tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויחד עם זאת, המצלול של יצירה זו נשמע כמו תזמורת גדולה בשל סגנון כתיבתו של צ'ייקובסקי ובעיקר בשל יכולות התיזמור בהן הצטיין הוא.
שני קלרינטים (בסי במול ובלה)
קשה להגדיר קונצ'רטו זה לפסנתר כי נבנה הוא על פי המבנה אשר היה מקובל באירופה בתקופה הרומנטית.
צ'ייקובסקי ביצירה זו מנסה להתרחק ממבנים אלו.
הפרק הראשון, אמנם יכול להחשב כפרק במבנה הסונטה, יחד עם זאת, צ'ייקובסקי איננו מקפיד על כלל החוקים והתחתיבים המגדירים מהו פרק במבנה "סונטה".
צ'ייקובסקי צועד על פי החוקים הפנימיים שלו ומכתיב הוא לפרק את צרכיו ורצונותיו.
אפשר לומר כי המלודיות והנושאים הם אלו המכתיבים את מבנה הפרק.
הפרק השני, על אף וניתן להגדירו כפרק במבנה: א-ב-א-קודה, איננו מקפיד על כך.
צ'ייקובסקי אף נותן לכלי הסולו הנוספים בפרק זה: הכינור והצ'לו רצ'יטאטיבים אשר תומכים בהתפתחות הפרק כולו אשר אינם מתואמים עם מבנה הפרק ככלל.
הפרק השלישי איננו כתוב בשום מבנה מקובל, אין זה רונדו, אין זה רונדו במבנה סונטה, או פרק במבנה סונטה.
פעם נוספת צ'ייקובסקי נתן למלודיות, למוטיבים ולנושאים להוביל אותו.
נוצר פרק בעל מבנה עצמאי המותאם ליצירה עצמה בלבד.
יחד עם זאת צ'ייקובסקי כתב קונצ'רטו זה על פי מבנה הקונצ'רטו הקלאסי (המסורת הקלאסית), כלומר: קונצ'רטו בעל שלושה פרקים.
הפרק הראשון הוא המסיבי מבין השלושה וכתוב במקצב ער, הפרק השני מהווה אתנחתא משכתוב הוא במקצב איטי, ואילו הפרק השלישי מהווה סיום הולם ליצירה כולה משכתוב הוא בקצב עירני ותוסס.
פרק ראשון: הנושא הראשון אותו בחר צ'ייקובסקי לפתוח קונצ'רטו זה (תיבות 1-8), מראה את כושר ההמצאה ויכולותיו של צ'ייקובסקי בשיאן.
אמנם נושא זה אופייני לדרך כתיבתו של צ'ייקובסקי, אלא שאף ניתן לשמוע בנושא זה, השפעות משל המלחין "שומן", אחד מהמלחינים האהובים על צ'ייקובסקי.
לאחר תצוגת הנושא עלי ידי התזמורת בפורטיסימו, לוקח הפסנתר נושא זה ומנגן אותו באקורדים מאסיביים, (תיבות9-16).
רק לאחר תצוגה שנייה זו של הנושא על ידי הפסנתר, ממשיך הנושא הלאה על ידי הפסנתר והתזמורת אשר מרחיבים נושא זה ומקנים לו מיצלול יותר עדין ואף זך.
לאחר דיאלוג בין הפסנתר לתזמורת, (תיבות 17-32) הפסנתר מקבל קדנצה המרחיבה עוד יותר את הנושא הראשון.
כבר בקדנצה זו, הדרישות התוכניות מן הפסנתרן תובעניות ביותר.
ולאחר תצוגת הנושא ברחבות, (תיבות 33-77)מוביל צ'ייקובסקי את הפסנתר למעבר על הדומיננטה אשר יוביל אל הנושא השני.
צ'ייקובסקי בחר להציג את הנושא השני על הדרגה השישית "מי במול מג'ור" של הסולם הרלאטיבי לסול מז'ור - סול מינור.
מעשה דומה אף ניתן לשמוע בפרק הראשון בקונצ'רטו החמישי במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת מאת בטהובן.
נושא זה נושא אופי זימרתי, לירי ופואטי ואף נשמע הוא כקטע מתוך אריה אופראית, (תיבות78-87).
מיד לאחר שהתזמורת משמיעה את הנושא על ידי הקלרניטות וההד על ידי הקרנות, הפסנתר מנגן את הנושא השלישי הנשמע כהמשך לנושא השני (תיבות 88-101).
נושא שלישי זה מורכב משני משפטים שכול אחד מהם מרוכב מארבע תיבות.
המלודיה כתובה כקנון בין שני קולות משהקול הראשון מנוגן ביד ימין והקול השני מנוגן ביד שמאל.
לאחר שהמשפט הראשון שב פעמיים, צ'ייקובסקי את המשפט השני איננו מסיים כמקודם אלא ממשיך משפט זה משנשען על התיבה השלישית ויוצר מודולציה השבה אל הטוניקה מי במול מז'ור (תיבות 102-105).
שתי התיבות הראשונות מהמשפט הראשון מנוגנות פעם נוספת אלא שהפעם על התיבה השנייה, צ'ייקובסקי מוסיף ליווי בחליל.
שתי תיבות אלו מנוגנות ארבע פעמים כשבפעם השלישית צ'ייקובסקי יוצר מודולציה (תיבות 106-113).
בתיבות 114-117 המלחין ממשיך במודולציה משהפסנתר והחליל יוצרים דיאלוג כהכנה לחזרת הנושא השלישי.
בפעם זו הנושא השלישי מנוגן על ידי התזמורת משהפסנתר מלווה בטריאולות.
(תיבות 118-123) בפעם זו את הקול הראשון בקנון מנגנים הכינורות הראשונים והשניים ואת הקול השני מנגנים הויולות והצ'לים.
מתיבה 124 מתחיל המלחין במודולציה אל הסולם דו מינור בקנון משהפסנתר מלווה את המלודיה בטריאולת כמקודם.
בתיבה 133 הפסנתר משנה את הליווי לחלקי 16ויוצר הוא מעבר בפסג' קשה לביצוע.
מתיבה 148 הפסנתר מנגן מלודיה אשר בנויה על המקצב של הנושא השלישי.
התזמורת מלווה את הפסנתר כבעין קנון משהצ'לים חוזרים על המלודיה אך לא כשם שהפסנתר ניגן וכהד עונים הכינורות הראשונים ביחד עם הוויולות ולאחר מכן החלילים עם האבוב.
תוך כדי תנועה המלודיה יוצרת מודולציה לרה מינור (מתיבה 160).
פעם שנייה שאותה מלודיה מופיעה משהקנון מנוגן תחילה בוויולות עם הצ'לים וההד בכינורות הראשונים והשניים ולאחר מכן המענה הוא בחלילים והאבובים.
מתיבה 166 על המענה של החלילים והאבובים המשמש עתה במוטיב בונה צ'ייקובסקי מעבר עם מודולציות עד אשר הפסנתר והתזמורת משמיעים יחדיו את שתי התיבות מהנושא הראשון (מתיבה 175) לאחר פעמיים הנושא עובר עיבוד נוסף ומתנגן רק על בסיס התיבה הראשונה משהמלחין יוצר מודולציות ומעברים בין סולמות שונים (מתיבה 179).
הנושא בפעם נוספת עובר עיבוד משרק ארבעת התווים הראשונים מהנושא הראשון מהווים בסיס למוטיב עד אשר בתיבה 185 נשמע אקורד בדו מינור בתזמורת והפסנתר בפסג' על חלקי 16 מצליליו הגבוהים של הפסנתר יורד מטה אל צליליו הנמוכים.
בפסג' עולה בטריאולות המסתיים בשלושה אקורדים בליווי פיציקאטו של כלי הקשת (כינורות וויולות) תיבה 195 מוליך אל תרוצה באקורדים למטה ולמעלה עד לתיבה 200. בתיבה מ-201 מתחיל טוטי גדול המבסס את עצמו על הנושא השני.
פעם נוספת כותב צ'ייקובסקי את הנושא כדוגמת קנון.
את הקול הראשון משמיעים הכינורות הראשונים והשניים ביחד עם החלילים והקלרניות ואת הקול השני משמיעים הצ'לים ביחד עם קרנות היער.
מתיבה 218 רק שתי התיבות הראשונות בנושא השני מנוגנות.
על טרמולו בכלי הקשת החלילים, האבובים והקלרניות מנגנות והמענה ניתן לקרנות יער.
מתיבה 225 כינורות שניים והצ'לים מנגנים את שתי התיבות הראשונות מהנושא השני והמענה ניתן לחלילים והאבובים.
מתיבה 232 יוצר צ'ייקובסקי מעבר בכלי התזמורת עד תיבה 249. בתיבה זו שב הפסנתר לנגן את הנושא השלישי משמשפרט הוא את הנושא בליווי החליל.
הפסנתר מנגן טריל ברגיסטר הגבוה של הפסנתר ולאחריו תרוצה יורדת עד צליליו הנמוכים של הפסנתר (תיבות 257-266) מהתיבה 267 הפסנתר מנגן לבדו בכעין קדנצה אשר מהווה פיתוח של הנושא השלישי עד תיבה 287 הפסנתר מנגן תרוצות עולות ויורדות עד תיבה 293 משהפסנתר מנגן בטריל והתזמורות מנגנת אקורדים עולים.
בתיבה 295 מתחיל טוטי נוסף אלא שהפעם בליווי הפסנתר.
הפעם טוטי זה בנוי על הנושא הראשון עם שינוי.
הקונצ'רטו מס' 1 בסי במול מינור לפסנתר ותזמורת הוא היצירה הקונצרטנטית הראשונה מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
ביצוע הבכורה של יצירה זו נערך בבוסטון בביצוע הפסנתרן הנס פון בילו, בסיור קונצרטים שערך בארצות הברית.
עוד לפני נובמבר 1874 אפשר למצוא ביומניו של צ'ייקובסקי, ואף בחליפת המכתבים עם חבריו ובני משפחתו, את כוונתו המוצהרת לכתוב קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת.
פיעמו בו, אמר צ'ייקובסקי, הרצון והתשוקה לכתוב יצירה בעלת פורמט גדול.
לאחר כמה עיכובים החל צ'ייקובסקי לכתוב את היצירה בסביבות נובמבר 1874. היצירה נכתבה במהירות כרדוקציה לשני פסנתרים והכנה לתזמור.
צ'ייקובסקי עצמו לא היה פסנתרן קונצרטים, ולכן רצה להתייעץ עם אחד הפסנתרנים המפורסמים ביותר בזמנו - ניקולאי רובינשטיין לגבי היבטי הכתיבה הפסנתרנית של היצירה.
