tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קודם לקבלת עצמאות מפורטוגל, במושבת האיים כף מרדה היה מוחזק בדרך קבע כוח צבאי קטן הכולל חיילים פורטוגלים לצד חיילים מקומיים.
אלו היו אמורים לאבטחה את ריבונות פורטוגל באיים ומנגד לשמור על סדר ציבור.
בין היתר מפני פעולות טרור של מתנגדי הקולוניליזם הפורטוגלי, הפועלים תחת סניף מקומי של המלציה השייכת למפלגה האפריקאית לעצמאות של גינאה ביסאו וכף ורדה.
אם זאת בעוד בשנת 1974 פרצה מלחמה בגינאה ביסאו היבשה כדי להשיג העצמאות לשני המושבות, הלחימה לא הגיעה גם לאיי כף ורדה, ועקב כך כף ורדה קיבלה עצמאות בנפרד שנה לאחר מכן כחלק ממהפכת הציפורניים בפורטוגל, ואף קיבלה סיוע בהקמת הגוף הצבאי של המדינה החדשה.
הגוף הצבאי החדש כלל בתחילה שתי זרועות: צבא יבשה ומשמר חופים, ושמו הראשון עד שנות ה-90 היה "הכוחות המזוינים מהפכניים של העם" ואז שונה לשם הנוכחי.
ב-2007 הכוחות המזוינים עברו ארגון מחדש שכלל את הפיכת צבא היבשה למשמר הלאומי.
ב-2014 בסיוע מספרד הוקמה היחידה למשימות מיוחדים עליה הוכרז שנתיים קודם לכן.
לאורך השנים הכוחות המזוינים המזוינים לקחו חלק בשיתופי פעולה צבאית ואימונים רבים עם מדינות שונות ובפרט עם מדינות אירופה.
בשעות הבוקר של 25 באפריל 2016 התרחש אירוע חריג בו חייל מהכוחות המזוינים ביצע טבח המוני בחיילים מקומיים שעבדו בשיתוף עם קבלני צבא מספרד ואזרחים.
המפקדת העליון הוא הנשיא המיישם את המדיניות בעצמאות השר לביטחון לאומי האמון על הרמטכ"ל המשמש כראש הכוחות המזוינים בפועל בזמן שגרה.
הכוחות המזוינים כולל כ-1,100 חיילים בשירות פעיל, המציודים בעיקר בנשק קל משימותיהם כוללות הגנה על נכסי המדינה, סיוע בשיטור וביטחון פנים, לחימה בסחר לא חוקי, ומתן סיוע אזרחי בעת הצורך.
פיקוד מטה ותמיכה – כולל את היחידות תומכות בלחימה והעורפיות:
המשמר הלאומי זרוע היבשה – מחולק לשלושה פיקודים מרחביים הכפופים ישירות למטכ"ל ולרשותם עומדות יחידות משלושה חילות:
חיל משטרה צבאית – מחולק ביחידות של כפלוגה אחת לכל פיקוד מרחבי.
היחידה למשימות מיוחדות – יחידה מובחרת בעלת התמחות רב תחומית המיועדת למשימות בסיכון גבוה כגון: פעולות לוט"ר עם בני ערובה ומוצבי חירום אחרים.
משמר החופים – הזרוע הימית – בעל מספר קטן של סירות סיור (חלקן חמושות) וכולל את היחידות:
מרכז השליטה ואבטחת המרחב הימית
עיקר הציוד והאימונים של הכוחות המזוינים שהוא לרוב בתחום הנשק הקל מסופקים עלי ידי: ארצות הברית, סין ומדינות אירופה – עם אלו האחרונות כף ורדה נמצאת בשיטוף פעולה רחב, ובפרט פורטוגל – שבעבר שלטה באיים וצבאה משמש בסיס למודל הצבאי של הכוחות המזוינים כף ורדה.
הכוחות המזוינים של בנין הוא שם כולל לעיקר כוחות הצבא והביטחון של רפובליקת בנין.
עם קבלת העצמאות של בנין (אז דהומיי) הוקם גם הצבא בסיוע צרפת שעד אז שלטה בקולוניה זאת, גודלו בשנת 1960 נאמד ב-1,800 חיילים ו-1,200 שוטרים חצי-צבאיים, ומעט ציוד כבד.
בתחילה לא נשקף לבנין איום חיצוני מה שגרם להפנות את מרבית הכוחות הצבא קלפי פנים.
ובשנים הבאות (עד 2024) בנין עברה שורה של ניסיונות הפיכה (15 במספר) לצד מספר משברים פנימים ועוד מספר סכסוכים חיצוניים על גבולה – כמו טרור איסלאמי, לצד זאת בשנים הבאות המדינה הייתה מעורבת גם במספר שיתופי פעולה צבאית עם המדינות השכנות כגון ההצטרפות ל-MNJTF.
בראש הכוחות המזוינים עומד נשיא בנין כמפקד העליון ושר הביטחון מופקד על יישום המדיניות בעוד הרמטכ"ל הוא המפקד הבכיר בפועל מבין אנשי הדרג הצבאי ואחראי לפעילות הצבא בשגרה.
הכוחות המזוינים מורכב מאנשי צבא מקצועיים למחצה על בסיס גיוס חובה סלקטיבית וכוללים כ-11,000 חיילים המאורגנים בצורה הבאה:
זרוע האוויר – יחידה קטנה שנועדה בעיקר לסיעה לכוחות הקרקע כ-100 חיילים.
זרוע הים – בעיקר לצורך שיטור קו החוף עם עד 200 חיילים.
ז'נדרמריה – כוח חצי־צבאית בעיקר לצורכי ביטחון פנים, אוחד עם המשטרה ב-2018.
המשמר הלאומי (מקור גם כ-"המשמר הרפובליקני") – אחרי לביטחון מוסדות ציבור ובפרט זה לביטחון הנשיא – 3,000 חיילים.
רוב הציוד ישן או שנקנה מיד שנייה.
ציוד זה כמו גם אימונים קיבלה בנין ממדינות כמו צרפת (ששלטה בה כקולוניה), ארצות הברית, ברית המועצות (ורוסיה ממשיכת דרכה).
נכון לשנות ה-20 של המאה ה-21, הכוחות המזוינים של בנין מקיימים שיתופי פעולה עם בלגיה.
הכוחות המזוינים הלאומיים של בורונדי הוא השם לגוף המאגד את כלל גופי הצבא של בורונדי.
נקודות ציון בהיסטוריה הצבאית של בורנדי:
בתקופה הקולוניאלית של רואנדה-אורונדי תחת שלטון בלגיה, כמעט ולא שולבו חיילים מקומיים ביחידות הצבאיות ובמקום זאת "יובאו" חיילים מקונגו הבלגית עם קצונה בלגית.
בשנות ה-60 כאשר בלגיה נתנה עצמאות לקונגו, בלגיה נדרשה לארגן בחיפזון גוף ביטחון חדש של עם גיוסם של חיילים מקומיים ואימנם בידי חיילים בלגים, עם קבלת העצמאות המדינה גוף זה שימש את הבסיס לצבא החדש שהוקם והתהווה החל מ-1962.
אוקטובר 1965 מדכה מרד בשורות המשטרה
ב-7 במרץ 1967 שולבה הז'נדרמריה בכוחות המזוינים של בורונדי
1993–2006 המדינה הייתה נתונה במלחמת אזרחים בין המיעוטים.
ב-25 בדצמבר 2005 לראשונה יצאו חיילים מבורונדי למשימת שמירת שלום בדרפור.
ב-20 בפבואור 2017 עברו הכוחות המזוינים ארגון מחדש.
בורונדי פרסה כוחות צבא ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בשנת 2022.
המפקד העליון הוא הנשיא המכתיב את המדיניות לצד ראש הממשלה והשר לביטחון לאומי – האמון על הרמטכ"ל המשמש כראש הכוחות המזוינים בפועל בזמן שגרה.
משימותיהם כוללות הגנה על נכסי המדינה, סיוע בשיטור וביטחון פנים, לחימה בסחר לא חוקי, ומתן סיוע אזרחי בעת הצורך.
על פי החוק הרכב המשרתים בכוחות הביטחון יתחלק שווה בין מיעוטי ההוטו והטוטסי.
הכוחות המזוינים כולל כ-30,000 חיילים בשירות פעיל וכוללים את היחידות הבאות:
זרוע היבשה כוללת 4 חטיבות (באופן רשמי נקראים "דוויזיות") ובהם:
יחידת משט - כלל מספר ספינות סיור באגם טנגניקה.
הכוחות המזוינים של בורקינה פאסו הם גופי הצבא במדינת בורקינה פאסו.
נקודות ציון בהיסטוריה הצבאית של בורקינה פאסו:
ההיסטוריה הצבאית של בורקינה פאסו מתחילה עם הקמת המדינה העצמאית בשם וולטה עילית: אז הצבא הלאומי הוקם ב-3 באוגוסט 1960, על פי חוק מס' 74-60/AN.
הוא הוקם על בסיס הצבא הקולוניאלי הצרפתי והורכב מקצונה צרפתית.
בתחילת דרכו הוא כלל את הגדוד הראשון של וולטה עילית, שכלל 5 פלוגות חיל רגלים: 2 בבובו-דיולסו ו-3 בוואגאדוגו.
העברת הפיקוד בין הרשויות הצבאיות הצרפתיות והוולטאיות התרחשה ב-1 בנובמבר 1961. מאז, יום השנה לכוחות המזוינים הלאומיים נחגג ב-1 בנובמבר בכל שנה.
בשונה מהצבא, הקמת הז'נדרמריה מקומי החלה מאז יוני 1939. ותהליך הדרגתי להקמת חיל האוויר החל מ-25 בנובמבר 1965 ועד 1985 אז הוגדר כזרוע עצמאית.
בשנת 1968 הוקם גדוד וולטה עילית השני בבובו-דיולאסו.
במהלך הסכסוך עם מאלי בשנת 1974 הוקמו מספר חילות מצב.
בשנת 1985 נערכה בין בורקינה פאסו למאלי מלחמת רצועת האגאצ'ר.
בשנת 1985 התרחש ארגון מחדש משמעותי עם הקמתם של: 6 פיקודים מרחבים 6 פלוגות ז'נדרמריה ו-2 פקודי אוויר מרחביים.
בורקינה פאסו הייתה מעורבת במלחמת האזרחים בסיירה לאון שהתנהלה בין השנים 1991 ל-2002.
