tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב החיילים של הנציונאלה פולקסארמה שוחררו ואלה שנשארו ושירתו בבונדסוור הורדו בדרך כלל בדרגה; כל הנכסים והציוד בבעלות של הנציונאלה פולקסארמה הפכו לרכוש הבונדסוור, שבחר למכור את רוב הציוד המזרח גרמני.
משרתי צבא העם הלאומי היו בסיס להקמת דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-14 של הבונדסוור.
הנציונאלה פולקסארמה היה מורכב משלוש זרועות:
לָנְדְשְטְרַייטקְרֶפְטֶה (זרוע היבשה) - כלל בערך 120,000 חיילים, עמדו לרשותו יחידות חי"ר, תותחנים ושריון.
פולקסמרינה (צי) - כלל 16,300 מלחים, עמדו לרשותו 131 כלי שיט לתקיפה ו-48 כלי עזר, כמו כן היה קיים ענף אווירי שהורכב ממסוקים לצורכי לוחמה נגד צוללות וסיור ועשרה מפציצים.
לוּפְטשְטְרַייטְקְרֶפְטֶה (חיל האוויר) - כלל 39,000 חיילים, עמדו לרשותו 380 מטוסים ו-70 מסוקים, היו קיימים שני גדודים שכל אחד מהם היה מורכב משישה להקים של מיגים.
זרוע היבשה חולקה לשני מחוזות צבאים - המחוז הצפוני (מטה המחוז בעיר נויברנדנבורג) והמחוז הדרומי (מטה המחוז בעיר לייפציג).
בכל מחוז היו 3 דיוויזיות סדירות - 1 משוריינת ו- 2 ממוכנות.
כמו כן בכל אחד מהמחוזות הייתה תשתית לגיוס שלוש דיוויזיות מילואים בנוסף לדיוויזיות הסדירות.
צבא יבשה דיגיטלי (בראשי תיבות: צי"ד) היא מערכת שליטה ובקרה ו-C4ISTAR של זרוע היבשה בצה"ל.
במסגרת תוכנית צי"ד מסופקות לצה"ל מערכות תקשוב לדרג הלוחם על ידי חברת אלביט מערכות וחברות אחרות.
מערכות אלו מאפשרות העברת תמונת מצב אינטגרטיבית ועדכנית המשלבת בין כלל הגורמים המשתתפים בלחימה והמנהלים אותה (מודיעין טכנולוגי מבצעי ללחימה ברגע אמת) עלות הפרויקט מוערכת בכעשרים מיליארד שקל.
ממשק המשתמש של מערכת צי"ד כולל עמדות שליטה ובקרה (שו"ב) ותקשורת, ומערכות לעיבוד והפצת מידע.
כמו כן, כוללת המערכת מחשבי כף יד שחולקו למפקדי הכוחות הרגליים ומאפשרת להם קשר עם כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים), צפייה במפת מטרות ואיומים שיספקו להם כוחות המודיעין ותקשוב, ותצפית ומעקב אחר מיקומו של כל לוחם בכוח.
מערכת צי"ד מאפשרת תיאום בין הכוחות בדרגים השונים, מתן תמונת מצב (תמ"צ) עדכנית, יכולת מבצעית מערכתית כוללת, הגדלת שרידות הכוחות ושיפור הדיוק בעת הפעלת אש, תוך שימוש יעיל וחיסכון בכוח אדם ואמצעים.
כלי רכב ללחימה ובהם טנק מרכבה סימן 4, נגמ"ש מרכבה ונמ"ר הנדסי, ומסוק הקרב "שרף" AH-64D (אפאצ'י לונגבו) מצוידים במערכות שליטה ובקרה דיגיטליות מתקדמות המשתלבות במערכת צי"ד.
במסגרת פרויקט צי"ד ניתן למנות את המערכות הבאות:
"משואה" – שליטה ובקרה מבצעית לדרג האופרטיבי הטקטי.
דוא"ל – קישור רשת הנתונים הנייחת למערך הנפרס.
"רואים רחוק" – חוזי זמן אמת לכוחות נייחים ואף לכוחות ניידים.
"הרקיע השביעי" – תחנות נייחות ואמצעים ניידים לקליטת תקשורת לוויינית.
"תמנון" - מחשב נייד מוצפן ועמיד הנישא באפוד הקרבי, פותח ביחד עם חברות RTM ו-CTI.
המערכת מקושרת (או מתוכננת להיות מקושרת) גם למערכות הנמצאות בשימוש בדרגים הגבוהים יותר וכן למערכות המקבילות בזרועות האחרות (אוויר, ים ומודיעין)
המערכת כיום מוגדרת ככלל צהלית ונותן תמיכה בכל הזרועות והכוחות של צה"ל .
הפרויקט החל בשנת 2001, לאחר שסגן הרמטכ"ל דאז, משה יעלון, אישר את פיתוח המערכת.
בשנת 2004 הפרויקט הגיע לשלב הטמעתה בזרוע היבשה והרמטכ"ל יעלון אישר הצטיידות והטמעה ביחידות השונות.
בחודש יוני 2005 נכנסה לשימוש מבצעי ראשון מערכת "שדר חם" במסגרת תרגיל מבצעי של גדוד קרן בחיל התותחנים.
מערכת "שדר חם" היא מערכת שליטה, בקרה וניהול אש למערך הקני, למערך הרקטי ולמערך הקישור הארטילרי בחיל התותחנים, ומהווה צעד ראשון בהטמעת מערכת צי"ד.
באוגוסט 2005, במהלך תוכנית ההתנתקות, נכנסה המערכת לשימוש הכוחות ברצועת עזה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה חולקו למג"דים ולמספר מפקדי פלוגות מחשבי כף יד.
המערכת העבירה למפקדים בשטח מידע על כוחות ידידותיים שכנים ועל כוחות עוינים בתוספת פרטי מידע נוספים כגון כיוון ההתקדמות.
לאחר מלחמת לבנון השנייה החלה עוצבת געש סדרת אימונים להטמעת מערכת צבא יבשה דיגיטלי ובספטמבר 2009 היא הייתה העוצבה הראשונה בצה"ל שקיימה תרגיל אוגדתי מלא במסגרת צבא יבשה דיגיטלי.
בשנת 2010 החלו אימונים רב-חיליים גדולים בהם תורגלה מערכת צי"ד לראשונה במסגרת רב-חילית.
המערכת רשמה טבילת אש מבצעית במבצע צוק איתן וזכתה להצלחה רבה.
המערכת, שהותקנה על כל טנקי המרכבה סימן 4מ של חטיבה 401, אפשרה קשר, שו"ב, סנכרון ותיאום ברמות חסרות תקדים בין החמ"ל (מפקדת החטיבה) לכל הטנקים, בין כל הטנקים, וכן בין הטנקים לגורמי סיוע כגון חיל האוויר, חיל התותחנים וחיל החימוש.
מערכת צי"ד אפשרה העברת מידע מודיעיני בזמן אמת שסיפקו אגף המודיעין וחיל האיסוף הקרבי למחשבי הטנקים, והצגתם באופן דיגיטלי על מסכי המפקדים.
בכך אפשרה המערכת חלוקה של מטרות בין הכוחות, שיתוף מידע ותצפיות ולחימה יעילה יותר.
בזכות "מעיל רוח" שסיפקה הגנה לטנקים ומערכת צי"ד הטנקים השמידו מאות מטרות (בין השאר ירו הטנקים פגזים על בתים ממולכדים שהמודיעין סימן, דבר שהביא להפעלה יזומה של המטענים וחומרי הנפץ שהוסתרו בבתים ולפיצוצם), פגעו במאות מחבלים (חטיבה 401 לבדה הרגה 120–130 מחבלים) וחיפו על כוחות חיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית.
ב-2015 זכו צוותים מאלביט מערכות, מזרוע היבשה וממפא"ת בפרס ביטחון ישראל על הפרויקט.
ב-2017 נכנסה לשירות גרסה חדשה של המערכת, צי"ד 750.
בפברואר 2018 נכנסה לראשונה מערכת צי"ד לחטיבת מנשה ביהודה ושומרון, אשר אמורה לסכל פיגועי טרור.
מערכת הצי"ד/משואה 750 רשמה טבילת אש מבצעית במהלך מבצע שומר החומות ברצועת עזה ב-2021. המערכת מותקנת על טנקי הטנק מרכבה סימן 4 400 של חטיבה 188
כיום תוכנית צי"ד משרתת את כלל צהל מהדרג הלוחם עד המטכ"ל כדי לעשות בה שימוש נרחב צריך לבצע סיווג ביטחוני (מערכת מסווגת) .
: בשירות זרוע היבשה של צה"ל.
: המערכת נמכרה לצבא אוסטרליה, בעסקה בהיקף של חצי מיליארד דולר.
: צבא הולנד קנה את המערכת, בעסקה בהיקף של כמה מאות מיליוני דולרים.
צבא סין או הצבא העממי של סין (בסינית: 中国人民解放军) הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של סין.
הצבא מחולק לחמישה חילות: כוח קרקעי (הכולל בתוכו גם חיל שריון), ארטילריה, חיל ים, חיל אוויר ומשטרה צבאית.
זהו הצבא הגדול ביותר בעולם במספר חייליו.
למשרד ההגנה אין אחריות פיקודית על הצבא ואחריות זו נמצאת בידי המפלגה.
צבא השחרור העממי הסיני מציין את מועד הקמתו ב-1 באוגוסט 1927, המועד של התקוממות נאנצ'אנג.
בשנים 1934–1935 צעד צבא השחרור במצעד הארוך ושרד מספר התקפות שהתבצעו נגדו על ידי הכוחות הלאומנים בהנהגתו של צ'יאנג קאי שק.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שהתרחשה בין השנים 1937–1945 שיתפו הקומוניסטים פעולה עם הלאומנים כנגד היפנים וצבא השחרור העממי העמיד את הארמיות השמינית והרביעית החדשה של צבא ההתמרדות הלאומי של סין.
עיקר הלחימה של הצבא הסיני כנגד היפנים היה בפעולות גרילה, אולם התקיימו גם מספר קרבות קונבנציונליים.
לאחר סיום המלחמה הסינית-יפנית השנייה, מוזגו הארמייה הרביעית והשמינית לצבא אחד גדול שמנה מיליוני חיילים וכונה הצבא העממי של סין.