בערב חג המולד 1874 הגיע צ'ייקובסקי אל ביתו של רובינשטיין כדי להשמיע לו את הקונצ'רטו החדש.
צ'ייקובסקי ניגן את הפרק הראשון, תפקיד הפסנתר ורדוקציה של תפקיד התזמורת, אך כל תגובה לא נשמעה מפיו של רובינשטיין.
צ'ייקובסקי המשיך בנגינה עד תום היצירה ושאל את ניקולאי לדעתו.
התגובה ניתכה עליו כקיתונות של רותחין, ביקורת נוקבת על היצירה כולה.
רובינשטיין טען, שהיצירה איננה מתאימה לנגינה על פסנתר, שהיא מורכבת מחלקים רבים ושונים, שחיבורם רופף כל כך, שהתוצאה נשמעת כטלאי על גב טלאי.
שהתרוצות ביצירה קשות מדי ושהפסג'ים אף הם קשים, הם התפארות לשמה ואינם אומרים דבר וחצי דבר.
שהיצירה איננה עומדת בסטנדרטים ואף מחקה יצירות אחרות.
הכרחי, טען רובינשטיין, לערוך ביצירה שכתוב מקיף מתחילתה ועד סופה, ורק לדפים בודדים ממנה יש איזה שהוא ערך מכל וכל.
ואם לא די בכך, גם הציע רובינשטיין את עצמו לביצוע מלאכת השכתוב ביצירה.
למראה פניו של צ'ייקובסקי, ריכך מעט את תגובתו ואמר, שלאחר שצ'ייקובסקי יעשה את כל השינויים הדרושים בקונצ'רטו, יהיה מוכן לנגנו בביצוע הבכורה שלו.
צ'ייקובסקי ההמום הגיב בחריפות: "לא אשנה אפילו תו אחד".
ניקולאי רובינשטיין היה המום ממבנה הקונצ'רטו ובעיקר ממבנה הפרק הראשון.
בין נימוקיו של רובינשטיין להתנגדותו החריפה לקונצ'רטו, מנה את העובדה, שלאחר פתיחה מרשימה, אין המלודיה, שהושמעה שלוש פעמים רצופות, בקרנות, בפסנתר ובתזמורת, שבה להופיע, לא בפרק זה ולא ביצירה כולה.
רובינשטיין מחה, שאי אפשר להציג נושא כה משמעותי בפתיחה של קונצ'רטו לפסנתר ואחר כך לזנוח אותו כליל.
מה אם כן הקשר של שאר הנושאים לנושא, המוצג בתחילת היצירה?
אחד ממבקרי המוזיקה במאה ה-20 הגדיר זאת כך: דומה הדבר לקריאת ספר מתח מעולה, שכבר בתחילתו מתוודע הקורא אל אחת הדמויות החשובות בספר והנה, לאחר פרק אחד, הדמות נעלמת מהספר ואיננה שבה להופיע עוד.
גם המודולציה, שמובילה לאחר כמה תיבות אל שינוי הבסיס הטונאלי של היצירה, מסי במול מינור לרה במול מז'ור קוממה את רובינשטיין, שהבין בתחום אם כי לא היה מלחין אלא פסנתרן ומנצח.
הוא ראה בשינוי טונאלי זה כפירה.
הוא גרס, ששינוי כזה מתאים ליצירה כגון פואמה סימפונית, אך לא ליצירה, המייצגת מסורת עבר מפוארת כקונצ'רטו לפסנתר.
לאחר הפתיחה מבסס צ'ייקובסקי את הפרק הראשון על שלוש מלודיות על פי שירי עם אוקראינים.
מלאכת הרכבת הנושאים והופעתם, הפיתוח הארוך, הקדנצה הארוכה והקשה מאוד לביצוע, והסיום הנמלץ, הרתיעו את רובינשטיין, שסבר כי מלאכת הרכבת הפרק איננה אחידה ואיננה יוצרת רצף.
צ'ייקובסקי מחק את ההקדשה לניקולאי רובינשטיין מהדף הראשון של הפרטיטורה והקדיש את היצירה לפסנתרן והמנצח הגרמני הנס פון בילוב.
פון בילוב יצא למסע קונצרטים בארצות הברית ושם ניגן את היצירה בביצוע בכורה.
לאחר ביצוע הבכורה ברוסיה ולאחר שהיצירה זכתה להצלחה רבה בכל רחבי העולם, הבין רובינשטיין את טעותו והפך להיות אחד ממבצעיה הנודעים.
עד היום נחשב קונצ'רטו זה לפסנתר לאחת היצירות הפופולריות ביותר שנכתבו לפסנתר ותזמורת, ואף לאחת הקשות ביותר לביצוע קונצרטנטי.
ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו הראשון לפסנתר נערך בבוסטון ארצות הברית ב-25 באוקטובר 1875. ביצוע הבכורה שלו ברוסיה נערך בסנקט פטרבורג נערך ב-13 בנובמבר 1875.
הקונצ'רטו נאמן למבנה המסורתי של שלושה פרקים:
אלגרו נון טרופו אה מולטו מאסטוזו - אלגרו קון ספיריטו (סי במול מינור - סי במול מז'ור)
אנדנטינו סימפליצ'ה - פרסטיסימו (רה במול מז'ור)
אלגרו קון פואוקו (סי במול מינור - סי במול מז'ור)
הנושא המוכר של הקטע הפותח את הפרק הראשון מבוסס על מלודיה שצ'ייקובסקי שמע בנגינת נגנים-קבצנים עוורים בשוק בקמנקה (קמיאנקה של היום), סמוך לקייב שבאוקראינה.
מה שציין קטע זה בקונצ'רטו במשך זמן רב אחרי חיבורו, היה הניתוק הצורני שלו לכאורה מן הפרק ומן הקונצ'רטו השלם.
את תחושת הנתק הזאת מדגישה העובדה, שהוא איננו כתוב בסולם היצירה, סי במול מינור, אלא בסולם המז'ורי המקביל שלו, רה במול מז'ור.
על אף טבעו האיתן מאוד, הנושא נשמע רק שלוש פעמים ואיננו מופיע שוב בהמשך הקונצ'רטו.
המוזיקולוג פרנסיס מס כותב, שבגלל עצמאותו משאר היצירה
וממשיך מס ומזכיר, שכל הנושאים מחוברים בקישור מוטיבי חזק.
לעיתים קרובות מייחסים את הקשר בין הנושאים למקריות, משום שכולם היו שירים מוכרים כשצ'ייקובסקי חיבר את הקונצ'רטו.
עם זאת, יש מקום לסברה שהוא השתמש בשירים אלה בדיוק מסיבת הקשר המוטיבי ביניהם ושילב אותם במקום שהיו נחוצים להרגשתו.
"בחירה בחומר פולקלורי", כותב מס, "עולה בקנה אחד עם תכנון המבנה הכולל של היצירה."
הפרק הראשון הוא המאסיבי והארוך מבין השלושה.
בפרק זה הן הפסנתר והן התזמורת מקבלים תפקיד בעל חשיבות.
התזמורת איננה רק מלווה אלא יוצרת עם הפסנתר דיאלוגים רבים.
הפרק השני כתוב במבנה א-ב-א אשר איננו שלם, החזרה על "א" איננה מלאה.
הפרק השלישי כתוב במבנה רונדו בצורת סונאטה כולל קודה.
אף בפרק זה מקבלים הן הפסנתר והן התזמורת תפקידים בעלי משמעות ויוצרים דיאלוגים.
היצירה מסתיימת בקודה מרשימה הדורשת מהפסנתרן והתזמורת נגינה וירטואוזית.
הפרק נפתח בתרועת קרנות בסולם יורד.
כבר את האקורד הראשון מתחיל צ'ייקובסקי במודולציה, שמובילה לאחר כמה תיבות אל שינוי הבסיס הטונאלי של היצירה, מסי במול מינור לרה במול מז'ור (תיבות 1-5).
בסולם זה כתב צ'ייקובסקי מלודיה, המבוססת על שיר קבצני רחוב אוקראינים (תיבות 6-24).
לאחר התצוגה בתזמורת, כאשר הפסנתר מלווה באקורדים על פני כל המקלדת כמעט, מנגן הפסנתר את המלודיה ואף מפתח אותה בליווי פיציקטו בכלי הקשת (תיבות 25-36).
מתיבה 36 צ'ייקובסקי מפתח את המוטיב, אשר הושמע בתחילה על ידי הקרנות, בקדנצה מרשימה עד תיבה 51. התזמורת מצטרפת בנגינת מעבר, המבוסס על סולם יורד (תיבות 52-60) עד הופעת המלודיה בכל כלי התזמורת בפורטיסימו, כשהפסנתר מלווה באקורדים מאסיביים (תיבות 61-77).
מעבר, המנוגן על ידי כלי הקשת בליווי אקורדים בפסנתר, מוביל את המלודיה אל סיומה בפיאנו.
(תיבות 78-85) אקורד בפיאניסימו בקרנות בליווי פיציקטו בכלי הקשת מוביל אל מעבר נוסף המנוגן בפסנתר בסולם עולה ולאחר מכן סולם יורד.
(תיבות 86-100) כעין כוראל נשמע בכלי הנשיפה ממתכת אשר מסתיים בצליל יחיד אשר נשמע בקרן היער כהכנה לנושא הראשון היושב על הדומיננטה של הסולם המקורי - סי במול מינור.
הפסנתר מתחיל לנגן חרישית טריאולות שבורות.
רק שני הצלילים הראשונים בטריאולה נשמעים משהשלישי חסר.
המנגינה עולה מעלה ולאחר מכן יורדת מטה.
הפסנתר מנגן את המלודיה בליווי כלי הקשת עד אשר נשמע אקורד בתזמורת.
מתיבה 124 יוצר הפסנתר דיאלוג עם התזמורת עד אשר מתיבה 134 החלילים והקלרניות לסירוגין מנגנים את המלודיה כשהפסנתר מלווה בפסאג'ים עולים ויורדים.
מתיבה 192 הפסנתר אוסף את המלודיה ומנגן את המשפט השני אשר יוצר מודולציה מסי במול מינור לדו מינור.
עם סיום הנושא השני (תיבה 204) נשמע הנושא השלישי בכלי הקשת משהפסנתר כמו מתערב בנושא ומנגן את התיבה הראשונה מהנושא השני.
תוך מודולציות על התיבה הראשונה מהנושא השני, שב צ'ייקובסקי אל הנושא השני (מתיבה 218).
