tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלוגת מובילי המים 148 מארץ ישראל, אשר צורפה לארמייה השמינית של הצבא הבריטי, הגיעה לעיר וסיפקה מי שתייה לתושבים.
הקורפורל הארץ-ישראלי, אריה אבישר, יזם פעולת הצלה של היהודים שנותרו בעיר, הביאם לפירנצה ומשם דאג להעלותם לארץ ישראל.
חנוכת בית הכנסת העתיק בפיזה בדרך פלסטרו (via palestro), שנמצא בשימוש עד היום, נערכה בטקס מפואר בשנת 1594. בית הכנסת הוא אחד העתיקים ביותר באיטליה.
אמנם החזית ואולם התפילה קיבלו את עיצובם הנוכחי רק בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ברם לאחר הורדת חלקים מהטיח החיצוני נתגלו שרידי סטרוקטורה אופיינית למאה ה-14 ולמאה ה-15, לרבות קשתות עתיקות.
יש לציין, שבאזור זה בעיר בו שוכן בית הכנסת היה ריכוז יהודי במשך מאות שנים.
המבקר במבנה מבחין בשני שלבי בניה: תחילה תוכנן המבנה לקומה אחת עם גן פתוח.
לאחר מכן נוספה קומה אשר נועדה לבית הכנסת ולמשרדי הקהילה.
הקומה הראשונה פונתה למתן שירותים תרבותיים לחברי הקהילה.
בשנת 1996 שופץ מבנה בית הכנסת במימון הבנק האיטלקי "Cassa de Risparmio".
מעל משקוף הכניסה נמצא תבליט, חצוב מאבן, הדומה לשופר.
ההנחה מבוססת על היותו של השופר סמל יהודי מובהק בתבליטים ובפסיפסים, שהיה קיים בבתי כנסת מימי המשנה והגמרא, בארץ ישראל ובתפוצות.
החוקרים סבורים שהמיקום הנוכחי של התבליט אינו המיקום המקורי.
הגג של בית הכנסת העתיק קרס.
המבנה שהוקם בסוף המאה ה-16 נסגר.
הקהילה מצפה למימון באמצעות תוכנית Beni da salvare 6 – Pisa, "La sinagoga è minacciata - שימור התרבות היהודית באיטליה.
עד אז הפעילות התרבותית היהודית בעיר, שאינה כוללת רק את 120 חברי הקהילה פסקה.
בית הקברות היהודי, המשמש לקבורה עד היום, נמצא מחוץ לחומה העתיקה של העיר, לא רחוק ממגדל פיזה המפורסם.
בית הקברות הוקם בשנת 1674, וקדמו לפחות שלושה בתי קברות יהודיים עתיקים יותר, שהראשון ביניהם הוקם כנראה במאה ה-12.
בית הקברות, שצורתו טרפזית ייחודית, משיק לחומת העיר.
הקברים הסמוכים לחומה, העתיקים יותר, הוסרו בחלקם בשנים האחרונות על מנת לפנות מקום לקברים חדשים.
מצבות הזיכרון של קברים אלו, מצויות היום בכניסה לבית הקברות ובמרכזו, ומוצגות למבקרים.
המצבות הפזורות בבית הקברות מעוצבות בסגנון יהודי, אך ניכרות גם השפעות ספרדיות וגותיות.
כיום ניתן לבקר בבית הקברות בתאום עם משרד הקהילה היהודית בעיר.
כיום (2007) הקהילה היהודית בפיזה מונה כ-500 נפש, ואליהם מצטרפים סטודנטים יהודים מרחבי העולם, וגם ממדינת ישראל שהגיעו לעיר ללמוד רפואה ווטרינריה באוניברסיטת פיזה.
למעשה, לאורך ההיסטוריה היה ליהודים באוניברסיטה משקל מכובד.
בין השאר ידועים הפרופסורים דה-קורי, ונטורה, סאדון, ניסים, פיראני, ארייטי, פרנקו, סאמאיה, לאסקאר ונפתלי אמדין יליד רוסיה.
יהדות פרנקפורט (בכתיב מיושן: ורנקבורט או ורנקוורט (כונתה "פרנקפורט דמיין", ובקיצור פ"פ או פפד"מ - פרנקפורט דמיין, כדי להבדילה מפרנקפורט על האודר) היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות באירופה, ואחת הבודדות שבהן התקיימה התיישבות יהודית רציפה מימי הביניים ועד ימינו.
פרנקפורט הייתה המרכז התורני החשוב ביותר בעולם היהודי ערב התפשטות ההשכלה.
כמו כן פנקס הקהילה נחשב ל"פנקס הקהילה" החשוב ביותר שהשתמר עד ימינו.
ההתיישבות היהודית בפרנקפורט החלה כנראה כבר במאה ה-1 לספירה, כאשר העיר שימשה מוצב גבול רומי.
המקורות המוקדמים ביותר המתייחסים להתיישבות יהודית בפרנקפורט הם מקרה העמדתו לדין של יהודי בפרנקפורט על ידי לותאר הראשון בשנת 855, ועדותו של היסטוריון בן פרנקפורט משנת 1682 שטען כי יהודים התגוררו בפרנקפורט כבר במאה השישית.
מקורות מוצקים יותר קיימים החל מן המאה האחת עשרה והשתים עשרה – בשנת 1074 נתן היינריך הרביעי כתב זכויות ליהודים בתחום שלטונו – ופרנקפורט בכלל, ומכאן ואילך ניתן למצוא כתבי מכירה של בתים על ידי יהודים, ציונים של הקהילה בספרות ההלכה ועוד.
עם זאת, במאה ה-12 לא הייתה הקהילה היהודית בפרנקפורט משמעותית במיוחד, ותפסה מקום זניח בין קהילות גרמניה.
רבי אליעזר בן נתן בספרו אבן העזר מביא את פרנקפורט כדוגמה לעיר שאין בה "חבר עיר", כלומר קהילה ממוסדת.
בסוף המאה השתים עשרה החלה להתקיים בפרנקפורט שרשרת של תלמידי חכמים ומורי הוראה, שהראשון בהם הידוע הוא רבי שמעון הדרשן, בעל ה'ילקוט שמעוני'.
בשנת 1241 כבר היו בעיר שתי ישיבות.
בי"ג בסיוון ה'א' התחולל טבח בקהילה שמנתה אז כמאתיים יהודים, כנראה בעקבות חילוקי דעות על רקע המרת דתו של צעיר יהודי.
בטבח נרצחו יותר מ-173 יהודים ביניהם ראשי הישיבות, ושמותיהם של 159 קורבנות שמורים ב'ממורבוך' (ספר הנפטרים) של קהילת מגנצא.
בעקבות טבח זה נכתבו שתי הקינות "ואתאונן" ו"אשא בכי", כמו כן נכתבו תשובות הלכתיות.
לאחר הפסקה קצרה חזרו היהודים לשבת בפרנקפורט, ואמנה משנת 1265 ערבה לביטחונם, אם כי בתנאים מגבילים ביותר.
בשנת 1270 נמצא שוב רובע יהודי וכן בית עלמין – ששימש עד 1829. המצבות הישנות ביותר בבית העלמין הן משנת 1272. עם זאת, גם בתקופה זו הקהילה הייתה זניחה ביחס לקהילות אחרות בגרמניה, וטרם תפסה את המקום המרכזי שהיא תגיע אליו במאות הבאות.
קצת אחרי שנת 1300, לאחר שקהילת נירנברג נחרבה בפרעות רינדפלייש, היא הוקמה מחדש בעיקר על ידי יהודים מפרנקפורט.
בשנת 1349, בזמן פרעות ק"ח וק"ט העביר קרל הרביעי את הזכויות על יהודי העיר ורכושם לידי שלטונות העיר תמורת עשרים אלף מארק, ובאותה שנה התחולל הטבח השני ביהודי העיר.
הקהילה הושמדה והרובע היהודי נשרף, ולא שוקם עד שנת 1360.
בשנת 1424 נמחקו היהודים מרשימת אזרחי העיר כ"אויבי הצלב וישו".
בשנת 1425 מהרי"ל חיתן את בנו ר' שמעון בפרנקפורט.
בשנת 1442 ציווה פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על בידוד היהודים בגטו מוקף חומות, שהכיל 102 איש ביום הקמתו.
הגטו היהודי של פרנקפורט נבנה כדי לשכן בו כ-200–300 נפשות שגורשו מהרבעים האחרים, אולם אוכלוסייתו גדלה במהירות ושלטונות העיר סירבו להרחיבו.
בשנת 1471 ניתן ליהודים כתב זכויות במתכונת דומה לזו של כתב הזכויות הקדום, וכתב זה אושר על ידי הרייכסטאג של קרל החמישי בשנת 1546.
ב-22 באוגוסט 1614 פרצה בפרנקפורט 'התקוממות הגילדות' בראשותו של וינצנץ פטמילך נגד מוסדות העיר, אך התקוממות זו הפכה במהירות לפשיטה על הרובע היהודי, ובעיקר על מלווי הכספים היהודיים.
1390 חברי הקהילה הסתתרו בבית העלמין הישן, אך לבסוף איפשר פטמילך ליהודים לעזוב את העיר בשלום, אם כי בחוסר כל.
במהרה התערב הקיסר מתיאס בהתקוממות וכחלק מן הדיכוי איפשר ליהודים לשוב לעיר תחת ליווי.
פטמילך נלכד, והוצא להורג בפברואר 1616. רבני העיר הכריזו על יום חזרתם לעיר, כ' באדר כ"פורים וינץ" על שמו של וינצנץ פטמילך, ועל היום שלפניו, י"ט באדר, וכן על יום הגירוש, כ"ז באלול, כעל תעניות ציבור קהילתיות.
מועדים אלו צוינו בקהילה במשך שנים רבות.
לאחר מעשה זה, משנת 1616 ואילך התנוסס על שער הרובע היהודי הכיתוב 'בחסות הוד מעלתו הקיסר הרומי והאימפריה הקדושה'.
מכאן ואילך לא גורשו היהודים שוב מפרנקפורט.
תחת זאת החלה תקופה של מעורבות גוברת והולכת בכלכלת העיר ובמסחר.
מרבית היהודים עסקו בכספים, במסחר בבגדים ובכלים משומשים (כיוון שנאסר עליהם באופן גורף לעסוק בייצור), ובמסחר בפירות וכדומה.
עדות לשגשוג שנחלו יהודי פרנקפורט ניתן למצוא בכך שלמרות המיסים הכבדים עד מאוד שהושתו עליהם, המשיכה הקהילה להתקיים.
