tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זכה במדליית כסף בשנת 1769, ואחריה מדליית זהב בשנת 1770. הנוף שלו המתאר עץ זית, חיילים ורועי צאן.
זיכה אותו במסע לימודי למערב אירופה.
בפריז למד אצל ז'אן בטיסט לה פרינס, איתו העתיק נופים של המאסטרים הישנים.
הוא נמשך במיוחד לאמנים הולנדים ופלמים.
בשנת 1773, הוא וארקיפ אחיו, נסעו לרומא, שם צייר נופים בשטח והעתיק עוד ציורים מהמאסטרים הישנים, שרבים מהם שלח בחזרה לאקדמיה ברוסיה.
ב-1779, נסע דרך ספרד ושווייץ לרוסיה.
עם שובו הכירה בו האקדמיה כמועמד לתואר "אקדמאי".
בשנת 1780, הוא קיבל משימה ללוות את הנסיך גריגורי פוטיומקין, ובהתאם להוראותיו של הנסיך לצייר את כל המקומות והאירועים שהיו בדרכם.
הוא עשה רישומים וצבעי מים רבים ברחבי חצי האי קרים והקווקז, כמו גם סצנות קרב, המתארות את המצור על אוצ'קיב (1788) ואת המצור על איזמעיל (1790).
ב-1785, הוא קיבל תואר אקדמאי.
עבודתו האחרונה במשימה זו הייתה תיאור מותו של פוטיומקין בבסרביה (1791), אשר נחרט על ידי גבריאל סקרודומוב והופץ ברבים.
לאחר מכן, הוא חזר לסנט.
פטרבורג ושימש כאוצר במוזיאון הארמיטאז'.
בשנת 1792 נישא לאלמנתו של סקרודומוב, מריה איבנובנה.
משנת 1800 לימד באקדמיה שיעורים בציור קרב.
משנת 1804 לימד גם ציור נוף.
מיכאיל בוטקין היה צייר, חרט, אספן אמנות, ארכאולוג ופילנתרופ רוסי.
ואסילי בוטקין, הסופר, וסרגיי בוטקין, הרופא, היו אחיו.
בוטקין נולד במוסקבה, בנם של אנה איבנובנה (פוסטניקובה) ופטר קונונוביץ' בוטקין, ממשפחת סוחרים שעסקו בסחר בתה.
אמו נפטרה כשהיה בן שנתיים, וכשהיה בן ארבע עשרה, אביו נפטר, ואת חינוכו השלים אחיו הבכור ואסילי.
בשנת 1856, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל פיודור זאביאלוב ופיודור ברוני.
שנתיים לאחר מכן, הוא החליט לנסוע, ושהה מספר שנים בגרמניה, צרפת ואיטליה.
כשחזר ב-1863, הוא הציג שני ציורים בנושאים קלאסיים באקדמיה וזכה לתואר אקדמאי.[3] הוא גם קיבל את מסדר סטניסלאוס הקדוש, תואר שלישי (לימים תואר ראשון).
בשנת 1870 הוענק לו מסדר אנה הקדושה, תואר שלישי (לימים תואר ראשון) ומסדר הכתר (פרוסיה) על עבודתו עם המכון הארכאולוגי הגרמני ברומא.
בשנת 1879, הוא הפך לחבר מועצת המנהלים באקדמיה וב-1882 כיהן בוועדה מלכותית שהוקדשה לשיקום קתדרלת הבשורה.
שש שנים מאוחר יותר, הוא עזר לעצב את הביתן הרוסי בתערוכה הנורדית של 1888.
ב-1896 הפך לאוצר במוזיאון "החברה הקיסרית לעידוד האמנויות" ויועץ כמומחה לשחזור ציורי הקיר בקתדרלת סנט סופיה, נובגורוד ובמנזר מירוז'סקי בפסקוב.
שנתיים לאחר מכן כיהן בוועדה שתכננה את שיפוץ ארמון מיכאילובסקי ויחד עם ניקולאי ליחצ'יוב כתב את הקטלוג הראשון לאוסף האמנות העתיק במוזיאון הרוסי.
בנוסף לפעילותו האמנותית, שימש בתפקידים אדמיניסטרטיביים בדירקטוריונים של בנק, בחברת הביטוח הראשונה של רוסיה ובקו ספינות קיטור.
הוא גם היה חבר במועצת העיר של סנט פטרבורג.
ב-1882 הוא קנה אחוזה באי ואסילבסקי, בסנט פטרסבורג, שם שיכן את האוסף שלו בחמישה חדרים קטנים בעליית הגג.
בימי ראשון היה האוסף פתוח לקהל הרחב, ללא תשלום.
האוסף כלל מגוון רחב של חפצים, המשתרעים על פני כמה מאות שנים, ממקומות רבים ברחבי הים התיכון וכן מרוסיה.
במהלך מסעותיו הרבים לאיטליה, הוא רכש ציורים נדירים של פינטוריצ'יו, סנדרו בוטיצ'לי, אנדריאה מנטניה ורבים אחרים.
בשנת 1917, אלמנתו הפקידה במוזיאון הרוסי שלושים ושתיים קופסאות אטומות של יצירות אמנות יקרות ערך במיוחד (ככל הנראה כדי להגן עליהן במהלך מלחמת העולם הראשונה) עם ההוראה שהן יהפכו לרכוש המוזיאון אם היא לא תחזיר אותן תוך שנה ממועד סיום המלחמה.
היא מתה מאוחר יותר באותה שנה.
המוזיאון השתלט על האוסף לאחר המהפכה הרוסית, וחלק מיצירות האמנות והספרים הועברו למוזיאון הארמיטאז'.
למעלה מ-200 פריטים מזהב נמכרו על ידי ממשלת ברית המועצות לאספנים באירופה ובארצות הברית, כביכול מהאוסף של בוטקין, אך האותנטיות שלהם הוטלה בספק על ידי מומחים, בהתבסס על ניתוח כימי של הפריטים.
מיכאיל אבילוב (6 בספטמבר 1882 – 14 באפריל 1954) היה אמן באימפריה הרוסית וצייר סובייטי ומחנך לאמנות בלנינגרד.
פרופסור ממכון רפין לאמנויות, זוכה פרס סטלין, אמן העם של הפדרציה הרוסית, נחשב לאחד הנציגים המבריקים של האמנות הסובייטית, שמילא תפקיד חשוב בהקמת בית הספר לציור בלנינגרד.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הקרב שלו.
מיכאיל איבנוביץ' אבילוב נולד ב-6 בספטמבר 1882 בסנט פטרסבורג.
בשנים 1893-1903 למד בבית הספר לציור של החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות, ולאחר מכן בסטודיו הפרטי של האמן, ליאון דמיטרייב-קבקזסקי.
בשנים 1904–1910 למד אבילוב באקדמיה הקיסרית לאמנויות כתלמידם של פרנץ רובאו וניקולאי סמוקיש.
משנת 1908 החל להשתתף בתערוכות אמנות.
מיכאיל אבילוב לחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מהפכת אוקטובר של 1917, אבילוב לימד בבית הספר לציור ולעידוד האמנויות בפטרוגרד, ולאחר מכן במכללה לאמנות תעשייתית ובאקדמיה לאמנויות.
ב-1932 הוא היה ממייסדי איגוד האמנים הסובייטיים של לנינגרד.
בשנת 1943, אבילוב זכה בפרס סטלין על ציור הקרב שלו "דו-קרב פרסבט עם צ'לוביי בשדה קוליקובו".
כמו כן הוענק לו מסדר הדגל האדום של העבודה.
בשנת 1953 זכה אבילוב בתואר הכבוד של אמן העם של הפדרציה הרוסית.
הוא היה חבר באקדמיה לאמנויות של ברית המועצות.
מיכאיל אבילוב נפטר ב-14 באפריל 1954, בשנת השבעים ושתיים לחייו.
הוא נקבר בבית הקברות ניקולסקויה בשטח של אלכסנדר נבסקי לברה בלנינגרד.
ציוריו נמצאים במוזיאון הרוסי, בגלריית טרטיאקוב, ובמוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, אוקראינה, יפן, סין, צרפת, אנגליה ומדינות נוספות.
היה מומחה בכימיה פיזיקלית, יהודי אוקראיני.
מיכאיל אוסנובי'ץ נולד בשנת 1914 בז'יטומיר (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1914 אוסנוביץ' סיים לימודים באוניברסיטת קייב.
בשנת 1918 הוא התחיל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה בעיר.
עד לשנת 1920 הוא עבד במעבדה של ולדימיר ורנדסקי.
בהמשך הוא עבד במפעל לייצור תרופות והיה מלמד במכון הפוליטכני של קייב.
החל משנת 1930 אוסנוביץ' עבד באוניברסיטת טומסק.
הוא כיהן בדרגת פרופסור, היה ראש קתדרה וממלא מקום של דקאן בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה.
בשנת 1935 אוסנוביץ' עבר ללמד באוניברסיטה של טשקנט.
החל משנת 1944 אוסנוביץ' היה פרופסור וראש קתדרה באוניברסיטה באלמטי.
בשנת 1938 לאוסנוביץ' הוענק תואר "דוקטור למדעים".
אוסנוביץ' היה מומחה לחקר תמיסות.
בשנת 1938 הוא פרסם תאוריה על חומצות ויסודות שפיתח.
באותה שנה גילברט ניוטון לואיס פרסם תאוריה דומה.
על פעילותו לקידום המדע לאוסנבויץ' הוענק עיטור הדגל האדום של העמל (3 פעמים) ופרסים נוספים.
אוסנוביץ' היה חבר באקדמיה למדעים של קזחסטן הסובייטי.
בשנים אחרונות אוסנוביץ' כבר לא היה מלמד קורסים פרונטליים, אך היה מעורב בעבודה מחקרית ונתן הרצאות ייעודיות בתחום התמחותו.
אוסנוביץ' נפטר בגיל 87 באלמטי ונטמן שם.
מיכאיל מיכאילוביץ' בכטין היה מבקר ספרות, פילוסוף ומבקר תרבות ולשון.
מגדולי חוקרי הספרות והפילוסופים של המאה ה-20. עד מותו היה ידוע אך למתי-מעט אולם מאז שנות ה-80 התרבה המחקר אודותיו, ספריו הוצאו לאור במספר שפות והגותו משמשת בסיס למחקרים רבים בביקורת תרבות, פילוסופיה של הלשון ועוד.
בילדותו חלה בדלקת העצם כרונית (אוסטיאומליטיס) שהפכה אותו אט-אט לנכה.
