tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אסטבן גראנרו מולינה (ספרדית: Esteban Granero Molina; נולד ב-2 ביולי 1987 במדריד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
ידוע בכינויו "El pirata" (הפיראט).
הרבה לשחק בתור קשר התקפי או בתור שחקן בודד מאחורי החלוצים.
אסטבן גראנרו החל את דרכו כבר בגיל 8 עם הצטרפותו לקבוצת הנוער של ריאל מדריד, ובמהרה הראה את כישרונו כאשר הוא מתקדם לקבוצות הבוגרות יותר במועדון.
החל מגיל צעיר נחשב גראנרו לכדורגלן מבטיח בעל משחק טכני משובח.
בגיל 17 הצטרף הספרדי הצעיר לקבוצות המילואים, וזאת לאחר שזכה במספר תארים אישיים כשחקן מצטיין בתחרויות שונות.
בעונת 2006-2007 הצליח גראנרו להעפיל עם קבוצתו ריאל מדריד קסטיליה לליגה השנייה בספרד ובדרך זכה באמונו של מאמנו מיצ'ל.
לאחר שלא הצליח להצטרף לקבוצת הבוגרים, הושאל גראנרו ליריבה העירונית חטאפה, שם ערך את הופעה הבכורה שלו בליגה הראשונה בספרד.
אחרי עונה טובה החליט גראנרו להישאר בקבוצתו החדשה לעוד עונה וחתם על חוזה, בו לריאל מדריד יש אפשרות לקנות את כרטיסו חזרה אם תרצה בכך.
ב-21 ביוני 2009, כתוצאה מעונה מוצלחת עוד יותר שלו, בה הפך לשחקן הרכב חשוב בקבוצתו, החליטה ריאל מדריד לנצל את אופציית הקניה שלה, והחתימה את גראנרו בעסקה בשווי 4 מיליון אירו.
ב-30 באוגוסט 2012, עבר גראנרו תמורת סכום שלא פורסם לקווינס פארק ריינג'רס וחתם על חוזה לארבע שנים וקיבל את חולצה מספר 14. בסיום העונה כשהקבוצה ירדה ליגה, הוא הושאל לקבוצת ריאל סוסיאדד.
לאחר משחק אחד בו שותף, הוא נפצע והושבת לשישה חודשים.
ב-28 ביולי 2014 חתם על חוזה ארוך טווח עם סוסיאדד תמורת סכום שלא פורסם.
ב-7 ביולי 2017 חתם גרנארו על חוזה לשלוש שנים באספניול.
את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש ב-18 בפברואר 2018, במשחק מול ויאריאל שהסתיים בתוצאה 1-1. ב-30 בינואר 2020 נפרד גרנארו מהקבוצה בהסכמה הדדית והפך לשחקן חופשי.
באותו יום חתם גרנארו בקבוצת מרבלה מהליגה השלישית בספרד עד יוני 2021, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-2 בפברואר 2020.
ב-5 ביולי 2021 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
אחרי שעזר לספרד להגיע לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2006, ערך גראנרו את בכורתו בנבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21, ב-6 בפברואר 2007, במשחק ידידות מול אנגליה (2-2).
ב-2009 הגיע גראנרו עם נבחרתו לשלב הבתים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערכה אותה שנה בשוודיה.
אסטאש גרנייה היה אציל וקונטאבל בממלכת ירושלים הצלבנית.
אסטאש גרנייה, אציל צרפתי בעל ייחוס מועט הצטרף לגוטפריד מבויון במסע הצלב הראשון.
הוא נטל חלק פעיל בקרבות רמלה תחת פיקודו של בלדווין הראשון, מלך ירושלים.
על שירותיו הטובים הוענקה לו העיר קיסריה שנכבשה בשנת 1101 ולאחר מכן צידון שנכבשה בשנת 1111. נישואיו לאחיניתו של הפטריארך הלטיני של ירושלים שיפרו את מעמדו בממלכה והעיר יריחו הועברה לחזקתו על ידי הכנסייה.
כוכבו של גרנייה דרך עם נפילתו של בלדווין השני, מלך ירושלים בשבי הטורקי, אז הוא נבחר לקוניטאבל של ממלכת ירושלים ועוצר הממלכה.
המבחן הראשון ליכולתו בא בעת הפלישה המצרית לתחומי ממלכת ירושלים בשנת 1123, הצבאות נפגשו ביום 29 במאי בסמוך ליבנה למרות יתרון מספרי אדיר ממנו נהנה הצבא המצרי הצליחו הצלבנית להפוך את הקערה על פיה ולהשיג ניצחון מכריע שהוציא את מצרים הפטאמית ממשוואת הכוחות האזורית.
הוא נפטר ביום 15 ביוני 1123, זמן קצר לאחר ניצחונו הגדול.
בנו הבכור אסטאש גרנייה השני קיבל את צידון, ובנו השני, וולטר, הפך לרוזן קיסריה.
נכדו היה הרוזן רג'ינלד מצידון, דמות בעלת השפעה רבה בתקופת מלכותם של בלדווין הרביעי והחמישי וגי דה ליזיניאן ומהבודדים שהצליחו להימלט בקרב קרני חיטין, שהיה נשוי לאגנס מקורטניי ולאחר מכן להאלביס ד'איבלין, בתו של באליאן מאיבלין.
ההיסטוריון הצלבני פולקו משארטר מספר כי אסטאש גרנייה היה "אדם בעל גוף מוצק ואופי ישר" וויליאם מצור מרחיב ומתאר אותו כאדם "חכם וישר עם ניסיון רב בנושאים צבאיים".
אסוקר מורנו (בספרדית: Azúcar Moreno – סוכר חום) הן צמד זמרות ספרדיות שמכרו למעלה מ-3 מיליון אלבומים וסינגלים מאז 1985, והתפרסמו ברחבי אירופה, ארצות הברית ואמריקה הלטינית בשנות ה-90.
הצמד כולל את אנטוניה (טוני) ואנקרנסיון (אנקרנה) סלזר, ילידות בדחוז, מחוז בדרום מערב ספרד.
שתיהן שייכות למשפחה גדושת אמנים: סבן היה מוזיקאי, אביהן היה זמר, אחיהן הם חברי להקת Los Chunguitos ודודן הוא הזמר פורינה דה בדחוז.
האחיות סלזר היו לאמניות הראשונות ששילבו מוזיקה צוענית יחד עם מקצבי דיסקו, רית'ם אנד בלוז, פאנק וטכנו.
אחד מהלהיטים הראשונים של הצמד היה רמיקס לשירן "Aunque Me Falte El Aire" ("על אף שחסר לי אוויר") בשנת 1988. כמו כן הן הוציאו לאור אלבום רמיקסים בשנה שלאחר מכן והוציאו סינגל נוסף שהיה ללהיט זמני במועדוני אירופה.
ההצלחה המסחרית הראשונה של אסוקר מורנו באירופה ואמריקה הלטינית הפציעה לאחר שביצעו לראשונה את השיר "Bandido" ("שודד"), שנכתב והופק על -ידי מפיק הדאנס הספרדי ראול אורז'אנה, ובוצע באירוויזיון 1990. לרוע המזל, פתיח השיר סבל מבעיות טכניות בהופעה.
"Bandido" היה למעשה השיר שפתח את ההופעה בשידור חי, והטעות נצפתה על ידי בערך 500 מיליון צופים, אך לאחר שהבחינו בטעות, ניתנה לצמד הזדמנות שנייה להופיע.
רגע זה נהפך לאחד מהקטעים הזכורים ביותר בתולדות התחרות.
בספרו "תחרות האירוויזיון - ההיסטוריה הרשמית", ההיסטוריון הבריטי ג'ון קנדי אוקונור תיאר את התקרית כ"סיוט הרע ביותר של כל אמן".
על אף ההתחלה הלא מוצלחת, "Bandido" סיים בסוף הערב במקום החמישי מתוך עשרים ושתיים מדינות.
האלבום בו נכלל פתח את השערים של הצמד לקריירה בינלאומית.
במשך השנים שלאחר מכן, אנקרנה וטוני זכו בהזדמנות לעבוד עם המפיקים המובילים אמיליו אסטפן ואסטפנו, כשהקליטו בבריטניה ובארצות הברית וזכו בפרס הבילבורד לאמן הלטיני המצליח ביותר, ומכרו עשרות אלפי תקליטים בארצות ההיספניות.
האלבום "Mambo" ("ממבו") שיצא בשנת 1991 הביא להן מעריצים אפילו מיפן, ושיר הנושא של האלבום משנת 1994 - "El Amor" ("האהבה") אף הושמע בסרט "The Specialist".
באלבומים הבאים, אסוקר מורנו הרחיבו את הרפרטואר שלהן כששילבו חומרים מקוריים לקצב צלילי הפלמנקו בשירי פולק, כגון "Yo Vendos Unos Ojos Negros" ("אני מוכרת עיניים שחורות") הצ'יליאני, "O Sole Mio" האיטלקי ואף הבה נגילה עם השפעות מסגנונות שונים של רומבה, רגטון, סלסה ועוד.
כמו כן הן הוציאו מספר גרסאות כיסוי לשירים של אמנים מפורסמים כמו האבנים המתגלגלות, The Animals ועוד.
עד לשנת 2006, אסוקר מורנו הפיצו כ-40 סינגלים, 13 אלבומי סטודיו וכמו כן מספר גדול של אוספי להיטים.
השיר המצליח ביותר של הצמד הוא "Solo Se Vive Una Vez" ("אתה חי רק פעם אחת"), שצעד בראש המצעדים בספרד וברחבי אמריקה.
בשנות ה-2000 השיר נכלל בדיסק הקריוקי הספרדי הראשון שיצא.
אסוקר מורנו נהיו לאחד הצמדים המרוויחים ביותר בהיסטוריה המוזיקלית של ספרד, עם מכירות שהוערכו בכ-2 מיליון אלבומים רק בספרד עצמה, מה שהשווה אותן גם ללהקת אבבא ולסלין דיון באותו התחום, שגם הם החלו את דרכם באירוויזיון.
האחיות סומנו כמטרה בטורי הרכילות השונים וכמה משיריהן אף נחשבו לשנויים במחלוקת בארצן.
