tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיימת נטייה באזור צפון הארץ לרכוש מזונות במרכולים קטנים ולא בסופרמרקטים גדולים בניגוד לאוכלוסייה במרכז הארץ אשר מפחיתה את הסיכון לסלמונלה.
הרמה הסוציו-אקונומית במרכז הארץ גבוהה יותר מאשר בצפון הארץ ולכן האוכלוסייה במרכז יכולה לקנות מזונות יקרים יותר כמו פירות ים שלא בושלו עד הסוף וחלב לא מפוסטר ממחלבות בוטיק וכדומה.
דפוסי צריכה שונים של שירותים רפואיים באזורים השונים, ייתכן כתוצאה מזמינות לא אחידה.
במסגרת מחקריה בתחום מעלה וינברגר טענה שייתכן והחיידק מגיע ממזונות מן החי הנפוצים בישראל במיוחד בשר עוף ולעיתים בשר בקר.
זאת בהסתמך על שיטות מולקולריות מתקדמות, ובראשן ריצוף של גן החיידקים ממקור הומני וממקור וטרינרי.
מחקרה בתחום נתמך על ידי מענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע.
במחקריה הראתה וינברגר עליה חדה בזיהומי הקמפילובקטר בישראל החל מסוף שנות ה-90 של המאה הקודמת, עם שיעורי תחלואה מן הגבוהים בעולם.
כמו כן הראתה את הנטל הגבוה של התחלואה על תינוקות בני פחות משנתיים שאצלם שיעורי התחלואה היו עד פי 26 מאשר אצל מבוגרים בגיל הוריהם.
בנוסף, במחקריה נמצא שזן מסוג קמפילובקטר ג'ג'וני הוא הגורם השכיח לתחלואה בישראל, והוא התגלה בשיעור גבוה כגורם תחלואה בקרב תינוקות עד גיל שנתיים.
כמו כן, התגלה במחקריה, שלחיידק הקמפילובקטר יש שיעור גבוה של עמידות לאנטיביוטיקה.
המשמעות היא שלא ניתן כמעט ולהשתמש בסוגי האנטיביוטיקות היעילות הקיימות הניתנות לנטילת כדורים דרך הפה.
עוד נמצא מניתוח העונתיות של זיהומי הקמפילובקטר, ששיא התחלואה הוא בקיץ ובאופן משמעותי בקרב תינוקות עד גיל שנתיים.
ממצא זה מעלה השערה כי ההדבקה של תינוקות עד גיל שנתיים היא מבני המשפחה המבוגרים יותר, אשר אצלם סימני המחלה קלים יותר, ולכן אינם מגיעים לבתי החולים.
מרים המגדלית בעלת התשובה (באיטלקית: Maddalena penitente) הוא פסל מעץ צפצפה לבנה של הפסל דונטלו, שהושלם בין השנים 1453–1455 ומתאר את מרים המגדלית.
הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 188 ס"מ) ומוצג במוזיאון הדואומו בפירנצה.
התיעוד אודות היצירה הוא מועט.
הפסל הוזמן ככל הנראה עבור הבפטיסטריום של פירנצה, אם כי עובדה זו נתונה במחלוקת.
האזכור המוקדם ביותר מתוארך לשנת 1500 ומציין כי הפסל הוצב בחזרה בבפטיסטריום של פירנצה, כנגד הקיר הדרום-מערבי.
מאז הועבר הפסל מספר פעמים: בשנת 1688 הועבר לאחסון, בשנת 1735 הוחזר לבפטיסטריום כנגד הקיר הדרום-מזרחי ובשנת 1912 הוצב כנגד הקיר הדרום-מערבי.
היצירה ניזוקה בשנת 1966 עקב עליית נהר הארנו על גדותיו.
תהליך השיקום חשף חלק מהפוליכרומים וציפוי הזהב המקוריים של הפסל.
לאחר שיקומו, הועבר הפסל בשנת 1972 למוזיאון הדואומו.
התיארוך נקבע בעקיפין, ומתבסס על העתק משנת 1455 של האמן נרי די ביצ'י, שנמצא כעת במוזיאון באמפולי.
דונטלו חזר לפירנצה בשנת 1453, ועל כן יצירת הפסל מתוארכת לבין השנים 1453–1455.
דונטלו ביצע את העבודה כשהיה בן יותר משישים, לאחר שבילה עשור פורה בפדובה.
זקנתו ודעיכתו הפיזית השפיעו על בחירת הנושא, הקשור למוות.
אף על פי ש"מרים המגדלית בעלת התשובה" היה התיאור המקובל באמנות עבור דמויות רבות של מרים המגדלית, דמותה הכחושה והמרופטת בפסלו של דונטלו שונה מאוד מרוב התיאורים, המציגים צעירה יפהפייה שבריאותה כמעט מושלמת.
בהגיוגרפיה מימי הביניים בכנסיות המערביות (הכנסייה הקתולית והנצרות הפרוטסטנטית), התמזגה דמותה של מרים המגדלית, שעוד קודם לכן התמזגה עם שתי דמויות מן הבשורות: מרים מבית עניה ואנונימית חוטאת שמשחה את ישו בשמן, עם זו של מרים המצרית, אשר הייתה זונה לפני שחזרה בתשובה והתנזרה שלושים שנה במדבר.
התיאור של דונטלו הושפע ככל הנראה מהתיאורים האורתודוקסים המזרחיים של מרים המצרית, המציגים דמות מוחלשת דומה.
אי לכך, הוא התעלם מהאגדות המערביות שעל פיהן ניזונה מרים המצרית מדי יום מידי מלאכים במדבר.
עצמות הלחיים שלה גבוהות, היא גבוהה וחיננית ובעלת גוף שברור שהיה פעם מאוד יפה.
אלא שהגוף קמל, החיים גבו ממנה את מחירם ונותרה בה רוחניות טהורה בלבד.
שערה הארוך, שהוא מאפיין איקונוגרפי ידוע שלה, הוא למעשה לבושה היחיד.
אפילו החגורה שלה היא למעשה שערה שכרוך סביבה.
שערה נצבע באדום וזהב ועקבות לכך עדיין נותרו.
מבטה עז וממוקד, ובו זמנית נראה כאילו עזבה את העולם הזה.
כמו במקרה של חבקוק, הפסל מבטא את התעניינותו של דונטלו בפרטיה של הדמות, ובכך הוא שונה מן האמנות הגותית שהייתה לפניו, ומבטא את אהדת האנושות וההומניזם של הרנסאנס המוקדם.
ידיה הארוכות כמעט יוצרות צורה של קתדרלה בעת מפגשן, רמז לכך שהיא דמות חשובה מאוד בנצרות, המסמלת את הכנסייה עצמה במובנים מסוימים.
פרופסור מרים דוידוביץ היא רופאה מומחית ברפואת ילדים, נפרולוגיה, ונפרולוגיית ילדים.
מנהלת המכון הנפרולוגי בבית חולים שניידר לרפואת ילדים לשעבר ופרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים, פרסמה מאות מאמרים בתחומי מומחיותה.
פרופסור דוידוביץ נולדה בעיר מונקץ' בברית המועצות (כיום אוקראינה) .
סיימה בהצטיינות את לימודיה לתואר דוקטור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אוז'הורוד שבאוקראינה ועלתה לישראל בשנת 1975 עם בעלה ובתה הבכורה.
החלה סטאז' במרכז רפואי מאיר, בכפר סבא, והמשיכה להתמחות ברפואת ילדים בבית החולים בלינסון, אותה סיימה בשנת 1983, בהמשך השלימה התמחות על בנפרולוגיה ובשנת 1986 קיבלה תואר מומחית בנפרולוגיה, ונפרולוגיה ילדים.
במהלך השנים עבדה כרופאה בכירה ביחידה לנפרולוגיה, וכיועצת במערך ילדים בבית חולים בלינסון ובהמשך לקחה חלק בהקמת המערך הנפרולוגי של בית חולים שניידר עם פתיחתו ב-1992. בשנת 2003, התמנתה למנהלת יחידת הנפרולוגיה של בית חולים שניידר.
במקביל שימשה דוידוביץ כמדריכה ומרצה לסטודנטים במסגרת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, הובילה קורסים בנופרולוגיה ואחיות דיאליזה.
בשנים 1997 ו-2005, זכתה בפרס המורה המצטיינת של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2011 מונתה למרצה בכירה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2017 קיבלה דרגת פרופסור לרפואה.
כיום מהווה פרופ' דוידוביץ גם חלק מסגל המרצים של הפקולטה לרפואה ע"ש אדלסון באוניברסיטת אריאל שם היא אחראית על קורס הנפרולוגיה לסטודנטים לרפואה.
המכון הנפרולוגי במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, בניהולה של פרופ' מרים דוידוביץ הוכר בשנת 2012 על ידי משרד הבריאות כמרכז ארצי לטיפול בילדים עם אי-ספיקת כליות כולל טיפולי דיאליזה והשתלות כליה.
מאז הקמת המרכז, בוצעו למעלה מ-700 השתלות כליה בתינוקות, ילדים ובני נוער, עם אחוזי הצלחה הדומים ואף גבוהים יותר בהשוואה למרכזים הרפואיים הטובים בעולם.
צוות המכון הנפרולוגי אחראי על הטיפול והמעקב אחר הילדים המושתלים, לפני ואחרי ניתוח ההשתלה.
במסגרת המכון, מטופלים פעוטות, ילדים ובני נוער עם דרגות שונות של אי-ספיקת כליות כרונית לרבות ילדים עם אי-ספיקת כליות סופנית המטופלים ביחידת הדיאליזה.
כמו כן, צוות המכון הנפרולוגי מטפל בילדים עם מגוון רחב של מחלות כליה ודרכי השתן, ביניהם: מומים מולדים כולל ייעוץ טרום לידתי, זיהומים במערכת השתן, אבני כליות ויתר לחץ דם.
ובשנת 2014 הוכר המכון כמרכז מצוינות ארצי.
כיום ממשיכה פרופסור דוידוביץ לשמש כיועצת במכון הנפרולוגי בביה"ח שניידר, שותפה פעילה בכנסים מקצועיים ובעבודות מחקר, וממשיכה לקבל ולעקוב אחר מטופלים במרפאתה.
