tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
43 הסטודנטים הנעדרים גרמו לגל של הפגנות נגד הממשלה, ובעיקר נגד נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו.
הלוחמת והטרול היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית בכיכובן של בובות שנוצרה על ידי מייק מיטשל ודרו מאסי ששודרה בערוץ ניקלודיאון בין ה-2 באפריל ל-25 ביוני 2021. בישראל, עלתה הסדרה לשידור בערוץ ניקלודיאון ישראל ב-2022 בתרגום עברי.
בארץ גותמוריה, ברנדר היא נסיכה לוחמת נועזת במסע לנקום מתקפה על משפחתה.
היא מוצאת הרפתקאות כשהיא פוגשת את אוון, טרול גשר נמרץ בחיפוש אחר התרגשות ומקום לביצוע שיריו.
הם מתאחדים כדי להציל את הממלכה שלהם ולהגשים את שני החלומות שלהם.
ברנדר ואוון מצטרפים במהרה למסע שלהם על ידי הורוס הקוסם, בתו סטייסי שהפכה לינשוף, והגרזן המכושף של הורוס.
ספנסר גרמר - ברנדר (קול), לוחמת ברברית במסע להרוג את השד שהרג את אמה והרחיק את אחיה הצעיר.
דרו מאסי בתור אוון, נסיך הטרולים שמצטרף למסיבת החיפושים של ברנדר כדי ללכת בעקבות חלומו ולהפוך לפייטן.
שחקנים נוספים כוללים את קולין סמית', אלן טראוטמן, שרה סרנג אוה, פגי אטרה, ג'יימס מורי, ניקולט סנטינו, ג'ני קאסאדי וג'ינה יאשר.
הסדרה, שנקראה אז ברנדר הברברית, הוכרזה רשמית ב-23 בספטמבר 2020, כשההפקה אמורה להתחיל בסוף 2020. הסדרה צולמה בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
ספנסר גרמר לוהקה בתור המדבבת של ברנדר עם הבובנאים הכוללים את דרו מאסי קולין סמית', אלן טראוטמן, שרה סרנג אוה, ניקולט סנטינו, פגי אטרה, ג'יימס מארי וג'ני קאסידי.
פיל למאר וג'ינה יאשר הוכרזו כמדבבים כאשר הראשון לוהק בתור מדבב של אביר בשם סטיב.
הלוחם ה-13 הוא סרט הרפתקאות היסטורי משנת 1999, בבימויו של ג'ון מקטיירנן ובכיכובם של אנטוניו בנדרס בתור אחמד אבן פדלאן, דיאן ונורה עומר שריף ודניס סטורוי.
הסרט מבוסס על הספר "Eaters of the Dead" מאת מייקל קרייטון, והוא מערבב אלמנטים היסטוריים עם מיתולוגיה נורדית.
על פי הדיווחים הסרט ספג הפסדים גדולים עם עלויות ההפקה והשיווק שנעו בין 100–160 מיליון דולר, ורווחים בסך מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
ובכך נגרמו לאולפנים הפסדים בסך של 129 מיליון דולר.
הסרט עוקב אחר אחמד אבן פדלאן, משורר בחצרו של הח'ליף העבאסי אל-מקתדר מבגדאד.
אחמד מגורש מארצו לאחר רומן אסור עם אשתו של אציל רב-השפעה, ונשלח כ"שליח" אל בולגריה של הוולגה.
במסעו, אחמד ופמלייתו ניצלים על ידי קבוצה של לוחמים נורדים.
כשהם מוצאים מקלט ביישוב של הנורדים ליד נהר הוולגה, הם מגלים שהטקס שמתרחש הוא הכנות להלוויה של המלך המת.
לאחר קרב שבו בלבייף, בנו של המלך, הורג את אחיו בהגנה עצמית, הוא מוכתר ליורש העצר.
למחרת, מגיע הנסיך וולפגר ומבקש את עזרת בלבייף, משום שאביו, המלך הורת'גר, מבקש עזרה בעקבות התקפות של אויב מסתורי ואכזרי.
המכשפה הנורדית מנבאת שנדרש צוות של 13 לוחמים למלא את המשימה, כאשר הלוחם ה-13 חייב להיות לא-נורדי.
אחמד מגויס בעל כורחו לתפקיד זה.
במהלך המסע, אחמד מרוויח את כבודם של הלוחמים הנורדים בזכות יכולתו ללמוד במהירות את שפתם והפגנת אומץ בלחימה.
כשהם מגיעים לממלכתו של הורת'גר, הם מגלים שהאויב המסתורי הוא "ונדול", קניבלים הנראים וחושבים שהם דובים.
הם יוצאים למאבק נגד הונדול ומבינים שעליהם לחסל את אמם, "אם הונדול", ואת מנהיגם.
לאחר מתקפות רבות, הקבוצה נאלצת להיכנס למערת הונדול ולחסל את אמם ואת מנהיגם.
בלבייף מצליח במשימה, אך נפצע פציעה קטלנית מורעלת.
לבסוף, בלבייף מת לאחר שהוא מוביל את הלוחמים למאבק הסופי, ואחמד חוזר לביתו, מודה על כך שהפך ללוחם אמיתי ולמשרת נאמן של אלוהיו.
אנטוניו בנדרס בתפקיד אחמד אבן פדלאן
עומר שריף בתפקיד מלך בולגרי
סוון וולטר בתפקיד המלך הורת'גר
ולדימיר קוליך בתפקיד בלבייף, מנהיג הלוחמים
קלייב ראסל בתפקיד הלפטיין, אחד מהלוחמים
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים והיה כישלון קופתי משמעותי.
אף שהופעתו של אנטוניו בנדרס זכתה לשבחים מסוימים, הסרט ספג ביקורת על בעיות בתסריט והפקה.
הסרט צולם מחדש לאחר שהבמאי ג'ון מקטיירנן הוחלף, ומייקל קרייטון עצמו נכנס לתפקיד הבמאי לצורך השלמות.
הסרט נחשב ככישלון כלכלי גדול, במיוחד בהתחשב בתקציב הגבוה שלו.
עם זאת, הסרט קיבל עם הזמן מעמד של סרט פולחן בזכות הצילומים המרשימים, האווירה הפנטסטית, והאקשן הסוחף שמתרחש בין הוויקינגים לאויביהם המסתוריים.
הלוצינוגן הוא המינוח המקצועי לקבוצת סמים פסיכואקטיביים המסוגלים לגרום להזיות (הלוצינציות) המתבטאות בשינויים סובייקטיביים בתפיסה, במחשבה, ובדמיון.
הסוגים הנפוצים של הלוצינוגניים הם פסיכדלים, דיסוציאטיבים ודליריאנטים.
המוח, כמו כל איבר אחר בגוף, מתפקד בעזרת תגובות כימיות מסוימות.
התגובות נוצרות על ידי גירויים המנותבים למוח בעזרת החושים.
אפשר לשנות את כימיית המוח על ידי הוצאת חומרים הנוטלים חלק בתגובות הכימיות.
במקרה כזה, יגיב הגוף לגירוי שאינו קשור עם העולם החיצוני.
החושים קולטים גופים שלמעשה אינם שם, ומתעלמים מגופים הנמצאים שם.
התוצאות הן הזיות (האלוצינציות – שפירושו בלטינית 'לתעות ברחבי המוח').
צמחים ופטריות מסוימים מכילים חומרים כימיים המסוגלים לגרום לתעתועי חושים.
הקקטוס פיוטה, מיני צפצפה שונים, צמח הדטורה, חפורית הפקעים, אגוז מוסקט, פטריות שונות ועוד, מכילים חומרים כאלו.
לפעמים נאכלים צמחים אלו בפולחני דת, משום שתעתועי החושים נחשבים להצצה חטופה לעולם אחר.
רוב סמי ההזיה, כמו LSD, אינם גורמים לתלות והתמכרות פיזית, והם בעלי פוטנציאל התמכרות נפשית ברמה נמוכה מאוד לחוויה שגורם הסם.
מחקרים מעידים על כך, שבמקרה הספציפי של סמי הזיות, יש משמעות כבדת משקל למצב הנפשי שבו נמצא המשתמש בסם.
המשמעות היא, שאנשים בעלי הפרעות נפשיות גבוליות, עלולים להיפגע פגיעה נפשית קבועה כתוצאה מהשימוש.
התגובות הנפוצות ביותר באנשים בעלי מחלות נפש, הן של דיכאון, התקפי חרדה, ופראנויה (תחושה של רדיפה).
למרות זאת מחקרים הוכיחו שאם המשתמש נמצא במצב נפשי בריא, שקט, רגוע, מאוזן ומוכן לחוויות החוויה לרוב תהיה חיובית ומהנה.
על פי מחקרים חדשים ישנם סמים פסיכדליים היכולים לסייע בטיפול בבעיות נפשיות כגון פוסט טראומה (MDMA למשל בסרט התיעודי "טריפ של חמלה").
רוב סמי ההזיות, אסורים בשימוש בישראל, על פי פקודת הסמים המסוכנים.
על פי החוק, מדובר בעבירה פלילית גם לסוחר בהם וגם למשתמש בהם.
LSD – סם חצי מלאכותי אשר סונתז לראשונה ב-16 בנובמבר 1938 על ידי הכימאי השווייצרי ד"ר אלברט הופמן במעבדות סנדוז בבזל.
מנה ממוצעת של LSD מכילה 100 מיקרוגרם, ומשך ההשפעה הוא 8 עד 12 שעות.
פסילוציבין – החומר הפעיל בפטריות פסילוסיבין.
החומר מספק השפעות שמזכירות LSD, משך ההשפעה הוא 4 עד 8 שעות.
מסקלין – סם הלוצינוגני טבעי המצוי במספר זני קקטוסים שהיוו אנתאוגנים בטקסים רוחניים ודתיים (לדוגמה פיוטה).
מנה ממוצעת של מסקלין מכילה 200 מיקרוגרם, ומשך ההשפעה הוא 10–20 שעות.
סלוויה דיוינורום – צמח המכיל כמות קטנה של הטרפנואיד סלווינורין A, שמעניק חוויות והזיות דיספוריות עוצמתיות במיוחד.
שאמאניים משבט ה-Mazatec היו משתמשים בסלוויה להרחבת התודעה בטקסים דתיים וטקסי ריפוי רוחני.
איוואסקה – אנתאוגן טבעי המשמש בעיקר בטקסי פולחן דתיים בקרב ילידי אמזוניה.
