tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית הכנסת סאדאגורא - בית כנסת אשר נבנה בשנת תרכ"ד על ידי חסידי סאדאגורא ב'גן הקסום' בעיר העתיקה בצפת ומוזכר במפקד מונטיפיורי של 1875. בחורף תרכ"ח בית הכנסת ניזוק באופן כבד במהלכה של סופת שלגים שהתחוללה בצפת וסביבותיה.
כיום נותר מבית הכנסת רק כותלו הדרומי.
לבנות ולהבנות – מרכז מבקרים המציג את 'בית הקהל' ו'נסתרות', שרידים של שכונה יהודית ומרכז קהילתי מהמאה ה-16. המקום נחשף בחפירות שביצעה עמותת 'לבנות ולהבנות' ב-2005 וב-2017 הגיע לסיומן החפירות ועבודות הביצוע במקום והוא פתוח לקהל במלואו.
ב-2011 הוכר על ידי הממשלה כאתר מורשת לאומית.
קריית האומנים – קריה לאומנים ואנשי רוח שנוסדה בצפת לאחר מלחמת השחרור על ידי ראש העיר הראשון הרב משה פדהצור.
הקריה נבנתה בגבול הרובע היהודי והרובע הערבי (לשעבר) והיוותה בית לעשרות אומנים ואנשי רוח, בפרט בתקופת פריחתה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בין האומנים הבולטים שפעלו בה והקימו אותה: שמשון הולצמן, אריה וחנה לרנר, אריה מרזר, יצחק פרנקל, משה קסטל ומנחם שמי.
בשנות ה-90 דעכה הקריה ופעלו בה אומנים בודדים.
במסגד השוק הממוקם בקריה מוצגת מדי יום 'התערוכה הכללית' - תיעוד של מבחר מוצגים מעבודותיהם של האומנים שחיי ופעלו בעיר בימי הזוהר של הקריה.
מרכז אסנט – מרכז שנוסד בשנת 1983 במטרה להנגיש עבור תיירים מהעולם את החוויה הרוחנית היהודית בעיר העתיקה של צפת.
המרכז מקיים באופן רציף במהלך השנה פעילויות וסדנאות חוויה במגוון גדול של נושאים הקשורים למורשת הרוחנית של צפת והוא נמצא בקשר שוטף עם ארגונים יהודים המביאים את יהודי התפוצות לביקור בישראל.
יקב אבוהב – יקב בוטיק שנוסד בשנת 2009 בתוך מבנה עתיק בסמטת אבוהב.
היקב מייצר את יינותיו בעבודת יד מסורתית.
היקב מייצר כ-25,000 בקבוקים בשנה.
מחלבת קדוש – מחלבה הקיימת למעלה ממאה שנה ובה מיוצרים חמישה סוגי 'גבינות צפתיות'.
המחלבה עוברת דור אחר דור במשפחת 'קדוש' הצפתית וכיום היא מנוהלת על ידי יואב קדוש, מבני המשפחה.
גבינת הבית של המחלבה היא גבינת הצאן הצפתית הקשה.
מוזיאון המאירי – מוזיאון היסטורי המתעד את קורות היישוב היהודי בצפת במאה ה-19 והמאה ה-20.
יקב צפת – יקב בוטיק אשר נוסד בשנת 1995 על ידי משה אלון.
נרות צפת – מפעל לייצור נרות מפוסלים במגוון צורות תנ"כיות, כגון תיבת נוח, שמשון הגיבור בין העמודים וכן הלאה.
המפעל הוקם לפני כ-25 שנה על ידי חסיד ברסלב ומאז פועל בבית מלאכה ברחוב נאגר'ה בצפת, בסמיכות לבית הכנסת האר"י האשכנזי.
בקיץ 2008 נתגלו מתחת לבית המלאכה חדרים שכוסו ברעידת האדמה של 1837 ובאוקטובר באותה שנה, לאחר ששריפה שפרצה בליל שבת בבית המלאכה כילתה אותו כליל, שימשו אותם חדרים כמרכז המבקרים הזמני של המקום.
רשימת 32 בתי הכנסת בעיר העתיקה של צפת
העיר העתיקה של קרקוב (בפולנית: Stare Miasto w Krakowie או בקיצור Stare Miasto) היא המרכז ההיסטורי של קרקוב שבפולין.
העיר היא אחד מהמחוזות הישנים והמפורסמים ביותר בפולין של ימינו, והיא הייתה למרכז החיים הפוליטיים של פולין משנת 1038 ועד שמלך פולין זיגיסמונד השלישי ואסה העביר את חצר המלוכה שלו לוורשה בשנת 1596.
העיר העתיקה של ימי הביניים הייתה בין האתרים הראשונים שנבחרו להיות חלק מרשימת אתרי המורשת העולמית המקורית של אונסק"ו, שהוכרה שם בתור "המרכז ההיסטורי של קרקוב".
קרקוב העתיקה הוקפה בחומה באורך של 3 קילומטר, עם 46 מגדלים ושבע כניסות עיקריות לעיר.
אותם ביצורים נבנו במשך מאתיים שנה.
התוכניות האדריכליות הנוכחיות של העיר הוכנו בשנת 1257, לאחר פלישות לעיר בשנים 1241, 1259 ו-1287. בסביבתה של העיר נבנו כמה נקודות ציון היסטוריות, כמו בזיליקת סנט מרי וכנסיית סנט ברברה.
במאה ה-19 נהרסו רוב ביצורי העיר העתיקה.
החפיר שעליו נבנו ביצורי העיר הפך לרצועת גנים בשם פארק פלנטי.
בשנת 1300 נבנו שערי הכניסה לעיר, אך השער היחידי שנותר בשלמותו כיום הוא השער הפלוראני, שכיום נחשב ככניסה לעיר.
בשנת 1498 נבנה בפתח העיר, אל מול השער הפלוראני, הברביקן, מבצר עגול שנבנה על מנת להגן על העיר מפני פלישת אויבים.
בעיר חלה התפתחות ניכרת במהלך תקופה הרנסאנס.
ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות במהלך ההיסטוריה - למשל בנייתה מחדש של קתדרלת ואוול כך שתכלול בה מוטיבים של בנייה איטלקית.
עם פטירתו של המלך האחרון בשושלת, עבר המרכז הפוליטי והתרבותי בחזרה לוורשה.
עידן הבארוק הפולני החל בתחילת המאה ה-17, והגיע גם לקרקוב.
המלך באותה התקופה, זיגמונט השלישי, נעשה לפטרון אמנות.
תחת הנחייתו, מונה האדריכל ג'ובאני טרוואנו לעצב את העיר העתיקה בסגנון בארוק, ובפרט את כנסיית פטר הקדוש ופאול, ששכנה בעיר.
באותה תקופה, העיר העתיקה נהרסה פעמיים בשל סדרת פלישות שוודיות לעיר.
לקראת סוף המאה ה-17, כנסיית סנט אן עוצבה מחדש גם היא, באותו סגנון עיצוב שבו נבנתה כנסיית סנט הנסיך קסימיר, שהייתה ידועה בשל מערכת הקטקומבות התת-קרקעית שלה.
בחצי הראשון של המאה ה-18 הותאמו כנסיות גותיות נוספות לרוח תקופת הבארוק על ידי פסלים, ציורים, ומזבחות שנוספו להן.
בשנת 1794 התקומם הצבא של תדיאוש קושצ'ושקו נגד חלוקת פולין ופתח במרד נגד האימפריה הרוסית.
המרד כשל, וקרקוב הפכה לחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
חשיבותה של קרקוב גדלה אותו זמן, שכן הפטריוטים הפולנים ראו בקרקוב את התקווה למהפכה עתידית.
בשנת 1836 עלה לשלטון ולדיסלב השני יגיילו.
ולדיסב ייסד את השושלת היגלונית, ששלטה בפולין וליטא במשך ארבעה דורות.
עם עלייתו לשלטון, הפכה קרקוב לבירת המונרכיה.
קרקוב הפכה לעיר משפיעה ותרבותית יותר מפעם, ומשכה אליה אומנים ותיירים רבים.
במאה ה-19 הקיסר האוסטרי פרנץ הראשון החליט להרוס את ביצורי העיר העתיקה.
ההריסה בוצעה בתקופת דוכסות ורשה.
בזכות מאמציו של הפרופסור הפולני פליקס רדוונסקי, החלק הצפוני של החומות ניצל, כולל הברביקן, שער פלוריאן ושלושה מגדלים אשר סימנו בעבר את נקודת המוצא של הדרך המלכותית, שלאורכה צעד מלך חדש בדרכו למקום ההכתרה שלו בקתדרלת ואוול.
ב-6 בספטמבר 1939 נכנסו כוחות נאצים לקרקוב.
דיכוי היהודים החל והוקם מחנה ריכוז בפלאשוב.
העיר העתיקה נבזזה ויצירות אמנות רבות נגנבו.
בתי כנסת, מוזיאונים, בתי ספר ותיאטראות בעיר נסגרו או נהרסו.
ב-18 בינואר 1945 נכנסו הכוחות הסובייטיים לקרקוב, בפיקודו של המרשל איוואן קונייב, ואילצו את הצבא הגרמני לסגת.
כיום העיר מהווה מרכז משיכה בעבור תיירים רבים מרחבי העולם.
העיר העתיקה סומנה כאתר מורשת עולמית בידי ארגון אונסק"ו בשנת 1978. המתחם האדריכלי של העיר העתיקה נשאר ללא שינוי מאז ימי הביניים.
העיר צפופה ועמוסה לאורך כל ימות השנה.
הכיכר המרכזית של קרקוב היא אחת הכיכרות הגדולות באירופה.
לכיכר צורה מרובעת של 200 על 200 מטרים.
הכיכר עומדת על יד מגדל העירייה, שלוש כנסיות ובניינים מרכזיים נוספים בעיר.
אחד הסמלים של קרקוב כיום, הוא הבייגל שנמכר בדוכני רחוב בעיר.
הוא מוצע לקנייה יחד עם תוספת של מלח, שומשום או זרעי פרג.
כיום המגדלים בחלק הצפוני של העיר משמשים כגלריות אומנות.
בעיר העתיקה מספר רב של כנסיות קתוליות: כנסיית הקדוש אנדרו, כנסיית הקדושה אן, כנסיית הקדושה ברברה, כנסיית ומנזר הפרנצ'יסקנים, כנסיית הקדוש גילת, הכנסייה הרפורמית של הקדוש קסימיר, כנסיית הקדוש מרטין, כנסיית הקדושה מרי, כנסיית הקדוש מרק ועוד.
