tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוקס הוכרז על ידי מארי דה גיז ושלטונות אנגליה כפושע אולם מאמיניו הרבים הגיבו בכיבוש ערים מרכזיות בסקוטלנד תוך פגיעה במרכזי דת קתולים כשבשיא המהומות נכבשה העיר המרכזית אדינבורו.
מאמיניו של נוקס נסוגו מאדינבורו ביולי 1559, לאחר כחודש, בעקבות החתימה על "הסכם לייט" שהתיר חופש פולחן.
בדיעבד הסתבר לנוקס שמארי דה גיז, שחתמה על ההסכם, לא התכוונה לקיים אותו ופנתה לצרפתים שישלחו עזרה.
לאחר שאוניות צרפתיות פרקו חיילים בנמל אדינבורו חזרו חסידיו של נוקס וכבשו את אדינבורו באוקטובר 1559 והדיחו את מארי דה גיז מתפקידה.
ב-1560 חתמו הפרוטסטנטים עם אנגליה על "אמנת ברוויק" שאיפשרה משלוח חיילים אנגלים להגנת הפרוטסטנטים בסקוטלנד מפני תקיפה צרפתית.
בהמשך נחתמה "אמנת אדינבורו" שהפסיקה את הפעילות המלחמתית בסקוטלנד והביאה לנסיגת הכוחות הצרפתים והאנגלים מהעיר.
בתקופה זו העביר נוקס את סמכויותיו האזרחיות לוויליאם מייטלנד מלת'ינגטון והתמקד רק בעבודתו הדתית.
באוגוסט 1560 מינה הפרלמנט הסקוטי את נוקס ועוזריו להגדיר את אופן יישום הרפורמציה הדתית בסקוטלנד.
במקביל אישר הפרלמנט חוקים שביטלו את סמכות האפיפיור בסקוטלנד וגינו כל מנהג דתי הנוגד את דרכה של הרפורמציה.
בינואר 1561 הציג נוקס את עיקרי האמונה, שנכללו במסמך שכונה "ספר המשמעת" (Book of Discipline).
הקווים המנחים בספר ניסו לשלב באופן מאוזן את הדתיות עם המדינה תוך הגדרת הסמכויות השונות.
מימון התוכנית התבסס על הרכוש שהיה לכנסייה הקתולית בסקוטלנד אך רכוש זה עוקל מוקדם יותר על ידי אצילי סקוטלנד שמיאנו לוותר עליו ולכן עוכב אישור התוכנית.
באוגוסט 1561 הגיעה מרי, מלכת הסקוטים הקתולית לסקוטלנד והתיישבה בארמון הולירוד.
למרי, שהוכתרה כבר ב-1542, היה זה הביקור הראשון כמלכה בסקוטלנד והביקור של מלכה קתולית במדינה שהייתה כעת פרוטסטנטית הפך את המלכה ללא אהודה והיווה מקור לסכסוכים ולמספר מפגשים עוינים עם נוקס:
זמן קצר לאחר הגיעה זומן נוקס לשיחה עם המלכה והבהיר שכל זמן שהיא לא תתערב באמונה של הסקוטים שלטונה יהיה מקובל עליהם.
בדצמבר 1562 זומן נוקס שוב לבירור בארמון המלכה שם האשימה אותו בביזויה בדרשותיו ודרשה ממנו להתייעץ איתה בנושאים שעליהם ברצונו לדבר.
נוקס טען שאין בדרשותיו ביזוי המלכה וסירב לשתף איתה פעולה.
באפריל 1563 זומן נוקס לבירור שלישי אצל המלכה לאחר שבמהלך חג הפסחא הוכו כמרים קתוליים שקיימו טקס קתולי בניגוד לחוק.
מרי דיברה על סובלנות דתית אך נוקס התעקש על אי חוקיות הטקס הקתולי ובסופו של דבר קיבלה מרי את דעתו.
ביוני 1563 נקרא נוקס לשיחה רביעית עם המלכה לאחר שהטיף כנגד נישואיה השניים.
מרי שהייתה נשואה לפרנסואה השני, מלך צרפת התאלמנה ממנו ב-1560 והייתה מועמדת להינשא לקרלוס, נסיך אסטוריאס מספרד.
נוקס הסביר את עמדתו ומרי גירשה אותו מארמונה.
בקיץ 1563 זומן נוקס לבירור חמישי אצל המלכה לאחר שהמון פרוטסטנטי פרץ לקפלה הפרטית של המלכה (בהיעדרה של מרי) והפריע לטקס קתולי.
מרי הורתה להעמיד לדין שניים ממנהיגיה הפרוטסטנטים של אדינבורו ונוקס מיהר להזעיק את שאר אצילי המדינה.
מרי ראתה בכך מעשה בגידה וקראה להעמידו לדין על כך אך בסופו של דבר החליטה המועצה שלא להאשים אותו בבגידה.
ביולי 1565 נישאה מרי להנרי סטיוארט, לורד דרנלי.
גם נישואין אלו היו לצנינים בעיניו של נוקס שהטיף נגדם ולכן נאסר עליו להטיף באדינבורו בזמן התכנסות מועצת המדינה.
בפברואר 1567 נרצח הנרי סטיוארט והמלכה נחשדה כשותפה לרצח ונוקס המשיך להטיף נגדה ואף ייחל למותה אך היא ניצלה וברחה מסקוטלנד לאנגליה.
בריחתה של מרי מסקוטלנד והכתרת בנה ג'יימס השישי (ביולי 1567) הביאו לפילוג בסקוטלנד ובסופו של דבר למלחמת אחים.
מתנגדיה של מרי ונוקס ביניהם נקראו לעזוב את אדינבורו.
נוקס המשיך להטיף בסנט אנדרוז ורק ביולי 1572, לאחר הסכם הפסקת אש, הוא חזר לאדינבורו והטיף בקתדרלת סנט גילז .
השנים מחוץ לאדינבורו החלישו מאוד את נוקס והוא עסק בחלק מזמנו בהכנת היורש שלו וב-24 בנובמבר 1572 נפטר והובא לקבורה בחצר קתדרלת סנט גילז באדינבורו כשעל קברו נחקקה הכתובת "הנה טמון מי שירא את אלוהים עד כדי כך שלא פחד מפניו של איש".
ב-1633 נחרבה חצר הקתדרלה ומקום קבורתו המדויק אבד.
נוקס הצנוע השאיר אחריו ירושה קטנה למשפחתו ומועצת העיר החליטה לתמוך במשפחתו.
נוקס היה רפורמטור מצליח שהביא לא רק להפלת הקתוליות הרומית בסקוטלנד אלא הוביל לאימוץ הנצרות הפרסרביטריאנית שהיוותה את אחד מהזרמים הרלביניסטים ושאפה לחזור למקורות הנצרות (דהיינו הברית הישנה והברית החדשה) תוך פסילת כוחה של הכנסייה הקתולית לקבוע הלכות דת שאינן חלק ממקורות הנצרות.
ב-1689 אומץ הפרסביטריאניזם כדת הרשמית של סקוטלנד והיא הופצה
בנוסף תואר נוקס כמי שתרם למאבק למען חירות אנושית אמיתית בכך שהטיף על החובה להתנגד לממשלה לא צודקת כדי להביא לשינוי מוסרי ורוחני.
בבית האחרון בו גר באדינבורו הוקם מוזיאון קטן המנציח את פועלו
פסלים המנציחים את נוקס הוקמו במספר אתרים בסקוטלנד ובאירופה:
מספר רב של כנסיות הוקמו בעולם ונקראו על שמו של נוקס:
בערך ב-1549, בזמן ששהה נוקס בגלות באנגליה, הכיר את אשתו הראשונה מרג'ורי בווס (Margery Bowes - 1560-1533) ונישא לה.
לזוג נולדו 2 בנים (נתנאל ואליעזר).
ב-1560 נפטרה מרג'ורי ונוקס נישא למרגרט סטיוארט (Margaret Stewart - 1612-1548) ממנה נולדו לו 3 בנות (אליזבת, מרת'ה ומרגרט).
ג'ון נלסון דרבי (18 בנובמבר 1800 - 29 באפריל 1882) היה מורה לתנ"ך אנגלו-אירי, ותאולוג שהשפיע בצורה חשובה על זרם האוונגליזם הנוצרי.
דרבי היה חבר בקבוצה בדלנית נוצרית בפלימות', שקראה לעצמה 'האחים מפלימות' (Plymouth Brethren).
דרבי פיתח את התאולוגיה הייחודית של הכת, בדגש מיוחד על נושא "אחרית הימים" ובכלל זה ארמגדון.
התאוריה שלו זכתה לפופולריות רבה בשנות ה-30 של המאה ה-19 וכן לפופולריות נוספת בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 על ידי התפוצה הרחבה של Scofield Reference Bible.
הוא הפיק תרגומים של התנ"ך בגרמנית "אלברפלדר ביבל", תנ"ך "פאו" בצרפתית, הברית החדשה ההולנדית ואנגלית (הסתיימו לאחר מותו) על סמך הטקסטים העבריים והיווניים שנקראו הכתבים הקדושים: תרגום חדש משפות המקור מאת J.N.
בנוסף, הוא תורגם לשפות אחרות כולו או חלקו.
דרבי חילק את ההיסטוריה לשבע תקופות (dispensations).
תתקופות מתחילות בבריאת העולם, ומסתיימות ב"ממלכת השמיים" של ישו, שתגיע בעקבות קרב הארמגדון.
לפי דרבי, בכל אחת מהתקופות, אלוהים בוחן את האנושות באמצעות תוכנית הצלה אחרת.
האנושות נכשלה בכל המבחנים, ובכל תקופה היסטורית החליט אלוהים להמיט אסון על האנושות כעונש.
התקופה הראשונה הסתיימה בעקבות נפילתם של אדם וחוה והעונש היה גירוש עדן, התקופה השנייה הסתיימה בשיטפון של תיבת נח, המבחן השלישי התייחס למגדל בבל.
לפי דרבי וממשיכי דרכו, אנו חיים כיום בעידן השישי, העידן הנוצרי, ומתקרבים לתקופה השביעית שהיא תקופת האסונות.
