tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרה זה, הראו ניסוייה כי הוספת משקולות לרגלי תינוקות צעירים הביאה להעלמות זמנית של התנהגות פסיעה, ואילו צמצום כוח הכבידה הפועל על תינוקות בוגרים יותר, שהפסיקו לפסוע, הביא לחידוש התנהגות הפסיעה.
איסוף נתונים זה הראה כי הסברים מסורתיים של הבשלה נוירולוגית ויכולת מולדת אינם מספקים להסבר של הופעת דפוסים חדשים ולגמישותה של התנהגות.
מחקרה הראה כיצד תנוחת התינוק, חוזק השרירים שלו והשפעתה הפיזית של הסביבה חוברים יחדיו ברגע מסוים כדי לייצר או לעכב התנהגות מסוימת.
בכך הציעה תלן כי פסיעה, כמו כל דפוס התנהגותי, אינה משהו שיש למישהו, אלא, היא עולה ברגע מסוים מתוך ארגון-עצמי של מרכיבים מרובים.
ניסוי זה הוביל את תלן ועמיתיה לנוע הלאה מתפיסה של גורם יחיד של התפתחות אל עבר תהייה על הגורמים המרובים, הבלתי-מובנים מאליהם פעמים רבות, המשפיעים על שינוי התפתחותי.
בדומה לחוקרים נוספים בתחומי המתמטיקה, הפיזיקה והכימיה, הם החלו לבחון התפתחות דרך נקודת ראייה של מערכות מורכבות, המושפעת מתורת הכאוס.
תלן, בצירוף עמיתים שונים, המשיכה לפתח רעיונות אלה בסדרה של ניסויים נוספים, במטרה לפתח תאוריה גדולה של התפתחות שעקרונותיה כלליים וחלים על פני תופעות שונות בתחומים שבאופן מסורתי נדמו כנפרדים זה מזה.
חקר רכישת התנהגויות מוטוריות מכוונות-מטרה
אבן הדרך המשמעותית הבאה במחקרה של תלן, בתחילת שנות ה-90, הייתה תצפית על הדרך בה רוכשים תינוקות יכולת של "הושטה אל" (Reaching).
היא תהתה: מה קורה כשתנועות של ילדים הופכות במובהק למכוונות מטרה?
האם עקרונות המערכת הדינמיות חלים גם לגביהן?
האם הן מתארגנות מתוך עצמן גם כן?
ובמילים אחרות - מה צריכים תינוקות ללמוד כדי להגיע לצעצוע נחשק?
ההנחה המחקרית המקובלת דאז גרסה כי יכולת "ההושטה אל" של תינוקות נרכשת בשני שלבים אוניברסליים באופיים, המייצגים את התפתחותה של השליטה ויזואלית של התינוק בהכוונת תנועתו: בשלב הראשון, בגילאי 3–4 חודשים, התינוק מזגזג בידו אל החפץ מתוך ניסיון לרכוש הנחיה ויזואלית לפעולת היד.
בשלב השני, בגיל 8 חודשים, התינוק מסוגל להעריך נתיב ישיר להגעה על החפץ ולהניע את ידו כלפיו ללא ניטור ויזואלי.
נאמנה לתפיסה הדינמית המשערת את קיומם של גורמים מרובים, או של רב-סיבתיות, לתופעה מסוימת, כפרה תלן בקישורה לגורם התפתחותי יחיד (שליטה ויזואלית).
היא טענה: כדי לשלוח את ידם להשיג חפץ, תינוקות נדרשים להיות בעלי מוטיבציה.
הם צריכים להיות מסוגלים למקם את החפץ במרחב תלת-ממדי.
האם צריכים להבין האם הוא בר-השגה או לא.
הם צריכים לדעת לתרגם את התפיסה המרחבית הזו למיקום של גופם בחלל.
הם צריכים להיות מסוגלים לתכנן קדימה, לצפות את התפתחות הנתיב ולהיות מסוגלים לתקן אותו בזמן אמת.
להיות מסוגלים להרים ולייצב את זרועם, ובו זמנית לשמור על יציבות הראש והגו.
בנוסף, כפרה תלן באוניברסליות שיוחסה לדרך בה נרכשת יכולת זו.
מתוך המעקב המדוקדק שביצעה אחר התנהגותם ותנועות גופם של תינוקות בין גיל 3 שבועות לגיל שנה, הדגימה תלן מספר נקודות מפתח: הראשונה, דיוקה של יכולת "ההושטה אל" לא נבע מהתפתחות השליטה הוויזואלית של התינוקות אלא ממכלול גורמים, למשל - התנועתיות הרבה שלהם.
השנייה, רכישת "ההושטה אל" הושגה אצל ילדים שונים באופן שונה, בהתאם לאתגרים האישיים עמם היה עליהם להתמודד.
השלישית, שינוי התפתחותי מתבצע בדרך של חקר וברירה של אופני ביצוע שונים של משימה העומדת על הפרק.
חקר וברירה אלה מובילים לגילוייה של דרך אופטימלית לביצוע המשימה.
הרביעית, נתיבי התפתחות שונים יכולים להביא לתוצאות דומות.
החמישית, התקדמות התפתחות מוטורית מצריכה אינטגרציה בין גוף לתודעה.
תינוקות מזמנים יחדיו את מאפייניהם הפיזיים עם ההקשר של סביבתם ושל תנועתם, על מנת למצוא פתרונות התנהגותיים גמישים.
אינטגרציה זו בין גוף ותודעה היא מאפיין בסיסי של כל ההתנהגויות מכוונות המטרה ומציגות גשר להסתכלות מגולמת-בגוף של התודעה.
חקר של תודעה מגולמת בגוף: טעות ה-A ולא B
תנועתה החוצה מהתפתחות מוטורית גרידא לכיוון התפתחות קוגניטיבית, הביאה את תלן להתעמת עם אחת משאלות המפתח שהציב פיאז'ה בנושא: כיצד ילדים נעים ממקורות מחשבה סנסורים-מוטוריים אל עבר תודעה מופשטת?
גישות מקובלות שעסקו בנושא ראו את התחום הקוגניטיבי ואת התחום הסנסורי-מוטורי כנפרדים.
תלן חלקה על הפרדה זו.
בשיתוף פעולה עם לינדה סמית, טענה כי פעילות מנטלית מגושמת בגוף: מחשבה היא תמיד מעוגנת בתפיסה ובפעולה.
במקום לראות את ההתפתחות כנעה לקראת המופשט ומתרחקת מתפיסה-תנועה, תלן האמינה כי גם עבור תינוקות וגם עבור מבוגרים, תודעה ופעולה אינן נפרדות.
אין תודעה בהיעדרן של תפיסה ושל פעולה.
מחקרה הקודם של תלן בהתפתחותה של "הושטה אל" אצל תינוקות הביא אותה להתמקד במשימה התפתחותית מקובלת: "משימת ה-A ולא-B" .
משימה זו שניסח ז'אן פיאז'ה ניתנת לתינוקות בני 8–12 חודשים כדי לבדוק האם מבינים "קביעות של אובייקט" : כלומר, האם הם תופסים שאובייקט כלשהו ממשיך להתקיים גם כשאינו נראה לעין.
במשימה זו מראים לתינוק כיצד צעצוע מוסתר שוב ושוב באותה נקודה - נקודה A.
לאחר הפסקה קצרה, התינוקות מושיטים את ידם אל עבר נקודה זו וחושפים את הצעצוע.
לאחר מספר ניסיונות, התינוק רואה כיצד הצעצוע מוסתר בנקודה אחרת - נקודה B.
לאחר הפסקה קצרה וכמעט באופן גורף, תינוקות בני 8–10 חודשים יושיטו את ידם אל עבר נקודה A, ויבצעו את "טעות A-ולא-B".
לפי פיאז'ה, טעות זו מהווה אינדיקציה לכך שתינוקות בגיל זה טרם רכשו את העיקרון הקוגניטיבי של קביעות האובייקט.
תאורטיקנים מאוחרים יותר, טענו כי הטעות היא אינדיקציה ליכולת קידוד בעייתית של המרחב, אסטרטגיות חיפוש, או יכולת ייצוג שברירית של האובייקט.
בניגוד לתאוריות שפירשו את הידע של התינוק הנגזר מהטעות, תלן וסמית בחרו להתמקד בניתוח פעולת התינוק.
ניתוח זה של המשימה הראה כי התינוקות הסתכלו אל פעולת ההחבאה בנקודה A, ואז הושיטו את ידם אל הצעצוע בנקודה A, ועשו זאת שוב ושוב.
ואז הסתכלו על פעולת ההחבאה בנקודה B, והושיטו את ידם לנקודה A.
מתוך כך, תהתה תלן האם התהליכים המלווים את ההסתכלות וההושטה החוזרות לנקודה A יוכלו להסביר את דפוס ההתנהגות המוזר שמציגים התינוקות.
שאלה זו הביאה את תלן, סמית ועמיתיהן לפתח את "תאוריית השדה הדינאמי של הושטה משתמרת" ("Dynamic Field Theory (DFT) of Preservative Reaching").
תאוריה זו מבקשת ללכוד את התהליכים שמבנים את החלטתם של תינוקות לפעול בהתבסס על אינטגרציה בין גירוי סביבתי מיידי וההיסטוריה קצרת-הטווח וארוכת-הטווח של ההושטה אל בסיטואציות דומות.
התאוריה ממשיגה שדה של הפעלה (Activation Field) אשר במשימה זו, מתפרש על פני שתי נקודות ההחבאה העיקריות, נקודה A ונקודה B.
בתחילת המשימה, מצב העניינים בשתי הנקודות הוא סימטרי.
כאשר הנסיין מושך את תשומת הלב של התינוק להחבאת הצעצוע בנקודה A, הוא מגביר את הקלט (Input) של נקודה A.
שדה ההפעלה מגיע לסף (של הנעה לפעולה) והתינוק מושיט את ידו אל נקודה A.
כשהוא עושה זאת, הקלט של נקודה A בשדה ההפעלה ממשיך להתחזק גם על ידי הזיכרון התפיסתי-תנועתי שיצרה ההושטה.
ההחבאה החוזרת של הצעצוע בנקודה A, הסתכלות התינוק על נקודה A, ההושטה החוזרת של ידו לנקודה A והזיכרון שהיא מייצרת - כל אלה הולכים ומחזקים יותר ויותר את הקלט של נקודה A בשדה ההפעלה, לעומת נקודה B.