בשנת 1994 הוחלט לצמצם את מספר אנשי הצבא ועל כן הצבא אורגן מחדש ב-3 פיקודים מרחביים.
החל מ-2015 ועד היום (2025) תאי אל־קאידה פועלים בגלוי ברחבי המדינה.
לאורך שנות המדינה מאז 1960 היא הספיקה לעבור שמונה הפיכות.
הכוחות המזוינים השתתפו במספר פעולות שמירת שלום באזורים שונים כמו: טוגו, ניז'ר, ליבריה בורונדי, סודאן, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית והאיטי.
המפקדת העליון הוא הנשיא המכתיב את המדיניות בהמצאות השר לביטחון לאומי האמון על הרמטכ"ל המשמש כראש הכוחות המזוינים בפועל בזמן שגרה.
על פי חוק משימותיהם כוללות: להבטיח את ביטחונה ושלמות הטריטוריה הלאומית והכלכלית, לסייע משימות בינלאומיות, סיוע בשיטור וביטחון פנים, ומתן סיוע בפיתוח לאומי אזרחי-כלכלי.
הכוחות המזוינים כולל כ-13,000 חיילים בשירות פעיל, המחולקים ליחידות הבאות:
צבא היבשה: בעל 7,000 חיילים ב-3 פיקודים מרחבים (קאיה, בובו-דיאולסו ואגאדוגו) בהם:
גדוד שריון קל אחד (שתי מחלקות)
ז'נדרמריה לאומית: כוללת 3 גדודים.
מיליציה העממית: גוף חצי צבאי בעל שירות חובה המיועד לספק סיוע ושירותים אזרחיים (כדוגמת: בניית תשתיות או שירותי כבאות) ובמצבי חירום לסייע לצבא, כאשר 45,000 חייליו עוברים הכשרה צבאית במשך השנתיים של שירות החובה, וימשיך לשירות מילואים עד גיל 35.
בורקינה פאסו היא מדינה ללא מוצא לים ועל כן אינה מחזיקה ביחידה ימית.
רוב הציוד הצבאי מיושן ומגיע ממדינות הגוש המזרחי לשעבר או מארצות הברית וצרפת – זאת האחרונה שלטה במדינה קודם לקבלת העצמאות ושמר על השפעה בה גם לאחר מכן כלל בצבא.
הכוחות המזוינים של ניקרגואה ורשמית: צבא ניקרגואה (בספרדית: Fuerzas Armadas de Nicaragua או Ejército de Nicaragua בהתאמה; ר"ת: EN) הוא שמם של הכוחות הצבאיים של רפובליקת ניקרגואה.
הכוחות המזוינים של ניקרגואה בצורתם הנוכחית הוקמו בשנת 1995 והם גלגול אחד מני רבים מבינים של הכוח הצבאי בניקרגואה קודמות להם גופים כמו:
לאורך כל ההיסטוריה הצבאית של הייתה מעורבת בלא מעט פעולות צבאיות.
בראש הכוחות המזוינים עומד נשיאי ניקרגואה כמפקדים העליונים ושר הביטחון מופקדה על יישום המדיניות בעוד הרמטכ"ל הוא המפקד הבכיר בפועל מבין אנשי הדרג הצבאי ואחרי לפעילות הצבא בשיגרה.
כלל כוח האדם של הכוחות המזוינים מורכב מכ-13,000 חיילים בשירות פעיל.
צבא יבשה – מחולק ל-8 פיקודים מרחביים המורכבים מהיחידות הבאות:
חיל ים – מחזיק יחידות לחופי האוקיינוס השקט ולחופי הים הקריבי.
הכוחות המזוינים הלאומיים של מאוריטניה הוא השם הרשמי המאגד את כלל גופי הצבא ברפובליקה האיסלאמית של מאוריטניה.
במאוריטניה קיים גיוס חובה של שנתיים, אך זה אינו מיושם בפועל.
הכוחות המזוינים של מאוריטניה הוקמו ב-25 בנובמבר 1960 בסיוע של צרפת.
בין הפעולות בהם הכוחות המזוינים של מאוריטניה היו מעורבים בהן ניתן למנות את:
1989 – 1991 סכסוך הגבול סנגל–מאוריטניה
המתקפה על מגהיטי – חלק מ מלחמת הסאהל
מאוריטניה גם השהיית מאורסת במספר משלחות ובעולות צבאיות בינלאומיות.
על פי האמור בחוק המפקד העליון העומד בראש גופי הביטחון הוא הנשיא, המיישם מדיניות באמצעות השר ביטחון ובשיתוף ראש הממשלה.
בין תפקידייהם של הכוחות המזוינים הם: הגנת המרחב הריבוני וביטחון פנים של המדינה, לצד סיוע בפרויקטים של פיתוח כלכלי, אבטחת הגבול והמאבק בקבוצות טרור, משימות הומניטריות וסיוע במקרי אסונות.
הכוחות המזוינים של מאוריטניה מורכבי מכ-30,000 חיילים סדירים וכ-65,000 במילואים, ואילו עיקר היחידות בהן הם משרתים:
צבא יבשה – הזרוע הצבאית העיקרית בעלת למעלה מ-20,000 חיילים המחולקים לשישה פיקודים מרחביים כוללים את היחידות הבאות.
6 פלוגות סער והתערבות מהירה
2 גדודי משמר לאומי – יחידת פרשים המבצעת סיורים בין היתר על גמלים
חיל האוויר – עקב גודלו הקטן עיקר ייעודו של החיל הוא סיוע לכוחות הקרקע.
והוא מורכב מ-350 חיילים הפועלים משלוש בסיסים, ומפעילים כ-25 כלי טיס מסוגים שונים בשתי טייסת עיקר: סער/תובלה ו-סיור/תקיפה.
חיל ים – עיקר מטר החיל היא עריכת סיור בט"ש צמודי חוף וסיוע לכוח הקרקע הפועל סמוך אליו.
הוא כולל כ-650 חיילים הפועלים משני בסיסים המחזיקים בצי של כ-15 כלי שיט.
עיקר הציוד הצבאי של מאוריטניה מיושן ומקורו מצרפת, ברית המועצות וסין, ולצד זאת בשנים האחרונות מאוריטניה רוכשת ציוד חדש יותר מצרפת וארצות הברית.
הכוחות המזוינים של טונגה או בשמם הרשמי הכוחות המזוינים של הוד מלכותו הם הכוחות המזוינים של ממלכת טונגה.
עיקר תפקידם הוא: הגנה הריבנות וביטחון המדיה, שמירת ההסדר האזרחי טבעת הצורך מתן סיוע, הגנה על מלך טונגה וסיוע בשיתוף פעולה ביטוחוני בינלאומי.
בטונגה אין גיוס חובה והשירות הצבאי הוא מקצועי.
הצבא המודרני המשמש את ממלכת טונגה הוקם לראשונה בשנת 1939 עם ראשית מלחמת העולם השנייה, אומנם כבר במלחמת העולם הראשונה נשלחות מספר מתנדבים מטונגה, כחלק מחיל המשלוח הניו זילנדי.
לאחר מלחמת העולם השנייה כוח זה פורק, וחודש ב-1946 תחת השם שירות ההגנה של טונגה, ובשנת 2013 קיבל את שמו הנוכחי.
מאז הקמת הכוחות המזוינים אלה השתתפות במספר פעולות צבאיות למשימות בין לאומיות וביניהם:
טונגה היא מונרכיה ועל כן באופן רשמי המפקד העליון הוא מלך טונגה (נכון ל-2025: טופו השישי), כאשר תפקיד זה מנוהל בפועל על ידי שר הצבא (שבאופן מסורתי מוחזק בידי יורש העצר – לצד תיק החוץ, טופוטואה אולוקאללה ב-2025).
ואליו כפוף הרמטכ"ל המשמש הדרג הבכיר ביותר מבין שורות הצבא, שעליו מוטלת אחריות לניהול הכוחות המזוינים בשגרה ולתבך בינם לבין הדרג המדיני.
הכוחות המזוינים של טונגה כוללים כ-600 חיילים המארגנים ביחידות הבאות.
מפקדת הכוחות המזוינים של הוד מלכותו
משמר מלכותי – פלוגה שיכולה העיקרי אבטחת משפחת המלוכה ומוסד השלטון
חיל הנחתים – גדוד המשמש ככוח הלוחם העיקר של טונגה
חיל תמיכה – היחידה האחרית לסייע ולספק את צורכי הכוח הלוחם
זרוע ימי – צי קטן הפועל למטרות בט"ש וסיוע (בעיקר בתחבורה) ליתר יחידות הצבא.
כנף אוויר – יחידה זעירה בעל מספר מצומצם של כלי טיס לצורכי סיור
פיקוד אימונים – יחידת הכשרות
הכוחות המזוינים בטונגה מחזיקים בעיקר בנשק קל ומעט אמצעי תחבורה צבאים.
את עיקר הציוד והאימון הצבאים הכוחות המזוינים מקבלים מארצות הברית ומדינות חבר העמים הבריטי הסמוכות (בעלות הכוח הצבאי).
לצד זאת טונגה מקיים שיתוף פעולה הדוק גם עם ארגוני ביטחון אזורים.
הכוחות המזוינים של ביאפרה (BAF) היו צבאה של מדינת ביאפרה בשנים בהם התקיימה, 1967–1970.
בתחילת מלחמת האזרחים הניגרית, היו לביאפרה 3,000 חיילים.
מספר זה גדל ככל שהמלחמה התקדמה, ובסופו של דבר הגיע ל-30,000. לא קיבלה תמיכה רשמית לצבא ביאפרה מאף מדינה אחרת, אף על פי שנשק נרכש בחשאי.
כמה אירופאים שירתו את המטרה של ביאפרה: רולף שטיינר, יליד גרמניה, היה סגן אלוף שהוצב בחטיבת הקומנדו הרביעית, והוולשי טאפי ויליאמס שירת כמייג'ור לאורך כל הסכסוך.
הוקמה יחידת גרילה מיוחדת, ארגון לוחמי החירות הביאפרי: שנועדה לחקות את הווייטקונג, הם כיוונו לקווי אספקה ניגריים, ואילצו אותם להעביר משאבים למאמצי ביטחון פנימי.
במהלך המרד בדרום מזרח ניגריה בשנת 2021, קבוצה בדלנית בשם "המשמר הלאומי של ביאפרה" (BNG) ארגנה את "מועצת המנהל הצבאית העליונה של ביאפרה".
