tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שהכיר כבר כמה מן הרעיונות האנרכיסטיים באמצעות חברים ב-Die Jungen, המרתו לאנרכיזם לא התרחשה עד לקונגרס של האינטרנציונל השני בבריסל ב-1891. רוקר התאכזב מהדיונים בקונגרס, ובעיקר מכך שהדוברים, ובייחוד הדוברים הגרמנים, סירבו לגנות את המיליטריזם.
הסוציאליסט ההולנדי (ולאחר מכן אנרכיסט) דומלה נויוונהויס (Domela Nieuwenhuis) הותיר על רוקר רושם חיובי מאוד.
בקונגרס, פגש רוקר את קרל הופר (Karl Höfer), אנרכיסט גרמני שעסק בהברחת ספרות אנרכיסטית מבלגיה לגרמניה.
הופר העניק לו את ספרו של באקונין "האל והמדינה" ואת חיבורו של קרופוטקין "המוסר האנרכיסטי", שתי יצירות מופת של ההגות האנרכיסטית, וכמו כן עותק של העיתון Autonomie.
רוקר החל ללמוד את כתביהם של באקונין, קרופוטקין ואחרים ואימץ את האנרכיזם לחיקו.
בשנת 1891, כל חברי Die Jungen סולקו מה-SPD או עזבו את המפלגה מרצונם, והקימו את "איגוד הסוציאליסטים העצמאיים" (VUS).
רוקר היה לפעיל בארגון, נאם במליאות וחילק ספרות אנרכיסטית שהוברחה לתוך גרמניה.
ב-18 בדצמבר 1892 נאם רוקר באספה של עובדים מובטלים.
הדובר שעלה לנאום אחריו, שהתרשם מאוד מדבריו של רוקר, לא היה תושב העיר ולא ידע באיזה שלב המשטרה, שנכחה במקום, תתערב באספה, והציע לעובדים המובטלים לקחת מן העשירים במקום לגווע ברעב.
האספה פוזרה מיד על ידי המשטרה והדובר נעצר.
רוקר נחלץ בעור שיניו ובחר לברוח לפריז דרך פרנקפורט.
בפריז פגש רוקר לראשונה באנרכיזם היהודי.
באביב 1893 הוא הוזמן לפגישה של אנרכיסטים יהודים ממנה התרשם רבות.
על אף שלא היה יהודי לא על פי מוצאו ולא על פי אמונתו, הוא לקח חלק קבוע במפגשי הקבוצה.
אנ-סקי אפשר לרוקר לגור בביתו, כיוון ששניהם היו טיפוגרפים ויכלו להשתמש בכלים המקצועיים שבידיו של הראשון.
בתקופה זו פגש רוקר לראשונה בשילוב בין רעיונות האנרכיזם והסינדיקליזם, שבא לידי ביטוי באיגוד המקצועי הצרפתי "הקונפדרציה הכללית של העבודה" (CGT).
כתוצאה מנטיות אנטי-אנרכיסטיות בצרפת, נסע רוקר ללונדון על מנת לבקר בקונסוליה הגרמנית ולבחון את אפשרות חזרתו לגרמניה, אך נאמר לו כי ייאסר ברגע שתדרוך רגלו על אדמת גרמניה.
רוקר בחר להישאר בלונדון, ומצא עבודה כספרן ב"איגוד החינוכי של העובדים הקומוניסטים" (Communist Workers' Educational Union), שם פגש בלואיז מישל ובאריקו מלטסטה, שניים מן הפעילים הבולטים באותה בתקופה בתנועה האנרכיסטית.
לאחר שקרא על "לונדון האפלה" בספריו של האנרכיסט ג'ון הנרי מקיי, ביקר רוקר ב"איסט אנד" של לונדון ונחרד למראה מידת העוני והעליבות של הרובע, בו גרו באותו הזמן בעיקר יהודים.
הוא הצטרף לקבוצה האנרכיסטית היהודית ארבייטער פריינד (Arbeter Fraynd, "חברו של העובד"), עליה שמע מחבריו בצרפת, והחל להרצות לחברי התנועה באופן קבוע.
בחוג זה פגש רוקר את בת זוגו מילי וויטקופ, יהודייה ילידת אוקראינה שברחה ללונדון בשנת 1894. לאחר שאיבד את עבודתו בשנת 1897, ולאור סיכויים נמוכים שיימצא עבודה חלופית, החליטו בני הזוג להגר לניו יורק, אולם כשהגיעו לא התאפשר להם להיכנס לעיר כיוון שלא היו נשואים באופן רשמי.
רוקר סירב להפוך את הקשר ביניהם לרשמי, והסביר כי הקשר ביניהם הוא "קשר של הסכמה חופשית ביני לבין אשתי.
זה עניין פרטי לחלוטין שנוגע לנו בלבד, ואינו זקוק לאישורו של החוק".
וויטקופ הוסיפה: "האהבה היא תמיד חופשית.
כשהיא פוסקת להיות חופשית, נעשית האהבה לזנות".
העניין זכה בכיסוי רחב בעיתונות.
המפקח הכללי על ההגירה הציע לזוג להתחתן כדי לפתור את הבעיה אבל הם סירבו וגורשו חזרה לאנגליה באותה אנייה בה הגיעו.
היות שלא הצליחו למצוא עבודה כשחזרו החליט רוקר לעבור לליברפול.
מוריס יגר חבר מוייטצ'אפל שכנע אותו להיות עורך השבועון ביידיש שנוסד לא מכבר דאס פרייע ווארט, אף על פי שהוא לא דיבר את השפה באותו זמן.
רק 8 גיליונות של העיתון יצאו אבל דבר זה הוביל את קבוצת ארבייטער פריינד להוציא מחדש עיתון בשם של הקבוצה.
הם הזמינו את רוקר לחזור ללונדון ולהיות עורך העיתון.
אף על פי שקיבל מימון חלקי מיהודים בניו יורק היה מצבו של העיתון בלתי יציב מן ההתחלה.
עם זאת מתנדבים רבים עזרו למכור את העיתון ברחובות ובבתי המלאכה.
באותו זמן עסק רוקר, בעיקר במאבק נגד המרקסיזם והמטריאליזם ההיסטורי בתנועת העבודה היהודית בלונדון.
בעיתון ארבייטער פריינד פורסמו עשרים וחמישה מאמרים מאת רוקר בנושא זה והייתה זאת הביקורת הראשונה על המרקסיזם ביידיש.
בשל המצב הכלכלי הקשה של העיתון קיבל רוקר לעיתים רחוקות שכר והוא הסתמך מבחינה כלכלית על ויטקופ.
למרות המאמצים נאלצו להפסיק את הוצאת העיתון.
בנובמבר 1899 פגש רוקר באנרכיסטית האמריקאית החשובה אמה גולדמן כשהיא ביקרה בלונדון.
היא גייסה כספים עבור העיתון אבל גם זה לא הועיל.
משום שלא רצה להישאר בלי כלי תעמולה ייסד רוקר במרץ 1900 את כתב העת זשערמינאל.
עיתון זה היה יותר תאורטי מארבייטער פריינד ויישם תאוריות אנרכיסטיות לניתוח ספרות ופילוסופיה.
ב-1902 שהה שנה בלידס כשחזר שמח להיווכח שהאנרכיסטים היהודים בלונדון שמרו את ארגון ארבעטער פריינד בחיים.
ועידה שהתכנסה ב-26 בדצמבר באותה שנה החליטה לחדש את הוצאת העיתון ארבעטער פריינד ורוקר התמנה לעורכו.
הגיליון הראשון יצא ב-20 במרץ 1903. אחרי הפוגרום בקישינב הוביל רוקר הפגנה לאות סולידריות עם הקרבנות.
היה זה הכינוס הגדול ביותר של יהודים בלונדון עד אז.
לאחר מכן נסע לגלאזגו ואדינבורו כדי להרצות על נושא זה.
תור הזהב של האנרכיזם היהודי
מ- 1904 הגיעו תנועות העבודה והאנרכיסטיות היהודיות בלונדון לתור הזהב שלהן, על פי ויליאם פישמן.
ב-1905 חודשה הופעתו של זשערמינאל.
הוא הגיע לתפוצה של 2500 עותקים שנה לאחר מכן ואילו ארבעטער פריינד הגיע ל-5000 עותקים.
ב-1906 הגשימה קבוצת ארבטער פריינד חלום ישן והוא ייסוד מועדון עבור העובדים היהודים וגם הלא יהודים.
מועדון החברים של הפועלים הוקם בבניין הישן של הכנסייה המתודיסטית ברחוב ג'ויבילי (Jubilee Street).
רוקר שבין השאר תרגם את כתביו של מקס נורדאו ליידיש, היה גם נואם מאוד רהוט ונעשה מרצה קבוע.
בשל הפופולריות הגדלה שלו גם במועדון ובזשערמינאל, מעבר לזירה האנרכיסטית הוא התיידד עם יהודים לא אנרכיסטים רבים בלונדון, ביניהם הוגה הדעות הציוני דב בר בורוכוב.
מה- 8 ביוני 1906 היה רוקר מעורב בשביתת יצרני הביגוד.
השכר ותנאי העבודה באיסט אנד היו הרבה יותר גרועים מאשר בחלקים האחרים של לונדון וחייטות הייתה תעשייה חשובה ביותר.
רוקר התבקש על ידי מנהיגי השביתה להיות חלק מוועדת השביתה יחד עם עוד שני חברים בארבעטער פריינד.
הוא היה נואם בקביעות באספות השובתים.
השביתה נכשלה משום שהכסף נגמר.
ב-1 ביולי חזרו כל העובדים לבתי המלאכה שלהם.
רוקר ייצג את הפדרציה בקונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי באמסטרדם ב-1907. אריקו מלטסטה, אלכסנדר שפירא והוא התמנו להיות המזכירים של האינטרנציונל האנרכיסטי החדש.
