tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1934, לאחר שקרא את הספר ופחות משנה לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה, חזה בוועידת ההסתדרות את העתיד לבוא: "שלטונו של היטלר מעמיד בסכנה את העם היהודי כולו ...
משטר היטלר אינו יכול להתקיים זמן רב בלי מלחמת נקם נגד צרפת, פולין, צ'כיה ושאר הארצות השכנות ...
אין ספק שאנו עומדים עכשיו לפני סכנת מלחמה לא פחות מאשר לפני 1914, והמלחמה אשר תפרוץ הפעם...
תעלה בחורבנה ובמוראותיה על מלחמת העולם האחרונה ...
אולי רק ארבע או חמש שנים (אם לא פחות) עומדות בינינו לבין היום הנורא ההוא".
בן־גוריון היה התקיף ביותר בתוך קבוצת חבריו לגבי האמצעים שיש לנקוט במאבק נגד הרוויזיוניסטים.
בפברואר 1934 דרש להקים כוח מאורגן שיופקד "נגד האלימות הרוויזיוניסטית" של אנשי בית"ר.
דעתו נתקבלה וכך הוקמו "פלוגות הפועל".
ב־31 ביולי 1934 ניסח זאב ז'בוטינסקי, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית, מכתב להנהגת מפא"י, בו הציע לפתוח בשיחות ישירות כדי לעקור את מעשי האלימות בין יהודים.
לאור המצב בתנועה הציונית והחמרת מצב היהודים באירופה, סבר בן־גוריון כי המשך המאבק האלים עלול לפלג את התנועה ולחבל במאמץ הציוני לעלייה והתיישבות, ולכן החליט לפנות להידברות.
הוא תבע ממפלגתו להיענות להצעה ולהיכנס למשא ומתן, אולם תביעתו נדחתה, ובמקומה הצליח להעביר החלטה ליזום פגישות עם מספר מפלגות, ובהן גם הרוויזיוניסטים.
לאחר ביקור בפולין ובגרמניה הגיע ב־8 באוקטובר ללונדון ונענה להצעת פנחס רוטנברג להיפגש עם ז'בוטינסקי.
ב־10 באוקטובר קיים בלונדון פגישה ראשונה מתוך סדרת פגישות עם ז'בוטינסקי שנערכו במשך חודש ימים, שבסופה חתמו השניים על מספר הסכמים (הסכמי בן־גוריון–ז'בוטינסקי).
בן־גוריון ניסה לשכנע את חבריו במפלגה לאשר את ההסכם עם ז'בוטינסקי.
היה לו אומנם רוב במרכז מפא"י, אולם כדי למנוע פילוג נאלץ בן־גוריון, באופן יוצא דופן, להביא אותו לאישור במשאל עם בהסתדרות, שם הוא נדחה ברוב ברור ב־24 במרץ 1935. יוקרתו של בן־גוריון נפגעה אומנם, אולם מעמדו כמנהיגה העולה של תנועת הפועלים לא נתערער.
ב־30 במרץ כתב ז'בוטינסקי לבן־גוריון: "לא נשתנתה בי ההערכה שלמדתי בלונדון להעריך את האיש בן־גוריון ואת שאיפתו".
אולם כשבועיים בלבד לאחר הכשלת ההסכם החליטו הרוויזיוניסטים לפרוש מההסתדרות הציונית.
לאחר מכן השיב בן־גוריון לז'בוטינסקי: "פרק לונדון לא יימחה מלבי...
ואם נגזר עלינו להילחם – תדע, שבין 'אויביך' יש אדם המוקיר אותך וכואב את כאבך [...] עודני מאמין באפשרות 'השלום הגדול'".
פגישות עם מנהיגים פלסטינים בשנות ה־30
בתחילת שנות ה־30 החל בן־גוריון לעבור תהליך בנוגע לבעיה הערבית, שנמשך עד לשלהי אותו עשור.
הוא הבין כי מול התנועה הציונית עומדת תנועה לאומית ערבית־פלסטינית, והגיע למסקנה שעליו ליצור קשר עם מנהיגיה ולשאת ולתת עמם.
הוא בחר לפנות אל הפרקליט האמיד מוסא אל־עלמי, שהיה מקורב הן אל המופתי אמין אל־חוסייני והן אל ראשי מפלגת אל־איסתקלאל ("העצמאות"), ובתחילת אפריל 1934 נפגש עמו לראשונה בביתו של משה שרת בירושלים.
בן־גוריון תיאר בפניו עד כמה מועילה העלייה היהודית לארץ ישראל ולתושביה הערבים, אולם עלמי השיב: "אני בוחר שהארץ תהיה עניה ושוממה אפילו עוד מאה שנה, עד שאנחנו הערבים נהיה מוכשרים בכוח עצמנו להפריחה ולפתחה".
הייתה זו הפעם הראשונה ששמע מפיו של מנהיג ערבי כיצד משתקפת הציונות בעיני הערבים.
הוא הציע בפני עלמי הקמת פדרציה ערבית, שאליה תצטרף המדינה היהודית, וכך יהוו ערביי ארץ ישראל מיעוט במדינה היהודית, אך חלק מהרוב הערבי הגדול בפדרציה.
עלמי הסכים לדון בכך ובאמצע אוגוסט ביקר אותו בן־גוריון בביתו הכפרי ליד ירושלים.
בן־גוריון הציע תוכנית בת שני שלבים: שלטון יהודי־ערבי משותף, שבו מעמד שווה לשתי הקהילות, שלא על פי יחס מספרי, ומאוחר יותר מדינה יהודית משני עברי הירדן, שתהיה חלק מפדרציה אזורית שתכלול את עיראק.
הייתה זו הראשונה בסדרת שיחות שקיימו השניים בביתו הכפרי של עלמי ובדירתו בירושלים.
תמורת הסכמה לתוכניתו הציע בן־גוריון עזרה לערביי ארץ ישראל בחקלאות ובתעשייה ואת עזרת יהודי העולם לפיתוח ארצות ערב.
לאחר מספר שיחות דיווח עליהן עלמי למופתי אל־חוסייני.
בהמלצת עלמי נסע בן־גוריון לז'נבה ונפגש עם שכיב ארסלן ואחסאן ביי אל־ג'ברי, ראשי ה"איסתקלאל".
אלה דחו את כל הצעותיו ועמדו על כך שהתנאי להסכם הוא מעמד של מיעוט נצחי ליהודים בארץ ישראל.
בדצמבר 1934 פרסמו את שיחתם הסודית בביטאון של המשלחת הסורית־פלסטינית לחבר הלאומים.
במקביל נפגש בחשאי בירושלים עם ריאד א־סולח, ובביתו של יהודה לייב מאגנס נפגש עם עווני עבד אל־האדי, מנהיג ה"איסתקלאל" בארץ ישראל.
באפריל 1936, בזמן המרד הערבי הגדול, נפגש בחשאי מספר פעמים עם ג'ורג' אנטוניוס, בדירתו של מאגנס ובביתו של אנטוניוס.
בשנים 1937–1938 נפגש גם עם בכירים בממשל הסעודי ובלונדון שוחח עם מוסא כאט'ם אל־חוסייני.
כל השיחות נסתיימו בלא כלום.
לאחר כישלון ההסכמים עם ז'בוטינסקי החל בן-גוריון במסעות לדרום ארץ ישראל.
ב-16 באפריל 1935 יצא לעקבה יחד עם ברל כצנלסון ואליהו אפשטיין.
תחילה נסעו מירושלים לסַלְט ולעמאן ולבסוף לנו במעאן.
בד בבד הם ביקרו בפטרה.
ממעאן שטו למפרץ עקבה וטיילו בהרי מואב.
מעקבה הגיעו השלושה לאום רשרש.
לימים העיד בן-גוריון שכשעמד על יד תחנת המשטרה במקום אמר לשני שותפיו כי "פה נקים את אילת".
ארבעה ימים לאחר צאתם למסע, ב-20 באפריל, נסעו השלושה לבאר שבע ושבו לירושלים דרך חברון, בית גוברין, בית שמש והר-טוב.
לפי שבתי טבת, מחבר הביוגרפיה של בן-גוריון, מסעו השני ל היה בבחינת צעד מעשי ראשון בחזון יישובו.
ב-5 באוגוסט 1935 נסע מירושלים לבאר שבע יחד עם כצנלסון ואפשטיין (שותפיו למסע הקודם), משה שרת, רחל ינאית בן-צבי, דב הוז ועוד שני אנשים.
מטרת המסע הייתה לבדוק את הנגב המזרחי והאם ישנם מתיישבים בדואים בתל ערד.
הם לנו באזור תחת כיפת השמיים וכבר בלילה למחרת, 6 באוגוסט, שבו לירושלים.
בן-גוריון כבר היה סבור ובטוח שהנגב ראוי ומתאים להתיישבות יהודית.
יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית 1935–1948
באוגוסט 1935 נבחר בן־גוריון מטעם מפא"י ליושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה הגוף המרכזי בניהול היישוב היהודי בארץ ישראל, וליושב ראש ההנהלה הציונית, שהיא הוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית העולמית.
בקונגרס הציוני ה־19 בלוצרן באותה שנה החליט לנאום ביידיש, כדי להביא את חזון ההגשמה הציונית לצירים, שרובם לא הבינו עברית, וזאת אף על פי שעבורו היה כרוך בכך קושי אידאולוגי ומעשי.
עם כניסתו לתפקיד ראש ההנהלה הציונית העביר את מחלקת הארגון לירושלים ובכך העביר את מוקד הפעולה מלונדון לארץ ישראל.
כדי לייעל את ההנהלה צמצם את מספר חבריה לשבעה.
עם פרוץ מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט (1936) היה בן־גוריון מיוזמי מדיניות ההבלגה.
הוא דרש בתוקף ש"ההגנה" לא תיגרר לטרור נגדי וסבר שאסור ליישוב להגיע לעימות עם הבריטים, כדי לשמור על אהדתם.
מתוך חשש שבריטניה תשלח ועדת חקירה לארץ ישראל שתוליד "ספר לבן" נוסף, יצא ללונדון והצטרף אל ויצמן בניהול המערכה לגיוס תמיכה בעמדה הציונית, שאכן זכתה לתמיכת רוב המשתתפים בוויכוח שהתקיים בפרלמנט, וגם לתמיכת העיתונות.
הוא העיד בפני ועדת פיל, שחקרה את הסיבות למרד הערבי, ובתגובה לדברי אחד מחברי הוועדה, ש"המנדט הוא התנ"ך של הציונות", טען בן־גוריון את ההפך: "התנ"ך הוא המנדט שלנו".
