tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מטייסי מסוק הקוברה השני שטס איתם במבנה קפץ למים כדי לנסות ולחלץ אותם, אך המסוק שקע למעמקים ושני הטייסים נהרגו.
אחרי כעשר שעות של חיפושים מצאו אנשי היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"ם) את גופות שני הטייסים ומשו אותן.
למחרת הובא תא"ל אלדר למנוחות בבית-העלמין הצבאי ברחובות.
אלפי אנשים נכחו בהלווייתו, בהם נשיא המדינה, עזר ויצמן, שר הביטחון, יצחק מרדכי, הרמטכ"ל, רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, ומפקד חיל האוויר, אלוף איתן בן-אליהו, לצד חברים מקורס-הטיס, מרחובות ומחיל האוויר.
מנחת המסוקים שבגן וואהל לוורדים המשמש את באי משכן הכנסת נושא את שמו של תא"ל שמואל אלדר.
הרב שמואל ארנפלד (עהרנפעלד) (ידוע בכינויו חתן סופר על שם ספרו; ה'תקצ"ה, 1835, א' באב ה'תרמ"ג, אוגוסט 1883) היה רב ותלמיד חכם, מגדולי רבני הונגריה.
נולד בפרסבורג (כיום ברטיסלבה בסלובקיה).
אביו, הרב דוד צבי ארנפלד, היה חתנו הראשון של החת"ם סופר.
למד אצל אביו וכן למד בישיבת פרסבורג אצל דודו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר".
בתחילה עסק במסחר, אך לא ראה בו ברכה.
בשנת ה'תרכ"ו (1866) התמנה לרב בעיירה בעטלען שבטרנסילבניה.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) עבר לשמש ברבנות סיקסו, בה הייתה ישיבה גדולה, והוא מסר בה שיעורים.
בשנת ה'תרל"ז (1877) התמנה לרבה של מטרסדורף.
הקדיש את כל זמנו להנהגת הקהילה ולחיזוק הישיבה שם.
בישיבתו הרביץ תורה בדרכו המיוחדת, ששאפה להבנה בהירה של התלמוד ולמיצוי ההלכות שבו.
נפטר בשנת ה'תרמ"ג, בגיל 48.
את מקומו ברבנות מטרסדורף מילא בנו הרב שמחה בונים ארנפלד, בעל "מענה שמחה" (נפטר בז' באב ה'תרפ"ו).
חתנו של הרב שמחה בונים היה הרב מנחם סופר, בעל שו"ת "מנחם משיב" (נספה בשואה).
נכדו הרב שמואל ארנפלד היגר ממטרסדורף לניו יורק בה'תרצ"ח (1938), וייסד שם את ישיבת "חתן סופר" מטרסדורף ומוסדות המסונפים לה.
חתן סופר על שולחן ערוך, אורח חיים (מונקאטש, ה'תרל"ח)
חתן סופר על שולחן ערוך, חושן משפט (ניו יורק ה'תש"ז)
שו"ת חתן סופר על ארבעה חלקי השולחן ערוך (פאקש, ה'תרע"ב)
פירוש על הגדה של פסח, נדפס ביחד עם פירוש החת"ם סופר בווינה, 1884
חתן סופר - עטרת הבחורים - על עניינים שונים בעיקר בדיני ממונות (אונגוואר, ה'תרל"ד)
שמואל שלמה רוט, שנודע בשם העט שמואל ארגמן (ד' באדר תש"ד, 28 בפברואר 1944 – ג' באב תשפ"א, 12 ביולי 2021), היה סופר חרדי־ישראלי שכתב ספרי עלילה רבים, רובם לילדים ולנוער.
כתב גם תחת שם העט שמואל רותם.
נולד בתל אביב למיכאל ויהודית וגדל בבני ברק.
אביו היה מוותיקי העיר ומראשי משטרת השבת, ואמו הייתה ממייסדות בית יעקב בארץ ישראל.
למד בישיבת מרכז הרב ולאחר מספר שנים עבר לישיבת פוניבז'.
המשיך לאורך השנים לשמור על קשר עם רבותיו משתי הישיבות והיה מבקר אצלם בהזדמנויות שונות וברגלים.
עבד כמחנך בבית הספר 'מימון', ולימים כרב בית הספר.
היה נשוי לרחל לבית פרדס.
במשך שנים כתב בשבועון זרקור, ובהמשך שימש למשך תקופה כעורכו.
בתקופתו כעורך היה העיתון מוציא בשבוע שחל בו יום העצמאות שני גליונות שונים - האחד היה מיועד לחוגגים את היום והשני לאלה שלא.
מעל דפי זרקור פרסם סיפורים רבים בהמשכים, אשר אחר כך יצאו לאור כספרים.
הסיפור הראשון היה "הילדה שברחה מהמנזר".
רוב הסיפורים עלילתיים, חלקם עם מוטיבים של מדע בדיוני והם נכתבו מזווית תורנית ומיועדים לציבור החרדי והדתי.
כמו כן הוציא לאור סדרת ספרים לנוער "עולמנו", העוסקת בענייני מדע וטכנולוגיה ומותאמת לנוער הדתי.
פרסם כמה ספרים למבוגרים, הבולט שבהם הוא "השותפים", שפורסם תחילה בהמשכים ביתד נאמן.
שמואל ארגמן הוא סופר הילדים החרדי היחיד שהוזכר בלקסיקון אופק לספרות ילדים של אוריאל אופק.
ספרו "הצניחה הגורלית" נבחר מבין 24 ספרים נבחרים על ידי ועדת "פרס מפעל הפיס לספרות".
כמו כן, זכה בפרס זקס על מפעלו הספרותי.
שולמית לפיד במאמר ביקורת על הספר 'הילדה שברחה מן המנזר' כתבה: "חינוך לאמונה אינו יכול להעשות על־ידי גירויים מלאכותיים.
אמנם הגיבור קורא 'אנא ה' הצליחה נא!' כשהוא יוצא למשימה, אך לא די בכך כדי להחדיר בקורא אמונה בסיפור, כאמת אמנותית".
לעומת זאת בכתבה אחרת במעריב נכתב שהספר מתוייג על ידי הסופר כחרדי למרות שזה לא מוטיב בולט בספר, מה שלדברי כותב הביקורת גורם לרתיעה בקרב קוראים חילונים.
בעיתון כותרת ראשית ארגמן תואר כ"יגאל מוסינזון" חרדי.
רבי שמואל אליהו טאוב (ד' באדר א' תרס"ה, 9 בפברואר 1905 − ד' באייר תשמ"ד, 6 במאי 1984; כונה גם האמרי אש על שם ספרו) היה האדמו"ר השלישי של חסידות מודז'יץ וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בלובלין לרבי שאול ידידיה אלעזר טאוב ולנחמה קיילא (בת האדמו"ר אברהם איגר מחסידות לובלין).
בהיותו פעוט התגרשו הוריו, ומחמת זה גדל אצל סבו רבי ישראל טאוב מייסד חסידות מודז'יץ ואצל בעל-אמו רבי ירמיה קאליש מאופולה.
לאחר פטירת סבו בשנת תרפ"א (1920) עבר להתגורר סמוך לאביו, תחילה בראקוב ולאחר מכן בקראטשוב.
בכ' בטבת תרפ"ז (1926) נישא לרבקה זלטה, בת הרב חיים משה קאהן, חתן הרב דן מקונסטנטין.
ב-1930 הוסמך לרבנות על ידי הרבנים שלמה דוד כהנא וצבי יחיאל מיכלזון שישבו אז בוורשה.
בשנת תרצ"ה (1935) התלווה לאביו בנסיעתו לארץ ישראל.
בביקורם עלו לקבר רשב"י במירון והשתתפו בהילולת ל"ג בעומר, חוויה שהותירה בו רושם רב ובעקבותיה החליט להישאר בארץ.
כעבור כמה חודשים הגיעו גם אשתו ובנו, לימים האדמו"ר ישראל דן טאוב, שהיה אז בן שבע.
באותה שנה התמנה לרב בתל אביב.
בשנת תש"ח (1947) נפטר אביו והוא מונה לאדמו"ר.
בתחילה הקים את בית מדרשו ברחוב לילנבלום, ולאחר מכן עבר לרחוב דיזנגוף.
לטישים שהיה עורך היה מגיע קהל מגוון, חסידי פולין, בחורי ישיבה ליטאים, חניכי תנועות הנוער הדתיות וחילונים.
היה פעיל בענייני ציבור ומשנת תשל"ג כיהן כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
בשנת תשל"ח (1978) זכה בתואר כיקיר תל אביב.
בתשמ"א הקים ישיבה על שם אביו בבני ברק.
היה ידוע באהבתו לארץ ישראל ואף נקט בגישה חיובית ביחס להקמת המדינה.
במכתב לאחד מחסידיו שהתפרסם בקונטרס "תפארת ישראל" בשנת 1948 כתב בין השאר: "מאת ה' הייתה זאת היא נפלאת בעינינו!
לפנינו מארעות כבירים, רבי ערך וכבדי משקל, שלא זכו אליהם הדורות שלפנינו, גדולי דעה, אנשי מעלה ומעשה, יראים ושלמים.
ומי שמסתכל בעיניים בהירות, בעין חודר ובוחן אמונתית, לכל מה שהתרחש ומתקיים מסביבנו, ולפני עינינו היום, רואה בעליל, שכל הייעודים של חכז"ל בנוגע לגאולתנו השלמה, הממשמשת ובאה, מתקיימים ב"ה באופן נפלא מאד ובדיקנות מקפידה ונמרצת".
סימני ונצני הגאולה שלמה נראו בארץ, ולכל בני ישראל היה אור במושבתם".
נפטר בד' באייר תשמ"ד (1984) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
את מקומו מילא בנו יחידו, רבי ישראל דן טאוב.
לאחר פטירתו יצא לאור הספר "אמרי אש" ובו דברי תורתו.
הלחין מאות ניגונים; את ניגונו הראשון הלחין בביקורו הראשון בארץ ישראל עם אביו, והאב נהג לשיר אותו בעת בריחתו מהנאצים.
כמה משיריו ידועים בציבור ללא ידיעה שהוא המלחין (כגון הלחן למילים "ברוך הוא אלקינו", שחובר לכבוד שמחת כניסתו של נכדו, רבי חיים שאול טאוב ממודז'יץ, למצוות, "והביאנו לציון עירך", "לא תבושי" ועוד).