אלא שהפעם הפסנתר מנגן את המלודיה בליווי תרוצות הנעות בין שתי הידיים יחד עם הפסנתר כלי הקשת מלווים את המלודיה במתן ליווי הרמוני והחליל מנגן ביחד עם הפסנתר את המלודיה.
לאחר סיום תצוגת המשפט הראשון של הנושא השני, מחליף האבוב (מתיבה 226) את החליל בנגינת המשפט השני בנושא השני.
מתיבה 230 נכנסים הקלרינט והבסון בנגינה ביחד עם הפסנתר בנגינת המשפט השני עד אשר בתיבה 234 הפסנתר אוסף את המלודיה ומנגן פיתוח שלה עצמאית.
מתיבה 240 הפסנתר מנגן תרוצות עולות ויורדות באקורדים מאסיביים מתיבה 244 את המלודיה מנגנים כלי הנשיפה מעץ ואת הליווי הפסנתר בטריאולות יורדות על טרמולו בטימפני.
העוצמה הולכת וגוברת עד תיבה 251 משנשמע אקורד בכול כלי התזמורת בפורטיסימו והפסנתר מנגן באוקטבות תרוצות עולות ויורדות.
בתזוזת מודולציה הן בתזמורת והן בפסנתר מוביל צ'ייקובסקי את הקטע הזה אל שיא שמסיים על אקורד קווארט סקסט בסולם דו מינור.
הפסנתר יורד בתרוצת אקורדים מטה ומוביל את המלודיה אל 4 אקורדים המנוגנים בארפג' על הדומיננטה של דו מינור אל הטוניקה, הפסנתר מנגן תרוצות עולות ויורדות והעוצמה נחלשת עד אשר מסיים הפסנתר את הפסאג' בצליליו העליונים של הפסנתר ופיאנו (תיבה 265).
עם סיום הפסאג' מופיע הנושא השלישי שמנוגן בכינורות ראשונים ושניים על ליווי בטריאולות המתחלף בין הויולות לצ'לים וכלי הנשיפה מעץ ביחד עם הקרנות מנגנים את הבסיס ההרמוני.
מתיבה 274 החליל מנגן את הנושא השלישי והפסנתר מלווה בתרוצות יורדות וכלי הנשיפה מעץ נותנים בסיס הרמוני לפסאג'.
רובינשטיין ראה בכל אלה מגרעות שמן הנמנע להשלים עמן.
הפרק השני כתוב בסולם רה במול מז'ור.
פרק זה נפתח בנגינת אקורדים בפיציקאטו בכלי הקשת ללא הקונטרה-באס.
על ליווי זה נשמעת מלודיה ענוגה בחליל (עד תיבה 12) הפסנתר מנגן מלודיה זו משכלי הקשת מלווים עד אשר מסיים הוא במודולציה לדרגה שלישית במג'ור.
מעבר המנוגן בכלי התזמורת ולאחר מכן בפסנתר מוביל אל תצוגת הנושא השני המבוסס על סולם רה מז'ור, מודולציה יוצאת דופן אצל צ'ייקובסקי.
הפרק השלישי הוא רונדו בצורת סונאטה.
עם זאת, גם בפרק זה, המבוסס גם הוא על שירי עם אוקראינים, מוצא צ'ייקובסקי את דרכו המיוחדת להציג ולהביע את נושאיו.
נלוו לכך ההרמוניות, שהיו חדשניות מדי לטעמו של רובינשטיין.
התזמורת כללה גם טרומבונים, והתזמור של צ'ייקובסקי, הבומבסטי לעיתים ויחד עם זאת מבריק, לא ענו על תפיסתו השמרנית של רובינשטיין.
הפרק כתוב בסולם סי במול מינור.
הפרק נפתח בהקדמה קצרה עם הקשת הצליל פה בטימפני ולאחריו כלי הקשת וכלי הנגינה מעץ מנגנים את התיבה הראשונה מהנושא הראשון.
עם סיום הנגינה, כלי הקשת בפיציקאטו מנגנים כעין וריאנט על הנושא הראשון מהפרק הראשון כהקדמה לכניסת הפסנתר.
הפסנתר נכנס בתיבה חמישית בנגינת הנושא הראשון, שיר עם אשר נשמע כריקוד קוזאקי.
את הפעם הראשונה בה מציג הפסנתר נושא ראשון מנגן הוא סולו.
את הפעם השנייה (מתיבה 13) מנגן הפסנתר בליווי פיציקטו בכלי הקשת.
עם סיום נגינת הנושא בפעם השנייה, יוצר צ'ייקובסקי מודולציה לסולם רה במול מז'ור מה שנשמע כפיתוח של הנושא בליווי כלי הנשיפה מעץ, מה שנשמע כקנון.
מעבר של ארבעה צלילים בכלי הקשת, כלי הנשיפה מעץ המזכיר את הפתיחה של הפרק הראשון מוביל בחזרה אל הטוניקה משהפסנתר מנגן את הנושא פעם שלישית אלא שהפעם אקורדים באוקטבה והתזמורת מנגנת את הליווי.
צ'ייקובסקי יוצר כאן שילוב מעניין של שני מפעמים.
הפסנתר מנגן ב-3/4 ואילו התזמורת מנגנת ב-6/8. בשמיעה ראשונה של קטע זה נשמע כאילו התזמורת טועה ואיננה מנגנת על הפעמה הנכונה.
אם סיום הנגינה של נושא ראשון פעם שלישית, אוספת התזמורת את הנושא לטוטי גדול (מתיבה 37) משהתזמורת מנגנת את המשכו של נושא ראשון בפורטיסימו.
מתיבה 45 הפסנתר נכנס ומנגן וריאנט על הנושא הראשון המשמש כמעבר לנושא שני.
בתיבה 56 נכנס הנושא השני משמנוגן הוא בכינורות ראשונים ושניים כאשר הפסנתר מסיים את נגינת המעבר.
התזמורת מנגנת את הנושא השני המבוסס אף הוא על שיר עם ומסיים על הדומיננטה.
בתיבה 66 נכנס הפסנתר ומנגן את הנושא השני בליווי תרוצות יורדות ועולות הנעות בין שתי הידיים.
הפסנתר מרחיב את הנושא השני ואף עוסק במקצת בפיתוח הנושא עד אשר מגיע הרגע בו תרוצות בפסנתר ולאחר מכן בכלי התזמורת מובילים אל שובו של הנושא הראשון (מתיבה 89).
הפעם כלי הנשיפה מעץ מלווים את הנושא במנגינה עצמאית.
צ'ייקובסקי יוצר מודולציה אל הדומיננטה של הסולם הראשון.
מתיבה 101 נשמע נושא חדש אשר הוא פיתוח של הנושא הראשון.
הן כלי הקשת והן הפסנתר מנגנים בחלקי 16 שבורים משכלי הנשיפה מעץ מנגנים את המלודיה.
קטע זה בימנו אנו לא מנוגן כפי שהוא כתוב בפרטיטורה המקורית אלא וריאנט שלו שנמצא בהוצאה מאוחרת יותר של הקונצ'רטו.
הווריאנט מחליף את תיבות 109-125. בתיבה 125 הפסנתר מנגן תרוצה של אקורדים העולה מעלה ומובילה אל טוטי בתזמורת.
זה אותו הטוטי כפי שנשמע בפעם הראשונה אלא שהפעם מנוגן הוא על הדרגה השביעית.
נשמע מעבר המבוסס על הנושא הראשון אל הנושא השני תוך כדי מודולציה לסולם מי במול מז'ור (דרגה רביעית במג'ור) הנושא נשמע בכינורות ראשונים ושניים משהפסנתר מלווה בפסאג'ים.
לאחר 4 תיבות הפסנתר אוסף את המלודיה וממשיך לנגנה בליווי כלי הקשת יחד עם פיתוח קצר המוביל הישר אל תרוצות יורדות בפסנתר ולאחר מכן בכלי התזמורת כמעבר המוביל אל הנושא הראשון.
הנושא הראשון (מתיבה 171) מנוגן בפסנתר כשכלי הנשיפה מעץ משמיעים מלודיה עצמאית הנשמעת כליווי הולם.
קונצ'רטו למרגל ולתזמורת הוא מותחן ריגול ישראלי, ספרו הראשון של אורי אדלמן, שיצא בשנת 1993.
הספר מתמקד בכנסייה הרוסית הישנה, השוכנת במגרש הרוסים שבירושלים ומהווה מוקד לפעילות ריגול אינטנסיבית הנמשכת ללא שינוי מהותי גם לאחר התפרקות ברית המועצות.
ההנחה שנשמעת שוב ושוב מפי דמויות שונות בספר והיא גורם בסיסי לעלילה היא כי הק.ג.ב.
מהווה גורם אוטונומי הממשיך בפעילותו "כרגיל" ללא קשר לשינוי המשטר.
בניגוד לכנסיות הקיימות במגרש הרוסים במציאות, הכנסייה שבסיפור נהנית ממעמד אקסטרה-טריטוריאלי ולרשויות החוק הישראליות אסור להיכנס אליה - דבר המשפיע באופן משמעותי על מהלך העלילה.
העלילה מסופרת בגוף ראשון מפי שני מספרים המתחלפים ביניהם:
עירית, מוזיקולוגית מאוניברסיטת תל אביב הנשואה לרופא ואשר מבלה חלק גדול מזמנה בכנסייה לצורך מחקר על המוזיקה הכנסייתית (הרקע המוזיקלי של המחבר השפיע על עיצוב דמות זאת)
יוחנן, אשר מגייס את עירית לפעילות ריגול חשאית בתוככי הכנסייה ומתאהב בה (הליך הגירושין מאשתו מהווה חלק מרקע העלילה)
מלבדם, מופיעה בספר גלריה של דמויות ססגוניות כגון
אמנון, מפקדו הכריזמטי והשאפתן מאוד של יוחנן,
אלכס, חברו לשירות של יוחנן, הפתוח תמיד לסידורים "מתחת לשולחן" תוך עקיפת תקנות השירות
המוצב בכנסייה ומטיל פחד על יתר הנמצאים בה
אוסיפ, המעביר בסתר ידיעות למודיעין הישראלי ומניעיו נותרים עלומים
פרופסור גלר, מוזיקולוג מבריק ומסורב עלייה לשעבר, פטרונה האקדמי של עירית
הסוכנות בה פעילים יוחנן ואמנון אינה מוזכרת במפורש בשמה.
תפקידה העיקרי שמופיע בספר - מעקב אחר מרגלים זרים הפועלים בשטח ישראל - הוא תפקיד מובהק של השב"כ.
אולם הסוכנות עוסקת גם בפעילויות שהן במציאות בתחומו של המוסד, כגון תיאום עם שירות הריגול של ספרד בנושא המחתרת הבסקית.
