tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיציגין (קרואטית: Picigin) הוא משחק כדור חובבני וייחודי לחוף הים בצ'ביצה שבעיר ספליט שבקרואטיה.
בשנת 1908 חזרה קבוצה של סטודנטים קרואטים מלימודיהם בפראג אל העיר ספליט שבקרואטיה.
הם הביאו איתם את משחק הכדורמים הלא אופייני למקום.
כשניסו לשחק את המשחק בחוף בצ'ביצה שבספליט הם נוכחו להבין שגובה מי הים רדוד מכדי שיצליחו.
ניסיונותיהם העיקשים לשחק הובילו לכך שהם פיתחו את הפיציגין כתוצר לוואי של פולו המים.
הפיציגין יכול להיות משוחק בחוף ים עם מים רדודים שאין בו אבנים או סלעים.
התנאים האופטימליים למשחק הם כאשר חמישה שחקנים משתתפים, אם כי ניתן גם יותר.
במהלך המשחק השחקנים נעמדים במעגל, כשהם במרחק ניכר האחד מהשני.
כעת עליהם להתמסר ביניהם בכדור, מותר להם להכות בו עם כף היד בלבד, מבלי לתפוס את הכדור ומבלי לאפשר לו ליפול אל המים.
משחק הפיציגין משוחק ללא נקודות, אלא רק במטרה ליהנות.
למרות זאת, המשחק דינאמי מאוד ומרהיב עין היות שהשחקנים נאלצים לא אחת לזנק אל עבר הכדור.
מאחר שהמשחק נערך בתוך מים ללא אבנים אז החשש מפציעות יורד.
כדור הפיציגין הוא למעשה כדור טניס שעובר שני שלבים: קילוף ושפשוף.
שני השלבים הללו מורידים ממשקל הכדור והופכים אותו למהיר וקופצני הרבה יותר, דבר שבהכרח משפיע על הדינמיות של המשחק.
הפיציגין משוחק בחוף הים בצ'ביצה במהלך כל השנה, לעיתים גם בחורף.
בימות הקיץ הוא משוחק גם בשעות הערב.
תיירים רבים שמגיעים אל חוף הים משתאים לנוכח המעגלים הרבים של השחקנים במקום ולא אחת מצטרפים להנאה המקומית.
אף על פי שהמשחק אינו תחרותי ולא מערב צבירת נקודות, החל משנת 2005 החלו להיערך תחרויות פיציגין של ממש.
השחקן הזוכה הוא זה אשר מבצע משחק הקרבה עם הזינוקים מרהיבי העין.
פיצת מצה (או "מצה-פיצה") היא סוג של פיצה המבוססת על אפיית מצה שעליה רוטב עגבניות או קטשופ וגבינה.
כיוון שביהדות נאסר לאכול מזון חמץ בפסח, יש אנשים שמשתמשים במצה הכשרה כתחליף לבצק כבסיס להכנת פיצה במהלך החג.
ביהדות נאסרה אכילת חמץ בתקופת חג הפסח.
בשל האיסור, נוצר תחליף פיצה שבו תחתית הפיצה, העשויה באופן מסורתי מבצק, מוחלפת בתחתית העשויה ממצה.
יש גם מספר יצרני מזון המספקים תחתית פיצה רגילה, אך כזו שהוכנה ממרכיבים כשרים לפסח, וכמה מתכונים המציעים להחליף בצק שמרים בשברי מצה או במצה בריי.
במהלך חג הפסח, ישנן מסעדות המכניסות לתפריטיהן פיצות-מצה במקום פיצות מבצק רגיל, שאינו כשר לחג.
פיקאליובו היא עיר תעשייתית במחוז לנינגרד, בירת מחוז המשנה פיקאליובו, המהווה חלק ממחוז המשנה בוקסיטוגורסק.
העיר שוכנת על יישוב קדום בשם "שממת פיקאליובו", ואזכור ראשון לעיר ניתן למצוא עוד משנת 1620. בשנת 1906 ניתן השם פיקאליובו לתחנת הרכבת שממנה יצאו רכבות לסנקט פטרבורג ולעיר וולוגדה.
בשנת 1954 הפך היישוב לעיר.
מה-1 באוגוסט 1927 ועד ה-30 ביוני 1930 שימשה פיקאליובו כמרכז המנהלי של מחוז המשנה פיקאליובו.
בשנת 1930 הוצבו באזור תחנת פיקאליובו חומרי מלט, אבן גיר וחרסית.
ב-1935 החלה בניית מפעל מלט (מ-2005 "מפעל המלט של פיקאליובו" בבעלות קבוצת "EUROCEMENT") וכן יישוב פועלים, שהושלם בקיץ 1941.
מאז 1947 הייתה פיקאליובו ליישוב עירוני.
בשנת 1954 קיבלה מעמד של עיר בעלת חשיבות אזורית, וביולי 1992 הפכה לעיר בעלת חשיבות מחוזית.
בשנת 1996 הופרדה העיר ממחוז המשנה בוקסיטוגורסק והפכה למחוז עירוני נפרד בפני עצמו.
מאז 2006 נכללה שוב במחוז המשנה בוקסיטוגורסק.
על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית מה-29 ביולי 2014 מספר 1398-R, נכללה פיקאליובו ברשימת ערי רוסיה שבהן המצב הסוציו-אקונומי הוא הקשה ביותר.
בסתיו 2008, פיקאליובו התמודדה עם התדרדרות משמעותית והרעה במצב הכלכלי-חברתי בעיר, אשר נגרם על רקע פרוץ המשבר הכלכלי העולמי ובשל השעיית הייצור בשלושת המפעלים הגדולים בעיר (מפעל האלומיניום של פיקאליובו, ששייך לחברת BaselCement שבבעלות אולג דריפסקה; מפעל המלט ששייך לחברת Eurocement; ומפעל "מטאחים", אשר עוסק בהרכבת רכיבים טכנולוגיים).
הדבר הביא לפיטורי עובדים ולמשבר חמור ביחסים בין התושבים לבית העירייה וממשלת מחוז לנינגרד שלא מיהרה למצוא פתרון למשבר, עד להתערבות הממשלה הפדרלית שאילצה את דריפסקה למצוא תעסוקה לעובדים או להסדיר הסכם פיצויים במסגרת סגירת המפעל.
לבסוף בסוף שנת 2009 ממשלת המחוז הגיעה להסכם עם בעלי המפעלים לפתוח מחדש את המפעלים.
בעיר ישנה בריכת שחייה בגודל 50 מטרים שאירחה מספר אליפויות ארציות בתחום השחייה.
בנוסף, בעיר מבוסס מועדון הכדורגל "מטאלורג פיקאליובו" המשחק באליפות מחוז לנינגרד והתמודד בעבר בליגה הרוסית השנייה.
פיקאליובו היא עיר תעשייתית ובה פועלים מספר מפעלים, לרבות:
מפעל ייצור מי סודה בשם סודה פיקאליובו;
מפעל המלט של פיקאליובו שבבעלות Eurocement Group
נחנך באוגוסט 1978 ובו מוצגים שנמצאו בתחומי העיר וסביבתה עוד מהמאה ה-19.
פיצוץ תת-מימי הוא פיצוץ כימי או גרעיני הנוצר מתחת לפני השטח של גוף מים גדול.
פיצוצים תת-מימיים שונים במקצת באופיים מפיצוצים המתחוללים באטמוספירה, ומסוגלים להעביר גלי הדף ביעילות רבה יותר ולגרום נזק רב יותר למבנים ועצמים תת-ימיים אחרים יחסית לעוצמת מטען הנפץ.
הסיבה לכך נעוצה בכך שבאופן כללי, האנרגיה של פיצוץ המתרחש בתווך נוזלי ואי-דחיס הופכת כמעט במלואה ללחץ אינרטי של תנועת הנוזל, בשונה מגלי לחץ אוויריים שם חלק גדול מהאנרגיה של הפיצוץ נטמע באוויר כדחיסה ניכרת של שכבותיו, מה שגורם לחימומו במקום לרתיעתו.
במילים אחרות, בפיצוצים בתווך גזי חלק גדול מהאנרגיה מתבזבז על עלייה בטמפרטורה שלו על חשבון הרתע שלו, כך שהם אמנם עשויים להביא להתכה של הנקרה בדרכם, אך הם אפקטיביים פחות בהעברת ההדף למטרה.
גורם נוסף המכתיב את יעילות השפעתו של פיצוץ על מבנים הוא מידת תיאום העכבות האקוסטיות של התווך הנושא את ההדף ושל המבנה הניצב בדרכו.
לאוויר עכבה אקוסטית נמוכה יחסית, כך שההשפעה של הדף על מבנים נגרמת באופן כמעט בלעדי מהפגיעה הראשונית של חזית ההלם במבנה, שכן האנרגיה שלו (שהשטף שלה מגיע מיד לאחר הפגיעה הראשונית) תוחזר ברובה מהמבנה ולא תיספג בו.
לעומת זאת, למים עכבה אקוסטית גבוהה בהרבה מאשר לאוויר, ולכן היא מתואמת יותר עם מרבית החומרים המרכיבים מבנים, כך שהזעזוע מההדף יועבר במידה טובה יותר לשלד המבנה.
מידת ההשפעה של פיצוץ תת-מימי תלויה במספר גורמים, הכוללים את המרחק ממקור הפיצוץ, אנרגיית הפיצוץ, עומקו, ועומק המים.
פיצוצים תת-מימיים מסווגים בדרך כלל לפי העומק שבו הם נוצרים.
פיצוצים תת-מימיים "רדודים" הם אלו שבהם המכתש הנוצר בפני המים מעל מקור הפיצוץ הוא גדול בהשוואה לעומק שבו אירע הפיצוץ.
פיצוצים תת-מימיים "עמוקים" הם אלו שבהם המכתש קטן בהשוואה לעומק שבו הם חלו, או אף בלתי מובחן.
האפקט הכולל של פיצוץ תת-מימי תלוי בעומק, גודל וטבעו של מטען הנפץ, וכן נוכחותם, הרכבם ומרחקם של משטחים מחזירים כדוגמת קרקעית הים, פני הים, תרמוקלינות וכו'.
מודלים הלוקחים בחשבון את הגורמים הללו מיושמים במידה נרחבת בתכנונים של מטעני נפץ נגד ספינות וצוללות.
בדרך כלל, נזק ראשוני למטרה ייגרם כתוצאה מפגיעת גל ההלם הראשוני; נזק זה מוגבר עקב שטף המים המופיע מיד לאחר מכן, וכן עקב פגיעת גלי ההלם המשניים (שמוחזרים ממשטחים שונים).
