tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שימוש במכונת צילום בספרייה, נקלעה קריקו לוויכוח עם וייסמן, שביקש להשתמש בה.
הוויכוח הפך לשיחת היכרות, ווייסמן הציע לקריקו להשיג את המענקים הדרושים למחקרה.
קריקו, בשיתוף פעולה עם וייסמן, החלה לבדוק מה ב-mRNA מעורר תגובה חיסונית כל כך חזקה, ואיך ניתן למנוע זאת.
לאחר ניסיונות רבים במעבדה, היא הצליחה לשנות מעט את ההרכב הכימי של האות U (אורציל, אחת מארבע האותיות המרכיבות את שפת ה-mRNA), כך שה-mRNA מצליח לחמוק ממערכת החיסון, אך עדיין מקודד את החלבונים הנדרשים.
גילוי זה נתפס כמאפשר שימוש טיפולי ב-mRNA.
יחד עם וייסמן מחזיקה קריקו בפטנטים אמריקניים ליישום RNA לא-אימונוגני, שעבר מודיפיקציה של נוקלאוזיד.
BioNTech ו-Moderna קיבלו רישיון לשימוש בטכנולוגיה זו לפיתוח חיסונים נגד COVID-19.
בסדרת מאמרים שפרסומה החל בשנת 2005 תיארו קריקו ווייסמן כיצד שינויים ספציפיים בנוקלאוזידים ב-mRNA הובילו לתגובה חיסונית מופחתת.
קריקו ווייסמן הקימו חברה קטנה ובשנים 2006 ו-2013 קיבלו פטנטים לשימוש בכמה נוקלאוזידים ששונו לשם הפחתת התגובה החיסונית האנטי-ויראלית ל-mRNA.
זמן קצר לאחר מכן מכרה האוניברסיטה את רישיון הקניין הרוחני לגארי דאהל, ראש חברה לאספקת חומרי מעבדה שהפכה בסופו של דבר ל-Cellscript.
אוניברסיטת פנסילבניה סירבה להחזיר את קריקו למסלולה המקורי לפרופסורה.
בכירי האוניברסיטה לא הבינו את משמעות המחקרים שלה.
כאשר הודיעה להם כי קיבלה הצעה להיות סגנית נשיא חברת ביונטק, הם סברו שחברה זו אינה משמעותית כי אין לה אתר אינטרנט.
קריקו סברה שלא תקבל הזדמנות ליישם את הניסיון שלה ב-mRNA באוניברסיטת פנסילבניה, ולכן עזבה את האוניברסיטה עבור משרה זו.
תגליותיהם פורצות הדרך של קריקו ווייסמן באו לידי ביטוי בזמן מגפת הקורונה.
שניים מהחיסונים המובילים בעולם לנגיף, החיסון של חברת ביונטק (בה עבדה קריקו) יחד עם פייזר והחיסון של מודרנה, התבססו על טכנולוגיית ה-mRNA שפיתחו קריקו ווייסמן.
מיליארדי מנות חיסון מחיסונים אלו הופצו בכל רחבי העולם.
בשנת 2023 זכתה קריקו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם שותפה פרופסור דרו וייסמן.
הפרס הוענק להם על: "תגליותיהם בנוגע לשינוי בסיסי נוקלאוטידים שאפשרו פיתוח חיסון יעיל לנגיף הקורונה".
קריקו התחתנה עם בלה פרנסיה.
US8278036B2 & US8748089B2 – המצאה זו מספקת מולקולות של רנ"א, אוליגוריבונוקליאוטיד ופוליריבונוקליאוטיד הכוללות או נוקלאוזיד שעבר מודיפיקציה, וקטורים לטיפול גנטי הכוללים מרכיבים אלה, שיטות לסינתזה של מרכיבים אלה, ושיטות להחלפת גנים, טיפול גנטי, השתקת תרגום גנים, והעברת חלבונים טיפוליים לרקמות in vivo, הכוללות מולקולות אלה.
ההמצאה הנוכחית מספקת גם שיטות להפחתת האימונוגניות של מולקולות RNA, אוליגוריבונוקליאוטידים, ופוליריבונוקליאוטידים.
קריקו זכתה לאורך הקריירה בפרסים והוקרות רבים, בהם:
בנוסף, זכתה קריקו בתואר ד"ר לשם כבוד משלל אוניברסיטאות ובהן: סגד, תל אביב, דיוק, ייל, ז'נבה, ראטגרס, פרינסטון והרווארד.
בדצמבר 2024 דורגה קריקו ברשימת מאה הנשים המשפיעות של ה- BBC לשנת 2024.
מועדון השחייה קטלוניה (בקטלאנית: Club Natació Catalunya) הוא מועדון ספורט קטלוני המתמקד בכדורמים, ומחזיק במחלקות שחייה תחרותית, אתלטיקה, טריאתלון וסקווש.
המועדון נוסד ב-1931, וזכה בתואר הראשון שלו בשנת 1987.
המועדון מחזיק בשבע אליפויות כדורמים לגברים ובשתי אליפויות לנשים, בשישה גביעי המלך, שני גביעי הסופר קאפ האירופי, גביע אירופה למחזיקות גביע ובגביע אירופה אחד .
גביע אירופה למחזיקות גביע (1): 1992
גביע אירופה בכדורמים (1): 1995
קטלין קובאץ' (בהונגרית: Kovács Katalin; בודפשט, 29 בפברואר 1976) היא קיאקיסטית הונגרייה, היא אלופה אולימפית, בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב ו-5 כסף מ-4 אולימפיאדות (סידני 2000, אתונה 2004, בייג'ינג 2008 ולונדון 2012).
היא אלופת עולם בעלת 40 מדליות, מהן 31 זהב, 7 כסף ו-3 ארד ואלופת אירופה בעלת 31 מדליות, מהן 29 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
קובאץ' היא חותרת הקיאקים המצליחה ביותר בעולם בכל הזמנים.
קטלין קובאץ' החלה את הקריירה הספורטיבית שלה בשנת 1987 במועדון "ספרטקוס בודפשט".
מאוחר יותר התחרתה במועדון BSE.
ב-1993 זכתה במדליות באליפות אירופה לנוער.
בשנת 1995 עברה ל-BKV אלרה (Előre) ונכללה כבר בנבחרת הלאומית.
היא הייתה חברה בנבחרת הונגריה כעתודה באליפות העולם 1995 בדויסבורג ובאולימפיאדת אטלנטה (1996).
משנת 1997 התחרתה בצבעי "מועדון הספורט אויפשט" (UTE).
קובאץ' השתתפה באליפות אירופה בארבעה סוגי מקצים וזכתה בפעמיים שתי מדליות כסף וכן במקום רביעי.
בסיום העונה סיימה במקום השני בדירוג הקיאקיסטיות ההונגריות.
בשנת 1998 זכתה בתואר העולמי הראשון שלו (רביעיות 200 מ').
היא זכתה בארבעה מקומות ראשונים באליפות המדינה.
ב-1999 סגרה את השנה בראש דירוג הנשים ההונגריות.
בשנת 2000, הייתה לה הזדמנות רצינית באולימפיאדת סידני (2000), וזכתה בשתי מדליות כסף הן בזוגות והן רביעיית הקיאקים.
מאביב 2001, עברה קובאץ' למועדון השיט של מ.ט.ק.
והתחילה בסדרת הזכיות המדהימה שלה ובעשרות מדליות.
משנת 2009 עברה קובאץ' למועדון השיט של בודפשט הונבד (Bp.
פרנץ צ'יפש קיבל לידיו את ניהול האימון וההכשרה שלה.
לאחר מכן, כבר לא הצליחה לזכות באליפויות עולם או באליפויות אירופה.
ב-2016 היא הודיעה על פרישה.
ספורטאית השנה ההונגרייה – מקום שלישי (1999)
צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2000)
ספורטאית השנה ההונגרייה (2002, 2003) (מבוסס על הצבעות של עיתונאי ספורט)
ספורטאי השנה ההונגרי (פרס איגוד הספורט הלאומי) (2003, 2009)
בחירת קבוצת הספורט ההונגרית הטובה – מקום השלישי (קיאק זוגי) (2004, 2008)
אלופה לנצח של איגוד הקיאק – קנו ההונגרי (2005)
פרס הספורט לאסלו פאפ בודפשט (2012)
נבחרת השנה של הונגריה – מקום שני (קיאק רביעייה) (2012)
חברה באיגוד הספורטאים ההונגרים האלמותיים (2017)
קַטַלֶפְּסְיָה (מיוונית עתיקה: κατάληψις, "קטלפסיס", "לאחוז, לתפוס") היא מצב נוירולוגי המאופיין בנוקשות של השרירים וקיבוע תנוחת הגוף ללא קשר לגירויים חיצוניים, כמו גם ירידה בסף הרגישות לכאב.
התסמינים כוללים גוף נוקשה, גפיים נוקשות, גפיים שנשארות באותו תנוחה בעת תנועה, חוסר תגובה, אובדן שליטה בשרירים והאטה של תפקודי הגוף, כגון נשימה.
קטלפסיה היא סימפטום של הפרעות עצבים או מצבים מסוימים כמו מחלת פרקינסון ואפילפסיה.
זה גם סימפטום אופייני של גמילה מקוקאין, כמו גם אחד המאפיינים של קטטוניה.
היא יכולה להיגרם על ידי טיפול בסכיזופרניה באמצעות תרופות אנטי-פסיכוטיות, כגון הלופרידול, ועל ידי חומר ההרדמה קטמין.
פרוטאין קינאז A הוצע כמתווך של התנהגות קטלפטית.
קטלפסיה שעוותית, המלווה לעיתים בהרדמה ספונטנית, נתפסת כאינדיקטור לטראנס היפנוטי.
קטלפסיה נוקשה של הגפיים או אפילו של הגוף כולו, שלפעמים נבחנת באמצעותם משקלות כבדים, הייתה עיקר במופעי היפנוזה בימתיים ואפילו הדגמות אקדמיות של היפנוזה מאז סוף המאה ה-18, כהוכחה ליכולות פיזיות יוצאות דופן האפשריות במצבי טראנס.
הדגמות כאלה בוצעו גם על ידי אמני לחימה אסייתים ויוחסו לאנרגיה החיונית הפנאומטית המכונה צ'י.
תרסה מאווילה חוותה התקף ממושך של קטלפסיה שהחל בשנת 1539. אפיזודה זו הוחרפה על ידי הלחץ שחוותה במנזר הכרמליטי של ההתגלמות.
