tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האפילוג חושף שלאחר המשפט, ג'ון וטומי שבו לחיי הפשע, וכעבור כמה שנים נמצאו הרוגים.
מייק התפטר מעבודתו כעוזר התובע המחוזי, ועבר לגור באנגליה לבדו ומעולם לא התחתן.
שייקס נשאר בעיר, והתקדם בעבודתו כעיתונאי.
קרול המשיכה לגור ב"מטבח הגיהנום", מעולם לא נישאה, אך גידלה ילד משלה, שנקרא ג'ון תומאס מייקל מרטינז, ושכינוי החיבה שלו היה שייקס.
תפקיד שחקןלורנצו "שייקס" קרקאטרהג'וזף פרינו ג'ייסון פטריקמייקל סוליבןבראד רנפרובראד פיטתומאס "טומי" מארקנוג'ונתן טאקרבילי קרודופג'ון רייליג'פרי וידגוררון אלדרדהאב בובירוברט דה נירושון נוקסקווין בייקוןהנרי אדיסוןג'פרי דונובןאדם סטיילרלני לופטיןראלף פרגוסוןטרי קייניקינג בניויטוריו גסמןדני סניידרדסטין הופמןקרול מרטינזמיני דרייבר
סליפינג ג'יאנט (מאנגלית: הענק הישן) הוא הר שולחן בדרום חצי האי סיבלי (Sibley) בחלקה הקנדי של ימת סופיריור, שצוקיו מתנשאים לגובה של 250 מטרים.
ההר הוא סיל – מחדר פלוטוני רדוד הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני.
סליפינג ג'יאנט מצוי בשטח "פארק הענק הישן" (Sleeping Giant Provincial Park) ומהווה חלק מהשילד הקנדי.
השילד הקנדי – המהווה את בסיסה של היבשת הצפון אמריקאית – מורכב מסלעי יסוד שמקורם בפרקמבריון וכולל כמה מהסלעים העתיקים ביותר בכדור הארץ.
הוא מחולק לחבלים גאולוגיים ותת-פרובינציאליים המבוססים על ההבדלים בסוג המסלע, במבנה ובגיל.
פארק הענק הישן מצוי בתחום הפרובינציה המבנית הדרומית, באזור שנקרא בעבר "לוח ניפיגון" וכעת מכונה "שלוחת ניפיגון" (Nipigon Embayment).
שלוחה זו היא רצועת בקעים יבשתית בצפון-מערב אונטריו המייצגת בקע כושל – זרוע לא פעילה של צומת משולש.
שלוחת ניפיגון מורכבת מרצף של סלעי משקע מהמזופרוטרוזואיקון – דולומיט, אבן בוץ וקוורץ ארניטי, שנוצרו לפני 1.3 מיליארד שנים.
לתוך סלעים אלה חדרו לפני 1.1 מיליארד שנים מחדרים דיאבזיים תואמים, המשתרעים מימת סופיריור צפונה לימת ניפיגון.
מאחר שדיאבז עמיד במידה רבה לסחיפה, הסיל נחשף כלוח רחב מעל סביבתו לאחר שהוסרו שכבות הסלע אליהן חדר.
בסלע הקשה נוצרו סדקים בהם חלה בליה, ומנקודות תצפית מסוימות נראה הסיל כראשו השכוב של ענק בעל גרגרת – מקור שמו.
אגדות רבות ליוו במהלך ההיסטוריה את המחדר.
אחת מהן – של בני שבט אוג'יבווי (Ojibway) – גרסה כי "הענק הישן" הוא ננבוזו (Nanabozho), הרוח הגדולה של מי הים העמוקים.
האגדה מספרת כי בשל נאמנותם לאלים והיותם חרוצים ושלווים, החליט ננבוזו לגמול להם.
יום אחד הוא זימן את ראש השבט למקדש "הרעם הגדול" שלו על "הר הרעם" – גם הוא סיל, והזהיר אותו שאם יספר את הסוד לסוחרים, הוא – ננבוזו – יהפוך לאבן והשבט יישמד.
ראש השבט נתן את הבטחתו, וננבוזו סיפר לו על מכרה כסף עשיר, הידוע כיום כ"אי הכסף".
הרוח הגדולה הנחתה את הצ'יף אל תוך המכרה, ובני השבט הפכו מפורסמים ביצירות הכסף שלהם – שהיו כה יפות עד כי לוחמי שבט הסו שאפו לגלות את סודם.
משלא הועילו עינויים והרג, הערימו הלוחמים על בני השבט ושלחו גשש שהתחפש לבן ננבוזו.
זה הצליח להיטמע ביניהם, נכנס למכרה ויצא ממנו עם כמה גושי כסף.
בדרכו חזרה עצר לרכוש מזון, ושילם בגוש כסף גדול.
הרוכלים שכנעו אותו להסגיר את מיקום המכרה, אך משהתקרבו אליו פרצה סופה עזה.
הסוחרים טבעו באגם ובן הסו נמצא שט בקאנו ללא מטרה, כשהוא נתון בשיגעון.
במקום בו הייתה קודם גישה לאגם התגלתה בשוך הסופה דמות גדולה של אדם ישן.
אזהרתו של ננבוזו התגשמה והוא הפך לאבן.
רשות השידור הקנדית – CBC, ערכה תחרות אינטרנט לבחירת "שבעת פלאי קנדה".
בתחרות זו הגיע "הענק הישן" למקום הראשון, כשהוא מותיר מאחוריו בהפרש קולות ניכר את מפלי ניאגרה, את הרי הרוקי, את זוהר הצפון ותופעות טבע רבות נוספות.
סלמאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד הוא מלכה השביעי של ערב הסעודית ובן לבית סעוד השולט במדינה.
ביוני 2012 הוא מונה ליורש העצר לאחר מות אחיו נאיף ובינואר 2015 הומלך לאחר מותו של אחיו למחצה, המלך עבדאללה.
משנת 2011 ועד 2015 שימש כשר ההגנה של הממלכה.
סלמאן הוא הבן ה-25 של מלך ערב הסעודית אבן סעוד, והבן השישי של חסה בנת אחמד א-סודיירי.
לתפקיד השלטוני הראשון שלו, האמיר וראש העירייה של ריאד, מונה סלמאן ב-17 במרץ 1954. כשנה לאחר מכן מונה לראש עיריית ריאד במעמד שר בידי המלך סעוד.
מתפקידו זה התפטר ב-25 בדצמבר 1960.
ב-4 בפברואר 1963 מונה למושל מחוז ריאד, תפקיד בו החזיק עד שנת 2011. כמושל הוא תרם לפיתוח העיר מעיר בגודל בינוני למטרופולין מרכזי, ומשך אליה תיירים, מרכזי הון והשקעות זרות.
בינואר 2011, הורה על מעצרם של קבצני ריאד מפני שהם "מנצלים את אדיבותם של האנשים" לדבריו.
כל הקבצנים הזרים גורשו מן המדינה והקבצנים המקומיים הוכנסו לתוכנית שיקום של משרד הרווחה הסעודי.
ב-5 בנובמבר 2011 מונה סלמאן לשר ההגנה, בהחליפו את אחיו סולטאן.
בו ביום מונה הנסיך סטאם בן עבד אל-עזיז למושל ריאד.
כשר הגנה, המשיך סלמאן בהתערבות הצבאית בבחריין על מנת לדכא את ההתקוממות במדינה, כחלק מן האביב הערבי.
בנוסף, בעת כהונתו כשר ההגנה הצטרפה ערב הסעודית לארצות הברית ולמדינות ערביות אחרות במלחמה כנגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
ב-18 ביוני 2012 מונה סלמאן ליורש העצר לאחר מותו של אחיו, נאיף.
במקביל הוא מונה גם לסגן ראש הממשלה.
לפי סוכנות הידיעות רויטרס, מינויו לתפקידים אלה היה איתות מצד המלך עבדאללה שהרפורמות הזהירות שהוא ביצע יימשכו.
בנוסף, תמך סלמאן בעת כהונתו כיורש העצר בפילנתרופיה למדינות מוסלמיות עניות כגון סודאן, סומליה, בנגלדש ואפגניסטן.
ב-23 בינואר 2015 התמנה למלך ערב הסעודית לאחר מותו של המלך עבדאללה.
ב-21 ביוני 2017 הודיע על הדחת יורש העצר, מוחמד בן נאיף, והחלפתו בבנו, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד כיורש העצר הסעודי.
במרץ 2015 הורה סלמאן להפציץ אווירית את החות'ים בתימן והרכיב קואליציה של כעשר מדינות מוסלמיות במלחמה כנגד החות'ים אשר הדיחו בשנת 2011 את נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי משלטונו.
בעקבות ההפצצות, ארגוני זכויות האדם מתחו ביקורת על סעודיה בטענה כי היא מפרה דיני מלחמה בהפצצותיה.
ערב הסעודית תומכת בגלוי במורדים ובארגון אחראר א-שאם המקושר לאל-קאעידה.
התחלת המשבר החמור בין איראן לסעודיה הייתה בספטמבר 2015, כאשר אירע אסון העלייה לרגל במכה שבו נהרגו כתוצאה של שעטה המונית כ-2,200 אנשים בחניקה, רמיסה או במחיצה.
ניצול איראני מהאירוע, ששמו לא נחשף, אמר כי רק קומץ של חיילים סעודים סייעו להמונים שנרמסו.
בנוסף, התמיכה הסעודית בשלטון בתימן ובמורדים בסוריה, בעוד שאיראן תומכת בחות'ים בתימן ובשלטונו של בשאר אל-אסד בסוריה והוצאתו להורג של מנהיג הדת השיעי הסעודי, נימר א-נימר בהאשמות לטרור גרמו למשבר להחריף עוד יותר.
במאי 2017, חתם על עסקאות עם ארצות הברית בשווי כולל של כ-300 מיליארד דולר, מתוכם עסקת נשק בשווי 110 מיליארד דולר, זאת במסגרת ביקורו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בערב הסעודית.
ב-5 ביוני 2017 החליט להחרים את קטר עקב "ערעור היציבות באזור והתמיכה בטרור".
סלמאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד התחתן שלוש פעמים, ונולדו לו כ-13 ילדים.
בנו הבכור, פהד, מת מאי ספיקת לב בשנת 2001, בגיל 47, ובנו השלישי, אחמד, מת מהתקף לב בשנת 2002. בנו השני, סולטאן, היה מומחה מטען בטיסת מעבורת החלל דיסקברי STS-51-G, הערבי והמוסלמי הראשון בחלל בשנת 1985, ומשמש ראש המועצה הסעודית לתיירות ושימור אתרים, במעמד שר, החל מ-2009.