ב-1909, בזמן שביקר בצרפת הוא גינה את הוצאותו להורג של הפדגוג הארכיסטי פרנסיסקו פרר בברצלונה, דבר שגרם לגירושו חזרה לאנגליה.
ב- 1912 היה רוקר, שוב, דמות חשובה בשביתה של יצרני ביגוד.
בסוף אפריל, 1500 חייטים מוסט אנד שהיו מיומנים יותר וקיבלו שכר טוב יותר מאלה שבאיסט אנד פתחו בשביתה.
במאי היה מספרם בין 7000 ל-8000. היות שרוב עבודתם של פועלי הוסט אנד נעשתה, כעת, באיסט אנד, ארגון החייטים שם בהשפעתה של קבוצת ארבעטער פריינד, החליטו לתמוך בשביתה.
רודולף רוקר ראה בכך הזדמנות עבור חייטי איסט אנד לתקוף את שיטת סדנאות היזע.
אבל מצד שני פחד מתגובת נגד אנטישמית במידה והחייטים היהודים לא ישתתפו.
קריאתו לא נענתה משום שכ- 70% מהחייטים באיסט אנד היו מועסקים בעבודה של ביגוד סטנדרטי שלא הייתה קשורה עם שביתתם של החייטים בוסט אנד.
אף על פי כן הצטרפו לשביתה 13000 מהגרים יצרני ביגוד בעקבות אספה שהייתה ב-8 במאי שבה נאם רוקר.
אף עובד לא הצביע נגד השביתה.
רוקר התנה לחבר בוועדת השביתה ויושב ראש של תת-הוועדה לכספים.
הוא היה אחראי לאיסוף כספים ודברים נחוצים אחרים עבור הפועלים השובתים.
בנוסף, הוא פרסם כל יום בעיתון דער ארבעטער פריינד כדי להפיץ ידיעות על השביתה.
הוא נאם בפני אספות עובדים והפגנות.
ב-24 במאי נערכה פגישה מרובת משתתפים כדי לדון בשאלה אם לדון בפשרה שהוצעה על ידי המעסיקים שלא כללה התחייבות להעסיק חברי איגוד.
רוקר שכנע את הפועלים בנאומו להמשיך בשביתה.
למחרת בבוקר נענו כל דרישותיהם של הפועלים.
רוקר התנגד לשני הצדדים במלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שהרוב באנגליה וביבשת ציפו למלחמה קצרה רוקר ניבא ב-7 באוגוסט 1914 "תקופה של רצח המוני כזה שהעולם עוד לא ראה" ותקף את האינטרנציונל השני על כך שלא התנגד לעימות.
רוקר פתח עם עוד חברים מארבעטער פריינד מטבח לחלוקת מרק כדי להקל אלה שהתרוששו בשל המלחמה.
הוא קרא למלחמה "הסתירה לכל מה שנלחמנו עבורו".
זמן קצר לאחר הצהרה זו נעצר רוקר ב-2 בדצמבר ונכלא כאזרח מדינת אויב.
ארבעטער פריינד נסגר ב-1915. התנועה האנרכיסטית היהודית בבריטניה לא התאוששה אף פעם ממהלומות אלה.
ההתאחדות החופשית של איגודים מקצועיים גרמניים
במרץ 1918 נלקח רוקר להולנד על פי הסכם חילופי אסירים על ידי הצלב האדום.
הוא שהה בביתו של המנהיג הסוציאליסטי פרדיננד דומלה ניוונהויס (Ferdinand Domela Nieuwenhuis) והחלים מבעיות הבריאות מהן סבל כתוצאה מכליאתו.
הוא נפגש שם עם בת זוגו מילי ויטקופ, שנאסרה גם היא ב-1916, ובנו פרמין.
הוא חזר לגרמניה בנובמבר 1918 על פי הזמנתו של פריץ קאטר (Fritz Kater) כדי להצטרף אליו בברלין ולבנות מחדש את ההתאחדות החופשית של איגודים מקצועיים גרמניים (Freie Vereinigung deutscher Gewerkschaften - FVdG).
רוקר התנגד לברית של ההתאחדות עם הקומוניסטים בזמן ואחרי מהפכת נובמבר כפי שהתנגד למרקסיזם, במיוחד למושג דיקטטורה של הפרולטריון.
זמן קצר אחרי שהגיע לגרמניה הוא חלה מאוד.
אחרי שהבריא החל לנאום בבמות ציבוריות.
בהרצאה בארפורט בפני פועלים במפעל לייצור תחמושת, הפציר בהם רוקר להפסיק לייצר חומרי המשמשים למלחמה.
באותה תקופה גדלה ההתאחדות במהירות והקואליציה עם הקומוניסטים החלה להתפורר.
בסופו של דבר כל החברים הסינדיקליסטים במפלגה הקומוניסטית גורשו.
בדצמבר 1919 התקיים בברלין הקונגרס השנים עשר של ההתאחדות.
הארגון החליט להפוך להיות האיגוד החופשי של הפועלים של גרמניה (Freie Arbeiter Union Deutschlands - FAUD) עם מצע חדש שנכתב על ידי רוקר: Prinzipienerklärung des Syndikalismus (הצהרת עקרונות הסינדיקליזם).
הוא פסל מפלגות פוליטיות ואת הדיקטטורה של הפרולטריון כמושגים בורגניים.
הפרוגרמה הכירה רק בארגונים מבוזרים, כלכליים טהורים.
אף על פי שתמכו בבעלות ציבורית על אדמה ואמצעי ייצור דחו הלאמה ואת הרעיון של מדינה קומוניסטית.
רוקר גינה לאומיות כדת של המדינה המודרנית והתנגד לאלימות ובמקום זאת הגן על פעולה ישירה וחינוכם של הפועלים.
עם מותו של גוסטב לנדאואר בזמן המרד של הרפובליקה הסובייטית הבווארית לקח רוקר על עצמו את עריכת הפרסומים הגרמניים של כתבי קרופוטקין.
ב-1920 התחיל גוסטב נוסקה שר ההגנה הסוציאל-דמוקרט בדיכוי השמאל המהפכני שהוביל למאסרם של רוקר ופריץ קאטר.
במהלך מעצרם המשותף שכנע רוקר את קאטר, שדגל עדיין בכמה אידיאלים סוציאל-דמוקרטיים, לעבור לגמרי לאנרכיזם.
בשנים הבאות נעשה רוקר אחד הכותבים הקבועים בביטאון FAUD Der Syndikalist.
ב-1920 ארח FAUD את הוועידה הסינדיקליסטית הבינלאומית שהובילה, בסופו של דבר, לייסוד ארגון הפועלים הבינלאומי (the International Workers Association) בדצמבר 1922. אוגוסטין זוצ'י (Augustin Souchy), אלכסנדר שפירא ורוקר התמנו להיות מזכירי הארגון ורוקר כתב את המצע שלו.
ב-1921 הוא כתב חוברת בשם Der Bankrott des russischen Staatskommunismus (פשיטת הרגל של המדינה הקומוניסטית הרוסית) בה הוא תוקף את ברית המועצות.
הוא גינה את מה שכינה דיכוי מסיבי של החירויות האינדיבידואליות ודיכוי האנרכיסטים שהתחיל בטיהור של 12 באפריל 1918.
באמצע שנות העשרים התחילה דעיכתו של התנועה הסינדיקליסטית הגרמנית.
FAUD הגיעה לשיא של כ-150,000 חברים ב-1921 אבל אז התחילה לאבד חברים למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולקומוניסטים.
רוקר ייחס זאת למנטליות של הפועלים הגרמנים שהיו רגילים למשמעת צבאית והאשים את הקומוניסטים בשימוש טקטיקות דומות לאלה של הנאצים.
ב-1925 התחיל לעבוד על ספרו Nationalism and Culture (לאומיות ותרבות) שפורסם בניו יורק ב-1937 ונעשה לאחד מחיבוריו הידועים ביותר של רוקר.
ב-1925 גם יצא למסע הרצאות בארצות הברית ושם התעודד ממצב התנועה האנרכו-סינדיקליסטית שמצא בארצות הברית וקנדה.
כשחזר לגרמניה ב-1926 הוא היה מודאג יותר ויותר בשל עלייתו של הפאשיזם הנציונאל סוציאליסטי.
הוא כתב ב-1927 לנטלאו (Nettlau): "כל נציונאליזם מתחיל במציני, אבל בצלו אורב מוסוליני".
בבחירות שהתקיימו בגרמניה ב-1930 קיבלו הנאצים 18.3% מן הקולות, סה"כ 6 מיליון מצביעים.
רוקר היה מודאג": ברגע שהנאצים יגיעו לשלטון כולנו נלך בדרכם של לנדאואר ואייזנר.
אחרי שריפת הרייכסטאג ב-27 בפברואר החליטו אוקר וויטקופ עזוב את גרמניה.
רוקר הגיע לבזל בשווייץ ב-8 במאי ברכבת האחרונה שעברה את הגבול בלי שיחפשו בה.
שבועיים לאחר מכן הצטרפו ורוקר וויטקופ לאמה גולדמן בסן טרופה, צרפת.
שם הוא כתב את חיבורו Der Weg ins Dritte Reich (הדרך לרייך השלישי) על האירועים בגרמניה.
במאי חזרו רוקר וויטקופ ללונדון.
הם התקבלו בברכה על ידי רבים מן האנרכיסטים היהודים שחיו ולחמו לצדם במשך שנים רבות.
ביולי הוא השתתף בפגישה לא שגרתית של IWA בפריז בה החליטו להבריח את הביטאון שלהם Die Internationale לגרמניה הנאצית.
ב- 27 באוגוסט 1934 היגרו רוקר ורעייתו לניו יורק.
שם הם התאחדו עם פרמין שנשאר שם אחרי שליוה את אביו במסע ההרצאות שלו בארצות הברית ב-1929. הוא התיישב עם משפחתו בטוונדה (Towanda) פנסילבניה.
