tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק ניכר מפועלו המקצועי, החייל ביצע פשיטות או הגן מפניהן.
הוויקינגים השתמשו בין המאה ה־8 למאה ה־11 בפשיטות ימיות, בעיקר בצפון אירופה, במערב אירופה ובאיים הבריטיים כשיטת הפעולה העיקרית שלהם.
במלחמת העולם השנייה שוכללה השיטה והפעילה אמצעים מודרניים של קרב משולב דרך מטה המבצעים המשולבים הבריטי ודוגמאות ניתן לראות במבצעי חטיבות הקומנדו (פשיטה) בריטיות, במבצעי ה־SAS, קבוצת החקירה המיוחדת וקבוצת המדבר ארוכת הטווח.
מבצע פליפר ידוע גם כ-Rommel Raid– פשיטה של הקומנדו הבריטי במלחמת העולם השנייה על מפקדתו של פילדמרשל ארווין רומל, מפקד קורפוס אפריקה של כוחות הציר בצפון אפריקה.
מבצע בייטינג , או הפשיטה על ברונוואל – פשיטה של כוחות בריטיים משולבים לתפיסת רכיבי ראדר וירצבורג בברונוואל שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה אשר נערכה ב־27–28 בפברואר 1942.
הפשיטה על סן-נאזר הנקראת גם מבצע מרכבה , – נערכה על ידי הבריטים ב־28 במרץ 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
בסן-נאזר בצרפת, שם נמצא מבדוק יבש בעל חשיבות רבה לקריגסמרינה וכן בסיס לצוללות.
מטרת הפשיטה הייתה הוצאת אותם מתקנים מכלל פעולה.
הפשיטה נסתיימה בהצלחה, אם כי באבדות כבדות לפושטים.
הפשיטה על דייפ הידועה גם כמבצע ג'ובילי – מבצע נחיתה כושל של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, במסגרתו נעשה ניסיון לכבוש ולהחזיק למשך פרק זמן קצר, את נמל דייפ שבצפון צרפת, הכבושה בידי גרמניה הנאצית.
המבצע התרחש ב־19 באוגוסט 1942.
הפשיטה נערכה בין ה־13 ל־14 בספטמבר 1942, במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
מבצע הרלינג הידוע כקרב גורגופוטמוס – מבצע פשיטה שהתרחש ביוון במלחמת העולם השנייה על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית (SOE), בשיתוף ההתנגדות היוונית:בשיתוף ההתנגדות היוונית: האגודה היוונית הדמוקרטית הלאומית וצבא השחרור העממי היווני .
ב־25 בנובמבר 1942 פוצץ גשר גורגופוטאמוס ביוון המרכזית שאובטח בכבדות.
החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה – פשיטת חבלה שלצוות קומנדו נורווגי אשר אומן בידי ה־SOE הצליח להרוס את מתקן ייצור המים הכבדים במהלך הניסיון השני לעשות כן בפברואר 1943.הוערך על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית כפעולת החבלה המוצלחת ביותר בכל מלחמת העולם השנייה.
מבצע טופר העיט , או מבצע "אור ערב" – פשיטה של צבא ארצות הברית אשר נועד לחלץ את 52 בני הערובה השבויים בשגרירות ארצות הברית בטהראן, איראן.
מבצע חנית נפטון – פשיטה לחיסול של הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן בביצוע "צוות 6" של יחידת "אריות הים" בבית המסתור של בן לאדן שבעיר אבוטאבאד, כ־50 קילומטרים צפונית לאסלאמאבאד בירת פקיסטן.ב־2 במאי 2011.
פלגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט – ביצעו פשיטות והשפיעו רבות על תורת ההפעלה של ההגנה, המחתרות וצה"ל.
קבוצת החקירה המיוחדת – יחידת פשיטה עילית של יהודים דוברי גרמנית שהתחזו לגרמנים מקורפוס אפריקה ונלחמו במערכה על צפון אפריקה כחלק מיחידת SAS הבריטית.
כ"ג יורדי הסירה – עשרים ושלושה לוחמי "ההגנה", אשר נעלמו, ביחד עם קצין בריטי מיג'ור סר אנתוני פאלמר שהתלווה אליהם, בדרכם לביצוע פעולת חבלה בבתי הזיקוק בטריפולי שבלבנון ב־18 במאי 1941.
התקפת שדות התעופה הבריטיים – פעולה שנערכה ב־25 בפברואר 1946 על ידי יחידות אצ"ל ולח"י במסגרת תנועת המרי העברי.
שלושה שדות תעופה הותקפו, 29 מטוסים נהרסו.
הפריצה לכלא עכו – פעולת פשיטה של ארגון האצ"ל, שנערכה ב־4 במאי 1947. ובה שוחררו שבויים בכלא עכו מהאצ"ל והלח"י.
במבני חטיבות הצבא הוגדרו מספר גדודים כגדודי פשיטה:
גדוד 19 בחטיבה 1 (גולני) – גדוד פשיטה ממוכן.
גדוד 89 (81) בחטיבה 8 ("הזקן") – גדוד קומנדו ופשיטה ממוכן בפיקוד משה דיין ולאחריו דב צסיס.
הגדוד התשיעי בחטיבה 12 (הנגב) – גדוד פשיטה בפיקוד ישראל כרמי.
גדוד 1 של חטיבת יפתח השתתף בפעולה בבלד א-שייח' ליד חיפה (31 בדצמבר 1947 – 1 בינואר 1948) ופשט על שפרעם (18 בינואר 1948) – פשיטה שנכשלה.
ב־28 בדצמבר 1949 חדרה חטיבת הנגב לסיני, כבשה את אבו עגילה והחלה בפשיטות ובהתקפות הטרדה על העורף המצרי בכוונה לגרום למצרים להעתיק כוחות מרצועת-עזה לסיני.
ב־29 בנובמבר 1948 ביצע חיל הים פשיטת חבלה ימית במבצע דוד בנמל ביירות.
יחידה 101 – יחידת קומנדו ישראלית שהוקמה ב־5 באוגוסט 1953 לשם ביצוען של פעולות תגמול, כמענה לחדירות רבות של מסתננים ומבצעיה היו במתארי פשיטה.
פעולות התגמול – פשיטות של צה"ל בשנות החמישים והשישים שנועדו להרתיע את האויב, מבצעים אלו בוצעו בשטח האויב בעקבות פעולות טרור פלסטיני ופעולות הטרדה של צבאות המדינות הגובלות בישראל.
צה"ל ביצע פשיטות מסוגים שונים במגוון יעדים, להלן מספר מבצעים מהמפורסמים שבהם:
הפשיטה על האי גרין (בצה"ל: מבצע בולמוס 6) – פשיטה של כוחות שייטת 13 וסיירת מטכ"ל בליל ה־19–20 ביולי 1969, במהלך מלחמת ההתשה, על האי גרין - מתחם ימי מבוצר שבצפון מפרץ סואץ.
בפשיטה נהרגו שישה חיילי צה"ל ו־11 נפצעו.
מבצע תרנגול 53 – פשיטה במהלך מלחמת ההתשה, בליל ה־26–27 בדצמבר 1969, ובו השתלטו כוחות צה"ל על תחנת מכ"ם מצרית בראס ע'אריב, והביאו את המתקן לישראל.
בפעולה השתתפו יחידות מחטיבת הצנחנים (גדוד 50 וסיירת צנחנים) ומחיל האוויר, והיא נחשבת לאחת הפעולות הנועזות והיצירתיות בתולדות צה"ל
מבצע יונתן – פעולה צבאית שביצע צבא הגנה לישראל באוגנדה ביום ראשון, 4 ביולי 1976 (ו' בתמוז ה'תשל"ו), במטרה להציל 105 נוסעים יהודים, ישראלים ואנשי צוות מטוס אייר פראנס, שנחטפו על ידי טרוריסטים גרמנים ופלסטינים, במהלך טיסתם מישראל לצרפת.
במהלך המבצע נהרגו שלושה בני ערובה וכן מפקד סיירת מטכ"ל, יוני נתניהו.
מבצע הצגת תכלית – מבצע פשיטה שבוצע בתוניסיה על ידי צבא הגנה לישראל ב־16 באפריל 1988, כפעולה משולבת של כוחות שונים וביניהם סיירת מטכ"ל, שייטת 13, חיל האוויר ושייטת ספינות הטילים ובשיתוף פעולה עם "המוסד".
במהלך המבצע התנקשו לוחמי הסיירת בחיי ח'ליל אל־וזיר , המוכר בכוניה אבו גִ'האד ממייסדי תנועת פת"ח וראש הזרוע הצבאית של אש"ף, וכסגנו של יאסר ערפאת.
מבצע כחול וחום – מבצע פשיטה של צה"ל שנערך בלילה שבין 8 ל־9 בדצמבר 1988. המבצע שילב כוחות יבשה, אוויר וים ונועד לפגוע במפקדתו של אחמד ג'יבריל, מייסד ומפקד ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין – המפקדה הכללית בעיירה נואעמה, מדרום לביירות.
החל מ־15 ביוני 2017 מתרגלת חטיבת עוז (89) כל שנה אימון לחימה בקפריסין תוך התמקדות באימוני פשיטה.
פְּשִׁיטִיק (בפולנית: Przytyk) הוא כפר במחוז ראדום בפרובינציית מזוביה, במזרח מרכז פולין, שנוסד בשנת 1333. הכפר שוכן כ-20 ק"מ ממערב לעיר ראדום ו-84 ק"מ דרומית לוורשה.
בלילה שבין 12-13 באוגוסט 1895 נהרס הכפר לחלוטין בשרפה.
אחרי השרפה נשארו 4,000 תושבים ללא קורת גג.
בניין יחיד לא נשרף - בית הכנסת
בדצמבר 1935 תקפו אנדקים פולנים את היהודים בפשיטיק.
נמסר שהמשטרה הגנה על היהודים והרגה ארבעה מהפורעים אך שארבעה יהודים נפצעו וגם שוטרים נפצעו.
האנדקים הכריזו חרם על היהודים בכפר ונמנעו מלקנות מהם, דבר שפגע קשות בכלכלת היהודים.
הפורעים הכו ופצעו נוצרים שקנו מהיהודים.
