tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם תחילתה של עונת 2022/2023 בפרמייר ליג קיבל את מספר החולצה 49, לאחר שבעונה הקודמת הוא היה מספר 75. ב-4 באוקטובר 2022 הבקיע שער בדקה ה-90 במשחקה של הנבחרת הצעירה של מנצ'סטר יונייטד (עד 21) מול בארו בעונת 2022/2023 של הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-3 בנובמבר כבש את שערו הראשון במנצ'סטר יונייטד הבוגרת, במשחק בליגה האירופית מול ריאל סוסיאדד.
ב-30 באוגוסט 2025 עבר לצ'לסי תמורת כ-40 מיליון אירו וחתם בקבוצה על חוזה ל-7 שנים.
גרנאצ'ו רשאי לשחק בנבחרת ספרד, ארץ הולדתו, וגם בנבחרת ארגנטינה, משום שאמו ארגנטינאית.
בשנת 2021 הוא הופיע שלוש פעמים בנבחרת ספרד עד גיל 18 .
ב-7 במרץ 2022 זומן לנבחרת הבוגרת של ארגנטינה, כחלק מההרכב בן 44 השחקנים שלה במשחקי מוקדמות מונדיאל 2022, שהתקיימו באותו חודש.
הוא נכלל בסגל הסופי, בו היו 33 שחקנים, אך לא הופיע באף משחק.
ב-26 במרץ 2022 הופיע לראשונה במדי נבחרת ארגנטינה עד גיל 20, במשחק ידידות מול ארצות הברית.
בנוסף, הוא כבש ארבעה שערים במהלך ארבע הופעותיו בנבחרת במסגרת טורניר מוריס רבלו לשנת 2022.
אלחנדרו חוסה הרננדס הרננדס (בספרדית: Alejandro José Hernández Hernández; נולד ב-10 בנובמבר 1982) הוא שופט כדורגל ספרדי השופט בליגה הבכירה בספרד (לה ליגה).
בנוסף, הוא נמנה עם שופטי דרג העילית של אופ"א.
בשנת 2005, בגיל 23 בלבד, החל הרננדס בקריירת השיפוט שלו.
בתחילת דרכו שפט במשחקי הליגה השלישית של ספרד.
ב-2008 כאשר הוא בן 26, קודם הרננדס לסגונדה דיוויסיון (הליגה השנייה) ושפט שם כ-8 שנים ו-92 משחקים.
משנת 2012 שופט הרננדס באופן קבוע את משחקי הקופה דל ריי והלה ליגה והחל מ-2014 משובץ הרננדס בדרג שופטי העילית של אופ"א.
כמו כן, באותה שנה שפט את המשחק הבין-לאומי הראשון שלו במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 17. כיום, שופט הרננדס בכל המפעלים האירופאיים.
אלחנדרו קבררה (בספרדית: Alejandro Cabrera; נולד ב-30 בספטמבר 1992 בלוס קונדורס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת באנפילד מליגת העל הארגנטינאית.
קבררה גדל במחלקות הנוער שלאתלטיקו אלמפוארטה, ארחנטינו קולוניאל, טאז'רס ודפורטיבו אטלאיה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות ארחנטינו קולוניאל וקלוד רונקדו מהליגות הנמוכות בארגנטינה.
ב-1 ביולי 2016 חתם באסטודיאנטס דה ריו קואטרו, עמה שיחק בליגת המשנה הארגנטינאית, וכן בליגה הארגנטינאית השלישית ובליגה הארגנטינאית הרביעית.
הוא ערך 88 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-20 באוגוסט 2020 הושאל לבאנפילד מליגת העל הארגנטינאית עד לדצמבר 2021. ב-26 בדצמבר 2021 חתם על חוזה קבוע במועדון.
אלחנדרו קָטֵנָה מרוגאן (בספרדית: Alejandro Catena Marugán; נולד ב-28 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם באוססונה מהלה ליגה.
קטנה נולד במוסטולס שבקהילה האוטונומית של מדריד, והוא בוגר מחלקת הנוער של קבוצת הכדורגל המקומית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה במהלך עונת 2012/2013 במסגרת הליגה הספרדית החמישית.
ב-28 ביולי 2016, חתם קטנה בנוואלקרנרו מהליגה הספרדית השלישית.
ב-28 ביוני שלאחר מכן, הוא עבר למרביה, גם היא מהליגה הספרדית השלישית.
ב-25 ביוני 2018, חתם קטנה על חוזה לשלוש שנים בראוס מהליגה הספרדית השנייה.
ב-19 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב בהפסד חוץ 0–2 ללאס פאלמאס.
בינואר שלאחר מכן, הוא סיים את חוזהו בראוס עקב המצב הכלכלי הקשה של המועדון.
ב-31 בינואר 2019, חתם קטנה על חוזה ל-18 חודשים בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
ב-12 במאי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשפתח בהרכב בהפסד ביתי 1–2 לריאל ואיאדוליד.
ב-18 בינואר 2020, האריך קטנה את חוזהו בראיו ואייקאנו עד 2023.
ב-9 ביוני 2023, חתם קטנה על חוזה לחמש שנים באוססונה מהלה ליגה.
אלחנדרו אִיטוּרְבֶּה אנקאבו (בספרדית: Alejandro Iturbe Encabo; נולד ב-2 בספטמבר 2003) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער באלצ'ה.
איטורבה נולד במדריד והצטרף למחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד ב-2008, בגיל חמש.
הוא התאמן עם הקבוצה הבוגרת כבר בגיל 14, וב-18 ביולי 2022 האריך את חוזהו בשלוש שנים וקודם לקבוצת המילואים.
ב-18 בספטמבר 2022 ערך איטורבה את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים ובבוגרים, וסייע לקבוצה לעלות לליגה השלישית.
ב-16 ביולי 2025 חתם איטורבה על חוזה לארבע שנים באלצ'ה.
איטורבה ייצג את ספרד בנבחרות הנוער, וזומן לסגל הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת פריז (2024).
הוא היה השוער השלישי בסגל, וזכה עמה במדליית זהב.
איטורבה הוא אוהד אתלטיקו מדריד מילדות.
גם סבו היה שוער, ושיחק באלקלה, לוס יבנס וחטאפה בשנות ה-80.
אלחנדרו רגו מורה (בספרדית: Alejandro Rego Mora; נולד ב-11 ביוני 2003 בבילבאו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אתלטיק בילבאו מלה ליגה.
רגו גדל במחלקות הנוער של אינדאוטקסו וסנטוטקסו, ובשנת 2017 הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצות המילואים של אתלטיק בילבאו.
הרב אלחנן בונים וסרמן (ו' בשבט ה'תרל"ה, 1875 – י"א בתמוז ה'תש"א, 6 ביולי 1941) היה ראש ישיבה בולט באירופה בין מלחמות העולם וממנהיגי אגודת ישראל.
היה תלמיד מובהק של "החפץ חיים" וממתנגדיה החריפים של הציונות.
שיעוריו אוגדו בספר "קובץ שיעורים" על התלמוד.
נולד בעיר בירז' בליטא לרב נפתלי וסרמן ולשיינה רחל.
בשנת ה'תר"ן (1890) עברה משפחתו לבויסק שבלטביה.
למד בישיבת טלז אצל רבי שמעון שקופ ואצל הרב אליעזר גורדון.
בחופשות שבהן שהה בביתו למד מפי רב העיר, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
אחר מספר שנים שם פנה ללמוד אצל רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק.
בשנת ה'תרנ"ט (1899) נישא לבתו של הרב מאיר אטלס, רבה של סלנט באותה העת.
בשנים ה'תרס"ג - ה'תרס"ד (1903) ייסד את ישיבת אמצ'יסלב ברוסיה.
בשנת תרס"ז (1907) הגיע לראדין, למד ב"כולל קדשים" אצל החפץ חיים והיה לאחד מתלמידיו המובהקים.
בשנת תר"ע (1910) קיבל עליו את משרת ראש הישיבה בבריסק, מקום מושבו של רבו הרב חיים סולובייצ'יק.
בשנת תרפ"א (1921) נתמנה לעמוד בראש ישיבת "אהל תורה" בברנוביץ'.
עם פלישת הגרמנים לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה נמלט הרב וסרמן יחד עם הישיבה לווילנה, ליטא, ומשם עברה הישיבה לטרוקי הסמוכה.
עם השתלטות הסובייטים על ליטא בקיץ של 1940 עברו ראשי הישיבה ותלמידיה לעיירה סימילישוק.
עקב התנכלויות הסובייטים נאלץ הרב וסרמן לברוח עם קבוצת תלמידים לעיר קובנה והישיבה נשארה בפיקוחו של הרב דוד רפפורט.
תקוותם הייתה להגר לארץ חופשית, ולרב וסרמן תוכננה עלייה לארץ ישראל או לארצות הברית.
בהיותו בעיר טרוקי הסמוכה לעיר וילנא, הרב חשש שתיסגר הישיבה בידי הרוסים ויצטרך להימלט על נפשו, ולפיכך כתב הרב מכתב לאחיו רבי אליהו צדוק: "אולי כדאי לדבר בירושלים עם ראשי ה'אגודה' אודות סרטיפיקטים בעדי ובעד שני בניי הצעירים?
ואף כי אין בדעתי לעזוב את הישיבה, אבל בכל זאת טוב שיהא לי פת בסל לעת הצורך, כי מי יודע מה יולד יום בעת הנוראה הזאת".
לפי עדויות משרידי קובנה, הייתה לרב אפשרות לברוח בצורה בלתי חוקית מקובנה לפני שהגרמנים יפלשו אליה.
ברגע האחרון רגלו של בנו, רבי נפתלי בינוש, נשברה, וכתוצאה מכך נגרם עיכוב ביציאה של הרב מקובנה.
הוא התכוון לנסות שוב להימלט כעבור ימים אחדים, אך ליטא נכבשה על ידי הגרמנים וחלון ההזדמנויות שלו להינצל נסגר.
ביוני 1941 נכבשה קובנה בידי גרמניה הנאצית.
פרטיזנים ליטאים פרו נאציים החלו מיד לבצע פוגרומים נגד יהודים.
בתקופה קשה זו מסר הרב וסרמן שיעורים על קידוש השם והורה לתלמידיו ובניו (נפתלי וצבי-יהודה) את נוסח הברכה שיש לומר בעת מסירת הנפש על קידוש השם.
