tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מציג גם את קורותיהם של הצנחנים שהוצנחו בקיץ ובסתיו של שנת 1944 בשטחים שהיו בשליטת הפרטיזנים ביוגוסלביה ובסלובקיה, מתוך מחשבה להסתייע בהם לחציית הגבולות לרומניה ולהונגריה.
בין הצנחנים שהוצנחו בסלובקיה היו חביבה רייק, רפי רייס, צבי בן-יעקב וחיים חרמש אשר סייעו לארגון בריחתם של הפליטים היהודים שהתקבצו באזור ושל טייסי בעלות הברית שנטשו את מטוסיהם מעל לשטח האויב.
שרה ברוורמן הוחדרה ליוגוסלביה במסווה של עיתונאית זרה ששהתה בישראל מספר שנים במסגרת עבודתה וכעת מבקרת באירופה.
הסרט עוקב גם אחרי פעילותם של שייקה דן ומנו בן אפרים שהוצנחו ביולי 1944 ליד העיר ארד ברומניה.
הם הצליחו להגיע לבוקרשט ולארגן את הקהילה היהודית שם לקראת הבריחה מרומניה.
במקביל לפעילות הצנחנים ולסיפוריהם האישיים, הסרט מתאר את השנתיים האחרונות של מלחמת העולם השנייה (1944 – 1945) ברומניה, בהונגריה ובסלובקיה, את הגירוש המסיבי של האוכלוסייה היהודית אל מחנות ההשמדה ואת הניסיונות להגביל את ממדיו, ואת הקמת מדינת ישראל.
איסוף החומר התיעודי וצילום הסרט ארכו חמש שנים.
מקורות המידע לכתיבת התסריט ולעיצוב הדמויות כללו כתבות מעיתונים, קטעי סרטים מארכיונים בישראל, ברומניה, בסלובקיה ובהונגריה, מפגשים עם משפחות הצנחנים בישראל, תמונות שצולמו על ידי הצנחנים בעת שהותם בקהיר ותמונות המתארות את רחובות בוקרשט, קלוז' ובודפשט בימי המלחמה, שהתפרסמו במקומות שונים.
הדיאלוגים בין הדמויות והקריינות מבוססים על מכתבים שהצנחנים כתבו לקרוביהם ועל זכרונות שכתבו לאחר שובם לישראל.
עלילת הסרט צולמה במקומות שונים ברומניה (אוראדיה, קלוז', בוקרשט, טָלְפָּה, האגם וידְרָרוּ), בישראל ובסלובקיה.
חלק מהאירועים שוחזרו באמצעות צילומי סטילס שצולמו במיוחד עבור הסרט בהשתתפות השחקנים.
אואז , הוא מחוז בצפון צרפת, הקרוי על שם נהר אואז.
תושבי המחוז נקראים אואזיים או איזאריים (Isariens), על שם שמו הלטיני של הנהר איסארה (Isara).
החלק הראשון במגן, זהוב ובו שלושה פסים כחולים; החלק השני כחול, זרוע בשושנים מוזהבות; פסים אלה נחצים על ידי פס כסף אלכסוני.
המגן משלב את סמל רוזנות פונטייה לשעבר עם זה של פרובינציית איל-דה-פראנס ההיסטורית.
הפס הכסוף מייצג את נהר אואז.
אואז הוא אחד מ־83 המחוזות המקוריים שהוקמו במהלך המהפכה הצרפתית, ב־4 במרץ 1790. המחוז הוקם מחלקים מהפרובינציות איל-דה-פראנס ופיקרדי.
לאחר ניצחון הקואליציה בקרב ווטרלו, הוחזק מחוז אואז תחת כיבוש של כוחות בריטיים בין יוני 1815 לנובמבר 1818.
בחודש מרץ 2021 נהרג חבר הפרלמנט המקומי אוליבייה דאסו בתאונת מטוס.
אואז הוא חלק מהאזור המנהלי הנוכחי או־דה־פראנס, וממוקם כ־35 קילומטרים צפונית לפריז.
המחוז גובל במחוזות סום, אן, סן-אה-מארן, אל-דו־אואז, אר וסן-מריטים.
מבחינה גאוגרפית ניתן לחלק את מחוז אואז למספר אזורים, שחלקם מהווים אזורים טבעיים במלואם או בחלקם:
המישורים של רמת סום בצפון,
הגבעות והרמה של וקסן הצרפתית בדרום־מערב,
אזור תל וחלקו המזרחי של אזור ברה במערב,
השפעתה של פריז חזקה במיוחד בדרום המחוז, והיא הופכת עיירות וכפרים לאזורי שינה (כגון קריל ומרו).
עם זאת, סן-ליס, שנטיי, קומפיין ועמק אואז (עד לעיר נויון) שומרים על חיוניות כלכלית מקומית, הודות לתיירות ירוקה או לתעשייה מקומית.
שאר חלקי המחוז מאופיינים כאזורים חקלאיים, המנותקים מהשפעה עירונית ישירה, כאשר אמיין נראית כנקודת איזון מול פריז.
בשל כך, קיימת הבחנה ברורה של חלוקה בין צפון לדרום, הנובעת מהמשיכה אל מרכזים עירוניים אלה.
בדומה לכך, קיימת גם חלוקה פנימית בין מזרח למערב, בין קומפיין לבובה — שני מרכזים עירוניים בגודל דומה, אשר מהווים מוקדים כלכליים עיקריים במחוז.
בתקופת המהפכה הצרפתית החליפו שתי ערים אלו ביניהן את מעמד עיר הבירה של המחוז.
הקומונה המאוכלסת ביותר במחוז היא בובֶה, שהיא גם עיר הבירה של המחוז.
נכון לשנת 2019, ישנן 13 קומונות שמספר תושביהן עולה על 10,000. עשר הקומונות המאוכלסות ביותר הן:
הדמוגרפיה של מחוז אואז מאופיינת בצפיפות אוכלוסין גבוהה ובגידול מהיר באוכלוסייה מאז שנות ה־50 של המאה ה־20.
עם 830,725 תושבים בשנת 2022, מדורג המחוז במקום ה־27 בצרפת מבחינת גודל האוכלוסייה.
עם זאת, שיעור הגידול משתנה בין 680 הקומונות המרכיבות את המחוז.
צפיפות האוכלוסין באואז עמדה בשנת 2022 על 141.8 תושבים לקילומטר רבוע – גבוה מהממוצע הארצי באותה שנה, שעמד על 107.1 תושבים לקמ"ר.
נכון ל־2022, התפלגות האוכלוסייה על פי נשים/גברים, גילאים וצרפתים/זרים היא כלהלן:
התפלגות האוכלוסייה לפי נשים וגברים עומדת על: 48.9% גברים ו־51.1% נשים.
במחוז 93.4% הם צרפתים ו-6.6% זרים שאינם צרפתים.
נשיאת המועצה המחוזית היא נאדז' לפבר, שנבחרה לתפקיד בשנת 2017.
אחת האטרקציות התיירותיות המרכזיות במחוז היא פארק אסטריקס, שנפתח בשנת 1989. אתרים בולטים נוספים כוללים את קתדרלת בווה, שאטו דה פיירפונד ששוקמה על ידי ויולה־לה־דוק, ואוסף האמנות של טירת שנטילי, הנחשב לאחד מהגדולים בצרפת מחוץ לפריז.
מחוז אואז מקיים קשרי ערים תאומות עם מחוז בדפורדשייר באנגליה.
בנוסף, הוא מחוז תאום של רג'נסי קראנגאניאר באינדונזיה ושל מחוזות שאנדונג וג'ג'יאנג בסין.
אחד מהכפרים השוכנים לאורך נהר אואז הוא אובר-סור-אואז, הידוע בזכות ביקורם של כמה מציירי האימפרסיוניזם.
בכפר זה בילה וינסנט ואן גוך את 70 הימים האחרונים לחייו, וזהו גם מקום מנוחתם של ואן גוך ואחיו תיאו.
אוֹבּ (מרוסית: Обь) הוא נהר ברוסיה.
אורך הנהר אובּ-אירטיש 5,410 ק"מ והוא הנהר השביעי באורכו בעולם, והנהר הגדול של סיביר המערבית.
הנהר מתחיל בהרי אלטאי בגבול רוסיה-מונגוליה על ידי התחברות של הנהרות קטון וביה.
ליד העיר חנטי-מנסייסק בחבל טיומן ברוסיה הנהר אוב מתחבר עם יובלו המרכזי אירטיש משם ממשיך ונשפך לים קרה ויוצר את "שפת אוב" כ-800 ק"מ בערך לפני השפכו לים.
באזור נובוסיבירסק בשנת 1956 בנו סכר על הנהר, שיוצר את אגם אוב, האגם המלאכותי הגדול ביותר בסיביר.
כאשר נחפרה התשתית ל, לא ניתן היה לחפור מתחת לנהר האוֹבּ, עקב רוחבו ועומקו.
לכן חוצה הרכבת התחתית את הנהר תוך שימוש בגשר עילי.
ניצול מי הנהר היה חלק של פרויקט הטיית מימי הנהרות הצפוניים שלא מומש.
אובדנות הוא מושג מתחום הפסיכולוגיה המתאר מגוון של מחשבות, רומינציות, התנהגויות, מחוות, ומעשים הקשורים לכוונה לבצע התאבדות.
ניתן לראות אובדנות כספקטרום נפשי שבקצו האחד ניסיון התאבדות קטלני ובצדו השני מחשבות אובדניות ללא ניסיון ממשי לפגיעה עצמית.
