tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר שלב זה בחייו יעורר בו גם השראה לכתוב את "Memórias do Cárcere" שלו (מילולית "זיכרונות מכלא"), שבהם הוא מתאר את תלאות הכלא האומלל והצפוף חילסאו (Relação), במרכז פורטו, השזורים בהשתוללות אינטימית של הדמיון וקטעים ביוגרפיים.
קמילו קשטלו ברנקו קיבל תואר אצולה של ויקונט (Visconde de Correia Botelho) בשנת 1885 כהוקרה על תרומותיו לספרות, וכאשר בריאותו התדרדרה והוא לא יכול היה לכתוב עוד, הפרלמנט העניק לו פנסיה לכל החיים.
ב-1886 הוא כתב את "Esboço de crítica: Otelo, o Mouro de Veneza" (מתווה ביקורתי: אותלו, המורי מוונציה).
בשל היותו עיוור (בגלל עגבת) והוא גם סבל ממחלת עצבים כרונית, קסטלו ברנקו התאבד בירייה מאקדח בשנת 1890, בעודו יושב על כיסא הנדנדה שלו המפורסם כיום.
קמילו קשטלו ברנקו הוא כנראה הפורה ביותר מכל הסופרים הפורטוגזים, יצירתו כוללת רומנים, מחזות, שירים ומסות.
בנוסף, קמילו קשטלו ברנקו היה הסופר הפורטוגלי הראשון שיכול לפרנס את עצמו כלכלית מכתיבתו בלבד.
בסך הכל, כתביו מונים כחמש מאות ושישים, אך הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים שלו.
אף על פי שקמילו השקיע עבודה רבה כדי להתפרנס, הוא מעולם לא איבד את האינדיבידואליות שלו.
היכרותו עם אישים אפשרה לו להחיות את כתיבתו ברצף של דמויות בלתי נשכחות וטיפוסים פורטוגזיים, כמו ה"ברזיילירו" (brasileiro, מהגר פורטוגלי שחזר שעשה את הונו בברזיל), ה"פידלגו" (Fidalgo, "האציל") הזקן של צפון פורטוגל, והכומר מהמחוז לשעבר .
ניתן לחלק את הרומנים של קשטלו ברנקו לשלוש תקופות.
התקופה הראשונה כוללת את הרומנים של הדמיון ש-"Os Mistérios de Lisboa" (מסתרי ליסבון), בסגנון של אז'ן סי, הוא דוגמה טובה להם.
התקופה השנייה כוללת את הרומנים החברתיים שלו, סגנון שהוא פיתח ונשאר המייצג העיקרי שלו עד להופעתו של "O Crime de Padre Amaro" (הפשע של אבא אמרו) מאת .
ברומנים אלה הוא משלב ריאליזם ואידיאליזם, ולוכד בצורה מושלמת את חיי הבית והחברה של פורטוגל בתחילת המאה ה-19.
התקופה השלישית חובקת את כתביו בתחומי ההיסטוריה, הביוגרפיה והביקורת הספרותית.
בין אלה ניתן למנות את "Noites de Lamego" (לילות בלמגו), "Cousas leves e pesadas" (דברים קלים וכבדים), "Cavar em ruínas" (חפירה בחורבות), "Memórias do Bispo do Grão Pará" (זיכרונות של הבישוף מגראו פארה) ו-Boémia do Espírito (בוהמיה של הרוח).
סיפור חייו הטרגי של אנטוניו ז'וזה דה סילווה מתוארים ברומן "O Judeu" (היהודי).
בין הרומנים הבולטים ביותר שלו הם "O Romance de um Homem Rico" (רומנטיקה של איש עשיר), החביב עליו, "Retrato de Ricardina" (דיוקן של ריקרדינה),"Amor de Perdição" (אהבת אבדון), אוסף הנובלות "Novelas do Minho" (סיפורי מיניו) ו-"A Brasileira de Prazins" (הברזילאי מפרזינס).
רבים מהרומנים שלו הם אוטוביוגרפיים, כמו "Onde está a felicidade?" (איפה האושר?), "Memórias do Cárcere" (זיכרונות מהכלא) ו-"Vingança" (נקמה).
קשטלו ברנקו הוא מספר סיפורים ראוי להערצה, בעיקר משום שהוא היה מאלתר מבריק, אבל הוא לא מנסה ללמד אופי.
יש לו עושר של אוצר מילים, נראה שאין כמותו בכל הספרות הפורטוגלית, לעיתים קרובות הוא משתמש במילים לא מוכרות.
עם זאת, סופרים פורטוגזים מעטים הפגינו ידע כה עמוק בלשון העממית.
אף על פי שהטבע העניק לקשטלו ברנקו מזג פואטי, חרוזיו נחשבים לבינוניים, בעוד שמיטב מחזותיו מלוהקים בקווים עזים ומכילים סיטואציות דרמטיות בעוצמה, והקומדיות שלו הן ניצחון של הגרוטסקי, עם נימה מרתקת המזכירה את עבודתו של ז'יל ויסנטה.
קמילו איגנסיו סלדניה אינוסטרוסה (בספרדית: Camilo Ignacio Saldaña Inostroza; נולד ב-13 ביולי 1999 בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני-פלסטיני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת א-שומועה מליגת העל הלובית ובנבחרת פלסטין.
בשנת 2017 החל סלדניה לשחק בקבוצה הבוגרת של פלסטינו במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית, ובסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
הוא הושאל מפלסטינו לסנטיאגו מורנינג, ריינג'רס דה טלקה וברנצ'אה ולקח עמן חלק בליגת המשנה הצ'יליאנית.
ב-1 בינואר 2023 חתם סלדניה באוניון סן פליפה מליגת המשנה הצ'יליאנית.
סלדניה נולד בצ'ילה למשפחה ממוצא פלסטיני.
ב-16 בנובמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בתיקו 0-0 נגד נבחרת לבנון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
קמיני ברוד (באוקראינית: Кам'яний Брід) היא עיירה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה קמיני ברוד עיירה יהודית - הרוב המוחלט של תושביה היו יהודים.
משפחות יהודיות התיישבו באזור בשנת 1850. בשנת 1862 יצחק זוסמן, איש עסקים יהודי מהאימפריה האוסטרית, בנה במקום מפעל לייצור כלים מחרסינה ופאיאנס.
הוא הביא לעיירה יהודים, שיעבדו במפעל שלו.
היהודים, שבאו לעבוד במפעל, היו חסידי צ'רנוביל.
בעיירה התגוררו כ־150 משפחות יהודיות, אשר התפרנסו מהעבודה במפעל של זוסמן.
בעיר היו שלושה בתי כנסת, אחד מהם בחצר המפעל.
בשנת 1919 ערכו חיילי צבאו של סימון פטליורה פוגרום ביהודי העיירה.
כ-200 יהודים נרצחו, ביניהם גם הרב של העיירה.
לאחר הפוגרום ברחו יהודים רבים מהעיירה.
הם שבו לעיירה, לאחר שהצבא האדום השתלט עליה.
בתקופת השלטון הסובייטי נסגרו כל בתי הכנסת (האחרון שבהם נסגר בשנת 1928).
מפעל לייצור כלי חרסינה ופיאנס הולאם, אך המשיך לעבוד.
במהלך הפלישה הנאצית לברית המועצות נרצחו יהודי העיירה בידי נאצים ועוזריהם האוקראינים.
לאחר המלחמה לא התקיימה יותר קהילה יהודית בעיירה.
קמינו ריאל (ספרדית Camino Real - "הדרך המלכותית") היה נתיב הסחר החשוב ביותר להובלת זהב וכסף שנבזז באמריקה הדרומית בתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי.
הקמינו ריאל חיבר את פנמה וייחו לחופי האוקיינוס השקט עם פורטובלו ועם נומברה דה דיוס שלחוף הים הקריבי.
אורכו של הנתיב היה כ-80 ק"מ והוא היה החיבור הקצר והטוב ביותר מבחינה טופוגרפית בין שני האוקיינוסים.
נתיב סחר חלופי היה הקמינו דה קרוסס, שהוביל בחלקו דרך הג'ונגל ובחלקו לאורך נהר צ'אגרס.
הנתיב נסלל בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-16, לאחר ייסודה של פנמה וייחו ב-1519, ועד לסלילת מסילת הברזל שחוצה את מצר פנמה ב-1855, הוא וקמינו דה קרוסס היו הדרכים היחידות שחצו את מצר פנמה.
הדרך הייתה עשויה מאבנים ורוחבה נע בין 4 רגל או 122 ס"מ למטר וחצי.
בצידי הנתיב הונחו אבנים גדולות יותר אשר תחמו אותו.
תחילה הוביל הנתיב אל נומברה דה דיוס, אך עם הקמתה של פורטובלו ב-1597, הוסט מערבה אליה.
במשך כמאתיים שנים הקמינו ריאל היה נתיב הסחר החשוב ביותר של האימפריה הספרדית, והזהב והכסף שנבזזו בפרו עשו את דרכם לאירופה דרכו.
המסלול איבד מחשיבותו לאחר כיבוש פורטובלו בידי הבריטים ב-1739, וננטש לחלוטין ב-1855. חלקים נרחבים ממנו כוסו בצמחיית ג'ונגל עבותה וחלקים אחרים הוצפו בעקבות חפירת תעלת פנמה והיווצרות אגם אלחואלה ב-1935. חלקים מהדרך השתמרו בפארקים הלאומיים של צ'אגרס ופורטובלו, ובראשית המאה ה-21 נערכו מחקרים ועבודות שיקום ושימור לאורך חלקים מהנתיב.
הנתיב כלל חלק יבשתי מפנמה סיטי עד לגדות נהר צ'אגרס, משם המשיכו הסוחרים בסירות קטנות עד לים הקריבי שם שטו מזרחה אל עבר הנמלים המשמעותיים בנומברה דה דיוס ופורטובלו.