צבא זה ניצח במלחמת האזרחים הסינית.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-20, הצבא עבר מודרניזציה בעזרת ברית המועצות.
בנובמבר 1950 התערב הצבא הסיני במלחמת קוריאה כאשר כוחות האו"ם תחת פיקודו של דאגלס מקארתור התקרבו לנהר יאלו.
במתקפה זו הצליחו הכוחות הסיניים לגרום לנסיגת כוחות האו"ם מצפון קוריאה.
בשנת 1962 זכה הצבא העממי של סין בניצחון מהיר על הודו במלחמת הודו–סין.
ייסוד צבא מודרני ומקצועי בסין שמצויד בכלי נשק מודרניים היה הרפורמה האחרונה מבין ארבע הרפורמות שהונהגו בסין בשנת 1975. הצבא הסיני גם החל במגמת גיוס קבע וסדיר וכן בחידוש אסטרטגיה, כוח אדם, חינוך ואימונים.
בשנת 1979, לחם הצבא הסיני בווייטנאם במלחמת סין–וייטנאם שבה ספג הצבא הסיני אבדות של כ-20,000 חיילים.
שני הצדדים טענו לניצחון במלחמה.
בשנים האחרונות הכניס הצבא העממי של סין לשורותיו כלי נשק טכנולוגיים רבים מתוצרת רוסית, הכוללים צוללות ומטוסים.
הצבא גם השלים את בנייתן של כמה משחתות חדשות.
בנוסף לכך, הצבא מתכוון להתחיל את בנייתה של תעשיית האוויר והחלל הסינית, אשר התחילה בפיתוחו של מטוס ה-J-10. הצבא הסיני גם השיק צוללות גרעיניות חדשות ב-3 בדצמבר 2004 אשר מסוגלות לשלוח טילים עם ראש נפץ גרעיני עד לאוקיינוס השקט.
אירועים מרכזיים בתולדות הצבא הסיני
1927–1949: מלחמת האזרחים הסינית נגד הקוומינטנג
1937–1945: מלחמת סין–יפן השנייה – הצבא נלחם כחלק מהצבא המהפכני הלאומי נגד האימפריה היפנית
1954–1955: משבר מצרי טאיוואן הראשון
1958: משבר מצרי טאיוואן השני
1986–1988: מלחמת גבולות וקרבות ימיים בין סין לווייטנאם
1995–1996: משבר מצרי טאיוואן השלישי
הנהגת המפלגה הקומוניסטית היא חלק ועקרון ניכר בהנהגת הצבא העממי של סין.
הצבא הסיני לא כפוף לממשלת סין אלא לוועדות הפיקוד העליון של הצבא – ועדה אחת שייכת לממשלה והשנייה למפלגה הקומוניסטית.
מפקדה לענייני פוליטיקה (בענייני הצבא)
לפי החוקה הסינית, ראש הצבא הוא ראש המטה הכללי הסיני, אחריו הוא סגן ראש המטה הכללי ואחריו שאר מפקדי המטה הכללי.
ראש הוועדה של המטה הכללי והנהגת הצבא הוא האחראי לוועדה (חוק שהחל מחודש מאי 2008).
חיל הרגלים הסיני מהווה את כוח היבשה הסיני העיקרי ומכיל בתוכו את חיל השריון הסיני.
החיל מונה כ-1.6 מיליון חיילים.
הצי הסיני הוא אחד מחילות הים הגדולים בעולם ומונה כ-250,000 חיילים.
הצי כולל גם כוח של כ-35,000 חיילים המשמשים ככוח לשמירת החופים והנמלים של סין וכוח של כ-56,000 חיילי נחתים וכוחות מיוחדים.
בעתיד מתכננת סין להצטייד בנושאת מטוסים מתוצרת עצמית.
בנוסף יש תוכנית להוסיף 6,000 ספינות לחיל הים עד שנת 2020.
חיל האוויר הסיני הוא הגדול ביותר באזור האסייתי של האוקיינוס השקט והשלישי בגודלו בעולם .
חיל הטילים הסיני הוא החיל בעל השליטה על הטילים הבליסטיים בעלי ראש הנפץ הגרעיני.
החיל מחזיק מספר עשרות טילים בליסטיים בעלי טווח בין-יבשתי.
חיל הטילים של סין כולל בעיקר טילים לטווח קצר, ואילו סד"כ הטילים לטווח ארוך עומד על מאות בודדות.
המשטרה הצבאית הסינית הוקמה בשנת 1983. תחומי אחריותה הם אכיפת החוק בכלל צבא סין, ושמירה על ביטחון הפנים במדינה (תפקיד זה במקביל למשטרה האזרחית).
עוד מוגדר כי במצב מלחמה, המשטרה הצבאית תשמש כחיל רגלים קל, תגן על גבולות המדינה ותספק עזרה לחיל הרגלים.
קיבלה אות כבוד במגפת הקורונה בשנת 2022.
צבא טורקיה (בטורקית: Türk Kara Kuvvetleri – "כוחות היבשה הטורקים") הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים של טורקיה.
נכון לשנת 2021, הצבא הטורקי הוא הצבא ה-13 בגודלו בעולם (לשם השוואה צה"ל הוא ה-18 בגודלו) והחמישי בגודלו מבין חברות נאט"ו, והוא נחשב לצבא המוסלמי החזק בעולם.
לצבא טורקיה בסיסים קבועים גם בסומליה, קטר, קפריסין, עיראק וסוריה.
אחרי נפילת האימפריה העות'מאנית והקמת הרפובליקה הטורקית המודרנית תחת הנהגתו של אתא טורק, הוקם הצבא הטורקי על יסודות הצבא העות'ומאני.
הצבא הטורקי לא השתתף בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה אך היה דרוך ומוכן למקרה של מתקפה גרמנית.
ב-1950 השתתפה טורקיה במלחמת קוריאה ושלחה כוחות קרקעיים ואוויריים להשתתף בלחימה במהלכה איבדה יותר מ-700 חיילים.
ב-1952 הצטרפה טורקיה לארגון נאט"ו אשר הביא לתהליך מודרניזציה מואץ.
ב-1974 פלשה טורקיה לקפריסין כדי למנוע את איחודה עם יוון ובטענה להגן על המיעוט הטורקי החי באי.
עד היום מחזיקה טורקיה כוחות בחלקו הצפוני של האי.
מאז שנות ה-80 מצוי הצבא הטורקי בתהליך מודרניזציה.
במסגרת התהליך החלה טורקיה לייצר גם מערכות נשק עצמאיות.
מאז הקמתו נחשב הצבא לגורם המזוהה עם שמירה ציוויונה החילוני של טורקיה.
אולם לאחר ניסיון ההפיכה של 2016 התחלפו רבים מהבכירים בצבא, שנקשרו בהפיכה, בנאמנים למפלגת השלטון, ובכך נחלש קולו העצמאי.
ב-20 ביולי 1974 פלשה טורקיה לחלקה הצפוני של קפריסין וזאת לאחר הפיכה צבאית שבוצעה כנגד נשיא קפריסין, מקאריוס השלישי.
את ההפיכה ביצע ארגון אאוקה, הארגון הלאומי של הלוחמים הקפריסאים – אשר ביקש לאחד את האי עם יוון.
הצבא הטורקי פשט על חלקה הצפוני של קפריסין בשני גלים מרכזיים – הראשון ב-20 ביולי והגל השני ב-14 באוגוסט, כתוצאה מהפלישה השתלטה טורקיה על 37% משטח קפריסין.
למרות החזרת השקט הפוליטי וחזרתו של מקאריוס השלישי, הכוחות הטורקיים נשארו באי וייסדו בה את מדינת צפון קפריסין שהוכרה רק על ידי טורקיה.
מבצע כנגד הלוחמים הכורדיים אשר אחראים לשורת פיגועים בתחומי טורקיה.
המבצע התנהל ב-1992 ונטלו בו כוחות קרקעיים ואוויריים כנגד הלוחמים בצפון עיראק.
בדצמבר 2007 יצאה טורקיה למבצע נוסף כנגד הלוחמים הכורדיים בצפון עיראק.
תחילה השתמשה טורקיה בהפצצות מהאוויר של מטרות כורדיות ובהמשך נכנסו כוחות קרקעיים אל תחומה של צפון עיראק.
המבצע הסתיים ב-29 בפברואר 2008.
מאז ניסיון ההפיכה הצבאית ביולי 2016 עבר הצבא רפורמות ארגוניות נרחבות.
אלפי קצינים הודחו או הועברו מתפקידם, ורבים מתפקידי הפיקוד אוישו על פי נאמנות פוליטית לממשלה.
צעדים אלו נועדו לחזק את הפיקוח האזרחי על הכוחות המזוינים, אך לפי הערכות אנליסטים, הם פגעו בחלק מן הרצף הפיקודי ובאיכות ההכשרה.
במקביל, נמשכות תוכניות הצטיידות ושדרוג מערכות נשק, מתוך שאיפה להפוך את הצבא לעצמאי מבחינה תעשייתית ובעל יכולת פריסה מהירה בזירות אזוריות.
על פי הערכות עדכניות, בצבא הסדיר משרתים כ־350,000 חיילים, ובמערך המילואים רשומים למעלה מחצי מיליון גברים ונשים.
בכך נחשב צבא היבשה הטורקי לגדול ביותר בגוש נאט"ו למעט ארה"ב.
הצבא מחולק לארבע ארמיות עיקריות – הראשונה באיסטנבול, השנייה במלאטיה, השלישית בארזורום והרביעית באנקרה – ולצדן כוחות ממוכנים ויחידות חי"ר, שריון, הנדסה, ארטילריה ולוגיסטיקה.
פיקוד הארמייה הראשונה – מצוי באיסטנבול.
אחראי על הגבול עם יוון ובולגריה.
פיקוד הארמייה השנייה – מלאטיה, אחראי על אנטוליה והגבול עם סוריה, עיראק ואיראן.
פיקוד הארמייה השלישית – ארזינקן, הפיקוד הגדול בצבא הטורקי.
בזמן המלחמה הקרה היה אחראי על הגבול עם ברית המועצות.
ולאחר פירוקה, אחראי על הגבול עם ארמניה וגאורגיה.
פיקוד הארמייה האגאית – איזמיר, אחראי על הגבול המערבי של המדינה.
פיקוד הכוחות הטורקיים הקפריסאיים – גירנה, צפון קפריסין
ברשות הצבא כ־2,000 טנקים, אלפי נגמ"שים, תותחים ומערכות ארטילריה מתנייעת.
