tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2024 - 'הצל של ההיעדר' (עם עירן דורפמן), בתוך:יניב שפירא ואורלי גל (עורכים), מאיר אגסי: האם הייתי פה?, המשכן לאמנות עין חרוד, עמ' 109-101.
2024 - 'אפילוג', בתוך: מיכאל יעקובסון ויטוריו קורינלדי: אדריכל בקיבוץ, הוצאת אסיה.
אויגן קולב: בניין תרבות בארץ ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003 (מחקר ועריכה).
חיינו מחייבים אמנות, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010.
עוסק במקומה של האמנות בתפיסת העולם של הקיבוץ ובמוזיאונים לאמנות בקיבוץ.
זכה בפרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל לשנת 2011.
גלידת סנדיי היא קינוח אמריקני המורכב מגביע גלידה גדול (לרוב בכוס זכוכית שקופה וגבוהה) עם תוספות שונות כמו פירות, אגוזים, סירופ בטעמים, ופלים, קצפת וכדומה.
המנה הסטנדרטית של הסנדיי כוללת גלידת וניל, שעליה סירופ ממותק, קצפת ודובדבן מסוכר.
המנה הקלאסית קרויה בדרך כלל לפי הסירופ בה משתמשים להכין אותה: סנדיי שוקולד, סנדיי תות, סנדיי דובדבן וכו'.
באנגלית מכונה הגלידה Sundae, וההשערה המקובלת כי השם הגיע מהמילה יום ראשון באנגלית, Sunday.
קיימות מספר רב של גרסאות אודות המצאת המנה.
יש הטוענים כי היא נקראת סנדיי, מכיוון שבעת המצאתה היו בארצות הברית חוקים כחולים, חוקים המונעים כל מיני פעילויות ביום ראשון הקדוש לנוצרים ובהם מכירת גלידה.
על פי השערה זו, השם שונה כדי לא לפגוע ברגשות הדתיים.
גליה יהב (3 באפריל 1968–16 באוקטובר 2016) הייתה אמנית, אוצרת ומבקרת אמנות ישראלית.
יהב נולדה וגדלה בתל אביב.
בשנים 1973–1974 הופיעה כילדה בתוכנית הטלוויזיה הלימודית "נעמי שמר וידידיה מרחוב האוניברסיטה" בהנחייתה של נעמי שמר.
בשנים 1990–1994 למדה לימודי אמנות במדרשה לאמנות של המכללה האקדמית בית ברל ולאחר מכן למדה תאוריה וביקורת בבית הספר קמרה אובסקורה בהנחייתה של אריאלה אזולאי, והשלימה תואר שני בחוג לפרשנות וביקורת באוניברסיטת בר-אילן.
יהב הייתה עורכת משנה בכתב העת לאמנות סטודיו, כתבה במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות וכן הרצתה במדרשה לאמנות.
בשנת 1999 כתבה את מדור האמנות של בגאווה - מגזין הקהילה ההומו-לסבית בישראל, ובתחילת שנות האלפיים ערכה את מדור האמנות במגזין Time Out תל אביב.
בשנים 2003–2005 הייתה אוצרת ראשית של גלריה קו 16. בספטמבר 2011 מונתה למבקרת אמנות בהארץ.
עבודתה האמנותית עוסקת בסוגיות פמיניסטיות ומגדריות.
בסרט "Blind Spot" (1999) הציגה אירועי אוננות המצולמים בבית; העבודה "פסטרמה דבש או ארכיון אהבה" (1998) הציגה מזכרות ממאהביה ומאהבותיה: תצלומים, חפצים וטקסטים.
יהב אצרה יותר משלושים תערוכות, בהן "אסון האהבה" במשכן לאמנות בעין חרוד, "בעד מי אנה פרנק הייתה מצביעה" בגלריה קו 16 בתל אביב ו"נשורת" ו"ליקוי" בגלריה ג'ולי מ' בתל אביב.
לאחר ההתנתקות מרצועת עזה אצרה את התערוכה "עזה כמוות אהבה - ברכת דרך", שהוצגה בגלריה של בית ספר מנשר לאמנות.
בשנת 2010 יצאה להגנתו של יצחק לאור, לאחר שעלו נגדו טענות על אונס והטרדות מיניות.
הייתה בת זוגו של יורם קופרמינץ.
ב-16 באוקטובר 2016 נפטרה ממחלת הסרטן.
2006 לבשקירי, גלריית המדרשה בתל אביב.
2004 ויקטוריה, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
1999 פסטרמה דבש או ארכיון אהבה, גלריה עמי שטייניץ, תל אביב.
1997-8 אומללות שמחה בחלקה/ערבי זקן, הגלריה של המדרשה לאמנות, בית-ברל.
1995 נשיונל ג'יאוגרפיק, גלריה בורוכוב, תל אביב, אוצרת אילנה טננבאום.
אגוניה, תערוכה קבוצתית, מכללת ספיר.
שוב, שחר סריג, תערוכת יחיד, מרכז הבמה, גני תקווה.
כתם, תערוכה קבוצתית, מכללת ספיר
ליקוי, תערוכה קבוצתית, גלריה ג'ולי מ., תל אביב.
הפועל, איל פריד, תערוכת יחיד, גלריה מנשר, תל אביב.
עזה כמוות אהבה- ברכת הדרך גלריה מנשר, תל אביב.
ליגה, תערוכת אמניות ליום האישה הבינלאומי, בית בנמל, תל אביב.
Nobody, דרור דאום, תערוכת יחיד, גלריה קו 16, תל אביב
סגולה, אלי פטל, תערוכת יחיד, גלריה קו 16, תל אביב
כסף שחור דרורה דומיני, תערוכת יחיד, גלריה קו 16, תל אביב
הצעקה 2- מחווה למונק, תערוכה קבוצתית, גלריה קו 16 תל אביב
מה הדבר שהופך את הבתים בימינו לכל-כך שונים, כל-כך מקסימים?
מחווה לריצ'רד המילטון, תערוכה קבוצתית, גלריה קו 16 תל אביב
נשורת, תערוכה קבוצתית, גלריית המדרשה בתל אביב.
סלמה, אירית חמו, גלריה קו 16, תל אביב
התזרח, דוד עדיקא, גלריה קו 16, תל אביב
בן הטוחן, בועז קדמן, גלריה קו 16 תל אביב
אנוסה להיות צילום, מיכל היימן, אגודת הציירים והפסלים, תל אביב (קטלוג).
ובעד מי אנה פרנק הייתה מצביעה?
תערוכה קבוצתית, גלריה קו 16, תל אביב.
יש פרחים, תערוכה קבוצתית, גלריה קו 16, תל אביב.
רמלה ירושלים, יעקב רונן מורד, גלריה קו 16, תל אביב
גואש, יואב אפרתי, גלריה קו 16, תל אביב
ציפורי ארצנו, ציבי גבע, גלריה קו 16, תל אביב
פלייסטיישן, סטייסי קובנר, פרויקט נדבך, בית האמנים, ירושלים.
הקומבינה, איילת השחר כהן, הגלריה החדשה של מכון אבני, תל אביב.
נשים, מנשה קדישמן, הגלריה החדשה של מכון אבני, תל אביב.
לעשות את המוות, הגלריה החדשה של מכון אבני, תל אביב.
View master, אלונה פרידברג ולימור אורנשטיין, הגלריה החדשה של מכון אבני, תל אביב.
סבבה 5 תערוכת בוגרי המחלקה לאמנות, הגלריה החדשה של מכון אבני, תל אביב
התערוכה, תמר רבן, הגלריה החדשה של מכון אבני, תל אביב
אסון האהבה, המשכן לאמנות עין חרוד (קטלוג).
רידינג, כפר כנא בית העם, תל אביב.
1994 עבודות בית, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1994 חרדה, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1996 קטלוג זוכי פרס משרד התרבות והספורט
1998 ריאליזם חברתי בשנות ה-50, אמנות פוליטית בשנות ה-90, מוזיאון חיפה לאמנות
אמנים צעירים יהודים וערבים בפרויקט מתמשך, גלריה לאמנות אום אל-פחם
2009 ובסוף נמות, אמנות צעירה בשנות ה-90, מוזיאון הרצליה
2001 פרס שר החינוך, המדע והספורט
1995 פרס האמן הצעיר, משרד המדע והאמנויות
1994 מלגה לפסל צעיר ע"ש רומן שטיינמן, מוזיאון הרצליה.
גליה גביש (24 בינואר 1944) היא אמנית רב תחומית ואוצרת ישראלית.
גליה גביש נולדה בשם גניה גרובשטיין בטשקנט שבברית המועצות (כיום אוזבקיסטן), לשם נמלטו הוריה מפולין מפני הנאצים במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1947 חזרה משפחתה לפולין, וב-25 בינואר 1952 עלו לישראל.
במשך שנים רבות חיה גליה גביש בירושלים.
בשנת 2011, לאחר פרישתה לגמלאות, עברה לתל אביב.
גביש למדה ציור אצל אריה אָלְוִאַיל בתיכון עירוני א' בתל אביב ואצל מינה זיסלמן-בליך באופן פרטי.
לימודי "עיצוב תערוכות" באוניברסיטת סינסינטי בארצות הברית בשנים 69–1968 והדפס אמנותי (תחריט) בגולדסמית' קולג' בלונדון בשנים 74–1973. לימודי אוצרות באוניברסיטת תל אביב ב-1990 עד 1992 וניהול מוסדות תרבות במכון לה"ב באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994.
מ-1965 עד 1990 עבדה במשרדי אדריכלות שונים, בהם אברהם יסקי, דן איתן, משה ספדיה ודוד קסוטו.
בתקופה זו מלאה תפקיד בוועדת שימור אתרים של עיריית ירושלים.
בשנים 1990–1994 ניהלה את מוזיאון הנגב ומ-1994 עד פרישתה לגמלאות בשנת 2010 עבדה כמנהלת ואוצרת במוזיאון חצר היישוב הישן ע"ש יצחק קפלן ברובע היהודי ירושלים העתיקה.
1974 - "רישומים", אינטרנשיונל ארט סנטר, לונדון.
