tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1909 אורגנו נשפים לכבודו ובכסף שנצבר נפדו מידי המו"לים הזכויות על יצירותיו.
כך נפטר ממצוקותיו הכלכליות שליוו אותו כל חייו.
שלום עליכם חלה בשחפת ובריאותו הידרדרה עוד יותר לאחר מות בנו ב-1915, עד אשר נפטר לבסוף בניו יורק ב-13 במאי 1916. עד ארבעה ימים לפני מותו עסק בכתיבה, ולא זכה לסיים את ספרו "מוטל בן פייסי החזן".
נקבר ב-15 במאי 1916 בבית העלמין היהודי "הר נבו" של רובע קווינס.
ההלווייה אורגנה לפי בקשת המשפחה על ידי ראש "קהילת ניו יורק" הרפורמית, הרב יהודה ליב מגנס.
השתתפו חזן רפורמי של קהילת מונטפיורי מברונקס והחזן יוסלה רוזנבלט, ששר תפילת "אל מלא רחמים" באחת מתחנות הטקס, בבית הכנסת האורתודוקסי "אוהב צדק", בעוד שבאודיטוריום של משרדי "הקהילה" הרב מגנס הקריא את צוואתו של הסופר המנוח.
בבית העלמין קרא קדיש בנו של שלום עליכם, נומה.
הסופרים שלום אש ואברהם רייזן, המשורר הסוציאליסטי מוריס וינצ'בסקי והמנהיג הציוני נחמן סירקין הספידו את המנוח.
רבבות של יהודים שעמדו או צעדו ברחובות של ברונקס עקבו אחרי התהלוכה והטקסים במנהטן ובברוקלין.
"ההלוויה נמשכה יותר מחצי יום," כותב דן מירון, "ולכל אורך דרכה הוציאה לרחובות מאות אלפי יהודים...
העיר הגדולה לא ידעה כמעט הלוויה כמותה".
שלום עליכם נטמן ב"הר נבו" בקבורה זמנית, מתוך תקווה כי בהתאם לצוואתו יוכל להיקבר בעתיד הלא רחוק לצד אביו בעיר הולדתו קייב.
אולם הנסיבות ההיסטוריות באותו הזמן לא אפשרו זאת, והוא נטמן בשנת 1921 באורח קבע בבית העלמין "הר כרמל" הסמוך.
הסופרת היהודיה-אמריקאית בל קאופמן הייתה נכדתו של שלום עליכם, והרקדנית ברטה ימפולסקי היא נינתו.
זמן מועט לפני סוף השואה, במאמר שנכתב בי"ט שבט ה'תש"ה (2 בפברואר 1945), והוכתר בשם: "אל המספר הנפלא" כתב חוקר הספרות דב סדן:
"ציון על מצבת קברי"מתוך כתבי שלום עליכם, כרך שני, "חיי אדם" תרגום לעברית מאת י.ד.
ברקוביץ מקור ביידישמאת שלום עליכם תרגום מילוליאיש יהודי פשוט היה, דא ליגט א איד א פשוטיער פה טמון יהודי פשוטיהודית כתב, לשמח געשרייבען אידיש-דייטש פאר ווייבער כתב תרגום-יידיש לנשיםלבב המון העם ונשיו- און פאר פּראסטן פאלק האט ער געווען ועבור המון העם הריהופה נטמן סופר מבדח.
א הומוריסט א שרייבער סופר מצחיקןכל הימים לצון חמד די גאנצע לייבען אומגעלאזט במשך כל חייועלי עולם ועל יצוריו, געשלוגען מיט דער וועלט כפרות סובב את העולם ככפרותכל העולם עשה חיל - די גאנצע וועלט האט גוט גמאכט כל העולם הצליחרק הוא נמק ביסוריו.
בסוד, אז קיינער זאהל ניט זייען.
בסוד כך שאיש לא יראה
יצירותיו של שלום עליכם ניחנו בהומור רב, והן מביעות יחס של חמלה והזדהות עם גיבוריו, אנשי העיירות היהודים, על חולשותיהם ומעלותיהם.
בסיפוריו שולבה גם ביקורת סאטירית עליהם, אך היא לרוב מוסווית ואינה נוקבת יתר על המידה.
יצירותיו סייעו להעלאת הרמה של הספרות היהודית ונתנו ביטוי לתמורות שחלו בחברה היהודית בת זמנו, להוויי החיים שהיה ונכחד.
דווקא הסופרים הרוסים, הם אלו שקלטו לראשונה שהכתיבה ההומוריסטית-יהודית של שלום־עליכם הייתה דרכו להיחלץ מתהומות היאוש.
הם הבחינו בקשר שבין כשרונותיו הגדולים של מחבר לבין אופיו כבן-אדם.
הם גם היו הראשונים שכינו את שלום־עליכם "משורר העם" וקלטו את ההומור המיוחד בכתיבתו, שלא היה הומור מופגן ומוחצן של מוקיון, אלא ניסיון אמפתי ופואטי להתגבר על הטרגדיה של החיים היהודיים.
המבקר הרוסי אמפיתיאטרוב היה הראשון שכינה את שלום עליכם כסופר שידע לצחוק דרך דמעותיו, "צחוק מתוך דמעות הוא לבני האדם עונג נוגה.
אך ייתכן, כי זהו העונג העמוק ביותר על האדמה, ואשרי האיש, שיש בידו לתתו"
חיים נחמן ביאליק התפעל מכתיבתו של שלום עליכם ובאחד מערבי הסלון הספרותי שהתנהלו בוורשה בביתו של י"ל פרץ, (שזלזל בכתיבתו "הקלה" של שלום עליכם) תיאר אותו ככלי יקר עשוי מתכת טהורה.
"חמדה גנוזה" בלשונו ומתיקות נובעת מכתביו.
קלות סגנונו של שלום עליכם מטעה את הקוראים לשפוט אותו בקלות ראש והפופולריות הגדולה שלו רק מעלה את ערכו של הסופר הזה שכולם מבינים אותו ומתענגים עליו.
לא כל סופר זוכה לכך.
היכולת להתרחק מעט מעצמנו, כותבת נורית גוברין, לרכך את המצבים הקודרים ביותר ולצחוק על עצמנו, היא מסימניו של ההומור הטוב.
בהומור היהודי, ובמיוחד זה של שלום עליכם, עין אחת בוכה ועין אחת צוחקת.
הקורא של שלום עליכם מוצא עצמו עצוב וצוחק בעת ובעונה אחת.
זהו סוד קסמו של הסופר, שהיה אחד משיאיה של דרך הסיפור היהודית, המשלבת הומור ודמע, גרוטסקה ומציאות, פנטזיה ועובדות.
ראשון מתרגמיו לעברית היה ישעיהו קרניאל (1942-1881), בן דור המייסדים של המושבה זכרון יעקב.
את תרגומי סיפוריו הקצרים של שלום עליכם נהג לשלוח לעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, "הצבי/האור" ו"השקפה", שם ראו אור בדפוס.
בשנת 1917, בעת שכיהן כמנהל סניף בנק אפ"ק בצפת הוציא לאור, ביוזמתו ועל חשבונו, חוברת זיכרון לרגל יום השנה למותו של הסופר ובה כלל קובץ תרגומים מתוך יצירתו.
רבים מכתביו תורגמו לעברית על ידי חתנו, הסופר יצחק דב ברקוביץ (י"ד ברקוביץ), במחצית הראשונה של המאה ה-20. בהמשך תורגמו כתביו של שלום עליכם גם על ידי אריה אהרוני, דן מירון ובני מר.
בין מתרגמיו לרוסית הוא מיכאיל שמבדל.
בשנת 1911, הסיפור של שלום עליכם "הנבחרים (מהחיים של אנשים קטנים)" תורגם מיידיש לרוסית על ידי איזה קרמר (בכתב העת קריימר),זמרת עתידית, והתפרסם.
הסיפור נכלל בספר הראשון של מגזין "סברמניק" (ינואר 1911, עמוד 154-119).
אמיפטירוב, שלקח חלק גדול ביצירת המגזין, וכתב לשלום עליכם על איזה קרמר ב-21 בנובמבר 1910: "זה יהיה נחמד לקבל את הסיפור שלך כסיפור שנכנס לספר הראשון <...> שלח אותו בשפה המקורית.
יש לי מתורגמן מאוד טוב שאני רוצה שינסה לתרגם את הסיפור שלך".
אדם ובהמה – מקבץ סיפורים קצרים.
(האולר, עלי-כינור, נסתלקו, נפש חיה, צער בעלי-חיים, מעשה באגוזים, הסביבון, הזקן, חברבר החצרוני, מתושלח, כפרות, הנאהבים והנעימים).
סיפורי זעם - מקבץ סיפורים קצרים
(עיר הכתריאלים, ברית מצווה, חתונה, היורשים, יש קונה עולמו בשעה אחת, לא עליכם יהודים !, תענית קלה, דרייפוס בכתריאליבקה, געגועים על בית-אבא, הבדיקה, מושב-זקנים, שמואל שמלקיס, כתריאליבקה החדשה)
מדברים בעדם - מקבץ סיפורים.
(חמישה ושבעים אלף, אדם בעל-קבה, מטעמים של חלב, עצה, הקדירה, אוזים, אילו הייתי רוטשילד, בלא עין-הרע, נחת-אבות, ממבחן הצבא, לא היו דברים מעולם, רופאים, הביתה של עשירים)
חיי אדם - מקבץ סיפורים.
(ספר ראשון: ימי הילדות, ספר שני: ימי הנערות)
חיי אדם - מקבץ סיפורים, (כרך שני).
(המשך ספר שני: ימי הנערות, ספר שלישי: ימי הבחרות).
יוסיל בן החזן - מקבץ סיפורים (א.
ימים טובים - מקבץ סיפורים.
(מעבר בוג, אקדמות, בין אדם לחברו, ששים ושמחים, טווי-זהב, אכספרופריאציה של פסח, משלוח-מנות, פסח בכפר, דויד מלך ישראל, הצעיר במלכים, הגלגל חוזר אחורנית, המטאטא, פרקי שיר-השירים
סיפורי מעשיות לילדי ישראל - מקבץ סיפורים.
