tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2017, החל ליבה להפיק מוזיקה מקורית, באותה תקופה חתם חן בחברת התקליטים Artists Network Revolution שדאגה לקדם אותו ולהפיץ את המוזיקה שלו בחנויות ובאתרי הסטרימינג.
ב-23 ביולי 2015, הפיק ליבה ביחד עם גלעד מרקוביץ גרסה נשית לשיר Golden Boy של נדב גדג' בביצועה של הזמרת ליטל קריחלי.
שהשיר השתחרר הם הוזמנו להופיע איתו בשידור חי בערוץ 24 בתוכניתו של איציק זוהר "עולם הזוהר".
ב-4 באפריל 2017, החל ליבה בפרויקט שיתופי פעולה אלקטרוניים.
הזמר הראשון שהתארח בפרויקט היה איציק אורלב וביחד הם יצרו את הסינגל "Mahawal".
ב-30 בינואר 2018, השתחרר רמיקס רשמי לשיר טיקיטאס של נועה קירל, סטפן לגר ואריסה שהפיק ליבה.
באותו יום, קירל הופיעה עם הרמיקס בגמר התוכנית אקס פקטור ישראל, רגע לפני הכרזת זוכה העונה.
ב-4 באפריל 2018, שבוע לפני גמר אירוויזיון 2018 שחרר ליבה רמיקס לשיר Toy של נטע ברזילי שצבר תאוצה גדולה לאחר זכייתה בגמר.
ב-8 באוגוסט 2018, הפיק ליבה את הסינגל "Leibailar", אותו שר הזמר הפורטוגזי ספיניו.
ב-25 באוגוסט 2018, רגב הוד אירח את רולי אייזן בשיר "בעיר הגדולה" אותו הפיקו ומיקססו אלי אדרי וחן ליבה.
ב-8 בנובמבר 2018, הפיק ליבה את הסינגל "Cuba Libre".
השיר הגיע באותה תקופה למקום 2 בקטגוריית 100 השירים הנמכרים של אתר המוזיקה האלקטרונית העולמי Beatport.
ב-17 באפריל 2019, אירח ליבה בפרויקט שלו את הזמרת סיוון בהנם, לשעבר סולנית במשפחת תאקט וביחד הם הוציאו את הסינגל "Electrafied" עם המפיק חן מנצור.
ב-6 ביוני 2019, הפיק, הלחין וכתב ביחד עם מתנאל אברג'ל את שיר העלייה של קבוצת הכדורגל מכבי עירוני אשדוד.
את השיר ביצע אלקנה מרציאנו זוכה העונה השלישית של דה וויס ישראל.
ב-5 בספטמבר 2019, הפיק ליבה ביחד עם אלי ארביב את השיר "Bim Bam Bomb" שהצליח מאוד וזכה להתנגן במועדונים הכי גדולים בישראל.
ב-4 בפברואר 2020, הפיק ליבה סינגל חדש ביחד עם אלי ארביב והזמרת מור יפרח "The Beginning Of The Future".
ב-31 במרץ 2020, הפיק ליבה את השיר "Little Bee" בביצועה של הזמרת עדי ורסנו.
ב-19 במאי 2020, הפיק ליבה את השיר "Save My Life" ביחד עם המפיק והמלחין תומר אהרון.
ב-24 במאי 2020, ליאור נרקיס אירח את ברי סחרוף בשיר חדש שנקרא "עושים כבוד ללילה" אותו הפיק תמיר צור והלחינו אותו צליל קליפי וחן ליבה.
ב-9 בספטמבר 2020, הפיק ליבה את השיר "Dance In The Rainbow" בשיתוף פעולה נוסף עם תומר אהרון, את השיר ביצעה הזמרת נעמי עזרן.
ב-10 בפברואר 2021, אירח ליבה בסינגל החדש שלו את הזמר אלון שר מווקה פיפל בשיר "One Time Lover".
ב-26 במאי 2021, ליבה הפיק הלחין וכתב שיר חדש שנקרא 'You Can Put This Behind You" ביחדד עם הזמר James Timms מבריטניה.
ב-1 בספטמבר 2021, הפיקו הלחינו וכתבו ליבה, דותן ג'ננה וירדן צור את השיר "Till The Sun Will Rise" בו התארחה הזמרת ספיר ברייר.
ב-24 בנובמבר 2021, ליבה אירח את ספיר מסיקה בסינגל חדש שנקרא "אמא דנה - מאמא יא מאמא" שיר שנכתב והולחן על ידי חן ומתן שרון.
ב-27 בינואר 2022, שחרר ליבה סינגל חדש לכבוד יום המשפחה (יום האם לשעבר) שנקרא "I Love You Mom" ומארח בשיתוף פעולה מיוחד זמרת מניגריה.
ב-19 במאי 2022, ליבה בשיתוף פעולה עם המפיק איתמר לדין מארחים את הזמרת אושר סקורצ'רו בשיר Smile When The Bells Ring.
ב-21 בספטמבר 2022, אירח ליבה בפעם השנייה את הזמרת סיוון בהנם, לשעבר סולנית במשפחת תאקט וביחד הם הוציאו את הסינגל "Party With You" כחלק מהפרויקט האלקטרוני שלו.
ב-14 בדצמבר 2022, אירחו ליבה ביחד עם אלי ארביב את הסטנדאפיסט אורי חזקיה, בסינגל חדש שנקרא And When The Sky Is Tilili מתוך מופע הסטנד-אפ שלו "הופה לא קרה כלום"
את FeelThere הקים ליבה ביחד עם שותפו ניצן בן יצחק.
בתאריך ה-5 ביולי 2022 אחרי חצי שנה באקסלרטור The Hive הם זכו ב-Demo Day במקום השני.
את החברה פתחו באופן רשמי בתאריך 10 בינואר 2023. FeelThere היא אפליצקציה שמאפשרת לפתוח שידורים חיים לכל הרשתות החברתיות בו זמנית דרך הפלאפון ועוד אפשרויות טכנולוגיות לניתוח מידע עבור יוצרי תוכן.
חן הררי (נולד ב-6 באוקטובר 1987) הוא יוצר, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
בגיל שמונה למד לנגן על מספר כלי נגינה, והשתלב בקונסרבטוריון בעפולה ובתזמורת העירונית בעיר.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-2009, החל ללמוד מוזיקה בבית הספר למוזיקה רימון, והקים אולפן הקלטות עצמאי בשם "אולפני חן".
בשנת 2013 הלחין את השיר "רק בשבילו" שהוקלט על ידי הזמרת מורן מזור שייצג את ישראל באירוויזיון באותה שנה.
באותה שנה גם הלחין את השיר "זיכרון שלא עוזב" לזמר אבי טולדנו.
ב-2014 הלחין את השיר "עד שתחזור בחזרה" לזמרת עדן בן זקן.
ב-2015 הלחין את השיר "בשקט לאהוב" עבור הזמרת אביה שושני לביצוע שלה בתוכנית הכוכב הבא.
בשנת 2021 הלחין הררי את שיר הנושא של הסדרה "היורשת" של קשת 12 בביצוע נופר סלמאן.
עוד באותה שנה הפיק ועיבד מוזיקלית את השיר "את לא אומרת כלום" של קשת 12 לכבוד יום האישה, בהשתתפות נשים מובילות, ביניהן חברות כנסת.
ביוני 2021 הפיק מוזיקלית את פרויקט "שני צדדים" של אמני ישראל עם להקת אתגר בהשתתפות ברי סחרוף, לאה שבת, לירז צ'רכי, ארז לב ארי, משי קלינשטיין, דיאנה גולבי, פבלו רוזנברג, פיטר רוט, סגיב כהן, מאיה אברהם וירמי קפלן.
בשנת 2022 הלחין את השיר הרשמי ליום האחדות הלאומי לאותה שנה, בביצוע הזמרת אגם בוחבוט והלהקות הצבאיות.
בשנת 2025 הלחין והפיק מוזיקלית את האלבום "חיים על גלגלים" למילים של בהשתתפות דוד ד'אור,בן ארצי,חנן יובל,מני בגר,מיקה קרני ורעות יהודאי .
והלחין והפיק מוזיקלית את הפסקול של הסדרה "האמריקאים" ברשת 13
2013 הלחנת השיר "רק בשבילו" שייצג את ישראל באורוויזיון בביצוע הזמרת מורן מזור.
2013 הלחנת השיר "זיכרון שלא עוזב" לזמר אבי טולדנו.
2013 הלחנת השיר "אור" לאירוע מיוחד בבית הנשיא, בביצוע משתתפי התוכנית בית ספר למוזיקה.
2014 הלחנת השיר "אל תשאלי" למופע המשותף של אריק סיני ויפעת תעשה.
2015 הלחנת השיר "עד שתחזור בחזרה" לזמרת עדן בן זקן.
2015 הלחנת השיר "בשקט לאהוב" לזמר אביה שושני, במסגרת התוכנית "הכוכב הבא".
2015 הלחנת השיר "סיבוב ראשון" לזמר גיאור ביטון מתוך הסדרה "פושרז" ב-HOT.
2016 הלחנת השיר "לא אספר" לזמרת רוחמה רז.
2017 הלחנת השיר "כוח לאהוב" לזמר גבי שושן.
2018 הלחנת האלבום "עקבות בחול" לאמן דוד מונסנגו.
2020 עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "הצילי אותי", בביצוע הזמר גילי ארגוב.
2021 הלחנת השיר "חלום ואשליה", מתוך הסדרה "היורשת" של קשת 12, בביצוע נופר סלמאן.
2021 עיבוד והפקה מוזיקלית לפרויקט "את לא אומרת כלום" של קשת 12, בביצוע זמרות וחברות כנסת.
2021 עיבוד והפקה מוזיקלית והלחנה לפרויקט "שני צדדים" של אמני ישראל ולהקת אתגר.
2022 עיבוד והפקה מוזיקלית לפרויקט ה"טרובדורים" של צביקה שחם.
2022 עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "לראות את הטוב" לזמרת שלומית אהרון.
2022 עיבוד והפקה מוזיקלית והלחנת לשיר "אמונה" בביצוע הזמר ג'קו אייזנברג.