בסוף התקופה הזו, אחרי שבע שנים של מלחמות ופורענות, יקים ישוע ממלכתו בירושלים ומשם ימלוך במשך אלף שנים.
החידוש בפרשנות של דרבי היא שרק חזרתו של ישו להקים את ממלכתו בירושלים תבוא הישועה לעולם.
המאמינים צריכים לוותר על האשליה של "הציוויליזציה הנוצרית".
דרבי טען - לפני הקמת התנועה הציונית, והרבה לפני הקמת מדינת ישראל, כי ישראל תחליף את תפקידה של הכנסייה.
לפי דרבי, ביאתו השנייה של ישו תתחיל כאשר הוא יופיע בשמיים, וימשוך אליו את מאמיניו.
אירוע זה מכונה "ההתעלות" (rapture) שתתרחש בפתאומיות, ותגרום למיליוני צדיקים נוצרים להיעלם בבת אחת ולהגיע לשמיים.
שם ישהו במשך שבע שנים.
באותן שבע שנים, החיים יהפכו לגיהנום עלי אדמות עבור מי שלא עלו לשמיים, בשל פורענויות שונות כמו אסונות טבע ומלחמות.
תקופה זו צפויה להיות קשה ליהודים שיחיו בישראל.
הם אמנם יחיו בארצם הריבונית, אך לא ישכילו לקבל אל לבם את ישו.
במקומו הם יעדיפו להחשיב את אחד היהודים כמשיח שהוא למעשה משיח שקר - אנטיכריסט.
משיח השקר יבנה בירושלים את בית המקדש השלישי, מעשה ידי אדם, ובניגוד להוראה המפורשת של האל.
דרבי טען כי אירועים אלה יוביל בסופו של דבר להתרחשות של הקרב האחרון - ארמגדון במגידו.
בסופו של הקרב, כמתואר בנבואות הנוצריות, ישוע המשיח יציל את הקרב.
לאחר מכן יתרחש יום הדין בגרסתו הנוצרית, שבו מאמיני ישו יזכו לגן עדן ואילו כל השאר יזכו ליסורי נצח בגיהנום.
לאחר מכן תוקם ממלכת השמיים בירושלים.
דרבי טען כי מדינת ישראל תוקם בנס של יום אחד וממשיכי דרכו רואים בהכרזת העצמאות אות לנכונות נבואתו.
דרבי גם טען כי לאחר מכן ינסו להחריב את ישראל, ומי שמאמינים בו רואים את מלחמת ששת הימים כהמשך של הנבואה.
כדי להשלים את הנבואה יש צורך לקבץ את כל יהדות העולם בישראל - דבר זה הוביל נוצרים אוונגליסטים לסייע במאבקים לעלות את יהדות התפוצות.
בהמשך ישראל אמורה להחרב כחלק מקרב ארמגדון.
ממשיכי דרכו של דרבי כוללים את המטיף והמנהיג האוונגליסטי ג'ון הייגי.
הייגי, טען כי רוסיה בראשות ולדימיר פוטין תחבור לארצות האסלאם בראשות מחמוד אחמדינז'אד וצבאותיהם יפלשו לישראל במלחמת גוג ומגוג.
ג'ון סאת'רלנד היה מפיק סרטים אמריקאי.
סאת'רלנד נולד ב-11 בספטמבר 1910 בוויליסטון, דקוטה הצפונית.
את הקריירה שלו הוא החל כשעבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, כדי לעבוד בתעשיית הקולנוע.
בעודו בלוס אנג'לס, סאת'רלנד נשא לאישה את פאולה וינסלו ב-16 בספטמבר 1939, לזוג נולדו ארבעה ילדים.
בני הזוג עבדו עם וולט דיסני בסרט "במבי" משנת 1942, כאשר סאת'רלנד דיבב את הדמות הראשית בגרסתה הבוגרת בעוד וינסלו דיבבה את אימו.
סאת'רלנד עזב את תעשיית הקולנוע בשנת 1973, ועבר לואן נייס, קליפורניה.
ב-17 בפברואר 2001 סאת'רלנד נפטר בביתו בואן נייס בהיותו בן 90. הותיר אחריו שני בנים ובת אחת.
ג'ון סבסטיאן ליטל היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-21 במשך חמישה שבועות ב-1907, שבסיומם הוא התפטר בשל התמוטטות עצבים שלקה בה.
טרם כהונתו כמושל, כיהן ליטל כשופט בארקנסו, כחבר בית הנבחרים של ארקנסו וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ון סבסטיאן "באס" ליטל, נולד בעיירה ג'ני לינד שבמחוז סבסטיאן שבארקנסו, כבנם של ג'סי איטון ליטל ומרי אליזבת (לבית טאטום) ליטל.
הוא למד בקיין היל קולג' שבמחוז וושינגטון במשך סמסטר אחד.
ליטל לימד בבית ספר ובמקביל למד משפטים.
ב-1873 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, וב-1876 הוא נבחר כתובע של המחוז השיפוטי ה-12 של ארקנסו, תפקיד בו הוא שימש עד 1882. ב-1877 נשא ליטל לאישה את אליזבת ג'יין אירווין.
זמן קצר לאחר שהתיישב במחוז לוגן, החל ליטל להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית.
בתפקידו כתובע מחוזי, הוא התבלט בהתנהלותו באולם בית המשפט ורכש לעצמו מעגל רחב של ידידים ותומכים.
טרי, אך פרש מן המרוץ בשל "תשישות נפשית".
העיתונות רמזה שמחלתו של ליטל הייתה גופנית ופיזית.
עד קיץ 1894 הוא החלים, ואז נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן עד 1907.
כמקורב לעמיתו בבית הנבחרים ויליאם ג'נינגס ברייאן מנברסקה, היה ליטל תומך נלהב של מדיניות הטבעת מטבעות הכסף החופשית, חוק היובש וחוקי ההגבלים העסקיים.
על אף דאגתו למצב הפיננסי של הממשלה, הוא קידם לעיתים קרובות מיזמים פדרליים בעלי עלות כספית גבוהה עבור מחוז הבחירה שלו, כולל בניית גשרים ומשרדי דואר.
ב-1906 החליט ליטל להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו.
באותה שנה התמודד המושל המכהן ג'ף דייוויס על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן ג'יימס הנדרסון ברי.
יריבו המרכזי של ליטל בהתמודדות על מועמדות הדמוקרטים למשרת המושל היה רוברט ל.
רוג'רס, התובע הכללי של המדינה שהיה בעל מחשבה עצמאית, ושהיה מסוכסך עם המושל דייוויס.
לפיכך, העניק דייוויס את תמיכתו לליטל ותקף בפומבי את רוג'רס.
ליטל הקרין אישיות של אדם מתון שישיב את ההרמוניה, ההגינות והאחדות למפלגה הדמוקרטית בארקנסו.
הוא נמנע מטקטיקות גזעניות גלויות, וממתקפות כלפי העירוניים, אנשי המגזר העסקי כפי שנהג דייוויס.
במהלך מסע הבחירות הוא ניסה לפרוש מהמרוץ, ככל הנראה בשל התמוטטות עצבים נוספת, אך שוכנע להמשיך במרוץ על ידי תומכיו.
לאחר שנחל ניצחון בבחירות המקדימות, הוא ניצח בבחירות הכלליות בהן הוא הביס את המועמד הרפובליקני ג'ון וורת'ינגטון כאשר זכה ב-105,586 קולות מול 46,262 הקולות של יריבו.
בנאום ההשבעה שלו ב-18 בינואר 1907, התווה ליטל את תוכנית החקיקה שלו שהקיפה הצעות שבהן הוא דן במהלך מסע הבחירות שלו.
הוא קרא לאספקת ספרי לימוד חינם בבתי הספר הציבוריים, הקמת בית ספר ללימודי טקסטיל, תמיכה רחבה יותר באוניברסיטת ארקנסו, ביטול מערכת החכרת עבודת האסירים, חקיקה נוספת לרגולציה על תאגידים, צמצום ההימורים, מערכת נרחבת של ניקוז, שיפורים במערכת הכבישים, וחוק לחבות מעבידים.
יומיים לפני השבעתו, הגיעו דיווחים על מחלה קלה של ליטל, ולאחריהן נפוצו גם שמועות על מותו.
יומיים לאחר טקס ההשבעה לקה ליטל בהתקפת מלנכוליה נוספת, ובמשך קצת יותר משבוע הוא נעלם מעיני הציבור.
הוא שב לביתו בגרינווד בעצת רופאיו, והשאיר את בנו, פול ליטל, ששימש כמזכירו האישי, כאחראי על לשכת המושל.
מסמכים רשמיים נשלחו לגרינווד לחתימתו.
על אף דיווחים אופטימיים שליטל ישוב עד מהרה לליטל רוק כדי למלא את חובותיו כמושל, הדבר לא קרה.
בשל העובדה שהוא לא הגיב באופן חיובי לטיפול, יצא ליטל ב-11 בפברואר לתקופת החלמה ארוכה בחופה של טקסס.
עם יציאתו לתקופת החלמה זו, מונה הנשיא הזמני של הסנאט של ארקנסו, ג'ון אייזק מור כמושל בפועל, מתוקף תפקידו.
בשל אי קיומה של משרת סגן מושל בחוקת ארקנסו באותה תקופה, כיהן בהיעדרו של ליטל הנשיא הזמני של הסנאט.
עקב החמרת מצבו של ליטל, ואי-יכולתו לשוב ולמלא את תפקידו עד 14 במאי אותה שנה, המועד בו התפזר בית המחוקקים, הנשיא החדש של הסנאט המדינתי, קסנופון אוברטון פינדול, היה למושל בפועל, והיה אמור לכהן בתפקיד עד לשארית תקופת כהונתו המתוכננת של ליטל.
ב-11 בינואר 1909 תמה תקופת כהונתו של פינדול כנשיא הסנאט, ובמקומו הושבע כמושל בפועל, יורשו בתפקיד, הסנאטור ג'סי מרטין, שכיהן בתפקיד שלושה ימים עד להשבעתו של המושל הנבחר, ג'ורג' וושינגטון דונגי.
לאחר פרישתו מכהונת המושל, לא החלים ליטל ולא חידש את כהונתו כמושל.