בשנת 1937 תמך בהמלצת הוועדה על חלוקת ארץ ישראל בין היהודים לערבים.
אלא שבן־גוריון הבין שהתלהבות מצד היהודים תעורר התנגדות מצד הערבים ולכן סבר כי על הצד היהודי למלא את תפקיד "הכלה הסרבנית", שיש לשכנע אותה כדי שתסכים.
בפברואר 1937 הכין תוכנית חלוקה משלו והביא אותה לדיון במרכז מפא"י, בליווי מפה מפורטת.
הייתה זו הפעם הראשונה שתוכנית חלוקה עלתה לדיון.
לשאלת גולדה מאיר לגבי גידול האוכלוסייה היהודית בעתיד, השיב: "הדורות הבאים ידאגו לעצמם, עלינו לדאוג לדור הזה".
בן־גוריון לא ראה את גבולות החלוקה כסופיים אלא כשלב בלבד: עצם הקמתה של מדינה יהודית תאפשר עלייה יהודית גדולה, ובעקבות זאת יתחזק היישוב העברי מבחינה כלכלית וצבאית, מה שעשוי לאפשר בעתיד התיישבות יהודית בחלקים אחרים של ארץ ישראל.
במאי 1937 שוב הגיע ללונדון, הפעם כדי להמריץ את הלובי הפרו־ציוני לקראת פרסום דו"ח ועדת פיל.
הדו"ח פורסם ביולי והמליץ על חלוקה לשתי מדינות, ערבית ויהודית.
בן־גוריון שמח מאוד כשקרא את המלצותיו, אולם דבק בטקטיקה שהתווה קודם לכן והודיע לשר המושבות כי התנועה הציונית כולה מתנגדת לחלוקה.
עמדה פומבית זו גרמה לידידי הציונות לתקוף את הדו"ח בחריפות בדיון בפרלמנט (שביציע האורחים שלו ישב גם בן־גוריון), וכך, במקום לאשר את תוכנית החלוקה, החליט הפרלמנט להביא אותה בפני חבר הלאומים.
בקונגרס הציוני ה-20, שנערך באוגוסט 1937 בציריך, הכריז בן-גוריון: "זכותנו על הארץ – על הארץ כולה – קיימת ועומדת לעד".
לאחר פיזור הקונגרס, נסע בספטמבר לז'נבה ונכח בדיוני מועצת חבר הלאומים בתוכנית החלוקה.
אלא שלאחר דחיית התוכנית על ידי הערבים בוועידת בלודאן וחידוש המהומות בארץ ישראל, שלחה בריטניה את ועדת וודהד כדי לבדוק כיצד ניתנת החלוקה לביצוע.
בספטמבר–אוקטובר 1938 שהה בן־גוריון בלונדון ופעל עם ויצמן במוקדי ההכרעה בממשל הבריטי ובפגישה עם שר המושבות מקדונלד, נוכח בשינוי הקו המדיני הבריטי – נסיגה מהתחייבויותיה בהצהרת בלפור ומרעיון החלוקה.
התפנית במדיניות הבריטית חוללה מפנה בתפיסתו של בן־גוריון לגבי שיתוף הפעולה עם בריטניה.
הוא סבר עתה שיש לבצר את כוחו הצבאי של היישוב לקראת עימות אפשרי עם הצבא הבריטי.
בזמן שהותו בלונדון בסתיו 1938 נרקם הסכם בין "ההגנה" לאצ"ל, בו הוסכם שעל פעולות תגובה לטרור הערבי יוחלט בוועדה שבה יהיה ייצוג שווה לשני הארגונים.
אולם בן־גוריון התנגד בחריפות להסכם ואיים בהתפטרות, ובסופו של דבר הוא לא נחתם.
הוא שאף להסדר כללי עם ז'בוטינסקי, שיכלול את התפרקות ההסתדרות הציונית החדשה שלו והתמזגותה מחדש בתוך ההסתדרות הציונית.
ביולי 1939 ביקש ז'בוטינסקי מאליהו גולומב לפעול שוב להשגת הסכם, אולם גם הפעם הכשיל בן־גוריון את התוכנית.
בפברואר 1939 כונסה בלונדון ועידת סנט ג'יימס, ובן־גוריון עמד לצדו של ויצמן בראשות המשלחת הציונית.
ב־15 בפברואר אמר בן־גוריון לשר המושבות מלקולם מקדונלד, כי לא יהיה ניתן למנוע את עליית היהודים לארץ ישראל "אלא בכוח הכידונים הבריטיים".
היה זה חידוש בנימת דבריו אל האנגלים: איום בכוח והתנגדות אלימה.
במהלך הוועידה נפגש יחד עם ויצמן עם ראש הממשלה נוויל צ'מברלין במעונו, וב־7 במרץ השתתף בפגישה בלתי רשמית משולשת בארמון סנט ג'יימס, שכללה ארבעה אנגלים, ארבעה יהודים ושלושה ערבים, שדוברם המרכזי היה עלי מאהר המצרי.
ב־15 במרץ הגישה ממשלת בריטניה את תוכניתה למשלחות.
בן גוריון ווויצמן לא נכחו בישיבת הנעילה, לאחר שהתברר כי לאור הצעות ממשלת בריטניה, תגרע נוכחותם במקום מכבודם.
לאחר כישלון הוועידה פרסמו שלטונות המנדט הבריטי ב־17 במאי 1939 ספר לבן שבו הוגבלה לראשונה מכסת עליית יהודים לארץ ישראל ורכישת קרקעות על ידי יהודים.
ב־24 במאי אמר בן־גוריון בנאום בפני בני נוער בירושלים: "בתולדות הציונות מתחיל פרק חדש – הציונות הלוחמת...
המשך פעולתנו הציונית ייתכן אך ורק תוך מלחמה".
עם חזרתו לארץ ישראל החל למקד את רוב פעולתו בהכנת "ההגנה" למלחמה ב"ספר הלבן".
בתחילת יוני השיג את אישור הנהלת הסוכנות היהודית להקים ב"הגנה" את הפו"ם – גוף חשאי ל"פעולות מיוחדות" נגד הבריטים, טרוריסטים ערבים ומלשינים יהודים.
בן־גוריון שינה עתה לחלוטין את דעתו לגבי ההעפלה.
הוא החל לראות בה נשק מדיני חשוב ביותר: גירוש מעפילים ילווה בהפגנות ומהומות שייצרו הד עצום בתקשורת העולמית ויסייעו לגייס את דעת הקהל בעולם.
הוא יזם את "עלייה ג'", שכללה הבאת אוניות מעפילים לחופי הארץ בכוח והורדת העולים תחת חיפוי "ההגנה".
בעת הגעתה של אוניית המעפילים "קולורדו" דרש בן־גוריון לממש את תוכניתו, אולם היא נתקלה בהתנגדות ורעיון "עלייה ג'" נגנז.
הוא הכריז על מאבק שקט בבריטים, שכלל, מלבד ההעפלה, הקמת נקודות התיישבות, גם במקומות האסורים על פי החוק הבריטי.
בזמן מלחמת העולם השנייה 1939–1945
ב־1 בספטמבר 1939 היה בן־גוריון על האונייה בחזרה לארץ ישראל מהקונגרס הציוני ה־21, כשנודע לו על פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב־3 בספטמבר הגיע לארץ ישראל ודן בירושלים עם דב הוז וגולומב על גיוס "צבא יהודי".
כעבור חמישה ימים תיאר בפני מפקדי "ההגנה" את המטרה שהוא שואף להשיגה באמצעות המלחמה: "להביא לידי מדינה יהודית".
זמן קצר לאחר שובו הודיע ליצחק שדה על חיסול הפו"ם.
ב־12 בספטמבר הצהיר בישיבת מרכז מפא"י: "עלינו לעזור לאנגלים במלחמתם כאילו לא היה ספר לבן, ועלינו לעמוד נגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה".
הוא תמך בהתנדבות יהודים לצבא הבריטי הנלחם בנאצים, מבלי לזנוח את התנגדותו למדיניות "הספר הלבן".
בנובמבר 1939 טס בן־גוריון דרך רודוס ואתונה לאיטליה, שעדיין לא נכנסה למלחמה, ומשם המשיך לפריז, שכבר הייתה שרויה בהאפלה.
כעבור ימים אחדים, במהלכם חווה התקפה של מפציצים גרמניים, טס ללונדון, שהייתה מואפלת גם היא.
הוא נפגש עם מקדונלד והודיע לו "שאם יישפך דם יהודי" כתוצאה מפירוק היהודים מנשקם, תוטל האחריות על ממשלת בריטניה.
בסוף נובמבר שב לארץ ישראל.
בינואר 1940 החל לקבל דוחות דוחות ראשונים על חיסול יהודים באירופה.
ב־28 בפברואר 1940 פרסמה ממשלת בריטניה את "חוק הקרקעות", על בסיס המלצות "הספר הלבן", שהגביל את זכות היהודים לרכוש קרקע בתחום של 5% בלבד מאדמת ארץ ישראל המערבית.
בעקבות זאת הודיע בן־גוריון על התפטרותו מההנהלה הציונית.
באמצעות הודעת ההתפטרות ביקש להשתחרר מתפקידו הרשמי, כדי שיוכל לפנות למאבק אלים נגד ממשלת המנדט.
הוא השיג את הסכמת ההנהלה הציונית לערוך הפגנות תוקפניות נגד הממשלה וניהל אותן, באמצעות "ההגנה", מבית הנהלת הסוכנות.
אלא שהמאבק האלים הביא לקיטוב עמדות בהנהגת היישוב, ובן־גוריון, שעמד בראש מחנה האקטיביסטים במפא"י, מצא עצמו במיעוט בהנהלת הסוכנות.
הוא הציע לפעול בשתי דרכים במקביל: ניתוק הקשרים עם ממשלת המנדט ולחץ מדיני והסברתי על בריטניה, לצד תגובה אלימה על כל פעולת דיכוי נגד היהודים בארץ ישראל.
אלא שתוכניתו זו לא התקבלה בהנהלה הציונית.
ב־18 באפריל אמר בישיבת הוועד הפועל המצומצם כי "ציונות של דיבורים לא תקום ולא תהיה" ודרש "התנגדות מתמדת, מאורגנת, שאינה נרתעת מהשתמשות בכוח", אולם נותר כמעט בודד בעמדתו.
במהלך שהותו שם פלשו הגרמנים לבלגיה ולהולנד וקמה ממשלה חדשה בראשות וינסטון צ'רצ'יל.