סלמאן עבר ניתוח בחוט השדרה בשנת 2010 בארצות הברית.
מאוחר יותר עבר שבץ מוחי, שגרם לו לחולשה בשתי ידיו, וכיום הוא סובל גם מקיהיון על רקע מחלת אלצהיימר.
ביולי 2020, המלך סלמאן עבר ניתוח מוצלח בכיס המרה.
סלית'רלינק (ביפנית: スリザーリンク, ידוע גם כגדרות או טאקג'אקי) היא חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
המשחק מתבצע על סריג מרובע של נקודות.
בחלק מן הריבועים הנמצאים בין הנקודות (ללא צלעות - הנקודות מסמנות את קודקודיהם) נמצאים מספרים.
המטרה היא לחבר נקודות הסמוכות (סמיכות במאונך או במאוזן) כך שהקווים ייצרו לולאה פשוטה ללא קצוות פתוחים.
בנוסף, מספר בתוך ריבוע מייצג כמה מצלעותיו משמשות כקטע מן הלולאה.
סוגים אחרים של גרפים מישוריים יכולים להיות בשימוש במקום הטבלה הסטנדרטית, עם מספר משתנה של פאות לכל קודקוד או קודקודים למצולע.
תבניות אלה כוללות צורות כמו פתיתי שלג, ריצוף פנרוז ועוד.
הצורות הללו מוסיפות סיבוכיות בכך שהן מגוונות את מספר המעברים האפשריים בכל הצטלבות, ו\או את מספר הצלעות לכל מצולע; אך בכל מקרה, אותם החוקים נדרשים לפתרון כל הצורות.
כאשר מספר הקווים סביב תא מסוים משתווה לאותו מספר, שאר הקווים הפוטנציאליים מסביב לאותו תא יכולים להישלל ככאלה עם קווים.
בדרך כלל מסמנים מקומות כאלה עם X.
סימון שימושי נוסף בפתירת סלית'רלינק היא קשת של 90° בין שני קווים פוטנציאליים סמוכים, המסמלת כי בדיוק אחד משניהם חייב להתמלא (להיות חלק מן הלולאה).
סימון דומה, הוא כאשר מסמנים קשת כפולה בין קווים פוטנציאליים סמוכים, ומסמל כי שניהם או אף אחד מהם חייב להיות מלא.
סימונים אלה לא הכרחיים לצורך הפתרון, אבל יכולים להיות לעזר רב בדרך אליו.
חלק ניכר מהשיטות הבאות אפשר לפשט לשני צעדים פשוטים יותר בשימוש עם קשתות.
בדיוק 2 או 0 קווים בכל נקודה
מפתח טוב לפתרון החידה, הוא ההבנה כי מכל נקודה יכולים לצאת שני קווים או אף קו כלל.
כך שאם לנקודה במרכז הטבלה, ולא בקצה או בפינה, יש שלושה קווים פוטנציאליים שסומנו ב-X, הרביעי גם חייב להיות מסומן ב-X.
זאת משום שלנקודה לא יכול להיות רק קו אחד - אם היה, לא היה לו נתיב יציאה.
בדומה, אם לנקודה בקצה הטבלה, לא בפינה, ישנם שני קווים המגיעים אליה ומסומנים ב-X, השלישי גם כן חייב להיות מסומן ב-X.
ואם לנקודה בפינה יש קו פוטנציאלי אחד המסומן ב-X, על השני להיות גם הוא מסומן ב-X.
יישום של כלל פשוט זה מוביל למסקנות מורכבות יותר.
הכרה בדפוסי חשיבה אלו יעזרו מאוד בפתרון החידה.
אם ישנו 1 בפינה, על הקווים הפוטנציאליים לפינה להיות מסומנים ב-X, משום שקו הנכנס לפינה זו לא יוכל לצאת ממנה מבלי לעבור שוב על יד ה-1. כלל זה תקף גם כאשר שני קווים המובילים לאותה הפינה בריבוע של ה-1 מסומנים ב-X.
אם 3 נמצא בפינה, שני הקצוות החיצוניים של הטבלה יכולים להיות מלאים, מכיוון שאחרת, החוק דלעיל יופר.
אם 2 נמצא בפינה, שני קווים צריכים לצאת ולהתרחק מה-2 על הגבול.
אם 3 סמוך ל-0 במאונך או במאוזן, על כל הצלעות של ה-3 להיות מלאות חוץ מהצלע הסמוכה ל-0. בנוסף, אפשר למלא את שני הקווים הניצבים ל תאים הסמוכים.
אם שני '3'-ים סמוכים זה לזה במאונך או במאוזן, הצלע המשותפת שלהם צריכה להיות מלאה, משום שהאפשרות האחרת היחידה היא לולאה סגורה שלא ניתנת לחיבור לאף קו אחר.
כמו כן, שני הקווים החיצוניים ל-'3'-ים (מקבילים לצלע המשותפת) חייבים להיות מלאים.
בנוסף, הקטע העובר בין ה-'3'-ים תמיד יעטוף אותם בצורת S.
לכן, הקו שבין ה-'3'-ים לא יכול להמשיך בקו ישר, והצלעות הממשיכות אותו יכולות להיות מסומנות ב-X.
אם 3 סמוך ל-0 באלכסון, שתי הצלעות הפוגשות את הפינה הנושקת ל-0 צריכות להיות מלאות.
זאת משום שאם אחת משתי הצלעות הללו הייתה פתוחה, לקו שנגמר בפינה של ה-0 לא היה נתיב להמשיך.
כלל זה דומה מאוד לכלל של ה-3 בפינה.
בדומה, אם ל-3 יש פינה עם שני 'X'-ים היוצאים ממנה, אז שתי הצלעות של ה-3 הנפגשות בפינה צריכות להיות מלאות.
זאת מכיוון שאם אחת משתי הצלעות הללו הייתה פתוחה, השנייה הייתה צריכה להיות מלאה (משום של-3 יכולה להיות רק צלע פתוחה אחת), וכך תפגוש שלושה 'X'-ים בפינה, דבר שאינו אפשרי משום שמכל נקודה בטבלה יכולים לצאת או שני קווים או שום קו.
אם קו מגיע לפינה של 3, חייבים להיות קווים בשתי הצלעות של ה-3 שלא סמוכות לפינה זו, משום שאם הצלע הריקה היחידה של ה-3 לא הייתה סמוכה אליהם, היו מחוברים שלושה קווים לפינה.
יתר על כן, הקטע המוביל מה-3 החוצה בפינה והפוגש את הקו חייב להיות ריק; אם היה מלא, אף אחת משתי הצלעות הריקות שנשארו ל-3 לא הייתה יכולה להיות עם קו.
אם שני '3'-ים סמוכים באלכסון, הצלעות שלא נפגשות בפינה הנושקת לשני ה'3'-ים חייבות להיות מלאות.
בדומה, אם שני '3'-ים נמצאים באותו האלכסון, ומופרדים על ידי כל מספר של '2'-ים (ורק '2'-ים), על הצלעות החיצוניות של ה'3'-ים להיות מלאות, ממש כאילו היו סמוכים באלכסון.
אם ישנה סדרה של '2'-ים בקו אלכסוני, ובקצה הסדרה ישנה פינת צלעות מלאות הנפגשת עם ה-'2'-ים, פינות צלעות מלאות תואמות צריכות להיות לאורך כל הסדרה.
להלן סדרה של '2'-ים המסתיימת ב-3. דוגמה זו משלבת כמה מן הכללים שתוארו לעיל.
אפשר ליישם מחרוזת דומה של הסקת מסקנות בכל אלכסון של '2'-ים המסתיים ב-3.
אם 1 ו-3 סמוכים באלכסון ושתי הצלעות החיצוניות של ה-1 מסומנות ב-X, אז שתי הצלעות החיצוניות של ה-3 צריכות להיות מלאות.
המקרה ההפוך נכון גם הוא: אם שתי הצלעות החיצוניות ל-3 מלאות, אזי ששתי הצלעות החיצוניות ל-1 צריכות להיות מסומנות ב-X.
אם מסביב ל-2 יש צלע כלשהי המסומנת ב-X, אז קו המגיע לאחת משתי הפינות שאינן סמוכות לצלע עם ה-X לא יכול להתרחק בזווית ישרה מה-2, שהרי כך שני קווים מסביב ל-2 יהיו בלתי אפשריים, ויכול להיות מסומן ב-X.
זאת אומרת שהקו המגיע ל-2 חייב להמשיך באחת משתי הצלעות של ה-2. לכן, הקו השני של ה-2 חייב להיות הצלע החופשייה היחיד, בסמוך לקו שסומן במקור ב-X, כך שאפשר למל אותו.
לעומת זאת, אם ל-2 יש קו בצלע אחת, וצלע סמוכה המסומנת ב-X, אז הקו השני צריך להיות באחת משתי הצלעות שנשארו, ולצאת מהפינה הנגדית.
אם אחת משתי יציאות אלו מסומנות ב-X, אזי הוא צריך לצאת במסלול השני.
אם קו מגיע לפינה של 1, ואם מתוך שלושת הכיוונים אליהם הקו יכול לפנות, הקו שאינו צלע של ה-1 מסומן ב-X, שתי הצלעות הסמוכות לפינה הנגדית של ה-1 יכולות להיות מסומנות ב-X גם הן.
כלל זה נכון גם להפך: אם קו מגיע לפינה של 1, ושתי הצלעות הסמוכות לפינה הנגדית של ה-1 מסומנות ב-X, אז מתוך שלושת הכיוונים אליהם הקו יכול לפנות, הקו שאינו צלע של ה-1 יכול להיות מסומן ב-X.
אם שני '1'-ים סמוכים באלכסון, אז מתוך שמונת הקטעים המקיפים את שני התאים הללו, או ארבעת הקטעים הפנימיים (החולקים נקודת קצה אחת - הנקודה שבין ה-'1'-ים) או ארבעת הקטעים החיצוניים צריכים להיות מסומנים ב-X.
אם כן, אם שני קווים חיצוניים או פנימיים לאחד מהקווים מסומנים ב-X, שני הקטעים התואמים (הפנימיים או החיצוניים) של ה-1 השני צריכים להיות מסומנים ב-ס גם הם.