ברובע העיר העתיקה יש שפע של פסלי ברונזה ופסלי שיש.
האנדרטה הבולטת ביותר היא אנדרטת אדם מיצקביץ' הנמצאת בין כנסיית מרי הקדושה לבין צידו המזרחי של אולם הבדים.
העיר העתיקה של רמלה היא האזור העירוני העתיק של העיר רמלה, האזור נמצא במרכז דרום רמלה ורוב התושבים בה כיום הם מוסלמים.
העיר העתיקה הוקמה בין השנים 710 ו-716 לספירה, כ-80 שנה לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, על ידי סולימאן אבן עבד אל-מלכ שהיה מושל ג'ונד פלסטין מבית אומיה ולאחר מכן מונה לח'ליפה.
בשנת 640 הסתים הכיבוש הערבי של ארץ ישראל על ידי שליטי א-שאם.
על פי פרופסור נמרוד לוז, האזור נשאר מושפע מהתרבות הרומית והיוונית הלניסטית שהייתה בו, דבר שאפשר לראות באופן התכנון של העיר.
בספרו "תאריח' אל-יעקובי" הסופר הערבי אחמד אל-יעקובי בן המאה ה-9 טוען כי העיר העתיקה הוקמה בשנת 716 ביוזמתו של סלימאן, שהיה מושל גֻ'נד פלסטין בימי שלטון אחיו הבכור, הח'ליף אל וליד (שלט מ-705 עד 715), כעל האיש שביוזמתו קמה העיר.
לפני קום העיר המקום היה שומם, פרט לחולות לא נמצא בו מאומה, ומכאן בא שמה של העיר .
על פי פרשני הקוראן, הגבעה עם המעיין (מקום המבטחים), אליה הביא אלוהים את מרים וישו, והמוזכרת בסורת אלמאמנין, כג:52, היא רמלה.
מדברי אחרים משתמע שרמלה הייתה קיימת כאשר נכבשה הארץ בידי המוסלמים, בשנים 639–640, אם כי ייתכן שמדובר בעיר אחרת בשם זה (פרופ' גיל מצביע על העיר 'חולית המחוז' - 'חול' פירושו, כאמור, 'רמל' בערבית - המוזכרת בתוספתא, כעל אחת מהאפשרויות).
יש המקדימים את בניית רמלה לימי ממלכת ישראל המאוחדת ומוסרים שהייתה מושב לדוד ולשלמה, המקודשים באסלאם כנביאים ולרחבעם, אך אין, לפי שעה, ראיות כל שהן לדעה זו.
מן החפירות שנערכו, ניתן להסיק את ההפך.
בבית יוצר, שנחפר בשכונת גיורא ברמלה, מצאו החופרים, מרים רוזן-איילון ואבי איתן, מתחת לשכבה, אותה תיארכו למאה ה-8, חול נקי.
רצפת פסיפס שתוארכה לאותה מאה ונחפרה לא הרחק ממתחם המסגד הלבן, נמצאה אף היא על קרקע בתולה.
מאיר בן דב, שחפר באתר המסגד הלבן, מצא שהשכבה הקדומה ביותר, אותה תיארך לתקופה האומיית, נבנתה על "חול דק ונקי".
תמונה דומה התבררה בכל החפירות האחרות בסביבה זו.
אנדרו פיטרסן, שערך שורה של סקרים ארכאולוגיים על-קרקעיים ותת-קרקעיים מציין אף הוא שהעיר "הוקמה על אתר בתולי בו לא היה יישוב קדם-אסלאמי".
גם בחפירה נרחבת ביותר, שנערכה בשנים 2002–2003, בשטח גדל ממדים מדרום למסגד הלבן, נמצאו השכבות המוסלמיות כאשר מתחתן חול נקי ללא כל סימני בנייה.
בספרות המקצועית מצוינת בדרך כלל השנה 716 כשנת ייסודה של רמלה, אלא שבזמן מותו של אחיו הבכור, הח'ליף אל וליד, בתאריך 24 בפברואר 715, מצוין במקורות הערביים שסלימאן שהה ברמלה.
בהסתמך על כך, נראה כי העיר נוסדה קודם לכן, אך המקורות סותרים זה את זה ולכן לא ניתן לדעת את שנת ההקמה המדויקת.
פתרון אפשרי לבעיה הוא להניח שהעיר נבנתה בשלבים ולפיכך לא ניתן להצביע על שנה מדויקת.
אריה חורשי כותב כי התחלת הבנייה של העיר הייתה בשנת 710. לפי בלדאד'ורי (כתאב אלפותוח) בנה סלימאן תחילה את הארמון ששימש כבית המושל ומייד אחר כך את בית הצבעים (אשר ככל הנראה אכלס יהודים), ובסמוך לו ובמרכזו חפר בארות מים מתוקים.
כמו כן הקים מסגד, שלא סיים את בנייתו מאחר שעבר לדמשק, עם מינויו לחליף, בשנת 715. כלומר, בין הקמת ארמון המושל להקמת המסגד עברו חמש שנים, ומכאן ייתכן הבלבול במקורות בעניין שנת ייסודה המדויקת של העיר.
מניתוח תיאורי העיר במקורות נראה שהייתה עיר מתוכננת היטב, ועד כמה שניתן לשפוט מן הכתובים ומחפירות ארכאולוגיות, עלתה רמלה בגודלה, פארה ומורכבותה האורבנית על כל המפעלים האחרים של בית אומיה.
הקמתה הייתה כרוכה בהוצאת הון עתק (למפקח על ההוצאות הכספיות מונה נוצרי מהעיר הסמוכה, לוד, בשם בטריק בן אַ-נכּא).
מתיאורי עדי ראייה, נראה שלבנייתה נקראו מיטב האדריכלים, המהנדסים ורבי הבנאים בני הדור.
קשה להניח שניתן היה לאסוף את האמצעים ואת בעלי הידע הנדרשים, ללא תמיכת השלטון המרכזי.
יש לזכור שימיו של אל וליד, אחיו של סלימאן ושליט עולם האסלאם באותן שנים, הצטיינו בתנופת בנייה עצומה.
נראה יותר שהקמת רמלה הייתה אחת מיוזמות רבות היקף אלה, ובמובנים רבים הייתה היא גולת הכותרת שלהן.
על פי פרופסור נמרוד לוז ושמעון גת, העיר העתיקה נבנתה במבנה של עיר רומית קלאסית, ולכן היה לה מתווה בנייה מרובע למדי, חומות ושערים.
העיר תחת שלטון בית אומיה
בתקופה האסלאמית בה נבנתה העיר, מקימי העיר המושל סלימאן והח'ליף היו מוסלמים מבית אומיה.
סלימאן עסק בהקמת מספר מבנים שהיוו את המבנים הראשונים של העיר: הדבר הראשון שנבנה היה הארמון שלו, דהיינו בית המושל וכמו כן בית הצבעים (דאר אל צבאע'ין) שאוכלס על ידי יהודים.
במרכז בית הצבעים הוא בנה בור מים לאחסון מי גשמים.
ככל הנראה, בית הצבעים נקרא כך משום ששימש לצביעת בדים.
לאחר מכן, הוא תכנן לבנות מסגד אך נהפך לח'ליף לפני סיום תהליך הבנייה.
בנוסף הוא בנה בארות ותעלה להובלת מים.
במאמרו בנוגע לבלאד א-שאם, מחוז סוריה בתקופת שושלת בית אומיה הראשונה, מוחמד אל מוקדסי מהלל את המסגד שנבנה: "המסגד הראשי של כל רמלה, יותר נהדר ואלגנטי מהמסגד של דמשק, המסגד הלבן".
בציטוט אחר אמר כי "אין מיחראב נאה יותר מהמסגד בכל ארצות ערב, חוץ מדוכן התפילה שבירושלים".
על פי פרופסור מרים רוזן-איילון ודוקטור יעקב קפלן "המסגד הלבן" המתואר על ידי אל-מוקדסי הוא אותו מסגד שהתגלה בחפירות שערך קפלן בשנת 1984.
על פי אל מוקדסי, העיר השתרעה על שטח של מייל מרובע אחד.
לפי גת, אל מוקדסי מדבר על מייל מרובע רומי, דבר המקביל ל-1,470 מטר של ימינו.
העיר נבנתה על מנת לשמש כעיר הבירה של ג'ונד פלסטין ומושב המוסדות המנהלים של האזור היה ברמלה.
ארמונו של סולימאן שימש כבית הפרלמנט ונבנה במוקד העיר על מנת להביע את משמעותו הסמלית בחשיבותו לפני העיר.
העיר העתיקה של רמלה נפגעה כמעט מכל מסעות הצלב.
מסע הצלב הראשון שנערך על ידי האפיפיור אורבנוס השני ב-1096 כלל את רמלה, ביחד עם כל האזור לצפונה ולמזרחה, עד ירדן.
רמלה נכבשה בשנת 1099. הצלבנים חזקו וביצרו את העיר, וקראו לה "ראמס" (Rames).
עם הגעת הצלבנים, תושבי העיר ברחו ככל הנראה לאשקלון העתיקה.
הצלבנים הדפו בהצלחה ניסיונות כיבוש מחדש של השושלת הפאטימית ששלטה בארץ ישראל באותו זמן.
במסע הצלב השלישי שנערך על ידי פרידריך ברברוסה, העיר נחלקה לשנים - אזור נוצרי ואזור מוסלמי.
האזור הנוצרי נהפך לחלק מ"ממלכה צלבנית" בין רמלה לירושלים בשנת 1299, הממלכה שרדה לזמן קצר עד הכיבוש מחדש על ידי המצרים (הפאטימים).
השווקים בעיר העתיקה של רמלה ידועים במיוחד בשל הסחורה הייחודית בהם.
ההיסטוריון הערבי אל-מוקדסי ציין במיוחד את מגוון הפירות עסיסיים הייחודיים בשווקים וכן את הבצק.
העיר מתוארת כבעלת ארבעה שווקים בהם נמכרים בצלים, כותנה, ירקות, חיטה, עץ ועוד.
בחפירות שנערכו צפונית לאל - רמלה התגלו קברים מהתקופה האסלאמית המוקדמת.
