tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת שם הקוד ולנטין, אמורה הייתה להיבנות מספנה לצוללות ישירות על נהר הוזר בין פרברי העיר ברמן רקום ופארג'.
אורכו של הבונקר כ-426 מטר ורוחבו 97 מטר בנקודה הרחבה ביותר שלו; עובי הקירות הוא 4.5 מטר.
גובה המבנה הוא בין 22.5 ל-27 מטרים.
הגג נבנה באמצעות עשרות קשתות בטון מזוין גדולות, שיוצרו במקום והונפו למקומן בנפרד.
עובי הגג הוא בערך 4.5 מטר אך בחלקו מגיע ל-7 מטר כאשר הגרמנים החלו להוסיף לעוביו עוד לפני השלמת הבונקר.
שטח רצפת הייצור הייתה 35,375 מ"ר.
התכנון והפיקוח על בניית המתקן הופקדו בידי ארגון טודט.
המהנדס המפקח באתר היה אריך לקנר אשר לאחר המלחמה הפך לאחד המהנדסים האזרחיים הבולטים בגרמניה.
במתקן תוכננו 13 תאי הרכבה (בגרמנית Taktplatz, או Takt), כל אחד מהם תוכנן לשלב אחר בתהליך ההרכבה.
שני תאים, 9 ו-10, אפשרו עבודה בגובה להתקנת פריסקופים, שנורקלים ואנטנות.
שני התאים האחרונים, 12 ו-13, הופרדו בקירות גבוהים משאר המבנה וניתן היה לסגור אותם על ידי שערי הצפה אטומים למים.
התא האחרון, מס' 13, היה מבדוק יבש אותו ניתן להציף במים בעומק 8 מטר (26 רגל).
בהצפת שני התאים האחרונים, ניתן היה להגיע להפרש של כ-20 מטרים מתחתית המבדוק ועד למשטח הגג של הבניין.
תא 13 תוכנן לשמש לבדיקות דליפות של הצוללות, כמו גם לבדיקת המנועים ועוד.
בנוסף ל-13 מפרצי ההרכבה, היו באתר בתי מלאכה ומחסנים לחלקי הצוללות, מנועי דיזל וסוללות ומכלי אחסון לדלק ושמנים.
את השער בדופן המערבית ניתן היה לסגור באמצעות דלת הזזה חסינת פיצוץ שנפתחה לתעלה קטנה וממנה ישירות אל הנהר.
באמצעות פתח זה ניתן היה להעביר חלקים שנבנו מראש לתוך המפעל ולהוציא משם צוללות מוכנות.
יסודות המתקן נבנו לתוך חימר לאונבורג, המאופיין בחוזק ויציבות גבוהים.
עד לשנת 2023 נערכות מדידות רצופות לגבי שקיעת המבנה הכבד בקרקע.
את המתקן בנו 10,000-12,000 איש, רובם פועלי כפיה משבעה מחנות הנמצאים בטווח שבין 3 ל-8 ק"מ מאתר הבניה.
חלק מהעובדים שוכן במחנה הריכוז ברמן-פארג' הסמוך, שהיה תת-מחנה של מחנה הריכוז נוינגמה, עם 2,092 אסירים נכון ל-25 במרץ 1945.
המחנה נוהל בתחילה על ידי האס אס, אך הרחבת רשת המחנות באזור הביאה למחסור בכוח אדם לניהול ואבטחת המחנה.
בניית המתקן התנהלה מסביב לשעון, כאשר האסירים נאלצו לעבוד במשמרות של 12 שעות והדבר הביא לשיעור תמותה גבוה בקרבם.
עם זאת, זהותם של 553 קורבנות בלבד, רובם צרפתים, אושרה.
מספר העובדים שמתו עשוי להגיע ל-6,000, מכיוון ששמות ההרוגים הפולנים והרוסים לא נרשמו.
האסירים שהוחזקו במחנה הריכוז נוינגמה ובמחנות המשנה שלו פונו באפריל 1945, ימים ספורים טרם שחרור האזור על ידי הצבא הבריטי.
רבים הועברו לאניה קאפ ארקונה.
על הספינה היו כ-5,000 אסירי מחנות ריכוז שונים כאשר הותקפה והוטבעה על ידי ה-RAF ב-3 במאי 1945 ורק כ-350 אסירים ניצלו.
הטביעה התרחשה יום אחד בלבד לפני הכניעה הגרמנית ב-Lüneburg Heath בקרבת האמבורג.
כוונת הנאצים הייתה שהמתקן ישמש להרכבה הסופית של צוללות מדגם XXI.
קצב היצור המתוכנן היה 3 צוללות בחודש החל מאפריל 1945 ו-14 צוללות בחודש מאוגוסט 1945 (כלומר אחת בכל 56 שעות).
תוכננה גם בניית מבצור נוסף באותו אזור בשם הקוד ולנטין 2, המכרז הופץ בנובמבר 1944 ובפברואר 1945 החלו שם כבר עבודות עפר להכנת התשתיות.
פעילות הייצור בולנטין תוכננה להתחיל בסוף 1944, אך נדחתה לאמצע 1945, בין היתר בשל מחסור בכוח אדם, אספקת חומרים והפצצות של בעלות הברית.
עד לחודש מרס 1945, כ-90% מהמתקן כבר הושלמו והותקנו בו רוב כלי העבודה והמכונות הדרושים.
ייצור הצוללות אמור היה להתחיל בתוך כחודשיים.
תוכנן כי בעת הפעלתו, יהיו במתקן 4,500 עובדי כפיה תחת ניהולה של מספנת ברמר וולקן להרכבת הצוללות.
כל צוללת הורכבה משמונה מקטעים גדולים ומוכנים מראש שיוצרו במספנות ומפעלי יצור אחרים ושוגרו לוולנטין על דוברות.
לחלק מחברות אלו היה ניסיון מועט בבניית מערכות ימיות וכתוצאה מכך נדרש ייצור מחדש לתיקון פגמים במקטעים שונים.
מתוך 118 הצוללות שהרכבתן החלה, רק ארבע דורגו ככשירות ללחימה לפני תום המלחמה.
מפעל ולנטין הופצץ מהאוויר על ידי הבריטים ב-27 במרץ 1945. הכוח התוקף כלל עשרים מפציצים כבדים מדגם אוורו לנקסטר של טייסת 617 אשר, לאחר הפצצת הסכרים במבצע נזיפה עשתה שימוש בשיטות הפצצה מדויקות.
במקביל, כוח של 115 לנקסטרים הפציץ את מחסן המזוט הסמוך בכפר שוואנוודה.
המפציצים לוו על ידי תשעים מטוסי P-51 מוסטנג.
הלנקסטרים שתקפו את מתקן ולנטין נשאו כל אחד פצצה מפצחת בונקרים בודדת - שבעה נשאו את הטולבוי בת 5 טון, 13 נשאו את פצצת גרנד סלאם של 10 הטון.
שני גראנד סלאם פגעו במטרה וחדרו בערך למחצית גג הבטון הברזל ושם התפוצצו.
הפיצוצים פרצו חורים גדולים בעובי הגג וכתוצאה מכך כ-1,000 טונות של שברי בטון וברזל נפלו לתוך המתחם.
פצצה נוספת גרמה נזק למפעל חשמל סמוך, לבתי מלאכה ולמפעל לערבול בטון.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-30 במרס, חיל האוויר השמיני של ארצות הברית הפציץ את ולנטין עם פצצות מדגם דיסני.
לפצצות כבדות אלו (2,040 ק"ג) היו רקטות להגברת כוח החדירה שלהם לבטון.
שישים פצצות שוגרו אך רק אחת פגעה במטרה וגרמה נזק קטן.
המפעל ננטש, וארבעה שבועות לאחר ההפצצה, האזור נתפס על ידי הקורפוס ה-30 שכבש את ברמן לאחר קרב של חמישה ימים.
לאחר המלחמה, החל ממרס 1946 ועד שנת 1949, בוצע פרויקט "רובי" שהיה שתוף פעולה בין חיל האוויר המלכותי לזה של חיל האוויר של ארצות הברית.
הפרויקט נועד לבחון דגמים שונים של פצצה מפצחת בונקרים.
למטרה זו נבחרו אתר זה וגם מבצור הצוללות נורדזי 3 ועוד מתקנים תת-קרקעיים באי הלגולנד.
מסוף המלחמה ועד לשנת 1949, בפיקוח צבא ארצות הברית, פורקו מתקני האתר.
חומרי הגלם, גרוטאות, מכונות והציוד שבו נמכר לקבלנים מקומיים.
בשנת 1947 הועברו נכסי הרייך, לרבות אלו של הוורמכט לאחריות עיריית ברמן וזו מכרה חלק מהנדל"ן לאנשי עסקים.
הריסה כללית ומלאה של המקום נדונה מספר פעמים, אך מעולם לא יושמה, בעיקר בשל התנגדותו של מנהל הנמל החדש ומנהל הבנייה לשעבר של האתר.
הנזק הסביבתי האפשרי היה גדול מדי שכן ההנחה הייתה שהמשקל הרב של המתקן שיקרוס יגרום לתזוזת קרקע שתפגע במחוז רקום בברמן לרבות בתחנת הכוח שם.
בשנת 1948, עולתה תוכנית להשתמש בהריסות האתר לפיתוח פארק גדול.
אך בשל העלויות הגבוהות שנדרשו לשיטוח המקום (כ-800,000 מ"ר) נעצרה היוזמה.
צד האתר הקרוב לגדת הנהר התפתח באופן עצמאי לאתר רחצה, דייג וקמפינג פופולרי.
בשנות ה-50 האתר זכה להתעניינות ציבורית ואף כונה "פלא תבל השמיני" בשל ההישגים הטכניים וגודלו.
גם גופה שנמצאה ביסוד המקום בונקר ב-28 ביוני 1957, שהייתה ללא ספק של עובד כפייה, לא הובילה לדיון בעניין כוח העבודה שבנה את המקום.
בשנת 1957 עלו מספר רעיונות נוספים לשימוש באתר: מחסן קירור ענק, הסבה לכור גרעיני, אחסון נשק גרעיני אמריקאי, הפיכתו למתקן פנאי.
אף אחד מהרעיונות הנ"ל לא קודם.
מאוקטובר שנת 1960 חלק מהמבנה שימש את הבונדסוור כמחסן לציוד ימי, חלקי חילוף, ואף של מסוקים ימיים.
ב-1983 הוקמה במקום אנדרטת זיכרון לפועלים שבנו את ולנטין.
