tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמידתם של הלוחמים באל-עריש ובעיקר בעכו, גרמה לעיכובים רבים במימוש תוכניתו של נפוליאון ולאובדן בחיי אדם.
אנטואן דה פיליפו שהכיר את נפוליאון ואת דרך המחשבה שלו עזר לבריטים להביס את נפוליאון.
הנסיגה למצרים וסיום המערכה המצרית
ב־18 במאי 1799 החלו ההכנות לנסיגה מעכו.
תחילה נשלחו דרומה החולים והפצועים, ולאחר מכן, בליל 20 במאי עזב הצבא כולו, בחשאי, את העיר, שכן חשש מהסתערות על ידי הנצורים שיבינו כי ניצחו בקרב.
השיירה ירדה דרומה בדרך החוף, כאשר הפצועים נישאים על גמלים ופרדות, וסובלים מצמא, מרעב ומהחום העז.
עוד באותו יום חנו הצרפתים בטנטורה, שם נאלצו להותיר בחולות את תותחי המצור הכבדים.
ב-22 במאי חנו בקיסריה, וב-24 במאי שבו ליפו, בה חנו עד 28 במאי.
במהלך שהייתם ביפו נתן נפוליאון לרופאיו את הפקודה הקשה להרוג חלק מהפצועים ומהחולים, שנראה היה כי לא יעמדו בתלאות המסע.
ב-1 ביוני שבו הצרפתים לאל עריש וב-14 ביוני שב נפוליאון לקהיר.
במהלך נסיגת נפוליאון, אספו הממלוכים את כוחותיהם להסתערות נוספת.
איברהים ביי ומוראד ביי חברו שוב כנגדו, ובשבוע האחרון של יולי התחולל קרב נוסף באבוקיר, בו שב נפוליאון והכה בכוחות הממלוכים, אשר נעזרו בצי הבריטי שעליו פיקד סידני סמית'.
זמן מה לאחר ניצחונו זה, ולנוכח המאורעות בצרפת ובאירופה - הקמת הקואליציה השנייה כנגד צרפת על אדמת אירופה, והתערערות משטרו של הדירקטורט - שב נפוליאון לאירופה, ומינה את קלבר למפקד הכוחות במצרים.
סמוך לאחר שובו, ב־10 בנובמבר 1799 (הוא ה"שמונה עשר בברימאר" על פי הלוח המהפכני), הכריז נפוליאון על עצמו כעל "קונסול הראשון", וקיבל את השלטון האבסולוטי בצרפת.
לקלבר ולשייח'ים של קהיר מסר כי ייעדר לתקופה בת שלושה חודשים בלבד.
נפוליאון עזב את צבאו במצרים ללא כל סיכוי ריאלי שצבא זה ישרוד.
הצבא היה עמוק בתוך טריטוריה עוינת, מוקף מכל עבר באויבים, כאשר דרך המוצא שלו לצרפת, הים התיכון, חסומה בידי הצי הבריטי.
הסולטאן שב ושלח חיילים על מנת לכבוש את מצרים.
קלבר נשא ונתן עם סידני סמית, והשניים אף חתמו על הסכם באל עריש ב-24 בינואר 1800, שלפיו יפונו הכוחות הצרפתים ממצרים, אולם מפקדו של סמית', הלורד קית', לא אשרר את ההסכם, שכן סבר כי יש להשמיד את הצרפתים, ולא להשיבם אל היבשת, שם יוסיפו להילחם נגד כוחות הקואליציה.
קלבר נאלץ לשוב ולהתמודד עם כוחות הסולטאן, ואף ניצח אותם במספר קרבות.
קלבר אף השכיל לכרות ברית עם מוראד ביי, ומסר לו את השלטון במצרים העליונה, אך ב-14 ביוני 1800 נרצח קלבר בידי קנאי מוסלמי בשם "סולימאן מחלבּ", והפיקוד על הצבא הועבר לבארון מנו.
במרץ 1801 נחתו הבריטים באבוקיר וניסו לכבוש את אלכסנדריה.
ב-30 במאי עלו הבריטים והממלוכים על קהיר.
הצדדים שוב נשאו ונתנו, ועתה הוסכם על חזרתם של הצרפתים באוניות לצרפת.
באוגוסט הפליגו כארבעה עשר אלף חיילים מקהיר, וצבאו של מנו, שחנה באלכסנדריה ועמו כעשרת אלפים אנשים נוספים, שב לצרפת בספטמבר.
כך תמה המערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל.
ב-25 ביוני 1802 חתמו הצרפתים עם העות'מאנים על חוזה פריז.
השפעת המסע על ארץ ישראל
למסעו של נפוליאון בארץ ישראל לא היו השפעות מרחיקות לכת מבחינת הארץ ותושביה.
שלטונו של אחמד אל ג'זאר נמשך לאחריו כשם שהיה לפניו, ומעמדה של הארץ, פרובינציה נידחת בקצהה של קיסרות גוססת, הנתונה לשלטונם של בעלי זרוע, לא השתנה.
שהותו של נפוליאון בגבולות הארץ במשך כשלושה חודשים לא הותירה אחריה בנייה, אך גם לא הרס.
הערים שנכבשו עמדו על תילן כמקודם, כמו גם עכו, אשר לא נכבשה.
מכל הערים שנכבשו על ידי צבא נפוליאון, הפגיעה ביפו הייתה הקשה ביותר, אך בהיותה בתקופה זו נמל מרכזי, הצליחה יפו להתאושש מהמכה ואף גדלה והתרחבה במהלך המאה ה-19. שתי גבעות, האחת באזור רמת גן ואילו השנייה בעכו, נקראות "גבעת נפוליאון".
זהו החותם שהותיר אחריו נפוליאון על הגאוגרפיה של ארץ ישראל.
חפירות ארכאולוגיות הנערכות מעת לעת בעכו מגלות לעיתים שלדים של חיילים שמצאו את מותם במצור והושארו מאחור.
ניתן לומר שנפוליאון חלף בקורות הארץ כלעומת שבא, ולא הותיר אחריו כמעט דבר.
עם זאת, גרם מסעו של נפוליאון במזרח למיקוד מסוים של תשומת הלב העולמית למקום זה, שכמעט ונשכח מאז עזבו אותו אחרוני הצלבנים כחמש מאות שנה קודם לכן.
תיאורי הארץ שמסרו האירופאים, כמו גם מפותיו של פייר ז'אקוטן, עוררו את העניין הדתי, האנושי והמדעי בארץ ישראל.
החל משנות השלושים של המאה ה-19 חלה עלייה גדולה בהתעניינות המעצמות באזור.
כישלונו של נפוליאון בעכו הוכיח כי ייתכן שגורלו של המזרח כולו תלוי יהיה בכיבושה של "עיירה קטנה" בארץ ישראל.
הוכח כי ארץ ישראל היא השער למזרח, לאיראן, להודו ולסין ובעידן הקולוניאליזם והאימפריאליזם, הייתה לעובדה זו משמעות רבה.
אחת התוצאות של המסע לארץ הייתה סדרת מפות המתארות חלקים של ארץ ישראל, בעיקר את אותם האזורים בהם עבר צבאו של נפוליאון, והן המפות הראשונות של ארץ ישראל ששורטטו בהתבסס על מדידות במכשירי מדידה שהיו בשימוש במאה השמונה עשרה, אשר היו מדויקים יחסית במדידת המרחקים והזוויות.
במפות אלו, בקנה מידה של 1:100,000, מצוינים שמות המקומות בצרפתית, בלטינית ובערבית.
קובץ מפות זה (ידוע בשם: האטלס של ז'אקוטן), היה למקור מידע חשוב בידיעת ארץ ישראל ולאורך המאה ה-19 היו אלה המפות היחידות של האזור עד למיפוי הארץ בידי הבריטים.
המאבק הבינלאומי לאחר תקופת נפוליאון, בין בריטניה צרפת ורוסיה, שכל אחת רצתה להגדיל את השפעתה באזור ולדחוק את רגלי יריבותיה, הגיע אף לארץ ישראל.
הגברת ההתעניינות הבינלאומית בארץ התבטאה בייסוד מושבות סחר וקונסוליות (הקונסוליה הבריטית נפתחה בשנת 1838 והמעצמות האחרות באו בעקבותיה), כמו גם מוסדות דת וצדקה.
קונסוליות אלו הרחיבו את שטחי פעולתן, ונגסו בסמכות השלטון העות'מאני המרכזי, תוך שהן פורשות את חסותן על קהילות מיעוטים כקהילה היהודית.
תהליך זה, שבו התמעטה סמכותם של העות'מאנים, הגיע לשיאו עם כיבוש הארץ בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
מבחינה היסטוריוגרפית, מסעו של נפוליאון בארץ-ישראל לא נחקר בצורה מקיפה.
מחקר שנערך באוניברסיטה העברית ועקב אחרי אוסף ביוגרפיות נפוליאוניות מראה שפרק חשוב זה בתולדות שלטונו מתואר בקיצור נמרץ, ולרוב תוך התעלמות מהפרשות הלא-מחמיאות שבמהלכן.
הביוגרפים הגרמנים והצרפתים נוטים להציגו באופן חיובי כל-אימת שהגינותו עומדת בספק, הרוסים נוטים ללבות את האגדה סביב האיש, ורק האנגלים מוצאים לתאר את האירועים במבט חסר-פניות.
שיאה של המגמה הפרו-נפוליאונית הזו נמצאת בסקירה שכתב ההיסטוריון הצרפתי הנודע לואי מדלין, ובחר לסכם את כל הפרק המצרי-ארץ-ישראלי במשפט בודד:
מבחינה היסטורית תיאור זה חסר-שחר.
תבוסתו של הצי הצרפתי בקרב אבוקיר הפקירה את הים התיכון לספינות האנגליות עד לסוף ימיו של נפוליאון.
באפריל 1799, בעודו צר על חומות עכו, פרסם נפוליאון מנשר, בו קרא ליהודים להצטרף אל שורותיו, תוך כדי הכרה בעוולות ההיסטוריות שנגרמו ליהודים, ובזכותם להקים ישות מדינית יהודית עצמאית בארץ ישראל.
אין לדעת מה גרם לנפוליאון לכתוב מניפסט זה, אשר הקדים את בנימין זאב הרצל בקרוב למאה שנים, ואת הצהרת בלפור במאה ושמונה עשרה שנים.
מידת הרצינות שיש ליחס לדברים אינה ברורה, לאור הצהרותיו בפתיחת המערכה כי הוא מקבל את דת האסלאם, ואת עקרונות הנביא מוחמד.