מועצת המנהל הצבאית העליונה של ביאפרה התחזתה לפיקוד העליון של הכוחות המזוינים של ביאפרה, כולל "צבא ביאפרה, חיל הים של ביאפרה, חיל האוויר של ביאפרה וכוח המודיעין של ביאפרה".
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הדומיניקנית (בספרדית: Fuerzas Armadas de la República Dominicana) הם הכוח הצבאי הרשמי של הרפובליקה הדומיניקנית.
הכוחות אחראים על ביטחון המדינה, שמירת הטריטוריה, הגנת הגבולות היבשתיים והימיים, וכן סיוע במצבי חירום, אסונות טבע ושמירה על החוק.
הכוחות מורכבים מ־3 זרועות עיקריות:
הכוחות נמצאים תחת פיקודו הישיר של נשיא המדינה, המשמש כמפקד העליון.
שורשי הכוחות המזוינים הדומיניקניים נעוצים במאבק לעצמאות מול האיטי בשנת 1844. במהלך שנות הרפובליקה הראשונות, הכוחות מילאו תפקיד מרכזי בביסוס מוסדות המדינה ובהגנה מפני פלישות.
במאה ה־20 התפתחו הזרועות הצבאיות למבנה מודרני יותר, עם הדגשה על משימות ביטחון פנים, גבולות ופעילות ימית זעירה.
לאורך השנים נעזרו הכוחות בתמיכה אמריקאית, במיוחד בתקופות של אסונות טבע ושדרוג הציוד הצבאי.
הכוחות המזוינים מאורגנים תחת משרד ההגנה הדומיניקני (Ministerio de Defensa).
בראשם עומד הרמטכ"ל הדומיניקני, הכפוף לנשיא.
כוח האדם הכולל מוערך בכ־56,000 אנשי שירות (2024), הכוללים:
יחידות סיוע, לוגיסטיקה וביטחון פנים
לכוחות יש גם משמר גבול ייעודי (CESFRONT) ויחידת נגד טרור (UNCT).
הצבא אחראי על הגנת היבשה, גבולות המדינה והשטחים האסטרטגיים.
הצבא מחזיק במספר חטיבות רגלים, יחידות שריון קלות, חיל הנדסה וכוחות מיוחדים.
תפקידו לשמור על הגבולות הימיים, לבצע פעולות הצלה, לעצור הברחות ולשמור על נתיבי הסחר.
הצי מפעיל סירות סיור, ספינות סיור מהירות, יחידת קומנדו ימי ויחידת חילוץ ימי.
החיל מפעיל מטוסי סיור, מסוקים, מטוסי אימון ומטוסים קלים לתמיכה מבצעית.
עיקר משימותיו הן ניטור גבולות, סיוע לאזרח בעת אסון, חיפוש והצלה ותמיכה במבצעים של הצי והצבא.
הגנה על ריבונות המדינה וגבולותיה
מניעת הברחות וניהול ביטחון גבולות
סיוע הומניטרי בעת אסונות טבע (סופות טרופיות, הוריקנים, רעידות אדמה)
הכוחות מפעילים ציוד מגוון, רובו ממקור אמריקאי וקנדי:
הציוד עובר שדרוגים הדרגתיים בהתבסס על שיתופי פעולה עם ארצות הברית.
תקציב הביטחון של הרפובליקה הדומיניקנית עומד על כ־0.9% מהתמ"ג, מהנמוכים באזור הקריביים, אך כולל הוצאות משמעותיות על ביטחון גבולות ואימוני יחידות מיוחדות.
כמו כן, הכוחות המזוינים הסוריים היו מעורבים במשך יותר מ-20 שנה בלבנון, כשהכוחות האחרונים עזבו את המדינה ב-27 באפריל 2005 בעקבות רצח רפיק אל-חרירי ומהפכת הארזים שבאה בעקבותיו.
מבנה הכוחות המזוינים של סוריה
הכוחות המזוינים של סוריה מורכבים מחמישה חילות: צבא היבשה, חיל הים, חיל האוויר, חיל הנ"מ וכוחות משטרה וביטחון.
המטה הכללי של הכוחות הסורים יושב בדמשק.
המרכיב המרכזי בצבא הסורי הוא צבא היבשה, המרכיב כ-80% מהצבא.
הצבא מורכב משלושה קורפוסים אשר אחראיים כל אחד למרחב בסוריה, בנוסף לאלו ישנן מספר יחידות עצמאיות.
חיל הים הסורי נוסד בשנת 1950 והוא הזרוע הימית של צבא סוריה ושירתו בו כ-4,000 חיילים בשירות סדיר וקבע וכן כ-2,500 אנשי כוחות מילואים.
חיל הים הסורי נמצא תחת פיקוד אזור לטקיה של צבא סוריה ולו בסיסים בנמלי לטקיה, בניאס (כ-55 ק"מ מצפון ללטקיה), מינאת אל ביידה, וטרטוס.
החיל הושמד על ידי חיל הים הישראלי בדצמבר 2024.
חיל האוויר הסורי הוא הזרוע האווירית של צבא סוריה.
החיל הוקם שנתיים לאחר הקמת הרפובליקה הסורית ב-1946 לאחר נסיגת הכוחות הבריטיים והצרפתיים ומפעיל כ-700 כלי טיס.
החיל הושמד על ידי חיל האוויר הישראלי בדצמבר 2024.
היערכות הצבא הסורי היא בעיקר בגבול עם ישראל בגולן, אך ישנו מספר לא מבוטל של חיילים בגבול סוריה-עיראק, וזאת על מנת לשמור על הגבול, אך גם כדי להעביר לוחמים מארגוני טרור שונים לתוך המדינה .
הגבול עם טורקיה מתוח מבחינה צבאית, אך לא נרשמו תקריות מיוחדות בין שני הצבאות.
כחלק מהפקת לקחים ממלחמות העבר, הגיע חאפז אל-אסד להבנה שחיל האוויר והים הסורי לא יוכל להשתוות למקבילים הישראליים בשל מגבלות טכנולוגיות וכספיות.
על כן, סוריה החלה להתמקד בעיקר במערכות הגנה אוויריות וביצירת הרתעה, על ידי קניית טילי קרקע-קרקע אשר יוכלו לפגוע באוכלוסייה אזרחית בכל ישראל במידת הצורך, ובפרט טילים עם ראשי נפץ כימיים וביולוגיים.
סוריה הפסיקה להתעניין בכל מה שקשור למטוסי קרב חדישים ומערכות נשק יקרות.
בשנות ה-2000 יצרה סוריה יחסים צבאיים עם קוריאה הצפונית ואיראן, ועד 2004 מספר טילי הקרקע-קרקע ארוכי הטווח שהיו בידי הסורים – הוכפל.
סוריה החלה בשיחות לרכישת מערכות אנטי-אוויריות, כחלק מההנחה שמערכות אלו חיוניות להתמודד עם חיל האוויר הישראלי.
בתחום הלוחמה היבשתית, סוריה שיפרה את יכולות הקומנדו הסורי, ובהיקף נרחב יותר, אימצה את המשולש הצבאי ("לוחמת גרילה-ירי תלול מסלול-יכולת אנטי טנקית") – שבמסגרתה, סוריה הרחיבה את השימוש באמצעי לחימה נגד טנקים, טילים לטווח קצר וטילים לטווח בינוני.
הבחירה הבולטת בטילים על פני מטוסים, היא פשוטה – שכן טילים עולים פחות וקשה ליירט אותם.
ביולי 2007, לאחר שנים ארוכות שהצבא הסורי התאמן נקודתית, נערך תמרון רחב היקף, שלא כלל את היכולת הבליסטית של סוריה.
דרגות קצונה בזרועות השונות מֻלאזם ملازم מֻלאזם-אוול ملازم أول נקיב نقيب ראא'ד رائد מֻקדם مقدم עקיד عقيد עמיד عميد לִואא' لواء פריק/עימאדفريق/عماد פריק-אוול/עימאד-אוול فريق أول/عماد أول מֻשירסגן משנהסגןסרןרב-סרןסגן-אלוףאלוף-משנהתת-אלוףאלוףרב-אלוףאיןאין הצבא הסורי חיל הים הסורי אין אין חיל האוויר וחיל ההגנה האווירית אין
הכוחות המזוינים של צרפת כוללים את צבא היבשה (כולל לגיון הזרים), הצי הצרפתי ("הצי הלאומי"), צבא האוויר והחלל (כולל הגנה אווירית), המשמר הלאומי (מילואים), והז'נדרמריה הצרפתית.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא נשיא צרפת.
כוחותיה הם הגדולים ביותר באירופה ומדורגים במקום השישי בעולם.
צרפת מדורגת במקום השני בפריסת כוחות בעולם והרביעית בכמות כלי נשק הגרעיניים (לאחר סין, ארצות הברית ורוסיה).
הפיקוד המרכזי כולל את נשיא צרפת כמפקד העליון, שר הפנים האחראי על ענייני ביטחון המדינה, ושר הכוחות המזוינים האחראי להוצאה לפועל של ההחלטות המתקבלות.
ההחלטות מתקבלות לאחר התייעצות עם ראש מטה הכוחות המזוינים שקובע את דוקטרינת הצבא.
נשיא הרפובליקה בתפקידו כ"ראש הצבאות" הוא המפקד העליון של הכוחות הצבאיים הצרפתיים.
עם זאת, החוקה מעמידה את הכוחות האזרחיים והצבאיים למרות הממשלה.
שר הכוחות המזוינים מופקד על ניהול כוחות הצבא על אדמת צרפת ומחוצה לה.
תפקידו לארגן ולנהל את מדיניות ההגנה, גיוס כוחות וניהול התשתיות הצבאיות.
הוא מייצג את כוחות הצבא בפני הפרלמנט ומדווח לנשיא.
ראש מטה הכוחות המזוינים הוא קצין בדרגת גנרל 5 כוכבים והוא מפקד הכוחות המזוינים של צרפת.
הוא אחראי על בניית הכוחות והפעלתם, פיקוח על הכוחות, תכנון הכוח ואיסוף וניתוח מודיעין.
הוא גם אחראי על מערכות היחסים הצבאיות עם מדינות אחרות.
הוא מדווח לשר הכוחות המזוינים.
ראשי המטות של הצבא, חיל האוויר והצי מדווחים לראש המטה של הכוחות המזוינים.
