tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הרישיון לנהל תיקי השקעות נותנת רשות ניירות ערך הישראלית, והיא המפקחת על מנהלי התיקים.
החוק נועד להגן על לקוחותיהם של בעלי הרישיון, ולפיכך הוטלו חובות נאמנות וחובות זהירות קפדניות ביותר.
בחוק ובהוראות רשות ניירות ערך נקבע הליך פרטני ומפוקח על פיו יש לקבל לקוח, לברר את צרכיו ואת מטרות השקעתו, ורק לאחר מכן ניתן לקבוע את מדיניות ניהול תיק ההשקעות שלו.
מנהל תיקים חייב לשלוח ללקוח דו"ח מסודר בכל רבעון ובו לדווח אודות כל השקעה שביצע בתיק ההשקעות שלו.
למען הגנה על הציבור, הרשות לניירות ערך מתפעלת מאגר פומבי של יחידים וחברות בעלי רישיון ייעוץ, שיווק או ניהול השקעות, אשר כפופים לחובות נאמנות וחובות זהירות קפדניות ביותר.
במקרה ומדובר בלקוח שהוא משקיע כשיר, כלומר בעל נכסים רבים והבנה בשוק ההון, מצטמצמות חובותיו של מנהל התיקים, שכן החוק מניח שהלקוח אינו זקוק להגנות המצויות בחוק.
בין הצמצומים, לא נדרש רישיון ניהול תיקי השקעות לצורך ניהול תיק השקעות למשקיע כשיר, אך כן נדרש בהסכם ניהול תיקים פרטים פיננסיים מזהים והכרה שמדובר במשקיע כשיר.
תיק אפרסק הוא כינויו של תיק חקירה של משטרת ישראל שעסק במעשי שחיתות בהם נחשדו גורמים במפד"ל ובשלטון המקומי בסוף שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80.
"תיק אפרסק" הוא כינוי שניתן על ידי המפכ"ל, הרצל שפיר, ללקט של ידיעות גולמיות, שהצטברו ביחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה), בשליש האחרון של שנת 1980. הידיעות הללו לא טופלו במסגרת חקירה סמויה ואף לא נבדקו.
מקצתן עלו חשדות נגד אישי ציבור מסוימים, ומרביתן עסקו בהקצבות כספים, לכאורה שלא כדין, על ידי אישים ממשרד הפנים ומרשויות מקומיות מסוימות, שחלקם היו מקורבים לשר הפנים יוסף בורג.
שר הפנים עצמו לא נחשד באף אחת מידיעות אלו.
בסוף אוקטובר, או בתחילת נובמבר 1980, נודע לשר בורג, שהיה אז השר הממונה על משטרת ישראל, על קיומן של ידיעות כאמור, והוא פנה למפכ"ל וביקש לדעת במה מדובר.
המפכ"ל כינס בלשכתו ישיבה דחופה עם ראש יאח"ה בנימין זיגל ועם ראש אגף חקירות (אח"ק) יחזקאל קרתי, וביקש להתעדכן בעניין.
מאחר שהידיעות לא טופלו, נדרשה קצינת ההערכה של היחידה לעבוד במשך לילה שלם כדי להכין את החומר להצגה בפני המפכ"ל, בישיבה שהתקיימה בלשכתו ב־3 בדצמבר.
אחר כך, באותו יום, התייצב הרצל שפיר בפני השר בורג, מסר לו עדכון על החומר, והדגיש בפניו כי החומר אינו עומד בפני חקירה גלויה.
השר בורג קבע כי אין לטפל בחומר באופן גלוי, אלא רק אחרי הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו ביוני 1981. שפיר הסכים עם ההנחיה הזו.
בפגישה נוספת שהתקיימה בין בורג ושפיר ב־14 בדצמבר, דרש בורג לקבל את כל החומר המודיעיני הנדון, אך שפיר התנגד לכך.
ב־16 בדצמבר נפגש שפיר עם חברו, רב-אלוף במילואים חיים לסקוב, וטען בפניו כי בורג ביקש ממנו לשמוע פרטים על חומר הנוגע למשרד הפנים, וכי בגלל הבחירות אין לחקור בזה.
כאשר נודע לציבור על הפגישה הזו – אחרי פיטוריו של שפיר, הועלתה נגד שפיר ביקורת על כך כי אם סבר שהנחיותיו של בורג ניתנו שלא כדין, היה עליו לפנות ליועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר.
ב־25 בדצמבר כינס שפיר בלשכתו ישיבה עם זיגל, וביקש כי החומר יצולם בשני עותקים.
עותק אחד הפקיד שפיר בכספת בלשכתו ועותק שני לקח לביתו.
ב־31 בדצמבר פיטר בורג את שפיר בשיחה בארבע עיניים, שבמהלכה איים שפיר על בורג כי אם לא יחזור בו מהחלטתו לפטרו: "לא יהיה טוב למדינה, לממשלה לעם ישראל ולמפלגה של בורג".
למחרת היום הדליף שפיר לחה"כ יוסי שריד את "אפרסק", וכך נודע העניין לציבור.
בעקבות כך גם התגלה כי שפיר החזיק ברשותו את העותק השני של החומר.
ב־4 בינואר 1981, הועבר כל החומר לבדיקתו של היועמ"ש, פרופ' יצחק זמיר, שקבע בחוות דעת שהתפרסמה באפריל 1981, כי מרבית החומר אינו ראוי לחקירת משטרה.
למעשה רוב האשמות של שפיר נגד בורג נדחו על ידי זמיר.
לימים התברר כי החומר שהועבר לחקירה הוביל בסופו של דבר לכתב אישום אחד ולהרשעתו של ראש מועצת גני תקווה, מרדכי וייס, בעבירות של מרמה והפרת אמונים.
פיטוריו של שפיר לא הועמדו לביקורת שיפוטית.
מיד לאחר הפיטורים הגישו שני קציני משטרה עתירה לבג"ץ נגד הפיטורים.
הרצל שפיר, שתחילה אמר שיצטרף לעתירה, חזר בו, וכעבור כשבוע ימים נמחקה העתירה על ידי העותרים.
יש הסבורים כי תיק אפרסק נעשה למיתוס חסר אחיזה במציאות לפיו בורג סילק את שפיר כדי למנוע חקירה שעלולה הייתה לסכן אותו.
לדעתם של האוחזים בגישה זו, הדחתו של שפיר נבעה מרצף של אירועים, בהם התגלו פגמים באמינותו.
הימנעותו של שפיר מלהצטרף לעתירה לבג"ץ סיכלה את האפשרות להוכיח את טענותיו נגד בורג.
תיק השוק הוא תיק נכסים הכולל את כל הנכסים בשוק ביחס פרופורציונלי לערכם בשוק.
למרות הגדרה רחבה זו, לא נדרש לכלול את כל הנכסים הקיימים בשוק כדי לקבל את תיק השוק, ניתן להסתפק בנכסים העיקריים שבשוק כך שיתקבל תיק שוק מקורב מספיק לתיק השוק האמיתי.
הכלכלן ריצ'רד רול הראה כי המדד העיקרי בכל מדינה, הוא תיק מקורב מספיק וניתן להסתמך עליו.
כך למשל מדד S&P 500 בארצות הברית ומדד DAX בגרמניה הם תיקים מקורבים לתיק השוק.
הרעיון מאחורי תיק השוק הוא שמשקיעים ישקיעו רק בתיק השוק ובנכס חסר סיכון.
זאת כי השקעה בתיק אחר תיתן סיכון גבוה יותר ביחס לתשואה שאותה ניתן לקבל משילוב בין תיק השוק ונכס חסר סיכון.
תאוריה זו היא הבסיס למודל CAPM ולמודלים נוספים של תמחור.
תיק רחצה הוא תיק קטן, לרוב עשוי פלסטיק המשמש לאחסון כלים ותכשירים המיועדים לרחצה עבור נוסע.
מטרת התיק להכיל את הכילים והתכשירים הנדרשים כאשר אדם אינו נמצא בביתו ואינו יכול להגיע לתכשירים המצויים בחדר הרחצה שלו.
לרוב תיק הרחצה לא יכיל תכשירים המצויים במלון או באכסניה בו מתכוון הנוסע לשהות.
תיק הרחצה הוא חלק מכבודת הנוסע, מאוחסן במזוודה או בתיק היד שלו.
בחלק משדות התעופה נאסר לשאת בכבודת היד המועלית אל המטוס נוזלים, ג'ל וקרמים בנפח שמעל 100 מיליליטר, ומכיוון שתכולת תיק הרחצה מכילה לעיתים מכלים בעלי תכולה כזו, רבים אורזים מלכתחילה את תיק הרחצה בכבודה הנשלחת לבטן המטוס, כדי להימנע מעיכוב בעת הבידוק הביטחוני.
התיק יכלול מוצרי היגיינה ורחצה כגון:
מוצרי קוסמטיקה כגון קרם לחות, קרם גוף, קרם ידיים
לרוב תיק הרחצה של נוסע השוהה במלון או אכסניה לא יכלול סבון ושמפו משאלה מסופקים על ידי מקום הלינה.
יש והתיק כולל מוצרי איפור, אולם לעיתים הם מאוכסנים בנפרד, בתיק איפור.
תיק רחצה עשוי להכיל גם תרופות (כדורים, סירופים, משאפים) ואמצעי עזרה ראשונה (כגון תחבושת, פלסטרים וחומרי חיטוי כגון פולידין).
בשחמט (כמו במשחקי ספורט) תיקו הוא סיום המשחק ללא הכרעה.
בתחרויות שחמט תיקו בדרך כלל מזכה כל צד בחצי נקודה, בעוד ניצחון מזכה בנקודה לצד המנצח ואפס למפסיד (ישנן תחרויות בהן ניצחון מקנה שלוש נקודות ותיקו נקודה אחת, אך הדבר נדיר).
עד שנת 1867, שחקנים במשחק רשמי שהסתיים בתיקו שיחקו ביניהם שוב עד השגת הכרעה.
בתחרות שנערכה בצרפת באותה שנה הסתיימו משחקים רבים למדי בתיקו, והצורך בקיום משחקים חוזרים גרם לבעיה.
בעקבות אירוע זה, הוחלט שנה לאחר מכן על החוק שמעניק חצי נקודה לכל צד במצב של תיקו, במקום קיום משחק חוזר.
תור שחור, העמדה היא פט.
פט (בעברית: כפת) הוא עמדה בשחמט שבה השחקן שתורו לשחק אינו יכול לבצע אף מסע חוקי אך אינו נמצא תחת איום שח.
