tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט עלה לאקרנים ב-7 ביולי 2024, תחת הפצת "אולפני האחים וורנר".
המאבק להתגבר על העבר הוא שם עצם גרמני מורכב המתאר תהליכים בולטים במחצית השנייה של המאה ה-20 בחקר הספרות, התרבות והחברה הגרמנית שלאחר 1945.
מילון דודן הגרמני מגדיר את המושג כ"דיון ציבורי בתוך המדינה על תקופה בעייתית בהיסטוריה הקרובה שלה – וספציפית, על הנאציזם בגרמניה" – בהתייחס לאירועים טראומטיים המעוררים שאלות רגישות של אשמה קולקטיבית.
בגרמניה, המילה התייחסה במקור לכעס וחרטה על פשעי המלחמה של הוורמאכט, השואה ואירועים קשורים של תחילת ואמצע המאה ה-20, כולל מלחמת העולם השנייה.
במובן של חיפוש אחר זהות גרמנית חדשה, המילה יכולה להתייחס לתהליך הפסיכולוגי של הדה-נאציפיקציה.
לאחר האיחוד מחדש שחל ב-1990 – הצטרפות גרמניה המזרחית לשעבר לרפובליקה הפדרלית הנוכחית של גרמניה – ונפילת ברית המועצות ב-1991, התייחס המושג גם להשלמה עם הקומוניזם המזרח-גרמני.
המושג "המאבק להתגבר על העבר" מתאר את הניסיון לנתח, לעכל וללמוד לחיות עם העבר, בפרט עם השואה.
ההתמקדות בלמידה היא ברוח אמירתו של הפילוסוף ג'ורג' סנטיאנה המצוטטת לעיתים קרובות, "אלה ששוכחים את העבר נידונים לחזור עליו".
זהו מונח טכני המשמש גם באנגלית, שנטבע לאחר 1945 במערב גרמניה, והוא מתייחס ספציפית לזוועות שבוצעו בגרמניה הנאצית ולחששות היסטוריים ועכשוויים לגבי המידה הנרחבת שבה הנאציזם זכה לשיתוף פעולה מצד מוסדות תרבות גרמניים רבים, וכן מוסדות דתיים ופוליטיים.
המונח עוסק אפוא בעת ובעונה אחת באחריות הקונקרטית של המדינה הגרמנית – גרמניה המערבית קיבלה על עצמה את החובות המשפטיות של הרייך השלישי – ושל גרמנים בודדים למה שהתרחש תחת שלטון היטלר, ובשאלות לגבי שורשי הלגיטימציה של הנאציזם בחברה הגרמנית, לאור העובדה שהתפתחות הנאורות קרסה מול האידאולוגיה הנאצית.
מבחינה היסטורית, המושג "המאבק להתגבר על העבר" נתפס לעיתים קרובות כצעד הבא ההגיוני לאחר הדה-נאציפיקציה תחת כיבוש בעלות הברית ועל ידי ממשלת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית של קונראד אדנאואר, וכן החל מסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, בתקופה שבה עבודת ה-Wiederaufbau, השיקום, הייתה פחות דחופה.
לאחר שהחליפו את המוסדות ומבני הכוח של הנאציזם, מטרתם של הגרמנים הליברלים הייתה להתמודד עם אשמת ההיסטוריה הקרובה.
המושג מסומנת על ידי למידה מהעבר בדרכים כמו הודאה, בכנות, כי עבר כזה אכן התקיים, על ידי ניסיון לתקן ככל האפשר את העוולות שבוצעו, ועל ידי ניסיון להתקדם מהעבר הזה.
הכנסיות הגרמניות, שרק מיעוט מהן מילא תפקיד משמעותי בהתנגדות הגרמנית לנאציזם, הובילו את הדרך בתהליך זה.
הם פיתחו תאולוגיה גרמנית ייחודית של חרטה בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעצרות ההמוניות של הכנסייה הלותרנית והקתולית, פיתחו נושא זה בתור לייטמוטיב, קו מנחה, של נוער נוצרי.
המושג "המאבק להתגבר על העבר" בא לידי ביטוי בבתי הספר.
ברוב מדינות גרמניה, תוכנית הלימודים הכתובה סיפקה לכל ילד שיעורים על היבטים שונים של הנאציזם בשיעורי ההיסטוריה, הפוליטיקה והדת מכיתה ה' ואילך, וכן בטיולי בית ספר, בהם שובצו מחנות ריכוז.
ניצולי שואה הוזמנו לבתי ספר כדוברים אורחים, אם כי חלוף הזמן מגביל את ההזדמנויות הללו ככל שדור זה מזדקן.
בפילוסופיה, כתביו של תאודור אדורנו כוללים את ההרצאה "Was bedeutet: Aufarbeitung der Vergangenheit?" ("מה הכוונה ב'עבודה על העבר'?"), נושא הקשור להגותו המאוחרת על משמעות התקופה שאחרי אושוויץ.
הוא נשא הרצאה בנושא ב-9 בנובמבר 1959 בוועידה בנושא חינוך שהתקיימה בוויסבאדן.
בכתיבה בהקשר של גל חדש של התקפות אנטישמיות נגד בתי כנסת ומוסדות קהילה יהודית שהתרחשו במערב גרמניה באותה תקופה, דחה אדורנו את הביטוי בן זמנו "עבודה על העבר" כמטעה.
הוא טען שמונח זה מסווה הכחשה, ולא מסמל את סוג ההשתקפות העצמית הביקורתית שהתיאוריה הפרוידיאנית קראה לה כדי להשלים עם העבר.
הרצאתו של אדורנו נתפסת לעיתים קרובות כחלק מביקורת מרומזת ומפורשת על יצירתו של מרטין היידגר, שקשריו הפורמליים עם המפלגה הנאצית ידועים היטב.
היידגר ניסה לספק תפיסה היסטורית של גרמניה כתפיסה פילוסופית של מוצא וגורל גרמני.
מאוחר יותר דיבר על שותפות גורל של גרמניה עם "המערב".
אלכסנדר גרסיה דוטמן, בספרו זיכרון המחשבה: מסה על היידגר ואדורנו (Das Gedächtnis des Denkens.
Versuch über Heidegger und Adorno) התייחס לערך הפילוסופי של המונחים המנוגדים לכאורה הללו – "עבודה על העבר" ו"המאבק להתגבר על העבר".
המונח מזוהה עם תנועה בספרות הגרמנית שבין מחבריה הבולטים נמנים גינטר גראס וזיגפריד לנץ.
הרומן השיעור בגרמנית של לנץ וטרילוגיית דנציג של גראס עוסקים בילדות תחת הנאציזם.
הקמת אנדרטאות ציבוריות לקורבנות השואה הייתה הנצחה מוחשית בגרמניה, והמחשה של מושג "המאבק להתגבר על העבר".
מחנות ריכוז כגון דכאו, בוכנוואלד, ברגן-בלזן ופלוסנבירג, פתוחים למבקרים כאנדרטאות ומוזיאונים.
ברוב הערים יש לוחות על הקירות המסמנים את המקומות שבהם התרחשו זוועות.
כאשר מושב הממשלה הועבר מבון לברלין ב-1999, תוכננה אנדרטת שואה נרחבת, שתכנן האדריכל פיטר אייזנמן כחלק מהפיתוח הנרחב של מבנים רשמיים חדשים ברובע ברלין-מיטה.
המונומנט נפתח ב-10 במאי 2005. השם הבלתי פורמלי של האנדרטה הזו, אנדרטת השואה, לא מתורגם בקלות: שם העצם Mahnmal מובחן מהמונח Denkmal, המשמש בדרך כלל לתרגום "זיכרון".
שם העצם Mahnmal נושא מובן של אזהרה, ערעור או אזהרה, במקום "זיכרון".
היצירה ידועה רשמית בשם Das Denkmal für die ermordeten Juden Europas ("האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו").
מחלוקת נקשרה אליו בגלל השם הפורמלי והדגש הבלעדי שלו על קורבנות יהודים.
אייזנמן אמר בטקס הפתיחה: "ברור שלא נפתור את כל הבעיות – אדריכלות אינה תרופת פלא לרוע – וגם לא נספק את כל הנוכחים היום, אבל זו לא הייתה כוונתנו".
באוסטריה, ויכוחים לגבי טיבו ומשמעותו של האנשלוס וסכסוכים לגבי ביטויים משפטיים של חובה ואחריות, הובילו לחששות ולתגובה פחות ממוסדת מצד הממשלה.
מאז סוף המאה ה-20, משקיפים ואנליטיקאים הביעו דאגות לגבי עליית ההיידריזם.
פולין החזיקה מוזיאון, ארכיון ומכון מחקר באושוויינצ'ים שליד אושוויץ מאז חוק שחוקק ב-2 ביולי 1947 הפרלמנט הפולני.
באותה שנה הקימה צ'כוסלובקיה את "אנדרטת הסבל הלאומי", לימים אנדרטת טרזין, צ'כיה, באתר גטו טרזינשטט.
בתקופת השליטה הסובייטית במזרח אירופה לאורך רוב המחצית השנייה של המאה ה-20, המחקר ההיסטורי על השואה עבר פוליטיזציה.
ההיסטוריה פורשה לאור דוקטרינות מרקסיסטיות של מלחמת מעמדות ואלה נטו לשלול מעשים של שיתוף פעולה ואנטישמיות במדינות מזרח אירופה.
התקדמות האיינזצגרופן, מבצע ריינהרד ואירועים אחרים בשואה התרחשו באירופה הכבושה על ידי הגרמנים, מחוץ לגבולות הרפובליקה הפדרלית הגרמנית של ימינו.
ההיסטוריה של האנדרטאות והארכיונים שהוקמו באתרים אלה במזרח אירופה קשורה למשטרים הקומוניסטיים ששלטו באזורים אלה במשך יותר מארבעה עשורים לאחר מלחמת העולם השנייה.
הנאצים קידמו רעיון של אומה גרמנית נרחבת המשתרעת לתוך שטחים שבהם התיישבו גרמנים אתניים בעבר.
הם פלשו ושלטו בחלק גדול ממרכז ומזרח אירופה, ונקטו אלימות נגד קבוצות סלאביות ונגד יהודים, קומוניסטים, שבויי מלחמה ועוד.