אביו של בכטין היה פקיד בכיר במספר סניפים של בנק, ולכן נדד בילדותו בין וילנה, אודסה וסנקט פטרבורג, שם למד בין השנים 1913–1918 היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטה המקומית כסטודנט שלא מן המניין, לצד אחיו הבוגר ניקולאי (לימים ידידו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין).
את לימודיו לא השלים בגלל מלחמת העולם הראשונה והפיכת אוקטובר.
במהלך המהפכה לא יכל לשהות בעיר עקב הרעב הכבד ששרר בה ולכן עבר לכהן כמורה בעיירה נבל שליד סנקט פטרבורג ולאחר מכן בעיר ויטבסק.
בנבל נאספה קבוצה של אינטלקטואלים המכונה במחקר כיום "חוג בכטין" (במקור נקראה על ידי חבריה "סמינריון קאנט") וכללה את המשוררים ולנטין וולושינוב ובוריס זובאטין, הפילוסוף וחוקר הספרות פאבל מדבדב, הפסנתרנית מריה יודינה ואחרים.
בנבל ובויטבסק נחשף באמצעות הפילוסוף מטביי קגן לפילוסופיה של הרמן כהן שהשפיעה עליו בהמשך.
שם כתב את מחקריו הראשונים: "לפילוספיה של המעשה" ו"מחבר וגיבור ביצירה האסתטית" .
בשנת 1924 התחתן עם ילנה וחזר עמה ללנינגרד (שמה של סנט פטרבורג בתקופת השלטון הסובייטי) יחד עם רבים מחברי ה"חוג".
בתקופה זו החלו להתפרסם כתבים מאת חברי החוג, ובפרט מאת וולושינוב ומדבדב.
חוקרים רבים סבורים כי חיבורים אלה אינם אלא חיבורים של בכטין עצמו, או לכל הפחות סיכומי שיחות עמו.
באמצעות הוצאת הכתבים תחת שמות חבריו בכטין התבטא, אולי במושגים מרקסיסטיים שלא היה משתמש בהם אילו היה כותב בשמו, ואילו היה כותב כפי שהיה רוצה, היה נעצר.
היצירה המקורית שכתב באותה תקופה הייתה הספר (היחיד שפרסם עד שנות ה-60) "סוגיות ביצירתו של דוסטויבסקי", הספר ראה אור ב-1929.
בכטין, שהיה נוצרי ודבק באמונתו, הצטרף לקבוצה דתית בלנינגרד.
עקב כך הואשם ב"פעילות אנטי-מהפכנית" ונידון לחמש שנים במחנה כפייה, אולם עונש חמור זה הומתק לעונש קל באופן יחסי עקב נכותו ועקב ההשתדלות עבורו במשטר סטלין והוא הוגלה בשנת 1928 ל"גלות פנימית" של חמש שנים בעיר קוסטאנאי בקזחסטן, גורלו של חברו מדבדב היה עגום יותר והוא הוצא להורג.
בקזחסטן היה בתחילה מנהל חשבונות ולאחר מכן מורה בבית ספר.
בשנת 1937 החל לנדוד בכפרים שבמרכז רוסיה, אך לא הצליח למצוא עבודה עקב מצב בריאותו הרעוע ושימש בתפקידים כפקיד, מורה מחליף וכדומה.
מחלת העצמות הכרונית ממנה סבל כל חייו הביאה לקטיעת רגלו בשנת 1938. מדי פעם היה נוסע למוסקבה וללנינגרד כדי להצטייד בספרים.
כך נקלע ללנינגרד בעת המצור על לנינגרד.
בשנת 1945 קיבל משרה בסמינר למורים בסרנסק, עיר נידחת בפלך מורדוביה, משרה בה החזיק עד לפרישתו בשנת 1961. בשנת 1952 קיבל דוקטורט על סמך עותק של "יצירתו של פרנסואה רבלה" ששלח בדואר.
ניכר שהוצעו לו הצעות לצאת מאלמוניותו אך הוא דחה אותן, ייתכן שבשל החשש מעיני השלטונות.
בשנת 1961 הגיעו לסרנסק שלושה חוקרי ספרות צעירים ממוסקבה: סרגיי בוצ'רוב, גאורגי גאצ'ב וואדים קוז'ינוב לאחר שחיפשו במשך חודשים את מחבר הספר "סוגיות ביצירתו של דוסטויבסקי", אשר לא ידעו בתחילה אם הוא חי או מת והאם כתב בשם אמיתי או בשם עט.
התוצאה של המפגש הייתה הוצאה מחדש של הספר, תוך קבלת היתר ממשטר חרושצ'וב והגעתו אל המערב, שם החל מיד לעורר הדים בקרב גולים רוסים ותורגם לצרפתית, לאיטלקית ורק אחר-כך לאנגלית.
ב-1965 ראה אור גם הספר "יצירתו של פרנסואה רבלה והתרבות העממית של ימי הביניים והרנסאנס".
שני הספרים הזניקו את בכטין לפופולריות והכרה בקרב הדור הצעיר הן ברוסיה והן בעולם (במיוחד בצרפת, וזאת גם על רקע מרד הסטודנטים בפריז במאי 1968).
ב-1969 עבר בכטין עם משפחתו למוסקבה.
באותה עת התפרסמה גרסה מקוצרת של "צורות הזמן והכרונוטופ ברומן".
סטודנטים ניסו לערוך הוצאה מסודרת של כתביו מתוך עשרות קטעים, טיוטות ורשימות אך נתקלו באדישות של בכטין ובחוסר רצון לערוך את הגותו כהרצאת דברים סדורה.
עם זאת ערך בכטין מספר מאמרים ומהדורות חדשות של ספריו.
הסיכום של עבודתו מפרי עטו לא היה בחיבור אקדמי מכל סוג אלא דווקא במסגרת תשובה לשאלה של מערכת עיתון "נובי מיר" משנת 1970 ה"תשובה" הזו נחשבת לזיקוק רעיונותיו.
בשנת 1971 נפטרה אשתו האהובה ילנה וב-1975 נפטר בכטין עצמו.
את עיזבון כתביו הוריש לסרגיי בוצ'ארוב, אחד משלושת הסטודנטים ש"גילו" אותו מחדש.
הגותו של בכטין משתרעת על מספר תחומי הגות ובהם ביקורת ספרות, ביקורת תרבות, פילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של המוסר ועוד.
כיוון שלא למד לימודים פורמליים הגותו מצטיינת במקוריות רבה ובשימוש במושגים שהמציא על מנת לתאר תופעות (כגון דיאלוגיזם, הטרוגלוסיה, קרניבליות וכרונוטופ).
בחייו כמעט ולא ראו אור חיבורים שלו בפילוסופיה ולכן נחשב במשך שנים ארוכות כמבקר ספרות בעיקר.
עם זאת, ככל שחולף הזמן מתגלה בכטין יותר ויותר כפילוסוף שהגותו מסייעת להבנת תופעות ומצבים תרבותיים ולשוניים.
רוב החוקרים מחלקים את חיי ההגות של בכטין לשלוש תקופות עיקריות (אם כי מורסון ואמרסון מחלקים גם לתתי-חלוקות): התקופה הראשונה, לפני הגלות, בה עסק בעיקר בשאלות של מוסר והיה מושפע מהפילוסופיה של עמנואל קאנט והרמן כהן.
התקופה השנייה המתחילה עם פרסום הספר על דוסטויבסקי, בה עסק בחקר הרומן, פיתח את מושגי הדיאלוגיזם, ההטרוגלוסיה והקרנבליות והתקופה השלישית ("הכתבים המאוחרים") בה חזר לנושאים שהעסיקו אותו בעבר, שיכלל את חקירתם ואיחד אותם עם ביקורת תרבות ושיח באופן כללי.
קשה לשייך לעיתים עבודה לתקופה בשל שיטת עבודתו של בכטין שכמעט ולא כללה פרסום מוגמר אלא חזרה לטיוטות ושכלולן, חזרה לנושא תוך הרחבתו ושימוש באוצר מילים חדש.
רעיונות חוזרים ועולים בצורות שונות לאורך השנים וכמובן, העובדה שהרשימות נעשו על ידיו לשימושו האישי ולרוב אינן מתוארכות.
בכטין ניסה לשלב בין הפורמליזם הרוסי לבין המרקסיזם, ולתאר את עליית הרומן כאירוע היסטורי, הקשור לא רק לתופעות פנים ספרותיות (כפי שתיארו הפורמליסטים הרוסים.
ראו גם: הזרה), אלא גם לתופעות חברתיות, ולשינויים ביחסים הבין מעמדיים.
על פי בכטין, הרומן הוא ז'אנר, שביסודו מונח ה"דיאלוגיזם" - תיאור החברה לא כאחדות טוטאלית, אלא כריבוי שכבות של אידאולוגיות, רעיונות ושפות.
ברומן מדברים יחידים, אך הם מייצגים, טוען בכטין, את המעמד והמקום החברתי אליו הם שייכים.
ההתנגשות בין סגנונות דיבור שונים אינה רק התנגשות סגנונית, אלא יש לה גם משמעות תוכנית, היא הופכת להיות סינקדוכה, שמייצגת שכבות חברתיות שלמות.
במאמרו "רבלה וזמנו" מצביע בכטין על ההשפעה העצומה של הקרנבל על הספרות בכלל ועל זרם המניפאה (Menippea) בפרט.
לדידו מהות הקרנבל היא חציית הקווים המוכרים והפיכת הסימנים על פיהם.
השולי הופך למרכזי: פעולות הגוף והפרשותיו נהיים מוקד עניין, המעמדות הנמוכים תופסים את מרכז הזירה, העבד מוכתר למלך.
הקרנבל מוגדר על ידי המציאות היומיומית המשמימה ומשמש כאנטיתזה מאתגרת עבורה, בכך שהוא פותח לדיון מחודש את סמליה.
בכטין טוען שהקרנבל מלא בסמלים אמביוולנטיים.
"סמלים שמכילים דואליסטיות ומאחדים שני קטבים מנוגדים של שוני ואסון".
הקרנבל אליו התייחס בכטין היה החגיגה שלפני צום ששת השבועות, שמקדים את חג הפסחא הנוצרי.
בכטין ייחס לקרנבל משמעות עמוקה על חיי הקהילה בהציבו אלטרנטיבה פרועה, משוחררת ומאתגרת לשגרת היומיום, המאופיינת בהיררכיה ובניכור חברתי.