חלק ניכר מן הציוד מבוסס על דגמים אמריקניים וגרמניים ותיקים, ובהם טנקי M60 ו־Leopard 2A4, אשר עוברים בהדרגה שדרוגים במסגרת תוכנית מודרניזציה מקיפה.
לצד זאת, תעשיית הביטחון הטורקית מפתחת בשנים האחרונות אמצעי לחימה מקומיים, ובהם טנק ה"אלטאי" (Altay), רכב הלחימה המשוריין "ארמה" (Arma), ותותחים מתוצרת חברת "מקינה וקימיה אנדוסטריסי" (MKE).
M60 פטון – 920 טנקים, רובם עברו שדרוגים בין היתר בתעשייה הצבאית של ישראל.
MİTÜP – טנק מערכה הנמצא בתכנון ואמור להיות מיוצר על ידי התעשייה הצבאית הטורקית בשיתוף עם קוריאה הדרומית.
טורקיה אמורה לקלוט 1,000 טנקים מדגם זה.
יורוקופטר קוגר – 28 מסוקים.
אגוסטה A129 – 50 מסוקים עם אופציה ל-41 מסוקים נוספים.
CIRIT – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
UMTAS – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
TR-300 MLRS – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
TR-107 MLRS – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
RA-7040 MLRS – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
TOROS 230A – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
TOROS 260A – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
T-122 MLRS – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
K-9 הוביצר פירטינה – מתוצרת התעשייה הצבאית הטורקית.
מבוסס על דגם דרום קוריאני.
לצבא הטורקי אין נשק גרעיני משלו.
אך בשנת 2010 נודע באמצעות ויקיליקס כי ארצות הברית הציבה בשטח טורקיה עשרות רבות של פצצות אטום
צבא יוון הוא זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של יוון והגדול מבין שלוש הזרועות הכוללים גם את חיל האוויר היווני (HAF) וחיל הים היווני (HN).
על הצבא מפקד ראש המטה הכללי של צבא יוון (HAGS), הכפוף לראש המטה הכללי להגנה הלאומית היוונית (HNDGS).
המוטו של הצבא היווני "Eleútheron tò Eúpsychon" ("החופש נובע מגבורה") לקוח מ"תולדות המלחמה הפלופונסית" של תוקידידס.
סמל הצבא הוא עיט דו-ראשי ובמרכזו צלב יווני.
משימות העיקריות להגן על עצמאותה הלאומית ושלמותה הטריטוריאלית של המולדת, להרתיע איומים או תוקפנות נגד המדינה, לנהל משברים ביעילות, ואם ההרתעה נכשלת, לבצע את הפעולות הדרושות על מנת להגן על שלמות השטח הלאומי ולהשיג את היעדים הלאומיים.
הצבא היווני גם משתתף בכוח תגובה מהירה של האיחוד האירופי.
בעתות שלום תפקידי הצבא כוללים:
שמירה על גבולות המדינה, האיים והאיונים של מזרח הים האגאי ושל האיים הדודקאנסיים.
תרומה לפעילויות של תוכניות סיוע חברתי, סיוע לשעת חירום, תמיכה בשירותים ציבוריים, תרומה לעבודות הגנה ושיקום סביבתי, ארגון אירועי תרבות וספורט.
היסטוריה מוקדמת – ראשית המאה ה-19
הצבא הוקם על בסיס יחידות שהקימה הממשלה הזמנית היוונית במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821–1829).
במאי 1825 התקבל החוק הראשון בנושא גיוס, והפיקוד על כל הכוחות הסדירים הופקד בידי הקולונל הצרפתי שארל פבייה.
במהלך השנים הראשונות הללו, השפעת הצרפתים פשטה על הצבא הסדיר של יוון, בטקטיקות ובמראה החיצוני, מכיוון שרוב המדריכים היו צרפתים.
הממשל של יואניס קפודיסטריאס (1828–1831) ארגן את הצבא מחדש: הוקמה מזכירות לענייני הצבא, הצי והאקדמיה הצבאית, נוסד חיל ההנדסה והכוחות הלא סדירים אורגנו בגדודי חיל רגלים קלים.
לאחר רצח קפודיסטריה בשנת 1831 הצבא הסדיר חדל מלהתקיים.
המלך הראשון של הממלכה היוונית העצמאית החדשה, הנסיך הבווארי אוטו, בסיוע כוח גרמני בן 4,000 איש, הקים מחדש את הצבא הסדיר ופיזר את הכוחות הלא סדירים שהשתתפו במלחמת העצמאות.
הרפורמות הגדולות הראשונות נערכו בשנת 1877. בין היתר הוא אורגן באוגדות וחטיבות, הונהג גיוס חובה, הוקמו בתי ספר חדשים וקצינים יוונים נשלחו לחוץ לארץ ללימודים.
הצבא הופעל לראשונה ביולי 1880 – אפריל 1882 לאחר שיוון סיפחה את תסליה, ושוב בספטמבר 1885 – מאי 1886, אז סיפחה בולגריה את רומליה המזרחית.
הנטל הכספי הגדול של תקופות הגיוס הארוכות מיצה את האוצר הציבורי ובלם את תהליך הרפורמה.
התוצאה הייתה שהצבא לא היה מוכן לחלוטין עם פרוץ מלחמת יוון-טורקיה בשנת 1897 והכוחות העות'מאניים העליונים מבחינה מספרית, מאורגנים יותר, מצוידים ומובילים הדפו את הכוחות היוונים דרומה מתסליה.
תוצאות המלחמה הובילו לרפורמות חדשות: תקנון ארגון הצבא החדש הוצא בשנת 1904, בוצע רכש תותחים ורובים מתקדמים ונופקו מדים חדשים.
הממשלה החדשה של אלפתריוס וניזלוס הזמינה כוח משימה צרפתי להכשרת הצבא היווני.
לאחר מחלוקת בין המלך קונסטנטינוס וראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס הצטרפה יוון בשנת 1917 למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר הניצחון סיפחה יוון את תראקיה, העמידה כוחות צבא באסיה הקטנה, והחלה את מלחמת יוון-טורקיה (1919-22) שהסתיימה בתבוסה.
המדינה הצטרפה למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית באוקטובר 1940, כאשר הדיקטטור יואניס מטאקסס דחה אולטימטום איטלקי מאת מוסוליני.
במלחמת איטליה–יוון, הצבא היווני הדף את הצבא האיטלקי וכבש חלקים גדולים מדרום אלבניה, אך לאחר הפלישה הגרמנית וכיבוש יוון בידי הנאצים, שולב הצבא בכוחות מדינות הציר.
לאחר המלחמה סיפחה יוון את האיים הדודקאנסיים אך עד מהרה הקיטוב הפוליטי הוביל למלחמת האזרחים ביוון.
החזית המקדונית של מלחמת העולם הראשונה (1916–1918)
התערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים ברוסיה (1919)
פלישת גרמניה וקרב כרתים (1941)
המפקח הכללי של הצבא, מפקד דוקטרינה ואימונים
המפקד הכללי של הארמייה היוונית הראשונה
המפקד הכללי של חילות הצבא C
המפקד הכללי של חילות הצבא D
המפקד הכללי של פיקוד הצבא העליון לתמיכה צבאית
המפקד הכללי של הפיקוד הצבאי העליון של היבשת והאיים
הצבא מורכב מארמיות וחילות: הארמיות כוללות את היחידות הלוחמות: חי"ר, שריון וארטילריה ואת יחידות התמיכה הקרבית: הנדסה, קשר וחיל האוויר של הצבא.
אף על פי שעדיין קיימות אוגדות מתמרנות, הצבא מאורגן בעיקר בחטיבות המורכבות על פי הדגם של נאט"ו משלושה גדודים מתמרנים, גדוד ארטילריה, וגדוד תמיכה.
היא כוללת את החיל הרביעי, אוגדת החי"ר ה-1 ואוגדת החי"ר הממוכנת ה-2.
פיקוד התמיכה הצבאי העליון – מבצע משימות לוגיסטיות וארגוניות שונות.
ציוד צבא יוון מורכב ברובו משילוב של כלי נשק מיובאים מאירופה וארצות הברית, וכן ממספר מצומצם של מערכות מתוצרת מקומית, במיוחד ספינות; גרמניה היא הספקית המובילה של מערכות נשק ליוון מאז 2010, ואחריה צרפת וארצות הברית; התעשייה הביטחונית של יוון מסוגלת לייצר ספינות ותתי מערכות נלוות (הערכת 2019).
בצבא היווני שלושה מגזרי כוח אדם: מגויסים, אנשי קבע ומתנדבים.
גברים בגילאים 18–45 חייבים בשרות צבאי של 9 חודשים.
אזרחים המשתחררים משירות פעיל עוברים ליחידות מילואים.
גברים בין הגילאים 18–60 המתגוררים באזורים רגישים אסטרטגית עשויים להידרש גם להשתתף במשמר הלאומי.
במהלך גיוס כללי מספר המתגייסים עשויה לעלות על 180,000.
מרבית הקצינים המקצועיים בוגרי האקדמיה הצבאית אוולפידון באתונה ( Στρατιωτική Σχολή Ευελπίδων) והאקדמיה הצבאית של קציני החיל בסלוניקי (Στρατιωτική Σχολή Αξιωματικών Σωμάτων).
צבא הקונפדרציה היה הצבא של קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך שנות קיומה בין ה-8 בפברואר 1861 עד ה-10 במאי 1865.
צבא הקונפדרציה נוסד בשנת 1861 במטרה להגן על קונפדרציית המדינות של אמריקה, אשר נוסדה באותה שנה, כאשר 11 מדינות הדרום פרשו מארצות הברית.
הצבא נוהל בתחילה על ידי 313 קצינים שפרשו מצבא ארצות הברית ומנה בהקמתו 82,000 מתנדבים.
באוגוסט 1861 אישר הקונגרס של הקונפדרציה גיוס של 400,000 אנשים נוספים.
באפריל 1862 העביר הקונגרס של הקונפדרציה חוק גיוס חובה, אשר במסגרתו גויסו כל הגברים הלבנים במדינות הקונפדרציה בגילאי 18–35. מספרם המדויק של אלו ששרתו בצבא הקונפדרציה לא ידוע, שכן הרשומות המקוריות של כוח האדם הושמדו.