רגליה הפכו נוקשות, והותירו אותה נכה למשך שלוש שנים.
תרסה סבלה מאז התקפי קטלפסיה לסירוגין.
בטרגדיה רומיאו ויוליה של ויליאם שייקספיר, מספק האב לורנצו החביב (במהלך ניסיון שכשל לעזור לאוהבים) ליוליה שיקוי מחולל קטלפסיה יעיל כל כך עד שרומיאו מדמיין באופן טרגי שהטראנס דמוי המוות של אהובתו כמוות ממשי ומרעיל את עצמו.
בייאוש רגע לפני שהיא מתעוררת מקהות החושים שלה - מה שמוביל אותה להתאבד עם הפגיון שלו כשגילתה את התאבדותו.
ברומן "הרוזן ממונטה כריסטו" של אלכסנדר דיומא האב, האב פאריה סובל מדי פעם מהתקפי קטלפסיה, לפני שבסופו של דבר מת ממנה.
ב"מסתורי פריז" של אז'ן סי, הנבל ז'אק פראן חווה התקף המתואר כקטלפטי בעימות האחרון שלו עם רודולף, מסונוור מאור המנורה והוזה חזיונות על ססילי שהמציא.
ב"סילס מרנר" של ג'ורג' אליוט, הדמות הראשית סילס מרנר סובלת לעיתים קרובות מהתקפים קטלפטיים, מה שמוסיף למוניטין יוצא הדופן שלו כקוסם או "איש ערמומי" בקרב הילידים שמאמינים באמונות תפלות של הכפר המאומץ שלו, רבלו.
בספרו של ארתור קונאן דויל, "הרפתקת החולה המתמחה", אדם מעמיד פנים שהוא קטלפסי כדי לקבל גישה לחדרי הנוירולוג; הרופא מנסה לטפל בו באמיל ניטריט.
בספר "החייל הטוב" של פורד מדוקס פורד, הגיבור דוול חווה קטלפסיה בעקבות מות אשתו.
ב"גר בארץ נוכרייה" של רוברט היינליין, חושבים שלדמות הראשית, ולנטיין מייקל סמית, יש קטלפסיה כאשר הוא מוחזר לכדור הארץ.
ב"הקבורה המוקדמת" של אדגר אלן פו, המספר מפתח קטלפסיה.
הוא חושש שיכריזו בטעות על מת ויקברו אותו בחיים, ועושה מאמצים רבים כדי למנוע זאת.
בסיפור אחר של פו, "מפלת בית אשר", מדלין אשר חולה בקטלפסיה והיא נקברת בחיים על ידי אחיה הלא יציב רודריק.
קטלפסיה מתוארת גם ב"ברניס", ובכך הפכה לאחד הנושאים החוזרים בסיפורת של פו.
קטלין אווה ורשנה נובאק (בהונגרית: Katalin Éva Veresné Novák; נולדה ב-6 בספטמבר 1977) היא פוליטיקאית הונגרייה שכיהנה כנשיאת הונגריה, לאחר שנבחרה בבחירות לנשיאות ב-2022. היא האישה הראשונה שנבחרה לנשיאות הונגריה, ואף הנשיאה הצעירה ביותר בתולדות הונגריה, שנבחרה בגיל 44. היא חברה במפלגת פידס.
היא כיהנה כחברה באספה הלאומית מ-2018 עד 2022, וכשרה לענייני משפחה בממשלת אורבן הרביעית מ-2020 עד 2021.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון שאגווארי אנדרה בסגד ב-1996, נובאק למדה כלכלה באוניברסיטת קורווינוס בבודפשט ומשפטים באוניברסיטת סגד.
בעודה סטודנטית, היא למדה מחוץ להונגריה באוניברסיטת פריז ננטר .
בנוסף להונגרית, היא דוברת צרפתית, אנגלית, גרמנית וספרדית.
נובאק החלה לעבוד במשרד החוץ ההונגרי בשנת 2001. היא התמחתה בענייני האיחוד האירופי ואירופה.
בשנת 2010 הפכה ליועצת לשרים ובשנת 2012 מונתה לראש הקבינט של משרד משאבי אנוש.
ב-2014 נובאק מונתה לתפקיד מזכירת המדינה לענייני משפחה ונוער במשרד להון האנושי, באוקטובר 2020 הפכה לשרה לענייני משפחה, תפקיד שמילאה עד דצמבר 2021.
היא כיהנה כסגנית נשיא מפלגת פידס בין 2017 ל-2021.
ב-21 בדצמבר 2021 הכריז ראש הממשלה ויקטור אורבן שנובאק תהיה המועמדת שלו בבחירות לנשיאות ב-2022. ב-10 במרץ 2022, היא זכתה ב-137 מתוך 188 קולות באספה הלאומית.
ב-10 בפברואר 2024 הודיעה על התפטרותה עקב ביקורת שספגה לאחר שהעניקה חנינה לעבריין שהורשע בסיוע לביצוע עבירות מין בקטינים.
באפריל 2023 היא הטילה וטו על חוק שכלל פסקה המפלה לרעה להט"בים.
ב-18 בנובמבר 2022 ביקרה נובאק בכותל המערבי וביד ושם.
קטלין נובאק היא נוצרייה רפורמית.
בעלה, אישטוואן ורש, הוא כלכלן, מנהל מנהלת השוק הפיננסי ושוק המט"ח בבנק הלאומי ההונגרי (MNB).
חברת המסדר ההונגרי של סטפן הקדוש (2022)
על פי חוק ה-CCII/2011 של חוקת הונגריה, נשיא הונגריה מקבל את המסדר ההונגרי של סטפן הקדוש, אישית.
הצלב הגדול עם שרשרת מסדר ההצטיינות ההונגרי.
על פי חוק CCII/2011 של חוקת הונגריה נשיא הונגריה מקבל את הצלב הגדול עם שרשרת מסדר ההצטיינות ההונגרי, אישית.
קטלין מיהוּלְיאָק (ברומנית:\Cătălin Mihuleac \ kətəˈlin mihuˈle̯ak) הוא סופר ומחזאי רומני.
הוא נודע, בין השאר, בפרויקט שמטרתו להביא לידיעת הציבור את רדיפת יהודי רומניה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ואת שואת יהודי רומניה, שהוכחשה בתוקף במשך זמן ממושך על ידי ממשלות רומניה.
קטלין מיהוִּּּלְיאָק נולד בשנת 1960 בעיר יאשי בצפון רומניה.
הוא למד גאוגרפיה, גאולוגיה, ביולוגיה וכלכלה וקיבל תואר דוקטור בפילולוגיה מאוניברסיטת אלכסנדרו יואן קוזה ביאשי (אוניברסיטת יאשי).
בשנת 1991 התחיל לעבוד כעורך בכתבי עת שונים והתפרסם כסופר ומחזאי.
ספריו בנושא שואת יהודי רומניה
הרומן "America de peste pogrom" ("אמריקה שמעל הפוגרום") שובר את הטאבו שהיה מקובל ברומניה במשך 70 שנה בנושא אחריותם הישירה של ממשלת יון אנטונסקו, האוכלוסייה והצבא הרומני לפרעות שהתרחשו ביאשי בין 28 ל-30 ביוני 1941 בהן נרצחו מעל 13,000 יהודים, ולמדיניות האנטישמית שקדמה להן.
הספר פורסם לראשונה בהוצאה לאור Cartea Românească, בבוקרשט, בשנת 2014, ולאחר מכן בהוצאה לאור Polirom ביאשי בשנת 2017 ובשנת 2021 במהדורה דיגיטלית על ידי ההוצאה לאור Humanitas.
הספר לא התקבל באהדה ברומניה בשל הנושא השנוי במחלוקת, אך זכה לשבחים רבים באירופה.
בפסטיבל Dilema Veche שנערך ברומניה בשנת 2015, הסופר הסביר את משמעות שם הספר: "אמריקה שמעל הפוגרום פירושו אמריקה שנלבשת כמו בגד מעל הפוגרום כדי להסתיר את הזוועות שהתרחשו אז."
בפגישה שנערכה באגודת הסטודנטים לעיתונאות ביאשי לאחר צאת הספר, הסביר קטלין מיהוּליאק כי אין לו כל קשר לעם היהודי ולמסורת היהודית.
הוא בחר להתקרב לעם היהודי מתוך הערכה להישגיו בבניית העם והמדינה שלו לאחר השואה.
הרומן "אמריקה שמעל הפוגרום" מספר את קורותיהן של שתי משפחות יהודיות, משפחת אוקסנברג מיאשי ומשפחת ברנשטיין מארצות הברית.
בתחילת הרומן, המתרחשת ביאשי של שנות האלפיים, הקורא פוגש את סַנְזיאָנָה סטיפיוק, רואת חשבון צעירה שעובדת בחנות כלבו ביאשי.
היא מתבקשת על ידי הבוס שלה לארח זוג יהודים עשירים, דורה ברנשטיין ובנה בן, שהגיעו מארצות הברית כדי לפתוח ביאשי סניף של חברתם המשפחתית העוסקת במכירת בגדי יד שנייה.
דורה מחבבת מאוד את סנזיאנה וקוראת לה סוזי.
סוזי מתחתנת עם בן ועוברת לארצות הברית כדי לעבוד בחברה המשפחתית 'ברנשטיין וינטג' בע"מ'.
תפקידה לייעץ לחברה מה הבגדים שכדאי לייצא לרומניה.
היא משתלבת במהירות בפעילות המסחרית של החברה המשפחתית, יולדת שני ילדים, מחליטה להתגייר ומתחילה לחקור את שורשיה של משפחת ברנשטיין.
במקביל הקורא מתוודה לקורותיה של משפחת אוקסנברג ביאשי של שנות השלושים של המאה ה-20. האב ז'אק אוקסנברג הוא גינקולוג, מתמחה בניתוחים קיסריים, ונחשב לאחד הטובים בתחום זה.
אשתו רוזה היא מדגמנת בפרסומות לסיגריות, למרות שיש לה תואר אקדמי בספרות.
למשפחה שני ילדים, גולדה ולב.
המשפחה השתלבה היטב בחיי החברה הגבוהה ביאשי ורוצה להאמין שהאנטישמיות המתגברת ורדיפת היהודים, ששינו את חייהם מן הקצה אל הקצה, הן רק תופעה חולפת.
בסופו של דבר האב ז'אק, האם רוזה והבן לב נרצחים בפוגרום.
