוסר פסל ה "שפיץ", אך נאמר שבתום השיפוצים יוחזר.
כיכר בְּלַאהָה לואיזה או לוּיְזָה (בהונגרית: Blaha Lujza tér) ממוקמת ברובע 8 של בודפשט בחלק הרובע שנקרא "רובע הארמונות" (Palotanegyed).
זוהי אחת הכיכרות העמוסות ביותר בבודפשט.
היא ממוקמת ליד הצומת של דרך ראקוצי (Rákóczi út) ושדרת יוז'ף (József körút) שהיא קטע בשדרה הגדולה של בודפשט.
הכיכר נקראת על שמה של לויזה (לואיזה) בלאהה, זמרת-העם המפורסמת של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. "הזמיר של האומה" קראו לה.
בשנת 1920 (עוד בחייה) קראו את הכיכר על שמה משום שהאמנית שהייתה חברה בלהקת התיאטרון הלאומי במשך עשרות שנים, התגוררה בדירה בסמוך, בפינת דרך ראקוצי ושדרת ארז'בט שהתחילה כהמשך של שדקת יוז'ף.
הכיכר היוותה בעבר חלק מרחוב נפסינהאז (Népszínház) שמתחיל ממנה.
הכיכר למעשה מהווה את הגבול המנהלי של הרובע השביעי והרובע השמיני של בירת הונגריה.
עשרות אלפי אנשים ומכוניות עוברים מדי יום באחת הנקודות העמוסות בבירה ובמדינה בארבעה כיוונים עיקריים.
עם השלמת הקו השני של הרכבת התחתית (M2) בדצמבר 1972 העובר מתחת לכיכר, הופסק שירות החשמליות הקודם (19, 44, 67, 68) שנסעו בדרך ראקוצי העוברת בשולי הכיכר.
התיאטרון הלאומי עמד במרכז הכיכר.
הבניין, שהיה זקוק לשיפוץ, פוצץ ב-1965 עקב בניית קו M2 של מטרו בודפשט.
עם תוכניות אחרות, ניתן היה למנוע את ההריסה.
הבניין, ששימר את מסורות הסגנון האקלקטי, נבנה בין השנים 1872 לבין 1875 על פי תכנונם של פרדיננד פלנר והרמן הלמר.
על חזיתו, שפנתה לכיכר, ניתן היה לראות ריזליט (קידמון או חזית בולטת) גדול, שעליו ששה עמודים תמכו בטימפנון, ובתוכו תבליט.
פסלי החזה של קארוי קישפלודי, בני אגרשי ויוז'ף גל ניצבו מעל החלונות בקומה הראשונה.
חנות כלבו קורווין נפתח ב-1 במרץ 1926 והוקמה על ידי חברת MJ Emden Söhne מהמבורג עם הון מניות של מיליון כתרים הונגריים.
סגן נשיא החברה הציבורית והמנהל הראשון של החנות היה מקסימיליאן לוין, בעל הון גרמני גדול.
חנות הכלבו שליד התיאטרון הלאומי נבנה על פי התוכניות של זולטאן רייס, עם חזית ארמון מעוטרת בסגנון קלאסי.
מאחורי החזית החד-קומתית, לכאורה, היו ארבע שורות של קומות, עם חלונות רציפים בכל גובהן, מופרדים רק על ידי תוספות עץ כמעט בלתי מורגשת, בחלקים תחתונים ועליונים.
הפנים והמשטחים תוכננו על ידי פילפ אדן בק.
בפינת דרך ראקוצי ושדרת ארז'בט היה בית הקפה המפורסם אמקה (בית קפה EMKE), שנפתח ב-1894, אחד מבתי הקפה הידועים והפופולריים ביותר בבודפשט באותה תקופה.
מקום הבילוי המוזיקלי קיבל את שמו מ"האגודה הציבורית ההונגרית של טרנסילבניה" (Erdélyi Magyar Közművelődési Egyesület (EMKE)), שבה היה חבר יונאס (יונה) וסרמן, שהקים את בית הקפה.
לאחר הרס המקום במרד ההונגרי ב-1956, נבנה הבניין מחדש.
חשיבותו של בית הקפה מועצמת על ידי העובדה שהחלל כונה EMKE גם עשרות שנים לאחר ביטול השם הרשמי, גם לאחר שינוי החלל וסגירת בית הקפה, שהחל לרדת מהשיח הציבורי רק לאחר שינוי משטר.
מול EMKE, בצד השני של השדרה, הייתה החנות הראשונה של בודפשט שפעלה 24 שעות ביממה משנות ה-60, החנות הראשונה כזו של בת 24 שעות.
כיום, פועלת שם סופרמרקט (לא 24 שעות) תחת המותג לידל.
באזור התחום על ידי כיכר בלאהה לואיזה, רחוב בלה שומודי ושדרת יוז'ף, היה מטה החברה של ההוצאה לאור של עיתונים אחדים שהוקמה בשנת 1949 משני בנייני דירות ישנים ומהבניין ששיכן את משרד המערכת ומשרד הדפוס לשעבר.
בתוך הבניין המורכב משלושה בתים.