הפט הוא סיכויו האחרון של שחקן הנמצא בעמדת נחיתות למלט את עצמו מהפסד, ובכך הוא משמש איום על השחקן העומד לנצח פן ישמוט את יתרונו.
לפט חשיבות רבה בסיומי שחמט.
על פי ארגון פיד"ה, תיקו בהסכמה נקבע כאשר ישנה הסכמה בין שני השחקנים על תיקו.
שחקן רשאי להציע תיקו ליריבו בכל זמן נתון במהלך המשחק, ואם ההצעה מתקבלת - המשחק אכן נגמר בתיקו.
חובתו של השחקן היא לשאול זאת לפני לחיצה על שעון המשחק, וליריב ניתנת האפשרות לבקש ממנו לשחק את תורו ואז להחליט.
שחקני שחמט יכולים להציע זאת על ידי מילים (לשאול בדיבור) או באמצעות תנודה של הראש.
רובם הניכר של משחקי השחמט שמסתיימים בתיקו בטורנירים מקצועיים מוכרעים באמצעות תיקו בהסכמה.
בתחרויות מסוימות נהוגים "חוקי סופיה" שאינם מאפשרים תיקו בהסכמה במהלך 30 המסעים הראשונים (כדי למנוע משחקי תיקו קצרים), אלא אם כן העמדה חזרה על עצמה שלוש פעמים.
חוק שלושה מסעים חוזרים הוא חוק האומר שלשחקן ניתנת האפשרות לסיים את המשחק בתיקו לאחר שהעמדה חוזרת על עצמה במשך שלוש פעמים.
הסיבה לכך היא משום שבמצב כזה "לא נוצרת כל התקדמות במהלך המשחק".
כדי שמסע מסוים ייחשב כ"חוזר על עצמו", כל הכלים חייבים להיות מסודרים באותו אופן, וגם כל המידע הנוסף (של מי התור, האם ניתן לבצע הצרחה או הכאה דרך הילוכו) חייב להיות זהה.
ברגע שהדבר מתרחש, המשחק לא מוכרע כתיקו באופן אוטומטי - אחד השחקנים צריך לדרוש זאת בתורו.
על פי פיד"ה המשחק מוכרע בתיקו כאשר ישנה דרישה מוצדקת על ידי שחקן בתורו לאחר שהעמדה חזרה על עצמה שלוש פעמים.
אם דרישת התיקו שגויה, מתווספות ליריב כשלוש דקות לשעון כעונש, והמשחק ממשיך, כיוון שהדרישה עלולה להוביל להסחת דעתו של היריב.
בנוסף, בדומה ל"תיקו בהסכמה", גם אם הדרישה אינה מוצדקת רשאי השחקן היריב להסכים לה והמשחק אכן יוכרז כתיקו.
חוק חמישים המסעים פוסק ששחקן רשאי לדרוש תיקו אם במשך 50 המסעים האחרונים לא בוצע שום מסע בלתי-הפיך, כלומר תזוזה ברגלי או הכאת כלי.
הסיבה לחוק זה היא כדי למנוע משחקן שאינו מסוגל לנצח את האפשרות לשחק בצורה לא הוגנת ולבצע מסעים "סתמיים" בתקווה לטעות של היריב.
כל הכרעות המט הבסיסיות יכולות להתבצע בקלות רבה בפחות מחמישים מסעים.
במאה ה-20, התגלה שישנן כמה הכרעות בשחמט שדורשות יותר מחמישים מסעים כדי לבצען, ללא הכאה של שום כלי או תזוזה של רגלים.
דבר זה גרם לשינוי חוק חמישים המסעים, ואיפשר מקרים יוצאי דופן בהם מאה מסעים היו מותרים.
מאחר ששינויים נוספים נקבעו עם הזמן, החליטה פיד"ה בשנת 1992 לבטל את כל המקרים היוצאים מן הכלל, והחזירה מחדש את חוק חמישים המסעים.
על פי ארגון פיד"ה המשחק מוכרע בתיקו אך ורק כאשר מתקיימת דרישה מוצדקת מצד שחקן כלשהו ובתורו.
הדרישה לכך לא חייבת להיות ברגע בו החוק מגיע ליכולת מימוש, אלא בכל זמן בו החוק עדיין תקף לאחר מסע מספר חמישים.
המשחק לא מוכרז כתיקו באופן אוטומטי תחת חוק חמישים המסעים - אלא רק כאשר זהו תורו של השחקן ללכת והוא דורש זאת, ולכן המשחק יכול להימשך לאחר נקודה זו.
באופן תאורטי בלבד, משחק שחמט יכול להימשך עד אין-סוף במצב כזה.
למעשה, על פי רוב, אחד השחקנים מעדיף לסיים בתיקו.
רק לעיתים נדירות משחקים מוכרעים באמצעות חוק חמישים המסעים.
במצב בו לשום שחקן לא ניתנת אפשרות חוקית לבצע מט, המשחק מוכרע כתיקו באופן אוטומטי.
הדבר קורה כאשר אין מספיק כלים שנשארו על הלוח, למשל כאשר נשאר רק המלך או בתוספת פרש או רץ לשני השחקנים, או כשלכל אחד מהשחקנים מלבד המלך נשארו רק רגלים ואי אפשר להזיז את הרגלים או להכות אותם.
בעבר, נחשב לתיקו גם מצב של שח נצחי , כאשר אחד הצדדים מאיים בשח שוב ושוב באופן בלתי פוסק.
היום נחשב שח נצחי למקרה פרטי של אחת מן הקטגוריות שתוארו עד כה (כמעט תמיד חוק שלושה מהלכים, לפעמים חוק 50 המסעים).
בדיאגרמה משמאל הלבן, שמצבו נחות, יכול לכפות שח נצחי: 1.מה-ג8+ מ-א7 2.מה-ג7+ מ-א8 3.מה-ג8+ וכו'.
מחסור בכלים כנגד מחסור בזמן
מצב בו לאחד מהשחקנים אזל הזמן בשעון אך לשחקן השני אין יכולת לעשות מט (נשאר לו רק המלך או מלבדו רק רץ אחד או פרש אחד).
אם בסדרת מהלכים חוקיים כלשהי השחקן עם הזמן בשעונו יוכל לבצע מט, ואפילו אם המט מתאפשר רק בהנחה שהיריב ישחק מהלכים שהם לרעתו בבירור, אין זה תיקו.
דוגמה לכך ניתן לראות במשחק של מגנוס קרלסן (שחור) נגד עלי רזא פירוזג'א (לבן) (אליפות העולם בשחמט בזק 2019) בו לקרלסן נותרו מלך ורץ -שאינם מספיקים למט-
ולפירוזג'א נותרו שלושה חיילים ורץ -שמספיקים בשפע למט- אך הזמן בשעונו אזל.
ובהינתן תרחיש היפותטי ופירוזג'א יכתיר את אחד מחייליו לפרש וילכוד בעצמו את מלכו, יוכל קרלסן לעשות מט.
לאחר דין ודברים, נפסקה תוצאת המשחק בניצחון לקרלסן.
תיק ביצים הוא מבנה קשיח הנוצר על ידי מינים שונים (בעיקר מקרב חרקים ורכיכות) ומכיל מצבור ביצים.
המילה Ootheca היא לטיניזציה של צירוף מילים שמקורן ביוונית: oo - תחילית שמשמעותה ביצים, ו-theca שמשמעותה מכסה או מכל.
תיק הביצים מכיל לרוב מספר רב של ביצים מוקפות בקצף חלבון המתקשה במגע עם האוויר ליצירת מעטה קשיח המגן על הביצים.
חרקים הידועים בתיקי הביצים שלהם הם תיקנאים שאף קיבלו את שמם על שום התיק שנושאת הנקבה וגמלי שלמה, על אף שפעמים רבות מכנים בעברית בטעות את תיק הביצים של גמלי שלמה תטולה.
"תיקון" (Tikkun) היה רבעון של התנועה להתחדשות יהודית שהתפרסם בארצות הברית בשפה האנגלית.
כתב העת דן בנושאי יהדות בתרבות האמריקנית ובתרבות הישראלית, וכן פרסם מאמרים על פוליטיקה, דת והיסטוריה, מאמרי פובליציסטיקה, ביקורת ספרות, ביקורת מוזיקה ושירה.
הרב מיכאל לרנר היה מייסדו של כתב העת ועורכו מהגיליון הראשון בשנת 1986 ועד שהודיע על סגירתו באפריל 2024. בית הכנסת "בית תיקון", בראשותו של הרב לרנר, היה מזוהה במקצת עם כתב העת.
בשנים 2006 ו-2011 זכה כתב העת בפרס העיתונות העצמאית על סקירותיו בנושאים רוחניים, בייחוד על מאמרים המסבירים את הכמיהה של אנשים לדת, ומאמרים אחרים המתארים את השפעת הפונדמנטליזם הנוצרי בארצות הברית על סכסוכים דתיים בעולם.
מקור שמו של כתב העת הוא במושג הקבלי "תיקון עולם".
כתב העת היה בין הגורמים שהגדילו את השפעתו של המושג במשמעותו התרבותית-חברתית הרחבה.
על פי השקפתו, על האנושות "לרפא, לתקן ולשנות את העולם, בעזרתו של האל".
על פי מייסדי כתב העת, כתב העת נועד לתת במה לזווית היהודית בנושאים ליברליים כמו זכויות האדם, פציפיזם, פמיניזם וזכויות עובדים.
כותבי המאמרים נבחרו בהתאם למדיניות זו.
עם זאת, כתב העת הכריז שהמאמרים בו "לא בהכרח משקפים את עמדת המערכת", ועורכו, הרב מיכאל לרנר, הצהיר שהוא מפרסם לעיתים קרובות במתכוון מאמרים הנוגדים את עמדותיו האישיות.
כתב העת למעשה העמיד את עצמו מול כתב העת קומנטרי, שנוקט בגישה שמרנית.
על רקע זה התפטר אלי ויזל מוועדת העורכים.
בין הכותבים שתרמו לכתב העת ניתן למצוא את הרב אברהם יהושע השל, נועם חומסקי, רוברט אלטר, פול מנדס-פלור, חיים פוטוק, יצחק שורש, מרטין גילברט, ארתור הרצברג, מייקל וולצר, בני מוריס וריצ'רד סילברסטיין, וכן לא יהודים כגון אדוארד סעיד, קורנל וסט וכריסטופר לאש .