בנוסף, עבור פיצוצים תת-מימיים חזקים במיוחד (פיצוצים גרעיניים) ישנו גם אפקט של חימום ניכר ורתיחת המים שבסמוך למוקד הפיצוץ; לכן חזית ההלם של גל ההדף הנוצר היא תערובת של מים נוזליים ובועות אדי מים, אשר בקריסתן גורמות לנזק נוסף למעטה המטרה.
אפקט זה משמעותי יותר עבור פיצוצים תת-מימיים רדודים שכן במקרה זה הלחץ ההידרוסטטי עשוי להיות נמוך יותר מלחץ האדים הרווים, כך שהמים מסוגלים לרתוח ולבעבע.
פיצוץ תעלת הע'ור (נקראת כיום תעלת עבדאללה), אשר כונה גם "אמה 1", היה מבצע צבאי של צה"ל שביצעה סיירת גולני יחד עם כוחות נוספים, שנועד לשם הפעלת לחץ על חוסיין, מלך ירדן, כדי לגרום לו לפעול כנגד ארגוני המחבלים שפעלו משטח ירדן כנגד ישראל.
המבצע נערך בליל יום ראשון, 22 ביוני והסתיים בבוקר 23 ביוני 1969.
המבצע לפיצוץ תעלת הע'ור היה חלק בלתי נפרד ממלחמת ההתשה בבקעת הירדן אשר התרחשה בשנים 1967–1970 לאורך גבול ישראל-ירדן.
עיקר העימותים במלחמה זו היו מול ארגוני הטרור הפלסטינים, אולם במקרים רבים היו גם עימותים ישירים מול ממלכת ירדן.
ארגוני הטרור הפלסטיניים עסקו בביצוע פעולות נגד יישובי עמק בית שאן ובקעת כנרות שכללו ירי מרגמות, מיקוש, חדירות ליישובים, ירי נשק קל ופעולות חבלה נגד אזרחים וכוחות צה"ל.
הארגונים הפלסטינים היוו איום של ממש על יציבות המשטר בירדן.
השושלת ההאשמית, שבראשה עמד המלך חוסיין ייצגה רק כ-20% מאוכלוסיית ירדן, בעוד רבים מן האחרים הם פלסטינים.
החל מנובמבר 1968 ניסה המלך חוסיין לבסס את שלטונו, אז הוא הגיע להסכם בן שבעה סעיפים עם הארגונים הפלסטינים, שניסה להגביל את פעילותם של אנשי אש"ף ולהכפיף אותם לחוקי המדינה.
הסכם זה הופר תוך זמן קצר על ידי הארגונים הפלסטינים.
העימות האחרון והמכריע בין המלך חוסיין לכוחות הפלסטינים התרחש בספטמבר 1970 וכונה "ספטמבר השחור".
בעימות זה הוכרעו הכוחות הפלסטינים והעבירו את מרכז פעילותם ללבנון.
תעלת הע'ור, אשר נחנכה בשנת 1964 ונועדה להובלת מי הירמוך לבקעת הירדן הירדנית, הייתה מקור חיים לכפרים רבים בצד המזרחי של בקעת הירדן.
מטרת הפיצוץ של התעלה הייתה מדינית: לייבש את בקעת הירדן מצידה הירדני, ובכך להניע את המלך חוסיין לפעולה כנגד ארגוני הטרור הפלסטיניים.
ייבוש מקורות המים נועד לשבש לא רק את שגרת החיים של בסיסי המחבלים, אלא גם את שגרת החיים בכפרי הבקעה, שנתנו חסות לפעילות המחבלים.
הפקודה הראשונה לביצוע הפעולה הוטלה על הסיירת כבר בתחילת 1968, כשנה וחצי לפני ביצועה.
הפעולה הייתה כרוכה באתגרים הנדסיים טכניים לגבי אופן שינוע המטענים והנחתם ביעד.
לצורך כך שולבו בתכנון אנשי יחידת יפת"ח (העוסקת בפיתוח אמצעי לחימה לצה"ל).
על פי מידע מודיעיני שנאסף, הסתבר כי מתחת לתעלה, באזור המוצב הירדני במחנה האיטלקי (קרוב לכפר עדאסיה מול קיבוץ שער הגולן), ישנם שני מעברי מים גליליים בקוטר של 80 ס"מ.
התכנון היה להניח את המטענים בתוך מעברי המים ומטען נוסף, אטום למים, בתוך התעלה עצמה.
כוח עיקרי של הסיירת בפיקודו של סרן אורי שגיא בשיתוך מומחי חבלה מגדוד 12– כ-70 לוחמים.
צוללים מיחידה 707 (לימים ילת"ם; היחידה למשימות תת-מימיות) – יועד לסיוע בחציית הירמוך ובהנחת המטענים בתעלה.
חפ"ק בפיקודו של ברוך גורודיש מפקד גדוד 12 של גולני.
לאחר חודשים ארוכים של תכנונים, הכנות ואימונים, יצא המבצע לדרך ביוני 1969.
על מהלך הפעולה מספר אורי שגיא בספר "טורפי הלילה - סיפורה של סיירת גולני": "צלחנו את הירמוך והתחלנו בתנועה שקטה לעבר היעד.
התנועה הייתה איטית וכשהתקרבנו לסוללה של התעלה זחלנו לעמדת תצפית.
הרמתי לאט את ראשי והבחנתי בתאורה שבתוך המבנים ובחיילים שמסתובבים במחנה עם פנסים.
בעודי סוקר את השטח, הבחנתי בחייל ירדני שעלה על הסוללה כדי להשתין, ללא נשק, רק עם פנס.
יכולתי לחסל אותו בשנייה, אבל אז היינו מתגלים וכל הפעולה הייתה משתבשת.
היינו צריכים עבודה שקטה כדי לבצע את המשימה.
לא אמרתי מילה, אבל משהו במבט שלי הספיק לו כדי להבין שהוא לא מסגיר אותנו.
הוא היה יכול לרוץ למחנה ולהזעיק עזרה.
אבל הוא לא עשה זאת כי אז היו שואלים אותו מפקדיו מדוע לא נטל איתו את הנשק כשיצא להשתין.
במחנה לא נראתה כל תכונה יוצאת דופן".
לאחר פריסת הכוחות, החלה עבודת המטענים על ידי כח חבלנים מגדוד 12. שנמשכה למעלה משעה, כאשר החיילים הירדנים בטווח של 50–70 מטרים מהכוח.
עם גמר ההכנות, עקב אי הבנה בתקשורת, הופעלו המטענים לפני שהכוחות סיימו את ההכנות לפינוי האזור.
מכיוון שההשהיה היא של כשלוש דקות בלבד, נאלצו הכוחות לסגת כמעט במנוסה עד להגעה לאזור נקודת הצליחה של הירמוך.
תעלת הע'ור פוצצה והמים התחילו לזרום דרך הפרצה לאפיק הירמוך.
בסיום הפעולה כאשר שבו הכוחות לבסיסם, פגשם הרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב אשר הודה להם על הביצוע היעיל והמדויק.
פיקאיה (שם מדעי: Pikaia) הוא סוג נכחד של בעל חיים ממערכת המיתרניים שאינו קרוב לאף מיתרן מודרני ולא היה חולייתן אמיתי או קשור לבעלי הגולגולת, אף שהיה בעל מאפיינים דומים.
היצור הקדום התגלה בפצלי ברג'ס שבהרי הרוקי הקנדיים, קולומביה הבריטית והוא תואר ב-1911 בידי הפלאונטולוג האמריקאי צ'ארלס דוליטל וולקוט.
את שמו קיבל על שם פסגת פיקה שבפארק הלאומי באנף וידועים מעל 13 מאובנים שלו, כך שהיה נפוץ במשך הקמבריון בו חי, כחלק מהתופעה המכונה הפיצוץ הקמבריוני.
במקור הוא לא נחשב למיתרן אלא לבן לקבוצת התולעים הרב-זיפיות.
יצור מוזר זה היה אחד המיתרניים הקדומים ביותר הידועים והוא אינו קרוב לקבוצות המוכרות כיום, אך הזכיר מעט את האזמלוניים וייתכן שהיה יכול לשחות בתנועת פיתול בדומה לצלופח או למיקסיניים.
אורכו הגיע ל-38 מילימטרים בהתבסס על המאובנים בהם השתמר.
החוקר האנגלי סיימון קונווי מוריס חקר את ממצאי הפיקאיה ומצא בו מיתר גב, סימן היכר הקיים רק אצל מיתרניים.
עם זאת הוא היה חסר כל מערכת של מיתרן מודרני.
היצור הקדום משויך למשפחה עצמאית - Pikaiidae שהיא מהעתיקות שבמיתרניים.
לא ברור איך חי ואיך ניזון וייתכן שהיה אוכל פלנקטון בדומה למספר תולעים או שתפס טרף שנע סביבו.
גופו היה חלול וערום והוא כנראה נע בעזרת התפתלויות במים כנגד הזרם.
צאצאיו פיתחו שרירי סנפירים וזימים והפכו לחולייתנים הקדומים ביותר.
אוֹלוּאַפִיקַאיוֹמִי אוֹלוּאדמילולה טומורי (Oluwafikayomi Oluwadamilola, באנגלית:Fikayo Tomori; נולד ב-19 בדצמבר 1997), הידוע בשם פיקאיו טומורי, הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם במילאן ובנבחרת אנגליה.
טומורי נולד בקלגרי שבקנדה להורים שהיגרו מניגריה, בהיותו תינוק משפחתו היגרה ללונדון שבאנגליה, שם גדל.
בגיל 8 טומורי הצטרף לאקדמיה של צ'לסי, והתקדם בקבוצות הגילאים השונות.
טומורי היה חלק מהקבוצה שזכתה פעמיים ברציפות בליגת האלופות לנוער.
ב-15 במאי 2016 טומורי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של צ'לסי, כשנכנס כמחליף במשחק האחרון של העונה בפרמייר ליג מול לסטר סיטי.
באוגוסט 2016 טומורי חתם על חוזה חדש במועדון עד קיץ 2020.
ב-23 בינואר 2017 טומורי הושאל לברייטון שמליגת המשנה באנגליה.
טומורי ערך תשע הופעות בצ'מפיונשיפ, בחצי העונה שלו במועדון.