לקראת סיום הספר מואץ קצב העלילה וכנהוג בספרים מסוג זה נחשף הקורא לגילויים מרעישים המאלצים אותו להבין מחדש את כל מה שסופר עד לאותו רגע.
הקורא מגלה כי גם הדמויות הראשיות שסיפרו את סיפורן בגוף ראשון הסתירו ממנו מידע רב ומשמעותי.
הקונצ'רטו לכינור ברה מז'ור אופוס 35 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי הוא יצירה מהתקופה הרומנטית, והקונצ'רטו לכינור היחיד שכתב צ'ייקובסקי.
זהו קונצ'רטו וירטואוזי אשר נחשב לקשה ביותר לביצוע.
הופעת הבכורה זכתה לתגובות מעורבות מצד מוזיקאים ומבקרי מוזיקה, אך היצירה נהפכה לאחד מהקונצ'רטי לכינור המוכרים ביותר ולאחת היצירות הפופולריות של המלחין.
ליצירה שלושה פרקים, כאשר אורך ביצוע טיפוסי נע סביב 35 דקות.
בשנת 1878 יצא צ'ייקובסקי לנופש בשווייץ עם חבר כנר בשם יוסיף קוטק, תלמיד קומפוזיציה שלו בקונסרבטוריון.
לאחר בדיקה מחודשת של היצירה, על ידי קוטק ואחיו של צ'ייקובסקי, מודסט, הוציא צ'ייקובסקי את הפרק השני, אשר לא השביע את רצונם, וכתב את הקנצונטה בסול מינור, המוכרת כיום כפרק השני של היצירה, ביום אחד.
הפרק שהוצא הפך לאחר זמן להיות הפרק הראשון ביצירה "זיכרון ממקום יקר" אופוס 42 לכינור ולפסנתר, שלאחר מכן תוזמרה על ידי אלכסנדר גלאזונוב.
שנתיים עברו בלי שהיצירה בוצעה, גם לא על ידי הכנר יוסיף קוטק.
ביצוע הבכורה של היצירה התקיים ב-4 בדצמבר 1881 בווינה, בידי הכנר אדולף ברודסקי והמנצח הנס ריכטר.
בקהל ישב אדם, שהיה אימת המלחינים והנגנים, המבקר אדוארד הנסליק.
על היצירה כתב כי נדמה שאפשר לשמוע סירחון מהמוזיקה של צ'ייקובסקי, בעיקר בשל הפרק האחרון שהולחן בהשראת מוזיקה קוזאקית עממית.
בבחינה מדוקדקת מראה הקונצ'רטו לכינור את יכולתו של צ'ייקובסקי לכתיבה וירטואוזית ויחד עם זאת את אהבתו לצליל הסימפוני.
הגם כי הכינור מנגן פסקאות ליריות וענוגות, רוב הכתיבה לכינור היא וירטואוזית ותובענית מהסולן.
ההקדמה המנוגנת בתזמורת מהווה בסיס מלודי לפרק הראשון על שני נושאיו העיקריים.
לאחר פתיחה קצרה בתזמורת, נכנס הכינור בהקדמה משלו ולבסוף מתחיל לנגן את הנושא הראשון השירתי והפואטי, שרמזים לו נשמעים בפתיחה לתזמורת.
לאחר עיבוד הנושא הראשון ופיתוחו, כשהכינור מראה את יכולתו הווירטואוזית, מגיע הנושא השני, לירי ומעודן, המבוסס ברובו על הנושא הראשון.
ושוב לאחר פיתוח הנושא, כשהכנר חייב להראות את שליטתו בכלי, מגיעה התזמורת וסוחפת את המנגינה הראשית בקול תרועה גרנדיוזית אל עבר הפיתוח, שלאחריו מגיעה קדנצה קשה לנגינה, הממשיכה את פיתוח הנושא הראשון והשני.
התזמורת שבה ומופיעה עם צלילו העדין של החליל, המבשר את שובו של הנושא הראשון.
הקודה של הפרק סוחפת ומלאת אנרגיה עד לסיום, כשהכינור מנגן בווירטואוזיות מרשימה.
הפרק השני "קנצונטה" (שיר קטן) בסול מינור, מתחיל בהקדמה לכלי נשיפה מעץ, עד כניסת הכינור, המנגן ברכות מנגינה שירתית וענוגה, שחלקה המרכזי מתבסס על ההקדמה לפרק.
הפרק השלישי מופיע ללא הפסקה.
ההקדמה לתזמורת מציגה את המוטיב, שעליו מבוססת המלודיה הראשונה, ריקוד קוזאקי.
בנושא השני יש שתי מלודיות נוספות המבוססות על שירי עם, וצורתו הכוללת של הפרק מזכירה רונדו מחומש (א-ב-א-ג-א) אך בעלת שני נושאים בלבד (א-ב-א-ב-א).
הפרק מסתיים בווירטואוזיות מלהיבה, כשהכנר מנגן צלילים כפולים ואף משולשים.
זוהי יצירה תובענית ביותר מן המבצע.
הכנר נדרש למיומנות נגינה וירטואוזית ולירית כאחת כדי שיצליח להעביר הן את הרגשות העמוקים והן את הרגשנות שביצירה זו.
הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של ברהמס, מס' 1 ברה מינור, אופוס 15, הוא יצירה לפסנתר ותזמורת, שברהמס חיבר בשנת 1858. ביצוע הבכורה הפומבי הראשון של הקונצ'רטו היה בהנובר שבגרמניה, כעבור שנה.
הקונצ'רטו כתוב במבנה המסורתי של שלושה פרקים ונמשך בין 40 ל-50 דקות.
1. מאסטוזו (Maestoso) בחגיגיות (רה מינור)
הפרק הראשון כתוב בצורת סונאטה ומחולק לחמישה קטעים: מבוא תזמורתי, תצוגה, פיתוח, עיבוד וקודה.
זהו פרק גדול, הנמשך בין 20 ל-25 דקות.
הדבקות המחמירה הזו בצורות שהיו בשימוש בתקופה הקלאסית הקנתה לברהמס שם של "שמרן" מוזיקלי.
הנושא עושה שימוש רב באקורדים מפורקים לארפג'ים ובעיטורים.
במסגרת המבוא התזמורתי מוצגים עוד נושאים והחומר התמאטי עובר פיתוחים נוספים, הן בתזמורת והן בנגינת הסולן.
אחד המאפיינים הייחודיים של הפרק הוא העובדה שהוא לא נפתח, כמצופה, על אקורד הטוניקה (כלומר, רה מינור), כי אם באקורד סי-במול מז'ור סקסטקורד, הדרגה השישית של הסולם; פתיחה זאת מקנה לפתיחת הפרק תחושה חזקה של אי-יציבות ושל עמימות הרמונית - הטוניקה מופיעה לראשונה, בסופו של דבר, רק כעבור 25 תיבות.
הפיתוח מסתיים בקדנצה חזקה והחלטית ברה מינור, אבל הסולן שב ונכנס מיד אחריה באקורד מי מז'ור המרוחק יחסית, מתרחק מיד מסולם רה מינור, ובכך שוב מערער את היציבות של הרפריזה כולה וטוען אותה באי-ודאות ובמתח הרמוני רב.
2. אדג'ו (Adagio)) איטי מאוד (רה מז'ור)
הפרק הזה כתוב בצורה שלשונית, ואת הנושא מציג הבסון.
3. רונדו: אלגרו נון טרופו (Allegro non troppo) מהיר למדי (רה מינור - רה מז'ור)
מבנה הרונדו פינאלה דומה לזה של הרונדו בקונצ'רטו מס' 3 של בטהובן.
ברונדו הזה שלושה נושאים; הנושא השני עשוי להיחשב לווריאציה חזקה על הראשון.
הנושא השלישי מוצג כאפיזודה אבל איננו מגיע לידי פיתוח מפורש של הסולן, ה"מתמזג ברושם התזמורתי".
קדנצה באה לאחר גוף הרונדו העיקרי, ואחריה קודה ממושכת, המפתחת את הנושאים הראשון והשני.
הקודה כתובה בסולם המז'ורי המקביל, רה מז'ור.
בכל שלושת הפרקים בולטת חשיבותו של מרווח הקווארטה העולה.
בפרק הראשון מבוססים עליו הנושא השני והשלישי, וכן כמה מעברים חשובים.
גם בפרק האיטי הוא ממלא תפקיד חשוב, והפרק השלישי כולו מבוסס על המרווח הזה.
ברהמס עבד על היצירה במשך שנים אחדות, כפי שקרה ברבות מיצירותיו.
לאחר תקופת הבשלה ממושכת, בוצע הקונצ'רטו לראשונה ב-22 בינואר 1859 בהנובר שבגרמניה.
ברהמס היה אז בן 25 בסך הכל.
כעבור חמישה ימים, בלייפציג, קיבל קהל משועמם את הקונצ'רטו בשריקות בוז והמבקרים תקפו אותו בחרי אף והגדירו אותו "בלתי שמרני, באנאלי ודוחה בתכלית".
במכתב לידידו האישי הקרוב, הכנר המהולל יוזף יואכים, קבע ברהמס, "אני רק עורך ניסיונות ומגשש למצוא את דרכי" והוסיף בעצב, "אף על פי כן, השריקות היו קצת יותר מדי."
ב-1854 החל לעבוד על סימפוניה, אך המורא שהפילו עליו הסימפוניות של בטהובן מנע ממנו להשלים את חיבור הסימפוניה, ואת רעיונותיו הגשים בקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, לאחר שהחליט שלא השתלט עדיין די הצורך על הכתיבה התזמורתית לגוניה הדקים לכתיבת סימפוניה ועדיף לו להסתמך על מיומנותו כפסנתרן וכמלחין לפסנתר.
מן החומר שייעד לסימפוניה שימר רק את החלק הראשון והוסיף עוד שני חלקים חדשים, למבנה המקובל של קונצ'רטו בשלושה פרקים.
רושמי קורותיו של ברהמס מציינים לעיתים קרובות, שהטיוטות הראשונות לפרק הפתיחה הדרמטי נכתבו זמן קצר אחרי ניסיון ההתאבדות של ידידו הקרוב ומורו הרוחני של המלחין, רוברט שומאן, בשנת 1854, אירוע שהיסב צער וכאב רב לברהמס.
בסופו של דבר השלים את הקונצ'רטו שנתיים לאחר מות שומאן ב-1856, כאשר הקשר שלו עם אלמנת ידידו, קלרה שומאן (שהיה לפי כל הסימנים אפלטוני), התפתח לידידות אמיצה, שעמדה בעינה כל חייהם.