(הדגל, מעות של חנוכה, בבית המלך אחשורוש, בגדי יום טוב, פלשתים, ירק לשבועות, האתרוג, אל סעודת פורים, גלות ערב פסח, גזלנים, לא קם כמשה, אורח לפסח, אסתר, קידלת וקידשת)
ארבעה ספורים לילדים : האולר, השעון, הדגל, האתרוג
עירם של האנשים הקטנים - סיפורים מהמאה העשרים
דלים ועליזים אנשים קטנים בעלי השגות קטנות
סיפורי אלף לילה ולילה - שלוש אלמנות / יוסף
שיר השירים : רומאן נעורים בארבעה פרקים
יצירותיו שעובדו לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
"האוצר" (די גאָלדגרעבער; בעיבודו של י"ד ברקוביץ').
כוכבים נודדים, הקאמרי, 1950. תרגום המחזה פורסם לראשונה בדחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יד', 2022.
טוביה ושבע בנותיו, סרט ישראלי משנת 1968.
טוביה החלבן, (הצגת יחיד), יזם, הפיק ושיחק גדעון שמר.
קשה להיות יהודי, מחזה על אנטישמיות ועלילות דם נגד יהודים (בעיבודו של י"ד ברקוביץ').
שלוש אלמנות - מונודרמה, גדעון שמר, עיבוד לבמה אריה אהרוני, 1978-1975.
שלוש אלמנות - מונודרמה, עיבוד לטלוויזיה אריה אהרוני, שודר ב-1978.
הזכייה הגדולה (דאָס גרויסע געווינס); הועלה תחת השם "עמך" בהבימה ב-1932. הועלה בתיאטרון חיפה, בימוי עמרי ניצן, עיצוב במה רות דר, עיבוד לבמה אריה אהרוני, 1981.
עירם של האנשים הקטנים (די שטאָט פון די קליינע מענשעלעך) ביימה אופירה הניג, עיצוב אורן שגיא ושירי אסא, עיבוד אייל דורון ואופירה הניג.
ההצגה הועלתה לראשונה ב-2006 בתיאטרון החאן, ובגרסה שונה במקצת ועם שחקנים אחרים באנסמבל הרצליה ב-2009.
מחווה לשלום עליכם, התיאטרון הקאמרי, תחקיר עריכה וקטעי קישור רחל ואריה אהרוני, 2008.
קיץ במריאנבד (הצגה), תיאטרון גשר, 2017.
כוכבים תועים- יהושע סובול ואיה קפלן, ביימה: איה קפלן, תיאטרון יידישפיל, 2016
ב-1966 הוקם בתל אביב בית שלום עליכם, המשמש מרכז לתרבות היידיש בישראל.
כן הונצח שמו בבתי ספר וברחובות בערים רבות בישראל.
בעיר קייב הוצב פסל בדמותו בשנת 1997, וגם במוסקבה בשנת 2001. הרחוב הראשי בבירוביג'ן נקרא על שמו, וכן אוניברסיטת שלום עליכם בעיר.
רחובות על שמו קיימים בערים שונות באוקראינה וברוסיה, ביניהן קייב, לבוב, ז'יטומיר, אומן, ומיקולאייב.
בשנת 1996 נקראה גם חלקת רחובות בניו יורק "כיכר שלום עליכם" (Sholem Aleichem Place).
בנתניה הוצב ב-2011 פסל של שלום עליכם, מעשה ידי הפּסָל לב סגל, ברחוב שלום עליכם.
שירו של נתן אלתרמן, "מכתבו של מנחם מנדל" מהווה הספד שלו לדמויותיו של שלום עליכם בעקבות מאורעות השואה.
הרב שלום נתן רענן (רב נוֹסוֹן - בפי תלמידיו; כ"ו באב תר"ס, 21 באוגוסט 1900 – י' בניסן תשל"ב, 25 במרץ 1972) היה ר"מ בישיבת מרכז הרב ומנהלה.
חתנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
נולד לרב יעקב אלעזר וצ'סנא רענן-הירשוביץ.
למד בישיבת פוניבז' בליטא אצל הרב יוסף שלמה כהנמן, ואחריה גם בישיבת סלבודקה.
בז' בניסן תרפ"ד (11 באפריל 1924) עלה לארץ ישראל משאולאי שבליטא.
בתחילה לא הייתה לו קורת גג והוא ישן על ספסל בבית הכנסת "ישועות יעקב" במאה שערים.
מאוחר יותר התגורר בביתו של הרב דוד כהן (הנזיר) וקבע את לימודו אצל הרב קוק בישיבת מרכז הרב.
בקיץ תרפ"ח (1928) נישא לרבנית בתיה-מרים, בתו של הרב קוק (נפטרה בכ"ג בחשון ה'תשל"ב).
בהוראת הרב קוק היה ממלא מקומו באמירת שיחה בסעודה שלישית בישיבה כאשר הרב קוק לא היה בירושלים.
לאחר פטירתו של הרב קוק בתרצ"ה הוטל ניהול הישיבה על שכמו והוא שימש גם כר"מ בישיבה ומסר שיעור שבועי בדרך הלימוד הישיבתית.
הוא התגורר ב"בית הרב", שבו שכנה גם הישיבה.
אחותו טובה (לימים אשתו של הרב זוסמן ריגר) התגוררה אף היא ב"בית הרב" כששימשה את אימו של הרב קוק.
שיעוריו היו קצרים מהמקובל ונאמרו בתמציתיות.
גם כאשר היה חולה הגיע לישיבה למסור את השיעור.
היה חברו הקרוב של גיסו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
היה יו"ר ועדת השופטים של פרס ירושלים לספרות תורנית על שם הרב קוק.
בשנת תשכ"ח 1968 הוענק לו תואר "יקיר ירושלים".
הרב רענן נפטר בליל שבת הגדול בשנת תשל"ב (1972).
מכון הרצי"ה הוציא לזכרו את ספר הזיכרון "בשמן רענן".
בנו, אברהם יצחק, טבע בחוף בת-ים בכ"ג באב תשי"ט, בהיותו בן עשרים.
לזכרו יצא הספר "לחי ראי" וכן החוברת "חזון הצמחונות והשלום" (בעריכת הרב הנזיר).
בתו ציפורה נישאה לרב מרדכי פרום.
בנו הרב אליהו שלמה רענן, חבר מערכת הלכה ברורה ובירור הלכה, נרצח בפיגוע בתשנ"ח (1998).
אחותו, הרבנית פנינה, נישאה לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
אחות נוספת, הרבנית טובה, נישאה לרב זוסמן ריגר, אב בית הדין הרבני בחיפה, נכדתה נישאה לרב הראשי לישראל הרב קלמן בר.
אחיו שמואל ליב עבד במכון הארי פישל ונפטר בגיל צעיר.
הרב יעקב אריאל - רבה של העיר רמת גן.
הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא - ראש ישיבת מרכז הרב (אחיינו).
הרב חיים שטיינר - זקן רבני ישיבת מרכז הרב ונשיא ישיבת עטרת נחמיה
הרב ישעיהו משורר - חבר בית הדין הרבני הגדול.
הרב ישראל הס - רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן ור"מ במכון מאיר.
הרב יהושע מגנס - ר"מ בישיבת מרכז הרב, לשעבר ראש האולפנית בתל אביב.
הרב יהושע רוזן - ר"מ בישיבת מרכז הרב ובמוסדות נוספים.
רבי שלום נח ברזובסקי (י"ד באב ה'תרע"א, 8 באוגוסט 1911 – ז' באב ה'תש"ס, 8 באוגוסט 2000) היה האדמו"ר מסלונים, ולפני כן היה ראש ישיבת בית אברהם של חסידות סלונים, שאותה הקים.
מכונה על שם ספריו "נתיבות שלום".
נולד לרב משה אברהם ברזובסקי, ראש הקהילה בברנוביץ', ולצביה, בתו של הרב אשר וייסשטיין, ראש ישיבת "ענף עץ חיים" בסלונים, שהיה חתנו של רבי הלל ויינברג אחיו של מייסד חסידות סלונים, רבי אברהם וינברג.
למד בישיבת תורת חסד בברנוביץ' שהוקמה והונהגה על ידי רבי אברהם וינברג, ה"בית אברהם", הוא אף מונה לכתוב את תורת רבו ה"בית אברהם".
הוסמך על ידי הרב מאיר קרליץ.
היה חברותא של רבי שלמה דוד יהושע וינברג בנו של רבי אברהם.
לאחר פטירת אביו עודדו לקבל את האדמו"רות.
לימים קבע את יום הירצחו ליום זיכרון לשואה ולקהילות סלונים שנספו בה.
בשנת תרצ"ג (1933) נישא לחוה (תרע"ט -י"א בתשרי תש"ע), בתו של רבי אברהם וינברג, בעל ה"ברכת אברהם".
ובשנת תרצ"ה (1935) עלה לארץ והתגורר בטבריה.
לאחר נישואיו לימד בישיבת אור תורה בטבריה, ובשנת ת"ש נקרא לכהן כראש ישיבת תומכי תמימים בתל אביב.
בחודש חשוון ה'תש"ב, כשהגיעו ידיעות על המתחולל באירופה, אמר: "אם אין בידינו להציל את הגופים הבה נציל את הרוח", עזב את תפקידו כראש ישיבת תומכי תמימים והקים את ישיבת בית אברהם שבראשה עמד (עד שהתמנה לאדמו"ר), במשך 39 שנים.
בב' באייר ה'תשמ"א הוכתר לאדמו"ר בחיי חמיו.
עמד בנשיאות החינוך העצמאי וועד הישיבות והיה חבר במועצת גדולי התורה.
בשנות השמונים נמנע ליטול חלק במחלוקת בין הליטאים לחסידים ופרש ממועצת גדולי התורה.
בשנת תשמ"ט כשהוקמה מפלגת דגל התורה הליטאית לא התערב בבחירות והורה לחסידיו: "המשכיל בעת ההיא ידום".
התנגד למסירת חלקים מארץ ישראל לערבים.
לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים נשא דרשה על חובת ההודאה לה' על נס ההצלה ועל הטובה שהחזיר ה' ליד ישראל את הכותל המערבי (בחסידות סלונים לא אומרים תחנון ביום ירושלים בעקבות הוראתו).
נפטר בז' באב תש"ס (8 באוגוסט 2000), ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
רבי שמואל ברזובסקי, התמנה תחתיו לאדמו"ר
נחמה לוריא מחנכת בסמינר גור בבני ברק.
אשת הרב יעקב ישראל מחבר הספרים נתיבי ישרון, ר"מ בישיבת סלונים
צביה וינברג מחנכת בסמינר הישן בירושלים.
אשת הרב שלמה, משגיח ומנהל בישיבת סלונים
ברכה קופילוביץ מחנכת בסמינר הישן בירושלים.
