tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קליגולה הוא סרט ביוגרפי בעל תוכן מיני איטלקי/אמריקאי משנת 1979, אותו ביים טינטו בראס, עם סצנות נוספות אותם ביימו ג'אנקרלו לואי ומייסד פנטהאוז בוב גוצ'יונה.
הסרט עוסק בעלייתו ונפילתו של הקיסר הרומי גאיוס יוליוס קיסר אוגוסטוס גרמניקוס, הנודע יותר בשם קליגולה.
תסריט הסרט קליגולה נכתב בידי גור וידאל, היה במימון משותף עם מגזין פנטהאוז, והופק בידי גוצ'יונה ופרנקו רוסליני.
מככב בו מלקולם מקדואל כקיסר.
קליגולה היה הראשון בסרטים עתירי התקציב שמציג כוכבי סרטים בולטים (ג'ון גילגוד, פיטר או'טול, מלקולם מקדואל, הלן מירן) בסרט עם סצנות מין גלויות.
בשל הגרסאות השונות של הסרט, תקציר העלילה יכול להשתנות קלות בין גרסה לגרסה.
קליגולה (מלקולם מקדואל), היורש הצעיר של הכתר של הקיסר מוכה העגבת והחצי משוגע טיבריוס (פיטר או'טול), סבור שהוא קיבל סימן רע אחרי שקיכלי עף לתוך חדרו מוקדם בבוקר אחד.
מעט אחרי כן, מקרו, (גואידו מנארי), ראש המשמר הפרטוריאני, מופיע על מנת לבשר לאיש הצעיר שסבו (טיבריוס) דורש שהוא ייגש לראותו באי קפרי, שם הוא מתגורר מספר שנים ביחד עם חברו הקרוב נרווה (ג'ון גילגוד).
קלאודיוס (ג'אנקרלו באדסי), קרוב משפחה רפה-שכל, ואחיו החורג והצעיר יותר של קליגולה גמלוס (ברונו בריוה), חביבו של טיבריוס.
קליגולה, שחושש מהתנקשות בחייו, מפחד לעזוב, אולם אחותו האהובה דרוסילה (תרזה אֶן סאווי) משכנעת אותו ללכת.
בקפרי, מוצא קליגולה שסבו נעשה מושחת, מפגין סימנים של מחלות מין מתקדמות ומר נפש בנוגע לרומא והפוליטיקה שלה.
טיבריוס נהנה להתבונן במופעי מין משפילים, לעיתים הכוללים ילדים וסטיות שאינן מדרך הטבע.
קליגולה צופה בתערובת של משיכה וזוועה.
המתח גואה כשטיבריוס מנסה בבדיחות הדעת להרעיל את קליגולה לפני גמלוס.
אחרי שנרווה מבצע התאבדות לאור האפשרות שקליגולה יעלה לשלטון, טיבריוס מתמוטט משבץ, ומשאיר למקרו ולקליגולה לתכנן את הדרך להאיץ את עלייתו של האחרון לשלטון.
מאוחר בלילה, מקרו מלווה את הצופה מחוץ לחדר השינה של טיבריוס כדי לתת לקליגולה הזדמנות לרצוח את סבו, אולם כשהוא נכשל, מקרו מסיים את המלאכה בעצמו כשהוא חונק את טיבריוס בעזרת צעיף.
קליגולה בשמחת ניצחון מסיר את החותם המלכותי מאצבעו של טיבריוס ולפתע נוכח לדעת שגמלוס היה עד לרצח.
טיבריוס נקבר בכבוד רב וקליגולה מוכרז כקיסר החדש, שבתורו מכריז על דרוסילה כשווה לו, מעשה המעורר בסנאט שאט נפש גלויה.
אחרי כן, דרוסילה, החוששת מהשפעתו של מקרו, משכנעת את קליגולה להיפטר ממנו.
קליגולה עושה זאת כשהוא מקים בית משפט מטעמו, שבו מאלצים באיומים את גמלוס להעיד שמקרו לבדו רצח את טיבריוס.
כשמקרו רב-העוצמה סולק, קליגולה מכריז על הסנאטור הצייתן קאסיוס כיריאה (Paolo Bonacelli) כמפקד החדש של המשמר הפרטוריאני.
מאמציה של דרוסילה למצוא לקליגולה רעיה בין הכוהנות של האלה איזיס, הכת המסתורית לה הם עובדים.
רצונו היחידי של קליגולה הוא לשאת לאשה את דרוסילה, אולם כשהיא אינה נענית לו, הוא נושא כנקמה את קיסוניה (הלן מירן), זונת-צמרת, אולם רק אחרי שהיא נושאת בבטנה את יורשו.
קליגולה מוכיח עצמו כשליט פופולרי, אך תמהוני, מוריד מיסים ומבטל את כל החוקים המדכאים שטיבריוס חוקק.
הסנאט מתחיל למאוס בקיסר הצעיר בשל מוזרויותיו והעלבונות השונים שהוא מטיח כלפיהם.
בנוסף לכך מתחילים להופיע היבטים אפלים באישיותו, הוא אונס כלה וחתן בלילה כלולותיהם בגלל פרץ קנאה קטן ומורה על הוצאתו להורג של גמלוס רק כדי לעורר את תגובתה של דרוסילה.
אחרי שהוא מגלה שקיסוניה בהריון, סובל קליגולה מחום כבד, אולם דרוסילה מטפלת בו עד שהוא מבריא.
מעט אחרי שהוא מתאושש לחלוטין, קיסוניה יולדת לקליגולה בת, ז'וליה דרוסילה, וקליגולה מתחתן אתה בו במקום.
במהלך החגיגה, דרוסילה מתמוטטת בזרועותיו של קליגולה מאותו חום ממנו הוא סבל.
מעט אחרי כן, קליגולה מקבל אות רע נוסף בדמותה של ציפור שחורה.
הוא נחפז לצידה של דרוסילה וצופה בה גוססת.
קליגולה מתנסה בהתמוטטות עצבים, הוא מנפץ את פסלה של איזיס וגורר את גופתה של דרוסילה מסביב לארמון בעודו צורח בהיסטריה.
כעת הוא שרוי בדיכאון עמוק, קליגולה מתהלך ברחובות רומא, מחופש לקבצן.
אחרי שהות קצרה בכלא העירוני, קליגולה נחוש להרוס את מעמד הסנאטורים, אותו הוא מתעב.
שלטונו נהפך להיות סדרת מעשי ביזיון נגד יסודותיה של רומא, רעיות הסנאטורים נאלצות לעבוד בשירות המדינה כפרוצות, אחוזות מוחרמות, הדת הישנה מחוללת, והוא יוזם מלחמה אבסורדית נגד בריטניה על מנת להשפיל את צבאו.
הסנאטורים והצבא משתכנעים שיש לרצוח את קליגולה.
קליגולה מתהלך בחדר השינה שלו שם קיסוניה העצבנית מחכה לו.
הקיכלי מופיעה בפעם האחרונה, אולם רק קיסוניה חוששת מפניו.
בבוקר למחרת, אחרי חזרות על מחזה מצרי, קליגולה ומשפחתו מותקפים כשהם עוזבים את האצטדיון במתקפת פתע שבראשה עומד כיריאה.
אשתו ובתו נרצחות באכזריות וכיריאה בעצמו דוקר את קליגולה בבטנו, שבהתרסה מייבב: "אני חי".
כשגופותיהם של קליגולה ומשפחתו מושלכות למטה אל מדרגות השיש והדם ניגר מהן אל רצפת השיש, מכריזים על קלאודיוס כעל הקיסר החדש.
בסצנה האחרונה של הסרט, אינקיטאטוס, סוס המחמד של קליגולה, מוצא את גופותיהם של קליגולה ומשפחתו.
ג'ון גילגוד כנרווה (בנו של מרקוס קוסיוס נרווה)
וידאל פיתח את תסריטו של קליגולה ממיני סדרת הטלוויזיה של רוברטו רוסליני שלא הופקה.
ביחד עם פרנקו רוסליני, אחיינו של רוברטו, כוונתו המקורית של וידאל הייתה ליצור דרמה היסטורית צנועת תקציב.
כשהזוג לא הצליח למצוא מימון, יצר וידאל קשר עם איל התקשורת והמייסד והבעלים של פנטהאוז בוב גוצ'יונה.
גוצ'יונה הסכים לממן את הפרויקט בשני תנאים: שהסרט יוסב למופע ראוותני ומפואר בדומה ל"סרטי הסנדל והחרב" האפיים של הוליווד בשנות החמישים והשישים, וכן שיוסף מין ועירום לתסריט על מנת לקדם את כתב העת של גוצ'יונה.
וידאל ורוסליני נאותו לתנאים והפרויקט הושק.
דנילו דונאטי, הארט דיירקטור של פדריקו פליני נשכר על מנת לבנות אתרים ותלבושות יקרים ומורכבים.
לוהקו שחקנים ידועים ומוכשרים, בכללם מלקולם מקדואל, הלן מירן, פיטר או'טול וסר ג'ון גילגוד.
מריה שניידר הייתה מיועדת לתפקיד דרוסילה, אחותו של קליגולה שמתה בסוף, אולם עזבה את הפרויקט והחליפה אותה טרזה אן סבוי.
אחרי שגוצ'יונה לא הצליח להגיע לידי הסכם עם במאים מבוססים כמו ג'ון יוסטון ולינה ורטמילר
נשכר טינטו בראס, במאי איטלקי צעיר יחסית, אחרי שגוצ'יונה התרשם מסרטו הקודם והשנוי במחלוקת של בראס, Salon Kitty, שמיזג קטעי מין לתוך דרמה היסטורית עתירת תקציב.
הפקת קליגולה נעשתה באולפני דיר ברומא, שם צולם הסרט הידוע קלאופטרה, 13 שנים קודם לכן.
הצילומים החלו בספטמבר 1976, כשהתוכניות היו להפיץ את הסרט ב-1977.
כבר מראשיתו נתקל קליגולה בקשיים.