קשה לאמוד, איזה מקום תפסה החוויה האישית של ברהמס בקונצ'רטו, הואיל וכמה גורמים אחרים השפיעו גם הם על הביטוי הרגשי של היצירה.
הלך הנפש האפי קושר את היצירה באופן ברור למסורת הכתיבה הסימפונית של בטהובן, שברהמס שאף לחקות.
פרק הסיום של הקונצ'רטו, למשל, מעוצב בבירור על פי הפרק האחרון של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של בטהובן, ואילו סולם הקונצ'רטו, רה מינור, הוא אותו סולם כזה של הסימפוניה התשיעית של בטהובן והקונצ'רטו הדרמטי לפסנתר מס' 20 של מוצרט.
היצירה משקפת את מאמצי ברהמס להעמיד את הפסנתר והתזמורת כשותפים שווים, שלא כבקונצ'רטי קלאסיים קודמים, שבהם התזמורת מלווה את הפסנתרן.
רעיון הקונצ'רטו כיצירת ראווה לא קסם לברהמס גם בצעירותו.
הוא העדיף לגייס הן את הסולן והן את התזמורת לשירות הרעיונות המוזיקליים; קטעים בעלי קושי טכני מיוחד בקונצ'רטו לא נועדו לרושם בלבד, כהפגנת יכולת ביצוע ותו לא, אלא לשם הרחבה ופיתוח של החומר התמאטי.
גישה זו עולה בקנה אחד עם מזגו האמנותי של ברהמס, אך היא משקפת גם את מקורותיו ושאיפותיו הסימפוניים של הקונצ'רטו.
הוא הסתמך הן על טכניקות מוזיקה קאמרית והן על הקונצ'רטו גרוסו של תקופת הבארוק, גישה שבאה בהמשך לידי מימוש מלא בקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס.
הקונצ'רטו הראשון גם מפגין את העניין המיוחד שהיה לברהמס בכתיבה לטימפני ולקרן, שתפקידיהם ביצירה זו ידועים בקושי שהם מציבים למנגנים; הטימפני משמיע צלילים חוזרים ונשנים לפרקי זמן ממושכים והקושי בתפקיד הקרן בא לביטוי במופעיו הרבים והמתבלטים, עם הפסנתר או בלעדיו.
הקונצ'רטו, אף כי חובר על ידי ברהמס הצעיר, הוא יצירה בשלה, המעידה על הקונצ'רטי הבאים ועל הסימפוניה הראשונה שלו.
הוא ראוי בעיקר לציון בממדיו ובפאר שבו, כמו גם בקשיים הטכניים המרגשים שהוא מציג.
עם חלוף הזמן, תפסה היצירה את מקומה הראוי ברפרטואר.
ולדימיר הורוביץ עם ארתורו טוסקניני והפילהרמונית של ניו יורק
ארטור שנאבל עם אדריאן בולט ותזמורת רשות השידור הבריטית
ארתור רובינשטיין עם פריץ ריינר והתזמורת הסימפונית של שיקגו
קלאודיו אראו עם ברנרד הייטינק ותזמורת הקונצרטחבאו.
הייטינק ותזמורת הקונצרטחבאו הקליטו את התזמורת פעמיים נוספות, פעם עם ולדימיר אשכנזי ופעם עם ארתור רובינשטיין.
קליפורד קרזון עם גיאורג סל והתזמורת הסימפונית של לונדון
אמיל גיללס עם אויגן יוכום והתזמורת הפילהרמונית של ברלין
גלן גולד עם ליאונרד ברנשטיין והפילהרמונית של ניו יורק, מפורסמת בהערותיו של ברנשטיין על גולד ביחס ל"מקצביו הראויים לציון ברחבותם...
וחריגותיו התכופות מציוני הדינמיקה של ברהמס."
ראדו לופו עם אדו דה וארט והתזמורת הסימפונית של לונדון
לאון פליישר עם גיאורג סל ותזמורת קליבלנד
כריסטיאן צימרמן עם סיימון ראטל והתזמורת הפילהרמונית של ברלין
סטיבן קובצביץ' עם סר קולין דייוויס והתזמורת הסימפונית של לונדון
הקונצ'רטו שימש למוזיקת רקע בסרט "החדר דמוי L", בהקלטה של פיטר קאטין.
הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס 2, בפה מינור, אופ.
21 נכתב על ידי פרדריק שופן בשנת 1829, בגיל 20, עוד בטרם סיים את לימודיו.
למעשה היה זה הראשון מבין שני הקונצ'רטי לפסנתר שכתב שופן, אך הוא פורסם שני ולכן מוכר כקונצ'רטו מספר 2. הקונצ'רטו בוצע לראשונה ב־17 במרץ 1830, בוורשה, עם שופן כפסנתרן הסולן.
היצירה מכילה שלושה פרקים, במבנה הטיפוסי לקונצ'רטו לכלי סולו באותה תקופה:
אלגרו ויוואצ'ה Allegro vivace (מהיר ומלא חיים)
הפרק הראשון של הקונצ'רטו בנוי כפרק פתיחה מסורתי בסונאטה.
בחטיבת החזרה מקופח הנושא הראשון לטובת הנושא השני.
הפרק השני פותח בשתים עשרה תיבות לכלי הקשת המבשרות את כניסת פסנתר הסולו המציג את הנושא הראשון.
הפרק האחרון הוא רונדו נמרץ (בנקודה מסוימת בפינאלה מופיעה הוראה לכינורות לנגן קול לניו (בגב הקשת).
בדומה לקונצ'רטו מס 1, גם בקונצ'רטו זה תפקיד התזמורת משני לתפקיד הפסנתר, הדורש וירטואוזיות יתרה.
כתב היד של היצירה שמור בספרייה הלאומית של פולין.
הברק המאפיין קונצ'רטו זה (כמו גם את מס' 1) משייך אותו למתכונת הקונצ'רטי של הומל, פילד וובר, אך יש בו גם משום חזרה למודל מוצרטי מוקדם.
כטענתו מרחיקת הלכת של שומאן:
במילים אחרות, הקונצ'רטו מתווך בין הקלאסי לפוסט-קלאסי, בין מוצרט לבין הזוהר שאפיין את הסגנון המאוחר יותר.
דבר זה ניכר במבנה הקונצ'רטו בפה מינור.
מבחינת היחס בין תפקיד הסולו לליווי, הוא קרוב יותר להומל מאשר למוצרט, ודבר זה נכון גם לגבי הדואליות של היסודות הליריים והצורניים במסגרת כל אחד מן התחומים הטונאליים, המרוחקים כבר במידת מה משיווי המשקל העדין שיצר מוצרט בין היסודות השונים של כתיבתו.
עם זאת, כבר בפתיחת הפרק הראשון ניכרת השפעת מוצרט, הן ישירות והן באמצעות הומל.
השפעה זו ניכרת גם בפרק האיטי, שגם הוא מהווה גלגול של מוצרט לא פחות מהמשכיות של פילד.
הקונצ'רטו לכינור ברה מינור אופוס 47, נכתב על ידי ז'אן סיבליוס ב-1904. קונצ'רטו זה הוא מהקונצ'רטי לכינור המפורסמים ביותר ונחשב לקשה לביצוע מבחינה וירטואוזית.
סיבליוס הקדיש במקור את הקונצ'רטו לכנר וילי בורמסטר אשר הבטיח לנגן את הקונצ'רטו בברלין.
מסיבות כלכליות, החליט סיבליוס להציגו לראשונה בהלסינקי, וכיוון שבורמסטר לא יכול היה להגיע לפינלנד, ביקש סיבליוס מוויקטור נובצ'ק (מורה בקונסרסרטיום בהלסינקי) כי ינגן את הקונצ'רטו.
הגרסה הראשונית של הקונצ'רטו בוצעה לראשונה בניצוחו של סיבליוס ב-8 בפברואר 1904. נובצ'ק ניגן את הקונצ'רטו בצורה גרועה והפרמיירה נכשלה, אם כי סיבליוס סיים את הקונצ'רטו בסמוך לפרמיירה, כך שלא היה לנובצ'ק ולתזמורת מספיק זמן להתאמן על ניגונו.
כתוצאה מכך עיכב סיבליוס את ההוצאה לאור וערך שינויים נרחבים ביצירה, המהלך כלל, בין היתר, מחיקת חומר רב שסיבליוס הרגיש הוא לא עובד.
הגרסה החדשה בוצעה לראשונה ב-19 באוקטובר 1905 בניצוחו של ריכרד שטראוס על התזמורת הממלכתית של ברלין, סיבליוס לא נכח בקונצרט זה.
בורמסטר התבקש בשנית להיות הסולן אך גם בפעם זאת הוא לא היה זמין.
למרות זאת הוחלט לנגן את היצירה בלעדיו, כאשר את תפקיד הסולן מבצע קרל הריל, הכנר הראשי של התזמורת הממלכתית של ברלין.
בורמסטר נפגע ממעשה זה והוא סירב לנגן את הקונצ'רטו כל ימיו.
עקב כך סיבליוס הקדיש את הקונצ'רטו לילד הפלא פרנץ וססי אשר היה בגיל 12 באותו הזמן.
וססי ביצע לראשונה את הקונצ'רטו בגיל 13, הגם שהוא לא יכול היה להתמודד עם הדרישות הטכניות הקשות של היצירה.
הגרסה הראשונית בולטת בכך שהיא דורשת מהסולן כישורים גבוהים מהממוצע.
הקונצ'רטו לא היה ידוע עד אשר יורשו של סיבליוס הרשה ביצוע אחד בפני קהל והקלטה אחת של היצירה ב-1991. לאונידס קבקוס תחת ניצוחו של אוסמו ונסקה ניגן את היצירה בשתי הפעמים.
גם הגרסה המחודשת דרשה יכולת טכניות ברמה גבוהה מהסולן.
היצירה המקורית ארוכה במשהו מהמחודשת, כוללת נושאים שלא מופיעים בגרסה המחודשת.
חלקים מסוימים, ההתחלה של הפרק הראשון, חלקים מהפרק השני ורוב הפרק השלישי, לא השתנו כלל.
אחד מהשינויים הבולטים הוא בתזמור היצירה כולה ובעיקר בפרק הראשון, כאשר חלקים מסוימים מנוגנים באיטיות כפולה.
זהו הקונצ'רטו היחיד שסיבליוס כתב, הגם שהוא כתב כמה יצירות בקנה מידה דומה לכלי סולו ולתזמורת (כדוגמת שש ההומורסקות לכינור ותזמורת).