משך ההשפעה הוא 10–12 שעות.
DMT – טריפטמין טבעי המצוי בזנים רבים של צמחים בעל השפעה חזקה במיוחד.
משך ההשפעה הוא 20–30 דקות.
קטמין – סם הרדמה סינתטי המצוי בשימוש נרחב בהרדמה, ברפואת כאב, ברפואת ילדים וברפואת חירום.
קנאביס (סם) – לרוב נכלל ברשימת סמי הזיה, למרות שיכולתו לגרום להזיות ויזואליות יותר מוגבלת מאחרים ברשימה (יותר נדיר ובכמויות גבוהות).
איבוגה – צמח הגדל בשלוש מדינות באפריקה ונחשב לסם ההזיות הכי מסוכן והכי חזק בעולם.
ההֶלוֹטים (ביוונית קלאסית: Εἵλωτες) היו צאצאי התושבים המקוריים שישבו בלאקדמון לפני פלישת הדורים וצאצאי האוכלוסייה שספרטה כבשה במסניה.
מעמד ההלוטים היה דומה למעמד הצמיתים, הם ביצעו את כל העבודות החקלאיות והגופניות בספרטה, כאשר הספרטנים השקיעו את כל זמנם באימונים ושירות צבאי.
ההלוטים היוו את רוב אנשי ספרטה (כ-85% מתושבי ספרטה היו הלוטים).
במקרי חירום גויסו ההלוטים מצאצאי הלאקונים לצבא (לדוגמה במהלך המלחמה הפלופונסית) והובטח להם שאם יצטיינו בקרב יוכלו להשתחרר מצמיתותם.
ההלוטים של מסניה היו מוקד תסיסה מתמיד וכמעט כל שנה יצאו הספרטנים במסע צבאי נגדם.
למרות הדיכוי הקשה שהפעילו על ההלוטים, נותרו הספרטנים חוששים ממרד מצידם ונמנעו משליחת צבאם למרחקים.
עם זאת, אמצעי הדיכוי לא הספיקו וההלוטים אכן מרדו בשלטון הספרטנים כמה פעמים (מרד גדול בשנת 464 לפני הספירה), אך מרידותיהם דוכאו.
לפי הגאוגרף היווני פאוסאניאס, מקור השם "הלוטים" בעיר הילוס, שאותהּ כבשו הדורים ושאת אוכלוסייתה שעבדו.
לפי דעה אחרת השם גזור מן השורש היווני "הל", שפרושו "לתפוס" או "לקחת בשבי".
הלולאה (The Loop) הוא ספרו של הסופר הבריטי ניקולס אוונס, שגם הוא, כמו ספריו האחרים, עוסק בהרי הרוקי שבמערב ארצות הברית, האזור האהוב על אוונס.
בספר זה עוסק אוונס בקונפליקט שבין המצדדים בשמירת הטבע וחיות הבר, זאבים, במקרה זה, לבין מגדלי הבקר.
המאבק מתחולל בין אנשי השירות הפדרלי לבין המקומיים, המתנגדים לאכיפת החוק הפדרלי ודוגלים בזכותם לצוד ולהשמיד חיות בר ככל העולה על רוחם.
בספר "הלולאה", כמו בקו פרשת המים (ספר), מתגלה בכל עוזו הסכסוך בין שומרי איכות הסביבה למתנגדיהם, אלא ששם נאבקים החוואים, תושבי ההרים, בבעלי ההון והזכויות על המחצבים בניסיון לשמר את הטבע ואת חיות הבר, ואילו כאן המצב הפוך.
בעמק נידח במונטנה מתחדש איום הזאבים על תושבי המקום.
כמאה שנים לאחר שהזאבים המקומיים נכחדו כליל, בצייד ובהרעלות שהביאו להרעלת כמות עצומה של חיות בר אחרות וזיהמו את הסביבה לשנים רבות, יוצאת הרשות הפדרלית לשמירת חיות הבר ביוזמה לחידוש אוכלוסייתם בהרי הרוקי.
זאבים נושאי משדרים מיובאים מקנדה ומשוחררים לטבע, לרוב זעמם של תושבי המקום, החוששים לרכושם ולחיי ילדיהם.
זאב זכר מגיע אל בית חווה מבודד, הורג את כלב הלברדור המנסה לגרשו משם ומאיים על חיי התינוק, נכדו של האיש החזק ביותר בעיירה ובאזור כולו, באק קולדר.
קולדר מכריז מלחמה על הזאבים, על נציגי הרשות לשמירת חיות הבר ועל הממשל הפדרלי.
המומחית לזאבים הלן רוס נקראת להשתתף במחקר בתחום התמחותה.
תפקידה הוא ללכוד זאבים, לסמנם ולהרכיב להם משדרים, שיאפשרו להתחקות על עקבותיהם ולמנוע, מצד אחד, סכנה לעדרי הבקר ולמשפחות החוואים ומצד שני, לסכל את מאמצי החוואים לחסל את הזאבים.
בואה למקום מעורר רגשות מעורבים בין התושבים ונסיונותיה להתקרב אליהם ולרכוש את אמונם אינו עולה יפה בכל המקרים.
חוואי אחד משסה בה את הכלבים ובאק קולדר מפעיל עליה את מיטב קסמיו כדי להטותה לצדו, ללא הצלחה.
המלכודות שהיא מניחה, תוך ניצול כל הידע והניסיון שצברה, אינן מניבות תוצאות, לתסכולה הרב, אלא שהלן איננה מודעת לפטרון הזאבים, המחבל במלכודותיה כדי למנוע כל התערבות, גם אוהדת ודואגת כשלה, בעולמם הפראי.
כך עד שחשדותיה מתעוררים והיא מתחילה לארוב למחבל אפשרי, שאת הסימנים לקיומו הצליחה לאתר.
כאשר המארב עולה יפה, היא נדהמת לגלות, שהשבוי שתפסה הוא לא אחר אלא בנו הצעיר של יריבה העיקרי, באק קולדר הגדול.
לוק קולדר בן השמונה-עשרה, נער ביישן, מגמגם ונחבא אל הכלים, שם לו למטרה לעקוב אחר הזאבים ולעשות כל שביכולתו להצילם ויהי-מה.
לאחר גילוי חלקו בכישלון המלכודות של הלן, השניים מתקרבים והוא משתכנע לעזור לה במלאכתה ומגלה לה את מקום הזאבים.
האישה הצעירה, שאהובה עזב אותה כדי להשתתף בהצלת פליטים באפריקה, והנער המסוגר והבודד, מוצאים הבנה, ריעות ולבסוף גם אהבת אמת, מתוך התרסה כלפי היחס העוין, הרכילות והמאמצים הגוברים והולכים לסכל את כוונותיהם ולהשמיד את הזאבים, ששיאם בהשבתו של צייד זאבים קשיש, שאביו לפניו היה לאגדה במספר הזאבים שחיסל ובאכזריותו הנודעת.
האב מת זה כבר ובנו, שלמד ממנו את שיטותיו וירש את אמצעי הקטילה המשוכללים שהמציא, פרש זה שנים אחדות מעבודתו, אך באק קולדר משכנע אותו לשוב, בתוצאות קשות הן לזאבים והן לו עצמו.
על רקע סיפור הזאבים והמאבק נגדם ולמענם, נגללת פרשת שחרורה של אלינור, אשתו הנבגדת של באק קולדר, מכבלי הקשר הריק מתוכן אל בעלה והשותפות, ובעקבותיה הידידות, שהיא יוצרת עם אהובתו האחרונה בשורה, רות מייקלס, בעלת חנות מתנות בעיירה.
בד בבד עם התנתקותה ההדרגתית של אלינור מן הנישואים, גם לוק מצליח סוף סוף, במידה רבה הודות לתמיכתה של הלן, להשתחרר מכפיפותו לאביו העריץ והמדכא.
כמעט-טרגדיה משלימה את התפוררות המשפחה והעומד בראשה ושארית אוכלוסיית הזאבים, שהייתה קרובה להכחדה בשנית, ניצלת לאחר השגת פשרה בין כל הגורמים.
הספר יצא בעברית ב-1999 בהוצאת הד ארצי, בתרגום עדית פז.
הלורד יושב הראש הוא תוארו של החבר הבכיר בבית הלורדים - הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
תפקידו מקביל לתפקיד יו"ר בית הנבחרים הבריטי.
כיום מכהן בתפקיד הלורד ג'ון מק'פול.
עד יולי 2006 שימש בתפקיד יושב ראש בית הלורדים הלורד צ'נסלור.
במסגרת חוק הרפורמה החוקתית 2005 הופרד תפקיד יושב ראש בית הלורדים, כמו התפקידים השיפוטיים, מיתר תפקידי הלורד צ'נסלור.
הפרדה זו בוצעה במסגרת הרפורמות שנעשו בתפקידי בית הלורדים ובסמכויותיו, אולם בעיקר על מנת למנוע מצב בו הלורד צ'נסלור עמד הן בראש הרשות השופטת ויכל לשבת כשופט בפועל בערעורים, כשר בממשלה היווה חלק מהרשות המבצעת, ובהיותו יו"ר בית הלורדים כיהן למעשה כראש הרשות המחוקקת.
באופן מסורתי, יושב ראש בית הלורדים פעיל פחות בדיונים מאשר יושב ראש בית הנבחרים - הפעיל בדיוני בית הנבחרים, קובע את סדר הדוברים ואת משך נאומם.
הבדל נוסף בין בית הנבחרים לבית הלורדים הוא בכך שבבית הנבחרים הנואמים פונים ליושב ראש ומדברים אליו, בעוד שבבית הלורדים הנואמים פונים לכל חברי הבית.
תוארו של "הלורד יושב הראש" נדון בשנת 2003 בוועדת בדיקה שבדקה תארים אפשריים.
הוועדה הגישה המלצותיה לוועדה של בית הלורדים שבראשה עמד הלורד לויד, לורד ברוויק אשר ב-12 ביולי 2005 החליטה על תוארו של תפקיד זה ועל סמכויותיו - שהן למעשה הסמכויות שהיו ללורד צ'נסלור בתפקידו כיושב ראש בית הלורדים, לרבות התפקידים הטקסיים שלו בטקס פתיחת הפרלמנט.
הוחלט כי הלורד צ'נסלור ימשיך להיות מחזיק החותם הגדול של המדינה - וסמכות זו לא תועבר ללורד יושב הראש.