לאחר המלחמה, מדינות מזרח אירופה גירשו מתיישבים גרמנים כמו גם גרמנים אתניים שהתיישבו זה מכבר, פולקסדויטשה, כתגובה לניסיונה של גרמניה הנאצית לתבוע את אדמות המזרח בשם גרמנים אתניים.
המושג "המאבק להתגבר על העבר" יושם על התהליך הסובייטי של גלאסנוסט ופרסטרויקה, אם כי באופן פחות ממוקד מאשר ביקורת גלויה שהייתה נחוצה לשם רפורמה מתקדמת.
ההנחה הרווחת בתקופה זו הייתה שהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות תשמור על השלטון.
העיתונאי האמריקני דייוויד רמניק טען כי מרגע שממוריאל נוסדה על ידי מתנגדים סובייטים לשעבר ב-1987 והחלה לחקור ולפרסם באופן עצמאי מידע היסטורי על פשעי מלחמה סובייטים ומיקומם של קברי אחים המכילים את קורבנות הטרור האדום, הסטליניזם והגולאג, החלה הספירה לאחור לגבי המשך הישרדותה של המערכת הקומוניסטית.
מאז התפרקות ברית המועצות, המאמצים המתמשכים במדינות מזרח אירופה ובמדינות העצמאיות של ברית המועצות לשעבר לחקור ולפרסם את העבר הקומוניסטי והסטאליניסטי, כמו גם את אינספור הפרות זכויות האדם שלו, מכונה לעיתים מקבילה פוסט-קומוניסטית למושג "המאבק להתגבר על העבר".
ההיסטוריה של פשעי המלחמה היפניים, הן לפני מלחמת העולם השנייה והן במהלכה מתועדת היטב.
בפברואר 2015, קיסר יפן נארוהיטו הביע את חששותיו לגבי מידת הצלחתו של "המאבק להתגבר על העבר", בנוגע לאופן המדויק שייזכרו אירועים אלה ביפן של המאה ה-21.
"המאבק האחרון של בובספוג" הוא הפרק השמיני של העונה השביעית והפרק ה-134 הכולל של סדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקאית בובספוג מכנסמרובע.
הפרק יצא במקור ב-DVD ב-16 במרץ 2010, ושודר בערוץ ניקלודיאון בארצות הברית ב-22 באפריל 2010, לציון יום כדור הארץ.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו ומאמציו של הדמות הראשית וחבריו השונים בעיר התת-ימית ביקיני בוטום.
בפרק זה, בובספוג ופטריק מגלים על סלילת כביש מהיר שיהרוס את שדה המדוזות.
הפרק נכתב על ידי אהרון ספרינגר, סטיבן בנקס ודרק איברסן, בימוי הסטוריבורד נעשה על ידי אהרון ספירנגר הסטוריבורד נעשה על ידי דייב קניגאהם ושון צרמ'ץ ומוניקה טומובה ומרסלו דהסוזה, בימוי האנימציה נעשה על ידי אנדרו אוברטום וטום יאסומי.עם הוצאתו לאור, הפרק זכה לביקורות חיוביות.
יום אחד מוקדם בבוקר, בובספוג ופטריק הם המבקרים הראשונים בשדה המדוזות.
בעוד הם משוטטים באזור, הם נתקלים בשלט המציין כי הכביש המהיר על שם שלי יסלל דרך שדה המדוזות.
מתוך אמונה שהכביש המהיר יזהם את הסביבה ובסופו של דבר יהרוס את שדה המדוזות, בובספוג מחליט למנוע את סלילת הכביש המהיר.
בובספוג מבקש ממר קראב עזרה, אך הוא תומך בכביש המהיר ומאמין שהוא יכול להביא יותר לקוחות לסרטן הפריך.
בובספוג מראה למר קראב את התוכנית של הכביש המהיר ומדגים שהכביש המהיר ידרוס את הסרטן הפריך ויסתיים ישירות במסעדת הדלי.
לאחר מכן, בובספוג חושף כי פלנקטון אחראי לסלילת הכביש המהיר.
מר קראב מחליט לתמוך בבובספוג, ושניהם הולכים למסעדה הדלי במטרה לנסות לעצור את פלנקטון מסלילת הכביש המהיר, אך מגלים כי שאר תושבי העיירה הצביעו לסלילת הכביש המהיר.
בובספוג ופטריק מפגינים נגד סלילת הכביש המהיר.
איש לא מקשיב להם או תומך בהם, והמשטרה עוצרת אותם על מעשיהם.
הכביש המהיר נסלל במהרה ומזהם את שדה המדוזות ואת ביקיני בוטום כולה.
כמה ימים לאחר מכן, העסקים של הסרטן הפריך מתדרדרים במהירות עקב הכביש המהיר.
מתוך אמונה שאיש לא יגיע לסרטן הפריך, מר קראב מחליט למסור לפלנקטון את הנוסחה הסודית לקציצות הסרטן.
כמה שניות לפני שמר קראב מתכונן למסור לפלנקטון את הנוסחה, המדוזה הזועמת משדה המדוזות פולשת לביקיני בוטום ומתחילה להרוס את העיר.
כשהוא רואה בכך הזדמנות להרוס את הכביש המהיר, בובספוג פונה לאנשים, שמסכימים להרוס אותו.
כולם בביקיני בוטום פונים נגד פלנקטון ועוזרים לבובספוג להרוס את הכביש המהיר, כשפלנקטון נדרס כשהוא מנסה להציל אותו.
בסופו של דבר הדמויות חוגגות כאשר שדה המדוזות משוחזר למצבו הטבעי.
איש הים ונער הפלא -
הפרק שודר כחלק מחגיגות יום כדור הארץ 2010 של ניקלודיאון.
הפרק שודר במקור בערוץ ניקלודיאון בארצות הברית ב-22 באפריל 2010, כעבור מרתון בן שעתיים של פרקי הסדרה.
לפני שידור הפרק, יצא באתר האינטרנט של ניקלודיאון משחק המבוסס על הפרק.
ניקלודיאון הכריזה רשמית על הפרק ב-5 באפריל 2010. על פי האינטרנט: "בובספוג ופטריק מגלים שהכביש המהיר על שם שלי יסלל בביקיני בוטום - ממש דרך שדה המדוזות!
הם חייבים למצוא דרך למשוך את תשומת ליבם של שכניהם, או שזה יהיה סופו של שדה המדוזות לתמיד."
הפרק כלל שני שירים, ביניהם "תנו לשדה עוד צ'אנס" - מחווה לשירי מחאה משנות ה-60, עם קווי דמיון לשיר "Give Peace a Chance" של ג'ון לנון.
בנקס אמר על השיר: "זה סוג של בוב דילן שנפגש עם ג'ון לנון".
הפרק יצא באוסף ה-DVD לפני שידור הפרק בטלוויזיה.
ב-4 ביוני 2019 נכלל הפרק ב-DVD "בובספוג מכנסמרובע: 100 הפרקים האחרונים", יחד עם כל הפרקים מהעונה השישית עד העונה התשיעית.
המאגר הלאומי לתורמי מח עצם של עזר מציון הוא מאגר תורמי מח עצם פוטנציאליים הגדול בישראל, והמאגר היהודי הגדול בעולם, והוא השישי בגודלו בעולם, והגדול בעולם ביחס לגודל האוכלוסייה.
הוא מנוהל על ידי ד"ר ברכה זיסר ושייך לעמותת עזר מציון.
בשנת 1996 נערך מבצע ראשון בארץ לאיסוף דגימות של מח עצם עבור נער בשם משה סחייק, במבצע גויסו 5,000 תורמים פוטנציאליים, אך לא אותר תורם מתאים והחולה נפטר.
לאחר פטירתו הציעו הוריו של סחייק לד"ר ברכה זיסר ולעזר מציון להפוך את הדגימות שנאספו עבור סחייק למאגר שיוכל לשמש להצלת חולים אחרים.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1998, הקימו מוטי וד"ר ברכה זיסר יחד עם עמותת עזר מציון את מאגר מח העצם, במטרה להגדיל את מספר תורמי מח העצם הפוטנציאליים בישראל.
בשנת 2005 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין עזר מציון לצה"ל, לפיו לכל מתגייס יוצע להצטרף למאגר במהלך שרשרת החיול בבקו"ם.
עד שנת 2020 הצטרפו למאגר דרך מיזם זה מעל 576,700 חיילים, ובוצעו בפועל 2,174 תרומות מצילות חיים.
החשיבות שבצירוף החיילים למאגר הוא בכך שמתאפשרת כך גישה למאגר של תורמים פוטנציאליים צעירים ובריאים מרוב המוצאים האתניים הקיימים בישראל, בנוסף קיים מערך מקביל לגיוס תורמים פוטנציאליים מקרב משרתי השירות הלאומי.
בשנת 2009 נערך מבצע גיוס התורמים הגדול בעולם, כאשר ביום אחד צורפו למאגר 64,000 תורמים במבצע ממוקד עבור הילדה עמית קדוש.
עוד בשנת 2011 הצטרף המאגר לארגון העולמי של תורמי מח עצם, וקיבל את תעודת ההסמכה (אקרדיטציה) שלו.
בשנת 2018 התקיים מבצע גיוס ייחודי ורחב היקף בעדה האתיופית עבור חולה בת העדה.
באותה שנה, הוקם המרכז לאיסוף תאי אב של עזר מציון ולצידו מעבדה, ומאז תורמי מח העצם של עזר מציון אינם נדרשים עוד להגיע לבית החולים לצורך ביצוע התרומה.
בשנת 2019 עבר המאגר למשכנו החדש בפתח תקווה, למבנה ע"ש מוטי זיסר.
בינואר 2020 נחצה רף מיליון הדגימות והביא את ישראל לשיא עולמי של דגימות ביחס לגודל האוכלוסייה.
הדגימות הרבות הביאו ל-3,466 השתלות מח עצם שהתבצעו מאז הקמת המאגר.
בשנת 2024 היו במאגר יותר מ-1,200,000 תורמים פוטנציאליים, ונעשו באמצעותו יותר מ-5000 השתלות.
לפי נתוני ארגון המאגרים העולמי כ-70% מהחולים בישראל מצליחים למצוא תורם ממאגר ישראלי, לעומת ממוצע עולמי של כ-50%, ומאז הקמת המאגר הלאומי, ירד שיעור תרומות מח עצם המיובאות ממאגרים בעולם עבור חולים ישראליים בכ-50%.