הוא הצליח לשמור על החזית המקורית שלו עם ערך היסטורי, בעוד האחרים קיבלו חזות אחידה.
בצורה זו, הכיכר שנשלטה על ידי התיאטרון הלאומי באותה תקופה הפכה למבנה מכונן, ואירח עשרות חדרי חדשות במשך עשורים רבים.
הבניין התרוקן במהלך העשור שלאחר חילופי המשטר, ובמשך שנים הוא עמד ריק בכיכר.
הכיכר ממוקמת כאמור בצומת של שני כבישים עם תנועה משמעותית בבודפשט, שדרת יוז'ף ודרך ראקוצי.
יש מעבר תת-קרקעי בצומת הכבישים, ומשם נפתח גם אולם הנוסעים של תחנת המטרו M2 של כיכר בלאהה לואיזה.
בשל מיקומה, הכיכר מחוברת גם לצירי אוטובוס רבים וחשמליות 4 ו-6 המרכזיות ביותר בבודפשט.
כיכר בראמשה היא כיכר הממוקמת ברחוב בן-גוריון 10 בעיר רעננה בישראל.
הכיכר מהווה סמל לקשרי הידידות בין רעננה לעיר התאומה שלה, בראמשה שבגרמניה.
הקמת כיכר בראמשה היא יוזמה סמלית הנובעת מהסכם ערים תאומות שנחתם בין רעננה לבראמשה, גרמניה, בינואר 1978. הסכם זה נועד לקדם הבנה הדדית, שיתוף פעולה וידידות בין שתי הקהילות, תוך התמקדות בחילופי נוער ויוזמות משותפות.
הקשר הראשוני בין רעננה לבראמשה נרקם ביוזמתו של מרטין דרוקר, תושב רעננה, יליד גרמניה ששימש כמזכיר "הפועל" רעננה במשך 43 שנים.
קשר זה התמקד בעיקר בתחומי הספורט והנוער.
במהלך שנות ה-70 נערכו חילופי משלחות רבים בין שתי הערים בתחומי התרבות, הספורט והנוער וקשרי ידידות עמוקים נטוו בין תושביהן.
ידידות זו נועדה לאפשר פתיחת דף חדש ביחסים שבין שני העמים, לאחר מוראות השואה.
בינואר 1978 נחתמה ברית ערים תאומות בין בראמשה לרעננה במטרה לשמר ולקדם את ההבנה ושיתוף הפעולה בין שתי הערים בדגש על הדורות הצעירים.
הכיכר נקראה על שם העיר בראמשה כהנצחה לקשר זה.
בראמשה היא עיר במחוז אוסנברוק שבסקסוניה התחתונה, גרמניה, ומונה כ-32,000 תושבים.
כיכר בראמשה ממוקמת בצומת הרחובות בן-גוריון ואוסטרובסקי ברעננה.
המאפיין הבולט ביותר של כיכר בראמשה הוא שלט מתכת מלבני הנושא את הכיתוב "כיכר בראמשה – Bramsche Place".
על השלט מופיעים סמלי הערים רעננה ובראמשה.
כיכר בראמשה מהווה סמל חשוב לקשר האמיץ ושיתוף הפעולה בין רעננה לבראמשה, עיר תאומה בגרמניה, ומנציחה את ברית הערים התאומות שנחתמה בשנת 1978.
כיכר הרטהאוספלאץ (גרמנית: Rathausplatz) היא כיכר ברובע הראשון של וינה, האינרה שטאדט, מול הרטהאוס.
הכיכר מוקפת בפארק הרטהאוס וברינגשטראסה.
אזור כיכר בית העירייה היה במקור חלק מאזור יוזפסטטטר גליציס (Josefstädter Glacis), שטח פתוח מול חומות העיר וינה, אשר נשמר כמתחם הגנה.
בהמשך שימש השטח את הצבא הקיסרי למסדרים ותרגילים.
לאחר תחילת בניית רחוב הרינגשטראסה בשנת 1858, נותר האתר תחת שליטה צבאית במשך מספר שנים.
עם זאת, לאחר משא ומתן ממושך בראשות ראש העיר קייטן פלדר, ויתר הצבא על תביעתו, ואפשר לקרן הרחבת העיר לפתח תוכנית עירונית לאזור.
במהלך תקופה זו נשקלו מיקומים חלופיים לבית העירייה החדש.
לבסוף, הכיכר יועדה למרחב הפתוח הגדול ביותר לאורך רחוב הרינגשטראסה.
בשנים 1872–1873, החלקים הצפוני והדרומי של הכיכר הוסבו לפארק בית העירייה (Rathauspark), שתוכנן על ידי הגנן רודולף זיבק, בעוד שהציר המרכזי בין בית העירייה לבורגתיאטרון נשמר כמרחב פתוח.
אבן הפינה לבניין העירייה הונחה בשנת 1873, והבנייה החלה בשנה שלאחר מכן, מול בורגתיאטרון בפרנצנסרינג (כיום אוניברסיטסרינג).
במקביל, החלה בניית הפרלמנט, הממוקם בגבול הדרומי של הכיכר, ולאחר מספר שנים בניית הבניין הראשי של אוניברסיטת וינה בצד הצפוני של כיכר העירייה.
שם הכיכר שונה ארבע פעמים: שמה בהקמתה בשנת 1870, "רטהאוספלאץ", שונה לכיכר ד"ר קארל לוגר בשנת 1907 על שם ראש העיר דאז.
בעקבות עלייתה של וינה האדומה בשנת 1919, נחשב שינוי שם זה לבלתי הולם עקב התנגדותו של לוגר לזכות בחירה אוניברסלית ועמדותיו הפוליטיות.
כתוצאה מכך, אנדרטת לוגר, שמומנה באופן פרטי, לא הוצבה בכיכר העיר העתיקה כפי שתוכנן במקור, אלא הוצבה בשנת 1926 בכיכר ללא שם בוולצייל/שטובנרינג, אשר מאוחר יותר נקראה כיכר ד"ר קארל לוגר.
הכיכר נקראה שוב בשמה המקורי.
בשנת 1938 שונה שמה לזמן קצר לכיכר אדולף היטלר, שינוי שבוטל ב-30 באפריל 1945 לאחר שחרור וינה מגרמניה הנאצית .
הכיכר שימשה באופן היסטורי לעצרות פוליטיות.
מאז 1921, עצרת יום העבודה המסורתית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPÖ) נערכה בכיכר העיר, אם כי היא הופסקה בין השנים 1933 ו-1945.
אירועים בולטים כוללים את שוק חג המולד (שוק חג המולד) בנובמבר ודצמבר, את Wiener Eistraum, משטח החלקה זמני בינואר ופברואר, את פתיחת Wiener Festwochen (פסטיבל וינה) במאי, ואת הקרנות הקולנוע תחת כיפת השמיים הכוללות מוזיקה קלאסית ביולי ואוגוסט.
גם אירוע ה-Life Ball, שהתקיים בבניין עיריית וינה, התקיים בכיכר.
מסורת ארוכת שנים מאז 1959 היא עץ חג המולד השנתי, אשר מוצב כמתנה מאחת ממדינות אוסטריה לעיר הבירה.
פארק העירייה, המורכב משני פארקים המופרדים על ידי הכביש המוביל מהרינג לפארק העירייה, הוקם בשנת 1873. הקמת הפארק הוזמנה על ידי ראש העיר קאייטן פלדר ותוכנן על ידי גנן העיר רודולף זיבק.
משני צידי הכביש מהרינגשטראסה לבניין העירייה ניצבות ארבע אנדרטאות אבן, שהוקמו בשנת 1902. אנדרטאות אלו הוצבו במקור על רחוב אליזבת (שחצה את נהר וינה עד שנהרס):
היינריך השני, מרקיז אוסטריה: דמות מפתח בהתרחבות שושלת באבנברג .
ארנסט רודיגר פון שטארהמברג: מנהיג צבאי, הידוע בהגנתו על וינה במהלך המצור העות'מאני השני בשנת 1683 .
הדוכס רודולף המייסד: מייסד שושלת הבסבורג באוסטריה, ידוע בתפקידו בביסוס שלטון הבסבורג.
יוהאן ברנהרד פישר פון ארלאך: אדריכל בארוק אוסטרי: הידוע בתכנון רבים מהמבנים האיקוניים של וינה, כולל כנסיית קרלס
הדוכס לאופולד המהולל: שליט אוסטריה מהמאה ה-13, שזכה להכרה בזכות מסעותיו הצבאיים ותרומתו להרחבת אדמות בית הבסבורג.
ניקולס, רוזן סלם מפקד צבאי שהוביל את הגנת העיר במהלך המצור העות'מאני הראשון בשנת 1592, במהלכו מת.
הארכיבישוף לאופולד קרל פון קולוניטש: דמות מובילה של הקונטרה-רפורמציה ההונגרית.
יוזף פון זוננפלס: פילוסוף, משפטן וסופר מתקופת הנאורות, הידוע בעבודתו בתחום המשפט ובפעילותו למען רפורמה תחת שלטונה של מריה תרזיה .
שני פסלים נוספים פונים אל הכיכר מהפארק: אחד הוא אנדרטה לקרל זייץ, הנשיא הראשון של אוסטריה, שלימים הפך לראש העיר, והשני לתיאודור קורנר, שכיהן כראש עיר לפני שהפך לנשיא המדינה.
כיכר אלה-טו (בקירגיזית: Ала-Тоо аянтындагы) היא הכיכר המרכזית בבישקק, בירת קירגיזסטן.
הכיכר נבנתה בשנת 1984 לרגל 60 שנים לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית, ובמרכזה הוצב פסל ענק של ולדימיר לנין.
עד 1991 נקראה "כיכר לנין", אז שינתה את שמה לכבוד קבלת העצמאות כתוצאה מהתפרקות ברית המועצות.
בשנת 2003 הועבר פסל לנין לכיכר קטנה יותר בעיר, ובמקומו הוצב פסל החירות "ארקינדיק".
בהמשך, בשנת 2011, הוחלף פסל זה בפסלו של מאנאס, לציון 20 שנות עצמאות קירגיזסטן.
ב-24 במרץ 2005 נערכה בכיכר המחאה הציבורית הגדולה של מהפכת הצבעונים בקירגיזסטן.
לאחר שבועות של מהומות, התאספו בכיכר מעל 15,000 מפגינים במחאה על תוצאות הבחירות לפרלמנט.
במהלך העימותים נהרגו שני אנשים ונפצעו מעל מאה.
המפגינים השתלטו על הכיכר ופרצו לבית הלבן, ובעקבות זאת נמלט הנשיא הראשון אסקר אקייב מהמדינה והתפטר.
הכיכר היא מקום התכנסות מרכזי לטקסים ופעילויות ציבוריות.
בשנת 2008 נערכה במקום אזכרה לסופר הקירגיזי הנודע צ'ינגיז אייטמטוב.
ביום השנה ה-70 למלחמת העולם השנייה (2015), נערך לראשונה מצעד צבאי בכיכר, בנוכחות ראש הממשלה טמיר סרייב ורמטכ"ל הצבא אסאנבק אלימקוז'ואייב.
בספטמבר 2020 נשא המאנאסצ'י דולוט סידיקוב את האפוס של מאנאס ברצף במשך 14 שעות ו-27 דקות – שיא לאומי חדש.
הכיכר נחצית על ידי שדרות צ'וי.
בסביבתה ממוקמים בניינים ואנדרטאות משמעותיים, ובהם המוזיאון ההיסטורי הלאומי של קירגיזסטן.
כיכר הדָוִידְקָה הוא כינויה הלא רשמי אך השגור של כיכר החירות, כיכר מרכזית בירושלים, סמוך לשוק מחנה יהודה.
הכיכר מהווה מפגש של רחוב יפו, רחובה הראשי של העיר, עם רחוב הנביאים ורחוב כי"ח.
בצדה האחד של הכיכר נמצא מרכז כלל ומעבר לכביש מבנה אכסניית הנוער "הדווידקה" שהוסב לאכסניה לתרמילאים בשם "אברהם הוסטל".
בשנות המדינה הראשונות נודעה הכיכר ככיכר "בית הדגל" על שם מבנה בית הדגל הסמוך, ממנה יצאו הלוויות והפגנות בימי ירושלים המחולקת.
בשנות ה-50 הוחלט להציב ברחבי המדינה אנדרטאות שינציחו את נשק מלחמת העצמאות.
מיקום האנדרטאות נקבע על ידי ועדה שכללה את המחלקה להנצחת החייל ונציגי משרד הביטחון והמקום שנקבע בירושלים היה פינת רחוב יפו ורחוב הנביאים.
עבודות הקמת האנדרטה החלו בתחילת שנת 1956 וטקס הסרת הלוט מעל האנדרטה נערך ב־8 במאי באותה שנה.
הלוט הוסר על ידי ממציא המרגמה דוד ליבוביץ, ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס נשא את הנאום המרכזי.
האנדרטה זכתה לפופולריות רבה ובפברואר 1957 הודיעה עיריית ירושלים למשרד הביטחון שהיא מבקשת לרצף את סביבות האנדרטה משום שהיא אינה מצליחה לשמור על ערוגות הפרחים שסביבה מפני ההמון שבא לצפות באנדרטה מקרוב.
בשנת 1988 החולט להסיט את מיקומה של האנדרטה, מ"אי תנועה" במרכז הכיכר אל שוליה במקביל לשינוי תוואי הכביש, במטרה לשפר את זרימת התנועה באזור.
בדצמבר 2007 התחילו בכיכר עבודות מתיחת-פנים ושיפוץ כולל כאשר מרכז התוכנית היה הקמת קיר מאבן בגוון ברונזה שיתנשא לגובה 16 מטרים בסמוך לאנדרטה.
הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל המקסיקני ריקרדו לגורטה (Legorreta), ואמור היה להסתיים בשנת 2009. בשל העבודות, אנדרטת הדוידקה הועברה באופן זמני לצומת הסמוך לבית החולים שערי צדק, והוחזרה ב-2010. שיפוץ הכיכר התבצע כחלק מהפיכת רובו של רחוב יפו למדרחוב ובניית תשתיות ופסים לרכבת הקלה.
התנגדות התושבים ל"קיר האדום" בכיכר ולאלמנט העמודים המוארים ושדרות העמודים שתוכננו בשוליה, הביא לצמצום תוכנית השיפוצים וכך השינוי העיקרי בכיכר היה הקמת מזרקה קטנה בגב האנדרטה ונטיעת עצי נוי סביבה.
ב-2018 נוספו לצד המזרקה גם פינות ישיבה ועציצים עשויים עץ.
בשנת 2016 הוחל בתכנון תחנת הרכבת ירושלים מרכז במעבה האדמה (בעומק של כ-80 מטרים שחלקה מתחת לכיכר).
ביוני 2019 אישרה הוועדה לתשתיות לאומיות את התוכנית באפריל 2023 המליצה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בירושלים לאשר פרויקט פינוי בינוי רחב היקף שעתיד לשנות את פני הכיכר, במסגרתו ייהרס 'הוסטל אברהם' ובמקומו מתוכנן מרכז מסחרי משולב (מסחר ומלונאות) שלפי התוכנית הראשונית ישתרע על פני 42,000 מ"ר.
מעליו יבנו שני מגדלי מגורים שבהם 270 דירות.
לפי התוכנית מכלול הכניסה לתחנת הרכבת ייבנה כחלק מהפרויקט, כך שלא יידרש שימוש בשטח ציבורי עבור התחנה.
הכיכר, שגודלה הוא כ־7.5 דונם, מכונה כך על שם אנדרטת הדוידקה (סוג של מרגמה) הניצבת בטבורה.
האנדרטה, שעוצבה על ידי האדריכל ד"ר אשר חירם, בנויה מאבנים ירושלמיות המעוצבות ככובע גרב, הכובע הנפוץ בקרב לוחמי מלחמת העצמאות.
על האבנים חקוקים דברי הנביא ישעיהו לחזקיהו המלך: .
בבסיס האנדרטה מוצבת מרגמת הדוידקה כשבלועה פגז מוכן לירי.
הכיכר שוכנת בקטע רחוב יפו המשמש כמדרחוב המתחיל בשוק מחנה יהודה, וממשיך לאחר הכיכר לעבר כיכר ציון וכיכר צה"ל.
מדרחוב זה מאפשר מעבר של הולכי-רגל כמעט ללא צורך במעבר כבישים מהעיר העתיקה ועד מרכז ירושלים, בין השאר למדרחוב בן-יהודה ולאתרים אחרים.
כיכר החירות היא אחת משבע ה"ארצות" או ה"אזורים" שבממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
במרכז הכיכר ישנו העתק של "פעמון הדרור" והכיכר בנויה בסגנון קולוניאלי אמריקאי, ובייחוד בסגנון שהיה נפוץ בניו אינגלנד.
בכיכר מספר מתקנים ובהם האחוזה המכושפת, נהרות אמריקה וכן היכל הנשיאים בו מוצגים באמצעות אודיו אנימטרוניקס כל נשיאי ארצות הברית.
הכיכר תוכננה במקור עבור דיסנילנד שבקליפורניה אולם לא נעשה בתוכניות שימוש.
בעת שנבנה הפארק בפלורידה הוחלט לבנות במקום כיכר הדומה לכיכר ניו אורלינס שנמצאת בפארק הקליפורני, אולם שתהא שונה מבחינה הקרבה הדמוקרטית - ועל כן הוחלט לבנות כיכר בסגנון ניו אינגלנד בתקופת המהפכה האמריקנית.
כיכר הבסטיליה היא כיכר פריזאית מרכזית, שהוקמה באתר ההיסטורי שהפך לסמל המהפכה הצרפתית, במקום בו ניצב מבצר הבסטיליה, שנהרס בזמן המהפכה, בין 14 ביולי 1789 ל-14 ביולי 1790.
הכיכר נמצאת בנקודת המפגש של שלושה רבעים (arrondissements) של העיר, הרובע הרביעי, האחד-עשר והשנים עשר.
האזורים שסביב הבסטיליה מכונים לרוב "בסטיליה" (בַּסְטִי בהגייה צרפתית).
עמוד יולי (Colonne de Juillet), שמציין את זכר אירועי מהפכת יולי 1830, מזדקר במרכז הכיכר.
נקודות ציון נוספות בכיכר הן בית האופרה בסטיליה, תחנת המטרו בסטיליה, וכן מקטע מתעלת סן מרטן.
עד שנת 1984 עמדה במקום בו ניצב היום בית האופרה תחנת הרכבת בסטיליה.
הכיכר מארחת לעיתים קרובות הופעות, קונצרטים ומצעדים.
האזור הצפון-מזרחי משמש כאתר בילוי-לילי שוקק, הודות לבתי-הקפה הרבים, הברים, מועדוני הלילה, אולמות הקולנוע ואולמי המופעים שסביבה.
בכיכר נערכות לעיתים תכופות הפגנות פוליטיות המוניות, בעיקר של תנועות סוציאליסטיות או של איגודים מקצועיים, וזאת בשל החשיבות ההיסטורית והסמלית של אזור הבסטיליה.
הבסטיליה (בצרפתית משמעות השם בסטיליה הוא מבצר) של פריז נבנתה בין השנים 1370 ל-1383 בתקופת שלטונו של שארל החמישי, כחלק ממערך ההגנה של פריז.
המבנה הוסב לכלא במאה ה-17 בידי הקרדינל רישלייה.
באותה עת נכלאו בו בעיקר אסירים פוליטיים, אך גם אסירי דת, כותבים מסיתים ופוחחים צעירים, שהוחזקו שם לבקשת משפחותיהם.
המבצר הורכב משמונה מגדלים צמודים, בגובה של 24 מטר, שנבנו סביב שתי חצרות ונשקיה.
האסירים הוחזקו במגדלים בעלי 5-7 מפלסים.
ידועים בשמצה במיוחד היו תאי הצינוק התת-קרקעיים, שהיו רוחשי מכרסמים, מקקים וטפילים.
מבצר הבסטיליה הותקף ונהרס ב-14 ביולי 1789 בידי תושבי אזור סן אנטואן שבמזרח פריז.
נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789 היוותה התפתחות מכרעת, ולאחר מכן אף שימשה כסמל של המהפכה הצרפתית.
למרות שבזמן כיבושה, היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה בידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרי גלוי נגד המלך.
האירוע מצוין בצרפת עד היום במסגרת יום הבסטיליה ויום זה הוא חג לאומי בצרפת.
ב-14 ביולי 1790 הוצב במרכז הריסות הבסטיליה אוהל, עליו נכתב "פה רוקדים", ובעקבותיו החלה מסורת "נשף הארבע-עשרה ביולי", שהפכה ברבות השנים לחגיגת יום העצמאות הצרפתי.
ציור בצבעי גואש של האוהל, שצייר אנרי-ז'וזף ואן בלרנברג (Henri-Joseph Van Blarenberghe) מוצג במוזיאון קרנוולה לתולדות פריז.
בתאריך ה-16 ביוני 1792 הוחלט שאזור הבסטיליה יהפוך לכיכר לציון השחרור, וכי עמוד יוצב במרכזה.
אבן הפינה הונחה באותה שנה, אך הבנייה לא החלה.
בשנת 1793 הוקמה מזרקה במקום.
בין ה-9 ביוני ל-14 ביוני 1794 הוצבה גיליוטינה בכיכר, שכונתה באותה עת כיכר אנטואן (place Antoine), ואולם התושבים דרשו את העברתה לכיכר טרון-רנוורסה (place du Trône-Renversé, כיום כיכר דה לה נסיון).
בכיכר הבסטיליה נערפו ראשיהם של 73 איש.
בשנת 1808, כחלק מסדרת שיפורים עירוניים שערך בפריז, תכנן נפוליון בונפרטה להקים בכיכר מצבת זיכרון שתעוצב בצורת פילים.
על-פי התוכנית נועד המונומנט להיבנות מיציקת ברונזה שתורכב מהתכת תותחים ספרדיים שנלקחו שלל, ולהיתמר לגובה של 24 מטרים.
גרם מדרגות באחת מרגלי הפילים נועד לאפשר גישה אל ראש המונומנט.
ואולם, המצבה הסופית לא הוקמה מעולם, ונוצרה רק יציקת גבס בקנה מידה מלא.
ויקטור הוגו הקנה למונומנט חיי נצח באזכור שנתן לה בספר הידוע עלובי החיים, שם הוא משמש כמקום מסתור עבור הפרחח גברוש.
בשנת 1833 החליט המלך לואי פיליפ להקים בכיכר את עמוד יולי (La Colonne de Juillet), על-פי התוכנית המקורית משנת 1792. העמוד, שנועד לציין הפעם את זכר אירועי מהפכת יולי 1830, ההתקוממות נגד משטר המונרכיה של המלך שארל העשירי, נחנך בשנת 1840.
האזור בו ניצב בעבר מבצר הבסטיליה קרוי כיום כיכר הבסטיליה (פּלאס דֶה לָה בַּסטִי).
בכיכר נמצא בית האופרה בסטיליה.
החפיר העמוק שהיה מאחורי המבצר הוסב בחלקו הדרומי למרינה (Bassin de l'Arsenal) לסירות קיט, ולתעלה מקורה, חלק מתעלת סן מרטן, שיוצאת מהמרינה לכיוון צפון, מתחת לכיכר התנועה.
מספר שרידים מאחד ממגדלי מבצר הבסטיליה נתגלו בעת חפירת תחנת המטרו בשנת 1899, והם הועברו לפארק סמוך, במרחק כמה מאות מטרים, שם הם מוצגים כיום.
קו המתאר המקורי של המבצר מסומן כיום בריצוף מיוחד על פני המדרכות והרחובות שנבנו במקומו.
בכל יום ראשון, במידה ומזג האוויר מאפשר זאת, יוצא מאזור הבסטיליה מסע גלגיליות המוני בן עשרים קילומטר.
המסע, שעובר ברחובות סביב העיר, מאורגן על ידי אגודת "גלגיליות וקונכיות" (Rollers et Coquillages), ויוצא לדרכו בשעה 14:30.
תחת הכיכר נמצאת תחנת המטרו בסטיליה, בה עוברים הקווי המטרו 1, 5 ו-8.
רחוב סן אנטואן (rue Saint-Antoine), שממשיך את רחוב ריבולי, מגיע מכיוון האוטל דה ויל (בית העירייה), כיכר שאטלה וכיכר הקונקורד.
שדרות בומרשה (boulevard Beaumarchais), מכיוון כיכר הרפובליקה.
שדרות רישאר לה נואר (boulevard Richard-Lenoir), שהופכות אחר-כך לשדרות ז'ול פרי (boulevard Jules-Ferry), ומתחברות עם תעלת סן מרטן.
רחוב דה לה רוקט (rue de la Roquette), שמוביל לאזור בית הקברות פר לשז.
רחוב פובורג סן אנטואן (rue du Faubourg Saint-Antoine), שמוביל לעבר כיכר דה לה נסיון.
רחוב ליון בכיוון תחנת הרכבת גאר דה ליון
שדרות דה לה בסטיי (boulevard de la Bastille) ושדרות בורדון (boulevard Bourdon) שמובילות לעבר נהר הסן.
כיכר החירות (בגאורגית: თავისუფლების მოედანი, תָוויסוּפּלוֹבּיס מוֹאֶדָני) היא הכיכר המרכזית של טביליסי בירת גאורגיה, בקצהו המזרחי של שדרות רוסתוולי.
בין יתר המבנים הממוקמים בכיכר נמנים: בית עיריית טביליסי, הסניף הראשי של הבנק של גאורגיה וסניף של מלון היוקרה מריוט.
כמו כן ממוקם בכיכר משרד הממשל של רובע טביליסי העתיקה.
בתקופת קיומה של הכיכר שונה שמה מספר פעמים.
עם הקמתו במחצית הראשונה של המאה ה-19 נקראה הכיכר כיכר ירוואנסקי (כיכר ירוואן) או כיכר ירמולוב-ירוואנסקי.
אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов) היה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, שיזם את הקמת הכיכר.
מאוחר יותר, בשנת 1829, לאחר התמנותו של איוון פסקביץ' לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז הוחלף שם הכיכר לכיכר פסקביץ'-ירוואנסקי.
פסקביץ' היה הגנרל שכבש את ירוואן.
בשנת 1851 נוסד בסמוך לכיכר תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי ועל כן נקראה הכיכר לעיתים קרובות תאטרוֹסוּלס מילולית: "בקרבת התיאטרון").
בשנת 1918, עם כינונה של הרפובליקה הגאורגית קצרת המועד, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שונה שם הכיכר לשמה הנוכחי תָוויסוּפּלוֹבּיס מוֹאֶדָני ("כיכר החירות").
לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה והקמתה של הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז שונה שם הכיכר לזאקפֶּדֶראצייסָה (ზაკფედერაციისა) עם שם הפדרציה החדשה, ומאוחר יותר, בתקופת גאורגיה הסובייטית, שונה שמם הכיכר לכיכר לנין (ლენინის მოედანი, לֶניניס מוֹאֶדָני).
מאוחר יותר לקראת תום השלטון הסובייטי הוחלף שם הכיכר לכיכר בריה (ბერიას მოედნი, בֶּריאס מוֹאֶדָני) על שם לברנטי בריה.
אולם היה זה לתקופה קצרה בלבד.
בשנת 1991, לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה, החזיר נשיא גאורגיה הראשון, זוויאד גמסחורדיה את שם הכיכר לשמה בתקופה העצמאות המוקדמת של גאורגיה, כיכר החירות.
הכיכר נוסדה במחצית הראשונה של המאה ה-19 על ידי אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов), שהיה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז בשנים 1816–1827. הוא החליט לבנות שכונה חדשה מחוץ לטביליסי של אותם הימים, כיום צפונית לטביליסי העתיקה.
בשנת 1820 נבנתה המפקדה הראשית של משטרת טביליסי באזור.
בין השנים 1882-1886 נבנה בית עיריית טביליסי.
בין השנים 1847-1851 נבנה תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על ידי הארכיטקט האיטלקי ג'ובאני סקודיארי בהוראת הנציב העליון מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב.
המבנה נשרף בשנת 1847 ונבנה מחדש.
בתקופת השלטון הסובייטי נקרא הכיכר, כיכר לנין ועמד במרכזו פסל של לנין.
מאוחר יותר הוחלף הפסל במזרקה.
בנובמבר 2006 נבנה פסל מוזהב של גיאורגי הקדוש, הקדוש המגן של גאורגיה, הורג את הדרקון.
ב-9 במרץ 1956 טבחו חיילים סובייטים בסטודנטים שהפגינו בכיכר כבר מספר ימים.
ההפגנות שדוכאו ביד קשה הביאה לכך כי במשך 20 השנים הבאות לא נרשם שום עימות, עד שקם דור חדש של גאורגים צעירים.
בשנת 1967 נחנכה תחנת מטרו בכיכר שנקראת על שם הכיכר.
בשנת 2005 חגגו בכיכר, יחד עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש שביקר בגאורגיה ונשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, כ-100,000 איש על פי ההערכה, 60 השנים לתום מלחמת העולם השנייה.
כיכר גרוונר או כיכר גרובנר היא כיכר מרובעת, שבמרכזה גן, הממוקמת בשכונת מייפר היוקרתית ברובע הסיטי של וסטמינסטר במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הכיכר נבנתה על ידי משפחת גרוונר, דוכסי וסטמינסטר על אדמות המשפחה, וקרויה על שם המשפחה.
בשנת 1710 קיבל סר ריצ'רד גרוונר רישיון מלכותי לפתח את האדמות.
עבודות הבנייה החלו בשנת 1721 ובמהרה הפכה כיכר גרוונר לאחד מאזורי המגורים היוקרתיים והאופנתיים ביותר בלונדון ובכיכר התגוררו בני משפחות אצולה רבות - מצב שנמשך עד מלחמת העולם השנייה.
בכיכר נבנו מבנים האופייניים לתקופה - ולהם מרתף, שלוש קומות ועליית גג.
המבנים עוטרו בעמודים קרונתיים בין חלונות המבנה (לרוב בין חמישה לשבעה חלונות לכל מבנה בכל קומה).
מאחורי המבנים נבנו אורוות וסימטאות אפשרו גישה לאורוות אלה.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 נבנו מרבית הבתים מחדש, ונוספה להם קומה נוספת.
כך למשל מבנה מס' 26 נבנה מחדש עבור אדוארד סטנלי, רוזן דרבי ה-11, בין השנים 1773–1774 על פי תכנונו של האדריכל רוברט אדאם, ונחשב לאחת היצירות האדריכליות היפות ביותר של אדריכל זה; המבנה נהרס ונבנה מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-19.
באמצע המאה ה-20 נהרסו רוב המבנה ונבנה מחדש בסגנון נאו-ג'ורג'יאני.
הגן שבמרכז הכיכר משמש כיום כפארק ציבורי מלכותי.
מאז 1785 הייתה בכיכר נוכחות של ארצות הברית.
שגרירותה שכנה בכיכר בשנים 1938-2017.
המבנה בו פעלה השגרירות בין השנים 1938–1960 נרכש על ידי ממשלת קנדה ושמו שונה לבית מקדונלד המשמש כיום את המשלחת העליונה הקנדית בלונדון.
במהלך מלחמת העולם השנייה מוקמה במבנה מס' 20 בכיכר מפקדתו של הגנרל דווייט אייזנהאואר.
מבנה זה משמש גם כיום את צי ארצות הברית כמפקדתו באירופה ובמערב אפריקה.
בשנת 1960 עברה שגרירות ארצות הברית למבנה שמוקם בצידה המערבי של הכיכר.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארו סאארינן.
סגנונו המודרני של המבנה צורם בין ייתר מבני הכיכר הג'ורג'יאניים והנאו-ג'ורג'יאניים.
מאז פיגועי הטרור שאירוע בארצות הברית ב-11 בספטמבר 2001, משיקולי אבטחה, נסגרה חלק מהכיכר לתנועה.
פעילות השגרירות בכיכר זוהתה עם מדיניות ארצות הברית ולימים המונח "כיכר גרוונר" הפך לכינוייה של שגרירות ארצות הברית ושל מדיניותה.
בכיכר הוצבו פסלם של פרנקלין דלאנו רוזוולט מעשה ידי סר ויליאם רייד דיק ושל אייזנהאואר מעשה ידי רוברט לי דין על מנת לסמל קשר היסטורי זה.
כיכר הארמון היא הכיכר הראשית של סנקט פטרבורג.
שטח הכיכר הוא כ-50 דונם.
הכיכר קיבלה את שמה בשנת 1766 מארמון החורף שהחזית הדרומית שלו יוצאת לכיכר.
בשנים 1918–1944 שמה של הכיכר היה "כיכר אוריצקי" לזכר מהפכן סובייטי מויסיי אוריצקי שנרצח בקרבתה.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-18 שטח הכיכר היה מנוצל לאחסנה של חומרי בניין לבניית ארמון החורף, הצגות ציבוריות במהלך החגים ותרגילים צבאיים.
תכנון מתחם הכיכר בוצע על ידי קארלו רוסי בשנים 1819–1829. באותן השנים נבנה בניין המטה הכללי שסוגר את הכיכר מדרום.
בשנים 1837–1843 בצד המזרחי נבנה בניין מטה אוגדת הגווארדיה הרוסית.
בשנת 1834 במרכז הכיכר הוצב עמוד אלכסנדר.
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הכיכר הייתה מקום של מצעדים צבאיים של צבא האימפריה הרוסית.
ב-9 בינואר 1905 על הכיכר התרחשו האירועים המרכזיים של יום ראשון העקוב מדם .
בתקופה הסובייטים הכיכר הייתה מקום להפגנות וצעדות במהלך החגים.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 הכיכר היא מקום להופעות של זמרים ידועים ביניהם מדונה, אלטון ג'ון, פול מקרטני.
נוסף לכך, משמשת הכיכר לעריכת מצעד יום הניצחון, אחת לשנה, ב-9 במאי.
כיכר הגיבורים (בהונגרית: Hősök tere, קרי: הֶשֶק טֶרֶה) היא הכיכר המרווחת והמרשימה ביותר בבודפשט ברובע 14 (זוגלו) של העיר.
הכיכר בנויה כקשת בחצי-עיגול ("סהר"), במרכזה עמוד זיכרון הקרוי "אנדרטת המילניום".
בקשת מוצבים פסליהם של אישים מ-1000 שנות ההיסטוריה של הונגריה, ומול הקשת נמצאת הכניסה הראשית של הפארק העירוני של בודפשט.
משני צידי הכיכר עומדים מבנים בעלי חזית דומה: המוזיאון לאמנות יפה והיכל האמנות.
הכינוס הגדול ביותר האחרון בכיכר היה ב-16 ביוני 1989, כאשר קהל של 250,000 איש כיבד את ארונו של אימרה נוג', ממנהיגי המרד ההונגרי של 1956, שהוצא להורג על ידי השלטון הסובייטי ב-1958.
יחד עם שדרת אנדראשי החוצות את העיר ומובילות לכיכר (מגדת הדנובה לערך), נכללת הכיכר באתר המורשת העולמית של בודפשט.