tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ורנר שלום (נהגה: ורנר שולֶם, בגרמנית: Werner Scholem; 29 בדצמבר 1895 – 17 ביולי 1940) היה חבר רייכסטאג מ־1924 עד 1928 וממנהיגי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הוא הוצא להורג בבוכנוואלד ב-1940. שלום ואשתו אמי הוצגו בסרט התיעודי משנת 2014 בין אוטופיה למהפכה נגדית.
שלום נולד ב־29 בדצמבר 1895 למשפחה יהודית בברלין.
אביו היה בעל בית דפוס.
בילדותם היו ורנר וגרהרד (לימים גרשום) חברים בתנועת הנוער הציונית "יונג יודא".
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף ורנר לקבוצת נוער סוציאליסטית.
במהלך המלחמה, שני האחים דנו בקונפליקטים ובמכנים המשותפים שבין ציונות לסוציאליזם.
מגיל 16 עסק גם בעיתונאות.
בשנת 1917 הצטרף למפלגה הסוציאל־דמוקרטית העצמאית ונעצר לזמן קצר ברוטר אוכזה על העלבת הקיסר ופעילות אנטי־מלחמתית.
באוסף גרשום שלום שבספרייה הלאומית, מצוי עותק של ספרו של שניאור זלמן שכטר בגרמנית על תנועת החסידות, "Die Chassidim", שיצא לאור בברלין בשנת 1904. הספר נושא את חתימתו של ורנר שלום, ובשלב מסוים עבר לידי אחיו הצעיר גרשם.
בשנת 1919 עבד שלום בעיר האלה, כעורך העיתון Volksblatt.
בשנת 1920 הצטרף שלום לאגף השמאלי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בשנת 1921 היה לנציג המפלגה בפרלמנט הפרוסי.
באותה שנה הוטל עליו לערוך את עיתון המפלגה Die Rote Fahne ("הדגל האדום").
צו מעצר הוצא נגדו שבועות אחדים לאחר מכן, באשמה שקרא לשביתות עובדים ולעידוד מרידות אלימות נגד המדינה באותו חודש מרץ.
מאוחר יותר נוספה האשמה כי פיקח על פרסום מאמר שחזה את כוונת גרמניה לפלוש לשטח פולין בשלזיה, דבר שהחמיר את פוטנציאל העונש והעלה את סעיף האישום ל"בגידה".
בהמשך התברר שהמסמכים שעליהם התבסס המאמר היו מזויפים, אף שבאותה עת התחוללה למעשה מלחמה של ממש בשלזיה, וכוח אדם גרמני שלחם שם הגיע מהפרייקורפס.
ייתכן שהמסמכים "זויפו" במובן שנכתבו בידי אנשי פרייקורפס; אף שהדבר סביר, אין הוכחה משום שהמסמכים לא נשמרו בתיקי בית המשפט.
לכאורה, הזיוף לא הפחית מן האיום על שלום למאסר ממושך (על אף שהיה אמור ליהנות מחסינות כחבר הלנדטאג הפרוסי, שחברי הבית הצביעו להתיר את העמדתו לדין).
הוא נעצר כעורך האחראי על מאמר ברוטה פאהנה בספטמבר 1921 על רציף רכבת, לאחר כמה חודשים במסתור.
הוא נכלא לשלושה וחצי חודשים במעצר טרום-משפט ברובע מואביט בברלין.
שותפו לתא – אדם בשם ארנסט קרוּל – שהיה זה שנים חבר באחת מיחידות הפרייקורפס שפעלו בשלזיה, נחשד במעורבות בהתנקשות ברוזה לוקסמבורג (מנהיגת המהפכה הגרמנית).
לפי צוות בית הסוהר, קרול נחקר גם בחקירות המתמשכות בעניין ההתנקשות במתיאס ארצברגר.
לשם הקשר: ארצברגר – לצד רוזה לוקסמבורג, קרל ליבקנכט ומקס ורבורג – היה אגדת תקיעת הסכין בגב במיתוס שהוביל לקריסת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה – אגדה מצטדקת שהפיצו היטלר, לודנדורף והינדנבורג.
אירוניה מסוימת גלומה בעובדה שרוטה פאהנה נוסד מלכתחילה כאורגן למהפכה הסוציאליסטית בגרמניה בידי רוזה לוקסמבורג.
זה לא היה מעצרו הראשון של שלום – ב-1917 נעצר לזמן קצר על העלבת הקייזר – וגם לא האחרון: הוא היה כלוא שנים במעצר ולבסוף כאסיר במחנה ריכוז, מן מעצרו בידי הגסטפו ב-1933 ועד להוצאתו להורג ב-1940.
בשנים שלאחר מכן עבד בארגון המפלגה, בעיקר בסניף ברלין – מעמדו התחזק בעקבות כישלון "אוקטובר הגרמני".
עם התפוררות בסיס המפלגה עלתה הנהגת האולטרה-שמאל, ושלום הגיע לרייכסטאג על בסיס קהל בוחרים רדיקלי אך מצומצם.
ב-1924 נעשה לראש הארגון הארצי ובהמשך חבר הלשכה המדינית של המפלגה הקומוניסטית.
הוא הנהיג את קבוצת פישר–מַסְלוֹב, המקושרת ליו"ר קומינטרן גריגורי זינובייב, שהרכיבה את הנהגת השמאל קיצוני החדשה לאחר שהשהאגף הימני של המפלגה הודח ב-1923 בידי ההנהגה.
באוגוסט 1925, הנהגת המפלגה החדשה נדחקת הצידה - סטלין החליף את השלישייה שלום, מאסלו ופישר במנהיג חדש: ארנסט תלמאן.
שלום המשיך לתפקד בתפקידו כסגן.
ביולי 1926, הוא הוביל משאל עם עממי להפקעת רכוש האצולה הנותרת כדי לשלם את חובות המלחמה הגרמניים שנותרו, אך מצא את עצמו מודחק יותר ויותר לשוליים בתוך המפלגה.
בנובמבר 1926 גורש מן המפלגה לאחר שהיה שותף להצהרת ה-700 נגד דיכוי האופוזיציה המאוחדת בברית המועצות.
פרשה זו הובילה לקרע בינו לבין הדיקטטור הסובייטי יוסיף סטלין, שהעליב את שלום בפומבי וקרא בשמו במפגש של הוועד המנהל של הקומינטרן.
לאחר מכן הצטרף לקבוצת הקומוניסטים השמאליים ברייכסטאג, ובאפריל 1928 ייסד עם אחרים את "לנין-בונד".
הארגון צמח להיות אחד מקבוצות הפילוג הקומוניסטיות הבולטות בגרמניה.
עם זאת, שלום עזב את לנין-בונד בתוך שנה, נותר בלתי משתייך פורמלית אך סימפתי לעמדות טרוצקיסטיות ולאופוזיציה השמאלית.
הוא כתב לעיתים תכופות מאמרים לעיתונם המהפכה הפרמננטית.
ברומן שנכתב על חייו בידי חבר קרוב מתקופה זו, מוצג שלום, לעיתים טרגית ולעיתים קומית יותר, כמרגל סובייטי "בשירות המהפכה העולמית".
הוא הואשם שפיתה את מריה לואיזה פון המרשטיין, בתו של ראש הפיקוד העליון של הצבא, הגנרל קורט פון המרשטיין-אקוורד, כדי לחלץ ממנה את סודותיו הרשמיים של אביה.
"הפיתוי" הזה מיוחס לתקופה מוקדמת בקריירה של שלום – לימים היה הגנרל המרשטיין מעורב בדיונים עם הינדנבורג בשאלה אם למנות את היטלר לקנצלר גרמניה.
כיהודי וכקומוניסט, נעצר שלום לאחר תפיסת השלטון בידי המפלגה הנאצית בשנת 1933, והוחזק במעצר "מניעתי" עד לגרושו לבוכנוואלד ב-1938. הוא היה חלק מקבוצה של חברי רייכסטאג לשעבר שהוחזקו במחנה; מעמדם הבולט הקנה להם מידה מסוימת של הגנה.
ואולם, בשנת 1940 סימנה אותו האס אס להוצאה להורג יחד עם חבר רייכסטאג יהודי לשעבר נוסף, ארנסט היילמן.
היילמן נרצח בהזרקה, ושלום נורה בידי האופטשארפיהרר בלנק.
שר התעמולה יוזף גבלס הזכיר את שמו של ורנר שלום במהלך עצרת נירנברג 1935, בנאום שבו הוצגו בפני העם הגרמני חוקי נירנברג החדשים על "ההיגיינה הגזעית" של הרייך השלישי.
עצרת נירנברג "הייתה שיאו הציבורי של לוח השנה הנאצי", והייתה בעלת משמעות טקסית כמעט פולחנית תחת הרייך השלישי.
באותו נאום תיאר גבלס את שלום בתור "האדריכל של הדגל האדום".
במכתב לאחיו הצעיר של ורנר בירושלים – "המקובל של העיר הקדושה", גרשום שלום – כתבה אמם, בטי שלום, כי בביקורה האחרון אצל ורנר במחנה הריכוז סטלאג IV-D שבו הוחזק באותה עת, שאל אותה מיד אם שמעה את שידור הנאום מנירנברג.
ההקלטה החיה של העצרת הושמעה כל היום ברמקולים בכלא שבו הוחזק, וכשהשם שלו הוזכר בשידור מן העצרת השנתית של המפלגה – כל האגף הפנה אליו מבטים.
פסל של ראשו ואפו של ורנר שלום הוצג בתערוכה נאצית תחת הכותרת "היהודי הנצחי" בשנת 1937.
חייו של שלום ואשתו, אמי, מוצגים בסרט תיעודי משנת 2014, בין אוטופיה למהפכה נגדית מאת נילס בולברינקר.
הסרט כולל ראיון עם רנה גודארד על מעצר הוריה בידי הנאצים בשנת 1933. כבר ב-2008 רואיינה רנה גודארד בידי הבמאי הגרמני אלכסנדר קלוגה, בכתבה ששודרה בטלוויזיה הגרמנית תחת הכותרת "Manche Toten sind nicht tot".
ד"ר צבי לשם, ורנר שלום, גרשם שלום, הקומוניזם והחסידות: תעלומה של ספר, הספרייה הלאומית.
ורנר רולפנק (15 בנובמבר 1599 - 6 במאי 1673) היה רופא, מדען ובוטנאי גרמני.