ב-31 באוגוסט 2017 טומורי הושאל להאל סיטי, גם היא מליגת המשנה באנגליה, טומורי ערך 25 הופעות במדי הקבוצה בצ'מפיונשיפ.
ב-6 באוגוסט 2018 טומורי הושאל לדרבי קאונטי, עונתו השלישית ברציפות כמושאל בצ'מפיונשיפ.
טומורי נהנה מעונה מצוינת עם דרבי קאונטי, שיחק 44 משחקים מתוך 46 אפשריים, וכבש שער אחד.
טומורי עזר לדרבי לסיים במקום השישי בליגה ולעלות לגמר פלייאוף הצ'מפיונשיפ בו הפסידה לאסטון וילה ופספסה הזדמנות לעלות לפרמייר ליג.
טומורי זכה כשחקן העונה של דרבי קאונטי בסיום אותה עונה.
לאחר מינויו של פרנק למפארד, מאמנו של טומורי בדרבי קאונטי, למאמן צ'לסי טומורי חזר לקבוצה.
ב-31 באוגוסט 2019 ערך טומורי את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג במשחק שנגמר בתוצאה 2-2 מול שפילד יונייטד.
טומורי כבש את שערו הראשון במדי צ'לסי ב-14 בספטמבר, בניצחון 2–5 על וולברהמפטון וונדררס.
טומורי ערך 22 הופעות במדי צ'לסי בכל המסגרות ועזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי בליגה.
בעונת 2020/2021 מעמדו של טומורי בקבוצה פחת משמעותית והוא ערך רק הופעת ליגה אחת בחצי העונה הראשונה.
ב-22 בינואר 2021 טומורי הושאל למילאן מהסרייה א'.
טומורי הפך לשחקן מפתח בהגנה של מילאן וערך 17 הופעות במדי הקבוצה בסרייה א', טומורי כבש בניצחון 0–3 מול יובנטוס בליגה.
בסיום אותה עונה מילאן סיימה במקום השני בליגה האיטלקית.
ב-17 ביוני 2021 טומורי חתם במילאן על חוזה לארבע שנים תמורת 25 מיליון ליש"ט.
טומורי זכאי לייצג את נבחרות ניגריה, קנדה ואנגליה.
טומורי ייצג את נבחרת קנדה עד גיל 20, לפני שהצטרף לנבחרות הצעירות של אנגליה.
ב-17 בנובמבר 2019 טומורי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה, במשחק מוקדמות יורו 2020 מול נבחרת קוסובו.
פיצוץ תחנת הרכבת המנדטורית בירושלים היה פיגוע רכוש שבוצע על ידי האצ"ל נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל ב-30 באוקטובר 1946. בפיגוע נגרם הרס רב לתחנת הרכבת בירושלים, נהרגו שני שוטרים בריטים ונלכדו ארבעה ממבצעי הפיגוע (אחד מהם, מאיר פיינשטיין, נידון למוות והתאבד בכלאו).
בבוקר 30 באוקטובר 1946 התכנסו מספר לוחמי אצ"ל בדירת חבר המחתרת מנחם מדמוני בירושלים, ללא ידיעה מוקדמת על המשימה.
אליהו לוי, שכונה "אביאל", ממפקדיו הוותיקים של הארגון בעיר, הציג בפניהם שלוש מזוודות נפץ ושק עם כלי נשק.
היינריך (יחיאל) ריינהולד, מפקד באצ"ל שכינויו היה "ינאי", לא הגיע לפגישה, וההנחה הייתה כי ייתכן שנאסר.
המשימה שהוטלה על הכוח הייתה פיצוץ תחנת הרכבת בירושלים, כחלק ממאמצי הארגון לפגוע בתשתיות ששימשו את הממשלה והצבא הבריטיים, ולנסות לשתק את התנהלות השלטון באמצעות התקפות חוזרות במתקניו.
הוסבר להם כי חומר הנפץ מתפוצץ חצי שעה לאחר חימוש המנגנון הכימי בפצצה.
כמו כן הותקן מנגנון מלכוד, כדי שימנע את נטרול המנגנון הכימי.
בין השישה האחרים היו מאיר פיינשטיין ששימש כנהג המכונית, ו"אביאל" וסימה פליישהקר שעמדו להתחזות לזוג נאהבים היוצא לירח דבש.
לביצוע המשימה נשדדו שתי מוניות מנהגי מוניות יהודים.
כדי לקצר את זמן ההמתנה לפיצוץ הופעל המנגנון כבר בעת הנסיעה.
כשהגיעו לתחנה, בשעה 14:30, לקחו ה"סבלים" את מזוודותיהם והניחום ליד קופות התחנה, אז הוצאו הנצרות והמזוודות מולכדו.
אנשי המחתרת חזרו אל המכונית, אולם אביאל וסימה נשארו בתחנה כדי להשלים את משימתם.
מאחר שהמחתרת לא רצתה שיפגעו אנשים אלא התחנה בלבד, החליטה מבעוד מועד לפרסם אזהרה, למרות הסיכון הרב שהיווה העניין ללוחמיה.
סימה הוציאה מתיקה מפת בד לבנה גדולה ופרשה אותה על המזוודות.
בעברית, ערבית ואנגלית נרשמה עליה הכתובת "סכנה מוקשים!" ומתחתיה סמל האצ"ל.
הם התחילו להתרחק, אולם שניים מהערבים בתחנה הבחינו במתרחש והזעיקו את האנשים הרבים שבמקום כדי לדלוק אחריהם.
אביאל וסימה הוקפו בהמון רב.
אחד המאבטחים, אריה אשל, שלף אקדח וירה מעל ראשי האנשים.
סימה הצליחה להיחלץ מאחד הערבים שאחז בה, והלוחמים זינקו אל מכונית המילוט שיצאה בנסיעה מהירה מן המקום.
אשל העיד כי רק המיומנות והמהירות של פיינשטיין הצילו אותם ממוות.
המכונית הגיעה אל מקום האיסוף בשכונת ימין משה, כשאז הבחינו כי כמעט כולם נפצעו, וכי ידו השמאלית של פיינשטיין רוסקה ושתתה דם רב במשך כל זמן הנסיעה.
הבריטים ידעו מבעוד מועד על הפעולה וכך נפלו לוחמי האצ"ל לתוך מארב.
הוועד הלאומי גינה את פיצוץ תחנת הרכבת ופיגועים נוספים שנעשו באותה עת.
משפטם של חברי האצ"ל שנתפסו
משפטם של ארבעת חברי האצ"ל שנתפסו, פיינשטיין, אזולאי, הורוביץ וביטון, נפתח ב-26 במרץ 1947, וב-3 באפריל 1947 ניתן פסק הדין.
ב-17 באפריל אישר המפקד הראשי של הצבא הבריטי את גזר דין המוות של פיינשטיין.
עונשו של דניאל אזולאי הומר במאסר, לאחר התערבותה של גולדה מאיר, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, אצל הנציב העליון, אלן קנינגהאם.
פיינשטיין ישב בתא הנידונים למוות בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים", יחד עם משה ברזני, לוחם במחתרת הלח"י שאף הוא נידון למוות.
ב-21 באפריל 1947, טרם הוצאתם להורג, התאבדו השניים באמצעות חומר נפץ שהוברח לתאם.
עשרים שנה לאחר האירועים התברר כי דניאל אזולאי, שפיינשטיין ראה בו חבר קרוב ושותף למאבק המחתרת, היה סוכן שתול חשאי של הש"י בשורות האצ"ל, וכי החנינה שקיבל בוצעה הודות למאמצי צמרת הנהלת הסוכנות היהודית.
לאחר פיצוץ תחנת הרכבת היינריך ריינהולד נעלם, אך אנשי האצ"ל לא הרפו.
במרץ 1947, כאשר ד"ר שמשון יוניצ'מן, מבכירי התנועה הרוויזיוניסטית, ביקר בבלגיה ביקש ממנו שני לערוך אזכרה בבריסל לעולה הגרדום שלמה בן-יוסף ולפרסם אותה ברבים, שמא יתפתה ריינהולד לבוא אליה גם הוא.
ואכן כך קרה; בתום האזכרה ניגש אל הד"ר יוניצ'מן צעיר בלונדיני והציג עצמו כבית"רי לשעבר.
פיצקרלדו הוא סרט קולנוע מערב-גרמני מסוגת דרמת הרפתקאות בכיכובו של קלאוס קינסקי ובבימויו של ורנר הרצוג אשר יצא לאקרנים ב-1982. עלילתו מתרחשת בתחילת המאה ה-20 בפרו, ועוקבת אחר דמותו האקסצנטרית של בריאן סוויני פיצג'רלד, ממציא אירי בעל חזון להקים בית אופרה בלב הג'ונגלים הטרופיים.
הפקת הסרט הייתה מסובכת ונתקלה בקשיים רבים, החל בהעברת ספינת קיטור במשקל מאות טונות מעבר לגבעה תלולה, מריבותיו הבלתי פוסקות של קינסקי עם שאר אנשי הצוות, וכלה במספר תאונות ומקרי מוות.
הסרט הדוקומנטרי נטל החלומות עוקב אחר תהליך ההפקה המסובך ומציג קטעי צילום מקוריים מעת יצירתו.
בריאן סוויני "פיצקרלדו" פיצג'רלד הוא מהגר אירי המתגורר באיקיטוס, עיר קטנה הנמצאת מזרחית להרי האנדים באגן האמזונאס שבפרו.
התקופה היא תחילת המאה ה-20 והעיר מתפתחת במהירות במהלך שיאו של עידן הגומי, עת בה אנשי עסקים אירופאיים הגיעו לדרום אמריקה בכדי להתעשר מהחומר הצמגי המופק מעצי ההוואה.
חלומו של פיצקרלדו הוא להקים בית אופרה באיקיטוס ולהביא אליו את הטנור המפורסם אנריקו קארוזו.
הוא ניחן בחוש מפותח להמצאות חדשות ורעיונות יצירתיים, אולם נכשל זה מכבר בבניית רכבת על גבי רכס ההרים האנדי, ורעיונו לבנות מפעל לקרח בעיר הפך למושא ללעג וקלס בקרב ברוני הגומי.
בלית ברירה, ובעידודו של דון אקווילינו, אחד מעשירי העיר, מחכיר פיצקרלדו את חלקת האדמה הפנויה האחרונה במדינה מידי הממשלה הפרואנית, במטרה לנצל את אזוריה המיוערים בעצי גומי, ולגייס כסף עבור בית האופרה שלו.