המפקדים הבכירים בצבא הקונפדרציה היו רוברט לי, אלברט סידני ג'ונסטון ותומאס ג'ונתן ג'קסון.
הצבא פורק ב-9 באפריל 1865 כאשר גנרל רוברט לי נכנע בווירג'יניה.
ציוני-דרך לפי תאריכים בתולדות צבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית
12 באפריל 1861 - הצבא הפגיז את הפורט סמטר בדרום קרוליינה, וזו הייתה הירייה הראשונה במלחמת האזרחים האמריקנית.
לי הפתיע את אירווין מקדואל בווירג'יניה והחל קרב בול ראן.
פברואר 1862 - רוברט לי הביס את גנרל ג'ורג' מקללן, שניסה להגיע לריצ'מונד.
6 - 7 באפריל 1862 - קרב שילה: במהלך קרב זה 55,000 חיילי צבא הקונפדרציה ניסו לפלוש למרילנד, אבל הפסידו.
6 באפריל 1862 - אלברט סידני ג'ונסטון נהרג בקרב שילה.
גנרל גרנט כבש את טנסי, ואז אנדרו ג'ונסון הפך למושל הצבאי של טנסי.
ספטמבר 1862 וושינגטון הבירה לא הייתה מוגנת, אבל אז כוחות הצפון בפיקוד מקללן תקפו את צבא הדרום ואז החל קרב אנטיאטם.
17 בספטמבר 1862 - קרב אנטיאטם: צבא הדרום נוצח והסכנה חלפה.
מאי 1863 - גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון ניסה לפלוש לשטחי הצפון והצליח, אבל נהרג במהלך ההסתערות.
1-3 ביולי 1863 - קרב גטיסברג: מהקרבות האכזריים במלחמה.
מתרחש ליד העיירה גטיסברג ממערב לוושינגטון הבירה.
הקרב הסתיים בניצחון למדינות האיחוד.
1864 - כוחות הצפון פלשו לדרום בשתי דיוויזיות וכיתרו את חיילי הדרום בפיקוד רוברט א.
צבא הצפון כבש את ריצ'מונד.
9 באפריל 1865 - מפקד כוחות הדרום הגנרל רוברט לי נכנע לגנרל יוליסס גרנט.
צבא יבשה (לעיתים גם צבא או זרוע היבשה) מכיל את הכוחות המתמרנים של הצבא, והוא הארגון הלוחם העיקרי של המדינה לצד חיל האוויר וחיל הים.
צבאות יבשה שונים בעולם כוללים רכיבים שונים, אך לרוב כלולים בהם חילות הרגלים, הנדסה, השריון והתותחנים, ובעבר גם חיל הפרשים.
צבא היבשה מורכב מחיילים מאמצעי ניוד צבאיים ומלוחמים.
חלק מצבאות היבשה ברחבי העולם כוללים גם כוחות אוויריים או ימיים, כדוגמת צבא ארצות הברית.
חיל רגלים הוא החיל העתיק ביותר ובדרך כלל גם הגדול ביותר בחילות היבשה.
שמו של חיל זה נובע מאופן התקדמותו של החייל בשדה הקרב, הנעשית כמעט תמיד ברגל.
בעבר לוחמי החי"ר היו חמושים בעיקר בחניתות, רומח, גרזנים וחרבות, והיו מצוידים בשריון שכלל מגן, קסדה ושריון גוף.
לצידם שירתו הקשתים שהיו אמונים על ירי בלוחמי האויב מטווח רחוק.
כיום, החייל הרגלי חמוש לרוב ברובה או בנשק אחר המתאים להפעלה על ידי לוחם בודד או לכל היותר קבוצה קטנה של לוחמים.
בניגוד למשתמע משמו, לוחמי החי"ר מתניידים כיום גם באמצעות כלי רכב, בהם משאיות, רכבי שטח ממוגנים ונגמ"שים (נושאי גיסות משוריינים).
לוחמי חי"ר גם מפעילים רכב קרבי משוריין למטרות תמיכה בכוחות החי"ר והשריון.
חיל פרשים הוא חיל שבו משרתים פרשים הרכובים על גבי סוסים, ולעיתים רחוקות יותר על גבי גמלים, פרדות או בהמות משא אחרות.
עקב מחירו הגבוה של סוס קרבי, והנוהג המקובל בעת העתיקה ובימי הביניים שחיילים אחראים לרכישת ציודם מכספם שלהם, נוצרה מסורת בה חיל הפרשים מורכב מבעלי האמצעים שבין החיילים.
הפרשים הכבדים היו חמושים ברומח פרשים וחרב ועטו שריון כבד על מנת להגן עליהם בהסתערות חזיתית.
בעמי הערבה שירתו פרשים קלים שהיו חמושים בחץ וקשת וחרב קלה לגיבוי.
עם הופעת הנשק החם השתנה החימוש של חיל הפרשים ובעיקר השריון אותו לבשו, עד אשר חיל הפרשים דעך בהדרגה עד שנעלם סופית במחצית השנייה של המאה ה-20.
חיל הנדסה הוא חיל שמתמחה בלוחמה רגלית ולוחמה ממוכנת לצד תפקידו לבצע משימות חבלה והנדסה ומסייע לכוחות הרגלים והשריון בשדה הקרב.
בעת העתיקה וימי הביניים חיל ההנדסה בנה והפעיל מכונות מצור וניהל מצורים כנגד מבצרים וערים בצורות מוקפות חומה.
חיל ההנדסה הרומי אף בנה דרכים סלולות, גשרים ומחנות עבור הלגיונות.
בעת החדשה חיל ההנדסה הפעיל תותחי מצור, שמאוחר יותר עברו לאחריות חיל התותחנים.
חיל ההנדסה המשיך לתכנן ולבנות מבצרים ומוצבים.
עם העיסוק הגובר בחומרי נפץ חיל ההנדסה הפך לסמכות הצבאית בנושא - בשימוש בהם למטרות חבלה וניטרולם.
החל מהמאה ה-20 נוספו לתפקידיו של חיל ההנדסה גם פריצת הדרך לחיל השריון וחיל הרגלים, גישור וצליחת תעלות ומכשולי מים, מיקוש והתגברות על מיקוש, הגנה מפני איומים שונים והפעלת אמצעי סער וציוד מכני הנדסי לשם השגת מטרות אלה.
חיל השריון הוא חיל המכיל את הטנק וצוותו.
הוא הופיע לראשונה במלחמת העולם הראשונה בה השתמשו הבריטים בכמה עשרות טנקים כדי לפרוץ את מערכי החי"ר המחופרים בשוחות.
חיל השריון החליף בהדרגה את חילות הפרשים.
חיל התותחנים הוא חיל המכיל את הארטילריה ואת הצוות המתפעל אותה.
מטרת החיל היא לסייע לכוחות האחרים באמצעות ירי ארטילרי מתותחים מתנייעים או נייחים וממשגרי רקטות אל עבר עמדות אויב.
חיל התותחנים התפתח במאות ה-15 וה-16 כאשר התותחים נהפכו לאמינים ובטוחים בשביל להוציאם מידי חיל ההנדסה ולהפקידם בכמויות גדולות בידי חיילים האמונים על טעינתם, כיוונם והירי בהם.
קדם לחיל התותחנים בעולם בעת העתיק וימי הביניים יחידות מיוחדות שלרוב כפופות לחיל ההנדסה שפעל נגד מבצרים, עם כלים כמו בליסטרה, קַטַפּוּלְטָה ועוד.
הצבא הגרמני (Deutsches Heer) או הצבא הלאומי (Reichsheer) או הצבא האימפריאלי (Kaiserliches Heer or Kaiserreichsheer) היה צבאה של הקיסרות הגרמנית וכלל את צבא היבשה ואת שירות האוויר הגרמני.
הצבא הוקם עם הקמת האימפריה ב-1871 ופורק לאחר ההפסד במלחמת העולם הראשונה ב-1919.
המונח Deutsches Heer הוא מונח שמשמש כיום לתיאור צבא היבשה של הבונדסוור.
המדינות שהתאחדו לכדי האימפריה, החזיקו לפני כן בצבאות משלהן.
צבא פרוסיה היה חזק מכולם באופן משמעותי והשפיע עליהם רבות, כמו גם על הצבא המאוחד החדש.
הצבא המאוחד הוגדר בחוקת האימפריה הגרמנית ששינתה את הגדרתו מצבא פדרלי לצבא מאוחד של האימפריה.
עם זאת בימי שלום, נותרו הצבאות בפיקוד נפרד של הפדרציות.
הלמוט פון מולטקה הזקן 1871-1888 (היה גם רמטכ"ל צבא פרוסיה לפני האיחוד)
המערך הארגוני הבסיסי היה הגיס שהורכב משתי אוגדות או יותר בנוסף לכמה כוחות תמיכה והיה אחראי לשטח גאוגרפי מסוים.
מפקדת הגיס הייתה אחראית גם על כוחות המילואים ועל המיליציה שבשטחה.
ב-1914 היו 21 אזורי גיס בתחום השיפוט של פרוסיה ו-3 בתחומה של בוואריה, זאת בנוסף לגיס מיוחד שנקרא גיס המשמר (Guard Corps).
בנוסף לאוגדות כללו הגייסות גדוד חיל רגלים קל, גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, גדוד טלגרף וגדוד רכבות וחלקם החזיקו כוחות גם במבצרים.
לכל גיס הייתה כפופה יחידה אווירית.
בזמן מלחמה הפך כל גיס לכוח נייד כשהוא מקבל תמיכה עורפית מהאזור הגאוגרפי שלו כדוגמת ציוד וכוח אדם.
בנוסף לגייסות הסדירים, הוקמו גייסות מילואים ב-1914 שתגברו את הצבא עם התקדמות מלחמת העולם הראשונה.
המערך הטקטי הבסיסי היה האוגדה.
אוגדה סטנדרטית כללה שתי בריגדות רגלים, בריגדת פרשים ובריגדת ארטילריה.
כל הבריגדות היו מורכבות משני רגימנטים כל אחת.
אוגדה אחת בכל שטח פיקוד של גיס הייתה המיליציה המקומית.
ב-1914 היו 42 אוגדות סדירות בפרוסיה ו-6 בבוואריה.
כל האוגדות האלו, התגייסו בזמן המלחמה, נערכו מחדש, קיבלו יחידות הנדסה ואספקה ממפקדות הגייסות והעבירו את רוב יחידות הפרשים שלהן ליחידות פרשים עצמאיות.