אם שני '1'-ים סמוכים לאורך קצה הטבלה, הקו שביניהם צריך להיות מסומן ב-X, מכיוון שלא יהיה לו לאן להמשיך מהקצה.
מספר זוגי של קצוות באזור סגור
באזור סגור של הסריג (שממנו אין שום מעבר לקווים "לברוח"), לא יכול להיות מספר אי-זוגי של קצוות קטעים לא מחוברים, מאחר שכל קצוות הקטעים חייבים להיות מחוברים למשהו.
לעיתים קרובות, כלל זה יפסול אפשרות אחת או יותר שהיו נראות סבירות לולא כלל זה.
בחידה קשה במיוחד, אפשר להשתמש במשפט עקומת ז'ורדן, שאומר כי כל עקומה פתוחה המתחילה ומסתיימת מחוץ לעקומה סגורה, חייבת לחצות את העקומה הסגורה מספר זוגי של פעמים.
באופן פרטני יותר, זאת אומרת שבכל שורה בטבלה צריך להיות מספר זוגי של קווים אנכיים ובכל טור בטבלה צריך להיות מספר זוגי של קווים אופקיים.
כאשר רק קו פוטנציאלי אחד בשתי הקבוצות הללו לא ידוע, אפשר לקבוע האם הוא חלק מן הלולאה על פי משפט זה.
שיטה פשוטה לשימוש במשפט זה היא להשחיר את השטחים החיצוניים והפנימיים.
כאשר רואים שני תאים חיצוניים או שני תאים פנימיים סמוכים זה לזה, אפשר לדעת שלא עובר קו ביניהם.
המקרה ההפוך נכון גם כן: אם ידוע שלא עובר קו בין שני תאים, אזי ששני התאים הללו יהיו באותו ה"צבע" (שניהם בפנים או ששניהם בחוץ).
בדומה, אם תא חיצוני ותא פנימי סמוכים, חייב לעבור קו ביניהם.
סלית'רלינק היא חידה מקורית של ניקולי.
היא הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli גיליון מספר 26 (יוני 1989).
העורך שילב שתי חידות שהופיעו שם.
בהתחלה, בכל ריבוע היה מספר.
משחקי וידאו של סלית'רלינק יצאו ל-נינטנדו DS, כאשר הדסון סופט שחררו את סדרת חידות חלק 5: סלית'רלינק (Puzzle Series Vol.
5: Slitherlin) ביפן, בתאריך 16 בנובמבר 2006, ואגטק (Agetec) עם סלית'רלינק בהידור של ניקולי, Brain Buster Puzzle Pak, ששוחרר בצפון אמריקה, בתאריך 17 ביוני 2007.
סללולוגה (בסמואית: Salelologa) היא עיירה הממוקמת במזרח האי סוואיאי שבסמואה.
העיירה מהווה את השער העיקרי לעיר שבה ממוקם נמל ימי המשמש בעיקר אוניות קטנות הבאות מהאי אופולו, בו נמצאת עיקר אוכלוסיית סמואה.
בנוסף, בסמוך לעיירה ממוקם שדה התעופה מאוטה.
זהו שדה תעופה קטן, שרק מטוסים קלים יכולים לנחות בו.
הסליפ טריין ארנה הוא אולם ספורט רב תכליתי בסקרמנטו שבקליפורניה ששימש עד שנת 2016 כאולמה הביתי של קבוצת הסקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA.
בעבר אירח גם את הסקרמנטו מונארכס מה-WNBA וסקרמנטו אטאק מה-Arena Football League.
האולם אירח בשנת 2009 את המכה האמריקאית הגדולה של WWE ה-6.
אריק אוגוסטוס "סליפי" פלויד הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז בליגת ה-NBA בשנים 1982–1995.
פלויד נולד בגסטוניה שבקרוליינה הצפונית.
את הכינוי "סליפי" קיבל בכיתה ד', לאחר שאדם שצפה בו משחק כדורסל צעק לעבר המאמן "הוצא את הילד הזה מן המשחק.
בתיכון התחרה כשחקן בית הספר האנטר האס בגסטוניה עיר מגוריו.
בשנת הלימודים הלפני-אחרונה שלו, בשנת 1977, הוביל פלויד את בית הספר לזכייה באליפות התיכונים של קרוליינה הצפונית, לאחר שבגמר ניצחו את בית ספרו של ג'יימס וורת'י.
הוא כיכב גם במדי אוניברסיטת ג'ורג'טאון, והוא חבר היכל התהילה של האתלטיקה באוניברסיטה.
במדי ג'ורג'טאון הצטיין בכל ארבע עונותיו.
פלויד נבחר בדראפט ה-NBA על ידי ניו ג'רזי נטס בבחירה ה-13 בדראפט ה-NBA 1982. במהלך עונת רוקי מאכזבת העבירו הנטס את פלויד ב עם מייקי ג'ונסון לגולדן סטייט ווריורס תמורת מייקל ריי ריצ'רדסון.
פלויד פרח במהרה במדי הווריורס, ובעונתו הראשונה המלאה בקבוצה היו ממוצעיו עמה 16.5 נקודות למשחק.
במהלך עונת ממוצעיו היו הגבוהים בקריירה שלו, 19.5 נקודות למשחק, ושתי עונות מאוחר יותר היו ממוצעיו 18.8 נקודות ו-10.3 אסיסטים למשחק, והוא נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA.
בדצמבר 1987 הועבר בטרייד עם ג'ו בארי קארול ליוסטון רוקטס תמורת רלף סמפסון וסטיב האריס.
פלויד שיחק 5 וחצי עונות במדי הרוקטס לפני שחתם כסוכן חופשי בסן אנטוניו ספרס ב-1993, שנה לפני שתי האליפויות הרצופות של הרוקטס.
לאחר עונה אחת בסן אנטוניו חזר לניו ג'רזי נטס, והוא פרש ב-1995 לאחר שקלע בקריירה 12,260 נקודות ומסר 5,175 אסיסטים.
פלויד מחזיק בשיא הנקודות לרבע (29) ולמחצית (39) במשחק פלייאוף ב-NBA.
את שני השיאים השיג במשחק הרביעי של חצי גמר המערב ב-1987 מול לוס אנג'לס לייקרס.
פלויד קלע 12 זריקות רצופות מן השדה ברבע הרביעי, והוא סיים את המשחק עם 51 נקודות, ובכך מנע הפסד ב של הווריורס ליריבתם הלייקרס.
אחרי שפרש מה-NBA ניהל פלויד מסעדה במשך שלוש שנים, ופתח עסק ניהול כלכלי בפרברי יוסטון.
בשנים 2004–2005 אימן קבוצת כדורסל לנערים בגסטוניה עיר הולדתו.
בשנים 2013–2015 הועסק כ"שגריר מותג" בחברת כלי מיטה.
במרץ 2015 הצטרף לחברת "ג'ובסי-וובסי" (JobsyWobsy) כנשיא החברה.
כחלק מהמוטל עליו מתוקף התפקיד פלויד נוסע ברחבי ארצות הברית ומפעיל סדנאות שמטרתן ללמד ילדים על חשיבות יושרה, עבודה קשה, ועל הצורך להיות מוכנים, בספורט ובחיי היום-יום.
סליקורניה הוא צמח תבלין בטעם מלח, המהווה תחליף טבעי למלח.
הסליקורניה אוקלמה בישראל לאחר מחקר של מספר שנים שנערך על ידי חוקרי מחקר ופיתוח רמת הנגב ומדריכי שירות ההדרכה והמקצוע במשרד החקלאות ופיתוח הכפר בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בישראל בעבר הסליקורניה הייתה גידול בר באזור ים המלח ועתלית.
החוקרים ביצעו איסוף הצמחים ואיקלומם כדי לאפשר גידול בהיקף מסחרי עם מדדים ידועים, למשל: מים, קרקע, טמפרטורה ולחות.
הסוג (המיון הטקסונומי) של הסליקורניה הוא צמחים בעלי פרחים בשרניים (סוקולנטים), הלופיטים (סובלניים למלח) ממשפחת הירבוזיים הגדלים בביצות מלוחות, באזורים של חופים חוליים ובסביבה של עצים ושיחים מנגרובים.
הצמח בעל עלים בשרניים ופורח ונאסף בחודשי הקיץ (אוגוסט-ספטמבר).
הסליקורניה היא צמח חד-שנתי ממשפחת הסילקיים (Chenopodiaceae), המשתייכים לקבוצת צמחי הלופיט (halophyte).
מקורו של המין סליקורניה בצפון אמריקה, אירופה, דרום אפריקה ודרום אסיה.
שמות של סוגי סליקורניה נפוצים כוללים יַפרוּק, פיקלווד, פיקלגראס וקריתמון ימי; שמות נפוצים אלה משמשים גם לכמה מינים שאינם משתייכים לסליקורניה.
פירוש השם ביוונית הוא צמח מלח, ובעברית שמה של הסליקורניה הוא "פרקן עשבוני".
עבור דוברי צרפתית בקנדה האטלנטית צמחים מסוג זה ידועים, בלשון הדיבור, בשם "titines de souris" (ציצי עכבר).
המין האירופי העיקרי שהוא לרוב אכיל, נקרא "samphire marsh" בבריטניה, ואת המין העיקרי של הסליקורניה בצפון אמריקה ניתן לרכוש בדרך כלל בחנויות מכולת ואפשר לפעמים גם לראותו בתפריטי מסעדות, והוא בדרך כלל נקרא "שעועית ים", "סמפיר ירוק" או "אספרגוס ימי".
הזנים השונים של הסליקורניה הם עשבי תיבול קטנים חד-שנתיים.
הם גדלים כצמח שרוע עד זקיפות מלאה, והגבעולים הבסיסיים או המסועפים שלהם עסיסיים, סדוקים, וככל הנראה מחולקים לפרקים.
גבעולים ישנים יותר של הצמח עשויים להיות מעט יותר עציים בעיקרון.
העלים הנגדיים הם בשרניים, ססגוניים ובעלי גבעול סגור (ובכך יוצרים את המבנה המפרקי של הצמח).
קצוות העלים בצמח מצטמצמים למאזניים קטנים דמויי צווארון עם שוליים מצולקים וצרים.
מינים רבים של סליקורניה הם ירוקים, אך העלווה שלהם הופכת לאדומה במצב של שלכת בסתיו.
כל הגבעולים מסתיימים בתפרחות דמויות מפרקים.
