tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיר יש בית קברות יהודי משנת 1854. בשנת 1899 היו בעיר כאלף יהודים שהיוו 6,5% מאוכלוסיית העיר.
במקום היו שני בתי ספר יהודיים, אחד אשכנזי ואחד ספרדי.
בשנת 1930 היו במקום כאלפים יהודים והקהילה שימשה כמרכז גם עבור אלפים יהודים נוספים שחיו בחבל דוברוג'ה.
ביום 13 בדצמבר 1940 הלגיונרים המקומיים התקיפו את הקהילה היהודית במטרה לשדוד את רכושה במסגרת הרומניזציה.
הלגיונרים נכנסו לחנויות היהודיות באקדחים שלופים ואילצו את בעליהן לחתום על מסמכי מכירה באפס מחיר של רכושם.
המעשים התרחשו בעת שבמקום שהה סגן ראש ממשלת רומניה, הוריה סימה.
תלונה ישירה, שהוגשה לידי הוריה סימה, כעבור יומיים, על ידי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, מתנה את המתקפה והשיבה את רכושם של חלק מהיהודים, אלה שלא הספיקו לחתום על מסמכי ה"מכירה".
ביוני 1941 רוכזו מרבית יהודי המקום במחנה צבאי ומשם נשלחו לעבודות כפייה.
קונסטנצה נשארה הנמל היחיד שדרכו יכלו יהודי אירופה לברוח מהשואה.
אלפי יהודים יצאו דרך קונסטנצה, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, לא רק יהודים רומנים, גם פליטים יהודים מיהדות פולין, יהדות הונגריה ויתר המדינות בהן נרדפו באירופה.
שתי אוניות מעפילים, סטרומה ומפקורה, טבעו או הוטבעו בים השחור.
בחודש מאי 1946 יצאה מנמל קונסטנצה ספינת המעפילים "מקס נורדאו", שנשאה יותר מ-1,600 פליטי שואה, בדרכה לארץ ישראל, אולם בשל מדיניות ממשלת רומניה, הייתה זו ספינת המעפילים האחרונה שיצאה מנמלי המדינה.
בשנת 1956 חיו בעיר כ-600 יהודים, אך כיום נותרו בעיר עשרות בודדות של יהודים, רובם בגילאי ה-70+.
בשנים האחרונות הצטרפו לקהילה היהודית המקומית סטודנטים ישראלים אשר לומדים רפואה כללית ורפואת שיניים באוניברסיטת "אובידיוס".
הקהילה היהודית ברואן הייתה קהילה יהודית חשובה ביהדות צרפת בימי הביניים עד לגירוש צרפת הגדול.
במאה ה-19 הוקמה הקהילה מחדש בידי יהודים אשכנזים, עד שהושמדה בשואת יהודי צרפת.
בשנת 1100 חיו ברואן שבצרפת כששת אלפים יהודים, שהיוו 20% מאוכלוסייתה.
הקהילה היהודית ברואן הייתה חשובה ומשגשגת, עד לגרוש יהודי צרפת על ידי המלך פיליפ "היפה" (Philippe le Bel) בשנת 1306. במהלך המאה ה-19 חזרו היהודים האשכנזים להתגורר ברואן.
לפני השואה היו ברואן 550 תושבים יהודים.
קרוב ל-500 מיהודי הגטו נשלחו אל מותם במחנה ההשמדה.
עד היום קיים ברואן רחוב הקרוי בשם "רחוב היהודים" .
בגטו היו בתי כנסת עתיקים:
בית הכנסת הגדול בשם ה"סינגוג מונומנטל" (Synagogue monumentale) שנמצא ברחוב הקרוי בשם "רחוב היהודים " 55 .
כנסיית נוטרדאם דה לה רונדה שנמצא ברחוב הקרוי בשם "רחוב השעון הגדול" הייתה במקור בית הכנסת והפכה לכנסייה בשנת 1306.בית הכנסת רואן היה המפורסם ביותר מבין בתי הכנסת העתיקים בצרפת.
בגטו היה בית מדרש עתיק .
בראש הישיבה עמד הרשב"ם, ר' שמואל בן מאיר, נכדו של רש"י, ותקופה מסוימת הורה בה גם אברהם אבן עזרא.
בשנת 1976 נתגלו באקראי שרידי בנין הישיבה, מתחת לחצר המבנה הגותי של בית המשפט המחוזי.
על קירות האבן שלו נמצאו חרותות מילים עבריות, לרבות הפסוק "הבית הזה יהיה עליון".
בית הכנסת החדש ברואן נבנה בשנת 1950, נמצא ברחוב הקרוי בשם "רחוב הילדים הטובים" .
בית הכנסת החדש הוא בניין בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) שתוכנן על ידי האדריכל הצרפתי פרנסואה הר .
ההיסטוריה של היהודים בקרואטיה מתוארכת לפחות למאה ה-3, אם כי מעט ידוע על הקהילה עד למאות ה-10 וה-15.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-20,000 נפשות, שרובן נרצחו במהלך השואה שהתרחשה בשטחה של מדינת הבובות הנאצית מדינת קרואטיה העצמאית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מחצית מהניצולים בחרו לעלות בישראל, בעוד שעל פי הערכות כ-2,500 יהודים המשיכו להתגורר בקרואטיה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2011, התגוררו בקרואטיה 509 יהודים, אולם ההערכה היא שמספר זה אינו כולל את אלה שנולדו מנישואין מעורבים או את אלה שנשואים ללא יהודים (יותר מ-80 אחוזים מיהודי זאגרב משתייכים לקטגוריה זו).
בקרואטיה פועלים שמונה בתי כנסת וארגונים נלווים, הממוקמים בזאגרב, רייקה, אוסייק, ספליט, דוברובניק, צ'אקובץ, דארובאר, סלבונסקי ברוד.
קהילת זאגרב היא הגדולה והפעילה ביותר.
בזאגרב פועלות שלוש קהילות, שהגדולה והפעילה שבהם, היא קהילת בית חב"ד.
היא נוסדה בשנת 2005 עם הגעתם של שליח חב"ד הרב פינחס זקלס ורעייתו למקום.
בשנת 2017 הם חנכו בית כנסת של קבע במבנה גדול עם מקווה וגן ילדים במקום.
בספטמבר 2024 החליטה ממשלת קרואטיה להכריז על בתי העלמין היהודיים כאתרי מורשת תרבותית מוגנת.
יהדות קישינב או יהדות קישינאו, היא קהילה יהודית מאורגנת, שהתקיימה במשך שנים רבות בעיר קישינב, ותרמה רבות לכלכלתה ולתרבותה של העיר ושל חבל בסרביה.
הקהילה נחרבה לחלוטין בתקופת שואת יהודי רומניה, בניה ברחו, הוגלו ונרצחו.
אחרי מלחמת העולם השנייה שבו אל העיר ניצולים מעטים ויהודים נוספים וכעת זו הקהילה של עיר הבירה של רפובליקת מולדובה.
על קיומו של יישוב יהודי מאורגן בקישינב מעיד התקנון של חברת קדישא המקומית משנת תקל"ג (1773).
לאחר סיפוח בסרביה לאימפריה הרוסית ב-1812, השתררה יציבות, שהביאה לשגשוג והתרחבות קישינב וגם של הקהילה היהודית בה.
בשנת 1887 נפתח בית העלמין שפועל עד היום.
אנטישמיות גוברת באימפריה הרוסית ותנאים כלכליים טובים יותר, גרמו ליהודים רבים להתיישב בקישינב.
ב-1900 היו 43% מתושבי קישינב יהודים, מהאחוזים הגבוהים באירופה בזמן ההוא.
ב-1903 וב-1905 התרחשו בעיר פרעות קישינב נגד היהודים.
בשנת 1913 נבנה בית הכנסת הכוראלי של קישינב, שהיה לבית הכנסת הגדול מבין 77 בתי הכנסת של העיר.
הוא פועל עתה כתיאטרון עירוני.
במלחמת העולם השנייה, בעת כיבוש קישינב והפרעות ביהודיה (1941), נרצחו רבים מיהודי הקהילה ואחרים ברחו מהעיר.
יתר יהודי העיר כונסו בגטו קישינב ובהמשך גורשו לטרנסניסטריה - מרביתם נרצחו בדרך.
הרב זלמן אבלסקי שליח חב"ד כיהן כרב הראשי של מולדובה עד לפטירתו בשנת 2014 (תשע"ד), ובהנהגתו הוקמו בקישינב בית כנסת, מקווה טהרה, מוסדות חינוך ומרכז גמילות חסדים לרווחת הקהילה.
מאז 2007 הרב פנחס זלצמן מנהיג את הקהילה האורתודוקסית בעיר, בחסותה של בית הכנסת אגודת ישראל, אשר הוקם בשנת 1886. כחלק מתפקידו כרבה הראשי של מולדובה.
בעיר שני בתי ספר יהודים של רשת אורט עולמי, אחד נקרא על שם הרמב"ם והשני על שם הרצל.
יהדות קוראסאו היא הקהילה היהודית הוותיקה ביותר ביבשת אמריקה.
הקהילה נוסדה בשנת 1651 והייתה לה השפעה משמעותית על ההיסטוריה של קוראסאו.
באי בית הכנסת העתיק ביותר שנמצא עדיין בשימוש ביבשת אמריקה.
כיום יש באי מספר קהילות אשכנזיות ומספר קהילות ספרדיות.
היהודי הראשון שהגיע לאי היה שמואל כהן, יזם שהגיע על הספינה בראשות יוהאן ון-וולבייק, שכבש את האי מהספרדים בשנת 1643. בשנת 1651 הביא ז'ואו דה-ילן כעשר משפחות מהקהילה היהודית הפורטוגזית של אמסטרדם להתיישב באי.
מרביתם עבדו במטע התקווה באי.
בשנת 1659 הביא יצחק דה-קוסטה את הקבוצה השנייה לאי.
בתחילה ניסו היהודים להיות עובדי אדמה, אבל בסופו של דבר רובם התרכזו בעיר הבירה וילמסטאד ועברו להיות סוחרים שהיו אחראים על הסחר עם אירופה.
יצחק מרדכי יוסט תיאר את הקהילה באי בסביבות שנת 1845:
היהודים בקוראסאו תוארו בעיתון "הכרמל" בשנת 1860 כמי שמקפידים על שמירת המצוות יותר מיהודי פרמריבו.