נראה כי בכתיבת המנשר חפץ ליהנות משיתוף הפעולה של היהודים (בעת ההיא היה בארץ ישראל רק מיעוט קטן של יהודים), ובמיוחד לכבוש את לבו של חיים פרחי.
כשעלה לשלטון פעל נפוליאון לאמנציפציה של היהודים, ובשנת 1807 כינס "סנהדרין גדולה" (הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת), שאמורה הייתה לתת מענה לבעיית המיעוט הלאומי היהודי בחבלי הארץ הנשלטים על ידי צרפת.
עיקר פעולתה של הקונסיסטוריה הייתה לאשר את הכפפת הדת היהודית הממוסדת למוסדות השלטון בצרפת, אך תשומת לב זו של השליט אל הדת היהודית, והתייחסותו האוהדת אליה, היו צעד גדול בכיוון מתן אמנציפציה, שאותה חפץ נפוליאון להעניק ליהודים.
עם זאת, ב־1808 חתם נפוליאון על "הפקודה המבישה" (Le decret infame), שבה הגביל מקצת מזכויותיהם של היהודים ואת חופש העיסוק וחופש התנועה שלהם.
הפקודה התייחסה ליהודים שבצפון מזרח צרפת בלבד, במחוז אלזס-לורן.
19 במאי – הנסיגה מטולון, נפוליאון מתחיל את מסעו למצרים ולארץ ישראל
9 ביוני – כיבוש מלטה
30 ביוני – נפוליאון עוגן בנמל אלכסנדריה
13 ביולי – , ניצחון צרפתי
21 ביולי – קרב הפירמידות, ניצחון צרפתי
1–2 באוגוסט – קרב הנילוס, ניצחון לצי הבריטי על השייטת הצרפתית שעגנה במפרץ אבו קיר
10 באוגוסט – קרב בסלהייה, ניצחון צרפתי
7 באוקטובר – קרב סדימאן, ניצחון צרפתי
22 באוקטובר – החלה מרידה מצרית
6 בפברואר – חייליו של נפוליאון יוצאים לארץ ישראל
8 בפברואר – ז'אן-לואי אבנעזר רנייה מגיע לאל עריש
11–19 בפברואר – , ניצחון צרפתי, אל עריש עוברת לידיו של קלבר
23 בפברואר – נפוליאון חודר לארץ ישראל ליד רפיח
24 בפברואר – נפוליאון כובש את עזה
1 במרץ – נפוליאון כובש את רמלה
3–7 במרץ – כיבוש יפו, ניצחון צרפתי
11 במרץ – נפוליאון מבקר במנזר ניקולאס הקדוש
14 במרץ – נפוליאון מחדש את התקדמות כוחותיו
15 במרץ – נפוליאון מנהל קרב עז באזור קאקון
20 במרץ – החל המצור על עכו
28 במרץ – הסתערות ראשונה כושלת על עכו
8 באפריל – קרב נצרת, ניצחון צרפתי, ג'ונוט עם 500 חיילים, מביס 3,000 חיילים עות'מאנים
11 באפריל – קרב קאנה, ניצחון צרפתי, נפוליאון ניצח בקרב גדול מול העות'מאנים
16 באפריל – בונפרטה שחרר את החיילים תחת פיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר ואירע קרב תבור
8 במאי – אנשיו של ז'אן לאן מבקיעים את החומה ומסתערים על עכו
18 במאי – החלו ההכנות לנסיגה מעכו
20 במאי – מסתיים המצור על עכו, החיילים הצרפתים פורשים לאחר שמונה תקיפות, באותו יום חונים הצרפתים בטנטורה
22 במאי – הצרפתים חונים בקיסריה
24 במאי – הצרפתים שבים ליפו
1 ביוני – הצרפתים חוזרים לאל עריש
14 ביוני – נפוליאון חוזר אל קהיר
1 באוגוסט – , ניצחון צרפתי
23 באוגוסט – בונפרטה עולה על הפריגטה מוירון ומעביר את הפיקוד לקלבר
10 בנובמבר – נפוליאון מכריז על עצמו כעל "קונסול ראשון"
24 בינואר – קלבר מסיים את עם האדמירל הבריטי סידני סמית' והשניים חותמים על הסכם
פברואר – הכוחות הצרפתיים מתחילים בנסיגתם, אך האדמירל הבריטי מסרב להכיר בתנאי האמנה
20 במרץ – , קלבר זוכה בניצחונו האחרון, מול כוח של 30,000 עות'מאנים
14 ביוני – כורדי בשם מתנקש בקלבר בגינתו בקהיר.
הגנרל מתאסלם ומשתלט על הפיקוד
3 בספטמבר – הבריטים כובשים מחדש את מלטה מידי הצרפתים
8 במרץ – נחיתה בריטית ליד אבוקיר
21 במרץ – , תבוסה צרפתית, צבאו של מנו חופר באלכסנדריה ומוכן ל
31 במרץ – הצבא העות'מאני מגיע לאל עריש
19 באפריל – הכוחות הבריטיים והעות'מאניים כובשים את מבצר ז'וליאן ברוזטה לאחר הפצצה של ארבעה ימים, ופותחים את הנילוס
30 במאי – הבריטים והממלוכים עולים על קהיר
31 באוגוסט – המצור על אלכסנדריה מסתיים עם כניעתו של מנו
2 בספטמבר – המערכה מסתיימת
המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה החלה ב-10 במאי 1940, ארכה כחודש וחצי, ובמהלכה פלשה גרמניה הנאצית לצרפת ולארצות השפלה, והכניעה אותן.
המתקפה הגרמנית שמה קץ לתקופת "המלחמה המדומה", שהחלה בראשית ספטמבר 1939, ובה עמדו צבאות הצדדים היריבים בחזית המערב זה מול זה ללא לוחמה פעילה, כשהם מחופרים מאחורי שני קווי ביצורים, קו מאז'ינו בצד הצרפתי וקו זיגפריד בצד הגרמני.
ניתן לחלק את המערכה לשני שלבים עיקריים.
בשלב הראשון של המתקפה הגרמנית, ששם הקוד שלו היה "Fall Gelb" ("מקרה צהוב"), בוצע מאמץ התקפי משני נגד ארצות השפלה, במטרה למשוך לאזור זה את היחידות הניידות המובחרות של הצבא הצרפתי ואת כוח המשלוח הבריטי.
במקביל התבצע המאמץ הגרמני העיקרי באזור הארדנים.
עיקר הכוח המשוריין של הצבא הגרמני הבקיע דרך מערך ההגנה הצרפתי על הנהר מז, ולאחר מכן פנה דרום-מערבה, הגיע עד חוף תעלת למאנש, וכיתר את הכוחות הצרפתיים והבריטיים בבלגיה ובצפון-מערב צרפת.
חלק ניכר מכוח המשלוח הבריטי וחלק מהכוחות הצרפתיים המכותרים הצליחו לחצות את התעלה דרך נמל דנקרק, ולהימלט מהכוחות הגרמנים במסגרת מבצע דינמו.
השלב השני של המתקפה הגרמנית, ששם הקוד שלו היה "Fall Rot" ("מבצע מקרה אדום"), החל ב-5 ביוני 1940. הכוח העיקרי של הצבא הגרמני תקף דרומה, הבקיע בזמן קצר את מערך ההגנה הצרפתי החדש, שהתבסס על הנהר סום, כבש את הבירה פריז, איגף את ביצורי קו מאז'ינו ותקף אותו מעורפו.
איטליה הכריזה מלחמה על צרפת ב-10 ביוני, אך הכוח הפולש האיטלקי לא הגיע להישגים משמעותיים.
המערכה הסתיימה בכניעת הצבא הצרפתי.
צרפת חולקה לשטח כיבוש גרמני בצפון ובמערב, שטח כיבוש איטלקי זעיר בדרום-מזרח, ושטח שכונה צרפת של וישי שבו שלטה ממשלה של משתפי פעולה עם גרמניה בראשות אנרי פיליפ פטן ופייר לאוואל.
ב-10 בנובמבר 1942 נכבש גם שטח זה על ידי הגרמנים, ונותר בידם עד נחיתת בעלות הברית בנורמנדי ביוני 1944, וכיבוש השטח שנכבש על ידי הגרמנים ב-1944 וב-1945.
במערכה על צרפת הגיע הוורמאכט לשיאו.
תורת הלוחמה הממוכנת החדישה שלו, הבליצקריג, הביאה לתבוסה מכרעת של צבא צרפת, שנחשב לאחד הצבאות החזקים בעולם, ושל חיל המשלוח הבריטי, בתוך שישה שבועות.
היטלר היה לאדונה של אירופה היבשתית, מחוף האוקיינוס האטלנטי ועד גבולה של ברית המועצות.
הייתה זו אחת מנקודות השפל של המלחמה עבור בעלות הברית, כאשר נראה היה שאין כוח בעולם המסוגל לעמוד בפני צבא גרמניה הנאצית.
הישגים צבאיים אלו של הוורמאכט לא מונפו לכדי הישג מדיני.
היטלר לא הצליח להכניע את בריטניה, או לאלץ את הבריטים לחתום על הסכם שביתת נשק עם גרמניה, בטרם תקף את ברית המועצות כשנה לאחר מכן, ובטרם הצטרפה ארצות הברית למלחמה.
למרות זאת, המערכה על צרפת נחשבת אחת המערכות הצבאיות המכריעות בהיסטוריה הצבאית המודרנית, והניצחון בה נחשב אחד ההישגים הגדולים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
התקופה המודרנית ראתה מספר מערכות של שפיכות דמים לפני מלחמת העולם השנייה.
מן הראשונה, מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, יצאה גרמניה המאוחדת עטורת ניצחון.
צרפת איבדה את קיסרותה השנייה, את מעמדה כמעצמה מובילה ביבשת, ושטחים נרחבים בצפון-מערבה.
מן השנייה, בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, ניצחה צרפת, החזירה לעצמה את השטחים שאיבדה, וכפתה תנאי כניעה משפילים על גרמניה.
אך דור שלם אבד בחפירות המלחמה, והרפובליקה הצרפתית השלישית איבדה את דרכה.
בצד תחושת אמונה בלתי מעורערת בכוחו של הצבא הצרפתי, בגאונותם של מפקדיו, ובעליונות כלי נשקו, רווחו דעות תבוסתניות והלכי רוח שראו במניעת המלחמה העתידית מטרה עליונה, שבשמה ניתן להקריב כל קרבן מדיני.