ההיסטוריה הצבאית של צרפת מקיפה מגוון רחב של סכסוכים ומאבקים המשתרעים על פני יותר מ־2,000 שנה על פני אזורים נרחבים, כולל צרפת המודרנית, אירופה הגדולה והקולוניות הצרפתיות מעבר לים.
על פי ההיסטוריון הבריטי ניאל פרגוסון, הצרפתים השתתפו ב־50 מתוך 125 המלחמות האירופיות הגדולות מאז 1495, יותר מכל מדינה אירופית אחרת.
אחריהם האוסטרים שלחמו ב-47 מהם, הספרדים ב-44 והאנגלים (ובהמשך הבריטים) שהיו מעורבים ב־43 מלחמות.
בנוסף, מכל העימותים הידועים מאז שנת 387 לפני הספירה, צרפת נלחמה ב־168 מתוכם, ניצחה ב־109, הפסידה ב־49 וסיימה ללא הכרעה ב־10 עימותים.
בכך הייתה צרפת למעצמה הצבאית המצליחה ביותר בתולדות אירופה.
הדוקטרינה הצבאית הצרפתית העדכנית מבוססת על מושגים של עצמאות לאומית, הרתעה גרעינית ויכולות התחמשות צבאית עצמאית.
צרפת היא חברה בנאט"ו, ועבדה באופן פעיל עם בעלות בריתה כדי להתאים את נאט"ו – פנימית וחיצונית – לסביבה שלאחר המלחמה הקרה.
בדצמבר 1995 הודיעה צרפת כי תגדיל את השתתפותה בזרוע הצבאית של נאט"ו, כולל הוועדה הצבאית (צרפת פרשה מהפיקוד המשולב של נאט"ו בשנת 1966, אך המשיכה להשתתף במועצות הפוליטיות של הארגון.
צרפת תומכת בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ובמאמצים שיתופיים אחרים.
פריז אירחה את פסגת נאט"ו ורוסיה במאי 1997, במטרה לחתום על אמנה בנושא יחסים הדדיים, שיתוף פעולה וביטחון.
מחוץ לנאט"ו, צרפת השתתפה באופן פעיל בכוחות שמירת השלום וכוחות הקואליציה באפריקה, במזרח התיכון ובבלקן, ולעיתים קרובות לקחה תפקיד מוביל במבצעים אלה.
צרפת ביצעה ארגון מחדש לפיתוח צבא מקצועי שיהיה קטן יותר, בעל כושר פריסה מהירה יותר ומותאם יותר לפעולות מחוץ לצרפת.
מאז תום המלחמה הקרה העניקה צרפת עדיפות גבוהה ל-פיקוח על נשק ועל אי-הפצתו.
ניסויים גרעיניים צרפתיים באוקיינוס השקט והטבעת האונייה ריינבו וורייר הקשה על יחסי צרפת עם בעלות בריתה, מדינות דרום האוקיינוס השקט (כלומר ניו זילנד) ודעת העולם.
ב־31 ביולי 2007, הורה הנשיא ניקולא סרקוזי על הקמת ועדה לביקורת על כוחות ההגנה של צרפת.
הוועדה פרסמה את המלצותיה בספר לבן בתחילת 2008. על פי ההמלצות, החל הנשיא סרקוזי לבצע שינויים מקיפים במדיניות ההגנה הצרפתית ובארגונה כולל מהלכי התיעלות וקיצוצים נרחבים.
בהתאם לשינויים שהתחוללו בפוליטיקה האירופית ובמבנה הכוחות לאחר המלחמה הקרה, יתמקדו הכוחות המזוינים בהגנה טריטוריאלית ועמידה באתגרים של סביבת איומים גלובלית.
על פי הארגון מחדש, המלחמה בטרור בצרפת ובמושבותיה לשעבר באפריקה, היא המשימה העיקרית של הצבא הצרפתי.
בשנת 2013 פורסם ספר לבן חדש על ההגנה והביטחון הלאומי.
זוהי הרפורמה האחרונה בתחום ההגנה של צבא צרפת והספר הלבן הרביעי אי פעם בהיסטוריה הצרפתית.
הספר הלבן אישר מחדש את מחויבותה של צרפת לנאט"ו, לביטחון האיחוד האירופי ולהסכמי שיתוף הפעולה הביטחוני עם הממלכה המאוחדת.
שירות החובה בצרפת בוטל באופן רשמי בשנת 2001 בעקבות רפורמות שהובילו להקמתו של צבא מקצועי.
מאז שנת 2003, השירות בצבא הצרפתי נעשה על בסיס התנדבותי בלבד.
עם זאת, המדינה שימרה רכיבים של חינוך ביטחוני ושירות אזרחי בקרב בני הנוער.
הגיוס לשירות צבאי בצרפת מתקיים בהתנדבות, וניתן להצטרף אליו מגיל 18. קיימת אפשרות להתנדב לשירות צבאי לתקופה של שנה, עם הארכה אפשרית עד חמש שנים.
בנוסף, הלגיון הצרפתי הזר (Légion étrangère) מקבל מתנדבים החל מגיל 17 וחצי ועד גיל 39 וחצי.
על אף ביטול הגיוס החובה, החוק הצרפתי מחייב כל אזרח בגילאי 16 עד 18 להשתתף ביום הדרכה לאומי, אשר כולל תכנים בנושאי ביטחון, אזרחות וזכויות האדם.
יום זה מחליף את הבדיקות שנערכו בעבר לקראת גיוס חובה.
בשנת 2021 הושקה תוכנית השירות הלאומי האוניברסלי, שמיועדת לצעירים בגילאי 15 עד 17. התוכנית כוללת חודש של פעילות אזרחית, חברתית או צבאית, ונועדה לחזק את הערכים הרפובליקניים, תחושת השייכות הלאומית והלכידות החברתית.
צבא צרפת הוא המרכיב הקרקעי והגדול בכוחות המזוינים של צרפת.
בשנת 2011 תקציבו עמד על 8.3 מיליארד אירו.
לראש מטה הצבא (Chef d'état-major de l'Armée de terre בקיצור: CEMAT) כפופים הפיקודים הבאים:
פיקוד כוחות היבשה (CFT) – כולל את הכוחות המתמרנים
פיקוד כוחות היבשה המיוחדים (COM FST)
פיקוד התעופה הצבאית הקלה (COM ALAT)
הפיקוד היבשתי לטריטוריה הלאומית (COM TN)
פיקוד לגיון הזרים (COM LE)
הצי הצרפתי , באופן לא רשמי "לה רויאל", הוא הזרוע הימית של כוחות הצבא הצרפתיים.
הוא מפעיל מגוון רחב של ספינות מלחמה הכוללות את נושאת המטוסים הגרעינית שארל דה גול, כוחות תעופה שונים, צוללות תקיפה וצוללות טילים בליסטיים, פריגטות, כוחות אוויר, סירות סיור וספינות תמיכה.
מרכיב המילואים כלל 4,827 אנשי המילואים המבצעיים.
כוח הפעולה הימי – צי השטח
כוחות הצוללות – כולל צוללות מונעות גרעין הנושאות טילים בליסטיים וצוללות קונבנציונליות
חיל האוויר הימי – בסיסי אוויר קרקעיים וימיים
נחתים – כוח הגנה וחי"ר כולל הכוחות המיוחדים של חיל הים (Commandos Marine)
משמר החופים – הז'נדרמריה הימית
חיל האוויר הצרפתי הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של צרפת.
החיל נוסד בשנת 1909 והוא הוותיק מבין חילות האוויר בעולם.
ראש מטה חיל האוויר (CEMAA) קובע את יישום הדוקטרינות של חיל האוויר והחלל הצרפתי ומייעץ לראש מטה הכוחות המזוינים (CEMA) לגבי פריסתו ואופן השימוש בו.
החיל פועל לפי חלוקה גאוגרפית (הפיקוד הצפוני, הפיקוד הדרומי והפיקוד מעבר לים) ובנוי בשלוש רמות פיקוד:
הפיקוד המרכזי – כולל את נשיא צרפת כמפקד העליון, ראש מטה הכוחות המזוינים ומפקד חיל האוויר.
פיקוד האווירי האסטרטגי – אחראי בין היתר על הנשק הגרעיני המצוי בחיל
פיקוד ההגנה האווירית ומבצעים אוויריים
פיקוד האוויר המשותף – אחראי לתפקוד הענפים השונים של החיל
פיקוד מעקב אווירי ומערכות מידע ותקשורת
פיקוד המבצעים המיוחדים של צרפת
פיקוד המבצעים המיוחדים של צרפת הוא גוף במשרד הכוחות המזוינים המופקד על מערך הכוחות המיוחדים מכל זרועות הכוחות המזוינים של צרפת.
בראשו עומד "המפקד הכללי של הכוחות המיוחדים" (GCOS), קצין בדרגת בריגדיר גנרל, הכפוף לראש מטה הכוחות המזוינים ונתון לסמכותו הישירה של נשיא הרפובליקה.
תפקידו לספק לכוחות המיוחדים יכולת מלאה להגן על צרפת ועל האינטרסים שלה, לתכנן ולתאם פעולות כנגד רשתות טרור ולהפעיל את הכוחות המיוחדים למשימות כוחות משולבים, בין-משרדיים ובעלי ברית.
פיקוד הכוחות המיוחדים של הצבא COM FST.
המשמר הלאומי נוסד במהלך המהפכה הצרפתית.
הוא הוקם מחדש במתכונתו הנוכחית ב־2016 כשירות מילואים צבאי ומשטרתי לאומי, לאחר סדרת פיגועים בצרפת.
המשמר המתחדש הוקם כזרוע החמישית של הכוחות המזוינים במטרה לחזק את גורמי הז'נדרמריה הלאומית והמשטרה הלאומית בהבטחת אירועים מרכזיים בפריסה ארצית.
תקציב הקמת המשמר עמד על 311 מיליון יורו ובשנת 2018 הוא תוכנן לכלול 86,000 עובדים.
הז'נדרמריה לאומית היא כוח משטרה צבאי השייך לכוחות המזוינים אך בסמכות משרד הפנים.
יש לו גם תפקידים נוספים במשרד הביטחון ומשרד המשפטים
מלאי הצבא הצרפתי מורכב כמעט כולו ממערכות נשק מייצור מקומי.
חלקן מיוצר במשותף עם מדינות אירופאיות אחרות עם שילוב מוגבל של חימוש ממדינות מערביות אחרות, במיוחד מארצות הברית.
מאז 2010, ארצות הברית היא הספקית הזרה המובילה.
