tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורם מרכזי במערכת בחירות זו היה מרד התירס הירוק ב-1917, שהסוציאליסטים סייעו לעוררו.
מצביעים רבים החשיבו אותם כלא פטריוטים.
רוברטסון נחל ניצחון סוחף, והדמוקרטים הצליחו להשיג רוב משמעותי הן בבית הנבחרים והן בסנאט של אוקלהומה.
ב-13 בינואר 1919 הושבע רוברטסון כמושל אוקלהומה הרביעי.
עד מהרה הוא התמודד עם שתי סוגיות ברמה הלאומית: חוק היובש וזכות הבחירה לנשים.
כבר בתקופת כהונתו של הסקל כמושל, אימצה אוקלהומה מדיניות תקיפה כלפי צריכת משקאות חריפים.
רוברטסון פעל להמשך מדיניותו של הסקל, והוביל את מדינתו באופן גורף לאשור התיקון ה-18.
ככזאת שנכתבה מתוך השקפת עולם פרוגרסיבית, העניקה חוקת אוקלהומה את זכות הבחירה לכל הגזעים, הן לגברים והן לנשים.
אף המדינה העבירה תיקונים לחוקה וחוקים שלמעשה שללו את זכות הבחירה מהשחורים באמצעות יצירת מחסומים לרישומם כמצביעים.
רוברטסון קרא לכינוס מושב מיוחד של בית המחוקקים, שרוב חבריו היו לבנים, שהוביל לאשור התיקון ה-19, שנכנס לתוקף ב-18 באוגוסט 1920.
בין הישגיו של רוברטסון נכללה יצירת תפקיד נציב הפנסיות של אוקלהומה.
הוא גם הקים סוכנויות לסחר קואפרטיבי לשירות חקלאי המדינה, שסבלו ממחירים נמוכים בשל ההיצף בהיקף התוצרת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
רוברטסון גם יזם הצעת חוק שאיפשר את סלילתם של 1,300 מילים (2,100 ק"מ) של כבישים סלולים, יותר מכל הכבישים שנסללו בתקופות כהונותיהם של שלושת קודמיו גם יחד.
תוך שהוא עשה שימוש בניסיונו החינוכי, בין השאר, התמקד רוברטסון גם בשיפור מערכת החינוך המדינתית.
ראשית, הוא פעל לשינוי אופן פעולתם של הקולג'ים באוקלהומה.
טרם בחירתו כמושל, היה הפיקוח על הקולג'ים מסור בידי מועצת החינוך המדינתית בראשותו של המפקח המדינתי על בתי הספר.
בימיו של רוברטסון התרחבה סמכות המושל על הקולג'ים עם הקמת "מועצת הרקטורים המדינתית", שחבריה מונו על ידי המושל כדי לפקח על כל מוסדות ההשכלה הגבוהה.
בתקציבים שהגיש, דאג רוברטסון למימון שיפורים בתהליכי הכשרת המורים, לסטנרטים גבוהים יותר להישגי בתי הספר, למיזוגם של בתי ספר כפריים רבים, ולהנהגת השימוש בתוכנית לסבסוד ספרי לימוד.
הוא הציע את הרחבת המימון לבתי ספר כושלים, אך הצעה זו נדחתה על ידי בית המחוקקים.
לחובתו של רוברטסון נרשמו גם כישלונות.
עבודת הממשל שלו על הכבישים המדינתיים שיפרה אותם, אך זו לא הייתה מספקת לענות על הצרכים.
הוא לא הצליח להשיג את תמיכת המצביעים בצורך ל-50 מיליון דולר לשיפורים בכבישים.
אף על פי שהמפלגה הסוציאליסטית כבר לא היוותה איום, היא דחפה לקיום שביתות.
ב-1919 שבתו עובדי חברת הטלפונים בעיר דרמרייט, ושביתה רבתי של כורי הפחם התקיימה במזרח אוקלהומה.
רוברטסון, בתוקף תפקידו כמפקד העליון של כוחות המיליציה המדינתית, הכריז על ממשל צבאי באזורים אלו.
תוכנית הביטחונות לבנקים, שנוסדה על ידי הסקל, קרסה בעקבות המיתון של 1920 באוקלהומה, ובשל כך נסגרו בנקים רבים במדינה.
ממשלו של רוברטסון נאבק עם ההשפעות הכלכליות של השפל בתעשיית הנפט, ועם המיתון הכללי בארצות הברית, ומצבה הרעוע של הכלכלה הוסיף למתחים הגזעיים במדינה.
התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה אחת הגרועות בתולדות היחסים הבין-גזעיים באוקלהומה.
כדי לסייע להתמודדות עם הבעיה, הקים רוברטסון ועדה ליחסים בין-גזעיים שחברה היו הן לבנים והן שחורים, אך עלה בידה לעשות רק מעט לשיפור מצב הדברים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 1 ביוני 1921, פרצו מהומות בעיר טולסה, שם בזז ושרף המון לבן את רוב שטחה של גרינווד, המרכז המשגשג של הקהילה האפרו-אמריקאית של העיר.
במהלך 16 השעות של המהומות, נהרגו כ-300 איש (רובם שחורים תומכי המפלגה הרפובליקנית), יותר מ-800 איש פונו לבתי החולים המקומיים עקב פציעות, אלפי שחורים נותרו חסרי בית לאחר ש-35 מבננים ובהם 1,256 בתים עלו באש, ורכוש בשווי של 1.8 מיליון דולר (כ-28 מיליון דולר ב-2021) עלה באש.
בסופו של דבר השיב רוברטסון את הסדר על כנו בעיר באמצעות הכרזה על ממשל צבאי ושליחת המשמר הלאומי של אוקלהומה לביצוע פעולות שיטור באזור.
רוברטסון גינה את צעדיהם של רשויות העיר ומשרד השריף והורה על הקמת חבר מושבעים גדול לחקירת האירועים, אך בסופו של דבר איש לא הועמד לדין על גרימת מקרי המוות, הפציעות ואובדן הרכוש.
כ-3,000 שחורים נמלטו מהעיר באותה עת.
המהומות השפיעו על אוקלהומה במשך דורות, קידמו את הנייטיביזם, זירזו את צמיחתו של ארגון העליונות הלבנה הקו קלוקס קלאן בפעם הראשונה באוקלהומה, ודיכאו את שאיפותיהם של השחורים לחיים במדינה.
המצב החמיר עוד יותר מבחינה פוליטית כאשר בעת כהונתו של רוברטסון איבדו הדמוקרטים את הרוב שלהם בבית הנבחרים המדינתי.
לאחר בחירות אמצע הכהונה של 1920, השיגו הרפובליקנים את השליטה בבית הנבחרים.
המהומות היו גם בין הגורמים לחלופין בבית הלבן, כאשר נבחר הנשיא הרפובליקני וורן הרדינג במקום הנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון.
באוקלהומה נוצח הסנאטור הדמוקרטי תומאס גור, שהוחלף בג'ון הרלד, הסנאטור הרפובליקני הראשון שייצג את המדינה.
רוברטסון נותר עם בית מחוקקים מפולג.
בשל כך לא עלה בידו להצליח להעביר את צעדי המדיניות שלו במשך השנתיים האחרונות לכהונתו.
במשך שארית תקופת כהונתו של רוברטסון רדפו שערוריות את ממשלו.
עימותים בין בית הנבחרים שנשלט על ידי הרפובליקנים לבין הסנאט שהיה בשליטה דמוקרטית גרמו לקיום חקירה של הרשות המבצעת על ידי בית הנבחרים, ובראש ובראשונה חקירה של רוברטסון עצמו.
כפי שהיה בתקופות קודמו, לי קרוס, הוא כמעט והודח בהצבעה שנפלה על חודו של קול אוחד.
ב-1921 התפזר בית הנבחרים בלי להצביע על חוקי התקציב.
מצב זה אילץ את רוברטסון להפעיל את הממשלה בתקציב גרעוני עד לכינוס מיוחד של בית המחוקקים לפתרון הבעיה.
רוברטסון גם התמודד עם התנגדות משמעותית מצד נציב החברות, הרפובליקני קמפבל ראסל, שחשף את מה שהרפובליקנים ראו כשערורייה על דרך הניהול של רוברטסון את נושא החנינות.
רוברטסון סיים את כהונתו כמושל ב-8 בינואר 1923 עם השבעתו של המושל החמישי של אוקלהומה, ג'ק וולטון.
כאזרח פרטי חידש רוברטסון את פעילותו בעריכת דין.
לאחר סיום כהונתו כמושל, הואשם רוברטסון, יחד עם כ-30 פקידי ממשל המדינה מכהנים ולשעבר, בשוחד במסגרת שערוריית בנקים.
בערבו של 22 במרץ 1922 נעצר רוברטסון במחוז אוקמולגי.
מוקדם יותר באותו יום כלל חבר מושבעים גדול, שחקר את קריסת בנק המדינה במחוז אוקמולגי, את רוברטסון ואת פרד ג.
דניס, לשעבר נציב הבנקים המדינתי, בכתב אישום.
רוברטסון זוכה בסופו של דבר, אך הפרשה הזיקה לקריירה הפוליטית שלו.
הוא ניסה להתמודד שוב על משרת המושל, להיבחר כשופט בבית המשפט העליון של אוקלהומה וכסנאטור, אך יותר לא עלה בידו לנצח בבחירות או להתמנות למשרה פוליטית.
ג'יימס רוברטסון נפטר ממחלת הסרטן ב-7 במרץ 1938 באוקלהומה סיטי.
הוא נטמן בבית הקברות אוק פארק שבצ'נדלר.
ג'יימס רוברטסון היה חרט אבני חן ומטבעות אנגלי שפעל באזור הים התיכון, והפך לצלם חלוץ שעבד בחצי האי קרים ואולי בהודו.
הוא נודע בזכות הצילומים האוריינטליסטיים שלו ובהיותו אחד מצלמי המלחמה הראשונים.
רוברטסון נולד במידלסקס בשנת 1813. הוא התאמן כחרט כנראה אצל ויליאם ויון.
בשנת 1841, הוא התיישב בקונסטנטינופול שם עבד כחרט במטבעה העות'מאנית הקיסרית.
