tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד בטרם הושלמה הבנייה, הגיעה הקבוצה להסכם עם איש העסקים היהודי מגרמניה דוד טייג למכירת המלון.
בחוזה שנחתם בין הצדדים סוכם, שטייג, שהחזיק בבעלותו גם 40% ממניות הילטון תל אביב, ישלם את עלות בניית המלון בתוספת 6.5 מיליון דולר.
כשהושלמה בנייתו של המלון, והתברר שעלותו הסופית הגיעה לכ-20 מיליון דולר, החליט טייג לחזור בו מההסכם עם המשקיעים.
בין הצדדים החל מאבק משפטי ממושך בבתי־משפט בישראל ומחוצה לה.
לבסוף ב־1983 קבוצת המשקיעים מכרה את המלון תמורת 18 מיליון דולר לחברת "מלונות-הירדן", חברת בת של חברת "ירדן השקעות", שהייתה בבעלותו החלקית ובשליטתו של איש העסקים דוד סופר.
סופר נקלע לסכסוך ממושך עם חברת "הילטון" לאחר שמשא־ומתן בו ביקש לנסות ולשפר את תנאי חוזה הניהול כשל.
סופר החליט לעשות כל שביכולתו להתיר את ההסכם ובניגוד למוסכם בחוזה הניהול, חדל להשקיע במלון.
המלון פעל בהפסד ונמכר שש שנים אחר כך לאיל ההימורים סיריל שטיין, באמצעות חברת "לדברוקס", שהייתה גם בעלת רשת "הילטון".
שטיין השקיע מיד שישה מיליון דולר בשיפוץ המלון.
בשנת 1992 מרכוס כץ, איש עסקים יהודי ממקסיקו, רכש 50% ממניות חברת "מלונות הירדן", בעלת המלון.
כץ התחייב לרכוש בתוך עשרה חודשים גם את יתר המניות.
הסכם הרכישה היה פשרה בסכסוך בין סיריל שטיין לכץ, שבמהלכו תבע כץ את שטיין בטענה שהובטח לו להכניסו כשותף בהילטון ירושלים.
התביעה בוטלה ובעקבותיה הושג הסכם המכירה.
שנתיים אחר כך מכר כץ את המלון לרשת "מלונות אפריקה ישראל", מקבוצת אפריקה ישראל, ושמו הוסב ל"קראון פלזה" - מותג היוקרה של קבוצת אינטרקונטיננטל הבינלאומית, אותה ייצגה "מלונות אפריקה-ישראל".
ב-2006 הועמד המלון למכירה במחיר של 100 מיליון דולר, אך לא נמכר לבסוף.
ביולי 2009 הושלם שיפוץ ושדרוג של המלון, בהשקעה של 40 מיליון שקל, כולל שיפוץ מרכז הכנסים שלו, שודרג כל השטחים הציבוריים, והקמת קומת סוויטות חדשה במלון.
בשנת 2017 רשת "מלונות אפריקה-ישראל" נרכשו על ידי האחים איציק ואמיר דיין.
באפריל 2021 מלונות "קראון פלאזה" בישראל של קבוצת "מלונות אפריקה ישראל" מותגו מחדש כמלונות VERT ומאז המלון נקרא VERT ירושלים.
בשנת 2021 נחתם הסכם עם משרד הקליטה ומשרד האוצר לפיו חלק מהמבנה יוסב לבית אבות לקשישים שהתגוררו קודם לכן במלון דיפלומט.
המגדל תוכנן על ידי האדריכלים יעקב רכטר ומשה זרחי והוא שוכן סמוך לקריית הממשלה בגבעת רם ולבנייני האומה.
סימן ההיכר שלו הוא צבעו הלבן ומוטיב של קשת מתועשת המופיע בכל החדרים בכל החזיתות של המגדל.
המבנה, שמתנשא לגובה של 95 מטר ו-21 קומות, היה עד שנת 2010 גורד השחקים הגבוה ביותר בירושלים.
הוא עבר למקום השני עם הקמת מגדל 1 של פרויקט הולילנד.
עקב מיקומו באחד האזורים הגבוהים ביותר בירושלים, ליד התחנה המרכזית בירושלים הגבוה בכמעט מאה מטר מהעיר העתיקה, הוא מהווה נקודת ציון לירושלים בתצפיות ממרחקים של עשרות קילומטרים.
המגדל משמש לעיתים כדוגמה המחזקת את הטענה שבנייה לגובה בירושלים פוגעת בקו הרקיע המיוחד של העיר.
במלון 396 חדרים, שלוש מסעדות, מועדון ספא, בריכה מקורה, ומספר אולמות אירועים.
מלון המלך דוד הוא בית מלון בדירוג "5+ כוכבים" בירושלים המשמש גם בתור בית הארחה רשמי של מדינת ישראל עבור אישים חשובים ומפורסמים, שראשיתו כמלון פאר בימי המנדט הבריטי.
המלון נחשב מהבולטים והיוקרתיים שבמלונות ישראל, וזכה לפרסום ברחבי העולם.
הוא ממוקם ברחוב דוד המלך במרכז העיר, וצופה אל העיר העתיקה והר ציון.
המלון מלווה את היסטוריה של מדינת ישראל והירושלמית מימי המנדט, דרך מלחמת העצמאות, חלוקת ירושלים, איחודה מחדש, ועד ימינו אלה.
בין היתר נודע המלון עקב פיצוץ אחד מאגפיו בידי האצ"ל ב-1946, בעת ששימש כמפקדת הכוחות הבריטיים בעיר, ובשימושו התדיר לאירוח ראשי מדינות ואישים רמי מעלה בעת ביקורם בירושלים.
משפחת מוצרי הציעה את היוזמה לשותפיה העסקיים ולידידיה, ובהם יוסף קאטוואי ביי – באותה העת שר האוצר של מצרים, הברונים אלפרד ופליקס דה מנשה מאלכסנדריה, ומשפחת אנשי העסקים העשירים – משפחת דה פיצ'וטו.
תחשיבי הכדאיות הכלכלית של היוזמה התבססו על הצמיחה הכלכלית שהביאה החלתו של המנדט הבריטי בארץ ישראל, שגם לוותה בגידול ניכר בתנועת המבקרים והצליינים.
גם פעילותה הנמרצת של התנועה הציונית הביאה לתנועה של עסקנים, תורמים ופוליטיקאים יהודים שנהגו להגיע לארץ ולהיפגש בירושלים עם ראשי המנדט וראשי היישוב היהודי – ואלו היוו לקוחות פוטנציאליים של מלון הפאר.
משפחת מוצרי ייסדה את "חברת מלונות ארץ ישראל" (Palestine Hotels Ltd) לצורך ההשקעה בהקמת המלון.
בשנת 1929 החברה רכשה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים שטח גדול של כ-18 דונמים ברחוב שנקרא אז "רחוב יוליאן" (לימים רחוב דוד המלך).
עלות רכישת השטח הייתה 31,000 לא"י – סכום עצום באותה עת.
השטח שנרכש נבחר בזכות מיקומו הכלכלי-אסטרטגי, ובזכות הנוף הנשקף ממנו.
השטח נמצא מול חומות העיר העתיקה ומגדל דוד, וכן למול הר ציון.
קרבתו של המלון למגדל דוד ולקבר דוד העניקה את ההשראה לשם שנבחר עבורו – "King David" – "המלך דוד".
השם נועד לשקף הדר מלכות, כמקובל במלונות הפאר של אירופה באותה תקופה, ובה בעת להיות יהודי וארץ-ישראלי.
השטח נמצא מערבית לגיא בן הינום, בסמוך למרכז המסחרי בממילא ולשכונות היהודיות ימין משה ומחנה ישראל.
כמה שנים לפני כן הוחל בבניית מרכז ימק"א ירושלים מעברו השני של הרחוב, ועם סיום בנייתו ניצבו שני המבנים המרשימים זה מול זה.
המלון נפתח לציבור ב-20 בדצמבר 1930. מנהלי המלון המצריים שאפו לשמור על רמה גבוהה בירושלים של אותה עת, שהייתה עיר פרובינציאלית ולא מפותחת.
על מנת לשמור על רמה זו, הובאו מדי יום מצרכי מזון אל המלון ברכבת מקהיר.
צוות המלון הובא מכל רחבי העולם.
המלצרים הובאו ממצרים או מסודאן, צוות ההנהלה שנשכר היה שווייצרי והשפים שהובאו – איטלקים.
המצב הפוליטי-כלכלי בארץ השתנה במהלך הבנייה.
פרוץ מאורעות תרפ"ט ב-1929 מחד, והשפל הכלכלי הגדול מאידך, הביאו לירידה חדה במספר התיירים, הצליינים והעסקנים שהגיעו לארץ ישראל.
רק כשנתיים לאחר פתיחתו, בשנת 1932, חלה התאוששות ועסקי המלון החלו לפרוח, ואף להביס את מלון פאלאס המתחרה שנבנה בסמוך בידי המועצה המוסלמית העליונה.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הואטה שוב תנועת התיירים לירושלים, ונפגעה הכנסת המלון.
היחידים שהתארחו במלון באותה עת היו חברי ועדת פיל.
בשנת 1938 חכרו שלטונות המנדט הבריטי את האגף הדרומי של המלון, שהפך למקום מושבו של מינהל השלטון הבריטי.
מאחר שתפוסת המלון באותה עת הייתה דלה, העבירה חכירה זו את מאזן המלון מהפסד לרווח.
לפני קום המדינה שימש המלון כאתר האירוח המרכזי במזרח התיכון.
במלון התארחו מצביאים ומנהיגים בריטיים ובהם וינסטון צ'רצ'יל ולורד אדמונד אלנבי.
כן התארחו בו מנהיגים אחרים, בהם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, לאחר שארצו נכבשה בידי איטליה, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד לאחר הדחתו וגאורגיוס השני, מלך היוונים במהלך מלחמת העולם השנייה, עת הגיע למזרח התיכון לבקר את חיילי ארצו.
בבוקר יום 22 ביולי 1946, במהלך המרי העברי נגד הבריטים, חדרו למלון אנשי אצ"ל מחופשים לעובדי מטבח ערבים, והחדירו למסעדת לה רג'אנס שבקומת המרתף של האגף הדרומי כדי חלב גדולים שהכילו כ-350 ק"ג חומר נפץ.