אוגדות מילואים תגברו את הגייסות, אוגדות המיליציה נערכו השתנו ליחידות צבאיות.
במשך המלחמה גדל מספר האוגדות והגיע ל-251 בסיומה.
הרגימנט הייתה יחידת הקרב הבסיסית כמו גם בסיס הגיוס.
החיילים המגויסים סופחו לרגימנטים ובמסגרת זו התאמנו באחת משלוש מגמות: רגלים, פרשים וארטילריה.
חיילים בעלי התמחויות אחרות כגון פלסים וחיילי איתות השתייכו ליחידות תמיכה נפרדות.
הרגימנטים המשיכו ותחזקו את המסורת הצבאית שנמשכה פעמים רבות לעבר המאה ה-17 וה-18. לאחר מלחמת העולם הראשונה, המשיכו את המורשת גדודי הרייכסווהר ויורשו הוורמאכט, אך שם נקטעה המסורת לאחר פירוק הצבא הגרמני ב-1945.
קרבות עיקריים במלחמת העולם הראשונה
צבא השחרור הלאומי של לוב היה הזרוע המזוינת של מועצת המעבר הלאומית.
הוא הוקם בפברואר 2011 על מנת להדיח את מועמר קדאפי.
צבא השחרור הלאומי ניצח את צבא לוב בזירת הרי הנפוזה, בזירת מיסראתה, בזירה המערבית-צפונית ובזירת המדבר הדרום מזרחית וזרועותיו שימשו בסיס להקמתו מחדש של הצבא הלאומי של לוב.
גודלו של הצבא הוערך בין 35,000 ל-40,000 לוחמים מתנדבים אך אין מידע מדויק בנושא זה.
בנוסף ידוע שהצבא אורגן במסגרת של לפחות חטיבות
כשהחטיבה הגדולה והמאומנת ביותר היא חטיבת טריפולי, אשר קיבלה אימון של שלושה שבועות על לוחמה בשטח עירוני מהכוחות המיוחדים של הצבא הקטרי.
בנוסף, הגיעו מפקדיה ממדינות דוברות אנגלית, מה שעזר בתיאום עם נאט"ו.
גודלה בעת הקרב על טריפולי הוערך בכ-1,300 לוחמים.
נכון לספטמבר 2011, עמד האומדן על עד 5,000 לוחמים.
דווח כי איחוד האמירויות הערביות מספקת למורדים רובי FN FAL.
לפי דיווחים שונים, סיפקה מצרים למורדים בעיקר נשק קל, כמו רובי סער ותחמושת
צרפת הודתה כי סיפקה למורדים בהרי הנפוזה טילי "מילאן" נגד טנקים, רובים ותחמושת
קטר סיפקה למורדים טילי "מילאן" וע"פ הערכות סיפקה יותר מ-400 רובי AK-47. קטר סיפקה גם אמצעי הסוואה, אפודי מגן, אמצעי תקשורת למורדים, ואימונים לחטיבת טריפולי בהרי הנפוזה לקראת הקרב המכריע על טריפולי.
ארצות הברית נתנה 25 מיליון דולר למורדים לצורך אספקה רפואית ומכשירי תקשורת כך שלא תכלול נשק.
בריטניה סיפקה למורדים אמצעי תקשורת ואפודי מגן.
צבא המתנדבים הייתה יחידה צבאית שהשתייכה לצבא הלבן באזור דרום רוסיה והשתתפה במלחמת האזרחים בשנים 1917–1920.
היחידה החלה להתארגן בעיר נובוצ'רקסק במחצית נובמבר 1917 בהנהגת מיכאיל אלכסייב.
בתחילת דצמבר 1917 הצטרף למאמץ לאוור קורנילוב.
בתחילת דרכה, כ-65% מהמתנדבים היו קצינים, היתר היו צוערים של בתי ספר צבאיים, סטודנטים וקוזאקים.
בהמשך עם הנהגת גיוס בשנים 1919–1920 אחוז הקצינים פחת וגדל מספר של איכרים ושבויים של הצבא האדום.
ב-7 בינואר 1918 היחידה קיבלה את שמה "צבא המתנדבים" זאת בלחץ של לאוור קורנילוב שיחסיו עם אלכסייב היו מתוחים והוא לא היה מוכן להיות חלק של "ארגון אלכסייב".
בהתאם לחלוקה שסוכמה בין הגנרלים, קורנילוב היה אחראי על הצד הצבאי ואלכסייב על מדיניות ואוצר.
בין המפקדים הבולטים בתחילת דרכה של הצבא היו גם אנטון דניקין, אלכסנדר לוקומסקי וסרגיי מרקוב.
מתחילת דרכו התבסס צבא המתנדבים על תמיכת מדינות ההסכמה.
כבר בתחילת 1918 החלו קרבות עם יחידות של הצבא האדום.
הקוזאקים המקומיים לא תמכו בצבא המתנדבים.
בלחץ האויב, ב-22 בפברואר 1918 יחידות צבא המתנדבים עזבו את אזור דון והחלו להתקדם לכיוון קובאן.
הכוונה ההייתה להתחבר לכוחות שלחמו נגד הבולשביקים באזור קרסנודר.
מסע זה מרוסטוב על הדון לכיוון קרסנודר ובחזרה בוצע על ידי יחידה של כ-3,500 חיילים וקצינים שלחמו נגד כ-20,000 חיילים בצבא האדום.
במהלך המסע הלך מספר הלוחמים בצבא המתנדבים ופחת עקב אבדות ולעומת זאת גדל מספר הלוחמים בצבא האדום כתוצאה מקבלת תגבורות.
ב-14 במרץ כבשו כוחות הצבא האדום את קרסנודר, עוד לפני שיחידות צבא המתנדבים התקרבו לעיר.
ב-26 במרץ הצטרפה לצבא המתנדבים קבוצת קוזאקים בפיקוד ויקטור פוקרובסקי שעזבה את קרסנודר מספר ימים קודם לכן וכללה 3,000 אלף פרשים.
לאחר התארגנות מחדש של הכוח המשולב הוחלט לחזור לאזור קרסנודר ולנסות לכבוש את העיר.
במהלך אפריל 1918 התרחש ניסיון לכבוש את קרסנודר שבמהלכו נהרג לאוור קורנילוב.
במהלך קרבות קשות הצליח אנטון דניקין למנוע כיתור מלא של צבאו.
במסע זה הצטיין באומץ ליבו סרגיי מרקוב.
בסופו של דבר סוכם על מסע חזרה לאזור דון.
המסע התרחש בתנאי מזג אוויר הקשים של החורף ובמהלכו התנהלו קרבות בלתי פוסקים נגד הכוח העודף של הצבא האדום.
המסע היה חשוב מאוד ליצירת גאוות יחידת ומסורת משותפת של צבא המתנדבים.
לכל משתתפי המסע הוענק אות מיוחד.
במאי 1918 הצטרפה לצבא המתנדבים יחידה של קולונל מיכאיל דרוזדובסקי שהגיע מהחזית הרומנית.
היא כללה מעל 3,000 לוחמים והייתה מצוידת היטב בתותחים, מטוסים ותחמושת רבה.
בסוף יוני 1918, צבא המתנדבים שגדל לתשעת אלפי לוחמים ביחד עם כוחות של קוזאקים מקומיים בפיקודו של פיוטר קרסנוב החלו במסע השני לכיוון קובאן.
המסע הסתיים בתבוסה של יחידות הצבא האדום שכללו כ-100 אלף לוחמים ובכיבוש מלא של אזור קובאן וצפון קווקז.
במהלך המסע נהרג המפקד הנערץ סרגיי מרקוב והפיקוד על יחידתו הועבר לאלכסנדר קוטפוב.
יחידות הצבא האדום הובסו, מפקדיהם נהרגו והן נסוגו להתארגנות מחדש בשטחים לא מאוכלסים בקרבת אסטרחן.
במהלך הקרבות, לא די שלא פחת כוחו של צבא המתנדבים, אלא זכה לחיזוק וגידול עם קבלת תוספת משמעותית של מתנגדי הבולשביקים לשורותיו.
מהפך מצבא מתנדבים לצבא קבע
ב-15 באוגוסט 1918 הוכרז גיוס ראשון לצבא ובכך הצבא החל לעבור תהליך של מהפך.
ב-8 בינואר 1919 הוכרז על איחוד כל הכוחות בדרום רוסיה תחת צבא המתנדבים ואנטון דניקין הוכרז כמפקד הכוחות המזוינים בדרום רוסיה.
בנובמבר 1918 עם סיום מלחמת העולם הראשונה, עזרת מדינות ההסכמה החלה להיות ממשית יותר.
ב-12 ביוני 1919, במטרה לתרום לאיחוד כל הכוחות הלוחמים נגד הבולשביקים, אנטון דניקין הכריז על כך שהוא מכיר באלכסנדר קולצ'ק כמפקד עליון של הצבא רוסי הלוחם.
במהלך קיץ-סתיו 1919 הצבא החל במסע מוסקבה ומטרה לכבוש את העיר ולהפיל את המשטר הסובייטי.
איכות הכוחות של צבא המתנדבים הייתה גבוהה בהרבה מזו של הצבא האדום אך נחיתות מספרית ואבדות גבוהות בנפש הביאו לכישלון המסע.
היקף הכוח של צבא המתנדבים הגיע כבר ל-100,000 לוחמים.
ביולי 1919 ריכזו הבולשביקים לעומת זאת צבא בהיקף של כ-200,000 לוחמים, כולל אוגדת הרובאים הלטביים שהיו יחידת עילית של הצבא האדום.
לקראת אוקטובר 1919 יחידות של צבא המתנדבים התקדמו עד לאוריול לכיוון מוסקבה, כבשו את אודסה, קייב ורוב אוקראינה ובמזרח הגיעו לפרברי וולגוגרד.
באותה תקופה החלה מתקפה של כוחות בפיקוד נסטור מאכנו שעשו ברית עם הבולשביקים, ודניקין העביר כוחות מכיוון מוסקבה לאוקראינה כדי להגן מפניהם.
כתוצאה מכך באזור קורסק נגד 62,000 לוחמים סובייטים היו רק 22,000 לוחמים של צבא המתנדבים.
במהלך סוף 1919 - תחילת 1920 עזב צבא המתנדבים את כל השטחים שנכבשו במהלך קיץ-סתיו 1919. במהלך זה ערקו ממנו רוב המגויסים וכוחו קטן בהיקפו לכ-5,000 איש.