2022 עיבוד והפקה מוזיקלית והלחנת שיר "דקר" לזכר הרוגי צוללת דקר בביצוע להקת חיל הים.
2022 עיבוד והפקה מוזיקלית והלחנת שיר הנושא של יום האחדות "שומר אחי אנוכי" בביצוע אגם בוחבוט והלהקות הצבאיות.
2023 לחן מוזיקלי לשיר "אנחנו הדור הבא" בביצוע אגם בוחבוט, אלה לי, אור עמרמי (שיר הנושא לחגיגות ה-75 למדינה).
2023 הלחנת השיר "אריאל" בביצוע יזהר כהן
2023 עיבוד והפקה מוזיקלית והלחנת שיר "קורא אני לך" בביצוע של להקת אתגר ואמנים.
2024 עיבוד והפקה מוזיקלית לפסקול של התוכנית "שום פלפל ושמן זית" בהנחיית השף חיים כהן בערוץ כאן 11.
2024 עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "הדרך שלך" שכתב והלחין עידן עמדי השיר של צה"ל ליום האישה בבימוי דנה דבורין
2024 הלחין יחד עם זיו בן שמחון את "הכל נשמע" שביצע יחד עם מירב לשם גונן והוקדש לבתה רומי גונן, אשר נחטפה מרכבו של בן שמעוני בכביש 232, בעת שברחה מהטבח בפסטיבל נובה.
2024 הלחנה עיבוד והפקה פרויקט 31 גיבורים בשיר.
חן נשוי ואב לשלוש בנות.
חן זנדר (נולדה ב-2 במאי 1988) היא עיתונאית מגישה ישראלית.
משמשת כתבת תחבורה בחדשות 13.
נולדה וגדלה בראשון לציון, כבת בכורה ולה שלושה אחים קטנים.
היא בתם של עמית ומלי, מנהלת הסיעוד בחטיבה הפנימית ב.
זנדר למדה בתיכון "יגאל אלון" בעירה.
את שירותה הצבאי עשתה כמדריכת חי"ר, כולל שנת קבע.
את דרכה בטלוויזיה החלה כתחקירנית בתוכניות דוקו-ריאליטי ובידור, שם עבדה במשך 4 שנים.
לאחר מכן הגיעה לחדשות 10 כתחקירנית.
משם התקדמה לתפקיד עוזרת עורך ועורכת-משנה ב"מהדורת חמש עם יעקב אילון".
בחדשות 13 שימשה כעורכת-משנה במהדורת חמש של הערוץ, ובהמשך ככתבת כללית מטעם הערוץ במשך כשנה במהלכה סיקרה את פרשת המין באיה נאפה ואת פרשת נעמה יששכר.
בתקופת הקורונה שימשה ככתבת בריאות של חדשות 13. באוגוסט 2020, מונתה לכתבת התחבורה של הערוץ.
במרץ 2023 זכתה בתואר "אבירת התחבורה הציבורית בישראל", תואר המוענק מדי שנה על ידי ארגון נהגי התחבורה הציבורית.
החל מדצמבר 2023 מגישה מידי שישי את תוכנית הבוקר "פותחים שישי" ברשת 13, לצידו של קובי מחט.
ב־7 באוקטובר 2024, הנחתה זנדר את הטקס הממלכתי לציון שנה למתקפת חמאס, שנערך באופקים.
זנדר בעלת תואר ראשון בתקשורת ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
זנדר נשואה לד"ר תומר מימון, נוירוכירורג ב ולהם בת ובן.
אחותה הקטנה, נועה זנדר, נרצחה במיגונית בכביש 232 ליד עלומים לאחר שברחה יחד עם בן זוגה ואחרים מהמתחם בו התקיים פסטיבל נובה, ב-7 באוקטובר 2023.
חן ליאופולד (נולדה ב-28 באפריל 1982) היא צלמת ישראלית ופעילה חברתית, אשר צילומיה עוסקים בנושאים חברתיים וסביבתיים.
ליאופולד נולדה וגדלה ברמת גן, למשפחת אמנים חילונית.
אביה, אלי ליאופולד צייר ואמה רויטל ליאופולד מעצבת כובעים.
אביה גדל במשפחה דתית לאומית בתל אביב וחזר בשאלה.
את פעילותה הפוליטית החלה בגיל 14 אחרי רצח יצחק רבין.
אז חברה לתנועת "דור שלום".
היא בוגרת תיכון בליך ברמת גן.
לאחר התיכון הייתה חניכת שנת שרות של תנועת דור שלום.
את לימודי הצילום התחילה ב-2004 בקמרה אובסקורה והמשיכה במדרשה לצילום גאוגרפי, במסלול תלת שנתי המתמקד בצילום סטילס דוקומנטרי בהנחיית מיקי קרצמן אותו סיימה ב-2007.
עם סיום הלימודים עבדה בצילום אירועים ועיתונות כפרילנסרית לסוכנויות שונות, וכצלמת של רשת ידיעות תקשורת.
נשואה לחן גלזר, אמא ל-3, מתגוררת במושב חניאל שבעמק חפר.
ב-2012 תיעדה מקרוב את אמה בשנה בה התמודדה עם סרטן השד.
היא חברה לאגודה למלחמה בסרטן, והוציאה לאור סיפור גרפי מצולם המתאר את סיפורן, "דמעה ותקווה מבעד לעדשה".
ב-2014 יזמה דיון בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת, בשיתוף עמותת אחת מתשע, האגודה למלחמה בסרטן, שדולת הנשים והדוברת איריס הרפז, בו דנו בגילוי מוקדם של סרטן השד.
הדיון נערך בראשות עליזה לביא תחת שרת הבריאות יעל גרמן.
עבור הדיון עיבדה ליאופולד את החוברת שהוציאה לאור לסרט מולטימדיה.
בהמשך הובילה מאבק בכנסת בשיתוף האגודה למלחמה בסרטן ועמותת אחת מתשע לשינוי חוקתי בנושא.
ב-2013 ערכה פרויקט תיעוד בולענים באזורים מיושבים אשר נסגרו כתוצאה מהמפגע באזור עין גדי וים המלח.
העבודה, "בולענים וים המלח", נעשתה במסגרת פרסום כלל ארצי מטעם שדולת ים המלח.
ב-2014 יצרה עבודת וידאו בשם "דקת דומיה" המתארת את הצפירה ביום הזיכרון על חוף הים בתל אביב.
היצירה הופיעה בתערוכות עדות מקומית ב-2014, כאן (ושם) ועכשיו ב-2016 ו"הים של תל אביב" ב-2019. בהמשך הופיעה היצירה כחלק מיצירה גדולה יותר הנקראת "קשרים צפירה".
ב-2021 יצרה עבודת וידאו בשם "הכרזת הממשלה" על הכרזת ממשלת ישראל ה-36. ביצירה מציגה התקבצות המונית מחוץ למשכן הכנסת ביום הצבעת האמון הממשלה.
היצירה הוצגה בתערוכת עדות מקומית ב-2021.
ב-2021 אצרה ליאופולד תערוכת צילומים מהפגנות המחאה נגד בנימין נתניהו.
התערוכה שנקראה "עם חופשי בארצנו" איגדה תמונות של צלמים שונים מאירועי המחאה.
החל מינואר 2023 ליאופולד היא אחת מהצלמות והיוצרות בצוות "יאללה תקווה", שקם בעקבות המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
ליאופולד צילמה ויצרה סרטונים אודות המחאה נגד הרפורמה המשפטית ואודות ההתמודדות האזרחית לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
באוקטובר 2023 הייתה ממקימות עדות 710: מיזם לתיעוד טבח שבעה באוקטובר.
במהלך השנים נעשה שימוש בצילומיה על ידי כלי תקשורת שונים, בהם הלונדון טיימס, דר שפיגל, ג'רוזלם פוסט, טיים, מסע אחר, העין השביעית, הארץ, ידיעות אחרונות, מאקו, N12, מעריב, דבר העובדים, בחדרי חרדים, ישראל היום, ynet, מקור ראשון, והייתה צלמת עיתונות קבועה בסוכנות פלאש 90.
2021 – "עם חופשי בארצנו" – תערוכת צילומי מחאת בלפור, כיכר רבין.
2022 – "מבעד למראה", היכל התרבות נתניה.
2007 – "סימני אהבה ישראליים" גלריה בית בנמל, אוצר: רוני סופר.
2007 – תערוכת בוגרים המוזיאון לצילום תל חי, אוצרת: נעמה חייקין.
2008 – "אנדרטאות בנוף המקומי" המכללה האקדמית בית ברל.
2009 – "ים המלח" תערוכה נודדת, הוצגה בכנסת מטעם שדולת ים המלח, אוצרת: שרון סופר.
2013 – "נוט בוק" בית העיר תל אביב, אוצר: גיא מורג צפלביץ.
2014 – "דקת דומייה", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מוזיאון ארץ ישראל תל אביב, אוצרת: ורדי כהנא.
2016 – "דקת דומייה", כאן (ושם) ועכשיו: פרגמנט מתוך 'עדות מקומית', הגלריה במרכז האקדמי ויצו חיפה, אוצר: מיכה קירשנר.
2019 – "דקת דומייה", "הים של תל אביב" מוז"ה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצר: גיא רז.
2020 – "לא תסתמו לי את הפה", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מרכז MIDTOWN, תל אביב, אוצר: אלדד רפאלי.
2021 – "הכרזת הממשלה", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מוזיאון ארץ ישראל תל אביב, אוצרת: גליה גור זאב.
2021 – "לא תסתמו לי את הפה", עדות מחאה – עשור של מחאה אזרחית, מוזיאון בית שטורמן, עין חרוד, אוצרות: דנה וולפיילר-ללקין וענת קלימן.
2022 – "נירה מבקשת לשמור על הניקיון", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מוזיאון ארץ ישראל תל אביב, אוצרת: לאה אביר.
2022 – "שלכת" – תערוכת יחיד, גלריה על הצוק, נתניה, אוצרת: גליה גור זאב.
2022 פרס ראש העיר נתניה עבור "קשרים צפירה".
2022 מקום שני "חברה וקהילה/סדרות" – התערוכה לצילומי עיתונות עדות מקומית.