אל מול השחיתות והפילוג שאפיינו את הרפובליקה השלישית בימיה האחרונים, עלתה לשלטון בגרמניה המפלגה הנאצית שהחלה בהכנות ממשיות למלחמה, ומטרתה המוצהרת הייתה הסרת כבלי הסכם ורסאי.
הסכם מינכן, שעליו חתם ראש הממשלה הצרפתי אדואר דאלאדיה אצל הפיהרר אדולף היטלר, היווה נקודת שפל במדיניות הצרפתית בשנים שקדמו למלחמה.
אחרי כיבוש צ'כוסלובקיה בידי היטלר, ברור היה כי פניו מועדות למלחמה.
הדוקטרינה הצבאית הרווחת בצרפת הייתה של הגנה נייחת.
היטלר, מצידו, הקשיב לאנשים כהיינץ גודריאן, שפיתחו תורת לחימה התקפית וניידת, תוך שימוש בכלי הלחימה החדשים שבאו לעולם במלחמת העולם הראשונה - מטוסי קרב וטנקים.
גרמניה הלכה והתחמשה והכינה עצמה ללחימה זה שנים, שנים שבוזבזו על ידי צרפת בוויכוחים פנימיים ובמדיניות פייסנית.
האידאולוגיה הנאצית ראתה במזרח את מרחב המחיה שנועד לעם הגרמני.
צרפת הייתה מבחינת הנאצים אויב משני, אך היטלר רצה לצאת לקרב נגד ברית המועצות כשבריטניה לצדו וצרפת נתונה למרותו.
העם הגרמני ראה בשנות ההשפלה של הנוכחות הצבאית הצרפתית על אדמת גרמניה בחבל הריין, בשילומים שנכפו בהסכם ורסאי ובהשפלה הצבאית והמדינית שהייתה כרוכה בהסדרים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הצדקה מספיקה ללחימה נוספת מול צרפת.
אל המלחמה הגיעו הצדדים באופן שלא היה לרוחם.
היטלר הגיע אליה כשהוא חתום על חוזה לאי-תקיפה עם ברית המועצות, שעמד בניגוד לאידאולוגיה שלו, וכשצבאו דורש עוד זמן נוסף להכנות.
צרפת הגיעה אל המלחמה כשצבאה אינו מוכן, כשהיא במצב של פיצול פנימי, וכשקולות של תבוסתנות קוראים לה לשיתוף פעולה עם גרמניה.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין, במהלך שהביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
צרפת ובריטניה, שהיו בברית עם פולין, ראו עצמן מחויבות לסייע לה.
במצב שבו מרבית הצבא הגרמני שעט אל עבר הנהר ויסלה במזרח, ייתכן שניתן היה בפעולה החלטית לפרוץ במערב ולהגיע להישגים על אדמת גרמניה.
אך גורמים צבאיים, ובראשם ראש המטה הכללי הצרפתי מוריס גמלאן, הסתייגו מפעולה.
כדי לעמוד במחויבות כלפי פולין, ולו באופן פורמלי, יצא הצבא הצרפתי למתקפה.
עד 12 בספטמבר התקדמו 9 דיוויזיות צרפתיות לעומק שמונה קילומטרים, עד תחילת ביצורי קו זיגפריד בחבל הסאר, וכבשו ללא התנגדות אזור חסר משמעות וריק מאדם.
לאחר כניעת פולין שבו הכוחות לגבול הצרפתי.
עד 4 באוקטובר הסתיימה המתקפה ללא תוצאות מעשיות כלשהן.
מפקד אזור הגבול המערבי של גרמניה, הגנרל וסטפאל, העריך כי בשלב זה הוחזק הגבול על ידי עשרים וחמש דיוויזיות לא איכותיות, ללא שריון, וחימושן הספיק לשלושה ימי לחימה.
עתה השתררה תקופה של חוסר פעילות שנקראה "המלחמה המדומה" (בגרמנית "Sitzkrieg" ובצרפתית "Drôle de guerre").
מפקדי הצבא הצרפתי והבריטים קיוו כי הזמן שיעבור עד מתקפתו הבאה של היטלר יאפשר להם להכין את צבאותיהם למלחמה ולהתחמש, עד שצבאם יהיה שווה בכוחו לוורמאכט.
היטלר קיווה כי מעצמות המערב יכירו בתוקף כיבושיו במזרח, יעשו עמו שלום, ויצאו לצדו למלחמה נגד ברית המועצות.
הדבר נראה הכרחי, שכן מלאי חומרי הגלם של גרמניה היה נמוך ברמה קריטית, וכך גם יתרות מטבע החוץ שלה.
היטלר היה תלוי עתה בברית המועצות - מצב שהיה לא נוח מבחינה אידאולוגית ומסוכן מבחינה מעשית.
ב-6 באוקטובר 1939 נשא היטלר נאום ברייכסטאג בו קרא לשלום, וטען כי "ראש מאמציי היה לפטור את יחסינו עם צרפת מכל שמץ של רצון רע ולעשותם נסבלים לשתי האומות...
לגרמניה אין שום תביעות נוספות מצרפת...
תמיד הבעתי לצרפת רצוני לקבור לעד את איבתנו הישנה ולקרב יחד את שתי האומות האלה שלשתיהן עבר מפואר כל כך...".
התגובה הצרפתית והבריטית לנאום הייתה דחייה.
אך במקביל, ובטרם נשא נוויל צ'מברלין את נאומו בפרלמנט הבריטי ב-12 באוקטובר, נתן היטלר ב-9 באוקטובר הוראה למפקדי צבאו להכין מתקפה במערב, היא "הוראה מס' 6" - "Führer Anweisung N°6".
כאשר נתן היטלר ב-9 באוקטובר את "הוראת הפיהרר מס' 6", סברו מנהיגי צבאו כי המתקפה במערב יכולה להתרחש לכל המוקדם בשנת 1942. היטלר עצמו סבר כי אין להשתהות, וכי על המתקפה להתחיל בתוך שבועות ספורים.
"עקרון המנהיג" חייב את ראשי ה-OKH (מפקדת כוחות הצבא היבשתיים), פרנץ האלדר וולטר פון בראוכיטש, לציית להוראותיו.
כאשר מפקדי הצבא דיברו על מחסור בפלדה ובתחמושת, הנחה אותם היטלר במילים פשוטות להגיש תוכנית מבצעית לכיבוש ארצות השפלה וצפון צרפת ולהביס חלק גדול של הצבא הצרפתי, כדי ליצור בסיס למתקפה העתידית על בריטניה.
התקפה זו אמורה הייתה להיערך עוד בשנת 1939. היטלר התעלם מהנייטרליות של בלגיה והולנד, נייטרליות אותה הבטיח פעמים רבות לכבד, ממזג האוויר הצפוי בעונת החורף, שעשוי להשפיע על האפקטיביות של הכוח האווירי הגרמני, ומזמן ההתארגנות מחדש הדרוש לדיוויזיות הפאנצר שזה עתה סיימו את כיבושה של פולין.
לאחר שהביעו את הסתייגותם, ניגשו ראשי המטה הכללי, בראשות הגנרל פרנץ האלדר לשרטוט תוכנית המבצע, על פי הנחיות כלליות שהעביר להם היטלר ב"הוראה מס' 6" ובעל פה.
הנחת היסוד, הן של היטלר והן של הפיקוד הבריטי והצרפתי, הייתה כי המלחמה לא תיערך בצורה של מתקפה חזיתית על קו מאז'ינו.
מרחבי השפלה של פלנדריה והולנד נראו מתאימים לתמרוני השריון המורכבים שחזו הצדדים, וזאת ממספר סיבות.
המכשול המלאכותי של קו מאז'ינו נפסק בגבול בלגיה, הן מסיבות פוליטיות, שכן הצרפתים לא רצו לתת לבלגים את התחושה כי הם נמצאים מעברו הלא מוגן של הקו החוסם את הגרמנים, והן מסיבות טקטיות.
ההערכה הכללית הייתה כי יער הארדנים הוא מכשול בלתי עביר לשריון, היוצר חסימה טבעית השווה באיכותה לחסימה המלאכותית של קו מאז'ינו.
מסיבה זו היה ברור כי כל מתקפה השואפת להגיע להישגים על אדמת צרפת, צריכה לעבור דרך בלגיה אל צפון צרפת.
גם מבחינת המגננה הצרפתית, נראה שעדיף יהיה לצרפתים לקיים את המלחמה על אדמת בלגיה ולא על אדמתם הם, ולפגוש את הכוח הפולש במקום נוח בטרם הגיע ליעדיו.
מנהיגי הצבאות ראו בשלב זה את המלחמה כמפגש בין הצבא הגרמני והצבא הצרפתי על אדמת בלגיה, כבשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה.
ברוח זו הורה היטלר על כיבוש ארצות השפלה וצפון צרפת, ובהתאם לכך החל האלדר לתכנן את תוכנית המתקפה.
ב-19 באוקטובר הגיש האלדר להיטלר את תוכניתו שכללה מתקפה בחזית רחבה של 102 דיוויזיות, תשע מהן משוריינות ושש ממוכנות.
אלו תוכננו לתקוף את הצבא הצרפתי ואת חיל המשלוח הבריטי בכמה קבוצות ארמיות, כאשר החזקה שבהן תהיה קבוצת הארמיות הצפונית, באגף הימני של המתקפה המתוכננת, עליה אמור היה לפקד פדור פון בוק, ומטרתה להגיע לחוף האוקיינוס האטלנטי מערבית לעיר גנט.
תוצאתה הסופית של המתקפה - הדיפת הצרפתים והבריטים אל מדרום לנהר סום, והתבססות בארצות השפלה ובצפון צרפת.
השאלה מה יש לעשות לאחר הגעת הצבא הגרמני לחוף תעלת למאנש, אף היא נותרה לא פתורה.
להיטלר היו רעיונות יצירתיים יותר לגבי המערכה המתוכננת נגד צרפת, ובהתאם להם הוגשה ב-29 באוקטובר תוכנית מתוקנת, שכללה חיזוק מסוים של האגף הגרמני השמאלי, הדרומי.
אולם גם תוכנית זו עדיין סבלה מרבות מהבעיות של קודמתה.
בחוגו של היטלר החלו לעלות רעיונות רבים ככל שהתקרב מועד המתקפה, שנקבעה על ידי היטלר ל-12 בנובמבר 1939.
האלדר ובראוכיטש, מתכנני התוכנית, עמדו באותם הימים במרכזו של קשר קצינים להדחתו של היטלר, המכונה "קשר צוסן".