1981 - "ממצאים ארכאולוגיים", מכון כרם, ירושלים.
1988 - "קוים בנוף", תערוכת רישום על נייר, מוזיאון הסינמטק, ירושלים.
1989 - "מגלופה להדפס", מוזיאון לאמנות הדפוס, צפת.
1992 - "בעיקר שחור לבן", המשכן לאמנות, חולון.
1994 - "בונים...בונים...בונים 3!" מוזיאון אשדוד לאמנות.
2000 - "נוף מתועש", צילום - גלריה טובה אוסמן, תל אביב.
1981-1990 - אוצרת שמונה-עשרה תערוכות בבית האמנים, ירושלים.
1990 - אוצרת תערוכות אולם פישר, משכנות שאננים, ירושלים.
1990-1994 - מנהלת ואוצרת מוזיאון הנגב, אוצרת חמש-עשרה תערוכות.
1994-1995 - אוצרת תערוכות בשיתוף עם פרויקטיב בנושא "אמנותעשייה".
1994-2010 - מנהלת ואוצרת מוזיאון חצר היישוב הישן ע"ש יצחק קפלן, הרובע היהודי, ירושלים.
אוצרת ועיצוב מחדש של תערוכת הקבע.
מבחר תערוכות - אוצרת ומשתתפת
1984-1990 - "הבט חזותי לרישום מוזיקלי", בית האמנים, ירושלים; מרקין קונצרט הול, ניו-יורק; המחלקה למוזיקולוגיה, אוניברסיטת תל אביב; מכון ון-ליר, ירושלים; קיבוץ אילון; בית דניאל, זכרון יעקב.
1987-1989 - ארבע תערוכות בנושא הדפס אמנותי, "חיתוך עץ/תחריט/ליטוגרפיה/הדפס משי", בית האמנים, ירושלים.
בית האמנים, ירושלים; מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד; קיבוץ ברעם.
1968-1969 - Downing Display עיצוב תערוכות ניידות, סינסינטי, ארה"ב.
1970-1976 - משרדי אדריכלים בת"א: ירמיצקי; אברהם יסקי; דן איתן.
1975-1976 - Ov Erobs לונדון, העבודה כללה שיקום מבנים היסטוריים.
1978-1985 - משרדי אדריכלים בירושלים: משה ספדיה; דוד קאסוטו.
1986-1989 - נציגה בוועדת השימור של עיריית ירושלים לקביעת אתרים לשימור.
"מקום טוב לגדל דבורים", גליה גביש, 1994, הוצאת ירון גולן
קטלוגים: ריאיון עם גליה גביש בקטלוג "אוצרות לאמנות מקומית", 1992
גליה עוז (נולדה ב-8 ביוני 1964) היא סופרת ילדים ונוער, תסריטאית ובמאית סרטים תיעודיים ישראלית.
זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2012.
נולדה ב-1964 בקיבוץ חולדה לנילי ועמוס עוז.
עוז נפגשת עם תלמידים ברחבי הארץ, מרצה בפני קהלים שונים ומלמדת סדנאות לילדים בספריות ציבוריות.
פרסמה מאמרים ב"הארץ" בנושאים אקטואליים, בין השאר על מצבם של ילדים בעת הנוכחית.
הספרים בסדרת "שקשוקה" שכתבה לילדים, היו לרבי מכר בישראל וזכו במעמד זהב ופלטינה.
הספרים ראו אור גם בארצות הברית, צרפת, ספרד וברזיל.
על סדרת "שקשוקה" זכתה עוז בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים בתשע"ב.
ספרה "שקשוקה מאמצת חתול איום ונורא" זכה בעיטור "הפנקס" לספר ראשית-קריאה מצטיין לשנת 2011. ובשנת 2018 זכה הספר "מתי כבר החתול שלנו יאהב אותנו?" בעיטור "הפנקס" לספר ילדים מצטיין לשנת 2018.
ספרה "אני מייקי" זכה בפרס דבורה עומר לשנת 2018.
ההצגה "שקשוקה ושוד הלימונים הגדול" על פי סדרת ספריה מוצגת בתיאטרון אורנה פורת (במאית - שירילי דשא).
בערוץ "כאן חינוכית" משודרת מאז 2021 הסדרה "שקשוקה" המבוססת על ספריה "שקשוקה" ו"אני מייקי".
סרטיה התיעודיים, העוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים, שודרו במסגרות טלוויזיוניות שונות והוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם.
בפברואר 2021 ראה אור ספרה הראשון למבוגרים "דבר שמתחפש לאהבה".
בספר זה היא מתארת את ילדותה וטוענת שאביה, עמוס עוז, הכה אותה והתעלל בה רגשית בילדותה, וכי ההתעללות הנפשית וההטרדות נמשכו עד יום מותו.
אמה ושני אחיה - אחותה הבכורה ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר ואחיה הצעיר דניאל עוז - הכחישו את עיקר טענות הספר.
דניאל עוז פרסם בשנת 2022 את ספרו "אוסף צדפים" שבו ביקש להפריך את הטענות ולהתייחס לאירועים המוזכרים בספר.
הספר "דבר שמתחפש לאהבה" עורר דיון ציבורי בסוגיית התעללות הורים בילדים.
כתבה שפורסמה ב"הארץ" טענה שהספר השפיע על גל חדש בספרות ובתרבות העברית (בין השאר על עופרה עופר אורן ורוחמה וייס) שעוסק באופן פתוח בילדות והתבגרות בצילם של הורים מתעללים.
עוז נשואה, אם לשניים, ומתגוררת עם משפחתה ברמת השרון.
"יואלי הכל התקלקל לי" (2001), הד ארצי, הוצאת מעריב (איורים: ליאורה גרוסמן)
"יואלי ברקים ורעמים" (2002), הד ארצי, מעריב (איורים: ליאורה גרוסמן)
"שבע דרכים לעשות הורים שמחים" (2006), הקיבוץ המאוחד (איורים: ליאורה גרוסמן)
"שקשוקה נעלמת" (2007), הוצאת כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי)
"שקשוקה שתיים" (2008), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי)
"שקשוקה מאמצת חתול איום ונורא" (2010), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי)
"שקשוקה והמלחמה העולמית בין הטובים לרעים" (2012), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי)
"שקשוקה ושוד הלימונים הגדול" (2014), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי)
"אני מייקי" (2017), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: רות גוילי)
"מתי כבר החתול שלנו יאהב אותנו?" (2017), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: זויה צ'רקסקי נאדי)
"אדון שמחה וששון" (2019), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: זויה צ'רקסקי נאדי)
"דבר שמתחפש לאהבה" (2021), הוצאת כנרת זמורה-דביר
"מייקי וקשת" (2024), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: רות גווילי)
"למרוד במלכות" (55 ד'), 2007, ערוץ 1, על המחתרת היהודית של שנות ה-80 והזרם האנטי ממלכתי בחוגי הימין
"קולף הסברס" (45 ד'), 2009, על הצייר הנשכח אשר פלדמן, בן העיר רחובות
"יהודים עכשיו" (55 ד') 2010, ערוץ 1, על הזהות היהודית של החילונים בישראל
"שקופים" (58 ד') 2013, ערוץ 1, על המתח בין תושבי דרום תל אביב לפליטים האפריקאים
גליה רוזנפלד (נולדה ב-1977) היא מעצבת ישראלית ילידת ארצות הברית.
יצירותיה של גליה רוזנפלד נמצאות על התפר שבין שימושיות לאמנות.
רבים מעיצוביה עושים שימוש ביחידות מודולריות מבד השלובות זו בזו ללא תפירה ומשמשות כחומר גלם לעיצוב פריטים שונים.
בשנת 2011 הוזמנה ליצור עבודה עבור חלקו האחורי של בניין מוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2013 השתתפה בתערוכה "הידור נשים: תשמישי קדושה מאת מעצבות עכשוויות" במוזיאון ישראל, ירושלים (לצד איריס טוטנאור ושרי סרולוביץ').
1996 המחלקה לעיצוב קרמי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1999 בית הספר לאמנויות דקורטיביות, פריז, צרפת
2000 בוגרת, המחלקה לצורפות ואופנה, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1998 פרס לוקמן לעיצוב יישומי, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1999 פרס מייזלר לעיצוב מצטיין, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
2003 מלגת שהייה, מרכז ירבה בואנה לאמנויות, סן פרנסיסקו, ארצות הברית
2004 מלגת חבר סגל בעיצוב אופנה, מכללה קליפורניה לאמנויות, סן פרנסיסקו, ארצות הברית
2005 פרס לעיצוב קטלוג אופנה, Graphic Design USA Magazine, ניו-יורק, ארצות הברית
גליה אקר (נולדה בשנת 1975), היא אלופת ישראל בשחייה בעבר.
אקר התאמנה בקבוצת הפועל ימק"א ירושלים ומכבי ירושלים.
כבר בהיותה בת 13 זכתה בתואר שחיינית מצטיינת ארצי לבנות גילה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1989 זכתה אקר בשתי מדליות, זהב וארד.
הרבה גליה סדן (נולדה בשנת 1967) היא רבה רפורמית ופעילה מרכזית בתחום אולפני הגיור הרפורמיים בישראל.
משרתת כאם בית הדין (אב"ד) של מועצת הרבנים הרפורמים בישראל (מר"ם).
סדן נולדה בקיבוץ יחיעם שבגליל המערבי, שהשתייך לקיבוץ הארצי.
בעלת תואר מוסמך לספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב.
כחניכת "השומר הצעיר" נפגשה עם מדריכי תנועת הנוער של היהדות הרפורמית בישראל וביקרה בקיבוץ הרפורמי לוטן שבערבה.
החוויה הובילה בהדרגה להצטרפות לקהילה רפורמית ולאחר מכן להצטרפות (תשנ"ט) לתוכנית הישראלית לרבנות בהיברו יוניון קולג'.
סדן הוסמכה לרבנות בשנת 2003.
סדן מכהנת למעלה מעשור כרבה בקהילת בית-דניאל (תל אביב) לצידם של הרב מאיר אזרי והחזן פרדי פאר.
