tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך אזור מסוים לעיתים יש רצף לשוני כמעט חלק במעבר בין שפה אחת לשנייה, כאשר גבולות פיזיים (לעומת פוליטיים) מפרידים בין מרחבים לשוניים גדולים יותר.
סלאבית כנסייתית עתיקה - נקראת כך משום שהיא הסלאבית העתיקה ביותר שנכתבה.
היא לא השפה הפרוטו-סלאבית העתיקה שממנה התפתחו שאר השפות הסלאביות.
פרוטו-סלאבית - לא נשמרה בכתב.
יש המאמינים שהייתה קיימת גם שפה צפון סלאבית, השונה מהשפות המזרח והמערב סלאביות.
דיאלקט הדיבור שפעם דובר בנסיכות נובגורוד (נקרא גם הדיאלקט העתיק של נובגורוד) המכיל מילים פרוטו-סלאביות שלא שרדו בשום שפה אחרת.
ויכול להיות, לדעתם, עדות לענף בשפה הצפון סלאבית.
בדרך כלל המושג שפות צפון סלאביות נועד על מנת להפריד בין השפות הדרום סלאביות לשפות המערב והמזרח סלאביות (כיחידה אחת).
בתקופת ההיסטוריה, הפלישה ההונגרית (החוץ אירופית) הפרידה בין הסלאבים (בין צפון לדרום).
משום כך המושג נפוץ אצל חוקרי הסלאבים מטעמי נוחות, בהגדרם את השפות.
מפעם לפעם נשמעים רעיונות לשפה בין-סלאבית מתוכננת.
ברוב השפות הסלאביות נשמרו 7 מתוך 8 יחסות שם מפרוטו-הודו-אירופית.
(ברוסית, סלובנית וסלובקית - 6 - הווקאטיבית לא בשימוש, בבולגרית ובמקדונית - רק 2 בשימוש - הנומינאטיבית והווקאטיבית).
מערכת היחסות היא אוסף חוקים לפיהם נוטה סיומת של שם העצם על-פי תפקידו התחבירי במשפט.
בכל אחת מהשפות ישנם שמות שונים ליחסות אלו ועל כן פעמים רבות נהוג לכנותן גם בשמותיהן הלטיניים.
בשפות הסלאביות נהוג גם לזהות בין היחסה לבין 'זוג שאלות' אשר מזהה אותה התואם לשאלות 'מי?, מה?':
יחסה נומינאטיבית (Nominativus) נום - לטינית 'שם' - זוהי היחסה הלא-מוטית, כשם שהשם מופיע במילון.
משמשת בעיקר בתפקיד הנושא במשפט.
יחסה גנטיבית (Genetivus) - תפקידה ללא מילות יחס הוא לציין שייכות, מושא העונה על השאלות 'של מי?
של מה?', כמו כן, היא מסמנת מושא ישיר לאחר שלילה, ולאחר מילות יחס מסוימות.
יחסה דאטיבית (Dativus) - שימוש ללא מילות יחס - מושא העונה על 'למי?
יחסה אקוזאטיבית (Accusativus) - מושא ישיר, העונה על "את מי?
יחסה אינסטרומנטלית (Instrumentalis) - מושא המציין שימוש באמצעי מסוים, עונה על השאלות "על ידי/באמצעות מי?
על ידי/באמצעות מה?" במובן של שימוש (לדוגמה, כתבתי את המכתב בעט).
יחסה לוקאטיבית (Locativus) - מופיעה רק לאחר מילות יחס, בדרך כלל כשמציינים מיקום.
כמו כן, במושא העונה על השאלות "על אודות מי?
יחסה ווקאטיבית (Vocativus) - בפנייה למישהו, ללא 'שאלה', הנטייה זהה ללוקאטיבי ברב המקרים.
זוהי הנטייה של שם העצם לדוגמה במשפט "בוקר טוב, אדוני" או "מה נשמע, חבר".
היחסה הווקאטיבית נמצאת בשימוש מובהק בשפה הצ'כית, למשל.
כך, למשל, השם הפרטי Petr יוטה Petře בפנייה אל האדם, והשם הפרטי Ana יהפוך ל-Ano בפניה ישירה אל האישה.
היחסות משנות את כל שמות העצם והתארים שאליהם הן מתייחסות, בכלל זה שמות פרטיים, למעט מקרים מסוימים.
קבוצת השפות הטורקיות היא משפחת שפות המדוברות בפי 125 מיליון בני אדם בעיקר בטורקיה ובמרכז אסיה.
האזורים העיקריים שבהם מדוברות שפות טורקיות הם: טורקיה, אזרבייג'ן, מערב סין ורוסיה.
השפה הטורקית המדוברת ביותר היא הטורקית, שלה כ-75 מיליון דוברים.
יש בלשנים המשייכים את השפות הטורקיות למשפחה גדולה יותר, המכונה "משפחת השפות האלטאיות", אולם תאוריה זו שנויה במחלוקת בקרב העוסקים בבלשנות היסטורית.
תאוריה זו גורסת כי יש קרבה בין משפחת השפות המונגוליות ומשפחת השפות הטונגוסיות הכוללת בתוכה את משפחת השפות האלטאיות.
יש חוקרים המרחיקים לכת ומציעים כי יש מוצא משותף לשפות האלה ולשפות יפנית וקוריאנית.
אחרים מציעים כי יש קשר בין השפות האלה לבין השפות הפינו-אוגריות, ומכנים את המשפחה המשותפת "משפחת השפות הטוראניות" או "משפחת השפות האוראל-אלטאיות".
אין קונצנזוס בין הבלשנים לגבי אף אחת מהתאוריות האלה, ולפיכך הן נחשבות לעת עתה כהצעות ולא כתאוריות מוכחות.
הקבוצה הדרום - מערבית (הענף האוע'וזי)
אפשארי וסונקורי (הצגתן כשפות עצמאיות שנויה במחלוקת)
טורקית ח'וראסאן (400 אלף דוברים)
סאלאר (70 אלף דוברים) - תת-ענף עצמאי
הקבוצה הצפון - מערבית (הענף הקיפצ'אקי)
טטרית של קרים (כ-400 אלף דוברים)
קרצ'אי בלקרית (310 אלף דוברים)
טטרית סיבירית (כ-140 אלך דוברים)
טטרית של דוברוג'ה (כ-14 אלף דוברים)
קירגיזית (מעל 3 מיליון דוברים)
אלטאית דרומית (כ-68 אלף דוברים)
הקבוצה הדרום - מזרחית (הענף הקרלוקי)
אוזבקית וניביה (כ-24 מיליון דוברים)
אילי טורקית (כ-30 משפחות של דוברים)
הקבוצה הצפון - מזרחית (הענף הסיבירי)
אלטאית צפונית (57 אלף דוברים)
שפות שהן על סף הכחדה ובעלות פחות מ-50 דוברים: טופה, דוח'אן, פויו קירגיזית וצ'ולים.
יאקוטית (סאחה) (450 אלף דוברים)
סינית או השפות הסיניות הן קבוצת שפות המשתייכת לקבוצת השפות הסינו-טיבטיות – קבוצת השפות המדוברות השנייה בגודלה בעולם (אחרי השפות ההודו-אירופיות).
אלו הן השפות אותן דובר הרוב האתני בסין – ההאן.
95% מאוכלוסיית סין דוברים שפות אלו, וכמו כן, גם רבים בקרב אוכלוסיות מהגרים במזרח אסיה, ביבשת אמריקה ובהוואי.
השפות הסיניות דומיננטיות מאוד בסביבת סין, והיו גורם בעל השפעה רבה על שפות בחלק מהמדינות השכנות (כמו קוריאה ויפן).
השימוש במילה "סינית" עלול להיות מבלבל: מחד גיסא, אף שמקובל להתייחס לסינית כאל שפה אחת, ההבדלים בין הניבים השונים יכולים להגיע לרמת ההבדלים שבין הלשונות במשפחת השפות הרומאניות.
מאידך גיסא, רוב השפות הסיניות המדוברות חולקות כתב כמעט אחיד.
אחידות השימוש בכתב הסיני יצרה, איפוא, הבחנה ברורה בין השפה המדוברת (חְוָה – 话\話) לבין השפה הכתובה (ווֶן – 文).
רוב השפות הסיניות אינן מובנות הדדית, עקב העובדה שהפערים כה גדולים, עד שהם מזכירים הבדלים בין השפות הרומאניות, אך רוב דוברי השפות הסיניות, שאינם דוברי מנדרינית כשפת אם, מכירים שפה זו ודוברים אותה כשפה שנייה.
ישנם דוברי שפות סיניות, שאינם דוברי מנדרינית, המתקשרים עם דוברי שפות סיניות אחרות באנגלית; לדוגמה, תושבי הונג קונג ומקאו, שרובם אינם דוברי מנדרינית.
ישנן 14 שפות סיניות שונות, המנדרינית היא המדוברת ביותר.
אולם, לכל שפה סינית ישנם דיאלקטים (ניבים) רבים.
כך, לדוגמה, למנדרינית יש דיאלקט מנדריני צפוני, דיאלקט מנדריני דרומי ודיאלקט מנדריני דרום מערבי, שהם, פחות או יותר, מובנים הדדית.
ייתכן כי הגורם שעודד את היווצרות ההבדלים התרבותיים ואת ריבוי השפות באזור הדרום – דווקא בתחום שטח גאוגרפי צר יחסית – הוא הבידוד היחסי שנוצר כתוצאה מהחיים באזור הררי.
השפות הסיניות התפתחו, ככל הנראה, משפה פרוטו-סינית אחת, שהייתה קיימת לפני כמה אלפי שנים.
לפעמים, עקב האיחוד הפוליטי הקיים בין כל דוברי השפות הסיניות, הן נתפשות כשפה סינית אחת, אך עקב הפערים העמוקים בהגייה ובאוצר המילים בין השפות הסיניות השונות, ומכיוון שהשפות הסיניות השונות אינן מובנות הדדית, ברור כי אין מדובר בדיאלקטים שונים של אותה השפה, אלא בשפות שונות השייכות לאותה משפחת שפות.
בשונה מהשפות השמיות ומהשפות ההודו-אירופאיות, בשפות הסיניות כמעט שאין כלל הטיות של חלקי משפט , והמילים אף נעדרות כמעט סימנים צורניים שיעידו על תפקידן הדקדוקי.
תחת זאת, יש חשיבות רבה לסידור המילים במשפט.