הוא היה סטודנט לרפואה בליידן, אוקספורד, פריז ופדובה.
רולפינק קיבל תואר שני באוניברסיטת ויטנברג תחת הדרכתו של דניאל סנרט, ואת הדוקטורט ברפואה קיבל בשנת 1625 באוניברסיטת פדובה תחת הדרכתו של אדריאן ואן דן שפיגל.
בשנת 1629 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת ינה, שם, יחד עם פאול מרקארד שלגל, ארגון מחדש והרחיב את הגן הבוטני של האוניברסיטה (הגן הבוטני של ינה).
מחקרו הניסויי כלל תגובות כימיות וביוכימיה של מתכות, מה שהקנה לו את התואר "מנהל הניסויים הכימיים" (director of chemical exercises).
הוא דחה את הרעיון האלכימי שניתן להמיר מתכות אחרות לזהב.
ז'נבה, 1671 מהדורה דיגיטלית של ספריית האוניברסיטה והמדינה דיסלדורף.
ורשה (בפולנית: Warszawa – וארְשַאווה – IPA: ) היא בירת פולין והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר ממוקמת על גדות נהר הוויסלה, כ־350 קילומטרים מחופי הים הבלטי בצפון ומהרי הקרפטים בדרום.
מאז שנת 1596 העיר היא בירת פולין, על גלגוליה השונים (לרבות פולין הקונגרסאית).
ורשה היא העיר השמינית בגודלה באיחוד האירופי.
ברית ורשה, ועידת ורשה, חוזה ורשה ומרד ורשה נקראו על שמה.
בשנת 1980 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי בעיר כאתר מורשת עולמית.
בעיר התקיימה קהילה יהודית גדולה מן המאה ה-14 ועד שואת יהודי פולין וחיסול גטו ורשה.
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר האוכלוסייה היהודית השנייה בגודלה בעולם אחרי ניו יורק.
בראשית המאה ה-21 קיימת בעיר קהילה יהודית קטנה ולא מאורגנת.
ההיסטוריה של ורשה מקבילה להיסטוריה של פולין.
ורשה נוסדה במאה ה-9, וקיבלה זכויות של עיר במהלך המאה ה-13. במשך מאות שנים התפתחה העיר והתפשטה בתחומי השטח הנקרא כיום "העיר העתיקה של ורשה" (Stare Miasto).
במהלך השנים ידעה העיר מגפות רבות, פלישות, שריפות הרסניות והגבלות מנהליות שהעיבו על התפתחותה.
לצד האירועים הצבאיים שימשה העיר כמרכז הכתרת מלכי פולין, מקום מפגשו של הפרלמנט הפולני (הסיים), ומוקד הניצחון הפולני על הבולשביקים בוויסלה במהלך קרב ורשה (1920), הידוע כ"נס על הוויסלה".
למרות אירועים אלו, התפתחה העיר לבירה רב־תרבותית אירופית מודרנית, ולמרכז תרבות ומסחר למרכז ומזרח אירופה.
האזור שידוע כיום כוורשה המודרנית יושב לראשונה לפני כ-1,400 שנים, כאשר כמה ממצאים ארכאולוגיים אף מתארכים את ההתיישבות באזור העיר לתקופת הברונזה (2300–600 לפנה"ס).
במרכז העיר העתיקה ניצב פסלה של בת הים – סמלה של העיר המתבסס על אגדה המסופרת בווריאציות שונות על נסיך שאיבד את דרכו ובת ים הנחתה אותו לבית משפחת דייג עני שהאכילו והלינו אותו למרות שלא ידעו שמדובר בנסיך.
לדייג היו שני בנים תאומים: וארס וסאווה.
לאות תודה החליט הנסיך לבנות במקום עיר ולקרוא את שמה על שם התאומים.
מקומות היישוב המבוצרים הראשונים בשטחי ורשה המודרנית היו בּרוּדְנוֹ, (שהוקמה במהלך המאה התשיעית או העשירית, ויַאזדוּב (Jazdów) שהוקמה במאה ה-12 או ה-13.
לאחר שיַאזדוּב נבזזה ונשרפה על ידי הליטאים, התיישבות דומה הוקמה בשנת 1300 לערך, לצד כפר דייגים קטן הנקרא בשם "וֳארְשׁוֹבָה" (Warszowa) על ידי הנסיך בוֹלֵסְוָב ה-2 של מאזובשה.
התיעוד ההיסטורי הראשון לקיומו של מבצר ורשה מתוארך לשנת 1313.
בתחילת המאה ה-14 שימשה העיר כאחד ממקומות מושבם של דוכסי מאזובשה ונהפכה לבסוף לבירת מאזובשה בשנת 1413. במהלך המאה ה-14 נשענה כלכלתה של ורשה בעיקר על מסחר.
בשנת 1529, בעקבות מצבם הכלכלי הקשה והבדלי המעמדות ערכו אנשי העיר הפיכה.
אנשי העיר היו מדוכאים ביותר בשל מצבם הכלכלי הרעוע, שנבע מהבדלי מעמדות – בראש החברה עמדו אצילי העיר, ושאר העם היה במעמד חברתי-כלכלי נמוך מאוד.
ורשה נקבעה כמקום מושבו של הפרלמנט הפולני, הסיים, כאשר בשנת 1569 קיבלה החלטה זו מעמד של קבע.
בשנת 1573 הוקם איחוד ורשה (אשר נקרא על השם העיר), אשר ביסס חופש דת באיחוד הפולני-ליטאי.
ממרד אזרחי וכיבושים לצמיחה כלכלית ותרבותית
ההבדלים ההולכים וגדלים בין המעמדות, גרמו בסופו של דבר למרד אזרחי בשנת 1525 כנגד עשירי העיר והרשויות.
כתוצאה ממרד זה הוקם גוף עירוני חדש, אשר חלק את הכוח עם גופים שנוצרו על ידי האצילים: מועצת העיר ויועצי העיר.
הסיפור של מרד זה שפרץ בשל הרצון לשוויון זכויות חברתי מתוארך מההפגנה הראשונה בשנת 1525.
בשל מיקומה המרכזי בין בירות האיחוד הפולני-ליטאי – קרקוב (פולין) ווילנה (ליטא), נהפכה ורשה לבירת האיחוד, ובאותו הזמן גם לבירת מלכי פולין, כאשר המלך זיגמונד ה-3 החליף את עיר הבירה מקרקוב לוורשה בשנת 1596.
במהלך העברת סמכויות עיר הבירה מקרקוב לוורשה, מנתה ורשה כ-14,000 תושבים, כאשר בעיר העתיקה היו 169 בתים, בעיר החדשה היו 204 בתים, ובפרווריה של העיר היו כ-320 בתים.
במרוצת השנים העיר התרחבה לעבר הפרוורים – הוקמו כמה רבעים עצמאיים, שהיו רכושם של האצילים ובני המעמד הגבוה, ויושבו בהם אנשי מלאכה וסוחרים.
שלוש פעמים בין השנים 1655–1658 הייתה העיר נתונה תחת מצור, ושלוש פעמים היא נכבשה ונבזזה על ידי השוודים, הברנדרבורגים והטראניסלבים.
הארכיטקטורה של אמצע המאה ה-17 של העיר העתיקה והחדשה של ורשה שכללה בנייה בסגנון הרנסאנס המאוחר עם רצפות גותיות, אשר ניצלו מהשרפה בשנת 1607, שרדה למרות כל הפלישות עד לכיבוש הנאצים אשר הרסו כליל את העיר.
בשנת 1700 פרצה המלחמה הצפונית הגדולה והעיר כותרה מספר פעמים.
בשנת 1702 נכבשה ורשה על ידי הכוחות השוודים תחת הנהגתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה.
במהלך כיבוש זה סבלה העיר קשות מהשלטון השוודי ופעמים רבות במהלך המלחמה נאלצה לשלם מיסים כבדים לכובש.
ב-1 בספטמבר 1704 נכבשה ורשה שוב על ידי הצבא הסקסוני בהנהגתו של אוגוסט השני לאחר חמישה ימים של הפגזות ארטילריות כבדות.
באותה השנה, לאחר בריחתו של אוגוסט השני, המליכו השוודים את סטניסלאב לשצ'ינסקי כמלך הפולני.
מהלך זה אילץ את אוגוסט השני להכניס את פולין למלחמה לצד רוסיה (הברית נחתמה בעיר נרבה שבאסטוניה בקיץ 1704).
ב-21 באוקטובר 1705 הטיל הצבא הרוסי-סקסוני מצור על העיר.
ב-1707, כתוצאה מהסכם שלום בין אוגוסט השני מסקסוניה והמלך קרל ה-12 משוודיה, נכנסו הכוחות הרוסים אל העיר שעזבו אותה לאחר כחודשיים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19 החל שלב חדש בהתפתחותה של העיר.
ורשה נהפכה לעיר קפיטליסטית, צמחה בה פעילות פוליטית, רעיונות מתקדמים התפתחו וחלו שינויים כלכליים ופוליטיים.
כל אלו השפיעו על מבנה העיר.
התקדמותה והתפתחותה של העיר השתקף גם בארכיטקטורה שיקפה את התקדמותה של העיר.
מפעלים התפתחו, מספר הפועלים גדל, מעמד הסוחרים עלה, ומספר התעשיינים ומומחי כספים צמח.
התקיים תהליך עיור שהתבטא בהגירה גדולה של איכרים לעיר מהאזורים הכפריים.
יתר על כן, המעמד הגבוה התרחב, המעמד הבינוני התחזק והחל לבנות את בתיו, כך שיתאימו למעמדם החברתי החדש.
אזורי מגורים חדשים התפתחו, וסיפקו את הצרכים והטעם של הבורגנים החדשים.
ורשה נשארה בירת האיחוד הפולני-ליטאי עד לחלוקת פולין השלישית בשנת 1795, כאשר סופחה לממלכת פרוסיה והפכה לבירת דרום פרוסיה.
העיר נכבשה על ידי צבאו של נפוליאון ב-1806, וורשה הייתה שנית לבירתה של דוכסות ורשה.
בעקבות קונגרס וינה בשנת 1815, הפכה ורשה לבירת פולין הקונגרסאית, מלוכה חוקתית להלכה, ולמעשה בשליטתה של האימפריה הרוסית.