ב-1743 התגוררו בגטו הצפוף והמזוהם כ-3,000 יהודים, שהיוו כ-10% מאוכלוסיית העיר.
הגטו כלל סמטה אחת צרה, ה"יודנגאסה", שלא חדר אליה אור שמש בשל בתיה הגבוהים והצפופים.
הגטו היה תחום בחומות גבוהות, בהן היו שלושה שערים שננעלו בלילה וגם בימי ראשון ובחגים הנוצריים.
יהודים היו רשאים להיכנס לרבעים הנוצריים למטרות עסקיות בלבד.
באזורים הללו נאסר על יותר משני יהודים ללכת זה לצד זה, ונאסר עליהם לשאת מקלות הליכה או להשתמש במדרכה.
כמו כן, נאסר עליהם להתקרב לסביבת הקתדרלה והיו רשאים להיכנס לבית העירייה דרך הכניסה האחורית בלבד.
עד למהפכה הצרפתית כל הגנים הציבוריים היו סגורים בפניהם ובשנת 1770 דחתה מועצת העיר עתירה לביטול ההגבלה הזו, בהיותה הוכחה נוספת ל"שחצנות חסרת הגבולות של האומה הזאת".
אוכלוסיית הגטו היהודי גדלה בהתמדה עד 1796, עת נשרף הגטו במלחמות נפוליאון, דבר שהביא לקיצו.
לאורך המאה השמונה עשרה הלכה הקהילה והתפלגה בין שני קטבים – מחד גיסא עמדה קבוצה קטנה של משפחות עשירות מאוד ובעלות ייחוס, ששלטו ברמה בכל ענייני הקהילה, ומאידך ניצבו רוב חברי הקהילה, שמצבם הכלכלי היה רעוע יותר וכך גם משקלם הפוליטי.
המאה התשע עשרה עמדה בסימן האמנציפציה – פרנקפורט נכבשה על ידי נפוליאון במלחמות הז'ירונדינים בשנת 1792, ונכבשה שוב בשנת 1796 – כיבוש שבמהלכו נשרף הגטו ולמעשה התבטל.
בשנת 1806 הוקמה הקונפדרציה של הריין, תחת שלטונו של נפוליאון.
האימפריה הרומית הקדושה חדלה מלהתקיים, וכתוצאה מכך נהנו יהודי פרנקפורט משוויון זכויות מלא – כדוגמת שאר נתיניו של נפוליאון.
נפוליאון הובס בלייפציג בשנת 1813, ועם תום שלטונו על פרנקפורט בוטל גם שוויון הזכויות.
נסיגה נוספת חלה בפרעות 'הפ-הפ' (שנקראו כך על שם קריאה אנטישמית זו של ההמון) בשנת 1819, אך תהליך האמנציפציה החל, וב-2 בספטמבר 1824 התפרסם צו של הבונדספרסאמלונג, המכיר ביהודים כאזרחים שווי זכויות.
החוק החדש לא הביא לשוויון זכויות גמור, שהושג רק ב-16 בספטמבר 1864, עת הוכרז על שוויון זכויות גמור לכל אזרחי העיר החופשית פרנקפורט.
שנתיים מאוחר יותר סופחה העיר לפרוסיה.
בתחילת המאה ה-19 שלט בפרנקפורט נסיך מטעם נפוליון ובשנת 1808 הוא מינה לוועד הקהילה משכילים בלי בחירות.
בין השנים 1808-1838 ועד הקהילה מירר את חיי האורתודוקסים ואסר על שחיטה כשירה, לימוד תורה וטבילה במקוה.
בשנת 1843 הציעה משפחת רוטשילד לממן בית כנסת חדש לקהילה, ואחד התנאים לכך היה שיימצא עוזר לרב טרייר הישיש שהרב טרייר יראיין אותו וימנה אותו.
ועד הקהילה מינה את לאופולד שטיין, רב רפורמי, מבלי ידיעת הרב.
דבר זה ביטל את החוזה עם רוטשילד וגרם לשברון ליבו ומותו של הרב טרייר.
בשנת 1847 יצא חוק המזכה קהילות יהודיות בתמיכה ממשלתית, אך השלטון הכיר בקהילה אחת בכל מקום וכל אזרח מחויב היה להימנות על קהילה (כנסייה) ולשלם לה מיסים, בעוד שהיפקדות על הקהילה הרפורמית הייתה דבר בעייתי לפי ההלכה האוסרת על "חיזוק ידי עוברי עבירה".
ב־1849 נפטר הדיין ר' יעקב פוזן והרפורמים לא התירו לר' צבי בנימין אוירבך להספידו בבית הקברות והוא נאלץ לעמוד ברחוב.
תקרית זו שברה את גב הגמל, ו־11 אורתודוקסים בראשות ר' שלמה פוזן (בן הדיין המנוח) ור' משה מיינץ פנו לסנאט וקיבלו אישור להקים אגודה דתית נפרדת.
מיד לאחר הקמת האגודה הצטרפו אליה כ-350 בתי אב, ביניהם רוטשילד, עמנואל שוורצילד, ור' גרשון יהושפט.
מכיוון שהקהילה גדלה היא קיבלה ב־1851 אישור מיוחד למנות רב ומינתה את ר' מיכל זקס אך מסיבות לא ברורות הוא שב לברלין.
משלא מצאו רב, שלח ר' גרשון יהושפט מכתב מפציר לרבה של מוראביה, רש"ר הירש, והוא נעתר לבקשה.
ב-1873 ביסמרק חוקק חוק המתיר לנוצרים לפרוש מהכנסייה שלהם, דבר שיחליש את כוחן של הכנסיות.
משראה זאת רשר"ה, הוא נסע לברלין פעמים רבות כדי לשכנע את הרשויות לחוקק חוק דומה ליהודים.
בשנת 1876 השלטון שוכנע וחוקק את חוק ה"אוסטריט" המתיר ליהודים הקמת קהילות נפרדות וכך לא ישלמו מיסים לקהילה הכללית.
משראה ועד הקהילה שהאורתודוקסים יחדלו לשלם מיסים הוא פרסם תיקונים בחוקי הקהילה המתירים לחרדים להקים מוסדות דת משלהם וכך מיסיהם לא הולכים ישירות לעוברי עבירה.
בעקבות התיקונים ר' משה מיינץ שהיה מזקני הקהילה ולמדן מופלג, ואיתו רבנים ודיינים רבים ושאר בעלי בתים חזרו לקהילה הכללית.
בשלב זה נסעו שני בעלי בתים לגרי"ד במברגר שהוחזק לגדול רבני גרמניה, לבקשו שיבוא לפרנקפורט ויורה למתנגדי הפרישה להישאר עם רשר"ה.
הגרי"ד במברגר סירב, והסביר כי הרב מיינץ הוא למדן חריף והוא חושש להתעמת איתו ישירות כשהוא לא בקיא בנבכי הפוליטיקה הקהילתית בפרנקפורט.
הם חזרו, ושלחו לו מכתב עם כל פרטי המחלוקת בצירוף ברכות והפצרות מאת חתנו ר' זליגמן פרום שיבא לשכנע את הרב מיינץ.
משנפגש הגרי"ד במברגר עם הרב מיינץ, הרב מיינץ הצליח לשכנע אותו בצדקת המתנגדים והגרי"ד פרסם בעיתון שאין חובה להישאר בקהילה רש"ר הירש.
רשר"ה שהיה המום מהפניית העורף על ידי ידידו הטוב, פרסם מכתב בוטה ופוגע בפומבי לרב במברגר שהשיב במכתב פומבי נגדי אך מבקש מרשר"ה להוריד את המחלוקת מדפי העיתון ולהעבירה לפסים שקטים.
הרשר"ה פרסם מכתב פומבי נוסף בוטה מאוד, אך לא זכה למענה מהגרי"ד שנפטר זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מכן, הרב שמחה במברגר הצדיק את אביו, בנימוקים הלכתיים ובאידאולוגיות של קירוב רחוקים ואחדות ישראל.
הקהילה הפורשת, שנקראה 'עדת ישורון', הקפידה על מדיניות נוקשה של הפרדה בינה לבין כל מה שריח רפורמה נודף ממנו, ובמהרה החלה לגדול ואף לגרום לכך שהקהילה הוותיקה בחרה לעצמה שוב רב אורתודוקסי (הרב מרדכי הורוויץ), גם אם כזה שקיבל את קיומם של יסודות ליברליים בקהילה.
הרש"ר הירש ייסד בקהילה מוסדות חינוך אורתודוקסיים נפרדים מאלו של הקהילה הגדולה (ה'פילאנטרופין'), וחתנו ויורשו בקהילה – הרב שלמה זלמן ברויאר – הקים ישיבה גבוהה בשנת 1890. תוכנית הלימודים עקבה אחרי התבנית המזרח-אירופאית, תוך התאמה למציאות המערב אירופאית שחסרה בסיס מתאים ללימוד בישיבה.
כדי להתגבר על הפער הכילה הישיבה לימוד בחמש רמות שונות, כאשר עיקר המטרה היה להביא את התלמידים ה'מקומיים' לרמת לימוד ישיבתית.
ביטוי להצלחת הישיבה ניתן לראות בכך שעם הקמתה היו כל תלמידיה יוצאי מזרח אירופה, אך שלושים שנים מאוחר יותר שמונים אחוז מן התלמידים היו בני העיר והסביבה.
הרב שלמה ברויאר נפטר בשנת 1926, ולאחר מאבק ירש את כס הרבנות הרב יוסף הורוביץ.
את מקומו בראשות הישיבה ירש בנו הרב יוסף ברויאר.
בשנת 1933 החלו ישיבות רבות בגרמניה להיסגר, אך הישיבה של קהל עדת ישורון התרחבה והוסיפה בית חינוך לצעירים כמו גם מכון הכשרה לעלייה לארץ ישראל.
הישיבה המשיכה בפעילות עד ליום בו נשרפה, היא ובית הכנסת של הקהילה כמו גם שאר המוסדות היהודיים בעיר, בליל הבדולח.
במקביל, הקהילה הכללית שלא רצתה לאבד את האורתודוקסים הסכימה למנות רב אורתודוקסי ולבנות בית כנסת אורתודוקסי (ברנפלאץ).
משניתנה רשות לקהילה למנות רב אורתודוקסי, הקהילה פנתה להילה וכסלר שיכהן כרב הקהילה אך הוא נמנע עקב הוראת רש"ר הירש.
לאחר מכן הקהילה פנתה לרב מרדכי הורוויץ אך גם הוא לא רצה מפני הוראת רבו, ר' עזריאל הילדסהיימר שתמך ברש"ר הירש, והוא נעתר לקהילה עקב לחצים מצד הרב מיינץ והרב במברגר.