ככל הנראה האזורים הסובבים את מרכז העיר העתיקה שמשו כמקום קבורה באותה עת.
הכנסייה הצלבנית - המסגד הגדול
כנסיית יוחנן הצלבנית או מסגד אל-עומרי, היא כנסייה הנמצאת בלב העיר העתיקה שהוסבה למסגד בתקופת הממלוכית בשנת 1190 לערך.
לא ברור מתי הכנסייה נבנתה אך לאחר בנייתה באזור שנת 1190 היא הוסבה למסגד על ידי האיובים למשך זמן קצר ובשנת 1297 היא הפכה באופן מלא למסגד.
העיכוב בהסבת המבנה למסגד כנראה מראה על רצון תושבי המקום לשמור על המסגד הלבן כמסגד המרכזי של העיר.
בעת העתיקה העיר הייתה רחוקה ממקורות מים, לכן בין השאר נבנו בה בורות מים רבים לאגירת מי גשמים, כמו הבור הממוקם במרכז בית הצבעים.
לכן, חלק מהדרכים בהן השתמשו מתכנני המים על מנת לשנע מים לעיר היו אמות מים, בחפירות לבניית כביש חוצה ישראל התגלתה אמת מים כזו באורך 150 מטרים.
אספקת המים לעיר הביאה לפריחתה ושגשוגה.
בנוסף שמשה בריכת הקשתות הנמצאת מצפון לעיר העתיקה כמקום לאגירת מים.
הבריכה נקראת גם "בריכת העזים" על שום שבעבר תושבי המקום נהגו להשקות בה עזים.
בניגוד לבארות שנבנו על ידי סולימאן ושאר בארות המים, הבריכה שימשה לאגירת מי תהום ולא מי נגר גשמים.
המסגד הלבן נבנה על ידי סלימאן, בונה ומתכנן העיר.
המסגד היה מכוסה בשיש לבן והיה מסגד מפואר ביותר באותה תקופה.
עולי רגל מוסלמים ואחרים תארו אותו כמסגד המפואר ביותר בעולם המוסלמי והוא היה המסגד הגדול ביותר בישראל אחרי מסגד אל אקצא.
הכנסייה הפרנציסקנית היא כנסייה ומנזר הידוע בשם מנזר ניקודמוס הקדוש.
הכנסייה מפורסמת בעיקר בשל כך שנפוליאון שכן בה בשנת 1799 ואף ירה במואזין למוות.
הכנסייה מנוהלת על ידי המסדר הפרנציסקני.
מגדל הפעמונים המרובע (בתמונה), בנוסף לציור ייחודי של טיציאן, נתרמו בשנת 1849 למסגר ולכנסייה על ידי ספרד.
חמאם רדואן, או חמאם אל-וזירי , שימש כבית מרחץ ציבורי בתקופה העות'מאנית .
תושבי העיר רחצו בחמאם עד תקופת מלחמת העצמאות.
כיום החמאם הרוס חלקית ואינו משמש יותר לרחצה.
הכנסייה הארמנית נמצאת ברובע הארמני.
אחת לשנה ביום גאורגיוס הקדוש שנקבר בלוד, מתנהל טקס פתוח לציבור בכנסייה בהשתתפות בעלי תפקידים מהכס האפוסטולי הגבוה בירושלים ואישים נוספים בעלי חשיבות בפטריאכיה.
כיום הכנסייה אינה פעילה והפעילות בה מתרחשת רק במועדים מסוימים כמו יום ג'רג' הקדוש.
כיום רמלה העתיקה מיושבת בעיקר על ידי תושבים מוסלמים.
בעיר העתיקה גרים כ-2,900 ערבים נכון ל-2019, ורוב הבתים בהם גרים התושבים הם בתים מטים ליפול וישנים המיועדים להריסה.
בצמידות לעיר העתיקה ומול המסגד הגדול (אל - עומרי) נמצא שוק הפתוח רק ביום אחד בשבוע, השוק הוא שוק רוכלים נודד המגיע לרמלה רק בימי רביעי.
העיר הקורנת היא פרויקט אוטופי שלא הוצא אל הפועל, פרי תכנונו של האדריכל השווייצרי-צרפתי הנודע לה קורבוזיה משנת 1930. העיר הקורנת מהווה את אחת התורות האורבניות המשפיעות והשנויות ביותר במחלוקת של המודרניזם האירופי.
אף על פי שלה קורבוזיה הציג את רעיונותיו לעיר האידיאלית, "העיר בת זמננו" – (Ville contemporaine), כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, הוא המשיך לעבוד על פיתוח רעיונותיו האורבניים שבאו לידי ביטוי בהמשך בתוכנית העיר הקורנת.
בשנת 1930 הוא הפך לחבר פעיל בתנועה הסינדיקלית – תנועת העובדים הסוציאליסטית, והציע את "העיר הקורנת" כמתווה לרפורמה חברתית.
עקרונות ה"עיר הקורנת" שולבו במסמך שפרסם לה קורבוזיה בשנת 1933 המוכר בשם אמנת אתונה.
האידיאל האוטופי שלו היווה את הבסיס למספר תוכניות עירוניות בשנות השלושים והארבעים שהגיעו לשיאם בתכנון ובניית שיכון המגורים הראשון (Unité d'habitation) במרסיי בשנת 1952.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 איבד לה קורבוזייה את האמון בעסקים גדולים שיגשימו את חלומותיו על אוטופיה המיוצגת בתוכנית העיר בת זמננו ובתוכנית וואזן משנת 1925 (Plan Voisin).
תחת השפעת רעיון העיר האנכית של האדריכל הספרדי ארטורו סוריה ותיאוריות התנועה הסינדיקלית (שאליה הצטרף באותה תקופה) גיבש לה קורבוזיה חזון חדש לעיר האידיאלית, היא העיר הקורנת.
חזון זה ייצג חלום אוטופי לאחד בין בני האדם בתוך סביבה מאורגנת היטב.
שלא כמו העיצוב הרדיאלי של העיר בת זמננו, העיר הקורנת הייתה עיר ליניארית שהתבססה על צורתו המופשטת של גוף האדם עם ראש, עמוד שדרה, זרועות ורגליים.
העיצוב שמר על הרעיון של גושי דיור רבי קומות, המאפשרים תנועה חופשית ושפע של שטחים ירוקים במפלס הקרקע, רעיון שהוצע גם בעבודתו הקודמת.
גושי הדיור הוצבו לאורך קווים ארוכים שחדרו פנימה והחוצה לסירוגין.
כמו הביתן השווייצרי – בניין מעונות הסטודנטים שהקים בפריס, היו רבי הקומות הללו מזוגגים בצידם הדרומי והם ריחפו מעל הקרקע על גבי עמודים נישאים.
על גגותיהם היו מסלולי ריצה וטרסות.
העיר הקורנת התייחסה גם לעבודותיו של קורבוזיה ברוסיה.
בשנת 1930 הוא כתב תשובה למוסקבה במסמך בן 59 עמודים שהתייחסה לתחרות בה ביקש להשתתף שם.
הדוח הכיל רישומים המגדירים מודל עירוני חלופי לתכנון העיר.
הוא הציג את התוצרים הראשונים של רעיונותיו בכינוס הקונגרס הבינלאומי ה-3 לאדריכלות מודרנית CIAM שהתקיים בבריסל בשנת 1930 (אף כי הוא משך את הצעות שהגיש למוסקבה).
בנוסף פיתח הצעות לחווה קורנת ולכפר קורן.
לאורך שנות ה-30 הפיץ לה קורבוזיה את המסר של עירו החדשה והאידיאלית.
הדיונים בישיבת ה-CIAM הרביעית על סיפונה של האס אס פטריס שהייתה בדרכה לאתונה שולבו בספרו של לה קורבוזיה, העיר הקורנת (שפורסמה בשנת 1933).
השפיעה גם על תוכני אמנת אתונה.
בין 1931 ל-1940 לה קורבוזיה קיבל על עצמו סדרה של הצעות לתכנון ערים באלג'יר.
באותה תקופה אלג'יר הייתה הבירה המנהלית של צפון אפריקה הצרפתית.
אף על פי שלא הוזמן רשמית להגיש הצעות לעיר, הוא ידע שראש העיר מעוניין בכך ולכן ניסה את מזלו.
על התוכנית היה לשלב את הקסבה הקיימת תוך איפשור הגידול הליניארי של האוכלוסייה שהלכה והתרבתה.
תוכנית אובוס כפי שכונתה יוזמה זו, הייתה וריאציה על רעיון העיר הקורנת, שהותאמה לתרבות ונוף ספציפיים מאוד.
התכנית כללה ארבעה אלמנטים עיקריים: אזור ניהול, גושי דירות קמורים וקעורים שיועדו למעמדות הביניים ומוקמו במורדות מעל העיר, כביש עילי על ציר צפון-דרום מעל הקסבה וויאדוקט מתפתל המשתפל לאורך החוף.
בשנת 1933 בנמורס, צפון אפריקה, הציע לה קורבוזיה הקמה של שמונה עשר גושי דיור המוצבים בכיוון צפון-דרום על רקע הרים.
במהלך נסיעתו ב-1935 לארצות הברית, ביקר לה קורבוזיה את גורדי השחקים של מנהטן על היותם קטנים מדי וקרובים מדי זה לזה.
הוא הציע להחליף את כל הבניינים הקיימים במגדל אחד – גורד שחקים קרטזיאני ענק ויחיד המצויד ביחידות מגורים ועבודה.
לטענתו, זה היה מפנה את מפלס הקרקע לשטחי פארק נוספים ובכך עולה בקנה אחד עם האידיאלים של העיר הקורנת.
גם בשנות ה-40 המאוחרות של המאה ה-20 ניסה לה קורבוזיה לחזר אחר בניטו מוסוליני וגם אחר ממשלת וישי כדי שיאמצו את תוכניות העיר האידיאליות שלו.
ההזדמנות הטובה ביותר שקיבל לה קורבוזיה למימוש תוכניותיו אלו היה התכנון של צ'אנדיגאר, הודו, שפיתח בשנת 1949.
בין השנים 1945 – 1952 הוא קיבל על עצמו את התכנון והבנייה של גושי מגורים במרסיי.
תכנון זה גילם את רעיונות העיר הקורנת שפיתח בנמורס ובאלג'יר.
