tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי הרמב"ם ההשגחה האלוהית בדרך השכר והעונש פועלת בשיטה זו: "כי טביעת הספינה בכל מי שבה...
וכריעת התקרה על מי שהיה בבית, אם היה זה במקרה המוחלט, הרי אין כניסת אותם האנשים לאותה הספינה וישיבת האחרים בבית במקרה לפי השקפתנו אלא בחפץ אלוקי כפי הראוי במשפטו...".
במכתב בנושא קריאה לציבור לה' על היחלשות נגיף הקורונה בישראל כותבים הרב גרשון אדלשטיין והרב חיים קניבסקי:
אין אף אחד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי ים רפאלי.
השיר יצא לאור ב-1 במרץ 2021, בהוצאת חברת התקליטים "ארומה מיוזיק".
השיר נכתב והופק על ידי רפאלי, עידו נצר ועמית מרדכי.
השיר מדבר על ההתנהלות הגברית לאחר פרידה.
בראיון לאתר "פרוגי" רפאלי אמר על משמעות השיר כי "קשה לנו הגברים להבין שכשקשר נגמר – יכול להיות טוב לבת הזוג לשעבר.
אבל כן, יכול להיות להן טוב וכדאי שנבין".
מאיה שמש מאתר "פרוגי", ביקרה את השיר באופן חיובי וציינה כי "המילים בשילוב עם גוון הקול הייחודי של רפאלי יוצרות אפקט שגורם לנו לרצות לשמוע את השיר שוב ושוב".
היא גם ציינה לטובה את הווידאו קליפ המלווה את השיר.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי, העניק לשיר 3.5 כוכבי זהב מתוך 5. "זהו שיר של פחות תוכן ויותר אווירה טובה, שנוצרת בהפקה עדכנית תוססת ומנסה להתחבר למשמעות של הטקסט, אבל מפספסת אותו".
אין בעד מה הוא האלבום השלישי של זמר הראפ הישראלי "איזי".
האלבום יצא לאור ב-20 בינואר 2020, כחמש שנים לאחר שהוציא את אלבומו הקודם.
במסגרת האלבום, שיתף איזי פעולה עם הזמרים חן פורתי, עמית חשאי, נדב גדג', שחר סאול, ארקדי דוכין, ועם המפיק המוזיקלי ינון יהל.
את כל שירי האלבום כתב והלחין איזי.
אין גוזרין גזרה על הציבור אלא אם כן רוב הציבור יכולים לעמוד בה הוא כלל תלמודי לפיו חז"ל לא גזרו גזירה כששיערו מראש שהציבור יתקשה לנהוג על פיה.
בתלמוד במסכת עבודה זרה נאמר שלא גזרו על שמן של עכו"ם כמו שגזרו על סתם יינם ועל פיתם, והטעם לזה אמרו שם משום ש.
במקום נוסף מובא בתלמוד שלמרות שגזרו שלא לגדל בהמה דקה בארץ ישראל על מנת שלא להזיק את השדות.
אך התירו לגדל בהמה גסה מאחר ששיערו שהציבור לא יעמוד בגזירה זו מאחר שישנו קושי גדול לייבא בהמות גסות מחוץ לארץ.
כך אף פסק הרמב"ם בספרו משנה תורה:
במקרה וגזרו בית דין גזירה, אך מיד לאחר מכן התברר שאין רוב הציבור יכולים לעמוד באותה הגזירה, לדעת הרמב"ם במקרה כזה הגזירה בטלה .
כמו כן אם היה נראה לבית דין שאכן פשטה הגזירה בכל הציבור, אך לאחר זמן התבררה האמת שאין רוב הציבור מקיימים את אותה הגזירה, יכול בית הדין שבאותו הדור לבטל את הגזירה.
על אף שבדרך כלל אין בית דין רשאי לבטל גזירות של בית דין אחר אלא אם הוא גדול מהראשון במנין ובחכמה, אך במקרה זו רשאי בכל עניין.
לדעת התוספות ישנם שני תנאים על מנת שהגזירה תכנס לתוקפה: א' רוב הציבור יכול לעמוד בו.
אך מדברי הרמב"ם נראה שהם עניין אחד.
לדעת התוספות במקרה שמראש תיקנו את התקנה על מקום אחד בלבד, ובאותו מקום פשטה, נחשב הדבר כאילו פשטה בכל ישראל, ואנשי אותו המקום מחויבים לקיים את הגזירה.
אין כאלוהינו הוא פיוט הנאמר בסוף תפילת שחרית לפני אמירת פיטום הקטורת.
בנוסח אשכנז המקורי, הפיוט נאמר רק בתפילות שבת ומועד, לקראת סיום תפילת מוסף, אך ברוב קהילות נוסח אשכנז שבארץ ישראל, התקבל לאומרו בכל יום כמנהג הספרדים.
בפיוט "אין כאלוהינו" משבח המשורר את אלוהים באמירות: "אֵין כֵּאלֹהינוּ, אֵין כַּאדוֹנֵנוּ, אֵין כְּמַלְכֵּנוּ, אֵין כְּמוֹשִׁיעֵנוּ" ושואל שאלה מעין רטורית: "מִי כֵאלֹקֵינוּ?
המשורר קורא לישראל להודות לאלוהים: "נוֹדֶה לֵאלהינוּ" ומברך אותו: "בָּרוּךְ אֱלֹהינוּ".
המשורר מדגיש כי אלוהי היהודים הוא האלוהים, האדון, המלך והוא המושיע.
לפני נוסח הספרדים, הפיוט מסתיים באמירת המשורר שאלוהים ימשיך להושיע אותנו וירחם על ארץ ישראל (ציון) ויחון אותה (גאולה): "אַתָּה תוֹשִׁיעֵנוּ, אַתָּה תָקוּם תְּרַחֵם צִיּוֹן כִּי עֵת לְחֶנְנָהּ כִּי בָא מוֹעֵד".
לפי נוסח האשכנזים, הפיוט מסתיים "אתה הוא שהקטירו אבותינו לפניך את קטורת הסמים", ומוביל ישיר לפטום הקטורת הנאמר אחריו.
בחלק מהראשונים כתבו שתיקנו לומר פיטום הקטורת בשבת, על מנת להשלים בכך מאה ברכות.
המהרי"ל ביאר, שביום חול ישנם שמונה עשרה ברכות בתפילה, ואילו בשבת רק שבע, ואת מה שנחסר משלימים בשנים עשר 'אין כאלוהינו'.
ואכן ברמ"א כתב שנהגו לומר את הפיוט רק בשבת.
ובמשנה ברורה ביאר דבריו על פי דברי המהרי"ל.
רבי יהודה בר יקר כתב שהסיבה שהפיוט נאמר לפני פיטום הקטורת היא שהקטורת מעשרת, לכן מודים כי "אין כאלוהינו" ושכל העושר הוא מאת אלוהים ולא "כוחי ועוצם ידי".
לפי החיד"א המשפט "אין כאלוהינו" נאמר כנגדם של בבל שמלכם נבוכדנצר גזר שישתחוו לצלם.
המשפט "אין כאדונינו" נאמר כנגד מדי, שמלכם אחשוורוש מכר את היהודים כעבדים להמן, המשפט "אין כמלכנו" נאמר כנגד יוון, שאלכסנדרוס מלכם מלך בכל העולם והמשפט "אין כמושיענו" נאמר כנגד עשו.
אין גברים כאלה הוא סרט קומדיה רומנטית להט"בי-אמריקאי, בבימויו של ניקולס סטולר, מתסריט שנכתב על ידי ניקולס סטולר ובילי אייכנר.
הסרט הופק על ידי סטולר וג'אד אפאטאו.
בסרט מככבים אייכנר, לוק מקפרליין, טס מדיסון, מוניקה ריימונד, גיירמו דיאז, גאי בראנום ואמנדה בירס.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2022, על ידי סרטי יוניברסל ובישראל ב-6 באוקטובר 2022.
בובי ליבר (בילי אייכנר), סופר גאה מניו יורק, רווק וציניקן, יוצר פודקאסט העוסק בהיסטוריה של קהילת הלהט"ב, משוחח עם מאזיניו בשידור חי על חייו האישיים.
בטקס חלוקת פרסים לקהילת הלהט"ב הוא מודיע שהתמנה להיות אוצר מוזיאון לאומי חדש שיקום במנהטן ויעסוק בהיסטוריה של קהילת הלהט"ב.
בובי מצטרף לחברו הטוב הנרי () לאירוע השקת אפליקציית היכרויות חדשה להומואים, אשר מתקיים במועדון לילה בעיר.
בילי מבחין בארון שפרד (לוק מקפרליין), והשניים מפלרטטים ומתנשקים.
השניים מתחילים לבלות יחד, אולם בובי מתקשה לדעת אם ארון מעוניין בו או לא.
לאחר שהם לא מתראים מספר ימים, בובי וארון מבלים אחר צהריים בסנטרל פארק, ולאחר מכן חוזרים לדירתו של ארון ומקיימים יחסי מין.
ארון מודה שחלומו כילד היה להיות שוקולטייר, ולא עורך דין.
בובי מזמין את ארון להצטרף אליו לטיול ל, לצורך גיוס כספים למוזיאן, שם בובי מבקש תרומה מלורנס גרייפ (בואן יאנג), מיליונר אקסצנטרי.
בתחילה, גריים לא מתרשם מבובי, אולם ארון מסייע לו והם משיגים תרומה של 5 מיליון דולר.
כאשר משפחתו של ארון מגיעה לעיר לביקור, בובי מתפרץ ומביך את ארון והשניים נפרדים.
בובי מנסה להשתמש בסטרואידים כדי להיכנס לכושר, אבל האימון שלו נקטע בגלל מקרה חירום במוזיאון - התורמים מאיימים להחרים את המוזיאון ולמשוך את התרומות שלהם בשל תערוכה הרומזת שנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן היה הומוסקסואל.
בובי מתעקש להשאיר את התערוכה, ומתעמת עם עמיתיו לעבודה.
לאחר זמן מה, בובי חוזר למוזיאון ומתנצל בפניו עמיתיו.
בינתיים, ארון מתפטר מעבודתו ומגשים את חלומו להיות שוקולטייר, ומודיע לבובי שכל ההכנסות יועברו כתרומה למוזיאון.