ביחד עם דרך קמינו ריאל היבשתית אלו היו הדרכים העיקריות למעבר במצר וחלק חשוב ממערכת הסחר בין חלקי האימפריה הספרדית.
ב-2025 קמינו דה קרוסס הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה ביחד עם אתרים נוספים ברחבי פנמה.
בתחילת המאה ה-16 האימפריה הספרדית גדלה במהירות ובפרט השתלטה על מרחב פנמה.
כעבור זמן קצר החלה לקום מערכת סחר ענפה בין חלקי האימפריה, שכללה בין היתר את צי האינדיאס ואת הגליאון של מנילה, ואזור פנמה היה אחד ממוקדיה בשל מיקומו המרכזי והנגיש דרך הים בין החלקים השונים.
זמן קצר לאחר הקמתה של פנמה סיטי ב-1519 (שמיקומה המקורי נודע כפנמה וייחו) השלטונות הספרדיים החלו בהכנת דרך קמינו ריאל.
הדרך כללה שיט מהנמל הקריבי הראשי (תחילה נומברה דה דיוס, ומאז 1597 פורטובלו) כמה עשרות קילומטרים מערבה אל עבר העיירה צ'אגרס שבשפך נהר צ'אגרס, לאחר מכן שיט של כ-50 קילומטרים במעלה הנהר על עבר העיירה ונטה דה קרוסס, ושם דרך יבשתית אל עבר פנמה סיטי.
קמינו ריאל הייתה נתיב קצר יותר (ארבעה ימי הליכה לעומת שבוע עד שבועיים בקמינו דה קרוסס) אך המעבר בו היה קשה ויקר יותר, והיה ניתן להשתמש בו רק במהלך העונה היבשה המקומית, בין דצמבר למרץ, שכן ביתר הזמן האזור היה ביצתי מדי, מה שהעניק יתרון ביתר הזמן לקמינו דה קרוסס.
הנתיבים בשיאם היו עורק מסחרי מרכזי באימפריה הספרדית: בין אמצע המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17 כ-60% מהזהב שהגיע לספרד מהמכרות בדרום אמריקה עבר דרך הנתיבים הפנמיים.
השימוש בנתיבים היה יקר למדי בהשוואה לדרכים אחרות באימפריה, מה שנבע מהצטברות של הדרכים הקשות יחסית למעבר, כמות הפרדות המוגבלת והמיסים של השלטונות.
במהלך המאה ה-18 עלתה קרנו של נתיב אחר בין האוקיינוסים, שהקיף את אמריקה הדרומית באזור כף הורן, ובהדרגה השימוש בדרכים בפנמה כמו קמינו דה קרוסס הצטמצם מאוד.
ב-2013 החל תהליך ארוך של הכללת קמינו דה קרוסס כחלק מאתר מורשת עולמית חדש, במסגרתו נעשו מאמצי מחקר ושימור, וב-2024 אושר חוק שהכריז על קמינו דה קרוסס ואתרים נוספים כמסגרת אחת של "מורשת תרבותית פנמית".
ההכרזה על יצירת אתר המורשת העולמית נעשתה בכינוס ועדת המורשת העולמית ביולי 2025.
קָמֶלּיה סינית (שם מדעי: Camellia sinensis; קמליה סיננסיס) או צמח התה היא שיח ירוק-עד ובעל פרחים ממשפחת התאיים.
את כל סוגי התה בעולם מפיקים מזניו של מין זה.
מקורו בדרום-מזרח אסיה, אך היום הוא תורבת בכל העולם, באזורים טרופיים וסובטרופיים.
זהו שיח ממוצע, או עץ קטן, שנגזם בדרך כלל בגובה של שני מטרים כשהוא מתורבת ומגודל בשביל עליו.
יש לו שורש ראשי חזק.
פרחיו בצבע לבן-צהוב בקוטר של 3 עד 4 ס"מ עם 7 או 8 עלי כותרת בפרח.
מהזרעים של הצמח ניתן להפיק שמן.
תה לבן, תה ירוק, תה אולונג ותה שחור מיוצרים משיח זה, אך מעובדים באופן שונה כדי להשיג רמות שונות של חימצון.
עלים טריים מכילים כ-4% קפאין.
העלים הצעירים בצבע ירוק בהיר נקטפים לצורך ייצור תה.
יש להם שערות קצרות בצבע לבן על החלק התחתון של העלה.
עלים זקנים יותר הם בצבע ירוק כהה.
גילאי עלים שונים מניבים תה באיכויות שונות מפני שההרכב הכימי שלהם שונה.
בדרך כלל הניצן ושניים-שלושה עלים ראשונים נקטפים לצורך עיבוד.
הקטיף ביד נעשה אחת לשבוע או שניים.
לשיח זה שני תת-מינים מרכזיים המשמשים להפקת תה- הקמיליה סיננסיס-סיננסיס (C.
sinensis sinensis), שמקורו בסין ונהוג לכנותו התה הסיני, והקמיליה סיננסיס אסאמיקה (C.
sinensis assamica), שמקורו בהודו ונהוג לכנותו "תה אסאם" על שם מדינת אסאם אשר בהודו.
הזן הסיני מרובה בגבעולים ובעל עלים קטנים שגדלים לגובה 3 מטרים.
לזן האסאם יש גזע אחד ועלים גדולים יותר.
קיים גם זן קמבודי בשם סיננסיס פרוויפוליה בעלים בגודל בינוני.
זהו שיח קטן עם מספר גבעולים.
קמניץ היא עיר במדינת סקסוניה שבגרמניה.
אוכלוסיית העיר מונה 241,210 תושבים נכון לשנת 2012, ושטח השיפוט שלה הוא 220 קמ"ר.
קמניץ היא העיר השלישית בגודלה בסקסוניה.
היא קרויה על שם נהר קמניץ הקטן, העובר בשטחה.
בגרמניה המזרחית שונה שם העיר לקרל-מרקס-שטאט (Karl-Marx-Stadt), ולאחר נפילת חומת ברלין ב-1989 שונה בחזרה לשם הישן.
בעיר שוכנת אוניברסיטה לטכנולוגיה, עם כ-10,000 סטודנטים ומהווה מרכז מדעי חשוב.
העיר הוקמה על ידי מתיישבים משבטים סלאבים בסוף המאה ה-10, ומוזכרת לראשונה במסמכים בשנת 1143, כמקום מושבו של מנזר.
בשנת 1170 העניק פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעיר מעמד של עיר קיסרית חופשית (ככזו, זכתה העיר לחסות הקיסר).
בימי הביניים הפכה העיר למרכז טקסטיל, כשיותר משליש מתושבי העיר עסקו בענף זה.
במהלך המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תעשייתי גדול (היא כונתה בשל כך "מנצ'סטר של סקסוניה"), ובשנת 1913 עמדה אוכלוסייתה על 320,000 תושבים – שיא שאליו לא שבה עוד – מבין הערים הבודדות שמספרם לא גדל מתקופה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב הריכוז הגבוה של מפעלים חיוניים לכוחות הצבא הגרמניים, הופצצה העיר באופן נרחב.
בסיום המלחמה מרבית העיר הפכה לחורבות.
גרמניה המזרחית ששלטה על האזור, שיקמה את העיר ובנתה בה דיור מוזל.
חלק ממוקדי התיירות שוקמו אף הם, בעיקר לאחר איחוד הגרמניות.
העיר, נכון ל-2006, מחזיקה במספר הלידות הנמוך לנפש בעולם.
בחודש אוגוסט 2018, בעקבות חשד לרצח של אזרח גרמני בידי מבקשי מקלט מסוריה ומעיראק, התקיימה בעיר ההפגנה הלאומנית הגדולה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה, ובה השתתפו כ-8,000 בני אדם.
בעיר מתקיים מדי שנה מאז שנת 1996 פסטיבל סרטים בינלאומי לילדים ונוער בשם "CHLINGEL International Film Festival"
בעיר קמניץ התקיימה קהילה יהודית מפוארת.
בבעלותה היה בית הכנסת, שהיה אחד הבניינים המפוארים בעיר.
יוסף מולפלדר היה ראש הקהילה בוף המאה ה-19/תחילת המאה ה-20.
בית הכנסת חרב ב-9 בנובמבר 1938, בליל הבדולח.
הרב פוקס, רב הקהילה, ניסה להציל את ספרי הקודש מבית הכנסת הבוער אך סבל ממכות קשות מידי הפורעים.
עקב גודלו ופארו של בית הכנסת התקשו הנאצים להחריבו וקבוצת אנשי אס אה פינו את הריסותיו במשאיות.
בתקופה לפני כן, גורשו מבתי הספר הציבוריים כל הילדים היהודים, והוקם להם בית ספר יהודי ששרת אותם עד שנשלח המורה שניהל אותו למחנות הריכוז.
לאחר השואה נותרו בקמניץ יהודים מעטים, כשרובם עזבו את העיר ועברו לברלין או לערים אחרות.
זהו מקום הולדתה של סוניה אולשנצקי, שהייתה לוחמת ב"רזיסטנס".
אולשנצקי פעלה כבלדרית ברשת "רובין", אחת מעשרות רשתות שהפעילו האנגלים בצרפת של וישי, במסגרת מינהלת המבצעים המיוחדים הבריטית במלחמת העולם השנייה.
היא נתפסה על ידי הגסטפו, והוצאה להורג במחנה הריכוז נצוויילר-סטרוטהוף.
ב-2009 מנתה הקהילה היהודית בקמניץ כ-700–800 אנשים (רובם מהגרים מאוקראינה ומרוסיה).
לקהילה ישנו מבנה (2001), ובו מתקיימות פעילויות רבות למגוון הגילאים.
