tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם האזורים שבגן הבוטני ניתן למנות גן של צמחים אלפיניים (אלפינום), ארבטרום, אוסף צמחי אדמת בור וצמחי ערבות, גינת שושנת האלפים וגינת ורדים.
הגן כולל אף מתחם חממות נרחב (בן 4,500 מ"ר ב-11 מבני חממה).
אוסף הסחלביים כולל מעל 2,700 מינים מ-270 סוגים, לרבות צמחי כלאיים.
תחת הגן הבוטני של מינכן פועל גם מתחם גן אלפיני נפרד, קטן יותר, Alpengarten auf dem Schachen, השוכן דרומית לגרמיש-פארטנקירכן (במרחק של כשעה וחצי נסיעה מן הגן הבוטני).
גן זה משתרע על שטח של 10 דונמים וממוקם בגובה 1,860 מטרים.
הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג פתוח על בסיס יומי, והכניסה אליו היא בתשלום.
הגַן הכימי הוא אחד מהניסויים הישראליים שבוצעו על ידי האסטרונאוט אל"ם אילן רמון במעבורת החלל "קולומביה" במשימת STS-107 בשנת 2003.
הניסוי תוכנן על ידי תלמידי תיכון במסגרת תוכנית S*T*A*R*S.
תוכנית STARS (Space Technology and Research Students) היא תוכנית שנועדה לשלב תלמידי תיכון בתכנון וניהול ניסויים אמיתיים.
התוכנית, שהובלה על ידי חברת Spacehab האמריקאית, שילבה 6 ניסויים מבתי ספר ברחבי העולם.
החברה בנתה את תאי המטען למעבורת, במסגרת אחד הניסויים הראשיים של משימת STS-107. בית הספר בישראל זכה בתחרות לממש את הניסוי על המעבורת.
הניסוי תוכנן על ידי קבוצה של 35 תלמידי חטיבת ביניים אורט מוצקין ע"ש יוני נתניהו בראשות מורתם לפיזיקה ד"ר אמירה בירנבאום (דוקטור לכימיה) ובהנחיית פרופ' אלי קולודני מן הפקולטה לכימיה בטכניון, האחראי המדעי על הניסוי.
הפרויקט נוהל על ידי פרופ' יגאל קומם ופרופ' משה גלמן מהטכניון בשיתוף המינהל למדע ולטכנולוגיה במשרד החינוך וסוכנות החלל הישראלית בראשות אבי הר-אבן.
מטרת הניסוי "הגן הכימי" הייתה לחקור את המנגנון של גידול גבישים של תרכובות היוניות (קובלט כלורי (CoCl2) וסידן כלורי (CaCl2)) בתמיסת "מי-זכוכית" (תמיסה מימית של נתרן סיליקט, Na2SiO3) בסביבה של נפילה חופשית.
על כדור הארץ- הגבישים "צומחים למעלה", כלומר בכיוון המנוגד לכח הכובד.
בחלל – הגבישים צומחים לכל הכיוונים.
החומרים שנבחרו הם חומרים שנועדו לתת "גוון ישראלי" וצבעים כחול -לבן, כסמל דגל מדינת ישראל.
התרכובת קובלט כלורי היא אדומה, אולם לאחר הכנסתה ל"מי-זכוכית" הצבע משתנה לכחול.
צבעה של התרכובת סידן כלורי הוא לבן.
ביום השיגור היו התלמידים ומלוויהם במרכז החלל ע"ש קנדי וצפו במעבורת החלל העולה השמיימה.
שש שעות לאחר שיגור הקולומביה, האסטרונאוטית קלפנה צ'אולה הפעילה תהליך אוטומטי של הכנסת גבישים לתוך תמיסת "מי זכוכית" והתגובה הכימית בין המלחים לבין "מי הזכוכית" החלה.
הניסוי נערך במקביל גם על כדור הארץ (בתנאי כבידה) וגם בחלל.
הצילומים ששודרו ממעבורת החלל "קולומביה" לנאס"א בזמן אמת (תוך כדי גידול) הראו הבדלים משמעותיים בין גידול הגבישים בחלל לבין גידולם על פני כדור הארץ: בניסוי שנערך במעבורת החלל התגבש הסידן הכלורי תחילה בצורה של כדור סימטרי לבן ולאחר מכן התחיל להוציא מחושים עבים בכיוונים אקראיים.
הקובלט הכלורי התגבש בצורת כדור פרוע כחול עם בליטות וזיפים לצדדים.
כיוון הצמיחה בחלל היה שונה אפוא מאשר על פני כדור הארץ.
גם זמן צמיחת הגבישים היה שונה: בכדור הארץ הושלמה הצמיחה תוך שלושים דקות ואילו בחלל היא נמשכה יותר מעשרים וארבע שעות.
כעבור שבעה ימים נערך ניסוי שני על ידי אילן רמון, ונמצא כי התוצאות חזרו על עצמן.
בדו"ח לאחר הטיסה הוצהר כי 95% מהמידע שקיוו להשיג במהלך ניסוי הושג.
במהלך ליל המדענים בשנת 2011 השתתפו 4,207 איש בשחזור מיוחד של ניסוי "הגַן הכימי" וקבעו בכך שיא גינס עולמי בקטגוריה "שיעור הכימיה הגדול ביותר שנערך ב-13 מקומות במקביל".
מאיר סיגלס באוניברסיטת תל אביב, בראש רכס הכורכר הצופה אל נתיבי איילון, הוא מרכז ייחודי של מחקר ושמירת טבע ומשתרע על שטח ירוק של כ-30 דונם.
תפס את מקומו של הגן הזואולוגי באבו כביר.
הגן הוא מקום משכנם של כ-40 מיני יונקים, כ-100 מיני עופות כ-80 מיני זוחלים וכ-7 מיני דו-חיים, המייצגים את הפאונה המגוונת של ארץ ישראל.
חלק מבעלי החיים חופשים לנוע ברחבי הגן ולקיים את התנהגותם הטבעית, הכוללת לחימה, חיזור, וגידול צאצאים.
המורה לטבע יהושע מרגולין ייסד בשנת 1931 את המכון הביולוגי-פדגוגי ברחוב יהודה הלוי בתל אביב, בתמיכתו של מאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב.
מטרת המכון הייתה להכשיר מורים למדעי הטבע, מתוך מחשבה שהכרת הטבע וידיעת הארץ הן הדרכים הטובות ביותר לקשור אנשים לארצם.
יהושע מרגולין ניהל את המכון עד יום מותו בשנת 1947. ממשיכו היה פרופסור היינריך מנדלסון.
לאחר מלחמת העצמאות הציעה עיריית תל אביב לפרופסור מנדלסון לבחור מיקום חלופי גדול יותר עבור המכון.
לאחר בדיקת אפשרויות שונות, עבר המכון לאבו כביר למבנה שנועד במקורו לשמש כבית חולים.
בשנת 1953 הוקם במקום "המכון האוניברסיטאי למדעי הטבע" בראשותו של פרופ' מנדלסון, ובשנת 1956 צורף מכון זה למכון למדעי הרוח, כחלק מגרעין האוניברסיטה העתידית.
הגן הזואולוגי היה לחלק מהאוניברסיטה החדשה, ושימש, בין השאר, גם להוראת סטודנטים.
ב-1971 החלה הטלוויזיה הלימודית בשידור הסדרה "כאלה אנחנו" שצולמה בגן.
בשנת 1981 עבר הגן הזואולוגי למיקומו הנוכחי בקמפוס האוניברסיטה ברמת-אביב.
בשנת 1995 הוקדש הגן לא.
מאיר סיגלס מקנדה, אחד ממייסדי אגודת ידידי האוניברסיטה בקנדה.
בשנת 1988 נחנך בגן הזואולוגי הבניין על שם טרי ולורנס בסנר.
פרופ' לורנס בסנר, נשיא אגודת הידידים בקנדה, הוא אחד מהתומכים המרכזיים של הגן הזואולוגי מזה שנים רבות.
את הגן ניהל בעבר פרופ' ארנון לוטם וכיום מנהל אותו פרופ' גל ריבק.
חוקרים רבים מהפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
וייז באוניברסיטת תל אביב מבצעים בגן הזואולוגי את מחקריהם, בהם מחקרים אקולוגיים, התנהגותיים, פיזיולוגיים, אנדוקרינולוגיים, מחקרים אנטמולוגיים שימושיים ועוד, המתפרשים על שטחי מחקר מגוונים.
חלק מעבודות המחקר מתבצע באופן מלא בגן הזואולוגי ובמעבדותיו השונות, אחרות מתבצעות בגן ובשדה (אזורי מחקר חיצוניים) או במעבדות המחלקה לזואולוגיה.
בגן הזואולוגי מתבצעות גם עבודות מחקר בשיתוף עם חוקרים מחו"ל.
סטודנטים ותלמידים רבים לומדים בגן הזואולוגי, בהם סטודנטים למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב - כחלק מלימודי הזואולוגיה שלהם, סטודנטים מאוניברסיטאות אחרות, ממכללות ומסמינרים למורים, מדריכים של החברה להגנת הטבע ופקחים של רשות שמורות הטבע.
הגן הזואולוגי, בשיתוף החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע, משמש כמוקד לפעילות בנושא שמירת טבע והשבת בעלי חיים בסכנת הכחדה לסביבתם הטבעית.
בגן נערכים מחקרים על דרכי הרבייה של מינים רבים, כאשר המטרה היא לשחרר לטבע, במידת האפשר, את בעלי-החיים שנולדו בגן הזואולוגי.
פרופסור מנדלסון, מאבות שמירת הטבע בישראל, הקים בגן הזואולוגי גרעיני רבייה למיני בעלי חיים הנמצאים בסכנת הכחדה, בעיקר עופות דורסים, כגון: עוזניית הנגב, נשר, עיטם לבן-זנב ומינים שונים של בזים.
הפרויקטים של שמירת טבע הם פרויקטים ארוכי טווח מטבעם, מכיוון שמשך החיים של בעלי החיים המעורבים בהם הוא ארוך.
אולם כיום, אחרי למעלה מעשרים שנה, נושאים חלק מהפרויקטים פירות: אוכלוסיות חדשות של עיטמים באזור אגם החולה, בזי צוקים באזור חדרה ונשרים ששבו לקנן בכרמל.