כאשר נלקח עם רבנים ותלמידים, בי"א בתמוז ה'תש"א אל הפורט השביעי שם נרצח, נשא הרב וסרמן דברים על כובד משקלה של ההתכוונות באותם רגעים, עד כדי כך שמחשבה בלתי ראויה עלולה לפסול את גודל המעשה:
על שמו נקראו שכונת רמת אלחנן בבני ברק וכן ישיבת אור אלחנן בירושלים.
בנו הרב אלעזר שמחה וסרמן הקים ישיבה נוספת באותו שם בלוס אנג'לס.
בתשל"ט עברה הישיבה לבעלות חסידות חב"ד בתנאי ששמה יישמר, והיא נקראת "ישיבת אור אלחנן - חב"ד".
ספרו קובץ שיעורים נחשב לאחד מספרי הלימוד הקלאסיים בעולם הישיבות הליטאיות.
שיחות ומאמרים שכתב בנו הרב אלעזר שמחה צורפו ל"קובץ מאמרים ואגרות" חלק ב'.
לרב וסרמן היו ארבעה בנים.
בין השניים ששרדו היה הרב אלעזר שמחה.
בצעירותו, בעודו נמנה כתלמיד בישיבת טלז, למד את השפה הגרמנית מתוך ספר מילון שימושי, ושלט יפה בשפה זו.
הוא היה מסוגל לקרוא כתבי-עת גרמניים וספרי מדע שונים בצורה טובה.
הוא החזיק מתחת לארון את חיבורו הפילוסופי של קנט, וכן למד בחשבון ותשבורת.
לגבי ביטול התורה בזמן לימודי המדעים, הוא תירץ ש"אני רכשתי אי-פעם ידיעה בגרמנית ובשאר עניינים, אבל מעולם לא ביטלתי רגע מן התורה לצורך זה, אלא למדתי במקומות שאסורין בתלמוד תורה".
הוא לא היה מנותק מהוויות העולם, ונהג לקרוא עיתונים באופן קבוע, ואף היה בקיא בטיב כל עיתון.
הרב היה חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל והיה לסמל ההתנגדות הציונית, ובמאמריו שנתפרסמו בכתבי עת ולוקטו אחרי מותו ב"קובץ מאמרים", התבטא רבי אלחנן וסרמן בחריפות נגד החילוניות והציונות, והביע עמדות הדומות לאלה של חוגי העדה החרדית.
הוא האמין שהתורה מספקת את כל התשובות לפרט ולכלל ישראל ('דעת תורה') בכל הדורות, והיא נותנת הוראות ברורות כיצד אדם צריך להתנהג בסביבתו הגלותית וכל שכן בנושאים מדיניים, וזוהי נחלתם של 'גדולי הדור' בלבד ולא למדינאים מקצועיים וסופרים.
הרב מקדיש פרק מיוחד על התנועה הציונית, וכלשונו: "הרעיון הלאומי" ומחשיבו "אליל חדש שגם הוא עבודה זרה".
הציונים החילונים בארץ ישראל נחשבו בעניו כשליחי השטן, מומרים פנטיים בהתגלמות הטומאה שיצאה למלחמת הקודש, ושרודפים אחרי לומדי התורה ושומרי המצוות ומכריחים אותם ללמד בשיעורים חדורי כפירה בשיטות האינקוויזיציה בנוסח ימי הביניים.
הרב לא חוסך שבטו גם על הדתיים הלאומיים, ומגדירם כ"עבודה זרה בשיתוף": "אם הרעיון הלאומי הוא בבחינת עבודה זרה, אזי הרעיון הדתי-לאומי הוא בבחינת עבודה זרה בשיתוף".
הרב וסרמן סבר שהציונות תאסור את קיום המצוות אם תשלוט בארץ ישראל.
בשנת 1922, הוא כתב מכתב גלוי לרבני המזרחי שבו הסביר את הסתייגותו החריפה מתנועה זו:
הוא תמך בשיטת ההתבדלות והתכתב בעניין עם ה"חזון איש" רבי אברהם ישעיהו קרליץ ועם רבי יוסף רוזין.
הוא אמר שאת דעה זו קיבל מרבו החפץ חיים.
הוא התבטא בחריפות נגד הרב קוק, בין היתר בטענה שהוא תומך בקרן היסוד, אולם הוא הוטעה בעניין זה.
היה מחברי מועצת גדולי התורה של "אגודת ישראל" ונשא את נאום הפתיחה לכנסייה הגדולה השלישית של התנועה בשנת תרצ"ז.
הוא עמד אז בראש דעת המיעוט (שהיו שותפים לה גם הרב יוסף צבי דושינסקי והרב אהרן קוטלר), שהביעה התנגדות לתוכנית ועדת פיל ול"הקמת מדינה יהודית בעת הזו".
רוב הרבנים תמכו בהקמת מדינה יהודית, ולו על חלק קטן מארץ ישראל.
הוא לא האמין שהקב"ה יעזור ויסייע לתנועה הציונית שרחוקה להשקפת התורה, להקים מדינה.
ואם תקום - צפוי לקום משטר שירדוף אחרי החרדים, ולא תאפשר ללמוד תורה.
כשהגיעו לפולין שמועות על הפרעות של הערבים בארץ ישראל, הרב ייחס מצב זה כעונש על הרוח החופשית השוררת שם.
בשנת 1939, הרב וסרמן הוציא קונטרס "עקבתא דמשיחא" בעת שהותו בארצות הברית.
הרב ראה בצרות שבאות על היהודים כפועל יוצא מניסיון ההיטמעות והתבוללות של היהודים בארצותיהם.
חיבור זה סוקר את המאורעות המתרחשות באירופה, ומייחסם כתקופה האחרונה לפני בוא המשיח.
הרב מזכיר את דברי רבו ישראל מאיר הכהן המכונה "החפץ חיים" שמדגיש את התהפוכות הרבות והמהירות בעולם בתקופה כה קצרה, מה שהיה זקוק בעבר למאות שנים.
הסחף של היהודים אחרי התנועות בתרבות העולמית, שנחשבו בעניו כ"עבודות זרות שונות", כגון: "השכלת ברלין (או כלשונו "הסכלת ברלין"), ליברליזם, דימוקרטיזם, סוציאליזם, קומוניזם".
הרב נתן מעמד חשוב לשלטון הנאצי בגרמניה, שמטרתו לפלוט את התרבות הזרה וההשכלה, ואז יבוא שלום על עם ישראל:
בחודש סיון תרצ"ט (1939) הורגש בעולם שפורענות הולכת וקרבה, וכל יום עלולה לפרוץ מלחמה בפולין.
באותה שעה, הרב התארח באנגליה אצל בני הקהילה, וסירב להפצרותיהם של רבנים שיישאר עד חלוף הזעם.
חלק מהישיבות בפולין הצליחו לברוח למדינת ליטא העצמאית בזמן השואה, ובניהם ישיבת ברנוביץ' של הרב וסרמן.
ר' זרח ורהפטיג (מתנועת 'המזרחי') שהיה בליטא, קיבל דיווח על סיכוי לקבלת 'אשרת כניסה' לארץ ישראל בשביל בני-הישיבות מטעם עליית הנוער.
הצעה זאת הועברה לרב וסרמן אך הוא סירב לה בטענה "כי אנו הורסים לו את ישיבת באראנוביץ".
בהיותו בוילנא בשנת 1940, לא עודד בריחה לאמריקה מהסיבה ש"אמנם פה אנו שרויים בסכנה גשמית, אך כלום סוד הוא, שהסכנה הרוחנית לילדים באמריקה גדולה מאוד".
הוא האמין שככל שהצרות יותר יתגברו - כך הסיכויים להצלה יותר גדולים, ודבר חדש עומד להופיע כתהליך של לידה.
הוא הטיף לפעולה פסיבית כנגד הרודפים אותנו.
האמין שביאת המשיח תלווה בניסים גלויים, ועל כך הוא מזכיר את דברי רבו ה'חפץ חיים' ש"כמה פעמים שמעתי מהקדוש בעל חפץ חיים ז"ל ללמוד את אשר יהא בסוף גלותנו מאשר היה בסוף גלות מצרים – כמ"ש "כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות"".
הרב ראה באווירה החופשית השוררת בארצות הברית כסכנה רוחנית, ולא עודד הגירה לשם.
בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, הרב יצא למסע בארצות-הברית על מנת לגייס תרומות עבור הישיבה והתלמידים מברנוביץ', שנמשך כ־17 חודשים.
'אגודת ישראל' לא הייתה אהודה באמריקה, והרב, שהזדהה עם תנועה זו, לא חשש מפגיעה במגביות הכספיות של הישיבה.
בעת שהותו שם, הרב קיבל מכתב מר' יוחנן יוסף הרצמן מישיבת 'מיר' בפולין, שהיה צפוי להתגייס לצבא הפולני לפני המלחמה ומבקש שישתדל אצל ראשי ישיבות באמריקה שיעזרו לו להגר לאמריקה ולהימלט מהסכנה.
על כך עונה לו הרב: "...הישיבות באמריקה היכולות להביא תלמידים הן...
מקומות סכנה ברוחניות, כי מתנהלות ברוח חופשית, ומה בצע לברוח מסכנה גשמית לסכנה רוחנית".
הרב האמין שקיימת אפשרות שיהודי אמריקה יפגעו במלחמה, בדומה ליהודי אירופה.
למרות זאת, הוא האמין ש"עתידה תורה שתתגלגל לאמריקה", ויהודי אמריקה ינצלו מהשואה בגלל תמיכתם החומרית לישיבות באירופה, ואף פנה משם אל בנו ר' אלעזר שמחה וסרמן שיעבור לאמריקה, מתוך הנחה שנכונו לו שמה תפקידים גדולים.
בנו נענה לקריאת אביו, והביא איתו את הרב חיים חייקין מתלמידי ברנוביץ' וראדין.
הרב וסרמן הביע תקווה שקורבן היהודים באירופה יסייע להציל את אחיהם בארצות הברית.
קובץ שיעורים, חידושים על הש"ס, תשכ"ד-תשכ"ז (שני כרכים), שנכתבו על ידי תלמידי ישיבתו.
בכרך ב נוסף חיבורו דברי סופרים, דיונים על מסורת התורה
קובץ מאמרים ואגרות, מאמרים במחשבה והשקפה ופירושי אגדה, ה'תש"ס (שני כרכים)
קובץ הערות, חידושים על מסכת יבמות.