בין שני קצוות אלה יש מגוון של התנהגויות, למשל איום בהתאבדות, תכנון התאבדות, שקילת התאבדות, וניסיון התאבדות לא-קטלני.
מבחינה קלינית אובדנות נחשבת כתסמין של הפרעות נפשיות שונות כמו דיכאון קליני, חרדה, הפרעת אישיות גבולית, שימוש לרעה בסמים ועוד.
אולם, מחשבות אובדניות יכולות להופיע גם בתגובה לאירועים שליליים אחרים וללא עדות להפרעה נפשית.
במדריך האבחוני DSM-5 מופיעה "הפרעת התנהגות אובדנית" (Suicidal Behavior Disorder) בפרק הדן בהפרעות אשר דרוש מחקר נוסף כדי לאשש את תוקפן.
בשנים האחרונות נע עולם המחקר מבחינת משתנים ספציפיים הקשורים לאובדנות לעבר בחינת מודלים כוללניים יותר.
בבסיס מודלים רבים עומדת הנחת היסוד כי אובדנות היא תופעה דינמית ומתהווה, שצומחת ממערכת מורכבת של קשרים בין גורמי סיכון רבים, ארוכי טווח וקצרי טווח, המופיעים בעת ובעונה אחת.
המושג אובדנות, הכורך יחד מגוון התנהגויות אנושיות ודפוסי חשיבה, הוא מושג חדש שנוצר בעשרות השנים האחרונות, כחלק מחשיבה אפידמיולוגית רפואית בתחום בריאות הנפש.
בימי קדם אמנם התרחשו התאבדויות, אך התפיסה הייתה שהתאבדויות הן תוצר של כוח חיצוני דמוני שהשתלט על האדם היחיד.
ההתאבדויות וההתנהגויות שכיום מזוהות כחלק מהמושג 'אובדנות' נתפסו אז כגזירת גורל, שהיא נחלתו של האדם היחיד (כלומר לא כמעשה המתרחש בתוך הקשר חברתי).
בין חלוצי האובדנות כתחום ידע עצמאי היה הפסיכולוג אדווין שניידמן.
ב-1968 יסד שניידמן את האגודה לחקר האובדנות בארצות הברית (American Association for Suicidology).
כתב העת של האגודה, Suicide and Life Threatening Behaviour, מהווה מקור ידע מרכזי בתחום האובדנות עד ימנו אנו.
אחד מגורמי הסיכון המשמעותיים ביותר לביצוע התאבדות הוא אובדנות קודמת, כלומר מחשבות אובדניות או ניסיון אובדני בעבר.
גורם סיכון שני משמעותי הוא פסיכופתולוגיה; מעל ל-90% מהאנשים שהתאבדו סבלו מהפרעה נפשית אחת לפחות, כאשר ההפרעה השכיחה ביותר היא דיכאון קליני.
הפרעה נפשית נוספת שנמצאה קשורה בנטייה גבוהה לאובדנות היא התמכרות לסמים או אלכוהול.
הפרעות נפשיות נוספות שנמצאו כגורמי סיכון הן סכיזופרניה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעות התנהגות והפרעות חרדה.
התלבטות בנוגע לנטייה מינית וזהות מינית גם היא נחשבת גורם סיכון משמעותי, כך שקיים סיכון גבוה יותר להתאבדות של בני נוער מהקהילה הלהט"בית בשל קושי בקבלה חברתית.
כמו כן, ישנם מספר גורמי אישיות וגורמים פסיכולוגיים המגבירים את הסיכון לאובדנות, ביניהם אישיות אימפולסיביות ותוקפנית, קושי בויסות רגשי, פרפקציוניזם, נוקשות מחשבתית, חוסר תקווה או פסימיות, קושי בפתרון בעיות וקושי בחשיפה עצמית.
המושג חשיבה אובדנית כולל מחשבות לא ספציפיות של אדם על מוות, עיסוק בסוגיות הקשורות לסוף החיים, אפשרות לסיים את חייו וכן מחשבות ספציפיות אודות תוכנית פעולה לביצוע התאבדות.
ככל שתוכנית הפעולה היא ספציפית ומפורטת יותר, כך גדל הסיכון למעבר מחשיבה אובדנית לניסיון אובדני ולהצלחתו.
המושג מתאר ניסיונות התאבדות לא קטלניים.
לחלק ממקרי ההתאבדות שהושלמו, קדמו מחוות התאבדות שונות שכללו פגיעה של האדם בעצמו.
לא תמיד האדם מבטא באופן ישיר וברור רצון לסיים את חייו.
מושג זה מתאר גם את המעבר מחשיבה אובדנית להוצאה לפועל של תוכנית התאבדות, הכוללת השגת אמצעי התאבדות, ארגון של תנאים מתאימים (למשל בחירת מועד מסוים), דאגה לטפל בעניינים שונים כמו חובות כספיים, וליישב קונפליקטים שהיו לאדם האובדני עם אנשים אחרים.
בחלק מהמקרים יש למחוות האובדניות אופי סמלי; כך למשל, אדם שנמצא במסגרת אשפוז פסיכיאטרי יבצע ניסיון אובדני באמצעות חיתוך של ורידי ידיו.
בחלק מהמקרים נועדו מחוות אלה כדי להשיג רווח משני כלשהו, בלא שהייתה כוונה להשלים את מעשה ההתאבדות.
ניסיונות התאבדות נחשבים לתופעה של גיל ההתבגרות בעיקר.
כמו כן בישראל ובחברות מערביות רבות (לא כולן) נשים מנסות להתאבד יותר מאשר גברים.
גברים לעומת זאת מתאבדים יותר מנשים.
תופעה זו מכונה 'פרדוקס המגדר'.
אחת הסיבות לקיום פרדוקס זה היא שגברים מנסים להתאבד בשיטות קטלניות יותר כמו תליה ושימוש בנשק חם.
נשים מנסות להתאבד באמצעים המותירים בחלק מהמקרים די זמן וסיכוי כדי להציל אותן (שימוש בתרופות ורעלים שונים), או חיתוך של כלי דם.
עם העלייה בגיל אנו רואים פחות ופחות ניסיונות התאבדות ויותר ויותר התאבדות שהושלמה (כלומר הסתיימה במוות).
מקובל להבחין בין ניסיונות התאבדות שגרמו לנזק רפואי או פציעה לניסיונות התאבדות שבהם האדם אמנם התכוון לפגוע בעצמו למוות אך עשה זאת בצורה שלא גרמה לו לנזק רפואי או פציעה (למשל בליעה של כדורים שאינם רעילים מספיק).
מה שהופך את המעשה לניסיון התאבדות הוא שהאדם ביצע פעולה מתוך כוונה רצינית להמית את עצמו.
ככל שהגיל עולה כך ניתן לראות ירידה בשיעורי ניסיונות ההתאבדות ועליה בשיעורי ההתאבדות.
בגיל מבוגר (ובעיקר בקבוצת הגיל שמעל 75) עשויים ניסיונות התאבדות לקבל צורה של הזנחה עצמית כמו סירוב לאכול או לשתות, או סירוב לקחת תרופות.
בנוסף יש פער סטטיסטי משמעותי בין קבוצות אוכלוסייה המבצעות ניסיונות התאבדות לא קטלניים (לפעמים גם מספר רב של ניסיונות כאלה) לבין קבוצות המבצעות פעולה קטלנית של פגיעה עצמית.
בחלק מהמקרים מבצע אדם אחד ניסיונות חוזרים להתאבד.
הסיבה לכך יכולה להיות קשורה להיסוסים בכל הנוגע לכוונה להמית את עצמו.
היא יכולה להיות גם שימוש באמצעים שאינם די קטלניים.
ניסיונות התאבדות חוזרים יכולים להתרחש גם על רקע של הפרעה נפשית כפי שקורה לפעמים על רקע של הפרעת אישיות גבולית.
נתונים מישראל שנאספו במשך שש שנים מצביעים על כך שכ-13% מניסיונות ההתאבדות הסתיימו בהגעה למיון.
היחס בין המגדרים משתנה בהתאם לקבוצת הגיל.
עד גיל 14 יש הרבה יותר ניסיונות חוזרים של בנות מאשר בנים.
בקבוצת הגיל 15–24 אין הבדלים בין המגדרים מבחינת ניסיונות ההתאבדות החוזרים.
בקבוצת הגיל 25 ומעלה בנים הם אלה שמבצעים יותר ניסיונות חוזרים מאשר בנות.
הפרעת התנהגות אובדנית היא הפרעה המופיעה ב-DSM-5 בפרק המוקדש להפרעות שדרוש לגביהן מחקר נוסף.
הפרעה זו מתייחסת לניסיון אובדני מלא (כזה שמהלכו לא נקטע) בין שהסתיים במוות ובין שלא.
מידת האלימות הכרוכה במעשה (התאבדות בעזרת נשק נחשבת לאלימה יותר מבליעת כדורים).
תוצאת הניסיון (החל מביקור קצר במיון בית החולים, דרך פציעה חמורה ועד למוות).
מידת התכנון (התאבדות מתוכננת מראש לפרטי פרטים, ועד התאבדות כמעשה של דחף רגעי).
מבחינת השונות התרבותית, תיתכן שונות בתרבויות שונות בבחירת אמצעי המוות: במדינות מתפתחות מתאבדים עושים שימוש רב יותר ברעלים שונים (חומרי הדברה מסוגים שונים).
בארצות הברית לעומת זאת יהיה השימוש בנשק אישי (רובים ואקדחים) שכיח יותר.
