tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן דנו טליס, ג'וש מבין שעליו להשתמש בארבע חרבות הכוח כדי לתעל את האנרגיות ששוחררו, הוא נזכר במה שדי אמר לו, ללכת בעקבות ליבו, הוא מסדר את החרבות בסדר מסוים וכל החרבות מתחברות לקרס אחד שמתחבר לידו השמאלית ומשמיד את דנו טליס, באותו רגע מגלים שג'וש הוא בעצם מרתיו.
בסוף הספר ניקולס ופרנל כמעט מתים לאחר שהשמידו את כל המפלצות על אלקטרז כשלפתע מופיע מולם מרתיו, שניהם מבינים שזהו ג'וש והוא לוקח אותם איתו לפריז ביתם.
בפרק שלאחר מכן קוראים מכתב שג'וש שלח לסופי שבו הוא מספר לה על ההרפתקאות שלו והעולם שבנה, שהוא בעצם אותו עולם שאליו נכנסו סקתך וז'אן בהתחלה.
ג'וש אומר לה שאם היא זקוקה לו שתסתכל במראה ותקרא לו 3 פעמים בשם מרתיו, הוא גם מספר לה על חתונתם של ניטן ואיפה ושהזוג פלמל מוסרים לה את אהבתם.
האשליה הוא מחזה קומי, פרי עטו של פייר קורניי, שנכתב ב-1636. הוא מקדים בהרבה את זמנו בשימושו במטא-תיאטרון הצגה בתוך הצגה.
הוא הועלה לראשונה בתיאטרון הוטל דה בורגון בשנת 1636 וראה אור בשנת 1639.
קורניי כתב את "האשליה" בגיל 29, כשמאחוריו שבעה מחזות.
"האשליה" מסמן נקודת מפנה בקריירה שלו.
ניתן להחשיב אותו כסופה של תקופת התלמדותו במהלכה הסופר הדגים את מיומנותו הספרותית.
ביצירה זו, קורניי משתמש בכל הסוגות התיאטרוניות: המערכה הראשונה היא פרולוג ששואב השראה מסגנון הפסטוראלה (של חיי רועים), ושלוש המערכות הבאות הן קומדיה בלתי מושלמת כשבמרכזה הדמות הפארסית מטמור.
המערכות הרביעית והחמישית מתפתחות לטרגיקומדיה עם תמונות של קרב, מאסר ואפילו מוות.
מכאן ש"האשליה" הוא מעין סיכום של העולם התיאטרוני, וניתן להבין מן המחזה שקורניי מפגין את בקיאותו בתיאטרון כמכלול.
המערכה הראשונה נפתחת בכניסה למערה של פרידמון ודוראנט המנסים לגלות את הסיבה להיעלמותו של קלינדור, בנו של פרידמון.
דוראנט מעוניין להציג את פרידמון בפני הקוסם, שיכול לעזור להם.
קוסם, אלקנדר, מנסה לברר את הסיבות המדויקות שבגללן פרידמון הגיע אליו ומספר לפרידמון שבנו חי ושהוא יכול להראות לו את בנו בחיזיון.
לאחר שדוראנט עוזב, אלקנדר מספר לפרידמון שבנו חי חיים פִּיקָרֶסְקים מאז היעלמותו ושהוא כעת משרתו של סרן באזור בורדו.
בתחילת המערכה השנייה, אלקנדר ופרידמון מתבוננים במתקנו של הקוסם ורואים את קלינדור ואדונו מטמור.
קלינדור מאזין למטמור מתרברב בהישגיו האדירים בעודו ממתין לבואה של איזבל, שמופיעה מלווה במשרתת שלה.
קלינדור ומטמור מתחבאים; ואדרסט ניגש לאיזבל.
היא מסרבת לו, אבל הדבר אינו מונע ממנו מלבקש מאביה את ידה.
אחרי שהוא עוזב, מטמור וקלינדור יוצאים ממחבואם ומטמור עוזב כשמגיע שליח ומודיע לו שיש לו עניינים דחופים במקום אחר.
איזבל נותרת לבדה עם קלינדור ואומרת לו שהיא אוהבת אותו.
גם קלינדור עוזב, ואדרסט מתחיל לחשוד שקלינדור הוא יריבו.
ליז, המשרתת שלאיזבל, מספרת לאדרסט שעליו ללכת ולרגל אחרי שניהם.
כשהיא נותרת לבדה, ליז חושפת שהיא מאוהבת בקלינדור ומקווה לנקום בגבירתה כיוון שהיא סירבה לאדרסט.
אלקנדר מנסה להבטיח לפרידמון שבנו חי ובריא.
המערכה השלישית נפתחת בז'רונט, אביה של איזבל, שגוער בה ורוצה להשיא אותה לאדרסט.
בהיותו לבדו, הוא מחליט לכפות עליה את רצונו.
הוא משחרר את מטמור, שנשבע לנקום.
ליז מופיעה וקלינדור מנסה לפתות אותה, כשהוא מעמיד פנים שהוא אוהב את איזבל רק בשל כספה.
הוא עוזב, וליז מהססת לפני שהיא ממשיכה במזימתה נגד האוהבים.
מטמור מגיע ומתחבא כשאיזבל וקלינדור מגיעים.
קלינדור ואיזבל מנסה להתנשק, ואדרסט מגיע עם ז'רונט ומשרתיו.
מטמור בורח, קלינדור תוקף את אדרסט, אולם אדרסט תוקף בחזרה.
בסיום המערכה פרידמון מאמין שבנו מת.
המערכה הרביעית נפתחת במונולוג הטרגי של איזבל.
אדרסט מת, קלינדור נפגע ונידון למוות.
ליז מעודדת אותה ואומרת לה שהיא וקלינדור יוכלו לברוח בלילה עם ליזהף בסיוע הסוהר, אותו ליז פיתתה.
איזבל הולכת לארוז את חפציה.
איזבל נתקלת במטמור שמתחבא מזה מספר ימים.
היא וליז מלגלגות עליו ומבריחות אותו.
הסוהר מגיע ומודיע להן שהכול מוכן.
הם משחררים את קלינדור מהכלא.
אלקנדר מבטיח לפרידמון שארבעתם ימצאו הון גדול.
אלקנדר מבקש מפרידמון להישאר קרוב אליו, כשהגיבורים הצעירים מגיעים, כשהם נראים אחרת לגמרי.
איזבל נראית בלילה, לבושה כנסיכה בארמון ומספרת לליז שבעלה נפגש בלילה לתנות אהבים עם הנסיכה רוזין.
קלינדור מגיע, וחושב בטעות שרוזין היא איזבל, מכריז על אהבתו לה.
איזבל גוערת בו על חוסר נאמנותו ומזכירה לו שהיא עזבה הכול כדי לחיות איתו.
קלינדור מבטיח לה שהוא אוהב אותה, אולם איזבל מאיימת בהתאבדות.
לפתע, אנשיו של הנסיך פלורילם נכנסים והורגים את רוזין וקלינדור.
איזבל נלקחת לנסיך, שמאוהב בה.
פרידמון מקונן, בעוד אלקנדר צוחק ומספר לו שקלינדור והדמויות האחרות חיות.
קלינדור והאנשים האחרים שראה בחיזיון הם שחקנים ומה שפרידמון ראה היה הופעתם במערכה האחרונה של טרגדיה.
המחזה מסתיים כשאלקנדר מתנצל ומתאר את המעלות של להיות שחקן.
פרידמון – אביו של קלינדור
המזכיר – משרתו של אלקנדר
דוראנט – חברו של פרידמון
קלינדור – בנו של פרידמון, אהובה של איזבל
איזבל – אהובתו של קלינדור
ז'רונט – אביה של איזבל
ליז – המשרתת של איזבל, מאוהבת בקלינדור
פלורילם – בעלה של רוזין
"האשליה" מציג את הרעיון של תיאטרון בתוך תיאטרון בכמה רבדים:
רובד ראשון הוא המחזה בכללותו העוסק בקונפליקטים, תסבוכות והתרתן.
הרובד השני הוא זירת ההתרחשות בין אלקנדר ופרידמון, שהם שחקנים וצופים בעת ובעונה אחת.
הרובד השלישי הוא זה של האוהבים הצעירים, קלינדור ואיזבל והרפתקאותיהם.
הרובד הרביעי הוא זה של המחזה שמבוצע בידי קלינדור ואיזבל במערכה האחרונה.
המבנה המורכב של המחזה, מבוסס על מיז-אנ-אבים והמחזה מכוון לבלבל את הקורא.
משחק האשליות נמצא ברעיון מסגנון הבארוק שהחיים הם תיאטרון; וקורניי מנצל את הרעיון בכך שהוא מערבב את החיים האמיתיים של קלינדור בתפקיד אותו הוא משחק.
התחפשות ושינוי זהות הם מרכיבים מסגנון הבארוק בהם המחזה משתמש.
ניתן לפרש את המערה כמטפורה לתיאטרון ולצופים.
הליניאריות של הסיפור נשברת מספר פעמים, וחריגות רבות מפריעות לפעולות שחופפות ולעיתים אינן שלמות.
הסיפור העיקרי נשזר בעלילות משנה רבות.
חוסר העקביות של העלילה מועצמת על ידי חוסר העקביות באהבת הדמויות.
חוסר יציבות נוכחת שוב בסיום כשפרידמון והקורא אינם יכולים להבחין בין מציאות ובדיה.
נראה שקורניי התעלם משלוש האחדויות של התיאטרון הקלאסי:
התסבוכת בעלילה נשברת באיחוד הפעולה.
שנתיים חולפות בין סיום המערכה הרביעית לבין התחלת מערכה חמישית, מה ששובר את אחדות הזמן.
אחדות המקום מוטלת בספק: המערכה הראשונה מתרחשת במערה של אלקנדר בטוּרֵן, שלוש המערכות האמצעיות מתרחשות בבורדו והמערכה האחרונה מתרחשת בפריז.
"האשליה" נכתב בתקופת המעבר מעידן הבארוק לעידן הנאו-קלאסי וניתן לראות בזאת הן כמחווה לתיאטרון הבארוק ואולי גם כסאטירה עליו.
אף על פי שעיקר המחזה מבוסס על תיאטרון הבארוק, נדמה שקטעים מסוימים נכתבו בהתאם לעקרונות המסורתיים של הטרגדיה הקלאסית.
למרות העלילה הקלילה של סיפורי האוהבים, נושא המוות עולה פעמים אחדות.