כתב את ספרי "נתיבות שלום"-7 כרכים.
הוציא לאור את ספרי אדמו"רי סלונים, וכתב בהם הקדמות על קורותיהם ושיטתם של האדמו"רים: "באר אברהם", "דברי שמואל", "בית אברהם" ו"זיכרון קדוש", שעליו כתב מאמר הקדמה בשם "בסוד קדושים" על השואה בראי החסידות וכן צירף לו בשם "סיום התקופה" - מאמרי זיכרון לקהילת סלונים בברנוביץ'.
קונטרס "ההרוגה עליך" על השואה
"תורת אבות" בו אמרות קצרות בנושאי עבודת ה', התקשרות לצדיקים והמועדים.
מאת אדמו"רי לעכוויטש, קוברין וסלונים
הרב מאיר לוריא, ראש כולל חלקת יעקב "ברייש"
הרב צבי כץ, ראש ישיבת חזון נחום
חתנו הרב שלמה וינברג, משגיח ומנהל ישיבת בית אברהם, ראש מכון "אמונה ודעת" של החסידות
הרב מיכל זילבר, מגיד שיעור נודע של הדף היומי בקול הדף וראש ישיבת זוויעהל
הרב מרדכי אייכלר, דיין ומו"צ הקהילה בירושלים
"שָׁלוֹם עֲלֵיכֶם" הוא פיוט אשר נאמר או מושר בליל שבת לפני הקידוש וסעודת ליל שבת.
בפיוט פונים למלאכים שבאו אל הבית, מברכים אותם ומבקשים את ברכתם.
שמו של מחבר הפיוט אינו ידוע.
מקורו קבלי, כנראה מקהילות המקובלים בצפון אפריקה במאה ה-17, נפוץ בידי תנועת החסידות ומשם לכל קהילות ישראל.
הפיוט מבוסס על הכתוב בסידורים עתיקים לומר בסיום התפילה איש לרעהו שלום עליכם שלוש פעמים, ועל אגדת חז"ל בתלמוד הבבלי, מסכת שבת:
אגדה זו הייתה מוכרת עקב אזכורה בפיוטי שבת קדומים אחדים.
הביטוי מלך מלכים מופיע במקרא בספר יחזקאל כאויבו של נבוכדנצר, אשר יכריעו.
מלך מלכים זה מיוחס בדרך כלל לכורש או לדריווש.
הביטויים "שלום עליכם", וכן "הקדוש ברוך הוא" הם מן המשנה; הביטוי "מלאכי שרת" מופיע לראשונה במסכת שבת (כמצוין למעלה), ואילו הביטוי "מלאכי שלום" מופיע במקרא (ישעיה לג, ז).
בסוף פיוט "רבון העולמים" בספר הלקט הקבלי "חמדת ימים" אשר נדפס בשנת ה'תצ"א (סביבות 1731) לפני שהפיוט "שלום עליכם" הודפס בסידורים כלשונו, נכתב הפיוט כפי הנראה פרי עטו של הרב ישראל יעקב אלגאזי עצמו:
הפיוט בנוי מארבעה בתים, שההבדל ביניהם הוא במילים הראשונות שבכל בית.
יש הגורסים בבית הראשון "מַלְאֲכֵי הַשָּׁלוֹם" בדומה לשאר הבתים בפיוט, יש הגורסים רק בבית הראשון "מַלְאֲכֵי הַשָּׁרֵת", יש שאומרים בכל הבתים את שניהם, ויש נוהגים בבית הראשון להזכיר את שניהם — ובאחרים רק מלאכי השלום.
וכן בבית השלישי יש נוהגים לומר "ברכוני לחיים טובים ולשלום".
את הבית הרביעי, "בשבתכם לשלום", נוהגים לשיר רק למנהג הספרדים.
מנגד ישנם המשמיטים את הבית 'צאתכם לשלום' על מנת שלא "לגרש" את המלאכים, או שבמקום לאמר "צאתכם לשלום" אומרים "בצאתכם לשלום".
בסידורי רעדלהיים, גורסים "מלך" במקום "ממלך" בכל הבתים.
לפי מנהג האשכנזים, נוהגים להשמיט את המילים "מלאכי רחמים" בכל בית.
בקהילות רבות נהוג לחזור על כל בית שלש פעמים.
הפיוט זכה ללחנים רבים, בהם זה שחיבר ופרסם בכתב בשנת 1918 ישראל גולדפרב, חזן בית הכנסת הקונסרבטיבי קהילת בית ישראל אנשי אמת שבברוקלין, ניו יורק לאחר שהיגר מאוקראינה לארצות הברית.
בקהילות מרוקו נהגו לשיר את הפיוט בלחן של השיר המוכר בלאדינו "כאשר המלך נמרוד" ("Kuando el Rey Nimrod").
בגרסה זו נוהגים להוסיף את המילים "מלאכי רחמים" בסוף השורה הראשונה שבכל בית, כך שהבית הראשון הופך ל"שלום עליכם מלאכי השרת, מלאכי עליון מלאכי רחמים".
לחן של שמואל ברזיל ואהרן מילר, אותו ביצע אברהם פריד מספר פעמים.
לחן של חסידות סאטמר המושר בחצרות חסידים רבות, ובוצע בידי לחיים טיש.
לחן של הרב יצחק גינזבורג, בוצע בידי שלמה כץ והלב והמעיין.
הלחן במקורו הוא ניגון של רבי שניאור זלמן מלאדי.
בוצע על ידי דוד ד'אור בפרויקט צמאה.
אחרי הפיוט יש המוסיפים פסוק ממזמור תהילים צ"א, כדי להדגיש שהתפילה הכלולה בפיוט איננה מופנית למלאכים, אלא לה' שישלח לנו ברכה על ידי מלאכיו:
ישנה מחלוקת בהלכה לגבי מספר פיוטים הכוללים פנייה למלאכים שיפעלו עבור המבקש, ביניהם גם הפיוט "שלום עליכם", מאחר שתפילה לכל כוח שאינו הקב"ה אסורה.
המתירים מבארים שמדובר בפנייה מליצית לקב"ה שייטיב לנו על ידי מלאכיו.
רבי יעקב עמדן, היעב"ץ, התנגד לאמירת פיוט זה, מפאת הפנייה למלאכים וכן נאמר בשם רבי חיים מוולוז'ין.
פיוטים אחרים הכוללים פנייה למלאכים הם הפיוט "מכניסי רחמים", שנאמר בסוף הסליחות לימים נוראים לפי מנהג אשכנז, וקטע הפיוט "מידת הרחמים עלינו התגלגלי", המופיע אף הוא בסליחות לפי מנהג אשכנז.
סיבה נוספת שהועלתה לאי אמירת הפיוט היא שבימינו איננו במדרגה ראויה לדבר עם מלאכים.
ר' נפתלי הירץ טוען שלא ייתכן שר' חיים מוולוז'ין אמר דבר כזה, אלא שהתלמיד שמפיו למדנו שמועה זו התבלבל עם מלאכי רחמים, אבל בשלום עליכם, אין זה בקשה מהמלאכים, אלא שאומרים שהמלאכים מצווים על ידי מלך מלכי המלכים לברך אותנו, וכן יעשו, כמבואר בגמרא.
הרב שלום מְשָׂאשׂ (13 בפברואר 1909, כ"ב בשבט ה'תרס"ט, מקנס – 12 באפריל 2003, י' בניסן ה'תשס"ג, ירושלים) היה רב מרוקאי וישראלי, כיהן כרבה הראשי של קזבלנקה, הרב הראשי למרוקו במשך שש שנים ורבה הראשי הספרדי של ירושלים במשך 25 שנה.
חיבר ספרים בהלכה ובאגדה ונחשב לפוסק מרכזי בישראל במאה ה-20. מגדולי המשמרים והמחזקים של מנהגי יהדות מרוקו.
את ספרו הראשון, מזרח שמ"ש, כתב בהיותו בן 17 בלבד.
נולד בשנת ה'תרס"ט (1909) במקנס שבמרוקו לרב מימון משאש, מחבר הספר "אוצרות שמים" ורחל לבית סודרי, ונקרא ע"ש סבו הדיין הרב שלום משאש הזקן.
מצד אם אביו, היה מצאצאי הרב רפאל בירדוגו, מגדולי חכמי מרוקו.
דודו (גיס של אמו) היה רבה הראשי של מרוקו, יהושע בירדוגו.
הרב יוסף משאש (שכיהן כרבה הראשי של חיפה) היה בן דודו של אביו.
בצעירותו למד תורה אצל אביו ואצל הרב יצחק סבאג, דיין וראש ישיבה במקנס.
מגיל צעיר נחשב לעילוי וניחן בחריפות בלימודיו.
הוא שקד ושקע בלימודיו וניתנה לו הסמכה של פוסק מגיל צעיר.
כבר בגיל 17 כתב את חיבורו ההלכתי הראשון "מזרח שמ"ש".
בהקדמה לאחד מספריו טען כי כל ימי נעוריו לא ידע כיצד נראה מטבע כסף ולא התעניין בשלל, בעוד שמר על כך שעיקר מעייניו לימודים בתורה ובהלכה.
הוא ניהל רשת של מוסדות חינוך "תלמוד תורה" במקנס, אשר בשיאה למדו בכל מוסדותיה כ-2000 תלמידים.
בשנת ה'תש"ד (1944), לאחר שהחלים ממחלת טיפוס הבהרות, ייסד את ישיבת "כתר תורה" במקנס, ועמד בראשה.
הוא סירב להצעת הרב משה מאיר חי אליקים לקבל תפקיד דיינות בקזבלנקה, ורק לאחר פטירתו של האחרון, בשנת ה'תש"ט (1949), בגיל 39, הצטרף לבית הדין בקזבלקה.
בשנת ה'תשט"ו התמנה לאב בית הדין בעיר, ובטבת ה'תש"ך התמנה לרבה הראשי של העיר, לאחר פטירת קודמו הרב חיים דוד אבן סוסאן.
בשבתו כאב בית הדין, כיהנו עמו הדיינים רבי משה מלכה, רבי יצחק חזן, רבי חיים שושנה, ורבי רחמים בן עמארה.
בשנת ה'תשל"ב (1972), התמנה לרבה הראשי של מרוקו בפטירתו של הרב מיכאל יששכר אנקווה.
באותה העת תרם לפיתוח קהילת חסידות חב"ד והעניק לה לגיטימציה בקרב קהילת יהדות מרוקו.