רוקר סייר בארצות הברית וקנדה כשהוא מדבר על גזענות, פשיזם, דיקטטורה וסוציאליזם באנגלית, יידיש וגרמנית.
הוא מצא רבים מחבריו היהודים מלונדון, שהיגרו, מאז, לאמריקה ונעשה כותב קבוע בפרייע ארבעטער שטימע, עיתון יהודי אנרכיסטי.
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ביולי 1936 עורר הדבר אופטימיות רבה אצל רוקר.
הוא פרסם חוברת בשם The Truth about Spain (האמת על ספרד).
ב-1937 הוא כתב את The Tragedy of Spain (הטרגדיה של ספרד) ושם ניתח את האירועים בהרחבה.
בספטמבר 1937 עברו רוקר וויטקופ לקומונה ליברטריאנית במוהגאן (Mohegan), כשמונים קילומטרים מניו יורק.
ב- 1937 התפרסם ספרו לאומיות ותרבות שהתחיל לעבוד עליו ב-1925. הספר יצא לאור הודות לעזרתם של אנרכיסטים משיקגו אותם פגש רוקר ב-1933. יצאה לאור מהדורה ספרדית בשלושה כרכים בברצלונה, מעוזה של האנרכיסטים הספרדים.
בספר זה מתחקה רוקר אחר מקורותיה של המדינה עד לדת, כשהוא טוען: "כל פוליטיקה היא בסופו של דבר דת".
שניהם משעבדים את יוצרם האמיתי – האדם.
שניהם טוענים שהם מקור ההתקדמות התרבותית.
הוא מנסה להוכיח את הטענה שתרבות ועצמה הם מושגים הסותרים זה את זה בצורה מהותית.
הוא מיישם מודל זה להיסטוריה האנושית.
הוא מנתח את החברה הקפיטליסטית בימי הביניים, ברנסאנס, בעידן הנאורות ובתקופה המודרנית ולהיסטוריה של התנועה הסוציאליסטית.
הוא מסכם בתמיכה ב"סוציאליזם אנושי חדש.
ב- 1938 פרסם רוקר היסטוריה של המחשבה האנרכיסטית בשם "אנרכו-סינדיקאליזם: תאוריה ומעשה".
מלחמת העולם השנייה, שנים אחרונות
ב- 1939 עבר רוקר ניתוח רציני ונאלץ לוותר על מסע הרצאות.
באותה שנה החליטה ועדה לפרסום כתבי רוקר, שהוקמה על ידי אנרכיסטים בלוס אנג'לס, לתרגם ולהוציא לאור את כתביו של רוקר.
אף על פי שהוא התנגד למורו קרופוטקין על תמיכתו במדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, הרי שעתה הוא טען שהמאמץ המשותף של בעלות הברית הוא מוצדק משום שהוא יוביל לשמירת הערכים החופשיים.
אף על פי שראה כל מדינה כמנגנון לכפייה המיועד להבטיח ניצול כלכלי של ההמונים, הוא הגן על החירויות הדמוקרטיות בהן ראה תוצאה של התשוקה לחופש של הציבור הנאור.
עמדה זו זכתה לביקורת מצד רבים מן האנרכיסטים האמריקאים שלא תמכו בשום מלחמה.
אחרי מלחמת העולם השנייה פורסמה קריאה בפרייע ארבעטער שטימע המפרטת את מצוקתם של האנרכיסטים הגרמנים וביקשה מהאמריקאים לתמוך בהם.
בפברואר 1946 נשלחו חבילות סיוע בהיקף גדול לגרמניה.
ב-1947 פרסם רוקר חיבור בשם Zur Betrachtung der Lage in Deutschland (מבט על המצב בגרמניה) על חוסר ההיתכנות של תנועה אנרכיסטית אחרת בגרמניה.
היה זה החיבור האנרכיסטי הראשון אחרי המלחמה שהופץ בגרמניה.
רוקר סבר שהצעירים בגרמניה הם או ציניים לגמרי, או נוטים לפשיזם.
ב-1949 פרסם רוקר עוד חיבור ידוע Pioneers of American Freedom (חלוצים של החרות האמריקאית).
היה זה אוסף של מאמרים בהם פרט את ההיסטוריה של המחשבה הליברלית והאנרכיסטית בארצות הברית.
הוא ניסה לחשוף ככוזב את הרעיון שמחשבה רדיקלית הייתה זרה בתרבות ובהיסטוריה האמריקאית ויובאה על ידי מהגרים.
ביום הולדתו השמונים ב-1953 נערכה, לכבודו, סעודה חגיגית בלונדון.
הוקראו הודעות של הכרת תודה מאת תומאס מאן, אלברט איינשטיין וברטראנד ראסל.
ב- 10 בספטמבר 1958 נפטר רוקר במוהגאן.
רודולף שוסטר (סלובקית: Rudolf Schuster; נולד ב-4 בינואר 1934) היה הנשיא השני של סלובקיה בשנים 1999-2004.
נבחר ב-29 במאי 1999 והושבע לתפקיד ב-15 ביוני.
שוסטר הובס בבחירות לנשיאות 2004 בתור מועמד עצמאי לקדנציה השנייה בהן הוא קיבל רק 7.4% מקולות הבוחרים.
רודולף שוסטר נולד בקושיצה ב-1934 לאב ממוצא גרמני (ציפסר) ולאם ממוצא הונגרי.
בשנים 1964 ועד 1990 היה שוסטר חבר במפלגה הקומוניסטית של סלובקיה.
לפני שהפך לנשיא הוא כיהן כראש עיריית קושיצה ב-1983-1986, וב-1994-1999. בשנים 1986 עד 1989 היה יו"ר הוועדה הלאומית האזורית של מזרח סלובקיה.
הוא גם היה הנשיא הקומוניסטי האחרון של המועצה הלאומית הסלובקית 1989-1990, שגריר צ'כוסלובקיה בקנדה 1990-1992, ומנהיג מפלגת הבנה סיוויק (SOP) ב-1998-1999 (וחבר המועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית מטעמה).
רודולף שוסטר מדבר בצורה שוטפת סלובקית, צ'כית, גרמנית, רוסית, אנגלית והונגרית.
פילדמרשל רודולפו גרציאני, המרקיז מנגלי (באיטלקית - Rodolfo Graziani; 11 באוגוסט 1882 – 11 בינואר 1955) היה איש צבא איטלקי שלחם במלחמת העולם הראשונה, במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת העולם השנייה.
גרציאני התייחס לעמים הכבושים על ידי צבאו בברוטליות ובאכזריות, ודיכא מרידות בשטחי הכיבוש של האימפריה האיטלקית באמצעות מעשי רצח וטבח.
מבחינה אידאולוגית תמך גרציאני בפשיזם ועמד לצדו של בניטו מוסוליני עד לימיו האחרונים, כאשר שלט במדינת הבובה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נדון על ידי טריבונל איטלקי ל-19 שנות מאסר בשל שיתוף פעולה עם הנאצים.
גרציאני נולד בשנת 1882 בעיירה פילטינו בנפת פרוזינונה באיטליה.
ב-1903 החל בקריירה צבאית, וב-1904 קיבל דרגת קצונה.
בתחילה שירת מספר שנים בצבאותיה הקולוניאליים של איטליה.
במלחמת העולם הראשונה הצטיין בלחימה, נפצע מספר פעמים, קיבל עיטורים, והיה לקולונל הצעיר ביותר בצבא איטליה.
בשנות ה-20 פיקד על הכוחות האיטלקיים בלוב.
השיטות בהן השתמש לדיכוי מרידות נחשבו לברוטליות במיוחד.
הוא כלא את המורדים במחנות ריכוז על חוף הים, ובתקופת שירותו בלוב נהרגו חמישים אלף איש מהאוכלוסייה המקומית כתוצאה מפעולותיו לדיכוי המרידות.
ב-1930 היה למושל קירנאיקה והחזיק בתפקיד זה עד 1934. במהלך כהונתו הוא ייסד תחנות מכס על גבול מצרים, יישב במקום מתיישבים איטלקים, סלל דרכים והקים בתי ספר, בתי חולים ובנקים.
ב-1935 היה למושל סומלילנד האיטלקית.
ב-1935–1936 פיקד על החזית הדרומית במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
כוחותיו פלשו לאתיופיה מסומלילנד האיטלקית, והוא פיקד על הכוחות האיטלקיים בקרבות ג'נאלה, דוריה ואוגדן.
הכוח הפולש של גרציאני היה כוח משני לכוח העיקרי שפלש מאריתריאה בפיקודו של אמיליו דה בונו, ולאחר מכן בפיקוד המרשל פייטרו באדוליו.
היה זה באדוליו ולא גרציאני שנכנס לאדיס אבבה ב-5 במאי 1936 וזכה בתהילה הכרוכה בכך.
עם זאת, ניתן לגרציאני התואר מרקיז מנגלי והוא קודם לדרגת מרשל על תפקידו בפיקוד על זרוע הפלישה הדרומית.
לאחר המלחמה מונה גרציאני לתפקיד המשנה למלך במזרח אפריקה ומושל כללי של מחוז שאווה ואדיס אבבה.
כבר מהימים הראשונים בהם שימש בתפקיד נודע על התאכזרות לתושבי המקום, והוצאות להורג שרירותיות.
ב-19 בפברואר 1937 נערך ניסיון התנקשות בחייו.
בתגובה הורה גרציאני על ביצוע טבח חסר רחמים באוכלוסייה האזרחית, טבח הזכור בתולדות אתיופיה כטבח "ה-12 ביכתית", הוא ה-19 בפברואר בלוח השנה האתיופי.
אלפי אזרחים נהרגו, עונו ונכלאו בטבח שנמשך שלושה ימים.
בסוף 1937 נקרא לשוב לרומא, והוחלף בדוכס מאאוסטה.
בנובמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה לראש המטה הכללי של צבא איטליה.
עם תחילת המלחמה שימש עדיין גרציאני כראש המטה הכללי של צבא איטליה.