השפות הסיניות נבדלות פחות בדקדוק ויותר באוצר המילים ובהגייה.
בדומה לשאר השפות הסינו-טיבטיות, השפות הסיניות השונות הן שפות טונאליות – כלומר, קיימות מילים בעלות משמעויות שונות, שנבדלות רק בטון ההגייה; לדוגמה: במנדרינית ארבעה טונים, בקנטונזית בין שישה לתשעה טונים, ובטייוונית כשבעה טונים.
השפות הסיניות הן חד-הברתיות במקור – כלומר, כל מילה היא בת הברה אחת.
אך עקב שינויים מודרניים שחלו בשפות הסיניות, כיום נעשה שימוש נרחב במילים בנות שתי הברות או יותר.
מאחר שהכתב הסיני אינו פונטי, עברה השפה שינויים רבים.
לאורך אלפי שנותיה המתועדות, אין כמעט כל קשר בין הכתב להגייה, ואותו הסימן ייקָרֵא באופן שונה בכל שפה סינית.
בסינית הקלאסית ובעיקר בספרות האלף הראשון שלפני הספירה, מודגש השימוש בחד-הברתיות.
בתקופת סין הקיסרית, התרחקה השפה המדוברת מהשפה הספרותית (言文– וון-ין) והתפתחה לכיוון דו-הברתי.
מאוחר יותר, באמצע המאה ה-19, החלו להתווסף לשפה המדוברת מילים המרכיבות 3 הברות ויותר.
המבנה הבסיסי של המשפט בסינית הוא של נושא-פועל-מושא, אך קיים גם מבנה משפט נטול פועל, בדומה למשפטים השמניים בעברית.
הבדל משמעותי נוסף הבולט לעין הוא העובדה שמשפטי זיקה מופיעים לפני המשפט העיקרי ולא אחריו.
כמו כן, הדקדוק מאפשר בניית משפט בסינית ללא נושא.
הטיית פעלים לפי זמנים כמעט ואינה קיימת אף היא.
עם זאת, קיימות מספר מיליות של אספקט ומודוס (בשפות שאינן עברית, משמשות לסימון של פעולה מתמשכת, מושלמת וכו'), המצטרפות בדרך כלל לפועל.
מנדרינית – מכונה בסינית "הניב הצפוני".
זוהי השפה המדוברת ביותר בסין.
מנדרינית תקנית, המבוססת על ניב בייג'ינג וניבים צפוניים אחרים, היא השפה הרשמית בסין ובטאיוואן, וכן, אחת מארבע השפות הרשמיות של סינגפור.
粵 – יוּאֵה (קנטונזית תקנית) – מדוברת במחוז גואנגדונג, הונג קונג, מאקאו, דרום גואנגשי, חלקים מהאי הַאי-נַאן ובקהילות מהגרים במזרח אסיה וברחבי העולם.
קיים קשר קל בין המנדרינית ל-וו.
閩 – מין (או פוג'יאנית, הוֹקְייֵן) – אזורים נרחבים במחוז פוג'יאן, רבים מתושבי טאיוואן והָאי-נָאן, חלקים במזרח מחוז גואנגדונג וחצי האי לייג'ואו, וכן, ריכוזי סינים בדרום-מזרח אסיה.
贛 – גַאן – מחוז ג'יאנג-שׂי, דרום-מזרח חוביי.
湘 – שׂיַאנְג (הונאנית) – רוב מחוז חוּנַאן, סצ'ואן, גואנגשי וגואנגדונג.
客家 – האקּה (קֶה-גְ'יַה במנדרינית) – שפתם של בני ההאקה, הפזורים בקהילות במקומות רבים ברחבי סין ומחוצה לה – צפון-מערב גואנגדונג, דרום ג'יאנגשי, דרום-מערב פוג'יין, ובמובלעות – שפה בכל דרום ודרום-מזרח אסיה.
晋 – גִ'ין – מדוברת בעיקר במחוז שאנשי, אך גם בחנאן.
בעבר, נחשבה כניב מנדריני, אך כיום, נחשבת כשפה סינית נפרדת.
徽 – חְוֶי – מדוברת בדרום אנחווי ובצפון ג'ג'יאנג.
תחילה, נחשבה כניב מנדריני, אך כיום, נחשבת כשפה סינית נפרדת.
דוּנגַאן – הדונגאן מדוברת בקירגיזסטן, וקשורה לניבים צפון-מערביים של מנדרינית.
דונגאן היא השפה הסינית היחידה שלא נכתבת באמצעות הכתב הסיני, אלא באמצעות האלפבית הקירילי.
סוֹרְבִּית (נקראת גם וֶנְדִית או לוּסָטִיָאנִית) היא שפה סלאבית מערבית מתוך קבוצת השפות הסלאביות שבמשפחת השפות ההודו-אירופיות.
דוברי הסורבית הם הסורבים צאצאי הוונדים, השבט הסלאבי שהתיישב בשטח שבין נהר האודר לנהר האלבה.
הסורבית היא אחת משלוש שפות המיעוטים הרשמיות של גרמניה, בנוסף לדנית ופריזית .
הסורבית נחלקת לשני דיאלקטים עיקריים, שביניהם כמה הבדלים בהגייה: הדיאלקט הצפוני (dolnoserbšćina) מדובר בפי שבעת אלפים עד עשרת אלפים איש במדינת ברנדנבורג בגרמניה (דיאלקט זה נמצא בסכנת הכחדה) המתגוררים בעיקר בעיר פורסט וסביבותיה, והדיאלקט הדרומי (hornjoserbšćina) מדובר בפי 13 עד 40 אלף איש במדינת סקסוניה בגרמניה.
האזור בו מדברים בשני הדיאלקטים נקרא לוסאטיה (Lausitz בגרמנית, Łužica/Łužyca בסורבית).
הגייתן וכתיבתן של אותיות השפה הסורבית
שפות מצריות הן תת-משפחה של שפות במשפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
בין השפות הנכללות תחת קבוצה זו הן השפה המצרית הקדומה (כולל הכתב הדמוטי) וכן הניב של שפה זו, הקופטית.
השפות נחשבות לשפות נכחדות, אולם יש מבין מאמיני הדת הקופטית המשתמשים בקופטית כשפה ספרותית וליטורגית.
ניתן לחלק את השפות המצריות באופן הבא:
שפות מצריות קדומות (או מצרית קלאסית):
מצרית ארכאית (לפני 2600 לפנה"ס – תקופת תין)
מצרית קדומה, או מצרית עתיקה סטנדרטית (2600–2000~ לפנה"ס – תקופת הממלכה הקדומה)
מצרית תיכונה (2000–1350~ לפנה"ס – תקופת הממלכה התיכונה עד ראשית תקופת האימפריה המצרית, או הממלכה החדשה)
מצרית מאוחרת (1350–700~ לפנה"ס – מאמצע תקופת האימפריה ועד לאמצע תקופת הביניים השלישית)
מצרית דמוטית (700~ לפנה"ס – 400~ לסה"נ – תקופת הביניים השלישית, מצרים התלמיית ושלטון רומא)
המצרית העתיקה, התיכונה והמאוחרת נכתבו בכתב חרטומים ובכתב ההיראטי, לעומת המצרית הדמוטית שנכתבה בכתב הדמוטי שהתפתח מהכתב ההיראטי.
השפה הקופטית נכתבת באלפבית הקופטי, שנוצר בתקופה התלמיית על בסיס האלפבית היווני, והתפתח על מנת להתאים לפונולוגיה המצרית.
האלפבית הקופטי החליף בהדרגה את מערכות הכתב הקדומות יותר במאות ה-4 וה-5 לסה"נ.
שפות טונגוסיות (או השפות המנצ'ורו-טונגוסיות) הן משפחת שפות המדוברות במזרח סיביר ובמנצ'וריה.
אף שהדבר שנוי במחלוקת, רוב הבלשנים מקשרים את השפות הטונגוסיות לקבוצת השפות האלטאיות, שיש הכוללים ביניהן את השפות הטורקיות ואת השפות המונגוליות והגדרה שנויה יותר במחלוקת כוללת גם קוריאנית, יפנית, השפות האוראליות, איינו ועוד.
שפות טונגוסיות רבות נמצאות בסכנת הכחדה.
הבלשנים העוסקים במשפחה זו הציעו מספר חלוקות שלה לפי מאפיינים מורפולוגיים, לקסיקליים ופונולוגיים.
צורת חלוקה אחת שנראית מקובלת מעט יותר מחלקת את השפות הטונגוסיות לשתי קבוצות - צפוניות ודרומיות, ואילו הדרומיות מתחלקות לדרום-מזרחיות ולדרום-מערביות.
השפות הבאות עשויות להיחשב כדיאלקטים של האבנקית, או שפות קרובות:
השפות הסאמיות (בסאמית: Sámegielat) הן קבוצת השפות האוּרַליות המדוברות על ידי הסאמים באזורים הצפוניים של פינלנד, נורווגיה ושוודיה וכן במערב מורמנסק.
לעיתים קרובות השפות הסאמיות נחשבות בטעות לשפה אחת (סאמית או לאפית), אך למעשה מדובר בשפות שונות ודוברי השפות הסאמיות השונות מתקשים להבין אחד את השני.
לסאמית מעמד של שפת מיעוטים בפינלנד, שוודיה ונורווגיה.
השפות הכושיות הן ענף במשפחת-העל האפרו-אסיאתית (שבעבר נקראה "שמיות-חמיות").
השם "כושיות" הוטבע על שמו של כוש בן חם בן נח המקראי.
הכינוי מתבסס על המיון בספר בראשית של העמים השונים בין בניו של נח, שעל פי סיפור המבול, האנושות כולה היא מצאצאיו:
שפות כושיות חיות ומספר דובריהן
השפות הכושיות מדוברות בעיקר באזור קרן אפריקה, שלוחה במזרח אפריקה החודרת לאוקיינוס ההודי, מדרום למפרץ עדן.
אורומו - כ-25 מיליון דוברים.
סומלית - כ-15 מיליון דוברים בסומליה, באתיופיה, בג'יבוטי, בתימן ובקניה.
סידאמית - כ-2 מיליון דוברים באתיופיה.
האדייה - כ-1.6 מיליון דוברים במחוז האדייה שבמדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
עפרית - בת כ-1.5 מיליון דוברים באריתריאה, אתיופיה וג'יבוטי.
- כ-1.4 מיליון דוברים באתיופיה.