כל מפרק מורכב משתי תפרחות דקות מנוגדות עם 1–3 פרחים המשובצים בחללי הציר הראשי ומוחבאים בחלקם על ידי החפות.
הפרחים מסודרים במשולש, שני הפרחים לרוחב מתחת לפרח המרכזי.
הפרחים הם הרמפרודיטים עם רדיאליות סימטריות פחות או יותר, עם עטיף בשרני של כל הפרחים כמעט עד הקודקוד.
יש בדרך כלל אבקן אחד או שניים ושחלה עם שתי סטיגמות.
המשך המחזור של הצמח הוא בפרי.
קיר הפרי (קרום עציץ) הוא קרומי.
הזרע האנכי הוא אליפסואידי, עם עטיף זרעי חום-צהבהב, קרומי ושעיר.
הזרע אינו מכיל פריספרם (רקמת האכלה).
כמו מרבית תת-חברי קבוצה זו בקרב מיני הסליקורניה השונים משתמשים במסלול קיבוע הפחמן C3 כדי להכניס פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה שמסביב.
מינים שונים של סליקורניה מופצים באופן נרחב על חצי הכדור הצפוני ובדרום אפריקה, באזורים טרופיים וסובטרופיים.
הם אינם קיימים בכלל בדרום אמריקה ובאוסטרליה.
הם גדלים בביצות מלח בחוף ובבתי גידול מלוחים פנים יבולים כמו חופים של אגמים מלוחים.
מיני סליקורניה הם הלופיטים ובדרך כלל הם יכולים לסבול טבילה במי מלח (hygrohalophytes).
צמחים שונים ממין סליקורניה משמשים כצמחי מזון על ידי פגיות של כמה מינים מסדרת הפרפראים, כולל קולאופורה, C.
salicorniae (האחרון ניזון אך ורק על ידי סליקורניה).
מקורו של הזן מתוארך ככל הנראה לנקודת זמן כלשהי במהלך תקופת המיוקן באזור שבין אגן הים התיכון ומרכז אסיה.
התפתחותו מתוך הסוג סרקוקורניה רב-שנתית ורגישת -כפור, הסיליקורניה השנתית, המובנית בעוצמה וסובלנית-כפור, התגבשה בין שתי תקופות: תקופת הפליוקן המאוחרת והפליסטוקן המוקדמת.
בעקבות אירועים של פיזור בין-יבשתי הם הגיעו פעמיים לדרום אפריקה, ולצפון אמריקה לפחות שלוש פעמים.
שתי שושלות טטראפולידיות התרחבו במהירות, עם היכולת ליישב אזורים נמוכים יותר של צמחים מליחים מאשר קרוביהם הדיפלואידים.
ההתרבות והבידוד הגאוגרפי הביאו לכך שמספר רב של מינים מבודדים דומים מאוד אחד לשני וההבדלים ביניהם הם מינוריים ביותר.
הסליקורניה האירופית הוא סוג הסליקורונה שתואר לראשונה כמין, היה בשנת 1753 על ידי קארול ליניאוס נבחר כמין סוג.
הסיווג הטקסונומי של מין זה קשה ביותר (ונקרא "סיוט טקסונומי") וקביעת המינים היא משימה שנראית כמעט בלתי אפשרית עבור אלו שאינם מומחים.
ישנן סיבות שונות לקשיים אלו, בין היתר בידול מורפולוגי חלש, ושונות פנוטיפית גבוהה.
מכיוון שהצמחים הסוקולנטים מאבדים את מאפייניהם תוך כדי ייבושם, לעיתים קרובות לא ניתן לקבוע בוודאות דגימות מצמחים אלו, והם גם פחות מתאימים למחקרים טקסונומיים.
בהתבסס על מחקר גנטי מולקולרי (Kadereit et al.
Salicornia europaea תת-אירופה, לאורך חופים מדרום ספרד לצפון סקנדינביה
Salicornia europaea תת-סוג × marshallii Lambinon & Vanderpoorten, הכלאה של שני תת-המינים לשעבר, חופי אטלנטיקה של בריטני והולנד
סליקורניה פרננסsmall>וילד</small> עם שני תת-מינים:
רב שנתי, עם תפוצה רחבה ים תיכונית-יבשתית, מצפון אפריקה ואזור אגן הים התיכון לים הבלטי והים הלבן (המתרחש באופן מקומי בחופי האוקיינוס האטלנטי והים הצפוני), באסיה עד יקוטסק (סיביר), יפן וחצי האי הקוריאני .
Kadereit & Piirainen, אנדמי להרי אלטאי (רוסיה, מונגוליה)
Salicornia maritima SLWolff & Jefferies, זכוכית זריחה דקה, חופי דרום מזרח קנדה, צפון מזרח ארצות הברית, דרום אלסקה.
(הוכח כי זהה גנטית לסליקורניה אירופית)
Salicornia bigelovii טורי, גוואר הזכוכית הגמדי, מפרץ מקסיקו, חופי האטלנטיק, מיין, דרום קליפורניה .
חופי האוקיינוס השקט מאלסקה לקליפורניה.
Salicornia rubra A.Nelson, בתי גידול יבשים מלוחים של מרכז ארצות הברית וקנדה.
ניתן להשתמש בסליקורניה כתוסף תיבול טרי לסלט במקום מלח או בשיטות הכנה שונות, כמו: בישול, אידוי, טיגון והחמצה של מזונות שונים במקום שימוש במלח.
הסליקורניה משתלבת במתכונים של מאכלי דגים, עוף ובשר ומעניקה לתבשילים טעם מלוח עם מעט חמצמצות.
השימוש בה נפוץ במדינות רבות באירופה, בעיקר בטורקיה.
הסליקורניה האירופית היא אכילה, במצב מבושל או גולמי.
באנגליה זהו אחד מכמה צמחים הידועים בשם סמפיר ; רבים סבורים שהמונח "סמפיר" מבוסס על שיבוש של השם הצרפתי, herbe de Saint-Pierre, שפירושו "העשב של פטרוס הקדוש".
הסמפיר מבושל בדרך כלל, מאודה או בתנור מיקרוגל, ואז מצופה בחמאה או בשמן זית.
בשל תכולת המלח הגבוהה שלו, יש לבשל אותו מבלי להוסיף מלח בכלל, בכמות רבה של מים.
יש לו גרעין קשה ומחוטר, ואחרי הבישול נשלף הבשר האכיל מהליבה של הצמח.
בשר זה, לאחר הבישול, דומה לאצות בצבעו, והטעם והמרקם הם דומים לאלו של גבעולי תרד צעירים או אספרגוס.
סמפיר משמש לעיתים קרובות כליווי ימי מתאים לדגים או למאכלי ים.
בהוואי, שם הצמח הזה מכונה אספרגוס ים, הוא לעיתים קרובות מוגש קצוץ או טחון ומשמש כתוספת עליונה לסלטים או כליווי לדגים.
בנוסף ישנם מיני סליקורניה שמניבים שמן למאכל.
לא ניתן להתבסס עליהם מאחר שלעיתים הם יכולים להכיל סאפונינים, שרעילים בתנאים מסוימים.
סוג נוסף של סליקורניה מבושל ונאכל כמות שהוא או כירק כבוש.
הוא משמש גם כמזון לבקר, כבשים ועיזים.
בקלפיטיה שבסרי לנקה משתמשים בה להאכלת חמורים.
בחוף המזרחי של קנדה ידוע הצמח כסמפירים ירוקים, והוא מעדן מקומי.
בדרום מזרח אלסקה הסליקורניה מכונה אספרגוס חוף.
בנובה סקוטיה, קנדה, הם ידועים כ"רגלי עורב ירוקות".
בקולומביה הבריטית, קנדה, הוא מכונה אספרגוס ים בארצות הברית הם ידועים כשעועית ים כאשר משתמשים בהם למטרות קולינריות.
שמות אחרים כוללים שעועית ים ירוקה וגם כחמוצי ים וסמפיר ביצות.
בהודו, חוקרים במכון המרכזי לחקר הכימיקלים למלח ולכימיה ימית, פיתחו תהליך להפקת מלח קולינרי מסליקורניה ברכיאטה.
המוצר שהתקבל מכונה מלח צמחי ונמכר תחת שם המותג סלוני.
בדרום קוריאה פיתח תאגיד בשם "פיטו" טכנולוגיה של מיצוי מלח דל נתרן מסליקורניה, בזכות היותו צמח עם יכולת לצבירה של מלחים.
החברה טוענת כי מלח צמחי המיוצר באופן טבעי ומבוסס צמחים, יעיל בטיפול בלחץ דם גבוה ומחלות כבד שומניות על ידי הפחתה בצריכת הנתרן.
החברה פיתחה גם אבקת סליקורניה מופחתת מלח המכילה פוליפנולים, אנטי אוקסידנטיים ונוגדי קרישיות יתר, ולטענת החברה האבקה הזו נמצאה כיעילה לטיפול בהשמנת יתר וטרשת עורקים וכן מספקת אמצעים לסייע בפתרון המחסור העולמי במזון.
אפר של צמחים סוקולנטיים מסוגים שונים: גלסוורט, סלטוורט ושל אצות קלפ שימשו כבר בעבר לאורך התקופות כמקור לאפר סודה (בעיקר נתרן פחמתי) לייצור של זכוכית וגם סבון.
כניסתו של תהליך LeBlanc לייצור התעשייתי של אפר סודה החליפה את השימוש במקורות צמחיים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
אומרי קירי שימש בעבר כחומר גלם במפעלי נייר ולוחות.
מכיוון שניתן לגדל סליקורניה באמצעות מים מלוחים והזרעים מכילים רמות גבוהות של שמן סליקורניה בלתי רווי (30% WT, בעיקר חומצה לינולאית) וחלבון (35% WT) ניתן להשתמש בצמח זה לייצור מזון לבעלי חיים וכמוצרי מזון אורגני לצורך דלקים על אדמת החוף בה לא ניתן לגדל גידולים קונבנציונליים.
הוספת דשן על בסיס חנקן למי הים נראית כמגדילה את קצב הגידול ואת גובה הצמח בסופו של דבר והשפכים המגיעים ממים שמקורם בחקלאות ימית (למשל חקלאות שרימפס) יכולים להיות שימושיים למטרה זו .
שדות ניסויוניים המכילים גידולי סליקורניה ניטעו בראס אל-זאואר (ערב הסעודית), אריתריאה (צפון-מזרח אפריקה) וסונורה (צפון מקסיקו).