המאבק בין יעקב והמלאך הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי פול בודרי , שגודלו 260 ס"מ על 165 ס"מ.
הציור נוצר בשנת 1853, במהלך שהותו של האמן ברומא, בוילה מדיצ'י, והוא שמור כיום במוזיאון העירוני של לה רוש-סור-יון.
כדי להימנע מקלישאות אקדמיסטיות וליצור ציור נוסף מסוג "רועה ישן" או "לוחם פצוע", בחר בודרי להעניק אופי היסטורי ללימוד גוף האדם שביצע, תוך שהוא בוחר בנושא מקראי – מאבק יעקב והמלאך.
עם זאת, פרשנותו ל"קטע האפל הזה מתוך ספר בראשית" אינה דומה לייצוגים קודמים של הנושא.
למעשה, בחר בודרי להעניק לדמויות שבציור אופי אלגורי: "יעקב הוא נעוריו של האדם, המלאך הוא האידיאל", והמאבק ביניהם ממחיש את אובדן האשליות של האדם עם המעבר לבגרות.
היצירה נכנסה לאוספי המוזיאון העירוני של לה רוש-סור-יון הודות לתרומה של הצייר לעיר הולדתו.
הם לא ציפו לו הוא ציור מאת הצייר הריאליסטי הרוסי איליה רפין, שנוצר בשנים 1884–1888. היצירה מתארת את חזרתו של פעיל נרודניק מן הגלות ואת תגובת בני משפחתו למפגש המחודש.
הציור נמנה עם סדרת „הנרודניקים" של רפין, הכוללת ארבע יצירות נוספות העוסקות בנושא זה.
רפין החל לעבוד על גרסאות מוקדמות של הבד בשנת 1884, בביתו הכפרי שבלומונוסוב.
באותה שנה הציג את היצירה בתערוכה הנודדת ה־12 של הנודדים, קבוצת אמנים ריאליסטים רוסים שקיימה תערוכות נודדות ברחבי רוסיה, תחילה בסנקט פטרבורג ולאחר מכן בערים נוספות.
בשנת 1885 נרכש הציור בידי פאבל טרטיאקוב לצורך הצגתו בגלריה שבבעלותו.
עם זאת, רפין המשיך לעבוד על היצירה גם לאחר רכישתה, וביצע בה שינויים אחדים בשנים 1885, 1887 ו־1888, בעיקר בדמותו ובפניו של הגבר הנכנס אל החדר.
מבקר האמנות והצייר הרוסי איגור גרבר כתב כי הציורים לא ציפו לו והציור איוואן האיום הורג את בנו מהווים את שיא יצירתו של איליה רפין.
היסטוריון האמנות דמיטרי סרביאנוב תיאר את היצירה כ"אחד משיאיה של האמנות הרוסית במאה התשע־עשרה".
חוקר האמנות אלכסיי פדורוב־דוידוב כינה את לא ציפו לו "היצירה המשמעותית והמונומנטלית ביותר, מבין עבודותיו של האמן שעסקו בנושאים מהפכניים.
איליה רפין השלים בשנת 1871 שבע שנות לימוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, וזכה במדליית הזהב הגדולה של האקדמיה על ציורו תחיית בת יאיר.
נוסף על כך הוענק לו התואר „אמן מדרגה ראשונה" והזכות למלגת נסיעה והשתלמות מחוץ לרוסיה.
בשנים 1873–1876 התגורר האמן ופעל בצרפת.
איליה רפין שב מפריז לסנקט פטרבורג ביולי 1876, ולאחר מכן חזר לעיר הולדתו צ'והוייב, שם שהה עד ספטמבר 1877. בהמשך עבר למוסקבה, שבה חי ופעל במשך חמש השנים הבאות.
בשנת 1877 החל רפין לעסוק בנושא התהלוכה.
עבודתו המרכזית בנושא זה, תהלוכה דתית בפלך קורסק, החלה להיווצר בשנת 1880 במוסקבה והושלמה בשנת 1883 בסנקט פטרבורג, אליה עבר האמן בספטמבר 1882. רפין אף התייחס לנושא זה במכתב ששלח למבקר האמנות ולדימיר סטאסוב.
בראשית שנות השמונים של המאה ה־19 הושפע איליה רפין במידה רבה מהתנקשות בקיסר אלכסנדר השני בידי אנשי פרבומרטובצי (פירוש מילולי: „אנשי האחד במרץ"), וכן מהוצאתם להורג של המתנקשים, שבה נכח.
כבר במחצית השנייה של שנות השבעים הגה רפין את הרעיון ליצור סדרת ציורים העוסקת בנושא הנרודניצ'סטבו, תנועה פוליטית של האינטליגנציה הרוסית בשנות השבעים של המאה ה־19. היצירה הראשונה בסדרת „הנרודניקים" היא "תחת ליווי".
התערוכה הנודדת ה־11, שבה הוצג ציורו של איליה רפין "תהלוכה דתית בפלך קורסק" לצד יצירות נוספות, נפתחה בסנקט פטרבורג במרץ 1883. במחצית השנייה של מאי אותה שנה יצאו רפין וולדימיר סטאסוב למסע באירופה, שבמהלכו ביקרו בברלין, דרזדן, מינכן, פריז, מדריד, ונציה ובכמה ערים בהולנד.
בראשית יוני שב רפין לסנקט פטרבורג, ולאחר מכן השתקע בכפר הדאצ'ותמרטישקינו הסמוך ללומונוסוב.
קיימות שתי גרסאות שונות של הציור.
איליה רפין החל לעבוד על הגרסה הראשונה בשנת 1883, ובה תיאר את שיבתה של סטודנטית אל משפחתה.
מדובר בציור שמן על עץ בפורמט קטן יחסית, שמידותיו 45.8 × 37 ס"מ.
כחמש עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1898, חזר רפין לגרסה זו ועיבד אותה מחדש, תוך עריכת שינויים אחדים בדמות האישה הצעירה, שפניה הזכירו את בתו, נדז'דה רפינה.
היצירה מצויה כיום באוסף גלריית טרטיאקוב.
במאמרו משנת 1948, שכותרתו „עמודים חדשים בביוגרפיה היצירתית של רפין", דן היסטוריון האמנות איליה זילברשטיין בגרסה הראשונה של לא ציפו לו.
לדבריו, היצירה נועדה מלכתחילה להעמיד במרכזה דמות של נערה צעירה.
לבושה המהפכני דמה במידה רבה ללבושה של הדמות ביצירה הסטודנט מאת ניקולאי יארושנקו, שכן בשתי היצירות מופיעות הגיבורות כשהן לבושות בבגד משובץ וחובשות כובע קטן.
על פי זילברשטיין, לאחר שאיליה רפין ראה את הסטודנט וקרא את הביקורות שהתפרסמו בעיתונות, החליט להחליף בגרסה השנייה של ציורו את דמות הנערה בדמות של צעיר.
איליה רפין החל לצייר את הגרסה השנייה של היצירה, שהפכה לגרסה המרכזית, בשנת 1884. גרסה זו הייתה גדולה בהרבה, ובמקומה של האישה הנכנסת אל החדר הוצבה דמותו של גבר.
רפין עבד על הציור בביתו הכפרי שבמרטישקינו, סמוך לסנקט פטרבורג, והשתמש כבמודלים בבני משפחתו ובמכרים.
דמות אמו של הגולה מבוססת בחלקה על ורה אלכסייבנה רפינה, רעייתו של האמן, ובחלקה על ורברה קומרובה, בתו של ולדימיר סטאסוב.
דמות הילד צוירה על פי סרגיי קוסטיצ'ב, בנו של שכן, שלימים נעשה ביוכימאי נודע, פרופסור וחבר האקדמיה.
דמות הנערה מבוססת על ורה רפינה, בתו הבכורה של הצייר, ואילו דמות המשרתת צוירה על פי אחת מעובדות משק הבית של משפחת רפין.
הדמות הגברית הנכנסת אל החדר מזוהה בדרך כלל עם וסבולוד גרשין, שעל דיוקנו עבד רפין בשנת 1884; בגרסת ביניים של הציור הדמיון בין הדמות לבין הסופר בולט במיוחד.
אביו של הגולה מופיע גם ברישומים המוקדמים של היצירה, כשהוא מודיע לשאר הנוכחים על הגעתו הקרבה.
מבקר האמנות ולדימיר סטאסוב אף מזכיר את צלליתו של "זקן".
בגרסה הסופית הותיר איליה רפין רק את הדמויות שלדעתו היו חיוניות להתפתחות הפסיכולוגית של הנושא שבחר ול-"לכידות הפעולה הסצנתית".
תערוכה נודדת ומכירה 12 של הציור
הציור נכלל בתערוכה הנודדת ה־12 של פרדוויז'ניקים, שהתקיימה החל משנת 1884 בסנקט פטרבורג.
בתחילה החליט פאבל טרטיאקוב שלא לרכוש את היצירה, לאחר שהביע בפני איליה רפין את דעתו כי אף שיש בה סגולות רבות, יש בה גם פגמים; נושא היצירה לא עורר בו עניין מיוחד, אך סבר כי היא עתידה לגעת בציבור הרחב.
גם רפין עצמו לא היה שבע רצון לחלוטין מן האופן שבו טופל מבחינה חזותית נושא חזרתו של הגולה.
לאחר מכן נדדה היצירה עם התערוכה לערים שונות ברחבי רוסיה.
בתום מסע התערוכה הודיע טרטיאקוב לרפין כי החליט לרכוש את הבד.
באותה עת קיבל רפין הצעה נוספת מפיודור טרשצ'נקו, אך דחה אותה משום שביקש להמשיך ולעבד את דמותו של הגבר.
לאחר השלמת הציור רכש טרטיאקוב את היצירה לאוספו, והעלה את מחיר הקנייה מ־5,000 ל־7,000 רובלים.
איליה רפין חזר לעבודה על הציור בשנים 1885, 1887 ו־1888. השינויים שביצע נגעו בעיקר להבעת פניו של הגבר הגולה.
הצלם אנדריי דנייר תיעד את הבד בצילום עוד לפני השינויים שנערכו בשנת 1885, והציע את התצלום בשנת 1884 למבקר האמנות ולדימיר סטאסוב.
הציור מתאר את הרגע שבו גבר נכנס אל חדר.