בעת תכנון תוכנית המתאר של ברזיליה, האדריכלים לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר הושפעו מהתוכניות של העיר הקורנת.
אורבניסטים חדשים כמו ג'יימס האוורד קונסטלר מבקרים את התפיסה של העיר הקורנת בגלל העדר קנה מידה אנושי וחיבור לסביבה.
כפי שניסח זאת ההיסטוריון האמריקאי לואיס ממפורד, "אלו בניינים במגרש חניה".
"המרחב בין הקרקע לבין הקומות המתנשאות לגבהים בתוך בלוק המגורים – יצר שממות מיידיות, שהציבור מדיר עצמו מהן."
הסדרה מהווה המשך לסדרות הטלוויזיה "מוסגז" (2012) ו"התליינית" (2014) והשלישית ברציפות על החוקר צ'רקאסוב.
עד להקרנת הבכורה הסדרה נודעה בשם "גוזנאק".
הסדרה הבא בסדרה הייתה "התן".
זו הסדרה הראשונה בסדרת הסדרות על מייג'ור צ'רקאסוב, שהתסריט לא נכתב על ידי זויה קודריה.
הסרט מתרחש בסתיו 1967, ערב יום השנה ה-50 למהפכת אוקטובר.
בפארקים של הבירה מסתובב רוצח מטורף, שהורג דוגמניות ומשאיר את גופותיהן תחת משי אדום ליד אנדרטה ללנין.
החשד נופל על העיתונאי האמריקאי מייקל קוטם המתגורר במוסקבה (שנמצא במעקב הק.ג.ב.) וכן על כמה מעובדי "בית הדוגמניות".
במקרה של המטורף מעורב קצין ק.ג.ב בשם רוברט לבדב, הנוטה לחשוד הראשון ומתעקש על אופיים הפוליטי והאידאולוגי של הפשעים.
צ'רקאסוב מקפיד יותר ויותר על הגרסה השנייה, במיוחד מכיוון שהחומר שבו מכסים את הגופות זמין רק במתפרה של לריסה קפוסטינה.
בינתיים, כמה אחים-אקרובטים מהקרקס בשם צ'יקובאני גונבים מהבנק הממלכתי של ברית המועצות מגוזנאק וגונבים משם 1.5 מיליון רובל, מה שמקשה על פעולת הארגונים.
אנשיו של רוברט עוצרים את ראש החקירה המהווה ציון דרך, אך צ'רקאסוב נוטה לפרשנות שונה לחלוטין.
הוא שולח את חברתו, סגנית המשטרה סוניה טימופייבה, לעבוד כסמויה בבית דוגמניות האופנה על מנת לעלות על המסלול ועד מהרה זו מבינה ששני הרמזים מחוברים באמצעות חוט אחד, מה שמוביל לאם חד הורית בשם רג'ינה, שנעלמת במסתוריות.
אנדריי סמוליאקוב - איוואן פטרוביץ' צ'רקאסוב, ראש מחלקה במחלק הפלילי המוסקבאי
מרינה אלכסנדרובה - סופיה בוריסובנה טימופייבה, מומחית לזיהוי פלילי
אלכסיי ברדוקוב - אלכסיי גרקושה, סגן משטרה בכיר
יורי טרסוב - ניקיטה וסילייביץ' פוז'ידייב, סגן ראש המחלק הפלילי
ואדים אנדרייב - פיודור גריגורייביץ' סבלין, אלוף-משנה במשטרה, ראש המחלק הפלילי המוסקבאי
לואיזה מוסנדז - זינאידה כץ, מומחית לזיהוי פלילי
אנה לגצ'ילובה - נינה צ'רניאגה, ראש המעבדה לשחרור מוצרים בגוזנאק, הבנק הממלכתי של ברית המועצות
רודיון נקפטוב - סרגיי סרגייביץ' סקוראטוב, ראש מחלקת משאבי אנוש בבית האופנה במוסקבה
מארק בוגאטירוב - דייוויד צ'יקובאני, אקרובט קרקס
קרולינה גרושקה - רג'ינה אולנבה, דוגמנית
אנדריס לילאיס - מייקל קוטם, עיתונאי אמריקאי
פטר זקביצה - ג'ים, נספח שגרירות ארצות הברית בברית המועצות, המלווה את קוטם
מריה אנדרייבה - אוקסנה דמידובה, עיתונאית העיתון "סובייטסקאיה טריבונה"
יורי צ'ורסין - סטניסלב פטרוביץ' שלסט, אמן
דמיטרי אסטרחן - רודניקוב, "מאסטרו", מעצב האופנה של בית הדוגמניות
יקטרינה וולקובה - אלכסנדרה פטרובה ("אלכס"), דוגמנית האופנה של בית הדוגמניות האופנה במוסקבה
ויאצ'סלב זולובוב - יורי אנדרופוב
אנדריי לבדב - רופאו של אנדרופוב
אירינה פרולובה - יקטרינה פורצבה
איגור פיליפוב - אלכסנדר יודין, ראש המינהל החמישי של הק.ג.ב.
מבקרת הקולנוע אירינה פאבלובה מודומוסטי סנקט פטרבורג, שהשוותה את "העכביש" עם שתי סדרות הטלוויזיה הקודמות ("מוסגז" ו"התליינית"), ציינה ירידה משמעותית באיכות, אחת הסיבות שבגללה הפנתה את תשומת הלב להיעדר תסריט קוהרנטי.
היא גם ציינה כי צוות הכותבים שעבד על הסדרה, לדעתה, לא הצליח להסתדר בעלילה ואף לא העלה על דעתו את מציאות התקופה ההיא.
אף על פי כן, לסדרה הייתה השפעה חיובית בדרך כלל על קהל היעד בשידור הבכורה, שאספה יותר צפיות ביומיים הראשונים מאשר קודמתה, "התליינית".
העיר והעיר הוא רומן מאת הסופר הבריטי צ'יינה מיוויל (China Mieville) (אנ'), העוקב אחר חקירת רצח רחבת היקף בשתי ערים שתופסות את אותו המרחב בו זמנית, ומשלבת מדע בדיוני עם סיפור בלשי.
הוא נכתב כמתנה לאמו החולה סופנית של מיוויל, שהייתה חובבת הז'אנר.
הרומן פורסם על ידי מקמילן ב־15 במאי 2009.
הרומן זכה בפרס לוקוס לרומן הפנטזיה הטוב ביותר, בפרס ארתור סי קלארק, בפרס הפנטזיה העולמי, בפרס BSFA (אנ'), בפרס קיטשי (Kitschies) (אנ'), נבחר לפרס הוגו לשנת 2010 לרומן הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס נבולה ולפרס הזיכרון של ג'ון וו.
קמפבל (אנ') לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר .
הספר זכה לעיבוד טלוויזיה בן ארבעה חלקים על ידי ה- BBC אשר שודר בשנת 2018.
המפקח טיאדור בורלו (Tyador Borlú) עובד ביחידת הפשע הקיצוני במשטרת העיר בסל (Besźel), עיר-מדינה בדיונית במזרח אירופה.
הוא חוקר את הירצחה של מהליה גירי (Mahalia Geary), סטודנטית זרה שנמצאה מתה ברחוב בבסל כשפניה מעוותים.
עד מהרה הוא מגלה שגירי הייתה מעורבת בסערה הפוליטית והתרבותית של בסל ושל "העיר התאומה" שלה, אול קומה (Ul Qoma).
החקירה שמתחילה בבסל מובילה אותו לאול קומה כדי לסייע למשטרת אול קומה בעבודתה ולבסוף מביאה לבחינה של האגדה על אורצ'יני, עיר שלישית, הקיימת לפי השמועות במרחבים שבין בסל לאול קומה.
העיר והעיר מתרחשת בערי המדינה תאומות הבדיוניות במזרח אירופה, "בסל" ו"אול קומה".
מיקומן המדויק אינו ידוע, אבל הן קרובות לים.
שתי ערים אלו תופסות למעשה את אותו מרחב גאוגרפי, אך באמצעות רצונן של אזרחיהן (ואיום הכוח הסודי המכונה "הפרה" (Breach)) הן נתפסות כשתי ערים שונות.
תושב עיר אחת חייב "להתעלם" בצייתנות (כלומר למחוק במודע או שהמידע פשוט מתפוגג ברקע) מהתושבים, הבניינים והאירועים המתרחשים בעיר השנייה - גם אם הם נמצאים סנטימטר אחד משם.
הפרדה זו מודגשת על ידי סגנון הלבוש, האדריכלות, ההליכה והאופן שבו תושבי כל עיר נושאים את עצמם בדרך כלל.
תושבי הערים לומדים מילדות להכיר דברים השייכים לעיר האחרת מבלי לראות אותם בפועל.
התעלמות מההפרדה, אפילו במקרה, מכונה "פריצה" (breaching) - פשע נורא עבור אזרחי שתי הערים, אפילו גרוע יותר מרצח.
המקור למצב מוזר זה אינו ברור מאחר שהוא התחיל בתקופה לא ברורה בעבר, אולי לפני ההיסטוריה האירופית שתועדה.
תושבי הערים דוברים שפות שונות המשתמשות באלפבית מובחנות.
בבסל משתמשים בכתיב הנגזר מיוונית האלפבית הדומה לקירילית בעוד השפה של אול קומה "אילתן" (Illitan), בעלת אותיות לטיניות.
עם זאת, לשתי השפות יש שורש משותף והן חולקות מידה של הבנה הדדית.
בערים יש גם דתות שונות: דת המדינה של בסל היא הכנסייה האורתודוקסית של בסל ויש קהילה יהודית ומוסלמית קטנה, ואילו אול קומה היא חילונית רשמית, אם כי דתות שאינן מקדשות את האור האלוהי נתונות לאפליה.
הערים התואמות מורכבות מ"שטחים חוצים", "שטחים אלטרנטיביים", ו"השטח הכולל".
"השטח הכולל" הוא סך כל השטחים כולם בעיר אחת, העיר בה מתגורר הצופה כיום.
"שטחים אלטרנטיביים" נמצאים לחלוטין בעיר האחרת, ויש להימנע ולהתעלם מהם לחלוטין.
בין אלה ישנם "שטחים חוצים", אזורי הצלבה.
אלה עשויים להיות רחובות, פארקים או כיכרות שבהם תושבי שתי הערים הולכים זה לצד זה, אם כי הם "בלתי נראים".