המטרה של שדות אלו היא ייצור של דלק ביולוגי, ביו דיזל.
סונורה, שם החברה האחראית על ניסויים אלו (מי ים גלובליים) טוענת שניתן לייצר כ־225-250 גלונים של ביודיזל BQ-9000 מכל הקטאר (כ 2.5 אקר) של גידול סליקורניה, וכן מקדמת תוכנית בעלות של 35 מיליון דולר כדי לייצר חוות ענק של גידולי סליקורניה בעיר ביה דה קינו.
לגבעולים ולשורשים של צמחי סליקורניה ברכיטה יש אחוזים גבוהים של תאית בעוד שלחלקים העדינים יותר בצמחים אלו, למשל הגבעולים הדקים יותר, יש תכולת תאית שהיא משמעותית נמוכה יותר בסליקורניה ברכיטה באה לידי ביטוי הדומיננטיות של גלקטוז, מנוז, אראבינוז, ראמנוז ו-גלוקוז, עם נוכחות דלה של ריבוז וקסילוז ברב-סוכר המבני שלהם.
ב-100 גרם סיליקורניה יבשה יש רק 7 גרם נתרן (להשוואה, ב-100 גרם מלח שולחן יש 36 גרם נתרן), 1.5 מ"ג סידן, כמעט גרם ברזל, 3 מ"ג אשלגן ו-16.7 גרם חלבון.
סוג של צמחים אלו נמצאו כיעילים מאוד בהסרת סלניום מאדמה, אשר נספג על ידי הצמח ולאחר מכן משוחרר לאטמוספירה כדי להיות מפוזר באמצעות הרוח נמצא כי בסוג Pickleweed (סליקורניה bigelovii) יש ממוצע גבוה יותר של תהליך אידוי, בשיעורים הגבוהים משמעותית יותרמאשר מינים אחרים.
דונלד ארל "סליק" ווטס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1973–1980. ממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו בליגת ה-NBA היו 8.9 נקודות, 6.1 אסיסטים, 3.2 ריבאונדים ו-2.2 חטיפות למשחק.
ככל הנראה היה השחקן הקירח הראשון בתולדות ה-NBA, ואחד מהשחקנים הראשונים אשר שיחקו עם סרט הזעה על ראשם.
ווטס נולד בעיר רולינג פורק שבמיסיסיפי, ובין השנים 1969–1973 למד באוניברסיטת גרנד ויו אשר בדה מוין, ובאוניברסיטת זייביאר בלואיזיאנה אשר בניו אורלינס.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 1973, מאמן קבוצת אוניברסיטת זאוויר המליץ עליו לבן דודו ביל ראסל, אשר היה אז הג'נרל מנג'ר והמאמן של קבוצת סיאטל סופרסוניקס.
לאחר שהרשים במבחני קדם-העונה, זכה לחוזה בקבוצה, במדיה שיחק ב-4 וחצי עונותיו הראשונות ב-NBA.
לאחר שתי עונות סולידיות, פרץ ווטס בעונת כשסיים הן כמלך האסיסטים (8.1) והן כמלך החטיפות (3.2) של העונה, וסייע לסופרסוניקס לסיים במקום השני באזור המערבי.
בפלייאוף ה-NBA הודחה סיאטל בשלב חצי גמר המערב, על ידי פיניקס סאנס.
בסיום אותה העונה, במהלכה גם קלע 13.0 נקודות למשחק, נבחר לחמישיית ההגנה של העונה וזכה בפרס האזרחות על שם ג'יי.
בעונה העוקבת המשיך להציג יכולת גבוהה, עם ממוצעים של 8.0 אסיסטים (שני בליגה), 2.7 חטיפות (שלישי בליגה) ו-13.0 נקודות למשחק, אך קבוצתו לא העפילה לשלב הפלייאוף.
בינואר 1978 דרש ווטס לעבור קבוצה, והועבר בטרייד לניו אורלינס ג'אז בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
עד לסיום עונת קלע 7.2 נקודות למשחק עבור הג'אז.
בעונת שיחק ביוסטון רוקטס, ובקיץ 1979 פרש ממשחק, בגיל 27 בלבד.
סלמאן אבו סיתה הוא מהנדס וגאוגרף פלסטיני, שעוסק במחקר, תיעוד ומיפוי של הכפרים הפלסטינים שחרבו במהלך מלחמת העצמאות.
מוצאו של אבו סיתה הוא ממשפחת ג'רר, ששלטה החל מהמאה ה-18 בהרי שכם וחברון.
המשפחה השתתפה במרד הפלאחים בארץ ישראל, ולאחר דיכוי המרד, בשנת 1838, אבראהים פאשא היגלה חלקים ממשפחת ג'רר.
חמולת אבו סיתה, שהייתה פלג ממשפחת ג'רר, הוגלתה לח'ירבת מעין שבצפון הנגב, מזרחית לעבסאן אל-כבירה, כ-20 ק"מ דרומית מזרחית מעזה.
בני משפחה אחרים הוגלו לעמק סאנור ולעמק דותן.
אבו סיתה מציע בספרו אפשרויות שונות למקור השם אבו סיתה.
סיתה בערבית (ستة) הוא הספרה 6. אבו סיתה משמעו, אבי השישה.
לדבריו, לסבא רבה שלו היו שישה בנים.
גרסה שנייה על פי אבו סיתה היא שלסבא רבה שלו היו שישה שומרי ראש שהוא אימץ כבניו, ומכאן השם אבו סיתה.
אביו של סלמאן אבו סיתה, שיח' חסן אבו סיתה, ובן דודו חפרו בח'רבת מעין באר בעומק 95 מטר, עד שהגיעו לשכבה עשירה במים.
בשנת 1920 אביו גם הקים את בית הספר בכפר.
סביב הכפר היו שדות חיטה, כרמים, מטעי שקדים, תמרים, תאנים וזיתים.
אבו סיתה נולד בשנת 1937 בח'רבת מעין ולמד בבית הספר לילדי הבדואים בבאר שבע עד גיל 11. במהלך מבצע ברק הוחלט לכבוש את ח'רבת מעין, ומשם לפרוץ לכפר דרום שהיה נצור.
המשימה הוטלה על מחלקה בפיקודו של אברהם אדן מהגדוד השמיני בחטיבת הנגב של הפלמ"ח.
אברהם אדן כתב בספרו "עד דגל הדיו" שהכפר נכבש בקלות ובקרב קצר, כמעט ללא התנגדות, ובמהלכו נהרגו שלושה צעירים.
הפלוגה נכנסה לבית אבו סיתה, שם מצאו רכוש רב: רהיטים, ספרים רבים ותמונות על הקירות.
בשנת 2005 נפגש אדן עם פעיל השלום אורי דייוויס, בשליחותו של אבו סיתה, בביתו ברמת השרון.
במפגש זה מסר לו אדן שתי תמונות שלקח שלל בזמן הקרב.
במהלך הקרב אבו סיתה ומשפחתו ברחו מערבה לעיירה עבסאן אל-כבירה, שהייתה אז חלק מרצועת עזה תחת שלטון מצרים.
אבו סיתה המשיך את לימודיו התיכוניים במצרים, ולאחר מכן למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת קהיר וסיים את לימודיו בשנת 1958. משם עבר ללונדון, השלים תואר שני בתכנון ערים ואזורים ודוקטורט ביוניברסיטי קולג', המסונף לאוניברסיטת לונדון.
בתום לימודיו עבד כמהנדס בלונדון, קנדה וכווית.
אבו סיטה עסק במשך כ־40 שנה במחקרים על פלסטין שלפני הנכבה.
הוא הסביר כי מטרתו היא "שזיכרונותיה וזהותה של המולדת הכבושה לעולם לא יאבדו".
אורי אבנרי אמר עליו שהוא "המומחה הבולט בעולם בנושא הנכבה" והיה עמו בקשרי ידידות.
תהליך התיעוד החל כשהיה בן 22, כשלמד באנגליה.
לצורך מחקריו הקים אבו סיתה את עמותת Palestine Land Society בלונדון, העוסקת במחקר ואיסוף מידע על פלסטין, הארץ ואנשיה, באמצעים הבאים:
תיעוד ההיסטוריה, הגאוגרפיה, התרבות והחברה של פלסטין;
סקירת סוגיות משפטיות, כלכליות וחברתיות-פוליטיות;
הפצת מידע על ידי פרסום ספרים, מפות ועבודות אקדמיות בנושא;
השתתפות בפורומים, אירועים, כנסים וישיבות הנוגעים לנושא.
בשנת 1998 פרסם את הספר The Palestinian Nakba 1948: The register of depopulated localities in Palestine, בו תיעד את כל הכפרים שנחרבו על ידי מדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות.
ובשנת 2016 פרסם ממואר אישי בספר "Mapping My Return".
עמותת זוכרות בישראל נעזרה במחקריו לצורך הנצחת הכפרים הפלסטינים ההרוסים.
סליק אלדמע היה סליק מרכזי של ארגון ההגנה, שנבנה בביתו של אברהם אלדמע בשכונת בורוכוב שבגבעתיים.
הסליק הוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובתמיכת עיריית גבעתיים.
ב-1923 החל ארגון ההגנה להקים סליקים מרכזיים לאחסון הנשק שנרכש עבור הארגון.
על פי הוראות פיקוד הארגון תוכננה הקמת 4 סליקים שכאלו כשהמרכזי ביניהם תוכנן להיבנות בשכונת בורוכוב בגבעתיים (שאר שלושת הסליקים המרכזיים תוכננו בקבוצת גבע, קבוצת כנרת, וקיבוץ איילת השחר).
עקב פעילותו של אברהם אלדמע בהגנה נבחר ביתו להוות כיסוי לבניית הסליק.
לקבלת תקצוב לפרויקט זה פנו ראשי הארגון לראשי ההנהלה הציונית (ביניהם לחיים ויצמן ולפרדריק קיש) ולאחר משא ומתן מתמשך קיבלו 400 לירות (100 לירות לכל אחד מסליקים).
אברהם אלדמע (מראשוני המצטרפים להגנה) היה בין מייסדי שכונת בורוכוב בגבעתיים והקים בה את ביתו ב-1922. ב-1923 נבחר הבית לחפירת סליק.
לצורך כך הוקם בחצר הבית צריף עץ ששימש למכבסה והיווה כיסוי להסוואת החפירה.
מטעמי סודיות הפרויקט הוביל את הפרויקט שאול אביגור ועסקו בו מספר מצומצם של אנשים מהפיקוד של ההגנה וביניהם יהודה שרת, יוסף הכט ואברהם איכר שעבדו בשעות הלילה.