במהלך תקופה זו, נראה שהוא החל להתעניין בצילום.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסיעות תיירים למזרח הקרוב יצרו ביקוש רב לצילומים כמזכרות.
קבוצה קטנה של צלמים מוקדמים, רובם ממוצא צרפתי, עשתה את דרכה למצרים ולקונסטנטינופול כדי לנצל את הביקוש הזה.
בין הצלמים החלוציים הללו נמנו פליקס בונפיס (1831-1885); גוסטב לה גרה (1820-1884), האחים אנרי ואמיל בכרד; האחים הבריטים-איטלקים, אנטוניו באטו (1832-1906 לערך) ופליצ'ה באטו (1832-1909), והאחים זנגקי היוונים.
רבים מהצלמים הללו היו במצרים באותו זמן, וחלקם, כולל רוברטסון, יצרו שותפויות.
בשנת 1853 החל רוברטסון לצלם עם הצלם הבריטי-איטלקי פליצ'ה ביאטו והשניים יצרו שותפות בשם Robertson & Beato או באותה שנה או ב-1854 כאשר רוברטסון פתח סטודיו לצילום בקונסטנטינופול.
לרוברטסון וביאטו הצטרף אחיו של ביאטו, אנטוניו במסעות צילום למלטה ב-1854 או 1856 וליוון ולירושלים ב-1857. מספר תצלומי המשרד שהופקו בשנות ה-50 חתומים על רוברטסון, ביאטו ושות'.
בסוף 1854 או בתחילת 1855 רוברטסון נישא לאחותם של האחים ביאטו, לאונילדה מריה מטילדה ביאטו.
בשנת 1855 נסעו רוברטסון יחד עם פליצ'ה ביאטו, צ'ארלס לנגלואה וקארל בפטיסט ואן סאטמרי לבלקלבה, קרים, שם צילמו את שלבי הסיום של מלחמת קרים.
(הם החליפו את הצלם הקודם, רוג'ר פנטון.) הם צילמו את נפילת סבסטופול בספטמבר 1855. מכל התצלומים שהופקו, לפחות 60 שעשה רוברטסון הם הידועים ביותר.
עבודתו של רוברטסון בקרים היא שתקנה לו את המוניטין של "צלם המלחמה הראשון" בעולם.
בסביבות 1857 נסעו רוברטסון וגם פליצ'ה ביאטו לכלכותה שבהודו כדי לצלם את תוצאות המרד ההודי.
רוברטסון גם הפיק תצלומים בארץ ישראל, סוריה, מלטה וקהיר עם אחד מהאחים ביאטו או שניהם.
בסוף שנות ה-50, רוברטסון הפיק מספר צילומים עם צבעי מים עם נושאים מזרחיים פופולריים כמו מוכרי שטיחים וקוסמי נחשים.
לא ברור אם הוא צייר תצלומים אלה.
בשנת 1860, לאחר שפליצ'ה ביאטו עזב לסין כדי לצלם את מלחמת האופיום השנייה ואנטוניו ביאטו נסע למצרים, רוברטסון התחבר לזמן קצר עם צ'ארלס שפרד בקונסטנטינופול.
חברת רוברטסון וביאטו פורקה ב-1867, לאחר שהפיקה תמונות - כולל תמונות פנורמה מרובות הדפסות יוצאות דופן - של מלטה, יוון, טורקיה, דמשק, ירושלים, מצרים, חצי האי קרים והודו.
רוברטסון אולי ויתר על הצילום בשנות ה-60. הוא חזר לעבוד כחרט במטבעה העות'מאנית הקיסרית עד לפרישתו בשנת 1881.
באותה שנה עזב ליוקוהמה, יפן, והגיע בינואר 1882. הוא מת שם באפריל 1888.
ג'יימס ספנסר קלברלי הוא פוליטיקאי בריטי שכיהן כמזכיר הפנים של הממלכה המאוחדת מנובמבר 2023 ועד יולי 2024. קודם לכן כיהן גם כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים בממשלותיהם של ליז טראס ורישי סונאק וכשר החינוך בממשלתו של בוריס ג'ונסון.
קלברלי, המכהן מאז 2015 כחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית, היה בעברו קצין מילואים בצבא הבריטי.
קלברלי נולד ב-1969 בלואישהאם, לונדון, לג'יימס פיליפ הבריטי ולאוולין סונה קלברלי, ילידת סיירה לאון.
הוא למד בבתי הספר הפרטיים ריברסטון וקולף, התגייס לצבא אך אימוניו נקטעו ב-1989 בעקבות פציעה ברגל.
ב-1991 קיבל דרגה זמנית של לוטננט שני במילואים שהפכה לקבועה ב-1993. קלברלי הועלה לדרגת סגן באוקטובר 1993, לקפטן ב-1998, למייג'ור ב-2003 וללוטננט קולונל ב-2015.
לקלברלי תואר ראשון במלונאות מהפוליטכניון של מערב לונדון.
לאחר סיום לימודיו עבד בתחום המכירות והפרסום בחברות ההוצאה לאור Verenigde Nederlandse Uitgeverijen, "אינפורמה", "קרימסון" ו"כספיאן".
ב-2007 הקים את חברת הפרסום באינטרנט Point and Fire.
קלברלי כשל במערכות הבחירות הראשונות שבהן התמודד, ביניהן הבחירות למועצת לואישהאם ב-2002, בחירות הביניים למועצת הרובע ב-2003, לפרלמנט הבריטי בבחירות הכלליות של 2005 וכמועמד השמרני לראשות מועצת לואישהאם ב-2006.
הוא הצליח להיבחר לראשונה במרץ 2007 לאספת לונדון מטעם מחוזות הבחירה בקסלי וברומלי, לאחר שזכה ב-52.6% מהקולות.
בינואר 2009 התפטר ריי לואיס, סגן ראש עיריית לונדון לענייני צעירים וקלברלי קיבל את התואר "שגריר הצעירים".
התפקיד החדש עורר מחלוקת מעצם יצירתו, שכן הוא לא מונה על ידי ראש העיר, אלא הוטל על אחד מחברי האספה שתפקידם הרשמי הוא לבקר את פעילות ראש העיר.
עם זאת, תקדים לתפקיד דומה כבר היה קיים לאחר שחבר המועצה קיט מלטהאוס נבחר כסגן ראש העיר לענייני שיטור.
בפברואר 2010 מונה קלברלי ליושב ראש מועצת האשפה והמיחזור של לונדון, במקום בוריס ג'ונסון שהתפטר.
בבחירות לאספת לונדון ב-2012 נבחר קלברלי מחדש כמועמד השמרני של בקסלי וברומלי ברוב זהה של 52.6% מהקולות, וקיבל את ראשות רשות הכבאות ושירותי החירום של לונדון.
בינואר 2015, קלברלי נבחר להיות המועמד השמרני מטעם מחוז בריינטרי בבחירות הכלליות ב-2015, לאחר שהנציג השמרני המכהן אולץ לפרוש לאחר שנחשפו הודעות ותמונות מגונות ששלח.
בעקבות בחירתו לפרלמנט לא התמודד שוב על מקומו בבחירות לאספת לונדון ב-2016.
קלברלי תמך בפרישתה של בריטניה מהאיחוד האירופי במשאל העם של 2016, ונבחר מחדש בבחירות הכלליות של 2017.
בינואר 2018 הוא מונה לסגן יו"ר המפלגה השמרנית, ובאפריל 2019 נכנס לתפקיד שר זוטר במשרד לענייני היציאה מהאיחוד האירופי.
ב-29 במאי 2019, הודיע קלברלי על כוונתו להתמודד מול תרזה מיי על הנהגת המפלגה השמרנית ב-2019 אך בתוך שבוע הודיע על פרישתו מהמירוץ.
לאחר כניסתו של בוריס ג'ונסון לתפקיד ראש הממשלה, מונה קלברלי ליושב ראש משותף של המפלגה השמרנית, לצד בן אליוט.
בסבב המינויים של 2020 הוא מונה לשר לענייני המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ב-7 ביולי 2022 החליף קלברלי את מישל דונלן כשר החינוך, אך עזב את התפקיד עם היבחרה של ליז טראס לראשות הממשלה לאחר חודשיים בלבד, ועבר לכהן כשר החוץ.
ב-13 בנובמבר 2023 החליף את סואלה ברוורמן כמזכיר הפנים, לאחר שהודחה על ידי ראש הממשלה רישי סונאק עקב התבטאויותיה נגד הפגנות פרו-פלסטיניות במהלך מלחמת חרבות ברזל.
את מקומו במשרד החוץ תפס ראש הממשלה לשעבר דייוויד קמרון.
ב-5 ביולי 2024, לאחר ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, סיים את תפקידו והוחלף על ידי איווט קופר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ביקר קלברלי בישראל ונפגש עם משפחות החטופים ובני הערובה.
במהלך ביקורו באופקים, נקלע להתרעת רקטות.
ב-15 בינואר 2024 הכריז קלברלי על מפלגת השחרור האסלאמית (חזב א-תחריר) כארגון טרור והוציא אותה מחוץ לחוק, לאחר שפעילים של התנועה הביעו תמיכה במתקפת 7 באוקטובר וקראו למדינות המוסלמיות לפלוש לישראל.
קלבלרי הכיר את אשתו, סוזנה ספארקס, בתקופת לימודיהם המשותפים באוניברסיטה.
הם נשואים מאז שנת 2000 והורים לשני בנים.
קלברלי מתגורר בשכונת בלקהית' שברובע לואישהאם.
ג'יימס ג'וזף רורימר היה אחד מאנשי המונומנטים, אוצר אמנות אמריקאי ומנהלו לשעבר של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ואחד ממייסדי הקלויסטרס, אחד מאגפי המוזיאון המוקדש לאמנות ולארכיטקטורה של אירופה של ימי הביניים.
רורימר נולד בקליבלנד, אוהיו, בנם של אדית (לבית ג'וזף) ולואי רורימר.
משפחתו הייתה יהודית, ושם המשפחה שלהם היה במקור "רוהרהיימר".
הוא למד בבית הספר התיכון האוניברסיטאי בקליבלנד.