קבוצת המתיישבים הראשונה, שכללה כעשר משפחות, הקימה את קהילת "מקוה ישראל".
קבוצת המתיישבים השנייה הביאה איתה את ספר התורה הראשון באי, אשר הובא מקהילת הספרדים של אמסטרדם.
ספר התורה עדיין משמש את הקהילה בבית הכנסת "מקוה ישראל".
בית הכנסת נוסד בשנת 1703.
בשנת 1864 שליש מהקהילה נפרדה והקימה בית כנסת רפורמי, 'בית עמנואל'.
כעבור 100 שנה התאחדו הקהילות שוב לקהילת "מקוה ישראל–עמנואל" המתפללת בסגנון היהדות הרקונסטרוקטיבית.
בתחילת המאה ה-20 החלו להגיע יהודים מתפוצות אשכנז, שלא נתקבלו בסבר פנים יפות על ידי הקהילה הספרדית.
על כן הקימו קהילה משל עצמם שנקראה "מועדון מאוחד" ואת בית הכנסת "שערי צדק" בשכונת סקרלו.
בהמשך עבר בית הכנסת לשכונת מהאי לבית שהוסב לבית כנסת.
בשנת 2006 נבנה בית הכנסת החדש ברחוב מגדלנווכ.
בית הכנסת נחשב לאורתודוקסי ופועל בשבתות ובימים טובים.
נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21, אין לקהילה רב קבוע, אולם היא מזמינה שליחים בחגים ובימים הנוראים.
חברי הקהילה מנחים את התפילה בשבתות.
בית הקברות "בית חיים" של הקהילה היהודית שוכן ליד העיירה בלנהיים שבמערב האי.
הוא נוסד בשנת 1659 ונחשב לבית הקברות היהודי העתיק ביותר בחצי הכדור המערבי.
הקבורה הראשונה בבית הקברות הייתה של יהודית נוניס דה-פונסיקה שנפטרה בתאריך ה' בשבט תכ"ח.
כמו שאר מוסדות הקהילה היהודית, בית הקברות הוקם על ידי מהגרים שהגיעו מהולנד וניסו לחקות את אורח החיים בקהילה היהודית באמסטרדם.
בית הקברות נקרא על שמו של בית הקברות "בית חיים" באודרקרק.
קברי הנפטרים הראשונים לא נשאו אבני מצבות כיוון שהיו צריכים לייבא אותן מאיטליה או מהולנד.
המצבות שיובאו עוצבו בסגנון הייחודי של בית הקברות באודרקרק.
מעריכים שבבית הקברות נקברו כ-5200–5500 יהודים, אולם רק למחציתם הוצבו מצבות כמקובל.
ישנם מספר מקורות עתיקים שעל פיהם משערים חוקרים בני זמננו שייתכן כי מספר קהילות יהודיות חיו בעיר קרתגו.
מספר השערות לגבי הקהילה היהודית
השערה אחת גורסת כי לאחר חורבן בית ראשון קבוצות יהודים שגלו מארץ ישראל השתקעו באי ג'רבה.
לפי יוסף בן מתתיהו היהודים תושבי ג'רבה והסביבה סייעו לפיניקים להקים את קרתגו, או לחלופין, התיישבו לצידם עקב קשריהם הטובים בארצות האם שלהם, כפי שמתואר גם במקרא.
לאחר מכן, כאשר חרבה קרתגו במלחמה הפונית השלישית, התגיירו רוב תושביה הפיניקים.
תאוריה זו מתרצת את סיבת היעלמותם התמוהה של תושבי קרתגו הפיניקים מן האזור.
לפי ספר יוסיפון, טיטוס יישב כ-50,000 יהודים בצפון אפריקה, ואבן ח'לדון (1332–1406), בן תוניסיה בעצמו, ציין כי נתקל במספר שבטים ברברים שהתגיירו.
בתלמוד הירושלמי מופיעים ארבעה רבנים שהיו רבני העיר קרתגו.
אם כי קיימת טענה כי התלמוד התכוון להזכיר את הרבנים של הקהילה היהודית בעיר קרטחנה שבספרד, שנקראה על שם קרתגו .
אלפרד לואי דלאטר, ארכאולוג צרפתי, חשף נקרופוליס שבו נתגלו סממנים יהודיים (דוגמת שופר, מנורה, ואתרוג) המתוארכים לתחילת המאה ה-3, בעיירה בתוניסיה.
מקורות נוספים טוענים כי כשגאיזריק מלך הוונדלים בזז את רומא, הוא לקח את כלי המקדש אל בירתו החדשה קרתגו.
יהדות קולקטה נוסדה בסוף המאה השמונה עשרה (1798) בקוֹלְקׇטׇה (שנודעה בעבר בשם כלכותה), בהודו, כאשר סוחרים מיהדות בגדאד (עיראק), ומיהדות חאלאב (סוריה) בחרו להתבסס לצמיתות בבירה המתהווה של הראג' הבריטי.
הקהילה הפכה למרכז הפזורה המסחרית היהודית הבגדאדית דוברת ערבית יהודית באסיה.
מייסד הקהילה היהודית בקולקטה הוא אהרן עובדיה הכהן, סוחר יהודי מחאלאב.
בתחילת המאה התשע-עשרה הקהילה היהודית בעיר גדלה במהירות.
היא נבנתה בעיקר ממהגרים יהודים מבגדד ובמידה פחותה מיהודי חאלאב.
מבחינה היסטורית הקהילה הונהגה על ידי אליטת סוחרים עשירה שסחרה בכותנה, יוטה, תבלינים ואופיום שנרכשו מהמשפחות היהודיות המובילות של בגדאד וחאלאב.
משפחות סוחרים יהודיות בגדאדיות שהתגוררו בעיר נקשרו בקשרי נישואין או מסחר עם הקהילות היהודיות הבגדאדיות הקטנות יותר שסחרו ברחבי אסיה בערים יאנגון, סינגפור, הונג קונג ושנגחאי, כמו גם עם הקהילות היהודיות הגדולות יותר במומבאי ובמזרח התיכון.
במהלך סוף המאה התשע-עשרה הייתה קולקתה מרכז קהילתי קטן של יהדות בבל ועיראק לפני שהיהודים הבגדאדים החלו לעבור מזהות יהודית-ערבית/מזרחית לזהות יהודית בריטית בהנהגת הסוחרים ששון, עזרא, אליאס, גובאי, משפחות בליליוס ויהודה.
בימי הזוהר של הקהילה, הסוחרים היהודים של קולקטה תמכו במספר רב של מוסדות דת וצדקה מובילים בארץ ישראל, לבנון ועיראק.
באמצע המאה העשרים, הקהילה היהודית הבגדאדית בעיר הגיעה לשיא של למעלה מ-6,000 חברים, בשעה שקהילות קטנות יותר נמלטו לעיר מהפלישות היפניות או מכליאות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר עצמאות הודו בשנת 1947 נקודת השיא הזו התהפכה לירידה חדה במספרים.
הקהילה היהודית היגרה מהעיר, בעיקר לאוסטרליה, קנדה, בריטניה, ישראל וארצות הברית.
הגירה זו נבעה בעיקר ממאבקי הכח לחלוקת הודו, פירוק מערכת המסחר הקולוניאלית באסיה, ניתוק הסחר היסטורי שזרם בין המזרח התיכון לאסיה והקמת מדינת ישראל.
המעטים שנותרו בעיר שמרו על זהותם היהודית-הודית, הגיעו לתפקידים בולטים בצבא, בפוליטיקה ובאמנות.
בתחילת המאה העשרים ואחת נותרו בעיר פחות מעשרים יהודים.
בתי הכנסת שנותרו הפכו לאתרי מורשת נגישים שנוסדו על ידי יהודי עיראק בעיר.
נכון לשנת 2023, המשפחות היהודיות הבגדאדיות העשירות נהנות מבולטות בתרבות ובתקשורת הבריטית.
במהלך השלטון הבריטי בהודו, קולקטה הייתה מטרופולין משגשג, בירת הודו הבריטית והמרכז המסחרי של הודו.
היא משכה אליה קהילות סוחרים רבות כולל יהודים.
המהגר היהודי הראשון שתועד בקולקטה היה שלום אהרן עובדיה כהן, שהגיע לקולקטה בגיל 36 בשנת 1798. כהן נולד בחאלאב שבסוריה ב-1762. הוא הגיע לפרובינציית סוראט בשנת 1792 והתבסס כסוחר לפני שעבר לקולקטה.
בשנת 1805 הגיע אחיינו משה סימון דואק הכהן לקולקטה.
בתחילת המאה התשע-עשרה החלו יהודי בגדאד להתיישב במספרים גדולים בקולקטה, ובכך עלה מספרם על מספר היהודים מחאלאב.
הקהילה היהודית בקולקטה גדלה במהירות, הן מבחינת גודל והן מבחינת יוקרה, כאשר יהודים מעיראק שהייתה אז פרובינציה של האימפריה העות'מאנית, ברחו ממנה כתוצאה מרדיפת השלטון של דאוד פאשה (1817–1831) כולל רבות מהמשפחות המפורסמות ביותר של בגדאד.
תוך זמן קצר מספרם של יהודי עיראק, שרובם מבגדאד, עלה על מספרם של יהודי חאלאב שהיו הראשונים שהתיישבו בעיר.
עד סוף המאה התשע-עשרה מנתה קהילת קולקטה כ-1,800 איש.
במשך כל ימי הזוהר של הקהילה, נשלטה הקהילה היהודית הבגדאדית על ידי המשפחות, עזרא, אליאס, יהודה, ששון, בליליוס ומוסלאה.
משפחות מובילות אלו נישאו זו בזו במהלך הדורות.
משפחת עזרא הייתה המשפחה הדומיננטית בקהילה היהודית הבגדאדית במשך חלק ניכר מההיסטוריה שלה.
ההיסטוריה הפוליטית הקהילתית של יהודי בגדאד בקולקטה נסבה סביב הקבלה או ההתנגדות לדומיננטיות של המשפחות המובילות.
אליטת סוחרים זו מנתה פחות מארבעים משפחות, שחבריה צברו עושר עצום, היא העסיקה רבים מאוד מבני קהילת יהודי בגדאד, בניהול מוסדות הדת של הקהילה ומימון מערכת הצדקה שלה.