לאחר מותו בתאונת טיסה של מרשל איטלו באלבו קיבל גרציאני את מקומו כמפקד זירת צפון אפריקה ומושל כללי של לוב.
כראש המטה הכללי תכנן גרציאני את הפלישה האיטלקית למצרים וקבע לה תאריך יעד ל-15 ביולי 1940. כמפקד בשדה בצפון אפריקה הטיל ספק במוכנות של אנשיו, במיוחד מבחינת הניידות, ודחה את מועד תחילת המתקפה ככל יכולתו.
הוא נקרא לרומא, וננזף על ידי בניטו מוסוליני, שרצה לצאת למתקפה מוקדם ככל האפשר, על מנת להשיג הישגים כנגד בריטניה בטרם יכבוש אותה היטלר.
הפלישה האיטלקית למצרים החלה ב-9 בספטמבר 1940. הכוח הלוחם העיקרי שעמד תחת פיקודו של גרציאני היה הארמייה העשירית של הצבא האיטלקי, ובה חמש דיוויזיות.
לאחר התקדמות ראשונית נעצרו האיטלקים והתבצרו.
בנובמבר 1940 יצאו הבריטים למבצע מצפן, והביסו את הארמייה העשירית, הצליחו להדוף את האיטלקים ממצרים, ולהתקדם עמוק אל תוך לוב.
ב-25 במרץ 1941 התפטר גרציאני ממשרת מפקד הכוחות בצפון אפריקה, והוחלף על ידי איטלו גריבולדי.
במשך שנתיים נותר מחוץ לשירות פעיל.
ביולי 1943 הדיחה המועצה הפאשיסטית העליונה, בראשות דינו גראנדי, את מוסוליני והחלה בניהול משא ומתן על שביתת נשק עם בעלות הברית.
מוסוליני נעצר, אך שוחרר על ידי צנחנים גרמנים בפיקודו של אוטו סקורצני, והקים בצפון איטליה ממשלת בובות שנקראה "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", שהייתה למעשה ממשלה פאשיסטית ששימשה לעשיית דברם של הגרמנים.
גרציאני היה המרשל היחיד בצבא איטליה שנותר נאמן למוסוליני ולממשלה החדשה.
הוא מונה ל"שר ההגנה" בממשלה החדשה, והיה מפקד לצבאה של הרפובליקה, שהיה מורכב מיחידות מעורבות איטלקיות וגרמניות.
בתפקידו זה ניהל מלחמה כנגד פרטיזנים איטלקים שלחמו כנגד הפשיסטים.
בסוף המלחמה נעצר גרציאני על ידי כוחות גרילה איטלקיים, והוחזק במעצר במילאנו.
הוא הוסגר לידי בעלות הברית ונשלח לצפון אפריקה, שם שהה עד פברואר 1946. אז הוחזר לאיטליה והועמד לדין.
במאי 1950 נדון על ידי טריבונל צבאי איטלקי ל-19 שנות מאסר בגין שיתוף פעולה עם הנאצים.
הוא זוכה מהאשמות על פשעי מלחמה.
לאחר שנלקחו בחשבון השנים בהן בילה במעצר, וכן חנינה שקיבל עם תום המלחמה, נקבע שיישב בכלא רק ארבעה חודשים.
לאחר שיצא מן הכלא חידש, בשנת 1953, את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הנאו-פאשיסטית "התנועה הסוציאלית האיטלקית" (Movimento Sociale Italiano) ואף מונה כנשיא כבוד של המפלגה.
רודולף שמונדט , היה שלישו הצבאי של אדולף היטלר.
שמונדט נולד במץ ושירת כלויטננט במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר כקצין קבע ברייכסווהר בשורה של תפקידי מטה.
היה נאצי מושבע וב-1938 מינה אותו היטלר לשלישו הצבאי.
בתפקיד זה היה נוכח כמשתתף קבוע בישיבות להערכת המצב הצבאי.
ב-20 ביולי 1944 עמד ליד היטלר בביתן הישיבות במאורת הזאב.
כאשר התפוצצה הפצצה שהניח שם קלאוס שנק פון שטאופנברג הוא נפצע קשה.
איבד עין אחת ושתי רגליים.
הוא הועבר לטיפול בבית החולים במאורת הזאב.
בתחילה התאושש במקצת והצליח לשוחח עם היטלר אבל אחר כך התדרדר מצבו, והוא מת מאלח דם וכשל מערכתי.
לפי הוראת היטלר נערך לשמונדט טקס אשכבה ממלכתי ליד מצבת הזיכרון בטננברג בפרוסיה המזרחית בנוכחות הרמן גרינג.
ב-7 באוקטובר 1944 הוא נקבר בבית הקברות אינוואלידן בברלין וגנרל היינץ גודריאן ספד לו.
הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
רודולף קייזר (באנגלית Rudolf Kayser; 28 בנובמבר 1889 – 5 בפברואר 1964) היה סופר וחוקר ספרות גרמנית.
רודולף קייזר נולד בעיירה פרכים שבגרמניה.
את מבחני הבגרות עבר בהצלחה בשנת 1910. לאחר מכן למד ספרות גרמנית, פילוסופיה ותולדות האמנות, בשנת 1914 סיים את לימודיו עם דוקטורט בפילוסופיה.
עוד בימי לימודיו כתב קייזר יצירות ספרותיות.
אחד מפרסומיו החשובים הייתה הנובלה "מות משה".
הנובלה פורסמה בשנת 1921 בסדרת הספרים האקספרסיוניסטית "היום האחרון", שראתה אור על ידי המו"ל הנודע קורט וולף.
בין השנים 1922 עד 1933 היה קייזר העורך הראשי של כתב העת הספרותי Die Neue Rundschau, שרואה אור עד היום בבית ההוצאה לאור פישר (S.
כמו כן ערך את אנתולוגיית השירה האקספרסיוניסטית "הבשורה" (Verkündigung), כתב את הביוגרפיה של ברוך שפינוזה וספרים בנושא תולדות הפילוסופיה והספרות.
קייזר נישא לאילזה איינשטיין, בתו החורגת של אלברט איינשטיין.
הקשר המשפחתי הביא לקרבה אינטנסיבית בין קייזר לאיינשטיין, שנמשך אף לאחר מותה של אילזה בשנת 1934. קייזר אף חיבר את הביוגרפיה של איינשטיין, תחת שם העט אנטון רייזר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, היגר מגרמניה, בגלל קרבתו לאלברט איינשטיין.
בתחילה היגר להולנד, שם מתה אשתו בשנת 1934. בשנת 1935 הגיע לניו יורק, שם התחתן בשנית ועסק כמרצה לתולדות הספרות במכללות שונות וכפרופסור לספרות גרמנית ואירופאית באוניברסיטת ברנדייס.
בתחילת שנות ה-60 ביקר קייזר בישראל, ואף כתב על ביקורו בארץ.
קייזר מת בפברואר 1964 בדירתו בניו יורק ממחלת לב.
כבר לאחר מותו של רודולף קייזר, פעל קורט דוד וורמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי דאז, להעביר את עיזבונו של קייזר לספרייה בירושלים.
אולם החומרים הגיעו לספרייה רק לאחר מותה של אווה קייזר, אשתו השנייה, בשנת 2000.
רודולפו מרטין ארואברנה (בספרדית: Rodolfo Martín Arruabarrena; נולד ב-20 ביולי 1975) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מאמן קבוצת נבחרת איחוד האמירויות הערביות.
ארואברנה, המכונה "הבסקי" (בספרדית: El Vasco) על שם מוצאה של משפחתו, מזוהה יותר מכל עם קבוצת נעוריו בוקה ג'וניורס, ובנוסף שיחק תקופה ארוכה בליגה הספרדית, במדי קבוצת ויאריאל, והיה שותף להעפלתה ההיסטורית לחצי גמר ליגת האלופות בעונת .
ארואברנה גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס, וערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-25 באפריל 1993, מול ניואלס אולד בויס.
הוא כבש את שער הבכורה שלו במועדון ב-24 באוגוסט מול ארחנטינוס ג'וניורס.
בשנותיו הראשונות בקבוצה לא היה ארואברנה שחקן הרכב קבוע, עד שהושאל ב-1996 לקבוצת רוסאריו סנטרל לתקופה של שישה חודשים.
לאחר ששב מההשאלה, החל לתפוס מקום משמעותי יותר בהרכבה של בוקה, וזכה איתה בשתי אליפויות, ב-1998 (אפרטורה) ו-1999 (קלאוסורה).
הישגה המשמעותי של בוקה בתקופתו של ארואברנה היה הזכייה בגביע ליברטדורס בשנת 2000. במשחק הגמר הכפול פגשה בוקה את פלמיירס הברזילאית, ובמפגש הראשון באצטדיון הבונבוניירה בבואנוס איירס, כבש ארואברנה צמד שערים לזכות קבוצתו, והמשחק הסתיים בשוויון 2-2. לאחר שוויון 0-0 במשחק הגומלין, זכתה בוקה בגביע לאחר דו-קרב פנדלים.
לקראת עונת , חתם ארואברנה בויאריאל הספרדית, שחזרה באותה עונה לליגה הבכירה.
הוא היה לשחקן הרכב קבוע במדי הקבוצה, ובזכות התמדתו ונחישותו אף זכה לשמש כקפטן הקבוצה במספר משחקים.
ארואברנה זכה עם הקבוצה בגביע האינטרטוטו ב-2003, ובזכות כך העפילה הקבוצה לליגה האירופית ונעצרה רק בשלב חצי הגמר.
עונה אחר כך הקבוצה זכתה שוב בגביע האינטרטוטו והעפילה לליגה האירופית, שם הודחה בשלב רבע הגמר.
בשנה זו הגיע לקבוצה המאמן מנואל פלגריני, והוביל את הקבוצה בעונת לעונת השיא שלה בליגת האלופות, לאחר שהקבוצה נעצרה רק בחצי גמר המפעל על ידי ארסנל.
לארואברנה היה חלק חשוב בהעפלת הקבוצה לשלב זה.
בשמינית גמר המפעל פגה ויאריאל את גלאזגו ריינג'רס, וסיימה בשוויון 2-2 במשחק החוץ שלה.
במשחק הגומלין באצטדיון אל מדריגל, עלתה ריינג'רס ליתרון, וארואברנה כבש את שער השוויון לזכות ויאריאל ארבע דקות בתוך המחצית השנייה וקבע את תוצאת המשחק, שהעלתה את קבוצתו לשלב הבא בזכות שערי חוץ.
בשלב רבע הגמר, מול אינטר מילאנו, הפסידה ויאריאל בתוצאה 2-1 במשחק החוץ.
במשחק הגומלין במדריגל, כבש ארואברנה את השער היחיד במשחק בדקה ה-58, והעלה את קבוצתו לשלב חצי הגמר.
לקראת עונת חתם ארואברנה בא.א.ק.
הוא הסביר את מעברו בכך שרצה לשתף פעולה עם המאמן לורנס סרה פרר ונשיא הקבוצה דמיס ניקולאידיס, שחקנה לשעבר של אתלטיקו מדריד.
ארואברנה בישל שער לריבאלדו במשחק הבכורה של הברזילאי באתונה, ובחצי העונה הראשונה רשם 25 הופעות במדי הקבוצה במסגרות השונות.
בחציה השני של העונה נפצע ולא נטל חלק כמעט כלל, ובסיום העונה הודיע מאמנה החדש של הקבוצה, גיורגוס דוניס, כי ארואברנה לא בתוכניות של הקבוצה לעונה הבאה והוא שוחרר מהקבוצה לאחר עונה אחת בלבד.
ארואברנה חזר לארגנטינה, שם חתם במדי טיגרה.
הוא שיחק במועדון במשך שנתיים, ומשם עבר לעונת פרישה בקבוצת אוניברסידד קאתוליקה מליגת העל הצ'יליאנית, אותה אימן אז חואן אנטוניו פיצי.
בסיום העונה זכתה הקבוצה באליפות צ'ילה, וארואברנה פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
ארואברנה החל את דרכו הבינלאומית במדי בשנת 1994, אז ערך את הופעת הבכורה שלו מול .
שנה אחר כך הוא צורף לנבחרת האולימפית תחת המאמן דניאל פסארלה, ובמדיה זכה בטורניר הכדורגל של המשחקים הפאן-אמריקניים בשנת 1995. באותה שנה הוא נכלל בסגל נבחרתו לגביע המלך פהד 1995, שהיה הגלגול הקודם של גביע הקונפדרציות, אך לא שותף במהלכו.
הוא שב לשחק במדי הנבחרת רק ב-23 בפברואר 2000 במשחק ידידות מול .
אחרי הופעה זו הוא שוב נותר מחוץ לסגל הנבחרת מספר שנים, עד להופעתו האחרונה בשנת 2006. בסך הכל רשם ארואברנה שש הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
כחודש לאחר פרישתו ממשחק, מונה ארואברנה לתפקיד המאמן בקבוצת טיגרה.
משימתו הייתה להשאיר את הקבוצה בליגה, וסיכויו היו נמוכים מאוד בגלל שיטת הירידה בארגנטינה.
למרות זאת, הוביל ארואברנה את קבוצתו להישארות, ואף למקום השני בטבלת הקלאוסורה של 2012. לאחר עונה זו עזבו מספר שחקני מפתח את הקבוצה, ובעקבות פתיחת עונה עגומה ורצף של 11 משחקים ללא ניצחון, התפטר ארואברנה מתפקידו באוקטובר 2012.
ב-26 במרץ 2013 מונה ארואברנה לתפקיד המאמן בקבוצת נסיונל מאורוגוואי, אך רשם קדנציה קצרה בלבד שהסתיימה בהתפטרותו ב-15 בדצמבר באותה שנה לאחר שלא הצליח לזכות באליפות.
ב-29 באוגוסט 2014, בעקבות רצף של תוצאות לא טובות, פוטר קרלוס ביאנצ'י מתפקידו כמאמן בוקה ג'וניורס והוחלף בארואברנה, שחזר לקבוצת הולדתו 14 שנים לאחר שעזב אותה כשחקן.
יומיים אחר כך רשמה קבוצתו ניצחון בהופעת הבכורה שלו על הקווים, 3-1 על ולז סרספילד.
ארואברנה הוביל את קבוצתו עד לחצי גמר גביע סודאמריקנה 2014, שם הפסידה ליריבתה הגדולה ריבר פלייט והודחה.
בסוף פברואר 2016 פוטר מתפקידו.
אליפות ארגנטינה (2): (אפרטורה), (קלאוסורה)
גנרל-אוברסט רודולף שמידט , היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
נולד בברלין לרודולף שהיה מנהל בית ספר תיכון וציר ברייכסטאג וליוהנה לבית האצולה פון קניץ.
בשנת 1908 התגייס שמידט לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר שמידט ברייכסווהר כקצין מטה, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הרגימנט ה-13 בלודוויגסבורג, והועלה לדרגת אוברסט.
באוקטובר 1937 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1 במקום גנרל מקסימיליאן פון וייכס והועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בזמן המשבר בסודטים, רוכזה הדיוויזיה בגבול עם צ'כוסלובקיה, ולאחר ועידת מינכן כבשה ב-4 באוקטובר 1938 את קרלסבאד.
בפרוץ המלחמה היה שמידט מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1 שהייתה חלק מהקורפוס ה-16 בפיקוד אריך הפנר.
הדיוויזיה בפיקודו עמדה בחוד החנית של הכוחות הגרמניים שפעלו במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וכבר ב-8 בספטמבר 1939 יחידות מהדיוויזיה הגיעו לפאתי ורשה.
לאחר מכן הגנה הדיוויזיה על האגף הימני של הכוחות מדרום לוורשה, ובין ה-16 ל-20 בספטמבר לחמה הדיוויזיה בקרב בזורה.
לאחר כניעת פולין הועבר שמידט עם הדיוויזיה שבפיקודו לחזית המערבית להגנה כנגד הכוחות הבריטיים והצרפתיים.
ב-1 בפברואר 1940 הוטל על שמידט להקים את הקורפוס ה-39.
ב-1 ביוני 1940 הועלה שמידט לדרגת גנרל חיל השריון, וב-3 ביוני קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר המערכה על צרפת הוקצה הקורפוס שבפיקוד שמידט לצורך כיבוש גיברלטר, אך עקב סירובו של פרנקו להשתתף במבצע, המבצע בוטל והקורפוס הועבר לפרוסיה המזרחית.
בתחילת מבצע ברברוסה היה הקורפוס הממונע ה-39 חלק מארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות, והשתתף בקרב סמולנסק, וב-10 ביולי 1941 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים.
ב-15 בנובמבר מונה שמידט למפקד הארמייה השנייה במקום מקסימיליאן פון וייכס שהיה חולה ולא היה יכול למלא את תפקידו.
ב-25 בדצמבר מונה שמידט למפקד ארמיית הפאנצר השנייה במקום היינץ גודריאן שפוטר מתפקידו, עקב החלטתו לסגת מעמדותיו, וב-1 בינואר 1942 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
שמידט פיקד על ארמיית הפאנצר השנייה בפעילות אנטי-פרטיזנית, תוך שהיא הורגת מאות אנשים, שורפת כפרים שלמים ומגרשת את תושביהם.
שמידט נשפט בפני בית דין צבאי, אך זוכה והועבר לשירות המילואים ב-30 בספטמבר 1943.
לאחר פרישתו מהצבא התגורר שמידט בבאדן-באדן, ולאחר המלחמה התגורר בגטינגן ועבד בתור חקלאי.
ב-16 בדצמבר 1947 נסע שמידט לביתו הקודם בויימאר על מנת לקחת כמה פריטים משם, ובדרכו חזרה נתפס על ידי כוחות סובייטיים ונשלח למעצר במוסקבה.
שמידט הועמד למשפט ב-1952 ונגזר עליו 25 שנות מאסר עם עבודת פרך.
ב-30 בספטמבר 1955 שוחרר שמידט והוחזר לגרמניה המערבית.
ב-7 באפריל 1957 מת שמידט בעיר קרפלד שבגרמניה המערבית, והוא בן 71 שנים.
גנרל רודולף קוך-ארפאך (בגרמנית Rudolf Koch-Erpach; 9 באפריל 1886 – 27 בנובמבר 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קוך-ארפאך נולד ב-9 באפריל 1886 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים הבווארי ה-2 (המלך), ובשנת 1910 הועבר לרגימנט הפרשים הבווארי ה-6 (אלברכט, נסיך פרוסיה).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לקצין חימוש בקורפוס הבווארי ה-3, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה, וב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
לאחר המלחמה הצטרף קוך-ארפאך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1923 מונה קוך-ארפאך למפקד פלוגה 6 ברגימנט הפרשים ה-17 (הבווארי), וב-1 בנובמבר 1924 הועלה לדרגת מיור.
באביב 1927 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר, ובאביב 1929 מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-7. ב-1 בספטמבר 1929 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-17 (הבווארי), וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בנובמבר 1932 מונה לראש מטה של דיוויזיית הפרשים ה-1. ב-1 באפריל 1934 מונה למפקד פיקוד הפרשים בברסלאו, וב-1 בינואר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במאי 1935 מונה למפקד פיקוד התותחנים ה-3, ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-8, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה קוך-ארפאך מפקד הדיוויזיה ה-8, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת לחם קוך-ארפאך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-24 ביוני 1940 קיבל קוך-ארפאך על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 באוקטובר 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-60. ב-1 בדצמבר 1940 הועלה קוך-ארפאך לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-1 באפריל 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-35. ב-1 במאי פרש קוך-ארפאך מתפקידו, ובאמצע יולי מונה למפקד אזור ברסלאו.
ב-1 במאי 1942 מונה קוך-ארפאך למפקד המחוז הצבאי ה-8, וב-24 בנובמבר 1944 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בכסף.
ב-26 בינואר 1945 מונה קוך-ארפאך למפקד קורפוס הפאנצר ה-56, שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות ויסלה, וב-10 באפריל הועבר למפקדת הOB West.
ב-6 במאי מונה קוך-ארפאך למפקד הארמייה הראשונה במקום הרמן פוירטש שנפל בשבי, ויומיים לאחר מכן נכנע בראש כוחותיו לבעלות הברית.
קוך-ארפאך שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו התגורר בעיר קרלסרוהה, עד למותו ב-27 בנובמבר 1971, והוא בן 85 שנים.
רודולף רייטלר היה רופא ומיקרוביולוג יהודי, מחלוצי ענפי הבקטריולוגיה והפרזיטולוגיה וחקר המחלות הטרופיות בארץ ישראל.
רייטלר נולד ב-30 במרץ 1893 בבאדן דרומית לווינה, שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, לרודולף רייטלר שהיה תלמידו ועוזרו של זיגמונד פרויד.
בילדותו למד בבאדן ובשנת 1911 התקבל לבית הספר לרפואה שבאוניברסיטת וינה.
עם תום לימודיו, בשנת 1919, ולאחר שירות בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה בתור נספח למעבדה בבית חולים צבאי, התקבל לעבודה בתור רופא בבית החולים למלריה בווינה.
עד לשנת 1921 עבד במרפאה אוניברסיטאית ובמכון לפתולוגיה ולבקטריולוגיה.
בין השנים 1921–1926 עמד בראש המעבדות הממשלתיות לבקטריולוגיה, לסרולוגיה ולאפידמיולוגיה בעיר קראגויבאץ' (Kragujevac) שביוגוסלביה.
במהלך תקופה זאת התמחה בפרזיטולוגיה ובפרט במחלת המלריה.
עלייתו לישראל ופיתוח ענף הבקטריולוגיה והפרזיטולוגיה בארץ
החל משנת 1925 התכונן רייטלר לעלות לארץ ישראל ושנתיים מאוחר יותר הוזמן על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים לנהל את התחנה לחקר המלריה בראש פינה (התחנה שהוקמה בשנת 1927 על ידי פרופסור ישראל קליגלר, מנהל המחלקה להיגיינה ולבקטריולוגיה באוניברסיטה, הייתה מסונפת ישירות למחלקתו.
שנתיים מאוחר יותר עבר הניהול לידי פרופסור גדעון מר).
בין השנים 1928–1929 היה לאחראי הפעילות האנטימלרית של חברת החשמל בעמק הירדן ובמסגרת תפקידו פעל רבות למיגור המלריה באזור עמק הירדן ובקרב עובדי חברת החשמל בנהריים.
זאת עשה על ידי ניטור מקורות הדגירה של יתושי אנופלס, מפיצי המחלה, ריסוסם בחומרי הדברה ועל ידי חלוקת אמצעי מיגון אישיים, דוגמת כילות, לתושבים ולעובדים.
פעמים רבות נתקלו מאמציו בקשיים פוליטיים שכן חלק ניכר מעבודתו האנטימלרית התבצעה בשטחי עבר הירדן.
החל משנת 1929 ועד תום תקופת המנדט הבריטי עמד רייטלר בראש המעבדות של ממשלת המנדט בחיפה וביפו.
ב-1929 מונה למנהל המחלקה והמעבדה למחלות מידבקות בבית החולים הממשלתי המנדטורי בשדרות הציונות 35 בחיפה.
ב-1931 מונה למנהל המחלקה והמעבדה למחלות מידבקות בבית החולים הממשלתי המנדטורי ביפו ובשנת 1936 למנהל בית החולים למחלות מידבקות בפרדס כ"ץ (בעקבות פרעות תרצ"ו–תרצ"ט הוקם בפרדס כץ בשנת 1936 בית חולים ממשלתי יהודי למחלות מידבקות במטרה להחליף את זה שפעל ביפו).
בשנת 1940 חזר רייטלר לחיפה ומונה למנהל המעבדה הבקטריולוגית בבית החולים הממשלתי המנדטורי החדש בעיר (לימים בית החולים רמב"ם).
בעקבות המלצתו הקים משרד הבריאות, בשנת 1950, מעבדה לבריאות הציבור בחיפה.
מעבדה זאת הייתה נפרדת ממעבדתו בבית החולים רמב"ם ורייטלר עמד בראש שתיהן במקביל.
תכנון העלאת קהילת יהודי קוצ'ין בשלמותה העלה חשש שמא יהוו העולים החדשים סכנה לבריאות הציבור בישראל, שכן חלקם היה נשא של פילריאזיס (Filariasis – קבוצת מחלות טפיליות שנגרמות בעקבות הדבקות בתולעים טפיליות ממערכת התולעים הנימיות כתוצאה מעקיצת יתושים).
בהמלצת משרד הבריאות והסוכנות היהודית נשלח רייטלר למשך שלושה חודשים למדינת קרלה שבהודו.
בקרלה בדק רייטלר 1,904 (מתוך 1,920) יהודים הרשומים לעלייה מחמישה כפרים לאיתור מִיקְרוֹפִילָרְיָה (Microfilaria – פגיות של תולעים טפיליות שגורמות לפילריאזיס) ומצא נשאות למחלה בקרב 20% מהנבדקים.
רייטלר החל לטפל בנשאים אלה ולאחר בירור הסוגיה הביע את חוות דעתו המקצועית בנושא:
לדעתו של רייטלר לא נשקפה סכנה לבריאות הציבור בישראל, שכן הבדלי טמפרטורה ניכרים בין יום ללילה בישראל, בהשוואה למדינת קרלה, מונעים מהיתושים להמשיך את שרשרת ההדבקה בבני האדם.
הוכחה לכך ראה רייטלר בתקדים היסטורי כאשר לא תועדו מקרי פילריאזיס בישראל בזמן הצבתם של חיילים הודים נשאים בתקופת המנדט בפלשתינה.
חוות דעת זאת של רייטלר סללה את הדרך להעלאת כל קהילת יהודי קוצ'ין לישראל.
בנוסף להיותו מיקרוביולוג היה רייטלר ארכאולוג ואספן עתיקות חובב, ופרט למאמרים רבים בתחום המיקרוביולוגיה והאימונולוגיה פרסם מאמרים אחדים בתחום הארכאולוגיה בכתבי עת דוגמת American Journal of Archeology.
בני הזוג התגוררו בדירה ברחוב בר גיורא 19 בחיפה, ובהמשך חייהם התגוררו בקיבוץ הזורע.
רודולף רייטלר נפטר ב-13 בנובמבר 1965, בגיל 72. עמנואלה רייטלר נפטרה בשנת 1973. הם נטמנו זה לצד זה בבית הקברות בקיבוץ הזורע.
במקביל לעבודתו הדיאגנוסטית במעבדות הקדיש רייטלר חלק ניכר מזמנו לביצוע מחקרים רבים בנושאי בריאות הציבור, מחוללי מחלות, חקר האלרגיה ומערכת החיסון.
מחקרים אלה ערך פעמים רבות לבדו ופעמים בשיתוף עם חוקרים אחרים בעלי שם דוגמת ד"ר צבי סליטרניק וישראל קליגלר.
מחקריו פורסמו בכתבי עת מדעיים שונים כגון, עיתון הרפואה, The Lancet, Nature, Acta medica Orientalia, ועוד.
בין עבודותיו המפורסמות ניתן למנות את הבאות:
מחקרים על מלריה באזורים אנדמיים – שכיחות עונתית ורמות תחלואה בקרב אוכלוסיות מקומיות לא מטופלות (יחד עם ישראל קליגלר, 1928).
תיאור הגירות המוניות של יתושי אנופלס בחודשי הסתיו שמסוגלות לעיתים לעבור מרחקים של למעלה מ-12 קילומטרים במעופם (יחד עם צבי סליטרניק, 1929).
תיאור מקרי תחלואת מעיים על רקע הדבקות בתולעי קרס במישור החוף של פלשתינה (1934).
סקירת המחלות המדבקות החשובות ביותר בארץ ישראל (1936).
שימושים בסולפאפירידין (Sulfapyridine) לטיפול פוטנציאלי במחלת הסלמונלוזיס (1941).
תיאור ראשון של צלוליטיס בשריר החזה כתוצאה מזיהום בחיידקי Group C Streptococci (1944).
בידוד של סלמונלות בכלבים, בעכברים ובקרציות והעלאת השערה כי האחרונות עלולות להוות וקטור למחלה זאת בקרב בעלי החיים (1946).
מחקר על הקשר בין גיל לתחלואה בחיידק Haemophilus influenzae (1954).
השפעת נוכחותו של החיידק Pseudomonas aeruginosa על איכות מי השתייה, חרף רמות תקינות של קוליפורמים (1955).
תיאור ראשון בישראל של דלקת קרום המוח בילודים על רקע זיהום בחיידק Flavobacterium Meningosepticum (1963).
רודולף ארנושט קארל (בצ'כית: Rudolf Arnošt Karel; 9 בנובמבר 1880 פלזן – 6 במרץ 1945 מחנה טרזין) היה מלחין, מנצח ומורה למוזיקה קלאסית צ'כי.
רודולף קארל נולד בשנת 1880 בפלזן שבבוהמיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה צ'כית קתולית.
אביו, יוזף קארל היה מהנדס של רשות הרכבות במולדתו.
אמו הייתה אמיליה לבית מאטרר.
בשנת 1894 עבר עם משפחתו לפראג, בה למד בגימנסיה ברחוב סטפנסקה.
בהתאם לרצון אביו למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג.
במקביל למד בשנים 1904-1899 הלחנה אצל אנטונין דבוז'אק ונגינת עוגב אצל יוזף קליצ'קה (אנ') בקונסרבטוריון הלאומי בפארג.
הוא החל ללמוד משפטים אולם בסופו של דבר, לא סיים אותם והתחיל למורת רוחם של הוריו קריירה עצמאית כמוזיקאי.
באותה תקופה הלחין את "הסימפוניה האידיאלית", סימפוניית רנסאנס, הסימפוניה לכינורות ולתזמורת ואת האופרה "הלב של איזליין".
בשנת 1908 התחתן קארל עם בתו של הסופר וההיסטוריון הצ'כי זיגמונד וינטר (אנ').
בשנת 1914 נסע לחופשה ברוסיה, אך נעצר שם אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה בהאשמה של ריגול למען אוסטריה.
בסופו של דבר הצליח להימלט ממאסרו ובעזרת ידידים מצא עבודה כמורה בבתי ספר למוזיקה בטאגאנרוג על יד ים אזוב וברוסטוב על הדון.
מכיוון שמצא עצמו שוב בסכנה ברח לעיר אירקוטסק שבסיביר.
בעת מסע ברכבת מיקטרינבורג לולדיווסטוק הלחין את הפואמה הסימפונית "הדמון" שזכתה מאוחר יותר להצלחה בצ'כיה ובחו"ל.
ברוסיה הצטרף ללגיון הצ'כוסלובקי שהורכב משבויים צ'כים וסלובקים, חיילים לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי על אדמת רוסיה וסוף סוף זוכה מההאשמה של ריגול.
אחרי תקופה של אימון צבאי מפרך התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של הלגיון.
אחרי שובו לצ'כיה בשנת 1920 תזמורת הלגיון התפרקה וקארל עבר לעבוד בארכיון של ממוריאל המאבק הלאומי שאפשר לו זמן פנוי גם ליצירה.
כתב מוזיקה לשירים מאת המשורר י.ס.
מאכאר ומוזיקה למקהלת גברים למילים של הגנרל והמשורר רודולף מדק, הלחין את "רק האהבה" (Samá láska) ו"הבלדה האקזוטית" "הכושי" (Černoch), שתיהן על מילים של ירוסלב סייפרט, הקנטטה "תחיית המתים" (Vzkříšení) ו"בלדה מתוקה לילדים" (Sladká balada dětská).
עוררו עניין גם יצירות כליות שלו כמו "קונצרט המחרוזת" ו"סימפוניית האביב".
בשנים 1941-1923 לימד הלחנה בקונסרבטוריון למוזיקה בפראג.
התחיל להתעניין בפולקלור הבולגרי, יצא למסע מחקר פולקלוריסטי בבולגריה וארגן שלושה ימי פסטיבל למוזיקה בולגרית בפראג.
על הפעילות הזאת זכה לעיטור ממלך בולגריה.
בשנת 1933 התקיימה בברנו בכורת האופרה שלו "המוות סנדקית" (על לברית מאת סטניסלב לום) תחת ניצוחו של א.
אופרה זו זכתה בהצלחה רבה והפכה לחלק מהרפרטואר של תיאטרוני האופרה הצ'כים.
בימי מלחמת העולם השנייה – מתנגד לנאצים
בימי כיבוש צ'כיה על ידי הנאצים החל משנת 1941 השתתף במחתרת האנטי-נאצית.
התנגד בחריפות לנימוקים של אמיל האכה ואחרים בעד ההשלמה עם ה"פרוטקטורט" הגרמני.
קארל נקשר לכמה קבוצות מתנגדים אנטינאצים, בין השאר קבוצת קוואפיל-קרופטה-לאני.
הוא עזר לסטודנטים למצוא מקלט ועבודה בפעילויות ייעור בנובי יואכימוב וסייע במתן מקלט לפרטיזנים ביער קז'יבוקלאטסקו.
ב-1941 הלחין את "הפתיחה המהפכנית" ובשנת 1942 התחיל לעבוד על אופרה חדשה, "אילוף הסוררת".
ב-19 במרץ 1943 בחזרתו מנובי יואכימוב נעצר על ידי הגסטפו.
אחרי חקירה בארמון פצ'קוב הוא נכלא ללא משפט בכלא פנקרץ.
על אף החקירות הקשות והעינויים לא מסר לגסטפו מידע מהותי.
בעת כליאתו כתב שירי חירות ביחד עם אסירים אחרים.
למרות התנאים הקשים הלחין בתאו שירים בגרמנית כמו ה"ואלס של פנקראץ" וה"פולקה של פנקראץ".
כמו כן כתב בעזרת פחם על נייר טואלט את האופרה "שלוש השערות של סבא הכל-יודע", עבורה יצר בעצמו את הלברית לפי סיפור של קארל יארומיר ארבן.
במרכז העלילה עמד ילד קטן שאנשים טובים מצליחים למנוע ממנו חשיפה לעוולות העולם.
בצורה דומה כתב גם את התשיעיה שלו.
בפברואר 1945 נשלח ל"מבצר הקטן" שבמחנה הריכוז טרזיינשטאט.
היה חולה וחלש ותנאי החיים בטרזין היו גרועים פי כמה מאשר בכלא פנקראץ – תא צפוף מאוד, היעדר היגיינה, וארוחות שכללו רק דייסה נוקשה של תפוחי אדמה ומי שתייה שחרחרים שכונו "קפה שחור".
אפילו כאן ניסה להלחין כמה קטעים מוזיקליים, כולל "שיר הלכת של טרזין" שהלך לאיבוד.
קארל דעך מול עיניהם הכלות של הרופאים הצ'כים הכלואים איתו, (אחד מהם היה פרופ' יז'י סילאבה) שניסו לעזור, ונפטר כעבור חודש.
היה חולה בדיזנטריה והושאר מחוץ לתא בתנאי כפור בשם מבצע "הדברת כינים".
יחד עם עוד תשעה אסירים נמצא למחרת, 6 במרץ 1945, לאחר שקפא למוות.
הוא נקבר תחילה בקבר המוני בתוך מתחם המבצר הקטן בטרזין.
אחרי המלחמה הוצאה גופתו ונטמנה בבית הקברות הלאומי שהוקם בטרזין.
חלק מיצירותיו האחרונות נחשפו ושוחזרו על ידי הפסנתרן פרנצ'סקו לוטורו .
רודולף קארל היה נשוי ואב לבן ולבת.
1998 (אחרי מותו) – העיטור תומאש גאריג מסריק, דרגה ג'.
1910 - נושא ווריאציות אופוס 13
בלדה האקזוטית "הכושי" לבריטון ופסנתר, למילים של ירוסלב סיפרט
1909 לבה של אילזיין Ilseino srdce – "קומדיה לירית" ב-3 מערכות (עיבוד:קארל הוגו הילאר, אנטונין קרופאצ'ק) (נכתבה ב-1906–1909), בכורה בתיאטרון הלאומי של פראג ב-11 בנובמבר 1910
1932 המוות סנדקית, (Smrt kmotřička) סיפור עליז ב-3 מערכות אופוס 30, על לברית מאת סטניסלב לום (נכתבה ב-1928–1932) – בכורה בתיאטרון הלאומי בברנו ב-3 בפברואר 1934
1942–1943 – אילוף הסוררת (Zkrocení zlé ženy) לפי ויליאם שייקספיר, נשמר קטע
בערך 1944 – שלוש השערות של סבא הכל-יודע (Tři vlasy děda Vševěda), אופרה בחמש תמונות.
אופרה-אגדה זו נכתבה על ידי קארל בעת כליאתו על נייר טואלט בעזרת עפרון או פחם.
240 הדפים הכוללים רישומים מפורטים של האופרה הועברו בחשאי לידי סוהר ידידותי.
התזמור הושלם אחרי מות המלחין ולפי רישומיו על ידי תלמידו זבינייק ווֹסטז'אק.
הלברית נכתבה על ידי המלחין לפי סיפור עממי.
הוצגה בבכורה בתיאטרון הלאומי של פראג, 1948
1924 – דרמת החיים – מאת קנוט האמסון
1909 – סימפוניה אידיאלית אופוס 11
1914 – סימפוניה לכינורות ותזמורת אופוס 20
1921 – סימפוניית רנסאנס אופוס 15
1938 – סימפוניית אביב אופוס 38
ריקוד טקס קרבן לחליל ולנבל-גונג
סונטה לכינור ופסנתר בדו מינור אופוס 17
ינואר–פברואר 1945 – תשיעייה (ללא מספר אופוס) – לא הושלם.
היצירה בוצעה והוקלטה מספר פעמים.
נוגנה בבכורה על ידי תזמורת רדיו פראג בדצמבר 1945 בגרסה שהושלמה על ידי פרנטישק הרטל.
בשנת 1984 התשיעייה תוזמרה על ידי וצלב סניטל ופורסמה במהדורה מוקדמת.
רודולפו חורחה וולש (בספרדית: Rodolfo Jorge Walsh; 9 בינואר 1927 - 25 במרץ 1977) היה סופר ועיתונאי חוקר ארגנטינאי ממוצא אירי.
התפרסם מאוד בשל "מכתב פתוח מסוֹפר אל החונטה הצבאית" שכתב ופרסם באופן מחתרתי יום לפני שנרצח בארגנטינה בידי החונטה הצבאית ששלטה במדינה, בתקופה שכונתה "המלחמה המלוכלכת".
וולש נולד בלמרקה עיירה קטנה בריו נגרו שבצפון פטגוניה, ארגנטינה.
ב-1941 עקרה משפחתו לבואנוס איירס שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
אף שהחל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה, נטש את הלימודים ועבד בעבודות מזדמנות, בעיקר כסופר ועורך.
בשנים 1944–1945 היה חבר ב-"Alianza Libertadora Nacionalista" (ALN) (בתרגום חופשי: ברית השחרור הלאומית) שאותה יגנה מאוחר יותר כ"נאצית".