במתחם העטלפים נמצאים עטלפים מהמינים:
במתחם דורסי היום נמצאים המינים:
חוברה מדברית - מצויה בכלוב נפרד.
בשטח הפתוח נמצא אגם עופות מים ואזור דשא גדול מאוד.
בנוסף בשטח הפתוח יש עדר של צבי ארצישראלי
בכלוב חזיר הבר יש מספר פרטים מתת-המין חזיר בר אנטולי.
מתחם הזאב האפור הוא מתחם שני לטורפים בישראל ובניהם:
הגן הבוטני של מילאנו (Orto Botanico di Brera), המשתרע על פני שטח של 5,000 מ"ר וכולל כ-300 מיני צמחים, נמצא מאחורי הגלריה לאומנות בררה (Pinacoteca di Brera) ב-Via Brera 28 שבמרכז מילאנו.
הוא מופעל על ידי אוניברסיטת מילאנו ופתוח לציבור בימי השבוע ללא תשלום (לא כל השנה).
הגן נוסד על ידי פולגנציו ויטמן (Fulgenzio Vitman) בשנת 1774, בעת שלטונה של הקיסרית האוסטרית מריה תרזה.
בעת הקמתו היו בגן צמחי מרפא, אשר שימשו את הסטודנטים לרפואה ולרוקחות.
בשנת 1998 שוקם הגן, לאחר שהוזנח תקופה ארוכה.
יחד עמו, הוקם מצפה הכוכבים המצוי במקום.
הגן בנוי מערוגות צמחים מלבניות, אשר מגודרות על ידי לבנים.
כן מצויה בה בריכה אליפטית מהמאה ה-18 וחממה, המשמשת היום את האקדמיה לאומנות יפה.
בנוסף למינים הבוטנים אשר עיצובם התבסס על הארכיטקטורה של העבר, כגון אלו המיוחסות לג'וזפה פיארמריני, מצויה בגן בריכה מהמאה ה-18 שבה הם גדלים אירוסים ונימפאות.
עצים לתועלת האדם: מזון ושימושים אחרים.
אוסף של צמחים בעלי פקעות.
בין הצמחים המצויים בה: אחד העתיקים מבין עצי גינקגו דו-אונתי באירופה, ועצים מהמינים Firmiana simplex, Juglans nigra, Pterocarya fraxinifolia ו-טיליה
הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש מוריס ופרידה טבצ'ניק (נקרא גם בקיצור: גן טבצ'ניק) הוא גן לאומי המצוי במורדותיו הדרומיים של הר הצופים, ומשתייך אל האוניברסיטה העברית בירושלים הנמצאת בצמוד אליו.
בגן מצויים שני בתי קברות זעירים וכמה מצפורים הצופים אל הר הזיתים ואל עמק צורים הנמצא במורדותיו.
אתרים המצויים בגן הלאומי ע"ש טבצ'ניק
כיכר החיים - קיר ההנצחה לזכרם של מקימי האוניברסיטה העברית בירושלים
קיר המיטיבים - קיר הנצחה לזכרם של התורמים לאוניברסיטה
מצפור גליק - נקודת תצפית אל הר הזיתים
בית הקברות של משפחת בנטוויץ'
בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים
מערות קברות עתיקות מתקופת בית שני
הגן הבוטני הלאומי בהר הצופים, או בשמו הרשמי הגן הבוטני לצמחי ארץ ישראל ע"ש מונטגיו למפורט, הוא הגן הבוטני הראשון שהוקם בארץ ישראל ומתעד את כל צמחי הבר של ישראל ושל המזרח התיכון.
שטחו הוא כ-25 דונם ומוצגים בו למעלה מ-1,000 מיני צמחים.
הגן ממוקם בחלקו הצפוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים.
ברחבי הגן מצויות מערות קבורה מתקופת בית שני.
בחלקו המערבי של הגן נמצא אמפיתיאטרון קטן.
כיום הגן מהווה גם שמורה אקולוגית וגם גן לאומי ונמצאים בו: המרכז להוראת הטבע ע"ש משפחת פרחיה, ספריית הגן הבוטני ע"ש שמואל צבי טודר שהיא הספרייה הגדולה בארץ לבוטניקה, ותחנה מטאורולוגית הדואגת להתאים את הצמחים בגן לתנאי מזג האוויר.
בצדו המערבי של הגן נמצא שביל על שם אביגדור המאירי החוצה את הגן, במרכז השביל לצד הכניסה הראשית נמצא לוח אבן ועליו חקוק שירו המפורסם: "מעל פסגת הר הצופים".
בחלקו הדרומי של הגן מצויה רחבה גדולה עם כיסאות ישיבה וממולה מערכת של חמישה אולמות קבורה הקרויה "מערת ניקנור" על שם ניקנור עושה הדלתות.
הגן הבוטני הלאומי הוקם בשנת 1931 בצדה הצפוני של האוניברסיטה העברית בהר הצופים על ידי פרופ' אוטו ורבורג, שהיה המייסד של המחלקה לבוטניקה של האוניברסיטה ביחד עם הבוטניקאי אלכסנדר איג.
הגן שהקימו שניהם היה הגן הבוטני הראשון בארץ ישראל וגם הראשון בכל המזרח התיכון.
הגן היה גולת הכותרת של עבודתו המדעית והחינוכית של הבוטנאי אלכסנדר איג, שהמשיך ללמד באוניברסיטה עד יום מותו וגם נטע בו את העץ הראשון.
הוא ביסס את הגן על הצומח של ארץ ישראל לפי בתי גידול והקים עם תלמידיו ועמיתיו (מיכאל זהרי ונעמי פיינברון), דיונות זעירות, גדת נחל, חורש ים תיכוני זעיר וכדומה, בהם שתלו צמחים מקומיים.
בהמשך טיפלו בגן בוטנאים כטוביה קושניר וקלרה חן.
בשנת 1947 הועבר לגן גן החיות התנ"כי, אשר תוכנן להשתלב בגן הבוטני.
רוב בעלי חיים שרדו את קרבות מלחמת העצמאות, אך רעבו בשל מחסור במזון המתאים לצרכיהם.
ב-1950 הושג הסדר עם הירדנים ובעלי החיים שנותרו הורדו מההר בשיירות הדו-שבועיות.
לאחר בידוד של הר הצופים מישראל בשנת 1948 הוחלט ליצור "גן בוטני חדש" בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם במערב ירושלים.
הגן הבוטני החדש נפתח בשנת 1954 זמן קצר לאחר הקמת הקמפוס בגבעת רם.
הגן הוזנח לאורך 19 השנים בהן היה הר הצופים מובלעת בשליטה ישראלית בתוך שטח ירדני.
בגן נחפרו תעלות קשר והוטמנו בו מוקשים.
מצב הגן הלך והתדרדר, עד שבשנת 1980 הוחלט לשקמו.
בשנת 1988 נחנך הגן מחדש ומאז הוא מהווה מרכז חינוכי ומדעי כמו גם פינת מרגוע בקמפוס.
בצידו המערבי של הגן הבוטני בכביש הכניסה אל קמפוס הר הצופים ישנה מערת קברים יהודית מתקופת בית שני המיוחסת אל משפחת נזיר.
מערת ניקנור והפנתיאון הלאומי של ישראל
מערת ניקנור היא מערת קבורה הנמצאת בגן הבוטני הלאומי שנמצא בחלקו הצפוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים ובה נתגלתה גלוסקמה המתייחסת לניקנור עושה הדלתות.
הגן הבוטני של ריו דה ז'ניירו (Jardim Botânico do Rio de Janeiro) שבברזיל ממוקם בחלקה הדרומי של העיר.
הוא משתרע על שטח של 540 אלף מטרים מרובעים ובו 6,500 מיני צמחים מברזיל ומחוץ לה, מהם 900 מינים של דקלים.
הגן הוקם בשנת 1808 על ידי ז'ואאו הששי, מלך פורטוגל.
הוא נועד במקור לאקלם בברזיל צמחי תבלין שיובאו מאיי הודו המערבית, כאגוז מוסקט, פלפל וקינמון.
מרכיב מרכזי בגן הוא שדרה באורך של 750 מטרים המובילה לתוכו מהכניסה אליו, ובה 134 עצי דקל, שכולם הם צאצאיו של עץ אחד.
רק כ-40% משטח הגן הוא מעובד והיתר מהווה יער אטלנטי.
מצויות בו חממות רבות וכן מונומנטים רבים בעלי חשיבות היסטורית, ארכאולוגית ואמנותית, לרבות פסלים ומזרקות
בגן חיים מינים של קופים וכ-140 מינים של ציפורים, לרבות מינים בסכנת הכחדה.
בגן מתקיים מכון מחקר ולצידו הספרייה הבוטנית המקיפה ביותר בברזיל.
בשנת 1992 הכריז ארגון אונסק"ו על הגן כשמורה ביוספרית.
הגן הסולארי הוא מרכז הדרכה לאיכות הסביבה ולקיימות השוכן בבנימינה.
מטרת הגן היא "לעודד התנהגות המושתתת על ערכי קיימות ואיכות הסביבה בקרב הציבור בישראל באמצעות חינוך חוויתי".
פעילות הגן כוללת הדרכה והפעלה חווייתית לקבוצות בתוך הגן, ימי עיון בנושאים סביבתיים, סדנאות ופעילות של הגן הסולארי הנייד ברחבי ישראל.
מייסד הגן ומנהלו, יניב פילדסט, פעיל במיזמים ומאבקים סביבתיים רבים באזור השרון הצפוני, כמו המאבק לשיקום נחל תנינים, היוזמה לקיימות אזורית ויער המאכל הקהילתי בבנימינה.
באוגוסט 2009 יסד הפעיל הסביבתי יניב פילדסט את המקום.
פילדסט כיום מנהל את המקום וגם מתגורר בו.
פילדסט מספר שהרעיון נבנה במוחו עוד בילדותו.
פילדסט שנולד וגדל ברחובות, היה עד לבניית מגדל שמש במכון ויצמן שהיה סמוך לביתו.
המגדל הוא מקור אנרגיה חלופי המתבסס על ניצול קרני השמש, גרם לו לתהות למה עדיין משתמשים בתהליך של ייצור חשמל מפחם כשיש אפשרות אלטרנטיבית להשתמש במשאב כמו אור השמש למשל שאינו גורם לזיהום סביבתי.
