tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נהוג להוסיף לה קוּקְלָה (קציצת סולת, שומן, שום וקימל/כרוויה) ומַסְרָן (מעי גס ממולא בבשר, אורז ועשבי תיבול, ממשפחת ה"עסבאן").
נזיד עוף הממולא בתערובת של אורז וחלקי פנים (קורקבנים, לבבות), המתבשל בישול ארוך כשמסביבו אורז מתובל בבהרט, הל וקינמון ועגבניות.
האורז הופך רך מאוד ("חאקאקה" - החלק השרוף בתחתית הסיר - נחשב למעדן).
חמין המשלב לפת וכרוב בנוסף לאורז וקטניות, בעל טעם חמצמץ-מתוק ומרקם סמיך.
גרסה פרסית נוספת היא הגּוֹהוֹט (נזיד קטניות ובשר) וההָלִים (דייסת חיטה ובשר).
אוֹשִׁיסָבוֹ: הגרסה הבוכרית ("אוכל של שבת").
מבוסס בעיקר על אורז, בדרך כלל בתוספת בשר, שעועית, חומוס, עגבניות, משמשים, תפוחי עץ ותמרים.
גם כאן יש חשיבות לחלק הפריך בתחתית הסיר.
גרסה נוספת המתבשלת בשקיק בתוך סיר מים נקראת "חאלטיסָבו" (חלטה=שק).
בדרך כלל החמין מבושל בערב שבת ומוטמן בתנור או מתחמם במשך השבת על אש קטנה כדי שחומו יישמר עד לאכילתו, לכן הוא מהווה מאכל מיוחד ליום השבת.
תבשיל זה נוצר מאחר שלפי ההלכה היהודית יש איסור לבשל ביום שבת, וכן יש איסור על הבערת אש ביום זה.
עם זאת, על פי ההלכה מותר להתחיל במלאכה לפני כניסת השבת, כאשר ידוע שהמלאכה תמשיך להתבצע בשבת מעצמה (שביתת כלים), ועל כן מותר להתחיל לפני כניסת שבת בבישול מאכל שבישולו יושלם מעצמו במהלך השבת.
עם זאת ישנן הגבלות שונות על בישול באופן זה, ראו בערך השהיה (שבת).
כדי שניתן יהיה לאכול מאכל חם ביום השבת היה צורך לבחור במאכל שבישולו יתחיל לפני כניסת שבת ושיארך זמן רב, מה שימנע ממנו להישרף עד לאכילתו.
ישנם מאכלים נוספים שנתייחדו לשבת מסיבה זו כגון הג'חנון התימני והכובאנה.
התלמוד מביא את הדיאלוג הבא, ממנו משתמע כי חז"ל שמו דגש על כך שקדושת השבת גורמת למרקם מיוחד של מאכלי השבת, בין בריחם ובין בטעמם:
בראשונים כתבו כי אכילת חמין בשבת היא תקנה שתוקנה נגד דברי הצדוקים והקראים שסברו שאין לחמם בשבת מאכלים אפילו על ידי הנחתם על מקור אש בערב שבת.
מאחר שלדעתם התורה אסרה כל שימוש באש בשבת, תיקנו חכמים לאכול דווקא מאכל חם (=חמין) בשבת.
כך למשל כתב רבי זרחיה הלוי, פרשן הרי"ף בן המאה ה-12 ב"ספר המאור":
וכן בספר העתים האריך לטעון נגד אותם שאין אוכלים חמין בשבת: .
דברים אלו אף הובאו להלכה ברמ"א שכתב בשם הר"ן .
חמידה ג'נדובי היה האיש האחרון שהוצא להורג בצרפת והאדם האחרון שהוצא להורג בגיליוטינה.
הוא היה מהגר תוניסאי שהורשע בעינוי ורצח של חברתו לשעבר, אליזבת בוקט, בת ה-21 במרסיי.
ג'נדובי נולד בתוניסיה בשנת 1949. ב-1968 ג'נדובי עבר לגור במרסיי ועבד כפועל אריזה.
הוא נאלץ לעזוב את עבודתו ב-1971 לאחר תאונת עבודה בה איבד כשני שלישים מרגלו הימנית.
ב-1973 הוגשה תלונה כנגדו במשטרה על ידי אליזבת בוקט, בת 21, שהייתה מאהבתו.
בתלונה הוא הואשם במאסר לא חוקי, התאכזרות וניסיון לסרסרות.
לאחר מעצרו ושחרורו ממעצר במהלך אביב 1973, ג'נדובי דרדר לזנות עוד שתי צעירות והיה הסרסור שלהן.
ב-1974 הוא חטף את בוקט לביתו.
שם, בנוכחות הצעירות, הכה ג'נדובי את בוקט, כיבה סיגריות בוערות על חזה ובאזור איברי המין שלה.
מאוחר יותר, לקח אותה ברכב לפרבר של מרסיי וחנק אותה שם.
רק לאחר שגופתה של בוקט התגלתה על ידי שני ילדים במחסן, פנו הצעירות אל הרשויות.
לאחר הליך משפטי, ב-24 בפברואר 1977 הואשם ג'נדובי בבית המשפט באקס-אן-פרובאנס ברצח בעינויים, אונס ואלימות מתוכננים מראש.
ההגנה העיקרית שלו הייתה שהוא הושפע מקטיעת הרגל שלו שש שנים קודם לכן; עורך דינו טען שקטיעת רגלו הובילה אותו להתקפים פתאומיים של אלכוהול ואלימות, שהפכו אותו לאיש שונה.
ב-25 בפברואר הוא נידון למוות.
ערעורו על גזר הדין נדחה ב-9 ביוני, ובבוקר של 10 בספטמבר 1977 הובא לידיעתו של ג'נדובי שהוא לא יקבל חנינה נשיאותית.
זמן קצר לאחר מכן, ב-4:40 לפנות בוקר, הוא הוצא להורג בגיליוטינה.
הוא היה האיש האחרון שהוצא להורג בצרפת.
בשנת 1981, בוטל עונש המוות בצרפת, כמו גם בשאר מדינות האיחוד האירופי.
חמי טבריה הוא אתר מרחצאות בסמוך לעיר טבריה.
ליד טבריה נובעים 17 מעיינות, מהם אחדים גלויים לעין ליד האתר.
המים המכילים מיני מינרלים ומלחים, מגיעים לבריכות, אמבטיות ומקוואות, כשהם בטמפרטורה של 60 מעלות צלזיוס ועוברים קירור לטמפרטורה של 37–38 מעלות.
הטבילה במרחצאות מקובלת בין השאר על חולי שגרון, מחלות מערכת העצבים ומחלות עור.
מתחם מעיינות חמי טבריה כולל בריכת מים מקורה, בריכת מים חיצונית, מוקדי ג'קוזי, סאונות (יבשה ורטובה) ואגף ספא וטיפולים, יחד עם בריכת שחיה חצי אולימפית חיצונית וחדר כושר.
עוד בימי קדם העריכו את חמי-טבריה בתור אתר רחצה ומרפא.
סביבתו נבנתה עיר בשם "חמת".
בתלמוד הבבלי, מסכת מגילה נאמר: "חמת זו טבריא.
בנוסף מוזכר במסכת תענית שזהו מקום מיוחד מאוד כי נתן לטבול בו במים חמים ולהטהר.
(שכן מים שחיממו ושאבו אותם באופן מלאכותי פסולים לעניין מקווה)
הרומאים הטביעו על המטבעות שיצקו בטבריה את דמות היגיאה - אלת הבריאות.
על הפופולריות של המרחצאות בימי בית שני מעיד המדרש בתלמוד בבלי מספר "ומפני מה אין חמי-טבריא בירושלים ?
- כדי שלא יהיו עולי רגל אומרים: אלמלי לא עלינו אלא לרחוץ בחמי טבריא - דיינו, ונמצאת עלייה שלא לשמה." (מסכת פסחים ח:).
חכמים הרשו להתרחץ במרחצאות גם בשבת.
במאה ה-14 שאלו רבני הארץ את אחד מרבני ספרד המפורסמים בדבר: "זיעה בימי טבריא מותרת בשבת אם לאו".
התשובה הייתה: שלדעת הרמב"ם שהזיעה לחלוטין נאסרה ואפילו בחמי טבריא, אבל להלכה הדבר מותר.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל נבנו ושופצו מבנים במקום, בתכנונם של האדריכלים בנימין צ'ייקין והרי לוריא.
את תכנון הנוף ביצע האדריכל שלמה אורן ויינברג.
בשנות ה-60 של המאה העשרים פיתחה חברת אפריקה ישראל להשקעות את מתחם "חמי טבריה" כאתר תיירות ונופש מודרני.
עם היוודע המקרה פרצו הפגנות ומחאות בטבריה ובריכוזים חרדיים בישראל.
החוקר זאב וילנאי מספר על אגדה ערבית, לפיה בימי שלמה המלך קבלו המעיינות את חומם.
היה זה, כאשר החולים באו אל שלמה המלך ואמרו לו:
נחמיה (חמי) פרס (נולד ב-17 ביולי 1958) הוא מבכירי תעשיית ההון סיכון בישראל.
מאז 1996, הוא שותף-מייסד ומנכ"ל בקרן הון סיכון "פיטנגו".
חמי פרס הוא בנם הצעיר של סוניה ושמעון פרס, אח לצביה ולדן וליוני פרס.
הוא נקרא על שם נחמיה ארגוב, מזכירו הצבאי של ראש הממשלה דוד בן-גוריון וידיד טוב של אביו.
חמי גדל והתחנך בתל אביב, ואת לימודיו התיכוניים עשה באורט טכניקום בגבעתיים.
בשנת 1976 סיים את לימודיו והתגייס לצה"ל.
פרס התקבל לקורס טיס, והודח פעמיים מהקורס.
לאחר מכן במשך זמן מה שירת בחיל השריון.
את קורס הטיס השלישי סיים בהצלחה כטייס מסוק קרב ב-1980. בשנת 1985 זכה פרס לתעודת הערכה ממפקד חיל האוויר, יחד עם נועם נחמני, על הצלת צוות מסוק קוברה שטס עמו במבנה בטיסה לילית, והתרסק בשפך הירדן לכנרת.
באותה שנה השתחרר פרס מהצבא, ופנה ללימודים באוניברסיטת תל אביב בהנדסת תעשייה וניהול, אותם סיים ב-1990. כטייס מילואים לחם פרס במבצע ענבי זעם.