"תיקון" נתן במה לסופרים ומשוררים כגון לואיז גליק, ג'ויס קרול אוטס ואלן גינסברג, ואף תרגם מהספרות העברית שירה וקטעי סיפורת משל יהודה עמיחי, דן פגיס, זלדה, א.ב יהושע ואחרים.
בנוסף ערך כתב העת ראיונות עם דמויות דוגמת עמוס עוז, צ'סלב מילוש וג'סי ג'קסון.
"תיקון" הוביל קו ביקורתי כלפי מדיניות ישראל בשטחים.
בשנת 1989 פורסמה בניו יורק טיימס מודעה מטעם כתב העת, שקראה למשא ומתן בין ישראל לאש"ף מבלי לשלול הקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל.
בין החתומים עליה היו קולות בולטים ביהדות אמריקה כוולצר, וודי אלן, קארל ברנסטין, בטי פרידן, אלן גינסברג, אבי הופמן, נורמן ליר, ארתור מילר ופיליפ רות.
בנוסף ארגן כתב העת כנסים לתמיכה בתהליך השלום, בהם כנס בירושלים שבו השתתפו לרנר, הסנאטור היהודי פול ולסטון, א.ב יהושע, אוריאל סימון ואחרים.
בשנת 2001 פרסם אתר האינטרנט היהודי "מצדה 2000" דברים קשים נגד מייקל לרנר, בין השאר איומים ברצח נגדו על שהוא "תוקע סכין בגב האומה".
במאי 2005 פורסם בכתב העת מאמר של יואל קובל בשם "על אנטישמיות השמאל ומעמדה המיוחד של ישראל".
מבקרי כתב העת טענו שבמאמר זה נעשה שימוש בטיעונים אנטישמיים, ומדינת ישראל מתוארת בו כמדינה גזענית המבצעת פשע נגד האנושות.
בשנים 1997–1999 פורסמו בכתב העת ביקורות שליליות רבות על אלן דרשוביץ ועל ספריו.
באוקטובר 2006 דרשוביץ פרסם מאמר שבו כתב: "כתב העת "תיקון" הוא המבקר הארסי ביותר של ישראל הפועל תחת חסות יהודית ...
תמיכה ב"תיקון" הוא תמיכה באויבי ישראל".
תיק הרבנים (או פרשת הרבנים) הוא כינויה של פרשה בה כ-1,500 אנשי כוחות הביטחון תוארו כרבנים על ידי הכשרתם במכללות ללימודי יהדות.
המכללות פעלו בין השנים 1998–2003. לימודים אלו הקנו תעודה של "יורה יורה" או תעודה של "השכלה תורנית גבוהה", ועל פי תעודות אלו ניתנו הטבות שכר לשוטרים ואנשי צבא.
בין השנים 2000–2008, הוציאה מדינת ישראל כ-250 מיליון ש"ח על תוספת שכר למשרתים אלה, והן ממשיכות להינתן גם לאחר חשיפת הפרשה לאנשי כוחות הביטחון שהוחלט שהסתמכו בתום לב על ההכרה בלימודיהם.
זאת, לטענת פרקליטות המדינה, בלא שהתממשו בפועל כל התנאים הנדרשים לקבלת התעודות.
ראש צוות החקירה במח"ש, החוקר אלכס אור, הביע את דעתו, כי "מבחינת מספר החשודים, זו אולי החקירה הגדולה ביותר בתולדות מדינת ישראל".
בסופה הוגש בנובמבר 2008 כתב אישום רחב היקף, נגד בכירים ברבנות.
בפרשה מעורבים מספר רבנים ואישים מפורסמים.
לימודים תורניים כבסיס לתוספת שכר
מדינת ישראל מכירה באפשרות העובדים בשירותה לקבל תוספות שכר בגין לימודים אקדמיים.
במסגרת זו הכיר משרד החינוך בלימודים קודמים של בוגרי ישיבות המועסקים כמורים למקצועות היהדות (תורה שבעל-פה או מחשבת ישראל), כבסיס לקבלת תוספת לשכר המורה.
נקבע, כי שנת לימודים כזו תזכה ב-3 נקודות זכות.
בנוסף, מי שלמד כאמור (בישיבה גבוהה, לפחות 4 שנים ולפחות 35 ש"ש) וצבר 55 נקודות זכות, שבכללן גם נקודות בעד לימודי סמיכה לרבנות, יהא זכאי לדרגת שכר של מורה בעל תואר M.A.
תעודת סמיכה לרבנות מקנה 15 נקודות זכות.
נקבע, כי ההגדרה של תעודת זו היא "שרשום בה 'יורה יורה', שנבדקה על ידי הרבנות הראשית לישראל ונמצא כי ניתנה על ידי מסמיך מוכר על ידי הרבנות הראשית לישראל".
בשנת 1993 רענן משרד החינוך את ההוראות הללו.
לפי ההוראות החדשות גם תעודת השכלה תורנית גבוהה מקנה 15 נקודות זכות.
נקבע, כי ההגדרה של תעודת זו היא "המונפקת על ידי הרבנות הראשית לישראל, באופן שהוסכם בין הרבנות הראשית לישראל ובין משרד החינוך והתרבות (לימודים בישיבה, סמיכה של 2 רבנים ו-3 בחינות)".
לקראת סוף שנת 1997 החלה יוזמה משותפת של הרבנות המשטרתית, הרבנות הראשית ובית המדרש יחוה דעת (בניהולו של הרב דוד יוסף), לפתיחת מסלול ללימודים תורניים גבוהים לאנשי כוחות הביטחון, לקראת קבלת תעודת השכלה תורנית גבוהה, המוענקת על ידי הרבנות הראשית לישראל ומקבילה לתואר ראשון.
היוזמה לפתיחת המסלול באה על רקע המגמה שרווחה בשנות ה-90, אז עודדו גופי הביטחון את אנשיהם לצאת ולרכוש השכלה, אשר תיטיב את שכרם.
מסלול הלימודים עמד על שנתיים וחצי, בהיקף של כ-10 שעות שבועיות, כאשר הלימודים התנהלו בשעות אחר הצהריים והערב.
הרב אליהו בקשי דורון, הרב הראשי הספרדי לישראל באותה עת, אף נטל חלק בכתיבת תוכנית הלימודים האמורה, יחד עם הרב דוד יוסף.
לאחר פתיחת מכללת יחוה דעת, בשנת 1999, פתחה גם ישיבת "דרכי הוראה לרבנים" (בניהול הרב יוסף אליהו ובראשותו, ובהנהגת אביו הראשון לציון הרב מרדכי אליהו), מסלול לימודים כאמור, אשר לימים הצמיח סניפים ברחבי הארץ.
המכללות הללו גבו מן התלמידים שכר לימוד שנע בין 10,000 - 20,000 ש"ח לתלמיד.
מאות אנשי כוחות הביטחון נרשמו למסלולי הלימודים במכללות השונות, ובפרק זמן של כשנתיים זכו למעלה מ-700 אנשי קבע בצה"ל וכ-700 שוטרים בהטבות שכר שונות, הנגזרות מההכרה בהשכלתם התורנית כהשכלה אקדמית.
על פי תעודות עובדי הציבור שהגישו אנשי מחלקת השכר בגופי הביטחון, שילמה המשטרה הטבות שכר בסך של 159,540,496 ש"ח, וצה"ל שילם הטבות שכר בסך של למעלה מ-140,000,000 ש"ח.
לקראת סוף שנת 1999 התקיימו ברבנות הראשית מספר ישיבות שדנו בשאלה האם להכיר במסלול הלימודים של יחוה דעת (הרב דוד יוסף) ודרכי הוראה (הרב יוסף אליהו).
ישיבת מועצת הרבנות הראשית, שהתכנסה באוקטובר 1999, החליטה שלא לאשר את תוכנית הלימודים במסלול אנשי כוחות הביטחון, "עד לקביעת קריטריונים ברורים שיתקבלו על משרד החינוך והצבא".
בצד זה, הוחלט לאפשר לקבוצה שכבר החלה בתוכנית במכללת יחוה דעת, ורק לה, להיבחן במבחני הרבנות הראשית.
הרב מרדכי אליהו, ראש בית המדרש דרכי הוראה, חש כי הופלה לרעה לעומת בית המדרש יחוה דעת.
לאחר שכשלו ניסיונותיה של דרכי הוראה להסדיר את הנושא בתוך המערכת הרבנית, עלה מאבקה "מדרגה".
ראש לשכתו של הרב מרדכי אליהו, פנה ליועץ המשפטי לממשלה והלין על כך שתלמידי המכללה מופלים לרעה לעומת תלמידי יחוה דעת, בכך שהרבנות הראשית מאפשרת רק לתלמידי יחוה דעת להיבחן ברבנות הראשית.
הלחץ הגיע לשיאו בבוקר המבחן המיועד (ביום 24.10.99), אז הגיש אחד מתלמידי מכללת דרכי הוראה עתירה לבג"ץ בנידון, נגד הרבנות הראשית (בג"ץ 7530/99 מאיר סקעת נ' מנהל מחלקת הבחינות ברבנות הראשית).
התלמיד ביקש, שייקבעו כללים ונהלים שווים ואחידים לכל הלומדים בתוכניות לקראת קבלת תואר השכלה תורנית גבוהה, שכן תלמידי יחוה דעת נבחנו ברבנות הראשית לקראת קבלת תעודת השכלה תורנית גבוהה, ואילו לתלמידי דרכי הוראה לא ניתנה הזדמנות כזו.
צעד זה, היווה בעולם הרבני סוג של רעידת אדמה: מוסד של רב ראשי לשעבר תוקף את הרב הראשי הנוכחי בעילה, שהוא מפלה אותו לרעה.
בכיר ברבנות הראשית הגדיר את המשמעות של אותו בג"ץ: "זה היה דבר שאין לו אח ורע, השמיים נפלו".
לנוכח המצב, אישר הרב בקשי דורון לבית המדרש יחוה דעת לבצע את הבחינות בבית המדרש עצמו, ולא ברבנות הראשית.
לאחר מכן נחתם הסכם פשרה עם מכללת דרכי הוראה, בו חזרה בה הרבנות הראשית מהתנגדותה למסלול של דרכי הוראה ואישרה להעניק לתלמידי המכללה תעודות.
הסדר הפשרה הוסתר בכספת אצל מנכ"ל הרבנות הראשית הרב אלי בן-דהן, ונחשף לאישים ספורים בלבד.