ניגונים אחרים חוברו לכבוד אירועים שונים, כגון שמחות משפחתיות או ניגון "הודו לה'" שחובר לאחר ביקורו הראשון בכותל המערבי לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר פטירתו יצא לאור הספר "מור מבשמים" ובו תווים של יצירותיו, וביום פטירתו נוהגים חסידי מודז'יץ לשיר את לחניו.
שמואל אלמוג (שם קודם: שמואל דיסטלר; 3 ביוני 1926 – 4 באפריל 2008) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, איש תקשורת, מנכ"ל רשות השידור.
שמואל אלמוג נולד למשפחת דיסטלר בשנת 1926 בברלין בירת גרמניה.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1933. בצעירותו היה ב"צופים הקשישים" איתם יצא להכשרה לקבוצת גבע.
היה מרכז הסניף של הנוער העובד בגבעתיים וכן היה קשור ל"פועלי ציון שמאל".
החל את לימודיו בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר מוסמך בשנת 1966.
בשנת 1949 החל לעבוד בקול ישראל כקריין.
לאחר מכן היה אחראי מדור השיחות ועורך תוכניות הנוער, עורך חדשות וכתב בכנסת.
השתתף בתוכנית "שלושה בסירה אחת".
בשנת 1959 היה שליח הסוכנות היהודית בדרום אפריקה.
הוא שב לרשות השידור והשתתף בשידור משפט אייכמן.
בשנים 1962–1964 היה בארצות הברית ככתב קול ישראל ובמקביל למד אצל ההיסטוריון סאלו בארון.
לאחר מכן, היה עורך ופרשן פוליטי ברשות השידור.
בשנות ה-60 השתתף בתנועת המחאה "מן היסוד" של תומכי פנחס לבון כנגד דוד בן-גוריון.
בנובמבר 1967 מונה למנהל קול ישראל.
במרץ 1969, בהמלצת השר ישראל גלילי, מונה למנכ"ל רשות השידור.
בתפקידו זה קבע כמה מנהליה הקובעים של רשות השידור.
לאחר פרישתו מרשות השידור התמסר למחקר והוראה באוניברסיטה העברית, במכון ליהדות זמננו, וכן היה ממקימי מרכז שזר.
היה נשוי לאוריה לבית כהן, ואב לישי ושירה.
ארכיונו הפרטי: התכתבויות, טיוטות, מאמרים, תעודות ותמונות, נמסר לספריה הלאומית.
לאומיות, ציונות, אנטישמיות: מסות ומחקרים, הוצאת הספרייה הציונית, ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, תשנ"ב-1992.
הנקודה היהודית: יהודים בעיני עצמם ובעיני אחרים: מסות ומחקרים, תל אביב: ספרית פועלים, תשס"ב-2002.
ציונות והיסטוריה, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ב-1982.
בין ישראל לאומות: קובץ מאמרים: שי לשמואל אטינגר (עורך), ירושלים: מרכז זלמן שזר, החברה ההיסטורית ישראלית, תשמ"ח-1987.
לאומיות ואנטישמיות באירופה המודרנית: 1815–1945 (עורך), ירושלים: מרכז זלמן שזר, החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"ח-1988.
לפני היות הציונות: לתולדות הרעיון הלאומי היהודי ושאלת ארץ ישראל (עורך), ירושלים : מרכז זלמן שזר, החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"א-1981.
ציונות ודת, (עורך עם יהודה ריינהרץ, אניטה שפירא), ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ד-1994.
רעיון הבחירה בישראל ובעמים (עורך עם מיכאל הד), ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"א-1991.
השואה - הייחודי והאוניברסלי: קובץ מאמרים שי ליהודה באואר (עורך עם אחרים), ירושלים: יד ושם, תשס"ב-2001.
השואה – היסטוריה וזיכרון: קובץ מאמרים שי לישראל גוטמן (עורך עם אחרים), ירושלים: יד ושם, תשס"ב-2001.
שנאת ישראל לדורותיה (עורך), ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1980, 1985.
תמורות בהיסטוריה היהודית החדשה: קובץ מאמרים שי לשמואל אטינגר (עם דב קולקה), ירושלים: מרכז זלמן שזר, החברה ההיסטוריה הישראלית, תשמ"ח-1987.
הרב שמואל אליהו הלוי קהאן (מבוטא: קגן; כ"א בשבט תרמ"ט, 23 בינואר 1889 – תש"א, 1941) היה רבן של קרוגלה, סטארי-דורוגי ואוּרֶצֶ'ה שבבלארוס, בה שימש למעלה מעשרים שנה, עד הירצחו בשואה יחד עם בני קהילתו.
נולד בדוקור לראשה-גולדה ולשלום קהאן, חסיד חב"ד.
בהיותו בן שתים עשרה נסע למינסק, שם למד בישיבתו של הרב חיים שלמה גולובנציץ.
כעבור זמן עבר ללמוד בישיבה בשקלוב אצל הרב פסח פרוסקין, ומשם עבר לישיבת סלובודקה שם למד אצל הרב משה מרדכי אפשטיין ועמד בקשר עם ראש הישיבה הסבא מסלבודקה.
בשנת תר"ע, בהיותו בחור בן עשרים ואחת, פרסם חידושי תורה בקובץ יגדיל תורה שיצא לאור בסלוצק בעריכת הרב איסר זלמן מלצר והרב משה בנימין טומשוב.
הרב מלצר גם הסמיכו לרבנות.
במשך תקופה שהה בכווידאן שליד וילנה ולמד בחברותא עם החזון איש.
החזון איש שידך לו את אחותו בדאנה, ונישואיהם נערכו בשנת תרע"ד (1914) בקוסובה, בה כיהן ברבנות חותנו הרב שמריהו יוסף קרליץ.
לאחר נישואיו מונה לרבה של קרוהלה, ובהמשך כיהן כרב הקהילה בסטארי-דורוגי .
בשנת תרע"ח נקרא לכהן כרבה של אוּרֶצֶ'ה שבפלך מינסק.
תחילה שימש כרב הקהילה החסידית, אך בראשית שנות ה-1920 חדלו רבני קהילת המתנגדים לכהן, עקב מעבר לרבנות אחרת והגירה, ומאז שימש כרב יחיד של כלל הקהילות בעיר
הוא כיהן במשרה זו במשך למעלה מעשרים שנה, עד השואה.
ערב המלחמה מנתה הקהילה היהודית באורצ'ה כ-979 נפשות, מתוך 5,591 תושבי המקום.
במהלך מלחמת העולם השנייה סירב להצעות להימלט ולהציל את עצמו, ובחר להישאר עם בני קהילתו.
בשנת תש"א (1941) נרצח יחד עם רעייתו ובני קהילתו בידי הנאצים.
הרב שמואל אליעזְרי (כ"ג בתשרי תרס"ח, 1 באוקטובר 1907 – ג' באדר תשנ"א, 17 בפברואר 1991), היה רב ודיין ישראלי, מתלמידי הרב קוק, ממקימי מכון הרי פישל, מראשוני כותבי הערכים באנציקלופדיה התלמודית, רב צבאי, ורבה של שכונת בית וגן במשך 26 שנים.
נולד בעיירה שומיאצ'י שבמחוז סמולנסק בשם שמואל שנדרוב לאליעזר שנדרוב ולגינסה (לבית פבזנר), כבן שביעי מבין 11 ילדים.
בשנת תרע"ה (1915) נדד החפץ חיים עם ישיבתו, וישב בשומיאץ' כ-3 שנים.
הוא צירף לישיבה תלמידים מבני העיירה, ובתוכם את הנער שמואל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר הישיבה התפצלה לשניים נדד ביחד עם החפץ חיים לסמילוביץ שבמחוז מינסק, ומאז לא פגש יותר את בני משפחתו.
הוא נדד מישיבה לישיבה ולמד תורה מפיהם של רבי אלחנן וסרמן, רבי אליהו דושניצר, רבי ברוך דב בר לייבוביץ, ונשיא מועצת גדולי התורה, רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
בהמשך דרכו למד בישיבות שונות אצל גדולי תורה בולטים, ביניהם: רבי אלחנן וסרמן, רבי אליהו דושניצר, רבי ברוך דב בר לייבוביץ ורבי חיים עוזר גרודזנסקי.
עוד בהיותו בוילנה, שאף לעלות לארץ ישראל, לשם כך יצר קשר עם ישיבתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק בירושלים.
בט"ו בשבט תרפ"ה (11 בינואר 1925), עלה ארצה בהזמנת הרב קוק יחד עם הרב משה דוד בקשט והרב יוסף בורובסקי, ללמוד בישיבת "מרכז הרב".
היה מבכירי תלמידיו של הראי"ה קוק, ועימו למד הרב בחברותא.
לאחר פטירת אביו בשנת תרפ"ו (1926), שינה את שם משפחתו, משנדרוב לאליעזרי לזכר אביו.
בשנת תרפ"ח (1928) נישא לבתיה, בתם של חוה (לבית טייטלבוים) והרב ישראל זאב הורביץ.
הוסמך לרבנות ולדיינות בידי הראי"ה קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב צבי פסח פרנק והרב איסר זלמן מלצר.
בשנת תרפ"ט היה אליעזרי הראשון מבין בוגרי ישיבת "מרכז הרב" שיצא לשמש ברבנות.
בתחילת שנת תרצ"א נבחר לכהן כרבה של שכונת בית וגן בירושלים על פי הצעת רבו הראי"ה והראשון לציון הרב יעקב מאיר.
בתפקיד זה שימש במשך 29 שנים עד שנת תשי"ח (1957).
כרב השכונה היה מקובל על תושבי כל העדות.
ביחד עם תשעה מחבריו נבחר על ידי הרב קוק, להקים את מכון הרי פישל לדרישת התלמוד שהתבסס בעיקר על עילויים מ"מרכז הרב".
במסגרת זאת, היה שותף בין היתר בהוצאה לאור עם ציוני מקורות, ביאורים והערות של "שיטה על מועד קטן" של תלמידי רבי יחיאל מפריז, וכן בירורי הלכה על מסכת ביצה, במסגרת הלכה ברורה ובירור הלכה.
הרב אליעזרי היה גם מכותבי הערכים לאנציקלופדיה התלמודית בראשית דרכה.