בזמן ההפרדה היו תלמידי חכמים שלא רצו לפרוש כדוגמת ר' משה מיינץ (מוזכר בשו"ת כתב סופר), ר' שלמה זלמן גייגר והרב יעקב פוזן ששימש כדיין הקהילה במקביל לבן דודו ר' גרשון ששימש בקהילה הנפרדת.
בראשות הישיבה של הקהילה הכללית לפני השואה עמד הרב יעקב יהודה הופמן.
ערב השואה היו בפרנקפורט כ־30,000 יהודים מתוכם כ-6,000 בקהילה הפורשת.
כל אחת מהקהילות ראתה עצמה כממשיכת הקהילה הקדומה, הפורשת מבחינת האדיקות החרדית, והכללית מבחינת שמרנות המנהגים והמנגינות.
עוד אחד מדייני הקהילה הכללית הוא הרב מנחם מנדל קירשבוים.
בליל הבדולח נשרפו כל בתי הכנסת, בתי הספר, הישיבה ומוסדות הציבור של הקהילה, והיא חדלה מלהתקיים כקהילה.
מ-1939 ועד ל-30 בספטמבר 1942 נשלחו עשרת אלפים מ-14,460 היהודים שנותרו בעיר לאחר ליל הבדולח (מתוך כ-30,000 יהודים שהיו בה ב-1930) למחנות השמדה.
ב-1942 הוכרזה פרנקפורט כיודנריין - "נקייה מיהודים".
למרות זאת, גם בתחילת 1943 עוד נשלחו ממנה יהודים למחנות השמדה.
בשנת 2009 היה בעיר בית ספר יהודי אחד ובו כ-540 תלמידים מגן חובה עד כיתה ט'.
הרב אהרן דאום כיהן כרב בקהילה בין השנים 1987-1993, ולאחריו הרב מנחם קליין כיהן כרב העיר בין השנים 1994-2014. מאז תשע"ו (2016) רב העיר הוא הרב אביחי אפל, המכהן לצידו של הרב .
באותה שנה הקהילה היהודית בעיר מנתה כ-8000 יהודים, מחציתם מהגרים ממדינות חבר העמים, ובבית הספר של הקהילה היו כשש מאות ילדים.
בשנת ה'תשנ"א נשלח הרב שניאור זלמן גורביץ' על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון להיות שליח חב"ד בפרנקפורט, הרב גורביץ' עסק בפעילות עם נוער ומבוגרים במשך כל ימות השנה.
כן הקומה בעיר ישיבת תומכי תמימים.
במהלך השנים הצטרפו לשליחות בעיר שליחים נוספים.
בשנת תשע"ח נפתח בעיר בית חב"ד, והרב יוסף הבלין מונה כרב הקהילה החב"דית בעיר.
מדי שנה נערכת הדלקת נרות חנוכה באופרה בעיר עם רבבות אנשים.
[[קובץ:סליחות פפדם.jpg|ממוזער|250px|סליחות ליום כיפור במחזור רדלהיים.
ניתן לראות את מנהג גרמניה בצידו הימני של העמוד ואת מנהג פרנקפורט בצידו השמאלי של העמוד.]]
יהדות פרנקפורט נודעה בשמרנותה בתחום המנהג ונוסח התפילה, והקפידה לשמור על נוסחי תפילה עתיקים, שבמרבית הקהילות השתנו במהלך השנים.
כחלק מהקפדה זו, הייתה בפרנקפורט התנגדות לסידורים שנדפסו ברדלהיים (כגון הסידורים שחיברו רוו"ה וזליגמן בר) בגלל השינויים שנערכו בהם כמו הכנסת "בריך שמיה" לסדר התפילה.
החת"ם סופר העריך מאוד את מנהג פרנקפורט, ולמרות אי הסכמתו עם חלק מהמנהגים לא ביטל אותם אף בקרב תלמידיו.
כשנפטר רבו, ר' נתן אדלר סיפר לתלמידיו: .
בסדר התפילות של הימים הנוראים לעיתים קרובות נוסח פרנקפורט שונה מהנוסח הרגיל, במקרים כאלה במחזורי רדלהיים נוסח פרנקפורט יוצג לצד הנוסח הרגיל ואפילו במחזורים כמנהג פולין.
לתיעוד מנהגי פרנקפורט נכתבו ספרים רבים במהלך הדורות:
"הגהות מהרי"ל" לר' אהרן אברהם נפתלי הירץ בן נתן הלוי (1609) ותלמידיו.
"יוסף אומץ" של ר' יוסף יוזפא האן נוירלינגן.
"נוהג כצאן יוסף" של נכדו ר' יוסף יוזפא סג"ל.
"כח יהודה" של ר' יהודא סגל בינגא.
"דברי קהלת" של ר' שלמה זלמן גייגר.
"זיכרון חנוך", של ר' חנוך פייסט שובאך.
"שירי ישורון", נוסח התפילה של עדת ישורון בתוים.
נכתב על ידי ישראל מאיר יפת .
"החזן הפרנקפורטאי", נוסח בית הכנסת ברנפלאץ בתוים.
נכתב על ידי פאביאן אוגוטש .
"מנהגי פרנקפורט", של צבי לייטנר.
"שירות הדת של ישראל לכל השנה" נוסח בית הכנסת המערבי בתוים.
נכתב על ידי זליג שויירמן.
שו"ת מטה לוי, אשר חלקים ממנו מתעדים את מנהגי פרנקפורט, בעיקר בנושאי כתיבת גיטין, הרב מרדכי הורוויץ.
הערות ר' אהרן פולד על סידור תפילת ישראל, פרנקפורט תר"א ונירנברג תרפ"ה.
וכן הערות המדפיס בסידורי שפת אמת ועבודת ישראל דפוס רדלהיים.
גם כיום, קיימות ברחבי העולם קהילות המקפידות להתנהל על פי "מנהג פרנקפורט".
אחרי השואה הוציא צבי לייטנר את הספר "מנהגי פרנקפורט", ליקוטים מהספרים: מנהגי מהרי"ל, "יוסף אומץ", "נהג כצאן יוסף", "כח יהודה" ו"דברי קְהִלֹת", לפי סדר המועדים.
הפרדת הקהילות והערצת רש"ר הירש מחד, והרפורמה מאידך, הביאו לפיצול בקהילה בחלק מהמנהגים.
למשל, הרש"ר הירש הנהיג לראשונה אמירת קבלת שבת באופן פומבי, כמו כן, בעוד בקהילה הכללית (בירנפלאץ) נהגו להתפלל בעיקר בניגונים מסורתיים, ב"עדת ישורון" ובביהכנ"ס המערבי (הרפורמי) הרבו להשתמש בניגונים חדשים פרי יצירת החזן המקומי או של מלחינים ידועים כלבנדובסקי או נאומבורג.
כמו כן, בבית הכנסת הרפורמי הגו חולם דרום גרמני (נהגה ou) ואילו ב"עדת ישורון" הגו חולם צפון גרמני (au), אולי בהשפעת הרב הירש.
בגלל שינויים מעין אלו הרב גייגר, דיין בקהילה, מהאישים הבולטים במחנה האדוק בפרנקפורט, בספרו "דברי קְהִלֹת" סנט בהירש על מנהגו לערוך הקפות בשמחת תורה במילים: ..
כמו כן, הניגונים שמזכיר בעל דברי קהלת הם כנראה אלו המופיעים בספר התווים "der frankfurter kantor" של הקהילה הכללית, ולא אלו המופיעים ב"שירי ישורון" של עדת ישורון.
מכון מורשת אשכנז שהוקם בישראל על מנת להמשיך לקיים את מנהג יהודי גרמניה בישראל, בדרך כלל מאחד את כל יוצאי גרמניה לנהוג כמנהג פרנקפורט מכיוון שהיא הייתה הקהילה המרכזית ביותר בגרמניה מבחינה רוחנית.
המכון הוציא ספרים רבים לחיזוק ותיעוד המנהגים, ביניהם: שרשי מנהג אשכנז (5 חלקים), ירושתנו (כתב עת עם לוח המנהגים על סדר השנה) ו"מדריך למנהג אשכנז המובהק".
במשך השנים יצאו מספר סידורים כמנהג פרנקפורט, ביניהם:
סידור תפלות ישורון ניו יורק תשכ"ה, יצא על ידי רפאל נפתלי סג"ל כמנהג קהל עדת ישורון ניו יורק.
סידור תפילת ישורון \ סדר זמירות ישורון הרב שלמה אליעזר הופמייסטער, הוצאת ישורון, וינה, תשע"ו.
תפלה: נוסח אשכנז המובהק הרב אברהם שלמה סולומון בני ברק, תשפ"ג.
תפילה: סדר תפילות יום חול כמנהג אשכנז הרב הלל הופנר והרב נח הופנר, חיפה תשע"ט.
מחזור פרנקפורט מבואר ומסודר ליום כיפור, ראש השנה וסוכות יצא על ידי הרב אברהם אומן והרב נח הופנר, ביתר עילית תשע"ו, תשפ"ד, רכסים תשפ"ד.
מחזור שבחי ישורון זיכרון אליעזר גדליה כמנהג אשכנז המערבי ובפרט ק"ק קהל עדת ישורון, נוא יארק מאת הרב דוד רוט וואשינגטאן הייטס, נוא יארק, תשע"ו; מהדורה תניינא: ירושלים תשפ"ו.
יש לציין שכיום, בעקבות מכון מורשת אשכנז, רבים מהייקים מכנים את מנהג פרנקפורט כ"מנהג אשכנז" סתם או כ"מנהג אשכנז המובהק".
כמו כן, לאחר שהוכיחו בכמה מקרים שנוסח פרנקפורט זהה לנוסחי הראשונים באשכנז, במקרה שהנוסח של פרנקפורט כן השתנה הם מתקנים אותו ע"פ כתבי יד וסידורים ישנים, או ע"פ גולדשמידט.
בגלל ריבוי היהודים שבעיר, נבנו במהלך השנים בתי כנסת רבים ביחס לשאר הקהילות שבגרמניה, כמו כן, חלק מבתי הכנסת בעיר שימשו מקור לאומנות.
בליל הבדולח רוב בתי הכנסת הושמדו.
בית הכנסת ששימש את הקהילה עד שנשרף בשריפה הגדולה: החדר הקדמי שלו נבנה בשנת רכ"ד (1464) והאחורי בשנת שס"ג (1603).