אלגרו (ma non tanto - לא מהיר מידי)
הפרק השלישי ידוע בין כנרים בדרישות הטכניות הקשות שלו והוא נחשב לאחד מהפרקים הטובים ביותר שנכתבו לכינור.
הדרישות הטכניות מן הסולן קשות ביותר, במהלך נגינת הפרק ישנו שימוש נדיב בצלילים כפולים, אקורדים שבורים, מעברי סולמות מהירים וגיוון ריתמי.
כלי קשת: כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לים וקונטרבסים.
כלי נשיפה מעץ: פיקולו, 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים ו-2 בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות יער, 2 חצוצרות ו-3 טרומבונים.
כלי הקשה: תוף דוד, מצלתיים, תוף בס ומשולש.
יאשה חפץ הקליט ראשון את הקונצ'רטו, חפץ החזיק מהקונצ'רטו כאחד מהקונצ'רטי הגדולים של התקופה הרומנטית ברפרטואר לכינור.
הפירוש המאומת ליצירה הוא של אידה הנדל.
כאשר סיבליוס שמע את ביצועה ברדיו של פינלנד, הוא כתב לה כי אחר כך כי: "ניגנת אותו במומחיות מכל בחינה.
אני מברך את עצמי שהקונצ'רטו שלי מצא פרשנית ברמתך."
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בדו מינור אופוס 18 של המלחין הרוסי סרגיי רחמנינוב הוא מהמפורסמות שביצירותיו.
הקונצ'רטו הולחן בין סתיו 1900 לאפריל 1901, וביסס את מעמדו של רחמנינוב ככותב קונצ'רטי.
בשנת 1897 בוצעה לראשונה הסימפוניה הראשונה של רחמנינוב, שלוותה בזמנה בביקורות קשות.
לאחר ביצוע הבכורה שקע רחמנינוב בדיכאון ועקב כך גם במחסום כתיבה שנמשך מספר שנים.
הקונצ'רטו השני מסמן את ההתאוששות ממצב זה ואת הביסוס מחדש של מעמדו של רחמנינוב כמלחין.
הקונצ'רטו מוקדש לניקולאי דאהל, אחד החלוצים בתחום האוטוסוגסטיה וצ'לן חובב, שעזר לרחמנינוב לצאת מהדיכאון.
הפרקים השני והשלישי בוצעו לראשונה בנגינתו של המלחין ב-2 בדצמבר 1900. ביצוע היצירה במלואה נערך לראשונה ב-9 בנובמבר 1901 בנגינת המלחין שוב, ובניצוח בן דודו אלכסנדר זילוטי.
היצירה מתוזמרת ל-2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים בסי במול (בפרק הראשון) ולה (בפרק השני והשלישי), 2 בסונים, 4 קרנות יער בפה, 2 חצוצרות בסי במול, 3 טרומבונים, טובה, טימפני, תוף בס, מצילתיים, סקציית כלי קשת ולפסנתר סולו.
אדג'ו סוטנוטו (דו מינור ← מי מז'ור)
אלגרו סקרצ'נדו (מי מז'ור ← דו מינור ← דו מז'ור)
יצירה זו שימשה כפסקול לסרט הקולנוע "פגישה מקרית" (משנת 1945) בבימויו של דייוויד לין, שזיכה אותה בפופולריות מחודשת.
הפרק הראשון הווה את הבסיס ל "I Think of You"ו"Ever and Forever" של פרנק סינטרה.
בשנת 1975 חיבר אריק כרמן את השיר "All By Myself" שנחל הצלחה רבה במצעדים ולגרסת כיסוי מצליחה של סלין דיון.
אריק כרמן התבסס על הנושא של הפרק השני מתוך מחשבה שהיצירה כבר לא מוגנת בזכויות יוצרים.
שירו של פרנק סינטרה "Full Moon and Empty Arms" מבוסס על הפרק השלישי בקונצ'רטו.
הנושא מתוך הפרק השני בקונצ'רטו היווה את הבסיס לשיר "Six Heures" של להקת מטרופולין, שהולחן על ידי עופר מאירי.
הקונצ'רטו בסי מינור לצ'לו ותזמורת אופוס 104 הולחן בשנים 1894–1895 על ידי המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק.
אנטונין דבוז'אק הלחין את הקונצ'רטו לצ'לו בין 8 בנובמבר 1894 ל-9 בפברואר 1895 והיצירה הוקדשה לצ'לן האנוס ויהאן שביקש מדבוז'אק לכתוב בעבורו קונצ'רטו.
גם בכתיבת קונצ'רטו זה התחבט דבוז'אק בבעיות הכרוכות בנגינה על הצ'לו ואף בבעיות שילוב הכלי עם תזמורת גדולה.
בהתחשב בכך שהכתיבה לצ'לו ותזמורת איננה קלה בשל צליל הצ'לו, שמשתלב הומוגנית עם שאר כלי התזמורת, דבוז'אק הוציא תחת ידיו יצירת מופת.
ביצירה זו שילב דבוז'אק להפליא בין האווירה הכפרית הבוהמית לרגעי פאר עירוני, המכוון אל וינה.
ברקע כתיבת הקונצ'רטו הראשון לצ'לו בלה מז'ור 1865 עומדת התאהבותו של דבוז'אק בשחקנית צעירה בשם יוספינה צ'רמאקובה (Josefína Čermáková), התאהבות שהניעה אותו להתחיל בכתיבת הקונצ'רטו לכבודה.
אך יוספינה לא החזירה באותו המטבע על אהבתו של דבוז'אק ונותרה קרה, מה שהוביל לכך כי דבוז'אק התחתן בסופו של דבר עם אחותה אנה.
בזמן כתיבת הקונצ'רטו לצ'לו ותזמורת בסי מינור, השפיעה יוספינה שוב על כתיבת היצירה.
דבוז'אק קיבל מכתב מיוספינה בו התאוננה על כך שהיא בודדה, גלמודה ואף חולה.
יתרה מזאת היא התלוננה על כך כי דבוז'אק התנתק ממנה ומזה כשלושים שנה לא דיבר עמה ואף לא כתב לה.
רגשותיו של דבוז'אק הזדעזעו למקרא המכתב.
בפרק השני של היצירה בחלקו האמצעי הוא החליט להכניס כמה תיבות מתוך שיר שכתב בעבר: "עזבי אותי לבד" אשר היה אהוב ביותר על יוספינה .
כתיבת הקונצ'רטו הסתיימה עוד בזמן שהותו של דבוז'אק בארצות הברית.
במקור הסתיים הפרק השלישי של הקונצ'רטו בקודה חגיגית וזוהרת, אך לאחר שובו של דבוז'אק למולדתו נודע לו במאי 1895, כי יוספינה נפטרה.
דבוז'אק ההמום מצער החליט לשנות את הקודה המסיימת את הפרק השלישי ביצירה.
הוא כתב שוב את התיבות מהשיר שיוספינה אהבה בשילוב עם המוטיב הפותח את הפרק הראשון בקונצ'רטו.
הקודה נשמעת כשקיעת השמש עם דוק מלנכוליות.
אך דבוז'אק הנאמן למבנה היצירה לא יכול היה לסיים אותה כשהמוזיקה דועכת ולכן, בתיבות האחרונות של הפרק, התזמורת חוגגת את הסיום בצלילים זוהרים וגרנדיוזיים בסולם סי מז'ור.
למרות שדבוז'אק התייעץ עם הצ'לן האנוס ויהאן בנושא הכתיבה לצ'לו והבעיות הטכניות הנובעות מכך, מפתיע הדבר כי דבוז'אק סירב בתוקף להצעתו של ויהאן להוסיף בסוף הפרק השלישי קדנצה מרשימה, ולא הסביר מדוע.
הסברה אומרת, שדבוז'אק רצה להותיר את סיום הפרק כהקדשה לזכרה של יוספינה, וכתיבת קדנצה הייתה מטשטשת את הכוונה הכתובה בצלילים.
לכן הורה מפורשות, כי אין להוסיף קדנצה בסיום הפרק השלישי ולא בשאר הפרקים.
מבנה היצירה כמבנה הקונצ'רטו המקובל.
פרק שני במקצב איטי ופרק אחרון במקצב מהיר.
אלא שביצירה זו החליט דבוז'אק לצעוד על פי דרכו של ברהמס, את הפרק הראשון של הקונצ'רטו כתב בצורת הסונאטה הקלאסית.
אלא שלאחר כניסת התזמורת כולה בריקפיטולציה לאחר הפיתוח, אין הוא חוזר אל הנושא הראשון, אלא מוביל את תפקיד הצ'לו הישר אל הנושא השני.
הפרק השני כתוב באופן רפסודי למדי במבנה A-B-A.
תצוגה של הנושא הראשון על ידי התזמורת.
פיתוח הנושא הראשון על ידי הסולן.
תצוגת הנושא השני ונגינתו על ידי הסולן ושיבה אל הנושא הראשון אותו מנגן הסולן בווריאציות שונות עד לסיום הפרק.
הפרק השלישי כתוב במבנה רונדו A-B-A-C-A עם קודה.
סולן - צ'לו, 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים (בלה), 2 בסונים, 3 קרנות (במי וברה), 2 חצוצרות (במי), 2 טרומבונים טנור, טרומבון בס, טובה, טימפני, משולש (רק בפרק האחרון), כינורות ראשונים, כינורות שניים, ויולות, צ'לי, קונטרה באסים.
דבוז'אק השמיט מתפקיד הקרנות את הקרן הרביעית, לבחירה זו הוצעו מספר הסברים.
פרק ראשון אלגרו: דבוז'אק פותח את הפרק הראשון לא במלודיה רחבה ועשירה, אלא במוטיב עולה ומיד החיקוי בירידה.
מוטיב זה מספק לכושר ההמצאה של דבוז'אק שלל אפשרויות לפיתוח ושינוי.
את המוטיב דבוז'אק מפתח עד הטוטי הראשון בתזמורת (תיבה 23) המציג את הנושא ברוב פאר והדר.
הנושא הראשון, סלובקי במהותו, מייצג נוסטלגיה ואת געגועיו של דבוז'אק אל המולדת.
לאחר פיתוח ומעבר הנושא השני (מתיבה 57) נשמע בקרן בליווי מינימליסטי על ידי כלי הקשת.
זו מלודיה בוהמית מעודנת ופואטית.
מעבר מוביל אל פיתוח בטוטי (מתיבה 77) של הנושא הראשון עד אשר הצלילים דועכים ומעל אקורד מז'ורי הנשמע בטרומבונים ובכלי הנשיפה מעץ (תיבה 86), נכנס הסולן ומציג את הנושא הראשון באופן רפסודי.