ב-9 במרץ 1936 נערך בכפר פוגרום פשיטיק שבו נפצעו יהודים רבים וכמה מהם נהרגו.
לאחר הפוגרום נאסרו מספר יהודים והואשמו ברצח אחד מהפורעים.
על הפוגרום כתב המשורר מרדכי גבירטיג את השיר "העיירה בוערת".
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו עבודות כפייה וסכומי כופר, תוך שריפת בית הכנסת ובית המדרש שביישוב.
עם הגעת פליטים יהודים ליישוב, הגיע מספר היהודים בו בתחילת 1941 לכ-3,500 איש.
באפריל 1941 גורשו כל יהודי הכפר ליישובי הסביבה, ומהם שולחו בהמשך למחנות ההשמדה השונים, בעיקר לטרבלינקה.
פשיטת גראן סאסו הוא כינויה של פעולת הקומנדו שבה שחררו צנחנים גרמנים את רודן איטליה המודח בניטו מוסוליני ממעצרו בהרי האפנינים ב-12 בספטמבר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-13 במאי 1943 נכנעו לבעלות הברית הכוחות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה.
ב-9 ביולי פלשו כוחות בעלות הברית לאי סיציליה וב-19 ביולי הנחיתו הפצצה כבדה על רומא בירת איטליה.
אירועים אלו היוו את שיאן של שנים של תבוסות שנחלו הכוחות האיטלקים בחזיתות המלחמה באפריקה ובבלקן.
נוכח אלו התכנסה המועצה הפשיסטית העליונה ב-24 ביולי, ולמחרת החליטה ברוב קולות להדיח את מוסוליני מתפקידו כראש הממשלה.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, עמו ביקש מוסוליני להיפגש, הדיח אותו והורה לאוסרו.
במקומו מונתה ממשלה בראשותו של המרשל פייטרו באדוליו.
ממשלת באדוליו קיימה משא ומתן עם בעלות הברית וב-3 בספטמבר חתמה על הסכם שביתת נשק עמן.
באותו לילה החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה.
בתגובה על הסכם שביתת הנשק פקד רודן גרמניה אדולף היטלר על הצבא הגרמני לפלוש לאיטליה ולפרוק את הצבא האיטלקי מנשקו.
הארץ עברה למעשה לשלטון גרמני.
בהמשך פקד היטלר לשחרר את מוסוליני ממעצרו.
לאחר מעצרו הועבר מוסוליני על ידי אנשי ממשלת באדוליו שהחזיקו בו ממקום מעצר אחד לאחר.
לאחר שנתן היטלר את הוראתו, אותר מקום המעצר של מוסוליני באותה עת על ידי הגרמנים באמצעות האזנה לתשדורות רדיו.
היה זה המלון באתר קמפו אימפרטורה (Campo Imperatore), אתר סקי בהר גראן סאסו שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא.
הכוח יצא ליעדו ב-12 בספטמבר 1943 בתשעה דאונים גרמניים מדגם DFS 230 (דגם ששימש את הגרמנים בקרב במצודת אבן אמאל ובקרב על כרתים).
הדאונים ובהם כ-80 חיילים נחתו על ההר בקרבת בית המלון בשעה 14:00 לערך.
שומריו האיטלקים של מוסוליני הופתעו.
עם הגרמנים הגיע גם הגנרל האיטלקי פרננדו סולטי, אשר קרא לשומריו של מוסוליני להיכנע, ואכן הם נכנעו ללא קרב.
סקורצני פנה אל מוסוליני בברכה: "דוצ'ה, הפיהרר שלח אותי לשחרר אותך!" ועל כך ענה מוסוליני "ידעתי כי חברי לא ינטוש אותי!".
כדי להוביל את מוסוליני מהאתר נחת בקרבת המלון מטוס קישור גרמני קל מדגם Fieseler Fi 156 Storch.
בגלל הצטרפות הנוסע השלישי כמעט והתרסק המטוס, אך הוא הוביל את מוסוליני בשלום אל שדה תעופה צבאי ליד רומא.
שם עלה מוסוליני על סיפונו של מפציץ מדגם היינקל He 111 והוטס לווינה.
הוא זכה שם לקבלת פנים כשל גיבור.
למחרת הוטס לגרמניה לפגישה עם היטלר.
הפעולה, שצולמה מקרוב על ידי הצלם הצבאי טוני שניידרס (Toni Schneiders) היוותה הצלחה אשר מכונת התעמולה הגרמנית ניצלה היטב במשך חודשים.
היא גם העלתה מאוד את המוניטין של סקורצני כאיש מבצעים מיוחדים.
הוא הועלה בדרגה וזכה לעיטור.
בעקבות שחרורו היה מוסוליני לשליט הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (מדינת בובות, שהוקמה בחלקה הצפוני של איטליה בחסות הצבא הגרמני) ומנהיג המפלגה הפשיסטית הרפובליקנית.
הוא הנהיג את המדינה והמפלגה עד מותו ב-28 באפריל 1945.
פשיטות פאלמר היו ניסיונות שנעשו בידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית, לעצור ולגרש אנשי שמאל רדיקלי, במיוחד אנרכיסטים, מארצות הברית.
הפשיטות והמעצרים התרחשו בנובמבר 1919 וינואר 1920 תחת הנהגתו של התובע הכללי אלכסנדר מיטשל פאלמר.
למרות שיותר מ-500 אזרחים זרים גורשו, כולל כמה פעילי שמאל בולטים, כוונתו המלאה של פאלמר סוכלה על ידי עובדי מחלקת העבודה של ארצות הברית, שהיו אחראיים על המגורשים והתנגדו לשיטות הפעולה של פאלמר.
פשיטות פאלמר התרחשו בהקשר הרחב יותר של "הבהלה האדומה", המונח שניתן לפחד מהרדיקלים ולתגובות נגדם בארצות הברית בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ארצות הברית נאלצה להתמודד עם נאמנות כפולה בקרב המהגרים והקבוצות האתניות השונות.
במיוחד בקרב הגרמנים ואהדתם ל, והאירים, שבני ארץ-מולדתם מרדו כנגד בעלת הברית של ארצות הברית, בריטניה.
ב-7 בדצמבר 1915, הנשיא וודרו וילסון תקף את ה"אמריקאים הממוקפים" במסר השנתי לקונגרס: .
הנרי דה לאמאר קלייטון, יושב ראש ועדת בית הנבחרים למערכת המשפט, הצהיר ש:.
המהפכה הבולשביקית ב-1917 חיזקה את הפחד מפני תנועות הפועלים ומהפכנים אנרכיסטים.
השביתה הכללית בסיאטל בפברואר 1919 הראתה תסיסה שהמלחמה הדחיקה עד אז.
חששותיהם של וילסון ובכירים אחרים אומתו כשהגליאנים (Galleanists) - חסידיו של האנרכיסט לואיג'י גלאני, ביצעו סדרה של הפצצות באפריל ויוני 1919. ראשית, בסוף אפריל 30 הגליאנים שלחו מעטפות נפץ לבכירי-ממשל, לאנשי עסקים בולטים ולאנשי אכיפת החוק.
רק מעטות מהמעטפות הגיעו ליעדן, ולא כולן התפוצצו בפתיחה, אך מספר אנשים נפצעו.
ב-2 ביוני הגל השני של ההפצצות החל, כשמספר פצצות גדולות יותר פוצצו בידי הגליאנים בשמונה ערים ברחבי ארצות הברית, כולל אחת שפגעה בביתו של פאלמר.
לפחות בן-אדם אחד נהרג בהתקפה, שומר הלילה ויליאם ביינר (William Boehner).
עלונים שמכריזים על מלחמה בקפיטליסטים בשם העקרונות האנרכיסטים צורפו לכל פצצה.
ביוני 1919 פאלמר פנה אל ועדת התקצוב של בית הנבחרים, טען שהרדיקלים מהווים סכנה ממשית לשלטון וביקש תוספת תקציב, ממיליון ו-500 אלף ל-2 מיליון דולר על מנת לתמוך בחקירות שלו, אך הוועדה אישרה רק תוספת של 100 אלף דולר.
פשיטה ראשונית התקיימה ביולי 1919 נגד קבוצה אנרכיסטית ספרדית בבפאלו, ניו יורק.
השופט פסל את התביעה, וטען שהעצורים, שהועמדו לדין על פי חוק מתקופת מלחמת האזרחים, תכננו לבצע מהפכה באמצעות מימוש חופש הדיבור שלהם ולא באמצעות אלימות.
אירוע זה גרם לפאלמר להבין שהוא צריך לנצל חוקי הגירה חזקים יותר, שהסמיכו גירוש של אנרכיסטים זרים, אלימים או לא.
על מנת לעשות זאת, הוא היה צריך להשיג את שיתוף פעולתם של בכירים במחלקת העבודה.
רק מחלקת זו יכלה להוציא צווי מעצר ולהורות על גירוש זרים, בכפוף לשימוע של מפקח ההגירה.
ב-1 באוגוסט 1919 פאלמר ושותפיו החליטו שהם צריכים להקים מחלקה חדשה בתוך לשכת החקירות הפדרלית
הם החליטו למנות את ג'ון אדגר הובר הצעיר בן ה-24 לעמוד בראש המחלקה.
שביתת המשטרה בבוסטון בתחילת ספטמבר הגבירה את החשש הציבורי מפני התערערות היציבות הפוליטית-חברתית.
ב-17 באוקטובר של אותה שנה הסנאט העביר פה אחד החלטה שמחייבת את פאלמר לפרט ולהסביר את מעשיו או אי-מעשיו נגד הרדיקלים הזרים.
ב-7 בנובמבר 1919, תאריך שנבחר לציון שנתיים למהפכה הבולשביקית, סוכנים של ה-FBI, ביחד עם המשטרה המקומית, ביצעו סדרה של פשיטות אלימות נגד איגוד הפועלים הרוסים במספר ערים.
הם עצרו את כל מי שהיה נוכח באספה, ללא התחשבות בקשר שלו לארגון.
חלק מהנעצרים היו אף מורים שלימדו באותו בניין.
מתוך 650 עצורים הממשל הצליח לגרש רק 43.
ב-17 באוקטובר פאלמר השיב לשאלות הסנאט, הוא דיווח שמחלקתו אספה כ-60 אלף שמות במאמץ רב.