השטח שרכש נותר פנוי במשך זמן כה רב הודות לשבטי האינדיאנים העוינים השוכנים בו, וכן בשל הנהרות הגועשים ומלאי האשדים הסובבים אותו, אשר הפכו אותו לבלתי ניתן לניצול ולחסר נגישות.
אולם בעת הרכישה מבחין פיצקרלדו בפרט שטרם נתגלה במפה אשר עשוי לסייע לו במשימתו.
בעזרתה של בת זוגו, מולי, אשת עסקים המנהלת בית בושת מצליח בעיר, רוכש פיצקרלדו ספינת קיטור ישנה לה הוא קורא האס.
מולי אאידה (על שם יצירת האופרה מאת ג'וזפה ורדי); לאחר גיוס אנשי צוות לספינתו, ביניהם קפטן הולנדי אשר איבד את דעתו לג'ונגל וטבח שתיין, מפליג פיצקרלדו במורד נהר הפצ'יטאה.
בעמל רב ובסיועם של האינדיאנים, אשר נרתמו לעזרתו לאחר שבעבר נלקחו רבים מהם כעבדים בידי חברות המסחר האירופאיות, מצליח פיצקרלדו להעביר את הספינה מעבר לגבעה באמצעות מערכת מתוחכמת של מנופים וגלגלות.
אנשי הצוות מצליחים להשלים את מסעם חזרה לאיקיטוס במורד הנהר המסוכן ותוך ספיגת נזקים מועטים בלבד לספינה, אולם שבים לעיר מבלי שאספו כל גומי.
פיצקרלדו נאלץ למכור את ספינתו לדון אקווילינו, אך לא לפני שהוא אוסף תזמורת אופרה שלמה עם קארוזו בראשה, המנגנת את הפוריטנים של בליני.
כל אנשי העיר מגיעים לנמל בכדי לצפות בפיצקרלדו העומד בראש הספינה עם חיוך רחב על פניו בעודו מעשן סיגר.
קלאוס קינסקי - בריאן סוויני "פיצקרלדו" פיצג'רלד
מיגל אנג'ל פונטס - קולו
פול היצ'ר - קפטן פאול רסנברינק
חוארקוואק אנריקה בוהורקווז - חוארקוואק (טבח הספינה)
דייוויד פרז אספינוזה - ראש שבט האינדיאנים
ראי פולנה - ברון גומי
סלבדור גודינז - המיסיונר המבוגר
דיטר מילז - המיסיונר הצעיר
הסיפור מבוסס בחלקו על חייו ומעלליו של ברון הגומי קרלוס פרמין פיצג'רלד, אשר במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 העביר את ספינתו מבעד למצר יבשתי ומנהר אחד למשנהו.
על אף כן, שקלה ספינתו כ-30 טון בלבד, בניגוד לספינה של פיצקרלדו אשר שקלה פי עשרה מכך.
כמו כן לא העביר אותה בשלמותה אלא בחלקים, אותם הרכיב מחדש בצד השני.
בסרט האוטוביוגרפי הקצר "דיוקנו של ורנר הרצוג" אשר בוים על ידיו, מספר הרצוג כי במהלך ההפקה ניסה להתרכז בהצגת המאמץ הפיזי הקשה שהיה כרוך בשינוע הספינה בין שני הנהרות, וכי ההשראה לכך נבעה בחלקה מהקשיים ההנדסיים מהם סבלו הקדמונים אשר עסקו בהזזת מנהירים.
חלק זה של ההפקה היה קשה באופן יוצא מגדר הרגיל ומשך פרסום רב לאחר שאנשי הצוות עם הרצוג בראשם העבירו ספינת קיטור אמיתית במשקל של כ-320 טון מעבר לגבעה.
צילומים אלו היו אמיתיים ולא כללו שימוש באפקטים מיוחדים כלשהם או בטכניקות CGI.
הרצוג האמין שאף אדם מעולם לא ביצע מהלך שכזה בכל ההיסטוריה של הקולנוע, וכי אף אדם לא יעשה זאת שוב אחריו, ולכן הכריז על עצמו כ"קונקיסטאדור של חוסר התועלת".
שלוש ספינות נוספות נרכשו לצורך השלמת הצילומים והופיעו במספר סצנות, בעיקר אלו בהן נראתה הספינה מתרסקת בין אשדי הנהר הגועש.
הסצנות האלימות ביותר צולמו באמצעות מודל של הספינה המקורית.
ליהוק הסרט ותהליך גיוס השחקנים היה כרוך גם הוא בקשיים רבים.
ג'ייסון רוברדס היה אמור לגלם את פיצקרלדו, אולם לאחר שחלה בדיזנטריה במהלך שלבי ההפקה המוקדמים נאלץ לעזוב את הסט לצורך קבלת טיפול.
הרצוג שקל להציע את התפקיד לג'ק ניקולסון או לגלם את פיצקרלדו בעצמו, בטרם קלאוס קינסקי הסכים לקבלו.
השניים הכירו איש את רעהו זה מכבר לאחר שקינסקי כיכב בשלושה מסרטיו המוקדמים של הרצוג.
עד לאותה עת צולמו כמעט כחצי מהסצנות הנדרשות להשלמת הסרט בכיכובו של רוברדס, והרצוג נאלץ להתחיל מחדש.
מיק ג'אגר היה אמור לשמש כעוזרו של פיצקרלדו ומריו אדורף כקפטן הספינה פאול רסנברינק, אולם בשל עיכובים שונים ואי עמידה בלוחות הזמנים נאלצו השניים לעזוב; ג'אגר יצא לסיבוב הופעות עם הרולינג סטונז, והרצוג השמיט את תפקידו מהתסריט כליל במהלך הצילומים החוזרים.
קינסקי הפגין התנהגות עצבנית ונוירוטית לכל אורך ההפקה, ולעיתים קרובות נטל חלק בריבים ותגרות עם הרצוג וחברי הצוות האחרים.
באחת הסצנות בסרטו הדוקומנטרי של הרצוג, השד הטוב ביותר שלי, נראה קינסקי צורח על מנהל ההפקה וולטר סקסר בגין עניינים שוליים כגון איכות המזון שאכלו.
הצילומים התרחשו במספר מקומות באמריקה הדרומית; מנאוס, ברזיל; איקיטוס ופונגו די מניק, פרו; כמו כן במצר יבשתי בפרו בין שני הנהרות אורובמבה וקמיסיאה, ביניהם הועברה הספינה, כ-57 קילומטרים הרחק ממצר פיצג'רלד, בו העביר קרלוס פיצג'רלד את ספינתו.
במהלך ההפקה התרחשו מספר תאונות שהסתיימו בפציעות ובמוות, בעיקר של ילידים אינדיאנים אשר הועסקו כפועלים בהעברת הספינה.
שתי התרסקויות של מטוסים קלים גרמו למספר פציעות ולמקרה אחד של שיתוק גופני.
בתקרית אחרת הוקש חוטב עצים מקומי על ידי נחש ארסי, ובצעד דרמטי חתך את רגלו בעזרת מסור חשמלי על מנת למנוע מהארס להתפשט, ובכך הציל את חייו.
הרצוג הואשם בניצול השבטים הילידים במהלך הפקת הסרט ומספר השוואות נעשו בינו לבין קרלוס פיצג'רלד אשר היה ידוע בעבודות הפרך ועונשי המוות שהטיל על האינדיאנים שעבדו תחתיו.
בראון, פרופסור לאנתרופולוגיה במכללת ויליאמס קולג', טען ב-1982 במגזין הפרוגרסיב כי על אף שהרצוג הסתדר עם אנשי שבט האגוארונה, שאת חלקם העסיק כשחקנים או כעובדי בנייה, יחסיהם התדרדרו במהרה לאחר שהורה לבנות כפר על אדמתם.
הרצוג נכשל לכאורה להשיג את הסכמתה של מועצת השבט וניסה להשיג הגנה מידי הכוח הצבאי המקומי כאשר החלו הילידים לנהוג באלימות כלפיו.
בסופו של דבר שרפו אנשי האגוארונה את סט הצילומים בדצמבר 1979, וירו חץ בצווארו של אחד השחקנים.
אלבום הפסקול של הסרט יצא ב-1982 וכולל קטעי מוזיקה של הלהקה הגרמנית , מאלבומיהם "" מ-1979 ו"" מ-1981. כמו כן מכיל האלבום מספר קטעי אופרה מפורסמים מאת בליני, ורדי, ליאונקוואלו, מאיירבר, מאסנה, פוצ'יני ושטראוס, המבוצעים רובם בידי הטנור אנריקו קארוזו.
הסרט זכה בפרס הסרטים הגרמנים הכסוף בפסטיבל הסרטים של גרמניה עבור סרט הקולנוע הטוב ביותר.
כמו כן היה מועמד לקבלת פרסים שונים מאת האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן, ופרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הרצוג זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הפרסים בקאן.
פיצקרלדו נבחר לקבוצת הסרטים מגרמניה המערבית עבור פרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-55, אולם לא הגיע לרשימת המועמדים הסופית.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית מטאלוקליפס הציגה ב-2008 בפרק התשיעי של העונה השנייה, "דת'קרלדו", מספר אלמנטים פרודיים המתייחסים לסרט, ביניהם סצנה בה ספינה ענקית מועברת מבעד להר.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית משפחת סימפסון הציגה ב-2005 בפרק האחד עשר של העונה השישית, "ביום בהיר איני יכול לראות את אחותי", סצנה בה התלמידים מנסים להעביר אוטובוס במעלה הר תלול.
דמותו של אותר, ילד גרמני אשר הגיע לבית הספר במסגרת חילופי סטודנטים, אומר "אני מרגיש כמו פיצקרלדו!"; נלסון עונה לו בתגובה, "הסרט הזה היה דפוק", ואותר מכה אותו בבטן.
בפרק הארבעה עשר של העונה העשרים ושמונה, "פיצקרלדו", אשר שודר ב-2017, מוצגים מספר אלמנטים קומיים נוספים הקשורים לסרט.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית האחים ונטור הציגה ב-2018 בפרק השלישי של העונה השביעית, "פיגור במדע", את שמה האמיתית של דמות המונרך כמלקולם פיצקרלדו, וכמו כן רמזה על תוארו ושמו האמיתי של אביו של המונרך כדון פיצקרלדו.
הזמר האירי גלן הנסרד כתב את השיר "פיצקרלדו" המופיע באלבומם של להקת המסגרות מ-1995 הקרוי גם הוא באותו שם.