הרב משאש גם עמד בקשרים טובים עם הרב מנחם מנדל שניאורסון, הוא הרבי מלובביץ', וביקר אותו אחת בביתו במרכז חב"ד העולמי – 770 בברוקלין, ניו יורק.
הרב משאש עמד בקשרים טובים גם עם המלך חסן השני, והיה מתפלל לשלומו, אף לאחר עלייתו לישראל.
המלך חסן השני היה נוהג לכופף קומתו בפני הרב בפגישות פרטיות כמו גם באירועים וטקסים מלכותיים.
ייסד את חברת "דובב שפתי ישנים" להוצאה לאור של ספרי חכמי מרוקו.
בשנת ה'תשל"ה (1975) קיבל הצעה לכהן כרבה הספרדי של חיפה, אך דחה אותה על פי בקשת הרבי מלובביץ'.
לאחר פטירת הרב אליהו פרדס, בשנת 1976 (ה'תשל"ו) פנה עקיבא אזולאי, חבר עיריית ירושלים לרב מיכאל טולידאנו (מראשי ישיבת אור ברוך), כדי שזה ימליץ לו על רב לעיר.
הרב טולידאנו המליץ על הרב משאש, שכיהן באותה תקופה כרב וכדיין בקזבלנקה, ובתוך כך פנה אל בנו של האחרון, רבי דוד משאש כדי שיעביר את ההצעה לאביו.
רבי שלום נאות לבקשה, והגיע לביקור קצר בישראל, שבו נפגש עם הרבנים הראשיים, עובדיה יוסף ושלמה גורן, שהבטיחו לתמוך בבחירתו.
בד בבד, פנה עקיבא אזולאי לשר הדתות אהרון אבוחצירא, כדי לקדם את בחירת הרב משאש בעזרת הרב גורן.
כך בשנת ה'תשל"ח (1978) נבחר הרב משאש לכהן כרבה הספרדי של ירושלים, לצד הרב בצלאל ז'ולטי (ובהמשך, לצד הרב יצחק קוליץ).
הרב משאש נמנע מלהתערב במחלוקות ויריבויות בתוך העולם החרדי וגם מחוצה לו, והשתדל להיות מקורב ומוערך בקרב הפלגים והעדות השונים של היהודים בארץ ומחוצה לה.
הרב משאש נהג לקבל את כל מי שבא לפתח ביתו בירושלים בשאלות בדבר ההלכה ודלת ביתו הייתה פתוחה עבורם.
הרב משאש נהג ללכת עם מקל הליכה, אף על פי שבפועל לא היה זקוק לו מבחינה פיזית.
כאשר נשאל על ידי אחד ממלוויו מדוע הוא הולך עם מקל הליכה, השיב: "בילדותי חליתי עם רבים מתושבי העיר מקנס במגפת טיפוס קשה.
כמה מחבריי נפטרו, וגם אני עמדתי בשערי מוות וב"ה חזרתי לאיתני.
בחודשים הראשונים אחרי ההבראה עוד הייתי כה חלש שהייתי צריך להיעזר במקל הליכה, והחלטתי אז להמשיך כל חיי לצעוד עם מקל כדי לזכור את חסדי ה' שהשאיר אותי בחיים."
בתפקיד הרב הספרדי הראשי לירושלים כיהן כעשרים ושש שנה, עד לפטירתו בי' בניסן ה'תשס"ג (2003).
הוא נקבר בהר המנוחות, ו"אוהל" הוקם על קברו.
על ידו נקבר, בשנת ה'תשס"ו, הרב כלפון משה הכהן, רבה של קהילת ג'רבה בתוניסיה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הרב משאש נישא לג'אמילה בת הרב משה אלכרייף, ולשניים נולדו ארבעה עשר ילדים ביניהם הרב דוד משאש, שכיהן כרבה של פריז, ואברהם.
פסיקותיו של הרב משאש היו לעיתים מקוריות, במסגרת שאלות פתוחות שהיו חדשות לו, זאת בעוד השאיר את הפסיקות הקיימות במקרים שבהם כבר פסקו אבותיו.
הוא השתמש פעמים רבות בסברתו ובעיונו, ונתן משקל רב למנהג יהודי מרוקו.
סבר שככלל יהודי מרוקו בארץ ישראל צריכים לנהוג כדעת רבי יוסף קארו, למעט מקומות שבהם מנהגם היה שונה, שבהם יש להעדיף את המנהג.
על כך, התגלתה מחלוקת עזה בינו לבין הרב עובדיה יוסף, שסבר שבני כל עדות המזרח בארץ ישראל צריכים לנהוג כשיטתו של רבי יוסף קארו, בניגוד למנהגיהם המקוריים.
כמו כן, סבר שמנהגי האר"י מתאימים לאלו העוסקים בקבלה ובתורת האר"י, ולא לכלל הציבור.
לצד הידידות ביניהם, הייתה מתיחות בין הרב משאש לרב עובדיה יוסף, שעיקרה נסובה סביב העובדה שהרב משאש בלם את ניסיונותיו של הרב עובדיה יוסף לטפח תרבות מסורתית מאוחדת לכל בני עדות ספרד.
שני מנהיגי הקהילות הסכימו כי יש לקרוא קריאת הלל ביום העצמאות בכדי להודות לה' על הקמת מדינת ישראל, אך בעוד הרב עובדיה יוסף זצ"ל דגל בקריאת הלל חלקית, הרב משאש זצ"ל קרא לתפילת הלל שלם.
כל השכונות המשלמות ארנונה לעיריית ירושלים צריכות לחגוג את חג הפורים בט"ו באדר.
דעתו הייתה להתיר פאה נכרית ככיסוי ראש לנשים, ועמד בזה בחליפת תשובות ארוכה עם רבנים שאסרו זאת, בהם הרבנים עובדיה יוסף ומשה לוי.
בבית כנסת שבו הקהל מדבר בעת חזרת הש"ץ, יש להנהיג שלא לומר כלל את חזרת הש"ץ, ובייחוד בתפילת מנחה ובתפילת מוסף.
התיר לקפל טלית בשבת כפי שהייתה מקופלת קודם לכן.
ראוי מאוד לא לטלטל ברחובות הערים שאינם מוקפים בגדר, משום שהחמיר כדעת השולחן ערוך שרחוב שרוחבו מעל 16 אמה דינו כרשות הרבים מן התורה, ולכן העירוב המקיף אותו אינו מועיל.
התיר גרמא בשבת לכתחילה, ולכן התיר לגרום לכיבוי מכשיר חשמלי על ידי שעון שבת.
במקרים מסוימים, התיר אמירה לנוכרי בשבת גם במקרה שאינו "שבות דשבות".
ביציאה מבית הכיסא אין חובה ליטול ידיים בכלי ואין חובה ליטול שלוש פעמים, אלא מספיקה פעם אחת ישירות מהברז.
המאחר לתפילה, ידלג על קטעים מפסוקי דזמרא על מנת להספיק להתפלל תפילת עמידה עם הציבור, כדעת השולחן ערוך, בניגוד לדעת המקובלים.
כמו כן, הורה לנהוג כדעת השולחן ערוך שיש להשמיע את מילות תפילת העמידה לאוזניו בלחש, בניגוד לדעת המקובלים.
אין צורך לחשוש לדעת רבנו תם בנושא בין השמשות.
יש לחשב את שיעורי התורה (כזית, כביצה וכו') בנפח ולא במשקל, ויש לנהוג בנושא זה כשיטת הרב אברהם חיים נאה.
פסק שיש לקרוא את ההלל ביום העצמאות.
בתחילה פסק לברך על הלל זה, אך לאחר שפורסמה פסיקתו של הרב עובדיה יוסף שאין לברך על ההלל ביום העצמאות, הורה שמי שנוהג לברך ימשיך במנהגו, אך מי שלא נהג כך לא יברך על ההלל.
סבר שיש איסור למסור שטחים מארץ ישראל לערבים.
בנוגע לעין הרע כתב: .
בעת קריאת שמע יש לאחוז את שתי הציציות הקדמיות בלבד, כדעת השולחן ערוך.
זאת בניגוד לדעת הראבי"ה שסובר שיש לאחוז את ארבע הציציות.
אין הכרח להניח ולחלוץ את התפילין של יד בישיבה דווקא, כמנהג רוב הספרדים, אף על פי שישנה מעלה בכך.
מנהג מרוקו הוא שלא להניח תפילין של רבנו תם כלל.
בראשית ימיו פסק כדעת רבי יוסף חיים והרמ"א שיש לברך לאחר הדלקת נרות שבת ולא לפניה, אך בסוף ימיו חזר בו והורה לברך לפני ההדלקה.
בהקשר זה, פסק שמעיקר הדין אורחת יכולה לברך על הדלקת נרות שבת גם אם המארחת הדליקה לפניה באותו חדר.
יש לברך על קריאת ההלל בראש חודש בציבור, אך לא ביחידות.
מותר לברך על הלבנה במוצאי שבת גם לפני שעברו שלושה ימים ממולד הלבנה, אך לא באמצע השבוע.
הרב דוד משאש - בנו, רבה הראשי של פריז.
בנו של הרב דוד, אריאל משאש, הוא רב בית הכנסת אהבת שלום בפריז.
הרב שלמה משה עמאר - הראשון לציון והרב הראשי לישראל לשעבר, כיום רבה הספרדי של ירושלים.
הרב אליהו אברז'ל - ראש אבות בתי הדין בירושלים ורב שכונת בקעה בעיר.
הרב אריאל אדרי - אב בית הדין בבאר שבע, ר"מ בישיבת הר המור ורב בשכונת חומת שמואל בירושלים.
כתב את הספר "ילקוט שמ"ש" (ראה להלן).
הרב משה אלחרר - רב העיירה שלומי.
הרב אליהו אלחרר - רב העיר מודיעין-מכבים-רעות.
הרב יוסף שרביט - כיהן כרבה של אשקלון.
הרב יוסף אלנקווה - כיהן כרבה של גוש קטיף.
הרב מאיר אלעזר עטיה, מגדולי פייטני מרוקו, הוציא לאור מחדש בכתב ובדיסקים את "שיר ידידות", וכן הוציא את מחזורי וסידורי "אבותנו".
הרב פרופ' שלמה טולידאנו - מחבר סדרת הספרים "דברי שלום ואמת", שנועדה לחזק את פסקי חכמי מרוקו בישראל, ובייחוד הרב משאש, כנגד הערעור שיצא עליהם מקרב רבנים ספרדים אחרים, בייחוד הרב עובדיה יוסף.
