tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התעלה היא חלק מהאוקיינוס האטלנטי, היא גובלת ממערב במצרי פלורידה, מצפון לבנק קיי סאל ובדרום בארכיפלג סבאנה-קמגווי מול החוף הצפוני של קובה וממזרח לערוץ בהאמה העתיק.
תעלת צפון קרים (באוקראינית: Північно-Кримський канал) היא תעלה חפורה באורך 402.6 קילומטרים המספקת מים, שמקורם בנהר דניפר, לשתייה והשקיה בצפון חצי האי קרים.
התעלה נחפרה בתקופה בה האזור היה חלק מברית המועצות ולאחר התפרקות ברית המועצות האזור עבר לריבונות אוקראינה.
חפירת התעלה החלה ב-1961 ופתיחתה הרשמית נעשתה בדצמבר 1976. התעלה מתחילה מאגם הצבירה קחובקה, אשר בדניפר, באזור חרסון, עוברת במצר פרקופ ולאחר מכן דרך צפון חצי האי עד לקרץ' שבמזרח.
העומק המרבי של התעלה הוא 6 מטרים והרוחב נע בין 10 ל-15 מטרים.
יכולת העברת המים המרבית היא 380 מטר קוב מים בשנייה והתעלה העבירה 1,200,000,000 מטרים קוב של מים בשנה, כמות שסיפקה 85% מצורכי אוכלוסיית קרים, מי שתייה ומי השקיה ל-270,000 הקטרי קרקע של ערבה.
בחצי האי קרים, קיים מחסור במים מתוקים.
לאחר הבצורת של 1833, מייסד הגן הבוטני ניקיצקי, הציע לבנות תעלה מהדניפר לחצי האי קרים.
בשל העלות הגבוהה של העבודה, ההחלטה לבנות התקבלה רק בשנת 1916. אבל עד מהרה התרחשה מהפכה ברוסיה והפרויקט לא יושם.
ב-21 בספטמבר 1951 פרסמה מועצת השרים של ברית המועצות החלטה "על בניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית קחובקה על נהר הדניפר, תעלות דרום-אוקראינה וצפון קרים ועל השקיית אדמות האזורים הדרומיים של אוקראינה והאזורים הצפוניים של חצי האי קרים".
סקרים ומחקרים מקדימים לקראת תוכנית התעלה נמשכו עשר שנים.
בפברואר 1961 המפלגה הקומוניסטית האוקראינית הצהירה שאינה מסוגלת לבנות את התעלה באמצעים מקומיים וכתוצאה מכך הוכרז על בניית התעלה כפרויקט ארצי.
כ-10,000 חברי קומסומול צעירים הגיעו לקרים, כדי לבנות את תעלת צפון קרים.
הציוד לבניית תעלת צפון קרים הגיע מארכנגלסק, מבירוביג'אן, מטאלין, מגרמניה המזרחית, מבולגריה, מיוגוסלביה ומצ'כוסלובקיה.
התעלה נבנתה בשלבים, תחילה, ב-1963, הגיעה עד קרסנופרקופסק, בהמשך, ב-1965, הגיעה עד ג'נקוי ולבסוף, ב-1971, הגיעה לנקודה המרוחקת ביותר, בחצי האי קרץ'.
אוקראינה סגרה את התעלה ב-2014 זמן קצר לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה, אך זרימת המים הוחזרה במרץ 2022 במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
מחקר משנת 2015 מצא כי התעלה סיפקה 85% ממימי קרים לפני השבתת התעלה ב-2014. מתוך מים אלה מהתעלה, 72% נוצלו לחקלאות ו-10% לתעשייה, בעוד שמים לשתייה ולשימושים ציבוריים אחרים היוו 18%.
בהיעדר מי הדנייפר, החקלאות המושקית של חצי האי קרים ספגה הפסדים משמעותיים, כמות המים שסופקו להשקיה ירד מ-700 מיליון מ"ק ב-2013 ל-17,7 מיליון מ"ק ב-2015. כדי לצמצם את המחסור במים, שנוצר עם חסימת התעלה, החל ב-12 במאי 2014 נותבו לתעלת צפון קרים גופי המים של קרים.
עבודות אלה עלו עשרות מיליוני רובלים.
ב -24 בפברואר 2022, במהלך הקרבות באזור חרסון, נכבש אזור חרסון של התעלה על ידי צבא רוסיה, מה שיצר אפשרות לחדש את אספקת המים לחצי האי קרים.
בו ביום ראש קרים, סרגיי אקסיונוב, ליו"ר הוועדה הממלכתית לניהול מים ולשיקום קרקעות בקרים, איגור וייל, להכין את תעלת צפון קרים להזרמת מים מחודשת.
ב-26 בפברואר הודיע משרד ההגנה הרוסי כי יחידות הנדסה וחבלנים של צי הים השחור של הצי הרוסי ביצעו פיצוץ מבוקר של הסכר שנבנה בשנת 2014, סכר שמנע זרימת מי הדנייפר לתוך תעלת צפון קרים.
ב-3 במרץ דיווח ראש הממשל הצבאי שמים מהדנייפר חדרו לקרים דרך תעלה צפון קרים.
ב-28 במרץ אמר סגן יו"ר הוועדה הממלכתית לניהול מים של קרים, כי כל תעלת צפון קרים מלאה במים מהדנייפר.
ב-8 ביוני ציין הניו יורק טיימס כי תעלת צפון קרים מספקת מים בהצלחה לקרים.
על פי הפרסום, "תמונות לוויין שנחקרו על ידי הניו יורק טיימס מראות כי מים זורמים כעת דרך חלקים מהתעלה שהיו יבשים מאז 2014".
תעלת קוִֹש טפּה (פרסית: کانال قوش تپه, אוזבקית: Qoʻshtepa kanali) היא תעלה שנבנית בצפון אפגניסטן כדי להסיט מים מהאמו דריה.
אורך התעלה הראשית צפוי להיות 285 ק"מ והיוזמה הכוללת שואפת להפוך 550,000 דונם של מדבר לאדמות חקלאיות פוריות.
ממשלת הטליבאן הפכה את התעלה לפרויקט בראש סדר העדיפויות והבנייה החלה בתחילת 2022. תמונות שסופקו על ידי Planet Labs מראות כי מאפריל 2022 עד פברואר 2023, נחפרו יותר מ-100 ק"מ של תעלה בקצב מסחרר.
יש מומחים ומהנדסים שהביעו ספקנות לגבי הפרויקט, באשר להאם לממשלת הטליבאן יש את הידע להשלים ביעילות את התעלה וכי מימון הפרויקט יהיה קשה.
משטר השימוש במים באמו דריה
משטר רשמי לחלוקת מי אמו דריה בין ארבע הרפובליקות לשעבר של ברית המועצות של קירגיזסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן נעשה בתקופה הסובייטית.
בהיותם פנימיים לברית המועצות, הסכמים אלה לא שיקפו את האינטרסים של אפגניסטן.
החל משנת 2022, אמנות בינלאומיות הוצבו במקום הסכמים אלה.
עם זאת, אפגניסטן עדיין לא הייתה צד לאמנה אזורית או בינלאומית על שימוש במי נהרות חוצי גבולות.
לפיכך, לא היו נוהלי יישוב סכסוכים שנקבעו מראש כדי לתת מענה לדאגות האחרות של מדינות אגן אמו דריה.
ממשלת הטליבאן טענה כי למדינה יש זכות (גנרית) להשתמש במימי האמו דריה, ללא קשר לקיום הסכם רשמי.
אוזבקיסטן, המדינה העיקרית במורד הנהר שעלולה להיות מושפעת, הביעה דאגה כי לתעלה תהיה השפעה שלילית על החקלאות שלה.
ב-2023 קיימו גורמים אוזבקיים שיחות עם הטליבאן בנושא, אם כי לא הושגו הסכמות רשמיות.
כמה מומחים לאיכות הסביבה העלו חשש שהתעלה תחמיר את מצב ימת אראל על ידי הסטת מים נוספים מהאמו דריה.
תעלת פדינגטון או זרוע פדינגטון של תעלת גרנד יוניון היא תעלה המתפרשת לאורך 22 ק"מ וזורמת אל פדינגטון במרכז לונדון ממערב הבירה בגשר בול אשר בהייז.
ונציה הקטנה משמשת כצומת היחיד בתעלה בה היא מתחברת עם תעלת ריג'נט'ס בלונדון ומשם זורמת אל אגן ליימהאוס ממזרח.
מקור המים בזרוע זו של התעלה ושתי התעלות שהיא מקשרת יחד הוא מאגר ברנט.
תעלת פדינגטון מהווה חלק ממערכת תעלות ארוכה המתפרשת לאורך כשלושים מיילים.
התעלה אושרה על ידי חוק פרלמנט (35 Geo.
באותה תקופה, הייתה המהפכה התעשייתית בתנופה אדירה.
יזמים בני התקופה האמינו כי פתיחת התעלה תאפשר נתיב תעבורה מימי משמעותי בין שתי כלכלות שונות במהותן.
בלונדון פעלו מגוון תעשיות וסחורות רבות יובאו אל האזור כאשר החל משנות ה-30 של המאה ה-18, התווספה לנתיבי התחבורה גם גישה כמעט ישירה לתחנת הרכבת המערבית.
באזור המידלנדס הופקו בייצור המוני, סחורות גולמיות ומעובדות כמו פחם, לבנים, עץ, פלדה וברזל ואזור זה היווה יעד עיקרי מהקצה המערבי של תעלה זו.
מאוחר יותר הורחבה התעלה לכיוון העיר לונדון על ידי בניית תעלת ריג'נט'ס שנמשכה מהצומת במיידה וייל לנהר התמזה בליימהאוס, דרך אגן הכביש העירוני וחמישה נוספים.
אגן פדינגטון וונציה הקטנה, מיידה וייל
תעלת פדינגטון נפתחה ב-10 ביולי 1801 ודווח כי באירוע הפתיחה נכחו 20,000 איש.
בשנת 1801, היה פדינגטון כפר אשר תוחם על ידי שורה קטנה של שדות בחלקיה הקרובים ביותר ללונדון והתרחב במהירות לשכונה בעיר.
ב-1853, נאמר כי בתחילת המאה ה-18 "ליד השדות היפים והכפר השקט, היה הגרדום האטרקציה העיקרית בפדינגטון" בספר "פדינגטון בעבר ובהווה" מאת רובינס שחי באזור בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-18, מתעד רובינס כי גדות התעלה שימוש בעיקר כמתחמי הובלת אשפה: .