לפי ראיון שהעניק גוצ'יונה לפנטהאוז ב-1980, וידאל (שגוצ'יונה כינה "כישרון מופלא") התחיל לעשות בעיות בראיון שנתן לטיים מגזין כשהוא כינה את הבמאים טפילים שניזונים מעבודתם של סופרים, והבמאי צריך לציית להוראות שהסופר נותן בתסריט.
לפי גוצ'יונה, בראס הזועם הגיב להערתו של וידאל בכך שהוא סילק את וידאל מהאולפן.
גוצ'יונה נאלץ לצדד בבראס (אותו כינה "סובל משיגעון גדלות") מכיוון ש"עבודתו של גור כבר נעשתה ועבודתו של טינטו עמדה להתחיל."
בליהוק, בתכנון ובביצוע צצו בעיות.
הכוכבת הראשית שניידר חשה שלא בנוח עם סצנות המין והעירום בתסריט והתפטרה במהרה מתפקידה בסרט.
בשלב מוקדם התברר ליוצרי הסרט שלוח הזמנים הצפוף שייעדו לצילומים רוסליני וגוצ'יונה הבלתי מנוסים היו בלתי אפשרים לסרט בקנה מידה כזה.
דונאטי היה צריך להשליך כמה מרעיונותיו המקוריים והמורכבים לאתרי ההסרטה ולהחליף אותם בדימויים סוריאליסטיים כמו matte paintings מוזרים, שטחים מואפלים, תפאורות רקע ומסכים ממשי.
הדבר גרם לשינויים משמעותיים בתסריט, כשבראס והשחקנים מאלתרים את הקטעים הכתובים כדי שיתרחשו באתרי הסרטה שונים לחלוטין, ולעיתים צילמו קטעים חדשים לגמרי (כמו הסצנה הפותחת את הסרט) על מנת להפגין התקדמות בעת שהאתרים הפגומים או שעוצבו מחדש לא היו זמינים.
ההפקה עוכבה בשל חוסר הסכמה בין בראס ודונאטי לגבי כך שבראס לא השתמש בכל אתרי ההסרטה שדונאטי הרכיב, כמו גם מכך שהתגלעו חילוקי דעות בין בראס וגוצ'יונה לגבי תוכנו המיני של הסרט.
במקביל לכך בראס לא היה שבע רצון מהתסריט שכתב וידאל.
"הייתה זו עבודתו של זקן סנילי.
וידאל שיכתב אותו חמש פעמים, אבל הוא עדיין אבסורדי".
בעזרתו של מקדואל, כתב בראס מחדש חלקים מהתסריט.
בזמן שרוב הצילומים של קליגולה הושלמו, וידאל (שנקלע לעימותים קודם לכן בשל מעורבותו בסרט הידוע -"מיירה ברקינגרידג'") חשש מלהיות קשור להפקה כזו שיצאה מכלל שליטה, וסבר שהסרט לא יצליח, וידאל שמר מרחק מהפרויקט.
לגבי וידאל הסיק בראס, "אם באמת אני אכעס על גור וידאל, אני אפרסם את התסריט שלו."
הסרט הגיע לשלב שאחרי ההפקה, גוצ'יונה תפס פיקוד על קטעי הסרט, פיטר את בראס בעקבות התנהלות כספית בזבזנית (גוצ'יונה האשים את בראס בכך שהוא צילם די סרט לכדי "פי חמישים מהגרסה המקורית של בן חור"), הוא ליהק פושעים אמיתיים כסנאטורים רומיים,
והשתמש במה שגוצ'יונה החשיב כ"נשים שמנות, מכוערות ומקומטות" בסצנות המין במקום בשפנפנות פנטהאוז.
גוצ'יונה שכר את חברו ג'אנקרלו לואי על מנת לשכתב מחדש הסרט.
לואי התבקש לעצב מחדש את הסרט כדי שיהלום יותר את תסריטו המקורי של וידאל, בעודו מביע את התוכן המיני שדרש גוצ'יונה.
בצעד שנוי במחלוקת צילמו השניים סצנות פורנוגרפיות נועזות כדי להחליף את הסצנות שצילם בראס.
עם קטעי סרט מאולתרים רבים, שנכתבו מחדש מהטיוטה המקורית של הסרט, לואי ערבב, חתך מחדש, ומחק סצנות בסיכומו של דבר.
רבות מהתמונות המיניות המפריעות אותן צילם בראס הוסרו, והחליפו אותן כשש דקות של מין חושפני שצילמו גוצ'יונה ולואי.
לסיכום, העריכה הסופית של הסרט התרחקה במידה ניכרת ממה שבראס התכוון.
באופן אירוני היה לה גם דמיון מועט לתסריטו של וידאל.
בתוצאותיה הלא נעימות של המריבה, גם בראס וגם וידאל ניהלו כל אחד מסע תוכחה עצמאי ותביעות משפטיות נגד גוצ'יונה, ובכך עיכבו את יציאתו לבתי הקולנוע של קליגולה.
וידאל, שקיבל $200,000 תמורת התסריט, נסוג מדרישתו ל-10% מרווחי הסרט בתמורה לכך ששמו יוסר מהקרדיטים (הכותרת המקורית הייתה אמורה להיות "קליגולה של גור וידאל" (Gore Vidal's Caligula).
ב-1981, אנה די לורנצו, ששיחקה את מסלינה, תבעה את גוצ'יונה, בטענה שהוא פגע בקריירה שלה מכיוון שהשתמש בסצנות הפורנוגרפיה הבוטה בעריכה הסופית של קליגולה בלי ידיעתה, וכך קישרו אותה עם סרט פורנוגרפי.
אחרי מאבק משפטי ממושך, ב-1990, פסק לה בית משפט בניו יורק $40,000 כפיצויים נזקיים.
באוגוסט 1979, שלוש שנים אחרי שההפקה החלה, יצא הסרט קליגולה להפצה בבתי הקולנוע.
קליטה היא התהליך שבו עולה חדש מסתגל לחברה ולתרבות בישראל.
מאחר שהעלייה לארץ ישראל היא מונח מרכזי בתרבות היהודית, פעילות זו ניצבת במקום מרכזי בסולם העדיפויות של ממשלת ישראל.
בקליטתם של עולים חדשים בישראל מטפל, מאז הקמתו, המשרד לקליטת עלייה ולפני כן הטיפול היה מפוזר בין גורמים שונים והעיקרי הייתה הסוכנות היהודית.
הסוכנות היהודית, בתקופה בה טיפלה בקליטת העלייה, הייתה מספקת לעולים החדשים, שהגיעו לישראל, ציוד ביתי מינימלי, שולחן, כיסאות ומיטות סוכנות עם מזרני קש.
מרכז קליטה הוא מוסד מגורים בו זכאים לדור עולים חדשים מיד לאחר עלייתם לישראל.
לימוד השפה הוא חלק מתהליך הקליטה.
אולפן עברית הוא בית ספר ללימוד אינטנסיבי של השפה העברית.
רוב העולים זכאים גם למגוון הטבות ולסיוע כלכלי, המתבטא בסל קליטה, סיוע בשכר דירה, דמי קיום, פטור ממכס או החזר מכס ועוד.
קליטת עלייה היא תהליך מאתגר גם לעולים וגם לקולטים.
הרגשות המעורבים באים לידי ביטוי בתרבות הישראלית, בין השאר בביטויים כגון "ישראל אוהבת עלייה ולא אוהבת עולים", בבדיחות עדתיות, ובמערכון "עולים חדשים" של אריק איינשטיין ואורי זוהר מהתוכנית לול (1973), בו כל דור של עולים מתקבל בלעג וחשש על ידי הוותיקים - העולים מהעליות הקודמות.
ב-2016 הוכרז ז' במרחשוון כ"יום העלייה" - יום הצדעה לעולים החדשים.
במסגרת ציון היום לראשונה בכנסת, חברי כנסת שיבחו את "אלו שעזבו הכל, התגברו על כל הקשיים והגשימו את החזון הציוני והתנ"כי", וקראו לישראלים לסייע בהכנסת אורחים.
קליגולה הוא מחזה מאת אלבר קאמי.
העלילה עוסקת בדמותו ההיסטורית של הקיסר הרומאי קליגולה, שהיה ידוע לשימצה באכזריותו ובמה שנראה היה כהתנהגות בלתי שפויה.
קאמי החל בכתיבתו של "קליגולה" בשנת 1938 (תאריך כתב היד הראשון הוא 1939) ופורסם בפעם הראשונה במאי 1944 בידי הוצאת גלימר.
המחזה פורסם לאחר מכן במהדורות מתוקנות רבות.
הגרסה הסופית היא מחזה בארבע מערכות משנת 1944, שראתה אור לראשונה בצוותא עם The Misunderstanding ואחרי-כן פורסמה לבדה באותה שנה.
קיימת גרסה בת שלוש מערכות משנת 1941, שפורסמה מחדש בשנת 1984 באסופה Cahiers Albert Camus.
השינויים בין הגרסאות מגלות את השפעתה של מלחמת העולם השנייה על קאמי.
הצגת הבכורה של "קליגולה" התקיימה ב-26 במרץ 1955, בכיכובו של ז'ראר פיליפ.
קאמי עצמו הקריא את המחזה בתיאטרון Noctambules.
גרסת המחזה משנת 1941 הוצגה אף היא, למשל בידי המחבר בפסטיבל d'Angers ביוני 1984.
המחזה מציג את קליגולה המוכה יגון כתוצאה ממותה של דרוסילה, אחותו ומאהבתו.
בגרסתו של קאמי לאירועים קליגולה גורם לבסוף לרציחתו שלו (מבחינה היסטורית, המאורע התרחש ב-24 בינואר, בשנת 41 לספירה).
הנה נושא המחזה כפי שהוצג בידי הסופר עצמו (כפי שפורסם במהדורת שנת 1957 של כתב העת האמריקאי Theater).
חיריאס – סופר, ממקורביו בשלטון
סנקטוס – האציל הזקן, ממקורביו בשלטון
מטלוס – אציל, ממקורביו בשלטון
לאפידוס - אציל, ממקורביו בשלטון
מוציוס - אציל, ממקורביו בשלטון
אלבר קאמי, קליגולה, תרגום: דוד מעיין; רמת גן: בית צבי, 1991.