הוא הציע חוק חדש נגד המרדה אשר יגביר את סמכותו להעמיד לדין אנרכיסטים.
בנובמבר ודצמבר 1919, כאשר פאלמר הקדיש את עצמו לטיפול בשביתת איגוד פועלי מכרות הפחם, הובר ארגן את הפשיטה הבאה.
הוא הצליח לשכנע את מחלקת העבודה להקל את התעקשותה ליידע את הנעצרים מידית שיש להם הזכות לקבל עורך דין.
במקום זאת היא הוציאה הנחיות שאפשר לחכות עד שיש בסיס מוצק לתביעה נגד הנאשם.
באופן פחות גלוי, הובר פירש את ההסכם של מחלקת העבודה לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית כך שיכליל גם את מפלגת העבודה הקומוניסטית (Communist Labor Party).
לבסוף, בניגוד לעמדתו של מזכיר העבודה ויליאם בואושופ וילסון שטען שצריך יותר מחברות בארגון רדיקלי על מנת להוציא צו מעצר, הובר פעל על מנת להוציא את הצווים כרצונו.
אנשי מחלקת המשפטים, כולל פאלמר והובר, התכחשו מאוחר יותר לפרטים הללו.
לאחר מספר שבועות, נוכח חילופי גברי במחלקת העבודה של ארצות הברית, בפרט זה של עוזר המזכיר לענייני עבודה, לואיס פרילנד פוסט, פאלמר מצא את עצמו עם התנגדות לא צפויה למעשיו.
פוסט, ביטל יותר מ-2000 צווים שפאלמר הוציא בטענה שהם אינם חוקיים.
מתוך 10,000 העצורים, 3,500 נשארו במעצר; 556 מהגרים זרים גורשו בסופו של דבר מהמדינה בחסות החוק להגירה של 1918.
בפגישת קבינט שנערכה באפריל 1920, פאלמר דרש ממזכיר העבודה, וויליאם ב.
וילסון לפטר את פוסט - אולם וילסון הגן עליו.
נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, בשומעו את ראשי המחלקה שלו מתווכחים לא התערב, אולם בסוף הפגישה אמר לפאלמר "אל תתן למדינה הזו להיהפך לאדומה".
ג'וזפוס דניאלס, מזכיר הצי, שרשם הערות על הפגישות של הקבינט חשב שהנשיא צידד בפאלמר בשל הנטייה של פאלמר "לראות אדום" תחת כל שיח רענן, ובכל דרישה לעליית שכר".
פשמיסל פיטר (בצ'כית: Přemysl Pitter היגוי נכון: פשמיסל או פז'מיסל; 1895, פראג – 1976, Affoltern am Albis שבקנטון ציריך), היה סופר, פעיל זכויות אדם וחסיד אומות העולם מצ'כיה.
פיטר היה מתנדב בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ועקב מוראותיה, נטה לפציפיזם.
הוא החל ללמוד בסמינר תאולוגי אוונגלי, החל לפעול בשורות ארגון בינלאומי של סרבני מצפון, הטיף לאי-אלימות והקדיש עצמו לנזקקים.
בשנת 1933 ייסד בית יתומים בפראג.
פיטר היה חבר בארגון הבינלאומי נגד מלחמה ואחד ממנהליו.
בספטמבר 1938 נכנסו כוחות גרמניה הנאצית לחבל הסודטים ובמרס 1939 כבשה גרמניה את כל צ'כיה, ייסדה בה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה והחלה ברדיפת יהודים.
פיטר קרא לסייע ליהודים, בהרצאות שנשא וכן במאמרים שפרסם בעיתונות.
הוא ביקר אצל יהודים והעביר להם ידיעות ואספקה.
כמו כן סיפק חלב לבית יתומים בפראג ואסף כסף למען יהודים במצוקה.
הוא הסתיר בבית היתומים שייסד ילדים יהודים שיועדו לגירוש למחנות ריכוז ושלח חבילות מזון ליהודים שגורשו.
הוא הסתייע באולגה פירץ (Olga Fierz), אזרחית שווייצרית שגרה בפראג וסיפקה לו מזון לשם העברה ליהודים (ולימים הוכרה גם היא בתור חסידת אומות העולם).
הגסטפו חקר אותו אך הוא לא נרתע והמשיך בפעילותו למען יהודים עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה מונה פיטר לחבר באחד מגופי השלטון הצ'כוסלובקיים ובתפקידו זה נסע לטרזיינשטט והעביר ילדים ניצולי השואה לבתי הבראה ומעונות ברחבי המדינה, בעיקר מדרום-מזרח לפראג.
הוא סיפק את צורכי הבריאות, החינוך והתזונה שלהם, ושידך בין יתומים לבין מאמצים פוטנציאליים.
כ-35 מהילדים להם סייע פיטר היגרו לישראל, בהם יהודה בקון.
עוד סייע פיטר למאות ילדים גרמנים שנכלאו לאחר מלחמת העולם השנייה וגורשו לגרמניה.
עם עליית המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה נאלץ פיטר לעזוב את המדינה.
הוא היגר לגרמניה ומשם עבר לשווייץ.
שם המשיך בפעילות רווחה וכן כתב מספר ספרים, ביניהם ספר על חייו וספר על פעילות ההצלה שלו למען ילדים.
בשנת 1964 הכיר יד ושם בפשמיסל פיטר בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 1973 קיבל פיטר מנשיא גרמניה גוסטב היינמן את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ב-1995 הנפיק השירות הבולאי של הרפובליקה הצ'כית בול לזכרו.
פשירוב (בפולנית: Przyrów) הוא כפר במחוז צ'נסטוחובה שבפרובינציית שלזיה בפולין, כ-29 ק"מ מזרחית לצ'נסטוחובה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פשירוב נזכר מהמאה ה-14, ובשנת 1369 הוענקו לו זכויות עיר.
במהלך המאה ה-17 נפגע היישוב קשות, תחילה ממגפה שפקדה אותו, ולאחר מכן מפלישת גייסות האימפריה השוודית לאזור.
לאחר מרד ינואר נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני.
יהודים ישבו בפשירוב מסוף המאה ה-18, ולקראת סוף המאה ה-19 היוו כשליש מתושבי היישוב.
בתחילת המאה ה-19 הוקמו ביישוב בית כנסת ובית עלמין, ובסוף אותה מאה נפתח בו גם תלמוד תורה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה עזבו את היישוב יהודים רבים, וחלקם היגר לארצות הברית.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-700 יהודים, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים, כאשר באחד המקרים הועמד לדין יהודי שהגן על עצמו מפני התוקפים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב כמה עשרות פליטים יהודים, ומספר היהודים במקום הגיע לכ-800. בתחילת הכיבוש הגרמני ביישוב, אסרו בו אלו מספר יהודים כבני ערובה, ועינו אותם.
בהמשך, שדדו הגרמנים את רכוש היהודים בכפר, והחרימו את עסקיהם.
בשנת 1940 הוחזקו הגברים היהודים מהיישוב במחנה עבודה שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים מיישובים נוספים.
ב-18 בספטמבר 1942 גורשו כל יהודי היישוב לקונייצפול, ומשם שולחו ב-7 באוקטובר 1942 עם יהודים נוספים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
"פשיטה" הוא סדרת טלוויזיה רוסית בהפקת חברת "Cargo Film", שעלתה לשידור בערוץ הראשון ב-10 באפריל 2017 והיוותה עיבוד לסדרת טלוויזיה צרפתית באותו שם (Braquo).
התפקידים הראשיים בסדרה גולמו על ידי ולדימיר משקוב ודניס שבדוב.
עונה שנייה שודרה בערוץ הראשון החל מאפריל 2021.
בתא מעצר בכלא של המחלקה הראשית לביטחון פנים של משטרת העיר קלינינגרד מתרחש אירוע נורא: הבלש אנדריי ריז'וב מבצע התאבדות לאחר שהואשם בפשע שהוא לא ביצע.
ארבעה מעמיתיו — אולג קפלן, פאבל קרפנקו, אוקסנה גוליקובה ופיודור ואצ'בסקי, בטוחים בהיותו חף מפשע מתחילים בחקירה משלהם של האירוע.
עבורם, זהו עניין של כבוד להחזיר לריז'וב את שמו הטוב ולהשיג את הצדק בעניינו
שחקן/ית דמות אודות הדמות שחקנים ראשיים ולדימיר משקוב אולג קפלן דניס שבדוב פאבל קרפנקו אנדריי סמוליאקוב אנדריי ריז'וב אלכסנדר פאל פיודור ואצ'בסקי ליקריה אילישנקו אוקנה גוליקובה סרגיי שניריוב אנטון דרוזדוב סרגיי אוגריומוב זאצפין חוקר פדרלי בוועדת החקירות הפדרלית אלכסנדר גליבין איגור קיסליוב סגן מושל המחוז
הפשיטה לכפר יאבס, אשר כונתה גם מבצע "אסותא 12", הייתה פעולה שביצעה סיירת גולני יחד עם כוחות נוספים במסגרת פעילות מתמשכת לפגיעה בארגוני המחבלים שפעלו משטח ירדן כנגד ישראל.
הכפר יאבס שוכן על צלע ואדי יאבס וחלק מהחוקרים מזהים את מיקומה של יבש גלעד המקראית בקרבת ואדי יאבס.
המבצע נערך בליל יום ראשון, 8 במאי והסתיים בבוקר 9 במאי 1969.
כפר יאבס, כשני קילומטרים מזרחית לנהר הירדן, מול טירת צבי שבעמק בית שאן, היה אחד הכפרים הגדולים במערב הגלעד.
היו בו אלפי תושבים והוא שימש בסיס להתקפות בלתי פוסקות מצד המחבלים הפלסטינים שהפעילו מרגמות וכלי נשק אחרים לעבר ישראל.
פעולות תגובה של צה"ל ואש ארטילרית גרמו לרוב התושבים לנטוש אותו והכפר הפך לתחנת מעבר למחבלים לפני צאתם להתקפות בשטח ישראל.
כוח המשימה חולק לשישה כוחות משנה:
כוח מבצע של הסיירת בפיקודו של סרן אורי שגיא.
שתי חסימות צפוניות בפיקודו של יעקב (יענקל'ה) גרינבוים - אמצעי החסימה כללו פח הצתה, שרשרת מוקשים ודוקרנים, וכן כוח אש שכלל שני מאגים, ררנ"ט ובזוקה 82.