במהלך מרץ 1920 הועברו כ-5,000 לוחמים ומעל 30,000 אזרחים דרך הים מנובורוסיסק לחצי האי קרים.
הלוחמים הצטרפו לכוחות בפיקוד פיוטר וראנגל.
לאוור קורנילוב (דצמבר 1917-אפריל 1918), נהרג.
ולדימיר מאי-מייבסקי - מאי-נובמבר 1919, נפטר בשנת 1920 בחצי האי קרים
אלכסנדר קוטפוב - נהרג על ידי סוכני נ.ק.וו.ד ב-1930
בשלהי מרץ 1941 פרצה בממלכת יוגוסלביה הפיכה צבאית אשר במהלכה הודח הנסיך פאבלה בשל חתימתו על ההסכם התלת-צדדי, ובמקומו עלה לשלטון המלך פטר השני הפרו-בריטי.
תוך ימים ספורים פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך זמן קצר.
גרמניה הנהיגה משטר צבאי בסרביה וסיפחה אזורים בסלובניה.
באזורי קרואטיה ומרבית בוסניה הוקמה מדינת הבובות שכונתה מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
בולגריה סיפחה את מקדוניה הווארדארית, איטליה סיפחה את מונטנגרו ואזור חוף הים האדריאטי ובכלל זה דלמטיה והונגריה סיפחה את אזור באצ'קה אשר בוויבודינה.
ביולי, פרצו מרידות במספר מקומות באזור סרביה והנהגת המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ובראשה טיטו פעלה לארגון כוחות המחתרת תחת פיקודה.
השלב הראשון בפעילות הפרטיזנים נמשך מכיבוש יוגוסלביה ועד כניעת איטליה בספטמבר 1943. שלב זה אופיין בבניין כוח אשר בתחילת הפעילות לא היה מאורגן ולקה בציודו.
עוד נבנתה תורת הלחימה ותפישת שילוח כוח האדם מכל קצווי יוגוסלביה בהנהגת הקומוניסטים.
השלב השני נמשך מכניעת איטליה ועד שחרור בלגרד באוקטובר 1944. ממועד זה הפכו כוחות הפרטיזנים למיליציה ובהדרגה אף לצבא סדיר אשר צויד בנשק איטלקי רב.
הפרטיזנים נחשבו רשמית חלק מבעלות הברית וזכו לתמיכה מודיענית ולוגיסטית.
השלב השלישי נמשך משחרור בלגרד ועד מרץ 1945, אז הוקמו בהדרגה המוסדות הפוליטיים והאדמיניסטרטיביים לניהול המדינה שבדרך.
במרץ 1945 הפכו כוחות הפרטיזנים לצבא העממי היוגוסלבי.
בשיא הקרבות ריתקו כוחות הפרטיזנים 20 אוגדות גרמניות ליוגוסלביה.
בנוסף למאבק בנאצים ועושי דברם כגון אנשי האוסטאשה, התנהלה ביוגוסלביה במקביל גם מלחמת אזרחים בין הפרטיזנים של טיטו ובין המיליציה המלוכנית ה"צ'טניקים".
במסגרת המאבק הסגירו הצ'טניקים לוחמים מכוחותיו של טיטו לידי הגרמנים.
לקראת סיום המלחמה ערקו לוחמים רבים משורות הצ'טניקים והצטרפו לכוחותיו של טיטו אשר ניצחו במאבק והשתלטו על יוגוסלביה.
ההצלחה הגיעה במחיר כבד מאוד ומספר מקורות מעריכים את מספר ההרוגים בקרב כוחות הפרטיזנים לאורך שנות המלחמה בלמעלה מרבע מיליון.
ממחקרים שונים שנערכו ביוגוסלביה על ידי ההיסטוריונים יאשה רומנו וסלאבקו גולדשטיין לגבי חלקה של יהדות יוגוסלביה במאבק החמוש לשחרור המדינה עולה, כי לכל הפחות הצטרפו לכוחות הפרטיזנים לאורך כל שנות המלחמה 4,572 מבני הקהילה היהודית ומהם נהרגו 1,318. כ-3,000 מהמצטרפים נמנו עם המערך הלוחם והשאר עם יחידות העזר.
מחקר שערכה פרופסור מינה רוזן מציין כי בסך הכל נמנו עם כוחות הפרטיזנים כ-6,000 יהודים.
באזור בוסניה היה שיעור המצטרפים לכוחות הפרטיזנים הגבוה ביותר ועמד על כרבע מהאוכלוסייה הבוגרת.
משה פיאדה היה חבר בפיקוד הפרטיזני העליון בראשותו של טיטו.
141 מקרב בני הקהילה שהצטרפו לכוחות הפרטיזנים זכו לעיטור "מדליית הפרטיזנים (1941)" ו-11 מקרבם זכו לעיטור גיבור יוגוסלביה.
15 מבני הקהילה אשר הצטרפו בהמשך לצבא יוגוסלביה התקדמו לדרגת גנרל ומהם ניתן לציין את וויו טודורוביץ', איזידור פאפו ורוזה פאפו, האישה הראשונה ביוגוסלביה שזכתה לדרגת גנרל.
טיטו נאבק נגד הנאצים ועוזריהם הקרואטים האוסטאשה, וגם במשתפי הפעולה מקרב בני עמו.
על פי אומדנים, השמיד צבאו של טיטו לפחות 10 דיוויזיות גרמניות ממוכנות במהלך המלחמה, הכניע את מוסוליני וצבאו בבלקן ובגבול איטליה, והצליח לשחרר חלק מיהודי יוגוסלביה שהיו כלואים במחנות ריכוז איטלקיים באזור הבלקן.
יהודי יוגוסלביה מצידם, ראו בטיטו גיבור, מושיע וסמל המאבק בהיטלר ובמוסוליני, ואך טבעי היה החיבור בין הפרטיזנים היהודים של יוגוסלביה לטיטו שפרס עליהם חסותו ונתן להם תמיכה מלאה.
על כן הצטרפו רבים מהצעירים ששרדו מיהודי יוגוסלביה לכוחותיו של טיטו, ורבים מהם העפילו בו לעמדות פיקוד.
במסגרת הקשר עם בעלות הברית הצניחו הבריטים 33 מתנדבים מארץ ישראל באירופה הכבושה כדי לסייע במאמץ המלחמתי הבריטי, ועוד חמישה הסתננו ליעדם בדרכי היבשה והים.
12 מתוכם הוצנחו ביוגוסלביה כדי לחבור לכוחות הפרטיזנים שם או כתחנת מעבר למדינות השכנות תוך קבלת סיוע לוגיסטי מכוחותיו של טיטו.
במאי 1943, תחת זהות בדויה, צנח באזור ז'אבליאק (Žabljak), בהרי דורמיטור שבמונטנגרו הצנחן פרץ רוזנברג כחלק מיחידת קישור צבאית בריטית שתפקידה הייתה לחבור לקבוצת הפרטיזנים.
במרץ 1944 צנחה חנה סנש באזור קרואטיה בדרכה להונגריה בקבוצה של ארבעה צנחנים ובה גם יונה רוזן, אבא ברדיצ'ב וראובן דפני.
עוד הוצנחו ביוגוסלביה דן לנר, לימים אלוף בצה"ל אשר הצטרף למערך הלוחם, והרופא ד"ר ישראל מהרי"ק שהצטרף למערך הרפואה של כוחות הפרטיזנים.
צבא השחרור הרוסי היה קורפוס שהורכב ממתנדבים רוסיים ולחם לצד מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצבא הוקם בידי אנדריי ולאסוב, קצין בכיר בצבא האדום שערק לגרמניה הנאצית.
מרבית החיילים בצבא היו שבויי מלחמה רוסיים שהתייאשו מברית המועצות.
אך היו בהם גם רבים מחברי הצבא הלבן לשעבר, שהתנגד לקומוניזם עוד בימי מלחמת האזרחים ברוסיה וחיפשו הזדמנות להפיל את הקומוניסטים.
בנובמבר 1944 שונה שמו של הכוח ל-הכוחות המזוינים של הוועד לשחרור עמי רוסיה.
בינואר הוכרז שהצבא לא יהיה יותר תחת פיקודו של הוורמאכט אלא של הוועד בלבד.
ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה נגד ברית המועצות.
רוסים רבים שהתנגדו לקומוניזם או פשוט קיוו לעתיד טוב יותר בגרמניה, התגייסו לצבא הגרמני הוורמאכט.
מפקדי הוורמאכט טענו שקיימת יחידה רוסית הקרויה "צבא השחרור הרוסי", בעוד שבפועל יחידה כזו לא הוקמה עדיין, והמתנדבים הרוסיים פוזרו בין היחידות הגרמניות השונות והיו תחת פיקוד גרמני בלבד.
חזונו של היטלר היה יצירת מדינה גרמנית המשתרעת עד להרי אורל.
לא היה מקום לכל אוטונומיה רוסית בחזון זה, דבר שגם נדחה בתוכנית הנאצית להרי אורל.
בשנת 1943, דחה סטלין יוזמה גרמנית דומה של הגנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, ליצירת צבא גרמני אנטי-נאצי אשר יוצנח בתחומי הרייך, ויש להניח כי הסיבות להקפאת שתי התוכניות היו דומות.
עם זאת היטלר לא התנגד לכך שצבא מתנדבים רוסי יהיה קיים בתעמולה בלבד וימשוך אליו מתנדבים.
בהדרגה החלו קצינים גרמניים שונים להרכיב יחידות קטנות של רוסים שנשלחו למשימות שונות כגון לחימה נגד פרטיזנים, פינוי פצועים משדה הקרב והעברת אספקה.
בשנת 1942 קיבל הגנרל הרוסי אנדריי ולאסוב, הוראה להנהיג את שתי הדיוויזיות שהיו תחת פיקודו (וכונו "ארמיית ההלם השנייה" - 2ая Ударная Армия), למתקפה באזור הנהר וולחוב.
לאחר שהחל במתקפה והשיג מבקע, הסתבר כי אין לו את הכוח הדרוש כדי להפוך את המבקע לראש גשר בר קיימא, וכי אם לא ייסוג, מצויים כוחותיו בסכנת כיתור.
לאחר שקיבל פקודה להמשיך במתקפה ולא לסגת, כיתרו הגרמנים את כוחותיו.