חן בנוז (נולד בשנת 2006) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי.
באליפות העולם שנערכה בז'נבה שבשווייץ ביולי זכה במדליית כסף בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם תומר אופיר, אמיר דאוס וליאור בורודין.
באליפות אירופה שנערכה בפזארו שבאיטליה בספטמבר-אוקטובר זכה במדליית זהב בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם תומר אופיר, אמיר דאוס וליאור בורודין.
באליפות העולם שנערכה בבאקו שבאזרבייג'ן במרץ זכה במדליית כסף בתחרו לרביעיית גברים בתרגיל הדינמי, ובמדליות ארד בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל שיווי המשקל ובתרגיל המשולב, ביחד עם תומר אופיר, אמיר דאוס וליאור בורודין.
במשחקי העולם שנערכו בברמינגהאם שבאלבמה, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום רביעי בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם תומר אופיר, אמיר דאוס וליאור בורודין.
חן אלון הוא שחקן ומדבב ישראלי, חבר סגל בכיר בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
אלון הוא בוגר בית הספר למשחק בית צבי של שנת 1995. אלון הוא זוכה פרס התלמיד המצטיין ע"ש צבי קלייר.
בשנת 2003 סיים תואר ראשון בהצטיינות בספרות השוואתית ובתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך סיים גם דוקטורט בתחום התיאטרון.
אלון הוא פעיל חברתי ומנהל תיאטרון ותיק, אשר ייסד יחד עם פליטים ומבקשי מקלט את פרויקט תיאטרון חולות במתקן הכליאה הנושא את אותו השם.
תיאטרון זה נחשב לפרויקט פורץ דרך, מעצים ואיכותי, שהוקם מתוך קריאה לפעולה אקטיביסטית, אותה יזמו אלון ואבי מוגרבי עם פתיחת מתקן חולות בסוף שנת 2013. לאחר כשנה וחצי של עבודה שבועית בתוך מתקן חולות, הקבוצה הציגה את המופע הראשון שלה.
במסגרת פעילותה, הקבוצה התנסתה בטכניקות שונות של "תיאטרון המדוכאים", שפותח על ידי הבמאי וההוגה הברזילאי אוגוסטו בואל, במטרה לעבד נושאים אישיים וחברתיים הנוגעים לחייהם של פליטים החיים בישראל.
כיום משמש אלון כחבר סגל אקדמי בכיר בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בתיאטרון הספרייה: "להלביש ערומים", "הנס של אנטוניו הקדוש".
בתיאטרון באר שבע: "הוא הלך בשדות", "אנה פרנק", "מנהל הבית", "המלאך הכחול", "הפסנתר של ברטה", "שיר חדש", ו"הנסיכה והרועה".
בשנת 1998 דיבב בסרט "באג לייף" דיבב את היימליך.
בשנת 1999 שיחק בסדרת הטלוויזיה "כל העולם במה" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את דיאפורס / קפולט / פלורנדינו.
בשנת 2000 דיבב את היימליך בסרט "צעצוע של סיפור 2".
בשנת 2001 שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "ד.נ.
גליל מערבי" שיחק את פיני.
בשנת 2003 התארח בעונה הראשונה של סדרת הדרמה של ערוץ 2 "אהבה מעבר לפינה" גילם את ערן הפסיכולוג של שירלי (אגם רודברג) .
בשנת 2004 התארח בעונה הראשונה של סדרת הנוער "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים למנויי Yes, שיחק בתפקיד מנכ"ל חברת היי טק.
בשנת 2011 גילם את אמיר בסדרת הדרמה של HOT3 "ילדי ראש הממשלה".
בשנת 2016 שיחק בסרט האמריקאי "Disturbing the Peace" בתפקיד עצמו, מראיין.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד עצמו בסרט האמריקאי "Aspekte".
חן אשרוב (נולדה ב-10 בנובמבר 1980) היא שחקנית תיאטרון ובמאית ישראלית, זוכת פרס קיפוד הזהב לשנת 2013.
אשרוב נולדה ב-1980 וגדלה בתל אביב.
הוריה הם השחקנים מישא אשרוב ובלהה מס.
בילדותה רקדה בבית הספר למחול "בת דור" וב-1999 סיימה את תיכון תלמה ילין במגמת מחול.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת חיל החינוך בשנים 1999–2001. עם שחרורה למדה משחק בבית צבי, וכן למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביימה את הקליפים לשירים "מענה קולי" (החצר האחורית, 2014), "חם ביפו" (גדי רונן, 2016), "אפ'חד לא יגיד לי" (טדי נגוסה, 2022), וכן את הסרטים הקצרים "בא בתור" (2016) ו"שאריות" בכיכובם של אבי פניני ועירית גידרון (2017)
גריז – בתפקיד ריזו, במסגרת לימודיה בבית צבי (תיאטרון הספרייה, 2004)
מפעל חייו – מחזה של שולמית לפיד, בתפקיד הבת.
לצד לבנה פינקלשטיין, נמרוד ברגמן, ענת זמש-ריגל ואלברט כהן (תיאטרון חיפה, 2006)
נורה קריגר – עיבוד של נטע גלפמן לרומן מאת לאה גולדברג בבימוי אוהד שחר (פסטיבל פותחים מסך, 2006)
ברנשים וחתיכות – הפקה ישראלית של המחזמר בתרגום של דורי פרנס ובבימוי קן אולדפילד (בית ליסין, 2006)
איש הגשם – עיבוד לבמה של הסרט המצליח בבימויו של רוני ניניו ובהשתתפות ששון גבאי, ליאור אשכנזי, הדס קלדרון, אברהם סלקטר וברוך דרור (בית ליסין, 2007)
מי מכיר את עמוס חפר – מחזה מאת טוביה ציפין על מורה שנאלץ לצאת מהארון כדי לטהר את שמו מאשמת הטרדה מינית (פסטיבל פותחים במה, 2008)
אלתרמן שלי – מחזה מאת מיכאל בר-זוהר על הלילה האחרון בחייו של נתן אלתרמן (פותחים במה, 2008)
מעגל הגיר הקווקזי (צוותא, 2010)
צפרדי וקרפד – הצגה לילדים לצד דני לשמן, דנה סמו ודן קיזלר (מדיטק, 2013)
ציפור אש – הצגת יחיד על חייה של יונה וולך, על פי ספרו של יגאל סרנה, שזיכתה את אשרוב בפרס קיפוד הזהב (תמונע, 2013)
אשרוב נמצאת בזוגיות עם המוזיקאי גדי רונן (חבר בלהקות "החצר האחורית", "1:1" ו"דבק").
חן שינברג (נולד ב-21 באוגוסט 1972) הוא במאי דוקומנטרי ואקספרימנטלי ואמן.
כמו כן הוא מרצה ואוצר של קולנוע אקספרימנטלי.
שיינברג בוגר תוכנית התואר השני לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה.
שינברג ביים את הסרט התיעודי "נושאי המגבעת - שמיים שרוטים של גלויה" (1998) שעסק בלהקת הרוק "נושאי המגבעת", סרט שהפך לסרט פולחן והוצג בהקרנות חצות בסינמטק תל אביב ב-1998 ו-1999 במהלך 4 חודשים רצופים וזכה ב־2 פרסים בתחרות מוגרבי - פרס חבר השופטים ובפרס העריכה, הסרט גם הוקרן בערוץ 2.
כמו כן ביים את הסרט הדוקומנטרי על עיתונאי הרוק קובי אור "אור קשה - אור רך" (2000) שגם הוא הוקרן בסינמטק ת"א ושודר בערוץ 2.
בשנת 2006 יצר את הסרט "קטי" המתעד את אשתו העיתונאית קטי דור בשנותיה הראשונות כאם, אשר שודר בערוץ 8.
אחד מסרטיו האקספרימנטליים הוא "פרכוס" (Convulsion) משנת 1998, המציג חיפושית השכובה על גבה ואיננה יכולה להתהפך.
הסרט הוצג לצד סרטים נוספים של שינברג ("היונה האילמת", "לאחר מתקפת הארבה", "עיוורת") בגלריית וייטצ'אפל בלונדון בשנת 2013, בתוכנית מיוחדת שאצרו ד"ר ענת פיק וסילקה פנסה.
כמו כן הוצג "פרכוס" במוזיאון הקולנוע של אוסטריה, בפסטיבל הסרט הקצר אוברהאוזן בתוכנית התימה שהוקדשה לייצוג בעלי חיים בהיסטוריה של הקולנוע.
2001 "שאון" מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2006 "כפות" מוזיאון חיפה לאמנות
2008 "חרקים" גלריה מנשר לאמנות
2018 "אינטרוספקציה" גלריה נשר לאמנות
2001 "מיתוסיים אורבניים" המרכז לאמנות דיגיטלית בחולון
2002 "גמגום", המרכז לאמנות דיגיטלית בחולון, וידאו-זון 1, הביאנלה הבינלאומית לווידאו ארט
"עיר עבוט" - גלריה פופולוס .
"עבודת מסך" - הגלריה ע"ש ליידי רוזלין ליונס בכרמיאל.
"פרויקט מקום" – מוזיאון ישראל, הגלריה בקיבוץ בארי.
"מציצנות - VOYEURISM" - הזירה הבין-תחומית בירושלים בשיתוף עם בית הספר לצילום מוסררה וVIDEO-LOUNGE ניו-יורק.
2003 "משהו מקומי" – פרויקט אמנות עכשווית, כיכר ויצמן, חולון.
פסטיבל אמנות הארץ 2003, מתחם רידינג.
2004 "גניאולוגיה אפשרית מס' 1" – מוזיאון חיפה לאמנות.
2005 "על העיוורון", המרכז לאמנות דיגיטלית בחולון
עבודותיו נמצאות באוסף מוזיאון חיפה לאמנות.
שיינברג הוא אוצר של קולנוע אקספרימנטלי במסגרות שונות, בין השאר היה אוצר הקולנוע האקספרימנטלי של המרכז לאמנות עכשווית (CCA) בתל אביב.