הוא בילה את השנים 1920–1922 בלימודים באקול גורי בפריז לפני שחזר להשלים את לימודיו בארצות הברית באוניברסיטת הרווארד.
בהרווארד הוא למד אצל המוזאולוג פול ג'יי סאקס והיסטוריון האמנות וולטר קוק.
בשנת 1927 סיים רורימר את לימודיו בהרווארד, בהצטיינות, עם תואר באמנויות יפות.
מיד לאחר שסיים את לימודיו בקולג', הוא התקבל לעבודה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, והחל בקריירה במוזיאון שתימשך כל חייו הבוגרים.
ב-1938 נפתח הקלויסטרס ורורימר מונה לאוצר שלו, תפקיד שהביא עמו חובות חדשים כגיוס כספים ואיסוף וקנייה של אוסף החדש.
בין היצירות שנרכשו על ידי רורימר עבור הקלויסטרס, הוא "ציד החד-קרן", סדרה של שבעה שטיחי קיר שנארגו בין השנים 1594–1505.
הקריירה של רורימר במוזיאון נקטעה בעקבות כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, והוא גויס לחיל הרגלים בצבא ארצות הברית ב-1943. עד מהרה הוא מונה למשרה שהתאימה יותר לכישוריו המיוחדים, כקצין ב-"מדור אנדרטאות, אמנויות וארכיונים" (MFAA) בנורמנדי ובפריז, ולאחר מכן בגרמניה.
היחידה נודעה בשם אנשי המונימנטים.
בזמן שהותו בפריז, נפגש רורימר עם רוז ואלאן, היסטוריונית אמנות ועובדת בגלריה הלאומית של ז'ו דה פאום.
במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת, שוד הנכסים ואוספי האומנות נעשה באמצעות "הצוות המיוחד לאמנות פלסטית" (Sonderstab Bildende Kunst), בפיקודו של רייכסלייטר אלפרד רוזנברג לשטחים הכבושים (מבצע רוזנברג-Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg für die besetzten Gebiete- ERR) אשר ייעד את הגלריה הלאומית ז'ה דה פום כמקום המרכזי לאחסון ומיון אוצרותיהם הגנובים.
ואלאן הייתה החברה היחידה בצוות המקורי של המוזיאון, שנשאר לאחר השתלטות הנאצים.
היא ריגלה אחרי הנאצים, שלא הבינו שהיא דוברת גרמנית, ושמרה תיעוד מפורט על הובלת יצירות אמנות שנגנבו על ידי חברי הרייך השלישי.
היא העבירה מידע למחתרת הצרפתית ולרורימר.
בעודו בגרמניה, הועלה רורימר לראש מדור MFAA של המחוז הצבאי המערבי של הארמייה השביעית, שם הוטל עליו לחשוף ולשמר יצירות אמנות משמעותיות שנגנבו על ידי הנאצים.
במסגרת שירותו הוא היה אחראי לתפיסת אוספי האמנות שנגנבו בידי גרינג וגבלס.
לאחר המלחמה, חזר רורימר למוזיאון ולתפקיד חדש (ב-1949) כמנהל הקלויסטרס, כפוף ישירות למנהל המטרופוליטן, פרנסיס הנרי טיילור.
בשנת 1950, רורימר תיאר את שירותו במלחמת העולם השנייה בספר "Survival: The salvage and protection of art in war".
עם התפטרותו של טיילור ב-1954, היה רורימר ברשימת המועמדים הקצרה למלא את תפקידו, והוא הפך למנהל המוזיאון שמונה חודשים לאחר מכן, ב-1955.
כמנהל המטרופוליטן הוכיח את עצמו כמנהל מוכשר, אם כי תקופתו הייתה נגועה במאבקים שנויים במחלוקת עם נאמני המוזיאון וצוות העובדים.
אף על פי כן, המוזיאון ברשותו רכש יצירות חדשות ומשמעותיות רבות במהלך אחת-עשרה שנות כהונתו, כולל אריסטו של רמברנדט, אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס.
בזמן ניהולו כמות המבקרים במוזיאון שולשה מ-2 מיליון עד 6 מיליון מבקרים מדי שנה.
בספטמבר ואוקטובר 1965, בהנהגתו של רורימר, אירח המוזיאון את הכינוס של המועצה הבינלאומית למוזיאונים שהתקיים מחוץ לאירופה.
בשנת 1942 התחתן רורימר עם קתרין סרל.
נולדו להם שני ילדים, אן ולואי.
רורימר מת בשנתו ב-11 במאי 1966 מהתקף לב.
רורימר היווה השראה לדמותו של ג'יימס גריינג'ר, שגילם מאט דיימון בסרט "ציידי האוצרות" בבימויו של ג'ורג' קלוני, שיצא לאקרנים בפברואר 2014.
ג'יימס אנתוני קרפינלו הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קרפינלו הופיע לראשונה בשנת 1999 בברודוויי במחזמר "שגעון המוזיקה" בתור טוני מאנרו.
המחזמר מבוסס על הסרט "שגעון המוזיקה" משנת 1977 בו גילם ג'ון טרבולטה את תפקידו של מנרו.
לאחר מכן לוהק לתפקיד לינק לארקין בגרסה המוזיקלית של היירספריי בברודוויי, אך עזב לפני הופעותיה הראשונות לפני ברודוויי בסיאטל כדי לצלם את הסרט "שחרור בעורף האויב" ב-2002. הוא הוחלף על ידי מת'יו מוריסון.
קרפינלו לוהק למחזמר "זאנאדו" בברודוויי.
כמו שגעון המוזיקה, גם קסאנאדו מבוסס על סרט באותו שם - זאנאדו של שנות ה-80, שבו כיכבו אוליביה ניוטון-ג'ון ומייקל בק בתור סוני, התפקיד הראשי אליו לוהק קרפינלו.
עקב שבירת רגלו בשלושה מקומות בעת החלקה על גלגיליות במהלך חזרה ב-12 ביוני 2007, קרפינלו נאלץ לעזוב את ההפקה רק שבועיים לפני פתיחתה ב-26 ביוני 2007, בתיאטרון הלן הייז.
שאיין ג'קסון קיבל את תפקיד סוני החל מ-22 ביוני 2007; פתיחת המחזמר נקבעה מחדש ל-10 ביולי 2007.
בהמשך כיכב קרפינלו בתור הרוקר סטייסי ג'קס במחזמר "רוק לנצח" בברודוויי שהוצג בתיאטרון ברוקס אטקינסון.
כשבמחזמר שיחק בעבר השחקן וויל סוונסון שביצע את התפקיד של ג'קס, עד שסוונסון הוצע לתפקיד הקומי הראשי של ברגר, בהפקת ברודוויי המתחדשת של שיער.
קרפינלו החליף אותו לפני שרוק לנצח התחיל להופיע בברודוויי.
קרפינלו הופיע בפרקים של סדרת הדרמה האישה הטובה בתור הבלש אנתוני ברטון.
הוא כיכב בבכורה של העונה הרביעית של הסדרה "שומרת סוד".
הוא גילם את החייל לשעבר ג'ואי בפרק "Mission Creep", של סדרת דרמת הפשע מבוקש, ושיחזר את התפקיד הזה כשהסדרה התקרבה לסוף העונה ביוני 2016. הוא שיחק בתפקיד חוזר בדרמת הטלוויזיה "The Mob Doctor" ששודרה ברשת פוקס.
קרפינלו הוא בנם של אנתוני ג'יי קרפינלו, שופט לשעבר של בית המשפט העליון בניו יורק, ושרון א' קלי, פקידה בבריאות הנפש.
הוא ממוצא איטלקי, גרמני, אירי ודני, ב-25 באפריל 2003, קרפינלו התחתן עם השחקנית איימי אקר.
יש להם שני ילדים, בן, ג'קסון ג'יימס, שנולד ב-22 בינואר 2005, ובת, אווה גרייס, שנולדה ב-1 בספטמבר 2006.
שנה סרטתפקיד הערות 2004המעניש בובי סיינט וג'ון סיינט 2005שחרור בעורף האויברב"ט אליטרי 2013 יחידת גנגסטרים ג'וני סטמפנאטו 2014Let's Kill Ward's Wife רוני 2017The Dunning Man קונור ראיין 2019הקרב על מידוויי קפטן וויליאם ה.
with Fred Savage גלןפרק אחד2021FBI: המבוקשים ביותריו היל3 פרקים 2022 חוק וסדר: מדור מיוחד פול גרקופרק אחד
שנה מחזהתפקיד הערות 1998Stupid Kids ג'ים סטארק 1999–2000שגעון המוזיקה טוני מנרו 2007–2008זאנאדו סוני 2009רוק לנצח סטייסי ג'קס
ג'יימס קמפבל נובל היה צייר סקוטי.
ג'יימס קמפבל נובל נולד באדינבורו ב-22 ביולי 1845, בנם של ג'יימס נובל ורייצ'ל קמפבל.
ג'יימס קמפל נובל למד אצל רוברט נובל ב-1871 ואולי הוא לימד גם את שני בני הדודים האחרים.
הוא למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית הסקוטית בהדרכת ויליאם מקטאגרט וג'ורג' פול צ'למרס.
הוא נסע ברחבי אירופה לצייר - הולנד ואיטליה היו אהובות במיוחד.
היה לו סטודיו בפיקארדי פלייס והיה מורה בשיעור האמנות של האקדמיה המלכותית הסקוטית ובאקדמיית הנאמנים בפיקארדי פלייס.
בין תלמידיו היו רוברט ג'מל האצ'יסון.
בתחילה הוא התחיל לצייר בז'אנר כפרי כמו הקוטג'ים המקומיים והחיים בכפר.
ואז כשהפך לחבר ב-ARSA ב-1879 ובאקדמיה הסקוטית המלכותית ב-1892, הוא זנח את הנושא הכפרי והפך לצייר של נוף יבשתי וימי וציורים ימיים של נהרות ונמלים.
הוא צייר את הנוף בקלייד, הסן, טיין, מרוויד, והריין.
במשך חלק מחייו הוא חי בהולנד, שם נראה היה שהנמל האהוב עליו לציור היה דורדרכט, דורט בקיצור.