רבים ממעריציהן רואים את תוכני השירים שהוציאו כפמיניסטיים.
בשנת 2006 חזרו אסוקר מורנו לחברת התקליטים EMI לאחר שהיו חתומות ב-18 השנה שלפני-כן בחברת התקליטים CBS-Sony והוכתרו כאמניות שצריכות להשלח בשנית לתחרות האירוויזיון.
לבסוף החליטה רשות השידור הספרדית לשלוח את להקת לאס קטצ'ופ, לאחר שדחתה את שירן של הצמד "Bailando con Lola" ("רוקדים עם לולה") שהיה מחווה לזמרת והאמנית הספרדייה לולה פלורס.
על כך, באלבום שהוציאו שנשא את שם השיר, בפתיח הרצועה הראשונה נאמר: "עברו 20 שנה / שום דבר אחר / 20 שנה של שירה / ועדיין יש לנו כל כך הרבה לתת".
ב-28 בנובמבר 2007, הודיעה טוני לתקשורת הספרדית שהצמד פורש מהמוזיקה עד להודעה חדשה, לאחר שאנקרנה הובחנה כלוקה בסרטן השד ונאלצה לבלות את מרבית זמנה בכימותרפיה.
בשנת 2008 הוכרז שאנקרנה החלימה באופן מלא, אך עם זאת אין לצמד תוכניות לחזור להופיע יחד.
שתי האחיות ניתקו קשר זו עם זו בשנת 2008. מדי פעם שתיהן היו מתארחות בנפרד בתוכניות אירוח ומספרות על חייהן האישיים.
טוני כעסה על אנקרנה שהעתיקה את שם הלהקה לטובת הקריירה האישית שלה בלי להודיע לאחותה.
אנקרנה הצהירה שאוכזבה מתגובותיה של טוני לגבי מחלתה ("זה לא עסק גדול וניתן לרפא אותו").
טוני הוציאה אלבום סולו ונתבעה על ידי מנהלה האישי אותו פיטרה.
אנשים רבים האשימו את חברה לשעבר של טוני לגבי התנהגותה.
היא נהגה להתראיין בדרך קבע בתוכניות אירוח ספרדיות.
בשנת 2013 האחיות התאחדו לאחר שהודיעו בתקשורת הספרדית כי השלימו, ורשמו הופעת איחוד כשהתארחו בתוכנית " Tu Cara Me Suena " (הגרסה הספרדית לתוכנית Your Face Sounds Familiar) שם הופיעו עם השיר בנדידו.
בשנת 2014 הודיעו על יציאה סיבוב הופעות משותף בדרום אמריקה, באותה השנה הוציאו אלבום חדש שסינגל הבכורה שלו נקרא " Bandolero "
בשנת 2021 הכריזה רשות השידור הספרדית כי הלהקה עתידה להשתתף בקדם הלאומי לאירוויזיון 2022, בנידורם פסט, עם השיר "Postureo".
Mix in Spain - 1989 (מיקס בספרד; אלבום רמיקסים)
The Sugar Mix Album - 1990 (אלבום השוגר מיקס; אלבום רמיקסים)
1992 - Ojos Negros (עיניים שחורות)
אוסטאס שאפווי (Eustace Chapuys; 1494 -1556) היה שגריר האימפריה הרומית הקדושה לאנגליה בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
דיווחיו מחצר המלוכה מהווים מקור ראשוני חשוב להתנהלות החצר, הדיפלומטיה של התקופה וליחסיו של הנרי עם נשותיו.
שאפווי נולד בסבויה והתחנך באוניברסיטת טורינו.
החל מ-1507 ולפחות במשך שמונה שנים שהה באוניברסיטה זו.
ב-1517 היה בעל תפקיד רשמי בדיוקסיה של ז'נבה ושירת, בין היתר, את שארל השלישי, דוכס בורבון.
ב-1527 נכנס לשירותו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בספטמבר 1529 הגיע ללונדון כשגריר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא נשאר כשגריר-תושב עד מאי 1545 (פרט לתקופה קצרה בין מרץ 1539 לספטמבר 1540 בה שהה באנטוורפן).
בזכות השכלתו המשפטית ניהל שאפווי את ההגנה של המלכה קתרין מאראגון שהייתה גם דודתו של קרל החמישי, ממנה ביקש הנרי השמיני להתגרש.
לאחר שנכשלה משימתו והנרי נשא לאישה את אן בולין, כינה אותה שאפווי בדיווחיו זונה ופילגש.
הוא המשיך לתעד בדיווחיו את נישואי הנרי השמיני לג'יין סימור, אן מקליווס, קתרין הווארד וקתרין פאר.
מבחינה פילוסופית נמשך שאפווי אל ההומניזם והכיר אישית את תומאס מור ואת ארסמוס מרוטרדם.
לאחר שהוחזר מאנגליה, לפי בקשתו, התגורר בלוון ויסד שם בית ספר.
בין השנים 1547–1549 נקרא לשוב ולייעץ לקיסר בנוגע להצעת נישואיו של יורש העצר, פליפה למרי הראשונה, מלכת אנגליה.
שאפווי סבר שג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד, לעולם לא יסכים לשידוך זה.
שאפווי מופיע בתור דמות במחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי השמיני" בו הוא נקרא בשמו הלטיני קפוקיוס Capucius.
הוא מופיע כדמות ראשית במחזה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט, אך דמותו אינה מופיעה בסרט הקולנוע בשם זה שנעשה על פי המחזה.
כמו כן הוא מופיע כדמות בסדרות הטלוויזיה "שושלת טיודור" ו"וולף הול" (בה מגלם אותו השחקן מתייה אמלריק).
אֶסְטָאש לה סואר היה צייר צרפתי, ממייסדי הבארוק הצרפתי וחבר המורים המייסדים של האקדמיה המלכותית לציור ופיסול בפריז.
אֶסְטָאש לה סואר, נולד בפריז.
הוא התגורר בה לאורך כל חייו, ולא עזב אותה לפלנדריה או איטליה, כפי שעשו בני דורו, בחיפוש אחר השראה וידע אמנותי.
זאת כנראה הסיבה שיצירתו הייתה ל"צרפתית".
בהמשך התפתחות הציור התגלה כאבן ייסוד בבניית תרבותית חדשה: הברוק הצרפתי.
סגנון ציור חדש שקם בפריז והשפיע על מרחב הציור בעולם הישן כולל על ערש הברוק פלנדריה ואיטליה.
בשנת 1632 ככל הנראה החל אֶסְטָאש, את לימודי הציור, בהיותו בן 15, אצל מבשר הברוק האיטלקי בפריז סימון וואה.
וואה חזר מאיטליה לפריז בהזמנת מלך צרפת (1627) כשהוא מושפע מאמני הצפון דוגמת טינטורטו.
ההשראה הוונציאנית עברה אליו דרך מורו שפעל באיטליה קודם בואו לפריז.
עבודתו הראשונה כצייר הייתה מרשימה.
לה סואר היה בן 19 לערך, כשהגיעה הזמנה לציור אל מורו וואה (איור ספר מתקופת הרנסאנס שנושאו אהבה אבירית בשם "החלום של פוליפילוס").
כישרונו כצייר בלט והראה סימנים אמתיים למקוריות.
"החלום של פוליפילוס" יצא לאור בין השנים 1636–1645.
בגיל 31, ב-1648, לאחר שהוקמה האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז במטרה למקצע ולזכות אמנים בהכשרה לשירות הממלכה והתארגנות בגילדה של ציירים, מונה אֶסְטָאש לה סואר לאחד הפרופסורים הראשונים שלה, מעמד נכבד שהביא לו תלמידים רבי כישרון והשפעה על אמני המדינה.
באקדמיה זו פעל אֶסְטָאש, לצד אמנים גדולים כשארל לה בּרַן.
בין השנים 1645 - 1648 עמל על יצירתו השנייה (אחרי "החלום של פוליפילוס"), הפעם הנושא דתי: "חיי הקדוש ברונו".
ההזמנה הגיעה בשנת 1645 מהמנזר הקרתוסיאנים של פריז , סדרה של עשרים ושניים ציורים המעלים את חייו של ברונו הקדוש, מייסד מסדרם.
פרויקט אדיר של ציורים לקירות המנזר.
חיי הקדוש ברונו הביאו את לה סואר להצלחה ומעמד רם וזהה לזה של ניקולא פוסן, גדול ציירי התקופה.
יצירה זו פתחה לו, בשנת 1648, את הדלת להשתתף בהקמתה של האקדמיה המלכותית לציור ופיסול בפריז בהזמנת רישלייה, קרדינל שמילא תפקיד מאוד מרכזי בניהול ענייני המדינה ויריבה של המלכה האם מארי דה מדיצ'י הפטרונית הגדולה של האמנויות.
לה סואר הוגדר כ"רפאל של הצרפתים" - ביטוי לכבוד והערצה, אבל ההשפעה של פּוּסָן על חלוקת הצבעים של הקומפוזיציה בלטה יותר והעלתה חשדות ליחסי קרבה בין האמנים ולהגדרתו כתלמידו של פוסן.
"הזיעה" (LE SUEUR) ציור מסדרה זו ובו מתוארים המלאכים שמגלים לקדוש היכן יש לבנות את המנזר הקטן של הקרתוסיאנים בפריז וכן "בואו של הקדוש ב' לרוג" נמצאים כיום במוזיאון הלובר בפריז.
זאת לאחר שבשנת 1776 הוצעו כמתנה על ידי הקרתוסיאנים למלך לואי השישה עשר.
בשנת 1646 הוזמן לה סואר ביחד עם שארל לה ברן שהוזכר למעלה לקשט את חללי מלון למברט האחוזה המפוארת שממוקמת ברובע ה 4 של פריז (ברחוב איל סן לואי, מס 2).
מלון למברט הוא אחת האטרקציות המרשימות עד היום של פריז.
"הולדתו של קופידון" שהייתה אחת מעבודותיו למלון למברט מוצגת כיום במוזיאון הלובר.
אֶסְטָאש, לה סואר הקדיש את זמנו לציור של תמונות מיתולוגיות והתפרסם בתמונותיו הדתיות.