עלויות תחזוקה גבוהות אילצו את משרד ההגנה (גרמניה) להציע את הבונקר למכירה ב-2008. השימוש הצבאי הסתיים שם ב-31 בדצמבר 2010. בחודש מאי 2011 החלו עבודות להסבת חלק זה לאנדרטה עם מרכז מבקרים שנחנכה בנובמבר 2015. עלות ההסבה הייתה 3.8 מיליון יורו.
מבעד לזכוכית האפלה ( באנגלית: Through a Glass Darkly) הוא סרט דרמה פסיכולוגית שוודי משנת 1961, שנכתב ובוים על ידי אינגמר ברגמן, ובכיכובם של האריאט אנדרסון, גונאר ביורנסטראנד, מקס פון סידוב ולארס פסגורד.
הסרט מספר את סיפורה של אישה צעירה עם סכיזופרניה (אנדרסון), המבלה חופשה באי נידח יחד עם בעלה (פון סידוב), אביה הסופר (ביורנסטראנד) ואחיה הצעיר והמתוסכל (פסגורד).
מבעד לזכוכית אפלה יצא לאקרנים וזכה לביקורות חיוביות, במיוחד על משחקה של אנדרסון, וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט היה הראשון מבין שלושה סרטים בעלי קשר נושאי לברגמן שיצאו ב-1963, "אור חורף" ו"השקט".
במהלך הסרט, קארין נמשכת לביקור בעלייה שבבית הנופש, שם היא מתעקשת שהיא שומעת קולות שמגיעים ממכשיר רדיו ישן שאינו פועל.
מצבה הנפשי מתדרדר והיא מתחילה לחוות הזיות בהן היא רואה ישויות אלוהיות.
הסרט עוסק בתגובות של שאר הדמויות למצבה של קארין ובהשפעת המחלה על יחסיהם הזה את זה.
הסרט מסתיים באופן עמום ומורכב, שם דויד מגיע להבנה עמוקה יותר לגבי אובדן האמונה והתחושה של ניכור קיומי, בעוד שמינוס ומרטין מנסים למצוא דרך להמשיך הלאה עם הכאב וההבנות שהם צברו מהמקרה של קארין.
הסרט "דרך זכוכית אפלה" זכה לשבחים רבים מביקורות ברחבי העולם.
המשחק של הארייט אנדרסון זכה להערכה עצומה והוא אחד היסודות להצלחת הסרט.
בשוודיה, הסרט קיבל ביקורות חיוביות במיוחד על דמויותיו, התסריט המינימליסטי וביצועיה של אנדרסון.
מגזין "וראייטי" תיאר את הסרט כ"לא נעים, אך גדול".
ביקורת במגזין "טיים" תיארה אותו כ"אחד הטובים ביותר ובוודאי הבשל שביצירותיו של אינגמר ברגמן".
ב"ניו יורק טיימס", בוזלי קראות'ר כינה את הסרט "מבוסס היטב ומציאותי לחריגה", ואת אנדרסון "נפלאה בביטוי המודעות המצמררת וכאבי השיגעון שמניעים את הנערה".
ברנדן גיל, מבקר אמריקאי, כינה את הופעתה של אנדרסון "כמעט מושלמת".
בבריטניה, המבקר טום מילנה כתב כי למרות קונצפציה המרמזת על "חרדה ועינוי עצמי", הסרט "חם ומבוקר היטב", והוא מחמיא לאנדרסון על הופעתה המבריקה.
סטנלי קאופמן מ"הרפובליקה החדשה" תיאר את הסרט כ"מחקר סטרינדברגיאני בסבל נפשי" עם סצנות "מרתקות" ואת אנדרסון כ"קשוחה, מצורעת ותנודתית".
הסרט דורג במקום השמיני ברשימת סרטי השנה של "קאייה דו סינמה" לשנת 1962. בשנת 1996, הסרט נכלל ברשימת "100 הסרטים הזרים הגדולים" של מגזין Movieline.
רוג'ר איברט הוסיף את הסרט לרשימת "סרטים גדולים" שלו בשנת 2008, שם הוא התרשם במיוחד מהתאורה של ניקוויסט וסיכם כי "אנו מופתעים מהדאגה העמוקה של ברגמן כי האנושות רואה את העולם כמו דרך זכוכית אפלה, ואינה מסוגלת להבין את משמעותו".
ליאונרד מלטין נתן לסרט שלוש וחצי כוכבים במדריך לסרטים של 2014, תואר כ"סיפור עצוב ומרתק של שיגעון".
הסרט זכה לדירוג של 100% ב-Rotten Tomatoes, מתוך 27 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 8.70 מתוך 10.
מבעד לעדשה הוא סרט ביוגרפי בריטי משנת 2023 בבימויה של אלן קוראס, עם קייט וינסלט, אנדי סמברג ואלכסנדר סקושגורד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר הביוגרפיה של אנתוני פנרוז: "The Lives of Lee Miller" משנת 1985 על חיי אמו הצלמת לי מילר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
אנתוני פנרוז מראיין את אימו לי מילר והיא מספרת לו על עבודתה כצלמת במלחמת העולם השנייה.
קייט וינסלוט מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
היא זכתה ביחד עם אלן קוראס בפרס הקריסטל.
הסרט היה מועמד לפרסי הקולנוע הבריטי העצמאי על הצילום, הסאונד והאפקטים.
לי מילר (קייט וינסלט) הייתה צלמת מלחמה מפורסמת.
בשנת 1977 מראיין אותה בנה אנתוני פנרוז (ג'וש אוקונור) זמן קצר לפני מותה.
לי הייתה דוגמנית מפורסמת במגזין האופנה ווג בניו יורק.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היא גרה בלונדון יחד עם בעלה הצייר והצלם רונלד פנרוז (אלכסנדר סקושגורד).
היא הייתה כבר מבוגרת לדוגמנות ולכן החלה לצלם את הפגיעות הקשות בתקופת הבליץ על לונדון ועורכת הווג הלונדוני אודרי וית'רס (אנדראה רייסבורו) הסכימה לפרסם אותן.
עם הפלישה לנורמנדי היא רצתה להמשיך לצלם בחזית אך השלטונות הבריטיים אסרו עליה.
לפי עצתו של ידידה מהמגזין לייף דייוויד שרמן (אנדי סמברג) היא השתמשה בדרכונה האמריקאי וקבלה רשות מהאמריקאים להצטרף לכוחות הלוחמים ביחד עם דייוויד ובפיקוחו של קולונל ספנסר (ג'יימס מארי).
יחד עם שרמן היא מצלמת טיפול בפצועי מלחמה, לוחמים, ניתוחים בבית חולים שדה, קרבות בסן מאלו עם הטלת פצצות נאפלם, אנשים צוהלים בפריז.
בפריז פגשה את ידידה סולאנז' (מריון קוטיאר) שנאסרה ועונתה על ידי הגסטפו וצילמה ונשים שגולחו בגלל יחסיהן עם גרמנים, היא ודייוויד המשיכו לדכאו שם צילמו גופות בקרונות ושורדים.
לבסוף הם מצליחים לחדור לדירתו של היטלר במינכן ודייוויד מצלם אותה טובלת באמבט של היטלר עם תמונה של היטלר לצידה, צילום שהפך לאחד המפורסמים במלחמה זו.
עורכת הווג הבריטי מסרבת לפרסם את תמונות הזוועה מהמחנות אך הן מתפרסמות בווג האמריקאי.
שם השחקן שם הדמות הערותקייט וינסלטלי מילראנדי סמברגדייוויד שרמןאלכסנדר סקושגורדרונלד פנרוזאנדראה רייסבורואודרי וית'רסג'וש או'קונוראנתוני פנרוזמריון קוטיארסולאנז' ד'אייןידידה של ליג'יימס מאריקולונל ספנסר
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025השחקנית הטובה ביותר בסרט - דרמהקייט וינסלט
מבצע אבק היה מבצע, לוגיסטי בעיקרו, של צה"ל במלחמת העצמאות.
המבצע כלל רכבת אווירית למנחת מאולתר, מעבר לקווי חיל המשלוח המצרי, בנגב המנותק.
מטרת המבצע הייתה העברת כוח אדם, אמצעי לחימה ואספקה כללית לנגב, וכן החלפת חטיבת הנגב המותשת, בחטיבת יפתח.
שם המבצע ניתן בעקבות האבק הרב שליווה את נחיתת והמראת המטוסים על המסלול המאולתר שהוכשר ליד קיבוץ רוחמה.
הצבא המצרי פלש לישראל, לאחר הכרזת העצמאות, בשתי זרועות.
השנייה, ובה בעיקר כוחות קלים של מתנדבים, עשתה דרכה צפונה מזרחה דרך באר שבע (כיום קריית גת), להר חברון.
כוח מצרי אחר חיבר בין שתי הזרועות באל פלוג'ה, ואגב כך, ניתק כוח זה את כל היישובים היהודיים בנגב שמדרומה.
פריצת הדרך לנגב הפכה, עקב ניתוק זה, לאחת הבעיות האסטרטגיות העיקריות של ישראל בהמשך המלחמה.
במהלך קרבות עשרת הימים החליט צה"ל ליטול לידיו את היוזמה ופתח במבצע מוות לפולש.
אך למרות שצה"ל כבש דריסת רגל מדרום לכביש אל-מג'דל-פאלוג'ה (בימינו כביש 35), כעמדת זינוק לפריצת הניתוק, חיל המשלוח המצרי השתלט על שרשרת משלטים מדרום לכרתיה וחסם בכך שוב את הדרך לנגב.
כישלון מבצע גי"ס, ואי קביעת מועד לסיום ההפוגה השנייה, הבהיר לישראל כי הניתוק עשוי להיות ארוך, ונדרש פתרון שיטתי להתגבר עליו.
שתי דרכים להעברת אספקה לנגב הוכחו כבלתי יעילות.
האחת, פתיחת מסדרון תוך כדי קרב, שנוסתה, ולא עלתה יפה, במבצע 'גי"ס'.
השנייה, הסתננות של משאיות טעונות, הוכחה כבלתי בטוחה, כאשר ניסיון הסתננות כזה נכשל בליל 19-18 באוגוסט.
בשבוע השני של אוגוסט 1948 דרשה ממשלת צ'כוסלובקיה, בלחץ אמריקני, לפנות מעל אדמתה את להק תובלה אווירית (לת"א).
הלהק נשא עד אז בעולו של מבצע בלק, שבסיס יציאתו היה בז'אטץ (כיום בצ'כיה) שממערב לפראג.
מטוסי הלהק התפנו תוך ימים מספר לבסיס "עקרון" (כיום תל נוף).
כך עמד לרשות ישראל כושר תובלה אווירית, אשר בארגון ובניהול נכונים, עשוי לספק את צרכיו של הנגב המנותק.