הבלשן ג'וזף גרינברג מיין בעבודתו, את משפחת השפות הכושיות כדלהלן:
קבוצת השפות הכושיות המרכזיות, המכונה גם אגאו: כולל אוונגי, בלין, כיילה, קווארה (שני אלו שימשו את ביתא ישראל) והמתית.
דוברי שפות אלו ידברו לרוב גם שפה אחרת, למשל אמהרית או אחת מהשפות השמיות.
קבוצת השפות הכושיות המזרחיות: כולל אורומו, סומלית, סידאמית, סאהו, עפרית, אף-מאי, קונסו, ליבידו, בוּן ובוּסה.
קבוצת השפות הכושיות הדרומיות, המכונה גם ריפט: כולל איראקו-אלאגואה, בורונגה, ואולי גם דהאלו הקניתית העומדת על סף הכחדה.
ייתכן שגם שפת באג'ה (בדאווי) כנציגת קבוצת השפות הכושיות הצפוניות.
בלשנים אחרים, המתמחים בשפות אלה, הציעו תאוריות שונות אודות מיונן.
חלקם מעלים סברות שכל קבוצת שפות למעשה מהווה ענף נפרד במשפחת-העל של השפות האפרו-אסיאתיות, ומנגד חלקם מקבצים אחרת את הקבוצות, למשל לשפות תושבי ההרים (כמו סידאמו) לעומת שפות תושבי השפלה (כמו עפרית, סומלית ואורומו).
השפות הסלאביות הדרומיות הן השפות הסלאביות המדוברות במדינות חבל הבלקן – בולגריה ומדינות יוגוסלביה לשעבר – סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית.
מספר הדוברים בשפות אלה הוא כ־30 מיליון.
את השפות הסלאביות הדרומיות המודרניות ניתן לחלק לשתי קבוצות: הראשונה כוללת את מקדונית ובולגרית והשנייה כוללת את הסרבו-קרואטית ואת הסלובנית.
בולגרית ומקדונית קרובות מאוד אחת לשנייה עד כדי כך שלדעת בלשנים רבים הן שפה אחת וההפרדה ביניהן פוליטית בלבד; זוהי הדעה הרווחת בבולגריה.
לשתי השפות תכונות דקדוקיות משותפות המיוחדות רק להן בכל מכל השפות הסלאביות: בשתי השפות האלה קיים תווית יידוע שנצמדת לסוף מילה – -ът/-та בבולגרית ו־-от/-та במקדונית.
תכונה דומה קיימת בניבים צפון-רוסיים, אך בכל שאר השפות הסלאביות אין תווית יידוע בכלל.
כמו כן, בשתי השפות האלה, להבדיל משאר השפות הסלאביות לא קיימות ביחסות שם וצורה של שם הפועל.
שתי השפות נכתבות באלפבית קירילי, אך במקדונית נוספו לו כמה אותיות.
לעיתים קרובות נשמעת טענה, כי הדבר נעשה על ידי שלטונות יוגוסלביה כדי לקרב את המקדונית התקנית באופן מלאכותי לסרבו-קרואטית ובכך לתת לגיטימציה לשליטתה של יוגוסלביה בחבל זה.
סרבו-קרואטית הוא שם כולל לשפות המדוברות בקרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונטנגרו וקוסובו.
לכולן תכונות דקדוקיות זהות וההבדלים ביניהן מצויים בעיקר באוצר המילים ובהגיה של הצליל שהתפתח מהצליל הסלאבי העתיק שנכתב באות ѣ ("יאט") – e, je או ije.
למרות ההבדלים האלה, תושבי כל המדינות הללו מבינים אחד את השני רוב הזמן ללא צורך בתרגום ויש לשפות אלה תרבות משותפת של ספרות, קולנוע, מוזיקה וכיוצא בזה.
בסרביה השפה הזו נכתבת באלפבית הקירילי והלטיני, בקרואטיה רק בלטיני ובבוסניה ומונטנגרו – בעיקר בלטיני, אך לעיתים גם בקירילי.
בתקופת יוגוסלביה הסוציאליסטית סרבו-קרואטית הייתה אחת השפות הרשמיות של המדינה (בנוסף לסלובנית ומקדונית) והשפה הנפוצה בה, אך עם פירוק יוגוסלביה, החל גם תהליך של התרחקות, לעיתים מלאכותית, בין השפות.
השפה הסלובנית קרובה לסרבו-קרואטית בדקדוק ובאוצר המילים, אך לכל הדעות היא שפה נפרדת.
יש לה מספר תכונות דקדוקיות ייחודיות, ביניהן מספר זוגי פרודוקטיבי, שאין בשום שפה סלאבית אחרת.
השפה הסלאבית הראשונה שהועלתה על הכתב נקראת סלאבית כנסייתית עתיקה; גם היא שפה סלאבית דרומית.
כיום זוהי השפה הליטורגית בכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות.
שפות הפאמיר הן אגד שפות איראניות צפון-מזרחיות.
הן מדוברות בעיקר לאורך נהר הפיאנדז' (בפרסית: ab-i panja).
נהר זה על יובליו זורם באזור באדאחשאן אשר בדרום-מערב טג'יקיסטן, בקרבת הגבול האפגני.
ניתן למצוא גם קהילות קטנות של דוברי פאמיר מעבר לגבול האפגני.
קיימות טענות לפיהן קיימים דוברי פאמיר במערב סין.
היישוב הגדול ביותר של דוברי לשונות פאמיר היא העיר חורוג (28,000 נ'), שגם מהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של אזור באדאחשאן שבטג'יקיסטן.
המספר הכולל של דוברי שפות אלו מוערך בכ-100,000.
שפות הפאמיר מתחלקות למספר תת-קבוצות, אף על פי שהקשר הגנאלוגי בינן מקובל על הקהילה המדעית, פרטיו אינם ברורים די צרכם, בעיקר עקב מיעוט מחקר.
תת-הקבוצה הגדולה ביותר קרויה קבוצת שוע'ני-רושני.
הלשונות הנכללות בקבוצה זו מצויות לאורך הצד הטג'יקי של נהר הפאנגז'.
בקבוצה זו נוהגים לכלול את הלשונות שוע'ני (כ-50,000 דוברים), רושני (כ-15,000 דוברים), ברטנגי (כ-3,000 דוברים) ואת לשונות המיעוט רושרוי (roshorvi) וסריקולי (sariqoli), שלהן כמה מאות בודדים של דוברים.
קבוצת הלשונות השנייה כוללת בעיקר את היזע'ולמי, המדוברת לאורך מספר יובלים של נהר הפאנדז' ולה כ-2,000 דוברים (לפי מפקד שנערך ב-1966).
הקבוצה השלישית כוללת את האישקשמי, הזבכי והסנגליצ'י המדוברות בעיקר בגדה האפגנית של נהר הפאנדז'.
הואחי היא הלשון העיקרית המרכיבה את הקבוצה הרביעית.
מבין לשונות הפאמיר זוהי הלשון המוכרת ביותר למדע, למרות שאינה הנפוצה ביותר.
עובדה זו היא תוצאה של היות הואחי הלשון העיקרית של חורוג, עיר המחוז המרכזית של אזור באדאחשאן.
לשפות הפאמיר התכונות העיקריות המאפיינות את השפות האיראניות המזרחיות.
התפתחויות עצמאיות כוללות מעתק של החוככים חסרי הקוליות θ* ו-x* לפוצצים חסרי קוליות, בעיקר בצרורות עם הצולל r.
כך שהצרורות ההיסטוריים θr* ו-xr* מובעים בשפות הפאמיר כ-tr ו-kr בהתאמה.
בנוסף יש המונים את מעתק הצרור האיראני העתיק Sr ל-sh.
חלק ממעתקים אלו מצויים כבר בכוטאנית, שפה איראנית מזרחית אמצעית.
המחקר המשווה של לשונות הפאמיר מבחין בין ארבע מערכות עיצורים שונות.
כל המערכות מבחינות בין עיצורים קוליים ולא-קוליים, ובכולן סדרה של עיצורים גרוניים.
המערכת הפונולוגית המפותחת ביותר שייכת ללשונות היאזע'ולמי.
בלשון זו התפתחה סדרה ארוכה במיוחד של עיצורים שפתיים, וכוללת g ו-k חיכיים (באופן מעניין, שכן עיצורים אלו, המשוחזרים עבור לשון האם ההודו-אירופית, אינם מצויים באף לשון ה"א אחרת).
בלשון הואח'י ניתן למצוא סדרה קצרה של עיצורים כפופים מחוככים.
לא ברור אם מדובר בהשפעה של לשונות צפון-הודיות או בהתפתחות עצמאית.
השפות הכנעניות הן משפחת שפות קרובה של ניבים מהשלוחה הצפון-מערבית של השפות השמיות, הכוללת בין השאר את העברית והפיניקית.
השפה הכנענית השפיעה והושפעה מכל שפות הסביבה ברמת השפעה גדולה מאוד, ששרידיה קיימים עד היום בלשונות רבות.
השפות הכנעניות נבדלות מיתר השפות השמיות צפון-מערביות בשלושה מאפיינים עיקריים:
המעתק הכנעני (ā>ō בהברה מוטעמת) התרחש רק בלשונות הכנעניות, ולא בארמית ובאוגריתית הפורמלית (אף שמתועד באוגריתית מאוחרת לא פורמלית).
למשל, תנועת ה-ō בשם התואר "טוב" מקורה ב-ā ארוכה.
תווית היידוע "ה־" (), המופיעה לפני השם שהיא מיידעת, בניגוד לתווית היידוע הארמית ־א (), המצטרפת לסוף המילה (השוו: הטוב, טבא).
הכינוי הפרוד לַמְּדַבֵּר הוא "אנכי" (ˀanōki): באוגריתית אַנכ, בצידונית ובמואבית אנכ, ובעברית מקראית ובצידונית אנכי.
קיימת גם מקבילה לכינוי "אנא" הנוהג בארמית: באוגריתית אַנ, בעברית מקראית אני.
הכתב הראשון של שפות כנעניות היה, ככל הנראה, כתב גבל הבלתי-מפוענח, שמקורו בעיר הנמל הכנענית הגדולה גבל.
בעקבות האלפבית הכנעני, פותח באוגרית, ככל הנראה בעקבות חדשנותו של סופר יחיד, כתב היתדות האוגריתי, אלפבית עיצורי הכולל את כל עיצורי האלפבית הכנעני בתוספת מספר עיצורים נוספים שהיו נהוגים בניב האוגריתי המקומי.