בהמשך לכך, כאשר הנסיין מחביא את הצעצוע בנקודה B אל מול מבט התינוק, הקלט המיוחס לנקודה B עודו קטן משמעותית מהקלט המיוחס לנקודה A.
בהפסקה שבין הצפייה בהחבאה להושטה, עכבת הזיכרון (או הקלט) הקטנה יחסית, המיוחסת לנקודה B, דוהה, בעוד עכבת הזיכרון (הקלט) הגדולה יותר המיוחסת לנקודה A נשמרת.
כתוצאה, משתמרת ההושטה אל נקודה A ולא אל נקודה B.
בסדרת ניסויים שנערכו לבדיקת התאוריה, ובהם ערכו החוקרים מניפולציות במרכיביו השונים של הניסוי המקורי של פיאז'ה, הם הצליחו לכוון את תוצאות הניסוי, לייצר את טעות ה-A ולא B או למנוע אותה כרצונם.
למשל, דרך חיזוק עכבת הזיכרון, או הקלט, המיוחסים לנקודה B, או שינוי תנוחת הגוף או תחושת הגוף של התינוק בין ההחבאה בנקודה A להחבאה בנקודה B.
המסקנה היא, טענה תלן - "מה שתינוקות יודעים נאסף בתוך הרגע מהזיכרון, מהקשב ומהפעולה" (1531).
תודעה מגולמת בגוף: ההחלטה של התינוק להושיט את ידו לנקודה מסוימת מושפעת מדברים רבים ונוספים מעבר לעיקרון כלשהו של קביעות אובייקט.
בהמשך לניסויים אלה, פנתה תלן לאתגר קונספציה מדעית רווחת נוספת - ניסויי הביטואציה לתינוקות.
ניסויים אלה מעריכים את התרגלותם של תינוקות לגירוי חדש ומסיקים מתוך כך מסקנות נרחבות על למידה.
סוגת המחקר הפסיכולוגי שהושפעה מתאוריות המערכת הדינמיות החלה ליישם תפיסות אלה על תחומי מחקר רבים: יחסי הורה-ילד, התעצבות העצמי, מערכות יחסים חברתיות, תפיסה וקוגניציה, פסיכופתולוגיה התפתחותית, ועוד.
יישומים מגוונים אלה חולקים מחויבות משותפת לרעיונות של ארגון-עצמי ("Self-Organization") ושל הופעה ("Emergence"): הבאתן לידי קיום של צורות חדשות מתוך תהליכים מתמשכים ופנימיים למערכת.
כמחקר אמפירי, מורכבותו הגבוהה של מודל המערכת הדינמית מיתרגמת למודלים סבוכים ומורכבים של מחקר ואיסוף נתונים.
דוגמה למחקר אמפירי המיישם תאוריה של מערכות דינמיות כדי לעקוב אחר שינויים בהתפתחותה של שפה אצל ילדים צעירים מהווה מחקרם של Bassano ו-van Geert .
מחקרה של Granic ועמיתיה עוסק בהערכת הטבתו של קשר הורה-ילד בעקבות תוכנית התערבות
מאמרם של Fidler ועמיתיה מנתח את נתיב התפתחותם של ילדים בעלי לקויות נוירו-גנטיות בראייה של מערכות דינמיות
ומאמרו של Lewis, המוזכר גם אצל סמית ותלן, מציע המשגה רבת ערך להתעצבותם של קווי אופי ואישיות, בראייה של מערכות דינמיות
ביקורת על מחקר היוצא מתאוריה של מערכות דינמיות, אשר מוזכרת במאמרו של Joseph Palombo, נובעת מהטענה כי לא ניתן להשליך חוקיות הלקוחה ממדעים מדויקים על פסיכולוגיה התפתחותית, ועל כן הערך הגדול ביותר שטמון בתאוריה של מערכות דינמיות נטוע בהמשגה המטפורית ההתפתחותית העולה ממנה.
ניסוייה וממצאיה של תלן הראו כי על ידי בקרה זהירה ויצירת מניפולציה של תת-המערכות המעורבות בהתנהגות מסוימת (למשל, הליכה), ניתן לדחוף את המערכת אל עבר צורות ארגון חדשות, ולחשוף גורמי שליטה (פנימיים או חיצוניים) המאפשרים שינוי התנהגותי.
רעיונותיה היו בעלי השפעה רבה על חוקרים ואנשי מקצוע המטפלים בפגים ובילדים בעלי לקויות נוירו-מוטוריות כשיתוק מוחין, תסמונת דאון ועוד, והם פותחו הלאה על ידי חוקרים נוספים (רפרנס).
תלן עצמה חקרה את השפעת שיטת פלדנקרייז על שיפור יכולות גוף ונפש אצל מבוגרים וביקשה ליישם את רעיונותיה לטיפול בתינוקות וילדים המתמודדים עם קשיים, אך מותה בטרם עת קטע כיוון מבטיח זה.
ג'וזף פלומבו, חוקר היוצא מסוגה של עבודה סוציאלית קלינית, מאפיין במאמרו כי המשגתה של התעצבות העצמי כמערכת דינמית מעניקה מטאפורות מעצימות לאינדיבידואלים המתמודדים עם קשיים שונים ובני משפחתם.
"מסקנות ויישומים לתאוריה של מערכות דינמיות בחינוך, טיפול ושיקום" (לקוח מתוך סיכומו של אהרוני)
1. בהתערבות חינוכית-טיפולית או שיקומית עם ילדים, חשוב לאמץ גישה סביבתית- אקולוגית מערכתית בה מופעל מגוון התערבויות ואינטראקציות של מערכות שונות כדי לקדם את ההתפתחות והלמידה אצל הילד.
גישה זו מערבת את הילד, המורה, בית הספר, הבית והקהילה, כדי לייצר תהליכי למידה והתפתחות יעילים.
2. גישת "האילוצים" משמשת בלמידה ובהתערבויות חינוכיות-טיפוליות ושיקומיות.
בגישה זו יוצרים אצל הילד/ הלומד מצב של חוסר איזון בתנועה, בהתנהגות או בסביבת הלמידה - מצב זה מאתגר את הילד לחתור לאיזון מחדש, ועל ידי כך מתרחשת למידה והתפתחות שהן מהוות תגובה למצב הלא מאוזן והמאתגר אצל הפרט.
3. התנהגות מסוימת שנפגעה (יכולת קריאה, זיכרון, תנועה) כתוצאה מלידה, מטראומה, ממחלה או מתאונה ושפגעה במערכת חשובה ומרכזית במוח - המוח מגלה גמישות וחלק אחר או מערכת אחרת במוח מפצה על החסר ולוקחת על עצמה למלא תפקוד זה שנפגע.
כלומר, לפי גישת המערכות הדינמיות גם מערכות משנה קטנות יכולות ליזום התנהגות חדשה.
תאוריית הלאומיות של ארנסט גלנר התגוללה על פני מספר פרסומים מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד למותו בשנת 1995. גלנר כתב על לאומיות במספר עבודות - תחילה ב"מחשבה ושינוי" (Thought and Change, 1964) ובמיוחד ב"לאום ולאומיות" (Nations and Nationalism, 1983).
גלנר הגדיר את הלאומיות בעיקרה כרעיון פוליטי שגורס כי על יחידה פוליטית לחפוף ליחידה לאומית והוסיף כי:
ממהותה היא [הלאומיות] כופה תרבות גבוהה על כלל החברה, בעוד שקודם לכן מילאו תרבויות קטנות, מקומיות, את חיי רוב האוכלוסין, אם לא את חיי הכול.
באמצעות בתי ספר ובפיקוח אוניברסיטאות נוצרת עגה כללית, מותאמת לצורכי תקשורת ביורוקרטית וטכנולוגית מדויקת למדי, המשמשת עתה את כלל התושבים.
פירוש הדבר - היווצרותה של חברה לא אישית, אנונימית שהיחידים משמשים בה כאטומים בני המרה, ומוחזקים יחד על ידי תרבות משותפת מסוג זה, במקום המערכת המורכבת הקודמת, שהייתה בנויה מקבוצות מקומיות, שבכל אחת מהן שלטה תרבות עממית, שנוצרה ושועתקה על ידי הקבוצות עצמן, כל אחת בנפרד.
אלה הם פני הדברים כפי שהם באמת.
גלנר ניתח את הלאומיות מנקודת מבט היסטורית.
הוא ראה את ההיסטוריה האנושית מגיעה לפסגה חדשה עם המודרניזם ונתן ללאומיות תפקיד מפתח בתהליך.
מודרניזם, בהיותו כרוך במערכת הכלכלית והפוליטית, קשור בפופולריות של החינוך, אשר בעצמו קשור באיחודה של השפה.
אולם, בעוד המודרניזציה מתפשטת מסביב לעולם, נעשה התהליך איטי, ובמקומות רבים, אליטות תרבותיות יכלו להתנגד להתבוללות התרבותית ולהגן על תרבותם ועל שפתם בהצלחה.
לדידו של גלנר, לאומיות היא תנאי סוציולוגי - סביר אך אינו מובטח (הוא ציין כיוצאי דופן מדינות רב-לשוניות כמו שווייץ, בלגיה וקנדה) שהוא תוצאה של מודרניזציה, תקופת המעבר בין חברה אגררית ובין חברה תעשייתית.
התאוריה שלו מתמקדת בהיבטים הפוליטיים והתרבותיים של תקופה זו.
הוא במיוחד התמקד בתפקידיו המאחדים והאחראיים על הומוגניזציה תרבותית של מערכות חינוך, שוקי עבודה לאומיים, תקשורת מתקדמת וניידות בהקשר של עיור.
הוא לפיכך טען שלאומיות חופפת במידה רבה לתיעוש, וכן שהיא מילאה חלל אידיאלוגי שנפער כתוצאה מהיעלמותה של תרבות החברה האגררית שקדמה לה, וכפועל יוצא גם של המערכת הכלכלית והפוליטית של הפיאודליזם.
תומאס הילנד אריקסון מנה את אלה ככמה ממאפייניה העיקריים של תאוריית הלאומיות של גלנר:
פיקוח ריכוזי של הממשל עם שליטה ביורוקרטית רחבה
דמיון תרבותי כבסיס ללגיטימציה פוליטית
אנונימיות, בהקשר של יחסים חברתיים - לקשר אישי משמעות דלה במערכת כלכלית למשל ביחס לחברות מסורתיות
גלנר גם פיתח "טיפולוגיה של מצבים חברתיים מעוררי לאומיות וחוסמי לאומיות".
