tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסמכים שגרתיים ועל חותמות רשמיות, הוחלו שמות קצרים שונים: "הדוכס (הגדול) של מוסקבה", "ריבון מוסקבה" (Московский государь), "הדוכס הגדול של רוס כולה" (Великий князь всея Руси), "ריבון רוס כולה" (Государь всея Руси), או פשוט "הנסיך הגדול" (Великий князь) או" הריבון הגדול" (Великий государь).
למרות הפיאודליזם, השם הכללי לארץ הסלאבית במזרח, רוס, לא נשכח, אם כי אז היה למונח תרבותי וגאוגרפי ולא למונח הפוליטי, מכיוון שלא הייתה ישות פוליטית אחת בשטח.
מאז המאה ה-14 הוסיפו נסיכי מוסקבה שונים לייחס לעצמם תואר נסיכי "רוס כולה" (всея Руси) לתאריהם, על שם המטרופולינים הרוסים, "המטרופולין של רוס כולה".
דמיטרי שמיאקה (שמת בשנת 1453) היה הנסיך הראשון במוסקבה שטבע מטבעות עם התואר "ריבון רוס כולה".
טענות כאלה עוררו התנגדות ועוינות רבה מצד יריבתה העיקרית, הדוכסות הגדולה של ליטא, ששלטה על חלק גדול (מערב) מארץ רוס העתיקה ומכאן שללה כל טענה ואף את שמו העצמי של השכן ממזרח.
תחת ההשפעה הפולנית-ליטאית החלה המדינה להיקרא מוסקבה במערב אירופה.
ההופעות הראשונות של המונח היו במסמך איטלקי משנת 1500. בתחילה הייתה מוסקוביה השם הלטיני של העיר מוסקבה עצמה, לא של המדינה; מאוחר יותר היא קיבלה את משמעותה הרחבה יותר והיא שימשה לצד השם הישן, רוסיה.
המונח מוסקובי היה בשימוש במערב עד תחילת המאה ה-18 והוא עדיין משמש בהקשרים היסטוריים.
כאשר המונגולים פלשו לארצות רוס של קייב ב, מוסקבה הייתה מאחז סחר חסר משמעות בנסיכות ולדימיר-סוזדל.
אף על פי שהמונגולים שרפו את מוסקבה בחורף 1238 ובזזו אותה בשנת 1293, מיקומה באזור מיוער סיפק אבטחה מסוימת מפני התקפות וכיבוש המונגולים, בעוד שמספר נהרות סיפקו גישה ל והשחור ולאזור הקווקז.
אולם חשוב יותר להתפתחות מדינת מוסקבה היה שלטונה על ידי סדרת נסיכים שהרחיבו את גבולותיה והפכוה מנסיכות קטנה באגן נהר מוסקבה למדינה הגדולה ביותר באירופה של המאה ה-16. השליט הראשון של נסיכות מוסקבה, דניל הראשון (מת ב-1303), היה בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי מוולדימיר-סוזדל.
הוא החל להרחיב את נסיכותו בכך שכבש את קולומנה והבטיח את פרסלבל-ז'לסקי כעיזבון למשפחתו.
בנו של דניל, יורי (שלט בשנים 1303–1325) מלך על כל אגן נהר מוסקבה ונסיכותו התרחבה מערבה על ידי כיבוש מוז'איסק.
לאחר מכן הוא בנה ברית עם אוזבק חאן מאורדת הזהב והתחתן עם אחותו של החאן.
החאן איפשר ליורי לתבוע את תואר הדוכס הגדול של ולדימיר-סוזדל, משרה שאפשרה לו להתערב בענייני רפובליקת נובגורוד בצפון-מערב.
יורשו של יורי, איוואן הראשון (שלט בשנים 1325–1340), הצליח לשמור על תואר הדוכס הגדול באמצעות שיתוף פעולה הדוק עם המונגולים ובאיסוף מיסים מנסיכויות רוס האחרות עבורם.
מערכת יחסים זו אפשרה לאיוואן לזכות בשגשוג אזורי, במיוחד על חשבון היריבה הראשית של מוסקבה, העיר טבר שבצפון המדינה, שמרדה נגד האורדה בשנת 1327. המרד הוכנע על ידי הכוחות המשותפים של הדוכסות הגדולה סוזדל, הדוכסות הגדולה של מוסקבה (שהתחרתה עם טבר) והטטרים.
איוואן נחשב לאדם העשיר ביותר ברוס, כפי שמעיד כינויו "קאליטה" (מילולית "מחזיר הכספים").
הוא השתמש באוצרותיו לרכישת אדמות בנסיכויות אחרות ולמימון הקמת כנסיות אבן ב במוסקבה.
בשנת 1325 העביר המטרופוליטן הפרבוסלבי פיוטר (שמת בשנת 1326) את מקום מגוריו מקייב לולדימיר ולאחר מכן למוסקבה, מה שהגביר את יוקרתה של הנסיכות החדשה.
במאה ה-11 מוסקבה הייתה לא יותר מאשר תחנת מסחר קטנה בשולי נסיכות ולדימיר-סוזדאל, אשר שלטה על חלק נכבד של רוס של קייב אחרי התפרקותה.
במחצית הראשונה של המאה ה-12 קיימות עדויות להתיישבותם של נסיכים עצמאים במוסקבה, אך רק בשנת 1263 בעת שלטונו של דניאיל אלכסנדרוביץ' זכתה למעמד של נסיכות עצמאית.
בעת הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות (1236–1240) נשרפה מוסקבה על ידי המונגולים ששבו ובזזו אותה בשנת 1293, אך ריחוקה היחסי של מוסקבה, קשיי הגישה בגלל היערות העבותים ומשקלה הקטן בפוליטיקה הרוסית של הזמן שמרו עליה והיא הצליחה להשתקם.
מספר נהרות שחיברו אותה לים השחור, לים הבלטי ולאזור הקווקז עזרו להתפתחותה של העיר.
מוסקבה נשלטה בידי שושלת נסיכים ששאפו להרחיבה ולחזקה, הנסיך הראשון של מוסקבה היה דניאיל אלכסנדרוביץ (נפטר ב-1303), בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי מנסיכות ולדימיר-סוזדאל.
הוא החל להרחיב את הנסיכות שלו על ידי תפיסת השלטון בעיר קולומנה הסמוכה והבטיח את העברת הכתר לצאצאיו.
בנו של דניאל, יורי, שלט בכל אגן נהר מוסקבה והמשיך להרחיב את גבולות הנסיכות מערבה.
לאחר מכן כרת ברית עם החאן של אורדת הזהב וקיבל על עצמו את תואר נסיך ולדימיר שהיה התואר הראשי בין נסיכי רוסיה.
יורשו של יורי, הנסיך איוואן הראשון, אשר שלט בשנים 1325–1340, שמר על תואר הנסיך הגדול.
איוואן הידק את הקשר עם המונגולים ובעזרתם גבה דמי חסות מנסיכויות אחרות באזורו.
איוון השיג למוסקבה עליונות אזורית משמעותית ונודע כאיש העשיר בכל רוסיה, הוא השתמש באוצרותיו לקנות אדמות רבות לבניית כנסיות אבן מרשימות בקרמלין.
ב-1327 עבר ראש הכנסייה הרוסית המטרופוליטן האורתודוקסי של רוסיה, למוסקבה, ותרם רבות להמשך שגשוגה של העיר.
יורשיו של הנסיך איוואן המשיכו בדרכו, קנו אדמות רבות שהרחיבו את שטחה ואת אוכלוסייתה של נסיכות מוסקבה, והשקיעו רבות בעיר הבירה.
דבר שהביא להתנגשות בינם לבין הדוכסות הגדולה של ליטא המתרחבת.
האינטרסים שלה התנגשו עם התפשטותה של מוסקבה, בעיקר סביב העיר סמולנסק.
האיבה הובילה לשלושה מסעות מלחמה ליטאים שנכשלו נגד נסיכות מוסקבה ב-1368, ב-1370 וב-1372.
ב-1350 פגעה המגפה השחורה ברוסיה, בין הנפגעים היו גם בני משפחת המלוכה.
יורש העצר דמיטרי דונסקוי היה בן תשע בלבד כשהוריו מתו ותואר הנסיך הגדול עבר לקרובו הרחוק דמיטרי מסוזדל.
נסיך מוסקבה הצעיר הצליח לשמור על הנסיכות בזכות כריתת ברית עם הכנסייה האורתודוקסית.
דמיטרי דונסקוי, כשליט וכמנהיג דתי, איחד את הנסיכויות הרוסיות בסביבתו תחת כנפי נסיכות מוסקבה.
בינתיים המעצמה המונגולית התפרקה למרכיבים קטנים יותר ואורדת הזהב הייתה המדינה המונגולית שירשה את השליטה המונגולית על רוסיה.
דמיטרי קרא תיגר על החאן של אורדת הזהב והביס אותו בקרב קוליקובו (1380), בכך התגבר על הסטיגמה השלילית שדבקה לנסיכות כמשתפת פעולה עם הטטרים.
כאשר העביר את הכתר לבנו וסילי ב-1389, לא טרח לקבל אישור לכך מהחאן כפי שהיה נהוג עד כה.
וסילי הראשון אשר שלט בין השנים 1389–1425, המשיך את המדיניות העצמאית של אביו.
אך לאחר ניסיון פלישה שנהדף בקושי של אורדת הזהב, נאלץ וסילי לכרות ברית בקשרי נישואין עם בתו של דוכס ליטא החזק.
וסילי נמנע מעימותים עם חותנו גם כשזה האחרון סיפח אליו את סמולנסק.
שנות שלטונו השקטות התאפיינו בסיפוחי שטחים מצפון וממזרח.
הקשר החזק לכנסייה האורתודוקסית עזר לשמור על יציבות הנסיכות, כאשר מנזרים הממוקמים בנסיכויות שכנות שימשו למעשה כמוצבים מוסקוביטים.