פרס נשכר כמנהל פיתוח עסקי בחברת Decision Systems Israel) DSI), חברת היי טק העוסקת בפיתוח תוכנה לשוק הצבאי והאזרחי.
ב-1992 הקים, בהשקעה ראשונית של חברת DSI ומשקיעים נוספים בסך מיליון דולר, את קרן הון הסיכון "מופ"ת - מחקר ופיתוח תעשייתי" (שבהמשך שונה שמה ל"מופת קרן הטכנולוגיה לישראל בע"מ"), אחת מהקרנות הראשונות בישראל שהוקמה כחלק מתוכנית "ענבל" (יוזמה לעידוד הון סיכון בגיבוי חברת הביטוח הממשלתית ענבל).
הקרן גייסה כ-6 מיליון דולר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-1993. באוגוסט 1993 השקיעה הקרן 1.5 מיליון דולר תמורת מחצית מהמניות של חברת ווקלטק (החברה הראשונה בעולם שהצליחה להעביר קול על-גבי רשת האינטרנט).
בפברואר 1996 הונפקה בנאסד"ק וגייסה כ-48 מיליון דולר.
כמו כן השקיעה הקרן בחברות "פראדיים גיאופיזיקל" ו"אורכית תקשורת" שהונפקו בנאסד"ק ושלוש חברות שנרכשו במהלך השנים 1994–1996 על ידי חברות אמריקאיות: "שני מחשבים" שנמכרה לאינטל בשנת 1994. נייסקום שנמכרה בשנת 1994 ל-3COM תמורת 53 מיליון דולר, "סקורפיו" שנמכרה ל-US Robotics באוגוסט 1996 תמורת 72 מיליון דולר.
בשנת 1996 החליט לעזוב את קרן מופת וחבר לרמי קליש בהקמת קרן "פולריס 2" בשותפות עם קבוצת "דוברת שרם", שהייתה שותפה גם בחברת הניהול של הקרן "דש פולריס".
בנובמבר 1996 גייסה הקרן 50 מיליון דולר מקבוצת משקיעים שכללה את חברת "קלארידג'" של צ'ארלס ברונפמן, אריסון השקעות, חברת טבע ובנק לאומי.
בסך הכל גייסה קרן "פולריס 2" 125 מיליון דולר ובשנת 2000 כבר כיסתה את ההשקעה והניבה רווח של כ-200 מיליון דולר.
הצלחתה של "פולריס 2" הביאה להקמת קרנות המשך, תחת השם "פיטנגו", והפיכתו של פרס לאחד מאנשי הון הסיכון הבולטים בישראל.
מדירוג דן אנד ברדסטריט עולה כי קרן פיטנגו, בייסודם ובניהולם של פרס וקליש, היא קרן הון הסיכון הגדולה בישראל, עם הון מנוהל בהיקף של כ-2 מיליארד דולר.
פרס מחזיק בין היתר גם במניות בחברת "iDigital", שמייצגת את חברת אפל בארץ מאז 2007.
פרס משמש כיו"ר הוועד המנהל של מרכז פרס לשלום.
הוא חבר באגודת הידידים של רשת אורט ישראל, כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-אמריקה בשנים 2008–2011. כמו כן, בין השנים 2002–2004 כיהן כיו"ר איגוד קרנות הון הסיכון בישראל ובמהלך כהונתו יצא נגד כוונת הממשלה, בראשות שרון, לקצץ את תקציב המדען הראשי.
נשוי לגילה, ואב לשני בנים ובת.
הוא מתגורר ברעננה ומחזיק גם בבית במושבה כנרת.
בשנת 2022 נפטר אחד מבניו, שעבד כמאייר, עקב דום לב, ולזכרו הוקמה חנות קומיקס בתל אביב.
חמים וטעים הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי משנת 1959, בכיכובם של מרילין מונרו, טוני קרטיס וג'ק למון, בבימויו של בילי ויילדר וכותב הסיפור של הסרט אוטו ליסאואר בשם הספרותי מיכאל לוגן.
בשנת 2000 בחר מכון הסרטים האמריקאי סרט זה לסרט הקומי האמריקאי המצחיק ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2017, הוכתר הסרט כקומדיה הטובה בכל הזמנים, במסגרת סקר שערכה רשת בי-בי-סי בין 253 מבקרי קולנוע מ-52 מדינות..
בשנת 2022 החלו הופעות של מחזמר "חמים וטעים".
העלילה מתרחשת בשנת 1929, ב"תקופת היובש" ובימים שקדמו לקריסת וול סטריט ולראשית השפל הגדול.
שני נגנים, ג'ו וג'רי (קרטיס ולמון), נמלטים מהמאפיה, לאחר שהיו עדים במקרה למעשה רצח בשיקגו, המזכיר את טבח יום ולנטיין.
הם נמלטים מהעיר, מתחפשים לנשים (בשמות הבדויים ג'וזפין ודפני) ומצטרפים ללהקת נשים העושה את דרכה ברכבת להופעות במלון בפלורידה.
שניהם מתאהבים בדרך בחברת הלהקה "שוגר" (מונרו).
מעצם היות השניים מחופשים לנשים, נוצרות שפע סצנות משעשעות.
בין היתר, פנסיונר מיליונר בשם אוסגוד מתאהב בג'רי (דפני), ג'ו (ג'וזפין) מתחפש בעצמו לאיל נפט קר רוח, במטרה לכבוש את ליבה של שוגר, ובהמשך מגיעים אנשי המאפיה (בראשות "בונפארט" – מנהיג המאפיה, המגולם בידי נחמיה פרסוף) לאותו מלון, ומזהים כי הנשים המחופשות הם העדים לרצח.
הסרט מסתיים כאשר ג'רי מנסה לשכנע את אוסגוד שלא יוכל להינשא לו, מסיר את הפאה וקורא: "אני גבר!".
אוסגוד עונה במשפט הסיום המפורסם: "Well, nobody's perfect" ("ובכן, איש איננו מושלם").
חמיט אלטינטופ (בטורקית: Hamit Altıntop; נולד ב-8 בדצמבר 1982 בגלזנקירכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי יליד גרמניה ששיחק בעמדת הקשר.
לזכותו של אלטינטופ 84 הופעות במדי נבחרת טורקיה.
אחיו התאום הוא כדורגלן העבר חליל אלטינטופ.
אלטינטופ החל לשחק כדורגל כנער בקבוצת וטנשייד 09 בשנת 1997, שם שיחק לצד אחיו חליל, ועלה לבוגרים בשנת 2000, כאשר הקבוצה שיחקה בליגה האזורית של מחוז צפון בגרמניה, שהייתה אז הליגה השלישית בהיררכיית הליגות.
חמיט אלטינטופ היטיב לשחק בתקופתו בווטנשייד, והצלחתו משכה את תשומת לבן של הקבוצות הגדולות בגרמניה.
בשנת 2003 עבר חמיט אלטינטופ לשאלקה 04. בשאלקה שיחק בעיקר כקשר אחורי, ושיתף פעולה בהתקפה עם סוון ורמנט, יורג בומה, ג'רלד אסמואה ומייק הנקה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2003/04, הבקיע אלטינטופ חמישה שערים, והקבוצה סיימה שביעית.
בעונת 2004/05 אלטינטופ היה שחקן הרכב קבוע, ואמנם לא הבקיע, אך סיים עם שאלקה במקום השני, מרחק 14 נקודות מהאלופה באיירן מינכן.
בקיץ 2005 זכה אלטינטופ עם שאלקה בגביע הליגה הגרמנית לאחר ניצחון 1-0 על שטוטגרט בגמר.
ההצלחה של שאלקה בעונת 2004/05 הקנתה לקבוצה ולאלטינטופ מקום בליגת האלופות בעונת 2005/06, בה סיימה הקבוצה במקום השלישי בשלב הבתים והמשיכה לגביע אופ"א, בו הגיעה עד לחצי הגמר והפסידה לסביליה.
באותה עונה, סיימו שאלקה ואלטינטופ במקום הרביעי בבונדסליגה.
בעונת 2006/07 הצטרף אל חמיט אלטינטופ בשאלקה אחיו חליל שהגיע מקייזרסלאוטרן.
עונה זו החלה בכישלון עבור האחים, שהודחו כבר בשלב הראשון של גביע אופ"א על ידי נאנסי הצרפתית, אך בתום בעונה זו סיימו במקום השני בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות בלבד מהאלופה שטוטגרט.
שיתוף הפעולה בין האחים אלטינטופ נמשך עונה אחת בלבד, וביוני 2007 עבר חמיט אלטינטופ לבאיירן מינכן בהעברה חופשית.
אלטינטופ הגיע לבאיירן מינכן לאחר שזו כשלה בעונת 2006/07 להגיע לליגת האלופות, ובנתה סגל חדש, כאשר יחד עם אלטינטופ הגיעו לקבוצה גם פרנק ריברי, לוקה טוני ומירוסלב קלוזה, וזה רוברטו ששב לקבוצה לאחר שנה בברזיל.
כבר עם הגעתו לקבוצה, זכה אלטינטופ עם באיירן מינכן בגביע הליגה הגרמנית, כאשר בדרך לגמר הבקיע שער מ-30 מטרים בניצחון 4-1 על ורדר ברמן, ובגמר ניצח 1-0 את שאלקה 04, במשחק בו שיחק מול אחיו.
בעונה הראשונה של חמיט אלטינטופ בבאיירן מינכן, זכתה הקבוצה בדאבל, לאחר שאלטינטופ כבש שלושה שערי ליגה ב-23 משחקים.
בגביע אופ"א נחלו אלטינטופ ובאיירן מינכן אכזבה כאשר הודחו בחצי הגמר על ידי זניט סנט פטרסבורג לאחר הפסד 4-0 במשחק הגומלין, בו אלטינטופ לא שיחק.
בעונת 2008/09 לא זכו אלטינטופ ובאיירן מינכן בתארים, ואיבדו את האליפות לוולפסבורג.
אלטינטופ ערך בעונה זו 11 הופעות בלבד, והבקיע שני שערים.
בעונת 2009/10 החזירו אלטינטופ ובאיירן מינכן את התארים המקומיים כאשר זכו בדאבל נוסף.