בראש הספר הודפסו שאלות ותשובות משו"ת הרשב"א הנוגעות לענייני המסכת.
כ"כ צורף בסופו קונטרס ביאורי אגדות על דרך הפשט.
עקבתא דמשיחא, (קיימות שלש גרסאות: שתי גרסאות בקובץ מאמרים חלק א' וגרסה נוספת בקונטרס בפני עצמו)
ילקוט מאמרים ומכתבים, ברוקלין, ה'תשמ"ז
אלחנן ליב לוינסקי (בכתיב יידי: לעווינסקי 21 במרץ 1857 – 27 באוקטובר 1910) היה סופר עברי ויידי, מראשוני אגודת חובבי ציון ברוסיה, מו"ל עברי, מסופרי אודסה ומנהל סניף 'כרמל ארץ ישראל' בעיר ("כרמל אודסה").
היה ידיד קרוב של אחד העם, השתתף במספר קונגרסים ציוניים ופרסם מאמרים רבים בעיתונים הפרדס והשילוח.
לוינסקי (ברוסית Левинский Элханан Лейб) נולד בעיירה פודברזה שבמחוז וילנה באימפריה הרוסית (כיום בליטא).
בשנת 1881 ביקר בארץ ישראל, ושב לאירופה משוכנע בצורך להקים בה מרכז יהודי.
לוינסקי חיבר את הרומן הבדיוני הראשון בשפה העברית המודרנית: "מסע לארץ־ישראל בשנת ת"ת באלף השישי".
הספר הופיע לראשונה בשנת 1892, בעברית.
הוא מתאר מסע (עתידי) בשנת 2040 לארץ ישראל, שבה הקימו אנשי תנועת חובבי ציון חברה אוטופית טכנולוגית, ברוח חזונו של אחד העם.
החברה הישראלית העתידית המתוארת בספר היא סוציאליסטית, מוסרית ורודפת שלום, שבירתה היא העיר ירושלים ולא העיר יפו.
המסע מתואר בגוף ראשון בידי מורה לעברית שנשא זה מקרוב אישה המסורה גם היא לתרבות העברית, ואם כי הם חיים בחוץ־לארץ (ששם עברית היא שפה בינלאומית השגורה בפי כל בכל מקום) הרי שאת ירח הדבש שלהם הם עושים בארץ ישראל.
ספרו האוטופי של לוינסקי אמנם הקדים ב-10 שנים את ספרו האוטופי של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד, אולם זכה לתפוצה מצומצמת יותר.
הסיבות לכך היו, בין השאר, העובדה שהספר נכתב בעברית ולא בגרמנית, וכן אישיותו הכריזמתית והשפעתו המדינית של הרצל.
בשנת 1901 היה שותף, יחד עם חיים נחמן ביאליק, ש.
בן ציון, מאיר דיזנגוף ויהושע חנא רבניצקי, לייסוד הוצאת הספרים מוריה באודסה, שספריה היוו את המסד לספריית בית הספר העברי המודרני על ידי הספקת ספרי לימוד וספרי יסוד במקצועות העברית והמקרא ועיבוד לעברית קלה של סיפורי חז"ל ויצירות מתקופת ימי הביניים.
במדורו: "מחשבות ומעשים" בכתב העת "השילוח" כתב לוינסקי עשרות פיליטונים שזכו לפופולריות רבה בקרב הקוראים, והוא נחשב לאחד מהפיליטוניסטים הטובים של התקופה.
"בחמישים פרקי הסדרה הביא לוינסקי את אמנות הפיליטון העברית לשיאה" כתב אבנר הולצמן.
בפיליטונים רבים, כמו למשל במדור "יפיפותו של יפת" אשר בעיתון "המליץ" היה נוהג לחתום בשם-העט: "רבי קרוב".
ברקוביץ, כותב בזכרונותיו על לוינסקי שהיה הפיליטוניסט השני המפורסם ביותר בזמנו, לאחר דוד פרישמן.
"חן הפיליטון של לוינסקי היה מסוג אחר [לא מהסוג האמנותי]: קרן מתוך נועם מזגו, מתוך ההומור הרך והנוח, הממוזג לב טוב ושכל טוב, שבו המתיק את סממניו המרירים בשביל הקהל.
הוא היה הומוריסט רך-המזג, נלבב ויפה עין בהשקפתו על עם ואדם, הומוריסט שאינו צוחק ומצחיק את הקורא, אלא מנעים לו בשיחה נאה, מרפרף בגיחוך קל על חולשותיהם של בני אדם, ומאמין בתום לבב, כי הכל עשה אלוהים טוב"
אלחנן ליב לוינסקי נפטר באודסה ולא זכה לראות את התגשמות חלומותיו הציוניים.
על שמו נקראים מכללת לוינסקי לחינוך, רחוב ושוק לוינסקי בתל אביב ורחובות בערים ברחבי ישראל.
ללוינסקי היה חלק משמעותי בפולמוס על מעמד היידיש בספרות.
בשנת 1889 הוא פרסם בעיתון "המליץ" מאמר נוקב בשם: "שפת עבר ושפת יהודית מדוברת" בגנותם של הסופרים החוזרים לכתוב ספרים ביידיש, בעקבות הוצאתו החדשה של שלום עליכם, "די יודישע פאלקס-ביבליותהעק".
זכור במיוחד משפטו המוחה של לוינסקי: "וצר לי לראות כי השפחה תירש גבירתה".
מאמרו של לוינסקי פתח דיון תוסס בנושא, שהתפתח מעל דפי "המליץ" ו"הצפירה", כאשר חלקם של הכותבים (שלום עליכם, רבניצקי ואחרים) תומכים בשימוש ביידיש, חלקם מתנגדים בתוקף (קמינקא, טביוב) וחלקם מנסים לפשר (סוקולוב).
הרב אלחנן סמט (נולד בט"ו בניסן ה'תשי"ג, 31 במרץ 1953) הוא מרצה, מורה ומחבר ספרי פרשנות לתנ"ך.
היה ר"מ בישיבת ברכת משה במשך כעשרים וחמש שנים.
בצעירותו למד בבית הספר דוגמה עוזיאל, בישיבת נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת הכותל.
בשנים תשל"ז–תשמ"ג למד בישיבת מרכז הרב, היה חבר במכון "הלכה ברורה ובירור הלכה" והשתתף בכתיבת בירורי הלכה למסכת סנהדרין.
במקביל ללימודיו הישיבתיים למד במכון להכשרת מורים בישיבת הר עציון.
את לימודיו לתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל סיים בטורו קולג'.
בשנים תשל"ז–תשל"ט לימד בבית הספר התיכון לבנות "פלך" ובישיבת "נתיב מאיר", ומשנת תשל"ט החל ללמד תנ"ך וגמרא בישיבת ברכת משה שבמעלה אדומים למשך כעשרים וחמש שנים, ואף שימש בה ר"מ.
משנת תשנ"ג החל ללמד ב"מכללת הרצוג" שליד ישיבת הר עציון באלון שבות.
הוא מרצה מדי שנה ב"ימי העיון בתנ"ך" שמקיימת המכללה.
חתן פרס כץ לשנת תשפ"ו.
העיונים שפרסם באינטרנט על פרשות השבוע במסגרת בית המדרש הווירטואלי של ישיבת הר עציון יצאו לאור בספריו "עיונים בפרשות השבוע" שיצאו בשלוש סדרות ובסך הכל בשישה כרכים (תשס"ב [הוצאת ישיבת ברכת משה], תשס"ד [הוצאת ישיבת ברכת משה], תשע"ג [הוצאת ידיעות ספרים]).
כמו כן פרסם סדרה בת חמישה חלקים על ספר מלכים, הכוללת את הספרים "ימי ירבעם", "מלחמות אחאב", "מרד יהוא", "פרקי אליהו" ו"פרקי אלישע".
פרסם גם ספר בשם "עיונים במזמורי תהילים" ואת הספר "יד לרמב"ם" אשר מקבץ מאמרים למדניים העוסקים בפסקי הרמב"ם.
בנוסף, פרסם מאמרים רבים בתנ"ך ובגמרא בביטאונים ובכתבי עת שונים, כגון "מגדים", "מעליות", "כתלנו", ו"תחומין".
הרב סמט רואה את עצמו כממשיך את דרכם הפרשנית של נחמה ליבוביץ, אריה לודוויג שטראוס ופרופ' מאיר וייס.
דרכו הפרשנית משלבת עיון בפרשנות המקרא לדורותיה עם ניתוח ספרותי מעמיק, תוך שימת דגש על מבנה היחידה הספרותית העצמאית, חלוקתה למחציות שוות, והקבלתן; וכן שימת דגש על תופעת המילה המנחה אשר לרוב באה לטענתו שבע פעמים (או כפולותיה) בהיות 7 מספר טיפולוגי.
אב לתשעה ילדים, ומתגורר עם משפחתו בקיבוץ כפר עציון.
בנו הרב אורי סמט משמש כרב קיבוץ מגדל עז.
כלתו היא הפרופסור לתנ"ך נילי סמט, בתו של יואל אליצור.
עיונים בפרשות השבוע, שלוש סדרות, בכל סדרה 2 כרכים.
הרב אלחנן נריה ניר (נולד ב-1980) הוא משורר, סופר, ר"מ בישיבת שיח יצחק, רב קהילת "מבקשי" בירושלים, ועורך מוסף "שבת" של מקור ראשון.
זוכה פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת 2011 ובפרס שר החינוך לתרבות יהודית לשנת 2019.
נולד לרחל ולרב חגי ניר (שכיהן עשרים שנה כרב היישוב מעלה מכמש).
בעת שלמד בישיבת ירושלים לצעירים החל לכתוב שירה ויצר קשרים עם הסופר משה שמיר ועם המשוררים נתן יונתן ודליה רביקוביץ.
למד בישיבת מדברה כעדן ובישיבת מרכז הרב, שם היה קרוב לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, קשר מיוחד שהחל עוד בילדותו ועד לימיו בישיבה.
באותן שנים שמע בקביעות שיעורים בתלמוד מהרב אשר אריאלי, במוסר מהרב שלמה וולבה, בחסידות מהרב עדין שטינזלץ והרב ישראל פרידמן בן-שלום, ובקבלה מהרב יוסף ליב זוסמן, והוסמך לרבנות בידי הרב זלמן נחמיה גולדברג (הגרז"ן).