נסיכות מוסקבה המשיכה לשגשג גם בזכות השושלת היציבה שלה, כאשר בנסיכויות האחרות התחלפו שליטים לעיתים קרובות והן נקרעו בסכסוכים פנימיים ליחידות פוליטיות יותר ויותר קטנות.
מצבה היציב של השושלת התערער בימי וסילי השני יורשו של וסילי הראשון, אשר שלט בין השנים 1425 ל-1462. דודו של וסילי, יורי דמיטרייביץ', החל לטעון לשלטון ולזכות על כתר הנסיכות ("כתר מונומק" - כתר מוזהב אשר אותו חבשו כל נסיכי מוסקבה על בסיס צוואתו של דמיטרי דונסקוי).
לאחר מותו של יורי טענו גם בניו לכתר והערעור על זכותו למלוך ליווה את כל תקופת שלטונו הארוכה של וסילי השני.
במהלך תקופה זו הפסיד וסילי שטחים מהנסיכות במלחמה הפיאודלית הגדולה אשר נמשכה עד 1450, נשבה על ידי השליט הטטרי של חאנות קאזאן, ועיניו נעקרו ב-1446. למרות כל זאת הצליח וסילי להעביר את הכתר לבנו איוואן השלישי.
בתקופתו של וסילי השני גם הכריז המטרופוליטן האורתודוקסי של מוסקבה על עצמאותה מהפטריארכיה של קונסטנטינופול (1448).
איוואן השלישי, אשר שלט בין השנים 1462 ו-1505 איחד נסיכויות נוספות תחת שלטונו, ושם קץ למספר רב של סכסוכי קרקעות, כאשר אילץ את הנסיכויות להכיר בו ובצאצאיו כנסיכים הגדולים של כל רוסיה.
איוואן ריכז לידיו סמכות מוחלטת על הצבא, המשפט ויחסי החוץ.
לאחר שאורדת הזהב חדלה להתקיים צורפו גם אדמותיה לשטח המוסקבאי.
באמצעות קשרי חיתון הבטיח לעצמו איוואן שליטה על שטח גדול יותר ליורשיו, ונסיכויות נוספות ביקשו להצטרף לממלכה הגדולה.
כאשר שלט על כל חלקה העיקרי של רוסיה, אימץ לעצמו איוואן השלישי את התארים צאר ו"שליט כל רוס".
והיה ידוע בקרב נתיניו בכינוי "איוואן הגדול".
הוא התעמת ללא חשש עם שליט הדוכסות הגדולה של ליטא על מספר נסיכויות חצי עצמאיות מתקופת רוס של קייב.
במלחמת התשה ארוכה שהסתיימה רק ב-1503 עם ליטא הצליח לדחוק את גבולו מערבה.
בתקופתו נסיכות מוסקבה שילשה את שטחה.
בנו של איוואן השלישי, וסילי השלישי, המשיך את הכיבושים, אם כי בקנה מידה קטן יותר.
תרומתו העיקרית הייתה המשך הצנטרליזציה של רוסיה ויצירת מוסדות שיאפשרו לה לתפקד כמדינה אחת.
תקופת הצארים החלה רשמית עם הכתרתו של בנו, איוואן הרביעי, אשר היה ידוע בעיקר בשם איוואן האיום והיה הראשון אשר הוכתר רשמית כצאר של רוסיה.
נסיכות עבר הירדן (Oultrejordain; נקראת גם "נסיכות מונראל") הייתה אחת מארבע הסניוריות העיקריות שהיו כפופות לממלכת ירושלים הצלבנית.
גבולות הנסיכות היו רופפים למדי ורובה ככולה שכנה באזורי אדום ומואב העתיקים.
שטחה כלל גם חלק מהנגב בואכה מפרץ אילת.
לפני מסע הצלב הראשון האזור היה נתון לשליטת המצרים והוא סופח לממלכה הצלבנית בימיו של בלדווין הראשון.
מעמדה האסטרטגי, כטריז צלבני בין מצרים לסוריה המוסלמיות, היה רב-חשיבות להגנת הממלכה.
עיקר הכנסותיה באו לנסיכות מגביית מסי מעבר מעולי הרגל המוסלמים שעלו לחג' למכה.
הנסיכות נכבשה ומצודותיה נהרסו על ידי המוסלמים בעקבות מפלת חיטין ב-1187.
נסיכות סוואנתי (בגאורגית: სვანეთის სამთავრო) הייתה נסיכות קטנה (סמתאווארו) בהרי הקווקז הגדול שנוסדה בעקבות התפרקותה של ממלכת גאורגיה בסוף המאה החמש עשרה.
הנסיכות נשלטה בתחילה על ידי בית גלובאני ולאחר מכן על ידי בית דאדשכליאני, עד שסופחה לאימפריה הרוסית בשנת 1858.
סוואנתי שוכנת בצפון-מערב גאורגיה, לאורך שני עמקים הרריים רחבים הממוקמים דרומית להר אלברוס, מעלה נהר האנגורי ממערב ומעלה נהר צחניסצקאלי ויובלו, חֶלֵדוּלָה , ממזרח.
בתקופת שלטון ממלכת גאורגיה (1008-1463), שהייתה בשליטת שושלת בגרטיוני, שלטה באזור דוכסות סוואנתי (סַאֵרִיסתַאוֹו).
הדוכסות נשלטה בתחילה בידי בית ורדניסדזה, מסוף המאה האחת עשרה ועד למאה הארבע עשרה, ולאחר מכן בידי בית גלובאני , שנציגיה ביססו את שלטונם למעשה כנסיכים עצמאיים, בתקופת התפוררות ממלכת גאורגיה, בשנות השישים של המאה החמש עשרה (רשמית בשנת 1490/1491).
ממלכת גאורגיה התפוררה לשלוש ממלכות: ממלכת כארתלי, ממלכת קאחתי, ממלכת אימרתי ומספר נסיכויות מקומיות ומובלעות פיאודליות.
סדרה של פלישות עות'מאניות ומלחמות אזרחים במערב גאורגיה הובילו להתמוטטות הקשר של השלטון המרכזי עם המחוזות ההרריים.
והמחוזות הפכו בהדרגה למבודדות ומנותקות קשר.
המבנה הפיאודלי שהתקיים בסוואנתי התמוטט אף הוא, והשפעתה של הכנסייה הגאורגית המקומית התמעטה עד לכדי של חזרה לחלק מהמנהגים הפגניים.
תושביה ההרריים של סוואנתי התבצרו בכפריהם הבלתי נגישים כשהם מרושתים בשרשרת מגדלי הגנה .
העובדה שהם היו רק משתתפים פסיביים בהתרחשויות של אותה עת בגאורגיה, מה שגרם למחסור בתיעוד על קורותיהם באותן השנים.
יחסיהם עם שכניהם מצידו השני של רכס הקווקז, בעיקר הקברדינים והבלקרים , היו לעיתים קרובות עוינים, אף על פי שהמסחר במעברים ההרריים ונישואי התערובת, בין האצילים מבין שני הצדדים, היו נפוצים.
בין המאות השבע עשרה והתשע עשרה הייתה סוואנתי מפוצלת לשלוש ישויות פוליטיות: סוואנתי תחתית שבמעלה נהר צחניסצקאלי.
היא נשלטה בידי בית גלובאני וגַארדַאבּחַאדזֶה (გარდაბხაძე).
שהיו משועבדים לנסיכי בית דאדיאני מסמגרלו השכנה.
האזור שבו שלטו נודעה בשם "דאדיאני סוואנתי".
הישות השנייה הייתה סוואנתי עילית, ששכנה לאורך מעלה נהר האנגורי.
בית רִיצ'גווִיאַנִי ובית דאדשכליאני התחרו על השליטה בישות.
בשנות העשרים של המאה השמונה עשרה, ניצחו הדאדשכליאנים ויסדו את נסיכות בשטח שממערב לנהר האנגורי שנקראה מאז על שמם - "דאדשכליאני סוואנתי" (או נסיכות סוואנתי).
תושבי מזרח האנגורי פרשו והתארגנו לקונפדרציה של שבטים ללא מממש ריכוזי והייתה ידועה בשם סוואנתי החופשית .
בשנות העשרים של המאה התשע עשרה התפצלה סוואנתי לשתי נסיכויות כתוצאה מסכסוך דמים בין שני ענפי בית דאדשכליאני.
בשנת 1833, בתיווכם של נסיכי סמגרלו, הסכימו שתי ענפי השושלת לקבל את ריבונות סמלית של האימפריה הרוסית.
בשנת 1840 הסכימו, גם קונפדרציית השבטים של סוואנתי החופשית, לקבל את ריבונות הרוסים.
יחד עם זאת, המשיכו הסוואנים לנהל את עסקיהם באופן עצמאי ולא אפשרו לפקידים רוסיים או למיסיונרים של הכנסייה הרוסית להתקרב לאזור עד לשנות הארבעים המאוחרות של המאה התשע עשרה.
נסיכות סאמורזקאנו (בגאורגית: სამურზაყანო) הייתה נסיכות קטנה באזור מחוז גאלי של היום (אבחזיה גאורגיה), שנוצרה עם התפרקותה של נסיכות אבחזיה עד שנת 1840.
אזור מחוז גאלי של היום היה במאה השבע עשרה אזור הספר של נסיכות אבחזיה ונסיכות סמגרלו, שתי ישויות שהתנתקו מהממלכה הגאורגית המאוחדת, והשליטה באזור זה השתנתה תכופות במהלך המלחמות בין השושלות הפיאודליות שרוואשידזה מאבחזיה ודאדיאני מסמגרלו.
המעמד העליון של הנסיכות החדשה היה מורכב בעיקר מאצילים אבחזים דוברי גאורגית, בעוד שאיכרים היו מוצא אבחזי וגאורגים (מגרלים).