שונות תרבותית יכולה לבוא לידי ביטוי גם באופן שבו מדברים על אובדנות בטיפול בקרב קבוצות תרבותיות שונות.
מבחינת תחלואה נלווית, הפרעת התנהגות אובדנית יכולה להופיע לצד הפרעות נפשיות קשות רבות: דיכאון חד ודו־קוטבי, סכיזופרניה, הפרעה סכיזואפקטיבית, הפרעות חרדה (בעיקר התקפי פאניקה) והפרעות שימוש בחומרים (בעיקר אלכוהוליזם).
כמו כן יכולה ההפרעה להופיע אצל אנשים החיים עם הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות אנטי סוציאלית, הפרעות אכילה והפרעת הסתגלות.
כמו במרבית מדינות העולם (לא בכולן), גם בישראל נשים מנסות יותר להתאבד.
גברים מבצעים יותר ניסיונות המסתיימים במוות.
הסיבה המרכזית לכך היא שימוש באמצעים קטלניים יותר כמו נשק חם.
שיעור ניסיונות ההתאבדות השנתי עומד על כ-10,000 ניסיונות בממוצע.
כ-500 מתוכם מסתיימים במוות בממוצע כל שנה.
התאבדויות וניסיונות התאבדות נדירים לפני הבגרות המינית.
ככל שעולים בקבוצת הגיל כך מספר הניסיונות הכולל קטן ומספר הניסיונות המסתיימים במוות גדל.
מידע על אובדנות בישראל נאסף ומעובד על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, המתבסס על תעודות פטירה, ודיווחים שמגיעים ממחלקות לרפואה דחופה בבתי החולים השונים בארץ ומהמכון הפתלוגי באבו כביר.
גורם הסיכון המשמעותי ביותר בקרב כל קבוצות הגיל והקבוצות האתניות הוא נגישות לנשק חם.
גורם זה אינו תלוי בגורמי סיכון אחרים כלשהם.
שלושה קשיים מרכזיים באיסוף מידע אודות אובדנות הם: א.
לא תמיד קל לאנשים לדווח על אירוע אובדני שאירע להם או לבני משפחתם.
הסיבות יכולות להיות קשורות למסורת, דת וכדומה.
בתעודת פטירה נרשמת סיבת המוות, אך כשחולה סרטן מתאבד, סיבת המוות שתרשם היא סרטן ולא התאבדות.
כאשר מדובר בניסיונות התאבדות, אפשר לדווח על מקרים שהגיעו למיון ונרשמו כניסיון התאבדות.
הבעיה היא שלא כל מי שמנסה להתאבד בוחר להגיע לטיפול רפואי.
גורמי סיכון לאובדנות בקבוצות גיל שונות
15–24: גורם הסיכון המרכזי בקרב קבוצה זו הוא קיום ניסיון אובדני קודם וכן קיום אפיזודה של דיכאון.
אצל נשים מגיע שיא השכיחות באירועי אובדנות בקרב קבוצה זו בגיל התיכון.
אצל גברים הוא מגיע בתקופת השירות הצבאי ובעיקר בשנה הראשונה לשירות.
גורם סיכון נוסף בקבוצה זו היא קושי לשלוט בדחפים רגשיים, בעיקר נוכח משברים ולחצים שונים האופייניים לתקופה זו.
קושי זה נמצא קשור לכל סוגי ההתנהגות האובדנית.
25–44: בקרב קבוצה זו גירושים הוא גורם סיכון משמעותי.
גברים גרושים נמצאים בסיכון לאובדנות הגבוה פי 6.2 בהשוואה לגברים נשואים ופי 1.4 מרווקים.
גורמי סיכון נוספים בקרב קבוצה זו כוללים עוני ומצב כלכלי קשה, וכן אירועי חיים שונים הקשורים לאובדנים (אובדן חיים, מעמד חברתי, הכנסה ועוד).
65–74: בקרב קבוצה זו שיעור הניסיונות הכולל נמוך בהשוואה לגילאים אחרים, אך מרבית הניסיונות הם מתוכננים וחמורים ולכן קטלניים במיוחד.
מעל 75 בקבוצת הגיל הזו שיעור ההתאבדות של נשים גבוה יותר מאשר בקבוצות הגיל האחרות.
בעיקר נמצאות בסיכון נשים החיות לבד, ללא בן זוג (דבר שכיח בגילאים אלה).
ערבים: אין זה מדויק להתייחס לכלל ערביי ישראל כאל קבוצה אחת.
מוסלמים, נוצרים ודרוזים שונים אלה מאלה תרבותית, כמו כן יש הבדל בין תושבי כפרים לבין תושבי הערים.
בקרב החברה הערבית מקובל להניח תת-דיווח של אירועי אובדנות.
הסיבה לכך קשורה לרצון לשמור על סיכויי בני ובנות המשפחה להינשא.
המוסלמים מתאבדים פחות מאשר נוצרים ודרוזים.
קבוצת הגיל בה שיעור ההתאבדות הוא הגבוה ביותר היא 15–24 (לעומת 75+ אצל היהודים בישראל).
כשליש ממקרי ההתאבדות בקרב קבוצה זו היא של בני נוער.
כמו כן בשנים האחרונות יש עליה בשיעור השימוש בנשק חם כאמצעי התאבדות.
כשמדובר בניסיונות התאבדות, אצל ערבים יותר מאשר אצל יהודים, פגיעה עצמית מהווה רצון לקרוא לעזרה יותר מאשר רצון למות.
חרדים: גם בקרב חרדים יש להניח תת-דיווח על מקרי אובדנות מאותה סיבה שצוינה לעיל.
בנוסף לכך חרדים לא תמיד יפנו לקבל עזרה נפשית או רפואית מגורם חיצוני לקהילתם ויעדיפו לעיתים לפנות לרב.
עולים מברית המועצות לשעבר ומזרח אירופה: שיעור האובדנות של קבוצה זו היה גבוה משל ילידי הארץ בכל קבוצות הגיל למעט 65 ומעלה.
שיעור האובדנות שהיה גבוה בשנים שמיד אחרי העלייה התמתן בהמשך.
גורמי סיכון לחשיבה אובדנית בקרב קבוצה זו כוללים גיל צעיר, חיים ללא בן זוג, רמה נמוכה של תמיכה חברתית, הגירה מארץ מוצא בה יש שיעור אובדנות גבוה (רוסיה, המדינות הבלטיות), חיים לאורך שנתיים-שלוש בישראל וכן התפתחות של דיכאון, עוינות ומחשבות רדיפה.
עולים מאתיופיה: שיעור האובדנות בקרב קבוצה זו הגיע ב-1986 לפי שבעה יותר מזה של ישראלים ותיקים בכל קבוצות הגיל.
שיעור זה נשאר גבוה למשך זמן רב יחסית, אולי בשל כך שהעולים הגיעו לארץ במספר גלי עליה גדולים.
שיעור אירועי האובדנות הכולל היה עם זאת נמוך יותר מזה של עולי ברית המועצות לשעבר.
מספר המחקרים העוסקים בקבוצה זו אינו גדול.
אין דרך לנבא בוודאות ובדיוק מתי אדם ינסה להתאבד.
זאת כיוון שההחלטה להתאבד יכולה להיות מושפעת מרגש רגעי או דחפים שונים שאין שום דרך לחזות אותם בצורה ודאית.
כמו כן היא עשויה להיות מושפעת מאירועים חיצוניים שלא תמיד ניתן לצפות אותם ואת השפעתם על האדם.
מבחינת מצב משפחתי: בקרב קבוצת הגיל 25–44 הסיכון להתאבדות של גברים גרושים גבוה פי יותר משישה מזה של גברים נשואים ופי 1.8 יותר מאשר גברים רווקים.
(הערה: הנתונים לא תואמים לאלו שהוצגו לעיל) אובדנות בזקנה היא תופעה אוניברסלית.
כמו בכל העולם כך גם בישראל, שיעור ההתאבדות של נשים מגיע לשיאו בגיל זקנה ובעיקר אחרי גיל 75. שיעור זה גדול יותר בקרב נשים שהתאלמנו או חיו לבדן.
גם בקרב גברים שיעור ההתאבדות גבוה בגילאי זקנה.
לרוב אלו ניסיונות קטלניים המעידים על פעולה מתוכננת שתכליתה לסיים את החיים בוודאות, בלי להשאיר מקום לכישלון.
עם זאת ניתן להעריך את רמת הסיכון לאובדנות לפי מודלים שונים להערכת סיכונים.
מודלים כאלה יתייחסו בדרך כלל לתחומים הבאים:
נטייה מוקדמת לאובדנות: מגדר, השתייכות לקבוצת מיעוט כמו להט"ב, היסטוריה של התעללות, שחרור מאשפוז פסיכיאטרי (עד שנה מהשחרור).
הפרעות פסיכיאטריות: דיכאון, בעיקר בשילוב עם שימוש בסמים, הפרעה דו-קוטבית (בעיקר בתחילת ההפרעה), חרדה (בעיקר חרדה כתכונה), סכיזופרניה (בעיקר בתחילת ההפרעה).
גורמי דחק: מחלה קשה, פיטורין מעבודה, קשיים כלכליים, חוויית סבל (כאב נפשי), מצוקה אקזיסטנציאלית.
אופי המחשבות האובדניות: משך, ספציפיות, קיום אובדנות פעילה, נקיטת צעדים כמו השגת אמצעי התאבדות, כתיבת מכתב פרידה.
אימפולסיביות ויכולת שליטה עצמית: קיימת הבחנה בין שליטה עצמית סובייקטיבית (עד כמה אדם מרגיש שיש לו שליטה על חייו) ובין שליטה אובייקטיבית (למשל שימוש בסמים, אלימות, הימנעות חברתית, אגרסיה ותאונות).