אזורים שקיימים בשתי הערים לרוב עוברים תחת שמות שונים בכל אחת מהן.
ישנו מקום בשם "מסדרון קופולה" (Copula Hall) אחד המקומות הבודדים שהיו קיימים בשתי הערים באותו שם ואשר מתפקד כגבול.
זו הדרך היחידה בה ניתן לעבור באופן חוקי ורשמי מעיר אחת לעיר אחרת.
מעבר במעבר הגבול לוקח מטיילים, מבחינה גאוגרפית, למקום המדויק ממנו הם התחילו - רק בעיר אחרת.
מבחינה פיזית, מעט מבדיל בין שתי הערים, למעט הבדלים קלים בארכיטקטורה, בכלי רכב ובסגנונות הלבוש שאזרחים ומבקרים מאומנים להכיר.
מי שלא יודע על ההפרדה עשוי לראות באופן טבעי את שתי הערים כאחת.
בגלל זה, יש צורך בכוח נוסף כדי לשמור על ההפרדה במקום: ארגון זה ידוע בשם "הפרה" Breach.
כאשר מתרחשת 'פריצה' (של המכשול בין שתי הערים), הארגון בא לטפל בה.
חברי הארגון משתמשים בכוחותיהם כדי לקחת את הפורצים בשבי ולהביא אותם לעונש לא ידוע.
"הפורצים", נעלמים ולעולם לא נראים יותר.
לעומת זאת ילדים ותיירים, זוכים ליחס קל יותר.
ייתכן ויסלחו לילדים על הפרה קטנה.
אם תיירים מפרים את המחסום הם מוצאים החוצה ונאסרים משתי הערים לנצח.
מרבית ההפרות מטופלות על ידי ארגון ההפרה באופן מיידי, אך יכולות המעקב שלו אינן מוחלטות.
לעיתים יש להפעיל באופן ספציפי את הארגון לחקירת פשע שנראה כמקרה ברור של הפרה, כגון הפרה לשם הובלת הסחורה מעיר אחת לעיר אחרת.
כדי להפעיל את הארגון, על המשטרה להציג את ראיותיה בפני ועדת פיקוח המורכבת מ-42 חברים, 21 מכל עיר.
אם הראיות שהוצגו משכנעות מספיק, הוועדה מבצעת כל חקירה בנושא שהיא תמצא לנכון כדי לפתור את הספקות הנותרים שיש לחבריה.
אם בחקירה יתברר כי התרחשה הפרה, אז ורק אז היא תפעיל את הארגון "הפרה".
הפעלת הארגון היא מוצא אחרון מכיוון שמדובר בכוח חייזרי ויש הרואים בהפעלתו כפעולה מסוכנת אשר יכולה לפגוע בריבונותן של שתי הערים.
הרומן העיר והעיר הפך למחזה מאת כריסטופר מ' וולש.
המחזה עלה בפברואר 2013 בתיאטרון "Lifeline" (אנ') בשיקגו.
באפריל 2018 רשת הטלווזיה BBC2 (אנ') שידרו גרסה בעיבוד של טוני גריסוני (Tony Grisoni), עם דייוויד מוריסי (David Morrissey) כפקח טייאדור בורלו.
החברה שהנפיקה את הסדרה היא מאמות' סקרין (Mammoth Screen) (אנ').
הסדרה כוללת ארבעה פרקים בני 60 דק'.
העיר חסרת השם הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.
לאבקרפט, שנכתב בינואר 1921, ופורסם בנובמבר אותה שנה בכתב העת החובבני "הוולברין".
יצירה זו נחשבת לחלוצה ביקום הספרותי של המיתוסים של קת'ולהו ואף על פי שלאבקרפט חיבב אותה מאוד, היא נדחתה על ידי שלל כתבי עת ומגזינים עד שהצליחה להתפרסם.
העלילה סובבת אדם המגיע למדבר הערבי במטרה לגלות את סודותיה של עיר אבודה.
חורבותיה של העיר חסרת השם וסודותיה הקבורים בחול זה אלפי שנים מושכים את הגיבור, כך הוא מספר, לצאת למסע אל המדבר שבחצי האי ערב בניסיון לגלות מה היא טומנת בחובה.
על אף אזהרותיהם של הערבים תושבי המקום, אשר מפחדים אף להזכיר את עצם קיומה של העיר, יוצא המספר על גבי גמל לכיוונה ונדהם לגלות את שרידיה "בולטים מעל החול החם כפי שגופה הייתה בולטת מתוך קבר שלא נסגר כראוי".
במשך מספר ימים תועה המספר בין חורבות העיר תחת השמש היוקדת וסופות החול, כל זאת בזמן שרעשי קרקוש לא ברורים בוקעים מתוך האדמה, עד שלבסוף הוא נתקל בקצה צוק עליו עומדים מבנים מוזרים בעלי תקרות נמוכות שאינם מתאימים למגורי אדם.
לא רחוק משם הוא מוצא מקדש פרימיטיבי בעל מזבחים, עמודי אבן, ציורי קיר שונים וגרם מדרגות המוביל מטה, סימנים המעידים בבירור על כך ששהה במקום גזע אינגטיליגנטי כלשהו.
הגמל מראה סימני מצוקה ולחץ לאחר שרוחות מוזרות מתחילות לנשוב, אך המספר גומר אומר בדעתו לרדת אל תוך המקדש.
"רק הזיותיו של אדם הנתון תחת השפעת סמים או דליריום יכולות להתקרב לדברים שחוויתי למטה", הוא פותח את תיאורו של המתרחש מתחת לפני האדמה.
לפידו נכבה במהירות והוא נאלץ לתעות בחושך עד להגעתו למסדרון אפל שבסופו נקודת אור חלשה.
מצדי המסדרון עומדים ארונות עץ בעלי חלונות זכוכית המזכירים ארונות קבורה, ובתוכם מעין מומיות של יצורים ש"צורתם המעוותת מרחיקת לכת בכיעורה אפילו את סיוטיו הגרועים ביותר של האדם".
הוא מסתפק בתיאורם כבני אדם נמוכים אשר עברו הכלאה בין תנינים וכלבי ים.
אבוד, תועה בחושך הכבד וחסר תחושת זמן, נאלץ המספר האומלל להמשיך להתקדם לכיוון האור.
לאורך קירות המסדרון מופיעים ציורי קיר החושפים את ההיסטוריה של הגזע המעוות, אשר ככל הנראה שלט ביבשת אפריקה כשעוד הייתה גן עדן שופע מים וחיים לפני ש"המדבר הרס את גדולתה".
תחילה נראים בני האדם סוגדים לגזע התנינים כאלים בממלכתם, אך אט-אט גדלה התנוונותם של התנינים משהם בורחים מהמדבר ושוקעים אל תוך האדמה בעודם מקללים את "נושמי האוויר שלמעלה".
תמונה אחת אף מראה מספר יצורים קורעים בן אדם לגזרים.
תמונה נוספת מסבירה שהנסיגה אל מעמקי כדור הארץ מקורה באמונה שבתחתיתו חבוי עולם של גן עדן נצחי.
לבסוף מגיע המספר אל מקור האור אשר נמצא מאחורי דלת פליז גדולה הפתוחה למחצה.
קולות עמומים נשמעים מאחוריו ועדר של שדים שפניהם מעוותות מרוב שנאה שועטים לקראתו.
בלית ברירה הוא עובר בדלת, אשר נסגרת מאחוריו בקול טריקה כציות לפקודת משב רוח חזק.
"כשהפסיקה הרוח נזרקתי אל תוך בריכת האפלה של קיבת כדור הארץ", הוא מסיים את עדותו בקדרות משהבין כי גורלו המר נחתם.
לאבקרפט אמר שמקור השראתו של הסיפור הוא בחלום, אשר בתורו נולד מתוך אחת משורותיו של סיפורו של לורד דנסאני "ההרפתקה של שלושת אנשי הספרות", אותה הוא מצטט בסיפור עצמו: "החושך הדומם והלא-מהדהד של התהום".
מקור השראה נוסף הוא ככל הנראה המהדורה התשיעית של האנציקלופדיה בריטניקה המגדירה את "אירם, עיר העמודים", תיאור אשר לאבקרפט העתיק ליומנו: "שעדיין, לאחר מותם של כל תושביה, נותרה שלמה, כך אומרים הערבים, בלתי נראית לעיניים רגילות, אך לעיתים, ובמרווחים ארוכים, נחשפת לעובר אורח בר מזל מסוים".
המבקר ויליאם פולווילר טוען שסיפורו של אדגר רייס בורוס "בלב כדור הארץ" מ-1914 הוא אחד ממקורות ההשראה העיקריים של לאבקרפט עבור "העיר חסרת השם", זאת בשל "גזע של זוחלים, המנהרה למרכז כדור הארץ, והעולם הנסתר של יום נצחי" כאלמנטים המשותפים לשני העולמות.
באופן כללי יותר, מציע פולווילר, הרעיון של "גזעים זרים החזקים מהאדם וחכמים ממנו", אשר חוזר פעמים רבות בכתביו של לאבקרפט, אולי נובע מתוך כתביו של בורוס.
אם כי, שני הסופרים לא היו הראשונים להשתמש ברעיון "העולם האבוד".
ב"עיר חסרת השם" אלהזרד אינו מוכר עדיין כמחברו של ספר הנקרונומיקון המפורסם, אולם מספר פסוקים המופיעים לאורך העלילה המיוחסים לו מתוארים בסיפורים מאוחרים יותר כקטעים מתוך הספר.
"העיר חסרת השם" הוא דוגמה מוקדמת לטכניקת הכתיבה של לאבקרפט הכוללת שילוב אזכורים שונים מההיסטוריה לתוך ספרותו הבדיונית במטרה לספק רקע משכנע לסוגי הרגשות השונים שהוא מנסה לעורר.
בנקודה אחת בסיפור משלב לאבקרפט התייחסויות לעם הכשדים אשר חי במסופוטומיה העתיקה, יחד עם "סארנת'", "מנאר" ו"איב", כולם מקומות בדיוניים מסיפורו "האבדון שבא לסארנת'" מ-1920.
אף על פי שלאבקרפט אהב מאוד את סיפורו, "העיר חסרת השם" נדחה פעמים רבות בידי קשת רחבה של מפרסמים, ביניהם "סיפורים מוזרים" (פעמיים), מגזין הפנטזיה והגליאון.