עד אמצע המאה ה-19, הועברו נקודות האשפה למיקומים אחרים ולאורך המייל בקצה גדות התעלות נבנו אחוזות מפוארות, כולל ביוצ'מפ לודג', ביתו של המשורר רוברט בראונינג, 1862-1887.  הביוב הצפוני של בזאלגט ובמיוחד שניים מחמשת ערוצי הביוב המחוברים אליו - הזרים את שפכי האזורים הסובבים מאז השלמתם בשנות ה-70.
תעלת פדינגטון מהווה חלק ממערכת תעלות עצומת ממדים הנמתחת ממפגש כביש המפסטד בקמדן (מפגש מספר 24 בתעלת ריג'נט) אל ונציה הקטנה, לכל אורכה של תעלת פדינגטון ועד לתעלת גראנד יוניון הראשית בגשר בולס.
היא ממשיכה כשני קילומטרים דרומה משם לנורווד טופ לוק (מפגש מספר 90 בגרנד יוניון) וצפונה כ-5 קילומטרים לקאולי לוק (מספר 89 בגרנד יוניון).
כקילומטר דרומית לקאולי לוק, בצומת פיצ'י (Peachy), מסתעפת זרוע סלואו מהגרנד יוניון, נמשכת לאורך חמישה קילומטרים ומסתיימת באגן סלואו המהווה גם הוא חלק ממערכת תעלות זו.
גודל מערכת התעלות מאפשרת לסירה לשוט מאגן סלואו לאורך זרוע סלואו, דרומה לאורך הגרנד יוניון עד גשר בולס, לאורך תעלת פדינגטון דרך ונציה הקטנה ולאורך תעלת ריג'נטס (דרך מנהרת מאדיה היל) עד למפגש הכביש המפסטד מבלי לעבור דרכו.
מדריך ניקולסון אומד את אורכה של מערכת זו על 27 מיילים.
בנוסף לנתיבי המים שהוזכרו לעיל, המערכת מקיפה גם את אגן פדינגטון וזרוע נפרדת המסתעפת מהקו הראשי של גרנד יוניון, הממוקמת מעט צפונית לנורווד טופ לוק המחבר את רציף מייפול לקו הראשי של גרנד יוניון.
בשימוש אחר מאז תחילת הדרך, התעלה, עבור חלק מתושבי לונדון, יחד עם תעלת ריג'נט'ס, סיפקה דרך קלה לצאת לחופשה באזורים הכפריים במרחק של מייל מתושבי לונדונים רבים שיכלו להרשות לעצמם שכירת סירה צרה.
זרוע פדינגטון שומרת על תפקיד תיירותי נוכחי.
מתקנים אלה במרינות ובאגנים תומכים גם בקהילות של לונדון החיות על סירות צרות.
חלק מהמתקנים מסופקים על ידי ה-Canal and River Trust המנהל תעלות בריטיות רבות.
מיזמי בנייה ופארקים בסביבת התעלה
התחנה הסופית בלונדון, אגן פדינגטון, נגישה לציבור ומכילה מערך נרחב של בניינים מסחריים רבי קומות שנבנו בעיקר במאה ה-21 ומתחמים שזכו בפרסי אדריכלות לאומיים.
חלקם משמשים כמבני מגורי יוקרה.
הבניינים כוללים את אגף המלכה האם של בית החולים סנט מרי ואת בנייני המטה של מרקס אנד ספנסר.
החלק מן התעלה שאורכו 500 מטרים המוביל לוונציה הקטנה מרשות ברבע מאורכו בחנויות ובדירות ממתחם היוקרה שלדון סקוור.
התעלה מהווה גם נקודת קצה למספר פארקים ציבוריים בין גרינפורד, ידינג, נורת'ולט ובאזור הקרוב ביותר למרכז העיר של צפון קנזינגטון, גני מינווייל (אזור הידוע גם בכינויו "קנזל ווייל").
הפארק הגדול ביותר באזור זה הוא הורסנדן היל, סאדברי.
הפארק תוחם בקו גבול ארוך את בית הקברות קנזל גרין, המכוסה שטח מיוער בו משובצים בניינים רשומים על שטח של 0.29 קמ"ר.
המתחם כולל שני אתרי שימור ואחוזות קבר של אישים מפורסמים כמו ברונל ושני נסיכים בריטים.
בהמשך, ניצב במתחם בית הקברות הרומי-קתולי של סנט מרי, שם קבורים בין השארמרי סיקול, שני קרדינלים, בן למשפחת בונפרטה ושני מרגלים פולנים שהובילו משימות חשובות נגד גרמניה הנאצית : אנדז'יי קוברסקי (המכונה אנדרו קנדי) וקריסטינה סקרבק (המכונה כריסטין גרנוויל).
בתי הקברות ניצבים מול התעלה וסביבם חומה מאז עידן שוד הקברים העירוני במאה ה-19 והשער בחומה אינו בשימוש עוד.
הגדה הנגדית (הדרומית) תוחמת את שביל הגרירה המספק נוף לתעלה ממבנים רבים ועבור המבקרים באזור.
תעלת סידן היא תעלת יונים המראה חדירות סלקטיבית ליוני סידן.
לפעמים שם נרדף הוא תעלת סידן ממותגת מתח (voltage-gated calcium channel), סוג של תעלת סידן המווסתת על ידי שינויים בפוטנציאל הממברנה (הפער בין המתחים מחוץ לממברנה ובתוכה).
חלק מתעלות הסידן מופעלות על ידי קישור ליגנד ויש תעלות סידן יכולות להיות המווסתות גם על ידי מתח וגם על ידי ליגנדים כדי לספק שליטה מדויקת על זרימת יונים.
חלק מתעלות הקטיונים מאפשרות לסידן כמו גם לקטיונים אחרים לעבור דרך הממברנה.
בתאי שריר הלב תעלות סידן משתתפות ביצירת פוטנציאל פעולה (דחף עצבי) על פני ממברנות התא.
תעלות סידן משמשות גם לשחרור יוני סידן כשליחים שניוניים בתוך התא, ואלה משפיעים על מסלולי האיתות בהמשך הזרם.
הטבלאות הבאות מסבירות שער, גן, מיקום ותפקוד של סוגים שונים של תעלות סידן, הן מתח והן שערי ליגנד.
"תעלות סידן המופעלות על ידי מתח"
תעלות סידן המופעלות על ידי קולטן
תעלות לא ברירניות חדירים לסידן
ישנן מספר משפחות תעלות קטיון המאפשרות מעבר של יונים חיוביים כולל סידן.
אלה כוללים קולטני P2X, תעלות פוטנציאל קולטן חולף (TRP), תעלות Cyclic Nucleotide-Gated (CNG), תעלות יונים חשי חומצה ותעלות SOC.
ניתן לווסת תעלות אלו על ידי שינויים בפוטנציאל המתח של הממברנה, ליגנדים או תנאים תאיים אחרים.
תעלות Cat-Sper, המצויות בזרע (sperm) של יונקים, הן דוגמה אחת לכך, שכן הן מווסתות מתח ומווסתות ליגנד.
חוסמי תעלות סידן מסוג L משמשים לטיפול ביתר לחץ דם.
ברוב אזורי הגוף, דה-פולריזציה (Depolarization, הפחתת הקיטוב החשמלי בתא) מתווכת על ידי הזרמת נתרן לתא.
לשינוי במידת החדירות של הסידן יש השפעה מועטה על פוטנציאל הפעולה.
עם זאת, ברקמות שריר חלקות רבות, דה-פולריזציה מתווכת בעיקר על ידי הזרמת סידן לתא.
חוסמי תעלות סידן מסוג L מעכבים באופן סלקטיבי, ברירני, את פוטנציאל הפעולה בשריר חלק, מה שמוביל להתרחבות של כלי דם.
התרחבות זו, בתורה, מתקנת יתר לחץ דם.
חוסמי תעלות סידן מסוג T משמשים לטיפול באפילפסיה.
מוליכות סידן מוגברת בנוירונים מובילה לדה-פולריזציה ולעוררות מוגברת.
מצב זה מוביל לנטייה גדולה יותר לאפיזודות אפילפטיות.
חוסמי תעלות סידן מפחיתים את מוליכות הסידן העצבית ומפחיתים את הסבירות לחוות התקפי אפילפסיה.
תעלת שְׁלֵם , היא תעלה דמוית צינור לימפתי בגלגל העין.
תעלת שלם נקראת על שמו של (1795–1858), אנטומיסט גרמני אשר גילה אותה בשנת 1830.
התעלה היא צינור מצופה אנדותל, הדומה לזה של כלי הלימפה.
בחלקה הפנימי מכוסה תעלת שלם על ידי .
הדבר יוצר התנגדות לזרימת ה (Aqueous humour).
תעלת שלם ממלאת תפקידים מרכזיים בפיזיולוגיה של העיניים.
תפקידים אלה תלויים בפנוטיפים של תאי אנדותל.
הגנים בעלי ההשפעה על תעלת שלם מאובחנים על ידי מספר בדיקות: , מיקרוסקופיה קונפוקלית ברזולוציה גבוהה ורינדור (rendering) תלת־ממדי (3D).
באמצעות טכניקות אלו, התגלה כי על תעלת שלם משפיעים מספר פנוטיפים (גן) ייחודיים של תאי אנדותל של מערכת הדם ותאי אנדותל של מערכת הלימפה.
אחד התהליכים הרפואיים המבוצעים בתעלת שלם הוא קנאלופלסטיקה, הליך לשיקום מערכת הניקוז הטבעית של העין כדי להפחית את הלחץ התוך עיני.מיקרו-צנתרים משמשים בהליך זעיר פולשני.
יצירת חתך זעיר מאפשר גישה לתעלת שלם.
מיקרו-צנתר מגדיל את תעלת הניקוז הראשית באמצעות הזרקה של חומר סטרילי ויסקואלסטי.
פתיחת תעלת שלם בטכניקה זו מובילה להפחתת הלחץ התוך עיני.
תעלת קייפ קוד היא נתיב מים מלאכותי במסצ'וסטס, ארצות הברית המחבר בין מפרץ קייפ קוד בצפון מזרח, למפרץ בוזארדס בדרום מערב, והוא חלק מנתיב המים האטלנטי התוך חופי.
התעלה באורך של כ-11.9 ק"מ, חוצה את צוואר היבשה המחבר את קייפ קוד ליבשת המדינה.