הוא זוכר שכילד הוא כעס על העובדה שאין לנו נגישות לידע ולפתרונות קלים ונגישים לבעיות סביבתיות, ואז גמלה בו ההחלטה להקים בעתיד מקום בו יעניק חינוך חווייתי כדי ליידע ילדים ובוגרים לאפשרויות לייצר שינוי
אחת ממטרות הגן הסולארי היא קידום נושאים כגון קיימות ושמירת הסביבה באמצעות פעילות חווייתית מעשית.
הפעילות מלמדת את המבקרים על אתגרים סביבתיים מסוגים שונים ונותנת למבקר אפשרות לרכישת כלים מעשיים שיוכלו ליישם בחיי היום־יום.
הפעילות לקהל הרחב בגן מבוססת על סיור והדרכה ומיועדת בעיקר לקבוצות אך גם למבקרים פרטיים ולמשפחות.
הפעילויות אינטראקטיביות ומאפשרות התנסות חושית באמצעות הפעלה והדגמה של מגוון טכנולוגיות ירוקות, הכרות עם חומרים ויצירה באמצעות סדנאות מיחזור, לצד הרצאות והסברים על סוגיות סביבתיות.
המתקנים הפשוטים וההתנסויות החווייתיות שבגן מעניקים למבקר ידע ואמצעים שבעזרתם הוא יכול לתרום לסביבה.
למשל חלק מהסיורים כוללים הדגמה של הדלקת אש בעזרת זכוכית מגדלת, צריבת ציורים בעזרת חום השמש ועוד.
בגן אפשר גם לראות את הקיר הירוק שהוא אחד מקירות הבית שבו מתגורר פילדסט: קיר חי המורכב מצמחים ומהווה אמצעי טבעי ופשוט יחסית לבידוד הבית ולקירורו.
כמו כן מתקיימים בגן אירועים קהילתיים כגון ארוחות קהילתיות טבעוניות, קייטנות סביבתיות ואירועים בזמן החגים.
המרכז מעביר גם ימי עיון לפי נושאים, בהם הוא מאגד נציגי מחברות שונות המגיעים להרצות לקהל על פתרונות אקולוגיים.
בנוסף על הפעילות בתוך הגן, מקיים צוות הגן הסולארי פעילות להדרכה סביבתית מחוץ לגן, בבתי ספר, מוסדות חינוך ומתנ"סים.
במסגרת זאת, בינואר 2016 לרגל ט"ו בשבט התקיימו בבתי ספר שונים בישראל אירועים שבהם הפכו תלמידי בית הספר את אחד מקירות בית הספר לקיר ירוק.
מדובר בפעילות של יום שלם, שבה כל אחד ממאות ילדי בית הספר בונה אדנית מבקבוק פלסטיק, שותל צמח באדנית ותולה אותה על מערכת האדניות שנתלית על הקיר.
הגן הבוטני של גאלאץ (ברומנית: Grădina Botanică din Galați) הוא גן בוטני המשתרע על יותר מ-14 הקטרים על הגדה השמאלית של הדנובה, בתחומי העיר גאלאץ.
ההחלטה על הקמת הגן הבוטני בגאלאץ התקבלה ב-1992 וב-1994 החלה נטיעת הצמחים בו.
הגן מורכב משישה מתחמים נפרדים:
בגן הבוטני מארגנים תערוכות פרחים לפי העונות, כך למשל תערוכה בשם "מלכת הסתיו - קריזנטמה", מציגה בסוף חודש אוקטובר מבחר פרחי קריזנטמות הפורחות מאוחר ומחזיקות מעמד במזג אוויר קר.
חלק משטח הגן הוכשר להוות "גן תחושתי" - על שטח של 750 מטרים רבועים נבנו 5 גנים אנכיים, חמש גומחות עם צמחים ארומטיים וצמחים שימושיים ושביל תרפאוטי, עליו אמורים להתהלך יחפים.
השביל כולל משטחים של אבנים, חצץ, חלוקי נחל, קש, חרוטים, לבנים, חול, קליפות וגזעי עצים.
בגן יש מעל 2,500 טקסונים שונים ושתי חממות - בחממה החדשה יותר יש 25,000 מטרים רבועים של דקליים.
הגן הבוטני של ארצות הברית הוא גן בוטני בשטח של מתחם הקפיטול בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
הגן הבוטני הוא הוותיק ביותר בארצות הברית, הפועל ברציפות.
הגן ממוקם ליד כיכר גרפילד.
הגן הבוטני מנוהל על ידי הקונגרס של ארצות הברית באמצעות אדריכל הקפיטול, האחראי על שטחי הקונגרס.
נשיא ארצות הברית הראשון, ג'ורג' וושינגטון תכנן להקים גן בוטני בשטח המול.
בשנת 1816 הציע מכון קולומביה לקידום האמנות והמדע בוושינגטון די.
ב-8 במאי 1820 העניק הקונגרס למכון שטח אדמה, בתחום מתחם הקפיטול.
השטח ממוקם ממערב לגבעת הקפיטול, בין רחוב פירסט (First Street) לרחוב ת'רד (Third Street), ובין שדרת פנסילבניה, ושדרת מרילנד.
הגן נסגר בשנת 1837 בעת שהמכון חדל מפעילותו; ונפתח מחדש בשנת 1842, כאשר משלחת וילקס לחקר האוקיינוס הדרומי, שבה עם ממצאים רבים.
צ 'ארלס וילקס יצא בשנת 1838, בהוראת הקונגרס, להקיף את העולם ולחקור את האוקיינוס השקט ואת אנטארקטיקה.
משלחתו של וילקס אספה דוגמיות רבות של צמחים מיובשים, וכן הוא עשה שימוש בטרריומים כדי לשמור על הצמחים בחיים במסע הארוך, דבר שאפשר את שתילתם בארצות הברית.
הדגימות החיות והזרעים שהביא וילקס אוסנו בחממות של בניין משרד הפטנטים הישן, עד להקמת הגן הבוטני - שהוקם בחזית הקפיטול, במקום בו מצויה כיום בריכת ההשתקפות של הקפיטול.
החממות של הגן (הבנויות בסגנון ויקטוריאני) נבנו בין השנים 1842–1850; הגן נפתח לציבור בשנת 1850.
הדגימות המיובשות שהביא היוו את ראשיתה של העשבייה הלאומית של ארצות הברית - עשבייה המנוהלת על ידי המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע המהווה חלק ממכון הסמית'סוניאן.
בשנת 1933, עבר הבניין למיקומו הנוכחי - מדרום מערב לקפיטול, כמצפון לו שדרת מרילנד, ממזרח לו רחוב פירסט, מדרום לו שדרת העצמאות, וממערב לו רחוב ת'רד.
הבניין נסגר לצורך שיפוצים ב-1 בספטמבר 1997, והוא נפתח מחדש לציבור ב-11 בדצמבר 2001. בזמנו השיפוץ הועברו חלק מהצמחים לחממות בפלורידה.
הגן הבוטני הלאומי של ארצות הברית כולל שלושה חלקים:
מתחם השימור מחולק למספר מתחמים נפרדים, כל אחת מדמה בית גידול אחר:
חממת הצמחים הנדירים, והצמחים בסכנת הכחדה
בית הסחלבים - בו 5,000 מיני סחלבים
ג'ונגל (זהו מתחם החדרים הגדול ביותר, ובו מסלולי הליכה בקומה השנייה, המאפשרים צפייה בחופת הג'ונגל במבט עילי)
גן ילדים (גן חינוכי עבור ילדים, שנועד לעניין ילדים בתחומי מחקר הצמחים)
בצד הדרומי של הבניין, חממת זכוכית, שבשל צידה הדרומי היא חמה יותר, ומאפשרת לגדל צמחים מדרום-מזרח ארצות הברית ודרום-מערב ארצות הברית, אשר לא מסוגלים לגדול באקלים הקר מחוז קולומביה.
למעט חממת הוואי, הגלריות, אולם הכניסה למבנה, באף אחד מחלקי המבנה של מבנה השימור אין מיזוג אוויר.
בכל מתחם של מבנה השימור מחשב הבודק את מצב המתחמים באמצעות חיישנים כדי לפקח על הסביבה המתאימה ביותר לצמחים בחדר.
לחות, אור השמש והטמפרטורה מוסדרים באמצעות מערכת ערפול, צלונים נפתחים ונסגרים, וחלונות שנפתחים ונסגרים.
ההשקיה של הצמחים אינה ממוחשבת, ונעשית ידנית כל יום ויום.
באוקטובר 2006 נשלמה הקמת "הגן הלאומי" (National Garden) ששטחו 12,000 מטרים רבועים, ובו אזור צמחים המייצג את מישור החוף המזרחי של ארצות הברית, גן וורדים, גינת פרפרים, ובריכת נוי לזכרן של הגברות הראשונות של ארצות הברית.
פארק ברתולדי ממוקם מדרום למבנה השימור, לאורכה של שדרת העצמאות.
הגן נקרא על שמה של מזרקת ברתולדי, אשר תוכננה על ידי פרדריק ברתולדי.
מטרתו של פארק זה - לתת השראה ורעיונות לגננים חובבים ולציבור הרחב.
הפראק מציע מגוון רחב של גנים קטנים, במטרה לעורר השראה לבעלי בתים לגדל בסמוך לבתיהם גנים דומים.
מתקן התמיכה והתחזוקה של הגן הבוטני מצוי בשכונת אנקוסטיה שבעיר.
הגן הבוטני המרכזי של סיביר הוא מוסד מחקר בוטני המהווה חלק מהסניף הסיבירי של האקדמיה הרוסית למדעים.
זהו אזור טבעי מוגן בעל חשיבות פדרלית.
הגן הבוטני ממוקם בסמוך לאקדמגורודוק של נובוסיבירסק ומשתרע על שטח של 850 דונם.
הוא מאכלס את בניין המעבדה הראשי, בלוק טכני, חממות, בניין ייצור ניסיוני, חנות פקעות, מתקנים טכניים ומתקני אחסון.
נהר זיריאנקה זורם דרך שטח הגן ובו בריכת מים טבעית.
הגן החדש הוא פארק בן 1,025 דונם הממוקם בצפון פוטסדאם, דרומית-מערבית לברלין, בירת גרמניה, וגובל באגמים ויונגפרנזה.