ה"אחר" משתחרר ותופס את מרכז הבמה.
הכנסייה ומוקדי הכוח הפיאודליים הופכים ליעד של בוז, לעג ופרודיה.
הקרנבל מאופיין על ידי מופעי ראווה חזותיים, קומדיה ופרדוקסים מילוליים.
כל המחסומים החברתיים הרגילים נפרצים, הבדלי מין, גזע וגיל נמחקים.
נותרת תקשורת חדשה בגובה העיניים שמבוססת על "מגע חופשי ומוכר".
המושג "הטרוגלוסיה" פירושו ריבוי קולות והשימוש שבכטין עושה בו הוא בתורת ביקורת הרומן שלו.
ברומן ההטרוגלוסי (שהדוגמה אותה מביא בכטין היא החטא ועונשו של דוסטויבסקי) נשמעים קולות רבים של דמויות.
ה"קולות" מאופיינים מעבר לתוכן הנובע מעמדה מוסרית, על ידי מעמד חברתי ורקע המתבטאים באמצעות סגנון ההתבטאות שלהם, השפה בה הם משתמשים, המושגים שלהם על העולם, הניסוח ומילות הלוואי (כמו פניה לדמויות אחרות, נימוס, מילים טפלות הנשמעות בדיבור ומקנות לו אפיון).
דיונים שונים בין הדמויות מתקיימים במקביל וכך נוצר מארג של דיאלוגים רבי-רבדים.
המונח "דיאלוגיזם" אינו מונח של בכטין עצמו אלא של חוקריו (בפרט צווטאן טודורוב וז'וליה קריסטבה).
המונח בא לתאר תאוריה פילוסופית, השקפת עולם וכלי ניתוחי לפיו כל פעילות אנושית, ובפרט זו העוסקת בשיח, בין אם מדובר או כתוב, היא פעילות של דיאלוג בין אדם לזולתו.
האדריכלות של העולם היא אדריכלות של קיום מול הזולת ולכן הגדרת ה"אני" היא מכלול כל הפניות שלי אל האחרים.
התורה הדיאלוגית נובעת מכתבים פילוסופיים שונים שכתב בכטין במהלך חייו מ"לקראת פילוסופיה של המעשה" המוקדם ועד "סגנונות דיבר" ("Speech Genres") המאוחר.
ניתוח המושג נעשה על ידי חוקרי בכטין בארצות הברית בשנות ה-80 מורסון, הולקוויסט ואמרסון ומשמש כתשתית למחקרים מודרניים.
כתוצאה מהיות פעילות אנושית דיאלוגית, מתקיימים בה מספר מאפיינים.
מיעון או פניה לאחר, "מאפיין מהותי (מכונן) של התבטאות הוא היותה מופנית כלפי מישהו, היותה ממוענת".
הדיבור מבקש את ההתייחסות של הזולת, אחרת הוא מת.
הערכת הדיבור באופן השלם ביותר האפשרי היא על ידי הנמען (או הנמענים) ולא על ידי מי שיצר אותו.
אין דיבור סתמי, תמיד דיבור מופנה לנמען ומצפה לתשובה.
במסגרת זו מתקיימת תמיד מודעות לשיפוט ההדדי של הדוברים ולגיטימציה לשיפוט זה.
הדיבור תמיד כולל טון ערכי ורגשי, אותם מילים עצמן בטון אחר ומול נמען אחר יכולות לבטא תוכן שונה לגמרי.
ההתבטאות גם כוללת "פזילה לאחר" (מונח שבו משתמש בכטין רבות), כלומר לא רק אל הנמען הישיר אלא גם אל "אחרים" אחרים, ובייחוד אל "השלישי", הצד השופט שיכול להיות קהל קונקרטי, העתיד או "השלישי האולטימטיבי - האל.
בסוף ימיו הכליל בכטין עמדה זו לתרבות בכלל.
גם התרבות כמכלול נמצאת בדיאלוג מול תרבויות אחרות החיצוניות לה.
יתרה מכך - התרבות ניתנת לפרשנות רק על ידי מי שנמצא במידה מסוימת מחוץ לאותה התרבות אותה הוא רוצה להבין.
חוסר סגירות או חוסר מוגמרות, "שום התבטאות אינה יכולה להיות לא הראשונה ולא האחרונה.
כל מה שנאמר ונכתב הוא רק "עד לנקודה זו" וסופו תמיד פתוח.
השינוי האפשרי, התגובה, נלקחים בחשבון כבר בעת יצירת האמירה.
באופן עקרוני לעולם ל"נאמרת המילה האחרונה" בשיח.
עם זאת, כל אמירה (רפליקה) נאמרת מתוך האינדיבידואליות של הסובייקט הדובר (סובייקט השיח) ויש לה התחלה וסוף ברורים, פתיחה הקוראת לנמען וסיום המבקש את תגובתו.
אולם האמירה הסגורה ניתנת להערכה רק בתוך ההקשר הכולל של הדיאלוג וההתחלה והסיום המובחנות שלה הופכות אותה לחוליה מובחנת בשרשרת הבלתי-נגמרת.
"לכל רפליקה, גם הקצרה והמקוטעת ביותר, יש צורה ספציפית של מוגמרות בבואה לבטא עמדה מסוימת של הדובר".
פרוזאיות, היבט מרכזי בתאוריה היא יחסה ליומיומי.
רוב הפעילות האנושית עוסקת ביומיומי לכן היא דורשת פילוסופיה ימיומית.
עקרונות המוסר הפרקטיים אינם נובעים "מלמעלה למטה" אלא להפך, מלמטה, מתוך התמודדות דיאלוגית נקודתית עם הזולת הם מוכללים לכדי עקרונות כלליים יותר.
"לו הייתה אתיקה שיטתית, הרי שכל טוען (דובר) וכל מאזין היו ברי-החלפה, בעולם תאורטי לא קיימים חיים אינדיבידואליים ספציפיים והלא הם העיקר!".
אחריות, כל דובר לוקח אחריות על דבריו.
מתוך כך הוא גם מודע לסובב אותו, לזולת (הן זה הדן עמו והן זה המאזין/קורא את הדיאלוג) ולמערכת החוקים והכללים הכתובה והבלתי כתובה המכתיבה את כללי השיח במסגרת הסגנונית (אין דומה שיחה במוסך לשיחה ליד שולחן האוכל).
המוסר עצמו, לדברי בכטין, מתערער כאשר האחריות הבין-אישית מוחלפת במערכת חוקים כתובה.
סינכרוניות ודיאכרוניות, הפניה או הדיבור מופנים הן לנקודת הזמן המידית ולהקשר המידי (סינכרוניות) והן למרחבי הזמן, לעבר (המשותף, המדומיין (המיתי), האישי) ולעתיד (הצהרה, תקווה, ניבוי).
"הדובר איננו אדם הראשון, ולכן עצם מושא השיח שלו אינו יכול שלא להפוך לזירת מפגש עם דעותיהם של בני שיחו הישירים...אולם ההתבטאות קשורה לא רק להתבטאויות שקדמו לה, אלא גם לחוליות הבאות אחריה בשרשרת האינטראקציה החברתית בשיח."
ריבוי קולות פנימי, דיאלוג פנימי כחלק מהקשבה יצירתית, "אני חי בעולם דברי הזולת.
וכל חיי אינם אלא מיקום של עצמי בעולם זה, תגובה לדברי הזולת".
המילים בהן משתמש כל דובר אינן מילותיו שלו אלא תמיד אלו עיבודים להתבטאויות של זולתו, החל מאמו, בינקות, דרך התבטאויות של בעלי סמכות וטקסטים וכלה בדיאלוגים יומיומיים.
בכל דובר קיים יוצר, מחבר, הממציא "דמויות".
אותו אדם יכול לשאת ולתת במסגרות סגנון שונות.
אותו דובר מתקיים במסגרת ביתו, עם משפחתו, במסגרת העבודה, במסגרת משא ומתן עם סוחרים שונים, במסגרת חברתית, מול ממונים ובעלי-שררה וכן הלאה.
כל אדם בורא "פרסונה" הדוברת בסגנון מתאים לזני השיח, למסגרת הכללים במסגרת הסגנונית וכדומה.
בכטין מסווג גם יצירות ספרות לפי מידת הדיאלוגיזם הטבעי שבהן, פנייתן הכנה של הדמויות לאחר.
דווקא הדיאלוג האפלטוני מוצג על ידו כיצירה מונולוגית, שאין בה פניה ל"אחר" אמיתי אלא תכסיס רטורי כדי לחדד נקודה שבעיני הכותב היא האמת ואין בלתה.
עם זאת היצירה האמיתית היא דיאלוגית.
כתיבתו של בכטין עצמו אינה מונולוגית, היא אוסף של אמירות לא-מוגמרות.
אמירות המופנות אל קוראים ואל עצמו שאינן יוצרות אמירה מונולוגית והרצאת דברים.
הדבר נובע הן מתוך העמדה העקרונית של חיים דיאלוגיים וכתיבה בסגנון המבטא בעצמו את הרעיונות הכתובים בו והן מתוך סגנון החיים בו חי בכטין, תרבות של דיונים בעל פה (מפחד להעלות על הכתב דברים מסוכנים מבחינה פוליטית).
המונח "כרונוטופ" הוא הלחם מילים של המילים "זמן" (כרונוס) ו"מקום/מרחב" (טופוס) ביוונית.
המקום-זמן מגדיר בהגותו של בכטין לגבי היצירה בכלל והרומן בפרט סוגה (ז'אנר) סגנוני.
הכרונוטופ מגדיר מוסכמות חברתיות, מוסכמות לשוניות, מוסכמות לגבי מחוות והבעות לא-מילוליות וכדומה.
יתרה מזו, הכרונוטופ ביצירה טומן בחובו יסוד ערכי ולאפיוניו ברומן על יד כל אחת מהדמויות יש מרכיב רגשי וערכי חשוב, שהוא-הוא המפתח ליצירה.
הכרונוטופ משמש מונח-מעבר בין הדיאלוג הבודד לבין המכלול התרבותי בו הוא מתקיים.
בכטין הגדיר למשל את כרונוטופ "הדרך" בו מתקיים למשל הרומן הפיקרסקי.
את כרונוטופ "הטרקלין" המופיע ביצירות כמו מלחמה ושלום ובאנה קארנינה, הכרונוטופ של הקרנבל (הכרונוטופ של רבלה) ועוד.