ב-2022 זכתה בפרס מפעל חיים של החברה הישראלית להשתלות וב-2024 זכתה בפרס הוקרה על הקידום הטיפול בילדים עם מחלות כליה בישראל.
פרופ' דוידוביץ מתגוררת בכפר-סבא ואם לשלוש בנות.
מרים זמיר (15 בפברואר 1925 – 22 ביוני 2000) הייתה אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית.
מרים בת מטילדה וזוסיה לבית פוקס, נולדה בעיר קלוז'.
לאחר ילדות בחיק המשפחה ומות אמה, עברה עם שני אחיה להשגחת סביהם באזור הרי הקרפטים.
בהמשך חזרה מרים אל בית אביה בקלוז' שם הצטרפה חרף התנגדות משפחתה אל תנועת השומר הצעיר.
בזמן מלחמת העולם השנייה גורשה לאושוויץ, שם נפרדה מאביה, אותו לא ראתה יותר.
בהמשך נשלחה לעבודות כפייה במפעלי קרופ ליד המבורג.
אחיה, אשר שרתו במחנה עבודה הונגרי, שרדו את השואה ואחרי המלחמה נפגשו השלושה בארץ ישראל.
בתום המלחמה, שהתה מרים במשך שנתיים בשוודיה, עד לעלייתה ארצה באוניית המעפילים 'חיים ארלוזורוב'.
אונייה זו נתפסה על ידי הצי הבריטי והמעפילים הובלו למחנות העצורים בקפריסין, שם פגשה מרים את קבוצת העלייה של 'לוחמי המחתרת', שלימים היו לחברי קיבוץ שמרת, והצטרפה אליהם.
לאחר השחרור ממחנה המעצר בקפריסין, הגיעה מרים אל ארץ ישראל בשנת 1948, על האונייה אנדריאה.
עם קבוצת פלוגת ההכשרה שלה, הגיעה מרים לקיבוץ דן, ושימשה כמטפלת של ילדי הקיבוץ.
בזמן זה התהדקו קשריה של מרים עם שלמה זמיר עד כדי החלטה להקים משפחה בקיבוץ.
בשנת 1949 התקבלה מרים כחברת קיבוץ שמרת, שם מילאה מגוון תפקידים, בין היתר כאקונומית, מטפלת פעוטות, רכזת ועדת תרבות וחברה בוועדות שונות.
לאחר מלחמת ששת הימים החלה זמיר בלימודי אמנות וקרמיקה באקדמיה לאמנות 'בצלאל', ירושלים, ואף זכתה בפרס ראשון לעיצוב מעולה ללבנה תעשייתית, אותה עיצבה בהשראת חומות העיר העתיקה בירושלים.
בנוסף הייתה זמיר חברה פעילה באגודת אמני קרמיקה בישראל והשתתפה בתערוכות ארציות של האגודה.
בשנת 2000 נפטרה עקב מחלת הסרטן בגיל 75, והובאה למנוחות בבית העלמין של שמרת.
היא הותירה בעל ושני ילדים.
זמיר ידעה מספר שפות, בהן רומנית, הונגרית, גרמנית, שוודית ועברית.
תרומתה החשובה והמשמעותית ביותר של זמיר הייתה בשטח הפיסול והקדרות.
יצירותיה מפארות את נוף קיבוץ שמרת - תבליט קיר הקרמיקה המקדם את פני הנכנסים לחדר האוכל בקיבוץ, קיר הקרמיקה בכניסה לבניין המועדון, האנדרטה לזכר חללי מלחמות ישראל, קיר הזיכרון בבית הקברות לזכר המשפחות שניספו בשואה.
המיזם האומנותי הגדול הראשון שביצעה זמיר היה קיר הקרמיקה הממוקם בחזית חדר האוכל של קיבוץ שמרת.
הקיר ממקד ומפגיש בתבליטיו את השדות, המדרכות והשבילים המתכנסים כולם אל חדר האוכל.
קיר קראמי נוסף, מלאכת ידיה של זמיר, מעטר את חזית בניין המועדון בשמרת.
מגילות מדבר יהודה ונוף הקדומים של חורבת קומראן על שכבות הסלע הרבגוניות היוו את מקור ההשראה לעיצוב הקיר.
הרעיון תאם את הבניין שבתוכו מאוכסנים הספרייה, חדר העיון ומועדון החבר, היכל התרבות בזעיר אנפין של הקיבוץ.
יצירה משמעותית נוספת היא פינת הזיכרון לזכר חברי הקיבוץ שנפלו במערכות ישראל.
פסל זה מוצב ליד בריכת השחייה בקיבוץ.
האבן המרכזית אותרה והובאה מאזור הנגב.
יצירתה האחרונה הגדולה של זמיר הייתה האנדרטה שבאתר ההנצחה בבית הקברות בשמרת, עליה רשומים שמותיהן של 82 משפחות שבני משפחותיהם ניספו בשואה.
במסגרת ראיון בעלון 'חיינו' משנת 1988, המדבר על הסרת הלוט מהאנדרטה באתר ההנצחה תוך תיאור שלבי העבודה, מסיימת מרים את דבריה - 'ראיתי דמעות בעיני החברים וזה היה הגמול לעבודתי'.
לרגלי יצירתה זו האחרונה נחה מרים מנוחת עולמים.
חותם ידיה של זמיר מוטבע אף במאות כלי הקרמיקה ופסלי הכדים המצויים בבתי הקיבוץ, בפינות החמד והזיכרון הפזורות במרחבי הקיבוץ.
מרים דרור (19 במאי 1937 – 20 ביולי 2020) הייתה חוקרת ספרות, סופרת ומשוררת ישראלית.
פרסמה שירים, מסות ומאמרים בכתבי עת ובמוספי העיתונות היומית.
מרים דרור בעלת תואר דוקטור בספרות עברית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עסקה בהוראה בבתי ספר תיכוניים, בסמינרים ובמכללות.
מרצה בכירה לספרות ומקרא במכללות "אורנים" ו"בית ברל".
כן עבדה בסמינרים "גבעת חביבה" ו"אפעל", ובאוניברסיטאות בארץ ובחו"ל.
מילאה שליחויות מטעם משרד החוץ באפריקה, ומטעם הסוכנות היהודית, המחלקה לנוער ולחלוץ - באירופה.
עסקה בפיתוח תוכניות לימודים במכון מופ"ת של משרד החינוך.
כחוקרת עסקה רבות בפואטיקה של שמעון הלקין ובפואטיקה של מרדכי גיאורגו לאנגר.
מרים דרור נולדה בקיבוץ עין החורש, בו הייתה חברה עד 1988.
מרים דרור התגוררה עם בעלה שמעון ברעננה.
מרים דרור קבורה בבית עלמין קיבוץ עין החורש.
המפלא הרחוק: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח)
שירת שמעון הלקין, תרע"ח-תשל"ו (תל אביב תשמ"ג 1983)
זמן היסמין: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1991)
הפיוט ונתנה תוקף (תל אביב: מכון מופ"ת, תשנ"ז 1997)
בקצה המסילה: שירים (בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ז 2017)
בארצות הכמהים: שירים נבחרים מן הספרים ומן העיזבון (ישראל: משפחת דרור, תשפ"א 2021)
מרדכי גיאורגו לנגר - האיש ושירתו (אוניברסיטת תל אביב תשכ"ט 1969)
מרים (מדי) וליצקר-פולק (נולדה ב-4 באוקטובר 1953) היא דוקטור למדעים, מרצה, חוקרת וכותבת ספרי לימוד ודוחות מחקר.
בין השנים 2008–2016 שימשה כרקטורית באורנים המכללה האקדמית לחינוך.
וליצקר-פולק נולדה בחיפה ללאה ודוד אשר.
גדלה והתחנכה בבית הספר הריאלי בחיפה ובין השנים 1972–1973, שירתה כמש"קית ח"ן ת"ש וחינוך (במקביל) בחיל השריון.
בין השנים 1997-1979 לימדה ביולוגיה (5 י"ל) בתיכון עירוני ה' בחיפה, בין השנים 1984–2010, הצטרפה לסגל האקדמי בטכניון, חיפה, בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה.
בין השנים 1997–2000, שימשה כמרצה במכללת גורדון ובשנת 1997, הצטרפה לסגל המחקר וההוראה ולבעלי התפקידים במכללה האקדמית לחינוך אורנים עד פרישתה לגמלאות בשנת 2017.
וליצקר-פולק ריכזה במכון מופ"ת את הפורום הבין-מכללתי של ראשי יחידות למחקר וועדות מחקר במכללות בין השנים 2005-2007, ואת הפורום "מכללה מקדמת בריאות" בין השנים 2015–2016. בנוסף, היא ריכזה צוות חשיבה ופיתוח של חומרי למידה ומעבדה ממוחשבת (MBL) בנושא: "מזון ותזונה בהקשרים יומיומיים" באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל משנת 2020, שימשה כרכזת התנדבות בתוכנית "עכשיו זה הזמן" להפגת בדידות בקרב ניצולי שואה עד שנת 2023.
תחומי המחקר של וליצקר-פולק הם בין היתר קידום בריאות וחינוך לבריאות במערכת החינוך, הוראת מדעים-ביולוגיה, הערכה חלופית ומוסדית, התפתחות מקצועית של מורים ותכנון לימודים.
בשנת 1997, הצטרפה לסגל האקדמי ובין השנים 2000–2008, הייתה לראש הרשות למחקר ולהערכה.
בין השנים 2016–2008 שימשה רקטורית המכללה.
בשנת 2016, תפקדה כראש היחידה להערכת איכות אקדמית.
בין השנים 2003–2006, שימשה כראש צוות מחקר (מטעם הרשות למחקר והערכה באורנים) להערכת "תוכנית ברל"ב לקידום בריאות לכל" במערכת החינוך בחיפה.
משנת 2005 ואילך, שימשה כמרצה בכירה.
2003–2007 - הפורום הבין-מכללתי של ראשי יחידות למחקר וועדות מחקר במכללות, מכון מופ"ת
2008–2016 - המועצה האקדמית, מכללת אורנים
2008–2017 - ועדת המינויים המכללתית, מכללת אורנים
2016–2019 - ועדת האתיקה של המחקר, מכללת אורנים
ועדת החינוך בכנסת: חברות בצוות מוסדות להכשרת מורים לעניין "יום המורה"
2008–2016 - יו"ר ועדת הוראה, ועדת ספרייה, ועדת אקרדיטציה, הוועדה לקידום ההוראה, מכללת אורנים.