ג'ון סבסטיאן ליטל נפטר בבית החולים המדינתי של ארקנסו לחולי נפש בליטל רוק ב-29 באוקטובר 1916. הוא נטמן בבית הקברות של גרינווד.
ג'ון ארנסט סרנו ג'וניור (23 ביוני 1923 - 22 ביוני 2017) היה פרופסור לרפואה שיקומית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, ורופא מטפל במכון לשיקום במרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק.
סרנו סיים את בית הספר התיכון ניוטון בגיל 16. הוא חזר על השנה האחרונה וסיים שוב את בית הספר הפרטי הוראס מאן בברונקס.
הוא סיים תואר ראשון במכללת קאלאמזו במישיגן בשנת 1943 ומייד עם סיום הלימודים הצטרף לצבא ועבד בבתי חולים שדה באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה וסיים בשנת 1950
סרנו התחתן עם פני פאט.
נולדו להם שלושה ילדים: לינדיאן, לורן ודייוויד.
הם התגרשו ב-1966. הוא התחתן בשנית ב-1967, הפעם למרתה למארק, שאותה הכיר במכון רוסק.
הייתה להם בת אחת, כריסטינה.
ההישג הבולט ביותר של סרנו הוא הפיתוח, האבחון והטיפול בתסמונת המתח המיונאורלית (TMS), אשר כיום אינה מקובלת ברפואה המיינסטרים.
לדברי סרנו, TMS היא מחלה פסיכוסומטית הגורמת לכאבי גב, צוואר וגפיים כרוניים שאין להם מזור בטיפולים רפואיים סטנדרטיים.
הוא כולל מחלות אחרות, כגון בעיות במערכת העיכול, הפרעות דרמטולוגיות ופציעות חוזרות ונשנות הקשורות ל-TMS.
סרנו מצהיר כי הוא טיפל בהצלחה ביותר מעשרת אלפים מטופלים במכון רוסק באמצעות התאוריה שלו אשר התבססה על יחס פסיכולוגי ורגשי לכאבם ולתסמינים.
התיאוריה של סרנו היא, בחלקה, שהכאב או תסמיני מערכת העיכול הם "הסחת דעת" לא מודעת המסייעת בהדחקה של בעיות רגשיות עמוקות שאינן מודעות.
סרנו מאמין שכאשר מטופלים חושבים על מה שעשוי להיות מטריד אותם בתת-מודע שלהם, הם יכולים להביס את האסטרטגיה של מוחותיהם להדחיק את הרגשות החזקים הללו; כאשר רואים את התסמינים כפי שהם, התסמינים אינם משרתים שום מטרה, והם נעלמים.
תומכי עבודתו של סרנו שיערו שיש קושי מובנה בביצוע הניסויים הקליניים הדרושים להוכחה או להפריך את האבחנה, מאחר שקשה לערוך ניסויים קליניים במחלות פסיכוסומטיות.
ג'ון פרוסט נוג'נט היה עורך דין אמריקאי ופוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מאיידהו.
הוא כיהן שלוש שנים כחבר הסנאט של ארצות הברית, מ-1918 עד 1921.
נוג'נט נולד ב-28 ביוני 1868 בלה גרנדה שבאורגון בזמן שהוריו ביקרו בעיר, ולמד בבתי ספר ציבוריים בסילבר סיטי שבאיידהו, שם אביו, אדוארד, כיהן כשופט.
נוג'נט עבד במכרות באיידהו ובאוסטרליה, ולמד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1898, החל לעסוק בעריכת דין בסילבר סיטי, וכיהן כתובע של מחוז אויהי מ-1899 עד 1906.
לאחר רצח המושל לשעבר פרנק סטיוננברג בסוף 1905, נוג'נט הצטרף לקלרנס דרו בהגנה על שלושה חברים בפדרציה המערבית של הכורים: צ'ארלס מויר, נשיא האיגוד, ביל הייווד, מזכירו, וג'ורג' פטיבון, חבר לשעבר.
שלושתם זוכו, בעוד החשוד הראשי הארי אורצ'רד הורשע ומת בבית הכלא של המדינה ב-1954.
בינואר 1918, המושל מוזס אלכסנדר מינה את נוג'נט כחבר הסנאט של ארצות הברית להחליף את הרפובליקני ג'יימס בריידי, שמת במהלך תפקידו.
נוג'נט ניצח את המושל לשעבר פרנק גודינג בהפרש של 970 קולות בבחירות מיוחדות באותו נובמבר כדי להשלים את הקדנציה.
בסנאט כיהן נוג'נט כיו"ר ועדת הדיג.
נוג'נט התמודד שוב מול גודינג ב-1920 בבחירות לקדנציה שלמה של שש שנים, אך הובס.
נוג'נט התפטר בינואר, לפני תום כהונתו במרץ, כדי לקבל מינוי מהנשיא, הברווז הצולע, וודרו וילסון בוועדת הסחר הפדרלית.
הוא כיהן בתפקיד עד 1927.
נוג'נט התמודד בפעם השלישית על מושב בסנאט ב-1926, אך סיים במקום השלישי אחרי גודינג והמועמד הפרוגרסיבי ה.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה, ונשאר באזור עד מותו לאחר מחלה קצרה ב-18 בספטמבר 1931 בגיל 63.
ג'ון ניקסון היה איש עסקים ופקיד מפילדלפיה ששירת כקצין מיליציה במלחמת העצמאות האמריקאית.
ב-8 ביולי 1776 הקריא לראשונה בפומבי את הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ממדרגות בית מדינת פנסילבניה, כיום היכל העצמאות בפילדלפיה.
ניקסון נולד בפילדלפיה לאב סוחר ספנות.
לאחר העברת חוק הבולים ב-1765 חתם ניקסון על הסכם אי היבוא נגד החוק והפך לפעיל בהתנגדות לשלילת החירויות האמריקאיות על ידי ממשלת אנגליה.
באפריל 1775 מונה ללוטננט קולונל בגדוד השלישי של ה-Phildelphia Associators, יחידת מיליציה פטריוטית.
ממאי עד יולי 1776 פיקד על הגנות הצבא הקונטיננטלי על נהר דלאוור באי פורט, ולאחר מכן הופקד על הגנות פילדלפיה, שהייתה אז הבירה הקולוניאלית ומקום המפגש של הקונגרס הקונטיננטלי השני.
ב-1776 הועלה לדרגת קולונל ולאחר מכן שירת תחת ג'ורג' וושינגטון ב.
כן הפך לחבר במועצת הצי.
ב-1780 הפך למנהל בנק פנסילבניה ולאחר מכן סייע בארגון בנק צפון אמריקה וכיהן כנשיאו מ-1792 ועד מותו.
ניקסון נפטר בגיל 75 ונקבר בפילדלפיה.
ג'ון סנפורד כהן היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה במשך כשמונָה חודשים מ-1932 עד 1933. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
כהן נולד באוגוסטה שבג'ורג'יה, בנם של אלן גוברט (רייט) ופיליפ לורנס כהן.
אביו השתייך למשפחה יהודית, אך כהן גדל והתחנך על ברכי הנצרות האפיסקופלית, שהייתה דת אמו.
סבו מצד אמו היה הפוליטיקאי אמברוז ר.
רייט , ששירת כגנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
כהן התחנך באקדמיית ריצ'מונד שבאוגוסטה ובאקדמיית שננדואה ואלי בוינצ'סטר שבווירג'יניה.
בשנת 1885–1886 למד באקדמיה הימית של ארצות הברית, ולאחר מכן עבד ככתב בעיתון "ניו יורק וורלד".
בשנים 1896-1893 כיהן כמזכירו של מזכיר הפנים של ארצות הברית מ.
הוק סמית', ובשנים 1893–1897 היה חבר בגלריות העיתונות של הקונגרס.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת ככתב מלחמה של העיתון "אטלנטה ג'ורנל", ובהמשך התגייס לגדוד השלישי של מתנדבי ג'ורג'יה, שבו הגיע לדרגת מייג'ור.
הוא הצטרף אל צבא הכיבוש האמריקאי בקובה, ולאחר מכן שימש כנשיא ועורך העיתון אטלנטה ג'ורנל בשנים 1935-1900. כהן היה יוזם התוכנית לסלילת כביש מהיר לאומי בין ניו יורק לג'קסונוויל שבפלורידה, ובשנים 1932–1935 שימש כסגן יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב-25 באפריל 1932 מונה כהן אל הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ויליאם ג'וליוס האריס, שנפטר.
הוא כיהן בסנאט עד 11 בינואר 1933, אז נבחר והושבע מחליפו, ריצ'רד ראסל הבן (שהיה גם זה שמינה את כהן למלא את מקומו של האריס בסנאט, בשבתו כמושל ג'ורג'יה).
הוא לא התמודד בבחירות לאותו מושב פנוי, ושב לעסוק בענייניו העסקיים עד מותו באטלנטה.
כהן נטמן בבית הקברות וסטוויו בעיר.
בשנת 1942 הוכנס כהן להיכל התהילה העיתונאי בג'ורג'יה.
ג'ון נורוול היה עורך עיתון ואחד משני הסנאטורים הראשונים שייצגו את מדינת מישיגן בסנאט של ארצות הברית.
הוא נודע כאחד משני המייסדים של העיתון The Philadelphia Inquirer – העיתון השלישי הוותיק ביותר בארצות הברית שעדיין יוצא לאור ברציפות.
נורוול נולד ב-21 בדצמבר 1789 בעיר דנוויל שבקנטקי, שהייתה אז חלק ממדינת וירג'יניה, ולמד בבתי הספר המקומיים.
הוריו היו לוטננט ליפסקום נורוול, קצין ברגימנט הרגלים של וירג'יניה של הצבא הקונטיננטלי, ואשתו מרי הנדריק.
ליפסקום נורוול נלקח בשבי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כאשר הבריטים כבשו את העיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית בשנת 1781. לאחר המלחמה היה בין החברים המייסדים של אגודת "סינסינטי".
הוא נקבר בבית העלמין העירוני של נאשוויל, טנסי.
משפחת נורוול הייתה משפחה וירג'יניאנית ותיקה: ליפסקום היה מצאצאיו של הקפטן יו נורוול (1719–1666), אחד הנאמנים המקוריים של העיר ויליאמסבורג שבווירג'יניה, וחבר הוועד של כנסיית ברוטון פאריש.