התעלה מושפעת מתופעת הגאות והשפל, רוחבה 150 מ', ועומקה 9.8 מ' במים נמוכים ממוצעים.
התעלה מקצרת עד 217 קילומטרים מהמסע סביב הכֵּף עבור יותר מ-14,000 המשתמשים (כלי שיט) השנתיים שלו.
רוב התעלה ממוקמת בעיירה בורן, אך הקצה הצפון מזרחי שלה נמצא בעיירה סנדוויץ'.
שמורת המדינה סקוסט ביץ', שוכנת ליד הכניסה הצפון-מזרחית של התעלה, והאקדמיה הימית של מסצ'וסטס נמצאת בסמוך לכניסה הדרום-מערבית.
הזרם בתעלה משנה כיוון כל שש שעות, בהתאם לשינויים בגאות ובשפל - 4 פעמים ביממה - ויכול להגיע למהירות של 8.4 קמ"ש במהלך שיא הגאות.
שינוי כיוון זרימת המים בתעלה - מקרה דוגמה להמחשה
מקרה הדוגמה התרחש ביום 22 ספטמבר 2024. מועדי השינוי בכיוון זרימת המים באותו יום היו בשעות 07:12 ו-19:48 לכיוון מזרח ובשעות 01:24 ו-13:42 לכיוון מערב.
מועדים אלה היו רשומים במרכז המבקרים בסנדוויץ על לוח מחיק, בתוספת לנתון שמהירות הרוח היא כ-19 מייל בשעה מכיוון צפון-מזרח לכיוון דרום-מערב, היינו עם כיוון התעלה מערבה.
בשעות הבוקר ולפני הצהרים, כאשר הזרימה הייתה לכיוון מזרח, וכיוון הרוח היה בכיוון כמעט הפוך, התקבלה תוצאה של זרימה מתונה מזרחה, כפי שניתן לצפות בסרטון הראשון אשר בפרק "קישורים חיצוניים".
החל משעה 13:42, כאשר כיוון הזרימה התהפך לכיוון מערב, ובתוספת עוצמת הרוח באותו כיוון, התקבלה זרימה מהירה מאד יחסית, כפי שניתן לצפות בסרטון השני שבפרק "קישורים חיצוניים".
התעלה מתוחזקת על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ואין דמי אגרה למעבר בה.
היא משתרעת מגשר הרכבת במערבה של תעלת קייפ קוד, דרך גשר בּוּרְן שנמצא בסמוך לו, ועד וגשר סֶגָאמוֹר שבמרכזה של התעלה ועד Segamore Rip Rap שבקָצֵהַּ המזרחי.
רמזורים משני קצותיהם שולטים בגישה של כלי שיט שאורכם מעל 20 מ'.
התעלה משמשת מדי פעם לווייתנים ודולפינים, לרבות לווייתנים מצפון האוקיינוס האטלנטי שבסכנת הכחדה, שעלולים לגרום לסגירה של התעלה.
בניית תעלה נשקלה לראשונה על ידי מיילס סטנדיש ממושבת פלימות' בשנת 1623, והאבות העולים חיפשו את רצועת האדמה הנמוכה בין הנהרות Manomet ו - סְקוּסֶט, כדי למצוא מסלולים אפשריים.
ויליאם ברדפורד הקים את תחנת המסחר Aptucxet בשנת 1627 במעבר בין הנהרות.
הסחר שגשג עם האינדיאנים של מפרץ נאראגאנסט, ועם ההולנדים של הולנד החדשה, וזה היה גורם מרכזי שאיפשר ל"אבות העולים" לשלם את חובם.
במהלך המאות הבאות נעשו ניסיונות שונים לבצע את רעיון תעלת קייפ קוד, אך כולם נכשלו כישלון חרוץ.
כרייה ובנייה פרטית של התעלה
ב-22 ביוני 1909, החלה לבסוף בניית התעלה בניהולה של חברת "בוסטון, קייפ קוד וניו יורק" בניהולו של אוגוסט בלמונט ג'וניור, תוך שימוש בתכנונים של המהנדס וויליאם ברקלי פרסונס.
מהנדסי התעלה נתקלו בבעיות רבות, כמו "בולדרים" ענקיים מתחת למים.
צוללנים נשכרו לפוצץ אותם, אך המאמץ האט את החפירה.
בעיה נוספת הייתה סופות חורף קרות שאילצו את המהנדסים להפסיק כליל את החפירות ולחכות לאביב.
אף על פי כן, התעלה נפתחה באופן מוגבל ב-29 ביולי 1914, והיא הושלמה ב-1916. לתעלת האגרה הפרטית היה רוחב מרבי של 30 מ' ועומק מרבי של 7.6 מ', והוא היווה מסלול קצת קשה מנמל פיני בראש מפרץ בוזארדס.
מספר תאונות אירעו עקב הערוץ הצר וקשיי הניווט, ואלה הגבילו את התנועה והכתימו את המוניטין של התעלה.
כתוצאה מכך ההכנסות מאגרה לא עמדו בציפיות המשקיעים, למרות קיצור נתיב הסחר מניו יורק לבוסטון ב-100 קילומטרים.
ב-25 ביולי 1918, המנהל הכללי של "מינהל הרכבות של ארצות הברית" השתלט על סמכות השיפוט והפעלת התעלה תחת צו נשיאותי.
ארבעה ימים קודם לכן, ב-21 ביולי 1918, סירת U-156 גרמנית עלתה לשטח כ-5 ק"מ מול אורלינס, מסצ'וסטס, והפגיזה את ספינת הגרר "פרת' אמבוי" ואת מחרוזת ארבע הדוברות שלה.
התעלה נשארה בשליטה ממשלתית עד 1920, במהלכה חפר חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית מחדש את התעלה לעומק של 7.6 מ'.
בשנת 1928, ממשלת ארצות הברית רכשה את התעלה תמורת 11.4 מיליון דולר כנתיב מים ציבורי חופשי, ו-21 מיליון דולר הוצאו בין השנים 1935 ל-1940 על מנת להגדיל את רוחב התעלה ל-150 מ' ואת עומקה ל-9.8 מ'.
כתוצאה מכך, היא הפכה לתעלה הרחבה ביותר בגובה פני הים של זמנה.
הכניסה המערבית לתעלה נבנתה מחדש לגישה ישירה ממפרץ בוזארדס ולא דרך נמל פיני.
לפני תחילת הבנייה, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בנה דגם ענק של התעלה (3 מ' 1.6 קילומטר, בקנ"מ של 1:587) כדי לחקור את ההשפעות ההידראוליות של זרמי גאות ושפל על התעלה המוגדלת והמסלול החדש.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הספנות השתמשה שוב בתעלה כדי להימנע מסירות U-156 גרמניות המפטרלות לאורך החוף.
התעלה הייתה מוגנת על ידי סוללות ארטילריית חוף בשמורה הצבאית סגאמור היל, בכניסה המזרחית לתעלה ובשמורה הצבאית באטלר פוינט שבכניסה המערבית.
הארטילריה מעולם לא הופעלה בהגנה על התעלה.
Jones של חברת ספנות אניות הקיטור מיסטיק טבעה בתעלה ב-28 ביוני 1942. בעקבות כך, נתיב הספנות נותב לסביב קייפ קוד, וספינת הליברטי SS Alexander Macomb טורפדה על ידי הצוללת הגרמנית U-215 ב-3 ביולי, ו-10 אנשי צוות נהרגו.
התעלה נפתחה מחדש ב-31 ביולי, לאחר שהמכשול שיצרה ספינת סטפן ג'ונס ההרוסה, הוסר בעזרת 17 טונות של דינמיט.
התעלה נמצאת בשימוש נרחב של כלי שיט בפעילות פנאי ומסחר.
כבישי שירות משני צִדי התעלה מספקים גישה לדייג ונמצאים בשימוש רב על ידי מחליקי גלגיליות, רוכבי אופניים ופעילות הליכה.
מספר אזורי חניה מתוחזקים בנקודות הגישה.
פארק Bourne Scenic מושכר על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ל-רשות הנופש של העיירה בורן, לשימוש כאתר קמפינג ומחנה קרוואנים בצמוד לתעלה.
חיל ההנדסה של הצבא מחזיק את מרכז המבקרים של תעלת קייפ קוד, שמציג למבקרים את ההיסטוריה, המאפיינים והתפעול של התעלה.
תיאטרון עם 46 מושבים מציג מצגות DVD רצופות על ההיסטוריה, החי והצומח של התעלה, תמונות מכ"ם ומצלמה בזמן אמת של נתיב המים, ומגוון של תערוכות אינטראקטיביות.
ריינג'רים מאיישים את המרכז ומספקים תוכניות ציבוריות בחינם במגוון נושאים.
מרכז המבקרים פתוח עונתית ממאי עד אוקטובר, והכניסה חופשית.
הוא ממוקם ב-Moffitt Drive בסנדוויץ', ליד הקצה המזרחי של התעלה.
מרכז שני המאויש עונתית נמצא ב-Hering Run לאורך הכביש המהיר.
באזור זה, ניתן לצפות באביב במאות דגי הרינג בנדידת ההשרצה שלהם במעלה הזרם.
אגדה אורבנית הפכה פופולרי במהלך סוף המאה ה-20 בנוגע למנהרת דרכים שנבנתה לכאורה בשנות ה-60, מתחת לתעלת קייפ קוד.
זה הגיע לידי כך, שעסקים תיירותיים מכרו הרשאות לכאורה לכניסה למנהרה, ואף התנהלו מספר תביעות הדדיות בין סוחרים בעניין זה.
בשנת 2019, משרד התחבורה של מסצ'וסטס (MassDOT) אמר כי הוא למד את הרעיון של הוספת מנהרה, אך אין לו תוכניות לעשות זאת.
תעלות נתרן תלויות מתח (Voltage-Gated sodium Channels) הן חלבונים ממברניים החיוניים להעברת אותות חשמליים בתאים.
הן נפתחות בתגובה לשינויים במתח הממברנה ומאפשרות מעבר של יוני נתרן לפי המפל אלקטרוכימי, מהנוזל החוץ תאי אל תוך התא.
תעלות נתרן תלויות מתח (Na channels) התגלו לראשונה ב-1952 על ידי הודג'קין והאקסלי ובודדו לראשונה מאיבר החשמל של צלופח ב-1978.