אירועים אלה גרמו לו לגנוז הן את תוכניתו להתפטר והן את הצעותיו למאבק אלים.
בימי הבליץ סירב לרדת למקלט.
כבר מאז פרסום הספר הלבן החל בן־גוריון לראות בארצות הברית מועמדת להחליף את בריטניה כבעלת הברית המועדפת של התנועה הציונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע למסקנה שאחריה ירד כוחה של בריטניה כמעצמה הגדולה בעולם והיא תיסוג משטחים נרחבים שבשליטתה, ושמנהיגות העולם החופשי תעבור לארצות הברית והיא זו שתהפוך למעצמה החזקה בעולם, ולכן יש להפנות את המאמץ ההסברתי הציוני אל מוקדי הממשל האמריקאי.
בנוסף על כך, הפך בעיניו ניתוקה של יהדות אירופה תחת הכיבוש הנאצי את יהדות אמריקה למרכז העיקרי של יהדות העולם.
ב־21 בספטמבר 1940 עזב את אנגליה וב-3 באוקטובר הגיע לניו יורק.
במהלך שהותו שם הגיע לתובנה כי הדרך להשפיע על הממשל האמריקאי היא "רכישת דעת הקהל".
הוא הכריז כי רק כאשר תשיג התנועה הציונית את תמיכת העיתונות, חברי הקונגרס, הכנסיות, מנהיגי הפועלים והאינטלקטואלים – תקבל גם את תמיכת הממשל.
לדעת ההיסטוריונית אניטה שפירא מסמנת נסיעתו זו לארצות הברית את תחילת הפיכתו ממנהיג היישוב היהודי בארץ ישראל למנהיג התנועה הציונית, ובשל נסיבות התקופה גם לקולו של העם היהודי כולו.
ב-18 בינואר 1941 עזב את ניו יורק ושב לארץ ישראל.
בשל המצב המלחמתי נסע הפעם מצידו השני של כדור הארץ, ממזרח למערב, וב־13 בפברואר, כעבור עשרה חודשים מאז עזב את הארץ, נחת במימי הכנרת.
ב־22 ביוני 1941 יצא שוב ללונדון, במסע שארך חודש ימים דרך ארצות אפריקה, לפגישת היכרות עם שר המושבות החדש, האנטי־ציוני, הלורד מוין, שהציע להקים מדינה יהודית בפרוסיה המזרחית במקום בארץ ישראל.
ב־24 בנובמבר הגיע בן־גוריון לניו יורק.
לדעת הביוגרף שלו, מיכאל בר־זוהר, זהו המועד שבו נפתח "העידן הבן־גוריוני" בתולדות הציונות.
הפעם שהה בארצות הברית יותר מעשרה חודשים.
עם התפתחות תמונת המלחמה, ובמקביל למדיניותה השלילית של בריטניה כלפי הציונות, התחזקה אצלו האוריינטציה לארצות הברית.
בינואר ופברואר 1942 הצליח להשיג את תמיכת הארגונים הציוניים הגדולים באמריקה.
במאי 1942 כונסה בניו יורק ועידת בילטמור של ציוני אמריקה, שבשל מלחמת העולם הפכה למעין קונגרס ציוני.
בן־גוריון היה הנואם המרכזי והציג בוועידה תוכנית מדינית.
למחרת הוגשה הצעת החלטה שנוסחה על פי תוכניתו, אושרה על ידיו ונתקבלה פה אחד על ידי צירי הוועידה.
תוכנית בילטמור פתחה את המאבק להקמת המדינה היהודית, על אף ההתנגדות הרבה בתנועה הציונית ואף במפלגתו של בן־גוריון, בשל המשמעויות הטריטוריאליות שלה.
לאחר ועידת בילטמור חל קרע בינו לבין חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית.
לקראת פגישתו של ויצמן עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט חיבר בן־גוריון, לבקשת אחד ממקורבי הנשיא, תזכיר לגבי יכולת הקליטה של ארץ ישראל לאחר המלחמה וזו הועברה לנשיא.
ב־19 בספטמבר 1942 עזב את ארצות הברית בטיסה, ודרך דרום אמריקה, סודאן ומצרים, הגיע ב־2 באוקטובר לארץ ישראל לאחר 14 חודשי היעדרות.
כעבור מספר ימים אימצה ההנהלה הציונית את החלטות בילטמור, וב־10 בנובמבר אישר גם הוועד הפועל הציוני את התוכנית, ובכך הפכה למדיניותה המוצהרת של התנועה הציונית.
בתקופה זו קיבל בן־גוריון את הכינוי "הזקן".
באוגוסט 1944 נפטר ברל כצנלסון.
בן־גוריון נסע לירושלים והתעלף כשראה את פניו של חברו המת.
בצאתו מהחדר אמר לבנו עמוס: "הוא היה הידיד האמיתי היחיד שהיה לי".
למחרת ליווה את ארונו לתל אביב ולבית הקברות כנרת.
בהספדו כינה אותו "מורה הדור".
לידידתו מרים כהן כתב בן־גוריון: "דבר מכל מה שאירע לי אישית לא השפיע עלי השפעה כה עמוקה", והוסיף: "אני מרגיש כאילו חצי ממני מת".
תמונת כצנלסון הייתה התמונה היחידה על שולחן עבודתו של בן־גוריון עד יום מותו.
בסתיו 1944 ניסה להגיע לרומניה, לקהילה היהודית הגדולה ביותר שנותרה באירופה.
אולם הבריטים והסובייטים טרפדו ביקור זה.
במקום זאת נסע לבקר בבולגריה, ששוחררה ונשלטה על ידי הקומוניסטים, וזכה לקבלת פנים נלהבת מהיהודים.
לאחר רצח הלורד מוין קיבלה הנהלת הסוכנות ב־7 בנובמבר 1944 החלטה בהשראת בן־גוריון, נגד חברי האצ"ל: "היישוב נתבע להקיא מתוכו את כל אנשי הכנופיה המהרסת והמחריבה הזאת.
לשלול מהם כל מחסה ומקלט...
ולהושיט את כל העזרה הדרושה לשלטונות למניעת מעשי־הטרור".
ב־20 בנובמבר הציג בן־גוריון בוועידת ההסתדרות ארבע הנחיות לפעולה נגד "הפורשים": יש להרחיק את תומכיהם ממקומות העבודה; אין לתת להם מקלט; אין להיכנע לאיומיהם שפעולה נגדם תביא למלחמת אחים, מאחר שהם עצמם "כבר הכניסו מלחמת־אזרחים בישוב"; וכי יש לשתף פעולה עם השלטונות בביעור הטרור.
בן־גוריון הצליח לגייס את תמיכת הרוב בוועידה.
הוא היה זקוק להחלטה מחייבת של ההסתדרות, כדי שיוכל להשתמש בפלמ"ח (שהשתייך לסיעה ב' שהתפלגה ממפא"י) לביצוע ה"סזון".
הציבור הרחב התנגד אומנם למעשי הטרור, אולם לא נענה לקריאתו הפומבית של בן־גוריון לא להעניק לחברי אצ"ל ולח"י מקלט ולמסור אותם לשלטונות.
ב-17 במרץ 1945 נסע בן־גוריון ללונדון כשבאמתחתו תוכנית שתאמה לתוכנית בילטמור.
אלא שבשל השואה הצטמצמה דרישתו לעלייה מיידית של מיליון יהודים בלבד, ובהם כלולים הפעם גם יהודי ארצות המזרח.
בלונדון נפגע בתאונת דרכים, יצא בזעזוע מוח ונאלץ לנוח במלון מספר שבועות.
מחלונו צפה בחגיגות סיום המלחמה באירופה.
ב-7 במאי הציג את תוכניתו בפני שר המושבות, אוליבר סטנלי .
ביוני נסע לארצות הברית, בעיקר כדי לגייס כסף לקניית נשק ומכונות לתעשייה צבאית.
ב־1 ביולי כינס ישיבה בביתו של רודולף סונבורן בניו יורק, בה השתתפו 17 יהודים עשירים מרחבי ארצות הברית שהתבקשו להקים קרן מיוחדת שתרכוש ציוד מעודפי הצבא האמריקאי לצורך הקמת תעשייה צבאית בארץ ישראל.
שם הקוד של הקרן היה "מכון סונבורן", ולימים מנה בן־גוריון את הקמתו בין שלושת המעשים הגדולים בחייו, לצד עלייתו לארץ ישראל והקמת מדינת ישראל.
פעילות חשאית זו בארצות הברית סימנה תפנית בקו המדיני שהוביל עד אז: במקום שיתוף פעולה נאמן עם הבריטים, כשותפים לשלטון, בגלוי ובהתאם לחוק – פעילות סודית ושימוש בהונאה ובעיקר כפל לשון.
לדעת שגב, זה היה הלקח העיקרי שלמד מחוסר האונים של התנועה הציונית ומכישלונות ההצלה שלה בתקופת השואה.
בסוף יולי חזר בן־גוריון לאנגליה על סיפונה של אוניית הפאר "קווין אליזבת" .
ב־29 בספטמבר 1945 טס לפריז, משם שלח ב־1 באוקטובר מברק מוצפן למשה סנה, עליו חתם בשמו המחתרתי "אבי־עמוס", ופקד בו על "ההגנה" לפתוח בהתקוממות אלימה נגד הבריטים.
בביקוריו בפריז במאי ובאוקטובר השקיע מאמץ רב בהקמת מרכז מבצעי ל"הגנה" בעיר.
ב־30 באוקטובר חנך את תחנת השידור החשאית של "ההגנה" בצרפת.
באוקטובר 1945 ערך בן־גוריון את הביקור הראשון של מנהיג יהודי במחנות העקורים בגרמניה.
למחנה הראשון, ציילסהיים, הגיע במכוניתו של הרב הראשי של הצבא האמריקאי והתקבל בו בהתלהבות רבה.
כשהחל את נאומו ביידיש בפני הניצולים, נחנק קולו ודמעות עלו בעיניו.
קבלת הפנים הנלהבת חזרה על עצמה גם במחנות האחרים בהם ביקר.
בין היתר ביקר גם בדכאו ובברגן־בלזן, שם נפגש עם בן־דודו מלודז'.
בנובמבר נפגש עם שר החוץ הצרפתי, ז'ורז' בידו , שאמר לו כי ממשלת צרפת "מתייחסת באהדה לציונות".
ב־21 בנובמבר שב לארץ ישראל.
בתקופה זו נאלץ בן־גוריון לשהות זמן ניכר מחוץ לארץ ישראל.