בניגוד ליתר אבחזיה, שעברה תהליך של התאסלמה ברובה על ידי האימפריה העות'מאנית, נותרו תושבי סאמורזקאנו נאמנים לנצרות והשתייכו לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
בסופו של דבר עברה הנסיכות הקטנה לשליטת מגרליה, אולם שימרה מידה של עצמאות אף לאחר התפשטותה של האימפריה הרוסית לקווקז והפיכתה, של נסיכות סמגרלו, בשנת 1804, למדינת חסות של האימפריה הרוסית.
שיעור נישואי התערובת הגבוה בין האבחזים והגאורגים באותה תקופה הביאו לגיבוש מורשת מעורבת ולהופעתה של קטגוריה מיוחדת שנקראת סאמורזקנים (самурзаканцы) במפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית בשנת 1886. אוכלוסיית הסאמורזקנים הורכבה בעיקר על ידי מגרלים ומיעוט של אבחזים.
תושבי סאמורזקאנו היו דוברי ניב מקומי של השפה המגרלית.
נסיכות קאראמאן (בטורקית: Karamanoğulları Beyliği), הייתה אחת הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה, שהקימו בני שבט הקרמנאואולו (בטורקית Karamanoğlu), השייך לקבוצת שבטי האוע'וז הטורקמניים, עם ירידת כוחן של סולטנות רום והאימפריה הביזנטית.
הנסיכות הוקמה בסביבות שנת 1250, הפכה למדינת חסות של האימפריה העות'מאנית בשנת 1468, עם כיבושה על ידי הסולטאן מהמט השני ופורקה לחלוטין כיישות, בשנת 1487, על ידי הסולטאן באיזיט השני.
שם הנסיכות נגזר משמו של קאראמאן ביי, אשר היה מנהיגו השני של השבט העצמאי, ושליטה הראשון של הנסיכות כיישות עצמאית, בין השנים 1256 ו-1262. קאראמאן ביי כבש בשנת 1256 את העיר קאראמאן.
לאחר מותו, בשנת 1262, שונה שם העיר מלרנדה לקאראמאן לכבודו ובשנת 1275 היא הפכה לבירת הנסיכות, עד לשנת 1468, מועד בו נכבשה על ידי מהמט השני.
מקור בני השבט מאזור אזרבייג'ן, ובמהלך נדודיהם, הם נעו בחיץ שבין שטחי סולטנות רום לממלכת קיליקיה הארמנית והתיישבו באזור נפת קאראמאן של ימינו.
הנסיכות הרחיבה את גבולותיה ככל שדעך כוחה של סולטנות רום, בין היתר גם לנפת קוניה של ימינו והפכה ליריבה עיקשת של האימפריה העות'מאנית המתגבשת.
בשנת 1390 כבש הסולטאן באיזיט הראשון שטחים מהנסיכות ובכלל זה העיר החשובה קוניה.
בין השנים 1442 ו-1443 החריב שליט הנסיכות איברהים ביי את אנקרה, תוך ניצול העובדה שמרבית צבאו של הסולטאן מוראט השני מצוי בקרבות בגבולות הונגריה של ימינו.
במשחקי הכוחות בין האימפריה העות'מאנית המתגבשת לבין הממלוכים בחרה נסיכות קאראמאן לעמוד לצד הממלוכים, והפכה למעשה למדינת חסות שלהם.
עובדה זו הפכה את הנסיכות לזירת קרבות מסוף המאה ה-14 ועד לכיבושה.
בהמשך, נסיכות אק קויונלו, הפכה ליריבתה המרה של האימפריה העות'מאנית.
שיא העימות התרחש בשנים 1472 ו-1473. בשנת 1472 הצליחו כוחות משותפים של נסיכויות אק קויונלו וקאראמאן, בהנהגת אוזון האסן, להביס את כוחותיו של מהמט השני, לכבוש מחדש את העיר קאראמאן ולנוע לכוון העיר החשובה בורסה.
אירוע זה הוביל לקרב אוטלוק בלי , בתאריך 11 באוגוסט 1473, בו זכו כוחותיו של מהמט השני בניצחון מכריע על צבאות אק קויונלו וספיחיו מקאראמאן.
קרב זה נחשב לאירוע מכונן בתולדות האימפריה העות'מאנית, שהפכה לכוח החזק ביותר באנטוליה.
בשנת 1487, פירק באיזיט השני את נסיכות החסות והיא הוטמעה באימפריה העות'מאנית.
דגלה של הנסיכות, לפי אטלס קטאלאן מ-1375, מכיל את סמל המגן דוד.
עם זאת, יש המציינים כי סמל זה שימש גם מוסלמים ונוצרים בימי הביניים, נודע כחותם שלמה המלך והיה נפוץ, גם בקרב השבטים הטורקמניים באנטוליה.
לדוגמה, שבט הג'נדרואולו Candaroğlu, שמרכזו היה בעיר סינופ, השתמש בסמל זה, אם כי בצבע האדום.
נסיכות פינד ומקדוניה (בארומנית: Printsipatu di la Pind; יוונית Πριγκιπάτο της Πίνδου) הייתה ישות מדינית ארומנית בחצי האי הבלקני, מדינת חסות של הכיבוש האיטלקי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
נסיכות פינד, שהוקמה על ידי כוחות הכיבוש האיטלקיים, כללה טריטוריות מדרום אלבניה ומקדוניה ומצפון מערב יוון, טריטוריות שכללו אוכלוסייה ארומנית, בהרי פינדוס.
בראש הנסיכות הועמד המנהיג הארומני אלקיביאדס דיאמנדי די סאמארינה והבירה נקבעה בעיירה מטסובו (השם הארומניה הוא "אמינצ'יו") בחבל אפירוס, אך השלטון ישב למעשה בטריקלה.
המדינה הוכרזה בקיץ 1941 ובראשה ניצב פעיל ותיק למען הארומנים.
בקיץ 1942 עזב השליט, אלקיביאדס דיאמנטי, את מדינתו ומצא מקלט ברומניה.
את מקומו של דיאמנטי תפס, לזמן קצר, ניקולאוס מטוסי ואחריו מונה הנסיך יוליוס ממשפחת Cseszneky de Milvány, אך הוא כבר לא החזיק בשלטון של ממש.
למרות היותה מדינת חסות של איטליה וגרמניה, הנסיכות לא הנהיגה מדיניות אנטישמית ויהודים מקומיים שולבו בבירוקרטיה השלטונית.
נסיכות סרביה (בסרבית קירילית: Кнежевина Србија) היה שמה של סרביה בין השנים 1815–1882. הנסיכות קמה בעקבות המרד הסרבי השני, והוכרה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1830. בשנת 1867 פינו העות'מאנים את כוחותיהם מהנסיכות, ובשנת 1882 בעקבות קונגרס ברלין הוכרזה הנסיכות כממלכת סרביה.
בדצמבר 1371, עם מותו של סטפן אורוש החמישי, מלך סרביה אשר היה ערירי, קרסה ממלכת סרביה והתפרקה למספר ישויות.
קרבות קשים ומתמשכים עם מניין נפגעים גבוה מול צבאו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, בלווי חולשת הממשל המרכזי הסרבי הובילו לשחיקה ביציבותה של הממלכה עד לקריסתה.
עד 1459 השלימו העות'מאנים בהדרגה את השתלטותם על כל שטחי סרביה.
לאורך השנים השתלטה לפרקים ממלכת הבסבורג שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה על חלקים מסרביה וזאת במהלך מלחמות אזוריות מול העות'מאנים.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה בהחלשות מנגנון הממשל המרכזי על האיילטים השונים ונקיטת מדיניות עצמאית על ידי הוואלים.
בשנת 1804 טבחו כוחות יניצ'רים מקומיים במאות בני אצולה סרבית במטרה לחזק את אחיזתם באיילט, ובעקבות אירוע זה פרץ המרד הסרבי הראשון בהובלתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ'.
בשנת 1813 עלה בידי העות'מאנים לדכא את המרידה, אך תוצאותיה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) אילצו אותם להסכים להעניק אוטונומיה לסרבים.
ב-1815 התחדשה המרידה בהובלתו של מילוש אוברנוביץ' והעות'מאנים נאלצו לסגת מאזור בלגרד.
לאחר משא ומתן הסכימו העות'מאנים להכיר בנסיכות סרבית אוטונומית במסגרת האימפריה.
דה פקטו מדובר היה במתן עצמאות לסרבים.
בנובמבר 1817 מינה אוברנוביץ' את עצמו לנסיך סרביה וארגן את רציחתו של מנהיג המרד הראשון קאראג'ורג'ה פטרוביץ' אשר שב לסרביה מהגלות.
מילוש אוברנוביץ' כיהן כנסיך סרביה הראשון עד 1839 ובמרבית שנותיו אופיין שלטונו כאוטוקרטי.
אופי משטרו הוביל לאי שקט פוליטי ולניסיונות התקוממות, עניין שאילץ אותו לפעול לכינון חוקה בסרביה, והיא כוננה ב-1835. כמו כן הוכר הוכר מעמדה העצמאי של הכנסייה האורתודוקסית של סרביה תחת פטריארך קונסטנטינופול.
עד 1830 שלטו הסרבים באזור סנג'ק בלגרד.
חולשתם הצבאית של העות'מאנים כפי שהופגנה במהלך מסע הכיבושים של אבראהים פאשא וחששם לאובדן שטחים נרחב באירופה לאחר מלחמת העצמאות היוונית, הובילו את הסולטאן העות'מאני מהמוט השני להסכים להרחבת ניכרת של האוטונומיה הסרבית.
מילוש אוברנוביץ' ויתר על כסאו לטובת בנו מילאן אשר נפטר תוך זמן קצר ולכס הנסיכות עלה בנו השני מיכאילו שהיה בן 16 שנים בעת עלייתו לשלטון.