קופרודוקציה של תיאטרון החאן והמרכז התיאטרוני בנווה צדק, יולי 1984
יוצרים: בימוי – עודד קוטלר, תלבושות –יוסי בן ארי, מוזיקה – אורי וידיסלבסקי, תאורה – יעקב מרזל.
קליופי בוקלה (במקדונית: Калиопи Букле; נולדה ב-28 בדצמבר 1966) היא זמרת-יוצרת מקדונית, הידועה בשמה הפרטי.
בשנות ה-80 התפרסמה כזמרת סולו בזכות קולה הייחודי, וכך נודעה בכינוי "דיוות הפופ" במדינות יוגוסלביה לשעבר.
היא זכתה בגמר הלאומי לייצוג מקדוניה באירוויזיון 1996, אולם שירה לא עבר לאחר שנופתה בשלב הסינון המקדים.
בשנת 2011 הוזמנה להצטרף לפאנל השופטים בהפקה המקדונית של "אמריקן איידול" (המקבילה ל"כוכב נולד").
באותה שנה הודיע איגוד השידור המקדוני (MRT) שבאירוויזיון 2012 בבאקו תייצג את מדינתה עם השיר "Crno i belo" ("שחור ולבן").
היא התחרתה כשיר השני בחצי הגמר השני, עלתה לגמר כשיר מספר 22 וסיימה במקום ה-12 עם 71 נקודות (בשוויון עם רומניה).
בשנת 2016 נבחרה בשנית בבחירה פנימית לייצג את מקדוניה באירוויזיון 2016 שנערך בסטוקהולם בשוודיה, עם השיר "Dona" (דונה).
קליופי התחרתה בחצי הגמר השני שהתקיים ב-12 במאי, אולם לא העפילה לגמר.
קליגרפיה פרסית (פרסית: خوشنویسی فارسی) או קליגרפיה איראנית (פרסית: خوشنویسی ایرانی) היא קליגרפיה של השפה הפרסית.
זו אחת האמנויות הנערצות ביותר לאורך ההיסטוריה של איראן.
לאחר כניסת האסלאם לאיראן במאה ה-7, התאימו הפרסים את האלפבית הערבי לשפה הפרסית ופיתחו את האלפבית הפרסי המקובל עד היום.
האלפבית הערבי מכיל 28 תווים.
הפרסים הוסיפו לו ארבע אותיות נוספות, כדי להתאימו לצורכי השפה, כך שהאלפבית הפרסי כולל 32 אותיות.
בתחילת המאה ה-10, אבן מוקלה (ابنِ مقله) ואחיו אבו עבד אללה חסן הסדירו וקבעו 14 סגנונות קליגרפיה, מתוכם המוכרים והחשובים הם: מֻחַקַק, ריחאן, ת'ולות', נַסְח', תַוְקיע ורִקאע.
אבן מוקלה גם קבע את כללי היסוד לאמנות הקליגרפיה בעולם האסלאם: חשיבות הצורה של כל אות וחשיבות יחסי האותיות במרחב.
הכללים הבסיסיים האלה שופרו ושוכללו עם הזמן בידי אמנים שונים.
במאה ה-13 שולבו סגנונות הנסח', הרִקאע והתַוְקיע לסגנון חדש נוצר הסגנון הקליגרפי "תַעְליק".
במאה ה-14, מיר עלי תבְּריזי שילב שני סגנונות כתיב מרכזיים בזמנו, נסח' ותעליק, ויצר סגנון קליגרפי פרסי חדש, שנקרא "נַסְתַעְליק" (نستعلیق, שיבוש של נסח' + תעליק).
מאז ואז ימינו סגנון הנסתעליק הוא המקובל והנפוץ ביותר מבין סגנונות הקליגרפיה והכתיבה עבור האלפבית הפרסי-ערבי.
במאה ה-17, מֻרְתַזא קולי ח'אן שאמְלו ומוחמד שפיע הַרַווי יצרו סגנון חדש שנקרא "נסתעליק קורסיבי" או "שִכַּסְתה נסתעליק" (شکسته نستعلیق).
כמאה שנה מאוחר יותר, עבד אל-מג'יד תלאקאני, שהיה אמן בולט בתקופתו, העלה את הסגנון הזה לשיאו.
הסגנון הקליגרפי הזה מבוסס על אותם כללים כמו הנסתעליק.
עם זאת, בסגנון שִכּסְתה נסתעליק יש כמה הבדלים משמעותיים: הוא מאפשר תנועות גמישות יותר והוא מעט יותר מרווח ומעוגל.
בשנת 1950, נוסד הארגון האיראני לקליגרפיה על ידי חוסיין מירח'אני, עלי אכבר כּווה, אבראהים בּוזארי, חסן מירח'אני ומהדי בַּיאני.
הארגון מקדם את לימודי הקליגרפיה ומעודד אמנים צעירים.
כיום עומד בראש הארגון ע'ולאם חוסיין אמיר-ח'אני.
קליבר 3 בית הספר לאבטחה ולוחמה בטרור הוא בית ספר ללימוד מקצועות הלחימה והאבטחה השונים.
בית הספר שוכן בפארק התעשיות בגוש עציון סמוך לכניסה הדרומית של היישוב אפרת.
לפי אתר החברה, השם "קליבר 3" נבחר לאור שלושה עקרונות מנחים: 1. ביטחון 2. מקצועיות 3. ערכי הלחימה של הלוחם היהודי.
בנוסף להכשרות מקצועיות, מתקיימות במקום הדרכות לתיירים המגיעים מחו"ל אשר מעוניינים באטרקציה באווירה צבאית-צה"לית.
במתקן ישנה חנות לציוד טקטי וציוד הגנה עצמית וכן לכלי נשק (ומוצרים נלווים כגון נרתיקים, כוונות ועוד).
כיום לקליבר 3 יש 4 סניפים בישראל (גוש עציון - ראשי, כרמיאל, גניגר והרצליה) ומתקן אחד בארצות הברית (סן דייגו).
קליבר 3 הוקמה ב-2007 על ידי אל"ם (במיל') שרון גת, יוצא סיירת גולני המשרת במילואים כמפקד נפה בפיקוד העורף.
מטרת החברה בתחילת דרכה הייתה אימון כוחות הביטחון וכיתות הכוננות של אזור גוש עציון ונושאי נשק נוספים.
בשנת 2009 החלה תוכנית התיירים בקליבר 3 המותאמת לאזרחים שאינם נושאים נשק.
התוכנית מלמדת על תהליך קבלת ההחלטות של חייל צה"ל בזמן אירועים ביטחוניים ושימוש נכון ובטיחותי בנשק חי, וכן לימוד הגנה עצמית.
בית הספר נקרא על שמו ולזכרו של סרן חגי (חיים) לב שנהרג בעת פעילות מבצעית ברצועת עזה.
במקום מתקיימים קורסים ברמות שונות.
ישנם קורסים למוסדות חינוך שאורכים 4 ימים, קורסים בני 6 ימים למתקנים מסוימים, קורסים בני 10 ימים לכוחות משטרת ישראל ומזרח ירושלים ולמשרדי הממשלה השונים, קורסים לאבטחת הרכבת הקלה בירושלים שאורכים 15 יום וקורסים למעברים הביטחוניים של עוטף ירושלים שאורכם כ-20 יום.
קליבר 3 רואה חשיבות מיוחדת בהקניית ידע ומיומנות בלוחמה גם לאזרחים שאינם עובדים בתחום האבטחה.
בקליבר 3 ישנם אימונים מקצועיים לבעלי רישיונות נשק פרטיים ואימונים להגנה עצמית לנשים, גברים, ילדים ולבעלי מוגבלויות שאינם נושאי נשק.
כמו כן, בקליבר 3 ישנה תוכנית רבת שנים של הכנת נוער לשירותם הצבאי.
תוכנית זו משלבת הקניית ידע בלחימה ובשיפור הכושר הגופני תוך הקניית ערכים של ציונות, משמעת, עזרה הדדית ושייכות למדינת ישראל.
תוכנית זו הוכיחה את עצמה בשילובם של בוגרי התוכנית ביחידות מובחרות בצה"ל.
בקליבר 3 ישנן תוכניות ייחודיות המאפשרות לאזרחים מחו"ל להגיע וללמוד את תורת הלחימה הישראלית.
לתוכניות אלו מגיעים תיירים מארצות רבות אשר חלקם נושאים בתפקידים פיקודיים צבאיים או משטרתיים וחלקם אזרחים מן השורה.
תוכניות אלו משלבות תצוגות תכלית של צוות קליבר 3, אימוני לחימה, הדרכות ירי וציונות.
המטרה בתוכניות אלו, מעבר להיותן מקצועיות וחווייתיות, היא החינוך לערכיות ולציונות והתוצאה היא בנייתו של מערך הסברה בעולם המפיץ את שיטות הלחימה הישראליות ואת הזכות לקיום העם היהודי בארצו.
המתחם כולו בנוי על צלע הר סמוך ליישוב אפרת ומרוחק מבתי התושבים בסביבה.
המקום מאובזר היטב וכולל חדר לימוד וחדר אוכל, שישה מטווחים רחבים ומוסדרים, מתחם טקטי עשיר ובו מבנים המדמים חדרים בבניין בו לומדים להתמודד עם מורכבויות שונות, מבנה לאימון עבור מאבטחי הרכבת הקלה ועוד.
במקום ישנו אולם 'קרב מגע' וכן מתקני כושר לביצוע מתח, מקבילים, שכיבות שמיכה ועוד.
לקוחות בית הספר ללוחמה קליבר 3
אימוני קרב מגע והגנה עצמית
גוש עציון – סניף ראשי
קלידסטס (שם מדעי: Clidastes; מילולית: "חוליות נעולות", עב מבנה החוליות המהודקות שלו) הוא זוחל ימי קדום מתקופת הקרטיקון ממשפחת המוסזאוריים אשר חי בסוף הקרטיקון לפני 88-70.6 מיליון שנה.