בשנים 1945–1946 נעדר ממנה ברוב ימות השנה.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך השלטון הבריטי להתנגד להתיישבות היהודית ולעלייה לארץ ישראל והתעלם ממצוקת היהודים באירופה ומהשואה.
הנהגת היישוב החריפה לאחר המלחמה את מאבקה בבריטים ובסוף אוקטובר 1945 הוקמה תנועת המרי העברי, שאיגדה את שלוש המחתרות.
לתיאום ואישור פעולות המחתרות השונות, הקים בן-גוריון ועדה אזרחית בשם "ועדת איקס", שהרכבה שיקף את הקואליציה הציונית.
במקביל נמשכה הפעילות המדינית להקמת מדינה יהודית.
ב־13 בנובמבר 1945 השמיע שר החוץ של בריטניה ארנסט בווין, הודעה בבית הנבחרים על הקמת ועדת חקירה אנגלית־אמריקאית, שתקבע אם ניתן לאפשר הגירת יהודים עקורים לארץ ישראל.
ב־28 בנובמבר נשא בן־גוריון בפני אספת הנבחרים נאום "תשובה לבווין", בו אמר: "עוד ששת המיליונים של מתינו באירופה מוטלים לפנינו, וכבר ניגר דמנו מחדש כאן על אדמת־המולדת...הנשפך בידי עושי דברו של בווין וחבריו".
את נאומו סיים באזהרה לממשלת בריטניה: "גם לנו היהודים, כמו לאנגלים ולאחרים, יש זכות לחיות כיחידים וכעם, אולם גם לנו כמו לאנגלים יש משהו, שהוא יקר לנו גם מהחיים...
אנו מוכנים ליהרג ולא נוותר על שלושה דברים: על חירות העלייה היהודית, על זכותנו לבנות שממות מולדתנו, על עצמאותו המדינית של עמנו בארצו".
בינואר 1946, כשנודע שהוועדה האנגלו־אמריקאית תסייר במחנות העקורים בגרמניה נסע לשם בן־גוריון שוב, כדי לוודא שהעקורים יתודרכו כראוי על ידי הנהגתם.
בביקורי הוועדה במחנות התברר לה שרובם המוחלט של העקורים אכן מבקשים לעלות לארץ ישראל וכתוצאה מכך היא תבעה באחד הסעיפים במסקנותיה 100 אלף סרטיפיקטים (אשרות עלייה) מייד.
ב־11 במרץ מסר בן־גוריון את עדותו לוועדה בירושלים.
בין היתר אמר: "גם לנו יש דברים, היקרים לנו מחיינו.
בארץ זו ובארצות אחרות יש מאות אלפי יהודים אשר ימסרו נפשם...למען המדינה היהודית".
מתוך חשש שהשלטונות הבריטיים מתכוונים לפרק את הסוכנות היהודית, ומשום שהודאה בקשר בינה לבין "ההגנה" הייתה עלולה לשמש עילה לחיסולה, טען בן־גוריון לפני הוועדה כי אינו מכיר ארגון בשם זה.
ב־1 במאי פורסם דו"ח ממצאי הוועדה, שדחה את התביעה להקמת מדינה יהודית והמליץ על משטר נאמנות, אולם המליץ גם על ביטול "חוק הקרקעות" ועל מתן מיידי של 100 אלף היתרי עלייה לפליטים היהודים.
אלא שבווין ואטלי נסוגו מהבטחתם לבצע את מסקנות הוועדה ובן־גוריון הורה מפריז על חידוש פעולותיה של תנועת המרי העברי.
במהלך "השבת השחורה" (29 ביוני 1946) נעצרו חברי ההנהלה הציונית שהיו בארץ.
בן־גוריון חמק ממעצר מכיוון שבאותו הזמן שהה בפריז.
במלונו בפריז פגש את הו צ'י מין, שהציע לו להקים "ממשלה יהודית גולה" בצפון וייטנאם, אולם בן־גוריון העדיף ממשלה שתקבל הכרה בין-לאומית.
ב־22 ביולי 1946 אירע פיצוץ מלון המלך דוד.
בן־גוריון גינה בחריפות את הפעולה ואת האצ"ל, אולם דוברים בשני בתי הפרלמנט בלונדון גינו בעקבות הפעולה את בן־גוריון עצמו.
בעקבות הפעולה פורקה תנועת המרי העברי והאצ"ל והלח"י חזרו לפעול באופן עצמאי.
ב־2 באוגוסט 1946 נפתחה ישיבת ההנהלה הציונית בפריז במקום בלונדון, משום שמאז "השבת השחורה" עמדה נגד בן־גוריון וסנה פקודת מעצר בכל רחבי האימפריה הבריטית.
בן־גוריון לא היה מוכן לקבל שום פתרון אחר חוץ ממדינה, ולכן דחה בתוקף כל הצעה להידברות עם ממשלת בריטניה על תוכנית מוריסון גריידי.
לעומת זאת הודיע שהוא מקבל את עיקרון החלוקה, ובכך נסוג מההגדרה הטריטוריאלית שבתוכנית בילטמור, משום שהניח שלתוכנית חלוקה יש סיכוי להשיג את תמיכתו הפומבית של הנשיא טרומן.
ההנהלה קיבלה גם היא את עיקרון החלוקה, אך בן־גוריון נמנע בהצבעה על הסעיף הזה, כדי להבטיח לעצמו את תמיכת האקטיביסטים בארץ ישראל ובארצות הברית.
באותה ישיבה דרש בן־גוריון וגם קיבל הקצאת שלושה מיליון דולר לרכישת נשק כבד.
לקראת הקונגרס הציוני בבזל נחלקה ההנהלה הציונית בין תומכי הקו המתון של ויצמן – הפסקת הפעולות האלימות נגד הבריטים, ובין האקטיביסטים שדגלו בהמשך הפעולות, בהנהגת בן־גוריון.
הצדדים הסכימו להימנע מחידוש הפעולות עד הקונגרס.
באוקטובר 1946 נסע בן־גוריון למחנות העקורים בגרמניה בפעם השלישית.
נאום הפתיחה שלו בקונגרס (דצמבר 1946) הוקדש לגינוי תוכנית מוריסון גריידי והוא התייחס בו גם למאבק המזוין: "תנועתנו מוכרחה לקבוע רק עקרון אחד – התנגדות!".
לאחר הקונגרס הכריז בישיבת הוועד הפועל הציוני כי הוא מקבל לידיו את תיק הביטחון בהנהלת הסוכנות היהודית.
הוא החל במאמצים נמרצים לרכישת נשק ובהכנות לוגיסטיות כדי להפוך את ארגון ההגנה לצבא שיוכל לעמוד לא רק נגד הכוחות הבלתי סדירים של ערביי ארץ ישראל, אלא גם נגד מתקפת הצבאות של מדינות ערב.
הוא הסביר לפעילי ההגנה שרצו לחדש את המאבק האלים כי יש להימנע מפעולות שתספקנה לבריטים עילה להרוס את כוח המגן העברי, לפני העימות עם צבאות ערב.
בסוף ינואר 1947 נסע דרך קהיר ללונדון, שם השתתף עם משלחת גדולה בוועידה אנגלית־ערבית־יהודית (בה סירבו הערבים להיפגש עם הציונים), במהלכה נפגש עם שר החוץ בווין בפעם הראשונה מאז עליית מפלגת הלייבור לשלטון.
עד אז סירב בווין לפגוש אותו ותיאר אותו כקיצוני קנאי.
השיחות בין חברי ההנהלה הציונית והפקידות הבכירה של משרד החוץ הבריטי הסתיימו ללא תוצאות ובתחילת פברואר הודיעה ממשלת בריטניה על העברת בעיית ארץ ישראל לטיפול האו"ם.
ב־26 במרץ 1947 פתח בן גוריון בתהליך למידה שכונה לאחר מכן "הסמינר של בן גוריון".
במשך מספר חודשים התמסר ללימוד הבעיות הצבאיות העומדות בפני היישוב היהודי.
הוא הזמין אליו את אנשי המנגנון של "ההגנה" מכל הדרגים ושאב מהם מידע פרטני בנוגע לתחומים עליהם הם אחראים.
הוא גם קרא את ספריהם של גדולי התאורטיקנים של תורת המלחמה וספרי הדרכה צבאיים.
במהלך החודשים הללו התברר לו כי יש הכרח לערוך ארגון מחדש ב"הגנה" – להתאימו למשימתו החדשה: עמידה בפני התקפה של הצבאות הערביים הסדירים.
בהתאם לכך קבע את מטרתו: הקמת צבא עברי סדיר.
במהלך חודש אפריל הגיע למסקנה כי "ההגנה" אינה מסוגלת להפוך לצבא סדיר בכוחות עצמה.
בסוף מאי סיכם את השלב הראשון ל"סמינר" במסקנה שיש להחליף את השלד הפיקודי שלה, והחליט לפנות אל הקצינים יוצאי הבריגדה והצבא הבריטי.
את ה"סמינר" סיים ב־7 בנובמבר, היום שבו פורסמה פקודת "המבנה הארצי" של "ההגנה", שהניחה את היסוד להקמת צה"ל.
החלטת החלוקה ומלחמת העצמאות 1947–1948
ב־4 ביולי 1947 הופיע בן־גוריון בפני ועדת אונסקו"פ ששוגרה לארץ ישראל על ידי האו"ם, וטען בפני חבריה שכדי להבטיח שלא תתרחש שואה נוספת, "ישנה אך ערובת־ביטחון אחת: מולדת ומדינה".
בסוף אוגוסט פרסמה הוועדה את מסקנותיה: רוב חבריה תמכו בחלוקת ארץ ישראל ובהקמת מדינה יהודית.
חרף ההתנגדות בתנועה הציונית לחלוקת הארץ מצד גורמים רבים בסיעות השמאל, הימין והדתיים, העביר בן־גוריון בישיבת הוועד הפועל הציוני בציריך החלטה בזכות תוכנית החלוקה.
בכ"ט בנובמבר 1947 התקבלה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות ההחלטה על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות – יהודית וערבית.
לאחר החלטת האו"ם החל בן־גוריון לשלוח שליחים לרכוש נשק באירופה לקראת המלחמה שעמדה לפרוץ.
עם פרוץ הקרבות סבר בן־גוריון שמוטב שיהיה קרוב למטה "ההגנה" ב"בית האדום", וב־9 בדצמבר עזב את ירושלים, עבר לגור בביתו בתל אביב וקבע את משרדו במטה.
"ההגנה" הפקידה עליו משמר של אנשי פלמ"ח.
בראשם עמד נחמיה ארגוב, שמונה כעבור מספר חודשים לשלישו.