נכון ל-2022, לקמניץ 12 ערים תאומות:
קממבר היא גבינה צרפתית רכה וקרמית, הקרויה על שם הכפר קממבר שבנורמנדי, בצפון-מערב צרפת, אשר שם יוצרה לראשונה.
נהוג לאכול את הגבינה לצד לחם ויין.
הגבינה מיוצרת מחלב פרה לא מפוסטר, אם כי יש המייצרים קממבר גם מחלב צאן.
לרוב בצורת עיגולים קטנים במשקל של כ-250 גרם.
הגבינה נוקשה לאחר ייצורה, ועם הזמן הופכת רכה יותר ובעלת טעם וריח חזק יותר.
הגבינה מבשילה בעזרת עובש הפניציליום קנדידה (Penicillium candida) והפניציליום קממברטי (Penicillium camemberti) - תהליך שאורך לפחות כשלושה שבועות.
על פי הסברה המקובלת, הגבינה הומצאה בשנת 1791 על ידי מרי הרל, איכרה מנורמנדי שבצרפת, ואולם, הגבינה שמוכרת לנו כיום מבוססת על התיעוש והפיתוח שנעשה בתהליך ייצור הגבינות החל מסוף המאה ה-19. עם זאת, הגבינה המשיכה להיות אחד המאכלים המייצגים את אזור נורמנדי.
לפני שנערך מחקר מדעי שבדק את הפטריות על קליפת הגבינה, היה המעטה של הגבינה שונה מגבינה לגבינה.
רוב הגבינות היו בצבעי כחול-אפור עם נקודות חומות.
רק החל מתחילת המאה ה-20, בעקבות המחקר המדעי הפך צבע המעטה להיות לרוב לבן צחור.
הקממבר עוברת תהליך ייצור מיוחד הכולל הוספת פטרייה לחלב.
הפטרייה יוצרת עובש סביב הגבינה בתחילת תהליך ההבשלה ומעניקה לה טעמים ייחודיים.
בעבר, יצרנים באזורים שונים השתמשו בפטריות מסוגים שונים לייצור גבינות אלו.
אך עם התגברות הפופולריות שלהן, היצרנים עברו להשתמש בפטרייה אחת בלבד - פניציליום קממברטי (Penicillium Camemberti).
פטרייה זו היא שמעניקה לגבינה את צבעה הלבן המפורסם.
חוקרים בצרפת מזהירים כי כיום הפטרייה הזו נמצאת בסכנת הכחדה, וזה מאיים על המשכיות ייצור הקממבר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגבינה הונפקה במיוחד בשביל חיילים צרפתיים - והפופולריות שלה גדלה בכל רחבי צרפת.
בשנת 1967 החלה שטראוס לייצר גבינת קממבר.
תנובה הצטרפה גם היא והחלה לייצר גבינת קממבר בשם "עין גדי".
במקביל שווקו בישראל גבינות מיובאות, יקרות יותר.
את גבינת הקממבר רכשו בעלי אמצעים, שכן מחירה היה קרוב לפי 10 ממחיר גבינה לבנה ופי 2.5 מגבינה צהובה באותו משקל, והעלייה בצריכת גבינת קממבר בישראל הייתה לאחד מסמלי עליית רמת החיים בישראל.
בתחילת שנות ה-70 הוחל במשקים קטנים לייצר גבינת קממבר מחלב עיזים, בשם "עזיזה".
הגבינה שימשה השראה עבור הצייר הסוריאליסטי סלבדור דאלי בציורו המפורסם "התמדתו של זיכרון".
השעונים הנמסים ביצירה הושפעו מגלגל גבינת קממבר בשלה מדי.
קַמֶלוֹט היא טירה אגדית, המקושרת לרוב למלך הבריטוני האגדי ארתור.
רומנסות מאוחרות מתארות אותה כבירתה הדמיונית של ממלכתו של ארתור, שממנה יצא להילחם ברבים מן הקרבות שהיו לו בחייו.
מקומה הגאוגרפי נעדר מהמסורות הקדומות.
מקור השם אף הוא אינו ידוע, על אף שהוא דומה מספיק לשמות אחרים של אתרים מעידן הברזל ומהתקופה הרומאית כדי להעיד על האפשרות שאולי המקום התקיים במציאות, אך אין ספק שלא יהיה דמיון רב בינו לבין אופן הצגתו בספרות המאוחרת.
הטירה מוזכרת לראשונה בפואמה "לנסלוט, אביר העגלה" של כרטיאן מטרואה, שתוארכה לשנות השבעים של המאה ה-12. היא מוזכרת באורח אגבי, ולא מתוארת:
אין בפואמה של קרטיין דבר המעיד על מידת החשיבות לה קמלוט תזכה ברומנסות מאוחרות יותר.
בעבור קרטיין, החצר העיקרית של ארתור הייתה בקרליאון שבוויילס; זה גם היה בסיסו העיקרי של המלך ב-"היסטוריה רֶגוּם בריטניה" של ג'פרי ממונמות' ובספרות שהופיעה בעקבותיה.
רק במאה ה-13, ברומנסות צרפתיות, בהן אפשר למנות את "לנסלוט-הגביע הקדוש" ו-"המחזור הבתר-וולגטי", החלה קמלוט להאפיל על קרליאון, ואפילו אז, פרטים רבים מתיאורי קמלוט נגזרים למעשה מתיאוריו של ג'פרי את העיירה הוולשית.
במאה החמש-עשרה, סר תומאס מלורי יצר את הדימוי המוכר ביותר של קמלוט ביצירתו "מות ארתור" ("Le Morte d'Arthur"); הוא מזהה את קמלוט עם וינצ'סטר, זיהוי שנותר מקובל מאות בשנים, על אף שנדחה על ידי העורך של מלורי עצמו - ויליאם קקסטון.
האמונה הרווחת היא שקמלוט מצויה בחוף המערבי של ויילס.
הרומנסות מתארות את העיר קמלוט וסביבתה בקרבת אסטולט, במורד הנהר.
היא מוקפת מישורים ויערות, והקתדרלה המפוארת של סיינט-סטיבן היא המרכז הדתי של ארתור ואביריו.
מקמלוט יוצאים אבירי השולחן העגול אל החיפוש אחר הגביע הקדוש.
הגרסאות השונות ל'קמלוט' של כותבי הרומנסות מתבססות על המסורות המוקדמות שנכתבו על חצרו של ארתור.
הסיפור "Culhwch and Olwen", הקשור ב-"Mavinigion" ואפשר שנכתב במאה האחת-עשרה, ממקם אותה בצליוויג, אתר לא ידוע בקורנוול.
צלוויג נזכרת גם ב-"שילוש הוולשי"; באופן הראוי לציון, סיפורים וולשיים מוקדמים אלה ממקמים את גיבורה הגדול ביותר של ויילס מחוץ לגבולותיה הלאומיים.
התיאור של ג'פרי את קרליאון התבסס ככל הנראה על היכרותו האישית עם העיר וההריסות הרומיות המרשימות הנמצאות בתחומיה; התשובה לשאלה האם קרליאון הייתה קשורה לארתור לפני כתביו של ג'פרי מעורפלת מעט יותר.
הרומנסות הצרפתיות המאוחרות דנות רבות ב-"Carduel", עיר אנגלית/וולשית צפונית, המבוססת על קרליל שבמציאות.
הזיהוי של מלורי את קמלוט עם וינצ'סטר שאב ככל הנראה השראה מתולדותיה של העיר.
היא הייתה בירת מחוז ווסקס תחת אלפרד הגדול, והתגאתה ב"שולחן הגדול של ווינצ'סטר", שנבנה במאה השלוש-עשרה אך נודע ברבים כמקורי בתקופתו של מלורי.
עורכו של מלורי, קקסטון, דחה את הזיהוי, משום שהרשומות ההיסטוריות ממקמות בדרך-כלל את בסיס-הפעולה של ארתור בוויילס.
הוא הציע את החורבות הרומיות ב-Caerwent כאפשרות חלופית.
ב-1542, ג'ון לילנד דיווח שהמקומיים סביב טירת קדבורי בסאמרסט מחשיבים אותה לקמלוט המקורית.
סברה זו נתמכת בסמיכותה של קדבורי לעיירות קווין-קמל ווסט-קמל, ונותרה שכיחה מספיק כדי להוות השראה לחפירות ארכאולוגיות רחבות היקף שנערכו במקום במאה העשרים ומצאו שרידי מבצר צבאי וחרסים מהמאה ה-5.
קולצ'סטר, קאמולודונום בפי הרומאים, גם היא הייתה בין האפשרויות שהוצעו כקמלוט האמיתית, בעיקר לאור שמה המקורי.
הקושי העיקרי הגלום באפשרות זו הוא המיקום - קולצס'טר נמצאת במחוז אסקס, עמוק בתוך השטח הסקסוני והרחק מאזורי הפעילות ההיסטוריים של ארתור.
מקומות אחרים בבריטניה בעלי שמות הקשורים ל"קמל" היו גם הם בין המועמדים, למשל קמלפורד בקורנוול, השוכנת במורד נהר קמל שלצידו קבע ג'פרי את מקומה של קמלן, מקום הקרב האחרון של ארתור.
הקשר בין האזור לקמלוט ולקמלן הוא בגדר השערה בלבד.
בארצות הברית, הביטוי 'קמלוט' מקושר לרוב לתקופת נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהיו שאמרו שיש לה פוטנציאל והבטחה לעתיד טוב יותר, והייתה סמל לתקווה בעבור רבים ברחבי העולם, שקיבלו השראה מנאומיו של קנדי, חזונו ועמדותיו המדיניות.
התקופה נקטעה בעשרים ושניים בנובמבר, 1963, עם רצח קנדי, שלרוב משווים אותו למפלתו של ארתור.
