tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 במאי 2025 ביצע צה"ל את מבצע עיר נמלים, תקיפה רחבת היקף בתימן נגד יעדים של ארגון החות'ים, בתגובה לירי טיל בליסטי לעבר נמל התעופה בן-גוריון יום קודם לכן.
חיל האוויר תקף מטרות צבאיות ותשתיות כלכליות חיוניות, ובהן מתקני אחסון אמל"ח, מערכות שיגור, מתקנים לייצור טילים ומחסני תחמושת בנמל חודיידה ובאזורים נוספים בצפון-מערב תימן.
המבצע נועד לשבש את יכולות השיגור של החות'ים ולעביר מסר הרתעה בעקבות הפגיעה הישירה בישראל, ונחשב לאחת התקיפות הישראליות הגדולות ביותר בתימן מאז תחילת העימות האזורי.
ב-6 במאי 2025 ביצע חיל האוויר הישראלי את מבצע עמידת ראש, תקיפה אווירית נרחבת בצפון תימן, בתגובה לירי טיל בליסטי של החות'ים שפגע בסמוך לנמל התעופה בן-גוריון יומיים קודם לכן.
המבצע התמקד בהשבתת תשתיות אסטרטגיות של החות'ים, כולל נמל התעופה הבין-לאומי בצנעא, תחנות כוח ומפעל בטון בעמראן, ששימשו לפעילות צבאית ולוגיסטית של הארגון.
במבצע השתתפו כ-20 מטוסי קרב שהטילו עשרות חימושים, וכתוצאה מהתקיפות דווח על לפחות שני הרוגים ו-42 פצועים.
המבצע נועד לשבש את יכולות השיגור וההברחה של החות'ים, ונחשב לאחת הפעולות האוויריות המשמעותיות של ישראל בזירה התימנית.
כתוצאה מהמבצע שדה התעופה הבין-לאומי של תימן הושבת.
הנשיא דונלד טראמפ טען שהחות'ים מנהלים קמפיין של "פיראטיות, אלימות וטרור נגד ספינות, מטוסים ומל"טים אמריקאים ואחרים", והבטיח להשתמש ב"כוח קטלני מוחץ" עד שיפסיקו התקפות החות'ים על הספנות, והכריז כי "שום כוח טרור לא יעצור את כלי השיט המסחרי והימי האמריקני מהפלגות החופשיות בעולם".
טראמפ שלח איומים וטען כי: "זמנם חלף, וההתקפות שלהם חייבות להיפסק, החל מהיום.
אם הן לא יעשו זאת, הגיהנום ימטיר עליהם כמו שהם לא ראו מעולם." הוא גם הזהיר את איראן להפסיק את תמיכתה בחות'ים, והבטיח לתת למדינה "אחריות מלאה" לפעולות של הקבוצה המיליטנטית.
שר ההגנה האמריקני פיט הגסת' פרסם ב-X כי "לא נבליג על ההתקפות החות'יות על ספינות ומטוסים אמריקאיים (והחיילים שלנו!); ואיראן, המממנת שלהם, קיבלה הודעה על כך", והוסיף כי "חופש הניווט ישוחזר."
ב-17 במרץ, טראמפ הכריז בפוסט שכל התקפות עתידיות של החות'ים ייחשבו כפעולות ישירות של איראן, והזהיר כי איראן תישא באחריות ותתמודד עם השלכות חמורות.
ב-6 במאי, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הכריז כי ארצות הברית תפסיק לתקוף את החות'ים והמבצע יסתיים, וזאת בתמורה להפסקת מצור החות'ים על ים סוף.
טראמפ אמר כי "החות'ים הודיעו לנו אתמול שהם לא רוצים להילחם יותר.
הם אמרו שלא יירו על ספינות יותר.
אנחנו לא נתקוף אותם יותר".
הלשכה המדינית החות'ית כינתה את ההתקפות פשע מלחמה.
סגן ראש לשכת התקשורת החות'ית, נסר א-דין עאמר, אמר כי "צנעא תישאר המגן והתמיכה של עזה ולא תנטוש אותה ללא קשר לאתגרים." חבר חות'י בכיר אחר אמר לאל-ערביה כי ההתקפות מפרות את ריבונות תימן וייענו בתגובה "כואבת ומרתיעה".
מועצת המנהיגות הנשיאותית המוכרת באו"ם קראה לקהילה הבין-לאומית לחזק את שיתוף הפעולה ולאמץ אסטרטגיה מקיפה כדי להתמודד עם המיליציות החות'יות ולחסום את המימון שלהן.
ה-PLC קבע כי תקיפות ארצות הברית סימנו שינוי בגישה הבין-לאומית כלפי החות'ים, והדגישו כי האיום שלהם משתרע כעת מעבר לתימן ושכנותיה, ומסכן את הביטחון והיציבות העולמית.
ב-17 במרץ, עשרות אלפי מפגינים צעדו לתמיכת החות'ים בצנעא, סעדה, ד'מאר, אל-חודיידה ועמראן.
מבצע פסגת האש שבוצע ב-9 בספטמבר 2025, היה ניסיון כושל לסיכול ממוקד נגד התכנסות בכירי חמאס בדוחה, בירת קטר.
בעת התקיפה האווירית שהו בכירי הארגון בדיונים על הצעה אמריקאית להסכם הפסקת אש ושחרור חטופים.
הפצצת המתחם הובילה למתיחות דיפלומטית חריפה עם ארצות הברית.
בעקבות זאת, נאלץ ראש הממשלה בנימין נתניהו לשוחח עם אמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני, להתנצל על הפגיעה בריבונות המדינה, ולהתנצל על מותו של איש ביטחון קטרי שנהרג בהפצצה.
בעקבות התקרית, חתם הנשיא טראמפ על צו נשיאותי המגדיר כל מתקפה עתידית על קטר כאיום ישיר על ביטחון הלאומי של ארצות הברית, ובכך העניק למדינה מטריה ביטחונית אמריקאית רחבה.
ב-9 בספטמבר 2025, ביצע חיל האוויר הישראלי תקיפה בדוחה, בירת קטר, שכוונה נגד כינוס של בכירי הלשכה המדינית של חמאס.
המבנה שהותקף שימש כמטה הארגון במדינה, ובו שהו באותה עת חברים בצוות המשא ומתן שדנו בהצעה אמריקאית להפסקת אש.
על פי דיווחים, בכינוס נכחו דמויות מפתח בהנהגת הארגון, בהן ח'ליל אל-חיה, זאהר ג'בארין, מוחמד דרוויש, מוסא אבו מרזוק, ניזאר עוודאללה, ראזי חמד, חוסאם בדראן וטאהר א-נונו.
התקיפה בוצעה על ידי כ-15 מטוסי קרב, בהם מטוסי F-15 ו-F-35, אשר הטילו למעלה מעשרה חימושים מדויקים.
המבצע נוהל מחמ"ל המבצעים המיוחדים של שב"כ במרכז הארץ, תחת הכוונה מודיעינית של החטיבה לסיכול טרור בחו"ל והיחידה המבצעית של הארגון, בעוד הרמטכ"ל אייל זמיר ומפקד חיל האוויר תומר בר פיקדו על ההיבט המבצעי מבור חיל האוויר בקריה.
שר הביטחון הגדיר את הפעולה כתגובה לפיגוע הירי בצומת רמות שהתרחש יום קודם לכן.
מבחינה מבצעית, פורסם כי ישראל עשתה שימוש בטילים בליסטיים מתוצרת ישראלית.
הם שוגרו ממטוסים שחגו בצפון ים סוף, נסקו לחלל מעל המרחב האווירי הסעודי, מה שאפשר לישראל לתקוף בדוחה מבלי להפר את ריבונותן של מדינות אחרות בדרך.
בצה"ל הדגישו כי נעשה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת לצמצום פגיעה בבלתי מעורבים.
בשלב הראשוני, התוצאות המבצעיות של התקיפה שנויות במחלוקת: בעוד שחמאס טען כי צמרת ההנהגה שרדה וכי נהרגו חמישה מאנשי המעטפת (בהם המאם אל-חיה, בנו של ח'ליל אל-חיה) וקצין ביטחון קטרי, בישראל ובכלי תקשורת זרים פורסמו הערכות סותרות באשר למידת הפגיעה בבכירים עצמם.
ערוצי החדשות המרכזיים בישראל דיווחו על אינדיקציות ראשוניות של הצלחה מבצעית וחיסול בכירי חמאס, זאת על אף היעדר אישור רשמי.
במהדורות החדשות, הוצג נרטיב לפיו הפעולה צפויה לקדם עסקה לשחרור חטופים.
יתרה מכך, בערוצים 13 ו-14 נטען כי המבצע זכה לתמיכה גורפת של כלל ראשי מערכת הביטחון, אולם טענה זו הופרכה בהמשך עם חשיפת חילוקי הדעות המקצועיים, כאשר הרמטכ"ל אייל זמיר וראש "המוסד" דוד ברנע התנגדו לתקיפה בעיתוי שבו התרחשה.
האירוע עורר סערה דיפלומטית עולמית וחשף מתיחות מול הממשל האמריקאי.
למרות דיווחים כי הנשיא טראמפ עודכן אישית כ-51 דקות לפני התקיפה, הנשיא הכחיש זאת וטען כי נודע לו על המבצע בזמן אמת דרך הצבא האמריקאי.
לדבריו, הוא הורה לעדכן את הקטרים באופן מיידי, אך הדיווח הגיע אליהם לאחר שהפצצות כבר פגעו ביעדן.
מועצת הביטחון של האו"ם גינתה את התקיפה בצעד שזכה לתמיכה חריגה של ארצות הברית, בטענה שהפעולה מסכנת את המאמצים לשחרור החטופים.
במקביל, דווח כי המוסד התנגד למתווה התקיפה האווירית מחשש לפגיעה ביחסים עם קטר כמתווכת, והעדיף מבצע קרקעי חשאי.
בתקיפה נהרגו שישה בני אדם, בהם חמישה פעילי חמאס בדרגות זוטרות ואיש ביטחון קטרי.
בין ההרוגים שזוהו נמנו המאם אל-חיה, בנו של בכיר חמאס ח'ליל אל-חיה, וג'יהאד לבד, ששימש כמנהל לשכתו של אל-חיה.
לצד ההרוגים דווח כי מספר בכירים בארגון נפצעו בדרגות חומרה שונות, אם כי מצבם המדויק נותר לא ברור בתקופה שלאחר האירוע.
במקביל, התברר כי מספר דמויות מפתח בהנהגת חמאס שרדו את ניסיון ההתנקשות והופיעו בציבור או בתקשורת בפרקי זמן שונים לאחר מכן.