במסגרת זו הוא אצר את תוכניות OFF שהוצגו בסינמטקים של תל אביב וירושלים, בתמיכת קרן משפחת אוסטרובסקי, ועסקו בקולנוע האוונגרד האמריקאי של שנות ה-60. תוכנית OFF-4 האחרונה שאצר עסקה בקשר שבין הקולנוע האוונגרדי לקולנוע ההוליוודי ואת תוכנית ההמשך OFF-5 שעסקה בקשר בין הקולנוען האוונגרדי וורן סונבט והקולנוע ההוליוודי.
בשנת 2010 אצר רטרוספקטיבה של סרטיה של המשוררת והקולנוענית האוונגרדית רחל חלפי בפסטיבל הקולנוע של ירושלים 2010 ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אוברהאוזן (2016).
בשנת 2012 אצר מיני-רטרוספקטיבה של הקולנוען הלטבי הרץ פרנק, ממקימי האסכולה של הקולנוע הדוקומנטרי בריגה, בפסטיבל הקולנוע של ירושלים במסגרת "אמנות בצומת".
בשנת 2016 אצר מיני-רטרוספקטיבה של הבמאי גוד גרינברג ז"ל בפסטיבל הקולנוע ירושלים במסגרת "אמנות בצומת" והוציא לאור מחדש את "אמנות הקולנוע" מ-1961 שאותו יסד וערך דוד גרינברג.
במסגרת פסטיבל "אפוס" אצר תוכניות של קת'י רוז, ורה נויבאוור, ג'ניפר רידר ודרק ג'רמן.
כמו כן אצר את התערוכה "שפת ילדים" (2013) במוזיאון הרצליה לאמנות ואת תערוכת היחיד "כוכב הבאר" של אורלי הדרי בבית האמנים בירושלים.
שיינברג הוא מרצה לקולנוע ניסיוני ווידאו ארט במחלקה לאמנות בסמינר הקיבוצים ובסם שפיגל בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה.
כמו וכן לימד באוניברסיטה הפתוחה, באוניברסיטת תל אביב, בבצלאל - המחלקה לאמנויות המסך, בשנקר ובמוסררה - בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה.
בשנים 2010 וב-2011 נבחר למרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב.
ב-2008 הקים את "מועדון הקולנוע הניסיוני" בחלל הצימר.
שיינברג נשוי לראש דסק הבריאות של כאן חדשות קטי דור ואב לשני ילדים, מתגורר בתל אביב.
חנא סוויד הוא לשעבר חבר הכנסת מטעם סיעת חד"ש, ויו"ר הסיעה בכנסת.
סוויד הוא ערבי נוצרי בן לעדה היוונית-קתולית, ממשפחה שבתחילת המאה ה-20 עברה מעראבה לעיילבון.
הוא קיבל תואר דוקטור לתכנון עירוני מהטכניון בשנת 1988. בשנים 1990–1992 היה חוקר ומרצה באוניברסיטת רדינג באנגליה.
כיהן כראש מועצת עילבון בשנים 1993–2003. בפברואר 1996 מונה לחבר המועצה הארצית לתכנון ובנייה ובכך היה לערבי הראשון במועצה.
סוויד פעיל בנושא איכות הסביבה.
היה ראש המרכז הערבי לתכנון ולבנייה בשנים 2003–2006.
ב-14 בינואר 2006 נבחר סוויד, שאיננו חבר במק"י, למקום השני ברשימת חד"ש, המקום הגבוה ביותר אליו נבחר נציג נוצרי בעשור האחרון, כשהוא גובר על חבר הכנסת עיסאם מח'ול.
היו שפירשו בחירה זו כפניית חד"ש לקו לאומי יותר מבעבר, כחלק מהתחרות מול בל"ד על לבו של ציבור הבוחרים הערבי.
בעקבות זאת נבחר לכנסת השבע עשרה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון לחוק התכנון והבנייה המחייב את מוסדות התכנון לפרסם הודעות באתרי האינטרנט שלהם.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת חד"ש לכנסת, ונבחר לכהונה נוספת בכנסת ה-19. הוצב במיקום סמלי ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
חן פומרנץ (נולד ב-28 במאי 1984) הוא שחקן כדוריד עבר ישראלי.
המשמש כמאמן בקבוצת הכדוריד של מכבי תל אביב.
פומרנץ נולד וגדל ברמת השרון ולמד בתיכון ע"ש רוטברג בעיר.
התחיל את דרכו בקבוצת א.ס.
רמת השרון תחת הדרכתו של המאמן ראובן יוספולסקי.
בגיל 17 עבר פומרנץ לקבוצת מכבי תל אביב, בה שיחק בקבוצות הבוגרים והנוער של המועדון.
בקבוצת הנוער הוא שיתף פעולה עם דן מירקוס.
לאחר מכן התקדם פומרנץ לקבוצת אס"א תל אביב עמה זכה בגביע המדינה בשנת 2005, כאשר הוא היה אחד המצטיינים במשחק הגמר.
בשנת 2023 פרש מקריירת המשחק, ובהמשך הצטרף לסגל האימון של הנבחרות הצעירות של ישראל.
בשנת 2004, לאחר טורניר השלום שנערך בשווייץ ובו לקח חלק בנבחרת מעורבת של ישראל ופלסטין קיבל פומרנץ הצעה לעבור לקבוצת גראסהופרס השווייצרית, ולבסוף אחרי התלבטויות רבות עבר אליה.
בעת ששיחק בגראסהופרס הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע ה-EHF, בו הודחה על ידי קבוצת מגדבורג הגרמנית.
אך למרות זאת, חן מצא את עצמו פעמים רבות על הספסל ולא משחק כלל, ולאחר עונה זאת חיפש קבוצה שתיתן לו דקות משחק רבות יותר.
בתחילת עונת 2007/8 עבר פומרנץ אל קריינס השווייצרית, מהעיר לוצרן, בה הפך לכוכב הקבוצה והציל אותה במו ידיו מירידה לליגה השנייה תוך שהוא מסיים כמלך השערים של הליגה.
ב-26 באפריל 2008 עבר לקבוצת ווצלאר מגרמניה, בה שיחק גם אבישי סמולר, ובכך הגשים חלום ילדות, לשחק בבונדסליגה הגרמנית.
ב-21 ביולי 2008 נפצע פומרנץ בעת משחק אימון וקרע את הרצועה הצולבת בברכו- מה שהשבית אותו למחצית הראשונה של העונה.
בחודש מרץ חזר פומרנץ לפעילות, ומהר מאוד הפך לבורג חשוב בקבוצתו, וסיים את העונה עם 21 שערים ב-11 משחקים.
חוזהו של פומרנץ בווצלאר היה לעונה אחת בלבד והסתיים בסיום עונת 2008/9. בתחילת עונת 2009/10 חתם לעונה אחת בקבוצת "האאם".
בסוף 2010 נבחר לשחק באולסטאר של הבונדסליגה.
בעונת 2011/12 חזר, לאחר תחילת העונה ולאחר פציעה נוספת, לשחק ב"האאם", שירדה לליגה השנייה, כדי לסייע לה לחזור לליגה העילית.
בעונת , חתם פומרנץ על חוזה ל-3 שנים בקבוצת גרוסוולשדאדט, מהליגה הגרמנית בכדוריד.
בינואר 2016 חזר למועדון נעוריו מכבי תל אביב.
בעונת 20/21 שיחק בספרד בקבוצת BM Puerto Sagunto.
בעונות 21/22 ו-22/23 שיחק בקבוצת BM Puente Genil.
חן פומרנץ שיחק בנבחרות ישראל בכל הגילאים ובשנת 2005 סיים ביחד עם נבחרת העתודה במקום ה-10 באליפות העולם לנבחרות עתודה שנערכה בהונגריה כאשר הוא סיים כמלך השערים של הטורניר ובמקום השני בטבלת האסיסטים.
חן קלימן (נולדה ב-26 בנובמבר 1977) היא תסריטאית ויוצרת ישראלית.
בתחילת דרכה עבדה קלימן כמזכירה ב"טדי הפקות".
עבודתה הראשונה כתסריטאית הייתה כאשר כתבה ביחד עם רובי דואניאס ואריק זילברמן את סדרת הטלוויזיה "שחר" ששודרה ב-"HOT" בשנים 2001–2002, בכיכוב איתי שגב ויעל בר זוהר.
לאחר מכן דואניאס הציע לקלימן לכתוב עמו פרק בסדרה הקומית המצליחה "שמש".
קלימן כותבת בעיקר לסדרות קומיות.
בשנים 1997-2003 כתבה מספר פרקים לסדרה "שמש", בכיכובם של צביקה הדר וגלית גיאת.
מאוחר יותר כתבה יחד עם רובי דואניאס את הסדרה האירוטית של yes "חשיפה".
בשנת 2003 כתבה לסדרת הילדים המצליחה "הפיג'מות".
בשנת 2004 כתבה לסדרת הדרמה המוזיקלית היומית ב-yes "השיר שלנו" את העונה הראשונה ופרק אחד בעונה השנייה.
בשנת 2007 כתבה ביחד עם דואניאס את סדרת המדע בדיוני "הנפילים", שם שימשה קלימן כעורכת ותסריטאית ראשית ובעונה הראשונה הייתה לבמאית האנימציה של הסדרה.
בשנת 2009 שימשה כעורכת תסריט בסדרת הנוער ששודרה ב-yes "דאוס".
בשנת 2013 שימשה קלימן בתור התסריטאית הראשית של עונות ארבע עד חמש של סדרת הילדים המצליחה "השמיניה".
קלימן ביימה וערכה את הסדרה "הנפילים" בשנת 2008, שמספרת על נער בן 17 שעובר עם אביו, אבי ברלב, להתגורר בכמ"ג (כפר מחקר גרעיני) בדימונה בעקבות מותה המסתורי של אימו ופיטורי אביו.
בשנת 2007 קלימן ערכה את סדרת הטלוויזיה "השמיניה", שמספרת על אבנר הלוי, מדען מוכשר אשר מכנס שמונה ילדים לפרויקט סודי בשם "השמיניה".
בשנת 2009 ערכה שלוש סדרות - "המובילים", "נשרים" ו"האחים דה גמה".