לאחר שעות אחדות, בשעה 12 בצהריים, הודיעו אנשי האצ"ל על פיצוץ קרוב של המלון.
על פי אחת העדויות, ראש המינהל הבריטי, סר ג'ון שאו, הגיב על כך ב"לא באתי לכאן כדי לקבל פקודות מהיהודים", והורה שלא להעביר את ההודעה לעובדים הרבים שנותרו במשרדיהם.
הוא הכחיש את הדברים וטען כי לא קיבל אזהרה כזו וגם אם היה מקבל, לא היה זמן לפנות את העובדים.
בשעה 12:30 הרס פיצוץ אדיר את כל האגף הדרומי של המלון על כל קומותיו.
בפיצוץ נהרגו 91 איש: 28 בריטים, 41 ערבים, 17 יהודים ו-5 מאורחי המלון, ועשרות נפצעו.
במשך יומיים עמלו מהנדסי הצבא הבריטי המלכותי על חילוץ הגופות.
האגף שפוצץ לא שוקם, והצבא הבריטי העביר את משרדיו לחדרים אחרים במלון, ובפברואר 1947 הפך את המבנה לחלק מ"אזור ביטחון ב'" – שטח מבוצר המוקף שקי חול וגדרות תיל.
רק אנשי מינהל בריטיים הורשו להתגורר ב-100 חדרי המלון הנותרים.
לאחר עזיבת הבריטים את ירושלים, ב-15 במאי 1948 הורד דגל היוניון ג'ק הבריטי מגג המלון.
המלון הנטוש והחרב הפך למפקדת נציגי ארגון הצלב האדום הבינלאומי, אולם מיקומו – על קו התפר בין העמדות הישראליות בשכונות משכנות שאננים וימין משה, לבין העמדות הערביות על חומת ירושלים, מול עמדות הלגיון הערבי הירדני – הביא לכך שמדי יום נורו על המלון עשרות כדורים ופגזים.
חיים הרצוג מתאר ביומנו את המלון במלחמת העצמאות:
אנשי הצלב האדום ניצלו את ההפוגה הראשונה ועברו לבניין ימק"א ירושלים הממוקם מאחורי מלון המלך דוד, ומוגן בשל כך מירי ישיר מהעיר העתיקה, ואנשי האו"ם החליטו לעשות שימוש במלון הנטוש כמפקדתם.
על אף דגל האו"ם שהתנוסס על הבניין, הוא ספג פגיעות רבות נוספות עקב קרבתו לעמדות "ההגנה" בשכונת ימין משה ומשכנות שאננים.
בשיאם של הקרבות אילצו הפגיעות הרבות את אנשי האו"ם לעזוב את מבנה המלון, וכוחות צה"ל השתלטו על הבניין והקימו בו עמדות אל מול חומת העיר העתיקה.
בסיום הקרבות שורטט "הקו העירוני" במרכז גיא בן הינום – בין עמדות צה"ל שבמלון ועמדות הלגיון הערבי הירדני על חומות העיר העתיקה.
המלון מצא עצמו מטרים ספורים מקו הגבול.
עם סיום הקרבות חזר המלון לתפקד בניהולה של חברת מלונות ארץ-ישראל.
החברה העדיפה שלא להשקיע בשיקום המלון, וניסתה לצמצם את הפסדיה משלהי תקופת המנדט ומתקופת מלחמת העצמאות באמצעות שימוש בחדרי המלון הקיימים, מבלי לשפצם.
במלון התארחו שגרירי מדינות שהגיעו לישראל והמלון דאג להניף את דגלי המדינות ששגריריהם שהו במלון.
ב-1955, בעת ביקור או נו בישראל, הביקור הראשון של ראש מדינה זרה במדינת ישראל, לן או נו, ראש ממשלת בורמה במלון ופתח בכך מסורת לפיה לנים במלון ראשי מדינות המבקרים בישראל.
בעקבות המצב הביטחוני הייתה ירידה גדולה בתיירות לישראל בכלל ולירושלים בפרט, שפגעה בבתי המלון בירושלים.
מלון המלך דוד, על 150 עובדיו, הגיע לתפוסה של כ-40–50 אורחים והחל במסע צמצום עובדים ובחיפוש אחר שווקים חדשים כמו פעילות כבית הבראה.
ניסיון להביא את פקידי ההסתדרות לנפוש במלון כשל, אף על פי שהוצע מחיר זול, מחשש שהדבר ייחשב למנקר עיניים.
צעד נוסף שנעשה כדי למשוך לקוחות היה הקמת אגף כשר, לאחר שבמשך שנים המלון לא הוכשר.
בנובמבר 1956 נסגר המלון בגלל הפסדיו ועובדיו פוטרו.
לאחר שניסיונות למצוא קונה למלון כשלו, הילטון למשל נמנעה לחכור את המלון בגלל לחץ ערבי, נפתח המלון מחדש על ידי בעליו הקודמים, לאחר שקיבל הנחות במיסים מהעירייה והממשלה.
בראשית 1958 רכשה משפחת פדרמן, בעלת רשת מלונות דן, את מחצית המניות של חברת מלונות א"י, בעלת המלון ויקותיאל פדרמן מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה.
אגפו הדרומי של המלון נותר הרוס, וקירותיו המזרחיים טרם שופצו מהפצצות מלחמת העצמאות.
לאחר הרכישה החלו עבודות שיפוץ ושיקום המלון.
האגף הדרומי שוקם על ידי הקבלן החיפאי חיים אלוני.
עלות השיפוצים עלתה על 2 מיליון דולרים.
השיפוצים כללו עבודות תשתית נרחבות ושינויים מבניים בכל קומות המלון וחדריו.
עד לשיפוץ זה היה חדר אמבטיה אחד בכל קומה, ששימש את כל החדרים באותה קומה (למעט הסוויטות, שאורחיהן נהנו מחדר אמבטיה פרטי).
במסגרת השיפוץ נבנו חדרי אמבטיה ושירותים בכל חדר, הוחלפו תנורי ה"ברנר" שהיו במטבח המלון מאז שנות ה-30, שכן ארובותיהם הפיצו עשן שחור עקב השימוש בסולר והכתימו את קירות המלון, והרדיאטורים הוחלפו במערכת חימום ומיזוג.
במהלך השיפוץ הקפידו על שימור צביונו ועיצובו המקורי של המלון, על סגנונו המזרחי המיוחד.
מיטות האפריון שהיו בחדרים משנות ה-30 הוחלפו בהעתקים זהים שנבנו על ידי אברהם קריניצי (לימים ראש עיריית רמת גן).
רהיטי הלובי המקוריים שופצו ונותרו במקומם.
בשנת 1961 הסתיים שיקומו של האגף הדרומי, אשר הוסיף 56 חדרים ל-100 חדרי המלון.
בשנת 1963 שופץ גם המרתף בו הונח חומר הנפץ בעת הפיצוץ ובתחילת 1964 נפתחה מחדש מסעדת לה רג'נס.
המלון נחשב למועדף על ידי אנשי ממשלת ישראל, חברי הכנסת ואנשי הצבא.
אורחיה הרשמיים של מדינת ישראל התגוררו במלון, ובו נערכו להם ארוחות רשמיות.
באותה עת טרם נבנה משכן נשיאי ישראל, והמלון שימש, בין היתר, כאתר עבור נשיא מדינת ישראל לארח את אורחיו.
בתקופה זו, עקב קרבת המלון לעמדות הלגיון הערבי (כ-1,000 מטרים), צלפו לעיתים חיילי הלגיון על חדרי המלון.
הגידול במספר חדרי המלון הביא למעשה לתפוסה נמוכה יותר בו, מאחר שתנועת התיירות הייתה דלילה למדי בירושלים באותה עת.
העיר, שהייתה עיר ספר מבודדת, הציגה מספר מועט של אתרי תיירות (מרבית אתרי התיירות ההיסטוריים נותרו בעיר המזרחית ובעיר העתיקה).
מרבית התיירים שהגיעו אל העיר היו יהודים שבאו לצפות בעיר העתיקה מאחת מתצפיות שהוקמו לצורך זה, ושבו לתל אביב עוד באותו היום.
רשת דן ניסתה להגדיל את תפוסת המלון בכך שדרשה מתיירים שרצו ללון במלון דן תל אביב, שנחשב באותה עת לטוב ולמבוקש במלונות מדינת ישראל, שילונו לילה אחד גם בירושלים.
המיתון של שנות ה-60 פגע אף יותר בכלכלה הישראלית ובתנועת התיירות.
הנהלת רשת מלונות דן בראשות סמו פדרמן פנתה לאדריכל היינץ פנחל, אשר תכנן עבורם גם את מלון דן תל אביב, וביקשה ממנו להציע תוכנית להוספת שתי קומות למלון אבל "לשמר בבנייה את ייחודו ואופיו הארכיטקטוני של המלון ולהימנע מפגיעה בקו הרקיע המיוחד של ירושלים".
אף אחת מהתוכניות שהציע פנחל לא מצאה חן בעיני סמו פדרמן.
לבסוף הראה פדרמן לפנחל, באמצעות גזירת גלויה של המלון והדבקת תמונה של שתי הקומות העליונות על גלויה אחרת, כיצד על המלון להיראות לדעתו.
פנחל סבר כי התוכנית אינה אפשרית, שכן יסודות המבנה שנבנו עבור ארבע קומות לא יכלו לתמוך בקומות נוספות, אולם המהנדסים קלנר ודוידוב שנשכרו לצורך זה מצאו פתרון לבעיית התמיכה – קדיחה בעמודי יסודות המלון וחיזוקם באמצעות ברזלים ובאמצעות הקמת עמודים נוספים.
עיריית ירושלים אישרה הקמת שתי קומות נוספות, כאשר הובטח לה שבין הקומה העליונה לקומות הנוספות תיבנה קומת ביניים שתוכל לשמש את הצבא והעירייה כעמדות תצפית ולחימה.
הבעיה היחידה שנותרה בלא פתרון הייתה חיפוי קירות המלון.
האבנים שציפו את הקומות התחתונות של המלון הובאו בשנות ה-30 ממחצבה בחברון.
אבנים בגוון זה לא נמצאו בכל שטחי מדינת ישראל באותה עת.