התעשיות הביטחוניות בצרפת מסוגלת לייצר את כל אמצעי הלחימה הדרושים לצבא, לחיל האוויר ולצי.
לצרפת כ-36,000 חיילים צרפתיים המשרתים מעבר לים, בפעולות חיצוניות המכונות "OPEX".
צרפת מספקת חיילים לכוח האו"ם בעקבות המרד בהאיטי משנת 2004, שלחה כוחות מיוחדים לאפגניסטן כדי לתמוך בנאט"ו במאבק בשרידי הטליבאן ואל קאעידה, וב"מבצע ליקורן" שלחה אלפי חיילים אל חוף השנהב, תחת הסכם הגנה הדדי, שהצטרפו בהמשך אל מסגרת משימת שמירת השלום של האו"ם.
בנוסף, צרפת משחקת תפקיד מרכזי בכוח יוניפ"ל לאורך גבול לבנון-ישראל.
בשנת 2011, צרפת השתתפה במבצע הרמטן במלחמת האזרחים בלוב, לצורך אכיפת אזור אסור לטיסה מעל צפון לוב, כחלק מקואליציה בראשות נאט"ו.
ב-2013 החלה צרפת במבצע סרוואל במאלי כנגד מורדים איסלמיסטים שהכריזו על מדינת אזוואד בצפון מאלי.
ב-2014 פתחה במבצע ברקאן, שמטרתו הייתה מלחמה בטרור בסאהל, מבצע שנמשך עד 2022.
מפקדת הכוח המשותף והאימונים הצרפתי בבסיס 110 ליד קריל (près de Crillon) שומרת על כשירות לפקד על מבצע בינלאומי בקנה מידה בינוני או גדול.
500 מזרח תיכון (עיראק / ירדן / סוריה)
צרפת מפעילה כוחות ריבוניים קבועים במספר אזורים שמעבר לים (DOM–COM), במטרה להבטיח את ריבונותה, להגן על שטחים ואזרחים, ולהפעיל נוכחות צבאית באזורים גאו־אסטרטגיים.
הכוחות הללו משתייכים לפיקוד הכללי של הצבא, אך מתואמים גם עם הממשל האזרחי המקומי.
הכוחות המזוינים בקלדוניה החדשה (FANC) אמונים על הגנת הריבונות הצרפתית באזור ותורמים לשיתופי פעולה ביטחוניים בתיאטרון הפסיפי, תוך שיתוף פעולה עם הכוחות בפולינזיה הצרפתית (FAPF).
הם מהווים את נקודת המשען האווירית-יבשתית העיקרית של צרפת בזירה זו, ומשולבים במשימות ריבוניות כמו פיקוח ימי, אכיפת חוק בים וסיוע אזרחי, לרבות תגובה לאסונות טבע.
כוח האדם כולל כ-1,450 חיילים סדירים, 200 אזרחים ועשרות מילואימניקים, הפועלים באתרים כמו נומאה, פלום וטונטוטה.
צבא יבשתי: רגימנט חיל הרגלים הימי (RIMaP-NC) ומרכז הדרכה ימי בנומאה.
צי: פריגטה (Vendémiaire), ספינות סיור וכלי טיס ימי מדגם Falcon 200.
חיל האוויר: טייסת תובלה עם מטוסי CASA CN 235 ומסוקי Puma SA330 בבסיס האווירי 186.
לצד הכוחות הפעילים פועל גם שירות צבאי מותאם (RSMA–NC) להכשרה מקצועית לצעירים מקומיים.
הכוחות כפופים ל־COMSUP FANC, המהווה נציג המטה הכללי של הצבא (CEMA) באזור, ובעל אחריות גם לבסיס ההגנה ולייעוץ לנציב העליון בניו קלדוניה.
בנוסף, FANC שותפים בפורומים אזוריים כמו ה-QUAD, ומקדמים שיתוף פעולה עם אוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית.
הכוחות המזוינים בפולינזיה הצרפתית (Forces armées en Polynésie française – FAPF) מהווים את הנוכחות הצבאית הקבועה של צרפת בשטחי פולינזיה הצרפתית.
תפקידם המרכזי הוא שמירה על הריבונות הצרפתית באזור, הגנה על המרחב הימי, והשתתפות בשיתופי פעולה ביטחוניים בתיאטרון האסטרטגי של אסיה–פסיפיק.
הכוחות בפולינזיה כוללים כ־950 חיילים משלוש הזרועות:
כוח יבשתי – רגימנט חיל הרגלים הימי של האוקיינוס השקט (RIMaP-P).
כוח ימי – הכולל פריגטה (Prairial), ספינות סיור, כלי עזר ימי ומסוקים.
כוח אווירי – עם מטוסי תובלה מדגם CASA CN-235 ומטוסי סיור מדגם Falcon
הכוחות המזוינים בגיאנה הצרפתית (FAG) פועלים בשטח טרופי קשה הכולל גבולות יבשתיים נרחבים, יערות גשם ומרחב ימי מאתגר.
הם אמונים על שמירה על הריבונות, הגנת מרכז החלל האירופי בקורו (מבצע Titan), ומובילים את המאבק באורפיה בלתי חוקית ובדיג פיראטי (מבצע Harpie ו־Polpêche).
הכוחות פועלים גם בזירה הבינלאומית ומשתתפים בתרגילים רב־לאומיים.
הכוח מונה כ־2,100 חיילים סדירים וכ־200 אזרחים, וכולל רגימנט של לגיון הזרים (3e REI), רגימנט רגלים ימי (9e RIMa), בסיס צי ימי בדגרה דה קאן, ובסיס אווירי בקאיין עם מסוקי Puma, Fennec ומטוסי Casa.
בנוסף פועל במקום מרכז אימונים מתקדם ללחימה ביערות גשם (CEFE), הנחשב לאחד מארבעת "בתי הספר לג'ונגל" המובילים בעולם.
הכוחות המזוינים באזור דרום האוקיינוס ההודי (FAZSOI) מוצבים באיים ראוניון ומיוט, והם אמונים על הגנה אזורית, שמירת ריבונות צרפתית, וסיוע במצבי חירום.
הכוחות אחראים גם לשמירה על נוכחות צבאית קבועה באיים המפוזרים (îles Éparses), לאכיפת חוקי הדיג, לפיקוח ימי ולמאבק בפיראטיות, ומקיימים שיתופי פעולה ביטחוניים עם מדינות האזור.
הכוח מונה כ־1,600 חיילים סדירים וכ־300 אזרחים, וכולל בין השאר:
2e RPIMa (רגימנט צנחנים ימי) בראוניון,
DLEM (לגיון הזרים של מיוט),
פריגטות, ספינות סיור, ומטוסי תובלה מבסיס אווירי בראוניון,
יחידות הדרכה טרופיות ללחימה וימאות (CATR, CIAN).
מפקד הכוחות (COMSUP FAZSOI) מייצג את המטכ"ל באזור ואחראי על ההיערכות בכל זירת האוקיינוס ההודי הדרומי, לרבות שטחי ה-TAAF (השטחים הדרומיים והאנטארקטיים של צרפת), ועוסק גם בקידום שיתופי פעולה ביטחוניים עם מדינות אפריקה הדרומית והאיים הסמוכים.
הכוחות המזוינים באנטילים (FAA) מוצבים בגוואדלופ, מרטיניק, סן מרטן וסן ברתלמי, ומופקדים על הגנה טריטוריאלית, ניהול משברים אזוריים, ושמירה על אינטרסים צרפתיים באזור הקריביים.
הם פועלים בזיקה הדוקה לכוחות בגיאנה הצרפתית (FAG), ויחד חולקים את האחריות על אזור האחריות הקבוע (ZRP) של אמריקה הלטינית–הקריביים, שכולל מרחב ימי עצום.
הכוח מונה כ־1,100 חיילים ומבוסס על מבנה אינטרארמי הכולל:
כוח יבשתי: רגימנט חיל רגלים ימי (33e RIMa) הכולל גם מרכז לאימון ימי ויערני (CNEF).
כוח ימי: שתי פריגטות, ספינות סיור, כלי תמיכה והצלה הפועלים מנמל פור-דה-פראנס.
כוח אווירי: מסוקי פנתר ודופין, הפועלים מפלטפורמה לוגיסטית אווירית בלמאנטין.
הכוחות עוסקים במבצעים הומניטריים בעת אסונות טבע, ובמאבק רב־לאומי בסחר סמים (במסגרת שיתוף פעולה עם JIATF–South האמריקנית).
בנוסף, פועל במקום שירות צבאי מותאם (RSMA) לצורכי הכשרה מקצועית של צעירים מקומיים.
הכוחות המזוינים של ערב הסעודית מורכבים מחמש זרועות מרכזיות: הצבא הערבי הסעודי, חיל האוויר המלכותי הסעודי, חיל הים המלכותי הסעודי, זרוע ההגנה האווירית המלכותית הסעודית וחיל הטילים האסטרטגי המלכותי הסעודי.
הרמטכ"ל הסעודי המכהן הוא עבד א-רחמן בן צאלח בן עבד אללה אלבניאן.
הכוחות המזוינים של ערב הסעודית מונים כ-200,000 חיילים, ותקציב הביטחון של המדינה נאמד ב-88 מיליארד דולר (10% מהתל"ג).
תקציב הביטחון של ערב הסעודית הוא הגדול מבין מדינות המזרח התיכון.
עם תום מלחמת המפרץ השקיעה ערב הסעודית סכומי כסף גדולים ברכישת מערכות נשק מתקדמות, אימון מתקדם ושדרוג מערכות קיימות.
מרבית מערכות הנשק נרכשו מארצות הברית ומבריטניה אם כי בשנים האחרונות בוחנת ערב הסעודית את האפשרות לרכוש מערכות נשק מתקדמות מתוצרת רוסיה כגון טנק T-90, מסוקי מיל Mi-35 ומיל Mi-17.
במאי 2017 חתמה סעודיה עם ארצות הברית ותעשיותיה הביטחוניות על עסקת נשק ענקית בשווי של כ-350 מיליארד דולר, הכוללת רכישת מערכות THAAD וסוללות פטריוט, 115 טנקים מסוג אברמס M1A2, ארבע ספינות מלחמה, 150 מסוקי בלאק הוק ועוד.
סעודיה חתומה על אמנה לאי הפצת נשק להשמדה המונית, אך פועלת לקידום תוכנית הגרעין.
החל משנת 2018 בראש המטה עומד פיאד אל-רוואילי.