הכרונוטופ מאפשר למיין את הדוברים (או הגיבורים ברומן) לפי "טיפוסים" אופייניים (נוכל, אביר, ליצן וכדומה) לפי ה"קריאה" שלהם את הכרונוטופ.
הכרונוטופ מציב את הקורא בנקודת מבט ייחודית כ"אדם השלישי" בדיאלוג.
דוגמה בזעיר-אנפין לכרונוטופ היא הכרונוטופ של הגשר: גיבור ניצב בפני הכרעה גורלית ועליו לעבור על גשר עליו שומרת דמות עילאית (נציג של "האדם השלישי הנצחי", האל) עמה יש להתמודד (פיזית, כמו יעקב אבינו, או אינטלקטואלית כמו לענות על חידה שמציגה מפלצת כמו הספינקס באדיפוס).
המקום-זמן הזה מגדיר שורה של מוסכמות ספרותיות שאינה שונה באופן מהותי מה"כרונוטופ של המסעדה" בה על הסועד למצוא מקום ישיבה, לנהל דיאלוג עם המלצר, לשלם וכו'.
החשיבות והשוני המהותי של הכרונוטופ ברומן ביחס למתארי מרחב-זמן באופן כללי הוא היחס הרגשי-ערכי של המחבר והדמויות כלפיו.
מונח שלקוח מתחום המוזיקולוגיה שפירושו ביחד ובו-זמני, ובעזרת מושג זה בכטין מסביר את היווצרות ויחודיות הרומן.
בכטין טוען שרומן עולה וצובר תנופה משום שהוא הז'אנר הדמוקרטי ביותר.
בעוד ששירה בעיני בכטין מבטאת את קולו של היחיד, בעיקר את קולה של האליטה התרבותית הדיבור בשיר הוא דיבור של אחד.
ואילו רומן מעצם היותו ריבוי של קולות, הוא דיאלוגי.
בכטין תופס את הרומן כאתר של רב-דיבוריות כאשר יש מאבק מתמיד בין הלשונות.
כשבכטין מדבר על רב-לשוניות הוא לא מתכוון לשפות שונות, אלא לאופן שבו הרומן מבטא ומשמע קולות חברתיים, לשונות חברתיות.
הרומן הוא צירוף הלשונות השונות על שלל סגנונותיהן וניבן הייחודיים, ולכן נחשב בעיניו כפוליפוני (רב-לשוני).
למעשה, יש כאן תפיסה מרקסיסטית של הלשון (כזכור בכטין פיתח תורת ספרות פסיכו-מרקסיסטית, זוהי תורת ספרות ששילבה מאפיינים מתחום הסוציאליזם ומתחום הפסיכואנליזה).
בהתאם לתפיסה זו, הלשון תמיד צבועה בצבעים חברתיים ומעמדיים.
הסיווג הוא רב: ישנן לשונות ממעמד שונה, לשונות ממקצועות שונים, לשונות מעדות שונות גם אם במעמד זהה.
והרומן שהוא אתר של רב-לשוניות מעמת את הלשונות השונות בתוכו, ישנן התנגשויות בין לשונות שונות כאשר אף לשון לא מקבלת בלעדיות.
לשון המספר אינה יחידאית אלא מעומתת עם לשונות אחרים שמזוהים עם שכבה חברתית מסוימת.
התאוריה של בכטין באה ללמד את הקורא להיות זהיר בשמיעתו את הטקסט כדי שיוכל לזהות את הלשונות החברתיות שמעומתות זו עם זו ללא הרף ברומן.
לא דיבור של דמות ששומעים, אלא שומעים את קולה של החברה .
(מתוך פרק א: הרומן הפוליפוני וביקורת הספרות בספר סוגיות הפואטיקה של דוסטויבסקי, ספריית פועלים, תל אביב, 1978)
המערב הכיר את בכטין בתחילה כחוקר ספרות, ובעיקר נחשף לספריו על רבלה ועל דוסטויבסקי.
החוקרים הראשונים ש"גילו" את בכטין למערב היו הצרפתים ממוצא בולגרי ג'וליה קריסטבה וצווטאן טודורוב, בראשית שנות ה-80. היו ניסיונות לשייכו לזרמים אינטלקטואליים כפורמליזם רוסי וסטרוקטורליזם, ניסיונות שכשלו לאור גילוי כתבים נוספים שלו.
הדור השני של החוקרים כולל חוקרים בארצות הברית, חלק גדול מהם מאוניברסיטת טקסס כגארי סול מורסון, קאריל אמרסון, קתרינה קלארק ומייקל הולקוויסט.
המחקרים המודרניים יותר מציבים את בכטין כפילוסוף יותר מאשר כחוקר ספרות ואף פילוסוף מקורי שלא היה שייך לזרם מסוים אלא הלך בתוואי עצמאי ומקורי משלו.
חלקם אף משווים אותו מבחינת ההשפעה על החשיבה על התרבות ועל השיח לכמה מהפילוסופים החשובים של המאה ה-20 כמישל פוקו וז'אק דרידה.
בכטין הטרים (כלומר תיאר קודם, באופן עצמאי ומקורי) מושגים מתחומי הסמיוטיקה והפוסט-סטרוקטורליזם, שהובנו בדיעבד מתוך כתביו רק לאחר שעובדו על ידי הוגים כפוקו ודרידה.
התרגום האנגלי של ספרו על רבלה היה לאחד הספרים המצוטטים ביותר בחיבורים אקדמיים במדעי החברה והרוח.
ברוסית יצא בין השנים 1992 ו-2003 כתב עת ייחודי לחקירת יצירתו של בכטין בשם "דיאלוג.
כרונוטופ." כתב-עת נוסף שהוקדש לבכטין, Dialogism, פורסם על ידי מרכז בכטין באוניברסיטת שפילד, בריטניה, בין השנים 1998 ו-2001.
בסרט עישון מספר ויליאם הרט על בכטין אשר בשנת 1942, בעת המצור על לנינגרד, ממחסור בסיגריות, השתמש בדפי אחד מכתבי היד של ספריו לצורך גלגול סיגריות וכך למעשה "העלה בעשן את יצירת המופת של חייו".
לחקר הסיפור, שיש ספקות לגבי אמיתותו, הוקדש אתר באינטרנט בשם "The Mikhail Bakhtin manuscript smoking page"
הסופר והתסריטאי פול אוסטר משאיר את הספק כאשר בסצנה ויליאם ארט המשחק את פול, טוען שיש לו הוכחה בספר הנמצא בארון הספרים.
כאשר הוא ניגש לחפש אותו הוא נתקל בשקית חשודה המביאה לתפנית בעלילה והנושא נשאר ללא פתרון.
סוגיות בפואטיקה של דוסטויבסקי תרגום מרים בוסגנג, ספרית פועלים, תשל"ח
הדיבר ברומן, תרגם מרוסית ארי אבנר, מבוא: דימטרי סגל, ספרית פועלים, תשמ"ט 1989
צורות הזמן והכרונוטופ ברומן תרגום דינה מרקון, מבוא, אחרית דבר ומסה ("המקום והזמן של מיכאיל בכטין"): הלנה רימון, הוצאת דביר, 2007. סקירה, תוכן ופרק מהספר
כתבים מאוחרים תרגם מרוסית והוסיף הערות והקדמה סרגיי סנדלר, עריכה מדעית: הלנה רימון, הוצאת רסלינג, 2008
מיכאיל סרגייביץ' גוֹרְבָּצ'וֹב היה מדינאי סובייטי; אחרון מנהיגי ברית המועצות עד להתפרקותה.
גורבצ'וב הנהיג רפורמות פוליטיות וכלכליות, במטרה להפריח את יחסי החוץ ואת מצב הכלכלה הדועכת.
גורבצ'וב כיהן בשלטון כאשר התפרקה ברית המועצות, והתפתחות מדיניות החוץ שקידם הובילה לסיום המלחמה הקרה בשנת 1991. במהלך תקופת שלטונו, פעל ללא הצלחה למנוע את ההתפרקות, דרך רפורמות שהובילו לליברליזציה.
בשנת 1990 זכה בפרס נובל לשלום.
כאשר התמנה גורבצ'וב למנהיג ברית המועצות ב-1985, מטרתו הייתה להוציא את המדינה מהמשבר הכלכלי והמדיני בו הייתה נתונה אך עדיין לשמר את אופייה הסוציאליסטי.
גורבצ'וב קידם רפורמות בברית המועצות שהתחלקו בין ליברליזציה פוליטית: גלאסנוסט וליברליזציה כלכלית: פרסטרויקה.
בהתחשב בצורך בהלוואות עבור הרפורמות הכלכליות ובעובדה שהכלכלה הרוסית נגררה אחרי ארצות הברית במרוץ החימוש הגרעיני, גורבצ'וב קידם הסדר ביחסי ארצות הברית–ברית המועצות.
גורבצ'וב נפגש מספר פעמים עם הנשיאים האמריקאים רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש עבור הסדר היחסים וסיום מרוץ החימוש הגרעיני.
בהמשך, הוציא גורבצ'וב את כוחות הצבא האדום מהמלחמה באפגניסטן ובאופן הדרגתי גם מארצות הגוש המזרחי.
סיום יד הברזל הסובייטית על מזרח אירופה הוביל לדמוקרטיזציה של ארצות החסות הסובייטיות לשעבר.
בשנת 1989 הרפורמות הפוליטיות שקידם גורבצ'וב הובילו לבחירות נשיאותיות עבור משרת נשיא ברית המועצות.
גורבצ'וב פעל לפייס בין הרפורמיסטים והראקציונרים ולא הצליח למנוע את התחזקותן של תנועות לאומיות בדלניות שקראו לפירוק ברית המועצות.
גורבצ'וב היה נתון במעצר בית במהלך הפוטש הכושל של אוגוסט ב-1991 שאורגן בידי ראקציונרים שפעלו לשימור ברית המועצות אך בסופו של דבר זירז את קריסתה של המעצמה.
בסופו של הפוטש, נשיא רוסיה הסובייטית, בוריס ילצין, חתם עם מקביליו באוקראינה הסובייטית ובלארוס הסובייטית על פירוקן של ארצות אלו מברית המועצות.
כמו כן, גורבצ'וב איבד את רוב סמכותו שהועברה לילצין במהלך הפוטש.
גורבצ'וב נותר מעורב בהמשך בפוליטיקה של הפדרציה הרוסית החדשה לפני שיצא לגמלאות.