נושא המשרה נבחר לתקופה של חמש שנים, ויכול לכהן לכל היותר שתי תקופות כהונה.
עוד הוחלט שמדי הטקס יהיו זהים לאלה של הלורד צ'נסלור - גלימת משי שחור במהלך הדיונים, וגלימת משי שחור עם תחרה מוזהבת במהלך טקסים רשמיים.
בניגוד ללורד צ'נסלור, הוא אינו נדרש ללבוש פאה.
נקבע כי במהלך הדיונים יישב על שק הצמר.
בדומה ליו"ר בית הנבחרים, ובניגוד ללורד צ'נסלור המכהן כשר משפטים, ללורד יושב הראש אין שיוך מפלגתי, ועליו לפעול מבלי להעדיף מפלגה אחת על אחרת.
עם בחירתו עליו להתפטר מהמפלגה אליה הוא משתייך.
בצו מלכותי שהוצא על ידי המלכה אליזבת השנייה ב־4 ביולי 2006 נקבע כי הלורד יושב הראש יהיה בתפקיד ובמעמד מיד אחר יושב ראש בית הנבחרים.
בחירת הלורד יושב הראש הראשון
ב־6 ביולי 2006 הוצעו תשעה מועמדים לתפקיד זה: שלושה שמרנים: הלורדים רודני אלטון, ג'אנט פוקס, ניוקלס לוות'ר, שני מועמדי מפלגת הלייבור: הלורדים הלן היימן ואייבור ריצ'רד, ליברל דמוקרטי: הלורד רופרט מיטפורד, שני קרוסבנצ'רס: הלורדים טרנס בוסטון ומרגרט ממר, והלורד ג'וליאן גרנפל שאינו משויך לאף מפלגה.
ב־4 ביולי 2006 הוכרז על בחירתה של הלן היימן בתור הלורד יושבת הראש הראשונה, אישור המלכה (באמצעות מיופה כוח) ניתן מיד למינוי, והיא תפסה את מקומה על שק הצמר.
בכימיה, חומר הלוכרומי הוא חומר המשנה את צבעו בתגובה לשינוי ברמת החומציות.
חומרים כאלה משמשים, בין השאר, כאינדיקטורים לרמת החומציות של תמיסות.
תגובה זו היא סוג של כרומיזם.
חומרים הלוכרומיים מתאימים לשימוש בסביבות שבהן שינויים ברמות החומציות מתרחשים לעיתים קרובות, או בסביבות בהן השינויים ברמת החומציות הם קיצוניים.
חומרים ההלוכרומיים יכולים, למשל, לזהות קורוזיה במתכות.
חלק מהחסרונות של השיטה זו כוללים את התלות ברגישות לצבע של העין האנושית.
דוגמה לחומר שכזה היא הדיו Crystal violet lactone, סוג של דיו לאוקו.
תרכובות הלומתאניות הן מולקולות של מתאן שאחד או יותר מאטומי המימן שלהן הוחלף באטומים של הלוגנים.
ההלוגנים נמצאים בקבוצה ה-17 בטבלה המחזורית של היסודות.
ההלוגנים נקשרים בעזרת קשרים קוולנטיים והתרכובות בדרך כלל יציבות.
בתנאים רגילים רוב התרכובות לא פעילות אולם בטמפרטורות גבוהות אפשר לייצר מהם תוצרים רעילים.
שילוב של הלומתאנים עם הלוגנים בעלי שרשראות פחמן קצרות של תרכובות דומות כמו הלואתאנים, הלופרופאנים וכו' שימושי בדרך כלל כנוזל קירור, כממס, וליצירת פלסטיקים יציבים ושימושים כמו טפלון.
ההלומתאנים הם מחמצנים חזקים יותר ממתאן בגלל ההלוגנים.
ההלוגנים שמופיעים באופן טבעי היוצרים הלומתאנים הם:
פלואור, שבגלל שהוא היסוד הכי פעיל, הוא יוצר תרכובות יציבות ביותר.
פלואורומתאן (מתיל פלואוריד CH3F) משמש בייצור חומרים מוליכים למחצה.
דיפלואורומתאן (CH2F2) הוא נוזל קירור שלא גורם נזק לאוזון.
טריפלואורומתאן (פלואורופורם, CHF3) משמש בתעשיית המוליכים למחצה וכמקרר.
טטרפלואורומתאן (פחמן טטרפלואורידי, CF4) הוא גז בעל נקודת רתיחה נמוכה שמשמש בקירור.
כלורומתאן (מתיל כלוריד, CH3Cl) פעם שימש כמקרר, היום משתמשים בו במהלך הייצור של פולימרים של סיליקון, ובסינתזה כגורם לכוריזציה ומתיליזציה.
דיכלורומתאן (DCM, מתילן כלוריד, CH2Cl2) הוא ממס אורגני ששימושו נפוץ מאוד בעיקר בתהליכים בתעשייה, בהורדת צבע והסרת שומן.
יש לו עוד שימושים כמו הוצאת הקפאין מהקפה והכנת תמציות טעם.
כלורופורם (טריכלורומתאן, CHCl3) שימש בעבר כחומר הרדמה אבל לא בהווה בגלל רעילותו.
כיום הוא משמש כממס תעשייתי, ולהכנת צבעים ומדבירים.
טטרכלורומתאן (פחמן טטרכלורידי, CCl4) הוא נוזל לא דליק בעל נקודת רתיחה נמוכה.
בעבר שימש כנוזל ניקוי ולכיבוי אש, אבל עכשיו ידוע שהוא מאוד מסרטן.
ברומומתאן (מתיל ברומיד, CH3Br) כיום לא בשימוש מכיוון שהוא הורס את שכבת האוזון.
דיברומומתאן (מתילן ברומיד, CH2Br2) ממס המשמש בסינתזה אורגנית.
ברומופורם (CHBr3) כיום משמש להפרדה של מינרלים כבדים.
יודומתאן (מתיל יודיד, CH3I) משמש כגורם למתילציה.
דיודומתאן (CH2I2) משמש כממס ובהפרדה של מינרלים כבדים כמו ברומופורם.
יודופורם (CHI3) שימש כחומר מחטא.
הלויד הימי הארץ-ישראלי בע"מ (Palestine Maritime Lloyd Ltd) הייתה חברת ספנות עברית בתקופת היישוב, שנרשמה בפלשתינה-א"י בשלהי שנת 1934. החברה הוקמה כשותפות בין בעל אוניות מאיטליה לבין מספר אנשי ימאות עברים.
במהלך שנות קיומה היא הפעילה את ספינת הנוסעים "הר ציון" ואת אוניות המשא "הר כרמל" ו"מרים".
ספינות החברה הפליגו לים השחור, לים התיכון ולצפון אירופה.
עם הקמתה רכשה לויד ימי מהשותף האיטלקי שתי אוניות מעורבות מטען ונוסעים, במטרה להפעילן בקו קבוע לאירופה בין חיפה לקונסטנצה.
תוכננו תחנות בפמגוסטה שבקפריסין ובטריפולי שבלוב או, בביירות שבלבנון ובאיסטנבול שבטורקיה.
הוחלט על איוש האוניות בצוותים עבריים, תוך הקפדה על שימוש בשפה העברית וניצול האוניות ללימוד והכשרת ימאים עבריים.
שתי האוניות היו מותאמות להובלת 110 נוסעים, בנוסף למטען כללי.
החברה הצליחה להתבסס בשוק למרות תחרות מסחרית קשה.
כל בעליה היו מענף הספנות הבינלאומית או מענף הימאות העברית.
בין השותפים היו לזר ברקוביץ איש ספנות מרומניה, המהנדס עמנואל טובים איש עסקים ומנכ"ל משותף של אגודת יורדי ים זבולון א"י ובית הספר הימי זבולון, עו"ד פרברשטיין מהנהלת אגודת 'זבולון', משה שלוש וסוכן אוניות חיפאי בשם ניסים משולם.
ארצישראלים אלה נקשרו עם איגנציו מסינה מג'נובה, איש ספנות איטלקי.
מטרות החברה היו כלכליות-מסחריות וערכיות, ונקבעו גם לה העקרונות הבאים:
האוניות תפלגנה תחת דגל עברי
שימוש בתוצרת הארץ לאספקת האניות
בכל הנוגע לצוותים עבריים ולשכר, לא הצליחה החברה להגשים מטרותיה ובשל כך ניהלה עימה מועצת הפועלים בחיפה עימות מתמשך.
למרות זאת, הצליחה החברה בקביעת מספר מאפיינים ראשוניים וייחודיים בניהול כוח בצוותי האוניות.
החברה השקיעה מאמצים בגיוס ימאים יהודים, ובין היתר פורסמו מודעות בעיתוני אירופה לחיפוש ימאים וחובלים במקצועות שונים.
קצינים ים רבים נענו ובאו מהונגריה ומגרמניה, והתקבלו כחובלים בכל הדרגות.
כמו כן הייתה החברה הראשונה להעסיק סוורים יהודים מסלוניקי שביוון.
מורה לעברית הפליג מאז שנת 1938 באופן קבוע על אוניותיה.
עוד מייחודה של 'לויד ימי', שהייתה אז הראשונה להסכים להעסיק באוניותיה אישה, סקוטית בשם ויקטוריה דראמונד , קצינת המכונות הימית הראשונה בממלכה הבריטית.
ויקטוריה דראמונד שרתה ב"הר ציון" כחצי שנה בתפקיד קצינת מכונות שנייה; לאחר עזיבתה הפליגה באניות אחרות, הצטיינה בתפקידה במלחמת העולם השנייה והגיעה לימים לדרגת קצינת מכונות ימי ראשית (Chief Engineer).
ביוני 1937 נערכה על סיפון האנייה 'הר-ציון' בפיקודו של רב חובל אריך הירשפלד, ועידה ראשונה של החבל הימי לישראל.
הר ציון אוניית קיטור, מעורבת מטען ו-110 נוסעים - א/ק 114941 - בשנת 1935 במסגרת הקמתה של חברת 'לויד ימי ארץ-ישראלי' נרכשה האונייה 'ריזווליו' (Risveglio) מבעליה האיטלקי ושמה הוסב ל-'הר ציון'.
בפיקודו של רב החובל אריך הירשפלד הגיעה האוניה אל מול חוף ארץ ישראל בחיפה תחת דגל איטליה.