תעלות אלו מורכבות מתת-יחידה α גדולה (יוצרת את התעלה) ותתי-יחידות β מסייעות.
תעלת נתרן מורכבת מתת-יחידות אלפא גדולות הקשורות לחלבונים נלווים, כגון תת-יחידות בטא.
תת-יחידה אלפא היא ליבת הערוץ ומתפקדת בפני עצמה.
תת-היחידה אלפא יוצרת נקבובית בקרום התא שמוליכה Na+ באופן תלוי מתח, גם אם תת-יחידות בטא או חלבונים מווסתים אחרים אינם באים לידי ביטוי.
תת-היחידה אלפא מורכבת מארבעה מתחמים (domains) חוזרים, המסומנים I עד IV, כל אחד מכיל שישה מקטעים המשתרעים על פני הממברנה, המסומנים S1 עד S6 .
מקטע S4 (השמור גנטית בתעלות רבות) משמש כחיישן המתח של התעלה.
רגישות המתח של ערוץ זה נובעת מחומצות אמיניות הטעונות במטען חיובי הממוקמות בכל מיקום שלישי.
כאשר התא מגורה, חל שינוי במתח הטרנסממברני, סגמנט S4 נע לכיוון הצד החוץ-תאי של הממברנה, התעלה נפתחת - הופכת חדירה ליונים.
היונים עוברים עם מפל הריכוזים דרך החלל המרכזי.
מקטעים S5 ו-S6 יוצרים את הנקב דרכו עוברים יוני הנתרן.
בין S5 ל-S6 מצויה הלולאה (P-loop), זהו מסנן הסלקטיביות המאפשר רק ליוני Na⁺ לעבור.
של תעלת נתרן, הן גליקופרוטאינים טרנסממברנליים.
הן ממלאות תפקודים חשובים כמולקולות איתות המעורבות בהידבקות תאים, נדידת תאים, איתור מסלולים עצביים, קשירת תאים וצמיחת נוירטים.
לפי המודל של הודג'קין והקסלי, לתעלות Na+ המופעלות על ידי מתח יש שלושה מצבים עיקריים: סגור, פתוח וחסום.
המעבר ממצב למצב נעשה באמצעות 4 שערים התלויים במתח.
3 שערים המכונים m (שערי הפעלה) ושער אחד המכונה h (שער חסימה).
במתח המנוחה, שערי m סגורים ואילו שער h פתוח.
במצב מנוחה: פוטנציאל הממברנה שלילי, התא מקוטב.
הן חסומות בצד החוץ-תאי על ידי שערי ההפעלה (שערי m) שנמצאים במצב סגור.
במצב מנוחה שער החסימה (שער h) פתוח.
כאשר התא מעורר, שערי m עוברים למצב פתוח ואילו שערי האינאקטיבציה – שערי h נסגרים.
בתגובה לעלייה בפוטנציאל הממברנה שערי ההפעלה נפתחים, ומאפשרים ליוני Na+, הטעונים במטען חיובי לזרום לתוך הנוירון דרך התעלות.
כתוצאה מכך המתח על פני קרום הנוירון עולה במהירות לערך הקרוב לפוטציאל נרנסט של נתרן.
התא עובר דפולריזציה, כלומר הקטנת הקיטוב.
עלייה זו במתח היא השלב העולה של פוטנציאל פעולה.
במנוחה מרבית תעלות הנתרן סגורות.
הממברנה חדירה בעיקר ליוני אשלגן.
לכן פוטנציאל הממברנה קרוב לפוטנציאל נרנסט של אשלגן.
בתגובה לעלייה בפוטנציאל הממברנה שערי ההפעלה נפתחים, ומאפשרים ליוני Na+ הטעונים במטען חיובי לזרום לתוך הנוירון דרך התעלות.
התא נהיה פחות מקוטב – עובר דפולריזציה.
בתגובה לעלייה בפוטנציאל הממברנה שערי ההפעלה (שערי m) עוברים למצב פתוח, ומאפשרים ליוני Na+ הטעונים במטען חיובי לזרום לתוך הנוירון דרך התעלות.
יחד עם זאת, כתוצאה מהדפולריזציה, שערי ההשבתה (שערי h) עוברים למצב סגור והתעלה נחסמת (אינאקטיבציה).
סגירת שער האינאקטיבציה גורמת לעצירה של זרימת Na+ דרך התעלה, מצב הגורם לפוטנציאל הממברנה להפסיק לעלות.
כאשר שער ההשבתה סגור, אומרים שהתעלה במצב חסום כלומר באינאקטיבציה.
ההבדל בקבוע המהירות בין שערי ההפעלה לשערי החסימה מאפשר זמן קצר בו תעלות הנתרן פתוחות ויונים יכולים לחדור לתוך התא.
כאשר התעלה במצב חסום, לא ניתן לעורר פוטנציאל פעולה.
משך הזמן הזה שבו התעלה חסומה נקרא תקופה רפרקטורית.
כאשר תעלת ה-Na+ במצב חסום, פוטנציאל הממברנה יורד בחזרה לפוטנציאל המנוחה שלו.
הנוירון עובר קיטוב מחדש - רפולריזציה.
כאשר מתח הממברנה דועך, שער ההשבתה נפתח מחדש ושערי ההפעלה נסגרים בתהליך הנקרא החלמה מאינאקטיבציה.
כאשר שער ההפעלה סגור ושער האינאקטיבציה פתוח, תעלת ה-Na+ שוב במצבה הסגור, הלא פעיל, והיא מוכנה להשתתף בפוטנציאל פעולה נוסף.
חומרים החוסמים את תעלת הנתרן:
טטרודוטוקסין – TTX, מופק מדגים ממשפחת הנפוחיתיים (פוגו), סלמנדרות, חיידקים סימביונטיים.
TTX נקשר באופן ספציפי ובאפיניות גבוהה לאתר חיצוני של תעלות נתרן שנמצא באזור הנקב של תת-היחידה α הוא חוסם את מעבר יוני הנתרן () דרך התעלה וכך מונע התפתחות פוטנציאל פעולה וגורם לחסימת ההולכה עצבית.
STX נקשר ישירות לחלק החיצוני של תעלת נתרן בפתח התעלה ויוצר חסימה פיזית של מעבר יוני .
מצב המונע היווצרות פוטנציאל פעולה והולכת אות עצבי.
חסימת STX גורמת לשיתוק עצבי ולחסימת הולכת אותות עצביים שיכולים להתבטא בתסמינים קליניים חמורים כמו שיתוק, קושי בנשימה ואף מוות.
החומר משמש במחקר ובהרדמה מקומית.
תעלת מריאנה היא אגן קשת אחורית פעיל במערב האוקיינוס השקט, ומהווה חלק בלתי נפרד ממערכת קשת איזו-בונין-מריאנה.
תעלת מריאנה משתרעת על פני 1300 ק"מ מצפון לדרום.
לתעלה מריאנה יש בערך את הממדים והשטח של יפן או קליפורניה.
התעלה היא בצורת סהר גס (מס' 2 בצילום משמאל), ונפתחת בדרומה.
היא תְּחוּמָה ממזרח על ידי קשת מריאנה הפעילה, וממערב על ידי הקשת של רכס מריאנה המערבי, ומדרום על ידי תהום צ'לנג'ר, שהוא חלק משקע מריאנה.
היא מצטמצמת צפונה עד שקשת מריאנה (3 בצילום משמאל) ורכס מריאנה המערבי (1 באותו צילום והרכס הזה "מתנהג" כמו רכס מרכז אוקייני, המהווה גבול פיצול/פתיחה בין הלוח הפיליפיני ממערב, והמיקרו לוח מריאנה ממזרח לו) נפגשים בסביבות 24° צפון.
היא רחבה ביותר במרכז, ב-18° צפון, שם היא ברוחב של כ-240 ק"מ, ומצטמצמת לכמחצית מכך בקצהו הדרומי והפתוח.
העומקים באגן מפוזרים בצורה אסימטרית, והם גדולים יותר בסמוך לרכס מריאנה המערבי מאשר בסמוך לקשת הפעילה, עקב טריז הולך ומידלדל מערבה של משקעים געשיים שמקורם בקשת הפעילה, וגם ציפה תרמית פחותה של המעטפת.
במקומות בהם אינה מכוסה במשקעים, קרקעית הים עמוקה יותר והבתימטריה מחוספסת יותר מהרגיל.
קרקעית הים העדכנית ביותר (הקרום הימי החדש שנוצר), "גיל אפס", של ים הפיליפינים, כולל שקע מריאנה, נמצאת בעומק ממוצע של 3,200 מטר בהשוואה לעומקים רגילים של קרקעית ים בגיל אפס של 2,500 מטר.
ניתן לחלק את ציר ההתפשטות של תעלת מריאנה לאורך מסלולהּ לשני שלישים דרומיים, המאופיינים בהתפשטות איטית של קרקעית הים, ושליש צפוני המאופיין בבקיעה.
מצפון עד 19°45' צפון דרומה, ועד 13°10' צפון, לרכס המתפשט יש מורפולוגיה אופיינית של רכס מתפשט לאט, עם גראבן צירי, שלעיתים תפוס על ידי רכס מרכזי שבו מרוכזת הפעילות הגעשית (אזור נאו-וולקני); מדרום לו, הרכס דומה יותר לרכס מתפשט במהירות, כנראה משום שאספקת המאגמה משופרת עקב הקרבה לקשת.
חצאי קצבי ההתפשטות באזור שבין 16° ל-18° צפון מוערכים ב-1.5 עד 2.2 ס"מ/שנה בממוצע.
הרכס הופך לנקודתי מצפון ל-18°30', והתפשטות אמיתית של קרקעית הים אינה מתרחשת מצפון ל-19°45'N, אך יש הסוברים אחרת.
בקיעה יוצרת סדרה של מעמקים אמגמטיים.
לאגנים אלה זרימת חום נמוכה, חסרה פעילות מאגמטית, והם החלקים העמוקים ביותר של שקע מריאנה (מעל 5,400 מ').
החלק העמוק ביותר של הגראבן המרכזי ייחודי גם בקרב אגני קשת אחורית הפעילים בחשיפת פרידוטיטים של המעטפת לאורך ציר ההתפשטות.
התפשטות צפונה לגראבן המרכזי מתרחשת על ידי תהליכים טקטוניים ומאגמטיים משולבים, הנבדלים מהתפשטות קרקעית הים, באזור המכונה אזור הגעש-הטקטוני (Volcano-Tectonic Zone-VTZ).