על אף מרכזיותם של הקושרים ותפקידיהם הרמים, הסתיים הקשר בלא כלום, כאשר הקושרים לא הצליחו אף להתעמת עם היטלר לגבי חוסר הריאליות של תוכניות מתקפת החורף שלו בצרפת.
התוכניות למתקפה הוכנו בחוסר רצון, מתוך אמונה כי המתקפה תיכשל ותביא לאסון.
הן היו תוצאה של תכתיב פוליטי של היטלר, לו בזו המתכננים, וממנו פחדו.
ב-5 בנובמבר נפגש היטלר עם בראוכיטש והעמיד אותו במקומו בצעקות רמות, תוך השפלה כואבת.
הוא פטר בלא כלום את הסתייגויותיו של האחרון מהמתקפה העתידית, והשליך אותו מלשכתו, תוך שהוא זועק כי "הצבא אינו רוצה להילחם".
עם זאת, תנאי מזג אוויר קשים, בצירוף נסיבות פוליטיות - הכרזתם של מלך בלגיה ומלכת הולנד על נכונותם לסייע בתיווך לשלום - הובילו לדחיית המתקפה, בתחילה בשבוע, ולאחר מכן משבוע לשבוע.
בינתיים הגיע לזירה מפקד קבוצת ארמיות דרום בפולין, קולונל גנרל גרד פון רונדשטט ועמו ראש המטה שלו, הגנרל אריך פון מאנשטיין, כדי לפקד על קבוצת הארמיות הדרומית במתקפה המתוכננת בצרפת.
הם עיינו בתוכניות המתקפה, מתוך הבנה כי בסופו של דבר יצטרכו לבצע אותן, ובראשם החלו להתגלגל רעיונות, וקו מחשבה שדמה מאוד לרעיונות הלא מעוצבים בראשו של היטלר עצמו.
ההססנות של ראשי ה-OKH והדחיות הרבות הובילו בסופו של דבר לשיפור ניכר של תוכנית המערכה הגרמנית, ככל שעבר הזמן.
הם גרמו להפיכת מה שעלול היה להיות התנגשות חזיתית, סטאטית כמעט, בין שני כוחות ממוכנים רבי עוצמה, למערכת כיתור והשמדה נוסח קרב קאנה או תוכנית שליפן.
הוא טען, שהמקום ההגיוני להשיג הבקעה של חזית בעלות הברית היה בגזרה שהוקצתה לקבוצת הארמיות שלו.
הדבר חייב שינוי בתוכנית המתקפה, שכלל חיזוק האגף הגרמני השמאלי (הדרומי) על חשבון האגף הימני (הצפוני יותר).
מאנשטיין החל בניסוח מזכרים, שהוגשו לרונדשטט, ולאחר מכן למפקדת ה-OKH, ובהם ניסח תוכנית מערכה שעיקרה ניתוק כוחות העילית של הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי, על ידי קבוצת הארמיות הגרמנית הדרומית, באמצעות מבקע עמוק, שיגרום לכיתורם מצפון לסום, ולאחר מכן להשמדתם.
הפריצה הייתה אמורה להתבצע מדרום ללייז' לאורך הנהר מז אל נאמור, ומשם מערבה אל ציר אראס - בולון.
מזכר ראשוני ברוח זו הוגש ב-31 באוקטובר ולאחר מכן הוגשו מזכרים נוספים.
פיקוד ה-OKH התעלם ממסמכים אלו, אם משום שהתוכנית נראתה נועזת ומסוכנת מדי, ואם משום שראה בה ניסיון של רונדשטט לחזק את קבוצת הארמיות שבפיקודו, ולהעניק לה תפקיד מרכזי בתוכנית המערכה, במקום התפקיד המשני שייעדה לה תוכניתו של האלדר.
התוכניות אף לא הובאו לידיעתו של היטלר.
במקביל למזכריהם של מאנשטיין ורונדשטט, ששיפרו את תוכנית המערכה הגרמנית וליטשו אותה, העלה גם היטלר דרישות שהצביעו על קו מחשבה דומה, אם כי לא מגובש היטב, בפני פיקוד הוורמאכט.
ב-10 בינואר 1940 נחת מטוס מסרשמיט 108 נחיתת אונס ליד העיירה הבלגית מאסמכלן (Maasmechelen), צפונית למאסטריכט.
בין נוסעי המטוס היה מיור בלופטוואפה (מקביל לרב-סרן) בשם הלמוט ריינברגר, שנשא עמו עותק של פקודת המבצע "מס' 2" של האלדר, מ-29 באוקטובר.
קשה לדעת איזו השפעה הייתה לחשיפת התוכנית על הפיקוד הגרמני.
הגנרל וילהלם קייטל העיד במשפטי נירנברג כי מעולם לא ראה את היטלר זועם כפי שזעם לאחר שנודע לו על נפילת המסמכים.
מצד שני, פקודות המבצע המתבססות על התוכנית שנפלה בידי הבלגים נכנסו לתוקף לאחר התקרית.
עם זאת, אין ספק שתקרית מכלן חיזקה את דעתו של היטלר כי תוכניתו של האלדר זקוקה לשינוי רדיקלי.
מאנשטיין, מצדו, המשיך בניסוח מזכריו, שנחתמו על ידי רונדשטט והועברו למטה ה-OKH.
הוא אף התעמת עם בראוכיטש כשזה ביקר במטה קבוצת הארמיות בקובלנץ.
כתוצאה מכך הועבר מאנשטיין מתפקידו, והוצב לפקד על קורפוס באזור שטטין.
בסוף ינואר ערך שלישו של היטלר, הקולונל שמונט, סיור במטה קבוצת הארמיות של רונדשטט, שם נחשף לראשונה לתוכניותיו של מאנשטיין, והעביר אותן לידיעתו של היטלר.
ב-17 בפברואר נפגש היטלר עם מאנשטיין לפגישה אישית.
הוא התרשם עמוקות מתוכניתו של מאנשטיין והורה לשנות את תוכנית המערכה בהתאם למזכריו.
נראה היה לו כי תוכנית זו מספקת אפשרות ריאלית להשגת ניצחון מהיר במערכה נגד צרפת.
אך מאנשטיין הוסט מתפקיד המתכנן, והתכנון בפועל נותר בידיו של האלדר.
האחרון קיבל את התוכנית, שעיקרה הסטת מרכז הכובד של המתקפה הגרמנית דרומה, ופריצה דרך יער הארדנים, שהיה מקובל לחשוב כי אינו עביר לתנועת שריון.
השינוי בתוכנית יעניק למתקפה את אלמנט ההפתעה.
בנוסף, אם יגיבו בעלות הברית למתקפה הגרמנית בהנחה כי היא תתנהל על פי התוכנית שנחשפה בתקרית מכלן, הדבר עשוי לשרת את תוכנית המערכה הגרמנית.
בעלות הברית יניעו את עיקר כוחם כדי להגן על בלגיה, בעוד שהמבקע הגרמני העיקרי יתבצע באגפם.
כדי להבטיח זאת, הוקצה לקבוצת הארמיות B, שאמורה הייתה על פי תוכניתו המקורית של האלדר למלא את התפקיד המרכזי במתקפה, תפקיד של הסחה.
היא נועדה לבצע מאמץ התקפי משני בהולנד ובבלגיה, במטרה למשוך את כוחות בעלות הברית לעומק שטח בלגיה, בעוד המבקע הגרמני העיקרי מתבצע מדרום-מזרח לשם, דבר שעשוי להביא לכיתור מיטב הכוחות הבריטים והצרפתים במערב בלגיה.
כדי ליצור הסחה אפקטיבית, הוקצו שלוש מתוך עשר דיוויזיות הפאנצר, שנועדו להשתתף במתקפה, לקבוצת הארמיות הצפונית.
עם זאת, האלדר לא התכוון כלל לסטות מהדוקטרינה הצבאית המקובלת ולאפשר תנועה עצמאית של שבע דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות A לעומק שטח האויב.
מהתוכנית החדשה "מספר ארבע" שהוצאה ב-24 בפברואר נעדר אלמנט ההבקעה העצמאית.
דיוויזיות השריון אמורות היו לחצות את הנהר מז ביום הרביעי למתקפה, אך ההתקדמות מערבה נועדה להתחיל רק ביום השמיני, כדי לאפשר תגבור הכוחות הניידים במספר מספיק של דיוויזיות רגלים.
המשך ההתקדמות אל חוף האוקיינוס האטלנטי לאחר מכן, נותר ללא לוח זמנים מוגדר או תוכנית סדורה, והושאר ליוזמה האישית של המפקדים בשטח.
לעובדה זו עתידה הייתה להיות השפעה מכרעת על התפתחות המתקפה הגרמנית.
באפריל 1940 הורה היטלר, מסיבות אסטרטגיות, על מתקפה על המדינות הנייטרליות דנמרק ונורווגיה, דבר שהביא להתכתשות עם הצבא הבריטי ועם כוח משלוח צרפתי וחיילים פולנים על אדמת נורווגיה.
המערכה בנורווגיה העסיקה אך חלק קטן מהצבאות המעורבים.
כל אחד משני הצדדים איבד בה כ-5,000 חיילים.
כאשר קרבה המערכה הנורווגית לסיומה, היה הגוף העיקרי של צבאותיו של היטלר במערב ערוך ומוכן לביצוע התוכנית, שאותה תכננו והתאמנו עליה עד כדי שלמות, במהלך החורף והאביב.
לאחר מתקפת הסאר השתרר שקט בחזית, ולא ננקטו עוד פעולות איבה משמעותיות.
בעלות הברית החליטו שלא לקחת יזמה התקפית בשנת 1940, על אף שחלקים ניכרים מהצבא הצרפתי אכן אומנו לקראת מתקפה, והיו כשירים לכך.
תקוותם של הצרפתים הייתה כי המלחמה תערער את המשטר הנאצי, ותמנע בסופו של דבר את הצורך במתקפה נגד גרמניה.
הרפובליקה הצרפתית השלישית הצרפתית היא שעמדה על סף התמוטטות, כשהיא מפולגת בין ימין ובין שמאל, בין תבוסתנים ובין חסידי המלחמה נגד הנאצים, וחוששת מהמערכה הצבאית העתידית.
בתנאים אלו לא ניתן היה כלל לדבר על מתקפה.
גמלאן וריינו דיברו אמנם על תוכנית מודרניזציה של הצבא, שתנצל את יתרונה הכלכלי של צרפת ותחמש מחדש את הצבא הצרפתי תוך בניית עשרות דיוויזיות משוריינות שימחצו את הגרמנים אחרי 1941, אך מדובר היה בתוכניות בלתי מציאותיות שחיפו על חוסר מעש.