המובילים עוסקת בבני משפחת דגני שעובדים כמובילים בחברת הובלה.
עקב מותו, החברה הופכת מחברה עשירה ומצליחה לכושלת וקטנה.
בני משפחת דגני נאלצים לעבוד בחברת ההובלות מפני שהם חייבים לבנק שלהם מעל למאה אלף שקל.
נשרים עוסקת באודי (אורי בן ברוך), תלמיד כיתה ה' שאוהב הרפתקאות, ואחיו הגדול עופר (תובל שפיר) שהדבר היחיד שהוא רוצה זה להתרחק מאחיו הקטן ומחבריו הטובים: שחר הבן (להב גולן) ושחר הבת (מורין אמור) שבאים אחריו לכל מקום.
הסדרה מתרחשת במהלך החופש הגדול.
האחים דה גמה עוסקת בשלישייה שנולדה במטוס לאם טייסת.
אף על פי שתמיד מבטיחים לאמם שיצאו לטייל בעולם, הם נשארים בחדר המלון לראות טלוויזיה.
בשנת 2010 ערכה שלוש סדרות נוספות - "תעלומות מתחת לאף", "מבצע קיפוד" ו"אוטוגלידה".
תעלומות מתחת לאף עוסקת בילדים בלשים שמשתמשים במיומנויות בילוש שלהם כדי לפתור תעלומות יומיומיות.
מבצע קיפוד, אחת הסדרות המפורסמות של קלימן, מציגה את אודי, שחר ושחר, שהגיעו לעבוד בבית החולים להצלת חיות בר.
הם פוגשים שם את אלה, ביתו של דוקטור גבעון ואת דולב, בנה של שוש, המנהלת של בית החולים.
לאחר כמה שיבושים ובעיות בעבודת בית החולים, הילדים מתחילים לחשוד כי מישהו מנסה לשבש את פעילותו התקינה של בית החולים.
בסדרה אוטוגלידה, בכל תוכנית מגיע ילד לאוטו הגלידה, מנסה לענות נכונה על שאלות ולזכות בגלידה.
בשנת 2013 ערכה את סדרת הטלוויזיה "בית ספר למכשפים", אשר משמשת כסדרה האחרונה שערכה עד היום.
הסדרה הראשונה שכתבה (2002) היא שחר, שעוסקת במורה שמתחפש לאישה לאחר שהמנהל השוביניסט אינו מוכן לקבלו כיוון שהוא גבר.
בשנים 2013–2014 כתבה את החידוש לסדרה השמיניה: "השמיניה – הדור הבא", כשחלק מהפרקים נכתבו על ידי גיורא חמיצר.
בשנת 2022 יצרה וכתבה את סדרת הדרמה כל עוד בלבב, המתארת את המסע לפולין של קבוצת נערים ישראליים והתהליכים החברתיים המתרחשים ביניהם במהלכו.
קלימן היא האחיינית של המפיקה והיוצרת טמירה ירדני ובעלה דודו ירדני ובת דודה של לי ירדני וטל ירדני.
קלימן מחזיקה בתואר שני בסוציולוגיה ותקשורת מאוניברסיטת "גולדסמית'" (א) בלונדון ובתואר ראשון בתקשורת מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
חן רייס (נולדה ב-1978) היא זמרת אופרה ישראלית, בתפקיד סופרן.
חן רייס נולדה בחולון כבכורה מבין ארבעה ילדים וגדלה בהרצליה.
בת לאב יליד הונגריה, בעל מוסך ומכונאי רכב, אמה יפית נולדה לעולים מסוריה וטורקיה והייתה זמרת בתיאטרון, אופרה ומקהלה.
רייס החלה את הכשרתה המוזיקלית בגיל שמונה, אז החלה לנגן בפסנתר ולרקוד בלהקת בת דור.
בנעוריה למדה את שפות האופרה: צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
במקביל למדה פיתוח קול, שירה והיגוי בשפות אלו אצל תמר רחום ורובין וייזל-קפסוטו.
למדה בתיכון תלמה ילין, שם נמשכה לזמרה.
בצבא שירתה בתזמורת צה"ל, לאחר שחרורה טסה לניו יורק ללמוד מוזיקה בברוקלין קולג', שם למדה אצל מורתה החשובה ביותר מאז ועד היום רות פלקון.
החונך שלה ומי שליווה וטיפח את הקריירה שלה לאורך השנים היה זובין מהטה.
ב-2003 קיבלה חוזה באופרה הבווארית הממלכתית של מינכן, מאז 2006 היא זמרת עצמאית.
היא מרבה להופיע באופרה הישראלית ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הופיעה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו, באופרה של פלורידה, באופרה של קוויבק, באופרה של דרזדן, בפסטיבל מוצרט של הבנק העולמי, בפסטיבל לנודייר.
הופיעה כסולנית עם תזמורות הבארוק של ירושלים ושל שיקגו, עם התזמורות הפילהרמוניות של באפלו ומינכן, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם התזמורות הפילהרמוניות של מינסוטה ופיטסבורג.
נבחרה לקרן למצוינות בתרבות לשנת 2007.
כמו כן נבחרה בנובמבר 2011 לזמרת הבית של האופרה של וינה לעונת ההופעות 2012.
רייס נשואה + 2 ילדים.
חנא חדד היה איש ציבור ערבי-ישראלי.
שירת במשטרת ישראל והגיע לדרגת סגן ניצב.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-13 והיה סגן יושב ראש הכנסת, ועוזר שר המשטרה.
חדד עמד בראש הצח"מ (צוות חקירה מיוחד) הראשון שחקר את הרצחה של רחל הלר.
חקר את יורם ביכונסקי כחשוד ברצח.
פרשת רצח ידועה נוספת שחדד פענח הייתה רצח חיים אפרג'ן בתחילת שנות השבעים.
אפרג'ן היה סרסור ודמות בולטת בעולם התחתון של חיפה.
הוא נקלע לסכסוך עם עבריין אחר, ראובן וגנר, בעניין העסקתה של פרוצה.
לאחר שווגנר ניצל היעדרות של אפרג'ן על מנת לתפוס בעלות על היצאנית, תבע אפרג'ן ממנו פיצויים בסכום 20,000 ל"י.
וגנר שכר את שירותיהם של אבוטבול, מזרחי ועבאס על מנת להיפטר מאפרג'ן.
אלה העלו בתואנה תמימה את אפרג'ן למכוניתם, שם הכו אותו עד מוות.
את גופתו השליכו במחצבה נטושה בכרמל ושרפו אותה על מנת להקשות על זיהויה.
גופה מפוחמת זו הייתה נקודת המוצא היחידה של חדד, שנתמנה לחקור בפרשה.
אחרי שהתגבר על בעיית הזיהוי בתוך מספר ימים, נוכח חדד כי הוא ניצב בפני חומה אטומה של שתיקה.
אנשי העולם התחתון סירבו לשתף פעולה עם המשטרה, והחקירה נכנסה למבוא סתום.
חדד הקים צוות של 11 חוקרים, אשר פשטו על מקומות הבילוי והעסקים של העולם התחתון החיפאי בניסיון לדובב את חבריו, אולם ללא הועיל.
חדד הפנה את מאמצי הצוות לכיוונן של היצאניות החיפאיות, ואלו החלו לחקור אותן בזו אחר זו.
לאחר חודש של פעילות מאומצת, הצליח חדד למצוא את קצה החוט הראשון, ולאחריו הגיע עד מהרה למוציאים להורג של אפרג'ן.
הוא עצר את הרוצחים ואת שולחם ועימת אותם זה כנגד זה.
בשכנועיו של חדד ניאות אחד הרוצחים לשמש עד מדינה, והפליל את כל חבריו.
בית המשפט גזר על כל הנאשמים מאסר עולם.
אחיינו של חדד הוא החוקר הפרטי סגן-ניצב בדימוס סוהיל חדאד.
בנו הוא סגן-ניצב בדימוס זאהי חדאד, ואחיינו עורך הדין יוסף חדאד.
לאחר צאתו לגמלאות, החל להיות פעיל בפוליטיקה.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית התמודד בראשות רשימה עצמאית שנקראה "רשימת האחווה הערבית", שקיבלה כ-8,000 קולות, שהם 0.4 מהקולות (אחוז החסימה עמד אז על 1%), והרשימה כשלה לעבור את אחוז החסימה.
היה חבר משלחת ישראל באו"ם בשנת 1988 והיה עוזרו של שר המשטרה.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה, החל מ-5 ביולי 1995, והיה חבר בוועדת חינוך ותרבות ובוועדת הפנים והגנת הסביבה בנוסף כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
חדד נפטר בטורעאן ב-5 באוקטובר 2020. הוא השני מבין חברי הכנסת לדורותיהם שהאריך ימים מעבר לגיל 100 (הראשון היה יושב ראש הכנסת לשעבר יצחק ברמן).
חן ליפין (נולד ב-4 בנובמבר 1965) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז ומתנשא לגובה 1.84 מטר.
ליפין שיחק במשך שמונה עונות החל משנת במכבי תל אביב תחת הגופיה מספר 10, במהלכם זכה, יחד עם קבוצתו, בשמונה אליפויות הליגה הלאומית בכדורסל ושישה גביעי מדינה.
ליפין קלע 490 נקודות במדי מכבי תל אביב באירופה וכן שיחק בנבחרת ישראל.
החל מקיץ הציב אותו צביקה שרף בעמדת הרכז הקבוע של מכבי תל אביב, במקומו של מוטי ארואסטי שפרש.
בעונתו הראשונה במפעל האירופי, הוא הצטיין ובלט לטובה, באחת העונות הטובות ביותר של מכבי תל אביב (עונת - בה סיימה מכבי במקום הראשון בבית הגמר, והפסידה את גביע אירופה במשחק הגמר ליוגופלסטיקה ספליט), תוך שאת משחקו כרכז אפיין "כדרור סבלני".
באחד ממשחקיו הבולטים במדי מכבי תל אביב בעונת , מול פזארו, בו הצטיין וקלע 23 נקודות (5 שלשות), הכריע את המשחק בשלשה בשניות הסיום של ההארכה, ובכך הביא לניצחונה של מכבי 93:92 - שהבטיח את עלייתה לפיינל פור במינכן.