מדובר בגולה, ככל הנראה חבר בארגון המהפכני נרודניה ווליה, תנועה פוליטית מהפכנית ברוסיה של המאה התשע־עשרה, אשר שב מגלות באזור מרוחק של האיפריה הרוסית.
הנוכחים בחדר, הנראים כבני משפחתו, מופתעים ממראהו ומכניסתו הבלתי צפויה.
רפין מבטא ביצירה את מלוא מנעד הרגשות של הדמויות, על גווניו השונים, ברגע היווצרותם.
ניכרת שמחתה המהוססת של האישה היושבת ליד הפסנתר, רעייתו של הגולה, וכן של הילד היושב ליד השולחן.
מנגד עומדת הנערה המביטה הצדה, ככל הנראה מבלי להבין מיהו האיש שנכנס.
המשרתת העומדת בפתח מגיבה בתדהמה זהירה, ואילו האישה המבוגרת שבחזית הקומפוזיציה, אמו של הגולה, מתוארת בדמות כפופה המבטאת זעזוע רגשי עמוק.
גם רגשותיו של הגבר ניכרים בבירור.
איליה רפין צייר ושינה את הבעת פניו ואת נטיית ראשו של הגולה לפחות שלוש פעמים.
על האמן היה לבחור תנוחת ראש הנעה בין רוממותו של גיבור לבין תשישותו של מעונה, ולבסוף הותיר הבעה שואלת ומהוססת, שבה משולבים גם ממדים של גבורה ושל סבל.
הקומפוזיציה הציורית סובבת סביב הגולה ואמו, וסביב חילופי המבטים ביניהם.
האם משמשת כחוליה המקשרת בין בנה, שעדיין נדמה כזר בחלל הפנימי המואר, לבין שאר בני המשפחה.
תנועתה לעברו מודגשת בציור באמצעות הכיסא שהיא דוחפת הצדה.
במרכז היצירה מצויות ידה של האם וידה של כלתה, היושבת ליד הפסנתר.
הדמויות המשניות, ובהן הילד היושב ליד השולחן בחלק הימני של הציור, מעניקות ליצירה חיוניות, לכידות וחמימות לירית.
פרטים נוספים תורמים לכך, כגון תנוחת רגליה של הילדה הקטנה, המעוקלות באופן יוצא דופן, וכן הריהוט המצויר ברגישות של דירה אופיינית למשפחה מן האינטליגנציה של התקופה.
איליה רפין מדגיש ביצירה את הממדים הפוליטיים והרוחניים של חזרה לאחר הרשעה בפעילות מהפכנית.
חזרה מעין זו נחשבה בתקופה ההיסטורית ההיא ל"מאורע בלתי צפוי וכמעט ניסי" ואף ל"תחייה", על רקע עונשי המאסר הארוכים שהיו שכיחים אז.
דמות האם הקמה מכורסתה לקראת בנה מזכירה את האופן שבו מתוארות סצנות מן הבשורות, כגון תחיית לזרוס או סעודת אמאוס.
הדימוי יוצר גם זיקה ליצירתו של אלכסנדר איוואנוב, הופעת ישו לפני העם, ומבסס קשר נושאי לרעיון האשמה ולמוטיב של שובו של הבן האובד.
קיר הדירה מכוסה בהדפסים התומכים בסמליות הפוליטית והמוסרית של היצירה.
בין ההדפסים נכללים דיוקנאותיהם של הסופרים הדמוקרטיים ניקולאי נקראסוב וטאראס שבצ'נקו, תיאור של ישו על גבעת הגולגולתא כסמל לסבל ולכפרה, וכן דימוי של אינטלקטואל מהפכני.
נוסף על כך מופיע תיאור של הקיסר אלכסנדר השני על ערש דווי, לאחר שנרצח בידי הנרודניקים.
מבחינה סגנונית היצירה רוויה הפתעות.
התאורה הצידית, נקודת המבט, סידור משקוף הדלת והחלון זה לצד זה, וכן מערך המסגרות, מזכירים את מסורת הציור ההולנדית.
הצבעוניות מעובדת במיזוגים עדינים ומדויקים: הכחולים מעורבים בירוקים, החומים באפורים ובסגולים, והאדומים נוטים לגוון סגלגל.
הציור זכה לתגובה מסויגת מצד הצייר ומבקר האמנות אלכסנדר בנואה.
בספרו History of Russian Painting in the Nineteenth Century הוא ראה בהעמדה המלאכותית, בהבעות הפנים המוגזמות ובנרטיב הישיר חולשות של היצירה, וכתב כי "המבט נע ממלודרמה רועמת אל דמויות שטחיות למדי, אך נעצר בהנאה על חלל פנימי המטופל לשלמות, באפור רב עוצמה, ובציור חי ופשוט"."
מבקר האמנות אלכסיי פדורוב-דווידוב כינה את הציור "המשמעותי והמונומנטלי ביותר" מבין עבודותיו של האמן בנושאים מהפכניים.
אלן בסנסון, היסטוריון צרפתי, רואה בציור דוגמה למופת בשל הקשר שהוא יוצר בין ציור לספרות:
הצייר ומבקר האמנות איגור גרבר כתב כי הציורים לא ציפו לו ואיוואן האיום ובנו איוואן היו ל"נקודות השיא ביצירתו של רפין הן בעוצמת ההבעה והן בכוח הציורי".
לדבריו, אין אף יצירה אחרת של איליה רפין שיכולה להתעלות על שתיהן.
בדומה לכך ראה מבקר האמנות דמיטרי סרביאנוב את לא ציפו לו כ"אחד משיאיה של הציור הרוסי במאה התשע עשרה".
הציור הופיע על בול דואר סובייטי שיצא לאור בשנת 1969.
היצירה הוצגה בתערוכת רפין במוזיאון הפטי פאלה בפריז בין ה-5 באוקטובר 2021 ל-23 בינואר 2022.
ישראל פינתה את ההתנחלויות ברצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות שהייתה נסיגה חד-צדדית מהאזור ב-2005, לאחר 38 שנים של מגורי מתנחלים ברצועת עזה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו טען כי "לישראל אין כוונה לכבוש לצמיתות את עזה או לעקור את אוכלוסייתה האזרחית" וכי "ישראל נלחמת במחבלי חמאס, לא באוכלוסייה הפלסטינית, ואנו עושים זאת תוך ציות מלא לדין הבינלאומי".
בהקשר של מלחמת חרבות ברזל, הציעו ישראלים מסוימים גירוש או יצירת תנאים שיובילו לבריחתם של פלסטינים מהאזור ולגל חדש של יישוב מחדש ברצועת עזה.
התנחלויות ישראליות הן קהילות אזרחיות שנבנו על ידי ישראל ברחבי השטחים הפלסטיניים, ומאוכלסות כמעט אך ורק על ידי יהודים על אדמות שנכבשו על ידי ישראל מאז מלחמת ששת הימים ב-1967. ההתנחלויות מוגנות לרוב על ידי צבא הגנה לישראל, והן לעיתים מהוות מוקדי חיכוך לאלימות של פלסטינים וישראלים.
Human Rights Watch וארגוני משקיפים אחרים מגישים בקביעות דוחות על פשיעה לאומנית של ישראלים ביהודה ושומרון, המתייחסים לתקריות יידוי אבנים וירי בהן מעורבים מתנחלים ישראלים נגד פלסטינים, אך לא מדווחת על פיגועי טרור שמבצעים פלסטינים נגד ישראלים, כמו פיגועי הטרור נגד ישראלים בשנות ה-90 של המאה ה-20.
תוכנית ההתנתקות הוצעה לראשונה על ידי ראש הממשלה אריאל שרון ב-2003, ואושרה על ידי הכנסת ב-2005. היא יושמה באוגוסט 2005, כאשר הוצעו חבילות פיצויים לאלו שיעזבו את בתיהם מרצון, אך אחרים פונו בכוח על ידי כוחות צה"ל.
8,475 מתנחלים פונו מרצועת עזה, בעוד שבאותה שנה גדל מספר המתנחלים החדשים ביהודה ושומרון ב-15,000.
הקהילה הבין-לאומית רואה בהקמת התנחלויות ישראליות בשטחים הפלסטיניים כבלתי חוקית על בסיס אחת משתי טענות: שהן מפרות את סעיף 49 של אמנת ז'נבה הרביעית, או שהן מהוות הפרה של הצהרות בין-לאומיות.
האומות המאוחדות, ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים וחוקרי משפט רבים רואים ברצועת עזה כנמצאת עדיין תחת כיבוש צבאי על ידי ישראל, בעוד שישראל חולקת על כך בטענה שהיא הייתה עצמאית תחת שלטון חמאס שנבחר בבחירות דמוקרטיות ברצועת עזה וחולקת גבול משותף עם מצרים.
הפגנות, התכנסויות ותנועות נגד ההתנתקות ופינוי המתנחלים החלו זמן קצר לאחר ההכרזה על ההתנתקות ונמשכו לאורך השנים.
באוקטובר 2004 צעדו 100,000 ישראלים בערים ברחבי ישראל כדי למחות על התוכנית תחת הסיסמה "100 ערים תומכות בגוש קטיף והשומרון".
ב-2014, פעילים הקימו קבוצת פייסבוק בשם "חוזרים לגוש קטיף" קבוצה ששמה שונה כעת ל"הביתה - חוזרים לחבל עזה".
בסוף ינואר 2024, קצין צה"ל אנונימי דיווח כי נתניהו ואחרים בממשלה ביקשו מגורמים בצה"ל להתחיל להקים "בסיסי קבע" ברצועת עזה.
לפי הדיווח, הפקודות ניתנו בעל פה ובאופן אישי למספר מצומצם של אנשים.
מספר גורמים צבאיים התבטאו בעילום שם נגד הרעיון, בטענה שהם יהוו מטרות קלות ("ברווזים במטווח") ויידרשו שותפות ביטחונית צמודה עם הרשות הפלסטינית.
שר החוץ ישראל כ"ץ גם העלה בינואר 2024 את הרעיון שבמקרה של פתרון שתי מדינות בין ישראל לפלסטין, ניתן יהיה ליצור אי מלאכותי מול חופי רצועת עזה שישראל תשלוט בו.
עד נובמבר 2023, קמפיין בשם "חוזרים הביתה" כבר החל לפעול.
