tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודים גורשו שוב מבזל ב-1543, אם כי הם שוב מצאו במהרה את דרכם חזרה.
יהודים נבחרים התקבלו עד מהרה בחזרה לבזל כאשר מדפיסים נוצרים החלו להדפיס טקסטים עבריים.
הם דרשו מיהודים להגיה את הטקסטים, וכך ניתנו מאות אישורי שהייה ליהודים.
פוגרומים דומים התרחשו בפרייבורג ב-30 בינואר, ובשטרסבורג ב-14 בפברואר.
הטבח התרחש במיוחד לפני שהמוות השחור הגיע אפילו לעיר.
כשהיא פרצה לבסוף באפריל עד מאי 1349, עדיין האשימו את היהודים המומרים בהרעלת באר.
הם הואשמו ובחלקם הוצאו להורג, בחלקם גורשו.
עד סוף שנת 1349 נרצחו יהודי בזל, בית הקברות שלהם נהרס וכל החובות ליהודים הוכרזו מסודרים.
טבח ארפורט התרחש בקהילה היהודית בארפורט, גרמניה, בא' בניסן ה'ק"ט (21 במרץ 1349), כחלק מגזירות ק"ט בימי המוות השחור.
במהלך הפרעות נטבחו עד כ-3,000 יהודים מבני הקהילה, והניצולים מבני הקהילה גורש מהעיר.
חלק מהיהודים הציתו את בתיהם ורכושם ונספו בלהבות לפני שניתן היה להתקיף אותם.
הטבח החל בשבת בבוקר, בעת תפילת שחרית, ואחד ממוקדי הטבח העיקריים היה בית הכנסת של הקהילה.
בית הכנסת עצמו ניזוק בפרעות, אך שופץ והוא עומד על תלו עד היום.
יש הסוברים שבין הנרצחים היה הרב אלכסנדרי זוסלין הכהן, מחבר "ספר האגודה".
ר' ישראל ברבי יואל מארפורט, שניצל מן ההריגה, כתב קינה על האירוע, בשם: "ציון אֲרַיַוֵךְ בכי", ובה מוזכר ר' אלכסנדר זוסלין.
כתבי יד עבריים רבים שהיו בידי הקהילה הושחתו במהלך הטבח ונבזזו בידי הפורעים.
לאחר גירוש היהודים, הוחרמו כתבי היד בידי עיריית ארפורט, ואחדים מהם נמכרו על ידה לאורך השנים.
אוסף גדול של כתבי יד עבריים שהיו בבעלות קהילת ארפורט התגלגלו לספריית הכנסייה האוונגליסטית בעיר.
בשנת 1879 מכרה הכנסייה האוונגלית את כתבי היד היהודיים שברשותה לידי ספריית המדינה בברלין, תמורת 5,000 מרקים, ושם הם שמורים עד היום כ"אוסף ארפורט".
בין כתבי היד באוסף ארפורט ספרי תורה, חומשים, מחזור וכן כתב יד ארפורט לתוספתא, אחד מכתבי היד החשובים של התוספתא.
מקורות שונים מוסרים תאריכים שונים למועד הטבח: 21 במרץ 1349, 2 במרץ או באוגוסט של אותה שנה.
עם זאת, מרבית המקורות מציינים את התאריך 21 במרץ, שחל באותה שנה בשבת, א' בניסן ה'ק"ט.
תאריך זה אומת גם מהשוואה לממצאים שנמצאו על ספרי התורה שהושחתו ונבזזו מבית הכנסת במהלך הטבח.
סימני השריפה וההשחתה שנמצאו על ספרי התורה מראים שספר תורה אחד היה גלול לפרשת תזריע ואחר לפרשת פינחס.
קריאות אלה תואמות את הקריאות שהיו אמורות להקרא בשבת שבה אירע הטבח (פרשת תזריע הייתה פרשת השבוע באותה שבת, ומפרשת פינחס קראו לכבוד ראש חודש).
כמו כן, על מחזור הקהילה שנבזז אף הוא נמצאו כתמי דם בעמוד היוצר לפרשת החודש שנאמר באותה שבת.
טבח באר טוביה היה פוגרום שערכו מאות ערבים באוגוסט 1929 במושבה באר טוביה כחלק ממאורעות תרפ"ט.
בטבח נרצחו שני תושבי המקום ונפצעו ארבעה.
כל בתי המושבה נשרפו עד היסוד.
חברי המושבה התפזרו ביישובים אחרים בארץ, וחלקם עזבו את ארץ ישראל.
היישוב חודש לאחר מספר חודשים על ידי מתיישבים חדשים.
החל משנת 1888 היה במקום מושבה יהודית.
רוב הזמן קראו לה הן בדיבור והן בכתובים, קסטינה (Kastina) או קוסטינה (Kustina) בהתחלה הייתה במקום מושבת הברון קסטינה, שהתקיימה בשנים 1888–1890, ולאחר מכן מושבת חובבי ציון באר טוביה (1896–1929).
באוגוסט 1888 דווח בהמליץ על ההכנות להתיישבות: "במושבה החדשה אשר בקרבת גדרה הנקראת בשם "באר טוביה", תמצאנה ארבע בארות מים שנסתמו, ובמשך שבועות אחדים יסירו את העפר מעליהן וינקו אותן".
בשנת 1921 התגוררו בבאר טוביה 15 איכרים ומשפחותיהם ו-15 חברי קבוצת הפועלים.
ב-1924 חברי קבוצת הפועלים עברו למושב נהלל ולקבוצת גבע, וחמשת המשקים שבהם שהו, נמכרו למתיישבים חדשים, בהם ד"ר חיים יזרעאלי, רופא מחוזי מטעם המנדט הבריטי, שהיה אחראי על כל אזור הדרום.
אף על פי שהמושבה הייתה קטנה, פעלו במקום בית ספר עם שמונה כיתות ומורה אחד, בית כנסת ועזרה רפואית של חובש.
בזמן המתקפה היה בה ישוב יהודי מזה כ-40 שנה, שהיה גם היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל באותה תקופה.
לדברי אנשי המושבה, ההתקפה על המושבה לא הייתה פתאומית.
זמן מה לפני התקיפה חל שינוי באווירה.
מכוניות (שהיו נדירות באותם ימים) סבבו את היישוב ביום ובלילה כשהן מלאות ערבים.
הדבר עורר חששות בקרב אנשי המושבה.
התושבים פנו לשלטונות המנדט, אך גם שעות לפני המתקפה נענו כי אין חשש למתקפה.
לאחר בקשות רבות, שנענו בתחילה בסירוב, שלחו השלטונות שלושה שוטרים ערבים רק בשבת, 24 באוגוסט.
ב-23 באוגוסט 1929 מאות פורעים ערבים תקפו את המושבה, חלקם ערבים ממג'דל.
130 התושבים התבצרו בבניין אבן של רפת.
במושבה היה ארגז חתום בידי הממשלה שהיו בו בתחילה 36 רובים, אך הם הלכו והתמעטו, ועד לפרעות נותרו בו 5 רובים.
השוטרים הערבים לא נתנו רשות לאיכרים היהודים להשתמש ברובים.
בזמן הפרעות, הסתתרו השוטרים הערבים, וחמישה צעירים יהודים החליטו להשתמש ברובים כדי להגן על בני המושבה הנצורים.
כך הם הגנו על עצמם במשך שלושה ימים.
ב-26 באוגוסט נערכה התקפה על באר טוביה.
באותו בוקר נרשם ביומן המבצעים של מפקד משטרת מחוז לוד: "באר טוביה מותקפת על ידי אלפיים ערבים.
היהודים מרוכזים בבית אחד והמושבה בוערת.
דרושות משאיות 7 טון להעביר האנשים לרחובות".
במהלך המתקפה נרצח ד"ר חיים יזרעאל.
בן המושבה, בנימין-צבי רוזן (הרשל רוזין), שהתבצר בבית הכנסת כי חשב ששם לא יפגעו בו, נרצח גם הוא.
הפורעים עטפו את גופתו בספרי תורה שהוציאו מבית הכנסת, ושרפו אותה ברחוב המושבה.
הבוזזים חיללו את בית הכנסת וקרעו את ספרי התורה שהיו בו.
אז שלחו הבריטים שלוש משאיות, עליהן העמיסו את כל האנשים במקום, בלי להתיר להם אפילו לקבור את המתים, ופינו אותם לרחובות.
בספטמבר 1929 התקיים משפטם של 34 איכרים מהכפר הערבי הסמוך בית דראס שמשטרת המנדט מצאה בביתם חפצים שנשדדו מבאר טוביה.
הם קיבלו עונש של חצי שנת מאסר, ואחד מהם שבכליו נמצא אקדח נידון לשנת מאסר.
נציגי המושבה החרבה זעמו על תגובת השלטונות ובתי המשפט.
דוד ולצר, שכנא איזנשטט ואהרון קורציק כתבו מכתב קבילה לנציב העליון לארץ ישראל.
הם קבלו על העדר גביית עדות מעדים יהודים, דרשו כי יפוטרו הפקידים שלא מילאו את תפקידם בהגנת היישוב היהודי, דרשו את הענשת השוטרים הערבים שהפריעו לדבריהם להגנת היישוב ואת החמרת עונשם של הפורעים הערבים מבית דראם.
הם דרשו פיצוי כספי לאלמנתו וליתומיו של ד"ר יזרעאלי, פיצוי לפצועים ולנכים, פיצוי לפליטי היישוב ופיצויים על נזקים לרכוש.
כמו כן הם דרשו מינוי פקידים ושוטרים יהודים שיגנו על התושבים במחוז עזה לשם הבטחת ההגנה על התושבים היהודים.
במסגרת התביעה במשפטיהם של תוקפי באר טוביה, העיד בין היתר חלים בסטה, מצרי קופטי ששירת כקצין כפרים במשטרת רמלה ושלח את אנשיו להגן על היישובים היהודיים בסביבה.
בין היתר, עצר לחקירה ערבים שהיו מעורבים במתקפות על היישובים היהודיים, וחלקם היו פצועים, ובתגובה לכך, בתחילת נובמבר 1929 פנו ערבים מרמלה לנציב העליון בדרישה לפיטוריו באשמה שהפגין יחס קשה ל"ניזוקי המהומות", אולם הוא לא פוטר.
הסופר משה סתוי (סטבסקי) היה פועל במושבה, וכתב על חורבן המושבה את הפואמה "לאחותי באר-טוביה" בה הוא מתאר את החורבן ומנבא עתיד טוב יותר.