2000–2008 - יו"ר ועדת הכנס המדעי השנתי "מחקר, עיון ויצירה", מכללת אורנים.
2000–2007 - יו"ר ועדת המשוב על איכות ההוראה, מכללת אורנים.
וליצקר-פולק, מ', לבריאות מכל הלב: האחריות לבריאותך בידך.
חיפה: המח' להוראת המדעים, הטכניון, וירושלים: האגף לתכ"ל במשרד החינוך ומל"מ, 2007.
וליצקר, מ', לבריאות מכל הלב, חיפה: המח' להוראת המדעים, הטכניון, וירושלים: האגף לתכ"ל במשרד החינוך ומל"מ, 2002.
וליצקר, מ', לבריאות מכל הלב – מדריך בסיסי למורה, חיפה: המח' להוראת המדעים, הטכניון, וירושלים: האגף לתכ"ל במשרד החינוך ומל"מ, 2002.
וליצקר, מ', מחקר חינוכי – הלכה למעשה.
וליצקר, מ', הערכה חינוכית כמנוף לשיפור הלמידה.
חיפה: הטכניון, המחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים & טבעון: מכללת אורנים, 1999.
וליצקר, מ', מערכת הלב וכלי-הדם עם היבטים בריאותיים, חיפה: המח' להוראת המדעים, הטכניון, וירושלים: האגף לתכ"ל במשרד החינוך ומל"מ, מהדורות 1995,1994, 1998.
וליצקר, מ', האחריות לבריאותך בידך – מניעה ראשונית של מחלות לב וכלי-דם, חיפה: המחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים, הטכניון, 1993.
וליצקר, מ', גורמי סיכון למחלות לב וכלי-דם (עישון סיגריות, מתח נפשי והיעדר פעילות גופנית) – משימות לימודיות, הטכניון, 1996.
וליצקר, מ', המערכת החיסונית, חיפה: תיכון עירוני ה', 1992.
"היאבק-או-הימלט" בחיי היום-יום - סטרס ובריאות ומה שביניהם.
פיתוח סגל במכללות לחינוך – תפקיד יחידות המחקר.
בתוך ר' זוזובסקי (עורכת), לספר מחקר – סיפורי החיים של יחידות המחקר במכללות לחינוך (עמ' 43–72).
תאוריית "האינטליגנציות המרובות" - התוויית דרך לשיטות הוראה-למידה והערכה חלופית במוט"ב.
בתוך ר' לזרוביץ והופשטיין, א' (עורכים), אוגדן מוט"ב (מדע וטכנולוגיה בחברה) (עמ' 71–84).
חיפה: הטכניון, המח' להוראת המדעים, ורחובות: מכון ויצמן למדע, המח' להוראת המדעים, ירושלים: משרד החינוך, האגף לת"ל ומל"מ).
גיוון בדרכי הוראה-למידה ליצירת סביבה תומכת למידה.
בתוך ר' לזרוביץ והופשטיין, א' (עורכים), אוגדן מוט"ב (מדע וטכנולוגיה בחברה) (עמ' 85–106).
חיפה: הטכניון, המח' להוראת המדעים, ורחובות: מכון ויצמן למדע, המח' להוראת המדעים, ירושלים: משרד החינוך, האגף לת"ל ומל"מ.
וליצקר-פולק, מ' וחוף-נהור, ע', מודעות ודפוסי התנהגות בריאותיים בקרב פרחי הוראה ובני נוער, בעקבות למידת תוכנית לאורח חיים בריא, 2020.
וליצקר-פולק, מ', גולדנברג, ג' וקליבנסקי, ח', הטמעת פעילויות מכון מופ"ת בעבודת המכללות, 2008.
וליצקר-פולק, מ', גולדנברג, ג' וקליבנסקי, ח', תפיסות של מורי מורים במכללות את פעילות מכון מופ"ת, 2007.
וליצקר-פולק, מ', סביבה בית ספרית מקדמת בריאות בבתי ספר יסודיים הלומדים את התכנית 'בריאות לכל בחיפה' (ברל"ב), 2006.
וליצקר, מ', התנהגות בריאותית ותפיסת בריאות של תלמידי בית ספר יסודי הלומדים קידום בריאות, 2005.
וליצקר-פולק נשואה למאיר פולק משנת 2005 ולהם 4 ילדים (2 בנות מנישואיה הקודמים).
מרים המגדלית הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי ג'ובאני ג'ירולמו סאבולדו , שנוצר בשנות ה־30 של המאה ה־16 ונמצא כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
הציור מתאר את מרים המגדלית בבוקר שלאחר הצליבה, בעת ביקורה בקברו הריק של ישו, כפי שמסופר בהבשורה על-פי יוחנן (כ', 1–16).
מרים מזוהה באמצעות כד המשחה שבו משחה את רגלי ישו, ובאמצעות רמז לשמלתה האדומה, הנראית מתחת לשאל כסוף־אפור.
הסצנה עשויה לתאר את ביקורה הבודד בקבר או רגע דרמטי שבו היא פוגשת את ישו הקם לתחייה.
בציור נראית מרים המגדלית כשהיא לבושה בשאל סאטן כסוף המכסה את ראשה, כתפיה וזרועותיה.
היא פונה אל הצופה במבט אינטימי, וקרני שחר עולות מאחוריה מעל הלגונה הוונציאנית.
מאחוריה נראים מבנים חרבים, ואילו בקדמת התמונה מונח כד לבן, המזהה אותה עם המגדלית.
ייחודו של הציור הוא באפקטים של אור הבוקר המשתקפים על בדי המשי, היוצרים אווירה פיוטית ומסתורית.
ייתכן כי סאבולדו השתמש בדיוקן של קורטיזנה ונציאנית שחזרה בתשובה, בלבושה כדמותה של מרים המגדלית.
הבד עשוי אריג במשקל בינוני ומתוח על מסגרת מודרנית מעץ אורן.
שכבת היסוד היא בגוון בז'־ורדרד, שהורכבה מתערובת של עופרת לבנה, עפרת בדיל־עופרת, אדמת צהוב, עופרת אדומה ופיח.
צילום רנטגן גילה כי חלק מן הרקע השמימי צויר מחדש ונמצא מתחת לשכבות הגלימה.
השאל נצבע בתערובת של לבן עופרת ופיח מנורה.
הציור נוקה לראשונה ב־1877 על ידי לואיג'י קאוואנאגי, בהנחיית ג'וזפה ברטיני, אשר ציין כי שמר על הפטינה המקורית.
בהמשך עבר ניקויים נוספים (1952, 1960) וליטוש ולכה חדשה בשנת 1994. פני השטח שחוקים במעט, והציור מגלה את קווי השרטוט השחורים שמתחת לצבע, בעיקר סביב העיניים, השפתיים וקצה השאל.
במאה ה־18–19 היה הציור שייך לאוספים בברשה ושויך בטעות לטיציאן.
רק באמצע המאה ה־19 הוכרה זיקתו לסאבולדו.
דמות האישה המכוסה בשאל לבן־כסוף עם כד המשחה הובנה כמרים המגדלית, אך יש שראו בה פורטרט של אישה ונציאנית המתחזה לדמות מקראית.
פרשנויות אחרות העלו כי מדובר באלגוריה של חרטה ונשיות.
מבקרים תיארו את מבטה כמסתורי וכפול־משמעות - ביטוי לשילוב בין תשוקה לאמונה.
הציור בלונדון הוא אחת מארבע גרסאות ידועות שיצר סאבולדו בנושא זה, וכן נודע הדפס נוסף:
גרסה חתומה בגלריה הלאומית הישנה, שבה הדמות מתוארת במלואה וברקע אדריכלי רחב, אך ללא כד המשחה.
גרסה שאבדה מן אוסף ג'ריני בפירנצה, הידועה מהדפס מאת לורנצו לורנצי על פי רישום של ג'וזפה צוקי, כללה כד משחה ויוחסה בעבר לורונזה.
גרסה באוסף קונטיני־בונאקוסי שבארמון פיטי בפירנצה, הדומה לזו הלונדונית ומציגה רקע שחר.
פול גטי בלוס אנג'לס, שבה רקע שמיים כחול ופרטים הקרובים לגרסה הברלינאית.
בין כל הגרסאות יש שינויים עדינים בקיפולי השאל, בגוני האור וברקע, אך כולן נחשבות עבודות מקוריות של סאבולדו ולא העתקים.
הציור נזכר כבר בשנת 1611 באוסף פַאוּסטו אוורולדו בבְּרֶשָה, ומשם עבר לבית אבוגדרו ונרשם בשנת 1760 בארמון אבוגדרו.
במאה ה־19 היה באוסף הרוזנים פנארולי, ונרכש בידי הסוחר ג'וזפה בזליני, שמכרו לגלריה הלאומית בלונדון במרץ 1878 תמורת 350 ליש"ט.
מרים יָלָן-שְׁטֶקֶלִיס (21 בספטמבר 1900 – 9 במאי 1984) הייתה סופרת ומשוררת ישראלית, מחברת ספרי ילדים ושירי ילדים, כלת פרס ישראל הראשונה לספרות ילדים לשנת תשט"ז (1956).
זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1968.
מרים וילנסקי נולדה לד"ר יהודה ליב ניסן וילנסקי (את שמה "ילן" הוסיפה מאוחר יותר לפי ראשי התיבות של שמו: יהודה ליב ניסן) והדסה בת יצחק ליפשיץ בפוטוקי הסמוכה לעיר קרמנצ'וג שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
אביה היה מנהיג ציוני, ממייסדי קרן היסוד וחבר בתנועה המחתרתית "בני משה", והיא התחנכה על ערכי היהדות והציונות.
בגיל 16 מתה עליה אימה.
היו לה שני אחים: שמואל וילנסקי (מולה), לימים מהנדס בניין, ועמנואל ילן (מנולי), לימים אדריכל.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון, למדה ילן-שטקליס פסיכולוגיה ומדעי החברה באוניברסיטת חרקוב, ולאחר מכן המשיכה ללימודי יהדות בבית הספר הגבוה ללימודי היהדות בברלין, והשלימה תואר בספרנות בבית הספר לספרנות בפריז.