רב החובל ביקש לרשום את האונייה בפלשתינה-א"י בנמל חיפה.
משבוששו שלטונות המנדט להחליט איך תרשם אוניית הנוסעים המשולבת מטען של החברה העברית, הפליג רב החובל העברי הירשפלד ורשמה בנמל פמגוסטה בקפריסין כאונייה בריטית, ומאז הפליגה תחת דגל צי בריטי.
משהייתה רשומה כאונייה בריטית, גויסה הר ציון למאמץ המלחמתי.
רב החובל הוחלף בקצין בריטי מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אחרי כשנה, באוגוסט 1940 בדרכה מנמל ליברפול לנמל סוואנה בארצות הברית, הותקפה על ידי צוללת גרמנית ששילחה בה טורפדו.
הר ציון טובעה על 36 אנשי צוותה באוקיינוס האטלנטי.
איש צוות אחד ניצל, קפריסאי ששימש מסיק דודים.
מקום טביעתה המשוער צוין ב: .
בין אנשי הצוות שטבעו, 17 יהודים.
הר כרמל, אוניית קיטור מעורבת מטען ו-110 נוסעים - א/ק 2 - בים 8 מאי 1935 נרכשה באיטליה האונייה השנייה 'פרוגרסו' (Progresso), הייתה מאותם בעלים איטלקי שהפך שותף בלויד ימי.
האונייה נרשמה בפלשתינה-א"י, ובזמן זה נאכפה לראשונה תקנה 917 בדבר דגל צי סוחר מנדטורי, תקנה שהייתה קיימת מדצמבר 1927 וזה אמנם הונף מעל תרנה.
הר כרמל נרשמה במרשם האניות כ-'א/ק2' (אניית קיטור מספר שתיים).
אוניות שצורפו מאוחר יותר לחברה היו:
הלומברדים במסע הצלב הראשון או הלומברדים (איטלקית: I Lombardi alla prima crociata) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על שירה אפית מאת תומאסו גרוסי.
הופעת הבכורה נערכה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-11 בפברואר 1843. ורדי הקדיש את הפרטיטורה למריה לואיזה, דוכסית פרמה שמתה זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1847 בוצעו שינויים רבים באופרה במטרה להפכה לגרנד אופרה הראשונה של ורדי בצרפתית והוצגה בפריז באקדמיה המלכותית למוזיקה תחת הכותרת ירושלים.
האופרה הנסובה על נושאים נוצריים, הכוללת בתוכה קטעי תפילה, תהליך התנצרות, וכמובן מסע צלב, עוררה חשד בקרב שלטונות הכנסייה עוד לפני הופעתה הראשונה.
לבקשת הכנסייה, בדק משרד המשפטים את האופרה, ואכן ורדי נתבקש לבצע מספר שינויים מינוריים.
לדוגמה, ורדי כלל באופרה את התפילה אווה מריה, אך מאחר שלדעת הצנזורה התיאטרון אינו מקום ראוי לתפילה, נאלץ ורדי בעל כרחו לשנות לסלבה מריה (Salve Maria).
לאחר השינויים הייתה האופרה מוכנה להופעת הבכורה.
האופרה התקבלה יפה, ועוד באותה שנה הועלו הפקות שלה גם בוונציה ובסניגאליה.
גם הבכורות הבריטית והאמריקאית לא אחרו לבוא.
בשנת 1846 הוצגה האופרה בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון, ובשנת 1847 הוצגה בניו יורק.
כיום מוצגת האופרה מפעם לפעם, ואף קיימות הקלטות של הפקות בהשתתפות גדולי הזמרים כקרלו ברגונצי, רנאטה סקוטו, אפרילה מילו, חוסה קאררס, לוצ'אנו פבארוטי ורוג'רו ריימונדי.
תמונה ראשונה - כיכר בחזית כנסיית סנט אמברוג'ו במילאנו
שני בניו של הלורד פולקו, ארווינו ופגאנו מתפייסים, לאחר שהסתכסכו על רקע השאלה מי יזכה בידה של ויצ'לינדה.
פגאנו, שאיים על חיי אחיו, שב מגלות.
קהל רב מתקבץ בכיכר לחגוג את הפיוס, גם ויצ'לינדה, כעת אשת ארווינו, וג'יזלדה ביתם מגיעות למקום.
כרוז מודיע כי יצא לדרך מסע צלב בפיקוד ארווינו.
פגאנו מביע בחשאי בפני פירו, נושא הכלים של ארווינו, את תסכולו המתמשך ומספר לי כי הוא עדיין חושק בויצ'לינדה.
על רקע זמרת הנזירות, מקבץ פירו קבוצה של צמאי-דם המסכימים לעזור לפגאנו להשיג את ויצ'לינדה.
תמונה שנייה - ארמון משפחת פולקו
ויצ'לינדה וג'יזלדה מפקפקות ב"חזרתו בתשובה" של פגאנו.
ארווינו מבקש אותן להשגיח על אביו הזקן הישן הלילה בחדרו של ארווינו.
פגאנו פירו וחבורת המתנקשים פולשים לארמון, ופגאנו נכנס לחדר בחרב שלופה.
הוא יוצא מחדרו של ארווינו עם חרב מגואלת בדם וחוטף את ויצ'לינדה.
בדרכו הוא פוגש בארווינו, ולתדהמתו מגלה כי בחשכה רצח את אביו במקום את אחיו.
הקהל המתגודד במקום קורא להרוג את פגאנו אך ג'יזלדה נזעקת נגד רצח נוסף.
תמונה ראשונה - ארמונו של אצ'אנו באנטיוכיה
אצ'אנו ונציגים מטריטוריות סמוכות נועדים לדון בצעדים לחזק את התנגדותם לצלבנים.
הם שבו את ג'יזלדה, הנתונה במשמר בהרמונו של אצ'אנו.
סופיה, אשתו של אצ'אנו ונוצרייה בסתר, נכנסת עם בנה אורונטה.
אורונטה מאוהב בג'יזלדה השבויה, וכשהוא שר על אהבתו לג'יזלדה, סופיה רואה בג'יזלדה הזדמנות למשוך את בנה לנצרות.
תמונה שנייה - מערה במדבר ליד אנטיוכיה
נזיר ממתין לבואם של הצלבנים.
פירו, שהפך להיות נאמנו של אצ'אנו ומופקד על שערי אנטיוכיה, מופיע במערה ומבקש מהנזיר כי יראה לו דרך בה יוכל לכפר על מעשיו.
הנזיר אומר לו כי אם ברצונו לכפר על מעשיו, יפתח את שערי אנטיוכיה לפני הצלבנים.
ארווינו והצלבנים מופיעים במערה, הנזיר שומע כי בתו של ארווינו נשבתה על ידי אצ'אנו אך הוא מבטיח להם כי אנטיוכיה תיפול בידם.
תמונה שלישית - הרמונו של אצ'אנו
הנשים בהרמון שרות לג'יזלדה ששפר גורלה שאורונטה מאוהב בה.
בזמן שג'יזלדה מתפללת נשמעות קריאות כי הצלבנים חדרו לאנטיוכיה.
סופיה נכנסת במרוצה ואומרת כי אצ'אנו ואורונטה נהרגו.
ארווינו מופיע בלווית הנזיר, וסופיה מזהה אותו כאדם שהרג את בעלה ובנה.
למשמע הדברים, נרתעת ג'זלדה מחיבוקו של אביה, באומרה כי מסע הצלב הזה אינו רצון האל.
ארווינו שולף את חרבו ומאיים להרוג את ג'יזלדה בעוון חילול הקודש, אך הנזיר וסופיה עוצרים בעדו.
ארווינו אומר בכעס כי בתו השתגעה.
תמונה ראשונה - עמק יהושפט בקרבת ירושלים
הצלבנים מלווים בצליינים, שרים על יופייה וקדושתה של ירושלים והארץ הקדושה.
לפתע היא פוגשת באורונטה, שרק נפצע מחרבו של ארווינו.
תמונה שנייה - אהלו של ארווינו
ארווינו זועם על בגידתה של בתו ג'יזלדה.
חיילים מופיעים ומודיעים כי פגאנו נראה באזור המחנה, ומבקשים רשות ללוכדו ולהמיתו, ארווינו מסכים.
תמונה שלישית - מערה על שפת נהר הירדן
ג'יזלדה ואורונטה מופיעים, אורונטה פצוע, וג'יזלדה מקוננת על אכזריות הגורל.
הנזיר מופיע, ואומר לשניים כי אהבתם היא בחטא, אך ניתנת לתיקון על ידי התנצרותו של אורונטה.
הנזיר משלים את תהליך ההתנצרות, ואורונטה מת מפצעיו, מבטיח לג'יזלדה לפוגשה בגן עדן.
תמונה ראשונה - מערה בקרבת ירושלים
בשנתה, חולמת ג'יזלדה על אורונטה המופיע בחזיונה.
הוא מספר לה כי האל נענה לתפילות, וכי הצלבנים ימצאו חיזוק במימי נקבת השילוח.
תמונה שנייה - אהלי הצלבנים
הצלבנים והצליינים מיואשים בחושבם כי האל נטש אותם במדבר.
ג'יזלדה מופיעה בקול תרועה ומספרת לכולם על המעיין שנתגלה לה.
כאשר הכל שמחים, מחזק ארווינו את ביטחון הצלבנים כי הם יכבשו את ירושלים.
תמונה שלישית - אוהל ארווינו
הנזיר מובא אל האוהל כשהוא פצוע פצעים חמורים.
הוא חושף בפני ארווינו וג'יזלדה כי הוא לא אחר מאשר פגאנו.
הוא מתחנן למחילה על רצח אביו.
כאשר ארווינו מחבק את אחיו, מבקש פגאנו בפעם האחרונה לראות את עיר הקודש.
כאשר ירושלים מתגלית לעיניהם, פגאנו נופח את נשמתו, הצלבנים מהללים את האל.
הלורד הראשון של האדמירליות היה תפקיד מיניסטריאלי בבריטניה.
הלורד הראשון של האדמירליות עמד בראש מועצת הלורדים האדמירלים (Lords Commissioners of the Admiralty), שהייתה הגוף שפיקד על הצי הבריטי.
בתהליך שהחל במאה ה-17 קיבלה מועצת הלורדים האדמירלים את תפקידיו ההיסטוריים של "הלורד האדמירל העליון" (Lord High Admiral), המפקד על הצי הבריטי מאז המאה ה-15. מאז המאה ה-18 לא שימש אף אדם בתפקיד "הלורד האדמירל העליון", וסמכויותיו נותרו בידי המועצה, שבראשה עמד הלורד הראשון של הימייה.