הוחלט כי במקום יוקם מושב עובדים.
בתהליך מיון קפדני גובש ארגון של 44 משפחות שהורכב מ-3 קבוצות: אנשי הגליל העליון; יוצאי מרחביה; ותיקי מלחמת העולם הראשונה מאנשי הגדוד העברי שנשארו בארץ.
במרץ 1930 הגיע לבאר טוביה כח חלוץ של המתיישבים החדשים ובקיץ אותה שנה עלו 44 המשפחות על הקרקע.
טבח אדנה (בארמנית: Ադանայի կոտորած, בטורקית: Adana Katliamı) היה מעשה טבח המוני שבו נרצחו עשרות אלפי נוצרים ארמנים בידי עות'מאנים מוסלמים באפריל 1909, בוילאייט אדנה של האימפריה העות'מאנית בזמן ההפיכה הנגדית העות'מאנית.
בסביבות 20,000 עד 25,000 בני אדם נרצחו בשורה של מעשי טבח שנמשכה כחודש שלם, באדנה ובערים הסובבות אותם, רובם ארמנים; דווח כי גם כ-1,300 אשורים נרצחו במהלך הטבח.
בניגוד למעשי הטבח הקודמים של החמידים, האירועים לא אורגנו על ידי הממשל המרכזי אלא יזמו על ידי פקידים מקומיים, אינטלקטואלים ואנשי דת איסלאמיים, כולל תומכי מועצת האיחוד והקידמה (CUP) באדנה.
הפרופסור להיסטוריה רונלד גריגור סאני מאוניברסיטת מישיגן מתאר את טבח אדנה כ"יותר כמו מהומה עירונית שהידרדרה לפוגרום ולא הרג המוני ביוזמת המדינה".
הטבח באדנה היה חלק משרשרת אירועים של התנכלויות, אלימות ומעשי טבח שהובילו בסופו של דבר לרצח העם הארמני ב-1915.
בשנת 1908 התרחשה באימפריה העות'מאנית הפיכה צבאית, כאשר "הטורקים הצעירים" תפסו את השלטון והדיחו את הסולטאן.
עם עלייתם של הטורקים הצעירים קיוו הארמנים לזכות ולממש את שאיפתם לאוטונומיה.
ואכן, בתחילת שלטונם של הטורקים הצעירים קיבלו הארמנים שוויון זכויות, זכות לשרת בצבא (שהייתה נתונה עד אז למוסלמים בלבד) וזכות להיבחר לפרלמנט החדש.
בתחילת 1909 נערכה הפיכת-נגד על ידי מספר גורמים צבאיים עות'מאניים ראקציונרים, בצירוף סטודנטים לתאולוגיה אסלאמית, שמטרתם הייתה להחזיר את השליטה במדינה לסולטאן ולשלטון השריעה.
מהומות וקרבות פרצו בין הכוחות הראקציונרים לבין כוחות מועצת האיחוד והקידמה, עד שמועצת האיחוד והקידמה הצליחה לבסוף לדכא את המרד באירוע 31 במרץ (לפי הלוח היוליאני, 13 באפריל לפי הלוח הגרגוריאני).
אך בעוד שתנועת הפיכת-הנגד סימנה בהתחלה את ממשלת הטורקים הצעירים כמטרה, היא גלשה לפוגרומים נגד הארמנים, שנתפשו כמי שתמכו בהחזרת החוקה ושימשו כשעיר לעזאזל בין הכוחות.
כאשר נקראו כוחות צבא עות'מאניים לטפל באירועים, במקום לנסות לשכך את האלימות, הם השתתפו בביזת מובלעות ארמניות בנפת אדנה שבקיליקיה באזור החוף.
בטבח אדנה נרצחו כ-20,000 ארמנים ורבעים וכפרים ארמנים נשרפו ונשדדו.
בעוד שהמרד נמשך עשרה ימים בלבד, הוא גרם לפוגרום ומעשי טבח בארמנים שנמשכו למעלה מחודש.
ארשגוהי טאוטיג היא הראשונה שדיווחה על האירוע וביקרה במקום.
זאבל יסאיאן עשתה מספר כתבות על הנושא וכתבה יצירות ספרותיות בהקשר לרצח העם באדנה.
תגובות ביישוב היהודי בארץ ישראל
ב-4 במאי 1909, לאחר טבח אדנה שהחל בחודש אפריל, פרסם איתמר בן-אב"י, עורך העיתון "הצבי" של אליעזר בן-יהודה, מאמר־מערכת בשם "אנחנו", בו הוא מאשים את היהודים בעמידה מן הצד ואדישות אל מול הטבח שעורכים הטורקים בארמנים: .
בן-אב"י טוען במאמר כי היהודים בירושלים אינם אוספים כספים לתרומה, למרות בקשת העדה הארמנית, וזאת מתוך אתנוצנטריות, שאף נוספת לה מסורת עממית: "לפי מסורה בעם הפשוט, הארמנים אינם אלא עמלקים".
משום כך החליט בן אב"י לפתוח בעיתון מגבית "לטובת הארמנים הנשחטים" ולפרסם קול קורא: .
ב-17 במאי 1909, במדור "חדשות אחרונות" תחת הכותרת "הטבח בארמנים" נכתב בעיתון: .
כעבור יומיים, תחת כותרת זהה נכתב: .
למחרת, תחת הכותרת "הטבח בעדנה", עודכנו המספרים: .
טבח באטאק היה טבח בבולגרים בעיירה באטאק על ידי חיילי פרשים עות'מאנים לא סדירים בשנת 1876, בתחילת מרד אפריל הבולגרי.
מספר הנרצחים בטבח נע בין 1,200 ל-8,000, וההערכה הנפוצה ביותר היא 5,000 קורבנות.
הטבח חסר ההבחנה של אזרחים לא לוחמים בבאטאק זעזע את הציבור הרחב במערב אירופה ונודע בעיתונות בתור "הזוועות הבולגריות" ו"פשע המאה".
הנציב הבריטי וולטר ברינג, נשלח על ידי שגרירות בריטניה באיסטנבול כדי לאמת את האירועים, ותיאר את הטבח "כאולי הפשע הנתעב ביותר שהכתים את ההיסטוריה של המאה הנוכחית".
האירועים בבאטאק עוררו סערה ציבורית ברחבי אירופה, גייסו אנשים פשוטים ואינטלקטואלים מפורסמים לדרוש רפורמה במודל השלטון העות'מאני של ארצות בולגריה, ובסופו של דבר הובילו להקמתה מחדש של מדינה בולגרית נפרדת ב-1878.
טֶבַח אומן (נקרא גם פרעות גונטה או גזרת גונטה) היה טבח המוני שביצעו בשנת 1768 מורדים היידמקים בעיר אומן שבאיחוד הפולני־ליטאי.
לפי ההערכות נרצחו בטבח כמה אלפים מיהודי העיר.
הטבח היה שיאו של מרד קולייבשצ'ינה של ההידמקים נגד השלטון הפולני.
ההידמקים היו חברי תנועת קוזאקים אוקראינית, שפעלה כנגד השלטון הפולני במאה ה-18. הם הובילו שלוש פעמים מרד כנגד השלטון: הראשון ב-1734 בזמן מלחמת הירושה הפולנית, השני ב-1750, והשלישי ב-1768. המרד השלישי נקרא בשם קוליבשצ'ינה , ובראשו עמד מקסים זליזניאק .
ביוני 1768 התקרב ז'לזניאק עם חייליו לעיר אומן.
הוא החזיק מסמך שבו פקודה מזויפת בשם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה שמורה לטבוח ביהודים ובפולנים.
איוואן גונטה שפיקד על חיל מצב שהציבו שלטונות פולין בעיר והיה אמור להילחם במורדים ההיידמקים, נשלח על ידי מפקדו פרנצישק סלזי פוטוצקי לקדם משא ומתן עם המורדים המתקרבים.
הוא בגד במפקדו והחליט במקום זאת להצטרף עם המיליציה שלו לזליזניאק ולהוביל ביחד איתו את כיבוש העיר.
ב-17 ביוני החל מצור על העיר, וב-20 ביוני נכנסו המורדים לאומן ובמשך יומיים טבחו ביהודים ובפולנים והרסו את העיר.
בתחילה נלחמו האצילים הפולנים לצד היהודים אך בהמשך הגיע מושל העיר להסכם בין הפולנים למורדים והיהודים נותרו להתמודד לבדם.
מנהיגי הקהילה לייב משריגרוד ומשה מנקר יחד עם כ-3,000 יהודים נוספים נמלטו לבית הכנסת, שם תכננו להגן על עצמם.
לייב משריגרוד ומשה מנקר הצליחו להרוג למעלה מעשרים מהתוקפים, אך בתגובה נורה פגז לעבר דלתות בית הכנסת ומאות נהרגו במקום.
פלוגות קטנות של היידמקים פשטו על טולצ'ין, רשקוב, פאסטוב, באלטה וערים נוספות וטבחו גם שם ביהודים.
באחת מהכרוניקות שחוברו על הטבח מתואר:
בכמה מקורות נטען שמספר הנרצחים בטבח עמד על עשרות אלפים, גונטה עצמו נקב במשפטו במספר 33,000 ויש שאף העריכו את מספר ההרוגים הכולל ב-50,000 או קרוב ל-100,000 אך ההערכה המקובלת אצל היסטוריונים מודרניים שמספר הנרצחים היהודים היה בין 1,400 ל-7,000 ומספר הנרצחים הפולנים היה בין 600 ל-5,000.
לאחר הטבח באומן נלכדו גונטה וזליזניאק בפקודת הגנרל הרוסי מיכאיל קרצ'טניקוב .
גונטה שהיה נתין פולני הוסגר לידי ממשלת פולין, נשפט ונגזר עליו גזר דין מוות.
זמן קצר לאחר מכן הוא הוצא להורג וגופתו בותרה.
זליזניאק שהיה נתין רוסי נשפט על ידי הרוסים לגלות ועבודות פרך.
בשל המאורע, נקבע התאריך ה' בתמוז בקהילת יהודי אומן ליום צום ונכתבה "קינת אומן" המתארת את הטבח והחורבן.
לפי מסורת חסידות ברסלב, רבי נחמן מברסלב ביקש להיקבר באומן בשל אלפי הרוגי הטבח שקבורים בעיר.
ב־10 ביוני 1944, ארבעה ימים לאחר הפלישה לנורמנדי, הכפר אורדור-סור-גלאן שבוויין עילית בצרפת הכבושה בידי הנאצים נחרב, כאשר 642 אזרחים – גברים לא חמושים, נשים וילדים – נרצחו על ידי יחידה של הוואפן אס אס.