מותו המדומה של קלינדור הוא שמביא את המחזה לאווירת טרגדיה; כמו פרידמון, הצופה עומד בפני רגשות של אימה ורחמים שהם שתי הרגשות התיאטרליים החשובים ביותר לפי אריסטו.
אולם, שני הקטעים הקלאסיים ביותר מטבעם הם המונולוגים ש איזבל (במערכה הרביעית, תמונה ראשונה) ושל קלינדור (במערכה הרביעית, תמונה שביעית.
איזבל שמאוכזבת מפסק דין המוות שהוטל על אהובה, מדמיינת את מותה שלה כמו גיבורה בטרגדיה.
יתרה מכך, אין היא מרוצה מכך שתלך אחרי קלינדור למותו, היא גם מקווה להעניש את אביו.
באשר לקלינדור, הוא משתמש בזכרונו מאיזבל כאמצעי להתגבר על פחדו מפני המוות.
לרגע אחד הוא מתמלא ביאוש, אולם בסופו של דבר, האהבה מאפשרת לו להתגבר על פחדו מפני המוות.
הקומדיה דל'ארטה היא מקור עיקרי לתיאטרון בן המאה ה-17, בכך שהיא מצרפת טכניקות פופולריות עם התפתחות אסתטית של הרנסאנס האיטלקי.
הקומדיה דל'ארטה עוסקת בעיקר במיומנות המילולית והגופנית של השחקנים ומסתמכת הרבה מאוד עם אימפרוביזציה.
דמותו של מטמור שאולה ישירות ממסורת זו כמו גם מהעמדתם זו בצד זו של הדמויות ממעמדות חברתיים שונים.
ניתן להשוות את מטמור לסגנרל, משרתו של דון חואן.
תיאטרון הפאסטורלה מתרחש במקום אידיאלי לפי המודל העתיק של ארקדיה.
המערכה הראשונה של "האשליה" שואלת מספר מרכיבים מהפסטוראלה, בכללם המערה והקוסם.
ה"טרגיקומדיה" משתמשת בגיבורים שהם קרובים יחסית לחיי היומיום שמתעמתים עם מצבים בהם רגשותיהם יכולים להפריע להם לפעול.
עירוב המוות (טרגדיה) והנישואין (קומדיה) הוא אחד מהביטויים של זה.
המחזה זכה לפופולריות בשנים האחרונות, מאחר שטוני קושנר עיבד אותו למחזה The Illusion (האשליה).
הקומדי פראנסז העלתה עיבוד מודרני על ידי הבמאי והשחקן מתייה אמלריק.
הצגת הבכורה של הסרט התקיימה בטלוויזיה הצרפתית ב-2010. בין השינויים, מטמור נהפך למעצב משחק פעולה ממוחשב, כשהמערכה האחרונה מתרחשת במועדון לילה.
תרגומו של רנג'יט בולט הומחז ושודר בערוץ 3 של רדיו BBC ב-25 בספטמבר 2011, בבימויו של פיטר קבאנה, עם מוזיקה מקורית שהלחינו וביצעו ראסל טיילור וסטיבן קוק.
צוות השחקנים כלל את ריצ'רד ג'ונסון בתפקיד אלקנדר, מייקל מלוני בתפקיד קלינדור, ג'ון סשנס בתפקיד מטמור, האטי מורהאן בתפקיד איזבל, בנג'מין ויטרו בתפקיד ז'רונט, פיפ טורנס בתפקיד אדרסט, רוזי פלינר בתפקיד ליז, פול מוריארטי בתפקיד פרידמון, סיימון באב בתפקיד דוראנט וויקטוריה אינז-הארדי בתפקיד הקיסרית/הנסיכה.
ב-2012, עיבוד חדש של המחזה עלה בסנט מרק בעיר ניו יורק.
הבמאי והמעבד היה קווין ג'ויס והוא העביר את זירת העלילה מצרפת של המאה ה-17 ללואיזיאנה של ראשית המאה העשרים.
תפקידו של אלקנדר נכתב מחדש עבור אישה על פי דמותה של כוהנת הוודו מארי לאבו (Laveau).
רסמוסן, מעצבי התפאורה ג'סטין ווסט, מצי (Matsy) סטינסטון, ג'ורג' שולס רובסון ה-5, וינסנט קביילו ובריאן מקמנימון, כוראוגרף הקרבות היה בריאן ווטרס.
תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 2003
משתתפים: יהויכין פרידלנדר – פרידמון, אבינעם מור-חיים – המזכיר, ניר רון - אלקנדר, יוסי עיני - קליסטו/קלינדור/תאוגנס, רותי בורנשטיין – מליבאה/איזבל/היפוליטה, ליליאן ברטו/פלורנס בלוך – אליסיה/ליז/קלרינה, יואב היימן – פלריבו/אדרסט/הנסיך פלורילם, אריה צ'רנר - מטמור.
האשליה הוא סרט מתח-שוד אמריקאי שביים הבמאי הצרפתי לואי לטריה, ומככבים בו ג'סי אייזנברג, מארק רופאלו, וודי הארלסון, דייב פרנקו, איילה פישר, מורגן פרימן ומייקל קיין.
הסרט, אשר יצא לאקרנים ב-2013, הפך לשובר קופות חרף ביקורות פושרות, והרוויח למעלה מ-300 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 75 מיליון דולר.
ארבעה קוסמים מתחומים שונים של אמנות האשליה מופגשים בנסיבות מסתוריות, שעיקרם הוא חלוקת קלפי טארוט לכל אחד מהם.
דניאל אטלס (אייזנברג) הוא אמן אשליות; הנלי ריבס (פישר) היא אמנית בריחה; מריט מק'קיני (הארלסון) הוא מנטליסט; וג'ק ויילדר (פרנקו), קוסם-רחוב, כייס לעת מצוא.
שנה לאחר מכן הם מעלים מופע תחת השם "ארבעת הפרשים" ובמהלך המופע הענק בלאס וגאס, הם מעלים מתנדב צרפתי בשם אטיין פורסייה מהקהל אל הבמה, משגרים אותו אל כספת בנק בבנק קרדיט רפובליקן בפריז, ומביאים את כל הכסף בחזרה אל האולם בלאס וגאס, בו הוא נושר על הקהל.
בעת המופע החבורה מוצאת זמן להודות לספונסר שלהם, איש העסקים ארתור טרסלר.
לאחר שמתברר כי סכום של שלושה מיליון אירו נגנבו מכספת הבנק בצרפת, חוקר הבולשת הפדרלית, דילן רודס (רופאלו) נקרא לחקור את הקוסמים בעוון שוד ואליו מצטרפת אשת האינטרפול אלמה דריי (לורן).
ארבעת הקוסמים נעצרים ונחקרים על ידי הבולשת.
יש הרבה מאוד ראיות נסיבתיות נגדם – העובדה שהם הכריזו על הבמה, לעיני מאות צופים, שהם עומדים לשדוד את הבנק, רגע לפני שהוא אכן נשדד – ורק הגנה אחת: העובדה שלא יכול להיות שהם ביצעו שוד בפריז בעודם נמצאים בלאס וגאס.
הם משוחררים כדי להמשיך בדרכם, הכוללת שתי הופעות נוספות.
הסרט מתמקד בסוכן הבולשת הפדרלית, המלמלן והסקפטי דילן רודס, וסוכנת האינטרפול הצרפתייה שצוותה אליו, אלמה דריי.
יחד הם מתחקים על עקבותיהם של "ארבעת הפרשים" ומנסים למנוע את השוד הבא שלהם.
השניים מתחקרים את יריבם של רביעיית הקוסמים, תדאוס בראדלי, אנטי-קוסם, אדם שמרוויח כסף מחשיפת סודותיהם של קוסמים.
תדאוס מסביר לחוקרים כיצד בוצע השוד, וכי בעצם הכסף נגנב שבועות קודם לכן והוחלף בכסף מזויף שהודפס על נייר נפץ ובעוד הכסף האמיתי נלקח ללאס וגאס לצורך המופע, הכסף המזויף הובער מבלי להותיר סימנים.
תדאוס מזמין את החוקרים להצטרף אליו למופע הבא של "ארבעת פרשי האפוקליפסה", בניו אורלינס.
במהלך המופע הרביעייה גונבת מיליונים מחשבון הבנק של האיש שמממן אותם, ארתור טרסלר והכסף מפוזר לעבר הקהל ובייחוד לקורבנות אסון קתרינה הנוכחים באולם.
דילן מנסה ללכוד את החבורה אך נכשל.
בינתיים, טרסלר מחליט לשכור את שירותיו של תדאוס על מנת שזה יסייע לחשוף את הקוסמים במופעם הבא.
אחד מחברי האגודה מסתבר כליונל שרייק, שמת לפני עשורים כאשר תדאוס חשף את קסמיו והרס אותו, ליונל ניסה לשקם את הקריירה שלו ובעת תרגיל הימלטות מכספת הוא נכשל וטבע בנהר.
דריי מאמינה שישנו "פרש חמישי" שמסייע לחבורה מחוץ לבמה.
בהכנתם לקראת המופע שלהם בניו יורק, השוטרים רודפים אחרי ג'ק ויילדר בעיר במרדף מכוניות אך רכבו מתרסק ומתפוצץ.
השאר נשבעים להמשיך בשמו ולהשלים את המופע הסופי, הם גונבים כספת מחברת "אלקהורן", יצרנית כספות, שייצרה גם את הכספת ששימשה בעבר את שרייק בתרגיל הכושל שלו.
הם מופיעים במופע שלהם בניו יורק ומצליחים לגרום לעצמם להיעלם באוויר לעיני הקהל המשתאה.
על הקהל מתעופפים שטרות כסף מזויפים, אך שוטרי הבולשת מוצאים את השטרות האמיתיים ברכבו של תדאוס, וזה נלקח למעצר, בחשד שהוא "הפרש החמישי".
דילן מבקר אותו בתאו בכלא, היכן שתדאוס מסביר שישנה רק דרך אחת שהכספת יכולה הייתה להיות מועברת ולהיגנב וכי ג'ק ויילדר לא מת, אלא זייף את מותו.
תדאוס משוכנע שהפרש החמישי הוא איש עם מידע מבפנים ואז מתברר שדילן הוא "הפרש החמישי" כאשר הוא נעלם מהתא הנעול ומופיע שוב בחוץ.
דילן מספר לתדאוס שהוא רוצה שתדאוס יבלה את שארית חייו בכלא ועוזב אותו ללא הסברים מיותרים.
החבורה מתאספת שוב הפעם יחד עם ג'ק, שמותו זויף על ידי החבורה.
