tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אני שרה נמוך עכשיו, אבל הקול שלי היה אמור להיות הרבה יותר גבוה.
בגלל איך שאני נראית, הייתי צריכה משהו כדי לבסס את הפרויקט כולו.
אחרת אני חושבת שאנשים היו מניחים שאני סתם זמרת טיפשה.
כבר שרתי בדרך אחת, ושרתי בדרך אחרת, וראיתי למה אנשים נמשכים", אמרה בנושא.
"(אני באמת) אוהבת את המאסטרים של כל ז'אנר", אמרה למגישת הרדיו של ערוץ ה-BBC ג'ו ווילי.
האמנים האהובים עליה הם בוב דילן, פרנק סינטרה, ג'ף באקלי ולאונרד כהן, שלשירו "Chelsea Hotel #2" הוציאה גרסת כיסוי ב-2013. כמו כן, הוציאה גם גרסאות כיסוי רבות לשירים של נינה סימון, בהם "the other woman" ו"don't let me be misunderstood".
גרסת ההופעה החיה של ג'ניס ג'ופלין עם השיר "Summertime" מתוך אלבומה Cheap Thrills, הוא אחד מהביצועים האהובים ביותר על דל ריי.
בנוסף, היא ציינה גם את השירים "Time of the Season" של הזומביס ו-"Hotel California" של האיגלס כמועדפים עליה וכמקורות השראה.
הסרטים האהובים עליה הם "הסנדק", "הסנדק 2" ו-"אמריקן ביוטי" מהווים גם הם השראה לסגנון המוזיקלי שלה.
בינואר 2018, הודיעה דל ריי בטוויטר כי להקת רדיוהד נוקטת צעדים משפטיים נגדה בגין פלגיאריזם בשל שימוש לכאורה בשיר Creep בשיר שלה משנת 2017 "Get Free" וכי היא התבקשה לשלם 100% מתמלוגי הפרסום.
בחודש מרץ אותה שנה היא הודיעה כי התביעה הסתיימה וכי היא מניחה שתוכל לשיר את "Get Free" ללא הגבלה.
ב-2010, דל ריי שיחקה בסרט הקצר "Poolside".
תקציב הסרט הקצר היה 400 דולר בסך הכל.
ב-4 בינואר 2012, נמסר כי דל ריי חתמה על עסקה עם סוכנות הדוגמנות "Next Management".
חברת הביגוד H&M אישרה כי היא תדגמן ותקליט גרסת כיסוי לשיר "Blue Velvet", עבור קולקציית הסתיו שלהם שיצאה בשנת 2012. כמו כן, השתתפה דל ריי גם בקמפיין החורף שלהם.
ב-22 באוגוסט 2012, מנהלים הודיעו כי דל ריי תחתום על היגואר F-Type החדש שלהם אשר הוצג על ידי דל ריי בתערוכת הרכב בפריז בספטמבר 2012. אדריאן הולמרק, מנהל המותג הגלובלי של יגואר, הסביר את בחירתם, באמירה שדל ריי בעלת "שילוב ייחודי של אותנטיות ומודרניות".
השיר "Burning Desire", משמש שיר הנושא לסרט קצר זיכוי של 13 דקות עבור-יגואר סוג F, שנקרא Desire.
הסרט, בבימויו של אדם סמית, הופק על ידי רידלי סקוט וכוכבים דמיאן לואיס.
באוקטובר 2023, דל ריי, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
דל ריי נישאה לג'רמי דופרן ב-26 בספטמבר 2024 בלואיזיאנה.
דופרן הוא קפטן סירת סיורים בדה אלמנדס, לואיזיאנה; דל ריי ערכה איתו סיבוב הופעות ב-2019.
דל ריי זכתה במספר פרסים ומועמדויות; היא זכתה בפרס Q עבור "הדבר החדש הטוב ביותר", פרס GQ עבור "אשת השנה", שני פרסים מטקס פרסי המוזיקה הבריטית עבור "פריצת השנה הבינלאומית" ובפרס "הזמרת הבינלאומית", ובפרסי המוזיקה של MTV אירופה עבור "אמן האלטרנטיב של השנה".
בשנת 2013, היא קיבלה את מועמדויות גראמי הראשונות שלה בטקס פרסי גראמי השנתי ה-56. המועמדויות היו אלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר עבור Paradise והשיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית לשיר "Young and Beautiful".
בשנת 2015, דל ריי זכתה בפרסי המוזיקה של MTV אירופה עבור "אמן האלטרנטיב של השנה".
היא גם קיבלה את פרס Trailblazer באירוע נשות בילבורד במוזיקה 2015.
בחודש פברואר 2016, דל ריי קיבלה את פרס האמנית הטובה ביותר של השנה" מטעם פרסי סגנון Elle ידי המגזין Elle.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס גראמיאלבום השנהDid You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvdשיר השנה"A&W"ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה"Candy Necklace"ביצוע המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר"A&W"האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותרDid You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvdפרס המוזיקה הבריטיתהאמן הבינלאומי של השנהלנה דל רייפרס המוזיקה של MTV אירופההאלטרנטיבי הטובה ביותר
שנהסרטתפקידהערות2010Poolsideליסהסרט קצר; קרדיט על שם ליזי גרנט2012Rideאמניתסרט קצר2013Tropicoחוה / מרים, אם ישו2016Freakפמלה קורסון
לנה גוברמן (נולדה ב-7 במאי 1978) היא מאיירת ישראלית.
נולדה בברסט שבבלארוס ועלתה בגיל שתים עשרה עם משפחתה.
סיימה תקשורת חזותית בבצלאל ב-2003. ומאז זכתה שלוש פעמים בציון לשבח בפרס בן-יצחק של מוזיאון ישראל, וכן בפרס שטרן להישגים מיוחדים בתחום האיור.
לנה מאיירת בתחומים רבים ומגוונים.
השתתפה כמעצבת הדמויות הראשית בסרטם של קולין בראדי וכריסטופר ריב - "גיבור של כולם" ("Everyone's Hero").
איירה לעיתונים ישראליים ובהם הארץ וגלובס בטכניקות דיגיטליות ורישום.
בספריה היא משתמשת במגוון טכניקות ובהם אף תפירה (לספר "ברחוב ירמיהו").
גוברמן היא המנהלת האמנותית והמעצבת הראשית של הסרט איפה אנה פרנק מאת הבמאי הישראלי ארי פולמן.
"אני אוהב", מאת יהונתן גפן, הוצאת דביר, 2005
"שובבות רעננה", מאת ויקי (ויקטור) אייל, הוצאת גוונים, 2006
"בועות הסבון של גלי", מאת אבירמה גולן, הוצאת כנרת, 2006 (ציון לשבח של פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים לשנת 2008 )
"ברחוב ירמיהו", מאת לבי דאון הוצאת כנרת, 2008 (ציון לשבח של פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים לשנת 2010)
"דודה מרגלית נפלה אל השלולית", מאת נורית זרחי, הוצאת דביר, 2011 ( ציון לשבח של פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים לשנת 2012 )
גוברמן גרה בקריית אונו עם בעלה ושני ילדיה.
לָנַה אטינגר (נולדה ב-5 בנובמבר 1976) היא שחקנית ומתרגמת ישראלית.
אטינגר נולדה באנגליה להורים ישראלים: לני אטינגר בנו של שמואל אטינגר והתאורטיקנית והאמנית ברכה ליכטנברג אטינגר.
אבי אמה, עוזיאל ליכטנברג, היה ניצול השואה, ממייסדי מכון "משואה" וממייסדי קיבוץ ניצנים.
בילדותה התגוררה בישראל, בגיל חמש עברה עם אמה לצרפת שם התגוררה עד גיל שבע-עשרה, אמה גידלה אותה יחד עם אביה החורג יואב טוקר, ששימש במשך שנים רבות כשליח הטלוויזיה הישראלית בצרפת.
מגיל צעיר לקחה אטינגר שיעורי משחק; כילדה שיחקה בתיאטרון בפריז, בעיקר בתפקידי ילדות במחזותיו של מולייר, דוגמת לואיזון במחזה "החולה המדומה".
למדה בתיכון הידוע Lycée Fénelonw אשר ברובע הלטיני, בו סיימה בגרות (Baccalauréat) בהצטיינות במגמת פילוסופיה, ספרות ומתמטיקה.
אחר-כך עלתה אטינגר לישראל ושירתה בדובר צה"ל.
היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים (2002-1999), איתה בכיתה למדה ריימונד אמסלם.
היא זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל בהצטיינות 2002-2001. במהלך השנים שבה ללימודיה האקדמיים והשלימה תואר ראשון בקולנוע ובתרגום ובלשנות צרפתית.
כשסיימה את לימודיה בניסן נתיב הייתה אטינגר מועמדת להנחיה בערוץ MTV, והנחתה בשנים 2005-2004 את תוכנית הילדים "זאפ לראשון", ששודרה בערוץ הראשון, ושיחקה בסרטו של איתן גרין "חלומו של הנרי" (2004), שם גילמה שחקנית בסרט שבתוך הסרט.
אטינגר שיחקה בסרטן של וידי בילו ודליה הגר "קרוב לבית" (2005).
היא מגלמת את דמותה של דנה, חיילת מורדת שממרידה את כל החיילות בפלוגה ויוצרת מהומה רבה.
אטינגר שיחקה בתפקיד מריין ברדו בסרט "Pars vite et reviens tard" של הבמאי הצרפתי רג'יס וורנייה (2007), שזכה קודם לכן באוסקר על סרטו "הודו סין" (1992).
זהו מותחן משטרתי המספר על מגפה שתוקפת את פריז.
היא משחקת רקדנית שלבסוף נרצחת בזריקת רעל.
לצורך הסרט היא עברה במשך חודשיים שיעורי ריקוד עם להקה מקצועית.
היא שיחקה בסרט הפולחן הקומי "המוסד הסגור" של אלון גור אריה (2007).