הוא נמנה עם מייסדי הסגנון הברוק הקלאסי הצרפתי כש"אלכסנדר ורופאו", "הולדתו של קופידון" ו"התכנסות של חברים"הם אחד משיאי יצירתו.
אחת מעבודותיו הגדולות ביותר היא "אונס תמר" על-פי הנושא מספר שמואל ב' שמוצגת בניו יורק.
בגיל 23, בשנת 1640 אֶסְטָאש, לה סואר התמודד עם נושא כבד של תככים, מזימות וכיבוש של נבל הנכון לעשות כול שביכולתו על-מנת להשיג את יעדו.
בספר שמואל ב' מתוארת עלילת התחזות בה אמנון מציג עצמו כחולה חלש הזקוק לעזרה.
הוא מנצל את מיטת חוליו ותמימותה של אחותו למחצה הבאה לעזרתו, כדי לאנוס אותה.
בציור "אונס תמר" מתאר לה סואר את הנסיכה העברייה שעה שהיא פוגשת בכוחו של נבל ותדהמה מציפה אותה.
היא מנסיגה עצמה בבת אחת מפניו.
הצייר מוסיף לאירוע אווירה דחוסה של חדר עמוס באווירה של ארמון קלסי, עם וילאות בצבע בורדו, כבדים שמונחים כמי שעברו תזזית ועמודים יווניים דוממים ברקע.
מאחור נערה נסה על נפשה כשגבה מופנה לאחור.
"אונס תמר" מוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
אסור לשחק באוכל הוא סרט אימה ישראלי עלילתי קצר משנת 2016.
במאי ותסריטאי הסרט הוא דניאל רימון, בוגר בית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל ומחבר סדרת ספרי מדע בדיוני ופנטזיה "עולם אחר".
הראשון "טקס האש" ב-2019 (מהדורה שנייה ב-2022), השני "החול זוכר" ב-2022, והשלישי "העיר ביער עצי המלח" ב-2025, שנכתבו בהשראת הסרט הקצר.
תמי (נטע חן-טוב) היא נערה מתבגרת השואפת להשתלב בחברה כמו כולם.
לילה אחד החבר החדש שלה, דביר (אלי מועלם), נשאר לארוחת ערב בבית הוריה של תמי - אלכס (עודד מנסטר) ורחלי (הילה די קאסטרו).
בעוד ההורים של תמי נראים נחמדים, המשפחה מסתירה סוד אפל.
עודד מנסטר בתפקיד אלכס, אביה של תמי.
הילה די קאסטרו בתפקיד רחלי, אמא של תמי.
אלי מועלם בתפקיד דביר, החבר של תמי.
השחקנית הטובה ביותר בסרט קצר הילה די קאסטרו
אסטבן אוקון הוא נהג מרוצים צרפתי המתחרה בקבוצת האס באליפות הפורמולה 1. שימש במשך שלוש עונות כנהג בקבוצות מאנור וסהרה פורס אינדיה.
אוקון החל להתחרות בתחרויות קארטינג בגיל 10. שנה לאחר מכן זכה באליפות צרפת בקטגוריית המינימי ובשנת 2008 זכה באליפות הקאדטים.
במשך שלוש שנים התחרה בקטגוריית ה-KF3 ובשנת 2011 סיים כאלוף צרפת וכסגן אלוף אירופה בקטגוריה.
בשנת 2012 ערך את הבכורה בתחרויות רכבים חד-מושביים, כשלקח חלק באליפות הפורמולה רנו 2.0 כנהגה של קבוצת קוריניאן מוטורספורט (Koiranen Motorsport).
בשנת 2013 עבר להתחרות בקבוצת ART.
את העונה סיים במקום השלישי ובמהלכה רשם את הניצחון הראשון.
באוקטובר אותה שנה ערך את הופעת הבכורה בפורמולה 3, במסגרת הגרנד פרי של מקאו.
עונה לאחר מכן הצטרף באופן מלא לאליפות אירופה בפורמולה 3. במהלך העונה השיג 9 ניצחונות והבטיח את הזכייה באליפות, כשנותר עוד מרוץ לסיום העונה.
בשנת 2015 עבר להתחרות בסבב ה-GP3 עבור קבוצת ART.
הוא ניצח רק מרוץ אחד במהלך העונה, אך בעשרה מרוצים נוספים הגיע למקום השני וזכה באליפות.
במקביל, שימש כנהג המבחן של קבוצת סהרה פורס אינדיה.
את עונת 2016 החל כנהג קבוצת המרוצים של מרצדס באליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM), בה לקח חלק בעשרת המרוצים הראשונים של העונה.
במקביל, שימש כנהג מבחן בקבוצת רנו.
במהלך חודש אוגוסט הודיעה קבוצת מאנור על החתמתו של אוקון כמחליפו של ריו הריאנטו עד לסיום העונה.
הוא ערך את הבכורה בגרנד פרי הבלגי, אותו סיים במקום ה-16. הוא שותף בתשעה מרוצים עד לסיום העונה, אך לא צבר נקודות.
לקראת עונת 2017 חתם על חוזה רב שנתי בקבוצה סהרה פורס אינדיה.
במרוץ הפתיחה של העונה סיים במקום העשירי והשיג את נקודת האליפות הראשונה בקריירה.
במהלך העונה צבר נקודות בכל המרוצים, למעט שניים.
את העונה סיים במקום השמיני.
במהלך עונת 2018 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים ונכנסה למהלך של פשיטת רגל.
איש העסקים הקנדי לורנס סטרול רכש את הקבוצה ושינה את שמה לרייסינג פוינט.
לקראת עונת 2019 החליט סטרול להחליף את אוקון בבנו, לאנס.
לאחר שנותר ללא קבוצה שימש במשך שנה כנהג מבחן בקבוצת מרצדס.
באוגוסט 2019 הוחתם כמחליפו של ניקו הולקנברג בקבוצת רנו, החל מעונת 2020.
ביוני 2021 האריך את חוזהו בקבוצה עד לסוף עונת 2024.
אסחט ז'יטקייב (בקזחית: Асқат Жіткеев; נולד ב-13 באפריל 1981) הוא ג'ודוקא קזחי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג, זוכה מדליית הכסף מבייג'ינג 2008, ומדליסט ארד מאליפות העולם מ-2001. פעמיים אלוף אסיה מ-2004 ו-2008.
ב-21 בספטמבר 2000, כאשר היה בן 19, השתתף ז'יטקייב באולימפיאדה הראשונה שלו, בסידני 2000 והודח בקרב הראשון מול ההונגרי אנטל קובץ'.
ב-26 ביולי 2001, הוא התחרה באליפות העולם בג'ודו שנערכה במינכן וזכה במדליית הארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את איברי ג'יקוראולי הגיאורגי.
ב-3 באוקטובר 2002, ז'יטקייב השתתף במשחקי אסיה וזכה במדליית ארד.
כשנה לאחר מכן, בנובמבר 2003 זכה במדליית זהב באליפות אסיה.
ב-19 בדצמבר 2003, הוא זכה לראשונה באליפות קזחסטן.
באליפות אסיה שנערכה באלמטי במאי 2004 הוא זכה שוב במדליית זהב.
ב-19 באוגוסט 2004, התחרה ז'יטקייב באולימפיאדת אתונה וסיים במקום השביעי.
בקרב הראשון הפסיד לאיגר מקראו הבלארוסי שלבסוף זכה במדליית הזהב, אז עבר לבית הניחומים שם ניצח את טימו פלטולה הפיני.
בקרב הבא ניצח את איברי ג'יקוראולי והעפיל לקרב בו המנצח מגיע לקרב על מדליית הארד אך שם הפסיד למובלוד מיראלייב האזרי.
באליפות אסיה 2005 שנערכה בטשקנט, זכה ז'יטקייב במדליית כסף.
בדצמבר 2006 במהלך משחקי אסיה, הוא זכה בשתי מדליות ארד, אחת בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג ואחת בקטגוריית המשקל הפתוח.
באליפות אסיה 2008, הוא זכה במדליית זהב לאחר שניצח בגמר את ג'אנג סונג-הו הקוריאני.
ב-14 באוגוסט 2008, ז'יטקייב השתתף באולימפיאדת בייג'ינג וזכה במדליית כסף.
בסיבוב הראשון ניצח את טלאל אל אנזי מכווית, בסיבוב השני ניצח את אמל מקיץ' הבוסני.
ברבע הגמר הוא ניצח את דניאל הדפי ההונגרי, בחצי הגמר ניצח את הנק חרול ההולנדי ובגמר הפסיד למונגולי ניידנגין טבשינבייר.
אסותא באוהאוס וילג' הוא מתחם מגורים בתל אביב, אשר נבנה במקום בו שכן בית חולים אסותא הישן שנסגר בשנת 2009. המתחם שוכן בין הרחובות ז'בוטינסקי, יהושוע בן-נון, וורמייזה, וכולל את מבני הבאוהאוס אשר היו כחלק מבית חולים אסותא הישן ומגדל בן 26 קומות שבנייתו הסתיימה ב-2018.
בית החולים אסותא תל אביב
רעיון בית החולים "אסותא" הועלה בשנת 1934 על ידי ד"ר בן-ציון הראל ובֶּנוֹ חיות, ויצא לדרך בשותפות של כ-30 רופאים, רובם עולים מגרמניה בעלייה החמישית, ביניהם היה הפרופ' מכס מרכוס, ויתרם רופאים ותיקים יותר.
עם הקמת בית החולים אסותא המשוררים ד"ר שאול טשרניחובסקי ויעקב כהן נתנו לבית החולים את השם, בהתייעצות משותפת.
מקור המילה "אסותא" הוא בשפה הארמית, והיא מופיעה בתלמוד ופירושה "בריאות".
בניין בית חולים אסותא הישן הוגדר כמבנה לשימור יחד עם מבנה נוסף וחנות הפרחים אשר הייתה בכניסה לבית החולים.
בניית המגדל, ותוספת הקומה לבניין בית החולים הישן הושלמו ב-2018.
המתחם תוכנן על ידי משה צור אדריכלים ובוני ערים בשיתוף עם אמנון בר-אור אדריכלים, נבנה ושופץ עלי ידי חברת אלקטרה בנייה בשותפות עם אורתם סהר.