יש מספר לא מבוטל מציורי השמן שלו שצוירו בנמל זה, שנראה שגם משך ציירים אחרים.
עם זאת הוא צייר גם במקומות אחרים.
בתחילת שנות ה-80 הוא צייר את סצנות החוף הסלעיות של ברוויקשייר בזמן שחי בקולדינגהם.
עם זאת, הוא חזר להולנד בשנת 1900 וצייר שוב את נתיבי המים ההולנדים.
לקראת סוף חייו הוא חי שוב בסקוטלנד, שם התגורר בדאמפריס וגאלווי.
דיוקנו צויר על ידי ציירים ידועים, כמו ג'ון פטי ומוצג בגלריה הלאומית לפורטרטים הסקוטית באדינבורו.
הוא מת ב-25 בספטמבר 1913, ונקבר בבית הקברות רוזבנק באדינבורו.
בן דודו רוברט נובל, קבור לצדו.
ג'יימס רופרט רודס הוא דמות בדיונית המגולמת במקור על ידי טרנס הווארד ולאחר מכן על ידי דון צ'ידל בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
רודס מתואר כקצין בחיל האוויר של ארצות הברית וחברו הטוב ביותר של טוני סטארק.
רודס – טייס וטקטיקן מיומן – הופך להיות מעורב במאמצי הגבורה של סטארק, ולאחר מכן משיג חליפת איירון מן משלו ומקבל את הכינוי וור משין (War Machine).
רודס מגויס לנוקמים, ומצטרף אליהם במהלך הקרב נגד אולטרון.
כאשר הנוקמים מתמודדים עם סכסוך פנימי בעקבות הסכמי סוקוביה, רודס מצדד בסטארק.
במאבק שלאחר מכן, ויז'ן פוגע בו בטעות ורודס הופך משותק מהמותניים ומטה.
רודס מצטרף לנוקמים בהגנה על כדור הארץ מפני פלישתו של תאנוס, ובסופו של דבר שורד את ההבזק.
רודס ממשיך לשרת כנוקם, ומשתתף במשימת המסע בזמן לבטל את מעשיו של תאנוס.
לאחר שטריליוני חיים הושבו לחיים בהצלחה, רודס משתתף בקרב האחרון נגד תאנוס.
בשלב מסוים, ראווה, סקרולית משנה צורה, חוטפת את רודס ומחזיקה אותו בשבי.
ראווה משתמשת בזהות של רודס כדי להשיג השפעה על נשיא ארצות הברית עד שניק פיורי הורג אותה ורודס משוחרר.
נכון לשנת 2023, רודס הופיע בשמונה סרטים: "איירון מן", "איירון מן 2", "איירון מן 3", "הנוקמים: עידן אולטרון", "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "קפטן מארוול" (סצנת אמצע הכתוביות) ו"הנוקמים: סוף המשחק".
הוא מופיע במיני סדרות "הפלקון וחייל החורף" ו"פלישה סודית", בגילומו של צ'ידל.
כמו כן, גרסאות חלופיות של הדמות מופיעות בסדרה "מה אם...?" בדיבובו של צ'ידל.
בשנת 2009, כאשר סטארק נחטף על ידי ארגון עשר הטבעות, רודס מוביל באופן אישי את המשימה להציל אותו.
כאשר חליפת איירון מן לא מזוהה נתקלת בכלי טיס של צבא ארצות הברית, רודס מסיק שזה סטארק, ומתאר לתקשורת את הנזק שנגרם כתוצאה מתרגיל אימון.
לאחר שסטארק חושף את זהותו כאיירון מן, רודס מתמודד עם לחץ מצד הקונגרס של ארצות הברית והצבא להשתלט על החליפה.
בשנת 2010, כאשר סטארק הופך ללא זהיר, רודס מרגיש שאין לו ברירה אלא לקחת את חליפת האיירון מן.
לאחר עימות פיזי עם סטארק, בו סטארק מכנה אותו "וור משין", רודס מחרים את חליפת האיירון מן עבור הצבא.
ג'סטין האמר מוסיף לחליפה כלי נשק חדשים כדי למתג מחדש את רודס כ"וור משין".
לאחר מכן, רודס עוזר לסטארק להדוף מתקפה של איבן ואנקו וצבא של מל"טים משוריינים.
בשנת 2012, רודס ממותג מחדש כ"איירון פטריוט".
הוא עובד ישירות עבור נשיא ארצות הברית ומוטל עליו לאתר מחבל בשם המנדרין.
רודס מגלה שהמנדרין הוא תחבולה שנוצרה על ידי אולדריץ' קיליאן ששכר את השחקן טרבור סלאטרי לתפקיד.
קיליאן לוכד את רודס וגונב את חליפת האיירון פטריוט, ומשתמש בה כדי לחטוף את הנשיא.
רודס בורח, מסייע לסטארק בלחימה בצבא חיילי האקסטרמיס של קיליאן, ומציל את הנשיא.
בשנת 2015, רודס משתתף במסיבה במגדל הנוקמים, ומאוחר יותר מגויס על ידי ניק פיורי ומריה היל כדי לסייע במאבק נגד אולטרון בסוקוביה.
רודס מגויס לנוקמים, לצד ונדה מקסימוף, ויז'ן וסם וילסון במתחם הנוקמים החדש תחת הנהגתם של סטיב רוג'רס ונטשה רומנוף.
בשנת 2016, רודס נמצא במתחם הנוקמים כאשר תדאוס רוס, מזכיר המדינה של ארצות הברית, מגיע ומשוחח עם הצוות על הסכמי סוקוביה.
רודס מסכים עם סטארק בנוגע לפיקוח של האומות המאוחדות על הקבוצה וחותם על ההסכמים.
בבוקשרט, רודס מסייע לתפיסתם של רוג'רס, וילסון, באקי בארנס וטצ'אלה.
מאוחר יותר, הוא מצטרף לסטארק, רומנוף, פיטר פארקר, טצ'אלה וויז'ן כדי לעצור את רוג'רס, בארנס, וילסון, מקסימוף, קלינט ברטון וסקוט לאנג בשדה התעופה בלייפציג, שם מתפתח קרב.
לאחר שרוג'רס ובארנס נמלטים בקווינג'ט, ויז'ן פוגע בטעות ברודס, משבית את החליפה שלו, וגורם לו ליפול.
סטארק ווילסון לא מצליחים לתפוס את רודס, והוא נוחת על הקרקע ונשאר משותק מהמותניים ומטה.
רודס נלקח למתקן הרפואי במתחם הנוקמים ומסוגל לנוע לאט לאחר שסטארק עיצב סדים תומכים לרגליו.
בשנת 2018, רודס מאוכזב מהסכמי סוקוביה, ולא מציית לפקודות מרוס לעצור את רוג'רס, רומנוף, וילסון ומקסימוף שחוזרים למתחם הנוקמים עם ויז'ן.
בהמשך, רודס נוסע עם רוג'רס והאחרים לוואקאנדה, שם הוא מסייע להילחם בפולשים.
כשתאנוס מגיע, הוא מנטרל את רודס.
לאחר שתאנוס משלים את כפפת האינסוף ונוקש באצבעותיו, רודס שורד את ההבזק.
זמן קצר לאחר שרודס חזר למתחם הנוקמים, הוא מדווח לרוג'רס ורומנוף שהזימונית של פיורי הפסיקה לשדר אות.
מספר שבועות מאוחר יותר, רודס מתאחד עם סטארק ונוסע עם רוג'רס, רומנוף, ברוס באנר, תור, רוקט, קרול דנברס ונביולה לטיטאן II, שם הם מתעמתים עם תאנוס.
הם מגלים שתאנוס השמיד את אבני האינסוף, ותור עורף את ראשו של תאנוס.
בשנת 2023, רודס ממשיך במשימות כנוקם תוך מעקב אחר מקום הימצאו של ברטון ומדווח על כך לרומנוף.
לאחר שסטארק ולאנג מתכננים תוכנית למסע בזמן דרך מימד הקוונטים, רודס חוזר למתחם הנוקמים ונוסע עם נביולה לשנת 2014 חלופית, לכוכב הלכת מוראג.
הם צופים בגרסה חלופית של פיטר קוויל מגיעה.
רודס גורם לקוויל לאבד את ההכרה, והם משיגים את אבן הכוח.
לאחר שבאנר משיב לחיים בהצלחה טריליוני חיים, גרסה חלופית של תאנוס משנת 2014 תוקפת את מתחם הנוקמים.
רודס, רוקט ובאנר נלכדים מתחת להריסות.
לאנג מציל אותם ורודס משתתף בקרב נגד תאנוס החלופי וצבאו.
לאחר שסטארק מקריב את עצמו כדי לנצח בקרב, רודס נמצא לצדו של סטארק ברגעיו האחרונים, ומאוחר יותר משתתף בהלוויה שלו.
בשנת 2024, רודס משתתף בטקס במכון הסמית'סוניאן שבו וילסון תורם את המגן של רוג'רס למוזיאון, והשניים משוחחים.
בין שנת 2024 לשנת 2026,(זמן החטיפה לא ברור לגמרי, יכל לקרות גם בשנת 2016, בסרט מלחמת האזרחים בזמת התרסקות חליפת "וור משין")רודס נחטף על ידי גנרל הסקורלים גראוויק, אשר החליף אותו באחת מסוכנותיו, ראווה.
ראווה משתמשת בעמדתו של רודס כיועץ לנשיא ריטסון כדי להתקרב אליו ולפקח על תנועותיהם של פיורי ומריה היל עם חזרתו של פיורי לכדור הארץ מ-.S.A.B.E.R.
לאחר שגראוויק מבצע מתקפה במוסקבה, רודס נשלח לדבר מטעם ארצות הברית בפגישת נאט"ו בלונדון.
לאחר מכן פיורי יוצר עימו קשר ומבקש להיפגש איתו.
רודס נפגש עם פיורי שמספר לו על פלישת הסקרולים, בטענה שידע על נוכחותם במשך חמש עשרה שנים.
לאחר מכן, רודס נותן לפיורי שחרור צבאי, כביכול בשל היותו נוכח במתקפה במוסקבה ובשל מעורבות ארצות הברית, אך למעשה כדי לעכב את מאמציו של פיורי לחקור את גראוויק.