נראה כי מפגן אווירי מוצלח, בו הודגמה הנחתת כוחות קרקעיים, אשר נערך ב-17 באוגוסט, סייע במשהו לקבלת ההחלטה על המבצע.
ב-19 באוגוסט, בימי ההפוגה השנייה (19 ביולי עד 15 באוקטובר 1948), הוחל בהכשרת מסלול עפר באורך של 1,122 מ', וברוחב 47 מ', כחמישה ק"מ מדרום לקיבוץ רוחמה (מערבית לכביש 334).
מסלול זה התאים למטוסי תובלה כבדים, כדוגמת אלה של לת"א.
ללת"א היו כעשרה מטוסי C-46 קומנדו ולאלה נוסף DC-4 (המכונה גם, בדגם הצבאי, 54-C סקיימסטר).
טייסת 103 נטלה אף היא חלק במבצע, והיא הפעילה במסגרת המבצע מספר מטוסי DC-3 דקוטה (המכונה גם, בדגם הצבאי, C-47).
את מסלול התעופה אבטחו יחידות של חטיבת הנגב, עד שאלה הוחלפו על ידי 'יפתח'.
בפריקה ובהטענה נטלו חלק תושבי קיבוצי הנגב.
ב-23 באוגוסט בלילה המריא המטוס הראשון משדה התעופה בעקרון ונחת במסלול הנחיתה המאולתר בהצלחה.
מטענו כלל ציוד לשדה הנחיתה.
המטוס הראשון העלה אבק רב באזור הנחיתה.
לפיכך, מסלול הנחיתה ליד רוחמה קיבל את השם "אבק 1" והמבצע קיבל את השם מבצע אבק, במקום שמו המקורי 'מגן הנגב'.
בלילה הראשון הגיעו 29 טון אספקה ובלילה השני כבר הביאו המטוסים 75 טון ציוד.
כללית, כל הטיסות נערכו בלילה, כיוון שחיל האוויר, אם כי ביסס עליונות אווירית באותה העת, לא יכול היה עדיין למנוע הפרעות אפשריות מצד הנ"מ המצרי ומצד חיל האוויר המצרי.
למרות החשאיות הרבה, כבר עם תחילת המבצע התפרסמה אודותיו ידיעה בעיתונות.
בשל הקרבה הרבה של עקרון למנחת שהוכשר בנגב, יכול היה כל מטוס לערוך מספר סבבים בלילה אחד.
בתחילת אוקטובר 1948, עם הסתמן תחילתו של מבצע יואב, הוכשר מסלול נחיתה נוסף, דרומי יותר, ליד קיבוץ אורים, שקיבל את השם 'אבק 2'.
ב-10 באוקטובר 1948, נחתה במסלול החדש הטיסה הראשונה.
הטיסה האחרונה במסגרת מבצע אבק נערכה ב-21 באוקטובר.
בסך הכול נערכו במהלך המבצע 417 טיסות.
באלה הוטסו 2,495 טון מטען (כולל מזון, דלק, שמנים, תחמושת ועוד), ומתוך אלה, 2,225 טון הוטסו דרומה, ו-270 טון - צפונה.
בין אלה היו חלק מחיילי 'יפתח' שהורדו לנגב, וחיילי חטיבת הנגב שהוטסו למרכז הארץ כדי להתארגן מחדש, לקראת מבצע יואב.
המטוסים שהטיסו צפונה את לוחמי חטיבת הנגב, העמיסו ציוד רב עבור חטיבת יפתח שירדה במקומם דרומה.
המטוסים פרקו את הציוד למרות תקלות לא מעטות, כולל נחיתות אונס שנסתיימו בשלום.
כמויות האספקה שהוטסו לא היו אחידות על פני זמן: בשלושת השבועות הראשונים נעשה מאמץ גדול במיוחד להגדלת מלאי האספקה לנוכח המחסור המתמשך.
לאחר מכן הואט הקצב כדי לאפשר לצוותים לנוח וכדי לטפל במטוסים שסבלו משחיקה עקב הפעילות המואצת.
בשלושת השבועות האחרונים למבצע הוגבר שוב קצב האספקה, הן לנוכח החורף המתקרב, הן לנוכח מבצע 'יואב' שבשער.
כדי למנוע מן המצרים לשבש את הפעילות האמורה, תפס צה"ל שורה של משלטים ממזרח למנחת ברוחמה.
המצרים פעלו לסיכול המבצע המוטס בשורה של קרבות על גבעות חורבת מחאז, בין 30 בספטמבר ל-7 באוקטובר.
תוצאת העימות הייתה שבמערכה הראשונה של חזית הדרום ביסס צה"ל את שליטתו על שרשרת המשלטים האמורה והשלים את הערכותו הלוגיסטית לקראת מבצע יואב.
במבצע יואב נפתחה הדרך לנגב, והצורך בתובלה אווירית בטל.
המסלול שכונה 'אבק 1', משמש עד היום (2010), למטוסי ריסוס ומטוסים קלים שונים.
מבצע "אביב נעורים" היה מבצע פשיטה של צה"ל, שנערך בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973. כוחות מסיירת מטכ"ל, חטיבת הצנחנים, שייטת 13 ו"המוסד" תקפו מספר יעדי פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין בביירות ובאזור צידון, בתגובה לגל התקפות טרור שביצעו ארגונים פלסטיניים.
במבצע נהרגו שלושה מבכירי פת"ח, שהופתעו בדירותיהם, שנתפסו בעיניהם כמקלט בטוח, ולכן הביא הדבר לזעזוע בארגון.
כמו כן נהרגו, על פי הדיווח, כ-100 אנשי פת"ח, שני אנשי ביטחון לבנוניים שהפריעו לפושטים, ואזרחית איטלקייה אחת שנהרגה בטעות.
הכוח הישראלי איבד שני לוחמים , ו.
מפקד המבצע היה קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל עמנואל שקד (מנו), שפיקד על המבצע מאח"י סער ששימשה כספינת פיקוד וחפ"ק מושט מול חופי ביירות.
יעד אביבה, ובו שני בניינים בני 7 קומות, בהם התגוררו מנהיגי הפת"ח בקומות שונות, בין הקומה השנייה לשישית: כמאל עדואן, ראש הגזרה המערבית, האחראי על הפעולות בישראל ובשטחים; כמאל נאצר, דובר ארגון הפת"ח; אבו יוסוף אל נג'אר, סגנו של ערפאת, ראש מנגנון המודיעין המבצעי וראש ארגון "ספטמבר השחור".
הבניינים שכנו בלב ביירות, ברחוב ורדן שממוקם ברובע המוסלמי של העיר (ושעל שמו נקרא-לימים המבצע בפי הלבנונים עצמם: "מבצע ורדן").
ליעד הזה נשלח צוות מסיירת מטכ"ל.
מפקדי החוליות היו , מוקי בצר וצביקה ליבנה.
את הצוות הוביל מפקד הסיירת אהוד ברק, מחופש לאישה ברונטית.
בין הלוחמים היו גם עמירם לוין, מחופש אף הוא לאישה, בפאת שיער ערמוני, ויוני נתניהו.
יעד גילה היה בניין בן 7 קומות ברחוב חרטום שברובע פקהאני בביירות.
על פי המודיעין למבצע, התגוררו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין בכל קומות הבניין.
שני שומרים ניצבו בכניסה לבניין, וכנראה גם שומר במרפסת שבקומה הראשונה.
התוכנית הייתה לפוצץ את הבניין על דייריו.
המשימה הוטלה על כוח צנחנים בפיקודו של סא"ל אמנון ליפקין-שחק, מפקד גדוד 50 של הצנחנים.
בהכנות למבצע תוכנן להשתמש בכמאתיים קילוגרם חומר נפץ כדי להרוס את המבנה; אולם באחד התדריכים לפעולה העיר אבידע שור לרמטכ"ל דוד אלעזר, כי כמות כל כך גדולה של חומר נפץ עלולה לפגוע באזרחים חפים מפשע שגרים בבניין סמוך, ולפגוע במוסריות הפעולה.
הצעתו להפחית את כמות חומר הנפץ התקבלה; אבידע שור וחגי מעין נהרגו בפעולה.
יעד צילה היה בית מלאכה אזרחי בשירות הפת"ח בצפון מזרח העיר ביירות, בו יוצרו חלקים למוקשים ואמצעי לחימה אחרים.
ליעד הזה נועד כוח בפיקודו של אלוף-משנה שמואל פרסבורגר, סגן הקחצ"ר.
יעדי ורדה - שני מבנים בשכונת "אל-אוזעי", סמוך לנמל התעופה הבינלאומי ביירות, כונו יעד ורדה: מבנה אחד היה בית מלאכה לייצור רקטות RPG ומוקשים ימיים בעבור הפת"ח, והשני שימש כמטה רצועת עזה.
כוח משייטת 13 בפיקודו של מפקד היחידה, סגן-אלוף שאול זיו, נשלח ליעד הזה.
יעד יהודית היה כינויו של מוסך מצפון לצידון, ששימש את אנשי פת"ח כסדנא לתיקון כלי נשק ותחמושת.
ליעד הזה נשלח כוח בפיקודו של סגן מפקד חטיבת הצנחנים, סגן-אלוף עמוס ירון.
הלוחמים התאמנו בהגעה ליעד באמצעות סירות גומי נהוגות בידי לוחמי שייטת 13. הכוחות התאמנו במשך זמן רב, במתארים שונים, בפיקוח מקרוב של הרמטכ"ל, ושל שר הביטחון משה דיין.
בין השאר כללו האימונים תרגילים בתל אביב, כדי לדמות נחיתה מן הים בעיר גדולה, ואת הלחימה בשטח עירוני.
כיסוי מודיעיני מקדים ובמהלך המבצע
כשלב ראשון למבצע, יעל מן, סוכנת "המוסד" שפעלה בלבנון, צילמה באזור מגוריהם של היעדים להתנקשות ואספה מידע אודותם.
יחידת האזנה 848 (כיום 8200) השתתפה אף היא בכיסוי המבצע, מבסיסי הקבע ועל ידי צוות ההאזנה שהתמקם בסטי"ל חיל הים ששהה בקרבת החוף.
הצוות האזין ברציפות לרשתות התקשורת בלבנון וכשאחת מהן דיווחה על פעילות כוחות הביטחון באזור הרלוונטי, הצוות עמד בקשר רציף עם החפ"ק של הכוחות הלוחמים.
עם תחילת המבצע, תרמה תעבורת הרשתות להבנת פריסת כוחות הביטחון ברחבי העיר ועל סמך פעילותן היה ברור שהלוחמים לא התגלו.