מיכאיל סרגייביץ' גּוּרְבָּצ'וֹב נולד ב-2 במרץ 1931 בכפר פריבולנויה במחוז סטברופול בצפון הקווקז אשר ברוסיה הסובייטית למשפחת איכרים רוסית–אוקראינית פעילה מאוד במפלגה הקומוניסטית.
הוריו היגרו לסטברופול מוורונז' (מחוז מוצאו של אביו) ברוסיה וצ'רניהיב (מחוז מוצאה של אמו) באוקראינה.
אימו, מריה גורבצ'ובה (לבית גופקאלו), הייתה חקלאית וכל חייה עבדה במשק שיתופי.
הטיהורים הפוליטיים הגדולים, שביצע משטר הרודנות של סטלין במהלך שנות ה-30, השפיעו על משפחת גורבצ'וב: ב-1937 נעצר סבו של מיכאיל גורבצ'וב, פנטליי גופקאלו, שהיה יו"ר המשק השיתופי, באשמת "היותו חבר בארגון טרוצקיסטי אנטי-מהפכני".
הוא הוחזק במעצר במשך 14 חודשים תחת חקירה ועינויים.
עוזר התובע הכללי של סטברופול הציל אותו מהוצאה להורג.
בדצמבר 1938 שוחרר מהכלא ושב לביתו.
בשנת 1939 נבחר פעם נוספת ליושב ראש המשק השיתופי.
לאורך חייו נהנה מכבוד רב בקרב חבריו החקלאים.
סבו השני של גורבצ'וב (מצד אביו) - אנדריי גורבצ'וב - לא היה להוט להצטרף למשק השיתופי של בנו ועסק בחווה עצמאית לבדו.
ב-1933 הייתה בצורת קשה בדרום רוסיה והאזור סבל מרעב המוני שהחמיר עקב מדיניות הקולקטיביזציה של המשטר (באוקראינה נודע הרעב בכינוי הולודומור).
שלושה מתוך ששת ילדיו מתו ברעב.
באביב 1934 נעצר אנדריי גורבצ'וב בשל "אי מילוי תוכנית מסע הזריעה".
הוא טען כי לא היה מה לזרוע ובתגובה הואשם בהיותו "חבלן" ונשלח למחנה עבודה קשה (גולאג) באזור אירקוטסק, סיביר.
הסב עבד שם ככורת עצים במשך שנתיים.
לאחר מכן, בשנת 1935, בשל עבודתו הטובה הוא שוחרר לפני תום תקופת עונשו.
חזר לפריבולנויה ומיד הצטרף למשק השיתופי שבו הייתה שותפה משפחתו ועבד במשק זה עד סוף ימיו.
אביו של גורבצ'וב, סרגיי גורבצ'וב, עבד כחקלאי מפעיל מקצרה.
ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות במסגרת מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט גויס האב לשורות הצבא האדום והופקד על חוליית הנדסה קרבית.
הוא היה שותף לסדרת קרבות היסטוריים רבים בחזית המזרחית במלחמה.
בסוף מאי 1944 קיבלה משפחת גורבצ'וב הודעה כי האב סרגיי נפל בפעולה צבאית.
במשך שלושה ימים המשפחה הייתה אבלה על אובדנה, אך למרבה שמחתם ההודעה התבררה כשגויה: אביו של מיכאיל שרד אך נפצע קשה ברגלו.
על מעלליו במהלך המלחמה קיבל מדליות ממשלתיות – מדליה על אומץ ושני מסדרי הכוכב האדום.
לאחר שחזר הביתה, סרגיי גורבצ'וב המשיך לעבוד כמפעיל מכונה ולימד את מיכאיל להפעיל מקצרה.
"אבא ידע בצורה מושלמת איך להפעיל את הקומביין (המקצרה), והוא לימד אותי", שיחזר גורבצ'וב בבגרותו.
"אחרי שנה או שנתיים יכולתי להתאים כל מנגנון.
אני גאה במיוחד ביכולת שלי לזהות תקלה בקומביין באופן מיידי, רק על ידי הצליל שלה".
כך נהג גורבצ'וב בנעוריו לעבוד בקוֹלְחוֹז המקומי (משק שיתופי) ובשנת 1948 קיבל עיטור הדגל האדום של העמל בזכות קציר גדול במיוחד.
הוא היה אז רק בן שבע עשרה והיה למקבל הצעיר ביותר של הפרס.
לפני שהתחיל ללמוד, מיכאיל גר בעיקר עם סבו וסבתו פנטליי ווסיליסה גופקאלו שגידלו את נכדם.
גורבצ'וב הצליח מאוד בבית הספר.
באותן שנות בית ספר מוקדמות הוא פיתח תשוקה לידע, עניין בכל דבר חדש, והוא שמר על מאפיינים אלו לאורך חייו.
במיוחד נהנה משיעורי אולפן דרמה שבו שיחק על הבמה.
פעם יצא אולפן הדרמה לסיור מופעים בכפרים באזור.
השחקנים הצעירים הרוויחו קצת כסף מכרטיסים להופעות שלהם ובכסף זה הם קנו 35 זוגות נעליים לילדים ממשפחות עניות מאוד שהיו יחפים בשהותם בבית הספר.
בשנת 1950 סיים גורבצ'וב את לימודיו בבית הספר התיכון בהצטיינות עם מדליית כסף.
אביו התעקש שהנער ימשיך ברכישת חינוך והשכלה גבוהה, ומיכאיל בחר ללמוד באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה שנחשבה להיות האוניברסיטה הטובה ביותר בברית המועצות.
הוא נרשם לאוניברסיטה ללא מבחני קבלה ואף ללא ראיון.
למעשה, הוא הוזמן ללימודים באוניברסיטה.
בשיחה שפנו אליו מטעמה הובטח לו "רישום וסיפוק של לינה באכסניה".
היו להזמנתו לאוניברסיטה מספר סיבות: מוצאו של גורבצ'וב כחקלאי (מקצוע שהמשטר הסובייטי האדיר), המוניטין של עבודתו, פרס ממשלתי גבוה - מסדר הדגל האדום של העבודה וגם העובדה שבשנת 1950 (במהלך שנת הלימודים האחרונה שלו בבית הספר התיכון) הוא התקבל לחבר המפלגה הקומוניסטית.
גורבצ'וב אמר בראיון בבגרותו: "השנים שלי באוניברסיטה לא היו רק מעניינות במיוחד אלא גם תקופה של עבודה קשה.
הייתי צריך להדביק הרבה פערים - ידעתי שיש לי פערי ידע מבית הספר בכפר שלי.
הפערים וידאו שאני ארגיש אותם, במיוחד בהתחלה, כשהגעתי לאוניברסיטה.
אבל, למען האמת, תמיד הייתה לי שאפתנות רבה".
בהיותו סטודנט באוניברסיטה, פגש גורבצ'וב ברעייתו לימים, ראיסה טיטארנקו.
ראיסה למדה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה, היא הייתה צעירה מגורבצ'וב בשנה אחת, אך נרשמה לאוניברסיטה שנה אחת לפניו.
ראיסה הייתה ילידת חבל אלטאי בסיביר ורוב ילדותה גדלה באזור הרי אורל, לאם סיבירית ולאב מהנדס מסילות רכבת שמוצאו מצ'רניהיב באוקראינה.
מיכאיל וראיסה נישאו ב-23 בספטמבר 1953, כאשר מיכאיל היה בן 22 וראיסה הייתה בת 21. לאחר שקיבל תואר במשפטים בהצטיינות בשנת 1955, חזר גורבצ'וב לסטברופול.
בתחילה הוא הוצב לעבודה מטעם המפלגה הקומוניסטית (היא המפלגה החוקית היחידה בברית המועצות) במשרד התובע הטריטוריאלי של סטברופול.
פעילותו הפוליטית בתוך מחוז סטברופול
בסטברופול גורבצ'וב היה זכור מפעילותו בסניף של הליגה הקומוניסטית של הנוער בבית הספר כנער מחויב ומארגן מחונן בצעירותו.
כך שבעקבות זאת כמעט מיד עם סיום לימודיו הוצע לגורבצ'וב תפקיד של עוזר מנהל מחלקת התעמולה בוועדה הטריטוריאלית של הקומסומול (ארגון הנוער הקומוניסטי).
בעקבות כך, רישום עבודתו במשרד התובע נמשך רק עשרה ימים (מ-5 באוגוסט עד 15 באוגוסט 1955).
בספטמבר 1956 התמנה גורבצ'וב למזכיר הראשון של ועדת קומסומול בעיר סטברופול, ב-25 באפריל 1958 הוא נבחר למזכיר השני של ועדת קומסומול הטריטוריאלית של כל מחוז סטברופול, וב-21 במרץ 1961 - המזכיר הראשון של ועדת קומסומול הטריטוריאלית של כל המחוז.
בהמשך החל לעלות בצמרת שדרת ההנהגה המפלגתית המחוזית: ב-26 בספטמבר 1966 היה גורבצ'וב למזכיר הראשון ולחבר הלשכה בוועדת המפלגה הקומוניסטית של העיר סטברופול.
ב-5 באוגוסט 1969 – המזכיר השני של ועדת המפלגה הקומוניסטית הטריטוריאלית של מחוז סטברופול.
ב-10 באפריל 1970 אושר מינויו של גורבצ'וב למזכיר הראשון של ועדת המפלגה הקומוניסטית הטריטוריאלית של מחוז סטברופול.
במהלך שנותיו בסטברופול גורבצ'וב הרחיב ויישם תוכנית ארוכת טווח לפיתוח האזור.
אלו היו השנים שבהן נאלץ המזכיר הצעיר של הוועדה הטריטוריאלית של המפלגה להתמודד עם קבלת החלטות בתנאי הכלכלה המולאמת ובמדינה הבירוקרטית הריכוזית.
מתוך כך, היה זה באותן השנים שגורבצ'וב התמקצע במערכת השלטונית.
מחוז סטברופול הוא אחד מאתרי הבריאות הפופולריים ביותר ברוסיה.
מנהיגי צמרת המפלגה הסובייטית הבכירים נהגו לבלות במחוז זה בעת חופשות.
בעקבות כך גורבצ'וב הכיר אישי מפתח בצמרת הממשל כגון יושב ראש מועצת הקומיסרים העממיים אלכסיי קוסיגין (ראש הממשלה של ברית המועצות) ויורי אנדרופוב.
גורבצ'וב קשר קשרים אישיים עם אנדרופוב, שכיהן באותה העת בתור ראש הק.ג.ב..
יחסיו עם אנדרופוב היו טובים וקרובים במיוחד, ותרמו לעלייתו הפוליטית.