דבוז'אק מפתח את הנושא באמצעות ווריאנטים שונים עד כניסת הנושא השני (תיבה 140) המלודיה נשמעת בצ'לו בליווי חרישי של כלי הקשת.
הנושא מתפתח עד הגיעו אל הטוטי השני (תיבה 192) המסיים את התצוגה.
רגעיו המרשימים של הצ'לו הם בפיתוח (מתיבה 224) המבוסס על הנושא הראשון.
מלודיה רחבה וענוגה נשמעת בצ'לו כשהחליל מנגן מלודיה נגדית.
הצ'לו נדרש לנגן תווים בחלקי 16, שני צלילים יחדיו עד תרוצה כרומטית באוקטבות, העולה כלפי מעלה ומובילה היישר אל הריקפיטולצייה (מתיבה 266).
הרקפיטולציה איננה שבה אל הנושא הראשון אלא מובילה הישר אל הנושא השני, שהפעם מנוגן בטוטי גדול וגרנדיוזי.
לאחר תצוגה שנייה של הנושאים אשר הושמעו בתחילת הפרק מופיע הטוטי הפותח את הקודה (מתיבה 319).
וריאציות שונות על הנושא הראשון שהצ'לו נדרש לנגן באקורדים, טריולות וטרילים עד לתחילת הסיום (מתיבה 342) בסולם סי מז'ור אומר גרנדיוזיות.
פרק שני אדג'יו מה נון טרופו: הפרק נפתח במלודיה אינטימית ולירית בקלרינט, אשר מבוססת במקצת על המוטיב שפתח את הפרק הראשון.
ההקדמה לפני כניסת הצ'לו נשמעת בכלי הנשיפה מעץ, מעשה מחוכם, שנועד להעניק רעננות לכניסת צלילי הצ'לו.
הצ'לו מנגן מלודיה זו (מתיבה 9) עם ליווי במלודיה נגדית על ידי כלי הנשיפה מעץ, עד לשובו של הנושא הראשון הנשמע בקלרינט בליווי כלי הנשיפה מעץ (תיבה 35).
צלילי האבוב מובילים אל טוטי בפורטיסימו בסולם סול מינור המציג את הפתיחה של הנושא השני.
(מתיבה 43) הצ'לו מנגן את המלודיה הלקוחה מהשיר "עזבי אותי לבד", אשר היה כה אהוב על יוספינה, ברחבות כשכלי הנשיפה מעץ מנגנים מלודיה התומכת בצלילי הצ'לו.
פעם נוספת טוטי בכול כלי התזמורת (מתיבה 65) בסולם סי מינור.
שוב נשמעת מלודיית השיר בכלי התזמורת השונים בליווי צלילי הצ'לו.
החזרה אל הנושא הראשון (מתיבה 95) נשמעת ככוראל על ידי שלוש הקרנות.
כשהצ'לו נכנס (תיבה 105) ומנגן, דבוז'אק מעניק לו רגע של חסד בקדנצה קצרצרה, בה נדרש הצ'לו לנגן שני צלילים יחדיו ובו זמנית פיציקטו.
וריאציות שונות על הנושא הראשון נשמעות הן בצ'לו והן בכלי התזמורת השונים עד לסיום החרישי.
פרק שלישי אלגרו מודראטו: הפרק נפתח בהקדמה.
הצ'לים והבאסים מנגנים בקצב הנשמע כמארש ומעליהם נשמעות ארבע התיבות הראשונות של הנושא המוביל.
לאחר ההקדמה נכנס הצ'לו (מתיבה 33) ומנגן את הנושא הראשון, מלודיה סלובקית כמיטב המסורת.
מיד לאחר תצוגת הצ'לו התזמורת משמיעה את המלודיה בטוטי.
הצ'לו מנגן וריאציות על הנושא הראשון (מתיבה 49).
אפיזודה ראשונה בסולם לה מז'ור משלבת בין צלילי הצ'לו לצלילי הקלרינט (מתיבה 153) הצ'לן מנגן בטריולות עד לסולם עולה המוביל חזרה את הנושא הראשון (מתיבה 214).
טוטי גדול בכול כלי התזמורת המציג פעם נוספת את הנושא הראשון בגרנדיוזיות מוביל אל אפיזודה שנייה בסולם סול מז'ור (מתיבה 291), הנשמעת כווריאציה על הנושא באפיזודה הראשונה.
הנושא באפיזודה השנייה נשמע פעם נוספת בסולם סי מז'ור כדואט בין הצ'לו לכינור ראשון סולו.
הקצב מואץ עד תחילת הקודה (מתיבה 391) בה נשמע תחילה הנושא הראשון מפרק הרונדו בווריאציות שונות.
העצמה דועכת ולפתע נשמע המוטיב הראשון מהפרק הפותח (מתיבה 471) ויחד עמו משתלבת המלודיה מתוך השיר שנוגן בפרק השני.
צלילי הצ'לו והתזמורת דועכים אט אט עד שהצ'לו משמיע צליל יחיד ונוגה על רקע פיציקטו חרישי בכלי הקשת (מתיבה 503) כלי הקשת מנגנים טרמולו בליווי כלי הנשיפה מעץ בעצמה הולכת וגוברת.
בפורטיסימו נשמע הנושא הראשי של הפרק, הקצב הולך ומואץ עד תיבה 519 אלגרו וויוו - Allegro vivo המסיים את הפרק בצליליו הזוהרים בחגיגיות של הסולם סי מז'ור.
ביצוע הבכורה לקונצ'רטו בסי מינור לצ'לו ותזמורת התקיים בשנת 1896 בלונדון.
הצ'לן לא היה האנוס ויהאן שלו הוקדשה היצירה, משום שוויהאן לא היה פנוי במועד שנקבע לביצוע הקונצ'רטו והתזמורת סירבה לשנות את התאריך, למורת רוחו של דבוז'אק, שראה עצמו מחויב לוויהאן, בעיקר לאחר שהתייעץ עמו לגבי אצבוע ובעיות טכניות אחרות של נגינה בצ'לו.
הצ'לן האנגלי ליאו שטרן קיבל עליו את התפקיד ולאחר חזרות מעטות ביצע את היצירה בניצוחו של דבוז'אק עצמו.
קונצרט הבכורה היה הצלחה מסחררת והקונצ'רטו התפרסם ברחבי העולם.
הקונצ'רטו נמנה בין הקונצ'רטי לצ'לו המבוצעים ביותר, אם לא המבוצע שבהם, הצ'לנים הבולטים, מרביתם ככולם, הקליטו אותו לכל הפחות פעם אחת.
להלן רשימה חלקית של כמה מן הביצועים הבולטים ליצירה:
דניאל בארנבוים מנצח על התזמורת הסימפונית של שיקגו.
הרברט פון קאראיין מנצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
ולדימיר אשכנזי מנצח על תזמורת פילהרמוניה.
לורין מאזל מנצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
ז'אן מרטינו מנצח על תזמורת פריז.
קרלו מריה ג'וליני מנצח על התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
אינסטרומנטציה ופרטיטורה - הוצאת דובר 0-486-24584-5
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 ברה מינור אופוס 30 של המלחין הרוסי סרגיי רחמנינוב, נכתב בשנת 1909 וקנה לו שם של קונצ'רטו לפסנתר מאתגר ביותר מבחינה טכנית ברפרטואר הקלאסי הסטנדרטי.
את הקונצ'רטו רחמנינוב חיבר באחוזה השלווה של משפחתו באיוונובקה, שם השלים אותו ב-23 בספטמבר, 1909.
הקונצ'רטו בוצע לראשונה ב-28 בנובמבר 1909 על ידי רחמנינוב עצמו בניצוחו של גוסטב מאהלר, יחד עם האגודה הסימפונית של ניו יורק (New York Symphony Society).
הקונצ'רטו צבר פופולריות בעיקר משנות ה-30 של המאה ה-20.
היצירה מתוזמרת ל 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 4 קרנות, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, טובה, טימפני, תוף בס, מוקש תוף, מצלתיים, פסנתר ומיתרים.
כמקובל בקונצ'רטו סטנדרטי, היצירה מסודרת בשלושה פרקים:
אלגרו מה נון טנטו (רה מינור)
אינטרמצו: אדג'ו סוסטנוטו (רה מינור ← רה ♭ מז'ור ← רה מינור)
פינאלה אלה בראבה (רה מינור ← רה מז'ור)
רחמנינוב, תחת לחץ, ומתוך רצון להפוך את עבודתו לפופולרית יותר, אישר למבצע לקטוע כמה חלקים מן היצירה.
החלקים החתוכים, במיוחד בפרק השני והשלישי, אכן לא הושמעו בדרך כלל בביצועים והקלטות בעשורים הראשונים שלאחר פרסומו של הקונצ'רטו.
בהקלטות מודרניות, מקובל יותר לבצע את הקונצ'רטו בגרסתו המלאה.
ביצועים אופייניים של הקונצ'רטו המלא נמשכים כארבעים דקות.
היצירה מוזכרת בסרט הקולנוע האוסטרלי "ניצוצות" (1996).
גיבור הסרט, בהשפעת אביו שואף לנגן את הקונצ'רטו, אותו הוא רואה כ"אוורסט מוזיקלי".
הקונצ'רטו לפסנתר מספר שלוש בדו מז'ור של פרוקופייב (אופ.
26) הוא קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת שנכתב בין השנים 1917 ל-1921 על ידי המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב.
הקונצ'רטו בעל שלושה פרקים ובאורך ממוצע של 27 דקות.
היצירה היא אחת מהקונצ'רטי המוכרים של פרוקופייב, והיא זכתה לביצועים רבים על ידי פסנתרנים ותזמורות גדולות ברחבי העולם.
פרוקופייב הלחין את הקונצ'רטו בין השנים 1917 ל-1921. פרוקופייב החל את עבודתו על היצירה בשנת 1917, בלנינגרד, רוסיה.
הקונצ'רטו בוצע לראשונה בשיקגו תחת ניצוחו של פרדריק סטוק ב-16 בדצמבר 1921, עם פרוקופייב על יד הפסנתר.
נוסף על כך, הקונצ'רטו השלישי היה הקונצ'רטו הראשון של פרוקופייב אשר הוקלט (ואף נוגן על ידי המלחין עצמו).
הקונצ'רטו מציג רבות מהחיות ההרמונית של התקופה, ומכיל מפתחות והרמוניה כרומטית.
התחכום והתעוזה שמאופיינים עם פרוקופייב נוכחים ביצירה, כמו גם ההומור אשר מצוי ברבות מעבודותיו.