האוטונומיה הפולנית תחת שליטה רוסית לא עברה תמיד על מי מנוחות.
בעקבות הפרות חוזרות ונשנות של החוקה הפולנית על ידי הרוסים, פרץ מרד בנובמבר 1830. למרות זאת, המלחמה הפולנית רוסית בשנת 1831 נגמרה בתבוסת המורדים הפולנים, והקטנת שטחה של האוטונומיה הפולנית.
ב-27 בפברואר 1861, המון ורשאי שהפגין כנגד השליטה הרוסית בעיר נורה על ידי הכוחות הרוסים, והביא למותם של 5 בני אדם.
ורשה שגשגה במהלך המאה ה-19 תחת ראש העיר סוֹקרטס סטַארְנֶקיֵוִויץ' (Sokrates Starynkiewicz), שעמד בראשות העיר בין השנים 1875–1892. סוקרטס היה גנרל רוסי, שמונה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי.
בימי כהונתו התפתחה ורשה רבות, ונבנו בה מערכות מים וביוב שתוכננו ונבנו על ידי מהנדס אנגלי בשם ויליאם לינדלי (William Lindley), ובנו ויליאם הארלין לינדלי (William Heerlein Lindley).
בעיר ניכרו ביטויים נוספים לתהליך המודרניזציה כדוגמת: החשמלית, תאורת רחוב, ומפעלי גז לתעשייה.
פולין שבה להיות עצמאית בתום מלחמת העולם הראשונה.
ורשה נהפכה לבירתה של פולין העצמאית בשנת 1918 וכבר בשנת 1920 הייתה מעורבת בעוד מלחמה, המלחמה הפולנית-סובייטית, אשר הקרב העיקרי בה, קרב ורשה, נערך בפרווריה המזרחיים של העיר.
הכוחות הפולנים הצליחו לבסוף לעצור את הצבא הסובייטי, ולמנוע הפיכה סובייטית במדינה.
ב-1 בספטמבר 1939 החלה גרמניה בהפצצות כבדות ביותר של ערי פולין בכלל, וורשה בפרט.
הפצצות אלו היוו את תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
במהלך הימים בהם התנהלה המערכה נספו בוורשה כ־8,000 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מרכז פולין, כולל ורשה, תחת שלטון גנרלגוברנמן, אשר היה אזור שלטון גרמני.
כל מוסדות החינוך הגבוהים נסגרו מיידית, וכל האוכלוסייה היהודית, כ-300,000 בני אדם, אשר היוו 30% מכלל תושבי העיר, הועברו אל גטו ורשה.
כאשר הגיעה ההוראה "לחסל" את הגטו בשנת 1943 כחלק מתוכנית הפתרון הסופי של אדולף היטלר, מרדו לוחמים יהודים כנגד הנאצים, מרד שידוע כמרד גטו ורשה.
למרות היות היהודים נחותים הן מספרית והן מבחינת כמות כלי הנשק, המרד ארך כמעט חודש.
כאשר תמה הלחימה, כמעט כל המורדים נרצחו ומעטים בלבד הצליחו להימלט מהגטו.
ככל יהודי פולין, נרצחו בשואה גם רוב יהודי העיר ורשה.
רק כמה מאות מיהודי ורשה שרדו.
האוכלוסייה הפולנית סבלה קשות בימי שלטון הכיבוש הנאצי.
על אף כישלון מרד גטו ורשה גברו הקולות בעיר שקראו למרד גלוי ורחב היקף של כלל האוכלוסייה נגד השלטון הנאצי.
ביולי 1944, התקדם הצבא האדום במהירות לעבר ורשה, לאחר ששחרר שטחים נרחבים מפולין.
בידיעה שסטלין היה עוין לרעיון של פולין עצמאית, נתנה הממשלה הפולנית הגולה בלונדון הוראה למחתרת הפולנית לנסות להשתלט על ורשה מידי הגרמנים לפני כניסת הצבא האדום.
המאבק המזוין תוכנן להמשך כ-48 שעות, אבל בסופו של דבר נמשך 63 ימים.
לאחר 63 ימי לחימה הוכרעו הלוחמים, והנהגת המרד נכנעה לנאצים.
בזמן דיכוי המרד נהרגו 150,000 אזרחים.
היטלר, אשר התעלם לחלוטין מהתנאים המוסכמים של הכניעה, הורה להרוס את ורשה לחלוטין, ואת מוצגי המוזיאונים והספריות – לקחת לגרמניה או לשרוף.
אנדרטאות ובנייני ממשל פוצצו על ידי כוח גרמני מיוחד שמונה לכך.
כ-85% מהעיר נהרס, כולל העיר העתיקה והטירה המלכותית.
העיר ורשה הפכה לעיר חרבה ברוב שטחה.
במהלך המרידה היה הצבא האדום במרחק של 30 קילומטר מוורשה, אך לא טרח להשלים את המרחק ולסייע למורדים.
הרוסים סירבו לאפשר למטוסים בריטיים ואמריקאיים גישה לשדות התעופה שלהם, וכך נמנע סיוע אווירי שהיה יכול לסייע למורדים.
ב-17 בינואר 1945, לאחר תחילת המתקפה של הצבא האדום על הנאצים, נכנסו כוחות סובייטים להריסות העיר ושחררו את פרווריה מהכיבוש הגרמני.
העיר כולה שוחררה במהרה על ידי הצבא האדום, אשר התקדם במהרה אל עבר לודז', כאשר הכוחות הגרמנים נערכים מחדש בנקודות מערביות יותר.
לזכר כ-20 אלף חיילים סובייטים שנהרגו בקרבות סביב העיר הוקמה אנדרטה בשנת 1950.
הניצולים חזרו לעיר כמעט מיידית לאחר שחרורה והחלו לבנות אותה מחדש.
חלקים נרחבים של העיר העתיקה שוחזרו באופן מדויק.
בחלקים אחרים החלה תנופת בנייה של שדרות ושיכונים חדשים.
את שליטת הסובייטים על העיר ניתן היה לראות בבנייתו של ארמון התרבות והמדע בשנת 1955 (שבמקור היה על שמו של יוסיף סטלין).
כיום משמש הבניין כבית תרבות ובו מספר תיאטראות, אולמות קולנוע ואולמות כנסים.
שנות השמונים הביאו לתמורות בעיר.
ב-13 בדצמבר 1981 השליטים הקומוניסטים בפולין הכריזו על משטר צבאי, להגנה בפני תנועת סולידריות בראשות לך ואלנסה.
אבל הכלכלה הקורסת והשינויים שהתרחשו בברית המועצות גרמו לבסוף לקומוניסטים להכריז על בחירות חופשיות בשנת 1989, אשר תוצאותיהן היו תבוסה מוחלטת למפלגה הקומוניסטית.
הממשלה החדשה מיד החלה ברפורמות דמוקרטיות וכלכליות רבות, ובשביל ורשה, ה"בום הכלכלי הגדול" החל.
ורשה שוכנת על שתי גדותיו של נהר הוויסלה לאורך גדותיו (כ-30 קילומטרים צפונית-דרומית וכ-28 קילומטרים לעבר המזרח) במרכזו של מחוז מאזובשה, במרחק של כ-350 קילומטרים מהרי הקרפטים ומהים הבלטי.
הגובה הממוצע שלה הוא 100 מטר מעל גובה פני הים, אף על פי שיש כמה גבעות (רובן מלאכותיות) הממוקמות ליד העיר.
הנקודה הנמוכה ביותר בוורשה היא לאורך גדת נהר הוויסלה (75 מטר מעל גובה פני הים), והנקודה הגבוהה ביותר היא גבעה מלאכותית בגובה 144 מטר מעל גובה פני הים.
אקלים העיר יבשתי ומתאפיין בהבדלים גדולים בין העונות.
בחורף קר ומושלג ואילו בקיץ חמים.
משקעים יורדים בכל עונות השנה.
מזג האוויר בפולין מושפע מן האקלים היבשתי במזרח והאקלים הימי במערב ולכן התוצאה היא שינויים רבים, מיום ליום ומשנה לשנה.
בשנה אחת עשוי החורף להיות נטול שלג ואילו בשנה לאחר מכן ישתקו שלגים כבדים את התחבורה במדינה למספר ימים.
החודש החם ביותר הוא יולי (24 מעלות צלזיוס בממוצע) והחודשים הקרים ביותר הם ינואר ופברואר (6- מעלות צלזיוס בממוצע), החודש עם כמות המשקעים הגדולה ביותר הוא יולי (96 מ"מ).
לפעמים הטמפרטורות בקיץ יכולות לזנק למעל 30 המעלות, דבר המעיק מאוד על אורח החיים בשל אי התאמתה של המדינה למזג אוויר חם שכזה.
להלן נתוני הטמפרטורות והמשקעים הממוצעים בעיר:
מבחינה היסטורית, ורשה הייתה יעד להגירה פנימית וחיצונית, בעיקר ממרכז ומזרח אירופה.
לאורך השנים הייתה ורשה עיר מגוונת יחסית מבחינת אתנית.
המיעוט הגדול ביותר בוורשה של לפני מלחמת העולם השנייה היה היהודים (אוכלוסיית היהודים בוורשה לפני המלחמה מנתה יותר מ-350,000 איש, אשר היוו כ-30% מכלל תושבי העיר), לצד מיעוטים גרמנים, רוסים ואחרים.
עד ליום זה יש פחות גיוון אתני בעיר מאשר לפני 300 שנים.
מרבית גידול האוכלוסין בעיר הוא כתוצאה מהגירה פנימית לוורשה כחלק מתהליך העיור.
כיום, אוכלוסיות ורשה מונה כ-12% של תושבים שאינם פולנים.
המיעוטים העיקריים בעיר הם אוקראינים, בלארוסים ווייטנאמים.
האוכלוסייה בוורשה בין השנים 1700–2007 (באלפים):
כעיר הבירה של פולין, ורשה מהווה את המרכז הפוליטי של המדינה.
מתוקף זה משטרת ורשה פועלת כגוף משטרתי נפרד מהמשטרה הלאומית בשם "פיקוד משטרת הבירה".
כל משרדי הממשלה ממוקמים שם, כולל הפרלמנט הפולני, המשרד הנשיאותי ובית המשפט העליון.
בפרלמנט הפולני, ורשה מיוצגת על ידי 31 נציגים (מתוך 460).