אלטינטופ ערך 15 הופעות ליגה בעונה זו, ונכנס כמחליף בגמר הגביע הגרמני בו הביסה באיירן מינכן את ורדר ברמן בתוצאה 4-0. בעונה זו, הגיע אלטינטופ עם באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות 2010, בו הפסידה הקבוצה 2-0 לאינטר מילאנו.
אלטינטופ פתח בגמר זה, והוחלף בדקה ה-63 במירוסלב קלוזה שנכנס כחילוף התקפי במצב של 1-0 לאינטר.
עונת 2010/11 הייתה האחרונה של אלטינטופ בבאיירן מינכן.
בעונה זו הבקיע אלטינטופ שני שערי ליגה ב-14 הופעות.
באיירן מינכן סיימה שלישית בבונדסליגה בעונה זו, ונשארה בלי תארים, כאשר גם מליגת האלופות הודחה הקבוצה כבר בשמינית הגמר על ידי אינטר מילאנו.
בתום עונה זו, עבר אלטינטופ לריאל מדריד בהעברה חופשית, לאחר שלא צלחו המגעים בינו לבין באיירן מינכן להארכת החוזה.
במאי 2011 חתם אלטינטופ על חוזה לארבע שנים בריאל מדריד, וערך את הבכורה במשחק ליגת האלופות מול אייאקס אמסטרדם, כאשר החליף את מסוט אוזיל.
את הופעת הבכורה בלה ליגה ערך באוקטובר 2011, כאשר החליף את כריסטיאנו רונאלדו במשחק מול ריאל בטיס.
את שערו הראשון והיחיד במדי ריאל מדריד, הבקיע אלטינטופ בדצמבר 2011 במשחק ליגה מול סביליה מבישול של צ'אבי אלונסו, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-86 במקום קארים בנזמה, והבקיע בדקה ה-89. בשלהי ינואר 2012 ערך אלטינטופ את הבכורה בהרכב הפותח של ריאל מדריד, בניצחון על סרגוסה, במשחק בו שיחק 90 דקות.
בליגת האלופות פתח אלטינטופ לראשונה בהרכב באפריל 2012 במשחק מול אפואל ניקוסיה במסגרת רבע הגמר.
בתום עונה זו, בה אלטינטופ זכה באליפות עם ריאל מדריד אך ערך 12 הופעות בלבד בכל המסגרות, ברובן נכנס כמחליף, נמכר אלטינטופ לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית תמורת 3.5 מיליון אירו
אלטינטופ חתם בקיץ 2012 על חוזה לארבע שנים בגלאטסראיי, בו סוכם כי ירוויח 2.4 מיליון אירו לעונה, בתוספת לפרמיות.
את הבכורה בקבוצה ערך אלטינטופ בניצחון 3-2 על פנרבחצ'ה במשחק הסופר קאפ הטורקי.
בתום עונת הבכורה שלו בקבוצה, 2012/13, זכה אלטינטופ באליפות ליגת העל הטורקית עם גלאטסראיי.
בעונת 2013/14 ערך אלטינטופ חמש הופעות ליגה בלבד, והקבוצה איבדה את האליפות לפנרבחצ'ה אך זכתה בגביע הטורקי.
בעונת 2014/15 חזר אלטינטופ להרכב גלאטסראיי, וזכה עמה בדאבל.
בשנת 2016, לאחר הופעה כושלת של אלטינטופ במשחק הגביע הטורקי מול קבוצת הליגה השנייה טוזלספור, וביקורות האוהדים נגד השחקן, הוחלט לשחררו מהקבוצה.
בינואר 2017 חזר אלטינטופ לבונדסליגה כאשר חתם בדרמשטאדט 98, שהחתימה בחלון ההעברות שחקני חיזוק כאלטינטופ וסידני סאם, לאחר סיבוב ראשון בו דורגה במקום האחרון עם תשע נקודות ליגה בלבד.
אלטינטופ הפך לשחקן הרכב קבוע בדרמשטאט והביא לשיפור במשחקה של הקבוצה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2016/17. אלטינטופ המשיך לשחק בדרמשטאט בבונדסליגה השנייה, אך ביקש להשתחרר מהקבוצה בינואר 2018 מסיבות אישיות, ועבר להתגורר בטורקיה עם משפחתו.
אלטינטופ ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת טורקיה, ותפס מקום בהרכב באופן מיידי.
ברבע הגמר, שהסתיים בתיקו 1-1 מול נבחרת קרואטיה, הבקיע אלטינטופ את הפנדל המנצח לזכות טורקיה, והעלה אותה לחצי הגמר, בו הפסידה לנבחרת גרמניה בתוצאה 3-2. אלטינטופ שיחק בכל חמשת משחקי הנבחרת בטורניר, ונבחר על ידי הצוות הטכני של אופ"א לסגל מצטייני הטורניר.
אלטינטופ הוא הטורקי הראשון אי פעם שמגיע למעמד הזה.
אלטינטופ השתתף גם במוקדמות מונדיאל 2010, אך כשל להעפיל עם טורקיה למונדיאל 2010 עצמו.
במסגרת מוקדמות יורו 2012 הבקיע אלטינטופ שער נדיר ביופיו בניצחון 3-0 על נבחרת קזחסטן, כאשר תרגם כדור קרן של אמרה בלוזוגלו לשער בבעיטת יעף מקצה הרחבה.
שער זה זיכה את אלטינטופ בפרס פושקש לשנת 2010, הניתן לשער היפה ביותר.
למרות שער זה, ושער נוסף שאלטינטופ הבקיע בניצחון 3-2 על נבחרת בלגיה, כשלה הנבחרת להעפיל ליורו 2012. אלטינטופ השתתף עם נבחרת טורקיה גם במוקדמות מונדיאל 2014, אך לאחר כישלונה של הנבחרת להעפיל למונדיאל 2014 עצמו, פרש אלטינטופ מהנבחרת הלאומית, בה שיחק עשר שנים, והבקיע שבעה שערים ב-82 הופעות.
נבחרת הטורניר של יורו 2008
מנחם "חמי" שלו (נולד ב-14 באפריל 1953) הוא עיתונאי ישראלי, לשעבר כתב ופרשן של עיתון "הארץ" ועורך משנה של "ישראל היום".
קודם לכן עבד כפרשן ועורך ב"מעריב" וב"ג'רוזלם פוסט".
שבארצות הברית לשושנה לבית זקס ולמרדכי שלו, שהיה איש משרד החוץ (כיהן, בין היתר, כציר בשגרירות ישראל בוושינגטון בתקופת מלחמת יום הכיפורים וכשגריר ישראל בקנדה) ובילה חלק ניכר מילדותו מחוץ לישראל במסגרת שליחות הוריו.
בוגר הגימנסיה העברית בירושלים (סיים בשנת 1971).
בשירותו הצבאי שימש קצין שלישות חטיבתי בחיל השריון.
לאחר סיום השירות הצבאי, למד משפטים באוניברסיטה העברית, ועסק בהוצאה לאור של ספרות משפטית.
בשנים 1983–1985 שימש קצין העיתונות של הקונסוליה הישראלית בניו יורק ועסק בהסברה.
החל את הקריירה העיתונאית באמצע שנות ה-80. שימש כתב ופרשן מדיני בעיתונים "ג'רוזלם פוסט", "דבר" ו"מעריב", וכפרשן לענייני ישראל בעיתון היהודי-אמריקני "הפורוורד" והרבה להתראיין בנושאים הקשורים לישראל ברשת CNN.
בין השנים 2003 ל-2007 שהה באוסטרליה, שם שימשה רעייתו נילי שלו בתפקיד הנספחת המסחרית של ישראל.
באותה תקופה שימש עורך המשנה של העיתון היהודי הארצי .
ביולי 2007 עבר מ"מעריב" ל"ישראל היום", שם שימש משנה לעורך ופרשן מדיני.
באוגוסט 2011 עבר עם רעייתו לניו יורק, לאחר שזו מונתה לנספחת המסחרית של ישראל בקונסוליה שם, והחל לעבוד בעיתון "הארץ" כעורך האתר של העיתון באנגלית וכפרשן לענייני ארצות הברית.
שלו כותב את מאמריו בשתי השפות שבהן מתפרסם עיתון הארץ, עברית ואנגלית.
ליווה כפרשן בכיר את מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012, ואת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, בה טען לכל אורכה כי דונלד טראמפ יובס בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית, וגם יובס על ידי הילרי קלינטון.
ב-31 בדצמבר 2020 פרש שלו מעיתון הארץ, ופרסם מאמר פרידה מהעיתון.
שלו נשוי לנילי שלו, מנכ"לית מכון הייצוא.
אב לשלוש בנות, בהן העיתונאית טל שלו (שהיא בתו מנישואיו הראשונים).
שלו הוא מצאצאי הרב שלמה גאנצפריד.
חמֵי יואב היה אתר מרחצאות תרמו-מינרליים, עשירים בגופרית ובמינרלים אחרים בעלי סגולות מרפא.
המים נובעים מעומק של כ-1,500 מטרים בבטן האדמה אל בריכות בטמפרטורה של 37 עד 39 מעלות צלזיוס, בזרימה מתמדת.
אתר חמי יואב נמצא מול מצודת יואב באזור שפלת יהודה, סמוך לכביש 35, בין קריית גת לאשקלון.
הוא נפתח למבקרים בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים ונמצא מאז בקו התפתחות והרחבה.
האתר נמצא בבעלות קיבוץ שדה יואב.
הוא התגלה בחיפוש אחר נפט שנערך בשנות ה-50, אולם רק בשנות ה-80 התברר כי ניתן להשתמש במי האתר לצורכי חקלאות.
בעקבות השימוש במים, התגלו תכונותיהם הייחודיות בתחום הבריאות.
האתר נרכש על ידי משקיעים ונהרס.
במקומו הוקם אתר ספא מפואר ומלון בוטיק בשם Dream Island.
חמי קלירוהי הם מעיינות חמים הנמצאים ליד החוף המזרחי של ים המלח, כ-2.5 ק"מ מדרום לשפכו לים של ואדי זרקא-מעין ונקראים היום עין-א-זארה.
המעיינות היו מפורסמים מאוד בימי קדם, והם נזכרים בספריהם של פליניוס הזקן ויוסף בן מתתיהו, וכן מופיעים במפת מידבא.
הראשון שזיהה את המעיינות בעת המודרנית בעין-א-זארה והציע את השם קלירוהי היה הנוסע הגרמני אולריך יאספר זצן ששהה באזור בין 1806 ל-1807.