בשנת 1920, בגיל עשרים, עלתה לארץ ישראל, והתיישבה בירושלים, ברחביה.
בתחילה עבדה במשרדי "הדסה", אך לאחר זמן מה התקבלה לעבודה כספרנית במחלקה הסלאבית בבית הספרים הלאומי, שם עבדה עד לפרישתה לגמלאות.
בסוף שנת 1929 נישאה למשה שטקליס, שהיה מחשובי הפרהיסטוריונים של ארץ ישראל.
במהלך כתיבת ספרה "אצו רצו גמדים" הזמינה את מאיירת הספר, בינה גבירץ, להתגורר בביתם.
גבירץ ומשה שטקליס התאהבו, והזוג שטקליס התגרש ב-1939, לאחר שמשה עזב עם גבירץ.
ב-1966 נפגשה עם המלחין שמוליק קראוס, שהיה אז בן 31. לדברי חוקרת הספרות שרה בן-ראובן, ילן-שטקליס ראתה בקראוס את הבן שלא היה לה ובין השניים נרקמו יחסי קרבה.
מספר פעמים ערבה לו ילן-שטקליס לשם שחרורו ממעצר והעידה לטובתו בבתי משפט והוא סעד אותה בימיה האחרונים.
לאורך חייה לא התבטאה שטקליס בנושאים פוליטיים, אולם טרם הבחירות לראשות העבודה והבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 הביעה תמיכה בראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
במאמר שכתבה בעיתון "דבר" כתבה: "הערצתי את הרמטכ"ל רבין כשהביא לנו את ניצחון ששת הימים.
הערצתי אותו כשגרירנו בוושינגטון והערצתי אותו כראש ממשלה.
אך היום אני מעריצה אותו יותר מאי פעם.
הוא נקט בצעד ללא תקדים, דוגמה ליושר, לאצילות, לאומץ לב ולנאמנות לאשת נעוריו."
שטקליס הייתה סופרת ומשוררת פורייה, שהוציאה לאור ספרים רבים, וזכתה לפופולריות בקרב קוראים צעירים ומבוגרים.
על-פי דבריה, כתבה את שיריה מתוך נפש מיוסרת.
"שירים, כמו ילדים, נולדים בייסורים", אמרה.
ילן-שטקליס התייתמה מאימה בנעוריה וחייתה בבדידות ובעצב.
בהיעדר ילדים משלה, היא קיבלה את ההשראה לשיריה מילדותה שלה, ומילדי אחרים.
למרות זאת, ואולי דווקא בשל כך, הפליאה לתאר חוויות ילדות ורגשות עמוקים של ילדים.
בתחילה כתבה למבוגרים ולאחר עלייתה לארץ, בשנת 1922, פרסמה מספר שירים בשפה העברית שיועדו לקוראים מבוגרים.
בגיל 34 התחילה לכתוב שירים וסיפורים לילדים שהתפרסמו בתחילה בעיתון "דבר לילדים".
לאחר מכן פורסמו בספרי שירים, נאספו לקבצים ופורסמו כספרים.
בסוף שנות החמישים החלה הוצאת דביר בקיבוץ שיריה וסיפוריה של ילן שטקליס לשלושה כרכים.
הראשון, "שיר הגדי", המיועד לגיל הרך, יצא בשנת 1957, וכלל שירים מספריה "אצו רצו גמדים", "ספר דני", "שירי-לי מירי-לי", ואת הסיפור "המסע אל האי אולי" ותרגום לסיפור "אבא מצחיקון" מאת קורניי צ'וקובסקי.
שלושת הספרים כוללים סיפורים ושירים שפורסמו בעיתוני הילדים, אך לא קובצו לספר לפני שפורסמו במסגרת זו.
בשנת 1986 הוציאה הוצאת דביר לאור את שלושת הספרים בכרך אחד, הנקרא "מרים ילן שטקליס - שירים וסיפורים".
מאיירים רבים איירו את יצירותיה, אך הן מזוהות בעיקר עם איוריה של צלה בינדר שתרמה את איוריה לרבים מהשירים, ובמיוחד לספר "שיר הגדי".
בשנת 1978 פרסמה את ספרה "חיים ומילים" שכלל שירים וסיפורים למבוגרים, מאמרים וקטעים אוטוביוגרפיים.
רבים משיריה של ילן-שטקליס הולחנו והפכו לנכס צאן ברזל בשירת הילדים הישראלית.
חלק משיריה הולחנו בסמוך לכתיבתם, ואף הופיעו בליווי תווים כשנתפרסמו לראשונה.
במהלך השנים זכו השירים לעיבודים רבים, בהם של זמרי רוק שעיקר יצירתם מופנית למבוגרים, וביצעו את שיריה אותם הכירו כילדים, ובהם: "מיכאל" ("חיכיתי חיכיתי, בכיתי בכיתי, ומי לא בא?
מיכאל"), "דני גיבור" (הידוע בזכות השורות "פרח נתתי לנורית" ו"זולגות הדמעות מעצמן", ומוכר בלחנו של מקס למפל), "הסבון בכה מאוד", "שמש שמש במרום", "ג'ינג'י" ("לילדי ראש זהב"), "ידידי טינטן", "בובה זהבה", "לשפן יש בית", "אצו רצו גמדים", "רוח רוח" ועוד.
הלחנים לשירי ילן-שטקליס מזוהים בראש ובראשונה עם להקת "החלונות הגבוהים", וחבריה כסולנים - ג'וזי כץ, שמוליק קראוס ואריק איינשטיין.
באלבומם הראשון "החלונות הגבוהים" (1967), שרה הלהקה שני שירים מהספר שיר הגדי, אותם הלחין שמוליק קראוס - "אלישבע מה נחמדת" ו"בובה זהבה".
ב-1975 העלו קראוס וכץ מופע בשם "לבד ביחד ולבד לבד", שכלל לחנים מקוריים של קראוס לשירים רבים של ילן שטקליס (ביניהם "נתפייסה").
המופע הועלה על גבי אלבום.
את השיר "אלישבע מה נחמדת" חידשה רות שועלי.
אריק איינשטיין ביצע כסולן מספר שירים של ילן-שטקליס, כגון "רוח רוח" (לפי לחן של שלום חנוך) ו"אצו רצו גמדים".
כן ביצעו את שיריה זמרים כחוה אלברשטיין, נעמי שמר וזהבה בן.
במיוחד ידוע הביצוע של צביקה פיק בפסטיבל שירי הילדים לשיר "הסבון בכה מאוד", אותו גם הלחין.
שירים אלו התפרסמו מאוד ומוכרים לא רק כשירי ילדים.
לשיר ואמרתי לעצב הנני בוצעו מספר גרסאות כאשר כמעט כולן הוקלטו תחת הלחן של יוסי מוסטקי, אשר גם הקליט את הגרסה הראשונה לשיר.
לעיתים גרסאות שונות עובדו מחדש, אך רק גרסתם של שאנן סטריט וריף כהן הוקלטה כחלק מאלבום.
בשנת 2007 יצאו שני מארזי DVD לילדים: "אצו רצו גמדים" ו-"שורום זורום" שכללו הפקה מוזיקלית חדשה של מיטב שיריה.
בשנת 1956 זכתה בפרס ישראל על יצירתה, והייתה לכלת פרס ישראל הראשונה לספרות ילדים.
כך כתבה מרים ילן שטקליס לוועדה שהעניקה לה פרס זה: "כתבתי שירים שהם אינם מתאימים להבנת ילדים, וכתבתי שירים שמתאימים להבנת ילדים .
בשבילי – שני הדברים היינו הך וזהו: הלא אינני כותבת לא בשביל ילדים ולא בשביל מבוגרים, אני כותבת מה שליבי חפץ לכתוב לעצמי.
באשר ל'תודה', בליבי אני שואלת את עצמי: מה תודה מגיעה לי?
האם אנחנו מודים לציפור כאשר אנו נהנים משירתה?"
בשנת 1968 הוענק לה אות יקיר ירושלים.
קורפוס נרחב של כתבי יד מיצירתה ומארכיוניה- שירים, סיפורים, מכתבים ותרגומים- מצוי בארכיון מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
בית הספר אורט מרים ילן שטקליס בנתניה קרוי על שמה.
רחובות הקרויים על שמה נמצאים בפתח תקווה, ברעננה, בעכו, בראש העין, ובבאר שבע.
נכון ליולי 2024 ועדת שיום עירונית של תל אביב אישרה לקרוא רחוב על שמה ברשות.
בשנת 1995 הנפיק השירות הבולאי סדרת בולים המוקדשים לספרי ילדים, ובהם בול שעיצב רונן גולדברג על פי איור של תרצה טנאי לעטיפת הספר אצו רצו גמדים מאת ילן-שטקליס.
בשנת 2018 יצר ראובן ברודסקי את הסרט התיעודי לבדיתי – האגדה על מרים ילן-שטקליס במסגרת הסדרה התיעודית "העברים".
מרים ילן-שטקליס חיברה שירי ילדים רבים, שעימם נמנים בין היתר:
אצו רצו גמדים (1939) – 22 שירים לטף, הספוגים חדוות-חיים ראשונית
דני (1943) – שירים ליריים על ילד שהוא אמיץ, 'הכל יודע ומבין הכל', ורק הדמעות אצלו בוכות מעצמן
גברת עם כלבלב – תרגמה על פי ספרו של סמואיל מרשק, "המטען" (1926), איור: איזה הרשקוביץ, הגלופות הוכנו ב"צינקוגרפיה המאוחדת בע"מ, תל אביב, הוצאת דביר, 1943
מיקה החפרפרת שלך ובשבילך (דנלושקי)
טול-טול בעל חול (1944) – סיפור הרדמה
המסע אל האי אולי (1944. תורגם לערבית) – סיפור מסעם של צעצועים פגומים אל הרופא הגדול
מעשה בילדה מיליק ובדודה פיליק (1945) – מסעה הפיוטי של דודה טובה אל שער הרקיע השביעי, להביא תרופה לילדה חולה
מעשה בילדה (1946) – 11 שירים ושלושה סיפורים, בהם "איך באים השירים אל לב האדם"
שירי לי מירילי (1947. עם לחנים)
מעשה בפרוכת (1952) –אגדה פיוטית על נסיך שנהפך לגדי ועל ציפייה לגאולה [אלף עותקים נשלחו לבני-נוער בגולה]
פרח השני (1952) - אגדות עם רוסיות
מעשה בילדה (1952) - עשרה סיפורים ושירים
בימי (1953. פרס הדסה) – סיפור על רקמת יחסים בין המספרת לבין כלב גדול ונבון
גלגלים (1957) – שישה שירי תחבורה, ביניהם "הקטר" ליוליאן טובים בתרגום המחברת
יום הולדת (1962) – מונולוג של ילדה המתכוננת ליום הולדתה
דני גיבור ושירים אחרים (1975)
גשר של נייר (1978. עם תרגום לספרדית, עמוד מול עמוד)
חיים ומילים, הוצאת קריית ספר (1978), אסיה הוצאה לאור (2021)
מרים ילן שטקליס שירים וספורים - אוסף (1986), הוצאת דביר.