חסימה דרומית בפיקודו של צביקה פולג (פרקש) הייתה מורכבת מלוחמי הפלוגה המסייעת של גדוד 12.
כוח אבטחה וארגון חציית הירדן.
הכוח הפושט נשא איתו מטענים כבדים של חומרי נפץ.
לאחר חציית הירדן התפצלו מן הכוח החסימות הדרומית והצפונית והכוח המרכזי המשיך לעבר הכפר ואדי יאבס.
הכפר עצמו ננטש לפני הפעולה והכוח לא נתקל בכל התנגדות.
לאחר פריסת המטענים פוצצו הבתים בשני שלבים.
תוך כדי הכנת המטענים לפיצוץ, התקרב לעבר החסימה הצפונית ג'יפ, אשר כפי שהסתבר בדיעבד ישבו בו שלושה מחבלים.
על אף האש העזה אשר נפתחה לעבר הג'יפ, ולמרות הנקר בגלגליו, שנבע מעלייתו על מסמרי החבלה והדוקרנים שהכוח הניח על הדרך, הצליח הגיפ להמשיך בתנועה, בשלב זה, התרומם אחד הלוחמים וירה ררנ"ט מטווח של כ-50 מטר לתוך הג'יפ וחיסל את יושביו.
הלוחם אשר ירה את הררנ"ט היה אשר נהרג יותר מאוחר ב-15 ביוני 1975 בפיגוע בכפר יובל שם גם נהרגו אשתו שמחה וגיסו, נחמיה יוסף חי.
פוצצו 12 בתים בכפר יאבס, נהרגו שלושה פלסטינים (על פי דיווח של הסורים, היו אלו אנשי א-סאעקה) כולל מפקד הגזרה של המחבלים והושמד הרכב בו נסעו.
פשיטת משטרה היא פעולה מרוכזת וממוקדת בזמן ובמקום, המבוצעת על ידי כוחות משטרה, תוך היעזרות בגורם ההפתעה, כדי להביא למעצר מבוקשים ותפיסת חומרים וטובין שמעורבים בעבירות.
הפעולה מבוצעת לעיתים יחד או בתיאום עם כוחות לא משטרתיים, דוגמת שלטונות המכס, חוקרי מס הכנסה וזרועות אכיפה אחרות.
במדינות טוטליטריות או תחת משטרי כיבוש פשיטות משטרה מופעלות גם כדי ללכוד מתנגדי משטר, כפי שהיה במדינות הכבושות במהלך מלחמת העולם השנייה.
פשיטה משטרתית יכולה להיות ממוקדת במטרה אחת, כמו ביעור מוקדי זנות או שיהיו לה מספר מטרות, כמו מעצר מבוקשים בסחר בסמים, תפיסת סמים, שחרור בני ערובה ועוד.
פשיעה באנטארקטיקה היא נדירה יחסית.
הפשיעה לרוב נובעת מבידוד ושעמום המשפיעים על אנשים מסוימים לרעה.
אלכוהוליזם הוא בעיה ידועה ביבשת, שמובילה למריבות.
סוגי הפשעים שהתרחשו באנטארקטיקה כוללים שימוש בסמים לא חוקיים, עינויים והרג חיות בר, מרוצי אופנוע באזורים רגישים לסביבה, תקיפה בנשק, ניסיון רצח, הצתה והטרדה מינית.
מכיוון שאין באנטארקטיקה משטרה ורשויות אכיפת חוק מקומיות אחרות, נקבע באמנת אנטארקטיקה משנת 1959, אשר אושררה על ידי 53 מדינות, שאנשים שהואשמו בפשיעה באנטארקטיקה יהיו נתונים לחוקים ולרשויות אכיפת החוק של ארצם.
בשנת 1959, אירע רצח בתחנת ווסטוק הממוקמת בקרבת הקוטב המגנטי הדרומי, שהייתה אז תחנת מחקר סובייטית.
מדען רצח מדען אחר באמצעות גרזן קרח (יש שאומרים שהתקיפה לא הייתה קטלנית).
המדען רצח מכיוון שהפסיד במשחק שחמט.
המשטרה החשאית הסובייטית נשלחה לנהל חקירה.
לאחר החקירה, הוציאה המשטרה החשאית דו"ח, שבו בין היתר נקבעו כללים חדשים עבור תחנות מחקר סובייטיות באנטארקטיקה.
אחד הכללים היה שאסור יותר לשחק שחמט.
בשנת 1984, נשרפה תחנת המחקר הארגנטינאית אלמירנטה בראון, הממוקמת בנ"צ 64°53′ דרום 62°53′ מערב, ליד נמל פרדייז.
לאחר חקירה, הסתבר שהייתה הצתה.
הסתבר שמי ששרף את התחנה היה מנהל התחנה.
המנהל שרף את התחנה מכיוון שנדרש להישאר בתחנה לעוד חורף.
ב-8 באוגוסט 2022 ביצעה הבולשת הפדרלית האמריקנית (FBI) חיפוש במאר-א-לאגו, מעונו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ, בפאלם ביץ' שבפלורידה.
צו החיפוש ניתן על ידי התובע הכללי של ארצות הברית מריק גרלנד, ואושר על ידי השופט ברוס ריינהארט, על סמך פניה מצד מינהל הארכיונים והרשומות הלאומי (NARA).
ה-FBI השיג את צו החיפוש כחלק מחקירה שמבוצעת נגד טראמפ בנוגע להפרה של שלושה חוקים פליליים פדרליים:
הפרות של חוק הריגול הנוגע להחזקה בלתי מורשית של מידע חסוי השייך למערכת הביטחון האמריקנית.
השמדה או הסתרה של רשומות "בכוונה להפריע לפעילות הממשלתית הפדרלית או להשפיע עליה".
הסרה לא חוקית או השמדה של רישומי ממשל פדרליים.
בהמשך פרסם בית המשפט לציבור גרסה מתוקנת של התצהיר המסבירה את מטרות ה-FBI בחיפוש הזה אשר כללה רשימה מפורטת של הממצאים שנמצאו במהלך הפשיטה של ה-FBI.
סרטונים שנלקחו ביוני 2022 על ידי מצלמות מעקב במאר-א-לאגו הראו כי בשלב מסוים הוצאו ארגזים מהחדר בו נמצאו המסמכים המסווגים.
משרד המשפטים האמריקני ציין כי המסמכים המסווגים במאר-א-לאגו כנראה "הוסתרו והוסרו" במטרה לשבש חקירה שתבוצע.
חוקרי ה-FBI מצאו במאר-א-לאגו מעל ל-11,000 מסמכים ממשלתיים, מעל ל-320 מסמכים מסווגים אשר כללו חומר הקשור לתוכנית הגרעין האמריקנית.
המסמכים שנמצאו כללו גם מידע של ה-FBI, ה-CIA וה-NSA שעוסק באינטרסים הכרוכים בביטחון הלאומי.
שני שלישים מהחומר המסווג שנמצא במאר-א-לאגו הושג במחצית הראשונה של 2022, ואילו השאר (103 מסמכים) נמצא בחיפוש שנערך במאר-א-לאגו במהלך אוגוסט 2022.
פשיטא (מארמית: פשוט הדבר) הוא מונח בלוגיקה תלמודית לפיו היגד של תנא או אמורא המובא במשנה בברייתא או כמימרה, ועל פניו אין בו חידוש רעיוני או הלכתי, עולה קושיה, מדוע נצרך לאומרו.
בדרך כלל, לאחר העלאת קושיה כזו, התלמוד מביא תירוץ המסביר את החידוש שבהיגד.
התירוץ יופיע לרוב במבנה " [...סברא מסוימת...] [...סברא אחרת...]", כלומר: יש חידוש בדברים, כיון שהיה ניתן להעלות סברא השוללת את ההיגד, ולכן הוצרך החכם להשמיע את דבריו.
לעיתים התלמוד מעמיד את ההיגד במקרה מסוים שבו היה ניתן לטעות ולחשוב שהדין שונה, ורק בשביל להכליל גם אותו הוצרך החכם לומר את דבריו.
במקרה כזה, במקום הביטוי 'צריכא' יופיע הביטוי "".
שאלות מסוג זה שכיחות בעיקר בתלמוד הבבלי, אך גם בתלמוד הירושלמי מופיעות שאלות מסוג זה בכמה סוגיות, והביטוי המשמש אותו לכך הוא "" .
הביטוי "פשיטא" משמש בשני התלמודים גם לציון הנחת יסוד בפתיחת הדיון במקרה מסופק.
מבנה השאלה הוא: פשוט לנו שבמקרה A הדין הוא B; האם דין B יהיה תקף גם במקרה C, שבו יש סברא לומר שהדין ישתנה?
בעברית המודרנית הביטוי משמש לרוב בהקשרים משפטיים, ובמובן המילולי לבדו, כלומר "פשוט הדבר".
במשנה במסכת ברכות שנויים שני דינים: .
על שני דינים אלו שאל התלמוד הבבלי "פשיטא", ותירץ שיש בהם חידוש:
במקרה של השמש שאכל שיעור כזית, היה ניתן לחשוב שאכילתו אינה קבועה כדי להצטרף לזימון, וחידש התנא שהיא נחשבת כקביעות, וניתן לצרפו לזימון.
פשיעה בחברה הערבית בישראל (או פשיעה במגזר הערבי בישראל) נוגעת לאלימות ולפשע בישראל בחברה הערבית, המונה כ-21% מאוכלוסיית ישראל.
גופים העוסקים בזכויות אדם ובפשיעה חוששים כי פשיעה זו תחלחל גם לחברה כולה.
נתוני הפשיעה מראים כי קיימים פערים גדולים בין העבירות המבוצעות במגזר היהודי לערבי.
למשל, שיעור המבוגרים הערבים המורשעים בדין בשנת 2017 היה 7.1 ל-1,000 תושבים, לעומת 3.2 בלבד בקרב מבוגרים יהודים.
בבחינה של מעורבותם של ערבים בפשיעה חמורה – כגון עבירות של רצח, ירי והצתה – הפערים מחריפים עוד יותר.
כך למשל, בשנת 2018, 93% מעבירות הירי, 64% ממקרי הרצח, ו-61% מעבירות ההצתה בוצעו על ידי ערבים.