באלבום ההופעה שלהם Set List מ-2002 נראה הנסרד אומר כי סרטו של הרצוג היווה מקור השראה לשיר.
המוזיקאי ההולנדי דני וולפרס הידוע גם כ"לגו-וולט" פרסם מיני אלבום בן שלושה חלקים ב-2002 הקרוי "קלאוס קינסקי - מיני אלבום" כאשר אחת מרצועות השמע נקראת על שם הסרט.
בסדרה הדוקומנטרית "באגף המוצאים להורג" מאת ורנר הרצוג, בפרק הרביעי של העונה השנייה אשר שודר ב-2013 ובו מראיין הרצוג את האסיר דאגלס פלדמן, מגלים השניים כי בזמן ההפקה של הסרט פיצקרלדו, אשר התרחשה במהלך מלחמת פקישה, היו השניים במרחק של קילומטרים ספורים זה מזה על הגבול בין פרו לאקוודור.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אנתוני בורדיין: בלי הזמנות" הציגה ב-2011 בפרק השישי של העונה השביעית, "ברזיל - האמזונאס", התייחסות קצרה לסרטו של הרצוג ולסצנה בה קינסקי שומע מוזיקת אופרה מפטיפון המונח על גבי גג ספינתו כאשר אינדיאנים עוינים נמצאים מצדי שתי גדות הנהר.
בורדיין פותח את הפרק עם אותה מנגינה, על פטיפון זהה ועל ספינה דומה, כשהוא לבוש בצורה המזכירה את פיצקרלדו.
פִּיצֵרִיָּה היא מסעדה המתמקדת בפיצה.
בנוסף לפיצה, מנות בפיצרייה יכולות לכלול סלטים, פסטה, או מאכלים אחרים.
פיצריות רבות מציעות שירות איסוף עצמי, באופן שבו הלקוח מזמין את המזון מראש או במסעדה, ואוסף את האוכל כשהוא ארוז בקרטון פיצה.
פיצריות רבות מספקות גם שירות משלוחים לבית הלקוח, כאשר שליח מעביר את ההזמנה אל פתח בית הלקוח או למקום מוסכם אחר, כל עוד הוא בטווח מרחק מתאים מהפיצרייה.
שילוח הפיצה יכול להתבצע ברכב או בקטנוע, ולעיתים הוא מתבצע גם בטוסטוס או באופניים.
ניתן להזמין את האוכל במסעדה, בטלפון וכיום גם באמצעות האינטרנט.
באיטליה, הפיצה הייתה מזון לעניים, ולכן הכילה מעט מרכיבים, שהיו זולים.
לאחר שצברה פופולריות בארצות הברית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, הפכה הפיצה למזון נפוץ וזמין, בין היתר בשל היותה מהירה וקלה להכנה, והפסיקה להיות מזוהה עם עניים.
הפיצה לא הייתה יקרה במיוחד, אבל כמות המרכיבים גדלה, וכן איכותם עלתה.
הפיצה הפכה לנגישה אף יותר כשהומצאו הפיצות הקפואות והחלו משלוחי פיצה על ידי הפיצריות עד לבית הלקוח.
רשתות פיצה פופולריות בעולם הן פיצה האט, דומינו'ס פיצה, פיצה אקספרס ועוד.
הפיצרייה הוותיקה בעולם, ככל הנראה, שפעילה עד היום היא "Antica Pizzeria Port'Abla" , בנאפולי, איטליה.
המסעדה נוסדה ב־1738 כבית אוכל לסוחרים, והוסבה למסעדה עם שולחנות, כיסאות וקומה עליונה ב־1830.
אחת מהפיצריות הראשונות נוסדה בנאפולי על ידי רפאלה אספוזיטו ב־1830. המסעדה, שפעילה עד היום, נקראת היום "פיצרייה ברנדי" ("Pizzeria Brandi").
הפיצה מרגריטה הראשונה נאפתה ב־1889 בצבעי דגל איטליה כהוקרה למלכה מרגריטה, נסיכת סבויה שביקרה במקום.
בארצות הברית מכירות הפיצה החלו ב־1905, כשגנרו לומברדי התקין טאבון פיצה בבית הקפה שלו, והחל למכור משולשי פיצה.
הפיצרייה הראשונה בפינלנד הייתה מסעדת ג'ובאני שהוקמה בעיר האמינה ב־1961 על ידי ג'ובאני טדשי, שהיה בעסקי הפיצה עד שנות ה־80 המוקדמות.
בשלהי המאה ה־20 החל המזון המהיר לחולל שינויים במכירות הפיצה.
דוכני מזון שהציעו פיצה במשקל (באיטלקית: Pizza al taglio) החלו לצוץ ברחבי איטליה, שאופות פיצה בתבניות מרובעות גדולות הנמכרות בחתיכות קטנות.
החתיכות נמכרות עם תוספות שונות מעל, שיכולות לכלול למעלה משני מרכיבים, מלבד גבינה ורוטב עגבניות.
פיצריות שמנוהלות על ידי מהגרים
בהרבה מדינות אירופיות, כמו שוודיה, רבים מבעלי ועובדי הפיצריות בעלי רקע של הגירה.
המספרים הגבוהים של עובדי פיצריות מהגרים למעשה קיימים ברוב מדינות ה־OECD.
בשוודיה פיצריות רבות בבעלות מהגרים, ומתופעלות על ידי עסקים עצמאיים קטנים.
המודל העסקי הזה החל מיד עם הגעת הפיצה לשוודיה בשנות ה־70.
הסוציולוג הנריק האלטמן הציג מספר סיבות להיותם של מהגרים מחוץ לאירופה בעלים של פיצריות באירופה.
בהשוואה לבתי עסק אחרים, הקמת עסק פיצרייה קטן הוא זול, ולא דורש הכשרה מיוחדת.
מהגרים חסרי השכלה ורקע תעסוקתי עקב מלחמה או תהליך הגירה קשה, יכלו לבחור בהקמת פיצרייה כחלופה בת־קיימא, אך גם אנשים בעלי השכלה יכולים להתמודד עם לימודים ארוכים כדיל להגיע למקצועם הקודם בשוודיה.
הקמת פיצריה היא אפשרות ריאלית לתמוך במשפחה בהשוואה להשקעות ארוכות טווח הנדרשות ללימודים.
בעלי פיצריות רבות באים מרקע חברתי בו יזמות מוערכת מאוד, ונפוץ שגם הוריהם היו בעלי עסק משפחתי קטן, או שעבדו בכזה, או לחלופין היו בעלי מלאכה.
קשיי שפה גם הם יכולים להשפיע, כך שתקשורת בעסק המסעדות דרך חברים או מקומיים מאפשרים התחלה קלה.
אין הרבה עבודות כפיים שלא דורשות הכשרה, כך שהחלופות מועטות.
פיק הוא אלבום האולפן השני של המוזיקאי הישראלי צביקה פיק.
את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים CBS ישראל באוגוסט 1973. בעיבוד המוזיקלי של האלבום, לצידו של פיק עצמו, השתתפו מוזיקאים שונים, בהם יצחק קלפטר ואלדד שרים.
ול"שמע ישראל", שהלחין וביצע עבור פסטיבל הזמר החסידי.
השיר "תמיד השתנית" נכתב על ידי ג'קי וולש ומושר בשפה האיטלקית.
מתוך האלבום היו ללהיטים השיר "סימנים", שהגיע לעשירייה הפותחת במצעדי הפזמונים השנתיים של הגל הקל וגלי צה"ל, ו"הרקדן האוטומטי", שעל אף שלא זכה להתברג במצעדים אלו, הפך לאחד משיריו המוכרים ביותר של פיק.
"פיצריקה (Pitsirika)" (בעברית: "ילדונת") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן, ביחד עם הזמר הקפריסאי-ישראלי טריפונס.
הוא יצא לאור במאי 2008, בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך אלבום האולפן האחד-עשר של גולן, הוזה אותך מולי (2008).
השיר נכתב על ידי רונן ירקוני ויוסי חן, הולחן על ידי מתיוס גיאנוליס ולפטריס ואזאיוס והופק על ידי תמיר צור.
טריפונס סיפר על השיר: .
עשור לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם צבר למעלה מחצי מיליון השמעות.
האודיו הרשמי של השיר פורסם ב-28 באוגוסט 2019. הוא צבר למעלה ממיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםמאי 2008תקליטורליאם
פִיצַיוֹלָה או פיצולילה (באיטלקית: Pizzaiola) היא מנה איטלקית המבוססת על פרוסות בשר, רוטב עגבניות ואורגנו.
המנה מזכירה מעט את הפיצה בצבעים ומכאן שמה.
מקור הפיציולה הוא בהחלט נאפוליטני.
המתכון ראה תפוצה נרחבת והיה נושא לפרשנויות מחודשות רבות.
הצלחתו של המאכל המסוים הזה חייבת להימצא לא רק בפשטות הביצוע שלו, אלא גם בעובדה שלאחר סיומו ניתן להשתמש ברוטב כציפוי גם לפסטה.
500 גרם עגבניות או עגבניות שרי
הרבה אורגנו מיובש או בזיליקום
שמן זית כתית מעולה בשפע
מחממים את השמן במחבת ומטגנים קלות את השום הקצוץ גס.
מוסיפים את העגבניות החתוכות לרצועות ואת המלח.
מבשלים הכל כעשרים דקות, על אש בינונית ובסיר מכוסה.
לאחר מכן מוסיפים את האורגנו ואת פרוסות הבשר (גב, כתף או סינטה) ומסיימים את הבישול עד שהוא רך.
הרוטב המתקבל כך, לאחר שהוסרו הפרוסות שישמשו כמנה, מתאים לתיבול ספגטי או ורמיצ'לי.
פיקאטה (באיטלקית: Piccata), לעיתים מאוית picatta מחוץ לאיטליה, הוא מאכל איטלקי ואיטלקי-אמריקאי של בשר.
זהו מאכל בשר דק מצופה בקמח, מטוגן במחבת ברוטב של מיץ לימון, חמאה, פטרוזיליה, ולעיתים קרובות צלפים.
במטבח האיטלקי מכינים פיקאטה מבשר עגל (piccata di vitello al limone - "פיקטה עגל בלימון"), בעוד שבמטבח האיטלקי-אמריקאי, חזה עוף נפוץ יותר.
מנה דומה, pesce spada con capperi e limone, עשויה מדג חרב לימון וצלפים.