עסק והעמיק בנושאי המצוות התלויות בארץ והקים את "המכון לחקר הלכה" שעסק בנושאי שביעית ומצוות התלויות בארץ, כמו כן היה ממקימי אגודת הרבנים מורי ההוראה בירושלים.
היה פעיל מאוד בגיבוש האופי היהודי ציוני של היישוב, והיה מקורב לרבנים הראשיים לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בהיותו בן 44, התגייס לצה"ל על מנת לתרום את חלקו לייסוד הרבנות הצבאית.
לדבריו הרגיש צורך להשפיע על האופי היהודי של צבא ישראל.
ברבנות הצבאית לקח חלק בניסוח פקודות מטכ"ל בנושאים יהודיים, התקפות עד היום.
הרב אליעזרי שירת בצה"ל כרב צבאי עד שנת תשט"ז, ואף כיהן כחבר בבית הדין הצבאי העליון.
עם פרישתו מצה"ל, בהיותו בן 52, התמנה לשמש כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב-יפו.
התגורר בשיכון הפועל המזרחי בשכונת יד אליהו בתל אביב, והיה רב הקהילה בשיכון, נתן שיעורים.
שימש בדיינות עד תשל"ה, עת פרש לגמלאות.
הרב אליעזרי מאמרים רבים שהתפרסמו בכתבי עת תורניים כגון: "כרם ציון", "שערי ציון", "קול תורה", "תורת ארץ ישראל", "נעם", "התורה והמדינה", "שבילין" ועוד, ובאנציקלופדיה התלמודית.
פרסם פסקי הלכה בנושאי צבא ודיני אישות וכן בירורי הלכה במצוות התלויות בארץ.
חצי שנה לפני פטירתו פגש, לאחר 72 שנות פירוד, את אחד מאחיו שהגיע לביקור בארץ לאחר נפילת מסך הברזל.
על שמו קרויים רחוב בשכונת בית וגן בירושלים, ובית הכנסת "משכן שמואל" בשכונת יד אליהו בתל אביב-יפו.
בנו, אלי אליעזרי - שירת במוסד ועסק בהצלת יהודים ופעל בג'וינט.
בנו, ישראל אליעזרי - הוא גאולוג המתמחה באבני חן.
בתו, ברוריה אגרסט - היא חברת סגל בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, ובעבר הייתה המפקחת המרכזת (מפמ"ר) על הוראת הביולוגיה במשרד החינוך.
מלאכת שמואל - בירורים, חידושים, תשובות והגדרות בענייני הלכה, תל אביב, תשכ"ב
תרומת חלה על מסכת חלה במשנה - כולל דברי המשנה, שינוי נוסחאות, "עין משפט", "מסורת המשנה", ו"משנת ראשונים" (פירושי הראשונים על המסכת), עם פירוש יצחק בן מלכי צדק סמפונטי השלם בהוספת הגהות, ביאורים והערות, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ט
בירור הלכה על מסכת ביצה, הוצאת מכון הרי פישל, ירושלים, ה'ת"ש – ה'תש"א
שיטה על מועד קטן, לתלמידו של רבינו יחיאל מפאריש, יחד עם הרב אהרן יעקובוביץ', הוצאת מכון הרי פישל, ירושלים ה'תרצ"ז
שמואל איתן (קמינצקי; 1911 – 4 בדצמבר 1985) היה ניצב במשטרת ישראל.
איתן נולד בפתח תקווה, בנם של אליהו איתן ומרים לבית אורלוב.
אביו היה מראשוני ארגון "השומר".
אחיו הצעיר היה רפאל איתן.
גדל בתל עדשים, שירת בארגון ההגנה ובוגר קורס מ"מים של הארגון.
היה מראשוני המתנדבים למשטרת היישובים העבריים, בה שירת כסרג'נט מייג'ור (רב-סמל) עד קום המדינה.
השתתף בפעולות חומה ומגדל ניר דוד ועוד, כמו גם בפעילות פלוגות הלילה.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבה 9 בקרבות בגליל ובנגב.
לאחר קום המדינה היה המושל הצבאי הראשון של הכפר אום אל-פחם שעבר לרשות ישראל.
שירת במשטרת טבריה, היה ממקימי משמר הגבול, פיקד בו על אחת מהפלוגות הראשונות, שימש קצין המבצעים של משמר הגבול, פיקד על גדוד 2 ונטל חלק במשלחת הדרכה לאתיופיה.
בסוף שנות ה-60 כיהן כדובר המשטרה, ב-1976 הקים את יחידת הביקורת בארגון וכיהן כמבקר המשטרה עד לפרישתו בספטמבר 1985.
היה נשוי לרינה עד למותה ב-1982 ואב לארבעה ילדים.
בנו נהרג בקרבות מלחמת ששת הימים.
שמואל אסקרוב (נולד ב-27 בספטמבר 1949) הוא קצין צהל בדרגת רב-סרן ששימש סגן מפקד גדוד 53 במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
אסקרוב גדל בקיבוץ קריית ענבים.
הוא התגייס בנובמבר 1967 ולמרות מחלת האסתמה ממנה סבל, הוא ביקש לשרת כלוחם בחטיבה 7. אסקרוב עבר את מסלול הלוחם בשריון בתפקיד נהג טנק, לאחר מכן עבר וסיים בהיצטינות קורס מפקדי טנקים וקורס קציני טנקים.
הוא שירת בתור מפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה וקצין מבצעים בגדוד 82 של החטיבה, הוא השתחרר בשנת 1972 כשהוא חוזר לעבודות החקלאות בקיבוץ.
באוקטובר 1972 חזר אסקרוב לשירות צה"ל ושירת במפקדת חילות השריון.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים עבר אסקרוב לשרת בתור סגן מפקד גדוד 53 של חטיבה 188, בגיל 24 היה אסקרוב הסמג"ד הצעיר ביותר בצה"ל.
ב-6 באוקטובר 1973 עם פרוץ הקרבות, הוצב גדודו של אסקרוב בגזרה הדרומית של רמת הגולן.
אסקרוב יצא עם כוח של שלושה טנקים מפלוגה ג' (גדוד 53), שלושה מפלוגה ז' (גדוד 74) וטנק מפקד פלוגה ז' אורי עקביה, כדי לחסום את ציר 'כודנה' באזור מוצב 111 כנגד המתקפה הסורית.
כאשר הגיעו לנקודת הבלימה התנהל קרב כנגד עשרות טנקים סורים אשר במהלכו נפצע אסקרוב ופונה אחורה לבית חולים.
יומיים לאחר מכן, ב-8 באוקטובר ברח אסקרוב מבית החולים יחד עם יוסף אלדר וחזר לגדודו בחזית כשהוא עדיין פצוע.
בשלב זה הקרבות בדרום ובמרכז רמת הגולן היו קשים במיוחד והצבא הסורי כבש חלק נרחב מדרום הרמה והגיע עד מחנה נפח.
יום לפני כן ספגה החטיבה מכה קשה עם נפילת המח"ט יצחק בן-שהם, הסמח"ט דוד ישראלי וקצין האג"ם בני קצין במהלך הקרב על נפח.
יחד עם יוסי בן-חנן ארגן אסקרוב 11 טנקים משארית טנקי החטיבה ויצא עם הכוח לכיוון הר חרמונית ורכס הבוסטר בגזרה הצפונית.
לפני צאתו פגש אותו ראש מטה פיקוד צפון, אורי בר-און ופקד עליו לחזור לבית החולים.
אסקרוב ענה לו - אני עכשיו מפקד חטיבת ברק ואני נותן פה פקודות.
במהלך הקרב נפצע באופן קשה כאשר כדור פגע בראשו.
לאחר פציעה זו היה אסקרוב מחוסר הכרה במשך שבועיים ולאחר מכן נדרשו לו עוד מספר שנים של שיקום.
פציעת הראש הותירה אותו משותק במחצית גופו ופגעה ביכולת הדיבור שלו עד היום.
חייו של אסקרוב ניצלו הודות לפעולות ראשוניות של הרופא הגדודי ד"ר דן אנגלהרד והרופאים בבית החולים רמב"ם שהחליטו לנתח למרות הסיכויים הקלושים.
על מעשים אלו במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן, הוענק לאסקרוב עיטור העוז במאי 1975 על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
בנוסח סיפור גבורתו שצורף לעיטור העוז, מדובר גם על ההערכה רבה שיש אליו, לגבי "הקרב השני" שלו בהתמודדות עם אבדן כושר הדיבור החלקי, והעזרה והקשרים שיצר לעידוד פצועים נוספים במהלך שיקומו הארוך הנמשך עד היום.
שמואל אֶנגֶל (מהר"ש אנגל; בכתיב מסורתי: ענגיל, ענגל; ל' בניסן ה'תרי"ג, 8 במאי 1853 - י"ט באדר א' ה'תרצ"ה, 22 בפברואר 1935), שנודע בשם "הגאון מראדומישלא", היה ראב"ד קאשוי.
רבו היה הרב חיים הלברשטאם מייסד חסידות צאנז ואדמו"רה הראשון.
נולד במערב גליציה, לאסתר ולרב זאב וולף אנגל.
התחנך בביתה של משפחת חסידי צאנז.
הסמך לרבנות בידי הרב יוסף שאול נתנזון ("השואל ומשיב"), דוב בריש רפפורט ונסמך בעל פה על ידי הרב שניאור זלמן פרדקין ("התורת חסד").
שימש כרב בעיר בילגוריי ולאחר מכן בעיר רודניק.
בשנת תרמ"א החל להיות רב בעיר דוקלא בגליציה ומשנת תרמ"ח בעיר רדומישל שעל שמה נתפרסם שמו.
עם פטירת רבו מצאנז, קיבל את מרותם של בניו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינווא ורבי ברוך הלברשטאם מגארליץ.
במלחמת העולם הראשונה עזב את עירו והתגורר בעיר ואץ (ווייטצען) בהונגריה.
בסוף המלחמה בדרכו חזרה לעירו נתעכב בעיר קושיצה בצ'כוסלובקיה וקיבל את בקשת בני העיר להיות שם רב.
במקום זה עסק רבות בהתרת עגונות שנותרו עקב מאורעות המלחמה.
נפטר בקאשוי בשנת תרצ"ה, ונקבר בה ליד האהל של רבי אהרן הורוביץ מבייטש.