בשורה "אל תיתנו לזה להשתכח מלב, שפעם הייתה נקודה אור, לרגע קצר אחד, שהייתה ידועה כקמלוט," מתוך המחזמר 'קמלוט', נעשה שימוש רב בהתייחס לאותה התקופה.
המחזמר "קמלוט" מ-1960, שכתבו אלן ג'יי לרנר ופרדריק לווי, היה מבוסס על גרסתו הספרותית של ט.ה.
הספר של ווייט נכתב בחמישה כרכים ("החרב בסלע", "המכשפה ביער", "האביר הפגום", "הנר ברוח" ו"הספר של מרלין"), וכולל אנכרוניזמים שנונים, גדוש ברכילויות ימי-ביניימיות, ומעל לכל, סוף רע ומר.
המחזמר של לרנר ולווי, מצד שני, הוא תמונת-מצב רגשנית של משולש האהבה ארתור, לנסלוט וגווינביר.
כולל מגוון מפואר של מוזיקה קצבית ושירה נשכנית, המחזמר העניק דחיפה לקריירות המשחק של ג'ולי אנדרוז, ריצ'רד ברטון, רוברט גולט ורוק הדסון.
בשנת 2011 הפיקה רשת Starz סדרת דרמה תקופתית בשם קמלוט (Camelot) העוסקת במלך אותר פנדרגון ובנו ארתור.
בשנת 2015 הודיעה רשת ABC כי העונה החמישית של הסדרה עד עצם היום הזה תעסוק בחלקה בעלילות קמלוט והמלך ארתור.
קמישלי היא בירת המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה, הידוע גם ככורדיסטן הסורית, ומהווה עיר במחוז אל-חסכה שבצפון סוריה, על הגבול שבין סוריה לטורקיה, בסמוך לעיר הטורקית נציבין.
כיום מתגוררים בעיר כ-90,000 תושבים, רובם כורדים, אשורים (נוצרים) וערבים.
במקום גם קהילה של כ-8,500 ארמנים.
הכורדים בסוריה, אשר שואפים להקמת מדינה עצמאית בשם כורדיסטן, כוללים בשטחם את עיר זו כבירתם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיבלו הצרפתים מנדט על סוריה וסיפחו משטח טורקיה את אזור צפון סוריה של היום, ובכללו אזור העיר קמישלי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לאזור אלפי פליטים אשורים שנמלטו מרצח העם האשורי שהתבצע בטורקיה.
העיר עצמה נוסדה בשנת 1926, לאחר שהצרפתים עודדו התיישבות אלפי אנשים במקום, כתחנת מעבר לרכבת לעיר טרטוס.
בשנים אלו הגיעו לעיר גם אלפי יהודים שהגיעו בעיקר מהעיר נציבין בדרום מזרח טורקיה.
קמישלי הפכה בשנים אלו למרכז מסחרי וצומת דרכים חשוב בין עיראק לטורקיה.
בעיר התקיימו מספר הפגנות של כורדים אשר פוזרו בידי הצבא באלימות ובירי חי על המפגינים.
בשנת 2004 אירעו מהומות בין כורדים לבין תומכי סדאם חוסיין, שהותירו כ-25 הרוגים ו-100 פצועים.
הפגנות אלימות נוספות, במסגרתן נהרג מפגין אחד ושלושה נפצעו קשה התקיימו בנובמבר 2007 לאחר החלטת ממשלת טורקיה על כניסת צבאה לעיראק על-מנת להילחם בפעולות הטרור של פעילי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK).
בשנת 2011 נטלו תושבי העיר הכורדים חלק פעיל בגל ההפגנות כנגד הנשיא בשאר אל-אסד, במהלכן נהרגו בעיר לפחות 15 מפגינים.
כיום, פועל בעיר נמל תעופה בינלאומי.
שדה התעופה קמישלי, כמו כן, בעיר ממוקמת שלוחה של אוניברסיטת קורדובה הפרטית.
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, העיר עברה לשליטת הכורדים למעט מעבר הגבול, שדה התעופה, ושכונות ערביות ונוצריות בעיר שאינן כורדיות.
העיר עצמה נהנתה משקט יחסי במהלך המלחמה ולא התרחשו בה קרבות משמעותיים (נכון לאוגוסט 2016), כשהתקרית המרכזית הייתה חילופי אש מקומיים באפריל 2016, בין חיילי אסד בצד הסורי של קמישלי, לבין שוטרים כורדים בצד הכורדי, שנמשכה ארבעה ימים וכתוצאה ממנה עבר בית הכלא של העיר לשליטת הכורדים.
נכון ליולי 2019, העיר כולה נמצאת בשטחי כורדיסטן הסורית.
מוצאם של יהודי קמישלי, בניגוד ליהודי דמשק או חלב, הוא מהעיר נציבין הסמוכה, בכורדיסטן הטורקית.
על פי המסורת היישובית, השלטון הצרפתי בתום מלחמת העולם הראשונה, הציע מגרשים ללא-תשלום לכל מתיישב חדש בעיר, והיהודים מנציבין היו בין הראשונים שביקשו לממש את הזכות הזאת.
בני משפחת בצלאלי היו ראשוני המתיישבים בקמישלי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד מספר היהודים בעיר על כ-3,000 נפשות.
היהודים התבדלו משאר התושבים וחיו במסגרת יהודית מסורתית.
הם בנו לעצמם בתים המחוברים אחד אל השני ויצרו, למעשה, גטו יהודי.
לאורך השנים, היה מצב היהודים בעיר טוב והם נהנו מיחס שוויוני כשאר תושבי העיר.
היהודים עבדו הן במשרות ממשלתיות והן במלאכה, רוכלות ומסחר.
לאחר הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר על תוכנית החלוקה הורע משמעותית מעמד היהודים בעיר, והם נתפסו בעיני השלטונות והמקומיים כציונים ובוגדים.
בתחילה, פוטרו כל היהודים מעבודתם במשרדי הממשלה.
לאחר מכן החלו פרעות ומקרי שוד רבים כנגד יהודי העיר והוטלו עליהם מגבלות ואיסורים רבים, כמו האיסור לבקר בגנים ציבוריים ובתי קולנוע.
כמו כן, נשים יהודיות רבות נאסרו ולאחר מכן הובאו לבית הכנסת המקומי שם הוכו לעיני כל.
מספר צעירות אף נחטפו ולא נודע מה עלה בגורלן.
כל זאת בעידוד ותמיכת השלטונות.
הקהילה היהודית של קמישלי שקעה בבעיות כלכליות, וסבלה מרעב ומחלות.
בשנת 1963 ירד מספר היהודים בעיר ל-800 נפשות לאחר שרוב יהודי העיר בחרו לעלות לישראל, ולאחר מלחמת ששת הימים נשארו בה 150 איש בלבד.
כיום נשארה בקמישלי קהילה יהודית קטנה, שנאסר עליה מגע עם גורמים חיצוניים וכל יום מוטל עליה עוצר עם השקיעה.
קמניץ-פודולסקי (באוקראינית: Кам'янець-Подільський; בפולנית: Kamieniec Podolski; ברוסית: Каменец-Подольский; ביידיש: קאַמענעץ־פּאָדאָלסק) היא עיר בדרום-מערב אוקראינה, על גדות נהר סמוטריץ'.
העיר שימשה כמרכז מנהלי של המחוז הקרוי על שמה, אך בשנת 1941 עבר המרכז המנהלי לעיר חמלניצקי (פרוסקורוב) וקמניץ-פודולסקי נהפכה לבירת אזור בתוך מחוז חמלניצקי.
העיר ידועה במיוחד במבצר שלה.
האזכור הראשון של קמניץ-פודולסקי הוא משנת 1062 כחלק מרוס של קייב.
בשנת 1352 נהרסה במהלך הפלישה המונגולית.
בשנת 1362 (אולי ב-1363), בעקבות ניצחון אלגירדאס שליט הדוכסות הגדולה של ליטא על הטטרים ב, עברה לשליטת הדוכסות הליטאית, ונקבעה להיות בירת מחוז פודוליה.
מעמד שנשאר לה כ־600 שנה, בכל חילופי השליטים, עד הכיבוש הגרמני ב־1941. בשנת 1430 העיר עברה לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
בין השנים 1672–1699 נשלטה על ידי העות'מאנים, ושימשה כבירת האיילט של פודוליה.
בתום השלטון העות'מאני חזרה העיר לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
ב־1793, בעקבות החלוקה השנייה של פולין, סופחה העיר לאימפריה הרוסית.
ב־1922 נכללה העיר בתחומי אוקראינה הסובייטית.
בתחילת 1919 שלטו בעיר צבאות סימון פטליורה.
בערב פסח הם נסוגו מהעיר ונוסד בה ועד מהפכני בולשביקי.
ב־2 ביוני 1919 שבו האוקראינים לשלוט בעיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר ב־1941 ידי גרמניה הנאצית ושוחררה ב־1944 על ידי הצבא האדום.
החל מ־1991 קמניץ-פודולסקי היא חלק מאוקראינה העצמאית.
בשנת 1447 הוצאה הפקודה הראשונה שאסרה על יהודים להתגורר בקמניץ.
בין השנים 1672–1699 שבו היהודים להתיישב בעיר.
בתקופה זו הגיעו לעיר יהודים רבים מסלוניקי ומקונסטנטינופול, וחלק ניכר מהם נמנו עם מאמיני השבתאות.
ב-10 במרץ 1750 הוציא צו המורה על גירושם של היהודים מהעיר תוך עשרים וארבע שעות.
באמצע המאה ה-18, התפרסמה העיר כמרכז העימות בין היהדות הרבנית לבין הפרנקיסטים שהגיעו אל העיר בשל החרם שגזרו עליהם הרבנים בעיר ברודי, וקיבלו את חסותו של הבישוף האנטישמי מיקולאי דמבובסקי שהיה ידוע כשונא יהודים מובהק והורה לקיים עימות בין הפרנקיסטים לרבני היהודים.