לערב הפתיחה של המוזיאון מגיע קהל רב.
בובי מתגעגע לארון, ובעצתה של חברתו טינה (מוניקה ריימונד) הוא שולח לו הודעת טקסט.
ארון מתלבט כיצד להגיב, ובעצת אחיו ג'ייסון () הוא יוצא מביתו אל המוזיאון, על מנת לומר לבילי שהוא אוהב אותו.
ארון מגיע למוזיאון בדיוק כאשר בובי מתחיל לנאום.
כאשר בובי מבחין בארון בקהל, הוא קוטע את נאומו ומתחיל לבצע שיר שכתב על מערכת היחסים ביניהם, בהשראת המוזיקה של גארת' ברוקס (הזמר האהוב על ארון).
כשהשיר מסתיים, בובי ואהרון מתנשקים, לקול מחיאות כפיים מהקהל.
הם מסכימים לצאת יחד במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן יעריכו מחדש את מערכת היחסים שלהם.
שלושה חודשים לאחר מכן, אמו של ארון מביאה למוזיאון את התלמידים שלה.
בובי וארון עדיין יוצאים יחד.
ארון שואל את בובי אם הוא רוצה ילדים, ובובי מתחמק מלהשיב לו.
ב-5 בפברואר 2019, הוכרז כי בילי אייכנר יכתוב ויככב בסרט קומדיה רומנטית, בבימוי ובשיתוף עם ניק סטולר.
שלב הצילומים התקיימו ביוני 2021 בבפאלו, ניו יורק ובפרובינסטאון , מסצ'וסטס.
הסרט הוא הסרט הקומדי הרומנטי הגאה הראשון שצולם על ידי צוות הפקות גדול, שבו צוות השחקנים הוא להט"בי.
הטריילר הראשון לסרט יצא ב-18 במאי 2022. הטריילר הרשמי של הסרט יצא ב-16 ביוני 2022.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2022. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2022, על ידי סרטי יוניברסל, אם כי במקור, היה צריך לצאת ב-12 באוגוסט 2022. הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-6 באוקטובר 2022.
"אין אותנו יותר" הוא סינגל של הזמרים הישראלים אבי אבורומי ומור.
הוא יצא לאור ב-25 בינואר 2023 באמצעות חברת התקליטים הפי"ל.
את השיר כתב אבורומי יחד עם צמד היוצרים תמר יהלומי ויונתן קלימי, שגם הפיקו את השיר.
זה שיתוף הפעולה השני של אבורומי ומור, לאחר "חצי שלי", שיצא ב-2022 ונוצר אף הוא בשיתופם של תמר יהלומי ויונתן קלימי.
על החיבור בין אבורומי ומור לצמד היוצרים סיפר אבורומי: .
על תהליך הכתיבה של השיר עצמו, סיפר: .
השיר זכה להצלחה רבה ברשתות הסטרימינג.
בפלטפורמת ספוטיפיי, הצליח השיר להגיע למקום השלישי במצעד הישראלי השבועי, עם למעלה מ-200 אלף השמעות באותו השבוע.
השיר זכה להצלחה גם בתחנות הרדיו בישראל.
במצעד השבועי של מדיה פורסט, הגיע השיר בשיאו למקום הרביעי, במצעד הרשמי של גלגלצ הגיע למקום הרביעי ובמצעד העשירייה של כאן גימל הגיע השיר למקום הראשון.
אִין וְלָאו וְרָפְיָא בִּידֵיהּ (תרגום מארמית: "כן ולא ורפוי בידו") הוא ביטוי ארמי בלשון חז"ל שמשמעותו אי-ודאות בידיעה מסוימת או קושי בהכרעת עניין כלשהו ביחס לאדם מסוים.
הביטוי מופיע בתלמוד אצל אמוראים מהדור השני והשלישי (רב יהודה, רב הונא ורבי אבהו), ובהמשך הוא מופיע פעמים רבות בדברי הראשונים, על סמך הביטוי בתלמוד.
בתלמוד הירושלמי מופיע הביטוי "אכן אכן" או "הכין הכין", ויש ממפרשי הירושלמי שפירשו את ביטוי זה כמקביל ל"אין ולאו ורפיא בידיה".
"אין ויש" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר ושבוצע במקור על ידי חבורת בימות.
כאשר שתי השורות הראשונות בכל בית מתארות מה אין "לנו" (כלומר - מה אין בארץ ישראל ויש "שם" בחו"ל),
ושתי השורות האחרונות מה יש כאן במקום.
במהלך שנות ה-1960 נעמי שהתה מספר שנים בצרפת, ובעקבות כך היא תרגמה וכתבה נוסחים עבריים למספר שירים צרפתיים
וגם כתבה מספר שירים מקוריים שתיארו את פריז מבלי להזכיר את שמה.
שיר זה שייך לקטגוריה השנייה, מכיוון שבחלק של ה"אין" (שתי השורות הראשונות בכל בית) מוזכרים נופים האופייניים לאירופה, וכנראה ספציפית לצרפת ולפריז.
כך "מגדל נישא ראשו בעבים" מתייחס כנראה למגדל אייפל
והצירוף "בירות אפורות" לפריז, שעליה היא כתבה את העיר באפור.
ניתן לשער אם כך שגם תיאורים כמו "נהרות אדירים וגשם בקיץ" או "טירות אצילים חומות חתומות" שיכולים להתייחס למקומות אחרים באירופה או בעולם, מכוונים לצרפת.
האוצר הנעלם בפתח הגיא, ייתכן שהוא מתייחס לאוצרות שנמצאו או שהסתובבו עליהם שמועות, כמו למשל מטמון גורדון שהתגלה באמצע המאה ה-19 או האוצר של הקרדינל מאזארן.
שתי השורות האחרונות בבית הראשון מתייחסות לאקלים ארץ ישראל (תכלת כל השמים, שמש כל השנה),
שתי השורות האחרונות בבית השני מתייחסות לנופי הארץ (עיינות ותהומות בבקעה וגם בהר),
ושתי השורות האחרונות בבית השלישי הופכות את הציטוט ממה שאמרו ישראל לרחבעם ("מה לנו חלק בדוד ולא נחלה בבן ישי לאהליך ישראל", מלכים א' י"ב 16) משלילה לחיוב (אבל יש לנו חלק בדוד, נחלה בבן ישי).
"אין יידישע פאלקס-לידער" (בעברית: "בשירי עם יהודיים") הוא המיני-אלבום השני של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה בספטמבר 1966 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
הוא כלל חמישה שירים, כולם מבוצעים ביידיש.
השיר הראשון במיני-אלבום הוא "רבנו תם", למילותיו של איציק מאנגר, שמספר על מכתב ששולחת מלכת טורקיה לרבנו תם ומתוודה על אהבתה אליו.
אולם אשתו של רבנו תם זועמת על הווידוי (כמקובל בפולקלור היא חובטת בבעלה במערוך) ואומרת שאין די לבעלה בה.
השיר השני, "יאנקעלע", שכתב והלחין מרדכי גבירטיג, הוא שיר ערש לתינוק רך, שבו האם טווה את עתידו של העולל, אשר יגדל וילמד חומש וגמרא, ויהיה תלמיד חכם, או שמא סוחר ידוע ופיקח, וכן יהפוך לחתן...
בסוף כל בית חוזרת האם אל קרקע המציאות, אל הפעוט המצווח, המטריד את אמא בלילות ומרטיב עצמו כמו נהר.
השיר השלישי "ווער האט אזא יינגעלע" (בעברית: "למי יש ילד כזה?") מתאר אהבה עמוקה של הורה כלפי ילדו, הנחשב לאוצר יקר ומלאך זך.
הדוברת פונה לאל בתפילה לשמור על הילד, דבר שמדגיש את הקשר העמוק והרגשני בניהם.
"געגאנגען איז א יינגעלע" (בעברית: "ילד הלך") עוסק בכמיהה ובגעגוע לדמות של ילד או ילדה שהלכו לעולמם, ומבטא רגשות של אובדן וצער.
"א ויגליד" (בעברית: "שיר ערש") הוא השיר החמישי במיני-אלבום.
בעיתון "הצופה" נטען כי הגשתה של אלברשטיין נעשית במידה רבה של כישרון, וכי קולה מבטיח והולם שירים מן הסוג הזה.
סופר בקצרה כי אלברשטיין היא "כוכב עולה" בסצנת המוזיקה הישראלית, וכי היא מופיעה רבות ברדיו, על-אף שירותה הצבאי.
אין ארץ אחרת הוא סרט תיעודי בבימויים של באסל עדרא, חמדאן בלאל, יובל אברהם ורחל שור.
הסרט הופק על ידי קולקטיב פלסטיני-ישראלי כאקט של התנגדות ושאיפה לצדק על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הסרט, בהפקה משותפת פלסטינית-נורווגית, נבחר בקטגוריית פנורמה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ה-74, שם הוצג בבכורה עולמית ב-16 בפברואר 2024, זכה בפרס הקהל בקטגוריית פנורמה לסרט התיעודי הטוב ביותר, ופרס הסרט התיעודי של הפסטיבל.
במרץ 2025 זכה הסרט בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-97.
פעיל פלסטיני צעיר בשם באסל עדרא מתנגד לפינוי משפחתו על ידי צבא הגנה לישראל במסאפר יטא מאז שהיה ילד.
הוא מתעד את ההרס ההדרגתי של האזור שבו גדל, שחיילים ישראלים הורסים בו בתים ומפנים את תושביהם.
הוא מתיידד עם יובל, עיתונאי ישראלי שעוזר לו במאבקו.
בראיון מברלין שוחחו הבמאים עדרא ואברהם עם המגזין "וראייטי" על הסרט.
באסל עדרא דיבר על הפקת הסרט.
לדבריו, "יובל ורחל באו לפני חמש שנים לאזור.
נפגשנו והפכנו לחברים ופעילים ביחד.
עבדנו יחד על כתיבת מאמרים על האזור...
ואז קיבלנו את הרעיון ליצור את הסרט הזה".
על הצילומים אמר אברהם:למשפחתו ולשכנים של באסל היה ארכיון עצום של סרטונים שצולמו במהלך 20 שנה.
פעלנו שם יחד בשטח, כמעט חמש שנים, וצילמנו הרבה.
סייעה לנו רייצ'ל, צלמת הקולנוע והבמאית המשותפת של הסרט, שצילמה אותנו.