פיקאטה, החלק הפסיבי בעבר של המילה piccare, פירושה מילולית, בשר מתובל או משוטח.
הבשר נחתך לפרוסות דקות ומשטחים את הפרוסות לעובי אחיד בעזרת פטיש שניצלים או משטח איטלקי.
מתבלים ומטגנים אותן בקמח לפני השחמה בחמאה או בשמן זית.
מוסיפים מיץ לימון ויין לבן או ציר עוף ומצמצמים.
פטרוזיליה קצוצה ולעיתים קרובות צלפים מוספים לרוטב ולפעמים גם שאלוט או שום.
לאחר הצמצום מוסיפים חתיכת חמאה לסיום הרוטב.
לעיתים קרובות מקשטים את המנה בפרוסות לימון.
בארצות הברית, המאכל מוגש בדרך כלל עם ירק או עמילן כלשהו, כגון פסטה, פולנטה או אורז.
באיטליה, פיקאטה עגל היא מנה שנייה (מנה עיקרית) והיא תוגש לאחר מנת הפסטה (או עמילן אחר).
ביפן, פיקאטה עשוי בדרך כלל מבשר חזיר ללא לימון.
תחילה מתבלים אותו במלח בישול ובפלפל שחור, אחר כך מצפים אותו בקמח ומטגנים אותו בביצה טרופה, לעיתים קרובות הקמח מעורבב עם פרמזן או גבינה דומה.
פיצוצי משנה הם סדרת פיצוצים של חומר נפץ, מטעני חבלה, אמצעי לחימה, תחמושת או חומרים כימיים נפיצים שנפגעו מפיצוץ של אמצעי אחר כגון מטען נפץ, פצצה או טיל.
הפיצוץ שגורם אמצעי התקיפה יוזם את אותם חומרים נפיצים (כגון תחמושת) וגורם לפיצוצם באופן לא מבוקר ולרוב בצורה פחות אפקטיבית מאשר פיצוץ יזום שלהם.
פיצוצי המשנה מתרחשים זמן קצר לאחר הפיצוץ הראשי (סדר גודל של כמה שניות עד כמה דקות).
פיצוצי משנה נצפים רבות בתקיפות של מחסני אמצעי לחימה ותחמושת כגון מחסני רקטות ארטילריות וטילים, משגרי רקטות טעונים, מעבדות נפץ ועוד.
כאשר רקטות או טילים מתפוצצים באופן לא יזום ולא מבוקר הם ניתזים לכיוונים אקראיים ועפים מרחק קצר בטרם הם מתפוצצים.
במסגרת לחימה בטרור נגד ארגוני טרור ומיליציות, כאשר תוקפים גם מטרות אזרחיות או כאלה הנראות אזרחיות, תיעוד של פיצוצי משנה משמש ראיה לכך שהמטרה שהותקפה הכילה אמצעי לחימה ולכן שימשה למטרה צבאית ולא הייתה מטרה אזרחית תמימה.
פיציו לי היה איש צבא שלחם במלחמת האזרחים האמריקאית בשורות הפרשים של צבא הקונפדרציה, דיפלומט, מושל וירג'יניה ה-40 בשנים 1886–1890, וקצין בצבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית-ספרד.
הוא היה בנו של סידני סמית' לי , נכדו של הנרי לי השלישי ואחיינו של רוברט אדוארד לי.
פיציו לי נולד באחוזת קלרמונט שבמחוז פיירפקס שבווירג'יניה.
הוא היה נכדו של הנרי לי השלישי, אחיינם של רוברט אדוארד לי ושל סמואל קופר , ודודנם של ג'ורג' וושינגטון קרטיס לי , ו.
לי ושל רוברט אדוארד לי הבן .
אביו, סידני סמית' לי, , שירת תחת פיקודו של קומודור מת'יו פרי ביפן והגיע לדרגת קפטן.
אמו, אנה מריה מייסון לי, הייתה נכדתו של ג'ורג' מייסון ואחותו של ג'יימס מאריי מייסון.
לי עבר הכשרה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם סיים את לימודיו ב-1856 והוצב כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים השני (בהמשך רגימנט הפרשים החמישי), שהיה תחת פיקודו של קולונל אלברט סידני ג'ונסטון, ושבו דודו של לי, רוברט אדוארד לי היה לוטננט קולונל.
כקצין פרשים זוטר, הוא הצטיין בפעולות נגד הקומאנצ'ים בטקסס, ונפצע קשה בלחימה במאי 1859. שנה לאחר מכן הוא מונה כמדריך לטקטיקת פרשים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך התפטר מתפקידו לאחר שווירג'יניה הכריזה על פרישתה מהאיחוד ועל הצטרפותה לקונפדרציה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
פיציו לי התגייס לצבא הקונפדרציה כלוטננט בכוחות הפרשים, ובתחילה שירת כקצין במטהו של בריגדיר גנרל בקרב בול ראן הראשון.
בספטמבר 1861 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל של רגימנט הפרשים הראשון של וירג'יניה תחת פיקודו של קולונל ויליאם א.
במרץ 1862 החליף לי את ג'ונס, לאחר שנערכו ברגימנט בחירות בהתאם לחוק גיוס החובה של הקונפדרציה .
ב-24 ביולי 1862 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
במהלך זכה לי לפרסום שלילי על הגעתו המאוחרת לריכוז הפרשים, וכך אפשר לפרשים של צבא האיחוד לפשוט על מטהו של ולקחת את הכובע והשכמייה המנומרים המפורסמים שלו.
על כל פנים, במהלך הפשיטה של הקונפדרציה על תחנת קטלט שאירעה לאחר מכן, הוא כבש את אוהל המפקדה ולקח את חליפת המדים של מייג'ור גנרל מצבא האיחוד.
הוא העניק את המעיל של פופ לסטיוארט כפיצוי על פריטי הלבוש שנלקחו ממנו.
לי תפקד היטב ב ב-1862, חיפה על נסיגת הרגלים של הקונפדרציה מההר הדרומי , עיכב את התקדמות צבא האיחוד לשרפסבורג, מרילנד לפני קרב אנטיאטם, וחיפה על החצייה של הארמייה שלו את נהר פוטומק בחזרה לווירג'יניה.
הפרשים של סטיוארט ערכו את רכיבתם השנייה סביב לצבא האיחוד במהלך הפשיטה על שמברסבורג לפני ששבו בזמן כדי להגן על תנועתו של רוברט אדוארד לי לכוון קרב פרדריקסברג, שם הפרשים הגנו על האגף הימני הקיצוני של קווי הקונדפרציה.
לי פיקד על פעולות הפרשים בקרב קליס פורד במרץ 1863 במיומנות ובהצלחה, שם 400 אנשיו שבו 150 איש על סוסיהם ואיבדו 14 איש בלבד.
ב במאי אותה שנה, גילו הסיירים של לי שהאגף הימני של צבא האיחוד היה תלוי ועומד, מצב שאפשר את ההתקפה האגפית המוצלחת של מייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון, מהלך שהובל על ידי הפרשים של לי.
לאחר קרב צ'נסלורוויל לקה לי בשיגרון דלקתי שהגביל את יכולותיו, והוא נעדר מהשירות במשך חודש, ועקב כך החמיץ פעולות פרשים משמעותיות בקרב ברנדי סטיישן .
הוא החלים בזמן כדי להוביל בריגדה ברכיבה השלישית של ג'ב סטיוארט סביב לצבא האיחוד בימים הראשונים של , כשתרומתו המשמעותית ביותר הייתה בקרב קרלייל .
במהלך קרב גטיסברג, לחמה הבריגדה שלו ללא הצלחה בקרבות היום השלישי.
בדיווח שהוציא סטיוארט לא זכה אף קצין לשבח למעט לי, שעליו הוא אמר שהוא היה "אחד ממפקדי הפרשים הטובים ביותר ביבשת, והוא ראוי מאוד לקידום".
במהלך הנסיגה מגטיסברג, החזיקה הבריגדה של לי את המעברים בשפרדסטאון כדי למנוע מצבא האיחוד לעבור את נהר הפוטומק.
ב-3 באוגוסט 1863 קודם לי לדרגת מייג'ור גנרל, והוא המשיך לשרת תחת פיקודו של סטיוארט, על אף שסטיוארט לא קיבל קידום בעקבות התנהלותו המפוקפקת במערכת גטיסברג.
בעת שדודו תמרן את ארמיית צפון וירג'יניה בחזרה אל מרכז וירג'יניה, ביצעה הדיוויזיה של לי מארב מוצלח על כוח פרשים של צבא האיחוד בקרב באקלנד מילס באותו סתיו.
ב שהתנהלה באביב הבא, הועסק לי ברציפות כמפקד כוחות הפרשים של הדיוויזיה תחת פיקודו של סטיוארט.
לאחר , הייתה דיוויזיית הפרשים של לי בעלת חלק מרכזי בעיכוב צבא האיחוד במרוץ שלו ל.
במהלכו של קרב זה, התנתק סטיוארט מהארמייה כדי לסכל את הפשיטה של מפקד הפרשים של צבא האיחוד, פיליפ שרידן, על ריצ'מונד.
הוא לקח יחד עמו את הדיוויזיה של לי.
משימה זו הסתיימה בסופו של דבר במותו של סטיואט בקרב ילו טברן , ולאי-הצלחתו של לי לפרוץ את קו ההגנה של כוחות השחורים של צבא ארצות הברית בפורט פוקהונטס שבמחוז צ'ארלס סיטי ובפורט פאּוהאטאן שבמחוז הנסיך ג'ורג'.
לאחר מותו של סטיוארט, שירת לי תחת פיקודו של מייג'ור גנרל וייד המפטון השלישי שהיה ידידו של לי במשך רוב ימי המלחמה וקודם כמחליפו של סטיוארט בשל היותו בכיר יותר ובשל ניסיונו המשמעותי.
כמה משקיפים בני התקופה ציפו שאחיינו של רוברט אדוארד לי יקבל במקומו את הפיקוד.
לי הצטרף בסופו של דבר ל במערכה שלו נגד מייג'ור גנרל פיליפ שרידן בעמק שננודואה, ובקרב וינצ'סטר השלישי נורו שלושה סוסים שהוא רכב עליהם, והוא עצמו נפצע קשה.
כאשר נשלח המפטון לסייע לגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון בקרוליינה הצפונית, הפיקוד על כל כוחות הפרשים בארמייה של רוברט אדוארד לי הועבר ב-29 במרץ 1865 לידיו של פיציו לי, אך עד מהרה הגיעה הכניעה בקרב אפומטוקס.