המאובנים שלו נמצאו בארצות הברית כשכמה שלדים התגלו בגרמניה, שוודיה, רוסיה ומקסיקו ותוארו ב-1868 בידי החוקר אדוארד קופ.
מאובנים לא ברורים בירדן אולי שייכים אליו.
זוחל זה היה דומה במראהו לנחש בעל סנפירים ובעל זנב ארוך.
הוא הגיע לאורך 2–4 מטרים, אחד הקטנים שבמוסזאורים (אך גדול יותר מהדאלאסוזאורוס).
הדגימות הגדולות ביותר הגיעו לאורך 6.2 מטר.
היצור היה בעל לסת רחבה מלאה שיניים חדות שנפערה כדי לבלוע טרף גדול והוא השתמש בזנבו הרחב ובעל האונה בקצה כדי לרדוף במהירות מתפרצת אחרי טרף.
במראהו הוא היה קרוב לפלייטקרפוס ואולי הם יכלו לעלות לנוח על החוף.
יצורים אלה שגשגו בים הקרטיקוני, בו הם צדו דגים שונים, סילוניות גדולות וזוחלי ים אחרים.
בתורו הוא נטרף בידי כרישים וזוחלי ים אחרים לרבות מוסזאורים אחרים כמו המוסזאורוס.
ישראל אוקסמן (נולד ב-12 ביוני 1962) הידוע בשם הבמה קליוסטרו הוא קוסם ואמן חושים ישראלי, המתמחה במנטליזם, קסמים לילדים ומופעי במה.
נולד כישראל אוקסמן, בן לשושלת קצבים מפולין.
את שם הבמה "קליוסטרו" שאב בגיל 12 מספר מדמות "הרוזן קליוסטרו" שהיה האלכימאי האחרון שהוצא להורג על ידי האינקוויזיציה באשמת עיסוק בכישוף.
את שירותו הצבאי עשה כקוסם הצבאי הראשון בצה"ל.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העלה מופע עם מיטב קסמי הודיני במוזיאון תל אביב לאמנות ובהם היחלצות מכותנת משוגעים בעודו תלוי הפוך מהרגליים ועינוי המים הסיני .
בהמשך ברח גם מתוך ארגז בוער ומקשירה לפסי רכבת בעודה דוהרת לכיוונו.
בשנת 1991 התארח בתוכנית "מסיבת גן".
ב-1994 שיחק בתפקיד אורח בסרט "ארץ חדשה".
ב-1996 שיחק בקלטת הילדים "גומות החן של זוהר" כקוסם.
בשנת 2000 הנחה את תוכנית הטלוויזיה לילדים "מערת הקסמים של קליוסטרו" ששודרה בערוץ 2 לצד בובה בשם אופס שדיבב ז'יל בן-דוד.
בשנת 2011 התארח בתוכנית "אחד נגד 100" כאחד מהנבחרת.
לצד ההופעות, אוקסמן מנחה קורסי לימוד קסמים למבוגרים וקייטנה בחודשי הקיץ לילדים ללימוד קסמים אותם מציגים הילדים במופע סיום.
אוקסמן עוסק גם בהפעלת חדרי בריחה ובשנים 2017–2018 הוצגה תערוכת "אמנות הבריחה 2.0" במוזיאון ישראל בירושלים הכוללת פעילות משחק המשלבת פתירת חידות, הרכבת פאזלים ומעבר בין חדרי המוזיאון.
את התערוכה הקים בשיתוף עם הסופרת והתסריטאית מעין רוגל בשנת 2017, לאחר ההצלחה בישראל, הוצגה התערוכה ברייקסמוזיאום באמסטרדם.
התערוכה הוצגה גם במוזיאון ישראל, במוזיאון ההעפלה וחיל הים ובמדעטק בחיפה.
קליוסטרו מוביל מאבק ציבורי כנגד שימוש בבעלי חיים ובהם ביונים במופעי קוסמים ובקסמי במה.
אוקסמן אב לבן מנישואיו הראשונים.
אוקסמן בזוגיות עם טל, מרצה באוניברסיטת תל אביב, ולהם בת.
אוקסמן מתגורר ברעננה בה גם נמצא הסטודיו שלו, "בית הקוסם".
קליטיוס הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, בה הוא ענק (גיגאנט - בן גאיה וטרטרוס).
הופעתו היחידה במיתולוגיה היא בגיגאנטומכיה, בה הוא מובס לבסוף על ידי הקטה (אלת הקסם), הרקלס, ודיוניסוס.
קליטיוס מתואר כענק בגובה שלושה מטרים, שחור ועפוף עשן, המשתלט על יצורים חיים ומדבר מפיהם.
כמו כל הענקים, קליטיוס נולד כדי להשמיד אל מסוים - הקטה.
הוא נלחם בה, אך בעזרת דיוניסוס והרקלס, היא מביסה אותו.
קליטיוס הוא בנם של גאיה (אלת האדמה) וטרטרוס (רוח התהום).
והטיטאנים חצי אחיו (גאיה היא אמם, אך אורנוס הוא אביהם).
האלים האולימפיים הם אחייניו מצד אחיו קרונוס.
קליטיוס מופיע בסדרת "גיבורי האולימפוס" (מאת ריק ריירדן), בספר הרביעי - "בית האדס".
קליטיוס אורב לגיבורים יחד עם המכשפה פסיפאה, אך הוא מובס בידי הייזל לבסק, ג'ייסון גרייס, פייפר מקלין, ליאו ואלדס, פרנק ז'אנג, והקטה, שעוזרת להם.
קלר הוא שחיין אמריקאי בעבר.
פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), סגן אלוף אולימפי (סידני 2000), פעמיים ברציפות אלוף עולם (מונטריאול 2005 ומלבורן 2007), סגן אלוף עולם (ברצלונה 2003) ושותף לשיא עולם במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
אלוף עולם (בריכת 25 מטר) (מוסקבה 2002) במשחה ל-200 מטר חופשי ופעמים ברציפות בעל מדליית ארד אולימפית (סידני 2000 ואתונה 2004) במשחה ל-400 מטר חופשי.
ב-6 בינואר 2021 השתתף קלר בהסתערות על הקפיטול.
בספטמבר 2023 הורשע בדין וב-2 בדצמבר נגזר עונשו לחצי שנת מעצר בית בפועל, שלוש שנות מאסר על תנאי ו-360 שעות עבודות שירות למען הציבור.
קלר נולד וגדל בלאס וגאס, נבדה.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סידני (2000) שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 2000 זכה קלר במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אמריקה חדש של 3:47.18 דקות.
חודש לאחר מכן, במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם סקוט גולדבלט, ג'יימי ראץ' וג'וש דייוויס בתוצאה של 7:12.64 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:07.05 דקות ולפני הולנד (7:12.70 דקות).
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.75 דקות.
מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אמריקה חדש של 3:47.00 דקות, אחרי איאן ת'ורפ מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש של 3:40.59 דקות ומאסימיליאנו רוסולינו מאיטליה שקבע שיא אירופה חדש של 3:43.40 דקות.
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.50 דקות.
באליפות עולם (בריכת 25 מטר) שנערכה במוסקבה, רוסיה בתחילת אפריל 2002 זכה קלר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:08.73 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 7:00.36 דקות ורוסיה (7:05.36 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה, יפן בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:11.81, אחרי אוסטרליה (7:09.00 דקות) ולפני קנדה (7:17.30 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.31 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.42 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכה קלר במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, נייט דאסינג וארון פירסול בתוצאה של 7:10.26 דקות, אחרי אוסטרליה (7:08.58 דקות) ולפני גרמניה (7:14.02 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.70 דקות ובמקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.69 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:49.77 דקות ועלה לשלב חצי הגמר מהמקום התשיעי.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה (2004) שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה ביולי 2004 זכה קלר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אמריקה חדש של 3:44.19 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.87 דקות.
חודש לאחר מכן, במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, ריאן לוכטה ופיטר ונדרקיי בשיא אמריקה חדש של 7:07.33 דקות, לפני אוסטרליה (7:07.46 דקות) ואיטליה (7:11.83 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.53 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.13 דקות.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכה קלר במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, ריאן לוכטה ופיטר ואנדרקיי בתוצאה של 7:06.58 דקות, לפני קנדה (7:09.73 דקות) ואוסטרליה (7:10.59 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.33 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה באוגוסט 2006 הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה קלר בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, ריאן לוכטה ופיטר ואנדרקיי בשיא עולם חדש של 7:03.24 דקות, לפני אוסטרליה (7:10.05 דקות) וקנדה (7:10.70 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.31 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.03 דקות ובמקום 18 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.58 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכו באומהה, נברסקה בתחילת יולי 2008 סיים קלר במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.20 דקות, 4 מאיות אחרי ריקי ברנס (1:46.14 דקות) ובכך הבטיח את השתתפותו במשחקים האולימפיים, בפעם השלישית ברציפות, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
חודש לאחר מכן, במשחקים עצמם הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
במשחה הגמר שחה ברנס לאט יותר 1:46.29 דקות ולוכטה שחה תוצאה של 1:44.28 דקות.
בשנת 2018 חשף קלר כי מינואר 2014, עבר גירושין, היה מובטל והפך לחסר בית.
הוא חי מחוץ לרכבו במשך כעשרה חודשים.
הוא הוסיף ואמר כי במשך ארבע שנים הוא לא זכה לזכויות ביקור עם ילדיו.
בראיון שערך באביב 2014 הוא אמר כי אינו בטוח היכן נמצאות שלוש המדליות האולימפיות שלו.
לדבריו, הוא עשה טעות בכך שלא תכנן את הקריירה שלו לאחר שחייה, והרגיש "מריר" כלפי עצמו וכלפי הספורט שלו.
בשנת 2018, הודה קלר לאחותו קאלין בכך שסייעה לו להשתקם.
הוא התפרנס משיעורי שחייה והרצאות בשחייה.
מ-2018 מתגורר קלר בקולורדו ספרינגס.