הוא התקבל על ידי "מעריץ הפנטזיה" שנסגר לפני שהספיק להוציאו לאור.
בסופו של דבר הופיע במהדורת 1936 של כתב העת "סיפורים דמיוניים" אשר פורסם על ידי דונלד א.
וולהיים ווילסון שפרד, והודפס שנית במהדורת נובמבר 1938 של "סיפורים מוזרים" לאחר מותו של לאבקרפט.
לין קרטר תיאר את הסיפור כ"אימון טריוויאלי בכתיבת הסגנון הגותי של פו.
שוכתב יתר על המידה ומלא בדרמה.
הדרך בה האימה מועברת לקורא מגיעה יחד עם נימה מאוד מלאכותית.
במקום ליצור בקורא תחושה של פחד, לאבקרפט מתאר תחושה של פחד.
הרגש מגיע בתור שם תואר".
עם זאת, כן הודה שליצירתו של לאבקרפט יש "כוח מעורר" כלשהו.
לאבקרפט עצמו היה נרגש מאוד מיראת כבוד ומפליאה לנוכח המסתורין שבחורבות עתיקות.
העיר העתיקה של שאנגחאי (בסינית: 上海老城厢) הוא האזור המקורי בו נמצאה העיר שאנגחאי.
חלק זה של העיר היה במקור מוקף בחומה במשך קרוב לאלף שנים בטרם נבנתה שאנגחאי המודרנית מחוץ לחומות העיר העתיקה.
חומות העיר העתיקה של שאנגחאי הוסרו לפני שנים רבות, אך חלק זה של העיר מכיל עד היום לא מעט מבנים סיניים מסורתיים, והרבה חנויות המוכוונות לתיירים.
אזור זה של העיר מהווה בעיקר מוקד משיכה עבור תיירים, אך פחות עבור תושבי שאנגחאי.
למעט שני מקטעים קצרים, מרבית חומות העיר העתיקה הוסרו במהלך 1912, ושדרה רחבה נבנתה מעל האזור שבו עברו החומה והחפיר בעבר.
העכביש והזבוב הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר הופץ בשנת 1931.
עכביש מתעורר ומנגן ברשתו כמו נבל, מושך זוג מהם; הנקבה לכודה, והזכר מזמן את הפרשים, שמגיעים רכובים על דבורים, רוכבים על פרפרים להטיל פצצות פלפל, יורה בקבוקי שמפניה, ובסופו של דבר מבעיר את הרשת ותופס את העכביש על נייר זבוב כשהוא נופל.
Motion Picture Herald (19 בדצמבר 1931): "פסגת אנימציה: מעולם מניסיונו לא ראה המבקר הזה סרט מצויר יותר חדשני, חכם או משעשע יותר, מאשר הסרט הזה של סימפוניות טיפשיות של וולט דיסני.
קהל פתיחת ערב בקריטריון של ניו יורק פרץ בסערה של מחיאות כפיים בהקרנתו.
מסקנה, ובכן, המספר הכי יוצא דופן היה ראוי לכך.
כאשר אהובת הזבוב כלואה בקורי העכביש, הצבא, על כנפיים, רכובים על זבובי סוסים עם סיכות לרמחים ועם זבובי דרקון הפועלים כמטוסי הפצצה.
עשרות רישומים חדשים וחכמים להפליא ורעיונות מקוריים משולבים בנושא האנימציה החכם הזה.
בשום פנים ואופן שיחק אותו, והקהל ידבר על זה במשך שבוע".
הסרט המצויר הזה של דיסני הוא אחד הטובים ביותר שהגיעו בירחים.
לרעיון בסיסי, ביצוע גאוני וליווי סאונד וליווי מוזיקלי יעיל, קשה לנצח אותו.
הוא מציג להקת זבובים, וזוג ציפורי אהבה עפות פנימה במיוחד, מרחיקים את עצמם במטבח.
עכביש רשע מפתה זבוב גברת לרשת שלו, ואז גיבורה ממהר להצילה, לבסוף הוא קורא לעזרתם של כל צבא הזבובים, שמנצח את העכביש.
הסרט לא יכול לפספס עם אף קהל ."
העכבר המעופף הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" שהופץ בשנת 1934. הוא הופק על ידי וולט דיסני, בוים על ידי דייוויד הנד, והופץ לבתי הקולנוע על ידי חברת יונייטד ארטיסטס ב-14 ביולי 1934. השימוש בצבע בסרט היה חדשני למדי שכן הוא נקבע במהלך יממה אחת.
עכבר קטן חולם לעוף כמו ציפור ולשם כך הוא מעצב כנפיים בעזרת זוג עלים, כדי לשעשע את אחיו.
אולם לאחר מספר ניסיונות כושלים ותאונות שהוא גרם, אחיו העכברים צחקו עליו.
כאשר טייל בעצב, שמע העכבר פרפר קורא לעזרה והוא מציל אותו מעכביש.
הפרפר לפתע מתגלה כפיה ואומרת לעכבר שהוא יכול לבקש משאלה, העכבר מייחל לכנפיים, אך למרות מה שהפיה אמרה לו שעכברים לא נועדו לעוף, היא הצמיחה לו כנפי עטלף.
בהתחלה עכבר שמח והודה לפיה, אולם עצם העובדה שהוא נראה כמו עטלף גורמת לו לא להשתלב לא עם הציפורים ולא עם העכברים האחרים שגרשו אותו מביתם, והוא מוצא את עצמו חסר ידידים; אפילו העטלפים לועגים לו, ומציינים שהוא "שום דבר אבל שום דבר".
לאחר שניסה להסיר את כנפיו ללא הצלחה, הוא בכה ועקב זאת פיית הפרפר מופיעה שוב, העכבר סיפר לה שהוא רוצה להיות עכבר רגיל ללא כנפיים והפיה מסכימה ומסירה את כנפי העכבר, ובנוסף לכך היא אומרת לו: "תהיה עצמך והחיים יחייכו אליך".
ואז אחרי שאמר תודה רבה לפיה, העכבר הקטן רץ כל הדרך הביתה בשמחה, שם הוא מתאחד עם אמו ושלושת אחיו העכברים.
העכבר הקטן המעופף ואימו הופיעו כצופים בסרט המצויר של מיקי מאוס משנת 1936, "צוות הפולו של מיקי".
קולות גברים: שלושת מלכי הקצב
עכברים צעירים צוחקים: מרסלייט גארנר
הסרט הופץ ב-4 בדצמבר 2001 ב-DVD "אוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - הקלאסיקות המוזיקליות המצוירות ההיסטוריות".
לפני כן, הסרט הופיע גם בקלטת הווידאו "וולט דיסני סרטי אנימציה קלאסיים מהדורת זהב מוגבלת: סימפוניות טיפשיות" בשנות ה-80.
העיר הקיסרית החופשית אאכן, הידועה גם בשמה הצרפתי Aix-la-Chapelle והיום ידועה בפשטות בשם אאכן, הייתה עיר קיסרית חופשית וספא של האימפריה הרומית הקדושה ממערב לקלן ודרום מזרח לארצות השפלה, בחוג הרייני התחתון-וסטפאלי.
העליות לרגל, הכתרת קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תעשיות פורחות והפריבילגיות שהעניקו קיסרים שונים הפכו אותה לאחת מעיירות השוק המשגשגות ביותר של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1166 קיבלה אאכן חופשיות אימפריאלית והוכרזה כעיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה על ידי הקיסר פרידריך הראשון, הידוע גם בשם "ברברוסה", באמצעות פריבילגיה של קרל הגדול (Karlsprivileg).
אאכן מילאה תפקיד בליגה ששמרה על השלום בין השנים 1351 ל-1387 בין המז לנהר הריין.
בשנת 1450 מרד הוביל לקבלת הגילדות חלק בשלטון המקומי.
במאה ה-16 החלה אאכן לרדת בחשיבותה ובשגשוגה.
היא הייתה קרובה מדי לגבול עם ממלכת צרפת מכדי להיות בטוחה, ורחוקה מדי מהאימפריה הרומית הקדושה מכדי שתהיה נוחה כעיר בירה.
בשנת 1562 הבחירות הקיסריות והכתרתו של הקיסר הרומית הקדושה מקסימיליאן השני התקיימו בפרנקפורט, תקדים שנמשך עד לסוף האימפריה הרומית הקדושה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הביאה צרות לאאכן.
ב-1580 הפרוטסטנטים השתלטו על העיר; בעקבות כך חרם קיסרי הוטל ב-1598 על ידי ארנסט מבוואריה, ארכיבישוף-הבוחר של קלן.
חזרה דתית של העיר הובילה לחרם קיסרי חדש על ידי הקיסר מתיאס ב-1613, ובשנת 1614 אילץ הצבא הספרדי של אמברוסיו ספינולה את העיר הסוררת לחזור לחיק הקתוליות.
אסון זה השלים את החורבן שהתחיל במלחמת שלושים השנים.
אאכן אירחה כמה ועידות שלום, אלה שסיימו את מלחמת האצלה ואת מלחמת הירושה האוסטרית.
על פי חוזה אקס-לה-שאפל, מיום 2 במאי 1668, נאלץ לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, על ידי הברית המשולשת בין ממלכת אנגליה, הרפובליקה ההולנדית וממלכת שוודיה, לנטוש את מלחמת השחרור נגד ארצות השפלה הדרומיות.
ההסכם אילץ את המלך לשקם את מחוז בורגונדי, אותו כבש, ולהסתפק בבעלות על שנים עשר ביצורים פלמיים.
הסכם אקס-לה-שאפל השני, מיום 18 באוקטובר 1748, סיים את מלחמת הירושה האוסטרית.
לפי תנאי הסכם קמפו פורמיו, אאכן צורפה לרפובליקה הצרפתית הראשונה כעיר ראשית במחוז רור.
מאוחר יותר, קונגרס וינה העניק את אאכן לממלכת פרוסיה.
העיר הקיסרית נירנברג הייתה עיר קיסרית חופשית - עיר-מדינה עצמאית - בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
בולת הזהב של 1356, שנקבעה על ידי הקיסר קרל הרביעי (שלט בשנים 1346–1378), קבעה את נירנברג כעיר שבה מלכי גרמניה החדשים שנבחרו חייבים לקיים את הדיאט האימפריאלי הראשון שלהם, מה שהפך את נירנברג לאחת משלוש הערים החשובות ביותר של האימפריה.