מועצת הלורדים האדמירלים הייתה מורכבת מאזרח, חבר קבינט, שכונה "הלורד הראשון של האדמירליות", ומתחתיו מועצה המורכבת מקצינים משרתים, ופוליטיקאים, כאשר הרוב במועצה תמיד הורכב מקצינים מקצועיים.
הסמכות המקצועית העליונה כונתה "הלורד הימי הראשון" (First Sea Lord).
ב-1911 מונה לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל ושימש בו במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה שוב לתפקיד זה.
מועצת הלורדים האדמירלים בוטלה, וסמכויותיה ניתנו למשרד ההגנה הבריטי ב-1964. מוסד "הלורד האדמירל העליון" מוזג עם כס המלוכה, ומוסד "הלורד הראשון של האדמירליות" בוטל.
"הלורד הימי הראשון" ותפקידים דומים לו במועצה, שמרו על תואריהם, והם כיום תארים לקצינים בכירים בצי הבריטי.
אזור "הלוּפּ" או לחלופין אזור "הלולאה" הוא אחד מ-77 תתי-האזורים של העיר שיקגו המהווה את מרכז העיר שלה.
אזור זה מכיל את מרכז העסקים הראשי וההיסטורי של שיקגו, והוא המחוז העסקי השני בגודלו בארצות הברית לאחר המחוז העסקי של העיר ניו יורק.
אזור זה גובל מצפון וממערב בנהר שיקגו, ממזרח בימת מישיגן ומדרום בכביש רוזוולט.
המקור ההיסטורי להגדרה של אזור "הלולאה" מבוסס על מסילת רכבת חשמלית שהוקמה בשנת 1882 והקיפה לראשונה את אזור זה מכל צדדיו.
בשנת 1897 הוחלפה הרכבת החשמלית ברכבת עילית (המכונה באנגלית: 'The 'L - קיצור של Elevated train), אשר פועלת עד היום באותו התוואי שבו פעלה הרכבת החשמלית וחולפת על גבי מערכת של גשרים הבנויים מעל לרחובות העיר.
16,388 אנשים חיו בשטח הלולאה בשנת 2000, על פי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2000.
בניין בורסת הנגזרות של שיקגו
בית האופרה סיוויק (Civic Opera House) – מעונה הקבוע של האופרה הלירית של שיקגו
קמפוס אוניברסיטת דה פאול (DePaul University)
בית פאלמר – מלון היסטורי מפורסם שהוקם בשנת 1875
המרכז הסימפוני (Symphony Center) – מעונה של התזמורת הסימפונית של שיקגו
מגדל ויליס (לשעבר מגדל סירס) – הבניין הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1974 עד 1998
תיאטרון שיקגו - התיאטרון שימש בעבר כאולם הקולנוע העיקרי של העיר, כיום מוצגים בו בעיקר מחזות, מופעי קסמים, מופעים קומיים וקונצרטים מוזיקליים.
הלוק אקקצ'ה (בטורקית: Haluk Akakçe; 1970 – 9 באוקטובר 2023) היה אמן עכשווי טורקי שפעל בניו יורק, יצר ציורי קיר, עבודות אנימציה ניסיונית ווידאו ארט.
סיים תואר ראשון בארכיטקטורה מאוניברסיטת בילקנט שבאנקרה, ואחר כך למד בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון.
עבודותיו מוצגות במוזיאון החדש לאמנות עכשווית, במוזיאון ישראל ובמרכז ווקר לאמנות (Walker Art Center).
בנובמבר 2006 הוצגה ברחוב ראשי בלאס וגאס "השמיים הם הגבול".
זהו מיצג וידאו העשוי מ-12.5 מיליון נורות LED צבעוניות ולצורך הצגתו הוחשך כל הרחוב.
אקקצ'ה נפטר ב-9 באוקטובר 2023 מסרטן הריאות בביתו ברובע נישאנטשי (Nişantaşı) באיסטנבול.
הלופרידול (haloperidol) מוכרת בארץ בשם הלידול (Halidol).
התרופה משווקת בישראל תחת השמות הלדול, הלדול דקונאס, הלופר ופריקאט.
התרופה משמשת בעיקר לטיפול בפסיכוזה חריפה ובמחלות נפש המלוות בפסיכוזה, כדוגמת סכיזופרניה ומאניה.
התרופה משמשת במקרים נדירים יותר גם לטיפול בתסמונת טורט, הפרעה דו-קוטבית, שיטיון, היפראקטיביות, הפרעות אישיות וטיקים.
כמו כן התרופה משמשת לעיתים גם לטיפול במחלות שרירים שונות, בהפרעות שונות במערכת העצבים, בפסיכוזה שמקורה בשימוש בסמים ובהקלה בתסמיני גמילה מאלכוהול וסמים אופיאטיים.
להלופרידול תופעות לוואי רבות, וזהו חסרונה העיקרי של התרופה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופה כוללות כאבי ראש, ישנוניות, עלייה במשקל, תנועות בלתי-רצוניות, רעד, נוקשות שרירים, סחרחורות והפרעות בתפקוד המיני.
תופעות לוואי נדירות יותר של התרופה כוללות בין השאר התכווצויות שרירים, חום גבוה, בלבול, סינקופה, פריחה ועייפות קיצונית.
במקרים נדירים מאוד עלולה להופיע צהבת או תסמונת ארנב בעקבות שימוש ממושך בתרופה.
הָלופילים (מיוונית: halos - מלח, philein - אוהב) הם אורגניזמים אקסטרמופילים המשגשגים בסביבות בעלי מליחות גבוה.
רוב ההלופילים מסווגים תחת הממלכה ארכאונים אך קיימים גם חיידקים ואאוקריוטים הלופילים.
את ההלופילים ניתן למצוא בכל מקום בו ריכוז המלח גבוה פי חמישה מזה שבאוקיינוסים כמו בימת המלח הגדולה, ים המלח או בריכות אידוי.
תפקיד הלורד הראשון של האוצר היה שמה של אחת המשרות הבכירות ביותר בממלכת אנגליה ומאז חוקי האיחוד של 1707 זוהי עמדה בכירה בממשלת בריטניה.
זהו התואר השלישי בחשיבותו בין משרדי הממשלה המסורתיים המכונים "Great Officers of State" מתחת ללורד צ'נסלור ומעל הלורד נשיא המועצה.
הלורד הראשון של האוצר מתפקד כראש האוצר של הוד מלכותה .
מאז המאה ה-17, התפקיד אויש בידי ועד מנהל של מספר אנשים שחילקו ביניהם את הסמכויות ונקראו נציבי הלורדים של האוצר.
ועדה זו התקיימה החל מהתפטרותו של צ'ארלס טלבוט, הדוכס הראשון משרוסברי מהתפקיד בשנת 1714.
בעידן המודרני, נקבע באמנה כי הוועד המנהל של נציבי הלורדים של האוצר כולל את ראש ממשלת בריטניה, אשר נושא בתואר "הלורד הראשון של האוצר", את שר האוצר, אשר נושא בתואר "הלורד השני של האוצר" ואת מצליפי בית הנבחרים הבריטי, אשר נושאים בתואר "נציבי הלורדים הזוטרים של האוצר".
שורשיו של תפקיד הלורד הראשון של האוצר, הם בתקופת שלטונו של הנרי הראשון, כאשר בשנת 1126 לערך, הופרדו תחומי האחריות הפיננסיים ממשרת הלורד הגדול צ'מברלין .
האוצר היה במקור מדור של משק בית המלוכה שתחת אחריותו כספו הפרטי של המלך.
בשנת 1216, מונה גזבר לפקח על האוצר בווינצ'סטר.
הגזבר פיקח הן על אוצר המדינה והן על אוצרו הפרטי של המלך.
עד תקופת טיודור, הלורד הראשון של האוצר הפך לאחד מנושאי המשרות הבכירים המכונים "Great Officers of State" , מתחת ללורד צ'נסלור ומעל אדון הסוסים.
חוק הבגידה של 1351 קבע כי הריגתו היא מעשה בגידה במלך ובמדינה.
במהלך המאה ה-16, הלורד הראשון של האוצר נחשב לעיתים קרובות כחבר הממשלה החשוב ביותר, ודה-פקטו תיפקד כראש הממשלה.
הדוגמה הממחישה ביותר את כוחו של הלורד הראשון של האוצר היא ויליאם ססיל (מכונה גם ברון ברלי ה-1), ששירת בתפקיד מ-1572 עד 1598. במהלך כהונתו תחת אליזבת הראשונה, הטיל את חיתתו על הממלכה כולה.
תפקידו של ססיל, כנראה היווה גם השראה בהמשך לרוברט וולפול (מי שנחשב כיום בתור ראש ממשלת בריטניה הראשון).
מאז, התפתחה מערכת שונה שבה התפקיד אויש, לא על ידי אדם אחד בלבד אלא על ידי ועד מנהל הנקרא ועדת האוצר.
כיום, הלורד הראשון של האוצר הוא ראש הממשלה, והלורד השני של האוצר הוא שר האוצר, אשר ירש את רוב האחריות הפיננסית.
בדרגה הבאה נמצאים "נציבי הלורדים הזוטרים של האוצר" אשר נחשבים תאורטית לחברי ועדת האוצר, ובפועל משמשים כמצליפים מטעם הממשלה תחת המזכיר הפרלמנטרי לאוצר (המצליף הראשי).
הוועדה הנוכחית מורכבת מראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון, שר האוצר רישי סונאק וחברי פרלמנט ובית הלורדים נוספים.
הלוך הלכה החבריא הוא מופע שהועלה בישראל בשנת 1969 והציג, במלל ובשירה, טקסטים של סופרים ומשוררים מברית המועצות, וזאת במחאה על הדיכוי של חופש היצירה שאפיין את ברית המועצות באותה תקופה.
בתום מלחמת העולם השנייה החמירו שוב בברית המועצות שיטות של דיקטטורה אכזרית ותהליך ההסתגרות בפני העולם המערבי (מסך הברזל לפי הביטוי החדש שהשתמש בו צ'רצ'יל).
במסגרת תהליך זה דוכא ללא רחמים חופש המחשבה ואנשים רבים שהואשמו, במקרים רבים, באופן שרירותי לחלוטין, בעוינות כלפי המשטר, נשלחו למאסר בבתי כלא או בגולאגים.