בני החברה הערבית הם גם הנפגעים העיקריים מתופעות אלו.
ב-שנת 2023 נהרגו 244 אזרחיות ואזרחים ערבים בנסיבות של אלימות ופשיעה – יותר מפי שניים בהשוואה לשנה שקדמה לה.
על פי עמותת עדאלה, בתקופת מלחמת חרבות ברזל חדלה המשטרה כמעט לחלוטין לטפל במקרי פשיעה בחברה הערבית בישראל, ושיעור הפשיעה עלה ל-15 הרוגים ל-100 אלף איש, אחד השיעורים הגבוהים בעולם.
גורמים מרכזיים לתופעות האלימות והפשיעה
מחסור בתשתיות ושירותים חברתיים – לפי ועדת המנכ"לים להתמודדות עם הפשיעה והאלימות בחברה הערבית, היישובים הערביים סובלים מרמה לא מספקת של שירותי ביטחון פנים (משטרה וכיבוי אש) וכן מפערים משמעותיים בתשתיות ובנגישות לשירותים חברתיים.
בתנאים אלו גוברות תופעות של עוני, אבטלה, חוסר מעש של צעירים ותופעות נוספות שמייצרות פשיעה ואלימות.
לפי הוועדה, היעדר משילות מספקת, מחסור בתשתיות ואכיפה חסרה של חוקי עזר עירוניים יוצרים נורמות של אי ציות לחוק, המהוות קרקע פורייה לפשיעה ולאלימות.
חוסר אמון במשטרה – קיימת בעיית אמון של האזרחים הערבים במשטרה.
זו נובעת משילוב של "שיטור חסר" – ליקוי בהגנה על אזרחים מצד אחד, ו"שיטור יתר" – שיטור לא מידתי – מאידך.
בסקר שערכה "אגודת הגליל", רק 25% מהמשיבים חשבו כי פתיחת תחנת משטרה ביישוב מפחיתה את האלימות בו.
לטענת הממשלה מתקיים "מלכוד 22" שבו המשטרה מתקשה באיסוף ראיות, ולכן יש פחות מדי פענוח של פשעים ופחות מדי ראיות להעמדה לדין או הפללה.
הדבר גורר זיכויים רבים ועסקאות טיעון.
כך מתחזק חוסר האמון במשטרה, במערכת המשפט ובמוסדות המדינה בכלל וכן נוצרות נורמות של לקיחת החוק לידיים והתחמשות של אזרחים נורמטיביים.
ארגוני פשע – בתחילת שנות האלפיים נעשה מהלך להתמודדות עם ארגוני פשיעה בחברה היהודית באמצעות פעילות של המשטרה בשיתוף פעולה עם גורמי אכיפה נוספים, ובעקבות המהלך נחלשו מאוד ארגוני הפשיעה היהודיים.
אחת התוצאות של פעילות זו הייתה שפעילות פשיעה נרחבת עברה ליישובים הערביים, שנוכחות המשטרה בהם נמוכה יותר והאכיפה יעילה פחות.
בשנים האחרונות צברו ארגוני הפשע הערביים עוצמה והון כתוצאה מפעילות פלילית ואלימה, הכוללת, בין השאר, סחר בכלי נשק, סחר בסמים, הלוואות בשוק האפור וגביית דמי חסות.
זמינות נשק לא חוקי – ריבוי הנשק והשימוש התכוף בו משפיע על היעדר ביטחון אישי.
ככל שיש פגיעה בביטחון האישי וחוסר אמון בכוחות אכיפת החוק, גוברת המוטיבציה להחזקת נשק חם גם על ידי אנשים נורמטיביים, וכך נוצר מעגל של גידול מתמשך בהתחמשות ובמספר מקרי הירי.
המעבר מחברה מסורתית לחברה מודרנית – המסורת והסמכות של ההורים וזקני העדה נחלשה, אם כי הנורמות המודרניות עדיין לא תפסו את מקומם.
הדור הצעיר נמצא במתח בין שאיפות אישיות ואימוץ מאפיינים של החברה היהודית-מערבית לבין תחושת הקשר למשפחה ולערכי המסורת.
לחלק מהצעירים הערבים אין תמונת עתיד של השתייכות, מעורבות, השתלבות בשוק העבודה והחברה.
חלק מהצעירים באים מעוני ולא רואים סיכוי לניידות חברתית ולכן ינצלו כל הזדמנות לעשות כסף גם אם הדבר כרוך במעבר על החוק.
עוני והזנחה – בממוצע מצבם הכלכלי של ערבי ישראל גרוע יותר בהשוואה לאזרחים היהודים.
כמחצית מהמשפחות הערביות בישראל נמצאות מתחת לקו העוני, ועל פי סקר שערכה "אגודת הגליל", רבע מהמשפחות מדווחות כי מצבן הכלכלי קשה או קשה מאוד.
בשיחות עם גורמים בחברה הערבית עלה הקשר בין תשתיות ירודות – כמו מתקנים שבורים, אזורים ציבוריים מוזנחים ולא מוארים – לתופעות של אלימות ופשיעה.
אבטלה של גברים צעירים – בשנים האחרונות יש עלייה בתעסוקת נשים ערביות בין היתר הודות להשקעות ממשלתיות בתחום.
אולם הגברים הערבים מעולם לא הוגדרו כאוכלוסיית יעד לאומית מבחינת שיעורי תעסוקה ושיעור התעסוקה שלהם ירד בשנים האחרונות.
חוסר מעש בקרב גברים צעירים – תושבים חסרי מעש אינם עובדים, לומדים או נמצאים במסגרת הכשרה כלשהי.
מחקרים בעולם מוצאים השלכות שליליות לחוסר מעש, בהן בידוד וניכור חברתי, חוסר אמון בחברה ובמוסדות, ומעורבות בפשיעה.
אצל גברים צעירים חוסר מעש תורם לאלימות.
לצעירים יהודים יש מסלול נורמטיבי סלול כמו שירות צבאי או לימודים בישיבה.
לעומת זאת לצעירים ערבים אין מסלול נורמטיבי דומה הן בגלל היותם מיעוט והן בגלל מחסור במוסדות מתאימים.
היעדר "מסלול המשך", היוצר מעבר רציף בין התיכון לבין החיים הבוגרים, יחד עם קשיים כלכליים, שליטה נמוכה בשפה העברית וחסמים מבניים מקשה על הצעירים הערבים להשתלב במסגרות של לימודים ותעסוקה.
צעירים ערבים הם בסיכון מוגבר להיות בתעסוקה פוגענית ולא מדווחת, ובמקרים מסוימים אף לרדת לגמרי מהמסלול הנורמטיבי, לגלות ניכור למדינה ולהשתלב במעגל הפשיעה.
רבים מבין הדור הצעיר תופסים את המדינה כמי שמשרתת במכוון יהודים בלבד.
תחושת הניכור תורמת למחויבות נמוכה ל"כללי המשחק".
מחקרים מצאו שיעור גבוה של חסרי מעש בקרב צעירים ערבים (30%–40%).
נתוני הלמ"ס מראים כי קיים קשר בין חוסר מעש לבין מעורבות בפשיעה.
57% מבין הצעירים הערבים שהורשעו היו חסרי מעש.
נשירה מבית הספר, ובפרט שליטה נמוכה בעברית מובילה לחוסר מעש בגלל קושי למצוא עבודה.
גורמים המפחיתים חוסר מעש הם השכלה גבוהה של האם, גישה לרכב, קשר עם יהודים, אינטראקציה עם יהודים, ויכולת הגעה ליישובים יהודיים.
מצוקת דיור – מבקר המדינה מצא ליקויים חמורים בתכנון הבנייה ביישובים ערביים.
למרות החלטת ממשלה בנושא, לא חל בו שינוי.
מצוקת הדיור והקרקעות ביישובים ערביים חמורה.
ביישובים ערביים שווקו 20% מיחידות הדיור שתוכננו לשיווק לעומת 70% ביישובים יהודיים או מעורבים.
היעדר רישום רשמי בתחום המקרקעין מקשה על בנייה חוקית.
מצוקת הדיור והקושי לקחת משכנתא (קשור לסעיף הבנקאי בהמשך) מובילים לתסכול, אלימות ופשיעה.
צפיפות בתנאים ירודים מובילה לסכסוכים בין משפחות.
עסקאות נדל"ן בקרקע שאינה מוסדרת נאכפות על ידי גורמי פשיעה.
אנשים לווים כסף מארגוני פשע כדי לבנות בית.
ענף הבניה והתשתיות סובל מהיעדר פיקוח, מכרזים תפורים וגביית דמי חסות.
ועדת המנכ"לים מצאה כי נושא הדיור קריטי לנושא הפשיעה.
זמינות כסף מזומן והתפתחות מערכת בנקאית מקבילה – לפי הוועדה גורם מרכזי להיקף וחומרת הפשיעה הוא השוק האפור.
בחלק מהחברה הערבית נהוג עדיין להשתמש בכסף מזומן לצריכה ולחיסכון, והאזרחים הערבים ממעטים להחזיק בחשבונות בנק ובכרטיסי אשראי ביחס לחברה היהודית.
חלק מתופעה זו מקורה בהיעדר אמון והיכרות של החברה הערבית עם הבנקים, שנתפסים כגורם ממסדי.
היעדר ערבויות פוגע ביכולתם של עסקים ערביים לקבל אשראי ומימון בנקאי.
בשילוב עם מצוקת הקרקעות, הבנייה והדיור ביישובים הערביים, והקושי של אזרחים ערבים לקבל הלוואות ומשכנתאות מהבנקים, התפתח שוק אפור המנוהל על ידי ארגוני הפשיעה.
רבים ממקרי הירי הם על רקע חוב שלא הוחזר.
הארגונים לפי סדר החשיבות שמייחסת להם המשטרה:
ארגון משפחת חרירי פועל בצפון ישראל.
הארגון נחשב לגדול ביותר וגם למלוכד מאוד, בין היתר מאחר שרוב חבריו הם בני משפחה מדרגה ראשונה ושנייה.
הארגון עוסק בעיקר בהלבנת הון, הלוואות בשוק האפור, גביית דמי חסות, סחר באמצעי לחימה וסחר בסמים.