שני החדרים נקראו "הישן והחדש", והשמות נשמרו אף לאחר שנבנו שוב לאחר השריפה.
נבנה בשנת 1711 לאחר השריפה הגדולה של אותה שנה על מקום קודמו.
הורכב משני חדרים שנקראו "הישן" ו"החדש", כשמות הקודמים.
בציור הידוע של בית הכנסת (ראה גלריה) נראה "הישן" בלבד, "החדש" היה מאחוריו ואינו נראה בציור.
הוא בית הכנסת המצויר בציוריו של מוריץ אופנהיים.
נהרס בשנת 1853, ולצרוס גייגר קונן עליו בפמפלט מיוחד המכיל טרצינות המביעות את עצבונו על נפילת בית הכנסת.
נבנה בין השנים 1855- 1860 על ידי הקהילה הרפורמית בהנהגת לאופולד שטיין במקום שבו עמד ביהכנ"ס הישן.
בית כנסת זה הוא מהבודדים שבבתי הכנסת הגדולים ששרדו את ליל הבדולח, שימש את היהודים הרפורמים וכיום הוא משמש את הקהילה היהודית בעיר.
נוסח התפילה של בית כנסת זה הועלה על תוים על ידי זליג שויירמן, חזן בית הכנסת.
בית הכנסת המרכזי של קהל עדת ישורון מיסודו של רש"ר הירש.
בית הכנסת נבנה ברובע אוסטנד שנת 1907 לאחר שבית הכנסת שיצנשטראססה היה צפוף מידי, והכיל כ-1600 מתפללים (1000 גברים ו־800 נשים).
נוסח התפילה של בית כנסת זה הועלה על תווים למקהלה של ארבעה קולות על ידי החזן הראשון של ביהכנ"ס ישראל מאיר יפת בספר "שירי ישורון", והוא נהוג כיום בקרב קהילות ייקיות של מכון מורשת אשכנז ובקהל עדת ישורון ניו יורק.
נחנך בשנת 1885 על ידי האורתודוקסים של הקהילה הכללית.
רב בית הכנסת היה הרב מרדכי הורוויץ בעל שו"ת מטה לוי וספר "רבני פרנקפורט".
נוסח התפילה של בית כנסת זה הועלה על תווים על ידי פאביאן אוגוטש בספר "החזן הפרנקפורטאי".
אנשי קהל עדת ישורון נמנעו לעבור בכיכר ברנה (בורנפלאץ) בגלל בית הכנסת.
אהרן פריימן היה גבאי בית הכנסת זמן מה.
בית הכנסת של באומווג (Baumweg), נחנך בשנת 1905 ונסגר בליל הבדולח.
כיום יש שם בית כנסת שנפתח ב-1947 וכן דירות מגורים.
בית הכנסת של בוקנהיים, עיר נפרדת שאוחדה עם פרנקפורט.
נבנה בשנת 1874 על ידי האורתודוקסים ונחרב בליל הבדולח.
מעל הכניסה היה כתוב שמו הרשמי של ביהכנ"ס: "בית תפלת ישורון".
קהילת רדלהיים ידועה בשל בית הדפוס "מ.(מנחם) להעבערגער" שהוקם על ידי וולף היידנהיים והדפיס סידורים לכל קהילות אשכנז.
בית הכנסת נבנה בשנת 1730 ונהרס במלחמת העולם השנייה.
הוא לא נשרף כליל בליל הבדולח עקב סמיכותו למחסן דלק אך ניזוק קשות בהתקפה האווירית על פרנקפורט.
עד שנת תרפ"ח (1928) הכסט הייתה עיר נפרדת.
בשנת תרס"ו (1904) בנתה הקהילה בית כנסת מרווח שהכיל 72 מקומות לגברים ו־64 לנשים.
המניין של ר' נתן אדלר.
המניין נהג לפי שילוב שנעשה בין מנהגי ר' נתן אדלר למנהגי פרנקפורט.
ביחס למנהגים שלא השתנו הוא היה קנאי ביותר, ומנהגי המניין נחשבים מקור מוסמך למנהג פרנקפורט הקדום.
המניין שכן בבית רנ"א עד פטירתו.
מפטירתו ניהל את המניין ר' לייב עמריך במבנה הקרוי "צום מוהר" עד שנת תרכ"ה.
בתרכ"ה נהרס "צום מוהר" והמניין עבר לביהכנ"ס הפרטי של המוהל בנימין נידרהופהיים מחבר "ספר הברית" וכונה "נידרהופהיים שוהל".
במניין שימש כבעל קורא ר' חנוך פייסט שובאך מחבר "זיכרון חנוך".
נבנה על ידי הקהילה הפורשת בהנהגת רש"ר הירש.
הברון רוטשילד הציע לממן את הבניה אך חברי הקהילה התעקשו ש־30% מהבניה ימומנו על ידי חברי הקהילה.
בממורבוך של פרנקפורט, נזכרים אין מספר נשמות בני הקהילה תלמידי חכמים שעמלו בתורה יומם ולילה.
רישומים כאלה בהיקף כזה אינם ידועים משום קהילה אחרת בעולם היהודי.
הדמות הרבנית המוכרת הראשונה היא ר' שמעון הדרשן, בעל ילקוט שמעוני, מסוף המאה השתים עשרה.
לאחר מכן חי בפרנקפורט היהודי זיסקינד וימפפן שהתפרסם על כך ששילם כופר עצום תמורת גופתו של המהר"ם מרוטנברג שמת בכלא בשנת 1293, וכן רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן בעל ספר האגודה, שהיה מחשובי הראשונים בדורו.
כנראה שמתקופת בעל האגודה פרנקפורט נחשבה לאחת ממרכזי התורה החשובים באשכנז, וכנראה בה התחדשה הסמיכה האשכנזית על ידי מהר"ם ס"ל רבם של המהר"ש ומהרי"ל.
הקהילה שמרה על רצף של רבנים ותלמידי חכמים במשך כל הדורות מתחילתה, ושמותיהם מובאים בספר "רבני פרנקפורט" לפי דורותיהם.
מפאת ריבוי תלמידי החכמים היה קשה לקהילה למנות רב שיהיה מוסכם על הכל ובמשך שנים מספר לא היה "אב"ד" אלא "ראש דיינים" בלבד שכיהן לצד בעלי תפקידים אחרים כמו ראש הישיבה וראש בית המדרש.
כמו כן, כדי שיד הפרנסים תהיה תקיפה על הרב, הקהילה נמנעה מלמנות רב שנולד בקהילה ותמיד הביאה רב מבחוץ.
למרות הוויכוחים הבלתי פוסקים של רבני הקהילה עם בני הקהילה, הפרנקפורטאים ידעו לקנא לכבוד רבם, ובמהלך פולמוס הגט מקליווא, הקהילה הכריזה כי כל רב שחלק על רבם לא יוכל לשמש כרב אצלם (הגם שהיה מדובר ברבנים נודעים כמו הנודע ביהודה והשאגת אריה).
הקהילה ומנהגיה נחשבו מאוד כבר במאה ה־14, ומוזכרת בלי הרף בהגהות מהרי"ל.
במאה ה-16 הרמ"א כותב: "לבא הקדש פנימה לחוס על כבוד רבני ורנקפורט ואגפיה חשובים עלי כיבנה וחכמיה." ור' שבתי הורוויץ בן השל"ה כתב במאה ה-17: "ומשם עליתי אל ראש ההר ק"ק פרנקפורט עיר הגדולה לאלהים בכל מדינות אשכנז היא תל תלפיות תל שהכל פונים אליה.
ושם בעלי תוספות היורדים בעומקה של הלכה.
בפוליטיקה היהודית פרנקפורט נחשבה לקהילה מאוד מיוחסת ולשייכים אליה הייתה גאווה מיוחדת שכונתה "פרנקפורטר גאות".
דבר זה בולט בספרי סיפורים המתארים את החיים היהודיים באירופה כמו שרי המאה וספרי הרב להמן, שאף כתב באחד מספריו את המשפט: "טוב להיות שמש בפרנקפורט מרב בקונסטנטינופול".
כידוע, עובדת היות הקהילה מרכזית וחשובה סיבכה אותה פעמים רבות בפולמוסים, כך שהיא הייתה מאוד מרכזית בפולמוס הרמח"ל (בזמן ר' יעקב פופרש), פולמוס ר' יהונתן אייבשיץ (בזמן הפני יהושע) ופולמוס הגט מקליווא (בזמן ר' אברהם אביש מליסא).
במהלך מרבית תקופת הראשונים טרם התקיים מוסד רשמי של רבנות קהילה, וסמכויות בענייני הלכה ניתנו בדרך כלל לתלמידי החכמים בקהילה באופן טבעי, ללא מינוי מרא דאתרא.
בין תלמידי החכמים בקהילה בתקופת הראשונים:
הראבי"ה הגיע מספר פעמים לעיר וייתכן שהוא חי בסוף ימיו בפרנקפורט.
ר' שמעון הדרשן מחבר הילקוט שמעוני, בעל התוספות ר' שמואל מבונבורג (נפטר 1269), ר' יצחק ב"ר נתן (נרצח 1241), באותו זמן חי בעיר בעל התוספות ר' יהודה ב"ר משה הכהן (רבו של האור זרוע).
אחרי הטבח הראשון ניתן למצוא את ר' אנזלם, שחתם על תעודה בתור רב היהודים, ר' אלכסנדר זוסלין (1340) בעל "האגודה", וכן תלמיד תלמידו ר' מנחם ציוני.
ר' אברהם האנויבה (1332), הרב גומפרכט (נרצח 1349), ר' יוסף לאמפה (1363), רבי אשר (1374) שחיבר וידוי לשעת מיתה על קידוש השם, ר' מאיר מנורטהוז (1385), בתקופה זו ישב בפרנקפורט מהר"ם ס"ל כראש ישיבה.
ר' זוסלין משפירא (1395), ר' שמעון מנירנברג, עד שנת 1507 שימשו כמה רבנים בזה אחר זה ואין ידוע זמנם המדויק: ר' נתן הלוי עפשטיין (1460), ר' שמעון הכהן ור' ישראל ריינבך(1505) שעבר לעיר יחד עם חמיו ר' זלמן זק, מראשי ישיבת נירנברג שעבר ללמד בפרנקפורט.
בסביבות 1450 ישב בעיר ר' זליקמן מבינגא ושימש בה כאב"ד במקביל לר' נתן עפשטיין.
כמו כן, חיו אז בעיר מהר"ם וירשליר ור' יוזפא סג"ל מפרנקפורט המוזכרים רבות בהגהות מרדכי על כתובות.