ב-5 ביוני 1967 החלה מלחמת ששת הימים בהפגזה של ירושלים המערבית בכלל והמלון בפרט.
קירותיו המזרחיים של המלון נפגעו שוב מירי מחומות העיר העתיקה.
סיומה המהיר של המלחמה מנע נזקים נוספים למלון, ופתר את בעיית הרחבתו, שכן ניתן היה להגיע לחברון ולרכוש מאותה מחצבה את אבן החיפוי הוורודה.
לאחר המלחמה לא היה לצבא עוד צורך בקומת הביניים, ותוכניות הבניין שונו כך שקומה זו תכיל ציוד של המלון.
הגידול הניכר בתנועת התיירים לירושלים בעקבות סיום המלחמה ואיחוד העיר הביא לתפוסה מלאה בכל מלונות ירושלים, ומטבע הדברים היה מלון המלך דוד בחירתם הראשונה של בעלי האמצעים שביניהם.
אף שאיחוד העיר הוסיף מלונות רבים ממזרח ירושלים למצבת המלונות של העיר, המשיך מלון המלך דוד לשמר את מעמדו כ"מלון הדגל" של ירושלים והיה הרווחי במלונות דן.
אולם, בצד הגידול בתנועת התיירות, גברה גם התחרות בענף.
רשתות מלונות יוקרה בינלאומיות זיהו את הפוטנציאל התיירותי של העיר והחלו לפתוח מלונות בה.
רשת אינטרקונטיננטל כבר הייתה מיוצגת בעיר עם מלון יוקרה במזרח ירושלים, בנקודת תצפית מרהיבה על פסגת הר הזיתים.
רשת הילטון הצטרפה עם מלון חדיש בגבעת רם, וחברת המלונות הקנדית 'קניידיאן פסיפיק' פתחה את מלון פלאזה בלב העיר.
בשנות השמונים קיבלה רשת שרתון לניהולה מלון חדש בסמוך למלון המלך דוד, ורשת הייאט פתחה מלון גדול ומפואר בהר הצופים.
מבעוד מועד, במטרה להיערך למגמת התחרות מול רשתות המלונות האמריקניות על מלונותיהן המודרניים, החליטה הנהלת מלונות דן להרוס חלק מן הגן שבחצרו המזרחית של מלון המלך דוד כדי להקים בריכת שחייה גדולה.
בריכת השחייה היוקרתית זכתה להצלחה גדולה, והייתה למקום מפגש פופולרי לשמנה וסלתה של החברה הירושלמית.
בין השנים 1996 ו-1997 נערך במלון שיפוץ מקיף נוסף, על מנת להכין אותו ל"אלף החדש" ולתחרות הצפויה עם מלון הילטון החדש (כיום מלון מצודת דוד) שנבנה בסמוך במסגרת פרויקט ממילא.
במסגרת שיפוץ זה, בעלות של 25 מיליון דולרים, שופצו ועוצבו מחדש כל חדרי המלון ומסעדותיו, אולם נשמר הצביון המיוחד במבואת הכניסה והאולמות ההיסטוריים.
כמו כן הוקמו במלון מתקני ספורט ומסעדה נוספת.
מתוכננת בניית בריכה מחוממת ומקורה, אולם זו טרם נבנתה.
השיפוצים בוצעו בפיקוח אדריכלי הפנים אדם טיהאני ולאה מלר.
בשנת 2007, בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, העלו שני בנקים מצריים, בנק אלעקארי אלמצרי אלערבי ובנק מצר, טענה לחלק בבעלות על המלון, אותה דרשו מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים.
בדרכם להבאת תביעתם לבית המשפט נפלו הבנקים קורבן לעורך הדין שייצג אותם, עו"ד אשרף ג'סאר, שהונה אותם בסכום של כ-21 מיליון ש"ח.
בית האירוח הרשמי של מדינת ישראל
בית המלון משמש כיום לאירוח אישים מפורסמים ובעיקר דיפלומטים, פוליטיקאים וראשי מדינות המבקרים בארץ.
בשנים הקרובות עתיד להבנות בית הארחה בקריית הלאום שעתיד להחליף את האירוח בבית מלון המלך דוד.
במלון התארחו, בין היתר, הקיסר האתיופי הגולה היילה סלאסי, גאורגיוס השני מלך יוון, מלך ספרד המודח אלפונסו ה-13 וכן מלכי מדינות ערב: האמיר עבדאללה מירדן, פייסל השני מעיראק, המלכה נאזלי ממצרים, אמו של המלך פארוק, וכן וינסטון צ'רצ'יל.
בין אורחי המלון ניתן למנות רבים משועי העולם שביקרו במדינת ישראל מאז הקמתה:
ב-1949 התארח במלון המתווך מטעם האו"ם, ראלף באנץ'.
ב-1954 התגורר במלון המתווך אריק ג'ונסטון בבואו לתווך בין ישראל וסוריה במשבר מקורות נהר הירדן וב-1956 המזכיר הכללי של האו"ם דאג האמרשלד בניסיון למנוע את מבצע קדש.
ב-1968 התגורר במלון המתווך מטעם האו"ם, הד"ר גונאר יארינג.
לאחר מלחמת יום הכיפורים השתכן במלון הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה האמריקאי בעת ביקוריו בישראל כחלק מ"מסעות הדילוגים" האינטנסיביים שקיים באזור.
ב-1974, במהלך הביקור הראשון מאז ומעולם של נשיא ארצות הברית במזרח התיכון בכלל, ובמדינת ישראל ובירושלים בפרט, התארח הנשיא ריצ'רד ניקסון במלון.
ביקור זה של הנשיא היה בעקבות החתימה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
בעקבות ניקסון התארחו נשיאים אמריקנים נוספים במלון, ובהם ג'רלד פורד, וב-1979 ג'ימי קרטר.
לצורך ביקורים אלה הותקנו במלון קווי תקשורת ישירים אל הבית הלבן, וכן, על פי דרישת אנשי הביטחון של הנשיא, גנרטורים מיוחדים לאפשר אספקת חשמל למלון בכל עת.
כמו כן התארחו במלון אלינור רוזוולט (1953), מרגרט תאצ'ר, הברון אדמונד דה רוטשילד, ראש ממשלת צרפת (ולימים נשיא צרפת) ז'אק שיראק, חואן קרלוס הראשון מלך ספרד, המיליונר לי איאקוקה וקאנצלר גרמניה הלמוט קוהל.
בשנת 1994 שהה במלון וורן כריסטופר שבע פעמים במהלך ניסיונותיו לגשר בין ישראל וסוריה, וכן השתכנו בו נשיאי ארצות הברית ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ברק אובמה ודונלד טראמפ, נשיא מצרים חוסני מובארכ, הנסיך צ'ארלס וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
בין 19 בנובמבר ו-22 בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בירושלים, והתגורר במלון המלך דוד.
על הביקור המפתיע וההיסטורי נודע להנהלת המלון 12 שעות בלבד טרם הגעתו של הנשיא.
כל אורחי המלון נדרשו לפנותו, ומאחר וכל מלונות ירושלים מלאו אנשי תקשורת לקראת הביקור ובעיר עצמה לא נותר אף חדר פנוי, נאלצה רשת דן להעביר את האורחים למלונות אחרים ברחבי הארץ.
על מלון המלך דוד הונף דגל מצרים לצד דגל ישראל – הפעם הראשונה שהונף בירושלים דגל של מדינה ערבית מאז הקמת מדינת ישראל.
אנשי הביטחון המצריים עמדו על כך שעובדי המלון הערביים (בין עובדים מאזורי יהודה ושומרון ובין ערביי ישראל) לא יעבדו במלון בזמן הביקור, מחשש לניסיון התנקשות בחיי הנשיא סאדאת.
כל העובדים הערביים הוצאו לחופשה בתשלום למשך ימי הביקור.
במהלך הביקור קושר המלון בקו טלפון ישיר עם קהיר.
שולחן הספרייה של המלון, אשר נמצא בו מאז הקמתו, שימש את הנשיא סאדאת בעת שהותו במלון.
השולחן נלקח למעבר הגבול ערבה שליד אילת ועליו נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
המבנה תוכנן על ידי כמה אדריכלים, ביניהם האדריכל בנימין צ'ייקין.
את תוספת הקומות תכנן האדריכל היינץ פנחל.
בעת בנייתו היה המלון אחד הבניינים הבולטים, הגדולים והמפוארים בירושלים, ונראה היטב מכל סביבות העיר.
יחד עם בניין ימק"א, בניין השגרירות הצרפתית והמכון האפיפיורי למקרא היווה אזור רחוב המלך דוד מרכז מונומנטלי וייצוגי של מעצמות המערב.
עם השנים נבנו מלונות נוספים סביב המלון ונוצרה "שרשרת מלונות" הנמשכת מאזור ממילא ועד דרך חברון וכוללת כ-10 מלונות, ביניהם מצודת דוד, וולדורף אסטוריה, שלמה המלך ועוד.
בתחילה הכיל המלון 200 חדרים ו-60 חדרי אמבטיה, אך ב-1967 נוספו לו עוד שלוש קומות והוא מכיל כיום 237 חדרים, מהם סוויטות מיוחדות.
בקומות הקרקע והמרתף של המלון ממוקמים אולמות מפוארים רבים.
חדרי האורחים במלון סדורים לאורכו של מסדרון מרכזי אחד החוצה כל אחת מקומות האירוח.
המלון נבנה לפי תוכניותיו של האדריכל השווייצרי אמיל ווט (Emil Vogt) בשיתוף עם האדריכלים בנימין צ'ייקין ו-ג.
המלון בנוי כמלבן שאגפו הדרומי ואגפו הצפוני בולטים מעט מקו החזית הקדמית והחזית האחורית ויוצרים מבנה בצורת האות H.
בתקופה המדוברת היה המבנה חריג בנוף הירושלמי בשל גובהו.
העיצוב הכללי נקי מקישוטים ודקורציות, למעט החלונות והמרפסות של המלון היוצרים הרמוניה ויופי פונקציונלי וצנוע.
המאפיין שנותן למלון את אופיו ומראהו הייחודי הוא חיפוי אבן אדמדמה, בעיבוד גס (טובזה), שיוצר גוון עשיר וניגוד בינו לבין חלונות הזכוכית התכולים.