ראווה יוצרת קשר עם אשתו הסקרולית של פיורי, וארה, ומצווה עליה להרוג אותו כשהיא מאיימת עליה באיומי מוות, פקודה שווארה מסרבת לה בסופו של דבר.
ראווה עוזרת לגראוויק ואנשיו – שמתחזים לרוסים – לתקוף את שיירת המכוניות של ריטסון, בניסיון לגרום למלחמת עולם שלישית.
פיורי וטאלוס מסכלים את המתקפה, וטאלוס נהרג.
גראוויק לא נרתע מכך ומורה לראווה לספר לריטסון על קיומם של הסקרולים, להראות לו צילומים של הבסיס הרוסי של גראוויק, סקרולוס החדשה, כדי להציג את רוסיה כאוהדת סקרולים ולייעץ לנשיא להתקיף על המתחם.
רודס מצליח לשכנע את ריטסון לאשר תקיפה גרעינית על סקרולוס החדשה, עד שסוניה פולסוורת' מרמה אותו לארגן פינוי עבור ריטסון.
פולסוורת' ופיורי מתעמתים עם רודס וחושפים את האמת בפני ריטסון.
חוסר ההכרעה שנוצר נשבר כאשר רודס מנסה לתפוס את האקדח של פולסוורת', ופיורי יורה בראשו, חושף את צורת הסקרול של ראווה.
בינתיים, גאיה, בתו של טאלוס, הורגת את גראוויק, ומאוחר יותר מצילה את רודס האמיתי (בין היתר), ואומרת לו שהוא כלוא "זמן רב".
טרנס הווארד גילם את רודס בסרט איירון מן.
אנטרטיינמנט ויקלי דיווח כי להווארד הוצע קיצוץ של 50 עד 80 אחוז בשכרו עבור איירון מן 2, אם כי לא ברור אם הווארד דחה את התפקיד או שמא מארוול משכו את הצעתם.
בעקבות סכסוך על החוזה בין האוורד לאולפני מארוול, דון צ'ידל לוהק לגלם את וור משין, והמשיך לגלם את הדמות בשאר הופעותיו ביקום הקולנועי של מארוול.
ג'ייקוב סטולוורת'י מהאינדיפנדנט הביע דעה שלילית לגבי הדמות, וקבע שהדמות היא "איירון מן ללא סיפור רקע או הומור".
עם זאת, ג'רמי שניידר מ-NJ.com שיבח את הדמות ואת הגילום של צ'ידל תוך שהוא מדגיש שהפיכת הדמות למשותקת בקפטן אמריקה: מלחמת האזרחים הוא "אחד הרגעים הנוגעים ללב ביותר בכל ה-MCU".
ג'יימס גרהאם קלינטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן שתי קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק מ-1841 עד 1845.
קלינטון נולד בליטל בריטיין, ניו יורק, ב-2 בינואר 1804, הוא היה בנם של מרי ליטל (1768–1835) ושל הגנרל ג'יימס קלינטון (1736–1812), מייג'ור גנרל במלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא היה אח למחצה של דוויט קלינטון (1769–1828), מושל ניו יורק השישי, וג'ורג' קלינטון הבן (1771–1809), חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, דרך נישואיו הראשונים של אביו למרי דה וויט (1737–1795).
דודו היה ג'ורג' קלינטון (1739–1812), שכיהן כמושל הראשון והשלישי של ניו יורק בין השנים 1777 ל-1795 וסגן נשיא ארצות הברית בין השנים 1805–1812. סבו היה קולונל צ'ארלס קלינטון (1690–1773), קולונל אנגלו-אירי במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
קלינטון למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית ניובורג.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1823 ועסק בכך בניובורג.
קלינטון שימש כמנהל מחוז אורנג' ב-Chancery, ושופט של בית המשפט המחוזי בתביעות נפוצות.
הוא שימש כמנהל של חברת ציד הלווייתנים של ניובורג ושל הרכבת של דלאוור והדסון.
קלינטון היה גם קולונל במיליציה של ניו יורק.
קלינטון נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-27 וה-28, וכיהן מ-4 במרץ 1841 עד 3 במרץ 1845. הוא כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות ציבוריות (הקונגרס ה-28).
הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1844, וחזר לעסוק בעריכת דין.
קלינטון מת בניו יורק ב-28 במאי 1849, בגיל 45. הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי בליטל בריטיין, ונקבר מחדש בבית הקברות וודלאון בניו וינדזור.
ג'יימס לוסון קמפר היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1853–1863, מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב הראש שלו, וכמושל וירג'יניה ה-37 בשנים 1874–1878.
ג'יימס קמפר נולד באחוזת מאונטיין פרוספקט שבמחוז מדיסון, וירג'יניה, כבנם של ויליאם ומריה אליזבת (לבית אליסון) קמפר.
משפחת אביו היגרה בראשית המאה ה-18 מהאזור שכיום הוא העיר זיגן שבגרמניה.
סבא-רבא שלו היה בין הכורים שגויסו למושבה של המושל אלכסנדר ספוטווד ביישוב גרמנה שבמושבת וירג'יניה, ואביו שהיה סוחר, עבר למחוז מדיסון בשנות ה-90 של המאה ה-18 לאחר שאביו מת מנפילה מסוס ב-1783 והותיר את אלמנתו לטפל בחמש בנותיו ובנו.
בזמן שג'יימס קמפר נולד, חיו סבתו מצד אביו וארבעת דודותיו באחוזה שוויליאם קמפר רכש ב-1800.
סבא-רבא שלו מצד אמו, קולונל ג'ון ג'ספר סטדלר, שירת במטה של ג'ורג' וושינגטון כמהנדס אזרחי ותכנן את הביצורים של מרילנד, וירג'יניה וקרוליינה הצפונית במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וסבו, ג'ון סטדלר אליסון, שירת כקצין במלחמת 1812, אך נפטר כאשר בתו מריה הייתה צעירה מאוד.
אף על פי שכמה מאבות משפחת אביו היו חברים בכנסייה הרפורמית הגרמנית, היה ויליאם קמפר מעורב בכנסייה הפרסביטריאנית המקומית.
אימו של ג'יימס קמפר הייתה אדוקה גם היא, אך אירחה נפשי ריקודים שנמשכו מספר ימים.
קמפר , ייסד לימים את בית הספר הצבאי קמפר .
אף על פי שקמפר לא קיבל הכשרה צבאית כנער, ייסדו אביו ואחד השכנים, הנרי היל, בית ספר צבאי בשטחי האחוזה לחינוך הנערים המקומיים, כולל , שהיה לידידו במשך כל ימי חייו.
בשנים 1830–1840 שהה קמפר בחורפים באקדמיית לוקסט דייל, שאימנה צוערים.
בהמשך הוא למד בוושינגטון קולג' (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי), ולמד שיעורים בהנדסה אזרחית במכון הצבאי של וירג'יניה הסמוך.
בטקס הסיום של וושינגטון קולג' ב-1842, נשא קמפר בן ה-19 את הנאום מטעם הבוגרים, שנושאו היה "הצורך במערכת בתי ספר ציבוריים בווירג'יניה".
לאחר מכן שב קמפר לביתו, שם הוא הצטרף לאגודה להתנזרות מאלכוהול, ולמד משפטים בהדרכתו של ג'ורג' ו.
סאמרס , לאחר שהוענק לו ביוני 1845 תואר מוסמך אוניברסיטה מוושינגטון קולג'.
ב-1846 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
קריירה צבאית וראשית הקריירה הפוליטית
לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ב-1846, קרא הנשיא ג'יימס פולק לגיוסם של תשעה רגימנטים.
פריי יצאו ב-15 בדצמבר לוושינגטון די.
מתוך תקווה להבטיח לעצמם מינויים ברגימנט המתנדבים הראשון של וירג'יניה.
לאחר נסיעה לריצ'מונד וחזרה לוושינגטון לקבלת מידע נוסף, קיבל קמפר הודעה על מינויו כקצין המנהל והקפטן של היחידה.
במהלך המלחמה קיבל קמפר ציונים לשבח ונפגש עם רבים שהיו לימים בתפקידי פיקוד צבאי, אך יחידתו הגיעה מיד לאחר ועסקה בעיקר בפעולות הגנה היקפית במדינת קואווילה.
ב-3 באוגוסט 1848 השתחרר קמפר מהשירות בצבא ארצות הברית, ושם לעסוק בעריכת דין במחוז מדיסון ובמחוזות אורנג' וקלפפר השכנים.
הוא ייצג רבים מוותיקי המלחמה בתביעות הקרקע שלהם, וכן עסק בעסקי מקרקעין וסייע בהקמת חברת בלו רידג' טרנפייק.
מתוך עניין בפוליטיקה, התמודד קמפר בפעם הראשונה ב-1850 על משרה ציבורית, פקיד ועידת החוקה של וירג'יניה, אך נוצח.
כמי שראה את עצמו כתומך בעבדות, מתנגד לתנועה לביטול העבדות וכתומך בזכויות המדינות, הביס קמפר ב-1853 את מרקוס ניומן ונבחר לייצג את מחוז מדיסון בבית הנבחרים של וירג'יניה.
באותה שנה נפטר אביו בגיל 76. כתומך חזק במוכנות הצבאית של המדינה, וכבעל ברית של הנרי וייז, התקדם קמפר להיות יושב ראש הוועדה לענייני צבא.
ב-1858 הוא כבר היה בריגדיר גנרל במיליציה של וירג'יניה.
בסוף 1861 נבחר קמפר כיושב ראש בית הנבחרים, תפקיד בו הוא כיהן עד ספטמבר 1863. רוב תקופת כהונתו בתפקיד זה הקבילה לתקופת שירותו בצבא הקונפדרציה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית שירת קמפר כבריגדיר גנרל בצבא הזמני של וירג'יניה, ולאחר מכן כקולונל בצבא הקונפדרציה, והיה למפקד רגימנט הרגלים השביעי של וירג'יניה.
בקרב בול ראן הראשון הוא הוביל את הרגימנט כחלק מהבריגדה של .