במסגרת זו היא מנהלת גם את מרכז הגיור הרפורמי בתל אביב, שבמסגרתו מתגיירים כ-150 נשים, גברים וטף מדי שנה.
גיורם מוכר במדינת ישראל לצורך רישום במרשם האוכלוסין שבמשרד הפנים, אך אינו מוכר על ידי הרבנות הראשית לישראל.
תחומי פעילות נוספים: ריכוז תחום בני ובנות המצווה (כמאתיים בנים ובנות כל שנה); הוראת מקרא ותלמוד; דרשות והנחיית תפילות; עריכת טקסי מעגל חיים.
סדן תרמה ותורמת במהלך השנים לפעילות מר"ם והתפתחותה בתפקידים שונים במזכירות המועצה ובוועדת הביקורת שלה.
בין השנים 2007-2015 היא שרתה כרכזת ומנהלת מר"ם – מועצת הרבנים הרפורמים בישראל.
במסגרת זו הייתה שותפה להוצאתם לאור של הגדה לזמן הזה, השמחה שבלב – מחזור לרגלים ולשבתותיהם ולתרגום סידור העבודה שבלב" לאנגלית.
בשנת 2018 היא נבחרה לעמוד בראש בית הדין של מר"ם (אב"ד), ומשמשת מתחילת 2019 כאם בית הדין הראשונה בתולדות המועצה.
סדן חברת ועדת הביקורת בארגון "שומרי משפט – רבנים למען זכויות אדם" וכיהנה בעבר כחברת מזכירות הארגון.
"רבות בנות עשו חיל והטלית על כולנה" [קריאה ביקורתית של המזמור "אשת חיל" ושל מעמד האישה בתנועה ליהדות רפורמית], בתוך: מאיר אזרי (עורך), שערים ליהדות המתקדמת, תל אביב: בבל, 2005, עמ' 83–89.
"גבולות האני וגבולות האֵיני", בתוך: ליאור ורד-אזרחי, מירה חובב, יהוידע עמיר ואפרת רותם (עורכות), דרור: במה לקידום החירות והאחריות בישראל, ירושלים: התנועה הרפורמית ומר"ם, תשע"ד, עמ' 45–48.
גליה ארקין (נולדה ב-1938) הייתה מועמדת לתואר מלכת היופי של ישראל לשנת 1955. באותה העת הייתה נשואה, דבר שהתגלה לפני סיום התחרות.
גליה ארקין נולדה בנווה צדק למרגלית לבית מויאל ולמשה ארקין, במשפחה בת ארבעה ילדים וגדלה בתל אביב.
אמה היא נכדתו של אהרון מויאל, ממייסדי נווה־צדק ואביה שימש כשוטר במשטרת המנדט.
אביה נרצח ב-1938 על ידי ערבי כשיצא מישיבה במטה משטרת יפו.
אחיה היה הפנטומימאי והשחקן ג'וקי ארקין.
בשנת 1956 נישאה למוריס כרמל, מהנדס נפט יליד צרפת, אך התגרשה ממנו לאחר מספר חודשים.
בשנת 1958 נסעה לאלג'יר לאחותה שהייתה שם בשליחות מטעם המדינה והמשיכה עימה לצרפת, שם הכירה את איש העסקים אלברט כהן, נישאה לו והתגוררה עמו בצרפת.
בתקופה זו נולדו לה שני ילדים: בתה דניאל-אסתר (דני), שנפטרה בשנת 1988, בגיל 27 מאיידס; ובנה סמי-דוד, המכונה סמי די, פסל קרמיקה, שנולד מרומן שניהלה עם ג'ורג'-אדוארד דה קזאלה, נהג מרוצים ממשפחת בנקאים צרפתית.
בשנות השבעים התגרשה ארקין מבעלה וחזרה לישראל עם בנה, בתה נותרה אצל אביה.
עם חזרתה ארצה השתלבה בחיי הבוהמה התל אביבית (בילתה בכסית, פינתי, המועדון, רפי שאולי, פרדריקה, מנדי ועוד), ועבדה כמלבישה ומעצבת תלבושות אצל אברהם דשא (פשנל) (אירמה לה דוס מיפו, ג'מבו ועוד).
לאחר שעברה תאונת דרכים קשה בדרכה מהופעה בירושלים, ממנה ניצלו כל נוסעי המכונית ובהם בנה בן השש, פרשה מחיי הזוהר, עברה לגור בהרצליה, ועבדה כמזכירה בבנק לאומי.
ביולי 2017 בכתבה במגזין "לאשה" נכתב כי בשנת 1955 זכתה בתחרות מלכת היופי, אך מפני שחודשיים לפני התחרות נישאה, היא הודחה מהזכייה לפי התקנון שאסר על אישה נשואה להשתתף בתחרות.
לימים גליה סיפרה כי לא ידעה שהשתתפות כנשואה אסורה וכן חשה עצמה כלא נשואה שכן הייתה פרודה אז.
בתחרות נבחרה אילנה כרמל כמלכת היופי.
אך לפי הרישום ברבנות היא התחתנה רק ב-1956 וגם בדיווח על זכייתה של אילנה כרמל הסיפור לא מוזכר.
גליה וולוך (נולדה ב-17 בפברואר 1967) היא מנכ"לית "קרן ילדי ישראל", החל מינואר 2020. משנת 2012 ועד אמצע שנת 2019 כיהנה כיו"ר נעמת.
גליה וולוך נולדה בתל אביב.
היא למדה בגימנסיה הרצליה, וב-1985 התגייסה לתפקיד מורה חיילת בקריית מלאכי.
למדה לימודי מגדר במכללת בית ברל.
את דרכה המקצועית החלה וולוך בארגון ללא כוונות רווח לחילופי נוער.
בתוך הארגון היא צמחה ותוך שנתיים הפכה למנכ"לית העמותה.
בשנים 1998–2001, כיהנה כיו"ר המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה בתל אביב - יפו, ומאז משמשת כחברת ועידה, מרכז ולשכה במפלגת העבודה.
לאחר מכן, נבחרה לתפקיד יו"ר מרחב נעמת תל אביב-יפו.
במהלך כהונתה, הקימה חמישה מעונות יום חדשים לגיל הרך, עשרה צהרונים נוספים ושדרגה את כל מבני המעונות.
לתפקיד יושבת ראש נעמת הגיעה במאי 2012 לאחר שניצחה בבחירות את תמר זנדברג.
בוועידה האידאולוגית של נעמת לאחר שנבחרה, הציגה וולוך חמישה דגלים שילוו את פעילותה: שוויון לנשים בנישואים וגירושים, ייצוג 51% לנשים, עולם עבודה תומך משפחה, שכר שווה וחינוך לשוויון מגדרי.
תנועת נעמת בתקופתה הובילה מספר מאבקים ציבוריים, בהם קמפיין מחאה נגד ההטרדות המיניות במשטרת ישראל, מחאה נגד שחרורו המוקדם מהכלא של הנשיא לשעבר משה קצב, מאבק נגד הנחיה של אל על המחייבת דיילות אוויר לנעול נעלי עקב, מאבקים נגד פרסומות שוביניסטיות בטלוויזיה ומאבק למען עובדות הקבלן.
בנוסף, יזמה מספר קמפיינים ציבוריים לעידוד הצבעת נשים בבחירות לכנסת ה-20, ולהחזרת הפיקוח על מחירי המזון לתינוקות.
ביום האישה הבינלאומי 2016, גייסה וולוך את השחקנית איילת זורר למובילת מהלך יום האישה של התנועה, על רקע פיטוריה מתפקידה בחברת האופנה גולברי בשל מה שהוגדר "השינוי לרעה במראה שלה".
נעמת בראשותה, הרחיבה את אוכלוסיית הנשים אליה פונה, תוך עריכת פעולות הסברה בקרב נערות ונערים, כשבבסיס הגישה הזו, ההבנה שיש להתחיל את החינוך לשוויון בגילאים הצעירים.
כמו כן, נעמת פנתה גם לגברים ולאבות מתוך ההכרה שהמאבק לשוויון חייב להיעשות בשותפות עם הגברים ולא כנגדם.
בשנת 2013 יזמה חקיקה המבטלת את החיוב המאוחד במס לבני זוג נשואים העובדים יחד, תיקון חוק המכונה "חישוב נפרד לבני זוג".
כמו כן, יזמה את החוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני זוג שנפרדו, לפיו בני זוג מתגרשים יוכלו לחלק את הכספים שנצברו בחסכונות פנסיוניים בקרנות הפנסיה החדשות לשני חשבונות נפרדים, כבר במועד הפרידה.
בשנת 2016, הובילה מאבק מול הממשלה לשיפור תנאי עבודתן ושכרן של עובדות מעונות היום לגיל הרך, מאבק אשר הסתיים בהעלאת שכר משמעותית לכל עובדות המעונות בנעמת.
עתירות לבג"ץ שיזמה וולוך, יחד עם ארגוני נשים נוספים, הובילו לניסוח תקנות שיאפשרו לנשים להתמודד לתפקיד מנכ"ל בתי הדין הרבניים וכן להפיכה של החלטת בית המשפט ועיכוב יציאתו מהארץ של סרבן גט, על רקע סירובו של בית הדין הרבני לעשות זאת.
בפברואר 2019 הודיעה על בקשתה לפרוש מתפקידה כיו"ר נעמת.
היא סיימה בפועל את תפקידה באמצע אותה שנה.
בינואר 2020 מונתה למנכ"לית "קרן ילדי ישראל".
וולוך נשואה לעידו ואמא לבן.
גליה ישי (17 במאי 1950 – 4 בינואר 2020) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת, מורה למשחק, במאית ודרמטורגית ישראלית.
אביה היה דוד ישי, לוחם האצ"ל, שנמנה עם מייסדי תנועת החרות, ממקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות, יושב ראש גח"ל בהסתדרות ועיתונאי בעיתון "חרות".
אמה הייתה שולמית לבית רוהלד.
הזוג ניהל את משרד הפרסום המשפחתי "פרסום דרור".
למדה בבית הספר לאמנויות רננים.