לפני האירוע הוא פרסם באינטרנט הודעות שתמכו בנשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
הוא זוהה בוודאות מאחר שהוא בלט מבין המסתערים בשל גובהו (1.98 מטר), פניו היו גלויות מאחר שלא עטה מסכה כנגד מגפת הקורונה ולבש מעיל של הנבחרת האולימפית של ארצות הברית.
ב-13 בינואר הוא הואשם בשיבוש אכיפת החוק, כניסה בלתי חוקית לשטחי הקפיטול והתנהלות פרועה בשטח הקפיטול.
קלידרומו הוא הר בדרום מזרח פתיוטיס ובצפון מזרח פוקיס שבמרכז יוון.
קלידרומו שוכן דרומית למפרץ מאלי, ממזרח להר אוטה ומצפון לעמק הצפיס.
מעבר תרמופילי נמצא צפונית להר.
הכפר דריימאיה נמצא על ההר.
בסמוך להר: מנדניצה מצפון מזרח ואמפיקליה מדרום.
הכביש המהיר 1 (אתונה - לאמיה - סלוניקי) עובר צפונית להר.
הרכבת מאתונה ללאמיה וסלוניקי עוברת דרומית ומערבית להר, קו הרכבת המהיר החדש עובר דרך ההר על במנהרה.
קליו לפיק (באסטונית: Kalju Lepik; 7 באוקטובר 1920 – 30 במאי 1999, טלין) הוא משורר אסטוני שרוב חייו התגורר מחוץ לאסטוניה.
קליו לפיק נולד בכפר במרכז אסטוניה.
לאחר סיום בית ספר יסודי הוא המשיך לימודים בטרטו.
בשנת 1939 הוא פרסם את היצירות הראשונות שלו בירחון סטודנטים בטלין.
בשנת 1940 הוא הקים ארגון של אמנים שהמשיך להתקיים בגלות בשוודיה.
לאור השינויים הפוליטיים ותחילת מלחמת העולם השנייה תוכניות ללימודים באוניברסיטה לא התממשו.
בשנים 1943–1944 הוא השתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה כחלק של יחידה אסטונית בואפן אס אס.
בשנת 1944 הוא נמלט לשוודיה והתגורר בסטוקהולם.
בהיותו בשוודיה לפיק פרסם יצירות רבות.
הוא כתב בשפה האסטונית וקוריו היו אסטונים שנמלטו מהמדינה מסיבות פוליטיות.
לפיק היה פעיל בארגונים אסטוניים שהוקמו באותה תקופה.
בשנת 1946 הוא הקים הוצאה לאור Eesti Raamat ובשנת 1966 התמנה ליושב ראש של Baltic Archive.
בשנת 1982 קליו לפיק נבחר ליושב ראש של אגודת הסופרים האסטונים בגולה.
זמן קצר לאחר סיום קיומה של אסטוניה הסובייטית לפיק חזר לטלין.
יצירותיו המאוחרות יצאו לאור באסטוניה.
כמו כן יצאו מהדורות חדשות של שיריו שנכתבו בתקופה שהוא היה בשוודיה והפצתם נאסרה באסטוניה הסובייטית.
את הספר האחרון יצא לאור בשנת 1997.
בשנים 1990 ו-1998 הוא קיבל פרס ספרותי אסטוני על יצירותיו.
בשנת 1996 הוענק לו "עיטור הסמל הממשלתי" האסטוני.
בשנים הראשונות של לפיק בשוודיה שיריו היו מלאים בפטריוטיות משולבים הומור וסאטירה.
מאוחר יוותר הם היו פסימיות לאור המשך קיום המשטר הסובייטי באסטוניה.
לפיק היה נשוי לאסטה לפיק ובשנת 1961 נולדה לזוג בת אינו לפיק פון וירן.
קליגרפיה ערבית היא אמנות הכתיבה הקישוטית בכתב הערבי.
הכתב הערבי הוא אחד הכתבים הנפוצים ביותר בעולם ונעשה שימוש רב בווריאציות שונות של אותיות ערביות.
חוקרים רבים מאמינים שהאותיות הערביות הקודמות נוצרו בסביבות המאה ה-4 לספירה.
הכתב הערבי מורכב מ-28 אותיות הכתובות מימין לשמאל.
בערבית, גם האופן בו האותיות נכתבות יכול להשתנות בהתאם למיקומם במילה, מערכת זאת קרויה IMFI .
נעשה שימוש בקליגרפיה ערבית בעיקר באמנות ערבית, לדוגמה, בתחום הקליגרפיטי (צורת אמנות המשלבת קליגרפיה, טיפוגרפיה וגרפיטי).
יש מגוון של כלי כתיבה וסוגי דיו המשמשים לקליגרפיה ערבית:
הקָלָם (قلم) הוא עט הקליגרפיה הנפוץ ביותר.
הוא עשוי מקנה סוף (בּוּס; بوص) חלול, שגודלו ועוביו נבחרים על פי העדפת הכותב.
הקנה נחתך בזווית מסוימת, בהתאם לסוג ועובי הכתב הרצוי.
עט קָמִיש (Kamish Pen) משמש כותבים ערבים, טורקים ואיראנים.
קנה העט גדל לאורך נהרות.
על אף שהעט הזה נמצא בשימוש למעלה מ-500 שנה, הכנת העט היא תהליך ממושך.
עט גָ'אוָוה ידוע בקשיותו ויכולתו ליצור קצוות חדים.
העט טוב לשימוש עבור טקסטים קטנים.
עט הָאנדָאם (Handam Pen) דומה בקשיותו של עט ג'אווה.
העט טוב לשימוש עבור כל מיני טקסטים.
עט סֶלי (Celi Pen) משמש לכתיבה גדולה בקליגרפיה ערבית.
עטים אלו עשויים מעץ קשה, שבראשו חתכים וקדחים.
בקליגרפיה הערבית והאסלאמית מוגדרים שישה סגנונות קלסיים כ"ששת הכתבים":
קיבל את שמו בשל השימוש הראשון בו, בכופה שבעיראק.
זהו ככל הנראה סגנון הכתיבה העתיק ביותר ששימש בעיקר לחריטת כתובות על עמודים ומצבות.
במהלך השנים עבר הסגנון הכופי אבולוציות ושינויים רבים, בניסיון לשכלל אותו.
כתב נסח'י הוא אחד מסוגי הכתב הראשונים של הקליגרפיה האסלאמית ששימשו לכתיבת הקוראן ומסמכים מנהליים.
זהו כתב קטן ועגול, כולל סימנים דיאקריטיים ונטול תגיות, כך שהוא קל לקריאה.
הכתב הנסח'י הוא אחד מששת הכתבים הסטנדרטים באסלאם, הידועים בשם "ששת הכתבים".
זהו כתב עתיק ושמו ניתן לו בשל הקווים מעוקלים ואלכסוניים של הכתב: שליש מכל אות משופע, והרוחב הקטן ביותר של האות הוא שליש מהחלק הרחב ביותר שלה.
בימי הביניים שימש הכתב לעיטורי מסגדים ולהעתקת הקוראן.
הכתב התפתח ועבר כמה שכלולים, עד לצורתו הנוכחית שנוצרת במאה ה-19.
פירוש המלה הוא "מושלם", או "ברור" והוא שימש להעתקת טקסטים מהקוראן.
זהו כתב מורכב הנחשב ליפה ביותר, אך גם הקשים ביותר לביצוע.
מאפייני הסגנון: כתב זוויתי מדויק עם אותיות זקופות מאוזנות על ידי אותיות אופקיות מודגשות, הקווים היורדים מסתיימים בנקודות ישרות וחדות ומשיכות עגולות יורדות מקיפות לעיתים קרובות, את האות הבאה.
ריחאן (خط ریحان) הוא סגנון קליגרפיה ערבי - פרסי.
זו גרסה עדינה יותר של כתב מוחקק והיא נקראת בהשוואה לעדינותם של פרחי בזיליקום.
הסגנון פותח במהלך התקופה העבאסית.
סגנון הרוקעה (خط الرقعة;תעתיק: ח'ט אלרקעה) הוא הסגנון המאוחר ביותר מבין ששת הכתבים, הוא פותח במאה ה-19 ואינו נחשב כתיבה אמנותית, אלא סגנון כתיבה פונקציונלי מהיר לכתיבה וקל לקריאה.
הסגנון מאופיין באותיות המורכבות מקווים קצרים וישרים ועיקולים פשוטים והוא נפוץ בדפוס.
קְלִידָן או נגן כלי מקלדת הוא מוזיקאי המתמחה בנגינה על מגוון של כלי מקלדת אקוסטיים ואלטקרוניים, וכן בכלי נגינה קשורים לכלי מקלדת (בין היתר, אקורדיון פסנתר , מלודיקה, דוושת כלי מקלדת ודוושת בס ), המשמש לרוב כנגן ליווי או סולן בהרכבים מוזיקליים שונים.
המונח עצמו נמצא בשימוש מאז אמצע שנות ה-1960, כאשר עד לתקופה זו אדם שניגן על כלי מקלדת לרוב סווג כפסנתרן, נגן עוגב , נגן צ'מבלו או נגן קלאוויקורד.
כמו כן, קלידן עשוי לנגן מגוון רחב של כלי מקלדת, כולל פסנתר, אורגן האמונד, סינתיסייזר וקלאבינט .
מקצוע הקלידן התפתח בהדרגה במחצית השנייה של המאה ה-20, עקב הביקוש הגובר לז'אנרים חדשים של מוזיקה פופולרית, כגון מוזיקת רוק, מוזיקת פופ, ג'אז, פאנק ומוזיקה ניסיונית.
הרכבים מוזיקליים רבים, כולל להקות גרסאות כיסוי ולהקות מחווה , שבהם היו חברים גם קלידנים, הוקמו במהלך השנים, וכן אולפני הקלטות השכירו קלידנים שינגנו על כלי מקלדת, בין היתר אלו שנוצרו על ידי לורנס המונד , ליאו פנדר ורוברט מוג.
מגוון זה של כלי מקלדת העשיר באופן משמעותי את הצליל של יצירות מוזיקליות עכשוויות.