בדצמבר דרש בן־גוריון מהמטה הכללי של "ההגנה" לשנות את האסטרטגיה ולעבור ל"התגוננות תוקפנית".
ב־19 במרץ 1948 הציע ראש משלחת ארצות הברית באו"ם הקמת "משטר נאמנות זמני" בחסות האו"ם ודרש להפסיק את פעולות הוועדה שמינה האו"ם לענייני ארץ ישראל.
משמעות ההצעה הייתה ביטול החלטת החלוקה וביטול הקמת המדינה היהודית.
בן־גוריון פרסם הודעה חריפה לעיתונות, בה כינה את שינוי עמדת ארצות הברית "כניעה בפני הטרור של הכנופיות הערביות" והצהיר: "לא נקבל על עצמנו עוד שום שלטון זר".
ב־30 במרץ, יום לפני המועד שקבע האו"ם להקמת הממשלות הזמניות של שתי המדינות בארץ ישראל, הודיע בן־גוריון על הקמת "מנהלת העם" – ממשלה בת 13 חברים, הנשענת על "מועצת העם".
במחצית הראשונה של אפריל נערך מבצע נחשון, שפרץ את הדרך לירושלים הנצורה דרך שער הגיא.
לצורך ביצועו הורה בן־גוריון להוציא לוחמים ונשק מיישובים ומחזיתות אחרות.
הייתה זו ההכרעה האסטרטגית הראשונה שקיבל אישית במהלך המלחמה.
ב־18 באפריל הודיע בן־גוריון בישיבה הראשונה של מנהלת העם, כי הועברה אליה הסמכות הבלעדית לגבי עניינים שונים ובראשם נושא הביטחון.
הדבר העניק לו את הבסיס החוקתי לביצוע שינוי מקיף בפיקוד "ההגנה", ובאותה הזדמנות הודיע על ביטול תפקיד ראש המפקדה הארצית (רמ"א), שעמד בין שר הביטחון והמטה הכללי.
ב־26 באפריל נתכנסה מנהלת העם והוצע לבן־גוריון תפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון.
ב־3 במאי הודיע רשמית על ביטול משרת הרמ"א לנושא בתפקיד, ישראל גלילי, ולמטה הכללי.
ב־6 במאי הציבו ראשי ה"הגנה" אולטימטום לבן־גוריון, במה שכונה "מרד האלופים": עליו להחזיר את גלילי לתפקידו, אחרת יחדל המטה הכללי לפעול.
בן־גוריון סירב להחזירו לתפקיד הרמ"א, אולם הבטיח להחזירו למטה, ללא הגדרת סמכויות.
ב־12 במאי 1948 התכנסה מנהלת העם כדי להחליט באופן סופי האם להכריז על הקמת מדינה יהודית בתום המנדט הבריטי ב־14 במאי.
בישיבה נידונה ההצעה האמריקאית לשביתת נשק, שפירושה דחיית ההכרזה על הקמת המדינה.
בן־גוריון התנגד להצעה והסביר כי שביתת נשק בין היהודים והערבים בארץ ישראל אינה כוללת בתוכה גם את מדינות ערב, ואלו ישיגו בינתיים נשק ויתחמשו ויתחזקו, בזמן שידי היהודים תהיינה כבולות.
בהצבעה התקבל רוב כנגד שביתת הנשק ובעד הכרזה מיידית על הקמת המדינה.
באותו הדיון התנגד בן־גוריון לכלול בהכרזת העצמאות את גבולות המדינה ודעתו נתקבלה בהצבעה.
בדיון שנערך במטה הכללי בבוקר 14 במאי התווה בן־גוריון את האסטרטגיה החדשה שלו במלחמה, לנוכח הופעת הצבאות הסדירים של המדינות השכנות העוינות: במקום הגנה על כל יישוב יהודי מפני הכנופיות הפלסטיניות, הוצאת כוחות ונשק מיישובים רבים וצירופם לכוחות צבא סדירים וניידים, שיוכלו להתמודד עם כוחותיהם של הצבאות הפולשים.
החוקר יוסי גולדשטיין מונה חמש החלטות שהחליט בן-גוריון ב-1948 וב-1949 ובהן עיצב למעשה את פניה של מדינת ישראל.
כולן הוחלטו תוך סיכון ובניגוד לדעת רבים מעמיתיו:
ההחלטה על הקמת מדינת ישראל, בניגוד לדעת אלו שסברו שיש להגיע ראשית להסדר מדיני עם הערבים בתיווך אמריקאי ותוך ידיעה שהכרזת המדינה מייד עם צאת הבריטים מהארץ תוביל לפלישת צבאות מדינות ערב.
ההחלטה להקים את צה"ל כצבא אחד ויחיד, עוד בעיצומם של הקרבות ולפני הכרזת המדינה, ותוך עמידה נחרצת הן מול הפלמ"ח והן מול האצ"ל, תוך הסתכנות במלחמת אזרחים.
ההחלטה לפתוח את שערי הארץ לעליה המונית, ללא סלקציה, של כל יהודי, עוד במהלך מלחמת העצמאות.
ההחלטה לקיים את הבחירות לכנסת הראשונה בינואר 1949, לקראת סוף המלחמה כצעד הצהרתי שמציב את הדמוקרטיה ואת ההליך הדמוקרטי כערך עליון.
ההחלטה לקבוע את ירושלים כבירת ישראל (דצמבר 1949), על אף שהיא אמורה להיות עיר בין-לאומית לפי הסכם החלוקה של כ"ט בנובמבר.
כהונה ראשונה כראש הממשלה 1948–1953
הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות 1948–1949
ב־14 במאי 1948 (ה' באייר תש"ח) קרא דוד בן־גוריון את "מגילת העצמאות", שאותה עיצב בנוסחה הסופי, בטקס ההכרזה על הקמת מדינת ישראל שנערך בתל אביב, והיה ראשון החותמים עליה.
למחרת יזם, יחד עם פנחס רוזן, את החלטת מועצת המדינה הזמנית לבחור בחיים ויצמן לנשיאה.
בן־גוריון התמנה לראש הממשלה ולשר הביטחון בממשלה הזמנית של המדינה החדשה.
הוא קיבל את כתבי ההאמנה מהנציגים הדיפלומטיים הראשונים ששוגרו לישראל (וביניהם הצירים של ארצות הברית וברית המועצות), מכיוון שהנשיא ויצמן הגיע לישראל רק כמה חודשים לאחר הקמת המדינה.
לאחר הקמת מדינת ישראל פלשו חמישה צבאות ערב לישראל.
ב־24 במאי ניסח בן־גוריון בפני המטה הכללי את מטרותיו האסטרטגיות: להכות בצבאות ערב בזה אחר זה, ולא במקביל: קודם חזית ירושלים, ובזמן זה על החזיתות האחרות להחזיק מעמד.
לאחר מכן החזית הסורית ובסוף הנגב.
הוא ייחס לירושלים משמעות מדינית עליונה.
לדעתו, האויב המסוכן ביותר היה הלגיון הערבי, בחזית המזרחית, ומשום כך יש לרכז נגדו את מרב הכוחות.
אולם אנשי המטה הכללי התנגדו לריכוז המאמץ במרחב סביב כביש תל אביב–ירושלים.
ב־22 במאי דרש בן־גוריון התקפה מיידית על הדרך לירושלים, שפירושה היה התקפה על מצודת לטרון, שחלשה על הדרך.
שוב ושוב דרש לכבוש את המצודה, אולם כל הניסיונות נסתיימו בכישלון ובמספר גבוה של הרוגים.
לטענת יגאל ידין, ההחלטה לכבוש את לטרון בתנאים שהיו קיימים אז, "היא אחד מכשלונותיו הגדולים של בן־גוריון".
עם זאת חייב הלחץ של צה"ל על לטרון את הלגיון הערבי לדלל כוחות באזור ירושלים הנצורה, שאלמלא כן, ייתכן שהייתה נופלת בידיו.
ב־26 במאי 1948 אישרה הממשלה הזמנית את "פקודת צבא הגנה לישראל" וכעבור חמישה ימים פרסם בן־גוריון (כשר הביטחון) "פקודת יום להקמת צבא הגנה לישראל".
הרמטכ"ל יעקב דורי היה חולה בתקופה זו ובן־גוריון התערב בעניינים רבים בצבא, קטנים כגדולים.
הוא סירב לדרישת מפ"ם לייפות את כוחו של ישראל גלילי לתת הוראות לצבא.
במהלך המלחמה החליט כי יש לבצע ארגון מחדש במבנה הצבא ולחלק את הקרבות לשלוש "חזיתות".
ב־20 ביוני 1948 הגיעה ה"אלטלנה" – ספינת הנשק של האצ"ל, לכפר ויתקין.
בדיון בממשלה באותו ערב אמר בן־גוריון כי "לא יהיו שתי מדינות ולא יהיו שני צבאות", וכי על מנחם בגין "להפסיק את פעולותיו הבדלניות.
אם הוא לא ייכנע – נפתח באש".
בתום הדיון החליטה הממשלה לייפות את כוחו של שר הביטחון (בן־גוריון) "לפעול בעניין בהתאם לחוקי הארץ".
ב־21 ביוני דיווח ישראל גלילי לבן־גוריון על סירובו של בגין להישמע לאולטימטום.
בן־גוריון כתב לו בתשובה כי "יש להשתמש בכוח בלי היסוסים".
בבוקר 22 ביוני הורה לידין: "עליך לעשות כל הצעדים: ריכוז צבא, כוח אש (תותחים, מכונות־יריה)...
למען הבא האניה לידי כניעה בלי תנאי.
כל הכוחות האלה יופעלו אם תינתן הוראה מאת הממשלה".
בישיבה מיוחדת של הממשלה אמר: "זהו ניסיון לרצוח את המדינה".
בשעה 16:00 הורה לידין להפגיז את האונייה בחוף תל אביב.
בישיבה של מועצת העם שנתכנסה למחרת השיב למבקריו ואמר, בין היתר: "מבורך הוא התותח שהפציץ את האניה הזאת!".
ב־27 ביוני השביע בן־גוריון אמונים למדינת ישראל את המפקדים הבכירים הראשונים של צה"ל.
כאשר הודיע לקציני המטכ"ל על החלטתו למנות לחלק מראשי האגפים את יוצאי הצבא הבריטי, במקום אנשי פלמ"ח וחברי מפ"ם, הוגשו לו ב־1 ביולי ארבעה מכתבי התפטרות (מאת ידין, גלילי, סגן הרמטכ"ל צבי איילון ואליהו כהן), אותם הגדיר כ"מרידה פוליטית".