עם סיום החפירה נוצקו קירות הסליק ותקרתו מבטון, מכסה עץ סגר על פתחו (שהוחלף בהמשך במכסה מתכת) וחול כיסה את הפתח.
סולם הונח מהפתח לקרקעית הסליק ששטחו היה 3 מ"ר.
עם סיום בניית הסליק מונו שניים מתושבי השכונה כמחסנאים לטיפול בנשק שהגיע למקום.
כינויו המחתרתי של הסליק היה "טזרוב".
בגלל איטום לא מספיק של הקירות וחוסר אוורור מספק, נצטברה לחות בסליק באופן שסיכן את הנשק המאוחסן ולכן הופסק השימוש בו.
ב-1938 הורה גולומב לשפר את מצבו של הסליק כדי לחזירו לשימוש.
לשם כך הוחדרו לסליק 2 צנורות אוורור (ליניקה ולסניקה) כשצנור אחד הותקן כברז כיבוי והצנור השני הוסווה כשובך יונים.
בשיאו הכיל הסליק כ-300 רובים, מספר מכונות ירייה (בעיקר מסוג שוורצלוזה), תת-מקלעים מסוגים שונים, אקדחים, מרגמות ותחמושת רבה.
עם הקמת המדינה נמסר כל הנשק לרשות צה"ל ורק אז נחשף הסליק.
עם צאתו לגמלאות, החל רן אלדמע, בנו של אברהם אלדמע, לפעול לשימור המקום והפיכתו לאתר מורשת, בתמיכתם של עיריית גבעתיים והמועצה לשימור אתרים.
סליק אבידוב בנהלל היה סליק מרכזי של ארגון ההגנה שנבנה ב-1943 בחצר ביתו של יעקב אבידוב בנהלל.
לאחר הקמת המדינה הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וניתן לסייר במקום.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה החלו יישובים רבים לאסוף ולרכוש נשק כשכל ישוב דאג לעצמו ובהתאם לכך כל ישוב טרח והקים סליקים פרטיים בתחום היישוב בכוחות עצמו.
החל מ-1925, עם קום ארגון ההגנה, החלו ראשי הארגון בתהליך כלל ארצי של הרחבת היקף הנשק הנאגר ושיפור אופן אחסנתו.
במסגרת זו הקים הארגון ארבעה סליקים ארציים מרכזיים (בגבעתיים, קבוצת גבע, קבוצת כנרת ובאיילת השחר).
בנוסף פעל הארגון לשפר את הסליקים ביישובים נוספים ברחבי הארץ.
מאחר שרוב הסליקים הוקמו בקיבוצים היו אלו "על הכוונת" של הבריטים דבר שהתבטא בפשיטות ובחיפושים חוזרים ונשנים בקיבוצים.
לכן החליטו ראשי ההגנה לפזר את הסיכון ולהקים סליקים גם במושבים.
החלטה זו לוותה בהרבה חששות בגלל העונשים הכבדים שהטילו הבריטים בעקבות גילוי סליקים.
בעוד שבמקרה של גילוי סליק בקיבוץ אין גורם אחד שניתן להאשים אותו הרי שבמקרה של גילוי סליק במשק פרטי במושב כן ניתן להאשים גורם ספציפי.
על אף החשש החל ארגון "ההגנה" בבניית סליקים במושבים כשאחד מהם נבנה במשק של יאני אבידוב בנהלל.
בניית הסליק במשק אבידוב החלה ב-1943. כדי להסוות את מטרת הבנייה הכריז אבידוב על בניית בור איסוף שתן של הפרות ברפת המשק.
התכנון היה לחפור שני בורות כשלבור הקטן אכן ייאסף השתן בעוד שהבור הגדול יהפוך לסליק.
את החפירה ביצעו פועלים, מומחי חציבה, מחיפה.
עבודתם לוותה במחאה של תושבי נהלל שלא היו בסוד העניינים והתנגדו לעבודת שכירים במושב.
לאחר סיום חציבת שני הבורות נוצק בטון בקירות ובתקרה.
הסליק נבנה בעומק 2.5 מטר ובשטח של כ-5 מ"ר.
פיר חיבר אותו אל פני הקרקע שם הוסתר פתחו במשאבה אותה ניתן היה להזיז.
במקביל לבנייה הונחו ארבעה צינורות אוורור אנכיים שהוסוו כעמוד חשמל וכעמודי תמיכה למבנה הרפת שנבנתה מעל הסליק.
עם סיום בניית הסליק החלו אנשי ההגנה להעביר אליו נשק במהלך הלילה.
בשבת השחורה לא גילו הבריטים את הסליק אך מחשש שבחיפוש נוסף הוא יתגלה נאטם הפתח עד פרוץ מלחמת העצמאות אז הוא נפתח שוב והנשק שבו נמסר לכוחות הלוחמים.
על אף הקמת המדינה וצה"ל נותר בארגונים שונים החשש מפני הממלכתיות.
אחד הארגונים האלו היה מפ"ם שחשד במנגנונים של מפא"י ולכן הורתה הנהגת מפ"ם לקיבוציו להכין נשק בסליקים.
ב-1949 נרשם ניסיון דומה של מפ"ם להשתלט על הסליק במשק אבידוב.
דב אבידוב (בנו של יאני) הוזמן לפגישה עם משה סנה בחיפה כשבהמשך החלו שליחים של מפ"ם לשפץ את הסליק ללא אישור המשפחה.
הנושא דווח למשה דיין ואיסר הראל והניסיון נעצר.
נכדו של יאני, עופר אבידוב, שיפץ את הסליק והפך אותו לאתר תיירות הפתוח למבקרים המשולב במספר אתרים נוספים הקשורים לסיפור משפחת אבידוב.
כמחווה לסליק אבידוב מספר מאיר שלו, בספרו רומן רוסי, על שומר הכפר, רילוב, על הסליק שהקים ברפת שלו, ועל שלל כלי הנשק שצבר שם.
סליק "בית החמרה" בנען היה הסליק המרכזי של קיבוץ נען שנבנה ב-1943. לאחר קום המדינה הפך הקיבוץ את המקום לאתר מורשת הפתוח לטיולים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה החלו היישובים ברחבי הארץ להכין סליקים מאולתרים ששימשו את היישובים לאגור נשק בלתי חוקי ששימש כנשק הגנתי.
ב-1925 הוקם ארגון ההגנה שפעל להקמת סליקים מרכזיים לאגירת נשק שנרכש על ידי הארגון ושימש למטרות הגנתיות והתקפיות.
קיבוץ נען היה בין היישובים הפעילים בהם ביצעה "ההגנה" רכש, יצור ואחסון של נשק ותחמושת.
כבר ב-1936 החל הקיבוץ, בהובלתו של חבר הקיבוץ יצחק שיפריס, להקים קוי ייצור של נשק ותחמושת ובמקביל להקים סליקים לאחסון התוצרת.
ב-1943 הוחלט על הקמת סליק מרכזי גדול בקיבוץ שישמש לאחסון נשק ותחמושת.
לבניית הסליק נבחר בית מגורים בשם "בית החמרה" שנקרא כך כי נבנה מבלוקים שהוכנו מאדמת החמרה הנפוצה בסביבה.
הבית נבחר מכיוון שהיה בתהליך בניה ובאופן יוצא דופן כלל שירותים פרטיים.
כמו כן היה האדריכל של הבית שותף לתכנון הבית והסליק.
בניית הבית הסתיימה ב-1945 ומתחתיו נבנה סליק בגודל של 2.5 מטר על 2 מטר ובגובה 2.5 מטר.
הגישה אל הסליק הייתה דרך פיר שנחפר ברצפת המסדרון אל השירותים.
לאחר החפירה הוסתר פתח הפיר בארגז ברזל מלא חול שהותקן על גבי מסילות כשעל חלקו העליון של הארגז הונחו אריחים שהסוו את קיומו של הארגז.
מחוץ לבית נבנתה בריכת דגי נוי ובמרכזה ברז מדומה שהיה מחובר לציר בורגי שהיה מחובר לארגז בפנים הבית.
סיבוב הברז הסיע את הארגז על המסילה למרחק של כ-50 ס"מ באופן שחשף את פתח הפיר.
לאחר סיום בנייתו אוחסן בסליק נשק וכן תחמושת שיוצרה בבתי המלאכה בקיבוץ ומשם נלקחה במשאית להמשך עיבוד במפעלים בתל אביב כשהיא מוסווית תחת זבל.
במהלך השבת השחורה ב-1946 חיפשו הבריטים סליקים בקיבוץ אך הסליק המרכזי לא נתגלה.
דבר קיומו של הסליק היה ידוע רק למספר מועט של אנשים.
לאחר מלחמת העצמאות המשיך הבית לשמש למגורים מבלי שהגרים בו ידעו על הסליק.
רק ב-1991 הוחלט בקיבוץ להפוך את המקום למוזיאון שכולל צילומים ופריטים של ההיסטוריה של הקיבוץ והבית.
כמו כן מוצע למבקרים ביקור בסליק בו מוצגים כלי נשק.
סליק המחסן באיילת השחר היה סליק בנוי, שנחפר בקיבוץ איילת השחר והיה אחד מארבעת הסליקים הארציים שהקים ארגון ההגנה לאחר הקמתו.
הסליק נבנה מתחת למחסן התבואות ופתחו הוסתר בשקי חיטה.
לאחר קום המדינה הועברה תכולת הסליק לרשויות והוא נסגר.
בכוונת הקיבוץ להקים במקום מוזיאון שיספר את תולדות הסליק.
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי, קנוי וגנוב, בסליקים ישוביים רבים, חלקם הגדול מאולתר, מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא תמיד ייתן מענה במקרים של סיכון ביטחוני.
מגמה זו התחזקה ב-1920, כשארגון ההגנה הוקם והחל לבנות סליקים גדולים ברחבי הארץ.
בשלב ראשון הוביל שאול אביגור בניית ארבעה סליקים מרכזיים, כשאחד מהם נועד להיבנות בקיבוץ איילת השחר.
שאר שלושת הסליקים המרכזיים נבנו בגבעתיים (סליק אלדמע), בקבוצת גבע ובקבוצת כנרת.
בחפירת הסליק היה מעורב מספר מצומצם של בעלי סוד בקיבוץ.
בניית הסליק נעשתה במהלך המרד הערבי הגדול (1939-1936).
