tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעבדת הכימיה שלו עברה לגרנובל ושימשה מעתה כמטה הארגון החדש שלו.
במעבדה זו גם זויפו התעודות הרשמיות, ששימשו להצלת אלפי יהודים צרפתים.
דגימה מפעילותו של גינת מתוארת על ידי הרב שמואל רנה קפל, ממנהיגי ה-MJS, המספר כיצד לקח אותו טוטו יום אחד אל המזכיר של מושל גרנובל, שמסתבר שהיה אוהד של ה"רזיסטנס" וזה חתם על תעודות מעבר ל-800 משפחות יהודיות.
בתקופה זו הצטרף לגדוד גרנובל גם אחיו הצעיר של גינת, פול, שהגיע לשם מבריסל, ואז גם הכיר גינת את אשתו לילי סיטנר, שהייתה קשרית בגדוד גרנובל.
גינת המשיך בפעילות זו, תחת השם המחתרתי "טוטו", במשך קצת יותר משנה, עד ינואר 1944, אז החלו הנאצים לחשוד בו, והוא נאלץ להעביר את ראשות הארגון ליורשו, ג'ורג' שנק ולעזוב את גרנובל.
בנובמבר 1944 קיבל גינת תואר דוקטור בכימיה באוניברסיטת מונפלייה.
במרץ 1945, בוועידת ה-MJS בפריז המשוחררת מהשלטון הנאצי, הוא נבחר למזכיר הכללי של הארגון, אך זמן קצר אחר כך נאלץ להתפטר מסיבות פוליטיות.
ביולי 1945 עלה גינת לארץ ישראל עם אשתו וביתו יהודית בספינה "מַטַרוֹאה" במסגרת קבוצה מעורבת של עולים לגליים ובלתי-לגליים.
בין העולים עִמו היה מי שיהיה כעבור שנים הרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו.
בנאפולי עלה לאונייה גם הילד סנדרו טוט, לימים צבי ינאי, סופר ומנכ"ל משרד המדע.
בארץ התגורר תחילה גינת בקיבוץ דגניה ב', וב-1947 הצטרף לפקולטה לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים (בתקופה זו נולדה הבת השנייה שלו עדנה).
עם פרוץ מלחמת העצמאות הוא גויס לצה"ל, ובתחילת יוני 1948 היה בין פורצי הדרך מחולדה לירושלים, עוד לפני שיירת המשאיות הראשונה שעברה ב"דרך בורמה", ב-10 ביוני.
משהוקם חיל המדע (חמ"ד), תחת פיקודו של אפרים קציר, לימים נשיאה הרביעי של המדינה, הצטרף אליו גם ד"ר גינת.
לאחר המלחמה היה גינת חבר במועצה למחקר מדעי ותעשייתי של ממשלת המנדט בראשות פרופ' שמואל סמבורסקי, שהפכה ב-1949 למועצה המדעית לישראל במסגרת משרד ראש הממשלה.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי הוא פנה לתעשייה והקים מפעלים מצליחים לכימיקלים ושמנים.
שנים רבות היה נשיא ארגון ותיקי "הרזיסטנס היהודי".
נפטר ב-14 באוקטובר 2011 בביתו שבבני דרור.
איתן טיבי (נולד ב-16 בנובמבר 1987 בירושלים) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם במכבי עירוני פתח תקווה מהליגה הלאומית.
במהלך הקריירה שלו זכה ב-20 תארים קבוצתיים ישראליים, בהם שבע אליפויות.
טיבי החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של בית"ר חיפה, ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של מכבי נתניה.
בעונת 2006/2007 עבר לבית"ר ירושלים וחתם על חוזה לארבע שנים בעודו בן 19. בעונה הראשונה שלו בקבוצה מיעט לשחק, אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום העונה באליפות.
בעונת 2007/2008 הושאל להפועל רעננה (בליגה הלאומית), ובעונת 2008/2009 הושאל לעולה החדשה לליגת העל, הכח עמידר רמת גן, והפך לבלם הקבוע של הקבוצה.
בעונת 2009/2010 חזר לשחק בבית"ר ירושלים, ובסיום העונה חתם לשנתיים בשרלרואה מליגת העל הבלגית.
לאחר חצי עונה בשרלרואה, בה לא מצא את מקומו ושיחק תשעה משחקים בלבד, החליט טיבי לחזור לישראל.
בינואר 2011 חתם לשלוש וחצי שנים בעירוני קריית שמונה.
בעונת 2011/2012 שותף ב-23 משחקי ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, וכן זכה עמה בגביע הטוטו.
ב-29 באוגוסט 2012 חתם במכבי תל אביב לשלוש עונות לאחר הליך בוררות ארוך בין מכבי לבעלים של עירוני קריית שמונה, איזי שרצקי, לגבי סעיף השחרור בחוזה השחקן.
בהחלטת בורר נקבע כי סעיף השחרור בחוזה של טיבי בסך 350 אלף אירו בתוקף, והשחקן הורשה להצטרף למכבי תל אביב.
בעונת 2012/2013 תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, לצידו של הבלם קרלוס גארסיה, וזכה עם הקבוצה באליפות, השנייה שלו ברציפות.
בעונה זו ערך 34 הופעות בהרכב, ושמו אף הוזכר לא פעם בתקשורת כבלם הטוב בישראל.
לקראת עונת 2013/2014 השתתף בפעם הראשונה במשחק אירופאי במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
טיבי פתח בארבעת משחקי המוקדמות מול גיור ההונגרית ופ.צ.
בזל השווייצרית, אך מכבי תל אביב הודחה מול האחרונה בתוצאה כוללת של 3–4 והעפילה לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית.
בהמשך העפיל עם הקבוצה לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית, ובתום העונה זכה עמה באליפות נוספת.
בעונת 2014/2015 זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות, וכן זכה עמה בגביע המדינה ובגביע הטוטו.
בעונת 2015/2016 העפיל עם מכבי תל אביב לשלב הבתים של ליגת האלופות ולגמר גביע המדינה, ובתום העונה האריך את חוזהו במועדון בשלוש שנים נוספות.
בעונת 2018/2019 שותף בשמונה משחקי ליגה ובלבד ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות ושוחרר מהמועדון, אך באוגוסט 2019 האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
במהלך העונה שב להיות שחקן הרכב קבוע והשלים 90 דקות בכל 29 המשחקים בהם שותף.
ב-18 בינואר 2020 כבש לראשונה בקריירה צמד שערים במשחק אחד, בניצחון 3–0 על הפועל חדרה.
בעונת 2020/2021 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, על אף שלא שותף במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 1–2 את הפועל תל אביב.
באותו הקיץ עזב את מכבי תל אביב ועבר להפועל באר שבע.
ב-9 בדצמבר 2025 חתם במכבי עירוני פתח תקווה.
ב-26 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, במשחק הידידות מול צ'כיה תחת המאמן הלאומי אלי גוטמן.
כחודש מאוחר יותר שותף בפעם הראשונה במשחק רשמי במשחק החוץ מול אזרבייג'ן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, ובהמשך הקמפיין תפס מקום קבוע בהרכב הנבחרת.
גם במשחקי מוקדמות יורו 2016 היה שחקן הרכב קבוע בנבחרת.
את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש טיבי בניצחון 1–0 על ב-6 בספטמבר 2017, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
איתן גפני (נולד ב-13 במאי 1981) הוא במאי סרטי אימה וזומבים ישראלי, תסריטאי ומפיק.
סרטיו של גפני הוקרנו בישראל וברחבי העולם, ואף זכו בפרסי קולנוע.
הוא ממפעילי וכותבי בלוג ביקורת הקולנוע "רוזבאד" ובוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
סרט הקולנוע באורך מלא הראשון שביים הוא "בשר תותחים", משנת 2012. הסרט הוקרן ב-35 פסטיבלים ברחבי העולם.
סרטו ילדי הסתיו היה הבחירה של 15 פסטיבלים שונים.
איתן גפני חבר באיגוד התסריטאים.
שנה שם הסרט אודות הסרט 2005 בכיכובם של רפי אדיר ורווית רמר, הסרט יצא להקרנה מסחרית בפברואר שנת 2005 והפך תוך זמן קצר בזכות תוכנו החריג לסרט קאלט שמשך בין היתר חסידים נאמנים לז'אנר החתרני - גרעין צופים שהגיע בקביעות להקרנות בסינמטק תל–אביב.
2008 מגע של מוות סרט קצר (שהופק במסגרת 48 שעות) - הבדידות, השעמום והשגרה האפורה הביאו את מלאך המוות עזריאל גרימבורג למצב בו אינו מוצא סיבה לחיים והוא מחליט להתעסק בפרחים.
בתפקיד הראשי רפי אדיר ובהשתתפות מנחם גולן.
הסרט זוכה פרס בקטגוריית חביב הקהל לשנת 2008 - תעודת הוקרה לשני הבמאים: איתן גפני ויוני גבע על שקטפו את המקום הראשון במסגרת התחרות לשנת 2008 בישראל.
בשנת 2009 השתתף הסרט בפסטיבל אייקון.
2009 אין מוצא סרט קצר בכיכובו של אדם; זוכה פרסי התסריט והליהוק בתחרות "48 שעות" 2009 תפר פתוח סרט קצר.
2010 מזימות הציונים פיילוט לקומדיה סאטירית בהשתתפות מאור כהן, גיל קופטש ושרון אלכסנדר.
2012 בשר תותחים סרט אימה באורך מלא בכיכובם של לירון לבו ושירה קצנלנבוגן.
2016 ילדי הסתיו סרט אימה באורך מלא2020שירות פרימיוםתסריט לדרמה באורך מלא בפיתוח קרן הקולנוע הישראלי
איתן ברושי (נולד ב-17 ביוני 1950) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בעבר כיהן כמזכיר התנועה הקיבוצית וכמנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה.
ברושי הוא בן לחברי קיבוץ גשר.