צה"ל נכנס פעמיים לביתו של באסל והחרים מחשבים ומצלמות.
אז תמיד היינו מאוד מאוד לחוצים.
זה היה מסובך לוגיסטית ודי מלחיץ, אבל בסוף הסתדרנו.
הסרט התיעודי צולם במשך ארבע שנים בין 2019 ל-2023, וההפקה הושלמה באוקטובר 2023.
עם מממני הפקת הסרט נמנית קרן Misereor, קרן הסיוע של הכנסייה הקתולית בגרמניה, הממומנת על ידי הממשל הפדרלי הגרמני.
הסרט "אין ארץ אחרת" הוקרן לראשונה ב-16 בפברואר 2024, במסגרת פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ה-74.
בהמשך הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים התיעודי הבין-לאומי של קופנהגן ב-15 במרץ 2024, בפסטיבל Cinéma du Réel ה-46 שהתקיים בין ה-22 ל-31 במרץ 2024 בפריז, בפסטיבל הסרטים של סידני ה-71 ב-13 ביוני 2024, ובפסטיבל קרלובי וארי ה-58 ב-28 ביוני 2024.
הוא נבחר להקרנה בקטגוריית TIFF Docs בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, שם הוא הוקרן ב-12 בספטמבר 2024. הוא הוקרן בקטגוריית Showcase בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בוונקובר ב-28 בספטמבר 2024. הוא גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בבוסאן ב-3 באוקטובר 2024. הוא גם הגיע לפסטיבל הקולנוע של ניו יורק והוקרן במרכז לינקולן באוקטובר 2024.
הסרט נבחר גם בקטגוריית Standpoint של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של סינגפור והוקרן ב-4 בדצמבר 2024.
הסרט נרכש להפצה ב-24 מדינות, אך לא נמצא לו מפיץ בארצות הברית.
ב-23 בינואר 2025 הוכרז כי הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
עם ההכרזה על המועמדות, פתחו יוצרי הסרט את האפשרות לצפות בו בישראל באופן חופשי באתר שיחה מקומית.
הסרט מחזיק בדירוג של 100% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 92 ביקורות.
על פי הקונצנזוס באתר: "'אין ארץ אחרת' מרכיב באלגנטיות יומן של החוויה הפלסטינית, ומהווה מסמך מטלטל המשאיר סימנים לתקווה לעתיד טוב יותר".
אתר Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, העניק לסרט ציון של 93 מתוך 100, בהתבסס על 24 ביקורות, המציין "הערכה אוניברסלית".
בביקורת של הוליווד ריפורטר נכתב כי הסרט הוא "דיוקן מזעזע", ו"אינו מסמך של פתרונות, אבל הוא ממקם את עצמו כצעד בתנועה לקראת עתיד שבו פלסטינים חופשיים בדיוק כמו ישראלים".
במגזין וראייטי נכתב "בהתחשב בתנאי ההפקה שלו, 'אין ארץ אחרת' היה חיוני גם בצורה מחוספסת יותר.
אבל הקולנוע כאן הוא הדוק ומחושב...".
על פי הביקורת באתר של רוג'ר איברט, "בידיהם של יוצרי סרטים אלה המצלמה הופכת לנשק לאמת והתנגדות, וכלי לשימור – מקליטה הוכחה כלשהי שהכפר שלהם התקיים".
הגר שיזף, עיתונאית ישראלית וכתבת "הארץ" לענייני השטחים, ציינה כי "אנשים לא מבינים כמה אומץ מכל מיני סוגים נדרשים כדי לעשות את הסרט הזה", גם מול הישראלים וגם מול חלק מהקהל הפרו-פלסטיני שלא רואה בעין יפה יצירה משותפת עם ישראלים מכל סוג.
ארגון עד כאן ועמותת רגבים ביקרו את הסרט על כך שהוא לא מזכיר את פסיקת בג"ץ שדחתה את עתירת התושבים הפלסטינים, שביקשו לפסול את ההכרזה מ-1980 על האזור כשטח אש, בשל חוסר יכולתם להוכיח מגורי קבע באזור קודם להכרזה.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין בטקס חלוקת הפרסים נשאו באסל עדרא ויובל אברהם נאומי זכייה.
בנאומו אברהם מתח ביקורת על ישראל:
הנאומים התקבלו כמעוררי מחלוקת וגררו גינויים בישראל ומפי בכירים בממשל הגרמני.
ראש עיריית ברלין, קאי וגנר, ופוליטיקאים גרמנים אחרים כינו את הנאומים בפסטיבל "אנטישמיים", ווגנר הצהיר בטוויטר כי "ברלין נמצאת בצד של ישראל".
בהודעה לתקשורת הגיבו נציגי הפסטיבל כי "הצהרותיהם של יוצרי הסרט הן עצמאיות ואין מייצגות בשום צורה את עמדות הפסטיבל, אך יש לקבלן כל עוד הן מכבדות את המסגרת החוקית".
יובל אברהם אמר לעיתון "הגרדיאן" כי "לעמוד על אדמת גרמניה כבן של ניצולי שואה ולקרוא להפסקת אש – ואז להיות מתויג כאנטישמי זה לא רק שערורייתי, זה גם ממש מסכן חיים של יהודים".
הוא הוסיף שדאג גם לשלומו של עדרא, שחזר לביתו בגדה המערבית.
בישראל נאומו של אברהם גם עורר מחלוקת.
בערוץ תאגיד השידור הציבורי שודר דיון על הסרט בין כתבת הכנסת יערה שפירא לבין מבקר הקולנוע רון פוגל תחת הכותרת "הנאום האנטישמי של היוצר הישראלי".
מנגד ארגון פורום היוצרים הדוקומנטריים פרסם מכתב המבקר את מסגור הסרט של תאגיד השידור הציבורי, והאשים את כאן 11 ב"הסתה פרועה נגד יוצר ישראלי" ותיאר את הדיווח כ"אלים וחסר אחריות".
אברהם עצמו הגיב כי התאגיד הציג רק רגע קצר מתוך הנאום ומיסגורו כאנטישמי הוא "טירוף", והוביל לאיומים על חייו וחיי משפחתו, שנאלצה לברוח מביתה לאחר ש"המון ישראלי ימני" צר על ביתם.
ב-2 במרץ 2025 זכה הסרט בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
זכיית הסרט ונאומו של אברהם התקבלו בגינויים מצד חלקים בציבור הישראלי והפלסטיני.
שר התרבות והספורט, מיקי זוהר, כתב כי זכייתו של הסרט "היא רגע עצוב לעולם הקולנוע", וקרא למנהלי הסינמטקים ולמוסדות התרבות הנתמכים על ידי משרדו להחרים את הסרט.
בתגובה לכך יותר ממאה יוצרים ואנשי קולנוע ישראלים פרסמו מכתב תמיכה בסרט, ויועמ"ש משרד התרבות והספורט הבהיר כי אין בסמכות השר ומשרדו להתערב בתוכן המוצג במוסדות התרבות.
אחרי זכייתו באוסקר פרסם הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל (PACBI), שפועל במסגרת פעילות ה-BDS, הצהרה הקוראת להחרמת הסרט.
בהצהרה צוין כי הסרט מפר את הנחיות הארגון נגד נורמליזציה עם ישראלים.
ההצהרה עוררה הן קריאות להחרמת הסרט והן קריאות גינוי.
מספר תושבים ודמויות מובילות בקהילת מסאפר יטא הביעו התנגדות להצהרה, וציינו את והערך בהבאת סיפור הקהילה שלהם לקהל רחב.
ראש מועצת סוסיא, ג'יהאד אל-נווג'עה ציין את המחויבות המלאה של השותפים הישראלים בסרט במאבק לזכויות הפלסטינים, ואתגר את תומכי החרם להצטרף אליהם במאבק בכפרים.
ב-1 באפריל 2025, בעקבות לחצים שהופעלו עליה ביטלה תנועת השומר הצעיר הקרנה של הסרט בכפר סבא.
ב-6 באפריל הודיעה אוניברסיטת חיפה על ביטול הקרנה שיזמו סטודנטים בטענה כי נדרש היתר מהמועצה לביקורת סרטים ומחזות.
האגודה לזכויות האזרח הבהירה שהחוק אינו דורש אישור מטעם המועצה עבור הקרנה שאינה מסחרית וכי הם ישקלו צעדים משפטיים.
למחרת הודיע משרד התרבות והספורט שאין מניעה להקרין את הסרט ולאור זאת אישרה האוניברסיטה את קיום האירוע.
ב-7 במאי 2025 תסטודנטים להקרין את הסרט במכללת ספיר.
באותו היום שלח שר החינוך יואב קיש מכתב להנהלת המכללה וקרא לאסור את הקרנת הסרט, והנהלת המכללה הבהירה כי אין הדבר בסמכותה.
פעילי ימין שהפגינו נגד האירוע ניתקו את מערכת החשמל באולם וניסו להיכנס לתוכו, אך נבלמו על ידי המשטרה.
ב-24 במרץ 2025 הותקף חמדאן בלאל, אחד מיוצרי הסרט, על ידי מתנחלים חמושים שפלשו לכפר סויסה בדרום הר חברון והוכה בראשו ובגופו.
בלאל נעצר על ידי צה"ל בחשד לידוי אבנים, אך שוחרר למחרת מבלי שהוגשו נגדו הליכים.
לטענתו, במהלך המעצר הופעלה כלפיו אלימות תוך ציון זכייתו באוסקר.
המעצר סוקר בהרחבה בעולם ובתעשיית הקולנוע בפרט.
האקדמיה לקולנוע, הגוף שמעניק את פרסי האוסקר, פרסמה תחילה גינוי רפה מבלי לנקוב בשמו של בלאל.
הדבר עורר ביקורת רבה, ומאות חברי האקדמיה, בהם במאים ושחקנים מוכרים, חתמו על עצומה המביעה סולידריות עם בלאל.
בעקבות כך פרסמה האקדמיה התנצלות והדגישה את התנגדותה למעצר.
עוודה הד'אלין, מורה ותושב אום אל-ח'יר שהופיע בסרט והיה שותף בהפקתו נורה למוות ב-28 ביולי 2025 על ידי ינון לוי, מתנחל מהמאחז הסמוך שטען להגנה עצמית.