לקלינדים המודרניים יש בדרך כלל השכלה מוזיקלית בפסנתר או עוגב, אם כי קלידנים עשוים לנגן גם בכלי נגינה אחרים.
לדוגמה, פול מקרטני וג'ון לנון, שבהתחלה היו גיטריסטים וזמרים, פיתחו את יכולותיהם באופן משמעותי במהלך הקריירה שלהם בשימוש בכלי מקלדת.
קלייד אוסטין דרקסלר הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במהלך הקריירה בפורטלנד טרייל בלייזרס וביוסטון רוקטס.
דרקסלר נבחר עשר פעמים במהלך הקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, הוא נבחר לחמישיית העונה הראשונה, פעמיים לחמישייה השנייה ופעמיים לחמישייה השלישית.
בשנת 1996 נבחר דרקסלר כאחד מבין 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ובשנת 2004 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
כינויו של דרקסלר, Clyde The Glide (קלייד הדואה), ניתן לו בזכות יכולת הניתור שלו.
במהלך הקריירה שלו, פיתח סגנון הטבעה ייחודי שבו נהג לקפל את רגליו לאחור ולהטביע ביד אחת.
דרקסלר נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, החל את דרקסלר לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת יוסטון.
כבר בתור "" החל דרקסלר להראות את יכולת הקליעה שלו, כשהעמיד
יכולת הקליעה שלו הלכה והשתפרה עם השנים ובשנתו השנייה והשלישית העמיד ממוצעי קליעה של 15.2 ו-15.9 נקודות למשחק בהתאמה.
דרקסלר העמיד עצמו לבחירה לקראת הדראפט של 1983 ונבחר בבחירה ה-14 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס.
בעונת הרוקי שלו רשם דרקסלר ממוצע של 7.7 נקודות למשחק, כשהוא משותף ב-17.2 דקות.
מעונה לעונה החל דרקסלר לקבל דקות משחק רבות יותר, והוא השיב למאמניו בשיפור שורת הסטטיסטיקה האישית.
בעונת כמעט והיה דרקסלר לשחקן השלישי בהיסטוריה שרושם קוואדרופל-דאבל במשחק ליגה, כשבמשחק נגד מילווקי באקס קלע 26 נקודות, מסר 11 אסיסטים, חטף 10 כדורים וקטף 9 ריבאונדים.
בעונת העמיד דרקסלר את ממוצע השיא בקריירה שלו, כשקלע 27.2 נקודות למשחק.
פורטלנד סיימה את העונה במאזן של 39 ניצחונות מול 43 הפסדים, והעפילה למשחקי הפלייאוף מהמקום השמיני במערב.
למרות יכולתו הטובה של דרקסלר במשחקי הפלייאוף, עם 27.7 נקודות למשחק, הודחה פורטלנד כבר בסיבוב הראשון מול לוס אנג'לס לייקרס ב של שלושה משחקים.
בעונה הבאה, עונת , הוביל דרקסלר את קבוצתו למאזן של 59 ניצחונות מול 23 הפסדים בלבד ולמשחקי הפלייאוף, תוך שהוא מעמיד ממוצעים של 23.3. נקודות, 5.9 אסיסטים ו-6.9 ריבאונדים למשחק.
בפלייאוף עקפה פורטלנד את דאלאס מאבריקס בסוויפ בסיבוב הראשון, את סן אנטוניו ספרס בשבעה משחקים בסיבוב השני ואת פיניקס סאנס בשישה בגמר המערב.
בגמר הליגה פגשה פורטלנד את דטרויט פיסטונס.
דרקסלר שהיה הקלע המצטיין של קבוצתו בסדרה עם 26.4 נקודות למשחק, לא הצליח למנוע מקבוצתו הפסד בחמישה משחקים.
בעונת המשיכה הקבוצה את יכולתה הטובה, וסיימה את העונה הסדירה עם המאזן הטוב ביותר בליגה כשרשמה 63 ניצחונות מול 19 הפסדים בלבד, אך לא הצליחה להעפיל שנית לסדרת הגמר, לאחר שהפסידה במשחקי הפלייאוף בגמר המערב ללייקרס בשישה משחקים.
דרקסלר המשיך לשמור על יכולת הקליעה היציבה שלו כשהעמיד ממוצעים של 21.5 נקודות בעונה הסדירה ו-21.7 בפלייאוף.
בעונה הבאה הוביל דרקסלר את הקבוצה שנית עד לסדרת הגמר של הליגה, בה הפסידה הקבוצה לשיקגו בולס של מייקל ג'ורדן בשישה משחקים, כשדרקסלר ממשיך להוביל את קלעי קבוצתו עם 24.8 נקודות למשחק.
בסיום העונה המוצלחת, כמעט ונבחר דרקסלר לתואר השחקן המצטיין של העונה כשהוא מסיים את ההצבעה שני רק לג'ורדן שקטף את התואר.
בסיום עונת נבחר דרקסלר להשתתף באולימפיאדת ברצלונה.
הנבחרת זכתה לראשונה לכינוי "הדרים טים" (נבחרת החלומות, Dream Team) וזכתה בנקל בטורניר.
דקסלר זכה, יחד עמה, במדליית הזהב כשהוא מעמיד ממוצעים של 10.5 נקודות, 2.5 חטיפות ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בשתי העונות הבאות המשיך דרקסלר את יכולתו הטובה, אך לא הצליח להוביל את קבוצתו להישגים משמעותיים כאשר הודח עם קבוצתו בסיבוב הראשון של הפלייאוף בכל אחת מהעונות.
בפברואר 1995 החליטה הנהלת פורטלנד לכבד את בקשתו של דרקסלר, והעבירה אותו ב אל האלופה יוסטון רוקטס בתמורה לפאוור פורוורד אוטיס ת'ורפ שעבר לטרייל בלייזרס.
ביוסטון חבר דרקסלר לחברו לקבוצה מימי האוניברסיטה, האקים אולאג'ואן וב-35 המשחקים שנותרו עד לסיום העונה העמיד ממוצעים של 21.4 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים ועזר לקבוצתו להעפיל אל משחקי הפלייאוף מהמקום השישי במערב.
במשחקי הפלייאוף פגשה יוסטון בסיבוב הראשון את יוטה ג'אז אשר סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי במערב, וניצחה אותה בחמישה משחקים.
בסיבוב השני עקפו הרוקטס את פיניקס סאנס בשבעה משחקים, ובגמר המערב הדיחו את סן אנטוניו ספרס בשישה.
בגמר ה-NBA פגשה יוסטון את אורלנדו מג'יק של שאקיל אוניל ופני הארדוויי דרקסלר העמיד בסדרה ממוצעים של 21.5 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-6.8 אסיסטים למשחק, עזר לקבוצתו לנצח את הסדרה בסוויפ של 0–4, אך את תואר השחקן המצטיין של הסדרה קטף אולאג'ואן בפעם השנייה ברציפות.
דרקסלר המשיך ושיחק ביוסטון במשך שלוש עונות נוספות, הוא המשיך להעמיד ממוצעי קליעה גבוהים, ונבחר עוד פעמיים להשתתף במשחק האולסטאר.
בעונת הוא עוד הצליח לעזור לקבוצתו להעפיל עד לגמר המערב אך יוסטון הודחה בשישה משחקים מול יוטה ג'אז.
בסיום עונת הודיע דרקסלר על פרישתו ממשחק פעיל.
ב - 20/12/22, במשחק בין הקבוצות אוקלהומה סיטי לפורטלנד טריילבלייזרס, דמיאן לילארד, כוכב הטרייל בלייזרס קלע 28 נק' וחלף על פני קלייד דרקסלר בדרך לקלעי הגדול בתולדות פורטלנד.
דרקסלר, חבר בהיכל התהילה, קלע 18,040 נקודות עבור הטרייל בלייזרס בין השנים 1983 עד 1995, כשלילארד הגיע ל-18,048.
בשנת 2007 דרקסלר היה המודח הרביעי בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
מדליית זהב אולימפית עם נבחרת ארצות הברית: 1992
בשנת 1996 נבחר לאחד מבין 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA
בשנת 2004 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל
בשנת 2001 נבחר להיכל התהילה של ספורטאי מדינת אורגון
קלייב פונטינג היה חוקר וסופר בריטי בתחום ההיסטוריה ומדע המדינה.
שימש כעוזר מזכיר ההגנה הבריטי.
קלייב פונטינג התפרסם לראשונה בקשר לפרשת בלגראנו שפרצה ב-1984. הגנרל בלגראנו הייתה משחתת ארגנטינאית אשר טובעה בידי טילים בריטיים בזמן מלחמת פוקלנד ב-1982 ורוב צוותה נספה.
ב-1984 הציג חבר הפרלמנט הבריטי טאם דלייל (Tam Dalyell) מסמכים פנימיים של משרד ההגנה אשר העידו לכאורה כי בזמן שטובעה, הייתה הגנרל בלגראנו במנוסה ומחוץ לתחום ההגנה סביב ספינות הצי הבריטי.
דבר הפרסום גרם מבוכה רבה לממשלת תאצ'ר אשר קודם לכן הכחישה טענות דומות.
קמה מהומה רבה סביב זהות המקור שהדליף את המסמכים.
גב' תאצ'ר, כך נטען, רתחה מזעם.
לאחר שהודה קלייב פונטינג בהדלפה הוגש נגדו כתב אישום על הפרת חוק סודות המדינה והיה צפוי כי יורשע.
קלייב פונטינג הציג שתי טענות הגנה:
קיימת עדיפות להעברת אינפורמציה לחבר פרלמנט.
ב-11 בפברואר 1985 הוא זוכה בידי חבר מושבעים וזאת למרות ההדרכה שנתן השופט למושבעים, כי "עניינו של הציבור הוא זה שהממשלה המכהנת קובעת ככזה".
הפרשה נהפכה לציון דרך בהיסטוריה של המשפט האנגלי.