בין השורדים נמנים טאהר א-נונו וראזי חמד ח'ליל אל-חיה ומוסא אבו מרזוק, שהתראיינו לרשת אל-ג'זירה לאחר התקיפה.
זאהר ג'בארין נצפה בשארם א-שייח' באותו זמן, ובכיר נוסף, חוסאם בדראן, העניק ריאיון לרשת אל-ערביה ב-12 באוקטובר 2025.
בדיווחים נטען שמספר בכירי חמאס נפצעו, חלקם קשה, אך מצבם המדויק לא ידוע.
ב-29 בספטמבר 2025 חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו נשיאותי 14353, המעניק לקטר ערבויות ביטחוניות חסרות תקדים לפיהן כל תקיפה על ריבונותה תיחשב כאיום על ביטחון ארה"ב, מהלך המלווה בהתחייבות להגנה צבאית אקטיבית.
ההסכם נחתם כמענה לתקיפה ישראלית בדוחה נגד בכירי חמאס שבועות ספורים קודם לכן, ובמקביל לעסקאות ענק בשווי 1.2 טריליון דולר שכללו רכש צבאי מתקדם, מה שהפך את קטר למדינה הערבית בעלת הקשר הביטחוני המחייב ביותר עם וושינגטון.
שלושה שבועות לאחר התקיפה התקשר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לאמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני והתנצל.
ההתנצלות נערכה בבית הלבן, בנוכחות טראמפ ופקיד בכיר קטרי.
תגובת הממשל האמריקאי לתקיפה בקטר שיקפה מורכבות דיפלומטית, כאשר הנשיא טראמפ הביע הסתייגות פומבית מהפעולה תוך הדגשת חשיבותה של קטר כבעלת ברית אסטרטגית הפועלת למען השלום.
בפרסומיו הבהיר הנשיא כי אף שחיסול חמאס הוא מטרה ראויה, פגיעה בחברה של ארצות הברית אינה משרתת את האינטרסים המשותפים של ארצות הברית וישראל.
עמדה זו נתמכה בדברי מזכיר המדינה, שציין כי הממשל אינו שבע רצון מהאירוע, אך הדגיש כי הדבר לא יערער את היחסים עם ישראל.
עם זאת, מאחורי הקלעים תיארו מקורבי הנשיא, בהם ג'ארד קושנר וסטיב ויטקוף, תחושת בגידה מצד נתניהו.
לדברי קושנר, טראמפ חש כי ישראל איבדה שליטה וכי נדרשת יד אמריקאית חזקה כדי למנוע ממנה לבצע מהלכים הפוגעים באינטרסים ארוכי הטווח שלה.
בזירה הבינלאומית, המתיחות באה לידי ביטוי חריג במועצת הביטחון של האו"ם, אשר פרסמה הצהרת גינוי לתקיפה ללא ציון מפורש של שם המדינה המבצעת.
ארצות הברית בחרה לתמוך בהצהרה זו, וסיפקה לה רוח גבית באמצעות דברי שגרירתה באו"ם, שטענה כי הפעולה הישראלית מסכנת באופן ישיר את מאמצי התיווך לשחרור החטופים, ואת הסיכויים לסיום הלחימה.
בעקבות התקיפה חלו תמורות משמעותיות ביחסי ישראל עם מדינות המפרץ, כאשר קטר הודיעה על השעיית תפקידה כמתווכת במגעים מול חמאס.
לצד הקפאת התיווך, הציבה דוחה שורת דרישות רשמיות הכוללות התנצלות ישראלית על מותו של איש ביטחון קטרי שנהרג באירוע, תשלום פיצויים למשפחתו, ומתן ערבויות לכך שריבונותה של המדינה לא תופר בעתיד.
במקביל, המתיחות המדינית התרחבה גם לאיחוד האמירויות, אשר חסמה חברות מהתעשייה הביטחונית הישראלית מהשתתפות בכנס ביטחוני שנערך בדובאי.
קטר אירחה בתגובה את פסגת החירום הערבית-אסלאמית, שכללה את מנהיגים מ-57 מדינות החברות בליגה הערבית ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
המנהיגים דנו בדרכים לתגובה קולקטיבית ל"תוקפנות" נגד קטר, ובהמשך המאמצים לעצירת הלחימה.
מבצע ציר היה שם קוד למבצע גרמני שמטרתו היה לפרק את ממלכת איטליה מנשק.
זאת לאחר שאיטליה הצטרפה לבעלות הברית בשביתת הנשק בקאסיבילה.
ביולי 1943, לאחר נפילת המשטר הפשיסטי של בניטו מוסוליני, האיטלקים הבטיחו כי ימשיכו לעבוד לצד גרמניה, אך בחשאי שיתפו פעולה עם בעלות הברית.
ב-8 בספטמבר לאחר פרסום הצהרת באדוליו, היטלר הורה על פתיחת המבצע, שכלל את כיבוש צפון איטליה ומרכזה, פירוק הממלכה מנשק ושחרור בניטו מוסוליני ממעצרו בהרי האפנינים (פשיטת גראן סאסו).
המבצע הסתיים בניצחון של מדינות הציר וגבה את חייהם של 50,000 חיילים איטלקים ו-10,000 אזרחים.
בקפלוניה, אי יווני במרכז הים היוני, 1,315 חיילים איטלקים נהרגו בקרב כנגד הגרמנים ו-9,000 חיילים איטלקים מחטיבת הארטילריה אקוי (Acqui) הוצאו להורג.
במקור המבצע נקרא "מבצע אלאריק" (בגמרנית: Unternehmen Alarich), על שמו של אלאריק הראשון, מייסדה של שושלת בלתה, אך לאחר נפילתו של מוסוליני שונה שם המבצע שונה ל-"מבצע ציר", על שם ציר רומא-ברלין.
ב-9 ביולי 1943 החלה פלישת בעלות הברית לסיציליה.
שכללה כוחות אמריקנים, בריטים וקנדים.
היטלר, שחשש מקריסת איטליה, הציב את דיוויזיית הצנחנים הראשונה של הוורמאכט בסיציליה ואת קורפוס הפאנצר ה-14 של הוורמאכט, שאז היה בפיקודו של הנס הובה ברג'ו די קלבריה, עיר בדרום חצי האי האפניני.
ב-19 ביולי, היטלר נפגש עם מוסוליני ושותפיו, מוסוליני ביקש סיוע גרמני נוסף, אך היטלר דחה את בקשתו והתעלם מקריאותיהם של הגנרלים שלו לפרוס מחדש את הכוחות האיטלקיים דרומה.
באותו היום, ארצות הברית הפציצה מסילות רכבת ברומא, במטרה להחליש את האיטלקים.
פלישת בעלות הברית לסיציליה, והפצצה אווירית כבדה על רומא ב-19 ביולי 1943 היוו את נקודת המשבר, שממנה היה ברור כי זמנו של מוסוליני חלף.
ב-25 ביולי, היטלר הציב שש חטיבות צבאיות ושלוש חטיבות ואפן אס אס באיטליה, עוד לפני שגילה על נפילת משטרו של מוסוליני.
ב-3 בספטמבר, נחתם הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבעלות הברית, מה שהוביל לתבוסתו של בניטו מוסוליני ולהחלפתו בפייטרו באדוליו.
בשם איטליה חתם קסטלאנו, שכן באדוליו עדיין לא רצה להיות מזוהה עם הכניעה.
באותו היום, בריטניה וקנדה פלשו אל תוך העיר רג'ו די קלבריה באמצעות הקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של לוטננט גנרל מיילס דמפסי, שכלל את דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-1 (מייג'ור גנרל גאי סיימונס) ודיוויזיית הרגלים הבריטית ה-5 (מייג'ור-גנרל ג'רארד באקנל).
הפלישה נעשתה כחלק ממבצע בייטאון שהתרחש במסגרת פלישת בעלות הברית לאיטליה.
קורפוס הפאנצר ה-76 של הוורמאכט נימנעו מעימות ישיר עם הכוחות וניצלו את האזור ההררי.
ב־8 בספטמבר 1943 הפכה הידיעה לרשמית: איטליה, בעלת בריתה הוותיקה של גרמניה הנאצית, נכנעה ללא תנאי לאמריקאים ולבריטים.
תגובתו של היטלר הייתה דרמטית - הוא משך דיוויזיות של הוורמאכט והוואפן־אס־אס מרוסיה, מצרפת ומדרום גרמניה והכניס אותן לאיטליה כדי לפרק במהירות את הצבא האיטלקי מנשקו.
מפקדים איטלקים ריכזו מספר ניכר של חיילים סביב רומא; הכוח העיקרי הורכב מ:
דיוויזיית חיל הרגלים ה-10 "פיאבה"
דיוויזיית חיל הרגלים ה-21 "גראנטינרי די סרדגנה"
דיוויזיית הפרשים המשוריינים ה-135 "ארייטה"
דיוויזיית הלגיון המשוריין ה-136 "קנטאורו"
בסך הכל, כ-55,000 אנשי צבא איטלקים ו-200 כלי רכב משוריינים הגנו על העיר רומא.
הכוחות הגרמניים סביב רומא כללו את דיוויזיית הצנחנים השנייה של הוורמאכט בפיקודו של מדר-אגברט.
בסך הכול כ־26,000 חיילים גרמנים ומאות כלי רכב משוריינים פעלו בעיר.
בערב ה־8 בספטמבר הנאצים פתחו במתקפה: פגעו במחסן דלק בצוקאמינו, והצנחנים התקדמו דרומה תוך דיכוי ההתנגדות המקומית.
ב-9 בספטמבר 1943, חיילי דיוויזיית הצנחנים השישית של הוורמאכט צנחה מעל טירה במונטה רוטונדו, כ-20 ק"מ צפונית-מזרחית לרומא.
המטה הכללי של הצבא האיטלקי שכן במתחם ונהרס על ידי הצבא הגרמני.
לאחר כניעת בעלות הברית באזור, דיוויזיית הצנחנים השנייה של הוורמאכט השתלטה על חוף בין צ'יוויטווקיה לאנציו.
איטליה הפכה את האיים הדודקאנסיים לבסיסי צבא, אוויר וצי, ששימשו מוקד לשאיפות של איטליה הפשיסטית באזור הים התיכון.
רודוס, האי הגדול שבאיי דודקאנס, היה בסיס ימי עיקרי של האיטלקים, והאי לרוס, שבו שכן נמל מים עמוקים טבעי, בוצר אף הוא, והיה לבסיס ימי ואווירי
לאורך ספטמבר 1943, תוגבר חיל המצב בכוח בן 7,000 חיילים, בפיקודו של גנרל לוטננט אולריך קלימן, במקביל ל-40,000 חיילים איטלקים.