אטינגר מגלמת את מיכל, סוכנת מוסד שיוצאת ביחד עם ראש המוסד (אילן דר) להצלתו של שגריר ארצות הברית בישראל, שנחטף ומוחזק במדינה הדמיונית סוג'יירה.
אטינגר שיחקה בסרט הטלוויזיה הצרפתי "sous un autre jour", בבימויו של אלן טסמה, ששודר בערוץ Arte (2008).
ב"סרוגייט", סרטה של טלי שלום עזר (2010) מגלמת לנה אטינגר את דמותה של הגר, סרוגייט המטפלת באיליי (אמיר וולף), גבר בן 32 המתקשה ביצירת קשרים אינטימיים עם נשים.
לצורך התפקיד נפגשה אטינגר עם סרוגייט אמיתית, על-מנת לחקור את דמותה.
הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2010.
אטינגר שיחקה בסרטו של עמיקם קובנר "עיר מקלט" (2013).
הסרט מספר על זוג תל אביבים: ילי (לנה אטינגר) ובועז (נבו קמחי), שמארח בביתם זוג מהצפון, מוטי (אושרי כהן) וקרן (רותם זיסמן-כהן) בזמן מלחמת לבנון השנייה.
שיחקה בסדרה "בית המשאלות", בבימויו של חיים בוזגלו, שתשודר בערוץ הראשון והשתתפה בשתי עונות של הסדרה "החממה", בבימויו של רועי פלורנטין שתשודר בערוץ ניקלודיאון ב־yes.
אטינגר שרה בעבר בהופעותיו של עמיר לב.
כעת היא עובדת על פרויקט עם תמר אייזנמן.
אטינגר עומדת לשחק בהצגה "Projet H" בבימויו של לורן ברטהום, עם להקת "Le menteur "volontaire, צרפת.
(ההצגה האחרונה בבימויו, "יסורי איוב" של חנוך לוין הועלתה בתום סיבוב הופעות גדול באירופה בהצלחה רבה בתיאטרון הקאמרי בשנת 2011).
זוהי הצגה על היטלר, ואטינגר תגלם בה את אווה בראון.
לנה אטינגר מתרגמת מצרפתית לעברית, היא תרגמה תסריטים רבים (ביניהם תחיה ותהיה של ראדו מיכאיליאנו, "כידון" של עמנואל נקש, "סוזנה הבוכיה" בגרסה צרפתית ועוד) וספרים רבים בהוצאת בבל (ביניהם "אפשרות של אי" של מישל וולבק).
הצגה תיאטרון/חברת הפקות מחזאי במאי תפקיד שנה מידע נוסף מי שם?
התיאטרון החברתי לילדים ונוער חנוך רעים חנוך רעים נרקיסים, פרויקט תיאטרון מחול פסטיבל Smallבמה באוניברסיטת תל אביב שרון שטרק אוניברסיטת תל אביב 2003 בלילות, פרויקט תיאטרון מחול פסטיבל Smallבמה ליבי רן
סורדלה חיילת בצה"ל 2002 הוקרן בפסטיבלים רבים ביניהם פסטיבל קאן מה שנשאר המכללה האקדמית בית ברל ליאת סימון 2001 חם אוניברסיטת תל אביב זוהר לביא 2000 Les surprises du ver à soie La FEMIS ז'.
2011-2010 - מופע משותף עם תמר אייזנמן, שירים באנגלית, צרפתית ועברית
2003-2002 - "מופע שאנסונים עבריים מקוריים" עם השחקן פיני טבגר, במועדוני ה"קאמלוט"
"עוד אירק על קבריכן" של בוריס ויאן, הוצאת בבל
"עוד תראה", ניקולא פארג, הוצאת בבל, 2012.
"הסחרחורת" של ז'ואל אגלוף, הוצאת בבל, 2008.
"ספר הניגודים הגדולים בפילוסופיה" של אוסקר ברניפר, הוצאת דניאלה די נור, 2008.
"אפשרות של אי" של מישל וולבק, הוצאת בבל, 2007.
"בז-מואה" של וירז'יני דפנט (עריכת תרגום), הוצאת בבל, 2006.
לנה (ילנה) קריינדלין (נולדה ב-24 ביוני 1962) היא במאית תיאטרון ישראלית ומנכ"לית תיאטרון גשר.
לנה קריינדלין נולדה וגדלה במוסקבה.
אביה היה מהנדס ואמה כינור ראשון בתזמורת של מוסקבה ונפטרה כשלנה הייתה בת חמש, אמה השנייה הייתה האחראית על חלוקת הפרסים הלאומיים לתיאטרון ובביתם התארחו אנשי הרוח הבולטים של רוסיה.
מגיל 12 היא בתיאטרון, התחילה לעבוד בתיאטרון הצעיר על-שם קרסניה פרסניה במוסקבה בתור שחקנית, אחראית סאונד, מנהלת במה ואחר-כך כעוזרת במאי, בשלב מאוחר יותר ניהלה את הלהקה ביחד עם מנהל אמנותי, זאת במקביל ללימודיה בבית הספר (1979-1975).
כשסיימה את בית הספר בהיותה בת 17, התקבלה לאקדמיה לאומנות התיאטרון במוסקבה, למדה במשך חמש שנים ניהול והיסטוריה של התיאטרון וקיבלה תואר שני בניהול תיאטרון.
בזכות זאת התקבלה כסטודנטית לפקולטה לבימוי ולמשחק, שם למדה אצל מאסטר לאוניד חפץ, למדה חמש שנים נוספות וקיבלה תעודה של במאית ושחקנית תיאטרון, אחר-כך למדה עוד שנתיים לתואר מאסטר בפקולטה לבימוי.
עבדה כבמאית בתיאטרון סטודנטים במוסקבה (1982-1979).
בהיותה בת 18 הכירה את יבגני אריה בעבודה משותפת שלהם ועבדה כאסיסטנטית שלו כל השנים במקביל ללימודי הבימוי.
עבדה כאדמיניסטרטור בתיאטרון ע"ש סטניסלבסקי במוסקבה, בתיאטרון ע"ש ירמולובה ובתיאטרון מאיאקובסקי (1984-1982).
שימשה כחוקרת במכון הארצי למדע ומחקר האמנות במוסקבה (1985-1984).
ניהלה את תיאטרון הסטודנטים במוסקבה במקביל ללימודיה (1989-1985).
הייתה מרצה לבימוי ולאמנות המשחק באקדמיה לתיאטרון במוסקבה ושחקנית בתיאטרון הצבא האדום במוסקבה (1990-1989).
בשנת 1990 שהתה כבמאית אורחת באוניברסיטת קנזס בארצות הברית.
שהתה גם כמרצה בבית הספר לאמנות הדרמה בצרפת.
בנובמבר 1990 עלתה לנה קריינדלין לישראל ביחד עם יבגני אריה ולהקת השחקנים שלימים הפכה לתיאטרון גשר, היא אחת ממייסדיו ועובדת בתיאטרון מאז.
קריינדלין שימשה כמרצה בסטודיו למשחק ניסן נתיב (1998-1995), במסגרת הלימודים ביימה למעלה מעשר הצגות סטודנטים, ביניהן: "חשיבותה של רצינות" (של אוסקר ויילד), "ג'ורג' דנדן" (מולייר), "שידוכין" (ניקולאי גוגול), "טיל אוילנשפיגל".
קריינדלין הייתה במשך עשר שנים (2007-1997) משנה ליבגני אריה, המנהל האמנותי של תיאטרון גשר וביימה במסגרתו ארבע הצגות.
בשנת 2007, לאחר פרישתו של אורי לוי, מנכ"ל גשר, בתום תריסר שנים בתפקיד, נבחרה קריינדלין פה אחד בידי הוועד המנהל של גשר למנכ"ל התיאטרון מבין 26 מועמדים והיא מכהנת בתפקיד מאז 2008. במרץ 2011 נבחרה בידי הממשלה כאחת מ-31 חברי מליאת רשות השידור.
בשנת 2016 שיחקה בפרק הבכורה של הסדרה הקומית "מטומטמת" בתפקיד במאית התיאטרון שלא מקבלת את שירי (בת חן סבג).
לנה קריינדלין היא גרושה ואם לבן, סשה, שאיתו עלתה לארץ כשהיה בן 9, ועוסק בבימוי קולנוע.
לנה מרי קלהון הורן הייתה זמרת, שחקנית, רקדנית ופעילת זכויות אזרח אמריקאית ממוצא מעורב.
הורן הייתה כהת העור הראשונה שזכתה לחוזה ארוך טווח עם אולפן הוליוודי גדול (MGM), אך שובצה רק בקטעים מוזיקליים, שלא היוו חלק מן העלילה הראשית, כך שניתן היה לחתוך אותם בקלות בעריכה על מנת להציג את הסרטים בדרום ארצות הברית.
עקב דעותיה הפוליטיות אותן לא הסתירה וידידותה עם הזמר הקומוניסט פול רובסון, הוכנסה בשנות החמישים לרשימה השחורה ונמנעה ממנה עבודה בהוליווד.
עקב כך פיתחה קריירה של זמרת הקלטות ומועדונים.
ב-1981 זכתה לקאמבק כאשר העלתה בברודוויי את מופע היחיד "Lena Horne: The Lady and Her Music" ("לנה הורן: הליידי והמוזיקה שלה"), שזיכה אותה בפרס טוני.
כן זכתה בארבעה פרסי גראמי, בהם פרס למפעל חיים ובפרס מרכז קנדי.
הורן נולדה בברוקלין והוריה נפרדו כאשר הייתה כבת שלוש.
אמה הייתה שחקנית ורקדנית בוודוויל אפרו-אמריקאי ונדדה רבות עם הלהקה.
בגיל חמש עברו הון ואמה להתגורר בג'ורג'יה, בגיל 12 שבה לניו יורק, ב-1933, ביותה בת 16 הצטרפה ללהקת מועדון הכותנה בהארלם ובגיל 18 עברה להתגורר עם אביה בפיטסבורג, שם למדה אצל הפסנתרן, המלחין והמעבד בילי סטרייהורן, אותו הגדירה כאדם שהשפיע עליה יותר מכל.