אולמות קומת הקרקע עוצבו בסגנון ייחודי, תוך ניסיון לדמות את ארמונותיהם של דוד המלך ובנו שלמה המלך.
סגנונות האולמות הם שמיים, וכל אולם מעוצב בסגנון שונה תוך שימוש במוטיבים מצריים, אשוריים, חתיים, פיניקיים ויווניים.
כמו כן נעשה שימוש במוטיבים יהודיים כגון מגן דוד ופירות תנ"כיים כמו רימונים וגפנים.
אולם הכניסה המרוצף שיש נועד לדמות את ארמונו של דוד המלך, ואילו חדר הקריאה המרוצף עצי ארז נועד לדמות את ארמונו של שלמה המלך.
בתמונות הבאות ניתן לראות את העיצוב הייחודי של המלון, ואיך עיצוב ייחודי זה נשתמר על אף שינויים עיצוביים במלון במהלך השנים:
לאורך השנים מילא המלון תפקיד חשוב בחיי התרבות של ירושלים.
בימי המנדט הוא הביא לעיר וייצג בה את התרבות הבריטית על מאפייניה הקולוניאליים, ולאחר הקמת המדינה המשיך לשמר בה את ניחוח התרבות האירופית והמערבית, דבר שניכר בעיקר בתקופת ירושלים החצויה, המבודדת והפרובינציאלית.
במאמרה של נירית רוסלר לתולדות המזון בירושלים נאמר:
מלון המלך דוד מוזכר בספרים רבים המתארים את העיר.
בספר "המנדטורים" מתאר גבריאל צפרוני את המלון:
בין היתר מוזכר המלון ברומנים כגון ספרה של נעמי רגן בת יפתח, בספרי מתח כגון ספרו של רם אורן, אהבה בדלתיים סגורות, או בספרו של אמנון ז'קונט מלכודת דבש, ואף בספרי מדע בדיוני, כגון ספרו של רוברט צ'ארלס וילסון – הכרונוליתים.
כמו כן, שימש המלון תפאורה ואתר התרחשות למספר סרטים שצולמו בירושלים.
הפיצוץ במלון המלך דוד היווה השראה לטורו של נתן אלתרמן שפורסם בעיתון "דבר" ב-26 ביולי 1946. טור זה פורסם מאוחר יותר בספרו "הטור השביעי" בשם "אחרי 'מלון המלך'".
מלון הילטון תל אביב הוא בית מלון ברשת הילטון העולמית על חוף ימה של תל אביב-יפו.
בית המלון תוכנן בידי האדריכל יעקב רכטר בסגנון ברוטליסטי (בשיתוף משה זרחי ומיכה פרי).
את עיצוב הפנים המקורי של המלון תכננה האדריכלית דורה גד (לימים כלת פרס ישראל).
את צוות האדריכלים הישראלים ליוו צוות שמונה מצד הרשת העולמית כדי לשמור על הסטנדרטים הבינלאומיים של המלון.
יעקב רכטר תכנן את חזיתות הבניין, הבולטות למרחוק בקו החוף של תל אביב, על ידי הפיכת אלמנט המרפסות למשחק גאומטרי חזרתי המייצר דינאמיות ומשחקי אור וצל.
עיצוב הפנים ביקש לשקף את הסגנון המזרח תיכוני וזאת באמצעות שימוש בצבעי בז', שימוש בקרמיקה וקש וכן שטיחים צבעוניים המאזכרים רקמה בדווית.
המלון מתנשא לגובה של 17 קומות.
הסכם להקמת המלון הושג בשנת 1961, חרף איומי החרם הערבי, והעניק לרשת הילטון הלוואה חריגה בגודלה וערבות של מדינת ישראל לאיגרות החוב של החברה שהקימה את המלון.
טדי קולק, שעמד בראש החברה הממשלתית לתיירות בעת ההיא הצדיק את התנאים המפליגים לרשת בהזדמנות להגביר את תנועת התיירות לארץ באמצעות הקמת בית מלון השייך למותג בעל מוניטין עולמי.
אבן הפינה למלון הונחה בספטמבר 1962.
המלון נבנה על שטח בן 17 דונם במתחם השוכן בקצה הרחובות ז'בוטינסקי וארלוזורוב וממערב לרחוב הירקון, שנלקח מגן העצמאות וכלל את בית הקברות המוסלמי "עבד א-נבי", שפונה בחלקו לצורך הקמת המלון.
חלק מהשטח הופקע על ידי עיריית תל אביב מידי הסוחר שמואל קנדין עוד בשנת 1946 לצורך הקמת הגן.
בשנת 1960 הועבר השטח לידי רשות הפיתוח שמכרה אותו לצורך הקמת המלון.
במהלך הבנייה, בדצמבר 1963, קרס עגורן ושלושה עובדים נהרגו.
חנוכת המלון התקיימה ב-13 בספטמבר 1965, בנוכחות ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, נשיא הילטון העולמית קונרד הילטון ושר התיירות עקיבא גוברין.
המלון שהוקם ומומן על ידי "החברה הממשלתית לתיירות", נתקל בקשיים בראשית שנות ה-70, ונמכר ליזמים פרטיים יהודים-גרמנים ובראשם משפחת טייג (שכיום בבעלותם המלון "דוד אינטרקונטיננטל תל אביב").
בראשית ימיו הקפיד המלון על לבוש אורחיו, ואסר כניסה ללא עניבה, אך הסתגל במהרה לסגנון הלבוש הישראלי.
לאחר שנים שבהן סבלו אורחי המלון ממצוקת חניה, עקב מגרש החניה הזעיר של המלון, הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מרתף חניה גדול בשולי המלון, במקביל עבר המלון שיפוץ נרחב, לראשונה מאז הקמתו.
עיצוב הפנים המקורי של דורה גד הוסר ואת מקומו תפס עיצוב פנים עדכני.
המלון נחשב לאחד המלונות הנחשבים בתל אביב ובו התארחו ידוענים רבים שבאו לביקור בעיר.
ביניהם נמנים ביל קלינטון, ליאו מסי, כריסטיאנו רונלדו, רוברט דה נירו ואלטון ג'ון.
בקומת הקרקע של המלון מופעל מרכז אירועים גדול, המארח באופן שוטף כנסים בני מאות משתתפים.
כמו כן, מופעלות במלון שש מסעדות שונות, מכון כושר וספא, בריכת שחיה, בית כנסת ומספר חנויות יוקרתיות.
מלון הר ציון הוא בית מלון הממוקם במבנה היסטורי בירושלים בקרבת שכונת משכנות שאננים, על שפת גיא בן הינום ואל מול הר ציון.
המבנה המקורי המשמש כיום את מלון הר ציון נבנה בשנת 1882 ביוזמת המסדר הדתי הנוצרי הבריטי של יוחנן המטביל (ג'ון הקדוש), במטרה לשמש כבית חולים.
חזית מבנה האבן עוטרה בשלטי האצולה של משפחות האצולה הבריטיות שבתרומתם נבנה בית החולים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסגר בית החולים, והצבא הטורקי השתמש במבנים כמחסני תחמושת; המבנה ספג פגיעה קשה בהפגזה במהלך המלחמה, ושוקם רק לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הורחב בית החולים על פי תוכניות של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי, ונבנו לו שני אגפים - אחד בסמוך למבנה המקורי, דרומית לו, והשני מעבר לכביש בדרך חברון (כיום בית אות המוצר הירושלמי).
מבני בית החולים היו מקושרים זה לזה באמצעות מסדרון תת-קרקעי, שעבר מתחת לדרך חברון.
בית החולים פעל עד שנת 1948. במלחמת העצמאות היה המבנה במרכזה של זירת קרבות קשים.
הוא שימש כעמדה של כוחות ההגנה, והותקן עליו רכבל הר ציון.
בשנת 1953 נוסדה בבניין בית החולים הישן ישיבת נתיב מאיר, אשר עברה לאחר זמן קצר למבניה הנוכחיים בשכונת בית וגן בירושלים.
מאבק של ארגוני איכות הסביבה ותומכי שימור מבנים עתיקים הביא להצלת המבנה הצפוני ולשיקום המבנים כמלון בשנת 1986, על פי תוכניות של האדריכלים מואיז בן בונן ונחום מלצר.
השיפוץ כלל את הרחבת המתחם במבנה נוסף, המשמש כיום כשער הכניסה הראשי.
חדרי המלון ושטחיו הציבוריים עוצבו בהידור מאופק, תוך שימור קפדני של מאפייניו האדריכליים המקוריים של המבנה המיטיבים לשקף את ירושלים.
מן החלונות המקושתים של המלון נשקף נוף של גיא בן הינום, הר ציון (שעל שמו נקרא המלון) וחומות העיר העתיקה.
ממערב למבני המלון, במורדות המשתפלים אל גיא בן הינום, מוקמה בריכת השחייה של המלון ולצידה גן אירועים.
בשנים הראשונות לפעולתו התקשה המלון לפעול במתכונת של מלון היוקרה הייחודי שתוכנן להיות, והוא שימש בעיקר לאירוח קבוצות צליינים נוצרים.
בשנת 2006, עם התחדשות תנועת התיירות לישראל בעקבות דעיכת האינתיפאדה השנייה, החלה במלון סדרת שיפוצים נוספת ששידרגה את רמתו, הוחלפה הנהלתו, והוא פועל כיום במתכונת של מלון בוטיק ייחודי בעל 137 חדרים.
בדצמבר 2019 רכשה קבוצת עזריאלי את מלון הר ציון בתמורה ל-275 מיליון ₪.
בכוונת הקבוצה להמשיך ולהפעיל את המלון במתכונתו הנוכחית ובמקביל לבצע שיפוץ במלון ולפעול למימוש זכויות הבנייה הנוספות להרחבתו, כך שיכלול, בין היתר, עד 400 חדרים וחניון תת-קרקעי המונה כ-380 חניות.
העלות הכוללת של שיפוץ המלון וההרחבה מוערכת בסך של כ-500-600 מיליון ש"ח, והיא כוללת גם שחזור ושימור של חלק מהמבנים הקיימים בנכס.
המלון שימש כתפאורה לצילומי העונה השלישית של "פולישוק", בו מתמקם המשרד של גיבור הסדרה, השר רובי פולישוק.