גורמים מגנים: חוויית שייכות (לקהילה), אמונה דתית, היריון, פחד מהתאבדות או מוות, סיפוק מהחיים, מיומנות בפתרון בעיות ועוד.
תהליך ההערכה הוא תהליך מורכב.
בחלק מהמקרים הדמות הראשונה המתחילה בתהליך היא רופא המשפחה.
על אף שההערכה היא קלינית במהותה, היא אינה מתקיימת רק בין כותלי הקליניקה, ועליה לכלול מידע ממקורות שונים כמו בני משפחה ועוד.
מטרת ההערכה אינה רק ידיעת מהות הסיכון אלא גם הבנה כיצד יש לפעול נוכח הסיכון.
אובדנות אינה תכונה תורשתית בלבד, בניגוד לאופן שצבע עיניים עובר בתורשה.
מדובר בהתנהגות אנושית מורכבת שמושפעת מתהליכים ביולוגיים, חברתיים, נפשיים, ומשפחתיים רבים מאוד.
עם זאת, מחקרי התקבצות משפחתית של אובדנות בילדים מאומצים לעומת תאומים גילו בשנים האחרונות שהעברת אובדנות במשפחה אכן קיימת באופן כלשהו, אך היא שונה מאופן ההעברה של הפרעות פסיכיאטריות כמו דיכאון והפרעות אחרות הקשורות לאובדנות.
מאז שנות ה-90 של המאה העשרים נעשו ניסיונות שונים לאתר סמנים ביולוגיים (ביו-מרקרים) שיכולים לתרום בתנאים מסוימים לעליה בהסתברות של התפתחות אובדנות אצל אדם מסוים ואף לאפשר ניבוי של אובדנות ואשפוזים פסיכיאטריים על רקע אובדנות.
מטרת מחקרים אלו היא ליצור בדיקות קליניות פשוטות יחסית (כמו בדיקת דם רגילה), שיאפשרו להעריך את הנטייה האובדנית אצל האדם מבחינה איכותנית וכמותית.
סמנים ביולוגיים שונים באים לידי ביטוי אצל אנשים שונים.
חלקם תורמים בזכות עצמם לעליה בסיכון לאובדנות ואחרים באים לידי ביטוי פעיל רק כתוצאה מאינטראקציה עם הסביבה (למשל אירועי חיים שונים כמו התעללות, חיים בדחק מתמשך וכדומה).
בשנים האחרונות נבדק תפקידו (המורכב והנרחב) של הנוירוטרנסמיטר סרוטונין, הן בהקשר של התפתחות דיכאון בחלק מהמקרים, והן בהקשר של תפקיד הסרוטונין בהתנהגות אימפולסיבית.
כמו כן בוצעו מחקרים שבדקו תהליכים ונוירוטרנסמיטרים אחרים (מונואמין אוקסידז, קטכולאמינים), הורמונים הקשורים לדחק בציר היפותלמוס-יותרת המוח-אדרנל, הורמון הטסטוסטרון (ברוב מדינות העולם הרבה יותר גברים מתאבדים מנשים.
כמו כן התאבדויות לפני התבגרות מינית נדירות יחסית).
כיוון נוסף שנבדק הוא תפקידם של תוצרים מטבוליים כמו כולסטרול.
כיוונים עתידיים של מחקר בתחום הבסיס הביולוגי והגנטי של אובדנות הם מחקרים הקשורים לפולימורפימיזם (מחקר של קשרים בין גנים היוצרים תכונה מסוימת) ומחקרים הקשורים לאפיגנטיקה.
אחד מגורמי הסיכון המרכזיים בקרב מתבגרים ובקרב מבוגרים לאובדנות הוא קיום של הפרעה פסיכיאטרית.
הקשר בין קיום הפרעה פסיכיאטרית לבין נטייה לפגיעה עצמית והתנהגות אובדנית חזק עד כדי כך שניתן לומר שבמקרים רבים קיום של פסיכופתולוגיה הוא מנבא משמעותי מאוד לאובדנות, בעיקר ביחד עם מנבאים נוספים כמו מצב חברתי-כלכלי, אירועי חיים שונים וכדומה.
זה אומר שרבים מאוד ממי שהתפתחה אצלם הפרעה נפשית לצד אובדנות אכן התאבדו: (90% מכלל המתאבדים סבלו מהפרעה נפשית).
המחקר על הקשר בין הפרעות פסיכיאטריות לבין התנהגות אובדנית מתרכז ב: הפרעות מצב רוח, סכיזופרניה, הפרעות חרדה, והפרעות אישיות.
חלק מההפרעות נמצא כקשור להתאבדויות או ניסיונות התאבדות "רציניים".
זה נכון ביחס לסכיזופרניה ודיכאון.
הפרעות אישיות לעומת זאת קשורות גם לניסיונות התאבדות חוזרים, שבחלק מהמקרים נועדו להפיק רווח אישי כמו תשומת לב או פרווילגיה כלשהי.
בספרות הרפואית מוכרים ארבעה שילובי הפרעות שמסוגלים לעורר התנהגות אובדנית ברמות חומרה שונות:
סכיזופרניה, דיכאון ושימוש בחומרים ממכרים
שימוש בחומרים ממכרים (בעיקר אלכוהול) עם הפרעת התנהגות ודיכאון
דיכאון הפרעת אישיות ממקבץ A (פרנואידית או סכיזואידית) והפרעות דיסוציאטיביות.
אופי הטיפול באדם האובדני תלוי במידה רבה בחומרת התסמינים שהוא מציג בנקודת הזמן הנוכחית ובקיומם של גורמים מגינים המונעים מהאדם לפחות לעת עתה לנסות להתאבד.
גורמים מגינים יכולים להיות קשרים בינאישיים, שייכות לקהילה, היריון ולידה צפויה, דתיות, יכולת בפתרון בעיות חיים מורכבות, יכולת התמודדות עם לחץ וכדומה.
לצורך הערכת מצבו של האדם האובדני נעשה שימוש במושג 'אובדנות פעילה'.
מושג זה מבטא הכנות שונות להתאבדות כמו כתיבת מכתב, כתיבת צוואה, ועריכת הכנות כמו אגירת כדורים שישמשו להתאבדות.
כאשר קיימת אובדנות פעילה ייתכן שהאדם יאושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
סוגי טיפול נפשי שנמצאו יעילים לטיפול באדם האובדני
שני סוגי תרפיה שנמצאו יעילים לטיפול במבוגרים הם טיפול דיאלקטי התנהגותי (DBT), וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי למניעת התאבדות (CBT-SP).
כמו כן נעשה שימוש בטיפול משפחתי מבוסס התקשרות (ABFT).
במתבגרים נעשה שימוש בפסיכותרפיה בין-אישית למתבגרים (IPT-A)
יש מגוון דרכים טיפוליות לעזור לאנשים במצבים אובדניים.
פרופסור ישראל אור-בך, שהיה מבכירי חוקרי ההתאבדות בישראל ובעולם, הציע להביע אמפתיה למשאלת ההתאבדות כחלק מהתהליך טיפולי שתכליתו למנוע אותה.
בחלק לא מבוטל מהמקרים האובדנות היא אחת הסכנות המרחפות מעל ראש המטופל במידה משתנה של אינטנסיביות, אך לא תמיד אנשים במצבים אובדניים יבחרו לעסוק ישירות בנושא זה בטיפול בהם בחלק מהמקרים העיסוק באובדנות יהיה עקיף.
קיימת הסכמה רחבה בקרב אנשי טיפול וחוקרים כאחד בדבר חשיבות הדיבור על אובדנות עם האדם האובדני בטיפול, זאת מתוך הכרה ששיח גלוי, ישיר ואמפתי על התאבדות עשוי למנוע התאבדות לפחות בחלק מהמקרים.
לשאול על אובדנות משמעה לשאול בשיחה בארבע עיניים, כשנקודת המוצא לשיח על האובדנות היא רגשות האדם האובדני (איך אתה מרגיש) ובהמשך גם שאלות ישירות "האם יש רגעים שבהם אתה מרגיש שאתה רוצה למות"?
חוקרים ואנשי טיפול מסכימים כי סוג כזה של שיח על התאבדות עשוי להקטין את הסיכון בו נמצא האדם האובדני בזכות מתן תוקף לרגשות האדם האובדני ובזכות העובדה שגורם מטפל יידע על הסיכון האובדני בו נמצא האדם.
השימוש במילה 'אובדנות' לתיאור הספקטרום האובדני טרם הוכר על ידי האקדמיה ללשון העברית.
לפי האקדמיה, אדם אובדני הוא ביטוי בעייתי בהקשר זה מפני שזהו תיאור המתאים לכל אדם המאבד משהו.
לדבריהם הביטוי "אדם התאבדותי" מדויק יותר לתיאור אדם שנמצא במצב כזה.
בשפת היומיום ובכלי תקשורת שונים יש לעיתים נטייה להשתמש בביטוי 'אובדנות' ו'מעשה אובדני' כדי לסקר אירועי התאבדות באופן נייטרלי.
חיים עומר וענת ברונשטיין קלומק, עוגן לחיים: מניעת אובדנות בקרב צעירים במשפחה ובקהילה, הוצאת פרדס ואוניברסיטת חיפה, 2025.
בתוך: לוי בלז, י' קולמק ברונשטיין ע', גביעון י', ואפטר א' (עורכים), להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער.