במהלך המבצע, לאחר שחלק מהכוח נקלע לחילופי אש ונאלץ לחלץ את הפצועים, פעלו שאר הכוחות להשלים את יעדי המבצע.
הכיסוי של צוות יחידת ההאזנה סייע לאבטחת הכוחות ולאפשר להוציא אותם בבטחה אל ספינות חיל הים שהמתינו להם.
הכוחות הישראליים הגיעו בסטי"לים אל מול מספר חופים לבנוניים במקביל, והונחתו על החוף בעשרות סירות גומי, שם המתינו להם לוחמי המוסד עם מכוניות ששכרו ביום הקודם.
הלוחמים היו עטופים ביריעות פלסטיק כדי שלא תתגלה רטיבות על בגדיהם.
יעד זה היה היעד המרכזי במבצע.
הירידה מהסטי"ל לסירות הגומי, בפיקודו של דני אבינון, וההפלגה לנקודת הנחיתה בחוף בוצעו ללא דופי והלוחמים הגיעו יבשים ולבושים כיאות לחוף.
שמונה עשר לוחמים מסיירת מטכ"ל, בתוכם דב בר מפקד יחידה 707, הגיעו בנסיעה עד לקרבת הבניין, ומשם צעדו לעברו, חלקם מחופשים לנשים, וחבוקים בזרועות לוחמים בלבוש גברי.
אהוד ברק הלך מחובק עם מוקי בצר.
עבר מולם ובכוונם על המדרכה הצרה "ז'אנדארם" לבנוני, ולא רצו הישראלים לתת לו לעבור ביניהם, כדי שלא יתגלו כלי הנשק שהוסתרו בבגדיהם.
אהוד ברק לבש שמלה ארוכה ורחבה, וחבש פאה נכרית.
אז הדקו אהוד ברק ומוקי בצר את חבוק האוהבים, וה"ז'אנדארם" הלבנוני התנהג כ"ג'נטלמאן" ועקף אותם.
אחרי המבצע מצאו לבנונים את הפאה הנכרית של אהוד ברק ושמוה במוזיאון.
דב בר היה מחובק עם עמירם לוין.
חוליות ההתנקשות עלו במהירות במדרגות, בשעה ששאר הלוחמים נשארו למטה לאבטח את הכניסה.
בין הנשארים היו עמירם לוין ומפקד הפעולה, ברק, וכן בר שהיה קצין הקישור לחיל הים.
בעוד החוליות מבצעות את המוטל עליהן, הבחינו שומרי הראש של בכירי הפת"ח במתרחש, והתפתח קרב יריות בינם לבין כוח האבטחה ובהמשך עם שתי תגבורות ז'נדרמריה -
כעבור זמן קצר נכנס לשטח ג'יפ לנדרובר של הז'נדרמריה עם שלושה שוטרים והם נהרגו.
הלחימה הפכה לרועשת והביאה לכניסת ג'יפ נוסף לשטח האש וגם שלושת השוטרים הללו נהרגו.
חוליות ההתנקשות הרגו בטעות אישה איטלקייה שהתגוררה בבניין.
עם סיום תפקידו של אהוד ברק כמפקד סיירת מטכ"ל, העניק לו הרמטכ"ל אלעזר צל"ש על תקופת פיקודו על היחידה, ובכלל זה גם במבצע "אביב נעורים".
לימים התייחס ברק למבצע ואמר:
יעד זה נחשב למוגן במיוחד, בשל ריבוי הלוחמים שבו.
מפקדת הפת"ח מוקמה בתוך מבנה רב-קומות, בו התגוררו פעילים רבים של החזית העממית לשחרור פלסטין.
הכוח שפשט על היעד היה בן אחד עשר לוחמים מהצנחנים, אשר הובלו גם הם על ידי לוחמי המוסד.
הכוח בפיקודו של אמנון ליפקין שחק נתקל בהתנגדות עוד בראשית הפעולה.
שני חיילי הסיירת, אבידע שור וחגי מעיין, פתחו באש והרגו את הזקיפים בחזית הבניין, אולם מיד בעקבות הירי הם הופתעו מאחור על ידי אנשי פת"ח על גבי כלי רכב נושא מקלע, שלא היה ידוע עליו טרם הפעולה.
מאש המקלע נהרג , ו
הגילוי של הכוח הפך את הביצוע למורכב ומסובך.
אך למרות הנחיתות המספרית מול אנשי הפת"ח בבניין, הצליח הכוח להטמין את מטעני חומר הנפץ אותם הניח והפעיל מפקד פלחה"ן צנחנים מנחם זטורסקי ותוך כדי הנסיגה להשמיד את היעד, תוך שהם מנהלים קרבות פנים אל פנים מטווחים קצרים בחזית הבניין.
ליפקין-שחק קיבל על פעולתו במבצע את עיטור העוז, בזכות קור הרוח יוצא הדופן שהפגין, והעובדה שהשלים את המשימה המורכבת על אף הקשיים והנפגעים.
עיטור העוז הוענק גם לסרן מנחם זטורסקי.
עיטור המופת הוענק לסגן אהרון סבג ולסגן רפי איל.
בכל היעדים הנוספים בוצעו המשימות בהתאם לתוכנית וללא תקלות.
היעדים פוצצו, ומחלקם נלקחו מסמכים שנמצאו במקום.
כמה שעות לאחר סיום המבצע ראש ממשלת לבנון, סאיב סלאם, הודיע על התפטרות ממשלתו "למען אינטרס האומה".
ההודעה נמסרה כעקבות ישיבת חירום של הממשלה כה נדון המבצע ובעקבות ההאשמות שהוטחו נגד השלטונות על אזלת ידם.
הפיגוע במלון סבוי בחודש מרץ 1975 היה נקמה על הריגת כמאל נאצר.
פיגוע כביש החוף (מרץ 1978) מכונה על ידי הפלסטינים "פעולת כמאל עדואן".
בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן" משנת 2005 מתואר מבצע "אביב נעורים" בסצנת פעולה שצולמה במלטה.
בתחילת הסצנה מגיעים הלוחמים בסירות אל החוף, ופושטים בעוז על מטרה המבוססת על היעד אביבה.
גיבור הסרט, סוכן "המוסד" אבנר (דמות בדיונית), מתואר כמי שגילה את מיקומם של יעדי המבצע, ולכן הוא מצטרף לכוח בפיקודו של אהוד ברק, ולוקח חלק בפעולה.
המבצע עובד גם לסרט דוקו-דרמה טלוויזיוני בשם "סוכנת בלב ביירות" בבימויו של דני סירקין ובכיכובם של לירון וייסמן בתור הסוכנת יעל מן, גיל פרנק כמייק הררי, דודי גזית לוי כאהוד ברק, רועי וינברג כמוקי בצר ושחק ברנר כלוני רפאלי.
מפקדים במבצע+ דרגה ושם ||תפקיד !!
מבצע אבירי לב היה מבצע צבאי של צה"ל במסגרת מלחמת יום הכיפורים.
מטרת המבצע הייתה לצלוח את תעלת סואץ, לכבוש שטחים ממערב לה ובכך להכריע את המלחמה בחזית הדרום.
המבצע בוצע על ידי אוגדה 143 בפיקודו של האלוף אריאל שרון, שכללה 3 חטיבות שריון (חטיבה 14 הסדירה וחטיבות המילואים 421 ו-600), חטיבת צנחני מילואים 247, שני אגדים ארטילריים ומספר גדודי הנדסה/צליחה.
צליחת התעלה מערבה הייתה נקודת מפנה במלחמה.
צה"ל יזם סדרה של קרבות שמטרתם כיבוש שטח ממערב לתעלת סואץ, ובמקביל ריכז הצבא המצרי מאמץ בבלימתו.
במהלך המבצע הגיעו כוחות צה"ל לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר וכותרה הארמייה השלישית המצרית.
החלטה על תוכנית הצליחה ומועדה
אחד ממרכיבי תפיסת הביטחון של ישראל היה השאיפה להעביר את הלחימה במהירות לשטח האויב.
עם כיבוש סיני והתייצבות צה"ל על גדות תעלת סואץ, עלה הצורך בתוכנית צליחה, שתעביר את המלחמה לשטח מצרים.
רעיון צליחת תעלת סואץ גובש ותורגל בשנים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
כבר עם פרוץ המלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, בהתקפה מצרית שחצתה את תעלת סואץ לכל אורכה, החלו מחשבות בפיקוד צה"ל על צליחת התעלה כדי ללחוץ את המצרים.
ב-7 באוקטובר תכנן שמואל גונן, מפקד פיקוד דרום, על צליחה ברגע שיגיעו אוגדות המילואים לחזית.
ב-8 באוקטובר יצאו כוחות צה"ל בסיני למתקפת נגד, ובדיון עם הרמטכ"ל הוחלט שלא להתקרב לתעלה.
למרות זאת שינה גונן את תוכנית ההתקפה ותכנן לנצל הצלחה ולצלוח את התעלה בכמה מקומות, תוך שימוש בגשרים שפרסו המצרים על התעלה.
במהלך קרבות 8 באוקטובר לחץ גונן על אברהם אדן, מפקד אוגדה 162, לצלוח בכוחות קטנים במספר מקומות - באזור גשר פירדאן וסמוך ל"מצמד" (מעוז מצפון לאגם המר הגדול).
אוגדה 143 תוכננה לצלוח באזור העיר סואץ.
ב-9 וב-10 באוקטובר הועלתה האפשרות של צליחה בצפון התעלה, באזור פורט פואד ופורט סעיד.
ב-12 באוקטובר הציע הרמטכ"ל, דוד אלעזר, בדיון בפני ראש הממשלה, גולדה מאיר, ובכירים נוספים, לצאת למחרת למבצע צליחת תעלת סואץ.
החשש היה מפני שתי דיוויזיות השריון המצריות (דיוויזיות 4 ו-21), שניצבו ממערב לתעלה, ויקשו על הכוחות הצולחים.
תוך כדי הדיון התקבל בו מידע מ"המוסד" על תוכנית מצרית לצאת במתקפה נרחבת בסיני ב-13 או ב-14 באוקטובר, במסגרתה יעבירו מזרחה את דיוויזיות השריון.
ראש "המוסד", צבי זמיר, שבעברו היה מפקד פיקוד הדרום, הציע לדחות את תוכנית הצליחה ביומיים, ולהכין מלכודת לכוחות המצריים שיתקפו בסיני.
הצעתו התקבלה והתממשה בקרב השריון ב-14 באוקטובר, שבו הסב צה"ל אבדות כבדות לכוחות המצריים.
פתיחת המבצע נקבעה ל-15 באוקטובר בשעה 17:00.