העימות החל בב' בתמוז תקי"ז (20 ביוני 1757), ונמשך כשמונה ימים.
על אף שהיהודים טענו כי ניצחו את הפרנקיסטים, בל' בתשרי תקי"ח (14 באוקטובר 1757) פסק הבישוף כי דתם של הפרנקיסטים נוטה לעיקרי הנצרות, ולכן יש להלקות את המתנפלים על הפרנקיסטים בלנצקורון (כיום: זריצ'נקה), לקנוס את הקהילה, ולשרוף את ספרי התלמוד בפודוליה.
צו זה הוצא אל הפועל ברחובות הראשיים של העיר.
לפי המסורת, שלושה חודשים לאחר השריפה חלה הבישוף ומת כעבור שלושה ימים.
פרשה זו מתוארת לפרטיה בספרה של אולגה טוקרצ'וק, "ספרי יעקב".
במשך תקופה ארוכה נאסר על יהודים להתגורר בקמניץ והותר להם להיכנס אליה במהלך היום לצורכי מסחר בלבד.
משנת 1854 התגורר בעיירה מנדלי מוכר ספרים, עוד בתחילת דרכו כסופר, ושימש בה כמורה בבית הספר.
יחד עמו לימד שם המשכיל אברהם בר גוטלובר, שכתב על העיר ואנשיה בספרו "מסעות".
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בעיר ישיבה על ידי חסידי בויאן.
בפרוטוקול שהוגש לוועד המשלחות היהודיות תואר פוגרום ביהודי העיר בתחילת יוני 1919 בעת כיבוש העיר על ידי צבאות סימון פטליורה:
ערב פסח (יהודי) צבאות אוקרינה נסוגו אחור ופנו את העיר קמיניץ־פודולסק.
תיכף ומיד נוסד ועד מהפכני.
כאשר, ב־2 ביוני, האוקרינים כבשו מחדש את העיר הם התחילו לנהל תעמולה נגר היהודים וקראו לפרעות בצעקם: "הבו ונסיר מאתנו את השלטון היהודי"!
באמתלה לחפש כלי-נשק, שדדו חילי פטליורה את הבתים ואת החנויות היהודיות גזלו את הרכוש ואת הסחורות.
היו גם הרבה מקרי אונס.
היהודים הגישו קבלנה לממשלה האוקרינית וגלו לה את שמות האנשים שלקחו חלק בפרעות, אך היא לא מצאה לנחוץ לצוות לעשות חפושים.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-13,800 יהודים, כ-38 אחוזים מהאוכלוסייה.
עד שהגרמנים הגיעו לעיר כמות מסוימת של יהודים גויסה לצבא האדום או נמלטה מזרחה, אך נותרו בה יותר מ-12 אלף יהודים.
לאחר הכיבוש בקיץ 1941 הוקם יודנראט שהוטל עליו לדאוג לאספקת מוצרים שונים לכוחות הכובשים, על היהודים הוטל ללבוש טלאי צהוב והוחלו עליהם תקנות מחמירות עם קנסות כבדים והתעללויות במי שהפר אותן.
ביולי-אוגוסט 1941 הובאו למקום יותר מ־10,000 יהודים חסרי אזרחות הונגרית שגורשו מהונגריה ומקרפטורוסיה.
היהודים המקומיים וההונגרים רוכזו בגטו.
בהוראת מפקד האס אס והמשטרה באזור, פרידריך יקלן, נרצחו בסוף אוגוסט כ-23,600 יהודים בעיר, מרביתם של היהודים ההונגרים והמקומיים, על ידי אנשי גדוד 320 של משטרת הסדר (אורפ"ו) ויחידה של איינזצגרופה D, בסיוע שוטרים אוקראינים.
מיעוט מהיהודים המקומיים, בעיקר בעלי מלאכה שהגרמנים נצרכו להם וכמה מאות יהודים שהצליחו להסתתר עד השלב הזה, הועברו אל גטו חדש בו שררו תנאים קשים ותושביו נלקחו לעבודות כפייה שונות.
בהמשך הובאו לגטו יהודים מיישובים נוספים בסביבה.
בין היתר קבוצה של מאות יהודים מסמוטריץ' וצ'מריבצי הובאה לקמניץ-פודולסקי, מתוכם נלקחו רק עובדים מוכשרים ומשפחותיהם שהורשו לחיות בגטו והיתר - כ-800 - נרצחו.
בנוסף הובאו בעלי מלאכה ומשפחותיהם מסטארה אושיציה לאחר ששרדו את חיסול הגטו שהיה שם.
יהודים נוספים הובאו מאורינין, ז'וונץ , ליאנצקורון (זריצ'נקה המודרנית) וקיטאיהורוד .
באוקטובר 1942 שהו בגטו החדש יותר בסביבות 4,800 יהודים.
ב-30 באוקטובר נערכה אקציה על ידי כוחות משטרת הביטחון ועוזרים מקומיים, במהלכה נרצחו יותר מ-4,000 יהודים.
כמה מאות יהודים הצליחו להתחבא או להימלט, אך מרביתם נתפסו ונורו במהלך החודשים שלאחר מכן.
הגרמנים הותירו כמות קטנה של כ-70 בעלי מלאכה חשובים כעובדי כפייה, עד שאף הם נורו למוות באביב 1943.
קמלוט היא להקת פאוור מטאל מטמפה, פלורידה שבארצות הברית.
הלהקה הוקמה בשנת 1991 על ידי הגיטריסט תומאס יאנגבלוד והמתופף ריצ'רד ורנר.
נכון לשנת 2014, הלהקה הוציאה עשרה אלבומי אולפן, שני אלבומי הופעה ו-DVD אחד.
קמלוט הוקמה בפלורידה על ידי תומאס יאנגבלוד וריצ'רד ורנר ב-1991. שלוש שנים לאחר מכן הם חתמו עם הלייבל נויס רקורדס.
אלבום הבכורה, Eternity יצא שנה לאחר מכן ב-1995. שנתיים לאחר מכן ב-1997 אלבומה השני קמלוט, Dominion יצא לשווקים.
לקראת סוף 1997 החליטו המתופף (ומקים הליגה) ריצ'רד ורנר ביחד עם הזמר מארק ונדרבילט לעזוב הלהקה מסיבות אישיות ומשפחתיות.
הם הוחלפו בידי המתופף קייסי גרילו והזמר הנורווגי רוי חאן.
בהרכב החדש הוציאו קמלוט את אלבומם השלישי, Siége Perilous, ב-1998. לאחר צאת האלבום לשווקים יצאה הלהקה בפעם הראשונה לסיבוב הופעות שהתקיים באירופה.
לאחר סיבוב ההופעות נכנסה הלהקה לאולפן והקליטה את אלבומם הרביעי, The Fourth Legacy, שמו.
אלבום הופעה, Karma וסאגת אריאל
בקיץ 2000 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה.
במהלך סיבוב הופעות הקליטה הלהקה את אלבום ההופעה The Expedition שמורכב מביצועים חיים של הלהקה מהופעות בגרמניה ויוון.
מספר חודשים לאחר מכן יצא אלבומה החמישי במספר של קמלוט, Karma, בשנת 2001. אלבום זה מכיל שלושה שירים המספרים על מעלליה של ארז'בט באטורי.
בשנת 2003 יצא לשווקים אלבומם השישי של קמלוט, Epica.
אלבום זה הוא אלבום קונספט המבוסס על פאוסט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה המספר על אדם שמכר את נשמתו לשטן.
האלבום הבא של קמלוט, The Black Halo, יצא לשווקים בשנת 2005 והיה גם הוא אלבום קונספט הממשיך את סאגת אריאל מאלבום הקודם בדיוק בנקודה בה הופסק.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות רחב באירופה ואף קיימה מספר מצומצם של הופעות ביפן.
ב-5 באוקטובר 2005, צירפה קמלוט את אוליבר פלוטאי כחבר רשמי בלהקה כקלידן.
בחלק שני של Black Halo World Tour (סיבוב ההופעות שלאחר צאת The Black Halo) הלהקה הופיעה בצפון אמריקה, דרום אמריקה ואירופה.
ההופעה האחרונה בסיבוב ההופעות, שהתרחשה באוסלו, נורווגיה, הוקלטה ויצאה לשווקים כ-DVD (וגם כ-CD הופעה רגיל) שנקרא One Cold Winter's Night.
בהופעה זו ביצעו קמלוט שירים מהאלבומים Epica, Karma ו-The Black Halo בלבד (למעט השיר "Nights of Arabia" מתוך האלבום The Fourth Legacy).
לאחר סגירת סאגת אריאל וסיום סיבוב ההופעות (שנסגר עם אלבום ההופעה One Cold Winter's Night) חזרו קמלוט לאולפן ההקלטות על מנת להקליט את אלבומם השמיני שזכה לשם Ghost Opera.
האלבום יצא לשווקים ב-2007 ונעשו וידאו קליפים לארבעה שירים מתוכו- "Ghost Opera", "The Human Stain", "Rule The World" ו-"Love You to Death".
שנה לאחר צאת האלבום הוציאה קמלוט גרסה מחודשת לאלבום שנקראת Ghost Opera: The Second Coming, בה יש את כל האלבום המקורי וביצועים חיים של שירים מהופעה שהתקיימה בבלגרד, סרביה.
בנוסף יש באלבום שלושה שירי בונוס שלא הופיעו באלבום המקורי.
בינואר 2009 התחילה הלהקה לעבוד על אלבומה התשיעי.
בדצמבר 2009 הודיעה הלהקה שהבסיסט, גלן בארי (Glenn Barry), החליט לעזוב את הלהקה באופן רשמי.