פרח נתתי לנורית, (עריכה: יעל גובר; איורים: דוד פולונסקי), אור יהודה: הוצאת דביר, כנרת זמורה-ביתן, תשס"ה 2005
מעשה בילדה בודדה, חבל מודיעין, הוצאת דביר, 2018
1967 – רן כנפיים, הד ארצי: קוראת המשוררת מרים ילן-שטקליס, שרה טובה בן צבי.
נולדה בירושלים, בתם של בתיה קרקלינסקי ונפתלי לרנר.
אביה היה לוחם "ההגנה", ואימה לוחמת אצ"ל.
בשנת 1965 סיימה את לימודיה התיכוניים בגימנסיה העברית רחביה.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת בקריית גת והשתחררה ב-1967. בשנת 1971 סיימה בהצטיינות את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחתה בעריכת דין אצל שופט בית המשפט העליון, משה לנדוי.
במהלך הלימודים, הצטרפה ל, והשתתפה עם הרב משה לוינגר בניסיון לחידוש היישוב היהודי בחברון, אך פרשה מפעילות בתנועה בשל התנגדותה לשימוש באמצעים לא-חוקיים בהקמת ההתנחלויות ובשל תפיסתה כי הפעילות בנושא צריכה להיות בשיתוף פעולה עם הממשלה.
ב-1972 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה במחלקת הבג"צים והתמחתה אצל מנהל המחלקה מישאל חשין.
במהלך השנים התקדמה לתפקיד סגן בכיר לפרקליט המדינה.
במקביל שימשה כמורה ומתרגלת בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, בין היתר כעוזרת הוראה של פרופ' אליהו הרנון.
בשנת 1980 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בירושלים.
ביום הראשון לכהונתה כשופטת פסלה את עצמה מלדון במשפט של תושבי ימית שהפגינו מול בית ראש הממשלה, לאור האפשרות שבעלה, אריה נאור, שכיהן אז כמזכיר הממשלה, יוזמן להעיד במשפט.
באפריל 1988 מונתה לשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמאי 1989 מונתה לשופטת בבית משפט זה.
בתפקידה זה הייתה בהרכב השופטים (יחד עם השופטים: יעקב צמח שכיהן כאב בית הדין, ומוסיה ארד) שהרשיע את אריה דרעי.
בשנות ה-90 ישבה כדן יחיד ב"משפט הבנקאים" בו הרשיעה בנקים ובנקאים מרכזיים במדינה שהיו אחראים ל"ויסות מניות הבנקים" עד שנת 1983. במקביל שימשה כאב בית הדין להגבלים עסקיים, והחל בשנת 2000 שימשה סגן נשיא בית המשפט לעניינים מנהליים.
משנת 2001 כיהנה כשופטת בבית המשפט העליון בפועל עד למינוי הקבע ב-16 ביוני 2003.
באפריל 2012 בחרה בה הוועדה לבחירת שופטים לתפקיד המשנה לנשיא בית המשפט, מינוי שנכנס לתוקף עם פרישתו של המשנה הקודם, השופט אליעזר ריבלין.
לפי הנוהג למינוי נשיא בית המשפט העליון (מינוי השופט הוותיק ביותר בבית המשפט העליון לנשיא - שיטת הסניוריטי), החליפה נאור בינואר 2015 את אשר גרוניס כנשיאת בית המשפט העליון, ונשארה בתפקיד זה עד לפרישתה בשנת 2017.
בנובמבר 2016 התפרסם מכתב שכתבה נאור, לנוכח הפרסומים על כוונת שרת המשפטים, איילת שקד, לבטל את התיקון לחוק שקבע כי בחירתו של שופט לבית המשפט העליון דורשת רוב של 7 מתוך 9 בוועדה למינוי שופטים, ובכך לשלול את כוח הווטו של השופטים, להם 3 נציגים בוועדה.
נאור כינתה את ההצעה "הצבת אקדח על השולחן".
בסוף אוגוסט 2017, בעקבות פסק דין שבו התיר בית המשפט העליון לגרש מסתננים מאפריקה למדינה שלישית המסכימה לכך, אך אסר על החזקתם במאסר לשם כך במשך יותר מחודשיים, החלו הפגנות במוצאי שבת מול ביתה ברחביה.
ההפגנות אורגנו על ידי הפעילה החברתית שפי פז מדרום תל אביב ומנו כ-200 מפגינים.
נאור פרשה מכס השיפוט והנשיאות ב-26 באוקטובר 2017, אז מונתה במקומה אסתר חיות.
באחד מפסקי הדין שלה המתייחס לפסק דין אפרופים הייתה בדעת הרוב שיש לפרש כתב ערבות על פי אומד דעת הצדדים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות, אף על פי שלשון כתב הערבות לא כלל מגבלה כזאת.
בשנת 2011 ישבה בהרכב שדחה פה אחד את ערעורו של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, על הרשעתו באונס.
בערעור לבית המשפט העליון על הרשעתו של שמעון שבס סברה נאור בדעת מיעוט שיש להרשיע את שבס בעבירה של מרמה והפרת אמונים, ושבס זוכה.
בדיון נוסף התקבלה עמדתה, ושבס הורשע ברוב של שמונה לעומת אחד.
בספטמבר 2017 פסל הרכב תשעה שופטים בראשות נאור את ההסדר לגיוס בני ישיבות המבוסס על התיקונים 19 ו-21 לחוק שירות ביטחון (פרק ג'1: שילוב בוגרי ישיבות ומוסדות חינוך חרדיים לחוק), וקבע שבטלות הפרק תיכנס לתוקף כעבור שנה ממתן פסק הדין (זמן המאפשר לכנסת לחוקק חוק מתוקן).
בפרשת ראשי הערים הובילה את דעת הרוב לפיה נפסק שראשי ערים שהועמדו לדין בעבירות חמורות אינם רשאים להמשיך ולכהן בתפקידם.
בשנת 2016 הובילה את דעת הרוב לפיה נפסק שלעניין חוק השבות יש לראות כיהודי גם מי שעבר בישראל גיור בקהילה אורתודוקסית שלא במסגרת מערך הגיור הממלכתי.
בשנת 2016 כתבה את חוות הדעת העיקרית בבג"ץ גביש נגד הכנסת שבו דחה בג"ץ, בהרכב מורחב של שבעה שופטים, את עתירתם של אנשי אקדמיה בכירים להורות על בטלותו של סעיף 4 לחוק גיל פרישה, הקובע גיל פרישת חובה.
נאור קיבלה את טענתם של העותרים כי חוק גיל הפרישה פוגע בזכות לשוויון, אך קבעה שפגיעה זו עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, כלומר היא נעשתה לתכלית ראויה ועומדת בתנאי המידתיות.
נאור הייתה בעמדת הרוב שאין לשר הפנים סמכות לשלול מעמד של תושב קבע מתושבי מזרח ירושלים בגלל השתתפותם בבחירות של הרשות הפלסטינית מטעם רשימה המזוהה עם החמאס.
שופטי בית המשפט העליון נמנים עם סגל א', ובהתאם לכך מוזמנים לשלוח נציג לטקסים ממלכתיים.
בשנת 2017 החליטה ממשלת ישראל לקיים טקס ממלכתי בגוש עציון תחת הכותרת "חגיגות היובל לשחרור יהודה ושומרון, בקעת הירדן ורמת הגולן", ובהתאם לכללים נשלחה הזמנה לנשיאה נאור.
נאור החליטה שהרשות השופטת לא תיוצג בטקס, בנימוק שמעמדם של שטחי יהודה ושומרון שנוי במחלוקת ציבורית עמוקה.
החלטתה של נאור עוררה דיון ציבורי, ובין השאר הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטה זו, אך העתירה נדחתה על ידי הרכב של שלושה שופטים.
לאחר פרישתה מבית המשפט העליון
מאוקטובר 2018 כיהנה נאור כנשיאת בית הדין הציוני העליון של ההסתדרות הציונית העולמית.
ביוני 2021 מונתה על ידי נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לעמוד בראשות ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון, וכיהנה בתפקיד עד לפטירתה.
לאחר פטירתה יצא לאור "ספר מרים נאור" - ספר מאמרים לכבודה בעריכת אהרן ברק, דפנה ברק-ארז, מיכל גל, רונן פולק, אבישלום וסטרייך וסתיו כהן.
נאור הייתה נשואה לפרופסור אריה נאור, שהיה מזכיר הממשלה בתקופתו של מנחם בגין, ולהם שני בנים תאומים.
כלתה, ד"ר זיו נאור, היא דוברת בנק ישראל.
התגוררה בירושלים עד לפטירתה ב-24 בינואר 2022, בגיל 74 מדום לב.
היא נקברה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
נאור היא זוכת אות אביר איכות השלטון לשנת 2018, לצד תשעה נוספים.
ביוני 2018 הוענק לנאור תואר עמית כבוד מטעם המרכז האקדמי רופין.
ביוני 2019 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בינואר 2022 הוחלט להעניק לה את אות יקיר ירושלים, "על פעילותה בתחום המשפט, על קידום דיאלוג חוקתי עם הכנסת תוך שמירה על איזונים ראויים בין הרשויות".
גם לאחר פטירתה, תיחשב נאור יקירת ירושלים, כאשר על פי תקנון ה"אות", שמה הוגש לוועדה בעודה בחיים.