האלפבית הפרוטו-כנעני (בעבר כונה גם אלפבית פרוטו-סינאי) הוא אבג'ד אקרופוני (כלומר, כל ציור בו מייצג את העיצור הראשון במילה המהווה את פירוש הציור) שנמצא בכתבים במזרח התיכון החל מתקופת הברונזה המאוחרת (המאה ה-15 לפנה"ס).
מטבע הדברים, במהלך השנים האלפבית השתנה מאוד, לכן נקבעה שנת 1050 לפני הספירה כגבול המאוחר של האלפבית הפרוטו-כנעני, אחריה האלפבית הנמצא בכתבים נקרא אלפבית פיניקי.
הכנענית הייתה שפה אם אחידה שהתפתחה לכמה ניבים דומים.
ההבדל בין הלהגים לא היה גדול, והם נבדלו בסיומות של כמה בניינים, ברמת ההשפעה של שפות כמו מצרית וחתית ובייחוד אכדית, ובאוצר מילים ואולי דקויות בהגייה.
הניב העברי, למשל, הושפע מאוד מהאכדית, באופן הדומה להשפעת לעז מודרני על שפת הדיבור, כיוון ששימוש בצורות ומינוחים באכדית, ה"לינגווה פרנקה" דאז, נחשב לעניין למשכילים, וכן הושפע מקרבה גנאלוגית, זיקה מדינית או סמיכות גאוגרפית לארץ נהריים שבה שלטה אכד.
לוחות אל-עמארנה, למשל, היו התכתבויות בין ראשי הערים הכנעניות לבין המצרים, באכדית.
הניבים הכנעניים השונים כללו את הניב המואבי, האדומי, העמוני, הפיניקי והעברי, כאשר הניב הפיניקי היה למעשה העיקרי.
בניבים אלו מופיעות לפעמים מילים בעלות הוראות מעט שונות: למשל, בעברית מקובל "שאר" במשמעות של בשר (בעברית בביטויים: "שאר-בשר", "שארית המנחה"), קניה במובן של יצירה ("קונה שמים וארץ").
גם השם המקראי חוה, המפורש "אם כל חי", מובן על פי צורה כנענית של חיים ("חוי"), "מחנת" דהיינו צבא ("אם תחנה עלי מחנה") וכן הלאה.
ישנן כמה מילים שאינן מובנות לדובר העברית, מפני שבעברית החליפו אותן מילים אכדיות: חית' (פשר האות חי"ת, כלומר: "חיץ" במובן של סולם), מחֳצת (מחיצה במובן של חלון).
הכנענית, בדומה לעברית המקראית, נכתבת בכתיב חסר (המילה "כי", למשל, תכתב כִ), והרווחים בין המילים היו מבוטאים בהתחלה בסימני נקודות, ורק אחר כך ברווח בין החריטות.
מבנה המשפט מתבטא בדרך כלל בהקדמה של הנשוא לנושא, אם כי עניין זה גמיש יותר עקב שימוש כלשהו בניקוד סופי.
כתובת קיר גבל, למשל, פותחת באלו המילים: "קִר זוּ בני שפטבעל מלך גבל בן אלבעל מלך גבל ביחימלך מלך גבל", כלומר: "(זה ה)קיר אשר בנה שפטבעל מלך גבל, בן אלבעל מלך גבל, בן יחימלך מלך גבל".
הדוגמה הקדומה ביותר, ככל הנראה, שהתגלתה לשפה הכנענית, היא קבוצת קטעים בכנענית כתובה כתב חרטומים המשולבים בלחש מצרי נגד נחשים גבליים להגנה על פרעה, בין כתבי הפירמידות בפירמידה של אונס; הטקסטים הועלו על הכתב במאה ה־24 לפנה"ס, אך חלק מהחוקרים מתארכים אותם מאות שנים קודם לכן.
הבדלים בין הניב העברי לבין ניבים כנעניים אחרים
עברית היא ניב כנעני, קרוב במיוחד לניב הפיניקי.
המורפולוגיה הכנענית היא אפוא זו של העברית בבנייניה, גזרותיה וכללי היסוד שלה.
עם זאת, ישנם הבדלים, כיוון שבמשך הזמן השתנתה העברית, וכן הבדלים המייחדים את הניב העברי של הכנענית.
הכנענית השגורה בפינו שונה מרוב הניבים הכנעניים בכך שאינה מקיימת את ת' הנקבה בצורות הנפרד של השם.
צורן הנקבה המקורי היה או .
לפיכך, שמות נקביים הסתיימו ב־t (למשל, malkat > מלכה).
בעברית נשלה ת' הנקבה בצורות הנפרד של השם (מלכה, ילדה), והשתמרה רק בצורות הנסמך ובנטייה (מלכת צור, ילדתו).
בתנ"ך נשמרו מספר מקרים של סיומת ת' לנקבה גם מחוץ לצורת הנסמך.
תופעה דומה התרחשה בערבית, כפי שעולה מן השימוש בתא מרבוטה.
בכנענית העתיקה, כפי שעולה ממכתבי אל-עמארנה ומהאוגריתית טרם נשלה t הנקבה, וגם בפיניקית השתמר צורן הנקבה המקורי בצורות הנפרד עד השלבים המאוחרים ביותר (למשל, "מצבת זו" = מצבה זו).
בכנענית העתיקה התקיים עדיין העיצור הסופי י' בגזרת נלי"ה.
כך, למשל, הפועל "בנה" בעברית מקורו בצורת היסוד banaya*, שהתכווצה ל-banā.
בכתובות כנעניות עתיקות, למשל בכתובות הפיניקיות מגבל, מצויות עדיין צורות הכתובות ביו"ד סופית ("בני", "חוי"), כנגד הצורות העבריות המסתיימות באם הקריאה ה"א ("בנה", "חִיה").
כיוון שהכתיב בכתובות עתיקות אלה הוא חסר, יו"ד זאת איננה אם קריאה אלא עיצור.
הכתיב משקף אפוא את הגייתן המקורית של צורות בגזרת נלי"ה (בני=בַּנַיַ).
עם זאת, בפיניקית סטנדרטית, בדומה לעברית, נשלה ה-י' הסופית, כפי שמעידים כתיבים מעין "בנ" (=בנה).
הבדל נוסף בגזרות הוא ו' בגזרת נעו"י היכן שמופיעה י' בעברית: הפועל "חוי" מכתובת יחומלך מקביל לפועל העברי "חִיה", בחילופי ו' ו-י' בע' הפועל וחילופי ה' ו-י' בל' הפועל.
ו' כזאת מופיעה גם בלשון חז"ל, כמו בפעלים גִּוֵּן וכִּוֵּן, וכן בשם המקראי חוה שפירושו "אם כל חי".
הכנענית שימרה עד שלב מאוחר יחסית צורות שהיו קיימות בעברית רק בניב הקדום ביותר: צורות זוגיות בשם (חומותיים, לדוגמה) ובפועל (בספר שמואל: "תצילנה שתי אזניו"), אם כי צורת הזוגי נדירה יחסית גם בכתובות כנעניות.
הכנענית גם שימרה את כינוי הזיקה "זוּ" (להבדיל מהכינוי הרומז זוֹ), שמתועד גם במקרא בשירות רבות (מאחר ששירות משמרות את השפה העתיקה): "עם זוּ קנית", כלומר: העם אשר יצרת.
בכנענית המוקדמת השתמר ניקוד סופי עקבי יותר מבעברית (כך למשל: "מוותה", ניקוד סופי של "מוות" כנושא מיודע, הסיומת "מו" כמו ב"למו" וב"ענבימו ותירושימו" שפירושה "להם" וכן הלאה הם ניקוד סופי).
השפעת הכנענית על שפות אחרות
עקבותיה של הכנענית, דרך הפיניקים יורדי הים מזה, ודרך העברים והתנ"ך מזה, התפשטו והשפיעו על שפות רבות, שמיות ושאינן שמיות.
עד היום הרבה מאוצר המילים הערבי מכיל מילים כנעניות שהן פחות שכיחות או לא קיימות בעברית, או גרסאות שונות של מילים שקיימות גם בעברית.
המילה "נון" שפירושה "דג" (בעברית בשם האות נו"ן ובצירופים שפמנון, דיונון).
ביוונית, מאידך, השתרשו השמות אירופה (גלגול של ערב, שפירושו בכנענית הוא מערב.
שמה של הנסיכה הפיניקית אירופה שאחיה נקראה קדמוס, כלומר קדם, מזרח).
הרומית הושפעה מן הכנענית לא רק דרך היוונית, אלא גם דרך הפיניקית המאוחרת (הפונית) שדוברה בקרתגו, ששמה אינו אלא גלגול רומי של המילה: "קרת חדשת", קרת חדשה.
גם שם העיר הסמוכה לה עותיקה (Utica) גזור כנראה מהמילה "עתיק".
ההיסטוריונים הרומים מזכירים את מנהיגי העיר בשם "Sufeti Cartaganis", כלומר "שופטי קרת חדשת" (באותו מובן של "שופט" כבספר שופטים), וכן שמות כמו חניבעל ברקא (חנן-בעל ברק), דידו (כנראה כמו השם דוד, כלומר: האהובה), ועוד.
שפות סינו-טיבטיות הן משפחת שפות, הכוללת, בין השאר, את השפות הסיניות, הטיבטית, והבורמזית, ומונות בסך הכל כ-250 שפות במזרח אסיה.
משפחה זו נמצאת במקום השני בדירוג משפחות השפות המדוברות בעולם, אחרי משפחת השפות ההודו-אירופיות, ודוברים אותה 1.2 מיליארד אנשים.
ישנם חוקרים הטוענים כי אין לקשור את הטיבטית-בורמית למשפחת השפות הסיניות.
הם מצביעים על העדר התאמה קולית ומורפולוגית לשונית, ומוכיחים שישנו חומר לקסיקלי רב, כלומר מילים, המושאלות מהסינית לטיבטית-בורמית.
השפות הילידיות של אמריקה הן כלל השפות המדוברות בידי העמים הילידיים שבאמריקה, גרינלנד ואלסקה בקצה הצפוני של היבשות ועד לקצה הדרומי של אמריקה הדרומית.
קבוצת שפות אלו כוללות עשרות רבות משפחות שונות, כמו גם שפות מבודדות ושפות רבות שעוד לא סווגו למשפחה.