פרק 1: הגדרות ואפידמיולוגיה של התנהגות אובדנית בקרב בני נוער.
בורנשטיין קלומק, ע' (2015) פרק 13: טיפול במתבגרים בסיכון אובדני.
בתוך: לוי בלז, י' קולמק ברונשטיין ע', גביעון י', ואפטר א' (עורכים) להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער.
בורנשטיין קלומק, ע'., זלצמן, ג.
מדריך 2: האם לדבר עם מתבגרים על אובדנות?
מה חשוב לדעת ומה חשוב לעשות.
לוי בלז, י' קולמק ברונשטיין ע', גביעון י', ואפטר א' (עורכים) להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער.
מבקר המדינה, דוח 70ב שנת 2020. היבטים בישום התכנית הלאומית למניעת התאבדויות - פעולות משרדי הממשלה.
אוב הוא מחוז בצרפת בחבל גראנד אסט הנקרא על שם נהר האוב.
המחוז הוקם ב-4 במרץ 1790 מחלק מהמחוז ההיסטורי שמפניה והוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית.
בירת אוב היא העיר טרואה.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל שמפאן-ארדן.
סר אובה נייקוויסט ארופ היה מהנדס מבנים בריטי.
ארופ נולד בבריטניה לווטרינר דני ולאם נורווגית.
בילדותו עקרה המשפחה למינכן והוא נשלח ללמוד בפנימייה בדנמרק.
ב-1913 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת קופנהגן וב-1918 נרשם לתואר בהנדסה באוניברסיטה הטכנית של דנמרק, קופנהגן, בהתמחות בבטון מזוין.
הוא סיים את לימודיו ב-1922 תוך שהוא מושפע מהתאוריות של הארכיטקט הצרפתי לה קורבוזיה והמסה שלו לקראת ארכיטקטורה, ומהארכיטקט הגרמני ולטר גרופיוס.
לפני מלחמת העולם השנייה עבד ארופ בחברה דנית בהמבורג ובלונדון.
בשנים אלו תכנן מבנים שונים וצבר ניסיון רב.
ב-1938 הקים יחד עם בן דודו חברת הנדסה.
במהלך מלחמה עצמה, עזר בתכנון ההגנה האזרחית, תוך שהוא מציע את גישת בניית המקלטים תחת העמדה המקובלת שגרסה שיש לפזר את האזרחים באזורי הספר.
המלצותיו ברובן לא נתקבלו, והשימוש במקלטים מבטון מזוין, כפי שהציע, נותר מנת חלקם של עשירי לונדון שבנו אותם בעצמם, תחת הצעתו לבנות את המקלטים כשטחים ציבוריים.
כמו כן ייעץ ארופ בתכנון הרציפים הזמניים שהוקמו במסגרת הפלישה לנורמנדי.
לאחר המלחמה המשיך בפעילותו האזרחית.
בשנת 1946 הקים את קבוצת ארופ שהפכה למובילה עולמית בתחומה.
בשנת 1953 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 1971 זכה לתואר אבירות (Knight Bachelor) ממלכת אנגליה על תרומתו לתחום ההנדסה האזרחית.
מבנים משמעותיים שלקח חלק בתכנונם
אחד מגורדי השחקים הראשונים בלונדון.
נבנה בשנות ה-30, תוכנן על ידי הארכיטקט ברטולד לובטקין.
בנוי בהשפעת הבאוהאוס, והוגדר כאחד ממבני מגורים היפים בעולם.
בית האופרה של סידני, סידני, אוסטרליה.
מלאכת מחשבת של בטון מזוין.
תוכנן על ידי האדריכל הדני ירן אוטזון.
גשר קינסגייט, דרהאם, אנגליה – אחד מהמבנים המודרניים הידועים.
גשר עשוי בטון מזוין שהוא פרי יצירתו המלאה של ארופ.
אובדן הטרוזיגוטיות (Loss of heterozygosity; LOH) הוא איבוד של התפקוד הנורמלי של אלל אחד של גן כשהאלל השני לא פעיל.
המונח משמש בעיקר בהקשר של סרטן; מוטציה פוגעת באלל אחד של גן מדכא סרטן (tumor suppressor) בתאי הרבייה של ההורה, ומועברת לזיגוטה וכך לצאצא יש הטרוזיגוטיות לאלל.
בצאצא כאשר האלל השני שכן מתפקד נפגע גם הוא ממוטציה בתא סומטי יש אובדן של הטרוזיגוטיות.
בעקבות זאת הגן מדכא הסרטן לא מתבטא.
דוגמה קלאסית לכך היא ברטינובלסטומה שבה נפגע הגן Rb1.
אוב הוא נהר בצרפת, יובלו של נהר הסן.
אורכו של האוב הוא 248 ק"מ, ועל שמו נקרא מחוז אוב שבחבל גראנד אסט.
מוצאו של הנהר בצוק לאנגר שבמחוז מארן-עילי, ליד העיר אובריב.
הנהר זורם ממארן-עילי, דרך המחוזות קוט-ד'אור, אוב ומארן, ונשפך אל נהר הסן.
היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 2002 בתל אביב על ידי העורך יאיר אור.
ההוצאה עוסקת בהוצאת ספרי עיון בתחומי שפה וחברה, וכן מוציאה ספרות מקור ושירה.
הספר הראשון שראה אור בהוצאה הוא בולו'בולו, אוטופיה מודרנית מאת הסופר השווייצרי האנונימי p.m.
(מהדורה ראשונה 2002; מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת 2011).
בהוצאה ראה אור גם אוסף מאמריו של בנג'מין לי וורף "שפה, מחשבה, מציאות", בעריכת יאיר אור (2004; מהדורה שנייה מתוקנת ומעודכנת 2018).
ההוצאה פרסמה מספרי ספרי ביכורים של ספרות עברית מקורית.
דוגמת ספרו הראשון של יפתח אשכנזי בשנת 2003 וספרו הראשון של אבי פלדמן, "טפט", בשנת 2014.
בין השנים 2010 ו-2016 הביאה ההוצאה לדפוס את מעמול, כתב העת של הסטודנטים במחלקה לתרבות, יצירה והפקה במכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2020 החלה לצאת בהוצאת אוב סדרת הספרים "האירופים", שיתוף פעולה בין הוצאת אוב למרכז סימון וייל למחקר וללימודי אירופה בת-זמננו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יפתח אשכנזי, סיפורי מות עירי, 2003
בני ציפר, עלייתו השמיימה של העורך הספרותי, 2005
p.m, בולו'בולו, בתרגום יאיר אור, 2002
מלכה לוקר, שירים / לידער: מהדורה דו-לשונית עם תרגומים לעברית מאת אביגדור המאירי, שמשון מלצר ובני מר, 2005
בנג'מין לי וורף, שפה, מחשבה, מציאות, בתרגום איתמר אוסטרייכר, דניאלה אייזנברג, מורן טבת ועמרי פולק ובעריכת יאיר אור
יאיר אור, בוראים סגנון לדור: האמונות והאידאולוגיות של מתכנני הלשון העברית בארץ ישראל, 2016
אובה ביין הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר, ונודע במסירותיו המדויקות.
ביין זכה עם נבחרת מערב גרמניה במונדיאל 1990.
ביין החל את קריירת הבוגרים בשנת 1979 בקיקרז אופנבך, עמה שיחק בליגת הבונדסליגה השנייה, וסייע לה לעלות לליגת הבונדסליגה בשנת 1983, אך ירד עם הקבוצה בחזרה לליגת המשנה בתום עונה אחת, בה ספגה הקבוצה 106 שערים ב-34 משחקים.
לאחר ירידת הליגה, ביין עזב את הקבוצה לאחר חמש עונות, בהן כבש 72 שערים ב-153 הופעות.
קלן, שם שיחק שלוש עונות, בהן הבקיע 17 שערים ב-64 הופעות.
ביין סייע לקבוצה להעפיל לגמר גביע אופ"א בשנת 1986, בו הפסידה הקבוצה 5-1 לריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו, וניצחה בגומלין בתוצאה 2-0 שלא הספיקה, כשביין מבקיע את השער הראשון.
בשנת 1987 חתם בהמבורג, שם שיחק שתי עונות וכבש 22 שערים ב-52 הופעות.
בשנת 1989 עבר לאיינטרכט פרנקפורט, שם שיחק חמש עונות ברציפות, והבקיע 38 שערים ב-150 הופעות.
בתקופה זו, פרנקפורט סיימה בכל העונות לפחות במקום החמישי, אך לא זכתה באליפויות, כשביין מהווה חוליה חשובה במשחק ההתקפי של הקבוצה.
בשנת 1994 הצטרף ביין לחברו לנבחרת גרמניה, גידו בוכוואלד, וחתם בקבוצה היפנית אוראווה רד דיימונדס מהעיר סאיטאמה מליגת העל היפנית שזה עתה הוקמה.
בקבוצה זו שיחק שלוש עונות, בהן הבקיע 25 שערים ב-68 הופעות.
בשנת 1997 עבר למועדון VFB גיסן מהליגות הגרמניות האזוריות, במדיו פרש ממשחק פעיל בשנת 1998.
לביין 17 הופעות בנבחרות, תחילה במדי גרמניה המערבית ואחר כך במדי גרמניה, בהן כבש שלושה שערים.
ביין השתתף במונדיאל 1990 וזכה עם נבחרת גרמניה המערבית בטורניר, לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה.
ביין לא זומן על ידי המאמן ברטי פוגטס ליורו 1992, ובשנת 1993 פרש מהנבחרת.