מעמדן של בלגיה ושל הולנד היה בעיה שהקשתה מאוד על התכנון הצבאי.
המדינות הללו היו נייטרליות, ושמרו על הנייטרליות שלהן.
הצעתו של גמלאן לכבוש את בלגיה כדי להתכונן טוב יותר למלחמה נגד גרמניה, שהייתה צפויה להתחיל בפלישה לבלגיה, נדחתה כבלתי סבירה מבחינה פוליטית.
הצבא הבלגי והצבא ההולנדי היו גורמים משמעותיים, שהיה צורך לשלבם בכל תוכנית לחימה, שני הצבאות ביחד מנו שלושים ושתיים דיוויזיות.
בלגיה עצמה התגאתה בביצוריה, ובמיוחד במצודת אבן אמאל, ובהפיכת תעלת אלברט למכשול אנטי טנקי.
בחשאי קיימו הבלגים ישיבות עם ראשי צבאות בעלות הברית לתיאום המגננה למקרה של פלישה גרמנית לארצות השפלה, אפשרות שהפכה לכמעט ודאית לאחר תקרית מכלן, ולאור איתותים בלתי פוסקים של אנשי הקשר נגד היטלר בצבא הגרמני, שהדליפו לבלגים כי המלחמה קרבה.
בפועל הקשו מאוד הבלגים וההולנדים על התיאום הצבאי בין צבאות בעלות הברית.
היה ברור כי כניסה למדינות אלו לפני תחילת הפלישה הגרמנית אינה אפשרית מבחינה פוליטית.
לכן היו אמורים הכוחות הצרפתיים והבריטיים להיכנס לארצות השפלה רק לאחר מכן, מתוך תקווה שצבאות בלגיה והולנד יצליחו להחזיק מעמד עד הגעתם לחזית.
המקום של המתקפה הגרמנית הצפויה, הן על פי המודיעין, והן על פי ההיגיון הצבאי, אכן היה בלגיה.
לפי התוכנית הראשונה, מאוקטובר 1939, נועדו צבאות בעלות הברית להתקדם לתוך שטח בלגיה ולהקים מערך הגנה לאורך הנהר סכלדה בין אנטוורפן לגנט.
תוכנית זו הותירה את הולנד ללא סיוע, ואת החלק הצפוני של בלגיה בידי הגרמנים, ויצרה נתק בין הכוחות הבלגיים (שהיו מרוכזים בצפון על פי התכנון הבלגי) ובין כוחות בעלות הברית.
קו הגנה זה היה ארוך וקשה להגנה.
ב-17 בנובמבר אימץ הפיקוד המשותף של בעלות הברית תוכנית שונה במקצת, שנקראה בשם "תוכנית דייל", ודיברה על פריסה לאורך הנהר דייל, מזרחית לבריסל, בחזית שאיחדה את כוחות בעלות הברית עם הכוחות הבלגים, והייתה עדיפה מבחינה פוליטית שכן היא כללה בתוכה חלק גדול יותר של בלגיה.
תוכנית דייל הייתה תלויה במספר גורמים, שהיוו תנאי להצלחתה.
הראשון היה השלמת פריסת צבאות בעלות הברית בקו ההגנה המתוכנן לפני שהצבא הגרמני יצליח להגיע אליו.
גורם נוסף היה יצירת מטריית הגנה אווירית יעילה, שתמנע מחיל האוויר הגרמני לשבש את תנועת הכוחות הצרפתיים והבריטיים לקו נהר דייל.
גמלאן הסביר את ההיגיון שעמד מאחורי התוכנית בכך שהוא מצפה לריכוז הכוחות הניידים של הצבא הגרמני בשטח בלגיה.
כוחות אלו לא יוכלו לתקוף את קו מאז'ינו הבלתי חדיר, ולא יהיה זה נבון מצידן להתעמת עם הריכוז של דיוויזיות העילית הצרפתיות במערב בלגיה.
לכן גמלאן הניח, שהגרמנים ימקדו את התקפתם בתפר שבין קו מאז'ינו לבין ריכוז צבאות בעלות הברית במערב בלגיה.
הוא חשב שהגרמנים לא ינסו להבקיע דרך קו ההגנה הצרפתי המבוצר על הנהר מז, ולכן העריך שהמתקפה הגרמנית העיקרית תונחת בפער שבין עיקול נהר מז ליד העיר נאמור, ובין הנהר דייל, שכונה בשם "פער ז'מבלו".
באזור זה אמורה הייתה להתרחש התנגשות השריון הגדולה אותה צפה גמלאן, ולכן הוא החליט לרכז בו מחצית מכוחותיו הניידים.
גמלאן, הבטוח בנכונות תחזיותיו, החליט גם על ביצוע תמרון נוסף והרפתקני, שכונה "תיקון ברדה".
עם הפלישה הגרמנית תישלח ארמייה צרפתית צפונה, ותחבור אל הכוחות ההולנדים מתוך מטרה להגן על "מבצר הולנד", ובסופו של דבר לתקוף משטח הולנד, ולאגף את קו זיגפריד מהצפון.
למטרה זו הוקצתה הארמייה השביעית הצרפתית, שהייתה אחת הטובות בצבא הצרפתי.
"תיקון ברדה" היה מבוסס על ההנחה שהכוחות ההולנדים יחזיקו מעמד עד שהצרפתים ישלימו את התנועה מהגבול הצרפתי עד לברדה, מסע שאורכו כפול מהמרחק בין הגבול הגרמני לאותו אזור.
התוכנית המתוקנת שללה מהארמייה הצרפתית הראשונה את העתודה האסטרטגית שלה, התפקיד המקורי שהוטל על הארמייה השביעית.
ריתוקה של הארמייה השביעית הצרפתית לחוף התעלה, הרחק מהכוחות העיקריים של בעלות הברית בבלגיה, החליש מאוד את עוצמת הכוח שנועד להגן על קו דייל.
הפיקוד הגרמני הקצה למערכה נגד צרפת כשלושה מיליון חיילים מתוך כוח כולל של 5.4 מיליון חיילים.
בנוסף ל-93 דיוויזיות בדרג הראשון של המתקפה (מהן עשר משוריינות ושש ממוכנות) עמדו לרשות הפיקוד הגרמני גם 39 דיוויזיות עתודה של ה-OKH במערב, אך כשליש מהן לא היו כשירות לקרב.
כרבע מהחיילים הגרמניים היו ותיקי מלחמת העולם הראשונה מעל גיל 40.
ערב המתקפה על צרפת ועל ארצות השפלה עמדו לרשות הכוחות הגרמנים במערב כ-2,700 טנקים ותותחים מתנייעים.
רוב הטנקים הגרמניים היו טנקים קלים מדגם פאנצר סימן 1 ופאנצר סימן 2, שהתאימו יותר לשמש כרכב סיור משוריין מאשר לניהול קרבות שריון, וכן טנקים קלים שיוצרו במקור בצ'כוסלובקיה, מדגם פאנצר 35(t) ופאנצר 38(t), בעלי תותח 37 מ"מ.
הטנקים הבינוניים החדשים יחסית מדגם פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4, שהיו "סוסי העבודה" של הוורמאכט החל משנת 1941, היו מעטים יחסית.
במאי 1940 עמדו לרשות הוורמאכט במערב רק 349 טנקים סימן 3 ו-278 סימן 4.
באוויר הפעילו הגרמנים 1,400 מפציצים, 342 מפציצי צלילה, 1,000 מטוסי קרב ו-500 מטוסי סיור ותצפית.
הטוב שבמטוסי הקרב הגרמנים היה המסרשמיט Bf 109. שימוש נרחב כנגד כוחות קרקע נעשה גם ביונקרס Ju 87, מפציץ הצלילה המכונה "שטוקה".
העליונות האווירית שהושגה בשמי צרפת איזנה את הנחיתות המספרית שהייתה לצבא הגרמני בארטילריה.
כן נעשה שימוש בדאונים, במיוחד לצורך מבצעים מיוחדים ככיבוש מצודת אבן אמאל.
הצבא הגרמני חולק לשלוש קבוצות ארמיות:
קבוצת ארמיות A, בפיקוד גרד פון רונדשטט, כללה ½ 45 דיוויזיות, מהן שבע משוריינות.
היא קיבלה את התפקיד המרכזי במסגרת המתקפה הגרמנית המתוכננת, ונועדה לבצע את המבקע דרך יער הארדנים ונהר מז אל חוף האוקיינוס האטלנטי.
אותה "אבחת מגל" (Sichelschnitt) מפורסמת בה הייתה תלויה הצלחת המבצע.
קבוצת הארמיות כללה שלוש ארמיות חי"ר - הרביעית בפיקודו של גינטר פון קלוגה, ה-12 בפיקודו של וילהלם ליסט וה-16 בפיקודו של ארנסט בוש.
בנוסף לכך הועמדו תחת פיקודה שלושה קורפוסי פאנצר.
אחד מהם, הקורפוס הממונע ה-15 הועמד תחת פיקוד הארמייה הרביעית, אך שני האחרים, הקורפוס הממונע ה-41 והקורפוס הממונע ה-19, ביחד עם הקורפוס הממונע ה-14 יצרו את "קבוצת השריון קלייסט" (בפיקוד אוואלד פון קלייסט).
כוח זה, בסדר כוחות של ארמיית שריון, היה כפוף ישירות למטה קבוצת הארמיות.
מהלך זה נעשה כדי לתאם את התקדמות כוחות השריון דרך הארדנים עד לצליחת נהר המז.
לאחר השלמת הצליחה נועדה "קבוצת השריון קלייסט" להתפרק, ויחידותיה היו אמורות להתחלק בין הארמיות ה-12 וה-16.
קבוצת ארמיות B כללה ½ 29 דיוויזיות, מתוכן שלוש דיוויזיות פאנצר.
היא הייתה אמורה לכבוש את הולנד ולהתקדם לתוך בלגיה, במטרה להטעות את הפיקוד הצרפתי ביחס לכיוון המאמץ העיקרי הגרמני ולמשוך כמה שיותר כוחות של בעלות הברית לעומק שטח בלגיה, שם יכותרו ויושמדו באמצעות המבקע העמוק של קבוצת ארמיות A.
קבוצת הארמיות כללה את הארמייה ה-18 בפיקודו של גאורג פון קיכלר והארמייה השישית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו.
קבוצת ארמיות C כללה 18 דיוויזיות בפיקודו של וילהלם פון לב.