בנוסף, לא הוגש הסכם הפשרה לבג"ץ, אך הוגשה הודעה על הגעה להסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
צה"ל מפסיק להכיר בלימודים לצורכי שכר
לנוכח הגידול הקיצוני בעלות השכר של משרתי הקבע בצבא (בלי קשר לפרשה הנוכחית), הוחלט לקראת שנת 2000 לשנות את המדיניות שנהגה עד אז ו"לעקר את העניין של לימודים רק לצורכי שכר" (ציטוט מדבריו של יהודה שגב), שבאו לעולם על מנת לעודד את אנשי הקבע להישאר בצבא.
התקבלה החלטה מערכתית של צה"ל, להפסיק להכיר בכל הלימודים שאינם ישימים לתפקיד, במטרה לצמצם את הוצאות צה"ל על כוח אדם.
במסגרת זו, הוחלט גם להפסיק להכיר בלימודים תורניים שאינם ישימים לתפקיד.
במסגרת זו הוחלט בין היתר בכל הנוגע ללומדים לקראת סמיכה לרבנות כי אלו שטרם השלימו לימודיהם וטרם זכו בדירוג לא יזכו בו, למעט אלו העומדים לסיים לימודיהם עד ספטמבר 2001.
בעקבות החלטה זו, נקבע בצה"ל "דור מעבר".
כלומר, מי שהחלו כבר את לימודיהם קודם 1 באוקטובר 1999, ימשיכו את הלימודים, ויכירו בהם לצורך העלאה בשכרם.
במשטרה המשיכו הלימודים כרגיל עד 2003, אז הפסיקה הפרקליטות את המשך הלימודים.
הפרשה נחשפה בשנת 2002 באקראי, לאחר ששוטר משמר הגבול נחשד בעבירות אלימות במשפחה והועמד לדין משמעתי.
בכיר במחלקת המשמעת של המטה הארצי, שעבר על תיקו האישי של השוטר, שם לב כי בתלוש המשכורת שלו נרשם כי הוא מקבל תוספת גמול בשל "תואר רב".
הבכיר לא הבין איך יכול אדם חילוני להיות רב, והעביר מזכר בנושא לראש מחלקת חשיפה במח"ש, נצ"מ אבי ורצברגר, שהחל לחקור את הנושא.
בבדיקה הסתבר שבמשטרה רשומים 580 אנשים שקיבלו תוספות מפני שקיבלו תואר רב, אך רובם חילונים.
לאחר הגשת כתב האישום בסוף 2008, הוחלט שלא להכיר בלימודיהם, לשלול את ההטבה ואף לדרוש מהם להחזיר את הכספים שקיבלו עד היום באופן רטרואקטיבי.
בצד זה, הוחלט במשטרה ובצבא להעניק תוספת שכר מסוימת לאלה שלא נמצאו בעניינם ראיות למעורבות פסולה בפרשה זו ושהסתמכו בתום לב על ההכרה בלימודיהם.
נקבע, כי תוענק להם תוספת שכר בסך של 30% מההפרש בין המשכורת שניתנה לפני הפחתת ההטבות לבין המשכורת ללא ההטבות.
לנוכח ההחלטה להפסיק את מתן הטבות השכר, הגישו שוטרים ואנשי קבע עתירות בנידון לבית המשפט העליון - כולן נדחו.
החקירות נמשכו למעלה מחמש שנים.
לאחר מכן, בדצמבר 2008 הוגש כתב אישום רחב היקף, המונה 65 עמודים, נגד 9 בכירים ברבנות.
הנאשמים היו בעלי תפקידים במכללות השונות ללימודי יהדות, פרט לשניים: האחד פעל מול הרבנות הראשית להשגת תעודות עבור מרבית המכללות, והשני היה ראש "מחלקת בחינות והסמכה לדיינות ולרבנות" ברבנות הראשית לישראל.
לפי כתב האישום, בחלק מהתעודות הופיעו פרטים שאינם מדויקים: "למד 5 שנים בישיבות גבוהות", "עבר בחינות כנדרש", כינוי בעל התעודה בתואר "רב", והמצג הכולל של התעודה, המעידה לכאורה על אורח חיים דתי ועל רמת ידע רבני מסוימת.
שלב שמיעת ההוכחות החל באפריל 2010 והמשפט נמשך עד אפריל 2013. בשל היקפן החריג ויוצא הדופן של הראיות, התקיים המשפט בתדירות של שניים-שלושה דיונים בשבוע, שנמשכו ימים שלמים והסתיימו בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
התקיימו 126 ישיבות הוכחות, במסגרתן: העידו 221 עדי תביעה ו-23 עדי הגנה; הוגשו 493 מוצגי תביעה - חלקם ארגזים הכוללים קלסרים בני אלפי עמודים, ו-186 מוצגי הגנה; נכתבו 15,340 עמודי פרוטוקול מטעם המאשימה וכ־1,150 כאלו מטעם ההגנה, ובנוסף כ-1,700 עמודי סיכומים בכתב מטעם המאשימה וכ-250 כאלו מטעם אחד הנאשמים.
1. התנאים שהציבה המשטרה להכרה בלימודים תורניים כלימודים המזכים בהטבות שכר היו:
אישור הסמכה מטעם הרבנות הראשית
לימודים במשך ארבע שנים בישיבות גבוהות
עמידה בשלוש בחינות של הרבנות הראשית
כן טענה המאשימה שהצבא דרש לימודים במשך חמש שנים בישיבה.
לעומתה טענה ההגנה, שהמשטרה והצבא לא דרשו משך לימודים מסוים.
יתרה מזו, לדבריה דרשה המשטרה רק שהתלמיד יהיה "מוסמך לרבנות" על פי הקריטריונים של הרבנות.
בהכרעת הדין, קיבל השופט את טענת ההגנה, כי המשטרה והצבא דרשו רק את הגשתם של שני מסמכים: תעודת "יורה יורה" ואישור של הרבנות הראשית בדבר הסמכה לרבנות (הוא תעודת השכלה תורנית גבוהה).
גם אם פירטה המשטרה (או הצבא) דרישה ללימודים במשך 4 שנים או למעבר של מבחנים ברבנות, הרי שעשתה כן רק כדי להבהיר כיצד ניתן לזכות באישור הרבנות הראשית.
2. בהוראות צה"ל לדור המעבר נכתב, שתלמידים "שהחלו לימודיהם קודם 1 באוקטובר 1999 ויסיימו הלימודים עד 1 באוקטובר 2001" יוכלו להמשיך בלימודים לצורך קבלת השכלה תורנית גבוהה.
לטענת ההגנה, ההוספה בניסוח ההוראה של הצבא "ויסיימו הלימודים עד 1 באוקטובר 2001" משמעותה שלדור המעבר מספיקות שתי שנות לימוד על מנת לקבל תעודה.
המאשימה סברה אין לראות בכך הוראה חדשה מכיוון שדבר זה לא צוין במפורש, ובהכרעת הדין קיבל השופט את טענת המאשימה.
3. בחודש סיון ה'תשנ"ט (7.6.99) התכנסה ועדת הבחינות וקבעה קריטריון חדש של לימודים במשך שנתיים בלבד (במקום חמש).
המאשימה טענה, כי החלטת ועדת הבחינות הייתה בגדר המלצה בלבד, אשר כדי להקנות לה תוקף מחייב, נדרש אישורה של מועצת הרבנות הראשית.
ההגנה טענה, כי אותה החלטה של ועדת הבחינות הייתה בעלת תוקף מחייב.
כן טענה ההגנה, כי נקבע, שהקריטריונים המקלים שנקבעו בעניינה של יחוה דעת, יחולו על כלל המכללות.
מדוע אם אכן כך, הונפקו תעודות השכלה תורנית גבוהה בדבר לימודים במשך חמש שנים ולא שנתיים?
לטענת ההגנה, הרב בקשי דורון הורה לשמור על הנוסח המקורי של התעודה, בשל כבודה של התעודה והעובדה שמדובר ב "תעודה לדורות, לתעודה הזאת יש היסטוריה ולתעודה הזאת יש עתיד, היא לא רק בהווה".
בהכרעת הדין, קיבל השופט את טענת המאשימה.
4. בתעודת ה"יורה יורה" שהונפקה לאנשי כוחות הביטחון, נכתבו שני סייגים, בשונה מתעודת "יורה יורה" רגילה.
סייג אחד נכתב באותיות קטנות: "אין בתעודה זו משום מתן כושר לרבנות בפועל".
סייג נוסף, שנכתב באותיות מודגשות: "בתנאי שיחזור על לימודיו תמידין כסדרן".
בנוסף, להבדיל מתעודת היורה יורה של הרבנות הראשית, בה כונה המחזיק בה בתואר רב ונכתב "יורה יורה כדת של תורה", הרי שבתעודה שהונפקה לאנשי כוחות הביטחון לא כונה מחזיקה בתואר רב אלא "ה"ה", ונכתב רק "יורה יורה".
באישורי לימודים לשב"ס (שירות בתי הסוהר) נכתב במפורש "שנתיים שהם שווה ערך של חמש שנות ישיבה".
לטענת ההגנה, סייגים אלה מבהירים, שמדובר בתעודה "לצורכי שכר" בלבד, שאינה יכולה לשמש להוראת הלכות בפועל או לכל תכלית אחרת.
לטענת המאשימה, חרף קיומן של הסייגים, התעודה עודנה יוצרת מצג, שהמחזיק בה מוסמך להורות הלכות.
לדברי השופט, אדם המתמצא בעולם הרבני או בא מעולמה של תורה יבחין בקלות בכך, שהתעודות שהונפקו לאנשי כוחות הביטחון לא נועדו להסמיכם לשמש כרבנים - בין אם בשל הסייגים שבתעודות ובין אם לנוכח הנושאים המסוימים בהם הוסמך בעל התעודה.
אולם, לדבריו לא ניתן היה לצפות שגורמי השכר בגופי הביטחון יבינו את משמעות דקויות אלו.
חלק מן המכללות הנפיקו אישורי לימודים בהם נכתב, כי התלמיד למד בהיקף של 35 שעות שבועיות, בעוד שבמקרים מסוימים, דובר בהיקף של 5–10 שעות שבועיות, או 12 שעות שבועיות.
בנוסף, במקרים מסוימים, הגישו המכללות בשם התלמידים אישורים כוזבים או מזויפים בנוגע ללימודים קודמים של התלמידים, זאת על מנת לעמוד במכסת השנים הנדרשת לקבלת תעודת השכלה תורנית גבוהה.
לגבי תעודות הסמיכה לרבנות (תעודת "יורה יורה") שהעניקו המכללות לתלמידיהן, נטען, כי במרביתן נכתב שהרבנים "מאשרים" את התעודה, זאת בניגוד לתעודת "יורה יורה" רגילה, בה כתוב, כי התלמיד "עמד" בבחינות בפני החותמים.