אחרי ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים החזיק צה"ל בגדה המזרחית של תעלת סואץ.
מאחר שסכנת המלחמה עם מצרים לא חלפה כליל, ומאחר שתפיסת צה"ל הייתה שצליחת התעלה תהיה מהלך שישבש התקפה מצרית אפשרית נדרש חיל ההנדסה להיערך למתן מענה לצורך זה.
בשנת 1967 החל צה"ל לחפש אמצעי גישור וצליחה מתאימים.
אולם, עקב סירוב של רוב מדינות המערב לספק לישראל ציוד צליחה, רכש צה"ל ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט", מהם נבנו דוברות.
בנוסף, נרכשו מעודפי הצבא הבריטי עשרות גרוטאות של כלי רכב אמפיביים מתוצרת גרמניה מסוג EWK Gillois type I (2a) amphibian truck/bridge layer - "ז'ילואה" (שכונו בצה"ל בשם "תמסח").
כלי רכב אלו הם בעלי יכולת נסיעה עצמית, יכולת שיוט עצמי והובלת מטען על פני המים, (באמצעות מצופי גומי מתנפחים המותקנים בדפנות), ובעיקר בעלי יכולת גישור.
חיבורם של שלושה "תמסחים" זה אל זה, ופריסת מיסעות הגשר שעל סיפונם, איפשרה ליצור כעין מעבורת במעמס 60 טון.
ה"תמסחים" שנרכשו היו במצב מכני ירוד, ונדרש שיפוץ מאסיבי כדי להשמישם.
מספר ה"תמסחים" ששופצו לא הספיק לגישור התעלה, ואפשר היה לעשות בהם שימוש כדוברות בודדות או כמעבורות.
בתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוות שיתפעל את הדוברות, וכן לפתח תורת לחימה עבורן.
את הדוברות הפעילו שלושה גדודים של חיל ההנדסה:
גדוד גישור מילואים 630 בפיקוד סא"ל יעקב שלומיאן
גדוד תמסחים סדיר עם השלמות מילואים 634 בפיקוד סא"ל יגאל יניב
גדוד גישור סדיר 605 בפיקוד סא"ל משה לשם
היחידות התאמנו בדרום הארץ, באגם מלאכותי שנחפר במידות התואמות את תעלת סואץ, שם תורגל מערך הדוברות והתמסחים בשילוב כוחות שריון, והפך להיות חלק מתרגולת הלחימה של חיל ההנדסה והשריון.
חלק מהאמצעים שימשו את צה"ל בהצלחה גם בחציית נהר הירדן במהלך פעולת כראמה.
בנוסף נרכשו סירות גומי לצליחת מכשולי מים, לכוחות קומנדו וחיל חלוץ שיתחילו בטיהור בצד השני של מכשול המים ויעזרו בהקמת ראש הגשר.
בשביל הדוברות הכבדות, שכל אחד מהן שקלה מעל 60 טון, פותחו אמצעי תובלה ייעודיים להעברתן אל שפת התעלה.
צוותי יחידת הפיתוח של חיל ההנדסה הישראלי ייצרו והרכיבו גלגלים מיוחדים לדוברות, כאשר לפי תורת הלחימה שפותחה, גרירתן לאתר הצליחה תיעשה על ידי טנקים.
לדוברות חוברו גם יחידות הנעה חיצוניות, שאיפשרו תנועתן על פני המים וחיבורן האחת לשנייה באמצעות פינים מיוחדים ליצירת משטח גשר רציף, ללא צורך בשימוש באמצעים חיצוניים נוספים.
היחידות היו עצמאיות לחלוטין, וניתן היה להרכיבן ולפרקן בשלמותן בנקל.
יחידות ההנעה העצמית איפשרו השטת מספר דוברות מחוברות, כשהן נושאות עליהן מספר טנקים, מצד אחד של התעלה לצידה האחר, מבלי להיעזר בסירות גרר.
אולם, מערך הדוברות וה"תמסחים" לא הספיק ליצירת נתיב שיאפשר מעבר כמות מספקת של כוחות אל מעבר לתעלת סואץ.
הכלים היו פגיעים מדי, לא היה בהם די כדי להקים מספר נאות של גשרים באורך הדרוש של כ-200 מטר (רוחב תעלת סואץ), והיה צורך באמצעי גישור נוספים כדי לעבות את מערך הצליחה.
גשר הגלילים היה גשר מודולרי שהורכב מגלילי פלדה גדולים שמולאו בקצף פוליאוריתן, וחוברו באמצעות מסגרת שהיוותה את מיסעת הגשר.
הגלילים נועדו הן להסעה על פני הקרקע, והן כאמצעי ציפה.
הגשר תוכנן לגרירה בצירי התנועה באמצעות טנקים, כאשר עם ההגעה לשפת המים, יידחף אל המים על ידי הטנקים הגוררים.
ציוד הגישור שנועד לצליחת התעלה היה מאוחסן באזור מחנה רפידים שבמרכז סיני, והיה ערוך ומוכן לפריסה.
ימים ספורים לפני פרוץ המלחמה, הוכנס חיל ההנדסה לכוננות צליחה והכשיר את רוב הציוד והכוחות שנדרשו להבטיח את הצלחת המבצע המורכב.
הצליחה בוצעה בשיתוף פעולה עם חיל השריון, שסייע בגרירת הגשרים, בחיפוי באש על הפלסים בעת הכנת ציוד הגישור ובשעת פריסתו.
הכוח העיקרי למבצע אבירי לב היה אוגדה 143 בפיקוד האלוף אריאל שרון.
ערב המבצע כללה האוגדה את הכוחות הבאים:
חטיבה 421 בפיקוד אל"ם חיים ארז - 83 טנקים בשלושה גדודים.
חטיבה 600 בפיקוד אל"ם טוביה רביב -57 טנקים בהרכב של שני גדודים (הגדוד השלישי הועבר לחטיבה 14).
חטיבה 14 בפיקוד אל"ם אמנון רשף - 96 טנקים בארבעה גדודים (גדוד 79, גדוד 184, גדס"ר 87 וגדוד 407) ושלושה גדודי חי"ר (סיירת שקד, גדוד צנחנים 582 ו"כוח שמוליק").
לרשות האוגדה עמדו 236 טנקים.
חטיבה 14 כללה שני גדודי טנקים סדירים: גדוד 184 האורגני (בפיקוד אברהם אלמוג), וגדוד 79 (בפיקודו של עמרם מצנע.
לפני המלחמה השתייך הגדוד לחטיבה 401 ואליו חברו פלוגות מגדוד 196 מחטיבה 460).
לפי המודיעין, מול חטיבה 14 המורחבת עמד כוח מצרי שכלל את דיוויזיית חי"ר 16 ודיוויזיית השריון 21. סך כל הכוחות המצריים כללו כ-2 חטיבות חי"ר ו-2 חטיבות ממוכנות, וכן 2 כוחות מ-2 חטיבות שריון שספגו אבדות במתקפה המצרית שנכשלה ב-14 באוקטובר.
בליל 14 באוקטובר 1973 הטילה מפקדת אוגדה 143 על חטיבה 14 את משימת כיבוש מסדרון הצליחה, כולל אזור החווה הסינית והצירים המובילים לתעלה (הצירים "עכביש", "טרטור" ו"נחלה").
על חטיבה 421 הוטלה משימת גרירת אמצעי הצליחה ההנדסיים (גשר הגלילים, דוברות היוניפלוט והתמסחים), להשיקם למים ולחצות עליהם את התעלה.
לאחר השקת הגשרים וצליחת הכוחות הראשונים, נועדה אוגדה 162, בפיקוד האלוף אברהם אדן, לצלוח מערבה ולפרוץ מראש הגשר מערבה ודרומה.
לפי הידוע לפני המבצע, היה הצבא המצרי ערוך הגנתית לכיוון מזרח.
לכן, תוכנית חטיבה 14 הייתה לנוע מדרום למתחם עד לציר "לכסיקון" (כביש לאורך כל תעלת סואץ ובמרחק כ-3 ק"מ מהתעלה), משם לנוע צפונה על ציר "לכסיקון" ולתקוף את המצרים דרך הצירים שבמתחם "החווה הסינית" (ממערב למזרח) ובכך להפתיע אותם מאגפם ומעורפם.
קרב ההבקעה של חטיבה 14 בליל 15 באוקטובר 1973
בשעה 17:00, כשעתיים לפני תחילת תנועת חטיבה 14, החלה חטיבה 600 בהתקפת הסחה על "מיסורי".
גדס"ר 87, שכבר ביצע סיור באזור מספר ימים קודם לכן, הוביל את חטיבה 14 אל הקרב.
אחריו נעו מפקדת החטיבה וגדודי הטנקים.
כוחות החי"ר (סיירת שקד, כוח "שמוליק", גדס"ר 582), שנעו בזחל"מים (ותוגברו בטנקים) היו מוגבלים בתנועה עקב תנאי השטח, ולכן נעו לאחר גדודי הטנקים.
בשעה 20:00 הגיע גדס"ר 87 לציר "לקסיקון" והחל להוביל בתנועה צפונה על הציר.
גדודי הטנקים הגיעו לציר החל משעה 20:14 ואילו סיירת שקד וגדס"ר 582 (שהיווה כוח עתודה ואיבטח את החטיבה מדרום) הגיעו בשעה 21:07 ו-22:31 בהתאמה.
גדס"ר 87 התפצל ל-3 כוחות: פלוגה ב' פנתה מערבה בצומת "לכסיקון-שיק", ולאחר שניהלה קרב עם רק"מ מצרי התמקמה הפלוגה כ-400 מ' צפונית לציר "שיק" ובסמוך לתעלה.
פלוגות א' ו-ג' נעו מערבה אל עבר מעוז "מצמד" בצירי "נחלה" ו"טרטור".
על פלוגה א' נפתחה אש מהמעוז והפלוגה השיבה אש.
לבסוף פלוגות א' ו-ג' תפסו עמדות מצפון למוצב "מצמד".
הופעת הגדוד הייתה הפתעה מוחלטת למצרים והגדוד השמיד מטרות מצריות רבות.
בשעה 21:21 גדוד 184 (שנע אחרי גדוד 79 בציר "לכסיקון") החל לספוג אבדות כבדות בצומת "לכסיקון-טרטור" ורק מחצית מכמות הטנקים הצליחו לחצות את הצומת ולהתמקם קילומטר צפונית מזרחית לצומת "לכסיקון-שיק" (סגול 140).
גדוד 79 והכוח מגדוד 184 שהצליח לחצות את צומת "לכסיקון-טרטור", היו תחת לחץ מצרי כבד מצפון, מה גם שכל העת התקבלו ידיעות מודיעיניות, כי מתוכננת מתקפת-נגד של שריון מצרי.