הרב זכריה זרמתי, אב בית הדין לממונות בשכונת הר חומה וראש מכון תורת אמ"ת.
הרב דוד זנו, רב מושב שלווה (מושב) ומנהל בית המדרש לרבנים שערי עוזיאל בירושלים.
בדצמבר 2007 הנציחה אותו חברת דואר ישראל על ידי הנפקת בול הנושא את דיוקן הרב, בעיצובו של מיכאל רוזנטוב.
מלך מרוקו מוחמד השישי, הגיב על הנפקת הבול במכתב מיוחד, שנכתב לבנו של הרב משאש בצרפתית: .
בשכונת פסגת זאב בירושלים, באשקלון ובשדרות, נקראו רחובות על שמו.
בשכונת הדר גנים-עמישב שבפתח תקווה נקראה כיכר על שמו - כיכר השלום.
כמו כן, בעיר כולל ובית כנסת בשם "דעת שלום", בראשם עומד תלמידו הרב משה ארבל.
בשכונת קריית שמואל בירושלים פועל עד היום בית הכנסת "כתר שלום" בדירה שבה התגורר הרב משאש עד פטירתו.
מזרח שמ"ש - הלכות איסור והיתר.
ספר זה נכתב בהיותו בן 17 והודפס בהיותו בגיל 25, בשנת ה'תרצ"ג (1933).
תבואות שמ"ש - סדרה בת ארבעה חלקים.
על חיבור זה זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת ה'תש"ם.
שמ"ש ומגן - סדרת שו"ת בת ארבעה כרכים (החלק הרביעי יצא לאחר פטירתו, בניסן ה'תשס"ז).
לספר הסכמות מהרבנים עובדיה יוסף ואברהם אלקנה שפירא.
בית שמ"ש - על היד החזקה לרמב"ם
וחם השמ"ש - דרשות על התורה.
כמו כן, הוציא לאור 16 ספרים של חכמי מרוקו במסגרת הוצאת "דובב שפתי ישנים", בהם ספרים של הרב רפאל בירדוגו.
ילקוט שמ"ש - קיצור של פסיקותיו על חלק או"ח, מלקט ונערך על ידי הרב אריאל אדרי.
הספר דומה במגמתו לספר ילקוט יוסף, אך בניגוד לילקוט יוסף, שבו ישנן הערות ארוכות, בילקוט שמש" ההערות הן תמציתיות.
וזרח השמ"ש - סידור תפילה הערוך על פי פסיקותיו.
עטרת אבות - סדרה בת שלושה כרכים בנושא מנהגי מרוקו, בהוצאת מכון "מורשת אבות" (2011).
זוהי הסדרה המפורטת ביותר העוסקת בנושא זה.
זיגפריד שלום סֶבָּא (Siegfried Shalom Sebba; 14 בינואר 1897, גרמניה – 12 בפברואר 1975, גרמניה) היה צייר, מעצב תפאורה, צלם ומאייר ספרים ישראלי.
סבא נולד בטילזיט שבמזרח פרוסיה ליעקב ומרים (לבית מייזל).
היה בן הזקונים מבין חמשת ילדיהם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הגרמני, שירת בחזית המערבית ואף נפצע.
לאחר שחרורו מן הצבא למד ארכיטקטורה, מתמטיקה ופיזיקה בדנציג וקניגסברג ורכש את הכשרתו האמנותית בקניגסברג ובברלין.
באמצע שנות העשרים וראשית שנות השלושים ערך מסעות בדרום-מזרח אסיה (אינדונזיה וחצי האי המלאי) (1924), אירופה וצפון אפריקה.
לחלק מן המסעות יצא ככתב מאייר ומדווח בשליחות העיתון פרנקפורטר צייטונג (למשל, פינלנד בשנת 1925) וכן התלווה למשלחת המחקר של האנתרופולוג לאו פרובניוס (Leo Frobenius) למצרים העליונה ולנוביה (1926).
בשנת 1927 יצא יחד עם הסופר יוזף רות לסיור בחבל הבלקן ואלבניה, שוב מטעם הפרנקפורטר צייטונג.
כן ביקר בצרפת ובאלג'יריה (1930).
עסק בציור, איור ספרים ועיצוב תפאורות במה להצגות בברלין, מינכן ודרמשטאדט.
בשנותיו בגרמניה צייר בעיקר נופים ודיוקנאות (ובהם קורפוס מרשים של דיוקנאות עצמיים).
בין השאר צייר דיוקנאות של חבריו היהודים פריץ אלברט ליפמן שזכה לימים בפרס נובל לרפואה ואחיו הדרמטורג הנודע, היינץ (1926), ושל השחקן והבמאי היהודי קורט גירון (1929).
כן פרסם מאמרים בנושא עיצוב חלל הבמה בתיאטרון ובאופרה.
עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לבזל ומשם לסטוקהולם, שם המשיך לעצב תפאורות לבמה.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והשתקע בגבעתיים, שם התגורר ברחוב הפסגה 28.
עם עלייתו לארץ ישראל זנח זמנית את הציור (למעט ציורים ורישומי הכנה שעשה לתלבושות הצגות בתיאטרון הבימה) ופתח בתל אביב (רחוב רנ"ק 13) סדנה לצילום ולייצור כלי נחושת דקורטיביים.
כן יצר קיר פסיפס גדול מלבנים הניצב במתחם הגן הארכאולוגי אשקלון (1954), סורג מתכת דקורטיבי בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב (1955) ותבליט של דמויות פועלים בבית סולל בונה ברח' אלנבי 111 בתל אביב.
סבא עיצב את התפאורה והתלבושות לארבע הצגות בתיאטרון הבימה בשנות השלושים והארבעים: "וילהלם טל" על פי מחזהו של פרידריך שילר (1936); "מרד המתים" של אירווין שו (1937); "המגפה הלבנה" של קארל צ'אפק (1938); "אדיפוס המלך" של סופוקלס (1947).
החל משנת 1959 ועד שנת 1966 עיצב ואייר את כריכותיהם של תשעה ספרים שראו אור בהוצאת עם עובד (ספריה לעם).
סבא נישא לאלמנה הנרייטה (רבקה) קפלן בשנת 1967, עזב את ישראל בשלהי אותה שנה והשתקע בהופהיים-אם-טאונוס (Hofheim am Taunus) שבמערב גרמניה
שם התגורר ב"בית הכחול" אצל אספנית האמנות חנה בקר פום ראט (Hanna Bekker vom Rath).
השניים הכירו כשזו הגיעה לבקרו לראשונה ב-1961.
סבא חי עד יום מותו בהופהיים.
סגנונו מגלה השפעה חזקה של תנועת "החפציות החדשה" (Neue Sachlichkeit) הגרמנית ובמיוחד של מקס בקמן (Max Beckmann).
משנות העשרים ועד ראשית שנות החמישים מופיעים בציוריו דמויות ועצמים כבדים ומסיביים בעלי נפחיות עגלגלה המודגשת בקווי מתאר עבים וברורים.
במסגרת מסורת הציור הישראלית, ניתן לראות בו את אחד האמנים הטרום-כנעניים הבולטים באותן השנים.
ציורו המפורסם "הגז" משנת 1947 (אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות; הציור זכה בפרס דיזנגוף בשנת 1952) מחבר בין תפיסה כנענית אודות הקשר הפולחני בין אדם לאדמה ולחקלאות, לבין תפיסת "היהודי החדש" ("יהדות השרירים" של מקס נורדאו; "בראש ובראשונה – ידיים" של מאיר יערי).
בציור אחר משנת 1946, "הרועה הצעיר" (גרסה נוספת של ציור זה נעשתה בשנת 1960), מופיע רועה צאן המחזיק בידיו טלה.
הציור משתלב עם מוטיב "הרועה הנאמן" הנפוץ בתרבויות האזור: מדמותו של הרועה בתבליטים מסופוטמיים, ועד דמותו בדתות המונותאיסטיות (משה רבנו, ישו).
ציורים אלה נעשו בהשראת ביקוריו התכופים של סבא בקיבוץ אפיקים שם התגורר ידידו הצייר לאו רוט.
עבודותיו הוצגו בשלוש תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 1945, 1955 ו-1961. בתערוכה של שנת 1945 הציג כמעט אך ורק עבודות שיצר מאז חזר לצייר כשנה קודם לכן.
בתערוכה של שנת 1955 - תקופה בה הקדיש רבות מזמנו ומרצו לאמנות קירונית (ציורים ותבליטים) ברחבי הארץ - הציג סבא "חמש קומפוזיציות לציורי קיר על נושאים תנ"כיים" (כמתואר בכותרת קטלוג התערוכה).
אלה היו חמישה תצלומים מוגדלים של חלק מסדרת רישומים קטני מידות, שחלקם נעשה בעיפרון וחלקם בטמפרה על נייר.
רישומים אלה תיארו אירועים דרמטיים מספר בראשית וספר שמות:- נח משלח את היונה; אברהם בפרשת לך לך; עקדת יצחק; יעקב נאבק במלאך ומשה שובר את לוחות הברית.
רישומים אלה היוו את סיכום מחקריו של סבא מאז שנת 1947 ואילך במה שכונה בפיו: "הרחבת החלל בתיאור הציורי".
בכולם תואר המחזה בפרספקטיבה נועזת ובלתי שגרתית שהקנתה לו איכויות מונומנטליות.
בתערוכתו האחרונה במוזיאון (1961) הציג את סדרת "האלמנטים" המהווה את שיא יצירתו המאוחרת.
בסדרה זו קרא האמן תיגר על ההפשטה המוחלטת של חברי קבוצת אופקים חדשים.
כמי שהיה אמון על מסורת "החפציות החדשה", סירב סבא לוותר על האובייקט כפי שעשו רבים מאמני קבוצת אופקים חדשים.
בסדרת "האלמנטים" צייר סבא אלמנטים של מזון כחלב, ענבים, רימונים ועוד (בשנת 1960) ואלמנטים של חומרים כעץ, ברזל וכדומה (בשנת 1961).
אלה הוצגו בדרך כלל כשהם מונחים על גבי משטחים נוקשים כאשר הן קווי המתאר הסגורים (מעין גריד בנוסח מונדריאן) והן (ובעיקר) הצבע מדגישים את חומריותם ו"מהותם" (ובמקרה של המזון אף טעמיהם) של האלמנטים ואת השתלבותם במרחב סביבם.