תחקיר שהצליב מספר עדויות וכ-20 סרטונים שתיעדו את האירוע, הטיל ספק בגרסה זו.
בסרטון שצילם הד'אלין בעצמו לפני מותו נראה לוי יורה בו בכינון ישיר.
למחרת הירי הכריז צה"ל על האזור כשטח צבאי סגור והטיל מגבלות על נוכחותם של עיתונאים ומנחמים שאינם תושבי הכפר בסוכת האבלים שהוקמה במקום.
ב-31 ביולי 2025 דווח כי המשטרה מסרבת להחזיר את גופתו של הד'אלין למשפחתו.
הרג הד'אלין התקבל בקריאות גינוי בין-לאומיות.
שר החוץ של צרפת כינה את ההרג "עניין של טרור".
"אין אני" הוא שיר של להקת שוטי הנבואה, ואשר יצא לאור באלבום הבכורה של הלהקה "שוטי הנבואה" משנת 2000. השיר זכה לחידוש בידי סולן הלהקה, אברהם טל, מתוך אלבומו "LIVE" משנת 2010.
השיר "אין אני" מכיל רעיונות פילוסופיים-רוחניים, כגון הישארות הנפש, ואחדות האדם והאל, הלקוחים מעולמות הקבלה, הבודהיזם, והראסטפארי.
הביטוי "אין אני", שחוזר על עצמו פעמים רבות בשיר, מתייחס למשמעותו בבודהיזם.
בבסיסו, עומדת האמונה כי מכלול ההתרחשויות בעולם הזה הוא רצף אחיד של אירועים שכאשר יסתיימו, יתחילו מחדש בצורה מעגלית בעולם הבא.
כך גם הנפש שלנו קיימת באופן רציף, ואילו הגוף שלנו הוא זמני.
המושג "אין אני" מתייחס, בין היתר, לחוסר החשיבות של העיסוק בסבל ובכאב בעולם הזה, כיוון שאין לו משמעות ברצף האינסופי של הנפש.
נהוג להשתמש במושג לתיאור מצב בו האדם מוותר על צרכיו הרגשיים והזמניים על מנת לחיות באופן הרמוני עם הסביבה.
בשיר מופיע המונח "I & I" השייך לתפיסת העולם של תנועת הראסטפארי.
המונח מתייחס לאחדותו של האל עם כל אדם.
כפי שמסביר המלומד הראסטפרי א.
קאשמור: "I & I" הוא ביטוי לטוטאליזציה של מושג האחדות...
כשהוא פונה אל אחים כמוהו, הוא אומר "I & I" – כאחדותם של שני אנשים.
אז אלוהים נמצא בתוך כולנו ואנחנו עם אחד למעשה".
הוא ממשיך: "הכוונה ב-"I & I" שאלוהים נמצא בכל בני האדם.
הקשר של ראסטפארי הוא קשר של אלוהים, של האדם".
השיר שימש כשיר הנושא בסדרת הדרמה "המשאית", ששודרה בין השנים 2002־2004 בערוץ 2.
המוזיקאי הישראלי מייק ראוס (Mike Rauss) המתגורר בברלין, הוציא גרסת כיסוי לשיר בשנת 2019.
הזמרת יסמין מועלם, ביצעה גרסת כיסוי לשיר בליווי הגיטריסט שם חממי, בתוכניתו של מושיקו שטרן ברדיוס 100FM, בשנת 2021.
נוי גבאי, משתתפת תוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך", הוציאה ביוני 2024 גרסת דאנס של השיר, בעיבודו של מור בן יאיר.
נועה מלמה, יוצאת להקה צבאית, הוציאה גרסת כיסוי לשיר בדצמבר 2024.
הזמר החרדי-אמריקאי שרולי גרין הוציא גרסת כיסוי לפזמון של השיר באוגוסט 2024.
"אין כבוד" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אושר כהן, שיצא לאור ב-4 באוגוסט 2025 במסגרת המיני-אלבום "אוגוסט דאמפ".
את מילות השיר כתבו כהן וטל קסטיאל, והלחן נוצר על ידם.
ההפקה המוזיקלית בוצעה על ידי המפיק אבי גוטמן.
השיר נכלל במיני-אלבום "אוגוסט דאמפ", שפורסם בקיץ 2025 וכלל מספר יצירות חדשות של כהן.
יציאת האלבום לוותה בהפצה דיגיטלית נרחבת, והשירים בו שובצו בפלייליסטים עכשוויים בשירותי הסטרימינג השונים, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
כהן שיתף פעולה ביצירה עם טל קסטיאל.
ההפקה של אבי גוטמן העניקה לשיר צליל עדכני התואם את המגמות הדומיננטיות בפופ הישראלי.
מילות השיר מתארות מערכת יחסים שנגמרה בתחושת אכזבה והשפלה.
הדובר פונה אל אהובתו לשעבר בשורות כגון: "אל תנסי אותי גם ככה אני עצוב עכשיו...
פשוט מחקת אותי מה אין כבוד?".
שורות אלה מבליטות את המתח בין אהבה לבין תחושת העלבון הנלווית לסיומה.
הטקסט כולל דימויים מחיי היום-יום, כמו שתיקות ממושכות ושתיית אלכוהול, כדי להעביר את עוצמת הפגיעה.
אין ברירה אחרת (בקוריאנית: 어쩔수가없다) הוא סרט מותחן קומדיה שחורה דרום קוריאני משנת 2025 בבימויו של פארק צ'אן-ווק המבוסס על הרומן "הגרזן" מאת דונלד וסטלייק .
מככבים בו לי ביונג-הון, סון יה-ג'ין, פארק הי-סון, לי סונג-מין, יאום היי-ראן וצ'ה סונג-וון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-29 באוגוסט 2025 בפסטיבל ונציה ה-82 במסגרת התחרות הראשית והתמודד על פרס אריה הזהב.
הוא עלה לאקרנים בדרום קוריאה ב-24 בספטמבר 2025.
אדם בעל משפחה יוצא לחיפוש נואש אחר עבודה חדשה אחרי שפוטר מתפקידו לאחר 25 שנים.
לי ביונג-הון – יו מן-סו
סון יה-ג'ין – לי מירי
פארק הי-סון – צ'וי סאן-צ'ול
לי סונג-מין – גו בומו
יאום היי-ראן – לי ארה
צ'ה סונג-וון – גו סיג'ו
יו יאון-סוק – או צ'ין-הו
עם זאת, הפרויקט התעכב כאשר פארק קיבל את התסריט לסרטו "סטוקר".
בשנת 2012 מיד לאחר עלייתו של "סטוקר" לאקרנים אמר פארק כי הוא מתכנן להפוך את הסרט לפרויקט הבא שלו, אך הצהיר שעדין עליו לעבוד על ליהוק ומשיכת משיקיעים.
במהלך שיחה פומבית עם קוסטה-גבראס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של בוסאן 2019 אמר פארק כי הוא עדיין עובד על העיבוד, תיאר אותו "פרויקט לכל החיים" והצהיר כי למרות שעדיין לא החל לצלם אותו, הוא רוצה "להפוך את הסרט הזה ליצירת המופת שלי".
גבראס, שעדיין החזיק בזכויות לספר, עזר לפארק לפתח את הפרויקט והפיק אותו באמצעות חברת ההפקה שלו ושל אשתו "KG Productions".
הסרט היה אמור להיות סרט בשפה האנגלית, כאשר דון מקלאר שותף לכתיבת התסריט לצד פארק.
בפסטיבל קאן 2022, פארק הצהיר שהפרויקט עדיין בפיתוח ועוקב אחר "סיפור קורע לב על גבר בגיל העמידה שאיבד את עבודתו, ועכשיו הוא צריך להביא לחם הביתה להאכיל את משפחתו.
לכן, הוא נאבק בתהליך חיפוש עבודה בתחום מיוחד והופך לרוצח סדרתי."
במרץ 2024 הוכרז כי לי ביונג-הון וסון יה-ג'ין לוהקו כדמויות הראשיות בסרט, לאחר שכבר שתפו פעולה עם פארק בעבר.
הצילומים הסרט העיקריים החלו באוגוסט 2024 והסתיימו בינואר 2025.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 100 אחוזי טריות המבוססים על 79 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 86 המבוסס על 20 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גות'הם1 בדצמבר 2025התסריט המעובד הטוב ביותרפארק צ'אן-ווק, לי קיונג-מי, ג'אהי לי ודון מק'קלארהסרט הבינלאומי הטוב ביותרפארק צ'אן-ווק, אלכסנדר גבראס, מישל ריי גבראס ובק ג'יסאןההופעה הראשית הטובה ביותרלי ביונג-הוןפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי4 בינואר 2026התסריט המעובד הטוב ביותרפארק צ'אן-ווק, לי קיונג-מי, ג'אהי לי ודון מק'קלארהסרט הזר הטוב ביותר"אין ברירה אחרת"
אין מחיר לחופש הוא אלבום הבכורה של להקת בלוז ראש פינה, לאחר עשר שנות פעילות.
האלבום יצא בחברת נענע דיסק.
ליביו ולנטין פרקש (לויס) - שירה
גרשון מלניקוב - שירה ומפוחית
איתי אלוהב - גיטרות, שירה
דני צוקרמן - גיטרות וקולות
חליל אלוהב - פסנתר וקלידים
שבחיה בת ישראל - קולות
השיר נכתב כתגובה מאוחרת למותו של אחיו הצעיר של מנור במלחמת ההתשה.
אהוד מנור אמר בריאיון כי השיר נכתב כביקורת על אוזלת-היד והיעדר ההתייחסות למותם המיותר, לדעתו, של חיילים רבים בזמן מלחמת ההתשה.
הטענה המרכזית של הכותב מופיעה בשורה הראשונה - "אין לי ארץ אחרת".
לאחר שורה זו מופיעות המילים "גם אם אדמתי בוערת" שמביעות את ההתנגדות של אנשים שטוענים כי האדמה בוערת וכי היצמדותו לארץ מסכנת אותו ואין לה הצדקה.
שורה זו גם מראה את הנאמנות של הכותב לארץ למרות כל החסרונות שבה.
הוא "מביא בחשבון" את עמדתם, וחוזר אל ביסוס עמדתו: "רק מילה בעברית חודרת אל עורקי אל נשמתי", כלומר מראה את אהבתו וחיבורו לשפה העברית.