במהלך לימודיה הופיעה במסגרות שונות, בהן תוכנית הרדיו "תשואות ראשונות".
ביצעה בין היתר את השיר "מנדלבאום" (מתוך הסרט "האם תל אביב בוערת?" בביצוע עדנה גורן) והתגלתה כזמרת.
לאור הצלחת השידור הפיק "קול ישראל" את התקליט "הידד לצעירים", בו הקליטה גליה שלושה שירים, בהם "בת יחידה" שזכה להצלחה במצעד הפזמונים.
לאחר שסיימה את לימודיה ב"רננים" למדה כשנתיים בבית הספר למשחק "בית צבי".
עם גיוסה לצה"ל התקבלה ללהקת פיקוד המרכז בתוכניתה "רד אלינו לבקעה" (1969).
למדה משחק ב-HB Studio בגריניץ' וילג' שבניו יורק ובאוניברסיטת תל אביב.
סמוך לשחרורה מצה"ל, הוזמנה על ידי המחזאי והבמאי נסים אלוני להשתתף במחזה "נפוליון - חי או מת!".
בהצגה שהועלתה בתיאטרון בימות גילמה ישי כיתר השחקנים מספר דמויות: גב' פיפה, סוזט, הצאר, ורוניקה ומאשנקה.
עם רדת ההצגה התקבלה לתיאטרון הבימה והשתתפה בהצגות "פר גינט", "הכל יחסי", "משוגע מי שלא משוגע" ו"האוצר".
בהמשך הופיעה במסגרות שונות בתיאטרון הרפרטוארי והעצמאי, למבוגרים ולילדים: בשנת 1971 הופיעה בגרסה האנגלית למחזמר "איש חסיד היה" על בימת ברודוויי (תיאטרון "בימות").
בשנת 1973 השתתפה בהצגה המוזיקלית "לילי גם", על פי "גם הוא באצילים" למולייר, ובסאטירה החברתית "סטאטוס קוו ואדיס" מאת יהושע סובול, שתיהן בתיאטרון חיפה.
הופיעה בתיאטרון הקאמרי בהצגות "ילדי הירח" ו"כולם היו בניי, במועדון "בית ליסין": הקברט "המלחמה האחרונה" (סאטירה בבימוי דוד לוין, נקראה במקור "לוקש 73" ושונתה לאחר מלחמת יום הכיפורים) ו"אחרון הפועלים".
בשנת 1975 נבחרה להשתתף ב"רביעית בנות התיאטרון" (הגרסה הנשית ל"רביעיית מועדון התיאטרון"), יחד עם חנה לסלאו, מיקי קם ושולי לב, בתוכנית "פרח וקוץ בו", בבימוי שמואל בונים.
בתיאטרון הסימטה, הופיעה בקברט "איש הרוח, הזונה והליצן", בתיאטרון בית הובן, בערב הבלדות "הה אישי הראשון, הישר והטוב" ובפסטיבל עכו בהצגה "המשוגעות של יפו" (על פי "המשוגעת משאיו" מאת ז'ן ז'ירדו).
בשנת 1989 ערכה סיור הופעות בארצות הברית יחד עם דורית בת שלום בהצגתה של גורן אגמון, "On the Crossroad", שהועלתה באוניברסיטאות שונות ברחבי היבשת.
מהמחצית השנייה של שנות השבעים הופיעה במסגרת תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער וגילמה את התפקיד הראשי ז'אן ד'ארק בבימוי אורנה פורת ואת "פרנסואה ראש גזר" (לצד גדעון זינגר).
הצגות נוספות שבהן השתתפה במסגרת התיאטרון לילדים: "החתול במגפיים", "גן הדרור" ונפלאותיה של לאה" (בבימוי חגית רכבי).
בתיאטרון העצמאי: "פלנטור האיש מהחלל", "הבובונים", "גוזמאי ובדאי" (מועדון הקומה השלישית) ו"משלוש יוצא אחד" (עם אושיק לוי ושולה חן).
בין השנים 1984–2004 חברה לשחקנית ציפי מור, יחדיו היוו את הצמד "רגע וגלי" במופע "הדברים שאנו אוהבים" (בעברית ובאנגלית).
בנוסף, השתתפו השתיים בהצגות "תעלולי פיג'מה" (בבימוי דני ליטאי), "סיפורים שענת אוהבת במיוחד" (יהונתן גפן) ו"מומיש" (מקום שני בפסטיבל הצגות ילדים, חיפה).
הצמד הופיע גם באירופה, בארצות הברית ובמצרים.
הצלחתה של ישי בקרב קהל הילדים באה לידי ביטוי גם בליהוקה לפסטיבל שירי ילדים בשיר "בגן החיות" עם דודו זכאי ולפסטיבל שירי משוררים לילדים (עם זכייה במקום השני בפסטיבל הראשון ב-1974 עם השיר "איה").
לצד השתתפותה בהצגות, תרמה את קולה להצגות תיאטרון הבובות של אריק סמית וקריינה תקליטי מוזיקה קלאסית לילדים, בהם: בטהובן, שופן, שטראוס ומוצארט, בבימוי מיכאל אוהד.
השתתפה בתקליטים "טיול בארץ התווים", "טיף וטף מספרים" ו"קלסיטף" - מוזיקה קלאסית לילדים, יחד עם השחקן יוסי גרבר.
משנת 2000 עסקה בבימוי ובהוראת משחק במסגרות שונות.
בין ההפקות שביימה: להקת "אנשי החצר", "נפש תאומה" (בימוי ודרמטורגיה) והצגות הילדים "מר צפרדע והנחל המתוק", "תעלומה בערוגת הגזר".
בשנים 2017–2020 הייתה מורה למשחק באקדמיה לאמנויות הבמה של דים אמור (אלתור, קומדיה ותיאטרון).
החלה את קריירת השירה שלה בגיל שש עשרה וחצי כשהתקבלה לתוכנית כישרונות הצעירים הרדיופונית "תשואות ראשונות" והופיעה עם השירים "מנדלבאום" (המקור מתוך פסקול הסרט "האם תל אביב בוערת?" בביצוע עדנה גורן), "קדימה השמנות!" (גרסה עברית לאחד משיריה של ריטה פאבונה) ו"בוני וקלייד".
ביוזמת איש הרדיו יוסף (פפו) אריה, הפיקה חברת התקליטים "ישראפון" תקליט ביכורים לכמה ממשתתפי "תשואות ראשונות", בהם גליה ישי.
שלושת השירים שהקליטה הם: "יום מאושר", "לי הבטחתך" ו"בת יחידה", שזכה להצלחה במצעד הפזמונים.
במסגרת שירותה הצבאי שיחקה ושרה בתוכנית "רד אלינו לבקעה" של להקת פיקוד המרכז.
התבלטה בחלקה השני של התוכנית, "מועדון הסרט הטוב", בשירים "צ'ארלי צ'אפלין", "טנגו ולנטינו", "הבלתי מאושרים".
עם שחרורה מצה"ל הוחתמה בחברת התקליטים CBS והשתתפה בתקליט פסטיבל הזמר 1970 בשיר "אהבת קיץ" ובאוסף "קרוסל" בשיר "כל כך מפוזרת".
בשנת 1986 השתתפה כזמרת במופע לציון 100 שנים להולדת דוד בן-גוריון, מטעם הסוכנות היהודית שהוצג בדרום צרפת.
הופיעה בפסטיבל שירי ילדים בשיר "בגן החיות" (יחד עם דודו זכאי), בפסטיבל שירי משוררים לילדים והשתתפה בתקליטים "טיול לארץ התווים" ו"שירי העולם לילדים".
בשנת 2005 חזרה ישי לבמה כזמרת רוק, בעידודה ובהפקתה של הזמרת איאם והופיעה בליווי להקה במועדון "בארבי".
לקראת סוף שירותה הצבאי, הנחתה גליה את תוכנית הפופ "במקצב ה-70".
השתתפה בתוכניות בידור וזמר: "על הניסים...
ערב שירי חנוכה בכפר המכבי" - תוכניתו של אליהו הכהן, "שרתי לך ארצי" ו"מועדון הצועני השורק" - תוכניותיו של דן אלמגור ובעיבוד הטלוויזיוני למחזהו של נתן אלתרמן, "כנרת כנרת".
בהמשך התמקדה בתוכניות טלוויזיה לילדים, בהן: "הספינה המזמרת", "טלפלא", "שירים ונפלאות" שהוקדשו לע.
הלל (לצד שלמה ארצי) ולעודד בורלא ו"מועדון החתול שמיל".
כמו כן הופיעה בדמות גילגיל במסגרת תשדירי השירות מטעם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
במשך שלוש-עשרה שנה הופיעה בתפקיד 'פינגי' בתוכנית "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית.
השתתפה גם בתוכניות "רחוב סומסום","מורובוט" "בלי סודות", "קופה ראשית", "קופיקו", "מטומטמת" ועוד.
כמו כן בשנת 1982 קריינה את סרט הדוקו הישראלי "הודו- אגדת קוצ'ין" על יהדות קוצ'ין כחלק מהתכנית בצאת שבת.
תפקידה הקולנועי הראשון היה נעמי בסרט "מלכת הכביש" (1971).
בהמשך השתתפה בסרטים "אישה ושמה גולדה" (על חייה של גולדה מאיר), "קשר הדבש".
הסרט זכה במקום ראשון בתחרות סרטים ארוכים-למחצה.
"עם ישראל חי", "לצוד פילים", "אנטנה" ו"אינרציה".
ב-2018 הופיעה בסרט "לשם שינוי"- סרטה של טלי אברהמי, המופנה לציבור החרדי.
ב-1979 כתבה ופרסמה את הספר "כתב חושם" שעוטר באיוריו של שמואל בונים.
שירי ילדים שכתבה הולחנו ובוצעו באלבום הילדים של קורין אלאל "ארנבות משוקולד" (2011).
ישי נפטרה ב-4 בינואר 2020 בבית החולים איכילוב, כחודש לאחר שהתגלתה בגופה מחלת הסרטן.
היא הייתה גרושה ולא היו לה ילדים מתוך בחירה.