בתחילת הסרט "המוסד", הייתה סצנה בחצר המלון, בו היה כנס של שירות הביטחון.
נלסון טאבה הוא בית מלון השוכן סמוך לגבול ישראל–מצרים, ובעבר היה בבעלות רשת הילטון העולמית.
המחלוקת בסוגיית הבעלות על המלון היוותה ספיח אחרון להסכמי השלום בין שתי המדינות, והוכרעה לבסוף לטובת המצרים, באמצעות בוררות בינלאומית.
בנובמבר 2016 הודיעה רשת הילטון שהיא עוזבת את המלון בטאבה החל מ-1 בינואר 2017, כשבוע אחרי שהיא הודיעה שהיא עוזבת את המלון באילת.
המלון נרכש על ידי חברת , שופץ ונפתח מחדש כ-Taba Hotel & Nelson Village.
המלון הוקם בשנת 1979 בטאבה שבסיני (6 ק"מ דרומית לאילת), כשזו הייתה בשלטון ישראל.
המלון, שנקרא אז 'אביה סונסטה', נבנה ליד כפר הנופש שבנה רפי נלסון, על ידי איש העסקים הישראלי אליהו פפושדו.
בזמנו נחשב כמלון פאר מהמובילים בארץ, בעל שלוש עשרה קומות ו-430 חדרים.
המלון נבנה בעיצומן של השיחות המדיניות בין ישראל ומצרים והיווה סלע מחלוקת בין המדינות על שרטוט הגבול ביניהן באזור אילת.
עם חתימת הסכם השלום סוכם כי נושא השליטה במלון ידון בשיחות עתידיות בין שתי המדינות.
במסגרת שיחות אלו לא הצליחו הצדדים להגיע להסכמה.
מצרים טענה כי רצועת החוף הקטנה היא "חלק מאדמת מצרים הקדושה" ושאין לוותר עליה, כיוון שלא הייתה בשליטה ישראלית לפני מלחמת ששת הימים.
ישראל טענה מנגד כי שטח המחלוקת הוא קטן וסימון הגבול של יוני 1967 אינו ברור.
עוד טענה כי מכיוון שקיים על השטח מלון, יש לאפשר לה להמשיך ולהחזיק בו.
המלון ופיסת האדמה עברו לדיון בבוררות בינלאומית ב-1986. במסגרת הבוררות נקבע כי השטח יעבור לידי מצרים, אך אזרחים ישראלים יוכלו להגיע למלון ולכפר של נלסון לידו, בלי לשלם אגרת גבול.
ב-1 בינואר 1989 עבר המלון לידי מצרים.
זמן קצר אחר כך הוא נמכר לבעלות מצרית והכפר של נלסון ננטש.
תחת שלטון מצרים הפך המלון, והכפר של נלסון שלצידו, לחלק מרשת הילטון.
תיירים ישראלים המשיכו לפקוד אותו בזכות המחיר הנמוך יחסית והקזינו, שהפעלתו מותרת במצרים.
באוקטובר 2004 אירע פיגוע במלון, שכוון נגד ישראלים.
עשרות מאורחי המלון נהרגו או נפצעו, והרס רב נגרם לו.
רצף פיגועים באזור חצי האי סיני, יחד עם התראות מוגברות שהמליצו לישראלים שלא לבקר בו, גרמו לירידה בתיירות הישראלית באזור.
המלון עצמו היה בשיפוצים במשך שנתיים, ונפתח מחדש רק בדצמבר 2006.
מלון דן תל אביב הוא בית מלון של רשת מלונות דן הממוקם בתל אביב, ברחוב הירקון.
המלון, בעל 325 חדרים, והוא אחד המלונות הוותיקים בעיר.
במלון נוהגים להתארח על בסיס קבוע אישים חשובים.
בשנות ה-30 הוקם ליד חוף הים פנסיון "קטה דן", שהיה בית המלון הראשון לחוף ימה של תל אביב, בתכנונה של לוטה כהן.
במלון זה, אשר שימש גם כמפקדה של ההגנה, נהגו לקיים בין השאר ישיבות מטה של הארגון.
מלון זה נודע גם כמקום מפגש של מנהיגי התקופה, וידוע בין השאר כמקום האחרון בו ישב חיים ארלוזורוב לפני הירצחו.
ב-1947 רכשו האחים יקותיאל ושמואל פדרמן את המלון ובצמוד אליו החלו ב-1950 להקים את "מלון דן" אשר נחנך ב-1953.
המלון נבנה במספר שלבים, בשלב הראשון נבנו 130 חדרים, האגף המקביל לחוף הים היה בן שלוש קומות והושלם חלקית עם פתיחתו.
ב-1959 הרסו את מבנה מלון "קטה דן" הסמוך, לטובת אגף חדש למלון דן כך שיכיל 335 חדרים בסך הכל.
תחילה הורחב האגף הפונה המקביל לרחוב הירקון וב-1962 קיבל המלון אישור להרחיב האגף המקביל לחוף הים, כך שלאחר שנבנו לו שתי תוספות מכל צד הוא הפך לבעל חזית רחבה הפונה לים.
בשנת 1989 החלה הקמתו של "מגדל המלך דוד" בצמוד למלון דן מדרום.
מלון דירות בן 23 קומות, המתנשא לגובה 95 מטר מעל פני הים שבתחתיתו נבנה מרכז בריאות הכולל בריכה חיצונית ובריכה פנימית.
במגדל 60 דירות ודייריו מקבלים שירותים ממלון דן.
ביולי 2019 מונתה לראשונה אישה למנכ"לית המלון, רמה אורם נכנסה לתפקיד לאחר שניהלה מלון אחר של הרשת בירושלים.
המלון שוכן ברחוב הירקון 99, פינת רחוב פרישמן.
תכנן אותו האדריכל היינץ פנחל, שהמשיך מאוחר יותר בתכנון פרויקטים נוספים של רשת מלונות דן.
המבנה בנוי משלושה אגפים בצורת האות "H": אגף המקביל לחוף הים, אגף המקביל לרחוב הירקון ואגף מרכזי המחבר ביניהם.
הפרשי הגבהים בין מפלס הרחוב ומפלס הטיילת ניכרים בתכנון המבנה.
המבנה כולל מספר מפלסים פנימיים ומעברים בין האולמות המצויים בו.
אחד האלמנטים הנחשבים למעניינים בתכנון המלון הוא המדרגות היורדות מהכניסה הראשית למלון לכיוון האולם התחתון המשקיף אל הים, שאותו ניתן לראות "ממוסגר" בחלון פנורמי.
חלק זה של האולם הכולל מרפסת המשקיפה אל הים הוא אלמנט יוצא דופן בחזית המלון המערבית.
ב-1986 הושלם שיפוץ של המלון, ובמסגרתו עיטר האמן יעקב אגם את החזית המערבית שחופתה בפסיפס צבעוני, בצבעי הקשת, היוצר מראה שונה מכל זווית הסתכלות.
ביום חנוכת החזית חדשה, חנכה הרשת מלון נוסף ברשת ושני בתל אביב: דן פנורמה תל אביב.
המלון עבר שיפוץ יסודי בשנת 2000 כולל כל חדרי המלון והחזית המערבית, שהפסיפס הצבעוני שלה חודש, יחד עם יתר חלקי חיפוי המעטפת החיצונית של המלון.
חשיבותו האדריכלית של מבנה המלון בתולדות תל אביב היא בהיותו המלון הראשון בחוף הים אשר הגדיר מחדש את קו החוף כרצועה תיירותית.
אחריו הוקמו גם מלון שרתון הישן, מלון הילטון תל אביב ואחרים אשר הפכו את רצועת החוף על פניה.
בניגוד לשאר בתי המלון הקיימים כיום הבנויים כמגדלים, המלון בנוי לרוחב ולא לגובה, וגובהו 7 קומות.
מלון המרכז (כיום פרימה פאלאס) הוא בית מלון בירושלים המאופיין בקהל חרדי.
המלון שוכן סמוך לכיכר הדוידקה ולמרכז כלל, ומהווה מקום מפגש ידוע לפוליטיקאים ועסקנים חרדים.
מלון המרכז נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20, במקום בו עמד לפני כן בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני שהיה בשנים 1949-1961 חלק מבית חולים הדסה.
המבנה נמכר ליזם פרטי, שבתחילה התכוון לבנות במקומו בית דירות שייקרא בית הדגל, אולם בגלל המיתון שונו התוכניות ובינואר 1966 אושר להקים על הקרקע בית מלון.
מבנה בית הספר נהרס בשנת 1966 ובמקומו נבנה המלון, שנפתח ביולי 1968. חודש קודם לכן חגג מנחם פרוש את חגיגת בר המצווה של בנו מאיר פרוש במלון.
בסוף אוגוסט נחנך המלון בהשתתפות שרים.
בתחילה נוהל המלון על ידי מנחם פרוש ואשתו, אך לאחר כשנה הוכנסה החברה הבינלאומית למלונאות לנהל את המלון.
המלון הוקם על ידי חברת נחלת ישראל שהייתה רשומה בואדוץ, בהשפעת מנחם פרוש.
כמקובל, קיבלו המשקיעים את חצי מעלות ההקמה מממשלת ישראל כהלוואה.
בראיון במעריב בתחילת 1970 צוטט פרוש כאומר: "אני יו"ר מועצת המנהלים, זוהי קבוצת משקיעים אשר הצלחתי להשפיע עליהם ...
והם אשר הקימו את המלון ...
אני נאמן שלהם, אבל אני לא בעל המלון." פרוש לא ציין אז מי היו המשקיעים.
בשנת 1972 התנהל משפט בו תבע ג'ו "הקצב" סטאשר את חבר הכנסת מנחם פרוש.
סטאשר טען שהוא מחזיק כ-90% מהחברה בעלת המלון, ושפרוש שינה את הסכם הנאמנות כך שחצי מהרווחים הועברו לידיו.
לעומת זאת, טען פרוש שסטאשר הלווה לחברה 100,000 דולר וכלל לא היה בעל מניות בחברה.
במהלך המשפט, הודיע עו"ד יגאל ארנון, פרקליטו של פרוש, שלאור היותו של סטאשר שותפו של מאיר לנסקי, מראשי המאפיה בארצות הברית, הוא מבקש להשיב לו את הכסף מיידית ואינו רוצה קשר איתו.