המילה "רק" מדגישה את הזיקה העמוקה לשפה העברית ופוסל את כל הלשונות האחרות.
בהמשך חוזר ומצדיק הדובר בשיר את "דברי המתנגדים", ומסייג את דבריו: אמנם "בגוף כואב, בלב רעב", ועובר אל המסקנה הסוגרת את מעגל הטיעון: "כאן הוא ביתי".
בבית השני חוזר הדובר בשיר לדיאלוג עם מי שעשוי לטעון אחרת ולשמוט את הקרקע מתחת לרגליו.
הוא מצהיר כי הוא ער לכך שארצו "שינתה את פניה", אולם מצהיר כי בכוונתו להיאבק ולא לוותר "עד שתפקח את עיניה".
בשנת 1982 חיברה קורין אלאל את מנגינת השיר לפתק שהשאירה לה בת הזוג שלה דאז ,"אל תביטי עלי כך, את שורפת את מבטי".
היא השמיעה את השיר לאריק סיני שהעביר את המנגינה לאהוד מנור שכתב את המילים.
הביצוע המקורי הוקלט על ידי גלי עטרי ב-1986, ונכלל באלבומה הרביעי "אמצע ספטמבר", שיצא באותה השנה.
בנוסף הקליטו את השיר גם יזהר כהן, הבנימינים, קורין אלאל ואהוד מנור עצמו.
השיר הוא מהידועים שבשיריו של מנור ואף שימש כשם לספר שכלל מגוון משיריו וכתביו.
ביום העצמאות תשס"ג (2003) נערך ברשת ג' מצעד חגיגי של מאה השירים הגדולים של מנור, והשיר הגיע למקום הראשון.
לאחר מותו של מנור, באפריל 2005, ערך העיתון ידיעות אחרונות סקר דומה, ובו נבחר השיר כשיר אהוב ביותר של מנור.
כאשר יצא השיר הוא נתפס כשיר מחאה נגד מלחמת לבנון שהתרחשה באותה תקופה ואומץ על ידי המוחים נגדה.
במהלך השנים אומץ השיר על ידי רבים מכל קצות הקשת הפוליטית, כאשר כל קבוצה פוליטית נתנה למילים פרשנות משלה, באופן שמבטא את עמדותיה.
בעת תקופת תוכנית ההתנתקות מחבל עזה נעשה שימוש רב בשיר על ידי הימין הישראלי והוא הושמע בעצרות מחאה, במדיה האינטרנטית וברשתות הטלוויזיה.
מנגד, תנועת "השמאל הלאומי" אימצה מהשיר את השורה "לא אשתוק כי ארצי שינתה את פניה" והפכה אותה לסיסמת מחאה כלפי מדיניותה של ממשלת ישראל בראשות בנימין נתניהו.
בשנת 2010 סירבו מספר תלמידים בתיכון עירוני ד' בתל אביב לשיר את השיר, בטענה שהשיר "לאומני מדי" ו"לא מייצג אותם", והעדיפו על פניו את השיר "שיעור מולדת" של עלי מוהר.
שימוש במילות השיר נעשו גם על ידי יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ננסי פלוסי.
פלוסי ציטטה פעמיים מספר שורות מהשיר מתורגמות לאנגלית.
בפעם הראשונה ב-13 בינואר 2021 בנאומה במליאת בית הנבחרים האמריקאי, שבוע לאחר הסתערות מפגינים על הקפיטול.
ב-24 ביוני 2022 ציטטה פלוסי את השיר פעם נוספת בנאום בעקבות פסיקת בית המשפט העליון האמריקאי כנגד זכות ההפלה של נשים.
ב-2023 אומץ השיר על ידי אנשי המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בפברואר 2023 השיר נבחר ל"שיר של המדינה" על ידי קוראי ידיעות אחרונות ו-ynet.
ביום העצמאות באותה השנה, נבחר השיר על ידי קוראי ישראל היום ומאזיני כאן גימל ל"שיר ה-75 של ישראל", לכבוד 75 שנות קיומה של מדינת ישראל.
"אין לה אלוהים" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של ינקול גולדווסר, שיצא לאקרנים במאי 2007.
הסרט הוא דרמה קומית המתרחשת במצפה רמון.
מאבטח של חברת "הובלה מאובטחת" וחברו - הבעלים של בית דפוס במצפה רמון, מתכננים לבצע גנבה באמצעות תרגיל עוקץ.
בכוונתם להחליף כספים המובלים על ידי רכב אבטחה משוריין בשטרות מזויפים שהודפסו בבית הדפוס.
שלוש נשים שפוטרו מאחד המפעלים בעיר מחליטות לבצע "עוקץ" בעצמן, לגנוב את הכסף, ולהשתמש בו על מנת לפתוח את המתפרה שממנה פוטרו מחדש.
שחקנ/יתדמות יעל פוליאקוב יפית דורית בר אור מלכה יובל סגל קובי אוולין קפלון אירנהאייל רוזלסויצמןמאיר סויסהחייםאורי קלאוזנרשלמהריימונד אבקסיסאמאבר פאלימלצרית
אין לי אחות הוא שמו של מאמר שפרסם אמנון דנקנר ב-12 בפברואר 1983 בעיתון "הארץ", בתגובה לרצח אמיל גרינצווייג על ידי יונה אברושמי שזרק רימון יד בעת הפגנת שמאל.
במאמר מנגיד דנקנר בחריפות בין ה"ביריונים האלימים והמזרחיים של בגין" לבין אנשי השמאל האשכנזים התרבותיים, שנאלצים לחיות עמם בכפיפה אחת.
המאמר עורר סערה ציבורית גדולה, הן בקריאות לעברו של דנקנר כגזען והן בהוקרה כלפיו כמי שאמר דברי אמת ללא יופמיזם (שימוש בלשון נקיה).
מאז פרסום המאמר התנצל דנקנר וחזר בו מהדברים מספר פעמים.
דנקנר פותח את המאמר בהתייחסות לדיון הציבורי שהתקיים באותה עת בקשר להיתכנותה של מלחמת אזרחים בישראל בקביעה:
בהמשך יוצא דנקנר במיוחד, ובלשון צינית חריפה נגד הטענות המוכרות של קיפוח על רקע עדתי ומגחיך אותן.
בשיא המאמר מנגיד דנקנר בין המטענים התרבותיים והתרומה לאנושות של בני עדות המזרח לעומת האשכנזים:
שבוע לאחר מכן פרסם דנקנר מאמר נוסף, שבו הביע חרטה והתנצלות על מאמרו הראשון.
תגובות הנגד החריפות השוו את המאמר עם הספר הגזעני "המהפכה האשכנזית" של קלמן כצנלסון ועם מאמריו של אריה גלבלום בגנות המזרחיים בראשית ימי המדינה.
אחת התגובות הראשונות למאמר הייתה מאמר בשם "בין מזרח למערב" מאת בנימין בן אליעזר, איש מפלגת תמ"י באותה עת:
האחים הרצל ובלפור חקק התלוננו בפני מועצת העיתונות על פרסום המאמר, וזו הקימה ועדת בירור בראשות יצחק חופי.
בעקבות הבירור קבע הוועד הפועל של מועצת העיתונות כי "החרטה וההתנצלות של דנקנר לא יכלו לבטל במקרה זה כליל את חומרת הדברים שנאמרו במאמרו הראשון ואת התהודה הציבורית והפגיעה בכללי האתיקה העיתונאית".
ההד שעורר המאמר לא שכך עם השנים.
בשנת 2000 עבר אמנון דנקנר לתמיכה בענייניו של אריה דרעי שהורשע בפלילים.
דנקנר הופיע בפני תומכיו של דרעי, אנשי מפלגת ש"ס ואנשי עדות המזרח כולם.
בבואו קידמו אותו שלטים בנוסח "יש לך אחים – אמנון דנקנר, אחינו אתה".
דנקנר אמר שבא כדי להתפייס פיוס אמיתי לא על ידי בקשת סליחה, אלא על ידי חתימה פומבית על העצומה הקוראת לשחרורו של אריה דרעי.
דנקנר המשיך בחזרה בו מהדברים במאמר "יש לי אחות" בו הוא מבקר את השנאה הציבורית למשה קצב, שמניעיה נובעים מגזענות כנגד עדות המזרח.
מאידך, במסגרת תביעת דיבה של העיתונאי אילן כפיר כנגד דנקנר בשנת 2006 צירף כפיר את המאמר כנספח לכתב התביעה על מנת לבסס את הטענה שדנקנר פועל ממניעים גזעניים.
"אין מוקדם ומאוחר בתורה" הוא ביטוי אשר משמש פרשני מקרא רבים כאשר הם נתקלים במאורע המופיע במקרא לאחר מאורע אחר שלפי ההיגיון והסדר הכרונולוגי היה אמור להופיע לפניו.
הפירושים לפרשיות אלו הן על פי שיטת סמיכות הפרשיות.
הביטוי השתרש גם בעברית המודרנית במשמעות של: אין להקפיד על סדר הזמנים והאירועים.
האזכורים הראשונים של הביטוי נמצאים בספרות התנאים: במכילתא דרבי ישמעאל, במכילתא דרשב"י, בספרי במדבר, ובתלמוד הירושלמי.
בנוסף מובא הכלל בברייתא דל"ב מידות של רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי, בתור המידה הל"א והל"ב.
במסכת פסחים דנה הגמרא בשאלה ממתי דורשים בהלכות הפסח, ומביאה הגמרא כי הפסוק ממנו לומדים שמשה דרש בהלכות פסח בראש חודש ניסן מופיע לאחר מאורע שקרה בר"ח אייר, ועל כן מוכיח רב ש"אין מוקדם ומאוחר בתורה".
הראשון בין הפרשנים הראשונים שהשתמש בכלל זה היה רש"י, שהרבה להשתמש בביטוי בכל פעם שנתקל בשאלה פרשנית שכזאת.
כמוהו גם רבי אברהם אבן עזרא.
גישה זאת אומרת שהקשר בין הפרשיות הוא בעיקר תוכני, ואינו תמיד תלוי-זמן.