אביו יצחק, שנולד בפולין, שימש כמפקד השלישי של גדוד 12 (ברק) במלחמת העצמאות.
עם גיוסו לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני, עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס שב לסיירת ושימש כמפקד צוות וכסגן מפקד הסיירת.
לחם במלחמת יום הכיפורים, בין היתר במבצע קינוח.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה ג' בגדוד 51 ולחם במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
שימש כמפקד גדוד במילואים, ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת סא"ל.
סיים תואר ראשון במדעי החברה והרוח מאוניברסיטת תל אביב ובוגר בית-הספר לפיקוד ומטה של צה"ל.
כמו כן הוא בוגר קורס סגל ב' של אלכ"א (האגודה לפיתוח ולקידום כוח-אדם בשירותים החברתיים בישראל), סיים קורס גזברות וניהול פיננסי של מדרשת רופין וקורס דירקטורים של איגוד התעשייה הקיבוצית.
בשנים 1992–1996 היה עוזר ויועץ של יעקב צור, שר החקלאות בממשלת יצחק רבין, ובשנת 1996 היה נציג הקיבוצים במפלגת העבודה.
במשך השנים שימש בתפקידים שונים בתנועה הקיבוצית, בהם מזכיר קיבוץ גבת (1985–1987), יו"ר החברה הכלכלית – עמק יזרעאל וראש המועצה האזורית עמק יזרעאל (1999–2006).
בין השנים 2006–2007 היה מנכ"ל משרד התרבות, ולאחר מכן עד שנת 2012 היה עוזר שר הביטחון אהוד ברק לענייני התיישבות, תשתית ואזורי פיתוח.
ב-5 בפברואר 2013 נבחר למזכיר התנועה הקיבוצית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד על מקום ברשימת העבודה והוצב במקום ה-18, כנציג הקיבוצים, ברשימת המחנה הציוני לכנסת.
ביולי 2018, במהלך סיור בעוטף עזה, נגע באופן לא ראוי בחברתו לסיעה ח"כ איילת נחמיאס-ורבין.
לדברי ורבין היא דרשה ממנו התנצלות במקום אך הוא הפנה אליה את הגב.
לאחר בירור זימן אותו יו"ר המפלגה אבי גבאי לשימוע ונזף בו.
11 ימים מאוחר יותר פרסם העיתונאי עקיבא נוביק שמתלוננת אנונימית טוענת שברושי תקף אותה מינית בעת שהיה ראש מועצה אזורית עמק יזרעאל, כ-15 שנים קודם לכן.
שבועיים לאחר מכן, ח"כ שלי יחימוביץ' טענה כי ברושי הטריד מינית במשך תקופה חיילת ששירתה תחתיו כשהיה מג"ד ואף ביצע בה מעשה מגונה.
עורך דינו של ברושי הכחיש טענה זו.
בעקבות האירועים הורה גבאי על השעייתו מפעילות מפלגתית.
בתגובה לדבריו של גבאי על כך ש"אין מקום לעברייני מין במפלגה", הגיש נגדו ברושי תביעת דיבה על סך 300,000 ש"ח.
ביוני 2019 הגיעו שני הצדדים לפשרה מחוץ לבית המשפט: גבאי יפרסם התנצלות בחשבונות הפייסבוק והטוויטר שלו לפיה "לא היה שום מקום והצדקה" לשימוש בביטוי "עבריין מין" ביחס לברושי, וכן ישלם לברושי הוצאות משפט בסך 40,000 ש"ח.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
לאחר שפרש ב-2019 מונה ליו"ר ארגון "מים לישראל" וכיועץ בקבוצת החברות "גלעד יחסי ממשל ולובינג".
בשנת 2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "גשר איתן" המתאר את חייו מילדותו בקיבוץ גשר במציאות ביטחונית קשה ועד לתפקידיו הציבוריים, ומציגה את השקפת עולמו בתחומי הביטחון, המדינה והחברה.
בשנת 2023 הוענק לו, במסגרת תערוכת "אגרומשוב", פרס מפעל חיים על פועלו לקידום החקלאות.
ברושי, חבר קיבוץ גבת, נשוי ואב לחמישה ילדים.
איתן בנצור (נולד ב-25 בספטמבר 1938) הוא דיפלומט ישראלי.
בנצור נולד בישראל בנם של שרה ושמואל בנצור, מבכירי משרד החוץ הישראלי.
לאחר שירותו הצבאי עבד כעיתונאי במעריב עד 1962, כיסה בעיקר את ענייני ירושלים וסטודנטים.
לאחר מכן עבר קורס צוערים של משרד החוץ, שימש מזכיר שני בשגרירות ישראל בהונגריה, ב-1967 מונה לעוזר לשר החוץ וב-1971 למזכיר מדיני של השר.
בשנת 1974 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בארצות הברית וב-1981 מונה למנהל מחלקת צפון אמריקה במשרד החוץ.
בשנים 1986 עד 1988 שירת כקונסול כללי בלוס אנג'לס.
לאחר מכן קיבל דרגת שגריר ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ לנושאי צפון אמריקה.
הוא היה ממובילי ההכנות לוועידת שלום אזורית והשתתף בוועידת מדריד ב-1991. בעקבות הוועידה מונה לסגן ראש המשלחת הישראלית למשא-ומתן עם המשלחת הירדנית-פלסטינית ושימש נציג בוועדת המולטילטרלית לפירוק נשק וביטחון אזורי.
בינואר 1992 מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ ובאוקטובר 1996 מונה למנכ"ל המשרד, תפקיד בו כיהן עד שנת 2000.
בנצור בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בלימודים סובייטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
נשוי לנעמי בנצור, קואוצ'רית ומומחית לשפת הגוף.
הדרך לשלום עוברת במדריד, הוצאת ידיעות אחרונות/ספרי חמד, 1997
להבה בלב אירופה - 133 ימי שלטונו של בלה קון : סיפורה של הרפובליקה הסובייטית בהונגריה ב-1919, הוצאת משכל, 2004
כיהן כעוזר ראש אג"ם וכנספח צה"ל בבריטניה ובסקנדינביה.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנכ"ל עיריית הרצליה.
ברק (במקור צווטיצקי) נולד בפתח תקווה.
התגייס לצה"ל ב-1954 ושירת כלוחם בחטיבת גולני.
עבר קורס קצינים וחזר לשרת כקצין בחטיבת גולני.
עברת את שם משפחתו לברק על שם גדוד 12 בו שירת, הקרוי "ברק".
במלחמת ששת הימים שירת כקצין המבצעים של פיקוד הצפון, שימש מדריך ראשי בבית הספר לקצינים ומפקד גדוד 17. לאחר מכן שירת כקצין אג"ם של פיקוד הצפון ופיקד על עוצבת חירם בגזרת גבול הצפון.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה בהשתלמות בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, הוא חזר לישראל במהלך המלחמה ושירת במחלקת מבצעים במטכ"ל.
לאחר המלחמה שב לארצות הברית.
ב-1974 מונה לסגן קצין חי"ר וצנחנים ראשי, בהמשך שירת כראש מחלקת תכנון וארגון באג"ם ובדצמבר 1978 מונה לעוזר ראש אג"ם תפקיד אותו מילא עד 1980. כיהן כנספח צבאי בבריטניה וסקנדינביה.
במלחמת לבנון הראשונה מונה למפקד מפקדה מיוחדת בפיקוד הצפון שנערכה לתיאום הנסיגה ולקראת כניסת הכוח הרב-לאומי (MNF) לביירות.
קיבל כתב מינוי לדרגת אלוף לתפקיד ראש אגף כוח אדם, אך עם חילוף הרמטכ"לים נסוגו מההחלטה לקדמו בדרגה.
כתוצאה מכך החליט לפרוש מצה"ל לאחר כשלושים שנות שירות.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה ב-1983 לראש אגף תכנון, משק ותחזוקה בקו אופ וב-1985 מונה למנכ"ל עיריית הרצליה תפקיד אותו מילא עד שנת 1999, בעיקר בתקופת כהונתו של ראש העירייה אלי לנדאו.
כיהן במגוון תפקידים ציבוריים נוספים, בהם מנכ"ל ארגון נכי צה"ל ומנכ"ל בית הלוחם.
ברק נפטר ב-31 במאי 2020. הותיר אחריו שלושה ילדים.
איתן וצלר (נולד ב-4 בספטמבר 1954) הוא במאי טלוויזיה ויוצר סרטים ישראלי.
איתן וצלר נולד וגדל בכפר אתא (לימים קריית אתא).
בגיל 10 עבר עם משפחתו לקריית גת ומשם עברה המשפחה לפתח תקווה.
אביו היה מהנדס טקסטיל בבית חרושת אתא והאם עקרת בית.
את שנות הנעורים עשה בפנימייה החקלאית, הכפר הירוק.
וצלר התגייס לשירות סדיר בסיירת צנחנים וסיים מסלול ביחידה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נלחם בחזית הדרום, המשיך לקורס קציני חי"ר ונשאר להדריך בבה"ד 1 עד לסיום שירותו.
עם תום שירותו הצבאי שימש יועץ צבאי בסרטו של ג'אד נאמן "מסע אלונקות".
לאחר מכן יצא לחו"ל, טייל ועבד לאורך תקופה של שנתיים במסחר ביהלומים בחברת חבר ילדות מכפר אתא, אילן גור זאב, לימים פרופסור לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטת חיפה.
במסגרת שהותו בחו"ל – באירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה - למד קולנוע בשיקגו במשך 4 שנים וסיים תואר ראשון באמנויות יפות.
בשנת 2024 סיים לימודי תואר שני בתרבות הקולנוע באוניברסיטת חיפה.
עם שובו לארץ עבד כבמאי וכתב עצמאי בערוץ 1, החל ממאי 1983 ועד שנת 2000 והוציא תחת ידו מאות כתבות וסרטים תיעודיים רבים.