עם אנשי הרוח שנרדפו ונענשו נמנו כמו בשנות ה-1930–1940 מספר רב של אמנים ומדענים שביקשו להתמסר לאמנות ובהתאמה למדע, בהתאם לצו מצפונם.
בין האמנים הידועים שסבלו מנחת זרועו של המשטר היו יבגני יבטושנקו, אלכסנדר סולז'ניצין, בלה אחמדולינה, בוריס פסטרנק, אנדריי סיניאבסקי, יולי דניאל ויוסף ברודסקי.
הדיכוי והרדיפות המשיכו בצורה מתונה יותר אפילו אחרי תהליך הדה-סטליניזציה שהונהג בעת מנהיגותו של ניקיטה חרושצ'וב.
עם הקבוצות המדוכאות נמנתה גם קבוצה גדולה מיהודי ברית המועצות, שהמשטר סירב לאפשר להם זכויות כמו לימוד עברית ופולחן דת חופשי.
ההנהגה הסובייטית סירבה לאפשר להם גם לעלות לישראל ואף הענישה את חלקם במאסר ובהגליה.
פעילות זו של המשטר כלפי אנשי הרוח וכלפי היהודים הביאה לגל מחאה בישראל, שקרא מצד אחד לפתיחת שערי ברית המועצות לעליית היהודים (תחת הכותרת "שלח את עמי"), ומצד שני קרא לשלטונות להפסיק את דיכוי האמנים.
כחלק מהקריאה לחופש היצירה ברית המועצות, נכתב ב-1969 מופע שהתבסס על כתבים שכתבו האמנים הסובייטיים ממותו של יוסיף סטלין (1953) ועד תקופת המופע.
חלק מהחומר למופע פורסם כבר במערב, וחלקו הוברח ארצה ונחשף לראשונה במסגרת המופע.
לגבי מספר שירים במופע נכתב ששם הכותב אסור לפרסום כדי ששלטונות המדינה לא יפגעו בו.
ייעוץ: נחמה ליפשיץ (שהכירה על בשרה את מנגנון הדיכוי הסובייטי) ועזרא זוסמן.
עיבודים ועריכה מוזיקלית: דרורה חבקין.
עריכה ונוסח עברי: יעקב שבתאי.
משתתפים: ליאור ייני, תמי ספיבק, אמנון ברנזון ודודו אלהרר.
יצחק כפרי גם מוזכר כמשתתף, אך הוא עזב את המופע עוד בשלב החזרות ושמו נותר בטעות על גבי תקליטי ותקליטורי המופע.
מופע הבכורה הועלה ב-21 באוגוסט 1969 בחיפה בנוכחותה של הזמרת נחמה ליפשיץ.
המופע הועלה ברחבי הארץ כ-250 פעמים, ואף יצא תקליט בנובמבר 1969 שכלל את שירי המופע.
באמצע 1970, עם סיום חוזה התעסוקה, נתגלעה מחלוקת בין השחקנים להפקה כשהשחקנים מעוניינים להמשיך בהופעות בעוד שהתיאטרון והפקה רצו לסגור את המופע.
ניסיונם של השחקנים להמשיך בהופעות גרר תביעה משפטית על רקע של פגיעה בזכויות היוצרים, שאותן החזיק התיאטרון.
בסופו של דבר הגיעו כל הצדדים להסכמה וההופעות נמשכו.
"בדומיה" – מילים: יבגני יבטושנקו, לחן: אדוארד קולמנובסקי, סולן: ליאור ייני
"עץ תפוח" – מילים: איסקובסקי מיכאיל וסילייביץ', לחן: מאטוויי בלאנטר, סולן: אמנון ברנזון
"שונרא" – מילים: מיכאל טאניץ', לחן: יורי סאולסקי, סולנית: תמי ספיבק
ב-1976 הועלה מופע המשך ל"הלוך הלכה החבריא".
מופע זה התמקד ב-3 משוררים רוסים: בולאט אוקוג'אבה, אלכסנדר גאליץ' וולדימיר ויסוצקי, והמחאה, שתפסה מקום מרכזי במופע הראשון, תפסה מקום משני בלבד במופע ההמשך.
מפיקים: דב עילם ויאשה כץ
מעבד ומנהל מוזיקלי: מישה בלכרוביץ'
משתתפים: דודו אלהרר, עודד בן-חור, דני כץ, יונית שוהם
מחוז משנה הלוסק (בבלארוסית: Глускі раён; ברוסית: Глу́сский райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר הלוסק.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה הלוסק 16,457 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 13,994 בני אדם.
"הלומים" הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2018, שבוים ונכתב על ידי ארז מזרחי וסהר שביט.
הסרט עוקב אחר מנשה (עמוס תמם), חייל הלום קרב שחוזר אחרי תום מלחמת ששת הימים לביתו.
מנשה הוא נהג משאית שחוזר הלום קרב ממלחמת ששת הימים, בה איבד את חברו הטוב ביותר, אייל.
הוא חוזר לביתו ואל אשתו דפנה (אדווה בולה) ואל בנו שלומי, אותו דפנה ומנשה הביאו לפני פרוץ המלחמה.
העלילה של הסרט מתקיימת לפני פרוץ מלחמת יום כיפור, שש שנים אחרי תום מלחמת ששת הימים.
מנשה (עמוס תמם) – הדמות הראשית בסרט.
חייל שחוזר ממלחמת ששת הימים הלום קרב לאחר שאיבד שם את חברו הטוב ביותר אייל.
בעלה של דפנה ואביו של שלומי.
דפנה (אדווה בולה) – אשתו של מנשה ואמו של שלומי.
לאחר שמנשה חוזר מהמלחמה הלום קרב, היא מנסה לשמור על התא המשפחתי ופונה אל הצבא בבקשת עזרה.
שלומי (רועי פינק) – בנם של מנשה ודפנה.
הלומינירז הם להקת פולק רוק אמריקאית שנוסדה בדנוור, קולורדו.
הלהקה הוקמה על ידי וסלי שולץ (שירה, גיטרה) וג'רמיה פרייטס (תופים, כלי הקשה).
בשנת 2005 החלו המייסדים וסלי שולץ וג'רמיה פרייטס להופיע יחד בניו ג'רזי.
בשנת 2010 הצטרפה ללהקה הצ'לנית והזמרת נילה פקרק, והייתה חברה בה עד שנת 2018. הלהקה הייתה מבין אמני הפולק-רוק ומוזיקת אמריקנה הפופולריים ביותר בעשור השני של המאה ה-21, בתקופה בה צמחו הסגנונות וצברו פופולריות.
סגנונה של הלהקה מושפע מהאמנים ברוס ספרינגסטין, בוב דילן וטום פטי, והיא מוכרת בשל להיטיה הבינלאומיים, ביניהם השירים "Ho Hey", "Stubborn Love" ו-"Ophelia".
בשנת 2013 הלהקה שרה את שיר הנושא של הסדרה "ממלכה".
2012 – מועמדות לפרס גראמי לתגלית השנה
2012 – מועמדות לפרס גראמי לאלבום האמריקנה הטוב ביותר
הלוציגניה (שם מדעי: Hallucigenia) הוא סוג של חסר חוליות נכחד שלכאורה חי בראשית הפלאוזואיקון במשך הקמבריון, לפני שרוב החולייתנים התפתחו, חלק מהתופעה הנטענת המכונה הפיצוץ הקמבריוני.
נטען שהמאובנים שהשתמרו מיצור מוזר זה התגלו בפצלי ברג'ס שבקולומביה הבריטית, קנדה וכן מממצאים מאתר המאובנים בצ'נגג'יאנג שבסין, והוא הוגדר ב-1977 בידי הפלאונטולוג האנגלי סיימון קונווי מוריס, כשפירוש השם הוא: "הזיה", משום שבשחזור שביצע מוריס נע היצור על קוצים שבלטו מבטנו.
קודם לכן הוגדר כמין של היצור הקרוב קנדיה (Canadia) בידי צ'ארלס דוליטל וולקוט.
הסוג הכיל 3 מינים שונים בגודל ובצורה.
בספרו חיים מופלאים מתייחס הפלאונטולוג סטיבן ג'יי גולד מסגל אוניברסיטת הרווארד לשחזור שביצע סיימון קונווי מוריס להלוציגניה ב-1997, וכתב שהשחזור "כל כך מוזר, קשה כל כך לדמיין כבעל חיים הפועל ביעילות".
גולד העלה השערה שההלוציגניה עשויה להיות "נספח מורכב של יצור גדול יותר, שעדיין לא נחשף".
רק מאוחר יותר הוכיחו הפלאונטולוגים לארס רמסולד (Lars Ramskold) וחוֹאוּ שְׂייֵנְגוָאנְג שבשחזור של קונווי מוריס הוא הפך את בעל החיים, כששחזר אותו כך שהקוצים על גבו הפכו לרגליים מוזרות, וכי ההלוציגניה השתייכה כנראה למערכה נושאי ציפורניים.
יצור זה שונה ממרבית בעלי החיים המודרניים, ובעבר נחשב לתולעת רב-זיפית אך כיום משויך לקבוצה לובופודיה בה כלולים התולעים נושאות הציפורניים ואולי גם פרוקי הרגליים המודרניים.
הוא היה קטן ביותר באורך של 0.5 עד 5.5 ס"מ בלבד.
המבנה שלו היה מוזר מאוד ודמה באופן שטחי לרב-רגליים בעל "שיירה" של רגליים פרוקות בעלות סעיפים עליהם לאורך גופו ומעליו התנשאו זיזים ארוכים פרוקים משני הצידיים.
הראש כמעט בלתי נראה בשל צורתו המוארכת עם מבנה עיניים פשוטות ביותר ו"לסתות לחי" הקרובות לבטן.
יצור מוזר זה אולי ניזון כאוכל רקבובית בדומה לשלשולים ולקיפודי ים או שיכל לצוד בעזרת זרועות פרימיטיביות.
קשה לחקור אותו עקב האיברים המיקרוסקופיים המוזרים שהשתמרו לו.
בנוסף מספר איברים שנראו אצלו התבררו ככתמים נוזליים שהשתמרו במאובנים.
אף על פי שקשה לתאר אותו הוא ידוע ממעל 100 מאובנים משומרים שהתגלו בפצלי ברג'ס וכמה עשרות מאובנים מאתר המאובנים בצ'נגג'יאנג.