חפירת פיר הירידה נעשתה דרך רצפת הבטון, ובסופו של תהליך נבנה סליק בגודל של שלושה מטר על שלושה מטר.
כדי להסוות את הפתח הוערמו עליו שקי חיטה.
לאחר כשלוש שנים נבנה לסליק פתח נוסף לחדר אחר במבנה המחסן.
פתח זה הוכן כדי להגביר את בטיחות השימוש בסליק.
מאחר שהחדר שאליו הגיע הפתח הנוסף היה נמוך, נבנה הפתח בקיר החדר ולא ברצפתו, ולכן היה צורך לטייח את הפתח לאחר כל שימוש.
לאחר סיום בנייתו מונה חבר הקיבוץ יעקב שגב לשמש כמחסנאי של הסליק, ששימש כסליק המרכזי של הגליל העליון ואוחסן בו נשק של הקיבוץ וגם נשק שהועבר לארגון "ההגנה" מסוריה ולבנון ונשלח ליישובים אחרים בארץ.
ב-1 ביולי 1946, מייד לאחר השבת השחורה, החלו הבריטים לחפש סליקים באיילת השחר.
על אף המאמצים לא נמצא אף אחד מהסליקים של הקיבוץ.
לאחר תום מלחמת העצמאות נפתח הסליק לעיני כול ותכולתו נמסרה לרשויות המדינה.
בכוונת הקיבוץ להשיג תקציב על מנת להפוך את המקום למוזיאון לתולדות הסליק והגנת הקיבוץ ולהציג בו, בין השאר, גם כלי נשק מאותה תקופה.
סליק "השומר" בכפר גלעדי הוא סליק שנחפר בכפר גלעדי ב-1922 על ידי אנשים הקשורים לארגון השומר ונחשב לסליק המשמעותי הראשון שנבנה בארץ.
הסליק שימש לאחסון כמות גדולה של נשק ותחמושת שיועדה הן לשימושו של הקיבוץ והן לסיוע ליישובים אחרים.
הסליק נחשף רק ב-1975 ונפתח לביקורים ב-1996 לאחר שהוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועבר שימור.
האתר נסגר ב-2019 לאחר שגשמים חזקים גרמו להתמוטטות של חלק מהסליק.
כפר גלעדי הוקם ב-1916 על ידי אנשי השומר בשם "כפר בר גיורא".
לאחר מותו של מנהיג הקבוצה ישראל גלעדי ב-1918 שונה שם היישוב ל"כפר גלעדי".
במהלך מאורעות תל חי הותקפו תל חי והקיבוץ דבר שאילץ את תושבי הקיבוץ לנטוש אותו למספר חודשים עד חזרתם.
במהלך אירועים אלו סבלו המתגוננים ממחסור בנשק ומחוסר סיוע מיישובים אחרים.
כלקח ממצב זה החליטו תושבי הקיבוץ ש"אם אין אני לי, מי לי" ושהישוב ידאג מעתה לנשק של עצמו ללא תלות בגורם חיצוני.
חלק מתהליך מימוש החלטה זו היה הצורך לבנות סליקים לאחסון את נשק המגן הלא חוקי.
גם לאחר הקמת ארגון ההגנה ב-1920 לא פסה החשדנות של חלק מחברי הקיבוץ כלפי המוסדות הציוניים המרכזיים ולכן החליטה אותה קבוצה על הקמת הארגון החשאי הקיבוץ החשאי והוא שהוביל את מאמצי ההתחמשות בקיבוץ תחת מעטה חשאי כבד.
חפירת הסליק החלה ב-1921 ונמשכה כשנה.
הסליק נחצב בסלע מתחת לאורווה ופתחו בפינת האורווה.
החציבה נעשתה במהלך הלילות על ידי 5 מחברי המשק ללא ידיעת שאר חברי המשק.
את הקרקע החפורה היו העובדים מפזרים מסביב למשק.
עומקו של הסליק היה כ-7–8 מטר וכלל חדר לאחסון הנשק בגודל של כ-2.5 מטר על 2.5 מטר וגובהו כ-2 מטר.
מחדר זה נחפר מסדרון מילוט באורך של כ-20 מטר ובקצהו פתח מוסווה בצלע של גבעה.
ברצפת הסליק נחפרו בורות בהן הוצבו חביות שמולאו שמן לאחסון כלי נשק.
בגלל האתגרים ההנדסיים שנגרמו מהחציבה בסלע ומהעומק של הסליק היה צורך בסיוע של מומחים על מנת להשלים את הבנייה לשם כך הובאו למקום בעלי מקצוע וביניהם המהנדס גדליהו וילבושביץ (אחיה של מניה שוחט) כדי ליעץ בנושא אוורור הסליק והמנהרה וכן איסר בארי לסיוע באיטום הקירות מפני רטיבות.
על פתח הפיר הותקנה דלת ברזל שהוסוותה על ידי חבילות חציר.
סליק זה היה הראשון שנבנה בקיבוץ ונחשב ל"אבי הסליקים" מכיוון שהיה הסליק הבנוי הראשון בארץ.
אחריו נבנו בקיבוץ עוד 18 סליקים (לפחות).
עם סיומו החלו חברי הקיבוץ למלא אותו בנשק שחלקו הושג בלבנון וסוריה וחלקו הושג באירופה.
כאחראי על כל הסליקים מונה אברשה שמוקלר (אברהם רביד) והוא מינה אחראי על כל סליק וסליק מבלי שאחד יידע על חברו.
בתקופת מאורעות תרפ"ט הועברו כ-300 רובים ואקדחים, בהנחיית מניה שוחט, מהסליק לסייע להגנה על חיפה.
ב-18 ביוני 1946 (לפני השבת השחורה) הקיף הצבא הבריטי את הקיבוץ והחל לחפש סליקים אך לא מצא את הסליק.
לאחר מלחמת העצמאות המשיך קיום הסליק להישמר בסוד שהועבר בין אנשים בודדים ואותם בעלי הסוד המשיכו לתחזק את הסליק וכלי הנשק שבו כדי שיהיו "מוכנים ליום פקודה".
ב-1983 תוכננה הקמת שכונה מעל הסליק ואז נחום הורביץ חשף את קיום הסליק.
הנשק שנאסף בסליק הועבר לרשות המשטרה והוחזר בהמשך לקיבוץ לאחר שעמד בדרישות הבטיחות וברישוי הנדרש.
במסגרת הטיפול בסליק נאטם הפתח של מנהרת המילוט ונחפר גרם מדרגות שהגיע למסדרון וזאת כדי להקל על הגישה לסליק.
בשנת 1996 הוחלט לפתוח את הסליק לביקורים לקהל הרחב.
בגלל הלחות בסליק הוצג הנשק, שנמצא בסליק, במקום אחר.
ב-2019 נסגר הסליק לביקורים לאחר שחלק מתקרת הסליק, שלא הייתה מוגנת בבטון, התמוטטה עקב גשמים כבדים שחלחלו לסליק
סליק "ההגנה" בכפר גלעדי הוא סליק, שבנה ארגון ההגנה בכפר גלעדי ב-1939. הסליק שימש צומת להברחת נשק מסוריה ולבנון ולהעברתו לסליקים אחרים של הארגון ברחבי הארץ.
הסליק, וכלי הנשק שבו, נשאר חסוי גם לאחר קום המדינה ונחשף רק ב-1975. הוגדר כאתר מורשת עלי ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל והוא פתוח לביקורים.
חלק מתהליך מימוש החלטה זו היה הצורך לבנות סליקים לאחסון את נשק המגן הלא חוקי ובמסגרת זו הוקם סליק "השומר" וסליקים נוספים.
עם הקמת ההגנה, ב-1920, החל הארגון להקים סליקים ברחבי הארץ ובין השאר נבנה גם סליק בכפר גלעדי.
לאחר החלטת "ההגנה" להקים סליק בכפר גלעדי פנה יהודה ארזי למא"ז של הקיבוץ אברשה שמוקלר (אברהם רביד) כדי שיבנה את הסליק.
הסליק נחפר מתחת למחסן מזון בעלי חיים אותו ניהל שמעון זמירי (שימעל'ה) והחפירה ארכה כשנה ונעשתה על ידי מספר מצומצם של חברי משק שעבדו בלילות ופינו את האדמה החפורה אל מחוץ לקיבוץ.
בניית הסליק הסתיימה ב-1939 גודלו היה כ-3.5 מטר על 3.5 מטר, גובהו כ-2.5 מטר ועומקו כ-5 מטר.
לתכנון פתח הסליק הוזמן יצחק נבו מקיבוץ גבת שהיה המומחה של ההגנה לבניית מנגנוני כניסה לסליקים.
המנגנון שתכנן כלל גוש בטון כבד שנע על מסילה.
כדי לא לחשוף בפניו את מקומו האמיתי של הסליק הוצב גוש הבטון באתר אחר בקיבוץ ורק לאחר השלמת התכנון הוא הועבר למחסן.
מעל גוש הבטון הוצבה מכונה לטחינת תערובות ובעזרת מנגנון מיוחד ניתן היה לחשוף את פתח הסליק.
לאחר השלמתו מונה אושר גליק למנהל הסליק יחד עם זמירי המחסנאי.
המקום שימש לאחסון נשק עבור הקיבוץ אך בעיקר כתחנת מעבר של נשק שנקנה באירופה והועבר בדרכי היבשה דרך לבנון וסוריה ונשלח לרחבי הארץ כשהוא מוסלק בכלי רכב שהוכנו מראש לשם כך.
ב-1941 התרחבו מאגרי הנשק בקיבוץ לאחר שאנשי ההגנה וכפר גלעדי פשטו על שדות הקרב בסוריה ובלבנון (לאחר ניצחון בעלות הברית על כוחות צרפת של וישי) כדי לאסוף שם נשק.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש הנשק שבסליק את הלוחמים שהיו מעורבים בקרבות שהתחוללו באזור כמו קרב משמר הירדן, קרב נבי יושע ועוד.
לאחר מלחמת העצמאות החליטו בעלי הסוד, שהכירו את הסליק, לא לגלותו אלא להמשיך לשמור אותו ואת הנשק שבו.
בתקופת מלחמת סיני (1956) אף הובאו אליו כלי נשק שלל נוספים.
ב-1975 הוחלט בקיבוץ להקים במקום בית חרושת למשקפיים ובעלי הסוד החליטו לחשוף את מקומו.