ה-VTZ מתאים לחלק תעלת מריאנה שבו הקרום מתעבה מ-6 עד 15 ק"מ.
ה-VTZ הדרומי נשלט על ידי התפרצויות דרך סדקים געשיים הקשורות למאפיין דמוי רכס, באורך של כ-30 ק"מ, המתנשא ל-פּחות מ-2,800 מטר עומק מים, ודומה לקטע "המנופח" בקצה הדרומי של רכס ההתפשטות.
אזור ה-VTZ הצפוני נשלט על ידי געשיות ממקורות נקודתיים, עם מבנים המרוחקים 50-60 ק"מ זה מזה לסירוגין עם אגני בקע.
אין פעילות געשית לאורך קטע הקשת הסמוך, ונראה שציר ההארכה לכד את אספקת המאגמה של הקשת בין השרשרת הצולבת של קסוגה ב-22° צפון, וניקו ליד 23° צפון, שם ציר ההארכה חותך את הקשת.
מצפון לכך, בקע צעיר מתבטא באופן מאגמטי על ידי לבת שושונית יוצאת דופן של קומפלקס היושי, פוקוטוקו-אוקה-נו-בה ואיוו ג'ימה.
ההנחה היא כי הבקיעה וההתפשטות מתפשטים צפונה בקצב של 10 עד 40 ס"מ/שנה, כך שהשינויים בסגנון הטקטוני והמאגמטי הנראים לאורך הסטרייק מצפון ל-18° צפון, מספקים דוגמה לרצף האירועים המתרחשים בכל אחד מהקטעים על פני אגן הקשת האחורית, כאשר הבקע מתפתח בצורת כיפה (Dome), ועובר לבקע התפשטות של ממש.
תעלות סידן ממותגות מתח הם חלבונים בממברנת התא שמאפשרים ליוני סידן () ללזרום לפי מפל הריכוזים בתגובה לשינוי במתח או בתגובה לאות כימי.
יש להם תפקוד חשוב בשחרור נוירטרנסמיטר, התכווצות שריר, הפרשת הורמונים והתבטאות גנים.
היות שריכוז הסידן בתאים נשמר נמוך, לשינויים בריכוז הסידן השפעה גדולה מאוד.
תתי-סוגים של תעלות סידן ממותגות מתח
Voltage-Gated Calcium Channels (VGCCs) הן סוג של תעלות יונים דרכן עובר סידן (Ca²⁺) לתוך התא, על פי מפל הריכוזים, כאשר פוטנציאל הממברנה עובר דפולריזציה.
הן נמצאות בתאים אקסיטביליים: נוירונים, תאי שריר ותאים מפרישים.
קיימים כמה תתי סוגים של תעלות סידן ממותגות מתח:
L-type (Long-lasting) חשובות בהתכווצות שרירים, פעילות קוצב הלב, הפרשת הורמונים.
N-type (neuronal) מווסתות שחרור נוירוטרנסמיטר בקצות עצבים (סינפסה).
PQ-type חשובות להולכה סינפטית במוח.
R-type תורמות להולכה סינפטית ותבניות ירי מסוימות.
T-type (Transient) נפתחות מהר, לזמן קצר חשובות ליריות ריתמיות (תאי קוצב בלב).
תת־סוגמיקומים עיקרייםתפקוד עיקריL-type ("Long-lasting")- שריר חלק
- צינוריות T בשריר משורטט (כחיישני מתח)
- חלק מהנוירונים (דנדריטים וגוף התא)- צימוד עירור–כיווץ בשריר משורטט
- ויסות התבטאות גניםN-type ("Neuronal")P/Q-type- תאי פורקיניה בצרבלום- פלסטיות סינפטיתR-type ("Residual")- דנדריטים של נוירונים במערכת העצבים המרכזית- ויסות האקסיטביליות החשמלית של דנדריטיםT-type ("Transient")- נוירונים בתלמוס
- תאים מפרישים מסוימים- ירי קצבי בנוירונים
מורכב מארבעה מתחמים הומולוגיים ((I-IV שכל אחד מהם מורכב משישה מתחמים טרנס-ממברניים (S1 – S6).
היוצרים את הנקב דרכו עוברים היונים.
אזור S4 הוא חיישן המתח ובנוי מחומצות אמיניות הטעונות במטען חיובי הנעות בתגובה לשינוי במתח וגורמות לפתיחת התעלה.
מתחים S5 ו-S6 בכל מתחם אחראים על סלקטיביות התעלה.
חלבון ציטופלזמי שיכול להשפיע על שערי התעלה, מקנה יציבות בהובלת היונים.
חלבון טרנסממברני המגיב עם המתחם הרגיש למתח בתת-היחידה אלפא.
תת-היחידות העזר מקיימות אינטראקציה עם תת-היחידה α, ומשפיעות על המבנה והתפקוד שלה.
הסידן עוזר להמיר אות חשמלי (פוטנציאל פעולה) לאות כימי (שחרור נוירוטרנסמיטר בסינפסה).
כאשר פוטנציאל פעולה מגיע אל הקצה האקסון שהוא התא הפרה‑סינפטי, נפתחות התעלות ויוני סידן Ca²⁺ נכנסים לתוך התא בהתאם למפל הריכוזים.
הסידן גורם לאיחוי השלפוחיות הסינפטיות ושחרור נוירוטרנסמיטורים למרווח הסינפטי.
התעלות ממוקמות באזורים הפעילים (active zones) ומאפשרות שחרור מהיר ויעיל של נוירוטרנסמיטורים למרווח הסינפטי.
צפיפות התעלות בממברנה הפרה‑סינפטית (Active Zone) משפיעה על ההסתברות לשחרור (release probability) וכתוצאה מכך על עוצמת הפוטנציאל הסינפטי ועל הפלסטיות הסינפטית קצרת הטווח המתבטאת בתופעות כמו פסיליטציה ודפרסיה סינפטיות.
תעלות סידן תלויות מתח (CaVs) בשריר חשות את הדה-פולריזציה של פוטנציאלי הממברנה ובתגובה לגירוי חשמלי הן נפתחות וסידן נכנס לתא כמו בנוירונים.
לתעלת הסידן בשרירי השלד יש את אותו מבנה כמו כל לתעלות הסידן תלויות המתח בנוירון, עם ארבעה מתחמים היוצרים נקבובית וחישת מתח (VSDs) עם זאת, יש יוצא מן הכלל בולט אחד: הפעלתן על ידי פוטנציאלי פעולה של שרירי השלד אינה גורמת לזרימת סידן משמעותית לתאי שריר.
במקום זאת, הפעלתן התלויה במתח מועברת ישירות לפתיחת תעלת שחרור הסידן ברשתית הסרקופלזמית.
לכן, בשרירי השלד התעלות מתפקדות בעיקר כחיישן מתח לצימוד עירור-התכווצות (EC), אך לא כתעלת סידן.
כלומר, הפעלת מנגנונים מכניים שמובילים להתכווצות.
תעלות סידן תלויות מתח משתפות בפוטציאל הפעולה בשריר הלב.
שלב 2, הפלאטו נובע מכניסת סידן דרך תעלות תלויות מתח הנפתחות בתגובה לדפולריזציה.
שלב המאריך את משך פוטנציאל הפעולה.
זה חשוב לבקרה על התכווצות שריר הלב.
בנוסף, סידן הנכנס לתאים מתווך את צימוד עירור – התכווצות בדומה לשריר שלד.
בשריר חלק (smooth muscle), לתעלות סידן תלויות מתח תפקוד מרכזי בתהליך ההתכווצות.
התעלות נפתחות בתגובה לשינוי במתח הממברנה (דה-פולריזציה), ומאפשרות ליוני סידן (Ca²⁺) לחדור לתא מהנוזל החוץ-תאי.
כניסת הסידן מפעילה שרשרת אותות תוך-תאית, שבסופה מופעל האנזים (myosin light chain kinase) המביא לקשירה של מיוזין לאקטין וכתוצאה מכך חלה התכווצות.
נפתחות לאט ונסגרות לאט, תלויות במתח ממברנה גבוה יחסית – סף הפעלה גבוה.
תעלות סידן תלויות מתח בתאי גליה
תעלות סידן תלויות מתח מתבטאות גם בתאים שאינם נוירונים כמו תאי גליה.
התעלות מאפשרות ליוני סידן להיכנס לתא בתגובה לשינוי פוטנציאל הממברנה שם הוא משפיע על תהליכים תאיים רבים כמו ויסות רמות סידן תוך תאיות, התבטאות גנים והתפתחות רקמה.
פתיחת תעלות סידן תלויות מתח גורמת לשינויים בגלי סידן תוך-תאיים, המשפיעים על שחרור חומרים מווסתים כמו גלוטמט, ATP ועוד.
חסמי תעלות סידן תלויות מתח
חוסמי תעלות סידן תלויות מתח משפיעות על תפקודן בסינפסה, השרירים ובגליה.
הם משמשים במקרים רבים כתרופות.
תַּעֲמוּלָה (בלועזית: פְּרוֹפָּגַנְדָּה) היא הפצת מידע – עובדות, טיעונים, שמועות, חצאי אמיתות או שקרים – כדי להשפיע על דעת הקהל.
התעמולה כוללת מאמץ עקבי לבצע מניפולציות על אמונות, גישות, מחשבות, רגשות, הרגלים או פעולות של אנשים באמצעות סמלים שונים (מילים, מחוות, כרזות, אנדרטאות, מוזיקה, בגדים, סמלים, תסרוקות, עיצובים על מטבעות ובולי דואר, וכן הלאה).
תעמולה יכולה לכלול הצגת עובדות באופן סלקטיבי כדי לעודד תפיסה מסוימת, או שימוש בגרפיקה או שפה עמוסה כדי לייצר תגובה רגשית ולא רציונלית למידע שמוצג.
לעיתים קרובות התעמולה משפיע על החלק הלא-מודע של החשיבה והתפיסה.
ניתן למצוא תעמולה במגוון רחב של הקשרים שונים.
אמצעים לתעמולה כוללים את כל סוגי התקשורת והאומנות כולל כרזות, עלונים, רדיו, שירים, פרסומות, ספרים, עיתונים, קולנוע, וידאו, טלווזייה, מודעות וכתבות בכלי תקשורת, פסלים, שימוש ברשתות חברתיות ועוד.
במאה העשרים הפכה התעמולה לנשק רב חשיבות בהתמודדותם של אישים פוליטיים ומפלגות, כמו גם תעמולה מטעם תאגידים גודלים על דעת קהל.