לי עצמו פיקד על התקיפה האחרונה של הקונפדרציה ב-9 באפריל בפארמוויל.
לאחר תום המלחמה הקדיש לי את עצמו לחוואות במחוז סטפורד, ובלט במאמציו לפיוסם של אנשי הדרום על סוגיית המלחמה, שבה הוא ראה כהסדר הסופי של השאלות שהיו על הפרק עם פריצתה.
הוא הואשם בבגידה, אך האישומים הוסרו בפברואר 1869, והוא קיבל חנינה.
ב-1875 נכח לי בטקס לציון מאה שנה לקרב גבעת בנקר בבוסטון ונשא בו נאום.
ב-1885 הוא היה חבר מועצת המבקרים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בשנים 1886–1890 הוא כיהן כמושל וירג'יניה לאחר שבבחירות של 1885 הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'ון סרג'נט וייז כאשר זכה ב-52.77 אחוזים מקולות הבוחרים.
לי פיקד על מצעדי טקסי ההשבעה של הנשיא גרובר קליבלנד ב-1885 וב-1893. ב-1895 מינה קליבלנד את לי כגובה של שירות הכנסות הפנים במחוז המערבי של וירג'יניה.
באפריל 1896 מונה לי על ידי הנשיא קליבלנד כקונסול הכללי של ארצות הברית בהוואנה, כשלתפקידים הקונסולריים הרגילים נוספו לו משימות בעלות מאפיינים דיפלומטיים וצבאיים.
בתפקיד זה, שבו הוא המשיך לכהן גם במהלך תקופת נשיאותו של ויליאם מקינלי עד 1898, הוא הראשון שנקרא לטפל בקושי שהסלים בעקבות הטבעתה של אוניית המלחמה "מיין" .
כשפרצה מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא התגייס מחדש לצבא ארצות הברית.
במלחמה זו היה לי אחד מארבעת הקצינים הבכירים לשעבר מצבא הקונפדרציה שקיבלו דרגת מייג'ור גנרל בצבא המתנדבים של ארצות הברית.
האחרים היו מת'יו באטלר, ג'וזף וילר ותומאס ל.
לי פיקד על הגיס השביעי של הצבא , אך לא השתתף בקרבות של ממש בקובה.
ב-1899 הוא היה המושל הצבאי של הוואנה ושל פינאר דל ריו, ולאחר מכן פיקד על מחלקת מיזורי, וב-1901 פרש מצבא ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל.
לי היה יושב ראש הוועדה לתערוכת ג'יימסטאון , שהתקיימה לאחר מותו ב-1907.
לי כתב על דודו רוברט אדוארד לי בסדרת "מפקדים גדולים" ובביוגרפיה אודותיו מתקופת המלחמה "גנרל לי", שיצאו לאור ב-1894, ואת הספר "מאבקה של קובה נגד ספרד" שיצא לאור ב-1899.
פיציו לי נפטר בוושינגטון די.
ב-28 באפריל 1905. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
ב-1898 הוצב אנדרטה לזכרו לי בפארק מונרו שבריצ'מונד.
ב-2020 הוסרה האנדרטה על ידי עיריית ריצ'מונד על רקע היותו איש הקונפדרציה.
נפת פיק היא הנפה הדרומית של מחוז קוניטרה שבדרום מערב סוריה.
בעברו היה המחוז בשליטה מלאה של סוריה, ומאז מלחמת ששת הימים ב־1967 רובו נמצא בשטח רמת הגולן, שמדינת ישראל החילה עליו ריבונות בחקיקת חוק רמת הגולן ב־1981.
המרכז האדמיניסטרטיבי של הנפה הוא הכפר פיק, שנמצא כיום ברמת הגולן, ונטוש מתושבים.
במפקד האוכלוסין של 2004 מנתה הנפה 1,947 תושבים (בחלק הסורי שלה).
נפת פיק מחולקת לשני תת-נפות:
פיק מי גירל הוא ביטוי סלנג, הרווח בעיקר באינטרנט, ומתייחס לנשים שמחפשות קרבת גברים על ידי רמיזה שהן "לא כמו הבחורות האחרות".
הביטוי לועג לנשים המתנהגות בדרכים מסוימות על מנת להשיג תשומת לב ואישור מגברים ולהתבלט בקרב נשים אחרות, ולשם כך לעיתים גם מוותרות על תחביבים הנחשבים נשיים.
על פי מילון הסלנג האינטרנטי Urban Dictionary, "פיק מי גירל" היא "מי שמחפשת לקבל תוקף מגברים באמצעות רמיזה ישירה או עקיפה ש'היא לא כמו בחורות אחרות'".
מקור הביטוי בפרק בסדרת הטלוויזיה האנטומיה של גריי.
בדיאלוג בין מרדית גריי (בגילומה של אלן פומפאו) ודרק שפרד (פטריק דמפסי), מרדית מתחננת בפני דרק שיבחר בה על פני אשתו ואומרת לו: Pick me, choose me, love me, המונח נהפך לוויראלי באתר רדיט ובטוויטר, ולבסוף נכנס למיינסטרים דרך טיקטוק.
בשנת 2006 עלו בטוויטר תכנים הבזים לנשים שהתפארו בכך שהן נשואות וגינו רווקות עם ההאשטאג הזה.
בשנת 2016 הביטוי התפשט באמצעות ההאשטאג TweetLikeAPickMe#.
בפוסטים שהשתמשו בהאשטאג הזה משתמשים לעגו לנשים שביקשו להיראות "ייחודיות" יותר כדי למשוך גברים.
בשנות ה-2020, המם צבר פופולריות דרך הרשתות החברתיות.
בטיקטוק, פורסמו סרטוני פרודיה המבקרים בנות מסוג זה.
"פיק מי גירל" היא אישה שפועלת במטרה להדגיש את השונות והנבדלות שלה מנשים אחרות.
למשל, היא לרוב תעדיף תחביבים שפופולריים יותר בקרב גברים כגון כדורגל, משחקי וידאו ומוזיקת רוק, ותביע זלזול כלפי תחומים שנחשבים כ"נשיים" כמו אופנה וקוסמטיקה.
לעיתים, "פיק מי גירל" תזלזל ותקטין נשים אחרות בכך שתכנה אותן "רגשניות" או "שטחיות" מדי, ותנסה להתיידד בעיקר עם גברים.
ההאשטאג pickmegirl# היה פופולרי ברשתות החברתיות, וצבר למעלה מ-3.4 מיליארד צפיות.
בין השנים 2021 ל-2024, סרטוני טיקטוק עם ההאשטאג הזה צברו יותר מ-5 מיליארד צפיות.
לדברי טרה סוויניאטיצ'איפורן, חוקרת בתחום מערכות יחסים ותקשורת מינית באוניברסיטת המדינה של קליפורניה, "פיק מי גירלס" מנסות לבסס את עצמן מחוץ להתנהגות הנורמלית הטיפוסית של נשים ונערות.
לדבריה, "חלק גדול מזה קשור לחוסר ביטחון, הערכה עצמית נמוכה ותחרותיות".
על פי הדר חזן, הביטוי החל את דרכו כתופעה חשובה ושימושית, אך עם השנים נהפך לכלי שמשמש להשפלת נשים.
פילדמרשל פיצרוי ג'יימס הנרי סומרסט, ברון ראגלן הראשון, GCB, PC , שנודע לפני 1852 כלורד פיצרוי סאמרסט, היה קצין בצבא הבריטי.
בצעירותו שירת במלחמת חצי האי ובמערכת ווטרלו, ובהמשך שימש כמזכיר הצבאי של הדוכס מוולינגטון.
הוא היה פעיל גם בפוליטיקה, כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הטורית עבור מחוז טרורו, בטרם מונה לתפקיד ה־Master-General of the Ordnance (ראש מערך החימוש והאספקה).
בשנת 1854 מונה למפקד הכוחות הבריטיים שנשלחו לחצי האי קרים.
יעדו העיקרי היה להגן על קונסטנטינופול, והוא קיבל גם פקודה לצור על הנמל הרוסי סבסטופול.
לאחר הצלחה מוקדמת בקרב האלמה, אי־בהירות בהעברת פקודות גרמה להסתערות הבריגדה הקלה הגורלית בקרב בלקלאווה.
על אף הצלחות נוספות, ובהן בקרב אינקרמן, ההתקפה המשולבת של בעלות־הברית על סבסטופול ביוני 1855 נכשלה כישלון חרוץ.
רגלאן מת מאוחר יותר באותו חודש, לאחר שסבל מדיזנטריה ומדיכאון.
סאמרסט נולד ב-30 בספטמבר 1788 בבית בדמינטון בגלוסטרשייר כתשיעי והצעיר מבין בניו של הנרי סאמרסט, דוכס בופורט החמישי ואשתו אליזבת, בתו של האדמירל אדוארד בוסקוון.
סאמרסט התחנך בבית הספר וסטמינסטר, וב-16 ביוני 1804 קיבל מינוי כצוער פרשים ברגימנט הדרגונים הקלים ה-4.
ב-1 ביוני 1805 קודם סאמרסט לדרגת לוטננט, ובשנת 1807 ליווה את סר ארתור פאג'ט בביקורו אצל הסולטאן סלים השלישי מהאימפריה העות'מאנית, אשר התקרב מדי לצרפת.
הוא מונה לקפטן ברגימנט הרגלים ה־43 ב־5 במאי 1808, זמן קצר לפני שמונה למזכיר צבאי (aide-de-camp) של סר ארתור ולסלי ביולי 1808. סאמרסט ליווה את צבא ולסלי שנשלח לפורטוגל מאוחר יותר באותו חודש.
הוא הצטיין במיוחד במהלך כיבוש בדחוס במרץ 1812 בכך שהיה הראשון לעלות על החומה ולסייע בהבטחת כניעת המושל הצרפתי, ומונה בהתאם לדרגת לוטננט קולונל ב־27 באפריל 1812.
ב־25 ביולי 1814 הועבר סאמרסט לרגימנט משמר הגרנדירים ה-1, וב־2 בינואר 1815 מונה לאביר מפקד של מסדר האמבט.
סומרסט גם לחם במהלך מאה הימים: הוא שירת במטהו של ולסלי בקרב קאטר ברה ב־16 ביוני 1815 ובקרב ווטרלו יומיים לאחר מכן, שם נאלצו לקטוע את זרועו הימנית (ואז דרש לקבל את הזרוע חזרה כדי לקחת את הטבעת שאשתו נתנה לו).