עם הקמת הערוץ השני ביים סרטי תעודה, בסיוע של מריסה אשתו, עבור תוכניות כמו: תיבת תעודה "שבת סאלם" ותוכניות נוספות אחרות בהפקת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בין השנים 2000 ל-2002 ביים וצלר עשרות כתבות עבור חלון ישראלי מגזין הטבע הישראלי של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
וצלר ביים סרטים רבים עבור תחנת הטלוויזיה ההולנדית VPRO.
רוב הסרטים עוסקים בדמויות הקשורות לסכסוך הישראלי-פלסטיני כמו: אודי אדיב, מוחמד בכרי, חיים ארלוזורוב, עמרם מצנע ורבים אחרים.
מעת לעת מקרין ומרצה על סרטיו במקומות שונים בארץ.
איתן וצלר משמש גם כמנחה קבוצות וכיום מוסיף לביים לצלם ולערוך סרטים מסוגות מגוונות.
הוא נשוי למריסה וצלר, מפיקה, מטפלת הוליסטית ולהם שלושה ילדים.
בדרכים עקלקלות - סרט על נערה בדואית, הודא אבו עובייד, הקרועה בין תרבויות וזהויות.
הסרט הוקרן במסגרת התוכנית "הסיפור האמיתי" בערוץ 1 ועוקב אחר שנה בחייה של אבו עובייד ומאבקה לשוויון עבור הנשים בחברה הבדואית הפטריארכלית ולמען שוויון זכויות של האזרחים הבדואים בתוך החברה הישראלית.
הקונפליקט – הסרט עוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני בפרספקטיבה של 50 שנה.
משולבים בו צילומי ארכיון וראיונות של אישים מרכזיים בפוליטיקה הישראלית, יהודים וערבים.
הסרט הופק על ידי הערוץ הראשון והוא הראשון בסדרה של שישה סרטים במסגרת תקומה הבינלאומית.
הסדרה שודרה במדינות רבות ברחבי העולם.
מועדון הקרב הקווקזי - מטפורה קולנועית על העלייה מארצות חבר העמים.
שני עולים חדשים מהקווקז, אלכס ומישה, בנו מועדון אגרוף בעיירה שדרות ומתמודדים בבעיות של עלייה והסתגלות לחיים בישראל.
האמנם קמל הפרח - בשנת 1956, ביום בו תוכננו להתקיים חמש חתונות בקיבוץ נחל עוז, ארבו מחבלים פלסטינים מעזה בשדות הקיבוץ לרועי רוטברג מא"ז הקיבוץ, חטפו והרגו אותו.
הסרט מתאר את מה שקרה לקיבוץ בעקבות אותו אירוע.
כוונות טובות - יהושע זמיר, ששכל את בנו ירון בקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה, מנחה קבוצות להתמודדות עם אובדן במסגרת סדנאות שהוא מנחה.
הסרט עוקב אחר קבוצה אחת במקביל לסיור שעורך זמיר בקרב ידידיו הקרובים.
צוואת הבן - הסרט מספר על מאבקו למען השלום של יצחק פרנקנטל שבנו אריק נחטף ונרצח על ידי חוליה של החמאס בשנת 1994. מאז מקדיש פרנקנטל את חיו לדיאלוג בין יהודים לפלסטינים.
הוא הקים את החוג להורים שכולים בו שותפים ישראלים ופלסטינים.
הסרט הופק שודר בארץ ובתחנת הטלוויזיה BBC WORLD.
מעבר לקשת - סרט על קבוצה של ילדות ונערות, רקדניות מרמת השרון המופיעות ברחבי הארץ והעולם.
סרט על נשיות, חלומות ילדות ושברי חלומות.
הסרט זכה בפרס ראשון לסרטים לאמנות המחול בפסטיבל "Dance on camera" בניו יורק.
גלות - הסרט עוסק, במתח וביחסים הסבוכים שבין יהדות וציונות, בין החיים במדינת ישראל לבין החיים של יהודי הגולה.
הסרט שודר בהולנד, גרמניה, בלגיה שוודיה ובפסטיבלים שונים בעולם.
פרשת ארלוזורוב – פרשת רציחתו של חיים ארלוזורוב והמאבק האידאולוגי בין שתי התנועות המרכזיות בציונות לגבי פתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני.
הסרט שודר בטלוויזיה ההולנדית לאחר רצח יצחק רבין ובוחן את ההקשר הפוליטי של שני האירועים.
הסרט כולל ראיונות עם דמויות מרכזיות בשתי התנועות כמו: יצחק בן אהרון וראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק שמיר.
יורה בחשיכה - הסרט עוסק במחלוקת המוסרית והפוליטית בין מועמד מפלגת העבודה עמרם מצנע לבין מועמד הליכוד אריאל שרון בבחירות לראשות הממשלה בשנת 2003.
אוטופיה גלילית - אלה יונגמן, פעילה חברתית ממצפה אבירים שבגליל העליון, יזמה והקימה קבוצה המנסה להכיל את הפסיפס המגוון של החברה הישראלית, בניסיון למצוא את המאחד בין חלקיה.
גלות פנימית - סיפור אהבתם הבלתי ממומש של נעמה חבקין מת"א לבין ד"ר חיידר עבד א-שאפי, מי שהיה ראש המשלחת הפלסטינית בוועידת השלום במדריד, ספרד.
הנשמה שבחומר - על האומנית הפסלת לאה מג'רו מינץ המתגוררת ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים ובבית רוקח בשכונת נווה צדק בתל אביב.
על הסף - על הכוריאוגרפית והרקדנית תמר בורר שעברה תאונת דרכים ונשארה נכה בשתי רגליה אבל ממשיכה ביצירה מגוונת ופורה.
בימים אלה (2025) עובד איתן וצלר על הסדרה האוטוביוגרפית: "היכן ביתי" העוסק במושג הבית על היבטיו המגוונים, מתוך ראיית "הבית", הפרטי והכללי (המדינה), שמשמש אותנו לצרכים העמוקים ביותר של אמון וביטחון.
איתן ישראלי (נולד ב-29 בספטמבר 1934, אביחיל) הוא דיפלומט ישראלי ששימש גם כסמנכ"ל במשרד החקלאות.
איתן ישראלי גדל והתחנך במושב אביחיל, שהוריו היו בין מקימיו.
אביו, יהודה, היה ממתנדבי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
אמו, בלהה לבית אוסטרובסקי, הייתה עם הוריה ממקימי כפר סבא.
סבו מצד אביו, פסח ישראלי, יסד בשנת 1900 את סניף פועלי ציון בווילנה.
הוא הבן השני שנולד במושב וסיים בו את בית הספר היסודי.
את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר החקלאי כדורי ומיד לאחר מכן, התגייס לנח"ל, שבועיים לפני שמלאו לו 17. לאחר סיום קורס קצינים (בגיל 17 וחצי - בזמנו הקצין הצעיר ביותר בצה"ל), במאי 1952 מונה לשרת כמפקד מחלקה בקיבוץ כפר גלעדי.
בסוף השנה נתמנה לסגן מפקד הפלוגה בדרגת סגן שייסדה את ההיאחזות עין גדי.
לאחר השחרור מהצבא, החל לימודי אגרונומיה, תחילה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן בשלוחת האוניברסיטה, בפקולטה לחקלאות ברחובות והוסמך (M.Sc) בכלכלה חקלאית.
עבודת המאסטר שלו עסקה בגידול עגבניות באדמה מליחה באום ברק - עין בוקק על שפת ים המלח.
יהודה אלמוג ראש מועצה אזורית תמר, החכיר לישראלי עשרים דונמים ליד עין בוקק להקמת חווה חקלאית וניסויים בגידול ירקות.
ישראלי הקים חווה חקלאית לגידול עגבניות וביצע עבודת מחקר לתואר M.Sc.
תוצאות המחקר הראו שעגבניות חונטות פרחים רק בטמפרטורה של מעל 10 מעלות.
כמו כן הוכח שניתן לשטוף את האדמה עם מליחות היתר ולגדל בה עגבניות.
היבול היה ארבע טון לדונם בעונת האביב.
היה זה יבול בעל ערך כלכלי מובהק שהוכיח שההתיישבות החלוצית בבקעת ים המלח ובערבה תקיים את עצמה מבחינה כלכלית.
לאחר 3 שנים הוקם בעין בוקק בית הבראה.
השלטונות נתנו להם קדימות בשימוש במי המעיין, דבר שמנע מישראלי להמשיך בפיתוח החווה.
ב-1959 החל ישראלי את דרכו במשרד החקלאות ככלכלן חקלאי, עוזר לסגן מנהל משרד החקלאות.
ב-1962 הוצע לו תפקיד יועץ מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, שליח ודיפלומט של משרד החוץ הישראלי.
בשנים 1963–1965 שימש ישראלי כיועץ חקלאי לממשלת וולטה עילית (היום בורקינה פאסו) וסגנו של מנהל הצוות, שמנה 15 יועצים מכל העולם.
הוא הקים משק ובי"ס חקלאי, הדריך בשיטות עיבוד קרקע ושימוש בכלים חקלאיים מודרניים והנחיל שיטות התיישבות קואופרטיביות שפותחו בישראל והופצו בעולם.
בשנים 1965–1967 התמנה מטעם האו"מ למנהל פרויקט בניגריה.
במשך שנתיים היה אחראי על ניהול ופיתוח של 56 "מושבים", על פי מודל ההתיישבות הישראלי.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים, גויס כקצין מבצעים חטיבתי בחטיבה 5 של חיילי חי"ר במילואים אשר נלחמה בגזרת השומרון.
עם שוך הקרבות קיבלה החטיבה שליטה על כל השומרון - צפון הגדה.
מיד התעוררו בעיות כלכליות קיומיות בעיקר בצד החקלאי של גידול ושיווק תוצרת חקלאית וכן מזון לאוכלוסייה.
לאור עבודתו של ישראלי, כמומחה באו"ם ובמשרד החקלאות, ישראלי הציע למח"ט, מפקד עוצבת השרון אל"ם זאב שחם (זוניק) למנות אותו בנוסף לתפקידו כקצין מבצעים גם כקצין חקלאות בשומרון.