הפריחה התרבותית של נירנברג, במאות ה-15 וה-16, הפכה אותה למרכז הרנסאנס הגרמני.
דרכי מסחר שהתפתחו במקומות אחרים וההרס של מלחמות אירופה הגדולות במאות ה-17 וה-18 גרמו לעיר להידרדר ולהיקלע לחובות גדולים, וכתוצאה מכך נקלטה העיר בממלכת בוואריה החדשה עם הקמת קונפדרציה הריין ב-1806, ולאחד משינויים הטריטוריאליים הרבים של המלחמות הנפוליאוניות בתקופה המכונה החילון הגרמני.
עדות ראשונה ליישוב באזור נירנברג ניתן לזהות כבר בשנת 1050 לפני הספירה.
מאוחר יותר התיישבו הקלטים באזור נירנברג, בערך בשנת 400 לפני הספירה.
באזור העיר נירנברג עצמה - ובמיוחד העיר העתיקה של היום - יש עקבות ניתנים לזיהוי של יישוב שהתקיים כבר במאה ה-9. באותה תקופה, נירנברג של ימינו הייתה על הגבול בין נורדגאו הבווארית לדוכסות פרנקוניה.
נירנברג נוסדה כנראה בסביבות תחילת המאה ה-11, על פי האזכור התיעודי הראשון של העיר בשנת 1050, כטירה קיסרית בין פרנקיה המזרחית למרקיזות הבווארית של נורדגאו.
מ-1050 עד 1571, העיר התרחבה ועלתה באופן דרמטי בחשיבותה בשל מיקומה על דרכי מסחר מרכזיות.
המלך קונראד השלישי הקים את רוזנות העיר ואת הממשל ובתי המשפט הראשונים על השטחים הקיסריים שמסביב.
הרוזנים הראשונים היו מבית ראב האוסטרי, אך עם הכחדת הקו הגברי שלהם בסביבות 1190, ירש את הרוזנות חתנו של הרוזן האחרון, מבית הוהנצולרן.
הפריבילגיות של מפקד מצודה זו הועברו לעיר במהלך סוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15. היחסים המתוחים בין הרוזנים למפקד המצודה פרצו לבסוף לאיבה גלויה, שהשפיעה רבות על ההיסטוריה של העיר.
נירנברג מכונה לעיתים קרובות כ"בירה הבלתי רשמית" של האימפריה הרומית הקדושה, במיוחד בגלל דיאטות אימפריאליות () ובתי האצולה נפגשו בטירת נירנברג.
הדיאטות של נירנברג היו חלק חשוב מהמבנה האדמיניסטרטיבי של האימפריה.
הדרישות ההולכות וגוברות של חצר המלוכה וחשיבותה הגוברת של העיר משכו סוחרים ורוכלים רבים לנירנברג, בתמיכת קיסרי הוהנשטאופן.
פרידריך השני (שלט בשנים 1212–1250) העניק את בשנת 1219, כולל זכויות עיר, חופשיות קיסרית, הזכות לטבוע מטבעות, ומדיניות מכס עצמאית, המרחיקה כמעט לחלוטין את העיר מתחום הרוזנים.
נירנברג הפכה במהרה, עם אאוגסבורג, לאחד משני מרכזי הסחר הגדולים בנתיב מאיטליה לצפון אירופה.
בשנת 1298, הואשמו יהודי העיירה בחילול לחם הקודש ו-698 יהודים נהרגו באחד מפרעות רינדפלייש.
מאחורי הטבח ב-1298 עמד גם הרצון לשלב בין צפון ודרום העיר, שחולקו על ידי נהר הפגניץ.
יהודים התיישבו באזור המועד לשיטפונות, אך כפי שהבינו מנהיגי העיר, מרכז העיר הזה היה מכריע לפיתוח העתידי שלה.
לפיכך החליטו שיש לסלק את האוכלוסייה היהודית.
באזור זה כיום קיים השוק העירוני.
הרווחים הטריטוריאליים הגדולים ביותר של נירנברג היו במאה ה-14, כאשר לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שלט 1314–1347) וקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שלט בשנים 1346–1378) הרחיבו את סמכויות העיר והעניקו לה הרשאות מכס משופרות.
בולת הזהב של קרל משנת 1356 הגדירה את נירנברג כעיר שבה מלכי גרמניה החדשים שנבחרו חייבים לקיים את הדיאט הקיסרי הראשון שלהם, מה שהפך את נירנברג לאחת משלוש הערים החשובות ביותר של האימפריה, יחד עם פרנקפורט, שבה נבחרו המלכים, ואאכן, שבה הוכתרו הקיסרים ושהייתה בירת האימפריה הפרנקית הישנה.
הקשר המלכותי והקיסרי התחזק כאשר זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שלט בשנים 1411–1437) מסר את סמלי המלכות הקיסריים שיישמרו לצמיתות בנירנברג ב-1423. אלה נשארו בנירנברג עד 1796, כאשר התקדמות הכוחות הצרפתיים חייבה את הרחקתם לרגנסבורג ומשם לווינה, שם מצאו משכן חדש.
לקרל הרביעי היו קשרים חזקים עם נירנברג, והוא שהה בין חומות העיר שלה 52 פעמים ובכך חיזק את המוניטין שלה בקרב ערי גרמניה.
קרל היה הפטרון של , שנבנתה בין 1352 ל-1362 (האדריכל היה כנראה פטר פארלר), שבה חנתה החצר הקיסרית במהלך שהותה בנירנברג.
עד אמצע המאה ה-13, המועצה הקטנה, השלטת, כללה 13 שופטים ו-13 חברי מועצה; לקראת סוף המאה נוספו 8 חברי המועצה הגדולה חסרת החשיבות, ומשנת 1370, 8 נציגים של אגודות אומנים.
חברי המועצה נבחרו על ידי המעמד העשיר יותר; מנהג זה הוביל להקמת מעגל של "זכאים", שאליו התנגד מעמד האומנים בתוקף מאחר שהדיר אותם מבחינה פוליטית.
עם התגברות חשיבותה של מלאכת היד, התפתחה רוח של עצמאות בקרב בעלי המלאכה, והם דרשו לאפשר את השמעת קולם בשלטון העיר.
בשנת 1349 חברי הגילדות מרדו ללא הצלחה נגד הפטריציים ב, מרד אשר נתמך על ידי סוחרים וכמה חברי מועצה.
התקוממות זו הייתה פוליטית בעיקרה, כאשר המסיתים התייצבו לצד בית ויטלסבאך במחלוקת על המלוכה הגרמנית בין יורשיו הבוואריים של לודוויג לבין הפטריציים, שעמדו לצד הקיסר קרל.
התוצאה של התקוממות זו הייתה איסור על כל התארגנות עצמית של בעלי המלאכה בעיר, ביטול הגילדות שהיו נהוגות במקומות אחרים באירופה; האיגודים פורקו אז, והאוליגרכים נשארו בשלטון בעוד נירנברג הייתה עיר חופשית.
קרל הרביעי העניק לעיר את הזכות לכרות בריתות באופן עצמאי, ובכך העמידה אותה במעמד שווה מבחינה פוליטית עם נסיכי האימפריה.
העיר הגנה על עצמה מפני התקפות עוינות על ידי חומה והגנה בהצלחה על הסחר הנרחב שלה מפני הרוזנים.
קרבות תכופים התרחשו עם הרוזנים מבלי לגרום נזק מתמשך לעיר.
באמצעות רכישות אלו ואחרות העיר צברה שטחים ניכרים.
בשנת 1431 מנתה האוכלוסייה כ-22,800 איש, כולל 7,146 אנשים הכשירים לשאת נשק, 381 כמרים חילונים וסדירים, 744 יהודים ולא אזרחים.
אולם, כמעצמה אזורית מתעוררת, נירנברג נקלעה עד מהרה לעימות עם שושלת הרוזנים לשעבר, שהביאו לשליטתם אזורים נרחבים של האזור מסביב לעיר כמרקיז ברנדנבורג-קולמבאך ונסיכות הבוחר של ברנדנבורג.
סכסוך זה הגיע לשיאו במלחמת המרקיזים הראשונה בשנים 1449–1450, כאשר אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ניסה לשווא להחזיר את זכויותיו הקודמות על העיר.
מלחמות ההוסיטים, הישנות המוות השחור ב-1437 ומלחמת המרקיזים הראשונה צמצמו את אוכלוסיית העיר ל-20,800 עד 1450.
השנים שבין 1470 ל-1530 נחשבות בדרך כלל כתקופת הזוהר של העיר.
נירנברג סחרה כמעט בכל העולם הידוע אז, וכמאמר הפתגם "Nürnberger Tand geht durch alle "Land – "חפצי נוי של נירנברג עוברים בכל הארץ", ועושרה של נירנברג נודע בשם "תיבת האוצר הקיסרית".
נאמר כי הכנסות העיר היו גדולות מאלה של כל ממלכת בוהמיה.
ערי נירנברג קיימו משרדי מסחר בערים רבות, כמו Nürnberger Hof בפרנקפורט.
ממשלת העיר נוהלה באופן בלעדי על ידי כ-50 משפחות פטריציאניות עשירות שהיו להן גישה בלעדית ל"מועצת העיר הפנימית", כמו טוכר, אימהוף והאלר המפורסמים, סניף של הוולרים מאאוגסבורג ואחרים, בזמן שמשפחות חדשות יותר הצליחו גם במסחר.
עד המאה ה-15, יותר ממחצית המשפחות הוותיקות נכחדו ו-22 משפחות חדשות התקבלו ל"מועצה הפנימית".
עם חקיקת חוק המחול משנת 1521, הוקם לבסוף מעגל המשפחות הניתנות לבחירה למועצה והפטריציאטיה כללה ארבעים ושתיים משפחות.
מאוחר יותר, רק מעט מאוד משפחות נוספות התקבלו.
בין הפטריציים השליטים היו גם משפחות בהיים, אבנר פון אשנבך, פירר פון היימנדורף, גאודר פון הרולדסברג, גרונדהר, גוגל, הרסדורפר (הרסדורף), הירשפוגל, הולצשוהר, קולר, קרס פון קרסנשטיין, לופלהולץ פון קולברג, מופל, נוצל, אולהאפן, פאומגרטנר, פלר, פפינצינג, פירקהיימר, פמר, ריטר, רומל, שוירל, שירשטאב, שטרומר, פולקאמר.