בנוסף, הבריטים תגברו את הכוחות האיטלקים והיוונים באיי הדודקאנס במסגרת מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה, עם תחילת אוקטובר, היו כ-3,000 חיילים בריטים על אדמת לרוס, ולצדם 7,602 חיילים איטלקים סדירים וכ-700 אנשי מילואים של הצי וחיל האוויר האיטלקי.
ב-17 בספטמבר, דיוויזיית הצנחנים השנייה של הוורמאכט השתתפה בכיבוש האי לרוס, שהיה תחת הגנה כבדה של בעלות הברית.
ב-26 בספטמבר הוטבעו המשחתת היוונית "וסיליסה אולגה", וספינה בריטית בשם "אינטרפיד" במפרץ לאקי, בלרוס.
לאחר נפילת לרוס, פינו הבריטים את סאמוס ואת יתר האיים הקטנים מחייליהם.
הגרמנים המשיכו בהפצצת סאמוס, וב-22 בנובמבר נכנע חיל המצב האיטלקי על האי.
ב-25 ביולי 1943, לאחר שממשלתו של באדוליו עצרה את מוסוליני, היטלר נתן את ההוראה למצוא את מיקומו ולשחררו.
הפקודה לשחרר את מוסוליני הועברה לגנרל הצנחנים הגרמני קורט שטודנט.
הוא הטיל את המשימה על אנשי דיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-2. אל כוח המשימה הצטרף איש הקומנדו של הואפן אס אס אוטו סקורצני.
האתגר בפעולה היה לשחרר את מוסוליני לפני שיספיקו שומריו לפגוע בו.
על כן הוחלט להנחית חיילים בקרבת המלון בהפתעה תוך שימוש בדאונים.
תחילה מוסוליני נשלח לטרסטוורה, ובצהריים הועבר לבית ספר בלניאנו, שם הוחזק עד 27 ביולי.
ב-28 ביולי, המשטרה הצבאית בפיקודו של פרנסקו סאווירו פוליטו החליטה להעבירו לגאתה.
לאחר מכן מוסוליני הועבר למתקן באי המבודד פונזה הממוקם בים הטירני.
מוסליני הוחזק שם עד 27 באוגוסט, ולאחר חודש ב-28 באוגוסט הועבר למלון קמפו אימפרטורה.
ב-7 בספטמבר, הגרמנים האזינו לתשדורות רדיו אשר הצביעו על כך שמוסליני מוחזק באזור הרי האברוצי.
היטלר שלח את מפקד האס אס וראש משטרת הביטחון הרברט קפלר לבצע את המשימה.
ב-12 בספטמבר, מוסוליני נמצא במלון קמפו אימפרטורה (Campo Imperatore).
16 לוחמי אס אס חילצו אותו, מתוכם 10 נפצעו.
הוא הכריז כי הממשלה שהקים היא "רפובליקה" (הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית) שהוא מנהיגה.
רפובליקה זו הייתה נתונה לשליטת הנאצים ואדלוף היטלר עד נפילתה ב-1945 (מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה).
כ-30 אוגדות וכ-500,000 חיילים השתתפו בלחימות גרילה בחבל הבלקן (סלובניה, דלמטיה, קרואטיה, בוסניה, הרצגובינה, מונטנגרו, אלבניה ויוון).
הארמייה השנייה של איטליה לחמה נגד 3 אוגדות גרמניות ו-2 אוגדות קרואטיות בסלובניה, קרואטיה ודלמטיה.
פולה, העיר הגדולה ביותר במחוז איסטריה שבצפון קרואטיה נפלה ללא התנגדות.
עיר הנמל הקרואטית רייקה גם נפלה לאחר שהגנרל האיטלקי גסטון גמברה נטש את חייליו באזור.
האוגדות האיטלקיות ה-14 (איסונזו), 22, (קאקיטורי דלה אלפי) ו-153 (מקרטה) נפלו בקרב על העיר רייקה, והאוגדות 154 (מורגה), 57 (לומברדיה) ו-158 (זארה) ניכנעו לכוחות הגרמנים.
הכוחות האיטלקיים באזור היו תשושים לאחר שנים של לחימה אנטי-פרטיזנית, שאופיינה באלימות ובפעולות תגמול.
הם היו מבודדים באזור עוין, מוקפים ביותר מ-20 דיוויזיות גרמניות (קבוצת ארמיות F בפיקודו של פון ויכס וקבוצת ארמיות E בפיקודו של להר) וב-9 בספטמבר, יחידות קרואטיות הצטרפו במהירות לגרמניה בלחימה נגד איטליה.
יחידות איטלקיות רבות היו ללא אספקה וקיבלו פקודות לא ברורות, ובשל כך קרסו.
איטליה ספגה אבדות קשות באזור זה בעת הלחימה.
393,000 חיילים איטלקים נכנעו וגורשו, כ-29,000 הצטרפו לגרמנים, 20,000 הצטרפו לכוחות פרטיזנים, ו-57,000 התפזרו או הסתתרו וניסו לשרוד.
הוא התחרה בצי המלכותי הבריטי על השליטה בים התיכון, ולכן צי המדינה היה אזור אסטרטגי חשוב לבעלות הברית.
ב-9 בספטמבר 1943 ב-14:00, יום לאחר תחילת הלחימה, הכוחות הגרמנים הפציצו את הספינה האיטלקית "רומא" (Rome), שבתוכה היו 1,393 חיילים.
ב-10 בספטמבר 1943 הוטבעה הספינה האיטלקית פיארו פוסקרי (Piero Foscari).
ב-11 בספטמבר בין השעות 00:00 ל-09:00, הספינות האיטלקיות פגסו (Pegaso) ואימפטוסו (Impetuoso) הטביעו את עצמם.
רוב הספינות האיטלקיות הצליחו להגיע בבטחה לאזורי מדינות הציר, אך חלק מהן הוטבעו על ידי ספינות וכלי טיס גרמניים.
הגרמנים השמידו את הספינות: קוינטינו (Quintino), סלע (Sella), אוגולינו (Ugolino), ויאלדי (Vivaldi) ואנטוניו דה נולי (Antonio Da Noli).
גם הצוללת האיטלקית טופזיו (Topazio) הוטבעה בידי בעלות הברית מסיבה לא ברורה.
בים השחור, 5 צוללות נס (CB-1, CB-2, CB-3, CB-4, CB-6) נגנבו בידי הצי הרומני, ולמרות המחאה הגרמנית, אדמירל המשנה הוריה מאקלריו סירב להחזירן.
ביוון ובכרתים כמעט וכל הספינות של האיטלקים הושמדו בידי הגרמנים.
רק המשחתת קורטאטון (Curtatone), בעוד ש-2 משחתות ו-4 ספינות טורפדו נגנבו ביד הגרמנים.
כבר ב-10 בספטמבר 1943, הפיקוד העליון של הוורמאכט קראה לכבוש את הצבא האיטלקי באופן רשמי.
הכוחות האיטלקים נלחמו ימים ושבועות בתוך האיים היוונים, בבלקן ובסרדיניה.
האוגדות המרכזיות של האיטלקים פורקו מנשקם כבר בימים הראשונים ללחימה.
כ-20,000 חיילים איטלקיים נהרגו באופן ישיר בלחימות עם הגרמנים, כ-13,000 טבעו למוות בספינות האיטלקיות שנפגעו, 800,000 איטלקים נתפסו וכ-50,000 מהם מתו בשבי הגרמני.
על פי דיווחים גרמניים, מספר הכוחות האיטלקיים שפורקו מנשקם עמד על 1,006,370. בחלוקה לפי האזורים הבאים:
נשק רב נתפס בעת הלחימה:
197,000 חיילים איטלקים המשיכו את הלחימה לצד הגרמנים.
94,000 מהם, בעיקר פשיסטים, בחרו בהצטרפות לכוחות גרמניה הנאצית.
השאר, 103,000 חיילים איטלקים בשבי הגרמני בחרו לתמוך ברפובליקה הסוציאלית האיטלקית על מנת להשתחרר מהשבי ובין 600,000 ל-650,000 חיילים איטלקים נשארו בשבי הגרמני.
מבצע קשת בענן הוא מבצע צבאי שערך צה"ל באזור רפיח וציר פילדלפי ב-18 במאי – 25 במאי 2004. המבצע נערך מספר ימים לאחר שנגמ"ש הנדסה מדגם M-113 פוצץ בידי ירי נ"ט פלסטיני ו-5 אנשי צוותו נהרגו.
מטרת המבצע הייתה לפעול כנגד תשתית הטרור של רפיח, לנטרל כמה שיותר מחבלים וליצור סביבת פעולה בטוחה יותר לחיילים בציר פילדלפי.
מטרות נוספות של המבצע היו לחשוף ולהרוס מנהרות הברחה וכן למנוע משלוח של טילי נ"ט מדגם סאגר וטילי כתף נגד מטוסים מדגם סטרלה, שחיכו למבריחים במדבר סיני.
ב-2 במאי 2004 אירע רצח טלי חטואל ובנותיה.
ב-11 וב-12 במאי 2004, פוצצו שני נגמ"שי M-113 ברצועת עזה, במה שנודע כאסון הנגמ"שים, וצוותיהם, 11 חיילים, נהרגו.
צה"ל שלח כוחות גדולים לרצועה על מנת לאתר את חלקי הגופות של החיילים לקבורה.
במהלך מבצע החילוץ נהרגו עוד שני חיילים שאבטחו את האזור ברפיח.
ההערכה הייתה שההצלחות של הפלסטינים נבעו מכלי נשק משופרים שהוברחו במנהרות תת-קרקעיות מתחת לציר פילדלפי ובעקבות זאת יצא צה"ל לפעולה בהיקף אוגדתי אל שכונותיה הדרום-מערביות של העיר רפיח, במטרה למנוע מעבר של אמצעי לחימה, לאתר מבוקשים ומנהרות, ולמנוע הישנות של אירועי ירי צלפים על הכוחות הנעים לאורך ציר "פילדלפי".
מפקד האוגדה שמואל זכאי הגדיר: "מטרת המבצע הייתה להגדיל את החופש פעולה המבצעי בפעילות השוטפת לאורך ציר פילדלפי...
שתהיה פחות התנגדות כשאנחנו נכנסים פנימה למצוא מנהרות.
הדרך לעשות זאת פשוטה, להרוג כמה שיותר חמושים".
בימים שלפני 18 במאי 2004, צה"ל ריכז כוחות ובודד את רפיח משאר הרצועה.
דחפורים הקימו מחסומי עפר גדולים סביב העיר וכוחות צה"ל התפרשו סביבם.