בתו, מינדל - נישאה לרב דוד הלפרין, מצאצאי ה'דברי חיים' מצאנז, ובנו של רבי מתתיהו חיים אב"ד דאבשיץ.
בנם, הוא הרב אלחנן הלפרין מלונדון.
שו"ת מהר"ש - ח' כרכים של תשובות שהשיב.
החלקים האחרונים יצאו לאור לאחר פטירתו על ידי בנו.
שמואל אלישיב (פרידמן) (11 באוקטובר 1899 – 20 ביוני 1955) היה איש ציבור בליטא וביישוב, ודיפלומט שכיהן כשגריר ישראל בברית המועצות.
אלישיב נולד בשם שמואל פרידמן בשנת 1899 בעיירה פינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), בנם של שיינה לבית אלישיב מקובנה ושמריהו פרידמן.
למד בתיכון בקובנה ומשפטים באוניברסיטת חרקוב, סיים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת טולוז שבצרפת, נושא עבודת הדוקטור שלו היה "זכויות המיעוטים הלאומיים".
היה פעיל בתנועות ציוניות, כיהן כמנהל הקרן הקיימת והמשרד הארצישראלי בליטא בשנים 1924 עד 1926. חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית ועורך עיתונה "דאָס וואָרט".
שימש ציר בהקונגרס הציוני ה-12 ב-1921 ובקונגרסים נוספים לאחר מכן, כיהן כחבר בבית הדין העליון של הקונגרס.
היה חבר במזכירות מועצת פועלי תל אביב, מנהל בית הספר לפעילי ההסתדרות וחבר הוועד הפועל ובית הדין של ההסתדרות.
לאחר קום המדינה הצטרף למשרד החוץ ומונה למנהל המחלקה למזרח אירופה.
ביולי 1950 מונה לציר ישראל בהונגריה ובצ'כוסלובקיה.
ביוני 1951 מונה לציר ישראל בברית המועצות.
באוגוסט 1954 הועלה לדרגת שגריר לאחר העלאת רמת היחסים בין המדינות.
בעקבות הרעה במצב בריאותו, סיים את תפקידו בתחילת 1955 ושב לישראל, מונה לסמנכ"ל משרד החוץ.
הובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק, בהלווייתו נשאו הספדים ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת ומזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר.
היה נשוי לרחל ואב לבנימין.
אחיו מרדכי אלישיב היה מחנך עברי בליטא ובארץ ישראל, מנהלו הראשון של תיכון קוגל בחולון.
"רשמי מסע במזרח-אירופה", הוצאת עם עובד, 1950
"אוקראינישע מאטיוון", הוצאת "פונקען" ברלין, 1923, באידיש
"הספרות הסובייטית החדשה", הוצאת טברסקי, 1953
שמואל אריאל (זילבֶּרדיק) (1 באוגוסט 1902 – 16 באוגוסט 1953) היה מהנדס כימיה איש העלייה השלישית, מייסד ומנהל מפעל התמרוקים "מפעלים כימיים מזרחיים עדיף" ברמת גן, מעסקני התאחדות בעלי התעשייה וממייסדי וראשי האיגוד למען תוצרת הארץ.
אריאל נולד בשם שמואל זילברדיק ב-1902 בוורשה שבפולין הרוסית, בנו של מנחם מֶנדֶל זילברדיק, סוחר.
ב-1923 עלה לארץ ישראל כחלוץ.
מעלייתו עבד כפועל חקלאי עד 1927, אז נסע להמשיך לימודי הנדסת כימיה באוניברסיטת ז'נבה, וב-1929 קיבל תואר דוקטור למדעים.
הוא שב לארץ, וב-1932 ייסד וניהל עם גיסו (אחי אשתו) יוסף שופמן את המפעל הראשון לתמרוקים בקנה מידה אירופי בארץ, "מפעלים חימיים מזרחיים" (מ.ח.מ.) "עדיף" ברמת גן – הסניף הארצישראלי של מפעל הקוסמטיקה הוורשאי "ש.
שופמן" שבבעלות משפחתו של שופמן, יצרנית ליין המותגים הפופולרי לתינוקות וילדים "בֶּבֶּה שופמנ'ס".
משנת 1933 היה חבר הוועד הפועל של התאחדות בעלי התעשייה.
בנובמבר 1934 היה בין אנשי הציבור והתעשיינים שייסדו את האיגוד למען תוצרת הארץ (שבסוף 1935 הצטרפה אליו ההסתדרות הכללית) והיה חבר הנהלת המרכז ויו"ר האיגוד בתל אביב.
בשנת 1938 היה בין ששת עסקני התנועה שריצו מעצר בית אדמיניסטרטיבי של שלושה חודשים, בהם משה חלוץ, יעקב צדקוני ושמעון קושניר.
בערוב ימיו פעל למען הקמת אוניברסיטה בתל אביב.
התגורר ברח' פינסקר 12 בתל אביב.
שמואל אריאל נפטר בתל אביב ב-15 באוגוסט 1953 בתום מחלה קשה, בגיל 51. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
אריאל היה אחיהם של המהנדס ישראל זילברדיק; של פרומה, פעילה ציונית בפולין ובארץ ושל פרידה קוֹרנגרין, עורכת דין ופעילה חברתית.
שמואל אשכנזי (י"א בטבת ה'תרפ"ב, 11 בינואר 1922 – כ"ה בתמוז ה'תש"ף, 17 ביולי 2020) היה חוקר ספרות עברית, בלשן, ביבליוגרף, ביבליופיל ואספן ספרים ישראלי.
עבד במפעל הביבליוגרפיה העברית שבבית הספרים הלאומי.
נולד בירושלים, לברוך ולאסתר דייטש.
למד בתלמוד תורה ובישיבת כולל שומרי החומות, בשכונת בתי אונגרין.
בגיל שש עשרה התחיל ללמוד הנהלת חשבונות, בשנת תש"א נשא לאישה את ביילא בת פנחס דוד קליין.
בתקופה זו החליף את שם משפחתו ל'אשכנזי'.
בשנים תש"ב – תש"ז השתכר למחייתו מחנות ספרים שייסד ברחוב מאה שערים בירושלים, לאחר שהסתבך בחובות נאלץ לסגור את החנות.
החל משנת תש"ד, בהיותו בן עשרים ושתיים, החל לפרסם את מאמריו בבמות שונות.
כמה מהם עוררו תגובות חריגות (כמו מאמריו "טעויות סופרים" ו"מילונות עברית כיצד?").
בשנות העשרים המוקדמות לחייו כתב עשרות ערכים באנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל שבעריכת ד"ר מרדכי מרגליות, בכרכים הראשונים של האנציקלופדיה העברית ובשתי אנציקלופדיות נוספות של הוצאת מסדה.
בשנת תש"ך עסק בעריכת ספרים במוסד הרב קוק, לאחר מכן הקים יחד עם אברהם ורטהיימר הוצאה לאור בשם תורה מציון שקרסה לאחר שהוציאה ספר אחד, לאחר מכן עבד במכון תורה שלמה שם הוציא את "הגדה שלמה".
בשנים תשי"ז ותשי"ח שימש כעורך המדור לספרות רבנית באנציקלופדיה כללית מסדה ובאנציקלופדיה העברית, בשנים תשי"ח – תשכ"א חזר לשמש עורך מדעי במוסד הרב קוק.
החל משנת 1968 ועד פרישתו לגמלאות עבד ב"מפעל הביבליוגרפיה העברית" שבבית הספרים הלאומי בירושלים, ויחד עם הביבליוגרף נפתלי בן מנחם היה ממתווי הדרך של המוסד.
אף לאחר שפרש לגמלאות המשיך לפקוד את המקום אחת לשבוע לייעוץ לפונים אליו, בהם בכירים באקדמיה.
כמו כן הקדיש מזמנו להשיב לשאלות שהופנו אליו בכתב, ובמשך השנים שיגר כאלפיים מכתבי תשובה.
בשנת 2001 נתמנה כחבר כבוד בחברת "מקיצי נרדמים".
ביום שישי, כ"ה בתמוז ה'תש"ף, נפטר בגיל 98. הוא נקבר במוצאי השבת בבית הקברות הר המנוחות.
לאחר פטירתו הועבר ארכיונו ועזבונו התורני-ספרותי לידי ידידו ותלמידו החוקר יעקב ישראל סטל שהוציא לאור את אגרותיו של אשכנזי.
בשנת תשפ"א הוקדש לזכרו כרך ל-לא של כתב העת עלי ספר תחת השם: "שם משמואל" - מחקרים בתולדות הספר העברי לזכרו של ר' שמואל אשכנזי, בעריכת דב שוורץ וגילה פריבור, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
אשכנזי חתם על רבים ממאמריו ופרסומיו בפסבדונים.
אהרן ראקובר [בגימטריא שמואל אשכנזי]
ש' אסתרזאהן [=בן אסתר, על שם אמו]
משוט במקרא: שש מאות וששים שאלות ותשובות של בקיאות וחריפות ושעשועים בספר הספרים, הוצאת אושא (=אברהם ורטהיימר ושמואל אשכנזי), ירושלים תשי"ט.
500 געגראמטע שפריכווערטער און רעדנסארטן, פון ש' אסתרזאן [=שמואל אשכנזי], ירושלים תשכ"ג.
אוצר ראשי תבות : בלשון ובספרות מימי קדם ועד ימינו / מאת שמואל אשכנזי ודב ירדן, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשכ"ה.
הרי"ף ומשנתו: תולדות רבינו יצחק אלפסי וספריו, ירושלים תשכ"ז.
מפענח נעלמים: 4000 פענוחי נוטריקונים שלא נכנסו לאוצר ראשי תבות, ירושלים תשכ"ט.
אלפא ביתא קדמיתא דשמואל זעירא: ...
אמרות ומכתמים, ניבים ופתגמים, מאמרים שגורים, משלים ומעשיות, גימטריות ונוטריקונים - מקורותיהם ומקבילותיהם ...
ערכתי וסדרתי בסדר א"ב ...
שמואל אברהם תפילינסקי, ירושלים תש"ס.
אלפא ביתא תניתא דשמואל זעירא, שני כרכים: פנינים ...
מאוצרות הר"ש אשכנזי: אמרות ומכתמים, מאמרים...