המתחם כולל את ארבעת המבנים אשר היו כחלק מבית החולים הישן, מגדל בן 26 קומות, שני חניונים תת-קרקעיים ומבנה חנות הפרחים.
המגדל אשר שווק כזוג מגדלים הוא מגדל מגורים בן 26 קומות אשר מחולק לשני מבנים כאשר מעבר זכוכית בו נמצאות מעליות מקשר בין שני חצאי המבנה.
בניית המגדל גררה ביקורות מטעם תושבי השכונה בטענה שגובה המגדל אינו תואם את אופי השכונה, ורעש הבוקע ממנו בדומה לתקרית עם מגדל בת'אהם אשר נמצא במנצ'סטר, אנגליה.
המבנים אשר שימשו את בית החולים הישן שופצו והומרו ליחידות דיור.
למבנה המרכזי מביניהם נוספה קומה בזמן בניית המגדל.
במבנה אחר נבנה גן ילדים כחלק מהמטלות הציבוריות אשר מטילה עיריית תל אביב על היזמים.
בניין האשפוז המרכזי - בניין האשפוז המרכזי כלל 3 קומות בעת ששימש כבניין האשפוז המרכזי של בית חולים אסותא הישן.
בעת בניית המגדל נוספה לבניין זה קומה נוספת ומתחתיו נחפר אחד משני החניונים של המתחם.
גרם המדרגות הקיים אשר היה בדרום המבנה שופץ ומשמש כמבואה של אחת הכניסות בבניין.
בית הספר לאחיות - בניין בית הספר לאחיות אשר נמצא בצמוד לרחוב ז'בוטינסקי הומר בעת בניית המגדל לבניין מגורים ומתחתיו נחפר אחד משני החניונים של המתחם.
בניין הבידוד - בניין הבידוד משמש כיום כבניין מגורים.
מבנה ההנהלה - מבנה ההנהלה משמש כיום כגן ילדים.
מתחת למבני הבאוהאוס והמגדל נבנו שני חניונים תת-קרקעיים.
הראשון הוא חניון ייעודי עבור הדיירים בפרויקט.
השני הוא חניון ציבורי בן ארבע קומות כאשר העליונה מביניהן היא חניון ציבורי והשאר מיועדות לתושבי השכונה.
המבנה אשר שימש את חנות הפרחים בכניסה לבית חולים הומר למבנה כניסה לחניון זה ובתוכו נחפרו גרם מדרגות ומעלית.
הקצאת מקומות החנייה לציבור עוררה ויכוחים בין דיירי הפרויקט לתושבי האזור.
כיום הקומות המיועדות לתושבי האזור אינן פעילות.
חניוני המתחם נפרדים לחלוטין אך ישנה דלת המקשרת ביניהם בכל קומה.
"אסור" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי מרגי.
השיר יצא לאור ב-8 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים מובייל1 מיוזיק כסינגל השני מתוך המיני-אלבום "מה יהיה".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-5 במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי יהונתן מרגי, יונתן גולדשטיין וטליסמאן, הולחן על ידי מרגי וגולדשטיין והופק על ידי גולדשטיין.
יוסי חרסונסקי הפנה כלפי השיר ביקורת מעורבת, תוך שהעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה.
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עם צאת האלבום "מה יהיה".
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מרגי ב-8 בספטמבר 2019.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-7.1 מיליון צפיות ביוטיוב.
אסחאק אפנדי או חוג'ה איסחאק אפנדי (בערך 1774 בארטה – 1835 בסואץ) היה מתמטיקאי ומהנדס עות'מאני יהודי.
אסחאק אפנדי נולד בארטה (כיום ביוון), כנראה בשנת 1774, למשפחה יהודית.
אביו התאסלם ולאחר מותו האיש נסע לאיסטנבול, שם למד מתמטיקה ושפות זרות, ולבסוף שלט בצרפתית, בלטינית, ביוונית בעברית, בטורקית, בערבית ובפרסית.
במסגרת ניסיונותיו של הסולטן מהמוט השני להפוך את האימפריה למודרנית, בשנת 1816 הוא מונה למורה (ומכאן התואר שלו חוג'ה, שפירושו "מאסטר, מורה") בבית הספר הקיסרי להנדסה צבאית (ממנו התפתחה האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול).
ביולי 1824 הוא מונה גם כמתורגמן (דרגומן) לשער הנשגב, תפקיד אותו מילא עד 1828/1829. אז הוא פוטר, אולי בגלל החשש של מזכיר המדינה (ראיס אלכותב) פרטב פאשה שהוא עשוי לתפוס את מקומו.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, אסחאק אפנדי פיקח על הקמת מבצרים, לפני שחזר לתפקיד ההוראה בבית הספר הקיסרי להנדסה צבאית, שם עלה להיות בדצמבר 1830 או בינואר 1831 מדריך ראשי (בשוקה).
בתפקיד הזה, הוא ניסה בהצלחה מסוימת לבצע רפורמה בתוכנית הלימודים ולהעלות את הרמה החינוכית של הפקולטה, אך קודמו בתפקיד, זייד עלי פאשה, בעל השפעה הצליח באמצעות קשריו בבית המשפט לשלוח אותו לאל-מדינה באצטלה של "חג'", וכמו כן גם לתפקיד מפקח על שחזורים שונים לאתרים הקדושים שם.
בשובו לאיסטנבול בשנת 1835 הוא נפטר בסואץ שם גם נקבר.
הוא גם כתב מספר עבודות שתורגמו בעיקר ממסמכים אירופיים, בנושא מדעי הנדסה והצבא.
אסטאן קודס רזאווי הוא ארגון המנהל את מקדש האימאם א-רידא ומוסדות שונים השייכים לארגון.
המנגנון הניהולי של אסטאן קודז רזאווי נחשב לארגון העתיק ביותר באיראן, מלפני כ-1200 שנה.
בעבר, המשאב העיקרי של המוסד היה החרמות וההקדשים, מאז המהפכה האיראנית, אסטאן קודס רזאווי הוא שחקן מרכזי בכלכלת העיר משהד ובכלכלת איראן כולה.
נטען שהוא הגוף הכלכלי הגדול ביותר באיראן.
בפקודת רוחאללה ח'ומייני, הארגון היה פטור ממס במשך 35 שנה, עד 2019. ראש הארגון ממונה על ידי המנהיג העליון של איראן.
מאז המהפכה, המוסד "אסטאן קודס רזאווי" הפך מארגון קטן לקונגלומרט המעסיק 19,000 עובדים ומנהל מפעלי רכב, עסקים חקלאיים ועסקים רבים אחרים.
השטח של המקדש גדל פי 4 מאז 1979, כך על פי ראש מחלקת היחסים הבינלאומיים של הקרן.
הקרן מחזיקה ברוב הנדל"ן במשהד ומשכירה שטחי חנויות לבזארים בעיר.
האייתוללה עבאס ואז-טבאסי היה ראש אוסטאן-אי-קודס מאז המהפכה ועד מותו בשנת 2016. אבראהים ראיסי החליף אותו במרץ 2016 וכיהן בתפקיד עד אפריל 2019. לאחר מכן, המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, מינה את אחמד מרווי לראש החדש של בוניאד במקום אבראהים ראיסי וראיסי הפך לשופט הראשי של איראן.
ב־13 בינואר 2021 הטיל משרד האוצר האמריקני סנקציות על הארגון.
שר האוצר האמריקני, סטיבן מנוצ'ין, אמר כי "מוסדות אלה מאפשרים למעמד השליט האיראני לקיים מערכת בעלות מושחתת על חלקים גדולים מהכלכלה האיראנית.
ארצות הברית ממשיכה לכוון אל אלה הטוענים שהם עוזרים לעם האיראני אך מגדילים את עושרם שלהם."
שירותי ייעוץ לנוער והמכון למחקר חברתי
מוסד ליצירה אמנותית ומדיה אורקולית
המוזיאון המרכזי של אסטן קודס רזאווי
דאר-אול-קוראן של אסטאן קודס רזאווי
המוזיאון המרכזי של אסטאן קודס רזאווי
הספרייה המרכזית של אסטאן קודס רזאווי
מרכז חינוך לעבודה לעובדי אוסטאן קודס רזאווי
הארגון הכלכלי של אסטן קודס רזאווי
היחידות החקלאיות של אסטאן קודס רזאווי
יחידות התעשייה והמכרות, הפיתוח והשירותים של אסטאן קודס רזאווי
ארגון אימונים גופניים של אסטאן קודס רזאווי
הרחבת המקומות הקדושים של אסטאן קודס רזאווי
ענייני רווחה חברתית הקשורים לעולי מקדש הקודש של האימאם רזה (AS)
מוסדות ושירותי רווחה של אסטן קודס רזאווי
הקונגרס הבינלאומי בנושא האימאם רזה (AS)
האייתוללה עבאס ואז טבאסי, האפוטרופוס הכומר של אסטאן קודס רזאווי
אסורדה (בפורטוגזית: Açorda) הוא מרק המורכב מלחם פרוס דק עם שום, כוסברה, שמן זית וביצה עלומה.
למרק גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גם גרסאות עם שרימפס ודג בקלה.
מרק האסורדה הופיע לראשונה במאה ה-5 לספירה, טרום הופעת האסלאם.
מאכל זה מזוהה עם המטבח הערבי והוא מיוחס להאשים איבן עבד מאנאף שנהג לאכול אותו עם דלעת, בשר ופירורי לחם.
עם הגעתם של המוסלמים לחצי האי האיברי בתחילת המאה ה-8, הגיע גם התורוד (Thurûd) שמכונה גם אסורדה.
אסחאק מוסא אל-חוסייני היה סופר, מתרגם, מורה ואקדמאי פלסטיני ירושלמי.
שימש כחבר באקדמיה ללשון ערבית בקהיר, באקדמיה העיראקית ובאקדמיה האסלאמית למחקר של אל-אזהר בקהיר.
הוא התפרסם בעקבות הרומן שכתב "יומנה של תרנגולת" (مذكرات دجاجة), ואחר כך פיתח קריירה אקדמית כמזרחן.