החל משנת 1787 קבע פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה (1744–1797) להקים גן חדש באתר זה, והוא נודע בשם פרוזאי למדי זה.
הגן החדש הוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
כשהיה עדיין נסיך הכתר, רכש פרידריך וילהלם השני נכס ששכן על אגם הייליגר זה, והשלים אותו מאוחר יותר ברכישת גני פרי וכרמים צמודים.
שנה לאחר שעלה לכס השלטון החלה העבודה על יצירת פארק אשר ברוח התקופה היה אמור לשקף את אדריכלות הגן בת-זמנה, וייחד אותו משטחי הנוי הבארוקיים המצועצעים הסמוכים של סנסוסי של פרידריך הגדול שיצאו מחוץ לאופנה.
בביקוריו בנסיכות הקטנה של אנהלט-דסאו התוודע המלך לממלכת הגנים של דסאו-ורליץ (כיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו).
פארק זה היה פארק הנוף האנגלי הקדום והגדול ביותר ביבשת ותאם לתפיסת הגן האידיאלי של המלך.
יוהאן אוגוסט אייזרבק (Johann August Eyserbeck), הגנן של ורליץ, היה מעורב במימוש תפיסה זו גם בפוטסדאם.
בניגוד לגני הנוף האנגליים הנרחבים של המאה ה-19, שרכיביהם העיקריים היו עצים, כרי דשא ומים, הגן האנגלי של המאה ה-18 התאפיין באזורים נפרדים יחסית המעוטרים באלמנטים אדריכליים קטנים.
אופי הנוף הודגש בתכנון שנועד לשחזר את הטבע.
העצים והצמחים לא היו אמורים להיות מעוצבים על ידי גיזום, אלא השאירו אותם לנפשם לגדול באופן טבעי.
החיים הכפריים "התגלו מחדש" גם הם תוך כדי התהליך.
פרות רועות באחו היו חלק מהנוף בגן החדש, כאשר החלב שנתנו עובד לחמאה וגבינה במחלבה בפינה הצפון-מערבית של הפארק (כיום המסעדה על שפת האגם).
בתי קיץ שהיו בנכס שולבו בתכנון ושרדו עד ימינו.
הם מכונים לפי צבעם: "הבית החום", "האדום" או "הירוק".
מאוחר הרבה יותר, בשנת 1816, בתקופת שלטונו של פרידריך וילהלם השלישי, הגיע לפוטסדאם פטר יוזף לנה, שסיים אז חניכה כגנן, וקיבל את המשימה לעצב מחדש את הגן המוזנח שצמח פרא.
תוך שהוא שומר על כמה מיחידות הגן הקיימות, הוא יצר גן נוף אנגלי עם שטחים פתוחים נרחבים, מדשאות ושבילים רחבים, ובעיקר קווי ראייה לאי הטווסים, טירת קליין-גליניקה, פארק בבלסברג וזאקרו.
במקביל להקמת הגן החדש בפוטסדאם, הקים פרידריך וילהלם השני ארמון חדש בין השנים 1787–1792. ארמון השיש היה יצירה של קלאסיציזם מוקדם על פי התוכניות של קרל פון גונטארד (Carl von Gontard) וקרל גוטהארד לאנגהאנס (Carl Gotthard Langhans), האחרון היה אחראי בעיקר על עבודות הפנים.
מבנה זה הביא לברלין-ברנדנבורג סגנון שכבר היה נפוץ בשאר אירופה ויזם מעבר לתקופה אמנותית חדשה.
פרידריך וילהלם השני השתייך ללשכה של הבונים החופשיים, ולאגודת הסתרים המיסטית והסודית יותר של מסדר צלב הוורד.
כמה מבנים בגן החדש משקפים את מסורות הבונים החופשיים.
לדוגמה, מטבח הארמון נבנה בצורת מקדש חרב קבור חלקית, מחסן הקירור בצורת פירמידה, והספרייה בסגנון גותי.
לאדריכלות זו אין קשר למטרת הבניינים.
האדריכלים קרל גוטהארד לאנגהאנס ואנדראס לודוויג קריגר (Andreas Ludwig Krüger) הודו בקיומם של סגנונות של תקופות שחלפו בתכנון מבנים תועלתניים אלה.
מחסן הקירור, בפועל , הוקם בשנת 1791–92 כפירמידה בקו הראייה הצפוני של ארמון השיש, ושימש לשמור על טריות של אוכל מתכלה.
בחורף נוסר קרח מאגם הייליגר זה הסמוך ואוחסן במפלס הנמוך ביותר של המרתף, שהיה כ-5 מטרים מתחת לפני הקרקע.
הספרייה הגותית נמצאת בגבול הדרומי של הגן החדש.
ביתן קטן דו-מפלסי זה הכיל את ספרייתו של פרידריך וילהלם השני, ובקומת הקרקע היו ספרים בצרפתית ואלה בגרמנית במפלס העליון.
בניגוד לקודמו, פרידריך הגדול, שהעדיף את כל מה שהיה צרפתי, עודד פרידריך וילהלם השני אומנויות וכתיבת ספרים גרמניים.
רק יצירות של פרידריך שילר וגוטהולד אפרים לסינג היו יכולות להיות מוצגות בתיאטראות פרוסיים.
על הכניסה המצרית לאורנז'רי (חממת הדרים, 1791–93) הוצב פסל ספינקס.
שני פסלים שחורים של אלים מצרים מהסטודיו של הפסל יוהאן גוטפריד שדו מעטרים גומחות בקיר באזור הכניסה המעוגל למחצה.
חדר שקירותיו מחופים בלוחות עץ עם תפאורה של עצי דקל ממוקם במרכז הבניין הצר והארוך הזה.
הוא שימש לקונצרטים ציבוריים בהם המלך המוזיקלי ניגן בעצמו בצ'לו.
פרידריך וילהלם השני הקיף את מקום המפלט והמקלט שלו בחומה גבוהה לאורך הצד המערבי של הפארק.
הכניסה הראשית בדרום-מערב מוקפת בשני בתי שער בסגנון הולנדי המכילים אורוות, בתי כרכרות וכדומה.
בשדרה שהובילה ישירות לארמון השיש ישנם מספר בנייני לבנים אדומות, גם הם בסגנון אדריכלי הולנדי.
אלה היוו דיור למשרתים וגם נוף מקסים במבט מאגם הייליגר זה.
מערה מלאכותית (גרוטו) מעוטרת במינרלים וקונכיות בקצה הצפוני של הגן החדש נבנתה בשנים 1791–92 על פי תוכניותיו של אנדראס לודוויג קרוגר.
אזור זה למנוחה בימי הקיץ החמים אמור היה להיראות כמו מבנה טבעי במבט מבחוץ.
שלושה חדרים עוטרו מבפנים במראות, זכוכית צבעונית וצדפות.
רק היסודות נותרו ממטבח קטן שנבנה בסמוך.
לבית יער עגול קטן בקרבת מקום, ה"הרמיטאז'", היה גג קנים והוא חופה בקליפת עץ אלון מבחוץ.
מטבח הארמון (1788–90), חורבה מלאכותית הפונה לאגם היילגר סי, תוכנן להיראות כמו מקדש קבור למחצה בסמוך למרגלות של גרם מדרגות המובילות מטה ממרפסת ארמון השיש, אליה היה מחובר באמצעות מסדרון תת-קרקעי.
האובליסק בפארק הוקם (1793–94) משיש כחלחל-אפור בעקבות עיצובו של קרל גוטהארד לאנגהאנס.
ארבעת מדליוני התבליט השטוח שלהם נוצרו על ידי האחים ווהלר ויוהאן גוטפריד שדו ומייצגים את ארבע העונות, כארבעה ראשי גברים בשלבי חיים שונים.
יש גם הרמה משיש לבן (1798) המתארת את מנהיג הצבא היווני תמיסטוקלס, העתק של מקור עתיק.
למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, לקראת סוף שלטונו של הקייזר וילהלם השני, הוקם הארמון האחרון של שושלת הוהנצולרן בחלק הצפוני של הגן החדש, ארמון צציליינהוף.
בנו הבכור, וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ואשתו צציליה התגוררו שם עד תחילת 1945.
רשימת המבנים ההיסטוריים בגן החדש
נבנו בין השנים 1787–1793 בגן החדש בתקופת שלטונו של פרידריך וילהלם השני:
מטבח ארמון, בצורת מקדש חרב
נבנה בין השנים 1914–1917 תחת הקיסר וילהלם השני לנסיך הכתר וילהלם:
הגן המסתורי, המוכרת גם בתור מעבר לחומת הגן היא מיני-סדרה מונפשת אמריקאית, מסוגת פנטזיה אפלה, דרמה קומית, מסתורין והרפתקאות, אשר הופקה על ידי פטריק מקהייל בשביל רשת הטלוויזיה האמריקאית Cartoon Network.
הסדרה היא המיני-סדרה הראשונה שהפיקה הרשת, כאשר מקהייל החל לעבוד עליה בשנת 2004 והציע אותה לרשת בשנת 2006, לאחר שעבד על סדרות אחרות של הרשת, ביניהן "הרפתקאות פין וג'ייק" ו"ההרפתקאות המופלאות של פלפג'ק".
הרשת החלה להביע עניין בפיילוט של הסדרה, וכך החלה הפקת הסדרה במרץ 2014. עיצוב הסדרה מושפע מסגנון אמריקנה של המאות ה-19 וה-20, והרקעים המצוירים מעוצבים כדי להיראות כמו ציורי גריזיי.
פיילוט הסדרה שודר לראשונה ב-9 בספטמבר 2013. הפרק הראשון בסדרה שודר ב-3 בנובמבר 2014, כאשר הפרק האחרון לסדרה שודר ארבעה ימים לאחר מכן, ב-7 בנובמבר 2014. בישראל כל פרקי הסדרה שודרו כסרט בערוץ הילדים בדיבוב עברי בשנת 2017.
הסדרה זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים, במיוחד על הדמויות ועל האווירה שלה, ובשנת 2015 זכתה בפרס אמי בתחום "תוכנית אנימציה יוצאת דופן".
הסדרה עוקבת אחרי שני אחים למחצה, שנאבדו ביער מוזר בשם "הלא נודע".