ישנו מסמך הסכמה של עיריית פרנקפורט משנת 1429 לקיום ישיבה בעיר של ר' שמעון ס"ל (סג"ל) מנירנברג, המכילה 25 תלמידים.
הרב להמן מוסיף את הרב חיים וורטהיים אשר שימש כרב בשנת רנ"א (1491) שברח מהעיר בזמן הלשנות פפרקורן.
בתקופה זו חי בעיר לזמן מה ר' יוסלמן ורבים מצאצאיו נותרו בה.
בשנת ה'רפ"ד (1524), שימש שם ר' נפתלי הירץ טריוויש כדיין, ראש ישיבה וש"ץ.
ר' יצחק בן אליקים ר' אליעזר טריוויש (מונה ב־1542, בזמנו היו חכמי פרנקפורט מעורבים בפולמוס מסובך המוזכר בשו"ת הרמ"א סימן י"ז.
ישיבתו משכה תלמידים רבים, ביניהם ר' דוד גאנז), ר' עקיבא פרנקפורטר (1550), דרשן מופלא ועשיר גדול, בישיבתו בעיר למד ר' אליהו בעל שם.
ואביו, ר' יעקב שיף מונה לראש הדיינים.
ר' נפתלי כ"ץ בעל "סמיכת חכמים" (נאלץ לעזוב בעקבות השריפה ב־1711. בזמנו היה ראש בית המדרש ר' שמואל שאטין), ר' אברהם ברודא (נפטר 1717), החוות יאיר חי זמן מה בפרנקפורט וגם למד בישיבתה.
ר' יעקב פופרש (נפטר 1740), ר' יעקב יהושע פלק (1741) בעל ה"פני יהושע", שבתקופתו פרץ מאבק כוחות בין עשירי הקהילה והוא גורש מהעיר.
באותה תקופה חיו בעיר הדיינים ר' נתן מז ור' דוד שיף, ת"ח חשובים ממנהיגי הקהילה.
ר' אברהם אביש מליסא (1760, בשנת 1762 נפטר בעיר ר' משה פרנקפורט גיסו של מהרשש"ך), ר' פנחס הורוויץ (1771) בעל ה'הפלאה', באותו זמן חי בעיר ר' נתן אדלר אשר מישיבתו בפרנקפורט יצאו ת"ח רבים כגון: החת"ס, בעל השם ממיכלשטאט, ר' אברהם בינג ועוד.
ר' צבי הירש הלוי הורוביץ, הרב שלמה זלמן טרייר (1758–1846), שהיה קודם בחירתו נציג העיר בסנהדרין של נפוליאון.
לאחר שהרפורמים השתלטו על הקהילה, מונה הרב הרפורמי לאופולד שטיין שתפטר ב-1861 וב-1870 מינה גייגר את נחמיה בריל לרב הקהילה הרפורמית.
המיעוט האורתודוקסי התאסף תחת הנהגת ר' אהרן פולד, ומאוחר יותר הוקמה אגודה אורתודוקסית נפרדת שהזמינה את רש"ר הירש לכהן כרבה.
ב-1876 יזם הרב הירש את הקמת הקהילה הנפרדת עדת ישורון.
לאחר הפרידה החוקית נאותו הרפורמים למנות רב אורתודוקסי לקהילה הכללית.
כיהנו בתפקיד זה: ר' מרדכי הורוויץ (עד 1910), ר' נחמיה נובל (עד 1922) ור' יעקב יהודה הופמן (עד השואה) (בזמן ההפרדה היו ת"ח חשובים כדוגמת ר' אהרן פולד, ר' משה מיינץ, משפחת פוזן, הרב שלמה גייגר, ר' זליגמן פרום ועוד).
ובעדת ישורון: ר' שמשון רפאל הירש (נפטר 1888), ר' שלמה זלמן ברויאר (נפטר 1926) והרב יוסף יונה צבי הורוויץ (נפטר 1970).
קהילת פרנקפורט הייתה ערש תנועת הנאו-אורתודוקסיה, שהיא בתורה אב הטיפוס של התנועה האורתודוקסית-מודרנית.
ראשיתה של התנועה הנאו-אורתודוקסית בבחירת הרש"ר הירש לעמוד בראש הקהילה הפורשת – ה'Israelitische Religionsgesellschaft' (אגודת דת ישראל).
הרש"ר הירש נולד בהמבורג בשנת 1808, והתחנך שם אצל הרב יצחק ברנייס, שהקנה לו עניין בפילוסופיה ומדעים כלליים נוסף על סדר הלימוד המקובל.
משם המשיך ולמד אצל הרב יעקב עטלינגר.
הרב הירש אף בילה שנה באוניברסיטת בון, שם למד תאולוגיה ופילוסופיה.
בגיל עשרים ושתיים התמנה לרבנות של מדינת אולדנבורג, ולאחריה שימש כרב באמדן וניקולשבורג.
בשנת 1851 הסכים לכהן כרבה של הקהילה הפורשת בפרנקפורט, כחלק ממאבקו בתנועה הרפורמית.
הרב הירש טבע את המושג 'תורה עם דרך ארץ' כמשנה חינוכית, שמשמעותה המעשית הייתה שבנוסף לתוכנית הלימודים המקובלת נלמדו גם מקצועות חול, והלשון הגרמנית נעשתה מקובלת.
עצם השימוש בגרמנית בהוראה הוציא מידי המשכילים אחד מכלי הנשק החשובים ביותר.
ראשית פועלו היה ייסוד בית ספר יסודי – ומאוחר יותר תיכון – לקהילה האורתודוקסית.
בית הספר התנהל בניצוחו האישי ועל פי תוכנית הלימודים שקבע.
אט-אט צברה הקהילה הפורשת עוצמה ותאוצה, ובמהרה התחרתה בהצלחה ואף שינתה את פניה של הקהילה הוותיקה בפרנקפורט.
הרש"ר הירש נפטר בשנת 1888 ואת מקומו בראשות הקהילה ומוסדותיה תפס חתנו, הרב שלמה ברויאר יליד הונגריה.
הרב שלמה ברויאר הוסיף למוסדות הקהילה ישיבה גבוהה שנוסדה על פי מתכונת הישיבות המזרח-אירופאיות, תוך הוספת מסגרות מתוגברות לטובת תלמידים מקומיים שלא הגיעו לרמה הנדרשת.
במהלך שנות העשרים הוחל בלימוד השפה העברית בחלק מחומר הלימודים בישיבה, ולאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון נפתח בישיבה מסלול הכשרה שכלל בנוסף ללימודים הכלליים גם הכשרה מעשית במלאכה לקראת עלייה לארץ ישראל.
ההתיישבות היהודית בצחינוואלי (בירת דרום אוסטיה, רפובליקה בדלנית של גאורגיה) קדמה כנראה למאה ה-4 ויהודיה הגיעו ממצחתה.
אין עדויות על תחילת ההתיישבות בעיר וישנם הסבורים כי החלה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס.
העדויות הקדומות ביותר המעידות על קיום יישוב יהודי באחלציחה הם משנת 1392.
ידוע כי בשנת 1664 נתנה המלכה מריה לקתדרלת סווטיצחובלי שישה יהודים מהעיר צחינוואלי.
מסמכים המתוארכים לשנת 1792, מציינים כי יהודים מצחינוואלי היו מעורבים במכירת מוצרים מכותנה.
ההערכות לגבי כמות היהודים בעיר בשנים 1864–1865, מציינות כנראה רוב לתושבים היהודים.
לאחר ביטול האריסות ושחרור האיכרים בשנת 1864, רכשו מספר משפחות יהודיות אדמות בכפרים שמסביב לצחינוואלי.
משפחות אלה זכו להצלחה רבה בחקלאות.
קבוצת יהודים מאחת הכפרים התיישבה כקבוצה בצחינוואלי עצמה ובנתה בית כנסת משל עצמה (על פי הערכה בין השנים 1870-1880).
בית כנסת זה ייסד מבנה של קהילה יהודית בעיר.
בסופו של דבר היו בצחינוואלי שישה בתי כנסת.
בשנת 1873 היו בצחינוואלי 210 יהודים מתוך סך של 600 תושבים בעיר, וב-1883 היו 1,283 יהודים מתוך סך של 2,583 תושבים בעיר – מחצית מהאוכלוסייה.
בשנת 1918 ירד חלקם היחסי של היהודים באוכלוסיית העיר לכ-360 מתוך סך של כ-900 איש.
תהליך האורבניזציה של היהודים הביא לעליית מעמד הביניים שלה לישראל (הגורג'ים).
באותן השנים היו רוב הסנדלרים, האופים, החייטים והשוחטים הטובים ביותר, היו יהודים.
למרות זאת היה משלח היד העיקרי של היהודים בצחינוואלי היה מסחר.
בשנת 1891 נשלח הרב אברהם חוולס מליטא להיות הרב של צחינוואלי.
הוא הוחלף רק בשנת 1909 על ידי הרב יוסף אליהו הנקין.
בשנת 1906 קיבץ תלמידים מאזור צחינוואלי והקים תלמוד תורה.
שבה לימדו מלומדים מרוסיה בשפה העברית את כלל יהודי האזור האשכנזים והיהודים המקומיים.
הלימודים היו ברוח לאומית ציונית.
כן נפתחה ספרייה גדולה בה יכלו תלמידיו לקרוא ספרות ענפה בנושאים שנלמדו ובשפה העברית.
בנוסף ללימודי הדת והציונות נפתחו גם כיתות לימוד מלאכה, דבר שהיה מהפכה של ממש ביהדות השמרנית, כשהמטרה הייתה לימוד מלאכות שיוכלו לשמש לפרנסת התלמידים.
כמו כן, הובאה מורָה (אישה) במטרה ללמד אף את הבנות.
פעילותו של חוולס הביאה לכך, כי מחצית מיהודי צחינוואלי ידעו עברית.
למרות המתנגדים שקמו לו בקרב אנשי הקהילה היהודית בגאורגיה, שחששו מרעיונותיו החדשניים, ולמרות הקשיים שבגינם כמעט נסגר בית הספר בגלל מחסור באמצעים.
בתחילת המאה ה-20 היו היהודים, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באוכלוסיית צחינוואלי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה ירד חלקם היחסי של היהודים בכלל האוכלוסייה.
ובשנות ה-70 (העלייה הגדולה הראשונה של יהודי גאורגיה מגאורגיה הסובייטית) ירד חלקם היחסי באופן דרסטי.
בתחילה לא היה השלטון הסובייטי פעיל ביחס ליהודי גאורגיה.