סיבוב ההופעות לתמיכה באלבום, "Pandemonium Over Europe" התחיל עוד קודם לכן במרץ 2010.
ב-6 בספטמבר 2010 פרסמה הלהקה הצהרה כי הזמר רוי חאן חלה במהלך החזרות ולכן לא ישתתף בסיבוב ההופעות.
סיבוב ההופעות שהיה אמור להתחיל בספטמבר בצפון אמריקה ("Pandemonium Over North America") בוטל.
ב-16 בדצמבר הודיעה הלהקה כי בסיבוב ההופעות הקרוב בדרום אמריקה ואירופה, רוי יוחלף על ידי זמר רפסודי, פאביו ליאונה, עד אשר יוכל לשוב להופיע.
לאלבום יצא בינתיים שני וידאו קליפים - אחד לשיר "The Great Pandemuniom" ווידאו קליפ נוסף לשיר "Hunter's Season".
ב-21 באפריל 2011 הודיע סולן הלהקה רוי חאן על עזיבתו את הלהקה.
בהודעה נמסר כי עקב השחיקה המתמשכת שלו והגילוי מחדש של הדת הוא החליט לעזוב את הלהקה.
בימים אלו הלהקה מחפשת זמר חדש שיחליף את רוי.
לאחר סיבוב ההופעות הנוכחי (שייגמר בספטמבר 2011) הלהקה תכנס לאולפן ההקלטות כדי להקליט אלבום סטודיו חדש.
שון טיבטס - גיטרת באס
קמליה אלינה פוטק (ברומנית: Camelia Alina Potec, נולדה ב-19 בפברואר 1982) היא שחיינית רומניה.
היא אלופה אולימפית, בעלת שתי מדליות ארד מאליפות עולם ואלופת אירופה (בעלת 17 מדליות מהן 4 זהב, 3 כסף ו-10 ארד).
היא השתתפה ב-3 אולימפיאדות, ב-5 אליפויות עולם וב-8 אליפויות אירופה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1997 זכתה פוטק במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.17 דקות, אחרי מישל סמית מאירלנד (1:59.93 דקות) ונדזצ'דה חמזובה מרוסיה (1:59.97 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.79 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:08.49 דקות.
באליפות העולם בשחיה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 סיימה פוטק במקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.83 דקות, במקום 20 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:19.65 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:10.06 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 זכתה פוטק ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.79 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.09 דקות ובמדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר מעורב בתוצאה של 8:07.75 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 זכתה פוטק במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.17 דקות וב-3 מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.32 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.76 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:10.05 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.45 דקות, 3 מאיות השנייה ממדליית ארד.
באליפות העולם בשחיה שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2001 זכתה פוטק במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.85 דקות, אחרי ג'יאן רוני מאוסטרליה (1:58.57 דקות) ויו יאנג מסין (1:58.78 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בבייג'ינג סין באוגוסט אותה שנה זכתה פוטק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.45 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.41 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 זכתה פוטק במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.80 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.49 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:40.22 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד ספרד במאי 2004 זכתה פוטק במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.20 דקות, במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.31 דקות ובשתי מדליות ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:37.56 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:06.26 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה פוטק במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.03 דקות, לפני פדריקה פלגריני מאיטליה (1:58.22 דקות) וסולן פיג מצרפת (1:58.45 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.34 דקות, המנצחת הייתה לור מנודו מצרפת (4:05.34 דקות), מקום 16 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:41.20 דקות ובמקום 11 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:09.67 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר טורקיה באוגוסט אותה שנה זכתה פוטק במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.88 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:33.33 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 סיימה פוטק במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.17 דקות, במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.40 דקות, במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:36.30 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:12.98 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה פוטק במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.87 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת במשחה הייתה פלגריני שקבעה שיא עולם חדש של 1:54.82 דקות.
באליפות צרפת הפתוחה בשחייה שנערכה במונפלייה באפריל 2009 קבעה פוטק את שיאיה האישיים במשחה ל-800 מטר חופשי תוצאה של 8:16.70 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי תוצאה של 15:52.37 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה פוטק במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:55.63 דקות, אחרי אלסיה פיליפי מאיטליה (15:44.93 דקות) ולוטה פריס מדנמרק (15:46.30 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:20.44 דקות, המנצחת במשחה הייתה פריס (8:15.92 דקות) ובמקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.41 דקות, המנצחת הייתה פלגריני שקבעה שיא עולם חדש של 3:59.15 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, בשנת 2010 סיימה פוטק במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.81 דקות, במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:17.67 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:26.81 דקות.
קמניץ (בבלארוסית: Камянец; בפולנית: Kamieniec Litewski; ברוסית: Ка́менец; ביידיש: קאמעניץ) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קמניץ מצויה כ-40 ק"מ צפונית לעיר ברסט-ליטובסק, והיא מהווה את מרכזו של מחוז קמניץ.
את העיירה חוצה נהר לזנה-פראווה (Leśna Prawa).
העיירה נוסדה במהלך המאה ה-13 כמבצר גבול רוסי, אך במהלך המאה ה-14 עברה לליטא.
יהודים נזכרים בעיירה מראשית המאה ה-16. במהלך המאה ה-18 הופצו נגד יהודי היישוב מספר עלילות דם.
מהעיירה יצאו מספר יהודים נודעים, ובהם מנחם מנדל מקאמיניץ, המלונאי הראשון בארץ ישראל שעלה ארצה בשנת 1833, ואשר פתח בירושלים את מלון "קמניץ", ישראל אשכנזי, ממייסדי יסוד המעלה, והרב חיים זונדיל, שכונה "המגיד מקמניץ".
חיי היהודים בקמניץ באמצע המאה ה-19 מתואר על ידי יחזקאל קוטיק, יליד קמניץ, בספר הזכרונות שלו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה ממעשי התעללות ושוד מצד החיילים הרוסים, ומהתעמרות מצד החיילים הגרמנים שכבשו אותה.
כמו כן, סבלו יהודי העיירה מרעב וממגפות.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,900 יהודים, כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
ישיבת כנסת בית יצחק שנוסדה בסלובודקה בשנת 1897, עברה לקמניץ ב-1926 ונודעה בשם ישיבת קמניץ.
הישיבה התקיימה בעיר עד 1939 שאז העיר נכבשה בידי הסובייטים.
תקופת קמניץ הייתה הפורייה ביותר בתולדות הישיבה, ובראשה עמד הרב ברוך דב ליבוביץ.
בשנות הארבעים הוקמה בירושלים ישיבת קמניץ על ידי הרב משה ברנשטיין והרב יעקב משה ליבוביץ בראשותה עמדו הרב יצחק שיינר וגיסו הרב אשר ליכטשטיין ובן דודו של הרב שיינר הרב חיים שלמה ליבוביץ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר בידי הגרמנים בפעם הראשונה ב-16 בספטמבר 1939 (ערב ראש השנה).
הם הפחידו ורצחו יהודים, ובזזו רכוש רב, בטרם עזבו ב-25 בספטמבר (ערב יום כיפור), ופינו את העיר לכניסת הצבא האדום במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ב-22 ביוני 1941, היום הראשון למבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בשנית בידי הגרמנים, ואלו החלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה ובמעשי שוד שלהם.
תוך ימים אחדים רצחו הגרמנים כ-100 מיהודי העיירה, ובהמשך, חייבו את יהודי העיירה בענידת טלאי צהוב.
בסוף 1941 הועברו כשליש מיהודי העיירה לגטו שהוקם בפרוז'ני הסמוכה.
ב-1 בינואר 1942 רוכזו היהודים שנותרו בעיירה בגטו קמניץ שהוקם בעיר אשר באפריל ננעלו שעריו.
עם הבאת יהודים נוספים לגטו מיישובי הסביבה, הגיע מספר יושביו לכ-450 משפחות.
ב-9 בנובמבר 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבעיירה בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מכ-1,900 יהודי העיירה שרדו את השואה 3 אנשים.
נפטר בי"א שבט תר"מ ונקבר בבריסק
רבי ראובן דוד בורשטיין, בעל חידושי הרד"ך, נספה בשואה
בנו האחר של רבי יהושע הכהן בלומנטל הוא רבי אברהם אהרן בורשטין.
קמירוס היא עיר עתיקה באי רודוס שביוון.
העיר קמירוס שוכנת על החוף הצפון-מערבי של האי, בלב האזור החקלאי, והייתה אחת משלוש ערי המדינה של רודוס, ואחת מערי השישייה הדורית.
בתקופת הברונזה האזור היה מיושב על ידי יוונים מיקנים, אך העיר קמירוס עצמה הוקמה על ידי היוונים הדורים.
קמירוס התאחדה עם איליסוס ולינדוס במאה החמישית לפני הספירה.
זו הייתה חברה חקלאית שהפיקה שמן, יין ותאנים.
בתור הזהב של העיר, במאה ה -6, הייתה זו העיר הראשונה ברודוס שהטביעה מטבעות משלה.
שקיעתה של קמירוס הייתה תוצאה של הנטישה ההדרגתית של תושביה, שהחליטו לעבור לעיר רודוס שהוקמה בשנת 408 לפנה"ס.
בין השנים 1852–1864 החלו החפירות הארכאולוגיות באקרופוליס של קמירוס על ידי אלפרד ביליוטי (Alfred Biliotti) ואוגוסט סלצמן, אך משנת 1928 החלו החפירות לקבל תאוצה באופן שיטתי על ידי בית הספר לארכאולוגיה האיטלקי עד סוף מלחמת העולם השנייה.
הממצאים שנחשפו בחפירות, שהם עשירים מאוד וחשובים, הובאו למוזיאון הבריטי ולמוזיאון הלובר.
העיר העתיקה נבנתה בשלוש מדרגות, במדרגה העליונה של הגבעה היה האקרופוליס, ובו מקדש אתנה, וסטואה.