בעקבות זאת הקימה הממשלה ועדת בדיקה של חמישה שרים, שדו"ח המסקנות שלה צמצם את סמכויותיו של שר הביטחון והקים מחדש את תפקיד הרמ"א, בשם "המנהל הכללי לענייני הצבא".
בתגובה לדו"ח הגיש בן־גוריון לוועדה מכתב התפטרות.
ב־7 ביולי החליטה הממשלה לגנוז את מסקנות הוועדה לטובת שובו של בן־גוריון, שקיבל עתה יד חופשית לנהל את ענייני הביטחון.
הוא שימש כמצביא העליון וניהל את מלחמת העצמאות עד סופה.
לאחר רצח המתווך פולקה ברנדוט ב־17 בספטמבר 1948, הורה בן־גוריון לאיסר הראל ולראש המשטרה הצבאית לאסור את כל אנשי לח"י בשטח מדינת ישראל.
בן־גוריון הטיל על היועץ המשפטי לממשלה להכין הצעת חוק נגד טרור ונגד קיום ארגונים טרוריסטיים.
אולם בניגוד לדעת היועץ, העדיף בן־גוריון שלא להעמיד לדין את מרבית חברי אצ"ל ולח"י שנעצרו ומרביתם שוחררו.
עוד ביוני 1948 האשים בן־גוריון את מפלגת מפ"ם בניסיון "להקים כוח פרטי, סיעתי...
מין חטיבה צבאית של המפלגה" וטען כי הדבר מהווה "פגיעה קשה במאמץ המלחמה".
בן־גוריון נמנע במשך זמן רב מעימות עם הפלמ"ח, אולם לאחר חיסול "הפורשים", התעצמות הצבא הסדיר ככוח בלתי תלוי בפלמ"ח ופרישתו הסופית של ישראל גלילי, מולאו התנאים לפעולה נגד קיומו הנפרד של מטה הפלמ"ח.
באוגוסט 1948 הורה בן־גוריון על הקמת הנח"ל – מהלך שמטרתו הייתה להעביר את נושא ההתיישבות מהפלמ"ח למסגרת ממלכתית.
ב־14 בספטמבר אמר בפגישה עם 64 מפקדי פלמ"ח (שישים מהם חברי מפ"ם): "אוי ואבוי לנו אם צבאנו, או חלק מצבאנו, לא יהיה כפוף לפקודת מוסדות מוסמכים...
ב־29 בספטמבר מסר למטה הכללי על החלטתו לפרק את מטה הפלמ"ח וב־7 באוקטובר מסר הרמטכ"ל יעקב דורי למטה הפלמ"ח איגרת בנושא שנוסחה על פי הוראות בן־גוריון.
ראשי מפ"ם ערערו על ההחלטה לפני הוועד הפועל של ההסתדרות, ובדיון שנערך בהסתדרות ב־14 באוקטובר הגדיר בן־גוריון את מעשה מפ"ם: "הסכנה הכי גדולה שהתעוררה מאז הוקמה המדינה".
ערעור מפ"ם נדחה בהצבעה וב־28 באוקטובר הורה בן־גוריון ליעקב דורי להוציא לפועל את הוראתו לגבי מטה הפלמ"ח.
במהלך מלחמת השחרור התרחשה בריחה המונית של ערבים מהשטחים שכבש צה"ל, ובן־גוריון יישם מדיניות של הריסת הכפרים שננטשו, כדי שתושביהם לא יחזרו אליהם.
ליוסף ויץ הציע ליישב אותם מייד ביהודים.
בישיבות הממשלה ביוני 1948 כבר קבע בגלוי כי יש למנוע החזרת פליטים ערבים, מאחר שהבין כי ניתן יהיה לקיים מדינה יהודית רק אם יישאר בתחומה מספר קטן ככל האפשר של ערבים.
זמן קצר לאחר הקמת המדינה הקים "ועדת טרנספר", שטיפלה בנושאים הקשורים בבעיית הפליטים הפלסטינים והקרקעות הערביות שנתפנו.
עוד בעיצומם של הקרבות דחף להקמת גרעיני התיישבות חדשים בגליל, בנגב ובפרוזדור ירושלים, כדי למלא את השטחים הנרחבים שנתרוקנו בגושי התיישבות יהודית.
מאוחר יותר הורה להדפיס ולהפיץ בצה"ל את שירו של נתן אלתרמן, "על זאת", בו התקומם המשורר נגד מעשי הרג באזרחים ערבים על ידי חיילים ישראלים באזורים הכבושים.
ב־26 בספטמבר 1948 הציע לכבוש את הר חברון ואת מרחב ירושלים–רמאללה, עד הירדן וים המלח, מתוך הנחה שרוב ערביי ירושלים, בית לחם וחברון יברחו כפי שעשו בערים אחרות.
אולם הצעתו נדחתה על ידי הכרעת הרוב בממשלה.
ב־22 באוקטובר, לעומת זאת, סירב לדרישת הפיקוד הבכיר של חזית הדרום וחזית ירושלים לכבוש את הר חברון.
ב־4 באפריל 1949 הסביר זאת בכנסת: "נניח כרגע שהיינו יכולים לכבוש את כל [הר] חברון ...
נעשה מדינה אחת, אלא שהמדינה הזאת תרצה להיות דמוקרטית.
יהיו בחירות ואנו נהיה במיעוט.
ובכן, כשעמדה שאלת שלמות הארץ בלי מדינה יהודית, או מדינה יהודית בלי שלמות הארץ, בחרנו במדינה יהודית בלי שלמות הארץ".
אף על פי כן ב־1962 כינה בכנסת את אי־כיבוש חבלי הארץ הללו "בכייה לדורות".
לאחר שהכשילה הממשלה את תוכניתו לתקיפה בחזית המזרחית, פנה בן־גוריון לתכנון התקפה בחזית הדרומית.
הנגב היה נצור ובן־גוריון רצה לשחררו מידי המצרים לפני שתחליט העצרת הכללית של האו"ם לנתקו משטח המדינה היהודית (לפי תוכנית ברנדוט).
הייתה זו תקופת ההפוגה השנייה ומצרים הפרה את ההסכם בכך שמנעה מעבר של שיירות אספקה לנגב.
תוכניתו של בן־גוריון הייתה להוציא שיירה כזו, כדי שעצירתה על ידי המצרים תספק תואנה למתקפה ישראלית.
ב־15 באוקטובר החל "מבצע עשר המכות" וצה"ל כבש את אזור השפלה הדרומית.
ב־19 באוקטובר תבעה מועצת הביטחון של האו"ם הפסקת אש וראלף באנץ' דרש מישראל ליישם זאת מייד.
בן־גוריון נקט בטקטיקת השהיית התשובות, במטרה להרוויח זמן להשלמת המשימות הצבאיות, ובשני הלילות העוקבים הספיק צה"ל לשחרר את הדרך הראשית לנגב ולכבוש את באר שבע.
שיטת ההשהיה נעשתה למרכיב מובנה במלחמותיה הבאות של מדינת ישראל.
לאחר כיבוש הגליל המרכזי עד לנהר הליטני, נתחזקה בבן־גוריון השאיפה לכבוש את הארץ כולה.
עם זאת, נתחזקו בו החששות מפני אובדן ההישגים שכבר הושגו.
על ישראל הופעלו לחצים לסגת מהשטחים שכבשה, אך בן־גוריון סירב לסגת משטחי הנגב שנכבשו ובסוף דצמבר הורה על מבצע חורב לסילוק המצרים מהנגב הישראלי.
במהלך המבצע חצו כוחות צה"ל את הגבול וחדרו לסיני, אולם לאחר שנתקבלה ידיעה על התערבות בריטית החליט בן־גוריון להסיג את הכוחות אל הגבול הבין-לאומי.
לקראת השיחות עם מצרים על שביתת נשק בינואר 1949, הסכים להסיר את החסימה מכביש רפיח ולהחזיר את צה"ל אל גבול ישראל.
לאחר שנחתם ההסכם עם מצרים בפברואר 1949 הורה על מבצע עובדה לכיבוש אילת.
כראש הממשלה וכשר הביטחון היה בן־גוריון המצביא העליון של מדינת ישראל במלחמת העצמאות.
בשל מצבו הבריאותי של הרמטכ"ל יעקב דורי, פוצל התפקיד למעשה בין בן־גוריון וראש אג"ם יגאל ידין.
בן־גוריון שימש מעין "רמטכ"ל־על" וניהל אישית את המלחמה.
רוב הכרעותיו האסטרטגיות נתקבלו על דעת מפקדי הצבא, למעט שאלת העדפת ירושלים או הנגב ושאלת ההתקפות על לטרון.
במהלך המלחמה נקט בן־גוריון צעדים מוגבלים שהיו למעשה בסיס לסיפוח ירושלים העברית למדינת ישראל.
באוגוסט 1948 מינה את דב יוסף למושל העיר ובסוף אותה שנה הועברו אליה מספר מוסדות ממשלה.
מלחמת העצמאות הסתימה בניצחון ובשנת 1949 נחתמו הסכמי שביתת הנשק.
לאחר הבחירות לכנסת הראשונה ב־25 בינואר 1949, המשיך בן־גוריון לכהן בתפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון.
בפברואר 1949 הקים בן־גוריון את חוליית הנטיעות בפיקודו של נח וולפובסקי, יחידת לוחמים שעסקה בנטיעות ברחבי הארץ.
בן־גוריון ביקש מוולפובסקי לרדת לבאר אורה לבנות את בסיס הגדנ"ע הראשון, שקם בדצמבר 1950, מתוך טיפוחו את הגדנ"ע כמייצג תנועת הנוער הממלכתית ולמטרות ביטחוניות בתפיסת שטחים על ידי הייעור, לצורכי הסוואה, ובהכנת מכשולים טבעיים נגד מתקפת אויב.
לגבי שילוב מזרחיים בצה"ל אמר בנאום למפקדים: חנך את הצעיר הבא מארצות אלה לשבת בבית כיסא כמו אדם, להתרחץ, לא לגנוב, לא לתפוס נערה ערבייה, לאנוס אותה ולרצוח אותה - זה קודם לשאר הדברים.
כראש הממשלה רצה בן־גוריון לחדש את הקואליציה הרחבה שהנהיגה את המדינה בזמן המלחמה.
אולם מפ"ם (שתמכה אותה עת ללא סייג בברית המועצות ובמשטרהּ הסטליניסטי) והציונים הכלליים (שחלקו על תפיסותיו הסוציאליסטיות של בן־גוריון) סירבו להיכנס לממשלה, והוא נאלץ להסתפק בקואליציה צרה ורופפת עם החזית הדתית והמפלגה הפרוגרסיבית.