ביין אימן בשנת 2005 במשך חצי עונה את קיקרז אופנבך.
אובדוליו יאקינטו מויניוס וארלה (בספרדית: Obdulio Jacinto Muiños Varela; 20 בספטמבר 1917 – 2 באוגוסט 1996) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הבלם.
וארלה היה קפטן אורוגוואי שזכתה בגביע העולם במונדיאל 1950. הוא זכה לכינוי "הצ'יף השחור" (בספרדית: El Negro Jefe) בשל צבע עורו הכהה ובזכות השפעתו והנהגתו על המגרש, שבאה לידי ביטוי באופן מיוחד במרקנאסו, המשחק המכריע במונדיאל 1950 מול .
וארלה שיחק במרבית הקריירה בקבוצת פניארול, במדיה זכה בשש אליפויות אורוגוואי, ורשם בסך הכל 45 הופעות במדי הנבחרת.
וארלה החל את דרכו במדי דפורטיבו חובנטוד בשנת 1936. כעבור שנתיים החל לשחק בליגה הבכירה, כשחתם במדי מונטווידאו וונדררס.
הוא שיחק במדי הקבוצה במשך חמש עונות, ובשלוש מתוכן הצליח לסיים איתה במקום השלישי בטבלה.
ב-1943 עבר למועדון האחרון בקריירה שלו, פניארול.
הוא שיחק במועדון במשך 13 עונות, וזכה בשש אליפויות מקומיות.
וארלה התחיל את הקריירה הבינלאומית בנבחרת אורוגוואי ב-1939, במסגרת טורניר קופה אמריקה בפרו, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-2 על .
אורוגוואי המשיכה לסגנות באותו הטורניר.
שלוש שנים אחר כך, ב-1942 זכה וארלה עם הנבחרת בטורניר הקופה אמריקה אותו אירחה אורוגוואי, והיה לאחד ממצטייני הטורניר.
וארלה הוביל את נבחרתו כקפטן למונדיאל 1950 בברזיל.
היה זה הטורניר היחיד שהוכרע בבית גמר ולא במשחק גמר.
אורוגוואי הגיעה אל בית הגמר לאחר ששיחקה משחק אחד בלבד בשלב הבתים הראשון, במסגרתו הוגרלה לבית עם ו.
עוד טרם הטורניר פרשה צרפת, מה שהותיר משחק אחד באותו הבית, ובו הביסה אורוגוואי 8-0 את בוליביה.
במשחקה הראשון של אורוגוואי בבית הגמר כבש וארלה את שער השוויון מול שקבע את תוצאת המשחק, 2-2. המשחק האחרון בבית הגמר בין אורוגוואי ל המארחת זכה לכינוי מרקנאסו ונחשב בעיני רבים למשחק הגמר של הטורניר, מאחר שניצחון הספיק לכל נבחרת כדי לזכות בתואר.
מול הקהל הביתי במרקנה, הוביל וארלה את נבחרתו כקפטן לניצחון מפתיע 2-1 שהעניק לנבחרתו את גביע העולם השני בתולדותיה.
וארלה זכה לתשבחות רבות מצד חברי נבחרתו על נאום המוטיבציה שנשא להם במנהרה המובילה למגרש, וביכולת המנהיגות המיוחדת שלו שסייעה להם לזכות בתואר בסופו של דבר.
וארלה היה ממצטייני הטורניר, ובסופו אף נכלל בנבחרת הטורניר.
הטורניר האחרון של וארלה במדי אורוגוואי היה מונדיאל 1954 בשווייץ.
על אף שהיה בן 37 בזמן הטורניר, הוא הוסיף להיות שחקן חושב בסגל הנבחרת, רשם שלוש הופעות ואף כבש בניצחון 4-2 על בשלב רבע הגמר.
וארלה לא שותף בהפסד להונגריה בשלב חצי הגמר, וסיים את הקריירה הבינלאומית ללא הפסד במונדיאל.
הוא שותף בשבעה משחקים במסגרת טורנירי המונדיאל, ובהם רשם שישה ניצחונות ותיקו אחד.
וארלה רשם בסך הכול 45 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש תשעה שערים.
בשלוש העונות האחרונות שלו במדי פניארול, הדריך אותו מאמנו בשני טורנירי המונדיאל בהם שותף, חואן לופס פונטנה.
ב-1955, שנת פרישתו מכדורגל, סיים פונטנה את דרכו בקבוצה.
מי שהחליפו אותו על הקווים היו וארלה ורוקה מספולי, חברו לקבוצה ולנבחרת.
ב-19 ביוני 1955 עלה וארלה לשחק במהלך המחצית השנייה של משחק קבוצתו, בסיומו החליט לפרוש.
השניים המשיכו להדריך את הקבוצה עד לסיום העונה, בה פרשו שניהם מכדורגל.
וארלה לא חזר עוד לאמן, אך מספולי המשיך בקריירת אימון, חזר לאמן בפניארול במספר קדנציות עד לשנות התשעים המוקדמות ואף הוביל את נבחרת אורוגוואי במשך מספר שנים.
בשנת 1994 זכה וארלה לתואר כבוד מפיפ"א.
שנתיים אחר כך, ב-2 באוגוסט 1996, כחודש וחצי לפני יום הולדתו ה-79, הלך וארלה לעולמו.
בשל השפעתו הגדולה על עולם הספורט באורוגוואי, הוא זכה להלוויה ממלכתית במימון המדינה, על פי החלטתו של נשיא המדינה באותה התקופה, חוליו מריה סנגינטי.
הוא נקבר בעיר הולדתו מונטווידאו.
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1950
השחקן המצטיין של הקופה אמריקה: 1942
אובה קאמפס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בבורוסיה מנשנגלדבך בעמדת השוער, ומאמן השוערים של הקבוצה בהווה.
קאמפס ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של בורוסיה מנשנגלדבך באפריל 1983, בניצחון 5-0 על קרלסרוהה, וסיים את עונת הבכורה שלו, 1982/83, עם 12 הופעות, בהן ספג 20 שערים, מתוכם ארבעה במחזור האחרון בניצחון 6-4 על בורוסיה דורטמונד.
בשלוש העונות הבאות קאמפס לא היה השוער הבכיר של הקבוצה ומיעט לשחק, אך החל מעונת 1986/87 תפס את אפודת השוער הראשון, ועד לשנת 2001 היה השוער הבכיר של הקבוצה.
בעונת 1991/92 הגיע קאמפס עם הקבוצה לגמר הגביע, שם הפסידה בורוסיה מנשנגלדבך להנובר 96 בבעיטות הכרעה, לאחר 0-0 בתום 120 דקות.
בדרך לגמר, בורוסיה מנשנגלדבך הדיחה את באייר לברקוזן, גם כן בבעיטות הכרעה, לאחר 2-2 בתום 120 דקות.
בחצי הגמר הזה, קאמפס עצר את כל ארבע הבעיטות של שחקני לברקוזן, ז'ורז'יניו, הייקו הרליך, לואן לופסקו ומרטין קרי, ולבורוסיה מנשנגלדבך הספיק ניצחון 2-0 בבעיטות הכרעה כדי להעפיל לגמר.
עונת 1994/95 הייתה מוצלחת יותר עבור קאמפס ובורוסיה מנשנגלדבך, שהגיעו שוב לגמר הגביע הגרמני, והפעם יצאו עם היד על העליונה, לאחר ניצחון 3-0 על וולפסבורג.
בעונת 1997/98 קאמפס ירד ליגה עם בורוסיה מנשנגלדבך, ונשאר בקבוצה גם בבונדסליגה השנייה.
כעבור שנתיים, קאמפס העפיל ביחד עם בורוסיה מנשנגלדבך חזרה אל הבונדסליגה.
לאחר עליית הליגה, קאמפס הפך לשחקן ספסל, והשוער הבכיר של הקבוצה היה השווייצרי יורג שטיל.
קאמפס השתתף עם הנבחרת המערב-גרמנית האולימפית באולימפיאדת סיאול (1988), וזכה במדליית ארד לאחר הפסד לנבחרת ברזיל בחצי הגמר וניצחון על נבחרת איטליה במשחק על המקום השלישי.
לקאמפס אין הופעות בנבחרת גרמניה הבוגרת.
אולימפיאדת סיאול (1988): מדליית ארד
אובה הון הוא אתלט מזרח גרמני בעבר.
הוא אלוף אירופה (אתונה 1982) ושיאן עולם (כידון ישן) בהטלת כידון.
הוא האתלט היחידי בעולם שהצליח להטיל כידון למרחק של יותר מ-100 מטרים, בכידון הישן, שיא העולם שקבע עומד על 104.80 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1982 זכה הון במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 91.34 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין באצטדיון על שם פרידריך לודוויג יאן ב-20 ביולי 1984, קבע הון בהטלת כידון שיא עולם של 104.80 מטר, שיפור לשיא בן השנה של טום פטרנוף מארצות הברית (99.72 מטר).
שבועיים לאחר מכן, נמנע מהון להשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ולנסות לזכות במדליית הזהב, בשל החרם שהוטל על משחקים אלו על ידי מדינות הגוש הקומוניסטי.
בתחרות גביע התאחדות האתלטיקה הבינלאומית שנערכה בקנברה, אוסטרליה בשנת 1985 הטיל הון את הכידון למרחק של 96.96 מטר, תוצאת השנה בעולם.
בניגוד לאמונה הרווחת, זריקתו של הון לא הייתה הסיבה בגינה הוחלט לשנות את עיצוב הכידון לתחרויות הטלת כידון החל משנת 1986. השינוי הוצע עוד קודם לזריקתו של הון, לא רק על מנת לקצר את טווח זריקת הכידון, אלא גם כדי למנוע מהכידון ליפול על הארץ ולייצר מדידה לא נכונה.