בנוסף, תוגבר הכוח בגדוד מחטיבת גולני, בנגמ"שי אכזרית, בדחפורי D9R מפלוגת הצמ"ה האוגדתית "אבירי הפלדה" ובטנקי מרכבה שהותאמו לפינוי וחילוץ פצועים ("טנקבולנסים").
במבצע היו שותפים כוחות גבעתי, גולני, כוחות יחידות מיוחדות, שריון, הנדסה קרבית, קורס מ"כים של ביסלמ"ח וגדוד שמשון שפעל באותה העת ברצועת עזה.
ב-18 במאי, בניגוד למצופה, צה"ל נכנס תחילה דווקא לשכונת תל א-סולטאן, הנמצאת בצפון-מזרח רפיח ואיננה צמודה לגבול.
בצה"ל הסבירו ששכונה זו היא בעצם מעוז עורפי של ארגוני הטרור ואלמנט ההפתעה היה חשוב כדי לטהר את השכונה ממחבלים ללא אבדות.
כוחות מחטיבת גולני, בפיקוד ארז צוקרמן, חדרו לרפיח בתנועה רגלית ופגעו במהלך הלילה במספר מחבלים.
על פי מקורות פלסטיניים צה"ל נכנס לשכונה בחצות הליל והציב צלפים על הגגות.
בלילה שבין 19 ל-20 במאי נכנסו כוחות צה"ל לשכונת "ברזיל" הצמודה לציר פילדלפי.
בשכונה זו הרס צה"ל בתים בקרבת הגבול וכ-3 מנהרות, אחת מהן הייתה מנהרת תופת.
מ-21 עד 22 במאי צה"ל הוציא כוחות רבים להתרעננות ולאפשר לאזרחים להצטייד ושב לפעול ב-23 במאי בשכונת "ברזיל".
ב-23 במאי יצאו רוב כוחות צה"ל מרפיח ולמחרת יצאו שאר הכוחות והכיתור בין רפיח לח'אן יונס הוסר.
הדחפורים הממוגנים הובילו את הכוח וגרדו את האספלט על מנת לנקות את הדרך ממטעני גחון ומלכודות-פתאים המופעלות על ידי תיל-מעידה.
כתוצאה מכך, וכן מפיצוצים שהתרחשו מדי פעם כאשר אחד הדחפורים פוצץ מטען, נגרם נזק קשה מאוד לכבישים ולמערכת הביוב של רפיח.
במהלך המבצע הפעילו המחבלים מטעני חבלה אל עבר כוחות צה"ל וכן ירו עליהם רקטות נ"ט ואף טילי נ"ט.
למרות הירי הכבד, לכוחות צה"ל ולרכבים המשוריינים שהובילו את הכוחות לא נגרם שום נזק ממשי.
כוחות צה"ל השיבו אש והרגו עשרות מחבלים.
צה"ל טען שהציע סיוע הומניטארי והרשה לארגוני סיוע להיכנס לרפיח לחלק אוכל ותרופות.
נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק שיבח את צה"ל על פעולותיו בנושא זה.
במהלך המבצע שקלו בקבינט הביטחוני לפתוח במבצע הנדסי להרחבת ציר פילדלפי בשביל לחפור תעלה מלאה במים שתמנע חפירת מנהרות הברחה.
מבצע זה דרש את הריסתם של מאות בתים, ומסיבה זו הוחלט בסוף לא לבצעו.
במהלך היום השני של המבצע (19 במאי) נהרגו 10 פלסטינים, ביניהם ילדים ונערים, ונפצעו עשרות, בשעה שצעדו בתהלוכה לכיוון תל-סולטאן.
הם נפגעו ככל הנראה מפגז טנק שנורה אל עבר בניין ריק אך לא נבלם במטרה והמשיך במסלולו.
לפי דובר צה"ל, המפגינים - שחלקם היו חמושים - התקרבו אל עבר שכונת תל-סולטאן בה התחוללו קרבות קשים והיה חשש שיפגעו או ינסו לבצע לינץ' בכוחות שבשטח.
ניסיון לפזר את התהלוכה באמצעות כריזה ברמקולים נכשל ואז ביצעו הכוחות ירי הרתעתי.
מסוק ירה טיל אל שטח פתוח אך התהלוכה - שאורגנה על ידי הרש"פ - המשיכה בדרכה.
המפקד בשטח אישר לטנק לירות מספר פגזים אל עבר בית ריק במטרה להרתיע את המפגינים.
בשלב זה נשמע פיצוץ עז ומספר רב של פלסטינים נפגעו.
הפלסטינים הכחישו שהיו בהפגנה חמושים.
התקרית גררה גינויים נרחבים כנגד ישראל מצד הקהילה הבינלאומית.
באותו ערב התקיימו הפגנות שמאל מול משרד הביטחון בתל אביב ולמחרת ליד מעבר כיסופים.
בצלם האשימו את צה"ל בפשע מלחמה.
בצה"ל הביעו צער על התקרית וטענו שמדובר בתאונה שנגרמה באשמת המפגינים שנכנסו במכוון אל שטח אש.
הם גם טענו שייתכן שהפגז גרם להפעלת שרשרת מטענים שהוטמנו על ידי מחבלים פלסטינים, שגרמה למות המפגינים.
בעקבות האירוע אימצה מועצת הביטחון של האו"ם הצעת החלטה מספר 1544 המגנה את ישראל על פעולותיה ברפיח ובמיוחד הרס הבתים.
באופן חריג ארצות הברית לא השתמשה בזכות הווטו שלה.
צה"ל טען שנהרגו כ-40 מחבלים, וכ-14 פלסטינים לא חמושים: 7 מהם מתקרית המפגינים, אח ואחות שנהרגו בשעה שהיו על גג ביתם, ילד בן 13 וילדה בת 3 שנהרגו בנסיבות לא ידועות ושני צעירים, בן 12 ובן 16, שנהרגו בידי שני מחבלים פלסטינים בשעה שיצאו מביתם להסגיר את עצמם לכוחות צה"ל.
הפלסטינים טענו שנהרגו 55 איש במהלך המבצע, רק 12 מהם היו חמושים.
צה"ל דווח על שלוש מנהרות ועוד פתח ששימש כהכנה למנהרה שנהרסו ועל מעצר פעילי טרור שהיו קשורים להכנת המנהרות.
צה"ל טען שהרס 56 מבנים, מהם רק שניים השייכים למחבלים, אחד מהם ביתו של המחבל שרצח את בנות משפחת חטואל.
לפי הודעת צה"ל מחלק מהבתים נורתה אש על כוחות צה"ל ובחלקם הוטמנו מטענים.
בנוסף, נהרסו מבנים שצה"ל עבר דרכם, משום שעל הדרך היו מטענים.
הפלסטינים טענו שלפחות 70 בתים נהרסו במהלכו.
בנוסף, מבנים ניזוקו כתוצאה מהלחימה, דרכים וכבישים רבים ניזוקו ובמספר מקומות התפוצצו צינורות ביוב ורחובות הוצפו.
במהלך המבצע ואף אחרי סיומו - נמסרו דיווחים סותרים על מספר הבתים שנהרסו.
בהתחלה מסרו באונר"א שצה"ל הרס כ-180 בתים.
מאוחר יותר אונר"א הודו שהגזימו בהערכה והורידו אותה ל-45 מבנים בלבד, שלפי טענת אונר"א - השאירו 575 בני אדם ללא קורת גג.
במהלך המבצע הופיעו בתקשורת דיווחים על הרס רב שנגרם ברפיח.
בין השאר הופיעה ידיעה על הרס גן חיות בשכונת ברזיל.
שלומי אלדר הביא בערוץ 10 תמונות של הרס בתים ברפיח.
תמונה של זקנה שחפשה בהריסות ביתה את התרופות שלה הביאה את השר יוסף לפיד לומר שהתמונות הזכירו לו את השואה, התבטאות זאת גררה גינויים.
ביקורת רבה הוטחה בישראל על היקף הרס הבתים ובעקבותיה נקבע בצה"ל שהרס הבתים אינו יעיל בגלל הבקורת הבינלאומית נגדה.
הנושא עלה לדיון במועצת הביטחון של האו"ם והתקבלה החלטה מס' 1544
מבצע קלשון היה מבצע של חטיבת עציוני של ההגנה והאצ"ל, בין 14 ל-18 במאי 1948. פקודת המבצע מורה .
מעל לכל, מטרת המבצע הייתה להשתלט על השטחים שהיו בשליטת הבריטים עד ל-14 במאי 1948, ושאותם הם עמדו לעזוב בתום המנדט הבריטי למחרת היום.
המבצע כונה קלשון כיוון שתוכנן בשלוש זרועות, ובא לרמוז ל"נעיצת שיניים" בשטחי ירושלים אותם מפנים הכוחות הבריטים.
במבצע תוכננה השתלטות על שלושה אזורים:
בצפון, תוכנית קלשון צפון: כיבוש שכונת שייח' ג'ראח הערבית, מתחם המושבה האמריקאית, ובנייני בית הספר לשוטרים.
במרכז העיר, תוכנית קלשון מרכז: השתלטות על מתחם "בווינגראד", מנזר נוטרדם, בניין ימק"א ומלון המלך דוד.
בדרום, תוכנית קלשון דרום: תפיסת השכונות טלביה, המושבה הגרמנית, המושבה היוונית, אבו תור, בקעה, תלפיות (כולל שני בסיסי הצבא הבריטי: מחנה אלנבי ואל-עלמיין), תחנת הרכבת ובניין המדפיס הממשלתי.
כיבוש העיר העתיקה לא נכלל בתוכנית.
בחצות יום שישי, 14 במאי, הבריטים הכריזו על סיום המשטר הצבאי והאזרחי בירושלים.
בבוקר הם פינו את העיר בשתי שיירות, אחת פנתה צפונה לכיוון חיפה והשנייה דרומה לכיוון בית לחם.
הבריטים מסרו לכוחות היהודים את לוח הזמנים של הפינוי מראש, וכך ניתן היה מייד אחר כך להוציא את המבצע לפועל.
במהלך מבצע קלשון התרחשו גם מעשי ביזה והשחתת רכוש.
ולטר איתן ביקר בבית שנבזז בשכונת בקעה, והעיד כי "כל חדר וחדר בבית הושחת כליל...זו לא הייתה רק שאלה של גניבה פשוטה אלא של הרס מכוון וחסר פשר...".
מתחם "הבווינגראד" (מתחם השלטון הבריטי ששכן במגרש הרוסים) נכבש ב-14 במאי ללא קרב בעקבות תיאום מוקדם בין ההגנה לבריטים.
תיאום זה כלל שיחת טלפון מהמפקד הצבאי של העיר שהודיע לקצין הקשר של ההגנה על פינוי חייליו, ובירך אותו לשלום.