השניים מנסים למצוא את דרכם הביתה, בעזרתם של עוברי אורח מזדמנים כמו ביאטריס, ציפור שיר שמובילה את הילדים לאישה בשם אדלייד שלכאורה תסיר את הקללה מהמשפחה של ביאטריס ותראה להם את הדרך לביתם.
וירט, האח הגדול, הוא מתבגר דאגן שיעדיף לשמור לעצמו את דבריו מאשר לקבל החלטה.
תחביביו מונים נגינה בקלרינט וכתיבת שירה, אך הוא נוטה שלא לשתף אותם עם אף אחד שכן הוא מתבייש ומפחד מהשפלה.
מאידך גיסא, גרג, האח הצעיר, הוא נאיבי וחסר דאגות לאכזבת וירט.
גרג נושא צפרדע שהוא מצא ביער, הניסיון של גרג לתת לצפרדע שם הוא בדיחה רצה במהלך התוכנית.
היצור (The Beast) עוקב אחרי הדמויות הראשיות בניסיון לגרום להם לאבד כל תקווה בחיים ולהפוך לעצי "ערבה דומיה".
ברגע שווירט וגרג מוצאים את אדלייד, הם מגלים כי מטרתה האמיתי הייתה לשעבד אותם; וירט כועס כי ביאטריס רימתה אותו ואת גרג, ולאחר מכן הוא מחליט לקחת את אחיו ולנטוש אותה.
בפרקים אחרים מתגלה כי וירט וגרג הם ילדים מודרניים שנכנסו ללא נודע אחרי שנפלו לתוך אגם מים בליל כל הקדושים.
וירט, שמנסה לקחת בחזרה את קלטת הקלרינט והשירה המביכה שהכין לילדה בה הוא מעוניין, עוקב אחריה למסיבת רוחות שמתרחשת בבית קברות, שם שוטר מקומי מבהיל את וירט וגרג, מה שגורם להם לברוח אל מעבר לחומת גן בית הקברות.
בצד השני של החומה, הם נוחתים על מסילת רכבת.
כדי להציל את גרג מלהידרס על ידי הרכבת הנעה, וירט מושך אותו לתוך אגם, מה שגורם לשניהם לאבד את ההכרה ושולח אותם למין לימבו שמתקיים בין החיים למוות.
בפרק האחרון, וירט מציל את גרג ומונע ממנו להפוך לעץ ערבה דומיה עקב מפגשו עם היצור.
בסוף הפרק, וירט וגרג מתעוררים בבית החולים בעיירת הבית שלהם, וכשהסצנה נגמרת, הצפרדע של גרג, שבעלה פעמון קסם כשעוד היו בלא נודע, זוהרת.
פרט זה מרמז כי החוויה שלהם בלא נודע הייתה אמיתית.
הפרק נגמר במונטאג' המתאר איך וירט וגרג השפיעו על תושבי הלא נודע.
ג'ק ג'ונס בתור הצפרדע של גרג
מארק בודנר בתור רוח הצפון
ג'ון קליז בתור קווינסי אנדיקוט ו-אדלייד
טים קארי בתור דודה לחישה
נורין דוולף בתור אשת דלעת
פרנק פיירפילד בתור יצרן הצעצועים
שירלי ג'ונס בתור אמא של ביאטריס
ג'נט קליין בתור גברת לאנגטרי
תומאס לנון בתור ג'ימי בראון
סאם מארין בתור מר לאנגטרי
ג'ודה נלסון בתור ועדת הקבלה לעיר העננים
ביאטריס ניוורת' בתור מרגוויט גריי
ג'רון פקסטון בתוך איש הדרכים
קול סאנצ'ס בתור ג'ייסון פאנדרברוקר
פרד סטולר בתור פרד הסוס
דבורה וויגט בתור מלכת העננים
אודרי ווסילאוסקי בתור בעלת הפונדק
המיני-סדרה הייתה בהתחלה אמורה להיות מפחידה הרבה יותר, ובעלת יותר הרפתקנות בסיפורה.
לפני שהחל לעבוד עם אמן התכנון על "ההרפתקאות המופלאות של פלפג'ק", פטריר מקהייל הציע את התוכנית בשנת 2006, תחת הכותרת "Tomb of the Unknown".
הסדרה עוקבת אחרי שני אחרים – גרגורי וּולטר – שאחרי שסגרו עסקה עם השטן, יוצאים למסע בארץ ה"באמצע" (Land of the In-Between) כדי למצוא את העמודים של ספר הסיפורים הנשכחים.
ההפקה של הסדרה החלה בסוף 2013. פטריק מקהייל במקור חזה 18 חלקים לסדרה, אך עקב מגבלות זמן ותקציב לסדרה יצאו 10 חלקים.
עיצובים מספר הרעיונות המקורי של הסדרה מראים מכשפה חסרת עור שמגלפת קוביות משחק מעצמותיהם של ילדים חטופים, בנוסף לעלילה מתמשכת של ארבעה פרקים שבה וירט וגרג הופכים לחיות בצורה הדרגתית.
(גרגורי הופך לברווז וירט הפך ל"או דוב או כלב, אף אחד לא יכול להגיד מה...")
האמנות בסדרה מושפעת ממקורות אמנותיים רבים, כולל את משחק הלוח משנות ה-1890 של האחים מקלאפין "בריכת הצפרדעים", איורים של גוסטב דורה ששומשו לספר "דון קישוט", איורים מספרים של האנס כריסטיאן אלכסנדר, איורים של חתול צ'שייר של ג'ון טניל מ"אליס בארץ הפלאות", וקטעים מסרטי האנימציה "Dogville Comedies".
עונהמס' פרקיםשודר במקור שודר לראשונהשודר לאחרונהפיילוט9 בספטמבר 2013מיני-סדרה103 בנובמבר 20147 בנובמבר 2014
מלודיות רבות משנות ה-50 של המאה ה-20 נשמעות בסדרה.
אלייז'ה ווד, המדבב של וירט, אמר פעם "אם הסדרה הזו הייתה תקליט, היא הייתה מתנגנת על פונוגרף".
שירים מהסדרה כוללים את "Into the Unknown" שהולחן על ידי פטריק מקהייל ומבוצע על ידי ג'ק ג'ונס, "A Courting Song" שהולחן על ידי The Petrojvic Blasting Company ובוצע על ידי פרנק פיירפילד, ו-"Come Wayward Souls" שמבוצע על ידי סמואל ראמזי בתור היצור.
רוב השירים של הסדרה הועלו באופן רשמי לאתר יוטיוב.
בגרסת ה-DVD ניתן לשמוע את השירים, ביחד עם סרטון ללא דיאלוג, בתכונה מיוחדת שנקראת "גרסת המלחין".
גרסה מורחבת של הפסקול, הכוללת 32 שירים וזמנה הכולל כ-44 דקות, יצאה לאור כתקליט של חברת מונדו באוגוסט 2016.
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאה2015פרס אנניסדרת האנימציה הטובה ביותר/ ההפקה הטובה ביותר לילדים"הגן המסתורי"בימוי הפקת אנימציה יוצאת דופןרוברט אלברז, קן ברוס, לארי לייכטרפרס רובןאנימציית טלוויזיהפטריק מקהיילפרס אנניסדרת אנימציה יוצאת דופן"הגן המסתורי"הישג יוצא דופן של אינבידואל באנימציהניק קרוספסטיבל האנימציה הבין-לאומי באוטווהפרט האנימציה הטוב ביותר"הגן המסתורי"2016פרס בחירת הנוערבחירת סדרת הטלוויזיה המצוירת"הגן המסתורי"
הגן הבוטני שבנה תחותמס השלישי נמצא במקדש אמון-רע בכרנכ.
מבנה זה ייחודי מכל ארכיטקטורה אחרת שנמצאה בתקופה זו.
המתחם הורכב משלושה חדרים כולל שתי מבואות המובילות אל המקדש הגדול ביותר של המתחם.
המקדש הגדול ארח את הגן הבוטני.
אל החדר הקדמי המוביל ישירות לגן הבוטני ניתן לגשת רק דרך דלת קלציט אחת שנמצאת גבוה מעל הקרקע וניתן להגיע ולראות רק תוך כדי שימוש בגרם המדרגות המוביל אליו.
עם זאת, חשבו שגרם מדרגות זה מוביל למשכן, ולכן דלת זו לא הייתה נגישה בדרך כלל.
מבואה זו בולטת כיוון שהיא רחבה באופן יוצא דופן, ולכן יש צורך בארבעה עמודים כדי להחזיק בה את התקרה.
בין שני העמודים החיצוניים היו פסלים של ספינקסים שהוצבו פונים צפונה לכיוון הקודש, דבר שלא היה נפוץ גם כן.
במבואה הרבה גילופים ועיצובים מורכבים על הקירות שמתכנסים לדלת הגדולה שמובילה לגן הבוטני.
רבים מהתיאורים הללו הן של סצנות של המלך והאלים שעושים טקסים שונים, או חגיגות.
במקדש בפועל היה גן בוטני ושמונה פינות חצובות בקיר, שבהן היו מקומות פסלים אלוהיים.
אחד מהם היה פסל גרניט של תחותמס השלישי.
הגן הכיל חיות וצמחים נדירים אשר לא נראו במצריים אותם אסף תחותמס במסעות הכיבוש הרבים שלו.
אותם בעלי חיים ואוספים בוטניים נמצאים חקוקים על קירות המקדש, ביניהם גם אירוסים שהביא מכיבוש סוריה.
כבר באותה התקופה החלו הכלאות בין מיני אירוסים שונים.
הגן הדוגמאי או הגן לדוגמה היה גן הילדים העירוני הניסויי הראשון, שהוקם בתל אביב כשלוחה של מכללת לוינסקי לחינוך.
שמו הרשמי של הגן היה "גן ילדים ו'", והיו שכינו אותו גם "גן שחר" מכיוון ששכן ברחוב השחר 10, על אדמת מגרש שתרם אליהו ספיר, מנהל סניף יפו של בנק אנגלו-פלשתינה.
הגן הוקם בשנת 1926 במבנה שהיה צמוד לגמנסיה הרצליה על גבול שכונת אהל משה, ביוזמת המחנך העברי יחיאל הלפרין, שגם ניהל אותו לסירוגין למן הקמתו ועד 1933. את הלימודים בגן ניהלו הגננות תרצה קטינקא, מרים אסף וטובה חסקינה, מראשונות הגננות העבריות בארץ ישראל.