בקצהו של הכידון החדש קיים חוד מתכת הגורם לכידון להינעץ בקרקע בסיום הטלתו, וזוהי הנקודה המדויקת בה נמדד מרחק הכידון מנקודת הזריקה.
לפיכך, תוצאות השיא של תחרויות הטלת כידון "אופסו" משנת 1986, ושיאו של הון נחשב ל"שיא עולם נצחי".
קריירת הספורט של הון הלכה ודעכה עקב ניתוח שעבר בשנת 1986. מאז החל לעסוק כמאמן ספורט במקום כאתלט מתחרה.
הוא נשוי משנת 1983 ויש לו שני ילדים.
אובדן מזון הוא מושג בכלכלה התעשייתית המתייחס למזון אשר היה מיועד למאכל אדם ומסיבות שונות התקלקל או לא נאכל על ידי האדם.
אובדן מזון מתרחש בכל שלבי שרשרת האספקה של המזון, החל משלבי הייצור, האחסון, האריזה והעיבוד, ועד לשלבי הקמעונאות והצריכה.
מקובל להפריד בין אובדן מזון, המתייחס לאיבודי מזון במהלך שלבי הייצור, העיבוד והשיווק, לבין זריקת מזון תקין על ידי צרכנים.
במדינות בעלות הכנסה נמוכה, מתרחש רוב אובדן המזון בשלבים הראשונים של הליכי הייצור: בשלבי הגידול בשדה, האחסון והעיבוד.
ואילו במדינות מפותחות בממוצע מעל ל-100 ק"ג לנפש לשנה הופך לפסולת מבלי שנוצל לאחר שנרכש.
במחקר שנערך בשנת 2010/2011 על ידי ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO), נמצא שסך אובדן המזון בעולם מסתכם בכ-1.3 מיליארד טון לשנה, המהווים כשליש מסך המזון המיוצר לצריכת בני אדם.
העלות השנתית של אובדן מזון בעולם נאמדה בכ-940 מיליארד דולר.
בישראל ההוצאה על צריכת מזון מהווה כ-16% מסל הצריכה הממוצע של משקי הבית.
אובדן המזון בישראל לאורך שרשרת האספקה נאמד בכ-2.5 מיליון טון מזון, המהווים כ-38% מכלל המזון המיוצר, נכון לשנת 2026. בשנת 2015 הוערך אובדן פירות וירקות בכ-45% מסך ייצור פירות וירקות בישראל.
השווי הכלכלי של נתוני אובדן אלו הוא כ-18 מיליארד ש"ח בשנה (1.6% מהתוצר המקומי).
דו"ח מבקר המדינה בנושא "אובדן מזון - השלכות חברתיות, סביבתיות וכלכליות", שפורסם בשנת 2015, קבע בין היתר: "בישראל הנושא של אובדן מזון עוד לא זכה להתייחסות ממשלתית.
כך גם לא קיימים נתונים רשמיים על כמויות המזון האובד בשרשרת הספקת המזון".
ע"פ ממצאי דו"ח מבקר המדינה אובדן מזון עלול לגרום לנזקים כלכליים, סביבתיים וחברתיים ניכרים.
האמצעי היעיל ביותר להקטין נזקים אלו הוא מניעת אובדני מזון ככל שניתן, וכן הצלת מזון והעברתו לצריכת נזקקים.
על פי אומדני דו"ח אובדן המזון הלאומי 2016 שנערך על ידי לקט ישראל ו-BDO זיו האפט, סך היקף אובדן המזון בישראל עמד על 2.4 מיליון טון, בשווי של 19.5 מיליארד ₪, כ-33% מהיקף ייצור המזון בישראל.
מתוכם, אובדן של מזון בר-הצלה, כלומר מזון הראוי למאכל, בהיקף של כ-2.1 מיליון טון ובשווי של 8 מיליארד ₪.
הדו"ח הצביע על כדאיות כלכלית וחברתית גבוהה למשק הלאומי בהצלת המזון, והצלה של 25% מהמזון האבוד תאפשר הצלת מזון בשווי של 3 מיליארד שקל, שווה ערך למלוא הפער בצריכת מזון של האוכלוסייה חסרת הביטחון התזונתי בישראל.
נכון לשנת 2026, על פי נתוני לקט ישראל, כל משק בית בישראל זורק מזון בשווי של כ-4,500 שקל בשנה.
שימוש בתמחור דינמי והוזלה של מוצרים הקרבים לתאריך תפוגתם ברשתות השיווק, יכול להציל מזון בשווי 3.5 מיליארד שקל בשנה.
פחת בתוצרת חקלאית טרייה מצטבר בשלבים השונים של תהליך הייצור והאספקה, ויכול להביא לאיבוד תוצרת ראויה למאכל.
הפחת יכול להתהוות בשלב הגידול או בשלב מתקדם יותר בשרשרת הייצור, באופן שיביא לקבלת תוצרת באיכות פחותה.
לפי דו"ח של משרד החקלאות (פברואר 2016) "במרבית הגידולים מסתכם שיעור הפחת מהקטיף עד השיווק הקמעונאי ברשתות השיווק ב-22 עד 34%".
גידול: הפחת נובע מאי כדאיות כלכלית לקטיף, תקלות טכניות בציוד מכני או תזמון זריעה וקטיף לא אופטימליים, וכן מחשיפה למחוללי מחלות צמחים, שנזקיהם יבואו לידי ביטוי רק במהלך האחסון או אחריו.
בגידולי ירקות שונים, כגון עגבנייה, מלפפון ופלפל, נמצא שכמות ניכרת של כ־15%–20% מהתוצרת אובדת בשלב הגידול ולא נקטפת כלל.
אחסון, אריזה והפצה: הפחת נובע מסיבות אסתטיות של יבול הנפסל לשיווק.
במחקר שנערך בישראל נמצא כי כ-60% מהתוצרת שנפסלה מסיבות אסתטיות נזרקת.
סיבה נוספת לפחת היא תנאים לא מתאימים של אחסון התוצרת החקלאית, עקב תקלות טכניות או חוסר בתשתיות המקצרות חיי מדף של היבול, וכן מניהול לקוי של מלאי המזון.
בגידולים מסוימים, כגון עגבנייה, מלפפון ובננה, דווח על שיעורי פחת גבוהים יחסית של 12%–15% ברשתות השיווק, וזאת כתוצאה של הבשלת יתר ו/או הצטמקות התוצר.
צריכה: אובדן המזון נובע בעיקר מניהול לא נכון של רכישה וצריכת מזון הנגרמת לרוב מקניית יתר.
כמו כן, האובדן נובע מתקלות של שבירה או מעיכה בבית, בבית העסק או בדרך מחנות המזון לבית.
סיבה נוספת היא הגשת יתר או העמסת יתר על הצלחת, המובילה לזריקת שאריות במסעדות או במקומות המספקים מזון מוכן.
סיבה נוספת לפחת המיוחדת למדינת ישראל היא השמדת תוצרת מטעמי כשרות (תרומות ומעשרות ואיסור ערלה).
בישראל מושמדים מדי יום מטעמי כשרות כ-1% מכלל התוצרת של פירות וירקות, כמות המוערכת בכ-63 אלף טון לשנה של פירות וירקות.
אובדני מזון בתעשיית המזון (זרמי פחת)
לפי הערכת משרד החלקאות האמריקאי, ה-USDA, כ-3% מכלל אובדני המזון מתרחשים בשלבי ייצור ואריזת המזון, חלק מהמזון נזרק בשלבי המיון והסינון אולם האובדן העיקרי בשלבי הייצור הוא התוצרת החקלאית שנזרקת כפסולת (תוצרי לוואי של תהליך הייצור).
הפסולת שנוצרת בעקבות עיבוד התוצרת למוצר המזון מכונה זרם פחת, לאור העובדה שבעת תכנון תהליך הייצור, התהליך מיוצג על ידי תרשים זרימה, ואובדנים אלה גורמים לפחת של חומרי הגלם.
לדוגמה, בתכנון תהליך תעשייתי לייצור מיץ תפוזים, בשלב הסחיטה יתקבלו שני זרמים: הזרם העיקרי, שהוא מיץ התפוזים, וזרם הפחת, שהוא הקליפות ושאריות הפרי, ומכיל 50% ממשקל הפרי ההתחלתי.
זרמי פחת נחשבים לאובדן מזון מכיוון שהם עדיין מכילים חומרי מזון רבים כגון סיבים תזונתיים, חלבונים, סוכרים, שומנים, נוגדי חמצון, שמנים אתרים ועוד, אולם ברוב המקרים חומרי מזון אלה לא מנוצלים (הפסולת נשרפת או נטמנת).
לנתוני אובדן המזון יש משמעות כלכלית, סביבתית וחברתית:
ככל שהתוצרת אובדת בשלב מאוחר יותר של שרשרת האספקה, כך גדלה ההשפעה הסביבתית שלה, היות שיש לקחת בחשבון את כל השלבים שקדמו לשלב בו התוצרת אובדת.
השפעות אובדן מזון על משאבי הטבע:
אנרגיה: יש המחשיבים בזבוז אנרגיה באובדן מזון הן מבחינת האנרגיה הכימית האגורה במזון שאבד, הן מבחינת האנרגיה שהושקעה בגידול ואספקת המזון והן מבחינת האנרגיה שהושקעה בטיפול בפסולת המזון.