לעומתם, הרמב"ן טען שבתורה יש סדר בין הפרשיות לפי הזמן, ולכן במקרים שבהם רש"י ואבן עזרא נטו לפרש ש"אין מוקדם ומאוחר", השתדל הרמב"ן להסביר את סדר הפרשיות בצורה שונה, לפי חשיבות או סגנון או לחלופין הסביר מדוע הסדר הכרונולוגי עצמו שונה.
הראב"ן טען שכלל זה שייך רק בחמישה חומשי תורה ולא בתנ"ך.
בתחילת פרשת בהר מופיעים מספר ציוויים שניתנו למשה בהר סיני.
פרשה זאת מופיעה לאחר כל הפרשיות של ספר ויקרא, שבו מסופר על בניין המשכן ועבודת הכהנים.
אבן עזרא הסביר שאכן הייתה הפרשה ראויה להיכתב לפי הסדר בפרשת משפטים, אך נכתבה במיקומה כדי לחבר בין המצוות הקשורות לארץ.
לעומתו, הסביר הרמב"ן שפרשה זאת אכן נכתבה במקום הראוי לה, והסיבה שנאמרה בהר סיני היא כי מדובר לאחר נתינת הלוחות השניים.
הפיליטוניסט של עיתון הצפירה, נפתלי הרץ ניימנוביץ (הנ"ץ) כתב בהיתול בשנת 1892 בשם "אחד הקדושים" שהביטוי מרמז על צניעותם של תלמידי חכמים.
" 'אין מוקדם ומאוחר בתורה', כלומר: אם קודם שלמד תורה או אחר שלמד, אסור לבן תורה להתגאות וצריך להיות בבחינת אין".
רות בונדי מתלוננת בשנת 1959, שלאחר פרסום הספר "לוליטה" של נבוקוב, החלו הגברים באוטובוס לסקור בעיניים אחרות ילדות בשנות העשרה, ועל כך היא מעירה: "בתורה זו אין מוקדם ומאוחר".
עמנואל בן-גוריון (ברדיצ'בסקי) טוען בשנת 1965 במאמר ביקורת על ספר משלים חדש שיצא, שאם אין מוקדם ומאוחר בתורה - אין גם מזרח ומערב במשלים, שהרי המשלים של איזופוס התגלגלו והופיעו בזמנים שונים, במקומות שונים, בעיבודים שונים ובשפות שונות ברחבי העולם.
טענת אין להשיב לאשמה היא טענה שיכול הנאשם במשפט פלילי להעלות לאחר הבאת ראיות התביעה.
בית המשפט רשאי להעלות את הטענה מיוזמתו.
הטענה היא שגם אם היו כל ראיות התביעה נכונות ואמינות, הרי שעדיין לא היה בכך כדי להוכיח את יסודות העבירה.
הבסיס לטענת אין להשיב לאשמה נמצא בחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982:
קבלת טענת אין להשיב לאשמה היא החלטת ביניים, אשר מזכה את הנאשם מאותם אישומים לגביהם התקבלה, והיא כפופה לערעור בסופו של ההליך (אם ההחלטה מתייחסת לכל האישומים שבכתב האישום, זהו סופו של ההליך).
במשפט האנגלי רשאי בית המשפט לקבוע לאחר פרשת התביעה כי הנאשם פטור מלהשיב לאשמה, בדרך כלל בשם חולשת הראיות שהציגה התביעה.
החלטת "אין להשיב לתביעה" (No Case to Answer) שקולה לקבלת טענת אין להשיב לאשמה שהועלתה ביוזמת בית המשפט במשפט הישראלי.
יש להבדיל בין טענת אין להשיב לאשמה לבין טענת "איני מעוניין להשיב" (Nolo Contendere), אשר אפשרית בחלק ממדינות ארצות הברית.
במסגרת טענה זו הנאשם אינו מודה או כופר באשמה, אולם נמנע מלהשיב לה.
בניגוד למשפט הישראלי, תוצאת קבלת הטענה היא הרשעה, ועל כן היא שקולה לוויתור על קיום פרשת ההגנה מצד הנאשם.
טענה דומה לטענת "איני מעוניין להשיב" היא "טענת אלפורד", אשר הוכרה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין צפון קרוליינה נ' אלפורד.
גם טענת אלפורד היא תשובה לאשמה, שבמסגרתה הנאשם אינו מודה באשמה או כופר בה, אך הוא מודה בכך שקיימות ראיות משמעותיות שעלולות להביא להרשעתו.
גם תוצאתה של קבלת טענה זו היא הרשעה.
אין מולטיפליקיבוס קוריס (לטינית In Multiplicibus Curis) היא האנציקליקה החמש-עשרה שפרסם האפיפיור פיוס השנים עשר, והיא ניתנה באחוזתו בקסטל גנדולפו ליד רומא, ביום 24 באוקטובר 1948. האנציקליקה מתמקדת במלחמה בארץ ישראל.
האפיפיור הביע בה את תקוותו לסיומה ולשלומם של המקומות הקדושים.
שמה של האנציקליקה, המונה עשרה סעיפים, נגזר משלוש מילותיה הראשונות שמשמעותן "בין העניינים הרבים הטורדים (את הכס הקדוש)".
בראשית דבריו עמד האפיפיור על מקומה הייחודי של ארץ ישראל בראש דאגותיו, בשל המלחמה הנמשכת בה והגורמת לסבל אנושי כבד (סעיף 1).
הוא הביע את דאגתו מהרס מבנים קדושים ואת חששו מפגיעה במקומות הקדושים המרכזיים (סעיף 2).
האפיפיור עמד על מאמצי הוותיקן למנוע את הקרבות עוד בטרם פרצו, וקבע כי שלום יושג רק אם יתבסס על עקרונות האמת והצדק (סעיפים 3 ו-4).
האפיפיור התייחס לסיוע שמגיש הכס הקדוש לנפגעי פעולות האיבה ולפעולותיו למענם במדינות הקתוליות (סעיף 5), וכן עמד על חשיבות התפילה למען שלומם ולמען שלומם של המקומות הקדושים (סעיפים 6 ו-7).
הוא הפציר במקבלי ההחלטות לשים את לבם לירושלים ולהעניק ערובות מתאימות לביטחונם ולשלומם של המקומות הקדושים בה, וציין את הצורך בהבטחת גישה חופשית לכל המקומות הקדושים בארץ ישראל ובמתן ערובות שיבטיחו את חופש הפולחן בה (סעיף 8).
האפיפיור סיים את האנציקליקה במשאלה כי העלייה לרגל של הנוצרים למקומות הקדושים תתחדש בקרוב (סעיף 9).
אין כמו אלבמה (בארצות הברית: Sweet Home Alabama) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2002, מסוגת הקומדיה.
הסרט בבימויו של אנדי טאנט.
הסרט יצא לאקרנים ב-27 בספטמבר 2002.
מלאני, מעצבת אופנה מצליחה, מתארסת לאנדרו, בנה של ראש עיריית ניו-יורק ופוליטיקאי.
מלאני רוצה לחזור לעיר מולדתה באלבמה כדי לספר להוריה אישית על החתונה, אך הסיבה האמיתית לנסיעה היא על מנת להתגרש מג'ייק, אותו עזבה לפני שבע שנים.
ג'ייק מסרב להתגרש עד שיום אחד הם הולכים לבר ושם מלאני חושפת סודות אפלים של חבריה ושלה.
ג'ייק גורר אותה הביתה, ולמחרת הוא חותם לה על מסמך הגירושים.
מאוחר יותר, מלאני מגלה שג'ייק בא לניו יורק כדי לחפש אותה.
אחר כך הם מיישבים את ענייניהם ומתפייסים.
למחרת, אנדרו הארוס מגיע בהפתעה לאלבמה והוא פוגש את ג'ייק שמגלה לו את האמת על מלאני.
אנדרו כועס עליה, אך הוא מסכים להתחתן איתה.
ביום החתונה מתברר שמלאני לא חתמה על צו הגירושין והיא עדיין נשואה לג'ייק.
לבסוף, היא נשארת עם ג'ייק ועוזבת את אנדרו.
ריס וית'רספון - מלאני "קארמייקל" סמוטר-פרי
ג'וש לוקאס - ג'ייק פרי
פטריק דמפסי - אנדרו הנינגס
קנדיס ברגן - קייט הנינגס (אמו של אנדרו)
מרי קיי פלייס - פארל סמוטר
פרד וורד - ארל סמוטר
איתן אמברי - בילי ריי
ג'ין סמארט - סטלה קי פרי
קורטני גיינס - שריף וויד
מרי לין רייסקוב - דורותיה
דקוטה פנינג - מלאני הצעירה
קולין פורד - קלינטון הצעיר
אין כניסה לפילים הוא אלבומה השלישי של הלהקה הישראלית "ג'ירפות", שיצא בשנת 2010. האלבום יצא עם הסרט הדוקומנטרי, "ראיתי ג'ירפות בהודו" ונכתב בעקבות סיבוב הופעות שערכה הלהקה ברחבי הודו בשנת 2008, סמוך למתקפת הטרור במומבאי.
הספר מותח ביקורת קשה על מה שמהווה לטענת גולד את הנושא המרכזי של הדטרמיניזם הביולוגי, הניסיון "לאמוד את ערכם של פרטים וקבוצות על ידי מדידת אינטליגנציה בכמות אחת ויחידה".
גולד דן בשתי טכניקות חשובות בניסיון לאמוד כמות כזו, קרניומטריה, היא מדידת עצמות הגולגולת, ובמיוחד קיבולת הגולגולת, הנתפסת כמדד לאינטליגנציה, ומבחני אינטליגנציה.
גולד תיאר שיטות אלו כסובלות משני כשלים חמורים.
הראשון - "המחשה, או נטייתנו להפוך מושגים מופשטים לישויות".
ישויות אלו כוללות את הגורם היסודי של מנת המשכל המכונה "גורם g", שעמד בבסיס מחקרים פסיכולוגיים רבים.
הכשל השני, על פי גולד, הוא "דירוג - או נטייתנו לסדר וריאציה מורכבת על פני סולם עולה בהדרגה".
בשנת 1994 הוציאו ריצ'רד הרנסטיין וצ'ארלס מורי את ספרם "עקומת הפעמון", בו הם יצאו להגנת מבחני האינטליגנציה מפני התקפותיו של גולד בספר "אין מידה לאדם".
גולד הגיב בשנת 1996 במהדורה שנייה ומעודכנת של הספר שכללה התייחסות נרחבת לטענות בספר "עקומת הפעמון".