הפרלמנט בוורשה הוא חד-ביתי במועצת העיר, והוא כולל 60 חברים.
חברי המועצה נבחרים ישירות לתקופה של ארבע שנים, כמו מרבית הגופים המחוקקים, מועצת העיר מחולקת לוועדות אשר כל אחת מהן עוסקת בתחום בממשל העיר.
הצעות חוק שמועלות במועצה עוברות לאישורו הסופי של ראש העיר ("נשיא ורשה"), אשר יכול להכלילם בחוק.
כאשר ראש העיר מגיש הצעת חוק, למועצה יש 30 יום לבטל את הווטו, ברוב של שני שלישים מסך חברי המועצה.
לכל אחד מ-18 רובעי העיר ישנה מועצה משלו.
תפקידם הוא להתמקד בענייני הרובע, ובכלל זה פיקוח על חברות מוניציפליות ועל רכוש העירייה ובתי הספר, ובכך לעזור לנשיא ולמועצת העיר הכללית.
ראש כל אחד מהמועצת הללו נקרא "ראש העיר" (Burmistrz) והוא נבחר על ידי המועצה המקומית, מקרב המועמדים שמוצעים על ידי ראש עיריית ורשה.
ראש עיריית ורשה מאז 2018 הוא רפאל צ'אסקובסקי, סגן ראש מפלגת "הפלטפורמה האזרחית" (PO).
ורשה הייתה החל משנת 1945, כמו לפני מלחמת העולם השנייה, עיר מחולקת לרבעים, והחל משנות ה-60 של המאה ה-20 חולקה ל-7 רבעים.
למרות רפורמה מנהלית בשנת 1975 הושארה בוורשה החלוקה לרבעים, כמו בערים קרקוב, לודז', פוזנן וורוצלב.
אחרי מאורעות יוני 1976 בוורשה, צירפו לרובע אוֹחוֹטָה (Ochota) את אוּרסוּס (Ursus).
מאפריל 1990, שבעת הרבעים הקיימים בוורשה קיבלו סטטוס של רבעים עצמאיים.
גבולותיה של ורשה התרחבו עד לרובע שהיה לפני כן חלק נפרד מהעיר (וֵסוֹוָה-Wesoła), שביחד עמו ורשה מנתה 18 רבעים.
משנת 2002 לוורשה יש רשות מנהלית אחת, כאשר לרבעים יש סטטוס של שכונות בעלות סמכויות מוגבלות בלבד.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת בוורשה היא 3,291 נפש לקמ"ר.
לוורשה שני רבעים היסטוריים, "העיר העתיקה" (Stare Miasto) ו"העיר החדשה" (Nowe Miasto).
משנת 1833 עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, רובע התיאטראות היה המקום המרכזי והחשוב ביותר למגוון רחב של תיאטראות.
כיום ורשה היא בית ליותר מ-30 תיאטראות גדולים אשר פזורים ברחבי העיר, כולל את התיאטרון הלאומי אשר נוסד בשנת 1765 וה"תיאטרון הגדול" בוורשה שנוסד בשנת 1778.
ורשה מושכת תושבים רבים אשר עוסקים בתחום האומנות, המוסיפים למגוון התרבותי של העיר.
הפקותיהם מוצגות לרוב בתיאטראות קטנים ובתי תרבות, לרוב מחוץ למרכז העיר.
כמו כן, ורשה מארחת ועידות בינלאומיות בענייני תיאטרון.
הודות למגוון התרבותי הגדול של העיר, כולל את "תיאטרון וְילְקי" (Teatr Wielki), האופרה הפולנית, חדר האופרה, בניין הפילהרמונית והמוזיאון הלאומי, כמו גם את התיאטראות הרומאיים ואולמי הקונגרסים בתוך ארמון התרבות והמדע, ורשה מארחת הרבה אירועים ופסטיבלים.
בין שלל האירועים ניתן למצוא את: התחרות הבינלאומית לפסנתר על שם פרדריק שופן, הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית, פסטיבל הג'אז, פסטיבל הג'אז של ימי הקיץ, פסטיבל הסתיו של ורשה, פסטיבל מוצרט, והפסטיבל למוזיקה עתיקה.
בין המפורסמים והגדולים שבהם ניתן למנות את:
עם סיום מלחמת העולם השנייה הפכה ורשה למרכז השני בחשיבותו בהפקת סרטים בפולין, כאשר במהלך השנים הופקו בעיר מספר רב של סרטים.
אחד הסרטים המפורסמים ביותר שצולמו בוורשה ובפולין בכלל, הוא הסרט "הפסנתרן" בבימויו רומן פולנסקי.
הסרט צולם רובו בוורשה, ומגולל את סיפורו של ולדיסלב שפילמן – פסנתרן מחונן ששרד את השואה בגטו ורשה.
סרט שעלילתו מתרחשת בוורשה בימיי מלחמת העולם השנייה, הוא "אשתו של שומר גן החיות" (The Zookeeper's Wife").
הסרט מתאר החבאת והצלת יהודים, על-ידיי מנהל גן החיות ואשתו, בוילה בה התגוררו בגן החיות.
בשנת 2008 דורגה ורשה במקום ה-35 בדירוג הערים היקרות ביותר.
היא סווגה כעיר עולם על ידי "ארגון הגלובליזציה וערי העולם" ונמצאת במרחק קטן מערים כמו רומא ובייג'ינג.
ורשה, ובייחוד מרכז העיר (רובע שרודמיישצ'ה), היא המרכז לא של החברות הלאומיות והממשלתיות הפולניות בנוסף לחברות מקומיות ובינלאומיות.
משקיעים כלכליים בינלאומיים השקיעו לפי ההערכות בשנת 2002 יותר מ-650 מיליון אירו בעסקים ותעשייה בעיר.
כתוצאה מכך, שיעורי האבטלה בעיר הוא מהנמוכים ביותר בפולין, אשר לפי גורמים רשמיים לא עולה על יותר מ-3%.
ורשה מייצרת כ-12% מסך התוצרת הלאומית של פולין, אשר בהתאם למספר האנשים, מוערך בסביבות 290% מעל מהממוצע הכלל-פולני.
התוצר הגולמי לנפש בוורשה עומד על כ-38,000$ נכון לשנת 2005.
כמו כן, כלכלת העיר היא אחת מהכלכלות שמתפתחות במהרה, עם תוצר גולמי של 6.5%.
העיר עצמה מרוויחה מדי שנה בסביבות 8,740,882,000 זלוטי רק ממיסים.
ורשה, ביחד עם פרנקפורט, לונדון, פריז, מוסקבה, בריסל ורוטרדם היא אחת מהערים עם הבניינים הגבוהים ביותר באירופה.
11 מגורדי השחקים הגבוהים ביותר בפולין, אשר מהם 9 בנייני ממשל, ממוקמים בוורשה.
המבנה הגבוה ביותר בעיר הוא ארמון התרבות והמדע, הבניין השביעי בגובהו באיחוד האירופאי.
הבורסה לניירות ערך בוורשה נוסדה בשנת 1817 והמשיכה לסחור במניות עד למלחמת העולם השנייה.
היא הוקמה מחדש רק באפריל 1991, בעקבות הפסקת שליטת הקומוניסטים על כלכלת המדינה ועל איסור קיום מדיניות של שוק חופשי.
כיום, הבורסה לניירות ערך בוורשה (או בקיצור WSE), לדעת מומחים רבים, היא הבורסה הגדולה ביותר באזור.
היא כעת הבורסה לניירות ערך הגדולה ביותר בפולין, עם יותר מ-300 חברות שסוחרות בה.
משנת 1991 עד שנת 2000, הבורסה לניירות ערך מוקמה, למרבה האירוניה, בבנין של המפלגה הקומוניסטית לשעבר בעיר.
בשנת 2007 חישוב רווחי הבורסה הראה רווח של 440.92 מיליארד דולר, דבר שהפך את העיר לאחד מיעדי העסקים האטרקטיביים ביותר באירופה.
במהלך הבנייה מחדש של ורשה לאחר מלחמת העולם השנייה, הרשויות הקומוניסטיות החליטו שהעיר תהפוך למרכז תעשייתי גדול.
הרבה מאוד מפעלים גדולים נבנו בעיר או קרוב אליה.
ככל שכוחה של המפלגה הקומוניסטית התערער בפולין, כך גם המפעלים שהוקמו, נסגרו לבסוף בשל פשיטת רגל לאחר 1989.
מספר המפעלים ברשות המדינה עדיין נמצא בירידה, בעוד מספר המפעלים שעובדים עם חברות בינלאומית גדל בהתמדה.
כמו כן, לוורשה יש את הריכוז הגדול ביותר של מפעלים לייצור דברי אלקטרוניקה ותעשיות היי-טק בפולין.
ורשה נפגעה קשות בזמן מלחמת העולם השנייה.
שיקומה בשנות החמישים הביא לכדי הרחבתם של רחובות רבים, ולפקקי תנועה נלווים.
במאמץ להתגבר על בעיות התנועה, הוקמה מערכת תחבורה יעילה בכל חלקי עיר וכוללת אוטובוסים, חשמליות ורכבת תחתית.
המחסור בכבישים עוקפים לעיר גורם לכך שמרבית כלי הרכב עוברים ישירות דרך מרכז העיר.
כתוצאה מכך הוחלט על בניית שני כבישים עוקפים.
הראשון, נקרא OEW (קיצור בפולנית ל"טבעת ורשה") שתוכנן לעבור כ-10 קילומטרים ממרכז העיר.
הכביש השני, מתוכנן להיות חלק מכביש A-2 הפולני (כביש אשר חוצה את פולין לרוחבה, מרחק של 610 ק"מ בסך הכול), וכל זאת חלק מהמיזם התחבורתי של האיחוד האירופאי "דרך E30" (כביש אשר יחצה את אירופה מהעיר קורק שבאירלנד עד לעיר אומסק שבסיביר רוסיה).
לוורשה נמל תעופה בינלאומי אחד אשר נקרא אוקנציה (בשמו המלא: Port lotniczy im.
Fryderyka Chopina Warszawa-Okęcie), "נמל התעופה ורשה פרדריק שופן על שם פרדריק שופן-אוקנציה", ממוקם 10 קילומטר ממרכז העיר.
עם מעל 70 טיסות מקומיות ובינלאומיות ביום ומעל 12 מיליון נוסעים בשנה (2015) זהו שדה התעופה הגדול בפולין.