תיאורים אצל היסטוריונים מהתקופה העתיקה
יוסף בן מתתיהו כותב על המקום בהקשר עם מחלתו הקשה של הורדוס בערוב ימיו (שנת 4 לפנה"ס) יוסף מתאר כיצד הגיע הורדוס למקום בעצת רופאיו וכיצד יעצו לו הרופאים לטבול בתוך מכל שמן כדי להקל על סיבלו.
בעת הטבילה איבד הורדוס את הכרתו ועבדי המלך חשבו שהוא מת.
המלך התעורר מצעקות הסובבים אותו וכאות הוקרה להצלתו חילק כספים לחייליו ומפקדיהם.
הטבילה בקלירוהי לא סייעה למצבו והוא מת זמן קצר לאחר מכן.
פליניוס הזקן מתאר את המקום בספרו תולדות הטבע.
הוא מתאר מעיינות חמים המצוינים בתכונותיהם הרפואיות והידועים ברחבי העולם הקדמון.
האתר נחפר בשנים 1985/6. בדו"חות החפירות מתואר האתר כאזור של גנים עם מרחצאות שנבנה בצורה נרחבת בתקופת הורדוס ביחד עם הארמונות ביריחו והמבצר במכוור.
באתר התגלה מעגן קטן לסירות ומדרגות המובילות למרחצאות ומבני שהייה למתרחצים.
במקום הייתה וילה מפוארת בסגנון הבנייה של ארמונות הורדוס ביריחו ומבני חוות וחלקות לעיבוד חקלאי.
לפי הסימנים המקום נהרס ביחד עם הרס מבצר מכוור בשנת 72 לספירה.
לאחר ההרס בתקופת המרד הגדול היה המקום שומם במשך 300 שנה.
לפי השרידים הארכאולוגיים המקום היה מיושב בתקופה הביזנטית מאמצע המאה הרביעית לספירה עד המאה החמישית לספירה ושימש כמרחצאות ציבוריות.
המקום נהרס סופית בתקופה הערבית.
במפת מידבא מופיע האתר בין הנחלים ואדי זרקא מעין וואדי מוג'יב - נחל ארנון.
השם שמופיע הוא חמי קלירואס (Therma Kalliroes), (ראה התמונה לעיל).
באזור יש שלושה מבנים עם בריכות או מבנים מהם נובעים המעיינות.
מצד שמאל יש מבנה עגול.
המבנה השני מימין הוא מרובע עם קשת וממנו יוצא ערוץ מים לים המלח.
המבנה השלישי נראה כאילו צמוד לצלע ההר והקשת צמודה לצד הקדמי של המבנה.
לידו מימין מעבר לערוץ יש שני עצי תמר.
חמי זוהר הוא מתחם תיירות ובילוי בצידו הישראלי של ים המלח.
המתחם נמצא בתחומי המועצה האזורית תמר, ושוכן לחופי אחת מהבריכות התעשייתיות באגן הדרומי של האגם, בגובה של 380 מטרים מתחת לפני הים.
מלונות חמי זוהר הוקמו בין חוף האגם ממזרח וכביש 90 ממערב, ואורכו של האתר הוא כקילומטר ורבע מצפון לדרום.
כשלושה ק"מ מצפון לחמי זוהר שוכן מתחם התיירות של עין בוקק, וכשני ק"מ מדרום לו נמצא היישוב נווה זוהר.
המתחם קרוי על שם נחל זוהר הנשפך לים המלח מדרום לו ועל שם מצד זוהר הסמוך ממערב.
בשנות ה-50 בעבעו מתוך האדמה בחמי זוהר מאות מטרים של מים גופרתיים בטמפרטורה של 32 מעלות.
בני נוער ומטיילים אחרים בדרך למצדה נהגו לטבול במי המעין.
גם נשיא המדינה, יצחק בן-צבי נהג לטבול במעיין ולצורכו הונח במקום צריף מעץ.
משרד הפיתוח הקים במקום באמצע שנות ה-50 סככה ומקוה לטבילה במים.
בקיץ 1956 הוחל בשירות תחבורה ציבורית מסדום אל חמי זוהר, עבור המתרפאים המגיעים לטבול במים.
בסוף 1958 נחנך כ-5 קילומטר מהמרחצאות, בעין בוקק, בית מרפא לחולים במחלות עור.
מרחצאות חדשים הוקמו בשנת 1973 וחנוכתם שהייתה אמורה להתקיים ב-7 באוקטובר 1973 נדחתה לדצמבר 1973 בגלל מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1976 החליט מרכז קופת חולים כללית על סגירת המרחצאות בגלל חוסר כדאיות כלכלית.
בסוף 1960, בעקבות מפולת סלעים על אכסניית הנוער בסדום, הוחלט להעבירה לחמי זוהר.
בית המלון הראשון באתר, לימים הרודס ים המלח, נפתח בשנת 1974 על ידי חברת מוריה.
בשנת 1989 נוסף לו מלון סונסטה, לימים מלון לאונרדו קלאב ים המלח ובשנת 2001 נוסף אליהם מלון שלישי, נובוטל טלאסה, כיום "לאונרדו פלאזה ים המלח", בצוק המשקיף מלמעלה על ים המלח.
על פיתוח האזור הייתה אחראית "החברה לפיתוח חוף ים המלח חבל סדום וערד בע"מ", שהייתה באחריות משרד התיירות, שבין השאר עסקה בהקמת סוללת העפר להגנה האזור נגד עליית מפלס ים המלח באזור.
בתחילת שנות ה-2000 חדלה החברה לתפקד, והוחלט על פירוקה.
מאז פיתוח ותחזוקת האזור נמצא באחריות ישירה של המועצה האזורית תמר.
נכון לשנת 2014, שוכנים בחמי זוהר שלושה בתי מלון, שלושתם של רשת "לאונרדו" המנוהלת על ידי פתאל ניהול מלונות.
תיירות המרפא בחמי זוהר מתבססת על מרחצאות רפואיים עצמאיים ובבתי המלון, הניזונים מממי חמי זוהר הסמוכים.
המים עשירים בגופרית ונחשבים אידיאליים לטיפול בבעיות שרירים, מפרקים ואלרגיות.
חופי חמי זוהר הוכשרו לרחצה, ובהם שני חופים נפרדים, האחד פרטי והאחר ציבורי.
טיילת באורך של שלושה קילומטרים מחברת בין חמי זוהר למתחם התיירות של עין בוקק שמצפון לו.
בשטח הלא מפותח שבין שני אזורי המלונות קיים פוטנציאל לפיתוח מלונאי נוסף בהיקף של עד 8,000 חדרי מלון נוספים.
קווי אוטובוס סדירים פועלים בין חמי זוהר לירושלים, ערד, דימונה, אילת ולבאר שבע, וקו אוטובוס תיירותי של המועצה האזורית מקשר בינה לבין אתרי התיירות לאורך חופי האגם.
חמילניק (אוקראינית: Хмільник) היא עיר במחוז ויניצה שבאוקראינה.
האזכור הראשון של העיר מתייחס ל-1362, אז מלך ליטאי אלגירדאס לאחר קרב המים הכחולים השתלט על העיירה.
חמילניק הפכה לשער הצפון-מזרחי לפודוליה, וזה גרם לתחילת תהליך ההתבצרות של העיר.
ב-1434 העיר עברה לידיה של פולין, אז העיר הייתה בעצם מורכבת מטירה ובתי מגורים שנבנו סביבה.
ב-1448 חמילניק קיבלה זכויות מגדבורג.
מספר משפחות ספרדיות שהגיעו מן האימפריה העות'מאנית התיישבו בעיר, בו הקימו בית כנסת ספרדי.
ב-1672 העיר נכבשה על ידי טורקים ששלטו בה במשך 27 שנים, אז העיר חזרה לידיה של פולין.
ב-1793 העיר עברה לידיה של האימפריה הרוסית לאחר חלוקת פולין.
לקראת מלחמת העולם השנייה חיו בחמילניק 4,800 יהודים, כשני שלישים מכלל האוכלוסייה.
ב-17 ביולי 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים, רק מעטים מן היהודים הצליחו להימלט לפנים ברית המועצות לפני הכיבוש.
בסתיו 1941 בעיר הוקם גטו ובו רוכזו יהודי חמילניק והסביבה.
ב-12 ביוני 1942 נרצחו על ידי שוטרים גרמנים וחיילים הונגרים 360 ילדים יהודים.
ב-3 במרץ 1943 חוסל הגטו, 8 נשים ו-127 גברים הושארו בחיים והועברה למחנה עבודה בעיר, המחנה חוסל ב-26 ביוני 1943.
בשנת 2008 בעיר היו 27,900 תושבים, ההרכב הלאומי היה:
לאום אחוז מכלל אוכלוסייה1 אוקראינים 95.32 רוסים 2.93 פולנים 14 יהודים 0.2
שפת האם של תושבי חמילניק ב-2001 היו:
לפני מלחמת העולם השנייה רוב תושבי העיר היו יהודים.
ב-1926 56 אחוזים מכלל תושבי העיר היו יהודים, ואילו 41 אחוזים היו אוקראינים.
ב-1959 רק שני אחוזים מכלל אוכלוסייה היו יהודים ו-92 אחוזים היו אוקראינים.
חמיילניק (בפולנית: Chmielnik; ביידיש: כמיעלניק) היא עיירה במחוז קיילצה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בעת קרב שנערך במקום עם הטטרים והמונגולים בשנת 1241. בשנת 1541 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מצבות מן המאה ה-13 שנמצאו בה.
במהלך המלחמה עם האימפריה השוודית באמצע המאה ה-17 פרעו ביהודי העיירה הגייסות הפולניים, ורצחו מאות מהם.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-6,000 יהודים, כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך זמן קצר למעלה מ-70 מנכבדי הקהילה ביישוב במבנה של בית מדרש, ושרפו אותם בחיים.
לאחר מכן, הטילו הגרמנים על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת נשיאת טלאי צהוב.
בקיץ 1940 הועברו לעיירה יהודים רבים שגורשו מיישובי הסביבה וממערב פולין.
באפריל 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו חמיילניק, שהוקם בה, אליו הובאו מאות פליטים יהודים, עד שמספר יושביו הגיע עד סוף השנה לכ-9,000 איש.
בשל הצפיפות ותנאי התברואה בגטו מתו רבים מיושביו ממגפת טיפוס הבהרות.