בשנת הלימודים תשפ"ו עתיד לקום על שמה בית ספר יסודי דתי בשכונת פסגת הדר בפתח תקווה.
מרים טוקאן היא זמרת, עורכת דין ופעילה פוליטית ערביה-ישראלית.
מרים טוקאן נולדה בכפר אעבלין למשפחה ערבית נוצרית.
בוגרת לימודי משפטים באוניברסיטת חיפה, עובדת כעורכת דין ומתמחה בדיני נזיקין.
בבית בו גדלה טוקאן נהגו לשמוע לצד מוזיקה ערבית גם מוזיקה ישראלית וזמרים כגון אריק איינשטיין, חיים משה וזהבה בן.
לדברי טוקאן, שירתה הושפעה רבות מהזמרת פיירוז.
בנערותה שרה טוקאן כסולנית במקהלת אל קרוואן באעבלין, בעיקר מוזיקה מצרית קלאסית.
ב-2003 השתתפה בתחרות הערבזיון ושרה שיר של המשורר סמיח אל-קאסם.
בשנת 2007 השתתפה בעונה החמישית של ריאליטי השירה "כוכב נולד".
טוקאן הייתה המתמודדת הערבייה הראשונה בתוכנית, במהלכה ביצעה חידושים לקלאסיקות ישראליות מוכרות כמו "עץ השדה", "בדד" ו"הכניסיני תחת כנפך".
טוקאן סיימה את התוכנית במקום התשיעי.
בשנת 2008 הוציאה אלבום ובו גרסאות כיסוי לשירי חג המולד.
טוקאן הופיעה באירועי ערבי משוררים בתיאטרון הקאמרי, הופיעה יחד עם דוד ד'אור בתיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי באיטליה ושיתפה פעולה עם אלון אולארצ'יק ולהקתו במסגרת פסטיבל הפסנתר.
בשנת 2010 הוציאה את הסינגל "סודך" וב-2011 את הסינגל "תמיד בשניים".
את המילים לשירים כתבה טל גורדון.
ב-2013 השתתפה במיזם רשות השידור להפקת מופע מחודש של פסטיבל הזמר והפזמון.
בפסטיבל שרה טוקאן את השיר "תהילה", שכתבה ליקי גולדברג אגינסקי, אשתו של מאיר גולדברג.
ב-2018 הופיעה בקזבלנקה במסגרת פסטיבל "אנדלוסיאת" (Andalussyat) יחד עם התזמורת האנדלוסית הישראלית, בו הופיעו מוזיקאים רבים ערבים ויהודים ממרוקו וישראל.
טוקאן היא סולנית ההרכב "קווארטטוקאן", אותו הקימה יחד המוזיקאי עידן טולדנו בשנת 2007 בעת מפגשם כסטודנטים באוניברסיטת חיפה.
ההרכב מופיע ברחבי הארץ והעולם.
אלבומו הראשון של ההרכב ראה אור ביוני 2013, והאלבום השני יצא ב-2019 והוא כולל יצירות מקוריות של חברי ההרכב, ויצירות שנכתבו במיוחד להרכב על ידי סמי מיכאל, אהובה עוזרי, דניאל גלאי ועוד.
מופע הלהקה "כשביאליק ופיירוז נפגשים" מציג בבמות רבות בישראל, כולל בבתי ספר במסגרת סל התרבות הארצי.
טוקאן חברה בתנועות לקידום השלום וסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני "לוחמים לשלום" ו"נשים עושות שלום".
היא השתתפה במספר צעדות שלום במדינות שונות עם תנועת "נשים עושות שלום", ושרה בערבית את השיר "תפילת האמהות" שהפך להמנון התנועה.
מריקה יאקובוביץ' נולדה בטימישוארה, שברומניה, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
למדה בגימנסיה היהודית בטימישוארה והמשיכה בבית הספר התיכון.
היא עלתה לישראל ב-1950. למדה באולפן עברית עציוני והמשיכה ללמוד בבית מדרש למורי עם מיסודו של מרטין בובר.
השלימה את לימודיה לתואר הראשון בהיסטוריה כללית ותרבות צרפת ואת השני בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית.
עבודת הגמר שלה, בהנחיית פרופסור יעקב טלמון, אותה סיימה ב-1961 הייתה על ברנאר לזר, מנהיג ציוני אנרכיסטי בצרפת.
היא לימדה בתיכון ערב, באולפנים ואחר כך עבדה בחברה ההיסטורית הישראלית.
את לימודי הדוקטורט עשתה באוניברסיטת סורבון ב-1963, בהנחייתו של רולאן מונייה.
בזמן הדוקטורט למדה גם בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה.
בסיום הדוקטורט שבה לישראל והצטרפה לסגל ההוראה באוניברסיטת חיפה, שם מונתה ב-1972 לפרופסור חבר ובכך הייתה לאישה הראשונה שהייתה לפרופסור באוניברסיטה זו.
נתנה סמינרים רבים והשתתפה במאות כנסים מדעיים בצרפת, באירופה ובארצות הברית.
מרים ירדני נפטרה בשנת 2015 בחיפה והובאה לקבורה בבית העלמין של קיבוץ נווה ים.
מרים ירדני חקרה את ראשית העת החדשה באירופה, עם דגש על צרפת.
באחרית ימיה עבדה ירדני על מחקר שהתמקד בחשיבות הדת הקלוויניסטית בתאוריות הפוליטיות של המונרכמכים (מונח יווני שפירושו שונאי מלכים, אך למעשה מתייחס בעיקר למתנגדים לסמכויות המופרזות של המלכים) ושניסה להראות שעיקרי המניעים שלהם היו דתיים ולא פוליטיים בלבד.
התודעה הלאומית בצרפת בעידן מלחמות הדת - ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של מרים ירדני ונושאו: "התודעה הלאומית בצרפת בתקופת מלחמות הדת 1559-1598".
הספר עוסק בקונפליקט בין דת לתודעה לאומית.
הוא בדק גם את האימפקט של התעמולה ובחן את חשיבות התדמיות, כיצד רואים את האויב: איך הקתולים תופשים את הפרוטסטנטים ולהפך.
לצורך כתיבת הדוקטורט קראה ירדני 5000 עלונים וכתבי פולמוס שהתפרסמו בשנים אלה.
ספר זה הוא בין הראשונים הדן במלחמות הדת אשר דן בחשיבות התעמולה הפוליטית.
אוטופיה ומרד בתקופת לואי ה-14 - הספר מציג את האוטופיות המוזרות והמשונות של תקופת לואי ה-14 כצורת ביטוי אפשרית כמעט יחידה ל"התקוממות" נגד האבסולוטיזם של מלך צרפת.
כלומר, לא הייתה כל אפשרות להביע מחאה או התנגדות למשטר הקיים ויתרה מזו, ואפילו להציע דרכים לשינוי.
הדיאספורה (המקלט) הפרוטסטנטי - מחקר השוואתי ראשון במאה העשרים (קדם לו רק ספר אחד שנכתב במאה ה-19) על ההגירה ההוגנוטית.
הספר בודק את תנאי קליטתם של ההוגנוטים בארצות המקלט שלהם, את תהליכי ההתבוללות ואת קצב ההתבוללות וכן את השפעתם של ההוגנוטים על תהליכי המודרניזציה באירופה במאה ה-18 בתחומי הכלכלה, החברה, המחשבה המדינית והקומוניקציה.
הלכי-רוח אנטי-יהודיים באירופה בראשית העת החדשה- אסופת המאמרים הראשונה של מרים ירדני.
קובץ זה מרכז מאמרים העוסקים ברפלקסים האנטי-יהודיים והתדמיות האנטי-יהודיות באירופה בראשית העת החדשה, בעיקר בצרפת.
בקובץ מאמרים באנגלית וכאלה שתורגמו מעברית ומצרפתית.
מאמר אחר בודק את היווצרות הסטרואטיפים האנטישמים החמורים והקיצוניים ביותר בכומר מלייה, אחד מהאתאיסטים הראשונים, שהשפיע רבות גם על קרל מרקס.
מאמר נוסף בודק את היחס ליהודים בקרבם של הוגי דעות חשובים כמו פייר בל.
בייל מתייחס להיסטוריה היהודית כהיסטוריה אנושית נורמלית שאפשר להסביר בגורמים אנושיים ולא כעונש אלוהי כגון רצח ישו וכו'.
בייל נייטרלי לחלוטין לגבי יהודים ומשבח אותם כאשר הם עומדים בסטנדרטיים המוסריים שלו וכשלדעתו הם אינם עומדים בסטנדרטים האלה, הוא מוקיע אותם.
אולם הוא טוען כי רוב החסרונות של היהודים נובעים מחינוכם ומהסתגרותם בעולמם הצר.
אספקטים של ההיסטוריוגראפיה ההוגנוטית ממלחמות הדת עד למהפכה זוהי (Repenser l'histoire.
המאמרים בקובץ בודקים את יחסם המיוחד של ההיסטוריונים ההוגנוטים להיסטוריה.
הם היו בין המחדשים החשובים במאה ה-16, חידושיהם התאפיינו במתודות היסטוריות ובתפישות היסטוריות חדשות והם גם רואים ב"מקצועם" ייעוד במובן התאולוגי של המילה.
הם חידשו מתודות כמו הצבעה על הקשר הקיים בין כל המרכיבים של ההיסטוריה: היסטוריה של משטרים, חוקים, מוסדות, של צבא, של ספרות וכו' והשפעת גומלין של אלה על אלה.
הדיאספורה (המקלט) ההוגנוטי תרבות והתבוללות: זוהי (Le Refuge huguenot: culture et assimilation) אסופת המאמרים השלישית פרי עטה של ירדני בה היא דנה בתהליך הטמיעה והאינטגרציה של הפליטים ההוגנוטים ובה מאמרים הבוחנים את התופעה מזוויות שונות.
דוגמה לכך היא הלידות הבלתי חוקיות בקהילת ברלין, אחרי למעלה מדור של הסתגרות וחיים אישיים למופת.
ירדני ראתה בעליית הלידות הבלתי חוקיות בקהילת הקדושים הזאת כסימן לראשיתה של התבוללות באוכלוסייה הברלינאית.