מהר מאוד מצב זה התפתח לאחריות כ"קצין מטה לחקלאות ראשי" על כל הגדה המערבית.
בעיתונות של התקופה הוא זכה לכינוי "שר החקלאות של הגדה המערבית".
מדיניות ממשלת ישראל לאחר הכיבוש שהוביל משה דיין שר הביטחון הייתה לפעול להחזרת האוכלוסייה לשגרה.
היו מספר נושאים דחופים, ביניהם אספקת מים לאוכלוסייה ולחקלאות, ומזון לבעלי החיים.
בעיקר שיווק תוצרת חקלאית שהייתה בשיאה, וגודלה עבור ירדן ומדינות המפרץ, עליה הייתה מבוססת כלכלת האזור.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים ישראל פוצצה את גשרי המעבר בין הגדה לירדן והתקיים מצב מלחמה בין ישראל לירדן, מה שמנע שיווק התוצרת לירדן.
יחד עם אבו האשם (סולימאן צאלח), ממנהיגי החקלאים בגדה באותה תקופה, ובעל קרקעות בבקעת הירדן, יזם ופעל אז ישראלי, לשיווק התוצרת של הגדה, דרך מעברות הירדן בדרום בית שאן, לירדן.
הפעולות הצליחו למרות מצב המלחמה בין ישראל לירדן.
במקביל החל משרד החקלאות להיכנס לשגרה בשומרון.
נפתחו משרדים בערים הראשיות, הופעלו תחנות ממשלתיות למחקר והדגמה, ונפתחו והופעלו משרדי שירות הווטרינריה, היעור, וסקר השווקים.
לקראת החורף, עם עליית מפלס הירדן, בדיון אצל משה דיין בהשתתפות ישראלי, סוכם שיש לחדש את הגשרים שהופצצו ביוני 1967. נושא הגשרים הפתוחים שיזם ישראלי, היה אינטרס מדיני הן לירדנים והן לישראל.
לירדנים היה אינטרס עליון לשמור על הקשר עם אזרחיהם ממערב לירדן והם הציעו להקים מחדש את גשר אלנבי וגשר אדם, וממשלת ישראל אישרה זאת.
גשרים אלו נודעו מאז כ"מדיניות הגשרים הפתוחים".
פועלו זה הוזכר בספרים "קללת הברכה" מאת שבתאי טבת ו-"The High Road and the Low" מאת דן סגרה (Segre).
ישראלי פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף במילואים.
בין תפקידיו שירת כקצין אג"ם בחטיבת שריון במלחמת יום כיפור בסיני.
בינואר 1974 התלוננו גורמים חקלאיים על שלא משחררים את ישראלי משירות בטענה שהיעדרו מעכב יוזמות חקלאיות רבות.
במלחמת לבנון הראשונה, שימש ישראלי כקצין ממשל צבאי בתפקיד "ראש המטה האזרחי לדרום לבנון" בפיקוד של תת-אלוף דוד מימון.
באוגוסט 1970, התמנה לתפקיד סמנכ"ל במשרד החקלאות.
הוא היה אחראי על נושא היצור והשיווק של תוצרת חקלאית בישראל.
בין היתר שימש כיו"ר מועצות היצור והשיווק, יו"ר מועצת הלול, הירקות, הפרחים, החלב והבקר לבשר.
ביוני 1971 יצא לחודש לייעץ למחלקת החקלאות של ארצות הברית, על דרכים לקדם חקלאים נחשלים בדרום.
בין השנים 1975–1978 כיהן איתן ישראלי כציר כלכלי-חקלאי בשגרירות ישראל בוושינגטון ומאומן גם לקנדה, המופקד על תיאום סיוע חקלאי ביבשת אמריקה.
בתפקיד זה, הקים את המשרד של חברת אגרקסקו בניו-יורק, על מנת לייצא תוצרת חקלאית ישראלית לארצות הברית וקנדה.
ישראלי יזם גם את ארגון שוחרי החקלאות הישראלית בארצות הברית ואת קרן "BARD" לשיתוף פעולה במחקר חקלאי בין ישראל לארצות הברית שפועלת גם בעשור השני של המאה ה-21.
בשנים 1978–1983 ניהל ישראלי את "החברה לפיתוח כלכלי", שהקים בשותפות עם יוני ויואב הורוביץ.
החברה פיתחה חוות חקלאיות בארצות הברית ודרום אמריקה, בין היתר בפוארטו ריקו, קוסטה ריקה ובקליפורניה.
בשנים שלאחר מכן המשיך ישראלי בעסקיו הפרטיים לפיתוח חקלאי מחוץ לישראל.
בשנת 1984 דווח על פעילות שלו בסין.
החל מ-1988 התמקד ביצוא ידע חקלאי במסגרת חברה משפחתית "גיו אינטרנשיונל".
ישראלי ישם והקים עשרות פרויקטים חקלאיים במדיות רבות בעולם, המתמקדים סביב מערכת מחקר של יצירת זני תות שדה חדשים.
זנים אלו משווקים בישראל ובעולם.
בינואר 1998, לאחר חידוש היחסים הדיפלומטים בין ישראל לבורקינה פאסו, מונה ישראלי כקונסול כבוד של בורקינה פאסו בישראל.
מינוי זה בא בעקבות שירותו כמומחה חקלאי מטעם האו"ם במדינה זו בשנות ה-60, וכן שנים של סיוע למדינה האפריקאית בהתנדבות.
ישראלי פעל להסכם ערים תאומות עם מועצה אזורית עמק חפר, על מנת לסייע לבורקינה-פאסו באמצעות ידע ישראלי בנושאים של השקיה, טיוב מים, ושמירה על קרקעות מפני סחף.
בשירותו בהתנדבות כקונסול, תרם ישראלי לחיזוק קשרי החוץ של ישראל עם בורקינה-פאסו, כולל הצבעות חיוביות של מדינה זו באו"ם (למרות רוב מוסלמי מוחלט במדינה זו).
מכיוון שלבורקינה פאסו אין שגרירות בישראל, הקונסוליה שישראלי עומד בראשה מתפקדת כשגרירות לכל דבר: החל מהנפקת ויזות, טיפול בעובדים זרים, תיאומים דיפלומטיים עם משרד החוץ בירושלים ובואגאדוגו, בירת בורקינה-פאסו, פיתוח קשרי חוץ וקשרי מסחר.
לישראלי ארבעה ילדים מאשתו הראשונה שושנה, לה נישא ב-1959, וממנה התאלמן בשנת 2016. ישראלי נולד ומתגורר במושב אביחיל עם בת זוגו.
שימש שנים רבות בוועד המושב כיושב ראש וחבר, וכן שנים רבות כנציג המושב במועצה האזורית עמק חפר.
בשנת 1974 יזם והקים באביחיל שיכון לבנים הראשון במדינת ישראל.
איתן גולן (1940 – 7 ביוני 2007) היה קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב.
כיהן כסמנכ"ל משרד ראש הממשלה וראש מועצת אפרת.
גולן נולד בירושלים, גדל בנתניה ולמד בפנימיית כפר גלים.
במהלך שירותו הצבאי סיים תואר ראשון במשפטים.
במקביל לעבודתו כעורך דין התנדב ב-1974 למשמר האזרחי והתקדם עד למפקד בקעת אונו בדרגת סגן-ניצב.
ב-1978 החליט להתגייס לשירות קבע במשטרה.
הוא הצטרף ליחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה שהוקמה באותו זמן ושירת בה כראש מפלג לחקירת פשעים חמורים, בין החקירות הבולטות שניהל היו תוקפי חיילי צה"ל בפרשת פינוי גן הירק, ניסיון ההתנקשות ברוני ניצן ופרשת ברוך ארבל, קצין משטרה צבאית ראשי שהואשם בשוחד.
ב-1982 מונה לראש מפלג הונאה במשטרת מחוז תל אביב.
ב-1986 מונה לעוזר מבקר המשטרה ולאחר מכן שירת כראש מחלקת חקירות במחוז מרכז.
בתפקידו האחרון בשירות כיהן כנשיא בית הדין למשמעת בדרגת תת-ניצב.
היה ממקימי היישוב בית חורון בשנת 1977.
לאחר פרישתו מהמשטרה מונה לסמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בשנים 2000 עד 2004 כיהן כראש מועצת אפרת, תקופה שאופיינה בהתמודדות המועצה ותושביה עם פיגועי טרור רבים במהלך האינתיפאדה השנייה.
הוא הקפיד לטפח את הקשרים עם תושבי הכפרים הערבים בסביבה ובמקביל יזם הקמת מערכת הגנה אלקטרונית מסביב ליישוב והקים מרכז חירום רפואי, המשרת את כל תושבי האזור.
גולן היה נשוי ואב לארבע בנות.
ב-2007 נפטר משבץ מוחי ונקבר בבית העלמין בכפר עציון.
איתן יריב (נולד ב-25 בינואר 1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד מערך כוחות הנ"מ.
יריב הוא בוגר בית הספר הריאלי והפנימייה הצבאית לפיקוד.
התגייס לצה"ל ב-1965 ועשה את שירותו הצבאי במערך כוחות הנ"מ.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על יחידה 138 - יחידת טילי הוק הצפונית, במהלך המלחמה קלטה היחידה בפיקודו סוללת טילי הוק חדשה שהגיעה ברכבת האווירית מארצות הברית.
בשנים 1979 עד 1981 פיקד על גדוד נ"מ של תותחי וולקן M61 וטילי סטינגר.
לאחר מכן פיקד על אגד נ"מ מרחבי ושימש ראש ענף תורה והדרכה במפקדת כוחות הנ"מ.
ב-1984 מונה למפקד כוחות הנ"מ וכיהן בתפקיד עד 1988, ב-1989 פרש משירות קבע.
זוכה מדליית "מעל ומעבר" מטעם מפקד חיל האוויר לשנת 2022 על פועלו ארוך השנים בחיל.