גלנר ביקר מספר הסברים אחרים ללאומיות, בהם 'תאוריית הטבעיות' שלפיה הלאומיות היא טבעית, מובנת מאליה ובונה את עצמה, וכן שהיא מאפיין בסיסי של אדם, נייטרלי וחיובי.
כמו כן ביקר את הגרסה האפלה של תאוריה זו - "תאוריית האלים האפלה" שרואה בלאומיות ביטוי בלתי נמנע של יצריו האטביסטיים והאי-רציונליים.
יתרה מזו, ביקר גלנר את הטיעון האידיאליסטי של אלי כדורי שגורס כי הלאומיות הייתה התפתחות מקרית, שגיאה אינטלקטואלית של הפצת רעיונות בלתי-מועילים, ולא הייתה קשורה לתיעוש ולתאוריה המרקסיסטית לפיה ללאומים תפקיד מרכזי במעמדות חברתיים.
גלנר נחשב לאחד מתאורטיקנים המובילים בחקר הלאומיות.
אריקסון ציין ב-2007 כי אין מי שמערער על מקומו המרכזי של גלנר בחקר הלאומיות בשני העשורים האחרונים.
חוקר מדעי המדינה, ברנדן אולרי, התייחס לתאוריה זו כתאוריה המודרנית המוכרת ביותר המסבירה את הלאומיות.
מגוון ביקורות הועברו של התאוריה של גלנר:
התאוריה פונקציונליסטית יתר על המידה, משום שהיא מסבירה את התופעה בהתייחס לתוצאה ההיסטורית הסופית, בכך חברה תעשייתית אינה יכולה 'לתפקד' ללא לאומיות.
מפרשת שלא כהלכה את הקשר בין לאומיות ובין תיעוש.
התאוריה מסבירה בעולב את התנועות הלאומיות של רומא העתיקה ושל יוון, מאחר שמתעקשת שלאומיות קשורה במודרניזם, ואינה יכולה להתקיים ללא תיעוש מודרני ברור.
התאוריה נכשלת בהסבר בלאומיות בחברה שאינה תעשייתית, וכן בהסבר לאומיות בחברה בתר-תעשייתית.
התאוריה נכשלת בהסבר הלאומיות במאה ה-16 באירופה.
היא אינה מסבירה את הדחפים והיצרים שלהם גרמה הלאומיות, וכן מדוע אדם יילחם ואף ייתן את חייו למען מדינתו.
התאוריה נכשלת בהסברת תפקיד המלחמה והצבא בעידוד הומוגניזציה תרבותית ולאומיות, וכן בהסברת הקשר בין מיליטריזם וחינוך חובה.
התאוריה הושוותה לדטרמיניזם טכנולוגי, מאחר שאינה נוגעת בהשקפותיהם של אינדיבידואלים.
במדעי המדינה, תאוריית הפרסה טוענת כי בניגוד לתפיסה המקובלת, שלפיה השמאל הקיצוני והימין הקיצוני מאוד רחוקים בספקטרום הפוליטי, הם למעשה דומים זה לזה בדומה לאופן שבו קצות פרסה קרובות זו לזו.
התאוריה מתחרה עם המוסכמה של מערכת השמאל והימין בפוליטיקה וכן הרצף הפוליטי המוכר.
תומכי התאוריה מצביעים על כך שקיימים לכאורה קווי דמיון רבים בין השמאל הקיצוני לבין הימין הקיצוני.
בין היתר, הם מצביעים על התמיכה באלימות והיאחזות בגישות קיצוניות וחסרת פשרות – מאפיינים בולטים בשני קצות הקשת הפוליטית.
דוגמה בולטת להצדקת התאוריה היא ההשוואה בין אדולף היטלר ליוסיף סטלין.
השניים אמנם נקטו בגישות אידאולוגיות אשר לכאורה שונות זו מזו באופן קיצוני, אך היו מאוד דומים בכל הנוגע לאלימות חסרת מעצורים ולמשטר הטוטליטרי שאפיינו את גרמניה הנאצית ואת ברית המועצות בתקופתם.
מבקרי התאוריה טוענים כי רבים משתמשים בביטוי תאוריית הפרסה ככשל לוגי בטיעונים (טיעון מן הבורות) ואומרים שלהיות מרכז פוליטי היא הדרך היחידה קדימה, ומסרבים להכיר בכך שהמרכז הפוליטי משתנה כל הזמן (חלון אוברטון).
תאוריית היקום של פיקסאר היא היפותזת מעריצים בדיונית, המנסה להראות כי כל הסרטים באורך מלא שהופקו על ידי אולפני פיקסאר המתרחשים באותו יקום.
התאוריה מתבססת על "ביצי-הפסחא" שפוזרו לאורך הסרטים, כמו וואן שמופיע בבאג לייף, צעצוע של סיפור וגם במפלצות בע"ם.
התיאוריה הוצעה לראשונה על ידי היוטיובר דניאל אוברייאן.
ופותחה על ידי ג'ון נגרוני (שבהמשך כתב ספר על התאוריה).
על אף שקיים בתיאוריה היגיון פנימי, היא נדחתה על ידי בכירים ויוצרים בפיקסאר.
כל סרט של אולפני פיקסאר נעשה בנפרד, על ידי צוות אחר, והשיתוף בסיפורים וההתאמה הרבה ביניהם לא נוצרו בכוונה תחילה.
לתאוריה יש גרסאות רבות וחלקן סותרות.
התאוריה נהגתה במנותק מהרצף בו הסרטים יצאו לאקרנים, או זמן הפקתם.
כל סרט מתרחש בחלק מקרי אחר ברצף ההיסטוריה המקביל לזה של עולמנו.
הסרטים שלהלן מובאים לפיכך בסדר שנקבע על פי זמן התרחשותם ולא על פי סדר ההפקה:
הדינוזאור הטוב (בערך חצי מיליון עד 1.8 מיליון שנה לפני זמננו, תקופה הפרה-היסטורית) - ההיסטוריה האלטרנטיבית מתחילה בסרט הזה.
העלילה מספרת על מציאות חלופית בה המטאור שאמור היה לפגוע בכדור הארץ ולהרוס אותו ובכך להביא להכחדת הדינוזאורים לא פגע בו ולא השמיד אותם, ואלה חיו מיליוני שנים נוספות במקביל לאבולוציית האדם המוקדמת.
מיליוני השנים בהם הדינוזאורים היו קיימים הביאה לכך שהם החלו לדבר, להקים יישובים חקלאיים ולתקשר כבני אדם, ואילו בני אדם היו נמצאים ברמת התפתחות נחותה מהם (במציאות החלו בני אדם להתפתח כמה מיליוני שנים לאחר סיום הכחדת הדינוזאורים).
עם זאת, ישנו כנראה גם כוח קסם מסוים שהיה תמיד קיים בסיפור, והוא זה שגרם לדינוזאורים להתפתח ברמה כזו.
אי פגיעת המטאור מונעת מוות המוני של דינוזאורים ומונעת היווצרות של חלק גדול מדלק מאובנים, שנוצרת משקיעת חיות מאובנות באדמת כדור הארץ.
עובדה זו משנה את התגלגלות ההיסטוריה המקבילה.
אמיצה (המאה העשירית לספירה, ימי הביניים) - בסרט, מכשפה בעלת חוכמה וכוח רבים מצליחה לגלות את כוח הקסם ולהשתמש בו ולשלוט בו, וכך לכשף חיות וחפצים, לגרום להם לדבר ולקום לחיים ולהפוך בני אדם לחיות ולהפך.
היא זו שמגלה לראשונה את כוח הקסם הזה ומשתמשת בו.
לדמות המכשפה יש חשיבות רבה בתאוריה והיא המפתח לחלקים רבים ממנה.
כמו כן, בית הזקנה מלא בפסלי דובים.
משפחת סופר על (שנות ה-50 וה-60) - משפחת סופר על מתקיימת במציאות חלופית בשנות השישים של המאה העשרים, בני אדם התפתחו ברמה המוכרת לנו היום, ההתפתחות הטכנולוגית גורמת לתאגיד ממשלתי לגלות את כוח הקסם, ומשתמשת בו כדי לשדרג בני אדם ולתת להם יכולות קסם של גיבורי על.
כוח הקסם עובר לחפצים דוממים ובסרט הנבל סינדרום יוצר רובוט מלחמה עם אינטליגנציה מלאכותית חזקה שמונעת מרצונות משלה.
בסופו של דבר זו הורגת אותו והשימוש בטכנולוגיה הזו יוצרת נבלי על נוספים.
צעצוע של סיפור 1 ו-2 (שנת 1995–1996) - הסרט מתרחש כמה עשורים אחר כך, בשנות התשעים.
הניסוי בכוחות הקסם יוצא מסיבה מסוימת משליטה והיא עוברת כבר לחפצים דוממים בלי תכנון מראש.
חפצים רבים, בעיקר צעצועים, יוצרים עולם סודי משלהם שמתקיים מחוץ לעיניהם של בני אדם.
בשלב זה הצעצועים נהנים מאינטליגנציה גבוהה, ויכולת להרגיש ולפתח רגשות כמו עצב, שמחה, נאמנות, וחברות, ומתחילים לפתח יחסים מורכבים עם בני אדם ובסרט השני אנחנו רואים שג'סי מפתחת יחסי אהבה-שנאה עם בני אדם ולילדה אמילי שנטשה אותה.
שנות אור (שנת 1995) - סרט זה לא מוסיף הרבה לתיאוריה, אבל הוא מראה למה אנדי רצה את באז שנות אור בצעצוע של סיפור.
לדגים באקווריום יש אף יכולת לתכנן תוכניות בריחה מתוחכמות למדי ויכולת לנתח את מעשיו המקצועיים של רופא השיניים.
בשלב זה לחיות הים יש יחסים שליליים לבני אדם והם רואים בהם כגורמי רוע שמזהמים, רוצחים וכולאים חיות.
רטטוי (שנת 2007) - הסרט אינו מוסיף הרבה לתאוריה, אבל הוא מראה שהכוח הקסום ממשיך להשפיע על עוד ועוד חיות, ואף להשתכלל עוד, ויחסיהם של העכברים לבני אדם שלילי ביותר.