פברואר 2023 - אירוע לזכרה ב"בית היוצר" של אקו"ם בנמל תל אביב, במלאת 3 שנים לפטירתה.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב נחמני 44א.
גליה להב היא מעצבת אופנה ישראלית, בעלי בית האופנה לתפירה עילית הקרוי על שמה.
להב נולדה בפינסק שבבלארוס ב-1948. ב-1957 עלתה עם הוריה, אחותה התאומה ואחיה הבכור לישראל.
למדה בסמינר למורות למלאכת יד ואמנות בגבעתיים ועבדה כמורה לאמנות בבית ספר יסודי באשדוד.
ב-1985 פתחה סטודיו לעיצוב אופנה באשדוד והתמחתה בעיצוב שמלות כלה עם קישוטי תחרה ייחודיים.
בהמשך עברה לפעול בסטודיו רחב בצפון רחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו וב-2015 עברה למבנה בן ארבע קומות ברחוב הרצל בעיר.
בית האופנה זכה להצלחה בינלאומית ולו חנויות בתל אביב, לוס אנג'לס, המבורג וכ-70 נקודות מכירה ברחבי העולם.
ב-2016 התקבל לפדרציה של החייטות העילית הצרפתית (הוט קוטור) והיה בכך לבית האופנה הישראלי הראשון שהגיע להישג זה.
להב נשואה לנתן להב, מנכ"ל חברת יהודה רשתות, הם הורים לשני בנים ובת.
גלידה מסטיק (גלידות על בסיס שרף) הוא כינוי עממי לגלידות בעלות מרקם גמיש, קרמי ודביק, שנקראות כך על שם תבלין ה"מסטיקא" (שרף עץ האלה טחון).
גלידות אלו מבוססות על אבקת פקעות טחונות של סחלב או קורנפלור, מי ורדים, ושרף ה"מסטיקא" שתורם למרקם (בניגוד למרקם של גלידות אחרות שהן בעלות מרקם אוורירי יותר) ומי ורדים, ונפוצות בעיקר במטבח המזרח-תיכוני.
כיום בגלל מחירו הגבוה מאוד של תבלין המסטיקא והקושי להשיג אותו, יש מוכרי גלידה הנוהגים להחליף אותו בגלוקוז או בחומר דביק אחר שמקנה לגלידה את מרקמה.
בעבר גלידה כזו הייתה נפוצה בארצות ערב וכיום קשה יותר להשיג אותה.
גלידה מסטיק הומצאה לראשונה בטורקיה בתקופה האימפריה העות'מאנית ונקראה בשם "דונדורמה".
היא ידועה כבר 300 שנה, והמתכון להכנתה נשמר בסוד שנים רבות.
ישנם מקומות בטורקיה בהם נהוג להכניס את הגלידה לתוך מכל גדול מצויד בכפות ענק לבחישה מתמדת, כדי שלא תתמצק יתר על המידה, ולהגיש אותה בצלחת עם סכין ועם מזלג.
הגלידה פופולרית מאוד בטורקיה וישנם אף דוכני רחוב מיוחדים לגלידה מסטיק טורקית, בהם יוצקים סירופ שוקולד רותח על גביע של גלידה.
ישנם מוכרי גלידה הנוהגים לערוך להטוטים ומופעי רחוב לתיירים עם הגלידה בגלל גמישותה הרבה והעמידות שלה נגד ההמסה.
פרסומה הרב של הגלידה בטורקיה גרם לשכונה באיסטנבול להקרא בשם "דונדורמה".
באמצע המאה ה-19 הביא סוחר סורי את המתכון הסודי של הגלידה מטורקיה לדמשק ושם פיתח גרסה מקומית רכה יותר לגלידה בשם בוזה, שהיא יותר קלילה ואוורירית מן הגרסה הטורקית, ומשם היא הופצה אל ארצות ערב.
בישראל נמכרת הגלידה ביישובים ערביים, דרוזיים, ובמקומות בהם ישנה קהילה גדולה של יוצאי ארצות ערב או טורקיה.
בשנות ה-50 נפתחה ביפו על ידי זוג עולים משה (מויאז) פרץ ושרה פנחס פרץ מבולגריה גלידרייה בשם "גלידה קוזו" שהתפרסמה בגלידת המסטיק שלה.
הגלידריה נסגרה בעשור הראשון של שנות ה-2000.
בישראל ובשאר מדינות המזרח התיכון מוכרת רק הגרסה הערבית של הגלידה ואילו ב מוכרת רק הגרסה הטורקית של הגלידה.
להקת מארש דונדורמה נקראת על שמה של הגלידה.
גליה אבן-חן (נולדה בשנת 1966) היא סופרת, משוררת, ספרנית ובמאית סרטים קצרים ישראלית.
גליה אבן-חן נולדה באשדוד, כצעירה מבין שני אחים, לחיים, נהג; ולדבורה אבן-חן, מפקחת על הוראת המתמטיקה במשרד החינוך.
למדה בתיכון מקיף א' אשדוד ואת שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר הישראלי.
בוגרת תואר ראשון מדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה.
בעלת תעודת ספרנית מורשה ממכללת בית-ברל.
עבדה כספרנית בספריה הראשית בהרצליה.
הייתה חברה בקבוצת היוצרים שתמכה במאבקים חברתיים גרילה תרבות.
הייתה חברה בקבוצת היוצרים "הם", שתמכה במאבקים חברתיים.
שיריה של אבן-חן פורסמו בעיתונים הארץ, מעריב, ידיעות אחרונות וכן באתרים ynet, האייל הקורא והחוטם.
עם כתבי העת בהם פורסמו שיריה נמנים: מטעם, שבו, מאזניים, גג, ננופואטיקה, עמדה, הכיוון מזרח, אימגו וכן במסגרת פרסום של קבוצת המשוררים כתובת.
"השירים הכי יפים בעברית" (בעריכת מנחם בן ודורון קורן, הוצאת ידיעות אחרונות), "מלכה עירומה" (בעריכת דורית ויסמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד) ו"עורו הישראלים" (בעריכת אמיר אור, בהוצאת חדרים).
את שיריה הלחינו יוצרים רבים, בהם אריאל הורוביץ, טובה גרטנר ואביגייל רוז.
1992 - אשת העולם הקטן (שירה, הוצאת טרקלין)
2009 - אישה מטורפת (שירה, הוצאת ספרא של איגוד הסופרים והוצאת בית אוצר - הוצאה אלקטרונית)
2015 - עובדות מהדמיון (רומן, הוצאת ספרא והוצאת בית אוצר)
2016 - נצח יחסי (שירה, הוצאת ספרא והוצאת בית אוצר)
2017 - רואים לו לכדור-הארץ (ארבעה סיפורים ונובלה, הוצאת ספרא והוצאת בית אוצר).
2014 - למשתמט (אחריות על התסריט, בימוי, הפקה וליהוק)
2018 - אין פטנט לאהבה (אחריות על הכתיבה והבימוי).
גליה גור זאב (נולדה ב-1954) היא צלמת, אוצרת ואמנית ישראלית.
עבודותיה מתבססות על מרחבים הקרובים אליה באופן אישי, כגון משפחתה ובית הוריה.
עבודותיה הוצגו, בין השאר, במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומוזיאון חיפה.
גור זאב נולדה ב-1954 וגדלה בשכונת קריית שלום בתל אביב.
בשנת 1962, בגיל 8, נסעה עם משפחתה לריו דה ז'ניירו לשליחות של שלוש שנים מטעם הסוכנות היהודית.
בתום שירותה בצה"ל עבדה כגרפיקאית - עיצבה והפיקה תערוכות במוזיאונים ובמחלקת התערוכות בבית התפוצות.
בשנת 1984 עברה לירושלים והחלה את לימודיה במחלקה לצילום בבצלאל.
בתום הלימודים הייתה שותפה בהקמת לימבוס - מקום לצילום.
הציגה תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בגלריות ובמוזאונים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2002 זכתה גור זאב בפרס ליאון קונסטנטינר לצילום ובשנת 2008 זכתה בפרס עידוד היצירה של משרד המדע התרבות והספורט.
מרצה לצילום בשנקר, הקוביה ובמכון שכטר למדעי היהדות.
הגוף האנושי חוזר ומופיע ביצירתה.
רבות מעבודותיה צולמו בסטודיו, ומציגות חלקי גוף קטועים על גבי רקע כהה ובהן מוצגים בני משפחתה.
אחת התערוכות שהציגה בסדנאות האמנים, "סדר" עסקה בין היתר בתפקידו המרכזי של השולחן במשפחה, בטקסיותו, בהיותו מקום מפגש.
בהמשך החלה גור זאב לעשות שימוש בטכניקות צילום נוספות, כגון צילום נוף.
בסדרת התצלומים "אחרי הכל" (2009), לדוגמה, הציגה תצלומים של דירת הוריה, המתרוקנת מחפצים לאחר מותם.
בשנת 2014 פרסמה גור זאב את ספר האמנית Toda Vida שמשמעות שמו בפורטוגזית היא כל החיים, או לחלופין, ההתכווננות להגיע למקום, בדרכים – כל הדרך עד הסוף.
הספר מכיל סדרת צילומים של תעוד תהליך ההתרוקנות של בית הוריה, משולבים בו צילומים מתוך מגזין ברזילאי – כתבות ופרסומות – ושתולות בו שקופיות וצילומי משפחתה מהתקופה בה התגוררו בברזיל.
הספר עוצב על ידי סטודיו ג2 כך שהחומרים כולם נטמעים במגזין והופכים לחלק ממנו והדמויות המופיעות אינן מזוהות.