בהמשך הוצב הרגימנט שלו תחת פיקוד הבריגדה של בריגדיר גנרל בדיוויזיה של מייג'ור גנרל ג'יימס לונגסטריט ב.
ב-26 במאי 1862 קודם היל לפקד על הדיוויזיה, וקמפר, כקולונל, קיבל את הפיקוד על הבריגדה.
בקרב שבעת האורנים ניסתה הבריגדה של קמפר להקל על הכוחות המוכים של הגנרל , אך נסוגה מפני אש הארטילריה הכבדה של האויב ולא הצליחה להתמודד מול כוחות הרגלים של צבא האיחוד.
על כל פנים, ב-3 ביוני קודם קמפר לדרגת בריגדיר גנרל.
במהלך קרבות שבעת הימים הוחזקה הבריגדה של קמפר בעתודה בקרב גיינס מיל .
ב, הייתה הבריגדה, שהייתה יחסית בלתי מנוסה, ראש החץ של ההתקפה של לונגסטריט על קווי צבא האיחוד.
לפני כן, הפעילות המרכזית היחידה של הבריגדה הייתה ב כמעט חודשים קודם לכן, כאשר הם היו תחת פיקודו של היל.
במהלך הקרב שארך שבוע, סבלה הבריגדה של קמפר ממספר האבידות הנמוך ביותר מבין שש הבריגדות של לונגסטריט.
לאחר קרבות שבעת הימים, ארגן רוברט אדוארד לי מחדש את הארמייה, וקמפר היה באופן זמני למפקד דיוויזיה, כשהוא פיקד על מחצית מהדיוויזיה לשעבר של לונגסטריט.
בקרב בול ראן השני, השתתפה הדיוויזיה בפיקודו של קמפר במתקפת ההפתעה של לונגסטריט נגד האגף השמאלי של צבא ארצות הברית, וכמעט והשמידה את של מייג'ור גנרל .
לאחר הקרב, לקח הבריגדיר הגנרל הבכיר יותר, דייוויד ר.
ג'ונס , את הפיקוד על הדיוויזיה, בעוד שקמפר שב לפקד על הבריגדה.
בקרב אנטיאטם הוא הוצב מדרום לעיירה שרפסבורג שבמרילנד, כדי להגן מפני המתקפה של מייג'ור גנרל אמברוז ברנסייד בערבו של 17 בספטמבר 1862. הוא הוביל את נסיגת הבריגדה שלו לנוכח התקדמות כוחות האיחוד, וחשף את האגף השמאלי של כוחות הקונפדרציה.
החזית ניצלה רק בזכות ההגעה הזריזה של הדיוויזיה של היל מהרפרס פרי.
מהלך נוסף של ארגון מחדש של הארמייה לאחר קרב אנטיטם הוביל להכפפת הבריגדה של קמפר תחת הדיוויזיה בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ורג' פיקט, שנעדר לצורך החלמה לאחר פציעתו בגיינס מיל.
הדיוויזיה הוחזקה בעתודה במהלך קרב פרדריקסברג, ובאביב 1863 הייתה במשימה נפרדת באזור ריצ'מונד.
כתוצאה מכך, לא השתתף קמפר ב.
בקרב גטיסברג, הגיע קמפר עם הדיוויזיה של פיקט מאוחר ביום הקרב השני, 2 ביולי 1863. הבריגדה שלו הייתה אחד מכוחות התקיפה המרכזיים במסגרת הסתערות פיקט, שהתקדמה לכוון האגף הימני של קו פיקט.
לאחר שחצתה את דרך אמיטסבורג, הותקפה הבריגדה באש אגפית על ידי הבריגדה השנייה של ורמונט, שהסיטה אותה שמאל ושיבשה את לכידות המתקפה.
על אף הסכנה שנקלע אליה, דחק קמפר באנשיו, וקרא, "שם התותחים, בחורים, לכו עליהם!".
תעוזתו זו של קמפר הפכה אותו למטרה גלויה, והוא נפצע מקליע בבטנו ובירכו לפני שנשבה על ידי חיילים צבא האיחוד.
זמן קצר לאחר מכן הוא ניצל על ידי סמל לי בלנטון מרגימנט הרגלים הראשון של וירג'יניה, והושב לקווי כוחות הקונפדרציה שעל רכס הסמינר .
הגנרל לי ראה את קמפר נישא על גבי אלונקה והתעניין בנוגע לחומרת פציעתו, וקמפר השיב שהוא חושש לחייו.
הוא ביקש ממנו "לעשות צדק מלא לדיוויזיה הזאת על עבודתה באותו יום".
במהלך נסיגת צבא הקונפדרציה מגטיסברג, נשבה קמפר שוב על ידי צבא האיחוד.
הוא הוחלף, תמורת צ'ארלס ק.
עד לתום המלחמה, היה מצב בריאותו של קמפר חמור מידי כדי שישתתף בקרבות, ותחת זאת הוא פיקד על כוחות עתודה בווירג'יניה.
ב-19 בספטמבר 1864 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
במאי 1865 קיבל קמפר חנינה.
מאחר שביתו הקודם נהרס בפשיטה של כוח בפיקודו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, רכשה חמותו בית עבור המשפחה במחוז מדיסון.
לאחר מכן חידש קמפר את עיסוקו בעריכת דין.
עם זאת, הקליע שפצע אותו בגטיסברג היה ממוקם בסמוך לעורק מרכזי, ולא ניתן היה להסירו מבלי לסכן את חייו, כך שהוא סבל מכאב במפשעה עד יומו האחרון.
על כל פנים, הוא ניסה למשוך הון ממדינות הצפון כדי לשקם את הכלכלה המקומית ההרוסה.
יחד עם חברו לספסל הלימודים וקצין הקונפדרציה ג'ון ד.
אימבודן הוא החזיק משרד עורכי דין, שעיסוקו כלל פעילות בתחום פשיטות רגל.
החל מ-1867 סייע קמפר בהקמת המפלגה השמרנית של וירג'יניה, בתחילה כדי להתנגד לחוקת המדינה החדשה שהתקבלה על ידי הוועידה בראשותו של ג'ון אנדרווד , שהיה בעל ברית של סיעת הרפובליקנים הרדיקליים והתנגד בין השאר לאפשר לאנשי הקונפדרציה לשעבר לקבל זכות בחירה.
ב-1869 חבר קמפר לגנרל נוסף לשעבר של הקונפדרציה ויזם הרכבות ויליאם מהון כדי להוביל לבחירתו של גילברט קרלטון ווקר לבית הנבחרים של וירג'יניה.
לאחר שבספטמבר 1870 נפטרה רעייתו של קמפר, בלה, כתוצאה מסיבוך לידה כשנולד ילדם השביעי, הרחיב קמפר את פעילותו הפוליטית.
בשל אבלו על האובדן, הוא לא ישן יותר בבית המשפחה ולן במשרדו.
הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי חבר בית הנבחרים המכהן ג'ון ט.
בבחירות למשרת מושל וירג'יניה של 1873, לאחר שחוקי תקופת השיקום הסתיימו וזכות ההצבעה של אנשי צבא הקונפדרציה הושבה להם, הביס קמפר בקלות את חבר תנועת שאינם יודעים דבר לשעבר ואיש הקונפדרציה שעבר לשורות הרפובליקנים, רוברט ויליאם יוז , שקיבל 43.84 אחוזים בלבד מקולות הבוחרים.
תומכיו של קמפר כללו את הגנרלים לשעבר בצבא הקונפדרציה, ג'ובל ארלי ופיציו לי, וכן את מהוני וג'ון ס.
מנגד, יוז זכה בתמיכתו של המושל לשעבר ואיש צבא הקונפדרציה הנרי וייז.
קמפר כיהן כמושל מינואר 1874 ועד ינואר 1878. הוא חי בצניעות, ונעזר בבנו מיד, ששימש כמזכירו.
הוא ערך שינויים היכן שהתאפשר בתקציב המדינה, ובשלהי תקופת כהונתו, קידם מיסוי על אלכוהול.
מחלוקת פוליטית מרכזית נסובה סביב השאלה אם לשלם את חובות המלחמה של וירג'יניה.
קמפר חבר לסיעה שתמכה בתשלום, ו"מפלגת המתאמים מחדש" , בהנהגתו של מהוני, התנגדה לכך.
קמפר גם אכף את סעיפי זכויות האזרח בחוקת המדינה החדשה, זאת על אף שהתנגד לה מלכתחילה.
בפברואר 1874 הוא הטיל וטו על חוק שהעביר בית המחוקקים שניסה להעביר את השליטה בפיטרסבורג מידי נבחרי הציבור (כולל אפרו-אמריקאים) לידי חברי ועדה שמונתה על שופט.
החלטת הווטו שלו נעקפה על ידי הסנאט של וירג'יניה, אף על פי שתומכי החוק משכו אותו במחאה.
גנרל ארלי חלק בתוקף על החלטתו של קמפר ב-1875 לאפשר ליחידת מיליציה של אפרו-אמריקאים להשתתף בטקס חנוכת פסל של הגנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון.
קמפר ניסה גם לקדם רפורמה במערכת הכליאה ולבנות בתי ספר ציבוריים על אף חוסרים בתקציב.
בקבלת הפנים המרכזית האחרונה שקיים באוקטובר 1877, הוא אירח את הנשיא רתרפורד הייז, שנכח בפתיחת יריד מדינתי בריצ'מונד.
עם תום תקופת כהונתו כמושל, עקב הגבלת כהונה, שב קמפר, יחד עם ששת ילדיו לעיסוקו בחקלאות ובעריכת דין.
הוא מכר את הבית במחוז מדיסון ורכש בית, שנודע בשם וולנט הילס, שהשקיף על נהר רפידן ועל הרי בלו רידג', ושכן ליד בית המשפט של מחוז אורנג'.
סיבוכים שנבעו מהקליע שנותר בגופו החמירו, ובסופו של דבר שותק הצד הימני של גופו.
ג'יימס קמפר נפטר באחוזתו ב-7 באפריל 1895. הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית.
במקום בו שכן ביתו לשעבר הוקם שלט ציון היסטורי.