אסחאק מוסא אל-חוסייני נולד בירושלים למשפחת חוסייני, בשנת 1904, ולמד בבית הספר ראשידיה, ממנו עבר למכללת סאלח, לאחר מכן לקולג' דה פרר סניף ירושלים, ולבסוף למד בית ספר האנגליקני בירושלים, אותו סיים עם תעודת בגרות.
בשנת 1923 עבר לקהיר, שם הצטרף לאוניברסיטה האמריקאית בקהיר וסיים את לימודיו ב-1925 עם דיפלומה בעיתונאות.
חברו לספסל הלימודים בקהיר היה יעקב יהושע, אביו של הסופר אברהם ב.
לאחר שסיים את לימודיו, הצטרף למכון ללימודי המזרח של אוניברסיטת לונדון וחזר לירושלים ב-1934, לאחר שהשיג דיפלומה בשפות שמיות השוואתיות ותואר דוקטור, על תזה שכתב על אבן קתייבה בהנחיית המזרחן הסקוטי המילטון א.ר.
הוא לימד בתחילה בבית הספר ראשידיה, לאחר מכן עבר למכללה הערבית, שם עבד שתים עשרה שנים עד שנתמנה ב-1946 כמפקח עליון של השפה הערבית בממשלת המנדט, ונשאר בתפקיד זה עד 1948.
לאחר הנכבה עזב לביירות, ועבד כפרופסור באוניברסיטה האמריקאית בביירות עד שנת 1955, אז השתקע בקהיר ועבד כפרופסור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, בנוסף לימד במכון למחקר ערבי של הליגה הערבית.
בשנת 1961 הוא נבחר כחבר באקדמיה לשפה הערבית בקהיר ובאקדמיה האקדמית העיראקית בבגדאד, ובשנת 1963 חבר באקדמיית המחקר האסלאמית של אל-אזהר.
הוא התגורר בקהיר עד 1973 אז החליט לחזור לירושלים.
הוא פנה אז אל חבר נעוריו יעקב יהושע (הם למדו יחד בקולג' "סנט ג'ורג"' בירושלים, ובשנת
1927 חבשו יחד את ספסלי אוניברסיטת קהיר), שהיה עובד מדינה, בבקשת עזרה בקבלת רכוש משפחתו בחזרה, אולם יהושע בחר לא לעזור לו.
בירושלים עבד כמורה והיה בעל טור בעיתונות פלסטינים.
הוא התגורר בירושלים עד מותו בסוף 1990.
אסחאק מוסא אל-חוסייני פרסם כעשרים ושלושה ספרים, בנושאים שונים, בין השאר על הוראת השפה הערבית, ספרים על מזרחנות, אסלאם, לאומיות ערבית וירושלים, ומחקר חלוצי על תנועת האחים המוסלמים שכותרתו "האחים המוסלמים - התנועה האסלאמית המודרנית הגדולה ביותר".
המחקר שפורסם בשנת 1955 תיעד את ההיסטוריה של תנועת האחים המוסלמים, ואת ההתפשטות שלה ממצרים לפלסטין ומשם לסוריה ולבנון.
בספרו "משבר המחשבה הערבית", משנת 1961, טען שארצות ערב סובלות ממשבר שנובע מדבקותם בערכים מוחלטים, הגורמים לניוון התרבות וההשכלה.
בנוסף כתב את הרומן "יומנה של תרנגולת", שפורסם בשנת 1943, ועורר סערה ציבורית.
רבים ראו בו אלגוריה למצב הפוליטי בפלסטין, באופן המשקף את החיים של הערבים והיהודים המתגוררים יחדיו בארץ אחת, ורבים ראו בו ביטוי לאמונתו של אל-חוסייני בקיום משותף של יהודים וערבים.
אך הוא הכחיש שמדובר באלגוריה, ואמר שזהו סיפור אוניברסלי על טוב ורע, על חלש מול חזק.
אסטבן אלברדו בראון (בספרדית: Esteban Alvarado Brown; נולד ב-28 באפריל 1989) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת השוער בדפורטיבו סאפריסה.
אלברדו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סנטוס דה גואליפס ממנה עבר לדפורטיבו סאפריסה.
ב-29 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-3 נגד מוניסיפל ליבריה.
בדצמבר חתם לחמש שנים בא.ז.
אלקמאר מליגת העל ההולנדית והצטרף אליה ביולי .
ב-12 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-0 לפ.ס.וו.
בעונת הפך לשוער הראשון של הקבוצה לאחר עזיבתו של סרחיו רומרו לסמפדוריה ופרישתו של ג'ואי דידוליצה.
ב-21 בדצמבר אלוורדו הותקף על ידי אוהד אייאקס במהלך משחק הגביע נגד הקבוצה.
אלברדו הכה את האוהד בחזרה וכתוצאה מכך הורחק בכרטיס אדום, דבר שגרם למאמן אלקמאר לפוצץ את המשחק.
לבסוף, החליטה ההתאחדות לבטל את האדום לאלברדו והאוהד שהכה אותו הורחק על ידי הנהלת אייאקס ממשחקי הבית של המועדון לצמיתות.
בעונת זכה עם הקבוצה בגביע ההולנדי.
במהלך עונת נפצע בברכו ונעדר חודשיים למגרשים.
באוגוסט חתם בטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
בטרבזונספור מיעט לשחק ושימש לרוב כשוער שני.
בקיץ חזר לקוסטה ריקה וחתם בארדיאנו.
בינואר חתם בלימון ובסיום העונה חזר לארדיאנו.
בפברואר 2023 חזר לקבוצת נעוריו דפורטיבו סאפריסה.
בצעירותו, אלברדו שיחק עם נבחרת הנוער של קוסטה ריקה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2009. באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות נגד .
ב-12 במרץ 2012 הושעה מהנבחרת לאחר שנטש את הנבחרת זמן קצר לקראת משחק הידידות נגד מבלי ליידע אף אחד מאנשי הצוות המקצועי.
לקראת מונדיאל 2014 נכלל בסגל הרחב של הנבחרת, אך לא נכלל בסגל הסופי בין היתר בשל סכסוך בינו למאמן הנבחרת, חורחה לואיס פינטו.
לאחר עזיבתו של פינטו את הנבחרת, אלברדו חזר לסגל הנבחרת ונכלל בסגלה לקראת גביע הזהב 2015, גביע הזהב 2021 ומונדיאל 2022.
ליגת העל של קוסטה ריקה: קלאסורה
ליגת העל של קוסטה ריקה: אפרטורה
אסטבאו ויליאן אלמיידה דה אוליביירה גונסלבס (בפורטוגזית: Estêvão Willian Almeida de Oliveira Gonçalves; נולד ב-24 באפריל 2007 בפרנקה שבברזיל), הידוע בכינוי אסטבאו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקיצוני בצ'לסי מהפרמייר ליג ובנבחרת ברזיל.
אסטבאו גדל במחלקות הנוער של קרוזיירו ופלמיירס.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פלמיירס במסגרת ליגת העל הברזילאית.
ב-12 באפריל 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בניצחון 3-1 על ליברפול מונטווידאו במסגרת שלב הבתים לעונת 2024. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במפעל.
ב-22 ביוני 2025 עבר אסטבאו לצ'לסי מהפרמייר ליג תמורת כ-34 מיליון יורו.
כבש את שערו הראשון בליגת האלופות בניצחון 5-1 על אייאקס
ב-23 באוגוסט 2024 זומן אסטבאו לראשונה לסגל הבוגר של נבחרת ברזיל לקראת צמד המשחקים נגד אקוודור ופרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-6 בספטמבר 2025 בניצחון 1–0 על אקוודור.
ב-4 בספטמבר 2025 כבש אסטבאו שער בכורה במדי הנבחרת כשכבש את השער הראשון בניצחון 3–0 על צ'ילה גם כן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
(שווק כ־est, אם כי לעיתים קרובות מופיע כ־EST או Est), היה ארגון שהוקם על ידי ורנר ארהרד ב-1971, שהציע קורס בן שני סופי שבוע (ששה ימים, 60 שעות) שכונה רשמית "אימון האסט" ("The est Training") והיה האימון הבסיסי של האסט.
מטרת האימון הייתה, בין היתר, "לחולל תמורה ביכולתו של האדם לחוות את חייו כך שהמצבים שניסה לשנות או שסבל מהם או הכיל אותם יתבהרו בתוך תהליך החיים עצמם".
ככל שההערכה לפעילות האסט גדלה, כך גם התרבו הביקורות.
מבקרים שונים האשימו את האסט בשטיפת מוח, חלקם תייגו את הפעילות ככת.
האימון האחרון התקיים בדצמבר 1984 בסן פרנסיסקו.
הסמינרים פינו את מקומם לקורס "עדין יותר" שהציעו ורנר ארהרד ושותפיו וזכה מ-1985 לכינוי "הפורום".
ב-1991 הפך הפורום לארגון שממשיך לפעול (נכון לסוף 2024) ונקרא לנדמרק אדיוקיישן.
תוכנית ההכשרה הסטנדרטית - הטריינינג - כללה שתי סדנאות ארוכות סוף שבוע עם מפגשי ערב בימי חול שביניהם.
הסדנאות כללו בדרך כלל כ-200 משתתפים והובלו על ידי המאמן - ה"טריינר".
בתחילה הובלו הסדנאות על ידי ורנר ארהרד ובהמשך על ידי אנשים שהוכשרו על ידו.
רונלד הייפץ , מייסד המרכז למנהיגות ציבורית באוניברסיטת הרווארד, כינה את est "חוויה חשובה שבה מאתיים אנשים עוברים תוכנית לימודים רבת עוצמה במשך שני סופי שבוע ויש להם חווית למידה שנראה ששינתה חלק נכבד מחייהם".
אחת מההתרחשויות בטריינינגים הייתה כאשר המאמן התעמת עם משתתפים ספציפיים, אחד מול אחד, ואתגר אותם להיות עצמם ולא למלא תפקיד שנכפה עליהם בעבר על ידי סביבתם או על ידי עצמם.
ההיסטוריון והפילוסוף האמריקאי, ג'ונתן די מורנו ציין כי "ייתכן שהמשתתפים היו מופתעים מעוצמת האתגר הפיזי והרגשי הכרוך באימון ועד כמה הוא פילוסופי".