ככל הנראה היה זה יצור מצליח בתקופתו בימים הקדומים של הקמבריון.
הלוסק (בבלארוסית: Глуск; ברוסית נהגה: גלוסק; בפולנית: Hłusk; ביידיש: האלוסק) היא עיירה בבלארוס, מרכזו המנהלי של מחוז משנה הלוסק במחוז מוהילב במזרח המדינה.
במהלך חלוקת פולין השנייה הפכה הלוסק לחלק מהאימפריה הרוסית (ומאז הקמת ברית המועצות בשטחה).
העיירה נכבשה בידי הצבא הגרמני ב-28 ביוני 1941 ושוחררה בידי הצבא האדום ב-27 ביוני 1944.
בעיירה התקיימה קהילה יהודית משמעותית, ברבנותה שירת בראשית המאה ה-20 הרב אברהם יצחק צימרמן, לימים רבה של קרמנצ'וג, ואחריו חתנו הרב ברוך דב ליבוביץ שלימים פעל בקמניץ שבליטא.
בעת הכיבוש הגרמני בימי מלחמת העולם השנייה השומדה הקהילה היהודית במקום.
בשנת 1941 הוקם גטו במקום, והוא מנה כ-700 יהודים, חלקם מהמקום וחלקם יהודי שצ'צ'ין.
הם גורשו ב-16 באוקטובר 1942 לגטו בפיאסקי, משם נשלחו למחנה ההשמדה סוביבור.
בנובמבר 1942 נשלחו למחנה ההשמדה מיידנק עוד כ-30 בעלי מלאכה שנשארו בגטו.
משפחות שלמות הצליחו ליהמלט אל היערות, ורבים מהם הצטרפו לשורות הפרטיזנים.
הלוי ופלגשו מתארחים בגבעה הוא ציור מאת הצייר ההולנדי חרבראנד ואן דן אקהאוט.
הציור עוסק בסיפור המקראי של פילגש בגבעה () והוא אחד מהתיאורים האמנותיים הבודדים של פרשה זו.
הציור מתאר את הרגע שבו איש שדה, זקן מאפרים החי כגר בגבעה, השייכת לנחלת שבט בנימין, מציע ללוי ולפילגשו להתארח בביתו.
הוא מזהיר אותם שלא ללון ברחוב העיר (שופטים י"ט:20).
כל הדמויות בציור מביטות זו בזו ואינן מקיימות קשר עין עם הצופה.
הלוי מביט באיש השדה ומחווה לעבר פלגשו, היושבת מותשת מהמסע ומביטה אף היא בזקן.
ברקע מופיע נער צעיר, שנראה עייף ומשועמם, נשען על חמורם ומביט בזקן.
איש השדה נשען על את חפירה ומביט בלוי.
מבטו ותנועת ידו מרמזים על תחושת אזהרה.
מצרור מפתחות התלוי מחגורתו ניתן להסיק כי הוא שומר את ביתו נעול מפני אנשי העיר האלימים.
כמו כן, סכין תלויה בחגורתו – ייתכן שמדובר בכלי עבודה, אך ייתכן גם שהיא משמשת ככלי נשק להגנה עצמית.
הסיפור המקראי של פילגש בגבעה אינו נושא נפוץ באמנות, ולפיכך ציורו של אקהאוט ייחודי.
ייתכן כי צופים שאינם מכירים את הסיפור יתקשו בפענוח הסצנה, אך למי שמודע לפרטי העלילה, הציור משדר תחושת מתח וסכנה סמויה.
למרות נדירות הנושא, קיים ציור נוסף מתקופת תור הזהב ההולנדי המתאר רגע אחר מהסיפור.
במוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג נמצא ציורו של הצייר וילם ברטסיוס, הנקרא "מות פילגש הלוי".
ציור זה מציג את הרגע שבו הלוי פותח את דלת הבית ומוצא את פילגשו שרועה חסרת הכרה על מפתן הדלת (שופטים י"ט:27).
הלוי נראה המום, בעוד אדם זקן – ככל הנראה מארחו – יושב שקוע בייאוש בצללים.
ניתן לתהות כיצד צופה שאינו מכיר את הסיפור המקראי היה מפרש את התמונה.
האם היה מבין שהאישה נאנסה?
ייתכן שהאמן הניח כי הקהל מכיר את הסיפור, אך נותרת השאלה כיצד הצופים בני התקופה פרשו את הסצנה.
הלורד ראש העיר של לונדון הוא ראש העיר של הסיטי של לונדון וראש האיגוד של לונדון.
אין מדובר באותו בעל תפקיד כמו ראש העיר של לונדון, אשר משמש ראש העיר של לונדון רבתי.
הלורד ראש העיר נבחר לתפקידו בכל שנה בסוף ספטמבר, או תחילת אוקטובר ומתחיל את כהונתו בחודש נובמבר.
יום לאחר תחילת הכהונה נערך "מופע ראש העיר" - הלורד ראש העיר מלווה בתהלוכה גדולה צועד מהסיטי לעיר וסטמינסטר, נשבע נאמנות לבית המלוכה של אנגליה בנוכחות שופטי בית המשפט העליון של אנגליה.
התפקיד טקסי בעיקרו ואינו פוליטי.
מתוך 66 ערים בבריטניה, ל־30 יש בעל תפקיד "לורד ראש העיר".
הלורד ראש העיר הנוכחי של לונדון הוא אליסטר קינג.
מוסד הלורד ראש העיר נוסד בשנת 1189. הראשון שנשא בתפקיד היה הנרי פיץ אילווין.
הלורד ראש העיר נבחר מאז ומעולם על ידי תושבי הסיטי ולא מונה על ידי בית המלוכה.
המלך ג'ון הוציא בשנת 1215 כתב זכויות (צ'רטר) מיוחד המגן על זכות זו.
התואר "לורד ראש העיר" הופיע לראשונה בשנת 1354.
מעל 700 אנשים שירתו בתפקיד זה.
מרי דונלדסון (1983) ופיונה וולף (2014) היו שתי הנשים היחידות בתפקיד עד כה.
הלורד ראש העיר נבחר בידי מועצת העיר - ה"קומון הול" שנבחרים על ידי הגילדות של הסיטי של לונדון.
המועצה מזומנת על ידי ראש העיר המכהן, ונפגשת בבית הגילדהול ב־29 בספטמבר - יום מייקלמס.
ההצבעה ידנית, אף שניתן להצביע גם בקלפי.
החל משנת 1385 נדרש מועמד לתפקיד הלורד ראש העיר לשרת קודם לכן בתפקיד שריף - אחד משני הסגנים של הלורד ראש העיר הנבחרים מדי שנה.
הלורד ראש העיר חייב להיבחר מאחד האלדרמנים של העיר.
השבעת הלורד ראש העיר מבוצעת בנובמבר ולמחרת נערך מופע הלורד ראש העיר.
טקס ההשבעה מכונה "הטקס השקט" כי לא נישאים נאומים.
בטקס ניתן ללורד ראש העיר את חותם העיר, ארנק העיר, החרב והמייס.
יום לאחר השבעתו נערכת תהלוכה בה משתתף הלורד ראש העיר.
התהלוכה יוצאת מהסיטי אל בתי המשפט בעיר וסטמינסטר, שם הלורד ראש העיר נשבע נאמנות לבית המלוכה.
בעבר נערך הטקס באוקטובר אולם בשנת 1751, משעברה בריטניה מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני עבר הטקס ל־9 בנובמבר.
החל משנת 1959 נערך הטקס ביום השבת השני בכל נובמבר.
היה נהוג שהמהלך של התהלוכה היה משתנה בכל שנה ושנה, והיא הייתה עוברת דרך האגף בו מתגורר הלורד ראש העיר, אולם החל משנת 1952 קבעו את מהלך התהלוכה.
בעבר נהג הלורד ראש העיר לרכוב על סוס, ולחצות את התמזה במעבורת.
בשנת 1710 נפל הלורד ראש העיר מסוסו בשל מוכרת פרחים שיכורה, ומאז נוסע ראש העיר בכרכרה.
ראש העיר אינו מפליג במעבורת מאז שנת 1856.
הכרכרה הנוכחית נבנתה בשנת 1757 בעלות השווה היום ל־120 מיליון ליש"ט.
בתהלוכה משתתפים חברי 12 הגילדות העיקריות של לונדון, והיא יוצאת מבית האחוזה, דרך קתדרלת סנט פול, שם מקבל הלורד ראש העיר את ברכת דקאן הקתדרלה, אל בתי המשפט בוסטמינסטר בחזרה דרך כיכר טמפל.
תפקידו של הלורד ראש העיר הוא בעיקר סמלי.
הוא משמש השופט הראשי של הסיטי של לונדון, אדמירל נמל לונדון, אוצר אוניברסיטת הסיטי של לונדון, נשיא כוחות המילואים של הסיטי ואוצר קתדרלת סנט פול.
הלורד ראש העיר מתגורר במעון הרשמי - בית האחוזה.
הבניין תוכנן לאחר השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, אך החל להיבנות רק ב־1739. הבנייה הסתיימה בשנת 1752.
כעיקרון, אסור לאנשי בית המלוכה להיכנס לסיטי של לונדון בלא אישורו של הלורד ראש העיר, ובסמכותו לגרש את אנשי בית המלוכה, ואף את המלך עצמו מן העיר.
נוהג זה מתבטא בטקס בו מקבל המלך מהלורד ראש העיר את הסכמתו לכניסתו אל העיר.
הלורד ראש העיר לובש את מחרוזת ה־SS - מחרוזת זו עשויה זהב ומורכבת מעיטורים בצורת האות S.
הלחימה ברצועת עזה מההתנתקות עד מבצע עופרת יצוקה הייתה שורה של תקריות אלימות ומבצעים צבאיים שהתרחשו בין צה"ל לארגוני הטרור הפלסטיניים בשטחי רצועת עזה ויישובי עוטף עזה.
הערך מכסה את התקופה של אחרי ההתנתקות (החל מאוגוסט 2005) עד תום מבצע עופרת יצוקה (ינואר 2009).
במהלך תקופה זו גבר ירי רקטות קסאם וגראד מרצועת עזה לישראל, חמאס השתלט על הרצועה ודיכא באלימות את האופוזיציה של הפת"ח, נחטף החייל הישראלי גלעד שליט ומנגד ישראל הגיבה בתקיפות אוויריות ומספר מבצעים גדולים בהם נהרגו מאות פלסטינים.