הקואליציה שהרכיב החזיקה מעמד שנתיים בלבד וב־1951 נערכו בחירות חדשות.
בכל תקופת כהונתו הראשונה, עד 1953, ניסה למשוך את מפ"ם אל הממשלה, אולם זו סירבה.
במהלך תקופה זו פרסם בן־גוריון סדרת מאמרים בעיתון "דבר", בהם התפלמס עם מפ"ם תחת שם העט "ס' ש' יריב" (ראשי תיבות של "סבא של יריב").
הוא עשה שימוש בשם בדוי כדי שלא יואשם בהסתה נגד ברית המועצות.
בהקמת ממשלותיו שמר בן־גוריון על העיקרון "בלי חרות ומק"י".
למנחם בגין הקפיד שלא לקרוא בשמו, אלא כינה אותו: "האיש היושב ליד חבר הכנסת בדר".
לקראת ההצבעה בעצרת האו"ם על בינאום ירושלים, הודיע בן־גוריון בכנסת ב־5 בדצמבר 1949, כי "ירושלם היהודית היא חלק אורגני ובלתי־נפרד ממדינת ישראל...
ירושלם היא לב־לבה של מדינת ישראל [...] ישראלים ימסרו נפשם על ירושלם לא פחות מאנגלים על לונדון, רוסים על מוסקבה ואמריקנים על וושינגטון".
אולם ב־9 בדצמבר נתקבלה באו"ם הצעת ההחלטה 303 על בינאום העיר.
בתגובה להחלטה העבירה הממשלה את הבירה לירושלים.
החלטת ממשלת ישראל עוררה זעם רב בעולם.
כעבור מספר ימים החלה העברת משרדי הממשלה לירושלים, ועוד בדצמבר התכנסה בה מליאת הכנסת והתקיימה בה ישיבת הממשלה.
לאחר מלחמת העצמאות קיבל בן־גוריון את דרישת אנשי הביטחון להטיל משטר צבאי על ערביי ישראל.
הוא ראה בו ערובה לביטחון מדינת ישראל ועד שנת שלטונו האחרונה הכשיל את הניסיונות לבטלו.
ניסיונות כאלה מצד מפלגות משמאל (מפ"ם ואחדות העבודה) ומימין (חרות), סוכלו, ואף שהוקל עם השנים בוטל הממשל הצבאי רק בימי יורשו, לוי אשכול.
עוד בעיצומה של המלחמה ראה בן־גוריון כורח ביטחוני בהגדלה מהירה ורבה של מספר היהודים במדינת ישראל.
חברים בצמרת מפא"י חששו שעלייה בלתי מבוקרת תביא להרס המדינה.
אולם בן־גוריון כפה על המפלגה, על הממשלה ועל הסוכנות את פתיחת שערי הארץ לעלייה המונית.
הודות לגל העלייה הגדול, כבר במהלך ארבע השנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל, הוכפל מספר תושביה היהודים.
מול חברים בהנהגה שסברו שיש להגביל ולמתן את זרם העלייה, בגלל קשיי הקליטה, התבטא בן־גוריון בתקיפות כנגד הגבלת מספר העולים, אם כי צידד בבחירת טיבם.
כדי להגדיל את האוכלוסייה של מדינת ישראל ביקש גם להגביר את הילודה וקבע פרס ילודה בסך מאה לירות לאימהות שילדו עשרה ילדים.
בן־גוריון ביסס את ריבונותה של המדינה החדשה על פי עיקרון הממלכתיות.
לשם כך העביר את מרכזי השליטה במדינה מגופים מפלגתיים וסקטוריאליים לגופים ממשלתיים.
הוא שאף לאחד את העם סביב תרבות משותפת על פי תפיסת "כור ההיתוך".
שתי החלטות משמעותיות שקיבל עם תחילת כהונתו כראש ממשלה היו ברוח זו: ההחלטה להפוך את צבא הגנה לישראל ל"צבא העם", שיהיה פתוח לכולם בלי יחידות נפרדות, וההחלטה על ביטול שיטת הזרמים בחינוך ואיחוד מערכת החינוך הכללית תחת חוק חינוך ממלכתי.
בן־גוריון ייעד לצה"ל תפקידים חברתיים ואף אזרחיים לימי מצוקה.
הוא החשיב מאוד את היותו כור היתוך לדור הצעיר והטיל עליו משימות דוגמת תגבור מערכת החינוך ויישוב אזורי הספר ואזורים דלילים באוכלוסייה יהודית.
קליטת העלייה ההמונית יצרה צורך דחוף במטבע חוץ.
בספטמבר 1950 הציע בן-גוריון בפני ראשי יהדות אמריקה לארגן בקרבה ובקרב מדינות המערב מלווה בסך מיליארד דולר.
הצעתו נתקבלה ובמאי 1951 טס לארצות הברית כדי לחנוך את מפעל "הבונדס".
המלווה זכה להצלחה גדולה ובאותה שנה פנתה ישראל לארצות הברית בבקשת מענק, שמשמעותה הייתה הזדהות ברורה עם המערב.
אולם "הבונדס" והמענק לא יכלו לייצב את מצבה הכלכלי של ישראל לאורך זמן וכדי לממן את קליטת העלייה החליטה הממשלה ב-3 בינואר 1951 לתבוע שילומים מגרמניה על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה.
לאחר שהסכים קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר לקבל את תביעת ישראל כבסיס למשא ומתן, העלה בן-גוריון את הנושא בדצמבר 1951 בפני הממשלה והכנסת.
המשא ומתן עם גרמניה עורר התנגדות עזה בכל מפלגות האופוזיציה, מימין ומשמאל, ואף בקרב מפלגות הקואליציה.
ב-7 בינואר 1952 לפנות ערב נערכה בכנסת הישיבה הגורלית שדנה באישור המשא ומתן, בה אמר בן-גוריון:
באותה שעה עמד מנהיג תנועת החרות מנחם בגין בראש הפגנת ענק בכיכר ציון שכוּונה נגד בן-גוריון.
לאחר שסיים את נאומו ועזב לישיבת הכנסת, הלך לשם גם ההמון, שצר על בניין הכנסת ורגם אותו באבנים.
בן-גוריון הזעיק את הצבא כדי להשיב את הסדר.
בזמן נאומו של בגין, כינה בן-גוריון את המפגינים "חוליגנים" ובגין השיב "אתה חוליגן!".
למחרת, ב-8 בינואר, שידר בן-גוריון נאום לאומה, בו התייחס להפגנה האלימה וטען כי "נעשתה התחלה להרוס את הדמוקרטיה בישראל" על ידי "אנשי האגרוף והרצח הפוליטי", "אספסוף פרוע" ו"כנופיות פורעים".
הוא האשים את בגין בארגון "המרד" ובהסתת ההמונים בכיכר ציון.
למחרת הצביעה הכנסת בעד עמדת הממשלה, בחודש מרץ נפתח המשא ומתן הישיר עם גרמניה וב-10 בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים.
בן-גוריון הגיע למסקנה שגם צבא איכותי מאוד לא יוכל לעמוד לאורך עשרות שנים מול הכמות המספרית של הערבים, ולכן חיפש אחר ערובות נוספות לקיומו של עם ישראל: תמיכה חיצונית באמצעות ברית עם מעצמה מערבית, ופיתוח כושר הרתעה.
בן־גוריון היה אבי הפיתוח הגרעיני של ישראל.
עוד במהלך מלחמת העצמאות נפגש עם מהנדס ישראלי, שהיגר לצרפת והיה ממייסדי התוכנית הגרעינית של צרפת, וקיבל ממנו נתונים על המשאבים הדרושים להקמת כור גרעיני ולהפעלתו.
ב-13 ביוני 1952 החליט להוציא לפועל את תוכניתו והקים את הוועדה לאנרגיה אטומית בראשות פרופ' ארנסט דוד ברגמן.
לאחר מותו של חיים ויצמן ב-9 בנובמבר 1952, הציע בן-גוריון את נשיאות מדינת ישראל לאלברט איינשטיין, אולם הוא סירב להצעה, וב-26 בנובמבר העלה בישיבת מפא"י את מועמדותו של יצחק בן-צבי, שנבחר בעקבות זאת לנשיא השני של מדינת ישראל.
בשנת 1953 החליט בן-גוריון לסיים את כהונתו בממשלה, בשל עייפות שהצטברה בו.
לקראת פרישתו, יצא ב-19 ביולי לחופשה שארכה שלושה חודשים, אולם הוא לא סיפר על כוונותיו להתפטר.
בתקופת חופשתו נתמנו למלא את מקומו, לפי המלצתו, משה שרת כראש הממשלה ופנחס לבון כשר הביטחון.
ב-5 באוקטובר 1953 הודיע לשרי מפא"י כי הוא מתכנן לפרוש לשנתיים.
במהלך חופשתו עמל על תוכנית ביטחונית לתקופת היעדרו, ובעת שובו לממשלה, ב-18 באוקטובר, הייתה תוכניתו מוכנה.
אחד החשובים ב-18 סעיפיה, היה סעיף "יהוד הגליל ונצרת".
לקראת סיום חופשתו, ב-12 באוקטובר, בוצע הפיגוע ביהוד, ויחד עם לבון, מקלף ודיין היה שותף להחלטה (אף על פי שבחר לשתוק בעת שהתקבלה) על היציאה לפעולת התגמול בקיביה, ללא ידיעתו של שרת.
הפעולה עוררה סערה בדעת הקהל העולמית.
ב-18 באוקטובר 1953 חזר בן-גוריון מחופשתו וניהל את ישיבת הממשלה.
למחרת שידר ברדיו הודעה בה הביע צער על האירוע, אולם הסיר את האחריות מצה"ל וטען כי "בדיקה מדויקת" העלתה כי "אף יחידה צבאית אחת, אף הקטנה ביותר, לא נפקדה מהמחנה בליל ההתקפה על קיביה".
את האחריות למעשה, הטיל על תושביהם של "כמה ישובי ספר" "שפקעה סבלנותם" לאחר הרצח ביהוד.
ב-2 בנובמבר הודיע בן-גוריון על פרישתו במכתב לנשיא המדינה.
בכינוס הוועדה המדינית של מפא"י באותו יום הציע כיורשיו את לוי אשכול כראש ממשלה ואת פנחס לבון כשר ביטחון.
אולם אשכול סירב לקבל על עצמו את התפקיד.