הטבח בוצע כנקמה במסגרת ענישה קולקטיבית על פעילות התנועת ההתנגדות הצרפתית באזור, שכללה את חטיפתו והוצאתו להורג של השטורמבאנפיהרר הלמוט קמפפה, מפקד הגדוד השלישי ברגימנט ה־SS ה־4, וחבר קרוב של מפקד הגדוד הראשון באותו רגימנט, השטורמבאנפיהרר אדולף דיקמן.
משתף פעולה מסר דיווח מוטעה לגרמנים שטען שקמפפה נשרף חי לעיני קהל.
שניהם היו מפקדי גדודים בדיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה.
הגרמנים רצחו את כל מי שנמצא בכפר באותה העת, כולל תושבים ועוברי אורח מהאזור.
הגברים הובלו לאסמים ולמחסנים, שם נורו ברגליהם ונשרפו חיים לאחר שהמבנים הוצתו.
הנשים והילדים רוכזו בכנסייה, שהועלתה באש; אלו שניסו להימלט דרך החלונות נורו במקלעים.
הכוחות הגרמנים בזזו את הכפר באופן נרחב.
בסך הכול, 642 בני אדם נרצחו.
בין ההרוגים היו 17 אזרחים ספרדים, 8 איטלקים (אישה ושבעה מתוך תשעת ילדיה) ו־3 פולנים.
שישה אנשים הצליחו להימלט מהטבח.
השורד האחרון, רוברט הברס, שפעל לפיוס בין צרפת, גרמניה ואוסטריה, נפטר ב־11 בפברואר 2023 בגיל 97. בעת הטבח הוא היה בן 18.
כפר חדש לחלוטין הוקם בסמוך לאחר המלחמה.
נשיא צרפת שארל דה גול הורה לשמר את חורבות הכפר הישן כאתר זיכרון ומוזיאון קבוע.
בשנת 1983, קצין ה־SS אונטרשטורמפיהרר היינץ בארט היה למפקד הראשון שנשפט על הטבח.
הוא טען בבית המשפט כי היה המום מכך שהיו ניצולים, וציין כי ההחלטה הייתה למחוק את הכפר מעל פני האדמה.
במשפטו נכחו שורדים של הטבח, והוא נידון למאסר עולם.
בפברואר 1944 הוצבה דיוויזיית האס אס השנייה "דאס רייך" בעיירה ולנס ד'אז'ן שבדרום צרפת, צפונית לטולוז, כשהיא ממתינה לאספקת ציוד חדש ולתגבורות.
בעקבות הפלישה לנורמנדי ביוני 1944, קיבלה הדיוויזיה פקודה לנוע צפונה כדי לבלום את התקדמות בעלות הברית.
אחת מיחידותיה הייתה רגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי "Der Führer".
הסגל שלו כלל את מפקד הרגימנט,SS-שטנדרטנפיהרר סילבסטר שטדלר, ואת המג"דים ה-SS שטנדרטנפיהרר, בין היתר המג"ד אדולף דיקמן, שפיקד על הגדוד הראשון, ו-SS שטנדרטנפיהרר אוטו ויידינגר, יורשו המיועד של שטדלר, שהצטרף לרגימנט כדי להכיר את החטיבה.
הפיקוד עבר לויידינגר ב-14 ביוני.
בשעות הבוקר המוקדמות של 10 ביוני 1944 הודיע דיקמן לויידינגר כי פנו אליו שני אנשי המיליציה הצרפתית, כוח צבאי למחצה של משטר וישי.
הם טענו שקצין מהוואפן אס אס מוחזק כשבוי בידי התנגדות הצרפתית באורדור-סור-גלאן, שהיה כפר סמוך אליהם.
הקצין השבוי זוהה בתור שטנדרטנפיהרר הלמוט קמפפה, מפקד גדוד הסיור של דיוויזיית הפאנצר השנייה "דאס רייך".
קמפפה נתפס בידי לוחמי המאקי של לימוזן ביום שלפני כן, בזמן שנסע ברכב צבאי גרמני שסומן כאמבולנס, ונהנה מהגנת אמנת ז'נבה.
ב-10 ביוני כיתר גדודו של דיקמן את אורדור-סור-גלאן והורה לכל התושבים להתאסף בכיכר הכפר לצורך בדיקת תעודות הזהות שלהם.
בין העצורים היו גם שישה אנשים שלא היו תושבי המקום, אלא רוכבי אופניים שעברו במקרה בכפר בעת הגעת כוחות האס אס.
הנשים והילדים ננעלו בכנסייה, והכפר נבזז.
הגברים הובלו לשישה אסמים וסככות, שבהם כבר הוצבו מקלעים.
על פי עדות של ניצול, אנשי האס אס פתחו באש לעבר רגלי הקרבנות, כדי למנוע מהם לברוח.
לאחר מכן שפכו עליהם דלק והעלו את האסמים באש.
רק שישה גברים הצליחו להימלט, ואחד מהם נורה למוות מאוחר יותר כשנראה צועד לאורך הדרך.
בסך הכול נרצחו בטבח 190 גברים.
אנשי האס אס הניחו נשק תבערה בסמוך לכנסייה והציתו אותו.
כאשר הנשים והילדים ניסו להימלט דרך הדלתות והחלונות, הם נורו במקלעים.
היחידה שהצליחה לשרוד הייתה מרגריט רופאנש, בת 47. היא נמלטה דרך חלון החדר תשמישי הקדושה, ואחריה ניסו להימלט אישה צעירה וילד.
שני האחרונים נורו למוות, אך רופאנש הצליחה לזחול אל שיחי אפונה ולהסתתר במשך הלילה עד שנמצאה וחולצה בבוקר שלמחרת.
כעשרים מתושבי הכפר ברחו מיד עם הגעת אנשי האס אס.
באותו לילה הוצת הכפר בחלקו.
מספר ימים לאחר מכן הותר לניצולים לקבור את 642 קורבנות הטבח.
אדולף דיקמן טען כי מדובר בפעולת תגמול על פעילות הפרטיזנים בטול ועל חטיפתו ורציחתו של מפקד האס אס הלמוט קמפפה, שנשרף למוות יחד עם חיילים גרמנים נוספים בתוך אמבולנס צבאי.
בין הגברים שנרצחו היו שלושה כמרים ששירתו בכפר.
דווח כי אנשי האס אס חיללו את הכנסייה, כולל פיזור מכוון של לחם הקודש, בטרם ריכזו בה את הנשים והילדים.
בישוף לימוז' ביקר בכפר לאחר הטבח והיה מהדמויות הציבוריות הראשונות שהגיעו למקום.
תיאורו על מה שראה נחשב לאחת העדויות המוקדמות ביותר.
בין אלו שנשלחו לקבור את הנרצחים ולתעד את האירוע בצילומים היו מספר תלמידי סמינר לכמרים מקומי.
מרפי, נווט אמריקאי בן 20 שהיה בבואינג B-17 מבצר מעופף אשר הופל מעל אבור , צרפת בסוף אפריל 1944, היה עד לתוצאות הטבח.
לאחר שהוסתר על ידי המחתרת הצרפתית, מרפי הועבר לאנגליה ב-6 באוגוסט, ובתשאול מילא שאלון ב-7 באוגוסט והכין מספר טיוטות של דו"ח רשמי.
הגרסה שהוגשה בסופו של דבר ב-15 באוגוסט כוללת תוספת כתובה ביד:
הדו"ח של מרפי פורסם לציבור ב-2011 לאחר בקשה לפי חוק חופש המידע על ידי נכדו, עורך דין בחטיבת הביטחון הלאומי של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
זהו הדו"ח היחיד המוזכר בו צליבה של תינוק.
שיין הריס מסיק כי התוספת היא הצהרה נכונה של מרפי, ושהעיר, שלא צוינה בדו"ח של מרפי, יש סבירות גבוהה שהיא אורדור-סור-גלאן.
היו הפגנות בעקבות הפעולה החד-צדדית של דייקמן, הן מצד גנרל-פלדמרשל ארווין רומל, הגנרל וולטר גלייניגר, מפקד הגרמנים בלימוז', כמו גם מצד ממשלת וישי.
אפילו המח"ט שטדלר סבר כי דיקמן חרג הרבה מהוראותיו והחל בחקירה.
עם זאת, דיקמן נהרג בפעולה זמן קצר לאחר מכן במהלך המערכה בנורמנדי; רבים מהחיילים בגדוד ה-3, שביצע את הטבח, נהרגו גם הם במהלך הקרב.
ב-12 בינואר 1953, בית הדין הצבאי בבורדו דן באישומים נגד 65 החיילים שנותרו מתוך כ-200 אנשי האס אס שהיו מעורבים.
רק 21 מהם היו נוכחים, כי רבים מהם היו בגרמניה המערבית וגרמניה המזרחית, שלא הסכימו להסגירם.
שבעה מתוך הנוכחים היו אזרחים גרמנים, אך 14 היו אלזסים, אזרחים צרפתיים שהאזור שבו גרו נכבש על ידי גרמניה ב-1940 והיה חלק מהרייך הגרמני.
כל האלזסים, פרט לאחד, טענו כי אולצו להתגייס לוואפן אס אס.
חיילי חובה אלו מאלזס ולורן כינו את עצמם malgré-nous, כלומר "בניגוד לרצוננו".
ב-11 בפברואר, 19 מתוך 20 הנאשמים הורשעו.
חמישה מהם קיבלו עונשי מאסר ושניים הוצאו להורג.
ההפגנות המתמשכות באלזס (כולל דרישות לאוטונומיה) לחצו על הפרלמנט הצרפתי לחוקק חוק חנינה לכל חברי malgré-nous ב-19 בפברואר.
לאחר מכן, האלזסים בוואפן אס אס שהורשעו שוחררו, דבר שגרם למחאות רבות באזור לימוזן.
עד 1958, כל הנאשמים הגרמנים שנותרו שוחררו.
הגנרל היינץ לאמרדינג מדיוויזיית "דאס רייך", שנתן את הפקודות לנקמה קולקטיבית נגד התנגדות, מת ב-1971 לאחר קריירה יזמית מצליחה.
בזמן המשפט, הוא התגורר בדיסלדורף, באזור כיבוש בריטי בגרמניה המערבית, והממשלה הצרפתית לא הצליחה להשיג את הסגרתו מגרמניה המערבית.