משלים ומעשיות, גימטריאות ונוטריקונים, מקורותיהם ומקבילותיהם בסדר א-ב / את כל אלה השלמתי וערכתי ...
יעקב ישראל סטל, ירושלים תשע"א.
אסופה: ארבעה מאמרים מאוצרות הר"ש אשכנזי.
ערך, השלים והביא לבית הדפוס יעקב ישראל סטל.
בהשתתפות אליעזר יהודה בראדט, ירושלים 2014 (תשע"ד)
אגרות שמואל: אלף חסר מכתבי תורה וחכמה ...
ר' שמואל אשכנזי, בעריכת יעקב ישראל סטל, ירושלים תשפ"א (3 כרכים).
הגדה שלמה: מאת הרב מנחם מנדל כשר, ירושלים תשט"ו.
פחד יצחק / רבי יצחק לאמפרונטי, ירושלים תשכ"ב - תשמ"ו.
משלי ישראל ואומות העולם, ירושלים תשכ"ד.
אוצר המשלים והפתגמים: מספרות ימי הביניים / מאת ישראל דוידזון; [התקינו את הספר לדפוס שמואל אשכנזי ואברהם דרום].
הוצאת מוסד הרב קוק, תשל"ט.
שמואל אשכנזי, מילונות עברית כיצד?
(תגובה), גד בן-עמי צרפתי, ביקורת מילון כיצד?, לשוננו כרך ל"ב, ג, ניסן תשכ"ח, עמ' 335–338.
מבחר הפנינים בספרות העברית של ימי הבינים, בתוך: מנחה ליהודה, מוגש להרב יהודה ליב זלוטניק (אבידע), ירושלים תש"י.
שמואל איס (נולד בשנת 1963) הוא אתלט ישראלי בעבר.
אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצת 110 מטר משוכות ובריצת 400 מטר משוכות.
איס גדל בראשון לציון והתאמן במועדון האתלטיקה של הפועל תל אביב, בהדרכתו של דוד איפרמשווילי.
באליפות ישראל לנוער שנערכה ברמת גן בתחילת יוני 1980 זכה איס במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 15.47 שניות, אחרי צפריר מינצר שקבע שיא ישראלי חדש של 15.45 שניות, שניהם שיפרו את השיא הישראלי הוותיק בן ה-6 שנים של יובל אור (15.50 שניות).
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.17 שניות, אחרי צפריר מינצר (16.04 שניות) ולפני הלמוד שמואל מהפועל עמק חפר (18.81 שניות).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכה איס במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 15.77 שניות לפני צפריר מינצר מהפועל עמק חפר (15.94 שניות).
בתחרות בין נבחרת הנוער של ישראל לנבחרת הנוער של יוון שנערכה באוגוסט הוא קבע בריצת 400 מטר משוכות, שיא ישראלי חדש לנוער של 53.76 שניות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-2 באפריל 1983 זכה איס במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 15.0 שניות (ידני), שיפור לשיא הישראלי בן השנה של בוריס קריצשטיין (15.25 שניות).
חודש לאחר מכן, בכינוס הפועל ה-12 שנערך תל אביב בתחילת מאי, הוא סיים במקום רביעי (ראשון בין הישראלים) בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 15.39 שניות (אלקטרוני) וקבע בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 48.98 שניות, לאחר שניצח את המקצה החלש.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדולמן ב-5 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות, בשיא ישראלי חדש של 51.8 שניות (ידנית).
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתל אביב הוא קבע בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם אלון אלייקים, עוז כץ ומארק הנדלסמן שיא ישראלי חדש של 3:10.74 דקות, שיא שהחזיק 19 שנים.
בתחרות שנערכה בברחלו שבנורווגיה ב-1 ביולי 1984 קבע איס בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 52.49 שניות, שיפור לשיא הישראלי בן ה-3 שנים של קירצשטיין (52.70 שניות).
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ב-7 ביולי הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 51.97 שניות.
מדליית ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.10 שניות, אחרי יואב מקל שקבע שיא ישראלי חדש של 48.13 שניות ואלון אלייקים (48.49 שניות).
רבי שמואל אלבז (19 באוקטובר 1597 – 8 במרץ 1677) היה אבי משפחת אביחצירא, בן המאה ה-17, תלמידו של רבי חיים ויטאל.
רבי שמואל נולד וגדל בירושלים.
עקב גזירות קשות על יהודי טורקיה הפליג לפי האגדה על ספינת מפרש מיפו לאיסטנבול (קושטא) שבטורקיה לביטול הגזירות.
לאחר מכן רבי שמואל יחד עם רבו, רבי חיים ויטאל, עברו לדמשק שבסוריה לבית הכנסת ג'ובר.
החיד"א (שנולד כמה עשרות שנים לאחר מותו) כותב עליו בספרו "שם הגדולים" שהיה יושב ומתבודד כל השבוע בבית הכנסת.
הוא נקבר לפי המסורת המשפחתית בחצר בית הכנסת ג'ובר אשר בדמשק.
רבי יוסף אבוחצירא (הראשון) בנו של רבי שמואל
נכדו, רבי יעקב אבוחצירא (השני)
הרב שמואל אליעזר שטרן (נולד בכ"ה בתמוז תש"ח, 1 באוגוסט 1948) הוא דיין ופוסק הלכה שמכהן כרב מערב העיר בני ברק, מתלמידיו הבולטים של הרב שמואל הלוי ואזנר.
בנוסף הוא מכהן כראש ישיבת חוג חת"ם סופר-מחנה אברהם, ורב הארגון הצלה גוש דן.
נולד בבודפשט, בירת הונגריה, לשלמה יצחק שטרן וצפורה בת שמואל קורלק רבה של העיר פיסקא, מגזע רבנים ודיינים ידועים בהונגריה, בשנת תש"י (1950), בהיותו בן שנתיים, עלתה משפחתו לישראל.
היה מתלמידי המחזור הראשון בתלמוד תורה חוג חתם סופר בבני ברק שהוקם על ידי הרב יהודה הלוי במטרה לשמר את דרך החינוך של יוצאי הונגריה, בבחרותו למד בישיבת פרשבורג בירושלים.
נישא לבתו היחידה של הנגיד אפרים קליין מארצות הברית מגדולי תומכי התורה והחסד.
שימש כמורה צדק ודיין בבית ההוראה ובבית הדין של רבו הרב שמואל הלוי ואזנר.
שימש כמגיד שיעור בישיבת חוג חתם סופר-מחנה אברהם בבני ברק, שבראשות הרב יצחק שלמה אונגר.
לאחר פטירת הרב אונגר, בשנת תשס"ד, התמנה כממלא מקומו בראשות הישיבה.
מתגורר במערב העיר בני ברק ומשמש כרב אזורי.
בשנת תשנ"ד ייסד מעל ביתו בית הוראה ובית דין בשם "שערי הוראה", בבית ההוראה משמשים מאות רבנים ומורי הוראה המורים לשואלים לפי פסיקותיו ההלכתיות.
ומידי מספר חודשים אף יו"ל קובץ 'שערי הוראה'.
בשנת תשס"ז הקים סמוך לביתו בית הכנסת ובית מדרש בשם "מתיבתא לתורה ולהוראה" המשמש מקום תפילה ולימוד לתלמידיו ולתושבי האזור.
משנת תשע"ה הוא נשיא עמותת "אחריות" המסייעת לבעלי חוב שהסתבכו ונקלעו לקשיים כלכליים.
הרב שטרן אינו משתתף בהצבעה בבחירות לכנסת, כדעת רבו הרב שמואל הלוי ואזנר, אם כי מעולם לא קבע כי יש איסור להצביע.
על אף שמשתייך לחוג החסידי, על קהל מעריציו נמנים אנשים מכל הזרמים, לבקשתו מונחים בבית מדרשו סידורים לפי נוסחיהן של כל העדות, חסידים, ליטאים ועדות המזרח.
את תפילותיו נושא הרב בנוסח ספרד, אך את תפיליו הוא מניח כנוסח אשכנז.
הרב שטרן נשוי ואב לשמונה עשר ילדים.
בנו בכורו הרב שלמה יצחק ראש כולל, דיין ומורה צדק מחבר הספרים "תורת הלוי", מתורתו של הרב וואזנר על הלכות סת"ם ושמיטה.
בנו הרב יום טוב ליפמן מחבר הספרים "ליקוטי הגר"א" על המועדים.
חתנו הרב יחזקאל אהרן שווארץ מורה צדק, רבה של הקריה החסידית בהר יונה.
חתנו הרב מאיר לייפער מחבר הספר מנחת שבת, מורה צדק מרבני קהילת "נחלת יעקב".
שמואל אליעזר זילברמן מוכר גם בתור שמולייזר הנגר (ה'תרי"א, 1851, פינסק ברוסיה – ה'תר"פ, 1920, ירושלים) היה איש ציבור ירושלמי, מן הבולטים בבעלי המלאכה היהודים שעסקו במלאכה ואומנות העץ בירושלים בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
שמולייזר מוכר גם משירו של דן אלמגור "ירושלים של אז".
הוא נהרג בפרעות תר"פ בעת ניסיון להגן על בני משפחתו ובאי חצרו.
שמואל נולד בשנת התרי"א-1851 בעיירה פינסק שברוסיה (רוסיה הלבנה), בן לצבי יהודה.
בצעירותו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים בתוככי העיר העתיקה.
נשא לאישה את דינה אזולאי, נצר למשפחת החיד"א, והקים יחד עמה משפחה מרובת ילדים.
בשנת 1878 מוזכר בעיתון החבצלת ונמנה בין חברי קבוצת "פועלי צדק" שבירושלים.
בשנת תרמ"ו (1886) קנה "חזקה" של חצר בקרבת רחוב חברון המכונה כיום רחוב הגיא, בסימטה הנקראת כיום בשם מעלות המדרשה, רחוב מדורג המחבר את רחוב הגיא עם רחוב בית הבד.
החצר כללה שתי קומות, בהן שבעה חדרים ושני בורות.
הבית עמד בדיוק מול בניין בית הסראייה, מושב המושל הטורקי.
בשל כך כונה הרחוב בעברית בשם "רחוב בית פקידות העיר".
בתחילה התפרנס מהחלוקה במסגרת כולל פינסק.
עם הזמן נהיה לחרש עץ והתפרסם בשם "שמולייזר הנגר".