דילן מופיע לפתע וחושף שהוא המיטיב המסתורי שלהם והוא מברך אותם על כך שהתקבלו אל "העין".
בשלב זה אלמה נוטלת מנעול ושמה אותו על הגדר ומשליכה את המפתח למי נהר הסיין, כאות לכך שסודו שמור עמה.
בגרסה המורחבת לסרט נוספה סצנה שבה "ארבעת הפרשים" מגיעים לאמצע המדבר ונכנסים לחדר סודי מכיל קופסאות רבות מלאות בציוד לקוסמים.
הם שואלים את מק'קיני היכן קלפי הטארוט שלהם, אך הוא מגלה שאיבד את הקלפים.
דניאל אטלס, אמן אשליות יהיר וחולה שליטה.
וודי הארלסון - מריט מק'יני, מהפנט ומנטליסט.
איילה פישר - הנלי ריבס, אמנית בריחה.
דייב פרנקו - ג'ק ויילדר, כייס וקוסם רחוב.
מארק רופאלו- דילן רודס, חוקר הבולשת הפדרלית
מלאני לורן - אלמה דריי, חוקרת צרפתייה מהאינטרפול
קומון - הסוכן אוואנס, המפקד של רודס
מייקל קלי - הסוכן פולר
מורגן פרימן - תדאוס בראדלי, קוסם לשעבר, מרוויח כסף מחשיפת סודות קוסמים
מייקל קיין - ארתור טרסלר, איל ביטוח והספונסר של "ארבעת הפרשים"
חוסה גרסיה - אטיין פורסייה, בעל חשבון בנק, בבנק צרפתי שנשדד
אליאס קוטיס - ליונל שרייק, קוסם שטבע למוות בעת ביצוע תרגיל קסמים.
קטריונה באלף - ג'סמין טרסלר, רעייתו של ארתור טרסלר
במהלך הצילומים ארעה לשחקנית איילה פישר תקלה שבעטיה היא כמעט טבעה במכל מים.
האירוע היה הסיבה שפישר לא השתתפה בסרט ההמשך השני, וככל הנראה פרשה סופית מסדרת סרטי "האשליה", ולא שבה לגלם את דמות הנלי בסרט השלישי המתוכנן.
בסצנה המדוברת, פישר הוכנסה למכל מים מזכוכית כשהיא כבולה בשלשלאות, והייתה אמורה להלום על דפנות המכל כאילו היא במצוקה.
אולם השלשלאות הסתבכו והיא לא הצליחה לעלות אל פני המים, אף לא להגיע ללחצן הניקוז, או להזעיק את הצוללן שהיה בכוננות להכניס אליה מכל חמצן בעת הצורך.
פישר סיפרה לאחר מכן שהפאניקה שלה בסצנה הייתה אמיתית.
בסופו של דבר, היא הצליחה להחזיק את הראש מעל פני המים עד שחולצה מהמכל.
כבר ביולי 2013 מנכ"ל חברת Lionsgate, ג'ון פלטהיימר, הודיע כי החברה תומכת בהפקת סרט המשך, עקב הצלחתו המסחרית של הסרט.
ההפקה תוכננה להתחיל בשנת 2014 אך בשל התנגשות עם לוחות זמנים של שחקנים הצילומים נדחו.
הסרט צפוי היה להיקרא תחילה "Now You Don't" קיבל את אישורו של לואי לטרייה שהביע עניין לשוב לכיסא הבימוי.
ב-2014 הוחלף שם הסרט ל-"Now You See Me: The Second Act" (כעת אתם רואים אותי: מערכה שנייה)." הבמאי הוחלף וג'ון מ.
צ'ו ביים את הסרט במקומו של לואי לטרייה והשחקנים שבו לגלם את דמויותיהם גם בסרט ההמשך.
באוקטובר 2014 מייקל קיין אישר בריאיון כי דניאל רדקליף יגלם את בנו בסרט ההמשך.
צילומי הסרט החלו בלונדון בדצמבר 2014.
האשליה 2 הוא מותחן-שוד אמריקאי המהווה סרט המשך ל"האשליה" משנת 2013. את הסרט ביים הבמאי האמריקאי ממוצא סיני ג'ון מ.
צ'ו ובכיכובם של ג'סי אייזנברג, מארק רופאלו, דייב פרנקו, וודי הרלסון, ליזי קפלן, מורגן פרימן, דניאל רדקליף ומייקל קיין.
הסרט, שיצא לאקרנים ביוני 2016, הפך לשובר קופות, חרף ביקורות פושרות והרוויח למעלה מ-330 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 71.4 מיליון דולר.
לאחר מאורעות הסרט הקודם, חיים הפרשים בסתר במשך שנה שלמה.
מריט מלמד את ג'ק היפנוזה, ג'ק מנסה ללמד את מריט קסמי קלפים.
מתברר שלהנלי, הפרשית בסרט הראשון, נמאס לחכות לסימן מה"עין" והיא פורשת.
בדירתו של דניאל אטלס מופיעה לולה מיי, שיצא לה שם של קוסמת כושלת, אחרי שבעבר הוציאה בטעות כובע מתוך ארנב.
על אף הסתייגותו של אטלס, לולה מתקבלת כפרשית המחליפה של הנלי (שדמותה לא מופיעה בסרט).
לאירוע של חברת "אוקטה", שמשיקה טלפון סלולרי חדשני, מסתננים חמשת הפרשים במטרה לחשוף את מטרותיה הנלוזות של החברה, ומצליחים להפנט את בעל החברה.
הכל מתחיל להשתבש כאשר ה-FBI מגיעים למקום, דילן מקבל קלף עליו כתוב "שוטה," ובמסך הגדול מופיע ראש של בן אדם אשר אומר לכל הנוכחים (כולל ה-FBI) שהפרשים הם נוכלים, ובנוסף חושף האלמוני לעולם את ג'ק, אשר נחשב למת בעקבות אירוע הסרט הקודם, ואת דילן כפרש החמישי.
דילן מצליח לברוח ומורה לפרשים להגיע לנקודה בה הם צריכים להיפגש.
והפרשים בורחים לתוך צינור שאותו הם תכננו מראש רק שלרוע מזלם הם נכנסו לצינור ששימש להטעייתם, חמישה מטרים מהצינור הנכון, והם מוצאים את עצמם במקאו אשר בסין.
לאחר כמה רגעים פוגשים ארבעת הפרשים את אחיו של מריט: צ'ייס.
כאשר מתקדמת החבורה לעבר צ'ייס, מתנפלים עליהם סינים שלוקחים אותם למכוניות המובילות אותם לבניין מפואר בו נמצא וולטר איש עסקים מצליח הנחשב מת.
וולטר מבקש מהם לגנוב בשבילו צ'יפ שבעזרתו אפשר להשתלט על כל המחשבים בעולם ובתמורה הוא יעניק להם חיים חדשים.
ג'ק, לולה ומריט לא מסכימים אך דניאל כן ובלית ברירה הם עושים זאת.
יום למחרת הם מגיעים לחנות קסמים עתיקה בשוק שם דניאל מדבר עם ה"עין" וקובע איתם שיביא את הצ'יפ לאיש עם כובע כחול.
הם מתחזים לקבוצת אנשים שבאים כדי לבדוק ולקנות את הצ'יפ, הכול הולך טוב עד שמנהל המקום חושד בג'ק ואומר לעובדים לבדוק אותם.
מוקדם יותר הם למדו מג'ק איך מעבירים קלפים באוויר ולכן הם מצליחים לצאת עם הצ'יפ אשר אותו הם הדביקו לקלף.
באותו הזמן מנסה דילן להבין היכן הפרשים ולשם כך הוא נפגש עם תדאוס בכלא ומבריח אותו משם.
בדרך הוא נכנס לאותה חנות קסמים שהפרשים נכנסו אליה ורואה שם את הקופסה של אביו ליונל שרייק, הקופסה שבגללה הוא מת ובזמן הזה מצליח תדאוס להיעלם.
דניאל מגיע לשוק שם הוא אמור להיפגש עם ה"עין", אבל קודם מגיע לשם דילן שמצא אותם.
וולטר הגיע דקה אחר כך חבוש בכובע כחול משמע שדניאל דיבר איתו.
דילן גורם לאנשיו של וולטר לחשוב שהצ'יפ אצלו והם רודפים אחריו ומצליחים לתפוס אותו ולהכניסו לתוך הכספת של ליונל שרייק ולזרוק אותו לים, אך בשנייה האחרונה הוא מצליח להשתחרר ודניאל מושה אותו מהמים.
הפרשים מגבשים תוכנית כיצד לנקום בארתור טרסלר ווולטר המתגלה כבנו הלא חוקי של טרסלר שנקמו בהם על כך שהם שדדו מארתור.
הפרשים מגלים שהעובדים בחנות הקסמים הם מה"עין" ועוזרים להם.
הם מעלים סרטון ובו הם אומרים שבלונדון, בערב השנה החדשה הם יעלו סדרת מופעים אשר תוביל לבסוף למופע הסיום שיתרחש באמצע נהר התמזה.
כל אחד מהפרשים מלבד דילן הולך למקום אחר ושם הם עושים קסמים: ג'ק עושה את טריק שלושת הקלפים, בו הוא משתמש בכפילים לשחקנים ובפתחים ברצפה, לולה עושה קסמים עם יונים ודניאל גורם לגשם במקום לעצור, לעלות למעלה ולהשתגע בעזרת מכונות גשם, מאווררים ואורות.
מריט נתקל באחיו צ'ייס שחושף בפניו שהוא יודע היכן יתרחש המופע הסופי.
מריט דוחף את צ'ייס אל קבצן ברחוב.
כל הזמן הזה ה-FBI רודפים אחרי דילן והפרשים וכאשר ארתור ווולטר רואים במצלמות שדילן עדיין בחיים גם הם רודפים אחריו.
תדאוס שנעלם מתגלה אצל ארתור שעשה איתו עסקה אך לאחר מכן תדאוס הולך לשוטרים ואומר להם היכן הפרשים.
ה-FBI אוזקים את תדאוס אך הוא מצליח להשתחרר ונעלם.
הפרשים צריכים לברוח, אך אנשיו של ארתור תופסים אותם ומעלים אותם למטוס וממריאים.
ארתור מבקש מדילן את הצ'יפ ומאיים שאם הוא לא ייתן לו את הצ'יפ הוא יהרוג את הפרשים.
דניאל נותן לו את הצ'יפ שהתגלה אצל הפרשים כמזויף אך אצל וולטר הצ'יפ מתגלה כאמיתי.