אחותו של ליפסקום, מרי נורוול, נישאה לג'יימס ווקר – שהיה אביו של ויליאם ווקר (1824–1860), שכונה "הפיליבסטר" ונודע כשכיר חרב שפעל בניקרגואה בשנת 1857.
בשנת 1807 כתב ג'ון נורוול מכתב לנשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון וביקש את עצתו כיצד יש לנהל עיתון כך שיהיה מועיל ככל האפשר לציבור.
ג'פרסון השיב לו במכתב נרחב שבו המליץ תחילה על ספרים לקריאה בנושאי ממשל והיסטוריה, אך בהמשך כתב ביקורת חריפה ביותר על העיתונות:
לדבריו, "עיתון אמיתי צריך לעסוק רק בעובדות נכונות ובעקרונות צודקים, אך אני חושש שמעטים ירצו להירשם לעיתון כזה...
כיום אי אפשר להאמין לשום דבר שמתפרסם בעיתון.
אפילו האמת עצמה הופכת חשודה כשהיא נכתבת בכלי התקשורת המזוהמים הללו...
האדם שאינו קורא עיתונים כלל עדיף במידת ידיעתו על זה שקורא אותם, שכן מי שאינו יודע דבר – קרוב יותר לאמת ממי שמוחו מלא בשקרים ובטעויות."
נורוול, למרות גישתו הפסימית של ג'פרסון, ראה בכך אתגר והחליט ללמוד את מקצוע הדפוס ולעסוק בעיתונות מתוך רצון לתקנה.
הוא פרסם את המכתב רק לאחר מותו של ג'פרסון בשנת 1826. המכתב המקורי עצמו אבד, אך היה ברשות בנו של נורוול לפחות עד שנת 1880.
בשנים 1813–1814 ערך נורוול את העיתון Baltimore Whig.
במקביל למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב־1814 ופתח משרד בבולטימור.
הוא התגייס כחייל פשוט במלחמת 1812 ונלחם בקרב בליידנסבורג.
לאחר המלחמה עבד במספר עיתונים, ביניהם Baltimore Patriot (בשנים 1815–1817).
בשנת 1817 עבר לקנטקי, ככל הנראה בעידודו של הנרי קליי, וערך את העיתון הוותיק במדינה, Lexington Kentucky Gazette.
הוא תמך בעמדותיו הפוליטיות של קליי, אך לא זכה להצלחה כלכלית משמעותית.
לאחר מכן עבר לפילדלפיה, שם ערך עיתון אנטי-פדרליסטי ובהמשך הצטרף לעיתון Franklin Gazette, שפעל ברוחו של ג'פרסון.
הוא ניהל אותו יחד עם ריצ'רד באץ' הבן, נכדו של בנג'מין פרנקלין.
ביוני 1829 ייסד נורוול יחד עם ג'ון ר.
הם נאלצו למכור אותו כבר בנובמבר של אותה שנה ליזם ישפר הארדינג.
בשנת 1831 עבר נורוול לטריטוריית מישיגן לאחר שמונה על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד מנהל הדואר של העיר דטרויט – מינוי פוליטי שקיבל בזכות תמיכתו בג'קסון ובמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1836.
ב־1835 נבחר לסנאט של ארצות הברית, אך מאחר שמישיגן טרם הוכרה רשמית כמדינה באיחוד (עקב סכסוך הגבול עם אוהיו שנודע בשם "מלחמת טולדו"), הוענקה לו רק "זכות צפייה" ולא סמכות מלאה.
נורוול היה דמות בולטת בוועידת החוקה הראשונה של מישיגן בשנת 1835, וכיהן גם כחבר מועצת הנאמנים הראשונה של אוניברסיטת מישיגן בשנים 1837–1839.
לאחר שמישיגן התקבלה רשמית לאיחוד בשנת 1837, נבחר נורוול לסנאט של ארצות הברית מטעם הפלג הג'קסוניאני של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא כיהן בקונגרסים ה־24, ה־25 וה־26 – מ־26 בינואר 1837 ועד 3 במרץ 1841. לאחר סיום כהונתו חזר לעסוק בעריכת דין בדטרויט.
בהמשך שירת כחבר בסנאט של מדינת מישיגן (1841) ובבית הנבחרים של המדינה (1842).
בשנים 1846–1849 שימש כתובע המחוזי של ארצות הברית במישיגן.
נורוול נישא שלוש פעמים והיו לו עשרה בנים.
אשתו השלישית, איזבלה הודג'קיס פרימן (1873–1804), הייתה בת מאומצת של המדפיס המפורסם מטריסטראם ב.
לשניים נולדו שמונה בנים ושתי בנות.
אחד מבניו לחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ושישה אחרים שירתו בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית – וכולם שרדו את המלחמה.
בנו קולונל פרימן נורוול שירת כלוטננט בחיל הנחתים בקרב צ'פולטפק (1847) ובקרב גטיסברג (1863).
בנו הצעיר דלאס נורוול היה קצין במטהו של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
בנו השני, קולונל סטיבנס תומפסון נורוול, היה קצין ברגימנט הפרשים השחור ה־10 ("באפלו סולג'רס") ונלחם בקרב סן חואן היל לצד תאודור רוזוולט במלחמת ארצות הברית–ספרד.
בתו הבכורה, איזבלה גיבסון נורוול, נישאה לקפטן אנגוס קית', רב-חובל באגמי הצפון, והבת הצעירה אמילי וירג'יניה נורוול נישאה להנרי נלסון ווקר – עורך דין, בעל עיתון והתובע הכללי של מדינת מישיגן.
נורוול נפטר בדטרויט ב־24 באפריל 1850 – באותו יום שבו התקבלה הידיעה על מינויו לקונסול של ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, ונקבר בבית העלמין אלמווד שבדטרויט.
על שמו נקראה העיירה נורוול שבמחוז ג'קסון, מישיגן.
ג'ון אנתוני נוטה הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמזכיר המדינה של רוד איילנד בשנים 1957–1959, לאחר מכן ועד 1961 כסגן מושל רוד איילנד, ולאחר מכן ועד 1963 כמושל רוד איילנד ה-65.
ג'ון נוטה הבן נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של ג'ון אנתוני נוטה האב ושל אווה תרזה (לבית רונדינה) נוטה.
הירת', ולשניים נולדו שני ילדים.
ב-1935 סיים נוטה את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון.
לאחר מכן הוא עסק בעריכת דין, והיה לפרקליט העירוני של נורת' פרובידנס ב-1937.
במלחמת העולם השנייה שירת נוטה בצי ארצות הברית, שם התקדם עד לדרגת לוטננט.
לאחר שובו מהמלחמה הוא נבחר כיושב ראש מועצת המענקים לוותיקי המלחמה של רוד איילנד.
בשנים 1949–1950 הוא שימש כמפקד המחלקה לענייני החיילים המשוחררים של רוד איילנד.
בשנים 1948–1956 היה נוטה חבר בצוות של הסנאטור הדמוקרטי תאודור גרין, והיה גם יושב ראש ועדת הדמוקרטים בעיירה נורת' פרובידנס.
ב-1956 התפטר נוטה מהצוות של גרין לאחר שנבחר כמזכיר המדינה של רוד איילנד, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1957–1959. לאחר מכן ועד 1961 הוא כיהן כסגן מושל רוד איילנד תחת המושל הרפובליקני כריסטופר דל ססטו.
הוא היה נציג בוועידה הארצית של הדמוקרטים של 1960.
ב-1960 נבחר נוטה כמושל רוד איילנד ה-65, לאחר שהביס בבחירות את דל ססטו.
הוא כיהן בתפקיד מינואר 1961 ועד ינואר 1963.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוקם ברוד איילנד בית משפט לענייני משפחה, והונהג יום בחירות מקדימות מאוחד לשתי המפלגות.
בראשית תקופת כהונתו מינה נוטה את לאונרד הולנד כמפקד המשמר הלאומי של רוד איילנד, תפקיד בו שירת הולנד במשך 22 השנים הבאות.
בבחירות של 1962 הובס נוטה על ידי מועמד הרפובליקנים ג'ון צ'ייפי באחת ממערכות הבחירות הצמודות ביותר שהתקיימו אי פעם במדינה, הפרש של 398 קולות.
תבוסתו הייתה על רקע חוסר התמיכה של ארגוני העובדים, הפעם הראשונה שמועמד דמוקרטי לתפקיד המושל התמודד ללא תמיכת ארגוני העובדים, זאת בשל הסרת התמיכה במס הכנסה מדינתי.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב נוטה לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1967 הוא ניסה לזכות במועמדות הדמוקרטים בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות.
ג'ון נוטה הבן נפטר בסמית'פילד שברוד איילנד ב-7 במרץ 1983, בגיל 73. הוא נטמן בבית הקברות סנט פרנסיס שבפוטאקט.
על שמו קרוי פארק המושל נוטה שבנורת' פרובידנס.
ג'ון ניקולס היה עורך דין, חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את מדינת וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1801.
ניקולס נולד ב־19 בינואר 1764 בוויליאמסבורג, שבאותה עת הייתה חלק ממושבת וירג'יניה באמריקה הבריטית.
הוא היה בנו של השופט רוברט קרטר ניקולס (1729–1780) ושל אן ניקולס לבית קארי (1735–1786), בתו של וילסון מיילס קארי, בן לאחת המשפחות הוותיקות והעשירות ביותר בווירג'יניה.
בין אחיו נמנו ג'ורג' ניקולס, שכיהן כתובע הכללי של קנטקי (ואביו של הסנאטור רוברט קרטר ניקולס), וכן וילסון קרי ניקולס, שלימים היה מושל וירג'יניה.
לאחר שלמד בבתי הספר המקומיים, השלים את לימודיו במכללת ויליאם ומרי בוויליאמסבורג, למד משפטים, הוסמך כעורך דין ועסק במקצוע במחוז הולדתו.
בשנת 1795 נישא לאן רוז לוסון (1770–1838), בתם של גאווין לוסון וסוזנה לוסון לבית רוז.