ולאחר מרד אוגוסט, ראו בהם הסובייטים מתנגדים לשלטון, והחלו גם להקשות בענייני הפולחן הדתי.
בספטמבר 1937 נעצרו בצחינוואלי תשעה איש ממשפחת חכמוב (שניים מהם היו אשכנזים) והוצאו להורג בכלא ללא משפט.
למרות זאת, המשיכו רוב יהודי גאורגיה המקומיים בחיים היהודיים המסורתיים.
בראשית 1947 נרשמה הקהילה, שהייתה קיימת כבר מספר שנים, כחוק.
לרשותה הועמד בניין של בית כנסת לשעבר, שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-19, ברחוב שאומיאן 21. בית כנסת זה היה פתוח עד ראשית 1953 לפחות, ולפי ידיעות מסוימות הוא המשיך לפעול עד שלהי שנות ה-60.
בעקבות אירועי הקונפליקט הגאורגי-אוסטי הוכרחו יהודי צחינוואלי (המעט שנותר) לעזוב את העיר.
וכיום לא מתגוררים בה יהודים.
דוד באזוב – (1883-1947) רב ומנהיג יהודי גאורגי מראשי הציונות בגאורגיה
תומאס אליאשווילי – (1829-1893) סופר פוליטי יהודי גאורגי ואקטיביסט
אהרון קריכלי – (1904-1974) היסטוריון יהודי גאורגי
תמר ממיסתבלוב – (נולדה ב-1924) שחקנית יהודייה גאורגית
טבו קימאנו קריכלי – שחקנית יהודייה גאורגית
אברהם ממיסטבלוב – סופר, מתורגמן, ומוציא לאור של ספרי קודש בשפה הגאורגית.
נתן אליהשווילי – (1929-1893) מורה ומנהיג יהודי גאורגי מראשי הציונות בגאורגיה.
יהדות פיימונטה היא קהילה יהודית שנוסדה במחוז פיימונטה בצפון מערב איטליה במאה ה-15.
את הקהילה ייסדו בעיקר מגורשי ספרד שהגיעו אליה ממחוז פרובאנס שבדרום מזרח צרפת.
יהדות פיימונטה נחשבת לצעירה מבין הריכוזים של יהדות איטליה.
כיום יש בפיימונטה שלוש קהילות: יהדות טורינו, יהדות קזאלה מונפראטו ויהדות ורצ'לי.
שאר הקהילות מקבלות שירותי דת מקהילת טורינו, המפעילה תוכנית לשיקום בתי כנסת יהודיים במחוז, שבו יש כיום 12 בתי כנסת הפתוחים לציבור.
קהילות היהודים בפיימונטה הוקמו לאחר ייסוד הקהילות היהודיות הגדולות בטוסקנה, שבנימין מטודלה כתב עליהן במאה ה-12. לפניהן הגיעו יהודים לצפון איטליה, החל מהרדיפות בעקבות מסעי הצלב, מגרמניה ומההתיישבות היהודית העתיקה ברומא ובדרום איטליה.
היהודים הגיעו לפיימונטה לאחר שברחו מדרום-מזרח צרפת לאחר שסבלו שם מרדיפות.
היה זה כמה עשרות שנים לאחר גירוש ספרד.
קבוצות יהודים הגיעו לפיימונטה גם מעמק הריין שבגרמניה, ביניהם משפחת הרטום.
בסוף המאה ה-16 הגיעו לעיר קונאו יהודים מאביניון בצרפת.
היו אלה צאצאי היהודים שהאפיפיור הביא מרומא ל"אביניון", כדי שיהיו בנקאי העיר.
הדוכסים לבית סבויה קיבלו את היהודים לתחום שלטונם כדי לפתח באמצעותם את המסחר עם סוחרים בנמלי אגן הים התיכון ובנמלי בנלוקס.
קיום קהילות יהודיות בערי המסחר סייע לקדם את כלכלת הנסיכות וכתוצאה מכך את יכולת גביית המיסים מהאוכלוסייה השלטת.
באותה תקופה הוקמו יותר מעשר קהילות יהודיות, או כפי שכונו בזמנו "L'universita Iraelitica".
הגדולה שבהן הייתה יהדות טורינו.
לפי ההערכה, בסוף המאה ה-18 הגיע מספר היהודים בקהילות אלה ליותר מ-4000 נפש.
השליטים לבית סבויה הטילו על היהודים כמה מגבלות: נאסר עליהם להקים בתי כנסת חדשים, לרכוש מבנים, להצטרף לצבא, לצאת מהשכונה בימי תהלוכות דתיות נוצריות.
כמו כן לא יכלו להיות חברים באגודות מקצועיות למלאכה ולמסחר (גילדות).
כתוצאה עסקו בעלי האמצעים בבנקאות, והאחרים - במסחר במוצרים ובבגדים משומשים.
היהודים גם חויבו לשאת טלאי צהוב על בגדיהם ולא יכלו להתקבל לבתי הספר של המדינה, כולל האוניברסיטאות.
בתמורה קיבלו היהודים זיכיון בלעדי לקיים מוסדות מימון, בתי עבוט שנתנו הלוואות תמורת משכון חפצים, הילוו לאנשי העסקים של העיר כספים למטרות מסחר ולשליטים - למימון הוצאות רגילות ובייחוד למימון הוצאות מלחמה.
במהלך המאה ה-18 חויבו היהודים לגור הרחק מכנסיות וממסלולי מעבר של תהלוכות דתיות, באזורים מוגדרים שנקראו לימים "גטו".
לעיתים נדרשו היהודים לאטום בלבנים את החלונות הפונים לרשות הרבים הנוצרית כדי למנוע מגע עם ההולכים בתהלוכה.
בסוף המאה ה-18, בעקבות הכיבוש הצרפתי של צפון איטליה, הוקל מצב היהודים.
הם החלו לשרת בצבא, לתפוס עמדות בממשל, לעסוק בבניין ובתעשיית הטקסטיל.
הם עסקו גם בהתמחות של האזור: ייצור משי.
מפעלים אלה סיפקו פרנסה לרבים באזור, יהודים ולא-יהודים.
לאחר מפלת נפוליאון בונפרטה ב-1814 הוגבלו שוב תנאי חייהם של היהודים, עד אמצע המאה ה-19, כאשר במסגרת איחוד איטליה עבר השלטון בפיימונטה אל ממלכת איטליה החדשה.
ב-1848 החליט המלך קרלו אלברטו והפרלמנט האיטלקי על שוויון זכויות מלא ליהודים.
מאז הם נטלו חלק פעיל בחיים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים.
ההחלטה על הקמת בית כנסת מפואר בעיר טורינו (שלא יצאה לפועל, ובמקומו הוקם המולה אנטונליאנה) אמורה הייתה להיות הביטוי למצבם החדש של יהודי פיימונטה בכלל ויהדות טורינו בפרט.
יהדות פיימונטה התאפיינה בהתבוללות, נטישת הקהילות בערים הקטנות ומנהירה לערים הגדולות - לצפון איטליה התעשייתית, למרכז איטליה התרבותית ולבירה רומא.
מאוחר יותר סבלה בתקופת הכיבוש הגרמני, אז הסתתרו היהודים בכפרים ונטלו חלק הפעולות ההתנגדות נגד הכיבוש הגרמני והפשיזם, עד לסיום המלחמה ב-1945.
בתחנת הרכבת "Porta Nuova " בטורינו יש מצבה לזכר הנספים בשואה, 400 איש מתוך 1,414 שנתפסו על הגרמנים, השאר חזרו לעיר בתום המלחמה.
בערים רבות בפיימונטה קיימים ממצאים המעידים על נוכחות קהילות יהודיות.
השכונות היהודיות בפיימונטה התקיימו פחות זמן מאשר ברומא ובוונציה, התקיימו רק כ-100 שנה לעומת יותר מ-300 שנה, ולכן השרידים הם פחות מרשימים, אם כי נשמרה האותנטיות של תחום מושב המוקצב רק ליהודים - הגטו בלשון ימינו.
בבתים הפונים לרשות הרבים של העיר החלונות אטומים בחומת לבנים.
על היהודים נאסר לצפות בתהלוכות הדתיות העוברות ברחובות.
בערי פיימונטה נשמרו בתי קברות - לעיתים מרשימים למדי - בתי כנסת - עם ארון קודש, בימה מפוארת וחדר לימוד ומוזיאונים.
בתי הכנסת בפיימונטה מתאפיינים בסגנון בארוקי פיימונטזי עשיר, השאוב ממזרח צרפת.
בית כנסת טיפוסי מדגם זה הוא בית הכנסת של יהדות קזאלה מונפראטו, שנבנה בשנת 1595 אך שונה לחלוטין בסוף המאה ה-18, אז עוצב בסגנון הבארוק.
ההיכל המרווח מובדל בסבכת ברזל רקועה עיטורים ומוזהבת.
קרוב לאמצע הקיר המזרחי הוצבה בימת דרשן.
האולם מלא קמרונות מעוטרים סטוקו מוזהב בסגנון הרוקוקו.
בקארמניולה נמצא בית כנסת ישן יותר, מתקופת הגטאות.
בית הכנסת קטן, כלל פחות מ-80 איש.
במרכז האולם בימה בנויה בצורה מעודנת ועשירה.
מעוצבת בסטוקו עם דגמי צמחים.
הבימה מתומנת ובפינותיה עמודים מפותלים.
יצירת אמנות זו עוצבה על ידי אדריכל בית סבויה, "בנדטו אלפיירי", תופעה המצביעה על מעמד היהודים בזמנו, אפילו כאשר היו בגטו.
בית הכנסת שוקם ופתוח לביקורים.
יהדות פירנצה (בכתיב מיושן: פירינצי) יונקת את שורשיה מיהודים בודדים שהתגוררו בעיר בתקופות שונות עד שבמאה ה-15 הוקמה קהילה בעלת מוסדות והכרה רשמית הקיימת מאז ועד היום, נכון ל-2008 הקהילה מונה כ-1,200 איש והיא הקהילה היהודית השלישית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא ויהדות מילאנו.
במסמכים המצויים בארכיב העירוני של העיר משנת 1077 נזכרים שמות משפחה יהודיים מובהקים.
אך סבורים שאלו היו משומדים או נוצרים בעלי שם משפחה יהודי.
אזכורים מהמאה ה-12 מספרים על יהודים שעברו בעיר אך לא הקימו בה קהילה.
במאה ה-14 היו לתושבי פירנצה מוניטין ברחבי אירופה על אהבת הבצע שלהם כמלווי כספים בריבית.
אך לאנשי כספים יהודים ואחרים לא היה חלק בכך.