הקרב העיקרי בגזרת מרכז העיר התחולל סביב מנזר נוטרדם, שנכבש בידי כוח לח"י (במחיר ארבעה הרוגים ועשרים פצועים), נתפס מחדש על ידי הלגיון הערבי, ונכבש לבסוף בלילה שבין 18–19 במאי בידי יחידה מגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
לתוכנית קלשון דרום הוקצו שלוש פלוגות חי"ש, אחת מהן נותרה כעתודה.
בדרום העיר בוצעה ההשתלטות על השכונות השונות כמתוכנן על ידי גדוד מוריה של חטיבת עציוני.
באזור תלפיות מחנה אל-עלמיין נתפס בהיותו ריק, אך מחנה אלנבי היה מאויש בחיילי הלגיון שהתבצרו בו בבתי אבן.
לאחר התקפה ב-15 במאי שכללה ירי בדוידקה נסוגו הערבים, וחיילי מוריה השתלטו על המחנה ומצאו בו כמות גדולה של חומרי נפץ, ציוד רפואי ומוצרי מזון.
בשלב הבא של הלחימה התקדמו חיילי מוריה והשתלטו ב-18 במאי על שכונת דיר אבו תור, (שנותרה חצויה), כדי לאפשר תנועה חופשית לשכונות הדרומיות ולאזור הר חברון.
הקשר עם שכונת ימין משה, שהייתה מנותקת, התחדש.
באותו לילה נתפסו על ידי כח של החי"ם גם תחנת הרכבת שבעמק רפאים, וגם בית המדפיס הממשלתי.
בכך הושגו מטרות "קלשון דרום", וכל דרום העיר, מבית וגן עד לצפון תלפיות, חוברו לירושלים העברית.
במבצע קלשון צפון תוכנן להשתלט על בית-הספר לשוטרים ועל שכונת שייח' ג'ראח כדי ליצור קשר רציף עם הר הצופים.
ב-14 במאי 1948 תפסו כוחות האצ"ל את בית הספר לשוטרים שהיה נטוש.
אנשי האצ"ל התבססו במבנה בית הספר לשוטרים והתארגנו להגנה.
בעיני הלוחמים, תפיסת מחנה צבאי בריטי בידי האצ"ל הייתה סמל לניצחונה של המחתרת העברית על השלטון הבריטי.
יחידות האצ"ל יצאו לבית הספר לשוטרים ב-14 במאי בשלושה ראשים; הם הצליחו להיכנס למבנה ולהתבסס בו, ומשם יצאו לכיוון שכונת שייח' ג'ראח, והשתלטו על השכונה בהתקלם בהתנגדות קלה בלבד.
באותו לילה עלתה להר הצופים תגבורת, שכללה לוחמים וציוד.
השכונות בדרום העיר ובמרכזה נותרו בתום מלחמת העצמאות בידי ישראל.
לעומת זאת, עוד במהלך חודש מאי כבש הלגיון הערבי מחדש את השטחים שנתפסו בזרוע הצפונית של ה'קלשון'; שטחים אלה נשארו בידי ממלכת ירדן עד 1967, ושבו ונכבשו על ידי צה"ל בקרבות קשים מאוד במלחמת ששת הימים.
מבצע קינוח הוא מבצע של צה"ל לכיבוש מוצב החרמון שנערך בין 21 ל-22 באוקטובר 1973 בסיום מלחמת יום הכיפורים.
בקרב כבשה חטיבת גולני מחדש את ההר, ובמקביל כבש כוח משולב של צנחנים וחיל ההנדסה את החרמון הסורי.
מוצב החרמון נפל ב-6 באוקטובר, עם פתיחת מלחמת יום הכיפורים, לידי הסורים, ובמהלך המלחמה התחוללו מספר קרבות בניסיון ישראלי לשוב ולהשתלט על ההר, אולם רק במבצע קינוח הצליח צה"ל לכבוש מחדש את החרמון.
בפתיחת מלחמת יום הכיפורים ב־6 באוקטובר כבש הקומנדו הסורי את מוצב החרמון.
לאחר יומיים, ב-8 באוקטובר, ניסה כוח מחטיבת גולני לכבוש בחזרה את החרמון.
ההתקפה נכשלה ובסיומה נמנו 25 לוחמים הרוגים בהם מפקד גדוד 17 של חטיבת גולני, סא"ל .
בין 8 באוקטובר ל־21 באוקטובר לא בוצעו ניסיונות משמעותיים לכבוש מחדש את מוצב החרמון, אך נערכו פשיטות ופעולות ל"ריכוך" העמדה הסורית ופגיעה בכוחות המחזיקים במוצב.
במהלך אותה תקופה נערכה פשיטה של כוח מגדוד 51 של חטיבת גולני בפיקודו של המג"ד יהודה (יודק'ה) פלד למבואות החרמון הסורי במטרה לפגוע בחיילים הסוריים ששהו במוצב ובכך לערער את ביטחונם על ידי הטמנת מוקשים ומטעני חבלה.
בנוסף, הפציצו מטוסי חיל האוויר את אזור המוצב מעת לעת והארטילריה של צה"ל הפגיזה אותו.
האש הזו גרמה לפגיעות מעטות בסורים שהיו מחופרים היטב סביב המוצב ולא בתוכו.
הפיקוד העליון נמסר ליקותיאל אדם.
היחידה ההנדסית הפיקודית של פיקוד צפון וכוח צמ"ה
חטיבה 317 - חטיבת צנחנים במילואים (חיים נדל)
כוח מגדוד הסיור 183 (אחמד ריפעי אל ג'וג'ו)
מפקדת קצח"ר תכננה את כיבוש החרמון על ידי כוח צנחנים מוטס כדי להפתיע את הקומנדו הסורי מאחור ולבטל את יתרון הגובה שבו ישב.
הרמטכ"ל אישר, ואל"ם צימל נשלח לפיקוד צפון להציג את התוכנית העקרונית.
לקראת הקרב לכיבוש החרמון בסוף המלחמה, החליט אלוף פיקוד צפון, יצחק חופי, להקים מפקדה מיוחדת לתכנון המבצע וכן לפיקוד והשליטה על הכוחות המבצעים.
כמפקד המבצע מונה ראש מטה פיקוד צפון, תא"ל יקותיאל אדם.
כמו כן היו חברים בצוות סגן הקחצ"ר, אל"ם אריה צידון (צימל), מפקד סיירת מטכ"ל, סא"ל גיורא זורע, מח"ט גולני, אל"ם אמיר דרורי, מפקד חטיבת המילואים של הצנחנים 317, אל"ם חיים נדל.
הוחלט כי חטיבת הצנחנים תכבוש את מוצב החרמון הסורי לאחר שתונחת באמצעות מסוקים ברום החרמון, ואילו על חטיבת גולני הוטלה מלאכת כיבוש מוצב החרמון הישראלי, זאת בהתאם להבטחה שנתן תא"ל אדם לאל"ם דרורי לאחר כישלון ניסיון הכיבוש הקודם.
מג"ד 51 הגיש לאישור החטיבה תוכנית לכיבוש מוצב החרמון הישראלי שהתבססה על עלייה ממזרח ומצפון, על פי תוואי הפשיטה לחרמון בצד הסורי שגדוד 51 ביצע לאחר הניסיון הראשון לכיבוש החרמון.
אחת המטרות של הפשיטה הייתה תרגול ובדיקת היכולת לבצע את העלייה מצד מזרח ומצד צפון של החרמון.
זהו מתלול קשה ביותר שגובהו כ־1,000 מטר מח'אדר ישירות אל מוצב החרמון הישראלי.
פיקוד צפון לא אישר את התוכנית והפקודה הייתה לתקוף מכיוון דרום ומערב, הכיוון כלפיו נערכו כוחות הקומנדו הסורים.
ב-21 באוקטובר יצא לדרכו "מבצע קינוח" לכיבוש החרמון.
יום קודם נשלח כוח מסיירת מטכ"ל בפיקוד יוני נתניהו וסגנו עוזי דיין שהתמקם במצפה שלגים וביצע תצפית מוקדמת על אזור מוצב החרמון.
כוח התצפית לא זיהה דבר ודיווח על תנועה מועטה כי הסורים נשארו מחופרים ולא זזו מעמדותיהם.
עם זאת זיהו הלוחמים כי מוצב החרמון עצמו ריק מאדם וכי הם יכולים לכבשו, אולם למרות הפצרות חוזרות ונשנות, התעקשו בפיקוד הצפון להשאיר את כיבושו לגולני.
עוזי דיין כתב על כך ש: .
במשך הקרב שימשו ככוח אבטחה וחסימה, הרגו ושבו עשרות מחיילי האויב.
ביום המבצע נערכה בצהריים קבוצת הפקודות האחרונה בפיקוד צפון.
הפקודה כללה אמנם את סדר הכוחות והמשימות אולם הייתה חסרה במתן תמונת מודיעין טובה על היערכות הכוח הסורי שהגן על ההר.
מאוחר יותר כאשר תידרך מג"ד 51 את חייליו למשימה אמר להם כי אין ברשותו מידע על כוחו וגודלו של האויב ביעד.
מפקד החטיבה, אמיר דרורי, שב מקבוצת הפקודות אחר הצהריים ולא הספיק לתחקר את כוחות החטיבה כראוי, ועל כן עודד את חייליו והסביר את החשיבות של הקרב על מוצב החרמון בכך שהוא כמו "העיניים של המדינה".
לאחר הקרב רואיין בני מסס מגדוד 51 והוא השתמש במשפט "העיניים של המדינה" בקשר לכיבוש המוצב והביטוי הזה דבק בו ובמוצב החרמון מאז.
המבצע לכיבוש החרמון החל אחר הצהרים, בהנחתת כוחות מחטיבה 317 במוצב החרמון הסורי.
על החטיבה, תחת פיקודם של המח"ט, חיים נדל, והמג"דים, אלישע שלם וחזי שלח, הוטלה משימת כיבוש שיא החרמון, מוצב החרמון הסורי ומוצב הפיתולים.
עוד בטרם החלו לוחמי גולני את הקרב על מוצב החרמון הישראלי, התכנסו לוחמי החטיבה בשדה התעופה במחניים והתכוננו להטסה בחמישה מסוקי יסעור (מאוחר יותר הצטרף מסוק נוסף).
בשעה 14:00 המריא זוג המסוקים הראשון ובו חפ"ק מג"ד 471, חזי שלח ולוחמי פלוגה ב', בפיקוד עוזי צור, ועימם כוח סמנים מבית הספר לצניחה בפיקוד רס"ן רן בג (קצין אג"ם ב' של החטיבה) שהיה אמון על ארגון נקודות הנחתת המסוקים.