בכל יום יוצאות מספר טיסות ישירות בין ורשה ותל אביב.
בשנת 2013 נפתח נמל תעופה נוסף בשם "ורשה-מודלין" אשר ממוקם כ-35 קילומטרים צפונית למרכז העיר.
נכון ל-2016 השדה משרת רק חברת טיסות מוזלות, ליותר מ-30 יעדים במערב ודרום אירופה.
התחבורה הציבורית בוורשה כוללת, אוטובוסים, חשמלית, מטרו, רכבת קלה, המנוהלים על ידי ה-ZTM (רשות התחבורה של ורשה).
כמו כן, ישנם 3 סוגי קווי תחבורה מיוחדים לתיירים אשר מסומנים באות T.
הראשונה היא חשמלית מיוחדת אשר פועלת בין החודשים יולי ואוגוסט.
השני הוא אוטובוס בקו 100 אשר הוא אוטובוס הקומתיים היחיד בעיר, הפועל רק בסופי שבוע.
השלישי הוא קו אוטובוס נוסף, קו 180, אשר פועל מדי יום ונוסע ב"מסלול המלכותי", מבית הקברות הצבאי בצפון, ליד העיר העתיקה, ודרך הרחובות היפים והמפורסמים ביותר בעיר.
שירות האוטובוסים נוסע בכל רחבי העיר, גם לרבעים מרוחקים ממרכז העיר.
ישנם סוגים שונים של אוטובוסים.
אוטובוסים מיוחדים מזוהים על ידי מספר הקו שלהם:
קווי האוטובוס 500–599 הם קווים מהירים, ורק עוצרים בתחנות מרכזיות וחשובות.
אוטובוסים ישירים מסומנים באות E לצד קו האוטובוס.
ישנם אוטובוסים, אשר נוסעים לכל האתרים החשובים של העיר, הם אינם מהירים, וכוללים הסברים על האתרים המפורסמים לאורך הדרך.
אין מחיר מיוחד לסוג האוטובוס הזה, מכיוון שהוא עובד גם כאוטובוס רגיל לכל דבר.
אוטובוסים אלה ממוספרים בקווים 100 או 180.
האוטובוס היחיד שנוסע ישירות ממרכז העיר לשדה התעופה הוא קו 175.
מרבית התחבורה הציבורית הרגילה עובדת עד השעה 23:30.
במקום התחבורה הציבורית הרגילה, מציעה העירייה קווי לילה של אוטובוסים, ניתן לזהות אותם על ידי האות N אשר נמצאת ליד קו האוטובוס.
אוטובוסים אלה נוסעים כל חצי שעה לכל רחבי העיר, ומתחילים מהתחנה המרכזית.
החשמלית הראשונה בוורשה החלה לפעול ב-11 בדצמבר 1866 ועד ל-26 במרץ 1908 היא נסעה בעזרת סוסים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, תשתית החשמליות בעיר נהרסה באופן משמעותי.
לאחר הפלישה הגרמנית בספטמבר 1939, השירות נעצר בשל הנזק שנגרם, אך חזר לפעילות בשנת 1940.
ב-1941 נקבעו הצבעים הקבועים של קרונות החשמלית, אשר עדיין בשימוש (צבעי צהוב ואדום כדגלה של ורשה).
לאחר מרד ורשה הייתה תשתית החשמליות הרוסה לחלוטין, אך השירות חזר לפעילות כבר ביוני 1945, חודש מסוף המלחמה.
תשתית החשמליות בעיר התפתחה במהרה, וחשמליות הגיעו לכל רחבי העיר.
בשנות ה-60, בעקבות מדיניות רשמית של הסובייטים שקידמו שימוש בדלק רוסי, שירות האוטובוסים קיבל עדיפות על גבי החשמליות, שמספר קוויהן צומצם.
לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989, מערכת החשמליות בעיר קיבלה חיזוק תקציבי משמעותי.
מאז 2008 הושקו בעיר מאות קרונות חדשים שכוללים מיזוג אוויר.
קו הרכבת בעיר נחנך בשנת 1845 (קו ורשה-וינה).
במחצית השנייה של המאה ה-19 יושם גם קו רכבות ישיר לסנט-פטרבורג ובהמשך גם לברלין, פריס, פראג וערים מרכזיות נוספות.
כיום ורשה מהווה צומת דרכים מרכזי של קווי רכבת לכל רחבי פולין ואירופה.
התחנה המרכזית בוורשה ורשאבה צנטראלנה (Warszawa Centralna, ורשה מרכז) מהווה מרכז של קווי הרכבת בוורשה, וממנה ניתן לנסוע כמעט לכל עיר מרכזית בפולין ואל מדינות אחרות, בעיקר לגרמניה, צ'כיה וחבר המדינות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ורשה נהרסה כמעט לחלוטין, בין אם על ידי הפצצות מהאוויר, או על ידי הרס מכוון של הנאצים במרד גטו ורשה ובמרד ורשה.
85 אחוז מהבניינים בעיר נהרסו.
לאחר השחרור מהכיבוש הנאצי, החלה בנייה מחדש של העיר.
רוב הבניינים ההיסטוריים שוחזרו ביסודיות.
כמו כן, הוקמו בנייני דיירים עצומים (בלוקונים), עם עיצוב מינימלי בסגנון שהיה אופייני למדינות הגוש המזרחי.
תנופת בנייה מחודשת החלה עם נפילת המשטר הקומוניסטי במדינה.
מרחבים ציבוריים מושכים השקעות גדולות מצד משקיעים, לכן בעיר נבנו רבעים חדשים, פארקים רחבים ואנדרטאות.
קו הרקיע הנוכחי של מרכז ורשה הוא דוגמה מצוינת לאדריכלות מודרנית.
אף על פי שוורשה היא עיר חדשה יחסית, יש בה אתרי תיירות רבים, ובפרט העיר העתיקה ששוחזרה לאחר מלחמת העולם השנייה שהאתרים המפורסמים בה הם הטירה המלכותית, עמוד המלך זיגמונט והמבצר.
דרומה יותר נמצאים ארמונות קלאסיים, הארמון הנשיאותי, ברחוב קרקובסקה פשדמיישצ'ה, הרחוב המפורסם בעיר, אוניברסיטת ורשה ורחוב נובי שוויאט, שחוצה את אחד מרחובותיה המרכזיים של העיר – שדרות ירושלים (Aleje Jerozolimskie).
אחד המבנים הבולטים בוורשה הוא ארמון התרבות והמדע, מבנה גבוה שבראשו שעון וצריחים גבוהים ומחודדים.
המבנה משמש כמרכז תרבות והוא אחד מסמליה המובהקים של ורשה.
הפארק העתיק ביותר בוורשה, הוא הפארק הסקסוני (Ogród Saski), אשר ממוקם כ-10 דקות הליכה מהעיר העתיקה.
הפארק הגדול ביותר, ויש האומרים גם היפה ביותר בוורשה, הוא פארק "מרחצאות המלוכה" (Łazienki Park).
פארק זה הוא גם עתיק מאוד- הוא הוקם במאה ה-17, ועוצב בצורתו העכשווית בסוף המאה ה-18, הוא ממוקם יותר דרומה, על ה"שביל המלכותי", כ-3 קילומטרים מהעיר העתיקה.
בית הקברות הצבאי בעיר, הוא אחד מבתי הקברות העתיקים באירופה.
בתוך בית הקברות ישנם הרבה מאוד פסלים, חלקם נוצרו על ידי האומנים הפולנים הגדולים ביותר של המאה ה-19 והמאה ה-20.
מפני שהוא משרת את כל הקהילות הדתיות בוורשה, בין אם אלו קתולים, יהודים, מוסלמים או פרוטסטנטים, לעיתים הוא מכונה כנקרופוליס.
לא רחוק משם, נמצא בית הקברות היהודי אוקופובה, שהוא אחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים ביותר באירופה.
בית הקברות הוקם בשנת 1806 וגודלו היה 330 דונם, ובשטחו נמצאים יותר מ-200,000 קברים מסומנים, כמו גם קבר אחים של קורבנות גטו ורשה.
רבים מהקברים הללו מכוסים בצמחים ונזנחו לאחר הפלישה הנאצית ובעקבותיה גם השואה.
בית הקברות נסגר במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר סיומה הוא נפתח מחדש וחלק ממנו עדיין נשאר פעיל ומשרת כיום את הקהילה היהודית בוורשה.
צפונית למרכז העיר נמצא המקום בו שכן גטו ורשה.
הגטו כמעט ונהרס לחלוטין לאחר מרד גטו ורשה, אך למרות זאת מספר בניינים ורחובות שרדו, בעיקר בגטו הקטן, אשר נסגר קודם למרד והקרבות לא נערכו בו.
הבניינים ברחוב פרוזנה הם הבניינים המקוריים אשר פעם אכלסו יהודים בגטו, ורובם נותרו ריקים לאחר המלחמה.
כמוהם גם הרחוב אשר מתמלא כל שנה רק בפסטיבל היהודי בעיר.
בסמוך שוכן בית הכנסת נוז'יק, אשר שרד את המלחמה מכיוון ששימש כאורוות לוורמאכט הגרמני.
בית הכנסת שוחזר ושב לפעילות.
השריד האחרון לחומת הגטו נמצא ברחוב זלוטה 62.
הרובע זוֹליבוּז' מפורסם בזכות הארכיטקטורה משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. בין הרובע ונהר הוויסלה ניצב המבצר של ורשה שנבנה במאה ה-19 בארכיטקטורה צבאית.
ארמון וילאנוב, משכנו לשעבר של מלך פולין יאן סובייסקי, מיוחד בשל ארכיטקטורת הבארוק והגנים המרהיבים שבו.
בוורשה יש הרבה מאוד כנסיות, והמפורסמות שביניהן הן הכנסייה הכרמליטית של ורשה, קתדרלת יוחנן הקדוש וכנסיית סנט אנה.
הערים הגדולות ביותר באיחוד האירופאי – מקום 8.
מדד הערים היקרות ביותר בעולם – מקום 35 מתוך 144.
מדד ערים לפי רמת חיים – מקום 86 מתוך 100.
מדד ערים לפי רמת תברואה ובריאות – מקום 100 מתוך 215.