בניגוד לחיות בסרטים עד עכשיו, רמי מפתח רגשות אנושיים גבוהים אף יותר, כמו האהבה שבעשייה, רצון ליצור ורצון להשאיר חותם על העולם.
עוד בניגוד למוצאים את נמו ומוצאים את דורי, ברטטוי רמי כבר משתף פעולה עם לינגוויני, ואחר כך שאר החברים במסעדה מודעים לעובדה שלעכבר יש יכולות בישול.
למעלה (שנת 2007) - גם סרט זה אינו מוסיף הרבה לתאוריה, אך בסרט זה, אנחנו נחשפים לכלבים בעלי אינטליגנציה שיכולים להטיס מטוסים ולתפקד כבעלי אינטליגנציה מלאכותית ואף לדבר בעזרתה (אבל לא עצמאית).
גם היכולות של קארל וראסל להטיס בית בעזרת בלונים ולהחזיק אותו נובעת כנראה מיכולת הקסם, שכן הדבר אינו אפשרי פיזיקלית בלעדיו.
התאגיד שמנסה לקנות את ביתו של קארל הוא אחד הגורמים לזיהום המתרחב בכדור הארץ ולמחיקת החיים בה בעתיד הרחוק.
צעצוע של סיפור 4 (שנת 2008) - סרט זה לא מוסיף הרבה לתאוריה.
אבל אנחנו מגלים שאפשר לייצר צעצועים מדברים רגילים ולהקים אותם לחיים.
הקול בראש (שנת 2015) - ב"הקול בראש" אנחנו לומדים שהרגש הדומיננטי אצל ילדים הוא שמחה, ורק בבגרות הרגשות האחרים כמו עצב, כעס, פחד וגועל/סלידה עובדים במידה שווה.
לעובדה זו תהיה השפעה על המשך התאוריה שכן צחוק והזיכרון לחיה גדולה ופרוותית משפיעה על מפלצות בע"מ ואמיצה.
קוקו (שנת 2017) - הסרט הזה לא מוסיף הרבה לתאוריה, אבל הוא כן מראה את עולם המתים.
נשמה (שנת 2020) - הסרט הזה מרחיב את הידע של הצופים על איך היקום של התאוריה עובד, כשמגלים על הנשמות ועל איך הן עובדות.
זה אומנם סותר את עולם המתים של קוקו, אבל אפשר להסביר זאת בכך שעולם המתים שאליו אדם מגיע הוא עולם המתים שהאדם מאמין בו.
אדומה אש (שנת 2022) - בסרט הזה הצופים מקבלים עוד מידע על הקסם של היקום הזה, וזה הסרט בו אבי ("בּוּ") (חברה של מיי לי) מגלה את הקסם ביקום הזה ומתחילה לפתח תקוות למצוא את המפלצת שהיא כל כך אהבה בילדותה (סַאלִי).
מכוניות (שנים 2110-2804) - העולם מאוכלס על ידי כלי רכב, והם פיתחו מערכות משלהם.
במכוניות 2 התאגיד BNL משתמש רק בשמן ומזהם את כדור הארץ, מה שהוביל למוות המוני של בני אדם ובעלי חיים מלבד חרקים.
על כדור הארץ שומרת רובוטית שתפקידה למנוע מבני אדם לחזור לכדור הארץ, בסופו של דבר זו מובסת, בעזרתו של ג'וק קטן, ובני האדם חוזרים לכדור הארץ.
בסיום, הם שותלים שתיל קטן של עץ.
קדימה (שנת 2110+) - הסרט הזה מתרחש על כוכב אחר שעליו התרסקה אחת מהחלליות מוול-E, וככה התגלתה הטכנולוגיה וזו הסיבה שהאנשים בעולם הזה הפסיקו להשתמש בקסם.
באג לייף (שנת 2898) - מתרחש לאחר חזרת חלק מהחיים לכדור הארץ, והסיפור של באג לייף מתרחש על העץ אותו שתל וול-E בסוף הסרט, החרקים מגיעים לרמה של פיתוח אנושי ויכולות אנושיות מורכבות ביותר בכל סרטי פיקסאר (בזכות הקסם).
בני אדם מוזכרים בקושי כלומר הם נדירים או כמעט לא קיימים.
מפלצות בע"מ (שנת 3100–5201) - מפלצות בע"מ הוא הסרט שסוגר את התאוריה ומבסס אותה.
מפלצות בע"מ מסופר בעתיד הרחוק, הזיהום שגרמו בני האדם ממשיך לחלחל ולהשפיע ויוצר מוטציות שונות, שניזונות מפחד וצרחות של ילדים כמקור אנרגיה (כל הדלק והנפט נגמרו והמפלצות זקוקות למקור אנרגיה אחר).
הילדים הנורמליים המספקים את הצרחות קיימים בעבר הרחוק של כדור הארץ, לפני שהמין האנושי הוכחד.
המוטציות המפלצתיות מצאו דרך לשרוד על ידי חזרה בזמן מהקסם שנותר על כדור הארץ, וכך להגיע לילדים מהעבר ולשאוב מהם אנרגיה בעזרת צרחות.
כמו שנלמד ב"הקול בראש", הרגש הדומיננטי ביותר אצל הילדים הוא שמחה.
גם המפלצות לומדות זאת כשילדה המכונה (על יד סאלי) בּוּ (או בשמה האמיתי - אבי (שמופיע גם בסרט "אדומה אש")) נקלעת לעתיד הרחוק, ובעזרתה המפלצות מגלות שצחוק של ילדים מספק הרבה יותר אנרגיה מאשר צרחות.
לבסוף סאלי נאלץ להחזיר את "בּוּ" להווה שלה ו"בּוּ" גדלה עם זיכרון של חיה גדולה ופרוותית שעשתה אותה שמחה.
לאחר כמה שנים "בּוּ" מגלה את הקסם ואת היכולת של חזרה בזמן, ולבסוף "בּוּ" מגיעה למקום המוקדם ביותר שבו השתמשו בקסם, המאה העשירית לספירה, לסרט "אמיצה".
לאחר מכן, "בּוּ" כנראה נתקעת בזמן הזה ומבלה שם את חייה בשימוש בקסם ובפיסול וגילוף דמותה של החיה הגדולה והפרוותית היחידה שהיא מכירה – דובים.
למעשה "בּוּ" מ"מפלצות בע"מ" (שהיא גם אבי מ"אדומה אש) היא המכשפה הזקנה בסרט "אמיצה".
מסע בזמן בתאוריה של פיקסאר
בסרט מפלצות בע"מ הדלתות בבימת ההפחדה הן מכונות זמן לעבר שבו עוד היו בני אדם, והן עובדות באופן שונה ממכונות זמן בסרטים וסיפורים אחרים.
הן משגרות את המפלצות אחורה פרק זמן מסוים שלא משתנה, במקום לשגר אותם לאן שירצו.
לדוגמה, אם המפלצת נמצאת בשנת 4023, והדלת משגרת את המפלצת אלפיים שנה אחורה ל-2023, אז שנה לאחר מכן ב-4024, הדלת תשגר את המפלצת ל-2024. לכן כשבו גילתה את הקסם, היא נסעה אחורה מדלת בתקופה שלה, מה שגרם לה להגיע לזמן שבו מתרחש הסרט "אמיצה".
בתאוריה של פיקסאר יש תמה חוזרת של זיכרון.
ארלו מרגיש אשם על המוות של אביו והרצון שלו שאביו יתגאה בו שולט בו במהלך כל הסרט.
בו זוכרת את סאלי, המפלצת מילדותה, ומנסה לחזור אליו בעזרת הקסם.
היא מגלה שהדלתות בבימת ההפחדה מאפשרות מסע בזמן, חוזרת בזמן לתקופה של "אמיצה", ומחכה לו שם במשך כל חייה.
בארץ המתים, אם שוכחים את האדם הוא מפסיק להתקיים.
מר סופר על רוצה שייזכרו אותו, וכשזה לא מתאפשר הוא נופל לדיכאון.
הדבר שגורם לצעצועים לקום לתחייה היא העובדה שיש ילד שזוכר אותם.
דורי מתמודדת עם אמנזיה ומראה כמה קשה לשכוח יכול להיות.
קארל מתמודד עם המוות של אשתו אלי, וכל הסרט סובב סביב הגשמת החלום שהיה לה לזכרה.
בינג בונג נופל לתהום השכחה, מה שגורם לו להתפוגג ו"למות", ולריילי לשכוח אותו.
בדומה לצעצועים, גם המכוניות קמות לתחייה בזכות בני האדם, אבל בשונה מהצעצועים, זה בזכות כך שהן זוכרות את הנהגים שלהן.
בני האדם שכחו את התוכנית שלהם לחזור לכדור הארץ, מה שגרם להם להפוך לטיפשים ותלותיים.
הצמח שוול-E מגלה קיים אף על פי שהוא זוכר את בני האדם.
מהתאוריה עולות מספר סתירות ושאלות ללא פתרון.
נמתחה עליהן ביקורת, ואלה הנקודות העיקריות שבה:
לפי התאוריה יש בעולם מחסור חמור בדלק מאובנים, לפי זה האנושות הייתה אמורה להתפתח לאט יותר מבתאוריה וגם למות ולהיכחד מוקדם יותר.
המכוניות מתות מחוסר דלק, ותלויות בו בחייהם, אך אין ממש הסבר מדוע הם אינן יכולות לחיות רק מכוחות הכישוף האלה בלי להצטרך דלק כמכוניות רגילות.
במכוניות הראשון, על גביע הבוכנה שצ'יק היקס מנצח בו כתוב 1958 ו-1959 כלומר שנים בהם בני אדם עדיין היו קיימים, או שהתקופה בה מכוניות מתרחשת היא מוקדמת יותר, או שבתקופה זו בהיסטוריה המקבילה לא היו בני אדם, אחרת זה לא מסתדר.
גם התקופה בו מסופר שהתחנה בעמק רדיאטור הייתה פעילה ומלאת חיים היא בסגנון שנות השישים אבל בני אדם לא קיימים שם.
לא ברור איך בו (מהסרט "מפלצות בע"מ) מצאה שדווקא בזמן שבו התרחש הסרט אמיצה, היא גילתה את כוחות הקסם שמקימים חפצים לתחייה.