ארגון אבו לטיף פועל בחיפה והצפון ומרכזו בראמה.
עיקר פעילותו היא בתחום הברחות סמים.
לפי הדו"ח חברי הארגון מייבאים סמים מגבולות לבנון, סוריה וירדן באמצעות בלדרים.
משפחת לטיף היא ממוצא דרוזי ובראש הארגון עומד לטיף אבו לטיף, בן דודו של ראש המועצה, שאוקי לטיף.
ארגון הפשיעה עראר פועל באזור ג'לג'וליה והשרון.
על פי דו"ח המשטרה הארגון מתמחה בעסקאות נשק, סחר בסמים והונאות בתחום הרכב.
ארגון משפחת כראג'ה פועל באזור באקה אל-גרבייה, ג'ת וחריש ובמחוז חוף.
תחומי הפעילות של הארגון לפי המשטרה הם סחיטה באיומים, הלבנת הון והשתלטות על קרקעות.
בנוסף, הארגון עוסק בסחר באמצעי לחימה וסמים.
בראש הארגון עומד איימן כראג'ה, שנחשב אלים ומסוכן, איים בירי על שוטרים, ויש לו מאות אנשים הסרים למרותו.
הארגון יצר קשרים עם ארגוני פשע בנתניה וביישובי השרון.
ארגון משפחת ג'ארושי פועל בעיקר באזור רמלה.
על פי המשטרה הארגון מתמקד בעיקר בתחום הסמים, באמצעות שימוש באמצעי לחימה.
הארגון היה בעבר מעורב יותר במעשי הפשיעה באזור המרכז, בעיקר בסחיטה באיומים, אולם בשנים האחרונות הוא הוריד פרופיל וחלק מאנשיו פנו לעבודות חוקיות.
עם זאת, הארגון נחשב עדיין לגורם חשוב, שמשתף פעולה עם מספר ארגוני פשיעה יהודיים.
כנופיית אבו אל-קיעאן פועלת במחוז הדרומי של משטרת ישראל ומתמחה בסחר בסמים, סחר באמל"ח, מעשי שוד של תחנות דלק והתפרצות לעסקים.
כנופיית אל-ערייש פועלת באזור אום אל-פחם, ומתמחה במתן הלוואות, גבייה אלימה של חובות ושימוש באמצעי לחימה.
ארגון סעדי וסמיר בכרי פועל בנצרת ובמחוז הצפוני של משטרת ישראל ומתמחה גבייה דמי חסות, סחר באמל"ח, מעשי רצח ואלימות ליריבם.
עומד בראש הארגון סמיר בכרי ואבש פאחורי תושבי נצרת.
הארגון נמצא במלחמת כנופיות עם ארגון נאסר חרירי מאום אל-פחם.
ערבים מעורבים בעבירות רצח וקורבנות רצח יותר מאשר חלקם באוכלוסייה.
משנת 2015 עד 2021 יש עליה מתונה במספר מקרי הרצח, בשנת 2022, השנה בה הופעלה תוכנית "מסלול בטוח", ירידה מתונה, ומשנת 2023 ואילך יש זינוק משמעותי במקרי רצח.
ממקרי הרצח בחברה הערבית פוענחו בשנים 2023–2025 כ-15% מהמקרים.
על פי דו"ח של "אִיאָלֶף" נכון לשנת 2025 90% מקורבנות הרצח הם גברים.
57% מכלל מקרי הרצח התרחשו במחוז הצפון ובאזור חיפה.
26% במחוז מרכז ו-14% במחוז הדרום.
77% ממקרי הרצח מתרחשים במרחב הציבורי.
86.5% מן הרציחות בוצעו באמצעות ירי ונשק חם.
דפוסי הפעולה של מבצעי הרצח מעידים על רמת תכנון גבוהה.
בין היתר התחזות של עבריינים לכוחות משטרה, לבישת מדי שוטר, הזדהות כגורמי אכיפה וכניסה לבתים במטרה "לבצע חיפוש".
.80% מכלל מקרי הרצח בישראל בשנים 2020–2021 אירעו במגזר הערבי, לעומת 40% ב-2011. מחקר שערך המכון לחקר החברה הערבית במכללה האקדמית גליל מערבי מצא כי שיעור רצח הנשים לנפש בחברה הערבית בשנים 2018–2020 גבוה פי 6.4 משיעור הרצח לנפש של נשים בחברה היהודית.
שיעור רצח הגברים לנפש בחברה הערבית בשנים אלו גבוה פי 21.88 משיעור הרצח לנפש של גברים בחברה היהודית.
כמו כן נמצא כי מספר קורבנות הרצח במגזר הערבי גדול יותר ממספר אירועי הרצח, כלומר, היו אירועי רצח בהם היה יותר מקורבן אחד.
בקבוצות האחרות כמעט אין הבדלים בין מספר האירועים למספר הקורבנות.
כ-50%-70% מכתבי האישום ברצח בשנים אלו היו נגד חשודים ערבים.
כאשר בוחנים את מספר כתבי האישום ביחס למספר אירועי הרצח עולה כי בקרב הערבים, בכ-29% בממוצע מאירועי הרצח בשנים 2018–2022 הוגש כתב אישום.
לשם השוואה, בקרב היהודים, שיעור כתבי אישום מתוך אירועי הרצח באותה תקופה עמד על כ-69% בממוצע.
האוכלוסייה הערבית היא צעירה יחסית – הגיל החציוני בה הוא 23.6 (לעומת 31.7 בקרב היהודים).
מבט מעמיק יותר במבנה הגילים מגלה בליטה חריגה בשנות העשרה המאוחרות עד אמצע שנות ה-20. שיעורם של גברים ונשים ערבים בני 18–22 באוכלוסיית ישראל גבוה מן השיעור של כל קבוצת גיל אחרת – 29%, בשעה שחלקם של הערבים בכלל האוכלוסייה במדינה עומד על כ-21%.
בחלק מהמקרים פני הרוצח גלויות, והרצח מבוצע בצורה פומבית – במרחבים ציבוריים, כמו ברחוב, בחנות או בחתונה, נכון לשנת 2025 אחת התופעות הבולטות היא הבלטת הפשיעה ברשתות החברתיות, כאשר עבריינים מתעדים את עצמם במהלך פעילות עבריינית לשם תעמולה, הפחדה והפגנת נוכחות דבר המעיד על רמת הרתעה נמוכה של רשויות החוק.
ירי, רצח ואיומים על אנשי ממשל ועיתונאים
תקציבי הרשויות המקומיות מושכים את ארגוני הפשיעה להשתלט על מכרזים עתירי תקציב ברשות המקומית.
בעלי תפקידים ברשות המקומית מאוימים ומשלמים מחיר אישי כבד על נכונותם להילחם בתופעות הסחיטה.
כך למשל, באפריל 2011 נורה למוות ויאם זמירו, מנכ"ל עיריית קלנסווה.
באוקטובר 2019 ניסו אלמונים להתנקש בחייו של אברהים אבו סהיבאן, מהנדס העיר רהט ופצעו אותו.
חודש לאחר מכן נורה למוות עזמי אבו סהיבאן, אחיו ומהנדס העיר.
משנת 2018 תועדו ניסיונות רבים לפגיעה בבכירים ברשויות המקומיות הערביות.
בשנת 2020, עשרים בעלי תפקידים ברשויות מקומיות הוגדרו מאוימים ברמה הדורשת אבטחה צמודה – מתוכם 16 ברשויות ערביות.
באפריל 2023 נרצח מאבטחו של ראש עיריית טייבה שועאע מסארווה מנצור, שנורה למוות על-ידי אלמונים מחוץ לביתו של ראש העירייה.
ביולי נרצח עלאא מרעי, עוזרו של ראש מועצת פוריידיס.
באוגוסט 2023 נרצח עבד א-רחמן קשוע, מנכ"ל עיריית טירה ליד תחנת המשטרה בעיר.
במקביל חלה עלייה באיומים ואלימות כלפי עיתונאים ערבים המסקרים את הנושא.
רצח על חילול כבוד המשפחה
בעוד שהחברה הערבית בישראל מהווה כ-22% מכלל האוכלוסייה בישראל, בשנים 2010–2015 כ-30%–40% מכלל הנשים שנרצחו מדי שנה היו ערביות.
בשנים 2015–2018 חלקן היחסי של נשים ערביות מתוך כלל הנשים שנרצחו בישראל אף עלה, ועמד על 50%.
על פי נתונים שהוצגו בפני הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקראת היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים, בשנת 2020 נרצחו 26 נשים: 15 נשים ערביות ו-11 נשים יהודיות.
הדו"ח גילה גם שבמקרה של נרצחות ערביות, כמחצית (7 מ-15 נרצחות) נרצחו בידי חשוד שזהותו אינה ידועה למשטרה.
בשליש מאירועי הרצח של נשים ערביות (5 אירועי רצח) החשוד ברצח היה בן זוג של הנרצחת.
מחקר משותף של שדולת הנשים יחד עם נשים נגד אלימות ומרכז "א-טֻּפ֫וּלַה" הראה כי בין השנים 2008–2018 שיעור הגשת כתבי האישום על רצח נשים יהודיות עמד על 94.3%, לעומת 56% בלבד ממקרי הרצח של נשים בחברה הערבית.
שיעור ההרשעה במקרי רצח נשים יהודיות הוא 75%, לעומת 34% בלבד על מקרי נשים ערביות.
הפער נשמר גם בנוגע לגזרי דין: בעוד שהעונש המינימלי בגין הרשעה בעבירות חמורות של הריגה או רצח אצל נשים יהודיות עמד על 14–18 שנים, אצל נשים ערביות הוא הסתכם ב-5.5 שנים.
בשנים 2017–2020 נפגעו מנשק חם 9,548 אזרחים ערבים, פי שבעה יותר לעומת יהודים.
לפי נתונים של מכון גרטנר בין השנים 2017 ל-2020 היו 1405 פצועים שנפגעו מירי והגיעו לבתי החולים (כולל אלו שמתו מפצעיהם בבתי החולים).
89% מנפגעי הירי שאושפזו היו ערבים.
ערבים היו גם רוב גדול מבין הקורבנות שמתו מאוחר יותר מפצעיהם – 81% מתוך 70 הרוגים.
96% מבין הקטינים שאושפזו עקב פגיעה מירי היו ערבים.