לדברי קרלהיינץ גבלר - מחוקרי יצירתו של סבא - נהג האחרון להכין כשלושים גרסאות שונות של כל "אלמנט" בהן התקדם בצעדים קטנים ובדייקנות הולכת וגדלה אל נוסחה המוגמר והסופי של כל עבודה.
"את תוקפם שואבים האלמנטים במידה רבה מתוך התפיסה המדויקת של מרקמיהם, מבנם, סמיכותם וצבעם הייחודי.
האלמנט קובע באמצעות צבעו המיוחד, הקיים רק בו, את "המונוכרומיה המדורגת" של התמונה; כלומר - כל הצבעים המופיעים בתמונה הינם גוונים ושבירות לצבע הבסיסי והקובע של האלמנט הנדון.
סבא מטפל בצבע האופייני ובמרקם העליון של התמונה - זה הנתפס מבחינה אופטית - במסירות וקפדנות כה רבים, והוא מוליכם עד לנקודה המדויקת ביותר.
כך, ולמרות ההפשטה הטמונה בצירוף הצורות הלא-נטורליסטיות, אי אפשר להימנע מהחשק להשוותו לאמנים הקלאסיים...".
במהלך שנת 1961 יצר סבא ארבע עבודות גדולות יחסית במדיומים שונים (עירוב של קולאז', טמפרה, גואש ועוד על מצעי עץ ונייר) בעקבות ביקור בקיסריה ועתיקותיה.
שלוש מהן כונו על ידו "ארכאולוגיה" והרביעית כונתה "קיסריה".
עבודות אלו נעשו לאחר שיצר, כהרגלו, וריאנטים ורישומי הכנה רבים.
בדיעבד היו אלו עבודותיו הגדולות האחרונות.
לאחר ששב מגרמניה, שם הציג תערוכה בהופהיים-אם-טאונוס בשנת 1963, התמקד סבא באמנות הקולאז'.
משנת 1964 ועד מותו בגרמניה בשנת 1975 יצר למעלה ממאה קולאז'ים קטנים, שנושאיהם חידתיים, ואשר נצנוצי האור שלהם יוצרים עולם קסום ואפוף מסתורין.
מעין "ברכת פרידה מהעולם החלדי המוכר".
ב-17 בדצמבר 2023 נפתחה תערוכה רטרוספקטיבית של שלום סבא במוזיאון תל אביב לאמנות.
לרגל התערוכה ראה אור ספר מחקרי מקיף ובו שישה מאמרים אודות יצירתו של האמן בעריכתה של גליה בר אור.
1925 - Zieglers Kabinett, פרנקפורט, גרמניה (ציורים ורישומים מדרום-מזרח אסיה)
1937 - גלריה משכית, תל אביב (רישומי תפאורת במה ותלבושות להצגת "מרד המתים" בתיאטרון "הבימה")
1945 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1947 - גלריה מקרא סטודיו, תל אביב (רישומי תפאורת במה ותלבושות להצגת "אדיפוס המלך" בתיאטרון "הבימה")
1955 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1961 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1994 - משכן לאמנות עין חרוד, המוזיאון הפתוח תפן
1995 - מוזיאון ישראל, ירושלים
2023 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1926 - "הזצסיון הברלינאי" (Berliner Secession), ברלין
1946 - "אמנות שימושית", בית הנכות בצלאל, ירושלים
1947 - "אמנים נבחרים ארץ-ישראלים", בית הנכות בצלאל, ירושלים
1947 - "אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל", בית הנכות בצלאל, ירושלים
1952 - "תערוכה ארצית של הציור והפיסול בישראל, למלאת 20 שנה ליסוד המוזיאון", מוזיאון תל אביב לאמנות
1957 - "Art et Travail", המוזיאון לאמנות והיסטוריה, ז'נבה
1959 - "התערוכה הכללית של אמני ישראל", מוזיאון תל אביב לאמנות
1980 - "המיתוס של כנען: השפעת תרבות המזרח הקדום על האמנות הישראלית בת-זמננו".
1983 - "אמנות עיצוב הבמה בתיאטרון העברי", אוניברסיטת חיפה, הגלריה לאמנות
1985 - "ציוני דרך באמנות ישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים
1987 - "רובינא: ציירי הארץ מציירים את חנה רובינא", בית ראובן, תל אביב
1988 - "עם בונה ארץ", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1989 - "לחיות עם החלום", מוזיאון תל אביב לאמנות
1996 - "נמרוד: תמונה קבוצתית", מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 - "העשור הראשון - הגמוניה וריבוי", המשכן לאמנות עין חרוד
2009 - "זולו: מסע והרפתקה באמנות ישראלית", מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, תל אביב
2011 - "המוזיאון מציג את עצמו: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון", מוזיאון תל אביב לאמנות
2014 - "בדילוג על המופשט: פנינים מאוסף יוסי ודניאלה ליפשיץ", האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
2017 - "ברלין עיר האורות: בין שתי מלחמות", מוזיאון בית הרמן שטרוק, חיפה
2019 - "זבת חלב", מוזיאון בית חנקין, כפר יהושע
2025 - "סוף היום: מאה שנים לתנועת האובייקטיביות החדשה", מוזיאון תל אביב לאמנות
מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם
המוזיאון העירוני לאמנות, קאסל, גרמניה
כתביו בנוגע לתאוריה של אמנות הציור ועיצוב תפאורת במה
זיגפריד סבא, "Variable Raumillusion Im Buhnenbild", בתוך כתב העת , ברלין, פברואר 1927, עמ' 49–53
שלום סבא, "לתיקונו של בימוי האופרה", בתוך כתב העת , גיליון ב', אפריל 1940, עמ' 59
שלום סבא, "מכתב ליוסף אופין (1953)", בתוך: שלום סבא, ספר התערוכה הרטרוספקטיבית, משכן לאמנות עין חרוד, 1994, עמ' 81–88
שלום סבא, "פרספקטיבה קירונית חדשה: טקסטים מאת שלום סבא", בתוך: שלום סבא, ספר התערוכה הרטרוספקטיבית, משכן לאמנות עין חרוד, 1994, עמ' 89–97
שלום סבא, "על הלשון האסוציאטיבית של הצבע", בתוך: שלום סבא, ספר התערוכה הרטרוספקטיבית, משכן לאמנות עין חרוד, 1994, עמ' 111–112
שלום ניקיאס היה חוזה שנחתם ב-421 לפנה"ס בין ערי המדינה ספרטה לאתונה העתיקה וחתם את החלק הראשון של המלחמה הפלופונסית.
בשנת 425 לפנה"ס, ספרטה נחלה תבוסה בשני קרבות חשובים (קרב פילוס, וקרב ספקטריה) חלק מתוצאת הקרב הייתה העובדה שכוחות אתונה החזיקו בשבי כ-292 איש, לפחות 120 מהם היו ספרטנים.
ב-424 לפנה"ס ספרטה התאוששה וכבשה את העיר אמפיפוליס.
באותה שנה נחלה אתונה תבוסה גם בבויאוטיה בקרב דליום.
וב-422 הובסו האתונאים בקרב אמפיפוליס כאשר ניסו להשתלט שנית על העיר ובשני הצדדים נהרגו אישי מפתח.
כתוצאה מסדרת קרבות ותבוסות אלו היו שני הצדדים נכונים להסכם אי-לוחמה.
הסכם השלום נקרא על שם המדינאי והמצביא האתונאי ניקיאס, אשר נשא ונתן עליו עם פלייסטואנאקס מלך ספרטה.
הסעיף העיקרי שלו היה שאתונה וספרטה ישמרו על מה שהיה להם, אם כי היו כמה התאמות: ספרטה תחזיר את אמפופוליס לאתונה, והאתונאים יוותרו על כיבוש פילוס.
תוקידידס, שהוקסם מבעיות הכרונולוגיה, מציין כי האמנה נחתמה "עשר שנים בלבד, בהפרש של כמה ימים, לאחר הפלישה הראשונה לאטיקה ותחילת המלחמה הזו".
השלום לא היה יציב מלכתחילה, ולכל היה ידוע שהוא לא יחזיק מעמד זמן רב בשל ההתעלמות מהאינטרסים של בעלות הברית ובעיות רבות אחרות שלא באו על פתרונן.
אכן, תנאי ההסכם לא נשמרו, וכעבור שש שנים התחדשה המלחמה.
רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון (כ"ז בניסן תקצ"ה, 26 באפריל 1835 - ט"ז בשבט תרע"א, 14 בפברואר 1911), ידוע בכינויו המהרש"ם מברז'אן היה רב ופוסק מפורסם בגליציה.
נולד בכ"ז בניסן תקצ"ה (1835) לרבי משה הכהן בכפר ביעניוב סמוך לזלוטשוב שבגליציה, ומילדותו התפרסם בשקדנותו המופלגת.
מסופר כי נהג ללמוד שש עשרה שעות ביממה ולא לישון יותר משלוש וחצי שעות.
בצעירותו היה מחסידיו של רבי שלום רוקח מבעלזא, והיה גם אצל רבי מאיר מפרמישלאן.
לאחר מכן החל לנסוע לרבי אברהם מסטרטין ולרבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
לאחר פטירת הנ"ל היה נוסע לרבי דוד משה מצ'ורטקוב ולרבי מהוסיאטין.
קיבל סמיכה להוראה (הורמנא דרבנן) בגיל צעיר מאוד מרבי יוסף שאול נתנזון מלבוב, והתחתן בגיל 16 עם בתו של ר' יקיר מבילקמין.
לאחר נישואיו התגורר תחילה בבילקמין אצל חותנו ואחר כך בזלוטשוב.
סירב לקבל על עצמו רבנות ועסק במסחר יין, בקר ועצים, אך לאחר שפשט את הרגל נאלץ לקבל על עצמו רבנות.
כיהן ברבנות בפוטוק-זלוטי (תרכ"ז-תרל"א), אחר כך ביאזלוביץ (שם כתב את ספרו "משפט שלום") וכעבור שבע שנים מונה לאב"ד בקהילת בוצ'אץ'.
בשנת תרמ"א התקבל לרבנות ברז'אן כמחליפו של רבי יצחק יהודה שמלקיש.
בברז'אן כיהן ברבנות עד יום מותו בט"ז בשבט תרע"א.
בשנותיו האחרונות נישא נישואים שניים לגיטל, בתו של הרב שמשון מרגליות מזלוזיץ ואלמנת הרב שמואל יצחק שור.
בנו היה הרב יצחק שבדרון.