ב-1943, לאחר מספר שנים בהוליווד, נבחרה על ידי מגלה כישרונות של אולפני MGM להופיע בסרטים המוזיקליים של האולפנים.
הייתה זו הפעם היחידה בה זכתה בתפקיד דיבור בו היא פונה לשחקן לבן.
כאשר לוהקו התפקידים לסרט על-פי המחזה "ספינת השעשועים" שהופק ב-1951 נשקלה השתתפותה באותו תפקיד, אך היא הפסידה אותו לשחקנית לבנה, אווה גרדנר.
הקריירה של הורן בהוליווד נקטעה עקב פעילותה הפוליטית ודעותיה.
היא הוכנסה לרשימה שחורה ולא יכלה לעבוד בהוליווד עד 1957.
עוד ב-1941 הופיעה הורן, יחד עם פול רובסון ב"קפה סוסייטי" בניו יורק, שהיה קברט פוליטי מול קהל מעורב.
בעת הופעותיה מול חיילים במלחמת העולם השנייה סירבה להופיע מול קהל נפרד וכך קרה שפעמים רבות הופיעה מול קהל שהורכב מחיילים אפרו-אמריקאים ושבויי מלחמה גרמנים, כיוון שחיילים אמריקאים לבנים לא ישבו יחד עם שחורים בהופעות.
במהלך שנות החמישים והשישים הייתה הורן פעילה באגודה לזכויות האזרח ובפורומים אחרים למען שוויון זכויות לאפרו אמריקאים ומיעוטים אחרים.
בין היתר עבדה עם אלינור רוזוולט למען חקיקת חוקים למניעת מעשי לינץ'.
ב-12 ביוני 1963 נכחה בפגישת הפעילים בג'קסון, שמיד אחריה נרצח מדגר אוורס.
ב-28 באוגוסט אותה שנה השתתפה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות בו נשא מרטין לותר קינג את נאומו "יש לי חלום".
ב-20 בנובמבר אותה שנה ביקרה את הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בבית הלבן, יומיים לפני שנרצח.
לאחר מותה, בגיל 92, פרסם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, מכתב תנחומים ובו ציין שהורן "פעלה ללא לאות למען הצדק והשוויון".
בשנות החמישים ואילך הופיעה הורן רבות במועדונים ובתי מלון ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה.
הופעותיה במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק.
התקליט המתעד הופעות אלה, Lena Horne at the Waldorf-Astoria מ-1957, היה לתקליט הנמכר ביותר לזמרת של חברת התקליטים RCA Victor.
במקביל הופיעה במחזות זמר, וב-1958 הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה במחזמר "ג'מייקה".
כמו כן הופיעה בתוכניות טלוויזיה, בהן פעמים רבות בתוכניות האירוח המוזיקליות של דין מרטין, אד סאליבן, ג'ודי גרלנד ואנדי ויליאמס ובתוכניות המוזיקליות "The Bell Telephone Hour" ו-"The Hollywood Palace".
היא גם הופיעה בתפקידי אורח בתוכניות "החבובות", "משפחת קוסבי" ועוד.
הורן נודעה בשיתופי הפעולה שלה כצמד עם זמרים עמם הופיעה והקליטה, בהם טוני בנט, פרנק סינטרה והארי בלפונטה ועם הפסנתרן בילי סטרייהורן.
בשנת 1993 הוציאה את תקליט המחווה לסטרייהורן "We'll Be Together Again", עם ביג בנד בהשתתפות טוטס טילמנס.
בשנת 1978 שבה למסך הקולנוע כאשר גילמה את המכשפה גלינדה בסרט "הקוסם" (The Wiz).
ב-1981 זכתה לקאמבק כאשר העלתה בברודוויי את מופע היחיד "Lena Horne: The Lady and Her Music" ("לנה הורן: הליידי והמוזיקה שלה"), שזיכה אותה בפרס טוני, תקליט המופע זכה בשני פרסי גראמי.
ב-1989 זכתה בפרס גראמי למפעל חיים.
תקליטה "An Evening with Lena Horne" מ-1994 זכה אף הוא בפרס גראמי.
לנה מארי אנט וידקול היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל שוודית.
וידקול, שסיימה כמלכת השערים של אליפות אירופה 1995, נחשבת לאחת מהשחקניות השוודיות הטובות בכל הזמנים.
וידקול נולדה ב-1962 בסטוקהולם, ובילדותה שיחקה גם בהוקי שדה ובטניס.
ב-1981, כשהייתה בת 18, החלה וידקול לשחק בקבוצת הכדורגל של העיר טרולהטן, שם שיחקה במשך ארבע עונות.
בעונתה האחרונה בקבוצה, סיימה וידקול כמלכת השערים של הליגה (35 שערים) והובילה את קבוצתה לגמר האליפות, שם הפסידה לייטקס.
במאי 1984, ערכה וידקול את הופעת הבכורה שלה בנבחרת שוודיה.
משחקה הראשון בנבחרת היה גמר אליפות אירופה נגד אנגליה, בה זכתה שוודיה לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה.
בעקבות הישגיה באותה עונה עם טרולהטן ועם הנבחרת, זכתה וידקול בפרס כדורגלנית השנה בשוודיה.
ב-1987 עברה וידקול לקבוצת אוקסבק, שבאותם ימים נחשבה לאחד מהמועדונים המצליחים בליגה השוודית.
באותה שנה היא גם הייתה שחקנית מרכזית בנבחרת שוודיה, שהשתתפה באליפות אירופה שנערכה בנורווגיה.
במשחק הגמר של הטורניר, שנערך מול קהל של 8,408 צופים באוסלו, הפסידו השוודיות 2-1 לנורווגיה.
וידקול זכתה לכבוש את שער הכבוד לטובת שוודיה.
וידקול שיחקה באוקסבק שתי עונות בלבד, אולם במהלכן היא זכתה בשתי אליפויות, שני גביע מדינה, פעם אחת בפרס כדורגלנית השנה בשוודיה ופעם אחת בתואר מלכת השערים של הליגה השוודית.
ב-1989 היא עברה למאלמו, וגם איתה היא המשיכה לקטוף תארים רבים.
ב-1990 ו-1991 היא סיימה כמלכת השערים של הליגה, וב-1991 גם הוסיפה עוד זכייה באליפות שוודיה.
בקיץ של אותה שנה, אירחה סין את גביע העולם בכדורגל נשים שנערך בפעם הראשונה אי פעם.
ברבע הגמר גברו השוודיות 0-1 על סין משער של פיה סונדהאגה, אולם בחצי הגמר הם הפסידו 4-1 ליריבתן המסורתית - נורווגיה.
במהלך הטורניר כבשה וידקול חמישה שערים, וסיימה ככובשת השוודית המצטיינת של גביע העולם.
שנתיים לאחר מכן, זכתה וידקול בפעם השלישית בפרס כדורגלנית השנה בשוודיה, לאחר שהובילה את מאלמו לזכייה באליפות רביעית בתולדותיה.
ב-1995 זומנה וידקול לסגל נבחרת שוודיה לגביע העולם, לאחר שלא הייתה חלק מהנבחרת במשך כמעט ארבע שנים.
וידקול, שכבשה שער אחד במהלך הטורניר, הודיעה על פרישה מהנבחרת.
שנה אחרי גביע העולם, סיימה וידקול בפעם החמישית כמלכת השערים של הליגה והחליטה לחזור לנבחרת, שבדיוק התכוננה לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה.
בשלב הראשון שובצו השוודיות לבית קשה מאוד, שכלל את ארצות הברית, סין ודנמרק.
שוודיה הצליחה לנצח רק משחק אחד, והודחה מהמשך הטורניר.
וידקול, שכבשה שער אחד בטורניר, סיימה אחריו את דרכה בנבחרת.
ב-12 שנים בנבחרת שוודיה, שיחקה וידקול ב-111 משחקים וכבשה 71 שערים (שיא לאומי שמאוחר יותר נשבר על ידי האנה יונגברי).
ב-1997 כבשה וידקול 22 שערים, וקבעה שיא של שש זכיות בתואר מלכת השערים של הליגה השוודית.
עונה לאחר מכן, היא הודיעה על פרישתה ממשחק פעיל.
שנה לאחר הפרישה, היא התמתנה למאמנת הראשית של מאלמו, תפקיד בו החזיקה במשך שלוש עונות.
לנה טרנר הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, אמריקאית שזכתה לפופולריות בשנות ה-40 וה-50 בזכות תפקידיה בסרטים "הדוור מצלצל פעמיים", "נבל היה האיש" ו"חיקוי לחיים".
הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1957 על תפקידה בסרט "פייטון פלייס".
טרנר נולדה בעיר וולאס שבמדינת איידהו.
בתם היחידה של מילדרד פרנסיס קאוון וג'ון ורג'יל טרנר.
אביה היה ממוצא הולנדי ואמה ממוצא סקוטי- אנגלי.
כילדה גדלה בשם ג'וליה ג'ין טרנר והתחנכה כקתולית.
הוריה נפרדו כאשר הייתה ילדה ולאחר מות אביה היא גדלה עם אמה שסבלה מבעיות רפואיות, טרנר גדלה עם אמה בקושי ובעוני רב והרבתה לשהות אצל חברים קרובים.
התגלתה לראשונה בגיל 16 על ידי המוציא לאור ויליאם וילקרסון שקישר אותה עם כוכב הקולנוע וסוכן הכישרונות זיפו מרקס.
טרנר החלה את דרכה כשחקנית קולנוע בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 בהפקותיו של מרווין לרוי "גאריק הגדול", "הם לא ישכחו" ובקומדיות "Dancing Co-ed" ו"האהבה מוצאת את אנדי הארדי" לצידו של מיקי רוני.
בתחילת שנות ה-40 צברה לעצמה מוניטין רב בזכות תפקידים ראשיים בסרטים "ג'וני אגר" בתור הסטודנטית לליסבת' בראד, "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" של ויקטור פלמינג בתור ביאטריס אמרי לצידו של ספנסר טרייסי ו"נערת זיגפלד" (סרט ההמשך של "זיגפלד הגדול") בתפקיד נערת השעשועים שיילה רייגן.