1997 - "שולחן", גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצרת: טלי תמיר
2002 - תערוכת פרס לאון קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב, אוצרת: נילי גורן
2002 - "סדר", סדנאות האמנים בתל אביב
2004 - "הבריכה", תיאטרון תמונע, תל אביב, אוצרת: מרב שין בן אלון
2008 - "בריכת שחיה", גלריה נחשון, אוצרת: יעל קיני
2009 - "אחרי הכל", סדנאות האמנים בתל אביב, אוצרת: ורד גני
סדר", מילטון ג'י וייל, 92y, ניו -יורק, אוצרת: שוש דגן
2015 - "חשמלית ושמה תשוקה: מסע בירושלים, ג'רוזלם, אל -קודס", המוזיאון היהודי הוהנמס, אוסטריה
2016 - "השוואת משתנים", גלריית ברבור, אוצרת: יעל מוריה (עם אורית סימן טוב)
2017 - "אורישש", גלריית אינדי לצילום.
1994 - פרס ז'ראר לוי לאמן צעיר, מוזיאון ישראל (עם קבוצת לימבוס)
2002 - פרס לאון קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב
2008 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט
2009 - מלגת השלמת פרויקט עיריית ת"א קרן רבינוביץ
2012 - מפעל הפיס לתרבות ואמנות, תמיכה בהוצאה לאור של ספר אמן Toda Vida
2013 - קרן רבינוביץ, תמיכה בהוצאה לאור של ספר אמן Toda Vida.
גלידת חורף (בהונגרית: Téli fagylalt) היא מוצר קונדיטוריה הונגרי הדומה במראה לגלידה בקונוס, אך באופן מסורתי יש לה גנאש או סוג דומה של מילוי שמנת מתוקה, בדרך כלל בטעם שוקולד - קקאו.
המוצר זכה לפופולריות בשנות ה-70 בהונגריה הקומוניסטית, כשהיה מיוצר כחלופה חורפית לגלידות "קיץ", שנחשבו כקרות מדי עבור צריכת חורף.
מלבד חנויות מכולת, המוצר נמכר לעיתים קרובות כחלק משירות ההסעדה (utasellátó) של הרכבת הלאומית (רכבות הונגריה-מ.א.ב).
הפופולריות של המוצר דעכה בתחילת שנות ה-90, כאשר לאחר תום הקומוניזם, יצרני ממתקים זרים ומוצריהם הופיעו בשוק ההונגרי.
עם זאת, יחד עם כמה מזונות חטיפים ומשקאות קלים אחרים של הונגריה של העידן הקומוניסטי, גלידת החורף זכתה לעניין מחודש בסוף בעשור הראשון ובעשור השני של המאה ה-21.
גלידת חורף מורכבת בדרך כלל מגביע גלידה רקיק עם מילוי גנאש בתוכו, כשציפוי שוקולד מריר נמצא בחלק העליון השטוח של המילוי.
סוגים זולים יותר עשויים להשתמש בקרם חמאה בטעם קקאו במקום גנאש למילוי ובשוקולד צימקאו במקום שוקולד מריר לציפוי.
מוצר הקונדיטוריה הופק במקור בייצור המוני למכירה בחנויות, אך כעת הוא זמין גם בבתי מאפה, וניתן להכין אותו בבית עם טעמי חידוש שונים.
חומרי הטעם הזמינים היו באופן מסורתי, קקאו, וניל, לימון וקוקוס.
הגרסאות בייצור המוני אינן מצריכות קירור ועדיין בעלות חיי מדף ארוכים יחסית (בסביבות 4-2 חודשים).
המשקל במקור היה בסביבות 40 גרם או יותר, גלידות חורף מודרניות בייצור המוני הן בסביבות 20-30 גרם.
גליה רהב (נולדה ב-19 בנובמבר 1954) היא רופאה ישראלית, מומחית לטיפול ומניעה של מחלות זיהומיות, המשמשת כרופאה הראשית ברשת בתי האבות "בית בלב", פרופסור אקדמי בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב ומכהנת כיושבת ראש האיגוד הישראלי למחלות זיהומיות.
שימשה מנהלת היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים שיבא תל השומר.
רהב נולדה בשכונת רחביה בירושלים, לסוניה וליוסף רקובר, ניצולי השואה.
אביה היה רופא ביחידת הפרטיזנים בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר עלייתו לישראל ניהל את מחלקת הריאות במרכז הרפואי הדסה, ושימש כפרופסור בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רהב למדה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ואת שירותה הצבאי עשתה כמורה חיילת.
לאחר שחרורה מצה"ל, למדה רפואה ב.
לאחר סיום הלימודים, התמחתה ברפואה פנימית, מחלות זיהומיות ומיקרוביולוגיה קלינית בבית החולים הדסה בירושלים.
היא עבדה ביחידה למחלות זיהומיות ומיקרוביולוגיה קלינית בהדסה עין כרם, ולאחר מכן עברה לנהל את היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים שיבא תל השומר.
רהב היא פרופסור אקדמי בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2020 השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בעקבות מגפת הקורונה בישראל הצטרפה כחברה בקבינט הקורונה האזרחי.
התחסנה בחיסון הראשון בישראל נגד וירוס הקורונה, ביחד עם רוה"מ בנימין נתניהו, שר הבריאות יולי אדלשטיין, מנכ"ל משרד הבריאות פרופ' חזי לוי ומנהל ביה"ח שיבא תל השומר פרופ' יצחק קרייס.
בשנים האחרונות פרופ' רהב נבחרת בקביעות למרצה מצטיינת באוניברסיטת תל אביב וכן לרופאה מצטיינת על פי מגזין פורבס.
בשנת 2021, נבחרה לתפקיד יושבת ראש האיגוד הישראלי למחלות זיהומיות - Israel Society for Infectious Diseases.
בשנה שלאחר מכן, מונתה לרופאה הראשית ברשת בתי האבות "בית בלב".
אחותה הצעירה היא פרופסור נחמה אורי, היא רופאת אף-אוזן-גרון וניהלה את היחידה לאף וסינוסים במרכז רפואי כרמל.
רהב היא אם לשניים וסבתא.
נכון לשנת 2022, בתה היא רופאה המתמחה בגינקולוגיה ומיילדות במרכז הרפואי מאיר בכפר סבא ובנה לומד בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
גלידת תה ירוק או גלידת מאצ'ה (ביפנית: 抹茶アイスクリーム - matcha aisu kurīmu - מאצ'ה אאיסו קורימו, ובקיצור 抹茶アイス -matcha aisu - מאצ'ה אאיסו) היא גלידה בטעם מאצ'ה (抹茶), שפותחה ביפן בסוף המאה ה-18, והפכה לפופולרית מאוד ביפן ומזרח אסיה.
הגלידה אף הגיעה לארצות הברית במהלך הכיבוש האמריקאי ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה, וזכתה שם להצלחה.
מקורה של גלידת תה הירוק היפנית אינו ידוע, אך ישנם הטוענים כי היא מיוצרת ביפן בעבודת יד באזורים כפריים כבר למעלה ממאתיים שנה.
ישנם תיעודים ברורים כי הגלידה בצורת הר פוג'י שבסמוך לעיר טוקיו היה קיים בתפריטים של בתי אצולה יפניים עוד בתקופת מייג'י.
הגלידה צברה פופולריות ביפן, אך לא הייתה לסוג הגלידה המועדף על היצרנים היפניים, שנהגו לייצר בעיקר גלידות בטעמים הפופולריים במערב.
הגלידה הגיעה לראשונה לארצות המערב בשנות החמישים, כאשר שלט ביפן משטר צבאי אמריקאי, אך רק מאוחר יותר היא צברה פופולריות במערב.
בשנות השמונים של המאה העשרים צברה הגלידה פופולריות במזרח אסיה כשענקית התאגידים היפנים Meiji Dairies Corporation החלה לייצר ולהפיץ את הגרסה ה"מערבית" יותר של הגלידה ברחבי האזור.
בשנות התשעים של המאה העשרים התחולל מהפך: במקום שיפן תספק את הגלידה לארצות הברית, שם החלו גלידריות ומסעדות רבות להגיש את הטעם הייחודי, משנת 1990 ועם תחילת הליברליזציה ביפן החלו יצרניות גלידה אמריקאיות לייבא גלידת תה ירוק יפנית ליפן בשם "סגנון יפני טהור עשוי מקליפורניה".
משנת 1995 החלו יצרניות גלידה יפניות ואמריקאיות להתחרות על ייצור וייבוא הדדי של הגלידה, כאשר כל אחת מהן משתמשת במשאבים שייבאה מהמדינה השנייה: למשל, הגלידות היפניות שיוצרו, פוזרו ופורסמו בעיתונים, סופרמרקטים וחנויות נוחות יפניות יוצרו למעשה מחלב שנקנה מחברה אמריקאית מפלורידה.
השלוחה היפנית של רשת האגן דאז האמריקאית ביפן החלה לייצר גלידת תה ירוק בשנת 1996, והמוצר נמכר עד היום בסופרמרקטים וחנויות נוחות יפניות.
הטעם הפך לאחד הטעמים הפופולריים ביותר של החברה בכל העולם.
נתונים סטטיסטיים של איגוד הגלידות היפני מראים כי גלידת התה הירוק דורגה במקום השלישי במחקר "טעם הגלידה האהוב ביותר" בסקר דעת קהל שנערך בערים המרכזיות של יפן, ומתיימר לדגם את כלל האוכלוסייה היפנית.
כיום מכיוון שהגלידות מיוצרות באופן פיקטיבי במפעל, חלק מהיצרניות משתמשות בתחליפי תה ירוק כדי לשמר את הטעם.
הקושי הוא שללא החומר קטכין שנמצא באופן טבעי בעלים של תה ירוק, הגלידות עלולות לאבד את צבען בחשיפה לאור השמש.
לשם כך חברות אמריקאיות רבות משתמשות בצבעי מאכל מלאכותיים כדי לשמור על צבע אחיד.
גליה הילי פסטרנק (נולדה ב-28 באוקטובר 1977) היא אמנית ישראלית.
בעבודותיה מתמקדת פסטרנק בציור, רישום וכתיבה, והן מגוללות סיפורים ביוגרפים ודמיוניים על חייה כאמנית, אם, אשה, בת, תלמידה ומורה.
היא מציירת בסגנון פיגורטיבי צבעוני, אקזוטי, המפלרטט עם תנועות ודמויות מתולדות האמנות שהשפיעו עליה.