בתחילת אוקטובר 1942 שולחו מהגטו כ-1,200 צעירים למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה, ומאידך, הועברו אליו 1,270 יהודים שגורשו ממספר יישובים נוספים.
ב-5 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס וכוחות עזר אוקראינים, ליטאים ולטבים, ותוך אלימות קשה ביותר הובילו את יהודי המקום מרחק של כ-45 ק"מ עד חנצ'יני, משם שולחו כולם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בדרך לחנצ'יני נורו למוות מאות יהודים תשושים, וכן נרצחו כ-500 יהודים בגטו עצמו בשעת האקציה.
72 יהודים שהושארו בגטו שבעיירה לקבורת הגופות ולסידור רכוש המגורשים רוכזו בגטו חדש שהוקם בעיירה, אשר מספר יושביו הגיע לכ-700 איש.
לאחר שתי אקציות חוסל גטו זה, עם גירוש כל יהודיו לסטופניצה ולסנדומייז', שם גורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
לאחר השואה שבו לעיירה 40 ניצולים, אשר עברו את המלחמה בעומק ברית המועצות.
לאחר תקיפות אנטישמיות כלפיהם מצד הפולנים המקומיים, שכללו רצח שני יהודים באוגוסט 1945, עזבו כולם את העיירה.
בסיס חְמֶיימִים הוא שמו של בסיס טיסה רוסי השוכן ליד לטקיה בסוריה ומשמש את חיל האוויר הרוסי שמשתמש בכמה ממתקני שדה התעופה הסורי באסל אל-אסד.
נגיש לאנשי הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בלבד.
הבסיס הוקם במהרה במהלך שנת 2015 ותוכנן לשרת מעל 1,000 איש.
מטוס הסוחוי-24 הרוסי שהופל על ידי F-16 טורקי במהלך הסיוע הצבאי שהעניקו הרוסים לסוריה במלחמת האזרחים של סוריה היה בדרכו חזרה לשדה התעופה בחמיימים.
ב-25 בדצמבר 2016 התרסק מטוס טופולב Tu-154 רוסי שעשה דרכו מרוסיה לבסיס חמיימים, וכל 92 הנוסעים ואנשי הצוות שבו נהרגו.
בדצמבר 2017 ביקר במקום נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, והודיע על קיצוץ משמעותי ונסיגת חלק משמעותי מכוחות הצבא הרוסי בסוריה וצמצום המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-31 בדצמבר 2017, על פי דיווח של העיתון הרוסי "קומרסנט", הושמדו בבסיס לפחות שבעה מטוסים, בהפגזה של כוחות המורדים.
בנוסף ליחידות של חיל האוויר הרוסי, בבסיס ממוקמות יחידות אחרות של הצבא הרוסי הפועלות בסוריה.
בבסיס פועל גם "מרכז לפיוס ובקרת תנועת פליטים", המנוהל על ידי הצבא הרוסי.
המרכז כולל כ-50 קצינים, ובראשו עומד קצין בדרגה בכירה.
מאז הקמת המרכז מפקדיו הוחלפו בתדירות גבוהה.
בשנת 2018 פיקד על המרכז יורי יבטושנקו.
מאז 2020 עמד בראשו תת-אדמירל אולג ז'ורבליוב.
בדצמבר 2024, בעקבות נפילתו של משטר אסד, צמצמו הרוסים משמעותית את נוכחותם בבסיס.
הבסיס נועד לשמש כמרכז האסטרטגי של המבצע הרוסי בסוריה.
קיומו נחשף על ידי ארצות הברית.
בפברואר 2016 הצטרף גם מטוס הביון טופולב Tu-214.
להגנת הבסיס הותקנה מערכת קראסוחה.
חמידות היא תחושה סובייקטיבית כלפי מושא מעורר חיבה ונעים ללב, כמו ילד, תינוק או בעל חיים קטן ולעיתים גם כלפי מושא המעורר משיכה מינית.
מקור השם בשורש "חמד" (כמו לא תחמוד).
מה שמעורר חמידות מכונה "חמוד".
על פי האתולוג האוסטרי קונראד לורנץ, אשר הגה את המונח הזואולוגי לראשונה, "חמידות" היא רגש המזכיר דמיון לתינוק.
התינוק מעורר רגש חיבה אוטומטי בהוריו ודחף אינסטינקטיבי לגונן ולשמור עליו.
בבגרות, בעל חיים המזכיר יותר מראה תינוקי, סביר שיקבל אותו יחס חיבה כדומה לתינוק, מאחר שהוא מעורר רגשות הוריים.
בהשאלה, הוא נרכש גם כלפי עצמים המזכירים דמיון לתינוק, כגון ילדים, אנשים בוגרים, ואף חפצים.
גם קולות יכולים לעורר תחושה דומה.
כך הברירה הזוויגית גרמה לחלק מהדמויות הבוגרות לגרות בוגרים אחרים ולהידמות לתינוקות, בעת החיזור ומשיכת בן הזוג, למשל.
הדבר מונע תוקפנות, מאחר שחלק מהחיות חיות לבדן ועלולות לתקוף פרט זר הקרב לשטחן.
למרות היות המונח סובייקטיבי התכונות ההופכות דמות לחמודה, מאחר שהם נראים "ילדותיים" בעלי קווי דמיון דומים: הגולגולת אצל תינוקות היא עגלגלה, בעלת מצח גבוה ותפוח, בעלת עיניים גדולות, לעומת עצם האף ושרירי הפה העוזרים ללעוס הם קטנים יחסית ומתחילים לתפקד ולגדול רק בהמשך החיים.
גם הסחוס של האוזניים קטן יחסית והוא גדל לאורך כל החיים אך מגיע לגודלו המלא בערך בגיל עשרים וחמש.
רקמות החיבור שמעל המצח קטנות והן מתאחדות בהמשך וגורמות לעיניים להיראות דומיננטיות פחות, ניכרות השפתיים, "הכפלת" הסנטר וקמטים - כל אלה גורמים לפגיעה ב"חמידות" האנשים הבוגרים יותר.
על פי מחקר של דימות תהודה מגנטית תפקודי התברר שרוב הסטריאוטיפים לחמידות הם חוצי תרבויות.
החיבה לחמידות גורמת להפעלה רחבה של קליפת המוח הארובתית-מצחית, האחראית על קבלת החלטות ולרוב מעודדת יחס אימהי מגונן כלפי מושא החמידות.
עקב חמידותם של גורי חיות מסוימות, אנשים רבים קונים או מאמצים חיות מחמד, בהם הם מטפלים ולמעשה מעבירים אליהם רגש הורי.
גורי חתולים או כלבים גורמים לחוויית החמידות הגבוהה ביותר ועל כן הם חיות המחמד הנפוצות ביותר.
חיות מחמד נוספות המעבירות תחושה חמודה הן: ארנבונים, אוגרים, תוכים, קנריות, חמוסים ודגי זהב.
עם זאת מדובר בהרגשה סובייקטיבית שיכולה להיפתח גם לנחשים, איגואנות ואף לכמה חסרי חוליות שנחשבים לבלתי חמודים, ולעיתים אף מרתיעים.
החמידות של חיות המחמד יכולה לגרור מספר בעיות: כמה חיות בר מצויות בסכנת הכחדה גדולה עקב סחר לחיות מחמד בו ניצודים מיני קופים, תוכים גדולים או מכרסמים נדירים מביתם.
בעיה נוספת היא הבאה של "מינים מלווי אדם" לאזורים נידחים, בהם הם עלולים להתפרא ולגרום לנזק אקולוגי גדול.
הדבר נכון בעיקר על חתולים שהובאו לאיים נידחים בעולם.
חִמְײַרִית (בכתב ערבי: الحميرية אלחמיריה; בכתב דרום-ערבי עתיק כנראה 𐩢𐩣𐩺𐩧𐩺𐩠 חמיריה) היא שפה שמית שדוברה בתימן העתיקה, בממלכת חמייר והמשיכה להתקיים גם לאחר נפילת הממלכה.
זו הייתה שפה שמית, אך לא בקבוצת שפות דרום-ערב העתיקות (צייהדיות).
המיון המדויק בתוך המשפחה השמית אינו ידוע בשל הידע המוגבל של הממצאים מהשפה.
למרות שממלכת חמייר הייתה מעצמה חשובה בדרום-ערב מאז המאה ה-1 לפני הספירה, הידע על חמיירית מוגבל מאוד, מכיוון ששלושת הטקסטים היחידים שנמצאו בשפה החמיירית (מכוּנים Sigla ZI 11, Ja 2353 ומזמור Qaniya) נכתבו בחרוזים.
כל יתר הכתובות שנמצאו באזור חמייר כתובות בשבאית, שפה דרום-ערבית עתיקה.
עובדת קיומה של חמיירית ידועה רק מאזכורים של חוקרים ערבים מהמאות הראשונות לאחר עליית האסלאם.
על פי התיאורים שלהם, השפה לא הייתה מובנת לדוברי ערבית.
שלא כמו שפות דרום-ערב העתיקות, שנדחקו בידי הערבית במאה השמינית עם התפשטות האסלאם, אם לא הרבה קודם לכן, חמיירית דווקא המשיכה להתקיים בדיבור בהרים בדרום-מערב תימן לאחר עליית האסלאם.
לדברי המדען התימני המוסלמי אל-חמדאני (893–947), חמיירית דוברה באזורים מסוימים בהרים במערב תימן במאה ה-10, בעוד שהשבטים בחוף ובמזרח תימן דיברו ערבית, וגם רוב השבטים בהרי מערב תימן דיברו ניבים של ערבית עם השפעה לשונית חזקה של חמיירית.
במרוצת מאות השנים שלאחר מכן, חמיירית הוחלפה לחלוטין על ידי הערבית, אך נראה שהניבים המודרניים ברמות תימן מראים עקבות חמיירית כלשון תשתית.
תווית היידוע "אַמ- / אַנ-": זהו המאפיין הבולט ביותר בחמיירית.
עם זאת, התווית הזו מופיעה גם בחלק מהניבים של ערבית במערב חצי האי ערב.
לא ידוע אם שפה אחת מהן השפיעה על האחרת.
תווית היידוע "אַמ-" נמצאת גם בניבים מודרניים אחרים של ערבית בחצי האי הערב ובמרכז אפריקה.