הוא יצר דלתות, חלונות ורהיטים.
בהמשך נהיה לקבלן לעבודות נגרות ומפעם לפעם הוזמן לבצע את עבודות הנגרות במסגדים הגדולים שבהר הבית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבד כקבלן נגרות בשביל הצבא העות'מאני, וניצל את קשריו עם אנשי השלטון הטורקים לעזרה ליהודי ירושלים, שמצבם היה קשה ביותר.
בשנת 1885 ייתכן ומתאר אותו הרב יחיאל מיכל פינס בעיתון הצבי של בן יהודה כך:
דן אלמגור בשירו "ירושלים של אז" הקדיש לו את המילים:
הנגרייה של שמולייזר הייתה במרתף שבמעלה הרחוב של חצרו, בשנים מאוחרות יותר הרחיב שמואל אליעזר את בית מלאכתו, העבירו מביתו לחנות בשוק ברובע הנוצרי, ומכר בו גם עתיקות של כסף ונחושת, אבנים טובות, אלמוגים וכיוצא בזה.
בית הכנסת של בעלי המלאכה
בתוך ביתו ברחוב חברון הקצה שני חדרים לבית-הכנסת, שנודע במשך הזמן כבית הכנסת של שמולייזר".
התפללו בו, יחד עם עובדיו בנגרייה, גם בעלי מלאכה אחרים שהיו מתכנסים שם ללימודי משניות ושיעורי תורה, ולכן נקרא גם "בית-הכנסת של בעלי-המלאכה".
במשך השבוע הייתה מתקיימת תפילת שחרית בשעה מוקדמת, ובין מנחה לערבית היה שמואל אליעזר מוסר שיעור בשולחן ערוך או פרשת שבוע.
מדי שבת בשבתו ובחגים ערך בבית הכנסת קידושא רבא והגיש לאורחים המתפללים ארוחות חמות.
לרבים מהם, במיוחד בימי מלחמת העולם הראשונה, הייתה זו ארוחה חמה יחידה במשך כל השבוע.
במוצאי שבתות הייתה נערכת סעודת מלוה מלכה חגיגית, בשירה ובריקודים אל תוך הלילה.
מפורסמים במיוחד אירועי מצוות "פדיון פטר חמור" ברוב-עם, בשירה ובריקודים שהתקיימו על ידו ובחצרו.
שמולייזר נידב לעיתים רבות את חצרו לעריכת חתונות ליתומים עיוורים ונזקקים.
שמולייזר עזר לקרובי משפחתו ואנשי קהילת מפינסק לעלות ארצה וסייע בקליטתם בארץ.
לקח תחת חסותו כמה יתומים, שבאו אחרי פוגרום קישינב (בשנת 1903), וקלט אותם כבני משפחתו.
היה מעורב בפעילויות ציבוריות שונות.
שימש כאחד הנציגים הבולטים של ועד האומנים לחברת "יגיע כפים" לצד יחיאל צבי צימרינסקי, ואף פרסם יחד עימם גילוי דעת ביקורת ומחאה כנגד עמדות שהושמעו כיביכול בגנותם בדוחות של כי"ח.
היה פעיל בחברת עזרת נידחים ותרם למיזמים ציבוריים שונים כגון בתי חולים בתי אבות מוסדות לימוד ושכונות מחוץ לחומות.
שמולייזר הכשיר דור חדש של בעלי מלאכה בעץ, בהם יתומים רבים שהתנדב ללמדם.
אגודת יגיע כפים להרים קרן המלאכה בירושלים
שמואל אליעזר ביחד עם יחיאל צבי צימרינסקי הצעיר ממנו שלימים יכונה "זקן האומנים בירושלים" ואישים נוספים הקימו את אגודת "יגיע כפים להרים קרן המלאכה בירושלים".
האגודה קיבלה את ברכתו וחסותו של האדר"ת - הרב אליהו דוד רבינוביץ תאומים, רבה של ירושלים.
האגודה קבעה לעצמה כמוטו את הפסוק: "יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך", ופעלה לחזק את תוצרת האומנים הירושלמיים בתחרותם כנגד אומני חוץ לארץ, והתנגדה לכל מיני סוגי שנוררות באירופה ובאמריקה לטובת האומנים.
לקראת מאורעות תר"פ היה בקרב היישוב היהודי צפי שלקראתם הסלמה אך לא שיערו את היקפה ועוצמתה, ב-1920 חלו חגיגות נבי מוסא ב-4 באפריל, במקביל לחג הפסח, והמצב היה נפיץ.
זאב ז'בוטינסקי אף ארגן מבעוד מועד קבוצת לוחמים, אך המעט שהוכן לא הספיק.
שמואל אליעזר התבקש בידי חבריו לעזוב את ביתו שברובע המוסלמי למשך ימי החג ולעשות את ליל הסדר אצל בני משפחה ברובע היהודי או מחוץ לחומות.
הוא סירב בטענה שכבר 30 שנה עורך את ה"סדר" במקום זה, וגם סמך על הבטחת שכניו וידידיו בני משפחת אל-חוסייני כי אין לו מה לדאוג וכי לא תאונה לו רעה.
יום למחרת חגו הראשון של פסח, ביום ראשון ט"ז בניסן ה'תר"פ, ה-4 באפריל 1920, הפכה המתיחות בירושלים לפרעות של ממש.
תהלוכת חוגגים מחברון וכפרי הסביבה, עמדה לפני בית-העירייה שבקרבת שער יפו, ראש העירייה מוסא כאט'ם אל-חוסייני סיים את נאומו בהשביעו את המפגינים לשפוך את דמם על מולדתם פלסטין.
השייח החברוני, שעמד בראש התהלוכה, הצטרף לקריאתו זו.
אמין אל-חוסייני, שהיה אז בתחילת דרכו ועארף אל-עארף התסיסו קודם לכן באותו יום בנאומי שטנה משולהבים את קהל החוגגים.
כתוצאה מכך, לאחר התפילה המסורתית שבתום החג, יצא קהל החוגגים הערבי המוסת, מהמסגד שבמדבר יהודה, 20 קילומטר מירושלים, אל בתי היהודים בירושלים העתיקה, בצעקות "אדבח אל-יהוד" (לשחוט את היהודים), וקריאה שהתבררה בהמשך כנכונה - "א-דאולה מענא" (הממשלה איתנו).
יחידות הצבא הבריטי, שהיו ביישוב היהודי דאז, שקיוו שיגן עליהם, יצאו את העיר כמה ימים לפני כן, ושוטרים ערבים ובריטים אף חברו במקרים רבים לפורעים.
לתושבים היהודים לא נותר אלא למות או להגן על עצמם.
בפרעות שעשו הערבים נהרגו שבעה יהודים תושבי העיר העתיקה באזור המכונה כיום בשם הרובע המוסלמי, וכמאתיים נפצעו.
נשים שנתפשו על ידי הפורעים, נאנסו, רכוש רב נבזז ובתי כנסת נשרפו.
בין ההרוגים היה שמואל אליעזר זילברמן ששכניו המוסלמים לא הגנו עליו.
שמועות שנפוצו בשעת מעשה טענו שאף הצטרפו לפורעים והיו אחראים להפצת שמועה צינית לפיה נהרג שמולייזר בטעות בידי חיילים הודים.
בימים הראשונים הצליחו בני המשפחה והאורחים הנצורים לחסום ולהגן על המקום.
במהלך ההתקפה שנערכה ביום השלישי אחה"צ, נפצע שמואל אליעזר זילברמן אנושות, הוא נפטר מפצעיו ביום י"ח בניסן ה'תר"פ (6.4.1920) והובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים.
ספר תורה שהחל לכתוב לפני מותו, הושלם בידי בני משפחתו ונתרם לרגל שנה לפטירתו לישיבת המקובלים שער השמים.
באותה שנה תרמו בני המשפחה ספר תורה נוסף לטובת קרן היסוד, והוא הוכנס לבית המדרש שבביתו של הרב הראשי הראשון אברהם יצחק הכהן קוק.
שמואל אליעזר מונצח באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל בהר הרצל בלוח מס' 3.
לשמואל אליעזר זילברמן צאצאים רבים, יש מבין צאצאיו שעיברתו את שם המשפחה זילברמן ל-כספי.
הבן משה שלמה, שימש כשד"ר.
נכדו, , נפל בהגנת מחצבות מגדל צדק במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
שמואל אלכסנדרוב (ח' בטבת ה'תרכ"ו, 26 בדצמבר 1865 - י"ז בחשוון ה'תש"ב, 7 בנובמבר 1941) היה מלומד יהודי אוטודידקט מאנשי תנועת המזרחי, שנספה בשואה.
נולד בבוריסוב, פלך מינסק, להלל אלכסנדרוב שנודע בתואר "העילוי משקלוב" מצעירותו אך בחייו הבוגרים שימש סנדלר וכורך ספרים.
למד בבתי המדרש המקומיים ובהיותו בן חמש עשרה למד בחברותא מפי הרב המקומי ר' יהודה צירקל.
זמן מה למד בישיבת וולוז'ין אך אז החל לעסוק בלימודי היסטוריה, פילוסופיה ומדעי הטבע ועזב את הישיבה.
בנסותו לשלב את דברי חז"ל והמסורת היהודית עם הידיעות החדשות שרכש, למד גם קבלה ואת ההגות החב"דית והחל לגבש לעצמו תפיסת עולם עצמאית.
עם חברו יוסף מאיר אייזנשטדט (1865–1939) למד עצמאית לקרוא ולכתוב ברוסית ובגרמנית, וכך התאפשר להם להרחיב את תחומי הידע שבהם התעניינו.
בחוברת "מסכת נגעים" שהדפיס, ביקר חריפות את דברי התורה שהודפסו בכרכי כתב העת "האסיף", החוברת נדפסה במימון שהשיג חברו שהיה חתנו של אדם עשיר, וקוממה את חוגי המשכילים.
במאמריו ניסה לשלב מהגותם של פילוסופים ידועי שם, בין היתר: שלינג, סולוביוב, קאנט, הגל וברגסון, עם מחשבת ישראל.
הוא מצא קווים משותפים בין הגות חב"ד להגותו של שלינג, ומיקד בקו זה את מחשבתו הפילוסופית.