מטרתה הייתה למנוע אפשרות של מתקפה צרפתית צפונה באזור הריין העליון, שעלולה לסכן את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות A, ולערוך מתקפות הסחה קטנות כנגד קו מאז'ינו, כדי למנוע מהצבא הצרפתי להעביר חיילים משם לגזרת הלחימה העיקרית.
היא כללה את הארמייה הראשונה בפיקודו של ארווין פון ויצלבן והארמייה השביעית בפיקודו של פרידריך דולמן.
המבנה הכללי של הכוח התוקף הקרקעי הגרמני ב-10 במאי 1940 ברמת הארמייה
סדר הכוחות וחימוש בעלות הברית
בשל שיעור ילודה נמוך וההרס הדמוגרפי שנגרם לה במלחמת העולם הראשונה, נמצאה צרפת בנחיתות דמוגרפית מול גרמניה, ומספר תושביה היה מלכתחילה מחצית מזה של גרמניה.
למרות זאת הצליחו הצרפתים לגייס כשליש מאוכלוסיית הזכרים בגילאים 20 עד 45, כ-5 מיליון חיילים, אולם רק כ-2.25 מיליון מתוכם שירתו ביחידות הצבא שהוצבו בצפון צרפת.
למספר זה יש להוסיף את חיל המשלוח הבריטי, ואת צבאות בלגיה והולנד.
בסך הכל עמדו אל מול הצבא הגרמני כ-3.3 מיליון חיילים, מה שהעניק לכוחות בעלות הברית יתרון מספרי קל.
ב-10 במאי 1940 עמדו מול הגרמנים בצפון צרפת ובארצות השפלה 104 דיוויזיות צרפתיות (11 מתוכן בעתודה), 22 דיוויזיות בלגיות, 10 דיוויזיות בריטיות ותשע דיוויזיות הולנדיות.
שש מדיוויזיות אלו היו משוריינות, ו-24 ממוכנות.
עשרים ושתיים דיוויזיות נוספות היו בשלבי אימון והתארגנות, ועליהן נמנו שתי דיוויזיות פולניות ודיוויזיה צ'כית אחת.
פרט לכוחות המאורגנים במסגרת דיוויזיונית כללו כוחות בעלות הברית גם מספר רב של יחידות עצמאיות קטנות יותר.
כך למשל, לצבא הולנד היו גדודים ובריגדות עצמאיות שהיו שוות ערך לשמונה דיוויזיות נוספות.
לצבא הצרפתי היו גדודים ובריגדות עצמאיות מהן ניתן היה להרכיב 29 דיוויזיות נוספות.
הצבא הצרפתי כלל שמונה עשרה דיוויזיות, שאוישו על ידי חיילים ממושבותיה של צרפת (בעיקר מצפון אפריקה) וכן שמונה עשרה דיוויזיות מילואים "סוג ב'".
חיל המשלוח הבריטי היה מורכב כולו מדיוויזיות איכותיות, ממוכנות ומורכבות מחיילים מקצועיים ברובן.
הצבא ההולנדי סבל מרמת אימון ירודה ומחימוש לקוי.
בעלות הברית נהנו מיתרון בולט בארטילריה, ולרשותם עמדו כ-14,000 כלי ארטילריה, אך יתרון זה יותר מקוזז על ידי העדיפות הבולטת של הלופטוואפה על כוחות האוויר של בעלות הברית.
הצרפתים, וכוחות ה-RAF (חיל האוויר הבריטי) בצרפת יכלו להפעיל בסך הכל רק כ-400 מפציצים ו-830 מטוסי קרב רובם מיושנים.
עם זאת מטוסי ההוריקן הבריטים וה-דבואטין D.520 הצרפתים התקרבו באיכותם למסרשמיט 109 הגרמני.
ה-D.520 היה מודל חדיש, ורק כשבעים וחמישה מטוסים יוצרו וסופקו לחיל האוויר הצרפתי, והיו מוכנים לקרב עם תחילת המלחמה, על אף שבמהלך המלחמה יוצרו עוד כשלוש מאות מטוסים מדגם זה.
הצבא הצרפתי בצפון צרפת היה תחת פיקודו של גנרל ז'וזף ז'ורז'.
הוא פיקד על שלוש קבוצות ארמיות, אך קבוצת הארמיות השנייה וקבוצת הארמיות השלישית (שכללו ביחד ארבע ארמיות) הוקצו להגנת קו מאז'ינו, ולכן היו פחות רלוונטיות בשלב הראשון של המערכה נגד גרמניה.
עיקר נטל הלחימה הוטל על קבוצת הארמיות הראשונה, שהייתה תחת פיקוד גנרל גסטון ביוט, וכללה חמש ארמיות, מתוכן ארבע צרפתיות:
הארמייה השביעית, בפיקודו של הגנרל אנרי ז'ירו הייתה הצפונית והמערבית ביותר.
עליה הוטל ביצועו של תמרון ברדה, התנועה צפונה לאורך החוף במטרה להגיע אל העיר ברדה שבהולנד דרך אנטוורפן.
חיל המשלוח הבריטי, שמנה תשע דיוויזיות בפיקודו של לורד גורט אמור היה להתקדם צפונה, דרומית מזרחית לגזרתו של ז'ירו, ולחבור אל יחידות הצבא הבלגי על קו נהר הדייל.
הארמייה הראשונה, בפיקודו של ז'ורז' בלאנשאר, נפרסה ב"פער ז'מבלו", דרומית-מזרחית לגזרה שהוחזקה על ידי חיל המשלוח הבריטי.
הארמייה התשיעית, בפיקודו של אנדרה קוראפ, נועדה להתקדם צפונה, ולהתפרס לאורך הקטע הבלגי של נהר המז בין נאמור לסדאן, מדרום מזרח לגזרתו של בלאנשאר.
הארמייה השנייה בפיקודו של הגנרל שארל הונציגר החזיקה בעמדות לאורך נהר מז מאזור סדאן מזרחה עד לקצה המערבי של קו מאזינו.
כאמור, לכוחות בעלות הברית בצפון צרפת ובארצות השפלה הייתה עדיפות קלה על הכוחות הגרמניים שניצבו מולם.
אך הם נפרסו באופן שווה למדי לכל אורך קו החזית, בעוד שהגרמנים השכילו לרכז חלק גדול מכוחם בנקודת ההכרעה.
לבעלות הברית היו שני אגפים חזקים, ומרכז חלש יחסית.
הפיקוד הצרפתי ריתק למעלה מ-40 דיוויזיות להגנה על קו מאזינו והגבול השווייצרי (מול 18 דיוויזיות גרמניות בלבד).
באגף המערבי של בעלות הברית (בהולנד ובמערב בלגיה) ניצבו כמעט 60 דיווזיות (מצבאות צרפת, בריטניה, בלגיה והולנד) מול כ-30 דיוויזיות גרמניות של קבוצת ארמיות B.
אולם בגזרת המאמץ הגרמני העיקרי, בין מפגש הגבולות של בלגיה, לוקסמבורג וצרפת במזרח לבין העיר נאמור במערב, היה על הגרמנים להתמודד רק עם הארמיות הצרפתיות השנייה והתשיעית, שכללו 18 דיוויזיות בלבד, והם נהנו מעדיפות של כמעט 3:1 על יריביהם.
עם זאת, יש לזכור שלרשות הפיקוד הצרפתי עמדו שש עשרה דיוויזיות, שלוש מהן משוריינות, בעתודה אסטרטגית, שניתן היה להשתמש בה לתגבור גזרות שיותקפו על ידי האויב, או לצורך ניצול הצלחה במקרה של מעבר להתקפת נגד.
סדר הכוחות הצרפתי עם תחילת המערכה ברמת הארמייה
קבוצת הארמיות השנייה והשלישית היו מרותקות לקו מאז'ינו ולכן לא היוו גורם של ממש במערכה.
"מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה
המתקפה הגרמנית במערב נפתחה ב-10 במאי עם עלות השחר.
תנועת קבוצת ארמיות B החלה עם כיבוש לוקסמבורג ללא כל התנגדות, והמשיכה במתקפה על בלגיה והולנד.
יחידות צנחנים מיוחדות בפיקודו של קורט שטודנט נחתו במפתיע בהאג, על הדרך לרוטרדם ויחידה מיוחדת מוטסת בדאונים הונחתה על מצודת אבן אמאל, עמדת מפתח במערך ההגנה הבלגי, והשתלטה עליה במטרה למנוע עיכובים ולהסיר מכשולים בפני התקדמות קבוצת הארמיות.
במקביל החל הכוח הגרמני העיקרי, קבוצת ארמיות A, את מסע ההתקרבות שלו דרך יער הארדנים לקראת חציית נהר מז באזור סדאן.
תגובת הפיקוד הצרפתי הייתה מיידית.
שעה לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית הורה גמלאן לז'ורז' להורות לקבוצת הארמיות הראשונה לנוע צפונה בהתאם לתוכנית D, בטענה שהממשלה הבלגית ביקשה סיוע להדיפת הפלישה לשטחה.
תנועה זו כללה את מיטב הכוחות הצרפתים הניידים ואת חיל המשלוח הבריטי.
כבר בערב של 10 במאי, לאחר יום הלחימה הראשון, חצתה הארמייה השביעית הצרפתית, בפיקודו של אנרי ז'ירו את גבול הולנד, כמתחייב מ"תרגיל ברדה".
כיבוש הולנד היה חלק מתוכנית המערכה הגרמנית.
לפיקוד הגרמני היה ברור שאין מנוס מהפרת הנייטרליות ההולנדית, משום שכדי להגיע לאזור תעלת אלברט היה על הכוחות הגרמניים לחצות את מבלט מאסטריכט בשטח הולנד.
ההולנדים הקימו שלושה קווי הגנה.
הקו הראשון התבסס על הנהרות אייסל ומז.
השני, קו גרבה פיל, באזור ביצות פיל בדרום, והשלישי, קו "מבצר הולנד", שהתבסס על הצפת שטחים נרחבים כדי להגן על ליבה של הולנד ועל הערים המרכזיות רוטרדם, אמסטרדם, אוטרכט והאג.
תוכנית זו לא לקחה בחשבון את הכוח האווירי של הגרמנים, ואת נכונותם להשתמש בו כנגד אוכלוסייה אזרחית.
הלופטוואפה הבטיח תוך זמן קצר שליטה אווירית מוחלטת בשמיים מעל הולנד.
חיל האוויר ההולנדי הקטן, שכלל 144 מטוסי קרב, הושמד ברובו כבר ביום הראשון של המתקפה הגרמנית, בו הפנה הלופטוואפה את עיקר מאמציו אל הולנד.