השפה המדוברת ביותר מכלל השפות הילידיות באמריקה היא הקצ'ואה עם כ-7 מיליון דוברים ברחבי העולם, אולם מרבית השפות הילידיות הן בסכנת הכחדה או שנכחדו לחלוטין.
קודם למפגש הראשון עם התרבות האירופאית, החל מהמאה ה-11 אז התיישבו נורדים בגרינלנד ולאחר-מכן על ידי כריסטופר קולומבוס במאה ה-15, דוברו ברחבי אמריקה אלפי שפות שונות.
חלקן אף פיתחו כתב, לדוגמה: כתבי המאיה.
לחלק מהשפות היו מיליוני דוברים, דוגמת שפות הנאוואטל והגוארני, ולחלקן מאות בודדות.
לאחר ההתיישבות האירופאית באמריקה, הפכו במהרה השפות האירופאית לשפות השולטות והמדוברות ברחבי היבשת, לעיתים בעקבות מסע מכוון של השלטונות האירופאים להפצת השפות האירופאיות על חשבון השפות הילידיות.
כיום, באף אחת ממדינות אמריקה השפה השלטת אינה שפה ילידית, אם כי במספר מדינות ניתן מעמד רשמי לשפה הילידית.
שפות יוטו-אצטקיות הן משפחה של שפות ילידיות אמריקאיות ובה למעלה מ-30 שפות שונות.
השפות היוטו-אצטקיות מדוברות בין מערב ארצות הברית לבין מקסיקו.
שמה של המשפחה נוצר על מנת להציג את השפה הנומית של נהר קולורדו, או יוטה (Ute), שהיא השפה של האינדיאנים הילידים שמקורם ביוטה, ואת השפה האצטקית המדוברת במקסיקו.
משפחת השפות היוטו-אצטקיות היא אחת ממשפחות השפות הגדולות באמריקה במונחים של מספר דוברי השפה, מספר השפות, והפיזור הגאוגרפי הרחב.
השפה הצפונית ביותר מהמשפחה היא שפת השושוני, אשר מדוברת בצפון ארצות הברית בסלמון, איידהו, ואילו השפה הדרומית ביותר היא שפת הפיפיל, המדוברת באל סלוודור.
מגזין ה-Ethnologue מגדיר את המספר השפות הכולל במשפחה כ-61, ואת סך הדוברים הכולל כ-1,900,412. כ-1.5 מיליון מסך הדוברים הם של שפת ה-נאוואטל האצטקית שמהווים 78.9% מכלל דוברי משפחת השפות היוטו-אצטקיות.
הסיווג הפנימי של המשפחה מחלק לעיתים קרובות את המשפחה לשני ענפים: הפלג הצפוני כולל את כל השפות המדוברות בארצות הברית, והפלג הדרומי הכולל את כל השפות של מקסיקו, למרות שחלוקה זו עדיין נדונה האם היא חלוקה גנטית או חלוקה גאוגרפית.
שפות ואליריאניות הן משפחת שפות בדיונית בסדרת רומני הפנטזיה "שיר של אש ושל קרח" של ג'ורג' ר.
מרטין, ובגרסה הטלוויזיונית "משחקי הכס".
בספרים, ואליריאנית גבוהה והשפות שהתפתחו ממנה הרבה פעמים מאוזכרות, אך לא מפותחות מעבר למילים בודדות.
בשביל סדרת הטלוויזיה, הבלשן דייוויד ג.
פטרסון יצר את השפה ואליריאנית גבוהה, כמו גם השפות הנגזרות ממנה, ואליריאנית אסטפורית וואליריאנית מירינית, בהתבסס על המשפטים הכתובים בספרים.
ואליריאנית, יחד עם דות'ראקית, תוארה כ"שפה הבדיונית הכי משכנעת מאז אלפית".
בעולם של "שיר של אש ושל קרח", ואליריאנית גבוהה היא שפה שדומה בשימושה ללטינית באירופה של ימי הביניים.
בספרים היא מתוארת כשפה שלא משתמשים בה יותר בשביל תקשורת יומיומית, אלא כשפה של למידה וחינוך במשפחות האצולה של ווסטרוז ואסוס, כמו גם הרבה ספרות ושירה שנכתבים בוואליריאנית.
"ניקה דאינריז ג'למזמו הן טרגאריו לנטרוט, הן ואליריו אואפו אנוגאר איסקאן.
ואליריו מוניו אנגוס ניוהיז איסה", שמשמעו "אני דיינריז פרי-סער לבית טארגאריין, דם ואליריה העתיקה.
פטרסון נבחר ליצור את השפות ואליריאנית ודות'ראקית לסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
לפטרסון ניתנה יד חופשית בפיתוח השפות, והוא אמר כי ג'ורג' ר.
מרטין לא הקדיש מחשבה רבה לצד הבלשני של עבודותיו.
הספרים שכבר פורסמו כללו רק מילים בודדות בוואליריאנית גבוהה, כמו "ואלאר מורגהוליס" ("כל האנשים חייבים למות"), "ואלאר דוהאאריס" ("כל האנשים חייבים לשרת") ו"דראקאריס" ("אש דרקונים").
לרומן הבא שיצא לאור, "רוחות החורף", פטרסון סיפק למרטין מילים ואליריאניות נוספות.
פטרסון העיר שהוא רואה בבחירתו של מרטין במילה "דראקאריס" בחירה לא טובה, בגלל הדמיון שלה (ככל הנראה במכוון) למילה הלטינית לדרקון, "Draco".
מאחר שהשפה הלטינית לא קיימת בעולם הבדיוני של "שיר של אש ושל קרח", פטרסון בחר להתייחס לדמיון כמקרי והפך את המילה "דרקאריס" ליחידה לקסיקאלית מופשטת עצמאית - המילה לדרקון בוואליריאנית גבוהה היא "זאלדריזס".
המשפטים "ואלאר מורגהוליס" ו"ואלאר דוהאאריס", לעומת זאת, נהיו הבסיס של המערכת התחבירית בשפה.
מילה נוספת, "טרסי" ("בן"), הוטבעה לכבודו של העוקב ה-3,000 של פטרסון בטוויטר.
פטרסון לא יצר מערכת כתיבה ואליריאנית בזמנו, אלא אמר שהוא חשב "על משהו יותר כמו המערכת המצרית של הירוגליפים - לא בצורה בהכרח, אלא בתפקוד.
למצרים הייתה מערכת אלפאבתית, כמה מערכות מבוססות פונטיקה ולוגוגרפיה, כולן נכתבות אחת על גבי השנייה" בפרק "הדוב והעלמה הטובה" בעונה השלישית, רואים את טאליסה כותבת אות ואליריאנית באלפאבית הלטיני, כי לפי פטרסון, "זה לא היה נראה שווה ליצור מערכת כתיבה שלמה בשביל סצנה קצרה ובודדת".
בתחילת יוני 2013, היו 667 מילים בוואליריאנית גבוהה.
בעולם של הספרים וסדרת הטלוויזיה, בתשע הערים החופשיות של אסוס מדברים ניבים של ואליריאנית גבוהה, המתוארים על ידי הדמות טיריון ב"ריקוד עם דרקונים" כ"לא מאוד שפה, יותר כמו תשעה ניבים שבדרך להפוך לשפות שונות".
בערים של מפרץ העבדים מדברים שפות הנגזרות מוואליריאנית גבוהה יחד עם השפות הגהייסקאריות המקומיות.
פטרסון העיר שכדי לזהות על פי אוצר המילים שפות נגזרות, "אם יש j במקום מוזר, זה כנראה בא ממקור גהייסקארי."
פטרסון תיאר את מערכת היחסים בין ואליריאנית גבוהה והשפות של הערים החופשיות כדומות לזו שבין לטינית ספרותית והשפות הרומאניות או יותר מדויק בין ערבית ספרותית לניבים מודרניים של ערבית, כך שוואליריאנית גבוהה מובנת עם קושי מסוים לדובר של שפה אסואנית מקומית.
השפה הנגזרת הראשונה שהוצגה בסדרה הייתה ואליריאנית אסטפורית, ניב מהעיר אסטפור במפרץ העבדים.
היא הופיעה בפרק "ואלאר דוהאאריס" בעונה השלישית.
פטרסון יצר את השיח על ידי כתיבה ראשונית של הטקסט בוואליריאנית גבוהה, ואז שינויי דקדוק וקול כדי להדגים את השינויים בשפות טבעיות אחרי פרק זמן ארוך.
למשל, ואליריאנית אסטפורית איבדה את כל התנועות הארוכות (שסומנו עם קו מעל האות) ואת רוב הדיפטונגים, כמו למשל ש"בלתי-טמאים" נאמר "דובאוגאדי" בוואליריאנית גבוהה, לעומת "דובוגהד'י" באסטפורית.
באופן דומה, ואליריאנית אסטפורית איבדה את המערכת הדקדוקית של ואליריאנית גבוהה, כך שסדר המילים המועדף בה הוא נושא-פועל-נשוא, וארבעת המגדרים בוואליריאנית גבוהה צומצמו לשניים, עם שני מאמרים מוגדרים: "ג'י" ו"וי".
הטעמה פחות צפויה מוואליריאנית גבוהה, אבל בציוויים המילים מוטעמות במלרע (למשל: "איווטראאה").
ואליריאנית מירינית הופיעה בעונה הרביעית של "משחקי הכס".
כמו ואליריאנית אסטפורית, חסרות בה תנועות ארוכות, כמו גם הצליל /y/.
שפות מאנדה הן משפחת שפות גדולה, של שפות המדוברות במספר מדינות במערב אפריקה על ידי עמי מאנדה וכוללות את השפות מנינקה, מנדינקה, סונינקה, בממבר, קפל, דיולה, בוזו, מנדה, סוזו וואי.
יש במשפחת שפות זו בין 60 ל-75 שפות, המדוברות על ידי 30 עד 40 מיליון איש, בעיקר בבורקינה פאסו, מאלי, סנגל, גמביה, גינאה, גינאה ביסאו, סיירה לאון, ליבריה וחוף השנהב.
באופן מסורתי, שפות המאנדה נחשבו לסניף שונה של משפחת ניג'ר-קונגו, שגם שפות בנטו שייכות אליה, אולם סיווג זה הוא שנוי במחלוקת.
לפי הבלשן ולנטין וידרין, המולדת של שפות מאנדה היא במחצית השנייה של האלף הרביעי לפני הספירה הייתה בדרום סהרה, אי שם לצפון 16° או אפילו 18° של קו הרוחב הצפוני ובין 3° ל־12° אורך מערבי."