ניקולס נבחר לקונגרס השלישי כנציג סיעת מתנגדי הממשל, ונבחר מחדש בשלוש מערכות הבחירות הבאות כנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1801.
בשנת 1798, עוד לפני חקיקת חוקי הזרים וההמרדה, אשר הפך לעבירה פלילית פרסום כתיבה 'שקרית, שערורייתית וזדונית' נגד הממשלה או נבחריה, טען ניקולס כי החוק המוצע אינו חוקתי.
לדבריו, החוק סותר את חופש הביטוי המעוגן בתיקון הראשון לחוקה, משום שהוא מאפשר ענישה של העיתונות גם על פרסום דברי אמת, כאשר לא ניתן להוכיח את אמיתותם – מצב נפוץ למדי.
בשנת 1799, כאשר הרפובליקנים בבית הנבחרים ניסו לבטל את חוקי הזרים וההמרדה, נדחתה ההצעה בהצבעה לפי קווי מפלגה.
ניקולס כתב דו"ח מיעוט שבו הסביר כי מטרת החוק קשורה לדגם השלטוני של בריטניה הגדולה: 'המלך יורש את שלטונו, ולפי תורת הממשל שלהם אינו יכול לטעות.
פקידי הציבור הם נציגיו ויונקים חלק מחסינותו'.
ניקולס הבחין בין יחס כנוע זה לפקידי ציבור בבריטניה לבין היחס הראוי לנבחרי הציבור בארצות הברית, המשרתים את העם וניתנים להדחה בבחירות.
בשנת 1803 עבר ניקולס לז'נבה שבמדינת ניו יורק והקים חווה חקלאית.
בשנים 1806–1809 כיהן כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק, ובמקביל שימש כשופט בבית המשפט לעניינים אזרחיים משנת 1806 ועד מותו בשנת 1819.
ג'ון ניקולס נפטר בביתו ב־31 בדצמבר 1819, ונקבר בבית הקברות גלנווד שבעיר ז'נבה, ניו יורק.
ג'ון סוואנוויק היה סוחר, משורר ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר האספה הכללית של פנסילבניה, ובין השנים 1795–1798 שימש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בקונגרסים הרביעי והחמישי.
סוואנוויק נולד ב-1760 בליברפול שבאנגליה.
בסביבות שנת 1770 היגר עם משפחתו למושבות האמריקאיות והתיישב בעיירה קלן שבמחוז צ'סטר, פרובינציית פנסילבניה.
אביו מונה למפקד ספינת גביית מכס, שתפקידה היה לאכוף את חוקי המכס בנהר דלאוור.
בשנת 1774 החל להתלמד אצל איש הכספים רוברט מוריס.
בשנת 1781 מונה לגובה מסי הקונגרס הקונטיננטלי בפנסילבניה, ועבודתו עבור מוריס זיכתה אותו בהמשך בשותפות זוטרה בחברה.
אף שמוריס נתן בו אמון בעסקיו, בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית ולאחריה לא זכה סוואנוויק לאמון מלא.
אביו, ריצ'רד, היה נאמן מובהק לכתר הבריטי, דבר שאילץ אותו להימלט לניו יורק לאחר פינוי הבריטים מפילדלפיה, והוא שב לפנסילבניה רק בשנת 1783. בשנת 1778 הואשם סוואנוויק בהעברת סודות לבריטים באמצעות אביו הגולה.
חקירה זיכתה אותו, והוא הצטרף למיליציה השנייה של הגדוד השישי.
אף לאחר המהפכה המשיכו להישמע נגדו האשמות בדבר אהדה לבריטים ונאמנות מתנדנדת לארצות הברית.
עם הקמת 'בנק צפון אמריקה' ביוזמת אלכסנדר המילטון, הצטרף סוואנוויק לשותפיו מוריס ותומאס וילינג והשקיע במניות הבנק.
בעוד וילינג כיהן כנשיא הבנק, ניהל סווניק חלק ניכר מפעילות המסחר של חברת וילינג, מוריס וסוואנוויק.
בתחילה לא היה סוואנוויק פעיל במיוחד בפוליטיקה, אך תמך בפדרליסטים ובבחירתו של ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית.
עם הזמן החל להתרחק מן הפדרליסטים ולהתקרב למפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית, בשל התנגדותו למדיניות הסחר של המילטון ווושינגטון, אשר העדיפה לדעתו אינטרסים בריטיים.
גם הקמת 'הבנק הראשון של ארצות הברית' תרמה להתרחקותו, שכן הבנק הלאומי החדש איים על השקעתו בבנק צפון אמריקה.
בשנת 1792 נבחר סוואנוויק לאספה הכללית של פנסילבניה ברשימה שהתנגדה למדיניות הפדרליסטית.
המושב היה שנוי במחלוקת, שכן הפדרליסטים ביקשו להבטיח את בחירת אחד מאנשיהם למלא את מקומו של ויליאם מקליי בסנאט של ארצות הברית.
באספה המדינתית עמד סוואנוויק בראש ועדת הדרכים והאמצעים, תפקיד שהעניק לו כוח והשפעה.
הוא תמך בהקמת בית חולים מדינתי, במימון ציבורי לבתי ספר ובביטול בתי הכלא לחייבים.
לאחר סכסוך עם בנק צפון אמריקה פעל להקמתו מחדש של 'בנק פנסילבניה', ובהמשך תמך גם בהקמת 'חברת הביטוח של צפון אמריקה', הקיימת עד היום כחלק מקבוצת Chubb Limited.
בבחירות של 1794 התמודד סוואנוויק על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול מועמד המפלגה הפדרליסטית תומאס פיצסיימונס.
כסוחר התנגד למסי הבלו שבהם תמכו הפדרליסטים, אך במהלך מרד הוויסקי ניתק עצמו מן הפלגים הרדיקליים ותמך בגיוס מיליציה לדיכוי המרד.
הוא ראה במרד תופעה בלתי דמוקרטית, וביקש להעמיד עצמו בצד של שלטון החוק, תוך שמירה על התנגדותו למס הבלו.
עמדה זו, יחד עם משאביו הכספיים וחוסר הפופולריות של יריבו, סייעו לו לנצח בבחירות בפער של 58 קולות.
עם כניסתו לקונגרס התנגד בתקיפות להסכם ג'יי וניסה לשכנע את הנשיא ג'ורג' וושינגטון שלא לחתום עליו.
הוא ארגן הפגנות בפילדלפיה ותמך ביוזמה בבית הנבחרים לסרב לאשר את המימון הדרוש לביצוע ההסכם.
המהלך נכשל בהצבעה צמודה של 50 מול 49, לאחר שיושב ראש הבית פרדריק מולנברג הטיל את קול ההכרעה.
בהמשך נפרד סוואנוויק מקו המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ותמך בבניית פריגטות, בהתאם לחוק הצי של 1794, מתוך אמונה שלארצות הברית צריך להיות צי משלה ושיש לבנות את האוניות בארץ ולא לרכוש אותן מחוץ לארצות הברית.
בשנת 1796 ניצח את אדוארד טילגמן בהפרש של 70 קולות ונבחר לכהונה נוספת.
בשנת 1796 החלו ענייניו הכספיים של סוואנוויק להידרדר עד סף חדלות פירעון.
פילדלפיה חוותה מיתונים בשנים 1796 ו־1797, שגרמו לקריסת בתי מסחר רבים.
סווניק ביקש סיוע כספי אך קיבל מעט מאוד.
שותפו לשעבר, תומאס וילינג, סירב להקל עליו בחובות והציע רק הלוואות בריבית גבוהה.
בספטמבר 1797 העביר חלק ניכר מרכושו לנאמנים לצורך הסדרת חובותיו, ובינואר 1798 נמכרה ספרייתו במכירה פומבית לשם פירעון חובות.
מעבר לעיסוקיו כסוחר וכפוליטיקאי, כתב סוואנוויק שירה ופרסם את יצירותיו או הקריא אותן באירועים חברתיים.
קובץ שיריו 'Poems on Several Occasions' נערך בשנת חייו האחרונה בביתו.
בשנת 1798 פרצה בפילדלפיה מגפת קדחת צהובה.
סוואנוויק שהה רוב הזמן בביתו, אך לבסוף נדבק במחלה ונפטר ב־1 באוגוסט 1798 בפילדלפיה.
הוא נקבר בכנסיית סנט פיטר.
ג'ון סטיינבק היה מהסופרים האמריקאים הידועים של המאה ה-20. זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1962.
ג'ון סטיינבק נולד לג'ון ואוליב סטיינבק, משפחה מהמעמד הבינוני, כבן שלישי מארבעה ילדים, בסלינאס שבקליפורניה, מקום אשר שימש כרקע לרבים מסיפוריו.
סבתו, אלמירה סטיינבק לבית דיקסון, הייתה מהמתיישבים האמריקאים בהר התקווה, בארץ ישראל, באזור הנמצא כיום ברחוב המסגר בתל אביב, שקמה כמחצית המאה לאחר מכן.
ב-1858 היגרו דיירי החווה לארצות הברית בעקבות התקפה בה נרצח פרידריך גרוסשטיינבק ושתי נשים נאנסו.
סבו של ג'ון, יוהאן אדולף גרוסשטיינבק, קיצר את שם המשפחה והתאים אותו להגייה האמריקאית.
לאחר שנשר מהלימודים באוניברסיטת סטנפורד, ולאחר ניסיון כושל לכתוב רומן על נושא מיתולוגי ("גביע הזהב"), הוא מצא את דרכו בכתיבת סיפורים על קליפורניה, וסיפורת המתארת את האנשים הפשוטים בתקופת השפל הגדול.
עם הזמן הוא נתפס בעייני רבים כקול המבטא את תחושות חסרי האמצעים בתקופת השפל הגדול.
סטיינבק היה כתב צבאי במלחמת העולם השנייה.
סטיינבק היה נשוי שלוש פעמים, אך רק בשלישית - לאשת התיאטרון איילין - רווה נחת ושלווה.
שיתוף הפעולה שלו עם הבמאי המהולל איליה קאזאן הניב שני סרטי מופת - "ויוה זפאטה!" - ו"קדמת עדן".