הקונצ'רטו בעל מבנה מסורתי של שלושה פרקים, ומהווה את היחיד של פרוקופייב בצורה זאת, והוא מתחיל ומסתיים בטמפו גבוה, כאשר האמצע איטי.
הפרקים הם בערך באותו האורך, והעניין הנושאי מתפרש באופן שווה ביניהם.
פרוקופייב סיפק תיאור לכל פרק ביצירה.
הניתוחים הבאים מתבססים על תיאורים אלו.
הפרק הראשון נפתח בשקט עם מבוא קצר באנדנטה.
הנושא מוצג על ידי קלרינט, כאשר הוא לא מלווה על ידי אף כלי אחר.
הנושא מומשך על ידי הכינורות במשך כמה תיבות לאחר הצגתו.
לאחר המבוא, הטמפו משתנה לאלגרו.
הכינורות עוברים לנגן בחלקי שש-עשרה, ובכך מכינים את הקרקע לכניסת הפסנתר.
על חילופי הקולות בין התזמורת לפסנתר כתב פרוקפייב כי "שיחה על הנושא [המוצג בחלק האלגרו] נישאת באופן תוסס בין הפסנתר לתזמורת", וש-"לשני הצדדים יש הרבה מה לומר בנושא".
מהלך אקורדים שמנגן הפסנתר מוביל לנושא השני, המתאפיין באקרפרסיביות.
בשיאו של הפרק, הטמפו חוזר לאנדנטה, והתזמורת מבצעת את הנושא הראשון בפורטיסימו.
כשהמוזיקה חוזרת לאלגרו, הנושא הראשי והשני מפותחים, והפרק הראשון מסתיים בקרשנדו.
פרק שני - נושא ווריאציות, אנדנטינו
הפרק השני מכיל נושא וחמש וריאציות.
הנושא מוכרז על ידי התזמורת לבדה.
בווריאציה הראשונה, הפסנתר מתייחס לפתיחה באופן מעין סנטימנטלי, והוא נפתר לתוך שרשרת של טרילים.
הטמפו עובר לאלגרו עבור הווריאציות השנייה והשלישית.
קטעים מהנושא מוזכרים על ידי התזמורת והפסנתר.
בווריאציה הרביעית הטמפו חוזר לאנדנטה, והפסנתר והתזמורת "משוחחים" על הנושא באופן שקט ומהורהר.
הווריאציה החמישית היא אנרגטית (אלגרו גיוסטו).
היא מובילה לחזרה של הנושא על ידי התזמורת.
פרק שלישי - אלגרו, מה נון טרופו
פרק הסיום מתחיל בנושא סטקטו של הבסונים ופיציקטו של כלי הקשת, אשר מופרע על ידי כניסת הפסנתר.
התזמורת ממשיכה בניגון נושא הפתיחה.
עם זאת, נישא ויכוח בעל "דעות שונות" בנושא הסולם.
לבסוף, הפסנתר לוקח את הנושא ומפתח אותו לשיאו.
עם ירידה בטון וטמפו מאט, נושא חלופי מוצג על ידי כלי הנשיפה מעץ.
התרחשות זו מתפתחת, ולבסוף מנוגנת קודה.
הקונצ'רטו לא התקבל באהדה בביצוע הבכורה שלו בשנת 1921. עם זאת, במרוצת השנים הקונצ'רטו השלישי הפך לאחד מהקוצנ'רטים הפופולריים שהלחין פרוקופייב.
על הקהל האמריקאי בביצוע הבכורה אמר פרוקפייב: "הוא לא ממש הבין את עבודתי".
עם זאת, היצירה הפכה לאחת מחצי תריסר הקונצ'רטי לפסנתר הפופולריים ביותר.
ההקלטה הראשונה ליצירה התבצעה ב-1932, על ידי פרוקופייב בתפקיד הסולן והתזמורת הפילהרמונית של לונדון, בניצוחו של פייריו קופולה.
הקלטה נודעת של הקונצ'רטו היא של הפסנתרית הנודעות מרתה ארחריץ'.
בארץ בוצעה היצירה בשנת 2018 על ידי התזמורת הפילהרמונית עם יוג'ה וואנג כסולנית ובניצוחו של קיריל פטרנקו.
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1, במי מינור, אופ.
11 נכתב על ידי פרדריק שופן בשנת 1830, כאשר היה בן עשרים.
הוא בוצע לראשונה ב-11 באוקטובר של אותה שנה בוורשה עם המלחין כסולן במהלך קונצרט פרידה, בטרם עזב את פולין מולדתו.
היה זה הקונצ'רטו הראשון של שופן שיצא לאור, ולכן הוא קיבל את המספור "1", אף שלמעשה הוא נכתב מיד לאחר הבכורה של קונצ'רטו שנכתב קודם לכן, ופורסם מאוחר יותר כקונצ'רטו לפסנתר מס' 2.
הקונצ'רטו מוקדש לפרידריך קַלקברנר .
בזמן שכתב את היצירה, שופן כתב לטיטוס וויצ'כובסקי , ואמר: "פה אתה ללא ספק מבחין בנטייה שלי לעשות רע בניגוד לרצוני.
כשמשהו מזדחל באופן לא רצוני לראשי דרך העיניים, אני אוהב לטפח אותו, אף על פי שזה עשוי להיות לגמרי שגוי".
המראה הזה כנראה היה זמרת הסופרן קונסטנסיה גלדקובסקה , מי שהייתה ה"אידיאל" מאחורי הפרק השני של קונצ'רטו מס' 2.
חוות הדעת על הקונצ'רטו חלוקות.
חלק מהמבקרים טוענים שהתמיכה התזמורתית כפי שנכתבה יבשה ולא מעניינת, בעיקר ידועה ביקורתו של המבקר ג'יימס הונקר , שכתב בספר שופן: האיש והמוזיקה שלו, כי "אין זה שופן במיטבו".
מצד שני, רבים אחרים מרגישים כי ליווי התזמורת נכתב על מנת שישתלב עם צליל הפסנתר, ושהפשטות שלו נעשתה כניגוד מכוון להרמוניה המורכבת.
רוברט שומאן סקר את שני הקונצ'רטי של שופן בשנת 1836 בשביל הנויה צייטשריפט פיר מוזיק, וכתב: "שופן מכניס את רוחו של בטהובן לתוך האולם".
הפסנתרנית מרתה ארחריץ' אמרה על הקונצ'רטו, "הווירטואוזיות צריכה להיות כלשון המעטה".
הופעת הבכורה נערכה ב-12 באוקטובר 1830 מול אולם מלא, והוכתרה בהצלחה.
על פי העיתון "קורייר ורשבסקי" היה שם "קהל של כ-700".
הקונצ'רטו נוצח על ידי קרלו אבסיו סוליבה , ותפקיד הפסנתר בוצע על ידי שופן בעצמו.
בסוף הביצוע היו "מחיאות כפיים רועמות".
שבעה שבועות לאחר מכן, בעקבות התמרדות הפולנים בשלטון הרוסי, שופן ניגן את הקונצ'רטו שלו לראשונה בפריז ב"סל פלייל" .
פרנסואה-ז'וזף פֶטיס כתב במגזין La Revue musicale למחרת, כי "יש רוח במלודיות האלה, יש פנטזיה בפסז'ים האלה, ובכל מקום יש מקוריות".
לרגטו - רומאנס (Romanze – Larghetto) (מי מז'ור)
רונדו - ויוואצ'ה (Rondo – Vivace) (מי מז'ור)
הפרק הראשון מכיל שלושה נושאים, אשר מוצגים על ידי התזמורת.
לאחר מכן נכנס הפסנתר, מנגן את הנושא הראשון (תיבה 139) ומיד אחריו את המנגינה של הנושא השני (תיבה 155), מלווה במוטיב המרכזי של הנושא הראשון כבס קונטרפונקט.
הנושא השלישי, במי מז'ור, שהוצג בפתיחה על ידי התזמורת, מנוגן על ידי הפסנתר (תיבה 222).
הפיתוח מתחיל בתיבה 385, כשהפסנתר פותח עם הנושא השני, והתזמורת מפתחת את הנושא הראשון.
הרפריזה מתחילה בתיבה 486 כשהתזמורת מנגנת את נושא הפתיחה.
בסוף הפרק אין קדנצה של הפסנתר.
האקספוזיציה בפרק זה יוצאת דופן; האקספוזיציה, שמתחילה במי מינור, עוברת למי מז'ור (i-I), במקום לסול מז'ור כצפוי (i-III).
קשר טונאלי זה (i-III) בין הנושאים השני והשלישי מתרחשת ברפריזה, שבה דווקא היה מצופה הקשר i-I כבפתיחה, ויוצר תחושה שונה.
בפרק השני, אף על פי שהוא לא כתוב במפורש בצורת הסונאטה, ניתן לייחס את הנושא השני של האקספוזיציה למודל הקלאסי של מודולציה לדומיננטה (I-V), וכאשר הוא חוזר, הוא עובר למדיאנטה (III).
שופן כתב באותו מכתב לטיטוס: "זה לא נועד כדי ליצור אפקט חזק; למעשה זו רומנטיקה, שלווה ונוגה, היוצרת את הרושם של מישהו מביט בעדינות לעבר נקודה הקוראת להיזכר באלף זיכרונות מאושרים.
זוהי סוג של הזיה לאור הירח בערב אביבי יפה".
הפרק השלישי נכתב בהססנות וקושי לאחר דחיות רבות, ומציג מאפיינים של ריקוד הקרקוביאק.
לאחר שסיים את כתיבת הרונדו באוגוסט 1830, שופן ניגן אותו באופן פרטי, תחילה עם רביעיית מיתרים ואז עם אנסמבל תזמורתי קטן, ואמר בגאווה "רונדו – מרשים.
הקונצ'רטו מופיע במספר סרטי קולנוע:
הפרק הראשון בגרסה לפסנתר מופיע בסרט "הנערה מהבית במורד השדרה" (1976).
הפרק השני מופיע ב"זה יום כל כך יפה" של דון הרצפלד (2012).
הפרק השלישי מופיע בסרט הבריטי "הליידי בקרוואן" (2015).
הקונצ'רטו החמישי לפסנתר ותזמורת חובר בזלצבורג בדצמבר 1773, כשמוצרט כיהן בתפקיד קונצרטמייסטר בחצר הארכיבישוף הירונימוס פון קולורדו.
הקונצ'רטו מהווה קפיצת מדרגה ביצירה הקונצרטנטית לפסנתר של מוצרט בשלושה מובנים: ראשית, כפי שצוין קודם, הוא מבוסס כולו על חומר מקורי של מוצרט.