בהמשך העשור הפכה טרנר לכוכבת בזכות הופעותייה בדרמות "הדוור מצלצל פעמיים" בתפקיד קורה סמית', "רחוב הדולפין הירוק" בתפקיד מריאן פטוראל ובעיבוד ההוליוודי לרומן "שלושת המוסקטרים" בתור הרוזנת הרשעית מיליידי דה וינטר.
בתחילת שנות ה-50 הופיעה טרנר בדרמות "נבל היה האיש" זוכת 5 פרסי האוסקר של וינסנט מינלי בתפקיד השחקנית האלכוהוליסטית גורג'יה לוריסון, "חיים משלה" של ג'ורג' קיוקור ו"האלמנה השמחה" בתפקיד האלמנה הצעירה קריסטל ראדק.
בשנת 1955 שיחקה לצד של ג'ון ויין בדרמת המלחמה של ג'ון פארו "מרדף הים" ובדרמת ההרפתקאות של ג'ין ניגולסקו "הגשם של רנצ'יפור".
את מועמדותה היחידה בקריירה המפוארת שלה לפרס האוסקר השיגה טרנר בשנת 1957 בזכות הופעתה בתפקיד קונסטנס מקנזי בדרמה המעוררת מחלוקת של מארק רובסון "פייטון פלייס" לפי ספרה של גרייס מטאליוס.
ב-1959 הופיעה בדרמה "חיקוי לחיים" בתפקיד האלמנה לורה מרדית' החולמת להיות שחקנית תיאטרון מצליחה.
הקריירה של טרנר החלה לדעוך בשנות ה-60 כאשר הופעותייה המוכרות ביותר היו בקומדיה "רווק בגן עדן" לצידו של בוב הופ ובדרמה "מאדאם X" בתפקיד הולי פארקר עליו זכתה במספר פרסים.
טרנר נישאה והתגרשה במהלך חייה לא פחות מ-8 פעמים, ל-7 בעלים שונים.
נישואיה הראשונים שנמשכו כארבעה חודשים בלבד היו למוזיקאי הג'אז ארט ישו.
את בתה היחידה שריל קריין הביאה ביחד עם בעלה השני השחקן ג'וזף סטיבן קריין לו הייתה נשואה למשך שני פרקי זמן שונים.
טרנר נישאה שוב בשנת 1948 להנרי טופינג, ממנו נפרדה בשנת 1952.
בעלה הרביעי היה השחקן לקס ברייקר ממנו התגרשה לאחר ארבע שנים, בטענה שסבלה ממעשים מגונים מצידו.
בעלה החמישי היה בעל חווה בשם פרד מיי, השישי היה מפיק הקולנוע רוברט אטון והאחרון בחייה היה ד"ר רונלד דנטה.
בנוסף טרנר ניהלה רומן עם קלארק גייבל במהלך עבודה על סרט משותף ובעת שהיה נשוי לקרול לומברד.
לאחר גירושיה הרביעיים החלה טרנר לצאת עם המאפיונר ג'וני סטומפנאטו מחייליו של הגנגסטר מיקי כהן.
לאחר שגילתה את זהותו ומעשיו של סטומפאנאטו ניסתה טרנר להיפרד ממנו אך ללא הצלחה, וסטומפאנאטו היה אלים מאוד כלפיה ותקף אותה פיזית ומינית מספר פעמים.
באפריל 1958 לאחר ויכוח קולני נוסף בין בני הזוג, בתה בת ה-14 של טרנר שריל קריין חשה שאמה בסכנה, לקחה סכין מטבח והרגה בעזרתו את סטומפאנאטו.
מותו של סטומפאנאטו זכה להד תקשורתי גדול ותאוריות קונספירציה רבות הועלו לאוויר.
בית המשפט ניהל חקירה לקביעת נסיבות האירוע, וקבע שמדובר ברצח מוצדק.
כעבור שנים, שריל קריין כתבה בזכרונותיה שסטומפנאטו היה מתעלל בה מינית, ושהוא לא היה הראשון מבני זוגה של אמה שעשה כן.
טרנר הייתה מעשנת כבדה ובשנת 1992 אובחנה כחולת מחלת סרטן הוושט.
לאחר שהחלימה מהסרטן הפסיקה לעשן.
טרנר חלתה שוב במחלת הסרטן בשנת 1994 וב-29 ביוני 1995 נפטרה בביתה בסנטרי סיטי שבלוס אנג'לס בהיותה בת 74. גופתה נשרפה על פי צוואתה.
על שמה של טרנר נמצא כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לנה גוסלינג היא שחקנית כדורגל עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת הקישור.
גוסלינג החלה את דרכה במחלקת הנוער של אופנבך, ולאחר מכן עברה לסנדרן.
את הקריירה המקצועית פתחה בגוטרסלו, שם שיחקה שלוש שנים וכבשה 7 שערים ב-35 הופעות.
ב-2006 עברה לבאד נוינהאר, שם הבקיעה 19 שערים ב-97 משחקים לאורך חמש שנים.
גוסלינג ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה בפברואר 2008 במשחק מול נבחרת סין.
היא השתתפה במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובמונדיאל 2011, שהיה הטורניר הבינלאומי המרכזי הראשון שלה.
לֶנָה זַיְדֶל היא אמנית ישראלית ילידת ברית המועצות.
רוב עבודותיה עוסקות בדימוי הזאב שהפך בציוריה לסמל השחרור והחופש בתוך המרחב האורבני של ירושלים.
זידל חברה בגלריה השיתופית "אגריפס 12 – גלריה לאמנים" (גלריה אגריפס 12).
לנה זידל נולדה בשנת 1962 בסנקט פטרבורג שברוסיה הסובייטית, בת יחידה להוריה אולגה ופליקס רבינוביץ, שעסקו בצילום וקולנוע.
בשנת 1976 עלתה לישראל יחד עם הוריה.
זידל היא אמנית רב-תחומית שעוסקת ברישום, ציור ופיסול.
בוגרת בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בשנת 2016 זכתה בפרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש שלום.
כמו כן זכתה בפרס האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בשנת 1987 ובפרס קרן התרבות אמריקה-ישראל (קרן שרת) בשנת 1983. עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים ופרטיים, ביניהם אוסף מוזיאון ישראל בירושלים, אוסף הגלריה לאמנות אום אל-פחם ואוסף ד"ר גדעון עפרת (אוסף קרן עופר לוין לאומנות ישראלית).
הזאבים מעירים את ירושלים מתרדמתה, מנערים את הרחובות ואת המקומות הקדושים.
במקומות בהם דרכו הזאבים – דבר לא יישאר כפי שהיה.
הזאבים נושאים את האיום על תפיסות העולם המיושנות: איום על פנאטיות ודוגמטיות – בין אם אישית, חברתית או פוליטית.
הם מאיימים גם על שגרת החיים האפרורית, שמקהה את החושים, את הראיה ואת החשיבה.
הסצנות מתרחשות על קו התפר בין הציוויליזציה לפראי ומתארות מפגש בין החייתי לתרבותי.
הזאבים מופעים כגדודי צבא-ישע, כשמאנים-מרפאים, המביאים לעיר את הטוהר ואת עתידה החדש.
הזאבים מהווים תזכורת לוויטליות פראית, למאגיה של הטבע, לאינסטינקט ערני, לאינטואיציה.
הם קוראים תיגר על רציונליות יתרה ועל חשיבה ליניארית.
תוך כדי ריצה ברחובות העיר הם הופכים לסימן, לסמל, ללחש מאגי הנאמר שוב ושוב.
לנה זידל נשואה לאמן עודד זידל, אותו הכירה בזמן לימודיה בבצלאל.
זידל אם לבת נטע זידל שגם היא אמנית שעוסקת בהוראת אמנות ואנימציה.
2016 – פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום
1987 – פרס האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים
1983 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל (קרן שרת)
מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, 2019
מוזיאון ישראל, המחלקת לרישומים והדפסים, ירושלים, 2015
אוסף ד"ר גדעון עפרת (אוסף קרן עופר לוין לאומנות ישראלית), ירושלים, 2013
הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אום אל-פחם, 2007
2023 – חפצים הפוכים, גלריה אגריפס 12, ירושלים, אוצר: עודד זידל
2020 – הומאז´, גלריה אגריפס 12, ירושלים, אוצרת: בת-שבע דורי
2015 – כמעט גן עדן, גלריה אגריפס 12, ירושלים, אוצר: עודד זידל.
2013 – זאבי הבשורה, הגלריה בקיבוץ בארי, אוצרת: זיוה ילין
2013 – זאבי חוצות, בית האמנים, ירושלים, אוצר: אלברט סויסה (קטלוג)
2007 – כל המקומות קדושים – II, גלריה אגריפס 12, ירושלים, אוצר: עודד זידל
2006 – כל המקומות קדושים, גלריה על הצוק, נתניה, אוצרת: מוניקה לביא
2003 – זאבים, בית האמנים בירושלים, ירושלים, אוצרת: תמי בצלאלי – שוחט
2000 – דמטר, גלריה אנטיאה, ירושלים, אוצרת: ריטה מנדס – פלור
1999 – חברים מצוירים, בית ספר לצילום מוסררה, ירושלים, אוצר: עודד זידל
תרגום: ספר שירה של מיכאל גנדלב "בגני אללה", 2016, הוצאת "קשב לשירה", תרגום מרוסית: לנה זידל, עריכה: עודד זידל, עורך ראשי: רפי וייכרט.
פיסול חוצות: "זאבי הענפים", 2015, חצר גלריית אגריפס 12, ירושלים
אמנות חוצות: "כיפת הסלע 6 ו-7", 2014, פרויקט אמנות חוצות "Art Comes Out", כיכר ציון, ירושלים, מדבר יהודה, יזם ואוצר ליאוניד זיגר.