כוח קטן, בן תשעה עשר לוחמים, בפיקוד סרן עמנואל בר-ניב, נחת על פסגת החרמון צפה על תנועות אויב וטיווח משם אש ארטילרית.
לאחר שהוטסו כל לוחמי גדוד 471 החלו נוחתים לוחמי גדוד 567 בפיקודו של אלישע שלם.
בשעה 17:30 הסתיימו ההטסות, אשר הנחיתו 625 מלוחמי החטיבה על החרמון והכוחות החלו לנוע אל משימותיהם.
פלוגה ב', בפיקוד עוזי צור, כבשה את מוצב הפיתולים לאחר קרב קצר תוך שהיא סופגת הרוג אחד, סגן מנחם פינבלט.
בסריקת המוצב נמצאו חמישה חיילים סורים הרוגים ונראה היה כי חיילים נוספים ברחו.
בשל החשש מהגעת תגבורת אויב מכיוון הכפר ערנה, הורה שלח לסגנו יאיר עוגן לבצע חסימה על הציר ממזרח העולה מערנה למוצב הפיתולים.
הכוח שכלל את מחלקה 2 מפלוגה ד' בפיקוד עוגן הסמג"ד ושמעון הישראלי המ"מ התמקם על המצוק ששלט על הכביש.
עוגן הורה לבצע פיצוץ כדי לחסום את המעבר בכביש.
לשאלתו האם יש חבלן בכוח – ענה יעקב (יקי) קדוש לוחם המחלקה שהוא חבלן משירותו בסדיר בפלוגת החה"ן.
חיילי הכוח שנשאו את מטעני הנפץ הביאו לקדוש את המטענים והוא הכין אותם לפיצוץ.
הכוח זיהה שיירה של כלי רכב עולה מערנה לכיוונם.
עוגן פקד על קדוש להפעיל את המטען ונוצר פיצוץ גדול ממדים שפער בור עמוק.
כתוצאה מכך הפך את הכביש לבלתי עביר לכלי רכב.
לקראת השעה 01:30 דיווח עוגן ששיירת התגבורת הסורית מתקרבת לחסימה.
כוח החסימה (מחלקה 2 מפלוגה ד') פתח באש מנשק קל, פצצות תאורה ממרגמות חמישים ושניים מ"מ ופצצות ררנ"ט.
הסורים כלל לא השיבו אש.
2360. בדרכם נתקלו בכוח סורי, שהתבצר במה שכונה מוצב הכוכים, שפתח לעברם באש.
פלוגה א', בפיקוד שי לין, שנעה בראש הגדוד פתחה באש יעילה והסתערה על הכוח הסורי.
בחצות הלילה הגיע הגדוד סמוך ל- נ.ג.
גדוד 567, בפיקוד אלישע שלם, נע למשימה העיקרית - כיבוש מוצב החרמון הסורי.
פלוגות הגדוד נערכו לכיבוש היעד בעוד המג"ד הורה לקש"א (קצין קישור ארטילרי) להנחית אש חזקה על המוצב.
קצין האג"ם, רן בג, ארגן כוח צנחנים ופינה במסע אלונקות את ההרוג ושני הפצועים שהיו לחטיבה בקרבות הלילה לשטח הנחיתה.
בשל הקשיים בהתקפת חטיבת גולני על מוצב החרמון הישראלי הוחלט כי כוח מן החטיבה יסייע להם.
אל"ם נדל שלח למשימה את מג"ד 567 סא"ל אלישע שלם, ועימו שתי פלוגות.
הכוח נע באופן איטי ומאובטח בשל השטח הסלעי ועייפות הלוחמים.
הכוח נתקל בחיילים סורים נסוגים מזירת הלחימה בחרמון הישראלי לכיוון צפון- מזרח.
הצנחנים השיבו אש, הרגו כמה מהם ולקחו כמה בשבי כשהם סופגים פצוע אחד.
בתנועה חזרה למוצב שוב נתקלו לוחמי הגדוד בעשרות חיילים סורים נסוגים, פגעו ברבים מהם, חלקם נמלטו ואחרים נלקחו בשבי.
בדרך חזרה ספג הכוח הרוג אחד, מרדכי גאון.
אבדות הכוח הסורי מנו עשרות הרוגים ושבעה עשר שבויים.
לימים העיד אל"ם במיל' משה גבעתי, אשר חקר את הקרב על החרמון, כי מפקד חטיבת גולני במלחמה, אמיר דרורי, הצר על כך שלא המליץ כי יוענק ליועד זליבנסקי, למודי בן ש"ך ולגולן צל"ש על תפקודם בקרב.
המאמץ לכיבוש ההר והמוצב הישראלי היה של חטיבת גולני בפיקודו של אמיר דרורי.
הכוחות עלו להר בשלושה ראשים כולל כוח משוריין קטן ומספר טנקים.
הכוח העיקרי בקרב היה מגדוד 51, שהגיע רגלית ממסעדה והיה אמור להגיע לגבעה 1614, לעיקול הטנק ולרכס החרמון.
גדוד 17 משוריין שהורכב מחיילי סגל בסיס האימונים החטיבתי של גולני ופלוגה מגדוד 17 בתוספת 6 טנקים מחטיבה 188, כוח הנדסה וכוח צמ"ה בפיקוד דוד כץ, משימתו הייתה לפתוח את ציר הכביש למוצב החרמון ולשמש כעתודה.
פלוגת הסיור של החטיבה (סיירת גולני) תוכננה להגיע באיגוף ממערב ומצפון לכוון הרכבל העליון.
פלוגת הסיור לחמה בקרב קשה ברכבל התחתון וברכבל העליון, המ"פ שמריהו ויניק נהרג ברכבל העליון והכוח של הסיירת לא הצליח להתקדם.
העלייה ברגל של גדוד 51 הייתה בשני ראשים והחלה לקראת חשכה.
הכוחות התאחדו לפני תחילת הקרב.
זרקורי ענק הוצבו ביער אודם והאירו את שמי הלילה החשוכים.
הקרב החל בסביבות השעה שתיים בלילה.
חיילי הצבא הסורי התחפרו בשוחות אישיות ובין הסלעים סביב למוצב החרמון, לא בתוכו, לא לצדי הדרכים כמו ב-8 באוקטובר ולא בתעלות, ושברו באש מדויקת את התקפות חיילי צה"ל.
לאחר כיבוש החרמון על ידי הסורים, נטלו לוחמי הקומנדו הסורי את מקלעי המא"ג שנותרו בשטח המוצב.
במהלך הקרב פתחו הסורים במכת אש חזקה על הכוח שלחם במעלה ההר והסבו לכוח נפגעים רבים ויצרו מבוכה ובלבול בקרב לוחמי גולני שלא הבינו כיצד נורית עליהם אש ממקלעים שברשות צה"ל.
כאשר רבו הנפגעים במשך הלילה ירד הסמג"ד ציון זיו (זלוף) אל הכביש לסייע בפינוי ועלה חזרה רק כששמע כי המג"ד נפגע.
כאשר הקרב הפך להיות צמוד ולא מאורגן, פגזי הסיוע הארטילרי נפלו קרוב לכוחות הישראלים ואפילו ביניהם.
באותה עת נפצע בגבעה 16 מפקד פלוגה ג', .
משהתרבו הנפגעים וההרוגים בקרב כוחות לוחמי החטיבה, ומשנפצעו מפקד החטיבה אל"ם אמיר דרורי ומפקד גדוד 51, סא"ל יהודה (יודק'ה) פלד, לקח קצין האג"ם החטיבתי, רס"ן יואב גולן, יוצא סיירת שקד, את הפיקוד על כוחות החטיבה.
למרות התנאים הקשים ותחושת הכאוס ששררה במהלך הקרב דבק גולן במשימה וביקש כוחות סיוע כדי להשלים את המהלך החטיבתי.
לאחר שווידא כי אין עוד לוחמים בגבעה 17, שטח המפתח עליו התבצרו לוחמי הקומנדו הסורי, הפעיל גולן ארטילריה כבדה על הגבעה ועל מוצב החרמון, מהלך, שבנוסף לקרב העיקש שניהלו לוחמי גולני בפיקוד קצין המבצעים החטיבתי, יועד זליבנסקי, בגבעה 16, הכריע את הכוחות הסורים ואת הקרב.
השעות האחרונות של הלחימה בגבעה 16
בשעה 5:00 בבוקר הודיע יודק'ה פלד (מג"ד 51) לאמיר דרורי (מח"ט גולני) בקשר החטיבתי כי הוא נמצא לבד בגבעה 16 ואין לו שום מסגרת: "הצרה שפה אין לי אף אחד...
אני כאן לבד פה כנראה...אין לי כאן שום מסגרת".
למרות זאת, בשלב זה נשארה בראש גבעה 16 באזור מתחם השוחות קבוצה קטנה של לוחמי גולני שלחמו כל הלילה והמשיכו לנהל קרב עיקש והרואי ממרחק של מטרים ספורים כנגד כוחות מצומצמים של צלפים סורים.
גדוד 17 שפתח את ציר הכביש, נקלע לאש מסיבית מרכבל עליון כשפינה שרשראות מוקשים באזור שבין רכבל תחתון ועיקול הטנק האש פגעה במפקדי הטנקים שבכוח.
בשלב זה קיבל מגד 17 פקודה מהמח"ט שהמצב בגבעה 16 קשה ושייקח פלוגה ויגיע רגלית לגבעה 16. המג"ד העביר את הפיקוד על הכוח המשוריין לסמג"ד איתן ירון וחבר למח"ט.
אחרי רבע שעה (5:15) אמיר דרורי נפצע בעת שהציב רתק מכוח העתודה והעביר את הפיקוד ליודק'ה שנפצע דקות ספורות לאחר מכן גם הוא.
בשעה 05:36 יגאל פסו מ"פ ג' בגדוד 51, שנפצע במהלך הקרב מספר פעמים ביקש בקשר החטיבתי תגבורת: " יש פה כל כך הרבה פצועים שצריך הרבה אנשים פה...".
עם אור ראשון רבו הנפגעים בקרב הלוחמים שעל גבעה 16.
במקביל ללחימה העיקשת, ארטילריה החלה לנחות בעיקר על גבעה 16, על האזור בין גבעות 16 ו-17 ומקצתה על גבעה 17. בשלבים אלו של הקרב הסורים האחרונים שנותרו בשוחות החלו להיהרג, להיפצע ולהימלט בזה אחר זה.
הסורים ירו כל הזמן מעמדות חפורות ומוסוות היטב.
לעומתם, לוחמי גולני היו ניידים ותפסו מחסות מאחורי סלעים.
לאחר ההפגזה החלו לעלות לעבר גבעה 16 חיילים ישראליים שהיו במורדות הגבעה.