לאחר שעזב את שורות מכבי תל אביב בשנת שיחק בשורות מכבי ראשון לציון כשהקבוצה שיחקה באירופה במסגרת גביע מחזיקות הגביע, ועונה לאחר מכן שיחק בהפועל גליל עליון - ומיד לאחריה פרש ממשחק פעיל.
ליפין שיחק במדי נבחרת ישראל בשני טורנירי יורובאסקט (1985, 1987) ובטורניר אליפות העולם בכדורסל 1986. בסך הכל שיחק במדי הנבחרת 59 פעמים וקלע 229 נקודות.
חנא מוויס היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת התשיעית מטעם חד"ש.
מוויס נולד בשנת 1913 בכפר ראמה.
למד בבית ספר תיכון בעכו ובבית הספר הסקוטי שבנצרת.
שירת במשטרת המנדט כמדריך בבית־הספר לשוטרים וכקצין משטרה.
בשנת 1956 נבחר למועצת הכפר וכעבור שלוש שנים לראש המועצה, תפקיד מטעמו נבחר גם לכהן כיו"ר הוועדה הארצית של הרשויות המקומיות הערביות.
במערכת הבחירות לכנסת התשיעית נבחר מטעם חד"ש כחבר הכנסת.
פעילותו כחבר ועדת הכלכלה וועדת הפנים ואיכות הסביבה נמשכה עד לפטירתו.
חן שיש (נולדה ב-12 ביוני 1970) היא אמנית ישראלית.
שיש נולדה בצפת להורים ילידי תוניס.
היא החלה לימודי אמנות במכללת 'אורנים' בשנת 1990. עם סיום לימודי התואר נסעה לאירופה וחיה מספר שנים בפריז, לונדון, רומא ובברלין.
בשנת 1998 היא שבה לארץ והחלה לימודי תואר שני באקדמיה לאמנות בצלאל ובאוניברסיטה העברית, ירושלים.
כמו כן, היא בוגרת הסמינר החדש ללימודי תרבות חזותית, תיאוריה וביקורת, קמרה אובסקורה, תל אביב (2000).
שיש היא אמנית הפועלת במגוון רחב של מדיומים אמנותיים הכוללים ציור, רישום, קולאז', עבודות על צגי טלוויזיה, ציורי קיר גדולי מידות ומיצבים.
עבודותיה מספקות אתרים אקספרסיביים הנעים על המתח שבין כאוס לאימה, בין טבע לתרבות ובין האנין והחסכני לבין הברוקי והעודף.
עבודותיה מוצגות במוזיאונים מרכזיים ובגלריות רבות בישראל ובעולם.
כיום מתגוררת שיש בתל אביב עם בתה תמר-לואיז.
על בסיס הראיונות הרבים שנערכו עם האמנית במהלך השנים, ניתן לעמוד על מקורות ההשפעה וההשראה המהדהדים בעבודותיה: סביבת החיים - בתי שיכון, גיבורי תרבות כמו ברוס לי, גיבורי קולנוע מצריים, סרטי אימה, מלאכות יד, פסיפסי-קיר, מסעות בעולם, אמנות אווטסיידרית, סיפורי אלף לילה ולילה, מזמורי זן ובתי כנסת עתיקים.
שיש מציינת גם את קיומן של השפעות אחרות על עבודותיה, השפעות שעלו מקריאתה בטקסטים עיוניים ונובלות: "שמש שחורה" ו'כוחות האימה' של ז'וליה קריסטבה; "ראי הים", "הכושי איש נרקיס", "בלב המאפליה" של ג'וזף קונראד; "שבעה לילות" ו"מלאכת השיר" של חורחה לואיס בורחס.
"בשלב ההיכרות עם העולם האמנותי של שִיש", כפי שכותבת האוצרת רותי דירקטור, "מתבקש להתעכב על הדימוי הנוכח בעבודותיה יותר מאחרים - נוכח, עובר מטמורפוזה וצץ בצורת דימוי אחר: העין.
העין מופיעה לעיתים כעלה; היא עשויה לרחף פתאום לבדה על בד גדול ורוד.
לעיתים היא עקורה מתוך תצלום של דיוקן עצמי או מכוסה באיקסים תוקפניים של מסקנטייפ.
היא מתגלגלת לדימוי של נורה.
אפשר לזהות אותה בלולאה של חבל תלייה, ולעיתים היא פרח.
היא פיוטית ואלימה בעת ובעונה אחת.
האלימות מופנית קודם כול כלפי עצמה: עין עקורה, קרועה, חסרה, מכוסה.
עם זאת, המבט הריק הנשלח מהעבודות אל הצופה, מבהיל ומרתיע.
בעל כורחו הופך הצופה לחלק ממשטר האימה של מה שבטאיי מכנה "העין המסורסת" (תערוכה: "מאיזו גלקסיה מטורפת היא שואלת", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות חיפה, 2006).
מוטיב העין עומד במרכז תערוכתה המקיפה "חן שיש: תאווה לעיניים" שאצר רון ברטוש במוזיאון הנגב לאמנות.
ברטוש כתב כי אצל שיש מופיעות "עיניים וצורות עיניים כנושא או עיטור, כמוטיב או פורמט, כדימוי או סמל או סימן.
אם נרצה, אל מול רפיון העי"ן בשפת הדיבור מתעקשת האמנית לחזק את העין בשפת הציור".
פרויקט חן|דג'מילה הוצב בתערוכה "שפת אם" שהתקיימה במשכן לאמנות עין חרוד (אוצרת: ד"ר טל בן צבי) ובגלריה Wigmore Fine Art, לונדון.
הנה דברים שכתבה האוצרת בקטלוג התערוכה: "תחילת הפרויקט ב-1999, בנסיעה ללונדון.
חן התגוררה אז בשכונת מהגרים ערבים והציגה את עצמה כדג'אמילה מתוניס.
היא "אספה" מפגשים אקראיים עם בני דור שני של גולים מארצות ערב.
חלקם התאהבו בה, העבירו לה תמונות, כתבו לה מכתבים.
בשנת 2002 היא נסעה בשנית, ללונדון ולפאריס.
היא הכריזה על מותה של דג'אמילה, "בתאומים" (9/11), אולם נאלצה לחזור ולהתמודד עם בת דמותה הערבית בעקבות מפגשים מקריים עם אנשים ונשים הפונים אליה בערבית.
את זהותה במרחב שנפער בנסיעות, וביניהן, הרכיבה שיש כמיצב.
גלויות, חפצים, ניירות, קולאז' ומדבקות מספקים סיפור של פירוק והבניה של זהות.
יחד הם יוצרים זהות נשית-מזרחית בעלת עוצמה.
גלויות של גיבורי הקולנוע המצרי אותם רכשה בחנות מכון העולם הערבי בפאריס, נחתכות ונבנות מחדש.
באחד המצרפים ניתן לזהות את דמותו של מוחמד עבד אל-והאב יושב על רגלי אישה מרוקאית שרגליה מכוסות בחינה.
ניירות אחרים מבוססים על תמונות שצולמו בספרייה של מרכז פומפידו בפאריס.
שיש צילמה מתוך ספרי אמנות, עליהם כתבה בעברית: "כוסית מתוניס" ובצרפתית: "תוניסאית", "תוניס".
התצלומים חסרי טקסט המעיד על מקוריותם, חסרי כותרת או "שם האמן".
ההיסטוריה של תולדות האמנות מופקעת לצורך יצירת נרטיב אישי".
ציור, רישום, שחור: מפגש עם הגרניוזי
בין עבודותיה של שיש ניתן למצוא סדרה של ציורים גדולי-מידות המשתרעים על כעשרה מטרים ויותר המאופיינים בצבעם השחור.
עבודות אלו תוארו כמחוות מונומנטליות לאמנות האקפרסיוניסטית.
העבודות שחלקן גולשות על רצפת המוזיאון, מעידות לכאורה על האופק הבלתי נגמר שלהן והן משקפות עשייה נדירה ורבת תעוזה בשדה האמנות.
הצבע השחור ממלא בהן תפקיד מפתח שדרכו יש להתבונן בעבודותיה, להימשך אחריהן ואף להישאב אל תוכן.
הנה דברים שכתבה האוצרת נעמי אביב על חן שיש, בקטלוג התערוכה "במרחק השחור" (עם לאה ניקל) שהתקיימה במוזיאון אשדוד: "אצל חן שיש השחור הוא ברירת מחדל, נתון.
כמו השימוש בעט לצורך כתיבה.
עם השנים נעשה השחור מזוהה עם הציור שלה, כשהוא מתחלף מדי פעם בוורוד עמום ועליו דימויים ספונטניים בשחור.
גם כאשר באחרונה החלה משתמשת בירוק, כחול או סגול עמוקים וכהים, הם מתקבלים כהרחבה של משפחת השחור - שמתוכו נולד גם השימוש הנרחב בזהב, שלא פעם מחליף את לובן המשטח".
עבודות הקולאז' של שיש - העשויות קרטון, ניירות עיתון, מדבקות, חותמות, פיסות דבק דו–צדדי, עלי זהב, תמונות של גיבורי תרבות או תצלומים מנשיונל ג'יאוגרפיק של לבה מתפרצת או הר געש ושימוש בחומרים פשוטים וזמינים – משמשות את שיש כדי ליצור ארכאולוגיה אוטוביוגרפית.
באחת מעבודותיה של שיש אנו עדים לעקירות העין.
היא נעשית על גבי תצלומי זירוקס המודבקים על דיוקנאות האמנית.
את תצלומי הזירוקס בשחור–לבן מדביקה האמנית באמצעות מסקנטייפ על גבי מסכי טלוויזיה, וקורעת מהם את האישונים.
הטלוויזיה פועלת במצבה הבסיסי ביותר: מסך כחול מרצד, נטול תמונה.
כשהעיניים קרועות, הכחול של המסך מבצבץ מבעדן.
זהו כחול של שמים, כחול בוהק של ויטראז'ים גותיים, ובה בעת, הכחול הסינתטי והטכנולוגי ביותר, כחול של בהייה, מנוכר ולא אישי.