לכל תעמולה קיים גורם פוליטי או כלכלי כלשהו (מפלגה, תנועה חברתית, תנועה פוליטית, חברה פרטית או ציבורית, מוסד ציבורי, התארגנות אזרחית וכדומה), אשר מעוניין בקידום רעיון מסוים הקשור להתרחשות החברתית (העלאת קרנה של דמות פוליטית, דעה מסוימת כלפי תוכנית מדינית או כלכלית, זכויות אדם, וכו').
לכל תעמולה קיים ציבור יעד או קהל יעד מסוים (ציבור זה עשוי להיות החברה כולה).
להתאמת התעמולה לאופיו של קהל היעד חשיבות רבה להצלחתה של התעמולה.
עיקרון זה מתייחס הן למבנה ציבור זה (צורת הארגון החברתי שלו) והן לייחודו התרבותי (ערכים, מצב כלכלי, שפה, הבנה פוליטית וכו').
בשל האופי קצר הטווח של התעמולה, פעמים רבות נעשה בה שימוש על מנת לקדם נושאים מיידיים ושטחיים, כגון תמיכה במועמד מסוים בבחירות וקבלת החלטה מסוימת העומדת על סדר היום הציבורי.
מטרה נוספת של התעמולה היא החדרה ארוכת-טווח של רעיון לתודעה הציבורית.
לרוב מדובר בפן רגשי של אותו הרעיון: אהדה/סלידה מגורם פוליטי, החדרת דפוסי חשיבה בסיסיים (לדוגמה: החדרת התייחסות אלימה בהתייחס למדיניות-חוץ), ויצירת הנחות חברתיות רחבות (לדוגמה: הנחה כי יש להימנע מגירעון ממשלתי).
השימוש בתעמולה מתקיים גם בחברות דמוקרטיות אבל הוא סימן היכר של תנועות גזעניות, תנועות דכאניות ומשטרים דכאניים כמו קומוניזם, פאשיזם.
דוגמאות ידועות בהקשר זה הן הפצת תאוריית קונספירציה כמו הפרוטוקולים של זקני ציון או סכין בגב האומה, הספר מיין קאמפף או השימוש בקולנוע לשם תמיכה בתנועה הנאצית.
בחברות דכאניות יש גם דיכוי של חופש הדיבור וחופש העיתונות על ידי הטלת צנזורה במטרה למנוע הפצת מידע שיכול להפחית את כוחה של התעמולה.
מערכות הגבלת תוכן מאפשרות סינון תוכני תעמולה על ידי כך שהן מעניקות למשתמשים יכולת לנטר חומרים פוגעניים, להסיר, לערוך, לחסום את המפרים את כללי הקהילה וכך למנוע את פרסומם.
אפשר להניח שמאז החלו לחיות בחברות גדולות נעשה שימוש בתעמולה.
אחד התיעודים הראשונים לתעמולה הוא כתובת ביסותון מ-515 לפנה"ס המפרטת את עליית דריווש הראשון על כס המלוכה הפרסית.
נקודת מפנה בהיסטוריה של התעמולה היא המצאת הדפוס באמצע המאה ה-15. הדפוס התפשט במהרה ברחבי אירופה, וגרם להתפשטות רחבה של רעיונות ומחשבות שלא נראו לפני המאה ה-16. הדפוס עזר בהשגת מטרת התעמולה בזכות הגעה לקהל יעד גדול ובסופו של דבר למימושה.
דוגמה לכך רואים בתקופת המהפכה האמריקנית, במושבות האמריקניות הייתה רשת משגשגת של עיתונים ומדפסות שהתמחו בנושאים פטריוטים.
הפרסום המפורסם ביותר היה "שכל ישר", שחובר ב-1776 על ידי תומאס פיין שלקח תפקיד משמעותי בדרישה לעצמאות.
ההפצה הראשונה בקנה מידה גדול ומאורגן של תעמולה ממשלתית נגרם כתוצאת פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בשלבים הראשונים של המלחמה, כמות התעמולה גדלה במידה ניכרת על ידי ממשלות בריטניה וגרמניה, בניסיון לשכנע את האוכלוסייה בצדקת דרכם, על מנת לעודד גיוס מרצון, ומעל הכל כדי ליצור דמוניזציה של האויב.
הגורם הפוליטי אשר מפעיל את התעמולה משתמש בשיטות המוניות, כלומר – פונה בנפרד לכל פרט בקרב הציבור, בלא לאפשר לו לקחת חלק פעיל בעיצוב תוכנה של התעמולה או ברעיון המופץ.
מסיבה זו, חלק גדול ברוב התעמולות מבוסס על שימוש בתקשורת המונים (טלוויזיה, רדיו, עיתונות כתובה וכו').
מלבד תקשורת זו, נעשה שימוש בפריסה פיזית של אמצעי פרסום: שלטי חוצות, הפגנות, תהלוכות, חלוקת מדבקות ועלונים, שיחות אישיות וכו'.
במסגרת השימוש השני נעשה שימוש בכוח אדם פעיל, מתנדב או שכיר.
שימוש זה מבוסס על אלמנטים של שטיפת מוח – ריבוי וחזרה של המסרים המועברים, על מנת להגדיל למקסימום את חשיפת הפרט אליהם ופעולה המרוכזת בעיקר בחשיבה לא-מודעת של הפרט.
לשם כך קיימים תעמולנים: מומחים בענייני תעמולה שאחראים על ניהול תעמולה המונית.
תועמלנים אלו עשויים להיות דמויות המופיעות בעצמן באמצעי התקשורת, או האחראים על עיצוב התעמולה.
כיום קיימים ארגונים רבים (הכוללים תת-יחידות של ארגונים פוליטיים) המתמחים באספקת שירותי תעמולה.
כל האמצעים הנ"ל מתבססים על משיכת תשומת לב רבה ככל הניתן לאמצעי התעמולה.
גורם זה הוא רב חשיבות בבחירת אמצעי התעמולה ותוכנה, והוא מותאם לרוב לנטיות ציבור-היעד.
גורם אחר שנעשה בו שימוש לעיתים הוא הפגנת כוח: ניצול תכונתו של ההמון להתקבץ סביב כוח חברתי גדול, על ידי יצירת תחושת עוצמה ביחס לרעיון המקודם.
במובן זה עשויה לשמש תהלוכה רחבה כהפגנת כוח מובהקת אשר מטרתה להביא לקידום רעיון על ידי חשיפת כמות תומכים גדולה באותו רעיון.
במסגרת הפגנת הכוח בתעמולת בחירות משתמשים לעיתים בסקרי דעת קהל שונים בפרסומם ובהתייחסות אליהם באופן התואם את מטרות התעמולה.
היכולת של התעמולה לחשוף את עוצמתו היחסית של הרעיון המקודם על-ידה, קובעת לרוב את יעילותה של התעמולה, להצלחה או לכישלון.
אמצעי ידוע נוסף, אך קשה יותר לזיהוי, הוא השימוש בגופים שאינם מזוהים על ידי הציבור עם הגורם אשר מפעיל את התעמולה.
שיטה זו מועילה כאשר הדימוי של הגורם המקורי בעייתי, או כאשר יש בעייתיות עם זיהוי המסר עם הגורם המקורי.
ניתן להבחין בהבדלים באופני התעמולה על-פי אמצעי התקשורת שבו נעשה שימוש:
ברדיו יעשה לרוב שימוש במנגינות קליטות (ג'ינגלים) ובמשפטים פשוטים, קליטים ומתחרזים.
התעמולה מותאמת לציבור המסוים המאזין לתחנת שידור מסוימת.
בעיתונות כתובה יעשה שימוש במילים טעונות, צבעים ותמונות בולטים המושכים את לב הקורא.
גם כאן תהיה התאמה לציבור קוראי העיתון.
בטלוויזיה ייעשה שימוש מורכב ומתוחכם יותר בכלי המכונה תשדיר תעמולה, בשל השילוב של קול ותנועה, תוך התייחסות למסגרת זמן קצובה, ולתזמון התשדיר ביחס לשעות היום וללוח השידורים.
בקולנוע התעמולה יכולה להגיע לרמות מתוחכמות ומוסוות יותר, משום ש (כפי שטוען הפסיכולוג הוגו מאורהופר) בקולנוע אנו מגיעים לרמות הזדהות עמוקות ותת-מודעות עם הדמויות על המסך (וחווים אותן כדמויות ולא כשחקנים).
כך יכולה פעולה פשוטה ואגבית של דמות לחדור למערך ערכיו של הצופה.
בשלטי חוצות ייעשה לרוב שימוש בצורה ומסר קליטים ומושכי תשומת-לב.
באינטרנט יעשה שימוש במגוון מאמרי דעות, אך גם במצגת, סרטים ותמונות שנועדו לזעזע ולהשפיע רגשית על הגולש.
מאחר שבאינטרנט יש גם אלמנט של אינטראקטיביות, כגון פורומים, חדרי צ'אט ו-TalkBack, תעמולה נעשית גם באמצעים אלה – לרוב באמצעות הוספת הודעות עם מסר תעמולתי, קישור לאתרי תעמולה, פרסומים על הפגנות ופעילויות ועוד.
כמו כן, בפורומים מתנהלים ויכוחים פוליטיים רבים, בהם צד אחד מנסה לשני את השני בצדקת דרכו.
גם באתרי ויקי (שבהם ניתן לערוך את הדפים) נעשה שימוש על מנת לבצע תעמולה.
תעמולה חישובית ומניפולציה ברשתות החברתיות
בעידן הרשתות החברתיות, מופצת בהן תעמולת בחירות כשם שמופצות פרסומות מסחריות.
דיון ער מתנהל בנושא שקיפותם של העומדים מאחורי תעמולה זו.
בעשור האחרון, השימוש ברשתות החברתיות ככלי לתעמולה הפך לתופעה גלובלית רחבת היקף.
בעוד שבעבר הפצת מידע נעשתה בעיקר על ידי גופים מדינתיים באופן חד־כיווני, כיום נעשה שימוש נרחב בטכנולוגיות מתקדמות כמו בוטים, פרופילים מזויפים ואלגוריתמים כדי להשפיע על דעת הקהל ולכוון את התודעה הציבורית.
תופעה זו, המכונה "תעמולה חישובית", נשענת על איסוף נתונים, ניתוח העדפות משתמשים ופרסום תכנים ממוקד המותאם אישית לקהלים שונים.