זרוע היבשה של הכוחות הסעודים נקראת הצבא הערבי הסעודי.
זרוע זו היא הגדולה בזרועות הכוחות המזוינים ומונה כ-175,000 חיילים (כ-100,000 מתוכם משתייכים למשמר הלאומי של ערב הסעודית).
בראש הזרוע עומד הגנרל סאלח אל-מוחאיה.
מבין מערכות הנשק המתקדמות שמפעילה הזרוע היבשתית ניתן למנות את טנק הM1 אברמס ואת מסוק התקיפה AH-64 אפאצ'י.
זרוע האוויר של הכוחות הסעודים נקראת חיל האוויר המלכותי הסעודי.
זהו אחד מחילות האוויר הגדולים במזרח התיכון.
מטוסי החיל נחשבים לבין המתקדמים מחילות האוויר במזרח התיכון וכוללים בין היתר את הF-15 איגל והטורנדו.
החיל אמור לקלוט בתקופה הקרובה 72 מטוסי יורופייטר טייפון הנחשבים מבין המתקדמים בעולם.
זרוע הים של הכוחות הסעודים נקראת חיל הים המלכותי הסעודי.
החיל הוקם ב-1960 ומתפעל 7 פריגטות ו-13 קורבטות.
זרוע ההגנה האווירית המלכותית הסעודית
זרוע ההגנה האווירית המלכותית הסעודית היא הזרוע הקטנה מבין ארבע זרועות הכוחות המזוינים הסעודים.
נחשבה לחלק מחיל האוויר עד 1981.
הכוחות של עיראק מורכבים משלוש זרועות עיקריות - צבא היבשה העיראקי, חיל האוויר העיראקי וחיל הים העיראקי הקטן.
עד מלחמת המפרץ נחשבו הכוחות של עיראק לאחד מהכוחות הגדולים והחזקים במזרח התיכון.
כיום, עיראק עסוקה בשיקום צבאה והשליטה בשטחה מתחלקת בין הכוחות העיראקיים לכוחות של ארצות הברית ובעלי בריתה.
הכוחות העיראקיים הוקמו ב-6 בינואר 1921.
בתום מלחמת העולם הראשונה וסיום המנדט הבריטי בעיראק, נוסד הצבא העיראקי (1921).
המערכות הראשונות בהן השתתפו הכוחות העיראקיים היו במהלך המלחמה האנגלו־עיראקית במהלכה נלחמו כוחות עיראקיים פרו-נאצים בבריטים ומלחמת 1948 במהלכה השתתפו כוחות עיראקיים לצד הכוחות הערבים במלחמה על השליטה בארץ ישראל.
במהלך שנות ה-60 דיכא צבא עיראק מרידות של הכורדים בצפון המדינה והחל גם להתערב בפוליטיקה המקומית.
מעורבות זו הובילה לבסוף להפיכה (מהפכת ה-14 ביולי) בהנהגתו של עבד אל-כרים קאסם.
תביעתה של עיראק על ריבונות באזור הגבול עם כווית הביאה במהלך שנות ה-60 להצבתו של כוח בריטי בכווית אך עיראק נמנעה מלתקוף את כווית עד תחילת שנות ה-90.
במאי 1967 לקראת פרוץ מלחמת ששת הימים נשלח לירדן חיל משלוח גדול בסדר גודל דיוויזיוני במטרה לסייע לצבא ירדן במלחמה הצפויה כנגד ישראל.
חיל המשלוח התמקם בגדה המערבית אך נסוג לצד המזרחי של נהר הירדן לנוכח התקדמות כוחות צה"ל ולא השתתף במלחמה.
באוקטובר 1973 מיד לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים שלח נשיא עיראק חיל משלוח גדול בסדר גודל של מעל שתי דוויזיות במטרה לסייע לצבא סוריה במלחמה.
הכוחות נעו אל חזית רמת הגולן ותקפו את כוחות צה"ל שהתבססו במובלעת שנכבשה על ידי ישראל ברמת הגולן.
הצטרפותם של כוחות הסיוע העיראקיים הביא לשינוי בסדרי הכוחות בחזית ובבלימת תנופת הכיבוש של השריון הישראלי.
בחלק מהקרבות ספג הצבא העיראקי אבדות כבדות.
עלייתו של סדאם חוסיין הביאה להתעצמותו של הצבא העיראקי ותחת שלטונו של סדאם חוסיין, הפך הצבא העיראקי לאחד הגדולים בעולם.
ב-1980 הוביל סדאם את עיראק למלחמת איראן–עיראק שנמשכה עד 1988 וגבתה קורבנות רבים משני הצדדים ולפגיעה קשה בכלכלת שתי המדינות.
במהלך המלחמה, הגיע גודל הצבא העיראקי לחצי מיליון חיילים, פי שניים מגודלו בתחילת המלחמה.
למרות התוצאות הקשות של המלחמה, הצבא העיראקי המשיך בגדילתו וערב מלחמת המפרץ נאמד כוחו בכמיליון חיילים, 650 מטוסי קרב וקרוב ל-2,000 טנקים.
בסיום המלחמה פרץ מרד שיעי בדרום המדינה שדוכא באגרסיביות.
על הכוחות העיראקים הוטלו מגבלות קשות ונאסר על חיל האוויר העיראקי לטוס מעל אזורים נרחבים משטחה של עיראק, זאת במטרה לספק הגנה לשיעים ולכורדים ולעודד את מרידתם כנגד סדאם חוסיין.
ב-2003 פלשה ארצות הברית לעיראק (מלחמת עיראק) בטענה הראשונית שעיראק שיתפה פעולה עם אל-קאעידה בהתקפה על מגדלי התאומים (פיגועי 11 בספטמבר) ולאחר מכן בטענה על פיתוח נשק להשמדה המונית בעיראק.
הכוח העיראקי שמנה אז כ-375,000 חיילים ניגף בקלות והמלחמה הסתיימה בנפילת משטרו של סדאם חוסיין.
כיבוש עיראק והדחתו של סדאם חוסיין היוו מכה קשה לכוחות המזוינים העיראקים.
הצבא פוזר, חייליו וקציניו פוטרו ומשרד הביטחון פורק.
במקום הצבא שפורק על ידי הכוח הכובש, החלה ארצות הברית לשקוד על בנייתו של צבא עיראקי חדש.
תחילה בגודל של כ-40,000 חיילים.
עם הזמן גדל הצבא ובשנת 2011 הגיע ליותר מ-700,000 חיילים בצבא היבשה לבדו.
עם הקמתו, היה הצבא החדש מסורס מעיקר כוחו, הסתמך בעיקר על כוחות יבשתיים (המצב לא השתנה עד היום וטרם הוקמו חילות אוויר וים חזקים) וסירב לקחת חלק במאבק נגד המורדים.
לאחר חבלי לידה שנמשכו שנים אחדות ובמהלכן גדל הצבא מאוד, קיבל הצבא העיראקי בשנת 2006 תחת אחריותו את מחוז אל-מות'נא בדרום מערב המדינה.
תהליך התעצמותו של הצבא העיראקי נמשך ללא לאות ובשנת 2008 השתתף באופן עצמאי, ללא סיוע קרקעי של ארצות הברית, שהסתפקה בסיוע אווירי בלבד בקרב בצרה.
תהליך העברת האחריות הביטחונית נמשך באופן הדרגתי עד אשר ב-1 בינואר 2009 קיבל הצבא העיראקי תחת שליטתו את חמשת המחוזות האחרונים שבהם הוצבו עדיין כוחות אמריקניים.
תהליך העברת שליטה זה התאפשר לאור דיכוי מרבית ההתנגדות המזוינת למצב החדש על ידי המורדים.
במאי 2011 הודיע נשיא ארצות הברית, ברק אובמה על יציאת הכוחות הקרקעיים האמריקניים מעיראק.
בשטחה של עיראק נותרו רק יחידות שמאמנות את הצבא העיראקי.
למרות העברת השליטה, חיל הים העיראקי נותר קטן מאוד בהיקפו וכולל רק 5,000 מלחים וחובלים.
חיל הים נמצא בפיתוח מואץ וצפוי לגדול בצורה משמעותית כדי להגן על האינטרסים העיראקיים במפרץ הפרסי.
גם חיל האוויר העיראקי הוא קטן יחסית ומרבית כלי הטיס שלו הם מסוקי ומטוסי תובלה.
לרשותו מעט מטוסי אימון וכמות קטנה של מטוסי קרב מודרניים.
גם חיל האוויר צפוי לגדול מאוד ולכלול מאות כלי טיס מודרניים מהדגמים המתקדמים ביותר.
בשנת 2014 הובס צבא עיראק בעיקר בצפון המדינה על ידי ארגון המדינה האסלאמית שכבש את הערים פלוג'ה ומוסול ושטח נרחב שבו בארות נפט ובסיסי חי"ר של צבא עיראק.
במרץ 2015 יצא צבא העיראקי למבצעים בניסיון להדוף את כוחות המדינה האסלאמית מהשטחים שנכבשו וזאת בנשק שנשלח מרוסיה ואיראן.
מאז נחל ארגון המדינה האסלאמית הפסדים כאשר צבא עיראק בסיוע אווירי מארצות הברית, הצליחו להדוף את כוחותיו מהערים רמאדי ופלוג'ה.
שירות הלוחמה בטרור הוא יחידת הכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של עיראק.
השירות הוקם על ידי הצבא האמריקני זמן קצר אחרי הפלישה ב-2003 כיחידת כקומנדו עילית, שאחראית על לכידת מורדים בכירים ועל פשיטות מורכבות.
לוחמי הקומנדו קיבלו מהכוחות המיוחדים של ארצות הברית אספקה, תחמושת ועברו אימונים.
היחידה מורכבת מלוחמים שיעים, סונים וכורדים, שנבחרו בקפדנות כדי להבטיח שאין להם קשר למפלגות או למיליציות.
בשנים הראשונות היחידה נאבקה בעיקר במורדים סורים, אך גם מילאה תפקיד מרכזי במתקפה נגד המיליציות השיעיות ב-2008. היחידה גם נחשבת לכזו שמקפידה יותר על זכויות אדם במהלך פעילותה.
הכוחות המיוחדים של סוריה , היו יחידות קומנדו מובחרות למשימות מיוחדות בצבא הסורי.
בשנים שקדמו לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, מספר חיילי הקומנדו הסורי הוערכו בכ-15,000 ששירתו ב-10 אגדים (רגימנטים, שנקראו פוֹגִ'ים, ביחיד פוֹג').