השאר היו חנוונים, רוכלים, מתווכים, בעלי מלאכה, עובדי חרושת או פקידים.
ככלל הקהילה דבקה במסחר, מימון, מעטים יחסית מחברי קהילת יהודי בגדאד נכנסו לשירות הממשלתי או למקצועות החופשיים.
לפחות חמישים אחוז מהקהילה היהודית הבגדאדית בקולקטה הייתה ענייה ותלויה בצדקה יהודית קהילתית.
לאורך המאות התשע עשרה והעשרים משפחות הסוחרים הגדולות שהיוו את גרעין הקהילה היהודית הבגדאדית נסעו רבות ברחבי המזרח התיכון ואסיה, לבניית הונם.
הם שאפו לשמור על האיזון בין אימוץ התרבות האירופית שאפיינה את המעמד העליון הבריטי, לבין נאמנות איתנה לאמונת אבותיהם ולמסורותיהם.
הם הביעו את מסירותם למסורות היהודיות באמצעות חסות שנתנו לבתי כנסת גדולים, סמינרים דתיים, ספרי תורה וספרי קודש אחרים ברחבי אסיה והמזרח התיכון.
הדור הראשון של המתיישבים היהודים בקולקטה בראשית המאה ה-19 דיבר ערבית יהודית בביתם ודבק בסגנון התלבושות הערבי שלהם בפומבי.
עם הזמן סגנון הדיבור והתלבושת החל להשתנות כאשר הדור השני של היהודים שנולדו בקולקטה אימצו את הלבוש ואת אורח החיים האירופאים ואת האנגלית כשפת התקשורת שלהם.
עד שנת 1906 תועד השינוי בין היהודים העשירים בהרגלי לבושם האירופאים אף על פי ששפתם העממית נותרה ערבית.
בקרב המעמדות החברתיים הנמוכים, הדורות המבוגרים שמרו על סגנון הלבוש הערבי ואילו הדורות הצעירים אימצו את האירופי.
גם הזהות שלהם התפתחה מזהות יהודית-ערבית ליהודית-בריטית.
קולקטה בסוף המאה התשע-עשרה הייתה מרכז רוחני קטן של יהודי-עיראקי עם עיתונים יהודיים-ערביים רבים, שסיקרו מקרוב אירועים בבגדאד ובמזרח התיכון, כולל ספרים בעברית וערבית-יהודית שהודפסו בקולקטה.
בתחילת המאה העשרים המרכז הרוחני בקולקטה הצטמצם תוך ירידה בצריכת התרבות היהודית-ערבית.
גל חדש של עיתונים ומועדונים בעלי אוריינטציה ציונית בשפה האנגלית פרח באמצע המאה העשרים לפני עצמאות הודו.
מעמד הביניים והיהודים העניים יותר היו אלה שנמשכו לציונות ולאגודות הקהילתיות הפופולריות החדשות שקמו בעיר.
לאורך העשורים האחרונים של המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים הקהילה לבשה צביון בריטי בהרגלים התרבותיים והלבוש.
עם זאת, היהודים הבגדאדיים של הודו הבריטית, כולל קולקטה, לא נכללו בחוק כאירופאים במהלך השלטון הבריטי.
בשנת 1885, יהודי הקהילה הבגדאדית סווגו על ידי הממשל הבריטי כיילידים.
אמנם תחילה נטען שהגעתם המאוחרת להודו ועור גופם החיוור, כמו גם הרגליהם החברתיים וסגנונות לבושם, גרמו לכך שהם סווגו בתחילה כאירופיים.
אך בשנת 1885 הקהילה נחרדה לגלות שבתי הספר שלהם כבר לא סווגו כאירופיים.
במשך השלטון הבריטי בהודו, נאבקו יהודי הקהילה הבגדאדית להיות אירופאים.
הם ביקשו פטור מחוק הנשק ההודי משנת 1878 שאסר על ילידים לשאת נשק אך לא הצליחו.
הם ביקשו לעבור מציבור הבוחרים הילידים הלא-מוסלמיים אל ספר הבוחרים האירופי ב-1929 וב-1935 לבחירות למועצה המחוקקת של בנגל, אך לא הצליחו.
רבים התרעמו על כך שהבריטים לא יתרועעו איתם ולא אפשרו להם להיות חברים במועדונים ללבנים בלבד וחלקו תחושה שהבריטים הם כובשים שמתעלמים מהיהודים.
העובדה שכל הזיכרונות שנכתבו על יהודי בגדאד ההודים כמעט כולם נכתבו על ידי חברי קהילת קולקטה, מבליטה את רמת ההשכלה הגבוהה וההנהגה הרוחנית של קהילת יהודי קולקטה בהתייחס לקהילה היהודית הבגדאדית באסיה בכלל.
לאחר עצמאות הודו, רוב האוכלוסייה היהודית הבגדאדית החלה להגר במהירות ללונדון, לשם הגיעו משפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות העשירות.
הגירת הקהילה היהודית הושפעה בעיקר מההרג שנגרם בפוגרום המוסלמי הגדול בקולקטה שהחל ב־16 באוגוסט 1946. בפוגרום, שנמשך כשבעים ושתיים שעות של אלימות הינדית-מוסלמית, נהרגו בעיר כ-4,000 בני אדם ו-100,000 בני אדם נשארו ללא קורת גג.
תמונות ההרס והמוות שערערו את הקהילה היהודית הבגדאדית כללו גם תמונות של נשרים שחגו מעל ערימות של שרידי אדם ברחובות קולקטה.
ההגירה ההמונית החלה ברגע של שבר כלכלי קיצוני.
תוך שנים ספורות פורקה מערכת המסחר הקולוניאלית הטרנס-לאומית שבה הם שגשגו.
בהודו, תקנו תקנות כלכליות חדשות שנחקקו על ידי ממשלת הודו הצעירה.
התקנות הגבילו יבוא ושלטו במטבע חוץ, דבר שפגע באופן חמור בעסקיהן של משפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות שהובילו את הקהילה היהודית.
משפחות אליטת הסוחרים היגרו במהירות כאשר דובר על הטלת חוקי הסוציאליזם והלאמה של הבנקים.
המשפחות חשו שהגירה חיונית להבטחת עושרן.
הסוחרים חששו שהם לא יפסיקו להוציא כספם מהודו.
ההגירה של המשפחות העשירות וסגירת עסקיהם הביאה להגירת יתר המשפחות היהודיות שחיפשו מקורות פרנסה חליפיים מחוץ להודו לאלה שאבדו להם עם הגירת אליטת הסוחרים.
בני הקהילה היהודית הבגדאדית שהגיעו לקולקטה לאחר הפלישה היפנית לסין, בורמה וסינגפור המשיכו בבריחתם והצליחו להבטיח לעצמם מעמד של פליטים בארצות הברית.
מ-1947 עד 1952, בני הקהילה היהודית הבגדאדית בהודו, עדיין החזיקו בדרכונים הודיים בריטיים.
כתוצאה מכך, כל אותם יהודים שרצו להגר ויכלו להרשות לעצמם את דמי הנסיעה עזבו את הודו.
משפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות העשירות יותר מקולקטה שהיה להם קשרים לממסד הבריטי ומשפחת ששון התיישבו במערב לונדון, שם הם היוו במהירות את רוב הקהילה ההיסטורית של יהודי ספרד ופורטוגל.
העשירים פחות התיישבו בגולדרס גרין שבצפון לונדון.
בתחילת שנות ה-60 הפכה גולדרס גרין לביתה של הפזורה היהודית הבגדאדית שהייתה גדולה יותר מהפזורה בשנחאי, בורמה, הודו וסינגפור.
הקהילה הקימה בתי כנסת שבהם התפללו בסגנון המזרח.
עד סוף שנות ה-50 היו בגולדרס גרין יותר יהודים מקולקטה מאשר בקולקטה עצמה.
חלק מהקהילה היהודית הבגדאדית ניסה להגר לאוסטרליה אך במהלך שנת 1948 אוסטרליה יישמה מדיניות הגירה שלא אפשרה ליהודים מהמזרח התיכון ומאסיה להתיישב בה.
עם זאת, בתחילת שנות ה-50 נפתחה האפשרות להגר לאוסטרליה.
פתיחת שערי אוסטרליה להגירה הביא להגירה ניכרת של יהודי הקהילה היהודית הבגדאדית מקולקטה לאוסטרליה.
על פי ההערכות, שליש מהקהילה היהודית הבגדאדית של קולקטה התיישבה בסופו של דבר בסידני שבאוסטרליה, והשאר התיישבו בישראל.
למרות התמיכה וההתעניינות בציונות בקולקטה לפני מלחמת העולם השנייה, רק מעטים יחסית מיהודי הקהילה הבגדאדית של קולקטה התיישבו בסופו של דבר באופן קבוע בישראל.
בישראל, יהודי הקהילה בגדאדית מהודו, התיישבו ברמת אליהו, אשדוד ובשכונת כורדני (קריית מוצקין) ליד חיפה וברחבי הערים הגדולות בישראל.
יהודי הקהילה הבגדאדית של קולקטה שהתיישבו בישראל לא שמרו על זהותם הקהילתית אלא שהתמזגו עם הקהילה היהודית העיראקית הרחבה יותר.
אלה שנשארו בהודו אימצו זהויות יהודיות-הודיות חדשות.
בקולקטה הצטמצמה האוכלוסייה היהודית ל-700 איש בלבד עד שנת 1969.
ללא המנהיגות ההיסטורית והצדקה של משפחות הסוחרים הפכו החיים הקהילתיים, קשים לתחזוקה.
עד אמצע שנות התשעים נותרו בקולקטה פחות מ־200 יהודים.
חוסר ההזדמנויות הן לעסקים והן לחינוך איכותי ובפרט לנישואים יהודיים בקולקטה, האיץ את פירוק הקהילה בסוף המאה העשרים.
הקהילה היהודית הבגדאדית בקולקטה, הקימה חמישה בתי כנסת עצמאיים ושני בתי ספר.
אחד מבתי הספר ממשיך לפעול גם בשנת 2023 כבית ספר לבנות בו לומדות כ-700 תלמידות.
בית הכנסת הראשון, המכונה בית הכנסת הישן, נבנה על ידי שלום דוד כהן.