מדוע בחרה הזקנה להישאר בסרט אמיצה ולא למצוא אותו במקום אחר, כי כבר בתקופת הדינוזאורים הכוח כבר קיים.
תאוריית "היסטוריית החיים" היא תאוריה ביולוגית המיושמת גם בתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית.
התאוריה בוחנת את הכוחות האבולוציוניים העומדים מאחורי אירועי חיים בקרב מינים שונים אשר יצרו הסתגלויות אבולוציוניות התורמות להישרדותם.
היא מתמקדת בחקר הרבייה, הגדילה וההתפתחות של האורגניזם, ומסבירה תהליכים אלה לפי "שקלול תמורות" של אנרגיה שהוא שואב מהסביבה בה הוא חי.
בין היתר, המין האנושי עניין רבות את החוקרים בשל שקלול התמורות שהוא עושה בפן האקולוגי, האבולוציוני והאישיותי.
התפתחותם של מינים רבים תלויה בניצול האנרגיה המצויה בסביבה בה הם שוהים בכל זמן נתון, והמרת אותה האנרגיה לצרכים הדרושים להישרדותם (לדוגמה, ציד).
הברירה הטבעית מעדיפה אורגניזמים אשר מסוגלים לנצל אנרגיה זו באופן אפקטיבי וכתוצאה מכך מצליחים להסתגל בצורה המיטבית ביותר.
עם זאת, אנרגיה זו אינה מגיעה ללא מחיר וזאת משום שהיא מוגבלת בשימוש.
כלומר, האורגניזם אינו יכול לצרוך אנרגיה מעבר למה שהוא מסוגל לקבל ולהכיל.
כמו כן, לו האנרגיה הייתה מקור בלתי נדלה, אזי האורגניזם היה יכול להתרבות ישר אחרי היוולדו ולנצל אנרגיה זו כדי לשמר את עצמו ולחיות לעד.
במציאות, השימוש נעשה על ידי מה שמכונה "שקלול תמורות אבולוציוני" – הקצאת חלק מהאנרגיה לטובת מטרות או תכונות הדרושות להישרדותו.
על האורגניזם לקבל החלטות כיצד או מתי להקצות את האנרגיה משום שהשקעתה בדבר אחד משמעה ויתור השקעה על דבר אחר.
ככל שהאורגניזם מתפתח כך הקצאת האנרגיה שלו משתנה, למשל, תינוקות מקצים אנרגיה באופן שונה מאשר מבוגרים.
בתחום הביולוגיה, הקצאת האנרגיה מתחלקת לשניים: "מאמץ סומטי" (כאשר מדובר בהישרדות, גדילה, התפתחות ותחזוקת האורגניזם) ו"מאמץ של רבייה" (כאשר מדובר בפעולת רבייה).
הישרדות והתפתחות המינים תלויה בהקצאה אופטימלית של המאמץ הסומטי ושל מאמץ הרבייה.
התאוריה משתמשת במודלים אופטימליים הגורסים שהאבולוציה פיתחה פתרונות לבעיות איתן התמודד האורגניזם לאורך התפתחותו כמין, ופתרונות אלה מושרשים בתוכו בצורה כזו שהצאצאים של אותו האורגניזם משתמשים בהם באופן אוטומטי לשם הישרדותם.
תאוריית "היסטוריית החיים" מנסה, בין היתר, להסביר כיצד פעולות הקצאת האנרגיה שעושה האדם במהלך חייו משפיעות על הישרדותו, גדילתו, התפתחותו ורבייתו למען המשך הזרע שלו.
לדוגמה, בתקופת הנעורים הנער מקצה אנרגיה לגדילה והתפתחות הגוף, ולאחר שמטרה זו הושלמה הוא עובר להקצות אנרגיה לפונקציית ההתרבות.
בהשוואה לקופי אדם וזנים אחרים של יונקים, יש לפחות ארבעה מאפיינים ייחודיים לבני אדם: (1) תוחלת חיים ארוכה, (2) תקופת ילדות ארוכה, (3) תמיכתם של מבוגרים בצעירים מהם ו-(4) תמיכת הגבר באישה ובצאצאים.
הסביבה בה אנו חיים יכולה להשפיע על האופן בו אנו מתנהגים ומתפתחים.
שונות בגורמים אקולוגיים (כדוגמת אספקת המזון שיש בסביבה, גורמים סביבתיים מסכנים או תרבות) גורמת להקצאה שונה של אנרגיה (לדוגמה, צבים מקצים יותר אנרגיה בהגנה מפני טורפים), אשר מובילה לגיוון בהיסטוריות החיים בקרב המינים השונים.
היסטוריות חיים שונות מובילות להתפתחות וחיזוק תכונות היכולות להיות משותפות לכמה מינים או ייחודיות למין מסוים.
אומנם תקופה זו משותפת למינים רבים, אך בהשוואה לקופי אדם אצל בני אדם תקופת הילדות היא ארוכה יותר וזאת כדי לאפשר התפתחות פיזיולוגית ופסיכולוגית מיטבית אצל הילד.
תאוריה אחת שבחנה את השונות בין המינים הגיעה למסקנה שהשונות נובעת מגודל החיה.
התאוריה, בתחילתה, התייחסה לרצף "עכבר-פיל" אשר ייצג את זני החיות על פי גודלם הפיזי בלבד, ועל ידי כך התאוריה הסבירה את השונות במאפיינים רבים.
כאשר מסתכלים על קצה הסקאלה מצד העכבר, ניתן לראות מינים בעלי תוחלת חיים קצרה שמתרבים בקצב מהיר, וככל שמתקרבים לקצה הסקאלה של חיות גדולות יותר, כמו הפיל, תוחלת החיים נהיית ארוכה יותר והחיות מתרבות בקצב איטי יותר.
אחת הסיבות לתוחלת חיים ארוכה בקרב בעלי חיים גדולים היא העובדה שהם נטרפים פחות על ידי טורפים.
סיבה נוספת היא שככל שהחיה גדולה יותר כך היא יכולה לאגור יותר אנרגיה מהסביבה, מה שמוביל ליכולת הקצאת אנרגיה גדולה לאורך החיים.
דבר נוסף, גודל גם משפיע על תחרות תוך-מינית.
ככל שהחיה גדולה יותר כך גדלים סיכוייה לנצח מתחרים אחרים.
ליונקים, לעומת זאת, היה תפקיד חשוב בהרחבת התאוריה למאפיינים אקולוגיים כגון צפיפות אוכלוסין או התפתחות תרבות הזן.
עם התפתחותה של התאוריה, החוקרים גילו שכאשר מפקחים על גודל החיה נוצר רצף חדש של "היסטוריית חיים מהירה-היסטוריית חיים איטית".
המעניין הוא שברצף זה המינים ממוקמים באופן שונה מרצף ה"עכבר-פיל".
אסטרטגיית "היסטוריית חיים איטית" ואסטרטגיית "היסטוריית חיים מהירה"
רצף "היסטוריית חיים מהירה-היסטוריית חיים איטית" סובבת סביב תוחלת החיים של האורגניזם.
כאשר מדובר באקולוגיה, חייבים לזכור שיש קשר בין הסיכויים למות מגורם סביבתי מסוים (כמו חיות טורפות ומחלות) לבין הקצאת אנרגיה על ידי האורגניזם.
כלומר, תנאי הסביבה ומאפייני חיות הטרף יחד עם מאפייני האורגניזם יכולים לקבוע את הסיכויים של אותו אורגניזם להיטרף.
אם לאורגניזם יש תוחלת חיים קצרה (היסטוריית חיים מהירה), אז נצפה שהוא ישקיע את האנרגיה שלו למטרות קצרות טווח, לדוגמה הולדת צאצאים רבים, תקופת היריון קצרה יותר והגעה לבגרות בגילאים מוקדמים.
כאשר הסביבה מיטיבה עם האורגניזם ומאפשרת לו הישרדות טובה יותר, משמע תוחלת חיים ארוכה יותר (היסטוריית חיים איטית), הוא יעדיף להקצות אנרגיה למטרות ארוכות טווח כמו הולדת עובר אחד גדול, שקצב התפתחותו ברחם דורש זמן רב יותר מאשר מספר עוברים קטנים שהתפתחותם ברחם דורשת זמן קצר יותר.
כמו כן, זנים המאופיינים בהיסטוריית חיים איטית מגיעים לבגרות בגילאים מאוחרים יותר וכן התפתחותם המינית איטית יותר.
בני אדם ממוקמים בין שני קצוות הרצף "היסטוריית חיים איטית-היסטוריית חיים מהירה" מכיוון שהם מאופיינים גם במאפיינים של היסטוריית חיים איטית כגון השקעה הורית גבוהה יותר בצאצאים מעטים, וכן במאפיינים של היסטוריית חיים מהירה כגון מרווחים קצרים יותר בין היריון להיריון.
מסיבה זו, היסטוריית החיים של בני אדם מתוארת כ"גמישה אסטרטגית".
בני אדם מקצים אנרגיה לפעולות המקדמות את התרבות המין האנושי.
הרעיון הבסיסי של "שקלול תמורות" מבחינה אבולוציונית הוא שלכל תכונה יש מחיר, והיא באה על חשבון תכונות אחרות כמו שתכונות אחרות באות על חשבונה.
שקלול התמורות העיקרי של תאוריית היסטוריית החיים מכיל את מחיר הרבייה כשהדגש מושם בעיקר על התרבות, צאצאים והזדווגות מול הורות.
גם גברים וגם נשים פיתחו אסטרטגיות התרבות בהתאם לנסיבות השונות שבהם הם נמצאו.
קיים חוסר התאמה בין הסביבה של היום לסביבה שבה גוף האדם התפתח בעבר.
ההתרבות מתבססת על המחזור החודשי של האישה.
בעולם המודרני, האישה מקבלת את המחזור החודשי שלה כ־350 פעמים, בממוצע, במהלך תקופת הפוריות שלה, בעוד שההיסטוריה האבולוציונית עד העת המודרנית, בתקופת קיומו של ההומו סאפיינס, מדברת על 100 פעמים.
לדוגמה, הגיל בו נשים מתחילות לקבל את המחזור החודשי יורד בהתמדה, ובהתאמה ממשיכות לקבל ווסת עד גילאים מאוחרים יותר מאשר בעבר (בעיקר בשל תזונה ובריאות טובים יותר).