לאחר שלוש שנות שלטון הודח מיכיאלו בהפיכה ולשלטון עלה אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ'.
אביב העמים לא פסח על אזור הבלקן ובתקופת שלטונו, פרץ המרד ההונגרי וקאראג'ורג'ביץ' שלח כוחות של "מתנדבים" סרבים כדי לסייע במרידה באזור וויבודינה.
עם זאת, סירב הנסיך לצרף את כוחות צבא הנסיכות למלחמת קרים לצד הבריטים, הצרפתים והעות'מאנים בשל חששו מתגובת הרוסים, והעניין הוביל להפיכה ולהדחתו בידי בית אוברנוביץ' בשל רצונם למצב את סרביה כגורם דומיננטי אזורי בבלקן וכמשתנה בו יש להתחשב ב"שאלה המזרחית".
אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' גלה מארצו עם משפחתו ונפטר בטימישוארה שבממלכת רומניה.
לשלטון בנסיכות חזר מילוש אוברנוביץ' ולאחר מותו ב-1860 שב לשלטון מיכיאלו אוברנוביץ'.
בסיוען של האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרית עלה בידי הסרבים לסיים בהסכם את הנוכחות הצבאית העות'מאנית על אדמתם.
ב-1868 נרצח מיכיאלו אוברנוביץ' בידי מתנקש ולשלטון עלה בן דודו בן ה-14 מילאן אוברנוביץ' הרביעי.
שנותיו הראשונות בשלטון היו תחת פיקוחה של מועצת עוצרים ומ-1872 עת מלאו לו 18 שנים, שלט באופן עצמאי.
הנסיך הצעיר תומרן על ידי הרוסים והאוסטרו-הונגרים וב-1876 הכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים הביסו את הסרבים ורק אולטימטום רוסי מנע את הכרעתם הסופית.
תוצאותיה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הטיבו עם נסיכות סרביה ובמסגרת סיכומי קונגרס ברלין הכירו המעצמות האירופיות בעצמאות סרביה.
הממלכה עברה כמה מלחמות והפיכות צבאיות, ואף נכבשה על ידי מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, אולם בשנת 1918 הוקמה על בסיסה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שמאוחר יותר הפכה לממלכת יוגוסלביה.
נסיכות שאומבורג-ליפה, הייתה מדינה היסטורית באזור סקסוניה התחתונה של היום, אשר הועלתה בשנת 1807 על ידי נפוליאון למעמד של נסיכות, והתקיימה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1640 מת אוטו החמישי, רוזן שאומבורג ללא יורשים, ונחלתו חולקה בין דוכסות הולשטיין, רוזנות הסן-קאסל, ודוכסות בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1643 ירש פיליפ, רוזן ליפה-אלפרדיסן שהיה דודו של אוטו (אח אמו), חלק מנחלות שאומבורג וצירפם לנחלתו, שנקראה מכאן והלאה רוזנות שאומבורג-ליפה.
לאחר מותו של פיליפ בשנת 1681, פוצלה נחלתו בין בניו; בנו הבכור פרידריך כריסטיאן ירש את שאומבורג-ליפה, ואילו בנו השני פיליפ ארנסט ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן.
נכדו של פרידריך כריסטיאן וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה היה שליט חזק, והחזיק בצבא של 1,000 חיילים (צבא די גדול יחסית לשטח כה קטן).
לאחר מותו של וילהלם ללא ילדים, ירש אותו פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה, ובכך איחד מחדש את הרוזנות.
לאחר מותו של פיליפ השני, ירש אותו בנו גאורג וילהלם.
בשנת 1860 מת גאורג וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה לאוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אך לאחר תבוסת האוסטרים הצטרפה בשנת 1867 לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
ב-15 בנובמבר 1918 התפטר אדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר הנסיכות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1946, שאז מוזגה לתוך מדינת סקסוניה התחתונה.
נסיכות רגנסבורג הייתה מדינת לוויין של צרפת בתחומי הקונפדרציה של הריין, שכללה את השטחים של בישופות רגנסבורג לשעבר יחד עם העיר החופשית רגנסבורג, וסופחה בשנת 1810 לממלכת בוואריה.
לאחר פירוק נסיכות הבוחר ממיינץ בעקבות חילוק נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, קיבל הארכיבישוף של מיינץ בתור פיצוי את שטחי בישופות רגנסבורג והעיר החופשית רגנסבורג כנסיכות בוחר, שהפכה לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה לנסיכות.
בשנת 1806 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1809 קיבלה את קוד נפוליאון.
במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית נכבשה הנסיכות על ידי הכוחות האוסטרים, וכעבור שלושה ימים נכבשה מחדש על ידי הכוחות הצרפתיים.
בשנת 1810 סופחה הנסיכות לממלכת בוואריה, ובתמורה קיבל פון דלברג את הדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
נסיכות ולדק ופירמונט (גרמנית: Fürstentum Waldeck und Pyrmont), הייתה רוזנות שהוקמה בשנת 1180 בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1712 שודרגה למעמד של נסיכות, והתקיימה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1180 הכריז וולקין השני, רוזן שוואלנברג על אזור טירת ולדק שהוקמה בשנת 1120 כרוזנות, וצירף אליה שטחים שקיבל מאשתו לואיטגרד, בתו של פופו הראשון, רוזן רייכנבאך.
יורשיו של וולקין הרחיבו את שטחי הרוזנות, שהייתה כפופה לנסיכות הבוחר ממיינץ.
בשנת 1397 מת היינריך השישי, רוזן ולדק, והרוזנות התפצלה לולדק-לנדאו ולולדק-ולדק.
בשנת 1486 התפצלה שוב רוזנות ולדק-ולדק לולדק-אייזנברג ולולדק-וילדונגן.
בשנת 1625 ירש וולארד הרביעי, רוזן ולדק את רוזנות פירמונט, והרוזנות נקראה מעתה רוזנות ולדק ופירמונט.
בשנת 1655 העביר כריסטיאן לודוויג, רוזן ולדק את עיר הבירה לארולזן, ובשנת 1685 נחתם הסכם בין כריסטיאן לודוויג לדודנו גאורג פרידריך, רוזן ולדק-אייזנברג שהיה חשוך ילדים, ולפיו יירש כריסטיאן לודוויג אף את ולדק-אייזנברג לאחר מותו של גאורג פרידריך.
ואכן, בשנת 1692 מת גאורג פרידריך, וכריסטיאן לודוויג איחד תחתיו את כל רוזנות ולדק, לראשונה מאז שנת 1397.
בשנת 1706 מת כריסטיאן לודוויג, ובנו פרידריך אנטון אולריך עלה לשלטון במקומו, ובשנת 1712 נתן קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפרידריך אנטון אולריך מעמד של נסיך.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שלח פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט 1,225 חיילים בשכר, על מנת לסייע לבריטים במלחמתם נגד האמריקנים.
בשנת 1805 קיבל הנסיך גאורג מאחיו פרידריך קרל אוגוסט את נסיכות פירמונט, ושלט בה עד למות אחיו בשנת 1812, אז שבו והתאחדו שתי הנסיכויות.
בשנת 1807 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין, ולאחר מפלת נפוליאון הצטרפה בשנת 1815 לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1848 פרצו בנסיכות מרידות כחלק ממהפכות אביב העמים, וכתוצאה מכך נאלץ גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט לתת חוקה חדשה לנסיכות.
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר מתפקידו פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט, שהיה אחיה של אמה, מלכת הולנד, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר הנסיכות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1929, שאז מוזגה לתוך המדינה החופשית פרוסיה.
נסיכות נסאו-ויילבורג הייתה רוזנות שהוקמה בשנת 1255 בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1688 שודרגה למעמד של נסיכות.
בשנת 1806 צורפה הנסיכות לנסיכות נסאו-אוזינגן ליצירת דוכסות נסאו, שהתקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בנו של ואלראם השני, רוזן נסאו היה אדולף, מלך גרמניה, אשר שלט בגרמניה בין השנים 1291-1298, אולם הובס ונהרג על ידי אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1442 חילקו בניו של פיליפ הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג את נחלותיו: פיליפ השני, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו יוהאן השני, רוזן נסאו-זארבריקן קיבל את רוזנות נסאו-זארבריקן.
בשנת 1605 איחד לודוויג השני, רוזן נסאו-וילבורג מחדש את רוזנות נסאו-ויילבורג עם רוזנות נסאו-זארבריקן ורוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין, ובמהלך שלטונו הוא שיפר מאוד את ניהול הרוזנות ואת החינוך במדינה, אולם מלחמת שלושים השנים בלמה את השגשוג ברוזנות.
לאחר מותו של לודוויג השני בשנת 1627 ירשו בניו את נחלותיו, ובשנת 1629 הם חילקו את הנחלות: וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן קיבל את רוזנות נסאו-זארבריקן, יוהאן הרביעי, רוזן נסאו-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-אידשטיין, ואילו ארנסט קזימיר, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג.
בשנת 1688 קיבל יוהאן ארנסט, רוזן נסאו-ויילבורג את התואר "נסיך האימפריה" מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, יחד עם הרוזנים האחרים מבית נסאו, אולם מכיוון שלא שילם את עלות האישור הנוטריוני, הוא לא היה יכול להשתמש בתוארו, ורק בשנת 1737 קיבל בנו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג את התואר באופן רשמי.
בשנת 1783 חתם קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים.
בשנת 1890 ירש אדולף את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, לאחר שלא היה יורש זכר מבית אורנז'-נאסאו.
וילהלם לודוויג, יוהאן הרביעי וארנסט קזימיר (1627–1629)
נסיכות נסאו-אוזינגן הייתה רוזנות שהוקמה בשנת 1659 בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1688 שודרגה למעמד של נסיכות.