לדברי דוד צרפתי, לוחם מפלוגה ג' בגדוד 51, שלחם בגבעה 16 לאורך הלילה כולו זכור כי חייל שעלה לגבעה מקרב הכוחות החדשים ונשא מכשיר קשר על גבו הגיע מטרים ספורים על יד קבוצה של 5 לוחמים מפלוגה ג' ששכבו בשקט בין גוויות שהיו במקום.
הקבוצה כללה גם את: המ"פ , אוהלי עודד, המ"כ סמל אברהם פרץ ואלישע פרזמה.
מול קבוצת הלוחמים הללו נותרו צלפים סורים בודדים.
החייל היה בדרכו לכיוון המוצב כאשר נורה מאש צלף סורי.
אוהלי עודד זחל לעבר החייל שנפצע במטרה לסייע לו אך נורה מאש הצלפים.
חובש שהוזעק למקום ממורדות הגבעה על ידי אלישע פרזמה כדי לטפל בהם, נהרג גם הוא.
בשלב זה, הונחתה בפעם השנייה ארטילריה.
אך הפעם היה מדובר בארטילריה כבדה מאוד, הפעם הארטילריה כוונה לעבר מתחם השוחות בגבעה 16, לרבות על הלוחמים הישראליים שהיו שם.
המח"ט אמיר דרורי מצביע על כך כי: "אני נפצעתי בשעה 05:00 ופוניתי לאחור, לאחר מכן החלה ההפגזה...היו שעתיים וחצי של הפגזות שבהן לפי דעתי היו רוב הנפגעים.".
לאחר שהארטילריה פסקה, סיפר דוד צרפתי בעדותו במחלקה להיסטוריה כי המ"פ דיבר בקשר בכעס רב על כך שלא הגיעה תגבורת ועל כך שהפגיזו את כוחותינו.
לאחר מכן שוחח עם דוד צרפתי וביצע הסתערות לעבר הצלף הסורי.
בנקודה זו החלו להגיע ראשוני הלוחמים מגדוד 17 בפיקוד דוד כץ למתחם השוחות בגבעה 16. כץ קיבל הוראה מהמח"ט לחלץ את גדוד 51 וארגן את חייליו לחפות ולחלץ את פצועי גדוד 51 אחורה.
תוך כדי החילוץ נפגע מכשיר הקשר שלו.
הוא זחל לעבר חפ"ק המח"ט ומקצין האג"מ נודע לו שמגד 51 נפצע ושהפיקוד הורה להישאר במקום ושכוחות צנחנים מהחרמון הסורי הכבוש, וממגדל שמס עולים לכבוש את החרמון, הוא הודיע שהוא לא מחכה לצנחנים ויוצא להסתערות.
כץ הורה לקצין האג"ם להפסיק את הארטילריה שפגעה בעיקר בכוחות צה"ל ופתח בהסתערות להשלמת כיבוש גבעה 16 וגבעה 17. השבירה של הסורים הייתה מיידית.
לאחר ש נהרג, דקות ספורות לפני הגעת הכוחות מגדוד 17 שהוזכרו לעיל, דוד צרפתי חיסל את הצלף הסורי שפגע ביגאל פסו ובזמן זה נותרו חיים בשיא גבעה 16 אלישע פרזמה ואברהם פרץ.
סמל אברהם פרץ נמצא על ידי הסמג"ד ציון זיו בשעה 09:00 כשהוא פגוע קשה ומכשיר קשר על גבו, בדרכו למוצב החרמון הישראלי.
הקצינים הסוריים שידעו כנראה על נפילת המוצב שלהם וראו שחיילי צה"ל לא נסוגים, חששו לחייהם ועזבו בלילה במהלך הקרב את המקום ואת החיילים הסורים שלחמו בעקשנות ובמקצועיות.
לקראת בוקר נטשו הסורים את החזית כאשר הבינו כנראה את מצבם.
זו הייתה נקודת ההכרעה כיוון שהסורים היו מחופרים היטב ובעמדות שולטות והיה חשש שבאור יום יהיה מצב חיילי צה"ל בהר גרוע מאשר בלילה.
קצין האג"ם של החטיבה, יואב גולן, סיפר לימים, שהצליח לבטל הפצצה של אזור הקרב שנועדה להשיג הכרעה בכל מחיר.
בשמונה בבוקר התחילה ההסתערות של גדוד 17 ולוחמים מגדוד 51 על גבעות 16 ו-17 וכבשו אותם עד שעה 09:00. בערך בשעה 10:00 כבשו לוחמי גולני את מוצב החרמון הישראלי.
קצין המודיעין של גדוד 51, סגן עלי לוין, הניף את דגל ישראל על האנטנה במוצב.
לאחר מכן הונף גם דגל החטיבה.
בשעה 10:30 דיווח מג"ד 17 דוד כץ: "תחנות כל העולם, החרמון בידי גולני".
ב-10:35 בבוקר דיווח גולן לפיקוד הצפון כי "אנחנו למעלה, הדגלים שלנו מתנופפים ברוח".
בשעה 10:45 חבר סמח"ט הצנחנים מרא אלעמי אל דוד כץ שהעביר לאחריותו את המוצב הכבוש.
בקרב נהרגו 55 חיילי צה"ל וכ-80 נפצעו.
המוטיבציה, ההקרבה והנחישות של חיילי צה"ל היו מהגורמים שהכריעו את הקרב.
באוקטובר 2022, לציון 49 שנה לקרב, חשף ארכיון צה"ל תמליל והקלטות מרשת הקשר, בהן נשמע גם קולו של מפקד סיירת גולני שמריהו ויניק רגעים ספורים לפני שנפל בקרב.
תצלומי אוויר של אזור החרמון והמוצב לא היו בידי כוחות צה"ל הלוחמים בשטח.
תצלומי אוויר כאלה מהימים האחרונים לפני הקרב היו בנמצא בידי צה"ל אי שם במפקדות.
תצלומים כאלה יכלו לעזור מאוד בתכנון הקרב בשל ידיעת המיקום של האויב.
בידי הסורים היה ציוד רב לראיית לילה אבל בידי צה"ל לא היה ציוד כזה.
ציוד ראיית הלילה עזר לסורים להיטיב לפגוע בכוחות צה"ל.
מפתיע שבלילה חשוך הסתפק הצבא בזרקורים רחוקים להאיר את שמי הלילה.
נחיתות מספרית של צה"ל לעומת הכוחות הסורים.
צה"ל לא הצליח או לא מצא לנכון לרכז כוח גדול יותר למאמץ של סוף המלחמה, במבצע שנראה לו חשוב מאוד וניתן היה להעריך את הקושי במשימה לאור הכישלון בפעולה הראשונה.
לא היה ניצול ההצלחה של צה"ל בתחילת הלילה בתפיסת המוצב הסורי לשם כיבוש מוצב החרמון.
פגיעה מאש ארטילריה ידידותית של צה"ל.
האם היא נבעה מחוסר שליטה או מרצון לכבוש את החרמון בכל מחיר?
מבצע קונדור היה מאמץ משותף של משטרים דיקטטורים בדרום אמריקה שנעשה בשנות השבעים והשמונים, במטרה לרדוף ולחסל מתנגדי משטר (שהיו ברובם קומוניסטים) בצ'ילה, בברזיל, בארגנטינה, באורוגוואי, בפרגוואי ובבוליביה.
המבצע התרחש תחת עינה הפקוחה ותמיכתה של ממשלת ארצות הברית, בשל הפוטנציאל שלו להסיר את האיום הסוציאליסטי והקומוניסטי מדרום אמריקה.
אחד מהתומכים הנלהבים של המבצע היה הרודן הצ'יליאני אוגוסטו פינושה.
במהלך שנות השבעים ושנות השמונים נעשה שיתוף מודיעיני בין שירותי ביטחון חשאיים שונים בדרום אמריקה במטרה לאתר ביעילות מתנגדי משטר.
כאשר אותרו הם נעצרו על ידי שירות הביטחון החשאי המקומי, והוכנסו למחנות מעצר.
רבים נהרגו לאחר ש"נעלמו" מתאיהם.
במהלך המבצע היו מקרי זוועה רבים מצד השוטרים החשאיים כלפי העצירים כגון מקרי רצח, אונס, התעללות מינית, והתעללות בילדים.
אחת מהדוגמאות הבולטות ביותר לאכזריות בזמן המבצע הייתה שיירת המוות, יחידת התנקשויות צ'יליאנית מיוחדת אשר סיירה במחנות המעצר של מתנגדי המשטר באוקטובר 1973 והוציאה להורג כ-120 עצירים.
לאחר המבצע התעוררו תגובות חריפות כלפי המשטרים שהוצאו לפועל את המבצע וכלפי סוכנות הביון האמריקאית שכלפיה נטענו טענות שסייעה במבצע.
דו"ח רטיג - הדו"ח פורסם על ידי הוועדה הצ'יליאנית לאמת ופיוס בשנת 1991, ובדק את ממדי המבצע בצ'ילה.
בדו"ח התפרסם ש-3,197 מתנגדים למשטר הצ'ליאני נהרגו ו-1,192 מהם היו עצירים שהועלמו.
דו"ח ואלץ' - הדו"ח שפורסם ב-2004, קבע כי היו כ-30 אלף מקרים מתועדים של עינויים, ביניהם מקרים של עינויים בילדים מתחת לגיל 12 וגם התעללות מינית בצ'ילה לבד.
מעצרו של אוגוסטו פינושה - הרודן הצ'יליאני אוגוסטו פינושה נעצר בלונדון בשנת 1998, בהוראתו של השופט הספרדי בלטאסר גארסון שביקש לחקור אלפי מקרי היעלמות של אזרחים ספרדים בזמן מבצע קונדור.
במהלך 2019 הממשל האמריקאי חשף מסמכים חדשים על ההיקפים והמעורבות של הממשל במבצע קונדור, בין השאר נחשף כי סוכני מודיעין מבריטניה וצרפת הגיעו לארגנטינה על מנת ללמוד את פרטי התוכנית והאימונים שעוברים הסוכנים.
מבצע קרברוס , הוא מבצע פריצה דרך תעלת למאנש של סיירות הקריגסמרינה "שרנהורסט", "גנייזנאו" ו"פרינץ אויגן" ומספר ספינות קטנות מברסט שבצרפת אל בסיסי הבית שלהן בגרמניה.
ב-11 בפברואר 1942 בשעה 21:15 עזבו הספינות את ברסט והתחמקו מגילוי במשך יותר משתים עשרה שעות, והצליחו להגיע עד מצר דובר בלי שנבלמו.
למרות התקפות בריטיות מצד חיל האוויר המלכותי, זרוע האוויר של הצי וארטילריה חופית, הצליחו הספינות הגרמניות להשלים את מעברן ב-13 בפברואר.