מאמרים אחרים באסופה בודקים את תהליך התרחקותם של הפליטים מצרפת והפיכתם לאזרחי המדינות הקולטות.
מחקרים על הזהות הצרפתית מהרנסאנס עד הנאורות זוהי (Enquêtes sur l'identité de la « nation France » de la Renaissance aux Lumières) אסופת המאמרים הרביעית פרי עטה של מרים ירדני.
הספר בודק את הזהות הצרפתית דרך יחסם להיסטוריה שלהם וכתיבת ההיסטוריה.
במאמר אחר בוחנת ירדני כיצד מתארים היסטוריונים בני המאה ה-17 את לידתה של צרפת ואת התהוות האומה.
מאמר אחר בודק איך נולדת זהות צרפתית בהיסטוריות של ערים ופרובינציות צרפתיות במאה ה-16 מאמר נוסף מנסה להסביר את תפישתו של מונטסקייה במונחים מתמטיים והרמוניים.
הוגנוטים ויהודים; ירושלים : מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ח, 1998
ספר זה של ירדני עוסק ביחס חיובי, שהוא חדש לחלוטין, ליהודים בתאולוגיה הנוצרית, הספר מנסה להסביר איך נולד יחס חיובי יוצא דופן בתקופה הזאת ליהודים מצד ההוגנוטים, יחס שהיה מבוסס על התאולוגיה של קלווין ומאידך על הקבלות רבות בגורלם של שני המיעוטים הללו כגון רדיפות.
יחס זה מצא את ביטויו גם במהפכה הצרפתית, גם בעידן משפט דרייפוס וגם בשואה, כאשר תושבי העיירה לה שמבון-סור-ליניון הצילו 5000 יהודים באזור סבן - לנגדוק-רוסיון.
הספר תורגם לצרפתית ויצא לאור ב-2008 בהוצאת שמפיון.
מרים ירון (2 באפריל 1929 – 2 בינואר 1997) הייתה דוגמנית, מלכת היופי הראשונה של ישראל לשנת 1950.
ירון נולדה במינכן שבגרמניה, בשם גיזלה פרויליך, ובגיל 6 עלתה עם אביה הדתי לארץ ישראל והתיישבו בפתח תקווה.
שנתיים קודם לכן נפטרה אמה ממחלת הסרטן.
בגיל 16 נישאה לבעלה הראשון, ובגיל 21 ילדה את בנה.
באותה שנה זכתה בתחרות מלכת היופי, כאשר טרם נקבעו כללים ברורים למועמדות ונשים נשואות עם ילדים יכלו להתמודד גם כן.
בשנה שלאחר מכן נקבע שעל מלכת היופי להיות רווקה.
בתחרות מיס תבל שהתקיימה בארצות הברית הוכתרה ירון כסגנית "מיס האומות המאוחדות".
היא קיימה אורח חיים צמחוני.
ארבע שנים לאחר הזכייה בתחרות התגרשה ירון ועברה לסאו פאולו, כידועה בציבור של סימון פלדמן, איש עסקים ברזילאי ממוצא יהודי.
מרים הייתה דוברת שש שפות.
בשנות ה-40 לחייה חלתה בסרטן מעיים, ממנו החלימה לאחר ניתוחים וטיפולים ממושכים שעברה בקליפורניה.
בשנת 1994 חזרה לישראל והתגוררה בכפר סבא, בסמיכות לבנה, כלתה ושלושת נכדיה.
בסוף שנת 1996 עברה מרים אירוע מוחי וכעבור מספר שבועות נפטרה, ככל הידוע מדום לב.
מרים לפיד-גוטמן (נולדה בשנת 1947) היא ממייסדי גוש אמונים ומפלגת ימין ישראל.
לפיד נולדה בירושלים למאיר וחוה אביצדק (במקור רקובסקי).
היא בוגרת האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב במגמת פסנתר, וכן למדה ספרות עברית וספרות עולם באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1972 נישאה למרדכי לפיד, אסיר ציון לשעבר שהיה ממחוללי העלייה הגדולה מברית המועצות.
יחד עם מרדכי נמנתה בין ראשוני מתיישבי גוש אמונים, תחילה בעליה לסבסטיה ולאחר מכן במסגרת גרעין אלון מורה בקדומים.
בשנת 1979 עלו להתיישב באלון מורה והיו מהמיעוט שבחר להאבק בהעברת היישוב מאדמות רוג'ייב להר כביר.
בעקבות הפינוי, בתחילת פברואר 1980 הם עזבו את אלון מורה ועברו לקריית ארבע בה המשיכו לגדל את משפחתם מרובת הילדים..
יחדיו החלו גם לפעול במפלגת מולדת ופעלו לחיזוק התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בשנת 1993 בעקבות רצח בעלה ובנה יצאה עם 13 ילדיה למסע רגלי בן 4 ימים והקימה אוהל מאבק מול בית ראש הממשלה בירושלים.
מחאתה נמשכה כ-3 חודשים, במהלכם נפגעה בתאונת דרכים ונאלצה לשבות מפעילות לתקופה.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) התמודדה ברשימת מולדת בשנת 1993.
בעת ששימשה כמזכירת סיעת מולדת בכנסת, פרשה מהמפלגה והקימה, יחד עם חבר הכנסת שאול גוטמן שפרש גם הוא מסיעת מולדת, את מפלגת ימין ישראל.
זמן קצר לאחר מכן, ב-6 בדצמבר 1993, נרצחו בעלה מרדכי ובנם שלום (שלומיק) בפיגוע ירי על ידי רכב חולף בגבעת חרסינה.
בבחירות לכנסת ה-14 התמודדה בראשות מפלגת "משמרת שלום", אך זו לא עברה את אחוז החסימה.
במרץ 2025 קראה לציבור הדתי להצטרף להפגנות נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע.
בראיונות מתחה ביקורת נוקבת על התנהלות הממשלה במהלך המלחמה, כגון ניהול המלחמה והטיפול בשחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל.
לפיד היא בת למשפחת רקובסקי מירושלים, שאבות אבותיה עלו במאה ה-19 מרוסיה.
סבה היה הרב יעקב אביצדק (רקובסקי), רב בתי הסוהר והמשטרה לאחר קום המדינה.
לפיד ובעלה מרדכי לפיד הקימו משפחה גדולה.
בנם מאיר היה פעיל פוליטי ששימש כיו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן והיה נשוי למוריה, בתם של אבשלום וזהבה קור.
בתם היא המשוררת והציירת רעיה לפיד שילר.
לפיד נשואה בשנית לפרופסור שאול גוטמן מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ומתגוררת ביבנאל.
מרים מקבה הייתה זמרת דרום-אפריקאית, שגלתה שנים רבות מארצה בשל פעילותה בנושא זכויות האדם.
מקבה, זוכת פרס גראמי, הייתה ידועה הן במולדתה והן ברחבי העולם, ובשל פעילותה הפוליטית יש שכינו אותה "מאמא אפריקה".
זנזילה מרים מקבה נולדה ביוהנסבורג בשנת 1932. אמה הייתה רופאה טבעית (סנגומה) משבט הסוואזי, ואביה, שמת כאשר הייתה מקבה בת שש, היה בן לקבוצת הקוסה.
אמה של מרים עבדה במשק ביתה של משפחה יהודית ומרים התלוותה אליה.
אם המשפחה היהודית גילתה את כישרונה של מרים וכיוונה את צעדיה הראשונים בתחום המוזיקה, כפי שסיפרה מרים מקבה עצמה, מאוחר יותר, במהלך טקס בו הוענק לה פרס ובו שרה לבאי הטקס המופתעים את השיר "יידישע מאמע".
כילדה קיבלה את חינוכה המוזיקלי במכון קילמרטון בפרטוריה בו למדה שמונה שנים.
בתחילה יצאה מקבה למסעות הופעות עם קבוצות חובבים, אך בתחילת שנות ה-50 הפכה לזמרת מקצועית, והצטרפה ללהקת "Manhattan Brothers", בטרם הקימה להקה משלה לה קראה "העפרונים" ("The Skylarks").
הלהקה עירבה את סגנון הג'אז עם המוזיקה המסורתית של דרום אפריקה.
בשנת 1959 הופיעה במחזמר "קינג קונג" לצידו של יו מסקלה, שהיה לבעלה, עד לגירושיהם מספר שנים לאחר מכן.
על אף שכבר בתקופה זו הייתה אמנית ידועה, והקלטותיה זכו להצלחות, עדיין קיבלה סכומים זעומים עבור הופעותיוה והקלטותיה.
היא החליטה לנסות את מזלה בארצות הברית.
בשנת 1959 הופיעה בסרט תעודה כנגד האפרטהייד בשם "שובי, אפריקה!" (Come Back, Africa).
הופעתה בסרט, וכן הופעתה בהקרנת הבכורה של הסרט שהתקיימה בפסטיבל הסרטים בוונציה, הביאו לה את החשיפה הבינלאומית לה קיוותה.
מקבה עברה ללונדון שם פגשה בהארי בלפונטה שסייע לה להשיג ויזה לארצות הברית.
בארצות הברית התפרסמה בשורה של להיטים לרבות "פאטה פאטה", "שיר הקליק", ו"מאלאיקה".
ב-1966 מקבה זכתה בפרס גראמי עבור הקלטת שיר העם או השיר האתני הטוב ביותר בשנה זו.
בפרס זכתה בשיתוף עם בלאפונטה על התקליט "ערב עם בלאפונטה ומקבה".
ב-1960 התרחש טבח שארפוויל, שבו נהרגו 69 מפגינים שחורים, ובהם גם 3 מבני משפחתה של מקבה.
מקבה, בעודה בסיבוב הופעות בארצות הברית, ביקרה בחריפות את שלטון האפרטהייד.
כפועל יוצא, שלטונות דרום אפריקה ביטלו את דרכונה.
זמן קצר לאחר מכן אמה נפטרה, אך שלטונות דרום אפריקה עמדו בסירובם לתת לה להיכנס, ומנעו ממנה להגיע להלווית אמה.
בשנת 1963 העידה בפני האומות המאוחדות על העוול שבמשטר האפרטהייד.
לאחר מכן קיבלה הודעה כי אזרחותה הדרום אפריקנית בוטלה, וכי נאסר עליה לשוב למולדתה לעולם.