בהמשך העלילה, סוזי מגלה שהבת גולדה ניצלה מהפוגרום והגיעה לווינה בסתיו של שנת 1947 בגיל 17. היא מצאה מקלט בבית החולים רוטשילד בווינה והתגלתה כתופרת מוכשרת.
בבית החולים היא פוגשת חייל יהודי-אמריקאי, ג'ו ברנשטיין, אתו היא מתחתנת ועוברת לארצות הברית בזהות חדשה - דורה ברנשטיין.
יחד הם מקימים את העסק המשפחתי המצליח למכירת בגדי יד שנייה, שאת סניפו החדש מבקשת דורה-גולדה להקים בעיר הולדתה יאשי.
בשנת 2018 הספר תורגם לגרמנית תחת השם Oxenberg & Bernstein על ידי ארנסט ויכנר ויצא לאור בווינה בהוצאה Paul Zsolnay (פאול ז'ולנאי) .
הספר זכה להצלחה רבה באוסטריה, בגרמניה ובשווייץ והיה מועמד לפרס יריד הספרים בלייפציג.
בשנת 2020 הספר תורגם לצרפתית תחת השם Les Oxenberg & les Bernstein ופורסם בהוצאה לאור Noir sur Blanc, לוזאן, שווייץ.
התרגום בוצע על ידי פרופסור קז'ימייז' יורצ'אק, בעבר קונסול פולין בבוקרשט, המכהן החל משנת 2013 כראש המחלקה ללימודי רומניה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
קטלין מיהוִּּּליאק הסביר שהמתרגמים בחרו לא להשתמש בשמו המקורי של הספר מחשש שהמילה פוגרום לא תתקבל בעין יפה בחוגי קוראים מסוימים.
הרומן דֶבּורָה יצא לאור ברומניה בשנת 2019 בהוצאת הומניטס, כספר שני בפרויקט הנצחת זכר שואת יהודי רומניה.
הוא עוסק בנושא גירוש יהודי רומניה למחנות העבודה בטרנסניסטריה.
לאחר שנכבשה על ידי גרמניה ורומניה, הוסב שטחה של טרנסניסטריה לאזור ריכוז ליהודי בסרביה, בוקובינה וצפון מולדובה שגורשו בידי השלטונות הרומניים בהוראתו הישירה של המרשל יון אנטונסקו בין השנים 1941 - 1942.
גיבורת הרומן דֶבּורָה היא בתם של מאקס וחנה מטַסַארוּ, סוחרים זעירים, בני מעמד הביניים בחברה היהודית בעיר קַמְפוּלוּנְג, בבוקובינה.
היא נשלחת יחד עם כל יהודי העיר לגטו מוהילב שבטרנסניסטריה.
הספר עוקב אחר קורותיה וקורותיהן של דמויות אחרות בתקופת שהותם בגטו ובתקופה שלאחר שחרורם, כפי שסופרו כביכול על ידי דבורה ל"סופר" .
הפרק הראשון סוקר את השנים 1918 - 1926 בהן לפי דברי הסופר "יש כאלה שכותבים את ההיסטוריה וכאלה שלומדים אותה".
הפרק השני מתרחש בין השנים 1927 - 1941, תקופה בה מתגברת האנטישמיות המגיעה לשיאה בגירוש היהודים למחנות ריכוז.
הפרק השלישי מתאר את המאבק הנואש של היהודים לשרוד בגטאות בטרנסניסטריה בין השנים 1942 - 1944 .
בפרק הרביעי הספר עוקב אחר חזרתם של שורדי המחנות לרומניה וקליטתם בחברה הרומנית בין השנים 1945- 1964. הפרק החמישי מתאר את התפתחותם של גיבורי הספר במקביל לשינויים החלים באקלים המדיני ברומניה בין השנים 1965 - 2018.
הספר מבוסס על אירועים אמיתיים ונכתב לאחר עיון מעמיק במסמכים ובתיעוד שנשתמרו בארכיון המשטרה החשאית של רומניה (CNSAS).
סיפורה של דבורה מבוסס על ספרה של מרים קורבר-ברקוביץ "יומן הגטו – טרנסניסטריה 1941 – 1943".
דמותו של אַאוּרֶליאָן ליאון מבוססת על דמותו של סופר מוכר בעיר יאשי, שהוגלה אף הוא לטרנסניסטריה ושימש בהמשך כסוכן ומודיע של שירותי הביטחון החשאיים (הסקוריטטה), וכך גם דמותו של ההיסטוריון, פרופסור אמיל דיאקונסקו, האנטישמי, מחבר הספר המוזכר ברומן "הרומנים מהמזרח.
טרנסניסטריה" שיצאה לאור בשנת 1942.
בספר מוזכרים אישים ידועים שמילאו תפקידי מפתח בעיצוב וביישום מדיניות הרדיפה וההשמדה של יהודי רומניה כמו קוֹרנֶליוּ זֶלְיָה קוֹדרְיאָנוּ, המייסד והמנהיג של "לגיון רב-המלאכים מיכאל" המרשל יון אנטונסקו, כמו כן מוזכרים המנהיגים הקומוניסטים של רומניה גֶאוֹרְגֶה גֶאוֹרְגִיוּ-דֶז' וניקולאה צ'אושסקו.
הסיגר האחרון של פונדן: סיפורי שואה
יצא לאור בשנת 2016 ברומניה בהוצאה CARTEA ROMANEASCA בשפה הרומנית, כהמשך לספר "אמריקה שמעל הפוגרום", במסגרת פרויקט הנצחת השואה.
הספר עוסק בנושא מחנות ההשמדה והאנטישמיות.
זאת אסופה של שלושה עשר סיפורים הקשורים בדרך זאת או אחרת ביהודים, חייהם ומותם, השמחות והבכי, היחסים עם הרומנים והיחסים בתוך הקהילה היהודית.
הסיפורים מכסים את התקופה שבין השואה למאה העשרים ואחת.
החלק הראשון של הספר עוסק בגורלם של יהודי בוקובינה שגורשו בהמוניהם לטרנסניסטריה בשנת 1941 בפקודתו של המרשל אנטונסקו.
החלק השני מתמקד בתקופת המשטר הקומוניסטי, בהתאקלמות היהודים לקומוניזם ולפוסט קומוניזם ובבעיות הזהות שלהם.
הוא מנסה לפענח את הסיבות להמשך האנטישמיות ברומניה.
הסיפור הראשון, "הסיגר האחרון של פונדן" מתאר את הרגעים האחרונים של המשורר בנימין פונדן (פונדויאנו) לפני הוצאתו להורג בגז במחנה המוות אושוויץ.
פונדן מעלה בזכרונו רגעים מילדותו ומשנות נעוריו, הקשר החם עם קרוב משפחתו הרופא והמשורר אדולף שטוירמן, (Avram Steuerman-Rodion) התגברות האנטישמיות בעיר יאשי ופגישותיו עם קורנליו זליה קודריאנו, ועם הפרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה ממנהיגיה ודובריה הראשיים של האנטישמיות הפוליטית ברומניה.
הוא מזכיר את מאמציו של חבריו אמיל צ'וראן וסטפן לופשקו (Stéphane Lupasco) לשחררו מהמחנה.
הסיפור עובד למחזה באותו שם על ידי קטלין מיהוּליאק.
המחזה הוצג ברומניה בספטמבר 2015 במסגרת פרויקט שיזמה עיריית יאשי, "ההיסטוריה של המיעוטים – מבט תרבותי אומנותי על השונות", ואשר מומן באמצעות מענק משולב של ממשלות נורווגיה, איסלנד, ליכטנשטיין ורומניה.
המחזה, בביצוע תיאטרון "קרוב" מתל אביב, בתרגומה של סילביה הרשקוביץ ובבימויה של דורית ניתאי-נאמן הוצג בעברית באירוע שאורגן על ידי המכון הרומני לתרבות (Romanian Cultural Institute) בתל אביב, בחסות שגרירות רומניה בישראל, ב-6 באוקטובר 2020, לרגל היום הלאומי לציון השואה ברומניה.
פוגרום יאשי" הוא אסופה של עשרה סיפורים שנכתבו על ידי עשרה סופרים שונים, ביניהם קטלין מיהולֵאָק, במסגרת פסטיבל יאשי לספרות ולתרגום (FILIT ) שהתקיים בשנת 2020. המוזיאון הלאומי לספרות רומנית ביאשי הזמין כל סופר לכתוב סיפור בהשראת תמונה שצולמה בזמן פרעות יאשי.
התמונות הועמדו לרשות הסופרים על ידי המכון הלאומי לחקר השואה ברומניה.
קטליו מיהוּלֵאָק בחר בתמונה של בית עליו מסומן צלב וכתב עליו את הסיפור הקצר "סמי הקטן לא נרגע".
סמי הוא ילד יהודי קטן מפונק ושובב.
הוא צייר על דלת ביתו מדחף שחור בתקווה שהבית יהפוך למטוס שייקח את המשפחה הרחק משם.
האב המבוהל שם לב שהמדחף דומה מאוד לצלב קרס ומיהר למחוק אותו, אך למרות כל המאמצים הצליח רק להפוך אותו לצלב שחור רגיל.
הדבר הציל את המשפחה, שכן התברר כי בתי היהודים סומנו בצלבים אדומים בעוד שבתי הרומנים סומנו בצלבים שחורים.
קַטְלָן עִבְרִי (שם מדעי: Androctonus amoreuxi) הוא מין של עקרב ממשפחת העקצניים המצוי באזור אפריקה במזרח התיכון.
הוא נפוץ בישראל באזורי חולות במישור החוף ובנגב.
הקטלן העברי הוא עקרב צהוב וגדול באורך כולל של 80–110 מ"מ.
בשלפוחית הארס עוקץ חד ומקושר עם שני פתחים, כל אחד מחובר לבלוטת ארס.
ניתן להבדיל בינו לבין מינים דומים באותו אזור מחיה על ידי המגרעת בפרק הרביעי של הבטן האחורית.
לקטלן העברי תחום תפוצה נרחב החל ממערב וצפון אפריקה (אלג'יריה, בורקינה פאסו, צ'אד, מצרים, אתיופיה, לוב, מאוריטניה, מרוקו, סנגל, סודאן), דרך המזרח התיכון (ישראל, ירדן, ערב הסעודית), ועד למרכז אסיה (אפגניסטן, איראן, פקיסטן, אוזבקיסטן).
הוא מוכר כעקרב בית נפוץ בדוגון שבמאלי.
הקטלן העברי נוהג להסתתר במחילות מכרסמים בבתי-גידול חוליים ודיונות.