נכון לשנת 2022, תא"ל יריב ממשיך בשירות מילואים פעיל ביש"ם (יחידת השליטה והמבצעים).
לאחר פרישתו מצה"ל, עסק בתחום הייעוץ הביטחוני בתחומי השליטה ובקרה, הגנה אווירית והגנה מפני טילי קרקע-קרקע.
הוא חבר הנהלת העמותה הישראלית להגנה בפני טילים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שירת יריב במילואים במערך ההגנה מפני טילים.
בשנת 1999 הקים את עמותת ידידי מערך הנ"מ.
בשנת 2000 היה גורם דומיננטי בהקמת עמותת בהשקט ובבטחה, בה שימש כיושב הראש עד לשנת 2003.
יריב בוגר תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ניו הייבן בקונטיקט.
איתן בן־דוד (נולד ב־1963) הוא בכיר לשעבר בשירות הביטחון הכללי, משמש משנה ומ"מ היועץ לביטחון לאומי.
קודם לכן, היה ממלא מקום היועץ לביטחון לאומי וראש המטה לביטחון לאומי במשרד ראש הממשלה.
בן-דוד נולד לעליזה ועזריה (לבית ויטיחובסקי), גדל והתחנך בקריית אונו.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1982 התגייס לשירות בנח"ל ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר קורס קצינים שימש מפקד מחלקה בגדוד 906. בהמשך שימש סגן מפקד פלוגה וכמפקד פלוגה בגדוד ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1986 השתחרר מצה"ל והתגייס לשירות הביטחון הכללי.
בן-דוד החל את דרכו באגף אבטחה ושימש במספר תפקידי פיקוד בתחום זה ובהם ראש מוקד ביטחון חו"ל באירופה בשנים 2002–2005, סגן ראש אגף ביטחון באל על (בהיותו מושאל מהשב"כ) בשנים 2005–2006, ראש החטיבה לאבטחת אישים בשנים 2010-2006 וכסגן ראש אגף אבטחה בשב"כ.
בשנת 2012 פרש מהשב"כ והתמנה לראש המטה ללוחמה בטרור וסגן ראש המל"ל במשרד ראש הממשלה.
בחודשים אפריל-אוגוסט 2017 שימש מ"מ היועץ לביטחון לאומי וראש המל"ל.
בן-דוד הוא בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון וגאוגרפיה מטעם אוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני בממשל ומדיניות ציבורית מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
בן-דוד נשוי לאלה ולהם שלושה ילדים.
איתן וירטהיים הוא רופא ישראלי מומחה ברפואה פנימית, המכהן כמנכ"ל שרותי בריאות כללית.
וירטהיים סיים את בית הספר הריאלי העברי בחיפה, למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בעל תואר שני במנהל מערכות בריאות מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב.
התמחה ברפואה פנימית במחלקה פנימית א' בבית חולים בילינסון.
שימש רופא מומחה וסגן מנהל בית החולים.
ב-2003 מונה למנהל בית חולים השרון.
ב-2006 מונה לראש אגף הרפואה בחטיבת בתי החולים של שירותי בריאות כללית.
ביולי 2011 מונה למנהל מרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
במהלך כהונתו זכה בית החולים בפרס בית חולים מצטיין של שירותי בריאות כללית בשנים 2016 ו-2018, ובפרס שר הבריאות על מודל חלוצי של שירות והנגשת מידע.
במרץ 2019 מונה למנהל המרכז הרפואי רבין בפתח תקווה.
ב 25 בספטמבר 2025 מונה למנכ"ל שרותי בריאות כללית.
איתן בלום (נולד ב-25 בפברואר 1964, י"ב באדר תשכ"ד) הוא ד"ר למחקר התרבות הישראלית, דרמטורג, שחקן, מתרגם, במאי, כותב ומורה.
בוגר בית הספר למשחק ניסן נתיב (1986).
שיחק לתקופה קצרה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
בין היתר שיחק בתפקיד הראשי והיה שותף בכתיבת התסריט של אדי קינג (שזכה בפרס Leopard di Bronze בפסטיבל לוקרנו 1992) ובהצגה "שקספיר מה זה הדבר הזה?!" אותה גם כתב וביים (זוכת פרס הצילינדר הנודד של אמנות לעם 1993).
כמו כן, תרגם לעברית את הספר החלל הריק, מאת: פיטר ברוק (אור עם 1987, עם יוסף אל-דרור), את המאמר "ערכה החינוכי של האמנות", מאת: ארנסט קסירר (מטאפורה 3, 1994) ואת המאמר, "מקס נורדאו וזיגמונד פרויד: שאלת ההמרה", מאת: סנדר גילמן (זמנים, 2004).
בתחום התיאטרון כתב בעברית ואנגלית על הפקת אשכבה והביוגרפיה התיאטרלית של חנוך לוין, על גטו מאת יהושע סובול ועל הפוליטיקה של התיאטרון הישראלי.
בלום השתלם בבימוי בתיאטרון רויאל קורט בלונדון בהנחיית סטיבן דאלדרי (1994), השתלם בתרגום לתיאטרון עם המתרגם האמריקאי ד"ר פול שמידט וקבוצת הווסטר בניו יורק.
כמורה לימד היסטוריה ותאוריה של התיאטרון, משחק, בימוי ומחזאות, בין היתר: בבית ספר ניסן נתיב, סטודיו יורם לוינשטיין, סמינר הקיבוצים, בית צבי וקמרה אובסקורה.
שימש כדרמטורג ראשי בתיאטרון חיפה (1997) וכיועץ אמנותי להפקות רבות.
החל מ-2010 משמש בלום כלקטור לתרגומי חנוך לוין לאנגלית במכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין.
ב-2010 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "כבוד" ביחד עם חיים בוזגלו.
כמו כן שימש כיועץ לסרט התעודה האמריקאי "זרעי הקונפליקט: 1913" (2014), עורך תסריט ותחקירן של סרט התעודה "פתלתל" (פרס ראשון בפסטיבל הסרטים חיפה לסרט תיעודי ישראלי (2014)) ונטל חלק בפיתוח סרטו החדש של גידי דר "אגדת חורבן" (2021).
בלום עוסק בשנים האחרונות בבימוי וכתיבת קטעי קישור לזמרים וזמרות, ביניהם אסף אמדורסקי ("קטעי קישור") נתנאלה ("גבוה") ושולי רנד ("ת'מבינתי", "תשליך" ו-"אירוע מתגלגל").
במהלך שנות השמונים סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, והתמחה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן בפילוסופיית הצורות הסימבוליות של ארנסט קסירר.
בשנת 2003 פרסם את מחקרו הראשון: "השכפול של המודל 'מזרחי' בשדה החברתי הישראלי – שנות החמישים והעלייה המהירה".
במחקר זה בחן בלום סדרה של שדות חברתיים בתרבות הישראלית של שנות החמישים, ותיאר את הדרכים בהן בודלו ה'מזרחים' בתרבות הישראלית.
בתחילת שנות אלפיים נסע בלום לגרמניה והחל ללמוד לתואר דוקטור ב"מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ותרבות יהודית" שבאוניברסיטת לייפציג, בהדרכת פרופ' דן דינר ופרופ' סנדר גילמן.
את המחקר השלים באונ' תל אביב, בהדרכה משותפת של פרופ' איתמר אבן-זהר ופרופ' גילמן.
הדוקטורט שלו: "ארתור רופין וייצור התרבות העברית המודרנית", פורסם בעריכה מחודשת בהוצאת בריל תחת הכותרת: Arthur Ruppin and the Production of Pre-Israeli Culture.
ספרו של בלום פורסם בעברית תחת הכותרת "ארתור רופין ותכנון התרבות הארצישראלית" בהוצאת רסלינג ב-2020.
במחקר זה עסק בלום בהיסטוריה של הרפרטואר והזהות התרבותית הציוניים ובייחוד בדרך בה התפתחו בפלשתינה-א"י במהלך העשורים הראשונים של המאה העשרים.
המחקר כולל ניתוח מפורט של התפתחות הזהות התרבותית של ד"ר ארתור רופין (1943-1876), תפיסת עולמו כמדען, ואחר הפרקטיקה האֵאוּגֵנִית שהנחיל רופין בתקופת העלייה השנייה.
המחקר כולל תיאור וניתוח של התפיסות והפעולות של הפקידים והסוכנים השונים שפעלו במסגרת המשרד הארצישראלי אותו הקים וניהל רופין החל מ-1908, ואת השפעתם המכרעת על תכנון התרבות של היישוב הארצישראלי או של השדה החברתי העברי-מודרני.
מחקרו של בלום זכה לביקורות ותגובות מגוונות.
חוקרים דוגמת ד"ר עמוס מוריס-רייך, פרופ' אריה ספוסניק, ופרופ' אסף לחובסקי טענו שעבודתו בלתי מבוססת ומוטה אידאולוגית.
חוקרים רבים אחרים רואים בעבודתו של בלום חלק ממפנה במחקר ההיסטוריה של התרבות הישראלית.
תום שגב פרסם מאמר המשבח את עבודתו ופרופ' דייוויד מאיירס, כתב שהוא שייך לקבוצת חוקרים שאינה עוסקת עוד בשיח האידאולוגי הציוני כבני הדור הקודם, אלא בוחנת אותו מכיוונים חדשניים כמו היסטוריה של תרבות, של מגדר והיסטוריה אינטלקטואלית, ומעניקה בתוך כך הקשר חדש לציונות, לתקופת היישוב ולמדינת ישראל.
לדעתו של פרופ' טוד פרסנר בלום שייך לקבוצת חוקרים ביקורתיים מהעשור האחרון העוסקים בהשתחררות מהטאבו של ההיסטוריוגרפיה היהודית-גרמנית, ובוחנים בביקורתיות את השפעת המחשבה הפולקיסטית הגרמנית על הוגים ציוניים, ואת השפעתם של רעיונות אֵאוּגֵנִיים (הגיינה והשבחה גזעית)
לדעתו של פרופ' אליה זורייק, "יותר מכל פרשן אחר, סיפק לנו בלום מחקר מעמיק על תפיסת עולמו של רופין כמתכנן ציוני וכ'קולניזטור' המרכזי בפלשתינה".