בשלב זה היו למקבה תשע אזרחויות של מדינות שונות, ועשר אזרחויות של כבוד ממדינות אחרות.
בשנת 1961 הועמדה מקבה לפרס גראמי לתגלית השנה.
בשנת 1968 נישאה לפעיל זכויות אדם אמריקני ממוצא טרינידדי בשם סטוקלי קרמייקל.
הנישואים הביאו לסערה בארצות הברית, בשל היותו של קרמייקל מעורב בפעילויות של קבוצות כפנתרים השחורים.
רבות מהופעותיה של מקבה בוטלו, וחברות התקליטים סירבו לעבוד עמה.
כתוצאה מכך עבר הזוג לגור בגינאה שבמערב אפריקה, שם היו מקורבים לנשיא אחמד סקו טורה ורעייתו.
מקבה נפרדה מקרמייקל בשנת 1973, והמשיכה להופיע בעיקר באפריקה, דרום אמריקה ואירופה.
ידועה במיוחד הופעתה בשנת 1974 בקרב האיגרוף ההיסטורי בזאיר בין מוחמד עלי וג'ורג' פורמן.
כן שמשה מקבה כנציגת גינאה באומות המאוחדות, ועל כך זכתה בפרס השלום על שם דאג המרשלד בשנת 1986.
לאחר מות בתה היחידה, בונגי מקבה, בשנת 1985 עברה מקבה לבריסל.
בשנת 1987 הייתה בין המוזיקאים שהקליטו ביחד עם פול סיימון את האלבום החשוב "גרייסלנד" (Graceland), שהביא את המקצבים האפריקאים אל הקהל האמריקאי.
זמן קצר לאחר מכן פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "מקבה: הסיפור שלי".
בשנת 1990 שכנע נלסון מנדלה את מקבה לשוב לדרום אפריקה.
בשנת 1992 הופיעה בהפקת הקולנוע הבינלאומית "סרפינה" שעסקה במהומות בסווטו בשנת 1976. כן השתתפה בסרט התעודה "אמנדלה: מהפכה בהרמוניה בת ארבעה חלקים" בה סיפרה על תפקידה בלחימה באפרטהייד.
בינואר 2000 התפרסם אלבומה "מולדת" (Homeland), שזכה להצלחה והיה בין המועמדים לפרס גראמי באותה שנה בקטגוריית "מוזיקת עולם".
ב-2001 זכתה במדליית הזהב על שם אוטו האן בברלין על "שירותיה יוצאי הדופן לקידום השלום העולמי וההבנה הבינלאומית".
בשנת 2002 זכתה בפרס פולר למוזיקה ביחד עם סופיה גובאידולינה.
בשנת 2004 נבחרה להיות מספר 38 במשאל "מאה הדרום אפריקנים הגדולים", שערכה רשת הטלוויזיה הדרום אפריקנית SABC3. בשנת 2005 החלה בסיבוב פרידה ממעריציה, ושאפה להופיע בכל הארצות בהן הופיעה בחייה.
בשלב זה מצבה הבריאותי לא היה שפיר, והיא סבלה מדלקת מפרקים.
ב-9 בנובמבר 2008 התמוטטה בעת ששרה בקונצרט בקזרטה באיטליה, שנערך לכבוד הסופר רוברטו סאביאנו, כאות הוקרה לעמידתו כנגד ארגון הפשע הקאמורה במחוז קמפניה.
הרקע היה רציחתם של שישה מהגרים אפריקנים על ידי ארגון הפשע בספטמבר 2008, שהביאה למהומות בקרב קהילת המהגרים האפריקנים באזור.
הקונצרט התקיים באווירה קשה, כאשר מארגניו עמדו תחת איומים על חייהם.
מקבה הופיעה במשך כחצי שעה, והתמוטטה על הבמה אל מול הקהל לאחר ששרה את להיטה "פאטה פאטה".
היא נלקחה לבית חולים מקומי, שם אובחן כי היא סבלה מהתקף לב.
הרופאים לא הצליחו להצילה, ומותה נקבע ב-10 בנובמבר 2008.
בשנת 2016 הוציאה הזמרת הצרפתייה ג'יין סינגל בשם Makeba, המהווה מחווה למרים מקבה.
מרים נוביץ (1 במרץ 1908– 15 באפריל 1990) הייתה אוצרת, אספנית וחוקרת ישראלית.
נוביץ' הייתה האוצרת הראשונה של בית לוחמי הגטאות ומי שהניחה את המסד להקמתו, כבר בראשית שנות ה-50. היא שטבעה את המונח "התנגדות רוחנית" (Spiritual Resistance) לגבי יצירות האמנות שנעשו בתקופת השואה, שרק מאוחר יותר זכה לתשומת לב ההיסטוריונים של השואה.
מרים נוביץ' היא שהחלה לאצור את אוסף האמנות הגדול והייחודי של "בית לוחמי הגטאות", הכולל כחמשת אלפים ושמונה מאות יצירות, המחולקות לשלושה מדורים:
יצירות אמנות שנוצרו בגטאות, במחנות ובמקומות מסתור בזמן המלחמה
יצירות שמקורן והשראתן בתקופת האימים והמאבק, ונוצרו לאחר המלחמה
יצירות אמנות של אמנים שנוצרו לפני השואה והם נספו במהלכה
המדור הראשון הוא ליבת האוסף, אשר בו השקיעה מרים נוביץ', האוצרת והמנהלת הראשונה שלו, את מרב מרצה ואונה.
מדור זה, המהווה את הנדבך המרכזי באוסף, כולל מאות יצירות שנוצרו בגטאות ובמחנות שונים במזרח ובמערב אירופה.
היצירות מתארות, בין השאר, את החיים במחנות ובגטאות, מנציחות את אורח החיים של הכלואים במגוון של סצנות הווי, ומתארות גם פעילויות תרבותיות בהן – הרצאות, קונצרטים ומחזות.
מספר גדול של יצירות מוקדש לדיוקנאות הכלואים או דיוקנאות של האמנים עצמם.
נוביץ', ילידת רוסיה הלבנה, גדלה ברוסיה ובפולין, ואחר לימודיה התיכוניים נסעה לצרפת, שם למדה בבית ספר גבוה לשפות מזרח אירופיות.
בפריז הייתה מקורבת לחוגי אמנים ולאנשי השמאל.
בצד הרחבת אופקיה האמנותיים, עסקה גם בפעילות פוליטית בחוגי השמאל, אותה המשיכה לאחר כיבוש צרפת כשהצטרפה למחתרת.
ביוני 1943 נעצרה על פעילות זו ונכלאה במחנה ויטל (Vittel), שם קשרה קשרי ידידות עם יצחק קצנלסון, מכלואי המחנה, ששולח ב-1944 לאושוויץ דרך דראנסי (Drancy).
המפגש עם קצנלסון שינה את עולמה של נוביץ', ובזכותו התקרבה לציונות.
לאחר שחרורה מהמחנה יצרה בפריז קשר עם צביה לובטקין ואנטק צוקרמן, ובעקבות זאת עלתה ארצה (1946) והצטרפה לקיבוץ לוחמי הגיטאות.
נוביץ' גמרה אומר להקדיש את חייה לאיסוף חומר הקשור לשואה, או כפי שהעידה: "הבטחתי ליצחק קצנלסון שמעתה אנדוד בעולם ואאסוף את דמעות עמי." את הבטחתה מימשה במסגרת פעילותה העשירה והמגוונת בבית לוחמי הגטאות, כשחלק מפירות מאמץ זה מתבטא באוסף האמנות הגדול שהביאה למוזיאון.
על פי נוביץ' ההתנגדות הרוחנית, על כל היבטיה, הייתה חשובה יותר מהתנגדות באמצעות כלי נשק, כשהיצירה האמנותית היא פן חשוב שלה.
"אני מאמין" זה גרם לה לתור ברחבי אירופה, ולאסוף יצירות אמנות שנוצרו בתקופת השואה על ידי הנרדפים.
ממסמכים ארכיוניים ניתן ללמוד מה היה היקף פעילותה, ועד כמה טרחה לממש את רעיון אוסף האמנות.
כבר בשלהי שנות ה-40 וראשית שנות ה-50 של המאה העשרים, כאשר, מעטים, אם בכלל, חשבו על ערכן הסגולי של יצירות אמנות השואה, הצליחה מרים נוביץ' ליצור תשתית של אוסף מכובד ואשר על פי עדותה "איננו חוסכים כל מאמץ על מנת להרחיבו ולהעשירו", כפי שאכן עולה מהתעודות השונות ומההיקף המרשים שלו.
על דרכי התהוותו נכתב בכתב העת של בית לוחמי הגטאות בשנת 1951:
הדינמיות, המסירות והדבקות במטרה אפיינו את נוביץ' גם בהמשך.
מ"דו"ח על ציורים חדשים ודברי אמנות," שהוכן על ידה, כנראה בשלהי שנות השבעים, ניתן ללמוד רבות אודות הפעילות האינטנסיבית והקדחתנית שאפיינה את ליקוט יצירות האמנות וגיבושן כאוסף משמעותי וחשוב.
נודע לי מגברת שביקרה אצלנו [בבית לוחמי הגטאות, פ.ר.] שבשווייץ מתגוררת גב' אליציה דה יונג, בעיר אסקונה, שסיפרה לה כי לפני שנים הגיעה אליה אישה שבקשה כי תמסור לה ציורים מדראנסי, של הצייר מקס ואן דאם (Max van Dam).
אמרתי למבקרת שזו הייתי אני.
אני בקרתי את גב' דה יונג [...] וביקשתי ממנה את הציורים שהיו ברשותה.
ברשותי היו מספר ציורים של ואן דאם, שצייר בצריף ביער, בכפר בלריקום (Blaricum), בו מצא מקלט הודות לידידותו עם פרופ.
גב' דה יונג לא רצתה (אז) להענות לבקשתי.
הודות לכתובת שמסרה לי אותה מבקרת במוזיאון, כתבתי אליה מכתב והתשובה הייתה לבוא לבקרה.
הגעתי ברכבת ממילאנו לאסקונה, צלצלתי אליה להודיע על בואי והגב' דה-יונג הגיעה עם מכוניתה לקבלני בתחנת הרכבת.