תוך כדי נסיגת גדוד 79 לאחור על מנת להתארגן עם גדוד 184, המג"ד נפצע והקמב"ץ נהרג, והסמג"ד לקח פיקוד על הגדוד.
במהלך ההתארגנות, הצליחו הגדודים לפגוע במפקדת דיוויזיית השריון המצרית ולסכל את ההתקפה המצרית.
בהמשך הכוח הישראלי התקדם לסגול 136 על מנת לפנות פצועים.
פינוי הפצועים ארך זמן רב ונמשך עד לשעה 1:39.
הכוח העיקרי של סיירת שקד נע בתגבור טנקים על ציר "לכסיקון" ופנה מערבה לציר "נחלה".
לאחר קילומטר (בשעה 21:52) נפתחה על הכח אש כבדה של טנקים ונ"ט.
זחל"מ המ"פ נפגע והתפוצץ והגדוד איבד 9 מלוחמיו.
בנוסף לאבדות בנפש, הכוח לא יכל להתקדם על הציר עקב הזחל"מ הבוער והמצאות ביצות בשוליו של הציר.
כוח הסמג"ד שנע (בנפרד משאר סיירת שקד) לכיוון צומת "לכסיקון-טרטור" נפגע גם הוא בצומת (כפי שאירע לגדוד 184), והסיירת החלה לפנות פצועים מהצומת ומציר "נחלה" לאחור (לאזור "לקקן").
גדוד 407 (פלוגות א' ו-ב'), שנע לפני סיירת שקד הגיע בשעה 20:56 לצומת "לכסיקון-עכביש".
המג"ד הורה לפלוגה א' לנוע על ציר "עכביש" במטרה לפתוח אותו לתנועת הכוחות הישראלים, ושאר הגדוד המשיך לנוע על ציר "לכסיקון".
בצומת "לכסיקון-טרטור" נפתחה אש על הגדוד והמג"ד נפצע.
כוח "שמוליק" שנע ב"לכסיקון" נעצר בין צומת "לכסיקון-נחלה" מדרום, לצומת "לכסיקון-טרטור" בצפון, בגלל תנאי הקרב וכמות הכוחות הגדולה שנפגעו בצומת "לכסיקון-טרטור", וגם עליו נפתחה אש כבדה של טנקים, ארטילריה ונ"ט.
גדוד 407 המשיך כל העת להילחם בצומת "לכסיקון-טרטור" ועסק במקביל בפינוי הכוחות השונים שנפגעו וכך גם "כוח שמוליק" חילץ את לוחמי השריון הפצועים מן המארב המצרי בצומת הצירים "לקסיקון" ו- "טרטור".
בשעה 2:09, לאחר ריכוך ארטילרי כבד על הצומת, של כוחות צה"ל, גדס"ר 582 וגדוד 407 נעו במטרה לכבוש את הצומת, אך ההתקפה כשלה עקב מכת אש קשה של שריון מצרי שהיה מחופר היטב בצומת, והכוחות החלו לפנות את נפגעיהם.
לאחר שוידא כי הנפגעים פונו מהצומת, הורה המח"ט לגדס"ר 87 לתקוף את הצומת ממערב למזרח, אך גם ניסיון זה נכשל.
שתי התקפות נוספות על הצומת גם הן נחלו כישלון, והחטיבה ספגה אבדות גם בצומת וגם בציר "טרטור" מזרחית לצומת.
אך למרות שציר "טרטור" לא נפתח לתנועת כוחות ישראלים במשך הלילה, הצליחו כוחות הצליחה - 2 גדודים מחטיבות 247 ו-421, לצלוח את התעלה דרך ציר "נחלה" וזאת ללא נפגעים, ובכך איפשר קרב ההבקעה המוצלח של חטיבה 14 את ביצוע משימת הצליחה.
בשעה 5:50 פנה המח"ט אל מפקד האוגדה, אלוף אריאל שרון וביקש סיוע.
בקרב על "החווה הסינית" בלילה זה נהרגו 122 חיילי צה"ל.
הקרבות על צירי "עכביש" ו"טרטור"
ב-16 באוקטובר בצהריים הוטל על אוגדה 162 לפתוח את הצירים המובילים לתעלה, "עכביש" ו"טרטור", שעדיין היו חסומים.
מפקד האוגדה אברהם אדן שלח את חטיבה 217, שהחלה להתקדם צפונה, אולם נתקלה בירי טילי סאגר מאזור "החווה הסינית" ומספר טנקים נפגעו.
עד סוף היום ניסתה החטיבה להתקדם ללא הצלחה והצירים נותרו חסומים.
עם אור ראשון נשלח גדוד 100 (גדוד טנקים בפיקוד אהוד ברק שהוקם תוך כדי המלחמה מחיילים שחזרו מחו"ל ומחיילים לא משובצים) לעזרת הצנחנים, יחד עם פלוגת הסיור של חטיבה 460. טנקי גדוד 100 יצאו להסתערות, אולם חמישה טנקים נפגעו מטילי סאגר.
גדוד טנקים מחטיבה 217 נשלח לסיוע, נכנס לקרב מול טנקים מצריים בחווה הסינית והחל לעזור בפינוי נפגעי הצנחנים.
לגדוד 890 היו 40 הרוגים ועשרות פצועים, ועד שעות הצהריים אסף הכוח את נפגעיו והתפנה לאחור.במקביל לקרב הצנחנים מצפון לציר "טרטור" שלח אדן בלילה את פלוגת הסיור של חטיבה 460 מדרום, על ציר "עכביש".
בבוקר 17 באוקטובר הגיעו הדוברות לחצר "מצמד", והוחל בחיבורן לגשר קבוע.
ב-18 באוקטובר בשעות הבוקר נשלחה חטיבה 600 מערבה על ציר "טרטור" על מנת לפגוע בכוחות המצרים החולשים עליו.
החטיבה התקדמה ללא קושי ונוכחה לדעת שהמערך המצרי נסוג צפונה.
גדוד 409 התמקם מצפון לציר ואבטח אותו כלפי צפון, ואילו גדוד 410 גרר את גשר הגלילים דרך ציר "טרטור" שזה עתה נכבש.
בשעות הצהרים יצאו כוחות אוגדה 143 להתקפה כדי להרחיב את מסדרון הצליחה.
יחידה 424 ("סיירת שקד") ויחידה 88 תקפו את מתחם החווה הסינית וכבשו אותו כמעט ללא התנגדות.
חטיבה 600 יצאה להתקפה צפונה לכיוון "מיסורי", אך נכנסה למתחם מוגן היטב ונעצרה.
בחלק הצפוני של מסדרון הצליחה יצאו גדודי הטנקים של חטיבה 14 להתקפה בצמוד לתעלה, התקדמו כ-2 ק"מ ונעצרו לאחר שנתקלו בהתנגדות מצרית.
העברת אמצעי הצליחה וצליחת התעלה
צליחת התעלה על ידי הצנחנים והשריון
אולם, עקב הקרבות הקשים שהתנהלו ברחבי סיני, והעומס הגדול של יחידות וכוחות על צירי התנועה, נוצרו פקקי תנועה שגרמו לעיכוב גדול בהעברת סירות הגומי, הדוברות וגשר הגלילים.
רק ב-15 באוקטובר חברו סירות הגומי אל כוחות חטיבת הצנחנים 247. פלוגת ההנדסה החטיבתית של חטיבת המילואים של הצנחנים 247, בפיקודו של רב-סרן אבישי (אביק) טמיר, נקבעה כראשונה לצלוח.
הצליחה בוצעה באזור התפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, מול מעוז "מצמד", מצפון לאגם המר הגדול.
חמש דקות אחר כך, לאחר שגמאו את מאה ושישים המטרים שהם רוחבה של התעלה, הגיעו הלוחמים לגדה השנייה שביבשת אפריקה.
גדוד 565, בפיקודו של סא"ל דן זיו, צלח את התעלה לאחר מכן.
בסופו של דבר הגשר לא עמד בעומסים ובבוקר 16 באוקטובר נקרע והושבת.
ממילא גם המשך ציר התנועה של הגשר אל התעלה - ציר "טרטור", טרם פונה בשלב זה מכוחות מצריים.
לעומת זאת הצליחו להגיע לאזור הצליחה דוברות ה"תמסח" המתנייעות, ובהמשך גם דוברות היוניפלוט שנגררו על ידי טנקים.
אור ל-16 באוקטובר צלחו 27 טנקים מחטיבה 421 את התעלה על גבי התמסחים.
בנוסף צלח גדוד הצנחנים 416 בפיקודו של צביקי נור וחבר לכוחות החטיבה.
לימים סיפר יעלון כי- .
כן צלח גדוד 48 של החטיבה, בפיקוד שמעון כהנר.
כח הטנקים נע במשך יום שלם (16 באוקטובר) עשרות קילומטרים בעומק אדמת מצרים כשהוא משמיד בדרכו בסיסי טילים נגד מטוסים, טנקים, כלי רכב ומתקנים של הצבא המצרי.
פעילות זו פתחה מסדרון אווירי נקי מטילים לפעילות חיל האוויר.
בינתיים, פלוגת טנקים שנועדה לאבטח את צפון אזור הצליחה עלתה על מארב טנקים מצרים ונפגעה.
כך התנהל קרב שריון כ-500 עד 800 מטר מאזור הצליחה.
ב-17 באוקטובר, בליווי דחפורים מדגם קטרפילר די-9 שהדפו כל מכשול ופרצו את הדרך (ממוקשים, מכשולים ורכבים שרופים), הגיעו דוברות המצופים ("יוניפלוט") אל חצר "מצמד" בשעות 8:00-10:00 בבוקר.
סא"ל אהרון טנא (ג'וני), קצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום פיקד על הקמת הגשר.
תחת הפגזה מצרית כבדה החלו הפלסים בהרכבת הגשר, ולמרות האבדות הכבדות, הצליחו להשלימו עד השעה 16:30 אחרי הצהריים.
במהלך הלילה שבין 17-18 באוקטובר חצתה אוגדה 162 את התעלה על גשר הדוברות.
בשעה 11 בלילה ארעה תקלה בגשר ואחד המצופים ניתק.
בחיל ההנדסה אלתרו מהר פתרון: הדוברות נקשרו זו לזו בכבלים ועל הרווח ביניהן נפרשו גשרונים של טנקי גישור.
בעקבות מאמץ הצליחה המוצלח ופריצת ביצורי התעלה, החלה הזרמה של כוחות שריון לגדה המערבית, שהביאה את כוחות צה"ל עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ קהיר, ולכיתור הארמייה השלישית של מצרים באזור סואץ.