ב-22 בנובמבר התקיים כנס באשדוד בו התכנסו ארגוני שטח שונים.
האירוע כלל נאומים לא רק מפוליטיקאים מהימין הרדיקלי כמו הח"כית לימור סון הר-מלך מעוצמה יהודית, אלא גם שניים ממפלגת ההליכוד של נתניהו, אריאל קלנר וטלי גוטליב.
סון הר-מלך הצהירה כי "אין מנוס מחזרה ושליטה מלאה ברצועת עזה" וכי שליטה מלאה משמעותה "התיישבות רחבה ופורחת" בניגוד להתנחלויות גוש קטיף שהיו מרוכזות.
גוטליב קראה להקמת חומה ומגדל בחלק הצפוני של עזה באופן מיידי.
דובר אחר, יוסי דגן, הוביל לובי רב-השפעה במרכז הליכוד.
דגן היה פעיל התיישבות בולט שנאלץ לסגת מהתנחלות באזור קטן בשומרון שפונה ב-2005 בערך באותו זמן כמו עזה.
בנובמבר 2023, 11 ארגוני ימין מובילים השיקו את "קואליציית הארגונים לשיבה לחבל עזה ולכל יישובי צפון השומרון" בסדרת פגישות חשאיות.
הקואליציה החדשה מתכננת לקרוא לישראלים להצטרף לגרעיני התיישבות שיבנו מחדש את הקהילות היהודיות לשעבר של גוש קטיף, החל מצפון רצועת עזה וצפון השומרון.
בדצמבר 2023 התכנסו מאות פעילי התיישבות במרכז הארץ לכנס נוסף שכותרתו "היערכות מעשית לחזרה לעזה".
כנס "התיישבות מביאה ביטחון", ינואר 2024
ב-28 בינואר 2024 נערך בירושלים כנס בשם "התיישבות מביאה ביטחון", בחסות ארגון המתנחלים הימני נחלה.
בעיצומה של המלחמה ברצועת עזה, השתתפו בכנס שנים-עשר שרים בממשלת ישראל, כולל כמה ממפלגת הליכוד של ראש הממשלה.
יו"ר נחלה, דניאלה וייס, התייחסה לטבח שבעה באוקטובר ולמלחמה המתמשכת כסיבה לצורך בכנס וביישוב מחדש, באומרה לכתבים: "זהו הסוף לנוכחות הערבים בעזה.
במקומם, יחזרו המון המון יהודים להתנחלויות, שיבנו התנחלויות חדשות." בתגובה לאמירתו של השר לביטחון לאומי מהימין הרדיקלי איתמר בן גביר כי על הפלסטינים החיים בעזה "ללכת מכאן", צעקו חלק מהנוכחים "רק טרנספר!"
הכנס קרא לבניית התנחלויות ישראליות חדשות בעזה ולעידוד עקירת הפלסטינים החיים שם.
כ-5,000 ישראלים, רובם דתיים, השתתפו בכנס, כולל נוכחות גדולה של ילדים ובני נוער.
11 מתוך 37 שרי הממשלה המכהנים השתתפו בכנס, בנוסף ל-15 חברי כנסת מהקואליציה.
נוכחותם של חברים כה רבים בממשלה סימנה את עליית תנועת ההתיישבות מחדש משולי הפוליטיקה לקדמת הבמה.
11 שרי הממשלה שהשתתפו בכנס מפורטים בטבלה להלן:
שםתפקידמפלגהתפקיד בכנסאיתמר בן גבירהשר לביטחון לאומיעוצמה יהודיתנואם מרכזיבצלאל סמוטריץ'שר האוצרהציונות הדתיתנואם מרכזייצחק גולדקנופףשר הבינוי והשיכון
מנהיג המפלגה החרדית אגודת ישראל
מנהיג הרשימה יהדות התורהיהדות התורהנואםשלמה קרעישר התקשורתהליכודמשתתףחיים כץשר התיירותהליכודמשתתףעידית סילמןשרת הגנת הסביבההליכודמשתתפתמאי גולןשרת השוויון חברתי וקידום מעמד האישההליכודמשתתפתעמיחי שיקלישר התפוצות והשוויון החברתיהליכודמשתתףיצחק וסרלאוףשר הנגב, הגליל והחוסן הלאומיעוצמה יהודיתמשתתףעמיחי אליהושר המורשתעוצמה יהודיתמשתתףאורית סטרוקשרת ההתיישבות והמשימות הלאומיותהציונות הדתיתמשתתפת
ההתנחלויות החדשות ששמותיהן צוינו היו:
ישי – תיבנה בפאתי הריסות בית חאנון שבצפון הרצועה
שערי חבל עזה – התנחלות בח'אן יונס
חסד לאלפים – דרומית לרפיח, מיועדת להתיישבות חרדית
מעוז – בחוף הדרומי של עזה
המפה הציגה מגיני דוד במרכזי 3 הערים הגדולות הללו וכינתה את הנעצים המצביעים על הכוכבים כ"גרעינים", אך המפה עצמה לא פירטה האם האזור הירוק הבהיר המקיף את ה"גרעינים" היהודיים-ישראליים יאוכלס על ידי פלסטינים או לא, אם כי שרי קבינט קידמו תדיר את הצורך לכפות על הפלסטינים לעזוב את ארצם.
המארגנים הציגו גם מפה של עיר עזה החדשה, שפורסמה גם בוול סטריט ג'ורנל, עם שמות עבריים חדשים לשכונות ומשמעות השמות החדשים.
הטבלה הבאה מסכמת את החומר שהוצג באותה מפה:
התפוח שצמחו בשכונה""יש שם בית קברות אנגלי שבו קבורים חיילי הגדוד העברי שנהרגו במהלך כיבוש עזה."Shadi 'Azaשעדי"גיבורי עזה" (כך במקור)אפור עכור כההשג'אעייהالشجاعية"'אומץ', כלומר 'שכונת האמיצים',
שלחמו בצלבנים ליד עזה.""מיוחס ללוחמי צה"ל שלחמו בעיר."Tzabarצברצבר מצוי; גם יהודי יליד ישראלצהוב-ירוקא-סברהالصبرةסברס"תרגום של השם הערבי"Old Cityהעיר העתיקהצהובהעיר העתיקהالبلدة القديمةAgalaעגלהסגולשייח' עג'ליןالشيخ عجلينTel El-Hawaתל אל-הוואגבעת הרוחאדוםתל אל-הוואتل الهوا"גבעת הרוח""תרגום של השם הערבי"Shivat Tzionשִׁיבָת צִיּוֹן"שיבת ציון"אפור בהירזייתוןالزيتون"נקראת על שם עצי הזית המקומיים.""רוב הקהילה היהודית חיה ...(כאן)...
נקראת על שם הלוחמים הטורקמנים שלחמו בצלבנים בעזה.""על פי המסורת שמשון מת כאן בשערי עזה."
כפיית "הגירה מרצון" או טיהור אתני
בראיון מחוץ לכנס ובראיון נוסף למחרת ב-i24NEWS, קראה דניאלה וייס, יו"ר תנועת נחלה ומנהיגת מתנחלים ביהודה ושומרון, למנוע עוד יותר משלוחי מזון וסיוע הומניטרי אחר לרצועת עזה, כך שהפלסטינים שם יעזבו או "ירצו" לעזוב.
אווירת הכנס הייתה חגיגית, דמוית קרנבל, ולעיתים הפכה לעצרת שכללה קריאות "עם ישראל חי", אך גם שירה.
החגיגיות בזמן מלחמה וסביב נושא הכרוך בצורך לכפות על פלסטינים יציאה המונית מארצם, שחלק מאפיינים כקריאה דה פקטו לטיהור אתני, גררה ביקורת נרחבת.
בני משפחות של החטופים במלחמת חרבות ברזל מתחו ביקורת חריפה על הכנס, הן על האווירה החגיגית שבו, הן על כך שהתנועה נתפסת כמכשול לשחרור החטופים.
גיל דיקמן, שבת דודתו כרמל גת הוחזקה כחטופה על ידי חמאס, הביע את כעסו בכנסת וציין: "בבוקר אתם זורקים בוץ אחד על השני, ובערב אתם רוקדים באירוע שרק פוגע בנו.
בעזה החטופים לא רוקדים." בן משפחה אחר אמר על משתתפי הכנס: "אתם רוקדים על הדם שלהם".
בישיבת ועדת העלייה והקליטה ביום שני, אמרה מירב לשם-גונן, אמה של החטופה רומי גונן:"כל הדיבורים האלה על טרנספר גרמו לי לרעוד.
הטרנספר שאתם מדברים עליו מתייחס לקשרים אתניים ודתיים לקבוצה מסוימת.
האם זה לא מה שנעשה לנו באירופה?
אנחנו אומרים שאנחנו רוצים להיות טובים מזה, אבל אנחנו מוכנים לעשות את אותו הדבר לעם אחר."
— מירב לשם-גונן, אמה של החטופה רומי גונן בכנסת, 30 בינואר 2024
ארצות הברית, בעלת בריתה הקרובה ביותר של ישראל, אמרה כי עזה חייבת להמשיך להיות מנוהלת על ידי פלסטינים לאחר המלחמה וכי חייבים להיות מהלכים רציניים לקראת הקמת מדינה פלסטינית.
משרד החוץ של קנדה פרסם הצהרה האומרת כי "קנדה דוחה כל הצעה הקוראת לעקירה כפויה של פלסטינים מעזה ולהקמת התנחלויות נוספות.
רטוריקה מסיתה כזו מערערת את הסיכויים לשלום בר-קיימא."
ברמאללה, משרד החוץ של הרשות הפלסטינית גינה את הכנס ואת השתתפותם של 11 שרי הממשלה, באומרו כי הוא "אישר בגלוי ובפומבי רצח עם, פשעי מלחמה והגירה בכפייה של העם הפלסטיני."
"נערכים להתיישבות בעזה", אוקטובר 2024
ב-20 וב-21 באוקטובר 2024, התקיים אירוע בשם "נערכים להתיישבות בעזה" שאורגן על ידי תנועת נחלה וקבוצות ימין נוספות ליד גבול רצועת עזה.
האירוע תואר כפסטיבל וכלל עיר אוהלים (סוכות), סיור ב"נקודות תצפית" לתוך רצועת עזה, והכנות לוגיסטיות להתיישבות בעזה.