פתיחתו הפומבית נעשתה בשיתוף משטרת ישראל שאספה מהמקום את כלי הנשק.
לאחר טיפול מתאים והסדרה חוקית הוחזר הנשק לסליק.
ב-1996 נפתח המקום לביקורים ובמסגרת זו מקבלים המבקרים הסברים על ההיסטוריה של כפר גלעדי, על החשיבות של הנשק ועל התפקיד שמילא הסליק עד קום המדינה (ולאחריו)
סליק ועדי הוא סליק שהוקם על ידי ארגון ההגנה מתחת לביתו של חבר הארגון, ישראל ועדי, ברחוב ז'בוטינסקי 48 שבגבעתיים.
לצורך הבנייה ניצלו בוני הסליק מערה שנחצבה בעבר במורדות גבעת קוזלובסקי.
הסליק שימש בעיקר לאחסנת נשק עתודה של ההגנה.
לאחר מלחמת העצמאות נשארו כלי נשק בסליק אולם בגלל מצבו הבטיחותי הוא לא נפתח עדיין לקהל.
ארגון ההגנה, שקם ב-1920 החל לבנות סליקים כדי לאגור נשק מגן וזאת כלקח מאוזלת ידיהם של הצבא הבריטי ושל משטרת המנדט להגן על היישוב היהודי במהלך מאורעות תר"פ ומאורעות תרפ"א.
תחילה הקים הארגון 4 סליקים מרכזיים (סליק אלדמע בגבעתיים, סליק בגבע, סליק בקבוצת כנרת והסליק באיילת השחר).
בהמשך הרחיב הארגון את מניין הסליקים באחריותו ובנה רבים ברחבי הארץ כשאחד מהם היה סליק ועדי.
יוזם הקמת הסליק היה איש ההגנה יעקב פיינברג (שכינויו היה "השכן") שהיה השומר של שכונת בורוכוב וכן שימש כמפקד ההגנה בגוש דן ואחראי סליקים ארצי.
פיינברג, שחיפש מקום לביצוע מטווחים הרחק מתושבי שכונת בורוכוב, הגיע לאזור חולות בדרומה של השכונה שם גילה מערה ששימשה בעבר לחציבת כורכר ואפשרה ירי באקדחים מבלי למשוך תשומת לב.
עם התרחבותה של גבעתיים דרומה לא ניתן היה יותר לירות באזור זה ולפיינברג עלה הרעיון להקים במערה סליק.
לשם כך אסף פיינברג מספר בעלי סוד וביניהם:
ישראל ודוּבָּה ועדי שהיו בעלי המגרש שמעל המערה.
בנוסף היה ישראל חבר בארגון ההגנה.
ישעיהו הלרשטיין שהיה איש ההגנה ופעיל בתחום הסליקים בנוסף לפעילותו המוניציפלית.
יחיאל טייבר (אחיו של ישראל טייבר) שהיה פעיל בהגנה.
גדליהו כרמין שהיה פעיל בהגנה וצורף בעיקר בגלל הידע שלו במקצועות הבניין.
בניית הסליק החלה ב-1939. לאחר הרחבת המערה נוצקו הקירות והתקרה מבטון וכדי לתמוך בתקרה נבנה עמוד בטון באמצע הסליק, על פי עצת מהנדס.
נחפר פיר אנכי מהלול של משפחת ועדי לסליק והוצב בו סולם.
לאחר סיום העבודות נחסם פתח הכניסה המקורי של המערה שפנה לואדי והכניסה מהלול הפכה לכניסה היחידה לסליק.
פתח הסלק נסגר בדלת ברזל ובטון עם מנגנון שאפשר לה לנוע על ציר.
הפתח הוסווה בזבל עופות וכדי לבלבל חיפוש אפשרי של האנגלים עם מגלה מתכות נקשרו פיסות מתכת לרגלי התרנגולות.
בניית הסליק הסתיימה ב-1942 ועם השלמתו מונה ישראל ועדי למחסנאי של הסליק מאחר שמגוריו במקום צמצמו כל סיכוי לחשד.
לפי החלטת מטה ההגנה נבחר הסליק להוות מחסן עתודה ארצי של נשק ותחמושת.
המשמעות הייתה שתנועת הנשק מ ואל הסליק הייתה מצומצמת ורק צוות בעלי הסוד היה יורד מדי פעם לטפל בנשק.
זמן מה אחרי השלמת הסליק נודע לשותפי הסוד שהשכן מוכר את ביתו.
מתוך חשש ששכן חדש עלול לחשוד בסליק שיכנע יעקב פיינברג את מטה ההגנה להקצות כסף לרכישת הבית.
הרכישה אכן בוצעה והבית נרשם על שם מנהל הכספים של הארגון פנחס ספיר.
לאחר קום המדינה נותר בסליק נשק והוא ננעל.
מאחר שהיה קיים חשש בטיחותי לפתוח את המקום לביקורים הוחלט להשאירו סגור.
בית השכן, שנרכש על ידי ההגנה, הפך לארכיון צה"ל.
לימים נהרס בית משפחת ועדי והוקם במקומו בית דירות אולם לצד הבית נסלל שביל שמוביל למבנה ששימש בעבר לול ובו נמצאת הכניסה לסליק (המבנה נעול).
ביוני 2020 קיבלה ועדת התכנון והבניה של מועצת העיר גבעתיים החלטה לפיה הבניין ההיסטורי של ארכיון צה"ל ייהרס ובמקומו ייבנה בניין מגורים.
במסגרת אישור פרויקט זה הוחלט על הקצאת 200 מ"ר לבניית מוזיאון וכן הוחלט על נקיטת פעולות לשימור הסליק
עסקה בכרטיס תשלום (למשל, כרטיס אשראי או כרטיס חיוב מיידי) היא עסקה בה גובה עסק תשלום מלקוח, אותו הוא אינו מכיר בהכרח באופן אישי.
סליקת כרטיס תשלום היא התהליך בו מבוצע חיוב מהחשבון המשויך לכרטיס הלקוח, ומזוכה בעל העסק.
בעסקת כרטיס תשלום מכונה הבנק המשרת את העסק בנק סולק (Acquirer) והבנק אשר הנפיק את הכרטיס עבור הלקוח, בנק מנפיק (Issuer).
יש להבדיל בין הבנק הסולק אשר מקבל את התשלום שהתקבל מסליקת האשראי לבין חברת הסליקה שמבצעת את הסליקה בפועל (Payment processor).
הבנק הסולק והבנק המנפיק עשויים להיות בנקים שונים, ואף עשויים להיות פעילים במדינות שונות בעולם ולא לנהל ביניהם יחסים עסקיים ישירים (אם למשל לקוח ישראלי קונה מוצר מאתר זר, או ביצע רכישה באשראי במדינה זרה בה ביקר במהלך טיול).
על מנת לבצע העברה בין שני בנקים עשוי להידרש גוף מתווך, אשר ידע לתאם בין הבנק המשרת את העסק למגוון הבנקים האפשריים המשרתים את לקוחותיו.
בעסקאות כרטיסי תשלום, מתווכים אלה נקראים רשתות כרטיסי תשלום (Card Schemes).
דוגמה לרשתות אלה ניתן לראות ב-UnionPay הסינית, ויזה ומסטרכארד האמריקאיות, Mir הרוסית, JCB היפנית ואחרות.
התקשורת בין העסק ובין רשת כרטיסי התשלום כדוגמת ויזה אינה נעשית ישירות, אלא דרך גוף נוסף, חברת סליקת אשראי (Payment processor).
יש להבדיל בין חברת סליקת האשראי (המחברת בין הצדדים בעסקה) ובין הבנק הסולק (המשמש לקבלת כספים מהעסקה, ומשרת את בעל העסק בלבד).
חברת סליקה זו לרוב אינה מוגבלת לרשת כרטיסי תשלום יחידה, ותאפשר סליקת כרטיסים במספר רשתות כרטיסים שונות.
לרוב חברת הסליקה לא תאפשר בהכרח את כל הכרטיסים, אלא את אלה הרלוונטיות ביותר ללקוחותיה.
סביר שחברת סליקה ישראלית תדע למשל לסלוק כרטיסי ויזה ומסטרכארד, כיוון שהם הנפוצים ביותר בישראל, אך לא בהכרח כרטיסי דיינרס אמריקאיים, כרטיסי Mir רוסיים או כרטיסי UnionPay סיניים.
שתי היכולות המרכזיות אותן מספק סולק זה הן בקשת הרשאת תשלום ותפיסת מסגרת (Authorization), וביצוע תשלום בפועל (Settlement) מול מנפיק הכרטיס.
יכולות נוספות שהסולק יכול לאפשר הן עסקאות דחויות, או חלוקת עסקאות לתשלומים עתידיים (ואף לסדרת תשלומים צמיתה - כדוגמת תשלום על מנוי לשירות כלשהו למשל).
בעולם, מנפיק כרטיס האשראי הוא לרוב הבנק המשרת את מחזיק הכרטיס.
בישראל המצב מעט יותר מורכב, ומתקיימת הפרדה בין מנפיקי הכרטיסים (כדוגמת ויזה כ.א.ל, מקס או ישראכרט, פרימיום אקספרס אשר מנפיקה את אמריקן אקספרס ועוד) ובין הבנקים המשרתים את מחזיקי הכרטיס.
בעבר, חברות אשראי אלה היו בבעלות הבנקים, אך בשנת 2016, הופרדו חברות האשראי מהבנקים אשר הקימו אותן.
על כן, לקוחות כל הבנקים בישראל יכולים להנפיק כרטיס אשראי דרך כל מנפיקה בישראל, ומנפיקות אלה זקוקות לתיווך הבנקים לאישור עסקאות ולביצוע העברות כספים בפועל מחשבונות הלקוחות.
להעברת המידע עצמו מהעסק אל הסולק יצרו חברות האשראי את תקן PCI DSS, שנועד כדי להבטיח סליקת אשראי בטוחה בעסקים לצורך אבטחת מידע לארגונים העוסקים בפרטי כרטיסי אשראי.
התקן מוגדר על ידי מועצת PCI SSC (Payment Card Industry Security Standards Council), אשר הוקמה כדי לייצר תקנים אחידים לאבטחת מידע בתחום האשראי.
אימות זהות הלקוח מוטלת לרוב על בעל העסק ובמקרה של הכחשת עסקה בטענה שאדם אחר השתמש בכרטיסו, יהיה עליו להוכיח שבעל הכרטיס אכן ביצע את העסקה.