ארתור רוצה להיפטר מהפרשים ושואל את צ'ייס מה לעשות איתם והוא מציע שיזרקו את הפרשים מהמטוס וכך קורה.
ארתור ווולטר חוגגים את ניצחונם ושותים יין אך למשקה טעם לא של יין.
ארתור מוריד את מדבקת השם ומתחתיו מתגלה קלף שבו כתוב "שוטה".
השניים מסתכלים אל מחוץ לחלון שם הפרשים עומדים על הכנפיים של המטוס מנופפים אליהם בריאים ושלמים.
האנשים שבתוך המטוס יוצאים החוצה ומגלים שהם בכלל לא המריאו ושכל המצלמות וכל העולם צופים בהם והפרשים מתחילים להסביר מה הם עשו:
כמו המופע של ג'ק בו הוא השתמש בדלתות וכפילים, ככה הם החליפו את נהג המשאית שהוביל אותם להאנגר חלופי שם הם הסתמכו על העובדה שלוולטר אסור להתגלות.
המטוס לא באמת המריא אלא רק נראה ככה בעזרת מכונות גשם, מאווררים ואורות.
ה"קבצן" היה בעצם ג'ק אשר הצליח להפנט את צ'ייס ולהחליט לזרוק את הפרשים מהמטוס.
הצ'יפ נלקח בחזרה לידי הפרשים וארתור ואנשיו נעצרים.
דילן נותן לסוכנת FBI דיסק - און - קי בו לטענתו כל החומר על ארתור ווולטר.
מיד אחר כך מתפרצים לחדר הפרשים ודורשים מתדאוס הסבר אך הוא לא נותן להם ובנוסף הוא אומר להם לא לבדוק מה יש מאחורי הווילון ויוצא מהחדר.
הפרשים רצים לווילון ומגלים מאחוריו דלת הם נכנסים בה ורואים שבחדר יש מדרגות לולייניות ויורדים בהן.
דניאל אטלס (ג'סי אייזנברג)- אמן אשליות יהיר ותאב שליטה.
מריט מק'קיני (וודי הרלסון) - מהפנט ומנטליסט.
יש לו אח תאום בשם צ'ייס.
ג'ק ווילדר (דייב פרנקו) - כייס וקוסם רחוב, שמתמחה בקסמי קלפים, ובהמשך למד ממריט איך להיות מהפנט.
התאהב בלולה והיה לבן זוגה.
לולה מיי (ליזי קפלן) - הפרשית שמחליפה את הנלי.
התאהבה בג'ק והפכה לבת זוגו.
דילן רודס/שרייק (מארק ראפלו) - הפרש החמישי ומנהיג הפרשים.
היה סוכן FBI, שפעל כסוכן כפול לטובת הפרשים.
אביו ליונל שרייק מת בקסם שהסתבך.
תדאוס בראדלי (מורגן פרימן) - קוסם לשעבר.
נכנס לכלא בגלל דילן אך בורח ממנו לאחר שנה וחצי בזכות דילן.
היה שותף של ליונל שרייק (אביו של דילן).
נטלי אוסטין (סנעה לתאן) - הבוסית לשעבר של דילן ב-FBI.
לי (ג'יי צ'ו) - עובד בחנות הקסמים וחלק מהעין.
עזר לפרשים בתוכניתם בכך שהחליף את נהג המשאית.
אלן סקוט-פרנק (הנרי לויד יוז) - חלק מהעין.
לכאורה המנהל במקום של הצ'יפ אותו גנבו הפרשים.
ארתור טרסלר (מייקל קיין) - איל ביטוח והספונסר של "ארבעת פרשי האפוקליפסה" אך רצה לנקום בהם לאחר ששדדו אותו.
וולטר (דניאל רדקליף) - בנו הלא חוקי של ארתור טרסלר שעוזר לאביו לנקום בפרשים.
צ'ייס (וודי הרלסון) - אחיו התאום של מריט ומשתף פעולה עם וולטר וארתור.
וארדה סת'ו - אחת מעוזרותיו של ארתור.
כבר ביולי 2013 מנכ"ל חברת Lionsgate, ג'ון פלטהיימר, הצהיר כי החברה תומכת בהפקת סרט המשך ל"האשליה", עקב הצלחתו המסחרית של הסרט.
ההפקה תוכננה להתחיל בשנת 2014 אך בשל התנגשות עם לוחות זמנים של השחקנים הצילומים נדחו.
הסרט צפוי היה להיקרא תחילה "Now You Don't" וקיבל את אישורו של לואי לטרייה שהביע התעניינות לשוב לכיסא הבמאי והודה שמרבית צוות השחקנים ישוב לסרט ההמשך.
בספטמבר 2014 אושר כי שם הסרט יהיה "Now You See Me: Now You Don't" וייצא לאקרנים ב-10 ביוני 2016, אושר כי ג'ון מ.
צ'ו יביים את הסרט במקומו של לואי לטרייה וכי השחקנים מארק רופאלו, ג'סי אייזנברג, וודי הרלסון, דייב פרנקו, מייקל קיין ומורגן פרימן ישובו לגלם את דמויותיהם גם בסרט ההמשך, כשאיילה פישר החליטה לא לשוב לצילומי הסרט מאחר שהייתה בהיריון מתקדם.
באוקטובר 2014 מייקל קיין אישר בריאיון כי דניאל רדקליף יגלם את בנו בסרט ההמשך ומאוחר יותר נודע שיגלם את הנבל בסרט.
צילומי הסרט החלו בלונדון בדצמבר 2014 ונודע כי שם הסרט באנגלית יהיה בעצם "Now You See Me: The Second Act" (כעת אתם רואים אותי: מערכה שנייה), אך לבסוף הסרט עלה לאקרנים בשם "Now You See Me 2".
בנובמבר 2014 החלו צילומי הסרט בלונדון, אנגליה.
במרץ 2015 הצילומים עברו לרפובליקה העממית של סין ונערכו גם במקאו.
במאי 2015 הכריז מנכ"ל Lionsgate, ג'ון פלטהיימר, שהאולפנים עובדים על תכנון מוקדם לסרט שלישי בסדרה.
בהמשך אושר ליהוקה של ליזי קפלן לגלם שוב את לולה, עם בנדיקט קאמברבאץ' שיצטרף לצוות השחקנים: איילה פישר, ג'סי אייזנברג, דייב פרנקו, וודי הרלסון, מורגן פרימן, מייקל קיין ומארק רופאלו, כאשר ג'ון מ.
צ'ו יביים גם את הסרט השלישי בסדרה.
חברת Lionsgate הודיעה באפריל 2020 שאריק וורן סינגר כותב את התסריט לסרט.
ביולי 2016 הוליווד ריפורטר טען כי Lionsgate עובדת על סרט ספין-אוף בכיכובו של ג'יי צ'ו, שיורכב מצוות שחקנים סיני.
באפריל 2025, הסרט קיבל שם רשמי: "Now You See Me: Now You Don't" ויעלה לאקרנים ב-14 בנובמבר של אותה השנה.
השחקנים ג'סי אייזנברג, מארק ראפלו, וודי הרלסון, דייב פרנקו, איילה פישר ומורגן פרימן ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרטים הקודמים בעוד אריאנה גרינבלט ורוזמונד פייק יצטרפו לצוות השחקנים בסרט.
פליישר זכה לשבחים על הגרסה שלו לסרט, מה שדחף את אולפני Lionsgate להתחיל בפיתוח הסרט הרביעי, שנכון לאפריל 2025 כבר נמצא בפיתוח, ופליישר יחזור לביים גם אותו.
האשמת הקורבן היא ביטוי המתאר מקרה שבו קורבן של פשע או כל פעולה פסולה אחרת נתפס כבעל אשמה חלקית או מלאה ביחס לפעולה שנעשתה בו או לנזק שנגרם ממנה.
הכתיבה התאורטית על נושא זה מציעה למתן את התפיסה הזו, שלפיה הקורבנות אשמים בעוול הנגרם להם.
הכתיבה על האשמת הקורבן מתייחסת בייחוד למקרים של תקיפה או הטרדה מינית, התעללות, אונס, התמכרות, פוסט-טראומה צבאית, רשלנות רפואית, נזקי גוף וכן במקרים שבהם הקורבנות הכירו את תוקפיהם, או התקשו להתנגד לפגיעה בשל הימצאותם תחת השפעת חומרים פסיכו-אקטיביים.
קמפבל וראג'ה טוענים כי האשמת הקורבן היא דפוס חברתי של "תקיפה מתמשכת" - אשר מגביר את הטראומה שחווים קורבנות לאחר הפגיעה.
דפוסי תגובות כאלה כוללים, לצד האשמת הקורבן, גם הבעת אי אמון בסיפורו, מזעור של חומרת הפגיעה, מתן טיפול בלתי הולם בידי צוותים רפואיים או אחרים ועוד.
טביעת הביטוי וזיהויים ראשונים בספרות
המושג "האשמת הקורבן" נטבע על ידי ויליאם ריאן בספרו "מאשים את הקורבן", אשר פורסם בשנת 1971. בספר, ריאן תיאר את האשמת הקורבן כאידאולוגיה המשמשת להצדקת גזענות חברתית; לדוגמה, הגזענות המופנית כלפי אפרו-אמריקאים בארצות הברית.
ספרו של ריאן נכתב כדי להפריך את הטענות בספרו של דניאל פטריק מויניהאן "המשפחה הכושית: המקרה לפעולה לאומית" (מכונה גם "דו"ח מויניהאן"), משנת 1965 .
מויניהאן מבסס את התאוריה בספרו על שלוש מאות שנים של יחס נפשע כלפי אפרו-אמריקנים בידי לבנים, ובפרט במבנה הייחודי האכזרי של עבדות אמריקנית.
לטענת מויניהאן, בניגוד למה שנעשה באמריקה הלטינית, בארצות הברית נוצרה שבירה של מבנה המשפחה האפרו-אמריקנית.
שבירה זו באה לידי ביטוי בשיעור גבוה של לידות מחוץ למסגרת נישואים, אבות נעדרים ומשקי בית חד-הוריים.
מויניהאן מתאר קורלציה בין נסיבות אלו לבין חוויית דחייה, שיעורי תעסוקה נמוכים, הישגים לימודיים ירודים וחוסר הצלחה כלכלית בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקנית.
מויניהאן ביקש לקדם תוכניות הממשלה לחיזוק את המשפחה הגרעינית האפרו- אמריקנית.
ריאן התנגד לנטייתו של מויניהאן להסביר את העוני של הקהילה האפרו-אמריקאית באמצעות מבנה המשפחה שהיה שכיח בה.