חיבורו "אגדת פך השמן" שתמך במאמרו של חיים זליג סלונימסקי "מאי חנוכה" שפירש באופן אליגורי את סיפור נס פך השמן, כפר בהתרחשותו של הנס בפועל, ועורר תגובות קשות ברחוב השמרני, הקנה לאלכסנדרוב מעמד מכובד בקרב המשכילים, אך גרם לגינוי חריף שלו בחוגי החרדים.
בשנת תרנ"ג, כתב את מאמרו "אגדת אש מן השמים" והקדיש אותה לחז"ס, המאמר נדפס שנתיים לאחר מכן בכתב העת "תלפיות".
במכתב למו"ל תלפיות כתב אלכסנדרוב, כי הוא מצטער על ביטויים בחיבורו מהם עלה כי הוא שולל את המסורת היהודית בדבר נס פך השמן, וכתב אותם רק כדי להדגיש את הסברו החלופי לאגדה.
אך לגופו של עניין הוא מקבל בנושא זה את "קבלת חז"ל".
כך כתב גם בהקדמתו לחיבורו טל תחיה" על מסכת אבות: "הנני מתחרט חרטה גמורה על הבטויים הקשים הנוגעים בגוף קבלת פך השמן הנמצאים בספרי אפ"ה [=אגדת פך השמן] ודעתי ככל שלומי אמונים בזה".
בשנת 1902 הצטרף לתנועת המזרחי ונטל חלק במאמצים לשדל את הרב אברהם יצחק הכהן קוק להצטרף להנהגת התנועה.
הוא המשיך להתכתב עם הרב קוק בשנים הבאות בכל תחומי התעניינותו.
לאחר המהפכה היה מצבו הכלכלי קשה, ב-1923 הוצעה לו רבנות בוברויסק במקומו של רבי שמריה נח שניאורסון שנפטר, הוא סירב אך הקים אגודת "אוהבי תורה" שפתחה שיעורים בתלמוד, משניות וספרות חז"ל בבוברויסק.
בעקבות התארגנות זו נפתחו שיעורים דומים בעיירות הסביבה.
תחת השלטון הקומוניסטי המשיך להתכתב עם רבנים שונים ברחבי רוסיה, אך לא היה יכול לפעול רבות.
אחיו וקרוביו העמידו לרשותו קרן של 1,000 דולר לצורך עלייתו לארץ ישראל או הדפסת כתביו בארצות הברית.
שמואל אלכסנדרוב נספה עם חיסול גטו בוברויסק בי"ז בחשוון ה'תש"ב, 7 בנובמבר 1941.
בשנת ה'תרמ"ט נישא לגיטל בת מרדכי קצנלסון מבוברויסק.
משפחת אשתו של אלכסנדרוב ראתה בו בטלן והרחיקה ממנו את שתי בנותיו ואת בנו היחיד.
הלל אלכסנדרוב, בנו, נשלח בניגוד לרצונו ללמוד בבתי ספר רוסיים, הצטרף לחוגי המהפכה ולאחר מהפכת אוקטובר היה עסקן תרבות ביבסקציה.
הוא נודע כהיסטוריון וחוקר ספרות יהודית, וניהל את החוג להיסטוריה יהודית בימי קדם ובימי הביניים במכון למדעי המזרח באוניברסיטת לנינגרד.
חומרים משלו נמצאים בארכיון גנזים אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
שמואל אלכסנדר היה פילוסוף יהודי-אנגלי ילידי אוסטרליה.
פרופסור באוניברסיטת מנצ'סטר, חבר באקדמיה הבריטית, נושא אות הכבוד של מסדר ההצטיינות וחבר המועצה האקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היופי וצורות ערך אחרות, 1933
כתבים על הפילוסופיה והספרות, 1939
שמואל איצקוביץ' (30 בנובמבר 1881, כ"ב בחשוון תרמ"ב – 14 בדצמבר 1934), היה מראשוני ומבוני היישוב היהודי בחיפה, מראשוני התעשיינים בארץ ישראל, ממייסדי הטכניון ויו"ר ועד הדר הכרמל.
ממנהיגי הציונות הרוסית בראשית המאה ה-20, ציר לקונגרסים ציוניים ויו"ר ציוני הקווקז.
פעילות ציונית עד העלייה לארץ ישראל
שמואל איצקוביץ' נולד בוולקוביסק (פלך גרודנה, האימפריה הרוסית) לאליעזר ליפמן איצקוביץ' ולסושה בת ישראל יונוביץ'.
באותה שנה היגר עם הוריו לבאקו, שהייתה מחוץ לתחום המושב, ושאליה עברו אז מספר משפחות יהודיות עשירות מגרודנה.
בית הוריו היה מלא בפעילות יהודית וציונית ובו ספג שמואל, הבן הבכור, אווירה יהודית-עברית וציונית ונמשך לרעיון הציוני כבר בנעוריו.
בזמן לימודיו במכון הטכנולוגי בחארקוב היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונים "קדימה".
בעקבות השתתפותו בהפגנה סולק מהמכון וגורש מחארקוב.
הוא חזר לבאקו, שם המשיך בפעילותו הציונית ונבחר ליו"ר ציוני הקווקז.
איצקוביץ' השתתף כציר מטעמם בקונגרסים הציוניים ה-5, ה-6, וה-7. בקונגרס הציוני השישי (1903) היה בין "ציוני ציון", כפי שנקראה קבוצת ציוני רוסיה שהובילה את ההתנגדות לתוכנית אוגנדה, ובינואר 1904 נבחר למזכיר ועידת "הפראקציה" של המתנגדים שהתכנסה בברלין (יו"ר הוועידה היה חיים ויצמן).
את לימודיו המשיך שמואל בפוליטכניון במינכן, שם שימש יו"ר אגודת הסטודנטים הציוניים, והוסמך למהנדס בשנת 1906.
בשנת 1906 נשא לאישה את לאה בת יהודה לב, לאחר שהיא סיימה את לימודי לתואר דוקטור שלה בכימיה באוניברסיטת ז'נבה, ויחד איתה עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
יחד עם נחום וילבוש (וילבושביץ), טוביה דוניה ושמואל פבזנר הקים שמואל איצקוביץ' בחיפה בשנת 1908, במסגרת בית החרושת לשמן ולסבון "עתיד" (קודמו של בית החרושת "שמן") את בית החרושת למכונות, ליציקה ולמשאבות.
את המימון להקמת המפעל סיפק מבאקו אביו ליפמן איצקוביץ'.
שמואל ניהל את בית החרושת ווילבוש היה המנהל הטכני.
בית החרושת ייצר משאבות, מכונות חקלאיות, טחנות קמח, מתקני השקיה ומכבשי זיתים, והקים סניף בדמשק.למרות ההפסדים שספג בית החרושת, המשיך שמואל להפעילו, וניהל אותו בתמיכה כספית של אביו , שהמשיך לשלוח לו מדי פעם סכומי כסף כדי שאפשר יהיה להעסיק 70–80 פועלים יהודים.
שמואל איצקוביץ' היה ממייסדי הטכניון ובית הספר הריאלי בחיפה, והשתתף ב-1912 בטקס הנחת אבן הפינה של הטכניון.
כן ניהל את חפירת הבאר בחצר הטכניון, באר זו סיפקה אז את צורכי שכונת הדר הכרמל.
בוויכוח שהתנהל בשאלה באיזו שפה יש ללמד הן בבית הספר הריאלי והן בטכניון, נמנה עם מצדדי ההוראה בשפה העברית מול הגרמנית והאנגלית.
בשנת 1912 נולדה בחיפה ללאה ולשמואל בתם השנייה עטרה.
הבכורה יהודית נולדה בשנת 1909 בברלין, בזמן מסעותיהם באירופה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו שמואל ולאה ושתי בנותיהם על ידי השלטונות העות'מאניים עקב היותם נתיני מדינת אויב – רוסיה, וחזרו לבאקו, שם הצטרפו למשפחתם.
שמואל ניהל את בית הזיקוק לנפט של אביו, ובמקביל המשיך בפעילותו הציונית, באוגוסט 1917, בוועידה הראשונה של ציוני קווקז, נבחר ליו"ר "הוועד הגלילי" של ציוני קווקז, ייצג אותם בוועידה הציונית הכל-רוסית שנערכה בפטרוגרד בדצמבר אותה שנה, והיה בה המרצה מטעם הוועדה לענייני ארץ ישראל.
בשנת 1919 נמנה עם החותמים על מזכר ששלחו ציוני קווקאז להנהלה הציונית העולמית בלונדוןובו התלוננו על חוסר מידע ומעש.
בשנת 1920 ייצג את ציוני קווקאז בוועידה הציונית העולמית הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה, ועידה שהתקיימה בלונדון.
בראשית 1918 ייסד יחד עם דוד מרגלית ביטאון עברי-ציוני בשם: "המבשר הקוקזי", ובגליונו הראשון כתב את המאמר הראשי.
כאשר בשנת 1920 הגיעו הצבא הרוסי והבולשביקים לבאקו, נאסר ליפמן אביו בהיותו "בעל הון", וכל רכושו הוחרם.
רעייתו של שמואל, לאה, הצליחה לשחד את מנהל בית הסוהר ולשחרר את חמיה, וכל המשפחה המורחבת החלה בבריחה מאזורי השלטון הבולשביקי.
לאחר חצייה של הים השחור בסירה מחוררת, התאספה המשפחה באיסטנבול (קושטא של אז), שם שהתה תקופה מסוימת.
כבר ב-1918 חידש שמואל את פעילותו בחיפה.
משפחתו התאחדה שנית בחיפה כעבור כשנתיים, ותוך כעשור הצליח להביא ארצה את כל משפחתו: את שני אחיו ואת שלוש אחיותיו ומשפחותיהם וכן את הוריו.
כבר ב-1920 החל לתכנן את ביתו באמצעות משרדו של האדריכל מתכנן הטכניון אלכסנדר ברוולד.
בית זה כשהוקם שנתיים מאוחר יותר, היה מראשוני הבתים בשכונת הדר הכרמל, והבית השני ברחוב שנקרא אחר כך רחוב הרצל (והוקם בפינת רחוב מנחם).
שמואל חידש בארץ את פעילותו העסקית ובצידה (ואולי ההפך) את פעילותו הציבורית.