שפת הלימוד בגן הייתה עברית, ובמסגרתו יכלו סטודנטים לחינוך להתנסות בשיטות חינוך ולימוד חדשות.
הגן סיפק לילדים בגיל גן חובה סביבה עתירת גירויים, שיעורי מוזיקה עם פסנתר שרכש הלפרין בכספו, גינון ועוד.
ספרי הילדים והשירים שהיו חלק מתוכניות הלימוד בגן נכתבו על ידי הלפרין בעצמו ולמשימה הוא גייס גם את המשוררים יואל אנגל ומנשה רבינוביץ.
הגננות עצמן עברו השתלמויות בנושאי הלימוד והרצאות בשעות הערב בנושאים שונים הקשורים לגיל הרך - חשיבות המשחקים, תזונת ילדים, מחלות ילדות ועוד, ומועצת הגננות הייתה עורכת אספות במבנה הגן.
המחנך צבי שרפשטיין ביקר בגן וכתב:
בשנת 1931 ביקר בגן הלורד רדינג וזכה לקבלת פנים חגיגית שכללה שירה בליווי תזמורת.
בשנת 1937 ניסה צוות הגן לגייס תרומות לפעילות הגן באמצעות תערוכה של יצירות של ילדי הגן.
בשנת 1945 תרמו ילדי הגן את דמי החנוכה שקיבלו למגבית ההתגייסות.
בין הילדים שהתחנכו בגן היו הסופרת נתיבה בן יהודה, בן עמי פכטר מנופלי שיירת יחיעם.
המבנה שבו פעל הגן עדיין קיים ועדיין משמש כגן ילדים בשם "גן ילדים ו'", המחולק כיום לגנים "כוכב השחר", "איילת השחר", "טל השחר" ו"השחר העולה".
הגן הקסום - לילה זונק היא סדרת טלוויזיה בריטית-קנדית בהנפשה ממוחשבת שנוצרה על ידי אנדרו דוונפורט והופקה על ידי .
סדרה זו היא אתחול וספין אוף לסדרת הלייב אקשן "הגן הקסום...".
הסדרה הייתה הפופולרית ביותר לפני הסדרה "צבעבלוקס".
הסדרה התחילה את שידוריה בערוץ ABC Kids באוסטרליה ב-10 בספטמבר 2022, כאשר פרקים משודרים בימי שבת וראשון; בהמשך, החלה את שידוריה בערוץ Sky Kids בממלכה המאוחדת ב-20 בפברואר 2023. בישראל, החלה את הסדרה את שידוריה בערוץ הופ!
ב-18 בספטמבר 2022 בשעה 22:49, כאשר כל ששת הפרקים שודרו באותו השבוע בו הסדרה עלתה לשידור.
לאחר מכן, ב-9 באוקטובר של אותה השנה, החלה הסדרה את שידוריה בערוץ לולי, כאשר חמשת הפרקים הראשונים שודרו בשעה 19:30 בכל יום של אותו השבוע, והפרק האחרון שודר ביום שבת באותה השעה.
בכל פרק, לאחר שדמות אחרת מהסדרה המקורית מתקשה לישון, דמות חדשה בשם זונק (Zonk) לוקחת אותה ל"זינקי זוני", מקום בו הדמות תוכל לישון בנחת.
הערה: לדמויות אין מדבבים זו רק מספרת שגם מדברת בכל בתור הדמויות.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמספרתטניה רודריגסהדר שחף-מעיין
עונהמספר פרקיםתקופת שידור באוסטרליה תקופת שידור בממלכה המאוחדת תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1610 בספטמבר 202225 בספטמבר 202220 בפברואר 202328 בפברואר 202318 בספטמבר 202223 בספטמבר 2022
הגן הגזום הוא גן בפארק הירקון שבו מצויות שדרות של עצים, רובן גזומות.
הגינון בגן שאוב מהסגנונות הפורמלי, הקלאסי והים-תיכוני.
הגן תוכנן על ידי האדריכל גדעון שריג.
בפארק מצויים ממצאים ארכאולוגיים אחדים, לרבות העתק של הפסיפס המופיע בבית הכנסת בבית אלפא.
שטח הגן הוא 15 דונם.
הגן של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
זהו הסרט השני של מיקי מאוס שהופק בשיטת הטכניקולור (אחרי "קונצרט הלהקה") והוא גם ההופעה הצבעונית הראשונה של פלוטו.
זוהי גם הפעם הראשונה שבה מיקי מדבר בסרט עם צבע (אם כי הוא עושה זאת רק בסוף כשפלוטו מתחיל ללקק אותו).
עלילת הסרט מתמקדת במיקי שמנסה להדביר את הגן שלו מחרקים, אך האחרונים לא ממהרים לוותר.
זהו הסרט הקצר ה-76 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והחמישי באותה השנה.
מיקי ופלוטו צדים אחר חרקים בגן.
מיקי מתחיל לירות במשאבת קוטל החרקים לכיוונם והחרקים מתחילים לצווח ולנוס על נפשם.
מיקי, בניסיון להיפטר מכל החרקים, ממשיך לירות ללא הרף אך בסופו של דבר החומר שלו נגמר - והחרקים, כשהבחינו בנעשה, יוצאים ממחבואם וחוזרים לזלול את תפוקת הגן שלו.
מיקי הולך לכיוון גיגית גדולה של מים ומתחיל לבחוש בתוכה עוד חומר של קוטל החרקים באמצעות מטאטא.
מיקי שב ומנסה לירות ולהרעיל את החרקים, אבל המשאבה חסומה, ומיקי מנסה לשחרר את החסימה באמצעות דחיפת חיטה לפייה שלה.
בינתיים, פלוטו עוקב אחר איילית, שנושכת אותו באפו.
כשהיא מתגרה בו בעודה עומדת על צמח, פלוטו מזנק לעברה, אך מפספס ותוקע את ראשו בתוך דלעת.
אחוז בפאניקה, הוא רץ בטירוף לכל עבר, לפני שהוא מתנגש בטעות במיקי, שנפגע מהריסוס של קוטל החרקים שלו, ומתחיל לראות הזיות.
מיקי מוצא את עצמו בעולם דמיוני ומסוכן שבו הוא, ביתו, חפציו ופלוטו התכווצו ואילו החרקים והצמחים הפכו ענקיים.
החרקים הענקיים מתקדמים לגיגית עם התערובת של קוטל החרקים ומתחילים לשתות ממנה, אך במקום להרוג אותם, זה גורם להם להיות שיכורים.
כשהם מבחינים במיקי ופלוטו, החרקים הזועמים מתחילים לרדוף אחריהם.
לאחר היתקלויות עם תולעת וחיפושית, מיקי ופלוטו מטפסים במעלה גבעול ומתחבאים בתוך פרח, אך מותקפים על ידי דבורת בומבוס.
פלוטו נוחת על ענף שמתגלה כזחל אשר משליך אותו לאוויר היישר לתוך הלוע של גחלילית המשהקת ללא הפסקה (כשבכל שיהוק נדלק האור בבטנה מה שמאפשר לראות את צלליתו של פלוטו).
מיקי נוחת על עלה, אבל צרצר שיכור מנסר את העלה ברגלו בעודו צוחק.
מיקי נופל לתוך עגבנייה שעל גבי תולעת, שעליה הוא ממשיך לרכב בסגנון של צ'ארלי צ'פלין, ואז נאבק בה.
לבסוף מיקי מתעורר ומגלה, לשמחתו הרבה, שהתולעת שבה הוא נאבק היא בעצם צינור ההשקיה שלו ושהחוויה כולה הייתה סיוט הזייתי.
פלוטו, עדיין עם הראש בתוך הדלעת, מצליח לחלץ עצמו ממנה, משלח אותה מבלי משים על מיקי ומתחיל ללקק אותו.
הסרט דובב לעברית על ידי שפרירה זכאי.
בשלב מסוים, מיקי מתמודד מול צרצר ענק שנראה כמו גרסה מכוערת ומרושעת יותר של הצרצר מהסרט "הצרצר והנמלה" (1934).
במהלך סצנה זו, מתנגן ברקע ביצוע בסולם מינורי של השיר מהסרט הנ"ל, "The World Owes Me a Living", והצחוק הסדיסטי של הצרצר הוא גרסה מרושעת לצחוקו המטופש של גופי, המדובב על ידי פינטו קולביג, שדיבב גם את הצרצר המקורי.
החלק היחיד של הדיאלוג הוא במהלך השניות האחרונות של הסרט כאשר מיקי מבקש מפלוטו להפסיק ללקק אותו.
הגן הלאומי (בפרסית: میدان مشق; בתעתיק לעברית מפרסית: באק-י מלי) או שער משרד החוץ הוא מתחם היסטורי וממשלתי בטהראן שבאיראן.
בעבר נקרא מידאן-י משק (בעברית: כיכר המצעד), המתחם שימש בעבר מטווח ירי צבאי בתקופת הקג'אר.
לאחר מכן הוא הפך לפארק ציבורי לתקופה קצרה, ובסופו של דבר נבנו סביבו משרדים ממשלתיים חשובים ומוזיאונים.
במתחם נמצאים בניין מספר 9 של משרד החוץ (לשעבר "בית המשטרה"), האוניברסיטה לאמנות (לשעבר "בית הקוזקים"), המוזיאון הלאומי מאלכ, מוזיאון הדואר והתקשורת והמוזיאון הלאומי.
השדה נבנה לראשונה כמטווח ירי, בתקופת שלטונה של השושלת הקאג'ארית.
הוא שימש לחיל המצב הצבאי, והקוזאקים תרגלו בו מצעד צבאי.
המקום התפתח בתקופת שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, עם בניין חדש בשם "בית הקוזקים", שלאחר מכן עבר שינוי בתקופת שלטונו של מוזפר א-דין שאה קאג'אר.
תחת שלטונו של רזא שאה פהלווי משושלת פהלווי, המקום הפך לתקופה קצרה לפארק ציבורי, והשער המפורסם של המתחם נבנה על ידי מירזה מהדי חאן שאגגי לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן נבנו סביב המתחם מבנים ממשלתיים חשובים, כמו: "בית המשטרה" (או "בית שהרבני") שנבנה עבור שהרבני , ארגון האחראי על שמירת הביטחון בעיר.
הגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם הוא אחד משני גנים בוטניים בבעלות האוניברסיטה העברית בירושלים, השוכן בצמוד לקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם.