הפעולה נודעה בהמשך כ-Channel Dash.
"שרנהורסט" ו"גנייזנאו" הגיעו לברסט ב-22 במרץ 1941, לאחר פשיטות שעשו על משלוחים ימיים של בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי.
"פרינץ אויגן" הופיעה בנמל ברסט בשחר 1 ביוני 1941, לאחר שהשתתפה במבצע ריינאיבונג ובקרב מצר דנמרק.
בברסט יכלו הספינות לתדלק ולעבור תיקון, אך גם היו נתונות לתקיפות אוויר תכופות.
מאחר שהיטלר חשש שבעלות הברית ינסו לפלוש לנורווגיה, הוא הורה לקריגסמרינה להעביר את הספינות לבסיסי הבית שלהן.
האדמירליות בברלין העדיפה מעבר דרך מצר דנמרק, אבל שקלה גם נתיב קצר אך מסוכן יותר דרך תעלת למאנש.
העניין נפתר במהירות על ידי הפיהרר, שהעדיף את תעלת למאנש, וכל התכנון להעברת הספינות הועבר לידי פיקוד הצי המערבי בפריז.
המבצע היה תחת פיקודו של הוויצהאדמירל אוטו קיליאקס, שפיקד על קבוצת ברסט, אולם האחריות על התכנון וההוראות המבצעיות הייתה על פיקוד הצי המערבי תחת אדמירל אלפרד זאלבכטר.
מאחר שהמבצע היה על פי הוראה מן הפיהרר, הועמדו לרשותו משאבים לשליית מוקשים, הוקמו תחנות לשיבוש רדאר, מספר משחתות נעו מערבה דרך התעלה אל ברסט כדי לתגבר את הליווי, ובמסגרת הכיסוי האווירי למסלולן של הספינות הוקצה אף אלוף ההפלות אדולף גאלאנד.
לאדמירל קיליאקס, שהיה פסימי באשר לסיכויי ההצלחה של מבצע קרברוס, היו בעיות משל עצמו.
ספינותיו הגדולות לא היו עוד מכונות לחימה מעולות כבעבר, ולא נראו ככאלה.
למרות זאת המורל על הספינות היה טוב.
התושבים המקומיים הבינו כי הספינות נערכות לעזיבה.
כיוון שכך ניסו הגרמנים לגרום לצרפתים להאמין שיעדן של הספינות הוא בדרום האטלנטי; שמועות נפוצו בעיר, ועובדי נמל צרפתים טענו את הספינות בחביות נפט שסומנו "לשימוש באזורים טרופיים".
על הצד הבריטי פיקד הסגן אדמירל ברטרם רמזי, שלו הוקצו שש משחתות מצוידות בטורפדות, שצריכות היו להיות בהתראה של ארבע שעות באזור שפך נהר התמזה, אך לא היו בהתראה.
בנוסף היו שלוש משחתות ליווי מסדרת Hunt, אך אלו היו ללא טורפדות ולפיכך לא היוו איום חמור על הספינות הגרמניות.
32 סירות טורפדו מנועיות (Motor Torpedo Boat) של שייטות דובר ורמסגייט היו משקל נגד לשייטת הגרמנית של ספינות הטורפדו המהירות (E-boats).
מסיבות שונות נכשלו זרוע האוויר של הצי המלכותי והפיקוד החופי ופיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי במתן תמיכה אפקטיבית.
כישלון זה נגרם בין היתר מפאת צפייתם של הבריטים כי הגרמנים יתזמנו את פריצתם דרך תעלת למאנש בצורה כזו שהספינות הגרמניות יחלפו ליד הנקודה המסוכנת ביותר במצר דובר בלילה (שם הספינות עתידות היו לעבור בטווח סוללות החוף הבריטיות).
אולם הגרמנים ראו את החמיקה החוצה מברסט מבלי שיובחן הכוח כחשובה יותר, וכך יכלו לשמר את יתרון ההפתעה לזמן ארוך ככל האפשר.
לפיכך החליטו הגרמנים לעזוב את ברסט בלילה, ולעבור ליד דובר בשעות היום, ולא להסתכן בהתראה מוקדמת של 12 שעות שהייתה לבריטים לו היו מגלים את הכוח מוקדם.
המהלך הגרמני הנועז הוביל את הבריטים לטעות.
פטרולי סיור ליליים של זרוע האוויר של הצי לא הבחינו בעזיבת הספינות מברסט מחמת כשל ברדאר.
הגרמנים נסתייעו גם במזג האוויר ובערפל ששרר שהקשה על גילוי תנועתן של הספינות.
האינדיקציה הראשונה לכך שמתרחש אירוע מיוחד הגיעה ממפעילי רדאר של חיל האוויר שהבחינו ברמת פעילות גבוהה מהרגיל של חיל האוויר הגרמני מעל התעלה.
לאחר מכן זוהו הספינות בתעלה על ידי שני טייסי ספיטפייר, אך מאחר שהם פעלו תחת הוראות מחמירות של שמירה על דממת אלחוט (והם לא תודרכו לחפש אחר צי גרמני) לא הודיעו לממונים עליהם עד לאחר נחיתתם.
פיקוד מטוסי הקרב של הרא"פ לא ציפה להיות הראשון שיבחין בצי הגרמני בתעלה, וזמן יקר אבד עד לדיווח הלאה לשרשרת הפיקוד, לצי המלכותי ולפיקוד המפציצים.
התקפות לא מתואמות של סירות מנוע ושישה מטוסי טורפדו מדגם פיירי סורדפיש לא הצליחו לגרום כל נזק.
תגובתו של פיקוד המפציצים הייתה אטית, רק 39 מתוך 242 מפציצים שהפעיל הרא"פ למשימה איתרו ותקפו את הספינות, ולא נרשמה אף פגיעה של המפציצים בספינות.
בנוסף למפציצים, 398 מטוסי ספיטפייר והוריקן של פיקוד מטוסי הקרב ביצעו מספר גיחות ב-12 בפברואר 1942. בסך הכול 675 מטוסים (398 מטוסי קרב, 242 מפציצים ו-35 מטוסי הדסון ובופורט של פיקוד החופים) המריאו במטרה לאתר ולתקוף את הספינות הגרמניות.
בצהרי 12 בפברואר 1942 החלו לפעול תותחי התעלה של הארטילריה החופית.
הסוללה בדרום פורלנד עם מערכת רדאר חדישה מטיפוס K שהותקנה לא מכבר החלה לעקוב אחר הספינות מקבוצת ברסט שנעו במעלה התעלה אל כף גריז-נז.
ב-12:19 נורה מטח ירי ראשון, מאחר שהראות המרבית הייתה ל-5 מייל, לא הייתה תצפית של פגיעה במטרה.
הכתמים על מסך הרדאר הראו בבירור תנועת זיג זג של הספינות וירי מטחים של הסוללה כולה החל ללא וידוא פגיעה במטרה.
גם כאן לא נרשמו פגיעות בספינות.
שש משחתות ישנות ועוד ארבע חדשות יותר שהוקצו לרמזי נלקחו; במקום להיות בעמדתן, בוצעו בהן אימוני תותחים בים הצפוני.
הן שטו דרומה כדי לעצור את הצי הגרמני אולם הגיעו מאוחר והספיקו לשגר רק מטח אחד של טורפדות, שכולם החטיאו.
אש נגדית פגעה קשה במשחתת HMS Worcester.
בבוקר 12 בפברואר 1942 הוויצהאדמירל קיליאקס שלח מסר לאדמירל זאלבכטר בפריז: "עליי לידעך כי מבצע קרברוס הושלם בהצלחה".
מערכת הביטחון הבריטית כשלה בעצירת הספינות מברסט לפני הגעתן למי המולדת של גרמניה.
יתר על כן, הבריטים ספגו נזק חמור למשחתת ואיבדו 42 מטוסים.
למרות זאת, הגרמנים לא הצליחו לחמוק ללא כל פגע.
"שרנהורסט" נפגעה משני מוקשים, סמוך לפלאשינג ולאמלנד בהולנד, אך הגיעה ב-10:00 ב-13 בפברואר לוילהלמסהאפן.
"גנייזנאו" נפגעה ממוקש סמוך לטרסכלינג והמשיכה עם "פרינץ אויגן" שלא נפגעה.
ספינות הטורפדו "יגואר" ו-T.13 נפגעו מרסיסי פצצות ואש מקלעים.
מתוך מטריית ההגנה על הספינות, אבדו ללופטוואפה 17 מטוסים.
בגרמניה נתפסה הפעולה כמעשה גבורה מוצלח.
עם זאת, מיקומן של "שרנהורסט", "גנייזנאו" ו"פרינץ אויגן" ממזרח לבריטניה הביא לכך שלא יכלו ליטול עוד חלק בקרב על האוקיינוס האטלנטי.
אדמירל רדר ראה במבצע ניצחון טקטי, אך הפסד אסטרטגי.
גם הנשיא האמריקני רוזוולט הבין זאת ובירך את ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל: "מיקומן של כל הספינות הגרמניות בגרמניה הופך את בעייתנו הימית המשותפת באוקיינוס האטלנטי הצפוני לפשוטה יותר".
בבריטניה דעת הקהל הייתה מדוכדכת אל מול חוסר ההצלחה של הכוחות הבריטיים.
בטיימס הלונדוני נכתב: "הוויצהאדמירל קיליאקס הצליח במקום שהדוכס ממדינה סיודניה נכשל.
דבר משפיל יותר מכך לגאוותנו בכוח הימי לא קרה מאז המאה ה-17. [...] פירושו של דבר סוף למיתוס הצי המלכותי לפיו בזמן מלחמה שייטת אויב לא יכולה לעבור דרך מה שאנו קוראים לו בגאווה התעלה האנגלית".
מבצע קיתון 10 היה מבצע פשיטה שנערך בשיאה של מלחמת ההתשה ברמת הגולן והיה בין הגדולים שבמבצעי מלחמת ההתשה בחזית הסורית.
המבצע התרחש בבוקר יום שישי, 26 ביוני 1970, יומיים לאחר פרוץ קרבות מלחמת שלושת הימים (שלושה ימי קרב רצופים ברמת הגולן שבשיאם נערך מבצע קיתון 10), כהמשך ישיר למבצע רעם (הפגזה אווירית וארטילרית של קו המוצבים הסורי).
הגזרה הסורית, שהייתה שקטה יחסית בשנתיים הראשונות שאחרי מלחמת ששת הימים, התלקחה במחצית הראשונה של 1970 ועד אמצע מרץ 1970 היו כ-150 תקריות בין חיילי צה"ל לבין צבא סוריה וארגוני מחבלים.