עקיצתו עלולה להיות מסוכנת לאדם, ארסו נחשב לחמישי בעוצמתו מבין עקרבי הארץ.
הארס מכיל רעלן עצבי, השפעות העקיצה נעות בין כאב חד פשוט לבעיות לב וכלי דם, בצקת ריאות או במקרים חריגים אפילו מוות.
שם המין הספציפי amoreuxi מנציח את הרופא וחוקר הטבע הצרפתי Pierre-Joseph Amoreux.
קטלן דרומי (שם מדעי: Androctonus australis), הוא מין עקרב מדברי ממשפחת העקצניים בסוג קטלן, שתפוצתו בצפון אפריקה.
נתונים ארכאים הצביעו על כך שלמין זה עשויה להיות תפוצה רחבה יותר ברחבי המזרח התיכון ועד הודו, אך נתונים אלה הופרכו במחקרים עדכניים יותר.
שלא כמו רוב בעלי החיים האחרים החיים במדבריות, הקטלן הדרומי אינו חופר מחילות כדי להגן על עצמו מפני סופת חול.
במקום זאת, הוא יכול לעמוד בפני סופות חול חזקות מספיק כדי להסיר צבע מפלדה, ללא כל נזק נראה לעין.
עמידותו של הקטלן הדרומי לסופות חול נובעת ממרקם פני השטח יוצא הדופן של השלד החיצוני שלו.
שריונו מכוסה בגרגירים בצורת כיפה, באורך וברוחב .
כאשר מרקם פני השטח הזה מתורגם לחומרים אחרים, הוא מגן עליהם במידה מסוימת גם כן, מה שהוביל לאפשרות של חיקוי שריונו בעצמים כמו מטוסים ומסוקים.
השם המדעי של העקרב, Androctonus australis, נגזר מהמילה היוונית Androctonus (שמתורגמת כ"קוטל-אדם") והמילה הלטינית australis (שמתורגמת כ"דרום") אשר מתורגמות יחד כ"קוטל-אדם דרומי".
הקטלן הדרומי הוא עקרב בגודל בינוני שיכול להגיע לאורך של עד 10 סנטימטרים.
יש לו זנב עבה וחזק מאוד, ופסים בצידי כיפתו לראייה טובה יותר בעת תקיפת בעל חיים אחר או לשימוש כהגנה עצמית.
במהלך היום הקטלן מסתתר במקומות לחים וחשוכים, בעוד שבלילה הוא יוצא לצוד.
הוא ניזון מחרקים, לטאות קטנות ואפילו יונקים קטנים.
דווח על קניבליזם במין זה.
הוא נמצא בעיקר במדבריות ובמקומות צחיחים.
לקטלן הדרומי, כמו לקטלנים נוספים, ארס חזק מאוד והוא אחד העקרבים המסוכנים ביותר בעולם בשל רעילותו היחסית ומזגו.
הוא גובה את חייהם של מספר קורבנות מדי שנה.
יש לו את הארס החזק ביותר מסוגו, הוא מורכב בעיקר רעלן עצבי, קרדיוטוקסינים, מיוטוקסינים והמוטוקסינים נוספים.
מקרי מוות בבני אדם מתרחשים בדרך כלל עקב אי ספיקת לב ונשימה, לעיתים עקב דימום מוחי, תפקוד לקוי של איברים והלם.
הרעלן AaTX1 נמצא במקור בארס של הקטלן הדרומי.
קֶטמין הוא סם הרדמה סינתטי.
מאפייניו כסם הגורם לדיסוציאציה הפכו אותו לפופולרי בקרב ציבור צרכני הסמים הפסיכדליים.
בישראל הסם נכלל בפקודת הסמים המסוכנים, אף שהוא נכלל ברשימת החומרים הפסיכוטרופיים שבצו הרוקחים.
כמו כן, אננטיומר S(+) של הקטמין אושר על ידי משרד הבריאות כתרופה לדיכאון עמיד (treatment resistant depression) ומשווק בישראל תחת השם Spravato.
הקטמין סונתז לראשונה בשנת 1962 במעבדות של יצרנית התרופות Parke-Davis, במסגרת ניסיון למצוא סם הרדמה חלופי לפאנציקלידין (PCP; "אבקת מלאכים").
במהלך מלחמת וייטנאם נוסה הסם על חיילים אמריקאים, אך לרוב נמנעו הצוותים הרפואיים מלעשות בו שימוש מכיוון שגרם לתחושה לא נעימה של חוויה חוץ-גופית אצל המטופלים.
עם זאת, אותן תופעות לוואי "לא נעימות" הובילו לשימושים הפסיכדליים שנעשו בחומר בניסויים פסיכאטריים וכסם הזיות.
בשנת 1999 הוסיף המנהל האמריקני לאכיפת חוקי הסמים (DEA) את החומר לרשימת החומרים שבפיקוח (מקביל לפקודת הסמים המסוכנים בישראל) בדרגת החומרה השלישית.
כמו כן, הקטמין מוגדר כסם מסוכן בחקיקה באירלנד, באוסטרליה, בארצות הברית, בבלגיה, ביוון, בלוקסמבורג ובצרפת.
קטמין פועל כאנטגוניסט של הקולטנים מסוג NMDA של הנוירוטרנסמיטרים המעוררים גלוטמט ואספרטט.
קולטנים אלה מרוכזים בצפיפות בקליפת המוח ובהיפוקמפוס, והם ממלאים תפקיד מרכזי בפעולת הזיכרון ובתפקודים קוגניטיביים אחרים.
תכונותיו של הקטמין כסם מרדים והזייתי נובעת מכך שלשני הסטריאואיזומרים שלו יש השפעות שונות על גוף האדם.
מאחר שהקטמין מדכא את הנשימה הרבה פחות מסמי הרדמה אחרים, הוא סם הרדמה מועדף במקרים שבהם ההיסטוריה הרפואית של החולה אינה ידועה (כגון במקרי תאונות דרכים).
באופן דומה נעשה שימוש בקטמין כסם מאלחש בפדיאטריה ובניתוחים פשוטים יחסית.
במינונים נמוכים (0.1–0.5 מ"ג/ק"ג/שעה) ניתן להשתמש בחומר כמאלחש, בייחוד בכאבים הקשורים בתנועה ובמחלות עצבים.
במינונים נמוכים אלו, תופעות הלוואי הפסיכיאטריות פחותות, וניתן להתגבר עליהן בעזרת בנזודיאזפינים, כך שבשימוש בקטמין כסם מאלחש יש צורך בתוספים דמויי אופיום (חומרים אופיאטים).
כיום חוקרים את התועלת שניתן להפיק מקטמין בטיפול בכאב עבור אלכוהוליסטים ומכורים להרואין.
מחקרים מהשנים האחרונות מעידים על יעילותו של הסם להתמודדות מהירה עם מחשבות אובדניות, דיכאון והפרעה טורדנית-כפייתית.
קטמין במינון נמוך (הרבה מתחת למינון שמקובל לפנאי או להרדמה), שניטל באמצעות עירוי או תרסיס, נחשבת לתרופה אנטי דיכאונית מבטיחה.
מספר מחקרים שפורסמו ב-2018 מלמדים כי ההשפעה נוגדת הדיכאון של קטמין מיידית (שעות לעומת ימים או שבועות בתרופות SSRI).
עם זאת, השפעתה אינה נמשכת לאורך זמן ויש להמשיך בתחזוקה ובטיפול.
פורסמו מספר מחקרים המראים כי קטמין עשויה להפחית מחשבות אובדניות כבר לאחר מתן מנת עירוי אחת.
בישראל אישר משרד הבריאות את השימוש בתרופה Spravato למקרים של דיכאון בתחילת 2020, ואף נתן הנחיה לקופות החולים לזרז את התחלת השימוש בו.
יישום ההנחיה מתעכב מפני שיש צורך בהשגחה צמודה על המטופלים בשעה שלאחר לקיחת הסם.
השירות החל להינתן בבתי החולים הפסיכיאטריים.
ב- 2021 בית המשפט בקנדה לא אישר לחברת ג'ונסון אנד ג'ונסון הגנה על המידע הקשור בתרופה (data protection rights) בטענה שאננטיומר אופטי (במקרה זה אננטיומר S) מתוך תערובת רצמית ידועה אינו זכאי להקרא כתרופה חדשה ולכן אינו זכאי להגנה על המידע.
בית המשפט הקנדי פסק בניגוד לעמדת ה-FDA, שכן מתייחס לאננטיומרים אופטיים כאל ישות כימית חדשה, ונותן בלעדיות לחמש שנים.
ברפואה וטרינרית משתמשים בקטמין באופן נרחב כחומר מרדים וכחומר משכך כאבים לבעלי חיים קטנים (כלבים, חתולים), ובעיקר כחומר טשטוש וכמשכך כאבים לסוסים.
עם זאת השפעתו מועטה על בהמות ממשפחת הפריים.
כאשר משתמשים בקטמין כסם הוא ידוע בשמות רבים, בהם: Special K, Vitamin K, Kit Kat, Toshiba Bomba, Kelly's day, Green, Blind squid, Cat valium, Purple, Special la coke, Super acid, Super C, K, סוסים, במפים, בומבה, מפתחות, דיו דיו, קיי הודי, קיי גרמני, קיי הולנדי, ירי לטווח קצר ועוד.
הסם מגיע למשתמשים לרוב ממרפאות וטרינריות המשתמשות בו כסם הרדמה או אלחוש.
אפקט השימוש בקטמין דומה לזה של פאנציקלידין ודקסטרומטורפן, וכיתר סמי ההרדמה הדיסוציאטיביים – במינונים נמוכים ובינוניים התופעות ההזייתיות גוברות ככל שישנה ירידה בכמות הגירוי החושי.
במינונים נמוכים המשתמש עשוי להרגיש תחושה חלומית, נינוחות, שמחה, בלבול ואי התמצאות מרחבית, ירידה בשליטה המוטורית וביכולת הדיבור.
במינונים גבוהים יותר עשוי המשתמש להיכנס למצב דיסוציאטיבי, כלומר ניתוק מתחושת המציאות ומתחושת ה"עצמי" עם הזיות אודיטוריות וויזואליות, ולאבד את היכולת לזוז ולדבר (מצב הקרוי K-Hole).
ההזיות מדווחות כעמוקות וקשות לתיאור.
משתמשים רבים מספרים על שיחות שניהלו עם אלוהים במהלך השימוש.