הוא הגן הבוטני הגדול בישראל, משתרע על פני 150 דונם, ומחזיק באוסף הצמחים הגדול ביותר במזרח התיכון.
השטחים הפתוחים שבגן מחולקים על פי היבשות האופייניות לצמחים שגדלים בהם.
הגן הבוטני הראשון בישראל הוקם על ידי אלכסנדר איג בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
לאחר בידוד הר הצופים מישראל בשנת 1948, הוחלט ליצור "גן בוטני חדש" בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם, במערב ירושלים.
הגן הבוטני החדש נפתח בשנת 1954, זמן קצר לאחר הקמת הקמפוס בגבעת רם.
השטח עליו נבנה הגן היה שטח מרכזי וחשוב בקמפוס, ולכן בשנת 1962 הוא הועתק אל המקום שבו הוא נמצא כיום, בשוליים המזרחיים של הקמפוס.
פיתוח הגן במקומו החדש החל ב-1962, אך הוא הושלם ונפתח רשמית לציבור רק בשנת 1985. העיכוב בפיתוח הגן נגרם בשל הרעת המצב הכלכלי במדינה ובשל העובדה שהאוניברסיטה העדיפה לתקצב את שיקום קמפוס האוניברסיטה בהר הצופים והחזרת מרבית הפקולטות אליו.
בשנת 1975 קמה "אגודת ידידי הגנים הבוטניים" שריכזה את מאמצי פיתוח הגן.
שנה לאחר הקמת האגודה נבנתה בגן חממה טרופית.
בתחילת שנות ה-90 נבנה בדרום הגן אגם מלאכותי ולצדו הוקמו מרכז מבקרים ומסעדה (שתוכננו על ידי אדריכל נחום מלצר).
בסוף שנות ה-90 הושכר המקום לחברה שמפעילה אותו וזו גידרה את הגן והחלה לגבות תשלום על המעבר בו.
אוסף הצמחים החיים בגן הוא הגדול במזרח התיכון, עם למעלה מ-7,000 מינים וזנים של צמחים שונים מרחבי העולם.
שטח הגן מחולק לשש חלקות גאוגרפיות המדמות את נופי הצומח של כל אזור:
לצידן קיימות שתי חממות לפי סוגי אקלים:
חממה טרופית, המדמה אקלים טרופי ובה מרחבי העולם.
חממה מדברית, המדמה אקלים מדברי ובה צמחים הגדלים במדבריות ברחבי העולם.
חממת גידול פרפרים פעלה בגן מספר שנים, בעשור הראשון של המאה ה-21 ועתה משמש המתחם לגידול צמחים מושכי פרפרים.
בגן פועלת "רכבת הפרחים" המסיעה מבקרים ברחבי הגן.
בגן מועברים קורסים בגינון ובהכרת צמחי הבר והנוי המקובלים בארץ ישראל ובשכנותיה, הדרכות ופעילויות שונות לילדים, חלקם במסגרת החווה ללימוד מדעי החקלאות והסביבה - ירושלים, המהווה חלק מהגן.
בשנת 2013 נסגרו החממה הטרופית ואזורים מסוימים בגן, לצורך בניית חממה גדולה ומודרנית והקמת "שביל התגליות", בו יוכלו ילדים לחוות ולהתנסות בתחומים בוטניים וסביבתיים מגוונים.
בחודש דצמבר נצבע הגן באורות צבעוניים לרגל חג החנוכה היהודי וחג המולד הנוצרי בפסטיבל הנקרא "Winter Lights".
"הגן הורוד" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שלומית אהרון.
את השיר הוציאה ביוני 1989 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השישית של אלבום הבכורה של הזמרת, אישי ואהובי.
"הגן הורוד" נכתב והולחן על ידי צרויה להב וירון בכר.
ב-14 בנובמבר 1989 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' לראשונה במקום ה-23. ב-9 בינואר 1990 עלה לשיאו במקום השמיני.
לבסוף, ב-27 בפברואר יצא מהדירוג לאחר עשרה שבועות צעידה רצופה.
בדומה לשאר עטיפות סינגלי האלבום, גם זו של "הגן הורוד" מושפעת מעטיפת אישי ואהובי.
הגן המלכותי לצמחי מרפא היה גן בוטני ומוסד הוראה ומחקר שנפתח לציבור בפריז בשנת 1640 בחסותו של מלך צרפת לואי השלושה עשר.
תחיית הלמידה בתקופת הרנסאנס האירופי חידשה את העניין בחקר הצמחים.
מסעות מחקר מעבר לים הביאו צמחים בלתי מוכרים לגנים הבוטניים שהוקמו בערים הגדולות: פיזה (1543-1544), פדובה (1545), בולוניה (1568) וליידן (1590).
בצרפת היו קיימים באותה תקופה גנים בוטניים פרטיים קטנים.
הגן הבוטני הגדול הראשון בצרפת הוקם במונפלייה בשנת 1593 על ידי אנרי הרביעי מלך צרפת.
הגן המלכותי לצמחי מרפא בפריז הוקם ביוזמתו של גי דה לה ברוס (Guy de la Brosse).
לאחר מאמצים רבים וחרף ההתנגדויות שהושמעו, הוא הצליח, בשנת 1626, לשכנע את המלך לואי השלושה עשר לפרסם צו מלכותי המאשר הקמת גן לצמחי מרפא.
ב-21 בפברואר 1633 רכש גי דה לה ברוס בשם המלך נכס גדול בשעריה הדרום-מזרחיים של פריז, על הגדה השמאלית של הסן, במקום בו התפתח מאוחר יותר הרובע החמישי של פריז.
צו מלכותי נוסף, שפורסם ב-15 במאי 1635, קבע כי גי דה לה ברוס, בעזרת "מדגים משנה" יילמד על "חיצוניות" הצמחים, דהיינו זיהוי ותכונות חיצוניות, ושלושה מדגימים יילמדו על "פנימיות" הצמחים, דהיינו על תכונותיהם הרפואיות.
עבודות ההכנה נמשכו ארבע שנים והגן נפתח לציבור הרחב בשנת 1640 תחת ניהולו של שרל בובאר, הרופא הראשי של המלך.
הקמת הגן מומנה על ידי קלוד דה בויון, השר הממונה על האוצר.
עם פתיחתו, השתרע הגן על שטח של 61,642 מ"ר, שהם רבע משטחו הנוכחי.
הנכס כלל מבנה ממוקם הרחק מהכניסה, שיועד למגורי האחראי על הגן ולחדרי מחקר, מעבדות וחדרי הרצאות.
בחלק הצפון מזרחי של הגן הוקמו בוסתן, מטע דובדבנים, אחו ויער ודרכו זרם הנחל בייברה (Bièvre), יובל של הסיין, שהוסת ממקומו בשנת 1674. בחלק המערבי היו טרסות עם גידולים שונים, שנפתחו לתוך גן.
עם פתיחתו, כלל הגן המלכותי לצמחי מרפא כ-2,000 צמחים שנשתלו בהתאם לתכונות הקרקע.
בשנת 1641 פרסם גי דה לה ברוס קטלוג שכלל תיאור כל הצמחים שנמצאו באותה העת בגן.
לאחר מותם של גי דה לה ברוס ושל לואי ה-13
גי דה לה ברוס נפטר בשנת 1641 והמלך לואי ה-13 נפטר בשנת 1643. לאחר מותם הגן עבר תקופה ארוכה של עליות ומורדות בעיקר בגלל היריבות שנוצרה בינו לבין האוניברסיטה של פריז.
בשנת 1664, מנהל הגן, אנטואן ואלו (Antoine Vallot) ביקש מאחיינו של גי דה לה ברוס, גי פאגון, (Guy Crescent Fagon), להביא צמחים מדרום צרפת ומאזורי הרי האלפים והפירינאים כדי להעשיר את אוסף הצמחים בגן.
באותה תקופה הוחל בשתילת הגן היערני (ארבורטום) והמבוך.
ז'אן-בטיסט קולבר, שר האוצר של מלך צרפת לואי ה-14, עודד את הפעילות המחקרית בתחום הבוטניקה.
הוא יצר בשנת 1674 את תפקיד "הממונה על גידול הצמחים בגן המלכותי" עבור ניקולא מרשאן שכיהן בו עד למותו בשנת 1678. ניקולא מרשאן יחד עם בנו ז'אן מרשאן, שהמשיך בתפקיד זה עד שנת 1694, הקימו את "הגן הקטן" בו גידלו מעל 500 זנים מיוחדים ונדירים של צמחים שהובאו מארצות זרות.
הם תיארו את הצמחים, מסרו אותם למעבדה לצורך בדיקה והנציחו אותם בציורים שבוצעו על ידי ציירי האקדמיה.
בשנת 1714, בתקופת ניהולו של גי פאגון, נבנתה בגן החממה המחוממת הראשונה בצרפת בה ביצע אנטואן-לורן דה ז'יסְיֶיה ניסויים לאיקלום גידולים אקזוטיים ביניהם צמח הקפה שהופץ לאחר מכן במושבות הצרפתיות ביבשת אמריקה.
כמוכן הוקם אמפיתיאטרון להוראת אנטומיה וכימיה ובו 400 עד 500 מקומות.
בסמוך לאמפיתיאטרון נבנתה מעבדה לכימיה.
בשנת 1718 שונה שמו של הגן המלכותי לצמחי מרפא ל"גן הצמחים המלכותי".
בשנת 1729 הורחב המבנה הקיים והוקם בניין מדעי הטבע, שם נשמרו והוצגו אוספים מדעיים של גן הצמחים המלכותי בתחומי הזואולוגיה והמינרלוגיה.
הגן תחת ניהולו של ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון
הגן הפך מגן של צמחי מרפא למרכז מחקר ומוזיאון.
ב-10 ביוני 1793 החליטה האספה המכוננת של המהפכה הצרפתית, להסב את שמו של גן הצמחים המלכותי למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
ההוראה והמחקר היוו חלק בלתי נפרד מפעילות הגן המלכותי לצמחי מרפא מאז הקמתו.
המטרה הראשונית של הגן הייתה גידול צמחי מרפא מקומיים, אקלום מינים שהובאו מארצות אחרות והוראת הבוטניקה.