הוא כותב שהחלק הקריטי באימון היה להשתחרר מהעבר, דבר שהושג על ידי "חווית" הדפוסים והבעיות החוזרים על עצמם ובבחירה לשנותם.
המילה חוויה נועדה להביא למודעות מלאה את החזרה על התנהגויות ישנות ומכבידות.
הסמינר ביקש לאפשר למשתתפים לשנות את מצב הנפש שסביבו מאורגנים חייהם, מניסיונות להשיג סיפוק או לשרוד, לחוויה של עצמם שלמים ומושלמים ברגע הנוכחי.
המשתתפים הסכימו לציית לכללי היסוד (ground rules), שכללו אי ענידת שעונים, דיבור רק לפי קריאת המאמן, אי דיבור עם שכניהם, ואי אכילה ושתייה או עזיבת מקומותיהם ללכת לשירותים אלא בהפסקות שנקבעו מדי מספר שעות.
משתתפים שהיו זקוקים לתרופות היו פטורים מהכללים הללו, ונאלצו לשבת בשורה האחורית כדי שלא יפריעו לשאר המשתתפים.
כללי "כיתת בית ספר" אלו סיפקו מסגרת קפדנית לפיה בוטלו הדרכים הרגילות של אנשים להימלט מהתעמתות עם החוויה שלהם את עצמם.
מורנו מתאר את ההכשרה הטובה כצורה של " חקירה סוקרטית ...המסתמכת על כוחה של החוויה הקתרטית המשותפת שאריסטו צפה בה." ארהרד אתגר את המשתתפים להיות הם עצמם במקום לשחק תפקיד שנכפה עליהם ומטרתו ללחוץ אנשים מעבר לנקודת המבט הרגילה שלהם, לפרספקטיבה שממנה יוכלו להתבונן בעמדה שבה הם מחזיקים.
כפי שכותב רוברט קיוסאקי בספרו "אח עשיר, אחות עשירה": "במהלך האימון, התברר בצורה ברורה שרוב הבעיות האישיות שלנו מתחילות בכך שאנחנו לא עומדים בהסכמות שלנו, לא נאמנים להבטחות שלנו, אומרים דבר אחד ועושים דבר אחר.
אותו היום המלא הראשון, שדן בכללי בית הספר הפשוטים, היה מאיר עיניים עד כאב, ברור שחלק גדול מהסבל האנושי הוא פונקציה של הסכמים שבורים - לא לעמוד במילה שלך, או שאחרים לא עומדים במילה שלהם".
המפגשים נמשכו מהשעה 9:00 בבוקר עד חצות, או עד שעות הבוקר המוקדמות, עם הפסקת ארוחה אחת.
המשתתפים נאלצו למסור שעוני יד ולא הורשו לרשום הערות, או לדבר אלא אם כן נקראו, ובמקרה זה הם המתינו שיביאו להם מיקרופון.
היום השני של הסדנה הציג את "תהליך הסכנה".
כדרך להתבוננות ולהתעמתות עם הפרספקטיבה ונקודת המבט של עצמם, הועלו קבוצות קטנות של משתתפים לבמה ועומתו עם סיטואציות קיצוניות.
הם התבקשו "לדמיין שהם מפחדים מכולם ואז שכולם מפחדים מהם" ולבחון מחדש את דפוסי החיים האוטומטיים שלהם שמנעו מהחיים שלהם לעבוד.
למשתתפים נאמר שהם מושלמים כפי שהם והתבקשו לציין בהרמת ידיים אם הם "קיבלו את זה".
משתתפים רבים דיווחו כי חוו תוצאות עוצמתיות באמצעות השתתפותם באימון האסט, שאופיינו על ידי אליעזר סובל כ"טרנספורמציות דרמטיות ביחסים שלהם עם משפחותיהם, בעבודה ובחזון האישי שלהם, או החשוב מכל, עם ההכרה במי שהם באמת היו בליבת הווייתם".
מחקר אחד של "מדגם גדול של בוגרים שסיימו את ההכשרה לפחות שלושה חודשים לפני כן, גילה ש"הרוב הגדול חש שהחוויה הייתה חיובית (88%), וראו את עצמם במצב טוב יותר מאשר לפני שהשתתפו באימון (80%)".
בספרו "פסיכותרפיה אקזיסטנציאלית" (1980, יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת ב-2011) נוקט ארווין יאלום בגישה ביקורתית כלפי אימון האסט, כאשר טענתו המרכזית היא כי האימון טוען לשיפור באחריות שלוקח על עצמו הפרט, אך בה בעת נוקט לדעת יאלום בגישה המבוססת על הליכה אחרי אישיות סמכותנית.
הוא נותן דוגמה הלקוחה מאימון האסט.
כשהמאמן שכנע את המשתתפים שהם אחראים לכל מה שהתרחש בחייהם: שנשדדו, שחלו, שאחרים משמעותיים בחייהם חלו.
באותו זמן, כשהמשתתפים הבינו זאת, מחלתם חלפה.
אולם לפי אלום, מדובר בסוג של אפקט פלצבו.
הם שילמו כדי שיעזרו להם, הם חוו חוויות חריגות, כך שהם חשבו שבכך עזרו להם.
בנוסף טוען יאלום, כי למרות שהאימון לימד כל אחד לקחת אחריות על חייו, התנאים בהם מצאו את עצמם המשתתפים היו של מגבלות על חופש אישי.
לדוגמה, כל משתתף נדרש ל"תשומת לב קפדנית לפרטים", משתתפים היו צריכים לפעול בדיוק לפי לוח הזמנים (אפילו בדיחות הורשו אך ורק בזמן המוקצב), כולם היו צריכים לבצע את הדברים בדרך "הנכונה", אפילו לנקות את השירותים בדרך של האסט.
ורנר ארהרד דיווח על כך שעבר טרנספורמציה אישית, ויצר על כן את ההכשרה הטובה ביותר כדי לאפשר לאחרים לחוות את אותה חוויה.
הקורס הראשון נערך במלון ג'ק טאר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, באוקטובר 1971. תוך שנה התקיימו אימונים בניו יורק, ולאחר זמן קצר בערים גדולות נוספות בארצות הברית.
הם הובלו כולם על ידי ורנר ארהרד בתפקיד המאמן, לאחר שהתפטר מחברת Mind Dynamics .
במקביל להמשך קיום אירועי האימון הרגילים, החל מיולי 1974 אימון האסט החל להיות מועבר בבית הכלא האמריקאי בלומפוק , קליפורניה, באישור הלשכה הפדרלית לבתי הכלא.
האימון הראשון בלומפוק כלל השתתפות של 12-15 אסירים פדרליים וחברי קהילה חיצוניים בין כותלי הכלא, ונוהל באופן אישי על ידי ורנר ארהרד.
ב-1977 נערך אימון האסט לראשונה מחוץ לארצות הברית, בלונדון.
עד 1979, פעילות האסט התרחבה לאירופה ולחלקים אחרים של העולם.
בדצמבר 1980 התקיים האימון הראשון בישראל, בתל אביב.
ככל שגדלו הארגון ופעילותו, כך התרבתה גם הביקורת.
הוא הואשם ב"שטיפת מוח" ותויג ככת על ידי כמה מבקרים שאמרו כי הוא מנצל את חסידיו לגיוס משתתפים חדשים ומציע לבוגרים "סמינרים מתקדמים".
ב-1983 בארצות הברית, משתתף בשם ג'ק סלי התמוטט במהלך חלק מהאימון המכונה "תהליך הסכנה" ומת בבית החולים שאליו הועבר.
בית משפט מצא לאחר מכן כי אימון האסט לא היה סיבת המוות.
מאוחר יותר קבע חבר מושבעים כי ארהרד והחברה שלו התרשלו, אך לא העניקו לעיזבונו של סלי סכום פיצוי כספי.
על פי דיווח משנת 1991 של הלוס אנג'לס טיימס, אסט היה יעד למסע הכפשות של ארגון הסיינטולוגיה.
הקמפיין הזה נמשך כמה שנים, כאשר דוגמאות נמצאו במסמכים שנתפסו על ידי ה-FBI ב-1977. מסע ההכפשות הזה כלל שכירת חוקרים אישיים כדי לרגל אחרי ארהרד, גיוס סיינטולוגים כדי להירשם בחשאי לקורסים ולשבש אותם, ואיסוף מידע ממשתתפי אסט שהיו ממורמרים ויכלו לשמש כעדים במטרה להכפיש את האסט.
מייסד הסיינטולוגיה רון האברד (שמת ב-1986) האמין שארהרד העתיק את הסיינטולוגיה.
ארהרד חלק על כך ואמר כי אסט שונה במהותו למרות כמה קווי דמיון.
לואיס וג'יי גורדון מלטון כי קווי הדמיון בין est לבין Mind Dynamics (בה עבד ארהרד לפני שיצר את האסט) היו "בולטים", שכן שניהם השתמשו ב"מאמנים סמכותיים האוכפים חוקים רבים", דורשים מחיאות כפיים לאחר שהמשתתפים "חולקים" מול הקבוצה, ומבטלים את הדגשת ההיגיון לטובת "הרגשה ועשייה".
המחברים גם תיארו את בוגרי אסט כ"נאמנים עזים", ואמרו שהארגון גייס משתמשים חדשים באמצעות המשתתפים הוותיקים בצורה נרחבת, והפחית את הוצאות השיווק כמעט לאפס.
האימון האחרון במתכונת "אסט טריינינג" התקיים בדצמבר 1984 בסן פרנסיסקו.
האסט טריינינג הוחלף בקורס עדין יותר בשם "הפורום", שהחל בינואר 1985. "est Inc" התפתח ל"אסט, תאגיד חינוכי", ובסופו של דבר לוורנר ארהרד ושותפיו.
בשנת 1991 נמכר העסק לעובדי החברה שהקימו חברה חדשה בשם Landmark Education עם אחיו של ארהרד, הארי רוזנברג, שהפך למנכ"ל.
לנדמרק אדיוקיישן נבנתה כחברה למטרות רווח בבעלות עובדים; מאז 2013, היא פועלת כ-Landmark Worldwide עם חטיבת ייעוץ בשם Vanto Group.
עוד לפני הגעת האסט לישראל, בסוף 1980, כבר היו בישראל כ-100 אנשים שעברו את האימון בארצות הברית.