אחת הדמויות המרכזיות בבניית בתי הכנסת של קולקטה הייתה יחזקאל יהודה .
יחזקאל יהודה היה תלמודיסט מוערך שהוביל את הקהילה היהודית הבגדאדית בקולקטה ובנה שני בתי כנסת.
הוא היה סוחר מוביל בבדי אינדיגו, במשי ובמלמלות.
הוא היה צאצא של שלמה מעתוק שהיה מאצולת יהודי עיראק.
אחד מבניו לאשתו הראשונה היה מנהיג היהודים בבגדאד.
בן אחר ניהל ישיבה בירושלים שייסד יחזקאל יהודה בה למדו כל הזמן לפחות עשרה תלמידי חכמים.
בשנת 1825 בנה יחזקאל יהודה את בית הכנסת "נווה שלום" ברחוב קנינג.
בית הכנסת נבנה מחדש בשנת 1911. בשנת 1856 בנו יחזקאל יהודה ודוד יוסף עזרא את בית הכנסת "בית אל" ברחוב פולוק.
הוא נבנה מחדש והורחב ב-1886 על ידי אליאס שלום גובאי.
בשנת 1884 בנה אליאס דוד יוסף עזרא את בית הכנסת מגן דוד לזכרו של אביו דוד יוסף עזרא.
משפחת עזרא נתפסה כאחת ממשפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות הבולטות בעיר בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
השם עזרא נתפס כשם אריסטוקרטי ביותר בקרב יהודי עיראק.
הרב שלמה תווינא, יליד וחניך ישיבות בגדאד, ומחברם של למעלה ממאה ספרים, היה רבה של העיר, ואף ערך והדפיס בה את עיתון מגיד מישרים.
שלושת בתי הכנסת של קולקטה ששרדו, שוחזרו בתחילת המאה העשרים ואחת והם ייחודיים בהיותם חלק מבתי הכנסת הבודדים ששרדו ונשארו נגישים, שנבנו על ידי יהודי עיראק.
שני בתי כנסת נוספים שהיו קיימים בעבר אך לא שרדו כחלק מהמורשת היהודית של קולקטה הם "מגן אבות" הקטן יותר, משנת 1897, שנהרס ובית הכנסת "שערי רצון", שנבנה בשנת 1933, נכון לשנת 2023 בית הכנסת סגור.
בית הקברות היהודי בקולקטה ממוקם על הכביש הראשי של נרקלדנגה.
שלום אהרון עובדיה הכהן, ממייסדי הקהילה היהודית של קולקטה, רכש את קרקע לבניית בית הקברות מחברו הבנגלי מוסלמי.
הפטירה הראשונה המתועדת בקהילה היהודית של קולקטה הייתה של משה דה פאס, שליח מצפת, שמת ב-1812 בקולקטה.
בבית הקברות נמצאת גניזה של כתבי קודש מסוף המאה התשע-עשרה.
בית הקברות משקף את התרבות היהודית הבגדאדית של הקהילה ואת התפתחותה.
הקברים הבגדאדיים מהמאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים מעוגלים ושטוחים לפי הדפוס הספרדי והמזרחי המסורתי.
מאמצע המאה העשרים הופיעו כמה מצבות עומדות של יהודי אשכנז.
קברים מאוחרים יותר של יהודי הקהילה הבגדאדית העשירים יותר, משנות ה-30 ואילך, הם דקורטיביים יותר ועליהם כיתוב באנגלית ולא רק בעברית.
דבר המצביע על ה"התמערבות" הגוברת של הקהילה.
בית הקברות מכיל כ-2,000 קברים כמעט כולם מלפני ההגירה ההמונית של הקהילה באמצע המאה העשרים.
בית הקברות נהרס חלקית בסוף המאה העשרים אך שופץ בתחילת המאה העשרים ואחת.
נכון לשנת 2023 הוא מטופל ומטופח.
JFR ג'ייקוב, לוטננט גנרל בצבא ההודי
פראמילה (אסתר ויקטוריה אברהם), שחקנית הודית וזוכה בתחרות מיס הודו הראשונה
מנשה מאייר, מנהיג ומיטיב הקהילה היהודית בסינגפור
יהדות קוסובו משקפת במידה רבה את ההיסטוריה של היהודים בסרביה, למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר קוסובו, כחלק מממלכת אלבניה, הייתה בשליטה איטלקית ולאחר מכן בשליטה גרמנית.
אין כמעט תיעוד של יהודי הבלקן לפני שהאזור נכבש על ידי העות'מאנים הטורקים.
אולם כל הקהילות היהודיות בבלקן זכו לחיזוק במאות ה-15 וה-16 עם הגעתם של פליטים יהודים שנמלטו מהאינקוויזיציה הספרדית והפורטוגזית.
הסולטאן באיזיט השני מהאימפריה העות'מאנית קיבל את הפליטים היהודים לאימפריה שלו.
והם היו מעורבים במסחר בין המחוזות השונים באימפריה העות'מאנית, בעיקר במסחר במלח.
במפקד אוכלוסין טורקי משנת 1455, באזור ברנקוביץ'(המכסה 80% מקוסובו של ימינו) תועד בית אחד בווצ'יטרן בו התגוררו יהודים.סטטיסטיקאי אוסטרי פרסם בשנת 1899 הערכה לפיה בקוסובו היו:
8% הנותרים: צינצרים, טורקים, צ'רקסים, רומנים ויהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, סרביה התאחדה עם מונטנגרו, ולאחר מכן עם מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ויצרה את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ששמה שונה במהרה לממלכת יוגוסלביה.
באותה עת ישבו בקוסובו כ-500 יהודים.
מפקד האוכלוסין של 1921 עבור השטחים הכוללים את קוסובו של ימינו מנה 439,010 תושבים:לפי דת:
בשנת 1941 חוברה קוסובו לאלבניה הגדולה שנשלטה על ידי איטליה.
ביולי 1943, כשאיטליה חתמה על הסכם שביתת הנשק, הגרמנים השתלטו על קוסובו.
בשנת 1944, פרטיזנים קומוניסטים כבשו מחדש את קוסובו מאלבניה והפכו אותה לחלק מיוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית.
ספרות עדכנית מצביעה על חמישה גירושים מתועדים מקוסובו:
באוגוסט 1941, ממיטרוביצה שנמצאה תחת הכיבוש הגרמני, נשלחו 88 יהודים למחנה הריכוז סיימישטה ליד בלגרד שם הם נרצחו.
לפני הגירוש נעצרו, לכאורה ,כל הגברים היהודים במיטרוביצה, בעוד שהנשים נשלחו לעבודות כפייה יומיומיות.
בפברואר 1942, הנשים נעצרו עם ילדיהן, רכוש יהודי נלקח על ידי משתפי פעולה מקומיים ובית הכנסת נהרס.
דו"ח משנת 1960 למינהל ביטחון המדינה של סרביה של קורבנות מ-12 משפחות שנורו במחנה בחורף 1941.
בשנת 1942, 250 מיהודי יוגוסלביה, כולל מספר לא ידוע של יהודים ילידי קוסובו, גורשו לאלבניה.
נכון לשנת 1943, ההיסטוריון דניאל פרז מציין כי הם היוו חלק מ-500 יהודים שהוחזקו במעצר בית או במחנות ריכוז בעיירות האלבניות בראט, קרויה וקאוואג'ה.
הוא מציין כי תנועת יהודים שהיו ילידי ושאינם ילידי קוסובו לאלבניה נמשכה לאורך כל תקופת המלחמה.
במרץ 1942, המשטרה הצבאית האיטלקית עצרה 51 פליטים יהודים והעבירה אותם לנאצים.
לפי ההיסטוריון נואל מלקולם הם נשלחו לסיימישטה.
דניאל פרז מפרט כי רשימת הגירוש נערכה על ידי השלטונות האיטלקיים והמשטרה האלבנית המקומית וכי הם נשלחו תחילה ל"מחנה ריכוז" [שגיאה טרמינולוגית ככל הנראה – שכן מדובר במחנה מעצר] בפרישטינה לפני שהועברו למיטרוביצה.
ב-14 במאי 1944, המפקד הנאצי היינריך הימלר פקד על הדיוויזיה ההררית אס אס ה-21 לעצור 281 יהודים שנשלחו לברגן-בלזן דרך בלגרד הכבושה, שם, לפי נואל מלקולם, יותר מ-200 מתו, או לפי מרטין קופרס, לפחות 177 מתו.
באוגוסט 1944 רוברט אליז פרסם של 789 קורבנות, בעיקר לא-יהודים, הכולל בוסנים, אלבנים, סרבים, קומוניסטים, פרטיזנים ופעילים, שנעצרו על ידי הדיוויזיה ההררית.
ברשימה היו 31 אנשים שתועדו כיהודים, ועוד 11 אנשים, בעיקר ילדים, שהיו רשומים אך ורק על בסיס השתייכות למשפחה יהודית.
נואל מלקולם סיכם שמתוך 551 יהודים ילידי קוסובו שנכחו לפני המלחמה, 210 מתו עד לסיומה.
הדבר אינו תואם מספרית עם הראיות המלאות לעיל.
המספר האמיתי נותר לא ידוע.
הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה הוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לתאם בין הקהילות היהודיות של יוגוסלביה שלאחר המלחמה ולפעול למען זכותם של יהודים לעלות לישראל.
מטה הפדרציה היה בבלגרד, בירת יוגוסלביה שלאחר המלחמה.
יותר ממחצית מיהודי יוגוסלביה ששרדו בחרו לעלות לישראל לאחר מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית של סרביה, ולמעשה של כל הרפובליקות ביוגוסלביה, נשמרה על ידי הכוח המאחד של פדרציית הקהילות היהודיות ביוגוסלביה.
אולם כוח זה הסתיים עם פירוק יוגוסלביה בשנות ה-90.
יהודי סרביה חיו בשלווה יחסית ביוגוסלביה בין מלחמת העולם השנייה לשנות ה-90. לפי מפקד האוכלוסין של 1991, היו בקוסובו 112 יהודים, אם כי ייתכן שהיו יותר.
עם זאת, בסוף המלחמה הקרה התפרקה יוגוסלביה.
המלחמה על קוסובו החלה בשנות ה-90, כאשר מנהיג סרביה סלובודן מילושביץ' החל לבסס את השלטון בקוסובו וצבא השחרור של קוסובו ניהל התקוממות בדלנית.