בשנת 1670 התחילו ללמד מקצועות נוספים הקשורים במידה זאת או אחרת למלאכת הריפוי, כגון אנטומיה וכירורגיה.
בהמשך הוקמו שלוש קתדרות – כימיה, בוטניקה ואנטומיה.
בראש כל קתדרה עמד איש אקדמיה בדרגת פרופסור.
בצוות ההוראה היו מרצים שכונו גם "מדגימים".
כל המרצים והמדגימים פרסמו עבודות מחקר שונות וספרים שסיכמו את הרצאותיהם.
הפרויקט נתקל בהתנגדות רבה מצד הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פריז שראתה בו מתחרה, במיוחד לאור העובדה שההרצאות היו פתוחות לקהל הרחב וניתנו בצרפתית ולא בלטינית.
ההרצאות כיסו נושאים לא מקובלים באותה תקופה, ביניהם מחזור הדם וניתוחי גופות.
המרצים הגיעו מאוניברסיטת מונפלייה, מתחרה גדולה של אוניברסיטת פריז.
כדי לרצות את המתנגדים, המלך לואי ה-13 החליט שהמוסד הלימודי שהוקם בגן המלכותי לא יהיה רשאי להנפיק תעודות אקדמיות.
הבוטניקה התחילה לעניין את אנשי המדע רק בתחילת המאה ה-16, עניין זה הוביל להקמת גנים בוטניים בבירות אירופאיות שונות.
הוראת הבוטניקה בגן המלכותי לצמחי מרפא בפריז תוכננה להיות פעילותו המרכזית.
כל מפגש כלל הרצאה וסיור בגן לצורך הדגמה.
כל מפגש כלל הרצאה על "פנימיות" הצמחים, כלומר על התכונות הרפואיות של הצמחים, וסיור בגן שהתמקד ב"חיצוניות", כלומר במורפולוגיה של הצמח.
במהלך הקיץ התקיימו כשלושים מפגשים.
בעוד שבמאה ה-16 הבוטניקה הסתפקה בחקר התכונות הרפואיות של הצמחים ובשל כך נחשבה לחלק ממדע הרפואה, במהלך המאות 17 ו-18 הבוטניקה הפכה למדע חשוב ועצמאי.
תרמו לכך מדענים שיצרו מערכות טקסונומיות לסיווג ולמיון הצמחים על פי תכונות משותפות.
החלוצים בתחום זה בגן המלכותי לצמחי מרפא היו אנטואן-לורן דה ז'יסְיֶיה (Antoine Laurent de Jussieu) וז'וזף פּיטוֹן דה טוּרנֶפוֹר.
למרות שהצו המלכותי משנת 1635 לא ציין באופן מפורש את העיסוק באנטומיה ובכירורגיה, קולבר שכנע את המלך לואי ה-14 כי מתן הרצאות והדגמות בנושאים אלה יעלה את קרנו של הגן כמוסד הוראה ומחקר.
כתוצאה מכך נבנה בגן אודיטוריום בו הוחל בהוראת האנטומיה על פי גילוייו של הרופא האנגלי ויליאם הארווי שהתמחה בחקר מחזור הדם ושל המדען הצרפתי ז'אן פקט (Jean Pecquet) בוגר אוניברסיטת מונפלייה שהתמחה בחקר מערכת הלימפה והראייה.
כל מפגש כלל הרצאה והדגמה שניתנה על ידי רופא מנתח.
בתוקף הצו המלכותי שניתן ב-20 בפברואר 1673 ואושר על ידי הפרלמנט ב-23 במאי 1673, המדגימים היו רשאים לבצע ניתוחים, דיסקציות והדגמות אנטומיות על גופות של אסירים שנתרמו למטרה זאת.
הרצאות והדגמות אלה סוכמו בספר L'anatomie de l'homme שפורסם על ידי פייר דיוניס בשנת 1690 ובספר Cours d'operations de chirurgie demontrees au jardin royal שפורסם על ידו בשנת 1707.
שיעורי הכימיה בגן המלכותי לצמחי מרפא התחילו בשנת 1647 כאשר מונה לתפקיד הוראת הכימיה הרופא – אלכימאי הסקוטי ויליאם דוויסון (William Davisson).
היה זה קורס הכימיה הציבורי החינמי הראשון שניתן בצרפת והוא התמקד בדרכים להכנת תרופות.
רופא נתן הרצאה תאורטית ורוקח הדגים את אופן הכנת התרופות.
בשנת 1712 נפתחה הקתדרה לכימיה ולרוקחות.
בשנת 1742 מונה לתפקיד המדגים גיום פרנסוא רואל (Guillaume-François Rouelle).
הכימאים הגדולים של התקופה, ביניהם אנטואן-לורַן דה לָבוּאַזיֶה, והפילוסופים דני דידרו וז'אן-ז'אק רוסו נכחו בהרצאותיו, כפי שאפשר ללמוד מיומניו של דידרו.
הגנב מבגדאד הוא סרט פנטזיה אילם משנת 1924, בבימויו של ראול וולש ובהפקתו של דאגלס פיירבנקס, שגם מככב בו.
העלילה מבוססת על סיפור מתוך סיפורי אלף לילה ולילה ומתארת את סיפורו של גנב רחובות שמתאהב בבת הסולטן ומנסה לזכות בלבה.
בשנת 1996 נבחר הסרט לשימור על ידי ספריית הקונגרס במסגרת ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, כהכרה בחשיבותו התרבותית, ההיסטורית או האסתטית.
אחמד, גנב מבגדאד, חודר לארמון הח'ליף, מתאהב בנסיכתו, ונמלט לאחר התרעה.
בהשראת חברו אבו, הוא מתחרה על ידה ביום הולדתה מול שלושה נסיכים, ומנצח בנבואה על עץ ורדים.
הנסיכה בוחרת בו, אך הנסיך המונגולי חושף אותו כגנב.
לאחר עונש מופחת בשוחד, הנסיכה דוחה את בחירתה ומבקשת מתנות נדירות לאחר שבעה חודשים.
הנסיכים מביאים כדור קריסטל, שטיח טס ותפוח מרפא, בעוד אחמד משיג מעיל בלתי נראה ואבקת קסם.
המונגולי מרעיל את הנסיכה, אך היא ניצלת על ידי המתנות.
הוא כובש את בגדאד, אך אחמד משחרר את העיר עם צבא מאבקתו, מציל את הנסיכה, ונושא אותה לאישה באישור הח'ליף.
דאגלס פיירבנקס בתפקיד אחמד, הגנב מבגדאד - גנב רחובות שמתאהב בבת הסולטן
סניץ אדוארדס בתפקיד שותפו הרשע - שותףו הרשע של אחמד
צ'ארלס בלצ'ר בתפקיד האיש החסיד / המספר - איש חסיד שמספר את הסיפור
ג'ולאן ג'ונסטון בתפקיד הנסיכה - בת הסולטן שאחמד מתאהב בה
סוג'ין קאמייאמה בתפקיד צ'אם שאנג, נסיך המונגולים - נסיך מונגולי רשע שמנסה להשתלט על בגדאד
גלן אריקסון שיבח את הסרט, וכתב: "לכל תקופה יש את הבידורים המרהיבים שלה, וסרטו של 1924, 'גנב בגדאד', העביר את הקהל לרמה חדשה של פנטזיה דמיונית.
הוא כלל את הכוכב הגדול ביותר של העידן בהפקה שהקטינה כל דבר אחר שראו עד אז...
הקוליסות היו גדולות יותר מאלה שב'אינטולרנס' וסצנות ההמון המחופשות היו תחרותיות לספקטקלים האיטלקיים העצומים של אותה תקופה.
יתר על כן, הסרט מלא באפקטים מיוחדים מורכבים, רבים מהם עדיין מרשימים גם היום...
חלק מהמבקרים מעדיפים את ההרפתקאות המודרניות של דאגלס פיירבנקס מתחילת דרכו על פני האפוסים המחופשים של שנות ה-20, אך הסרט הזה עדיין גונב את ראשי הקהל.
בקיצור, עיצוב ההפקה וביצועה - קוליסות, תלבושות, תאורה, אפקטים מיוחדים - מתואמים כל כך היטב עד שהאשליה של גדלות מושלמת."
דאראג' או'דונוהו חושב ש: "הריל הראשון מספק חלק מהשמחה הטהורה ביותר שקולנוע הדומם יכול להציע...
בהתחלה הייתה שקילות מספקת בין ההרפתקאות הנפרדות של אחמד כגנב פסיכולוגית סביר במסופוטמיה של ימי הביניים לבין אחמד כדמות הכלל-אנושית, אך בשליש האחרון של הסרט, המבנה המיוחד הזה נסוג לטובת מעין 'מסע הפילגרים' בתחפושת אוריינטלית...
סצנות ההרפתקאות מוצגות כמו טבלאות בפארק שעשועים ואין בהן עניין בתהליך הפיזי או השקעה רגשית שהפכו את הרילים הראשונים לכה מרגשים...
לאחר שהבטיח חלום, הסרט הגדול אך החסר הזה בסופו של דבר שולח את הקהל לישון."
הסרט יחד עם "השייח" (1921) הוסב למחזמר ברודוויי על ידי דרדנלה, שהועלה ב-12 באוקטובר 1928, בסורביה, ובו שיחק השחקן האינדונזי טן צ'נג בוק, שזכה לאחר מכן בכינוי "דאגלס פיירבנקס של ג'אווה".
הרקדנית האמריקאית העתידית, דווי ג'ה, הופיעה גם היא במחזמר על ידי עבודה מאחורי הקלעים.
הגן הלאומי , שנקרא גני המלוכה עד 1974, הוא פארק ציבורי בשטח של 155 דונם במרכז בירת יוון, אתונה.
הוא ממוקם בין שכונות קולונאקי ופאנגראטי, ישירות מאחורי בניין הפרלמנט ההלני (הארמון הישן) וממשיך דרומה לאזור שבו ממוקם הזאפיון, מול אצטדיון פאנאתינאיקו או קלימארמרו, אצטדיון אולימפי של אולימפיאדת אתונה 1896. בגנים נמצאים גם שרידים עתיקים, תופי עמודים קורינתיים, פסיפסים ותכונות נוספות.
בצד הדרום-מזרחי נמצאים פסלי דיוקן של יואניס קפודיסטריאס, המושל הראשון של יוון, ושל הפילהלניסט ז'אן-גבריאל אינאר.