ב-17 באוקטובר החל המבצע להעברת גשר הגלילים אל עבר התעלה.
מפאת גודלו הרב של הגשר, גרירתו הייתה איטית (מהירות תנועה של 10 קמ"ש).
את הגשר גררו טנקים וטרקטורים, ואפשר היה להשיק אותו למים ללא מגע יד אדם, רק באמצעות הכלים הגוררים/דוחפים אותו.
מסע הובלת הגשר המשיך גם למחרת (18 באוקטובר) והתאפשר בעקבות התשת הכוח המצרי בקרב הקשה בחווה הסינית.
במהלך גרירתו הגשר התפרק מספר פעמים והיה צורך לעצור ולרתכו.
הגשר הגיע לגדות התעלה בשבע בערב אך הושק רק בשעה 11 בלילה.
את הגשר דחפו 14 טנקים וכלי צמ"ה אל תוך התעלה ובכך הושק.
ב-20 באוקטובר אחר הצהריים הושק הגשר השלישי על התעלה - "גשר הצנע", שהיה גשר שפותח ונזנח על ידי חיל ההנדסה, וחלקיו נותרו במחנה זיקים.
מפתחו, יעקב ירושלמי, נענה לבקשת ג'קי אבן, סגן מפקד אוגדה 143, להשמיש אותו, לאחר שגשר הדוברות נפגע כתוצאה ממעבר טנקים לא זהיר עליו, וגשר הגלילים טרם הגיע לתעלה.
הגשר הורכב מחלקי מתכת באורך כמה עשרות מטרים, שצוידו בגלגלים רגילים ובפונטונים שנועדו להצפה וחוברו במחברים מהירים על ידי לוחמי שייטת 13. כיוון שאורכו הכולל הגיע רק ל-80 מטר, צורפו אליו כאלתור דוברות שהשלימו את האורך הנדרש
הגשרים שבנה חיל ההנדסה נקראו על שם קציני חיל ההנדסה שנהרגו במבצע הצליחה מהפגזות מצריות:
הגשר השלישי, "גשר הצנע", נקרא "גשר ברוך", ע"ש סא"ל , קצין ההנדסה של אוגדת שרון.
החל מ-20 באוקטובר תפקידו העיקרי של חיל ההנדסה היה להחזיק את הגשרים ולתקן אותם כל אימת שהם נפגעים מהתקפות מצריות.
לוחמי החיל וחובשיו גם קיבלו עיטורים על גבורה ותושייה בלתי רגילה בפינוי הפצועים והטיפול בהם.
דחפור די-9 הובל על דוברה לצד המערבי, פרץ את הסוללה ופינה נתיב בתוך שדה המוקשים.
היה ברור שבמקרה שתופר הפסקת האש, ימקדו המצרים את מרב המאמצים בטיבוע הגשרים הצפים, לשם ניתוק כוחות צה"ל שנמצאים בגדה המערבית של התעלה.
גדוד זה, שהשתמש אך ורק בכלי צמ"ה, רכב, וציוד אזרחיים, שגויסו בתחילת המלחמה, היה מורכב רובו ככולו מאנשי מקצוע מנוסים בתחום ההנדסה והתשתיות: המפקדים היו מהנדסי דרכים ובנין, וקבלני עבודות עפר ותשתיות, והמפעילים היו אנשי עבודות עפר ותיקים, מפעילי כלים כבדים במכרות הפוספטים והנחושת, ובמפעלי ים המלח שבנגב.
מפקדי הגדוד תכננו במהירות את "הגשר היבשתי", כאשר מטרתם הייתה יצירת סכר של ממש בתעלת סואץ, שישמש תשתית מוצקה לכביש בטוח וסלול, שאינו פגיע לתקיפות או הפצצות מהאוויר.
מיד החלו חיילי הגדוד - מפעילי הכלים, לדחוף אלפי טונות של עפר אל תוך התעלה, כאשר העבודה נעשתה במקביל משני צדי תעלת סואץ.
מאחר שהיה צורך בשינוע כמויות אדירות של אבנים ועפר לאתר, צורפו לגדוד כוחות נוספים לצורך ביצוע המשימה, אשר כללו בין השאר יחידות תובלה שהשתמשו בצי משאיות רכינה אזרחיות מדגם מרצדס בשלל צבעים, (שנרכשו באירופה בדחיפות לצורך המבצע, ונשלחו בדרך הים לישראל), והוקם "אגד צמ"ה" מיוחד שהיה כפוף למפקדי הגדוד.
הגשר הוא אחד הגשרים המפוארים בתולדות ההנדסה הצבאית.
מבצע אה בה הוא שם הקוד למבצע נאצי במהלך מלחמת העולם השנייה שמטרתו העיקרית הייתה השמדת ההנהגה והאינטליגנציה הפולנית, שנתפסו כאיום לשלטון הנאצי.
המבצע החל מעט לאחר כיבוש פולין, במאי 1940.
מטרתו העיקרית של מבצע אה בה הייתה חיסול המעמדות החברתיים בפולין אשר נתפסו כהנהגה פוטנציאלית בעלת יכולת התנגדות לשלטון הנאצי בעתיד.
כך, הוחלט על רציחתם של משכילים פולנים, פוליטיקאים, עיתונאים, רופאים, כמרים ופעילים חברתיים, וכן על חיסולם של החוגים האנטי-נאציים בפולין.
חיסולם של מורדים פוטנציאליים נועד לאפשר שקט יחסי לוורמאכט בזמן הפלישה לבלגיה, להולנד ולצרפת.
עם זאת, היטלר ציין כי "יש למנוע מההשכלה הפולנית לקום כמעמד ארגוני.
רמת החיים חייבת להישאר נמוכה.
המבצע תוכנן על ידי הנס פרנק, המושל הכללי של אזור הגנרלגוברנמן בפולין.
הצבא הגרמני ביקש להימנע מלקיחת חלק בביצוע הזוועות, וכך בוצעו אלו על ידי הגסטפו והאס אס.
בכמה ישיבות של ועדת ההגנה של הרייך בתחילת 1940 נעשה התכנון הראשון בנושא, והוחלט להשמיד את מנהיגי תנועת ההתנגדות 'במכה אחת'.
המבצע נפתח ב-16 במאי 1940 בהוראת פרנק.
בסך הכול נעצרו כ-6,500 פולנים, מתוכם כ-3,500 שהיו חשודים בקשר להתנגדות ולהתאגדות מחתרתית, והיתר נחשדו כעבריינים.
רובם ככולם הוצא להורג בשטחי הגנרלגוברנמן, בעיקר ביערות.
המבצע נסתיים לקראת סוף 1941, כמה חודשים אחרי המתוכנן.
תוצאות המבצע המידיות היו בבירור לרעת גרמניה הנאצית.
אמנם מספר חברי המחתרת קטן באופן זמני, אך פעילות המחתרת רק הלכה וגדלה.
הנאצים לא הצליחו לחרב את ההתנגדות והאינטליגנציה הפולנית.
בנוסף, המבצע הוביל לעליית המורל בקרב העם הפולני, על אף נפילתה של צרפת.
אחרי המלחמה, הפשעים שבוצעו במסגרת המבצע היו בין ההאשמות כלפי הנאצים במשפטי נירנברג וכן בבית המשפט העליון של פולין.
מבצע "אטלס" היה מבצע כושל של כוח מיחידת הקומנדו המיוחדת של הוואפן אס אס הנאצי, שהחל בארץ ישראל ב-6 באוקטובר 1944.
שירות הביון של גרמניה הצניח את סוכניו באזור יריחו סמוך לוואדי קלט.
משימתם הייתה לעורר את הערבים הפלסטינים להתקוממות נגד השלטון הבריטי, במטרה לאלץ את בריטניה להעביר למזרח התיכון כוחות גדולים מהחזית באירופה.
הכוח מנה חמישה אנשים: שלושה גרמנים מבני הטמפלרים הארץ-ישראליים ושני ערבים-פלסטינים מתומכי המופתי אמין אל-חוסייני.
ארבעה מהם נלכדו בלא שגרמו נזק והחמישי נהרג במלחמת העצמאות.
הסופר הישראלי מיכאל בר-זוהר והעיתונאי איתן הבר טענו כי עשרת קרטוני ארסן, שנמצאו בידי הכוח, יועדו לצורך תוכנית להרעלת מקורות מי השתייה של תל אביב (במתקן השאיבה ממעיינות ראש העין).
לטענה זו לא נמצאה כל עדות בארכיונים הגרמניים או הבריטיים, והיא אינה מוזכרת על ידי כותבי הביוגרפיות של המופתי, שהיה מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית ושיתף פעולה עם המשטר הנאצי בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריון יואב גלבר קבע כי המבצע "לא נועד להרעיל בארות וגם לא לעורר מחדש את המרד הערבי, אלא להקים רשת של סייענים שתסייע לשבויים גרמנים בורחים".
כמו עשרות מבצעים שיזמו הגרמנים והוציאו לפועל בסיוע משתפי פעולה ערבים ברחבי המזרח התיכון בין השנים 1943–1944, במטרה לחבל במתקני בעלות הברית ולהתסיס את האוכלוסייה המקומית, מבצע אטלס נועד להקים תשתית לאיסוף מידע בפלשתינה-א"י.
מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית, המופתי אמין אל-חוסייני, שברח מארץ ישראל בשנת 1937, במהלך דיכוי המרד הערבי הגדול על ידי השלטון הבריטי, קשר בזמן מלחמת העולם השנייה קשרים עם מדינות הציר ושהה בשטחיהן.
לאל-חוסייני הייתה תוכנית לארגן במסגרת הוואפן אס אס ודיוויזיית "ברנדנבורג" למבצעים מיוחדים, יחידות צנחנים המיועדות לריגול וחבלה, מאחורי קווי האויב.
אל-חוסייני כתב על המבצע בזיכרונותיו ב-25 בינואר 1958. הוא סיפר כי ולטר שלנברג, ראש שירותי הביון של גרמניה הנאצית ויד ימינו של ראש האס אס היינריך הימלר, מינה לארגון הפעולה ולביצועה שני פלסטינים ושלושה גרמנים.
אחד הגרמנים שהשתתפו במבצע היה קורט וילנד, בנו של רודולף וילנד ונכדו של הוגו וילנד, מהקהילה הטמפלרית בשרונה (תל אביב), שהיה מפקח על קטיף התפוזים.
וילנד נסע ב-1936 לגרמניה והתגייס לצבא.
לאור שליטתו במספר שפות זרות הוא הוצב ביחידה של המודיעין הצבאי.
בהמשך שירת ביחידת הקומנדו המיוחדת של הוואפן אס אס תחת פיקודו של אוטו סקורצני.