שקלול התמורות מתבטא בכך שבין מחזור למחזור ההפסקה קצרה יותר ושיעור הילודה בקרב נשים הולך וקטן.
הסבר אפשרי להגדלת מספר המחזורים החודשיים שאישה חווה בחייה היא תקופת הנקה קצרה הרבה יותר.
המטרה הסופית של כל אורגניזם היא להתרבות ולמעשה ניתן לראות בהישרדות תוצר לוואי של רבייה.
כל אורגניזם שואף להעמיד צאצאים שיוכלו לעמוד בסופו של דבר בפני עצמם.
שקלול התמורות פועל ברמת הגנים והמין בקרב כל בני האדם.
הזקנה אינה מתרחשת כי בני אדם משתמשים באיבריהם למשך תקופה ממושכת אלא כי הם תרמו דבר מה לצאצאיהם.
התרומה מתבטאת או מבחינה איכותית על ידי השקעת אנרגיה בגידול ופיתוח הצאצאים או מבחינה כמותית על ידי הבאת מספר רב של צאצאים בהתאם ליכולותיהם הפיזיות של בני האדם.
על ידי התרומה האנרגטית לגנים שלהם, שהם למעשה המשך קיומו של האדם, ההורים מיצו את עיקר תפקידם על ידי יצירת צאצא ממשיך והשקעת האנרגיה הרצויה עבור מטרה זו מבחינה אבולוציונית.
בשונה מנשים, גברים יכולים לפזר את זרעם ולהפוך לאבות בכל משגל מיני.
נשים לעומתם, יכולות להפוך לאימהות כל שנתיים, בערך, מרגע כניסתן להיריון.
זו הסיבה שנשים יותר בררניות בבחירת הפרטנר לקיום יחסי מין, ולכן עבורן האקט המיני יכול להיתפס כמשמעותי יותר.
לפני המצאת אמצעי המניעה, נשים נאלצו לשלם מחיר כבד על בחירת בן זוג באופן שאינו בררני.
בחירת בן זוג שאינו חזק מבחינה גנטית יכול להוביל להולדת צאצא חלש שלא ימשיך את הגנים שלה.
לעומת זאת, אמא הנוטה לברור את בני זוגה לקיום יחסי מין, תבחר בבן זוג חזק בעל גנים מובחרים ותוליד צאצא חזק שימשיך את הגנים שלה, וכך יהיה בעל סיכוי גבוה יותר לשרוד.
בררנות מסוג זה בעבר הצביעה על בחירה איכותית, וזו הסיבה שנשים בררניות גם כיום, אף על פי שידוע שלא כל אקט מיני מוביל בהכרח להפריה.
גברים לא נאלצו לשלם על בחירה שגויה כיוון שהם יכולים לפזר את זרעם ועל ידי כך להבטיח שהגנים שלהם יעברו הלאה.
גברים שנמצאים עם אישה אחת עלולים לאבד באופן פיזיולוגי את הסיכוי להוליד הרבה ילדים, וזו הסיבה שהיום גברים רואים בסקס כלי ביטוי מרכזי גם כשידוע להם שלא כל אקט מיני יוביל להפריה.
כתוצאה מכך, נראה כי גברים אמורים לרצות קשרים לטווח קצר.
ובכל זאת, כיצד זוגיות ממושכת נבנית?
כאן נכנס עניין שקלול התמורות.
האסטרטגיה הטובה ביותר עבור רוב הגברים תערב מאמץ גבוה למציאת בת זוג, ועבור נשים האסטרטגיה הטובה ביותר תכיל בתוכה מאמץ למציאת פרטנר להבאת צאצאים (הורות).
נראה כי הוצאת אנרגיה של גברים על מציאת פרטנרית לקשר קצר טווח תפגע ביכולת השקעת האנרגיה להוליד צאצאים, ולכן עדיפה האופציה לקשר ארוך טווח.
כמו כן, ניתן להסביר את הצורך במציאת פרטנר לטווח ארוך על ידי המערכת הביולוגית שלנו.
זוגיות והורות הן תוצאה של משיכה המאופיינת בחשיבה אינטנסיבית על אובייקט פוטנציאלי לבן זוג וכמיהה עזה לאיחוד רגשי עמו.
המשיכה הזו מקושרת לרמות גבוהות של דופמין ונוראפינאפרין ורמות נמוכות של אינדולמין וסרוטונין במוח.
מערכת הרגשות הזו מתפתחת לראשונה כדי לקבוע את בחירת בן הזוג ולאפשר לפרטים לבחור בין בני זוג פוטנציאלים, ועל ידי כך לחסוך באנרגיה ולהתמקד בפרטים בעלי גנים מובחרים.
אדם יכול להתעניין בפרטנר רק עבור מטרות מיניות והנאה ומבלי לרצות להיות מעורב בקשר רומנטי עם אותו פרטנר.
ההיקשרות הזו יכולה להיות מוסברת על ידי המערכת הביולוגית בגופנו המשחררת את ההורמון וזופרסין בקרב גברים, ובקרב נשים את ההורמון אוקסיטוצין, שגורמים לנו להיקשר לאותו פרטנר ולרצות להיות יותר בקרבתו.
כך אנו מונעים על ידי חיסכון באנרגיה כדי למצוא את בן הזוג האידיאלי בהתאם למערכות הפועלות בגופנו ולשינויים האבולוציוניים שהתרחשו במהלך היסטוריית החיים.
מבחינת שקלול התמורות קיימות התנהגויות מיניות לא אדפטיביות.
נשים הנמצאות במערכת יחסים ארוכת טווח, במהלך הביוץ יטו לחפש אחר גברים בעלי 'גנים מובחרים', אך כיוון שהן נמצאות בקשר ארוך טווח ומספק הן יבחרו לקיים יחסי מין עם בן זוגן הנוכחי, וזאת על מנת לשמר את מערכת היחסים הקיימת.
זוהי דוגמה קלאסית להטיית הפוקוס האבולוציוני ואדפטציה של מנגנונים עתיקים למציאות כיום.
לאור המחלוקות השונות שנוצרו בין חוקרי האבולוציה בנוגע להשפעתה של השונות האינדיבידואלית הקיימת בין בני האדם, עלתה ההבנה שלא די בהסבר הבדלים בין-מיניים והבדלים בין-קבוצתיים, אלא יש גם צורך בלהבין הבדלים אישיותיים.
לאור העובדה שמחקרים מצאו שהבדלים אישיותיים קשורים למאפיינים ביולוגיים שונים כגון אריכות ימים ופוריות, נוצרה תאוריית 'ה K הדיפרנציאלית' שיצרה רצף הממקם מאפיינים אישיותיים אנושיים שונים הקשורים לאסטרטגיות היסטוריית חיים לפי גורם ה-k.
תאוריה זו בתחילתה סיווגה מינים שונים לפי גורם ה-k וגורם ה-r, כאשר גורם ה-k דומה במשמעותו להיסטוריית חיים איטית וגורם ה-r דומה במשמעותו להיסטוריית חיים מהירה.
לאחר מכן, חוקרים החלו להשתמש בגורם ה-k כדי להסביר הבדלים אינדיבידואליים בתוך מין מסוים.
אצל המין האנושי, אסטרטגיות היסטוריית חיים קשורות למבנה המשפחתי, אינטליגנציה, התנהגות מינית וכן לאישיות.
מאז המצאתו של רצף זה, חוקרים רבים הרחיבו את הגדרתו ויצרו שאלונים שונים על מנת להגדיר בצורה הטובה ביותר אסטרטגיות היסטוריית חיים.
כמו בכל שאר הרצפים, גם ברצף זה אינדיבידואלים יכולים להיות נמוכים בגורם ה-k או גבוהים בו.
אנשים בעלי רמות k נמוכות מעדיפים להקצות יותר מהאנרגיה שלהם, מזמנם וממשאביהם להזדווגות מאשר להורות, ואלו אנשים בעלי רמות k גבוהות יהיו בריאים יותר, יפתחו יציבות מנטלית ופיזית לאורך חייהם וישקיעו יותר בצאצאיהם ובני משפחתם.
מחקר התנהגותי מגלה שאינדיבידואלים בעלי רמות k נמוכות עשויים להציג אימפולסיביות, הפקרות או התנהגות בעלת מוטיבציה קצרת מועד.
כמו גם, לקיחת סיכונים רבים, התעלמות מחוקים חברתיים והשקעה הורית נמוכה בצאצאים.
לעומת זאת, אינדיבידואלים עם רמות גבוהות של גורם ה- k נמנעים מלקחת סיכונים ומתנהגים באופן שיתופי, אלטרואיסטי וכן על פי חוקים חברתיים.
נורמות חברתיות בחברות פוסט תעשייתיות ומתקדמות טכנולוגית רבות רואות באסטרטגיות עשירות בגורם ה-k כנחשקות בעוד שאסטרטגיות נמוכות k נתפסות כפחות מועדפות.
מחקרי תאומים זהים ולא זהים הדגימו שגורם k אחראי ל-72% מהשונות.
תוצאות אלה מראות על קיומו של גורם תורשתי משותף למאפיינים התנהגותיים וקוגניטיביים רבים של היסטוריית חיים.
הרבה מדדים חדשים מסבירים מחדש את המבנה המקורי של היסטוריית חיי האדם שהוסבר על ידי תאוריית הגורם ה-k הדיפרנציאלי.
המדדים הפופולריים יותר כוללים את הArizona Life History Battery (ALHB)-, Mini-K, High-K Strategy Scale ו-Super-K Factors (המשלב בתוכו את ה-ALHB או Mini-K עם מדדים אחרים כמו ערך הגורם הכללי של אישיות או גורם החמדנות).
השוואה שיטתית של מדדים אלה הראו שה ALHB, Mini-K והSuper-K Factors מראים באופן החזק ביותר תכונות משותפות של היסטוריית חיים.
ביקורת מרכזית על תאוריית היסטוריית החיים היא שהמחקרים שנעשו בבחינת התאוריה הם מתאמיים ואינם יכולים להעיד על סיבתיות.
לדוגמה, תוחלת החיים יכולה להיות מושפעת מהסביבה (בסביבה בעלת חיות טרף רבות יש סיכוי גדול יותר למותו בטרם עת של האורגניזם), אך תוחלת החיים יכולה גם להשפיע על הסביבה (הסביבה, לאורך האבולוציה, הותאמה לצרכיו של האורגניזם).