האילמות של הטלוויזיה משלימה את סירוסן של העיניים ואת הסִנוור החלול של המסך הכחול.
"עצבים שרים" הוא מיצב שהוצג בגלריה אלון שגב בתל אביב ב-2008, אוצרת: ד'ר קציעה עלון.
הנה דברים שכתבה האוצרת: "חן שיש חתכה את חלל הגלריה באמצעות ציורים גדולי-ממדים, מחיצה עשויה קרשי בניין וקופסאות קרטון פרושות במיצב המורכב משולחן עבודה ומ"סירה", שהיא שולחן הפוך.
בצלים, נייר עיתון ובקבוקים ריקים בארכיטקטורה של דמעות ומסקנטייפ, מתחברים זה לזה במילון הסמלים המוכר של שיש.
זהו מילון ציורי-רישומי פואטי, שכמו מבקש תמיד לסוכך על עצבים חשופים.
באמצעות אסתטיקה "דוקרת", מציגה שיש מופעים מרוגשים של "תיאטרון האכזריות".
פניה נשחתות ועיניה נעקרות, גופה הופך שלדי, הצלחות נצבעות בשחור, הסירות שוקעות, חבלי תלייה מתנפנפים, ומן המלאכים נותרות רק כנפיים...
הנוף הגלוי שמציעה התערוכה אינו אלא חלק מחפציות שהוטל בה מום, חפציות המועמדת להטענה במצבור של משמעויות חדשות".
כלה תוניסאית, ים של דמעות או: הכלה העולה בלהבות
תערוכה שהוצגה בגלריה גורדון בתל אביב ב-2015, במאמרה של טלי תמיר על התערוכה היא כותבת:
הכלה התוניסאית של חן שיש, בדומה לכלה במחזה הנודע של נסים אלוני, מצטרפת למסדר עתיק של כלות שלבשו את שמלות החופה ההדורות שלהן וכשההינומה מתנפנפת מעל לראשן - ברחו מחופתן אל העולם המיתי של הכלה הארכיטיפית.
הכלה שמככבת בציורים הוורודים-שחורים-מוזהבים של חן שיש, ומייצגת אותה–עצמה, נשטפת בים של דמעות, עולה בלהבות כקדושה מעונה, אך בו בזמן צומחת לממדים מונומנטליים, מקושטת כמלכה ביזנטית ומצמיחה צבתות של עקרב או כנפיים של טווס.
חן מסרבת לחינניות: דמות הכלה הפכה אצלה להיבריד פולחני של אדם/חיה, כלה/ציפור טרף, שמנקרת (אולי) את כבדו של חתנה.
המרחב הוורוד הראשוני בציוריה, מתקתק ושופע לבבות, מתכסה עד חנק במטר של דמעות שחורות ובלהק של נשרים חדי מקור.
הדמעות מקבלות כאן העצמה דרמטית: אצל שיש הדמעות גזורות מקרטון עבה ומודבקות אל תוך המארג הציורי, צוברות נוכחות מוחשית ותלת־ממדית.
הלב מתייצב במקום של הראש והדמעות מסתחררות לריקוד מעגלי-בכחנליה.
במהלך העבודה על הסדרה "כלה תוניסאית" התכתבה חן שיש במודע עם הכלה המרוקאית בציורו של אויז'ן דלקרואה "חתונה יהודית", שצויר ב-1839. מסוחררת מחדוות יצירה, ניצבת הכלה התוניסאית של חן שיש, שחורת עיניים ויפת מבט, עולה בלהבות הלהט שלה-עצמה אל מרחב הציור והדמיון.
1995 - תואר ראשון, המכון לאמנות, המכללה אקדמית אורנים, קריית טבעון.
1999 - תואר שני באמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב והאוניברסיטה העברית, ירושלים.
2000 - לימודים בסמינר החדש ללימודי תרבות חזותית, תיאוריה וביקורת, קמרה אובסקורה, תל אביב.
1995 - "פורמלין", המכון לאמנות אורנים, טבעון
1995 - "מיצב בכנסייה הפרוטסטנטית", וואדי-ניסנס, חיפה
1997 - "חינה", קריית האמנים צפת, צפת; אוצרת: מאירה אבידר-סרברו
1997 - "חינה נקודת מפגש - שתי נקודות מבט", בית הגפן, חיפה; אוצרת: חנה קופלר
1998 - "מכשפה במשרה חלקית", בית האמנים בירושלים; אוצר: נחום טבת
1999 - "העז והשומשום", גלריה אנטיאה, ירושלים; אוצרת: ריטה מנדס-פלור
2000 - "Buongiorno Giotto", הגלריה של המחלקה לצילום, בצלאל, ירושלים
2003 - "יום הולדת", גלריה הגר, יפו; אוצרות: טל בן-צבי, נעמי אביב
2003 - "הארץ המובטחת", מרכז OK לאמנות עכשווית, לינץ, אוסטריה; אוצרת: סטלה רוליג
2006 - "טרנזיט", פסטיבל קודרה לאמנות חזותית, סלוניקי, יוון; אוצרת: טל בן צבי
2006 - "מאיזו גלקסיה מטורפת היא שואלת", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת חיפה;(אוצרת רותי דירקטור)
2008 - "הלב הארור הזה שלי", גלריה הברס, וינה
2008 - "עצבים שרים", גלריה אלון שגב, תל אביב
2009 - "אש, עשן וקשקשים", הגלריה לאמנות ישראלית, אורנים, טבעון; אוצרים: סטודנטים בהנחיית דוד וקשטיין
2009 - "קישוטים וקיפולים", Hagalleria, פריז
2010 - "במרחק השחור: לאה ניקל וחן שיש", מוזיאון אשדוד לאמנות; אוצרת אורחת: נעמי אביב
2013 - "לא היה לי לב להעיר אותך", גלריה גורדון, תל אביב
2014 - "פצצות עבודת יד", גלריה C1, ברלין, אוצרת: דורית לויטה
2015 - "כלה תוניסאית", גלריה גורדון, תל אביב
2015 - "דה קונינג ואני משפחה", גלריה בארי.
2017 - "תיסתמי, תיסתמי", מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2017 - "מִפתח המחשבה", גלריית אנה מרה קונטמפורנאה, רומא, איטליה, אוצרת: ג'ורג'יה קלו
2018 - "שטח תפוס", איי קיי פרוג'קטס, לימה, פרו, אוצר: אילן קרפיו
2019 - "שיקוף עצמי", לושי אמנות ופרויקטים
2019 - "לזה בדיוק התכוונתי", בית טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: תמנע זליגמן
2020 - "שמש בשעה שאיננה" - חן שיש / טומס קרונר, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2021 - "אני בעיניין של הדברים" - מרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי
2021 - "זיקית בת מזל", גלריה שכטר, תל אביב אוצרת: דרורית גור אריה
2021 - "כלה, ציפורים וכדים", לושי | אמנות ופרויקטים, תל אביב
2023 - "עיניים חומות דארלינג", גלריה חזי כהן, תל אביב, אוצרת: טלי בן-נון
2025 - "חן שיש: תאווה לעיניים", מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, אוצר: רון ברטוֹש
1994 - קרן תרבות אמריקה-ישראל לציור ולפיסול
1996 - קרן תרבות אמריקה-ישראל לציור ולפיסול
1998 - קרן תרבות אמריקה-ישראל לציור ולפיסול
1999 - הקרן הבריטית-ישראלית לצילום, מלגה לפרויקט בלונדון
2003 - פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2004 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך, התרבות והספורט
2004 - מלגה לשהות בחו"ל, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2007 - זוכי פרס קרן מורשה, מוזיאון תל אביב לאמנות
2007 - מלגת שהייה ב-Cite' des Arts, פריז
2009 - פרס עידוד יצירה, משרד החינוך, התרבות והספורט
2013 - פרס מפעל הפיס למדעים ולאמנויות ע"ש לנדאו.
חן עזריאל (נולד ב-26 ביוני 1988) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
עזריאל שיחק בילדותו בקבוצת הפועל ירושלים, ולאחר מספר שנים עבר למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
בעונת שיחק עזריאל בקבוצת נערים א' של המועדון, וזכה איתה באליפות ליגת הנערים ואף בתואר מלך השערים של הקבוצה עם 24 שערים.
בעונה זו שיחק עזריאל בעמדת הקשר הימני.
בעונת התקדם עזריאל לקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים בהיותו בן 17 בלבד.
בתחילת העונה הוא הוסט לעמדת החלוץ, אך עקב קשייו להשתלב בה חזר בהמשך לעמדת הקשר הימני.
בעונה זו סיים עזריאל כמלך שערי הקבוצה עם 25 שערים, ואף זכה איתה בגביע המדינה לנוער לאחר ניצחון בגמר המפעל על הפועל תל אביב בפנדלים.
במהלך העונה התגלה עזריאל על ידי הסקאוט של קבוצת היראקלס שביקשה להחתימו.
ב-14 במאי 2006 ערך עזריאל את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 2–1 על הפועל פתח תקווה במסגרת המחזור האחרון של העונה, ובמשחק זה כבש את שערו הראשון בקריירה.
בעונת זכה עזריאל עם קבוצת הנוער בדאבל הראשון בתולדותיה.
בגמר הגביע לנוער מול מועדון ספורט אשדוד כבש עזריאל שלושער בניצחון קבוצתו 3–0.
ב-15 בפברואר 2007 זומן עזריאל בפעם הראשונה לנבחרת הצעירה של ישראל.
ב-23 באוגוסט פתח בהרכב הנבחרת הצעירה שזכתה בפעם השנייה ברציפות בטורניר לובנובסקי, לאחר ניצחון 2–0 על .
בעונת 2007/2008 צורף עזריאל לסגל הקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים, וערך את הופעתו הראשונה בעונה זו במשחק מול פ.צ.
קופנהגן במסגרת סיבוב המוקדמות השני של ליגת האלופות.
עזריאל לא שותף במשחקים רבים בעונה זו, אך היה שותף לזכייה בדאבל הראשון בתולדות המועדון.
בעונת 2008/2009 הושאל עזריאל להפועל פתח תקווה.