ההכרה בקבוצת השפות כמשפחת שפות נעשתה לראשונה בשנת 1854 על ידי זיגיסמונד וילהלם קואל, במחקר השפתי המקיף שלו – .
הוא הזכיר 13 שפות שלדעתו השתייכו למשפחה הסודאנית הצפון מערבית.
בשנת 1901 הבחין מוריס דלפוס בין שתי קבוצות במשפחה זו.
"מנדטאן" קבוצה צפונית, "מנד-פו" קבוצה דרומית.
ההבחנה נעשתה בעיקרון רק מכיוון שהשפות בצפון משתמשות בצירוף tan, בעוד השפות הדרומיות משתמשות בצירוף fu.
בשנת 1924, ציין הבלשן לואי טוקסייה ציין כי ההבחנה אינה מבוססת ויש לפחות תת-קבוצה שלישית שכינה "מנד-בו".
רק ב-1950 תמך אנדרה פרוסט בגישה זו.
בשנת 1958 פרסם וולמרס מאמר בשם "שפות המאנדה", שם חילק את השפות לשלוש קבוצות משנה: צפון-מערב, דרום ומזרח.
מסקנתו התבססה על מחקר לקסיקו-סטטיסטי.
ג'וזף גרינברג עקב אחר ההבחנה הזו בשפות אפריקה (1963).
Long (1971) ו-Gérard Galtier (1980) עוקבים אחר ההבחנה לשלוש קבוצות אך עם הבדלים בולטים.
ההיסטוריון הבלשני Dimmendaal, Gerrit סבור כי שפות המאנדה שייכות למשפחת שפות עצמאית (Dimmendaal 2011).
מנדה אינו חולקת את המורפולוגיה המאפיינת את מרבית משפחת ניג'ר-קונגו, כמו דמיון במערכת שמות העצם.
שפה איות חלופי שם משלו לשפה שם אנונימי שמות אחרים (מבוססי מיקום) שמות אחרים לשפה שם / ים דוברים מיקום (ים) סורקו (נכחד) בוזו (לא מומלץ) סרקאנצ'י סרקווה רוב סורקו מדברים כעת רק על האוזה.
בעיקר במאלי מדינות ניז'ר, קווארה וקבי; דייגים על אגם קאנג'י בוסה בוסה Bìsã́ sg.
בוסנו בוסאגווה, בוסאנס, בוסאנס, בוסנסי 11,000 בניגריה (1952 W&B); 50,000 בניגריה, 50,000 בבנין (UBS 1987) מדינת קווארה ; מדינת ניז'ר, Borgu LGA; מדינת קבבי, בגודו LGA; גם ברפובליקת בנין קינגה קיאנגגניה Kyanggani pl.
) מדינת ניז'ר, Borgu LGA.
אזור ניקי – קנדה, רפובליקת בנין .
בוסנו קאמה, זוגבה, זוגווייה, זוגביה קאיאמה 30–40,000 (הערכה 2004) מדינת קווארה.
עיירה קאיאמה והכפרים הסובבים אותה
בשפות מנדה לא קיימת מערכת של שמות עצם או סיומות מילוליות של לשון מדבק שבהן שפות הבנטו כל כך מפורסמות, ובניגוד לכך יש בהן פועל עומד.
השפות הן טוניות, עם חשיבות בסדר המילים במשפט: נושא - פועל עזר - מושא - פועל - תואר הפועל.
בהיעדר סיומות או תחיליות, נעשה שימוש רב במילות יחס ובכינויי רמז.
משפחת-השפות הניז'ריות-קונגולזיות (קרויה גם שפות ניז'ר–קונגו) היא המשפחה בעלת מספר השפות הגדול ביותר באפריקה, בעלת כ־1,400 שפות נפרדות ומעל 180,000,000 דוברים.
משפחת השפות הזו מחולקת לתשעה ענפים מרכזיים שונים: מאנדה, קורדופניות, אטלנטיות, איג'ויד, קרו, גור, אדמאוה-אובנגי, קוא, ובנו-קונגו.
כמה תכונות המשותפות לשפות הניז'ריות-קונגולזיות הן מערכת סיווג שמות העצם בה אפיקסציה (מוספית) של שם העצם מבדילה בין ערכים שונים (כגון זכר או נקבה, חי או דומם, וכו').
בנוסף, רוב השפות במשפחה זו הן שפות טונאליות, המשתמשות במספר טונים שונים לביטוי אינפורמציה לקסיקלית או דקדוקית (אותה ההבהרה עם טון שונה מקבלת משמעות שונה).
לרוב השפות ישנם בין שניים לחמישה טונים שונים.
מאנדה כולל כ-70 שפות שונות הדבורות על ידי כ־35,000,000 אנשים.
דוגמאות לשפות מאנדה הן במברה, מנינקה, מנדינקה, וג'ולה.
הרכב ההברות בשפות הללו הוא לרוב CV (עיצור אחד ותנועה אחת) ולעיתים CVN (עיצור אחד, תנועה אחת, ועיצור אפי) סדר המילים הנפוץ בשפות אלו הוא נושא–מושא–נשוא (SOV).
הן דבורות בסנגל, בגמביה, בדרום מאוריטניה, בדרום-מערב מאלי, במזרח גינאה, בצפון ובמזרח סיירה לאון, בצפון ליבריה, ובמערב חוף השנהב.
ישנן כ-20 שפות קורדופונית והן דבורות על ידי כ-350,000. דוגמאות לשפות קורדופניות הן קואליב, לומון, קטלה, טירה, וטגוי הן דבורות בהרי הנובה בדרום סודאן
ישנן כ-45 שפות אטלנטיות והן דבורות על ידי 30,000,000 אנשים בסוואנות בין סנגל לסודאן.
דוגמאות לשפות אטלנטיות הן וולוף, פולאר וסרר.
כ-2,000,000 אנשים דוברים שפות איג'ויד באזור הדלתה של נהר הניז'ר.
ענף בעל 24 שפות הדבורות על ידי 3,000,000 אנשים באזור דרום מערב חוף השנהב, ודרום ליבריה.
דוגמאות לשפות קרו הן איזי, קרומן, וגרבו
ענף בעל 85 שפות הדבורות על ידי 20,000,000 אנשים בדרום מזרח מאלי, צפון חוף השנהב, בורקינה פאסו, צפון גאנה, טוגו, ובנין.
דוגמאות לשפות הענף זה הן מור, גורמה, וקבייה
ענף בעל 120 שפות הדבורות על ידי 12,000,000 אנשים, באזור צפון מזרח ניגריה, צפון קמרון, דרום צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צפון קונגו, ומערב דרום סודאן.
שפות אדמאווה-אובנגי הן באנדה, נגבקה, זאנדה, וגבאיה.
ענף זה מכיל 45 שפות הדבורות על ידי 20,000,000 אנשים בחוף השנהב, גאנה, טוגו ובנין.
הענף הגדול ביותר של השפות הניז'ריות-קונגולזיות, המכיל 900 שפות שונות, הדבורות בכל מרכז ודרום אפריקה.
דוגמאות לשפות בנו-קונגו הן יורובה, סוואהילי, ואדו.
השפות הווסקוניות (מלטינית: 'בסקית') הן משפחה משוערת של שפות במערב אירופה, הכוללת את הבסקית ואת השפה האקוויטנית שנכחדה.
שיוכה של אקוויטנית למשפחה זו שנוי במחלוקת בקרב הבלשנים.
מושג השפות הווסקוניות קשור לעיתים קרובות ל של הבלשן הגרמני , שהניח כי אבותיהם של הבסקים התפשטו ברחבי אירופה בסוף תקופת הקרחונים האחרונה כאשר אוכלוסיית הקרו-מניון נכנסו לאירופה והשאירו עקבות בשפות של האוכלוסיות האנושיות הקדומות במערב אירופה.
על השערה זו חולקים מספר בלשנים היסטוריים.
התומכים בהשערתו של תיאו ונמן בנוגע למשפחת השפות הווסקוניות טוענים, כי הבסקית והשפה האקוויטנית הנכחדת הן קרובות משפחה.
תיאוריות בנוגע לקשר אפשרי בין אקוויטנית לבסקית, מציינות שתי השערות מרכזיות:
אקוויטנית היא השפה ממנה התפתחה הבסקית, וכפי שאומר זאת הבלשן לארי טרסק : "אקוויטנית קשורה כל כך לבסקית, שנוכל, למטרות מעשיות, לראות אותה כשפת האם הישירה של הבסקית".
פרוטו-בסקית היפותטית היא שפת האם של השפה האקוויטנית.
נעשו ניסיונות שונים לקשור שפות אחרות, מודרניות או נכחדות, כמו , והשפה ה למשפחת השפות הווסקוניות.
אף אחת מהתיאוריות הללו לא הצליחה לספק הסברים משכנעים, והן נדחו על ידי מרבית הבלשנים הבסקים מהזרם המרכזי.
משפחת השפות הנוסטרטיות (Nostratic languages) היא מאקרו-משפחה היפותטית, הכוללת רבות ממשפחות-השפות של ילידי אירואסיה, על אף שההרכב והמבנה המדויקים שלה משתנים בין דעותיהם של הוגי ההיפותזה.
היא בדרך כלל כוללת את השפות הכרתווליות, ההודו-אירופיות והאורליות; כמה שפות ממשפחת השפות האלטאיות השנויה במחלוקת; השפות האפרו-אסיאתיות המדוברות בצפון אפריקה, בקרן אפריקה, בחצי האי ערב ובמזרח הקרוב, וכן השפות הדראווידיות בתת היבשת ההודית (ואחרים מוסיפים גם את , המחברות בין הודו לרמה האיראנית).
שפת המוצא הקדומה המשוערת של המשפחה הנוסטרטית נקראת פרוטו-נוסטרטית (Proto-Nostratic).
ההנחה היא שפרוטו-נוסטרטית דוברה בין 15,000 ל-12,000 לפני הספירה, בתקופה האפיפלאוליתית, קרוב לסוף עידן הקרח האחרון.
הראשון שכתב על ההיפותזה הנוסטרטית היה הבלשן הולגר פדרסן בראשית המאה העשרים.
את השם "נוסטרטי" גזר ב-1903 מהמילה הלטינית "nostrates", שמשמעותה "בני עמנו, מִשֶלָנו".
ההשערה הורחבה באופן משמעותי בשנות ה-60 של המאה העשרים בידי בלשנים סובייטים, והבולטים בהם ולדיסלב איליץ'-סביטיץ' ואהרן דולגופולסקי.