היא מגלמת על פי רוב את הגיבורה הראשית בעבודותיה, כדמות העוברת מסעות חניכה, גילוי, השמדה עצמית ולידה מחדש, תוך התפעמות מיופיו של העולם וחורבנו.
פסטרנק נולדה וגדלה בתל אביב, בתם של יהושע פסטרנק, נגן טרומבון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, ואביבה פסטרנק, ציירת ומורה לציור.
פסטרנק היא נכדתה של רחל אהרונובה, אמנית קרמיקה ילידת בולגריה, שיצרה בבית המלאכה קדר ובבית המלאכה של המשפחה, שנשא את שמה.
פסטרנק היא בוגרת תיכון ויצו צרפת לאמנות בתל אביב.
לאחר שירות כקצינת ביטחון שדה בחיל המודיעין בקריה נסעה ללמוד ציור ורישום בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפאריס.
לאחר לימודיה בפאריס עברה לירושלים, וסיימה בהצטיינות תואר ראשון באמנות בבצלאל (2001–2005).
במהלך לימודיה נסעה פסטרנק ללמוד פיסול בבית הספר סלייד לאמנות יפה בלונדון, במסגרת חילופי סטודנטים (2003).
לאחר שסיימה תואר ראשון המשיכה ללימודי תואר שני בבצלאל בתל אביב (2005–2007).
פסטרנק מלמדת ציור ורישום במוסדות להשכלה גבוהה ובתי ספר.
בין היתר לימדה במכללת מנשר, בשלוחה החרדית של בצלאל, בתיכון תלמה ילין ובבית הספר לאמנויות בתל אביב.
כמו כן מלמדת ציור ורישום בסטודיו שלה בגבעתיים.
כיום היא חיה ועובדת בגבעתיים, נשואה לדני סגל ואם לשלושה.
2012 – מענק קרן יהושע רבינוביץ'
2012 – פרס האמנית הצעירה של משרד התרבות והספורט
2018 – מענק מפעל הפיס להוצאת ספר אמנית
פסטרנק החלה להציג בתערוכות יחידה וקבוצתיות מיד עם סיום לימודי התואר הראשון.
2006-7 – "חיבוק דב", גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב יפו, אוצרות עדינה אלשיך ונחמי גוטליב
2008 – "טרופית", סדנאות האמנים בתל אביב, אוצרת ורד זפרן גני
2008 – "פעמון", מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת טל יחס
2009-10 – "הרפתקאות ליליאן", גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב יפו, אוצרות עדינה אלשיך ונחמי גוטליב
2014 – "איך להימנע מטעויות", גלריה אלפרד, תל אביב יפו, אוצרת שרי גולן
2017 – "מכתב אהבה לאישה אחרת", גלריית קיבוץ גבעת חיים איחוד, אוצרת חנוש מורג
2017 – "אופנת הנמר", גלריה P8, תל אביב יפו, אוצרת גליה הילי פסטרנק
2020 – "המורה לציור" גלריה מאיה, תל אביב יפו, אוצרת גליה הילי פסטרנק
2008, "קליפס", ספר אמנית בהוצאת מוזיאון חיפה וגלריה נגא
2014, "רומנטיקה", חוברת קומיקס בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ'
2018, "יחד נביט על העולם באותו האופן", ספר אמנית בתמיכת מפעל הפיס.
גלידת תל חנן היא רשת גלידריות ישראלית.
ראשיתה בגלידריה שנוסדה בשנת 1961 בשכונת תל חנן בעיר נשר (אז מועצה מקומית קטנה) על הכביש הראשי שהוביל מחיפה לעמק יזרעאל (כיום נקרא דרך השלום בתל חנן).
הגלידריה נוסדה בבית ערבי, שנשאר מבתי הכפר הערבי בלאד א-שייח' במרכז השכונה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נהרס המבנה, והגלידריה עברה למבנה לא רחוק משם, בדרך בר יהודה (כביש 752) מול המרכז המסחרי של שכונת תל חנן.
בשנת 1961 נפתחה ביישוב על הכביש הראשי חנות לממכר גלידה בשם "גלידת תל חנן" גלידה אמריקאית רכה בטעם וניל ובתוספת קצפת וסירופים בטעמים מגוונים.
החנות נפתחה במקום בו שכן לפני כן "קפה מסעדה רובין" בקונספט אמריקאי, וכללה דלפק גדול עם כיסאות בר לישיבה ליד הדלפק.
גלידת תל חנן היוותה מקום בילוי מרכזי לתושבי היישוב והיישובים בסביבה.
המבנה המקורי שבו נפתחה חנות הגלידה היה מבנה בית אבן ערבי אשר נהרס עם השנים.
החנות קיימת עד היום בשכונה במבנה תעשייתי על הכביש הפנימי, וכן מחזיקה הגלידריה ארבעה סניפים נוספים ברחבי הארץ.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נפתח מול גלידת תל חנן גלידריה מתחרה בשם "גלידת קולורודו" באותו קונספט.
הגלידריה נפתחה בבית ערבי ושכנה מול גלידת תל חנן בצידו הדרומי של הכביש הראשי.
חנות זו נסגרה במהלך השנים.
לרשת מספר חנויות וחנויות לשעבר.
החנות הראשית שוכנת בדרך בר יהודה 103 בעיר נשר.
נוסף על כך היו סניפים שנסגרו במשך השנים: סניף שנסגר ליד צומת קריית אתא בשדרות ההסתדרות 265, חיפה; סניף שנסגר בטיילת בת גלים; מכונת מכירת גלידה בתחנה המרכזית באילת, סניף בגבעת אולגה בתחנת דלק על כביש 2, סניף באור עקיבא-בנימינה, וסניף בדלית אל-כרמל.
גליה פרדקין (נולדה ב-3 באוקטובר 1955) היא במאית תיאטרון, כוריאוגרפית ומורה למחול ישראלית.
נולדה במושב תל-עדשים שבעמק יזרעאל.
למדה בתיכון ויצו ניר העמק, ועשתה את שירותה הצבאי בחיל השריון.
לאחר שהשתחררה מהצבא, למדה במגמת המחול בסמינר הקיבוצים, ולאחר מכן המשיכה ללמוד בבוסטון טיפול באמנויות.
מאז 1996 מלמדת תנועה בתלמה ילין, בית צבי, אוניברסיטת לסלי וסמינר הקיבוצים.
פרדקין משלבת תיאטרון ועבודת גוף, ומשתמשת בטכניקות שונות של החיבור בין עולמות התיאטרון, התנועה והטיפול בתנועה כדי להרחיב את המשאבים האישיים והיצירתיים.
לרקוד עם אבא - הצגת יחיד של איציק ויינגרטן, פרס ראשון בתחרות תיאטרונטו 1992.
מוחמד מנדל - מונודרמה אוטוביוגרפית מאת ובביצוע איציק ויינגרטן.
רוקטגריגי - במסגרת פסטיבל "הרמת מסך", 1995.
הוא הלך בשדות - תיאטרון באר שבע, 1997
ואז התחבקנו - זוכת ציון לשבח בפסטיבל עכו 1999.
מעשה מופלא - פסטיבל עכו, 2000.
גן ריקי - קופרודוקציה של תיאטראות הבימה וחיפה למחזה של דויד גרוסמן.
מסכן שלי, אני כל כך מצטערת - במסגרת פסטיבל "הרמת מסך", 2001.
אישה קטנה נחה על גבו - הפקה ראשונה של פרדקין עם תלמידי סמינר הקיבוצים, 2009.
נחמודת - הצגת יחיד בכיכובה של יעל טוקר, תיאטרונטו 2011
משהו נפלא עומד לקרות - תיאטרון אורנה פורת, 2011. זכתה בפרס הבמה לכוראוגרפיה ותנועה.
ההצגה עלתה גם בפסטיבל החורף בסיאול 2013.
קונצרטה לשמונה - הצגה העוסקת בהפרעות קשב וריכוז ובלקויות למידה.
ז'קו - הצגת בידור מקורית מאת אילן חצור, הבימה, 2015
פילים לא רוקדים בלט - על פי ספרה של פני מקינלי.
סזורה - ערב מחול, תיאטרון תנועה ופנטומימה שלא נאמרת בו אפילו מילה אחת.
קדאווה - עוסקת בגבריות הישראליות ונשענת על זיכרון אישי וקולקטיבי.
פאפלנגי - סמינר הקיבוצים, 2012.
תופר החלומות - בהשראת ספרו של מיכאל אנדה.
אהבתי הראשונה - הצגה מקורית בהשראת סרטים אילמים.
התיאטרון של אמיליה - הצגת ילדים ויזואלית עם בובות וחפצים.
אורז כחול - יצירה בהשראת הספר קפקא על החוף מאת הארוקי מוראקמי 2016.
אהבת שבע הבובות - עיבוד בימתי לספרו של פול גאליקו, 2016
בלונה - יצירת תיאטרון מוזיקלית לילדים המבוססת על ספרה של שירה גפן, המופע הפותח של פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים 2018
הנערות ההולכות בשנתן - המחזה היחיד של רונית מטלון.
דב מצב רוח - הצגה לילדים במרכז ענב - זוכת פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים לשנת 2019 בפרס השחקנית הטובה ביותר.
גולמיות - תיאטרון תנועה ללא מילים יצירה בהשראת לואיז בורז'ואה, 2019
ארכנה - עיבוד לסיפור של המשורר הרומי אובידיוס.
ילדים של אף אחד - בימוי משותף עם איציק ויינגרטן לעיבוד לספרו של יהודה אטלס.
202021 - הפקה תנועתית ללא מילים בשיתוף עימנואל דמידוב.
נשואה לשחקן והבמאי איציק ויינגרטן.
השניים מתגוררים בשכונת הדר יוסף ולהם שלושה ילדים.
גלידת וניל היא גלידה בטעם וניל.
זהו אחד מטעמי הגלידה הנפוצים ברחבי העולם.
גלידת וניל, כמו טעמים אחרים של גלידה, נוצרה במקור על ידי קירור והקפאה של תערובת המבוססת על שמנת, וניל וסוכר מעל מכל שהכיל קרח ומלח.