תרגום: ספר שירה של מיכאיל גרובמן "החירות מגיעה עירומה", 2013, הוצאת "קשב לשירה", תרגום מרוסית: לנה זידל, עריכה: עודד זידל.
סרט אנימציה לשיר מאת מיכאל גנדלב "אין בביתי אף אחד", 2012, קונספט עיצוב והפקה: לנה זידל, אנימציה תלת־ממדית: אלכסנדר פופוב.
לנור בלום (בשם מלא באנגלית: Lenore Epstein Blum; 18 בדצמבר 1942, ניו יורק, ארצות הברית) היא פרופסורית יהודית למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון.
לנור בלום מלמדת מדעי המחשב ומתמטיקה במוסדות לחינוך גבוהה כגון אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מכללת מילס ואוניברסיטת קרנגי מלון מאז שנות ה-60 המאוחרות.
לנור נולדה לרוז ולאירווינג ויש לה אחות בשם הרייט שצעירה ממנה בשנתיים.
אמא של לנור הייתה מורה למדעים ואביה עסק במסחר, והם עברו לוונצואלה כשהייתה לנור בת תשע.
עקב המצב הכלכלי הקשה בביתם הוריה של לנור לא יכלו להרשות את שכר הלימוד שלה בבית הספר ולכן בשנותיה הראשונות למדה בביתה עם אמא.
בהמשך, מצבה הכלכלי של המשפחה השתפר והיא למדה בוונצואלה בבית ספר יסודי ותיכון.
לאחר מכן, היא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולימדה שם מתמטיקה.
בשנת 1973 היא הצטרפה לסגל המורים של מכללת מילס, ושנה לאחר מכן הקימה שם את הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב, שם היא מכהנת כיושבת הראש שלה מזה 13 שנים.
בשנת 1983 לנור עבדה עם מייקל שווב במשך שנתיים באוניברסיטת ניו יורק עבור הקרן הבין לאומית למדעים.
הם עבדו על מחוללי מספרים אקראיים אמינים, והערכה של פונקציות ראציונאליות.
ב-1989 היא פרסמה ביחד עם מיכאל שווב וביחד עם סטפן סמיל מאמר בתחום החישוביות שעוסק במחלקת הבעיות ה-NP שלמות, בפונקציות רקורסיביות ובמכונות טיורינג אוניברסליות.
בשנת 1992 לנור הפכה לסגנית המנהל של מכון המחקר המתמטי, הידוע גם כ-MSRI.
לאחר ששהתה באוניברסיטה של העיר הונג קונג במשך שנה, היא עברה בשנת 1999 לאוניברסיטת קרנגי מלון ושם היא עובדת עד היום.
בשנת 2002 נשאה את הרצאת נתר.
בשנת 2012 נבחרה בלום לראש האגודה האמריקאית למתמטיקה.
במשך שנים רבות, לנור דגלה בהגדלה של מספר הנשים והנערות שמתעסקות בתחומים מתמטיים והייתה מעורבת באופן פעיל בקידות מטרה זו באמצעות ארגונים שונים.
בשנת 1975 היא הפכה לנשיאת ההתאחדות לנשים במתמטיקה, ארגון שהיא עזרה לייסד.
כמו כן, בשנת 1975 היא הפכה למנהלת שותפה ברשת של מתמטיקה ומדע אשר ארגנה כנסי "הרחבת אופקים" לבנות בחטיבת הביניים.
בנוסף לארגונים אלו, לנור חברה גם באגודה האמריקאית למתמטיקה, והייתה סגן נשיא החברה בשנים 1990–1992. היא ייצגה את האגודה בקונגרס פאן אפריקה של מתמטיקאים שהתקיים בניירובי בקיץ 1991 ולאחר מכן המשיכה לעבוד על בניית קשרים בין מתמטיקאים אפריקאים לאמריקאים.
היא נבחרה כחברה באגודה האמריקאית לקידום המדע בשנת 1979, והייתה יו"ר הפלג המתמטי באגודה בשנים 1998 ו-1999.
לנור נשואה למנואל בלום, אותו פגשה בוונצואלה.
בזמן היותה ב-MIT נולד ללנור ולמנואל בנם הראשון איברים (Avrim).
גם איברים וגם מנואל הם מדעני מחשב, ושניהם למדו כמו לנור ב-MIT.
(2012) ראש האגודה האמריקאית למתמטיקה
(1973) יושבת הראש של הפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת מילס
(1992) סגנית המנהל של ה-MSPI
(1975) נשיאת ההתאחדות לנשים במתמטיקה
(1990-1992) סגנית הנשיא של החברה המתמטית האמריקאית
(1979) חברה באגודה האמריקאית לקידום המדע
לנה גרק היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה גרמנייה.
גרק נולדה במרבורג, לאחר גירושי הוריה היא עברה לגור עם אמה בעיירה בסקסוניה התחתונה, יש לה אחות וגם שתי אחיות למחצה מצד אביה.
ב-2006 היא ניגשה למבחני הבד עבור התוכנית "דוגמנית העל הבאה של גרמנייה" בהנחייתה של היידי קלום ושם זכתה במקום הראשון.
עבור זכייתה היא קיבלה חוזה עם סוכנות IMG Models בפריז וצילום שער במגזין קוסמופוליטן הגרמני.
היא גם הופיעה במגזין האמריקאי "גלאמור" ובמגזין הצרפתי "Votre Beauté", בנוסף היא דגמנה לחברת H&M, צעדה שלוש פעמים בשבוע האופנה בברלין וב-2010 הופיעה בשבוע האופנה בניו יורק.
ב-2009 החלה להנחות את התוכנית "הטופ מודל הבאה של אוסטריה".
לנה רוסובסקי (נולדה ב-29 בדצמבר 1981) היא עיתונאית ומגישת רדיו, יזמית ופעילה חברתית, ופמיניסטית ישראלית.
נולדה בברית המועצות לשעבר בפושקינו, כ־30 ק"מ ממוסקבה, לזוג הורים מהנדסים.
בשנת 1991, בעקבות אנטישמיות, עלתה משפחתה לישראל כחלק מגל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. למדה תואר ראשון בתוכנית מצטיינים "מדעי החיים והרפואה" באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהצטיינות בלימודי נשים ומגדר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
עבדה בתעשייה הפארמצבטית ובביוטק הישראלי בניהול ניסויים קליניים.
בהמשך החלה לעסוק גם בעיתונות ויזמות חברתית.
ב-2014 רוסובסקי הקימה את קבוצת הפייסבוק "רוסיות בלי חוש הומור וחבריהן" המונה יותר מ-45 אלף חברים ועוסקת בחוויותיהם של ישראלים בני דור הראשון והשני לעליית שנות התשעים מברית המועצות לשעבר ובפמיניזם.
ב-2016 הייתה בין יוזמות הפאנל על יוצאות ברית המועצות בכנס שדרות.
ב-2017 יזמה והוציאה לפועל פרויקט "בולטאי" המחבר בעזרת חילופי שפות את העלייה החדשה מרוסיה ומדינות פוסט סובייטיות לבני עליית שנות ה-90 הצעירים.
במקביל החלה לדבר, להרצות ולכתוב בנושאי דוברי רוסית, מגדר ומאבקים חברתיים.
מקדמת סוגיות הקשורות לדוברי רוסית בישראל ולפמיניזם בכנסת, במגזר השלישי, באקדמיה ובתקשורת הישראלית על מנת שיהיו חלק אינהרנטי מסדר היום הציבורי והפמיניסטי בישראל.
מנחה ואורחת קבועה בפאנלים ובפורומי חשיבה של ארגוני החברה האזרחית ויועצת לעמותות מגזר שלישי בנושאים הקשורים לגיוון חברתי.
הייתה רכזת תעסוקה ויחסי ציבור בהתנדבות בעמותת "צ'טנה" (Chetana Women's Skill Development Program) בנפאל ומנהלת ומפתחת שותפה, "מרחב משלנו", סדרת מפגשים בנושאים של צדק חברתי ופעילות חברתית, בחוג ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב.
במהלך אוקטובר 2019, בעקבות "יום העלייה", החל בקבוצת הפייסבוק פרויקט "סיפור העלייה שלי" במסגרתו שיתפו מאות נשים וגברים זכרונות אישיים מחוויות העלייה לישראל בילדותן ונעוריהן, בעיקר בשנות ה-90. בימים אלה עובדת לנה על איגוד הסיפורים לממואר תיעודי, שיראה אור בדפוס.
בינואר 2017 הצטרפה לתאגיד השידור הישראלי לחטיבת הרדיו כמגישה ועורכת בתחנת "כאן רק"ע" בשפה הרוסית בתחנת הרדיו כאן תרבות.
מגישה ועורכת מספר תוכניות רדיו בעברית וברוסית בתחומי חברה ותרבות ביניהם תוכנית "הדירוג".
בספטמבר 2020 החלה לכתוב במסוף גלריה של הארץ
לנורה איזבלה קריצ'לו היא שחקנית אנגלייה.
היא זכתה להכרה כשכיכבה בתפקיד מריה "שוגר" סוויט בסדרת הדרמה קומית של ערוץ 4 "שוגר אהובתי", אנני סוייר בדרמה העל טבעית "כמעט אנושיים" של ערוץ BBC Three, ובדמות שאניה אנדרוז בסרט הספורט "Fast Girls" משנת 2012. ב-2013 גילמה קריצ'לו את צ'ן סם בסרט הטלוויזיה "ברטון וטיילור".
ב-2013 החלה לשחק בתפקיד קבוע בסיטקום "Back in the Game" של רשת ABC, וב-2014 בסדרה הקומית "A to Z" של רשת NBC.
קריצ'לו נולדה וגדלה בהרלסדן שבלונדון.
אביה פרנק קריצ'לו היה הבעלים של מסעדת מנגרוב שבנוטינג היל.
לקריצ'לו יש שתי אחיות, אמנדלה ופרצ'סקה, ואח בשם נולטון.
אחותה הצעירה, אמנדלה, אף היא שחקנית שהופיעה בסדרות הטלוויזיה "Prime Suspect: The Final Act" ו-"The Bill".