לסטיינבק היו תחומי עניין רבים, בהם ביולוגיה ימית, ג'אז, פוליטיקה, פילוסופיה, היסטוריה וסיפורי עם.
ב-1952 הופיע כקריין מסביר בסרט האנתולוגי "סיפורי או.
בשנת 1962 זכה בפרס נובל לספרות על "כתיבה ריאלסטית ובעלת דמיון, המשלבת סימפתיה והומור ותפיסה חברתית חדה".
בשנת 1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את "מדליית החירות הנשיאותית".
לאחר מותו, בשנת 1987, כאות הוקרה על עבודתו בביולוגיה ימית, זכה יחד עם 'אד ריקטס' שסוג של רכיכה ימית "Eubranchus steinbecki" תיקרא על שמו.
לסטיינבק היו שני בנים, בנו הצעיר אף זכה ב"פרס אמי" על עבודתו העיתונאית בווייטנאם.
ג'ון סטיינבק מת בניו יורק, כחודשיים לפני יום הולדתו ה-67.
סטיינבק כתב בסגנון נטורליסטי בדרך כלל על דלי האמצעים בני מעמד הפועלים.
ספרו הידוע ביותר "ענבי זעם" מספר את סיפורה של משפחת ג'ואד, משפחה ענייה מאוקלהומה ועוקב אחר מסעם לקליפורניה, ומאבקיהם לשרוד לאחר הגעתם לשם.
על ספרו זה זכה סטיינבק בשנת 1940 בפרס פוליצר לספרות.
ספר ידוע נוסף של סטיינבק שגם היה לסרט וגם למחזה הוא על עכברים ואנשים שבו גיבור הסיפור הוא איש עם מוגבלויות שזקוק לתמיכה ועזרה בכל עת.
"קדמת עדן" היא עבודתו השאפתנית ביותר של סטיינבק, בה הוא מסב את תשומת הלב לאי הצדק החברתי ולפסיכולוגיה האנושית בסאגה המתרחשת בעמק סאלינס, ואשר מתבססת בחלקה על סיפור גן העדן.
בשנת 2014 פורסם סיפור אבוד של סטיינבק הנקרא "With Your Wings".
את ספריו של סטיינבק אפשר לייחס לכמה מאפיינים.
ספרים בעלי אופי סוציאליסטי, ענבי זעם וגם In Dubious Battle שלא תורגם.
ספרי טיולים, מסעותי עם צ'ארלי (הכלב), Sea of Cortez, שלא תורגם.
כמו לסופרים אחרים, גם לכתיבה של סטיינבק יש תוספת הומוריסטית ייחודית.
בשני ספרים מופיע טיפול במכוניות של החצי הראשון של המאה ועשרים.
בספר קדמת עדן מגיעה אחת הדמויות עם מכונית פורד חדשה שאפשר היה להתניע אותה רק מבחוץ באמצעות מנואלה ויש שם תיאור שלם על התנעת והפעלת הרכב.
בספר ענבי זעם שבו מתוארת נסיעה ונדידה במכוניות ישנות ישנו פרק שלם שהוא בעצם מונולוג של סוחר במכוניות ישנות וחלקי חילוף ישנים.
הפוני האדום (1933) תורגם על ידי א' (דלדן) לבני הוצאת כרמי את נאור בע"מ, 1957. הופיע יחד עם הפנינה וג'ויניוס מאטלבי בתרגומה של סמדר מילוא, הוצאת זמורה ביתן, 1988. עובד לסרט קולנוע ב-1949.
טורטילה פלאט (1935) תורגם על ידי יונתן רטוש והופיע בשנת 1954. עוד מהדורה הופיעה בהוצאת כתר יחד עם הירח שקע בתרגומו של גדעון טורי.
על עכברים ואנשים (1937) - תורגם בשנת 2011 על ידי טל ניצן בסדרת "הספרייה הקטנה" של הספריה החדשה.
שנברג והופיע בשנת 1941. תרגום נוסף של תמר עמית הופיע בשנת 1988 בהוצאת זמורה ביתן.
תרגום נוסף של גרשון גירון הופיע בשנת 2011 בהוצאת ידיעות ספרים.
בוגדן והופיע בשנת 1943. מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת כתר יחד עם טורטילה פלאט.
סימטת השימורים (1945) תורגם על ידי משה זינגר והופיע בשנת 1993 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הפנינה (1947) הופיע בהוצאת ספרית פועלים.
הופיע יחד עם הפוני האדום וג'ויניוס מאטלבי בתרגומה של סמדר מילוא, הוצאת זמורה ביתן, 1988.
אוטובוס התשוקות (1947) תורגם על ידי ג.
קורנפלד והופיע בהוצאת עידית בשנת 1959.
קדמת עדן (1952) תורגם והופיע בהוצאת מ.
מזרחי, 1986, תרגם שלמה היימן.
מסעותי עם צ'ארלי בחיפוש אחר אמריקה (1962), הופיע בהוצאת אחוזת בית, 2007, תורגם על ידי צילה אלעזר.
העמק הגדול, תורגם על ידי מ' ליכטנשטיין (קובץ סיפורים), הוצאת כרמי את נאור בע"מ, 1957.
קאנרי - רו, תורגם על ידי א' (דלדן) לבני הוצאת כרמי את נאור בע"מ, 1957.
ג'ון יוסטון סטוקטון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק כרכז במדי יוטה ג'אז מליגת ה-NBA במשך כל הקריירה המקצוענית שלו.
סטוקטון, אשר נחשב לאחד מהרכזים הגדולים ביותר בתולדות המשחק, מחזיק בשיאי ה-NBA של כל הזמנים בקטגוריות האסיסטים והחטיפות בהפרש ניכר על פני כל שחקן אחר.
סטוקטון נולד וגדל בספוקיין, וושינגטון.
את קריירת הכדורסל שלו הוא החל באוניברסיטת גונזגה, שנמצאת בעיר הולדתו.
הוא סיים את שנתו הראשונה שם עם ממוצע של 20.9 נקודות למשחק ב-57% מהשדה.
בדראפט ה-NBA 1984 נבחר סטוקטון במקום ה-16 על ידי קבוצת הכדורסל של יוטה ג'אז, אשר בה, כאמור, המשיך לשחק במשך כל הקריירה המקצוענית שלו.
במהלך שנותיו ב-NBA קבע סטוקטון שיאים מרשימים ביותר.
הוא סיים את הקריירה בממוצע דאבל-דאבל, עם 13.1 נקודות ו-10.5 אסיסטים למשחק כשהוא מחזיק בשיאי ה-NBA של כל הזמנים, הן במספר האסיסטים (15,806) והן במספר החטיפות (3,265).
הוא מחזיק בשיא ה-NBA במשחקים רצופים במדי קבוצה אחת, ומדורג שלישי במספר המשחקים הכולל לשחקן בליגת ה-NBA, אחרי כרים עבדול-ג'באר ורוברט פאריש.
במהלך כל הקריירה שלו ב-NBA הוא החמיץ 22 משחקים בלבד.
סטוקטון השתתף בעשרה משחקי אולסטאר, כאשר במשחק האולסטאר שהתקיים בשנת 1993 בסולט לייק סיטי, יוטה, הוא נבחר לשחקן המצטיין במשחק יחד עם חברו לקבוצה קארל מלון.
סטוקטון שיחק במדי הנבחרת הלאומית של ארצות הברית במשחקים האולימפיים בשנים 1992 (כחלק מה"דרים טים") ו-1996, וזכה עמה במדליית הזהב בשתי הפעמים.
בשנת 2014 בחר בו עיתון הארץ לשחקן הכדורסל הלבן החמישי הטוב ביותר אי פעם.
סטוקטון נשוי לנאדה סטפוביץ' ויש להם שתי בנות וארבעה בנים.
בנו דייוויד סטוקטון אף הוא כדורסלן, ששיחק ב-NBA ובאירופה ובמרץ 2018 חתם ביוטה ג'אז.
פעמיים בחמישיית העונה הראשונה ב-1994 ו-1995.
פעם אחת MVP של משחק האולסטאר של ה-NBA ב-1993.
אחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ב-1996.
עונה קבוצה משחקים חמישייה דקות אחוזים
ג'ון סטיוארט הוא קומיקאי, שחקן, סופר, במאי, מפיק קולנוע ומנחה טלוויזיה אמריקאי-יהודי.
משנת 1999 ועד אוגוסט 2015 הנחה את תוכנית הסאטירה של ערוץ קומדי סנטרל "הדיילי שואו".
נולד בשם ג'ונתן סטוארט לייבוביץ (Jonathan Stuart Leibowitz) בניו יורק שבארצות הברית, למשפחה יהודית-אשכנזית, וגדל עם שלושת אחיו בניו ג'רזי.
אמו, מריאן (לבית לסקין) הייתה מורה ויועצת חינוכית, ואביו דונלד לייבוביץ (1931–2013) היה רכז צריכת אנרגיה במשרד האוצר של ניו ג'רזי.
משפחתם היגרה לארצות הברית מפולין, מאוקראינה ומבלארוס.
בגיל צעיר שינה את שמו באופן לא-רשמי, כך שהחליף את שם משפחתו בשמו האמצעי, מ"ג'ונתן סטוארט לייבוביץ" ל"ג'ון סטיוארט".
הוא מסביר זאת בשל היחסים המורכבים שהיו ועודנם יש לו עם אביו.
מבחינה רשמית שינה את שמו לסטיוארט בשנת 2001.
בתיכון היה חבר בלהקת בית הספר, וניגן בקרן יער.
תחילה החל ללמוד כימיה בקולג' ויליאם ומרי שבווירג'יניה, אך בהמשך החליף את מקצועו ועבר ללמוד פסיכולוגיה.
בעת לימודיו שיחק בנבחרת הכדורגל של הקולג' ועבד כמאמן כדורגל בבית ספר תיכון בגלוסטר שבווירג'יניה.
בשנת 1986 עבר לניו יורק, כדי לנסות את מזלו במועדוני סטנד-אפ, אך עד 1987 לא היה לו את האומץ לעלות לבמה.
בשנת 1989 קיבל את עבודת הטלוויזיה הראשונה שלו ככותב ל"Caroline's Comedy Hour", ב-1991, הוא הופיע בתוכנית "Short Attention Span Theater" בערוץ הקומדי סנטרל, ובשנת 1992 החל להנחות את תוכנית האירוח הראשונה של רשת MTV.