את שירותו הצבאי עשה כתצפיתן-לוחם ביחידת דובדבן ולחם ברמאללה ובג'נין במבצע חומת מגן.
לאחר מכן, למד בישיבת שיח יצחק באפרת, התקרב לרב שג"ר ולמשנתו והשתלב בעריכת כתביו.
משנת 2004 משמש ניר כר"מ בישיבת שיח יצחק.
בשיעוריו בהלכה הוא מעביר מערכות בנושאים רחבים בהלכה.
בשיעוריו במחשבה הוא מחבר בין החסידות והקבלה לדרכי חשיבה מזרחיות ומערביות, דוגמת אמנות, ספרות ופסיכולוגיה.
ניר מלמד גם במכללת הרצוג ובמת"ן, ולימד בעבר במרכז שטינזלץ ובישיבות ההסדר שירת משה ביפו ומחניים.
בשנת 2015 הקים בישיבת שיח יצחק את בית המדרש "נהלך ברגש" - חבורה של אברכים חרדים העוסקת בבירור נושאי יסוד עכשוויים בהלכה, מחשבת ישראל ועבודת ה'.
בשנת 2019 נוספו לבית המדרש שתי חבורות של בחורי ישיבה חרדים, ובשנת 2021 נוספה קבוצת נשים חרדיות.
כל קבוצה פועלת באופן עצמאי.
ניר היה מבקר התרבות של כתב העת נקודה במשך כשנתיים, ועורכו הראשון של עלון השבת לצעירים עולם קטן במשך כמה חודשים.
בשנת 2004 ייסד את מדור הספרות במוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון, ובראשית שנת 2012 החליף את יואב שורק ומונה לעורך המוסף.
בהמשך למסורת המשפחתית שהחל סבה של אשתו, הרב פרופ' פינחס פלאי, עומד ניר בקשר עם אנשי תנועת המקויה היפנית ומשמש עבורם כמורה רוחני.
לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011), הרצה שם ניר בפני אלפי אנשים בנושא "צמיחה רוחנית מתוך משבר".
בחודשי מלחמת חרבות ברזל נסע איתם לחיילים בחזית, לפצועי המלחמה, למשפחות הנופלים ולקהילות המפונים.
נשוי לשרה ניר, בתם של הסופרת אמונה אלון והשר לשעבר הרב בני אלון.
גיסיו הם יוצרי הקולנוע אורי אלון ועמיחי חסון.
בשנת 2011 זכה ניר בפרס ראש הממשלה ליצירה וב-2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית.
מאמריו מתפרסמים במוסף שבת של מקור ראשון ושיריו מתפרסמים בהארץ ובידיעות אחרונות ותורגמו לאנגלית, צרפתית, ערבית, פולנית, הולנדית, הונגרית, ספרדית, צ'כית ויפנית, ונכנסו לתוכניות הלימוד בתיכונים ולמבחני הבגרות בספרות.
ספריו יצאו במהדורות רבות ושירים ופיוטים שכתב הולחנו ובוצעו על ידי חכם דוד מנחם, יאיר הראל, להקת עלמא ואביאל סולטן.
רק שנינו, הוצאת הקיבוץ המאוחד / הספריה החדשה, 2017. הספר נערך בידי מנחם פרי וזכה ב-2014, עוד בהיותו בכתב יד, במלגת פוזן הבינלאומית ובשנת 2017 בפרס שרת התרבות.
תורגם לרוסית וראה אור במוסקבה בשנת 2019.
אם רץ לבך - רוח וקודש בחיי היום-יום, הוצאת ידיעות ספרים, 2011. זכה בפרס עמינח לשנת 2017
יהודי בלילה - מסע בעקבות חלומותיו של רבי נחמן מברסלב, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
היום אתם יוצאים - עיוני דעת ולב לחג החירות ולכל השנה, הוצאת ידיעות ספרים, 2022
זכרנו לחיים - עיוני דעת ולב לראש השנה ולימי הסליחה והרחמים, הוצאת ידיעות ספרים, 2025
תחינה על האינטימיות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008. זכה בפרס ורטהיים לשירה לשנת 2008 ובפרס רמת גן לספרות לשנת 2010.
האש הרגילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, 2011. זכה בפרס י"ל גולדברג מטעם קק"ל לשנת 2015.
מי שנפלה עליו מפולת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, 2014. זכה בפרס קוגל לשירה לשנת 2016.
גוף שנתת בי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, 2019.
על כפות המנעול – דרשות לימי התשובה וליום הכיפורים, הוצאת ישיבת שיח יצחק, 2004
רעים אהובים – דרשות חתונה, הוצאת ישיבת שיח יצחק, 2008
שיעורים על ספר התניא, ידיעות ספרים, 2021
ספר ראובן בן יוסף – מאמרים על יצירתו ושירים מן העזבון, בצרון, 2002
הרב ישראל אריאל (ליבוביץ'), פני לבנה – כיוונים בספר יהושע, 2003
ציר כיסופים – תפילות על ארץ ישראל, 2005
מהודו ועד כאן – הוגים ישראלים כותבים על הודו והיהדות שלהם, הוצאת ראובן מס, 2006
חי באמת – מאמרים מבית 'שיח יצחק' בתורת ר' נחמן מברסלב, הוצאת ישיבת שיח יצחק, 2010
אלחנן גלזר (נולד ב-13 באוגוסט 1947) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת גיל ומטעם סיעת היחיד "הדרך הטובה".
בהשכלתו גלזר הוא טכנאי תעשייה וניהול.
את שירותו הצבאי ביצע בחטיבת גולני ולאחר מכן כקצין בחיל הקשר והאלקטרוניקה (השתחרר בדרגת רס"ן).
טרם היבחרו לכנסת, עבד בתעשייה הצבאית, ולאחר פרישתו לגמלאות שימש יו"ר עמותת גמלאי תע"ש, אותה הקים בשנת 2003.
גלזר היה ממוקם במקום השישי ברשימת גיל - גמלאי ישראל לכנסת בבחירות לכנסת השבע עשרה ב־2006.
כחבר הכנסת בכנסת ה-17 שימש גלזר כחבר בוועדת הכספים, הוועדה לענייני ביקורת המדינה, הוועדה למאבק בנגע הסמים, הוועדה לקידום מעמד האישה, ומ-19 בנובמבר 2007 גם בוועדת החוץ והביטחון.
בנוסף לכך גלזר חבר בשדולות למען חיפה והגליל, לקידום החינוך, למען ניצולי השואה, למען העיר ראשון לציון, למען עלייה, למען עולי אתיופיה, לחיזוק הקשרים עם הקהילות הנוצריות בעולם, למלחמה באלימות ובפשע והשדולה לבריאות הציבור.
ב-28 באפריל 2008 הגישו גלזר וחבריו לסיעה משה שרוני ושרה מרום שלו לוועדת הכנסת בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים".
מספר שעות לאחר הגשת הבקשה, חזר בו גלזר, לאחר שהוצע לו תפקיד סגן השר לענייני גמלאים.
בסופו של דבר ב-3 במאי חזר להחלטתו המקורית להתפלג.
ב-4 במאי כינסו השלושה מסיבת עיתונאים משותפת עם ארקדי גאידמק, יו"ר מפלגת צדק חברתי, ובה הודיעו על הקמת סיעה חדשה בכנסת בשם "צדק לגמלאים".
לאחר שוועדת הכנסת דחתה פעמיים את בקשת ההתפלגות בעקבות חשד לאי-חוקיות בהסכם עם גאידמק, אישרה הוועדה ב-2 ביוני את בקשת ההתפלגות, וזאת לאחר שהשלושה הודיעו כי ניתקו כל קשר עם גאידמק.
לאור זאת החליטה סיעת גיל להדיחו מחברותו בוועדת הכספים, אך להשאירו חבר בוועדה למאבק בנגע הסמים.
ביוני 2008 שב גלזר לחברות בוועדת הכספים, לאחר שהחליף את ח"כ עתניאל שנלר שמפלגתו - קדימה, ויתרה על מקומה השמור בוועדה.
בכנסת ראו זאת כמאמצים של קדימה לזכות בתמיכתן של שלושת הח"כים ממפלגת "צדק לזקן" בהצבעות בכנסת.
ב-15 באוקטובר, הודיעו ראשי שתי הסיעות על איחוד מחודש, וגלזר הודיע כי לא ישוב עימם למפלגת האם.
ב-27 באוקטובר אישרה ועדת הכנסת את בקשת האיחוד של צדק לזקן עם סיעת גיל ואת בקשתו של גלזר להקים סיעת יחיד בשם "הדרך הטובה".
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ניהלה מפלגת צומת מגעים עם הליכוד להתמודדות משותפת בבחירות.
גלזר היה אמור להיות מוצב ברשימה המשותפת במקום ה-39, כנציג "צומת", אך ההסכם לא יצא אל הפועל.
בסופו של דבר, הוצב במקום השני ברשימת "צומת", שהחליטה להתמודד באופן עצמאי.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-22 (הלא ריאלי) ברשימת "קדימה" לכנסת.
גלזר התאלמן מאשתו טובה, שנפטרה ממחלת הסרטן.
כיום הוא מתגורר בראשון לציון.
במאי 2008 עבר גלזר ניתוח מעקפים.
רבי אלחנן בן יצחק מדנפייר (Dampierre-Sur-Aube) שבצרפת, היה פרשן מבעלי התוספות ופייטן במאה ה-12.
רבי אלחנן היה בנו ותלמידו של ר"י הזקן, מהחשובים שבבעלי התוספות, ובן נינו של רש"י מצד אביו ומצד אמו.
חיבר מספר ספרים: "סדר תיקון תפילין", "סוד העיבור" ו"ספר ליקוטין".
כן נשתמרו בידינו כמה פיוטים שכתב.
נהרג על קידוש השם בפוגרומים של שנת ד'תתקמ"ד (1184), עוד בחיי אביו.
מהר"י קולון כתב עליו: "ומי הם פוסקים גדולים יותר מרבנו יצחק ורבנו אלחנן ז"ל".
לידינו הגיעו התוספות שלו למסכת עבודה זרה שנכתבו באזור שנת ד'תתקמ"ב, והן נפסקות בדף ל"ה.