אף על פי שנפצע במהלך הקיץ ואף התעוררה מחלוקת בינו לבין הקבוצה, הוחלט לבסוף שעזריאל יישאר בפתח תקווה לעונה אחת.
הוא נעדר לתקופה ארוכה בעקבות הפציעה, וחזר לשחק בתחילת שנת 2009. באפריל 2009 הוא נפצע שוב, כאשר שבר את קרסולו, ובעקבות כך נעדר עד לסיום העונה.
בעונת 2009/2010 חזר עזריאל לבית"ר ירושלים, והוסט על ידי מאמן הקבוצה, יצחק שום, לעמדת המגן הימני, אולם לאחר שדוד אמסלם מונה למאמן הקבוצה במקומו של שום, חזר עזריאל לתפקידו המקורי.
בתחילת עונת 2011/2012 חתם עזריאל במכבי חיפה, ששילמה עבורו כ-3.8 מיליון שקל.
עזריאל לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, ולקראת עונת 2012/2013 הושאל בחזרה לבית"ר ירושלים לעונה אחת.
לאחר שחזר למכבי חיפה ולא נכלל בסגל הקבוצה, הושאל ב-7 בינואר 2014 לבני יהודה תל אביב עד תום העונה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגה הלאומית.
לאחר שלא שיחק מאז קיץ 2014, ב-17 בפברואר 2015 חתם במועדון ספורט אשדוד.
עזריאל סבל מפציעה ולא שיחק במדי הקבוצה בעונה זו, אשר בסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-1 בדצמבר 2015, לאחר יותר משנה וחצי שלא שיחק, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–1 על הפועל פתח תקווה במסגרת חצי גמר גביע הטוטו לליגה הלאומית.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש ב-18 בדצמבר 2015, במשחק נגד הפועל בני לוד שהסתיים בתיקו 3–3. בסך הכל כבש שישה שערי ליגה עד תום העונה וסייע לקבוצה לחזור לליגת העל.
בעונת 2016/2017 כבש שני שערים בליגת העל, ובעונת 2017/2018 מיעט לשחק עקב פציעה ממושכת.
בשנת 2019 שוחרר מהקבוצה, ולאחר מכן פרש ממשחק.
חן קוּגֶל (נולד ב-14 במאי 1962) הוא רופא מומחה לרפואה משפטית, מנהל המכון הלאומי לרפואה משפטית.
קוגל הוא נכדו של ד"ר חיים קוגל, ראש המועצה המקומית הראשון של חולון וראש העירייה הראשון שלה.
ב-1986 סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם למד במסגרת העתודה האקדמית.
עם סיום לימודיו שירת בחיל הרפואה, ובהמשך התמחה ברפואה משפטית.
הגיע לדרגת סגן-אלוף, ובמילואים הוא מפקד מרכז איסוף נתוני חללים של צה"ל.
קוגל עבד במכון הלאומי לרפואה משפטית החל משנת 1991. בין השנים 1996 ל-1998 שהה בסבב מכונים לרפואה משפטית בארצות הברית, באנגליה, באוסטרליה ובדרום אפריקה.
בשנת 2005 פרש מהמכון לרפואה משפטית, והקים מכון פרטי, ראשון מסוגו בישראל, לשירותי רפואה משפטית.
לפרישה קדמה תלונתו על אי סדרים בניהולו של פרופ' יהודה היס, תלונה שנבדקה על ידי מבקר המדינה ונמצאה מוצדקת.
במסגרת עבודתו במכון לרפואה משפטית ובהמשך כמנהל מכון פרטי, נתן קוגל פעמים רבות עדות מומחה במשפטים שבהם נדרשה בדיקה פתולוגית.
בין היתר, הכין את חוות הדעת הרשמית בנוגע לסיכוי מותם של החיילים החטופים אהוד גולדווסר ואלדד רגב זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה וכן חוות דעת בנוגע לסיבת מותה של הילדה רוז פיזם.
בשנת 2013 מונה קוגל למנהל המכון הלאומי לרפואה משפטית.
בשנת 2014 קבע בית המשפט כי חוות הדעת של ד"ר מאיה פורמן, שתמכה בחפותו של רומן זדורוב, היא רשלנית ובלתי מקצועית.
בעקבות זאת ביקשה הפרקליטות להשעות את פורמן מכתיבת חוות דעת נוספות מטעם המכון הלאומי לרפואה משפטית עד להכרעת בית המשפט העליון בנושא.
פורמן פנתה לבית הדין לעבודה, וד"ר קוגל ביקש להגיש תצהיר התומך בעמדתה המקצועית של ד"ר פורמן.
תצהיר זה היה למעשה חוות דעת של ראש המכון הלאומי לרפואה משפטית שסותרת את עמדת המדינה ואת הכרעת בית המשפט בפרשת רצח תאיר ראדה.
הידיעה על התצהיר הפתיעה את נציגי הפרקליטות, והמשנה ליועץ המשפטי לממשלה דינה זילבר דרשה מד"ר קוגל שלא יגיש את התצהיר לבית הדין לעבודה.
בעקבות ביקורת ציבורית וטענתה של נציבת הביקורת על הפרקליטות הילה גרסטל על שיבוש מהלכי משפט מצד הפרקליטות, הורה היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין לאפשר לקוגל להגיש את התצהיר תוך ציון העובדה כי מדובר בדעתו האישית בלבד.
לצד עבודתו כפתולוג הוא מלמד בפקולטות למשפטים ולרפואה של אוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה למנהל בראשון לציון.
כמו כן, הוא חבר הוועד המנהל של עמותת עוגן, המסייעת לעובדים חושפי שחיתות החוששים לפגיעה בהם.
בשנת 2022 השתתף בעונה השנייה של מנאייכ בתפקיד עצמו.
ב-20 במרץ 2024 הודיע שר החינוך יואב קיש כי הוחלט להעניק לקוגל את פרס ישראל לשנת 2024 בתחום הגבורה האזרחית.
במהלך שנות עבודתו במכון הלאומי לרפואה משפטית, נחשף ד"ר קוגל לפעילות מכונים מקבילים בחו"ל.
בעקבות חשיפה זו חש כי פעילות המכון הלאומי בישראל לוקה באי-סדרים חמורים, לרבות פגיעה בכבוד המתים.
לאחר שנסיונותיו לשנות את הקיים מבפנים לא צלחו, פנה ד"ר קוגל לתקשורת.
בשנת 2000 התפרסמה ב"ידיעות אחרונות" סדרת תחקירים, שבעקבותיה הורה שר הבריאות, דני נוה, על הקמת ועדת בדיקה בראשות שופט שהמליצה להעמיד את מנהל המכון פרופ' יהודה היס לדין משמעתי והמכון עצמו הוכפף על ידי משרד הבריאות לבית החולים "אסף הרופא".
במהלך עבודת הוועדה חש ד"ר קוגל כי היס ניסה לקצץ בסמכויותיו, ופנה בעניין זה למבקר המדינה, אליעזר גולדברג, שהורה למשרד הבריאות שלא לפגוע במעמדו.
על רקע חשיפה זו הוענק לד"ר קוגל ב-2007 אות אביר איכות השלטון בקטגוריית "אות הלוחם בשחיתות".
לצד עבודתו המקצועית, קוגל הוא פסנתרן ג'אז חובב, המנגן להנאתו במועדוני ג'אז בתל אביב ובערים אחרות.
קוגל הוא הומוסקסואל ופעיל באגודה למען הלהט"ב בישראל, והיה שותף כמוזיקאי להקמת להקת ה"גייזמרים" – המקהלה הגאה של האגודה.
כמו כן הוא נמנה עם מייסדי "גאווה בליכוד" – קבוצת הלהט"ב בליכוד.
קוגל מתגורר בתל אביב ביחד עם בן זוגו.
חן צימבליסטה (נולד ב-1966 בקריית אונו) הוא נגן כלי הקשה ומנצח ישראלי.
בוגר האקדמיה למוזיקה בתל אביב.
צימבליסטה החל את חינוכו המוזיקלי בקונסרבטוריון של בית הספר היסודי "ניר" שבקריית אונו.
מורו הראשון של צימבליסטה לכלי הקשה היה אלון בור, נגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בהמשך למד בארצות הברית, בבית הספר הגבוה למוזיקה בברוקלין, אצל מוריס לנג, ובדנמרק אצל בנט ליילוף באקדמיה המלכותית בקופנהגן.
חן צימבליסטה הופיע עם תזמורות בישראל, אירופה, סין, ארצות הברית, קנדה וברזיל.
כמו כן הופיע בפסטיבל ישראל ובפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון ובפסטיבלים שונים בגרמניה ובארצות הברית.
כן השתתף בקונצרט שלום מיוחד באפריקה.
בשנים 2002–2003 שימש כמנהל האמנותי של התזמורת הקאמרית אשדוד.
צימבליסטה השתתף כסולן וכמנצח עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד.
בינואר 2020 הופיע חן צימבליסטה עם תזמורת ראשון לציון בביצוע בכורה ישראלי של היצירה "דמעות הטבע" מאת המלחין הסיני טאן דון.
בשנת 2015 ייסד צימבליסטה את עמותת מפעל המוזיקה הפועלת למען דו קיום מוזיקלי ערבי יהודי.
מלחינים ישראלים כתבו בשבילו יצירות, בהם יבגני לויטס, נעם שריף, מנחם ויזנברג, שלמה גרוניך, בנימין יוסופוב ווגנר טיסו הברזילאי.
אמו היא הפסלת עפרה צימבליסטה.
חן צימבליסטה מנגן בעיקר על מרימבה ועוד על כלי הקשה אחרים.
פרס הצילינדר הנודד של אמנות לעם
פרס הביצוע- פסטיבל מוזיקה יהודית אמסטרדם
חן למפרט (נולד ב-19 בינואר 1957) הוא פילוסוף וחוקר-תרבות ישראלי, פרופסור לפילוסופיה חברתית-חינוכית.
כיום הוא מכהן כראש התוכנית לתואר שני ב"חינוך, מיינדפולנס ולמידה חברתית רגשית" במכללת בית-ברל.