בשנת 1806 צורפה הנסיכות ליצירת דוכסות נסאו, שהתקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בשנת 1640 מת וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן, ובניו ירשו את נחלותיו, ובשנת 1659 הם חילקו את הנחלות; יוהאן לודוויג, רוזן נסאו-אוטוויילר קיבל את רוזנות נסאו-אוטוויילר, גוסטב אדולף, רוזן נסאו-זארבריקן קיבל את רוזנות נסאו-זארבריקן, ואילו ואלראד, רוזן נסאו-אוזינגן קיבל את רוזנות נסאו-אוזינגן.
בשנת 1688 קיבל ואלראד, רוזן נסאו-אוזינגן את התואר "נסיך האימפריה" מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, יחד עם הרוזנים האחרים מבית נסאו.
בשנת 1728 איחד קרל, נסיך נסאו-אוזינגן תחתיו את רוזנויות נסאו-אוזינגן ונסאו-זארבריקן, שכבר כללה את נסאו-אוטוויילר ונסאו-אידשטיין, אולם בשנת 1735 הוא מסר לאחיו וילהלם היינריך, נסיך נסאו-זארבריקן את נסיכות נסאו-זארבריקן.
בשנת 1783 חתם קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים.
נסיכות רויס-אברסדורף הייתה נסיכות קטנה בגרמניה, אשר השתייכה לענף הצעיר של בית רויס, אשר התקיים עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1920 צורפה לתורינגיה.
בעקבות מותו של היינריך העשירי, רוזן רויס-לובנשטיין בשנת 1671, שלטו ברוזנות במשותף שלושת בניו: היינריך השלישי, היינריך השביעי והיינריך העשירי.
בשנת 1678 חילקו האחים ביניהם את הנחלה: היינריך השלישי קיבל את רוזנות רויס-לובנשטיין, היינריך השביעי קיבל את רוזנות רויס-הירשברג והיינריך העשירי קיבל את רוזנות רויס-אברסדורף.
בשנת 1806 הועלה היינריך החמישים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף למעמד נסיך, ובאותה שנה הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין.
בשנת 1824 מת היינריך החמישים וארבעה, נסיך רויס-לובנשטיין ללא ילדים, והיינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו והקים את נסיכות רויס-לובנשטיין-אברסדורף.
בשנת 1848 פרצו בנסיכות מהומות כחלק ממהפכות אביב העמים, ובעקבות כך התפטר היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-לובנשטיין-אברסדורף, והנסיכות אוחדה עם נסיכות רויס-שלייץ ליצירת נסיכות רויס הקו הצעיר.
נסיכות רויס-גרייץ הייתה נסיכות קטנה בגרמניה, אשר השתייכה לענף המבוגר של בית רויס, אשר התקיים עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1920 צורפה לתורינגיה.
בשנת 1723 ירש היינריך האחד עשר, רוזן רויס-אוברגרייץ את רוזנות רויס-אוברגרייץ, ובשנת 1768 הוא ירש אף את רוזנות רויס-אונטרגרייץ, ואיחד אותם לרוזנות רויס-גרייץ.
בשנת 1778 העניק לו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר נסיך, ובשנת 1800 הוא מת ובנו היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1806 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 היא הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1848 פרצו בנסיכות מהומות כחלק ממהפכות אביב העמים, והיינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ הבטיח שיעניק חוקה לנתיניו, אולם לאחר דיכוי המהומות הוא הפר את הבטחתו ולא העניק להם חוקה.
בשנת 1859 מת היינריך העשרים, ובנו היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ירש את נחלותיו ותאריו.
קרולינה, שהייתה בתו של גנרל אוסטרי ואשתו של קצין אוסטרי, שנאה את פרוסיה, ובשל כך הצטרפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה לצד אוסטריה.
עד מהרה נכבשה הנסיכות על ידי הצבא הפרוסי, ונשארה תחת כוחות כיבוש עד לאחר תשלום של 100,000 טאלרים.
בשנת 1867 נטל היינריך את מושכות השלטון לידיו, ומיד לאחר מכן העניק לנסיכות את החוקה הראשונה שלה.
היינריך גם סירב להתיר הפגנת אבל, רשמית או פרטית, בעת מותם של הקיסרים וילהלם הראשון ופרידריך השלישי, ואף אסר על כל חגיגה של ימי השנה לניצחונות הגרמנים בשנת 1870. היינריך היה עשיר מאוד, שכן חלקו הגדול של השטח ששלט בו היה רכושו הפרטי.
בשנת 1902 מת היינריך בגרייץ, ובנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ עלה לשלטון במקומו.
נסיכות רויס-גרייץ הייתה נסיכות קטנה בגרמניה, אשר השתייכה לענף הצעיר של בית רויס, אשר התקיים עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1920 צורפה לתורינגיה.
בשנת 1806 איחד היינריך הארבעים ושניים, נסיך שלייץ את רויס-שלייץ ורויס-גרה, ובאותה שנה קיבל את התואר נסיך מידי נפוליאון.
בין השנים 1824–1848 איחדה הנסיכות את נסיכויות רויס-לובנשטיין, רויס-אברסדורף ורויס-קסטריץ, ומאז כונתה נסיכות רויס הקו הצעיר.
הנסיכות הצטרפה לצולפריין, ובשנת 1849 הוענקה חוקה חדשה לנסיכות, אשר שופרה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19.
הנסיכות נשארה נייטרלית במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, זאת בשונה מנסיכות רויס הקו המבוגר, אולם בשנת 1867 היא הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ היינריך העשרים ושבעה להתפטר, ובתחומי הנסיכות הוקמה המדינה העממית רויס שהצטרפה בשנת 1920 למדינת תורינגיה.
נסיכות מונטנגרו (בסרבית קירילית: Књажевина Црнa Горa), הייתה מדינה בבלקן שהתקיימה בין השנים 1852–1910, שודרגה לאחר מכן לממלכת מונטנגרו, ובשנת 1918 צורפה לממלכת סרביה ליצירת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בשנת 1851 הכריז דנילו השני, נסיך-בישוף מונטנגרו על הקמת נסיכות מונטנגרו, ועל הפיכתה למדינה חילונית, ובשנת 1858 הביס אחיו מירקו פטרוביץ'-נייגוש כוח עות'מאני חזק, ובכך הביא לגבולות רשמיים בין הנסיכות ל.
לאחר מותו בשנת 1860 עלה לשלטון אחיינו ניקולה, נסיך מונטנגרו.
במרץ-אפריל 1909, בתמורה להכרה בסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, קיבלה מונטנגרו את הזכות לבנות אוניות מלחמה ושליטה מלאה בערי החוף בר ואולצין.
נסיכות טורן וטקסיס היא נסיכות בשטחי האימפריה הרומית הקדושה, אשר התקיימה בין השנים 1608–1806, ואשר שליטיה היו אחראים על הדואר הקיסרי מהמאה ה-16, ואף החזיקו במבשלות שיכר רבות.
המשפחה היא אחת העשירות בגרמניה, ומתגוררת בטירה ברגנסבורג מאז 1748, וכיום עומד בראשה אלברט השני, נסיך טורן וטקסיס השנים עשר.
משפחת טאסו (מהמילה האיטלקית "גירית") מקורה בלומברדיה שבאזור ברגמו, והיא מופיעה כבר ברשומות שנכתבו בסביבות שנת 1200. בעקבות סכסוכי הגּוּאֶלְפִים והגִּיבֶּלִינִים, נמלטו בני המשפחה מאזור מוצאם.
בסביבות 1290, לאחר שדוכס מילאנו כבש את ברגמו, אומודאו טאסו ארגן 32 מבני משפחתו לחברה של בלדרים (Compagnia dei Corrieri) אשר קישרה את מילאנו עם ונציה ורומא.
מקבלי החסות המלכותית והאפיפיורית, רוכבי הדואר שלו היו כה יעילים עד שהשם bergamaschi (שמם כבני ברגמו) הפך כינוי נרדף לרוכבי דואר ברחבי איטליה.
רוג'רו דה טאסיס נקרא לחצרו של הקיסר פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1443. הוא בנה מערך להובלת דואר בין ברגמו לווינה ב-1450; מאינסברוק לאיטליה ולשטיריה בסביבות 1460; ובין וינה ובריסל בסביבות 1480. עם הצלחתו, קיבל רוג'רו תואר אבירות ואף אדון הלשכה.
ג'אנטו דה טאסיס מונה למנהל הראשי של שירותי הדואר באינסברוק בשנת 1489. פיליפ מבורגונדי העלה את אחיו של ג'אנטו, פרנסיסקו דה טאסיס, למפקד הדואר בשנת 1502.
בשל סכסוך תשלומים עם פיליפ מבורגונדי, פרנסיסקו פתח את משרתו לשימוש ציבורי בשנת 1506. ב-1516 העביר פרנסיסקו את המשפחה לבריסל בדוכסות בראבנט, שם הם שימשו כלי עזר לשלטון ההבסבורגי, וקישרו את ארצות השפלה ההבסבורגיות לבית המלוכה הספרדי.
המסלול הרגיל עבר דרך צרפת, ומסלול משני עבר דרך האלפים לג'נובה וניתן היה להשתמש בו בזמנים מתוחים.
השם טורן וטקסיס נבע מהתרגום לגרמנית של התואר הצרפתי של המשפחה (de La Tour et Tassis או de Tour et Taxis).
קרל החמישי מינה את ג'ובאני בטיסטה דה טאסיס כמנהל לשכתו בשנת 1520; מקסימיליאן הראשון הרחיב את רשתם ברחבי האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1624 הועלתה המשפחה לדרגת רוזנות והם אימצו רשמית את שמם בכתיב הגרמני בשנת 1650. הם קיבלו את התואר "נסיך" בשנת 1695 מהקיסר לאופולד הראשון.