בספרו מביא ההיסטוריון פרופ' רוברט רוקאווי את תגובתו של סטאשר לפרשה:
A rabbi stole my money."בריאיון למקור ראשון, התייחס פרוש לנושא באמרו: "נפגשתי בחיי עם הרבה אנשים, ולא נהגתי לבדוק בציציות שלהם".
בבית המלון היו 76 חדרים ואולם אירועים ששימש כמקום התכנסות למפלגת אגודת ישראל, שמנחם פרוש היה מראשיה.
כבית מלון המיועד לציבור החרדי הוא הותאם במיוחד לצורכי ציבור זה, דבר המתבטא, בין השאר, בכך שהוא פעל בכשרות מהודרת (בד"ץ אגודת ישראל).
במבנה הוקם בית כנסת, מקוואות טהרה (לגברים) ובחדרים הותקנו שעון שבת וכיור לנטילת ידיים, אך נפקד מקומה של הטלוויזיה.
הסוכה בחצר המלון תוארה בעיתונות כאתר עלייה לרגל מרהיב ביופיו.
בראשיתו נועד המלון לחרדים אמידים.
בכל פסח נהגה משפחת פרוש המורחבת לערוך את ליל הסדר במקום, וביתו של מנחם פרוש נמצא בסמוך למלון.
בית המלון עבר עליות ומורדות ובשנת 2001 רכש איש העסקים הנרי מוסקוביץ' את המלון תמורת 5.5 מיליון דולר.
המלון עבר שיפוץ מאסיבי ושמו הוסב למלון "פרימה פאלאס" כחלק מרשת מלונות פרימה.
בפרסום בעיתונות, התחייב מוסקוביץ, כי יישמר צביונו החרדי של המלון.
על פי אתר אינטרנט העוסק בתיירות, המלון אכן משווק לציבור החרדי ומצוין כי בנוסף לכשרות המהודרת, המקווה ובית הכנסת, הוא נמצא במרחק הליכה משכונות חרדיות הסמוכות למרכז העיר ירושלים, ולחצרות אדמו"רים הנמצאים בשכונות אלו.
במלון ניתן למצוא כיום בכל חדר כיור לנטילת ידיים.
ניתן לקבל גם רדיו וטלוויזיה.
במסגרת המאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020 הוסב המלון למלונית לאחסון אנשים שנדבקו בקורונה הנמצאים במצב רפואי קל.
בחודש יוני שנת 1984 הותקף מנחם פרוש בתוך מלון המרכז בירושלים.
התוקפים, חסידי גור, הכו בו נמרצות בשל הטענה כי פגע בכבודו של האדמו"ר מגור דאז.
בחסידות גור עלה החשד כי העיתונאי לא כתב את הדברים על דעת עצמו אלא משמש כשופר לדברי ח"כ פרוש, מהם משתמע כי האדמו"ר אינו כשיר.
סמוך למוצאי אותה שבת, התפלל מנחם פרוש בבית הכנסת של מלון "המרכז".
בספרו "החרדים" תיאר העיתונאי אמנון לוי את האירוע:
הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון, שנערכה בשנת 1999 על ידי כל פלגי הציבור הדתי והחרדי בישראל, אורגנה מקומתו השלישית של בית המלון, בין היתר על ידי מנחם פרוש.
מלון וולדורף אסטוריה הוא מלון יוקרה מפורסם בעיר ניו יורק.
בעבר הוא שכן בשני בניינים היסטוריים בעיר ניו יורק (ששיכנו את מלון וולדורף ומלון אסטוריה), אשר תוכננו בידי קבוצת האדריכלים הנרי ג'יינוויי הארדנברג.
המבנים ניצבו בשדרה החמישית, במקום שבו נמצא כיום בניין אמפייר סטייט.
קבוצת וולדורף אסטוריה מורכבת מוולדורף אסטוריה בניו יורק ווולדורף אסטוריה באורלנדו.
המלון נקרא כיום Waldorf=Astoria, עם קו מפריד כפול (double hyphen) בין שתי המילים, אבל במקור היה עם קו מפריד אחד בין המילה "Waldorf" למילה "Astoria," כפי שנזכר בביטוי בשיר "Meet Me at the Hyphen".
למלון המודרני יש שלוש מסעדות אמריקניות ואירופאיות קלאסיות ומכון יופי ששוכן בסמוך לאולם המבוא.
מספר בוטיקים מקיפים את הלובי.
ה"מלון בתוך המלון" בחלק העליון שלו נודע כמגדלי וולדורף והם מתופעלים בידי קבוצת מלונות קונראד.
למלון יש רציף רכבת משלו, כחלק מתחנת גרנד סנטרל, בו השתמשו בין השאר פרנקלין דלאנו רוזוולט, ג'יימס פארלי, עדלי סטיבנסון ודאגלס מקארתור.
מעלית שהייתה גדולה דיה לרכבו של פרנקלין רוזוולט מספקת גישה לרציף.
שם המלון לקוח משם העיר ולדורף (Walldorf) בגרמניה, מקורה של המשפחה האמריקנית הבולטת משפחת אסטור שהונצחה בשמו של בן המשפחה ויליאם וולדורף אסטור, שהקים את מלון וולדורף ב-1893. לאחר שהוקם בסמוך מלון אסטוריה על ידי בן-דודו, ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי ב-1897, חיבר האחרון את שני המלונות למלון אחד בשם וולדורף-אסטוריה.
מלון וולדורף אסטוריה ירושלים הוא מלון יוקרה בדירוג "5+ כוכבים" בירושלים, שנבנה תוך הריסת מלון פאלאס ההיסטורי ושימור חזיתותיו.
בפינת הרחובות אגרון ודוד המלך הוקם בסוף שנות ה-20 מלון פאר ערבי שנקרא מלון פאלאס.
המלון נסגר בשנת 1935 לערך עקב התחרות הקשה עם מלון הפאר הסמוך- מלון המלך דוד.
לאחר שנסגר שכרו הבריטים את מבנה המלון ושיכנו בו משרדי ממשלה שונים.
גם לאחר קום מדינת ישראל שימש המבנה למשרדי ממשלה ומספר שנים עמד נטוש.
ביוני 1999 פרסמה הרשות לפיתוח ירושלים מכרז לשיפוץ והסבת המלון חזרה לייעודו המקורי, יחד עם מבנה בית המכס הסמוך שבפינת הרחובות אגרון ודוד המלך.
חברת רג'נסי (אז בעלת מלון מלון רג'נסי ירושלים) זכתה במכרז, אך המשבר בענף התיירות עקב האינתיפאדה השנייה עיכב את הוצאת הפרויקט אל הפועל.
ב-2005 זכויות הפיתוח של המתחם נרכשו מחברת רג'נסי על ידי משפחת רייכמן, יזמי נדל"ן חרדים מקנדה, תמורת 20 מיליון דולר.
בשנת 2008 חתמו האחים רייכמן על הסכם עם רשת מלונות הילטון להפעלת המלון תחת מותג העל היוקרתי של הרשת, וולדורף אסטוריה.
בשיפוץ המלון נוספו לבניין המקורי אגף חדש ו-6 קומות נוספות, כך שבמלון הנוכחי 230 חדרים לעומת 140 במלון המקורי.
התב"ע של המבנה הוכנה על ידי האדריכל דוד קרויאנקר, המומחה בחקר מבנים ישנים בירושלים, והאדריכל יהודה פייגין הופקד על מלאכת הבנייה.
על עיצוב פנים המלון הופקד האדריכל הטורקי סינאן כפאדר.
בדצמבר 2017 מכרו בניו של פול רייכמן את המלון לאיש העסקים הצרפתי-יהודי מישל אוחיון תמורת 160 מיליון דולר.
בדצמבר 2020 קרן הגידור האמריקאית יורק מימשה שעבוד והשתלטה על המלון, לאחר שמישל אוחיון לא עמד בתשלום החזר הלוואה שקיבל ממנה.
חזית המלון נשמרה שלמה לחלוטין לכל אורך הבנייה, ושאר המלון נהרס ונבנה מחדש.
אולם הכניסה שנדון לשימור, נהרס לשם בניית החניון לאחר שצולם ותועד ואז נבנה מחדש במתכונתו המקורית, וכן הוצבו בו חלונות עתיקים מהמבנה המקורי, פרי יצירתו של האמן הירושלמי יורם אמיר.
כל הבניין נסרק בבדיקת לייזר לצורך הכנת תוכניות בנייה שכן המקוריות אבדו במהלך השנים.
בחזית המלון נהרס מבנה בית המכס ועל מקומו הוקם אגף נוסף ובו דירות המסונפות למיזם.
כהתאמה לאירוח קהל דתי, בחצר הפנימית של המלון נבנתה רחבה המקורה בחיפוי זכוכית הנפתח לצורך בניית סוכה.
על השטח בו ניצב בית המכס נבנה אגף בן 8 קומות ובו 30 דירות יוקרה.
למרות שבמקור הכניסה לבית המכס הייתה מהכיוון הנגדי, במבנה החדש הכניסה היא מול הכניסה למלון כדי להדגיש את הרחבה שלפני המלון.
כמו כן ניכר הבדל בולט בעיצוב במבנים שכן בבניין הדירות שולבו מוטיבים הנותנים לבניין מראה טבעי לבית ירושלמי כגון קשתות וכרכוב.
בקומות שנוספו למבנה המלון לא שולבו מוטיבים אלו, כדי להדגיש שאלו קומות חדשות שנוספו על הבניין המקורי.
אזור שכונת ממילא, שבו ממוקם המלון, הוא אזור שוקק תיירות.
המלון ממוקם בין הרחובות אגרון ודוד המלך, בסמוך למלון המלך דוד, מלון מצודת דוד ומלון ממילא.
בבית המלון שתי מסעדות כשרות, האחת חלבית והשנייה בשרית.
מתוכננת פתיחתם של שתי בריכות שחייה נפרדות לנשים ולגברים ושני חדרי ספא נפרדים.
לוולדורף אסטוריה קולקשן 26 בתי מלון ברחבי העולם, מתוכם 16 בארצות הברית, בהם מלון וולדורף אסטוריה המפורסם בניו יורק.
בנובמבר 2017, הוגדר כבית המלון הטוב בישראל, במסגרת דירוג שמפרסם אחת לשנה מגזין התיירות האמריקאי 'Condé Nast Traveller'.