רבות מהמשפחות העשירות הללו הפכו לפטרונים חשובים של האמנות.
באותה תקופה, אמנים בולטים רבים חיו ופעלו בנירנברג, כמו אלברכט דירר (1471–1528), מרטין בהאים (1459–1507) בנה את הגלובוס הראשון ופטר הנליין (1485–1542) ייצר את שעון הכיס הראשון.
רק הספרות לא הייתה דומיננטית כמו האמנויות האחרות, אולם המשורר הלירי), המחזאי והסנדלר הנס זקס (1494–1576) מספק לפחות דמות ספרותית מרכזית אחת שחיה בתקופה זו בנירנברג.
במהלך מהפכת 1552 נגד קרל החמישי במלחמת המגרברים השנייה, השתדלה נירנברג לרכוש את הנייטרליות שלה בתשלום של 100,000 גילדן; אבל אלברכט, מרקיז ברנדנבורג-קולמבך, אחד ממנהיגי המרד, תקף את העיר מבלי להכריז מלחמה וכפה על כריתת שלום חסר ערך.
בשלום אאוגסבורג אושרו נחלותיהם של הפרוטסטנטים על ידי הקיסר, זכויותיהם הדתיות הורחבו ועצמאותם מתחום השיפוט של הבישוף מבמברג אושרה, בעוד שאושרו גם החילון של המנזרים בשנות ה-20 של המאה ה-16.
מצב העניינים בראשית המאה ה-16, גילוי העולם החדש על ידי קולומבוס והקפת אפריקה על ידי דיאש והפיצול הטריטוריאלי באימפריה הביאו לירידה במסחר ובשל כך לעושרה של העיר.
התאבנות ההיררכיה החברתית והמבנים המשפטיים תרמו לירידה במסחר; תחת לאופולד הראשון (שלט 1658–1705) הומרה הפאטריציה לתאגיד תורשתי, מה שהוביל את מעמד הסוחרים לפנות ליועץ הקיסרי, אם כי ללא הצלחה.
במהלך מלחמת שלושים השנים העיר לא תמיד הצליחה לשמר את מדיניות הנייטרליות שלה.
שיבוץ תכוף של חיילים קיסריים, שוודים וחיילי הליגה, תרומות למלחמה, דרישות לנשק, מתנות חצי-חובה למפקדי הצבאות הלוחמים והפסקת המסחר, גרמו נזק בלתי הפיך לעיר.
האוכלוסייה, שבשנת 1620 כללה למעלה מ-45,000, ירדה ל-25,000. בשנת 1632 במהלך מלחמת שלושים השנים, העיר, שנכבשה על ידי כוחותיו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, הושמה במצוררת על ידי צבאו של הגנרל הקיסרי אלברכט פון ולנשטיין.
העיר ירדה מחשיבותה לאחר המלחמה והחזירה לעצמה את חשיבותה רק במאה ה-19, אז צמחה כמרכז תעשייתי.
אולם גם לאחר מלחמת שלושים השנים חלה פריחה מאוחרת של אדריכלות ותרבות - אדריכלות הבארוק החילונית מודגמת בפריסה של הגנים האזרחיים שנבנו מחוץ לחומות העיר, ובבנייה מחדש של הכנסייה הפרוטסטנטית של העיר,
שנהרסה בשריפה בתחילת המאה ה-18 ונחשבת לתרומה משמעותית לארכיטקטורת הכנסיות הבארוקיות של פרנקוניה התיכונה.
לאחר מלחמת שלושים השנים, נירנברג ניסתה להישאר מנותקת מענייני חוץ, אך נדרשו ממנה תרומות עבור מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים, הראשונה בסכום של 6.5 מיליון גילדן.
הגבלות היבוא והיצוא שללו מהעיר שווקים רבים לייצור שלה, במיוחד באוסטריה, פרוסיה ובוואריה, מזרח וצפון אירופה.
ב-1790/1791 ניכס הבוחר הבווארי, קרל תאודור, חלק מהנחלות שהושגו על ידי העיר במהלך מלחמת לנדסהוט, אשר בוואריה טענה לחזקתה עליהם; פרוסיה תבעה וכבשה חלק מהשטח בשנת 1796. כשהבינה את חולשתה, העיר ביקשה להצטרף לפרוסיה אך פרידריך וילהלם השני סירב, מחשש לפגוע באוסטריה, רוסיה וצרפת.
בדיאט הקיסרי ב-1803 אושרה עצמאותה של נירנברג, אך עם הקמת הקונפדרציה של הריין ב-12 ביולי 1806, הוסכם למסור את העיר לבוואריה מה-8 בספטמבר; אוכלוסייתה מנתה אז 25,200 והחוב הציבורי שלה הסתכם ב-12.5 מיליון גילדן, כאשר בוואריה ערבה לתשלום החוב.
העיר הקיסרית כללה כ-1200 קמ"ר, מה שהפך אותה לאחת מטריטוריות הערים הקיסריות הגדולות ביותר; לאחר שהעיר הקיסרית ברן עזבה כדי להצטרף לקונפדרציה השווייצרית הישנה ב-1353, רק לערים הקיסריות של אולם ושטרסבורג היה שטח בגודל דומה.
האזור חולק למחוזות הישן והחדש.
המחוז הישן, שכלל גם יערות קיסריים היה קונצרן של לורדות ונחלות של רוזני העיר נירנברג, מנזרים ומתקנים חברתיים.
אותו צדק גבוה (Zentgericht ו-Freigericht) אשר נוהל על ידי רוזנות העיר נירנברג - ולאחר מכן המרקיזים של ברנדנבורג-אנסבך וברנדנבורג-ביירוית - היה מקור לסכסוך מתמיד.
המחוז החדש היה מורכב מהשטח שנרכש על ידי נירנברג במלחמת לנדסהוט; בשטח זה הייתה לעיר ריבונות מלאה.
הן במלחמות המרקיזים (1449/50 ו-1552–1554) והן במלחמת שלושים השנים, שטחה של העיר ואוכלוסייתה הושפעו באלימות משיבוץ חיילים, ביזה, תנועות חיילים ומחלות.
חלקים נרחבים משטחי העיר כעת נכבשו, מה שהוביל להפסדי מס מקבילים לנירנברג; מחאות לקיסר ולאימפריה היו לשווא, בשל המצב הצבאי-מדיני באותה תקופה.
משחק הכוח על מורשת נירנברג ראה את ציבור הבוחרים סיפק רצון טוב ותמיכה לצרפת המהפכנית בתחרות עם פרוסיה, אליה סופחו שתי המרקיזויות הפרנקוניות ב-1791. מאז, קנצלר פרוסיה, (1750–1822), ניסה להקים מחוז פרוסי אינטגרלי של פרנקוניה.
כאשר פרוסיה, במהלך שלה, כבר תבעה את זכויות המרקיזות של צדק גבוה בשטח המחוז הישן בשנת 1796, נירנברג הייתה מוגבלת כמעט רק לשטח המוקף בחומות העיר; נירנברג שמרה על זכות הצדק הגבוה רק באזור ליכטנאו והמובלעות בתוך בישופות במברג, גם הם פחתו על ידי סיפוח על ידי נסיכות הבוחר.
ב-1972, רוב השטחים לשעבר של נירנברג - במיוחד אלה במחוז החדש - אוחדו מחדש במחוז הבווארי של חבל נירנברג.
העיר הקיסרית החופשית בזאנסון הייתה עיר אימפריאלית חופשית בעלת שליטה עצמית שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
מ-1184 עד 1654 הייתה העיר בזאנסון עיר קיסרית חופשית כפי שמראה הסמל עד היום ונקראה ביזאנץ.
העיר הופרדה לראשונה מהממשל של רוזנות בורגונדי בשנת 1034 בתור נסיך-בישוף, מדינה כנסייתית באימפריה הרומית הקדושה.
העיר נשלטה על ידי הנסיכות-ארכיבישופות של בזאנסון, אם כי מאוחר יותר רוב כוחו הועבר למועצה בתוך העיר.
העיר הקיסרית החופשית כללה רק את העיר בזאנסון שהייתה מוקפת הפראנש-קונטה, כך שבמשך חלק גדול מהזמן היא נשלטה על ידי אלו ששלטו בגישה על פני הארץ שמסביב, תחילה על ידי הדוכסים של בורגונדי, ולאחר מכן על ידי ההבסבורגים.
לבסוף, היא איבדה את מעמדה הקיסרי אך נותרה עיר חופשית.
בזאנסון הפכה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה בשנת 1034, יחד עם שאר פראנש-קונטה.
ב-1184 הפכה העיר לארכיבישופות של בזאנסון, וקיבלה אוטונומיה כעיר קיסרית חופשית תחת קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הארכיבישוף של בזאנסון הועלה לנסיך האימפריה הרומית הקדושה ב-1288. הבישופים הקודמים, כגון איג הקדוש הראשון, כונו נסיכי האימפריה.
הקשר ההדוק לאימפריה בא לידי ביטוי בסמל העיר.
ב-1290, לאחר מאה שנים של לחימה בכוחם של הארכיבישופים, הכיר הקיסר בעצמאותה של בזאנסון.
באוגוסט 1336, הדוכס מבורגונדי ניסה לכבוש את בזאנסון לאחר מחלוקת עם הכמורה של פראנש-קונטה.
הדוכס שלח 9,000 חיילים שהקימו מחנה בסן-פרז'ה, ליד פלאנואז.
הדוכס נטש את המצור לאחר מספר חודשים.
העיר נקלעה למספר מחלוקות עם הארכיבישוף שלה וביקשה את עזרתם של מספר מגינים חיצוניים, או קפטנים, כגון פיליפ הטוב.
במאה ה-15, בזאנסון נכנסה להשפעתם של דוכסי בורגונדי, למרות שמעולם לא הכירה בריבונותם.
לאחר נישואיה של מארי, דוכסית בורגונדיה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1477, העיר הייתה למעשה נחלה הבסבורגית.
בשנת 1519, הפך קרל החמישי, מלך ספרד, לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
זה הפך אותו לאדון פראנש-קונטה ובזאנסון, שהייתה אז עיר גרמנית פרנקופונית.
בזאנסון התייחסו להבסבורגים כמגינים שלהם באותו אופן שבו התייחסו בעבר לדוכסי בורגונדי.