חלק מהמשתמשים לא יזכרו את אשר עבר עליהם באותו האופן שבו שוכחים חלומות.
עם זאת, ה"התעוררות" היא איטית והדרגתית; בשלבים ראשונים עלול המשתמש לשכוח את שמו או לא להבין את השליטה בגופו, כך שעם הזיכרון מגיעה גם המודעות.
ההשפעות ההזייתיות מסתיימות לרוב תוך שעה.
עם זאת, הפגיעה בחשיבה שקולה ובקואורדינציה נמשכות בין 18 ל-24 שעות.
קטמנדו (; בנווארית: यें देय् - יֶן דֵיי) היא בירת נפאל והעיר הגדולה ביותר בה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 862,400 תושבים.
העיר קטמנדו קבלה את שמה ממבנה הקַסְתַ-מַנְדַפַּ שבכיכר דורבר.
המבנה שימש כדהרמאסלה, מבנה מחסה לעולי רגל ועוברי אורח, ומשמעות שמו הוא "ביתן-מחסה מעץ".
המבנה הוא מבנה הפגודה הנווארי העתיק ביותר ששרד, וכפי ששמו מרמז — הוא בנוי מעץ בלבד (קַסְתַ), ללא שימוש במתכת אף לצורכי מסמרים או חיבורים.
על פי המסורת נבנה כל המבנה מעץ יחיד ענקי.
תאריך המבנה המקורי אינו ידוע.
האזכור הראשון לקסתמנדפה מופע בכתובת משנת 1143, וסבורים כי הוא היווה מקום מחסה גדול לעוברי אורח, כמו גם מבנה שלטון מרכזי בו אף נערכו טקסי הכתרה.
משטח העץ העיקרי וחלק מהעמודים התומכים, היוו ככל הנראה חלק מהמבנה המקורי, אך שאר המבנה שופץ ושוחזר פעמים רבות לאורך מאות השנים.
חשיבותו ההיסטורית של האזור נובעת מפוריות השטח באזור ההררי הסובב אותו, ומהיותו ממוקם על נתיב המסחר שבין הודו לטיבט ולסין.
הממצאים העתיקים ביותר מתוארכים למאות הראשונות לפני הספירה, אם כי יש חוקרים הסבורים כי ההתיישבות באזור עתיקה הרבה יותר.
הכתובת העתיקה ביותר היא משנת 185.
על-פי המסורת, גאוטמה הבודהה ותלמידיו ביקרו בסמוך לעיר באזור לליטפור של ימינו בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס, אך אין עדויות לכך.
בפטן קיימות ארבע סטופות מן המאה ה-3 לפנה"ס, לגביהן נטען כי הוקמו על ידי הקיסר אשוקה שליט האימפריה המאורית.
כמו במקרה של בודהא, גם לגבי שהותו של אשוקה באזור אין עדויות נוספות, אם כי מקור הסטופות כנראה מתקופה זו.
השליטים הראשונים המתועדים של העמק הם הקיראטים, וקיימים שרידים של הארמון שלהם בפטן.
במאה החמישית, שליטי העמק היו שושלת ליכצ'בי, אשר קיימו קשרים הדוקים עם שושלת גופטה בהודו.
מתקופה זו קיימות כתובות, אשר המוקדמות ביותר ביניהן הן משנת 464. בין המאה ה-12 והמאה ה-17 שלטו בעמק מלכי שושלת מאלה הנווארים, בתקופה בה נבנו מרבית המונומנטים ההיסטוריים ששרדו עד ימינו.
בשנת 1769 נכבש העמק על ידי שושלת שאה מאזור נסיכות גורקה הסמוכה, שכיבושיהם הנרחבים איחדו את נפאל לממלכה אחת.
הכובש, פריטוי נראיאן שאה, הוא שקבע את קטמנדו כבירת הממלכה, ומאז גדלה חשיבותה של העיר.
שליטים אלו אימצו חלק ממאפייני התרבות הנווארית של מלכי המאלה, אך מאז שלטונם נהפכו הנווארים למיעוט לעומת בני הפרבאטיה שמוצאם מהודו, ושפתם נהפכה לשפה הדומיננטית באזור ונקראת כיום נפאלית.
בין השנים 1846 עד 1951 היה השלטון נתון בידי משפחת ראנה, שמשלו בפועל והותירו למלך תפקיד סמלי בלבד.
סיום שלטונם בהפיכה נוספת החזיר את הכוח לבית המלוכה.
מאז ההפיכה בשנת 1951 עברה קטמנדו תהליך מודרניזציה מואץ, שהתבטא בגידול האוכלוסייה, בפיתוח מערכת התחבורה ובבניה מודרנית צפופה.
בית המלוכה עצמו בוטל בהחלטת האספה המחוקקת בשנת 2008.
קטמנדו משתרעת על פני 49.45 קמ"ר, בגובה ממוצע של כ-1,400 מטרים מעל גובה פני הים, על גדות נהר הבגמטי, בעמק קטמנדו במחוז קטמנדו במרכז פרובינציית בגמטי שבמזרח המדינה.
היא תחומה ממזרח על ידי נהר הדהובי-קולה וממערב על ידי נהר הוישנומאטי הנשפכים שניהם לנהר הבגמטי התוחם את העיר מדרום וחוצץ בינה לבין העיר לליטפור.
בגלל מיקומה של העיר בעמק קטמנדו שברצועת הגבעות המהווה את אזור הגבול בין הרי ההימלאיה לבין השפלה הטרופית של דרום המדינה (הטראי), שינויי האקלים במשך השנה גדולים ביותר.
האקלים מתאפיין בעונה של גשמי מונסון טרופיים היורדים בעיקר בחדשים יוני עד ספטמבר.
החודש החם ביותר הוא אפריל, אז יכולה הטמפרטורה להגיע עד 35 מעלות.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, בו הטמפרטורה הממוצעת היא כמעלה אחת, ובעונה זו לעיתים אף יורד שלג.
בליבה של העיר שוכן הארמון המלכותי המוקף ברחבה רחבת ממדים הידועה בשם כיכר דורבר (כיכר הארמון), עליה בנויים עשרות מקדשים, מרביתם נבנו בתקופת שלטון שושלת מאלה.
באזור קטמנדו המקדש ההינדי החשוב ביותר הוא פשופטינאת, והאתרים הבודהיסטיים העיקריים הן הסטופות בסוויאמבהונאת, ובודהנת'.
הארמון והכיכר שמחוצה לו משתרעים על שטח של כ-40 דונם במרכז העיר, וניצבים בהם כ-60 מבנים היסטוריים.
עדויות כתובות וארכאולוגיות מראות כי ארמונות קדומים היו קיימים במקום כבר בתקופת במאה השביעית, אך המבנים הקדומים ביותר העומדים כיום על תלם הם מהמאה ה-11 או ה-12.
הארמון, הנומן דהוקה, קיבל את שמו מהאל הנומן בעל פני הקוף, שדמותו מתנוססת מעל השער הראשי (משמעות המילה דהוקה היא דלת).
הוא היה משכנם של המלכים לשושלת מאלה ובהמשך לשושלת שאה עד שנת 1896. בתקופה המלוכנית בנפאל המודרנית הארמון שימש בעיקר לצרכים טקסיים ודתיים.
כיכר דורבר כוללת עשרות מקדשים לאלים השונים.
מאג'ו דֶגַה: אחד המקדשים הגדולים בכיכר, מוקדש לאל שיווה.
בנוי בצורת פגודה גדולה עם שלושה גגות, החולשת על חלקה הדרומי של הכיכר.
קסתמנדפ: אחד המבנים העתיקים, נתן לעיר את שמה .
קומארי מהאל: מבנה חשוב נוסף מהמאה ה-18, המשמש כמקום מגוריה של האלה החיה הקומארי המלכותית.
מקדש ג'אגאנאת: המבנה העתיק ביותר בחלקה הצפוני של הרחבה, מפורסם בעיקר בשל הגילופים האירוטיים העתיקים המכסים אותו.
רק בשנת 1956 נסללה בנפאל הדרך ראשונה שיועדה לתנועת כלי רכב, שקישרה את העיר עם הודו.
בשנת 1974 נפתחה המדינה לטיסות בינלאומיות.
במהלך העשורים האלו, נהפכה התיירות לענף כלכלי חשוב ביותר בכלכלת העיר.
הקפיצה הגדולה בתיירות ארעה בשנות ה-70, אז הגיעו לעיר המוני תיירים.
המחירים הזולים, הקרבה לטבע וגם הגישה המקילה של השלטונות כלפי שימוש וסחר בסמים, משכו למקום תיירים רבים שבחלקם הגדול נמנו על תרבות ההיפים, שהגיעו לאזור בעקבות משיכה לתורות הפילוסופיות והדתיות של ההינדואיזם והבודהיזם.
תרבות זו השפיעה מאוד על אופי העיר, וגם כיום יש בה תרבות תרמילאית ענפה, בעיקר של צעירים מהעולם.
חלק גדול מהתיירים הבאים לנפאל הם מטיילים ומשלחות של מטפסי הרים המגיעים דרך קטמנדו.
רוב התיירים מתרכזים ברובע הטאמל שבמרכז העיר, אזור הגדוש באכסניות (גסט האוס) ומלונות, מסעדות, וכן סוכנויות טרקים וחנויות לציוד טיולים ומזכרות.
העיר מושכת אליה גם תיירים ישראלים רבים.
מדי שנה נערך סדר פסח המוני בעיר למאות התרמילאים הישראלים בעיר על ידי בית חב"ד המקומי בהנהלת הרב חזקי ליפשיץ ורעייתו חני.
קטן, גדול הוא ספר פנטזיה מאת הסופר האמריקאי ג'ון קראולי, שיצא לאור בשנת 1981. הספר זכה בפרס הפנטזיה העולמי בשנת 1982 ונחשב לספר המפורסם ביותר של קראולי.
הספר יצא לאור במספר מהדורות בשפה האנגלית.
הוא תורגם לעברית על ידי המתרגם איתמר פארן וראה אור בהוצאת אודיסיאה.
עלילת הספר מתארת את הקשרים שנוצרים בין משפחת דרינקווטר לבין עולם הפיות.
העלילה מתרחשת לאורך כמאה שנים (מהמאה ה-20 עד העתיד), בעיקר בסביבות ביתם הכפרי והאקסצנטרי, המכונה אדג'ווד, הממוקם צפונית לעיר הגדולה.
קטמון (או גונן בשמה העברי הרשמי) היא שכונה בדרום-מרכז ירושלים.