זמן מה לאחר ביקורו בסטרבופול אנדרופוב שיבח את גורבצ'וב כאדם עם בעל כישורים טבעיים רבים.
ראיסה גורבצ'וב אהבה את סטברופול כאילו הייתה "המולדת" שלה.
היא עשתה כמיטב יכולתה למצוא עבודה במקצוע התמחותה והחלה ללמד בפקולטה לכלכלה של המכון החקלאי של סטברופול.
היא העבירה הרצאות בפילוסופיה, אסתטיקה ושאלות דתיות לבוגרי תואר ראשון ושני.
ב-6 בינואר 1957 נולדה אירינה, בתם היחידה של בני הזוג גורבצ'וב.
בשנת 1967 ראיסה גורבצ'וב קיבלה את תואר הדוקטורט שלה.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה: "סיקור המאפיינים החדשים בחיי היומיום של חקלאים במשק שיתופי (בהסתמך על מחקרים סוציולוגיים של מחוז סטברופול)".
ב-27 בנובמבר 1978 בחרה ישיבת המליאה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית למנות את גורבצ'וב למזכיר הוועדה הראשית.
ב-6 בדצמבר 1978, בעקבות המינוי החדש, גורבצ'וב ומשפחתו עברו להתגורר במוסקבה.
המשימה הראשונה שלו הייתה פיקוח על החקלאות של המדינה.
הוא טייל רבות בתוך ברית המועצות וערך ביקורים רשמיים מחוצה לה.
מהר מאוד מיכאיל גורבצ'וב הציג את עצמו כדמות פוליטית אחראית, יעילה ועקרונית.
שנתיים לאחר שעבר למוסקבה, ב־1980, התמנה לחבר מלא בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ובפוליטביורו.
לאחר שנות שלטונו של ליאוניד ברז'נייב, זה נפטר ב-1982 ואנדרופוב התמנה ליורשו, נושא משרת מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית.
אנדרופוב קידם סדרת פעילי מפלגה צעירים ומבטיחים, בהם גורבצ'וב, לקדמת המפה הפוליטית.
שנתיים בלבד לתוך שלטונו, חלה אנדרופוב ונפטר.
יורשו, קונסטנטין צ'רניינקו, כיהן שנה אחת בלבד טרם פטירתו ב-1985. חבר המפלגה הוותיק, אנדריי גרומיקו, הציע למנות את גורבצ'וב הצעיר למזכ"ל המפלגה ושליט ברית המועצות, ודרך השגת תמיכה מספקת ממעגל ההנהגה, זה האחרון התמנה לתפקיד.
הנוקשות העצומה של המערכת הפוליטית הסובייטית התגלתה כחרב פיפיות.
במבנה ההיררכי והריכוזי ביותר, נהנה המזכיר הכללי של המפלגה מחסינות רבה ומכוח פוליטי עצום.
היה זה החשש מחוסר יציבות שהביא את גורבצ'וב בן ה-54 לעמדה זו, שכן הוא התמנה לאחר רצף פטירתם של שלושה שליטים קשישים בטווח זמן קצר, ברז'נייב, אנדרופוב וצ'רניינקו.
נראה שהחיפזון שבו התקבלה מועמדותו של גורבצ'וב גרמה לחברי הוועד המרכזי להתעלם מכל סימן מקדים של נטיותיו הרפורמיות של גורבצ'וב.
לאחר עלייתו לשלטון, הוא יכול היה להכניס את הרפורמות שקרא לקדם עם חסינות תוכנית לפתיחת עימות פוליטי נגדו מתוך הנהגת המפלגה.
אסון צ'רנוביל ורעידת האדמה בספיטק
ב־11 במרץ 1985, כאמור עקב פטירתו של המזכ"ל צ'רניינקו, התמנה גורבצ'וב למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית - ובכך לשליטה בפועל של ברית המועצות.
גורבצ'וב החל במהירות לבסס את סמכותו האישית בקרב ההנהגה הסובייטית.
מטרתו העיקרית בבחינת מדיניות הפנים הייתה להחיות את הכלכלה הסובייטית שהייתה נתונה לשנים ארוכות של מיתון ממושך והשקעות צבאיות לאורך כהונתו של ברז'נייב בשלטון (1964–1982).
לשם כך הוא קרא למודרניזציה טכנולוגית מהירה ולהגברת תפוקת העובדים, והוא ניסה להמיר את הבירוקרטיה הסובייטית המסורבלת ליעילה יותר ובעלת יכולת תגובה לקשיים מהירה ככל שניתן.
ב-26 באפריל 1986, ימים ספורים לפני חגיגות אחד במאי, התרחש אסון צ'רנוביל, התאונה הגרעינית והאסון האקולוגי הגדולים ביותר של המאה ה-20. בליל 25–26 באפריל אירע פיצוץ בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, במה שהייתה אז אוקראינה הסובייטית.
הדליפה הרדיואקטיבית מהפיצוץ השביתה את עיקר הפעילות האנושית בחבל הומל לעשורי שנים.
הרשויות הסובייטיים ניסו תחילה לטשטש את האסון.
רק ב-27 באפריל הועברו 30,000 תושבי העיירה הסמוכה פריפיאט מבתיהם עקב הדליפה הרדיואקטיבית.
היקף הסכנה היה כזה שלא ניתן היה לשמור על האסון מושקט.
בתוך ימים ספורים התגלו רמות קרינה גבוהות בצורה יוצאת דופן ומדאיגה בסקנדינביה, והעקבות הובילו גורמים מערביים לצ'רנוביל.
כתבים מערביים במוסקבה הבינו עד מהרה את המתרחש.
הרשויות נאלצו להגיב - אך באי רצון.
למעשה, ההנהגה הסובייטית נלכדה כעת במלכודת, שהייתה, לפחות חלקית, מעשה ידיה.
בבוקר שלאחר הפיצוץ בתחנה הגרעינית בצ'רנוביל ב-26 באפריל 1986, התכנס הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית, בראשותו של גורבצ'וב, כדי לדון במצב ולארגן ועדה ממשלתית להשתלט על המצב בשטח ולוודא שננקטו צעדים רחבי היקף, במיוחד בנושא בריאותם של אנשים באזור האסון, במטרה למגר את השפעות האסון.
יתרה מכך, האקדמיה למדע הסדירה מטעמה קבוצה של מדענים מובילים, שנשלחו מיד לאזור צ'רנוביל לחקור את האסון.
בשלב זה, לפוליטביורו לא הייתה תמונה מדויקת ומלאה של המצב.
גורבצ'וב טען בדיעבד, כי מכיוון שכבר החלו בקידום מדיניות של פתיחות והסרת צנזורה ההאשמות נגד הממשל כי סירב לפרסם נתונים על האסון הן מפוברקות.
ב-7 בדצמבר 1988, בעת היה גורבצ'וב בביקור בארצות הברית במסגרת המשא ומתן על נרמול היחסים והבאת המלחמה הקרה לכדי סיום, נודע לו על רעידת האדמה בספיטק אשר בצפון ארמניה הסובייטית.
מחשש לחזרה על אסון צ'רנוביל, הורה מיידית לעצור את פעילות תחנת הכוח הגרעינית מצאמור, עצר את ביקורו ומיהר לשוב למוסקבה.
רעידת האדמה הייתה בסדר גודל 7.2 בסולם ריכטר והובילה למותם של 25,000 איש כמו גם איבוד בתיהם של בערך מיליון איש.
גורבצ'וב הורה להקים ועדה ממלכתית מיוחדת לטיפול במשבר ובראשה העמיד את ראש הממשלה ניקולאי ריז'קוב, יריבו הפוליטי.
הצבא נשלח להתערב בטיפול באזרחים לאחר המשבר ובהמשך הוקמה מתוכו זרוע חדשה: חיל החילוץ - שמטרתה טיפול באסונות טבע ברחבי ברית המועצות.
במסגרת מערך החילוץ והטיפול בנפגעים קיבלה ברית המועצות תמיכה ממדינות זרות רבות.
בוועידה ה-27 של המפלגה הקומוניסטית, בפברואר 1986, הכריז על דרך חדשה לברית המועצות שהתבססה על שני מושגים חדשים: הגלאסנוסט ("פתיחות") והפרסטרויקה בענייני הכלכלה ("בנייה מחדש").
כאשר גורבצ'וב התמנה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ב-1985, הוא מיהר להשיק את ה'פרסטרויקה', שהוצגה לראשונה בנאומו בלנינגרד כבר במאי אותה השנה.
הצוות המנהלי שלו היה רוסי בהרכבו האתני יותר מזה של קודמיו.
נראה שבתחילת כהונתו גורבצ'וב האמין שהמבנה הכלכלי של ברית המועצות תקין בבסיסו ולכן נדרשו רק רפורמות מינוריות.
לפיכך הוא ניהל מדיניות כלכלית שמטרתה להגביר את הצמיחה הכלכלית תוך הגדלת השקעות ההון.
השקעות הון נועדו לשפר את הבסיס הטכנולוגי של הכלכלה הסובייטית וכן לקדם שינויים כלכליים מבניים מסוימים.
מטרת מדיניותו הכלכלית הייתה פשוטה וברורה למדי: להביא את ברית המועצות לשוויון כלכלי מול הגוש המערבי.
זו הייתה מטרה מתמשכת של שליטי רוסיה במשך מאות שנים מאז המאה ה-18; קידום השתוות עם המערב.
אולם לאחר שנתיים בשלטון הגיע גורבצ'וב למסקנה שדרושים שינויים מבניים עמוקים יותר.
בשנים 1987–1988 הוא דחף רפורמות שכמעט ועשו את מחצית הדרך ליצירת מערכת שוק חופשי חלקית.
ההשלכות של צורה זו של כלכלה מעורבת למחצה עם סתירות בין הרפורמות עצמן הביאו כאוס כלכלי בתוך המדינה והסבו חוסר פופולריות רבה לגורבצ'וב.
הכלכלנים הרדיקליים של גורבצ'וב, ובראשם גריגורי אלכסייביץ' יאבלינסקי, יעצו לו שהצלחה בסגנון מערבי מחייבת כלכלת שוק אמיתית.
אולם גורבצ'וב מעולם לא הצליח אפילו לעשות את הקפיצה מכלכלה מולאמת ריכוזית לכלכלה מעורבת לגמרי.