בנטיית הסופיות (אספקט מושלם), הטיות גוף ראשון יחיד וגוף שני מתחילות ב"כּ-", לדוגמה رايك רַאַיְכֻּ "ראיתי".
זאת לעומת בערבית, בה הן מתחילות ב"ת-" (כמו בעברית: ראיתי, ראית/תם/תן).
תכונה זו מצויה גם בשפות דרום-ערב העתיקות, בשפות אתיו-שמיות (לדוגמה באמהרית "רציתי" פֶלֶגִיכּוּ)ובשפות דרום-ערב מודרניות.
שני המאפיינים הללו נמצאים גם בכמה ניבים של ערבית תימנית מודרנית, וכנראה שחמיירית שימשה בה כלשון תשתית.
כאשר התגלו כתובות בשפות דרום-ערב העתיקות (סייהדיות) מתימן העתיקה, מחלקן – טקסטים של שירה מחורזת – עלתה האפשרות שמדובר בשפה אחרת, שאיה שייכת למשפחה זו ועדיין לא הייתה ידועה בזמנו.
לאחר מכן, השפה הזו זוה כי מדובר בחמיירית, שהיא קשורה קשר הדוק לשבאית, ושהסופית "כּ-" מייצגת את נטיית הגוף השני בפועל ובשם.
רק כמה משפטים בחמיירית ידועים לנו.
לדוגמה, המשפט המובא כאן דובר, כפי המשוער, בשנת 654–655 לספירה בד'מאר.
מכיוון שהמשפט הועבר בכתב ערבי, שהוא כתב עיצורי ולכן אינו מסמן תנועות, ההגייה המדויקת אינה ידועה; השחזור המובא כאן מבוסס על ערבית קלאסית.
תרגום לעברית: "ראיתי בַחלום שילדתי בן מזהב".
יש גם שיר קצר, שנראה שיש לו השפעה של ערבית.
סעיד חמיד סג'אדי חזאווה (בפרסית: ; נולד ב-21 במרץ 1969) הוא פוליטיקאי איראני אשר מכהן כשר הספורט והנוער של הרפובליקה האסלאמית של איראן מאוגוסט 2021. הוא היה רץ איראני למרחק ביניים ולמרחקים ארוכים.
ייצג את איראן באולימפיאדת הקיץ 1992 ובאולימפיאדת הקיץ 1996.
סאג'די רץ במרוץ 5,000 מטרים לגברים באולימפיאדת הקיץ 1992, אף על פי שהוא לא העפיל לשלב המוקדמות הוא רץ גם את 10,000 המטרים לגברים באולימפיאדת הקיץ 1996, וסיים בזמן של 29:22.65. לאורך שנות ה-90, התמחה בריצת מכשולים ל-3000 מטר בהם סיים במקום הראשון באליפות אסיה באתלטיקה ב-1991.
לסאג'די יש דוקטורט בפיזיולוגיה והוא גם מרצה באוניברסיטת אזאדי.
שימש כמספר שתיים בארגון הספורט הלאומי האיראני, לפני שזה הפך למשרד הממשלתי לספורט ב-2010. בשלב מסוים הוצג כמועמד על ידי נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד למשרת שר הספורט של איראן וכיהן גם כממלא מקום שר הספורט מאוקטובר עד נובמבר 2016. בקיץ 2021 מונה לשמש כשר הספורט והנוער.
בפברואר 2023 היה מעורב בהתרסקות מסוק, אך ניצל.
חמים וטעים הוא מחזמר המבוסס על סרט בעל אותו שם, עם לחן מאת מארק שיימן, מילים לשירים מאת סקוט וויטמן ושיימן ותסריט מאת מת'יו לופז ואמבר ראפין.
המחזמר, כמו הסרט, עוקב אחר סיפורם של מוזיקאים מעידן הג'אז בתקופת היובש.
בשנת 2023 היה המחזמר מועמד לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
המחזמר תוכנן במקור לרוץ בתיאטרון קאדילק פאלאס בשיקגו, אבל מאוחר יותר הוכרז שההרצה מבוטלת עקב מגפת הקורונה.
הפקת המחזמר החלה בהצגות מקדימות ב-1 בנובמבר 2022 בתיאטרון שוברט בברודוויי, וערב הפתיחה התקיים ב-11 בדצמבר, בבימויו של קייסי ניקולאו ובכיכובם של כריסטיאן בורל כג'ו/ ג'וזפין, קווין דל אגילה כאוסגוד, ג'.האריסון גי כג'רי/ דפני ואדריאנה היקס כשוגר.
מתרחש בשיקגו בתקופת היובש אשר גורמת לכולם לצימאון להתרגשות קטנה, חמים וטעים הוא סיפורם הצוהל של שני מוזיקאים שנאלצים להימלט מעיר הרוחות לאחר שהיו עדים לחיסול של המאפיה.
עם גנגסטרים בעקבותיהם, הם חיים במנוסה בתור החברות החדשות ביותר בלהקה הגדולה ביותר שחצתה את המדינה אי פעם.
האם הם יכולים להסתתר מבלי לאבד את עצמם לחלוטין?
או שמא המאפיה, האמת ואולי אפילו האהבה עצמה ישיגו אותם סוף סוף?
דמותברודוויי (2022)ג'ו/ ג'וזפיןכריסטיאן בורלג'רי/ דפניג'יי הריסון גישוגראדריאנה היקסאוסגודקווין דל אגילהסו המתוקהנטשה איווט ויליאמסמוליגןאדם הלרספטסמארק לוטיטומיניאנג'י שוורר
"חמימות חולפת" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה ברגר.
הוא יצא לאור במאי 1998, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
את השיר כתבה והלחינה ורד קלפטר להפקה מוזיקלית של יובל שפריר.
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
השיר נכתב והולחן על ידי ורד קלפטר והופק על ידי יובל שפריר.
אף על פי שהוא לא הצליח במצעדים השבועיים בישראל בתקופה בה יצא, הוא דורג במקום ה-31 בהמצעד העברי השנתי של רשת ג'.
בשנת 2000 ביצעה ביחד עם המוזיקאי הישראלי חמי רודנר את "חמימות חולפת" בהופעה חיה.
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-400 אלף השמעות.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם לראשונה ביוטיוב ב-21 בפברואר 2011. הוא צולם בשחור-לבן בתל אביב-יפו.
נכון לדצמבר 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-400 אלף צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםמאי 1998תקליטורNMC
חמיד בין-עבדוללה בין-חוסיין אל אחמר הוא פוליטיקאי ומיליארדר תימני החי כיום בגלות לצד פוליטיקאים סונים נוספים שברחו מתימן במהלך השתלטות החות'ים על צנעא בספטמבר 2014. הוא המזכיר הכללי לשעבר של ועדת ההכנה של הדיאלוג הלאומי של קואליציית המפלגות האמפגש המשותף (JMP) וחבר במפלגת האופוזיציה הקהילה התימנית לרפורמה, הידועה בכינוי "איסלאח".
כנער בילה אל-אחמר בקיץ בארצות הברית ובבריטניה, שם למד אנגלית.
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות באוניברסיטת צנעא.
אל-אחמר נבחר לאספת הנבחרים של תימן בבחירות לפרלמנט ב-1993 מטעם מפלגת האיחוד התימני לרפורמה, הידועה בקיצור "איסלאח", שפירושו בערבית "רפורמה", והיה חבר במועצת השורא שלה.
בתחילת 2007 קודם לוועדה העליונה של המפלגה, המקבילה ללשכה פוליטית.
הוא נכנס לעסקים ורכישות, בסופו של דבר הבעלים של חברות הטלקום והסלולר "סאבאפון", ושל "הבנק האסלאמי של סבה".
היה הבעלים של לפחות תריסר עסקים נוספים, שרובם נתפסו מאוחר יותר על ידי החות'ים.
בשנת 2014 ברח מתימן בעקבות כיבוש צנעא במלחמת האזרחים במדינה, ועבר להתגורר בטורקיה.
לאחר שברח מתימן, חמיד, שצבר הון רב ונחשב כמיליארדר, הוביל פעילויות של איסוף כספים והקמת עמותות וחברות קש שמטרתן מימון ארגון הטרור חמאס כנגד ישראל ומטרות יהודיות שונות.
חמיד היה הבעלים ויו"ר של חברת "Trend GYO", חברת השקעות בנדל"ן עד נובמבר 2022, שישה חודשים לאחר שמחלקת האוצר של ארצות הברית הטילה עליה סנקציות כחברה "המשתייכת, מנוהלת, או נשלטת" בידי חמאס.
משנת 2016 עומד בראש אגודת "חברי פרלמנטים למען אל־קודס".
מחלקת האוצר של ארצות הברית הטילה סנקציות ב־7 באוקטובר 2024 על חמיד, עקב היותו דמות מפתח בניהול השקעות עבור חמאס.
על פי הודעת מחלקת האוצר, לכל המאוחר ב־2013 מונה חמיד ליו"ר קרן אל־קודס הבינלאומית של חמאס, השוכנת בביירות.
חמיד א-זאהר (בערבית מרוקאית: حميد الزهير, בתעתיק מדויק: חמיד אלזהיר; 1938–2018) הוא זמר מרוקאי שזכה בכינוי "ראש שירת מרקש", ונחשב לאחד הזמרים היוצרים האייקוניים של המוזיקה המרוקאית.
הוא נולד בשם חמיד בן טאהר (حميد بن الطاهر) לאם ממוצא סורי ולאב שהגיע מעיר קטנה במרכז מרוקו בשם קלעת (אל)סרע'נה שבמחוז מרקש-אספי.
תשוקתו של חמיד זאהיר למוזיקה החלה בגיל צעיר.
אמו עבדה כזמרת במסעדה במרקש, וייתכן שנודעה לכך השפעה עליו.
חמיד בילה שעות ארוכות בג'אמע אל-פנא, הכיכר המרכזית של מרקש העתיקה, בה מתקהלים בכל ערב אמנים רבים מהאזור וממרוקו כולה.
דרך צפייה והאזנה ב"חלקאת" (בערבית מרוקאית, الحلقة (יחידה) حلقات (רבות): קבוצות תיאטרליות בתרבות הרחוב המרוקאית), הכיר זאהיר סגנונות מוזיקליים רבים, כמו גם את אומנות הסיפור, התיאטרון והריקוד.
בשנות ה-40, בעודו ילד צעיר, הצטרף זאהיר ל"חלקה" מרקשית בתור נגן כלי הקשה.