ורקבונד (Werkbund) הוא איגוד מקצועי של מעצבים, אדריכלים ותעשיינים בגרמניה.
הארגון הוקם בשנת 1907 בגרמניה ביוזמת אנשי תעשייה ובתמיכת הממשלה.
מטרתו הייתה לקדם את העיצוב בתעשייה בגרמניה.
זו הייתה הפעם הראשונה שאנשי התעשייה הבינו כי כדי ליצור מוצרים איכותיים ולקדם מכירות הם זקוקים למעצב בתעשייה.
הארגון המציא את המושג "מעצב בית", כלומר מעצב שמועסק על ידי מפעל מסוים והוא חלק מצוות העובדים שלו.
מעצב הבית אחראי על כל תחום הפרסום, עיצוב המוצר, הדגמים, האביזרים ונייר המכתבים.
בניגוד לאנגליה שם המעצבים יצאו נגד התעשייה ודגלו בעיצוב ייחודי, בגרמניה המעצבים הלכו עם התעשייה ושיפרו אותה.
בספטמבר 1933 היה הוורקבונד אחד הארגונים התרבותיים הראשונים בגרמניה לאמץ חוקה השוללת חברות של לא-אריים בארגון.
עד פרוס המאה ה-20 רק מבני ציבור, כנסיות, עיריות ובניני מגורים קבלו תשומת לב עיצובית.
בעקבות עליית חשיבות התעשייה גם מפעלי התעשייה החלו לקבל תשומת לב עיצובית.
העיצוב הפך לחדשני מבחינה ארכיטקטונית, ללא ניסיון לחקות סגנון קלאסי או סגנונות קודמים אחרים.
בין השאר, יזם הוורקבונד גם את בניית שיכון וייסנהוף בתערוכת שטוטגרט ב-1927.
העיצוב עשה שימוש בהישגי התעשייה כאלמנט עיצובי:
שילוב בין שני סוגי חומרים: שלד פלדה מצופה זכוכית.
קירות עגולים ללא עמודי פינה.
צורות גאומטריות בהתאם לחומרים ולשיטת הבנייה החדשות.
1907: הקמת ארגון הוורקבונד במינכן
1938: הארגון נסגר על ידי הנאצים
וֶרשינוֹ-דָרָסוּנסְקי היא עיירה בנפת טונגוקוצ'נסקי שבחבל עבר הבאיקל.
פירוש שמה בבוריאטית הוא "מים טובים, מתן האדמה".
ורשינו-דרסונסקי נוסדה בשנת 1865 לאחר גילוי של זהב בעמק אוזור-מלכיי (בבוריאטית "כובע זהב") והייתה אחד מהיישובים הרוסיים הראשונים בעבר הבאיקל (זבאיקליה).
איש העסקים מיכאל בוטין קיבל זיכיון על כריית הזהב באזור, והופעל בו מכרה.
ב-1929 הוכנס המכרה "דרסונסקי" למסגרת החברה הממשלתית להפקת זהב "סויוז-זולוטו" (Союззолото), ונבנו מפעלי עיבוד זהב ושירותי אחזקה למכרה.
בשנת 1932 התגוררו ביישוב 6,600 תושבים, ומשנת 1938 החל יוצא בו לאור העיתון "הפועל דרסון" (רוסית : "Дарасунский рабочий").
בשנת 2002 רכשה החברה הרוסית-בריטית Highland Gold Mining Ltd את המכרה, המפיק כ-4.5 טונות של זהב בשנה.
בספטמבר 2006 פרצה שרפה במכרה המרכזי, ונספו בה 25 כורים, מרביתם תושבי ורשינו-דרסונסקי.
ורשאבה צנטראלנה (פולנית Warszawa Centralna - "תחנת הרכבת המרכזית - ורשה") היא תחנת הרכבת המרכזית של ורשה בירת פולין.
התחנה שאותה תכננו האדריכלים ארסניוש רומנוביץ ופיוטר שימניאק ממוקמת בשדרות ירושלים (Aleje Jerozolimskie) במרכז העיר והיא משרתת רכבות אזוריות, בינעירוניות ובינלאומיות.
התחנה ממוקמת על קו הרכבת התת-קרקעי החוצה את מרכז ורשה ממזרח למערב, בין תחנת "ורשאבה שרודמיישצ'ה ו.קה.דה."(Warszawa Śródmieście WKD) ממערב, ו"ורשאבה שרודמיישצ'ה פה.קה.פה." (Warszawa Śródmieście PKP), המשרתות את רשת הקווים הפרוורית והמרוחקות ממנה מטרים ספורים בלבד.
בקווים בינעירוניים, תחנות השירות הסמוכות לוורשאבה צנטראלנה הן "ורשאבה זַחודניה" (Warszawa Zachodnia, "ורשה מערבית") ו"ורשאבה וְסחודניה (Warszawa Wschodnia, "ורשה מזרחית").
במרחק של 400 מטר מהתחנה נמצאת תחנת הרכבת התחתית "צנטרום" (Centrum).
בתחנה ארבעה רציפי אי ושמונה מסילות רכבת תת-קרקעיים, והיא כללה כבר בעת פתיחתה דלתות אוטומטיות ודרגנועים, כמקובל במבנים דומים במערב.
בנייתה של התחנה החלה בשנת 1972 והסתיימה שלוש שנים לאחר מכן.
המבנה נחשב לאחת מספינות הדגל של האדריכלות הקומוניסטית בפולין בשנות השבעים של המאה ה-20, אך הפך לפיל לבן כבר בתחילת דרכו בשל שינויים רבים בתוכניות הבנייה שפגעו בהתאמתו למטרה שלשמה נבנה ובאיכות הבנייה.
מסיבות תעמולתיות הוחלט להשלים את בנייתה של התחנה בחופזה כדי שתסתיים לפני ביקורו של ליאוניד ברז'נייב בעיר ב-1975. חיפזון זה הוביל לפגיעה באיכות המבנה וחייב עבודות תיקון ושיפוץ שנמשכו בשנות השמונים של המאה ה-20.
ורקינגטוריקס (לטינית: Vercingetorix) (82 לפנה"ס [משוער] - 46 לפנה"ס) היה ראש שבט גאלי.
התפרסם כמנהיג המרד הגאלי נגד הרומאים במלחמת גאליה.
משמעות שמו בגאלית, בקירוב: "מלך מלכי הלוחמים".
רוב הידוע על קורות חייו של ורקינגטוריקס - מספרו של יוליוס קיסר: "מלחמת גאליה", בהקשר למרד שהנהיג.
ורקינגטוריקס היה בן לשבט הארוורנים (Arverni) הגאלי, ששכן במרכז צרפת של היום.
אביו, קלטילוס (Celtillus), שהיה ראש השבט, הוצא להורג בידי בני עמו תוך כדי ניסיונו לכפות שליטתו על שאר שבטי הגאליים.
באותה תקופה שלטה רומא ישירות על הפרובינקיה גאליה נארבוננסיס (דרום צרפת של ימינו).
ב-58 לפנה"ס מונה יוליוס קיסר לנציב הפרובינקיה הזו, ויצא למסע כיבוש של כל גאליה.
עד מהרה הייתה גאליה בשליטתו המלאה, וקיסר אף פלש לגרמניה ולאי הבריטי.
מרידות של מספר שבטים גאליים (שפעלו באופן עצמאי) דוכאו בקלות על ידי הרומאים, תוך ניצול הפיצול בין השבטים הגאליים השונים.
בחורף 52/3 לפנה"ס, בעת שקיסר שהה ברומא, החלה מרידה נוספת של שבט הקארנוטים (Carnuti).
ורקינגטוריקס ניסה לעורר את הכפופים אליו להצטרף למרד, אך הוא ותומכיו גורשו מהעיר גרגוביה (Gergovia) על ידי אצילי העיר בהנהגת דודו, שחששו להסתכן בהרפתקה נגד רומא.
ורקינגטוריקס לא התייאש, ולאחר גירושו גייס צבא באזורי הכפר ובתום קרב גרגוביה השתלט על העיר והוכרז כמלך על ידי תומכיו.
לאחר ניצחון זה, ורקינגטוריקס שלח שליחים אל שבטים גאליים אחרים וצירף אליו רבים מהם.
הוא הטיל מרותו על השבטים שהצטרפו אליו, ארגן אותם ואף טבע מטבעות נושאי קלסתרו, כשליט לכל דבר.
ורקינגטוריקס השיג ניצחון מכריע ומשמעותי נגד הרומאים בקרב על גרגוביה (ספטמבר 52 לפנה"ס).
עקב כך נאלץ ורקינגטוריקס לסגת מן המרדף ולהתבצר באלסיה (Alesia).
קיסר הטיל מצור על אלסיה בכוונה להרעיב את מגיניה.
במבצע הנדסי מרשים הקימו הרומאים שתי חומות סביב העיר: פנימית, במטרה לסכל ניסיונות פריצה של הנצורים, וחיצונית שנועדה להגן מפני תגבורות גאליות שניסו להסיר את המצור מבחוץ.
מאות אלפי גאלים (לדברי קיסר) באו לעזרת מנהיגם, אך הרומאים הצליחו להדפם.
בתחילת אוקטובר 52 לפנה"ס, למרות הגעת כוח תגבורת של כ-60,000 גאלים בראשות בן דודו של ורקינגטוריקס, בגבור הרעב הכבד ועקב נפילת רוח לוחמיו, נכנע ורקינגטוריקס.
לפי המסופר, הוא יצא רכוב על סוסו ולבוש בשריון המפואר שלו.
אחרי שחג סביב המחנה הרומאי התקרב לקיסר, הניח את נשקו לרגליו ואמר: "הנה אני, אדם חזק שהובס בידי אדם חזק יותר".
תבוסת הגאלים וכניעת מנהיגם הביאה לקץ מרידתם.
ורקינגטוריקס הוצג לראווה במסע טריומף של קיסר ברומא, ב-46 לפנה"ס.
מקץ שש שנים בכלא הרומאי הוצא להורג, ככל הנראה בחניקה, ואחר כך ראשו נכרת.
ורקינגטוריקס נחשב לאב-טיפוס הלוחם הגאלי עז-הרוח הנלחם ברומאים על חרותו, וככזה נתפס כגיבור לאומי בעיני צרפתים רבים.
פסלים המנציחים את דמותו מצויים בקלרמון פראן (בקרבת האתר המשוער של גרגוביה) ובאתר המשוער של קרב אלסיה .