מגיל 12 קריצ'לו למדה והופיעה עם להקת התיאטרון Young Blood Theatre Company בהמרסמית' שבמזרח לונדון.
בהמשך למדה דרמה באוניברסיטת סאסקס.
תפקיד המשחק המקצועי הראשון של קריצ'לו הייתה בסרט הטלוויזיה "Bella and the Boys" לצדה של בילי פייפר.
ב-2006 הופיעה לראשונה בסרט קולנוע, סרט אימה דל תקציב בשם "Wilderness", והופעתה הראשונה בסדרת טלוויזיה הייתה בסדרה המשטרתית "The Bill" של רשת ITV.
קריצ'לו זכתה להכרה רחבה כשכיכבה בתפקיד מריה "שוגר" סוויט בסדרה "שוגר אהובתי", עיבוד של ערוץ 4 לרומן באותו שם מאת ג'ולי ברצ'יל.
ב-2006 זכתה הסדרה בפרס אמי הבינלאומי בקטגוריית סדרות הילדים והנוער.
ב-2007 הופיעה קריצ'לו בפרק "Gridlock" בסדרה "דוקטור הו" בתפקיד צ'ין.
ב-2008 שיחקה בדרמה של ערוץ BBC One "נשיקת המוות" (Kiss of Death) לצדו של דני דייר.
במרץ 2010 חזרה והופיעה בתסכית של "דוקטור הו" בשם "The Architects of History" וגילמה דמות בשם רייצ'ל קופר, המלווה של הדוקטור השביעי בציר זמן חלופי.
קריצ'לו גילמה את פורציה בעיבוד של ה-BBC למחזה "הסוחר מוונציה" עבור האתר החינוכי Bitesize.
בנובמבר 2008 פרסם ה-BBC שקריצ'לו לוהקה לתפקיד אנני סויר, רוח רפאים בדירה השותפים של ערפד ואדם זאב, בסדרה "כמעט אנושיים" של ערוץ BBC Three.
היא החליפה בתפקיד את אנדראה רייסבורו שגילמה את הדמות בפרק הפיילוט.
ב-2011 זכתה קריצ'לו בפרס שחקנית השנה בטלוויזיה של מגזין גלאמור על הופעתה בתוכנית.
קריצ'לו המשיכה לגלם את דמותה של אנני עד לפרק האחרון בעונה הרביעית ששודרה במרץ 2012. בהמשך הקליטה ספר שמע של הרומן "The Road" מאת סיימון גרייר, אחד מסדרת הרומנים המבוססים על "כמעט אנושיים".
בנובמבר 2009 שיחקה קריצ'לו בתפקיד אליס ג'קסון בדרמה "Collision" של ערוץ ITV1 ששודר בחמישה לילות רצופים.
מינואר עד פברואר 2010 הופיעה קריצ'לו בתפקיד מעצבת האופנה אלי רדקליף במיני-סדרה "Material Girl" של ערוץ BBC One.
ביוני 2010 שיחקה בתפקיד אשלי בפיילוט "Dappers" של ערוץ BBC Three.
באותו חודש הגישה קריצ'לו את התוכנית הדוקומנטרית "Nelson Mandela: One Incredible Life".
עבור התוכנית נסעה לדרום אפריקה כדי ללמוד יותר על חייו של נלסון מנדלה.
ב-2011 גילמה קריצ'לו את הסמלת לילי תומסון בסדרת הדרמה "Death in Paradise" של ה-BBC.
בינואר 2011 הופיעה קריצ'לו בסרטים קצרים נלווים לסדרה "שושלת טיודור" ששודרו ב-BBC America.
היא הייתה הקריינית בתוכנית "Gatwick Baby: Abandoned at Birth" ששודרה ב-13 באפריל 2011. ב-2012 הופיעה בפרק בסדרה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי", ושיחקה בתפקיד ראשי בדמות שאנייה אנדרוז בסרט הדרמה "Fast Girls".
בדצמבר 2012 כיכבה בתפקיד לורה דטנטון בדרמה "דלתות נפתחות", עיבוד לרומן באותו שם מאת איאן רנקין.
בפברואר 2013 כיכבה קריצ'לו בתפקיד ויקטוריה סקיליין בפרק "דב לבן" בעונה השנייה של סדרת האנתולוגיה "מראה שחורה" של צ'ארלי ברוקר.
במרץ אותה שנה פורסם שקריצ'לו לוהקה לסיטקום האמריקאי "Back in the Game" של רשת ABC לצדם של ג'יימס קאן ומגי לוסון.
ביולי 2013 גילמה קריצלו את צ'ן סם בסרט הטלוויזיה "ברטון וטיילור" של ערוץ BBC Four בכיכובם של הלנה בונהם קרטר ודומיניק וסט.
ב-2014 גילמה קריצ'לו את מל בסרט הדרמה העצמאי "Electricity" לצדם של אגינס דיין וכריסטיאן קוק.
בפברואר 2012 פורסם שקריצ'לו להוקה לתפקיד סטפי בנט בסדרה הקומית "A to Z" של רשת NBC.
בסופו של דבר הסדרה בוטלה.
אחר כך הופיעה קריצ'לו בדרמה הקומית "The Late Bloomer" לצדם של ג'יי קיי סימונס, בריטני סנואו, וג'וני סימונס.
אחר כך לוהקה קריצ'לו לסדרת הפשע "Deception" לצדם של ג'ק קטמור-סקוט ואמורי נולסקו.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2006השממה Wilderness מנדי 2012 Fast Girls שאנייה אנדרוז 2014 חשמל Electricity מל 2016 פריחה מאוחרת The Late Bloomer ניקי 2020 The Big Ugly פיונה
שנה שם תפקיד הערות 2006 93.2 FM דלישה טיילור תיאטרון רויאל קורט 2008 Big White Fog קלודין אדמס תיאטרון אלמיידה
לנה ולייטיס (בליטאית: Lena Valaitis; נולדה ב-7 בספטמבר 1943) היא זמרת ליטאית-גרמנייה.
ולייטיס נולדה בקלייפדה שנכבשה באותה עת על ידי גרמניה הנאצית.
אביה, ששירת בוורמאכט, נהרג במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הגיעה עם אמה כפליטה למערב גרמניה, היא למדה בגימנסיה ליטאית בהס.
היא התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה, כשהצטרפה ללהקת האחים פרדריק.
בשנת 1970 הם הוציאו אלבום ראשון.
באותה שנה הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית מוזיקה בערוץ השידור הציבורי "ZDF".
ב-1976 השתתפה בתחרות הלאומית לייצוג גרמניה באירוויזיון, ובה הגיעה למקום השביעי.
בשנת 1977 שרה את שיר הנושא של הסרט "Der Mädchenkrieg".
היא ייצגה את גרמניה באירוויזיון 1981 עם השיר "ג'וני בלו," וסיימה במקום השני, אחרי השיר הזוכה, Making Your Mind Up, של בריטניה.
בשנת 1992 ניסתה לחזור לאירוויזיון, והשתתפה בתחרות הגמר הלאומית "שיר עבור מאלמה" עבור האירוויזיון 1992 שנערך במאלמה שבשוודיה, אך לא הצליחה במשימה.
היא אם לשני בנים משני בעלים שונים.
לנה אנדרה (בשוודית: Lena Endre; נולדה ב-8 ביולי 1955) היא שחקנית שוודית.
אנדרה נולדה במחוז סטוקהולם וגדלה בלפלנד.
היא למדה תקופה ביולוגיה ימית ולאחר מכן החלה לעבוד בחנות.
בסוף שנות השבעים החלה להופיע בתיאטרון וב-1983 התקבלה לאקדמיה לאומנויות הבמה של סטוקהולם.
לאחר סיום לימודיה ב-1986 החלה להופיע במספר סדרות טלוויזיה.
ב-1988 שיחקה בסרט האימה "Besökarna".
ב-1990 שיחקה בסרט "Pelle flyttar till Komfusenbo" המבוסס על רומן של אסטריד לינדגרן.
ב-1992 הופיעה בסרט של בילה אוגוסט "The Best Intentions".
ב-1997 שיחקה בסרט הטלוויזיה של אינגמר ברגמן "Larmar och gör sig till".
ב-2000 שיחקה בסרטה של ליב אולמן "Faithless".
ב-2009 גילמה את העורכת "אריקה ברגר" בסרט נערה עם קעקוע דרקון, בשנה זו גם הופיעה בסרט "Engelen" שהיה נציג נורווגיה לפרס האוסקר.
היא זכתה פעמיים ב-1997 וב-2000 בפרס גולדבאג המקביל השוודי לפרס האוסקר וב-2006 הנחתה את הטקס.
היא הייתה נשואה שלוש פעמים ולה שני ילדים מבן זוגה לשעבר השחקן תומאס האנזון.
מרקס היא אשת אופנה יהודיה אמריקאית, שכיהנה כשגרירת ארצות הברית בדרום אפריקה במשך שנה מינואר 2020 עד ינואר 2021.
לנה בנק נולדה באיסט לונדון שבדרום אפריקה.
אביה, אלק בנק, היגר מליטא בילדותו, והיה מפתח נכסים ומנהיג בקהילה היהודית בדרום אפריקה.
מרקס למדה בבית הספר התיכון לבנות "קלרנדון" השוכן בעיר הולדתה, והיא דוברת קוסה ואפריקאנס.
היא גדלה בעיר פורט אליזבת, בת למשפחה יהודית בולטת בעיר.
כטניסאית מושבעת, לאחר ששיחקה טניס בברמודה, זכתה מרקס במדליות ארד במשחקי המכביה השתים-עשרה כחברה במשלחת ארצות הברית.
כמו כן, היא שיחקה באליפות דרום אפריקה הפתוחה והעפילה למוקדמות אליפות צרפת הפתוחה.
היא למדה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ובמכון לניהול אישי השוכנים ביוהנסבורג.
מרקס הייתה המנהלת הכללית והמעצבת של "לנה מרקס", מותג אביזרי אופנה המתמחה בעורות אקזוטיים שנודע ביצירת כמה מהתיקים היקרים בעולם.