ביקורת נוספת היא שהתאוריה שמה דגש רב על הסביבה בה האורגניזם חי.
מדידת מאפייני היסטוריית חיים נעשית על ידי מודלים אופטימליים, ששקלול תמורות מהווה חלק מהם.
על ידי שימת דגש ומדידה של מאפיינים אקולוגיים בלבד נדחקת השפעת הגנטיקה על האורגניזם ואינה מקבלת ביטוי רב בתאוריה.
תאוריית האיש המשוגע היא תאוריה פוליטית לניהול יחסים בין לאומיים המתבססת על הרעיון כי בקונפליקט ה-"שפן" בתורת המשחקים קיים יתרון לשחקן המתנהל בחוסר רציונליות ונותן לרגש להשתלט עליו משום שיריבו יאמין כי הוא יהיה מוכן להסתכן בלאבד תועלת רבה עבור רווח מועט יחסית ויחשוש להיכנס עמו לעימות.
הבסיס להצלחת התאוריה הוא עשיית פעולות שייצרו מראית עין אמינה של מחויבות לעמדתך עד כדי מוכנות לשלם מחיר עבור כך.
התאוריה משויכת באופן שכיח למדיניות החוץ של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
ניקסון והממשל שלו ניסו לכפות על מנהיגי המדינות הקומוניסטיות לחשוב שניקסון הוא אדם לא רציונלי והפכפך.
לפי התאוריה, המנהיגים היו אמורים להימנע מלהסית כנגד ארצות הברית, בשל הפחד מהתגובה האמריקאית הלא צפויה ולא מידתית.
ב-1517, טען ניקולו מקיאוולי כי "לעיתים זהו דבר חכם מאוד לזייף טירוף" ("דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס", פרק 3, קטע 2).
למרות שבהקשר של ניקסון ומלחמת וייטנאם טען קימבל כי ניקסון הגיע לאסטרטגיה זו כתוצאה מניסיון מעשי וצפייה בנשיא דווייט אייזנהאואר והנהגתו את מלחמת קוראה.
ב-1962, טען העתידן הרמן קאהן בספרו "לחשוב על הבלתי מושג", כי להיראות קצת משוגע עשויה להיות דרך אפקטיבית לגרום ליריב לוותר.
ראש הסגל של הנשיא ניקסון ר.
הלדמן כתב כי ניקסון חלק איתו את הדברים הבאים: "אני קורה לזה תאוריית המשוגע בוב.
אני רוצה שהצפון - וייטנאמים יאמינו כי הגעתי לנקודה שבה אני עשוי לעשות כל דבר על מנת לסיים את המלחמה.
אנחנו רק נדליף להם כי - "למען השם, אתם מודעים לכך שניקסון אובססיבי בקשר לקומוניזם.
אנחנו לא יכולים לרסן אותו כאשר הוא כועס וידו מונחת על הכפתור של הנשק הגרעיני" והו - צ'י בעצמו יהיה בפריז תוך יומיים להתחנן על הסכם שלום".
באוקטובר 1969, ממשל ניקסון ציין לברית המועצות כי "האיש המשוגע" יצא משליטה כאשר צבא ארצות הברית קיבל הנחיה לכוננות מלחמה עולמית (ללא ידיעת רוב הציבור האמריקאי), וכי מפציצים חמושים בנשק תרמו - גרעיני עפים בסמוך לגבול ברית המועצות במשך שלושה ימים רצופים.
הממשל השתמש בתאוריית האיש המשוגע כדי לכפות על הממשלה הצפון - וייטנאמית לגשת למשא ומתן ולסיים את מלחמת וייטנאם.
בהתאם לאותה מדיניות, דיפלומטים אמריקאים, במיוחד הנרי קיסינג'ר תארו את הפלישה לקמבודיה כסימפטום של "חוסר היציבות" של ניקסון.
ישנם המאמינים כי תאוריית האיש המשוגע ננקטה בידי הנשיא טראמפ ביחסיו עם מדינות בעלות ברית ומדינות עוינות כאחד.
האלוף יוסי בידץ בסקירתו אחר התפתחות הגישה הישראלית להרתעה העריך כי "היכולת להישאר בלתי צפוי ובלתי ניתן להערכה, כמו גם לבנות תדמית של בעל נטייה להגיב בחומרה לא פרופורציונלית ('בעל הבית השתגע'), עשויה לייצר זהירות יתר בקרב הצד המורתע, גם כאשר הוא שוקל לנקוט מהלכים מוגבלים".
וכהגדרתו בהמשך - "רציונליות של אי רציונליות'".
אז הנה, אנחנו עושים לנסראללה שירות ואומרים בצורה מאוד ברורה: אם תתפתח חלילה מלחמה ויירו עלינו טילים מלבנון, הרי שנסראללה יהפוך להיות המחריב של לבנון, ודרום המדינה תיפגע בצורה אנושה בגלל פעולותיו.
בפועל, פעמים רבות ישראל העדיפה מדיניות של הרתעה מידתית, וניסתה לבסס משוואה מתונה בה לכל הפרה של חזבאללה תהיה תגובה בהתאם.
פרופסור אייל וינטר בספרו "רגשות רציונליים" מסביר את חשיבות השימוש ברגשות ככלי משלים לחשיבה הרציונלית בתורת המשחקים.
לפי ההסבר: "למעשה רגשות הם מנגנוני איתות המאפשרים לנו לתאם את פעולותינו ולהגיע לשיווי משקל במגוון רחב של משחקים שבהם אנו משתתפים יום יום".
איש מדעי המדינה סקוט סיגן וההיסטוריון ג'רמי סורי מותחים ביקורת על התאוריה היא כי היא "לא אפקטיבית ומסוכנת" בעודם מצטטים את הדעה כי מנהיג ברית המועצות ברז'נייב לא הבין את המסרים שהנשיא ניקסון ניסה להעביר בנוסף לסיכון של תאונה בשל התנועות המוגברות של הכוחות האמריקאיים.
השימוש של טראמפ בתאוריה עם צפון קוריאה קיבל ביקורת דומה הגורסת כי הסיכוי לתאונה עולה משום שהיקף ניסויי הטילים עלול להיות מואץ.
העתידן הרמן קאהן מוסיף בספרו "על הסלמה" כי הבעיה עם תיאורית המשוגע היא המורכבות הנוצרת כאשר שני הצדדים נוקטים באסטרטגיה זו.
תאוריית המערכת הקוגניטיבית-רגשית של האישיות היא תאוריה בפסיכולוגיה של האישיות שהגו וולטר מישל וויצ'י שודה ב-1995, על פיה ניתן לנבא התנהגות על פי הבנה מעמיקה של האדם, המצב והאינטראקציה ביניהם.
המודל שואף לענות על פרדוקס האישיות הקלאסי: האם האישיות היא יציבה ועקבית או דינמית ומשתנה לפי המצב שבו נמצא האדם?
הדעה הרווחת הייתה כי האישיות ותכונות הן יציבות ועקביות בין מצבים, אך בפועל מחקרים שונים הדגימו ממצאים סותרים.
על פי המודל, ישנם מאפיינים מסוימים לאופן בו אנשים מגיבים למצבים פסיכולוגים שונים הנקראים "תבניות אישיותית".
תבניות אלו יוצרות סוג של חתימות אישיותיות המשקפות אישיות קוהרנטית ובאות לידי ביטוי בהתנהגות שלנו למצבים מסוימים.
בדיעבד, הדבר המדהים הוא לא כי קיימים סוגי חתימות התנהגותיות כאלה של האישיות, אלא כי עד תיאורית ה-CAPS, אותן "טעויות" או סטיות בהתנהגות בוטלו במחקרים על ידי ממוצעים של ההתנהגות על פני מצבים שונים.
כלומר, כדי להראות שהאישיות היא יציבה מטרת המחקר בתחום הייתה להראות שאנשים מפגינים את אותה ההתנהגות על פני מצבים שונים וכל חריגה מהממוצע הוגדרה כטעות.
על פי תיאורית ה-CAPS, לעומת זאת, "טעויות" אלו הן הביטוי לייחודיות האישיות, חתימות האישיות.
לדוגמה, כאשר מתרחש אירוע משמח, למשל קבלת פרס, רוב האנשים יגיבו בשמחה אך נניח שאדם מסוים הגיב בעצב.
המחקר יאמר כי מדובר בטעות כיוון שבממוצע, רוב האנשים הגיבו בשמחה.
תיאורית ה-CAPS תאמר כי מדובר בביטוי ייחודי של האישיות.
הגדרת האישיות על פי תיאורית ה-CAPS
מערכת אישיות לפיה אנשים מתאפיינים במונחים של:
השפעת זמינותם ונגישותן של יחידות קוגניטיביות.
הארגון הייחודי של היחידות הקוגניטיביות ויחסי הגומלין ביניהם.
ארגון ייחודי זה מנחה ומגביל את הפעלתן של הקוגניציות, הרגשות וההתנהגויות הפוטנציאליות כאשר אדם מעבד תהליכים מצביים.
מישל ושודה טוענים כי לא ניתן לאפיין אישיות על פי תכונות יציבות ועקביות.
האישיות אומנם יציבה, אך תלוית מצב.
כלומר האישיות היא אוסף של תגובות עקביות למצבים שונים.
תיאורית ה-CAPS מאפשרת לנו להבין את ההבדלים היציבים בין אנשים הכוללים סוגים שונים של התנהגות ובמקביל לבצע בניית פרופילים יציבים שלהם במצבים שונים.
על פי המודל, אנשים נבדלים זה מזה בדגש שהם שמים על המאפיינים של מצבים שונים, בקידוד הקוגניטיבי והרגשי שהם מבצעים לאחר מכן והאופן בו אותם קידודים באים באינטראקציה עם קידודים שכבר קיימים במערכת האישיות.
התאוריה רואה את האדם לא כמגיב באופן פסיבי למצבים ולא כאוסף התנהגויות ספונטניות, אלא כתכונות אקטיביות ומכוונות, מבוססות מטרות ואמונות קודמות, יחד עם שינויים פנימיים שבעצם יוצרים את המצבים עצמם.
על פי המודל, המערכת האישיותית מורכבת מיחידות קוגניטיביות-רגשיות או ייצוגים מנטליים של האדם.