במהלך תקופת המלחמה הקרה נחשב כוח הקומנדו הסורי לאחד מהכוחות הצבאיים הערבים המאומנים בצורה הטובה ביותר וחמושים בנשק המתקדם ביותר.
עד לשנת 1994 היו הכוחות המיוחדים תחת פיקוד מרוכז של עלי חיידר, אך משום התנגדותו לנשיאותו של בשאר אל-אסד, הוא פוטר מתפקידו ולמעשה כמחצית מהרגימנטים הועברו לפיקוד שתי דיוויזיות כוחות מיוחדים ומספר רגימנטים הועברו ליחידות אחרות.
במלחמת יום הכיפורים, כחלק ממהלך הפתיחה של המלחמה, ב־6 באוקטובר 1973 כבש הצבא הסורי את החרמון באמצעות גדוד 82 של הקומנדו הסורי, שהונחת בארבעה מסוקים (אחד מהם התרסק בנחיתה), וכן גדוד קומנדו 133 שהגיע ממוצב החרמון הסורי.
באותו זמן היו בחרמון 54 חיילים, מהם רק 14 לוחמים מגדוד 13 של חטיבת גולני.
31 מהחיילים נכנעו לסורים, 13 חיילים נהרגו ועשרה חיילים נחלצו.
גדוד 183 השתלט על מרגלות החרמון, נערך בנ"ג 1614, מחלקת הסיור של הגדוד תקפה את מוצב 103 ונבלמה, והגדוד נערך להגנה לבלימת מתקפת הנגד של צה"ל לכיבוש החרמון ביום למחרת.
ב-8 באוקטובר ניסה כוח של חטיבת גולני שמנה 140 - 150 לוחמים, בפיקוד המח"ט אמיר דרורי, לכבוש מחדש את החרמון.
הקומנדו הסורי, חמוש בנשק קל, מטולי אר פי ג'י ורימונים, ארב ללוחמי גולני ובלם את הניסיון.
האבדות הישראליות בקרב היו 25 הרוגים כולל מפקד גדוד 17 (אריות הגולן) של חטיבת גולני, סגן-אלוף , ו־57 פצועים.
בהמשך המלחמה ב-9 באוקטובר חדרו מספר מסוקים מסוג מי-8 ובהם לוחמי קומנדו סורים לרמת הגולן ונחתו בקרבת מחנה נפח.
כוח מסיירת מטכ"ל בפיקודו של יוני נתניהו, אשר לקחה חלק בלחימה כפלוגת סיור מובחרת בעוצבת געש בפיקודו של רפול, הוקפץ לאזור הנחיתה ונתקל במארב שערך לו כוח הקומנדו הסורי.
כן הוקפץ למקום כוח מפלוגה ג' של גדוד 51. במהלך הקרב בין סיירת מטכ"ל לבין הקומנדו הסורי נהרגו כארבעים לוחמים סורים ושני לוחמים מכוח הסיירת.
באותו יום נהרג סא"ל , מפקד גדוד 12 של גולני, בקרב כנגד כוח קומנדו סורי שנשלח לצפון רמת הגולן, לאזור תל ורדה, בקרב בשדה עגבניות ממזרח לבוקעתה.
בקרב ההבקעה לסוריה ניהל צה"ל קרבות שריון וחיל רגלים כנגד השריון והקומנדו הסוריים באזור הכפר מזרעת בית ג'ן.
לוחמי גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני, עליו פיקד רס"ן ארוין לביא, ואיתו כוח שריון בפיקוד אלי גבע, נערכו, לאחר ההבקעה, להגנה בכפר מזרעת בית ג'ן והדפו בהצלחה התקפות קומנדו ושריון סוריים והרגו רבים מהם.
לקראת סיום הלחימה עלה כוח מסיירת מטכ"ל, תחת פיקודם של יוני נתניהו וסגנו עוזי דיין, לאחד משיאי החרמון בסוריה, וביצע תצפית ומודיעין על היערכות הסורים בטרם מבצע קינוח לכיבוש החרמון.
במבצע עצמו הרגו ושבו עשרות לוחמי קומנדו סורים ומנעו תגבורות ואספקה להר.
ב-13 באפריל 1974, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, תקף כוח קומנדו סורי את פסגת שיא החרמון המצויה 15 קילומטרים בעומק השטח הסורי ונשלטה על ידי צה"ל כחלק מהמובלעת.
מטרת הסורים הייתה להדוף את צה"ל מנקודת תצפית זו החולשת על עומק המערך הסורי ועל דמשק.
הסורים ידעו כי בגלל תנאי השטח ותנאי האקלים הקשים, הסתפק צה"ל בסיורים בלבד בפסגה ולא אייש אותה דרך קבע והצליחו לכבוש את הפסגה ולהשתלט עליה.
למחרת, ב-14 באפריל, הוטל על כוח בן שישים לוחמים מיחידת האלפיניסטים ומסיירת מטכ"ל, בפיקוד רס"ן עמירם לוין, לכבוש את שיא החרמון, בגובה של למעלה מ-2,800 מטר.
הכוח העפיל לפסגה, שם ניהל קרב קשה כנגד הקומנדו הסורי שבסופו נכבש שיא החרמון על ידי לוחמי צה"ל.
מספר ההרוגים הסורים היה כ-12 ועוד מספר של שבויים ולצה"ל היו כ-30 פצועים.
במהלך הפלישה הישראלית ללבנון, בשנת 1982, פעלו כוחות פת"ח בשטח לבנון, כנגד צה"ל.
כוחות הפת"ח ארבו לכוחות החיל הרגלים והשריון הישראליים וגרמו להם נזקים.
כוח מיחידת שלדג, בפיקוד גיורא ענבר וטל רוסו, פעל בציר החוף וכבש את מתחם המוזיאון בביירות, בו התבצרו לוחמי הקומנדו הסורי רבים, ובקרבות אחרים בעיר כנגד מפקדות אש"ף מבוצרות היטב.
מאוחר יותר סיפר רוסו בראיון שזו הייתה "מלחמה מעניינת".
בטרם הקרב על המוזיאון, מצא קצין המודיעין של היחידה תרשים מדויק של המבנה בארכיון הלאומי של ביירות.
הלוחמים פשטו בו זמנית דרך כל הפתחים, והסתערו באש וברימונים על המחבלים המבוצרים.
טל רוסו, שהיה אז מפקד פלגה בשלדג, תיאר בראיון את הפריצה למתחם המוזיאון – את הקרב מול אנשי הפת"ח, ניהלו לוחמי שלדג כשהם מתרוצצים בין חפצי אומנות ואוסף של מטבעות עתיקים המוטלים על הרצפה
נכון לשנת 2007, הכוחות המיוחדים בסוריה כללו את חטיבת חיל הרגלים 120, הדיוויזיה ה-14 של הכוחות המיוחדים ועוד כ-10 יחידות קומנדו עצמאיות נוספות.
נכון ל-2007 הם סובלים מחוסר בתקציבים ומציוד מיושן.
דווח כי הקומנדו הסורי התחמש בטילים נגד טנקים מסוג 9M133 קורנט.
פיקוד הכוחות המיוחדים: נמצא במתחם הצבאי באל-דריג', בקרבת צפון-מערב דמשק באזור ארמון הנשיאות.
הפיקוד אחראי על סדר גודל של שישה רגימנטים של כוחות מיוחדים, ששלושה מהם ככל הנראה מוצבים בקרבת הפיקוד.
דיוויזיית הכוחות המיוחדים ה-14: נמצאת תחת פיקוד הקורפוס השני ומוצבת לאורך הגבול עם לבנון.
הדיוויזיה מכילה 3 רגימנטים של כוחות מיוחדים.
דיוויזיית הכוחות המיוחדים ה-15: נמצאת תחת פיקוד הקורפוס הראשון ומוצבת באזור הר הבשן בגבול עם ירדן ובעורף הגבול עם ישראל.
הדיוויזיה מכילה 2 רגימנטים של כוחות מיוחדים בנוסף לרגימנט המשוריין ה-404.
מלבד אלו, היו מספר רגימנטים של כוחות מיוחדים במסגרות שונות, לדוגמה הדיוויזיה המשוריינת הרביעית הכילה מלבד שתי חטיבות משוריינות וחטיבה ממוכנת, גם רגימנט כוחות מיוחדים מלא (הרגימנט ה-555).
ככל הנראה היו עשרה רגימנטים של כוחות מיוחדים בצבא הסורי, בנוסף לרגימנט השייך לדיוויזיה המשוריינת הרביעית וככל הנראה גם מספר יחידות כוחות מיוחדים עצמאיות נוספות הכפופות ליחידות שונות.
כל רגימנט (פוג') הכיל שלושה גדודים, עם סך הכל כ-1,500 לוחמים.
בראש הרגימנט עומד קצין בדרגת עמיד (תת-אלוף).
הכוחות המזוינים של קנדה הם הכוחות המזוינים המאוחדים של קנדה כפי שמוגדר בחוק ההגנה (National Defence Act): "הכוחות הקנדיים הם הכוחות המזוינים של הוד מלכותה שהוקמו בקנדה ומורכבים מגוף אחד שנקרא הכוחות המזוינים הקנדיים".
כוחות ההגנה כוללים את: צבא קנדה (Canadian Army), הצי המלכותי הקנדי (Royal Canadian Navy – RCN) ואת חיל האוויר המלכותי הקנדי (Royal Canadian Air Force – RCAF).
המפקדת העליונה של כוחות ההגנה היא המושלת הכללית של קנדה מרי סיימון, המייצגת את מלך קנדה צ'ארלס השלישי.
מאז מלחמת העולם השנייה מדיניות ההגנה של קנדה שמה דגש באופן תמידי על שלושה יעדי על:
הגנתה של צפון אמריקה בשיתוף עם ארצות הברית.
במהלך המלחמה הקרה, התמקדה מדיניות ההגנה הקנדית בתרומה לביטחונה של אירופה כנגד איום צבאי סובייטי.
בתקופה זו היו מוצבים כוחות היבשה והאוויר של קנדה באירופה החל מראשית שנות החמישים ועד לסוף שנות התשעים.
מאז סיום המלחמה הקרה, כאשר ברית נאט"ו שינתה את שדה פעולתה, כוחות ההגנה של קנדה גם הם נעשו מעורבים במשימות ביטחון עולמיות בחלקים רבים בתבל שהבולטת מבניהן היא המשימה באפגניסטן מאז 2002.