אולם זאהיר לא הסתפק בנגינה: הוא ליווה מופעי רחוב נוספים, ניגן בהופעות קרקסאות ושר סולו כדי להזמין קהל למופעים, לפני שהפך לזמר ששמו נודע בכל בית במרוקו.
בשנות ה-50 זאהיר החל להלחין ולבצע את שיריו המקוריים כזמר ונגן עוד.
המוזיקה המקורית שהלחין מבוססת על שילוב של סגנונות, בהם שעבי (מוזיקה מרוקאית פופולרית בת זמנו),סגנון הדקא-מרקשיה (סגנון מוזיקלי האופייני לעיר מרקש) וגנאווה .
הוא הפך במהרה להצלחה מסחררת ונחשב כחלוץ מבחינת התרבות המרקשית של זמנו.
שיריו הפכו ידועים בכל מרוקו, ובכלל זאת השירים "Awin Awin", "Rouah Li Bgha Yzour", "Lila a Sidi Aâmara" שהוציא תחת הלייבל "סבח".
מאמצע שנות ה-70 היה זאהיר לשם דבר גם מעבר לגבולות מרוקו.
שיריו הפכו להצלחות בינלאומיות בארצות צפון אפריקה והמזרח התיכון.
בתוניסיה הוא זכה לעיטור של כבוד מהנשיא חביב בורגיבה.
חמיד ולהקתו הרחיקו לטוס לטורים שכללו יעדים באוסטרליה ויפן.
בין שיריו המפורסמים של זאהיר מתקופה זו, נמנים "מרקש יא סידי כולו פארח לכ" (שנכתב לכבוד ביקור של המלך חסן השני בעיר מרקש), "ללא פאטימה", "אש דאכ תמשי ללזין" ו- "אנא ענדי מיעאד", שירים שהפכו לנכסי צאן ברזל וזוכים לביצועים מחודשים מאז במרוקו ובעולם.
בארץ, ההשפעה של זאהיר ניכרת מאוד על להקות מוכרות של מוזיקה צפון אפריקאית ומזרחית בכלל.
בין הביצועים המוכרים ביותר לשיריו של זאהיר הם "מארקש יא סידי כולו פארח לכ" בביצוע ריימונד אל-בידאוויה (ריימונד אבקסיס), "ללה פטימה" בביצוע להקת שפתיים ובביצוע נוסף של זהבה בן, כמו גם ג'ורג' בר, רובי חן, חיים זריהן, מייק קארוצ'י ועוד רבים ורבות.
זאהיר חי עד גיל 81. הוא נפטר ביום שני, 10 בדצמבר 2018 (בסביבות תשע בבוקר) בביתו במרקש, לאחר מאבק ממושך במחלה.
בשבועות האחרונים לחייו סבל הזמר ממחלה קשה, שבגינה אושפז בבית חולים במצב קשה ונותר מרותק למיטה עד מותו.
הוא נקבר בבית הקברות באב דוקלה, מרקש.
חְמֶיירֶה הוא כפר שיעי, לבנוני קטן בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה ממוצע 300 מטרים מעל פני הים, במרחק כ-17 קילומטרים מזרחית לעיר צור, כ-2 קילומטרים דרומית לטיר פלסאי, כ-3 קילומטרים צפונית מערבית לכפר דרדע'יא, כקילומטר צפונית למערוב.
הכפר הוכרז כרשות מקומית עצמאית בשנת 2004.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 624 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
חמיד ואחדי (בפרסית: حمید واحدی; נולד ב-ב-14 באפריל 1965) הוא איש צבא בדרגת בריגדיר גנרל, ששימש כמפקד חיל האוויר האיראני מ-19 בספטמבר 2021 ועד ל-17 בדצמבר 2025.
נולד ב-14 באפריל 1965 ברפסנג'אן שבאיראן.
בשנת 1984 התגייס לצבא איראן, והחל ללמוד בבית הספר לטיסה של צבא איראן.
סיים את הכשרתו כטייס מטוס הקרב F-5 בשנת 1988. מאוחר יותר עבר ברוסיה הכשרה כטייס סוחוי 24.
משנת 1993 עד שנת 1997 היה מפקד בסיס חיל האוויר האיראני בתבריז.
אחר כך שירת בתפקידים נוספים במטה חיל האוויר האיראני.
בספטמבר 2018 מונה לסגנו של מפקד חיל האוויר עזיז נסירזאדה.
בשנת 2021, בעקבות מינויו של נסירזאדה לסגן הרמטכ"ל, מונה ואחדי למפקד חיל האוויר של איראן, בדרגת בריגדיר גנרל.
כמפקד חיל האוויר הוא עוסק בשיפור היכולות של איראן בייצור כלי טיס לא מאוישים וטילים, לצד רכש ממדינות זרות, בעיקר רוסיה.
חמישה שבועות בכדור פורח או מסע נועז בכדור פורח () הוא נובלה משנת 1863 שנכתבה על ידי ז'ול ורן.
זהו ספרו הראשון בו השלים את "המאפיינים" של עבודתו המאוחרת, כשהוא מערב, בכישרון, עלילה מלאה בהרפתקאות ופיתולים האוחזת את תשומת לבו של הקורא, עם פסקאות של מידע טכני, גאוגרפי והיסטורי.
הספר נותן לקורא טעימה קלה מחקר יבשת אפריקה, שעדיין לא היה ידוע לאירופאים של אותה תקופה, כשהיא מלאה בחוקרים הנוסעים בכל רחבי היבשת, תוך חיפוש אחר סודותיה.
הביקוש הציבורי לסיפורים בדיוניים על מסעות לחקר אפריקה היה בשיאו והספר נחל הצלחה מיידית; הוא נתן לוורן עצמאות כלכלית וזכה לו בחוזה עם בית ההוצאה לאור של ז'ול הצל שהוציא מספר תריסרים מיצירותיו במשך יותר מארבעים השנים שלאחר מכן.
דוקטור אנגלי בשם סמיואל פרגוסון, מלווה במשרתו ג'ו ובידידו הסקוטי ריצ'רד "דיק" קנדי, יוצא למסע החוצה את יבשת אפריקה שעדיין לא נחקרה בשלמותה, בעזרתו של כדור פורח הממולא במימן.
הדוקטור בונה מתקן המנטרל את הצורך בשחרור גז מן הכדור לצורך נחיתה, והשלכת מטען מן הכדור לצורך נסיקה, ובכך מאפשר לכדורו את היכולת לטוס למרחקים ארוכים.
מטרת מסעו לחבר את ההישגים ממסעם של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק במזרח אפריקה, עם הישגי מסעו של היינריך בארת בסהרה ובצ'אד.
המסע מתחיל בזנזיבר, בחוף המזרחי של היבשת, חולף על פני אגם ויקטוריה, ימת צ'אד, אגדז, טימבוקטו, ג'נה וסגו, ומסתיים בסן-לואי שבסנגל, בחופה המערבי של היבשת.
הספר מתאר את השטחים הבלתי ידועים של פנים היבשת, הסמוכים לרפובליקה המרכז אפריקאית של ימינו כמדבר, בעוד שהוא למעשה סוואנה.
חלק הארי מראשיתו של המסע מתמקד במציאת מקורות הנילוס, מאורע המתרחש בפרק השמונה עשר (מתוך ארבעים ושלושה).
חלקו השני של המסע נועד לחבר את המסעות הקודמים.
חלקן כוללות מאבק במקומיים וחלקן כוללות מאבק באיתני הטבע.
הצלת מיסיונר צרפתי מפני שבט שהתכוונו להקריבו.
המים אוזלים, כאשר השלושה תקועים, ללא רוח, מעל מדבר סהרה.
תקיפת הכדור הפורח על ידי קונדורים, מקרה המוביל לפעולה דרמטית, כאשר ג'ו קופץ מתוך הכדור.
המעשים הננקטים להצלתו של ג'ו, לאחר מכן.
הימלטות השלושה, בקושי, מפני יחידה צבאית של טוארגים, כאשר הכדור מידלדל עקב בריחת גז.
בכל האירועים הללו, מתגברים הגיבורים, מעל הכל, בעזרת כוח העמידה וההתמדה שלהם.
הסיפור מלא בהתרחשויות מקריות בהן הצרה נמנעת בשל התפרצות פתאומית של הרוח, או שהגיבורים מסתכלים בדיוק בכיוון הנכון.
בסיפור ישנן התייחסויות רבות לכוח עליון המשגיח עליהם.
הכדור עצמו כושל לפני הגיעו אל היעד, אך מצליח להגיע למרחק מספיק על מנת להביא את הגיבורים אל טריטוריה ידידותית ולבסוף חזרה אל אנגליה, דבר הנזקף כהצלחה במשימה.
הסיפור מסתיים בבת אחת לאחר תום המסע האפריקאי, עם תמצות קצר בלבד של מה שאירע לאחר מכן.
שחורי העור מצטיירים באור שלילי לאורך רוב הספר.
באופן צפוי, הם רואים את הכדור כאיום או כמכשיר אלוהי.
רבים מהם מתוארים כרצים לתוך בקתותיהם, יורים חיצים או זורקים חניתות על הכדור.
בפרק ט"ז, דיק וג'ו מזהים, בטעות, קבוצת בבונים כאנשים שחורי עור.
לאורך הסיפור קיימות מספר התייחסויות לסגידתם של האפריקאים לדברים שונים כשיגעון.
בקבוק שהושלך על ידי ג'ו בפרק כ' מלווה באמירה הבאה: אטיל בקבוק ריק למטה; אם יגיע אליהם שלם, הריהם יראו בו אל; ואם יתנפץ, יהיו להם רסיסיו לקמיעים".
ג'ו מקבל יחס של אל או של כוח עליון פעמיים.
מאוחר יותר, כאשר מרבית האספקה צריכה להיזרק מן הכדור, חוזר ג'ו על התבטאותו הקודמת ואומר: "החברים הכושים יהיו נדהמים בהחלט במוצאם דברים כגון אלו ביער; יעשו הם אלילים מהם".
אין זה נדיר שהצגתם של האפריקאים כפרמיטיביים ביותר מועמדת להשוואה לצד תיאורים של תחומים תרבותיים.
כמעט כל התיאורים הגזעניים מופיעים כמשפטים של הדמויות, דבר המעלה תהייה האם ורן האמין במילים שהציב בפי הדמויות או שבמעשיו פשוט ניסה להציג עמדה שהייתה קיימת בתקופה זו.