בעקבות הפרשה פרש קלייב פונטינג מהשירות הציבורי והוא שימש כמרצה למדע המדינה באוניברסיטת ויילס בסוואנסי (University of Wales at Swansea).
הוא היה סופר פורה של ספרי היסטוריה פוליטית.
בין השאר חיבר את היסטוריה ירוקה של העולם (A Green History of the World: The Environment and the Collapse of Great Civilizations) אשר הכה גלים בחוגי שמירת הסביבה, ביוגרפיה של וינסטון צ'רצ'יל והיסטוריה של מלחמת קרים.
בכתביו נקט פונטינג עמדות של עיון מחדש וכפירה במוסכמות ממסדיות.
גולת הכותרת של כתיבתו הייתה חיבורו עב הכרס היסטוריה עולמית - פרספקטיבה חדשה (World History - A New Perspective) בו סיכם ופיתח פונטינג את פרשנויות 'ההיסטוריה החדשה' של ההיסטוריה העולמית.
קלייב אוון הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס הבאפט"א ומועמד פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2005 על משחקו בסרט "קרוב יותר".
קלייב אוון נולד ב-3 באוקטובר 1964, בקובנטרי שבאנגליה, רביעי מבין חמישה אחים.
כשהיה בן 3 נטש אביו את המשפחה, והוא גדל אצל אימו ואביו החורג.
ב-1984 אחרי שבילה תקופה ארוכה בניסיון למצוא עבודה, התחיל ללמוד באקדמיה המלכותית לדרמה (RADA).
בין חבריו ללימודים היו רייף פיינס וג'יין הורוקס.
כשסיים את לימודיו שיחק בתיאטרון הלונדוני "יאנג ויק", בתפקידים שייקספירים שונים.
בתיאטרון פגש את אשתו לעתיד, שרה ג'יין פנטון, כשהופיעו יחד בתפקידים הראשיים במחזה "רומיאו ויוליה".
בשנות ה-90 הופיע אוון בקביעות על הבמה ובטלוויזיה בבריטניה.
תפקידיו הבולטים ביותר היו בסדרת הטלוויזיה "המהמר" Chancer, ובהופעות בווסט אנד ובברודוויי בהצגה "קרוב יותר" מאת פטריק מרבר.
הופיע בשורה ארוכה של סרטי טלוויזיה ביניהם הופיע לצידה של קתרין זיטה-ג'ונס בסרט "שובו של הבן" The Return of the Native עיבוד לרומן של תומאס הרדי.
ב-1998, הופיע בסדרת הדרמה "ההד" עם ג'ואלי ריצ'רדסון.
ב-2001 כיכב בתפקיד הנהג ב-Hire, סדרת סרטוני פרסומת שהופקו עבור חברת BMW.
ב-1991 שיחק בסרט "עיניים עצומות", עליו קיבל שבחים, על גילום של אח מתוסכל, שמנהל רומן אסור עם אחותו.
ב-1998 זכה לשבחים על הופעתו בסרט "קרופייה", שבו גילם דמות סופר העובד בקזינו בלונדון אשר מסתבך במזימת שוד.
הסרט נכשל בבריטניה אך זכה להצלחה רבה בארצות הברית והביא פרסום בינלאומי לאוון.
ב-2001, בסרטו עטור השבחים של רוברט אלטמן "פארק גוספורד" כחלק מצוות שחקנים גדול.
בשנת 2002 שיחק אוון בתפקיד משנה ב"זהות כפולה" לצידו של מאט דיימון, ואחר כך בתפקיד ראשי בסרט "הצלה מעבר לגבול" עם אנג'לינה ג'ולי.
סרטו הבא היה "המלך ארתור" כשלצידו קירה נייטלי בתפקיד גווינביר.
ב-2004 שיחק בגרסה הקולנועית למחזה, "קרוב יותר", עליו זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
באותה שנה, קלייב אוון, היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2005 שיחק בסרט "מחיר הבגידה" לצד ג'ניפר אניסטון ו-וינסנט קאסל ולקח חלק בסרט "עיר החטאים".
ב-2006 שיחק בסרטו של אלפונסו קוארון, "הילדים של מחר" לצד ג'וליאן מור וב-"האיש שבפנים" לצד דנזל וושינגטון.
היו שמועות שהוכחשו שאוון היה מועמד להחליף את פירס ברוסנן בתפקיד ג'יימס בונד, ושהוא דחה את ההצעה.
בחירת דניאל קרייג לתפקיד "ג'יימס בונד" באוקטובר 2005, הביאה קץ לשמועות.
בספטמבר 2011 שיחק בסרט "יחידה עילית" (2011) עם ג'ייסון סטיית'האם, רוברט דה נירו ואיבון סטרהובסקי.
ב-2013 שיחק בסרט "קשרי דם" לצד מריון קוטיאר ובסרט "מילים ותמונות".
ב-2014 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הניק", עליו זכה בפרס סטלייט על "הרכב השחקנים הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה".
קלייב אוון, נשוי לשחקנית שרה ג'יין פנטון.
הם נישאו ב-1995, לזוג שתי בנות והם גרים בלונדון.
מועמדות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני-סדרה או בסרטרקדן הצללים Shadow Dancer מק2013 קשרי דם Blood Ties כריס מילים ותמונות Words and Pictures ג'ק מרקוס 2015-2014 הניק The Knick ד"ר ג'ון וו.
קלייב בארקר הוא סופר, במאי קולנוע, יוצר קומיקס ואומן חזותי אנגלי.
אחרי התיכון המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת ליברפול, שם התמחה בפילוסופיה ובספרות אנגלית.
בארקר הוא הומוסקסואל מוצהר, וכיום הוא בן זוגו של הצלם דייוויד אמסטרונג.
בארקר התחיל את הקריירה הספרותית שלו ככותב סיפורי אימה קצרים.
את הנובלה הראשונה שלו, "משחק הארורים", פרסם ב-1986. לאחר מכן עבר לז'אנר הפנטזיה האורבאנית בספרים כמו "אימגאקה" ו"אבאראט".
בסיפוריו ניתן למצוא מספר מוטיבים חוזרים, כגון הטענה שבנוסף לעולם שלנו ישנם עולמות קסומים שחיים בצורה מקבילה למציאות שלנו (מוטיב שמשותף גם לעמיתו ניל גיימן); קשר ישיר בין מיניות לבין העל טבעי, ועוד.
בארקר גם ידוע בפיתוח מיתולוגיות שלמות ומורכבות בספריו.
בארקר ביים את הסרט הקצר הראשון שלו, "שולמית", ב-1973. זה היה סרט קצר כבן 20 דקות.
ב-1987 ביים את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "מעורר השאול", המבוסס על ספר פרי עטו.
ואולם, בארקר לא הוציא לאור את הספר, עד חלוף שנה מתאריך יציאת הסרט לאקרנים.
הסרט הפך לסרט פולחן והביא פרסום מיידי לבארקר.
בעקבותיו נוצרו כ-8 סרטי המשך וכן סדרת אנימציה למבוגרים ב-2007.
חלק מסיפוריו אומצו על ידי במאים אחרים והפכו לסרטים.
המפורסמת בהם היא סדרת סרטי "קנדימן", שהראשון בהם יצא בשנת 1992.
בשנת 1993 פנתה מארוול קומיקס אל בארקר שבבקשה לפיתוח קו גיבורים חדש, שאינו נמצא ברצף עם יקום 616. בתקופה זו כתב בארקר במקביל ארבעה קומיקסים שונים.
חלק מספריו עובדו לקומיקסים בידי אומנים אחרים, ביניהם סדרת "מעורר השאול" וכן ה"סינוביט" הראשי, "ראש מחטים", קיבלו סדרה רצה משלהם.
קליטת פליטי וייטנאם בישראל התרחשה בשנים 1977–1979. פליטים שבתום מלחמת וייטנאם נמלטו מווייטנאם.
הקבוצה הראשונה בשנת 1977, נאספה על ידי אונייה ישראלית וקיבלה מקלט בישראל ומספר קבוצות נוספות בשנת 1979, כולל קבוצה של 41 פליטים שאספה האונייה "צים סידני".
ב-1975 פלשה צפון וייטנאם לדרום וייטנאם וכבשה אותה בתוך חודשים אחדים.
רבים מתושבי הדרום, שחששו לגורלם במשטר החדש, ביקשו להימלט מהמדינה.
רבים מהפליטים נמלטו בסירות רעועות, והתקשו למצוא מדינות שיקלטו אותם.
ב-10 ביוני 1977 שטה מול חופי וייטנאם "יובלי", אוניית צובר ישראלית של חברת "האחים עופר" בפיקודו של רב-החובל מאיר תדמור, שהובילה פוספטים מנמל אילת למזרח הרחוק והייתה בדרכה לטאיוואן.
האונייה זיהתה סירת דיג, ועליה 66 פליטים וייטנאמים שסירתם נתקעה בלב ים במשך ארבעה ימים.
אף אונייה אחרת לא הציעה עזרה בהעלאת הפליטים.
רב-החובל קיבל את אישור חברת הספנות להעלות אותם ולהמשיך לטאיוואן.
החברה יצרה קשר עם משרד החוץ וביקשה למצוא פתרון לפליטים, אך אף מדינה לא הסכימה לקלוט אותם.
ב-16 ביוני 1977 הגיעה הספינה "יובלי" לטאיוואן, השלטונות סירבו להתיר לפליטים לרדת לחוף וביקשו ערבות כספית מחברת "האחים עופר" כתנאי לפריקת מטען הספינה.
לפי התוכנית "יובלי" הייתה אמורה להמשיך ליפן ואחרי חודשיים להגיע חזרה לנמל אילת, אך גם יפן והונג קונג סירבו לקלוט את הפליטים.
חבר הכנסת יוסי שריד הגיש הצעה דחופה לסדר היום בכנסת שישראל תקלוט את הפליטים.
ב-19 ביוני 1977 הודיעה מדינת ישראל שהיא מוכנה לתת מקלט זמני לפליטים ויולי עופר שניהל את חברת "האחים עופר" הודיע שהחברה תכסה את הוצאות הטסתם לישראל.