מלון זאכר הוא מלון מפואר הממוקם ברובע העיר הפנימית של וינה בירת אוסטריה, בסמוך לבית האופרה של וינה.
המלון נודע בעוגת הזאכרטורט שנחשבת למקורית והומצאה על ידי בעליו ומוגשת בבית הקפה שלו.
המלון נחשב לאחד המלונות המפוארים בעולם גם בזכות בתי הקפה ומסעדות המלון היוקרתיות שלו.
המלון נוסד בשנת 1876 על ידי אדוארד זאכר.
לאחר פטירתו בשנת 1892, אלמנתו, אנה זאכר החלה לנהל את המלון, ותחת ניהולה הפך המלון לאחד המלונות המפוארים והידועים בעולם.
אצילי האימפריה האוסטרו הונגרית נהגו לאכול במלון לאחר שהתארחו בארמון הופבורג ממנו חזרו רעבים בשל משך הזמן הקצר שבהם הותר להם לאכול.
על פי נימוסי בית המלוכה, הורשו אורחים בסעודות רשמיות לאכול רק בפרק הזמן שבו הקיסר אכל, והקיסר פרנץ יוזף נהג לאכול פרקי זמן קצרים ביותר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותר המלון מלון המיועד לאריסטוקרטיה בלבד, ואורחים שאינם בני משפחות אצולה לא הורשו לישון במלון.
בשל המצב הכלכלי הירוד של משפחות האצולה האירופאית בשנים אלה, נקלע המלון לקשיים כלכליים ובשנות ה-30 נאלצה אנה זאכר למכור את המלון.
בשנת 1934 עבר המלון לבעלות אליזבת גרטלר.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה המלון ממוקם בשטח הכיבוש הבריטי של וינה, והכוחות הבריטיים השתמשו במלון כמפקדתם.
לאחר עזיבת הכוחות הזרים את העיר שב המלון לבעליו.
בשנת 2005 שופץ המלון ונוספה לו קומה נוספת.
עד לשנת 1965 ניהל מלון זאכר מאבק ממושך עם קונדיטוריית דמל שפיתחה מוצר תחת השם הזהה, עוגת זאכרטורט מקורית.
מאפיית דמל שינתה את שם המוצר שלה לשם עוגת הזאכרטורטה של דמל ושינתה מעט את הרכבה בכך שריבת המשמש ממוקמת בעוגה ישירות מתחת לזיגוג השוקולד העליון ולא באמצע.
מלון הרצליה היה אחד המלונות הגדולים שהוקמו בצפת.
המלון נוסד ב-1927 ונסגר ב-1976. את המלון יסדו בשותפות זאב מתתיהו פרל ואשתו חנה, בתו של יואל ברשד, יחד עם יהודה מייברג.
כעבור זמן קצר התפרקה השותפות בין שתי המשפחות, ובשת 1929 הבעלות עברה לידי משפחת פרל, ואילו יהודה מייברג הקים את "מלון מרכזי" הסמוך.
המלון הוקם במבנה אבן בעל שתי קומות, בסגנון הבתים שנבנו בעיר במאה ה-19, בראשית המאה העשרים שכן במבנה בית ספר לבנות "עזרא".
ובשנים 1912 - 1914 התקיימה בו כחלק מתוכנית הלימודים סדנת הרקמה שנקראה "בית ספר לתחרים" בניהול אסתר הדסה קלוורי לבית פרלמן בשנת 1929 נרכש הבניין על ידי זאב מתתיהו פרל, ורעייתו חנה לבית ברש"ד.
בית המלון שכן לרגלי "המצודה", בחלק הצפוני של הרחוב, שנקרא לימים רחוב ירושלים.
עם קנייתו הוסיפו לו הבעלים קומה נוספת.
את הקומה הרביעית הוסיפו בשנות החמישים, ובה הותקנה מערכת חימום תת-רצפתי שהיה חדשני באותן שנים.
בשנת 1935 נוסף למלון בעברו השני של הרחוב, אגף בסגנון הבינלאומי שהיה מקובל בשנים אלה בערי הארץ.
הבניין תוכנן על ידי אדריכל בשם ברזל בן למשפחה צפתית.
הבנייה בוצעה על ידי חברת "סולל בונה".
המבנה היה עשוי בטון צבוע בלבן ומעקה המרפסות המעוגלות היה צבוע בתכלת.
סגנונו שונה וזר לסגנון הבנייה המסורתית בצפת.
בעשורים הראשונים רבים מבאי המלון היו ציירים ואמנים שהגיעו לעיר ועבור ארוחותיהם שילמו בציורים ופסלים.
אורחים מכל קצוות הארץ סעדו מתחת לציוריהם של קסטל, ראובן רובין, ציונה תג'ר, יצחק פרנקל, דוד גלעדי, ועוד רבים מאמני ארץ ישראל שהתפרסמו במשך השנים.
באוגוסט 1929 התאכסן במלון יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר הריי"ץ במסעו לא"י.
בתקופת המנדט התארחו ונפגשו במקום ראשי היישוב, קצינים בריטים, ורבנים חשובים.
בימים שלפני פרעות אוגוסט 1929 הגיעו אליו המסיתים הערבים.
למרות פנייתם של הבעלים למפקד העיר הבריטי, לא בוצעה כל פעולת מנע נגדם.
בשנת 1932 התארח במלון הסופר ארנולד צווייג.
בניה של משפחת פרל היו ממקימי ומפקדי תנועת בית"ר וארגון האצ"ל בעיר.
בתקופת ה"סזון" ארחו בעלי הבית את מנחם בגין וחבריו בחג השבועות, מתחת לאפם של הבריטים שהיו גם הם אורחים קבועים בפאב שהוקם במקום.
אורחת קבועה נוספת הייתה קטה דנוביץ שנשבתה בקסם האירוח המשפחתי.
לימים פתחה בעיר את מלון "אירופה", שהקדים את מלון "קטה דן" שהקימה על חוף תל אביב.
במלחמת העצמאות התמקמו במלון אנשי הפלמ"ח שהשתתפו בשחרור העיר, כפי שהיה במלונות נוספים בעיר.
לאחר קום המדינה נוספה קומה נוספת למלון, שבגינתו נותרו עד היום עצי זית עתיקים.
המלון נחשב לאחד המלונות הגדולים והמודרניים בעיר.
שנות החמישים ועד אמצע שנות השישים היו שנות פריחה לתיירות בצפת.
משה, שמואל ודניאל, בניהם של חנה וזאב פרל, המשיכו את ניהול המקום.
משפחות ממרכז הארץ הגיעו בקביעות כל שנה בעונת הקיץ והחגים.
בין האורחים היה הסופר ג'יימס מיצ'נר ששהה במלון כחודש, כשכתב את ספרו "המקור".
למשפחת פרל יצא מוניטין בשירת זמירות, ובערבי חג ושבת המקום היה גדוש באורחים ותושבים מקומיים.
אורח קבוע במלון היה הרב קרליבך, שבראשית דרכו היה עורך ערבי מוזיקת נשמה יהודית ואנשי צפת היו מוזמנים.
בעונת החגים, בעלי המקום היו עורכים בערבי שישי וחג סיורי לילה בסמטאות ובבתי הכנסת, ולאמיצים מבין האורחים נערכו טיולי לילה לנחל עמוד הסמוך.
בראשית שנות השישים ובמיוחד כתוצאה מן "הפיחות הגדול", בפברואר 1962 וכמו רוב המלונאים בצפת, נקלע גם מלון הרצליה לקשיים כלכליים.
במחצית שנות השישים פירקו הבנים את השותפות ביניהם, וניהול המלון עבר לבן הבכור משה ואשתו שרה, שהייתה פעילה גם ב"וועד למען החייל" בעיר.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור המלון ארח חיילים באזור הצפון שזכו לכמה שעות מנוחה, ארוחה חמה ואפשרות לטלפן למשפחתם.
המלון אירח את משפחות החיילים הפצועים שבאו לבקר את יקיריהם בבית החולים בצפת.
השנים הבאות היו שנים של שפל ודעיכה שבסופן נמכר הבית ב-1976 והפך ל"מכון אלטה", מכללה לנשים בעלות תשובה, בבעלות חב"ד.
את שרידי יופיו מהעבר ניתן עדיין לראות בגן המקום ובמבנה ברחוב ירושלים.
המבנה החדש יותר, שנבנה בסגנון הבינלאומי, משמש כיום כחנות ספרים.
מלון השרון הוא המלון הראשון שנבנה בהרצליה.
המלון שוכן על גבעה ברכס גבעות חוף ימה של הרצליה פיתוח.
הוא תוכנן על ידי האדריכל זאב רכטר, ובו 166 חדרים.
המלון כולל 25 דונמים, עם דשא וגן ובריכת מי-ים חיצונית, לצד מתחם ספא ובריכה פנימית.
חוף הרחצה הצמוד למלון נקרא על שמו - חוף השרון (ידוע גם בכינויו "חוף הקשתות" על שם שלוש הקשתות המוצבות בכניסה לחוף).
בעליו של המלון הוא ברנרד שרייר.
משה דה שליט ועדה דה שליט נמנים עם בוניה של המושבה הרצליה.
משה היה המנהל הישראלי של חברת קהילת ציון אמריקאית, שרכשה את הקרקעות וייסדה את הרצליה.
בשנת 1934 הקים וניהל את חברת "פיתוח הרצליה בע"מ" אשר פיתחה את החולות הנודדים בקרבת הים לריביירה של הרצליה, הלא היא הרצליה פיתוח.
משה גייס משקיעים והקים את מלון השרון - המלון הראשון שהוקם בישראל לאחר הכרזת המדינה.
בשל מלחמת העצמאות התארכה בניית המלון.
מלון השרון נחנך בטקס חגיגי על חוף ים הרצליה.
הוא נפתח רשמית על ידי חברת מלון השרון.
לטקס הגיעו מאות אורחים מכל רחבי הארץ, ראשי עיריות ומועצות מקומיות ונציגי מועצות שונים.
ראש עיריית ת"א ישראל רוקח נתכבד בגזירת הסרט בכניסה למלון ומסר את מפתחות הבית למנהלו הארי לוי.