ב-1993, הוא היה בין המועמדים להחליף את דייוויד לטרמן שעזב את ערוץ NBC, אך לבסוף קונאן או'בריאן נבחר.
בשנת 1999 החל להנחות את הדיילי שואו, אחרי פרישתו של המנחה קרייג קילבורן.
ב-1996 קיבל סטיוארט את התפקיד הראשון שלו בסרט "מועדון האקסיות".
ב-1998 סטיוארט הוציא את ספרו הראשון " Naked Pictures of Famous People", אוסף של סיפורים קצרים ומסות הומוריסטיות.
ב-2000 שיחק בתפקיד קטן בסרט "מטורפת מאהבה".
ב-2001, זכה סטיוארט בפרס אמי הראשון שלו.
בשנת 2005 התוכנית זכתה בשני פרסי אמי ובפרס גראמי.
הספר מכר מיליוני עותקים, והיה בין 15 רבי המכר של השנה.
בשנת 2008 שיחק בדרמה הקומית "באק האוורד הגדול" בכיכובם של טום הנקס וג'ון מלקוביץ'.
בשנת 2012 סגרה תוכניתו של סטיוארט עשור שלם של זכיות בפרס אמי.
ב-21 ביוני 2013 התארח סטיוארט בתוכניתו של באסם יוסוף המכונה "ג'ון סטיוארט המצרי".
הביקור הגיע לאחר תמיכה קודמת שהביע סטיוארט ביוסוף, במסגרתה פרסם מערכון אודות מעצרו של יוסוף בידי השלטונות המצרים בראשות מוחמד מורסי.
מערכון זה, אשר הומלץ בידי השגרירות האמריקאית בקהיר, גרם לתקרית דיפלומטית בין ארצות הברית למצרים.
ב-14 בנובמבר 2014 יצא סרטו הראשון של סטיוארט כבמאי, "רוזווטר", המבוסס על ספרו של העיתונאי האיראני-קנדי מזיאר בהארי (אנ') על מעצרו באיראן.
לאורך התקופה שהפיק את הסרט, נעדר זמן רב מהנחיית ה"דיילי שואו", ואת תפקידו החליף באופן זמני ג'ון אוליבר, מי שעתיד להפוך למגיש תוכנית בעצמו, "השבוע שעבר", בערוץ HBO.
ב-10 בפברואר 2015 הודיע כי יפרוש מתפקידו כמנחה תוכנית הדיילי שואו בסתיו 2015, לאחר 16 שנים בתפקיד.
במרץ שבאותה השנה הודיע כי הקומיקאי הדרום אפריקאי טרבור נואה נבחר להחליפו בהגשת התוכנית.
באוגוסט 2015 הגיש בפעם האחרונה את התוכנית.
מאז הופיע בתוכנית פעם אחת בדצמבר 2015, כדי לקדם את העמותה לזכר נפגעי 11 בספטמבר.
כיום משמש סטיוארט כמפיק בפועל של התוכנית של חברו הטוב מימי הדיילי שואו סטיבן קולבר, "לייט שואו עם סטיבן קולבר".
הוא אף מופיע פעמים רבות בתוכנית, לרוב בקטעים פוליטיים, שמזכירים את ימיו כמנחה הדיילי שואו.
בשנת 2020 ביים, הפיק וכתב את הסרט הקולנועי "מנהיג בהזמנה", קומדיה פוליטית בכיכובם של סטיב קארל, רוז ביירן, טופר גרייס ונטשה ליון.
החל מפברואר 2024, חזר להנחות את התוכנית הדיילי שואו.
בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-76, זכתה התוכנית בפרס אמי לבידור בפריים טיים לתוכנית אירוח הטובה ביותר והוא נאם את נאום הזכייה בשם הצוות.
בשנת 2004, קיבל סטיוארט תואר דוקטור לשם כבוד באמנות
בשנת 2022 זכה בפרס מארק טוויין להומור אמריקאי ה-23 מטעם מרכז ג'ון פ.
בנובמבר 2000 נישא לטרייסי מקשיין.
ביולי 2004 נולד בנם נייתן תומאס, ובפברואר 2006 נולדה בתם מגי רוז.
אחיו, לורנס, עובד כבכיר בוול סטריט.
טבעונות ופעילות למען בעלי חיים
סטיוארט הפך לצמחוני ב-2015 בהשפעת אשתו, שהיא טבעונית ופעילה למען בעלי חיים.
החל מ-2017, הזוג החל לנהל ביחד שמורה לטיפול בבעלי חיים שהוצלו מתעשיות הבשר, הביצים והחלב.
בהמשך הפך אף הוא לטבעוני.
בריאיון סיפר שקשה הרבה יותר להצדיק אכילה של בעלי חיים לאחר שמכירים אותם מקרוב.
באוקטובר 2023, עם פתיחת מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל, סטיוארט, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור האמריקאית, חתם על מכתב פתוח לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
המכתב קורא לנשיא ביידן לקרוא להפסקת אש מיידית וכוללת ברצועת עזה ובישראל.
המכתב הדגיש את הצורך בעצירת מיידית של הסלמה ואת הצורך בהפסקת אש כוללת ותמידית ברצועת עזה ואת הצורך בנצירת אש מהצד הישראלי ומצד צה"ל, ומזכיר שלמעלה מ-5,000 בני איש נהרגו בשבוע וחצי האחרונים ברצועת עזה, בפרט פלסטינים.
המכתב מדגיש את המשבר ההומניטרי שקיים בעזה, שם נטען כי אזלו לתושבים העזתיים אספקה חיונית כמו מזון, מים, חשמל ותרופות, וקורא לשחרור בטוח של בני הערובה משני הצדדים, ולהקל על כניסת הסיוע ההומניטרי בהגעתו מישראל לנזקקים הפלסטיניים שבעזה.
ג'וֹן סְטְיוּאַרְט מִיל היה פילוסוף, כלכלן פוליטי, פמיניסט ועובד ציבור אנגלי, אשר נחשב להוגה הליברלי המשפיע ביותר במאה ה-19. הוא פיתח את תורת התועלתנות בתחום הפילוסופיה של המוסר, עסק בלוגיקה ובפילוסופיה מדינית, ותמך בתאוריה האתית שהציג לראשונה מורו וחברו הטוב של אביו, ג'רמי בנת'ם.
תפיסתו הליברלית תבעה את חירות האינדיבידואל על פני שליטה ממשלית חסרת גבולות.
מיל נולד בפנטונוויל שבבריטניה, בנו הבכור של ג'יימס מיל.
מיל חונך על ידי אביו, בעצתם ובעזרתם של ג'רמי בנת'ם ופרנסיס פלייס.
הוא גודל באופן נוקשה מאוד, ונמנע ממנו כל מגע עם בני גילו.
מטרת אביו, שהיה חסיד של בנת'ם, הייתה לבנות את בנו כאינטלקט גאוני שימשיך אחרי מותו את היישום והפיתוח של התועלתנות.
ביצועיו של מיל כילד היו יוצאי דופן.
בגיל שלוש הוא למד את האלפבית היווני, ורשימות ארוכות של מילים יווניות ותרגומן לאנגלית.
בגיל שמונה כבר קרא את משלי איזופוס, את האנבסיס של קסנופון, את כל כתבי הרודוטוס, והכיר את לוקיאנוס מסאמוסאטה, דיוגנס לארטיוס, איסוקרטס ושישה דיאלוגים של אפלטון.
הוא גם למד היסטוריה אנגלית ומתמטיקה.
תוכנית לימודיו של מיל מגיל שמונה ועד שלוש עשרה פורסמה בביוגרפיה מאת ביין.
נראה כי הוא הצטנע באוטוביוגרפיה שלו, וכי למד יותר ממה שכתב שם.
בגיל שמונה החל ללמוד לטינית, גאומטריה ואלגברה, והחל ללמד את הילדים הקטנים יותר במשפחה.
הוא עדיין קרא בעיקר היסטוריה, וגם את הסופרים הלטיניים והיווניים שכתביהם נלמדו באוניברסיטאות באותה תקופה.
הוא לא למד לכתוב ביוונית או בלטינית, ומעולם לא ידע שפות אלה על בוריין, אלא לצורך קריאת חיבורים, ובגיל עשר כבר יכול היה לקרוא את אפלטון במקור בקלות.
הספר של אביו, ההיסטוריה של הודו, פורסם ב-1818. מיד לאחד מכן, כשהוא בערך בן 12, החל מיל ללמוד לוגיקה סכולסטית, וכן קרא את המאמרים על הלוגיקה של אריסטו.
בשנה שלאחר מכן החל ללמוד כלכלה, ואת כתביהם של אדם סמית' ושל דוד ריקרדו, שהיה חבר של אביו.
בהמשך חייו השלים את ההבנה שלהם על תהליכים כלכליים.
מיל עבד ב"חברת הודו המזרחית הבריטית", אך היה גם חבר ליברלי בפרלמנט.
הוא תמך בהורדת המסים הכבדים מאירלנד, ובצורה כללית תמך במה שהוא קרא "היגיון".
בספרו "מחשבות על ממשלה ייצוגית" קרא מיל לרפורמות שונות בפרלמנט ובשיטת ההצבעה, ובעיקר קרא לייצוג יחסי ולהרחבת זכות הבחירה.
ב-1851 נשא לאישה את הרייט טיילור לאחר 21 שנות חברות.
לטיילור הייתה השפעה ממשית על עבודתו ועל רעיונותיו של מיל, לפני נישואיו ובמהלכם.
יחסיו עם הרייט טיילור הביאו לתמיכתו של מיל בזכויות נשים.
בין השנים 1865–1868 כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי של הסיטי של וסטמינסטר מטעם המפלגה הליברלית.
במהלך כהונתו פעל למען זכות בחירה לנשים, וביוני 1866 הציג לפרלמנט עצומה למען זכות בחירה לנשים שכללה 1,500 חתימות, עליה עמלו הפעילות הסופרג'יסטיות ברברה בודישון, אמילי דייוויס ואליזבת גארט אנדרסון.