עליהם נאסרה הכניסה לעיר "מטעמי חסידות".
עם זאת, בערים מסביב לפירנצה, בהן סן מיניאטו וסן ג'ימיניאנו הייתה קהילה יהודית, שכמנהג הימים הללו עסקה במתן הלוואות ומשפחות יהודיות הקימו בערים אלה "שולחנות".
התיישבות של יהודים בודדים החלה בראשית המאה ה-14 אך לא בתור עוסקים במתן הלוואות בריבית, היות שגילדת המלווים בריבית המקומית התנגדה לתחרות.
בשנת 1430 ה"סיניוריה", הממשל של העיר פירנצה, הזמינה יהודים לעסוק במתן הלוואות לציבור, בהנחה שיהיה יותר קל להטיל פיקוח על היהודים ויהיה ניתן לקבל מהם מיסים גבוהים יותר מאשר מהתושבים שעסקו בכך.
ליהודים שהתיישבו בעיר ניתן רישיון להלוות כספים בתנאים מגבילים.
רק ב-17 באוקטובר 1437, הצליחה ה"סיניוריה" להתגבר על ההתנגדויות של גילדת המלווים בריבית המקומית, והחליטה לתת ההרשאה הראשונה "לנהול מוסד יהודי להלוואות".
היה זה בזכות המדיניות הידידותית כלפי היהודים שהייתה מקובלת על קוזימו הזקן (Cosimo il Vecchio) מבית מדיצ'י אשר משל בשנים (1434–1464) והיה מדינאי ובנקאי.
שנת 1437 נחשבת למועד בו הוקמה הקהילה היהודית בעיר.
הזיכיון לבנקאות ניתן על ידי ה"סיניוריה" למתתיה בן שבתאי מרומא, ממשפחת "די-סינאגוגה" (מן בית הכנסת או מבית אל), עמו היה לממשל של העיר ניסיון חיובי.
למתתיה, הבנקאי היהודי, היו כבר "שולחנות" (באיטלקית: Banco) ממערב לפירנצה, בעיר סן מיניאטו.
מתתיה צרף אליו את בניו ושותפים אחרים וינטורא בן שבתאי בן מתתיה מהעיר פיזה, יעקב בן שלמה מפירושא – פרארה, יעקב בן שלמה מטוסקאנילה – פדובה ודאטילו בן קונסיליאו מטיבולי – בולוניה.
בהמשך הצטרפו למתתיה בן שבתאי שותפים נוספים ומספר תושבי הקהילה הגיע ל-300.
בשנת 1437 הרשתה ה"סיניוריה" ליהודים להתלבש כרצונם, ללא כל אמצעי זיהוי.
הרשאה זו עמדה בסתירה להחלטת ועידת לטראנו הרביעית שהתכנסה ב-1215. ועידה בה נקבע כי היהודים "בני שני המינים ובכל ארצות הנוצרים" יהיו נבדלים משאר האוכלוסין על ידי בגדיהם.
לבוש שונה של יהודי בא למנוע קשרי מין בלתי רצויים עם יהודים.
הציבור הפיורנטיני לחץ על הממשל העירוני להבדיל בין היהודים לבין הנוצרים ומשנת 1439 חויבו היהודים לשאת אות בולט וגלוי.
רק בעלי ה"שולחנות", קרוביהם ועובדיהם המשיכו להיות פטורים מאות הקלון.
בשנת 1446 בוטל אף פטור חלקי זה ונקבעה חובה לכל היהודים בפירנצה לשאת עיגול קטן של אריג צהוב על בגדיהם.
כמו כל הקהילות היהודיות באירופה של אותה תקופה, העיסוקים העיקריים של יהודי פירנצה במאה ה-15 היו בתחום ההלוואות, המשכונות וסחר בחפצים משומשים.
מעטים עסקו ברפואה, רוקחות ומסחר באריגים.
היו גם יהודים עשירים בודדים שסחרו באבנים טובות.
קוזימו דה מדיצ'י הפך למנהיגה הלא רשמי של העיר בשנת 1434 וניצל את השפעתו כדי לשפר את מצבם של היהודים.
סבורים כי הדמויות של אישי התנ"ך, בדלתות המזרחיות של הבפטיסטריום של פירנצה, הנקראות שער גן העדן, עוצבו לאחר התייעצות עם פילוסופים יהודיים.
הללו קיימו מגעים עם תאולוג פלורנטיני, אמברוג'יו טרוארסאר אשר הנחה את הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי ב-1452 כיצד לפסל את אחת היצירות, אשר נודעו כאחת היצירות הידועות של תקופת הרנסאנס.
שיתוף הפעולה נמשך גם בימיו של לורנצו דה מדיצ'י (1449–1492).
הפילוסוף היהודי-הומניסטי יוחנן אלימנו שהיה תושב פירנצה, מעתיר שבחים על דה מדיצ'י במבוא לספרו "חשק שלמה", ורואה אותו כמנהיג האידיאלי.
דה מדיצ'י אף מנע את גירושם של יהודי פירנצה בשנת 1477 בשל התעוררות רגשות אנטי-יהודיים בעקבות דרשותיו של המטיף בּרנארדינוֹ דה פֶילטרֶה (Bernardino da Feltre), מגדולי הדרשנים והמטיפים בימיו.
בּרנארדינוֹ היה זה אשר הוביל את עלילת הדם בטרנטו בצפון איטליה בשנת 1475. בשנת 1488 הוא דרש בפירנצה, לפני הפסחא ועורר התלהבות רבה.
התוצאה הייתה שהמון של אלפיים עד שלושת אלפים פורעים התקיפו את הבנק היהודי של מנואל דה קאמרינו.
התערבות לורנצו דה מדיצ'י הביאה לכך שחייליו גירשו את ההמון והמטיף נאלץ לעזוב את העירּ
ידיד קרוב נוסף של לורנצו, ואחד מהיהודים הבולטים של פירנצה, היה רבי משולם מוולטרה, ממנה יצא למסעו המפורסם לארץ ישראל בשנת 1481.
בשנת 1494 הודח בית מדיצ'י מהשלטון וג'ירולמו סבונרולה, שהוקיע את לורנצו דה מדיצ'י על מנהגיו המנוגדים לנצרות הפך לשליט העיר לתקופה קצרה.
הוא החל בפעילות נמרצת נגד יהודי העיר.
ממשל העיר נדרש לגרש את היהודים ולאפשר קיום עסקי בנקאות רק לבנק של הכנסייה "מונטי די פייטה".
סבונרולה הפך את העיר ל"דמוקרטיה תאוקרטית".
ב-25 בדצמבר 1495 יצאה פקודה בדבר הקמת ה"מונטי די פייטה".
ליהודים ניתנה אורכה של שנה לסידור ענייניהם עד העזיבה.
המטרה הרשמית לגרוש היהודים הייתה לשים קץ ל"תהום המביאה דֶבר" ול"תולעת הממאירה" של הריבית.
הטענה הייתה כי היהודים הרוויחו לא פחות מ-50 מיליון פלורינים במשך 60 השנים שחלפו "דבר שאינו אפשרי" לפי ההיסטוריון בצלאל רות.
כך חוסלו זמנית מוסדות ההלוואה היהודיים בפירנצה.
הרנסאנס לא הביא למפנה ביחס ליהודים.
אבל הם המשיכו להיות חייבים בנשיאת סימן היכר ולא הורשו לחדש את עסקי ההלוואות.
הם הורשו להישאר בעיר, תמורת תשלום מס שנתי.
כאשר חזר בית מדיצ'י לשלטון בשנת 1514 היהודים פתחו שוב את עסקיהם הפיננסיים.
כאשר בית מדיצ'י גורש שנית בשנת 1527 הבנקאיים היהודיים גורשו עמו.
אך בשנת 1530 הם שבו, יחד עם בית מדיצ'י ומאז קיים יישוב רצוף של יהודים בפירנצה.
החל מסוף המאה ה-15, נפוצו יהדות ספרד ויהדות פורטוגל למדינות רבות, בעקבות גירוש ספרד משנת 1492. עוד קודם לכן הייתה הגירה של אנוסים אשר נרדפו בשל היותם חשודים בכך שנשארו דבוקים בדת אבותיהם.
הפליטים הגיעו לאחדות מערי איטליה במספר ניכר: רומא, גנואה, ליבורנו ופררה.
היו שהתקבלו בחיבה רבה והיו – בחיבה מוגבלת.
העם כינה אותם "מאראני" האנוסים.
בכתובים נמצא כתוב על ברטולומיאו די-קאזיס "נער מהמאראנים הללו".
לורנצו דה מדיצ'י כבר החליט לעודד את הגירתם של יוצאי יהדות ספרד לעיר במטרה לעודד את המסחר.
בשנת 1551 החלה תנועה ניכרת של סוחרים יהודיים מהלבנט, מארצות מזרח אגן הים התיכון לפירנצה.
היה זה בעקבות הענקת זכויות היתר ליוצאי ארצות הלבנט על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה אשר שלט בשנים 1537–1574. דה מדיצ'י ביקש לראות בשגשוג הסחר בין ארצו לבין מדינות המזרח.
הוא קיים קשרים עם דונה בינווינידה אברבנאל אלמנתו של דון שמואל, יועץ הכספים של המשנה למלך נאפולי, דון פדרו מטולדו.
היא הייתה גם ידידה ומורה של בתו, איליאונורה.
אחד מבניה של דונה אברבנאל היה דון יעקב אברבנאל.
דון יעקב גר בפררה, אבל בשל עסקיו הגיע לפירנצה.
הייתה לו השפעה רבה על קוזימו, שהחליט לגרום לו נחת על ידי הענקת זכויות יתר ליהודים.
וכך קוסימו החליט להעניק לסוחרים היהודים "גמילת טובות והגנה".
לקוזימו היה רגש כבוד כלפי הכנסייה הקתולית, והיו לו גם נימוקים מדיניים לשמירה על קשרים עם האפיפיור.
כתוצאה מכך הוא הסכים להנהיג גם בפירנצה אמצעים חמורים כנגד היהודים.
הרפורמציה הקתולית אשר הייתה תנועה של התחדשות הנצרות הקתולית, בין השאר בתגובה על הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1553 הוחרמו ונשרפו ספרי התלמוד.
נאסר להביא ספרים חדשים מארצות הלבנט.
נאסר על הנוצרים לסייע ליהודים בהחזקה, העתקה או הדפסה של ספרי התלמוד.
המחסור בספרי הקודש היה חמור.
בשנת 1566 כותב הרב יחיאל בן ניסים מפיזה בתשובה לשאלה "שאינו יכול להגיע אל הדברים המקוריים של התלמוד".