גם הרא"ש בתוספות הרא"ש למסכת עבודה זרה שנתחברו על ידו מביא מתוספות רבי אלחנן עד לדף לה.
תוספותיו למסכת עבודה זרה הודפסו לראשונה על פי כתב יד בשנת תרס"א על ידי דוד פרנקל בהוצאת "חברת דובב שפתי ישנים".
מהדורה חדשה בתוספת הערות הודפסה בבני ברק בשנת תשס"ג על ידי אהרן יעקב קרויזר.
לפי אפרים אלימלך אורבך, תוספות למסכת עבודה זרה המודפסות, שחוברו על ידי תלמיד רבנו פרץ, מקורן העיקרי בתוספותיו של רבינו אלחנן.
וכן תוספות למסכת שבועות המודפסות, שחוברו על ידי רבי אליעזר מטוך, ותוספות למסכת חגיגה המודפסות מקורן העיקרי בתוספותיו של רבינו אלחנן.
רבי אלחנן נזכר כמה פעמים בשמו בתוספות המודפסות.
בנו הוא רבי שמואל המוזכר בתוספות במסכת ערכין.
על פי אורבך הוא מחבר התוספות למסכת מועד קטן.
אלחנן אלקס (בליטאית: Elchanan ar Chonelis Elkesas; באנגלית: Elchanan Elkes 1879 - 17 באוקטובר 1944) היה רופא, פעיל ציוני ויו"ר האלטסטנראט בגטו קובנה.
אלחנן בן ישראל-מאיר ושרה אלקס נולד בקלווריה שבליטא, בפלך סובאלק של האימפריה הרוסית.
אביו היה רב וממנו קיבל בילדותו חינוך מסורתי.
למד בקובנה, וסיים לימודי רפואה ב-1903 בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית.
בשנת 1912 נישא למרים אלבין ולזוג נולדו שני ילדים - יואל ושרה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הרוסי כקצין רפואה ואף זכה באותות הצטיינות.
אחרי המלחמה, ב-1923, מונה כמנהל המחלקה הפנימית בבית החולים היהודי "ביקור חולים" שבקובנה.
בנוסף עבד כרופאה של השגרירות הגרמנית בקובנה והיה רופאו האישי של השגריר.
נחשב אחד הרופאים הטובים ביותר בליטא.
אלקס היה פעיל בתנועה הציונית, בעל קשרים בתנועת הנוער החלוץ, והיה מעורב בפעילות התרבותית של הקהילה היהודית.
בנו ובתו יצאו שניהם ללימודים באנגליה.
לאחר פלישת הסובייטים לליטא ביוני 1940 השתמש בקשריו עם הממשל הסובייטי כדי להנפיק אלפי אשרות יציאה לפליטים יהודים מפולין שנמלטו לליטא בעקבות הפלישה הנאצית בספטמבר 1939.
ב-24 ביוני 1941 נכבשה קובנה בידי הנאצים.
למרות שדיפלוטים זרים הציעו לאלקס אשרת יציאה, הוא סירב והחליט להישאר בעיר.
בחודש יולי הוציאו הנאצים צו להקמת גטו ברובע סלובודקה, שאמור היה להסגר עד 15 באוגוסט.
אלקס כיהן כיושב ראש האלטסטנראט במשך כל תקופת קיומו של הגטו וזכה להערכה רבה.
מועצת היהודים הפעילה מערכת שירותים ומוסדות למען אוכלוסיית הגטו, וכן קיימה קשר הדוק עם הנהגת המחתרת האנטי-נאצית שפעלה בגטו ואף הגישה סיוע ממשי לחברי המחתרת הפרטיזנים שיצאו ליערות.
אלקס עמד גם בראש מצו"ק - "מרכז ציוני ויליאמפולה קובנה" שהיה ארגון על שריכז את פעולתן של התנועות הציוניות הבלתי לגאליות בגטו.
ב-1944, משהתקרב הצבא האדום לקובנה, הועברו היהודים שנותרו בגטו אחרי האקציות, לשלוחה של מחנה הריכוז דכאו בקאופרינג שבבוואריה.
שם מונה ד"ר אלקס כאחראי על צריף החולים, חלה בעצמו ונפטר.
רעייתו מרים הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף, שם שרדה עד שחרור המחנה.
אלקס כתב ב-11 בנובמבר 1943 צוואה לבנו ובתו באנגליה.
הוא הפקיד את המכתב היקר, הצוואה היחידה של מנהיג יודנראט ששרדה, בידי אברהם טורי, שברח מהגטו במרץ 1944:
"זכרו, שניכם, את אשר עשה לנו עמלק.
זכרו זאת ואל תשכחו כל ימי חייכם ומסרו כצוואה קדושה לדורות הבאים.
הגרמנים הרגו, שחטו, רצחו אותנו בשלווה ובמנוחה פנימית..."
אלמנתו מרים עלתה לישראל ונפטרה ב-1965.
בנו, פרופ' יואל אלקס, רופא ומדען, הקים קרן לעידוד מדענים צעירים בישראל הנושאת שמות הוריו, אלחנן ומרים אלקס.
אלחנן הלפמן (נולד ב-30 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים היה הלפמן ראש החוג לכלכלה ולמִנהל במרכז ספיר לפיתוח כלכלי (1985–1987), ראש קתדרת שרמן ליחסים כלכליים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב (1988 - 2004), עמית במכון הקנדי למחקר מתקדם ומשנת 2002 הוא מופקד הקתדרה לסחר חוץ באוניברסיטת הרווארד.
עיקר עבודתו האקדמית מתמקדת בכלכלה בינלאומית והוא נמנה בין מייסדי תורת הסחר החדשה ותורת הצמיחה החדשה.
הלפמן נשוי ולו שתי בנות ונכדים.
נכון לשנת 2007, פרופ' אלחנן הלפמן הוא הכלכלן הישראלי המצוטט ביותר בעולם.
אלחנן אורן (28 במרץ 1924 – 25 באוגוסט 2007) היה היסטוריון צבאי, סופר ומתרגם ישראלי.
אורן נולד בשם אלחנן אריך אפל בברלין בירת גרמניה בשנת 1924. בילדותו זכה לחינוך ציוני.
בגיל 10 בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
אורן למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שם הכיר את אשתו לעתיד, רבקה (לבית כהן).
עם סיום בחינות הבגרות בגימנסיה, התגייס לצבא הבריטי, ולאחר שסיים קורס קצינים, הצטרף ליחידת הנהגים, ושירת במצרים.
במקביל לשירות זה, ניגש לבחינות הבגרות האנגליות (London Matric), אותן סיים בהצטיינות.
ב-1946 השתחרר מהצבא הבריטי, ולמד בסמינר לוינסקי.
לאחר מכן החל לפעול בשורות "ההגנה" בתל אביב, במסגרת הגדנ"ע של ההגנה.
הוא היה שותף יחד עם יוחנן סמואל ליצירת סמל הגדנ"ע.
עם קום המדינה התגייס לצה"ל; בין תפקידיו: מפקד מחנה 80, ראש הלשכה של מרדכי מקלף בהיותו סגן הרמטכ"ל, ראש ענף משטר ומשמעת (בתום כהונתו של מנחם סבידור), סגן מפקד בה"ד 1, תחת פיקודו של יוסף הרפז.
בתפקיד זה הוביל את טקסי הסיום של הצוערים.
בשנים 1962–1960 עמד אורן בראש משלחת צה"ל לגאנה, במסגרת 'חטיבת הבונים'.
ייעוד המשלחת היה הקמת חטיבה מקבילה לנח"ל הישראלי.
אורן נסע לגאנה עם משפחתו, וזכה לביקור של שרת החוץ דאז, גולדה מאיר.
כשחזר ארצה התמנה לסגנו של שמואל איל, מפקד הנח"ל.
ב-1964 המשיך אורן את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב, במחלקה להיסטוריה כללית וישראלית, וסיים תואר מוסמך בהוראת היסטוריה בהצטיינות יתרה, אותו קיבל ב-1970.
ב-1965 התמנה אורן למפקד הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
בשנים 1966–1969 שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב, וערך את מחקרו על אודות חובבי ציון בבריטניה, שעליו גם זכה בפרס קוגל לחכמת ישראל.
בין השנים 1969–1978 הקים אורן את המכינה האוניברסיטאית לעולים חדשים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים אלה ערך את מחקרו על אודות מבצע "דני" לכיבוש אזור רמלה-לוד, בזכות מחקר זה הוענק לו תואר דוקטור.
עיקרי המחקר באים לידי ביטוי בספרו 'בדרך אל העיר', שיצא לאור בהוצאת מערכות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כראש צוות היסטוריה באוגדת 'ברן' בפיקודו של אברהם אדן.
בשלב מאוחר יותר, עסק אורן בעריכת מחקר אודות מלחמת יום הכיפורים, אשר הושלם ב-1992.
משנת 1978 החל אורן לעבוד כחוקר בכיר במחלקת היסטוריה של צה"ל.
בשנת 1982, לאחר שבע שנות מחקר, התפרסם ספרו דוד בן-גוריון – יומן מלחמה תש"ח-תש"ט, שערך בשיתוף גרשון ריבלין.
ספר זה משמש כספר יסוד לחקר מלחמת העצמאות.
אורן המשיך לעבוד כחוקר במחלקת ההיסטוריה גם לאחר שפרש לגמלאות, ועבד בה ברציפות עד שלקה בשבץ מוחי באוגוסט 2000. אורן כתב עשרות מאמרים בתחום חקר מערכות ישראל, ותירגם מאמרים אחדים.
אורן נפטר ב-25 באוגוסט 2007. בן 83 היה במותו, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול .
היה נשוי במשך 64 שנים לרבקה, אב לזיוה ואון, סב ל-7 נכדים ו-4 נינים.
חיבת ציון בבריטניה, 1878–1898 הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
בדרך אל העיר - "מבצע דני" הוצאת מערכות, 1976
התיישבות בשנות מאבק - הוצאת יד בן-צבי, 1978
אטלס מלחמת יום הכיפורים, המחלקה להיסטוריה של צה"ל, 1983
תולדות מלחמת יום הכיפורים, המחלקה להיסטוריה של צה"ל, 2013
ערכים על ארגון ומבנה ה"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
דוד בן-גוריון - יומן מלחמה תש"ח-תש"ט; דוד בן-גוריון - מן היומן (עורך, יחד עם גרשון ריבלין)
אלחנן הלברשטאם (ו' בתמוז ה'תרמ"ד, 1884 – י"ח בתשרי ה'תש"ג, 1942) היה האדמו"ר הראשון מחסידות קולושיץ.