לשיטת ריאן, הסבר זה מעביר את האחריות לעוני מצב מגורמים חברתיים-מבניים להתנהגויות ולדפוסים התרבותיים של העניים עצמם.
כמו כן, ריאן ביקר את מויניהאן על כך שהלה לא התייחס לתפקיד הכנסיות בהסרת האחריות לעוני מגורמים מדינתיים.
למרות הנטייה לייחס את הביטוי "האשמת הקורבן" לריאן, ישנם חוקרים נוספים שתיארו תופעה זו.
כך למשל, בשנת 1947 תיאודור אדורנו הגדיר את מה שייקרא מאוחר יותר "האשמת הקורבן," כ"אחת התכונות המרושעות ביותר של האופי הפשיסטי".
השערת העולם הצודק הוכחה כמקשרת בין האשמת הקורבן למקרי אונס ומקרי אלימות אחרים, כאשר ישנם מחקרים רבים המראים כי אנשים המאופיינים ברמות גבוהות של הטיה קוגניטיבית זאת, נוטים להאשים את הקרבן יותר מאנשים שנמוכים בהטיה זאת.
אמונה משמעותית שנמצאת במתאם עם האשמת הקרבן במקרי אונס היא האמונה במיתוסים על אונס.
האשמת קורבנות אלימות מינית, תקיפה מינית ואונס
אחד מהביטויים האופייניים של האשמת הקורבן הוא "היא ביקשה את זה" בהקשר של אלימות מינית, תקיפה מינית או אונס.
ביטוי שכיח של האשמת קורבנות אונס, האופייני לתרבויות שבהן המבנה המשפחתי הוא פטריארכלי באופן מובהק, הוא שימוש בסטיגמות פוגעניות ומאשימות.
לדוגמה, תרבויות כאלה עשויות להציג אישה שהייתה קורבן לאונס (במיוחד אם הייתה בתולה עד האונס) כ"פגומה".
קורבנות בתרבויות אלה עלולות לסבול מבידוד, התעללות פיזית ונפשית, סלאט-שיימינג, טקסי השפלה פומביים, נידוי על ידי חברים ובני משפחה, איסור חתונה (או איסור גירושים אם כבר הייתה נשואה), ואפילו רצח.
עם זאת, גם בתרבויות הנחשבות מפותחות, סטיגמות כנגד נשים ושנאת נשים הן עדיין תופעות מושרשות.
מיתוסים אלה לא זכו לאישוש מחקרי: לא נמצא קשר סיבתי משמעותי בין אופן הלבוש לתקיפות מיניות.
בסיום פסק דין, שבו נדחה ערעורו של גבר שהורשע בעבירות מין חמורות שביצע בגיסתו בת ה-12 וחצי, פנה שופט בית המשפט העליון, יצחק עמית, אל קורבן העבירות ואמר:
מחקר שהתפרסם בשנת 2009 מרמז כי במקרה של גברים שנפלו קורבן לאונס, האשמת הקורבן עשויה להתבסס על תפיסת הגבריות בתרבות: לפי המחקר, גברים קורבנות אונס נוטים להאשים את עצמם בעוול שנגרם להם, מתוך תפיסה שלפיה גבר שלא הצליח להתגבר פיזית על התוקף הוא חלש, וודאי רצה בסתר במגע המיני.
השפעותיהם של חלק ממקרי אונס כאלו על הנפגעים כוללות פגיעה בדימוי העצמי הגברי, בלבול לגבי הנטייה המינית ותחושת כישלון.
במקרים רבים, התקשורת נוקטת בהאשמת הקורבן כתגובה לאירועים שונים של אלימות מינית ואונס, וכך היא משמשת סוכנת של האשמת הקורבן ותרבות האונס.
רוי באומיסטר , פסיכולוג חברתי, טען כי האשמת הקורבן אינה בהכרח תמיד מוטעית.
הוא טען שהתייחסות לאחריות האפשרית של הקורבן בקטטה עשויה להוות ניגוד חשוב להסברים אופייניים של אלימות ואכזריות, אשר מציגים את דמות הקורבן כחף מפשע.
לדבריו, תפיסת קורבנות כאנשים חפים מפשע ובעלי כוונות טובות שמותקפים לפתע על ידי רשעים בעלי כוונת זדון היא בגדר מיתוס (בלשונו: "המיתוס הקלאסי של הרוע הטהור").
באומיסטר מתאר את המיתוס הזה כעיוות אפשרי של העבירה על ידי הקורבן, המבקש למקסם אותה.
דוגמה להאשמת הקורבן בתוך מערכת המשפט ובתקשורת במערב ניתן לראות במקרה משנת 2011, שבו ילדה בת 11 הייתה קורבן לאונס קבוצתי חוזר ונשנה בקליבלנד, טקסס.
סנגורם של האנסים האשים את הילדה כי היא מפתה גברים.
בניו יורק טיימס הופיע מאמר ביקורתי שהאשים גם הוא את הקורבן.
מאוחר יותר פרסם העיתון התנצלות.
מקרה נוסף הוא משפט אזרחי שנערך בשנת 2013 בלוס אנג'לס: בית ספר מחוזי האשים ילדה בת 14 בכך שמורה בבית הספר התעללה בה מינית.
עורך הדין מטעם המדינה טען כי מניעת ההתעללות הייתה על אחריותה של הקטינה.
בטענה זו הניח עורך הדין את כל האשמה על הקורבן ופטר את העבריין מכל אחריות.
למרות זאת, בית המשפט פסק כי תלמיד קטין שהותקף מינית על ידי המורה אינו אחראי למניעת התקיפה.
בשנת 2015, שופט בריטי ביקר אישה שנאנסה על ידי שני גברים על כך ששתתה יותר מדי, התייחס אליה כ"לא מאוד חכמה", וציין כי "השליכה את עצמה על גברים רבים".
למרות זאת, אותו שופט הרשיע את שני הגברים בפגיעה בחסר ישע.
דוגמה נוספת לפרקטיקה של האשמת קורבנות היא תקיפה של נשים הודיות בחומצה בניסיון להעניש אותן על מה שנתפס כאחריותן לעוול שחוו.
מקרה כזה אירע בניו דלהי בשנת 2005, אז קבוצה של גברים שפכה חומצה על נערה בת 16 כי האמינו שהיא גרמה לגבר לגירוי מיני.
במקרה נוסף מדצמבר 2012 שזכה לסיקור בעולם, אישה נאנסה ונרצחה בהודו, וכמה פקידי ממשלה הודיים ומנהיגים פוליטיים האשימו את הקורבן.
רבים מהמעורבים התנצלו בסופו של דבר.
בסומליה, קורבנות של התעללות מינית נחשבים ככאלה הראויים לסבל, נידוי חברתי והטרדה.
דוגמה למקרה שהתרחש בסומליה היה החטיפה והאונס של נערה בת 14 בשם פטימה.
בעקבות האונס, נעצרו האנס והנערה כאחד.
קצינים החזיקו את הנערה שבויה במשך חודש ואנסו אותה.
במקרה אחר, שאירע ב-2008, נערה סומלית בת 13 בשם עאישה איברהים הוצאה להורג על ידי הקבוצה המיליטנטית ג'יהאד א-שבאב, בעוון ניאוף על פי חוקי השריעה, לאחר שניסתה להתנגד לאנסיה.
האשליה הגדולה הוא ספר מאת הסופר והעיתונאי הבריטי נורמן אנג'ל, שיצא לאור לראשונה כפמפלט בממלכה המאוחדת בשנת 1909, ומאז שנת 1910 במספר מהדורות מורחבות ומעודכנות.
המהדורה הראשונה יצאה לאור מספר שנים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והזהירה שתוצאות מלחמה כזו חייבות להיות הרסניות לכלכלה של כל המדינות המעורבות.
לפי אנג'ל, מלחמה בין מדינות מתועשות היא חסרת ערך משום שכיבושים אינם משתלמים כלכלית.
מהדורות הספר נמכרו בלמעלה משני מיליון עותקים, תורגמו ל-25 שפות וזיכו את אנג'ל בפרס נובל לשלום לשנת 1933.
מהדורת הפמפלט הראשונה משנת 1909 נקראה "האשליה האופטית של אירופה" (Europe's Optical Illusion) כללה 146 עמודים ב-12 פרקים.
מהדורת הספר המורחבת משנת 1911 כבר כללה 393 עמודים בשלושה חלקים ו-17 פרקים.
במילותיו של ההיסטוריון הבריטי ג'יימס ג'ול , עמדתו של אנג'ל בספר הייתה ש"המחיר הכלכלי של מלחמה הוא כה אדיר שאיש לא יוכל לקוות להרוויח מפתיחה במלחמה, אשר תוצאותיה עלולות להיות הרות אסון".
בשל כך חזה אנג'ל שמלחמה באירופה לא תפרוץ, ואם תפרוץ לא תימשך זמן רב.
האשליה הגדולה, לדברי אנג'ל, היא שבעידן המודרני ניתן להרוויח מפתיחה במלחמה, ממיליטריזם ומכיבושים.
בלשונו של אנג'ל (מתוך ההקדמה לספר): .
"האשליה הגדולה" הפך מיד לאחר פרסומו לרב-מכר, תורגם במהירות ל-11 שפות, ורכש מספר גדול של קוראים תומכים ומעריצים, בקבוצות דיון באוניברסיטאות בריטיות ואף בין אנשי צבא כמו האדמירל ג'ון פישר, מפקדו העליון של הצי המלכותי, שכינה את הספר "מן משמיים" (heavenly manna).
ההיסטוריון ניל פרגוסון טען שקבלת הספר באותה תקופה לא העידה בהכרח על פציפיזם, אלא על ניסיון של אימפריאליסטים ליברלים בבריטניה להניא את גרמניה מניסיונה לזכות במרוץ חימוש ימי מול הצי הבריטי.
בפברואר 1913 ערך אנג'ל מסע הרצאות באוניברסיטאות מרכזיות בגרמניה על-מנת לקדם את רעיונות הספר, ובתקווה למנוע את פריצת המלחמה.
ההרצאות זכו לקהל גדול, התרגום לגרמנית נמכר בלמעלה מ-10,000 עותקים בשבועות שלאחר הביקור, ומספר קבוצות דיון "אנג'ליטיות" הופיעו בגרמניה בחוגים אקדמיים.
אך מחוץ לאקדמיה הגרמנית נתפס הספר בעיקר כתעמולה בריטית, ולא הייתה לו השפעה ממשית כנגד התלהטות הרוחות והרגשות המיליטריסטיים הגואים שהובילו להצטרפות גרמניה למלחמת העולם הראשונה ביולי ובאוגוסט 1914.