כשזכתה בפרס האוסקר ב-2007, הלן מירן נשאה את תיק היד של מרקס לבמה כדי לקבל את הפרס.
בהווה, בתה של מרקס מנהלת את המותג.
מרקס הייתה חברה בוועד המנהיגות לנשים בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד, והשתתפה בסדרת הרצאות באוניברסיטת ג'ורג'טאון בפני סטודנטים לתואר שני במנהל עסקים.
לחברת "לנה מרקס" ישנן חנויות בניו יורק, בפאלם ביץ', בדובאי ובבוורלי הילס.
ב-2018 הודלפו הכוונות למנות את מרקס לשגרירת ארצות הברית בדרום אפריקה בידי המחלקה ליחסים בינלאומיים ולשיתוף פעולה במשרד החוץ בדרום אפריקה.
ואכן, ב-14 בנובמבר 2018, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודיע על מינויה של מרקס לשגרירת ארצה בפרטוריה.
מינויה אושר פה אחד בידי הסנאט של ארצות הברית ב-26 בספטמבר 2019. היא הושבעה לתפקידה ב-4 באוקטובר 2019 והגיעה למשרד שלה בשגרירות האמריקאית ב-9 בנובמבר.
ב-28 בינואר 2020 הציגה את כתב האמנתה בפני נשיא דרום אפריקה סיריל רמפוזה.
מרקס הצהירה כי היעדים העיקריים שלה כוללים העצמת נוער ונשים.
במהלך שישים הימים הראשונים בתפקידה, מרקס הצהירה כי בכוונתה לנקוט בצעדים משמעותיים כדי לפתור רבים מחילוקי הדעות ביחסי ארצות הברית-דרום אפריקה, כולל הצורך בהגברת אמון המשקיעים האמריקאים בדרום אפריקה ובבקרה על מגפת ה-HIV.
בראשית 2020 הכריזה על שאיפתה לקיים ועידת פסגה בהשתתפות כל מנהיגי מדינות אפריקה בוושינגטון הבירה כדי להכניס את דרום אפריקה לרשימת 20 שותפות המסחר המובילות של ארצות הברית.
מרקס נשואה לד"ר נוויל מרקס, פסיכיאטר העובד במרכז הרפואי JFK בפלורידה.
בטרם עברו לפלורידה ב-1987, התגוררו בני הזוג בהמילטון.
מרקס ובעלה חובקים שני ילדים.
מרקס הייתה חברתה הקרובה של דיאנה, נסיכת ויילס.
על פי מרקס, הן תכננו טיול בן ארבעה ימים באיטליה בסוף אוגוסט 1997. הטיול בוטל ברגע האחרון כשאביה של מרקס לקה בהתקף לב.
דיאנה נסעה לפריז עם בן זוגה דודי אל-פאייד, שם נהרגו בתאונת דרכים.
מאז 2010 מרקס חברה במועדון מאר-א-לאגו של דונלד טראמפ.
זאת לאחר שמועדוני קאנטרי קלאב, לטענתה, לא מקבלים לשורותיהם חברים יהודים.
עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, תם שירותה הדיפלומטי בדרום אפריקה.
לנה ריין , הידועה גם כלנה שאפל , היא מפיקה ומלחינה אמריקאית.
ריין ידועה בעיקר בזכות עבודתה על הפסקולים של Celeste ו-Guild Wars 2. היא הלחינה מוזיקה למשחקי וידאו שונים אחרים, כולל מיינקראפט ו-Chicory: A Colorful Tale.
לריין הייתה חשיפה מוקדמת למוזיקה עקב השתתפות במקהלה בגיל צעיר.
היא התוודעה לעיבוד MIDI באמצעות קהילת מעריצים של סוניק הקיפוד, ובתחילה יצרה גרסאות MIDI לשירים שהכירה ואז יצרה מוזיקה מקורית.
בהמשך למדה בקולג' לאמנויות בקורניש לתואר בהרכב מוזיקלי.
ריין ידועה בעיקר בזכות עבודתה על הפסקולים של Celeste ו-Guild Wars 2. היא עבדה ב-ArenaNet במשך שש שנים, והלחינה פסקולים של Guild Wars 2. ב- ArenaNet, היא ומקליין דימר היו in-house מלחינים של המוזיקה להרחבת המשחק נכון לשנת 2015, Guild Wars 2: Heart of Thorns.
היא עזבה את ArenaNet בשנת 2016.
בשנת 2018 שחררה ריין את הרפתקת הטקסט ESC באתר itch.io.
ריין היה היזם והמלחין של ESC, עם תמונות חזותיות שנוצרו על ידי Dataerase.
בשנת 2019 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Oneknowing.
היא הלחינה מוזיקה עבור מיינקראפט, ויצרה ארבעה קטעי מוזיקה חדשים עבור 1.16 "Nether Update" בשנת 2020. ריין יצרה את פסקול המשחק Chicory: A Colorful Tale, שיצא בשנת 2021.
ריין הייתה מועמדת לאהלק"ט וניצחה בASCAP ציון משחקי הווידאו של השנה בשנת 2019.
לנה בייקר הייתה אשה אפרו-אמריקאית, שהרגה את מעסיקה המתעלל.
היא הורשעה ברצח במדינת ג'ורג'יה והוצאה להורג בכסא חשמלי.
בשנת 2005 העניקה לה ג'ורג'יה חנינה מלאה.
לנה בייקר נולדה למשפחת אריסים בג'ורג'יה שלה ארבעה ילדים.
היא ואחיה עבדו מצעירותם כפועלים חקלאיים.
בשנות הארבעים הייתה בייקר אם לשלושה ילדים ועבדה כמשרתת כדי לפרנס את משפחתה.
ב-1944 החלה לעבוד בעיירה קאת'ברט (Cuthbert) שבמרכז המדינה אצל גבר לבן בן 67 בשם ארנסט נייט (Ernest Knight), בעליה של טחנת קמח.
הוא תקף אותה מינית מספר פעמים והחזיק אותה כלואה למשך ימים בתנאים של עבדות.
בנו של נייט, השריף ואנשי העיירה איימו עליה ודרשו שתתרחק ממנו.
ב-29 באפריל 1944 איים נייט על בייקר במוט ברזל, היא ניסתה להימלט, ואז התפתח ביניהם מאבק על אקדח שבמהלכו ירתה בייקר בנייט למוות.
היא דיווחה מיד על האירוע לרשויות וטענה שירתה מתוך הגנה עצמית.
האירוע התרחש בתקופה שבה סבלו התושבים האפרו-אמריקאים בג'ורגיה מאפליה והתנכלות מצד שכניהם הלבנים.
מעמדם היה כשל אזרחים מסוג ב', הם סבלו מסגרגציה והמדינה סיכלה בשיטתיות את זכות ההצבעה שלהם.
באוגוסט 1944 הועמדה בייקר לדין באשמת רצח.
השופט במשפטה היה ויליאם "צמד אקדחים" ווריל (William "Two Gun" Worrill), שנהג להחזיק שני אקדחים גלויים על כס השיפוט שלו.
בייקר העידה על עבודתה אצל נייט ועל ההתעללות הפיזית והמינית שעברה.
היא טענה כי פחדה ממנו וכי ביום שלפני התקרית הקטלנית ברחה מביתו וישנה בשטח פתוח.
למחרת תפס אותה נייט ולקח אותה בכוח לטחנת הקמח, שבה התרחשו המאבק והירי.
חבר המושבעים, שכלל רק גברים לבנים, דחה את טענתה של בייקר להגנה עצמית והרשיע אותה ברצח בתום היום הראשון למשפט.
ההרשעה ברצח גררה עונש מוות אוטומטי.
הסנגור הממונה שלה הגיש ערעור על פסק הדין ולאחר מכן התפטר מייצוגה של בייקר.
לבייקר ניתנה ארכה כדי שתוכל לפנות לוועדת החנינות המדינתית.
זו הייתה מוסמכת להמיר את ההרשעה להריגה, מעשה שהיה ממתיק את עונשה של בייקר לכ-15 שנות מאסר, אך היא לא עשתה כן וגם לא העניקה לה חנינה.
בייקר הועברה לבית הכלא בריידסוויל (Reidsville) ב-5 במרץ 1945 הוצאה להורג באמצעות כיסא חשמלי.
היא הייתה האשה היחידה בג'ורגיה שהוצאה להורג בשיטה זו.
היא נקברה בקבר לא מסומן בחצר כנסייה שבמקהלתה נהגה בייקר לשיר.
ב-1998 הניחו בני הקהילה של בייקר מצבה פשוטה על קברה.
ב-2001 פורסם הספר The Lena Baker Story, שנכתב על ידי לאלה בונד פיליפס (Lela Bond Phillips), מרצה במכללת אנדרו בעיר קאת'ברט.
הספר עובד בשנת 2008 לסרט קולנוע באותו שם.
צאצאי משפחתה של בייקר החלו ב-2003 לעלות לקברה ביום השנה למותה.
אחד מצאצאיה הגיש למדינת ג'ורג'יה בקשת חנינה בסיועו של ארגון מקומי לסיוע משפטי לאסירים.
ב-2005, שישים שנה לאחר הוצאתה להורג, התקבלה הבקשה והוועדה העניקה לבייקר חנינה מלאה לאחר מותה.
בשנת 2008 החלה הקרנה של סרט The Lena Baker Story עם טיצ'ינה ארנולד בתפקיד הראשי.
לנון ריי לואיז סטלה היא זמרת-יוצרת ושחקנית קנדית.
היא גילמה את מאדי קונרד בסדרת הדרמה המוזיקלית "נאשוויל".
לפני שהתחילה בקריירת סולו ב-2018, היא הופיעה, יחד עם אחותה, בצמד לנון ומייזי .
סטלה הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Love, Me ב-2018. אלבום הבכורה שלה, , יצא ב-24 באפריל 2020.
בינואר 2018, פורסם כי סטלה חתמה על חוזה הקלטות עם RECORDS וקולומביה רקורדס.