האחרון הוקם ב-1865/6 ביוזמת נפוליאון השלישי.
דמותו של ורקינגטוריקס הונצחה גם במספר ספרים, סרטים ומשחקי מחשב העוסקים בתקופתו.
נציין את סדרת הקומיקס "אסטריקס", סדרת הטלוויזיה "רומא", משחק המחשב "Age of Empires", והסרט הצרפתי Vercingétorix : La légende du druide roi מ-2001, המתאר את חייו של ורקינגטוריקס.
ורשץ (בבולגרית: Вършец) היא עיירת מרחצאות בצפון מערב בולגריה בשטח מחוז מונטנה והרביעית בגודלה במחוז מבחינת אוכלוסייה, לאחר בירת המחוז מונטנה והערים לום וברקוביצה.
ורשץ שוכנת 57 קילומטרים מהבירה סופיה, 30 קילומטרים דרומית מבירת המחוז מונטנה וממוקמת על המורדות המערביים של רכס הרי הבלקן.
בהמשך בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ובאזור היישוב ישנם שרידי מצודה רומית ומרחצאות.
היישוב מתועד לראשונה בכתובים עות'מאניים מאמצע המאה ה-19 כישוב נופש ואתר מרחצאות.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שוחררה העיר על ידי צבא הדנובה של האימפריה הרוסית והיא הפכה מתוקף חוזה סן סטפנו לחלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום בולגריה.
העיירה מפורסמת במעיינות החמים הנובעים בסביבותיה ושני מרכזי הספא המצויים בה, המושכים אליה תיירות מרפא מכל רחבי בולגריה וממזרח אירופה.
חלק נכבד משטחה של הרשות המקומית נכלל בשטח שמורת הטבע וראצ'נסקי בלקן.
בסמוך לעיירה עובר קו הרכבת בין סופיה לוראצה.
בעיירה שורר אקלים ממוזג, הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10oc, כאשר ערכי הקיצון נעים ממינוס 2oc בינואר עד 21oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 953 מילימטרים.
ורשאץ (בסרבית קירילית: Вршац) היא עיר בצפון-מזרח סרביה.
העיר נמצאת במחוז באנאט דרומי, בפרובינציה האוטונומית וויבודינה, וב-2011 עמדה אוכלוסייתה כולל בפרוורים על 57,369 נפש.
העיר שוכנת 85 קילומטרים מזרחית מהבירה בלגרד.
בעיר קיימת קבוצת כדורסל, המופארם ורשאץ המתמודדת בליגה הבכירה.
תיועד לנוכחות יהודים בוורשאץ קיים מ-1766. קהילה יהודית אשכנזית מאורגנת נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-18. ב-1828 הוקם בית הכנסת של הקהילה ומ-1850 קיימות רשומות מישיבות הקהילה.
ב-1852 הוקם בית הקהילה ובו שכנו משרדיה..
בוורשאץ פעל תלמוד תורה עד 1871. במהלך התקופה האוסטרו-הונגרית חל בוורשאץ פיתוח כלכלי שהוביל לעלייה במספר תושביה ובכלל זה בני הקהילה היהודית.
בשלהי המאה ה-19, הוקם בית עלמין יהודי.
כלכלת בני הקהילה נסמכה על מסחר ומיעוטם היות תעשיינים ובעלי מקצועות חופשיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, פקד את הממלכה משבר כלכלי חריף שהוביל להגירה פנימית ליישובים גדולים ומבוססים יותר, ותהליך זה לא פסח על בני הקהילה היהודית.
במהלך השואה נרצחו מרבית בני הקהילה והיא לא שוקמה.
ב-1966 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים.
ב-1969 הועתק בית העלמין היהודי למיקום חדש.
תנועת וֶרְקְלוֹיְטֶה הייתה תנועת נוער יהודית-גרמנית שנוסדה בשנת 1932 ופעלה בגרמניה ובארץ ישראל, עד להצטרפות חבריה לתנועת השומר הצעיר בשנת 1938.
התנועה נוסדה בשנת 1932 בברלין כפלג הגדול מתנועת הנוער שהתפרקה, "קאמראדן" .
לאחר המשבר הכלכלי שפקד את גרמניה בשנת 1929 נחלשה תנועת קאמראדן הליברלית והתפצלה לארבעה פלגים שהגדול מביניהם היה "ורקלויטה" בהנהגתו של מנחם גרזון.
על אף שרבים מחבריה היו בני הבורגנות, הייתה התנועה בתחילה קרובה יותר לחוגים סוציאליסטיים ולחוגים קומוניסטיים והתנגדה לשלילת הגולה, וחבריה האמינו כי יהודים ימשיכו לחיות בגולה תמיד; באשר ליהודי גרמניה, סברו כי יש להעמיק במורשת היהודית, אך גם לפעול למען החברה הכללית.
אולם בהמשך, בהשפעת מאורעות התקופה ועליית הנאצים לשלטון, נטתה התנועה יותר לכיוון ציוני חלוצי.
יחד עם זאת גם נחלשה זיקתה הליברלית כלפי היהדות והתנועה אימצה גישה חילונית, בדומה לתנועות הציוניות.
בשנת 1933 עלו לארץ ישראל שתי קבוצות בוגרים כדי לעבור הכשרה בגבעת חיים ובמשמר העמק.
ב-1934 הקימו חברי התנועה את קיבוץ הזורע בארץ ישראל ובשנת 1936 הוקם קיבוץ משמר הדרום, שהתאחד בסופו של דבר עם "הזורע".
בשנת 1938 הצטרפו שני קיבוצי התנועה בארץ ישראל לתנועת השומר הצעיר בעקבות היחסים הקרובים עם יעקב חזן, ובעקבותיהם גם יתר חברי התנועה בגרמניה.
במרכז התנועה עמדו הערכים של חיי עדה, במובן שיתופי-קהילתי, ושיבה אל היהדות ברוח ההוגה מרטין בובר שפעל אז בגרמניה.
את חיי העדה הגשימו חברי התנועה בקרב הפרולטריון היהודי בגרמניה ובחוגים בתוך התנועה הסוציאליסטית.
כוונתם הייתה לעודד אחווה וקשרים בלתי-אמצעיים כתשתית למעשה פוליטי.
ורסצ'ה (באיטלקית: Versace) הוא בית אופנה עלית יוקרתית וחברה איטלקית.
החברה הוקמה על ידי ג'אני ורסצ'ה בשנת 1978.
ורסצ'ה פתח את חנותו הראשונה במילאנו בשנת 1978 והחנות הפכה להצלחה מיידית.
כיום ורסצ'ה הוא מבתי האופנה המובילים בעולם.
בשנת 1994 השיק ורסצ'ה את קולקציית השעונים הראשונה של המותג.
בשנת 1997 נרצח ורסצ'ה על ידי אנדרו קונאנן.
בגדיו של הרוצח נמצאו בפח הזבל הסמוך לביתו של ורסצה.
בתום 8 ימים הרוצח נמצא מת כשהוא ירוי בראשו.
לימים התברר כי היה רוצח סדרתי שירה בעצמו באקדחו.
אחותו דונטלה ואחיו סנטו תפסו פיקוד והפכו למנהלים הראשיים של החברה.
בתה של דונטלה, אלגרה ורסצ'ה, היא הבעלים של 50 אחוז מהחברה כפי שכתב ג'אני בצוואתו.
המותג עצמו מורכב מקווי אופנה שונים הפונים למגזרים שונים אך ביחד מרכיבים את המותג הכולל.
בנוסף לביגוד ואביזרי אופנה המותג כולל גם מלון שנקרא "Palazzo Versace" שנפתח בשנת 2000 באוסטרליה.
מלון נוסף נפתח בדובאי בסוף שנת 2013. הקו המרכזי של המותג נקרא Versace Couture והוא כולל בגדים, תכשיטים, שעונים, מוצרי קוסמטיקה, בשמים, תיקים ורהיטים.
בשנת 2010 נחשף מכשיר סלולרי שעוצב על ידי ורסצ'ה.
המותג מושפע בעיקר מהמיתולוגיה היוונית והים התיכון וניכר שמרבית ההיסטוריה העיצובית נשענת על ידי מוטיבים חוזרים של תקופות היסטוריות שונות.
הלוגו והסמל המסחרי של המותג נותן כבוד למדוזה ולסמלים של ממלכת צרפת והים התיכון.
בית האופנה נותן דגש למוטיבים אדריכלים בהשארת קווי עיצוב של מנזר סנט הארלי בדרום צרפת הידוע באדריכלות ים תיכונית עם מוטיבים של המיתולוגיה היוונית.
בית האופנה ידוע בקרב מפורסמים רבים כגון: אליזבת הרלי, ג'ניפר לופז, סינדי קרופורד, קתרין זיטה-ג'ונס, ביונסה נואלס, ליידי גאגא, ואלטון ג'ון.
הייחוד של ורסצ'ה מבתי אופנה אחרים הוא השימוש התדיר שלו במפורסמים בפרסומות שלו.
חלק מהאנשים שהיו הפנים של המותג במהלך השנים היו מדונה, בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה, דמי מור, אשטון קוצ'ר, ואיאן סומרהולדר.
כיום הפנים של המותג היא השחקנית והדוגמנית ג'נוארי ג'ונס.
ורש (באוקראינית: Вараш; עד 2016 נקראה קוזנצובסק, באוקראינית: Кузнецовськ) היא עיר במחוז רובנו.
העיר הוקמה כ"עיר חברה" עבור תחנת הכוח הגרעינית רובנו בשנת 1973, אם כי יישוב כפרי בשם ורש שכן במקום קודם לכן וידוע משנת 1776. נכון לשנת 2022 מתגוררים בעיר 41,711 תושבים.
סמל העיר מתייחד בכך שמוצגת עליו תחנת כוח גרעינית, מהערים הבודדות בעולם.
העיר נקראה בתחילה על שמו של המרגל הסובייטי ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב, שפעל באוקראינה במהלך מלחמת העולם השנייה במסווה של קצין נאצי.
ב-2016, כחלק ממהלך כולל לשינוי שמות מקומות הקשורים לשלטון הקומוניסטי באוקראינה, שמה של העיר שונה לוורש.