בשנים האחרונות עוסק בלום בניסיון להבין את התנועה הציונית כחלק מהאבולוציה התרבותית של היהודים והיהדות.
במאמרו "הסטטיסטיקה הציונית בראי המחשבה היהודית" בחן את יחסה של ההלכה והרפרטואר היהודי לספירה וכימות של היהודים, והשווה אותה לתפיסות ולפרקטיקות של הציונות הארץ ישראלית והישראלית.
מחקר נוסף ברוח זו ערך בלום על ההיסטוריה של לחיצת היד הישראלית והצ'פחה שפורסם תחת הכותרת: "לקראת תאוריה של לחיצת היד העברית-מודרנית".
החל מ-2008, בלום חוקר ומרצה על מדעי הרוח הדיגיטליים.
במסגרת זו הוא מנהל את ההיפרסיטיז::תל אביב, שלוחה בפרויקט הבינלאומי Hypercities, אותה ייסד ביחד עם ד"ר יובל עמית.
החל משנת 2018 בלום מרצה במכללת ספיר על מחקר תרבות ישראלית.
בשנת 2025 פורסם ספרו השני בעברית: "שורשי הגזענות הישראלית" בהוצאת אדרא.
הספר מתאר את השתרשות התיאוריות הגזעיות והגזעניות של אירופה במאה ה-19 בתפיסות ובפרקטיקות הציוניות כבר בתקופת העלייה השנייה; את הדרכים שבהן בידלה התרבות הישראלית את ה'מזרחים' בעשורים הראשונים לקיומה של המדינה, ואת ההשפעה של המרחב הגזעני בישראל על עיצוב הזהות התרבותית והפסיכולוגית של אלו שהוגדרו כ'מזרחים'.
איתן בלקינד (21 בספטמבר 1896, ראשון לציון – 25 במאי 1979, ראשון לציון) היה מחברי מחתרת ניל"י, פעיל ציבור בראשון לציון, חבר מחתרת אצ"ל ופעיל בתנועת החרות.
בלקינד נולד ב-1896 במושבה ראשון לציון לביל"ויים ומייסדי המושבה שמשון בלקינד ופנינה פריימן (בתו של אהרן מרדכי פריימן שהיה אף הוא ממייסדי המושבה).
ב-1904 החל ללמוד בבית הספר חביב המקומי אך במהרה נשלח ללמוד בבית הספר "קריית ספר" שבשפיה.
בספטמבר 1906 עבר בלקינד עם בית הספר לבן שמן ובהמשך חזר להשלים את לימודי היסוד במושבה.
הוא נשלח ללמוד בגמנסיה העברית הרצליה בתל אביב והתגורר אצל משפחתו ביפו.
עם השלמת לימודיו, נסע ב-1912 ללמוד באקדמיה הצבאית הטורקית בקונסטנטינופול.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה צורף למפקדת הארמייה הרביעית בדמשק בראשות ג'מאל פאשא שם התרשמו מהיותו דובר צרפתית, ערבית, טורקית וגרמנית ומינו אותו לתפקיד של מתרגם.
בזמן שהותו בסוריה, היה בלקינד עד לטבח בארמנים:
"ככל שהתקדמנו ראינו גוויות רבות יותר של ארמנים צפות על פני המים [...] בלילה שלפני צאתנו לדרכנו שמענו צעקות מרות, קורעות לבבות, של נשים.
מחנה הארמנים היה במרחק קילומטר מהבית שבו גרנו, והצעקות נמשכו כל הלילה.
...בבוקר, כאשר יצאתי לדרכי וחציתי את הגשר על נהר פרת, נדהמתי לראות את מי הנהר אדומים מדם וגופות ילדים, שראשיהם ערופים, צפות על פני המים.
המראה היה מחריד [...] המשכתי צפונה, ולאורך כל הדרך מצאתי גופות של ארמנים - בפרט של ילדים...
הגעתי ללב ארם נהריים, שם הייתי עד לטרגדיה איומה...
החיילים הצ'רקסים ציוו על הארמנים לאסוף קוצים ודרדרים, ולערמם בפירמידה גבוהה; אחר קשרו את כל הארמנים שהיו שם, קרוב לחמשת אלפים נפש, יד אל יד; הקיפו בהם, כמו בטבעת, את ערימת הקוצים והדרדרים - והדליקו בה אש, שעלתה לשמים יחד עם צרחות האומללים, אשר נחרכו למוות באש המדורה.
ברחתי מהמקום, כי לא יכולתי לחזות במראה הנורא הזה...
כעבור יומיים חזרתי למקום זה וראיתי גופות של אלפי בני אנוש חרוכים.
בדרכי לעיר אורפה שבצפון, חזיתי בטבח של ארמנים נוספים...
כל הדרכים היו מכוסות גופות של ארמנים".
במרץ 1915, כשפשט הארבה על הארץ, מינו הטורקים את אהרן אהרנסון להילחם בו ואת בלקינד להיות מזכירו.
לשם כך הועבר למפקדת המלחמה בארבה שישבה בירושלים.
ב-1916 חזרה מתקפת הארבה, והטורקים מינו את בלקינד לנהל את המלחמה בארבה בארץ ומעבר לירדן ואף העניקו לו על כך אות הצטיינות.
ב-1917 חזר בלקינד ארצה ונאסר על ידי השלטונות הטורקים באשמת חברות במחתרת ניל"י (יחד איתו נאסר גם אחיו נעמן בלקינד שהוצא להורג).
לאחר מאסרו נשלח לכלא חאן עלי פאשה בדמשק שם נידון למוות אך לא הוצא להורג.
ב-1918 ניצל את המהומה בעת הגעת הכוחות הבריטים לדמשק, ברח מהכלא וחזר ארצה.
זמן קצר לאחר מכן חזר עם אביו שמשון לדמשק והביא איתו את עצמותיהם של נעמן ויוסף לישנסקי לקבורה במושבה.
עם סיום המלחמה החל בלקינד לשקם את המשק החקלאי של המשפחה ואף רכש קרקעות חקלאיות נוספות.
מאחר שלא ראה פרנסה טובה בחקלאות, הקים בראשון לציון אולם מופעים ובית קולנוע לו קרא "תיאטרון - סינמה נעמן" (על שם אחיו).
המקום נחנך ב-1927. בלקינד עסק שנים רבות בתחום הקולנוע בארץ ואף היה שותף בסוכנות להפצת סרטי קולנוע בשם "יאיר פילם".
ב-1931 הצטרף בלקינד לארגון האצ"ל ועסק ברכישת נשק.
לאחר פירוק האצ"ל (עם קום המדינה), הצטרף לתנועת החרות בה היה פעיל שנים רבות.
כמו כן היה פעיל במועצת ראשון לציון ומילא בה מספר תפקידים.
1919 - מזכיר הסתדרות בני בנימין
1922 מזכיר מועצת ראשון לציון
יושב ראש ארגון בתי הקולנוע בארץ
תפקידים שונים בתנועת "חירות" (חבר מרכז, חבר הוועדה המוניציפלית המרכזית, נציג התנועה בקונגרס הציוני הכ"ה (1961) וחבר ועדת המינויים)
תפקידים שונים בעיריית ראשון לציון (סגן ראש העיר, ממלא מקום ראש העיר, מנהל מחלקת כספים ומנהל מחלקת פיתוח)
במסגרת פעילותו העירונית היה בין יוזמי הקמת אנדרטה בעיר לזכר עולי הגרדום
מנהל בית "יד לבנים" בראשון לציון
סיפורו של איתן בלקינד איש נילי, הוצאת משרד הביטחון, 1972
ראשון לציון - המדינה בדרך למדינה, הוצאת עיריית ראשון לציון, 1972
הוריו, דודיו ודודתיו של איתן נמנים עם מובילי ההתיישבות בארץ ישראל (ביניהם ניתן למנות את יהושע חנקין, אולגה חנקין, ישראל בלקינד, סוניה בלקינד וישראל פיינברג).
לאיתן היו 3 אחים ו-3 אחיות (אחד מאחיו הוא נעמן בלקינד שהוצא להורג בדמשק באשמת חברות במחתרת ניל"י).
איתן נשא לאישה את נחמה בת מרדכי ורבקה סגל (מוותיקי המושבה) ולזוג נולדו בן (נעמן - על שם האח) ובת (אולגה - על שם הדודה).
נפטר ב-1979 והובא לקבורה בחלקת משפחת בלקינד בבית הקברות הישן בראשון לציון.
איתן ברטל הוא אמן, מעצב ומרצה בכיר במכון הטכנולוגי חולון.
עבודותיו עוסקות במרחב האורבני כזירה לביטוי יחסי הכוח החברתיים פוליטיים, תוך בחינה ביקורתית של הדימויים והסמלים המכוננים את תרבות ההמונים.
ברטל נולד ובגר בתל אביב.
היה מראשוני הסקייטרים בישראל, בשנת 1980 זכה באליפות הסקייטבורד ב"עיר הנוער".
בוגר בהצטיינות של האקדמיה לעיצוב ואמנות בצלאל, 1990. היה מועמד מפלגת הירוקים בבחירות לעיריית תל אביב ב-2013 ובבחירות לכנסת ה-20, וכיהן כנציג הירוקים בוועדות שונות בעיריית תל אביב.
ברטל מתגורר בתל אביב עם זוגתו ושני ילדיהם.
בשנת 1992 הצטרף לצוות מרצים קטן שהקים את המחלקה לתקשורת חזותית במכון הטכנולוגי חולון HIT והיה שותף לכתיבת תוכנית הלימודים הכללית ולהקמת ההתמחות הראשונה בארץ (2001) למדיה חדשה ועיצוב בתנועה למסך.