סוג הווניל המשמש לטעם בגלידת וניל משתנה בהתאם למיקום בעולם.
בצפון אמריקה ובאירופה הטעם המוביל בביקוש אצל צרכני גלידה מכיל טעמים מעושנים בולטים יותר, ובאירלנד למשל אפשר לזהות בגלידת הווניל טעם דומה לאניס.
כדי ליצור את המרקם האחיד של הגלידה, בעבר צריך היה לערבב את התערובת תכופות ואז להחזיר אותה למכל הקרח והמלח כדי שתהליך ההקפאה לא ייפגע.
על פי הספר Iced: 180 Very Cool Concoctions שראה אור בשנת 2006, רבים מחשיבים לעיתים קרובות את גלידת הווניל כטעם "ברירת המחדל" או "טעם פשוט" של גלידה.
הווניל שימש לראשונה בקרב בני המקסיקה , עמים ילידים בעמקים של מקסיקו שהיו שליטי האימפריה האצטקית.
עד שנת 1510 בערך, הקונקיסטאדורים (חיילים שהשתתפו בכיבוש חלקים מאמריקה הלטינית) שחקרו את האזור שהוא היום מקסיקו, נתקלו במסו-אמריקאים שנהגו לצרוך וניל במשקאות ובמאכלים.
פולי הווניל הגיעו לספרד כשהכובשים חזרו לאירופה.
בספרד שימש הווניל לתוספת טעם במשקה תות שהכיל גם פולי קקאו, תירס, מים וקרח".
המשקה הזה הגיע בסופו של דבר גם לצרפת, אנגליה ולאחר מכן לרחבי אירופה בתחילת המאה ה-16. בשנת 1602 המליץ יו מורגן, שהיה הרוקח הצמוד של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, להשתמש בווניל בנפרד מהקקאו.
ניתן לייחס את מקורה של גלידת הווניל לתקופת שושלת יואן של המאה הארבע עשרה.
יש ראיות לכך שהגלידה הוגשה בבית המשפט של האימפריה המוגולית.
מקורו של רעיון השימוש בתערובת קרח ומלח להשגת אפקט קירור כחלק מתהליך יצירת הגלידה הוא באסיה.
שיטה זו הגיעה מאסיה לאירופה עם הגעת ערבים ומורים לספרד, בשנים 711 עד 1492. לאחר ששיטה זו של קירור על ידי ערבוב קרח ומלח התפשטה גם לאירופה, החלו האיטלקים להשתמש בה לצורך הכנת גלידה.
בתחילת המאה ה-18 הופיעו מתכונים לגלידה גם בצרפת.
על פי הספר "קינוחים קפואים: המדריך הסופי להכנת גלידות, אייס, סורבה, ג'לטי ושאר קינוחים קפואים", הפכו הצרפתים את מרקם הגלידה לחלק ועשיר יותר, על ידי הוספה של ביצים או חלמונים למתכון, החל מאמצע המאה ה-18.
כאשר הפך השימוש בטבלאות שוקולד במשקאות ובמאכלים לבלתי תלוי בקקאו, נעשה השוקולד דומיננטי יותר במתכונים צרפתיים.
הצרפתים השתמשו בווניל כדי להעמיק את הטעמים של גלידת הווניל.
בארצות הברית החלה גלידת וניל להיות נפוצה כשגילה הנשיא השלישי תומאס ג'פרסון את הטעם בצרפת והביא את המתכון לארצות הברית.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 כתב תומאס ג'פרסון את המתכון שלו לגלידת וניל, אשר שמור עד ימינו בספריית הקונגרס.
בשנת 2017 התפרסם ברחבי המרשתת פוסט שקרי שגלידת וניל הייתה במקור בצבע שחור עמוק, אבל מאחר שהצבע הזה היה פוגעני כלפי אנשים לבנים, הוחלט בשנת 1912 לשנותו לצבע לבן.
ההוכחה לכך שהפוסט הזה הוא שיקרי הגיעה כאשר נתגלו תמונות של גלידת וניל משנת 1876 בה נראה היה בבירור הצבע הבהיר של הגלידה.
במהלך המאה ה-18, על מנת להכין גלידה בארצות הברית, נזקקו טבחים וקונדיטורים ל"דלי עץ גדול יותר מהממוצע" ול"סיר מתכת שמשמש להקפאה עם כיסוי, הנקרא סורבטירה", בנוסף לקרח, מלח, ותערובת על בסיס שמנת שהייתה מיועדת להקפאה.
התהליך החל באיתור גוש קרח בגודל שניתן היה לעבוד איתו, ולאחר מכן ערבוב קרח עם מלח והוספת תערובת הבסיס לאותו סיר.
השילוב של הקרח והמלח יצרו אפקט של הקפאה.
הטבח או הקונדיטור היו מוסיפים את תערובת הגלידה לסיר ההקפאה ואז היו מכסים אותו.
את סיר ההקפאה הזה היו מכניסים לדלי עץ, שם היה מתבצע תהליך של ערבוב וניעור על מנת ליצור את המרקם הקרמי של הגלידה.
מדי פעם צריך היה לפתוח את סיר ההקפאה, כדי לשחרר מדופנות הסיר את החלקים של הגלידה שהספיקו כבר לקפוא.
העבודה הזו נעשתה על ידי עבדים ומשרתים.
בשנת 1843 המציאה ננסי ג'ונסון את מכונת הגלידה הראשונה, שכללה כננת בצד החיצוני של סיר העץ.
הכננת שימשה לערבוב של הגלידה, תוך כדי גירוד של הגלידה שכבר הספיקה לקפוא על גבי הצד הפנימי של דופנות הסיר.
ההמצאה הביאה לקיצור זמן הכנת הגלידה.
הכננת בצד החיצוני של הסיר אפשרה קיצור של התהליך בכך שלא צריך היה לבצע את התהליך של הוצאת הסיר הפנימי מהחיצוני כדי לגרד את דופנות הסיר על מנת לשחרר את הגלידה שהספיקה לקפוא.
לאחר המצאת המכונה של ננסי ג'ונסון החלו חברות גלידה מסחריות להשתמש במכונות גלידה שהיו מונעות על ידי הליכונים שנמשכו על ידי סוסים, מנועי קיטור, ולבסוף מנועים חשמליים.
אנשים שהכינו גלידה בבית החלו גם הם להשתמש במכונות חשמליות מסוגים שונים כדי לייצר גלידה.
ייצור הגלידה הפך לפופולרי יותר כאשר מחירו של הסוכר ירד וקרח נהיה קל יותר להשגה.
לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, ירדו מחירי הגלידה, וסיטונאים נוספים הצטרפו לעסקי ייצור הגלידה.
סוגים של חומרי טעם וריח
טעם הווניל שהמוענק לגלידה הוא ממקור טבעי או מלאכותי.
חומרי טעם וריח מלאכותיים מכילים 100% ונילין, המרכיב העיקרי בטעם של תמצית הווניל הטבעית, המכילה גם כמעט 200 תרכובות נוספות בנוסף לוונילין.
בתעשיית המזון, עלולות התכונות הכימיות השונות של תרכובות אלו לגרום לבעיות תאימות עם מכונות גלידה מסוגים שונים.
גלידת וניל עשויה להיות מסווגת לפי סוג התמצית בה השתמשו בתהליך ההכנה.
אם נעשה שימוש בווניל טבעי, המוצר נקרא "גלידת וניל" ואם נעשה שימוש בוונילין המוצר נקרא "גלידה בטעם וניל".
אם נעשה שימוש בוונילין מלאכותי, המוצר צריך להיות מסומן כ"גלידת וניל בטעם מלאכותי".
מנהל המזון והתרופות האמריקאי קובע שלוש קטגוריות: (1) גלידה שמכילה רק תמצית וניל; (2) גלידה שמכילה 28 גרם של ונילין מלאכותי פר גלון (3.8 ליטר) של תמצית וניל כפולה; (3) גלידה שמכילה מרכיבים מלאכותיים בלבד.
לעיתים תכיל גלידה המכילה וניל טבעי גם גרגירים שחורים, עדות לתרמילי הווניל שהיא מכילה.
גליה פת-שמיר (נולדה ב-1962) היא פילוסופית וסינולוגית ישראלית, פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה ובחוג ללימודי מזרח אסיה בפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
היא עומדת בראש מרכז רוח המקום - מרכז למנהיגות רוח בקהילה ע"ש ג'ק ג'וזף ומורטון מנדל.
תחומי העניין שלה כוללים: פילוסופיה סינית (בעיקר קונפוציאניזם, נאו-קונפוציאניזם, דאואיזם), פילוסופיה השוואתית, אתיקה, ופילוסופיה של הדת.
בשנת 1985 סיימה לימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת חיפה ובשנת 1990 סיימה לימודיה לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 קיבלה דוקטורט בלימודי דתות מאוניברסיטת הרוורד.
פת-שמיר עוסקת בהתנדבות גם ביישומים של רעיונות מהפילוסופיה הסינית בעבודה קהילתית.
בין היתר התנדבה "תוכנית סלעית" - סיוע לנשים במעגל הזנות, של משרד הרווחה ועיריית תל אביב-יפו, במתנ"ס עראבה, ובבתי-ספר בתל אביב וסביבתה.
אדם לאדם חידה, אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור, 2004
אדם דרך - הטונגשו: טקסט ופרשנות, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2016
גליה פרס בר-נתן (נולדה ב-20 במרץ 1967) היא חוקרת ומרצה ישראלית, פרופסור במחלקה ליחסים בינלאומיים וראש המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס באוניברסיטה העברית בירושלים.
מבכירי ומובילי חקר הביטחון הבינלאומי בישראל, ומחקריה העכשוויים משמשים אבני יסוד בלימוד התחום בישראל ובקביעת מדיניות.
גליה נולדה ליעקב פרס ולאביגיל לבית רייזנר.
פרס בר-נתן החלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שהשלימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי אסיה המשיכה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק.
בעבר חקרה את המדינה, ההיסטוריה והתרבות היפנית.
כיום פרס בר-נתן משמשת כחוקרת במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.