את החגיגה פתח יוזם המפעל משה דה שליט שציין, כי ביום פתיחת המלון מלאו 25 שנים ליסוד הרצליה.
שמו של המלון נבחר בתחרות ארצית על פי הצעתה של נערה, ונלקח מהפסוק "ואני חבצלת השרון" ().
פרח החבצלת הפך לסמל המלון.
בשנת 2012 עבר המלון שיפוץ מסיבי בסכום כולל של מיליון דולרים.
השיפוץ התבצע על ידי משרד אדריכלות אדית ברון, ונוהל על ידי האדריכלית הראשית גילי צורדלינג.
במסגרת השיפוץ 120 מתוך 175 החדרים במלון חודשו, לראשונה הוקם במלון מתחם ספא, "שָׂרנא ספא" המתפרס על שטח של כ-750 מטרים רבועים הכולל חמישה חדרי טיפולים, בריכה מקורה ומחוממת וחדר כושר מאובזר.
בנוסף נבנה אזור מיוחד על חוף הים בסמוך למלון - מתחם "הגזיבו" מועדון שיט וגלישה הנחשב למועדון הגדול בישראל.
המועדון כולל גלישת גלים, קייקים, חסקה, גלישת רוח ומשחקי כדור שונים.
קיר קרמי של האמן שלום סבא
במהלך שנת 1948 הוזמן האמן שלום סבא ליצור ציור קיר עבור הלובי של המלון.
סבא בחר ליצור קיר קרמי שנושאו "הדייגים העליזים".
ביצירה זו תיאר סבא את דמויותיהם של שלושה דייגים העוסקים במלאכת הדייג ובכך קשר בין המלון המפואר ובין הים הנשקף ממנו.
האריחים הקרמיים עצמם יוצרו בסטודיו של אמנית הקרמיקה דבורה בלומנטל.
הקיר, שגובהו 3 מטר ורוחבו 9 מטר, נחשף לציבור הרחב עם חנוכתו של המלון.
הקיר כוסה לפני מספר שנים בלוחות גבס ועליו הודבק טפט.
לאחר שהובהרה חשיבותו האמנותית והתרבותית בהתערבותם של ראש העירייה משה פדלון ואוצרת וחוקרת האמנות ד"ר גליה בר אור, נחשף הקיר באוגוסט 2022, ועבר שימור חלקי שבוצע על ידי שי פרקש ואנשי "סטודיו תכלת".
מלון טרמה מילפיני (איטלקית: Hotel Terme Millepini) הוא מלון ארבעה כוכבים במונטגרוטו טרמה במחוז פדובה שבאיטליה.
הוא מכיל 100 חדרים והוא מוכר כבעל הבריכה העמוקה ביותר בעולם, Y-40, אשר הכניסה אותו על כך לספר השיאים של גינס.
המלון נבנה לראשונה ב-1997 והוא שופץ ב-2013.
Y-40, בריכת "הנאה עמוקה" נפתחה לראשונה ב-5 ביוני 2014. היא תוכננה על ידי האדריכל אמנואלה בוארטו.
היא בעומק של 40 מטרים, מה שהופך אותה לבריכה העמוקה בעולם.
היא מכילה 4,300 מטרים מעוקבים של מים תרמיים הנשמרים בטמפרטורה של 32–34 מעלות.
הבריכה מכילה מערות תת-מימיות ומנהרה תלויה שקופה תת-מימית המשמשת את האורחים למעבר.
היא כוללת פלטפורמות בעומקים שונים, הנעים בין 1.3 מטר עד 12 מטרים, לפני שקירות הבריכה נעשים צרים לתוך מנהרה דמוית באר הצוללת ישר לעומק 40 מטרים.
המלון מציע כרטיסים לצלילה חופשית ולצלילה.
הצוללנית החופשית האיטלקית אומברטו פליזארי מדדה את עומק הבריכה לפני פתיחתה.
כאשר היא נפתחה ב-5 ביוני 2014, הוענק לה התואר "בריכת השחייה העמוקה ביותר לצלילה" על ידי ספר השיאים של גינס.
שיא זה היה שייך לפני כן לבריכת נמו 33 בבלגיה.
מלון "טריפ ירושלים בת שבע" ממוקם בין הרחובות קינג ג'ורג' ושמואל הנגיד במרכז העיר ירושלים.
המלון, שנקרא בעבר "מלון טירת בת שבע", נפתח לראשונה בפברואר 1969 והיה בבעלות מרדכי בן חיים ("רחביה מקרקעין" או בעבר "טירת בת שבע בע"מ").
למלון היו 70 חדרים בשבע קומות.
רשת מלונות בזל (היום רשת 'אטלס') שכרה אותו לחמש שנים אך החזירה את המפתחות כעבור שלוש שנים בקירוב בשל סכסוך עם הבעלים.
אחר כך הושכר כמשרדים של הסוכנות היהודית שהמטה שלה ממוקם בסמוך.
ביולי 2005 נמכר המבנה, כחלק מתהליך כינוס נכסים, לקבוצת משקיעים אמריקאים תמורת 11.2 מיליון דולר.
לפני מכירת הנכס וכחלק ממדיניות התחדשות מרכז העיר, הוועדה המקומית אישרה לשנות את ייעוד הנכס ממלונאות למגורים, והתירה להקים בו מבנה רב קומות בשטח של 10,000 מ"ר עם 80 יחידות דיור.
שנה לאחר מכן, הוגשה למתחם תוכנית של האדריכל אילן פיבקו.
התוכנית עוררה ביקורת רבה ולא עברה בוועדות, הן בגלל גובה המבנים והן מחשש שהעיצוב אינו מתאים לעיר.
בשנת 2016 הושכר המלון על ידי היזם ראובן אלה, שבבעלותו גם מלון הספא "כרמים" בירושלים, מלונות "דניאל" ו"פאבליקה" בהרצליה, ושבעה מלונות בגרמניה, ועבר שיפוץ נוסף.
המלון נפתח רשמית במאי 2017. כיום במלון ישנן 11 קומות והוא מכיל 79 חדרי אירוח במגוון גדלים וסוויטה אחת.
המלון פועל תחת המותג "טריפ" אשר שייך לרשת בתי המלון העולמית "וינדהאם", כשזהו המלון הראשון והיחיד שפועל כיום בישראל ושייך למותג זה.
על ניהול המלון אחראית רשת "לשם מלונות", הזכיינית של רשת "וינדהאם" בישראל, אשר מנהלת בתי מלון שונים ברחבי ישראל, בהם רמדה חדרה, רמדה נתניה ורמדה נצרת.
מלון יו מג'יק פאלאס אילת הוא בית מלון הממוקם בחלק הצפוני של העיר אילת על שפת הלגונה.
המלון כולל 324 חדרים שרובם משקיפים אל בריכת המלון.
המלון מנוהל על ידי רשת מלונות פתאל.
במלון קיימות 2 מסעדות - מסעדת המלון הראשית שמגישה אוכל בערב ובבוקר ומסעדה הפועלת בכל שעות היום.
במלון קיימים 2 ברים בבריכה החיצונית.
בנוסף, המלון כולל מכון כושר הפתוח 24 שעות ביממה.
בראשית שנת 2000 שהוקם נקרא המלון מג'יק פאלאס, בשנת 2013 במסגרת מיתוג מחודש של רשת "פתאל" מותג בשמו החדש "יו מג'יק פאלאס".
בשנת 2019 צולמו במלון זה ובמלון לאונרדו פלאזה אשדוד סדרת מערכונים עבור העונה ה-17 של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
מלון הנסיכה אילת היה בית מלון, הממוקם בחלקה הדרומי של העיר אילת סמוך למעבר הגבול טאבה.
המלון כלל 419 חדרים שמתוכם 64 חדרי סוויטות.
בנובמבר 2015, המלון נסגר עקב חובות, נמכר לחברת נצבא ומאז עומד נטוש.
יזם המלון אלכסנדר טסלר, איש עסקים יהודי-גרמני, רכש את הקרקע שעליה הוקם המלון בשנת 1986. הרעיון להקמת המלון עלה סמוך לפינוי מלון "אביה סונסטה" (שהפך למלון טאבה וכפר נלסון) בטאבה, הממוקם כ-500 מטר מדרום למלון הנסיכה והיה בין המלונות הגדולים והמפוארים בישראל.
המטרה הייתה להקים מלון מפואר בצידו הישראלי של הגבול שיהווה תחליף למלון שעבר לרשות מצרים.
האישור להקמת המלון התקבל בסוף שנת 1988 ובניית המלון החלה ב-1989. בעת הקמתו נחתם הסכם ניהול עם רשת המלונות הבינלאומית , אך לבסוף החליט טסלר לנהל את המלון בעצמו, באמצעות חברה שהקים בשם "לקסן ישראל".
טסלר אף תכנן להקים מלון נוסף בשם הנסיכה בתל אביב.
המלון נחנך ב-1992 והיה המלון הגדול באילת בעת פתיחתו.
המלון דורג כחמישה כוכבים דה-לוקס, ובשנים הראשונות לאחר פתיחתו זכה להצלחה רבה.
בין 60% ל-70% מאורחי המלון היו תיירים, בעיקר מאירופה ומדינות ברית המועצות לשעבר, שהגיעו לרוב בקבוצות מאורגנות בטיסות ישירות לאילת.
בשנת 1999 אף דורג ברשימת 10 המלונות המשתלמים בעולם שפרסם ירחון תיירות בארצות הברית.
בדומה לשאר בתי המלון באילת, האינתיפאדה השנייה והבנייה והפיתוח של מלונות מפוארים במצרים לאורך חופי סיני פגעו בפעילות המלון.
אך בניגוד לבתי מלון אחרים באילת, לא עמדה מאחורי מלון זה רשת מלונות גדולה שתוכל לצמצם את ההפסדים.
טסלר השיק מספר יוזמות לשיפור האטרקטיביות של המלון, בין השאר ביקש אישור להקים קזינו במלון, ותכנן להקים פארק גולף מצפון לאילת.
בהמשך ביקש להקים צמוד למלון כפר נופש ובו 90 יחידות דיור.
במרץ 2011 ביקש בנק לאומי מבית המשפט המחוזי בתל אביב למנות כונס נכסים למלון, בשל חוב בסך 190 מיליון שקל של החברה המפעילה, לקסן ישראל.