מהדורה עברית של הספר, בתרגום ד"ר עמוס כרמל, יצאה לאור בשנת 1992 בהוצאת דביר.
החלקים הראשונים של הספר מוקדשים לניתוח ביקורתי של המחקרים המוקדמים שניסו למצוא את הבסיס התורשתי לאינטליגנציה, כמו מחקרי הקרניומטריה, המדידה של קיבולת הגולגולת והיחס של תוצאתה לתכונות שכליות.
גולד טען שהבסיס למחקרים אלו היה ביסוסה של דעה קדומה יותר ממה שהיה רצון לידע מדעי, וכי במספר מקרים חוקרים כסמואל ג'ורג' מורטון, לואי אגסי ופול ברוקה כשלו בכך שהשתמשו בתוצאות אותן קיוו לקבל כחלק מהליך ההסקה המדעי.
כן מתייחס חלק זה של הספר לכמה תאוריות מודרניות העוסקות בדטרמיניזם מדעי, בדומה או במקביל לאותם מחקרים מוקדמים, ומנסה להפריכן.
הפרק הראשון של הספר מתייחס לגזענות באצטלה מדעית בתקופה שקדמה לביסוס תורת האבולוציה.
בתקופה זו נחלקו החוקרים בין התומכים ב"מונוגניזם" , היא התאוריה שהאדם נברא כגזע אחד, וההבדלים בין הגזעים נובעים מניוון, ובין חסידי ה"פוליגניזם" , התאוריה לפיה גזעי האדם הם מינים ביולוגיים שונים.
בין היתר סקר את עבודת המדען האמריקאי לואי אגסי ובן זמנו סמואל ג'ורג' מורטון שתמכו בתאוריה הפוליגנית, וניסו למצוא לה ביסוס מדעי, תוך ניסיון לדירוג הגזעים השונים מבחינת איכותם ותכונותיהם השכליות.
הפרק כלל עיבוד מחודש לתוצאות מחקרו של מורטון על נפח הגולגולת, והראה כי התוצאות המקוריות היו מבוססות על נטאי ומניפולציה, הן בבחירת המידע והן בהטייה של התוצאות עצמן.
גולד טען כי משנלקחות בחשבון הטיות אלו, אין כל בסיס לדירוג שערך מורטון לנפח הגולגולת של הגזעים השונים, כאשר הנפח הגדול ביותר נמצא אצל בני הגזע הלבן, לאחריו בני הגזע המונגולי, ובתחתית הדירוג השחורים.
בשנת 1988 התפרסם מאמר של החוקר ג'ון ס.
מייקל, שבחן מחדש את עבודתו של מורטון לאור טענותיו של גולד בספר.
המחקר מצא כי נתוניו של מורטון היו מדויקים יותר ממה שטען גולד, וכי על אף שעבודתו כוללת שגיאות והשמטות, היא מדויקת במידה סבירה ואין כל ראיה לכך ששיבש את הנתונים במכוון.
עם זאת, על פי המאמר, בהיעדר הגדרה מדויקת ל"גזע", עבודתו של מורטון היא חסרת משמעות מבחינה סטטיסטית.
על פי מייקל, עבודתו של מורטון היא פגומה, והסביבה התרבותית בה עבד הייתה גזענית, אך לא ניתן להראות קשר ברור בין שתי העובדות, כפי שניסה גולד להוכיח.
הפרק כולל אף דיון בניסיונות "מדעיים" אחרים למצוא הבדלים בין הגזעים, שיוכיחו כי המדובר בבריאה נפרדת, ובין היתר נסיונותיו של רופא דרומי בשם קרטרייט, לאבחן מחלות הנפוצות רק בין העבדים השחורים.
קרטרייט איבחן שתי מחלות כאלו "דיסאתזיה אתיופיקה" המובילה לעצלות ולטמטום בשל חוסר אספקת דם למוח, ו"דראפטומניה" שהיא מחלת נפש המביאה לרצון בלתי נשלט של העבד להימלט מבעליו.
עבודתו של קרטרייט נראית כיום נלעגת, אך המדובר בניסיון חלוצי לרתום את המדע לטובת מציאת הבדלים בין הגזעים שיצדיקו טיפול שונה.
הפרק מתייחס באופן ביקורתי לעבודתו של המדען ארתור ג'נסן שטען, בשנת 1979 כי יש מתאם בין ממדי המוח ובין מנת המשכל, ומסיים במחקרו של המדען הדרום אפריקאי פיליפ ולנטיין טוביאס שהראה כי אין כל בסיס מדעי אפשרי לבחינת הבדלים קבוצתיים בממדי המוח.
הפרק השלישי של הספר עוסק בביקורת הניסיונות לבסס את עליונות הגזע הלבן על תאוריית הרקפיטולציה ולפיה כל פרט עובר בשלב העוברי של התפתחותו צורות שונות המשקפות צורות בוגרות של אבותיו הקדמונים.
מכך הסיקו כי הגזע הלבן הוא צורה מתקדמת ובוגרת יותר של הגזע השחור.
כן סקר גולד באופן ביקורתי את עבודתם של אישים כצ'זארה לומברוזו שטען כי הנטייה לפשע היא מורשת וכי מי ש"נולד פושע" ניתן לזיהוי על ידי מאפיינים חיצוניים, שבבסיסם ההנחה כי הנטייה לפשע היא אטוויסטית, וכי בקרב הפושעים ישנה חזרה לתכונות של אבותיהם הקדמונים הניכרת הן בהתנהגותם והן במראם החיצוני.
כן כולל הפרק התייחסות ביקורתית לתאוריה המודרנית ולפיה טריזומיה של כרומוזום Y אצל זכרים מביאה לנטייה להתנהגות אלימה ופלילית.
הפרק מסיים באמירה שלפיה אין לחפש ספקולציות המבוססות על פילוסופיה דטרמיניסטית, אלא להעביר מן העולם את הגורמים לדיכוי ולפשע.
חציו השני של הספר עוסק בנושא מדידת מנת משכל.
הוא פותח בפרק המראה את ההיסטוריה הבעייתית של מדידת מנת המשכל בארצות הברית.
הספר מתאר את מחקריו של אלפרד בינה, וכיצד סקאלת מנת המשכל שפיתח בצרפת, הגיעה לארצות הברית והפכה שם לכלי בידי חסידי הדטרמיניזם התורשתי.
הפרק מתאר את עבודתם של פסיכולוגים ומדענים אמריקאים כהנרי ה.
ירקס שפיתחו את הכלי המדעי שיצר בינה, וניסו לאבחן "רפי שכל", ולהוכיח כי תכונות הקשורות במשכל עוברות בתורשה, מה שהביא לנקיטת אמצעים אאוגניים כהגבלת ההגירה לקבוצות שנראו כנחותות.
גולד מראה את הפגמים והכשלים הטבועים במבחנים שפיתחו המדענים האמריקאים, ואת הנטאי העמוק שהיה טבוע בהם.
גולד הסביר כי פעולות אלו של המדענים האמריקאים לוקות במספר כשלים.
גם אם מנת המשכל היא תכונה בודדת ומדידה (ובהמשך הספר טוען גולד כי אין הדבר כך) הרי ש"בר הורשה" אינו "בלתי נמנע", וגם אם ניתן להוריש תכונה הקשורה למנת המשכל, הרי חינוך ותנאים ראויים עשויים לשפר את מנת המשכל.
כן מראה גולד את הבלבול בין תורשה תוך קבוצתית ותורשה בין קבוצתית: לצד ההבדלים בין ערכים ממוצעים של משתנה מדיד בין קבוצות, יש הבדלים, משמעותיים אף יותר, בערכים בתוך כל קבוצה.
גולד מתייחס אל הגובה כדוגמה, ומראה כי הבדלים בגובה הממוצע בין קבוצות יכולים להיגרם מתזונה באותה מידה שהם יכולים להגרם מתורשה.
עמיתו של גולד, המדען האמריקאי ריצ'רד לוונטין, ידוע בשימוש בדוגמה זו בהקשר למבחני מנת משכל.
גולד מקדיש את החלק האחרון של ספרו לניתוח המתאם הסטטיסטי ושיטת ניתוח הגורמים, שהן מהשיטות העיקריות בהן השתמשו הפסיכולוגים לביסוס התקפות של מבחני מנת משכל והורשת האינטליגנציה.
למשל, על מנת לטעון כי מבחן מנת משכל מודד מדד אחד ויחיד לאינטליגנציה יש צורך במתאם גבוה בין תשובות לשאלות שונות.
הורשתו של "g" דורשת שמשיבים למבחן, שיש ביניהם קשרי משפחה, יציגו מתאם גבוה יותר מאשר מבחנים של אלו שאין ביניהם קרבת משפחה ברמה זו.
גולד מפנה אל הכלל לפיו מתאם אינו מצביע על סיבתיות.
שנית, באופן יותר ספציפי, מתאם חיובי בין מנת המשכל של ילד ומנת המשכל של ההורה יכולה להיות עדות לכך שמנת המשכל עוברת בתורשה, או שהיא מושפעת מתנאים חברתיים וסביבתיים, מכיוון שאותו המידע יכול לשמש לתמיכה בשני הטיעונים, המידע כשלעצמו הוא חסר משמעות.
הוא סוקר את עבודתם של צ'ארלס ספירמן וסיריל ברט שבאמצעות ניתוח גורמים ראשיים התיימרו למצוא את מנת המשכל המדידה בגורם יחיד g, שהוא תורשתי, מולד ומדיד.
הוא מציג את הכשלים התאורטיים בעבודתם, וכן את פרשת המרמה בה היה מעורב ברט, שיש הטוענים כי זייף ביודעין נתונים מחקריים שנאספו, כביכול, על ידי נשים בשם הוארד וקונווי שלא היו ולא נבראו.
כן הוא מתייחס לעבודתו של החוקר בן זמנו ארתור ג'נסן, תומך מודרני בתאוריית ה-g, ומבקר אותה.
הספר זכה בפרס "חוג מבקרי הספרים הלאומי" ליצירה לא-בדיונית בשנת 1981, ול"פרס הספר המצטיין" מ"האגודה האמריקאית למחקר לימודי" בשנת 1983. תרגומו של הספר לאיטלקית זכה ב"פרס איגלסיאס" ב-1991. בדצמבר 2006 בחר המגזין המדעי האמריקאי דיסקבר כמספר 17 ברשימת ספרי המדע הגדולים ביותר בכל הזמנים.