אף על פי שהיה פופולרי בקרב המערב, גורבצ'וב היה הרבה פחות אהוד בתוך ארצו שלו, עקב הכאוס הכלכלי שנגרם מהרפורמות המהירות.
הדבר הביא לצמצום ייצור, מחסור ואי שביעות רצון חברתית, שהובילו לשביתות.
גורבצ'וב אפשר לכך שחוסר שביעות רצון זה יוכל להתבטא ביתר שאת בתוך מערכת ה'שקיפות' של ה'גלאסנוסט'; כל מידע שהוסתר בעבר בנוגע לפעילות המדינה והגופים המנהליים שלה היה עשוי מעתה להיחשף ולדון בפומבי.
הסרת הצנזורה שהטיל המשטר הקומוניסטי, אשר אינטלקטואלים ומתנגדים משוחררים ניצלו אותו עד תום, אפשרה מתן שיפוט ביקורתי על ההיסטוריה של ברית המועצות ועל המבנה הפוליטי, הכלכלי והחברתי הקיים בה.
גורבצ'וב השיק את הרפורמה בחופש הביטוי כחלק החיוני השני של מאמצי הרפורמה שלו.
הוא האמין שפתיחת המערכת הפוליטית - דמוקרטיזציה למעשה - היא הדרך היחידה להתגבר על האינרציה במנגנון הפוליטי והבירוקרטי, שהיה לו אינטרס גדול בשמירה על הסטטוס קוו.
בנוסף, הוא סבר שהדרך להתאוששות כלכלית וחברתית מחייבת שילוב "אנשים מן העם" בתוך התהליך המדיני.
'גלאסנוסט' גם אפשרה לתקשורת יותר חופש ביטוי, ומאמרי מערכת שהתלוננו על המצב החברתי והכלכלי ועל חוסר המסוגלות של הממשלה לתקן אותו החלו להופיע.
כשהמצב הכלכלי והפוליטי החל להידרדר, ריכז גורבצ'וב את כוחותיו בהגברת סמכותו.
עם זאת, הוא לא נעזר בסמכויותיו החדשות ליישום החלטות אלה.
הוא הפך לרודן חוקתי - אבל רק על הנייר, כאשר בפועל המשיך ברפורמות ובדמוקרטיזציה.
המדיניות שלו פשוט לא יושמה בפועל.
עם כניסתו לתפקיד, יגור ליגצ'וב מונה לראש מזכירות הוועד המרכזי של המפלגה, אחד משני מוקדי הכוח העיקריים (לצד הפוליטביורו) בברית המועצות.
ליגצ'וב הפך לאחר מכן לאחד ממתנגדיו של גורבצ'וב, מה שהקשה על גורבצ'וב להשתמש במנגנון המפלגתי כדי ליישם את מדיניותו הכלכלית.
מגעים ראשוניים עם ארצות הברית
גורבצ'וב הבין שנטל הוצאות הביטחון, שלפי הערכות שונות היה שווה ערך ל-25% מהתוצר הלאומי הגולמי, שיתק את המדינה.
ההוצאות על תקציב הביטחון הובילו לקיצוץ בהוצאות על חינוך, שירותים סוציאליים וטיפול רפואי, שפגע בלגיטימציה הפנימית של המשטר.
יתרה מכך, הוצאות הביטחון העצומות שאפיינו את שנות המלחמה הקרה היו אחד הגורמים להתדרדרות הכלכלית הסובייטית מלכתחילה.
גורבצ'וב שינה אפוא את מדיניות החוץ הסובייטית, והחל לקדם את סיום המלחמה הקרה.
המדינאים של מערב אירופה תפסו את ברית המועצות כתוקפנית בצורה מסוכנת.
הנהגת המשטר הצבאי בפולין בין 1981 ל-1983 הייתה אות מרכזי שסימן את שחיקת הסמכות הקומוניסטית באזור.
בגבולה האסייתי של רוסיה, יחסיה עם הרפובליקה העממית של סין היו מנותקים מאז הפיצול הסיני-סובייטי, ועם עלייתו לשלטון בסוף שנות השבעים, דנג שיאופינג ביצע את הרפורמה בכלכלת סין שכללה פתיחות למערב במטרה להימנע משפל כלכלי בדומה לזה שברית המועצות סבלה ממנו.
על כן החל גורבצ'וב במגעים ישירים מול נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן (שקודם לכן הנהיג עמדה ניצית נגד ברית המועצות, הוקיע וגינה אותה בתור "אימפריית רשע").
סדרה של פסגות ומפגשים מתוקשרים נערכו לאחר תחילת המגעים בין שני מנהיגי המעצמות.
תחילה נערכה פסגת ז'נבה המקדימה בסתיו 1985. מגעים לנורמליזציה החלו ברייקיאוויק שבאיסלנד, איפה שנערכה פסגה ביצועית ראשונה מסוגה באוקטובר 1986, במהלכה רייגן וגורבצ'וב דנו באפשרות של פירוז כל הנשק הגרעיני של שתי הארצות.
גורבצ'וב הצליח להשיג השפעה מוגבלת על משרד הביטחון של ברית המועצות.
הוא השתמש במבוכה שנגרמה מהפרת ההגנה האווירית הסובייטית על ידי טייס מערב גרמני צעיר, מתיאס רוסט, שהצליח להנחית את מטוסו שלו ליד הכיכר האדומה ב-28 במאי 1987, כתירוץ לערוך הסדר סמכויות מחודש בתוך המשרד.
זה נתן הן לגורבצ'וב והן לשר החוץ שלו אדוארד שוורדנדזה יותר חופש פעולה במשא ומתן על בקרת הנשק מול ארצות הברית.
בדצמבר 1987 הם חתמו על הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני, שחיסל תוואי שלם של טילים בעלי ראש נפץ גרעיני.
במאי 1988, בעמידה במרכז הכיכר האדומה במוסקבה, הכריז רייגן שהמונח "אימפריית הרשע" שייך ל"עידן אחר".
לאחר עשור של מלחמת גרילה ולוחמת שחיקה ממושכת של הצבא האדום באפגניסטן, במאבקו נגד ארגוני מוג'אהדין שונים במטרה לטפח משטר קומוניסטי שבסיסו בקאבול, הצבא האדום נסוג מאפגניסטן חזרה לגבול הבינלאומי תחת גורבצ'וב.
ההחלטה הסובייטית לסגת מהפלישה הצבאית ההרסנית שלה לאפגניסטן התרחשה כבר באוקטובר 1985, לפי מסמכים שונים שהוחזקו באותה העת בדלתיים סגורות; אבל גורבצ'וב לא קבע לוח זמנים ספציפי עד פברואר 1988 בעוד הוא ביקש ליצור מודל של שיתוף פעולה עם ארצות הברית לפתרון סכסוכים אזוריים.
בעוד שהסובייטים חלקו את המטרה האמריקנית של אפגניסטן עצמאית, הם פעלו להימנע מלהשאיר את המדינה בידי מוג'אהדין קיצוניים, אשר נתמכו ישירות בידי פקיסטן, ובעקיפין בידי ארצות הברית.
ההנהגה הסובייטית האמינה שתהליך הפיוס הלאומי יגיע לשיאו בבחירות חופשיות ודמוקרטיות שנועדו להתקיים בפיקוח האומות המאוחדות והממשלה החדשה שתתקבל בקאבול תהיה חילונית ומתונה.
עם זאת, בסופו של דבר ההנהגה הסובייטית קיבלה את העובדה שממשל רייגן ימשיך לחמש את הפלגים הרדיקליים יותר של המוג'אהדין דרך פקיסטן, גם תוך הפרה של אמנות ז'נבה.
גורבצ'וב קיווה שניתן להתקדם לקראת הסדר מדיני על ידי עבודה משותפת עם ארצות הברית לאחר החתימה על הסכמי ז'נבה של 1988, ובכך ליצור תקדים ולחזק עוד יותר את שיתוף הפעולה העולמי של בין ארצות הברית לברית המועצות.
גורבצ'וב האמין כי יוכל ליצור מערכת גאופוליטית בינלאומית של שתי מעצמות-על הפועלות בשיתוף פעולה האחת עם השנייה.
בסופו של דבר, הן בהסכמי ז'נבה של 1988 והן במשא ומתן עם ממשל בוש ב-1989 וב-1990, הסכימו הצדדים לחלוק על הפערים בעמדותיהם, לאכזבתם הרבה של גורבצ'וב ושר החוץ הסובייטי אדוארד שוורדנדזה.
האחרון התפרץ לבסוף במהלך שיחות עם מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס בייקר ב-1990, ואמר שהמוג'אהדין בחסות ארצות הברית לא מעוניין בבחירות חופשיות, אלא רק בכוח; ובייקר לא חלק עליו.
כפי שסיכם השגריר הסובייטי בארצות הברית אנטולי דוברינין בזיכרונותיו, "המטרה האסטרטגית והתקווה של גורבצ'וב הייתה שאפגניסטן תהיה נייטרלית ושארצות הברית תמלא תפקיד שימושי יחד עימנו (ברית המועצות) בהסדר העתידי.
ב-7 בדצמבר 1988 נשא גורבצ'וב נאום בעצרת האומות המאוחדות והכריז למעשה על סיום המלחמה הקרה.
סתיו העמים, איחוד גרמניה ונפילת חומת ברלין
ב-1988 הכריז על ביטול דוקטרינת ברז'נייב שקבעה כי ברית המועצות לא תיתן למדינות מזרח אירופה לסטות מדרך הקומוניזם, והכריז במקומה על מה שכונה בהלצה "דוקטרינת סינטרה" (על שם שירו של פרנק סינטרה "My Way").
דבר זה הוביל לגל של שחרור ודמוקרטיזציה במדינות מזרח אירופה.
קומוניסטים רפורמיים ומתנגדי משטר במדינות מזרח אירופה חיכו שגורבצ'וב יגיד הצהרה פומבית בעניין דוקטרינת ברז'נייב, ועיתונאים לחצו עליו שוב ושוב בנושא במהלך מסעות במדינות מערביות.
אף על פי שמזרח אירופה ככלל לא הייתה בראש סדר העדיפויות של גורבצ'וב, הוא הבין שהשינוי שם מתבקש, והוא האמין שכ"קומוניסט טוב" הוא לא יכול להרשות לעצמו להיראות כמזניח את בעלי בריתו הסוציאליסטים.
עם זאת, כפי שציין יועצו ודוברו של גורבצ'וב, אנדריי גרצ'וב, "השלווה לכאורה" של מזרח אירופה ב-1985 לא קראה לפעולה דחופה ואיפשרה למנהיג הסובייטי לדחות צעדים מכריעים ולהתמודד עם סוגיות קשות אחרות שרדפו אותו.