במקביל לחדירת הארמייה ה-18 אל "מבצר הולנד" מדרום, הונחתו צנחנים גרמנים במספר רב של נקודות מפתח בעורף הכוחות ההולנדים.
הצנחנים הצליחו להשתלט על מספר גשרים חשובים, ובכך איפשרו התקדמות מהירה של כוחות השריון הגרמני מערבה, שיבשו את תוכנית ההגנה ההולנדית, ויצרו מידה רבה של בהלה ובלבול.
אמנם המבצע שנועד לכבוש את האג באמצעות כוח מוצנח נחל כישלון חרוץ, ועלה לגרמנים באבדות כבדות (1,745 צנחנים גרמנים נהרגו ו-1,200 נשבו במהלך התקפת נגד הולנדית מוצלחת על כוחות מוצנחים גרמניים, שניסו להשתלט על שדות התעופה בסמוך להאג), אולם להצלחה מקומית זו לא הייתה השפעה על תוצאות המערכה.
תנועת הארמייה הצרפתית השביעית לאזור ברדה לא הצליחה למנוע את כיבוש הולנד או לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
הגרמנים הצליחו להקדים את הכוח הצרפתי.
הארמייה השביעית ספגה אבדות כבדות בקרב היתקלות עם השריון הגרמני ומתקיפות בלתי פוסקות של מפציצי צלילה גרמניים ונאלצה לסגת על עקבותיה לכיוון אנטוורפן, מבלי שהצליחה לגרום נזק משמעותי לאויב או להשיג הישג כלשהו.
תנועת הסרק של הארמייה שללה מהפיקוד הצרפתי חלק ניכר מהעתודות הניידות שלו, עובדה שעתידה הייתה להתגלות כשגיאה קריטית תוך ימים אחדים.
בשלב זה עדיין היה רוב הצבא ההולנדי שלם, וארבע הערים העיקריות של "מבצר הולנד" טרם נכבשו.
כדי לאלץ את ההולנדים להיכנע, הפציצו הגרמנים את רוטרדם ב-14 במאי.
מרכז העיר הושמד, מאות נהרגו, וכ-80,000 איש איבדו את בתיהם.
ממשלת הולנד חששה כי המשך ההתנגדות עלול לגרום לכך שערים הולנדיות נוספות יסבלו מגורל דומה.
לכן היא הסכימה להיכנע ב-15 במאי, והצבא ההולנדי חדל לשמש גורם בהמשך המערכה.
המלכה וילהלמינה יצאה לגלות, והקימה ממשלה גולה בבריטניה.
הצבא ההולנדי במושבות המשיך להילחם, וכוח הולנדי קטן המשיך להילחם במשך שלושה ימים נוספים, כשהוא מתבצר באזור זיילנד, עד שהוכנע אף הוא.
ביממה הראשונה של המתקפה הגרמנית הושמד למעשה ה-"Aeronautique Militaire", חיל האוויר הבלגי, והלופטוואפה השיג עליונות אווירית מוחלטת בשמי בלגיה.
חילות האוויר של צרפת ובריטניה, שהיו יכולים לסייע לבלגים ולהולנדים הוגבלו לגיחות "מטוסי קרב וסיור", ונמנעו מלפגוע בטורי השריון הגרמנים המתקדמים באזורים בנויים, עקב חששו של הפיקוד הצרפתי כי המלחמה תהפוך ל"מלחמת הפצצות" שתפגע באוכלוסייה האזרחית.
קבוצת ארמיות B, בפיקודו של פון בוק, שפלשה להולנד ולבלגיה, הייתה חלשה יחסית.
החשש של הפיקוד הגרמני היה כי אם היא לא תצליח להתקדם בהתאם לתוכנית ולרתק את הכוחות הצרפתים והבריטיים במערב בלגיה, הדבר עלול לסכן את הצלחת המאמץ הגרמני העיקרי באזור הארדנים, ולחשוף את האגף הימני של קבוצת ארמיות A להתקפת נגד של כוחות בעלות הברית.
הרבה מאוד היה תלוי בהתגברות מהירה על מערך ההגנה הבלגי המבוצר באזור תעלת אלברט, עליו חלשה מצודת אבן אמאל, מבצר שנבנה בסוף שנות ה-30, ושנאמר עליו כי לא ניתן להכניעו.
מצודת אבן אמאל הוכנעה באמצעות שימוש בשיטות בלתי קונבנציונליות.
עם תחילת המערכה הונחת על המצודה כוח עילית של הנדסה קרבית, שהובל ליעדו באמצעות דאונים.
הכוח הגרמני הצליח להשמיד, באמצעות מטענים חלולים שהיו אמצעי מתוחכם וסודי באותה העת, את קני התותחים ואת כיפות הבונקרים של המצודה, שהייתה בעיקרה תת-קרקעית, ולרתק את חיל המצב שישב בה, עד שהגיע הכוח הגרמני העיקרי לאזור.
המצודה הוכנעה במחיר קומץ אבדות לכוח התוקף.
כוחות גרמניים מוטסים תפסו גם את הגשרים העיקריים על תעלת אלברט, ומנעו את הריסתם על ידי הצבא הבלגי.
אל מול הפריצה המהירה של מערך הביצורים שלהם, שהיה אמור לגרום עיכוב משמעותי לכוח הגרמני התוקף, עמדו הבלגים חסרי אונים.
בערבו של 11 במאי, לאחר כיום וחצי של לחימה, הורה הפיקוד העליון הבלגי לצבאו לסגת לעמדות על נהר הדייל, שם הוא היה אמור לחבור עם כוחות בעלות הברית בהתאם לתוכנית D, הוראה שפירושה היה הפקרת כל בלגיה שמצפון ללייז'.
על פי התוכנית הצרפתית המקורית, הכוחות הצרפתיים והבריטיים העיקריים היו אמורים להגיע לקו נהר דייל רק חמישה ימים לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית, ומהירות ההתקדמות הגרמנית הפתיעה אותם.
ההתקדמות הגרמנית לכיוון "פער ז'מבלו" נראתה כמאשרת את הערכת הפיקוד הצרפתי כי לשם יופנה המאמץ הגרמני העיקרי.
שתי דיוויזיות ממוכנות מהארמייה הראשונה של בלאנשאר, הקדימו להגיע לאזור, וסייעו להציל את הצבא הבלגי הנסוג.
תנועה מזורזת זו לא הייתה חלק מתוכנית D, ושיבשה את מה שנותר ממנה.
בימים 12 במאי - 14 במאי ערכו הדיוויזיות הממוכנות השנייה והשלישית מקורפוס הפרשים של גנרל רנה פריו את קרב השריון הגדול הראשון במערכה, מול 2 דיוויזיות פאנצר (דיוויזיות הפאנצר ה-3 וה-4) של הקורפוס הממונע ה-16 בפיקוד אריך הפנר.
היה זה קרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה עד אותה עת, והשתתפו בו כאלף כלים משוריינים משני הצדדים.
הצרפתים טענו כי פגעו ב-160 טנקים גרמניים, אך אבדותיהם היו חמורות אף הן.
שתי הדיוויזיות הממוכנות שהשתתפו בקרב נפגעו קשות.
שני שלישים מטנקי ההוצ'קיס הקלים שלהם, וכשליש מטנקי הסומואה הכבדים והמודרניים יותר הושמדו.
כמה יחידות איבדו בין 50 ל-60 אחוזים מכוחן.
אך ההקרבה של יחידות אלו השיגה את מטרתה, ואיפשרה לארמייה הראשונה להתבצר בגזרה שיועדה לה על נהר הדייל, ולצבא הבלגי להשלים את נסיגתו לקו הדייל.
ניסיונות גרמנים לפרוץ קו זה ב-15 במאי כשלו, וניתן היה לומר כי "פער ז'מבלו" מוגן היטב.
ההצלחה היחסית של קרב המגננה שניהלו כוחות בעלות הברית במערב בלגיה הייתה חסרת משמעות, ויצרה תחושת ביטחון מוטעית אצל הפיקוד הצרפתי.
למעשה, המתקפה של קבוצת ארמיות B נועדה בעיקר למשוך את הכוחות הצרפתיים המובחרים ואת חיל המשלוח הבריטי לתוך שטח בלגיה, ולהסתיר את המאמץ הגרמני העיקרי, שנועד להתבצע באזור סדאן.
בכך נחלו הגרמנים הצלחה מלאה.
באותו היום בו נכשלה ההתקפה הגרמנית בפער ז'מבלו, הצליחה "קבוצת השריון קלייסט" להבקיע את מערך ההגנה הצרפתי על נהר מז מדרום-מזרח לשם, והחלה בביצוע תנועת האיגוף המתוכננת אל חוף התעלה, שנועדה לכתר את הכוחות הבלגיים, הצרפתיים והבריטיים במערב בלגיה.
הלחימה במרכז - חציית הארדנים
במרכז, עוכבה התקדמות הכוחות הגרמניים באזור הארדנים לזמן קצר על ידי יחידות ממונעות בלגיות, ומספר דיוויזיות פרשים צרפתיות קלות מהארמיות השנייה והתשיעית, ששימשו כמסך סיור ואבטחה קדמי.
אולם חלק מהיחידות הבלגיות קיבלו הוראה לנוע צפונה, כדי לנסות לבלום את התקדמות כוחות קבוצת ארמיות B.
יחידות אחרות גילו אמנם התנגדות, אך לא היה להם מספיק נשק נ"ט כדי לבלום את המאמץ הגרמני המשוריין העיקרי.
אמנם, חלק מיחידות הארמייה התשיעית והארמייה השנייה נתקלו בגרמנים כבר ביום הראשון של המתקפה הגרמנית, אך לא היה להם כל סיכוי להתמודד מול 7 דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות A, שכללו למעלה מ-1500 טנקים.
טנקי ההוצ'קיס הצרפתיים שהופעלו בגזרת הארדנים היו נחותים לעומת טנקי הפאנצר סימן 3 וסימן 4 שהפעילו הגרמנים.
המכשול המרכזי שעמד בפני ההתקדמות הגרמנית היה עצם גודלו של הכוח המשוריין שנדרש להתקדם לנהר המז דרך הארדנים בדרכים לא סלולות לעיתים, ובשטח קשה למעבר.
לוחות הזמנים שתוכננו על ידי הפיקוד הגרמני היו אופטימיים מדי, ועד מהרה נוצרו פקקי תנועה עצומים, שהחלו מעבר לנהר ריין ונמשכו עד החזית.