כיהן כרב בקולושיץ, קאשוי וריישה.
נרצח בידי הנאצים במהלך השואה.
נולד לרבי מנחם מנדל הלברשטאם מפריסטיק (תרכ"ד-כ"א באדר תרפ"ו) ולפייגה ביילה.
היה צאצא מצד שני הוריו לרבי חיים הלברשטאם מצאנז.
אביו היה בן רבי אריה לייביש הלברשטאם מדוקלה, בנו של רבי דוד הלברשטאם מכשאנוב.
בצעירותו התמנה לרב קהילת קולושיץ בגליציה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היגר לקאשוי (קושיצה) שבסלובקיה, שם כיהן כרב במשך שבע שנים.
ב-1923 חזר לגליציה והתמנה לרב העיר ריישה, שם הקים ישיבה בשם "זרע קודש".
לאחר פטירת דודו, רבי שמחה יששכר בר הלברשטאם מצ'שינוב, הצטרפו אליו רבים מחסידיו.
התנגד לתנועות ההשכלה והציונות, וכן למפלגת אגודת ישראל.
עם זאת, נודע בפעילותו למען עניי ארץ ישראל ובמעשי צדקה רבים.
צדיקי דורו העידו על קדושתו, ביניהם רבי אהרן מבעלזא שאמר כי "רבי חנה אינו שוכח אף לרגע מהקב"ה".
עם כניסת הנאצים לריישה, נמלט לפריסטיק בב' באלול ת"ש (5 בספטמבר 1940).
בה' באדר תש"א (4 במרץ 1941) נשאל על ידי שלמה שמידט, ראש תנועת המזרחי בפריסטיק, האם לפדות מהגרמנים שני ספרי תורה תמורת 5,000 דולרים.
פסק שאין לפדותם מחשש שהדבר יעודד את הנאצים לגנוב ספרי תורה נוספים.
כשגברה הסכנה, הסתתר בבונקר בשדה תפוחי אדמה מחוץ לעיר.
לפי עדות של משה ראנד, שהיה עמו בכלא וניצל, אמר את תפילת "נשמת כל חי" לפני מותו.
נרצח בכלא בי"ח בתשרי תש"ג (1942), ביום השני של חול המועד סוכות.
נשא לאישה את פסיל, בת רבי משה הלברשטאם מברדיוב.
רבי משה אהרן האלבערשטאם (1904-1942), שכיהן כרב בקולושיץ
רבי דוד לייביש הלברשטאם (נרצח ב-1944)
חיבר שני קונטרסים: "בין השמשות" ו"תורת מקוה".
חיבוריו כונסו יחד עם דברי תורה נוספים בספר "דברי חנה" (ניו יורק, תשי"ב).
ב-1990 יצאה מהדורה מורחבת בשם "דברי חנה השלם", שכללה גם את הקונטרסים "דברי תורה", "נהר פר"ת", "הליכות והלכות", וקונטרס "בינה ודעת" על ענייני בין השמשות מבעל הפרי חדש.
אלחנן אדלר (Elhanan Adler; נולד ב-18 בדצמבר 1942) הוא ספרן ומידען ישראלי-אמריקאי, ממניחי היסודות למהפכת המידע בספריות בישראל.
אדלר נולד בבוסטון ב-1942. למד לימודי תואר ראשון ושני בספרות עברית, בלשנות וספרנות בישיבה יוניברסיטי.
כמו כן סיים שם לימודי הסמכה לרבנות.
כבר בארצות הברית עבד כספרן בישיבה יוניברסיטי ובמחלקה ליהדות בספריית אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1968 עלה לישראל והחל לעבוד בספריית אוניברסיטת חיפה, שם עבד עד 1997.
במסגרת עבודתו היה אחראי בשנת 1976 על פיתוחו של מפתח חיפה למאות אלפי מאמרים בעברית.
בשנת 1998 הקים את הקטלוג המאוחד של הספריות בישראל בו מאוגדות כל הספריות האוניברסיטאיות בארץ, רבות מספריות המכללות ואף כמה ספריות ציבוריות כמו ספריית שער ציון.
בשנות ה-90 הקים אדלר את מלמ"ד, מרכז למקורות מידע דיגיטליים, שאותו ניהל עד סוף שנת 2003.
בין השנים 2010-2004 שימש בספרייה הלאומית בתפקיד סגן מנהל הספרייה לטכנולוגיות מידע.
במסגרת עבודתו עמד בראש מפעלי הדיגיטציה של הספרייה הלאומית.
בין הפרויקטים שנעשו היו: מאגר הכתובות העולמי, פרויקט העיתונות העברית ההיסטורית, כתבי יד של התלמוד, מפות ארץ הקודש, מפות ירושלים, דיגיטציה של הקלטות מארכיון הצליל הלאומי ודיגיטציה של ספרים, רובם נדירים, מאוסף הספרייה הלאומית.
בשנת 2010 פרש אדלר מהספרייה הלאומית והתמנה לעמוד בראש התוכנית ללימודי מידע במכללת דוד ילין.
במקביל, מונה ב-2010, לראש התוכנית לתואר שני (.M.Ed) במידענות-ספרנות במערכות חינוך, במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
הוא ממשיך ליעץ לספרייה הלאומית ולמוסדות אחרים בכל הקשור לטכנולוגיות מידע.
אדלר לימד במהלך השנים בבתי הספר לספרנות באוניברסיטת חיפה, בר-אילן ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מהווה סמכות מקצועית בישראל ומחוצה לה בתחומי לימודי מידע, דיגיטציה, קיטלוג ועוד.
הקיטלוג : ספר יסודות וכללים.
אלחנן אדלר, אביבה שיחור, רחל קדר.
ירושלים : מרכז ההדרכה לספריות בישראל, 1997.
אלחנן גלט (נולד ב-17 באוקטובר 1960, כ"ו בתשרי ה'תשכ"א) הוא מנכ"ל מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
בשנים 2013–2015 היה מנכ"ל המשרד לשירותי דת.
אלחנן גלט נולד בניו יורק ליוסף (איזידור) וצביה (סילביה), בן שלישי במשפחה בת ארבעה ילדים.
בשנת 1968 עלה עם הוריו לישראל והמשפחה התיישבה בירושלים.
בבגרותו למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ובישיבת ההסדר במעלה אדומים.
נמנה עם הקבוצה הראשונה של תלמידי ישיבות ההסדר שגויסו לצנחנים אחרי מלחמת יום הכיפורים.
עבר קורס קציני חי"ר ושימש במילואים כמפקד פלוגה וקצין אג"מ.
למד לתואר ראשון ושני בהיסטוריה של עם ישראל ותלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1984 כיהן כראש מחלקת מפעלים וידיעת הארץ בתנועת בני עקיבא.
ב-1989 שימש כמנהל מתנ"ס בנימין ובשנת 1991 נשלח מטעם תנועת בני עקיבא העולמית לניו יורק וצפון אמריקה.
בשנת 1993, שנה לאחר חזרתו לארץ, שימש כמזכ"ל תנועת בני עקיבא בישראל.
ב-1996 מונה למנכ"ל מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, תפקיד בו כיהן עד אפריל 2013, אז מונה למנכ"ל המשרד לשירותי דת תחת השר נפתלי בנט ראש מפלגת הבית היהודי.
ביוני 2015, עם החלפת הממשלה, חזר לתפקידו במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, תפקיד בו הוא מכהן עד היום.
משנת 1998 עד 2002, כיהן גלט כיושב ראש המועצה הציבורית לחילופי נוער וצעירים במשרד החינוך, יושב ראש ועדת החינוך במועצה אזורית מטה בנימין וחבר מועצה בחברה להגנת הטבע.
בעבר שימש כדירקטור תיירות חינוכית בע"מ מטעם הסוכנות היהודית ויושב ראש קרן ההשתלמות בקרן הפנסיה והתגמולים "גלעד".
בשנת 1997 הציל גלט את גל הירש, אז קצין אג"ם של אוגדת איו"ש, אשר נפצע קשה מזריקת אבן לעבר מכוניתו.
נשוי לתמר טובולסקי ואב לחמישה ילדים, מתגורר בעפרה.
אלחנן ישראל מאיר (כ' בתמוז ה'תרצ"ו, 10 ביולי 1936 - י"ז באדר א' ה'תשע"ד, 17 בפברואר 2014) היה פרופסור בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, עם מומחיות בפסיכולוגיה ייעוצית תעסוקתית.
שימש יושב ראש הסתדרות הפסיכולוגים וכיושב ראש מועצת הפסיכולוגים.
לאחר סיום לימודיו בתיכון למד בישיבת קול תורה, שבה לימד הרב שלמה זלמן אוירבך, במשך כחודשיים.
הוא גויס לנח"ל והשתחרר בשנת 1956, לפני מבצע קדש.
לאחר שחרורו מצה"ל הלך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
מכיוון שבאותה עת לא היה קיים באוניברסיטה העברית חוג לפסיכולוגיה, מאיר חשב ללמוד חינוך וסוציולוגיה.
הכלכלן משה זנבר שכנע אותו ללמוד סטטיסטיקה במקום חינוך.
בשנה השנייה ללימודיו באוניברסיטה נפתח חוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
מאיר נרשם לחוג זה ולמד בשלושת החוגים במקביל.
במהלך לימודיו לתואר ראשון בפסיכולוגיה, סטטיסטיקה וסוציולוגיה, עבד בהכוונת נערים לעבודה בלשכת העבודה לנוער ולאחר מכן החל לעבוד במכון הדסה לייעוץ, במשרה חלקית.
במכון הדסה עבד במשך 35 שנים.
לאחר סיום לימודיו לתואר שני, לימד מאיר באוניברסיטת תל אביב במשך 39 שנים והגיע לדרגת פרופסור מן המניין.
בין היתר היה אחראי על התוכניות המיוחדות באוניברסיטה ועוד תפקידים שונים.
במקביל לעבודתו באוניברסיטה פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת נחשבים בפסיכולוגיה תעסוקתית.
מאיר כיהן כיושב ראש הסתדרות הפסיכולוגים בישראל במשך עשר שנים ולאחר מכן, במינוי של שר הבריאות, כיהן כיושב ראש מועצת הפסיכולוגים במשך שש שנים.