המשפט האחרון של חבר הוואפן אס אס שהיה מעורב בטבח התקיים ב-1983. האובר-שטורמפיהרר לשעבר היינץ בארט אותר בגרמניה המזרחית.
בארט היה מפקד פלוגה ברגימנט "Der Führer", ומסר פקודות לירות ב-20 גברים במוסך.
הוא הורשע למאסר עולם על ידי הסנאט הראשון של בית המשפט בעיר ברלין.
הוא שוחרר מהכלא בגרמניה המאוחדת ב-1997 ונפטר באוגוסט 2007.
ב-8 בינואר 2014, ורנר כריסטוקט, חבר לשעבר בפלוגה השלישית של הגדוד הראשון ברגימנט "Der Führer", הועמד לדין על ידי בית המשפט המדינתי בקלן, על 25 אישומים ברצח ומאות אישומים בשותפות לרצח בהקשר לטבח באורדואר-סור-גלן.
הנאשם, אשר זוהה רק בתור ורנר סי., היה אמור להגיב לאישומים עד 31 במרץ 2014. אם התיק היה עובר למשפט, ייתכן כי היה מתנהל בבית משפט לנוער כי הנאשם היה בן 19 בלבד בזמן האירוע.
על פי עורך דינו, ריינר פוהלן, הנאשם הודה שהיה בכפר, אך הכחיש את מעורבותו ברציחות.
ב-9 בדצמבר 2014, בית המשפט סגר את התיק, בשל חוסר ראיות אמינות או עדויות שיכולות להפריך את טענת הנאשם כי לא היה חלק מהטבח.
לאחר המלחמה, החליט הגנרל שארל דה גול כי הכפר לא ייבנה מחדש, אלא יישאר כאנדרטה לזוועות הכיבוש הנאצי.
הכפר החדש אורדור-סור-גלאן (אוכלוסייתו הייתה 2,375 בשנת 2012), צפונית-מערבית לאתר הטבח, נבנה לאחר המלחמה.
חורבות הכפר המקורי נשארו כאנדרטה לנרצחים ולייצוג אתרים ואירועים דומים.
בשנת 1999, נשיא צרפת ז'אק שיראק הקדיש מוזיאון היסטוריה לטבח, מרכז ההנצחה באורדור, בסמוך לכניסה לכפר הקדושים המעונים ("הכפר המרטיר").
המוזיאון כולל פריטים שנמצאו בבניינים השרופים: שעונים שעצרו בשעה בה בעליהם נשרפו חיים, משקפיים שהתמזגו עקב החום העז, ופריטים אישיים שונים.
ב-6 ביוני 2004, במהלך טקס הזיכרון לפלישת נורמנדי בקאן, קבע קנצלר גרמניה גרהרד שרדר כי גרמניה לא תשכח את הזוועות הנאציות, והוא הזכיר באופן ספציפי את אורדור-סור-גלן.
ב-4 בספטמבר 2013, נשיא גרמניה יואכים גאוק ונשיא צרפת פרנסואה הולנד ביקרו בכפר הרפאים אורדור-סור-גלן.
לאחר הסיור באתר, התקיימה מסיבת עיתונאים משותפת ששודרה על ידי שני המנהיגים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה נשיא גרמניה ביקר באתר אחד מהטבחים הגדולים ביותר במלחמת העולם השנייה על אדמת צרפת.
ב-28 באפריל 2017, המועמד לנשיאות הצרפתי עמנואל מקרון ביקר באורדור-סור-גלאן ופגש את שורד הטבח היחיד שנותר, רוברט הברס.
הברס היה בן 18 בזמן הטבח ונפטר בגיל 97 בשנת 2023.
סיפורו של אורדור-סור-גלאן הוצג בסדרת הטלוויזיה הבריטית הדוקומנטרית עולם במלחמה בשנים 1973–1974, שסופר על ידי לורנס אוליבייה.
הפרקים הראשונים והאחרונים (1 ו-26, שכותרתם "גרמניה חדשה" ו"זכור" בהתאמה) מציגים תצפיות מסוקים של הכפר ההרוס, משובצות בתמונות של הקורבנות המופיעות על קבריהם.
הטבח מוזכר בסדרה מלחמת העולם השנייה בצבע משנת 2010 בפרק "Overlord", ששודר ב-7 בינואר 2010. הוא הוצג גם בחלק 2 של צבא המוות של היטלר, ששודר ב-27 בנובמבר 2015, והציג את שתי התמונות מהתקופה יחד עם ההריסות כפי שהן היום.
הסרט הצ'כוסלובקי Ikarie XB-1 משנת 1963 מתייחס לטבח, עם דמות המתייחסת לצוות של בני אדם מהמאה ה-20 כ"זבל אנושי, שהשאיר מאחוריהם את אושוויץ, אורדור, הירושימה".
הסרט הצרפתי Le vieux fusil משנת 1975, מבוסס על עובדות אלו.
הסרט הבריטי מזכרת משנת 1989, מבוסס על הטבח.
בסרט, חייל גרמני לשעבר חוזר כאמריקאי לאורדור-סור-גלאן שם השתתף בזוועות שביצעו הנאצים, במהלכן נרצחה אהובתו הצרפתית דאז.
הסרט מבוסס על הספר "קצב החזיר" מאת דייוויד יוז שפורסם ב-1984.
סרט עלילתי, Une Vie avec Oradour, יצא לאקרנים בספטמבר 2011 בצרפת.
ברומן הרוסי הסערה משנת 1947, זוכה פרס סטלין, איליה ארנבורג, יש תיאור מפורט בדיוני של הטבח (חלק ו', פרק א'), תוך ציון המקום האמיתי ויחידת ה-SS האחראית בפועל.
הרומן פורסם באנגלית ב-1948 בהוצאת Foreign Languages במוסקבה, וב-1949 ב-Gaer Associates מניו יורק.
ב-1984 פרסם דייוויד יוז את קצב החזיר, רומן המבוסס על הטבח בתושבי אורדור-סור-גלאן וההנצחה שלאחר מכן של הכפר ההרוס.
הספר הפך לסרט בשם מזכרת ב-1989.
בגן התלוי (1998) מאת איאן רנקין, מפקח הבלש ג'ון רבוס חוקר חשוד בפושע מלחמה שהואשם בהנהגת הטבח בכפר הבדיוני Villefranche d'Albarede, המבוסס על אורדור-סור-גלאן.
המשוררת ג'יליאן קלארק, המשוררת הלאומית של ויילס, מנציחה את הטבח באורדור-סור-גלאן בשני שירים מתוך האוסף שלה מ-2009 בשם Oradour-sur-Glane שהיו: A Recipe for Water ו-Singer.
ב-2013 פרסמה הלן ווטס את יום אחד באורדור, רומן קצר המבוסס על אירועי 1944. חלק מהשמות של הדמויות והמיקומים שונו, וחלק מהדמויות מורכבות מכמה אנשים.
בשנת 2015 פרסם איתן מורדן את יום אחד בצרפת, רומן קצר המבוסס על אירועי 1944. הסיפור מכסה תקופה של עשרים וארבע שעות ועובר הלוך ושוב בין אורדור ללימוז' הסמוכה, ומתאים דמויות מומצאות לתיעוד ההיסטורי.
העלילה של The Alice Network, רומן היסטורי משנת 2017 מאת הסופרת האמריקאית קייט קווין, משלבת התייחסות לטבח.
השורדת מהחיים האמיתיים, מרגריט רופאנש, מופיעה כדמות משנית.
השיר "Tiny Hands (Au Revoir)" של Silent Planet משנת 2014 מתאר את הטבח באורדור-סור-גלאן דרך עיניה של מאדאם מרגריט רופאנש, הניצולה היחידה מהטבח בכנסייה.
ב-2015, המחזמר הגרמני מדמואזל מארי מאת פריץ שטיגלר (תסריט) ומתיאס לנגה (מוזיקה) סיקר את רגשותיהם העוינים של צאצאי אורדור לגרמנים בסיפור אהבה שלאחר המלחמה משנת 1955. מבקרים מאורדור בהופעה חיצונית מול טירת קדולצבורג (בוואריה) שיבחו אותה כ"מסר של פיוס וסובלנות".
בשנת 2017, קהל צרפתי בכפר החדש אורדור-סור-גלאן מחא כפיים בהתלהבות להופעות של אותה להקת חובבים (בעיקר), שזכו לשבחים כאקט של הבנה בינלאומית.
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן היה אירוע טרור פלסטיני שהתרחש ב-5–6 בספטמבר 1972, במהלך האולימפיאדה העשרים שהתקיימה במינכן בגרמניה המערבית.
במהלך האירוע נרצחו אחד-עשר מאנשי המשלחת: ספורטאים, מאמנים ושופטים, חברי המשלחת האולימפית הישראלית, על ידי מחבלים פלסטינים מארגון "ספטמבר השחור".
שניים מהחללים נרצחו בתוך מגורי המשלחת הישראלית בכפר האולימפי תוך כדי השתלטות המחבלים על חברי המשלחת.
תשעת האחרים הוחזקו כבני ערובה במשך כ-19 שעות ונרצחו במהלך ניסיון חילוץ כושל של כוחות משטרת בוואריה בשדה תעופה סמוך לעיר.
במהלך ניסיון החילוץ נהרגו גם שוטר גרמני אחד וחמישה מתוך שמונת המחבלים.
הטבח הוא אחת מפעולות הטרור הידועות ביותר, עקב נסיבות התרחשותו במהלך אירועי האולימפיאדה, שהביאו אותו לפרסום עולמי.
בשנת 1972, קודם לטבח במינכן, התרחשו מספר אירועי טרור גדולים שבהם תקפו ארגוני הטרור הפלסטיניים יעדים ישראליים, בישראל ומחוצה לה.
ב-8 במאי 1972 חטפו חברי הארגון "ספטמבר השחור" מטוס של חברת סבנה שהיה בטיסה מבריסל לתל אביב, והנחיתו אותו בנמל התעופה לוד.
למחרת השתלטו כוחות מסיירת מטכ"ל על המחבלים ושחררו את בני הערובה.
שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-30 במאי, ביצעו חברי ארגון הטרור הצבא האדום היפני, שפעלו בשליחות החזית העממית לשחרור פלסטין, את הטבח בנמל התעופה לוד שבמהלכו רצחו 24 בני אדם.
כן בוצעו פעולות שונות נגד שגרירויות ישראליות.
זו הייתה "עליית מדרגה" משמעותית בפעולות הטרור נגד ישראל לעומת שנים קודמות.