רק כתב יד אחד, שהיה בסן מינואטו, נשמר, והוא נמצא היום בספריה הלאומית בפירנצה.
בשנת 1567 חודשה חובת נשיאת טלאי-הזיהוי המיוחד.
בשנתיים שלאחר מכן גורשו היהודים ממדינות הכנסייה להוציא רומא ואנקונה, אך פירנצה לא יכלה לפתוח את שעריה בפניהם והם נאלצו לנדוד למרחקים.
האיסור על מגורי יהודים הוחל גם על מחוז טוסקנה, אך כאן נמצא פתרון הולם יותר, יהודי האזור עברו לגור לפירנצה.
בשנת 1570 נשללו מיהודי פירנצה כל הזכויות המיוחדות שהוענקו להם.
שלב נוסף בהרעת תנאי החיים היה כאשר הוחלט לשלול מהיהודים את הידידות הקרובה עם האוכלוסייה, היות "שהיו עלולים להוות סכנה לאמונה".
בשנת 1571 הוצאה לפועל ההחלטה להגביל את תחום המגורים של היהודים לאזור מסוים – הגטו – כך הוא נקרא, כדוגמת הגטו היהודי בוונציה שהוקם כבר בשנת 1516 או גטו רומא משנת 1555.
נבחר האזור בין כיכר הדואומו לבין כיכר הרפובליקה של ימינו.
מקום בו היה "השוק הישן" (Mercato Vecchio ) והוא הגיע עד לרחוב טוסינגי של ימינו.
אזור זה היה בעבר מרכז העיר הרומית, היה למקום מושבן של משפחות אצילות, אבל בתקופת הקמת הגטו היה למקום מקלט לפושעים וגרו בו הזונות שבעיר.
התכנון הוטל על אדריכל והעבודות להכנת הגטו לקליטת היהודית החלו.
לגטו היו שתי כניסות: מ"פיאצה דלה רפובליקה" ומ"פיאצה דל-אוליו".
בגטו היו שני בתי כנסת: בנוסח איטליה ובנוסח ספרדי-לבנטיני.
דגם של הגטו היהודי מפלסטיק מצוי במוזיאון היהודי בבית הכנסת הגדול של העיר וכן במוזיאון "Museo di Firenze com'era".
הדוכס לאופולד הראשון (1765–1790) ביטל את הגזרות נגד היהודים ובין השאר הרשה להם להיבחר למועצה העירונית.
חלק מהיהודים הועברו למבנים מיוחדים שהוקמו עבורם על ידי קבוצת בעלי הון יהודיים.
הקבוצה החלה לפתח את אזור הגטו, אשר נחשב למרכז העיר, עד היום.
מאז הקהילה היהודית פזורה בכל רחבי העיר ואל בית הכנסת החדש מגיעים מכל מקום בעיר.
עם הקמת ממלכת איטליה היהודים הוכרו כבעלי זכויות שוות.
לאחדים מהם היה מקום מכובד בצמרת הממשל האזרחי ואפילו הצבאי.
היציאה מהגטו והאמנציפציה ליהודים השפיעו רבות על הקהילה והחלה התבוללות.
תופעה זו התרחבה מאוד בתקופה בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1908 הגיעו לפירנצה צעירים יהודים מאתיופיה.
היה זה הניסיון הראשון לקרב את יהדות אתיופיה ליהדות העולם ביוזמת הרב שמואל צבי מרגליות.
הוא הקים את הוועד למען הפלאשים בשיתוף ד"ר יעקב פייטלוביץ'.
הוועד הביא כמניין צעירים יהודים מאתיופיה.
הם התגוררו אצל משפחות של יהודי העיר ולמדו בבית הספר היהודי בפירנצה.
הסתגלותם הייתה מהירה הן מבחינה החברתית והן מבחינה אינטלקטואלית.
המפעל נכשל מסיבות בריאות, הילדים חלו בשחפת ומתו כעבור שנים ספורות.
רק תאמרת עמנואל, שלמד בבית המדרש לרבנים, נשאר בחיים.
לימים היה איש ציבור יהודי-אתיופי, פרופסור, רב ואיש השכלה.
אחד מהאישים הבולטים ביותר שצמחו מקרב קהילת ביתא ישראל בתנועת ההשכלה היהודית ובעת החדשה מכונה לעיתים "מבשר התחייה".
בשנים 1936–1937, זמן קצר אחרי הכיבוש האיטלקי של אתיופיה, יצא קרלו אלברטו ויטרבו, עורך דין, עיתונאי ופעיל ציוני מפירנצה לשליחות באתיופיה מטעם איחוד הקהילות היהודיות באיטליה במטרה ליצור קשר עם האוכלוסייה היהודית המקומית.
במשך חודשים ארוכים הנציח ויטרבו במצלמתו את אורחות חייהם של יהודי אתיופיה.
הוא שהה באדיס אבבה במשך כמה חודשים וערך סיור באתיופיה עם תאמרת עמנואל, מנהל בית הספר היהודי המקומי ולימים יועצו של הקיסר היילה סילאסי.
הם יצאו יחד למסע ארוך בגונדר ובאגם טאנה.
בכינוס בין-לאומי של העמותה למדעי יהדות אתיופיה (SOSTEJE) שהתקיים בשנת 2007 בפירנצה הוצג האוסף המהווה תיעוד ייחודי של הווי החיים והמנהגים של יהודים באתיופיה באותה התקופה.
היום האוסף, המכונה "אוסף ויטרבו" נמצא בארכיון הציוני המרכזי.
משנת 1938 עד שנת 1944 עברו על יהדות פירנצה כמו על שאר יהודי איטליה שתי תקופות.
חוקי הגזע באיטליה שפורסמו בשנת 1938, באו כהפתעה על כולם.
שכניהם וידידיהם של היהודים, בכל תחומי החיים, החלו להפנות אליהם עורף.
היו מקרים של ייאוש אשר הוביל למוות.
בשנת 2006, הסופר פאולו צ'אמפי תיאר את התלאות, הרגשות וגורלם המר של יהודי איטליה בימי השואה.
בנוסף הייתה רשת הצלה שפעלה למען הצלת היהודים וסיוע במלחמה, רשת ההצלה בפירנצה, הוא כתב זאת בספר ביוגרפי "שם אחד"
רדיפות והשמדה – עם הקמת ממשלת סאלו בצפון איטליה בספטמבר 1943 היא הוציאה הנחיות לאסור את יהודי איטליה ולהפנותם למחנות ריכוז.
הצעד הזה הקל על יחידות הס.ס.
התהליך נמשך ללא הפסקה עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית ביום 11 באוגוסט 1944. הצבא הגרמני הגיע לפירנצה ושהה בה, ואף החרים את בית הכנסת הגדול לשימושו, אך היא לא נכללה בתחומי שלטון ממשלת סאלו.
יהודי פירנצה חוו תקופה קשה של השפלות והורעו מאוד תנאי חייהם, אולם רובם לא נשלחו להשמדה כיהודי צפון איטליה.
מתוך יהודי פירנצה נשלחו למחנות כ-250 איש.
רוב המשולחים נספו, ביניהם רב הקהילה נתן קאסוטו.
בית הכנסת הראשון של פירנצה, שנבנה במאה ה-15, פוצץ על ידי הגרמנים ב-5 באוגוסט 1944. הוא ניזוק קשה כאשר הצבא הגרמני פיצץ בניינים ממערב ל"פונטה וקיו" במטרה להקשות על בעלות הברית לכבוש את פירנצה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
שער הכניסה לבית הכנסת שוקם והוצב במקום שלט הנצחה .
עם ניצחון בנות הברית על הצבא הגרמני ושחרור איטליה שימש בית הכנסת והבניינים בסביבתו כהכשרה לפליטים לקראת עלייתם לארץ ישראל.
לאחר הסכם עם שלטונות הצבא הבריטי, הושאל אריה אבישר, ששירת כסמל בפלוגת מובילי המים 148 של הצבא, לשמש כאחראי ורכז הפרויקט, כשאליו הצטרפו עוד כמה מחברי הפלוגה, בארגון כיתות בית ספר והקמת הכשרה של תנועת החלוץ לצעירים.
במקביל, טיפלו אבישר ואנשיו בהוצאת ילדים יהודים ממנזרים בעיר.
רבים מהיהודים ששהו בפירנצה הגיעו לארץ ישראל, חלקם בעליית פרינסס קאתלין, עוד לפני תום המלחמה ב-25 במרץ 1945.
הקהילה היום מספקת שירותי דת למשפחות היהודיות המתגוררות במחוז טוסקנה.
מרכזה של הקהילה הוא בית הכנסת הגדול של פירנצה, שהוקם בשלהי המאה ה-19. בסמוך לבית הכנסת הוקמו בית אבות שהוקדש לזכרו של רבי נתן קאסוטו, משרדי הקהילה ומוסדות החינוך היהודיים.
בעיר קיים בית חב"ד, שתי מסעדות כשרות וחנות למכירת מוצרים כשרים.
ליהודי פירנצה ניב מיוחד של איטלקית.
רב הקהילה הוא גדי פיפרנו.
מעריכים את מספרם של יהודי העיר כדלקמן:
חוקר יהדות איטליה, בצלאל רות, סבור כי מדובר בשתי יצירות בעלות אותו שם.
הצגת המחזה באמצע המאה ה-18 עוררה שורת מהומות בכל רחבי איטליה.
המחזה מתאר בשפע פרטים מגוחכים, מקרה אסון שאירע כביכול, בחתונה יהודית באותם הימים.
חיי התרבות של יהודי פירנצה הושפעו מרוחות הרנסאנס שנשבו בעיר.
לורנצו דה-מדיצ'י קרב אליו יהודים מלומדים כמו אליהו דלמדיגו (הרופא), יוחנן אלימנו ואברהם פריצול.
היו ביניהם אשר לימדו עברית ואת הספרות העברית והפילוסופיה באוניברסיטה של העיר, במגמה הכוללת של הרנסאנס, להחיות מחדש את קריאת הספרים מהעת העתיקה בלשונות המקור.
בשנת 1899 הוקם בית המדרש לרבנים בפירנצה, בראשות שמואל צבי מרגליות, צבי פרץ חיות ויצחק משה (איתמר) אלבוגן.
היה זה לאחר שמוסד עתיק זה, אשר הוקם בשנת 1829 בפדובה, עבר בשנת 1887 לרומא ולא הצליח להכות שורשים בערים אחרות.
בית המדרש היה למרכז רוחני לא רק ליהדות איטליה.