אחד מהם היה דן כרמון שהחל מ-1979 לנהל את "המרתון", שהיה גרסה שלו לאימון עם שינויים רבים שהוא הכניס בו.
המרתון זכה לתהודה ציבורית מסוימת בישראל.
אימון האסט הראשון בישראל נערך באמצע דצמבר 1980 בבית בני ברית בתל אביב.
עד נובמבר 1981 עברו את האימון כ-1,300 ישראלים.
מחיר ההשתתפות באימון בישראל נע בין 115 ל-200 דולר (לעומת 350 דולר בארצות הברית) (כ-40-35 אחוז מהשכר החודשי הממוצע במשק באותה עת).
בישראל חולק האימון בשני סופי שבוע עוקבים לארבעה ימים (לעומת ששה ימים בארצות הברית) - 15 שעות בכל יום.
האימונים נערכו באנגלית והעבירו אותם מאמנים שונים שהגיעו בכל פעם במיוחד מארצות הברית.
עוד לפני קיום האימון הראשון, הוקם בישראל "המרכז הישראלי לתקשורת", שהיה הגוף שארגן את האימונים, את מפגשי הגיוס המקדימים לאימון ואת סדנאות וקורסי ההמשך.
בראש המרכז עמד אמריקאי-ישראלי בשם מייקל לם, שהעביר גם את סדנת התקשורת שהייתה הקורס העוקב והחשוב ביותר אחרי האימון.
ועדת גלזר-תעסה לבדיקת הכתות בישראל
כפי שהיה בארצות הברית, כך גם בישראל, בצד חסידים נאמנים לאימון האסט, קמה גם התנגדות בחלק מהציבור.
חלק מההתנגדות נבעה מהאווירה במפגשי הגיוס בהם ניסו המתנדבים, שכבר עברו את האימון, לשכנע את האורחים להירשם לאימון, וחלק מכך שחלק מהציבור ראה ב"אסט" ככת נוספת לארגונים ולפעילויות שניסו לגייס אליהן משתתפים ובדרך כלל נמשכו אל הפעילויות הללו צעירים.
בעקבות תלונות הולכות וגוברות ופרסומים מטרידים בתקשורת על ארגונים וכתות שונות, החליט בפברואר 1982, שר החינוך והתרבות זבולון המר, להקים ועדה בין־משרדית שתבדוק את הנושא.
ליושב ראש הוועדה מונתה חברת הכנסת וסגנית שר החינוך מרים גלזר-תעסה, שפעלה כבר קודם בנושא הכתות המיסטיות מהמזרח, שלטענתה היוו איום ישיר על המסורת היהודית.
הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות') בישראל מנתה 17 איש, נציגי משרד המשפטים, משרד החינוך, משרד הבריאות, משרד הדתות, נציגי המשטרה וצה"ל ואנשי אקדמיה מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה והקרימינולוגיה; והיא הכינה רשימה של 10 כתות בישראל שאותם הוחלט לבדוק.
בסופו של דיון, דחה בית המשפט העליון את העתירה והארגון נכלל בדו"ח, אך העתירה הביאה לעיכוב של כשנה וחצי בפרסום הדו"ח הסופי של הוועדה.
בעקבות השינוי בארצות הברית, הארגון המשיך לפעול בישראל תחת השם "פורום לנדמרק".
אסחאב אל-כהף היה ארגון מיליטנטי קיצוני שיעי עיראקי שתואר כשלוחה של איראן.
הארגון הופיע לראשונה באוגוסט 2019, ופעל נגד מטרות הקשורות לארצות הברית וטורקיה.
ב-19 באוגוסט 2024 הודיע הארגון על שמו החדש: "גדודי זעקת ירושלים" (كتائب صرخة القدس; בתעתיק מדויק: כתאאב צרח'ת אלקדס).
בקוראן, בסורת אל כהף (בעברית: "סורת המערה"), מובא הסיפור על אודות קבוצת צעירים שברחו בשל רדיפות דתיות בעיר, הסתתרו במערה ונפלה עליהם תרדמה.
כשהתעוררו לאחר 309 שנה, גילו שכל תושבי העיר הפכו למאמינים.
הארגון הודיע על קיומו בטוויטר באוגוסט 2019 לאחר תקיפות אוויריות ישראליות על ארגונים מיליטנטיים שיעים בעיראק.
עם זאת, ייתכן שהארגון היה פעיל כבר ב-2017, אך נמנע מלפעול נגד מטרות אמריקאיות, כי האמריקאים לחמו נגד המדינה האסלאמית, אויבם המשותף.
עם הקמתו איים הארגון שבמקרה שהאויב הישראלי או האמריקאי יתקוף, יינתן מענה צבאי, אשר עשוי להיות מופנה בעיקרו נגד יעדים אמריקאיים.
במאי 2020, הארגון מתח ביקורת על מנהיגי קבוצות שיעיות מילטנטיות אחרות הנתמכות על ידי איראן והאשים אותם בסיוע לאויב לחסל את קאסם סולימאני ואבו מהדי אל-מוהנדס.
בנוסף, האשים הארגון את ראש ממשלת עיראק מוסטפא אל-כאזמי שהוא "סוכן CIA".
ב-11 באוגוסט 2020, הארגון הודיע כי הפציץ שיירה לוגיסטית אמריקאית בסמוך לגבול עיראק-כווית והושמדו "ציוד וכלי רכב השייכים לאויב האמריקני".
להודעה נלווה סרטון באורך 11 שניות ובו תיעוד של פיצוץ.
עיראק וכווית הצהירו שלא התרחשה תקיפה כזו.
ב-27 באוקטובר 2020, הארגון הציע פרס כספי של עשרות אלפי דולרים לעיראקים שיספקו מידע על פעילותם של משקיעים בעיראק, מארצות הברית, ערב הסעודית, איחוד האמירויות או בריטניה.
ב-17 בנובמבר 2020 הותקפה שגרירות ארצות הברית באזור הירוק של בגדד, והארגון קיבל אחריות לתקיפה.
ילד נהרג, ונפצעו חמישה אזרחים.
לא נגרם נזק לעובדים אמריקאים או למתקנים של ארצות הברית.
ב-15 בפברואר 2021, הארגון תקף בסיס צבאי טורקי במוסול.
ב-7 באפריל 2022 נפגע רכב בשיירת אספקה של כוחות הקואליציה שפעלו בסוריה, ממטען צד שהוטמן בכביש במחוז אל-חסכה.
הארגון פרסם צילומי וידאו של הרכב ההרוס.
בנובמבר 2022, ארגון אסחאב אל-כהף קיבל אחריות על הריגת האזרח האמריקני סטיבן טרול (Stephen Troll), בבגדאד, כנקמה על חיסולם של קאסם סולימאני ואבו מהדי אל-מוהנדס.
מחלקת המדינה האמריקנית הודיעה שהאמריקני נהרג בניסיון חטיפה כושל.
ביולי 2023, בעקבות , פרסם הארגון הצהרה שבה נאמר כי הוא "יתמקד בכל האינטרסים המסחריים והכלכליים של שוודיה בעיראק".
אסחאק ג'האנגירי (בפרסית: اسحاق جهانگیری کوهشاهی; נולד ב-21 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי איראני שכיהן כסגן נשיא איראן בין השנים 2013 ל-2021 בממשלתו של חסן רוחאני.
ג'האנגירי היה שר התעשייה והמכרות בין השנים 1997 ל-2005 תחת שלטונו של מוחמד ח'אתמי.
לפני כן, הוא היה מושל מחוז אספהאן.
הוא היה גם חבר במג'לס (הרשות המחוקקת של איראן) במשך שתי קדנציות.
ג'האנגירי נולד במחוז סירג'אן שבפרובינציית כרמאן.
הוא למד פיזיקה באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה.
הוא היה פעיל בקבוצות מהפכניות בתקופה שקדמה למהפכה האיראנית ונפצע פעם אחת מפעילות הכוחות של השאה האיראני האחרון, מוחמד רזא שאה פהלווי.
בהמשך קיבל תואר דוקטור בתעשייה וניהול מסניף המדע והמחקר של אוניברסיטת אזאד האסלאמית בטהראן.
הוא נשוי למנג'ה ג'האנגירי ואב לארבעה.
ג'האנגירי פתח בקריירה פוליטית לאחר המהפכה האיראנית.
הוא מונה לסגן ראש מחלקת החקלאות בכרמאן ביולי 1980. הוא נבחר ב-1984 בבחירות שהתקיימו לפרלמנט האיראני, ונבחר שוב מחדש גם בבחירות שבאו לאחר מכן.
מונה למושל אספהאן ב-1 בספטמבר 1992 על ידי אכבר האשמי רפסנג'אני במקומו של גולמחוסיין קרבאשי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 20 באוגוסט 1997, אז מונה על ידי מוחמד ח'אתמי לשר המכרות והמתכות משרד ששונה לאחר מכן למשרד התעשיות והמכרות.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לכניסתו של קבינט הנשיא מחמוד אחמדינז'אד לתפקיד בשנת 2005. בשנת 2008 נפוצה שמועה שג'האנגירי יתמודד על מושב בפרלמנט, אך הוא הכחיש זאת.
בחירות לנשיא וסגן הנשיא 2013
ג'האנגירי היה מועמד פוטנציאלי של הרפורמיסטים האיראנים בבחירות לנשיאות איראן בשנת 2013, אך פרש לטובת אכבר האשמי רפסנג'אני ולאחר מכן הפך למנהל הקמפיין של רפסנג'אני.
הוא היה שותף לייסודה של מפלגת תומכי הבנייה וכיהן כמזכ"ל המפלגה בין השנים 2006 ל-2010. הוא היה גם חבר בקמפיין הנשיאותי של מיר-חוסיין מוסאווי בבחירות לנשיאות בשנת 2009. ב-23 ביולי 2013 דווח כי ג'האנגירי יהיה סגן נשיא איראן וימונה על ידי רוחאני לאחר השבעתו.
ב-29 ביולי, הדבר אושר רשמית, עד למינויו לתפקיד ביום ההשבעה.
הוא מונה רשמית ב-4 באוגוסט על ידי רוחאני כסגן הנשיא הראשון שלו, במקומו של מוחמד רזא רחימי.