המודעות לטרור בעולם ובמידה רבה גם בישראל, הייתה אז קטנה מאוד לעומת המצב כיום, ואמצעי הביטחון שננקטו נגד הטרור היו מצומצמים.
לא בוצעו אז, למשל, בדיקות של מטען הנוסעים בשדות התעופה, וכך התאפשר למבצעי הטבח בנמל התעופה לוד להעביר את כלי נשקם במזוודות שהגיעו איתם בטיסה מרומא, וכאשר נחתו בלוד הוציאו אותם מהמזוודות והחלו לירות בנוסעים.
באותה תקופה נדחו על ידי ישראל ומדינות ערב כל הניסיונות למשא ומתן מדיני.
זו הייתה תקופה שקטה למדי בסכסוך הצבאי עם מדינות ערב בכל החזיתות מאז סיום מלחמת ההתשה באוגוסט 1970, אולם הייתה החמרה בפעולות הטרור של הארגונים הפלסטיניים.
אלה גורשו מירדן בספטמבר 1970, אשר כונה על ידי הפלסטינים "ספטמבר השחור" ועל שמו נקרא ארגון הטרור שביצע את טבח הספורטאים במינכן.
אנשי הארגונים התמקמו באזור בדרום מזרח לבנון שכונה בישראל "פתחלנד".
בנוסף לקרבות בין ירדן לפלסטינים, החמירה המלחמה הקרה בין מדינות המערב בראשות ארצות הברית לבין ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה את המתח.
המלחמה הקרה הייתה אז בשיאה, והגוש המזרחי, שניתק את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, תמך פוליטית וצבאית במדינות ערב וסייע גם לארגוני הטרור הפלסטיניים.
האולימפיאדה ה-20 נערכה בעיר מינכן, במדינת המחוז בוואריה שבגרמניה המערבית, בשנת 1972. האולימפיאדה התקיימה 36 שנה לאחר אולימפיאדת ברלין שנערכה בגרמניה הנאצית בשנת 1936, ו-27 שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
מארגני האולימפיאדה שאפו להראות לעולם באמצעות האולימפיאדה את פניה של גרמניה החדשה, מדינה דמוקרטית ושוחרת שלום, לעומת זיכרונות האולימפיאדה הנאצית בברלין.
מארגני האולימפיאדה כינו אותה "האולימפיאדה השמחה".
אחד האמצעים ליצירת אווירה זו הייתה הימנעות מנוכחותם של אנשי צבא ומשטרה חמושים, שעלולים להזכיר את המשטר הנאצי.
בשל כך המעיטו באמצעי אבטחה וכוחות ביטחון.
כ-4,000 שוטרים מכל רחבי גרמניה נשלחו לאבטח את המשחקים, אולם הם שירתו בלבוש אזרחי ולא היו חמושים.
בדיעבד התגלה שהיו ידיעות מודיעיניות על כוונה של ארגוני טרור לפגוע באולימפיאדה, אך לא התייחסו אליהן ברצינות ולא ניתנה עליהן, ככל הנראה, כל התרעה לממונים על הביטחון באולימפיאדה.
לא היה עד אז תקדים לניסיון של טרוריסטים לחבל באירוע ספורט בינלאומי, ואנשים מעטים העלו על דעתם שאירוע טרור יכול להתרחש באולימפיאדה.
השאננות של גורמי הביטחון הקלה על המחבלים לבצע את מזימתם ואפשרה את כניסתם לכפר האולימפי ללא קושי רב ומבלי לעורר חשד.
גם גורמי הביטחון של מדינת ישראל לא התייחסו ברצינות ראויה לאיום של הטרור הפלסטיני בכלל וארגון "ספטמבר השחור" בפרט, והאבטחה של המשלחת הישראלית הייתה מינימלית.
ועדת החקירה הישראלית שמונתה לאחר הטבח האשימה שניים מאנשי "המוסד" באחריות לכך והם הודחו מתפקידם.
אולם, היו כמה אנשים שהיו מודאגים ממצב האבטחה הלקוי.
לפי דבריו של מנהל המשלחת הישראלית, שמואל ללקין, הוא התריע על הליקויים עוד לפני שהמשלחת הגיעה למינכן, והמשיך להתריע גם בהמשך, אך שום דבר לא נעשה.
אחת הטענות העיקריות הייתה לגבי מיקום הבניין שבו שוכנה המשלחת הישראלית, סמוך לגדר הכפר האולימפי, שהייתה גדר רשת פשוטה שקל היה לחתוך אותה או לעבור מעליה, כפי שהתברר שעשו המחבלים.
גאורג זיבר, פסיכולוג שהתבקש להכין תסריטים אפשריים של סיכונים ביטחוניים עבור הממונים על האבטחה, הכין בין 26 התסריטים תסריט אחד שדמה באופן כמעט מדויק לזה שהתרחש בפועל, תסריט מספר 21. מומחי האבטחה סירבו להתייחס ל"תסריט מספר 21" בטענה שהוא "בלתי סביר לחלוטין".
למרות זאת, במשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו חודש לפני אולימפיאדת מינכן, ב-2 – 11 באוגוסט 1972 בהיידלברג, לוותה נבחרת ישראל על ידי מאבטחים אנשי השב"כ, באישור שלטונות גרמניה המערבית.
לספורטאים הנכים הוסבר שאותה אבטחה ניתנה מחשש לשלומם של הספורטאים נכי צה"ל שעלולים לשמש יעד לפיגוע חבלני.
ב-21 באוגוסט 1972 הגיעו למינכן ראשוני הספורטאים הישראלים, הסייפים דן אלון ויהודה וינשטיין.
כיוון שהיו הראשונים, ניתנה להם האפשרות לבחור באיזו דירה לגור, והם בחרו בדירה 2 משום שהייתה היחידה שכללה מרפסת.
טקס הפתיחה של האולימפיאדה התקיים ב-26 באוגוסט 1972, ולאחריו החלו 15 ימי תחרויות שהיו אמורות להסתיים ב-10 בספטמבר (הן הסתיימו ב-11 בספטמבר בעקבות הפסקתן הזמנית ל-24 שעות ביום הטבח).
זו הייתה האולימפיאדה הגדולה ביותר עד אז, בהשתתפות 7,170 ספורטאים מ-121 מדינות, שהתחרו ב-195 אירועים ב-23 ענפי ספורט.
הוועד האולימפי בישראל החליט לשלוח לאולימפיאדת מינכן משלחת בינונית בגודלה יחסית לאותה תקופה, שכללה 15 ספורטאים, מהם שתי נשים, שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
בנוסף לספורטאים כללה המשלחת חמישה מאמנים, שני שופטים בינלאומיים שמונו לשפוט בתחרויות, ושמונה בעלי תפקידים נוספים, בסך הכול 30 אנשים.
מנהל המשלחת היה שמואל ללקין.
מבחינה כמותית בלטו במשלחת הענפים ה"כבדים", היאבקות והרמת משקולות, שבכל אחד מהם היו שלושה ספורטאים, מאמן ושופט.
שמונה מבין 11 הנרצחים בטבח השתייכו לשני ענפים אלה.
בשני ענפים, היאבקות ושיט, השתתפו באולימפיאדה זו ספורטאים מישראל בפעם הראשונה.
בהרמת משקולות ובסיוף השתתפה ישראל בפעם השנייה (הראשונה באולימפיאדת רומא (1960)).
בשלושת הענפים הנוספים, אתלטיקה, שחייה וקליעה, נהגה ישראל להשתתף בכל האולימפיאדות, או כמעט בכולן.
הספורטאית הבולטת במשלחת הייתה האתלטית אסתר רוט-שחמורוב, שהצטיינה בריצות קצרות וריצות משוכות, וזכתה שנתיים קודם לכן בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק ב-1970. משאר הספורטאים לא היו ציפיות להישגים גבוהים, למעט מרק סלבין, מתאבק בן 18 שהיה אלוף ברית המועצות לנוער ועלה לישראל מספר חודשים לפני האולימפיאדה.
מרבית חברי המשלחת הישראלית התגוררו בכפר האולימפי ברחוב קונולי 31. בבניין גרו גם משלחות אורוגוואי והונג קונג.
בדירה 1, הסמוכה לכניסה לבניין, התגוררו חמישה מאמנים ושני שופטים.
בדירה 2 התגוררו חמישה ספורטאים: שני קלעים, שני סייפים ואתלט אחד (ההלך שאול לדני).
בדירה 3 התגוררו שישה ספורטאים: שלושה מתאבקים ושלושה מרימי-משקולות.
בדירה נוספת שהו בעת כניסת המחבלים מנהל המשלחת שמואל ללקין ושני אנשי הצוות הרפואי.
בסך הכול שכנו בבניין בבוקר 5 בספטמבר 21 ישראלים.
שתי הנשים במשלחת, שחמורוב והשחיינית שלומית ניר, התגוררו בבניין נפרד בכפר האולימפי.
שני השייטים, יצחק ניר ויאיר מיכאלי, ומנהל קבוצת השיט אלי פרידלנדר שהו בקיל שבה התקיימו תחרויות השיט.
יום הטבח, 5 בספטמבר, היה היום ה-12 של האולימפיאדה.
עד אז סיימו רוב הספורטאים הישראלים את השתתפותם בתחרויות, ולכן יצאו חברי המשלחת בערב הקודם לחזות בהצגת "כנר על הגג" בכיכובו של שמואל רודנסקי, וחזרו לחדריהם בכפר האולימפי בשעה מאוחרת.
ייתכן שהמחבלים ידעו על כך ותכננו לבצע את הפעולה דווקא ביום הזה, כדי שיהיה להם קל יותר להשתלט על חברי המשלחת.
מתוך 11 הספורטאים ששכנו בבניין בקונולי 31, היחיד שלא סיים את השתתפותו היה מרק סלבין.
הוא היה אמור להתחרות באותו יום, אך לא זכה להגיע לזירת התחרות.
שחמורוב, שגרה כאמור בבניין אחר, הייתה אמורה להשתתף למחרת בשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר משוכות, וקיוותה לעלות לגמר, לאחר שקודם לכן הגיעה למקום החמישי בחצי הגמר בריצת 100 מטר והחמיצה את העלייה לגמר ב-4 מאיות השנייה.
שחמורוב נמנעה מהשתתפות עקב הטבח.
השייטים ניר ומיכאלי יצאו ביום הטבח לשיוט השישי מתוך שבעה, וכשחזרו לחוף נודע להם על האירוע.
פעולת הטרור כונתה על ידי ארגון "ספטמבר השחור" שהוציא אותה לפועל בשם "מבצע בירעם ואיקרית" על שם עקורי איקרית ובירעם.