בשל תמיכתו של קמפר בחינוך לאפרו-אמריקאים, כמה בתי ספר של ילדי מגזר זה שהוקמו במהלך תקופת כהונתו כמושל, נקראו על שמו, כולל בית הספר קמפר מספר 4 במחוז ארלינגטון.
על שמו נקרא גם רחוב בלינצ'בורג.
ג'יימס פרסטון קם היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מיזורי בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1947 ל-1953.
קם נולד ב-2 באפריל 1890 במייקון שבמיזורי.
הוא למד באקדמיה הצבאית בלס, ולאחר מכן השלים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי ב-1910, ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1913. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1913 והחל לעסוק בכך בקנזס סיטי.
ב-1917 התגייס לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית והשתתף במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 חידש קם את עבודתו כעורך דין בקנזס סיטי.
הוא הקים משרד עריכת דין מוצלח מאוד במהלך שני העשורים הבאים.
עד 1943 כיהן כנשיא איגוד עורכי הדין של קנזס סיטי וכיו"ר הוועדה הרפובליקנית של מחוז ג'קסון.
ב-1944 כיהן כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית והחל לבנות תמיכה לקראת התמודדות על מושב בסנאט.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1946 הביס קם את פרנק פ.
בריגס, הסנאטור המכהן, שמונה לתפקיד ב-1945 כאשר הארי טרומן התפטר על מנת לכהן כסגן נשיא.
במהלך כהונתו האחת בסנאט, היה קם מתנגד נחרץ של הנשיא טרומן, ואפיין אותו כבובה של המערכת הפוליטית המושחתת של טום פנדרגאסט בקנזס סיטי.
קם הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1952 למועמד הדמוקרטי, סטיוארט סימינגטון, מנכ"ל אמרסון אלקטריק לשעבר שהיה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בממשל טרומן.
קם פרש למשרד עורכי דין בוושינגטון הבירה ולאחר מכן גידל בקר אנגוס בשארלוטסוויל, וירג'יניה עד מותו ב-24 בפברואר 1965 בגיל 74.
ג'יימס רוברט קלייבורן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מסנט לואיס, מיזורי.
הוא ייצג את מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1933 עד 1937.
קלייבורן נולד ב-22 ביוני 1882 בסנט לואיס, מיזורי, למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת מיזורי בקולומביה ב-1907. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והחל לעסוק בכך בסנט לואיס.
הוא הרצה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סנט לואיס במשך כמה שנים.
הוא היה מועמד לשופט של בית המשפט המחוזי של המחוז השיפוטי השמיני ב-1924, אולם לא נבחר; הוא נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-73 וה-74. הוא לא נבחר מחדש ב-1936; לאחר מכן עסק בעריכת דין בסנט לואיס עד מותו ב-16 בפברואר 1944, ונקבר בבית הקברות אוק גרוב שם.
ג'יימס קר קלי היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את אורגון ב במשך שש שנים.
מאוחר יותר היה נשיא .
לפני שנבחר לסנאט היה חבר הסנאט של אורגון.
קלי נולד בפנסילבניה וסיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון (אז הקולג' של ניו ג'רזי) ב-1839. מאוחר יותר למד משפטים וב-1842 הוסמך לעסוק בעריכת דין.
ב-1849, בעקבות הבהלה לזהב, עבר לקליפורניה וכעבור שנתיים, ב-1851, התיישב בטריטוריית אורגון.
בעודו באורגון הצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית ונבחר מטעמה לבית המחוקקים הטריטוריאלי של אורגון.
הוא כיהן בו בשנים 1853–1857 ונבחר פעמיים לנשיאו.
ב-1857 היה חבר בוועידת החוקה של אורגון שהוקמה לקראת כניסתה לאיחוד ב-1859. עם הקמתה כיהן קלי כחבר הסנאט של אורגון בשנים 1860–1864. באותה השנה אף ניסה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד למועמד המפלגה הרפובליקנית ג'יימס הנדרסון.
ב-1866 נכשל גם בניסיון להיבחר לתפקיד מושל אורגון.
ב-1870 נבחר ל וכיהן בו בשנים 1871–1877. בבחירות הבאות החליט לא להתמודד שוב.
הוא מונה לתפקיד על ידי המושל ויליאם וולאס תאייר.
קלי כיהן בתפקיד כהונה חלקית בלבד ולאחר שזו הסתיימה לא נבחר לכהונה מלאה.
לאחר שסיים את כהונתו בבית המשפט העליון של אורגון שב לעסוק בעריכת דין בפורטלנד.
והחל לעסוק גם שם בעריכת דין.
ג'יימס מקונקי רובינסון היה חוקר אמריקאי למדעי הדת באוניברסיטת קלרמונט בקליפורניה.
רובינסון התמחה בחקר הברית החדשה וספריית נגע חמאדי.
הוא היה חבר בסמינר ישוע שניסה לעצב מחדש טקסטים היסטוריים הנוגעים לדמותו של ישוע תוך עיון במקורות היסטוריים בשפות עתיקות.
עניינו היה בחיפוש אחר מקורות הברית החדשה ובחקר טקסט שעל קיומו משערים חוקרי הברית החדשה, המכונה "Q" המבוסס על מקורות שבעל פה וקדם לטקסט הקנוני הידוע כיום.
בשנת 1991 היה רובינסון אחד העורכים של הספר "Facsimile Edition of the Dead Sea Scrolls" (מהדורה פקסימילית של מגילות ים המלח) ביחד עם רוברט אייזנמן.
החוקר הישראלי אלישע קימרון תבע את רובינסון ואייזנמן, וכן אדם נוסף בשם הרשל שנקס, שהיה המוציא לאור של הפרסום, בטענה כי בפרסום פגעו בזכויות היוצרים שלו.
לאחר מאבק משפטי שהגיע לבית המשפט העליון בישראל נפסק כי החוקרים האמריקאים אכן פגעו בזכויות היוצרים של קימרון.
ג'יימס רוד דוליטל האב היה עורך דין, פוליטיקאי וחלוץ אמריקאי מוויסקונסין.
הוא ייצג את מדינת ויסקונסין בסנאט של ארצות הברית במשך 12 שנים, מ־1857 עד 1869. בתקופת כהונתו בסנאט השתייך למפלגה הרפובליקנית ותמך בנחישות בממשלו של אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בין השנים 1861–1867 עמד בראש ועדת הסנאט לענייני אינדיאנים.
בהמשך חייו הצטרף למפלגה הדמוקרטית, אך נכשל בניסיונו להיבחר כמושל ויסקונסין.
דוליטל נולד ב-3 בינואר 1815 בעיירה המפטון שבניו יורק, והיה בנם של ראובן דוליטל ושרה רוד.
הוא למד באקדמיה במידלברי, וב־1834 השלים את לימודיו בקולג' הוברט בז'נבה שבניו יורק.
לאחר מכן למד משפטים והוסמך לעריכת דין ב־1837.
בתחילה פתח משרד עורכי דין ברוצ'סטר, ניו יורק, ולאחר מכן עבר לעיירה ורשה.
בין השנים 1847–1850 כיהן כתובע מחוזי של מחוז ויומינג, ושירת גם כקולונל במיליציה של מדינת ניו יורק.
ב־1851 עבר לעיר רסין שבוויסקונסין, וב־1853 נבחר לשופט בבית המשפט המחוזי של ויסקונסין.
בתקופת כהונתו דן בפרשת מדינת ויסקונסין נגד דייוויד מייברי (יולי 1855), שבסופה התרחש הלינץ' היחיד המתועד בהיסטוריה של מחוז רוק.
הוא התפטר מתפקידו במרץ 1856.
עד ביטול פשרת מיזורי בשנת 1850 השתייך דוליטל למפלגה הדמוקרטית, אך לאחר מכן הצטרף למפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר לסנאט מטעם ויסקונסין ב־1857 ושוב ב־1863. ב־1861 היה ציר בוועידת השלום בוושינגטון שניסתה למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הסנאט לענייני אינדיאנים, והיה מהתומכים בחקירת פשיטת ג'ון בראון בהרפרס פרי.
הוא אף הציע תיקון לחוקה שיאסור על פרישת מדינות מהאיחוד.
בזמן המלחמה תמך במדיניותו של אברהם לינקולן ופעל לקידום האינטרסים של ויסקונסין בקונגרס.
ב־1865, במהלך פגרת הקיץ, יצא בראשות ועדה משותפת שחקרה את תנאי המחיה של שבטי הילידים ממערב למיסיסיפי.
דוח הוועדה, מצב השבטים, פורסם בינואר 1867, אך שנים אחר כך נטען בעיתונות כי דוליטל ניסה לעכב את פרסומו מאחר שחשף שחיתות חמורה בקרב ספקי ציוד לשבטים.
דוליטל נטל חלק פעיל בדיונים על אמצעי המלחמה והשיקום, ותמיד הדגיש כי המדינות שפרשו מעולם לא חדלו להיות חלק מהאיחוד.
עם זאת, התנגד נחרצות לתיקון ה־15 לחוקה, שסיפק זכות בחירה לשחורים, בטענה שכל מדינה צריכה לקבוע בעצמה את כללי ההצבעה.
לאחר שחדל לכהן בסנאט התמודד למשרת מושל ויסקונסין ב־1871 מטעם המפלגה הדמוקרטית אך הפסיד, ולאחר מכן פרש מהפוליטיקה.
הוא עבר לשיקגו, שם עסק בעריכת דין והמשיך להתגורר ברסין.
לזמן קצר שימש נשיא בפועל של האוניברסיטה הישנה של שיקגו, ובמשך שנים לימד בבית הספר למשפטים שלה וכיהן במועצת הנאמנים.
במהלך הקריירה שלו שימש גם כנשיא ועידת האיחוד הלאומית בפילדלפיה (1866) וכנשיא הוועידה הדמוקרטית הלאומית בבולטימור (1872), שבה נבחר הוראס גרילי כמועמד לנשיאות.
דוליטל נפטר ממחלת כליות (מחלת ברייט) באדג'ווד שברוד איילנד, ב-27 ביולי 1897, ונקבר בבית העלמין מאונד ברסין, ויסקונסין.