במסגרת זו, ניתן לזהות מבצעי השפעה שמטרתם לשנות עמדות פוליטיות או לייצר דיסאינפורמציה, ולעיתים אף לערער על הלגיטימיות של מוסדות דמוקרטיים.
לרוב, מכוונת התעמולה באופן צר לקידום רעיון מוגדר אחד בלבד.
מסיבה זו, כל תכונותיה האחרות של התעמולה הן פונקציונליות לרעיון.
עיקרון זה מביא לאופיה המניפולטיבי של התעמולה: ניסיון לעשות שימוש לא ענייני בצורה של התקשורת על-מנת לשפר את קליטת הרעיון בציבור היעד.
רוב המניפולציות הן רגשיות בטבען.
השילוב בין תכונה זו של התעמולה לאופיו ההמוני של ציבור היעד, הביא לשימוש בכלים הבאים:
שימוש בסמלים מקובלים בחברה, שליליים (שליט כושל בהיסטוריה, אויב חיצוני וכו') או חיוביים (אמן ידוע, אידאולוגיה מקובלת וכו') והצמדתם לגורמים הקשורים ברעיון המובע.
כך יוצרת התעמולה עמדה רגשית בסיסית כלפי גורמים אלו.
במובן זה ניתן להשתמש בהעדה: הבאת דמות ציבורית מפורסמת לשלילה או לחיוב לידי אמירות אשר יקדמו את התעמולה.
בניית דמות ציבורית במרכז התעמולה, אשר בה מודגשות תכונותיה האישיות (מראה, שפת גוף, תכונות אופי וכו').
דמות שכזו עדיפה לרוב מבחינת התועמלנים, שכן קשה ליצור הזדהות עם מסרים מילוליים בלבד.
בניית הדמות התקשורתית מופיעה על חשבון עמדותיה וערכיה של הדמות, וכן על חשבון הרעיון והתנועה אשר היא מקדמת.
שימוש בהכללה של מאפיינים רבים לידי הסקת מסקנה התואמת את צורכי התעמולה
העצמת החרדה: הגדלת נטיות חרדה המוניות על ידי אמצעים תקשורתיים שונים כגון שימת דגש על חוזקו של אויב חיצוני, על מנת לשבש את שיקול הדעת של הציבור באופן המשרת את היקלטות התעמולה.
זלזול ושיבוח: הפגנת זלזול באמצעים שונים, כגון כינויי גנאי וציניות, על מנת לפגוע בדימוי של גורם שלילי, או שיבוח גורם חיובי.
ניצול סיטואציות ממלכתיות שונות (אבל, זכייה לאומית בתחרות בינלאומית, אירועים וחגים מרכזיים וכו') על מנת להחדיר רעיון מסוים, לרוב בדרך עקיפה (לדוגמה: הבעת הזדהות של דמות פוליטית בה יש לתמוך עם אבל מסוים הקרוב ללב הציבור).
יציקת אופי עממי לתוכן או לגורם המקודם על ידי התעמולה.
בדרך זו מתקבל רעיון מסוים בלא הגנות שכליות\ביקורתיות מצד הציבור, החש עצמו עממי.
שינוי לוגי של מערך טיעונים על מנת להתאימו לצורכי התעמולה, על ידי סילוף, ניסוח מחדש, הסחות דעת, הכללות וכו'.
בדיקת השפעת התעמולה חשובה בשני מישורים: במישור של חקר התעמולה על ידי גורמים שאינם קשורים ישירות לתעמולה, ובמישור של התועמלנים והגורמים הנעזרים בתעמולה.
מחקר התעמולה לרוב מתייחס למכלול המאפיינים של התעמולה, בעוד שבמישור השני נבדקת בעיקר יעילותה עבור התועמלן.
במישור השני כלי עזר עיקרי הוא סקרי דעת קהל, בייחוד בתקופות בחירות.
קיימות דרכים רבות לתיאור השפעתה של התעמולה על הציבור.
במהלך ההיסטוריה של חקר התעמולה, נוסחו כמה גישות מרכזיות לתיאור השפעה זו:
גישה זו מתארת את השפעת התעמולה כתהליך פשוט של גירוי ותגובה, בו קובע התועמלן את תוכנו ומינונו של השינוי התודעתי בקרב הפרט על ידי שינוי תואם בתעמולה.
שמה של שיטה זו נובע מדמיונה להזרקת חומר לגוף על ידי מזרק.
גישה זו היא הגישה הראשונה לתיאור התעמולה, והיא מספקת את התיאור הראשוני של השפעת התעמולה.
חוקר אשר תמך בגישה זו היה הרולד לאסוול, שחקר את התעמולה במלחמות העולם.
לאסוול הגיע למסקנה כי התעמולה משרתת גורמים אינטרסנטיים השולטים בתקשורת למטרת שימור כוחם.
לאסוול גם פיתח את גישת המזרק ובנה את מודל לאסוול, פיתוח ושיכלול לגישת המזרק.
חוקר אחר אשר התבסס על גישה זו היה אדוארד ברנייז, אשר כתב את אחד הספרים הראשונים בארצות הברית בנוגע לתעמולה.
בספר זה, השם דגש על שליטת תועמלנים אלמונים על מערכת תקשורת ההמונים, מגיע ברנייז למסקה כי השימוש העיקרי בתעמולה הוא בהפצת רעיונות שקריים בקרב הציבור.
במאמר שכתב מתאר ברנייז כי ההתייחסות לתעמולה היא בחמישה מישורים, על פי סדר עולה: מיהו השולט באמצעי התקשורת, מהו תוכן התקשורת, באיזה אופן היא נעשית, מהו קהל היעד שלה ומה השפעתה עליו.
שני מחקרים שערך פול לזרספלד על התנהגות בוחרים בשנים 1940–1944, הראו כי מעטים בלבד שינו את דפוסי הצבעתם בעקבות השפעת תעמולה, וכי רוב ההשפעה מיוחסת למעגלים חברתיים מצומצמים.
מחקרים רבים מאוחרים יותר, מצאו כי פרטים בציבור נוטים להיחשף לתעמולה התואמת את עמדותיהם המוקדמות, וכי רק המתעניינים בנושא מסוים נחשפים לתעמולה בנוגע אליו.
מחקרים אלו הצביעו על מערך מורכב יותר של השפעת התעמולה.
בהתאם לכך גובשה גישה אחרת בידי החוקרת הגרמנייה אליזבט נואלה-נוימן במאמר משנת 1974, שתיאר את ספירלת השתיקה.
על פי תיאור זה קיים פרסום קבוע פחות-או-יותר של דעה מסוימת באמצעי תקשורת ההמונים.
תקשורת ההמונים מציגה דעת קהל, אשר בפועל היא לא בהכרח דעת הקהל האמיתית והנכונה.
בעקבות פעולה זו היא משפיעה על התקשורת הבין-אישית, בכך שהיא מצמצמת את הנכונות לבטא דעות מנוגדות לקונצנזוס התקשורתי (או לדעת הקהל המוצגת).
תהליך זה מביא להשתקת דעות חורגות מהקונצנזוס במסגרת התקשורת הבין-אישית במעגלי שיחה מצומצמים.
ייתכן ודעתו של הפרט היא בפועל כן דעת הרוב, אך כאמור הפרט תופס את דעת הרוב, דעת הקהל, על פי מה שמשתקף לו מתקשורת ההמונים, ומספיק שהתקשורת תציג בפניו דעה אשר נוגדת את דעתו שלו הוא יאמין כי הוא במיעוט.
דבר זה משפיע על אורח מחשבתו של הפרט, הוא יפחד להביע את דעתו בקול מחשש לנידוי חברתי, ולעיתים אף ישנה את דעתו על פי תפיסתו את דעת הרוב.
תהליך זה מכונה 'ספירלי', משום שהוא מתגבר עם הזמן בלא להגדיל את מידת התעמולה המופעלת.
גישה זו, המיוצגת על ידי החוקרים פול לזרספלד ורוברט מרטון, מתארת את התעמולה כמחליפה אמצעי שליטה לא-המוניים בציבור.
הקבוצות הנעזרות בתעמולה הן, לדעתם, הקבוצות השליטות בחברה ובעיקר ראשי עולם העסקים המאורגן.
לטענתם, מטרת התעמולה היא לשמר בצורה משופרת את המצב הקיים, ולהעצים נטיות קונפורמיות של הציבור.
בכך מביאה התעמולה את הציבור לקבלה של הסטטוס קוו.
כיום הדעה הרווחת בעולם התעמולה היא שאין התעמולה מסוגלת לייצר רעיון שלא היה קיים לפני כן בתודעה הציבורית.
בהתאם לכך, מנסה התעמולה למצוא דעות מקובלות בקרב הציבור אשר יועילו לתעמולה, ולחזקן.
גישה זו יישם לראשונה היועץ האסטרטגי לענייני תעמולה של נשיא ארצות הברית המכהן לינדון ג'ונסון בבחירות של 1964, טוני שוורץ.
שוורץ מצא באמצעות סקרים את הדימוי של המועמד המתחרה, בארי גולדווטר.
הוא מצא כי מיוחסת לו פזיזות ובהתאם לכך יצר את תשדיר החרציות, שלו יוחסה חשיבות רבה בניצחונו המוחץ של ג'ונסון.
תעמולה בעידן המודרני משמשת רבות משטרים טוטליטריים רבים, בכל רחבי העולם.
מכיוון שבמדינות כאלו אמצעי התקשורת נתונים בידי הממשל, השימוש בתעמולה הופך לנגיש ונוח.
עם צמיחתם של המדינות הטוטליטאריות הגדולות של המאה ה-20: ברית המועצות וגרמניה הנאצית, התפתח במיוחד השימוש בתעמולה ברשות משטרים כאלו.
בשתי מדינות אלו נעשה שימוש קיצוני במיוחד ביצירת פולחן אישיות של מנהיגיהן, ובעיקר אדולף היטלר ויוסיף סטלין, פולחן אשר הפך את האישיות המנהיגה למזוהה עם מטרות הציבור כולו.
לתעמולה זו היה מניע אידאולוגי חזק ביותר – הצורך ביצירת תחושת קולקטיב המוני אשר עומדת מעל לאדם הפשוט.
במהלך התפתחות הדמוקרטיה, נוצרו מערכות בחירות רבות על רקע של קהל בוחרים המוני, כלומר – קהל בוחרים רחב במיוחד אשר אינו רואה עצמו אחראי באופן מלא על ההתנהלות הפוליטית של המדינה.