בחלק מן התעודות נרשם, כי התלמיד עמד בבחינות בפני החתום על התעודה, אף שבדרך כלל הדבר כלל לא נעשה או שנעשה באופן שלא ניתן לכנותו "בחינה" - התלמידים לא נבחנו על ידי שני רבני עיר מוכרים אלא על ידי אחרים, ולעיתים לא נבחנו כלל.
בתעודות נכתב כי "התלמיד למד 5 שנים בישיבות גבוהות".
לדברי המאשימה, זהו מצג כוזב, כי לא ניתן לראות את הלימודים במכללות כמקבילים ללימודים בישיבה גבוהה.
גם לא ניתן להתייחס להשתתפותם של התלמידים בשיעורי תורה בבית כנסת, כשווי ערך ללימודים בישיבה גבוהה.
ל-120 תלמידי מכללת קארו שלמדו רק שנתיים, הונפקו תעודות על סמך התחייבות ללמוד בעתיד.
במקרים אלה, לא מופיע בתעודות, שהתלמיד מתחייב ללמוד שנים נוספות אלא כתוב, בלשון עבר, כי התלמיד למד 5 שנים.
לטענת המאשימה, היה צורך לציין פרט זה בתעודות.
בהצהרתה של הרבנות הראשית במסגרת הבג"ץ שהוגש נגדה, פורסם כי המסלול של אנשי כוחות הביטחון מוקפא עד שיקבעו קריטריונים חדשים למסלול אנשי כוחות הביטחון.
בפועל לא פורסמו קריטריונים חדשים ביחס להענקת תעודות השכלה תורנית גבוהה לתלמידי מסלול אנשי כוחות הביטחון, ומועצת הרבנות הראשית לא קיבלה החלטות נוספות בהקשר זה.
המאשימה טוענת, כי המשמעות של מצב דברים זה היא, כי הקריטריונים "הרגילים" למתן תעודת השכלה תורנית גבוהה - כפי שנקבעו בנוהלי הרבנות הראשית בעבר - מעולם לא הפסיקו לחול על מסלול אנשי כוחות הביטחון.
דהיינו: לימודים במשך 5 שנים בישיבה גבוהה; תעודת "יורה יורה" ועמידה בשלוש בחינות.
על־אף שחלק מהעומדים לדין נכנסו לתפקיד בעיצומה של הפרשה, טענה המאשימה שהיה ביכולתם למנוע את המשכה.
כהוכחה לכך, הציגה המאשימה את התייחסותו של הרב הראשי הצבאי לפרשה.
עם כניסתו לתפקיד ביום באוקטובר 2010, סירב הרב הראשי הצבאי, הרב ישראל וייס, לאשר את לימודי ההשכלה התורנית הגבוהה של אנשי הקבע בצה"ל.
בהודעתו בינואר 2006, מסר, כי המתינו על שולחנו "ערימות" של אישורים לחתימתו, והוסבר לו, כי "החתימה שלי היא תהליך בהסמכתם - כלומר חתימתי היא אישור לכך שאותם נגדים הם תלמידי חכמים שהוסמכו לרבנות.
מכיוון שלא הכרתי את המוסדות בהם למדו וחזותם אינה העידה על דתיותם אמרתי לא יעלה על הדעת ואני לא חותם וכך היה ואני לא חתמתי".
בעקבות זה, הוחלט בצבא להסתפק באישור המעיד על מעבר בחינה בהצלחה על ידי רבני הערים ובאישור נוסף של הרבנות הראשית לישראל - מחלקת הבחינות הארצית.
לטענת ההגנה הייתה בכתב האישום אכיפה בררנית.
הפרקליטות העמידה לדין רק את הדרג הנמוך עליו הם נמנים - ולא העמידה לדין את הדרגים הבכירים בפרשה זו, אף שהם אלה, כך לטענת ההגנה, שהתוו את המדיניות שהובילה למתן הטבות השכר והובילו את המעשים בגינם מואשמים הנאשמים בתיק זה.
במסגרת זו, הלינה ההגנה על כך, שראשי המכללות השונות (חלקם חברי מועצת הרבנות הראשית) לא הועמדו לדין, גם לא רבני העיר שחתמו על תעודות היורה יורה.
בנוסף, טענה ההגנה שבכירים ברבנות הסתמכו באופן מוחלט על המסמכים שהוגשו לידיהם, משום שהם נתקבלו ממוסדות שבראשם עמדו אישים בכירים מאוד - חברי מועצת הרבנות הראשית, חלקם רבנים ראשיים לישראל לשעבר.
בפרט, אשר לתעודות היורה יורה, טענה ההגנה, כי הוא סמך על הרבנים שחתמו על תעודות היורה יורה, שהם מעניקים את התעודה רק למי שראוי לה.
המדובר ברבנים מהשורה הראשונה של הרבנים בארץ.
ההגנה הציגה מספר דוגמאות לחלקם המרכזי של גורמי סמכות בדרג הגבוה יותר:
הודאתו של הרב אליהו בקשי דורון, שהורה "להעלים עין" ו"לא להקפיד על הקריטריונים".
הרב יצחק גרוס הרב המשטרתי הראשי (בין השנים 1997 - 2006), היה הגורם המאשר במשטרה.
למרות שראה את האישור לפיו התלמידים למדו 35 שעות בשבוע ואת הפער העולה ממנו, וכן היה מודע לפער בין משך הלימודים במכללות של שנתיים לבין משך הלימודים המופיע בתעודות - חמש שנים.
כן ידע, כי ישנם תלמידים חילוניים.
לדברי ההגנה, הרב גרוס בחר להעלים עין מכל אלה.
הוא בחר, במילותיו שלו, ש"לא להתייחס" לאישורי הלימודים ולא לרדת "לפרטי הדברים".
לדברי השופט אמנון כהן (בהכרעת הדין), היה מקום להעמידו לדין על חלקו בפרשה.
ההגנה העלתה רבות את הטענה, כי הגורמים האזרחיים בגופי הביטחון היו מודעים לקריטריונים שהוחלו בפועל על התלמידים (שלא היו זהים לחלוטין לנכתב בתעודות), וכי הם החליטו להעניק את הטבות השכר ללא קשר לתעודות שהוגשו להם וללא קשר למשך הלימודים ורמתם.
זה היה דבר שלא ניתן להסתיר אותו, בגלל כמות האנשים שהיו מעורבים: מאות שוטרים ואנשי צבא, עשרות מקבלי החלטות, עשרות מזכירות, ובני משפחותיהם.
אחד הדברים הבולטים שנראה שהיו מודעים אליו הוא חוסר קיום אורח חיים דתי.
למעשה, רוב הלומדים היו חילונים.
לטענת ההגנה, בידי אותם בכירים שהועמדו לדין, לא היה את הכלים לבדוק בעצמם, כמה שנים ושעות למד כל תלמיד, מהי רמת שליטתו בחומר הנלמד והאם אכן האמור באישורים על לימודים קודמים שהגישו התלמידים, הוא אמת.
לדברי ההגנה, הרבנות הראשית "לא מעמידה חוקרים ויחידות חוקרות לבדוק האם המסמכים על פניהם נראים ראויים או המוסדות על פניהם מוכרים".
שופט בית המשפט המחוזי בירושלים אמנון כהן, הגיש באפריל 2014 את הכרעת הדין שכללה 845 עמודים.
כהן הרשיע שבעה מהעומדים לדין.
בין העבירות המיוחסות לנאשמים: קבלת דבר במרמה, ניסיון לקבלתו וסיוע לכך; מרמה והפרת אמונים; זיוף מסמך בכוונה לקבל באמצעותו דבר, שימוש בו ונתינתו.
עברות אלו הוכפלו במספר התלמידים שקבלו תעודות.
רוב הנאשמים הואשמו בקבלת דבר במרמה, למרות שלא קיבלו דבר לעצמם.
קבלת ה"דבר" במרמה מתייחסת לגופי הביטחון שהעניקו לתלמידים תוספות שכר בסך 2,000-4,000 ש"ח מדי חודש, על פי התעודות שקיבלו מהרבנות.
חלק מהנאשמים הואשמו בקבלת דבר במרמה, מפני שקיבלו מהרבנות תעודה של "השכלה תורנית גבוהה" על סמך מסמכים לא מדויקים שהם הציגו לרבנות.
אף על פי שתעודות אלו לא קיבל הנאשם בשביל עצמו או בני משפחתו, אלא בשביל אנשי כוחות הביטחון.
עוד נפסק, שלא היה בסמכותו של הרב אליהו בקשי דורון - מתוקף היותו רב ראשי בישראל - לשנות את הקריטריונים למתן תעודת ההשכלה תורנית גבוהה על דעת עצמו.
לפי הכרעת הדין, אין לייחס להוראתו "להעלים עין" כל תוקף מחייב.
לדברי השופט, תמצית התיק היא "כוונותיו רצויות אך מעשיו אינם רצויים".
בספטמבר 2014 נגזרו על המורשעים עונשי מאסר שונים.
על הנאשם הראשון, שפעל עבור רוב המכללות, נגזרו 7 שנות מאסר וכן קנס על סך 500 אלף שקל.
על שאר הנאשמים נוספים נגזר עונש שבין 4 שנות מאסר לעבודות שירות.
הראשון לציון, הרב אליהו בקשי דורון, שקיבל את ההחלטה לאשר את הלימודים, העיד אחר כך (בינואר 2004) על טעותו.
לדבריו, הוא כינס את מועצת הרבנות ואמר "עשינו טעות, כי ראשית-כל ראיתי שיש דרישה להקל על הבחינות, כי התחילו לחצים שהם לא יכולים לעמוד ברמה ...
בנוסף אצל השוטרים היה מדובר בשוטרים דתיים, אצל החיילים היה מדובר כאמור בקבוצה גדולה יותר, ושם גייסו כל מיני אנשי קבע, שזה היה מסחרי, ואמרו לי שיש שם מורים שיש שם בקושי דתיים".
בדצמבר 2012 הוגש נגד הרב בקשי דורון כתב אישום על קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ניסיון לקבלתו, הפרת אמונים ומתן תעודה כוזבת, בטענה שבעת כהונתו כרב הראשי הורה להעניק תעודות הסמכה לרבנות למאות מאנשי מערכת הביטחון, בלא שהיו ראויים לכך.
למעשה, היה זה המקרה הראשון בהיסטוריה של מדינת ישראל בו עמד רב ראשי לדין.