אחת מבנותיו נישאה לרב שלום רובינשטיין אב"ד לאנשי.
נכדו, הקרוי על שמו, היה "המגיד הירושלמי" הרב שלום שבדרון.
נכדו זה הוציא לאור רבים מספריו של סבו.
המהרש"ם ייסד בברז'אן ישיבה בשם "תושייה".
שאלות הלכתיות נשלחו לרב שבדרון ממדינות רבות באירופה.
על פי סיפור של מהר"ם שפירא מלובלין, סיים המהרש"ם את ספר ארבעה טורים לפחות מאה ואחת פעמים עד גיל 39. בתו סיפרה כי נהג לשנן את הלכות נטילת ידיים לפני כל סעודה, את הלכות ברכת המוציא במהלכה ואת הלכות ברכת המזון לפני הברכה.
בכל סעודת מלווה מלכה היה עורך סיום על מסכתות שבת ועירובין, שאותן שינן מדי שבת.
פסיקתו הייתה מקורית ורבנים קנאים חלקו עליו.
אחד הבולטים בהם היה רבי צבי הירש שפירא ממונקץ'.
במהלך העימות ביניהם פרסם המהרש"ם את החיבור "גילוי דעת".
היה מעורב בהחלטות של כולל גליציה.
בלטה פסיקתו להתיר מצות מכונה בפסח על אף שהשתייך לעדת החסידים.
כתב תשובות בנושאים אקטואליים, דוגמת שימוש בחשמל ושאלות רפואיות.
כך למשל כתב (שו"ת ח"ב, סימן רמ"ו) כי הבערת חשמל בשבת - לא הייתה במשכן ולכן איננה אסורה מדאורייתא.
היה בקי במספר שפות ונהג להתייעץ עם רופאים ומומחים בשאלות מקצועיות הנוגעות לתחומם.
חיבר כמה עשרות חיבורים שחלק מהם אבדו.
את מרבית חיבוריו ההדיר בנו, הרב יצחק שבדרון (בעל ה"מנחת יצחק" על התוספתא), ואחריו המשיכו בעבודה זו גם בניו (ביניהם המגיד הירושלמי, רבי שלום שבדרון).
שו"ת מהרש"ם בעשרה כרכים עם למעלה מאלפיים ושלוש מאות תשובות.
דעת תורה ציונים על שולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה, נערך והורחב לכמה כרכים.
נדפס בחלקים במשך שנים רבות.
"גילוי דעת" על הסימנים ס"א - ס"ט שב"יורה דעה" ועל הלכות טרפות.
שו"ת דרכי שלום על כללי הש"ס והפוסקים.
תכלת מרדכי על התורה ודרשות, בז'ז'ני תרע"ג
משפט שלום על שולחן ערוך חושן משפט, הלכות מצרנות, שותפין ושלוחין, תר"ל
שלום עראקי (1685–1780) היה נשיא קהילת יהודי תימן והממונה על המטבעה של תימן.
פעל לבניית מוסדות ציבור בקהילת יהודי צנעא ובהם גם את בית הכנסת בית אלאוסטא.
פעל למען תרומות ליישוב היהודי בארץ ישראל.
ב-1740 פעל נמרצות להכנסת סידור התפילה בנוסח הספרדים (נוסח שאמי) בקרב יהודי תימן, וכן פעל למען קבלת פסיקות השולחן ערוך.
פעילות זו עוררה מחלוקת עזה.
הרב יוסף קאפח כתב ששלום התפלל בכל שבת בבית כנסת אחר והביא עמו סדורים נוסח ספרד: .
עם זאת, בספר "קורות ישראל בתימן" שפורסם על ידי הרב יוסף קאפח, כתב המחבר ר' חיים חבשוש דברים דומים על יחיא בן שלום הכהן אלעראקי עוד כתב הרב קאפח שרק שלושה מתוך עשרים ושניים בתי כנסת שפקד, סירבו לשמוע לו.
הודח מתפקידו בשנת 1761 בעקבות הסתה של המוסלמים וחילופי השלטון.
הוא נאסר והוטל עליו קנס אשר מוטט את עושרו.
שניים מבניו היו מחכמי צנעא.
שלום עשת (22 בדצמבר 1914 – 13 בפברואר 1967) היה יועצו הצבאי של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בימי מלחמת העצמאות.
שלום עשת נולד באוסטריה בשנת 1914 כפריץ איזנשטט.
גדל במשפחה בעלת מסורת צבאית למד באקדמיה הצבאית האוסטרית ובבית הספר הטכני הגבוה בווינה והוסמך כמהנדס.
עלייה לארץ ישראל ב'הגנה' ובצבא הבריטי
שלום עשת עלה לארץ ישראל בשנת 1938. בשנת 1939 הצטרף לארגון ההגנה.
היה חניך בקורס הקצינים הראשון של ההגנה.
בימי מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי.
בשנת 1942 שירת בחזית המדבר המערבי.
בשנת 1943 עבר קורס קצינים (השלישי בחייו) של הצבא הבריטי במחנה צריפין.
בשנת 1944, עם כינון הבריגדה היהודית הצטרף לבריגדה בדרגת סרן.
היה חניך בבית הספר לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי.
במסגרת הבריגדה שירת בחזית איטליה ובתום המלחמה הגיע עם כוחות הבריגדה לאוסטריה ארץ הולדתו.
בימי מלחמת העצמאות, ביולי 1948 נתמנה ליועץ צבאי של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון.
לבן-גוריון הייתה הערכה מיוחדת לקצינים יוצאי הבריגדה האמונים על סדרי צבא סדיר ומקצועי (והערכה פחותה לקצינים מאנשי ההגנה), אך בניגוד לעמדתו של בן-גוריון נתמנו בעלי התפקידים הראשיים, במטכ"ל של מלחמת העצמאות, מבין ותיקי ההגנה.
לעומת זאת בראש הזרועות והמחלקות המקצועיות והלוגיסטיות הועמדו יוצאי הצבא הבריטי כחיים לסקוב ואהרן רמז.
על פי העדפתו זו של בן-גוריון את יוצאי הצבא הבריטי בתפקידי תכנון וביצוע הפך שלום עשת לאחד ממקורביו והייתה לו השפעה ניכרת על בן-גוריון בכל הקשור בארגון הצבא ובהכנת תוכניות מבצע.
מקרה אחד בו לא שעה בן-גוריון לדברי יועצו שלום עשת היה בשלב הראשון של המלחמה, לאחר החלטת החלוקה, כאשר מפקד החטיבה הבריטית של הנגב הציע לפנות את ארבעה עשר יישובי הנגב שמדרום לכביש עזה באר שבע, כדי שלא יבולע ליושביהם.
התושבים סירבו וכעבור חודש יצא בן-גוריון כנגד קולות שטענו שכל כח שיישלח לנגב יחליש את היישוב.
הוא הצהיר שיש להגן על כל יישוב יהודי בארץ.
יועצו, שלום עשת, טען ש-14 נקודות אלו, ובהן 400 תושבים בלבד, לא יחזיקו מעמד.
בן-גוריון לא שעה לו והורה לו להכין תוכנית לביצורן של הנקודות בנגב.
במבצע יבוסי של חטיבת הראל, שנערך בירושלים בין 22 באפריל ל-1 במאי 1948, שנועד לשחרר חלקים מן העיר ולהקל על המצור, נתמנה שלום עשת להיות ראש המטה של המבצע, כאיש צבא מקצועי שיאזן את מפקדי הפלמ"ח מחטיבת הראל שהשתתפו במבצע.
עשת המשיך לשרת בצה"ל לאחר תום מלחמת העצמאות.
תפקידו הבא היה ראש מחלקת התכנון במטכ"ל.
ב-1952, כאשר פרש עשת מתפקיד ראש מחלקת התכנון בצה"ל, הוא נתבקש על ידי בן-גוריון להגיש לו הערכה מפורטת על היכולת של צה"ל לעמוד במתארי המלחמה השונים מול מתקפה של צבאות ערב.
עשת הגיש מסמך מפורט אבל הצביע על נקודת תורפה אחת.
הוא ניתח את התרחישים השונים וקבע שבמקרה של מה שנקרא "מקרה הכל", כלומר בתרחיש שבו תהיה מתקפה כל-ערבית, רב-חזיתית יזומה על ידי הערבים, לא יהיה לצה"ל סיכוי לעמוד ולהציל את מדינת ישראל מנזקים בלתי-הפיכים.
עשת פרש משורות צה"ל בשנת 1957 בדרגת אלוף-משנה, ומונה ליועץ התעשייתי של חברת העובדים.
עשת נפטר בראשית 1967, ונקבר בכפר סבא.
ש.ע.ל – שלום עכשיו לישראל מפעלים חינוכיים (מכונה: שלום עכשיו) היא עמותה ותנועת שמאל ציונית ישראלית, הפועלת לקידום פתרון שתי מדינות לשני עמים ולסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
התנועה מתנגדת לטרור פלסטיני ויהודי וכן למפעל ההתנחלויות.
שלום עכשיו נוסדה בעקבות ביקורו של נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977. בהמשך התפרסמה בפעילותה נגד מלחמת לבנון הראשונה, וכעשור לאחר מכן בפעילותה בקידום תהליך אוסלו.
בנוסף, התנועה מקיימת מאבק הסברתי ומשפטי נגד ההתנחלויות והרחבתן.
כמה מפעיליה השתלבו במפלגות שונות, והגיעו לעמדות השפעה.
מפברואר 2023, מנכ"ל העמותה הוא ליאור עמיחי.
בחודש מרץ 1978, בעקבות ביקור סאדאת בישראל, פנו 348 חיילים וקצינים במילואים לראש הממשלה, מנחם בגין, בקריאה שיחתור לשלום עם מצרים ויעדיף את השגת השלום על פני קיום יישובים מעבר לקו הירוק.
בעקבות מכתב זה, שנודע בשם "מכתב הקצינים", הוקמה תנועת שלום עכשיו, לפעולה לגיוס תמיכה ציבורית ב"תהליך השלום", גם במחיר של ויתור על שטחים.
ב-30 במרץ 1978 קיימו פעילי התנועה את הפגנתם הראשונה מול משכנו של בגין בירושלים, ושם הופיעה לראשונה הדרישה "שלום עכשיו!" על כרזות.
כעבור מספר ימים הפכה סיסמה זו לשם התנועה.
את הלוגו של שלום עכשיו, המשלב בין "אות קורן" לגופן "חיים", יצר הגרפיקאי דוד טרטקובר.