באפריל 2017 פורסם שג'האנגירי יתמודד כמועמד בבחירות לנשיאות איראן 2017. לאחר תהליך בדיקות ואישורים, ב-20 באפריל 2017 הוא הפך רשמית למועמד לנשיאות.
רבים ראו בהחלטתו להתמודד לנשיאות כהחלטה טקטית לתמוך ברוחאני לאורך הקמפיים ולאחר מכן לסגת לפני תחילת ההצבעה.
והוא אכן פרש מהמירוץ לנשיאות ב-16 במאי 2017. מאוחר יותר, חסן רוחאני ניצח בבחירות, התמנה לנשיא איראן, וג'האנגירי מונה לסגן הנשיא הראשון.
במרץ 2018 כאשר כיהן כסגן הנשיא, הוא נשא נאום במסגרתו התייחס לאתגרים הניצבים בפני הרפובליקה האסלאמית.
ג'האנגירי טען שילידי שנות ה-80 מציבים אתגר בפני שלטונות המדינה בשלבים השונים בחייהם, החל מתקופת החינוך היסודי דרך תקופת הלימודים בתיכון ובאוניברסיטה ועד ההשתלבות שלהם במקצועות שונים בשוק העבודה.
הדברים שאמר בנאום עוררו ביקורת ציבורית.
המבקרים טענו כי בדבריו יש הטלת אחריות על הצעירים האיראנים למצבם הקשה.
יומיים לאחר הנאום פרסם עיתונאי בשם מוסטפא דאננדה טור דעה וטען שמי שעודדו את הילודה כדי להגדיל את אוכלוסיית איראן בעיצומה של המלחמה עם עיראק תרמו לכך שהצעירים ילידי שנות השמונים באו לעולם וכעת הם צריכים להתמודד עם עתידם.
הוא כתב, בין היתר: "אנחנו דור של בוגרי אוניברסיטאות מובטלים (...) הבעיה היא החלטותיהם של בכירי המדינה".
ב-4 במרץ 2020 לאחר דיווח על התפרצות מגפת הקורונה באיראן, דווח באתר האינטרנט IranWire כי ג'האנגירי נדבק ב-SARS-CoV-2, הנגיף הגורם למחלת נגיף קורונה 2019. עם זאת, לא היה אישור מיידי מצד גורמים איראניים.
ב-11 במרץ, סוכנות הידיעות פארס אישרה את הידבקותו בנגיף.
ב-15 במרץ, משרדו הודיע כי הוא "נמצא שלילי לנגיף הקורונה ומכיוון שהחלים לחלוטין, הוא חזר למשרדו וחזר לעבודתו".
יש לו ארבעה אחים נוספים בשם אברהם, יעקוב, מוחמד ומהדי, ביניהם מאהדי מפורסם יחסית.
מאהדי ג'האנגירי, אחיו של אסחאק, ייסד את קבוצת התיירות הפיננסית ולאחר מכן ייסד את החברה הפרטית "סמגה" (מורשת תרבותית והשקעות תיירותיות של איראן) ובנק פרטי איראני בשם בנק התיירות.
אסחאק "מוחמד שריף" עבד אל-חי סידר הוא מהנדס מכונות ואקדמאי פלסטיני, שכיהן כשר התקשורת בממשלת אשתייה.
אסחאק נולד בנובמבר 1963 בחברון.
הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת פוליטכניק פלסטין וקיבל תואר דוקטור, וגם כיהן לאורך השנים כדיקן הפקולטה למקצועות יישומיים באוניברסיטה וכמרצה פקולטות להנדסה וללימודים מתקדמים בה.
בשנת 2011 כיהן כיו"ר ועדת סניף חברון של אגודת המהנדסים הפלסטינית.
מאפריל 2019 עד מרץ 2024 כיהן כשר במשרד התקשורת וטכנולוגיית המידע בממשלת הרשות הפלסטינית בראשות מוחמד אשתייה.
מועדון הכדורגל אסטון וילה הוא מועדון כדורגל אנגלי מרובע אסטון שבעיר ברמינגהאם.
המועדון נוסד ב-1874, והמגרש "וילה פארק" שבברמינגהאם משמש החל מ-1897 כאצטדיון הביתי של המועדון.
מועדון הכדורגל אסטון וילה היה ממייסדי "הליגה לכדורגל" שנוסדה ב-1888, והיה ממקימי הפרמייר ליג ב-1992, שבה הוא משחק כיום.
אסטון וילה הוא אחד המועדונים הוותיקים והמצליחים ביותר באנגליה.
המועדון זכה שבע פעמים באליפות אנגליה בכדורגל, ושבע פעמים בגביע ה-FA.
כמו כן, אסטון וילה היא אחת משש הקבוצות האנגליות שזכו בגביע אירופה לאלופות (כיום ליגת האלופות) בעונת 1981/1982. לאסטון וילה יריבות מקומית עם בירמינגהאם סיטי.
צבעי המועדון הם בורדו (יין) ותכלת בהיר.
סמל המועדון הוא האריה הפראי בתנוחת הזדקפות, שנלקח מהנס המלכותי של סקוטלנד.
השם אסטון הוא על שם האזור אסטון שמשמעותו 'הגבעה המזרחית'.
בעוד השם 'וילה', נגזר מ"Villa Cross Wesleyan Chapel" בית תפילה של הווסליאנים השייך לכנסייה המתודיסטית, שנמצא באזור אסטון שבברמינגהאם.
הכינוי 'הנבלים' (Villans) מבוסס על משחק מילים הרומז על שם הקבוצה Villa.
הכינוי הישן יותר "האריות", נגזר מהסמל של המועדון.
בעלי המועדון כיום הם המילארדר המצרי נאסף סוויריס ואיש העסקים האמריקאי וס אדנס.
היסטוריה מוקדמת והקמת ליגת הכדורגל (1874–1920)
מועדון הכדורגל אסטון וילה הוקם במרץ 1874, על ידי חברים בקפלה "וילה קרוס וסליאן" בעיירה האנדסוורת', ברמינגהאם.
ארבעת מייסדי המועדון היו ג'ק יוז, פרדריק מתיוז, וולטר פרייס וויליאם סקטרגוד.
משחקה הראשון של אסטון וילה היה נגד נבחרת הרוגבי המקומית, אסטון ברוק סנט מרי.
המחצית הראשונה של משחק זה נוהלה לפי כללי משחק הרוגבי, והמחצית השנייה נוהלה לפי כללי משחק הכדורגל.
לאחר מעבר למגרש של דרך ולינגטון (בפרי באר) ב-1876, שם ביססה וילה את עצמה כאחת הקבוצות הטובות באזור המידלנדס (מרכז אנגליה), ושם זכתה בתואר הראשון אי פעם למועדון - גביע ברמינגהאם ב-1880, תחת הנהגתו של הקפטן ג'ורג' ראמזי.
ב-1887 זכה המועדון לראשונה בגביע האנגלי (גביע ה-FA), תחת הנהגתו של הקפטן ארצ'י האנטר.
ב-1888 היה אחד מהמועדונים ששיחקו בעונת הבכורה בליגה העליונה של אנגליה (בת ה-12 קבוצות, אז נקרא ה"פוטבול ליג"), כאשר ויליאם מקגרגור, אחד ממנהלי המועדון, היה ממייסדיה של ליגה זו.
אסטון וילה היה למועדון המצליח ביותר בתקופה בה מלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בתקופה זו זכה המועדון בחמש אליפויות הפוטבול ליג ובשלושה גביעי FA.
ב-1897 זכה המועדון לראשונה בתולדותיו בדאבל - גביע ה-FA ואליפות הליגה הבכירה האנגלית.
בשנה זו החל המועדון לשחק את משחקיו הביתיים באצטדיון "וילה פארק", שבו הוא משחק עד היום.
עד שנת 1920, המועדון זכה שש פעמים בגביע האנגלי, ושש פעמים באליפות.
בתחילת שנות ה-20 החלה תקופת היובש הארוכה בתולדות המועדון, כאשר בשנת 1936 ירדה בפעם הראשונה לליגת המשנה באנגליה, הפוטבול ליג השנייה, תוך כדי שבירת שיא שלילי של 110 ספיגות ב-42 משחקים (7 מתוכן זה בהפסד ההיסטורי 1–7 לארסנל בוילה פארק, אחד המשחקים הזכורים לשמצה בתולדות המועדון).
כמו כל המועדונים האנגלים, פעילות המועדון הוקפאה כמעט כליל במשך 7 עונות במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה, מה שסיים את הקריירה של מספר שחקני מפתח בקבוצה שלפני המלחמה.
הקבוצה נבנתה חזרה רק בשלהי שנות ה-40 על ידי שחקן העבר אלכס מאסיי ובורין גרצשבילי.
אחרי 37 שנים בלי אליפות או גביע, בשנת 1957 הקבוצה זכתה בגביע ה-FA בפעם השביעית בתולדותיה כשהיא מנצחת את מנצ'סטר יונייטד (קבוצת ה"תינוקות באזבי") בגמר הגביע.
לאחריה חלה ירידה נוספת ביכולת הקבוצה, שירדה שנתיים לאחר מכן לליגה השנייה שוב, במה שרבים הרגישו כשאננות של הקבוצה בבניית הסגל.
תחת ניהולו של ג'ו מרסר חזרה הקבוצה ב-1960 לליגה העליונה באנגליה, לאחר שסיימה כאלופת הליגה השנייה.
עונה אחת לאחר מכן הייתה וילה הקבוצה הראשונה שזוכה בגביע הפוטבול ליג לאחר שניצחה במפגש כפול 2–3 את רות'רהאם יונייטד.
מרסר אולץ לפרוש מתפקידו ומהמועדון בשנת 1964 מה שסימן את תחילת הדעיכה הנוספת של המועדון, שהיה עד עתה המועדון המצליח ביותר באנגליה מבחינת סך התארים.
המועדון התקשה להדביק את קצב התפתחות הכדורגל שהפך למודרני יותר ולא ביצע שינויים הכרחיים, ולכן ירד בפעם השלישית לפוטבול ליג השנייה ב-1967, תחת הדרכתו של המאמן דיק טיילר.