ריינר מריה רילקה כתב את אלגיות דואינו בעת שהותו בטירת דואינו אצל מריה, נסיכת טורן וטקסיס מהענף הצ'כי של המשפחה.
רילקה הקדיש מאוחר יותר את הרומן היחיד שלו (המחברות של מאלטה לורידיס בריג) לנסיכה, שהייתה הפטרונית שלו.
כמה מבני המשפחה היו אבירי מלטה.
עד 1919, התארים של ראש הבית היו נסיך טורן וטקסיס, נסיך בוכאו וקרוטושין, דוכס ורת ודונאושטאוף, רוזן פרידברג-שר, רוזן ולה-סאסינה, מרשל, יורש מנהלת הדואר.
הראש הנוכחי של בית טורן וטקסיס הוא אלברט השני, נסיך טורן וטקסיס השנים עשר, בנו של יוהנס ואשתו, גלוריה.
המשפחה היא אחת העשירות בגרמניה.
מבשלת הבירה של המשפחה נמכרה לקבוצת פאולנר של מינכן ב-1996, אבל היא עדיין מייצרת בירה תחת המותג של טורן וטקסיס.
(1) הנסיך מקס עמנואל (נולד ב-1935), נסיך הכתר
(2) הנסיך אלברכט פרידריך (נולד ב-1930)
הנסיך מקסימיליאן יוזף (1769–1831), מייסד הענף הצ'כי של המשפחה
(4) הנסיך קרל פרדיננד (נולד ב-1952), 3 ילדים ללא זכויות ירושה
הנסיך אלכסנדר (1881–1937), נסיך דלה טורה אי טאסו ודוכס קסטל דואינו 1923–1937, heirs without dynastic rights''
משפחת טורן אונד טקסיס הגיעה לתשומת לב תקשורתית מסיבית בסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80, כאשר הנסיך יוהנס נשא את מריה גלוריה, רוזנת שנבורג-גלאוכאו, בת למשפחת אצולה זוטרה ומרוששת.
סגנון החיים הפראי של "הזוג הסילוני" והמראה העילאי של הנסיכה גלוריה (המאופיינים בצבעי שיער בהירים ובבגדי אוונגרד) זיכו אותה לכינוי "הנסיכה TNT".
נסיכות טרנסילבניה, משנת 1765 הנסיכות הגדולה של טרנסילבניה, הייתה חלק מנחלות הכתר ההונגרי ומשנת 1804 נחלת כתר אוסטרית שנשלטה על ידי מלכי הבסבורג והבסבורג-לורן כחלק ממלוכת הבסבורג (לימים האימפריה האוסטרית).
במהלך המהפכה ההונגרית של 1848, הכריזה ממשלת הונגריה על איחוד עם טרנסילבניה בחוקי אפריל של 1848 (לאחר אישור הדיאטה של טרנסילבניה ב-30 במאי ואישור המלך ב-10 ביוני כי טרנסילבניה תהפוך לחלק בלתי נפרד מהונגריה).
לאחר כישלון המהפכה, חוקת מרץ של אוסטריה קבעה כי נסיכות טרנסילבניה תהיה נחלת כתר נפרדת לחלוטין מהונגריה.
בשנת 1867, כתוצאה מהפשרה האוסטרו-הונגרית, התאחדה הנסיכות מחדש עם הונגריה.
במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, כבש הקיסר ההבסבורגי לאופולד הראשון את הנסיכות העות'מאנית הוואסלית של טרנסילבניה ואילץ את הנסיך מיהאי הראשון אפאפי להכיר בו כמלך הונגריה.
עם מותו של אפאפי בשנת 1690, הקיסר לאופולד גזר על "דיפלומה ליאופולדינום", אשר חיברה את שטח טרנסילבניה עם המלוכה ההבסבורגית.
בשנת 1697 ויתר לבסוף בנו ויורשו של מיהאי, הנסיך מיהאי השני אפאפי על טרנסילבניה לטובת לאופולד; ההעברה לנחלות הבסבורג אושרה על ידי הסכם קרלוביץ מ-1699 בין הליגה הקדושה לאימפריה העות'מאנית.
לאחר שמלחמת העצמאות ראקוצי נכשלה, ושלום שטמר נחתם בשנת 1711: התבססה השליטה ההבסבורגית בטרנסילבניה, ונסיכי טרנסילבניה הוחלפו במושלים הקיסריים ההבסבורגיים.
בשנת 1765 הכריזו מריה תרזה ובנה הקיסר יוסף השני על הנסיכות הגדולה של טרנסילבניה, וגיבשו את מעמדה הנפרד המיוחד של טרנסילבניה בתוך המלוכה ההבסבורגית, שכוננה על ידי "הדיפלומה לאופולדינום" בשנת 1691.
משנת 1734 ואילך הפכה דרום טרנסילבניה לאזור ההתיישבות של מגורשי טרנסילבניה דוברי גרמנית, קריפטו-פרוטסטנטים מארצות התורשה ההבסבורגיות באוסטריה העליונה, שטיריה וקרינתיה, שהוגלו למאחז המזרחי ביותר של מלכות הבסבורג.
האזור סביב סיביו ("הרמנשטאדט") יושב על ידי הסקסונים הטרנסילבניים מאז ימי הביניים; כאן נאלצו המגורשים להתיישב באזורים שנהרסו במהלך המלחמה הטורקית הגדולה.
רוב האוכלוסייה הטרנסילבנית הייתה רומנית, רבים מהם איכרים שעבדו אצל המגנאטים ההונגרים בתנאים מסוכנים של עבדות.
אולם מרד הוראה, קלוקה וקריאן בשנת 1784 וכל דרישות השוויון הפוליטי לא הועילו.
במהלך המהפכות של 1848 קראו המורדים ההונגרים לאיחוד מחדש של טרנסילבניה עם הונגריה, בניגוד למהפכנים הרומנים (ואלכים) בראשות אברם ינקו, אך גם לביטול הצמיתות.
חוקי אפריל משנת 1848 הכריזו על איחוד מחדש, אך לאחר שהמרד ההונגרי נמחץ, טרנסילבניה נותרה תחת ממשל צבאי במשך מספר שנים, וחוקת מרץ של אוסטריה הגדירה את נסיכות טרנסילבניה כנחלת כתר נפרדת שאינה תלויה לחלוטין בהונגריה.
בשנת 1853 בוטל הגבול הצבאי הטרנסילבני, שהיה קיים משנת 1762 ושולב שוב בטרנסילבניה.
ב-19 בנובמבר 1865 הצביע הדיאטה של טרנסילבניה בעד השתייכות להונגריה.
בעקבות הפשרה האוסטרו-הונגרית שלאחר מכן ("Ausgleich"), המעמד האוטונומי של האצולה ההונגרית, סקלרים והטרנסילבנים הסקסונים, בן מאות שנים, הסתיים, והנסיכות הגדולה של טרנסילבניה שולבה בהונגריה כחלק מהמונרכיה הכפולה, שהוסמכה ב-6 בדצמבר 1868.
לפני ביטולה בשנת 1867, גבלה נסיכות טרנסילבניה בממלכת הונגריה ההבסבורגית בצפון מערב ומערב, בבוקובינה ההבסבורגית מצפון מזרח, בגבול הצבאי ההבסבורגי מדרום מערב ובנסיכויות המאוחדות של מולדביה וואלכיה מדרום ומזרח.
נסיכות טרנסילבניה הייתה מדינה עצמאית למחצה, שנשלטה בעיקר על ידי נסיכים הונגרים.
שטחה, בנוסף לנחלות הטרנסילבניות המסורתיות, כלל גם את המרכיב העיקרי הנוסף הנקרא פרטיום, שהיה בתקופות מסוימות דומה בגודלו לטרנסילבניה.
הקמת הנסיכות הייתה קשורה להסכם שפייר.
עם זאת, מועמדותו של אישטוואן באטורי כמלך פולין סייע לקבלת התואר נסיכות טרנסילבניה.
הנסיכות הייתה בדרך כלל תחת עליונות האימפריה העות'מאנית, אם כי לנסיכות היה לעיתים קרובות ואסל כפול (סולטנים עות'מאנים ומלכי הונגריה הבסבורגיים) במאות ה-16 וה-17.
הנסיכות המשיכה להיות חלק מנחלות הכתר ההונגרי והייתה סמל להישרדותה של הממלכה ההונגרית.
היא ייצגה אינטרסים הונגריים כנגד ההפרות ההבסבורגיות בממלכת הונגריה בשליטת הבסבורג.
על החוק ההונגרי המסורתי היה צריך להקפיד על הנסיכות; יתר על כן, המדינה הייתה בעיקר פרוטסטנטית.
לאחר מלחמת העצמאות ראקוצי, היא הוכפפה למלכות הבסבורג.
ממלכת הונגריה המזרחית ומשפחת זאפויה
ב-29 באוגוסט 1526 הנחיל צבא הסולטאן סולימאן מהאימפריה העות'מאנית תבוסה מכרעת לכוחות ההונגרים בקרב מוהאץ'.
יאנוש הראשון זאפויה היה בדרך לשדה הקרב עם צבאו הגדול אך לא השתתף בקרב מסיבות לא ידועות.
המלך הצעיר לאיוש השני נפל בקרב, כמו רבים מחייליו.
כאשר נבחר זאפויה למלך הונגריה, הארכידוכס פרדיננד מבית הבסבורג תפס אף הוא את כס המלוכה של הונגריה.
במאבק שלאחר מכן קיבל יאנוש זאפויה את תמיכתו של הסולטאן סולימאן הראשון, שאחרי מותו של זאפויה בשנת 1540, כבש את בודה ומרכז הונגריה בשנת 1541 בתואנה של הגנה על בנו של זאפויה, יאנוש השני.