בשנת 1996 עזב את עבודתו במכון הדסה.
במהלך עבודתו באוניברסיטה הדריך 103 עבודות גמר; קרוב ל-40% מעבודות אלו פורסמו כמאמרים בכתבי עת בינלאומיים.
נישא בשנת 1963 לרחל מאיר (לבית דה פריס, ביתו של הרב פרופ' בנימין דה פריס) ונולדו להם חמישה ילדים.
כלתו, דפנה מאיר, נרצחה בינואר 2016 בחדירת מחבל לביתה בעתניאל.
בעקבות שיחה מקרית, כשנתיים לפני יציאתו לגמלאות, החליט מאיר ללמוד בישיבת עתניאל.
בשנה הראשונה הוא לימד כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בן-גוריון ובערבים למד עם חברותא בישיבה.
בשנותיו האחרונות למד בישיבה כתלמיד מן המניין והעביר אחת לשבוע שיעור על פרשת השבוע.
במהלך עבודתו באוניברסיטה פרסם מאיר עשרות מאמרים ואת הספר "יסודות הסטטיסטיקה למדעי התנהגות" (הוצאת "דיונון", מהדורה 16, 2000).
במהלך לימודיו בעתניאל פרסם חמישה ספרים בסדרת "שבת וינפש, פרשיות השבוע בניתוח פסיכולוגי" (הוצאת גילוי), "דמויות משנה בספר בראשית: ניתוח פסיכולוגי" (הוצאת גילוי, 2011) שיצא לאור גם בשפה האנגלית, ו"לימוד הלכה לפי מרכיבים" (הוצאת גילוי, 2013).
בשנת 2007 פרסם כתב העת המדעי "Journal of Vocational Behavior" מאמר שבדק את כמות הפרסומים בתחום חקר הקריירה המקצועית במשך 34 השנים שקדמו לפרסום המאמר; אוניברסיטת תל אביב דורגה במקום הראשון בדירוג האוניברסיטאות, ומאיר דורג במקום הראשון בדירוג החוקרים המפרסמים.
אלחנן דב מרוזוב (כונה חוניע, או בכינויו המחתרתי אד"ם, ראשי-תיבות של שמו; כסלו ה'תרל"ח, 1877 - ח' בניסן ה'תרצ"ח, 9 באפריל 1938) היה מזכירם האישי של האדמו"ר הרש"ב ובנו האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש, וניהל את רשת ישיבות תומכי תמימים המחתרתיות ברוסיה הסובייטית.
הוצא להורג בשל פועלו המחתרתי למען שמירת היהדות.
נולד בעיר צ'רקאסי שבאוקראינה, לצבי הירש אריה ליב ורחל לאה מרוזוב.
בגיל 13 התייתם מאביו, למד מספר שנים בישיבת מינסק אצל הגדול ממינסק.
ב-1897, כשנוסדה ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', עבר ללמוד בה, ושם למד בצוותא עם רבו לעתיד, רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד, ביוזמת אביו של הריי"צ, רבי שלום דובער שניאורסון, הרבי באותה עת.
באותה שנה נשא את אסתר, בתו של שוחט העיירה קלימוביץ', מנישואין אלו נולדו לו חמישה ילדים.
לאחר פטירתה נשא בשנית את בת דודתה, ברכה לבית כ"ץ.
מספר שנים לאחר מכן מונה למזכירו של האדמו"ר הרש"ב עד לפטירתו.
ב-1920 עבר לרוסטוב על הדון והמשיך בתפקידו כמזכירו של רבי יוסף יצחק.
יחד עם יחזקאל פייגין, ניהל את ענייני החצר ותנועת חב"ד ברוסיה.
פעילותו המחתרתית מאסרו וסוף ימיו
כשהוטל האיסור על הפצת יהדות ברוסיה הסובייטית עמד בראש העוסקים בפעילות המחתרתית של הקמת תלמודי תורה עבור ילדים יהודים.
לא ידוע רבות על פעילותו החשאית, כמו על כל פעילות המחתרת בשנים אלו.
הוא הוגדר אצל הבולשת הסובייטית כנציגו של רבי יוסף יצחק שניאורסון ברוסיה הסובייטית וכאחראי לקשר עם חסידי חב"ד בברית המועצות, לאחר שהאדמו"ר עצמו יצא משם בשנת תרפ"ח.
בשנת 1927, נאסר ביחד עם רבו, ונידון ל-3 שנות מאסר בעוון פעילות מחתרתית.
לאחר צאתו של הרבי מרוסיה ב-1927 נשאר בלנינגרד וניהל את הישיבות המחתרתיות ברוסיה.
מאז לא נשאר ללון במקום אחד, כשהוא בורח מאימת השלטון הקומוניסטי מויטבסק למוסקבה, ובחזרה ללנינגרד, כשבכל משך הזמן הזה היה תחת שם בדוי, על מנת שלא יעלו על עקבותיו.
ב-3 בפברואר 1938 נאסר מרוזוב יחד עם בנו וכתריסר יהודים, רובם חסידי חב"ד, על ידי הנ.ק.וו.ד.
קבוצה זו עונתה במרתפים והוצאה להורג.
במשך זמן ממושך לא נמסר למשפחות מה עלה בגורלם מלבד שנשלחו לגלות של עשר שנים.
עד לשנת 2014 לא היה מידע נוסף אודותם.
איתור מידע על הנרצחים ומקום קבורתם
בשנת 2014 הותר העיון בחומר ארכיוני של הק.ג.ב.
בהם תיקי מאסרם של קבוצה זו עם תמונותיהם וכתבי האישום.
בכתב אישום של כמה מהחסידים שנעצרו נאמר: .
יפרח אפראימוב, משליחי חב"ד בפטרבורג שערך את החיפוש מספר: לאחר וידוא שבמקום האנדרטה קבורים הנרצחים האסירים ומאמצים מול השלטונות אושרה הנחת מצבה עם שמותיהם לזכרם, באותו בית קברות בלנינגרד המכונה כיום סנקט פטרבורג.
ככל הנראה הוצא להורג ב-9 באפריל 1938 (ח' בניסן, ה'תרצ"ח).
למרוזוב נולדו שישה בנים ושתי בנות.
בנו הרב שלום היה מראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית שבניו יורק.
בנו שמואל נעצר יחד איתו, ועל פי המסופר, נרצח במכות לנגד עיניו.
בנו מנחם מנדל, היה משפיע בישיבת אוהלי תורה בשכונת קראון הייטס בניו יורק, נפטר בא' בשבט ה'תשע"ח בגיל 101, כזקן חסידי חב"ד
נכדו, , בן בנו פנחס, נפל במלחמת ששת הימים.
אלחנן הלפרן (19 בנובמבר 1914 – 6 באפריל 1995) היה צייר ומורה לציור ישראלי.
פעיל הלח"י וברית הבריונים בצעירותו.
יו"ר אגודת הציירים והפסלים בישראל בשנים 1967-1963.
הלפרן נולד בעיירה גוֹניוֹנְדְז (Goniądz) שבפולין ב-1914, ועלה לארץ ישראל, לתל אביב, עם משפחתו, בשנת 1921. למד בבית ספר יסודי "תחכמוני" ואחר כך ב"תיכון אליאנס", שניהם בתל אביב.
כבר בתקופה זו החל לצייר כאוטודידקט.
בשנת 1932 החל ללמוד בסמינר בית הכרם בירושלים, שם השתתף בכיתת ציור של אהרן שאול שור.
בשנת 1933, בן 19 הצטרף הלפרן ל"ברית הבריונים" ובהמשך היה לאחד מלוחמי הלח"י.
כחבר הלח"י הוא אף נכלא במחנה המעצר בלטרון ואחר כך בכלא עכו.
בין השנים 1948-1945 שימש כעורך לילה בביטאון האצ"ל, "חרות".
בשנת 1950 החל לעבוד ב, שם המשיך במשך כעשרים וחמש שנים, עם הפסקות קצרות כאשר שימש כשליח מטעם הסוכנות היהודית בתוניס וכשנסע לפריז, צרפת, ב-1953, להשתלם בציור.
כשחזר מפריז היה ממקימי "קבוצת העשרה", שניסתה דרך אלטרנטיבית לציור המקומי, מול קבוצת אופקים חדשים, שדגלה בציור אוניברסלי ומופשט.
בין השנים 1967-1962 כיהן כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בישראל ובין השנים 1967-1963 היה חבר נבחר בוועד הציירים הבינלאומי שעל יד אונסק"ו.
ב-1975 פרש מעבודתו במרכז החקלאי והתמסר לציור.
הוא לימד ציור במדרשה לאמנות ברמת השרון ובמכון אבני.
עבד בטכניקות האקוורל והשמן וצייר בעיקר ציורי נוף של ארץ ישראל.
נפטר ב-6 באפריל 1995, ונטמן בבית העלמין קריית שאול .על מצבתו נכתב -צייר .לוחם חירות ישראל.
הרב אלחנן (חונא) היילפרין (כ"ה בכסלו ה'תרפ"ב, 26 בדצמבר 1921 - ליל כ"ט בשבט ה'תשע"ה, 18 בפברואר 2015) היה רב בגולדרס גרין בלונדון ונשיא "התאחדות קהילות החרדים".
כונה אב"ד ראדומישלא על שם מקום רבנות סבו רבי שמואל ענגיל.
נולד בקאשוי (קושיצה) שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה) לרב דוד היילפרין שכיהן כרבה של דובשיץ, ולמינדל, בתו של הרב שמואל ענגיל.
שני הוריו היו צאצאים לרבי חיים הלברשטאם מצאנז.
למד אצל סבו רבי שמואל ענגיל, ואצל הרב ישראל שמואל קליין (חתנו של הרב שמעון סופר).
בגיל 14 כתב מכתב לרבי יוסף רוזין (הרוגוצ'ובר), ובמכתב התשובה כונה "הרב הגאון".
בעת מלחמת העולם הראשונה נמלט מקושיצה לואץ.
בשנת תרצ"ט (1939) היגר ללונדון והיה מקורבו של רבי שלום מוסקוביץ', האדמו"ר משאץ, שהיה קרוב משפחתו.וכן של רבי ישראל אריה מרגליות האדמו"ר מפרימשלאן לונדון ,באדר תש"ב (1942) נישא להעניא חיה, בתם של נחום ויענטא לאה לידברסקי, חסידי אלכסנדר מפרנקפורט.