לקראת הפסטיבל, הפיצו השרה מטעם הליכוד מאי גולן, תשעה חברי כנסת מהליכוד ושישה יושבי ראש סניפים הזמנה לאירוע שאורגן ליומו השני של הפסטיבל.
מאמר מערכת בהארץ העיר כי למעשה ההזמנה הייתה "חתומה על ידי מפלגת הליכוד".
אירוע הליכוד נועד לכלול סיור בקיבוץ נירים.
אולם, ימים ספורים לפני המועד המתוכנן, פרסם הקיבוץ הודעה כי לא התייעצו עמם, אין להם עניין בסיור והוא לא יתקיים; הסיור בוטל.
המתנחלים צפו בפצצות נופלות על צפון רצועת עזה.
רבים מהמשתתפים קישטו את סוכותיהם בשלטים המצהירים כי הם מתכוננים לביתם הקבוע בעזה או טוענים לבעלות על האדמה.
אחרים, כמו בנצי גופשטיין, מכרו מדבקות הקוראות לנקמה יהודית, ויו"ר נחלה דניאלה וייס הצהירה כי "ערביי עזה איבדו את זכותם להיות כאן." הח"כית לימור סון הר-מלך מעוצמה יהודית הצהירה: "עזה היא רכוש אבותינו מאז ומעולם, לא נשקוט עד שניישב אותה מחדש".
משתתף אחד הגיב לשאלה מה צריך לקרות לפלסטינים בעזה באומרו: "אנחנו צריכים להרוג אותם, את כולם עד האחרון שבהם.
ואם הממשלה לא תעשה זאת, אז אנחנו צריכים פשוט לגרש אותם.
ב-29 בפברואר 2024 פרצו עשרות פעילי ימין קיצוני את המחסום הצבאי הישראלי במעבר ארז שבין צפון עזה לישראל, ונכנסו לעזה.
חלק מאלו שחצו את המחסום הקימו במשך מספר שעות מבנים ארעיים מעץ ופלסטיק בתוך שטח ישראלי מעבר לחומות מעבר ארז, ללא הפרעה מצד המשטרה הישראלית או כוחות צה"ל.
הפעילים כינו את המבנים "התנחלות" וקראו לה "ניסנית החדשה", על שם ההתנחלות לשעבר ניסנית בעזה שפונתה ב-2005. דווח כי הם היו חלק מקבוצה שהתאספה בשדרות לפני שיצרה שיירה למעבר ארז כדי לדחוף לבנייה מחדש של התנחלויות ישראליות בעזה, בטרם פרצו לשטח העזתי.
חלק מאלו שנעצרו על ידי המשטרה וכוחות צה"ל עוכבו, ותשעה נעצרו בגין הפרת צו צבאי והפרעה לשוטר במילוי תפקידו.
ארגון המתנחלים נחלה חגג את מעשי המעורבים, ופרסם ברשתות החברתיות תמונות של המבנים והפעילים, כולל קביעת מזוזה למבנה בטקס דתי קצר.
חבר בתנועת "השיבה" אמר לסוכנות אנאדולו כי 500 משפחות התנדבו ליישב מחדש את רצועת עזה, בטענה שישראל תהיה בטוחה רק לאחר הקמת "התנחלויות וערים יהודיות" ברצועת עזה.
כאשר הוזהר מפני אזהרות הקהילה הבין-לאומית לגבי התנחלויות ישראליות בלתי חוקיות בעזה, דווח כי החבר הגיב: "אנחנו מדינה ריבונית.
זה דומה לדרישה שגרמניה תיתן חלק משטחה למבנה אחר.
למה שארצות הברית תיתן חלק מטקסס למקסיקו?" שני צעירים בני שמונה-עשרה השתמשו בתיאורים דתיים כשדיברו על כניסתם ופינוים מעזה ועל השתתפותם בניסיון ההתיישבות.
אחד הצהיר לגבי היעדר פחד בעזה: "לא היה פחד להיות בתוך [עזה], הקדוש ברוך הוא איתנו וצה"ל כאן עוזר לנו...
באנו לכאן [כי] רצינו ללכת הביתה.
אני גר בקהילה של מגורשים מגוש קטיף, ורצינו לחזור." בעוד האחר טען כי "באנו לייצג את כל הציבור, את העם היהודי.
אנחנו רוצים לחזור לכל ארץ ישראל, לכל חלקי ארצנו הקדושה.
אין 'שתי מדינות לשני עמים' – זה לא נכון.
עם ישראל שייך לארץ ישראל."
במרץ 2024 דווח כי באמצעות קבוצות וואטסאפ והודעות, נערכו מפגשי מידע לחידוש ההתיישבות הישראלית בעזה בבתים פרטיים בישראל, כאשר דניאלה וייס מקדמת את חזון ההתיישבות.
רוב המידע דומה לזה שהוצג בכנס היישוב מחדש שנערך בינואר 2024. וייס ציינה בפני כתבי CNN כי כ-500 משפחות כבר נרשמו ליישוב מחדש דרך ארגון נחלה, שהוא אחד מתוך יותר מתריסר ארגוני יישוב מחדש.
באוקטובר 2024, גורמים ישראלים בכירים הצהירו כי ממשלת ישראל שואפת בסופו של דבר לסיפוח חלקים נרחבים מרצועת עזה.
הצעת היישוב מחדש של טראמפ
בדצמבר 2023, היועץ לביטחון לאומי לשעבר של דונלד טראמפ, ג'ון בולטון, הציע ליישב מחדש פלסטינים מעזה.
בינואר 2025, במהלך כהונתו השנייה כנשיא, דווח כי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ביקש מעבדאללה השני, מלך ירדן, ומנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי לקלוט פלסטינים מעזה.
טראמפ המשיך לכנות את עזה אתר הריסות ואמר כי "אנחנו פשוט מנקים את כל הדבר הזה" וכי פינוי העזתים יהיה זמני או ארוך טווח.
בעוד פלסטינים ומדינות אחרות גינו את טראמפ על דבריו, השר לביטחון לאומי לשעבר איתמר בן גביר שיבח את טראמפ, ושר האוצר בצלאל סמוטריץ' הצהיר כי ההגירה תאפשר הקמה מחדש של התנחלויות יהודיות.
בתחילת פברואר 2025 עורר טראמפ זעם כששוחח עם נתניהו והעיר כי ארצות הברית יכולה "להשתלט" ו"להחזיק בבעלות" על עזה, וכי עזה תיושב על ידי "אנשי העולם".
בעוד נתניהו הביע נכונות לבחון את הרעיון, בעלות ברית רבות של ארצות הברית ומדינות ערב דחו את הרעיון על הסף.
הצעתו של טראמפ ליישב מחדש פלסטינים מעזה נתמכה על ידי נתניהו, שר הביטחון ישראל כ"ץ, ראש האופוזיציה יאיר לפיד, ורוב הציבור הישראלי.
ב-21 בפברואר 2025, לאחר התנגדות מצד ארצות ערב, אמר טראמפ כי הוא "ימליץ", אך "לא יכפה", את תוכניתו להשתלטות ארצות הברית על עזה וליישוב מחדש של האוכלוסייה הפלסטינית.
לקראת סוף פברואר 2025, פרסם טראמפ סרטון שנוצר בבינה מלאכותית בפלטפורמת המדיה החברתית שלו Truth Social ובאינסטגרם, שהציג עזה מדומיינת מחדש ששמה שונה ל"טראמפ עזה".
הסרטון כלל ילדים רצים מתוך הריסות לעולם של בנייני יוקרה, פסל מוזהב נישא של טראמפ, טראמפ נהנה מרקדנית בטן, מספר צילומים של אדם הדומה לאילון מאסק, ותיאורים של טראמפ ונתניהו משתזפים על חוף בעזה.
הסרטון גרר תגובות נגד וגינויים מצד פלסטינים, משתמשי Truth Social ואינסטגרם ואחרים, ובהמשך דווח כי מקורו ברשת של חשבונות מדיה חברתית פרו-ישראליים שפורסם לראשונה בתחילת פברואר.
ב-12 במרץ 2025 אמר טראמפ כי "אף אחד לא מגרש פלסטינים" מעזה, מה שסימן שינוי מעמדתו הקודמת.
על פי "שלושה מקורות המעורים במאמץ", ישראל וארצות הברית היו מעוניינות ליישב מחדש עזתים בסוריה, סודאן, מרוקו, או באזורים הסומליים הבדלניים פונטלנד וסומלילנד.
סומליה וסודאן דחו את ההצעה, בעוד פונטלנד וסומלילנד הביעו נכונות להיכנס לדיונים בנושא בתמורה להכרה דיפלומטית.
במאי 2025, עלו דיווחים כי ממשל טראמפ עובד על תוכנית להעברה קבועה של מיליון עזתים ללוב.
— "טיהור אתני בשם האל: הישראלים היחידים עם תוכנית ל'יום שאחרי' בעזה", הארץ, 29 בינואר 2023טענות ל"גירוש מבתים ועקירה המונית" של פלסטינים בעזה צוטטו בסעיף 43(3) של תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם כראיה תומכת לכך שישראל מבצעת מעשים של רצח עם.
הבקשה מזכירה גם בסעיף 101 את דבריו של חבר הקבינט הביטחוני ושר החקלאות אבי דיכטר (הליכוד) ב-11 בנובמבר 2023, "אנחנו מוציאים לפועל עכשיו את הנכבה של עזה".
באופן כללי יותר, "פשעים הכרוכים ברדיפה...
כולל אלה המביאים לגירוש או הגירה בכפייה, במישרין או בעקיפין, של האוכלוסייה הפלסטינית, אכלוס מחדש של שטחים 'מטוהרים' במתנחלים ישראלים והשתלטות בלתי חוקית על אדמות ורכוש פלסטיניים" עשויים להוות פשעים לפי חוקת רומא.
חסרונות נוספים של יישוב מחדש של עזה עשויים לכלול:
סכסוך עם ערב הסעודית ומדינות ערב סוניות אחרות
העמקת הסכסוך עם הקהילה הבין-לאומית
התנחלויות חדשות ידרשו משאבי ביטחון משמעותיים, מה שעלול להסיט כוחות צבאיים ישראליים ממשימות אחרות.
בנוסף לתמיכה הספציפית שהובעה על ידי אנשים וקבוצות בכנס ינואר 2024, דעת הקהל הישראלית חלוקה בנושא יישוב מחדש של עזה.