היישוב העיקרי היה במדרגה האמצעית, ובו רשת של רחובות מקבילים ובתי מגורים.
על המדרגה התחתונה נבנה בית המקדש הדורי, ככל הנראה לאל אפולו.
קמן אחזקות היא חברה ישראלית, אשר עסקה בתחומי התעשייה, הקמעונות, הפיננסים והנדל"ן.
לחברה מונה כונס נכסים בשנת 2012 לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים.
החברה הייתה בשליטתו של איש העסקים רוני אלרואי, חתנו של יצחק תשובה.
החברה החזיקה למעלה מ-30 חברות שפעלו בתחומים רבים.
בשנת 2004 רכש אלרואי תמורת כ-100 מיליון ש"ח את מניות השליטה בחברת המסחר הוותיקה מנדלסון, שעסקה עד אז בשיווק אביזרי צנרת, ועל בסיסה הקים חברת השקעות משלו ושינה את שמה לקמן אחזקות.
פעילותה של קמן אחזקות כללה עיסוק בנדל"ן במזרח אירופה, מכירת פוליסות ביטוח חיים בארצות הברית, ייצור ערכות עזרה ראשונה בגרמניה, שיווק דלקים בארצות הברית, והחזקה של הרשת הקמעונאית ניו פארם, של יצרנית המצברים שנפ, של חברת ההשקעות ישאל, ושל תאת תעשיות ותאת טכנולוגיות.
בנובמבר 2005 קמן רכשה 37% ממניות חברת קו מנחה תמורת 24 מיליון שקל.
תקופת השיא של קמן הייתה במהלך שנת 2007, כאשר החברה נסחרת לפי שווי של יותר מ-400 מיליון שקל.
בין השנים 2005 ל-2010 גיורא ענבר כיהן כמנכ"ל החברה.
בשנים 2008–2013 נקלעה החברה לקשיים רבים בתחומים שונים בהם פעלה.
בעקבות הפסדים אלה ירד שווי השוק של החברה ל-2 מיליון ש"ח לקראת סוף שנת 2012.
בספטמבר 2012 אישר השופט איתן אורנשטיין הסדר חוב לחברה ומינוי כונסי נכסים.
הכינוס ניתן לאחר משא ומתן ממושך בנוגע לחובות של כ-725 מיליון שקל שחבה החברה לבנקים ולמחזיקי האג"ח.
קמלופס (שם מדעי: Camelops; מילולית: "פני גמל") הוא סוג נכחד של גמל שחי במערב אמריקה הצפונית של תקופת הפליוקן לפני 3 מיליון שנה, לאורך הפליסטוקן ולתחילת ההולוקן שלפני 10,000 שנה, אז נכחד.
סוג זה הוגדר ב-1854 בידי החוקר ג'וזף ליידי ונכללו בו 3 מינים.
אבותיו היו גמלים קטנים יותר שהיגרו מערבות אירואסיה.
הקמלופס היה פרסתן גדול מאוד, אשר הגיע לגובה 2 מ' ולמשקל 1,200 ק"ג, כך שהיה מהגדולים שבגמלים מעולם, לצד הפרקמלוס והטיטאנוטילופוס שחיו לצידו.
הוא היה בעל רגליים רחבות וכנראה הכיל פרווה לשמירה על חום גופו בתקופת הקרח.
לא ידוע אם הייתה לו דבשת כמו לגמלים או שלא כמו ללמות.
מבנה שיניו הותאמו לליחוך עשבים.
גמל זה התקיים בערבות אמריקה לצד מיני סוסיים, מסטודונים, ממותות ענק, עצלני קרקע, ביזונים וחיות נוספות.
בתורם הם נטרפו בידי טיגריסים שנחרביים, דובי בולדוג, אריה אמריקני, זאב בלהות ועוד.
כל המגה-פאונה הגדולה הזו נכחדה לבסוף בידי שבטים אנושיים או שלא שרדה את שינויי האקלימים הקיצוניים.
הקמלופס מופיע בסדרה מפלצות שפגשנו.
קמלוט הוא מחזמר שנוצר על ידי אלן ג'יי לרנר (מחזה ופזמונים) ופרדריק לאו (מוזיקה), המבוסס על אגדת המלך ארתור כפי שעובד ברומן הטטרלוגי של ט.ה.
המחזמר הפך גם להיות מזוהה עם ממשל קנדי, שאף כונה לעיתים "עידן קמלוט".
המלך ארתור – שליט ממלכת קמלוט ומייסד אבירי השולחן העגול.
מרלין - קוסם ומורו החכם של ארתור.
גווינביר – אשתו של ארתור, מלכת קמלוט.
לנסלוט – אביר השולחן העגול, צרפתי, מאוהב בגווינביר.
סר דינאדן, סר סגרמור וסר ליונל – אבירי השולחן העגול.
מורדרד - בנו הבלתי חוקי של ארתור, המנסה לערער את שלטונו ולזכות בעצמו בכס המלוכה.
מורגן לה פיי – מכשפה המתגוררת ביער.
טום וורוויק – צעיר שבא להצטרף לשולחן העגול.
המלך ארתור לחוץ מנישואיו הקרובים ומסתתר על עץ.
הקוסם מרלין, מורו החכם, קורא לו לרדת למטה כדי להזהיר את המלך הצעיר שהוא חייב ללמוד לחשוב בעצמו.
מרלין, שחי אחורה בזמן ויודע מה יקרה בעתיד כמו גם מה שקרה בעבר, יודע שהוא יופרד בקרוב מארתור.
מרלין משכנע את ארתור לרדת וגוער בו על התנהגותו הלא מלכותית.
ארתור נותר לבדו, מהרהר ברגשותיו על נישואיו המיועדים.
הוא שומע מישהו מתקרב וממהר לטפס שוב על העץ.
גווינביר, כלתו המיועדת של ארתור, מגיעה ליער.
היא לא אוהבת את הרעיון להיות מלכה ומעדיפה לחיות חיים רגילים.
היא מיועדת לארתור, שתחילה קורא לעצמו "יבלות" (כינוי הילדות שלו) ולאחר מכן, כדי להסיר את חוסר רצונה להינשא, מספר לה על הנאות החיים בממלכת קמלוט.
זוהי אהבה ממבט ראשון והם כמעט מתנשקים, אך הנשיקה נקטעת כאשר שני משרתיו של ארתור מתקרבים.
ארתור מספר לגווינביר את הסיפור כיצד הוציא את החרב מהאבן והפך למלך, והיא סוף סוף מסכימה להינשא לו.
הקוסם מרלין משועשע מהתפתחות זו, אך שמחתו הופכת לצער כשהתגלויותיו על העתיד לבוא מתחילים לדעוך.
הוא מזהה את גבירת האגם, נימפה יפה שבאה לקחת אותו אל המערה לשינה נצחית.
הוא מתחנן אליה שתענה לו, כיוון שלא זכר האם הוא הזהיר את ארתור מפני שני אנשים חשובים, לנסלוט ומורדרד.
זיכרונותיו דועכים באופן קבוע, והוא מובל משם.
חמש שנים לאחר מכן, ארתור יושב עם גווינביר בחדר העבודה שלו, מתלבט מה לעשות.
הוא מסביר שהוא מבקש ליצור סוג חדש של אביר, אחד שלא יירתע מלהילחם, אבל ינסה לשמור על כבוד וצדק.
הוא מחליט בסופו של דבר, בעזרת גווינביר, להקים את אבירי השולחן העגול עם המוטו "כוח לצדק".
חמש שנים מאוחר יותר, הרעיון של ארתור הפך את אבירי השולחן העגול להיות ידועים בכל רחבי הארץ, ותהילתם התפשטה גם לצרפת.
צרפתי צעיר, יומרני ודתי, לנסלוט דו לאק, ששמע על השולחן העגול, החליט לבוא לקמלוט ולהצטרף לאביריו של ארתור, כשהוא בטוח שהוא מושלם לתפקיד.
המלך פלינור, אדם מבוגר שהיה קרוב משפחה של ארתור, מגיע אף הוא לקמלוט כדי לאמוד בעצמו על גדולתו של ארתור, ונראה שמאוחר יותר הוא הופך לחלק מהמשפחה.
גווינביר מארגנת באדמת הטירה את פסטיבל "יום מאי", וארתור מציג את לנסלוט בפני אשתו, שמפתחת סלידה מיידית אליו.
עם הזמן לנסלוט הופך ליריבם של רוב האבירים.
גווינביר מסיתה שלושה מהם, סר דינאדן, סר סגרמור וסר ליונל החסון, לאתגר את לנסלוט בדו-קרב.
ארתור (שבניגוד לכל האחרים, ידידותי ללנסלוט) נחרד מכך, אך מבין שהוא לא יכול לכעוס על גווינביר.
לנסלוט מביס בדו-קרב בקלות את כל שלושת האבירים.
הוא פצע את סר ליונל, שנלחם אחרון, עד כדי כך שהקהל שנכח בזירה חשב שהוא מת.
אבל מורת רוחו של הקהל הופכת ליראת כבוד והערצה, כשלנסלוט מחייה לכאורה את ליונל.
הערצה זו של הקהל ללנסלוט מותחת את גווינביר, אשר, לאכזבתה, מוצאת את עצמה מתאהבת בו.
היא אינה רוצה להפר את נדרי הנישואין שלה, ומייחלת שלנסלוט יעזוב את קמלוט.
בפיתול אומלל של הגורל, לנסלוט, למרות דברי הרהב שלו שהוא חסין לתענוגות הגוף, מאוהב גם הוא עד טירוף בגווינביר ונקרע באופן דומה בין אהבתו לבין מסירותו לארתור.
לנסלוט מתמנה לאביר השולחן העגול.