אשתו למדה בווירצבורג וגורשה לפולין אך הצליחה לחזור לפרנקפורט, שם גילתה כי משפחתה גורשה לפולין.
חצי שנה לאחר נישואיו פתח את בית הכנסת, "בית שמואל" בשכונת גולדרס גרין, כיום מבתי הכנסת הגדולים בשכונה.
הוא פתח בבית הכנסת ישיבה לבחורים, אשר לאחר המלחמה היוותה את בסיס ה"מתיבתא" של הרב אברהם ישכר פרדס, שהיה רבה של דנקוב בפולין.
הוא כיהן במתיבתא כר"מ, עד שהחל לכהן כדיין בבית הדין.
בשנת תשט"ו (1955) הקים את בית הספר "פרדס", על שם הרב פרדס שנפטר ערירי.
עד לשנותיו האחרונות נהג לערוך בחינה בבית הספר מדי שבוע.
בשנת תש"כ (1960) ייסד בית ספר לבנות.
לאחר המלחמה התקרב ל"רב מטשיבין" וראה בו כרבו המובהק.
הוא נהג לאסוף כספים עבור ישיבת טשיבין.
הוא לא השתייך לחצר חסידית מסוימת, והיה מקורב לאדמו"רים רבים.
בצעירותו נסע לחצרותיהם של רבי חנה הלברשטאם מקולשיץ ושל רבי אברהם שלום הלברשטאם מסטרופקוב שהתגורר בקאשוי.
לאחר המלחמה נסע לחצרות של מספר אדמו"רים בפרט לרבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז קלויזנבורג ורבי משה יצחק גווירצמן מפשעווארסק.
בשנת תשמ"ד (1984), לאחר פטירת הרב שלמה שיינפלד, מונה במקומו לנשיא ארגון התאחדות קהילות החרדים.
חיבר קינה על השואה המתחילה "אש תוקד בקרבי, עת אעלה על זכרוני".
היה מרבה להעביר מסורות וסיפורי חסידים.
לאה מינדל - אשת רבי חיים אלתר דוד לייפר, האדמו"ר מנדבורנה-באניא בחיפה.
חנה שפרינצא - אשת רבי שמעון למברגר, האדמו"ר ממאקווא.
חתנם הוא הרב אהרן מרדכי רוקח.
הרב יצחק אריה לייבוש - רב בית-הכנסת "אשל ברמה" ברמות, חתנו של הרב שמואל אלכסנדר אונסדורפר.
נחמה מרים - אשת רבי מנחם נחום טברסקי האדמו"א מצ'רנוביל בבני ברק.
הרב ישראל שמואל דוד נחום - רב בית המדרש בית אלחנן בשכונת הנדון בלונדון, חתן הרב צבי הירש מייזליש.
הרב חיים אהרן צבי - רב בית המדרש דברי חיים בשכונת גולדרס גרין, חתן הרב מנחם מנדל שנייבאלג אב"ד מנצ'סטר.
הרב שלום יוסף - חתנו של רבי ברוך אברהם אונגר, האדמו"ר מדומברובה בורו פארק.
הרב משה יהודה דוב - ממלא מקום אביו כאב"ד ראדומישלא וכרב בית הכנסת "בית שמואל".
רבקה שלומציון - אשת הרב יוסף משה שניאורסון, ראש ישיבת טשעבין.
שיחתן של עבדי אבות, סיפורי צדיקים.
כמו כן הוציא את ספרי סבו הרב שמואל אנגל, שו"ת מהר"ש חלקים ז' וח', וחידושי מהר"ש על מסכת קידושין.
אלחנן (גרינברג) בולקינד (1834 - כ"א באב תרס"ה, 1 באוגוסט 1905) היה תעשיין הטקסטיל מהראשונים בארץ ישראל, איש העלייה הראשונה.
הוא למד בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ברוז'ינוי ולאחר מכן החל לעסוק בייצור ומכירת אריגים.
בולקינד נמנה עם קבוצת ה"ביאליסטוקאים" ואנשי קופלמן שעלו לארץ ישראל בשנת 1882, בראשית תקופת העלייה הראשונה.
כשהגיעו לחוף יפו, השלטונות העות'מאנים סירבו להכניסם לארץ ישראל.
בולקינד ובנו הבכור יעקב הורדו לחוף בהיחבא בחצות הלילה ואשתו ושאר ילדיו הועברו לביירות.
לאחר מכן, יהושע שטמפפר, איש פתח תקווה, הגיע למקום מסתורם של אשתו רבקה ושלושת ילדיהם האחרים בביירות, ובהתחפשם כבני משפחתו נסעו עמו ליפו ומשם ליהודיה.
בתחילה עבד בולקינד בנגרות, בבניית בתי שאר חברי הקבוצה.
כשנסתיימה בניית הבתים החליט שלא לעסוק בחקלאות, בה לא הבין ושדרשה השקעה מכספים שלא היו לו, והחליט לנסות את מזלו במלאכתו הישנה שעברה מדור לדור בקרב יהודי ביאליסטוק - תעשיית אריגים ושמיכות.
הוא הזמין את הנולים והחלקים הדרושים להקמת המטווייה באמצעות ידידיו בביאליסטוק.
את השאר בנה בבית המלאכה הקטן במקוה ישראל, ותוך פחות משנה נשמע משק הנולים בכל יהודיה.
רבקה אשתו וכמה ביאליסטקיאיות עשו במלאכה.
היו לו שני "קווי ייצור" עיקריים: טליתות וכפטנים ליהודים ועביות לערבים.
ימים רבים עשה בולקינד מכפר ערבי אחד למשנהו, לרכישת צמר הכבשים.
לשם כך הגיע עד לעדרי הבדואים הרחוקים בנגב.
בולקינד קבל לצורך הקמת בית המלאכה, מהברון רוטשילד, הלוואות של 2500 פרנק.
לאחר מכן, בביקורו בארץ ישראל בשנת 1887, הגיע הברון למפעל של בולקינד והזמין כ-180 עביות עבור האיכרים במושבות העבריות שהיו אז תחת חסותו; והטעם שניתן לרכישה: שלא יתגנדרו בלבושם האירופאי ושלא ימשכו את תשומת הלב של שכניהם.
לבוש זה - פסק הברון - מתאים מאוד לאקלים המקומי ולצורכי האיכר היהודי.
מתוך הסיפורים שנמסרו מפה לאוזן בארץ ישראל ידוע היה כי ביישוב עקרון, השתמשו בעביות.
אחד עשר המייסדים לבשו אותן, ואכן זכו לכינוי "אחד-עשר העביות".
לא נערכו רכישות רבות נוספות מהמפעל.
שודדים התנפלו על אלחנן בולקינד בדרכים וגזלו ממנו חומרי גלם ותוצרת מוגמרת והביאו לחיסולו של המפעל, ובעקבות זאת, שיירת גמלים הובילה את חלקי מפעלו החלוצי של אלחנן בולקינד לירושלים, אל בתי המלאכה של "כל ישראל חברים".
אחרי נטישת יהוד עבר לראשון לציון, שם עבד כטכנאי ביקב הברון רוטשילד.
בולקינד נפטר ב-1905. רעייתו רבקה נפטרה ב-1940.
אֶלְחָנָן בֶּן-יַעְרֵי-אֹרְגִים הוא דמות מקראית אשר הרג את גוליית לפי .
סיפור זה סותר לכאורה את סיפור הריגתו בידי דוד.
סיפורו של אלחנן מובא בגרסה שונה ב.
הסיפור על אלחנן בן יערי שייך לארבעה סיפורים קצרים בשמואל ב', ט"ו-כ"ב אשר תוכנם ונושאם דומה.
בסיפורים אלו מסופר על גבורתם של גיבורי דוד במלחמתם נגד פלשתים.
הסיפור על אלחנן בן יערי מובא בפסוק ב:
ב מובא הסיפור בשינוי פרטים:
כלומר לפי דברי הימים, אלחנן הרג את אחיו של גָּלְיָת, ששמו "לַחְמִי".
המילה "לַחְמִי" שימשה בספר שמואל חלק מתיאור מוצאו של אלחנן, ומצטרפת אליה המילה "אורגים", שגם היא משמשות במקום נוסף בספר שמואל, בהקשר אחר על פי הפשט - כתואר לאביו של אלחנן.
בספר שמואל אביו של אלחנן נקרא "יערי" ואילו בספר דברי הימים שמו מאוית "יעור" ולפי המסורה נקרא "יָעִיר".
לדעת משה צבי סגל השם המובא בדברי הימים הוא השם הנכון ואילו השם "יערי" משובש.
ב מסופר על אדם ששמו "אֶלְחָנָן בֶּן-דֹּדוֹ" מבית לחם ויש הסבורים כי גם שם הכוונה לאותו אדם.
השוואה מול סיפור דוד וגָלְיָת
בסיפור המופיע בשמואל א', י"ז, נ', דוד הורג את גָּלְיָת בעמק האלה ובסיפור המופיע בשמואל ב', כ"א, י"ט, הוכה גָּלְיָת על ידי אלחנן בן יערי.
הדמיון בין שני הסיפורים אינו רק בזהות המפסיד אלא גם במקום מוצאו העיר גת.
בשני המקורות נערך קרב ביניים בין שני יחידים.
בשני הסיפורים מושווית חניתו של גָּלְיָת ל"מנור אורגים".
השוני בין שני הסיפורים הוא שדוד הכה את הפלישתי בעמק האלה, ואילו בסיפור על אלחנן בן יערי מוזכר מקום אחר בשם "גוֹב".
הדמיון בין שני הסיפורים יחד עם הקרבה הפלאוגרפית בכתב העברי-ארמי בין השם "ישי" לשם "יערי" הביאה חלק מהחוקרים למסקנה כי אלחנן הוא שמו הקדום של דוד ושבתעתוק שם אביו חל שיבוש.
לדעת חוקרי מקרא כדוגמת יאיר זקוביץ, סיפור על דמות שולית זו מאוגד ומסופח לדמותו של דוד, שהיא הדמות המרכזית.
לשיטתם, סיפורו של אלחנן הוא המסורת הקדומה ואילו סיפור דוד וגָּלְיָת הוא סיפור מעובד הבא להאדיר את שמו של דוד.