ב־27 ביולי 1837 נשא לאישה את מרי לובינה קאטינג.
לשניים נולדו ארבעה בנים ושתי בנות, ונישואיהם נמשכו 42 שנה עד פטירתה ב־1879. בנם, ג'יימס הבן, היה עורך דין בולט בשיקגו וכיהן כחבר מועצת החינוך של העיר במשך חמש שנים.
ג'יימס רוס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, אשר ייצג את מדינת פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1794–1803. במהלך כהונתו שימש כנשיא הזמני של הסנאט מחודש מרץ ועד דצמבר 1799.
רוס נולד ב-12 ביולי 1762 ליד העיירה דלתא, במחוז יורק שבפרובינציית פנסילבניה, והיה בנם של ג'וזף וג'יין (גרהם) רוס.
בגיל שמונה עשרה, לאחר שקיבל השכלה קלאסית, עבר לקנונסבורג שבפנסילבניה ולימד במוסד שלימים הפך לאוניברסיטת וושינגטון וג'פרסון.
הוא למד משפטים והוסמך כעורך דין בשנת 1784, תוך התמחות בדיני מקרקעין.
כאיש המפלגה הפדרליסטית, היה חבר בוועידה שניסחה חוקה חדשה לפנסילבניה בשנים 1789–1790. בשנת 1791 נבחר לחבר האגודה הפילוסופית האמריקאית.
הנשיא ג'ורג' וושינגטון מינה אותו לנהל משא ומתן עם המורדים במרד הוויסקי, והוא הצליח להרגיע את המצב ולמנוע אלימות.
ב־1 באפריל 1794 נבחר רוס על ידי בית המחוקקים של פנסילבניה לסנאט של ארצות הברית, במקומו של אלברט גלטין, שהודח על ידי המחוקקים.
בתקופה זו חיבר חוק חדש בנוגע לאדמות ציבוריות ונאבק במדיניות ממשלו של הנשיא תומאס ג'פרסון.
בשנת 1797 נבחר לכהונה שנייה בסנאט.
בשנת 1800, לקראת הבחירות לנשיאות, הציע רוס הצעת חוק שנויה במחלוקת שלפיה לאחר ספירת קולות האלקטורים בקונגרס, יועברו פתקי ההצבעה לוועדה בראשות נשיא בית המשפט העליון ובה שנים־עשר חברים – שישה מכל אחד משני בתי הקונגרס.
הוועדה, שתפעל בדלתיים סגורות, הייתה מוסמכת לפסול קולות אלקטורליים שיימצאו מזויפים לאחר חקירה.
קבוצת סנאטורים רפובליקנים, שנחרדה מההצעה, הדליפה את תוכנה למדפיס מפילדלפיה ויליאם דיואן, אשר פרסם אותה בעיתונו Aurora ב־19 בפברואר 1800. בעקבות זאת נטשו הפדרליסטים במהירות את הצעת החוק.
ב־15 בינואר 1803, על רקע המשבר שנוצר עקב ביטול זכות ההפקדה של ארצות הברית בניו אורלינס על ידי ספרד ורכישת לואיזיאנה בידי צרפת, יזם רוס החלטה להעניק לג'פרסון סמכות לגייס 50,000 חיילים לשם תפיסת ניו אורלינס.
ג'פרסון לא רצה להשתמש בכוח צבאי, אך ההחלטה חיזקה את מעמדו של שגריר ארצות הברית בצרפת, רוברט ליווינגסטון, במשא ומתן שהוביל לרכישת לואיזיאנה.
רוס התמודד ללא הצלחה על משרת מושל פנסילבניה בשנים 1799, 1802 ו־1808.
בשלהי העשור השני של המאה ה-19 כיהן כנשיא מועצת העיר פיטסבורג.
הוא נפטר ב-27 בנובמבר 1847 באלגני, אז יישוב נפרד וכיום חלק מהעיר פיטסבורג.
רחוב רוס במרכז פיטסבורג, העיירה רוס שבפרוורי העיר, רחוב ג'יימס רוס פלייס ברובע פוקס צ'אפל, וכן מחוז רוס שבמדינת אוהיו – כולם נקראו על שמו.
ג'יימס רייצ'לס היה פילוסוף אמריקאי אשר התמחה באתיקה.
עסק בהמתת חסד, זכויות בעלי חיים וצמחונות.
בשלב מאוחר יותר תפס עצמו כתועלתן.
רייצ'לס נולד בשנת 1941 בקולומבוס ג'ורג'יה.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת מרסר (1962) ותואר דוקטור מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1967) בהנחיית וו.
רייצ'לס לימד באוניברסיטת ריצ'מונד, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת מיאמי, אוניברסיטת דיוק ואוניברסיטת אלבמה בברמינגהאם.
בעבודותיו העדיף לזנוח את העיסוק במטא-אתיקה לטובת דיון בבעיות מוסריות קונקרטיות.
במאמר Active and Passive Euthanasia ("המתת חסד פסיבית ואקטיבית") (פורסם ב-1975) טען שלהבחנה החוקית בין הריגה לבין להניח לחולה למות אין בסיס רציונלי.
רעיונות אלו הורחבו ב-The End of Life (פורסם ב-1986).
בחיבור Created from Animals (פורסם ב-1990) טען רייצ'לס שלהשקפת העולם הדארווינאית ישנן השלכות על הדרך שבה אנחנו נוהגים בבעלי חיים.
ג'יימס כריסטיאן "מנקי" שייפר הוא גיטריסט אמריקאי.
שייפר מנגן בלהקת הנו-מטאל קורן.
יש המחשיבים את שייפר לאחד הגיטריסטים הטובים בעולם כיום (2009), בזכות נגינה מדויקת על גיטרת 7 מיתרים, 8 מיתרים ו-14 מיתרים.
ג'יימס רנדי היה קוסם וספקן מדעי, שהתפרסם בעיקר כחושף תרמיות פסאודו-מדעיות.
כחלק מפעילותו זו יסד רנדי קרן המבטיחה לתת פרס בסך מיליון דולר לכל אדם שיצליח להדגים יכולות על-טבעיות כלשהן בתנאים מבוקרים שיוסכמו על שני הצדדים.
רנדי, הנודע גם כ"רנדי המדהים" (The Amazing Randi), נחשב לאחד הקוסמים החשובים ביותר של המאה ה-20 ולממשיך דרכו של הקוסם המהולל הארי הודיני (שניהם התמחו בקסמי הימלטות ושניהם הקדישו את חייהם לחשיפת נוכלים המתחזים לבעלי כוחות על טבעיים).
רנדי נולד בשם רנדל ג'יימס המילטון זווינג' בטורונטו, קנדה.
היו לו אח ואחות צעירים ממנו.
הוא החל לקחת שיעורי קוסמות לאחר שהחל לקרוא ספרי קוסמים בגיל 13.
ב-1946, החל להופיע באופן מקצועי כקוסם.
בשנות ה-60 עבד רנדי במועדוני לילה בפיליפינים.
רנדי התפרסם כאדם הראשון שחשף את תכסיסיו של אורי גלר שהתיימר לכופף כפיות בכוח המחשבה בלבד ואף הפיל אותו בפח בתוכניתו של ג'וני קרסון.
בשל כך, התרסקה הקריירה של אורי גלר בארצות הברית והוא נאלץ להעתיק את מקום מגוריו לאנגליה בה הוא גר עד 2013.
רצונו של רנדי לחשוף תרמיות על-טבעיות התחיל כבר בגיל ההתבגרות.
הוא סיפר כי בצעירותו נכח במופע קסמים בו הקוסם ביקש מתנדב מהקהל.
רנדי, שעסק קצת בקסמים בעצמו הרים את היד.
להפתעתו, הקוסם השיב לו: "בחור צעיר, אתה קוסם בעצמך, לא כן?".
אחרי המופע ניגש רנדי לקוסם ושאל אותו איך הוא ידע זאת.
הקוסם אמר לו שהוא לא ידע.
זה היה טריק שהוא ניסה בכל פעם שביקש מתנדב מהקהל.
כשהטריק הצליח הוא זקף זאת ליכולותיו כקוסם, וכאשר "נכשל" פשוט המשיך במופע כרגיל עם אותו מתנדב.
רנדי נחשב למותג של הגינות ויושרה בכל העולם גם בעיני העולם האקדמי, וגם חשף תרמיות פוליטיות ואחיזת עיניים והתפרסם במומחיותו לביטול קסמים.
הוא טיפח כמה מהקוסמים הגדולים בעולם בהם צמד הקוסמים הפרועים "פן וטלר" הנחשבים כממשיכי דרכו.
במשך השנים הגיש עשרות תוכניות טלוויזיה אודות שרלטנות ורמאות בעולם העל-טבעי ואף הנחה סדרת תוכניות בהן בדק את מהימנותם של מספר אנשים הטוענים לכוחות מיוחדים.
בשנת 1999 זכה לדמות מצוירת (בשם "רודולף המדהים") בסדרת האנימציה הקומית "דילברט" ששודרה בארצות הברית.
לאורך כל שנות פעילותו בתחום בדיקת העולם העל טבעי, הציע רנדי סכומי כסף גדולים לכל מי שיצליח להוכיח כוחות מיוחדים בתנאים מבוקרים.
בשנות ה-90, הציע רנדי לאורי גלר לקיים את מבחן האמינות ולזכות בפרס הכספי.
עד היום, איש לא זכה בפרס זה.
רנדי הלך לעולמו ב-20 באוקטובר 2020.
ביוני 2009 אובחן כחולה בסרטן המעי הגס.
הגידול הוסר ממעיו בניתוח לפרוסקופיה ובשבועות שלאחר הניתוח עבר כימותרפיה.
במרץ 2010 יצא מהארון כהומוסקסואל.
ג'יימסטאון היה יישוב שנוסד ב-14 במאי 1607 על האי ג'יימסטאון הנמצא כיום במדינת וירג'יניה, ארצות הברית.
היישוב ממוקם בדרום מזרח המדינה באזור המטרופוליטני האמפטון רודס של ימינו.
ג'יימסטאון נחשבת להתיישבות הקבע הראשונה של אנגליה בעולם החדש, במה שהיום נקראת ארצות הברית.