בקרב ירושלמים מקובל גם לכנותה קטמון הישנה, להבדילה מרצף שכונות הלוויין שלה "הקטמונים" (או "גוננים" - גונן א'-ט') שנבנו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 מדרום-מערב לקטמון ההיסטורית.
בתיה הראשונים של השכונה הוקמו סמוך למנזר סן סימון, והיא נבדלת מן "הקטמונים" היסטורית, אדריכלית וסוציו-אקונומית.
מנזר סן סימון תוחם את השכונה ממערב, מצפון לה טלביה, רחביה וקריית שמואל, ממזרח המושבה היוונית והמושבה הגרמנית, מדרום ומדרום-מערב שכונת גוננים, או קטמונים, וממערב רסקו.
שני הרחובות המרכזיים בה הם רחוב רחל אמנו המחבר אותה עם רחוב עמק רפאים ורחוב כובשי קטמון המחבר אותה אל רחוב הפלמ"ח שבצפון.
ישנן כמה גרסאות למקור השם "קטמון".
במדריך ירושלים המקורי של זאב וילנאי משנת 1946, השם קטמון הוא ערבי ונגזר מהשורש "قطم קטם" – היינו לשבור, רמז למחצבות בסביבה שבהן שברו וחצבו אבנים לבניין.
הגרסה השנייה היא הצעתו של דוד קרויאנקר, כי מקור השם במילה היוונית "קאטאמונאס", שפירושה אדם העובד את האל בהתבודדות.
הגרסה הרווחת כיום לפירוש השם קטמון היא בצירוף "קאטו מונאסטירי" שפירושו ביוונית "סמוך (מתחת) למנזר", הוא מנזר סן סימון.
מקור שמה העברי של השכונה גונן, שלא נקלט בקרב תושבי העיר, נגזר מהיותה שכונת סְפַר עד 1967, והתגוננותה מפני התקפות הירדנים.
מנזר סן סימון, שמהווה את מרכז השכונה, נבנה ב-1881 על חורבות מבנה מנזר נוצרי קדום, על בסיס מסורת שקשרה החל מהמאה ה-14 את המקום לביתו, ואף למקום קבורתו, של שמעון הקדוש, מראשוני המאמינים בישו.
האדמות עליהן נבנתה השכונה היו שייכות לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהחלה למכור כמה מנכסיה עקב משבר כלכלי אליו נקלעה בשלהי המאה ה-19. היא העדיפה להתחיל במכירתן של קרקעות אלה, משום שהיו רחוקות מהעיר העתיקה, ולכן נחשבו פחות קדושות.
ב-1890 חנך ניקודמוס, הפטריאך היווני-אורתודוקסי של ירושלים את בית הקיץ שלו בסמוך למנזר.
הבתים הראשונים שנבנו בשכונה הוקמו החל משנת 1900 לערך.
הריחוק של השכונה מן העיר הציע למתגוררים בה סביבה עם "אוויר נקי", שאליה ניתן להגיע "בכביש עגלה" (כלומר: דרך סלולה).
החלקות היו גדולות (כ-500 מטר רבוע), ואפשרו בניית בתים גדולים.
היהודים, לעומתם, העדיפו שלא לרכוש קרקעות באזור זה, ששכן בסביבתן של השכונות הנוצריות המושבה הגרמנית, המושבה היוונית ובקעה.
עד למלחמת העולם הראשונה הוקמו בשכונה רק חמישה בתים, אך לאחריה, ובעיקר לאחר שנת 1924 התפתחה וצמחה השכונה, ונבנו בה בתים מפוארים שברובם התגוררו משפחות ערביות-נוצריות מהמעמד הגבוה, כולל פקידים רבים שעבדו בשירות המנהל והצבא הבריטי.
אחד התושבים הידועים בשכונה היה ח'ליל אל-סכאכיני, סופר, מחנך, ומנהיג לציבור הערבי-נוצרי.
נציגויות דיפלומטיות זרות התמקמו בה ובהן מדינות ערביות כמו עיראק, סוריה ולבנון.
בניין הקונסוליה האיטלקית שהוקם באותה תקופה, משמש אותה עד היום.
הגיוון בארצות המוצא ובעדותיהם של תושבי השכונה (יוונים-אורתודוקסים, קתולים, ארמנים ועוד), והיותם משכילים, הקנתה לשכונה אופי קוסמופוליטי.
ילדי השכונה למדו בבתי ספר פרטיים, שבחלקם שפות הלימוד היו אנגלית, גרמנית או איטלקית.
הפעילויות התרבותיות היו מערביות באופיין, ורבים מתושבי השכונה היו חברים במועדון ימק"א.
הלבוש המקובל היה אף הוא מערבי באופיו: שמלות מעוצבות לנשים וחליפות ועניבות לגברים.
בשכונה פעלו גם מספר בתי מלון קטנים ובהם מלון סמירמיס שפוצץ בתחילת 1948 על ידי ההגנה עקב זיהויו, השגוי ככל הנראה, של הבניין כמפקדת ארגון הנג'אדה.
בשכונה היה גם בסיס ומועדון ספורט בריטי, שבחלקו הפך לאחר קום המדינה למגרש קטמון של קבוצת הפועל ירושלים.
לימים הוקמו במקום בתי דירות ופארק.
הבנייה בשכונה הייתה בשני סגנונות עיקריים, בין-לאומי ואקלקטי.
המבנים המפוארים יותר נבנו בסגנון האקלקטי, וכללו אלמנטים כגון מדרגות כניסה מפוארות, מרפסות, קשתות והקפדה על פרטים.
הסגנון הבינלאומי אפיין את בתי הדירות, שכללו אלמנטים כמו קווים ישרים לצד מרפסות קמורות, וחלונות מוארכים לאורך חדרי המדרגות.
במלחמת העצמאות עמדה השכונה כחיץ בין השכונות העבריות שבדרום העיר - מקור חיים, תלפיות וארנונה - לבין רחביה ומרכז העיר, ולכן הוטל על ההגנה לכבוש את מנזר סן סימון החולש עליה ממערב.
במהלך החודשים הראשונים של 1948, החלו תושביה הערבים של קטמון לנטוש אותה.
תהליך העזיבה החל בעקבות הבהלה הרבה שעורר פיצוץ מלון סמירמיס בלילה שבין 4 ל-5 בינואר, בו נהרגו 26 איש.
במהלך חודש ינואר עזבו משפחות רבות נוספות, מרביתן לעיר העתיקה ולבית לחם.
ב-10 בפברואר כללו הבריטים את חלקה המזרחי של השכונה ב"אזור ביטחון A", שהוקף בגדר תיל והכניסה אליו נאסרה, פרט לתושביו הערבים.
ב-8 במרץ הורתה הוועדה הלאומית בירושלים על פינוי הנשים הילדים והזקנים על מנת למנוע הפרעה ללחימה.
התקפת הפלמ"ח על שייח' ג'ראח ב-25 באפריל זירזה גם היא את תהליך הבריחה.
ערב כיבוש השכונה בסוף אפריל נותרו בשכונה רק לוחמים מהכפרים הערביים הסמוכים בראשות איברהים אבו דאיה שהגנו על השכונה.
בין 26 ו-27 באפריל, במסגרת מבצע יבוסי, ניסה "גדוד הפורצים" של חטיבת הראל לכבוש את המנזר לראשונה, אך כוחות צבא ההצלה שהיו במקום הדפו אותו.
ב-29 וב-30 באפריל שוב הסתער הגדוד וכבש את המקום, אך נתקל בהתקפות נגד חוזרות ונשנות, ובמקום הייתה מלחמת התשה בלתי פוסקת.
בסופו של דבר, הצליחו כוחות גדוד הפורצים להדוף את כוחות צבא ההצלה ולהשתלט על המנזר.
במהלך ההשתלטות על השכונה, נבזזו רבים מבתיה, כפי שתיאר זאת אחד ממפקדי ההגנה, יצחק לוי: "בעוד טיהורה של קטמון נמשך, החלו מעשי שוד וביזה בהשתתפות חיילים ואזרחים, שפרצו לבתים הריקים ונשאו משם רהיטים, בגדים, מכשירי חשמל ומוצרי מזון.
רבים מן החיילים והמפקדים נתמלאו סלידה לנוכח המתרחש לעיניהם אך קצרה ידם מלרסן את היצרים המשתוללים של חבריהם.
עד כה לא התנסה הפיקוד בתופעה מעין זו.
עברו ימים עד שהצליח מטה המחוז להשתלט על שארית הרכוש בקטמון."
לאחר הקרב דיווח העיתון הבקר, כי כל תושבי השכונה ברחו וכמחצית מבתי השכונה נהרסו או נפגעו קשות במהלך הקרב.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח בפינת הרחובות הפלמ"ח והגדוד העברי דהיום, הדיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית פולקה ברנדוט על ידי ארגון הלח"י.
קטמון לאחר הקמת מדינת ישראל
לאחר הקמת מדינת ישראל, יושבה השכונה בידי יהודים, רבים מהם מפליטי הרובע היהודי.
המושל הצבאי של ירושלים באותה העת, דב יוסף, הסביר לימים כי "הפתרון הפשוט ביותר היה לקבל לרשותנו את הבתים בקטמון שבעליהם ברחו...
בכמה בתים מצאו עוד את השולחן ערוך והקדירות על התנור שהאש כבתה בו זה כבר.
תוך חמש שעות סידור שיכון ארעי לכל מפוני העיר העתיקה...".
אחד מבתי הכנסת של מפוני העיר העתיקה, "פליטי תש"ח", שוכן ברחוב חזקיהו המלך, ואחר ברחוב השיירות פינת הגדנ"ע זכה לשם "צעקת הדל".
מלבד פליטי העיר העתיקה, יושבו בקטמון עולים ופקידי ממשלה.
בשל מצוקת הדיור חולק השטח המקורי של הבתים למספר דירות קטנות.
גם מרפסות נאטמו, ונבנו תוספות בנייה, מה שפגע בחזות הארכיטקטונית של הבתים המקוריים.
כמה מהמבנים הוסבו למבני ציבור, כגון בית החולים משגב לדך במיקומו בפינת הרחובות רבי זעירא וברוריה, לאחר שעבר לשם מהעיר העתיקה.
בשנות ה-50 נבנו בשכונה בין הבתים הוותיקים גם בתי שיכון לעולים חדשים.
לאחר מלחמת ששת הימים הגיעו כמה מהערבים שנטשו את בתיהם ב-1948 לביקור בשכונה.