ברחבי הארץ הוחתמה עצומת שלום ועד 1 באפריל 1978 חתמו עליה 100,000 איש.
בהפגנה שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל, קראו המשתתפים לבגין להגיע לשלום עם מצרים בתמורה להחזרת סיני.
ב-2 בספטמבר, לקראת נסיעתו של בגין לוושינגטון, ארגנה התנועה עצרת פרידה בתל אביב, בהשתתפות 100,000 איש, שנשאה מסר של תמיכה לעשיית ויתורים לצורך השגת שלום.
לימים כתב בגין לסופר עמוס עוז, שבזמן ועידת קמפ דייוויד הוא לא יכול היה להתנער מרושם "עצרת ה-100,000".
גם עזר ויצמן, שהיה שר הביטחון, ומשה ארנס, שהיה שגריר ישראל בארצות הברית, העידו לימים כי אותה עצרת והתנועה שיזמה אותה, סייעו בשכנוע האישים הישראלים שהשתתפו במשא ומתן, שעליהם לנקוט בוויתורים.
ב־1980 הוקמו אגודות ידידות של יהודים תומכי שלום עכשיו, בקהילות מערב אירופה.
בכינוס שנערך בפריז הגיעו תומכים מקהילות אלו, ובהם הברון אריק דה רוטשילד והסופר אלבר ממי.
פעילות התנועה עד בחירות 1981
בראשית דרכה קראה התנועה לתמוך ביוזמת סאדאת כדי לממש את ההזדמנות להשגת שלום עם מצרים.
על התנועה נמנו בשלב זה פעילים ממפלגות ותנועות שונות, על בסיס מכתב הקצינים.
לאחר הסכמי קמפ דייוויד המשיכה התנועה לקרוא לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים באביב 1979, ולקראת מועד הנסיגה מסיני פעלה נגד פעולות המחאה שביקשו למנוע את הנסיגה מסיני.
התנועה פעלה גם נגד ההתנחלויות שהיו בראשית דרכן.
בין השאר הפגינה בשילה והציבה בכניסה ליישוב פסל מסדרת השיר על האדמה של יגאל תומרקין.
התנועה פרסמה ניירות עמדה כגון "1000 מילים על הציונות", שבו הציגה את עקרונותיה והוקיעה את מה שתיארה כהתדרדרות בערכי הציונות שבאה לידי ביטוי במדיניות ממשלת בגין.
בהמשך פרסמה את "המסמך הפלסטיני" שבו קראה למציאת דרכים להסדר עם אש"ף בתנאי שייסוג בפומבי מהטרור ויכיר בזכות קיומה של מדינת ישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית ב־1981 החליטה התנועה לא להפוך למפלגה.
בבחירות התמודדו אחדים מראשיה, בהם עמרי פדן במפלגת העבודה, ויולי תמיר ודדי צוקר ברשימ רצ של שולמית אלוני.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בשנים 1982–1984, מחתה התנועה נגד השהייה בלבנון.
שיאה של פעילות זו היה בהפגנת ה-"ארבע מאות אלף" שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל ב-25 בספטמבר 1982, בדרישה להקים ועדת חקירה לאחר הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה.
אירוע מפורסם בהתנגדות לפעילות הממשלה ותוצאותיה אירע בהפגנת התנועה שנערכה בירושלים ב-10 בפברואר 1983, במצעד של פעילי שלום עכשיו בתביעה ליישום המלצות ועדת כהן.
אלפי מפגינים צעדו מכיכר ציון במרכז העיר אל בניין ראש הממשלה בקריה כשהם נושאים כרזות בתביעה לפיטורי אריאל שרון וליציאת צה"ל מביירות.
קבוצות מהימין הקיצוני, בניצוחו של הרב מאיר כהנא, ניסו להפריע להתקדמות ההפגנה ופרצו מספר אירועי אלימות.
לקראת תום ההפגנה, כשהפעילים החלו להתפזר, השליך איש הימין יונה אברושמי רימון יד לעבר המפגינים.
אחד המפגינים, אמיל גרינצווייג, נרצח ותשעה אחרים נפצעו, בהם אברהם בורג ויובל שטייניץ.
אנשי התנועה הציבו מול ביתו של ראש הממשלה מנחם בגין שלט המונה את מספר חיילי צה"ל שנפלו במלחמה, שלט זה השפיע על בגין וגרם לו, בין השאר, להחליט להתפטר.
בינואר 1985 נסוג צה"ל מקו האוואלי בלבנון לעבר רצועת הביטחון, ובכך תמה מלחמת לבנון הראשונה.
לאורך כל שנות קיומה נאבקה התנועה בהתנחלויות, שבהן ראתה מכשול לשלום.
בשנת 1987 חלה דעיכה בפעילותה של שלום עכשיו, ונראה היה שהיא יורדת מהבמה הציבורית.
סירובו של יאסר ערפאת להכיר במדינת ישראל, וגל הטרור של האינתיפאדה הראשונה, הכבידו על פעילי התנועה והקשו עליה לנסח מצע ברור וחד משמעי.
ואולם בשלהי שנות השמונים ובראשית שנות התשעים קראה שלום עכשיו להכיר 'בזכות הפלסטינים לקיום לאומי' ולהכרה באש"ף כנציג הלאומי של העם הפלסטיני.
התנועה תבעה ניהול משא ומתן עם ההנהגה הפלסטינית להשגת הסדר שיסיים את השליטה הישראלית בשטחים.
הסכמי אוסלו מהווים ציון דרך בפעילות התנועה, שצידדה בהתלהבות בממשלת יצחק רבין.
לתנועה הייתה נוכחות בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בה נרצח יצחק רבין.
לאחר עליית נתניהו לשלטון, התנגדה התנועה לממשלתו שהסתייגה מההסכמים.
בתקופת האינתיפאדה השנייה התמקדה התנועה בעיקר במעקב אחרי הבנייה בהתנחלויות.
מאבקה כלל מאבקים משפטיים ופרסום נתונים על הרחבת הבנייה ועל הקמת מאחזים חדשים, הפך אותה לשנואה בקרב מתנחלים והימין בישראל.
במהלך 2003 פורסמו יוזמות חדשות, שנועדו להביא לסוף הסכסוך, בדמותם של "המפקד הלאומי" ו"יוזמת ז'נבה", אשר זכו לתמיכת התנועה.
ב-2003 פורסם "מכתב הטייסים" ובו קריאה לסרבנות לבצע סיכול ממוקד.
שלום עכשיו גינתה את הוקעת החותמים ומכתב הסרבנות, וטענה שהסיכולים הממוקדים הם בלתי מוסריים.
בשנת 2004 הכריז אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות שזכתה לתמיכתה של שלום עכשיו, שארגנה מספר עצרות תמיכה בתוכנית.
במאי 2004, לקחה שלום עכשיו, במסגרת "מטה הרוב", חלק בארגון הפגנה הקוראת ליציאה מעזה בה השתתפו 100–150 אלף איש.
הפגנה זו התקיימה בצל נפילתם של 13 חיילים בשני אסונות התפוצצות הנגמ"שים ברצועת עזה בשבוע שקדם לה.
בנובמבר 2004 עתרה שלום עכשיו לבג"ץ נגד השימוש בתקציב רשויות מקומיות לשם מימון פעילות של מועצת יש"ע נגד תוכנית ההתנתקות.
בג"ץ הוציא צו ביניים האוסר על העברת הכספים מהרשויות, אך במאי 2006 נפסק שהעברת הכספים היא חוקית, וכיום מקור המימון העיקרי של מועצת יש"ע הוא דמי החבר של הרשויות המקומיות.
בדצמבר 2004 יצאה בקמפיין להחתמת אנשים המוכנים להתנדב למילואים כדי להחליף את החיילים הסרבנים ולפנות התנחלויות כחלק מתוכנית ההתנתקות.
ב־19 במרץ 2005, לקחה שלום עכשיו, במסגרת "מטה הרוב", חלק בארגון הפגנה נוספת הקוראת ליציאה מעזה.
במהלכה דיבר מזכ"ל שלום עכשיו, יריב אופנהיימר, על נכונות תנועתו להתגייס למאבק.
ביוני 2005, בעקבות קמפיין הסרט הכתום של מועצת יש"ע (שמסמל את ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות), יצאה התנועה בקמפיין לחלוקת סרטי-בד כחולים, לתמיכה ביציאה מרצועת עזה, במקביל לקמפיין דומה של המפקד הלאומי.
הקמפיין של שלום עכשיו זכה להצלחה פחותה מהקמפיין של הסרטים הכתומים.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה, רבים מאנשי התנועה תמכו בעמדת ממשלת ישראל ובתגובתה הצבאית נגד חזבאללה על רקע חטיפת החיילים וירי הקטיושות המאסיבי כלפי יישובים אזרחיים שביצע הארגון עם פרוץ הקרבות ב-12 ביולי 2006. עם זאת, עם התמשכות המלחמה החלו ויכוחים בתנועה לגבי העמדה אשר עליה להמשיך ולהציג.
חלקים בתנועה טענו כי התנגדות למלחמה תקבע את התנועה בתודעה הישראלית כפציפיסטית וככזו התומכת באופן עקבי בצד המתנגד למדינת ישראל.
חוגים אחרים בתנועה, טענו כי על התנועה להתנגד למלחמה - חלקם מחשש להסתבכות ישראלית נוספת בלבנון, וחלקם משום שחשבו שהתקפות חזבאללה לא הצדיקו פעולות נגד בסדר גודל כזה.
רק לקראת סופה של המלחמה, כאשר הסתמנה האפשרות לפעילות קרקעית נרחבת בלבנון יצאה התנועה רשמית בעמדה כנגד המלחמה, ויחד עם מרצ קיימה ב-10 באוגוסט הפגנה נגד המלחמה מול משרד הביטחון.
עם תום המלחמה החלה שלום עכשיו בקמפיין למען הסכם מדיני עם סוריה תמורת נסיגה מלאה מרמת הגולן תחת הסיסמה: "אסד מחכה לאולמרט".
בין השאר תלו את דגלי סוריה וישראל בירושלים.
בשנים 2011–2013 ארגנה שלום עכשיו את "כנס השמאל הישראלי" שדן בעתידו של השמאל הישראלי, בירידת מעמדו בדעת הקהל בישראל ובדרכים לשנות זאת.
בדצמבר 2015 פרסמה התנועה דו"ח על מקורות המימון של תשע עמותות המזוהות עם הימין הישראלי.