תכופות נטען שפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ארבע שנים בלבד לאחר פרסום הספר, הפריך את הטענה המרכזית שלו.
אך אנג'ל לא טען בספר שהמלחמה בלתי-אפשרית, אלא שהיא חסרת ערך.
בשנת 1921 פרסם אנג'ל ספר בשם האירוני "פירות הניצחון" (The Fruits of Victory), בו טען שתוצאות המלחמה אכן היו הרסניות מבחינה כלכלית כפי שחזה ב"האשליה הגדולה".
אף שבריטניה הייתה בין המנצחות, היא נכנסה למיתון קשה ולחובות כבדים בשל השקעותיה במלחמה, עם תשלומי ריבית שעמדו על כ-40% לכל הוצאה ממשלתית.
האינפלציה הוכפלה בין 1914 ועד לשיאה ב-1920, וערך המטבע הבריטי נפל ב-61%.
בשנת 1933 פרסם אנג'ל מהדורה חדשה ומורחבת של "האשליה הגדולה", שכללה הצעה להתאחדות מדינות לשכנוע גרמנים להתנגד למדיניותו של אדולף היטלר, בתקווה למנוע את המלחמה הקרבה.
שנה לאחר מכן הוענק לו פרס נובל לשלום לשנת 1933. באתר האינטרנט של פרס נובל נכתב כי נורמן אנג'ל הוא האדם היחידי שזכה בפרס נובל לשלום על כתיבת ספר.
הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר שאל את שם הספר לסרטו משנת 1937, אף כי פרט למסר הפציפיסטי והאנטי-מלחמתי אין קשר בין תוכן הספר לעלילת הסרט.
הפסיכולוג סטיבן פינקר החשיב את "האשליה הגדולה" כציון דרך מרכזי בתנועת הנאורות הרציונלית נגד המלחמה, בספרו המלאכים הטובים של טבענו.
עד שנת 2014 נמכרו מהדורות הספר בלמעלה משני מיליון עותקים ותורגמו ל-25 שפות.
האשמים (בדנית: Den skyldige) הוא סרט מתח דני משנת 2018, שכתב וביים גוסטב מולר.
הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל סאנדנס 2018, והיה גם המועמד הדני לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-91 (ובסוף לא נכנס לרשימת המועמדים הסופית).
בשנת 2021 נפליקס הוציאו עיבוד אמריקאי לסרט בשם "האשמה" בכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול.
עלילת הסרט מתרחשת במיקום אחד: מוקד חירום של משטרת קופנהגן, במהלך לילה אחד.
בסרט מופיעה דמות יחידה, ומרבית הדמויות האחרות נשמעות רק בקולן.
גיבור הסרט הוא אסגר הולם, קצין משטרה שעובד במשמרת לילה במוקד החירום.
הוא בלש ותיק ומנוסה, שנאלץ לאייש את המוקד עד לסיום הליך משמעתי שמתנהל נגדו.
הוא מקבל שיחת חירום מאישה שטוענת שנחטפה, ובאמצעות הטלפון בלבד הוא יוצא למרוץ נגד הזמן כדי להציל אותה.
יאקוב סדררגרן בתפקיד אסגר הולם
ג'סיקה דינאג' בתפקיד איבן אוסטרגארד (קול בלבד)
עומר שרגאווי בתפקיד ראשיד (קול בלבד)
יוהאן אולסן בתפקיד מיכאל ברג (קול בלבד)
קטינקה אוורס-יאנסן בתפקיד מטילדה אוסטרגארד (קול בלבד)
יאקוב לומאן בתפקיד בו (קול בלבד)
סימון בנביירך בתפקיד ניקולאי ינסן (קול בלבד)
לורה ברו בתפקיד טניה בריקס (קול בלבד)
הסרט קיבל ביקורות טובות באתר הסקירות Rotten Tomatoes: "מלוטש, משוחק היטב ובנוי באופן אינטליגנטי, מותחן מעולה, בעל עוצמה רבה תוך שימוש בקומץ של מרכיבים קולנועיים בסיסיים ויעילים".
שבחים רבים קיבל השחקן יאקוב סדרגרן בתפקיד אסגר.
"סדרגרן מצוין בתפקיד השוטר השקול והרגוע לכאורה, שלכוד במשרד וכל הזמן חושב איך להשיג את התשובות הנדרשות מבני שיחו המעורערים", נכתב בגלובס ובטיים אאוט.
את עבודתו של הבמאי מולר, שזו יצירת הביכורים שלו, העריך יאיר רוה "די וירטואוזיית".
ארז דבורה מציין ש"הסרט הוא דוגמה מרשימה לאופן בו ניתן לנצל את המגבלות הכפויות של צמצום במקום ובמספר הדמויות כדי להעצים את בניית המתח"
האתגר הגדול הוא פורמט טלוויזיוני מקבוצת מדיה הופ!
המשלב בין תוכנית קומית מתוסרטת לבין שעשועון אתגרי בהשתתפות ילדים מכל רחבי הארץ, סדרת ההמשך היא "קיץ של אתגרים".
הסדרה פותחה על ידי קבוצת הופ!
בשיתוף פעולה עם התסריטאי אבי בלקין ("לה פמיליה", "הקלמרים") ומומחה השעשועונים איתי הרמן, במטרה להעשיר את עולם הילדים ולחדד את חושיהם על ידי משימות מאתגרות וחידות.
הילדים מתגברים על אתגרים שונים בזמן אמת המשלבים דמיון, תכנון, יצירתיות, זיכרון, ריכוז ועוד.
מטרת הסדרה היא להעמיד את הילדים במרכז הבמה ולתת בידיהם את הכוח.
לשעשועון יצא משחק קופסה של חברת קובייה
בכל פרק מגיעה אל המפקדה של גיבורי העל משימה מיוחדת שרק הם יכולים לבצע, אך חסר להם פרט מידע שבלעדיו לא יוכלו להשלים את ביצוע המשימה.
המפקדה מזמנת ילד או ילדה שעל-מנת לגלות את הפרט החסר הם יצטרכו לעבור ארבעה אתגרים - אתגר המוח, אתגר הכוח, אתגר הלב ואתגר המזל.
לאחר כל אתגר יאספו המשתתפים חלקי פאזל שבעזרתם ישלימו את התמונה שתגלה את הפרט החסר, וישלחו את גיבורי העל לביצוע המשימה.
אתגר המוח - האתגר שמסובב את הגלגלים
אתגר הכוח - האתגר שמחזק את השרירים
אתגר המזל - האתגר בו הכל יכול לקרות
אתגר הלב - האתגר בו נדרשת רגישות והקשבה
שני קליין - גבי מנהלת המפקדה
אלון פרידמן - איש הקקטוס
האשם סַפי א-דין היה טרוריסט ואיש דת שיעי לבנוני, ששימש כראש המועצה המבצעת של חזבאללה מאז 2001, והחליף את חסן נסראללה בתור מזכ"ל חזבאללה בשבוע שלאחר חיסולו במהלך מלחמת חרבות ברזל, עד שחוסל גם הוא.
א-דין הוכרז כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית ובנוסף הוגדר כטרוריסט על ידי ערב הסעודית.
ספי א-דין נולד ב-3 במאי 1964 בדיר קאנון א-נהר בדרום לבנון, למשפחה שיעית מכובדת.
הוא היה בן דודו של חסן נסראללה מצד אמו.
אחיו, עבדאללה ספי א-דין, הוא נציג חזבאללה באיראן.
הוא למד לימודי תאולוגיה בנג'ף שבעיראק ובקום שבאיראן, ביחד עם בן-דודו נסראללה, עד שנקרא בחזרה ללבנון על ידי נסראללה בשנת 1994.
בשנת 1995 קודם לחבר במועצת השורא, המועצה העליונה בחזבאללה.
כמו כן מונה לראש מועצת הג'יהאד.
ב-2001 נבחר באספה הכללית לראש המועצה המבצעת של הארגון, ומאז הוא עמד בראשה.
המועצה המבצעת מפקחת על הפעילות הפוליטית, החברתית והחינוכית של חזבאללה.
ספי א-דין היה אחד מששת אנשי הדת החברים במועצת א-שורא של חזבאללה.
בנוסף, הוא נמנה עם תשעה מחברי המועצה המייעצת המחליטה, שהיא הגוף העליון בארגון.
ספי א-דין היה אחד משלושת המנהיגים העיקריים של הארגון לצד חסן נסראללה ונעים קאסם, אך נחשב שני רק לנסראללה.
בשנת 2006 קודם על ידי איראן כיורשו וכממשיך דרכו של נסראללה לתפקיד מזכ"ל חזבאללה.
באוקטובר 2008 נבחר לרשת את נסראללה כמזכ"ל חזבאללה באספה הכללית.
מהלך מינויו כיורש ראוי לנסראללה נתמך בידי האיראנים.
בשנת 2009 שוב נבחר למועצת השורא.
הוא התמנה למפקד הצבאי של חזבאללה באזור דרום לבנון בנובמבר 2010.
בשנת 2018 הוא הוגדר כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ספי א-דין נחשב לאחד מבכירי הארגון הקרובים ביותר לחסן נסראללה, ולאחר הריגתו של נסראללה בתקיפה של חיל האוויר הישראלי ב-27 בספטמבר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, התמנה לתפקיד המזכיר הכללי של חזבאללה.
בחזבאללה הכחישו את הדיווחים על בחירתו לתפקיד, אך נעים קאסם הודה בנאום בפברואר 2025 שספי א-דין נבחר להיות מחליפו של נסראללה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-4 באוקטובר 2024, תקף חיל האוויר הישראלי את מקום המסתור של ספי א-דין במפקדת המודיעין של חזבאללה ברובע הדאחייה.
ב-22 באוקטובר 2024 חולצה גופתו מההריסות, ודובר צה"ל אישר את הריגתו בתקיפה.
ב-23 בפברואר 2025, האשם ספי א-דין נקבר בטקס רב משתתפים בכפר הולדתו, דיר קאנון א-נהר, באותה השעה שבה נקבר חסן נסראללה בבירות.
היה נשוי לראדה פאקי, בתו של איש דת שיעי יוסוף פאקי.
בשנת 2020 התחתן בנו של ספי א-דין, רידא, עם זיינב סולימאני, בתו של קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה.
משנותיה הראשונות ועד היום, מדינת ישראל הואשמה לא פעם בכך שהיא נותנת חסות ממלכתית לטרור, וכן ביצעה פעולות טרור מדינתי.