מתכנני הפעולה היו מוחמד עודה, שנודע בכינוי אבו דאוד, ועאטף בסיסו.
חוליית הטרור כללה שמונה מחבלים: מפקד הפעולה מוחמד מסאלחה, שכונה "עיסא", סגנו יוסוף נזאל המכונה "טוני" (שכונה על ידי כוחות הביטחון ואנשי התקשורת במקום "הקאובוי" בשל לבושו), עפיף אחמד חמיד (פאולו), ח'אלד ג'ווד (סלאח), אחמד שייח' טה (אבו האלה), מוחמד ספדי (בדראן), עדנאן אל-גאשי (דנאווי) ודודנו ג'מאל אל-גאשי (סמיר).
המחבלים ידעו כולם גרמנית ועברו הכשרה צבאית ממושכת לקראת הפעולה.
סיימון ריב טוען בספרו "יום אחד בספטמבר", עליו מבוסס הסרט באותו שם, ששלושה מחבלים, בהם עיסא וטוני, הועסקו בתפקידים שונים בכפר האולימפי, מה שאפשר להם לאסוף מידע רב על יעד הפעולה מבלי לעורר חשד.
חבר ממשלחת אורוגוואי, ששכנה באותו בניין עם המשלחת הישראלית, העיד שראה את טוני בתוך הבניין יום לפני הטבח.
אבו דאוד טען בספרו האוטוביוגרפי שמחמוד עבאס (אבו מאזן), לימים ראש הרשות הפלסטינית, היה בין המעטים ששותפו בסוד העניין והוא שדאג למימון הפעולה.
עבאס טען שלא ידע למה עתיד לשמש הכסף.
בליל 4 בספטמבר, מעט לפני חצות, התאספו השמונה במסעדה בתחנת הרכבת במינכן.
הם ניגשו אל תאי שמירת החפצים והוציאו מהם תיקי ספורט שבהם הוחבאו הנשק והתחמושת, שכללו רובי סער מדגם קלשניקוב, אקדחי TT-33 ורימוני יד.
המחבלים לבשו אימוניות על מנת להידמות לספורטאים, ונסעו בשתי מוניות אל הכפר האולימפי.
ב-5 בספטמבר 1972, בשעה 04:10, ירדו מהמוניות שהביאו אותם סמוך לשער A25.
המחבלים עברו ללא קושי מעל הגדר ונכנסו לכפר האולימפי.
מספר ספורטאים שראו אותם לא חשדו בהם ואף סייעו להם לעבור את הגדר.
הם הגיעו לבניין שבו השתכנה המשלחת הישראלית, שלפו את כלי הנשק שהוסתרו בתיקים, פתחו את דלת הכניסה בעזרת מפתחות גנובים (כנראה על ידי המחבלים שעבדו בכפר האולימפי) ונכנסו אליו בלי לעורר חשד.
עם כניסתם לבניין נתקלו המחבלים במשה ויינברג, מאמן ההיאבקות, שניסה להתנגד להם בכוח ונורה בלחיו.
יוסף גוטפרוינד, שופט ההיאבקות, הבחין במחבלים וניסה למנוע מהם לפתוח את דלת הכניסה לדירה 1, תוך שהוא צועק לחבריו "צאו החוצה".
שותפו לדירה של גוטפרוינד, מאמן הרמת המשקולות טוביה סוקולסקי, סיפר: "התעוררתי מצעקותיו של גוטפרוינד, קמתי ממיטתי וראיתי אותו מנסה בכל כוחו להחזיק את הדלת סגורה".
סוקולסקי הגיב במהירות, שבר את החלון וקפץ החוצה, וכך הצליח להינצל.
ששת הדיירים הנוספים בדירה 1 לא הספיקו להימלט, והוכנעו על ידי המחבלים: ויינברג, גוטפרוינד, עמיצור שפירא, מאמנה של שחמורוב, מאמן הקליעה קהת שור, מאמן הסיוף אנדרי שפיצר, ושופט הרמת המשקולות יעקב שפרינגר.
לאחר שהשתלטו על המאמנים והשופטים בדירה 1, הורו המחבלים לוויינברג הפצוע להוביל אותם אל שאר הישראלים בבניין.
ויינברג, ששמר על קור רוח למרות פציעתו, דילג על דירה 2 הסמוכה (ישנה גרסה לפיה הוא שכנע את המחבלים שבדירה הזו גרים ספורטאים ממדינה אחרת), והוביל אותם לדירה 3 בה שכנו המתאבקים ומרימי המשקולות.
הוא חשב כנראה שלספורטאים החזקים יהיה סיכוי כלשהו להתנגד למחבלים.
אבל הם היו שקועים בשינה עמוקה והמחבלים הצליחו להשתלט עליהם ללא קושי.
כאשר המחבלים הוליכו את ויינברג וששת הספורטאים מדירה 3 אל דירה 1 עליה השתלטו קודם לכן, ניסה ויינברג פעם נוספת להתנגד למחבלים והצליח להכות עד עילפון אחד מהם.
המתאבק גד צברי ניצל את המהומה ונמלט בריצה דרך היציאה האחורית אל החניון התת-קרקעי, כאשר הוא מתחבא מאחורי עמודים ומתחמק מיריות המחבלים שניסו לשווא לפגוע בו.
צברי סיפר: "אני חושב שרצתי יותר מהר מולרי בורזוב" (המנצח בריצת 100 מטר).
המחבלים ירו למוות בוויינברג, והשליכו את גופתו העירומה והמגואלת בדם אל מחוץ לבניין.
זו הייתה התמונה המזעזעת שנראתה תוך זמן קצר על מסכי הטלוויזיה בכל רחבי העולם.
את המראה המבעית ראה גם הסייף דן אלון כאשר הציץ מחלון חדרו בדירה 2 לאחר שהתעורר מקול היריות שהרגו את ויינברג.
אלון סיפר: "בשעה 4:30 בערך התעוררתי מקולות של פיצוצים ויריות.
חשבתי בתחילה שזו רק משלחת אחרת שחוגגת בסביבה.
כ-20 דקות אחר כך שוב התעוררתי, והפעם קולות הירי היו ממש חזקים והרעידו את החדר.
ניגשתי לחלון והצצתי החוצה, וראיתי על המדרכה שני מחבלים חמושים ואת גופתו של ויינברג.
שמעתי בחדר הסמוך מחבל מדבר בטלפון עם המשטרה.
הוא אמר שישראל צריכה לשחרר 200 מחבלים, או שהם יהרגו את הישראלים".
אלון, שדיבר גרמנית, תרגם לשכניו לדירה את הנאמר.
אלון וארבעת שותפיו לדירה: ההלך שאול לדני, הסייף יהודה וינשטיין, והקלעים הנרי הרשקוביץ וזליג שטרוך הבינו שהם חייבים לברוח מיד, אבל כדי לא לעורר רעש הלכו לאט לאט אל המרפסת, וממנה קפצו למטה.
ניצול אחר, הסייף יהודה ויינשטיין, סיפר: "פתחתי את הדלת וראיתי כמה אנשים עם תת-מקלעים בידיהם.
אחד היה גלוי ראש וחברו לבש מעין סומבררו גדול.
בו ברגע שמענו יריות ואז תפסתי שזו התקפה של מחבלים ערבים עלינו.
סגרתי את הדלת ועם חבריי לחדר שהתעוררו אף הם התייעצנו כיצד לחמוק מהחדר ולמלט את נפשותינו.
מאחר שהמסדרון היה שקט, פתחתי את הדלת והצצתי החוצה.
חמקתי החוצה וסימנתי לחברי לבוא אחרי.
הצלחנו להסתלק מבלי שיבחינו בנו ורצנו כל עוד נפשנו בנו לביתנים של משלחות אחרות".
שמואל ללקין ושני חברי המשלחת שהיו בדירה 4 הצליחו לחלץ את עצמם מהבניין מבלי שהמחבלים הבחינו בהם.
אנשי המשלחות האחרות ששהו בבניין ואותרו על ידי המחבלים שוחררו מיד.
חמשת הספורטאים מדירה 3 שנותרו בידי המחבלים, שהיו מרימי המשקולות יוסף רומנו, דוד ברגר וזאב פרידמן והמתאבקים מרק סלבין ואליעזר חלפין, רוכזו יחד עם חמשת המאמנים והשופטים בחדר אחד בדירה 1. בשלב זה היו בידי המחבלים עשרה בני ערובה.
זמן קצר לאחר מכן, תקף רומנו את עפיף אחמד חמיד בסכין לקילוף פירות, פצע אותו בפניו ולקח את רובהו.
הוא נורה מיד על ידי מחבל אחר ונפצע קשה.
המחבלים סירבו לתת לו טיפול רפואי והניחו אותו על הרצפה במרכז החדר לדמם עד מוות, ולאחר מכן הותירו את גופתו כאות אזהרה לחבריו.
אלה נכפתו בידיהם וברגליהם, כאשר ארבעה בני ערובה יישובים על כל אחת משתי המיטות וקשורים זה לזה, והתשיעי קשור בידיו וברגליו לכיסא.
במצב זה הם הוחזקו במשך כ-17 שעות עד סמוך ל-22:00 בלילה.
על מותו של רומנו, הקורבן השני של הטבח, נודע מחוץ לבניין רק מספר שעות מאוחר יותר.
ב-2015 חשפו אילנה רומנו, אלמנתו של יוסף רומנו, ואנקי שפיצר, אלמנתו של אנדריי שפיצר בראיונות ובסרט תיעודי כי על פי תמונות ודוחות שנמסרו להם מהרשויות בגרמניה עולה כי הספורטאים הוכו ועונו לנגד עיני חבריהם בטרם נרצחו.
מתפיסת בני הערובה עד ניסיון החילוץ
דוח של ממשלת גרמניה שהודלף והגיע לידי אנקי שפיצר, רעייתו של אנדריי שפיצר, מאמן הסייף שנרצח בהתקפת המחבלים, וחקירת הבי בי סי בשיתוף פעולה עמה, גילו פרטים רבים על מהלך החילוץ הכושל, והסיבות לכשלים.
שומרי המקום גילו את הגופה המגואלת בדם, ולאחר מכן הבחינו במחבלים חמושים בחלונות.
תמונת הגופה צולמה בידי אנשי תקשורת, ורבבות אזרחים ואנשי תקשורת החלו לנהור לאזור ולצפות על ההתפתחויות.
מכיוון שהחוק הגרמני באותה תקופה אסר על הצבא התערבות בכל מקרה אזרחי שהוא, משטרת גרמניה טיפלה באירוע.
למשטרה לא הייתה יחידת צלפים וגם לא יחידה לטיפול במחבלים.
את המשא ומתן ניהל מפקד משטרת מינכן מנפרד שרייבר.
דף מודפס של המחבלים הושלך מאחד החלונות של מגורי המשלחת הישראלית, ובו דרישה מפורטת לשחרורם של 232 מחבלים שהוחזקו בישראל ועוד שני מחבלים שנכלאו בגרמניה, ואיימו שאם דרישתם לא תיענה עד 12:00 בצהריים, הם יוציאו להורג שני בני ערובה נוספים (בשלב זה לא ידעו על ההרוג בתוך חדר המשלחת).
גרמניה שחררה מיד את שני המחבלים והם טסו לתוניסיה.
שרייבר, מפקד משטרת מינכן נפגש עם מוחמד מסאלחה שהציג עצמו כראש המחבלים ואת שמו כ"עיסא".
שרייבר העביר את דרישותיהם לישראל.
ראש הממשלה גולדה מאיר ביקשה זמן על מנת לכנס את הממשלה, ומפקד המשטרה הצליח לשכנע את המחבלים לדחות את המועד האחרון לדרישותיהם בשלש שעות נוספות.
סמוך לפקיעת מועד אחרון זה, הודיעה ראש הממשלה על סירובה של מדינת ישראל להיענות לדרישה ולנהל כל משא ומתן עם המחבלים.
למרות זאת ראש המשטרה שכנע את המחבלים שישראל משתפת אתם פעולה.
הוא רצה לדעת כמה מחבלים קיימים.
המחבלים הסכימו להציג את מצב הישראלים בפני פקידי האולימפיאדה.
אלו ראו את יוסף רומנו ההרוג בחדר, וספרו ארבעה מחבלים וחמישי אפשרי.
עתה, משנודע לכאורה מספר המחבלים, קבוצת שוטרי מקוף של המשטרה הגרמנית שנבחרו לשם כך, לבושים בגדי ספורטאים, החלו להתקדם לעבר דירת המשלחת, במגמה לפרוץ לבניין מהגג דרך החלונות בקומה העליונה, חלונות שהיו מוסתרים מעיני המחבלים, אבל אלו צפו בטלוויזיה, ראו בשידור חי את השוטרים, והורו למשטרה לפנות את כוחותיה.
הוועד האולימפי הבינלאומי החליט בתחילה שהאולימפיאדה תימשך כמתוכנן למרות רצח שני הישראלים ותפיסת בני הערובה, והתחרויות נמשכו עוד כ-7 שעות עד שהוחלט להפסיקן ב-16:00 אחר הצהריים.
דבר זה הוסיף לחץ רב על צוות המשא ומתן והחילוץ הנמצא במוקד התקשורת, בתוך אולימפיאדה מושבתת.
כן הוחלט לערוך למחרת בבוקר טקס זיכרון לשני הנרצחים, שהפכו בהמשך לאחד-עשר.
שעת האולטימטום נדחתה חמש פעמים במשך היום, כאשר הגרמנים ניהלו משא ומתן רצוף עם המחבלים.
הגרמנים הבינו שהשתלטות בכוח על המחבלים בתוך הבניין אינה אפשרית, וממשלת ישראל אינה מתכוונת בשום אופן להיענות לדרישות המחבלים.
לפי הפרשנות הרווחת, הדבר החשוב ביותר עבורם היה למצוא פתרון שיעביר את האירוע אל מחוץ לכפר האולימפי, כדי לאפשר את המשך האולימפיאדה ללא הפרעה.
לעומת זאת, לפי הדוח הממשלתי המודלף, הייתה זו יוזמת "עיסא", בדרשו טיסה לקהיר במטוס משדה התעופה פירסטנפלדברוק הסמוך למינכן.
לפי התוכנית, המחבלים ובני הערובה יוטסו בשני מסוקים אל שדה התעופה.
על פי הדוח וכן ראיונות עם אנשי צוות החילוץ הגרמני, התוכנית הייתה שצוות השוטרים מהפשיטה שהופסקה, מחופשים לאנשי צוות המטוס, יהרגו את שני המחבלים במטוס, ובמקרה שיכשלו, צלף בודד בשדה ואחר שהסתתר מאחורי רכב ישלימו את הפעולה.
שלושה צלפים במגדל הפיקוח היו אמורים להרוג את שלשת המחבלים שבמסוקים, ואלו היו אמורים לנחות לרוחב כשהדלתות פונות אל המגדל.
הגרמנים הודיעו שברגע שהמחבלים יצאו משטח גרמניה, האירוע הסתיים מבחינתם והם יוכלו להמשיך במשחקים האולימפיים.
יש הרואים בכך כיסוי והטעיה, על מנת להרגיע את המחבלים, אך יש עדויות רבות שאכן הדרג הדיפלומטי וכן הנהלת האולימפיאדה ראו את הדברים כך ורצו בזה.
בשעה 22:10 יצאו מהבניין החטופים ושוביהם, והוסעו באוטובוס אל מנחת סמוך, ממנו המריאו בשני מסוקי בל UH-1 אל שדה התעופה.
בשלב זה דווח בעיתונות שמבצע החילוץ צלח, ושמחה ספונטנית פרצה בקרב הצופים הרבים.
ניסיון החילוץ ורצח בני הערובה
בליל 5 בספטמבר, בשעה 22:30, נחתו שני המסוקים שהטיסו את שמונת המחבלים ותשעת בני הערובה הישראלים בשדה התעופה.
בשלב זה כבר היה ברור שיש שמונה מחבלים ולא חמישה, אך דבר לא נעשה כדי לשנות את התוכניות.
המסוקים נחתו כשחרטום המסוק פונה לכיוון מגדל הפיקוח ובכך מנעו אפשרות צליפה.
כמו כן הצלף בשדה היה עתה בקו האש של הצלפים במגדל.
במסוק אחד היו חמישה בני ערובה ובשני ארבעה, אשר היו כפותים בידיהם זה לזה.
צוות השוטרים במטוס החליט שמדובר במשימת התאבדות, ובחר לנטוש את המטוס בטרם המחבלים הגיעו אליו.
שני מחבלים – מפקד הפעולה מוחמד מסאלחה ("עיסא") וסגנו יוסוף נזאל ("טוני") – ניגשו אל מטוס בואינג 727 של לופטהנזה שחנה בסמוך.
כאשר גילו את התרמית, חזרו אל המסוקים תוך צעקות שמדובר בתרמית.
השוטר ה"צלף" בשדה, שהיה לא יותר מחמישים מטרים מההולכים, ירה לעבר מסאלחה, הקרוב מבין השניים.
הוא החמיץ את המטרה ופגע בירכו של נזאל.
מהמסמכים עולה כי ה"צלף" השתמש ברובה ללא כוונות אופטיות, ושהצוות כולו היה ללא אמצעי ראיית לילה.
נזאל הגיע למסוק והורה ליתר המחבלים לירות לכיוון המגדל.
הצלף בשדה והצלף מאחורי המכונית נאלצו להישאר במקומם מכיוון שהיו בקו האש של צלפי המגדל.
הצלפים מהמגדל פגעו בשני מחבלים והרגו אותם במטח היריות הראשון.
המחבלים הנותרים תפסו מחסה מאחורי המסוקים ומתחתם.
בשלב זה טייסי המסוקים נמלטו.
בני הערובה הישראלים נותרו קשורים בתוך המסוקים ללא יכולת לזוז.
סימני נשיכה שנמצאו על החבלים שקשרו את ידיהם מעידים על כך שהם ניסו בעזרת שיניהם להשתחרר מכבליהם אך לשווא.
קרב היריות בין השוטרים והמחבלים נמשך לסירוגין, אך סמוך לחצות השוטרים חדלו לירות וחיכו לתגבורת.
בשעה זו הגיעו לשדה שלשה נגמ"שים שהוזמנו זמן רב קודם.
למראה הנגמ"שים הבין אחד המחבלים, ככל הנראה עיסא, שמותם ודאי, והחליט להרוג את הישראלים.
הוא ירה מטווח קצר בבני הערובה במסוק המזרחי, שבו ישבו שפרינגר, חלפין, פרידמן וברגר.
לאחר מכן הטיל רימון לתוך המסוק, אשר עלה באש כתוצאה מהפיצוץ ובני הערובה שבו נשרפו, חוץ מאחד (חלפין) שגופתו הועפה מחוץ למסוק ונותרה כמעט שלמה.
הניתוח בגופות הנרצחים גילה שברגר נותר עדיין חי אחרי הירי ומת כתוצאה משאיפת העשן.
מיד לאחר מכן נורה עיסא ונהרג, ומחבל נוסף שניסה להימלט נורה אף הוא למוות.
בשלב זה נותרו ארבעה מחבלים.
לגבי נסיבות מותם של בני הערובה במסוק המערבי יש מספר גרסאות.
על פי תחקיר שערך המגזין Time המסתמך בעיקר על דו"ח החקירה של התובע הבווארי, עולה כי אחד המחבלים, כנראה עדנאן אל-גאשי, עמד בפתח המסוק וירה צרור ארוך אל בני הערובה שבתוכו: גוטפרוינד, שור, סלבין, שפיצר ושפירא.
מספר חורי הקליעים הרב שנמצאו בגופותיהם, ארבעה בממוצע, תומך בגרסה הזו.
ישנה גרסה אחרת שטוענת שחלק מבני הערובה נורו בטעות על ידי השוטרים הגרמנים במהלך חילופי היריות עם המחבלים.
היריות נפסקו זמן קצר לאחר חצות, ורק אז התגלו במלואן התוצאות הטראגיות של פעולת החילוץ – כל תשעת בני הערובה היו מתים.
מבין המחבלים, ארבעה נהרגו, שלושה נתפסו חיים (ג'מאל אל-גאשי נפצע בכף ידו, עדנאן אל-גאשי נפצע ברגלו ומוחמד ספדי לא נפגע כלל).
המחבל השמיני, יוסוף נזאל, הצליח לברוח מזירת הקרב, אך אותר לאחר 40 דקות וחוסל לאחר קרב קצר.
שוטר גרמני, סמל אנטון פליגרבאואר, נהרג (על פי אחת הגרסאות כתוצאה מירי חבריו).
אחד הצלפים ואחד מטייסי המסוקים נפצעו מאש חבריהם.
בתחקיר שנעשה לאחר האירוע התברר כי היו כשלים רבים וחמורים בתכנון מבצע החילוץ וביצועו.
תכנון המבצע התבסס על מידע שגוי של מספר המחבלים.
אי אפשר היה לדעת את מספרם כיוון שבמשך כל זמן החזקת בני הערובה בכפר האולימפי הם לא נראו לצופים מחוץ לבניין אלא לעיתים רחוקות, ורק אחד או שניים יצאו אל המרפסת או מחוץ לבניין וניהלו את המשא ומתן.
כאשר ביקרו בתוך הבניין שני מנהלי המשא ומתן הגרמנים, הם לא ראו את כל המחבלים, ועל סמך עדותם הייתה הנחת עבודה מוטעית שישנם לא יותר מחמישה מחבלים.
מספרם האמיתי (שמונה) התגלה רק כאשר הם יצאו מהבניין עם בני הערובה אל המסוקים בדרך לשדה התעופה, ואז כבר היה מאוחר לשנות את התוכנית.
עם זאת, המידע החדש לא הגיע לצלפים בשדה התעופה משום שלא היו להם מכשירי קשר.
יחידת הצלפים מנתה חמישה שוטרים בלבד, כאשר לפי תורת הלחימה מספר הצלפים צריך להיות כפול ממספר המטרות האנושיות שיש לפגוע בהן.
השוטרים שנבחרו למשימה עסקו בירי ספורטיבי בזמנם החופשי, ולא היו מאומנים בצליפה.
הם הוצבו בנקודות בעייתיות שלא כיסו היטב את הזירה.
המסוקים נחתו במקום אחר מזה שתוכנן, בזווית שלא אפשרה לצלפים לירות לתוכם.
כתוצאה מכך נמצאו שניים מהצלפים שהוצבו על הקרקע בקו האש של שלושת האחרים שהיו על מגדל הפיקוח.
אחד מצלפים אלו, וטייס שנמצא לידו, נורו על ידי חבריהם במהלך הקרב.
חוסר מכשירי הקשר לא אפשר למפקדי הכוח לתאם את הירי בין הצלפים.
הנשק בידי הצלפים, רובי הקלר וקוך G3, לא התאים למשימה, לה נדרשו רובי צלפים בעלי קנה ארוך יותר.
הם לא צוידו בכוונות טלסקופיות ואמצעי ראיית לילה, וגם לא בקסדות ואפודי מגן.
היחידה שהייתה אמורה להסתתר במטוס מוסווה במדי דיילים ולהפתיע את המחבלים החליטה בהצבעה דמוקרטית של חבריה שהמשימה מסוכנת מדי ועזבה את המטוס.
הנגמ"שים הוזמנו רק לאחר תחילת הקרב, והגיעו באיחור רב כי נתקעו בפקק תנועה.
גם התאורה לא פעלה כראוי והקשתה על הצלפים, ובמהלך הקרב ירו המחבלים לעבר הזרקורים וכך השתרר בזירה חושך מוחלט (היה זה סמוך למולד הירח).
מפקד משטרת מינכן, מנפרד שרייבר, שפיקד על החילוץ, היה מעורב שנה קודם בחילוץ בת ערובה בעת שוד בנק.
הוא הורה לצלף להרוג את השודד, אך זה החמיץ את המטרה, ובת הערובה נרצחה בידי השודד.
שרייבר הועמד למשפט על הריגה מתוך רשלנות, אך לקראת האולימפיאדה בוטל המשפט נגדו.
בעת ניסיון החילוץ הכושל נכח בשדה התעופה ראש "המוסד", צבי זמיר, שנשלח לגרמניה על ידי גולדה מאיר בניסיון לסייע לגרמנים בהתמודדות עם המחבלים, אבל הם לא נתנו לו להתערב והוא צפה חסר אונים בטרגדיה.
ממשלת ישראל ניסתה קודם לכן להציע לגרמניה סיוע של יחידה ישראלית, כנראה סיירת מטכ"ל, שארבעה חודשים קודם השתלטה בהצלחה מלאה על חוטפי מטוס סבנה, אך ההצעה נדחתה על הסף.
בעקבות כישלון פעולת החילוץ, מדינות שונות בעולם ערכו שינויים בפעילותן כדי להיערך ללוחמה בטרור.
צרפת הקימה את יחידת GIGN, גרמניה המערבית הקימה את יחידת GSG-9 ובריטניה הקימה יחידה ייעודית ללוחמה בטרור (האגף ללוחמה אנטי מהפכנית, CRW) בתוך היחידה SAS.
הפעולה המבצעית הראשונה של שתי היחידות האחרונות הייתה מבצע חילוץ של מטוס גרמני חטוף במוגדישו ב-1977.
באפריל 2023 גרמניה הודיעה שהקימה ועדה שתחקור מחדש את הטבח.
לאחר סיומו הטרגי של האירוע החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לערוך טקס אזכרה לנרצחים באצטדיון האולימפי, ואחר כך להמשיך את התחרויות לפי התוכנית 24 שעות לאחר שהופסקו.
החלטה זו של הוועד, בראשותו של הנשיא אוורי ברנדג', שהכריז: "המשחקים חייבים להימשך", עוררה ביקורת רבה, אולם רק מספר מצומצם של ספורטאים החליטו לפרוש מהמשחקים (ביניהם יפים צ'ולק, שחקן כדורעף יהודי בנבחרת ברית המועצות).
ברנדג' היה ידוע כפרו-גרמני עוד מאולימפיאדת ברלין (1936), כאשר בתפקידו כנשיא הוועד האולימפי של ארצות הברית התנגד בתקיפות לקריאות להחרים את האולימפיאדה הנאצית, והחליט להוציא שני רצים יהודים מנבחרת השליחים של ארצות הברית.
הדגל האולימפי ודגלי המדינות המשתתפות הורדו לחצי התורן לאות אבל.
מדינות ערב, למעט ירדן, התנגדו להורדת דגליהן והם נשארו בראש התורן.
בטקס האזכרה הכריז מנהל המשלחת, שמואל ללקין: .
באופן סמלי, לאולימפיאדה הבאה שנערכה במונטריאול ב-1976 שלחה ישראל 11 ספורטאים בענפים אישיים, כמספר הנרצחים במינכן, בנוסף לנבחרת הכדורגל.
אסתר רוט (שמה החדש של שחמורוב לאחר נישואיה לפטר רוט, שהפך למאמנה), שהייתה היחידה מהספורטאים במינכן שהשתתפה גם במונטריאול, נשאה את הדגל בטקס הפתיחה.
שאר חברי משלחת ישראל טסו לארץ מיד לאחר טקס האזכרה, כשיחד עמם הוטסו עשרת ארונות הנרצחים, שהובאו למנוחת עולמים בטקסים ממלכתיים בהשתתפות מלווים רבים.
חמישה חללים נקברו בחלקות צמודות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, וחמישה במקומות אחרים בארץ.
החלל האחד עשר, דוד ברגר, הובא למנוחות בעיר הולדתו, קליבלנד בארצות הברית, על פי בקשת משפחתו.
ארונו הוטס לקליבלנד במטוס מיוחד שנשלח על ידי נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון.
הקשרים בין גרמניה למתכנני הטבח
שלושת המחבלים שנתפסו (ג'מאל אל-גאשי, עדנאן אל-גאשי ומוחמד ספדי) לא נותרו זמן רב בכלא גרמני.
ב-30 באוקטובר 1972, פחות מחודשיים לאחר האירוע, חטפו מחבלים מארגון "ספטמבר השחור" מטוס של חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה.
החוטפים דרשו מממשלת גרמניה לשחרר את שלושת מבצעי הטבח במינכן, והגרמנים נענו לדרישתם.
בסרט התעודה "יום אחד בספטמבר" נטען כי המטוס נחטף בתיאום עם השלטונות הגרמניים, וכי המחבלים שוחררו משום שגרמניה לא רצתה להחזיקם בארצה וכך "למשוך אש" אליה מצדם של ארגוני הטרור.
באוגוסט 2012 פרסם העיתון הגרמני דר שפיגל כי גרמניה שיתפה פעולה באופן חשאי עם מתכנני טבח הספורטאים.
שגריר גרמניה בלבנון, ואלטר נובק, נפגש עם יוסוף א-נאג'ר, מראשי הפת"ח ו"ספטמבר השחור", והציע לו הסכם לפיו יימנעו הפת"ח וספטמבר השחור ממתקפות טרור בגרמניה ואילו גרמניה תעניק תמיכה מדינית ופוליטית לאש"ף.
השבועון חשף כי גם שר החוץ הגרמני, ולטר של, ניהל מגעים סודיים עם הארגון.
לפי דר שפיגל, כך הפסיקה גרמניה לחקור את טבח הספורטאים במינכן והאחראים לו, לא הגדירה רשמית את האירוע כמעשה טרור ואף קיימה פגישות נוספות עם ראשי ארגון ספטמבר השחור.
התגובה המיידית של מדינת ישראל לרצח הייתה תקיפה אווירית על בסיסי המחבלים בסוריה ובלבנון.
בתקיפה נרחבת זו, שנערכה ב-8 בספטמבר, עשרות מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי פעלו בעת ובעונה אחת נגד עשרה בסיסים.
מאוחר יותר באותו ערב הופצץ עוד ריכוז של מחבלים בדרום סוריה.
בתקיפות אלו נהרגו כ-200 איש.
למחרת ניסתה רביעיית מטוסי "סוחוי" לחדור לרמת הגולן כתגובה.
רביעיית המטוסים הספיקה להטיל פצצות באזור קונייטרה אך יורטה על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי.
בקרב אוויר קצר שהתפתח נפגעו ארבעת המטוסים.
שלושה מהם נפגעו בטילי אוויר-אוויר, התפוצצו בלי שטייסיהם הספיקו לצנוח מהם, ונפלו בשטח סוריה.
המטוס הרביעי נפגע אך לא הופל.
כל המטוסים הישראלים חזרו בשלום לבסיסם.
ב-15 בספטמבר 1972, פשט כוח צה"ל על מחנה הפליטים ליד העיירה א-נבטיה בדרום לבנון.
בנוסף, בעקבות הטבח, החליטה ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר לחסל את כל חברי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים ברצח הספורטאים.
המשימה הוטלה על "המוסד", שבמבצע זעם האל אכן הצליח להרוג, במאמץ שנמשך שנים אחדות, לפחות שמונה מהאחראים לרצח, ובהם מפקד הארגון, עלי חסן סלאמה, שחוסל ב-22 בינואר 1979.