בקשתו לזכותו בנימוק של הגנה מן הצדק נדחתה בתחילת המשפט.
במאי 2017 הורשע הרב בקשי דורון בכל סעיפי האישום נגדו וב-17 באוגוסט 2017 נגזרו עליו שנת מאסר על תנאי וקנס על-סך 250,000 ש"ח.
במאי 2021, כשנה לאחר פטירת הרב בקשי דורון, קיבל בית המשפט העליון בדעת רוב של שניים מול אחת את ערעור משפחתו של הרב וקבע כי בשל מצבו הרפואי של הרב הוא לא היה כשיר לעמוד לדין, ולכן בוטלו למפרע הרשעתו והקנס שנגזר עליו.
ביוני 2009 הגישה המחלקה לחקירות שוטרים בפרקליטות המדינה כתב אישום נגד 47 נאשמים בפרשה, רובם המכריע שוטרים או שוטרים לשעבר.
אמנם, עד כה לא הועמד לדין אף גורם משטרתי או צבאי מאלה שהתוו את המדיניות של הענקת הטבות השכר וגם לא העומדים בראש הרבנות המשטרתית והצבאית, אשר היו אלה שאישרו את מתן הטבות השכר.
תיק נעדר הוא ספר בלשי מאת דרור משעני, שיצא לאור בשנת 2011 בהוצאת כתר, עלילת הספר מתרחשת בחולון, והיא הראשונה בסדרת עלילותיו של פקד אברהם אברהם.
הספר השני בסדרה, "אפשרות של אלימות", יצא לאור בשנת 2013.
הספר תורגם לשפות אחדות: אנגלית, דנית, איטלקית, גרמנית, פולנית, שוודית, הולנדית, רומנית, צרפתית, נורווגית, קטלאנית וספרדית.
הספר עובד לסרט קולנוע צרפתי בבימויו של אריק זונקה.
משעני היה שותף לכתיבת התסריט, ביחד עם במאי הסרט, וונסן קאסל הופיע בו בתפקיד הראשי.
במאי 2019 החל שידורה, בכאן 11, של סדרת הטלוויזיה "תיק נעדר", המבוססת על הספר.
חנה שרעבי מגיעה למשרדו של פקד אברהם אברהם במשטרת חולון, ומדווחת על היעדרותו של בנה בן ה-16 וחצי, עופר שרעבי, שיצא בבוקר לבית הספר, אך לא הגיע לשם ולא יצר קשר.
אברהם מרגיע אותה, אך כאשר חולפים עוד יומיים והנער לא נמצא, מתחילים חיפושים אחריו, בראשותו של פקד אברהם.
אילנה, המפקדת של אברהם, מצרפת לחקירה, למורת רוחו של אברהם, את אייל שרפשטיין, חוקר צעיר ושאפתן, ובנוסף לו את אליהו מעלול, חוקר נוער ותיק.
רפאל שרעבי, אביו של הנעדר, הוא ימאי, קצין מכונות ראשי, שיצא להפלגה לטריאסטה שעות ספורות לפני שנודע דבר ההיעדרות.
אחותו של עופר, הצעירה ממנו בשנתיים, סובלת מפיגור שכלי.
אח נוסף צעיר מעופר ב-11 שנים.
בעקבות ההיעדרות מוזעק רפאל שרעבי הביתה, וחוזר בטיסה מאיטליה.
שכן של משפחת שרעבי, המורה לאנגלית זאב אבני, שנתן שיעורים פרטיים לעופר, מציע עזרתו למשטרה, באומרו שיש לו היכרות קרובה עם הנער.
אבני משתתף בקורס לכתיבה יוצרת, וההיעדרות נחשבת בעיניו לאירוע הפותח את מעייני היצירה שלו.
הוא כותב מכתבים בשמו של עופר, ושם אותם בתיבת הדואר של הוריו.
בנוסף הוא מטלפן למשטרה, בלי להזדהות, וממליץ לחפש את עופר בחולות חולון, אך החיפושים אינם מעלים דבר.
אברהם יוצא לשבוע של סיור לימודי, שתוכנן קודם להיעדרות, במשטרת בריסל.
במהלך שהייתו שם נמצא ילקוטו של עופר מושלך במכולת אשפה.
זהו ממצא ראשון המאפשר להתקדם בחקירה.
אברהם אינו נהנה בביקורו בבריסל, שם עסוקים מארחיו בתיק היעדרות משלהם, והוא אינו שולט בשפתם.
רק ביומו האחרון שם יש לו מעט נחת, כאשר השוטרת מריאנקה לוקחת אותו לסיור חפוז בעיר.
עם חזרתו לישראל מתוודה זאב אבני על המכתבים ששלח, וצעד זה פותח פתח לפתרון התעלומה שבסופה נודע כי עופר שרעבי, הנעדר, נרצח.
פקד אברהם אברהם הוא בן לאב שעלה מעיראק ואם שעלתה מהונגריה.
הוא בן 38, מופנם ועצור, ומתגורר לבדו בחולון, לא רחוק מבית הוריו.
לקראת סוף הספר מתפתח רומן בינו ובין מריאנקה, שוטרת בלגית שמוצאה מסלובניה.
הוא מספר לה על תחביבו: "אני קורא כל ספר מתח, ואז אני עורך חקירה משל עצמי ומוכיח שהבלש בספר טועה או מטעה את הקוראים במכוּון, ושהפתרון האמיתי שונה מהפתרון שאותו הוא מציג".
בספר אין כמעט התייחסות לשם הכפול, אברהם אברהם, ומוצג רק מקרה אחד של קנטור, בשיחת טלפון לאברהם, המתחילה במילים: "שלום אברהם אברהם, מדבר אורי אורי מהשב"כ שב"כ".
עלילת הספר מתרחשת בחולון, ובהתאם לכך מוזכרים בספר אתרי העיר: שכונת קריית שרת, שכונת נווה רמז, רחוב אלופי צה"ל, רחוב ההסתדרות, כיכר סטרומה, מוזיאון העיצוב ועוד.
מיקום העלילה בחולון, הנחשבת לעיר שינה אפרורית, עורר את תשומת לבם של המבקרים.
תלמה אדמון כתבה על כך: "בחירתו בחולון כזירת ההתרחשות היא מעשה אמנותי נכון ואמיץ.
חולון היא ישראל, יותר מתל אביב וירושלים ואפילו יותר מדימונה.
בהדהוד התודעה הקולקטיבית חולון היא המקום שבו גרים כולם, מקום חסר ייחוד שנכפה על החולות, ובכל זאת החיים רוחשים בו.
חנה הרציג ציינה: "ברומן של דרור משעני יש עוד ציר מקביל, העוסק במעשה הכתיבה עצמו, ומושתלים אליו פרטים מהמציאות הספרותית המוכרת לנו.
כך שבין השאר, זהו רומן בלשי על "איך כותבים רומן בלשי" ויותר מזה - על איך כותבים ספרות בכלל."
תהליך הכתיבה בכלל מוצג בספר דרך עיניו של זאב אבני, הלומד כתיבה יוצרת ועושה צעדים ראשונים בכתיבה, במה שנראה כרומן מכתבים.
התייחסות ארס פואטית ישירה יותר נמצאת בדברים שאומר אברהם לחנה שרעבי במפגש הראשון ביניהם:
את יודעת למה אין ספרי בלשים בעברית?...
למה לא נכתבים בישראל ספרים כמו הספרים של אגתה כריסטי או 'נערה עם קעקוע דרקון'?
כי אין כאן פשעים כאלה.
אין אצלנו רוצחים סדרתיים, אין חטיפות, כמעט ואין אנסים שמתנפלים על נשים ברחובות.
אצלנו, אם מבוצע פשע זה בדרך כלל השכן, הדוד, הסבא, ולא צריך חקירה מסובכת כדי לגלות מי ביצע אותו ולפזר את המסתורין.
מיכאל הנדלזלץ העיר על כך:
אלא שמשעני, החוקר, הקורא והסופר, יודע שמה שפקד אברהם אברהם אומר הוא פשוט לא נכון.
קודם כל, יש כבר בישראל ספרי בלשים וסופרים בלשים: בתיה גור, אורי אדלמן, אמנון ז'קונט, שולמית לפיד, יאיר לפיד או ליעד שוהם, אם להזכיר רק כמה שמות בולטים.
פרטים אחדים בספר קשורים לביוגרפיה של המחבר.
חולון, העיר שבה מתרחשת העלילה, היא עיר הולדתו של משעני.
אביו של פקד אברהם אברהם הוא עורך דין, וכך גם אביו של משעני.
אברהם מתאהב בשוטרת זרה, מריאנקה, ומשעני נשוי לחוקרת ספרות, מרתה (לה הוא מקדיש את הספר), שמוצאה מפולין.
תיק כחול-לבן הוא מותחן ריגול מאת חגי טיומקין, המתרחש בישראל בשנות ה-70, ועוסק בחיפושים אחר חפרפרת שחדרה למערכת הביטחון הישראלית.
הספר יצא לאור בשנת 1992 בהוצאת "ספרית מעריב".
הספר הוא הראשון בסדרת ספרים, הכוללת גם את "תיק ספקולטיבי" ו"תיק IVF", המתארים את עלילות אנשי השב"כ, אורי קרמר ורוני לרנר.
הספר מציג את השב"כ, ובמידה מסוימת גם את צה"ל, כגופים ביורוקרטיים ומושחתים (חשיבות גדולה מוקדשת למילוי טפסים, מתקן חקירות משמש גם למפגשים מיניים, קשרים הם מרכיב ראשון במעלה בפעילות השב"כ ועוד).
חדירה של מחבלים לישראל מלבנון באמצע 1973 התאפשרה בזכות מפה של שדה מוקשים בגבול הצפון שנמצאה בידיהם.
החשד לדליפת המידע נופל על קצין ההנדסה הפיקודי, שמפה דומה נעלמה ממשרדו.
פעולת תגמול של שייטת 13 בלבנון נכשלה משום שלמחבלים היה מידע מוקדם על קיומה.
בשנת 1978 החלה חקירה של השב"כ בדבר מאמצי ריגול של רומניה בישראל.
החוקר הוא אורי קרמר, ראש המדור הרומני בשירות.
במקביל לחשד בנספח הכלכלי הרומני, בעקבות סיפורו של יעקב לזר, סוחר למוצרי חשמל יליד רומניה, שבעת ביקור ברומניה נחקר באכזריות על ידי הסקוריטטה, נפתחת חקירה לגילוי חפרפרת, הנמצאת, לפי המידע שסיפקה, בשלישות הראשית או במטה השב"כ.