לאחר שהתברר שאין מדינה המוכנה לקולטם, הודיע ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שזכר פליטי השואה היהודים המיטלטלים בלב ים בליבו, והחליט לקולטם בישראל, ולהעניק להם אזרחות ישראלית.
את הודעתו מסר בגין ב-20 ביוני 1977, ביום הראשון לאחר אישור ממשלתו בכנסת.
לאחר שהגיעו לטאיוואן ב-23 ביוני 1977 הוטסו הפליטים לישראל, קיבלו אשרות שהייה זמניות, ונקלטו במרכז-קליטה באופקים.
התושבים החדשים כונו "אנשי הסירות".
בהגיעם לאופקים דיברו הפליטים עם רוכלים מהאזור בצרפתית, וכך הצליחו להתגבר על מחסום השפה החדשה (עברית).
בקבוצה היו 66 פליטים וייטנאמים, בהם 34 גברים ונערים, 16 נשים (אחת בהיריון), ו-16 ילדים, חלקם פעוטות.
הקבוצה הייתה מורכבת משלוש קבוצות: דייגים שלקחו את הפליטים מווייטנאם, קבוצה של וייטנאמים קתולים, בראשות רב-סרן לין דין קי, וקבוצה של וייטנאמים בודהיסטים שבראשה עמד ד"ר הואה.
לאחר כשבועיים בים פרץ ריב בין הקבוצות על רקע שריפת אחת הסירות שגרמה לכולם להצטופף על סירה אחת, ועל רקע סכסוך זה פרץ סכסוך נוסף בעניין כספי הקשור להוצאות הבריחה.
אחד הפליטים, ד"ר הואה, סיפר את סיפור החיים הקשים בווייטנאם (עינויים של וייטנאמים בדרום על ידי אחיהם מהצפון, מקרי אונס ורצח רבים, בתי כלא), ועל מסע הבריחה משם.
חלק מהילדים היו יתומים, ולמשרד הקליטה הגיעו עשרות בקשות לאימוץ, חלקן מווייטנאמים.
בקשות אלו נענו בשלילה על ידי משרד הקליטה בטענה שפליטי וייטנאם יישארו ביחד בתור קהילה הומוגנית.
בהגיעם לארץ ביקשו הפליטים מקלט במדינות שונות, אך רוב הבקשות היו להגיע לארצות הברית ולא להישאר בישראל.
לאחר שנקלטו הפליטים הווייטנאמים בישראל החליטו להפגין למען ישראל בארצות הברית וצרפת כחלק מהתמיכה בישראל.
השערה שהועלתה על ידי ועדת הקליטה היא שבעקבות אי שיבוצם של וייטנאמים במסגרת עבודה, נוצר שעמום בקרב הפליטים הווייטנאמים.
הקבוצה הראשונה אופיינה על ידי משרד קליטה בתור קבוצת עלייה של רווקים משכילים בעלי ידע בשפות אנגלית וצרפתית מעבר לשפת אם.
עם זאת, היו עשרה ילדים יתומים בני 12 ושמונה בני נוער בגילאים 14 עד 20.
האונייה "יובלי" חזרה לישראל אחרי חודשיים ובהפלגה הבאה עלתה על שרטון ליד זאיר.
"האחים עופר" מכרו את האונייה והקברניט, מאיר תדמור, עבר לעבוד במשרדי החברה אך בהמשך לא שובץ להפלגות נוספות, ותבע את החברה.
במהלך שנת 1979 נקלטו בישראל עוד מספר קבוצות של פליטים.
בישיבת הממשלה ב-7 בינואר סוכם לקלוט כ-100 פליטים, בנימוק כי "מדינת ישראל כמדינה יהודית, אינה יכולה להרשות שפליטים יטלטלו בים, והממשלה מקווה שהחלטתה תשמש דוגמה למדינות אחרות".
הפליטים הופנו למרכז הקליטה בעפולה, ומנהל מחוז הצפון במשרד החינוך, ד"ר יוסי לוי, היה אחראי לפרויקט שילוב ילדיהם במערכת החינוך בעיר.
ב-20 ביוני 1979, נאם בגין בכנסת בדיון על גורלם של פליטים וייטנאמים הנמצאים במלזיה, שהחליטה לגרשם ללב ים.
או אז יוכל הממונה להודיע על כך למלזיה כדי שזו תפסיק את הגירוש.
ב-1 ביולי 1979 החליטה ממשלת ישראל לקלוט קבוצה וייטנאמית נוספת בת כ-200 איש בהמשך להחלטה שקדמה לה, של קליטת 400 פליטים.
ב-8 ביולי החליטה ועדה בראשות מנכ"ל משרד הקליטה כי קליטת הקבוצה הזו תהיה על פי אותם קריטריונים של הקבוצות הקודמות.
ב-23 באוקטובר 1979 הגיעה לישראל ממחנות בדרום מזרח אסיה קבוצה וייטנאמית שמנתה כ-197 אנשים.
הקבוצה הורכבה מארבע קבוצות שהגיעו ממחנות שונים:
מחנה פאלאוואן שבפיליפינים – 18 משפחות שמנו כ-55 נפשות.
מחנה האוקינסי שבסינגפור – 12 משפחות שמנו כ–41 נפשות.
אלו היו הפליטים שנמשו על ידי האונייה הישראלית "צים סידני" באוגוסט 1979.
מחנה סונקגלה שבתאילנד – 19 משפחות שמנו 53 נפשות.
מחנה קאי טאק שבהונג קונג – 9 משפחות שמנו 38 נפשות.
בסה"כ 58 משפחות המונות 197 איש, וביניהם 107 ילדים וגברים ו-90 ילדות ונשים.
חברי קבוצה זו היו בעלי השכלה נמוכה יחסית לקבוצות הקודמות ורק אחד מבין חבריה דיבר שפה נוספת מעבר לשפת האם שלהם.
חברי הקבוצה הופנו למרכז קליטה בשדרות שם קיבלו אותם בטקס ממלכתי, אך עם זאת, לא הופגנה התלהבות יתרה מצד התושבים והרשויות, עד כדי כך שדוד לוי, שר הקליטה, הרגיש צורך להבטיח הבטחות לראש העיר על הבאת עולים מברית המועצות ועולים דוברי אנגלית.
ראש העיר טען שהסיבה לחוסר הרצון שלו לקלוט פליטים היא בעיית מגורים שהייתה קיימת בשדרות.
טענה זאת נתמכה על ידי מספר תושבים אשר הביעו מורת רוח כלפי הגעתם של הפליטים לשדרות.
בנוסף לכך, התקשורת התייחסה למקרה באדישות כלשהי, כנראה על רקע התפטרותו של משה דיין מהממשלה.
כמו כן, באותה עת חזרו ונשנו הפגנות של עולים מאתיופיה שדרשו שאחיהם יעלו ארצה.
הסיוע שהממשלה נתנה לקבוצה היה במענק כספי שנתנה בנוסף לנורמה של עזרה כלכלית הנהוגה כלפי עולים חדשים: כל זוג קיבל 850 לירות, משפחה קיבלה 1,400 לירות ומשפחה בעלת שש נפשות קיבלה 3,650 לירות כמענק ראשוני.
קלייב קאסלר היה סופר אמריקאי, שכתב ספרות מתח והרפתקאות.
קאסלר עסק גם בארכאולוגיה ימית ובחשיפת כלי שיט טבועים.
קאסלר נולד ב-15 ביולי 1931, באורורה שבמדינת אילינוי, ארצות הברית, וגדל באלהמברה שבקליפורניה.
לאחר לימודיו בקולג העירוני בפסדינה, התגייס קאסלר לחיל האוויר האמריקני והשתתף במלחמת קוריאה.
הוא שרת כטכנאי מטוסים וכמהנדס טייס בשרות התובלה האווירית הצבאית.
קאסלר נישא לברברה נייט ב-1955, ונישואיהם נמשכו עד מותה, ב-2003. למשפחת קאסלר שלושה ילדים: טרי, דרק ודנה, וארבעה נכדים.
עם שחרורו מהצבא פנה קאסלר לעסוק בפרסום.
תחילה כרעיונאי, ולאחר מכן כמנהל קריאטיב, בשתיים מסוכנויות הפרסום המובילות בארצות הברית.
תחילת כתיבתו הספרותית ארעה עקב קוריוז: ברברה אשתו החלה לעבוד בלילות כשוטרת, והוא מצא את עצמו בודד.
הוא החל לכתוב ויצר לעצמו דמות של גיבור אידיאלי, דרק פיט (Dirk Pitt), שסביבו טווה את עלילות ספריו.
ספריו הראשונים לא זכו להצלחה מרשימה, אך ספרו השלישי "הרם את הטיטאניק", כבש את השוק האמריקני והקנה לקאסלר מוניטין של סופר מן השורה הראשונה.
ספר זה הוא הראשון מספריו שזכה לגרסה קולנועית.
קאסלר הושפע עמוקות מכתיבתו הוא, ובעקבות גיבוריו, הקים ארגון בשם NUMA העוסק בארכאולוגיה ימית, בעיקר באיתורן של ספינות טבועות ומטמונים אבודים.
בדומה לגיבורו פיט, מחזיק קאסלר באוסף של מכוניות עתיקות.
בספריו האחרונים שילב קאסלר את עצמו בעלילה, כאשר הוא נפגש באקראי עם פיט ומעביר לו נתונים משמעותיים להמשך העלילה.
ב-1996 הוציא קאסלר לאור ספר מז'אנר אחר: "ציידי הים" (The Sea Hunters) - "הרפתקאות אמיתיות בשרידי אוניות טבועות מפורסמות".
שלא כשאר ספריו, ספר זה הוא אמיתי, וכולל מחקרים ותיאורים אודות פעילות ארגונו NUMA בחקר המצולות והארכאולוגיה הימית.
בעקבות ספר זה זכה קאסלר בתואר דוקטור לספרות מאת הקולג' הימי של אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
הייתה זו הפעם הראשונה בכל 123 שנות קיומו של המוסד, שהוענק תואר מסוג זה בתחום הספרות.