ארתור הממולח מנחש שיש ללנסלוט ולגווינביר רגשות זה כלפי זו, כפי שאכן קורה, אבל מקווה שזה יעבור, והוא גם לא רוצה לערער את השלווה בקמלוט.
הוא מנהל מונולוג עם חרבו אקסקליבר, שהם יתמודדו יחד עם האתגרים העומדים בפניהם.
כמה שנים מאוחר יותר, גווינביר ולנסלוט עדיין מתייסרים באהבתם שלא התגשמה.
היא מנסה להיפטר ממנו, אבל לנסלוט לא עוזב אותה.
שניהם מאמינים כי ארתור לא מודע למתרחש ביניהם.
עם זאת, היא נשארת נאמנה לארתור, ועוזרת לו לטפל בענייני המדינה.
מורדרד, בנו הבלתי חוקי של ארתור, מגיע לקמלוט על מנת לבזות את המלך ולנסות לזכות בעצמו בכס המלוכה.
ארתור מעמיד אותו כאחראי על תוכנית האימונים של האבירים, כשהוא לא מודע לכך שמורדרד נמצא שם על מנת להרוס את השולחן העגול כנקמה באביו שנטש אותו, וכי הוא מתעב את הרעיון להיות אביר.
ארתור מתחיל להרגיש את הלחצים הנובעים מתפקידו בשלטון אנגליה, והוא וגווינביר תוהים מה עושים פשוטי העם, שאין להם אחריות כזו.
מורדרד מפתח בינתיים תוכנית שיטתית להרוס את ארתור וממלכתו.
הוא נכנס לקרחת יער קסום שבו דודתו, המכשפה מורגן לה פיי, שוכנת בטירה בלתי נראית.
למורגן יש חולשה למתוקים, ולמרות שהיא אוהבת את ארתור, מורדרד מצליח לשחד אותה עם היצע גדול של דברי מתיקה, לבנות את אחד מהקירות הבלתי נראים שלה סביב ארתור ללילה אחד, כך שכאשר הוא ילך לצוד ביום שלמחרת, הוא לא יהיה מסוגל לחזור לטירה.
בינתיים, מורדרד מזכיר לאבירים את ימיהם בעבר בלחימה ובביזה, ומסית אותם נגד ארתור.
כשארתור נעלם, לנסלוט, שלא מסוגל לעצור את עצמו, מבקר את גווינביר בלשכתה, בדיוק כפי שמורדרד חשד שיעשה, והם מתנשקים בלהט.
המזימות של מורדרד מגיעות לשיאן כאשר הוא וכמה מאבירי השולחן העגול מאשימים את לנסלוט בבגידה ומנסים לקחת אותו בשבי.
לנסלוט נלחם בהם ובורח, אבל גווינביר נעצרת, נשפטת, נמצאת אשמה בבגידה בשל הרומן שלה עם לנסלוט, ונגזר עליה להישרף על המוקד.
ארתור צופה ממרחק בהוצאה להורג, כשמורדרד מתגרה בו על כישלונותיו.
הוא נקרע בין כיבוד החוקים שלו וחובתו כמלך, לבין ויתור על גווינביר, שהוא עדיין אוהב למרות הכל.
ברגע האחרון, לנסלוט מגיע עם צבא, מציל את גווינביר ולוקח אותה עמו לצרפת.
תוך כדי פעולה, לנסלוט נאלץ להרוג כמה מהאבירים האחרים, ועוזב את הניצולים שנשבעים לנקמה.
כדי לשמור על כבודו שלו ועל כבודה של ממלכת קמלוט, ארתור חייב עכשיו לצאת למלחמה נגד לנסלוט.
מורדרד לוקח את כוחותיו שנגד ארתור חזרה לאנגליה.
המלחמה גובה מחיר כבד מממלכת קמלוט, כשיותר ממחצית מאבירי השולחן העגול נהרגים.
לפני הקרב הסופי, ארתור פוגש את לנסלוט וגווינביר.
מערכת היחסים בין לנסלוט וגווינביר נמצאת על שרטון בגלל ייסורי המצפון שלהם.
גווינביר הפכה לנזירה והשולחן העגול נשבר.
הם מציעים לעמוד בפני הצדק באנגליה, בתמורה לכך שארתור לא יראה את גווינביר נשרפת או את לנסלוט נערף.
הוא סולח לשניהם, והם יוצאים בנפרד.
באותו הלילה במחנה, ארתור פוגש נוסע סמוי וצעיר בשם טום וורוויק, שבא להצטרף לשולחן העגול.
נאומו של וורוויק מזכיר לארתור את האידיאליזם והתקווה שהיו לו כמלך צעיר, ומעורר בו השראה.
ארתור ממנה את טום כאביר ושולח אותו בחזרה לאנגליה, כדי לגדול שם ולהעביר לדורות הבאים את האידיאלים של האבירות ושל קמלוט.
"אני תוהה מה המלך עושה הלילה" - ארתור
"ההנאות הפשוטות של הבתולות" - גווינביר
" קמלוט" (ביצוע נוסף) - ארתור, גווינביר
"בוא אחרי" - גבירת האגם
"החודש הבריא של מאי" - גווינביר, אנסמבל
" אז אתה יכול לקחת אותי ליריד" - גווינביר ושלושת האבירים
"איך להתמודד עם אישה" - ארתור
"קרבות פנים אל פנים" - ארתור, גווינביר, אנסמבל
"לפני שאני מביטה בך שוב " – גווינביר מערכה II
"אם אי פעם אני אשאיר אותך " - לנסלוט
"שבע המידות הטובות והקטלניות" - מורדרד
"מה אנשים פשוטים עושים?" – ארתור וגווינביר
"פיו, באלוהים!" - מורדרד ואבירים
"אני אהבתי אותך פעם בשתיקה" - גווינביר
"קמלוט" (ביצוע נוסף) - המלך ארתור
קמנצ'ה (Kamānche, בפרסית: کمانچه), הוא כלי קשת הנפוץ באזור איראן, אזרבייג'ן וטורקיה.
בדרך כלל בעל ארבעה מיתרים ולעיתים חמישה או שישה.
נמצא בשימוש בעיקר במוזיקה האתנית.
ב-2017 ארגון אונסק"ו הכריז על תהליך בניית הקמנצ'ה והנגינה עליו כמורשת עולמית באזרבייג'ן ואיראן.
משמעות המילה קמנצ'ה בפרסית היא "קשת קטנה" (kæman = קשת, cheh- = זעיר).
ישנו סוג נוסף של קמנצ'ה המכונה "קאבק קאמנה", אשר משמעות הביטוי היא "כלי-הקשת בצורת הדלעת".
לא ברור מהי צורת הריבוי של המילה "קמנצ'ה" בעברית, הואיל וזוהי מילה המגיעה מלעז, אם כי ישנם הסבורים כי צורת הרבים היא "קָמַנצָ'איי", צורת ריבוי המזכירה את סיומות הריבוי הלטיניות.
הנגינה בקמנצ'ה נעשית באמצעות קשת רופפת שניתן לכוון את רמת המתח שלה במהלך הנגינה.
בחלקו התחתון של הכלי יש יתד אותה משעין הנגן על ברכו בזמן נגינה בישיבה, או על הרצפה בזמן נגינה בעמידה, ולכן לפעמים הקמנצ'ה מכונה "כינור ממוסמר".
ליתד בדרך כלל מחוברת קשת מתכתית שעוזרת לנגן להשעין את הכלי על ברכו מבלי לפגוע בה.
קיימים הבדלים קטנים במבנה הקמנצ'ה במדינות השונות (למשל באיראן קוטר פתח הקמנצ'ה יהיה קטן מזה של הקמנצ'איי האזרי והטורקי), וכן ישנם כמה סגנונות בבניית קמנצ'ה.
תיבת התהודה באזרבייג'ן לדוגמה היא עגולה ומגולפת בעץ תות או באגוז, ובטורקיה נפוצים עוד שני סוגי קמנצ'ה: "קאבק" ו-"קאמנה".
גוף ה-"קאבאק קמנצ'ה" (קמנצ'ה דלעת) עשוי מדלעת שהתייבשה בצל, והוא דומה יותר לקמנצ'ה האיראני לעומת סוג הקמנצ'ה השני המכונה "קאמנה קמנצ'ה".
סוג זה עשוי גם הוא מדלעת יבשה, אך בשונה מה-"קאבק קמנצ'ה" הוא בעל גודל שונה וקוטר פתחו שונה בחלקו הקדמי.
על תיבת התהודה מודבקת יריעה העשויה עור של כבש, יען או דג חדקן.
לגוף הכלי מחובר צוואר עליו מורכבים המיתרים.
הקמנצ'ה יכול להיבנות ככלי מפואר, ולעיתים רחוקות אף ניתן למצוא אותו משובץ באבנים צבעוניות ובעל ידיות כוונון מגולפות עשויות שנהב, אך על פי רוב ידיות אלה עשויות עץ.
קמנצ'ה היא גלגול קדמוני של הכינור המערבי, ורבים סוברים שהמצאת הכינור נבעה מהשפעותיהם של הקמנצ'ה והלירה – כלי קשת קדום מתקופת ימי הביניים.
בשנת 1896 תיעד הצייר W.
Thomson נגן קמנצ'ה בירושלים העתיקה, מה שמעיד שהכלי היה קיים במזרח התיכון כבר אז.
נגני הקמנצ'ה המוכרים ביותר בישראל הם אברהם צייטלין, מארק אליהו, יגל הרוש ויערה בארי.
חלקם אף מוכרים בכל העולם בקריירת הנגינה שלהם בכלי, עובדה שהופכת את ישראל לאחת המדינות הנחשבות ביותר מבחינת נגינה בכלי.
כיום בונה הקמנצ'ה המוכר בעולם הוא ארסלן הזראתי.