אחת מהם, האלה סכאכיני, תיארה את אכזבתה ממראה השכונה: "בכל מקום יש סממנים של הזנחה - תריסי הברזל, החלונות והמעקות מעלים חלודה; מבנים מאולתרים מעץ או מפח נבנו על מרפסות כדי להרחיב את אזור המגורים עבור הדיירים החדשים; הגנים יבשו והם מכוסים אשפה".
מרבית רחובות השכונה קיבלו שמות מתקופת מלחמת השחרור ותקומת ישראל:
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו משפחות בעלות אמצעים, רבות מהן של עולים מארצות הרווחה (ארצות הברית, קנדה, בריטניה וצרפת) לגלות עניין בבתי השכונה.
כמה מרוכשי הבתים איחדו מחדש את הדירות שפוצלו ב-1948, וכך נוצרו מחדש בתים מפוארים.
בתהליך דומה לשכנותיה, בקעה והמושבה הגרמנית והיוונית, ערכם של הבתים בשכונה עלה בהדרגה, והיא הפכה בורגנית יותר באופייה.
סביב המנזר הוקם בשנות ה-80 גן רחב ידיים הקרוי גן סן-סימון ומהווה את אחת הריאות הירוקות המרכזיות של השכונה.
בשנת 1963, ביקשה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית למכור שטח של 40 דונם שבבעלותה ממערב למנזר, לצורך בנייה.
קרמרמן ושיף הקימו בשטח, החל מ-1978, את שכונת גבעת אורנים הסמוכה.
במקרים רבים נבנו קומות נוספות בבתי השכונה.
חלק מהמבנים שמרו על צביונם המקורי, אך אחרים, כגון בית אלבינה שברחוב החי"ש ובית זוסמן שברחוב המצור, נבנו בסגנון מודרני יותר.
משנות ה-90 נוצרה בשכונה שכבה גדולה של רווקים ורווקות דתיים-לאומיים המתגוררים בה בשכירות, המכונה "הביצה הירושלמית".
בעקבותיה נוצרה סדרת הטלוויזיה "סרוגים".
בין תושבי השכונה נמנו שלושה ראשי ממשלה: לוי אשכול (ברחוב בוסתנאי), בנימין נתניהו (ברחוב הפורצים) ואהוד אולמרט (ברחוב כ"ט בנובמבר).
בנוסף התגוררו בה אנשי תרבות רבים, בהם אומנים (כמו הציירים פנחס ליטבינובסקי ויהודה בקון), צלמים (כמו דוד רובינגר וג'ואל קנטור), משוררים (כמו שאול טשרניחובסקי ועמיחי חסון), סופרים (כמו מאיר שלו ושולמית הראבן) ואקדמאים (כמו טרודה דותן ונתן וסרמן).
בין פליטי העיר העתיקה המפורסמים שהתיישבו בשכונה היה הרב ישראל זאב מינצברג, שייסד את ה"שטיבלאך" בשכונה.
בתי כנסת רבים נבנו בשכונה, ורובם נסגרו לאחר פטירת דור המתיישבים הראשונים.
בהמשך הוקמו גם בית כנסת של חסידי סאטמר, בו כיהנו ברבנות הרב יחזקאל ראטה ואחריו הרב חיים אליהו שטרנברג, בית הכנסת "הכללי" בראשות הרב יהושע דייטש, ובו התפלל בהמשך גם חותנו הרב דוד שפרבר, ובית הכנסת "הראל".
כמו כן התקיימו ב"שטיבלאך" מניינים של חסידי חב"ד וחסידי סלונים.
חסידי סאטמר אף פתחו תלמוד תורה בשכונה ושיכון בשם "רב טוב".
האדמו"ר מבעלז נהג לבוא לשכונה מדי קיץ, ושהה בה עד לאחר הימים הנוראים, בית זה נקנה בשנת תשע"ח על ידי האדמו"ר מערלוי.
בשנת תשי"ג הקים רבי יוחנן סופר שהיה רבה של ערלוי, את ישיבת "אוהל שמעון" על שם סבו.
בהתחלה שכנה הישיבה בבית הכנסת של חסידי קרלין, שם למדו וישנו, ולאחר חצי שנה עברה לבניין של הקונסוליה הסורית ברחוב יותם, ובתשכ"א עברה לבניין חדש במגרש הסמוך.
החל משנת 1992 פועל בית הכנסת יקר, בו רוב המתפללים הם ממוצא אנגלו-סקסי.
שכונת קטמון הישנה הופיעה כרקע לספרים ושירים רבים, ביניהם נמנים:
"היפה בנשים", רומן מאת שפרה הורן, ברקע הסיפור המתרחש ב"בית התווים" ברחוב כ"ט בנובמבר פינת רחוב בוסתנאי.
"יונה ונער" רומן מאת מאיר שלו.
ברקע הספר מתרחש הקרב על מנזר סן סימון.
בנוסף, גם אירועים רבים בספרו נוסף של שלו, "עשו" מתרחשים בשכונת קטמון.
"חימו מלך ירושלים" של יורם קניוק, שבו הגיבור-הפצוע נפצע בקרב על סן סימון.
ספר זה, הפך לסרט קולנוע בשם זהה, חימו מלך ירושלים, בבימויו של עמוס גוטמן.
"תש"ח" של יורם קניוק, המגולל את זיכרונותיו של קניוק מתקופת מלחמת העצמאות, ובהם גם תיאור קרב סן סימון.
אהבת שאול, רומן מאת אלי עמיר, וילה מרשימה ברחוב רחל אמנו משמשת רקע לספר.
"מתוך ההפיכה", רומן מאת פועה שטיינר - סיפור על פליטי העיר העתיקה ששוכנו בקטמון.
הרומן "אהבה אנושה" מאת רבקה קרן.
הרומן "ירח" של דורי פינטו, המתרחש על גבול שכונות קטמון והמושבה הגרמנית.
"קטמון הישנה", ספר שירים מאת אביחי קמחי, שגדל בשכונה.
המשורר שאול טשרניחובסקי שגר ואף נפטר בשכונה הקדיש לה שירים, למשל בשיר "ראי אדמה": "עֲלִי וְהִתְיַחַדְתְּ עִם אִילַן-קַטַּמוֹן, עִם אֹרֶן וָזַיִת, הַבְּרוֹת, הָרִמּוֹן."
מספר סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע צולמו בשכונה, ביניהם נמנים:
סדרת הטלוויזיה סרוגים שעסקה בחייה של קבוצת רווקים ורווקות ירושלמים מהמגזר הדתי לאומי, החברים בתת-החברה המכונה "הביצה הירושלמית" בקטמון וסביבתה, המורכבת מאנשים דומים להם.
חלקים מהסרט מיכאל שלי בבימויו של דן וולמן על פי ספרו של עמוס עוז.
"מלכת ירושלים", סרטם של דני דותן ודליה מבורך על אודות תושבת השכונה הארכאולוגית פרופ' טרודה דותן.
מאז תקופת המנדט הבריטי התמקמו בשכונת קטמון קונסוליות ונציגויות דיפלומטיות זרות.
רובן התרכזו במרכז השכונה סביב כיכר רחה פריאר, צומת הכרחי למעבר בין דרום מזרח העיר לצפון מערב העיר, אשר חוצים אותו שישה רחובות.
הקונסוליה האיטלקית ברחוב כ"ט בנובמבר
הקונסוליה היוונית ברחוב רחל אמנו
השגרירות הנוצרית הבין-לאומית ירושלים ברחוב רחל אמנו
שגרירות קוסטה ריקה (1982-2006) – ברחוב בוסתנאי, לשעבר בית לוי אשכול
שגרירות אורוגוואי (1957-1980) –ברחוב רחל אמנו, לשעבר בית גוליאס מתיא מורק
שגרירות ונצואלה (1980-1990) – רחוב רחל אימנו, לשעבר בית עבדין בי חושיימי
שגרירות חוף השנהב (1980-1990) – ברחוב רחל אימנו, לשעבר וילה ציקסי
קונסוליית מצרים בירושלים (עד 1948) - בצומת הרחובות רחל-אמנו ותל-חי
הקונסוליה הלבנונית (עד 1948) - ברחוב כובשי קטמון 32.
הקונסוליה הסורית (עד 1948) - ברחוב יהואש פינת רחל אמנו.
הקונסוליה העיראקית (עד 1948) - ברחוב חזקיהו המלך
הקונסוליה הבלגית (1949 - 1975) – בבית פנסיון לוירר ברחוב רחל אמנו
הקונסוליה הפולנית (1949-1967) – ברחוב רחל אמנו, לשעבר בית עבדין בי חושיימי
הקונסוליה של צ'כוסלובקיה (עד 1948) - ברחוב רחל אמנו, וילה שרקסי
קָטָמָרָן היא סירה או ספינה המורכבת משני גופי ציפה המחוברים יחדיו.
הקטמרן יכולה להיות מונעת באמצעות מפרש או באמצעות מנוע.
סירות קטמרן משמשות גם כסירות תענוגות וגם כסירות ספורטיביות.
לרוב הקטמרן תהיה רחבה ומרווחת מסירה רגילה ואף תתאפיין ביציבות גבוהה בשל המבנה המיוחד שלה.
הקטמרן הומצאה על ידי הפאראבאס, קהילת דייגים בדרום הודו במאה החמישית.
מקור השם הוא מהשפה הטמילית, המדוברת בדרום הודו.
הקטמרן היא סירה או ספינה שבה השתמשו השבטים שחיים באיים כספינות בים הפתוח והסער בגלל יציבותה.
לקטמרן ספורטיבית מספר חלקים עיקריים:
שני גופי ציפה הנקראים בידונים.
שלדה המחברת בין שני הבידונים.
טרמפולינה - רשת המגשרת בין שני הבידונים ומאפשרת לאנשי הצוות לעבור בין הצדדים.
חלוץ - מפרש קטן הפרוש בקדמת הקטמרן ומאפשר לקטמרן לבצע תמרונים ביתר קלות.
ראשי - מפרש גדול הפרוש במרכז הקטמרן.
מפרש זה מהווה למעשה את לוכד הרוח העיקרי והוא אשר מניע את הקטמרן.
בדרך כלל קטמרן ספורטיבית מושטת באמצעות שני אנשי צוות:
משיט - אחראי על ניווט הסירה, שולט בהיגוי הקטמרן ובמפרש הראשי.
איש צוות - אחראי על איזון הסירה, שולט במפרש החלוץ.