המודל מזהה חמש יחידות קוגניטיביות-רגשיות מרכזיות:
קידוד: קטגוריות (בונות) עבור העצמי, אנשים, אירועים ומצבים (חיצוניים ופנימיים).
אמונות וציפיות: אמונות וציפיות עבור העולם החברתי, תוצאות עבור התנהגות במצבים מסוימים, מסוגלות עצמית.
העולם הרגשי: תחושות, רגשות ותגובות רגשיות למצבים שונים.
מטרות וערכים: מטרות, ערכים, תוצאות רצויות והרגשות הנלוות אליהן, תוצאות מרתיעות והרגשות הנלוות אליהן.
מיומנויות ותוכניות ויסות עצמי: התנהגויות פוטנציאליות ותחזיות אפשריות להתנהגות, תוכניות ואסטרטגיות לארגון פעולה ולהשפעה על התוצאות, ולבסוף התנהגות האדם בפועל ומצבו הפנימי.
לכל אדם יש מערכת ייחודית של קשרים פנימיים בין יחידות של קוגניציה ורגש.
כפי שחוש הראייה קולט כיסא, המוח מעבד זאת ונותן הוראה לרגליים לזוז הצידה כדי לא למעוד, כך מערכת האישיות פועלת בתגובה למצבים שונים.
כלומר מאפייני המצב נקלטים ומקודדים, היחידות הקוגניטיביות רגשיות מעבדות את מאפייני המצב ונותנות "הוראה" להוציא לפועל את ההתנהגות המתאימה ביותר למצב.
כלומר, היחידות הקוגניטיביות רגשיות משמשות כמתווכות בין מאפייני המצב לבין סט נוסף, משני, של יחידות הגורמות לאקטיבציה של קוגניציה, רגש והתנהגות בתגובה למצב הנתון.
המבנה הייחודי של ארגון הקשרים, בין היחידות השונות, משפיע על אילו יחידות מתווכות ואילו יחידות מתווכות משניות, יהיו באקטיבציה.
בהתאם למאפייני הסיטואציה, היחידות המתווכות יכולות להיות במצב של אקטיבציה, דה-אקטיבציה (דיכוי) או לא להיות מושפעות כלל.
הגברת האקטיבציה של יחידה מתווכת נקראת קשר חיובי וירידה באקטיבציה נקראת קשר שלילי.
ביטויי התנהגות: פרופילים של "אם...
לפי התאוריה האדם נפגש במצבים פסיכולוגיים שונים במהלך חייו, עם הזמן הוא יוצר פרופילים מובחנים של "אם..
אז"- קשר בין מצב להתנהגות המנחה אותו כיצד לפעול בהינתן מצב מסוים (סוג של כללי אצבע אישיותיים).
דרכי פעולה אלו שונים בין אדם לאדם וקשורים מאוד לדפוס האישיותי של כל פרט.
לדוגמה, אדם א' הוא מאוד חברותי, כאשר הוא יחווה התעלמות מהסביבה הדבר עלול לגרום לו לעצבנות וחוסר מנוחה.
אדם ב', לעומת זאת, הוא אדם מופנם ומתבודד וכאשר ירגיש קרבה מאחרים והבעת עניין בו, עלול גם כן להרגיש עצבני וחסר מנוחה.
כלומר, א' ו-ב' הם בעלי פרופילים הפוכים של "אם...
אז..." בהתאם למשמעויות הקוגניטיביות והרגשיות השונות שנרכשו.
זאת אומרת שגם אם א' ו-ב' מראים תוצאה דומה- עצבנות וחוסר מנוחה, הם נבדלים בפרופילים של "אם...
ואז..." שנוצרו בהם במהלך השנים.
על כן, ניתן לראות שלכל אדם יש תבנית פעולה המופעלת על פי מאפייני המצב מצד אחד והמצב מעורר או מדכא רגשות ומחשבות שונות כתוצאה מהתבנית שנוצרה, מצד שני.
הייחודי לתאוריה, בניגוד למודלים אחרים של האישיות, הוא שהיא משקפת את מיפוי הבחירות שעושה הפרט, בהתאם למאפייני המצב, ואת הארגון הייחודי, לפיו הקוגניציה והרגש מובילים לאקטיבציה האחד של השני.
כלומר, בניגוד לתפיסה שהתנהגות עקבית במצבים שונים היא עדות למערכת האישיות עצמה ולכן ניתנת לניבוי, תיאורית ה-CAPS נשענת על ההנחה כי מה שניתן לניבוי הם דפוסי וריאציות של התנהגויות, במצבים שונים.
מבוססים על כך שבני אדם שונים מפנים את הקשב שלהם לאלמנטים שונים של מצב נתון.
כלומר קיים שוני באופן בו אותו המצב, עבור אנשים שונים, מקודד קוגניטיבית ורגשית לקטגוריות שונות ובאופן בו יש אקטיבציה של הקידוד, האינטראקציה וההשפעה שלו על מערכת האישיות.
התאוריה נשענת על העקרונות עליהם מבוססים רוב המודלים של עיבוד מידע חברתי- הבדלים בין אישיים נובעים מהנגישות של ייצוגים מנטליים (לדוגמה- הייצוג "העצמי כאמא" יהיה נגיש יותר עבור חלק מהנשים אך פחות נגיש עבור אחרות).
תיאורית ה-CAPS מוסיפה על כך שקיימת מערכת יחסים בין הקוגניציה לרגש.
הבדלים בין אישיים יציבים נובעים מהארגון השונה והמובחן של מערכת יחסים זו.
במילים אחרות, בני אדם נבדלים בנגישות של הרגש ושל הקוגניציה; בארגון הייחודי של היחס בין הקוגניציה לרגש ובאופן בו הם מקודדים אלמנטים ספציפיים של מצב מסוים.
ההנחה היא שקיים ארגון פנימי של היחס בין הקוגניציה לרגש ושארגון זה מהווה את הבסיס הייחודי של האישיות.
כאשר, בסופו של דבר, המטרה היא להוביל להתנהגות פוטנציאלית, בהתאם למאפייני המצב, כפי שהם קודדו על ידי האדם.
התפתחות האישיות לפי תיאורית ה-CAPS
השערת הבסיס של התאוריה היא שכל מערכת אישיות מאופיינת בארגון ייחודי של יחידות הקוגניציה-רגש, התפתחות האישיות מבוססת על האופן בו נוצר ארגון זה.
צורת הארגון של היחידות הקוגניטיביות-רגשיות וזמינותם, מושפעת ממשתנים ביוכימיים (תורשה) וממשתני למידה (חברתי-תרבותי).
צורת ארגון זו היינה המערכת האישיותית.
כלומר, לפי התאוריה, התפתחות האישיות היא תהליך בו נוצר הארגון של הפרופילים של "אם...
אז..."- קשרים בין התנהגות למצב.
הבדלים בין אישיים בגנטיקה או בסביבה, המשפיעים על הלמידה המוקדמת יבואו לידי ביטוי בארגון זה של מערכת האישיות.
כאשר מתחולל שינוי, עקב שינויים ביולוגיים או אירועי חיים משמעותיים, השינוי ההתנהגותי יהיה ביטוי לשינוי ביחסי ה-"אם...
ויסות עצמי לפי תיאורית ה-CAPS
באמצעות עבודה על ויסות עצמי והבנת המערכת נוכל לבצע שינוי ולייצר התפתחות אישיותית רצויה.
על ידי ההבנה, אילו סיטואציות להיחשף אליהם ואילו לא, ניתן לייצר אלטרנטיבות לקידוד מחשבות ורגשות לסיטואציות העלולות לגרום להתנהגות לא רצויה ובכך לשנות את תבנית "אם..
אז" הלא רצויה שעוצבה עם השנים בכל אחד.
לדוגמה, פרט יכול להימנע מחשיפה לסיטואציות מעוררות רגש לא רצוי, כגון צפייה בסרטי אימה עם בן זוג, כיוון שרגשות החרדה גורמים לפרט לענות בצורה תוקפנית.
על כן, פרט אשר יודע על כך ימנע מצפייה בסרטי אימה עם אנשים חדשים על מנת למנוע תפיסה שלילית לגביו.
בנוסף, ניתן לבצע ויסות עצמי באמצעות ההבנה כי תחושת פחד יוצרת תוקפנות ועל כן ניתן לשלוט בדבר על ידי קידוד הסיטואציה בצורה אחרת כך שלא תגרום לתחושת פחד.
כתוצאה מכך, לאחר מספר חזרות על הניסיונות להתגבר על הבעיה, תהיה אקטיבציה של מחשבות, רגשות והתנהגויות שונות, מאלו שהיו קיימות עד כה בתגובה לאותו המצב.
כלומר, יוצר שינוי בארגון היחידות הקוגניטיביות-רגשיות.
תאוריית הערפילית היא תאוריה מדעית להסברת התהליכים שהובילו להתפתחות מערכת השמש.
התאוריה הוצעה בשנת 1775 על ידי עמנואל קאנט, ונוסחה בנפרד על ידי פייר-סימון לפלס, משערים שההצעה מבוססת על רעיון ראשוני של עמנואל סוודנבורג משנת 1734.
על פי התאוריה הנבולרית, כוכבים נוצרים בעננים מסיביים וצפופים של עננים מולקולריים ענקיים של מימן מולקולרי (GMC).
עננים אלה אינם יציבים מבחינה גשמית, והחומר מתמזג בתוכם לגושים צפופים קטנים יותר, אשר מסתובבים, מתמוטטים ויוצרים כוכבים.
יצירת כוכבים היא תהליך מורכב, אשר מייצר תמיד דיסק פרוטופלנטרי גזי, proplyd, סביב הכוכב הצעיר.
זה עשוי ללדת כוכבי לכת בנסיבות מסוימות, אשר אינן ידועות.
לפיכך, היווצרות מערכות כוכבי הלכת נחשבת לתוצאה טבעית של היווצרות כוכבים.
כוכב דמוי שמש לוקח בדרך כלל כמיליון שנים להיווצרותו, כאשר הדיסק הפרוטופלנטרי מתפתח למערכת פלנטרית.
ההיווצרות של כדור הארץ (ושאר כוכבי הלכת) התרחשה בענן הגז, הסלעים והאבק שהפך בהמשך למערכת השמש.
ענן אדיר זה (המכונה ערפילית או nebula) היה מורכב ברובו ממימן והליום ויסודות כבדים יותר שנוצרו בהתפוצצויות כוכבים (סופרנובה).