הטענות מועלות בדרך כלל על ידי ארגונים אנטי ישראליים וכן על ידי מספר מדינות ריבוניות שחלקן מוגדרות על פי החוק הישראלי כמדינות אויב וחלקן מקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל, בין המדינות שמאשימות את ישראל בביצוע טרור מדיני או מימון פעולות טרור הן איראן, לבנון, סוריה, טורקיה, בוליביה ותימן.
בתחילת שנות החמישים אירעה סדרת אירועי חבלה בבגדאד שבעיראק כנגד יעדים יהודיים.
קיימת מחלוקת סביב זהותם ומטרתם האמיתית של האחראים, ונושא זה נותר בלתי פתור.
שני פעילים במחתרת הציונית בעיראק נמצאו אשמים על ידי בית המשפט העיראקי בהפצצות, ונידונו למוות.
לאחר מכן נידונו למאסר עולם שבעה עשר נוספים שנמצאו אשמים.
לטענת השלטונות העיראקיים, הפעילים הם סוכנים ישראליים שפעלו בעיראק.
רבים מיהודי עיראק בישראל שחיו בתנאים גרועים האשימו את הפעילים הציוניים ואת תנועת המחתרת הציונית העיראקית.
על פי התאוריה, פעילים ציוניים ביצעו את ההתקפות "במטרה למקד את תשומת לבה של ממשלת ישראל במצוקת היהודים", והיא נתפסה כסבירה ביותר על ידי משרד החוץ הבריטי.
מברקים בין סוכני המוסד בבגדאד לממונים עליהם בתל אביב נותנים את הרושם שאף קבוצה לא ידעה מי אחראי לפיגוע.
ישראל הכחישה בעקביות מעורבות בהפצצות.
"פרשת לבון" היא פעולה חשאית ישראלית לא מוצלחת שנערכה במצרים בקיץ 1954. כחלק מאסטרטגית דגל כוזב, גייס אגף המודיעין קבוצת יהודים במצרים במטרה להטמין פצצות בתוך יעדים אזרחיים, בתי קולנוע, ספריות ומרכזי חינוך מצריים, אמריקאים ובריטים.
התכנון היה להאשים את ארגוני הטרור המצריים כאחראים להתקפות במטרה ליצור אווירה של אלימות מספקת וחוסר יציבות, ובכך לגרום לממשלת בריטניה לשמור על כוחותיה הכובשים באזור תעלת סואץ שבמצרים.
הפיצוצים נקבעו כמה שעות לאחר שעת הסגירה ולא גרמו להרוגים כלשהם.
עם זאת, פעיל מת כאשר פצצה שהוביל לאולם קולנוע נדלקה בכיסו בטרם עת.
בנוסף, שני פעילים התאבדו לאחר שנתפסו ושני פעילים נוספים נשפטו, הורשעו והוצאו להורג על ידי השלטונות המצריים.
המבצע נודע בסופו של דבר כ"העסק הביש".
בעקבות פעולה זו, נאלץ שר הביטחון הישראלי פנחס לבון להתפטר.
אף על פי שישראל הכחישה כל מעורבות במבצע במשך 51 שנים, הפעילים ששרדו זכו לכבוד על ידי נשיא מדינת ישראל משה קצב בשנת 2005.
לאחר הפיגוע בנהריה שהתרחש בשנת 1979 בידי חמושים מהחזית לשחרור פלסטין, הרמטכ"ל רפאל איתן הנחה את מפקד פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, להתנקש בבכירי הארגון ובפעיליו.
הפעולות שאושרו על ידי הרמטכ"ל נשמרו בסוד מפני המטה הכללי של צה"ל ומרבים בממשלת ישראל.
החל מיולי 1981, עם סדרת אירועי חבלה במשרדי אש"ף במערב ביירות, נשמעו הטענות שהאחראים להתקפות הם פעילי קבוצה לבנונית שנקראה "החזית לשחרור לבנון מזרים" ושהארגון מנוהל בעצם על ידי סוכנים ישראלים.
הארגון היה אחראי לעשרות פיגועים ומאות הרוגים.
עד אוקטובר 1981 נמנו 308 הרוגים בפיגועי הארגון.
הארגון חדל לפעול בסוף שנת 1983.
ישראל ואיראן הן שתי מדינות אויב.
קודם למלחמה הפורמלית שהתרחשה ביניהן, שתי המדינות ביצעו ואף מבצעות מאמצים כבירים במטרה לערער את השפעת האחרת בזירה הבינלאומית - דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים.
מאמצים אלו כוללים שימוש בסמכויות (לרוב חמושות), המאפשרות עימות עקיף בין המעצמות, ובמקרה של טרור איראני - חמאס וחזבאללה, מלחמה מוחלטת.
בעבר נטען כי ממשלת ישראל תמכה בקבוצות חמושות שונות בסכסוך עם שלטון איראן.
כמו כן האשימה ממשלת איראן את ישראל באחריות לרצח מדעני גרעין איראנים כדי לשבש את תוכנית הגרעין האיראנית.
בכתבה שפורסמה ב־Foreign Policy בשנת 2012, סוכני מוסד ישראלים התחפשו לקציני CIA, ובאמצעות כך גייסו פעילי ג'ונדאללה לצידם.
חלק מהתמיכה באות לביטוי באמצעות ביצוע פעולות "דגל כוזב" כנגד איראן.
מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן
לדברי אריק דרייצר, "בזכות האתר ויקיליקס תיעדו את העובדה שישראל כבר מזמן ניסתה להשתמש בקבוצות כורדיות כגון מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן כנגד השלטון האיראני".
האשמה הוא סרט דרמה אמריקאי בהפקת נטפליקס, בבימויו והפקתו של אנטואן פוקואה ובכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול.
הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט הדני משנת 2018 "האשמים".
ג'ייק ג'ילנהול בתפקיד ג'ו ביילר
בחודש דצמבר 2018 פורסם כי ג'ייק ג'ילנהול רכש זכויות על הסרט הדני בעל אותו השם והוא יככב ויפיק מהדורה מחודשת של הסרט תחת חברת ההפקות שלו Nine Stories Productions, לצד סרטי בולד.
בספטמבר 2020 הוכרז כי אנטואן פוקואה יביים ויפיק את הסרט ונטפליקס צפויה להפיץ אותו.
בנובמבר 2020 הצטרפו לצוות השחקנים אית'ן הוק, פיטר סארסגארד, ריילי קיאו, פול דנו, ביירון באוורס, דאווין ג'וי רנדולף, דייוויד קסטנדה, כריסטינה וידאל, אדריאן מרטינז, ביל בר, ביו קנאפ ואדי פטרסון.
שלב הצילומים החל בנובמבר 2020.
האתגר הוא סרט דרמה רוסי, בבימויו של קלים שיפנקו ובהפקת קונסטנטין ארנסט, בכיכובה של יוליה פרסילד כרופאה שנשלחת לטפל בקוסמונאוט על תחנת החלל הבינלאומית.
הסרט צולם בתחנת החלל הבינלאומית והוא הראשון מסוגו.
זהו שיתוף הפעולה הראשון בין תאגיד החלל הרוסי רוסקוסמוס והשידור הציבורי של הערוץ הראשון.
הקרנת הסרט החלה ב-10 באפריל 2023. הביקרות לא הייתה חד-משמעית.
יוצרי הסרט ויוליה פרסילד קיבלו פרס הפדרציה הרוסית על עבודתם בסרט.
פרסילד קיבלה גם את פרס ניקה 2024 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
"האתגר" הוא סיפורה של רופאה רוסייה שנשלחת לתחנת החלל הבינלאומית לנסות להציל את חייו של קוסמונאוט.
הקוסמונאוט בוגדאנוב מאבד את הכרתו בזמן טיסת חלל.
הרופאים מחליטים שיהיה צורך לבצע ניתוח לב באפס כבידה.
מנתחת הלב ז'ניה, שאין לה זמן לגדל את בתה המתבגרת, נבחרת להתכונן לטיסה לחלל לביצוע ההליך הרפואי המורכב באפס כבידה.
יוליה פרסילד — יבגניה "ז'ניה", קרדיולוגית
אולג נוביצקי — הקוסמונאוט בוגדאנוב
ולדימיר משקוב - קרדיולוג, המנטור של ז'ניה
אנטון שקאפלרוב - קוסמונאוט (הופעת קמע)
וונד היי - קוסמונאוט (הופעת קמע)
קלים שיפנקו - קוסמונאוט (הופעת קמע)
פיוטר דוברוב - קוסמונאוט (הופעת קמע)
בשנת 2020 פרסם תאגיד החלל הרוסי רוסקוסמוס דרישות לשחקנית לצורך השתתפות בצילומי סרט חלל בתחנת החלל הבינלאומית.
ערוץ 1 הרוסי נבחר כפלטפורמה להפקת הסרט העלילתי.
לאחר ועדה ממלכתית פורסם במאי 2021 כי שחקנית הקולנוע יוליה פרסילד תגלם את התפקיד הראשי.
לצדה תשתתף בצילומים גם השחקנית אליונה מורדובינה, כשההכנות לטיסת חלל החלו ב־1 ביוני 2021. כדי להתכונן לצילומים, קלם שיפנקו התאמן באופן אינטנסיבי והוריד 15 ק"ג ממשקלו.
בטיסת החלל, הוא עצמו שימש הצלם, מאפר ומעצב ההפקה.
הקוסמונאוט אנטון שקפלרוב היה למפקד הטיסה, בעוד שיפנקו ופרסילד טסו כמהנדסי טיסה.
צוות הגיבוי כלל את הקוסמונאוט אולג ארטמייב, הצלם אלכסיי דודין והשחקנית אליונה מורדובינה.
בחודשים שקדמו לשיגור פרסילד ושיפנקו עברו אימונים רבים.
הקטעים שצולמו בחלל כללו כ־35 דקות מהסרט המלא.
החוויה הייחודית של אימון אקספרס לטיסה של טייסי חלל לא-מקצועיים עשויה להיות שימושית לאחר מכן לצורך האמיתי לשלוח מדענים או רופאים לחלל.
החל מה־12 בספטמבר הערוץ הראשון שידר את סדרת התעודה "האתגר — הראשונים בחלל" על הכשרתם של משתתפי הסרט.
שיגור החללית בוצע ב־5 באוקטובר 2021 מקוסמודרום בייקונור בטיסת סויוז MS-19, כאשר פרסילד ושיפנקו התכוננו לטיסתם בנמל החלל עצמו.