הוא סירב להתפנות במטוס ונפל בשבי.
לאחר שנפל ולאסוב בשבי, הסכים לעמוד בראש צבא אשר יילחם לצד הגרמנים כנגד הסובייטים.
כרוזים אלו הושלכו ממטוסים, והיוו גורם לעריקתם של חיילים רוסים רבים אל הצבא הגרמני.
באוגוסט 1942 ביחד עם ולדימיר בויארסקי פנה לפיקוד ורמאכט עם הצעה להקמת יחידות לוחמים.
עד אמצע שנת 1943 כבר לחמו בשירות הנאצים באזור ה-100,000 חיילים רוסיים, אולם היטלר דחה שוב ושוב את התוכנית להקמת צבא שירכז את כולם.
לאחר קרב סטלינגרד ולאחר התבוסה בקרב קורסק נראה היה כי גרמניה תידרש לכל מאמץ אפשרי ולמיצוי כל אפשרויות כוח האדם העומדות לרשותה על מנת לעצור את הצבא האדום הקרוב לגבול גרמניה.
ולאסוב נפגש בספטמבר 1944 עם היינריך הימלר והורשה להקים צבא שיכלול את כל השבויים ועובדי הכפייה הרוסים.
הוקם "הוועד לשחרור עמי רוסיה" אשר "צבא השחרור הרוסי" היה אמור להיות הזרוע הצבאית שלו, ואשר היה אמור לאחד את העמים הרוסים כנגד הנהגתו של סטלין.
ב-14 בנובמבר הקריא ולאסוב בפראג מניפסט הקובע את יעדי הצבא.
על פי תוכניתו של הימלר הצבא היה אמור לכלול 10 דיוויזיות, אולם עד פברואר 1945 הוקמה רק דיוויזיה אחת בפיקודו של סרגיי בוניאקנקו (Серге́й Кузьмич Буняченко).
מאוחר יותר במהלך מרד פראג, הדיוויזיה מרדה, ועברה לשרת את המתמרדים הצ'כים.
מאוחר יותר באותה שנה הוקמה בגרמניה דיוויזיה נוספת בפיקודו של מיכאיל מנדרוב (Михаил Алексеевич Меандров), היא נשלחה לחזית המזרחית.
כמו כן הוקם ברוסיה חיל שהורכב ממתנדבים קוזאקים, שלחמו תחת פיקודו של קצין גרמני בשם הלמוט פון פנוויץ.
הימלר שביקש לבחון את נאמנות הרוסים, שלח אותם לקרבות מול הצבא האדום על נהר האודר, ב-9 בפברואר 1945. הם לחמו בהצטיינות, וזכו לשבחים מהימלר.
בהמשך הוכרז כי באופן רשמי צבא השחרור הרוסי לא יהיה כפוף יותר לצבא הגרמני, אלא לוועד לשחרור עמי רוסיה, שמו של הצבא שונה בהתאם ל-הכוחות המזוינים של הוועד לשחרור עמי רוסיה.
בהדרגה כשכבר היה ברור שגרמניה לא עומדת לנצח במלחמה, החל ולאסוב במשא ומתן חשאי עם בעלות הברית.
צבא השחרור נסוג יחד עם הצבא הגרמני מרוסיה ומפולין והתבצר בצ'כוסלובקיה.
ב-5 במאי, התמרדו תושבי פראג נגד השלטון הגרמני ("מרד פראג"), דיוויזיות שלמות מצבא השחרור ערקו לצד המורדים והפנו את נשקן כנגד הגרמנים.
לאחר שגרמניה נכנעה ב-8 במאי, נמלטו מרבית אנשי צבא השחרור וביניהם ולאסוב עצמו, ונכנעו לכוחות הארמייה השלישית של ארצות הברית בפיקודו של ג'ורג' פטון.
עם זאת האמריקאים והבריטים היו בעלי עניין מועט ברוסים, וחששו שנתינת מקלט עבורם עלולה לסבך את היחסים עם ברית המועצות.
על כן ולאסוב ואנשיו הוסגרו לידי הסובייטים במאי 1945. באוגוסט 1946 הודיע הרדיו הסובייטי על הוצאתם להורג של ולאסוב לאחר משפט, שנערך לו ולאחד עשר מקציניו הבכירים.
יתר אנשי צבא השחרור שנמצאו הוצאו להורג או נשלחו למחנות בסיביר.
מיעוט קטן מהם שרד עד לחנינה הכללית שנתנה ברית המועצות למספר אסירים פוליטיים ב-17 בספטמבר 1955. עד היום משמש השם "ולאסוב" ככינוי לבוגד ברוסיה, בדומה לכינוי "קוויזלינג" במערב.
הצבא כולו היה תחת פיקודו של ולאסוב, לפיכך כונה הצבא לעיתים "צבא ולאסוב".
הדיוויזיה הראשונה - בפיקודו של סרגיי בוניאקנקו (Серге́й Кузьмич Буняченко).
הדיוויזיה השנייה - בפיקודו של מיכאיל מנדרוב (Михаил Алексеевич Меандров).
הדיוויזיה השלישית - בפיקודו של ויקטור מלצב (Ви́ктор Ива́нович Ма́льцев).
כמו כן כלל הצבא חיל אוויר מאולתר, בפיקודו של מלצב.
חיל האוויר כלל שתי טייסות.
מבנה הצבא בעתות שלום התבסס על אזורי פיקוד, קורפוסים, דיוויזיות ורגימנטים.
המערך הארגוני הבסיסי היה הקורפוס שהורכב משתי דיוויזיות או יותר בנוסף לכמה כוחות תמיכה והיה אחראי לשטח גאוגרפי מסוים.
עם פרוץ המלחמה היו 21 אזורי קורפוס בתחום השיפוט של פרוסיה ו-3 בתחומה של בוואריה, זאת בנוסף לקורפוס מיוחד שנקרא קורפוס המשמר (Guard Corps).
בנוסף לדיוויזיות כללו הקורפוסים גדוד חיל רגלים קל, גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, גדוד טלגרף וגדוד רכבות וחלקם החזיקו כוחות גם במבצרים.
לכל קורפוס הייתה כפופה יחידה אווירית.
בזמן מלחמה הפך כל קורפוס לכוח נייד כשהוא מקבל תמיכה עורפית מהאזור הגאוגרפי שלו כדוגמת ציוד וכוח אדם.
בנוסף לקורפוסים הסדירים, עם פרוץ המלחמה הוקמו קורפוסי מילואים שתגברו את הקורפוסים הסדירים לאורך המלחמה.
המערך הטקטי הבסיסי היה הדיוויזיה.
דיוויזיה סטנדרטית כללה שתי בריגדות רגלים, בריגדת פרשים ובריגדת ארטילריה.
דיוויזיה אחת בכל שטח פיקוד של קורפוס הייתה המיליציה המקומית.
עם פרוץ המלחמה היו 42 דיוויזיות סדירות בפרוסיה ו-6 בבוואריה, ובנוסף היו 3 דיוויזיות סדירות של המשמר.
כל הדיוויזיות האלו, התגייסו בזמן המלחמה, נערכו מחדש, קיבלו יחידות הנדסה ואספקה ממפקדות הקורפוסים והעבירו את רוב יחידות הפרשים שלהן ליחידות פרשים עצמאיות.
דיוויזיות מילואים תגברו את הגייסות, דיוויזיות המיליציה נערכו השתנו ליחידות צבאיות.
במשך המלחמה גדל מספר הדיוויזיות והגיע ל-251 בסיומה.
הקיסרות הגרמנית הייתה אימפריה קולוניאלית, מה שאמר שהיא החזיקה במספר מושבות באפריקה, אוקיאניה, האוקיינוס השקט וסין.
הגנת המושבות הופקדה בידי יחידות מיוחדות שנקראו "שוצטרופה" ("כוחות ההגנה").
מפקדי השוצטרופה היו גרמנים, אולם רוב החיילים היו שכירי חרב מקומיים (אסקרי).
תפקידן של יחידות השוצטרופה השתנה לפי טיב המקום שבו שרתו.
לדוגמה, במושבות באפריקה תפקידם העיקרי של השוצטרופה היה לדכא מרידות ולסייע לחוקרים שבאו לאזור.
בשטחים הגרמניים באוקיינוס השקט שבהן היחסים בין הגרמנים למקומיים היו רגועים, השוצטרופה שימשו כשוטרים ותו לא.
ובשטחים הגרמניים בסין תפקידן היה להגן על הנמלים הגרמניים שם.
עם זאת, הנתק בין גרמניה לבין אפריקה, והעובדה שהמושבות הגרמניות שם היו מוקפות במושבות של מעצמות קולוניאליות עוינות (בריטניה, צרפת, בלגיה ופורטוגל), גרמה לכך שהן נכבשו עד מהרה ואבדו לנצח לגרמניה.
עם זאת, המפקד הגרמני פאול פון לטו-פורבק הצליח במהלך המלחמה לנהל את אחת ממלחמות הגרילה המוצלחות ביותר בהיסטוריה.
הצטרפותה של האימפריה היפנית למלחמה גרמה לכך שגם המושבות בסין ובאוקיינוס השקט אבדו.
הקיסרות הגרמנית, התחלקה למספר גדול של נסיכויות וממלכות נפרדות, שלכל אחת מהן היה שליט משלה וצבא משלה.
בעתות שלום, היו כל הצבאות ארגונים נפרדים ללא גוף עליון.
אולם במקרה של מלחמה אוחדו כל הצבאות תחת פיקודו של הקייזר שהוגדר כ"מצביא עליון", כשלצידו "ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי המלכותי", שהוגדר כיועצו של הקייזר.
ממלכת בוואריה, המדינה השנייה בחשיבותה בקיסרות אחרי פרוסיה, נהנתה ממעמד מיוחד שאפשר לה להחזיק מטה כללי נפרד גם בשעת מלחמה.
מטה כללי זה היה כפוף רשמית למלך בוואריה, אך בפועל הרמטכ"ל הפרוסי היה מקבל ההחלטות, והמטכ"ל הבווארי רק תאם עמו את פעולותיו.
ממעמד מיוחד נהנו הצי הקיסרי והשוצטרופה ("כוחות ההגנה"), שלא היו כפופים לשליטים הזוטרים והיו תחת הפיקוד הישיר של הקייזר והמטכ"ל הפרוסי.
הקצינים בצבא הגרמני התחלקו בין קצינים בני המעמד הפשוט שהתקבלו לצבא בשל כישרונותיהם, לבין קצינים ממעמד האצולה שזכו בו הודות למשפחתם.
עם זאת, מרבית הקצינים היו מבוגרים ומנוסים מאוד.
במהלך המלחמה כיהנו שלושה קצינים בתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי.
בתחילת המלחמה שימש בתפקיד הלמוט פון מולטקה הצעיר, אחיינו של המצביא המהולל הלמוט פון מולטקה הזקן.
מולטקה "הצעיר", לא הוכיח את עצמו כמפקד טוב במיוחד בתחילת המלחמה, וחלק גדול מהחלטותיו היו שגויות ונבעו מהססנות ופחדנות.
הוא הוחלף באריך פון פאלקנהיין, שהחזיק בתפקיד שנתיים, עד שהוחלף בפאול פון הינדנבורג, שכיהן בתפקיד עד סוף המלחמה.
התוכנית העיקרית של הצבא הגרמני ערב המלחמה הייתה תוכנית שליפן, שתוכננה בידי ראש המטה הכללי לשעבר אלפרד פון שליפן.
על פי התוכנית נועד הצבא הגרמני להתמקד, בשלב הראשון של המלחמה, בהשגת ניצחון מהיר במערב במערכה נגד הצבא הצרפתי ובהכנעת צרפת, בטרם צבא האימפריה הרוסית יספיק להיערך למלחמה ולתקוף את פרוסיה המזרחית.
יש הרואים בכך את הסיבה לכישלון התוכנית בסופו של דבר.
עם פרוץ המלחמה, כלל הצבא הגרמני 8 ארמיות.
במסגרת תוכנית שליפן, ריכזו הגרמנים את עיקר הכוח במערב ורק הארמייה השמינית הוצבה במזרח מול צבא האימפריה הרוסית כדי להגן פרוסיה המזרחית.
הארמייה קיבלה הוראה להימנע מקרב מכריע ולסגת רק במקרה של השמדה כללית.
להלן סדר הכוחות בחזית המערבית:
הארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק
הארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילו
הארמייה השלישית בפיקוד מקס פון האוזן
הארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג
הארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
הארמייה השישית בפיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה
הארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן
להלן סדר הכוחות בחזית המזרחית:
הארמייה השמינית בפיקוד מקסימיליאן פון פריטוויץ
בעקבות סירובו של מלך אלברט הראשון, מלך הבלגים לאפשר לכוחות הגרמנים מעבר בארצו, פלשו הגרמנים לבלגיה כשהם מעוררים בכך את בריטניה להכריז מלחמה על גרמניה.
ב-2 באוגוסט לוקסמבורג נפלה ללא התנגדות, אולם בבלגיה היה המצב מסובך יותר.
ב-4 באוגוסט, חדר קורפוס הפרשים השני בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ אל בלגיה, הגרמנים בפיקודו של אוטו פון אמיך, נעו במהירות והגיעו עד גדות נהר המז.
אך להפתעתם של הגרמנים, שציפו שבלגיה לא תתנגד למעבר כוחותיהם לצרפת, הגשרים הושמדו לפני כן על ידי הבלגים.
כשהתחילו הגרמנים לחצות את הנהר על דוברות, פתחו הבלגים באש והגרמנים מצאו עצמם בעיצומו של קרב מבלי שהתכוונו לכך.
עד סופו של אותו יום, הצליחו כוחות גרמניים לחצות את הנהר בצפון העיר וצידה המזרחי ואילו בדרום נעצרו הגרמנים על ידי הבלגים.
למרות נחיתותם המספרית, הצליחו הכוחות הבלגים לבלום את ההתקפה הגרמנית תוך גרימת אבדות קשות לגרמנים.
למחרת, תקפו הגרמנים את מערכת המצודות שהקיפה את העיר לייז'.
הגרמנים הפעילו תותחי שדה קלים, שלא יכלו לפגוע באופן משמעותי במצודות.
ב-16 באוגוסט נכנעה בריסל, ויחד עמה נפל בשבי מפקד הצבא הבלגי גנרל למאן.
ב-7 באוגוסט פתחו הצרפתים במתקפה באזור אלזס, בהתאם לתוכנית 17. המתקפה זכתה בתחילה להצלחות, והצרפתים כבשו את מילוז, אולם מתקפת נגד גרמנית בפיקודו של יוזיאס פון הרינגן אילצה אותם לסגת חזרה לצרפת.
הארמיות ה-6 וה-7 של הצבא הגרמני, פיתו את הצרפתים להיכנס עמוק לתוך השטח הגרמני, ואז פתחה הארמייה השישית במתקפה שאיפשרה לכוחות מאסף גרמנים לאגף את הצרפתים מימין ולהכריח אותם לסגת מלורן.
הגנת הגבורה של לייז', עיכבה את הפלישה הגרמנית לצרפת לפחות בשבוע, הצרפתים ניצלו זמן יקר זה כדי להתארגן.
כעת היו הגרמנים נחושים לכבוש את בלגיה במהירות האפשרית.
בהוראת המלך, נסוג הצבא הבלגי אל אנטוורפן שנחשבה "מבצר לאומי".
ב-20 באוגוסט, נפלה בריסל ללא התנגדות.
ב-21 באוגוסט עשו הצרפתים ניסיון כושל לפלוש לגרמניה דרך הארדנים, ניסיון שהסתיים בכיבוש הארדנים בידי גרמניה.
במקביל הארמייה השישית בפיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה, פתחה בפלישה לצרפת דרך לורן.
ההתקפה התקדמה באיטיות עד ה-25 באוגוסט שבו היא נבלמה במלחמת התשה.
עוד לפני כן ב-20 באוגוסט הטילו הגרמנים מצור על העיר נאמור בבלגיה, הגרמנים למדו את לקחי לייז', ולא פתחו בהתקפת חי"ר לפני שהגיעו התותחים ברכבת.
הצרפתים פתחו גם הם בהתקפה וכבשו את מובז', אולם בתום המצור על מובז' כבשו אותה הגרמנים ולמעלה מ-30,000 חיילים צרפתים נפלו בשבי.
ב-28 באוגוסט תקפו הגרמנים את אנטוורפן.
הכוחות הבלגים נדחקו עוד ועוד לכיוון החוף ולכיוון הגבול ההולנדי.
הגרמנים הפגיזו את המבצרים הבלגיים המיושנים מהאוויר ומהיבשה, וב-10 באוקטובר העיר נכנעה.
המלך נסוג עם צבאו על גדות נהר האיזר (Yser).
הכנף הימנית של הצבא הגרמני החלה לנוע אל תוך צרפת דרך הגבול הבלגי-צרפתי.
הכנף הורכבה מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק, הארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילוב והארמייה השלישית בפיקוד מקס פון האוזן.
המרכז הורכב מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג, הארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
הכנף השמאלית נעה דרך הגבול הגרמני-צרפתי, היא כללה את הארמייה השישית בפיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה, והארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן.
ארמיית הצפון בפיקוד מקס פון בהן, נפרשה בחופי גרמניה במטרה להגן עליה מפני פלישה ימית.
הצרפתים פתחו במרדף, אולם הגרמנים היו מהירים יותר והספיקו להגיע עד האן ולקבוע בו עמדות, המערכה הפכה למלחמת חפירות.
הבריטים והצרפתים חצו את האן, אולם אז הגיעה הארמייה השביעית וסתמה את הפער שבין הארמייה הראשונה והשנייה.
המלחמה לבשה צורה של מלחמת חפירות, במסגרתה שני הצדדים היו מתחפרים בעמדותיהם זמן ארוך ולעיתים תוקפים תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
פאלקנהיין האמין כי ייתכן שלא ניתן יהיה להגיע לפריצת דרך מהירה כפי שהגרמנים קיוו בתחילת המלחמה, ומשום כך התמקד בהסבת אבדות כבדות לצרפתים אשר יגרמו להם להיכנע, או כפי שניסח זאת: "לגרום לצרפת לדמם עד לבה".
קרב ורדן החל ב-21 בפברואר 1916, עם הפגזה ארטילרית גרמנית כבדה, שלאחריה התקדם הצבא הגרמני לעבר החפירות הצרפתיות תוך שימוש בלהביורים, לראשונה במלחמה.
הבריטים מצדם פתחו באביב 1916, בהתקפה נרחבת שזכתה לכינוי הקרב על הסום, במטרה לשבור את העמדות הגרמניות.
הגרמנים לחמו היטב, וכמות האבדות הבריטיות הייתה בלתי נתפסת, עם זאת גם הגרמנים ספגו אבדות כבדות אך מטרת הבריטים לא הושגה, העמדות הגרמניות לא נשברו.
במסגרת תוכנית שליפן, רוכזה רק ארמייה אחת על הגבול הרוסי, הארמייה השמינית בפיקוד מקסימיליאן פון פריטוויץ.
ההוראות שפריטוויץ קיבל היו לא להיכנס לקרב משמעותי, ולסגת רק במקרה של השמדה כללית.
הרוסים, ניצלו זאת היטב, ובלחץ מדינות ההסכמה פתחו בסדרת התקפות על הגבול הגרמני והאוסטרו-הונגרי.
הארמיות הרוסיות הראשונה והשנייה, פלשו לפרוסיה המזרחית ב-12 באוגוסט.
התוכנית הייתה ששתי הארמיות יאגפו את הארמייה השמינית מצפון ומדרום וישמידו אותה.
מפקד הקורפוס הגרמני הראשון, הרמן פון פרנסואה, התנגד לתוכניתו של פריטוויץ לבצע נסיגה, ותקף עם הקורפוס שלו את הארמייה הראשונה בקרב שטלופנן.
הרוסים הופתעו, אולם מהר מאוד השיבו מלחמה ושלחו את הארמייה כולה מול כוחותיו של פרנסואה.
פרנסואה נסוג, אולם הקרב נחשב לניצחון גרמני למרות זאת עקב האבדות הכבדות של הצבא הרוסי במהלכו.
ההצלחה הזאת, שכנעה את פריטוויץ לנקוט קו אגרסיבי יותר, וב-20 באוגוסט, פתחו הגרמנים בקרב גומבינן.
הקרב נראה בתחילה כניצחון גרמני, אולם בהמשך נאלצו הגרמנים לסגת כשהם מותירים מאחור 6,000 חיילים גרמנים שבויים.