בשנים 2006–2009 כיהן כראש המחלקה לתקשורת חזותית.
היה חבר בוועדה מטעם המל"ג שליוותה את הקמת המחלקה לאמניות המסך בבצלאל.
נכון ל-2017 מכהן ברטל כמרצה בכיר וחבר סגל במחלקה לתקשורת חזותית ובתוכנית לתואר שני לעיצוב משולב בפקולטה לעיצוב ב-HIT.
בתחילת שנות התשעים, יצר יחד עם אילן גולדשטיין את "האיש ההולך".
הפרויקט נחשף תחילה ברחובות תל אביב בגרפיטי "בקרוב אגיע רחוק", והמשיך כמדור מאויר קבוע בעיתון "העיר" של רשת שוקן (1990–1993).
במקביל הופיעה דמות "האיש ההולך" במייצבים תלויי מקום שונים בעיר, ולבסוף אף כיכבה בקמפיין פיקטיבי - "האיש ההולך לראשות העיר תל אביב"' (1993).
הפרויקט הוצג בשנת 1994 בגלריה אסכולה בתל אביב וכן בכמה תערוכות, בין השאר במוזיאון תל אביב.
באפריל 2016 נערכה במוזיאון "בית העיר" בתל אביב תערוכה מקיפה שהציגה את הפרויקט, ובמסגרתה התקיים אירוע הענקת "אות האיש ההולך לאקטיביזם אורבני", שבו צוינו לשבח האקטיביסטים הפעילים בתל אביב.
במהלך השנים, יצר ברטל עבודות ומיצבי אמנות המבקרים ומגחכים את השימוש התעמולתי בדימויים ובסמלים לאומיים ודתיים באמצעות עימותם עם מגוון הטכנולוגיות העכשוויות.
ניסיונו המקצועי בניהול אמנותי וקריאטיבי, שימש אותו ביצירת פעולות ביקורתיות המנצלות את שיטות הפעולה של זירות הפרסום, התעמולה ותקשורת ההמונים תוך חתירה תחתן.
במאי 2017 הציג את תערוכת היחיד "ניאוברטליזם" בבית הנסן – מרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה בירושלים.
התערוכה כללה סדרת עבודות חדשות וייחודיות המעמתות באופן ביקורתי ואירוני את הטכנולוגיות הדיגיטליות העכשוויות עם עצם פעולתן והשלכותיהן התעמולתיות והאלימות בעולם האמיתי.
עבודותיו העיצוביות הראשונות נעשו בהשפעת שפת הרחוב הכאוטית ותרבויות השוליים שאפיינו את התקופה.
סדרת גופנים (פונטים) חדשים בעברית שעיצב והפיץ, היו חלק ממהפכת הטיפוגרפיה הדיגיטלית של שנות התשעים (חלקם פותחו בשיתוף הטיפוגרף ינק יונטף).
הפיתוחים הטיפוגרפיים ועבודות אחרות הוצגו בתערוכה המשותפת "חצי נא" עם המעצב ינק יונטף בגלריה ע"ש רפאל פרנק בבצלאל ב-1995.
לאחר סיום קמפיין הבחירות לכנסת בשנת 1999, הצטרף לחבריו לקמפיין שהקימו את משרד המיתוג האסטרטגי YYY, שהיה מהראשונים בארץ שעסקו בפיתוח מתודולוגית מיתוג ואסטרטגיה המבוססת מחקר.
היה שותף למיתוג חברת התקשורת "רשת", זכיינית ערוץ 2 (2001) וכן עיצב את הלוגו טייפ המחודש של חברת "דלק" (2002).
כמו כן הוביל במשך כשנתיים תהליך רחב של עיצוב ומיתוג כל ערוצי הטלוויזיה של חברת התקשורת HOT בשנים 2008–2006.
2017: "ניאוברטליזם", בית הנסן, מרכז לאמנות וטכנולוגיה, ירושלים, אוצרת יעל אילת ון אסן
2016: "אות האיש ההולך לאקטיביזם אורבני" מוזיאון 'בית העיר' בתל אביב
2013: "בקרוב אגיע רחוק" גלריה 'ויטרינה', המכון הטכנולוגי HIT, חולון
2007: "Cumming Soon" גלריה 'ויטרינה', המכון הטכנולוגי HIT, חולון
2017: "אובייקטים אלגוריתמיים ++id)ea.code)" גלריה 'ויטרינה', המכון הטכנולוגי HIT, חולון
2017: "מיקום חדש", המוזיאון לאמנות האסלם, ירושלים
2016: "NO Graphics" גלריה 'ויטרינה', המכון הטכנולוגי HIT, חולון
2015: "אחרי עשרים שנה: עיצוב, זיכרון, רבין" גלריה 'ויטרינה', המכון הטכנולוגי HIT, חולון
2014: "מחתרת עיצוב", בית בנימיני, תל אביב
2010: 'ניאו ברבריזם', גלריית רוטשילד 12, תל אביב
2010: ט', גלריית 'Design Space', תל אביב
2008: פסטיבל ARTLV 08 גלריית רוטשילד 69, תל אביב
2007: "פורטרט" גלריית 'סלונה' מגזין A5, תל אביב
2005: "אל המעיין", מוזיאון תל אביב לאמנות
1997: "הומניזם 2020", הביאנלה הבינלאומית לפיסול, עין הוד
1996: "רייר מדיום", גלריית 'רפאל פרנק', בצלאל, ירושלים
1994: "היה ואין עוד", הביאנלה הבינלאומית לפיסול, עין הוד
1991: "זמן אמת", מוזיאון תל אביב לאמנות
איתן גינזבורג (נולד ב-25 בינואר 1977, ו' בשבט ה'תשל"ז) הוא חבר הכנסת מטעם רשימת כחול לבן המחנה הממלכתי ומזכ"ל מפלגת כחול לבן.
כיהן כשר התקשורת, יושב ראש ועדת הכנסת וסגן יושב ראש הכנסת.
טרם היבחרו לכנסת, כיהן כראש עיריית רעננה-בפועל והיה ההומוסקסואל הגלוי היחיד שכיהן כראש עירייה בישראל.
אביו רופא ואימו עבדה בקליניקה של אביו.
בגיל שנה וחצי עלה עם הוריו לישראל והם עברו להתגורר בקיבוץ אור הנר.
כשהיה בן עשר, עברו לרעננה.
גינזבורג למד בתיכון אוסטרובסקי בעיר, והיה חניך ומדריך בתנועת הנוער "המחנות העולים".
בשנת 1995 התגייס לצה"ל, שירת כקצין בחיל המשטרה הצבאית והשתחרר ב-1999. גינזבורג משרת במילואים בדרגת רס"ן.
גינזבורג הוא עורך דין בהכשרתו, בעל תארים ראשונים במשפטים ובממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 נבחר גינזבורג לראשונה כחבר מועצת העיר רעננה, במסגרת הרשימה העצמאית לרעננה בראשות זאב בילסקי והיה לחבר המועצה הצעיר ביותר שנבחר עד אז בעיר.
משנת 2005, לאחר בחירתו של נחום חופרי לתפקיד ראש העירייה, שימש גינזבורג כיושב-ראש הקואליציה במועצת העיר.
בשנת 2008 נבחר לעמוד בראש רשימת העבודה ברעננה ונבחר מטעמה בבחירות לרשויות המקומיות לכהונה נוספת כחבר מועצה.
מיד לאחר הבחירות, בגיל 31, נבחר גינזבורג לכהן כיושב-ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה רעננה תפקיד אותו מילא במשך עשר שנים רצופות.
ב-2013 הוצב במקום השלישי ברשימתו של זאב בילסקי שהתמודדה בחירות לרשויות המקומיות ונבחר לכהונה שלישית במועצת העיר.
משנת 2010 כיהן כסגן וממלא מקום ראשי עיריית רעננה בילסקי וחופרי והיה ממונה על מינהל ההנדסה ואחראי על תחום התכנון והבנייה.
במסגרת תפקידו כיו"ר ועדת התכנון והבנייה הוביל גינזבורג החלטה כי כל בנייה חדשה בעיר תחויב ב.
בנוסף, יזם את הכנתה של תוכנית המתאר החדשה לעיר רעננה, רע/3000, אשר מתווה את מדיניות התכנון העירונית עד לשנת 2035. עם אישורה של התוכנית קיבלה הוועדה המקומית רעננה הסמכה כוועדה עצמאית עם סמכויות הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
גינזבורג קידם גם את תחום ההתחדשות העירונית ברעננה במסגרת תמ"א 38 ומיזמים של פינוי-בינוי.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד יו"ר דירקטוריון תאגיד המים והביוב "מי רעננה".
בחודש מרץ 2018, לאחר התפטרותו של בילסקי לשם כניסתו לתפקיד יו"ר מטה הדיור הלאומי, נבחר גינזבורג על ידי חברי מועצת העיר לתפקיד ראש העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד דצמבר 2018. עם בחירתו פתח גינזבורג את ישיבות מועצת העיר לצילום ולשידור באופן ישיר ברשת החברתית.
בבחירות לראשות העיר ב-2018 העפיל לסיבוב השני, והפסיד למועמד חיים ברוידא.
שימש כחבר פאנל בתוכנית שבע עם איילה חסון.
בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום השני ברשימת "ישראל אחרת", שלא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 2007 היה גינזבורג ליועצו של סגן שר הביטחון מתן וילנאי.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-32 ברשימת כחול לבן, מטעם מפלגת כחול לבן חוסן לישראל בראשותו של בני גנץ.
הרשימה זכתה ב-35 מנדטים וגינזבורג נבחר לחבר הכנסת העשרים ואחת ושב להיבחר לכנסת העשרים ושתיים.
בבחירות לכנסת ה-23 נבחר בפעם השלישית וכיהן במהלך הכנסת העשרים ושלוש במספר תפקידים ובהם סגן יושב ראש הכנסת, יו"ר הוועדה המסדרת ויו"ר ועדת הכנסת.