ב-5 באוקטובר 2018, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם ג'ונאס בלו וליאם פיין את הסינגל "Polaroid".
ב-16 בנובמבר 2018, הוציאה סטלה את המיני-אלבום הראשון שלה, Love, Me.
במאי ויוני 2019, לנון חיממה בסיבוב ההופעות שלה Speak Your Mind של אן-מארי.
היא הוציאה, יחד עם הצ'יינסמוקרס ואילניום, את הסינגל "Takeaway", ב-24 ביולי 2019.
ב-2019, לנון חיממה, יחד עם , בסיבוב ההופעות של הצ'יינסמוקרס, World War Joy.
בפברואר 2020, לנון זכתה בפרס ג'ונו, בקטגוריית אמנית השנה הפורצת דרך.
לנון סטלה מתוארת בעיקר כזמרת אינדי פופ ופופ, שמכילה גם את "גווני ה-R&B".
המיני-אלבום הראשון שלה, Love, Me, מתואר כתקליט שמתאים למועדוני לילה.
2020: פסטיבל בונארו למוזיקה ואומנויות
2019: World War Joy – הצ'יינסמוקרס
שנה שם סדרה תפקיד הערות 2012–2018 נאשוויל מאדי קונרד תפקיד משני (עונה 1); תפקיד ראשי (עונות 2–6); 105 פרקים
לנוקס ולנסיה מילר הוא אתלט ג'מייקני שזכה במדליית כסף אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) ובמדליית ארד אולימפית (מינכן 1972) בריצת 100 מטר.
המדליה בה זכה באולימפיאדת מקסיקו סיטי הייתה המדליה האולימפית הראשונה של ג'מייקה.
כמו כן זכה מילר במדליות זהב במשחקי חבר העמים הבריטי (אדינבורו 1970) ובמשחקים הפאן-אמריקאיים (קאלי 1971) במרוץ שליחים 4X100 מטר.
לנוקס מילר נולד ב-1946 בבירת ג'מייקה, קינגסטון.
בנעוריו עבר לחיות בקליפורניה, ארצות הברית שם למד באוניברסיטת דרום קליפורניה פסיכולוגיה ובהמשך השלים לימודי רפואת שיניים.
לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית פתח מילר מרפאת שיניים בפסדינה, קליפורניה בה עבד 30 שנה.
באליפות איי הודו המערבית שנערכה בברידג'טאון, ברבדוס זכה מילר במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות לפני פבלו מקניל מג'מייקה (10.7 שניות) ווינסטון שורט מטרינידד וטובגו (10.9 שניות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה לא עבר מילר את שלב חצי הגמר בריצת 110 יארד לאחר שהשיג תוצאה של 10.7 שניות.
באליפות הקולג'ים של ארצות הברית שנערכה בפרובו, יוטה קבעה רביעיית הרצים של אוניברסיטת דרום קליפורניה, בה היה מילר שותף, שיא עולם בריצת 4X110 יארד (38.6 שניות) שלא נשבר עד היום.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה מילר במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.04 שניות אחרי ג'ים היינס (9.95 שניות - שיא עולם) ולפני צ'ארלס גרין (10.07 שניות), שניהם מארצות הברית.
המדליה בה זכה מילר הייתה המדליה האולימפית הראשונה בה זכתה ג'מייקה.
באותה אולימפיאדה היה מילר חלק מנבחרת ג'מייקה שהתחרתה במרוץ שליחים 4X100 מטר אך הגיעה רק למקום הרביעי בתוצאה של 38.4 שניות וזאת לאחר שקבעו שיא עולמי בחצי הגמר (38.3 שניות).
שיא זה נשבר בריצת הגמר על ידי נבחרת ארצות הברית שקבעה תוצאה של 38.24 שניות.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד זכה מילר, יחד עם נבחרת ג'מייקה, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X100 מטר בתוצאה של 39.46 שניות לפני נבחרת גאנה (39.82 שניות) ונבחרת אנגליה (40.05 שניות).
בנוסף זכה מילר במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.32 שניות אחרי דון קווארי מג'מייקה (10.24 שניות) ולפני הייזלי קרופורד מטרינידד וטובגו (10.33 שניות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקאלי, קולומביה, זכה מילר, יחד עם נבחרת ג'מייקה, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X100 מטר בתוצאה של 39.28 שניות לפני נבחרת קובה (39.84 שניות) ונבחרת ארצות הברית (39.84 שניות).
בנוסף זכה מילר במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.32 שניות אחרי דון קווארי מג'מייקה (10.29 שניות) ולפני דלאנו מריוות'ר מארצות הברית (10.34 שניות).
באולימפיאדת מינכן זכה מילר במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.33 שניות אחרי ולרי בורזוב מרוסיה (10.14 שניות) ורוברט טיילור מארצות הברית (10.24 שניות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד הגיע מילר, עם נבחרת ג'מייקה, למקום הרביעי במרוץ שליחים 4X100 מטר בתוצאה של 39.77 שניות.
מילר נישא לאבריל ולזוג נולדו 2 בנות.
בתו של מילר, אינגר מילר זכתה, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב אולימפית (אטלנטה 1996) במרוץ שליחים 4X100 מטר כשאביה היה מאמנה.
ב-2004 נפטר מילר כתוצאה ממחלת הסרטן ונקבר בעיר פסדינה בה חי.
לנה פרייפלד (נולדה ב-3 ביולי 1987) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
פרייפלד נולדה באוקראינה, כבת יחידה ללריסה, אדריכלית, ולואדים, רופא, לימים פרופסור בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
בפברואר 1991, כשהייתה בת שלוש וחצי, משפחתה עלתה לישראל.
היא גדלה בבאר שבע ומילדותה למדה ריקוד בבית הספר לאומנות המחול בת-דור באר-שבע.
את שירותה הצבאי עשתה בתור מדריכת אימון גופני בבסיס חוס"ן בחיל האוויר.
בשנים 2010 עד 2015, הייתה סולנית להקת המחול קמע במופעים שונים.
בשנים 2015 עד 2018, למדה משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין.
במהלך לימודיה השתתפה בהצגות "הנשים האבודות מטרויה", גאווה ודעה קדומה, "גנבים אנונימיים" ו"הדרך למטה".
בשנת 2019, זכתה בפרס קיפוד הזהב לתפקיד משנה בהצגה "אדיפוס.
בשנת 2019 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה הקיבוצניקים.
בשנת 2022, שיחקה בעונה השלישית של הסדרה כפולים את אנה יודובסקי, עובדת חברה החשודה בפיגוע טרור כימי שהתרחש בחברתה במסיבה בפאפוס.
באותה השנה השתתפה בסדרה העיר הטובה.
בשנת 2023 גילמה את חוקרת המשטרה יאנה ראובן בסדרה אלף.
באותה שנה עלתה הסדרה סובייצקה שבה שיחקה את נסטי, אשתו של סטס, אחיה של הדמות הראשית ענת.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה טיפול לילי דמות של מטפלת בתנועה ששוכרת את הקליניקה של הפסיכולוג ובהמשך מטפלת בבנו ובו.
בשנת 2025 גילמה בסדרה מגרש הרוסים את מאשה קוגן, מורה לתיאטרון המסייעת בפתרון רצח.
באותה שנה עלתה הסדרה יאפא בכאן 11, בה שיחקה את סשה קנייבסקי, בלשית בתחנת יפו.
בשנת 2019, גילמה את רותי בסרט "אזרח מודאג".
בשנת 2020, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הקצר "תחושת מחצבה" שביימה הילה רויזנמן.
בשנת 2022, גילמה את כריסטינה בסרט ולריה מתחתנת, תפקיד עבורו הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
פרייפלד חלק מלהקת השחקנים של תיאטרון גשר.
את דרכה בגשר החלה בחידוש ההצגה "העבד" (2018) בבימויו של יבגני אריה בה גילמה את ואנדה/שרה לצידו של ישראל (סשה) דמידוב.
בשנת 2019 השתתפה בהצגה "הנודדים" בתפקיד ג'וליה צ'יבר בשנת 2020, גילמה את פאריבה/ננה באלף שמשות זוהרות שביים נועם שמואל.
בשנת 2022 שיחקה בהצגות "קליעים מעל ברודוויי" כדייזי, "אונייגין.
הערות שוליים" כטטיאנה בתפקיד הראשי ובהצגה "אל תסתכל לאחור" בבימויו של רימאס טומינאס כאורידיקה גם בתפקיד הראשי.
בנוסף היא השתתפה גם בריצ'רד השלישי, "מי כמוני", "סלומה" בבימויו של מקסים דידנקו, "החטא ועונשו" בבימויו של אלכסנדר מולוצ'ניקוב.
החל בשנת 2022, משחקת את התפקיד הראשי בעיבוד של נאוה צוקרמן לאנטיגונה בתיאטרון תמונע.
פרייפלד הייתה בזוגיות בת 9 שנים עד לשנת 2022. מתגוררת בתל אביב.
לנור קרצר סאליבן הייתה פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מיזורי בין השנים 1953–1977. סאליבן הייתה האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס מטעם מיזורי, והייתה מנהיגה נשית חלוצה במהלך כהונתה בקונגרס.
סאליבן נולדה בשם לנור אליס קרצר בסנט לואיס שבמיזורי.
שלושה מסביה היו גרמנים שהיגרו לארצות הברית.
בצעירותה, משלא היו לה אמצעים כלכליים ללימודים גבוהים, למדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס בשיעורי לילה לפסיכולוגיה תעסוקתית תוך שעבדה במקביל בחנות טלפונים מקומית.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 עבדה מורה ומנהלת בבית הספר סנט לואיס קומפטומטר, והתמקדה במקצוע החשבונאות.
סאליבן , שכיהן כחבר הקונגרס בארבע תקופות כהונה, ובמהלך כהונתו הייתה מנהלת לשכתו.
היא ניהלה את מטה הבחירות שלו בחמש מערכות בחירות שונות, ובשניים מהן הפסיד.