נתניהו אמר שוב ושוב כי אין זו מדיניות הממשלה או תוכניתה ליישב מחדש את עזה ביהודים, אולם הוא תלוי במידה רבה בתומכי ההתיישבות לתמיכה פוליטית, ולפי האטלנטיק, "נתניהו עשוי לנסות לעשות זאת בכל מקרה".
בנובמבר 2023, חברי כנסת, רובם ממפלגת הליכוד, הציעו לבטל חוק האוסר על אזרחים ישראלים להיכנס לעזה, אך ההצעה לא קודמה.
לקראת סוף 2023, הצהיר השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר: "חייבים לקדם פתרון לעידוד הגירת תושבי עזה".
לאחר שחבר הכנסת משה סעדה טען שמעולם לא שמע קריאות כאלה בעבר ואמר שברור שצריך להשמיד את כל העזתים, הוושינגטון פוסט טען כי "הקריאות הישראליות לטיהור אתני רק הולכות וגוברות."
בינואר 2024, שר האוצר בצלאל סמוטריץ' הצהיר כי ישראל תשלוט בעזה, וכי כדי לשלוט בעזה לטווח הארוך חייבת להיות נוכחות אזרחית ישראלית.
צבי סוכות, חבר הכנסת ממפלגת הימין הרדיקלי עוצמה יהודית, הצהיר במהלך דיון בוועדה כי "אנחנו צריכים קודם כל לכבוש, לספח, להרוס את כל הבתים שם, לבנות שכונות שם".
בסקר מאמצע נובמבר 2023, רוב הישראלים תמכו בחידוש ההתיישבות הישראלית ברצועת עזה.
עם זאת, סקר של האוניברסיטה העברית מדצמבר 2023 מצא את ההפך, שישראלים מתנגדים ליישוב מחדש של עזה ביחס של 56 מול 33 אחוזים.
בינואר 2024, מומחית סקרים ועיתונאית מהארץ, ששוחחה עם כתבים, הצהירה כי דעת הקהל בנוגע לחידוש ההתנחלויות בעזה משתנה במידה ניכרת.
היא ציינה כי הטווח הכללי נע בין כ-25% לכ-40% תמיכה בהקמת התנחלויות יהודיות ישראליות בעזה.
סקר מפברואר 2024 של המכון הישראלי לדמוקרטיה מצא כי 22.5% מהיהודים הישראלים תמכו ביישוב מחדש של עזה.
סקר ממאי 2025 קובע כי 82% מהיהודים בישראל תומכים ביישוב עזה מחדש.
סקר מאוגוסט 2025 של ישראל היום מצא כי 52% מהישראלים תמכו ביישוב מחדש של עזה.
מתנחלים רבים ותומכיהם טענו כי לוחמי צה"ל שכבר נמצאים בעזה ונלחמים בזירת רצועת עזה במלחמת חרבות ברזל לאחר טבח השבעה באוקטובר יסייעו למאמציהם ליישוב מחדש.
מספר חיילים בצה"ל פרסמו סרטונים בעזה המביעים לכאורה תמיכה ביישוב מחדש, כאשר רב צבאי הוקלט אומר: "זו הארץ שלנו, כולה...
בסרטון מוקלט אחר נראים חיילי צה"ל עומדים מול בניין הרוס בעזה עם רובים ביד.
אחד הגברים מצהיר שהחיילים "...כובשים, מגרשים ומיישבים.
כובשים, מגרשים ומיישבים, שמעת את זה ביבי?
כובשים, מגרשים ומיישבים." תמונות של חיילים ישראלים מחזיקים דגלי ישראל ומנופפים כרזות כתומות המסמלות את המחאה נגד פינוי המתנחלים מעזה, עם ביטויים כמו "חוזרים הביתה" ו"רק התיישבות תיחשב ניצחון!" מודפסים עליהן בעברית.
עד סוף ינואר 2024, מאות משפחות כבר הקימו גרעיני התיישבות עבור ההתנחלויות החדשות המוצעות.
בכנס בינואר 2024, עשרות משפחות עלו לבמה כשהן נושאות דגלים עם סמלי ההתנחלויות החדשות המוצעות.
עבור רבים שפונו מעזה ב-2005, הרצון לחזור לעזה חזק.
תומכי התיישבות אחרים הורו לילדיהם לפרוץ את הקווים הצבאיים כדי לשחק בתוך אזור החיץ ליד גדר המערכת סביב רצועת עזה, בעוד כ-100 אחרים ניסו בתחילת פברואר 2024 לחצות לתוך עזה לפני שנהדפו.
במוזיאון גוש קטיף בירושלים, מתנחלים לשעבר הדפיסו חולצות כתומות בהירות, ועליהן הכיתוב "הביתה, חוזרים לגוש קטיף".
זו הייתה המאה האחרונה באלף השני.
במאה ה־20 חלו תמורות מרחיקות לכת בעולם, מבחינה דמוגרפית מדינית, כלכלית, חברתית, תרבותית ומדעית.
אוכלוסיית העולם גדלה בריבוי טבעי מהיר פי 3.6 מאשר בכל מאה אחרת בהיסטוריה, והגיעה לשישה מיליארד נפש בסוף המאה.
כבר עם כניסת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העולם 1.65 מיליארד נפש, יותר מאשר בכל תקופה קודמת בתולדות האנושות.
אך שיעור הריבוי הטבעי המשיך לנסוק במהירות, ובשנות ה-60 של המאה הגיע לשיא כל הזמנים של 2.1% בשנה.
ריבוי מהיר זה היה בעיקר תוצאת ההפחתה של עשרות אחוזים בתמותת תינוקות וילדים, בזכות השיפור בתזונה, ברפואה ובמניעת מחלות זיהומיות.
מאז ירד הריבוי הטבעי לכ-1.2% לשנה בסוף המאה, בעיקר כתוצאה מירידת שיעור הפריון מממוצע של 5 ילדים לאישה באמצע המאה ל-2.7 ילדים לאישה בסופה.
בסיומה של המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העולם למעלה משישה מיליארד נפש, והוא ממשיכה לגדול בקצב מתון יותר במאה ה-21. בראשית המאה ה-20, מוקדי הריבוי המהירים ביותר היו בעיקר באירופה ובצפון אמריקה, אך במהלך המאה הם עברו לדרום ומזרח אסיה, ולקראת סופה לאפריקה שמדרום לסהרה.
במקביל עלתה תוחלת החיים במהלך המאה בעשרות שנים, עלייה המשקפת בעיקר את הירידה הדרסטית בתמותת תינוקות, ובמידה מועטה יותר את שיפור הרפואה והתזונה בגילאים מבוגרים יותר.
נפילת האימפריות והקמת המדינות החדשות
לאחר מלחמת העולם השנייה, נסוגו (או גורשו) מדינות אירופה ששלטו בשאר חלקי העולם מרוב מושבותיהן, ובמיוחד האימפריה הבריטית שהייתה הגדולה שבהן, דבר שהביא לסיום האימפריאליזם והקולוניאליזם.
במקום האימפריות האירופיות, קמו מדינות חדשות רבות ברחבי העולם, ובהן בין היתר מדינת ישראל.
במלחמות אלו נהרגו עשרות מיליוני אזרחים וחיילים, נשפכו נהרות של דם, הוגדרו מחדש בכוח הזרוע מדינות, גבולותיהן, ושיטת הממשל בהן, במיוחד ביבשת אירופה שהייתה המקור והבמה הראשית למאבקים אלו אולם גם בכל שאר העולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחשה השואה.
עם זאת, קטלנותה של המאה ה-20 במונחי מספרים מוחלטים נבעה במידה רבה מאוכלוסיית עולם שהייתה גדולה פי כמה וכמה מאשר בכל המאות שקדמו לה.
במונחי אחוז האבדות מתוך אוכלוסיית העולם היו לאורך ההיסטוריה מאות מלחמות קטלניות במידה דומה, ואולי אף קטלניות יותר.
יתר-על-כן, במחציתה השנייה של המאה ה-20 פסקו כמעט לחלוטין מלחמות בין מעצמות, ומלחמות בין מדינות כלשהן, ובעיקר בין מדינות דמוקרטיות ומפותחות, פחתו מאוד.
במישור החברתי-כלכלי הייתה המאה ה-20 במה למאבקים בקנה מידה עולמי בין האידאולוגיות המודרניות העיקריות: הליברליזם (האידאולוגיה השלטת בתחילת המאה ובסופה) הטוטליטריזם היפני, הפשיסטי והנאצי והטוטליטריזם הקומוניסטי, מאבקים המאפיינים את רובה של המאה.
הקמת ברית המועצות (1922) – ניסיון היסטורי לכונן משטר קומוניסטי.
הקמת רפובליקת ויימאר והדמוקרטיות החדשות במזרח אירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקותן על רקע מלחמת העולם השנייה.
הכרזת הרייך השלישי בגרמניה הנאצית (1933), עליית המיליטריזם היפני, עליית הפשיזם באיטליה ושאר המשטרים הטוטליטריים, ונפילתם בסוף מלחמת העולם השנייה.
עליית כוחה היחסי של ארצות הברית והתבצרות מעמדה כמעצמה מספר אחת בעולם, במקום האימפריה הבריטית הדומיננטית מן המאה ה-19. ארצות הברית ניסתה למצב את עצמה בהדרגה כמנהיגת "העולם החופשי", וכסמל לדמוקרטיה ליברלית.
השתלטות סין העממית על סין והקמת הדמוקרטיות העממיות במזרח אירופה כחלק מהגוש הקומוניסטי.
המלחמה הקרה בין הגוש הקומוניסטי בהנהגת ברית המועצות לבין המדינות הדמוקרטיות בהנהגת ארצות הברית והקמת גוש המדינות הבלתי-מזדהות.
הגל השני והשלישי של הדמוקרטיזציה ודעיכתם – מדינות רבות ברחבי העולם, חלקן מדינות צעירות שרק קיבלו עצמאות, עוברות בין ניסיונות למשטרים דמוקרטים לבין הפיכות דיקטטוריות.
עליית כוחו של האסלאם הקיצוני, כולל עליית האייתולות וח'ומייני באיראן בשנת 1979 וארגון הטרור אל-קאעידה.