אם להיות ספציפיים - עמדתם של הבריטים והסקוטים, בהתחשב בכך שכל הדמויות בספר אינן צרפתיות.
גם אם דמות המספר אינה שופטת את האפריקאים, קיימות מספר סצנות המציגות אכפתיות מועטה לנעשה אצלם.
באירוע ההצלה של המיסיונר הצרפתי, לפחות בן שבט אפריקאי אחד נופל אל מותו, בעוד שהדבר מוצג כחסר השלכות.
אי שלם נמחק על ידי הצפה והדבר נחשב לחיובי, כיוון שהוא מוביל להצלתו של אחד הגיבורים.
בשני המקרים, האפריקאים המושפעים מן הנעשה מוצגים כאלימים ומטורפים.
הדבר הקרוב ביותר לעמדה חיובית כלפי האפריקאים מתרחש בפרק כ', כאשר שיטות הלחימה וההוצאה להורג שלהם מוגדרות כלא פחות מתוחכמות מאלו של האירופאים, רק "מלוכלכות יותר".
אירועים רבים מציינים את רעיונותיו של "הצייד הלבן הגדול".
פיל אחד נתקל, בטעות, בעוגן המחובר לכדור הפורח ומשמש בעקבות זאת כאמצעי הנעה למשך זמן קצר, עד שהוא נורה שוב ושוב עד להתמוטטותו.
בהזדמנות זו הדמויות נחפזות ליטול כמויות מעטות מבשרו כמזון ולקחת את שנהבו.
מאוחר יותר, למראה פילים בממדים גדולים, קורא דיק: "אה!
לו אך יכולתי לצוד אחדים מהם!".
בפרק ט"ז, משווה הדוקטור את אפריקה ל"מכונה האחרונה" שתשמש כמקום לצמיחת האדם לאחר שיבשות אמריקה תתייבשנה.
תיאורו הוא של יבשת אפריקה שעברה אילוף ותירבות.
תיאורו של המתקן שנועד לחמם את האוויר שבכדור הפורח מוטעה מיסודו.
ז'ול ורן מצהיר שהמתקן משתמש בסוללת חשמל עוצמתית על מנת לבצע פירוק כימי של המים למימן וחמצן ולאחר מכן שורף את המימן הנוצר במבער.
בנוסף הוא אומר שהמתקן שוקל 700 ליבראות (כ-317 קילוגרם), כולל משקלה של הסוללה, ומסוגל לעבד 25 גלונים (כ-113 ליטרים) של מים.
דבר זה לא ייתכן פיזיקלית.
אפילו שימוש בסוללות מפסגת הטכנולוגיה של המאה ה-21 (לדוגמה: סוללות יוני ליתיום) תוך הנחה שאין איבוד אנרגיה כלל, תדרוש שימוש בכשתי טונות של סוללות על מנת לפרק כמות כזו של מים.
יש להכפיל מספר זה לפחות בחמש אם משתמשים בסוללות של אמצע המאה ה-19.
הגם שהספר נכנס לפרטיהם של החישובים הכוללים את כוח ההרמה של הכדור הפורח המלא במימן, וכיצד להשיג את הנפח הדרוש באמצעות שינויי טמפרטורה; קיימים פערים בהיגיון המדעי בספר.
לדוגמה: הכדור נוסק כאשר הוא מחומם ונוחת כאשר מניחים לו להתקרר.
תבנית זו חוזרת על עצמה במספר אירועים בהם מצטייר תהליך הקירור כתהליך מהיר.
למרות זאת, ישנו אזכור מועט של שמירה על טמפרטורת הגז לאורך הלילה.
פער נוסף בהיגיון המדעי הוא חוסר ההתייחסות להשפעת הטמפרטורה האטמוספירית על הכדור עצמו, על אף שהטמפרטורה מוזכרת כמשפיעה על שפופרת החימום.
בפרק כ"ו, מציין הספר שהדוקטור מביא את הכדור לגובה של 5 מייל (כשמונה קילומטרים).
מאוחר יותר, בפרק כ"ט, על מנת לעבור מעל הר מנדיף, כותב הספר ש"בעזרת טמפרטורה של מאה מעלות, הצליח הדוקטור להוסיף לכדור כח הרמה בשיעור של כאלף ושש מאות ליבראות.
ויקטוריה התרוממה לגובה של שמונת אלפים רגל" המוזכר כ"גובה שיא במשך כל מסעם עד עתה".
אם משפט זה מרמז על כך שהדוקטור הגביה טוס 8,000 רגל מעל הר מנדיף, בגובה של יותר מ-5 מייל; הרי שז'ול ורן המעיט בצניחת הטמפרטורה ובעוצמת החום שתידרש על מנת להחזיק את הכדור בגובה כזה לכל פרק זמן שהוא.
בתקופה בה נכתב הספר לראשונה, השטחים שמצפון לאגם ויקטוריה ובצפון מערבה, היו ידועים בקושי לאירופאים.
ז'ול ורן מבצע כאן מספר טעויות, כגון מיקומו של מקור הנילוס ב-2°40צ' (במקום 0°45צ'); בטענה שמקור זה נמצא קצת מעל לתשעים מייל (כמאה וארבעים קילומטרים) מגונדוקורו, בעוד שלמעשה המרחק קרוב יותר לשלוש מאות מייל, כארבע מאות ושמונים קילומטרים; ורן אינו מזכיר את אגם אלברט כלל.
מקום זה נתגלה לחוקרים האירופאים רק לאחר פרסום הספר.
מרבית התיאורים הגאוגרפיים המוזכרים בהמשך הספר בדיוניים לחלוטין.
לדוגמה, קואורדינטות הניתנות כמיקומו של מדבר, בפרק כ"ז, מתייחסות למיקום בתוך אזור של סוואנה בדרום צ'אד, כשלושים קילומטרים מנהר גדול.
קיימים מספר קווי דמיון בין הספר לבין יצירה אחרת של ורן, "מסע אל בטן האדמה".
בשני הספרים קיים אותו סוג של השערה מוכוונת מרעיונות מדעיים עכשוויים למה שוורן כותב כמה שהוא אמת; אם כי "חמישה שבועות בכדור פורח" קולע אל המטרה יותר מחברו, אם ב"מסע אל בטן האדמה" קיים ניסיון כלשהו לקלוע אל האמת.
הקבוצה המונה שלושה אנשים מורכבת באופן זהה מהדוקטור, הידיד הספקן שבתחילה מתנגד למסע והמשרת שמוכיח עצמו כבעל יכולות טובות.
בשני הסיפורים מוזכרים רובי פרדי.
בשני הסיפורים קיים מקרה של יאוש הנובע מצימאון.
בנוסף, שני הסיפורים אינם נוגעים ישירות בצרפתים, אלא בסטריאוטיפים על מדינות אחרות, לרוב באופן חיובי.
הספר עבר מספר בלתי מבוטל של תרגומים לעברית.
בשנת 1894 תרגם אותו לראשונה לעברית יעקב גורדון ממקום מושבו שבוורשה, תחת השם "ברום שמים או חמשה שבועות במגדל הפורח באוויר".
59 שנים מאוחר יותר, בשנת 1953, תרגם יצחק ציטרון את הספר והוציא אותו בהוצאת תבל תחת השם "חמשה שבועות בכדור מעופף".
אותו ספר יצא בשנת 1958 בהוצאת א.
זליקוביץ' ובשנת 1965, תחת אותה הוצאה, שינה את שמו ל"חמישה שבועות בכדור פורח".
בשנת 1960 פרסמה הוצאת עמיחי את תרגומו של צבי אורבך לספר תחת השם "מסע נועז בכדור פורח".
שלושה תרגומים נוספים הופיעו תחת השם "חמישה שבועות בכדור פורח": ב-1985 תרגם אביטל ענבר והוציא באמצעות מועדון קוראי מעריב, ב-2001 תרגמה מיה גולן בהוצאת עופר ובהוצאת קוראים תרגם עמיחי הדרי בשנת 2002.
הספר יצא כסרט בשנת 1962 בבימויו של אירווין אלן ומככבים בו רד באטנס, פביאן פורטה, ברברה אדן, סדריק הרדוויק, פיטר לורה, ריצ'רד היידן וברברה לונה.
חמישיית הג'קסונים הייתה להקת פופ, רית'ם אנד בלוז ודיסקו, שכל חבריה היו בני משפחה אחת - בניהם של ג'וזף וקתרין ג'קסון.
סולן הלהקה היה מייקל ג'קסון, שיצא בזכותה לקריירת סולו מצליחה.
משפחת ג'קסון הייתה משפחה ממעמד הפועלים, מהעיר גארי שבאינדיאנה, ארצות הברית, בת תשעה ילדים (מלבד חברי הלהקה היה עוד אח, רנדי, ועוד שלוש אחיות: רבי, לה טויה וג'נט).
האם, קתרין, השתייכה לעדי יהוה, וגידלה את ילדיה על פי אמונתה.
האב, ג'ו, עבד כפועל בבית חרושת לפלדה, והופיע לעיתים עם להקת הרית'ם אנד בלוז "The Falcons", יחד עם אחיו לות'ר.
הוא גידל את ילדיו באופן קשוח ושתלטני כך שהמוזיקה הייתה המפלט של הילדים מצרות היומיום.
שלושת בניו הבוגרים, ג'קי, טיטו וג'רמיין נהגו לשאול את הגיטרה של אביהם, ללא הסכמתו.
ג'ו, גילה זאת לבסוף לאחר שטיטו קרע את אחד המיתרים.
למרות כעסו הרב והעונש שהטיל על טיטו, הוא הבחין כי לבניו יש כישרון מוזיקלי, וניתן להשתמש בכך כדי לזכות בעושר ובתהילה.
בשנת 1962 החלו ג'קי, טיטו וג'רמיין להופיע באזור העיר גארי בהרכב הנקרא "The Jackson Brothers".
בהרכב השתתפו גם שכניהם של משפחת ג'קסון: מילפורד הייט, כמתופף, וריינוד ג'ונס על הקלידים.
בתחילה שימש ג'ו כמנהל הלהקה במשרה חלקית, אולם בהמשך התפטר מעבודתו והתמסר לחלוטין ללהקה.
ג'רמיין היה הזמר הראשי ונגן הבס ואילו טיטו תיפקד כגיטריסט.