מדיניות ההגנה של קנדה מבוססת כיום על "אסטרטגיית ההגנה הראשונה של קנדה" (Canada First Defence Strategy), שפורסמה ב-2006. המדיניות מבוססת על כך שכוחות ההגנה של קנדה מוכוונת ומצוידת לבצע שש משימות ליבה בתוך קנדה, בצפון אמריקה וברחבי תבל.
משימותיהם של כוחות ההגנה היא להשיג את היכולות הבאות:
ביצוע משימות יומיות במולדת וביבשת, כולל באזור הארקטי ובאמצעות פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD).
תמיכה באירועים בינלאומיים המתקיימים בקנדה כמו אולימפיאדת ונקובר (2010).
סיוע לרשויות האזרחיות של קנדה במצבי משבר כמו אסונות טבע.
הובלת או ביצוע משימות בינלאומיות בטווח הארוך
שיגור כוחות תגובה למצבי משבר במקומות אחרים בעולם לטווח קצר.
בהתאם למשימות ולעדיפויות הללו, כוחות ההגנה של קנדה גם תורמים לתחום הדיפלומטיה הצבאית באמצעות מגוון של פעילויות, כולל הצבתם של הנספחים הצבאיים, השתתפות בפורומים צבאיים דו-צדדיים ורב-צדדיים, ביקורי ספינות ומטוסים, אימונים משותפים ופעילויות לקידום יחסים בינלאומיים.
נכון ל-2025 מדיניות ההגנה של קנדה ("Strong, Secure, Engaged") היא אסטרטגיה ביטחונית שפורסמה על ידי ממשלת קנדה, במטרה להגדיר את כיווני הפעולה של הכוחות המזוינים הקנדיים לאורך 20 השנים הבאות.
המדיניות כוללת התחייבויות להגדלת תקציב ההגנה, חיזוק יכולות הצבא ושיפור התמיכה באנשי הכוחות המזוינים ובני משפחותיהם.
המדיניות כוללת תכנון להגדלת תקציב ההגנה מ-18.9 מיליארד דולר בשנת 2016-17 ל-32.7 מיליארד דולר בשנת 2026-27, במטרה להבטיח כי הכוחות המזוינים יצוידו בצורה מיטבית למשימותיהם, הכוללות פעולות הומניטריות, שמירה על ביטחון לאומי ושיתוף פעולה בינלאומי.
כמו כן, המדיניות מדגישה את מחויבותה של קנדה לבריתות ולארגונים בינלאומיים, ואת החשיבות של כוח אדם מגוון וגמיש.
בנוסף, המדיניות מספקת תמיכה רחבה לחיילים ולמשפחותיהם, לרבות הקלות מס לחיילים המוצבים במשימות בינלאומיות ושיפור התנאים הסוציאליים והשירותים הנלווים לאורך כל שלבי הקריירה הצבאית.
היא מציבה הנחיות ברורות לגבי סדרי העדיפויות הביטחוניים של קנדה, ומתייחסת לשינויים בסביבה הביטחונית הגלובלית.
לפני איחודה של קנדה ב-1867 תושבי המושבות הבריטיות והצרפתיות שכיום מהוות את קנדה המאוחדת, שירתו בצבאותיהם הרגילים של שתי המעצמות הללו ובקבוצות מיליציה מקומיות.
אלה האחרונים סייעו להגנתם של אזורי מגוריהם כנגד התקפות של מעצמות אירופאיות אחרות, התקפות של תושביה המקוריים של קנדה ומאוחר יותר כנגד כוחות הצבא האמריקנים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמלחמת 1812 ובנוסף ב"פשיטות הפניאניות" (Fenian raids), ב"מרד הנהר האדום" (Red River Rebellion) וב"מרד הצפון-מערבי" (North-West Rebellion).
כתוצאה מכך, שורשיהן של כמה יחידות של צבא קנדה מגיעות עד ראשית המאה ה-19, כאשר יחידות מיליציה הוקמו כדי לסייע להגנתן של המושבות הבריטיות בצפון אמריקה כנגד פלישות של ארצות הברית.
האחריות לפיקוד הצבאי נותרה בידי הכתר והמפקד הצבאי של צפון אמריקה ישב בהליפקס עד לעזיבתם את העיר של כוחות הצבא הבריטי והצי המלכותי הבריטי ב-1906. לאחר מכן הוקם הצי המלכותי הקנדי ועם התפתחותה של התעופה הצבאית הוקם גם חיל האוויר המלכותי הקנדי.
כוחות אלה הוכפפו ל"משרד המיליציות וההגנה" (Department of Militia and Defence).
ב-1923 מוזג המשרד תוך "משרד ההגנה הלאומי" (Department of National Defence), אך כוחות היבשה בקנדה לא נקראו "צבא קנדה" עד נובמבר 1940.
המשימה הראשונה של כוחות צבאיים קנדים מעבר לים הייתה במלחמת הבורים השנייה, כאשר כמה יחידות הוקמו כדי לשרת תחת פיקוד בריטי.
באופן דומה, כאשר בריטניה נכנסה למצב מלחמה מול גרמניה במלחמת העולם הראשונה, כוחות קנדים נקראו להשתתף בזירת המלחמה באירופה.
בהמשך השתתפה קנדה במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
מאז 1947 היחידות הצבאיות הקנדיות השתתפו ביותר מ-200 פעולות ברחבי העולם.
החיילים, אנשי הצי ואנשי האווירייה הקנדים נחשבים למקצועיים בקנה מידה עולמי כשביצעו את תפקידיהם בצורה ראויה לשבח במהלך העימותים הללו ובמסגרת השתתפותה של המדינה במשימות של נאט"ו במהלך המלחמה הקרה, מלחמת המפרץ הראשונה, מלחמת קוסובו ומשימות שמירת השלום של האו"ם כמו במלחמת סיני, ברמת הגולן, קפריסין, קרואטיה, בוסניה, אפגניסטן ולוב.
קנדה החזיקה נושאת מטוסים בין השנים 1957 עד 1970 במהלך המלחמה הקרה, שלא השתתפה אף פעם בקרבות אך לקחה חלק במשימות הסיור במהלך משבר הטילים בקובה.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, היו ברשותה של קנדה הצי השלישי בגודלו בעולם, חיל האוויר הרביעי בגודלו בעולם וצבא המתנדבים הגדול ביותר שהתקיים אי פעם.
גיוס חובה לשירות מעבר לים הוחל רק בסוף המלחמה ורק 2400 מגויסים במסגרת זו השתתפו בקרבות.
כוחות ההגנה של קנדה מאוחדים מאז 1 בפברואר 1968, כאשר צבא קנדה, הצי המלכותי הקנדי וחיל האוויר המלכותי הקנדי מוזגו למבנה מאוחד.
עם זאת, שורשיהם של כוחות ההגנה מתחילים בקבוצות המיליציה הקולוניאליים ששירתו לצדם של חילות המצב של הצבאות וחילות הים של צרפת ושל בריטניה, מבנה ארגוני שהיה קיים עד לראשית המאה העשרים.
לפיכך, צבא וצי קנדיים נפרדים ובהמשך גם חיל אוויר, היו כפופים לממשלת בריטניה, עקב ההסדרים התחוקתיים שהיו נהוגים אז, עד לשנת 1931, כאשר קנדה קיבלה את עצמאותה החוקתית, בין השאר בזכות ההישגים וההקרבה של החיילים הקנדים במלחמת העולם הראשונה.
תקציבם השנתי של כוחות ההגנה עומד כיום על כ-20 מיליארד דולר קנדי וכיום הם במקום ה-74 העולמי מבחינת כלל כוח האדם שלהם ובמקום ה-58 העולמי מבחינת גודל כוח האדם הפעיל שלהם.
כוח האדם כיום עומד על כ-68,000 איש בשירות סדיר, 27,000 איש בשירות מילואים, 5000 רינג'רים וכ-19,000 איש ב"כוחות המילואים המשלימים".
גודלם של כוחות המילואים הראשיים אמור לעמוד על 30,000 בשנת 2020 ומספר החיילים בשירות פעיל אמור להגיע לכ-70,000, בנוסף ל-5000 הרינג'רים ול-19,000 אנשי המילואים המשלימים ולהסתכם בכ-124,000 איש.
כוח אדם זה משרת במספר רב של בסיסים הממוקמים בכל רחבי קנדה.
ב-2008 הגדילה ממשלת קנדה את מאמציה, במסגרת "אסטרטגיית ההגנה הראשונה של קנדה" כדי להפוך את כוחות ההגנה למודרניים באמצעות רכישת ציוד חדש, שיפור שיטות ההדרכה והמוכנות לצד הקמתו של רגימנט כוחות מיוחדים.
תקציבים נוספים הושקעו גם בתהליכי הגיוס שירד בהיקפו במהלך שנות השמונים והתשעים, כנראה בשל העובדה שדעת הקהל הקנדית תופסת את תפקידם של כוחות ההגנה ככוחות שמירת שלום יותר מאשר צבא, כפי שמשתקף בסקר שנערך ב-2008 על ידי משרד ההגנה.
בסקר התברר כי כשני שלישים מהציבור הקנדי הסכימו עם השתתפותה של המדינה בפלישה לאפגניסטן ושכוחות ההגנה צריכים להיות חזקים יותר, אך הסכימו עם כך שיש לבצע שינוי בכוחות, בעיקר לחזק את מוכנותם להתמודדות עם אסונות טבע.
כוחות ההגנה התמודדו עם פרישה של אנשיו בשנים 2006–2008 בשיעור שנתי של 6%-9.2%.
המאמצים לחידוש כוחות ההגנה וציודם מחדש התבטאו ברכישת ציוד כמו טנקי מערכה, ארטילריה, כלי טיס בלתי מאוישים ומערכות נוספות, לצורך שימוש במשימות באפגניסטן.
כמו כן הקיפו המאמצים יוזמות לחדש מה שקרוי "יכולות ליבה", כמו צי מטוסי התובלה לטווח בינוני, מטוסי הC-130 הרקולס וצי המשאיות וכלי הרכב המשוריינים של הצבא.
בנוסף, מערכות חדשות, כמו מטוסי התובלה האסטרטגיים C-17 גלובמאסטר ומסוקי הCH-47 צ'ינוק, גם הם נרכשו עבור כוחות ההגנה.
אף על פי שיכולת הקיום של "אסטרטגיית ההגנה הראשונה" ממשיכה להיתקל בקשיים, במקור כוונתה היא: