tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה החשובה ביותר שקמה מתוך פעילות זו הייתה "התנועה המהפכנית הלאומית" – ה-MNR – שאנשיה תמכו באותה עת בגרמניה הנאצית ובאיטליה הפשיסטית; הם תמכו בהלאמה של תעשיית מכרות הבדיל (שתמכה בכלכלת המלחמה האמריקאית) וביצירת ארגוני עובדים, מתוך גישה קורפורטיסטית.
מצד שמאל פעלו שתי מפלגות חדשות – "מפלגת השמאל המהפכני" הקומוניסטית תמכה בבעלות הברית, ו"מפלגת הפועלים המהפכנית" הטרוצקיסטית, שהוקמה כבר ב-1935, לא נקטה עמדה בענייני המלחמה.
השחיקה במעמדה של הפוליטיקה הישנה התבטאה בבחירות לפרלמנט בשנת 1942, בהן זכתה מפלגת השלטון בפחות מ-38% מהקולות.
אירוע נוסף ששחק את מעמדה היה שביתה של הכורים במכרה קטאבי , שהסתיימה בטבח של מאות מהם בידי חיילים.
האירוע הביא לפרישה של חלק מחברי הקואליציה ולאובדן השליטה של הממשלה בחלקים מהצבא.
בדצמבר 1943 קבוצה של קציני צבא חברו ל-MNR והדיחו את פניירנדה בהפיכה.
את מקומו תפסה חונטה בראשות קצין הצבא גואלברטו ויירואל , ששיתף פעולה עם ה-MNR.
רבים בממשל החדש תמכו במדינות הציר, אך עם התפתחות המלחמה נאלץ הממשל להתמתן בנושא זה.
בפוליטיקה הפנימית, החונטה הייתה אלימה, ורבים ממתנגדיה הוצאו להורג או נכלאו.
האגרסיביות של השלטון עוררה התנגדות.
ב-1945, כדי לזכות בתמיכה מחוץ לקהל הפוליטי הרגיל, כינס ויירואל את הקונגרס הילידי הראשון, בו השתתפו כ-1,500 נציגים של בני העמים הילידים של בוליביה.
הקונגרס ביטל צורות שונות של צמיתות או עבודות שנכפו על איכרים ילידים.
שלטון ויירואל הסתיים ביולי 1946, כשהפגנה אזרחית הפכה למרד – המורדים חטפו אותו מארמון הנשיאות ותלו אותו בכיכר העיר .
בשנים 1947–1951 עלתה לשלטון ממשלה, שהייתה קואליציה של "מפלגת האחדות הרפובליקנית סוציאליסטית" (PURS; איחוד של "הרפובליקנים האמיתיים" עם מספר מפלגות קטנות יותר) וה-PIR, תחת הנשיאות של אנריקה הרצוג , ולאחר מכן, סגנו ממרטו אוריולגויטייה.
כתוצאה משותפותם של ה-PIR בממשלה, איבדה המפלגה את המוניטין שהיה לה בקרב העובדים והשמאל, וכך, לאחר דעיכה זמנית בכוחם, הפכה ה-MNR למפלגת האופוזיציה העיקרית.
ב-1949 ניסו אנשי ה-MNR להוביל מרד שיביא למהפכה שלטונית, אך הניסיון, שבהיסטוריוגרפיה של בוליביה מכונה "מלחמת האזרחים של 1949", כשל.
עד סוף שנות ה-40, ה-MNR הצליחו לגבש בסיס כוח בקרב העובדים והמעמד הבינוני, כולל ארגוני העובדים העירוניים, וזאת על אף שחלק ממנהיגיה, כולל ויקטור פאס אסטנסורו , הוגלו מהמדינה.
בבחירות לנשיאות במאי 1951, זכו מועמדי ה-MNR ברוב ברור.
כדי למנוע מהמפלגה מלקבל את הנשיאות הנשיאות, התפטר אוריולגויטייה והעביר את נשיאותו לראש הצבא, שמינה את הגנרל הוגו בליביאן לנשיאות.
הצלחת ה-MNR בבחירות ב-1951 הגיעה על רקע התמוטטות המפלגות היריבות ודעיכה מתמשכת של הכלכלה הבוליביאנית לצד אי-שוויון כלכלי גובר.
האוכלוסייה הבוליביאנית במחצית המאה הייתה עירונית יותר (23%) מבתחילתה ואחוז יודעי הקרוא-וכתוב עלה בחצי המאה מ-17% ל-31%; אך שינויים אלה לא שיפרו את הרווחה של מרבית תושבי המדינה.
הממשל האוליגרכי של תחילת המאה הרחיב את מערכת האחוזות החקלאיות הגדולות (haciendas), כך שעד 1950 6% מבעלי האדמות החזיקו ב-92% מהאדמות החקלאיות, במדינה שבה 72% מהתושבים היו חקלאים.
מערכת זו לא עודדה השקעה בטכנולוגיה חקלאית, והייצור החקלאי של בוליביה לא התפתח באופן מספק.
הייצור התעשייתי דשדש גם כן, ורק 4% מכוח העבודה הועסק בתעשייה.
גם תעשיית המכרות דעכה, וזאת ביתר שאת מאז השפל הגדול.
נתון השיא של תפוקת הבדיל בבוליביה נרשם בשנת 1929 ומאז לא שוחזר.
ההפיכה העצמית, שבמסגרתה התפטר אוריולגויטייה והעביר את השלטון לצבא, הייתה הניסיון האחרון של הממסד הישן לשמור על השלטון.
מייד לאחריה החלו אנשי ה-MNR להכין את הקרקע למרד, תוך שיתוף פעולה עם אנשים במשטרה ובצבא.
לפי ג'יימס מלוי, "בראשית האביב, השאלה כבר לא הייתה האם החונטה תיפול, אלא מתי היא תיפול ולאלו ידיים".
המאבק האלים החל ב-9 באפריל 1952 בלה פאס ונמשך עד 11 באפריל.
לאחר יום שבו נראה היה כי המרד עשוי להיכשל, הצליחו מנהיגיו, ובראשם ארנאן סילס סואסו , להתניע את המרד מחדש ולתפוס נקודות אסטרטגיות בלה פאס, אורורו ופוטוסי.
במהלך היום השתלטו המורדים על מחסני נשק, וכורים ומעגלים רחבים יותר של אזרחים חמושים הצטרפו למרד.
ב-11 בספטמבר כיתרו כורים את אורורו ואת החיילים שבתוכה, ובכך מנעו מהצבא העברת תגבורת ללה פאס וסיכנו את החיילים באורורו עצמה.
מהלך זה הוביל לסיום המרד, לעליית ה-MNR לשלטון, ולפרק בהיסטוריה הבוליביאנית המכונה בבוליביה "המהפכה הבוליביאנית" (Revolución boliviana) ובחלק מהספרות "המהפכה הלאומית" (Revolución nacional).
בשלושת הימים של המרד נהרגו כ-600 איש.
מייד עם סיום המרד הכריז על עצמו סילס כנשיא זמני והקים ממשלה זמנית.
פחות משבוע לאחר מכן חזר ויקטור פאס אסטנסורו מגלותו בארגנטינה והפך לנשיא עם סילס כסגנו.
הממשלה החדשה לא הציגה את עצמה כממשלה מהפכנית, אלא כחזרה לשלטון הלגיטימי והחוקתי שהופר על ידי החונטה ומשתפי הפעולה שלה לאחר הבחירות.
עד 1961 ה-MNR שלטה על בסיס החוקה הקיימת מבלי לשנותה.
עם זאת, הממשלה החדשה של פאס וסילס הנהיגה מספר מהלכים ששינו את הפוליטיקה הבוליביאנית באופן דרמטי.
המהלך הראשון שנקטה הממשלה היה הרחבת זכות הבחירה על ידי ביטול מבחני הקריאה והכתיבה, שהיוו חסם בפני השתתפות פוליטית של המעמדות הנמוכים.
המהלך הביא להרחבה של קהל הבוחרים בכ-75%, ולראשונה רבים מבני העמים הילידים הייתה זכות בחירה.
המהלך השני היה הלאמה של שלוש החברות הגדולות שעסקו במכרות הבדיל.
לגבי מהלך זה, שהושלם באוקטובר 1952, לא היה קונצנזוס בקרב אנשי הממשל החדש; הוא נעשה בלחץ האגף השמאלי של תומכי ה-MNR והיה מוגבל בכוונה, כך שהחברות הקטנות והבינוניות לא נפגעו ממנו.
עם זאת, צו ההלאמה התקין גם כללים לגבי ייצוג של העובדים בתאגיד הממשלתי החדש ששלט בתעשיית הבדיל והעניק לאיגודי העובדים זכות וטו למעשה על החלטות כלכליות.
המהלך השלישי נגע לארגון-מחדש של הצבא.
כמו במקרה של תעשיית הבדיל, מהלך זה היווה פשרה בין אגף מתון ופרגמטי יותר ב-MNR לבין האגף השמאלי של המפלגה.
בשלב הראשון כ-500 קציני צבא פוטרו מתפקידם באמצעות החלטות של טריבונל צבאי; על חלקם נגזרו עונשי מאסר קצרים וחלקם גלו.
הקצינים שנשארו בצבא בחרו או נאלצו להביע אמון ב-MNR, אף על פי שבניגוד למהפכות אחרות נשמרה לרוב ההפרדה בין הצבא לבין המפלגה השלטת.
בנוסף, השלטון החדש סגר את האקדמיה הצבאית, שהייתה המעוז האחרון של ההתנגדות למרד, ובמקומה נפתחה אקדמיה צבאית חדשה ואקדמיה של חיל האוויר.
מהלך דרמטי נוסף שהוביל השלטון החדש היה רפורמה אגררית, שמטרתה החלשת כוחם של בעלי האדמות הגדולים והעברת לפחות חלק מהקרקעות שברשותם לחקלאים שעבדו באחוזות החקלאיות ובאופן מעשי היו צמיתים של מספר קטן של בעלי אדמות.
כמו במקרה של הרפורמה במכרות ובצבא, גם מהלך זה נעשה בהשפעת לחצים משמאל ותוך פשרה עם האגף המתון ב-MNR.
ועדה שתפקידה להמליץ על רפורמה כונסה בינואר 1953, ובאוגוסט אותה שנה נחתם צו ליישומה.
הצו הבחין בין בעלי אדמות גדולים (שכונו בספרדית "latifundios" – בעלי אחוזות גדולות, מהמושג הרומי "לטיפונדיה") לבין חקלאים קטנים ובינוניים.
הצו הורה על העברת אדמות מבעלי האדמות הגדולים לאיכרים שעבדו בהם ולא היו אדמות בחזקתם וכן לקהילות ילידיות שאדמותיהן הופקעו בעבר.
הוא הבטיח שיפוי לבעלי האחוזות שאחזקותיהם נפגעו על בסיס איגרות חוב ל-25 שנים.
אנשי מפלגת הפועלים המהפכנית (POR) התלוננו על כך שהרפורמה מקדמת למעשה כלכלה קפיטליסטית המבוססת על רכוש פרטי; עם זאת, הצו הפך באופן רשמי את הקרקעות לקניין של המדינה, שאחזקה בו בידיים פרטיות מותנה בשימוש המועיל לחברה.
על פי ג'יימס מלוי, הרפורמה הייתה מבוססת על הפעילות הכלכלית של "האדם הקטן" שמחזיק ברכוש פרטי, אך היא ייעדה למדינה תפקיד פעיל בהטוויית הפיתוח הכלכלי.
הרפורמה האגררית, בצירוף הרחבת זכות הבחירה, הובילו לכך שגבר כוחם הפוליטי של האיכרים, ובתוכם גבר קולם של מנהיגים מהקהילות הילידיות.
בפן הכלכלי, המהפכה לא הובילה לשינוי חיובי מיידי, ולמעשה הייתה כרוכה בעלויות גבוהות ואובדן הכנסה ממיסים על רווחים בעסקי המכרות.
ממשל פאס ניסה להתמודד עם הבעיות הכלכליות, שהגיעו לכדי סכנת רעב בחלקים של המדינה, על ידי הגברת הייבוא, בעיקר של מזון, מהלך שמומן על ידי הדפסת כסף.
כתוצאה מכך חוותה בוליביה היפר-אינפלציה בשנים 1952–1956, שהגיעה לשיעור שנתי של 900%.
הנפגע העיקרי היה מעמד הביניים העירוני, שבעבר היה מרכז כוחה של ה-MNR וכעת נטש את המפלגה לטובת מפלגת הפלנחה הבוליביאנית (FSB).
צירוף התהליכים – עליית כוחם הפוליטי של איכרים וילידים, אובדן התמיכה של מעמד הביניים ב-MNR, והרצון של מנהיגי ה-MNR להימנע מתלות באגף הקיצוני יותר של ארגוני העובדים – הוביל את הממשל להיסמך על האיכרים כבסיס הכוח העיקרי של המפלגה, ולהובילהּ באמצעותו לכיוון שמרני וימני יותר.
בשנים שלאחר עליית ה-MNR לשלטון ניסה הממשל – ראשית תחת פאס (1952–1956) ולאחר מכן תחת סילס (1956–1960) – לייצב את כלכלת המדינה באמצעות סיוע כלכלי מצד ארצות הברית, שמצידה שאפה למתן את המהפכה ואת הרפורמות הסוציאליות ולמנוע השפעה של ברית המועצות וכוחות קומוניסטים אחרים במדינה.
על אף שבזמן המלחמה הקרה חששה ארצות הברית מהשפעה קומוניסטית מהפכנית באמריקה הדרומית, ושאפה בדרכים שונות לבטלה, הסיוע של ארצות הברית לבוליביה לאחר המהפכה היה חריג בגודלו.
הסיוע הקנה לארצות הברית מידה חריגה של שליטה במדיניות הפנים של בוליביה.
בשנת 1957 מימנה ארצות הברית יותר מ-30% מתקציב המדינה.
בתמורה לסיוע דרשה ארצות הברית רפורמות שונות, ביניהן תוכנית ייצוב כלכלית, תחת השגחה של קרן המטבע הבין-לאומית.
התוכנית דרשה ריסון אגרסיבי של האינפלציה, ביטול סובסידיות שונות, והגבלה של ההוצאה הממשלתית.
התוכנית הצליחה לייצב את המטבע הבוליביאני, שערכו פחת בשנים 1952–1956, מ-60 ל-12,000 בוליביאנו ישן לדולר.
עם זאת, התוכנית הגבירה את הביקורת של חלקים באוכלוסייה כלפי ממשל ה-MNR.
שלטון ה-MNR היה נתון לאורך כל שנות ה-50 בסכסוך עם המפלגות האחרות, בעיקר ה-FSB, שהתבטא באלימות פוליטית ובניסיונות הפיכה כושלים.
בתוך המפלגה התגבש אגף שמאלי שהתנגד למדיניות של פאס וסילס.
הדמות הבולטת ביותר באגף זה הייתה חואן לצ'ין , שצמח מתוך איגוד העובדים של הכורים, ושתפיסת עולמו שאבה השראה מסוימת מגישות מרקסיסטיות.
לצ'ין דגל בתאוריה, שכונתה "ריאליסטית", לפיה הפרולטריון הבוליביאני אינו מוכן לתפיסת השלטון לבדו, ולכן יש לנהל מאבק מתוך ה-MNR ולגבש בה אגף שמאלי, שעם הזמן יקבל את הכוח הפוליטי מתוך המפלגה.
במטרה לייצב את הפוליטיקה הפנימית במפלגה, לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1960 נקרא פאס לחזור כמועמד ה-MNR עם לצ'ין כמועמד לסגנות הנשיא.
הבחירה בלצ'ין הביאה לפרישתו של ולטר גווארה מה-MNR ולהקמת מפלגה שמרנית ליברלית חדשה – "המפלגה המהפכנית האותנטית" .
פאס זכה במרוץ לנשיאות בשנת 1960 ונכנס למשרד הנשיא באוגוסט אותה שנה.
מספר חודשים לאחר בחירתו, נכנס ג'ון פיצג'רלד קנדי לבית הלבן, והממשל האמריקאי גיבש גישה שתמכה בסיוע כלכלי לבוליביה עוד יותר מהממשלים הקודמים.
כנשיא, ניסה פאס להתמקד בפיתוח כלכלי של המדינה.
אחד התוצאות של תהליך זה היה פיתוח מואץ של אזור סנטה קרוס, שהפך בהדרגה, ובאמצעות סיוע אמריקאי, למרכז הכלכלי החשוב במדינה.
בגזרת הצבא ניסה פאס להביא לריכוז הכוח הצבאי במדינה על ידי מניעת התחמשות של מחודשת של מיליציות; במקביל, הוא אפשר לארצות הברית להשיג השפעה בתוך הפיקוד הצבאי.
הממשל פיתח, בסיוע אמריקאי, את היכולות של הצבא ושל חיל האוויר, ונעשה ניסיון להבטיח נוכחות צבאית-לאומית בכל האזורים במדינה.
בתוך כך הוכרז משטר צבאי באזור סנטה קרוס; הצבא לקח חלק פעיל בניהול הפוליטיקה המקומית באזורים שונים וחלקים מהסיוע האמריקאי הגיעו לאזרחים דרך ההתערבות הצבאית.
ב-1961 הוכרז הקונגרס שנבחר שנה קודם לכן כ"קונגרס מיוחד" שתפקידו ליצור חוקה חדשה.
פאס שאף שהחוקה החדשה תמסד את האתוס של המהפכה של 1952 באופן שתואם את עמדותיו.
בנוסף, הוא רצה לאפשר לעצמו להיבחר שוב כנשיא, בעוד שהחוקה הקיימת אסרה על קדנציות רצופות.
התוצאה הייתה חוקה חדשה – החוקה של 1961 – שבין השאר ביטלה את המגבלה על בחירה מחדש.
פאס נבחר מחדש לנשיא בבחירות של שנת 1964, עם רנה באריינטוס כסגנו.
תוצאה זו היוותה אכזבה מרה לסגן הנשיא הקודם, לצ'ין, שראה עצמו מיועד לנשיאות תחת החוקה הקודמת.
לצ'ין פרש מה-MNR, ויחד עם אישים אחרים שהגיעו למפלגה מאיגודי העובדים יצר מפלגה חדשה, "המפלגה המהפכנית של השמאל הלאומי" .
תקופת שלטון ה-MNR הסתיימה ב-1964, זמן קצר אחרי הבחירות לנשיאות.
בעוד ה-MNR מוקפת ביריבים פוליטיים משמאל ומימין, הודח פאס מהנשיאות על ידי חונטה צבאית, שהפכה את סגנו, באריינטוס, לנשיא.
בכך החלה תקופה שבה היה הצבא לכוח הדומיננטי בפוליטיקה הבוליביאנית ואשר התאפיינה בהפיכות צבאיות תכופות.
כאשר הודח פאס בהפיכה הצבאית של 1964, רבים במפלגות האופוזיציה ציפו שהשינוי יהיה זמני ושבמהרה יחזור השלטון האזרחי.
בפועל ההפיכה הייתה יריית הפתיחה בתקופה של 18 שנים של אלימות פוליטית, שבהן נאבקו קבוצות שונות על השלטון והפיכות היו לעניין שבשגרה.
הצבא היה לכוח פוליטי בולט, וחונטות שונות עלו לשלטון לסירוגין.
בניגוד למדינות אחרות באמריקה הדרומית, כגון צ'ילה, ארגנטינה וברזיל, לתהליך התחזקות כוחו הפוליטי של הצבא לא התלווה תהליך של גיבוש אידאולוגי והיררכי של הקצונה.
כתוצאה מכך, גם בתוך הצבא קבוצות קצינים עם אידאולוגיות שונות נאבקו זו בזו ולעיתים החליפו זו את זו בשלטון.
החונטות לא הצליחו להכפיף לחלוטין את המערכת הפוליטית לשלטונן; לצד השלטון הצבאי התקיימה, רוב הזמן, מערכת מפלגתית, והמשטרים הצבאיים ניסו להשיג את תמיכת מפלגות מסוימות ולדכא אחרות.
מערכות בחירות התקיימו במהלך תקופה זו, אך בהרבה מקרים הן היו נגועות בשחיתות, זיוף ודיכוי של מפלגות אופוזיציה.
המשטר הראשון שעלה לשלטון לאחר סילוק פאס מהשלטון היה החונטה בראשות סגנו של פאס, רנה באריינטוס, שהוכתר כנשיא על ידי הצבא.
כמו כל המשטרים בתקופה זו, באריינטוס תמך ברפורמה האגררית שהחלה ה-MNR.
הוא ניסה להאיץ את החלוקה מחדש של הקרקעות ושאף לבסס את הלגיטימציה של המשטר על הכוח הפוליטי של האיכרים באזורי הכפר.
באריינטוס היה דובר קצ'ואה כשפת אם.
הוא זכה לפופולריות רבה מחוץ לערים הגדולות, בין השאר הודות למדיניותו האגררית ולניתוב כספים משמעותיים לתוכניות רווחה וחינוך בכפרים ולסיוע כלכלי לאיכרים.
מנגד, המשטר בראשותו פעל בנחרצות נגד איגודי העובדים, שבסיס כוחם היה הכורים, ונגד מפלגות השמאל.
הפעולה הידועה ביותר של המשטר נגד כוחות שמאל שפעלו במדינה היה המבצע הצבאי נגד כוח הגרילה של צ'ה גווארה.
בסיוע ארצות הברית, הצבא תפס את גווארה ב-1967 והוציאו להורג.
אבל הפעולות של משטר באריינטוס הלכו מעבר לפעילות צבאית נקודתית וביטאו שאיפה לחסל את בסיס כוחו של השמאל – הוא פירק את האיגוד של הכורים וסילק כורים רבים מהתאגיד הממשלתי ששלט בעסקי המכרות הגדולים (COMIBOL).
המשטר נקט ביד קשה נגד הפגנות ושביתות של כורים, וביוני 1967 אף טבח בכורים שהתמרדו באחד המכרות.
התוצאה הייתה משטר שמרני, ימני, ופופולרי – עם חלקים מהאופוזיציה בגלות או תחת דיכוי, באריינטוס זכה ברוב מוחץ (67%) בבחירות לנשיאות בשנת 1966.
באריינטוס נהרג בתאונה כשמסוקו (הילר 360) נתקל בקו טלפון והתרסק.
את מקומו תפס ראש הצבא, הגנרל אלפרדו אוונדו קאנדיה , ששימש כנשיא בפועל בשנים 1969–1971. במסגרת רעיון ה"לאומיות המהפכנית", שאוונדו אימץ, חלק מפעולותיו יכלו להתפרש כיישום מוגבל של המדיניות המועדפת על השמאל, כגון הלאמה של פעילות חברת האנרגיה "Golf Oil" בבוליביה והחזרת איגוד הכורים למסגרת החוק.
אולם, פעולות אלה לא הספיקו כדי לגייס תמיכה במשטר מהצד השמאלי והם הכעיסו את תומכי הימין.
כתוצאה מכך נוצר בתוך הצבא עימות בין קצינים "רפורמיסטים" לבין קצינים "שמרנים", ואוונדו לא הצליח לסחוף אחריו אף אחת מהקבוצות.
בעימות הצבאי, שבאוקטובר 1970 התפתח כמעט לכדי מלחמת אזרחים, ניצחו באופן זמני הרפורמיסטים, והם הביאו להחלפתו במועמד העדיף עליהם, הגנרל חואן חוסה טורס .
בניגוד לנשיאים שקדמו לו, טורס אימץ אידאולוגיה סוציאליסטית, שתאמה יותר את האגף השמאלי בפוליטיקה הבוליביאנית.
בפוליטיקה הפנימית, הוא המשיך בקו שנקט אוונדו; בפוליטיקה הבין-לאומית, טורס אימץ גישה שהעדיפה את ברית המועצות על פני ארצות הברית.
גישה זו הייתה מנוגדת למדיניותם של כל הממשלים הקודמים בבוליביה מאז מלחמת העולם השנייה.
טורס הסכים לקבל סיוע מברית המועצות (הצעות קודמות לסיוע סובייטי נדחו פעם אחר פעם בזמן שלטון ה-MNR) וחתם הסכמים לפיתוח עם חברות סובייטיות.
מהלכים אלה ביטאו את האידאולוגיה של טורס, אך הם ביטאו גם שיפור במצבה הכלכלי של בוליביה, שבתחילת שנות ה-70 החלה לקטוף את פירות הרפורמות הכלכליות בשנים הקודמות והייתה כעת תלויה פחות בסיוע אמריקאי.
עם זאת, טורס לא הצליח לגבש סביבו תמיכה פופולרית, ואפילו מפלגות השמאל, שהיו נתונות במאבקים אידאולוגיים ופוליטיים, לא היוו גב פוליטי אמין לממשלו.
לאחר ניסיון הפיכה כושל ב-1970, הודח טורס בהפיכה על ידי כוחות שהיו נאמנים לגנרל הוגו בנסר .
ההפיכה האלימה נמשכה שלושה ימים, שבמהלכם נהרגו יותר מ-100 איש ונפצעו יותר מ-600. ממשל ניקסון רצה בהפיכה, ומסמכים שפורסמו ב-2009 הראו שהממשל האמריקאי אף הפנה משאבים מסוימים כדי להביא למפלת טורס, אך לא ידוע האם משאבים אלה אכן הועברו לבוליביה ושימשו את מתנגדיו.
טורס גלה לבואנוס איירס, שם הוא ניסה לארגן אופוזיציה לשלטון של בנסר.
הוא נחטף ונרצח ב-1976, קרוב לוודאי במסגרת מבצע קונדור.
בנסר עלה לשלטון בתקופה של פריחה כלכלית יחסית בבוליביה, בעיקר הודות לרפורמות שהונהגו קודם לכן, לצמיחה בייצוא גז טבעי ולעלייה במחירי הבדיל בעולם.
בתקופת שלטונו (1971–1978), הוא הנהיג משטר דיקטטורי קשה ואלים יותר מקודמיו.
ב-1974, לאחר ניסיון שלא צלח להקים מפלגה שתגבה את משטרו, ארגוני העובדים הגדולים נסגרו, פעילות מפלגות השמאל נאסרה, ויריבים פוליטיים נאסרו, עונו, הוגלו ובמקרים מסוימים נרצחו.
גישה זו הייתה חלק ממגמה רחבה יותר באמריקה הדרומית – בנסר אימץ למעשה מודל שלטוני שפותח קודם לכן בברזיל, וההפיכה בצ'ילה, שהעלתה את אוגוסטו פינושה לשלטון הבהירה ששלטון סמכותני הוא כעת הנורמה ביבשת.
בנסר המשיך והרחיב את הרפורמות האגרריות שהונהגו מאז ימי ה-MNR, אך בתקופת שלטונו התעוררו מחדש קונפליקטים עם איכרים, וב-1974 מחאה באזור כפרי בעמק קוצ'במבה דוכאה, בין השאר באמצעות ירי ממסוקים וירי ארטילרי, ועשרות מוחים נהרגו.
בגזרת מדיניות החוץ, מיד עם עלייתו לשלטון פעל בנסר לתקן את היחסים עם ארצות הברית, אך הוא לא ביטל את שיתופי הפעולה עם ברית המועצות שהחלו בזמן נשיאותו של טורס.
הוא קידם שיתוף פעולה כלכלי עם ברזיל על חשבון היחסים עם ארגנטינה.
הוא ניסה, ללא הצלחה, לקבל ממשטר פינושה אחיזה בנמל באוקיינוס השקט, ואף הציע להחליף עם צ'ילה טריטוריה בוליביאנית בתמורה.
למרות הניסיון לשלוט בעובדים ובארגוניהם, ב-1976, כששכך הבום הכלכלי, החלו שביתות והפגנות ברחבי המדינה.
כדי להתמודד עימן סגר בנסר את האוניברסיטאות, אך ללא הועיל.
בתחילת 1977 הכריז בנסר שבחירות ייערכו בשנת 1980, אך ההתנגדות למשטרו גברה גם בתוך הצבא, ומספר חודשים לאחר מכן הוא הכריז על הקדמת הבחירות ל-1978. המשטר ניסה כעת להשקיט את העימותים על ידי ביטול המגבלות האזרחיות שהוטלו בשיא כוחו, אך בנסר סירב להעניק חנינה למאות אסירים פוליטיים.
בתגובה החלה שביתת רעב של כאלף איש בלה פאס, ביוזמה של נשות מנהיגי ארגוני העובדים.
בנסר נאלץ לקבל את דרישותיהן, וההנהגה של ארגוני העובדים חזרה להרכבה לפני שלטונו.
לבסוף נאלץ בנסר לוותר על מועמדותו לנשיאות בבחירות הקרבות ולהכריז על תמיכתו בגנרל אחר מהצבא.
עד 1978 יכול היה הצבא לסמוך על תמיכה רחבה באזורי הכפר.
לקראת הבחירות שתוכננו ל-1978 התברר שתמיכה זו התערערה, ורבים באזור הכפר תמכו בסילס, ולא במועמד הצבא.
תרמה לתהליך זה המחאה נגד שלטון בנסר, אך שינויי עומק בדמוגרפיה ובכלכלה הבוילביאנית היו גורמים עיקריים: בהשוואה ל-1950, האוכלוסייה באמצע שנות ה-70 היית עירונית יותר (50% לעומת 36% ב-1950) משכילה יותר (67% יודעי קרוא וכתוב ב-1976, לעומת 31% ב-1950) ולראשונה יותר מ-50% מהאוכלוסייה היו דוברי ספרדית.
כדי להימנע מכישלון בבחירות, ביצעו קצינים בצבא הפיכה ביולי 1978, והכתירו את חואן פרדה לנשיא.
פרדה שרד בנשיאות מספר חודשים בלבד, ובנובמבר 1978 הוחלף על ידי דוויד פדייה .
החונטה בראשות פדייה הכריזה שבחירות יתקיימו ושהצבא לא יציג מועמד מטעמו.
לפי ההיסטוריון הרברט קליין, "הבחירות של 1979 היו יוצאות מן הכלל; אחת ממערכות הבחירות ההוגנות ביותר בהיסטוריה של האומה".
בבחירות השתתפו פאס, בראשות ה-MNR, וסילס, שרץ בראש "האחדות הדמוקרטית והפופולרית" רשימה שאיחדה מפלגות שונות.
אף אחד מהם לא הצליח להשיג רוב מספיק כדי להבטיח את הנשיאות, והקונגרס החליט לקיים בחירות נוספות בשנה הבאה, עם ולטר גווארה כנשיא זמני עד לקיומן.
משטר גווארה היה המשטר האזרחי הראשון מאז 1964, והוא שרד מספר חודשים עד שהודח בהפיכה שגבתה את חייהם של יותר מ-200 איש.
החונטה החדשה אולצה לסגת כעבור מספר שבועות, ולידיה גיילר הייתה לנשיאה זמנית ולאישה הראשונה בהיסטוריה של בוליביה שכיהנה כראש המדינה.
ב-1980 נערכו בחירות, בהן זכה סילס ברוב קולות.
לפני שהספיק סילס לתפוס את הנשיאות, השתלטה על המוסד חונטה בראשותו של הגנרל לואיס גרסייה מסה .
הפיכה זו מכונה לעיתים "הפיכת הקוקאין", בגלל הקשרים כביכול של חלק ממתכנניה למסחר בקוקאין.
ממשל מסה החזיר את הדיקטטורה בסגנון שלטונו של בנסר.
ב-1981 המשטר התנקש בתשעה פוליטיקאים, רצח עשרות ממתנגדיו, והעסיק לשם כך פושעי מלחמה, כגון קלאוס ברבי.
למרות היד הקשה כלפי מתנגדיו, לא הצליח המשטר להשקיט את הרחובות.
בספטמבר 1982 נאלצה החונטה לפנות את השלטון, והקונגרס אישר מחדש את תוצאות הבחירות של 1980 ובחר בסילס כנשיא.
בכך תמה תקופת שלטון החונטות במאה ה-20.
1982–2005: דמוקרטיזציה, רפורמה כלכלית, ביזור שלטוני ועליית הפוליטיקה הילידית
השלטון הדיקטטורי, השחיתות, והפילוג פגעו קשות במעמדו של הצבא, ובספטמבר 1982 נאלצה החונטה להודיע על כינוס הפרלמנט.
חברי הפרלמנט אישרו מחדש את תוצאות הבחירות של שנת 1980 ובחרו בסילס, ראש מפלגת ה-UDP, לשמש כנשיא עד הבחירות הבאות.
הממשל האזרחי החדש התקבל בתחילה באופוריה וציפייה לעתיד.
המערכת המפלגתית חזרה לפעולה: ה-UDP ייצגה קואליציה של מפלגות שמאל, שנסמכו בין השאר על כוחם של ארגוני העובדים; במרכז-ימין הייתה MNR, עם פאס בראשה; מימין, מפלגת "פעולה דמוקרטית לאומית" הצליחה להגיע להשגים אלקטורליים לא מבוטלים, על אף שבראשה עמד הדיקטטור לשעבר, הוגו בנסר.
סילס פעל בנחרצות נגד הארגונים הצבאיים למחצה שיצרו החונטות.
הממשל החדש ותהליך הדמוקרטיזציה שהוא הבטיח זכו לתמיכה בין-לאומית, כולל מממשל רייגן בארצות הברית.
על אף ההתלהבות הראשונית מממשל סילס, משבר כלכלי קשה החל במהרה לפגוע בפופולריות שלו.
הבעיות הכלכליות נוצרו בעקבות הכשלים הניהוליים של משטרי החונטות וכן בעקבות שינויים בכלכלה העולמית שהשפיעו לרעה על היכולת של בוליביה לנצל את עושרה במשאבי טבע.
בחצי הראשון של שנות ה-80, ערך התפוקה החקלאית של בוליביה צנח ב-11% וערך הייצוא ירד ב-25%.
תפוקת הבדיל המשיכה לרדת בתלילות.
למעשה, הבדיל, שהיה משאב עיקרי בתחילת המאה ה-20 ועיצב את התהליכים הפוליטיים והחברתיים במדינה במהלך המאה, ירד מגדולתו – ב-1990 אבץ הפך למחצב החשוב ביותר לכלכלת בוליביה, ובהדרגה גם האבץ פינה את מקומו לגז טבעי.
ב-2008, ערך הייצוא של גז טבעי היווה 45% מכלל ערך הייצוא של בוליביה, משקל ערך ייצוא האבץ היה 11% ומשקלו של הבדיל היה 3%.
עד סוף המאה, מחלוקות לגבי מדיניות הקשורה בגז טבעי הפכו לנושא פוליטי מרכזי.
אך בתחילת שנות ה-80, עם הדעיכה של אופ"ק ועודף ייצור של נפט, ירידה תלולה במחירי הנפט והגז הייתה אחד הגורמים למשבר כלכלי בבוליביה.
המדינה נכנסה למיתון מתמשך – בעשור של שנות השמונים הייתה צמיחה שלילית ממוצעת של 2.3%-.
הממשל לא הצליח לשלוט באינפלציה: ב-1984 האינפלציה הגיע ל-2,177% במונחים שנתיים, וב-1985 היא זינקה ל-8,170%.
המשבר הכלכלי הביא גם למשבר ביחסים בין סילס לבין חלק משותפיו הפוליטיים, והממשלה, שנשענה על תמיכת ארגוני העובדים, לא הצליחה לגבש תוכנית יעילה להתמודדות עם המשבר.
בבחירות בשנת 1985, ובכל הבחירות הבאות עד 2005, לא זכה אף מועמד לנשיאות ברוב הדרוש, ולבית הנבחרים היה תפקיד משמעותי בבחירת הנשיא.
מצב זה הביא להתפתחותה של מערכת רב-מפלגתית שבה היכולת למשול תלויה ביכולת לשאת ולתת עם מפלגות אחרות ולהרכיב קואליציות.
בנוסף, הוקם בית משפט לבחירות, שתפקידו לשמור על הגינות הליך הבחירה.
כתוצאה משינויים אלה, מערכות הבחירות הפכו להוגנות יותר, ובזירה הפוליטית הייתה אווירה שנטתה לפתרון סכסוכים בדרך של משא ומתן.
ב-1985, על אף שמפלגתו של בנסר הייתה הגדולה ביותר, נבחר ויקטור פאס אסטנסורו לכהונה כנשיא בפעם רביעית.
באופן כללי, שינויים אלו שיקפו נטישה של המודל, שאותו פאס עצמו עיצב בשנות ה-50, לפיו המדינה מכווינה את הכלכלה, ופנייה למודל של שוק חופשי יותר עם מעורבות ממשלתית מינימלית.
השינוי בתאגיד המכרות נבע גם מהירידה התלולה בחשיבות הבדיל לכלכלת המדינה, והייתה לו משמעות פוליטית עמוקה – איגודי העובדים, בעיקר הכורים, שהיוו כוח פוליטי מרכזי מאז שנות ה-50, קוצצו והפכו לגורם פוליטי משני.
מחאות ושביתות של הכורים טופלו ביד קשה על ידי ממשל פאס, וחלק ממנהיגי האיגודים נעצרו, ללא תגובת נגד משמעותית מצד החברה האזרחית.
התוכנית הכלכלית, שכונתה "המדיניות הכלכלית החדשה", הצליחה להביא לייצוב פיננסי ופיסקלי של המדינה, אך זאת במחיר של מיתון, עוני ופגיעה קשה ברווחה.
שני גורמים סייעו במידה מסוימת לכלכלה הבוליביינית להתמודד עם השינוי: הראשון היה סיוע כלכלי מארצות הברית; השני היה הצמיחה בשוק הקוקאין שהפכה את גידולי הקוקה לרווחיים יותר.
לפי הערכות, באמצע שנות השמונים ייצוא הקוקה מבוליביה היה שווה ערך לייצוא של כלל המוצרים החוקיים מהמדינה.
עם זאת, המלחמה בסמים שהנהיגה ארצות הברית והתחרות עם יצרניות קוקה אחרות, כגון קולומביה, גרמו לכך שענף כלכלי זה לא המשיך לצמוח.
בבחירות ב-1989, שלוש מפלגות זכו כל אחת בכחמישית עד רבע מהקולות: ה-MNR, בראשות גונסלו סאנצ'ס דה לוסדה, ה-ADN, בראשות בנסר, ו"תנועת השמאל המהפכנית" , בראשות חיימה פאס סאמורה .
על אף ש-MIR הייתה הקטנה מבין השלוש, פאס סאמורה נבחר לנשיא, לאחר שהשיג הסכם עם בנסר.
בנוסף, על אף שהמפלגה הגיעה מהאגף השמאלי של הפוליטיקה הבוליביאנית, היא לא איתגרה את תוכנית הייצוב שהונהגה על ידי הממשלה הקודמת.
בזמן ממשלתו של פאס סאמורה נשפט הדיקטטור לשעבר, לואיס גרסיה מסה, שלא בפניו, תחת אישומים של רצח עם, רצח ושחיתות.
הוא נמצא אשם, נגזרו עליו 30 שנים בכלא, וב-1995 הוא הוסגר מברזיל לבוליביה והחל לרצות את עונשו.
פאס סאמורה חתם עם נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי על הסכם זיכיון בין-לאומי ל-99 שנים לבנייה ופיתוח של נמל באילו שבדרום פרו, לחוף האוקיינוס השקט.
נכון ל-2024 האזור לא פותח.
בבחירות בשנת 1993 זכתה רשימה של ה-MNR בראשות סאנצ'ס דה לוסדה והמפלגה הקטאריסטית בכ-35.5% מקולות הבוחרים.
סאנצ'ס דה לוסדה המשיך את המדיניות הכלכלית של הממשל הקודם, בין השאר על ידי הפרטה של מספר חברות ממשלתיות, חתימה על הסכמים לניהולן עם חברות זרות, ופיטורים של עובדים בחברות המופרטות.
הברית עם הקטאריסטים היוותה הכרה בהתחזקות הכוח האלקטורלי של קהילות הילידים, שלא הצביעו עוד כבלוק עבור אף מפלגה.
תהליך התחזקות זה הניח את הזרעים לפוליטיקה הבוליביאנית בעשורים הראשונים של המאה הבאה.
בנוסף, הוא הביא את הממשלה לשינוי החוקה, שלראשונה הצהירה על זהות המדינה כ"רב-אתנית ורב-תרבותית".
החוקה החדשה גם האריכה את כהונת הנשיא לקדנציה של 5 שנים, החל מהבחירות הבאות.
מספר חוקים שעברו בתקופה זו אפשרו הכרה רשמית בקהילות הילידיות.
בנוסף, הממשלה הנהיגה ביזור שלטוני על ידי יצירה של מאות רשויות מקומיות ויותר מ-13,800 ארגונים חקלאיים טריטוריאליים ("סינדיקטים").
הרשויות המקומיות קיבלו אוטונומיה פוליטית וכלכלית משמעותית.
השינוי הוביל להתחזקות הפוליטיקאים הילידיים – יותר משני שלישים מראשי הרשויות שנבחרו לאחר חקיקת החוקים החדשים היו בני קהילות ילידיות.
לאחר חזרה של בנסר לתקופה קצרה כנשיא, נבחר סנצ'ז דה לוסאדה לכהונה נוספת ב-2002. בד בבד, פוליטיקאים שפנו לאוכלוסייה הילידית המשיכו להתחזק.
בין השחקנים הפוליטיים שהתחזקו היו קבוצות של מגדלי קוקה ("Cocaleros") באלטילפלאנו ובעמק קוצ'במבה, שהחלו לארגן התנגדות לרפורמות הכלכליות שהונהגו בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20 ולפעולות שננקטו במסגרת המלחמה בסמים.
הבולטת שבין קבוצות אלה הייתה קבוצה שצמחה באזור צ'אפרה , שהיוותה את הבסיס למפלגת "התנועה לסוציאליזם" בהנהגת אבו מוראלס.
בבחירות ב-2002 זכתה MAS בכמעט 21% מהקולות, בפער של כ-1.5% בלבד מה-MNR.
מוראלס היה הדמות הבולטת במחאה רחבת ההקף שפרצה בעקבות כוונת הממשלה לייצא גז טבעי באמצעות צינור גז שייבנה בהרי האנדים ויגיע לנמלי צ'ילה.
המחאות, שכללו מצור על תנועת סחורות ללה פאס וממנה, קיבלו את הכינוי "מלחמת הגז של 2003".
הממשל הגיב בשליחת חיילים לאזורים שונים ואלימות קשה פרצה.
בעקבות כך התפטר סנצ'ס דה לוסאדה באוקטובר 2002. הוא הוחלף על ידי סגנו, קרלוס מסה , היסטוריון ואיש מדיה.
מסה זכה לפופולריות רבה, אך בלי בסיס מפלגתי הוא התקשה לקדם מדיניות כלשהי.
ב-2004 הוא הביא את מדיניות הממשלה בעניין הגז למשאל עם, בו קיבלה הממשלה תמיכה מהציבור.
הוא התפטר ב-2005 לאחר שהבטיח שראשי שני בית הנבחרים והסנאט יוותרו על מקומם בתור לירושת הנשיאות.
כתוצאה מכך, החליף אותו נשיא בית המשפט העליון, אדוארדו רודריגז ולטסה , עד לבחירות בדצמבר 2005.
2006–2019: שלטון מוראלס ו"התנועה לסוציאליזם"
בבחירות בשנת 2005 זכתה MAS בראשות אבו מוראלס בכמעט 54% מהקולות.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז תום עידן החונטות שבה זכתה מפלגה ברוב מוחלט, שמאפשר להקים ממשלה ללא הסכמים עם מפלגות אחרות.
MAS הצליחה לשחזר את הצלחתה, ואף להגדילה, בבחירות בשנת 2009, בהן זכה מוראלס ביותר מ-64%, ובבחירות בשנת 2014 בהן זכה מוראלס ביותר מ-61%.
בבחירות המקומיות והאזוריות המפלגה מעולם לא זכתה ביותר מ-50% מהקולות, וכוחות אופוזיציוניים מקומיים נותרו משמעותיים.
מוראלס ותומכיו נתנו לאירועי אוקטובר 2003 את השם "אוקטובר השחור".
האירועים כללו מחאות נרחבות, בעיקר בנושא ייצוא הגז הטבעי, שהפכו לעימותים אלימים בין המוחים לבין המשטר, והביאו למותתם של יותר מ-70 איש.
תנועות המחאה גיבשו בזמן אירועים אלה את "אג'נדת אוקטובר", שבמרכזה שאיפה לרפורמה כלכלית ומשטרית.
מוראלס וה-MAS, במיוחד בשנים הראשונות לשלטונם, ראו עצמם מחויבים למימוש האג'נדה.
בכלל זאת, הם פעלו להענקת כוח רב יותר לילידים ולאיכרים והיפוך של המדיניות הכלכלית, ממדיניות נאוליברלית לכזו שבה המדינה היא שחקן כלכלי מרכזי.
לתפנית האידאולוגית התלוותה תפנית כלכלית: השנים 2004–2014 התאפיינו בעלייה חדה במחירים של סחורות, בעיקר הודות לצמיחת הכלכלה בסין.
כתוצאה מכך ערך הייצוא מבוליביה עלה בחדות בשנים אלה.
ממשל מוראלס קידם רפורמה משטרית, שהתבטאה באשרורה של חוקה חדשה בשנת 2009. לשם ניסוחה כונסה ב-2006 אספה מכוננת.
הכללים החוקתיים בבוליביה דרשו תמיכה של 62% מחברי האספה, כך שלמרות הרוב של MAS בבתי המחוקקים, הם היו צריכים לנהל משא ומתן עם מפלגות אחרות.
הליך הניסוח של החוקה לווה בעימותים רבים ואף כונה "כאוטי".
בשנת 2007, החלו נציגי MAS לתקוף את הלגיטימיות של הדרישה לרוב מיוחס ולבסוף הם ביטלו את הדרישה.
בנוסף, נציגי MAS סירבו לאשר בחירה בשופטים לבית המשפט לחוקה.
כתוצאה מכך, ב-2007 איבד בית המשפט לחוקה את הקוורום הדרוש לפעולתו והכללים לפתרון סכסוכים פוליטיים הפכו לפחות ברורים.
בינואר 2008 נאלצו נציגי MAS לחזור למשא ומתן עם נציגי מפלגות האופוזיציה, אך המשא ומתן נכשל.
MAS הציגה טיוטת חוקה וניסתה להביא למשאל עם לאישורה.
פעמיים במהלך השנה פסל בית המשפט לענייני בחירות את המשאל המוצע, ובאוקטובר נפתח משא ומתן מחודש.
בסבב זה הצליחו הנציגים להגיע להסכמה, ו-MAS קיבלה מספר דרישות של האופוזיציה שנועדו למנוע השתלטות של רוב זמני על המדינה, ביניהן: מגבלה על מספר הכהונות הרצופות של נשיא, בית מחוקקים דו-ביתי, בחירות בשיטה היחסית והליך נוקשה לשינוי החוקה, שדורש רוב מיוחס של שני שלישים מחברי בתי המחוקקים ומשאל עם.
בנוסף, התקבלה דרישת האופוזיציה לחזק את בית המשפט לחוקה ואת יכולתו לבקר הליכים הנוגעים לשינוי החוקה, וכן את הדרישה שמינוי שופטים לבית משפט זה יתקבל ברוב מיוחס של שני שלישים.
הנוסח הסופי של החוקה אושר במשאל עם שנערך ב-25 בינואר 2009.
חוקרים שניתחו את החוקה החדשה ראו בה דוגמה למודל החוקתי ה"בוליברי" או "נאו-בוליברי" (על שם סימון בוליבר), שמאפיין גם את החוקות החדשות של ונצואלה ואקוודור.
הפתיח של החוקה מציג את החוקה כטקסט טרנספורמטיבי, שיוצר נתק מהאלמנטים הלא רצויים של העבר ומהאליטות ששלטו בעבר.
כך, הפתיח קובע ש"השארנו את המדינה הקולוניאלית, הרפובליקנית, והנאוליברלית בעבר" (על אף שלאחר מכן בוליביה מוגדרת גם כרפובליקה).
החוקה מגדירה את בובליביה כמדינה מאוחדת וריבונית עם פלורליזם לאומי (plurinacional).
היא מבקשת לחזק את מקומם וכבודם של בני העמים הילידים וקהילותיהם, בין השאר על ידי חיזוק השלטון המקומי, מתן אוטונומיה תרבותית ופוליטית לקהילות ילידיות מוכרות, והכרה בכבודה של המסורת הילידית.
יש בה אלמנטים של דמוקרטיה השתתפותית, עם השתתפות של העם בבחירה של בעלי תפקידים רבים, כולל שופטים.
לצד זאת, החוקה מחזקת את כוחה של הרשות המבצעת, ובראשה הנשיא, לעומת רשויות אחרות.
החוקה כוללת רשימה ארוכה של זכויות, כולל זכויות חברתיות וזכויות הקשורות להתאגדות ומחאה, וחזון של מדינת רווחה מפותחת – המדינה, לפי החוקה, אחראית להבטחת גישה של כלל האזרחים למזון, מי שתייה, שירותי בריאות, דיור, חינוך ופנסיה.
בנוסף, החוקה כוללת הבטחות לשמירה על הסביבה הטבעית והמגוון הביולוגי.
בשני סבבי הבחירות ב-2009 וב-2014 הצליחה MAS להשיג רוב מיוחס של יותר משני שלישים מהמושבים בבית הנבחרים ובסנאט.
נתון זה חשוב, כיוון שהוא אפשר למפלגה להתגבר על חלק ממנגנוני הביטחון שנקבעו בחוקה החדשה כנגד עריצות של רוב מקרי.
עם רוב זה שלטה MAS לחלוטין באשרור רשימות השופטים שניתנים לבחירה לכהונה בבתי המשפט הגבוהים.
בנוסף, MAS יכלה להביא תיקונים חוקתיים למשאלי עם מבלי לחשוש לגבי אישור המשאלים ברוב מיוחס בבתי המחוקקים.
במישור הכלכלי, מוראלס קידם גישה הפוכה מזו של כל הממשלים שקדמו לו, ובראש ובראשונה הפך את התהליך המתמשך של הפרטת הנכסים של המדינה והחליפהּ במדיניות של הלאמה.
במאי 2006 הלאימה ממשלת בוליביה את עתודות הגז והנפט.
שנה לאחר מכן פרשה בוליביה מ"המרכז הבין-לאומי ליישוב סכסוכים בענייני השקעה", מוסד של הבנק העולמי.
כעבור עוד שנה הלאימה בוליביה את חלקה של טלקום איטליה (50%) בחברת התקשורת הגדולה במדינה, אנטל.
במאי 2010 הולאמו ארבע חברות החשמל הגדולות במדינה.
מוראלס קידם גם רפורמה בחלוקת הקרקעות במדינה.
במידה מסוימת, רפורמה זו הייתה המשך של הרפורמות האגרריות שהונהגו מאז שנות ה-50. עם זאת, במהלך השנים, ובמיוחד בזמן השלטון הצבאי, חלוקת הקרקעת הייתה נגועה בשחיתות, ושטחים נרחבים, בעיקר במחלקות סנטה קרוס , בני ופנדו , הועברו לאישים מעטים, שהיו קשורים לשלטון.
ממשל מוראלס פעל לחלוקה מחדש של הקרקעות באזורים אלה, ובשנים 2006–2009 כ-310,000 קמ"ר הועברו לכ-154,000 אנשים.
במישור יחסי החוץ, מוראלס קידם גישה לעומתית כלפי ארצות הברית וידידותית יותר כלפי מדינות שנחשבות למתחרות של ארצות הברית מבחינה אידאולוגית או גאופוליטית.
ביקורו הראשון של מוראלס במדינה זרה לאחר בחירתו (ולפני כניסתו לתפקיד) היה בקובה, שם הוא נפגש עם פידל קסטרו.
בסבב הביקורים הראשון שערך כנשיא, הוא ביקר ראשית בוונצואלה.
מוראלס והוגו צ'אבס היו לבני ברית, וונצואלה השקיעה סכומים ניכרים בבוליביה.
באותו סבב נסע מוראלס גם לסין, שם הוא ביקר שלוש פעמים נוספות במהלך כהונתו.
הוא קידם את הסחר והמעורבות של סין ורוסיה בבוליביה.
הביקוש למינרלים בסין תרם לכלכלה הבוליביאנית.
היחסים הטובים עם ממשל לולה בברזיל אפשרו למוראלס לקדם את מדיניות ההלאמה של שוק האנרגיה במדינה מבלי לפגוע בייצוא הגז לברזיל.
מוראלס קידם גם את היחסים עם האיחוד האירופי.
בזמן כהונתו של מוראלס, בוליביה קיבלה מהאיחוד האירופי יותר סיוע מכל מדינה אחרת באמריקה הדרומית, והאיחוד האירופי היה מקור הסיוע המשמעותי ביותר עבור בוליביה.
בימי ממשלי מוראלס בבוליביה ובוש הבן בארצות הברית, העימות המרכזי של בין שתי המדינות נגע למלחמה בסמים.
בוליביה הכריזה על סיום ה"מלחמה" והמעורבות של ארצות הברית בטיפול בנושא.
גידולי הקוקה הפכו לחוקיים, אך בוליביה ניסתה למתנם על ידי תוכניות לסבסוד של החלפת הקוקה בגידולים חקלאיים אחרים.
בספטמבר 2008 הכריזה בוליביה על שגריר ארצות הברית במדינה, פיליפ גולדברג כאישיות בלתי רצויה, והוא סולק מהמדינה; בסוף 2008 הכריז מוראלס על סילוק אנשי המנהל לאכיפת הסמים מהמדינה; ב-2013 סולקו נציגי USAID.
מוראלס ביקר בפומבי את החתימה של הסכמי סחר בין פרו לארצות הברית וטען שנשיא פרו אלחנדרו טולדו בוגד בעמים הילידים של אמריקה הלטינית.
הוא ביקר גם את נשיא קולומביה אלווארו אוריבה על חתימת הסכם סחר עם ארצות הברית.
בזמן ממשל אובמה היחסים בין המדינות היו פחות לעומתיים, אך מוראלס המשיך במדיניות של היפתחות לסין וקידם כניסה של בוליביה למספר גופים בין-לאומיים שלא נטו לשיתוף פעולה עם ארצות הברית.
בד בבד, מוראלס קידם תביעות נגד צ'ילה בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), במטרה לזכות בגישה לאוקיינוס השקט, אך לאחר שנים של דיונים בית המשפט פסק ב-2018 לטובת צ'ילה.
מספר גורמים הביאו להיחלשותם של MAS ומוראלס לאחר הבחירות בשנת 2014. ראשית, מוראלס החליט שבכוונתו להתמודד לנשיאות פעם נוספת, ולצורך כך היה עליו לשנות את החוקה, שלא אפשרה לו להתמודד לקדנציה נוספת.
במשאל עם שנערך בפברואר 2016 דחו הבוחרים את ההצעה לשנות את החוקה, ברוב של 51.3% מתנגדים אל מול 48.7% תומכים.
מוראלס לא קיבל את תוצאות המשאל, ובספטמבר 2017 פנה לבית המשפט החוקתי בתביעה לבטל את המגבלה.
בית המשפט לחוקה פסק לטובת העותרים וקבע שהמגבלה על התמודדות אינה חוקתית בהתבסס על הזכות להשתתפות פוליטית באמנה האמריקאית לזכויות אדם.
החלטה זו עוררה ביקורת וגל של מחאה, שבמהלכה איבד מוראלס חלקים משמעותיים מבסיס התמיכה בו.
שנית, חלק מבוחריו של מוראלס התאכזבו מכך שההבטחה לקדם קהילות ילידיות ונושאים סביבתיים מומשה באופן חלקי מאוד ומכך שהממשל גילה נטיות סמכותניות.
סיבה שלישית היא סיומו של התהליך הכלכלי שאפיין את העשור הקודם, ואשר במסגרתו נהנתה בוליביה מעלייה חדה במחירי סחורות, בעקבות הצמיחה של הכלכלה הסינית.
המפנה הכלכלי הקשה על חלקים מאוכלוסיית בוליביה, בעיקר מהאליטה וממעמד הביניים, וכך יצר קרעים בקואליציה החברתית שתמכה במוראלס.
הבחירות נערכו ב-20 באוקטובר 2019, ועל אף ההתנגדויות של חלקים בעם לעצם מועמדותו של מוראלס לכהונה שלישית, הם נחשבו בתחילה לשלוות.
שלווה זו התערערה כשהחלו להגיע תוצאות חלקיות של הבחירות.
לאחר ספירת כ-84% מהקולות, פורסם שמוראלס זכה ב-45.71% מהקולות, לעומת 37.84% למועמד האופוזיציה קרלוס מסה – פער של פחות מ-10% שדרושים כדי להימנע מסיבוב שני.
מסה הכריז שיהיה סיבוב שני, ומוראלס הכריז על ניצחון, בטענה שהקולות שלא נספרו מגיעים מאזורים בהם התמיכה בו חזקה.
זמן קצר לאחר מכן החליט בית המשפט לבחירות להפסיק את הזרמת התוצאות לידיעת הציבור.
באווירה זו, רבים מהאופוזיציה חששו שמתרחש ניסיון לזייף את הבחירות והחלו להתארגן למחאה.
ב-21 באוקטובר חודשה הזרמת התוצאות, שכעת הראו שמוראלס מוביל במעט יותר מ-10%.
ארגון מדינות אמריקה פרסם בתגובה הצהרה חריפה לגבי "שינוי בלתי ניתן להסבר במגמה, ובעקבותיו מפנה דרסטי בגורל הבחירות".
בעקבות אירועים אלה החלו הפגנות ומהומות, הן של תומכי מוראלס והן של מתנגדיו, שטלטלו את המדינה במשך שלושה שבועות.
מספר אנשים נהרגו במהומות, רכוש רב נשרף, והייתה אלימות כלפי אישים פוליטיים שזוהו עם MAS.
עוד לפני פרסום התוצאות הסופיות (ב-25 באוקטובר פורסמו תוצאות שאישרו את ניצחון מוראלס בפער של יותר מ-10%), הזמין מוראלס את נציגי ארגון מדינות אמריקה לערוך מבדק.
המבדק נערך, ודו"ח מקדים של הארגון, שפורסם ב-10 בנובמבר, המליץ לערוך בחירות חדשות.
וראלס הסכים לקיום בחירות נוספות, אך המהומות ברחבי המדינה נמשכו.
במשטרה לא התערבה ולא ניסתה לשלוט במהומות, וראש הצבא, הגנרל ויליאמס קלימאן, הציע בפומבי שמוראלס יתפטר.
באותו היום התפטרו מוראלס וסגנו, ויום לאחר מכן הם ברחו למקסיקו, שם הם ביקשו מקלט מדיני.
היות שראשי בית הנבחרים והסנאט, וכן סגן ראש הסנאט, התפטרו גם הם, נבחרה הסגנית השנייה של ראש הסנאט ז'אנין אנייס, עד אז פוליטיקאית לא ידועה במדינה, לנשיאה.
הבחירה באנייס על ידי הפרלמנט התאפשרה בהתבסס על פרשנות של החוקה שנותרה שנויה במחלוקת וכן על העובדה שנציגי MAS נעדרו מהמליאה.
ראשי הצבא והמשטרה הכריזו על הכרתם בממשלה החדשה.
המהומות נמשכו, בעיקר על ידי תומכי MAS, אך כוחות הביטחון פעלו עתה בנחרצות רבה יותר להשקיטן.
בית המשפט לבחירות הכיר גם כן בחילופי השלטון.
מספר מחקרים נערכו על ידי ארגונים וחוקרים עצמאיים במטרה לבדוק האם תוצאות הבחירות אכן זויפו, אך הם הגיעו למסקנות שונות.
ניסיונות לענות על השאלה האם ניתן להגדיר את האירועים כהפיכה התמקדו בבחינת מעורבותם של כוחות הביטחון, אך גם בשאלות אלה לא הגיעו חוקרים למסקנה אחידה.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2020 נבחר לנשיא לואיס ארסה, מועמד MAS שנתמך על ידי מוראלס.
יום לאחר השבעתו חזר מוראלס למדינה.
במרץ 2021 נעצרה הנשיאה לשעבר אנייס, יחד עם חמישה מחברי ממשלתה.
אנייס הואשמה בקשירת קשר, המרדה וטרור, והיא הייתה עצורה במשך כ-15 חודשים לפני שהחל משפטה.
ביוני 2022 היא הורשעה בהפרת אמונים ופעולה המנוגדת לחוקה, ונגזרו עליה עשר שנות מאסר.
האיחוד האירופי, ארצות הברית וארגוני זכויות אדם ביקרו את הפעולות האלה.
ב-26 ביוני 2024 נכשל ניסיון הפיכה, שבמסגרתו כוחות צבא וכלים משוריינים התפרסו מסביב לארמון הממשלה.
יומיים לפני ניסיון ההפיכה הכריז מפקד צבא בוליביה שמוראלס לא יכול לחזור לנשיאות ושהצבא ידאג לכך שלא יחזור אם יהיה צורך.
בעקבות זאת דווח שהוא הודח, אך הוא הכחיש זאת.
בזמן ניסיון ההפיכה הוא אמר לתקשורת כי הצבא ארגן את ההפיכה לבקשת הנשיא, וזמן קצר לאחר מכן, הוא נעצר על ידי המשטרה והודח.
שני הפוליטיקאים הכריזו על כוונתם להתמודד שוב בבחירות לנשיאות שצפויות להיערך באוגוסט 2025. כנגד מוראלס הוצא צו מעצר באישום של פגיעה מינית בקטינה, והוא התבצר בצ'פארה, מעוז של מגדלי קוקה, מחוץ להישג ידה של המשטרה.
בית המשפט לחוקה קבע בנובמבר 2024, ואישר פעם נוספת במאי 2025, שהחוקה לא מאפשרת לנשיא להיבחר לכהונה שלישית, גם אם זו אינה כהונה שלישית ברציפות, ולכן מוראלס אינו יכול להתמודד בבחירות.
ההחלטות העצימו הפגנות שקיימו תומכיו של מוראלס החל מספטמבר 2024, וביוני 2025 התקיימו הפגנות, מהומות וחסימות כבישים נרחבות ברחבי בוליביה, שבמהלכן נהרגו שישה אנשים, כולל ארבעה שוטרים.
המשבר הפוליטי התרחש על רקע משבר כלכלי חריף, שנבע מירידה ברווחים מגז טבעי, הידלדלות ייתרות מטבע החוץ, גירעון גדול ובעיות כלכליות מבניות.
האינפלציה הגיע במרץ 2025 ל-14.6% בחישוב שנתי.
המשבר הכלכלי הביא לירידה בפופולריות של ארסה, שהודיע שלא יתמודד בבחירות.
ההיסטוריה של הדמוקרטיה מתארת את תהליך התהוות הדמוקרטיה כמושג וככלי חברתי ומדיני.
בעת העתיקה התפתחו צורות ממשל בעלות נטיות דמוקרטיות, כמו זאת שהתקיימה באתונה העתיקה במאות ה-6–4 לפנה"ס.
עם זאת, הדמוקרטיה במובנה המודרני נוצרה שנים רבות לאחר מכן, עם הקמתה של ארצות הברית בשנת 1776.
במשך מאתיים השנה שאחרי שנת 500 לפנה"ס, נשלטה העיר היוונית על ידי אספה כללית של האזרחים הזכרים.
זו הייתה רחוקה מאוד מלהיות דמוקרטיה במובנה המודרנית משום שכדי להיחשב אזרח באתונה היה צריך להיות זכר, בן להורים אזרחים ובן חורין, בן 20 שנה ומעלה, כך שזכות ההשתתפות וההצבעה הוגבלה למיעוט מתוך אוכלוסיית הפוליס.
הדמוקרטיה היוונית הייתה ישירה - רוב ההחלטות היו מתקבלות באספה עצמה, (שכללה כ-3000 איש) ולא דרך באי כוח נבחרים.
ברומא העתיקה התקיימה רפובליקה בין השנים 509–49 לפנה"ס, עד שבוטלה למעשה אבל לא להלכה על ידי יוליוס קיסר.
הדמוקרטיה בימי הביניים ובראשית העידן המודרני
תופעת הדמוקרטיזציה המודרנית החלה באירופה על רקע הסלידה מהשלטון המלוכני.
תהליך העיור שהתחיל בימי הביניים, והיווצרות המדינות הגדולות (כמו צרפת, הממלכה המאוחדת וכו') כצורת הסידור החברתית, ואיתן ערי-ענק, הם שאפשרו זאת.
קבלת המגנה כרטה באנגליה (1215): כתב זכויות שהעניק בעל כורחו ג'ון, מלך אנגליה, לברוניו ב-15 ביוני 1215, בעקבות איומם לצאת במרד גלוי נגדו אם לא ימלא את דרישתם.
מסמך זה הגביל את סמכויות הכתר ונחשב לראשית המשפט החוקתי האנגלי.
מרגע שמלך חותם על חוזה מול נתיניו הם הופכים מנתינים לאזרחים.
בתקופת הרנסאנס החלו להיווצר תורות פילוסופיות המושפעות ומכוננות את החשיבה הדמוקרטית, כגון ההומניזם.
פילוסופים רבים קיעקעו את הבסיס המוסרי עליו נשענה האצולה האירופאית.
התפתחויות טכנולוגיות מסוימות איפשרו את התנאים הדרושים לדמוקרטיזציה.
הטכנולוגיה העיקרית בתחום זה היא פיתוח אמצעי התקשורת (ובעיקר הדפוס, שאיפשר את התרחבות ההשכלה וכן את האפשרות הטכנית של הפרט להבין את המתרחש במדינה).
מלחמת האזרחים האנגלית (1642–1651): סדרה של עימותים מזוינים בממלכת אנגליה, בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה, שפרצו בעקבות מחלוקות הנוגעות לסמכות המלך אל מול סמכויות הפרלמנט.
בסיומה של המלחמה נערף ראשו של המלך והפרלמנט האנגלי הוא זה ששלט בממלכה למשך כמה שנים.
אף על פי שהמלכים האנגלים של המשך המאה ה-17 ניסו לחזק את כוחם אל מול כוחו של הפרלמנט, החל תהליך הדרגתי של חיזוק בית הנבחרים, במהלכו, בין השאר, התגבש באנגליה מוסד ראש הממשלה בתחילת המאה ה-18, והחל מעבר הדרגתי של ניהול המדינה בפועל מהמלך אל ראש הממשלה.
הולדת המדע וההשכלה יצרו את היכולת של מעגל הולך וגדל של פרטים להכיל באופן מסוים את המתרחש בחברה, ולהיות מודע לאפשרויות השינוי בה.
בעקבות הלחץ על המעמד השלישי (הבורגנות והאיכרים) מצד האליטה האריסטוקרטית, הבשילו התנאים למהפכה הדמוקרטית.
היצירה והמיסוד של מבנים דמוקרטיים, בהם תנועות חברתיות רחבות (ומפלגות המקושרות אליהם) ומוסדות מרכזיים דמוקרטיים (בעיקר פרלמנט נבחר), האיצו את התהליך.
ביניהם המסורת שיצר בית הנבחרים הבריטי, שהחל מהמאה ה-17 גדל כוחו בהדרגה אל מול כוחם של המלכים.
ייסוד ארצות הברית (1775–1783): מלחמה שהתרחשה בין השנים 1775–1783, אשר במהלכה מרדו המתיישבים בארצות הברית כנגד השלטון הבריטי, וכתוצאה מכך הוקם המשטר הדמוקרטי הראשון בעידן המודרני.
המהפכה הצרפתית (1789–1799): מהפכה בצרפת, אשר במהלכה עבר השלטון המלוכני במדינה, שהיה מושתת עד אז על מונרכיה אבסולוטית ופיאודלית שהעניקה זכויות יתר למעמדות האצולה והכמורה, לידי גופים נבחרים.
אלה הקימו רפובליקה, שאמורה הייתה להתבסס על זכויות האדם, שותפות ושוויון.
עם המהפכה התעשייתית כמה עשרות שנים לאחר המהפכה הצרפתית, הדמוקרטיה החליפה את שלטון האצולה.
שיטת הכלכלה הקפיטליסטית דרשה היווצרות שוק חופשי שבו הפרטים נתונים למרות קטנה והולכת של האצולה.
בנוסף לכך, התעשרות החברה הביאה לאפשרות טכנית של הפרט להיות שותף פעיל בעיצוב המדינה, שכן צומצם הצורך בייצור מוצרים בסיסיים (מזון, מגורים וכדומה).
השיטה הקפיטליסטית הביאה ליצירת מעמדות חדשים ורחבים (מעמד הבורגנות ומעמד הפועלים) בעלי דרישה לזכויות ולנטילת חלק בעיצוב פעיל של החברה.
על פי סמואל הנטינגטון, ניתן להסתכל על התפשטותה והתפתחותה של הדמוקרטיה המודרנית כמספר גלים של דמוקרטיזציה.
הגל הראשון של הדמוקרטיה, על פי הנטינגטון, החל משנת 1828 ונמשך עד שנת 1926. גל זה היה איטי לעומת אלו שיבואו אחריו ובמהלכו היו תהליכים מתמשכים של הרחבת זכות הבחירה, שהחלה להיכנס לתוקף בכמה מדינות.
בראשיתה זכות הבחירה הייתה רלוונטית רק למיעוט קטן של גברים בעלי מעמד.
במהלך הגל הראשון נמתח בהדרגה הרף המאפשר זכות בחירה עד שבסוף הגל הראשון במספר מדינות כבר הייתה זכות בחירה לכלל האזרחים.
הגל השני החל אחרי מלחמת העולם השנייה וניצחון של בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות.
לאחר כל אחד משני הגלים הראשונים היה גל-נגדי ובו חלק מהמדינות שהפכו לדמוקרטיות בגל הקודם חזרו למשטר דיקטטורי.
בכל אחד משני הגל-הנגדיים שהיו במאה ה-20 הייתה צורת שלטון חדשנית שקראה תיגר על הדמוקרטיה.
הגל הראשון: הרחבת זכות הבחירה
במאה ה-19 הזכות לבחור ולהיבחר לא הוענקה לכלל האוכלוסייה אלא לקבוצות קטנות ביותר של בעלי רכוש או בעלי השכלה, אך לקראת סופה של המאה ה-19 הלך וגדל מספר הרשאים לבחור.
גם בארצות הברית, בה כבר מתחילתה זכות הבחירה הייתה חלק מתפיסת עולמה, בפועל ניתנה זכות הבחירה רק למספר קטן יחסית של גברים לבנים.
בשנת 1828 תחת שלטון אנדרו ג'קסון הורחבה זכות הבחירה לציבור רחב של גברים לבנים, מהלך שיצר עניין באירופה.
הממלכה המאוחדת החלה להרחיב ולהגדיל את זכות הבחירה לגברים על ידי החוקים שחוקקה בשנים 1832 ו-1884. בשנת 1871 העניקה צרפת זכות בחירה לכל הגברים.
הענקת זכות הבחירה לקבוצות נוספות מלבד בעלי ההשכלה והרכוש נוספה בהדרגתיות לעוד ארצות באירופה, ביניהן בלגיה, שווייץ, ספרד, הולנד, ואוסטריה.
תהליכים אלו החלו להעיד על התבססות הדמוקרטיה המסמלת את הקדמה.
התבססות הדמוקרטיה לא חלה באופן שווה בכל המדינות.
היה שוני ב"גיל הבחירה" בין מדינה למדינה: גיל הבחירה הנמוך ביותר היה בממלכה המאוחדת וצרפת – 21 שנים לפחות להצבעה בבחירות.
ביתר המדינות גיל הבוחרים המינימלי היה גבוה יחסית: 30 – באיטליה, ו-25 בגרמניה.
היו מדינות שהחילו קריטריונים שונים לזכות הבחירה בהן: בהונגריה, למשל, הוענקה זכות הבחירה לפי גיל, רכוש וגובה תשלומי המיסים, ולכן רק כ-5% מן האוכלוסייה יכלה להשתתף בבחירות.
לעומת זאת היו מדינות שאיפשרו מאוחר להשתתף בבחירות, למשל ברוסיה תופעה זו החלה רק בראשית המאה ה-20.
בתהליך זה, שעיקרו יצירת מסורת דמוקרטית, נוצרו מערכות דמוקרטיות רבות במדינות אירופה ואמריקה החשובות.
תהליך זה הוא רב-שלבי, וכולל העמקת המסורת הדמוקרטית בקרב תושבי המדינות והצטרפות מדורגת של ציבורים חדשים למעגל האזרחים (שהביטוי הפורמלי שלו הוא בזכות ההצבעה בבחירות).
דוגמאות למעגלי אזרחים חדשים הם שיתוף חלקים שונים של הבורגנות בבחירות, שוויון הזכויות לגזעים לא-אירופאים (יהודים, שחורים, צוענים וכדומה), הענקת זכות הבחירה לנשים וכו'.
בכל מדינה נעשה תהליך הדמוקרטיזציה באופן שונה.
בצרפת, לדוגמה, התהליך כלל מהפכות אלימות רבות.
בממלכה המאוחדת הדמוקרטיזציה נעשתה בתהליך ארוך ואיטי.
ובגרמניה הועבר מוקד הכוח לפרלמנט הנבחר בלחץ מלחמה (1918) ופעם נוספת על ידי כיבוש זר (1945).
תהליך הדמוקרטיזציה המערבי (אירופה, ארצות הברית) התפשט לרוב מדינות העולם במידה זו או אחרת, בעיקר בזכות שליטתן של האימפריות האירופיות ביבשות אחרות.
בזמן השליטה חלחלו תפיסות ומבנים דמוקרטיים לחלק קטן מהחברות ברחבי העולם, ועם קיפולם ירשו את שלטון האימפריות מוסדות עם סממנים דמוקרטיים חלקיים.
עד לשנת 1926 הביאה הדמוקרטיזציה בשיאה להיווסדות של 29 דמוקרטיות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התקופה הייתה בבחינת ניצחון זמני לדמוקרטיה באירופה, וכך ברחבי היבשת החלו לצמוח משטרים דמוקרטיים, אולם רבים מהם לא האריכו ימים.
כשהחל השפל הגדול, הפגיעה הכלכלית הייתה קשה ביותר במדינות הדמוקרטיות החדשות שנולדו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
על רקע המשבר, גורמים קיצוניים התחזקו וגלי הפגנות כנגד הממשלה שטפו את המדינה, השיטה הדמוקרטית שעדיין הייתה זרה לרוב האזרחים ולא נטמעה לחלוטין בתודעה, הביאה למחשבה ולעיתים אף לדרישה להחלפת המשטר, ממשלות הוחלפו תדיר ובחלק מהמקרים אף כמה פעמים באותה השנה.
בגרמניה, בה הכה המשבר הכלכלי בצורה הקשה ביותר, איבדה רפובליקת ויימאר את אמון התושבים שהעלו את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית בראשותו של אדולף היטלר לשלטון, לא עבר זמן רב והנאצים תפסו את מושכות השלטון במדינה וחיסלו בברוטליות כל ניסיון התנגדות לשלטונם הדיקטטורי.
עם תום השפל הגדול מצאה את עצמה יבשת אירופה עם שלושה משטרים פאשיסטיים במדינות מרכזיות ביבשת: איטליה (1922), גרמניה (1933) וספרד (לאחר מלחמת אזרחים שהסתיימה בשנת 1939).
הפשיזם היה צורת שלטון חדשנית שנבדלה ממודלים קודמים על ידי התבססות על ההמון, האידאולוגיה שהתלוותה אליו, ההתארגנות שלו באופן מפלגתי והניסיונות שלו לחדור ולשלוט ברוב המרחב החברתי.
הצלחות מוקדמות של מדינות פשיסטיות היוו השראה לתנועות פשיסטיות ברחבי העולם שביקשו להביא מודל זה למדינות נוספות.
תקופה זו התאפיינה בהפיכות צבאיות שהפילו מערכות דמוקרטיות צעירות במדינות מזרח אירופה, יוון, פורטוגל, ארגנטינה ויפן.
נסיגת הדמוקרטיזציה בתקופה זו צמצמה את מספר הדמוקרטיות בעולם עד לשפל יחסי של 12 דמוקרטיות בשנת 1942.
הגל השני: לאחר מלחמת העולם השנייה
בסוף מלחמת העולם השנייה, ניצחו בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות וכן ברית המועצות הקומוניסטית.
הניצחון, שסימן את תחילתה של המלחמה הקרה, עורר שתי מגמות מקבילות של דמוקרטיזציה מצד אחד, ומפלגות קומוניסטיות מצד שני.
מגמות אלו התנגשו במקרים רבים ועוררו מאבקים מזוינים בין מפלגות שונות, ויצרו מלחמות אזרחים ואף מספר התנגשויות בינלאומיות.
בתקופה זו אזורים שהיו בהשפעה סובייטית, ובראשן מזרח אירופה, לא חוו השפעה ממשית של דמוקרטיזציה, אולם למרות מאבקי הכוח בין הגושים הגיעה בתקופה זו הדמוקרטיזציה לשיאה בשנת 1962, עם 36 מדינות בעלות משטר דמוקרטי.
בתקופה זו המעצמות המערביות עדיין שלטו והשפיעו על אזורים נרחבים מהעולם, וכן נהנו מעוצמה רכה שחיזקו את יכולתן להשפיע על מדינות נוספות, ויכולות אלו סייעו בידן לחזק את הדמוקרטיה העולמית.
בחלק מהמדינות הדמוקרטיה הייתה חדשה ושברירית, אולם במספר מדינות כמו גרמניה ויפן שכבר כוננו סוג של משטר דמוקרטי בגל הראשון, הדמוקרטיה בניסיון השני הייתה יציבה יותר.
ביפן של תקופת טאישו כונן בשנת 1920 משטר דמוקרטי באופן רשמי, אך בפועל לא היה בדמוקרטיה זו שום דבר של ממש.
רק בזמן הכיבוש של בנות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, נוצרה במדינה דמוקרטיה של ממש.
בתקופה זו אימצה יפן חוקה בעלת אופי דמוקרטי.
בשנת 1946 התקיימו במדינה בחירות דמוקרטיות לראשונה.
בתקופה זו ישנו מתאם יחסי בין סוג דת הרווח במדינה לבין הדמוקרטיזציה, כאשר מרבית המדינות בעלות האוכלוסייה הפרוטסטנטית הפכו בשלב זה לדמוקרטיות.
בתחילת שנות ה-60 התהפכה פעם נוספת המגמה העולמית והחל גל נגדי של הפיכות דיקטטוריות במשטרים דמוקרטים, עד לשפל של 30 מדינות דמוקרטיות בשנת 1975. הפעם ה"מתחרה" מול הדמוקרטיה היה מודל חדשני של סמכותנות ביורוקרטית, שצמח בהשפעות קומוניסטיות.
כמו בסוף הגל הקודם, מודל זה נבדל מהמודלים הקודמים במספר מאפיינים, ובראשם האופי הממוסד של השלטון, חזקת שלטון למשך זמן בלתי מוגדר, ומדיניות כלכלית ייחודית.
המדינות שהובילו מודל שלטוני זה היו ארגנטינה וברזיל, ותנועות במדינות שונות בעולם שאפו לאמץ את המודל הזה על פני הדמוקרטיה.
בגל ההפוך השני אירעו הפיכות צבאיות באינדונזיה, פקיסטן, יוון, ניגריה, טורקיה, ומדינות רבות באמריקה הלטינית.
במקביל, מספר שליטים שנבחרו באופן דמוקרטי שינו של מאפייני המשטר תחת ידם למאפיינים דיקטטורים, ובתקופה זו זה קרה בקוריאה הדרומית, הודו והפיליפינים.
באורוגוואי הדמוקרטיה נפלה בגלל שילוב של שתי הנסיבות.
הגל השלישי: סוף המלחמה הקרה
כמה גורמים הביאו להיווצרותו של הגל השלישי של הדמוקרטיזציה:
חדירתם וקבלתם של ערכים דמוקרטיים וליברליים בקרב תושבי מדינות רבות גרמו להגברת הדה-לגיטימציה של משטרים סמכותניים.
דה-לגיטימציה זו אילצה את המשטרים להשקיע משאבים כספיים וצבאיים בהשארת שלטונם, והובילה חלק מממשלים כאלו לכישלונות כלכליים.
הצמיחה הכלכלית הגלובלית חסרת התקדים של שנות השישים, אשר העלתה את רמת החיים, הגדילה את החינוך והרחיבה מאוד את מעמד הביניים העירוני במדינות רבות.
למדינות עם כלכלה חזקה יחסית ואוכלוסייה משכילה קל ומעשי יותר להשלים מעבר לדמוקרטיה.
בשנים 1963–1965 שינתה הכנסייה הקתולית את עמדתה מרצון לשמר את הסטטוס-קוו, להתנגדות לדיקטטורה.
שינויים במדיניות החוץ של מדינות באירופה, ארצות הברית וברית המועצות.
הצלחתם של מספר מאפיינים במודלים דמוקרטיים שסייעו למדינות חדשות לאמץ אותן.
הגל השלישי של הדמוקרטיזציה החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 בדרום אירופה, והתפשט למדינות אמריקה הדרומית - שהפכו כולן לדמוקרטיות למעט קובה - ולמדינות נוספות באסיה ואפריקה.
גל הדמוקרטיזציה הגיע לשיאו עם נפילת הגוש הקומוניסטי ושינוי משטריהן של רבות ממדינות מזרח ומרכז אירופה בתחילת שנות ה-90. עם נפילת הגוש, וכישלונות שונים - בעיקר כלכליים - של המשטרים שניסו למצב עצמם כאלטרנטיבה לדמוקרטיה, נחלשה הלגיטימציה של האידאולוגיות המרקסיסטית-לניניסטית ואחרות לטעון לעדיפות על הדמוקרטיה.
זמן מה לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי, הדמוקרטיה הליברלית הייתה האפשרות הלגיטימית היחידה למשטר עבור מדינות רבות.
בסך הכול בעיצומו של הגל, בין 1974 לבין 1990, הפכו למעלה מ-30 מדינות לדמוקרטיות.
בגל זה רבות מהמדינות שעברו דמוקרטיזציה היו מדינות בעלות אוכלוסייה קתולית, מגמה שבלטה באמריקה הדרומית ואסיה, אולם לא התרחשה במדינות האפריקאיות בהן אוכלוסייה נוצרית גדולה.