צילומי הסרט בחלל החלו עוד באותו היום.
לראשונה, רוסקוסמוס בחנה בשטח כיצד מפקד טיסה מומחה יכול להטיס חללית לבדו כשעמו שני "נוסעים", ללא יכולת לקבל עזרה ממהנדס טיסה או קוסמונאוט מחקר — בפעם הראשונה בהיסטוריה של טיסות החלל הרוסיות.
בנוסף, נבדקה בפועל החוויה הייחודית לחלוטין של הכשרה מהירה מאוד של קוסמונאוטים לא מקצועיים שהצטברה במהלך ההכנות לטיסה שתידרש במקרה של צורך ממשי בשליחות דחופות של מדענים, רופאים או בעלי מקצוע אחרים שאינם טייסי חלל מקצוענים.
כתוצאה מביקורת על הרעיון לצלם סרט בחלל תוך פגיעה אפשרית בתוכניות הטיסה הסדירות, הקוסמונאוט סרגיי קריקאליוב, פוטר מרוסקוסמוס בשנת 2021, כאשר מאוחר יותר, הנהלת רוסקוסמוס בחנה מחדש את פיטוריו של קריקאליוב והשיבה אותו לעבודה.
שיפנקו ופרסילד חזרו לכדור הארץ, 12 ימים לאחר מכן בטיסת סויוז MS-18, עם הקוסמונאוט אולג נוביצקי, ב־17 באוקטובר 2021. הצילומים הושלמו באוקטובר 2022 לאחר ששלב הצילומים הסופי נערך באתר קוסמודרום בייקונור.
הסרט יצא לאקרנים ב־20 באפריל 2023 והכניס יותר מ־2 מיליארד רובל לעומת תקציב הפקה של מיליארד רובלים.
הסרט זכה לביקורות מעורבות והוקרן גם במדינות כמו מונטנגרו, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, סרביה, מקדוניה הצפונית ובמדינות הערביות ב.
ב־1 בספטמבר 2023, הסרט שוחרר לצפייה ישירה בשירותי הסטרימינג Start.ru, Okko, Wink ו־Premier.
בשנת 1993, רופא השיניים והתסריטאי מלוס אנג'לס, אוון צ'נדלר, האשים בפומבי את הזמר האמריקאי מייקל ג'קסון בהתעללות מינית בבנו בן ה-13, ג'ורדן כריסטופר "ג'ורדי" צ'נדלר.
ברישומי התיק נכתב כי היחסים בין ג'קסון לג'ורדן החלו בפברואר 1993, אך מקורות אחרים מציינים את מאי 1992. אביו החורג של ג'ורדן, סוחר הרכב דייוויד שוורץ, הכיר את ג'ורדן בפני ג'קסון לאחר שג'קסון שכר רכב מסוכנות הרכב שלו.
צ'נדלר עודד תחילה את הקשר בין בנו לבין ג'קסון אך מאוחר יותר החל לחשוד ביחסים הלא תקינים ביניהם ואף התעמת על כך עם גרושתו ג'ון שדחתה את הטענות.
ב-15 ביולי שלח הפסיכיאטר מת'יס אברמס מכתב לעורך דינו של צ'נדלר בו כתב כי קיים חשד סביר כי ג'ורדן עבר התעללות מינית.
בנוסף אברמס כתב כי אם כן יוכח כי ג'ורדן עבר התעללות מינית הוא ייאלץ לפנות למחלקה לשירותי ילדים במחוז לוס אנג'לס.
ב-4 באוגוסט נפגשו צ'נדלר וג'ורדן עם ג'קסון ואנתוני פליקאנו, החוקר הפרטי של ג'קסון, וצ'נדלר הקריא את מכתבו של אברמס.
הוא פתח במשא ומתן לפתרון הבעיה בהסדר כספי.
ג'קסון הציע לצ'נדלר פיצוי כספי בסך 350 אלף דולר אך הוא דחה את ההצעה.
ב-14 בספטמבר 1993 צ'נדלר וגרושתו תבעו את ג'קסון באופן רשמי בגין 6 סעיפי אישום.
ב-24 באוגוסט 1993 פרטים אודות הפרשה החלו להתפרסם בתקשורת וזכו לתשומת לב ברחבי העולם.
בשלב מאוחר יותר ג'קסון ביטל את שאר המופעים בסיבוב ההופעות בעקבות הפרשה.
בינואר 1994 נקבע הסכום הכספי אותו ישלם ג'קסון להוריו של ג'ורדן.
בספטמבר 1994 הסתיימה החקירה הפלילית לאחר שהוריו של ג'ורדן סירבו לשתף פעולה.
ההאשמות השפיעו על מעמדו של ג'קסון ועל ההצלחה המסחרית שלו.
למשל פפסי ביטלה את החוזה שלה עם ג'קסון אשר היה אמור להימשך 10 שנים.
בהמשך הורים נוספים טענו שהילדים שלהם עברו התעללות מינית מצד ג'קסון מה שהוביל למשפט נגדו ב-2005 אך במשפט ג'קסון נמצא לא אשם.
בפברואר 1993 מכוניתו של ג'קסון התקלקלה וכתוצאה מכך נגררה ונלקחה למוסך מקומי.
כשבעל המוסך, אביו החורג של ג'ורדן שמע שג'קסון בא למוסך הוא סיפר זאת לאשתו ג'ון, שלקחה את ג'ורדן למוסך על מנת שיראה את ג'קסון.
לאחר מכן ג'קסון וג'ורדן החלו להתקרב מה שגרם לצהובון נשיונל אינקוויירר לכנות את משפחתו של ג'ורדן "המשפחה המאומצת החדשה של מייקל" ואף כתבו כי ג'קסון כביכול "גנב" את ג'ורדן מאוון.
בסופי שבוע ג'קסון הזמין את ג'ורדן, אחותו החורגת ואמו לבקר בביתו.
הם גם יצאו לטיולים בלאס וגאס ופלורידה.
ביקורים אלו הפריעו לו לבלות עם אוון מכיוון שג'ורדן העדיף לבלות בחברת ג'קסון לעיתים קרובות.
עם זאת, בחודש מאי אוון דווקא עודד את ג'ורדן לבלות עם ג'קסון ואף הציע לג'קסון לבנות יחידת דיור נוספת בביתו שתהיה מיועדת עבור ג'ורדן.
כשבקשה זו לא קיבלה אישור אוון הציע שג'קסון יקנה לג'ורדן בית שיהיה ליד הבית של ג'קסון.
באותו חודש טסו ג'ורדן ואימו עם ג'קסון לטקס פרסי המוזיקה העולמית במונקו.
באותה תקופה על פי עורך דינו של ג'ון ג'ורדן קינא בהם והרגיש ממודר.
לאחר שחזרו ג'קסון ישן בביתם של ג'ון ודייוויד באותו החדר עם ג'ורדן ואחיו החורג במשך 5 ימים.
אז לטענת אוון הוא החל לחשוד בג'קסון אף על פי שמעולם לא היה עד למשהו לא תקין שהם עשו.
הקשר של ג'ורדן וג'קסון הסתיים ביוני 1993.
ב-8 ביולי שוורץ התקשר לאוון כדי לדון ביחסיו של ג'ורדן עם ג'קסון.
מבלי שאוון ידע, שוורץ הקליט את שיחת הטלפון.
במהלך שיחת הטלפון אוון כינה את ג'קסון כאדם "מרושע".
הוא טען שג'קסון מידר אותו מהמשפחה שלו.
הוא טען כי ג'קסון הפסיק ליצור איתו קשר וסכסך בינו לבין אשתו לשעבר ובנו וטען שבגללו הם לא מדברים איתו.
בנוסף הוא טען כי הוא שכר את העורך דין הכי אכזרי שיכל למצוא בשביל להשפיל את ג'קסון, בארי רוטמן.
בהמשך טען כי רוטמן מסוגל להרוס כל דבר שעומד בדרכו ובדרך הכי מגעילה ואכזרית שהוא יכול לעשות את זה וכי הוא נתן לו את מלוא הסמכות לעשות זאת.
ואם הוא אכן יעשה זאת הוא ינצח בגדול במשפט.
הוא טען כי רוטמן מסוגל "להרוס את ג'קסון לנצח", "לסיים את הקריירה שלו", "להשפיל אותו" ו"להשאיר אותו ללא אמונה".
לאחר מכן הוא המשיך ואמר: "הוא [מייקל] לא יאמין למה שיקרה לו.
זה יהיה מעבר לסיוטים הגדולים ביותר שלו, הוא לא ימכור עוד אלבום אחד".
כששוורץ שאל כיצד זה ישפיע על ג'ורדן, השיב צ'נדלר: "זה לא רלוונטי בעיני.
בשורה התחתונה מייקל פוגע בו ואימו פוגעת בו.
אני יכול להוכיח זאת ואוכיח זאת.
עלה לי עשרות אלפי דולרים לקבל את המידע שקיבלתי ואתה יודע שאין לי כסף לזה אבל אני מוכן להתאבד כלכלית רק בשביל זה".
באוגוסט 1993 עקר אוון את אחד משיניו את ג'ורדן.
כאשר היה תחת תרופות הרגעה שאל אוון את ג'ורדן אם ג'קסון נגע אי פעם באיבר מינו וג'ורדן אמר שכן.
כתוצאה מכך צ'נדלר והצוות המשפטי שלו פנו לג'קסון בבקשה שישלם להם פיצויים בסך 20 מיליון דולר אחרת יגישו נגדו תביעה.
כמה שבועות לאחר מכן הצוות המשפטי של ג'קסון הציע הצעה נגדית בסך מיליון דולר בלבד, אך ההצעה נדחתה על ידי צ'נדלר שביקש במקום זאת 15 מיליון דולר.
ג'קסון סירב והוריד את הצעתו ל-350 אלף דולר אך צ'נדלר סירב להצעה זו.
ב-15 ביולי פסיכיאטר הילדים מת'יס אברמס כתב לרוטמן חוות דעת לבקשת בית המשפט.
הוא טען כי ישנו חשד סביר שג'ורדן עבר התעללות מינית על סמך המידע שמסר לו רוטמן אודות הפרשה.
רוטמן אמר לאברמס כי מדובר במקרה היפותטי אך אברמס אמר כי אם יגלה שמדובר במקרה אמיתי הוא יידרש על פי חוק לדווח על כך למחלקה לשירותי ילדים במחוז לוס אנג'לס.
ב-17 באוגוסט לקח אוון את ג'ורדן לפגישה פנים מול פנים עם אברמס ואמר לו שג'ורדן הוטרד מינית.