גורבצ'וב עשה את הצעד הראשון לעבר הרפורמה ביחס עם מדינות הגוש המזרחי בשיחות עם מנהיגי מדינות ברית ורשה בעת שהותם במוסקבה בהלווייתו של צ'רניינקו.
גורבצ'וב לא פרסם דבר באופן רשמי, הקשיב לדאגותיהם של עמיתיו והדגיש את הצורך ברמה חדשה של תיאום בין המנהיגים בנושאים כלכליים ופוליטיים.
בוועידת מוסגרוב, הכריז גורבצ'וב במפתיע, בפני כל מנהיגי מדינות ברית ורשה, כי דוקטרינת ברז'נייב מבוטלת.
למעט ברומניה, שבה בוצעה הפיכה צבאית והזוג הרודני ניקולאה ואלנה צ'אושסקו הוצאו להורג, עברו מהפכים אלה כמעט ללא שפיכות דמים.
נבדלת מכלל אירופה המזרחית הייתה גרמניה המזרחית, שתושביה רצו באיחוד גרמניה מחדש ובהפלת חומת ברלין.
מנהיגי הממלכה המאוחדת וצרפת, מרגרט תאצ'ר ופרנסואה מיטראן בהתאמה, דחקו בגורבצ'וב שלא יאפשר את איחוד גרמניה, מחשש לתחיית השאיפות הלאומניות של גרמניה מימי המשטר הנאצי כמו גם מהשתלטות גרמנית על כלל השוק האירופי.
אמנת "שתיים פלוס ארבע" - היא הסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה - נחתמה במוסקבה ב-12 בספטמבר 1990 על ידי שרי החוץ של מערב ומזרח גרמניה, וכן ארבע המעצמות המנצחות במלחמת העולם השנייה - ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
המסמך בן שבעת העמודים על "ההסדר הסופי בדבר גרמניה" הביא לקץ לחלוקת שתי המדינות הגרמניות שנמשכה ארבעה עשורים ולאיחוד גרמניה מחדש.
סוכם על גבולותיה של גרמניה המאוחדת, העברת הריבונות המלאה על מזרח גרמניה לידי המערב, והובהרו סוגיות ביטחוניות, כולל חברות גרמניה בנאט"ו, צמצום הכוחות המזוינים של גרמניה (הבונדסוור) מעד כחצי מיליון בגרמניה המערבית בלבד ל-370,000 בגרמניה המאוחדת, וכן נסיגת הצבא האדום (ששמר על סמכות רשויות השלטון הקומוניסטיות) מגרמניה המזרחית.
המשא ומתן התקיים בין מאי לספטמבר 1990, אם כי החלו שיחות ראשוניות כבר זמן קצר לאחר נפילת חומת ברלין בנובמבר 1989.
לא ידוע אם היה אי פעם מה שניתן לכנות "רשימת מטרות" למשא ומתן של גורבצ'וב על עתידה של גרמניה.
כתוצאה מכך, אנליסטים מתקשים להעריך לאחר המהלך אם הוא עמד ביעדים שלו או לאו.
גורבצ'וב לא האמין בתחילה שתהיה התקדמות מהירה לקראת איחוד מחדש.
הוא מתח ביקורת על תוכנית עשר הנקודות של קנצלר גרמניה המערבית, הלמוט קוהל, שקוהל כבר הגה בסוף נובמבר 1989 כדי לקדם את האיחוד.
לקוהל היה אינטרס עליון להביא לאיחוד מכיוון שעם נפילת מסך הברזל אלפי משפחות גרמניות עברו ממזרח למערב מדי יום והיה חשש לצניחת אוכלוסין בגרמניה המזרחית, שרק תחמיר את המצב הכלכלי של המדינה.
עד סוף ינואר חל שינוי בגישה של מוסקבה.
בוועידת הפוליטביורו הגיע גורבצ'וב למסקנה שגרמניה המאוחדת היא "בלתי נמנעת", כפי שכתב בזיכרונותיו.
ההחלטה התקבלה לקדם את המגעים להסדר קבע בדבר שתי הגרמניות שייערך בחסותן של ארבע המעצמות המנצחות של מלחמת העולם השנייה.
מנהיגי גרמניה הצליחו לשכנע את גורבצ'וב ששתי המדינות הגרמניות עצמן, ולא המעצמות המנצחות, צריכות להחליט על עתידן, מה שהוביל לנוסחת שתיים פלוס ארבע.
רגע הפריצה הגיע בשיחות עם קוהל במוסקבה ב-10 בפברואר 1990: "הייתה לנו את האשרה של גורבצ'וב לתהליך "שתיים פלוס ארבע", ומעל לכל, האור הירוק שלו לפתרון ההיבטים של האיחוד מחדש בריבונות גרמנית", כתב קוהל ביומנו.
אחד הנושאים המפלגים ביותר על סדר היום הייתה שאלת הצטרפות גרמניה המאוחדת לנאט"ו.
מבקריו של גורבצ'וב ממוסקבה טענו כי הוא כשל בהתנהלות בנושא ההצטרפות של גרמניה המאוחדת לנאט"ו.
מוסקבה קראה בתחילה לגרמניה מאוחדת אך נייטרלית - הצעה שנדחתה על ידי גרמניה המערבית, על ידי ארצות הברית ועל ידי מדינות מזרח אירופה כגון פולין וצ'כוסלובקיה.
גורבצ'וב התפשר על כך שבהסכם ההסדר התקבל על הצדדים כי אין להציב חיילי נאט"ו ונשק גרעיני בשטחה של גרמניה המזרחית לשעבר.
מרגע שהתבהר לו כי גרמניה עומדת לפני איחוד, הנשיא הצרפתי מיטראן קידם ביחד עם הקנצלר קוהל את חתימת אמנת מאסטריכט, שחיזקה את ההישענות הכלכלית בין המדינות החברות בקהילה הכלכלית האירופית, והובילה להקמת האיחוד האירופי ב-1992.
ממשל בוש האב ואמנת START
הצהרות אלה החמירו עם גורבצ'וב, אך לא הרתיעו אותו ולא בלמו את מערכת היחסים הקונסטרוקטיבית שהתפתחה בין וושינגטון למוסקבה.
גורבצ'וב התאים למהפכות שהתרחשו במרכז ובמזרח אירופה בסתיו.
לאחר שנפגש בוש עם מקבילו הסובייטי מול חופי מלטה בדצמבר 1989, חודש לאחר נפילת חומת ברלין, הכריז דוברו של גורבצ'וב, "קברנו את המלחמה הקרה בקרקעית הים התיכון".
בחודשים שלאחר מכן עבד בוש עם המנהיג הסובייטי כדי לאפשר צירוף גרמניה בשלום בתוך נאט"ו, לחתום על אמנת הכוחות הקונבנציונליים באירופה (CFE) ועל האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (START), ולאפשר את המעבר לממשלות הנבחרות באופן דמוקרטי במדינות הגוש המזרחי.
הדוגמה המובהקת ביותר לשיפור ביחסי ארצות הברית-ברית המועצות הגיעה לאחר שעיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין פלשה לכווית באוגוסט 1990, מהלך שהוביל התערבות אמריקאית נגד עיראק וגרם לפרוץ מלחמת המפרץ.
המשטר העיראקי היה בעבר נתון לתמיכה סובייטית ועיקר הציוד הצבאי שלו נקנה מברית המועצות, וגורבצ'וב התנגד נמרצות לשימוש בכוח כדי להחזיר את צבאו של סדאם לאחור; ובכל זאת הוא לא עמד בדרכה של וושינגטון.
מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס בייקר, שהיה ראש סגל הבית הלבן בממשל רייגן ב-1981, טען בדיעבד כי בסתיו של 1990 "העולם התהפך".
המלחמה בעיראק הובילה לאובדן 800 מיליון דולר בברית המועצות עקב הגבלות מסחר ותשלומים שיצרה (כך לפי הערכותיהם של מעורבים בממשל).
הענף הכלכלי העיקרי שנפגע בברית המועצות בעקבות המלחמה היה ענף הנפט, כיוון שהסכמי העברת נפט מעיראק, דרך ברית המועצות, לחבל הבלקן, הודו ומדינות נוספות, התעכבו.
במסגרת מלחמת איראן–עיראק, על אף הנתק ביחסים עם איראן בעקבות המהפכה האסלאמית, ברית המועצות העבירה נשק לידי הצבא האיראני דרך קוריאה הצפונית.
בתחילת 1989 פנה גורבצ'וב, בניסיון לנרמל ולחזק את היחסים עם איראן, אל רוחאללה ח'ומייני, המנהיג העליון של המדינה, במכתב פרטי .
גורבצ'וב העריך, כי בסיומה של המלחמה ארוכת השנים בעיראק, טהראן תפנה מקום למדיניות פרגמטית יותר מאשר אידאולוגית-מהפכנית במטרה לשקם את עצמה.
הנחתו הראשונית התגלתה כנכונה, וביוני ביקר במוסקבה דובר המג'לס האיראני, אכבר האשמי רפסנג'אני (שבהמשך התמנה לנשיא איראן).
לצד שיתוף הפעולה הגובר עם איראן, שמרה ברית המועצות על קשריה החמים עם עיראק, שהתבטאו במסחר, אספקת נשק, שיתוף פעולה מדיני ועוד.
לנוכח מעמדה של ברית המועצות כמעצמה מחד ומצבה הפוליטי והכלכלי הרעוע מבית מאידך, גורבצ'וב קידם מדיניות לפיה מדינות עולם שלישי קומוניסטיות שהמשטר בהן עלה בתמיכה סובייטית, חייבות לקדם את עצמן לכדי עצמאות ויציבות כלכלית באופן עצמאי.
הצהרה זאת, שהייתה שינוי מדיניות מימי ברז'נייב וקודמיו ועוצבה בהשראתו של אנדרופוב, השפיעה על התנהלותן של משטרים באתיופיה, ניקרגואה, אנגולה, כלל מזרח אירופה ועוד.
גורבצ'וב חיזק את יחסי ארצו עם הודו, ונפגש עם ראש ממשלתה רג'יב גנדי, אחת במוסקבה ואחת בניו דלהי.
בדומה לברז'נייב, גורבצ'וב ניסה ללא הצלחה להביא להקמת מערכת שיתוף פעולה ביטחוני בין ארצות אסיה.