ב-23 בנובמבר כונסה הוועדה המדינית של המפלגה ובן-גוריון מסר לה כי הוא תומך במשה שרת.
חברי הוועדה בחרו בשרת כראש ממשלה ולבון נבחר כשר ביטחון.
ב-7 בדצמבר עזב בן-גוריון את ראשות הממשלה ושידר לעם דברי פרידה, בתוכם ציטוט מתהילים: ".
לרגל עזיבתו כתב עליו המשורר נתן אלתרמן, שהיה ידידו, שיר: "אזרח מדינת ישראל – דוד בן-גוריון, 1953".
עם עזיבתו העביר את ראשות הממשלה למשה שרת.
הוא סירב לעמוד בראש ממשלת מעבר עד הרכבת ממשלתו החדשה של שרת.
לדעת הביוגרף מיכאל בר-זוהר, מסמל סיום תפקידיו בממשלה בשנת 1953 גם את סיום "העידן הבן-גוריוני" בתולדות הציונות, שנמשך כעשר שנים (מאז החלטת בילטמור ב-1942), ואת סוף תקופת השיא של בן-גוריון עצמו.
בעוד שבתקופה זו היה בן-גוריון היוזם של ההחלטות, בשנים שלאחר מכן היו אלה עוזריו וחבריו במשרדי הממשלה ובצה"ל שיזמו את המהלכים וההחלטות.
בן־גוריון החזיק בהשקפה כי עתיד היישוב היהודי בארץ הוא בנגב על מרחביו, העצומים ביחס לחלק הצפוני קטן-הממדים של המדינה.
באביב 1953 הבחין בדרכו חזרה מאילת בקבוצת צעירים ליד מספר צריפים, שסיפרו לו כי החליטו להקים במקום קיבוץ חדש, שדה בוקר.
כעבור זמן מה החליט לעזוב את הממשלה ולהצטרף לקיבוץ.
ב-14 בדצמבר 1953 יצאו פולה ודוד בן־גוריון לשדה בוקר, שם התגוררו בצריף שנבנה עבורם, והפכו לחברי הקיבוץ המבוגרים ביותר.
אחד ממניעיו של בן-גוריון לצאת לנגב היה לשמש דוגמה אישית ולמשוך את העם אחריו במפעל חלוצי של הפרחת השממה.
החל מיומו השלישי בקיבוץ החל לבצע עבודות שונות בשדה – זיבול וחרישה, במשך 4 שעות ביום.
אולם בשל גילו הוצב רוב הזמן בדיר העיזים וחברי הקיבוץ הפקידו בידיו את הטיפול בתחנה המטאורולוגית.
העבודה הפיזית גרמה לו התקפים קשים של מתנת.
במשך ששת החודשים הראשונים היו בני הזוג בן-גוריון רק מועמדים לחברות.
לאחר שנתקבלו כחברים החל בן-גוריון להשתתף באספות.
בהצבעה היחידה בה נטל חלק הצביע נגד הצטרפות הקיבוץ ל"איחוד הקבוצות והקיבוצים", משום שתמך ב"איחוד כללי של כל הקיבוצים בארץ".
בין חברי הקיבוץ היו חבריו הקרובים חגי אבריאל ונחמה ויהושע כהן, זוג אנשי לח"י.
ביוני 1954 יזם בן-גוריון את מפעל תנועת בני המושבים, שיצאו עם משפחותיהם ליישובי עולים בנגב.
לאחר מכן קרא ל"התיישבות אזורית", וביולי הציג את תוכניותיו להתיישבות בחבל לכיש בדרום וחבל תענך בצפון.
בן-גוריון סבר שיש להחליף את שיטת הבחירות היחסיות הקיימת, היוצרת ממשלות קואליציה, שיציבותן מלוות לחצים וסחטנות.
עוד ב-6 באוקטובר 1948 הציע בישיבת ממשלה להנהיג שיטת בחירות אזוריות–רוביות, אולם הצעתו נפלה.
במאי 1954 הציג בפני מנהיגי מפא"י תוכנית שכללה את שינוי שיטת הבחירות לשיטה אזורית שתביא להקמת שני גושים גדולים.
לקראת הבחירות הבאות רצה להקים "חזית עם" – תנועה על-מפלגתית שתורכב ממפא"י וסביבה נציגי מפלגות אחרות, שמצעה היחיד יהיה שינוי שיטת הבחירות.
אם זו תשיג רוב מוחלט, תעביר מייד חוק שינהיג את שיטת הבחירות החדשה ולאחר מכן תפזר את הכנסת וייערכו שוב בחירות, הפעם בשיטה החדשה, שתביא להתגבשותן של שתי מפלגות גדולות.
ביולי הסכימו ראשי מפא"י לרעיון שינוי שיטת הבחירות, אולם הסתייגו מרעיון "חזית העם" ובן-גוריון ויתר על התוכנית לרשימה על-מפלגתית.
ב-16 בספטמבר קיבל מרכז מפא"י את הצעת בן-גוריון לשינוי שיטת הבחירות והנושא הפך לחלק ממצע המפלגה בבחירות הבאות.
אלא שמפ"ם ו"אחדות העבודה" התנגדו לשיטת הבחירות האזוריות, משום שסברו כי היא מהווה סכנה לקיומן.
בתקופה שישב בשדה בוקר הגיעו אליו בתדירות מבקרים רבים שבאו לבקש את עצתו: שרים, קצינים, פקידים בכירים ועסקני מפלגה.
אחד המבקרים התדירים ביותר היה הרמטכ"ל משה דיין, ובמהלך אותה שנה חלה התקרבות בין השניים.
תלונותיו של דיין על שר הביטחון פנחס לבון השפיעו על בן-גוריון לשנות את דעתו החיובית מאוד על לבון.
ב-24 באוגוסט 1954 שמע לראשונה מדיין על דבר קיומו של "העסק הביש" במצרים ושלבון היה האיש שנתן את ההוראה לפעולה.
עם התגברות המתיחות האישית בין שרת ולבון החלו באותה שנה שתי קבוצות מתוך מפא"י לנסות ולהחזיר את בן-גוריון לשלטון.
היו אלה קבוצת "הצעירים" ובהם יצחק נבון, שמעון פרס, טדי קולק ואהוד אבריאל, וקבוצת הוותיקים, אנשי צמרת מפא"י, ובהם שמואל דיין, קדיש לוז ומרדכי נמיר.
המתח בגבולות וערעור אמון הציבור במנהיגות המדינה הביאו בסוף 1954 לדרישות רבות להחזיר את בן-גוריון להנהגת המדינה.
ב-1 בפברואר 1955, יום למחרת הוצאתם להורג של נידוני קהיר עזר ומרזוק, הגיעה משלחת ראשי מפא"י (שרת, מאיר, ארן, אשכול ואביגור) לשדה בוקר להתייעצות עם בן גוריון לגבי הדחתו של לבון ממשרד הביטחון.
דבר הביקור פורסם וב-17 בפברואר התפטר לבון מהממשלה.
בעקבות לחץ מצד ראשי מפא"י, הסכים בן-גוריון לשוב לממשלה כשר הביטחון.
ב-21 בפברואר 1955 הושבע בן־גוריון בכנסת לתפקיד שר הביטחון בממשלתו של משה שרת.
בפגישתו הראשונה עם הרמטכ"ל דיין הורה לו להעביר את ראש אמ"ן בנימין גיבלי לתפקיד אחר, אולם נמנע מלטפל בפרשת לבון ולא ניסה לברר מי נתן את ההוראה לפעולה במצרים.
ב-27 בפברואר, לאחר פעולה של חוליית מסתננים מרצועת עזה שפעלה בשליחות המודיעין המצרי, הציעו בן-גוריון ודיין לראש הממשלה פעולת תגמול: פגיעה במחנה צבאי מצרי ליד עזה.
שרת אישר את המבצע וב-28 בפברואר יצא לפועל מבצע חץ שחור.
לאחר הפיגוע במושב פטיש זימן בן־גוריון את משה דיין ושאל אותו שלוש שאלות: האם ישראל יכולה להשתלט במהירות על רצועת עזה, האם צה"ל ערוך למלחמה נגד מדינות ערב והאם צה"ל ערוך למלחמה עם מצרים.
דיין השיב על כולן בחיוב.
מספר ימים לאחר מכן הציע בן-גוריון בישיבת הממשלה ב־29 במרץ "לסלק את מצרים" ולכבוש את עזה.
בן-גוריון חשב שרצועת עזה תתרוקן גם מפליטיה, אך מרבית שרי הממשלה נבהלו מכך.
בתגובה לחששם של חלק מהמתנגדים לגבי צירוף מספר כה גדול של ערבים לאוכלוסיית ישראל, השיב כי ניתן לפתוח עבורם שני מעברים, למצרים ולעבר הירדן.
בעת הוויכוח בישיבה, בתגובה לדברי שרת לגבי חשיבותו של האו"ם, טבע את הביטוי "או"ם שמום!".
ב-3 באפריל נערכה הצבעה בממשלה והצעתו של בן-גוריון נדחתה על ידי הממשלה.
ההצבעה הציתה מחדש את הריב בין בן-גוריון לשרת, שעמד בראש המתנגדים, ויחסיהם החריפו מאוד.
בתקופה זו התגבשה בנושא מדיניות הביטחון חזית מתונה סביב שרת ובן-גוריון נותר במיעוט בממשלה.
ההיסטוריה אינה נעשית על ידי דיבורים, אלא על ידי מעשים [...] לא ניתפש לבהלה ולפחדנות הלובשת מחלצות של תבונה ומעשיות מדומה [...] עתידנו אינו תלוי במה יאמרו הגויים, אלא במה יעשו היהודים".
ב-26 ביולי 1955 נערכו הבחירות לכנסת השלישית, בהן איבדה מפא"י חמישה מושבים.
בן-גוריון תקף את מדיניותו הביטחונית הפשרנית של שרת והודיע כי לא ישתתף בממשלה שזו מדיניותה וכי בדעתו לפרוש ולשוב לשדה בוקר.
לאחר שקיבל פניות רבות מחברי מפלגתו לחזור בו, הסכים ב-12 באוגוסט רשמית להרכיב את הממשלה הבאה.
שרת לא רצה לכהן כשר החוץ בממשלתו של בן-גוריון, אולם הסכים לבסוף, לאחר שבן-גוריון איים שלא יקבל על עצמו אם כך את תפקיד ראש הממשלה.
באוגוסט 1955 החריף המצב הביטחוני לאורך גבול רצועת עזה.
לנוכח התנגדות שרת לפעולות תגמול, מסר דיין לבן-גוריון מכתב התפטרות.