לשם איתור החפרפרת נשלח בארי טרנר, חוקר מתחיל בשירות, לרומניה, ונאסר שם על עבירת סמים.
בחקירתו הציג עצמו כאילן מרינסקי, בנו של חבר הכנסת מטעם מפ"ם, זאת מתוך הנחה שהרומנים יפעילו את המקור שלהם בארץ לשם בירור זהותו, וכך ניתן יהיה ללכוד את המקור.
לאחר שמרינסקי, הוא בארי, הסכים להפוך לסייען של הסקוריטטה, הוא שוחרר ויצא חזרה לארץ דרך לונדון.
מהשאלות שנשאל בחקירתו הבין בארי שהן מתבססות על מידע שמקורו בשלישות הראשית ולא במטה השב"כ, אך מצלמה נסתרת שהוטמנה בארכיון שבו נמצא התיק האישי של אילן מרינסקי בשלישות הראתה שאיש לא נגע בתיק אישי זה בימים שבהם אמור היה לשמש את החפרפרת.
תוצאה זו, ששללה את שני המקורות לדליפת המידע, הותירה את חוקרי השב"כ במבוי סתום.
בעקבות לכידת שלוש רשתות ריגול ישראליות ש"המוסד" הפעיל ברומניה מטיל ראש הממשלה על ראש השב"כ לאתר את מקור הדליפה שאפשרה את חשיפת הרשתות, כשהמחשבה על בוגד אפשרי בצמרת "המוסד" מרחפת באוויר.
במהלך חקירה זו מתברר שאת לכידת הרשתות הובילו אותם שלושה בכירי הסקוריטטה שחקרו את לזר.
התברר גם שמעצרו וחקירתו נבעו מדמיונו לדוד גרוס, ראש המדור הרומני ב"מוסד", דמיון שהטעה את חוקריו לחשוב שהוא גרוס.
חקירת לכידתן של הרשתות מובילה לשבעה מקרים, בהם שני אלה שתוארו בתחילת הספר, של דליפת מידע סודי מישראל לרומניה.
אורי קרמר בוחן את תיקי שבעת המקרים, אך אינו מוצא מכנה משותף שיעיד על המרגל האחראי לדליפת המידע.
הוא מעביר משימה זו לבארי טרנר, שמוצא מכנה משותף – בכל התיקים יש מידע המודפס על דפי מחשב, ומכאן החשד שהמרגל נמצא בממר"מ – מרכז המחשבים של צה"ל ומערכת הביטחון.
מעקב באמצעות טלוויזיה במעגל סגור העלה חרס, אך ניתוח הממצאים בידי ירון, מש"ק ביטחון שדה בממר"מ, צמצם את החשד לאדם אחד, ראובן ברקו, ראש מדור הפעלה בממר"מ.
ברקו חש כנראה שעומדים לעלות על עקבותיו ונמלט מהארץ, אך בביתו נמצא מידע מפליל שאימת את החשד.
ראשי השב"כ והמוסד ראו בתוצאה זו סוף פסוק מבחינת החפרפרת שחיפשו, אך בעקבות עריקתו של יון פאצ'פה, שהיה ראש שירות ביון החוץ של רומניה, מרומניה לארצות הברית, מסרו להם ראשי ה-CIA מידע שהגיע ממנו, ולפיו יש חפרפרת נוספת – דב קוזלובסקי, ראש מחלקת מזרח אירופה בשב"כ.
קוזלובסקי מוצא להורג במלון בלונדון שבו שהה, וטרנר מתלבט האם מי שעשה זאת הוא א.א., ראש השב"כ, או דוד גרוס, ראש מדור רומניה במוסד.
אורי קרמר: ראש המדור הרומני בשב"כ, הגיע לתפקיד לאחר עשר שנות פעילות מבצעית ברומניה.
ניהל רומן עם דליה שלם.
בארי טרנר: עובד מתחיל במדור הרומני בשב"כ, סטודנט לכלכלה.
דליה שלם: עובדת בשב"כ, אם לילד בן שלוש.
התגרשה בעקבות רומן עם הבוס, אורי קרמר.
רוני לרנר: ראש חוליית עיקוב של המדור הרומני, עוקב אחר הנספח הכלכלי הרומני, בחשד שהוא עוסק בריגול.
אירועים ואישים משנות ה-70 המוזכרים בספר
זהו ספר בדיוני, אך אחדים מאירועי שנות ה-70 שולבו בעלילתו, במדויק או תוך התאמה לעלילה:
הפיגוע במשגב עם שימש השראה לאירוע חדירת המחבלים לרמות נפתלי המתואר בספר.
הטבח בנמל התעופה לוד, שבוצע ב-30 במאי 1972 בידי שלושה מחבלים יפניים באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נתב"ג), ובו נרצחו 24 אנשים.
מבצע אביב נעורים, מבצע של צה"ל שהתרחש בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973. כוחות מסיירת מטכ"ל, חטיבת הצנחנים ושייטת 13 תקפו מספר יעדי פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין בביירות ובאזור צידון
מבצע עמלק (קרוי בספר "מבצע מרבד הקסמים"), שנערך על ידי צה"ל ב-10 באוגוסט 1973, במטרה ללכוד את ג'ורג' חבש, ראש ארגון הטרור "החזית העממית לשחרור פלסטין".
גם אחדים מהאישים שהתפרסמו בשנות ה-70 שולבו בעלילת הספר:
יון פאצ'פה, שהיה איש הקשר בין נשיא רומניה, ניקולאה צ'אושסקו, לבין יאסר ערפאת, וערק למערב בשנת 1979, מוצג כמי שחקר ברומניה את יעקב לזר ואת בארי טרנר בשנת 1978.
אודי אדיב, ישראלי שהורשע בריגול למען סוריה, הוא מקור ההשראה לדמותו של שוקי שביב המופיע בספר.
באסל אל-קובייסי, פרופסור למשפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, מחבל שחוסל במבצע זעם האל.
ע'סאן כנפאני, דובר ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין.
חוסל ב-8 ביולי 1972 בפיצוץ מכוניתו.
ראשי ממשלת ישראל בשנים אלה, גולדה מאיר ומנחם בגין, מתוארים בספר בצורה שאינה מותירה ספק לגבי זהותם, אך אינם מצוינים בשמם.
בתחילת הספר מופיעה ההסתייגות השגרתית: "סיפור העלילה, כפי שנרקח בספר, אינו אלא פרי דמיונו של המחבר".
עם זאת, תיאור הדמויות בממר"מ מבוסס על אנשי ממר"מ באותה עת.
"ראש ממר"מ, אל"ם רמי לוי, גבוה, דק גזרה, שפמפם דקיק" הוא בן דמותו של אל"ם רוממיה הלוי-סגל, מפקד ממר"מ בשנים 1973–1978. ינאי, אזרח האחראי על מערך התקשורת, הוא בן דמותו של דוד יונאי.
ראובן ברקו, ראש מדור הפעלה, "אזרח עובד צה"ל, בערך בן חמישים" הוא בן דמותו של ראש מדור הפעלה באותה עת, זלמן שינרברג (שכמובן לא היה בוגד, ובזכות פער הגילים בינו ובין חיילי ממר"מ זכה לתיאור "האבא של המפעילים").
את ההסבר לשם הספר פוגש הקורא באמצע הספר.
לאחר שהחקירה נקלעה למבוי סתום מכינים החוקרים תיק על הפרשה:
"איך נקרא לתיק?" שאל את אורי.
"יש לנו כאן חפרפרת תוצרת הארץ", ענה קרמר בחיוך מאולץ, "אז נקרא לפרשה 'כחול-לבן'.
הוא שרטט את השם באותיות דפוס גדולות על כריכת התיק."
פרסום הספר התעכב במשך כארבע שנים עד לאישורו, לאחר מחיקות ותיקונים, בידי הצנזורה הצבאית וועדת השרים למתן היתר לפרסומים.
טיומקין סיפר שהנימוק הפורמלי לבדיקה קפדנית זו היה שהספר מתבסס על ידע שרכש בעת שירותו הצבאי, והנימוק הבלתי פורמלי היה שהספר מכיל "עלבונות והשמצות למערכת".
בסוף הספר נותן המחבר תיאור מפורט של מאבקו לפרסום הספר.
תיק ספקולטיבי הוא מותחן ריגול מאת חגי טיומקין, המתרחש בישראל בשנות ה-80, ועוסק בסיכול מבצע של שירות הריגול המצרי שנועד להשיג יכולת השפעה ומרגל בעמדת מפתח בחברה ישראלית המפתחת מוצרים עבור חיל המודיעין.
הספר יצא לאור בשנת 1997 בהוצאת "ספרית מעריב", ובשנת 2015 יצא לאור מחדש בהוצאת "ידיעות ספרים".
הספר הוא השני בסדרת ספרים, הכוללת גם את "תיק כחול-לבן" ו"תיק IVF", המתארים את עלילות אנשי השב"כ, אורי קרמר ורוני לרנר.
עלילת הספר מתרחשת כעשר שנים לאחר עלילת "תיק כחול-לבן", המוזכרת במקומות שונים בספר.
בדומה לספר הראשון בסדרה, הספר מציג את מרכיביה של מערכת הביטחון הישראלית (השב"כ, "המוסד" ומשטרת ישראל) כשקועים בתככים ובמאבקי שליטה, בתוך כל אחד מהארגונים וביחסים בין הארגונים.
מעקב של השב"כ אחר מוחמד אסמאעיל, נספח התרבות בשגרירות מצרים בתל אביב, מגלה ניסיון של המודיעין המצרי להשתלט על חברת "פיין אלקטרוניקס" הבורסאית, המפתחת מוצרים עתירי טכנולוגיה עבור חיל המודיעין של צה"ל.
בחברת "פיין אלקטרוניקס" שני תחומים - אזרחי וצבאי, ובדירקטוריון מתקיים ויכוח איזה משני התחומים לחזק באמצעות מענק שהתקבל מהמדען הראשי במשרד המסחר והתעשייה.
המצרים פועלים בשתי דרכים: רכישת מניות של החברה בבורסה, מתוך כוונה להגיע ל-10%, שיקנו להם זכות למנות דירקטור שישפיע על החלטות הדירקטוריון.
במקביל הם הורגים את מנהל הפיתוח הצבאי, במה שנראה כדום לב, כך שאת מקומו ימלא מנהל הפיתוח האזרחי, דייוויד שוורץ, שלפי הערכת השב"כ נסחט על ידי המצרים.