עובדה זו הפכה את השדרות המשוריינות של קבוצת הארמיות A לפגיעות מאוד לתקיפה מהאוויר על ידי מפציצי בעלות הברית, אך זו לא באה.
בתחילה בשל פקודתו של גמלאן שלא להפציץ באזורים בנויים, ולאחר שפקודה זו בוטלה, בשל העליונות האווירית שרכש הלופטוואפה ביום הלחימה הראשון, לאחר שהשמיד את חילות האוויר של בלגיה והולנד.
הרמטכ"ל הצרפתי, גמלאן, לא הבין כי המתקפה הגרמנית בהולנד ובבלגיה היא רק הסחה, ולא קיבל מידע לגבי גודלו של הכוח הגרמני המתקדם דרך הארדנים.
אמנם לאור ידיעות מדאיגות שהתקבלו מגזרה זו, הוא הורה על הכנת חלק מדיוויזיות העתודה לתנועה לאזור, אך היה זה מועט מדי, ומסתבר שגם מאוחר מדי.
לאחר כיומיים של התקדמות, ב-12 במאי הגיעו כוחות החלוץ הגרמניים אל נהר המז.
כדי לאפשר לכל כוחות קבוצת ארמיות A לחצות את הנהר, תכנן הפיקוד הגרמני לצלוח אותו בשלוש נקודות במקביל - באזור סדאן, במונתארם, עשרים ק"מ צפונית-מערבית לסדאן, ובדינאן, חמישים קילומטרים נוספים לכיוון צפון - ולהקים שם ראשי גשר מהם ניתן יהיה לפתח את המשך המתקפה.
יחידות החלוץ הגרמניות לא נהנו מעדיפות מספרית על הכוחות המגינים, והסיוע הארטילרי שעמד לרשותם היה רחוק מלהיות מספק.
יחידות הארטילריה המעטות שהצליחו להגיע לטווח יעיל מהעמדות הצרפתיות על נהר המז, סבלו ממחסור בתחמושת עקב הקשיים הלוגיסטיים שיצרו פקקי התנועה בעורפן.
מפקדים שניסיונם הקרבי נרכש בעיקר במלחמות במושבות צרפת בצפון אפריקה כאנדרה קוראפ, מפקד הארמייה התשיעית, התקשו להתאים את עצמם ללחימה המודרנית, ולהתמודד כנגד טקטיקת הבליצקריג הגרמנית החדשנית.
דיוויזיית הפאנצר ה-7 של ארווין רומל הייתה הראשונה לחצות את נהר המז, עוד ב-13 במאי, באזור דינאן, ליד הכפר או (Houx).
מול כוחותיו של רומל עמדו יחידות מהארמייה הצרפתית התשיעית, אך הפיקוד הצרפתי הצליח להקצות רק פלוגת טנקים אחת, בסיוע שלושה גדודי ארטילריה, למתקפת נגד על ראש הגשר הגרמני.
למחרת היום הורחב ראש הגשר ותוגבר בכוחות נוספים.
מפקד הארמייה התשיעית, אנדרה קוראפ, הורה לארגן התקפת נגד חדשה בעוצמה של שתי דיוויזיות, אך לרוע מזלו, הדיוויזיה המשוריינת ה-1, שהועברה תחת פיקודו מהארמייה הראשונה לצורך התקפת הנגד, חנתה במרחק של כ-60 ק"מ מראש הגשר הגרמני, ולא הספיקה להגיע ליעדה בזמן.
ב-15 במאי עם שחר, הותקפו הטנקים של הדיוויזיה המשוריינת ה-1, בעודם בחניון לשם תדלוק מחדש, על ידי כוחותיו של רומל, שפרצו החוצה מראש הגשר שלהם.
הכוח העיקרי של רומל עקף את השריון הצרפתי והמשיך בהתקדמותו מערבה, ודיוויזיית הפאנצר ה-5, שבאה בעקבותיו, השלימה את המלאכה, והשמידה את רוב הטנקים הצרפתיים שנותרו לאחר קרב קשה.
בתום היום כבר היה ראש הגשר בעומק של כ-40 ק"מ מעבר לנהר המז גדוש בכוחות שריון וחי"ר גרמניים של הקורפוס הממונע ה-15, בפיקוד הרמן הות.
צליחה נוספת של הנהר, שנתקלה בקשיים גדולים יותר, התבצעה בגזרתו של גאורג הנס ריינהרדט מפקד הקורפוס הממונע ה-41, שחצה את המז ליד העיירה מונתארם.
מונתארם שכנה במעין חצי אי המוקף משלושת עבריו בנהר.
כוחותיו של ריינהרדט נתקלו במערך הגנה צרפתי מבוצר היטב, שחסם את הבסיס של חצי האי, והמגינים הצרפתיים, שלחמו בנחישות, הצליחו לסכל את כל הניסיונות הגרמניים לפרוץ החוצה מחצי האי במשך יומיים, כשהם גורמים אבדות כבדות לתוקפים.
אולם משהצליחו אנשיו של ריינהרדט לבסוף להבקיע דרך מערך ההגנה הצרפתי, קרסה ההגנה הצרפתית באופן מהיר ומוחלט.
ביום אחד בלבד, ב-15 במאי, הצליחה דיוויזיית הפאנצר ה-6 להתקדם 56 קילומטרים מערבה, והנחיתה את מכת המוות על הארמייה הצרפתית התשיעית, שכבר נמצאה בתהליך התמוטטות.
החצייה המורכבת והחשובה ביותר של המז בוצעה באזור סדאן על ידי הקורפוס ה-19 בפיקוד היינץ גודריאן.
לצרפתים היה באזור זה חגורת ביצורים מאסיבית, בעומק של שישה קילומטרים, שמוקמה על המתלולים היורדים אל הנהר, וחוזקה על ידי 103 פילבוקסים שאוישו על ידי רגימנט המוצבים ה-147 של צבא צרפת.
העמדות בעומק מערך ההגנה הצרפתי אוישו על ידי הדיוויזיה ה-55, והדיוויזיה ה-71 נשלחה לתגבר אותם.
הצרפתים נהנו מיתרון גדול בארטילריה באזור סדאן, והפיקוד הצרפתי הניח כי הגרמנים לא ינסו לחצות את המז באזור זה לפני 20 במאי, משום שהעריך שצבירת הארטילריה הדרושה להבקעת מערך ההגנה הצרפתי המבוצר, תארך זמן רב.
הם לא הביאו בחשבון את האפשרות שהגרמנים ישתמשו במפציצים של הלופטוואפה, כתחליף לארטילריה.
ב-13 במאי החל הקורפוס ה-19 לחצות את הנהר ליד סדאן.
הצליחה בוצעה על ידי חטיבות הפאנצרגרנדיר הראשונה והשנייה, שתוגברו על ידי יחידת העילית "גרוסדויטשלנד".
היא קיבלה סיוע מאסיבי מהלופטוואפה, שמטוסיו נועדו ליצור פרצה במערך הביצורים ולשתק את אש הארטילריה הצרפתית, באמצעות תקיפה אווירית מרוכזת.
הרמן גרינג הבטיח לגודריאן סיוע אווירי שלא נראה כמותו בהיסטוריה, ועמד במילתו.
הוא הקצה למשימה את קורפוס האוויר ה-2 בפיקוד ברונו לרצר, ואת קורפוס האוויר ה-8 בפיקוד וולפרם פון ריכטהופן.
בסך הכול כ-1500 מטוסים (כמעט מחצית מהכוח האווירי הגרמני שהופעל במהלך המערכה על צרפת).
במהלך היום ביצע חיל האוויר הגרמני 3940 גיחות בגזרת סדאן, מתוכן כ-300 גיחות של מפציצי צלילה מדגם שטוקה.
הוא שלט לחלוטין בשמיים מעל שדה הקרב, ומפציציו תקפו ללא הפרעה את העמדות הצרפתיות.
להפצצה הגרמנית הכבדה לא הייתה השפעה משמעותית על החיילים, שהחזיקו בעמדות המבוצרות השולטות על נהר המז.
הם החזיקו בעמדותיהם במהלך היום, כאשר הם הודפים ניסיונות של דיוויזיות הפאנצר ה-2 וה-10 לחצות את הנהר מימינם ומשמאלם.
אולם הייתה לה השפעה הרסנית על המוראל של הגייסות הצרפתיים באזורי העורף, שהיו חשופים יחסית לפגיעה.
במרכז הגזרה המותקפת, בעיקול הנהר, נוצר פער בשורת הבונקרים הצרפתיים.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות הצליחו חיילים מבריגדת "גרוסדויטשלנד", בסיוע יחידות סער מדיוויזיית הפאנצר ה-1, לנצל אותו כדי ליצור פרצה בקו ההגנה הצרפתי הראשון.
הם גילו שקו ההגנה השני, שהוחזק על ידי הדיוויזיה ה-55, אינו קיים למעשה כתוצאה מההפצצה האווירית המרוכזת.
צוותי התותחים, שהיו אמורים לספק סיוע ארטילרי לדיוויזיה, נפגעו קשות מהתקיפה האווירית ונמלטו מעמדותיהם, ובעקבותיהם נמלטו גם חיילי הרגלים, שחשו עצמם נטושים.
כתוצאה מכך הצליחו הגרמנים, עד אמצע הלילה, לבסס ראש גשר בעומק של שמונה קילומטרים.
אי הסדר והבהלה שהחלו בסדאן התפשטו במהירות לאזורי העורף.
יחידות שעדיין החזיקו מעמד נסוגו בשל שמועות שווא שהגרמנים כבר מצויים בעורפן.
בבוקר 14 במאי ניסו שתי פלוגות טנקים מהדיוויזיה ה-55 ומיחידות נוספות לבצע מתקפת נגד, אך נהדפו בידי יחידות שריון ונ"ט טריות שחצו את הנהר במשך הלילה על גבי גשר סירות שהוקם עליו.
הגנרל גסטון ביוט, מפקד קבוצת הארמיות הראשונה של הצבא הצרפתי, שחשש שהמשך ההתקדמות הגרמנית יעמיד את כוחותיו בסכנת כיתור, דרש כי הגשרים על המז יושמדו בהתקפה אווירית, ובאותו היום הופנה כל מפציץ קל של בעלות הברית למשימה זו.
אך על אף אבדות כבדות של ה-RAF הגשרים נותרו על עומדם.
המפציצים לא קיבלו סיוע נאות של מטוסי קרב, ו-48 מפציצים בריטים, כמו גם 14 מטוסי קרב צרפתים, הופלו.