מיל היה חבר הפרלמנט הבריטי הראשון שהציג עצומה גדולה בדרישה לזכות בחירה לנשים.
שנה לאחר מכן הציע להחליף בהצעת חוק מסוימת את המילה 'Man' (גבר) למילה 'Person' ׁ(אדם) כך שתכלול גם נשים, אולם הצעתו נדחתה.
בספרו "על החירות" מתווה מיל את טבעו וגבולותיו הרצויים של הכוח שהחברה יכולה להפעיל על היחיד.
טענה אחת שניסח מיל היא "עקרון הנזק", והוא שאנשים חופשיים לעשות ככל העולה על רוחם, כל עוד הם אינם מזיקים לאחרים.
הוא הזהיר מפני שימוש לרעה, בעיקר על ידי השלטון, בהגדרת הנזק באופן שיפגע בחירויות הפרט.
לפי הפרשנות הרווחת, מיל עוסק ב"על החירות" בעיקר בחירות שלילית, מונח שנטבע על ידי ישעיה ברלין.
חירות שלילית גורסת כי חובתה היחידה של הממשלה היא לדאוג להסיר את המכשולים בפני צורות התנהגות שאינן מזיקות לאנשים אחרים.
יצירתו הגדולה של מיל היא הספר "מערכת לוגית", שיצא במספר מהדורות.
בו הוא בוחן את הקטגוריות של אריסטו ומספק את המערכת שלו.
הוא בונה את התאוריה שלו של מונחים והנחות, ומתמקד בתהליך האינדוקטיבי.
ל"היסטוריה של המדעים האינדוקטיביים" של ויליאם יואל (1837) הייתה השפעה חשובה על ספר זה.
לספר זה יצאו מוניטין בעיקר הודות לניתוח שלו של הוכחה אינדוקטיבית, בניגוד לסילוגיזם של אריסטו, שהוא דדוקטיבי.
מיל מנסח חמש שיטות של אינדוקציה, שהמשותף לכולן, והמאפיין של חקירה מדעית אמיתית, לשיטתו, הוא ההסרה, או האלימינציה.
בספרו "שעבוד האישה" טוען מיל בעד זכות בחירה לנשים.
כאשר הספר יצא לאור לראשונה, הוא התקבל בסערה ועורר מחלוקת עזה, משום שנתפס כפוגעני כלפי הנורמות המקובלות שהסדירו את מעמדם של גברים ונשים בחברה האירופאית.
ספר זה הניח את היסודות הפילוסופים למהפכה הפמיניסטית, ולכן נחשב לאחד החיבורים החשובים ביותר בהגות הפמיניסטית.
אחת התרומות החשובות ביותר של מיל להגות הפילוסופית-מדינית היא התאוריה התועלתנית שפיתח.
לפי מיל, התוצאתנות של הפעולות מכילה בתוכה את התועלת של תוצאות הפעולות.
כלומר, על מנת להגיע לתוצאה המרבית, צריכים בני האדם לשאוף להשיג את התועלת המרבית בהתאם לכך.
הדבר הנעלה ביותר, לפי מיל, הוא אושרה של החברה האנושית, ולדעתו המצב האידיאלי בעולם הוא חלוקת מרב האושר בין מרב בני האדם.
הנחות אלה הביאו אותו לסברה כי מצב האושר המרבי הוא התכלית העליונה של המוסר האנושי.
בשל העובדה שהאדם צריך להציב אל מול עיניו את האושר הכללי, דבר זה עלול לגרום לאותו אדם לתרום לחברה על ידי פגיעה ברצונותיו הוא - כלומר האושר הכללי עולה בחשיבותו פי כמה וכמה על פני האגואיזם.
התנגדויות רבות עלו נגד דבריו של מיל, ובעיקרן האמירה כי העיסוק בחשיבה על אודות התכלית הכללית של החברה, תגזול מהיחיד את הזמן לעיסוק המוסרי ולשיפור החברה שבה הוא נמצא.
על כן טען מיל כי אין הוא מבקש שהאדם יערוך בתודעתו מחשבה מעמיקה מדי אודות הטוב הכללי המוסרי, אלא שהאדם יעשה את הטוב ביותר מבחינתו, וכך בני האדם - כסכום כולל - ימצו את התועלת הכללית.
נראה כי התועלתנות של מיל יוצרת עולם שבנוי כולו על יסוד אנושי אגואיסטי, שיוצר עולם שכולו אינטרסים ומוסר ויסודותיו שבריריים.
כדי לשבור סברה זו טוען מיל כי יש פער בין תכונות שהופכות את המעשה לתועלתני לבין הפרוצדורה הטובה ביותר לעשותו.
האדם המחונך, כך הוא אומר, יבצע את הפעילות התועלתנית מתוך חינוכו הוא, ולא מתוך התוצאה שתניע אותו לפעולה.
הפעולה התועלתנית תהיה פעולה המתקיימת בעקבות חינוך האדם, ובכך יוצר האדם גם את התוצאה המקסימלית דרך החינוך.
ביקורת אחת על דברי מיל טוענת כי התועלתנות יוצאת באופן חזיתי נגד התפיסות המוסריות האנושיות הבסיסיות ביותר של האדם.
האמירה כי מבין האפשרויות הרבות יש לעשות את זו שתביא את מרב התועלת הכללית היא בעייתית, כאשר מדברים על פגיעה באדם בודד במטרה להגדיל את הרווח הכללי של סביבתו.
עמדה זו זוכה ביתר שאת לתמיכתם של הדאונטולוגים, זרם המבטל את הרעיון התועלתני וטוען כי אין מקום לדבר כלל על גישה כזאת, שכן מרב הדיון המוסרי צריך להתרכז בנורמטיביות של הפעולה הנחקרת, או היעדרה של זו.
ביקורת נוספת קובעת כי התועלתנות פוגעת באופן ישיר ביושרת בני האדם, ולכן קשה לקבלה כבסיס לפעולה מוסרית.
ברנארד ויליאמס, מהפילוסופים של המוסר המשפיעים ביותר במאה ה-20, נתן את משל "ג'ים והאינדיאנים" להמחשת הבעיה, כאשר העמיד אדם בפני האפשרות להרוג אינדיאני אחד לצורך הצלת אינדיאנים אחרים.
מכך יוצא כי חובתו המוסרית של ג'ים היא להרוג את האחד המסכן, אך יש כאן ביטול של היושרה המוסרית של האדם, ולכן אקט בלתי מוסרי אינו יכול לקבל שום הצדקה של פעולה מוסרית.
"המעשים הם ישרים אם הם נוטים להגדיל את האושר, ובלתי ישרים אם הם נוטים ליצור את היפוכו.
האושר פירושו הנאה והעדר כאב.
ההנאה והחופש מכאב הם היחידים שמצויים כתכליות".
דבריו של מיל מנוגדים לאמירותיו של אריסטו כי ההנאה היא אלמנט המעמיד את האדם בדרגת מוסריות המקבילה לזו של בהמות.
מודעותו של מיל לסברה זו מביאה אותו לטענה כי הנחת המוצא צריכה להיות כזאת שתופסת את האדם כיצור נעלה יותר מן החיה ובעל יכולות קוגניטיביות וערכיות גבוהות יותר.
מקסום ההנאה אצל מיל צריך להיות מקסום אותן ההנאות שהאדם מיוחד בהן.
1833 – מחשבות על השירה וסוגיה
תרגם רעואל שועלי, הוצאת דחק, 2018.
1848 – עקרונות של כלכלה פוליטית.
תרגם אריה סימון, סדרת "ספרי מופת פילוסופיים", האוניברסיטה העברית, תש"ו 1946. יצא במהדורות רבות.
תרגם עפר קובר, ספרי עליית הגג, 2006.
תרגם אהרן אמיר, מרכז שלם, 2006.
תרגם יוסף אור, סדרת "ספרי מופת פילוסופיים", האוניברסיטה העברית, תש"ז 1947. יצא במהדורות רבות.
תרגם יוסף אור, סדרת "ספרי מופת פילוסופיים", האוניברסיטה העברית, תר"ץ 1930. יצא במהדורות רבות.
תרגמה שונמית ליפשיץ, הוצאת רסלינג, 2009.
ג'ון סטריינג' ספנסר-צ'רצ'יל , איש צבא בריטי; אחיו של וינסטון צ'רצ'יל.
ג'ון סטריינג' ספנסר צ'רצ'יל (שנודע גם בשם ג'ק צ'רצ'יל) נולד בעיר דבלין שבאירלנד בשנת 1880. אביו הלורד רנדולף צ'רצ'יל היה איש אצולה, בנו של הדוכס השביעי ממרלבורו, ואמו ג'ני לבית ג'רום הייתה בתו של מיליונר אמריקאי.
כל ימי חייו התהלכו שמועות שלא אומתו כי ג'ון צ'רצ'יל אינו בנו הביולוגי של הלורד רנדולף צ'רצ'יל, אלא נולד לאמו מחוץ לנישואים כבנו של אחד ממאהביה.
ג'ון צ'רצ'יל היה צעיר ב-6 שנים מאחיו המפורסם וינסטון צ'רצ'יל.
מלבד שניהם לא נולדו להוריהם ילדים נוספים.
ג'ון היה קרוב מאוד לאחיו הגדול וינסטון שהשגיח עליו כאב.
כאחיו לפניו, גם ג'ון צ'רצ'יל התחנך בבית הספר הארו (Harrow), בית ספר של בני המעמד הגבוה.
בצעירותו בחר ג'ון צ'רצ'יל בקריירה של איש צבא.
ובמרוצת השנים הגיע לדרגת רב-סרן.
ג'ון צ'רצ'יל לחם במלחמת הבורים השנייה בשנים 1899–1900. במלחמה זו זכה לציונים לשבח וגם נפצע בה.
בהלחמו במלחמת העולם הראשונה, בין היתר בקרב גליפולי ובחזית צרפת, זכה ג'ון צ'רצ'יל שוב לציונים לשבח.
הוא שירת כקצין מטה במפקדותיהם של קצינים בכירים, גנרל ושני מרשלים.
על חלקו במערכה בצרפת זכה מידי הצרפתים בשני אותות הצטיינות, "צלב המלחמה" ו"אות לגיון הכבוד".