ביולי 1944 נפגש וילנד עם המופתי אל-חוסייני בגרמניה, וקיבל מידיו את פרטי תוכניתו.
בתוכנית זו קיווה אל-חוסייני להתסיס מחדש, בחסות הנאצים, את המרד הפלסטיני שדוכא ב-1939.
שני הגרמנים האחרים שגויסו למבצע היו ורנר פרנק, יליד ירושלים, ופרידריך דיינינגר שאפר מוולדהיים (כיום אלוני אבא), שהיו ילידי מושבות הטמפלרים בארץ ישראל והכירו את הארץ ואורחותיה.
הם נמנו על דיוויזיית "ברנדנבורג" הנאצית.
דיינינגר שאפר סייע לערבים במהלך המרד הערבי הגדול ונכלא על ידי הבריטים בכלא בבת ים, אבל הצליח לברוח חזרה לגרמניה,
שם פעל במחיצתו של אמין אל חוסייני.
אליהם צורפו שני ערבים פלסטינים מקורבי אל-חוסייני: חסן סלאמה, יליד הכפר קולה, שהיה סגנו של אל חוסייני וממנהיגי המרד הערבי הגדול, וד'ו אל כיפל עבד א-לטיף, יליד ירושלים, שהשתתף גם הוא במרד והוגלה על ידי הבריטים לעיראק.
ב-24 באוקטובר 1944 הגיעו כוחות בעלות הברית לשערי גרמניה, ממערב לריין.
כוחות הצבא האדום לחצו ממזרח והגיעו לפרוסיה.
במסגרת תוכניתם של הנאצים להדוף את כוחות בעלות הברית, עלה הרעיון להשתמש בתוכנית הישנה של אמין אל-חוסייני, אותה יוציא אל הפועל קצין המודיעין קורט וילנד, תוך שימוש בניסיונו המבצעי.
הוטל עליהם ליצור קשר עם סוכנים פרו-נאצים ולהקים בסיסים בארץ ישראל.
הם היו אמורים גם לפגוע בתחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים, ובצינור הנפט כירכוכ-חיפה .
כוונת הנאצים הייתה לגרום לבריטים להפנות חלק מכוחם לארץ ישראל, ובכך לשפר את יכולתם להדוף את כוחות בעלות הברית מאדמת גרמניה.
המבצע נכשל כבר בתחילתו, אם בשל מידע מודיעיני מוקדם על כוונת הנאצים או בשל כישלון ההצנחה של הכוח.
בליל 6 באוקטובר 1944 צנחו ממטוס "B-17 מבצר מעופף" מטוס שלל אמריקאי שהופעל על ידי כנף הפצצה 200 לופטוופה, מעל אזור יריחו שבוואדי קלט חמישה צנחנים: שלושה גרמנים ושני ערבים.
ציודם כלל נשק קל, מפות, מכשירי קשר, מנות קרב, 4,000 מטבעות זהב ו-14,000 רייכסמארק בשטרות, חומרי נפץ, וכן כ-10 קופסאות קרטון שהכילו רעל מסיס במים וחזק במיוחד (כל קופסה הכילה רעל בכמות המספיקה להרעלת 25,000 איש).
הגרסה המקובלת היא שרעל זה נועד להרעיל את מעיינות ראש העין ששימשו את תושבי תל אביב.
אולם ההיסטוריון יוסי בן-ארצי טוען שמטרת הרעל הייתה לעכב את כלבי הגישוש, שאמורים היו לרדוף אחריהם, ואילו ההיסטוריון יואב גלבר טוען כי "המבצע באוקטובר 1944 לא נועד להרעיל בארות וגם לא לעורר מחדש את המרד הערבי, אלא להקים רשת של סייענים שתסייע לשבויים גרמנים בורחים".
הכוח הוצנח ליד יריחו, אך לא הצליח לחבור, ורוב הציוד התפזר בשטח.
חסן סלאמה, שנפצע במהלך הצניחה, נע לכיוון ירושלים.
שני גרמנים ועבד א-לטיף, התחבאו במערה בואדי קלט.
ב-6 באוקטובר הגיע לקצין תחנת המשטרה ביריחו מידע, לפיו חמישה נערים רועים בדואים מציעים למכירה מטבעות זהב ביריחו.
הרועים סיפרו בחקירה כי יום קודם לכן, בעת שרעו את עדריהם כ-5 ק"מ ממזרח ליריחו, ראו מטוס מתקרב מצד דרום, שחג מעליהם, הנמיך את טיסתו עד לגובה העצים ואז התרומם בחזרה ונעלם בכיוון מערב.
הרועים שמעו חבטה, של משהו שנפל ארצה.
הם הגיעו למקום ומצאו שק קטן מלא מטבעות זהב ושטרות כסף.
הם החביאו את השק בוואדי סמוך, אך כשיצאו ממנו ראו שלושה אנשים הולכים בערוץ ומחפשים דבר מה.
אחד מהם ציווה על הנערים בערבית להסתלק, בנימוק שבאזור "מתנהלות פעולות צבא".
הנערים שבו לאוהליהם וסיפרו על המקרה.
הם לא מצאו את האלמונים שהנערים פגשו, אבל מצאו אקדח אוטומטי ותחמושת.
הם העבירו את האקדח למשטרה וזו פתחה בחקירה.
מפקד מרחב ירושלים במשטרת ארץ ישראל, פאיז ביי אידריסי, הורה על חיפושים נרחבים בוואדי קלט.
המשטרה אספה אצל הבדואים ותושבי יריחו כ-400 לירות שטרלינג במטבעות זהב "סובריין" וכן שטרות לי"ש מזויפים, שנעשו במחנה ריכוז זקסנהאוזן בידי אסירים יהודים ב"מבצע ברנהרד", בהזמנת ולטר שלנברג.
שוטרים שסרקו את ואדי קלט מצאו מצנח מתוצרת גרמניה, ארגז מלא במקלעים, תחמושת חומרי נפץ, ציוד רפואי, שני מילונים גרמנית–ערבית ובגדים.
לאחר מכן נמצא מצנח גרמני נוסף ונשק, ציוד חבלה תוצרת גרמניה, ו-14 מפות גרמניות של פלשתינה–א"י, שהוחבאו בשיחים.
ב-10 באוקטובר הודיעה תחנת השידור המנדטורית "קול ירושלים" שצנחן גרמני אחד או יותר צנחו בעמק הירדן, והציבור מתבקש לגלות ערנות ולמסור מידע למשטרה.
ב-11 באוקטובר פורסמה מטעם השלטונות ההודעה הבאה בעיתונות העברית:
בינתיים יצר עבד א-לטיף קשר עם שני שוטרים ערבים מהכוחות הבריטיים המחפשים, ואלה סיפקו לו מזון ומים, וכן עדכנו אותם לגבי המצב בחוץ.
אידריסי הורה לעקוב אחר שני שוטרים בריטים ערבים, שסיפקו מזון ומידע לשוכני המערה, וב-16 באוקטובר נמצא אדם חמוש באקדח ולבוש בגדי פלאח ערבי בפתח מערה שבה התגוררו בימי הביניים נזירים מתבודדים.
במערה הסתתרו שני אנשים נוספים שנתפסו – קפטן בצבא הגרמני ומייג'ור בחיל האוויר הגרמני.
בתוך המערה נמצא מכשיר אלחוט לשידור ולקליטה, כסף בריטי, נשק ותחמושת, מזון וציוד.
שלושת הצנחנים הועברו בחשאי לירושלים, שם הוחזקו במשרד במטה הצבאי במלון "המלך דוד".
לאחר מכן הם הוסעו לחקירה בקהיר, שם הוחזקו במעצר עד סוף המלחמה.
ב-16 באוקטובר פרסמו שלטונות המנדט הודעה רשמית, ללא פירוט, האומרת (באנגלית): "מידע משטרתי הוביל למבצע משולב צבאי ומשטרתי באזור ואדי קלט שכתוצאה ממנו בוצעו מעצרים חשובים על ידי חיל הספר העבר ירדני".
ב-27 באוקטובר נתפרסמה הידיעה המלאה על תפיסת הצנחנים בעיתון דבר תחת הכותרת: "צנחני האויב נתפסו מקץ 9 ימים לירידתם בארץ.
- באו מצוידים בכסף, מילונים ערבים ונשק".
העיתון סיפר כי ב-8 באוקטובר נודע למפקד משטרת יריחו כי בעיר נפוצו מטבעות זהב, החלה חקירה ולאחר מכן מצוד שהשתתפו בו כוחות צבא, משטרה, אנשי הלגיון הערבי וחיל הספר העבר ירדני.
ב-31 באוקטובר העבירה מפקדת הבולשת המנדטורית חוזר למפקדי כל מחוזות המשטרה בארץ ישראל בעניין שני "צנחני אויב" נוספים שלא נתפסו: "אבו עלי" מרמלה, הוא חסן סלאמה, ופרידריך דיינינגר-שפר.
לאחר ימים אחדים הופסקו החיפושים אחריהם.
לאחר המלחמה מצא שפר מקלט באוסטרליה.
הוא נתפס בשנת 1946, כשניסה לחדש את הקשר עם משפחתו בווילהלמה.
חסן סלאמה נמלט לביתו של רופא בכפר קטן ליד קולה, ושם גם טופלה פציעתו ברגל.
הוא הצליח להסתתר במשך יותר משלוש שנים ובנובמבר 1947 יצא מן המחתרת.
הוא נהרג בסופו של דבר בשנת 1948 במלחמת העצמאות.
באזור יריחו מהלכת עד היום אגדה על אוצר גדול שהחביאו הגרמנים.
ב-4 ביולי 2001 שוחררו לציבור כ-200 מסמכים סודיים של סוכנות הביון הבריטית MI5 אשר רובם היו קשורים לגרמניה והיו מהשנים 1939–1944. בין המסמכים שפורסמו היה מידע מפורט הנוגע למבצע אטלס ולחברי החוליה הגרמנית-ערבית אשר הוצנחה בשטחי המנדט הבריטי.
העיתונאי והפרשן לענייני צבא גד שמרון פרסם בשנת 2009 רומן בדיוני בשם "אהובת הטמפלר מעמק רפאים", שבו שילב את סיפור המבצע בשינויים שונים בעלילה, במועד הצניחה, שמות הצנחנים וגורלם.
באחרית הדבר לספר טען כי סיפור ההרעלה היה שמועה בלבד, שמקורה באבקה לטשטוש עקבות שנתפסה ברשותם.
המבצע מוזכר גם בספרו של רם אורן "סילביה - חייה ומותה של לוחמת ה'מוסד'".