הוא חיבר סיפורים קצרים וספרות בלשית וזכה בפרסים שונים לספרות.
ב-1960 נסע לקובה ויסד בה יחד עם חורחה מסטי את סוכנות הידיעות פרנסה לטינה , נטען כי בעודו בקובה פענח במסגרת פעילותו העיתונאית החוקרת את הטלקס של סוכנות הביון המרכזית (CIA) שהוביל לחשיפת הפלישה למפרץ החזירים בידי פידל קסטרו.
לאחר שבתו בת ה-26, ויקי, מתה באחד ממחנות המוות, נשבר וולש.
הוא פרסם "מכתב פתוח מסוֹפר אל החונטה הצבאית" שבו גולל את כל הנתונים שהיו בידיו על ההשמדה השיטתית של יסודות שמאליים בחברה הארגנטינאית וטען כי המדיניות הכלכלית (של שוק חופשי) שהנהיגה החונטה ושהביאה לדעתו לירידה של מרבית האוכלוסייה אל מתחת לקו העוני, הוא הפשע העיקרי שבשמו מתבצעים כל שאר הפשעים.
למחרת כתיבת המכתב, שעות לאחר שהעביר את העותקים שהכין להפצה מחתרתית, נקלע למארב מתוכנן, נלחם בחוטפיו ונהרג לפני שהובל למעצר.
בתו השנייה של וולש, פטריסיה , הייתה לפוליטיקאית.
גנרל רודולף קמפה (; 10 באפריל 1883 – 23 בדצמבר 1962) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קמפה נולד ב-10 באפריל 1883 במוסקבה, שהשתייכה לאימפריה הרוסית.
בשנת 1902 התגייס קמפה לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-3 (ברנדנבורג ה-1), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1916 לאחר החלמתו מפציעה מונה לקצין מטה במטה הכללי של הצבא, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל קמפה את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קמפה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במאי 1925 הועלה קמפה לדרגת מיור, ובקיץ 1929 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי).
ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במאי 1935 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-8, וב-1 בנובמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1937 מונה קמפה למפקד הדיוויזיה ה-31, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה קמפה מפקד הדיוויזיה ה-31, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-16 במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית.
ב-25 באוקטובר מונה קמפה למפקד הקורפוס ה-35, ובמהלך מבצע ברברוסה ומבצע טייפון לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-1 ביולי 1941 הועלה קמפה לדרגת גנרל חיל התותחנים, וב-19 בדצמבר 1941 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בינואר 1942 שונה שם יחידתו לקורפוס ה-35, ובסתיו אותה שנה פרש קמפה לביתו.
לאחר קשר ה-20 ביולי נעצר קמפה בחשד למעורבותו, והוחזק במרתפי הגסטאפו עד סוף המלחמה, ואז נפל בשבי הסובייטי.
בסתיו 1949 שוחרר קמפה מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר קמפה בשטוטגרט, עד למותו ב-23 בדצמבר 1962.
רודולף קיטל היה תאולוג גרמני וחוקר הברית הישנה.
ב-1871 החל קיטל ללמוד תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטת טיבינגן; הוא הושפע רבות משניים ממוריו באוניברסיטה, יוהאן טוביאס בק וקרל היינריך וייצזקר .
בשנת 1876 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
באותה תקופה עבד באופן זמני ככומר.
בשנים 1879–1880 היה מרצה לפילוסופיה ב"טיבינגר שטיפט" (Tübinger Stift - הסמינר של הכנסייה הפרוטסטנטית בווירטמברג).
מ-1881 עד 1887 היה מורה לדת ולשפה העברית בקרלס-גימנאזיום בשטוטגרט, ובאותה תקופה עבד על ספרו "Geschichte der Hebräer" (ההיסטוריה של העברים), שאותו פרסם ב-1888.
בשנת 1888, מינתה אותו אוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) לפרופסור לחקר הברית הישנה.
למשך השנה האקדמית 1896–1897 היה אף הרקטור של האוניברסיטה.
בשנת 1898 עזב את אוניברסיטת ברסלאו ועבר למשרת פרופסור באוניברסיטת לייפציג.
בלייפציג התמקד במכתבי אל-עמארנה ובקודקס חוקי חמורבי.
בשנים האקדמיות העוקבות 1917–1918 ו-1918–1919 היה רקטור האוניברסיטה בלייפציג.
נפטר ב-1929 בלייפציג, ונקבר בבית הקברות הדרומי של העיר.
בנם הבכור, תאודור (; 1883–1970), היה משפטן, ובנו השני גרהארד קיטל היה תאולוג גם הוא, ונודע כאנטישמי.
קיטל פרסם ספרים ומאמרים ובהם פרשנויות וקורות העם הישראלי ועמים אחרים במזרח הקרוב הקדום, אך ספרו בעל ההשפעה הרבה ביותר לאורך זמן הוא מהדורתו הביקורתית לתנ"ך, "ביבליה הבראיקה" (Biblia Hebraica), שנקראת לעיתים על שמו והפכה לטקסט יסוד בחקר הברית הישנה.
רודולף ג'וזף ראמל , (21 באוקטובר 1932 - 2 במרץ 2014) היה חוקר אמריקני ופרופסור בתחום מדע המדינה שלימד באוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת הוואי.
ראמל הקדיש את הקריירה שלו לחקר סוגים שונים של רצח עם, וטבע את הביטוי דמוסייד לרצח המוני של בני אדם לא חמושים על ידי השלטון.
תיעד מקרים רבים של רצח עם במאה ה-20 ובמאות קודמות, בחלקם העריך לראשונה את מספרי הקורבנות, וערך מחקרים סטטיסטיים שלהם.
ראמל הדגים כמותית שדמוקרטיה היא צורת הממשל הממעיטה ביותר בביצוע מעשי רצח עם מסוגים שונים, השערה הידועה כהשערת השלום הדמוקרטי.
פרסם למעלה מ-20 ספרים, רובם ספרי עיון על ההיסטוריה של רצח עם, וסדרת ספרי סיפורת "לעולם לא עוד" העוסקים בהיסטוריה חלופית.
רודולף ראמל נולד בשנת 1932 בקליבלנד, אוהיו, למשפחה ממוצא גרמני.
שנות ילדותו עברו בתקופת השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
קיבל את התואר הראשון והתואר השני שלו מאוניברסיטת הוואי, ואת תואר הדוקטור שלו במדע המדינה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1963.
ראמל טבע את המונח דמוסייד והגדיר אותו כ"רצח של כל אדם או עם על ידי ממשל, ובכלל זה ג'נוסייד, פוליטיסייד ורצח המוני".
המונח נטבע על משקל המונח "ג'נוסייד" (רצח עם) אך נועד להיות כללי יותר, בכך שהסיבות לו אינן רק השתייכות הקורבנות לעם או קבוצה אתנית כלשהי, אלא גם כל סיבה אחרת כגון השתייכות לגזע, אמונה דתית או אידאולוגיה פוליטית מסוימים.
רודולף אמיל קלמן (בהונגרית: Kálmán Rudolf Emil; 19 במאי 1930 – 2 ביולי 2016) היה מהנדס חשמל, מתמטיקאי וממציא יהודי-אמריקאי יליד הונגריה.
בנם של אוטו ואורסולה (לבית גרונדמן).
היה מוכר בעיקר בזכות הפיתוח של מסנן קלמן, אלגוריתם מתמטי בו נעשה שימוש נרחב בתחומי עיבוד אותות, בקרה וניווט.
על המצאה זו הוענקה לקלמן המדליה הלאומית למדעים ב-7 באוקטובר 2009 על ידי נשיא ארצות הברית דאז, ברק אובמה.
רודולף קלמן נולד בבודפשט, הונגריה, בשנת 1930 לאוטו ואורסולה קלמן (לבית גרונדמן), היגר לארצות הברית ב-1943. למד הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, וסיים תואר ראשון ב-1953 ותואר שני ב-1954. ב-1957, קלמן השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
מ-1958 עד 1964, קלמן עבד כמתמטיקאי חוקר במכון המחקר ללימודים מתקדמים בבולטימור, מרילנד.
שימש כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד מ-1964 עד 1971, ולאחר מכן כפרופסור ומנהל המרכז לתורת המערכות מתמטיות, באוניברסיטת פלורידה מ-1971 עד 1992. קלמן ביקר מעת לעת בפונטנבלו, מ-1969 עד 1972 ב-MINES ParisTech, שם שימש כיועץ מדעי ל-Center de recherches en automatique.
החל משנת 1973, החזיק בקתדרה לתורת המערכות המתמטית במכון הפדרלי השווייצרי לטכנולוגיה בציריך, שווייץ.
קלמן מת בבוקר ה-2 ביולי 2016, בביתו בגיינסוויל, פלורידה.
רעיונותיו של קלמן על סינון נתקלו בתחילה בספקנות עצומה, עד כדי כך שהוא נאלץ לבצע את הפרסום הראשון של תוצאותיו בהנדסת מכונות, ולא בהנדסת חשמל או הנדסת מערכות.
עם זאת, קלמן זכה להצלחה רבה יותר בהצגת רעיונותיו בעת ביקורו של סטנלי פ.
שמידט במרכז המחקר של נאס"א איימס בשנת 1960ו, ומסנני קלמן אומצו במהלך תוכנית אפולו, במעבורת החלל של נאס"א, בצי צוללות, בכלי רכב וחלל בלתי מאוישים וכלי נשק, ביניהם טילי שיוט.
במהלך שנות השישים פרסם קלמן מספר מאמרים המבססים בקפדנות את מה שמכונה כיום ייצוג מצב-מרחב של מערכות דינמיות.
הוא הציג את ההגדרה הפורמלית של מערכת, את המושגים של בקרתיות ותצפיתיות, שהובילו בסופו של דבר לפירוק קלמן.
לזכות קלמן גם פריצות דרך בתאוריית הבקרה האופטימלית.