כמו כן בנתה ישראל מערך ביצורים סביב הרצועה, המכונה ציר הוברס, על מנת למנוע התקפות טרור על יישוביה.
בתגובה לירי הרקטות וחטיפת שליט הכריזה ישראל על ממשלת חמאס ברצועה כ"יישות עוינת", סגרה את המעברים לרצועה והטילה עליה מצור (אך התירה מעבר סיוע הומניטרי לרצועה).
האינתיפאדה השנייה פרצה בסוף ספטמבר 2000 והתלקחה תוך זמן קצר ממהומות לעימות צבאי שכלל פיגועי טרור.
העילה הפלסטינית לעימותים הייתה עליית אריאל שרון להר הבית (בו נמצא מסגד אל-אקצא) אך בישראל טענו שהאינתיפאדה תוכננה מראש על ידי יאסר ערפאת במטרה שישראל תיכנע לדרישותיו באמצעות טרור עקב כישלון פסגת קמפ דייוויד.
במהלך כל שנות האינתיפאדה השנייה (החל משנת 2000) יצאו רק מעט פיגועים מרצועת עזה לישראל, וזאת בזכות גדר ההפרדה המקיפה את הרצועה ומונעת מעבר אדם.
פיגועים רבים נעשו כנגד חיילי צה"ל ברצועת עזה וכנגד ההתנחלויות ברצועת עזה.
כדי להתגבר על גדר המערכת סביב הרצועה ומערכות הביצורים סביב ההתנחלויות ברצועה ובסיסי צה"ל, הרבו ארגוני הטרור ברצועה להשתמש בנשק תלול מסלול - בעיקר מרגמות קלות ורקטות תוצרת-עצמית תחת השם הגנרי "קסאם".
במהלך השנים 2000–2005 נורו אלפי פצצות מרגמה אל עבר ההתנחלויות ובסיסי צה"ל, וכן מאות רקטות שנורו גם אל עבר יישובי עוטף עזה, בהן בלטה כמטרה ראשית העיר שדרות.
את חומרי הגלם לייצור הקסאמים וכן כלי נשק שונים ותחמושת הבריחו הפלסטינים במנהרות שנחפרו מתחת לציר פילדלפי ואף ערכו ניסיונות הברחה דרך הים.
בתגובה לירי ביצע צה"ל חישוף שטחים נרחבים, תקיפות אוויריות, סיכולים ממוקדים של חוליות מחבלים ושל מנהיגי טרור (בהם בלט אחמד יאסין - ראש החמאס וממייסדיו) ושורה של מבצעים גדולים וכניסות עומק אל עבר הרצועה (אך אף אחד מהם לא היה בסדר גודל של מבצע חומת מגן ביהודה ושומרון).
ציר פילדלפי הוא הכינוי הצה"לי לקו הגבול בין רצועת עזה למצרים.
במרכז הציר נמצאת העיר רפיח החצויה בין שני צדי הציר.
הפלסטינים, ובייחוד חמאס, השתמשו בקרבה זו כדי לחפור רשת של מנהרות תת-קרקעיות כדי להבריח נשק תקני (כגון חומר נפץ תקני, פצצות מרגמה, רקטות נ"ט, תחמושת ועוד) מאחר שהנשק המאולתר שייצרו בעצמם התגלה כלא יעיל כנגד כוחות צה"ל.
צה"ל וארגוני הטרור ניהלו קרבות קשים על השליטה בציר, בהם נהרסו לטענת ארגוני זכויות אדם אלפי בתים הנושקים לציר, אך גם נגרמו אבדות לכוחות צה"ל.
ב-2005 פינתה ישראל באופן חד-צדדי את כלל ההתנחלויות הישראליות ומחנות צה"ל מרצועת עזה לצד ארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון במסגרת תוכנית ההתנתקות.
בעקבות הנסיגה חזר הגבול בין ישראל לרצועת עזה ל, קו הגבול בין ישראל למצרים שנקבע ב-1949. את התוכנית יזם והוביל ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון.
ביצועה של התוכנית נקבע ליום 15 באוגוסט 2005 (י' באב ה'תשס"ה).
החלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים.
צה"ל השלים את יציאתו מרצועת עזה ב-11 בספטמבר 2005. למחרת היום נערכו ברצועה ובהתנחלויות החרבות שבה חגיגות פלסטיניות המוניות.
תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד להצהרותיו של שרון בטרם היבחרו - אולם היא זכתה לרוב בכנסת, ובסופו של דבר אושר החוק ליישום התוכנית ב-16 בפברואר 2005.
ביצוע תוכנית ההתנתקות במהלך אוגוסט 2005 עבר בשקט, אך רבים בימין טענו שהנסיגה תהווה "רוח גבית לטרור" ואילו בשמאל, אף על פי שתמכו בפינוי ההתנחלויות, טענו שביצועה ללא הסכם עם הפלסטינים תחזק את הקיצונים ותחליש את המתונים.
רצועת עזה אחרי תוכנית ההתנתקות
גם לאחר השלמת תוכנית ההתנתקות של ישראל, לא השיגה הרשות הפלסטינית שליטה אפקטיבית ברצועת עזה, בפרט בכל הקשור לענייני ביטחון.
בעייתה העיקרית של הרשות הפלסטינית היא השגת מונופול על השימוש בנשק, כלומר אי פירוק הארגונים הפלסטיניים החמושים האחרים מנשקם.
עם הארגונים החמושים נמנים: חמאס, גדודי חללי אל-אקצא, פלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ועדות ההתנגדות העממית, חמולת אבו סמהדאנה, גדודי אבו ריש וניצי הפת"ח.
ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס (אבו מאזן) סירב להשתמש בכוח כדי לפרק את הארגונים מנשקם, והעדיף לעשות זאת בדרך של משא ומתן, אם כי המצב הביטחוני ברצועה הידרדר במהירות.
מחבלים פלסטינים מארגוני חמאס, ועדות ההתנגדות העממית וצבא האסלאם, אף חדרו לשטח ישראל מרצועת עזה וחטפו חייל צה"ל, גלעד שליט, תוך הריגת שני חיילים אחרים ופציעת ארבעה נוספים.
עקב החטיפה יצא צה"ל למבצע גשמי קיץ.
ניסיונות נוספים לחטוף חייל לתוך הרצועה נחלו כישלון.
ההתדרדרות התבטאה במצעדים הכוללים הצגת נשק ברחובות, בחטיפת אזרחים פלסטינים וזרים, בירי לעבר ישראל ובקרבות בין אנשי הארגונים החמושים לבין שוטרים פלסטינים.
באחד המצעדים של חמאס במחנה הפליטים ג'בליה התפוצצה כמות גדולה של חומר נפץ שהביאה להרוגים מבין עוברי האורח.
תקיפת חמאס את ישראל בעקבות האירוע הביאה לירי תותחים לעבר הרצועה מצד ישראל ולחידוש הסיכולים הממוקדים, במבצע שנקרא "גשם ראשון".
לחץ ציבורי ברצועת עזה הביא להתחייבות חמאס לחדול מהמצעדים ומההתקפות על ישראל.
במסגרת חטיפת אזרחים נחטף עיתונאי איטלקי, אם כי הוא שוחרר אחרי כמה שעות.
שיא התקריות הללו היה חטיפת מוסא ערפאת, ראש "הביטחון המסכל" של הרשות הפלסטינית ברצועת עזה, ורציחתו.
בעקבות הבחירות לרשויות המקומיות בדצמבר 2005, חלה התדרדרות נוספת כאשר פת"ח התפצל וכנופיות חמושות מגדודי חללי אל-אקצא הפעילו אלימות וטרור על מנת לשבש את הבחירות.
מנגד, חמאס התחזק גם ברצועת עזה וגם ביהודה ושומרון לנוכח חדלונה של הרש"פ.
לאחר ניצחון חמאס בבחירות הרשות בינואר 2006 גברו חיכוכים בין תנועת חמאס הנבחרת לבין תנועת הפת"ח, ופעילים מהתנועות היריבות נלחמו ביניהם וגרמו למרחץ דמים ברצועה.
לבסוף, ביוני 2007 "כבשו" לוחמי חמאס את כל רצועת עזה.
לאחר יציאת ישראל מרצועת עזה השתנתה תפיסת הביטחון באזור והמצב הביטחוני באופן משמעותי.
החיכוך המתמיד בין חיילים ואזרחים ישראלים לבין פלסטינים ברצועה הסתיים, ולפיכך ירד באופן משמעותי מספר ההרוגים הישראלים ברצועה עקב פיגועים וירי פצצות מרגמה.
החייל ההרוג הראשון מאז הנסיגה מעזה נפגע כמעט שנה לאחר מכן וכמות הפצועים כמו גם ההרוגים ברצועה ירדה לאחוזים בודדים לעומת המצב בו צה"ל פעל באופן יומיומי בשטח, יחד עם ההתיישבות ברצועה.
מנגד, פעילות הטרור הופנתה לעבר יישובי עוטף עזה.
גבר ירי רקטות קסאם על שדרות, יישובי הנגב המערבי (חבל אשכול), נתיב העשרה ונורו מספר קסאמים ורקטות גראד לעבר אשקלון, ובחודש פברואר 2008 הוחלט על התקנת מערכת "צבע אדום" באשקלון.
שטח הריסות היישוב דוגית, שפונה בתוכנית ההתנתקות, שימש בסיס לשיגור רקטות על אשקלון וב-14 במאי 2008 שוגר משטח זה רקטת גראד שהתפוצץ בקומה השלישית של קניון 'חוצות' שבאשקלון.
באירוע נפצעו 77 בני אדם, שלושה מהם במצב קשה, שניים במצב בינוני.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ערכו כל הארגונים הפלסטינים עצרות בהתנחלויות המפונות ומצעדי ניצחון ברחבי הרצועה.
אחת מהן הסתיימה בצורה קטלנית (פיצוץ שגרם ל-19 הרוגים) עקב תאונת תחמושת של אנשי החמאס.
החמאס ראה בישראל אחראית לפיצוץ שאירע, ובעקבותיו ירה מטח כבד של רקטות לעבר שדרות והנגב המערבי, בהמשך לירי רקטות בהיקף קטן יותר שבוצע על ידי פלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בעקבות הריגת שלושה פעילים של הארגון בטולכרם.