ב-1999, כוחות בינלאומיים גירשו את הכוחות הסרבים מקוסובו.
במהלך הסכסוך, 50 היהודים שנותרו בעיר הבירה המחוזית פרישטינה ברחו לאלבניה, משום שהיו להם קשרים תרבותיים ולשוניים הדוקים עם האלבנים.
מעט מאוד יהודים נותרו בקוסובו, לדברי צ'דה פרלינצ'ביץ', מנהיגת הקהילה היהודית הקטנה של פרישטינה.
היא סיכמה כי: לישראל יחסים טובים עם קוסובו, והיא שלחה סיוע הומניטרי במהלך ואחרי המלחמה 1998–1999 עם משטרו של סלובודן מילושביץ'.
החל משנת 2020 ישראל הכירה בעצמאות קוסובו וזאת הקימה את שגרירותה בירושלים.
קוסובו אימצה את האופן בו מוגדרת אנטישמיות לפי כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה, זאת כתמיכה במאמצים הבינלאומיים למאבק באנטישמיות.
יהדות קלדוניה היא הקהילה היהודית בקלדוניה החדשה, קבוצת איים בדרום מערב האוקיינוס השקט, אחת מחמש הטריטוריות של צרפת מעבר לים.
בשנת 1987, הוקמה הקהילה היהודית לראשונה כשהיא מנתה כ-50 חברים.
מרבית יהודי קלדוניה גרים בעיר הבירה נומאה.
שם גם ממוקם בית הכנסת ומרכז קהילתי יהודי, "האגודה לתרבות ישראלית בקלדוניה החדשה".
כמעט כל היהודים בקלדוניה החדשה הם יהודים ספרדים ממוצא צרפתי ופליטים יהודיים שהתיישבו בצרפת שעודדה את הגירתם לקלדוניה החדשה בשל שתי סיבות, הרחקתם של היהודים ואחיזה על ידי התיישבות של צרפתים בקלדוניה החדשה שתחת שליטתה.
מרבית חברי הקהילה הם אנשי עסקים ועובדי ממשל.
בשנת 2017 נפתח בית חב"ד בנומיה.
באותה השנה מנתה האוכלוסייה יהודית של קלדוניה החדשה כ-250 חברים.
יהדות קניה היא ההיסטוריה של ההתיישבות היהודית בקניה, מדינה במזרח אפריקה, שהחלה ב-1899. בשנת 2013 מנתה הקהילה כ-600 חברים.
ב-1899 ג'יי מרקוס, איש עסקים יהודי, היגר מהודו לניירובי והקים עסק לייצוא תוצרת מקומית.
בשנת 1903, בקונגרס הציוני העולמי השישי הציע המזכיר הקולוניאלי הבריטי ג'וזף צ'מברלין את תוכנית אוגנדה בה חלק מהשטח בקניה ובאוגנדה יהפוך למדינה עצמאית ליהודים ההצעה יצרה מחלוקת רבה בקרב הקהילה היהודית הבינלאומית, ונדחתה בקונגרס הציוני השביעי ב-1905. למרות גניזת התוכנית, 20 משפחות יהודיות התיישבו בקניה עד 1913, מרביתן בניירובי.
בשנת 1907 נחנך בית קברות יהודי, ובשנת 1913 הוקם בית הכנסת הראשון.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ובעקבות השואה עלתה ההגירה היהודית לקניה והתגוררו בה כ-1,200 יהודים.
לפני הקמת מדינת ישראל סייעו חברי קהילת יהודי קניה ללוחמי האצ"ל והלח"י שנכלאו על ידי הבריטים בגילגיל.
לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, היגרו יהודים רבים מקניה לישראל.
משנת - 1963, כשקניה הפכה לעצמאית מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין ישראל לקניה.
בין יהודי קניה בולטים ראש עיריית ניירובי לשעבר ישראל סומן והמלונאי אברהם בלוק.
בשנת 2013 מנתה הקהילה היהודית כ-600 חברים.
הקהילה היהודית הקנייתית מזוהה עם הקונגרס היהודי האפריקאי.
החיים הקהילתיים היהודיים בקניה מתרכזים סביב הקהילה העברית בניירובי, בה נמצא בית הכנסת היחיד במדינה.
עם מגוון רחב של פעילויות חינוכיות, חברתיות וספורטיביות המוצעות במרכז הקהילתי בוורמונט הול, שנמצא בסמוך לבית הכנסת.
תפילות מתקיימות בכל ליל שישי, שבת בבוקר ובכל החגים.
בשטח הקהילה יש גם מקווה.
אין מקור קבוע לכשרות, אך הקהילה משתדלת לייבא בשר כשר.
הקהילה העברית בניירובי מפרסמת עלון דו-חודשי בשם "שלנו".
60 חברים מקהילת קיקויו מכנים את עצמם הקהילה היהודית "Kasuku Gathundia".
הקהילה התפתחה בקרב חקלאים ברמות קניה, ליד ניהורורו.
לדברי הפטריארך שלהם, יוסף בן אברהם נג'וגו, הקהילה צמחה מפיצול עם הקהילה היהודית המשיחית הגדולה של קניה, כאשר ביקור, כביכול, של יהודי ניירובי הוביל להבנתם שהמנהגים שלהם הם משיחיים ולא יהודיים.
לאחר שנודע על ההבחנה, הוא ואברהם נדונגו מבוגואה התפצלו מהקהילה, והחלו ללמוד יהדות לעומק.
ההחלטה לבצע ברית מילה, באופן מסורתי טקס התבגרות שנאסר על פי חוק בגיל צעיר, משמעותו שילדי הקהילה חייבים לנסוע לאוגנדה כדי לערוך את הטקס על ידי האבאיודאיה.
לבית הכנסת של הקהילה העברית בניירובי אין קשרים עם קהילה זו.
יהדות קירואן התקיימה בעיר קירואן שבתוניסיה, שבה היה מרכז חשוב ללימוד תלמוד והלכה.
מרכז זה עמד בקשר עם המרכז התורני בבבל.
לקהילה היהודית בקירואן היה חלק חשוב בהפצת תורת ישראל לאחר שקיעת המרכז בבבל, באגן הים התיכון, מסוף המאה ה-8 לספירה ועד ראשית המאה ה-11 במשך כ-200 שנה.
היהודים הראשונים הגיעו לקירואן מאזור קירנאיקה (לוב), עם יסודה בשנת 670 (שנת 50 להג'רה).
גל שני של מתיישבים יהודים הגיע לעיר בסוף המאה ה-7. תקופת תור הזהב של הקהילה היהודית בקירואן החלה בסוף המאה ה-8 ונמשכה עד תחילת המאה ה-11, כלומר מתקופת שלטון האע'לבים לשלטון החפצים (الحفصيون).
בעיר היו בית כנסת, ישיבה, בית קברות, ארגון צדקה קהילתי ומוסדות נוספים.
היהודים בעיר היו בקשר עם הישיבות הבבליות בפומבדיטה וסורה, ועם קהילות יהודיות במערב בספרד.
בשנת 880 ביקר אלדד הדני בעיר ובקהילה המקומית וספר על מסעותיו.
הוא ריתק את הקהל בשליטתו בעברית.
הוא הציג אוסף חוקים שלטענתו נהוגים בקרב עשרת השבטים האבודים.
חוקים אלו היו בלתי מוכרים ליהודי קירואן, לכן הם שלחו שאלות לרב צמח בן חיים מישיבת סורא, שניסה להסביר אותם וליישב אותם על פי ההלכה.
רבנים אחרים, ביניהם רבי מאיר מרוטנבורג וחברי התוספות, לא אהבו את החוקים שהציג אלדד הדני.
בתחילת המאה ה-10, יהודי בשם יצחק בן שלמה ישראלי (נפטר בשנת 950) לימד בבית הספר לרפואה בקירואן ושימש כרופא האישי של השליט הסופי של השושלת האגלאבית (אמיר זיאדאת אללה השלישי) והשליט הראשון של השושלת הפאטמית.
הוא כתב מאמרים אודות הפילוסופיה הניאופלטונית, והתכתב עם רבי סעדיה גאון בבבל.
יהודי קירואי שני, בשם דונאש בן תמים, היה רופא ופילולוג, ששימש גם כרופא בחצר הפאטמית.
יהודי קירואי שלישי מאותה תקופה, נתן הבבלי, (950) תיעד את רשמיו מיהדות בבל בסדר עולם זוטא.
במהלך המאה ה-11, היהודי הבולט בקירואן היה אברהם בן נתן (אבו אישאק איברהים בן אתא), "מגדולי המנהיגים היהודיים של ימיו", אשר בשנת 1015 קיבל את התואר נגיד הגולה ("נסיך הגולה") וראש הקהילות מהמנהיג הרוחני של דורו, חי גאון.
הוא היה הרופא האישי של הסולטן אל-מועיז בן באדיס , משושלת אָ-זִירְיוּן (الزيريون) מצפון אפריקה, ככל הנראה גם הרופא של הסולטן הקודם, באדיס בן מנסור, אביו של מועז.
אחד מבני דורו של אברהם בן נתן, יהודה בן יוסף, היה הסוחר הבולט בעיר, ששלט על נתיבי השיט המסחריים בים התיכון ובנתיבים להודו.
בזמן מלחמה, כשנאסר על כל שאר הספינות להפליג, הסחורות של בן נתן הועמסה על ספינות המלחמה המלכותיות השייכות לסיידה, יורש העצר המלכה זיריד.
חי גאון כינה אותו ראש כלה, ראש הסדר שעמד בראש ההתכנסויות בירחי כלה במהלך החודשים אדר ואלול.
גם אברהם בן נתן וגם יהודה בן יוסף מתו באותה שנה, אי שם בשנות ה-30 של המאה ה-11.
במהלך המאה האחת עשרה, העיר קירואן נכבשה בשנת 1057 על ידי שבטי בדואים, אנשי באנו הלאל שהגיעו ממזרח ובני המוראביטון שפלשו מדרום מרוקו.
כיבוש זה גרם להרס העיר ושינה באופן דרמטי את הנוף התרבותי והפוליטי שלה.
כובשי העיר אסרו על לא-מוסלמים מלהתגורר בעיר והיהודים הוכרחו להתאסלם או לעזוב אותה.