קבוצת חוקרים זאת כוּנתה "אסכולת מוסקבה" בידי אלן בומהרד (2008, 2011 ו-2014) וזכתה לתשומת לב מחודשת באקדמיה דוברת האנגלית מאז שנות התשעים.
היפותזה זו שנויה במחלוקת, וזוכה לדרגות שונות של קבלה בקרב בלשנים ברחבי העולם – רובם דוחים אותה ביתר תוקף וכן דוחים השערות רבות אחרות על מאקרו-משפחות.
ישנם בלשנים הנוקטים עמדה אַגנוסטית בנושא.
מקבץ דומה של שפות, המשפחה האירו-אסיאתית, הציע ג'וזף גרינברג (2000); זו אומצה בידי מריט רולן, בעוד שבומהרד (2008) מחשיב אותה כמשפחה-בת של המשפחה הנוסטרטית.
ברבע האחרון של המאה ה-19 הציגו בלשנים שונים הצעות שקישרו את השפות ההודו-אירופיות עם משפחות-שפות אחרות כגון הפינו-אוגרית והאלטאית.
השם "נוסטרטית" נגזר מהמילה הלטינית nostrās, שפירושה "בן עמנו/ארצנו, מִשֶלָנו" (ברבים: nostrates) ופדרסן הגדיר אותו כמורכב מאותן משפחות-שפה הקשורות להודו-אירופיות.
מריט רולן ציין כי הגדרה זו אינה טקסונומית למהדרין, אלא אמורפית, כיוון שישנן דרגות שונות של קשר, רחוק או קרוב יותר.
יתרה מכך, כמה בלשנים שקיבלו באופן כללי את המונח (כמו גרינברג ורולן עצמו) מתחו ביקורת על השם "נוסטרטי" כאתנוצנטרי, ומרטין ברנל תיאר את המונח כבעל טעם רע ואמר שמשתמע ממנו שדוברי שפות ממשפחות אחרות מוּדרים מהדיון האקדמי.
מנגד, ניתן לטעון כי המושג מתעלה מעל כל השתייכות אתנוצנטרית, (ואכן, הנרי סוויט, בן זמנו של פדרסן, ייחס חלק מהתנגדותם של מומחי השפות ההודו-אירופיות להיפותזות של קשרים גנטיים רחבים יותר – כ"דעה קדומה נגד הורדתה [של ההודו-אירופית] מכס הבידוד הגאה וקישורה לשפות הגזעים הצהובים".)
שמות אחרים שהוצעו עבור משפחת-העל הענקית לא הגיעו לכדי אותו היקף דיון נרחב.
שם כזה לדוגמה היה "מיטיאן" Mitian, שנוצר מחיבור כינויי הגוף הראשון (mi "אני") והשני (ti "אתכם/אתכן"), המשוחזרים לפרוטו-שפה הנוסטרטית הקדומה, כיוון שהם משותפים לשפות כה רבות בקבוצת-העל הזו.
תומך מוקדם בהיפותזה הנוסטרטית היה הבלשן הצרפתי אלבר קוני, שהיה ידוע בתרומתו בפיתוח תאוריית העיצורים הלועיים שמסבירה את הקשרים המוקדמים במשפחת השפות ההודות-אירופיות.
קוני פרסם את עבודתו "מחקרים בתנועתיוּת, עיצוריוּת והיווצרות שורשים ב'נוסטרטית', האב הקדמון של ההודו-אירופית ושל החמית-שמית" (Recherches sur le vocalisme, le consonantisme et la formation des racines en 'Nostratique', Ancêtre de l'indo-européen et du chamito-sémitique) ב-1943. על אף שקוני היה מוערך מאוד כבלשן, עבודתו זו על נוסטרטית התקבלה באופן פושר.
בעוד ההשערה הנוסטרטית של פדרסן לא התקדמה משמעותית בעולם המערבי, בברית המועצות היא הפכה לפופולרית למדי.
ולדיסלב איליץ'-סביטיץ' ואהרן דולגופולסקי, שבתחילה עבדו עצמאית ובנפרד, הרחיבו את הגרסה הראשונה של ההיפותזה הנוסטרטית במהלך שנות השישים, והכלילו בה משפחות-שפות נוספות.
איליץ'-סביטיץ' גם חיבר את המילון הראשון לנוסטרטית.
מקור עיקרי לפריטים במילון של איליץ'-סביטיץ' היה עבודתו הקודמת של אלפרדו טרומבטי (1866–1929), בלשן איטלקי שפיתח מערכת למיון כל שפות העולם, אשר הושמץ באותה תקופה וכמעט כל הבלשנים התעלמו ממנו.
בזמנו של טרומבטי, התפיסה הנרחבת לגבי מיון שפות הייתה שההוכחה הבטוחה לקשר גנטי היא דמיון במערכות הנטייה בַשפות.
לאחר מכן, ההשקפה שהפכה למקובלת הייתה שהשיטה ההשוואתית – שקודם לכן שימשה כאמצעי ללימוד שפות שכבר ידועות כקשורות זו לזו, וללא כל התייחסות למיון שלהן – היא האמצעי היעיל ביותר לבסס קשר גנטי.
אך עם הזמן נוצרה גישה קשוחה שמאמינה בשיטה ההשוואתית כהלגיטימי היחיד למיון שפות.
נקודת מוצא זו הייתה בסיסית להשקפתם של הנוסטרטים החדשים.
אף על פי שאיליץ-סביטיץ' אימץ רבות מהאטימולוגיות של טרומבטי, הוא ביקש לאמת אותן על ידי השוואה באופן שיטתי של מערכות הצלילים של השפות המטופלות.
ב-2008 התרחשו כמה אירועים מהותיים במחקרים הנוסטרטיים: ראשית, המילון הנוסטרטי של דולגופולסקי בגרסתו האחרונה הועלה לאינטרנט; אלן בומהרד פרסם טיפול מקיף בנושא בספריו, "שחזור של פרוטו-נוסטרטית", בשני כרכים; וכן הוקם אתר האינטרנט "נוסטרטיקה" (Nostratica), שאליו הועלו טקסטים חשובים במחקרים הנוסטרטיים, אך כבר אינו פעיל.
עוד אירוע משמעותי היה שבומהרד פרסם סקירה ביקורתית על המילון של דולגופולסקי, וטען בה כי יש לכלול רק את האטימולוגיות הנוסטרטיות החזקות ביותר, בניגוד לגישתו המרחיבה יותר של דולגופולסקי, המעדיפה לכלול אטימולוגיות רבות אפשריות אך לא ודאיות.
בתחילת 2014 פרסם אלן בומהרד את הספר האחרון שלו בנושא השפות הנוסטרטיות, "מבוא מקיף לבלשנות נוסטרטית השוואתית (A Comprehensive Introduction to Nostratic Comparative Linguistics).
חוקרי הנוסטרטית מסכימים על גרעין משותף של משפחות-שפה הכלולות במשפחת-העל הנוסטרטית, אך חלוקים לגבי שילוב משפחות נוספות מעבר לגרעין זה.
שלוש הקבוצות המקובלות פה אחד בקרב חוקרי הנוסטרטית הן השפות ההודו-אירופיות, השפות האורליות והשפות האלטאיות; אף שקיומה של המשפחה האלטאית שנוי במחלוקת בקרב בלשני העולם, היא נלקחת כמובנת מאליה על ידי הנוסטרטים.
כמעט כולם כוללים גם את משפחות-השפות הכרתווליות והדראווידיות.
בעקבותיהם של פדרסן, איליץ'-סביטיץ' ודולגופולסקי, מרבית תומכי התיאוריה הנוסטרטית כוללים את המשפחה האפרו-אסיאתית, אם כי ביקורות שהשמיעו ג'וזף גרינברג ואחרים מסוף שנות השמונים ואילך סברו כי יש להעריך זאת מחדש.
להלן מקבץ מייצג למדי של משפחות-השפה הנכללות במשפחת-העל הנוסטרטית, על פי סדר גאוגרפי גס (ובסדר הסתעפות פילוגנטי משוער, בעקבות סטארוסטין):
השפות האלטאיות כמשפחה, או בנפרד:
יש הכוללים במשפחה הנוסטרטית גם את שומרית ואטרוסקית, הנחשבות בדרך כלל כשפות מבודדות.
אחרים, לעומת זאת, מחשיבים אחת מהן או את שתיהן כחברות במאקרו-משפחה אפשרית אחרת, "שפות דֶנֶה-קווקז".
שפה מבודדת אחרת, עילמית, מופיעה גם היא כנוסטרטית בכמה הצעות-מיון.
היא מקובצת לעיתים קרובות יחד עם השפות הדראווידיות כמשפחה ה"עילמו-דראווידית".
ב-1987 הציע ג'וזף גרינברג מאקרו-משפחה דומה, שהוא כינה "אֵירָאסיאתית" (Eurasiatic).
היא כוללת בה את אותן משפחות-הליבה ה"יוראלטאיות" (Euraltaic) – הודו-אירופית, אוראלית ואלטאית – אך אינה כוללת חלק מהמשפחות המפורטות לעיל, בעיקר האפרו-אסיאתית.
בערך באותה תקופה חוקרי נוסטרטית רוסים, ובולט בהם סרגיי סטארוסטין, ניסחו גרסה מתוקנת של המשפחה הנוסטרטית, שהייתה מעט נרחבת יותר מזו של גרינברג, אך כמוהו לא כללו בה את האפרו-אסיאתית.
החל בשנות האלפיים המוקדמות, עלתה הסכמה בקרב תומכי ההיפותזה הנוסטרטית.
גרינברג למעשה הסכים עם התפיסה הנוסטרטית, אף על פי שהדגיש הבחה פנימית עמוקה בין ה"שכבה" הצפונית שלו (האירו-אסיאתית שלו) ל"שכבה" הדרומית (ובמרכזה האפרו-אסיאתיות והדראווידיות).
חוקר הנוסטרטית האמריקאי אלן בומהרד רואה באֵירָאסיאתית ענף של נוסטרטית, לצד ענפים אחים אחרים: כרתוולית, אפרו-אסיאתית ועילמו-דראווידית.
באופן דומה, גאורגי סטארוסטין (2002) הגיע למקבץ כולל משולש: הוא רואה באפרו-אסיאתית, בנוסטרטית ובעילמית ענפים אחים שווי-מרחק זה מזה, הקרובים זה לזה יותר מאשר לכל משפחה אחרת.