בשנת 2020, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, מונה לסגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית מטעם סיעת כחול לבן והוצב במקום השביעי ברשימתה.
במאי 2021 התמנה לשר התקשורת וכיהן בתפקיד כ-6 שבועות עד להשבעת ממשלת ישראל השלושים ושש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-14 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם כחול לבן חוסן לישראל.
גינזבורג לא נבחר לכנסת, אחרי שרשימתו קיבלה בבחירות רק 12 מנדטים.
ב-24 בנובמבר 2022 התמנה למזכ"ל מפלגת כחול לבן חוסן לישראל לאחר שחברת הכנסת לשעבר, יעל רון בן משה, הודיעה על פרישה מתפקידיה במפלגה.
ביולי 2025, שב גינצבורג לכהן כחבר הכנסת בעקבות התפטרותו של גדי איזנקוט.
בכנסת מכהן כחבר בוועדת חוק, חוקה ומשפט וכחבר בוועדת הבריאות.
לגינזבורג בן-זוג ולהם בת ובן תאומים שנולדו בשנת 2017 בהליך פונדקאות בארצות הברית.
איתן דהן (נולד בשנת 1970) הוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים, המשמש כמנהל החטיבה לביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
בעבר כיהן כמבקר מערכת הביטחון וחבר המטה הכללי של צה"ל.
שימש כממלא מקום נציב קבילות חיילים, מפקד בית הספר להנדסה צבאית וראש מחלקת אימונים של זרוע היבשה.
דהן התגייס לצה"ל ושובץ בחיל ההנדסה הקרבית.
עבר הכשרה כלוחם-פלס וכמפקד כיתה והשלים קורס קצינים.
שימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בחיל, ובהם, מפקד גדוד 601 ומפקד בית הספר להנדסה צבאית.
בהמשך שירת כראש מחלקת אימונים של זרוע היבשה.
בשנת 2016 מונה לסגן מבקר מערכת הביטחון.
במאי 2018 מונה למבקר מערכת הביטחון.
בין ינואר 2019 לפברואר 2021 שימש כממלא מקום נציב קבילות חיילים.
ביוני 2022 סיים את תפקידו כמבקר מערכת הביטחון ומונה למנהל החטיבה לביקורת על מערכת הביטחון במבקר המדינה.
דהן בעל תואר שני במנהל עסקים ובוגר הקולג' המלכותי ללימודי ביטחון RCDS.
איתן גוטמן הוא עיתונאי חוקר אמריקני, סופר, פעיל זכויות האדם, ופעיל משמר סין , ולשעבר נספח עמית בקרן להגנה על הדמוקרטיות.
הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא סין חלקם פרסומים שהופיעו בצורה מקוונת והוא ידוע בעיקר כמחברם של שני ספרים: "לאבד את סין החדשה: סיפורו של המסחר האמריקני, תשוקה ובגידה", והספר השני: "הטבח: הרג המוני, קצירת איברים, והפתרון הסודי של סין לבעיית מתנגדי המשטר".
גוטמן העיד בפני הקונגרס האמריקני, בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, בפרלמנט האירופי, באומות המאוחדות ובכנסת ישראל.
גוטמן סיים תואר ראשון במדעי הרוח ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה.
הספר: "לאבד את סין החדשה: סיפורו של המסחר האמריקני, תשוקה ובגידה"
בשנת 2004 פרסם גוטמן את הספר: "לאבד את סין החדשה: סיפורו של המסחר האמריקני, תשוקה ובגידה", שבו תיאר את מסעו לבייג'ינג בירת סין בשנת 1998, יחד עם קבוצת אנשי עסקים אמריקנים, במטרה לעשות עסקים ולהתעשר.
גוטמן השתלב במשרה נוחה במשרדי חברת הטלוויזיה לסרטי תעודה בבייג'ינג ובחברה ליחסי ציבור שארגנה סיורים לפוליטיקאים.
בהדרגה הוא נחשף למקרים של מתן שוחד, מסיבות חשק ובילויים יקרים בבתי מלון.
גוטמן כתב על אנשי העסקים האמריקנים שהאמינו שהם הביאו את בשורת החופש לסין אך במציאות הם סונוורו מהכסף הקל.
הוא תיאר בספר עולם עסקי ללא ערכי מוסר וללא גבולות ופירט כיצד ההשקעות הובילו לתשואות עצומות ויחד איתן סין נכנסה לעידן של לאומנות והסתגרות.
הספר מתאר כיצד המשטר בסין השתמש בטכנולוגיות האינטרנט החדשות בעזרתן של החברות סיסקו, סאן סיסטמס ויאהו, כדי לבודד את האינטרנט הסיני וכדי ליצור טכנולוגית מעקב אחרי אנשים, המזכירות את האח הגדול.
להלן מה שכתב ג'יי נורדלינגר מבקר ספרים, עיתונאי ועורך בכיר על ספרו של גוטמן:
ראיות על פעולותיה של סיסקו בסין פורסמו בציבור בזכות ספרו של גוטמן.
הדיווח של גוטמן על "מגן הזהב", שיטת המעקב אחרי מתרגלי הפאלון גונג
עד 1999, מתרגלי הפאלון גונג לא היו מאורגנים ולא עשו שימוש באינטרנט ככלי להתארגנות.
אחרי שהרדיפה של הפאלון גונג החלה ב-1999, הם היו מבודדים, מפוזרים וחיפשו דרכים להתארגן ולשנות את מדיניות הממשלה.
הם פנו לאינטרנט, השתמשו במילות קוד, נמנעו מלמסור פרטים מדויקים, ותקשרו במשפטים קצרים.
ב-10 ביוני הוקם משרד 610 כארגון לביטחון פנים שייעודו המוצהר היה לעקוב, לרדוף ולדכא את מתרגלי הפאלון גונג בסין.
שמו של הארגון, משרד 610 נגזר ממועד הקמתו על ידי מפלגת השלטון.
משרד 610 הצליח לאתר את המיקום המדויק של המתרגלים, לאחר שפיתח את היכולת לחפש ולרגל וכתוצאה ממיזם משותף בין המשרד לביטחון פנים של מחוז שנדונג ובין "סיסקו מערכות".
כתוצאה משיתוף פעולה זה, נבנה מאגר מקיף של מידע אישי על אנשים, שכלל גם רשימות מידע שנאסף על ידי משרד 610 לגבי הפאלון גונג.
מערכת המעקב הזאת הופצה במהירות אל מחוזות אחרים.
הרשויות הסיניות קראו לה מעקב מגן זהב, האו פן-ג'ון (Hao Fengjun), בכיר במשרד לביטחון פנים, השתמש בו על בסיס יומי.
ב-2011, הוגשו שתי תביעות נפרדות לבתי משפט פדרליים בארצות הברית נגד "סיסקו מערכות" בטענה שהטכנולוגיה שלה אפשרה לממשלת סין לעקוב, ללכוד ולהרוג אזרחים סינים, בגלל השקפותיהם ואמונותיהם.
ב-2006, התגלו טענות כי מספר גדול של מתרגלי הפאלון גונג נרצחו כדי לספק איברים לתעשיית ההשתלות של סין.
הטענות גובו בחקירה שנעשתה על ידי דייוויד קילגור
ודייוויד מטאס ופורסמו בדו"ח קילגור–מטאס".
בדו"ח זה נכתב כי "מקורות האיברים ל-41,500 השתלות במשך תקופה של שש שנים בין 2000 ל-2005 הם בלתי מוסברים" ו"אנחנו מאמינים שזה מתקיים ונמשך עד עצם היום הזה בקנה מידה גדול ומהווה גנבה של איברים ממתרגלי הפאלון גונג נגד רצונם."
החל מ-2006, כתב גוטמן מאמרים על קצירת איברים בכפייה.
ב-2012 פורסם הספר "איברים של המדינה: התעללות בהשתלות בסין", הכולל מאמרים של שישה אנשי מקצוע רפואיים, דייוויד מטאס ו גוטמן.
גוטמן ראיין מעל -100 עדים, כולל מתרגלי הפאלון גונג שניצלו מהרדיפה בסין, רופאים, שוטרים ומנהלי מחנות מעצר, מחנות לעבודה בכפייה ומחנות לחינוך מחדש.
הוא העריך כי 65,000 מתרגלי פאלון גונג נרצחו בעבור האיברים שלהם בין 2000 ל-2008, וכי בין 450,000 ו-1 מיליון מתרגלי הפאלון גונג היו עצורים בכל זמן נתון.
באוקטובר 2014, בראיון שהתפרסם בטורונטו סטאר גוטמן לא הגביל את מסגרת הזמן רק לשנים 2000 ל-2008, והצהיר: "מספר הנפגעים הוא קרוב ל-100,000".
גוטמן היה אחד ממרואייני המפתח בסרט התיעודי קציר אנושי מ-2014 סרט שעסק בקצירת האיברים בסין וזכה לפרס פיבודי.
הוא היה מרואיין מרכזי גם בסרט התיעודי "קשה להאמין" שהוקרן ב-PBS, שרות השידור הציבורי בארצות הברית בשנת 2005.
הדיווח של גוטמן על הטאבו הקיים על נושאים הקשורים בפאלון גונג
בשנת 2012 הופיע גוטמן בשימוע משותף בפני שתי תת-ועדות של ועדת החוץ של בית הנבחרים האמריקני בוושינגטון: 1. תת-הוועדה לענייני אפריקה, לענייני בריאות גלובלית ולזכויות אדם ו-2. תת-הוועדה לענייני פיקוח וחקירות.
נושא השימוע היה: "קצירת איברים של מתנגדי משטר פוליטיים ודתיים, על ידי המפלגה הקומוניסטית הסינית".
"קיים טאבו ארוך שנים בקהילת העיתונאים לגבי נושאים של הפאלון גונג, ובמיוחד על נושא זה [קצירת איברים].
לגעת בבעיה זה כמו לנסוע במסילה הצדדית של העיתונאות.