ב-1998 בחרה הוצאת הספרים הידועה "מודרן לייבררי" בספר כמספר 24 ברשימת הספרים הלא בדיוניים הטובים בכל הזמנים
אין מיסוי ללא ייצוג הוא סלוגן שנוצר באמצע המאה ה-18 במושבות האמריקניות וביטא את אחת התלונות המרכזיות של שלוש עשרה המושבות כנגד הכתר הבריטי.
טענה זו הייתה אחד הצידוקים האידאולוגיים המרכזיים למלחמת העצמאות האמריקנית.
רבים ממתיישבי הקולוניות האמריקניות סברו כי היעדר ייצוג ישיר של המושבות בפרלמנט הבריטי מהווה הפרה של זכויותיהם כנתינים בריטים.
הפרה זו הייתה הטעם לכך שבעיני המתיישבים האמריקאים חוקי המיסוי הבריטיים לא היו חוקתיים.
מנגד, טענו הבריטים כי גם באנגליה עצמה, חלק גדול מאוד מהאוכלוסייה אינו מיוצג באופן ישיר בפרלמנט והפרלמנט מייצג באופן סמלי (Virtual representation) את כלל הנתינים הבריטים ועל כן אין צורך בייצוג ישיר של כל חלק באוכלוסייה.
עד 1765, המונח היה בשימוש בבוסטון, והפוליטיקאי המקומי ג'יימס אוטיס היה למזוהה ביותר עם המשפט מיסוי ללא ייצוג הוא טיראניה (Taxation without representation is tyranny).
כיום משמש הביטוי במחוז קולומביה, המחוז האמריקאי הפדרלי המשמש כבירת ארצות הברית ואשר תושביו אינם מיוצגים בקונגרס האמריקאי וחרף כך מחויבים בתשלום המיסים הפדרליים, כדי למחות נגד מצב זה, החל משנת 2000, מנפיקה מחלקת התחבורה של העיר לוחיות רישוי הנושאות את הסלוגן, בנוסח "מיסוי ללא ייצוג".
הנשיאים ביל קלינטון וברק אובמה הורו להתקין לוחיות רישוי כאלה בלימוזינות הנשיאותיות שלהם.
"אין לך מה לדאוג", המוכר גם בשם "שִלחי לי תחתונים וגופיות" (מילותיו הראשונות של הפזמון), הוא שיר ישראלי המתאר את חיי חיילי צה"ל בחזית במלחמת יום הכיפורים וקרבות ההתשה שהתנהלו לאחריה.
השיר נכתב על ידי תלמה אליגון-רוז והולחן על ידי קובי אושרת.
הוא בוצע על ידי הזמר עוזי פוקס בעיבוד קופצני בסגנון "כוורת" ונכלל בתקליטו הראשון משנת 1974.
מילות השיר מנוסחות כמכתב של חייל בחזית אל חברתו שבעורף.
בסגנון אירוני הוא מבטיח לה שאין סיבה לדאוג לשלומו כי הוא נמצא בקייטנה ובין הלחימה וההפגזות יש לחיילים פנאי לנוח ולהתרחץ.
הוא מבטיח שכשיחזור הם יינשאו, ומבקש ממנה לשלוח לו תחתונים וגופיות - ביטוי למחסור בחפצי יומיום שסבלו החיילים בחזית - אך לא עוגות (שכן אל החיילים נשלחו מן העורף כמויות גדולות של ממתקים).
ההשראה של תלמה אליגון לכתיבת השיר הייתה גלויה שקיבלה בימי המלחמה מאחיה גיורא, חייל במילואים בהנדסה ימית שנקרא להתייצב בתעלת סואץ.
אליגון, שנותרה בעורף, הייתה מודאגת מהדיווחים מהחזית ומהגלויות ששלח אחיה.
באחד מימי המלחמה הגיע לביתה המלחין קובי אשרת, הגיש לה קלטת עם מנגינה וביקש שתחבר מילים שיעזרו להעלות את מורל החיילים.
השיר נועד עבור תקליטו הראשון של עוזי פוקס, שהופק באותה עת (האלבום, "כן כן", הופיע במאי 1974).
אליגון סיפרה לימים: "אמרתי לו, תשמע, גם לי אין מצב רוח.
אני לא יכולה לכתוב שום דבר.
אבל אז שאלתי באיזה שעה הוא צריך את השיר.
כשהוא שמע ששאלתי באיזה שעה, הוא אמר 'בשש וחצי אני בא לאסוף את זה, תשימי בארון חשמל' וברח".
הגלויה מאחיה, שהייתה מונחת ליד מיטתה, ובה ביקש ממנה לשלוח לו נייר טואלט, תחתונים וגופיות, הולידה את מילות השיר.
בנוסח המקורי של השיר נכללה הבקשה לנייר טואלט, אך קמה על כך צעקה ציבורית ויוצרי השיר נאלצו לשנותו.
עם צאתו זכה השיר להצלחה גדולה, והוא דורג במקום החמישי במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ד.
עוזי פוקס הרבה לשיר אותו בהופעות שערך עם אמנים אחרים בפני חיילים בחזיתות המלחמה.
השיר הפך למזוהה עם זיכרון המלחמה, ועשרות שנים לאחריה הוא מושמע עדיין מעת לעת בתחנות הרדיו.
באלבום "זה הכל בינתיים" של יהונתן גפן ודני ליטני (1974) מופיעה השורה "שילחו לי מכתבים, שילחו לי עוגיות, רק אל תשלחו לי תחתונים וגופיות".
מספר גרסאות כיסוי בוצעו לשיר.
ב-1974 נכתב על בסיס השיר ג'ינגל פרסומת לחברת הטקסטיל "רוטקס", בביצוע גבי שושן, שעשה שימוש בפלייבק המקורי.
ב-2018, לציון 70 שנה להקמתו של צה"ל ולרגל גיוס מחזור מרץ, הוקלטה גרסת כיסוי לשיר על ידי חברי הלהקות הצבאיות (בהם נדב גדג' ונופר סלמאן) ודי-ג'יי גל מלכה; בקליפ משתתפים גם לוחמי חטיבת הנח"ל.
השיר אף תורגם בחלקו ליידיש ובוצע ע"י ספיידערמענטש, דמות גיבור-על חרדית שגולמה ע"י קובי אריאלי במסגרת תוכנית ההומור הסאטירית הרצועה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, הקליטה אסתר רדא גרסת כיסוי חדשה לשיר (אותו כתבה מחדש אליגון-רוז בלשון נקבה, לדוגמה: "נלחמות כמו לביאות", במקום "נלחמים כמו אריות") במסגרת קמפיין של קהילת "המילואימיות" (נשים המשרתות במילואים) המציג את התושיה של החיילות, השוטרות והלוחמות בלחימה בחזית.
"אין לי מה להסתיר" הוא טיעון נפוץ הנאמר בקשר לקונפליקט שבין הזכות לפרטיות לבין תוכניות מעקב ממשלתיות.
הטיעון קובע כי תוכניות מעקב ממשלתיות אינן מהוות איום לפרטיות עד שהן חושפות פעילויות בלתי-חוקיות, וכאשר הן חושפות פעילויות שכאלו, לאדם העושה אותן לא קיימת הזכות לשמור עליהן פרטיות.
אדם המשתמש בטיעון זה עשוי לומר: "לא אכפת לי מהזכות לפרטיות, כי אין לי מה להסתיר", ולפיכך לא להביע התנגדות למעקב ממשלתי.
אמרה מפורסמת נגד הטיעון נשמעה על ידי המדליף האמריקאי אדוארד סנודן באומרו: "הטענה כי לא אכפת לך מהזכות לפרטיות, כי אין לך מה להסתיר, איננה שונה מאשר לומר כי לא אכפת לך מחופש הביטוי כי אין לך מה להגיד."
הביטוי: "אם אין לך מה להסתיר, אין לך ממה לפחד" היה חלק מקמפיין הצבת מצלמות המעקב בבריטניה.
הטיעון נשמע בעיקר בדיונים העוסקים בחשיבותה של הזכות לפרטיות ובפרט התנגשותה של הפרטיות עם הזכות לביטחון.
ברוס שנייר , העוסק בתחום הקריפטוגרפיה ומומחה אבטחת מידע אמר כי זו: "הטענה הנפוצה ביותר נגד פעילי פרטיות".
השפעת הטיעון על הגנת הפרטיות
ויסאו אומר שהטיעון: "תועד היטב כאבן חוסמת לפיתוח אסטרטגיות להגנה על פרטיות, וכי הוא מתקשר לאופיו המעורפל והסמלי של המונח 'פרטיות' עצמו." הוא מסביר כי הפרטיות היא מושג מופשט שאנשים דואגים לגביו רק ברגע שהפרטיות שלהם נפגעת.
הוא משווה את אובדן הפרטיות לאנשים המודעים כי החור באוזון או ההתחממות הגלובלית הן התפתחויות שליליות אך: "התועלת המיידית של נהיגה לעבודה באמצעות מכונית, או ריסוס ספריי לשיער מכריעה לעיתים את ההפסד הבלתי נראה של זיהום הסביבה."
מארק צוקרברג, מייסד פייסבוק, טען כי: "פרטיות כבר איננה נורמה חברתית".
בשנת 1999 אמר סקוט מקנילי , מנכ"ל חברת "סאן מיקרוסיסטמס": "אין לך פרטיות בכל מקרה, פשוט תשלים עם זה".
ייתכן כי מידע זה יכול להיות זמין לשלטונות".
למרות הצהרה זו, בשנת 2005 כל כתבי אתר CNET נחסמו מיצירת קשר עם עובדי חברת גוגל לאחר ש-CNET פרסם מאמר שחשף פרטים אישיים אודות אריק שמידט.
יוהאן הארי, כתב בריטי, אמר שהטענה: "אין לי מה להסתיר" איננה רלוונטית לפרויקט הצבת מצלמות המעקב ברחבי בריטניה משום שהמצלמות מותקנות באזורים ציבוריים וכי הם: "מקומות שבהם אין לך מה להסתיר".
במהלך הדיונים על תוכנית MAINWAY , מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית טרנט לוט אמר: "ממה אנשים דואגים?