האסכולה של סרגיי סטארוסטין כללה כעת שוב את האפרו-אסיאתית תחת המשפחה הנוסטרטית בהגדרתה הנרחבת, תוך שהיא שומרת את המונח "איראסיאתית" לתת-המקבץ הצר יותר הכולל את יתר חלקי משפחת-העל.
אם כן, ההצעות האחרונות נבדלות בעיקר בנקודה היכן הן ממקמות בדיוק את המשפחות הכרתווליות והדראווידיות.
לפי גרינברג, המשפחה ה"איראסיאתית" ומשפחת שפות "אמרינד" מהוות צומת באילן היוחסין הגנטי, שכן הן קרובות זו לזו יותר מאשר ל"משפחות האחרות של העולם הישן".
ישנן מספר היפותזות אשר מכלילות את הנוסטרטית בתוך "על-מערכה" (mega-phylum) לשונית אף יותר נרחבת, המכונה לפעמים "בורֵיאָן" (מלשון "צפוניות"), וגם כוללת את משפחת-העל "דֶנֶה-קווקז" ואולי את שפות "אמרינד" ואת השפות ה"אוסטריות" (Austric).
ראשי התיבות סקא"ן (SCAN) ניתנו למקבץ הכולל את שפות "סינו-קווקז", "אמרינד" ונוסטרטית.
המולדת המקורית של נוסטרטית ובידולה
אלן בומהרד וקולין רנפרו (Renfrew) מסכימים באופן כללי עם המסקנות המוקדמות של איליץ'-סביטיץ' ושל דולגופולסקי בחיפושם אחר המולדת המקורית (אוּרהיימַט, Urheimat בגרמנית) של דוברי פרוטו-נוסטרטית, במהלך תקופת האבן התיכונה (או האפיפלאוליתית) באזור הסהר הפורה, השלב שקדם מיד לתקופה הנאוליתית והיה המעבר אליה.
כשמביטים בכלל האלמנטים התרבותיים של תקופה זו, בולטים במיוחד שני רְצפים של ממצאים ארכאולוגיים שעשויים להתאים לדוברי הנוסטרטית הקדומים או לאבותיהם המיידיים.
שתי ההיפותזות הללו ממקמות את הפרוטו-נוסטרטית באזור הסהר הפורה, בערך בסוף תקופת הקרח האחרונה.
הרצף הארכאולוגי הראשון מהשניים מתמקד באזור הלבנט.
שתי התרבויות הרחיבו את השפעתן מחוץ לאזוריהן, אל דרום אנטוליה.
האפשרות השנייה לתרבות הקשורה למשפחה הנוסטרטית היא תרבות זַרְזיאן (12,400–8,500 לפנה"ס) בהרי זגרוס, שהשתרעה צפונה לכיוון קוֹהיסְטאן בקווקז ומזרחה לתוך איראן.
ועוד יותר מזרחה, תרבות היסאר (בהודו) נחשבת לסמן המזוליתי המקדים לתרבות קֶלְטִימִינָר (5,500 עד 3,500 לפנה"ס) בערבות קירגיזסטן.
ב-1969 פרסם קנט פלאנרי את התיאוריה שלו על תקופת "מהפכת המנעד הרחב", ובה טען שטרם התקופה הנאוליתית, התרחש מעבר מהיר של האנושות לשימוש בצמחים ובחיות מגוונים הרבה יותר, תוך שימוש במיקרוליתים, בחץ וקשת וביות הכלבים הראשונים.
הוצע כי ייתכן שמהפכה זו הייתה ה"מנוע" התרבותי שהוביל להתרחבות התרבויות הללו.
אין ספק, שהתרבויות אשר ממצאים להן הופיעו באתרים האלה – מערת פרנכתי באגן הים האגאי (יוון), אתר לֶפֶּנְסְקי וִיר בבלקן (סרביה), ומוּרזָק-קוֹבָּה (9100–8000 לפנה"ס) וגְרֶבֶּנְקִי (8500–7000 לפנה"ס) בערבות אוקראינה – כולן הציגו עדויות לשינויי התרבות.
יש אקדמאים הסוברים, כי התרבות הכֶּבָּארית נגזרה מהתקופה הפלאוליתית העליונה בלֶבנט, שם התחיל האלמנט המיקרוליתי, אף כי תרבויות מיקרוליתיות נמצאו קודם לכן באפריקה.
שיטת הליטוש "אושטטה" היא מאפיין גם של התרבות האחמרית המאוחרת בתקופה הפלאוליתית העליונה, ואולי אינה מעידה על השפעה אפריקאית.
להלן יובא פירוט בלשני של השחזור של השפה-האם של משפחת-העל הנוסטרטית, דהיינו פרוטו-נוסטרטית.
הנתונים לקוחים מעבודותיהם של קייזר ושֶבוֹרוֹשְקין (1988) ושל בֶּנְגְסוֹן (1998) ומתועתקים באלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA.
בטבלאות להלן מפורטות הפונמות (הצלילים המבחינים) המשוחזרות בשפה הפרוטו-נוסטרטית (קייזר ושבורושקין 1988).
בומהרד (2008), אשר נסמך יותר על אפרו-אסיאתית ועל דראווידית מאשר על אוּרלית (וכמוהו יתר חברי "אסכולת מוסקבה"), משחזר מערכת תנועות שונה, עם שלושת זוגות התנועות , בנוסף לתנועות העצמאיות /i/, /o/ ו-/u/.
שלושת זוגות התנועות נועדו לייצג את הגיוון הצלילי התת-פונמי, אשר בין היתר מתבטא בכמה מקרי הדרגתיות התנועה (אבלאוט) ובדפוסי הרמוניית תנועות שנמצאות בחלק מהשפות-הבּנות.
העיצורים המשוחזרים בפרוטו-נוסטרטית מוצגים בטבלה להלן.
כל הבחנה מוגדרת כמַבְדֶלֶת (ניגודית, מינימלית) על ידי הנוסטרטים שמשחזרים אותם.
דו-שפתיים מכתשיים או שיניים מכתשיים-חכיים בתר-מכתשיים חִכִּיים וילוניים ענבליים לועיים סדקיים מרכזיים צִדִיים סותמים מסודקים בלתי-קוליים קוליים מחוככים מסודקים בלתי-קוליים קוליים חוככים בלתי-קוליים קוליים אפיים רוטטים מקורבים
קדמיות מרכזיות אחוריות סגורות • אמצעיות כמעט-פתוחות פתוחות
קשרי צלילים בין משפחות-השפות הכלולות בנוסטרטית
הטבלה הבאה מציגה את קשרי-הצלילים המשוערים בין משפחות-השפה הכלולות במשפחת-העל הנוסטרטית, ומורכבת מנתונים של קייזר ושבורושקין (1988) ושל סטארוסטין.
בכדי לתקן את החריגה הזו, בלשנים כמו מָנאסְטֵר רֳאמֵר ובומהרד הציעו למתוח קשר בין העיצורים הבלתי-קוליים והמסודקים בנוסטרטית לבין העיצורים בפה"א, כפי המוצג בטבלה.
שיטת התעתיק: כיוון שבלשנים העובדים על פרוטו-הודו-אירופית, על פרוטו-אורלית ועל פרוטו-דראווידית אינם משתמשים בדרך כלל באלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA), הנתונים שלהם המופיעים במשבצות אלה בטבלה כאן ניתנים גם הם, כאשר האותיות שלהם שונות מאותיות ה-IPA.
אותיות ה-IPA נכתבות כאן בין לוכסנים, כי זהו תעתיק פונמי.
הערכים המדויקים של הפונמה "p₁*" בפרוטו-אפרו-אסיאתית ובפרוטו-דראווידית אינם ידועים.
הסימן קבוצה ריקה "∅" מציין כי הצליל נעלם ולא הותיר עקבות.
מקפים מסמנים התפתחויות שונות בתחילת מילה ובתוך מילה; מעולם לא הופיעו עיצורים בסופן של מילות שורש.
(המשבצות הריקות בטבלה נובעות מכך שרשימת הקשרים בין העיצורים המחוככים והחוככים של סטארוסטין לא מזכירה את אפרו-אסיאתית ולא את דראווידית, וקייזר ושבורושקין לא מציינים את הצלילים האלה הרבה.)
שימו לב, כי קיימים כמה שחזורים שונים זה מזה של פרוטו-אפרו-אסיאתית .
על השחזור הנמצא בשימוש כאן נטען שהוא מבוסס מדי על פרוטו-שמית (יעקובוביץ' 1998).
בדומה לכך, מאמרם של קייזר ושבורושקין קודם בהרבה ל"מילון האטימולוגי של השפות האלטאיות" של סטארוסטין ועמיתים (2003; ראו את הערך על שפות אלטאיות) ועל כן הוא מניח מערכת פונולוגית שונה במקצת עבור פרוטו-אלטאית.
כיוון שאלמנטים דקדוקיים מושאלים פחות בקלות מאשר מילים, דמיון דקדוקי בין שפות נחשב בדרך כלל ראיה חזקה יותר לקשר גנטי ביניהן מאשר דמיון באוצר המילים.
קייזר ושֶבוֹרושקין (1988) הציעו את הקשרים הבאים (אשר שונו מעט כדי לייצג את השחזור של פרוטו-אלטאית בידי סטארוסטין ועמיתים [2003]).
הסימן /N/ מייצג עיצור אפּי כלשהו.
הסימן /V/ מייצג תנועה כלשהי.
(הערות האזהרה שנכתבו לעיל בנושא אפרו-אסיאתיות ודראווידית חלות גם להלן.)
פרוטו-נוסטרטית פרוטו-הודו-אירופית פרוטו-כרתוולית פרוטו-אוּרלית פרוטו-אלטאית פרוטו-דראווידית פרוטו-אפרו-אסיאתית מוספיות שמניות /na/ "במקור מילית לוקטיבית" /en/
בנוסף, קייזר ושבורושקין כתבו את הדברים הבאים לגבי הדקדוק של פרוטו-נוסטרטית (שתי כוכביות מסמלות שחזורים המבוססים על שחזורים; פורמט הציטוט שוּנָה):הפועל עמד בסוף המשפט (סדר מילים של נושא–פועל SV ונושא–פועל–מושא SOV).
הגוף הראשון נוצר על ידי הוספת כינוי הגוף הראשון mi** לפועל; בדומה, כינוי הגוף השני נוצר על ידי הוספת ti**.