הונגריה חולקה כעת לשלושה חלקים: הונגריה המלכותית במערב ובצפון, הונגריה העות'מאנית והממלכה ההונגרית המזרחית תחת עליונות עות'מאנית, שהפכה מאוחר יותר לנסיכות טרנסילבניה, שם השפיעו ההשפעות האוסטריות והטורקיות על עליונות במשך כמעט מאתיים שנה.
אצילי הונגריה בטרנסילבניה נקטו במדיניות של כפילות כדי לשמור על עצמאות.
טרנסילבניה נוהלה בידי איזבלה, אמו של יאנוש ז'יגמונד, בשנים 1541–1551, כאשר היא נפלה במשך חמש שנים תחת שלטון הבסבורג (1551–1556).
בית זאפויה זכה שוב לשליטה על טרנסילבניה בשנת 1556, כאשר הדיאט של סשאשבס בחרה בז'יגמונד כנסיך טרנסילבניה.
טרנסילבניה הייתה כעת מחוץ להישג ידה של הסמכות הדתית הקתולית, ואפשרה להטפה הלותרנית והקלוויניסטית לפרוח.
בשנת 1563 מונה ג'רג' בלנדראטה לרופא בית המלוכה, ורעיונותיו הדתיים הקיצוניים השפיעו יותר ויותר הן על המלך הצעיר יאנוש השני והן על הבישוף הקלוויניסטי פרנסיס דייוויד, בסופו של דבר הפך את שניהם לאמונה האנטי-טריניטרית (יוניטרית).
במחלוקת פומבית רשמית, פרנסיס דייוויד גבר על הקלוויניסט פיטר מליוס; וכתוצאה מכך, בשנת 1568, התקבל אימוץ רשמי של חופש הביטוי האינדיבידואלי בצו טורדה.
זו הייתה הערבות המשפטית הראשונה לחופש הדת באירופה הנוצרית, אך רק ללותרנים, קלוויניסטים, אוניטרים וכמובן קתולים, כשההודאה הנוצרית האורתודוקסית "נסבלת", ללא ערבות משפטית.
נסיכות טרנסילבניה הוקמה בשנת 1570 כאשר יאנוש השני ויתר על תביעתו כמלך הונגריה בחוזה שפייר (אושרר בשנת 1571), אולם הוא הפך לנסיך טרנסילבני.
האמנה הכירה גם בנסיכות טרנסילבניה כשייכת לממלכת הונגריה במובן של המשפט הציבורי.
עם מותו של יאנוש השני בשנת 1571 תפס את השלטון בית באטורי אשר שלט בטרנסילבניה כנסיכים תחת העות'מאנים; ולעיתים תחת בית הבסבורג עד 1602. עלייתם לשלטון סימנה את תחילת נסיכות טרנסילבניה כמדינה עצמאית למחצה.
הנסיך אישטוואן באטורי היה הנסיך החזק הראשון של טרנסילבניה העצמאית, קתולי הונגרי שלימים התמנה למלך בשם סטפאן באטורי בפולין, התחייב לשמור על החירות הדתית שהוענקה על ידי צו טורדה, אך פירש חובה זו במובן המוגבל יותר ויותר.
בתקופה האחרונה של שלטון באטורי הצטרפה טרנסילבניה תחת ז'יגמונד באטורי, נסיך האימפריה הרומית הקדושה – כצד במלחמה הארוכה, שהחלה כברית נוצרית נגד הטורקים והפכה לעימות בן ארבעה צדדים שכלל את טרנסילבניה, הבסבורגים, העות'מאנים, והוויווד של ולאכיה, מיכאי האמיץ.
לאחר 1601 הנסיכות לתקופה קצרה הייתה תחת שלטונו של רודולף הראשון שיזם את הגרמניזציה של האוכלוסייה, וכדי להחזיר לעצמה את הנסיכות לקתוליות פעל למען הרפורמציה הנגדית.
בשנים 1604–1606 הוביל האציל ההונגרי אישטוואן בוצ'קאי מרד מוצלח נגד השלטון האוסטרי.
בוצ'קאי נבחר לנסיך טרנסילבניה ב-5 באפריל 1603 ולנסיך הונגריה כעבור חודשיים.
הוא השיג את שלום וינה בשנת 1606. בשלום וינה השיג בוצ'קאי חירות דתית ואוטונומיה פוליטית, החזרת כל האחוזות שהוחרמו, ביטול כל פסקי הדין ה"לא צודקים" וחנינה רטרואקטיבית מוחלטת לכל ההונגרים בהונגריה המלכותית, וכן הכרה בטרנסילבניה כעצמאית ובו כנסיך ריבוני של הנסיכות המורחבת של טרנסילבניה.
על ידי חוזה וינה (1606) הובטחה זכותם של טרנסילבניה לבחור נסיכים עצמאיים משלה, אך ג'רג' קגלביץ', שהיה המפקד הכללי, גנרל, סגן באן קרואטיה, סלאבוניה ודלמטיה, היה מאז 1602 ברון בטרנסילבניה.
היה זה הסכם שלום קשה ומסובך מאוד אחרי מלחמה ארוכה.
תחת ממשיכי דרכו של בוצ'קאי הייתה לטרנסילבניה תור הזהב שלה, במיוחד בתקופת שלטונם של גאבור בתלן וג'רג' ראקוצי הראשון.
גאבור בתלן, אשר שלט בשנים 1613–1629, סיכל ללא הרף את כל מאמצי הקיסר לדכא או לעקוף את נתיניו, וזכה למוניטין בחו"ל בכך שדגל במטרה הפרוטסטנטית.
שלוש פעמים הוא ניהל מלחמה נגד הקיסר, פעמיים הוכרז כמלך הונגריה, ועל ידי שלום ניקולסבורג (31 בדצמבר 1621) השיג עבור הפרוטסטנטים אישור על חוזה וינה, ולעצמו שבעה מחוזות נוספים בצפון הונגריה.
יורשו של בתלן, ג'רג' ראקוצי הראשון, הצליח באותה מידה.
הישגו העיקרי היה שלום לינץ (16 בספטמבר 1645), הניצחון הפוליטי האחרון של הפרוטסטנטיזם ההונגרי, שבו נאלץ הקיסר לאשר שוב את סעיפי שלום וינה.
בנוסף, גאבור בתלן וג'רג' ראקוצי הראשון עשו רבות למען החינוך והתרבות, והעידן נקרא בצדק עידן הזהב של טרנסילבניה.
הם הוציאו כסף על עיטור בירתם אלבה יוליה, שהפכה לחומת החומה העיקרית של הפרוטסטנטיות במזרח אירופה.
בתקופת שלטונם טרנסילבניה הייתה גם אחת הבודדות במדינות אירופה שבהן קתולים, קלוויניסטים, לותרנים, ואוניטרים חיו בסובלנות הדדית.
דתות אלו באופן רשמי, ואילו הנצרות האורתודוקסית, לעומת זאת נסבלה באופן לא רשמי.
נפילת אוראדיה לידי העות'מאנים שהתפשטו ב-27 באוגוסט 1660 סימנה את שקיעתה של נסיכות טרנסילבניה.
כדי להתמודד עם האיום העות'מאני, המדיניות ההבסבורגית הייתה נחושה להשיג השפעה בשטח זה ואולי גם שליטה עליו.
תחת הנסיך קמני, הדיאטה של טרנסילבניה הכריזה על התנתקות טרנסילבניה מהעות'מאנים (אפריל 1661) ופנתה לעזרה לווינה אך הסכם חשאי הבסבורגי–עות'מאני הביא להגברת ההשפעה ההבסבורגית באזור.
לאחר תבוסת העות'מאנים בקרב וינה בשנת 1683, החלו ההבסבורגים בהדרגה לכפות את שלטונם על טרנסילבניה האוטונומית לשעבר.
בעקבות הסכם קרלוביץ משנת 1699, טרנסילבניה צורפה רשמית להונגריה שבשליטת הבסבורג והייתה נתונה לשלטון הישיר של מושלי הקיסר.
משנת 1711 ואילך אוחדה השליטה ההבסבורגית בטרנסילבניה, ונסיכי טרנסילבניה הוחלפו במושלים.
נסיכות ליכטנברג שעל נהר הנאהה הייתה נסיכות קטנה בגרמניה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד בין השנים 1816–1826 ולדוכסות סקסוניה-קובורג-גותה בין השנים 1826–1834, ולבסוף פורקה לאחר שנמכרה לממלכת פרוסיה.
כיום שטחי הנסיכות מצויים בשתיים ממדינות גרמניה - מחוז זנקט ונדל בחבל הסאר ומחוז בירקנפלד בריינלנד-פפאלץ.
לפני פרוץ המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, רוב שטחי הנסיכות לעתיד הוחזקו על ידי הדוכסים מפפאלץ-צוויברוקן.
אזור זנקט ונדל הוחזק בידי נסיכות הבוחר מטריר ואילו על גרומבך והאדמות ממערב לה שלט נסיך האימפריה הרומית הקדושה פון סלם.
שאר שטחי הנסיכות השתייכו למרקיזות באדן, לרוזנות פון דן ליין ולנסיכות נסאו-אוזינגן.
כאשר נפוליאון בונפרטה והגרנד ארמה השתלטו על כל אדמות נסיכות ליכטנברג לעתיד, הם סיפחו אותן לקיסרות הראשונה והפכו אותן למחוז הסאר.
המחוז התקיים במשך 16 שנים, משנת 1798 ועד לשנת 1814, ולבסוף התפרק לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו.
לאחר מכן, בקונגרס וינה שנערך בשנת 1815, הועברה הגדה השמאלית של הריין לבוואריה, הסן ופרוסיה.
בעקבות הקונגרס, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, קיבל כתגמול על שירותיו כמצביא בקרבות נגד נפוליאון, אחוזה המשתרעת על שטח של כ-21 קמ"ר ואת 22,000 תושבי זנקט ונדל ובאומהולדר ושם האזור שונה לנסיכות באומהולדר.