בין היתר היה חבר בקורטוריונים (כך נקראו אז דירקטוריונים או מועצות מנהלים) של בית הספר הריאלי ושל הטכניון, שימש יו"ר אגודת המהנדסים בחיפה, היה ממייסדי המרכז המסחרי "הישן" בעיר התחתית, ואף שימש יו"ר הוועד שלו, יו"ר ועד בית החלוצות, חבר מועצת הציונים הכלליים ועוד.
בינואר 1931 נבחר ליו"ר ועד הדר הכרמל.
באותן שנים, במסגרת פעילותו בארצות המזרח התיכון, תכנן וניהל את הקמת מפעל המים הראשון בעיר כרכ שבעבר הירדן, וזכה על כך להוקרה אישית מהמלך עבדאללה (הראשון).
שמואל חלה בסרטן המוח ונאלץ לפרוש מפעילותו הציבורית והעסקית.
נשלח לניתוח בווינה ונפטר שם ב-14 בדצמבר 1934. הוא נקבר בבית העלמין הישן בחיפה, ואת מתחם הקבר שלו ושל רעייתו לאה, שנפטרה שנים רבות אחריו (ב-1970), תכנן משרדו של האדריכל אלכסנדר ברוולד.
שמואל איצקוביץ' הונצח בחיפה ברחבה בצומת הרחובות הרצל וארלוזורוב, הקרויה על שמו.
במדרגות המובילות מרחוב הרצל לרחוב החלוץ נבנה לזכרו קיר קרמיקה ובו ברזייה.
את הציור על הקרמיקה צייר האמן ישראל רובינשטיין מעין הוד.
חדר הקריאה בספריה הציבורית בבית פבזנר בחיפה קרוי גם הוא על שמו.
רבי שמואל אליהו טאוב (ל' בשבט תק"ף, 15 בפברואר 1820– כ"ו באייר תרמ"ח, 7 במאי 1888) כיהן כאדמו"ר בעיר זוואלין שבפולין.
שמואל אליהו נולד בל' בשבט ה'תק"פ בעיר פלונסק, לאביו רבי יחזקאל מקוזמיר.
מילדותו ניחן בלמדנות מופלגת ובדומה לאביו גילה כישרונות מוזיקליים נדירים.
את עיקרי שרשי החסידות קיבל מאביו, רבי יחזקאל, עד אשר אמר עליו: 'ער איז איך – און איך איז ער' (מיידיש: הוא זה אני – ואני זה הוא).
לאחר פטירת אביו מילא רבי שמואל אליהו את מקומו וקבע את משכנו בעיר זוואלין.
בראשית ימי הנהגתו, נתקבצו סביבו קבוצה מצומצמת של חסידים, אשר הסתופפו בצילו, כדי ללמוד ממנו נתיבות החסידות.
רבי שמואל אליהו ניהל את חצרו במשך 32 שנה.
בכ"ו באייר ה'תרמ"ח נפטר ונטמן בבית הקברות שבעיר זוואלין.
מדי שנה ביום פטירתו היו עולים על קברו חסידים רבים ובראשם נכדיו האדמו"רים לבית זוואלין – מודז'יץ, ואף היו עורכים סעודות הילולא בבית מדרשו שבעיר זוואלין, כשבמהלך הסעודה היו מעלים זכרו ומשנתו.
האהל והמצבה שעל קברו, וכן כל בית העלמין, נחרבו כליל בימי השואה.
חסידיו היו אומרים על עבודת רבם שהיא בבחינת 'אוזר ישראל בגבורה', שהיה מנהיג את עדתו בדרך של גבורה ותקיפות, והיה מורה לחסידיו את דרך החסידות הצרופה מבלי שום פניות וחיצוניות.
עם זאת, היה מוכר כאוהב ישראל גדול ולימד את חסידיו ללמד זכות על כל יהודי ולדאוג לכל יהודי בעת צרתו.
כאמור, היה רבי שמואל אליהו מלחין מוכשר, וכן היה מחונן בקול נעים וערב.
הייתה לו חזקה לשיר על שולחן אביו הזמר כי אשמרה שבת.
את כוחו הגדול של רבי שמואל אליהו בנגינה, תיאר חוקר הנגינה החסידית, מאיר שמעון גשורי:
באחת מן השבתות דרש רבי שמואל אליהו על מעלת הנגינה ותיאר באריכות כיצד ניגון יכול להעלות את האדם לדרגות רוחניות גבוהות, אך גם ביכולתו להורידו מטה.
לכן אחריות המלחינים והמשוררים, היא רבה ועצומה, לפי דרשתו.
מן היום ההוא והלאה, פרש רבי שמואל אליהו מעבודת השירה והזמרה, ושוב לא עבר לפני התיבה, ולא היה שר זמירות בשבתות וחגים, למעט הזמר המבדיל בין קודש לחול היה במוצאי שבת, ואנשים רבים התלקטו ובאו לשמוע בקול רינתו.
בדרך כלל לא היה אומר דברי תורה על שולחנו בשבת, רק כשבאו חסידים מעיר אחת, אמר להם שיחה של מוסר ובתוך הדברים אמר דברי תורה.
כמו כן היה מקפיד על שקט מוחלט בעת עריכת השולחנות של סעודות שבת ולא היה סובל כל רעש.
גם בעבודת השירה, התפילה והנגינה נהג בצנעה, שאף שהיה מחונן בקול נעים ואדיר, מנע את עצמו מלשיר ברבים ומלעבור לפני העמוד.
תורתו לא חוברה לספר מסודר אך ניתן למצוא בכתבי צאצאיו תורות רבות הנאמרות בשמו.
רבי משה אהרון טאוב - ממלא מקום אביו בזוואלין, ולאחר מכן בנובידבור ובוורשה.
רבי ישראל טאוב – מייסד חסידות מודז'יץ.
רבי יעקב ירחמיאל טאוב – כיהן כאדמו"ר בראדום.
רבי חיים בנימין טאוב – כיהן כאדמו"ר בוורשה.
רבי עובדיה – נפטר בגיל 32, בטרם הסכים לקבל עליו משרת רבנות.
הרב שמואל ארנפלד (ביידיש: עהרענפעלד, "הרב ממטרסדורף"; תרנ"א – ז' בסיוון תש"מ) היה רב העיר מטרסדורף באוסטריה, ראש ישיבת חתן סופר בניו יורק, מקים ורב שכונת קריית מטרסדורף בירושלים.
ארנפלד למד תורה מפי הרב מאיר אריק והרב יוסף ענגיל, ואף קיבל סמיכה לרבנות מהם.
בגיל 21 מילא את מקום אביו שחלה בראשות הישיבה.
נישא לבת-דודתו, רחל ארנפלד, בת אחי-אביו, דוד צבי.
לזוג נולדו שבעה ילדים: שני בנים וחמש בנות.
סב-סבו, החתם סופר, כיהן כרב העיר מטרסדורף בין השנים ה'תקנ"ח–ה'תקס"ז (1798–1807).
לאחר עזיבת החתם סופר את משרת רב העיר, מילא את מקומו הרב בונים איגר, אחיו של רבי עקיבא איגר.
לאחריו עברה המשרה לבנו של החתם סופר, רבי שמעון.
לכשעזב הבן את העיר כדי להתמנות לרב העיר קרקוב, עברה המשרה לידי הרב שמואל ארנפלד, החתן סופר, סבו של הרב שמואל ארנפלד.
לאחריו כיהן אביו, הרב שמחה בונים ארנפלד.
עם פטירת אביו, בז' באב ה'תרפ"ו (1926), מונה לרב העיר, החמישי לשושלת סופר-ארנפלד בתפקיד.
מונה כנשיא שבע הקהילות, ונחשב מחשובי רבני האזור.
ב-12 במרץ 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית במסגרת האנשלוס, ולאחר מאמצים רבים נמלט ארנפלד עם משפחתו אל ארצות הברית, לשם הגיע ב-13 בספטמבר 1938.
לאחר הגעתו, הקים מחדש את הישיבה שניהל במטרסדורף, בהתחלה בלואר איסט סייד ולאחר מכן בבורו פארק.
הנהלת הישיבה עברה בשנת 1942 לידי חתנו, הרב שמואל בנימין פישר.
במשך השנים הוציא במהדורה חדשה את ספרי סבו, החתן סופר, כמו גם את ספרי אביו - "מענה שמחה".
כמו כן הוציא לאור מחידושיו בשם "שם משמואל".
הקמת השכונה החלה בשנת 1963 ביוזמת הרב ארנפלד ובניהול בנו הגדול הרב עקיבא ארנפלד, על מנת להנציח את זכר יהודי שבע הקהילות.
בשכונה הוקמו בתי כנסת, תלמודי תורה, ישיבה ואף בית אבות.
הרב ארנפלד נפטר ביום השני של חג השבועות, ז' בסיוון.
ארונו הובל לישראל, שם נקבר בהר המנוחות, בסמוך לקברו של האדמו"ר מבלז, רבי אהרון רוקח.
על שמו נקראה ישיבת בית שמואל בירושלים.
בין חתניו וילדיו כמה רבנים וראשי ישיבות:
בנו, הרב עקיבא ארנפלד - נשיא מוסדות חתן סופר וממקימי שכונת קריית מטרסדורף
נכדו, הרב יצחק יחיאל ארנפלד - ראש ישיבת בית שמואל
בנו, הרב שמחה בונים ארנפלד - אב"ד קהילת מטרסדורף בניו-יורק
חתנו, הרב שמואל בנימין פישר - ראש ישיבת "חתן סופר" בבורו-פארק
חתנו, הרב בנימין פאלער - מגיד שיעור בישיבת "חתן סופר" בבורו-פארק וראש ישיבת "מקור חיים"
חתנו, הרב שמחה שוסטל - ראש ישיבת בית בנימין בסטמפורד, קונטיקט, ולפני כן ראש הכולל של ישיבת בית מדרש עליון
חתנו, הרב ישראל מאיר קגן - ראש ישיבת תורת חיים בדנבר, קולרדו
הרב שמואל אריאל (נולד ב-ד' בניסן תשכ"ז, 1967) הוא ר"מ בישיבת ירוחם ומחבר ספרים ומאמרים.
בעבר שימש כראש כולל הלכה ועיון בישיבה זו, וכן כר"מ וכראש כולל בישיבת עתניאל.
למד בישיבה הגבוהה "מקור חיים" (שפע) ובישיבת ההסדר בעתניאל.