כאשר השב"כ מגלה את התוכנית המצרית, הוא מצטרף למרוץ לרכישת מניות שיקנו לו זכות למנות דירקטור בחברה.
גורם שלישי האוסף מניות ואג"ח להמרה בחברה הוא איש הכספים והספקולנט רני פרידמן, שמזהה את הרכישות וסבור שזו תהיה השקעה טובה מבחינתו.
הוא דוחה הצעת רכישה למניותיו שמציע לו ג'יימס קמפבל, אחד מבעלי המניות בחברה, אשר גם הוא (קמפבל) רוכש את מניות החברה.
השב"כ מגייס את פרידמן כיועץ למשימת רכישת ניירות הערך של "פיין אלקטרוניקס".
פרידמן מנהל עבור השב"כ מאבק כפול בעניין "פיין אלקטרוניקס": חתירה השב"כ להחזקה של 10% במניות החברה, ובמקביל בלימת ניסיונו של קמפבל להגיע להחזקה של 20% במניות החברה, כך שיוכל לנווטה להשקעה בתחום האזרחי.
להצלחה במשימות אלה משתמש פרידמן גם בדרכים לא כשרות, תוך ניצול כוחו של השב"כ.
לאחר פשיטה של המשטרה על ביתו, לשם בדיקת חשד חסר בסיס שהוא עושה את הונו מסחר בסמים, מוכר פרידמן את מניותיו ב"פיין אלקטרוניקס" לקמפבל, ומאפשר לו להגיע לכאורה ל-20% מהבעלות.
הדבר נתפס על ידי קרמר ולרנר כבגידה, אך פרידמן שולף תחבולה מפתיעה שמוכיחה שלא כך הדבר.
השב"כ עוקב אחר קמפבל, ומופתע לגלות שהוא נפגש בסתר עם ראש "המוסד".
המעקב אחר קמפבל מוביל לפגישה נוספת שלו עם ראש "המוסד", שאותה שומעים העוקבים לאחר שהתקינו אמצעי ציתות במכוניתו של קמפבל.
המעקב נפסק כאשר מאבטחיו של ראש "המוסד" זיהו את קיומו.
הדבר גורר עימות בין ראש "המוסד" לראש השב"כ, שלהם אינטרסים מנוגדים בכל הנוגע לקמפבל.
המבצע מסתיים בהצלחה מלאה: דירקטוריון "פיין אלקטרוניקס" מחליט להמשיך בפיתוח האגף הצבאי, אסמאעיל נעצר ומספק לשב"כ מידע מודיעיני רב, נעצרים גם מקינלי, עוזרו האמריקאי של אסמאעיל, ודייוויד שוורץ, שנסחט על ידם עקב התמכרותו לקוקאין.
הצלחת המבצע מובילה למינוי של קרמר לראש השב"כ, ורוני לרנר מונה לראש אגף המבצעים.
אורי קרמר: בן 52, ראש אגף המבצעים בשב"כ.
רוני לרנר: סגנו של אורי קרמר.
א"א: ראש השב"כ, הוחזר לתפקיד זה לאחר שפרש לפנסיה.
רני פרידמן: איש כספים וספקולנט המשקיע בחברת "פיין אלקטרוניקס" ומסייע לשב"כ ברכישת מניות החברה.
ג'יימס קמפבל: איש עסקים יהודי-בריטי, משקיע בחברת "פיין אלקטרוניקס".
מקורות השראה לדמויות ולאירועים שבספר
בדומה לספרו הראשון, שבו אחדות מהדמויות הבדיוניות שבספר נבנו על פי דמויות ממשיות, כך גם בספר זה.
אחיו הבכור של המחבר, איש הכספים אבי טיומקין, שימש השראה לעיצוב דמותו של רני פרידמן.
איש העסקים רוברט מקסוול שימש השראה לעיצוב דמותו של ג'יימס קמפבל.
בדומה למקסוול, גם קמפבל הוא איש גבוה ורחב גרם.
שניהם בריטים ממוצא מזרח אירופי (מקסוול מצ'כוסלובקיה, קמפבל מהונגריה) שעשו הונם בעסקי הוצאה לאור.
בדומה למקסוול, גופתו של קמפבל נמצאה צפה בים התיכון.
שמו של ראש "המוסד", רוט, רומז לשמו של ראש המוסד בשנות ה-80, נחום אדמוני, שאביו נולד בשם המשפחה רוטבאום.
רוט משמעו "אדום" בגרמנית, ומכאן גם "אדמוני".
דמותה של חברת "פיין אלקטרוניקס" עוצבה על פי דמותה של חברת "נייס מערכות".
שתי החברות נוסדו על ידי קבוצה של יוצאי חיל המודיעין, שתיהן עוסקות בניתוח ממוחשב של התעבורה ברשת הטלפונים, הלקוחות של שתיהן הם גופי מודיעין בארץ ובעולם, ובשתיהן פעלו במקביל אגף אזרחי ואגף צבאי.
ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, אינו מוזכר בשמו, אך נרמז באמירה שאפיינה אותו, "נו, טוף" ואחר כך מתואר כקטן קומה ובעל עבר ב"מוסד".
א"א, ראש השב"כ, נקרא חזרה לתפקיד זה לאחר שפרש לפנסיה, משום שקודמו בתפקיד חטא ב"חיסול מחבלים והפללה של אלוף בצה"ל" בדומה לראש השב"כ יוסף הרמלין, שהוחזר לתפקיד זה בעקבות פרשת קו 300.
אורי קרמר נדרש "לחקור מי הפיץ את השמועות שרב-אלוף משה נווה, הרמטכ"ל החדש, הוא הומוסקסואל", רעיון שנלקח משמועות שקדמו למינויו של דן שומרון לרמטכ"ל.
העובדה שהספר יצא לאור יותר מעשר שנים לאחר מועד התרחשות העלילה אפשרה למחבר לשים בפיו של ירקוני ביקורת נוקבת על תפקודו של אגף האבטחה בשב"כ, באבטחה של שגרירויות ישראל ובאבטחת אישים.
ביקורת זו חזתה את הנולד, לכאורה, שהרי לאחריה התרחשו הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (1992) ורצח יצחק רבין (1995).
בדומה לספר הקודם בסדרה, גם בספר זה ניכר המרכיב האוטוביוגרפי.
"תיק כחול-לבן" שיקף ידע שרכש המחבר בשירותו הצבאי כמש"ק ביטחון שדה.
"תיק ספקולטיבי" משקף ידע שרכש בהמשך חייו, כעובד באגף ניירות ערך בבנק דיסקונט ובהמשך כמנהל השקעות בקבוצת "כלל", ואת לימודיו בפקולטה למשפטים, שאותם סיים סמוך לפרסום הספר.
רקע זה גורם לאחדים מדפי הספר להיראות כמבוא לשוק ההון ולדיני חברות.
ב-51 פרקיו של הספר (49 פרקים ממוספרים בצירוף הקדמה ואפילוג) שלובות זו בזו ארבע עלילות משנה:
לכידתו של נספח התרבות המצרי, מוחמד אסמאעיל, באופן שיגרום לו לבגוד במדינתו ולגלות את סודותיה.
עלילה זו היא מרכיב הכרחי ליצירתו של מותחן ריגול.
חתירתו של אורי קרמר, בעידודו של ראש השב"כ, א"א, למינויו לראש השב"כ הבא.
מאבקי כוח בתוך ארגוני מודיעין ובין ארגוני מודיעין שונים באותה מדינה הם מוטיב מקובל במותחני ריגול.
הרומן המתפתח בין אורי קרמר לבין דורית, מדריכת כושר בשב"כ, רומן שבסופו עוזב כל אחד מהם את משפחתו.
כידוע, סקס מוֹכר, ולכן עלילותיו המיניות של הגיבור הן תבלין מקובל במותחנים רבים.
פעולתו של השב"כ, בסיועו של איש הכספים רני פרידמן, לרכישת מניות בחברת "פיין אלקטרוניקס", במידה שתאפשר מינוי נציג של השב"כ בדירקטוריון החברה, כך שניתן יהיה להוביל אותה להחלטה שמענק מהמדען הראשי יושקע באגף הצבאי של החברה.
עלילה זו, המתוארת בפירוט רב, היא תרומתו הייחודית של ספר זה לז'אנר מותחני הריגול.
את הצורך ברכישת המניות הציג אורי קרמר לראש השב"כ: "טוב לקהיליית המודיעין כולה וגם לנו בשב"כ שהמחקר והפיתוח של 'פיין' יהיה בתחום הצבאי.
הכוונה שלנו שגם אנחנו בשב"כ נתחיל לקנות בבורסה מניות של החברה כדי להגיע לעשרה אחוזים ולמנות דירקטור מטעמנו שיצביע בעד התוכנית הצבאית".
זו דרך לא אמינה לשילוב עלילת משנה זו בספר, שהרי בהיות קהיליית המודיעין לקוח גדול של החברה, יש ביכולתה לשכנע את דירקטוריון החברה לפתח את האגף הצבאי, גם בלי למנות נציג בדירקטוריון.
א"א לא אהב את החיוך מלא שביעות הרצון שנמרח על פניו של אחיינו.
"איך נקרא לתיק הזה?" שאל את אנשי המבצעים שלו.
לרנר הזדרז להציע שם: "מה דעתכם על 'תיק ספקולטיבי'?
אתם יודעים, בבורסה קוראים לתיקי השקעות שיש בהם מרכיב גבוה של מניות תיקים ספקולטיביים.
א"א אישר את השם, בעוד לרנר מתייק את כל הטפסים הבנקאיים בקלסר משרדי גדול וכותב עליו בעט לורד אדום את השם הנבחר.
תיק גב (נקרא גם תרמיל גב) הוא שם לקבוצת תיקים הנישאים באמצעות רצועה המונחות על הכתפיים.
השימוש בתיקי גב נעשה לעיתים קרובות במוסדות חינוך כמו בבתי־הספר ובגנים, כמו גם בטיולים, מסעות, צבא ועוד.
תיק גב נישא על גוף האדם, בניגוד למזוודה או תיק בעל גלגלים, הנגרר על גבי הקרקע.
מאפיין זה מגביל את המשקל האפשרי של הציוד בתיק הגב, מאחר שמשקל יתר עשוי לגרום אי-נוחות או אף נזק בריאותי בשימוש מצטבר.
לדוגמה, על פי חוזה משרד החינוך משקל ילקוט לתלמיד בבית ספר יסודי לא יעלה על 15% ממשקל גופו של התלמיד.