ב-6 במרץ 1819, הוציא ארנסט הראשון צו, המורה כי שם הנסיכות ישונה לנסיכות ליכטנברג, על שם טירת ליכטנברג הממוקמת בין באומהולדר לקוזל.
העיר זנקט ונדל היוותה את ליבה של הנסיכות ושימשה בתור מקום מושבה של הממשלה.
בשנת 1817 חולקו שטחי הנסיכות לשלושה קנטונים וחמש עשרה רשויות מקומיות.
בשנת 1826 עברה נסיכות ליכטנברג מדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד לדוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, במהלך סידור מחדש נרחב של דוכסות ארנסטין והדוכס ארנסט הראשון.
לבסוף, בשל התסיסה הפוליטית בזנקט ונדל ב-31 במאי 1834 והמרחק הגדול משאר הדוכסות, מכר הדוכס, ארנסט הראשון, ב-15 באוגוסט 1834 את הנסיכות לממלכת פרוסיה תמורת סכום של כ-80,000 טאלר.
רוב הסכום שימש להרחבת הרכוש הדוכסי בגריין שבאוסטריה עילית.
נסיכות קטלוניה (בקטלאנית: Principat de Catalunya, בלטינית: Principatus Cathaloniæ, באוקסיטנית: Principat de Catalonha, בספרדית: Principado de Cataluña) הייתה מדינה מימי הביניים והעת החדשה המוקדמת בצפון-מזרח חצי האי האיברי.
במהלך רוב ההיסטוריה שלה הייתה בשושלת מאוחדת עם ממלכת אראגון, וכוננה יחד את כתר אראגון.
בין המאה ה-13 למאה ה-18 היא גבלה בממלכת אראגון ממערב, ממלכת ולנסיה מדרום, ממלכת צרפת והאדונות הפיאודלית של אנדורה מצפון ובים התיכון ממזרח.
המונח נסיכות קטלוניה נשאר בשימוש עד הרפובליקה הספרדית השנייה, כאשר השימוש בו ירד בגלל הקשר ההיסטורי שלו למלוכה.
כיום, המונח נסיכות (Principat) משמש בעיקר כדי להתייחס לקהילה האוטונומית של קטלוניה בספרד, להבדיל משאר הארצות הקטלאניות, ובדרך כלל כולל את האזור ההיסטורי של רוסיון בדרום צרפת.
ההתייחסות הראשונה לקטלוניה ולקטלונים מופיעה ב"ספר המעשים על הפיזנים המהוללים של מיורקה" (Liber maiolichinus de gestis Pisanorum illustribus), קורות פיזניים (שנכתבו בין 1117 ל-1125) על כיבוש מיורקה על ידי כוח משותף של איטלקים, קטאלונים ואוקסיטנים .
באותה תקופה, קטלוניה עדיין לא הייתה קיימת כישות פוליטית, אם כי נראה שהשימוש במונח זה מכיר בקטלוניה כישות תרבותית או גאוגרפית.
המחוזות שהרכיבו בסופו של דבר את נסיכות קטלוניה אוחדו בהדרגה תחת שלטונו של רוזן ברצלונה .
בשנת 1137, נפת ברצלונה וממלכת אראגון אוחדו תחת שושלת אחת, ויצרו את מה שהיסטוריונים מודרניים מכנים כתר אראגון; עם זאת, אראגון וקטלוניה שמרו על מבנה פוליטי ומסורות משפטיות משלהן, ופיתחו קהילות פוליטיות נפרדות במהלך המאות הבאות.
תחת אלפונס הראשון הטרובדור (שלט בשנים 1164–1196), נחשבה קטלוניה, לראשונה, כישות משפטית.
ובכל זאת, המונח נסיכות קטלוניה לא היה בשימוש חוקי עד המאה ה-14, כאשר הוא הוחל על השטחים שנשלטו על ידי בתי המשפט של קטלוניה.
המערכת המוסדית שלה התפתחה במשך מאות שנים, והקימה גופים פוליטיים מקבילים לאלו של ממלכות הכתר האחרות (כגון בתי המשפט , הז'נרליטט או מועצת המאה) וגופי חקיקה (חוקות , שנגזרו מהשימושים של ברצלונה ) שבמידה רבה הגבילו את הכוח המלכותי והבטיחו את המודל הפוליטי של הפקטיזם.
קטלוניה תרמה להמשך פיתוח הסחר והצבא של הכתר, ובעיקר הצי שלו.
השפה הקטלאנית שגשגה והתרחבה ככל שנוספו עוד טריטוריות לכתר, כולל ולנסיה, האיים הבלאריים, סרדיניה, סיציליה, נאפולי ואתונה, שהיוו תלסוקרטיה בים התיכון.
משבר המאה ה-14 , סיום שלטונו של בית ברצלונה (1410) ומלחמת אזרחים (1462–1472) החלישו את תפקידה של הנסיכות בענייני הכתר והיחסים הבינלאומיים.
נישואיהם של פרדיננד השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה בשנת 1469 הניחו את היסודות למלוכה הספרדית.
בשנת 1492 החלה הקולוניזציה הספרדית של אמריקה , והכוח הפוליטי החל לעבור אל קסטיליה.
המתיחות בין מוסדות קטאלונים לבין המלוכה, לצד מרידות האיכרים, עוררו את מלחמת הקוצרים (1640–1659).
על פי הסכם הפירנאים רוסיון נמסר לצרפת.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714), תמך כתר אראגון בארכידוכס קרל מהבסבורג.
לאחר כניעת ברצלונה ב-1714, המלך פיליפה החמישי מבורבון, בהשראת המודל הצרפתי, כפה אבסולוטיזם וממשל מאחד ברחבי ספרד, וחוקק את גזירות נואבה פלנטה לכל ממלכת כתר אראגון, שדיכא את קטלוניה, מוסדות וזכויות פוליטיים של אראגון, ולנסיה ומיורקה, ומיזגו אותם לכתר קסטיליה כמחוזות.
עם זאת, נסיכות קטלוניה נותרה כיחידה מנהלית עד להקמת חלוקת הפרובינציה הספרדית ב-1833, שחילקה את קטלוניה לארבעה מחוזות.
נסיכות ליין הייתה מדינה גרמנית נפוליאונית שהתקיימה בין השנים 1806–1814 בהוהנגרולדסק, במערבה של באדן-וירטמברג המודרנית.
בית ליין רכש מחוזות רבים במערב גרמניה, ובסופו של דבר אלה עברו בירושה על ידי שורת הרוזנים ליין באדנדורף .
בשנת 1797, צרפת ניצחה את האימפריה הרומית הקדושה וכל האדמות ממערב לנהר הריין אבדו.
לאחר תבוסתה של אוסטריה בדצמבר 1805, רוב מדינות הנסיכות הגרמניות הקטנות יותר נמסרו למדינות הגדולות, למעט ליין, בגלל שהרוזן השליט היה אחיינו של הארכי-קנצלר קרל תאודור פון דאלברג, משתף פעולה קרוב של נפוליאון.
בשנת 1806, הרוזן פיליפ פרנץ מאדנדורף הועלה לדרגת נסיך, ואדמותיו שונו ל'נסיכות ליין'.
השטח יצר מובלעת מוקפת בבאדן.
הנסיך פיליפ פרנץ, כמו חברים רבים אחרים בקונפדרציה של הריין הפך במידה רבה לבובה צרפתית, ולכן בעקבות תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג ב-1813, קונגרס וינה בחר לפרק את נסיכותו ולתת אותה לאוסטריה.
בשנת 1819, אוסטריה מסרה אותה לבאדן.
נסיכות (לורדות, רוזנות) רויס-לובנשטיין Reuß-Lobenstein) הייתה מדינה בחלק הגרמני של האימפריה הרומית הקדושה.
בני משפחת רויס-לובנשטיין השתייכו לענף רויס הצעיר.
רויס-לובנשטיין התקיימה בשתי הזדמנויות, היא הוקמה לראשונה בשנת 1425 כלורדות עם היינריך השני, הלורד של רויס-לובנשטיין שהפך לשליט הראשון.
הלורדות הראשונה של רויס-לובנשטיין הגיעה לסיומה בשנת 1547 כאשר השטח עבר לרויס-פלאואן.
רויס-לובנשטיין הוקמה מחדש בשנת 1647 שוב כלורדות אשר נשארה עד 1673 כאשר תואר הלורד שודרג לתואר רוזן.
לאחר מותו של הרוזן היינריך העשירי ב-1671, נשלטה רויס-לובנשטיין במשותף על ידי שלושת בניו היינריך השלישי, היינריך השמיני והיינריך העשירי.
בשנת 1678 חולקה רויס-לובנשטיין כאשר היינריך השלישי נותר רוזן רויס-לובנשטיין, היינריך השמיני הפך לרוזן רויס-הירשברג והיינריך העשירי הפך לרוזן רויס-אברסדורף.
רויס-לובנשטיין חולקה בפעם השנייה בשנת 1710 לאחר מותו של היינריך השלישי, כאשר רויס-זלביץ הוקמה עבור בנו הצעיר היינריך העשרים ושישה בעוד בנו הבכור היינריך החמישה עשר ירש אותו כרוזן של רויס-לובנשטיין.
רויס-לובנשטיין הועלתה לדרגת נסיכות ב-1790 והצטרפה לקונפדרציה של הריין ב-15 בדצמבר 1806. עם מותו של הנסיך היינריך החמישים וארבעה בשנת 1824 נכחד קו רויס-לובנשטיין והנחלה עברה בירושה לידי הנסיך מרויס-אברסדורף.
נסיכות זאלם הייתה מדינת חסות קצרת מועד של צרפת הנפוליאונית הממוקמת בווסטפאליה.
רוב השטח נלקח מבישופות מינסטר שפורקה.