עד כה במשחקים האולימפיים היו שני דגמים של קטמרנים: טורנדו ו-Nacra 17.
קטנאצ'ו (מאיטלקית: Catenaccio - בריח או מנעול) הוא מערך כדורגל שתכליתו הגנתית ובעזרתו הגיעו קבוצות איטלקיות להישגים נאים בזירה המקומית ובאירופה.
הידועה והמצליחה ממיישמות השיטה הייתה אינטר מילאנו הגדולה של הלניו הררה בשנות השישים, שזכתה פעמיים ברציפות בגביע אירופה לאלופות.
ביסודו של הקטנאצ'ו עומדת פילוסופית משחק הגנתית, המתמקדת יותר באי-ספיגת שערים מאשר בהבקעתם.
כדי להשיג מטרה זו דוגלת השיטה בפריסתם של ארבעה שחקני הגנה בקו אחד השומרים אישית על שחקני ההתקפה של הקבוצה היריבה.
מאחוריהם מוצב בלם אחורי, שתפקידו לחפות עליהם ולעצור שחקני התקפה שהצליחו להשתחרר משומריהם ולהתקדם אל עבר השער.
הבלם האחורי חופשי אמנם מחובת שמירה אישית (חופש שממנו נגזר הכינוי "ליברו"), אולם תפקודו במערך הקטנאצ'ו הוא הגנתי טהור, ואילו התכנים ההתקפיים-יצירתיים שיצקו לתפקיד זה שחקנים כפרנץ בקנבאואר הם מאוחרים יותר וזרים לקטנאצ'ו.
השמירה האישית אינה נחלתם של שחקני ההגנה בלבד, אלא גם של ארבעת שחקני הקישור, עליהם מוטלת השמירה על קשרי הקבוצה היריבה.
את המשחק רווי השמירות האישיות תיאר רינוס מיכלס כ"כדורגל זוגות".
בחוד המערך משחק חלוץ מרכזי בודד, בניגוד גמור למערכי הכדורגל שהיו נהוגים בעידן ההוא ואשר דגלו בשניים או שלושה חלוצים.
חלק בלתי נפרד מהקטנאצ'ו היו הפאולים הטקטיים הרבים, שנועדו לשבור את שטף משחקו של היריב.
אף שהקטנאצ'ו מזוהה עם הכדורגל האיטלקי, שני המאמנים שתרמו יותר מכל לפיתוחו ולשכלולו היו קרל ראפאן האוסטרי והררה הארגנטינאי.
ראפאן המציא את עמדת הבלם האחורי, שמשמש כבריח הנועל את ההגנה מאחור, ועל שמו נקראת השיטה.
לשיטתו, אותה שיחקו הקבוצות שאימן בשווייץ - סרבט ז'נבה החל מ-1932 ונבחרת שווייץ ב-1937 - קרא ורו (verrou, מנעול בצרפתית).
נבחרת שווייץ של ראפאן הגיעה להישגים יפים, ניצחה את אנגליה במשחק ידידות ואף הדיחה את גרמניה ממונדיאל 1938. אולם בגרסה מוקדמת זו עדיין שיחקו בהגנה שלושה שחקנים (מלבד הבלם האחורי) ולא ארבעה.
היא הייתה טקטית והגנתית יותר ממה שנהוג היה קודם לכן, אבל היא עדיין לא הייתה נגטיבית כפי שעתיד היה הקטנאצ'ו להיות בגרסתו האיטלקית.
המאמן שייבא את השיטה לאיטליה היה נראו רוקו, שבאמצעות אימוץ המערך ההגנתי הביא את טריאסטינה הקטנה למקום השני המפתיע בליגה ב-1947. הוא המשיך להנהיג את השיטה גם בקבוצות שאימן לאחר מכן: פדובה בשנות החמישים ואחר כך מילאן.
הגרסה המוצלחת ביותר, הידועה ביותר, והשנואה ביותר על חובבי הכדורגל ההתקפי, הייתה זו שהנהיג הררה באינטר.
צורת משחק זו הייתה אפקטיבית אך "אריות ליסבון" ניצחו אותה.
שחקני סלטיק ומאמנם ג'וק סטיין, שהתמודדו מול אינטר בפורטוגל בגמר גביע האלופות 1967. בתחילה נראה היה שאינטר תצליח להוציא לפועל את תוכנית המשחק הרגילה שלה, כאשר עלתה ליתרון מוקדם מבעיטת עונשין כבר בדקה השמינית.
אולם שחקני סלטיק הפעילו לחץ בלתי פוסק על שחקני ההגנה של אינטר כבר במחצית המגרש שלהם, זכו בכדורים בחזרה ולא הותירו שהות להגנה האיטלקית להתאושש ולפתח את משחק המסירות הרגיל שלה.
המטווח הסקוטי הניב למעלה מארבעים בעיטות לשער אינטר, ושני שערים שהפכו את התוצאה על פיה.
זמן קצר לאחר המפלה בליסבון איבדה אינטר גם את האליפות והודחה מהגביע האיטלקי בידי קבוצה מהליגה השנייה.
שקיעתה של אינטר וסוף דרכו של הררה במועדון, סימנו את ראשית קיצה של השיטה.
הררה עצמו דבק בה בכל זאת, ובחר להטיל את האחריות לכישלון על ארמנדו פיקי (Picchi), ששיחק את התפקיד המכריע במערך, של הבלם האחורי.
הקטנאצ'ו בצורתו המוגדרת לעיל עבר מן העולם, בין השאר כתוצאה מהפרכתו על ידי סלטיק ולאחר מכן על ידי קבוצות ששיחקו כדורגל טוטאלי.
שני האלמנטים המשמעותיים ביותר בשיטה, תפקיד הליברו ושמירות אישיות, הלכו ונעלמו גם הם.
אולם הרעיון שעמד מאחורי הקטנאצ'ו, תפיסת העולם ההגנתית-טקטית של משחק הכדורגל, שריר וקיים גם בכדורגל המודרני.
ההתנהגות הטקטית של קבוצות במצבים מסוימים, כגון המעבר להגנה לקראת סיום משחק כדי לשמור על יתרון, או בחסרון מספרי לאחר הרחקות, היא במידה רבה מורשתו של הקטנאצ'ו.
עם זאת אין לכנות כל מערך או צורת משחק שלילית קטנאצ'ו.
הדגש ההגנתי והשימוש בפאולים טקטיים, הם אלמטניים של הקטנאצ'ו שנשארו מקובלים בכדורגל האיטלקי הרבה אחרי הררה.
נבחרת איטליה של ג'ובאני טרפטוני, למשל, נשארה נאמנה להם גם בראשית המאה ה-21.
קטן לגיל ההריון (small for gestational age, בקיצור SGA) הוא מונח רפואי המתייחס לעובר הנמצא מתחת לאחוזון העשירי לגיל ההריון שלו, מבחינת משקל, אורך גוף או היקף ראש.
מונח משלים ל"קטן לגיל ההריון" הוא "עובר בעל משקל גוף מוערך המתאים לגיל ההריון" (Appropriate for gestational age, AGA) המציין עוברים שמשקלם המוערך לגיל ההריון נמצא מעל האחוזון העשירי ומתחת לאחוזון התשעים .
אבחון עובר כ"קטן לגיל ההריון" (SGA) משמש לצורך זיהוי עוברים הסובלים מפיגור גדילה תוך רחמי.
למרות שלרוב אבחון כ-SGA מעיד על פיגור גדילה תוך רחמי, ה-SGA מחייב שימוש זהיר, שכן רק 40% מהעוברים המאובחנים כ-SGA סובלים מבעיה הניתנת לטיפול.
20% מהעוברים המאובחנים כ-SGA סובלים מבעיות מבניות, למשל בעיות כרומוזומליות, אשר לא ניתן לתקן, בעוד 40% מהעוברים המאובחנים כ-SGA אינם סובלים מכל בעיה, וגודלם הקטן נובע מסיבות גנטיות ולא פתולוגיות.
מתן לעוברים אלו טיפולים המיועדים לעוברים הסובלים מפיגור גדילה תוך רחמי עלול להיות מיותר, ואף מזיק.
בנוסף, ישנם עוברים הסובלים מפיגור גדילה תוך רחמי, למרות שהם בעלי משקל מוערך המתאים לגיל ההריון.
עובר קטן לגיל הריון כתוצאה מתהליך פתולוגי נקרא קטן לגיל הריון כתוצאה מהפרעה בגדילה תוך רחמית (SGA associated with IUGR).
במהלך ההריון, ניתן לאבחן SGA על ידי מדידת גודל הרחם וכן בעזרת אולטראסאונד.
במקרים בהם המצב מסכן את העובר ייתכן ויוחלט על זירוז לידה.
במדינות מתפתחות המצב הבריאותי של האם הוא גורם מרכזי לשכיחות תינוקות SGA אך מגוון סיבות אחרות יכולות לגרום לתופעה.
כשליש מהתינוקות שנולדים במשקל לידה נמוך הם גם SGA.
השאר, הם עוברים שנולדו מוקדם והיותם פגים במשקל פחות מ-2.5 ק"ג (ההגדרה של לידה במשקל נמוך) נובע מהלידה המוקדמת בלבד.
קטמרקה (בספרדית: Catamarca) היא פרובינציה בצפון-מערב ארגנטינה.
היא גובלת בפרובינציית סלטה בצפון, בטוקומאן ובסנטיאגו דל אסטרו במזרח, בקורדובה בדרום-מזרח, בלה ריוחה בדרום ובצ'ילה במערב.
שטחה כ-102 אלף קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-334 אלף בני אדם, מה שהופך אותה לאחת הפרובינציות הפחות מאוכלסות בארגנטינה.
בירתה היא העיר קטמרקה, שמקור שמה בשפת הקצ'ואה ("מצודה במורד ההר").
כמעט כל שטחה של קטמרקה מצוי בהרי האנדים.
חלקים נרחבים ברכס מושלגים דרך קבע, ורק מעבר הרים אחד מקשר בין ארגנטינה לבין צ'ילה באזור זה, מעבר סן פרנסיסקו, המצוי בגובה של 4,747 מ' מעל פני הים.
בצפון-מערב הפרובינציה יש גם מספר מדבריות מלח.
רוב אוכלוסיית הפרובינציה מרוכזת במורדותיהם המזרחיים של האנדים.
הבירה, קטמרקה, שוכנת בגובה של כ-530 מ' מעל פני הים, ומדרום לה אזורים נמוכים אף יותר.