גזרות אלה גרמו להגירה המונית של האוכלוסייה היהודית מאזור קירואן והעיר וסביבתה הפכו למעוז ערבי.
אף על פי שהכיבוש הרס את אזור העיר, ערי החוף שגשגו, ערים כמו תוניס נשארו חשובות, לייצור טקסטיל, קרמיקה, זכוכית, שמן, סבון ומוצרים אחרים.
תוצאה הרסנית נוספת שנגרמה מהכיבוש הובילה למדבור.
גודל הקהילה היהודית ירד משמעותית.
הקהילה היהודית התפרקה סופית ב-1270. האוכלוסייה היהודית שחיה בעבר בעיר נדדה לאזורים כמו מצרים וסיציליה.
לאחר הקמת תוניסיה כמדינת חסות צרפתית ב-1881, חזרו מספר יהודים לעיר.
בין היהודים שחזרו היו מספר סוחרים וחנוונים ונפתחו שני בתי כנסת.
כאשר גרמניה כבשה את תוניסיה במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מהיהודים הללו ברחו.
בין השנים 1946–1960 יהודי הקהילה עברו לחיות במקומות אחרים בתוניסיה או היגרו אל מחוץ למדינה.
בשנת 1936 חיו בעיר 348 יהודים בשנת 1946 חיו בעיר 275 יהודים והחל מאמצע שנות השישים של המאה העשרים אין כלל יהודים בעיר, אף על פי שהמקום היה מרכז תורני יהודי חשוב 900 שנה קודם לכן בצפון אפריקה.
לאורך כל השנים קירואן נודעה כמרכז תורני ללימודי התלמוד וההלכה והיהודי העיר ניהלו התכתבות בנושאי ההלכה עם קהילות מספרד ואירופה וגם עם קהילות בבל, לרבות עם רבנים גדולים בתורה כמו הרב שרירא גאון, הרב חי גאון ושמואל הנגיד.
בשיא יוקרתה של הישיבה, יהודי קהילות מצרים היו פונים לחכמי קירואן, אף על פי שהם היו כפופים לרבנות ארץ ישראל.
רבי יעקב בן נסים הנהיג את ישיבת קירואן בסוף המאה ה-10. במהלך כהונתו הגיע רבי חושיאל בן אלחנן לקירואן מאיטליה, עם פטירתו של רבי יעקב בן נסים, בשנת 1006, חושיאל ירש אותו.
עם פטירתו של רבי חושיאל, רבינו נסים בן יעקב, בנו של רבי יעקב בן נסים, קיבל על עצמו את הנהגת הישיבה והדריך את רבינו חננאל בן חושיאל.
באותה תקופה למד גם הרב אייזיק אלפסי בקירואן, לפני שעבר לפאס שבמרוקו.
רבנו נסים נפטר בשנת 1062, ועד אמצע המאה ה-11 איבדה ישיבת קאירואן את מעמדה כמרכז עולמי ללימוד תורה.
מבנה בית הכנסת מצופה בטיח בצבע תכלת דהוי ומתקלף למחצה.
הוא ממוקם ברחוב סלאח-סויסי בכתובת: rue Salah Souissi (El Marr), Kairouan, Tunisia שברובע היהודי.
לא ניתן להבחין בו בסביבה המקיפה אותו אלמלא הדלת המעוגלת וצבע התכלת שלה.
בשנת 1920, זמן קצר לאחר הקמת הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה, חזרה קירואן אל עברה היהודי התוסס עם הקמת בית כנסת חדש הממוקם ברחוב סלאח-סויסי.
הקהילה היהודית של קירואן בחרה להקים את בית הכנסת הראשי שלה בלב הרובע על מנת להצהיר שהקהילה נוכחת בעיר.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, לאחר עצמאות תוניסיה ומלחמת ששת הימים שהובילה לעזיבת הקהילה היהודית מקירואן, בית הכנסת יצא מכלל שימוש והוא הועמד לרשות השלטונות התוניסאיים כדי שישמש כבית ספר קוראני (מדרסה).
נכון להיום בית הכנסת הרוס בחלקו ועזוב.
בשנת 2015 הוכרז כי בית הכנסת הישן של קירואן ישוחזר בהוראת מועצת העיר.
שיקום בית הכנסת הוא חלק מפרויקט השיקום של מקומות תפילה בקירואן, שמועצת העיר לקחה על עצמה.
נכון לשנת 2023, מצב פרויקט השיקום אינו ידוע.
בית הקברות קיים כאחד השרידים האחרונים של הקהילה היהודית של קירואן.
הוא מתפוגג במהירות מהזיכרון הקולקטיבי של תושבי העיר.
יהדות קרפטורוס מתייחס ליהודים שהתיישבו בשש המאות האחרונות בחבל קרפטורוס הנמצא כיום במערב אוקראינה.
האזור מרובה תרבויות ואתניות ומרובה שמות בשל חילופי שלטון תדירים, במיוחד במאה העשרים.
יהודים הגיעו אליו בעקבות פרעות והתפתחו בו קהילות יהודיות רבות ורבנים בני שושלות רבנים ידועות התיישבו באזור.
חבל קרפטורוס, רותניה הקרפטית, רוס הקרפטית או זקרפטיה באוקראינית Закарпатська область - זקרפטסקה אובלאסט בהונגרית Kárpátontúli terület ו-Kárpátalja, ברוסינית Подкарпатьска област בסלובקית ובצ'כית akarpatská oblasť ידוע גם בשם טרנסקרפטיה וסאבקרפטיה בפי תושבי החבל שעבר שינויים מדיניים ושלטוניים רבים.
החבל כולל 4 מחוזות: אונגוור, ברג, אוגוצ'ה ומארמורוש ומשתרע על שטח של כ-12,800 קמ"ר.
יהודים התיישבו באזור קרפטורוס כבר במאה ה-15 כששליטים מקומיים אפשרו גם לאזרחים יהודים להחזיק בקרקע ולעסוק במלאכות רבות מהם היו מנועים במקומות אחרים.
עדויות כתובות ראשונות להימצאות של יהודים באזור קיימות החל מהמאה ה-17 לאחר שבעקבות פרעות חמלניצקי נמלטו יהודים לאזור הקרפטים בלחץ תושבי פולין שראו בהם מתחרים כלכליים.
יהודים שהתיישבו באזור הקימו קהילות שבנו בתי כנסת גדולים, בתי ספר, בתי דפוס, עסקים מגוונים, תעשיית עץ חקלאות וכרמים.
עם חלוקת פולין הראשונה ב-1772 סופחה גליציה לאימפריה האוסטרו-הונגריתועקב כך החלו יהודים מגליציה להגיע לקרפטורוס בחיפוש אחר פרנסה טובה יותר.
הגירה זו נמשכה עד מלחמת העולם הראשונה והטביעה את חותמה על אפיונן של רבות מהקהילות בקרפטורוס כי ראשוני הרבנים בחבל היו מגליציה והשפעתם הרבה באמצעות החסידות הייתה מכרעת.
לאחר חלוקת פולין בשנת 1772 והפיכתה של גליציה לחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, גבר זרם המהגרים היהודים מגליציה ואז גם ממוראביה ואוסטריה התיישבו יהודים באזור.
לאחר אביב העמים ומלחמתם של ההונגרים באוסטרים בשנת 1848 פנה הרב מנחם א"ש רבה של אונגוור לשלטונות ההונגריים והציע תוכנית לארגון הקהילות היהודיות בכל החבל.
תוכנית זו כוונה בעיקרה כנגד הזרם הרפורמי ביהדות וסימנה את תחילת ההשפעה של החתם סופר ותלמידיו על יהודי קרפטורוס.
שנות הששים של המאה ה – 19 היו שנות מפנה ותסיסה פנימית בקהילות החבל.
בשנת 1865 נאספו 25 רבנים במיכאלובצה שבמזרח סלובקיה בקרבת העיר הגדולה אונגוור ויצאו כנגד יוזמות הרפורמה שהחלו חודרים מהונגריה באותה עת.
אספה זו קבעה את היידיש כשפת הדרשה המותרת היחידה, וגרמה למורת רוח רבה בקרב הזרם הרפורמי שנטה לאמץ את השפה ההונגרית.
סך הכול חתמו על פסק-הדין המפורסם של האספה 71 רבנים מתוכם 16 היו מקהילות קרפטורוס.
בשנת 1868 התכנס בבודפשט הקונגרס של יהודי הונגריה בו נגרם קרע אדיר בין תומכי האורתודוקסים לבין תומכי הזרם הנאולוגי הרפורמי.
האורתודוקסים פרשו מן הקונגרס בשנת 1870 והקימו את איחוד הרבנים האורתודוקסים של קרפטורוס בהנהגת הרב משה שיק מחוסט אשר במזרח קרפטורוס.
ארגון זה אסר במפורש על כל מגע עם הקהילות הנאולוגיות והפילוג בין הזרמים הפך להיות עובדה מוגמרת.
גם בקרב הרבנים האורתודוקסים עצמם היה פילוג בין מתנגדים לבין חסידים שהוביל למחלוקות, מריבות והלשנות.
באותה עת חלו גם תמורות חשובות במצבם הפוליטי של היהודים וביחס השלטונות ההונגריים אליהם.
בשנת 1840 נחקק החוק הראשון להטבת מצב היהודים.
החוק אפשר ליהודים בהונגריה ובכללם יהודי קרפטורוס חופש מגורים וחופש כלכלי מלא.
בעיר סגד הוענקו ליהודים זכויות מלאות בשנת 1849 כתמורה לתרומתם במאבק הלאומי של ההונגרים, ובשנת 1867 הוענק שוויון זכויות מלא לכלל יהודי הונגריה.
יחד עם זאת הגירת היהודים לתוך החבל קיבלה תנופה מחודשת לאחר הפוגרומים ברוסיה בתחילת שנות השמונים של המאה ה–19. ההגירה עוררה התנגדות של תושבי האזור בגלל חששותיהם לפגיעה בפרנסתם ואף התקיים דיון ציבורי ופרלמנטרי בבודפשט.
כתוצאה מכך הוקשחה השמירה על הגבולות.
מהגרים עניים גורשו חזרה למקומות מהם הגיעו והשלטונות קבעו קריטריונים נוקשים לקבלת היתר ישיבה קבוע בחבל, דבר שעתיד לגבות את הקורבנות הראשונים של שואת יהודי קרפטורוס.