תכונה זו של קהל הבוחרים הביאה את הפרט להבנה חלקית של המערכות המדיניות, הבנה שאינה מבוססת על מידע שלם, אמין ורציונלי, ולמצב בו מידת האחריות שהפרט מוכן לקחת על מנת לקדם את עיצוב המדינה בהתאם לערכיו ועמדותיו מובנת מאליה ומושפעת בקלות על ידי גורמים שונים.
סיטואציה זו מהווה כר התפתחות לתופעת התעמולה, אשר נמצאה כדרך יעילה במיוחד לקידום מטרות פוליטיות, ובמיוחד תעמולת הבחירות.
מכיוון שמעורבות והתעניינות הבוחרים בהתרחשות המדינית עלתה באופן משמעותי בתקופות בחירות, התמקדה התעמולה ביצירת שינויים קצרי-טווח ומוגבלים למערכת בחירות מסוימת.
כך נוצרו תקופות קצרות של תעמולה אינטנסיבית מצד כל המפלגות סמוך לבחירות, המגיעה לשיאה ביום הבחירות עצמו ונעלמת כמעט לחלוטין עם סיומן.
לרוב דימוי תעמולת הבחירות ירוד למדי, והיא נחשבת למכילה שקרים ורמאויות לרוב.
מקובל להאמין כי תעמולת הבחירות מבוססת על זיכרון קצר של הציבור ביחס להתרחשות המדינית, המביא אותו לחוסר יכולת לבקר את התכנים המופצים וכן לחוסר יכולת להפעיל סנקציות כנגד שקרים שהתגלו בדיעבד בתעמולת בחירות.
התעמולה במדינות בהן נהוגות בחירות באה להשיג שתי מטרות עיקריות: חיזוק ההזדהות של תומכי המפלגה הקיימים, ושכנוע ציבור בוחרים מצומצם המתלבט ביחס לבחירות עד למועד סמוך להן, המכונה קולות צפים.
לתעמולה השפעה רבה על ההתנהלות הדמוקרטית במדינות דמוקרטיות.
עיקר השפעה זו מתבטא בחיזוק המגמות ההמוניות של הציבור, ובהרחקתו מההתרחשות המדינית, ובכך מחזקים התעמולה וההמוניות זו את זו.
תהליך זה מתרחש הודות לשימוש במדיה לא מעמיקה, ההופכת את השיח הפוליטי העממי לשטחי בהתאם, הודות לזילזול אשר בו מגיבים פרטים רבים לתופעת התעמולה, זלזול המושלך על המערכת הפוליטית כולה, והודות לחיזוק תחושת חוסר האחריות של הפרט על ההמון, אותו מדגישה מדית התעמולה.
מלבד התעמולה המשרתת מפלגות מסוימות, גם מדינות דמוקרטיות משתמשות בתעמולה על-מנת לקדם את הציות של האזרחים לחוקים ולערכי הקונצנזוס.
תעמולה כזו היא לרוב תעמולה ממלכתית (אך לאו דווקא בידי הממשלה), המשתמשת בשיטות המוניות על מנת לחזק את הנאמנות לשיטה הקיימת.
תעמולה שכזו נמצאת למשל במערכת החינוך הממלכתי בשיעורי האזרחות, בה התלמידים נקראים לציית לחוקי המדינה אשר מחליטה על תוכני השיעורים, ולמדים על יתרונות שיטת הממשל בה היא פועלת וחסרונות השיטות האחרות.
כדוגמה לכך ניתן להביא את התעמולה הממלכתית הקוראת לחיזוק האחדות הלאומית בקרב האזרחים.
מטרת השימוש בתעמולה בזמן מלחמה היא להשפיע על דעת האזרחים ורגשותיהם.
על ידי התעמולה מנסה המדינה הנלחמת להשיג יתרון מורלי ולהיראות, בעיני אזרחיה, בעיני האויב ובעיני מדינות אחרות שלוקחות חלק במלחמה, כחזקה יותר מהמדינה השנייה.
כאשר מדינה עושה שימוש בתעמולה שמשדרת לאזרחיה ביטחון וחוזק, עלול המידע להגיע אל האויב ולגרום לבהלה בארצו.
הפצת תעמולה תבוסנית בזמן מלחמה היא, לפי חוק העונשין בישראל, פשע שעונשו עד 10 שנות מאסר.
התעמולה שתפיץ מדינה בקרב אזרחיה בעת מלחמה תהיה של תקווה ואחדות.
היא תנסה לרומם את רוח האזרחים על ידי הצגת חוזק ונחישות ותשדר תמיכה מלאה בשלטון.
התעמולה שתפיץ מדינה בקרב האויב תציג את חוזק המדינה מפיצת התעמולה, תנסה להשליט חרדה בקרב אזרחי האויב ולערער את אמונם בשלטון המדינה שלהם (שלטון האויב) ובצבאו.
תעמולה זאת מופצת באמצעות עלונים שמפזרת המדינה בארץ האויב ובאמצעות כרזות ומודעות רחוב.
לדוגמה, במהלך מלחמת לבנון השנייה הפיצה מדינת ישראל בלבנון עלונים שפונים אל האזרחים ומשכנעים אותם לברוח מהאזור ולא לשתף פעולה עם האויב, ארגון הטרור חזבאללה.
התעמולה שתפיץ מדינה בקרב המדינות שאינן לוקחות חלק במלחמה תציג את כוחה, את צדקת דרכה ואת הטעויות של האויב, כך היא תצבור תמיכה בינלאומית ותגרום לירידת מורל האויב.
התעמולה התפתחה בעיקר במאה ה-20, עקב הגורמים הבאים:
התפתחות תקשורת המונים, טכנולוגית ותרבותית, אשר איפשרה שימוש בתעמולה.
התפתחות מוסד הבחירות ומעורבות האזרח בשלטון במדינות דמוקרטיות רבות.
התפתחות ענף הפרסום, שיצר תשתית ארגונית ותודעתית לענף התעמולה.
תענית אסתר היא יום תענית הנהוג בי"ג באדר, ערב חג הפורים (ברוב השנים, בכ-31.9% מהן חל פורים ביום ראשון והתענית מוקדמת לי"א באדר).
לפי הפסיקה המקובלת, לתענית זו תוקף של מנהג.
בשונה מצומות ישראל האחרים, היא איננה מוזכרת בפירוש בתלמוד אלא רק במדרש ובמקורות מימי הגאונים, על כן גדריה קלים יותר מהצומות האחרים.
בימי המלך אחשוורוש, הסית המן האגגי את המלך לגזור על השמדת העם היהודי.
לאחר סדרת מהפכים פוליטיים, המן נתלה על העץ ואסתר המלכה ביקשה מהמלך לבטל את הגזירה.
אחשוורוש ענה כי את הנחתם בטבעת המלך אין להשיב, אך נתן ליהודים רשות להתגונן על נפשם.
היום המיועד להשמדת העם היהודי היה י"ג באדר.
לבסוף, ביום זה הרגו היהודים את אויביהם.
על פי המסופר במגילה (), מבקש מרדכי מאסתר לגשת אל המלך מיוזמתה ולבקש לבטל את אשר נגזר.
היא מסכימה אמנם לגשת אליו, על אף הסכנה הצפויה למי שניגש אל המלך מבלי שנקרא, אך היא מבקשת מבני עמה לצום במשך שלושה ימים לפני כן, וגם היא ונערותיה צמות.
מי שניגש אל המלך בלא שנקרא - אחת דינו למיתה, אלא אם כן המלך חס עליו ומושיט לו את שרביט הזהב.
במגילת תענית, שחוברה בסוף ימי בית המקדש השני, לאחר זמן מגילת אסתר, מוזכר יום י"ג באדר כיום שמחה – יום ניקנור, לציון ניצחונו של יהודה המכבי על ניקנור בקרב חדשה.
משבטלה מגילת תענית איסור התענית בזמן זה פג ומותר היה להתענות.
המנהג לצום בי"ג באדר אינו מופיע בתנ"ך, ואף לא מוזכר בפירוש בתלמוד.
המנהג לצום מופיע לראשונה במדרש תנחומא וב"שאילתות דרב אחא", מגאוני בבל שחי במאה ה-8, ואחר כך אצל רש"י והרמב"ם.
הרי"ף לא הזכיר את המנהג.
במסכת סופרים (שחוברה ככל הנראה במאה השמינית) מוזכרת תענית לפורים בחודש אדר המכונה גם "ימי צום מרדכי ואסתר" במשך שלושה ימים, בימים שני, חמישי, ושני בשבוע.
המנהג בארץ ישראל היה להתענות לאחר פורים, בגלל יום ניקנור שחל לפני פורים.
טעמים שונים נאמרו לתענית זו.
דעת רב אחאי גאון ורבנו תם שתענית אסתר לא נקבעה כזכר לשלושת ימי התענית בימי מרדכי ואסתר (בזמן ביטול גזירת ההשמדה), אלא כזכר לתענית היהודים בי"ג באדר ביום שנקמו באויביהם.
במגילת אסתר אין רמז לכך שהיהודים התענו בזמן המלחמה, אך רבנו תם טוען, שכשם שמשה רבנו עשה תענית כשנלחם בעמלק, ודאי שבימי מרדכי, שהיו צריכים לרחמים עשו תענית ולהראות שלא בכוח המלחמה או בכוח האנושי ינצחו.
ומכיוון שכל היהודים נלחמו על חייהם מלבד אסתר שהייתה מוגנת בארמון ובזמן מלחמה לא ניתן לצום, היחידה שצמה הייתה אסתר ולכן הצום נקרא על שמה.
רב אחאי גאון וכן רבנו תם פירשו את דברי הגמרא (בתחילת מסכת מגילה) 'י"ג זמן קהילה לכל הוא', שביום זה מתאספים כולם לצום.
הרמב"ם ציין: "וי"ג באדר זכר לתענית שהתענו בימי המן שנאמר 'דברי הצומות וזעקתם'".
כלומר זכר לתענית שלושת הימים שהתענו יהודי שושן על פי בקשת מרדכי ואסתר לפני שנגשה אסתר אל אחשוורוש להתחנן על ביטול הגזירה.
המהרי"ט מסביר שאף על פי ששלושת ימים אלו היו בחודש ניסן, מכיוון שעל פי ההלכה חל איסור על תענית בחודש ניסן, תיקנו חכמים להתענות בחודש אדר.