העקרונות המנחים בעת תכנון וייסוד העיר היו של ריאליזם סוציאליסטי, והיא מהווה דוגמה לתכנון ערים מסוג זה מסוף תקופת הקומוניזם.
ורקוביץ' (באוקראינית: Варковичі; בפולנית: Warkowicze) הוא כפר במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר 880 יהודים שהיו כ-85% מתושביו, ופעלו בו בית ספר יהודי, בית מדרש ותלמוד תורה.
ב-27 ביוני 1941 כבשו את הכפר חיילי הוורמכט, ועד מהרה החלו במעשי רצח של יהודים ביישוב, ומינו בו יודנרט.
בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו מגודר, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
ב-29 בספטמבר 1942 הובאו לגטו שבכפר יהודים נוספים מהסביבה, והוא נסגר.
ב-3 באוקטובר 1942 נלקחו יהודי הגטו במשאיות ליער סמוך, ושם נרצחו כולם.
רוב היהודים שהצליחו להימלט מהאקציה נרצחו בידי אוקראינים מקומיים.
ורקליאני (בלטבית: ; ביידיש: וארקליאן) היא עיירה במזרח לטביה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ורקליאני נזכרת לראשונה בשנת 1226. בשנת 1928 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בשנת 1897 היוו היהודים כ-75% מאוכלוסיית ורקליאני.
בשנת 1935 נמנו בוורקליאני 950 יהודים, כ-60% מכלל תושביה, ופעלו בה שלושה בתי כנסת, תלמוד תורה, וכן חוגים ציוניים.
פעילות זו הופסקה עם כניסת הסובייטים לאזור בשנת 1940. בתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, ועד מהרה הטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, העסקה בעבודות כפייה משפילות, וריכוז בגטו.
ב-4 באוגוסט 1941 רוכזו כ-540 יהודי הגטו שבעיירה, ונרצחו בבורות ירי שכרו בעצמם בבית העלמין היהודי בעיירה.
בחודשים שלאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מומרים בעיירה, והוציאו אותם להורג.
טרם נסיגתם, ציוו הגרמנים על איכרים מקומיים לשרוף את גופות הנרצחים שבבורות הירי בעיירה.
הוריו של שלום חנוך ואימו של חנן יובל עלו לארץ ישראל מוארקליאן בשנות ה-30 והתיישבו בקיבוץ משמרות.
לאחר המלחמה חזרו לעיירה כ-20 משפחות יהודיות שהספיקו להימלט מזרחה טרם כניסת הגרמנים.
במהלך שנות ה-50 וה-60 חדלה הקהילה היהודית בווארקליאן מלהתקיים עקב הגירת המשפחות לריגה ודווינסק, משם רובן ככולן עלו ארצה בשנות ה-70.
כיום נותר בוארקליאן יהודי אחד בלבד.
וַשׁוּכָּנִי הייתה עיר הבירה של הממלכה החורית העתיקה מיתני משנת 1500 לפנה"ס לערך ועד המאה ה-13 לפנה"ס.
משמעות שמה היא אולי "מקור הטוב" או "מקור הבריאות".
הפרשנות היא לפי דמיון הביטוי בסנסקריט.
המקום המדויק שבו שכנה העיר אינו ידוע.
אחת ההצעות שהועלו הייתה לזהות את מקומה עם תל פחריה, ששוכן ליד תל חלף במחוז אל-חסכה בצפון סוריה.
העיר שכנה על הגדה המזרחית של הפרת.
החוקרים הגיעו למסקנה זאת בעקבות הטקסטים שהשאיר שופילוליומש הראשון, שבו ציין שהיה עליו לחצות את הנהר כדי להגיע לעיר, בעוד שכרכמיש שכנה ממערב לפרת.
הערים שכנו כנראה לא רחוק אחת מהשנייה.
העיר נבנתה כנראה כעיר חדשה שתשמש בירתה של מיתני, לאחר שהממלכה התארגנה מחדש.
האלה של העיר הייתה אושה (Usha).
העיר נחרבה על ידי המלך החתי שופילוליומש הראשון (1323-1358 לפנה"ס) בשנים הראשונות למלכותו.
שופילוליומש הראשון ניצל שעת כושר, כאשר במיתני התנהל מאבק על המלוכה.
הוא כרת ברית עם אחד הנצים, אַרתַתַמַה, והכריז מלחמה על תוּשרַתַה .
הסיבה הפורמלית ליציאה לקרב הייתה ההתערבות הצבאית של מיתני במרד שהתרחש באִשוּוַה , שהייתה תחת שלטון חתי.
תושרתה התרברב על ניצחונו באשווה ושלח חלק מהשלל למלך המצרי אמנחותפ השלישי, בן בריתו.
שופילוליומש הראשון ירד על ושוכני מהאזור ההררי שמצפונה, והפתיע את המלך החורי שנמלט ממנה.
נפילת ושוכני הביאה לקריסת כל המערכת האימפריאלית שניהלה את הממלכה.
כיבוש העיר מופיע בטקסטים המספרים על מעשי שופילוליומש הראשון, על המלכת מלך חורי בשם שַתיוַזַה , בנו של תושרתה, על ממלכת חניגלבת שהוא הקים.
העיר נכבשה שוב ונחרבה בשנת 1290 לפנה"ס לערך, על ידי המלך האשורי אדד-ניררי הראשון (1275-1307 לפנה"ס).
אנדרי מיכאילוביץ' דנילקו (באוקראינית: Андрі́й Миха́йлович Дани́лко; נולד ב-2 באוקטובר 1973), הידוע בשם הבמה ורקה סרדוצ'קה (באוקראינית: Вєрка Сердючка), הוא קומיקאי, זמר ושחקן אוקראיני ששר מוזיקת פופ ודאנס.
דנילקו ייצג את אוקראינה באירוויזיון 2007 כוורקה סרדוצ'קה וסיים במקום השני, לאחר סרביה.
בתור שחקן אופי, דנילקו הופיע בתריסר סרטים בטלוויזיה.
הופעתו הידועה הייתה כאשר הופיע כוורקה סרדוצ'קה בסרט הקומדיה "מרגלת" בכיכובם של מליסה מקארתי, רוז ביירן ומירנדה הארט.
דנילקו אף הופיע באירוויזיון 2017 אשר נערך באוקראינה, וכן באירוויזיון 2019 שנערך בתל אביב.
אנדריי דנילקו נולד למשפחה ממעמד הפועלים בעיר פולטבה, ששכנה אז ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-1980, כשהיה בן שבע אביו מת מסרטן הריאה.
דנילקו היה שחקן חובב ונלהב מאז ילדותו, הוא סיים את חוק לימודיו במכללת הקרקס בקייב.
בשנת 1990, אנדריי דנילקו החל ליצור את הדמות המכונה "ורקה סרדוצ'קה", אישה מְצֻעֲצָעת בגיל העמידה המגיעה ממשפחה כפרית שעובדת כמשגיחה ברכבת שינה.
דנילקו הציג לראשונה את סרדוצ'קה בפומבי במהלך תחרות קומדיה שנערכה בפולטבה ב-4 בינואר 1991. הוא המציא את שמה של הדמות בשילוב שם פרטי שנבחר באופן אקראי ושם משפחה של חברתו לכיתה לשעבר, אניה סרדוק.
מאוחר יותר נתן דנילקו דמות המשמשת כאמא של סרדוצ'קה המגולמת בידי השחקנית אינה בילוקון, שהייתה חברה קרובה של דנילקו עוד מימי לימודיו בבית הספר.
אחרי ורקה סרדוצ'קה יצר דנילקו דמויות אחרות, כמו שוטר, חייל ורקדן בלט נשי.
הוא הקים את ההרכב "תיאטרון דנילקו", המסייר בערי רוסיה ואוקראינה.
בשנת 2002 דנילקו והרכבו סיירו במדינות הבלטיות עם התוכנית "I am a Revolution" במשך כל השנה.
בשנה שלאחר מכן הוא זכה בפרס אמנות הבמה של אוקראינה.
בסוף שנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הנחה דנילקו תוכנית אירוח בשם "SV-show" (SV זהו הקיצור האנגלי של "Спальний Вагон" בתעתיק אנגלי: "Spalnyy Vagon", כלומר קרון שינה) בערוצי טלוויזיה אוקראיניים שונים.
בשנת 2001, עשה דנילקו את הופעתו הראשונה עבור כמה הפקות מוזיקליות בטלוויזיה בדמותה של סרדוצ'קה.
כמה מהפקות אלו הוצגו בשידורי הסילבסטר בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1.
מלבד הופעות פופ וריקוד שביצע דנילקו כוורקה סרדוצ'קה, דנילקו ביצע גם יצירות מוזיקליות מסוג אמביינט תחת שמו האמיתי.
ורקה סרדוצ'קה נבחרה לייצג את אוקראינה באירוויזיון 2007 שנערך בהלסינקי שבפינלנד עם השיר "Dancing Lasha Tumbai" (לרקוד לָאשָׁה טוּמְבָּאי).
כמה מאזרחי אוקראינה ואפילו חברי הפרלמנט האוקראיני הביעו גם את מורת רוחם על הבחירה, באומרם כי הדמות סרדוצ'קה היא "וולגרית ומגוחכת".
בשיר "Dancing Lasha Tumbai" של סרדוצ'קה היו ארבע שפות: גרמנית, אנגלית, אוקראינית ורוסית.
השם "Lasha Tumbai", נשמע פונטית כמו "Russia goodbye" ("להתראות רוסיה"), בהתייחס למהפכה הכתומה שהתרחשה שלוש שנים קודם.
סרדוצ'קה הגיע לגמר של הקדם האירוויזיון האוקראיני שבחר את נציג אוקראינה לאירוויזיון 2011, אך הוא לבסוף נסוג מבחירתו ב-2010.
דנילקו הופיע באירוויזיון 2019 כוורקה סרדוצ'קה, במופע של כוכבי האירווזיון מהעבר, לצידם של גלי עטרי, קונצ'יטה וורסט, אלני פוריירה, ומונס סלמרלוב.
דנילקו הופיע בדמותה של ורקה סרדוצ'קה בהופעת קמע בסרט הקומדיה האמריקאי "מרגלת" אשר יצא לאקרנים ב-4 ביוני 2015 באוקראינה.
בסצנה, שצולמה בפריז, נראה דנילקו שר את השיר "Dancing Lasha Tumbai" על במה ברחוב מרכזי.