שכיחות הפגיעה בקרב צעירים ערבים בגילאי 18–24 הייתה גדולה פי 21 מזו של יהודים בני גילם.
בקרב בני 25 ומעלה, השכיחות בקרב ערבים הייתה גדולה פי 36. 56% מהנפגעי הירי שאושפזו היו במחוז הצפון, שליש באזור המרכז ו-12% מאזור הדרום.
במחוז הצפון ובמחוז הדרום כ-91% מהנפגעים היו ערבים, ובמחוז המרכז – כ-85%.
שיעור קורבנות הירי ל-1,000 איש בתיקי חקירה של המשטרה היה 0.03% ביישובים יהודיים חרדיים ו-0.24 ביישובים יהודיים.
ביישובים מעורבים נתון זה עמד על 0.78%, ביישובים דרוזיים 2.4%, בדואיים 5%, ושיעור של 7.2% ביישובים ערביים.
שכיחות תיקי החקירה שבהם הקורבן התגורר ביישוב ערבי ישראלי גדולה פי 30 מהמקבילה ביישובים יהודיים.
באוגוסט 2021 פרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת מסמך על פשיעה ועבריינות במחוז הצפון של המשטרה, בו חיים 14% מתושבי ישראל, מחציתם ערבים.
בשנים 2017–2020 הייתה עלייה ארצית של 30% בדיווחי אזרחים (יהודים וערבים) על עבירות ירי למוקד 100 של המשטרה – מ-7,213 ל-10,169 דיווחים בשנה.
הדיווחים כוללים בין היתר ירי בשטח פתוח, יריד בשטח בנוי וירי בחתונות.
העלייה החדה ביותר הייתה באזור הצפון מ-1,173 ל-2,383 – הכפלה של מספר הדיווחים.
באזור הדרום הייתה עלייה מ-1009 ל-1,654 דיווחים – עלייה של 64%, ובאזור ירושלים מ-512 ל-827 (עלייה של 79%) וכן הייתה עלייה מתונה יותר גם במחוזות אחרים (מחוז החוף היה כמעט ללא עלייה).
כל היישובים במחוז הצפון שנרשמו בהם מעל 100 פניות למוקד היו יישובים ערביים, למעט נוף הגליל שהיא עיר מעורבת.
שכיחות הפניות למוקד ביישובים ערבים ובדואים גדולה פי 8–9 לעומת יישובים יהודים.
העלייה בעבירות ירי משתקפת גם במיקום פגיעות הירי בגוף – בעבר היו בעיקר פציעות קלות ברגליים מירי אקדח, ובעשור בין 2011–2021 הפציעות חמורות יותר, וממוקמות יותר בפלג הגוף העליון.
קיימות הערכות שונות לכמות כלי הנשק הלא חוקיים בחברה הערבית הנעות סביב עשרות אלפי כלי נשק.
שלושה מקורות מרכזיים לנשק הבלתי חוקי שמגיע לחברה הערבית הם גניבות מצה"ל, הברחות מירדן וייצור בשטחי יהודה ושומרון.
הברחות מצה"ל הן גורם מרכזי והן מבוצעות באמצעות תשלום לחיילים, פריצה לבסיסים, גניבה מיחידות שמתאמנות בשטח, התחזות לחיילים ועוד.
לפי המשטרה, רוב אירועי גניבת אמצעי לחימה מצה"ל אינם מדווחים כלל למצ"ח.
במקרים רבים הבסיסים שמהם נגנבו אמצעי הלחימה אינם מודעים לגניבה.
מאות כלי נשק מוברחים מירדן, ותת-מקלעי קרלו שמיוצרים בשטחים הופכים נפוצים יותר בגלל מחירם הזול.
מאז 2010 משקיעה המשטרה מאמצים רבים בגילוי נשק לא חוקי וסחר בו.
יש עלייה מתמדת בכלי נשק שנתפסים וכתבי אישום בתחום אבל דבר זה לא מצליח לבלום את מגמת העלייה בכמות כלי הנשק.
נכון לשנת 2025 הפשיעה המאורגנת חדרה למוסדות ציבוריים וכוללת איומים על נבחרי שלטון ועובדי רשויות, השתלטות על מכרזים וכספי ציבור, ופגיעה פיזית בנפש וברכוש של נציגי שלטון ורשויות מקומיות.
סחיטת דמי החסות על ידי כנופיות פשע מאורגן בישראל נעשית במסווה של חברות שמירה המעסיקות מארגני שמירה עבריינים, כך למעשה סחיטת דמי החסות נעשית בכסות של גוף חוקי המנפיק לבעלי העסקים נסחטים חשבוניות כדין, עניין המקשה את הוכחת עבירת הסחיטה באיומים.
"חברות השמירה" העברייניות מחלקות ביניהן את האזורים הגאוגרפיים שבהם הן גובות את דמי החסות.
החל מתחילת שנות האלפיים חלק משמעותי מגביית דמי חסות עבר לידי ארגוני פשיעה ערביים.
עם זאת, כיום אי אפשר לפלח את נתוני סחיטת דמי החסות לפי קבוצות אוכלוסייה (או לפי פרמטרים נוספים).
מקורם של כ–30% מאירועי הירי בחברה הערבית קשורים בעבירות "פרוטקשן" או בערבית "ח'אווה".
הכנסותיהם של ארגוני הפשיעה מסחיטת דמי חסות מגיעות לכשני מיליארד שקל בשנה.
גביית דמי החסות נעשית בכל אזור שיש בו פיתוח עסקי-מסחרי, בעיקר בערים מתפתחות.
הקושי למגר את התופעה נובע מחוסר ראיות.
יש הזהרות מפני מעורבות הולכת וגוברת של גורמי פשיעה במכרזי מדינה בתחום התשתיות והבנייה ובמכרזים של הרשויות המקומיות.
שיטות החדירה כוללות איום וסחיטת מתמודדים במכרזים, תיאום הצעות במכרזים בין המציעים השונים, שימוש בחברות או אנשי קש, רישומים כוזבים, העברת הזכייה מהזוכה לצד שלישי תמורת אחוזי רווח ועוד.
מעבר לכך, גורמי הפשיעה במכרזים עוברים עבירות חמורות נוספות כגון אלימות, סחיטה, הלבנת הון, פעילות שוק אפור ומאבקי שליטה בין עבריינים המבקשים לשלוט בתחום.
ההשתלטות על מכרזים מתרחשת במספר דרכים: דרך אחת היא תמיכה של ארגון הפשע בקבלן לגיטימי שמעביר חלק מכספי המכרז לארגון הפשע.
מי שמבצעים בפועל את הפרויקט הם קבלנים אחרים שכלל לא עומדים בתנאי הסף של המכרז, כלל לא ניגשו למכרז ולעיתים ללא רישיון קבלן.
דרך שנייה ופופולרית יותר ויותר היא הכנסה של חברות בבעלות משפחות הפשע הגדולות למכרזים.
יתר משתתפי המכרז מקבלים איומים, ואז או שהם פורשים מהמכרזים, או שהם מגישים הצעות אבסורדיות שאין להן כל סיכוי להתקבל.
ההשתלטות על המכרזים מאפשרת לארגוני הפשע להלבין הון על ידי ביצוע עבודות באיכות ירודה.
למשל, הלבנת כספים באמצעות מכרזים לפינוי אשפה כתוצאה מהיעדר בקרה ופיקוח על מספר המשאיות ועל היקף האשפה הנאספת.
הממוצע השנתי של תיקים שנפתחו במשטרת ישראל בין 2017 עד
2022 לכל 1,000 תושבים ביישובים יהודים עמד על 28. הנתון לגבי יישובים ערבים היה דומה – 29. הנתון היה גבוה במיוחד ביישובים מעורבים – 41. הנתונים הם קירוב לאוכלוסייה עצמה שכן הם מתייחסים למגזר הרשות שבה מתגורר החשוד, אשר עשוי להיות שונה ממגזרו של החשוד עצמו.
ייתכנו הבדלים ניכרים בין יישובים ערבים שונים.
לדוגמה, בעין קנייא נפתחו 10 תיקים ל-1,000 תושבים (נמוך מהממוצע הארצי), לעומת ג'סר א-זרקא שבה נפתחו 80 תיקים.
שונות זו קיימת גם בקרב יישובים יהודים לדוגמה בגבעת שמואל נפתחו 16 תיקים לעומת דימונה שבה נפתחו 51 תיקים.
תחושת חוסר ביטחון וחוסר אמון במשטרה
חלק מהירי ביישובים ערביים הוא אירועים של ירי מנשק אוטומטי של ארגוני פשע זה על זה.
מירי זה נפגעים גם עוברי-אורח שאינם קשורים.
ב-2019 עמותת יוזמות אברהם ומוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית ערכו סקר ביטחון אישי.
38% מהנסקרים הערבים דיווחו על תחושת חוסר ביטחון במקום מגוריהם, לעומת 13% מהיהודים.
כ-82% מהנסקרים הערבים השיבו כי הם מודאגים או מודאגים מאוד מירי ומשימוש בנשק באזור מגוריהם.
15% מהערבים דיווחו כי הם, בני משפחתם או חבריהם נפגעו במהלך 2019 מעבירות נשק.
בקרב היהודים השיעור המקביל עמד על 1%.
בעיני הנסקרים הערבים הסיבות העיקריות לשימוש בנשק במקום מגוריהם היא זמינות הנשק וכן ענישה קלה.
בסקר שערכה האגודה הערבית הארצית למחקר ושירותי בריאות ב-2019, אמרו כ-75% מהנסקרים כי שימוש בנשק לפתרון סכסוכים ובעיות הפך לדבר שגרתי בחברה הערבית.
החשש מפני ארגוני הפשיעה מגביר את הביקוש לנשק גם בקרב אזרחים המבקשים להתגונן מפניהם.
בסקר של המשטרה בשנת 2015 עלה, כי הטיפול בעבירות הירי נמצא בעדיפות ראשונה מבחינת ערבי ישראל.
כשני שלישים מהנשאלים בציבור הערבי הביעו חוסר שביעות רצון מהטיפול המשטרתי בעבירות האלימות ובכללן הירי.
על פי דו"ח הביטחון האישי של קרן אברהם, כ-89% מהציבור הערבי רואה בתופעת הירי תופעה פסולה, גם אם היא נעשית מסיבות תרבותיות-חברתיות ולאו דווקא לשימוש פלילי מובהק.