התפרקות ברית המועצות, שהובילתה להתפרקות הגוש הקומוניסטי ולהתקרבות של חלק מחברותיו למערב.
נפילת הגוש הקומוניסטי מחזקת גל עולמי של דמוקרטיזציה וגורמת למדינות רבות באמריקה הלטינית, אסיה ומקומות נוספים לפתח מאפיינים שונים של דמוקרטיות ליברליות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם חבר הלאומים במטרה לשמור על שלום העולם.
ארגון זה הוחלף בארגון האומות המאוחדות לאחר מלחמת העולם השנייה, בה הוכיח את אי-יעילותו.
אלו הארגונים הראשונים לאגד את רובה המוחלט של אוכלוסיית העולם.
כמו כן בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם האיחוד האירופי שמהווה עד היום מסגרת מחייבת ודמוקרטית שמאחדת כמעט ממחצית ממדינות אירופה תחת פרלמנט וממשלה משותפים.
לקראת סוף המאה, עם קריסתה של הגרסה המזרח אירופית לקומוניזם והופעתם של תהליכי הגלובליזציה המהירה עברו המאבקים להיות יותר בין תרבויות ופחות בין אידאולוגיות.
תהליך זה הוביל לעידן המכונה "העידן הפוסט מודרני", ולצידו תפיסת עולם חדשה – הפוסטמודרניזם.
בבסיס הגישה, שלה ביטויים רבים ורחבים בפילוסופיה, בחברה ובתרבות, עומד הערעור על קיומן של ודאות אפיסטמולוגית ומשמעות, תוך ספקנות כלפי האידאולוגיות והמטא־נרטיבים המודרניים.
כלומר, הפוסטמודרניים נוטים בדרך כלל להביע ספקנות לגבי הסברים כוללניים ומוחלטים אשר מתיימרים להיות תקפים לכלל הקבוצות האנושיות, התרבויות, המסורות והמוצאים השונים – ומתארים את האמת כיחסית.
על פי הפוסטמודרניזם, אין אפשרות גישה ל"מציאות בלתי אמצעית" או לידע רציונלי ואובייקטיבי משום שכל הפרשנויות מותנות בפרספקטיבה ממנה הן יוצאות, המחשבה שישנן עובדות אובייקטיביות נחשבת כריאליזם נאיבי.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 בוצעו מספר ניסיונות לעגן באופן אוניברסלי את זכויות האדם – אלו הוכרו קודם לכן במדינות מסוימות אולם התייחסו בדרך כלל לחלקים מהאוכלוסייה, למשל, רק לבני דת, גזע, מגדר או מעמד חברתי מסוימים.
הרעיון זכה להכרה בין-לאומית בשנת 1948 כאשר אושרה באו"ם ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
המהלך הפך את נושא זכויות האדם מעניינה הפרטי והלאומי של המדינה שנוגע לשיקול דעתה, לנושא בעל לגיטימציה להתערבות בין-לאומית.
ההשפעה של ההכרזה הייתה משמעותית, ועקרונות מההכרזה שולבו עד סוף המאה בחוקות של מרבית מדינות העולם.
המגמה העולמית הפכה לכזו ששוללת באופן כללי את הלגיטימציה של פגיעה באוכלוסיות מוחלשות, ומכירה בזכויות אדם שונות, אם כי נותרו הבדלים רבים בין מדינות שונות בעולם.
במהלך המאה קמו ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים אשר מפעילות לחצים על מדינות העולם לפעול בהתאם להכרזת האו"ם ולכבד את זכויות האדם.
מעמד האישה עבר תמורות משמעותיות לאורך המאה, שהחלה בהמשך המגמה מסוף המאה הקודם של התחזקות התנועה הפמיניסטית.
פעילותן של התנועות הפמיניסטיות במאה ה-20 מחולקת בדרך כלל ל-3 גלים עיקריים.
הגל הראשון, שהחל במאה ה-19, התמקד בזכות הצבעה לנשים.
טרם תחילת המאה ה-20, ניו זילנד הייתה המדינה היחידה בעולם שהעניקה זכות הצבעה באופן שוויוני לגברים ונשים גם יחד.
בתחילת המאה ה-20 הצטרפו מספר מדינות מעטות, כאשר המפנה הגדול החל מימי מלחמת העולם הראשונה.
עד סוף המאה עמד מספר המדינות שהכירו בזכות הצבעה לנשים למעלה מ-100 מדינות.
הגל השני החל בשנות ה-60, כחלק מעוררות אקטיביסטית רחבה יותר שעסקה בזכויות אזרח, והוא התמקד בשוויון בפני החוק בין גברים לנשים.
בעוד הגל הראשון התקיים בעיקר במערב, הגל השני של הפמיניזם היה גלובלי יותר באופיו.
הגל השלישי שהחל בשנות ה-90 עסק במגוון נושאים, כמו מיניות וזהות נשית, גבולות הלגיטימציה החברתית ועוד.
גלים אלו, לצד פיתוחים מדעיים וטכנולוגים מקבילים, יצרו שינויים גדולים במבנה החברה.
כך למשל, על פי מחקר של אוניברסיטת מונטריאול, שיעור התעסוקה של נשים נשואות עמד בשנת 1900 על 5%, ואילו בשנת 1980 על 51%, כחלק ממגמה הדרגתית.
המחקר הצביע על תרומה אפשרית שנתנו לכך המצאות חשמליות למשק הבית כמו מכונת הכביסה והמיקרוגל, שהפחיתו, על פי המחקר, את משך הזמן הממוצע שאישה משקיעה בעבודות משק הבית מ-58 שעות שבועיות בשנת 1900 ל-18 שעות שבועיות בשנת 1975.
במהלך המאה ה-20 חלו שינויים רבים במבנה הכלכלה העולמית.
לאחר שבמאה הקודמת השטרלינג הבריטי היה המטבע החזק בעולם, והכלכלה הבריטית הייתה החשובה בעולם, בתחילת המאה ה־20 השתנה מאזן הכוחות, ובמהלך המאה ה־20 הפכה בהדרגה ארצות הברית לכלכלה העולמית הדומיננטית, בין היתר בזכות אופי השווקים הצעירים שלה שהיטיבו להתמודד עם השינויים בטכנולוגיה ובחברה.
הדולר הפך למטבע החשוב בכלכלה העולמית.
נבנתה תעלת פנמה שמקשרת בין האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי.
עלייתו ונפילתו של הגוש הקומוניסטי הביאה ליצירתה של כלכלה שיתופית רחבה שהייתה תקפה לגבי אוכלוסייה גדולה במיוחד.
מאבקי עובדים רבים הביאו לשינויים במבנה הכלכלי של מדינות רבות, ולהקמתה של הסוציאל-דמוקרטיה.
תחילת המאה ה־20 הייתה רצופה משברים כלכליים, בשיאם השפל הגדול.
באמצע המאה ה־20 נבנו בהדרגה מספר מוסדות בין-לאומיים – דוגמת קרן המטבע הבין-לאומית, הבנק העולמי, ארגון הסחר העולמי – במטרה לשמור על היציבות הכלכלית העולמית ולהפחית את עוצמתם ותדירותם של המשברים.
מדינות רבות עברו, בייחוד בהשפעת ארצות הברית, לכלכלה קפיטליסטית לאחר מלחמת העולם השנייה, ורבות מהן עברו תהליכי הפרטה ממושכים.
במסגרת המעבר נוצרו מודלים שמגדירים ומודדים את הצמיחה העולמית, היא מידת העלייה בתמ"ג לנפש, שהפכה למושג מפתח בקביעת מדיניות כלכלית.
במאה זו ארצות הברית הצטיינה באופן בולט בהשגת צמיחה, והייתה המעצמה הכלכלית הבולטת ביותר.
על פי ההערכות המקובלות בכלכלה, השיעור העולמי של העוני המוחלט (שמוגדר כהשתכרות של פחות מ-2 דולר ביום במונחים ריאלים, כלומר בשכלול כוח קנייה בקיזוז אינפלציה) ירד לאורך המאה מסביבות ה-70% מהאוכלוסייה העולמית, לסביבות 33%.
השיפור המשמעותי ביותר במאה זו נעשה במדינות יבשת אסיה, ומרבית העוני המוחלט בסוף המאה נותר ביבשת אפריקה.
התפתחו תאגידי ענק בין-לאומיים בבעלות פרטית וציבורית.
התפתחויות טכנולוגיות מהירות בתחומים חדשניים רבים, יצרו מצב בו מדינות, אפילו כאלו שמפגרות מבחינה כלכלית, עשויות ליצור פריצת דרך מהירה ולהגיע לחזית העולמית בתחום מסוים.
הדוגמה הבולטת של מגמה זו היא תעשיית הרכב היפנית במחצית השנייה של המאה.
זוהתה והוגדרה הגלובליזציה ככוח חזק ומאיץ בכלכלה העולמית.
יש המכנים את העולם כ"כפר גלובלי".
במחצית הראשונה של המאה, אפריקה, שנשלטה בידי אימפריות קולוניאליסטיות, טיפחה כלכלות מקומיות שתמכו בייצוא נרחב של משאבים, אולם התמקדות מהירה ואינטנסיבית במשאב מסוים הביאה לשינויים סביבתיים.
השנהב, שהיה משאב הייצוא העיקרי מהיבשת במאה ה־19, ירד מגדולתו במאה ה־20 בעקבות הכחדה של רוב אוכלוסיית הפילים המקומית.
את מקומו תפס בתחילת המאה הגומי, אולם בהדרגה תעשיית הגומי המקומית יצרה הרס רב של משאבי טבע חסרי תחליף, לצד שינויי הגירה מהירים – לצורך הקמת תעשיות הגומי באזורים הרלוונטיים – שהפרו איזונים אקולוגיים.
שילוב נסיבות אלו גרם בתורו לתופעות נוספות, כמו התגברות בצורת בחלק מהאזורים.
מבחינה טכנולוגית, התפתחה האנושות במהירות לאורך המאה.
תגליות ופיתוחים טכנולוגים הגדירו מחדש פעם אחר פעם את הדינמיקות בין מעצמות ומדינות בעולם, השפיעו על אורח החיים בהיבטים רבים, ושינו תפישות רבות.
בד בבד עם עליית יעילות הצוותים, התחזקה מגמת ההתמחות, בה חוקר הופך למומחה בתחום ספציפי מאוד.