tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיליונרית הענייה, הוצג בתיאטרון האידי הישראלי בהנהלת ישראל וואלין, בכיכובה של מערי סאריאנו.
כנראה בשנות השבעים - הצועניה היהודיה.
הוצג גם בBrooklyn Center, בכיכובה של מערי סאריאנו.
התוכנית ה-18 של להקת פיקוד צפון.
20 באפריל 1989- פון ידיישן טעטער מאמע (מופע מוזיקלי) של ישראל יצחקי, סחר תרגם.
1989 - שני קוני למל מאת אברהם גולדפאן, הוצג בתיאטרון-אופרטה ביידיש, בכיכובו של יעקב בודו.
26 בפברואר 1990 - עסקים יהודיים, מפיק נתן גלבוע, בכיכובו של מוטי גלעדי
3 בספטמבר 1991- פויגלמאן, עיבוד של יורם פאלק לרומן של אהרן מגד, הוצג בתיאטרון יידישפיל, בבימויו של יורם פאלק, בכיכובם של יעקב אלפרין, קרול מרקוביץ', רוזינה קמבוס.
26 ביולי 1996 - לייזרקע רויטשוואנץ וחייו הסוערים מאת מאצ'יי וויטישקו.
סחר תרגם את המחזה והשירים, הוצג ביידישפיל.
בבימויו של מאצ'יי וויטישקו; בכיכובם של יעקב בודו, יוסי סוקולסקי, ואדים קוטלרוב, יונת מתן, שי קמינסקי.
1997 - צימוקים ושקדים (שירים, דיאלוגים ומונולוגים) תרגום ביחד עם יעקב אלפרין, בן בנציון וש.
פרידמן, הוצג בתיאטרון יידישפיל, ביים יואל זילברג
בכיכובם של אדריאן סטאר, מרי סוריאנו.
אמי הגנרלית מאת אלי שלגי.
סחר תרגם מעברית ליידיש, הוצג בתיאטרון בורשטיין, ניו יורק, בכיכובם של פסח בורשטיין וליליאן לוקס.
היו זמנים - סחר תרגם לעברית ולרוסית, באלי הפקות, מופע מוזיקלי של פאבל דמנטייב.
ירינו ופגענו - ישראל יצחקי.
איזו נערה זו - אריה פינקלשטיין, בכיכובם של פלורין דוריאן ומערי סארייאנו
31 באוקטובר 2013 - שני קוני למל, בבימויו של דניאל אפרת תיאטרון הספרייה.
שחקנים: גיל אלון, נילי צרויה ועוד
וידיד איז יידיש פעסטיווא, מפיק נתן גלבוע, בכיכובו של מוטי גלעדי.
2015 - יידיש מיין אוצר - תרגומים וכתיבה: משה סחר ומיכאל פלזנבאום, בכיכובם של מוטי גלעדי ודורין גלעדי.
אלבומים להם כתב שירים או פזמונים
מארי סורנו (Mary Soreanu), הזמר מליבי (דאס געזאנג פון מיין הארץ), (סחר כתב חלק גדול מהפזמונים), תיאטרון עליז, מוזיקה פול קוסלה LP 12066
ירינו ופגענו, שר ישראל יצחקי, 1988, מנהל אריה פינקלשטיין.
פעסטיוואל פון יידישע לידער (אלבום של פסטיבל שירי הזמר).
בהפקת נתן גלבוע, אלכס ארז וזאב קרפ.
מנהל מוזיקלי שמעון כהן, מנצח יצחק גרציאני.
באלבום שרו: מארי סאריאנו, יגאל בשן, נחמה ליפשיץ, יפה ירקוני, רבקה זהר, שלישיית המועדון, חנה ראט, מירי אלוני, משה ליפשיץ, דני גולן, שרה ליסטון, מישא אלעקסאנדראוויטש.
שני קוני למל, בהפקת סרטי גבע, על פי מחזהו של אברהם גולדפדן.
עם רפאל קלצקין, שמואל רודנסקי, אהרן מסקין, אלישבע מיכאלי, מרדכי ארנון, אשר לוי, חנן גולדבלט (שלישיית התאומים), שלמה וישינסקי ושחקנים אחרים.
הופק בטוטלסקופ על ידי סרטי גבע בע"מ.
תסריט ישראל בקר ואלכס מיימון.
שירים משה סחר, חומר, עיבוד והנהלה מוזיקלית שמעון כהן.
עם התזמורת הסימפונית לשל סי בי אס ישראל.
אריס סאן, צלילי הים התיכון, בהפקת CBS, סחר כתב חלק מהשירים.
דזשיגאן, יום העצמאות אוי דער קאפ...
אלבום של דוד עשת, Forbidden Songs, סחר תרגם שירים מרוסית, מנהל: מרטין מוסקוביץ.
דוד עשת, זאת לא אגדה.
גברתי הנאוה (מיין שיינע ליידי).
סחר תרגם את כל השירים מאנגלית ליידיש.
הזמרים: מישה נתן, אינו טופר ורוזיתה לאנדנער.
(האלבום לא עלה על הבמה כמחזמר, רק הוקלט).
אברהמל'ה המבריח, מייק בורשטיין בשירי גבירטיג בעברית.
השירים: הוי כבשותי, או ילדות; אמור לי, מיטל, היי נגנו; כלי זמר; הלו, הלו ילדים רייזלה; משה לה ידידי; אבי הוא כהן יענקלה; אברמל'ה ויוסלה; תצחק עוד.
משה סער (סימי) (נולד ב-5 בדצמבר 1935) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שירת כטייס קרב, פיקד על שתי טייסות קרב במלחמת ההתשה ושימש מפקד כנף בחיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים.
סער נולד בעיירה ראדיביליב (בפולנית Radziwiłłów ובאוקראינית Радивилів) שבפולין (כיום אוקראינה) בשם משה סימיגרן, ושרד כילד את השואה.
לאחר המלחמה ופטירתו של אביו, שמחה סימיגרן, העפיל עם משפחתו (אמו מלכה, אביו החורג משה ואחיו בני) לארץ ישראל באוניית המעפילים "מולדת".
האונייה נתפסה על ידי הבריטים והם הוגלו למחנות המעצר בקפריסין (מחנה 67).
ביולי 1948 עלו מקפריסין לארץ באונייה "עצמאות".
בארץ שוכנו במעברת כפר ברנדייס (ליד חדרה) ומשם הועברו לשכונת ואדי ג'מאל בחיפה (עין הים).
שם, התגוררה המשפחה כשנה ולאחריה עברה לדירה בשכון עולים בקריית חיים שם למד בבית ספר מקצועי "עמל".
לאחר סיום לימודיו עבד בבוקר במפעל "המגפר" והשלים את בחינות הבגרות בבי"ס "אליאנס" בחיפה.
אביו החורג, משה פיטקוביץ, עבד בעבודות דחק וכנגר בחברת "העוגן" במספנות חיפה.
אמו, מלכה פיטקוביץ, עבדה כאחראית מטבח בבית ספר.
סער התגייס לצה"ל בשנת 1955 וב-1957 סיים את קורס טיס מס' 23 כחניך מצטיין והוצב בקורס אימון מתקדם בטייסת 113. לאחר מכן עבר לשרת בטייסת 109 (טייסת מיסטר בבסיס רמת דוד) ובהמשך עשה הסבה למטוסי ווטור ושירת בטייסת 110 בין היתר בתפקיד סמ"ט א' והדריך בבית הספר לטיסה.
בשנת 1966 סיים למודיו בפו"מ והוצב כראש מדור במטה חיל האוויר בהצבת חירום שירת כטייס קרב בטייסת 110. עם פרוץ מלחמת ששת הימים הוביל במסגרת מבצע מוקד את מבנה התקיפה הראשון של בסיס בני סואף במצרים עילית כשנווטו הוא עלי מלצר (ענבר).
בהפצצה הושמדו שמונה מפציצי טופולב Tu-16, כרבע מכוח המפציצים האסטרטגיים של חיל האוויר המצרי.
בגיחתו הבאה באותו יום הוביל מבנה תקיפה לשדה התעופה דמייר בסוריה כשנווטו הוא אורי טלמור.
בגיחה נוספת הוביל מבנה לתקיפה השנייה של שדה התעופה H-3 בעיראק.
לאחר מלחמת ששת הימים, בדצמבר 1967 מונה למפקד טייסת 116, טייסת מטוסי מיסטר.
בדצמבר 1969 מונה למפקד טייסת 102 (מטוסי סקייהוק), שמפקדה הקודם ניסים אשכנזי נפל בשבי המצרי.
סער עשה הסבה לסקייהוק ופיקד על הטייסת עד דצמבר 1970. בתקופה זו הוביל את הטייסת למבצעים רבים במלחמת ההתשה.
בהמשך שירותו שימש בתפקיד מפקד טייסת תעופה וסגן מפקד בסיס חצרים.
במאי 1973 מונה למפקד כנף 15 ובמלחמת יום הכיפורים טס בהצבת חירום בטייסת 102. בספטמבר 1974 הקים את מנהל בקרת איכות ובטיחות (מבק"א) במטה חיל האוויר ושירת בתפקיד במשך ארבע שנים] לאחר מכן שימש קצין פיקוח בפרויקט להקמת בסיס רמון.
הוא והשתחרר מצה"ל בדרגת אל"ם בשנת 1982.
לאחר שחרורו הצטרף למנהלת פרויקט הלביא בתעשייה האווירית, סיים תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן והמשיך ללימודי תואר שני וכיום עובד כיועץ לארגונים עסקיים בתחום מערכות אבטחת איכות.
סימי נשוי לצפרא סער (לבית ליכטמן) ולהם שני ילדים.
הרב משה דוב בן-ציון סלנט (ה' בטבת ה'תרפ"ט, 18 בדצמבר 1928 - כ"ט בכסלו ה'תשע"ו, 11 בדצמבר 2015) היה ראש ישיבה וראש כולל אברכים ירושלמי, מרבני קהילת קהל פרושים.
נולד בירושלים לרב יוסף צבי סלנט מחבר הספר "באר יוסף" ונשיא ה"חברה קדישא הראשית והכללית" של קהל הפרושים, ולפראדל בתו של המגיד הירושלמי רבי נטע צבי וייס.
הוא נקרא על שם אבי סבו, רבי משה דוב וייס.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים והיה תלמידו של הרב מרדכי דוד לוין והרב איסר זלמן מלצר.
בגיל 17 היה מקבוצת התלמידים הראשונה בישיבת מיר והתקרב אל ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל וכן היה תלמידם של הרב אפרים בורודיאנסקי והרב יחזקאל לוינשטיין.
נישא לשרה גיטל בתו של הרב שלמה ברוורמן שהיה מחנך בתלמוד תורה עץ חיים (בנו של הרב זליג ברוורמן ראש ישיבת מאה שערים).
בשנת תשט"ו החל לכהן כר"מ בישיבת באר יעקב ובהמשך בישיבת כפר סבא, אך כעבור שנה, עקב מבצע קדש, חזר לירושלים.
הוא כיהן במשך תקופה כר"מ בישיבת תפארת ישראל - רוז'ין של חסידות בויאן וכן כראש ישיבת שומרי אמונים (לצד הרב דוד אוירבך).
בשנת תשכ"ח החל לכהן כראש ישיבת "קדושת ציון" בקריית באבוב בבת ים.
בשנת תשכ"ט מינהו אביו על מקומו לכהן כראש כולל האברכים "רבנו חיים יוסף - בית הוראה" בשכונת בית ישראל ירושלים.
בשנת תשל"ה נפתחה קהילת באבוב בירושלים ותלמידיו מהישיבה בבת ים לקחוהו לכהן כרב.
בהמשך כיהן גם כראש כולל של החסידות בירושלים.
מסר שיעורים בבית הכנסת מונקאטש בשכונתו.
כמו כן כיהן (לאחר פטירת אביו) כנשיא ה"חברה קדישא הכללית".
לאחר פטירת אביו בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 התפרסם כמי שברשותו לחש לביטול עין הרע, והדבר הקנה לו פרסום רב בקרב החוששים מעין הרע.
הרב יעקב אדלשטיין נהג להפנות אליו את הפונים לעזרתו בנושא זה.
הוא ערך והוציא לאור את ספרו של אביו "באר יוסף" ואת הספר "נטעי חמד" של סבו, רבי נטע צבי וייס.
לספרו של סבו צירף חיבור משלו הכולל ביאורים ומקורות לדברי הסב, בשם "אמרי חמד".
מלבד ספרים אלו כתב חידושי תורה רבים, חלקם התפרסמו במשך השנים בכתב העת התורני של קהל הפרושים בירושלים, "אוצרות ירושלים".
במאי 2011 (כ"ז באייר ה'תשע"א) נפטרה אשתו.
הוא נפטר ביום שישי כ"ט בכסלו ה'תשע"ו, 11 בדצמבר 2015, סמוך לכניסת השבת, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים במוצאי שבת, אור לא' בטבת.
בנו הרב יעקב הוא מגיד מישרים.
משה שרגא סמט (נולד ב-23 בספטמבר 1934) הוא היסטוריון וסוציולוג ישראלי, חוקר יהדות העת החדשה, איש חינוך ומרצה.
סמט נולד במאטסלקה, עיירה במזרח הונגריה, לרחל, איריין בת יוסף (לפנים מרמושטיין) ויקותיאל קלמן, שנספה בשואה.
בהיותו כבן 10, נלקח עם משפחתו מדברצן, למחנה ההונגרים (Ungarnlager) בברגן-בלזן.
ב-6 באפריל 1945, נלקח עם אמו ושלושת אחיו ל"רכבת המוות" לטרזיינשטט.
אולם הרכבת שוחררה ב-13 באפריל 1945 על ידי האמריקאים בעיר הילרסלבן .
משם הועבר עם משפחתו לצרפת, דרך בוכנוואלד ומשם דרך מרסיי לישראל.
בישראל למד בישיבת פוניבז', במדרשית נעם, ובישיבת חברון.
את שלושת תאריו בחינוך וסוציולוגיה למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנושא "האידיאל האינטלקטואלי" בהנחיית ההיסטוריון והסוציולוג פרופסור יעקב כץ.
ב-1967 סיים עבודת דוקטור בנושא "הלכה ורפורמה: ההלכה מול תביעות המציאות בראשית העידן המודרני", שוב בהנחיית פרופסור יעקב כץ.
לאחר סיום התואר השלישי לימד באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה העברית, עד פרישתו לגמלאות, ב־1986. במהלך שנים אלו שימש גם כמורה בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, היה מנהל בית ספר תיכון ערב גב"ע בירושלים ומפקח ארצי על השתלמות מורים.
בשנים 1979- 1980 שימש כקונסול מיוחד לענייני חינוך בניו יורק.
ב-1991 לימד בבית המדרש הנאולוגי לרבנים בבודפשט.
חידושי סמט מתמקדים באופני התמודדות היהדות עם המודרנה, תוך שהוא מנסה להוכיח כי האורתודוקסיה איננה המשכה הישיר של היהדות המסורתית, אלא מהווה חידוש של ראשית המאה ה-19, שבא כתגובת נגד לתהליכי המודרניזציה – מצד אחד, ותנועת הרפורמה הדתית, מצד שני.
פרופסור יעקב כץ, שהיה מורו המובהק של סמט, אימץ, לבסוף, כרבים אחרים, דעה חדשנית זו.
בנוסף, סמט חקר וכתב על תנועת ההשכלה היהודית הברלינאית, כתופעה שאגפיה המתונים, לפחות, היו מקובלים על הרבנות ועל האדוקים בזמנו; על שאול ברלין; על משה מונטיפיורי וכן עסק בסוגיות יסוד: ביחסי דת ומדינה, מיהו יהודי, וגרות, אותה הוא רואה כתופעה פוליטית במאבק בין האורתודוקסיה לבין הציונות.
חדש אסור מן התורה - פרקים בתולדות האורתודוקסיה, הוצאת מרכז דינור והוצאת כרמל, 2005.
משה מונטיפיורי - מציאות ואגדה, הוצאת כרמל, 1989.
משה סמט, הקונפליקט אודות מיסוד ערכי היהדות במדינת ישראל (במסגרת הסדרה: מחקרים בסוציולוגיה, חוברת י'), האוניברסיטה העברית, בית הספר לכלכלה ולמדעי החברה ע"ש אליעזר קפלן, 1979.
משה סִיקְרוֹן (22 בדצמבר 1928 – 18 באפריל 2016) היה דמוגרף וסטטיסטיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, הסטטיסטיקן הממשלתי השני (1972–1993) וממייסדי המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
סיקרון נולד בירושלים ולמד כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בעיר, המשיך ללימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שבה קיבל תואר דוקטור בשנת 1968.
פרופסור סיקרון עבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בין השנים 1972 ו-1994 במדור דמוגרפיה, ניהל את מדור העבודה ואף כיהן בתפקיד סגן מנהל הלמ"ס.
כמו כן, הוא שימש כסטטיסטיקן הממשלתי השני.
סיקרון גם היה ממייסדי המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
הוא הרצה במחלקה ללימודי אוכלוסייה באוניברסיטה העברית בירושלים, ופרסם ספרים ומאמרים על העלייה לישראל, על האוכלוסייה, על כוח העבודה ועוד.
פרש כפרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
משה סיקרון, דמוגרפיה: אוכלוסיית ישראל – מאפיינים ומגמות; בעריכת נעה רוזן, ירושלים: כרמל ('תמונת מצב'), תשס"ד 2004.
משה סנדובסקי (נולד בשנת 1931) הוא פסל ישראלי.
נולד ב-1931 בעיר פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין.
ב-1947 עלה לישראל, במסגרת עליית הנוער, והתחנך בקבוצת כנרת.
ב-1949 היה ממייסדי קיבוץ האון.
בין השנים 1971–1975 למד באורנים - המכללה האקדמית לחינוך, בטבעון.
עד הפרישה לגמלאות עסק בהוראת אומנות ויצירה, בבתי ספר יסודיים תיכוניים, ובסמינרים למורים.
לימד מלאכה, את הבנים, בכל בתי הספר היסודיים בקריית ים: אורים, זבולון, מפלסים וסיני.
סנדובסקי מפסל דמויות חצי פיגורטיביות עד מופשטות, תוך העדפה לדמות האישה, המעוצבת בפסליו ככוח בורא, כסמל הפריון, והאימהות.
פסליו המבטאים מצבי ייסורים וכאב, מעוצבים בתנוחות התכנסות והפנמה, ואילו רגעי ההתעלות והשמחה - בתנועות פתוחות וזורמות.
סנדובסקי משתמש בחומרים מגוונים, כמו: ברונזה, אבן וברזל.
פסליו מתאימים לבית ולחוץ, והם מפוזרים בידי אספנים, מוזיאונים, גלריות, במקומות ציבוריים כמו: בית נשיא מדינת ישראל – בירושלים, בטכניון – בחיפה, וכמונומנטים, ברחבות בנתניה, בקריית מוצקין, בקריית ביאליק ובנצרת עילית.
סנדובסקי חבר מן המניין באגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 2000 זכה למדליית העיר חיפה לפיסול.
בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, חיפה, 1988.
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב איחוד, 1990.
מוזיאון יק"א, חצרות האיכרים כפר תבור, 1990.
מוזיאון עירוני בית ליברמן, נהריה, 1990.
גלריית אלכס מנם, פריז, 2004.
גלריית דילון, יפו העתיקה, 2005.
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, תל אביב, 2016.
הרב משה סופר (נולד בד' בסיוון תש"ז, 23 במאי 1947) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות ערלוי ודור שישי לחת"ם סופר, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד באגר שהונגריה, לרבי יוחנן סופר ולמרים, בת הרב יעקב פאלל.
נקרא על שם סב סבו בעל החתם סופר.
בילדותו למד בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים.
נישא לחיה שרה יענטא, בת רבי משולם יששכר אשכנזי, האדמו"ר מסטניסלב לונדון.
במשך שנים רבות כיהן כרב קהילת חסידי אביו בבני ברק ולאחר תקופה עבר להתגורר בלונדון לצד חמיו, וגם שם כיהן ברבנות.
בשנת תש"ע, לאחר שאביו לקה באירוע מוחי בעת ששהה למנוחה בשווייץ ובעקבות כך נחלש, חזר בנו להתגורר בישראל ומונה לרב הקהילה בירושלים.
בתקופה הזאת גם נהג לערוך באטעס, במקום אביו שהיה עורך טישים לעיתים רחוקות בלבד, עקב חולשתו.
כמו כן גם החל לערוך חופה וקידושין לתלמידי הישיבה בחתונתם.
לאחר פטירת אביו בי"ג באדר א' תשע"ו, מונה לכהן כממלא מקומו בהנהגת החסידות.
בחודש כסלו תשפ"ד, במהלך חתונה לנכד אחד מאחיו התמוטט האדמו"ר לאחר שלקה באירוע מוחי, כאשר באותה העת נפלה גם אשתו ששהתה בלונדון בחתונה ושברה את רגלה, בכל מוקדי החסידות נערכו עצרות תפילה לרפואתו וכן התקיימה עצרת תפילה גדולה בכותל המערבי.
מספר שבועות לאחר מכן, יצא האדמו"ר להדלקת נרות חנוכה בפני חסידיו.
בנו הרב שלום צבי, נישא לאסתר בת רבי נפתלי ראובן קורנרייך, האדמו"ר מקוסוב-ויזניץ.
מכהן כרב בית המדרש יד סופר בשכונת עזרת תורה שבירושלים.
בתו טושענע רייזל נשואה למרדכי שלמה שטרן, בן הרב משה שמואל שטרן, ראש ישיבת סטריקוב
בתו רחל נשואה לרב יעקב יחזקיה אונגאר, רב בית המדרש נייטרא בלונדון, בנו של הרב שמואל דוד אונגאר, האדמו"ר מנייטרא
רבי משה סופר (קרוי גם על שם חיבורו היד סופר; כ"ה באייר ה'תרמ"ה, 1885 – כ"א בסיוון ה'תש"ד, 1944) היה דיין באגר (ערלוי) שבהונגריה, ומחבר שו"ת "יד סופר", דור רביעי לחת"ם סופר.
משה סופר נולד בכ"ה באייר ה'תרמ"ה (10 במאי 1885) לרבי שמעון סופר, רב העיר ערלוי ומחבר ספר "התעוררות תשובה", בנו של ה"כתב סופר".
אמו, מלכה אסתר הייתה בתם של רבי שלמה זלמן שפיצר, רב קהילת שיפשוהל בווינה ומחבר הספר "תיקון שלמה" וגיטל, בתו של החתם סופר (אביו ואמו היו בני דודים).
בבחרותו למד בישיבתו של רבי אברהם גרינבורג בעיירה קז'מארוק שבהונגריה, ולאחר מכן בישיבת פרשבורג שבה כיהן אז הרב עקיבא סופר.
בשנות בחרותו התפרסם כעילוי, הרב מרדכי לייב וינקלר, מחבר הספר "לבושי מרדכי" העיד עליו כי הוא בקיא בתלמוד בבלי, בתלמוד ירושלמי, בספרי הראשונים והאחרונים.
באותן שנים הוסמך להוראה על ידי כמה רבנים.
הרב סופר נישא לטושנא, בתו של הרב משה יוחנן שיינפלד, רבה של מיהליפלווא.
לאחר נישואיו היה סמוך שלוש שנים על שולחן חותנו.
עם פטירת חותנו רצו תושבי העיירה מיהליפלווא להכתירו כרב, אך הוא לא הסכים ודחף להכתרת גיסו רבי בנימין שיינפלד.
לאחר מכן חזר סופר לעיר מולדתו ערלוי, התפרנס ממסחר עד שהפסיד את כל כספו בבורסה ולכן ביקש להתמנות לדיין בבית הדין שבערלוי.
על אף שכבר הוסמך לרבנות בבחרותו, בחר להבחן שוב אצל שלושה רבנים נוספים.
בשנת ה'תש"ד, עם פלישת הגרמנים להונגריה במלחמת העולם השנייה, גירשוהו הנאצים עם כל משפחתו, בין כל תושביה היהודים של ערלוי, לאושוויץ.
בכ"א בסיוון תש"ד (12 ביוני 1944) הוא נרצח יחד עם אביו רבי שמעון, אשתו וארבע בנותיו באושוויץ.
לרבי משה סופר נולדו שישה ילדים:
בנו רבי אברהם שמואל בנימין סופר, מחבר שו"ת "דברי סופר" וספר "מחזה אברהם" על שו"ת חתם סופר או"ח ויו"ד.
בנו רבי יוחנן סופר, האדמו"ר מערלוי בירושלים ומקים קהילת ערלוי לאחר מלחמת העולם השנייה, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ומחבר ספר "אמרי סופר".
נפטר בי"ג באדר א' ה'תשע"ו
בתו חוה רבקה, נספתה בשואה בטרם נישואיה.
בתו לאה, נספתה בשואה בטרם נישואיה.
בתו גיטל טויבא, נספתה בשואה בטרם נישואיה.
בתו רייזל, נספתה בשואה בטרם נישואיה.
רבי משה סקרוטה (גם שקארוטה, ה'תרמ"ח, 1888 – ה'תש"ד, 1944) ר"מ בישיבת כנסת ישראל, סלבודקה, חתנו של רבי משה מרדכי אפשטיין, שימש כרב וראש ישיבה בפרבר הקובנאי סלבודקה.
נרצח בעת חיסול גטו קובנה.
ספרו "אור משה" בכתב ידו, שעסק בענייני הלכה ואגדה, אבד בשואה.
רבי משה התייתם בגיל צעיר, וגדל אצל דודו אח אמו, רבי פייביש סקרוטה, בעיר רז'יצה שבלטביה שאמצו כבנו, ואף הוריש לו את הונו.
ברז'יצה הוא למד אצל רבי איצל'ה רב המקום.
בהמשך עבר ללמוד אצל רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, והפך למקורבו ומזכירו האישי.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה.
הוא נישא לפייגא, בתו הגדולה של רבי משה מרדכי אפשטיין ששימש באותה העת כראש הישיבה בסלבודקה, ולאחר מכן בישיבה בחברון.
לאחר נישואיו, נקרא לשמש ברבנות רז'יצה, עיר מולדתו, כשהוא נמנע מלקחת תשלום עבור כך, והתפרנס כל אותה עת ממסחר.
כמו כן עמד בראשות הישיבה שם.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, התגורר חמיו בביתו, לאחר שנמלט מאימת המלחמה.
בשנת ה'תרצ"ז, 1937, עזב רבי משה את ביתו, והתיישב בסלבודקה, ומונה לר"מ בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה על ידי חמיו הרב אפשטיין שכיהן כראש הישיבה באותו זמן.
רבי משה נרצח בגטו קובנה בעת חיסול הגטו בשנת 1944. ולדעות אחרות נפטר כבר בשנת ה'ת"ש, 1940. יחד עמו נרצחו אשתו וילדיהם, מלבד בתם מרים ברוכאן שניצלה, בנה הוא מוטי ברכאן.
משה סיני (נולד ב־4 בספטמבר 1957) הוא ראש עיריית ראש העין לשעבר, מנכ"ל בית הספר למוזיקה רימון משנת 2014.
לאחר שסיים בשנת 1975 תואר ראשון בהצטיינות במזרחנות באוניברסיטת ת"א, במסגרת העתודה האקדמית, התגייס ב-1978 לצה"ל, וכיהן כקצין מחקר בחיל המודיעין.
ב-1987 סיים בהצטיינות תואר שני בהיסטוריה של ברית המועצות ומזרח אירופה ובהמשך סיים בהצטיינות את המכללה לפיקוד ולמטה של צה"ל ושירת כסגן אלוף באגף התכנון.
בשנת 1994 התמנה משה סיני כנציג צה"ל ומערכת הביטחון במשרד החוץ, הצטרף לחטיבה לתכנון מדיני במשרד החוץ וכיהן כיועץ אסטרטגי בכיר של משרד החוץ לנושאי מדיניות חוץ.
בשנים 1994–1995 מילא משימות דיפלומטיות הקשורות למשא ומתן עם אש"ף ועם מדינות האזור וב-1995 כיהן כחבר במשלחת ישראל למשא ומתן הרב צדדי בנושאי איכות הסביבה עם מדינות ערב.
ב-1996 התמנה כמזכיר המשלחת הישראלית למשא ומתן עם סוריה לפסגת וואי פלנטיישן בארצות הברית, ועבד בצמוד למנכ"ל משרד החוץ דאז אורי סביר, ולראש הממשלה באותם ימים שמעון פרס.
בשנים 1996–2000, שימש גם כמזכיר הוועדה האסטרטגית המשותפת לישראל ולארצות הברית למלחמה בטרור.
בשנת 1998 פרש מצה"ל וכיהן כיועץ בכיר למדיניות חוץ ולאסטרטגיה של משרד החוץ וכחבר צוות המשא ומתן הישראלי עם סוריה (שפרדסטאון 2000) ובמקביל הרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג ליחסים בינלאומיים.
בשנת 1994 העתיק מגוריו לראש העין.
בבחירות 1998 החל בפעילותו הציבורית בראש העין והתמודד ברשימתו של יגאל ינאי, שהיה חבר המועצה היוצאת.
הרשימה זכתה בשני מנדטים וסיני נבחר לכהן כחבר מועצה.
בשנת 2003 הקים רשימה עצמאית והתמודד מטעמה למועצה ולראשות העיר.
בבחירות לראשות העיר סיני זכה ברוב של 8,302 קולות (50.80%) וסיעתו, סיעת "עתיד חדש", זכתה בשלושה מנדטים והייתה הסיעה הגדולה ביותר במועצה.
סיני הדיח את ראש העיר הקודם, יגאל יוסף מתפקידו לאחר 20 שנות כהונה.
במהלך כהונתו הראשונה, חילץ סיני את ראש העין מתדמיתה השלילית ומהגירעון התקציבי וראש העין החלה לצבור פרסי ניהול תקין ממשרד הפנים, עד שהוגדרה בהמשך "כעיר איתנה".
בשנת 2006 הודיע על תמיכתו במפלגת קדימה שגם תמכה ברשימתו למועצה.
בבחירות בשנת 2008, סיני זכה ברוב של 55% והמשיך בתפקידו כראש העיר.
סיעתו במועצה, "רשימת משה סיני", זכתה בחמישה מנדטים.
בקדנציה זו סיני המשיך בקידום נושאי החינוך והתרבות, פעל למתג את ראש העין כעיר מוזיקלית ואף זכה, לראשונה בהיסטוריה של ראש העין, בפרס החינוך הארצי (2010).
בבחירות 2013 סיני קיבל 47.34%, אך יריבו שלום בן-משה קיבל 52.66% מקולות הבוחרים וניצח את סיני.
הוא המשיך לכהן במועצת העיר כיו"ר האופוזיציה וכיו"ר ועדת הביקורת העירונית, בשנים אלו היה מהמתנגדים החריפים להסכם הגג החדש שחתמה העיר ראש העין עם משרדי הממשלה ב-2014 להקמת 18 אלף יחידות דיור.
בבחירות 2018 החליט סיני שלא להתמודד שוב לראשות העיר.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל בית הספר למוזיקה רימון ומכהן בתפקיד זה עד היום.
במהלך תקופת כהונתו צמח משמעותית היקף המוסד והוא מהווה היום את המסגרת המוזיקלית הגדולה בישראל להוראת מוזיקה עכשווית בכל הסגנונות ובכל הכלים.
סיני פעל לחיזוק הממד הטכנולוגי של רימון, לפתיחת מסלולים חדשים וליצירת אפשרויות ללימודי תואר עם מוסדות אקדמיים.
כן חתר להשוות את מעמדם של הסטודנטים של בתי הספר לאומנויות לאלו הלומדים באוניברסיטאות מוכרות מל"ג, מבחינת קבלת מלגות לימודים והצליח במאמצים אלו, כאשר דירקטוריון מפעל הפיס התכנס ואישר ב-2020 מתן מלגות לסטודנטים בבתי הספר לאמנויות.
ב-2013 פורסם ספרו "המוזיקה של המנהיגות" – ניהול יצירתי של שינוי עירוני.
במהלך כהונתו פרסם שורה של מאמרים בתקשורת בזכות הכרה במוזיקה כמקצוע ליבה במערכת החינוך, ובזכות קידום תקציבי ממשלת לתחום התרבות.
כן פעל לחיזוק הקשר בין רימון לפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
משה (מושיק) סלעי (נולד ב־28 בדצמבר 1952) הוא מומחה בכירורגיה אורתופדית, הקים את "בנק העצמות" הארצי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אריאל בשומרון.
שרת בסדיר ובמילואים כרופא קרבי בחטיבת גולני ובפיקוד הצפון.
נולד בחיפה וגדל בשכונת רמות רמז בשכון צבא קבע.
בן ליונת וזאב סלעי (פלזנר) אח למלי הבוגרת ממנו בשנתיים.
האם הייתה גננת בגני ויצו, האב, זאב סלעי היה איש צבא קבע בגולני ובמערך ההדרכה בצה"ל שם הגיע לדרגת אלוף-משנה.
למד בבית ספר יסודי "הבונים", בחטיבת ביניים בבית ספר עירוני ג', ובבית הספר הריאלי, במגמה ביולוגית, אותו סיים בשנת 1970. במהלך שנות התיכון היה חבר ומדריך בתנועת הנוער העובד והלומד/התנועה המאוחדת בסניף בשכונת נווה שאנן.
התחיל לימודי רפואה ב באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית בשנת 1970, אותם סיים בשנת 1977 לאחר סטאז' ב במשולב עם בית החולים פוריה בטבריה, שם גם המשיך לעבוד עד לגיוסו לצה"ל כרופא בשלהי שנה זו.
בשנת 1974 נישא לאירית סלעי-טאובר, אשר עבדה במשרד הביטחון.
תוך כדי הלימודים בעתודה האקדמית, גויס למלחמת יום הכיפורים ושירת במשך למעלה משישה חודשים כחובש קרבי בגדוד תותחנים בגזרה הצפונית בסיני.
התגייס לצה"ל לשירות סדיר בשנת 1977.
בשנת 1981 עבר לתפקיד רופא חטיבת הנ"ט, איתה עבר את מלחמת לבנון הראשונה בגזרה המזרחית מאגם קרעון עד כביש ביירות-דמשק.
בשנים 1984 עד 1986 שירת כרופא האוגדתי של אוגדה 36.
במלחמת המפרץ ב־1990 היה חלק מחפ"ק פיקודי ייעודי מצומצם, לאיתור וזיהוי וטיפול ראשוני במוקדי פגיעות טילים.
בין השנים 1990 ו־2000 שרת במילואים כמדריך, חונך ומחליף לקצין הרפואה האוגדתי.
בשנת 2000 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין רפואה של הגיס הצפוני תחת פיקודו של בני גנץ.
במלחמת לבנון השנייה, בשנת 2006, שימש כרופא פיקודי "צל" לקצין המטה הסדיר בפיקוד צפון.
ממשיך לשרת במילואים כיועץ לקצין רפואה ראשי.
1981–1989 – התמחות בכירורגיה אורתופדית במחלקה האורתופדית בבית חולים תל השומר תחת הנהגתם של פרופ' הנרי הורושובסקי ופרופ' י.
1987 – השתלמות ב בטורונטו קנדה, בתחום החלפות מפרקים, כולל לימוד הטכניקה, ושיטות להקמה ולשימוש ב"בנק עצמות".
1988 – הקמת בנק העצמות הארצי לישראל המשמש את כל צורכי המדינה, כולל ראיית חרום בתחום השתלות עצם.
1990–2002 – רופא בכיר ומנהל יחידה לאונקולוגיה אורתופדית, בית החולים תל-השומר.
1991 – השתלמות בבוסטון בתחום ניתוח גידולי מערכת השלד.
1991 – הקמה וניהול יחידת גידולי מערכת השלד בבי"ח תל השומר, כולל "הקמת "בנק העצם" וניהולו עד 2002.
1993 – השתלמות בבית החולים ריזולי בבולוניה, איטליה, בתחומים של "בנקאות עצם".
1994 – הקמת החברה הישראלית לשימור רקמות וניהולה.
אוקטובר 2001 – נבחר כנשיא האיגוד האירופאי לשימור רקמות ושימש בו במשך 4 שנים.
2002–2010 – מונה למנהל המחלקה האורתופדית במרכז הרפואי רבין – קמפוס בילינסון.
2010 – הקמת החטיבה האורתופדית בבית החולים איכילוב תחת ניהולו של פרופ' גבי ברבש.
2010–2020 – מנהל החטיבה האורתופדית – המרכז הרפואי תל אביב.
2015 פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
2020 פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
פרסם מעל 150 מאמרים בעיתונות רפואית מובילה (PubMed), והיה שותף לכתיבת עשרה ספרים, ביניהם "האנציקלופדיה הישראלית לרפואה".
אחראי להכשרתם של תשעה מנהלי מחלקות אורתופדיות בארץ וכ-15 מנהלי יחידות.
אחראי להכשרה ולקידום חמישה פרופסורים לאורתופדיה בישראל.
יו"ר משותף של ועדת ההתמחות של המועצה המדעית בהסתדרות הרפואית
סגן יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית
חבר מערכות העיתונים של ההסתדרות הרפואית "הרפואה" ו-IMAJ
חבר כבוד של האקדמיה למדעים של אוניברסיטת ניו-יורק
חבר האקדמיה לאורתופדיה של האיגוד האורתופדי האמריקאי
חבר סגל בבית הספר לרפואה באוניברסיטת אריאל בשומרון
החברה למנתחים אורתופדיים צבאיים – ארצות הברית
האיגוד הישראלי לאונקולוגיה של השלד
נשיא האיגוד האירופאי של בנק הרקמות
חבר הנהלת האגודה לרפואה ומשפט
חבר הנהלת העמותה הישראלית לאוסטאופורוזיס (עיל"א)
ראש תחום אורתופדיה בקופת חולים לאומית
יועץ לקצין רפואה ראשי בצה"ל ויועץ למשרד הבריאות
משה סעידי (נולד ב-1937 בהמדאן, איראן) הוא אמן ישראלי המתמחה בעיקר בעבודות קרמיקה אמנותיות המשולבות באדריכלות.
סעידי נולד בעיר המדאן, בן שמיני למשפחה משכילה בת שנים עשר ילדים.
סבו, רביע, היה צורף ואביו, משיח, עבד בעבודות שונות ובין השאר כפועל בניין.
אמו, מסעודה, עסקה ברקמה ובין השאר לימדה בבית הספר אליאנס המדאן.
בילדותו נחשף למלאכת הבנייה שהשפיעה על המשך דרכו ואף התנסה בה כפי שהעיד עוד בהיותו בן שמונה.
במקביל, החל להתנסות בציור, פיסול וקליגרפיה.
בגיל 13 עלה לישראל במסגרת תנועת החלוץ.
זמן קצר שהה בקיבוץ נען, ולאחר חודשים ספורים עבר לקיבוץ כפר מנחם בו היה תחילה במעמד של ילד חוץ וב-1957 הפך לחבר קיבוץ.
שנה לאחר מכן נשא לאשה את שושנה הרפז (גולדברג) ובהמשך נולדו לזוג ארבעה ילדים.
לאורך השנים למד אמנות במוסדות שונים ובהם מכון אבני (1958), המדרשה למורים לציור בתל אביב (1960), בית הספר לאמנות סנט מרטין בלונדון (1961), האקדמיה המלכותית לאמנויות (1961), ובחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב (1990).
בסוף שנות ה-50 עסק בציור ובפיסול בחומרים שונים, אך בהמשך התמקד בפיסול בקרמיקה וקנה מיומנויות בתחום שאף הביאו לשיתופי פעולה עם אמנים אחרים.
ב-1960 זכה לראשונה במלגת קרן שרת ונסע לאנגליה ללמוד אמנות.
ב-1966 חזר וזכה במלגה שנייה, הפעם מקרן התרבות אמריקה-ישראל ושב לאנגליה ללמוד אצל הפסל הנרי מור.
עם שובו ארצה החל ליצור קירות קרמיים בעיקר במבני ציבור בכל רחבי הארץ ובסך הכל עיצב כ-140 קירות.
את רובם עיצב בעצמו ואת מיעוטם יצר בשיתוף אמנים כמו שרגא ווייל ושמואל כץ, משה שק (שלושתם כמוהו חברי קיבוץ) וכן משה קסטל, נורה ונעמי וציונה שמשי.
שילוב האמנות באדריכלות הביא את סעידי לשיתופי פעולה עם אדריכלים רבים, ובהם אדריכלי המחלקה הטכנית של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר - שמואל מסטצ'קין, מנחם באר וחיליק ערד.
אל מול ערכי העבודה והחיבור אל הקרקע וגאולת הארץ, חזר סעידי והנכיח ביצירתו את היהדות – אם באמצעות סמלים מסורתיים כמו המנורה, מגן דוד ותשמישי קדושה שונים, ואם באמצעות ייצוג טיפולוגי לכתב העברי על פיתוחיו והתפתחויותיו מאז ימי קדם וכן ציטוטים מכתבי הקודש.
בתחילת שנות ה-70 הוזמן סעידי ליצור קבוצה של קירות אמנות מקרמיקה בכניסות לסניפי בנק הפועלים בכמה ערים בישראל כמו ירושלים, באר שבע, רמלה וחולון.
בעבודות אלה התייחס לעולם הכלכלה ולמקומו בחיי האדם.
גישתו המופשטת יצרה מערכים צורניים הניתנים לפרשנויות שונות ולמפגן מרשים של תוכן, צורה וטכניקה.
קירות האמנות שיצר בסניף קריית שרת שבחולון ובסניף בצומת הבנקים בדרך חברון בירושלים הם היחידים ששרדו מאותה קבוצת עבודות.
אלה ששולבו במבואת הכניסה לסניף נהרסו עד מהרה עם מיתוגו החדש של הבנק, בעוד שהעבודות שיצר מחוץ לסניף בחזית הפונה לרחוב ניצלו וזכו לשרוד.
מקבץ העבודות הגדול שיצר (למעט בקיבוצו) מצוי בירוחם, בה שילב קירות קרמיקה שאותם הוא יצר ב-1988 במבני הציבור שבמרכז התרבות והספורט של העיירה - במתנ"ס, בספרייה ובאולם הספורט.
בעבודות אלה ביקש סעידי להציג את תחייתו של עם ישראל בארצו, ובתוך כך את תחיית התרבות והשפה ואת העצמאות הלאומית.
סעידי התרשם מקיבוץ הגלויות שמצא בירוחם ונתן לו ביטוי מלא תקווה ביצירתו.
עם הקמת קרמיקה כפר מנחם עיצב את סדרת המוצרים הראשונה למפעל.
לאחר מכן הקים את המחלקה לקרמיקה ארכיטקטונית, שפעלה במסגרת המפעל במשך 40 שנה עד לסגירתו בראשית שנות ה-2000, וממשיכה מאז לפעול באופן עצמאי בידי סעידי.
עבודותיו הבולטות והגדולות ביותר נוצרו במבני ציבור מרכזיים בערים ובכפרים, במרכז ובפריפרייה.
עבודתו הגדולה והמרשימה ביותר מצויה בבית הקיבוץ הארצי בתל אביב וקרויה מלחמה ושלום (1969).
עבודות גדולות נוספות בוצעו בחזית בית הכנסת הגדול במשותף עם האמן שרגא ווייל, "בית הבנים" בכפר מנחם ובאולם הכנסים שבקיבוץ עין גדי.
לצד קירות קרמיקה יצר סעידי גם כמה אתרי זיכרון.
חדר הזיכרון שתכנן ועיצב ב"בית הבנים" שבקיבוצו כפר מנחם הוא המרשים ביותר.
חדר זיכרון נוסף עיצב בקיבוץ גל-און.
מקבץ של אנדרטאות יצר בקיבוצו כמו גם אתר הזיכרון המרכזי באשדוד לחללי מערכות ישראל.
לאורך השנים הציג סעידי עשרות תערוכות וכן אצר תערוכות לאמנים אחרים.
עד לסוף שנות ה-60 הירבה סעידי להציג ציורים ופסלים שיצר בתערוכות, אלא שהחל מהעת שבה בחר להתמקד ביצירת קירות אמנות כמעט ולא הציג עוד בגלריות ובמוזיאונים.
ב-1991 ייסד את "גלריה מגדל" בתל אביב ומאז ועד לשנת 2021 שימש כמנהל ואוצר הגלריה.
ב-2021 הוצגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד תערוכה רטרוספקטיבית שמתמקדת בקירות האמנות שיצר סעידי לאורך שישה עשורים, באצירתו של מיכאל יעקובסון.
ב-2025 חזר יעקובסון ועם עינת סיני פסטרנק אצר תערוכה נוספת לסעידי המתמקדת במגוון טכניקות שבהן התנסה לאורך השנים, כמו גם הודגש ההיבט המסורתי ביצירתו.
התערוכה הוצגה ב"גלריה העמקים" שבקיבוץ שער העמקים.
את כל אחת משתי התערוכות ליווה פרסום קטלוג.
"מלחמה ושלום", אודיטוריום, בית הקיבוץ הארצי
חדר אוכל ומועדון לחבר, קיבוץ שניר
חדר אוכל, קיבוץ חפץ חיים (נהרס)
חדר האוכל בבית דיור מוגן דור כרמל, חיפה
בית הכנסת הגדול של תל אביב (בשיתוף שרגא ווייל)
בית הכנסת המרכזי לספרדים ולעדות המזרח, רמת גן
בית הכנסת גבורות מרדכי, גבעתיים
אולם ספורט, ירוחם (נהרס בחלקו וצבע)
סניף בנק הפועלים, רחוב שרת, חולון
אנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל, אשדוד
תיכון מקיף ד' אשדוד (הושחת ונצבע בלבן)
תחנת דלק "פז", צומת עד הלום, אשדוד (נהרס)
בית הבנים, קיבוץ כפר מנחם
בית הספר שקדיאל (כיום בית חינוך דתי-טכנולוגי אמית רמלה), לוד
מרכז מדעים לנוער, באר שבע
ארון קודש בבית הכנסת "אחינו בני ישראל", פילדלפיה
מרפאת קופת חולים מאוחדת, רחוב המייסדים, כפר סבא
הספרייה המרכזית, רחוב ירושלים (היכל התרבות), כפר סבא
אולם הספורט בבית הספר תיכון רב-תחומי עמל חדרה למדעים ולאמנויות, חדרה
הרב משה סלומון (שלמון) (חוסט תקצ"ה (1835) – טוורדושין 1912) – רב בקהילת טוורדושין באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסלובקיה) מחבר והוגה דעות.
נולד בעיר חוסט באזור זקרפטיה – אז בחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו הונגרית.
למד אצל הרבנים ר' יעקב קטינא מחוסט, ר' אשר אנשיל יונגרייז מצ'נגר, ר' מנחם א"ש מאונגוואר ואחרים.
בסוכות תרכ"ז (1866) החל לכהן כרבה של הקהילה הקטנה בטוורדשין.
הרב סלומון כתב מספר קונטרסים שהכתוב בהם עורר את זעמם של הרבנים האורתודוקסים של הונגריה.
בחלק מחיבוריו המאוחרים הוא כותב מכתבי תשובה לרבנים שכתבו לו ובהם ענה על טענות שעלו כלפיו.
בין השאר כתב בספרו "נתיב משה – מאמר מחקרי על משפט הנשים באמונה" על החובה לשתף את הנשים בחיי הדת, וזאת על מנת למנוע מהם להתקרב לנצרות שבה יש יותר שוויון לנשים בחיים הדתיים.
במהלך השנים הקהילה שעמד בראשה ראתה עצמה שייכת ליהדות הניאולוגית והוא עצמו מקדיש אחד מחיבוריו לרב משה בלוך – מנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים בבודפשט, מוסד שהיה ניאולוגי מעיקרו.
שימש ברבנות הקהילה עד פטירתו ב-1912.
נתיב משה – מאמר מחקרי על נתיבות התורה..., וינה, תרנ"ו
נתיב משה – מאמר מחקרי על הקבלה ועל משפט תלמידי חכמים..., וינה, תרנ"ז
נתיב משה – מאמר מחקרי על כח החכמים..., בודפשט, תרנ"ח
נתיב משה – מאמר מחקרי על משפט הנשים באמונה..., וינה, תר"ס
נתיב משה – מאמר מחקרי ומוסרי על אותות התורה..., וינה, תרס"א
נתיב משה – דברי הימים, שירים, משלים וסיפורי לימודים..., וינה, תר"ע
הרב משה עזרא מזרחי (ה'תרכ"ג 1863 - ו' באב ה'תשט"ו 25 ביולי 1955) היה רב, פוסק וראב"ד ארם צובא, מאחרוני הרבנים בסוריה, בעל שו"ת דברי משה.
נולד בחלב בשנת ה'תרכ"ג - 1863 לרבי עזרא.
אביו נפטר לפני לידתו, ולכן נקרא עזרא על שמו.
למד אצל רבותיו הרב חיים הכהן ורבי בכור מזרחי, ולאחר מכן למד אצל חכם באשי רבי משה סוויד, יחד עם הרב שלום הדאיה.
חברו ללימודים היה רבי שאול קצין.
הרב משה עזרא נישא אך אשתו נפטרה בגיל צעיר, והוא נישא בשנית לרינה, בת המקובל רבי שלום הדאיה, אשר ילדה לו בת ובן - הוא רבי שלום יצחק מזרחי, אך גם היא נפטרה כעבור מספר שנים, בגיל 28.
בשנת ה'תרנ"ה, בהיותו כבן 32, החל לשמש כדיין בבית הדין שבראשות הרב אברהם עדס והרב מאיר לניאדו.
בהמשך, כיהן כדיין לצד הרב יעקב שאול דוויק הכהן, והרב אליהו חמווי.
בהמשך, כיהן כדיין לצד הרב עזרא חמוי והרב עזרא עבאדי-שעיו.
נחשב לבעל זיכרון צילומי ובקיאות רבה מאוד, והיה מקריא מזיכרונו לדייני בית הדין כל מקור שחפצו בו, מדברי הפוסקים ככתבם וכלשונם.
חיבר חיבורים וכתבים רבים, שחלקם התפרסמו בכתב העת "המאסף".
בספר אהלי שם העיד המחבר "יש בידי הרב המצוין הזה אוצר גדול של כ"י של חידושי תורה על הש"ס וחיבור שו"ת על פי סדר א-ב, רב חכמות ויקר העין, ומפני דוחק מצבו אין באפשרותו להדפיסו.
ומהראוי מאד שימצאו גואלים להדפיס את ספריו לזכות הרבים ולהגדיל תורה ולהאדירה".
בשנת 2000 נמצא בכתב יד ספר שו"ת "דברי משה", ויצא לאור על ידי מכון דברי שלום.
משה סעדה (נולד ב-14 בספטמבר 1972, ז' בתשרי ה'תשל"ג) הוא עורך דין ישראלי וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
שימש כשבע שנים כסגן מנהל המחלקה לחקירות שוטרים, מתוכן בשנה אחת היה ממלא מקומו של מנהל המחלקה, אורי כרמל, בשל מצבו הרפואי.
סעדה נולד וגדל במושב רמות מאיר למשפחה בת שלושה אחים ואחות.
אביו היה הרב נסים סעדה, שנולד בתוניס לקהילת יוצאי טריפולי, ושימש רב המושב ורב מועצה אזורית גזר.
אמו, מלכה סעדה, לבית משפחת בן דהן, היא ילידת מרוקו שעבדה כגננת.
למד בתלמוד תורה חרדי, והיה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד.
לאחר מכן למד בישיבה תיכונית ובישיבת ההסדר שעלבים.
בשירותו הצבאי שרת כלוחם בחטיבת הנח"ל.
אחיו הוא הרב אילן סעדה, רב המועצה אזורית גזר, רב המושב רמות מאיר.
אביו ניסים נפטר מסרטן ובנו, אוריאל ניסים, קרוי על שמו.
משה סעדה עשה את כל דרכו המקצועית במחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) בפרקליטות המדינה.
התמחה תחת מנהלי מח"ש ערן שנדר, הרצל שבירו וסגנו מומי למברגר.
במהלך כהונתו במח"ש סעדה היה מעורב בתיקים שונים, דוגמת פרשת השוטרים הנוקמים ופרשת הניצבים, התנהגות המשטרה בעת פינוי עמונה, ניהול תיק מנשה ארביב והרב יאשיהו פינטו, פרשת רונאל פישר ורות דוד, פרשת סבג וכן היה מעורב ברמות שונות בתיקים פליליים של שוטרים רבים.
אחת הסיבות המרכזיות לקריסת חלק ניכר מכתב האישום פרשת רונאל פישר הייתה מזכר שסעדה חתם עליו בעת שכיהן כסגן ראש מח"ש.
במזכר נרמז כי מתנהל משא ומתן עם רפ"ק ערן מלכה להפיכתו לעד מדינה, מסמך שהתגלה רק שנים לאחר מכן והוביל לפסילת עדותו.
בעקבות מחדלים אלה, לצד כשלים נוספים בניהול החקירה, נמחקו 11 מתוך 14 האישומים שהוגשו נגד פישר.
סעדה שימש כסגן מנהל המחלקה, וב-2016 מילא בפועל את מקומו של מנהל המחלקה אורי כרמל, בשל מצבו הרפואי.
לאחר פרישת כרמל פרקליטים במח"ש המליצו למנותו כמנהל, אך לבסוף נבחרה קרן בר-מנחם.
בשנת 2020 הגיש מועמדות לפרקליט המדינה, אך נודע לו על כוונת הממונים עליו לפטרו על רקע חשדות לקשרים מוסתרים עם השר לביטחון פנים.
בשל כך סעדה עתר לבג"ץ בבקשה לעכב את הליך מינוי פרקליט המדינה עד להכרעה בעניינו, אך עתירתו נדחתה על הסף.
בהמשך תבע בבית הדין האזורי לעבודה תביעה לפיצוי בסך 500,000 ש"ח על התעמרות בעבודה, בשל עמדותיו בתיקי נתניהו ובפרשת אום אל-חיראן.
בנובמבר 2024 התביעה הסתיימה בפשרה לפיה סעדה יפוצה ב-110 אלף ש"ח.
לסעדה נערך שימוע שבסופו פוטר רשמית.
סעדה ערער, אך משך את הערעור בטרם השיבה המדינה, כדי שיוכל להתמודד בבחירות לכנסת העשרים וחמש, בכך הושלם הליך הפיטורים.
לאחר פיטוריו ביקר את ראשי מערכת אכיפת החוק בראיון לעמית סגל.
פרקליטות המדינה פרסמה הודעה לפיה טענותיו של סעדה נובעות מרצונו לבוא חשבון עם המערכת ועם העומדים בראשה.
ערן שנדר, פרקליט המדינה וראש מח"ש לשעבר, תמך בחלק מטענותיו, אך חלק עליו בנוגע לחקירות נתניהו.
בהמשך פרסמו ראשי מח"ש לשעבר הרצל שבירו ואורי כרמל מכתב גיבוי לפועלו של סעדה בכהונתו תחתם.
סעדה נמנה עם עדי ההגנה במשפט נתניהו.
בכניסתו לפוליטיקה עמדו בפני סעדה הצעות לשריון בסיעותיהם של בצלאל סמוטריץ', איילת שקד ואיתמר בן גביר.
לאחר מכן, פורסם כי שוטרים ושוטרים לשעבר פעלו כנגד שיבוצו באחת מרשימות הימין לכנסת, בטענה כי במסגרת תפקידו במח"ש ביצע מעשים בלתי חוקיים ושיבש הליכי חקירה.
לבסוף שובץ על ידי בנימין נתניהו במקום ה-28 ברשימת הליכוד ונבחר לכנסת.
ביולי 2023 ועדת האתיקה אסרה עליו לקדם חוק נגד מח"ש בשל ניגוד עניינים.
ממפקדי מח"ש בעבר הרצל שבירו ואורי כרמל התנגדו להצעה.
ב-2024 נחשפו מכתבי איומים נגדו ונגד משפחתו.
ביוני אותה שנה הודח מוועדת החוקה יחד עם חברת הכנסת טלי גוטליב, עקב התנגדותו לתיקון לחוק שירותי הדת היהודיים.
באפריל 2025 התבטא כי יש להטיל מצור על עזה, "להרעיב את העזתים" ולאפשר יציאה לאזור הומניטרי בניהול ישראלי.
נשוי לנעמי, יועצת עסקית, אב לחמישה.
מתגורר במזכרת בתיה והוא ממקימי "קהילת ישי" (ראשי תיבות: יחד שבטי ישראל) ביישוב.
משה עזוז (נולד ב-13 בינואר 1966) הוא משורר וסופר ישראלי, העוסק בחינוך.
עזוז נולד בתל אביב וגדל בה עד גיוסו לצבא.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף לשב"כ ועבד במשך שנים רבות כחוקר מודיעיני, ובמקביל החל לכתוב שירה.
הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל ומדיניות החינוך באותה האוניברסיטה.
למד לתואר שני במחלקה לספרות עברית - מסלול כתיבה ספרותית, באוניברסיטת בן-גוריון.
השתתף בכיתת השירה העברית-ערבית של עמותת הליקון.
ב-2010 עזב את עבודתו בשב"כ ומאז הוא מלמד ספרות בתיכון "קלעי" בגבעתיים.
בשנת 2021 זכה במלגת פרדס של הספרייה הלאומית בירושלים על ספרו "שברים פשוטים".
בדצמבר 2022 הוצג מחזה פרי עטו ("טריו אקרובט") בפסטיבל הביכורים בחדרה, ועזוז זכה בפרס המחזאי המצטיין.
עזוז מתגורר עם בת זוגו בתל אביב.
"שברים פשוטים", פרדס, תשפ"א 2021. עזוז זכה על ספר זה במלגת פרדס מטעם הספרייה הלאומית.
בנימוקי השופטים נכתב בין השאר כי הספר "מגולל קטעי חיים משפחתיים, רחוביים או אינטימיים, עתירי רגש ובהלות".
"מוצא אל העולם", הקיבוץ המאוחד (ריתמוס), תשפ"א 2022.
משה סמיונוב (נולד ב-1946) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
מחקריו עוסקים בתהליכי ריבוד חברתי, אי-שוויון חברתי, אי שוויון כלכלי בשוק העבודה ופערים בעושר בפרספקטיבה השוואתית.
מחקריו מתמקדים במקורות מבניים לאי שוויון אתני ואי שוויון מגדרי בשוק העבודה, וכן בתהליכי הגירה בין לאומית, השתלבות מהגרים בחברה הקולטת, וחקר עמדות כלפי מהגרים וזרים.
אמו, לאה (לבית גולדפרב), נולדה בירושלים.
אביו, גבריאל סמיונוב, נולד בדרבנט, רוסיה, ובשנת 1925 עלה לארץ ישראל כחלוץ.
בשנים 1952–1960 למד בבית ספר בורוכוב ובשנים 1960–1964 למד בתיכון קלעי בגבעתיים.
לאחר סיום לימודיו שירת שירות צבאי בחיל ההנדסה הקרבית, כקצין ביחידת סילוק פצצות.
למד לתואר ראשון ותואר שני באוניברסיטת תל אביב: בשנת 1972 סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ולימודי עבודה ובשנת 1975 סיים תואר שני בסוציולוגיה.
שעסקה בכדורגל הישראלי כמסלול "עוקף השכלה" של ניעות חברתית, כתב בהדרכת פרופ' אפרים יער.
בהמשך נסע לארצות הברית, ובשנת 1978 סיים תואר שלישי בסוציולוגיה באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק.
את עבודת הדוקטורט, שעסקה בהשפעת מאפייני קהילת המגורים על השגת סטטוס חברתי-כלכלי, כתב בהנחייתה של פרופסור אנדראה טיירי.
סמיונוב חקר ולימד, במהלך הקריירה שלו, במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, באירופה ובישראל: בשנים 1978–1986 הועסק באוניברסיטת נברסקה-לינקולן, בשנים 1980–1986 הועסק באוניברסיטת חיפה, בשנים 1987–2015 הועסק באוניברסיטת אילינוי בשיקגו ובשנים 1986–2014 הועסק באוניברסיטת תל אביב.
עם חזרתו לארץ ב-1980 הוענקה לסמיונוב מלגת אלון וב-2006 זכה (עם הדס מנדל) בפרס קאנטר הבינלאומי למצוינות במחקר (Kanter International Award for Research Excellence).
כמו כן, עמד בראש הוועדות שיזמו ופיתחו שתי תוכניות לימוד לתואר שני בהגירה: התכנית ב"הגירה ושילוב חברתי" במרכז האקדמי רופין והתוכנית ב"לימודי הגירה" באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2005–2016 הופקד על הקתדרה ע"ש ברנרד ואודרי רפפורט בסוציולוגיה של העבודה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2010–2012 כיהן כנשיא ה-16 של האגודה הסוציולוגית הישראלית.
בשנת 2014 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב, אך הוא ממשיך לחקור ולפרסם.
עד שנת 2023 כיהן כיו"ר הוועדה האקדמית של המכון להגירה ושילוב חברתי במרכז האקדמי רופין.
סמיונוב מתמחה באי שוויון חברתי, ריבוד אתני, ניעות (מוביליות) חברתית והגירה.
תהליכי השתלבותם ומקומם של הערבים אזרחי ישראל ושל מהגרים בשוק העבודה.
תהליכי השתלבותן של נשים בשוק העבודה, בעיקר כשנוסף למגדר גם גורם המוצא האתני (נשים-ערביות, נשים-מהגרות וכו').
יחסים בין קבוצות אתניות בחברות שונות והשפעתם על התחום הכלכלי בפרספקטיבה השוואתית.
בתחום ההגירה: הגירה בינלאומית והגירת עבודה, התפתחות היחסים בין התושבים הוותיקים לבין המהגרים החדשים (גם בישראל וגם בחברות שונות באירופה), מדידת הרגשות הקיימים נגד המהגרים והשפעתם על היחסים עם המהגרים והשתלבות מהגרים בשוק העבודה ובחברה.
נשוי, מאז שנת 1970, לאירית (לבית בובונייבסקי), שעסקה בייעוץ תדמית עסקית.
סמיונוב פרסם יותר מ-130 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים.
משה סמיונוב, "כיצד עיצבו גלי ההגירה את הריבוד האתני ואת דפוסי אי השוויון בחברה הישראלית", הגירה, יפורסם בגיליון העשור לכתב העת, בהמשך שנת 2023.
אנסטסיה גורודזייסקי, משה סמיונוב, "יוצאי ברית המועצות לשעבר בשוק העבודה הישראלי: שני ממדים בהשתלבותם הכלכלית של מהגרים", מגמות, מ"ח, 2012, עמ' 573–594.
מירה פרבשטיין, משה סמיונוב, "אקולוגיה של אלימות בספורט: המקרה של הכדורגל בישראל", מגמות, ל"ב, 1990, עמ' 448–460.
הרב משה סטניצר (נכתב ביידיש: סטעניצער; נפטר בו' באדר ה'תר"ד) היה צדיק חסידי ומחשובי תלמידי החוזה מלובלין והמגיד מקוזניץ.
רבנים מגדולי החסידות הסתופפו אצלו, אך לא הייתה לו חצר חסידית בפועל.
נולד לרבי ישעיה זאב מטורנא, מחשובי תלמידי המגיד מקוזניץ.
היה מחשובי תלמידי החוזה מלובלין שהעריך אותו מאוד.
החוזה כינהו "איש כערכי", ואף ביקש ממנו שיתפלל עליו כאשר חלה.
לפי המסופר, כאשר הסתכסך רבי משה עם רבי שמעון אשכנזי, שלח החוזה מלובלין מכתב לרבי שמעון בו כינה את רבי משה בתואר "משה עבדי" ותמה כיצד לא חשש לדבר בגנותו.
רבי משה לא ניהל חצר חסידית משלו, ורבו, המגיד מקוזניץ, תמה על כך שאינו מנהיג עדה משלו.
אך על אף שלא ניהל חצר חסידית, רבים מגדולי החסידות היו מחסידיו, ביניהם: רבי ישכר דב מרדושיץ, רבי אשר מזליחוב ורבי יצחק מוורקא.
לאחר פטירת המגיד מקוזניץ והחוזה מלובלין, החל לנסוע לרבי מאיר מאפטא ולרבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא.
לפי המסופר, ערך רבי משה ביום פטירתו משתה גדול, ובמהלך הסעודה התבטא כי הוא "הולך מ לעולם האמת בשמחה".
בנו, רבי יעקב יצחק סטניצר - אב"ד העיר סאבין.
בנו, רבי אריה ליבוש סטניצר - אב"ד העיר ווייסליטץ.
משה (מוריס) סוּרדין (22 ביולי 1911 – 7 במרץ 2003) היה פיזיקאי ומהנדס יהודי-צרפתי שגדל והתחנך בארץ ישראל והיה מאבות תוכנית הגרעין של צרפת.
חלוץ בתחום המכ"ם, מראשוני הארגון האירופי לחקר החלל ופרופסור באוניברסיטת בורדו.
משה סורדין נולד בעיר מליטופול שבחצי האי קרים, בן למרדכי סורדין ופאני לבית תרשיש.
אביו היה מייסד מפעל המלח בעתלית, ואחיו היו דינה (לימים דינה ורט, קצינת ח"ן ראשית בצה"ל) וחנוך.
בשנת 1918 עלה יחד עם משפחתו לארץ ישראל, ובמהלך העלייה נפטרה אמו מהשפעת הספרדית.
המשפחה התגוררה בתחילה באוהל בחולות תל אביב.
משה הצעיר התחנך בגימנסיה העברית "הרצליה", במחזור ט"ז, ונחשב לתלמיד מבריק.
בנערותו עסק בנגרות ובגינון כתחביב, ובגיל 15 הצטרף לש"י של ארגון ההגנה, שם ביצע תפקיד בתחום הקשר.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נסע בעידודו של אביו למרסיי ולמד באקול אלקטריק אינדוסטריאל.
בהמשך למד פיזיקה באוניברסיטת נאנט ובאקול סופרייר ד'אלקטריק.
הוא השלים את לימודיו אלה ב-1932, אז עבד מספר שנים כמהנדס במפעל אלקטרוניקה.
ב-1935 הצטרף למעבדות הפיזיקה הניסיונית בקולז' דה פראנס, שניהל פול לנז'בן, ועשה שם את לימודי הדוקטורט בהנחיית הפיזיקאי היהודי אדמונד באואר .
בתקופה זו יצר קשרים עם הפיזיקאים פרדריק ז'וליו-קירי, פרנסיס פרין ולב קוברסקי.
ב-1939 השלים את הדוקטורט והיה אמור לקבלו באופן רשמי, אך הדבר התעכב נוכח פריצתה של מלחמת העולם השנייה.
ב-1941 הלשין לשלטונות וישי אחד משכניו של סורדין, והעליל עליו כי הוא מרגל בריטי.
הוא הצליח לברוח לספרד דרך הרי הפירנאים, ואף שם נאסר ונחקר, על ידי המשטרה הפשיסטית של שלטון פרנקו.
לאחר שלא נמצאה הצדקה למאסרו, הגיע ללונדון והצטרף לכוחות הצי הצרפתי החופשי בנמל פורטסמות'.
שם, קיבל דרגות קצונה ולקח חלק בפרויקט סודי הקשור לשימוש בסונאר ובמגנטרון לצרכים צבאיים.
בפברואר 1942, הודות לתמיכתו של מדען הגרעין ז'ול גרון , ומתוקף צו מיוחד של שארל דה גול, הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו בלונדון, ובכך היה ליחיד אי פעם שקיבל תואר דוקטור בתקופת צרפת החופשית.
בסתיו של אותה שנה, הוא הועבר למפקדת הצי המלכותי, שם היה אחראי על מחקר וייצור של מכ"ם לצוללות, ועל שירותו זכה בעיטור צלב לורן.
כשחזר לצרפת בתום המלחמה, היה למומחה מוביל בתחום המכ"ם.
ביוני 1946, גויס סורדין כחלק מ-11 המייסדים של הוועדה הצרפתית לאנרגיה אטומית (CEA) שהוקמה על פי הצעתו של פרדריק ז'וליו, אשר מונה לנציב הסוכנות.
באותה תקופה הגיע לפריז ברטראן גולדשמידט, מראשוני חוקרי האטום הקנדיים, ועודד את אנשי הוועדה להקים כור גרעיני ראשון בצרפת.
תוך שנה וחצי בלבד, הצליחו להקים כור ראשון בפורט-דה-שאטיון, שהתבסס על אורניום ומים כבדים.
בהמשך הקימו קריה למחקר גרעיני וכור נוסף בסאקלה.
ב-1950, בעיצומה של המלחמה הקרה, פוטר פרדריק ז'וליו מה-CEA בגין דעותיו הקומוניסטיות, ולאחר שנקט עמדה נחרצת נגד בניית פצצות גרעין על ידי צרפת.
עם רגיעת הרוחות בארגון, הוביל סורדין שיתוף פעולה עם התעשייה הפרטית, אשר הייתה אמונה על ייצור המוני של רכיבים שנדרשו לתוכנית הגרעין.
בשנות ה-50 ניהל סורדין את מחלקת האלקטרוניקה של ה-CEA, אך החל להקדיש עצמו יותר ויותר לחקר תחומים אחרים שאינם קשורים בהכרח לאלקטרוניקה.
כך למשל, הוקמה בכור בסאקלה מחלקה לייצור גלאים של חלקיקים תת-גרעיניים ופוטונים עתירי אנרגיה, וכן יוסד מרכז משותף לכור ולאקדמיה, שמטרתו חקר הרדיואקטיביות לצורכי תיארוך ארכאולוגי, היסטורי וימי.
ב-1948 פנה דוד בן-גוריון לסורדין וזימן אותו אליו, כאשר הכוונה הייתה להשתמש בידיעותיו לצורך פיתוח מכ"ם ישראלי ראשון.
בן-גוריון הביע התפעלות רבה מסורדין, ועד מהרה הוצע לו לקחת חלק פעיל גם בתוכנית הגרעין הישראלי ולסייע בהקמת כור גרעיני ראשון.
הוא אף הביע את רצונו להשתקע בישראל, אלא שהדבר לא צלח ומאז 1949 ביקר בישראל פעמים אחדות בלבד.
ב-1986 התראיין באופן נדיר לעיתונאי "מעריב" אלכס דורון וניאות לספר במקצת על פעילותו.
בתקופת שירותו של סורדין ב-CEA, הוקם בראשותו גוף לחקר אסטרופיזיקה באנרגיה גבוהה, בו לקחו חלק פיזיקאים איטלקים, הולנדים וגרמנים, ובסיוע כספי של המרכז הלאומי לחקר החלל ושל הארגון האירופי לחקר החלל (ESRO).
בשנת 1964 מונה סורדין למנהל המחקר היישומי ב-ESRO ופרש מכל תפקידיו ב-CEA.
בתקופת שירותו ב-ESRO הוביל את בנייתם של מתקנים ופיתוח חלקים ללווייני תקשורת, בהם הלוויין האירופי הראשון.
ב-1968 מונה לפרופסור באוניברסיטת בורדו, ועסק בהוראת רובוטיקה ואוטומטים.
הוא יצא לגמלאות ב-1977. ב-1978 ייסד את "קרן דינה סורדין" המעניקה פרס לדוקטורנטים מצטיינים מטעם פונדסיון דה פראנס (הקרן הלאומית לפילנתרופיה בצרפת).
כשעזב את בורדו, התמסר לפיתוח תיאוריות חדשניות שונות בפיזיקה, דוגמת חקר השדה המגנטי של גופים מסתובבים ואלקטרודינמיקה סטוכסטית.
היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בארצות הברית.
היה נשוי לז'אנין ורהייגי, ואב לשתי בנות: דינה, שנהרגה בתאונת דרכים בצעירותה, ויולנד, מהנדסת כימית בהכשרתה.
התגורר בפרבר של פריז, נפטר בקלמאר בגיל 91 ואפרו פוזר במי הים התיכון.
בת-דודתו הייתה רעייתו של פרופ' אלון תלמי, אשר בתקופת שהותו בפריז כנספח מדעי, הפגיש בין בן-גוריון וסורדין.
משה מואיז יעקב ספרא (בפורטוגזית: Moise Jacob Safra; בערבית: موسى يَعْقُوب صفرا; 5 באפריל 1934 – 15 ביוני 2014), היה איש עסקים יהודי ופילנתרופ לבנוני-ברזילאי ממוצא סורי.
הוא הקים את בנקו ספרא עם אחיו אדמונד ספרא ויוסף ספרא.
מואיז ספרא נולד ב-5 באפריל 1934 בביירות, לבנון, למשפחת יעקב ספרא, שהייתה משפחה יהודית ספרדית במקור מחלב.
ההיסטוריה של המשפחה הבנקאית מקורה בסחר בין השיירות שנעו בין אלכסנדריה לקונסטנטינופול בתקופת האימפריה העות'מאנית.
המשפחה עברה מחלב לביירות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
באותם ימים ביירות הייתה מרכז של קהילה יהודית משגשגת.
בשנת 1952 יעקב ספרא אבי המשפחה החליט לעבור לברזיל.
בשנת 1955, יעקב ספרא ובנו אדמונד, אחיו בן ה-23 של משה, הקימו בברזיל גוף פיננסי שמימן פעילות מסחרית בסאו פאולו, שבהמשך הפך לבנק הברזילאי הראשון שבבעלות המשפחה
מואיז ספרא רכש אזרחות ברזילאית ויחד עם אביו ושני אחיו אדמונד ויוסף הקימו את בנקו ספרא.
הוא היה פילנתרופ יהודי בולט.
מואיז ספרא מת ב-14 ביוני 2014, על פי הדיווחים מאי ספיקת לב, בגיל 80. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בסאו פאולו, ברזיל בשם Cemitério Israelita do Butantã .
הוא הותיר אחריו את רעייתו צ'לה כהן ספרא וחמישה ילדים: יעקב מואיז ספרא, עזורי "עזרא" מואיז ספרא, אדמונדו "אדמונד" מואיז ספרא, אסתר ספרא שג'מן ואולגה ספרא.
קרויה על שמו מבואת הכניסה למרכז "סמית'" באוניברסיטת הרווארד.
משה סידי (נולד ב-1953) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון.
סידי כיהן כמשנה בכיר לנשיא הטכניון ומשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים וכמנהל מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית.
הוא למד בתיכון רמלה-לוד והחל את לימודיו האקדמיים בטכניון.
הוא בוגר תואר ראשון בהנדסת חשמל בשנת 1975 ותואר שני ב-1979. סידי המשיך את לימודיו בטכניון וסיים את לימודיו לתואר שלישי בשנת 1982. הדוקטורט שלו, "Interfering Queues in Packet Radio Networks", נכתב בהנחיית פרופסור אדריאן סגל.
סידי הצטרף לסגל הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון בשנת 1982 כמרצה.
הוא קודם לדרגת מרצה בכיר ב-1986, לפרופסור חבר בשנת 1990, ולפרופסור מן המניין בשנת 1997.
בשנת 2001 מונה סידי למופקד הקתדרה להנדסת חשמל בטכניון ובשנת 2013 למופקד הקתדרה על שם לואיס ומרים בנג'מין ברשתות תקשורת מחשבים.
סידי פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2021.
משנת 2004 כיהן סידי בתפקידי ניהול בטכניון: דיקן הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים (2004-2005), משנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים (2006-2012), משנה בכיר לנשיא הטכניון (2013-2016) ומנהל מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית (2017-2020).
לאורך השנים כיהן סידי כחוקר אורח במוסדות אקדמיים ובמכוני מחקר שונים.
ביניהם: עמית פוסט-דוקטורט ב-MIT, מדען אורח באוניברסיטת קולומביה, במרכז המחקר של IBM ע"ש תומאס ווטסון ובחברת סאן מיקרוסיסטמס בקליפורניה.
במהלך השנים הנחה סידי 8 תלמידים לדוקטורט ו-29 תלמידים לתואר שני.
הוא פרסם למעלה מ-170 מחקרים בעיתונים מדעיים מובילים ובכנסים מרכזיים ורשם על שמו עשרה פטנטים.
הם מתגוררים בחיפה והורים לשניים.
פרופ' סידי מתמחה ברשתות אלחוטיות, מודלי תורים והערכת ביצועים של רשתות תקשורת ממוחשבות, ואפיון התנועה ושמירה על רמת השירות ברשתות מהירות.
סידי היה גם עורך לרשתות תקשורת ב-IEEE Transactions on Communications והוא חבר בכיר ב-IEEE.
בשנת 2000 כיהן סידי כיושב ראש כנס Infocom 2000 שנערך בישראל.
בשנים 1999-2007 שימש סידי בתפקיד המדען הראשי של חברת Viola Networks, שפיתחה תוכנה לבדיקת רשתות תקשורת.
משה עצמון (נולד ב-30 ביולי 1931) הוא מנצח ישראלי שניצח על תזמורות סימפוניות חשובות בישראל ובעולם.
עצמון נולד בשם משה גרוסברגר בבודפשט שבהונגריה ובגיל 13 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בתל אביב.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל בנגינה בקרן יער בתזמורת צה"ל, ואחר כך עבר לנגן בתזמורות סימפוניות מובילות בישראל, לפני שהחליט להיות מנצח.
עצמון למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאקדמיה למוסיקה בתל אביב ולאחר שסיים את לימודיו ניהל את התזמורת העירונית של תל אביב.
במקביל, הוא היה מנצח אורח על תזמורת בית האופרה הישראלית ועל התזמורת של קול ישראל (כיום התזמורת הסימפונית ירושלים).
בשנת 1961, נסע עצמון ללונדון להשתלם בניצוח אצל אנטל דוראטי ובית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
כשחזר לישראל, הופיע כמנצח אורח של התזמורת הפילהרמונית הישראלית וכן של התזמורת הסימפונית חיפה.
בשנת 1964, עצמון השתתף כמנצח-עמית לשלום רונלי-ריקליס במסע של תזמורת הגדנ"ע בארצות הברית וקנדה.
כן יצא להופעות אורח באנגליה.
בשנת 1966 הוזמן לנצח בפסטיבל זלצבורג.
בקיץ 1967 הוזמן לכהן כמנצח קבוע של התזמורת הסימפונית של סידני.
בשנים אלו הוא ניצח באוסטרליה במשך כמחצית השנה ובאירופה ובישראל ביתרת השנה.
בשנת 1971 הוזמן לכהן כמנצח של תזמורת רדיו צפון גרמניה.
כיהן כמנצח ראשי קבוע של התזמורת הסימפונית של בזל ב-1968–1972.
משה עצמון היה בעבר מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הקוריאנית בין השנים 1990–1992.
כיהן כמנצח ראשי של תזמורת טוקיו, תזמורת נגויה, תזמורת ריין ותזמורת דורטמונד.
עצמון זכה בכמה פרסי ניצוח שסייעו לו לקבל הזמנות לנצח על תזמורות חשובות בעולם; בשנים 1963 - 1964, זכה בפרסים הבאים:
פרס בתחרות הבינלאומית לניצוח על שם דימיטרי מיטרופולוס, ניו יורק, 1963.
פרס לניצוח על שם ליאונרד ברנשטיין, טנגלווד, מדינת מסשוסטס (ארצות הברית), 1963.
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית ה-3 לניצוח, ליברפול (אנגליה), 1964.
הרב משה עידאן (ה'תר"ב, 1842 – ד' באלול ה'תרנ"ד, 5 בספטמבר 1894) היה דיין ומקובל, שפעל באי ג'רבה ובעיר גאבס שבתוניסיה.
נולד לרב כליפה עידאן, שלימד תורה ב"חארה כבירה" - הרובע הגדול באי ג'רבה, ורבים באי היו תלמידיו (נפטר בשנת ה'תרל"ט, 1877).
היו לו שני אחים, רבי אברהם (נפטר בה'תרע"ז, 1917), ורבי אהרן.
הרב משה עידאן נשא לאישה את רז'אלה חדאד.
בצעירותו, התפרנס ממלאכת האריגה, אך פרש ממלאכה זו לאחר שנתמנה לדיין באי.