בחלק מהמקרים נגרמות פציעות קשות הדורשות שיקום ארוך ויקר ונותרת נכות לכל החיים.
במקרים רבים, במיוחד כשהנפגע הוא המפרנס המשפחה, פציעות ירי עלולות לגרור הידרדרות כלכלית, הכוללת כניסה לחובות ולקיחת הלוואות.
בעוד שנפגעי פעולות איבה יכולים לקבל פיצוי על פי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, במקרה של פגיעה עקב ירי או עבירה פלילית אחרת הרשויות כמעט לא דואגות לפיצוי הנפגעים.
אם היורה נתפס והורשע ניתן לקבל פיצוי מבית המשפט או לתבוע תביעה אזרחית אך בהיעדר תפיסה או הרשעה הנפגעים זכאים רק לקצבת נכות מביטוח לאומי.
קצבה זו נמוכה ועד לאישורה נכנסות משפחות רבות לחובות.
הפשיעה בחברה הערבית זוכה לתשומת לב של הרשויות לפחות משנת 2009. בדיון בכנסת מאותה שנה טען יו"ר בל"ד ג'מאל זחאלקה כי קיימת אפליה בטיפול בפשיעה במגזר הערבי וכי העבריינים יודעים שלא יתפסו אותם ולכן פועלים בחופשיות.
מפכ"ל המשטרה דאז, רב-ניצב דודי כהן, טען כי המשטרה תגברה את כוחותיה במחוז הצפון, וכי 500 שוטרים הועברו לטובת המלחמה בפשיעה במגזר הערבי.
הוא טען כי המשטרה לבדה לא תוכל להפחית את הפשיעה שכן זו נובעת מבעיות חברתיות ונדרש טיפול הוליסטי בשיתוף פעולה של כלל משרדי הממשלה.
בשנת 2011 הכריז השר לביטחון פנים, יצחק אהרונוביץ', כי שיעור הפשיעה בחברה הערבית מדאיג ביותר.
הוא הציג תוכנית רב-שנתית בנושא.
במסגרת התוכנית הוקמו שלוש יחידות שיטור מיוחדות ובהן מערכים של בילוש וחקירות בנצרת, בטייבה ובתחנת עיירות בנגב.
לפי התוכנית היו אמורות לקום 11 יחידות נוספות תוך שנתיים, ולתגבר את מערכי השיטור הקהילתי והעירוני.
לפי נתונים של המשרד לביטחון פנים, ערבים היו מעורבים ב-67% ממעשי הרצח וב-70% מניסיונות הרצח בישראל בשנת 2011.
באפריל 2016 הועברה החלטת ממשלה מס' 1402 לשיפור הביטחון האישי בחברה הערבית.
בין השנים 2016–2019 הוקמו 7 תחנות משטרה חדשות, הוקצו 750 שוטרים, גויסו 420 בני החברה הערבית לשורות המשטרה, הוצבו מצלמות במרחב הציבורי והוקמה מינהלת לשיפור שירותי המשטרה בחברה הערבית, שבראשה קצין בדרגת ניצב.
עם זאת התוכנית התייחסה רק לצד המשטרתי ולא להיבטים נוספים, ומימוש התוכנית לא הושלם עקב קיצוצי תקציב.
במרץ 2020 הוקמה בכנסת העשרים ושלוש הוועדה המיוחדת למיגור הפשיעה במגזר הערבי שמטרתה לבחון, לפקח ולסייע במיגור ארגוני הפשיעה בחברה הערבית בישראל.
הוועדה הוקמה בדרישת הרשימה המשותפת.
ביולי 2020 הגיש צוות משותף של מספר מנכ"לים של משרדי ממשלה (כולל ביטחון פנים, משרד הפנים, משרד העבודה, משרד האוצר) תוכנית לטיפול בפשיעה בחברה הערבית.
מאמץ נגד גורמי פשע – אכיפה כלכלית, אכיפה משולבת, חיזוק האכיפה הפלילית, השלמת בניית הכוח המשטרתי, החמרת ענישה כלפי עבירות נשק, יעול השימוש במצלמות, שיפור הגנה על עדים וענישה עם יותר דגש שיקומי.
מאמץ נגד חדירה של גורמי פשיעה לרשויות המקומיות – חיזוק הבקרה על רשויות, הרחקת גורמי פשע ממכרזים, תגבור מערך התביעה ברשויות, וכן בחינה איך לשפר את ההגנה על נבחרי ציבור והפחתת התלות במימון הפושעים.
חיזוק תשתיות כלליות-חברתיות-קהילתיות – עידוד תעסוקה של גברים ערבים צעירים, פיתוח שירות אזרחי לערבים, חיזוק האמון והשותפות עם החברה הערבית, הפחתת השימוש בכסף מזומן, פעולות בתחום החינוך, שיפור השיטור העירוני, מענה רווחה לצמצום האלימות, תוכניות קהילתיות למניעת אלימות ושיפור שיקום האסירים.
פעולות משלימות – המשך מאמצים לפיתוח כלכלי-חברתי, המשך התוכנית למניעת אלימות במשפחה, נגישות למערכת הבנקאות, וסגירת פרצות בין ישראל ליהודה ושומרון למניעת הברחות.
באוקטובר 2021 הציגו השר לביטחון פנים עמר בר-לב, סגנו יואב סגלוביץ ומנכ"ל המשרד תומר לוטן תוכנית לאומית רב-שנתית לטיפול בנושא, באמצעות כוח משימה מיוחד.
תקציב התוכנית עמד על 2.5 מיליארד ש"ח.
התוכנית כללה הוספת 800 תקני שוטרים בשנת 2022 וצרוף 200 לוחמי מג"ב לסיוע בפעילות בדרום ובצפון.
תוכנית זו הצליחה להוריד את אחוז הרציחות במגזר הערבי ב-16%.
בתחילת כהונתו של איתמר בן גביר במשרד לביטחון פנים הוא עצר את פעילותו של כוח המשימה המיוחד להתמודדות עם הפשיעה במגזר הערבי, ונעצרה העברת התקציבים שיועדו למאבק בפשיעה.
בין השאר נפסקו שיתופי הפעולה בין אגפים וגופים ממשלתיים שונים, ודיונים בנושא מניעת פשיעה עם בכירים בחברה הערבית.
בתקופת בן גביר הגיעה לשיאה רמת הפשיעה במגזר הערבי בישראל.
ארגון יוזמות אברהם מקיים את מיזם "קהילות בטוחות" שנועד לקם שירותי אכיפה ושיטור הוגנים ומועילים עבור האזרחים הערבים בישראל, באמצעות שינוי יסודי באופן השיטור כלפיהם, רכישת אמון ולגיטימציה מצידם והגברת נכונותם לשיתוף פעולה.
אימהות למען החיים היא קבוצת אימהות ומשפחות שכולות שהחליטו לפעול יחד למאבק בתופעת האלימות והפשיעה בחברה הערבית בישראל.
פידא שחאדה, היא חברת מועצת העיר לוד ורכזת קואליציית "נשים נגד נשק" שפועלת בנושא.
בשנת 2021 החלה מחאה בקרב ערבים ויהודים ברשתות החברתיות תחת ההשטאג "חיי ערבים חשובים" Arab_lives_matter, שנועדה להפעיל לחץ על ממשלת ישראל למגר את מקרי הרצח בחברה הערבית.
במאי 2023, במחאה על רצח 80 קורבנות ערבים מתחילת השנה, יצאו שיירות כלי רכב של ערבים למחאות מהגליל עד לירושלים.
ביוני 2023 עלה מספר הנרצחים הערבים לשיא של 140, בתגובה התקיימה "צעדת המתים" – הפגנה משותפת של יהודים וערבים בתל אביב שבה התקיים מיצג של ארונות מתים.
המחאה – ביוזמת ע'אדה זועבי, מנהלת אתר החדשות "בוכרא", הפורום החברתי, וארגונים חברתיים כמו אג'יק - מכון הנגב – קראה לממשלה לפעול נגד הפשיעה.
מיולי 2023, מאז הרצח של עלאא מרעי, עוזרו של ראש המועצה פוריידיס, תושבי פוריידיס וג'סר א-זרקא הפגינו מדי שבוע וחסמו צומת מרכזי.
בינואר 2026 בעקבות מגמת העלייה המשמעותית בהיקף התופעה, קמה מחאה שכללה שביתות והפגנות רחבות היקף בהן הפגנה בהשתתפות עשרות אלפים בתל אביב.
הפשיעה בישראל מתוארת להלן בחלוקה לקטגוריות אחדות: עבירות סדר ציבורי, עבירות כלפי רכוש, עבירות נגד גוף, עבירות ביטחון, עבירות מירמה, עבירות כלפי מוסר, עבירות מין, עבירות תנועה ועבירות נגד אדם.
וגם עבירות עבירות הקשורות להליך משפטי כמו עדות שקר, ביזוי בית המשפט, אלימות בזמן הפרת סדר, כליאת שווא, שידול לפשע, אי-מניעת פשע, ניצול כלכלי או מצוקה כלכלית, התחזות או הצגת חזות שווא, ושותפות לפשע שגם מהוות עבירות פליליות על פי חוק העונשין הישראלי.
משטרת ישראל פועלת מתוקף שלום הציבור, חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור, והפרדת הרשויות.
במטרה לשמור על שלום הציבור, הביטחון הלאומי, והפרדת הרשויות תוך שמירה על אבטחה אזרחית וצמצום עלות הפשיעה.
בישראל קיימים מגוון של מסלולי מניעת פשיעה.
החל מביקורי שוטרים בבתי הספר ושיח על מניעת פשיעה והשלכות הפשיעה על העתיד, ועד מסלולי שיקום לאלו שכבר פשעו.
משטרת ישראל אינה מספקת לאזרחים מידע אמין ושקוף בנוגע להיקף ואופי הפשיעה.
זאת בניגוד למצב ברוב הדמוקרטיות בעולם.
עבירות הפרת סדר ציבורי יכולות לכלול שוטטות, התערטלות בציבור, מעשה מגונה בפומבי, ונדליזם, קיום הפגנה ללא תיאום מראש של מיקום וזמן מול הרשות המקומית והמשטרה.