נוכח הקשיים בלבישת בגדים לאחר הקטיעה, הוא המציא את מה שמכונה שרוול רגלאן, התפור מהצוואר במקום מהכתף.
ב־28 באוגוסט 1815 קודם לדרגת קולונל ומונה למזכיר צבאי של הנסיך העוצר, וב־3 באוקטובר 1815 מונה לאביר של מסדר מקס יוזף הבווארי.
הוא נשאר עם צבא הכיבוש בצרפת עד מאי 1816, אז חזר לתפקידו כמזכיר בשגרירות הבריטית בפריז.
בשנת 1818 נבחר סאמרסט כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הטורית עבור מחוז טרורו ב־1818 וב-1819 הפך למזכירו של ולסלי בתפקידו החדש כממונה על החימוש.
סאמרסט איבד את מושבו בבחירות הכלליות ב־1820, אך לאחר שקודם לדרגת מייג'ור גנרל ב־27 במאי 1825, חזר לפרלמנט ב־1826. בעקבות מינויו של ולסלי למפקד העליון של הכוחות בינואר 1827, מונה סאמרסט למזכיר צבאי באוגוסט אותה שנה.
הוא פרש מהפרלמנט ב־1829 וקודם לדרגת לוטננט גנרל ב־28 ביוני 1838. ב־24 בספטמבר 1852 קודם לדרגת אביר מפקד מסדר האמבט.
ב־30 בספטמבר 1852 מונה לממונה על החימוש וב־11 באוקטובר 1852 קיבל תואר אצולה כברון רגלאן מרגלאן במחוז מונמות'שייר.
ב־21 בפברואר 1854 מונה רגלאן למפקד הכוחות הבריטיים שנשלחו לחצי האי קרים עם דרגה זמנית של גנרל מן המניין, וב־20 ביוני 1854 קודם לדרגה הממשית של גנרל מלא.
בעוד שמטרתו העיקרית הייתה להגן על קונסטנטינופול, הוא קיבל פקודה מהדוכס מניוקאסל, שכיהן אז כשר המלחמה, להטיל מצור על נמל סבסטופול הרוסי "אלא אם כן הדבר לא יוכל להתבצע בסיכוי סביר להצלחה".
כוח בריטי־צרפתי תחת הפיקוד המשותף של סאמרסט והגנרל הצרפתי ז'אק סן־ארנו הביס את צבאו של הגנרל הרוסי אלכסנדר מנשיקוב בקרב נהר האלמה בספטמבר 1854.
במהלך המערכה רגלאן נטה בטעות מופשטת לכנות את האויבים הרוסים בשם "הצרפתים".
אף שהשגיון הזה הוצג לא פעם כהוכחה לאי־התאמתו לפיקוד בכיר, בפועל הוא דיבר צרפתית שוטפת והיחסים בין שני בעלי־הברית בשדה הקרב היו טובים.
בקרב בלקלאווה באוקטובר 1854, הוציא רגלאן פקודה לרוזן לוקאן, מפקד הפרשים שלו, שהעבירה לרוזן קרדיגאן — שהיה מפקד כפוף לו וגם גיסו, ושניהם תיעבו זה את זה — להוביל את הסתערות חטיבת הפרשים הקלה, שהסתיימה בכ־278 נפגעים בריטים.
על אף תוצאה לא־מכרעת בבלקלאווה, זכה הצבא הבריטי־צרפתי לניצחון בקרב אינקרמן בנובמבר 1854, וב-5 בנובמבר קודם רגלאן לדרגת פילדמרשל.
הוא גם עוטר בעיטור מסדר המג'ידיה, דרגה ראשונה, מטעם האימפריה העות'מאנית ב־15 במאי 1855.
רגלאן הואשם בעיתונות ובממשלה בסבלם של החיילים הבריטים בחורף הקשה של מלחמת קרים בזמן המצור על סבסטופול, בשל מחסור במזון ובביגוד.
עם זאת, חלק מהאשמה היה נתון לשלטונות בלונדון, שנכשלו במתן תמיכה לוגיסטית נאותה.
הסתערות חלקית של בנות־הברית על סבסטופול ב־18 ביוני 1855 נכשלה כישלון מוחלט.
דאגות המצור החלו לערער באופן חמור את בריאותו של רגלאן, והוא מת במפתיע ב־28 ביוני 1855, כאשר סבל מדיזנטריה ומדיכאון.
גופתו נחנטה, ליבו נקבר בגינת מטהו בסבסטופול, וגופתו הובאה לאנגליה ונקברה בכנסיית סנט מייקל וכל המלאכים בבדמינטון.
רגלאן שימש גם כקולונל של כבוד ברגימנט הרגלים ה־53, ולאחר מכן כקולונל של כבוד ברגימנט משמר הפרשים המלכותי.
ב-6 באוגוסט 1814 התחתן סאמרסט עם ליידי אמילי הרייט וולסלי-פול, בתו של ויליאם ולסלי-פול, רוזן מורנינגטון השלישי, ואחייניתו של הדוכס מוולינגטון).
נולדו להם שלושה בנים ושתי בנות:
פיקאצ'ו (ביפנית: ピカチュウ) הוא מין של פוקימון, יצורים בדיוניים המככבים בזיכיון משחקי הווידאו "פוקימון" מבית החברות נינטנדו ו-Game Freak.
פיקאצ'ו הופיע לראשונה במשחקי הווידאו "פוקימון אדום וכחול" משנת 1996.
פיקאצ'ו הוא דמות בדיונית אשר הופיעה לראשונה במשחקי וידאו בזיכיון פוקימון: בפוקימון אדום וכחול ששוחררו בשנת 1995 לקונסולה הניידת גיים בוי של חברת נינטנדו.
לאור ההצלחה המסחררת של המשחקים והמאנגה ביפן וברחבי העולם הוחלט להפוך את המשחק לסדרת אנימה בהפצה עולמית.
בעת עיצוב הדמויות הראשיות של הסדרה, נבחר פוקימון ורוד בשם "קלפרי" לשמש כסמל של הסדרה, כפי שהיה נהוג עד כה בחוברות המאנגה, אך בשל הרצון של נינטנדו לשווק את הסדרה לבנים ולבנות כאחד, הוחלט לבחור פוקימון בעל צבע "נייטרלי מבחינה מגדרית" וכך נבחר פיקאצ'ו (שצבעו צהוב).
עם הצלחת הסדרה ברחבי העולם, הוחלט בשנת 1998 לשווק משחק וידאו נוסף בשם פוקימון צהוב המבוססת קלות על קו העלילה של האנימה הטלוויזיונית, בו פיקאצ'ו הוא סמל המשחק וגם הפוקימון שמלווה את הגיבור לאורך כל המשחק.
בכך הפך רשמית לסמלה של סדרת המשחקים, הסדרה המצוירת, חוברות הקומיקס, לאחד הסמלים הבולטים של חברת המשחקים נינטנדו, ולסמל הבולט ביותר של המותג פוקימון בכלל.
מאפיינים חזותיים ושינויים לאורך השנים
פיקאצ'ו הוא פוקימון קטן בצבע צהוב מסוג חשמל וצורתו דומה לפיקה, יונק קטן מסדרת הארנבאים המזכיר עכבר במראהו.
שמו הוא הלחמה של המילה היפנית לציוץ עכבר והצליל שמשמיעים ניצוצות חשמל ביפנית.
בסדרת הטלוויזיה, אש גיבור הסדרה, נאלץ להתחיל את מסעו עם פיקאצ'ו הסורר כיוון שלא התעורר בזמן ולכן החמיץ את חלוקת הפוקימונים המסורתית.
פיקאצ'ו שתחילה סירב להקשיב לאש התחיל להראות חיבה אליו לאחר שהציל את חייו מלהקת ספירו.
פיקאצ'ו נאמן לבעליו לאורך כל העונות.
הוא נישא בדרך כלל על גבו של אש, כיוון שהוא מסרב לשכון בפוכדור.
הוא מסרב להתפתח לפוקימון בדרגה גבוהה יותר, רייצ'ו.
בסדרה "פוקימון אופקים" יש את "קפטן פיקאצ'ו" שהוא אחד מהפוקימונים של ראש החבורה "פרייד".
מכיוון שהפיקאצ'ו שלו משמש כקברניט הספינה המעופפת שלו, הוא חובש כובע ימאים.
לא כמו הפיקאצ'ו של אש, הוא מתגלה בסוף העונה הראשונה שהוא שוכן בפוכדור.
בהמשך, לאחר שפרייד נפרד מהם, הוא הופך להיות הפוקימון הזמני של רוי.
צורתו של פיקאצ'ו עברה שינויים רבים לאורך השנים מעת יצירתו בשנת 1995, אך בשנת 2002 הושלמה צורתו הסופית והוא מוצג באותו אופן מרגע זה.
השינויים בצורתו כללו: שינויים בגודלו, בצורת אוזניו וזנבו, משקלו וצורת פניו.
בשנת 2014 הוחלט גם על מראה ייחודי לפיקאצ'ו ממין נקבה וסוף הזנב המחודד שונה לצורת חצי לב.
במשחק פוקימון אומגה רובי ואלפא ספיר קיים תת־זן נוסף של פיקאצ'ו שנקרא "פיקאצ'ו קוספליי", שמולבש בתחפושת מיוחדת המעניקות לו התקפות מסוגים שונים.
במשחקים "פוקימון חרב ופוקימון מגן" הוחלט לתת לפיקאצ'ו צורה חדשה, הנקראת צורת ג'ייגנטאמקס.
צורה זו מגדילה משמעותית את הפוקימון, משנה את המראה שלו, ומשפרת את הסטטים שלו.
עם זאת הצורה אינה נמשכת במהלך כל הקרב.
הצורה זמינה לרוכשי המשחק "פוקימון: בוא נלך, פיקאצ'ו!".
ב-2019 יצא סרט הלייב-אקשן האמריקאי-יפני "פוקימון: הבלש פיקאצ'ו", בו דמותו מדובבת על ידי ראיין ריינלודס.
ב-26 בספטמבר 2018, משתמשת טאמבלר בשם פופוקו צירפה תמונה של פיקאצ'ו מופתע, הלקוח מאחד מפרקי העונה הראשונה של סדרת האנימה כחלק מימם, כאשר פיקאצ'ו אמור לסמל את היותה מופתעת מדבר מה, למרות שהייתה צריכה לדעת שהדבר יקרה.