tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ספג ביקורת מצד הקהילה הלהט"בית לאחר שאמר בראיון "לגברים יש פין, לנשים יש נרתיק; כאן מסתיים שיעור הביולוגיה שלי" וכי הוא אינו עומד מאחורי האמירה לפיה "נשים טרנסג'נדריות הן נשים, גברים טרנסג'נדרים הם גברים".
הוא תמך בעמדת הממשלה השמרנית לאסור על מתן מרשמים לחוסמי הורמונים לצעירים טרנסג'נדרים, והרחיב את האיסור כך שיחול הן בשירות הבריאות הלאומי (NHS) והן ברפואה הפרטית.
בפברואר 2025 נחשף כי סטריטינג נפגש עם "קבוצת התמיכה של בייסווטר", הידועה בעמדותיה הקיצוניות נגד טרנסג'נדרים, ותמיכה בטיפולי המרה לטרנסג'נדרים.
לעומת זאת, סירב סטריטינג להיפגש עם קבוצה של בני נוער טרנסג'נדרים.
סטריטינג הוא נוצרי אנגליקני מאמין ומאורס לבן זוגו, יועץ התקשורת ג'ו דנסי, מאז 2013. השניים מתגוררים ברובע רדברידג' בלונדון.
במאי 2021 אובחן כחולה בסרטן הכליות, ונזקק לניתוח להסרת כליה.
הוא חזר לפעילות פוליטית ביולי 2021 לאחר שהוכרז כנקי מסרטן בעקבות הצלחת הניתוח.
בשנת 2023 פרסם את זיכרונותיו בספר "One Boy, Two Bills and a Fry-Up".
במיתולוגיה הרומית וסטה (Vesta) הייתה אלת הבית, המשפחה ואש האח.
היא לא תופסת מקום רב באגדות מיתולוגיות, לא הייתה לה כיתת פולחן מרכזית, וייצוגה האמנותי - הן מימי יוון ורומא והן מתקופת הרנסאנס - גם הוא מועט ביותר.
מקבילתה היוונית היא האלה הסטיה.
וסטה הייתה בתם של סטורנוס ואופיס, ואחותם של יופיטר, נפטון, פלוטו, יונו וקרס.
היא הייתה אחת משלוש האלות הבתולות, יחד עם מינרווה ודיאנה.
וסטה שמרה בקנאות על בתוליה, מעולם לא נישאה ולא העמידה צאצאים.
ערך זה מתמקד בעיקר בתפקידיה של וסטה ברומא העתיקה ובפולחן הרומאי שנערך לכבודה.
למידע על מעלליה המיתולוגיים ותאוריה המעטים, אשר הושפעו במידה רבה מהמיתולוגיה היוונית, ראו את הערך הסטיה.
בכל עיר הייתה אח ציבורית המקודשת לוסטה ובה בערה אש תמיד.
לווסטה היו כוהנות מיוחדות, שנקראו "וסטאליה", להן ניתן כבוד רב.
הן נדרו נדר בתולים למשך 30 שנה, שבהן היו משמשות את האלה.
דינה של כוהנת שהפרה את הנדר היה קבורה בחיים.
הפסטיבל החשוב ביותר לכבודה של וסטה היה הוסטאליה, והוא נחוג במשך תשעה ימים, מ-7 ביוני עד 15 ביוני.
האסטרואיד וסטה שהתגלה על ידי האסטרונום הגרמני היינריך וילהלם אולברס ב-29 במרץ 1807, נקרא על שמה.
מטוס הווסטווינד מתוצרת התעשייה האווירית לישראל הוא מטוס מנהלים דו-מנועי אשר יכול לשאת בין שבעה לעשרה נוסעים.
המטוס המוצלח נתן לחברה דריסת הרגל בשוק התעופה האזרחית.
קו הייצור של המטוס פעל במשך כעשרים שנה.
מטוסי השחף, המבוססים על ווסטווינד, פעלו בשירות חיל האוויר הישראלי בגף סיורי ים של טייסת 120 והוּצאו משירות בשנת 2017.
תכנונו של הווסטווינד מתבסס על תכנון של חברת Aero Commander למטוס סילוני בשם Jet Commander שהתבסס בעצמו על מטוס קודם של אותה חברה שהיה בעל שני מנועי מדחף (ונקרא, כמו החברה, Aero Commander).
ברוקוול הוחלט למכור את הזכויות על הג'ט קומנדר והתעשייה האווירית רכשה אותן בשנת 1967. בינואר 1970 נערכה טיסת הבכורה של הג'ט קומנדר הראשון שייצרה התעשייה האווירית.
בתעשייה האווירית יוצרו 150 מטוסים על פי התכנון המקורי כדי למלא את ההזמנות שעליהן התחייבה חברת Aero Commander, ואז פנו מהנדסי החברה לשיפור התכנון.
הם האריכו את גוף המטוס והוסיפו לו מכלי דלק בקצות הכנף.
זמן קצר לאחר תחילת הייצור של הדגם הוחלפו מנועי הטורבו סילון במנועי טורבו מניפה חסכוניים יותר.
הדגם החדש קיבל את השם "ווסטווינד" (או דגם 1123).
הוא קיבל רישוי טיסה בארצות הברית בדצמבר 1971. תחום ייצור המטוסים בתעשייה האווירית הגיע לאיזון תקציבי ב-1975.
הוא הוצג לראשונה במאי 1975, טיסת הבכורה נערכה ב-22 ביוילי 1975. והוא קיבל רישוי טיסה בארצות הברית במרץ 1976. עד 1978 כבר נמכרו 95 מטוסים מדגם זה, ובסך הכל החזיקה התעשייה האווירית נתח של כ-10% משוק מטוסי המנהלים בארצות הברית באותן שנים.
באוקטובר 1979 הוצג הדגם החדש של המטוס שעבר שיפורים, תוכננה עבורו כנף חדשה והוספו לו כנפונים בקצות הכנף.
פנים המטוס עבר שינויים רבים נוספים, והמטוס קיבל את השם "ווסטווינד 2" - "Westwind II".
בשנת 1980 נמכרו 73 יחידות בשווי כולל של 200 מיליון דולר.
בשנת 1982 החזיקה התעשייה האווירית כבר נתח של כ-25% משוק מטוסי המנהלים בארצות הברית.
המטוס האחרון ירד מפס הייצור בשנת 1987, לאחר ש-244 מטוסים נבנו.
בשנת 2000 השיקה התעשייה האווירית תוכנית השבחה ללקוחות המטוס.
אפשרויות השבחה כללו: שדרוג המנועים, שיפור מערכות האוויוניקה, השבחה לעיצוב הפנים וכלל מערכות המטוס.
שחף הוא הכינוי בצה"ל למטוס סיור ימי סילוני מדגם "סי-סקאן" המבוסס על הווסטווינד מתוצרת התעשייה האווירית.
תכנון המטוס החל בשנת 1976, בעקבות הפיגוע במלון סבוי בתל אביב במרץ 1975, שבו שמונה מחבלים חדרו בסירת גומי לחוף הים של ת"א.
המטוס הופעל עבור חיל הים הישראלי על ידי חיל האוויר בשנים 1977-2016. בשנת 2000 החליט צה"ל לרכוש מטוסים חדשים, שיחליפו את השחף, מדגם "קינג-אייר 200" מתוצרת חברת ריית'יאון האמריקנית, כדי שיוכל להשתמש בכספי הסיוע אמריקאי לישראל.
אך בשנת 2001 הוחלט להשביח את המטוסים הקיימים במקום רכישת מטוסי סיור ימיים חדשים.
בתחילת ינואר 2017 הוצא משירות מבצעי.
השחף הוחלף בכלי טיס בלתי מאויש מדגם הרון 1.
המטוס מסוגל לגלות ולזהות מטרות ממרחק רב, כמו כן למטוס יכולת גילוי צוללות.במטוס שני חלונות דמויי בועה, משני צידי הגוף, המאפשרים זווית ראייה גדולה יותר מאשר בחלונות מקובלים, למטרת זיהוי עין של מטרות על ידי צופים.
מטוסי השחף אוישו על ידי "גף סיורי ים" הכפוף לשייטת ספינות הטילים והוטסו על ידי חיל האוויר, לפי המשימות שנקבעו על ידי חיל הים.
את המטוס הפעילו שבעה אנשי צוות: קברניט, טייס משנה ונווט מחיל האוויר ומפקד משימה ושלושה חיילים מחיל הים.
מפקד המשימה הוא קצין בוגר קורס חובלים או קורס קציני שליטה בחיל הים.
שולבו מכלי דלק בקצות הכנפיים 1124 התעשייה האווירית 17 במרץ 1976 0.785 מאך 10,659 ק"ג 10 פרופיל החרטום שופר, שולב סנפיר בגג המטוס 1124A התעשייה האווירית 17 באפריל 1980 0.785 מאך 10,659 ק"ג 10 נקרא גם "וסטווינד 2" (באנגלית Westwind II), שולב כנפון קצה-כנף
ייצר ואישור דגם 1122 בוטל
דגם 1125 היה הקוד שניתן למטוס הדור הבא ה"אסטרה"
נהר וסטבורן , הוא אחד הנהרות התת-קרקעיים הזורמים מתחת העיר לונדון באנגליה.
הנהר דומה בגודלו לנהר הפליט ובדומה לפליט זורם גם הוא מהמפסטד דרומה, דרך הייד פארק, מתחת כיכר סלואון ונשפך אל התמזה באזור צ'לסי.
הנהר נקרא במקורו קילבורן – ופירוש השם "Cye Bourne" – "הנהר המלכותי".
לנהר היו שמות נוספים בעבר, ביניהם:
נתיב הנהר כיום שנוי במחלוקת.
לפי אחת הגרסאות מוצאו בהמפסטד.
לפי גרסה אחרת מוצאו בקנסינגטון ליד נוטינג היל משם הנהר זורם דרך גני קנזינגטון שם הוא מזין את הבריכה העגולה, ודרך הייד פארק שם הוא מזין את אגם הסרפנטיין.
בהמשך זורם הנהר מתחת לאדמה עד ארמון בקינגהאם שם הנהר מזין את בריכת הארמון, ואת האגם בפארק סנט ג'יימס.
הנהר זורם בצינור מעל תחנת הרכבת התחתית "כיכר סלואן", עד שפכו אל התמזה.
לפי גרסה אחרת, נהר טייברן הוא שזורם מתחת לארמון בקינגהאם.
טרייר גבעות מערבי הוא גזע של תת-המין כלב הבית, מקבוצת הטריירים.
מוצאו של הווסט היילנד וייט טרייר הוא מסקוטלנד, בדומה לקאירן טרייר והסקוטיש טרייר.
בתחילה היו הציידים-מגדלים מוציאים מקבוצת הגורים את הגורים הלבנים ומשתמשים בגורים הכהים בלבד, אך לאחר תאונת עבודה בה צייד ירה בטעות בווסט היילנד וייט טרייר שלו שהיה בצבע כהה, הם החליטו להשתמש בכלבים הלבנים שמאוד בולטים במהלך הציד.
זהו כלב שרירי עם לסת חזקה (על מנת שיוכל להביא את הטרף), וציפורניים חזקות לחפירה.
בשל היותו אנרגטי במיוחד כלבי הווסטי אינם נוטים להשמנת יתר.
כלבים מזן זה מאופיינים בהתנהגות טובה וצייתנית לרוב, אך במקביל ידועים בשל נטייה להתרסה, שזכתה לכינוי "Westietude" (הלחם מילים בין Westie+attitude).
מדובר בזן חכם מאוד ו'דעתן' שיודע להשיג את מבוקשו ולעמוד באופן תקיף כאשר מרגיש צורך לגונן על בעליו (גם אל מול כלבים הגדולים ממנו)
הווסטי נפוצים ומבוקשים מאוד בארצות הברית, אנגליה ויפן
הווסט היילנד וייט טרייר הוא כלב שרירי וכדי לשמור על בריאותו ועל מבנה גוף בריא הוא זקוק לפעילות גופנית מתמשכת של לפחות 45 דקות ביום.
לווסטי יש הרגלי אכילה שונים משאר הגזעים וכדי לשמור על פרוותו לבנה ובריאה רצוי להאכילו במזון טבעי כמו בשר ואורז.
מזון יבש ותעשייתי גורם לפרווה להשחים.
כמו כן הווסטי הוא זן רגיש לאלרגיות, בעיקר אלרגיות עור
הווסט היילנד וייט טרייר, בדומה לשאר הטריירים, זקוק למריטת שיער מגיל צעיר ולא לתספורת, על מנת שפרוותו תישאר בריאה.
היא עיר קיט במחוז דבון שבאנגליה.
מקור שמה של העיירה בספרו של צ'ארלס קינגסלי הקרוי בשם זה.
סימן הקריאה הוא חלק משם העיירה הרשמי, והיא בין הערים הבודדות בעולם שבשמן יש סימן קריאה.
כלכלת העיירה מתבססת על תיירות וקייט – ובסביבתה חניוני נופש ו"צימרים" רבים, בשל חופיה הנוחים לגלישת גלים ולנופש.
העיירה מהווה מוקד לספורט גלישת עפר (dirtsurfing).
וסטי היה עיתון יומי, ובהמשך שבועון ישראלי, בשפה הרוסית, מקבוצת "ידיעות אחרונות", אשר נסגר בסוף דצמבר 2018. שם העיתון הוא תרגום המילה "בשורות" לשפה הרוסית.
בהשוואה לעיתונים יומיים, "וסטי" הרבה בטקסט והמעיט בתמונות, אפילו בעמוד השער, בהתאם למנטליות המוצהרת של הקורא בשפה הרוסית.
נציגויות העיתון היו בכל רחבי הארץ: ירושלים, חיפה, אשדוד ובאר-שבע ובשיאו עבדו בגוף התקשורת כמאה עובדים.
היום וסטי הוא אתר חדשות ברוסית.
בסתיו 1990 יצא רוברט מקסוול, הבעלים של "מעריב", ביוזמה להפיק עיתון בשפה הרוסית.
פרי מאמציו היה העיתון "ורמיה".
לאחר מותו של מקסוול עברו בעקבות סכסוך מתוקשר היטב מיטב העיתונאים, כולל העורך אדוארד קוזניצוב, לקבוצת "ידיעות אחרונות" והקימו, בשנת 1992, עיתון רוסי בשם "וסטי", כשהם מחליפים עיתון קודם של הקבוצה ברוסית בשם "ידיעות ישראל".
השם החדש נקבע כמשחק מילים: שיחת היום ברחוב הרוסי באותו זמן הייתה על מלחמה תקשורתית בין "ורמיה", המהדורה המרכזית של חדשות הערב בערוצי הטלוויזיה הסובייטית, שגם נתנה את השם לעיתון הקודם, לבין "וסטי", חדשות השעה של הטלוויזיה הרוסית החופשית.
העיתון צבר מוניטין בקרב עולי חבר העמים ונחשב כעיתון העיקרי של קהילת דוברי רוסית בישראל.
כחלק מקבוצת "ידיעות אחרונות", העיתון היה מקבל מאמרים מעיתוני הקבוצה.
"וסטי" הוא בין העיתונים הבודדים הניזונים מדיווחי עיתונאים בשטח ולא מהאינטרנט או מסוכנות ידיעות.
מאמרים מגיעים מכל העולם לרבות ארצות הברית, רוסיה, אוקראינה, ליטא, מולדובה ועוד.
העיתון מציג מגוון דעות מכל מחנה פוליטי, אם כי הוא נודע בנטייה הברורה שלו לימין המפה הפוליטית, במתן במה לפוליטיקאים ימניים, כמו אביגדור ליברמן ויורי שטרן ממפלגת "ישראל ביתנו".
העיתון ידוע גם בקו ההטרונורמטיבי והשמרני שהוא מציג ובביטויים גזעניים גלויים יותר או פחות.
בדומה לעיתונים אחרים בשפה הרוסית בישראל, "וסטי" נמצא במגע רצוף עם עיתונים חשובים ברוסיה, כגון העיתון "ניזביסימיה גזטה".
ב-1999 פוטר אדוארד קוזניצוב מעריכת העיתון.
בשנת 2002 מונה לב בלצן לעורך העיתון ולאחר סכסוך עם ההנהלה אודות התפתחות העיתון, פוטר בפברואר 2005, ולעורך בפועל מונה סרגיי פודרז'נסקי, שהיה עורך מוסף "וסטי-2".
בשנת 2006 מונתה אנה סדגורסקי לעורכת העיתון ובשנת 2014 היא הוחלפה על ידי דני ספקטור.
מנכ"ל העיתון הוא דוד מאיר.
העורכת האחראית של העיתון (מאי 2016) היא יעל אדמוני, שאינה מבינה רוסית.
מבנה העיתון השתנה בינואר 2017. העיתון היומי נסגר והפך לשבועון וחלק גדול מהמערכת עבר לאתר חדש בשפה הרוסית, וסטי, שמהווה חלק מ-ynet.
בסוף דצמבר 2018 נסגר השבועון ונותר אתר האינטרנט בלבד.
"וסטי-2" – פרשנות, דעות על סוגיות פוליטיות
"מגזין" – תקצירי חדשות, כתבות, פרשניות מעיתונות רוסיה
"ספורט" –מוסף הספורט של "וסטי"
"קזנצ'יי" (Kaznatchei – גזבר) – מוסף כלכלי של "וסטי", עם עצות בנושאי צרכנות
"אוקנה" (Okna – חלונות) – מוסף פובליציסטי-ספרותי
"בסדר" – מוסף בידור עם בדיחות, כתבות סאטירה (חלק מ"אוקנה")
וסטה (שם מלא: 4 וסטה; באנגלית: 4 Vesta) הוא האסטרואיד הרביעי שהתגלה, מיד אחרי קרס, פאלאס ויונו.
וסטה התגלה על ידי האסטרונום הגרמני היינריך וילהלם אולברס ב-29 במרץ 1807, והוא נחשב לגוף השני בגודלו בחגורת האסטרואידים עם קוטר ממוצע של 530 ק"מ ומסה מוערכת של 9% מהמסה הכוללת של חגורת האסטרואידים בכלל.
מסתו והבהירות שלו הופכים אותו לאסטרואיד הבהיר ביותר באזור זה ולגוף היחיד, מלבד קרס, אותו ניתן לראות מכדור הארץ בעין בלתי מזוינת.
האסטרואיד קרוי על שמה של אלת הבית, המשפחה ואש האח במיתולוגיה הרומית - וסטה.
וסטה הייתה אלת המשפחה ומקבילתה של הסטיה במיתולוגיה היוונית אשר הייתה בהתחלה אחת משנים עשר האלים האולימפיים, אך בהמשך הוחלפה על ידי אל היין דיוניסוס.
הסטיה נחשבה לעדינה, לרכה ולרחמנית מבין האלים היוונים.
לאחר גילוי האסטרואיד בשנת 1807, לא התגלו אסטרואידים נוספים במשך 38 שנה ולכן וסטה וכן קרס, פאלאס ויונו נחשבו ככוכבי לכת וכל אחר מהם קיבל סמל פלנטרי משלו.
וסטה קיבלה את הסמל שמסמל את הלב.
מאוחר יותר באותה המאה, חוקרים שחקרו את האזור הבינו כי האזור בין מאדים לצדק מכיל אלפי גופים המרכיבים את החגורה המרכזית.
בעקבות הגילויים, גופים אלה סווגו מחדש כאסטרואידים ולא ככוכבי לכת.
בשנת 2006, בעקבות סיווגו מחדש של קרס ככוכב לכת ננסי, הפך וסטה לאסטרואיד הגדול ביותר בחגורת האסטרואידים.
ייתכן שבעתיד גם וסטה יסווג מחדש ככוכב לכת ננסי במידה ויוכח כי צורתו כדורית כך שהוא יענה לתנאים הבסיסיים להגדרת כוכב לכת ננסי.
וסטה האסטרואיד השני במסתו בחגורת האסטרואידים, צורתו היא ספרואיד אובלי.
מדידות של הגשושית שחר מראות כי כרגע וסטה לא נמצא בשיווי משקל הידרוסטטי.
הערכות שבוצעו כאשר וסטה היה בפריהיליון במאי 1996 קבעו כי הטמפרטורה על פני השטח היא בין 20°C- כשהשמש בדיוק מעל ועד 190°C- בחורף.
טמפרטורות ממוצעות של יום ולילה הם בין 60°C- ו-130°C- בהתאמה.
ב-27 בספטמבר 2007 שוגרה הגשושית "שחר" אשר נכנסה למסלול סביב וסטה ב-17 ביולי 2011. הגשושית עזבה את וסטה ב-9 ביולי 2012. משם היא המשיכה לחקור את כוכב הלכת הננסי קרס, ונכנסה למסלול סביבו במרץ 2015.
מועדון כדורגל וסט ברומיץ' אלביון הוא מועדון הכדורגל הבכיר של העיר וסט ברומיץ', שהיא פרוור של העיר ברמינגהאם במרכז אנגליה.
בשנת 1888 נמנה המועדון עם אחד מתריסר מייסדי הפוטבול ליג.
וסט ברומיץ אלביון היה אחת מ-12 המועדונים שהקימו את הפוטבול ליג, הליגה המקצוענית הראשונה בעולם.
בעונת 1919/1920 זכתה הקבוצה באליפות היחידה בתולדותיה.
בעונת 1924/1925 הקבוצה סיימה במקום השני בליגה אחרי האדרספילד טאון.
בעונת 1953/1954 זכתה הקבוצה בגביע ה-FA וסיימה במקום השני בליגה.
בעונת 2004/2005 הקבוצה התמקמה במקום האחרון בחג המולד, ומאז הקבוצה השתפרה ונשארה בליגה במחזור האחרון.
עונה לאחר מכן הקבוצה ירדה במחזור האחרון כשהיא חייבת ניצחון ובסופה הפסידה.
בעונת 2007/2008 חזרה לפרמייר ליג לאחר שתי שנות היעדרות ובעונת 2008/2009 הקבוצה ירדה לאחר שסיימה במקום האחרון.
בעונת 2009/2010 הקבוצה חזרה לפרמייר ליג.
בעונת 2017/2018 הקבוצה ירדה לצ'מפיונשיפ לאחר שסיימה במקום האחרון.
בעונת 2018/19 הפסידה הקבוצה לאסטון וילה בחצי גמר פלייאוף העלייה ונותרה עונה נוספת בצ'מפיונשיפ.
בסיום עונת 2019/2020 שבה הקבוצה לפרמייר ליג תחת הדרכתו של סלאבן ביליץ' הקרואטי.
את עונת 2020/2021 פתחה הקבוצה עם נקודה אחת בחמשת המחזורים הראשונים, הייתה זו פתיחת העונה הגרועה ביותר של הקבוצה בתולדות הפרמייר ליג, בסיום העונה ירדה ליגה והמאמן סם אלרדייס פוטר.
ב-24 ביוני 2021 מונה ולריאן איסמאל לתפקיד המאמן בארבע השנים הקרובות.
כעבור שמונה חודשים עזב איסמאל את המועדון ובמקומו מונה סטיב ברוס.
בתחילת עונת 2022/23 הייתה הקבוצה ממוקמת בתחתית הצ'מפיונשיפ וסטיב ברוס פוטר.
אחריו מונה כמאמן קרלוס קורבראן.
בסיום העונה סיים המועדון במקום התשיעי ולא הצליח להעפיל למשחקי הפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג.
ב-13 בפברואר 2024 משפחת פטל מפלורידה קנו 87% מהמועדון ושילן פטל הפך ליו"ר המועדון.
וסטהאם יונייטד היא קבוצת כדורגל אנגלית מרובע ניוהאם של העיר לונדון, המשחקת בפרמייר ליג.
היא ידועה בכינויה "הפטישים" (The Hammers), "הברזלים" (The Irons) ואף "האקדמיה לכדורגל".
החל מעונת 2016/2017 משחקת הקבוצה באצטדיון האולימפי בלונדון.
בקבוצה שיחקו בעבר הכדורגלנים הישראליים אייל ברקוביץ', יוסי בניון, יניב קטן וטל בן חיים.
ברקוביץ' ובניון זכו להצלחה במדי וסטהאם, ובעקבותם הפכה הקבוצה לידועה יחסית בישראל.
דרבי מפורסם של המועדון ואוהדיו הוא עם קבוצת מילוול הלונדונית, כאשר בין שני המועדונים התפתחה יריבות היסטורית ואיבה ארוכת שנים, שהתחילה מאז הקמתם של שני המועדונים בסוף המאה ה-19.
התזכורת הכי מוקדמת לקיום המועדון נמצאה ב-1895. אז התקיים המועדון בתור "Thames Ironworks F.C" ("מועדון הכדורגל תמזה עבודות ברזל"), שהייתה קבוצת הכדורגל של חברת הספנות ועבודות הברזל "Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Limited", אשר הייתה חברת הספנות הגדולה ביותר על גדות נהר התמזה בשנים אלו.
הקבוצה הוקמה על ידי דייב טיילור שהיה גם שופט כדורגל, וארנולד הילס שהיה מבעלי החברה.
ההודעה על הקמת הקבוצה הייתה באמצעות העיתון "Thames Ironworks Gazette", ביוני 1895. בסיסה של החברה היה בבלאקוול וקאנינג טאון משתי גדות נהר הלי, בנקודה בה הוא פוגש את התמזה.
הספינה האחרונה שנבנתה הייתה ספינת מלחמה עבור הצי המלכותי הבריטי, ב-1912, ולאחר מכן החברה נסגרה.
הקבוצה של חברת התיקונים לספינות השוכנת קרוב לחברת בניית הספינות, שנקראה "Castle Swifts", התאחדה עם קבוצת Ironworks ליצירת קבוצה אחת.
הקבוצה שיחקה באופן חובבני בלבד החל מ-1895, כאשר עובדי החברה מרכיבים את הקבוצה הראשונה: תומאס פרימן היה כבאי שריפות בספינות, וולטר פארקס פקיד בחברה, ג'וני סטיוארט, וולטר טרנטר וג'יימס לינדזי היו יצרני דוודים.
שחקנים נוספים שעבדו בחברה היו: ויליאן צ'אפמן, ג'ורג' סייג', פרד צ'מברלין וצ'ארלי דוב, שעבד בתור מסמרר מתחיל בחברה.
הקבוצה זכתה בגביע הראשון שלה, ה"West Ham Charity Cup" (גביע הצדקה של וסטהאם) ב-1895, ובליגת לונדון (המורכבת מקבוצות לונדוניות מקומיות) ב-1897. ב-1898 הפכה הקבוצה למקצוענית כאשר נכנסה לליגה השנייה של ה"Southern Football League" (תחרות חצי מקצוענית של קבוצות ממחוז דרום והמידלאנדס באנגליה), ועלתה לליגה הראשונה כבר בעונה הראשונה.
בעונת הבכורה בליגה הראשונה, סיימה הקבוצה במקום הלפני אחרון.
בפלייאוף הירידה הראשון שלה נלחמה נגד פולהאם, ניצחה 1–5 ונשארה בליגה הראשונה.
המדים הראשונים של הקבוצה היו בצבע כחול כהה מאוד, ובעונות לאחר מכן, מ-1897 ועד 1899, שיחקה הקבוצה בשילובים של תכלת.
לאחר חילוקי דעות באשר למצבה הכלכלי של הקבוצה, בתחילת יוני 1900, המועדון "Thames Ironworks F.C" פורק, ובמקומו הוקם, ב-5 ביוני 1900, "מועדון הכדורגל וסטהאם יונייטד" ("West Ham United F.C."), כאשר את הקבוצה הראשונה מאמנים סיד קינג ועוזר צ'ארלי פיינטר.
מפאת היותה של הקבוצה המקורית "קבוצת עבודה" (של חברת הספנות), היא עד היום מוכרת בכינוי "הפטישים" או "הברזלים" ובסמלה של הקבוצה מופיעים פטישים.
וסטהאם יונייטד הצטרפה לליגה המערבית באנגליה בשנת 1901, בזמן שהמשיכה לשחק בליגה האנגלית הדרומית הראשונה.
ב-1907 הוכתרה הקבוצה לאלופת בית 1B של הליגה המערבית, ניצחה את פולהאם (אלופת בית 1A), והייתה לאלופת הליגה המערבית באנגליה לעונה זו.
בשנים הראשונות שיחקה הקבוצה באצטדיון ה"ממוריאל גראונדס" במחוז פלייסטואו, ניוהאם, לונדון.
ב-1904 עברה הקבוצה למגרש בולין גראונד שנמצא באפטון פארק.
משחקה הראשון של וסטהאם יונייטד באצטדיונה החדש היה נגד היריבה המרה מילוול (שמקורה בעצמה הוא ב"קבוצת עבודה" מחברת ספנות מתחרה).
משחק זה משך כ-10 אלף אוהדים, ונגמר בתוצאה 0–3 לווסטהאם המארחת.
בשנת 1919 נכנסה וסטהאם לראשונה למערכת הליגות הארצית הבכירה כששובצה בליגה האנגלית השנייה.
משחקה הראשון בליגה זו היה נגד לינקולן סיטי והסתיים בתוצאה 1-1. הקבוצה הצליחה לעלות לליגה האנגלית הראשונה ב-1923, ובאותה עונה גם הצליחה להגיע לגמר גביע ה-FA נגד הבולטון וונדררס, שכונה גם "גמר הסוס הלבן".
בגמר זה התרחשה מהומה גדולה לפני פתיחת המשחק, כיוון שכ-200 אלף אנשים רצו להיכנס לאצטדיון שתכולתו נקבעה על 125 אלף, וכתוצאה הוא התחיל באיחור של 45 דקות.
במשחק עצמו ניצחה בולטון 0–2. במסגרת הגביע לא הצליחה וסטהאם לשחזר את הצלחתה, והישג השיא שלה היה הגעה לחצי הגמר בשנת 1933.
בליגה הקבוצה שמרה על מקומה רוב השנים, עד שב-1932 ירדה לליגה השנייה, והמאמן (ושחקן העבר) סיד קינג, שאימן את הקבוצה במשך כ-32 שנים, פוטר מהקבוצה.
לאחר ירידת הליגה, בריאותו של קינג התדרדרה והוא התאבד זמן קצר לאחר שפוטר מהקבוצה.
הוא הוחלף על ידי צ'ארלי פיינטר (שהיה עוזרו במשך כל השנים הללו), שהמשיך בתפקיד המאמן עד 1950, במשך 480 משחקים.
פיינטר הוחלף על ידי טד פנטון והקבוצה דשדשה בליגה השנייה במשך 26 השנים הבאות, והצליחה לעלות לליגה הראשונה רק בשנת 1958.
בשנת 1961 מונה המאמן רון גרינווד במקום פנטון, והוביל את הקבוצה לשני תארים משמעותיים: זכייה בגביע ה-FA לעונת 1964, וזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1965, בהנהגתו של אחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון והכדורגל האנגלי בכלל, בובי מור.
בשנים אלו כיכבו בהרכב נבחרת אנגליה שחקני וסטהאם, שהובילו את הנבחרת לזכייה היסטורית במונדיאל 1966: קפטן הקבוצה בובי מור, שהיה גם קפטן הנבחרת, מרטין פיטרס (שהבקיע שער בגמר) וג'ף הרסט, השחקן הראשון שהצליח להבקיע שלישייה בגמר מונדיאל.
כל השלושה היו שחקנים תוצרת מחלקת הנוער של וסטהאם יונייטד.
ישנו פסל "האלופים" בדרך בארקינג בצמוד לפאב הבוילן טאברן, המנציח את "שלושת הבנים" של וסטהאם שסייעו לזכייה ההיסטורית של הנבחרת האנגלית בגביע העולם של 1966.
בשנת 1975 זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע ה-FA, אחרי שניצחה 0–2 את פולהאם בגמר.
אחרי התחלה לא טובה של הקבוצה בעונת 1974/1975, גרינווד הפך את עצמו להיות הג'נרל מנג'ר במועדון, ללא ידיעת ההנהלה, ומינה את עוזרו ג'ון לייל למאמן הקבוצה.
מהלך זה התברר כהצלחה גדולה מאוד, כאשר הקבוצה הבקיעה 20 שערים ב-4 משחקים הראשונים, בנוסף לזכייתה בגביע האנגלי.
לייל הוביל את הקבוצה גם לגמר גביע המחזיקות האירופי ב-1976, שם הפסידה הקבוצה 2–4 לאנדרלכט.
גרינווד עזב ב-1977 את המועדון אחרי שמונה למאמן נבחרת אנגליה.
ב-1978 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, אך לייל, שהמשיך בתפקידו, הוביל את הקבוצה לגמר גביע ה-FA בשנת 1980, בו ניצחה הקבוצה 0–1 את ארסנל, והניפה את התואר האחרון שלה עד היום.
זהו גם הגמר האחרון בו זכתה בגביע קבוצה שהיא לא מהליגה הראשונה.
ב-1981 עלתה הקבוצה חזרה לליגה הראשונה, וב-3 העונות לאחר מכן סיימה בעשירייה הראשונה בליגה.
ב-1985/1986 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה, מה שהיה להישג השיא שלה בליגה הראשונה באנגליה בכל הזמנים.
קבוצת השחקנים שעשתה זאת כונתה "The Boys of 86" ("הבנים של 86' ").
אולם, הקבוצה הייתה לא יציבה בשנים אלו והידרדרה לאיטה עד שב-1989 חוותה ירידת ליגה נוספת, אשר גרמה לפיטורי המאמן לייל, שעזב אחרי 34 שנים בתפקידים שונים במועדון.
לו מקארי, שמונה אחרי לייל, התפטר מתפקידו אחרי עונה אחת בלבד, על מנת לנקות את שמו מפרשיית הימורים לא חוקיים בקבוצה הקודמת שלו סווינדון טאון.
הוא הוחלף בשחקן העבר בילי בונדס, שבעונתו הראשונה כמאמן, 1990/1991, הבטיח עליה חזרה לליגה הבכירה, אך כעבור עונה אחת סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה שוב לליגת המשנה.
בעונת 1992/1993 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה, שכעת שונה שמה לפרמייר ליג, אחרי שהבטיחה את המקום השני במשחק האחרון של העונה, כאשר הכוכבים טרבור מורלי וקלייב אלן מבקיעים 40 שערים בעונה זו.
לקראת העונה הבאה בפרימיירליג הקבוצה נבנתה מחדש, כאשר ג'ואי ביושקאמפ נרכש מאוקספורד יונייטד תמורת 1.2 מיליון פאונד, אך עזב לאחר זמן קצר עקב חוסר התאמה, לסווינדון טאון בקרבת מקום מוצאו.
הקבוצה הייתה קרובה לאבד את עוזר המאמן הארי רדנאפ, שקיבל הצעה מפתה לאמן את בורנמות', אך ההנהלה, בראשות פיטר סטורי, הייתה נחושה להשאירו, והציעה למאמן הנוכחי בונדס מקום בוועד המנהל על מנת לפנות את משרת מאמן הקבוצה לרדנאפ.
בונדס נעלב מהצעה זו, והתפטר מתפקידו במועדון.
רדנאפ מונה למאמן הקבוצה ב-10 באוגוסט 1994.
בתקופתו של רדנאפ בלטה מגמה של החלפת סגל שחקנים תכופה, והכדורגל ההתקפי והאטרקטיבי שהוא דגל בו, אשר הביא להצלחה יחסית של המועדון מאז תקופת ג'ון לייל.
יותר מ-134 שחקנים עברו במועדון בתקופתו, עם רכישתם של סטיוארט פירס, טרבור סינקלייר, פאולו די קאניו, ג'ון הרטסון, איאן רייט והישראלי הצעיר אייל ברקוביץ'.
בשנים 1997–1999 העמידה וסטהאם קבוצה חזקה יחסית שכללה כוכבים לעתיד כמו פרנק למפארד, ריו פרדיננד, אייל ברקוביץ', איאן רייט וג'ון הארטסון.
בשנת 1999 סיימה הקבוצה במקום החמישי, הגבוה ביותר שלה מאז ההצלחה של 1986, ובנוסף באותה עונה זכתה בגביע האינטרטוטו.
בנובמבר 2000 החלו הדברים להשתבש, לאחר מכירתו של פרדיננד ללידס תמורת סכום שיא של 18 מיליון ליש"ט, ושימוש לא טוב של רדנאפ בכסף מהמכירה ברכישת שחקנים שנכשלו.
הבעלים טרי בראון איבד את סבלנותו, וביוני 2001 פיטר את רדנאפ ועוזרו פרנק למפארד האב, מה שקידם את מכירתו של בנו ששיחק במועדון, פרנק למפארד (ג'וניור), לצ'לסי תמורת כ-11 מיליון ליש"ט.
לאחר עזיבת הצוות המקצועי מינה בראון את גלון רוידר, ששימש כמאמן קבוצת המילואים, למאמן ב-9 במאי 2001. ההחתמות הראשונות שלו היו החזרתו של דון האצ'ינסון למועדון תמורת 5 מיליון ליש"ט, ורכישת הבלם הצ'כי תומאש רפקה, והקבוצה סיימה במקום השביעי בעונתה הראשונה תחתיו.
עונה לאחר מכן, בעונת 2002/2003, רוידר, שקיבל קריש דם במוחו ואושפז, הוחלף במאמן הזמני טרבור ברוקינג.
בסוף העונה ירדה הקבוצה לצ'מפיונשיפ לאחר שסיימה בתיקו נגד ברמינגהאם סיטי במחזור האחרון, וסיימה במקום ה-18 המוביל לירידת ליגה יחד עם וסט ברומיץ' וסנדרלנד (הייתה לקבוצה עם המספר המקסימלי של 42 נקודות ב-38 מחזורים שעדיין יורדת ליגה).
לאחר הירידה, שחקנים בולטים בקבוצה כמו ג'ו קול, פאולו די קאניו ופרדי קאנוטה עזבו את המועדון.
בעונה לאחר מכן, בליגה השנייה, התאושש רוידר מהאירוע הרפואי שחווה וחזר לתפקיד המאמן, אולם לא החזיק זמן רב לאחר שהקבוצה לא הצליחה להתרומם והוא פוטר ב-24 באוגוסט 2003, וברוקינג חזר לעמדת המאמן הזמני.
באוקטובר 2003 מונה אלן פארדיו למאמן העשירי בהיסטוריה של וסטהאם יונייטד.
פארדיו החל לבנות את הקבוצה מחדש, כשרכש את השחקנים נייג'ל ריאו קוקר, מרלון הארווד ובריאן דין.
בעונתו הראשונה של פארדיו הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף העלייה לפרימיירליג, אך הפסידה בו לקריסטל פאלאס ונשארה בצ'מפיונשיפ.
בקיץ עשתה הקבוצה רכש מרשים בדמות בובי זמורה, מאת'יו את'רינגטון, כריס פאואל וטדי שרינגהאם, ולמרות שסיימה רק במקום השישי בליגה, הצליחה משם להעפיל לגמר הפלייאוף נגד פרסטון נורת' אנד, ניצחה 0–1 וחזרה לפרימיירליג.
השנים האחרונות באצטדיון בולין (2005 - 2016)
בעונה הראשונה שלאחר חזרתה לפרימיירליג, סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה, כשבשורותיה מופיע בהצלחה רבה הקשר הישראלי יוסי בניון, אולם הצליחה להעפיל לגמר גביע ה-FA, והפסידה רק בדו-קרב פנדלים לאחר תיקו 3-3 מול ליברפול שנחשבה לעדיפה ממנה בהרבה.
בניון נבחר לשחקן המצטיין במשחק בשורות ה'פטישים'.
באוגוסט 2006 השלימה וסטהאם חלון העברות מרשים, בו הצליחה להחתים את קרלוס טבס וחאבייר מסצ'ראנו, ובנובמבר 2006 המועדון נרכש על ידי קבוצת רכישה איסלנדית בראשותו של אגרט מאגונסון.
בינתיים, פארדיו פוטר מאימון הקבוצה אחרי תוצאות רעות בליגה, והוחלף במאמנה הקודם של צ'רלטון את'לטיק, אלאן קורבישלי.
החתמתם של טבז ומסצ'ארנו משכו את תשומת לב התקשורת לאחר שהתגלה בחקירה שסכומי רכישתם לא דווחו במלואם, והקבוצה נמצאה אשמה ולפיכך אולצה לשלם 5.5 מיליון פאונד קנס באפריל 2007 (לא הופחתו נקודות בטבלה).
אי הפחתת נקודות הוכחה כקריטית, לאחר שווסטהאם ניצלה בעונת 2006/2007 מירידה הודות להפרש קטן של נקודות על פני היריבות, שהתרעמו על אי נקיטת סנקציית הפחתת נקודות כלפי המועדון מצד הפרמייר ליג.
הקבוצה סיימה במקום ה-15, ולפיכך לא ירדה ליגה, אחרי שניצחה 7 מתוך תשעת המשחקים האחרונים בליגה.
באותו קיץ עזב בניון את הקבוצה וחתם במדי ליברפול.
בעונת 2007/2008 התמידה וסטהאם להישאר בחלק העליון של הטבלה, לאחר שפרדריק יונגברי, קרייג בלאמי וקיירון דייאר הצטרפו לקבוצה, וסיימה במקום העשירי בליגה.
בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה עקב מכירת אנטון פרדיננד וג'ורג' מקארטני לסנדרלנד, קרבישלי התפטר מתפקידו בספטמבר 2008. במקומו מונה שחקן העבר ג'אנפרנקו זולה למאמן הקבוצה, והוא היה המאמן הלא-בריטי הראשון שמונה למאמן וסטהאם.
בעונת 2008/2009 סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה.
בעונת 2009/2010 לקבוצה היה משחק סוער במהלך העונה נגד היריבה המרה מילוול, כאשר המשחק נגרר לפרעות של האוהדים מחוץ לאצטדיון, מהומות ביציעים ואף לפריצת אוהדים לדשא.
באוגוסט 2009 נקלעה הקבוצה למשבר כלכלי חריף עקב עזיבת המשקיעים האיסלנדיים, עד שנמצא בעלים חדש, אך טלטלה זו הובילה את הקבוצה למאבקים בתחתית הפרימיירליג, בסופם הצליחה הקבוצה לשרוד עוד עונה בליגה, שני מחזורים בלבד לסיום.
במאי 2010, יומיים לאחר סיום העונה, הכריזה הקבוצה על סיום תפקידו של זולה בקבוצה ואי חידוש חוזהו.
במקומו מונה המאמן הישראלי אברהם גרנט, אך הקבוצה לא הצליחה להתרומם.
את עונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה לצ'מפיונשיפ אחרי 6 עונות ברציפות בפרמייר ליג, למרות שצליחה להגיע לחצי גמר גביע הליגה.
מיד אחרי הירידה פוטר גרנט מתפקידו במועדון, ובמקומו מונה, ביוני 2011, סאם אלדריץ'.
בסוף עונת 2011/2012 חזרה וסטהאם, לאחר עונה אחת בצ'מפיונשיפ, לפרמייר ליג בזכות ניצחון 1–2 על בלקפול, משער של ריקרדו ואז טה בדקה ה-90 בגמר הפלייאוף.
לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 ובניית האצטדיון האולימפי, הודיעה הנהלת וסטהאם על תוכנית לעזיבת בוליין גראונד ומעבר לאצטדיון החדש.
בעונת החזרה לפרימיירליג, 2012/2013, החתימה הקבוצה את ג'יימס קולינס, ג'ורג' מקארטני, מאט גרוויס ואנדי קארול, והצליחה לסיים במקום ה-12.
לקראת סוף עונת 2013/14, בה סיימה במקום ה-13 בליגה, הפרישה וסטהאם יונייטד את החולצה מספר 38, כאות כבוד לדילן טומבידס, שחקן קבוצת הנוער של הקבוצה שהלך לעולמו בגיל 19 עקב מחלת הסרטן.
כמו כן, הופרשה חולצה מספר 6, חולצתו של בובי מור, קפטן הקבוצה ונבחרת אנגליה, שהניף את גביע העולם ב-1966.
בעונת 2014/2015 סיימה הקבוצה במקום ה-12 בליגה, אך קיבלה כרטיס להשתתפות בליגה האירופית לעונת 2015/2016, עקב דירוגה במקום הראשון בדירוג המשחק ההוגן של אופ"א.
לקראת עונת 2015/2016 החתים המועדון את שחקן העבר סלאבן ביליץ' למאמן הקבוצה, והיא סיימה במקום השביעי בליגה, תוך שהיא שוברת מספר שיאים קבוצתיים בהיסטוריה שלה: מספר הנקודות הגדול ביותר לעונה (62), מספר השערים הגדול ביותר לעונה (65), מספר ההפסדים הקטן ביותר לעונה (8 בלבד) ומספר הפסדי החוץ הקטן ביותר (5).
עונה זו גם הייתה העונה האחרונה של וסטהאם באצטדיון בולין גראונד (המכונה גם "אפטון פארק") אחרי 112 שנים בהן שיחקה בו (בין השנים 1904 ל-2016), אשר הכיל כ-35,000 מקומות ישיבה.
עקב זכייתה של מנצ'סטר יונייטד בגביע האנגלי של 2016, קיבלה וסטהאם, מהמקום השביעי בליגה, את הכרטיס למוקדמות הליגה האירופית של העונה הבאה.
אחרי המעבר לאצטדיון לונדון (2016 - כיום)
בתחילת עונת 2016/17 עברה וסטהאם יונייטד לארח את משחקיה הביתיים באצטדיון האולימפי (מכונה גם "אצטדיון לונדון"), לאחר שזכתה במכרז על הזכות לחכור אותו למשך 99 שנים.
תחילה תוכנן שתכולת האצטדיון תוקטן מ-80,000 מקומות ל-54,000, אך עקב ההצלחה של הקבוצה בעונת 2015/16, הוחלט על תכולה של 60,000 מקומות ישיבה.
כמו כן, האצטדיון הותאם הן למשחקי כדורגל והן לאירוח תחרויות אתלטיקה.
המועדון הודיע שלקראת עונת 2016/17 נמכרו כל 52,000 המנויים שיצאו למכירה, כמות המנויים השנייה בגודלה באנגליה.
בתחילת העונה בליגה האירופית הקבוצה כשלה בעליה לשלב הבתים, לאחר שהפסידה בשלב הפלייאוף לאסטרה ג'יורג'יו הרומנית.
בפרימיירליג, בעונת הבכורה באצטדיון החדש, סיימה הקבוצה במקום ה-11 בליגה, לאחר שנאלצה להתמודד עם עזיבת הכוכב דימיטרי פאייה.
את עונת 2017/2018 התחילה הקבוצה רע מאוד עם 2 ניצחונות ב-11 המשחקים הראשונים שלה, ולאחר הפסד נוסף לליברפול, שאיים על מקומה של הקבוצה בפרימיירליג, פוטר ביליץ' ב-6 בנובמבר 2017, והוחלף על ידי מאמן סנדרלנד בעבר, דייוויד מויס, שהוחתם עד סוף העונה.
הקבוצה נלחמה עד סוף העונה, והצליחה להישאר בליגה כאשר סיימה במקום ה-13 בליגה.
בסוף העונה, למרות שנשארה בליגה, לא חודש החוזה של מויס והוא עזב את המועדון.
ב-22 במאי 2018 מונה מאמן העבר במנצ'סטר סיטי, מנואל פלגריני, למאמן הקבוצה בחוזה ל-3 עונות.
בעונה הראשונה תחתיו סיימה הקבוצה במקום העשירי, לאחר עונה לא יציבה מבחינה מקצועית.
בחצי הראשון של עונת 2019/2020 פוטר פלגריני (בדצמבר 2019), אחרי יכולת רעה של הקבוצה, אשר צברה רק נקודה אחת יותר מהמקום המוביל לליגה השנייה.
הקבוצה מינתה את מויס, שחזר לקדנציה שנייה במועדון למאמן עד לסיום העונה, בה סיימה במקום ה-16.
לקראת סיום העשור, החל מ-2017, עלה רף חוסר שביעות רצון של אוהדי וסטהאם מההנהלה של המועדון בראשותם של הבעלים דייוויד סאליבן ודייוויד גולד, מה שהתבטא גם בפריצה לכר הדשא לאחר ההפסד הביתי 0–3 לברנלי ב-10 במרץ 2018, ובצעדת המחאה של 2,500 אוהדים שנערכה ב-29 בפברואר 2020.
בעונת 2019/2020 סיימה וסטהאם במקום ה-16 וניצלה מירידת ליגה, כאשר באמצע העונה מונה דייוויד מויס למאמן הקבוצה.
בעונת 2020/2021, תחת מויס, סיימה במקום השישי והעפילה למפעלים האירופיים לראשונה מאז 2016. בעונת 2021/2022 בליגה האירופית הקבוצה העפילה לחצי הגמר של הטורניר, אך הודחה על ידי איינטרכט פרנקפורט, כאשר קודם לכן סיימה במקום הראשון בשלב הבתים, ועברה בדרך את שיאנית הזכיות סביליה בשמינית הגמר ואת אולימפיק ליון ברבע הגמר.
בליגה סיימה הקבוצה במקום השביעי והעפילה שוב למפעלים האירופיים, שנה שנייה ברציפות.
בעונת 2022/2023 בקונפרנס ליג זכתה וסטהאם אחרי שניצחה בגמר 2–1 את פיורנטינה.
זהו הגביע המשמעותי הראשון של המועדון מאז 1980.
בעונת 2023/2024 בליגה האירופית העפילה הקבוצה לרבע גמר לאחר שניצחה 5-0 את פרייבורג.
ב-23 במאי 2024 מונה יולן לופטגי הספרדי למאמן הקבוצה במקומו של דייוויד מויס אשר סיים את חוזהו במועדון.
השיר הפופולרי ביותר בקרב אוהדי וסטהאם הוא "I'm Forever Blowing Bubbles", שהנחיל במועדון המאמן צ'ארלי פיינטר בשנות ה-20 של המאה ה-20 המאוחרות.
שיר זה נלקח מפרסומת אמריקאית של חברת הסבונים "Pears", בו ילד בעל שיער מקורזל בשם מילאייס שר את השיר.
השיר נקרא כך, כיוון שהילד היה דומה לשחקן מבית הספר פארק סקול, מקומי בשם בילי ג'יי "באבלס" מארי.
מנהל בית הספר, קורנליוס בייל, שהיה ידוע בזכות החרוזים והשירים שהיה מחבר, כתב וחרז את המילים לשיר, והאוהדים החלו לשיר אותו בכל פעם שלשחקן הקבוצה היה משחק טוב.
בייל היה חבר טוב של פיינטר, שהפיץ את זה בקרב הקהל וזה החל לשיר אותו לפני כל משחק בית.
כיום, בנוסף לשירה של הקהל את השיר לפני משחקים, ישנן מכונות בועות שעושות בועות רבות (כיאה לשמו של השיר) בחלל האצטדיון בזמן שהשיר מתנגן.
מקורות החוליגניזם הקשור למועדון החל בשנות ה-60 של המאה ה-20, אז נוסדה קבוצת "The Mile End Mob" (ששמה נקרא אחר אזור איסט אנד בלונדון).
בשנות ה-70 וה-80 (אז עידן החוליגניזם האנגלי היה בשיאו) נודעו אוהדי המועדון לשמצה על האלימות שהם מפגינים כלפי יריביהם וכלפי המשטרה.
בשנות ה-70 במיוחד, קבוצות חוליגנים מקומיות היו מתקוטטות לפני משחקים באופן קבוע, בעיקר מרובע בארקינג ורובע דאגנהאם בלונדון.
ארגון ה-"Inter City Firm" (או ICF) היה הבולט שבארגוני החוליגנים של המועדון, ונקרא כך כיוון שחברי הארגון היו מסתננים באופן קבוע לרכבות של חברת InterCity (שהיא חברת רכבות בריטית) בנסיעות למשחקי חוץ, והיו מסווים את עצמם בבגדים רגילים על מנת לחמוק מהמשטרה, שהייתה לרוב בודקת את הסעות הצ'ארטר המוזלות לאוהדים.
הסרט "בלי חוקים" בכיכובם של אלייז'ה ווד וצ'ארלי האנם מתמקד בקבוצת חוליגנים פיקטיבית בשם ה-"Green Street Elite", שמבוססת באופן רופף על ארגון ה-ICF.
לווסטהאם יריבויות רבות, בעיקר עם מועדונים מקומיים לונדוניים.
עם טוטנהאם הוטספר ישנה היריבות של מזרח לונדון נגד צפון לונדון, בעוד נגד צ'לסי היריבות של מזרח נגד מערב לונדון.
היריבות נגד טוטנהאם תודלקה על ידי מעברי שחקנים מווסטהאם לטוטנהאם: מייקל קאריק, מרטין פיטרס, פול אלן, ג'רמיין דפו וסקוט פארקר, ויותר מכך על ידי מעברו של הארי רדנאפ, מאמנם לשעבר של הפטישים שעבר להיות מאמן ההוטספר.
מאז עונת 2006/2007 ישנה יריבות בין הפטישים למועדון מיורקשייר, שפילד יונייטד, עקב נסיבות מפוקפקות בהם עבר קרלוס טבז לווסטהאם ועזר לה להישאר בליגה על חשבון שפילד באותה העונה.
אולם, היריבות הקשה, המרה והעתיקה ביותר של וסטהאם היא מול המועדון הלונדוני מילוול.
היריבות בין אוהדי וסטהאם למילוול נחשבת לאחת היריבויות האלימות והקשות בין מחנות אוהדים ברחבי העולם, וידועה בקרב חוליגנים כאחת היריבויות החמות שיש על הגלובוס.
שתי הקבוצות הן יריבות מקומיות, שנוצרו במקור על ידי מפעלי ברזל וספנות יריבים ("קבוצות עבודה") באזור גדות נהר התמזה, ושכנו פחות מ-5 ק"מ אחד מהשני.
המפעלים התחרו על חוזי עבודה, עובדים, ספקי חומרי גלם ועוד, והקימו קבוצות כדורגל שבתחילה הורכבו מהעובדים של החברות.
בתחילת המפגשים ביניהם ידה של וסטהאם הייתה על העליונה, מה שגרם לווסטהאם להיות הקבוצה הבכירה יותר עד היום.
בעוד מילוול דעכה לליגות הנמוכות של הפוטבול ליג, וסטהאם הייתה בעלייה והגיעה לליגה הבכירה, וזכתה בגביע ה-FA.
בשנות ה-20 היריבות הגיעה לשיאים חדשים בזמן אירועי שביתות המפעלים, כאשר המפעלים באזור אייל אוף דוגס (שייצגו אוהדי מילוול) סירבו לשתף איתם פעולה, ועקב כך נוצרו תחושות קשות בין מחנות האוהדים לאורך השנים.
בשנת 1972 נהרג אוהד מילוול בתחנת הרכבת New Cross Station, לאחר שנפל מהרכבת כתוצאה מקטטה עם אוהדי וסטהאם.
בעונת 2009/2010 הוגרלו שתי הקבוצות למשחק ביניהן בגביע הליגה האנגלי, ונפגשו ב-25 באוגוסט 2009 באפטון פארק.
היה זה המפגש הראשון בין הקבוצות מזה שנים.
קטטות בין אוהדים החלו כבר מחוץ לאצטדיון עוד מלפני המשחק, מה שגרם לפרעות, חוליגניזם כללי והשחתת רכוש באצטדיון, וכן כלל דקירתו של אחד מאוהדי מילוול.
בנוסף, התחממות האירועים הגיעה גם ליציעים ואוהדי וסטהאם החלו לפרוץ לדשא, דבר שגרם להפסקת המשחק לפרקים.
על משחק זה נקנסה וסטהאם על ידי ההתאחדות האנגלית, בעוד מילוול יצאה נקייה.
זכייה (1): 1964 (זכייה משותפת עם ליברפול)
וֶסְט הָמְפְּסְטֵד (מערב המפסטד - באנגלית: West Hampstead) הוא אזור בצפון מערב לונדון, ברובע קמדן.
וסט המפסטד ממוקם בין צ'ילדס היל (Childs Hill) בצפון פרוגונל (Frogonal) והמפסטד (Hampstead) במזרח, סוויס קוטג' (Swiss Cottage) בדרום וקילברן במערב.
עד לסוף המאה ה-19, האזור היה ישוב קטן והיה קרוי "West End".
וסט המפסטד המודרני הופיע עם הגעתן של מסילות הברזל, והפיכתו של האזור מאזור חוות לאזור מגורים.
ב-1879 חברת הרכבות המטרופולינית (Metropolitan Railway) אימצה את השם וסט המפסטד עבור התחנה שהקימו באזור, ההיגיון היה למנוע בלבול עם ה"וסט אנד" (West End) שהוא הכינוי הנפוץ לאזור המסחרי שבמרכזה של לונדון.
וסט היילנד ויי הוא טרק פופולרי בסקוטלנד באורך 152 קילומטרים.
המסלול מתחיל במילגאי, צפונית לגלאזגו, ומסתיים בפורט ויליאם שבהיילנדס.
כ-85,000 איש הולכים לאורך המסלול בכל שנה.
המסלול עובר בדרכים עתיקות רבות, דרכי הובלת בקר, דרכים צבאיות ודרכי כרכרה ישנות.
מקובל ללכת את המסלול מדרום לצפון שכן החלקים הדרומיים של המסלול נחשבים לקלים ומתונים יותר ואילו החלקים הצפוניים להרריים וקשים יותר ובשל כך דורשים הכנה פיזית המושגת על ידי הליכה בחלקים הדרומיים.
המסלול מתחיל רשמית במרכז העיירה מילגאי, מקום בו מוצב אובליסק גרניט גדול המשמש לסימון נקודת ההתחלה.
רוב המטיילים מגיעים דרך תחנת הרכבת הסמוכה.
מאלייג היא עיירה על הגבול הצפוני של אזור גלאזגו העירוני, כך שהמסלול ממשיך בשטחים פתוחים.
המסלול ממשיך בדרכי עפר, מסילת רכבת נטושה, דרך פארק המלכה אליזבת ומגיע לבלמאה בלוך לומונד.
מכאן, המסלול עוקב אחרי חופיו המיוערים והמבודדים של הלוך.
המסלול עולה צפונה לקריאנלריך ומשם צפון מערבה לטינדראם.
צפונית לטינדראם הדרך נכנסת לגלן אורכי לפני המעבר דרך ראנוצ' מור והירידה לגלן קו.
מכאן הדרך מטפסת במדרגות השטן (Devil's Staircase) ויורדת בתלילות לקינלוכלבן שבגובה פני הים.
החלק האחרון עובר בהרי ממור על דרך צבאית ישנה ויורד לגלן נביס, משם לפורט ויליאם.
מטיילים רבים מסיימים את הטיול בטיפוס לפסגת ההר הגבוה בבריטניה - בן נוויס, הממוקם במרחק של כ-3 קילומטרים מן העיירה פורט ויליאם.
ההליכה במסלול מצפון לדרום נחשבת לקשה יותר מכיוון שהחלקים הצפוניים של השביל הרריים ומבותרים יותר ביחס לחלקים הדרומיים.
ההולך צפונה נהנה בתחילת המסלול מקטעים מישוריים וסמוכים למקומות יישוב, אשר מאפשרים לו להתרגל להליכה לקראת הקטעים התלולים והמבודדים יותר בצפון.
את המסלול ניתן להתחיל משני הקצוות שלו- מילגאיי בדרום או פורט ויליאם בצפון.
כמו כן ניתן להתחיל את המסלול באמצע על ידי שימוש בתחבורה ציבורית לאחת מהעיירות שנחצות על ידי הדרך.
לפי החוק הסקוטי ניתן ללון במחנאות בכל נקודה שאינה שטח פרטי או אתר מורשת וכל עוד המטייל פועל לפי קוד השמירה על איכות הסביבה.
לפיכך הלינה לאורך המסלול מתאפשרת לכל אורכו מלבד מקטע של 22 ק"מ (15 מייל) בין דריימן לרובדנדרון, לאורך הגדה המזרחית של אגם לוך לומונד, שבה היא אינה מתאפשרת על מנת שהאזור יוכל להשתקם עקב שימוש פוגעני ומשחית בסביבה.
לאורך השטח המדובר אסור לישון מחוץ לאתרים מוסדרים ואסור לשתות אלכוהול.
מלבד מחנאות מציעה הדרך אפשרויות לינה רבות- הוסטלים, בקתות (המכונות בעגה המקומית "בות'י"), חדרי אירוח, B&B ועוד.
בשיא העונה (יוני-אוגוסט) מומלץ להזמין מקום לינה מספר ימים מראש עקב מספר המטיילים הרב הגודש את המסלול בתקופה זו.
משך ההליכה בטרק אורך כשבעה ימים.
מאז 1991, כל שנה מתקיים מרוץ לאורך המסלול מדרום לצפון.
המרוץ מתחיל באחד לפנות בוקר ביום שבת באמצע חודש יוני.
הרצים עוברים את 153 הקילומטרים ללא הפסקה.
שיאן המהירות הנוכחי הוא ג'אז בראג עם זמן של 15:44:50 שנקבע ב-24 ביוני 2006. שיאנית המהירות היא קאגי המילטון עם זמן של 17:16:20 שנקבע ב-2007.
וסט קובינה היא עיר במחוז לוס אנג'לס, במטרופולין של לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
העיר שוכנת 32 ק"מ מזרחית ללוס אנג'לס בחלקו המזרחי של עמק סן גבריאל.
רוב התושבים הם מהמעמד סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה.
ישנן מספר שכונות יוקרה בתחומי העיר בהן ערך הבתים הוא הגבוה ביותר בכל עמק סן גבריאל.
כמו כל ערי הפרברים של לוס אנג'לס חלק גדול מתושביה של וסט קובינה עובדים בלוס אנג'לס.
במהלך השנים הצליחה וסט קובינה למשוך אליה מספר חברות ענק.
במרכז העיר ישנו אזור מסחר ועסקים בו יושבות מפקדות וסניפים של חברות גדולות.
וסט קובינה הוקמה בשנת 1923 לאחר שתושבי חלקה המערבי של העיר קובינה יצאו למלחמה בכוונה של עיריית קובינה להקים מתקן ביוב בחלקו המערבי של העיר.
הפתרון היחידי היה להיפרד מהעיר ולהקים עירייה חדשה כך שהשטח יהיה שייך לעירייה החדשה.
בהתחלה הייתה וסט קובינה עיר חקלאית ורוב תושביה גידלו תפוזים ואגוזים.
עם השנים החוות והשדות הוחלפו בשכונות מגורים עירוניות וכיום 90% משטח העיר בנוי.
העיר משתרעת על שטח של 41.7 ק"מ מרובעים ואין לה לאן להתרחב מכיוון שהיא גובלת בערים אחרות מכל צדדיה.
העיר התפרסמה בכל העולם בעקבות הסדרה "האקסית המטורפת".
גיבורת הסדרה רבקה, עוזבת עבודה מצליחה כעורכת דין בניו יורק ועוברת לגור בווסט קובינה, המקום בו מתגורר אהוב ילדותה ג'וש, במטרה להחזיר אותו לחיקה.
וסט אנד הוא רובע בלונדון המהווה את מעוז התיאטרון הממסדי והמקצועי של הזרם המרכזי באנגליה בפרט, ומרכז תיאטרון בולט בעולם דובר האנגלית בכלל.
החל מאמצע המאה ה-19 נקרא כך האזור האופנתי שממערב לצ'רינג קרוס, אשר כיום נמצא במרכז העיר אולם אז היה בקצה המערבי של העיר.
כמרכז האזור נחשבת כיכר לסטר.
יחד עם תיאטראות ברודוויי בניו יורק נחשבים תיאטראות "וסט אנד" כרמה הגבוהה ביותר של תיאטרון מסחרי בעולם הדובר אנגלית.
ביקור בהצגת תיאטרון וסט אנד היא אחת מצורות הבידור החביבות על תיירים בלונדון.
בשנת 2007 צפו למעלה מ-13 מיליון בני-אדם בהצגות בוסט אנד.
רוב האזור נכלל במסגרת רובע הסיטי של וסטמינסטר, ונכללות בו שכונות כגון מייפייר, וסוהו.
גבולות הרובע הם רחוב הסטרנד מדרום, רחוב אוקספורד מצפון, רחוב ריג'נט ממערב ורחוב קינגסוויי ממזרח.
כיוון שהגדרת האזור היא יותר תרבותית מאשר גאוגרפית, גם החלק הצפוני של הגדה הדרומית של התמזה נכלל כיום בתחומי ה"וסט אנד", בשל מכלול התרבות ותיאטרון שבו.
במפגש רחוב אוקספורד ורחוב ריג'נט נמצאת כיכר אוקספורד ובמרכזו של רחוב ריג'נט נמצאת כיכר פיקדילי הידועה.
בשולי הווסט אנד נמצאת הכיכר המרכזית של לונדון - כיכר טרפלגר וסביבה הגלריה הלאומית הבריטית ומבני ציבור רבים.
אזור הווסט-אנד (האזור שממערב לסיטי של לונדון) היה אזור כפרי שהחל להתפתח רק החל מאמצע המאה ה-17. אדמות האזור היו נחלותיהם של אצילים, שהחלו לפתח אותן לאחר השרפה הגדולה של לונדון על מנת לתת מענה לדיור מחוץ לסיטי.
פיתוח השטח נעשה באמצעות הקמת שכונות מגורים אליטיסטיות סגורות סביב כיכר מרובעת.
הכניסה לכיכר הייתה מגודרת ורק תושביה יכלו להיכנס לתוכה.
בעורף בתי הכיכר נסללו רחובות ובהם חנויות ובתי עסקים לשירות תושבי הכיכר, מעליהן התגורר ציבור נותני השירותים, שהפך למעמד בינוני עירוני-מסחרי.
אופי האזור, הרצוף כיכרות רבועות, הזכיר עיירות במרחב כפרי.
בין הכיכרות המפורסמות נמנות כיכר לסטר (פותחה מחל מ-1670), כיכר גרוונר (1720), כיכר ברקלי (1740) וכיכר ראסל.
לאחר ניצחון בריטניה במלחמות הנפוליאוניות, הפכה בריטניה למעצמת-על ולאימפריה הגדולה בעולם.
ג'ורג' הרביעי, שמשל על בריטניה כעוצר (ריג'נט), דרש שלאימפריה תהיה עיר בירה ראויה לשמה, ולא אוסף מגובב של עיירות (הסיטי, הסיטי של וסטמינסטר וכיכרות הווסט-אנד).
בד בבד, ב-1811 פקעו זכויות חכירה של קרקעות באזור, שאפשרו שינוי באופי הווסט-אנד על ידי סלילת שדרה אימפריאלית (רחוב ריג'נט) המובילה לפארק ושכונת מגורים, שנבנו אף הם בסגנון רומאי-אימפריאלי (ריג'נטס פארק).
בניגוד לתוכנית אוסמן להתחדשות פריז, שהייתה מפעל ממלכתי בשליטה ממשלתית, בוצעה תוכנית העוצר על ידי יזמים פרטיים.
התוכנית תרמה לשינוי באופי האזור מעיירות מנומנמות לעיר שוקקת ועשירה ומרכז תרבותי.
לוח הזמנים של הווסט אנד הותאם לעונת הפעילות של הפרלמנט, בחודשים ינואר עד יוני ("העונה החברתית" או ה-season).
אז אכלסו את הרובע באופן קבוע משפחותיהם של חברי הפרלמנט ובעלי עיסוקים נלווים (כגון עורכי דין, יועצים, פעילים פוליטיים ויזמים ונציגי משפחות האצולה), ששכנו ביתר השנה באזור הכפרי, ביבשת אירופה או ברחבי האימפריה.
בתקופה זו הוצגו ההצגות בתיאטרונים, נערכו קבלות פנים ונשפים בבתים פרטיים והתקיימו שלל אירועים חברתיים וספורטיביים.
חלק מרכזי מה"עונה" היה הצגתם של צעירים לחוגי החברה וקיום "שוק הנישואים" שחיזק את הבריתות בין משפחות האליטה של הווסט-אנד.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החלה הרכבת התחתית של לונדון להוביל מאות אלפי קונים וקונות מהפרברים אל בתי המסחר של הווסט אנד שם הוקמו באותה עת בתי הכלבו הגדולים הראשונים שכללו בנוסף למסחר גם בתי קפה ותה, חדרי קריאה, פינות לכתיבה ומנוחה ומועדוני נשים.
כך הפך הווסט אנד למרחב עירוני מוגן ובטוח לבילוי חופשי עבור נשים מהמעמד הבינוני שנעו בגפן.
הרחובות התמלאו בחלונות ראווה גדולים ומפוארים ובכרזות פרסומת.
התיאטרון הראשון בווסט אנד היה ה"רויאל" (Theatre Royal), הוא נפתח ב-7 במאי 1663 ונשרף בשרפה הגדולה של לונדון.
גם כיום ניצב באותו מיקום (Drury Lane) תיאטרון בשם "רויאל".
תיאטראות ותיקים חשובים נוספים באזור הם תיאטרון היימארקט, שנפתח ב-1720 ובית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שנפתח ב-1732.
תיאטרון אדלפי (Adelphi) בסטרנד, שנפתח ב-1806 ותיאטרון אולד ויק (Old Vic), שנפתח בגדה הדרומית של התמזה ב-1818 הרחיבו את הפעילות התיאטרונית של ה"וסט אנד" אל מעבר לגבולות הגאוגרפיים הצרים של הרובע.
ב-1881 נפתח בסטרנד תיאטרונם של גילברט וסאליבן, תיאטרון סבוי.
המופעים המרכזיים בתיאטרונים הם מופעי קומדיה, אופרה ואופרטות, מחזות זמר ותיאטרון קלאסי (מחזות שייקספיר וקלאסיקות של המאה ה-19 כגון צ'כוב, איבסן, אגתה כריסטי וכדומה) בבימוי שמרני ועשיר מבחינת תפאורה ותלבושות ועם שחקנים וזמרים מהשורה הראשונה.
אחת מהתופעות המאפיינות את התיאטרון של וסט אנד הוא הפקות הנמשכות לאורך שנים רבות.
למשל The Mousetrap ("מלכודת העכברים") מאת אגתה כריסטי שמוצג מאז 1952 ללא הפסקה, Les Misérables ("עלובי החיים") על פי ויקטור הוגו שמוצג מאז 1985, Cats מאת אנדרו לויד ובר לפי שיריו של טי.
אליוט שהוצג במשך 21 עונות מ-1981, סטארלייט אקספרס, גם הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, שרץ מאז 1984 ועוד.
וסט פאלם ביץ' , ובקיצור "וסט פאלם", היא עיר במחוז פאלם ביץ', במדינת פלורידה שבארצות הברית.
וסט פאלם ביץ' היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה.
העיר היא מושב המחוז פאלם ביץ' והיא אחת הערים הראשיות באזור המטרופולין של דרום פלורידה, אשר בשנת 2007 נאמדה אוכלוסייתו ב-5,413,212 נפש.
הנרי פלאגלר ייסד את העיר כמושבה שתארח את עובדי שני מלונות הפאר שנבנו על האי השכן, מצידו השני של אגם וורת'.
בתחילה נקרא שם העיר כמילה אחת (Westpalmbeach), אך עלה החשש כי המילה בת 13 האותיות תשמש סימן מבשר רעות עבור הקהילה הצעירה.
ב-5 בנובמבר 1894 נפגשו 78 אנשים לדיון בו התקבלה ההחלטה לשלב את העיירה במחוז דייד השכן שכיום נקרא מיאמי-דייד.
החלטה זו היא שהפכה את העיירה והמחוז לבעלי העירייה המשולבת הוותיקה ביותר בדרום פלורידה.
מועצת העיר קבעה במהירות את נוהלי הבנייה בעיר, שגרמו להחלפת האוהלים והבקתות במבני לבנים, אבן וציפוי אבן.
בשנות ה-20 של המאה הקודמת גדלה העיר, היסטריית הקרקעות בפלורידה הובילה לצמיחה מהירה של העיר ובתקופה זו נבנו בשכונותיה מבנים היסטוריים רבים.
לפני ייסודה של מיאמי, הייתה וסט פאלם ביץ' מרכז תרבותי משגשג ביותר.
במקור, ייעד הנרי פלאגלר את העיר להיות התחנה הסופית ברכבת החוף המזרחי של פלורידה שהקים.
אך בשל תנאי הקור הקיצוניים ששררו במקום, החליט להאריך את הרכבת למיאמי.
במשך שנים רבות הייתה יריבות בין שתי ערים אלו.
שתי הערים פרחו בתחילת המאה ה-20. עם הזמן השתקעו בוסט פאלם ביץ' חברות כ-Pratt & Whitney, RCA, IBM שסייעו בפיתוחה הכלכלי.
בשנות ה-60 הוקם בעיר הקניון הסגור הראשון של המחוז, ויחד עם פרויקטים נוספים הביאו להתחדשות העיר.
יחד עם זאת היווה הפשע בעיר בעיה קשה, כמו גם מתחים בין-גזעיים ושיעור אבטלה גבוה.
החל מ-1970 עברה העיר תנופת פיתוח נוספת, כשמהגרים חדשים יישבו את האזורים ההיסטוריים של העיר כמו גם את גורדי השחקים שלה (וביניהם ה'טראמפ פלאזה' שהקים דונלד טראמפ).
המהגרים פיתחו גם את מרכזי הבידור והבילוי אשר עד היום משמשים מוקד לחיי הלילה בעיר.
בשנות האלפיים מתגוררת בעיר אוכלוסייה מבוססת מן המעמד הבינוני-גבוה.
אחד מענפי התעסוקה הבולטים בה הוא ענף התיירות.
בעיר גם קהילה יהודית ולה מוסדות תרבות.
וֵסְט (בעברית: מוֹתְנִיָּיה או לְסוּטָה (מלשון חז"ל)) הוא אפודת בד חסרת־שרוולים.
באופן מסורתי, הווסט נלבש מעל החולצה והעניבה ומתחת למקטורן ולמעיל, כחלק מלבוש חגיגי או רשמי לגברים.
הווסט מהווה חלק מחליפת שלושה חלקים, הכוללת גם מקטורן ומכנסיים.
בעבר היה הווסט נפוץ בלבוש הגברים המערבי, אולם משנות ה-30 של המאה ה-20 פחת השימוש בו.
מקור המילה וסט Vest באנגלית, הוא מן המנהג שהיה לצייד גבר צעיר בבגד מכובד, לפני שהוא יצא 'לעשות הון'.
באיטלקית של המאה ה-13 Investire משמעותו להכניס כסף במשהו בכוונה להרויח מכך.
כך נוצרה המילה To invest =להשקיע.
הווסט נרכס בחזית בטור אנכי של כפתורים, או בשני טורי כפתורים מקבילים (רכיסה כפולה).
בחליפת שלושה חלקים הבד החזיתי של הווסט זהה לבד של שני חלקי החליפה האחרים, בעוד שגב הווסט נתפר מבד שונה.
בעת ששעוני כיס היו נפוצים, גברים נהגו להחזיק את שעון הכיס באחד מכיסי הווסט, ולהצמיד את שרשרת השעון ללולאת אחד הכפתורים; בחלק מן הווסטים נתפרת לולאה מיוחדת לשרשרת השעון.
באנגליה ובארצות הברית נהוג שלא לרכוס את הכפתור התחתון בווסט, מנהג המיוחס לראשונה לאדוארד השביעי עוד בעת שהיה נסיך ויילס, שעשה זאת מאילוצי גזרתו, אך וסטים בעלי שני טורים של כפתורים נרכסים במלואם.
לפני שהשימוש בשעוני היד הפך לפופולרי, אנשים שמרו את שעוני הכיס שלהם באחד הכיסים התחתונים של הווסט (לרוב הימני) והשחילו את השרשרת של השעון דרך החור של אחד הכפתורים, באופן מסורתי אין ללבוש וסט עם חגורה מפני שהיא דוחפת את הווסט החוצה ויוצרת מראה מגושם.
וסטים הנלבשים עם חליפות טרקלין בדרך כלל עשויים מאותו בד כמו שאר החליפה ויש להם בדרך כלל בין ארבעה לשישה כפתורים.
וסט עם שני טורים של כפתורים פחות נפוץ בהשוואה לווסט עם טור אחד של כפתורים אבל נפוץ יותר בחליפת בוקר.
וסטים לחליפת בוקר באים לרוב בצבע זהה לזה של המעיל, או ברוב המקרים מנוגדים אליו, בדרך כלל בצבע חרדל, אפור, תכלת או ירוק כהה.
הווסטים הנלבשים עם קודי הלבוש עניבה לבנה ועניבה שחורה שונים מווסטים רגילים, הם נמוכים בהרבה (לרוב שלושה או ארבעה כפתורים בטור) ולכן מציגים חלק גדול בהרבה מהחולצה.
בגלל שטח החולצה הגדול שהם מציגים ניתן לייצר אותם במגוון צורות וחיתוכים כמו וסט חתוך בצורת האות "U".
צבע הווסט בדרך כלל תואם את צבע העניבה, כך שבדרך כלל מייצרים אותם מצמר, גרוסגריין וסאטן, ולרוב באריגת מרסלה.
בימיו הראשונים של קוד הלבוש היה נהוג ללבוש וסט לבן בעניבה שחורה.
משרתים באירועי עניבה לבנה לובשים וסט שחור במקום וסט לבן כדי לבדל את עצמם מהאורחים.
בארצות הברית נהוג להשתמש בווסט בתנועת הצופים במקום אבנט להצגת התגים.
בתחום הספורט, שחקני ביליארד לובשים וסט עם עניבת פרפר בזמן שהם משחקים, בדרך כלל במשחקי סנוקר וכדור שחור.
במשך ההיסטוריה וסט נחשב כפריט לבוש לגברים.
בהמשך, הפך לסמל למרד מגדרי אותו נשים החלו לאמץ לראשונה בסוף המאה ה-18 כנגד ממשלת צרפת.
הווסט נלבש מעל בגד גוף קצר ללא שרוולים או עם שמלת ערב בעיצובים שונים.
לאורך ההיסטוריה הוא היווה סמל ליוקרה ומעמד, אך כיום מייצג את העידן החדש של אופנה נזילה מגדרית.
במאה ה-21 נראה הווסט בשימוש הן בחיי היומיום והן בחיי העסקים.
הווסט ממלא תפקיד מרכזי בשינוי הכיוון של זרימת הכוח מגברים לנשים.
בעקבות כך מותגי על שונים כמו ויויאן וסטווד, ולנטינו ובלנסיאגה הציגו גם הם את עמדותיהם חסרות המגדר באמצעות הווסט בשבוע האופנה בפריז.
דוגמניות כמו בלה חדיד, קנדל ג'נר ואמילי רטקאוסקי, מציגות את טרנד הווסט ומוסיפות להפצתו.
ניתן להתאים את הווסט למגוון תלבושות כמו לבוש יומיומי בעיצוב עם טי שירט.
כמו כן, ללבוש ערב עם הלבשה תחתונה עליונה או כחלק מחליפה, מכנסיים או חצאית.
וסט ג'ט היא חברת תעופה לטיסות חסך קנדית המפעילה רשת של טיסות פנים וטיסות בינלאומיות ליעדים בארצות הברית, מקסיקו, האיים הקריבים ואירופה.
החברה היא חברת התעופה השנייה בגודלה בקנדה (אחרי אייר קנדה), כשהיא מטיסה בממוצע 66,000 נוסעים בכ-777 טיסות ליום.
בשנת 2017 הטיסה החברה מעל ל-24 מיליון נוסעים.
החברה נוסדה בשנת 1996 כשלרשותה 3 מטוסי בואינג 737-200 משומשים.
לאחר תקופת זמן החליפה החברה את המנכ"ל והציעה לציבור לקנות חלק מן החברה ב-10$ למנייה.
בעקבות שינוי שחל בתעופה האזרחית בקנדה הרחיבה את החברה את יעדיה לכל רוחבה של קנדה, ומאוחר יותר גם לארצות הברית, מקסיקו והאיים הקריבים.
בשנת 2006 האשימה אייר קנדה את וסט ג'ט בריגול תעשייתי, החברה הודתה ושילמה לאייר קנדה פיצוי בגובה חמישה וחצי מיליון דולר קנדי.
בשנת 2013 פתחה החברה קו טרנס אטלנטי ראשון בין סנט ג'ונס לדבלין.
בכל מטוסי הבואינג של החברה הותקנו מסכים אישיים לצפייה בתשלום בטלוויזיה בשידורים חיים של החברות: Global TV, CTV, CBS, Citytv, Treehouse TV, ABC, NBC, CBC, TSN.
בכל מטוסי החברה פועלת התוכנית "קנה במטוס", המאפשרת לנוסעים לקנות אוכל, שתייה ומשקאות אלכוהול.
וסט סטריט 90 הוא גורד שחקים מוקדם הממוקם במנהטן תחתית, ניו יורק, ארצות הברית.הבניין מתנשא לגובה של 99 מטרים והוא בעל 23 קומות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט והמהנדס האזרחי גאנוולד הוס (Gunvald Aus).
נבנה בין השנים 1905–1907 בסגנון גותי ושימש כמטה המשרדים של ה-West Street Improvement Corporation.
וסט סטריט 90 תוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט בשנת 1905 בסגנון גותי והיווה בסיס למבנים שנבנו אחריו ותוכננו על ידו.
דוגמה לכך הוא בניין וולוורת', שהיה הבניין הגבוה ביותר בעולם עת סיום בנייתו.
נבנה במקור עבור משרדים והוסב ב-7 במרץ 2005 למגורים.
בשנת 1998 הוגדרו חזיתותיו לשימור על ידי הוועדה לשימור מבנים של העיר ניו יורק.
במהלך קריסת המגדל הדרומי של מרכז הסחר העולמי, ניזוק הבניין קשות ונהרגו בו שני עובדים שנלכדו באחת ממעליותיו.
בשנת 2006 זכה למעמד אתר היסטורי לאומי על ידי המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
במהלך פעולות שיקום ושחזור של הלובי נחשפו אריחי טרה קוטה מהעיצוב המקורי של גילברט, שכוסו בעת עבודות שיפוץ קודמות.