במקביל התקיימה הגירה יהודית שלילית מקרפטורוס ליעדים אחרים בעולם ובעיקר לאמריקה.
עם זאת קהילות החבל הלכו וגדלו ועד סוף המאה ה-19 חיו באזור כ-150,000 יהודים.
חבל הקרפטים היה דל בחומרי גלם ולכן התפתחות התעשייה בו הייתה איטית.
רוב האוכלוסייה ובכללם היהודים התרכזו בכפרים ובעיירות ורבים היו עניים מרודים.
אלה שעבדו עסקו בעיקר בעבודת אדמה ומרעה, כריתת עצים והשטתם על דוברות בנהרות, רוכלות זעירה, עגלונות, וייצור ומכירה של משקאות אלכוהוליים.
בערים ובעיירות הגדולות יותר היהודים עסקו במסחר, תיווך ובנקאות ומעטים היו בעלי מקצועות חופשיים, בעיקר עורכי-דין ורופאים.
יהודים התפרנסו גם ממשרות דת – רבנים, דיינים, גבאים, שוחטים ומלמדים בחדרים.
היו גם יהודים ששימשו מורים בבתי ספר לא יהודיים בעיקר כמורי דת לילדים היהודיים שלמדו בהם.
שכבה דקה מאוד של יהודים נמנו על בעלי המעמד הגבוה ונהנו מחיי רווחה של ממש.
הקשר והיחסים בין יהודי החבל לשאר יהודי הונגריה היה מאופיין בעיקר בזרות וניכור.
בעוד יהודי הונגריה היו במגמה של התבוללות ונכונות להשתלב בתרבות ההונגרית סביבם, יהודי קרפטורוס דבקו באורח חיים דתי מסוגר והתנגדו לפתיחות לתרבות הסובבת אותם.
גאוותם הלאומית דתית של יהודי החבל עמדה בניגוד ברור לנטייתם של יהודי הונגריה לראות את עצמם קודם כל כהונגרים.
בקרפטורוס היו המתיישבים היהודים הראשונים חוכרי הזיכיונות, הזיכיון לייצר ולמכור יי"ש, לקנות את התבואה ולמכרה, לכרות ולמכור את העצים ולהשיטם במורד הנהרות אל מחוזות שלא נתברכו ביערות צפופים כאלו של קרפטורוס.
כמו במזרח אירופה כולה, היו יהודי קרפטורוס המניעים של כלכלת הארץ הכפרית, הנבערת והנחשלת, וגם שנואים בדיוק בשל תפקידם זה.
בשנת 1921 כ-27% מיהודי רוסיה התת-קרפטית חיו מחקלאות כך שאחוז האיכרים היהודים היה הגבוה ביותר בכל אירופה.
במפקדי האוכלוסין של 1921 ו-1930, 87 ו-93 אחוזים בהתאמה מכלל היהודים קרפטורוס תפסו את הלאום שלהם כיהודים.
זו נחשבת לקבוצה הפחות מתבוללת דוברת יידיש בצ'כוסלובקיה.
מחקרים היסטוריים מספקים עדויות רבות לכך שבמאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 יחסי רותנים-יהודים היו בדרך כלל טובים.
ב-1939 רישומי מפקד האוכלוסין הראו כי 80,000 יהודים חיו במחוז האוטונומי של קרפטורוס.
תואר שיהודי קרפטורוס במיוחד באזור ההרים במחוז מראמורש נעשו דומים לנוף הפראי שבתוכו חיו.
כבר במאה ה־18 היה היהודי של קרפטורוס לא העסקן, המלווה בריבית, חוכרו של הפריץ, אלא דווקא עובד אדמה חסון.
יהודי האזור היו איכרים, כורמים ויוגבים, חוטבי עצים, עגלונים, שורפי סיד ונפחים, מגדלי צאן ומגבני גבינות, בוקרים ונוקדים, יהודים שחכרו שדות מרעה וגידלו בהמות.
הם בצרו ענבים ועשו את יין הפסח שלהם בכוחות עצמם.
במארמרוש חיו אף "כ־10,000 רפסודאים, עם חזק וגבה קומה, וביניהם גם יהודים אמיצים, בעלי שיער אדום!".
בניגוד לאזורים אחרים באוקראינה, בקרפטורוס, לא היו מהומות נגד יהודים או פוגרומים.
בסוף המאה ה-18 ותחילתה של המאה ה-19 התפתחו קהילות יהודים בחבל לא מעט בזכות פועלם של רבני הקהילה.
מונקץ' הייתה אחת הערים הגדולות שכבר עם ייסודה של הקהילה ב-1741 מנתה כ-80 יהודים ואז נוסד גם בית הכנסת הראשון בעיר.
ב-1769 התנהלו חיים יהודיים פעילים במונקאץ' פעל בה בית מדרש קבוע לתורה ולתפילה, והיו בעיר כמה חדרים.
ב-1814 נוסדה החברה קדישא שהפעילה גם בית חולים עם רופאים ורוקחים קבועים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוקם בית חולים יהודי במונקץ' ובשנת 1871 כבר היו בו חמישה רופאים יהודים.
ב-1840 הוקמה אגודת פועלי צדק שנועדה לסייע לבעלי מלאכה בהלוואות.
החברה לגמילות חסדים נוסדה ב-1846 ויושבי הראש, הגזברים והמבקרים הפנימיים שלה פעלו בהתנדבות ונבחרו מדי שנה.
נשים פעלו באגודות שסייעו ליתומים, אלמנות וחולים.
באישור הקיסר בחרה הקהילה מדי שנה ראש קהילה וחברי ועד, חזנים ושרתים, שוחטים, שמש וסופר.
הרב הראשי, הדיין והרופא מונו למשרה קבועה.
בעיקר העשירים שבהם היו בעלי זכות בחירה.
ב-1871 הקים ר' פנחס בלייער את בית הדפוס העברי הראשון בעיר שהפך למרכז הוצאה לאור בעברית לכל הונגריה.
מוסדות החינוך היהודי היו חדרים וישיבות לבנים בלבד.
מצב התברואה בחדרים רבים היה ירוד והם נוהלו בידי מלמדים בעלי השכלה תורנית בלבד.
במונקאץ' הוקם ב-1866 בית ספר יהודי שהעניק השכלה כללית ובו שלוש כיתות.
משפחות עשירות יכלו להבטיח לבני ביתם השכלה כללית מידי מורים פרטיים.
שמעון נומיס, בעל בית מסחר לספרים בעיר, הוציא לאור קטלוג ספרים עבריים.
בשנת 1907 פעלו בעיר חמישה בתי דפוס יהודיים.
בין המלחמות הייתה קרפטורוסיה מרכז חשוב של היהדות החרדית כולל קבוצות חסידיות.
רבנים ואדמו"רים ידועים רבים חיו באזור, ניהלו ישיבות והחזיקו חצרות.
קבוצות אלו התחרו לעיתים קרובות זו בזו, הייתה גם תחרות בין הקבוצות החילוניות השונות.
המדנים בין חסידים ואשכנזים תלמידי החת"ם סופר, ואף למעלה מזה בין החצרות החסידויות השונות, הגיעו לשיאים של אלימות ושנאה: הצדדים ניהלו תגרות המוניות, ומסרו את יריביהם לרשויות.
קשה במיוחד היה מצבם של רבנים אשכנזים, גדולים בתורה ככל שהיו, שנתקבלו לכס הרבנות בערים ובעיירות מאוכלסות בחסידים.
שנאתם של חסידי העיר מונקאץ' לרבה האשכנזי חיים שרייבר סופר הייתה חריפה במיוחד.
רב אחר ר' יעקב צבי ולדמן רבה של בורשה נודה והוחרם על ידי חסידי ויז'ניץ משום שהגדיר כעבודה זרה את התפארותם ברבם כבמלך המשיח, והוא הגיע עד פת לחם.
מחלוקת מרה ניצתה על רקע החידוש של שירי תפילה בבית הכנסת ובבֶּרֶגְסאס ברהובו עזב הרב את בית הכנסת ולא חזר לשם עוד לאחר שעבר לפני התיבה שלו חזן אחד "ריק ופוחז עם שישה כלבים משוררים".
כאשר פרצה מחלוקת בין זרם חסידי אחד למשנהו היא נוהלה באלימות ובאכזריות.
מחלוקת קשה התקיימה במשך שנים בין חסידי סיגֶט ושושלת האדמו"רים לבית ובין חסידי ויז'ניץ על רקע סכסוך טריטוריאלי בתחום השחיטה וכדי כך הגיעו פני הדברים שחסידי ויז'ניץ האשימו את חסידי סיגט כי הלשינו לז'נדרמריה על האדמו"ר הצעיר ר' ישראל לבית ויז'ניץ, כדי שיגייסוהו לצבא ביום ברית המילה של בנו הבכור.
לעומתם החלו חסידי סיגט חוטפים את קופסאות הצדקה של רבי מאיר בעל הנס שנקבעו על ידי כולל ויז'ניץ לפרנסת עניי ארץ ישראל.
ניטשה מלחמה בין חסידי הרבי ממונקאץ' לחסידי הרבי מבעלז,העיתונאי יהודי זר שהגיע למונקאץ' כתב: "וכי מה הם אמריקה ואסיה עם כל ארמונותיהם ואוצרותיהם, קיסריהם ומלחמותיהם, לעומת המלחמה הגדולה שבין הרבי ממונקאץ' ובין הרבי מבעלז הנמשכת זה שני דורות ובה משתתפים דרי מַטָה וצבאות השמים, השרפים וכוכבי מעלה כאחד".
בקרפטורוס התגבש מחנה אורתודוקסי בעל מאפיינים ייחודיים שניתן לכנות אורתודוקסיה קיצונית.
השפעתו של מחנה זה הורגשה בעיקר בהונגריה עד מלחמת העולם הראשונה, ובטרנסילבניה ובקרפטורוס גם לאחריה.
התואר "חסידות הונגרית", שהתייחס למעשה לחסידי טרנסקרפטיה, הפך משל לקנאות אלימה אף שמרבית יהודי הונגריה לא הלמו כלל את הסטריאוטיפ.
למן שנות השלושים של המאה העשרים ובמיוחד לאחר השואה פשטה השפעתה של האורתודוקסיה הקיצונית והגיעה גם לארץ ישראל וגם לארצות הברית.
כאשר מתחקים אחר מקורותיהם האידאולוגיים והגנאלוגיים של מרבית המנהיגים בעלי ההשקפות הקיצוניות, דוגמת האדמו"רים מסאטמר וממונקאטש או רבים מרבני העדה החרדית, העקבות מובילים אל אותו חבל ארץ מצומצם.
בראייה רטרוספקטיבית אפשר לקבוע שהיווצרות האורתודוקסיה הקיצונית והתפתחותה במשך למעלה ממאה וחמישים שנה נבעו מפיצולם ומשילובם של פתילי רעיונות דתיים שונים שהתפתחו לאורך כמה דורות בסמיכות גאוגרפית זה לזה ובקרב חברה בעלת מאפיינים ייחודיים, ומנחשלותה, אלימותה ובערותה של היהדות המקומית.
על אף קווי דמיון מסוימים בין הפתילים, הן הרעיונות הן הדרך אשר בה התפתחו והועברו מדור לדור, היו שונים.
תנועת ההשכלה פסחה על החבל והגיעה אליו באיחור רק בימי הרפובליקה הצ'כוסלובקית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
השפעתם החזקה של הרבנים על בני קהילותיהם הייתה מכרעת והוסיפה ממד של ניתוק רוחני לניתוק הפיסי של החבל.
חינוך יהודי לא דתי כמעט ולא היה קיים לפני מלחמת העולם הראשונה.
הילדים הקטנים חונכו מגיל צעיר בחדר ואלה שלא, נדרשו לעבוד באופן מלא ולסייע בפרנסת משפחותיהם.
היו גם נערים שלמדו לאחר מכן בישיבות בעיירות השונות בחבל.
החל משנות העשרים של המאה העשרים, עם עליית כוחה של הציונות בחבל החלו לצוץ גם ניצני החינוך העברי החילוני, למורת רוחם הרבה של הרבנים האורתודוקסים.
כמאה אלף יהודים התגוררו בחבל במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 עד גירושם באביב 1944 לאושוויץ.
מפקד האוכלוסין האחרון של השלטון האוסטרו הונגרי התקיים ב-1910 ונמנו בו 129,000 יהודים.
ארבעה מחוזות היו בשטחה של רותניה הקרפטית אונג, ברג, אוגוצה ומאראמארוש.
מחוזות אוגוצה ומארמארוש חולקו בין צ'כוסלובקיה ורומניה בשנת 1920 לאחר התפוררות האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות הפסדה במלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הציבה את יהודי קרפטורוס בפני תהפוכות פוליטיות גדולות ואתגרים חדשים חשובים החל גל נוסף של פליטים יהודים שברחו מגליציה לאזור הקרפטים ויותר מאוחר פלישת רומניה לבוקובינה ומולדביה גרמה לגל של פליטים יהודים נוספים שהגיעו לאזור.
המלחמה נמשכה בקרפטורוס לתוך שנת 1919 והחבל הפך למוקד סכסוך בין ההונגרים, הרומנים והצ'כים.
מונקאץ' עצמה חולקה באפריל 1919 לזמן קצר ביו הרומנים לבין הצ'כים, ובסופו של דבר סופח החבל כולו לגבולות צ'כוסלובקיה שהייתה מדינה חדשה.
יהודי קרפטורוס שעד אז הצליחו לשמר את אורח החיים המסורתי ומסגרותיהם הדתיות, נחשפו לתהפוכות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות גדולות.
סיומה של המלחמה והמציאות הפוליטית החדשה שזו יצרה עם נפילת האימפריה האוסטרו הונגרית וסיפוח קרפטורוס לרפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה, חשפה את יהודי קרפטורוס המסוגרים כמו גם את שאר תושבי החבל למציאות מודרנית ודמוקרטית.
החיים היהודיים בקרפטורוס בתקופה שבין מלחמות העולם והתפתחות היחסים בינם לבין האוכלוסייה המקומית עומדים בסימן של משבר המודרניזם המאוחר הזה בקרפטורוס..
בתקופת מלחמת העולם הראשונה החמירו הרשויות האוסטרו-הונגריות את הפיקוח על גיוס הצעירים.
יהודים רבים ביקשו להתחמק מהשירות הצבאי בגלל שהתקשו להקפיד על מצוות הדת בעודם משרתים בצבא.
היהודים שגויסו נאלצו לשרת בסביבה זרה ועוינת שעל פי רוב הייתה גם אנטישמית.
עם זאת, היו יהודים שראו בשרות הצבאי פתח לקבלת אזרחות.
בעיקר היו אלה מהגרים חדשים לקרפטורוס שביקשו אחיזה חוקית באזור.
חלק גדול מהפליטים היהודים הצליחו לבסוף להשתרש במקומותיהם החדשים ותרמו להגדלת הקהילות הוותיקות.
בין המגיעים היו רבנים חסידיים ידועי שם וביניהם האדמו"ר מבעלז והאדמו"ר מוויז'ניץ.
גם למונקאץ' הגיעו פליטים רבים.
מוסדות הקהילה שביקשו לסייע לאלפי הפליטים היהודים כרעו תחת נטל העול.
רב הקהילה ואדמו"ר חסידות מונקאץ' הרב חיים אלעזר שפירא, עמד בראש מפעל העזרה לפליטים שהוקם בעיר.
להקלה מסוימת במצוקה של יהודי החבל תרמה פעילות הג'וינט בקרפטורוס.
למעשה, נציגות של הג'וינט פעלה בצ'כוסלובקיה מפראג כבר במרס 1919 ושני נציגים חלוציים הגיעו לקרפטורוס בקיץ 1920. את מרכז הג'וינט בחבל הוחלט להקים במונקץ' שם גם פעלו כבר נציגים של הצלב האדום הצ'כי.
מזון בסיסי נשלח לחבל הן מטרנסילבניה השכנה דרך נציג ג'וינט שם והן מהולנד.
בגדים נשלחו מהמחוזות המערביים של צ'כוסלובקיה בסיוע הצלב האדום הצ'כוסלובקי והממשל המקומי בקרפטורוס.
הרעיון להקים בית חולים יהודי מצויד כהלכה במונקץ' הועלה על ידי אחד מעובדי ג'וינט הראשונים ד"ר אולקון Olkon שסייר בחבל וחזה במו עיניו במצב הבריאותי הירוד של היהודים.
מדיווח של נציג ג'וינט אחר בעיר ד"ר עמנואל פרנקל Fränkel עולה שבראשית פעילותו שם הארגון נתקל בחוסר נכונות של עשירי העיר לסייע ולקחת חלק במאמצי השיקום והסעד.
עם זאת תוך זמן קצר נפתחו ברחבי החבל כ–150 מרכזי פעילות של הג'וינט ובאוגוסט 1922 נערך במונקאץ' כינוס של נציגי הקהילות היהודיות בחבל בנושאי סעד ושיקום כלכלי.
לנציגי הג'וינט היה חשוב מלכתחילה שהפלגים השונים בקהילה היהודית יהיו מאוחדים, על מנת שפעולות הסיוע והשיקום תהיינה יעילות ומועילות ככל שניתן, אלא שהמציאות של הקהילה המפולגת הקשתה.
הג'וינט השקיע בקרפטורוס ובסלובקיה המזרחית סכום של מעל מיליון דולר בין השנים 1919–1937 למטרות שיקום.
הסכסוכים החסידיים-ציוניים גלשו גם לפוליטיקה.
במהלך השנים האחרונות של השלטון האוסטרו-הונגרי, יהודים דוברי הונגרית שחיו באזורים עירוניים נמשכו לתנועת השמאל הסוציאליסטית.
כמה מהם מילאו תפקיד פעיל במהפכה של בלה קון ב-1919 שיצרה משטר קומוניסטי בהונגריה ורובם הצטרפו למפלגות בינלאומיות סוציאליסטיות וקומוניסטיות לאחר סיפוח החבל לצ'כוסלובקיה.
כתומכי אידאולוגיה שדגלה באתאיזם, אנשים אלה דחו או אפילו הכחישו את המורשת היהודית שלהם.
המפלגה הקומוניסטית בקרפטורוס הצליחה לסחוף מצביעים יהודים רבים בשנים שבין המלחמות.
בעידן צ'כוסלובקיה הוקמו מפלגות יהודיות ספציפיות.
מפלגה יהודית כלל-לאומית Židovská strana נוסדה על ידי ציונים בפראג.
הפעיל המוביל שלה בקרפטורוס היה חיים קוגל והמפלגה נתמכה על ידי גופי עיתונות שפורסמו הן בהונגרית והן ביידיש.
הציונים הצליחו למשוך חלק מהחסידים האורתודוקסים במיוחד מבני הדור הצעיר, מפלגתם הצליחה לבחור סגן משלה לפרלמנט הצ'כוסלובקי והשתתפה בקואליציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כוסלובקית.
כל חייו נלחם הרב שפירא בציונות על כל גווניה והתנגד לעליה לארץ-ישראל.
ב-1925 כשהונחה אבן הפינה לבנין הגימנסיה העברית במונקאץ' קיים הרב שפירא אספה בבית הכנסת הגדול לאור נרות שחורים והטיל חרם על מורי הגימנסיה ועובדיה ועל ההורים המתעתדים לשלוח אליה את ילדיהם.
את הגימנסיה כינה בית התיפלה מלשון תפל.
המנהיגים האורתודוקסים הקימו מפלגה יהודית אורתודוקסית משלהם Židovská strana orthodoxí בראשות סנדור אלכסנדר קרואו.
המפלגה האורתודוקסית נכנסה לעיתים לקואליציה עם המפלגה האגררית רפובליקנית הצ'כוסלובקית בפעמים אחרות הוא פעל באופן עצמאי בבחירות המקומיות והמוניציפליות, ותמך באוטונומיה של קרפטורוס.
רוב היהודים תמכו במפלגה הקומוניסטית.
מלבד בעיותיהם עם היהודים התומכים בציונות, החסידים היו מפולגים עמוקות על רקע סכסוכים שנגרמו בעיקר מיריבות אישיות בין הרבנים הכריזמטיים והסמכותיים שלהם, שכל אחד מהם חש מחויב להגן על האינטרסים של שושלות הרבנים שלהם.