פליטות גזי חממה כתוצאה מאובדן מזון (המכונה גם 'טביעת רגל פחמנית') הוערכו בכ־3,300–5,600 מיליון טון, על פי נתוני אובדן המזון לשנת 2009 של FAO.
הערכה זו מתייחסת לפליטה לאורך כל שרשרת הייצור והאספקה.
נתונים אלו הקרובים מאוד לפליטת פחמן דו-חמצני מצריכת אנרגיה בארצות הברית בשנת 2011. על-פי הנתונים של FAO, ייצור בשר, עופות ודגים צורך את האנרגיה ברמה הגבוהה ביותר, אולם ירקות ומוצרי חלב הם הקטגוריות שבהם בזבוז האנרגיה הוא הגדול ביותר כתוצאה מאובדן מזון.
בנוסף, פירות וירקות שאובדים ומועברים להטמנה גורמים בתהליך פירוקם לפליטת מתאן, שהוא גז חממה בעל השפעה רבה ביותר, היות שהוא גורם להתחממות הגלובלית פי 20 יותר מגזי חממה אחרים.
מים: כ-70% מהמים השפירים בעולם מנוצלים לחקלאות.
שימוש בכמות נכבדת זו של מים מתוקים גורמת לדלדול משאב המים בעולם ולהמלחת מקורות מים וקרקעות.
קשה לכמת את כמויות המים המנוצלות לגידולים שונים, היות שההשפעה הגאוגרפית היא גדולה.
כ-173 מלמ"ק מים מתבזבזים בשנה עקב אובדן מזון.
זוהי כמות הגדולה פי 3.6 מכלל צריכת המים של ארצות הברית.
שימוש בקרקע: שימושים חקלאיים עלולים לגרום נזקים לקרקעות הן עקב בירוא יערות לשם הגדלה או טיוב של שטחים חקלאיים והן בפגיעה באיכות ובפוריות הקרקע, הנגרמת בעיקר משימוש אינטנסיבי לחקלאות.
בשנת 2007 הוערכה הקרקע אשר שימשה לייצור מזון אשר לא נצרך בכ-13 מיליון קמ"ר, שטח המהווה כ-28% משטח הקרקעות המשמשות לחקלאות בעולם.
בנוסף, לחקלאות אינטנסיבית יש השפעה רבה על סחף קרקעות.
הנזק הנגרם כתוצאה מסחף קרקעות הוא אובדן חומרי הזנה בקרקע, פחת ביבולים ואובדן מגוון ביולוגי.
בניצול הקרקע יש להכליל גם את הקרקע הנתפסת לשימוש במטמנה, מכיוון שאובדן פירות וירקות המושלכים כפסולת דורש טיפול, שבישראל הוא בעיקרו הטמנה.
דישון: הערכה של 28 מיליון טון דשנים בעבור גידול המזון שאובד.
המשמעות הסביבתית של שימוש בדשנים היא המלחת קרקעות ומי תהום.
מגוון ביולוגי: מעבר להשפעות הישירות על משאבי הטבע, השימוש במשאבים והזיהומים הנגרמים לחינם פוגעים במגוון הביולוגי ובשרותי המערכת האקולוגית.
על אף שפגיעה זו תלויה במדינה, בסוג הגידול החקלאי כמשתנה של גודל השטח, בשימוש בדשנים ובמשאבים אחרים, נמצא כי ענף החקלאות אחראי לכ-66% מהאיומים על מינים.
מבחינה כלכלית אובדן מזון הוא השקעה מבוזבזת של תשומות שהושקעו בגידול החקלאי - רכישת הקרקע והכשרתה לחקלאות והשקעה לאורך הגידול בדשנים, מים, כוח אדם ומיכון חקלאי.
בנוסף, אובדן מזון משמעותו הפיכת פסולת שלרוב מהווה נטל כלכלי בהוצאות הטיפול, הן בעלויות הפנימיות והן בעלויות חיצוניות, למוצר בעל ערך כלכלי חיובי.
סך השווי הכלכלי המוערך של מזון אבוד הוא כ-2.5 מיליארד דולר לשנה, שהם שני דולר לק"ג מזון אבוד.
מתוכם, כ־0.8 דולר הם עלויות ישירות של המזון וכ-1.2 דולר הם עלויות של השפעות חיצוניות (סביבתיות וחברתיות).
כלומר, העלות הסביבתית הכוללת של אובדן מזון היא כ-1,600 מיליארד דולר לשנה.
מבחינה חברתית-בריאותית, זוהי השקעה מבוזבזת של אפשרות להזנת נזקקים.
אחת מתוך ארבע קלוריות תזונתיות נאבדות עם אובדן המזון - זאת על-פי הערכה של FAO.
במחקר שערך הביטוח הלאומי בישראל בשנת 2012 על-פי מדדים שהגדיר משרד החקלאות האמריקאי (USDA), נמצא כי כ-18% מאוכלוסיית ישראל נמצאת במצב של חוסר ביטחון תזונתי ומעל למחציתם ב"חוסר ביטחון תזונתי ניכר".
השלכות סביבתיות של זרמי פחת
מלבד ההשלכות הסביבתיות המשותפות לכלל אובדני המזון, שהעיקרית היא בזבוז משאבים, לזרמי פחת יש השלכות סביבתיות נוספות:
זרמי פחת לרוב מכילים כמות גדולה של מים ויש להם פעילות מים גבוהה, עובדה זו בשילוב חומרי המזון הרבים שהם מכילים, הופכת אותם לקרקע פורייה לגידול חיידקים ועובשים.
פעילות המיקרואורגניזמים שגדלים על הפסולת גורמת ליצירת ריחות לא נעימים, שעלולים למשוך מזיקים, ועלולים גם לגרום ליצירת חומרים מזהמים שיכולים לחלחל למי תהום או לפגוע בקרקע.
בעוד שניתן לייבש את הפסולת לפני הטמנתה, תהליך זה דורש עיבוד נוסף שאינו כלכלי לייצרן וצורך אנרגיה רבה ולכן הפסולת נטמנת ברוב המקרים בצורתה הרטובה.
לעיתים זרם הפחת עצמו מכיל חומרים מזיקים, לדוגמה בעת ייצור שמן זית, הגפת (שאריות הזיתים שנותרות לאחר הסחיטה), מכילה חומרים אורגניים, בעיקר פנולים, בכמות גבוהה שהופכת את הפסולת לרעילה ולכן נדרש טיפול מיוחד לפני השלכתה למניעת נזק סביבתי.
בעקבות ההכרה ועליית המודעות לתופעת אובדן המזון הגלובלית, הולכות ומתרבות יוזמות שונות בעולם להצלת מזון.
ממשלות וגופים ציבוריים רואים את הסוגיה כחשובה, ופועלים כיום לצד גופים פרטיים, בין היתר, באמצעות חקיקה ורגולציה של תחום תרומות המזון.
קביעת יעד לאומי בהתאם לעקרונות שגיבש האו"ם, של הפחתה של 50% בכמויות אובדן המזון עד שנת 2030.
גיבוש תוכנית של משרד החקלאות להפחתת עודפי גידול ולצמצום אובדן התוצרת, וכן להסדרת נושא השמדת תוצרת חקלאית בישראל (כולל השמדה מטעמי כשרות).
קביעת היעד תחייב לאמוד את כמויות האובדן והעלאתו לסדר היום הציבורי בישראל הן במישור האזרחי והן במישור השלטוני-מדיני.
מוסדות המספקים שירותי הסעדה (צה"ל, שב"ס, המשטרה, בתי החולים ומוסדות חינוך) ינטרו את כמויות עודפי המזון ויעבירו לנזקקים את עודפיהם.
חקיקה בנושא צמצום אובדן מזון והצלת מזון בדרכים ישירות ועקיפות: הגנות משפטיות לתורם מזון בתום לב (בדומה ל"חוק השומרוני הטוב" הקיים בארצות הברית, Bill Emerson Good Samaritan Food Donation Act), קידום חקיקה שתתמוך בשווק תוצרת חקלאית שאיכותה האסתטית פגומה או שתוקפה עומד לפוג.
בסקר שנערך בישראל נמצא כי 64% מהנשאלים יבחרו לקנות יבול חקלאי שאינו אסתטי ("מכוער") בהנחה של כ-25% מהמחיר.
הפעלת תוכניות חינוך והסברה לציבור כיצד להפחית בזבוז מזון על ידי שינוי הרגלי צריכה, הבנת ההשלכות הסביבתיות-חברתיות של אובדן מזון, העברת ידע בעניין אחסון ירקות ופירות במגזר הביתי.
אימוץ סדר עדיפויות להפחתת היווצרות עודפי מזון וניצולם המרבי.
העדיפות העליונה היא הפחתה במקור של אובדן תוצרת חקלאית, בהמשך העברת העודפים לנזקקים, למאכל בעלי חיים ולאחר מכן להכנת קומפוסט או להפקת אנרגיה.
לבסוף, את הנותר ללא מענה מהשלבים הקודמים, מעבירים להטמנה.
שיפורים טכנולוגיים בשילוב מחקר ופיתוח של יכולות האחסון, הקטיף, המיון והאריזה.
כמו גם בתחום הגידול ומניעת הפחת עקב מחלות.
קיים עניין רב במציאת דרכים למיחזור זרמי הפחת.
הפתרון שנמצא כיום בשימוש הנרחב ביותר הוא הפיכת זרם הפחת למספוא (מזון לבעלי חיים), אולם עדיין נשארת פסולת רבה.
בישראל ההערכה היא ש-88,000 טונות של מזון אובדות בשלב התעשייה וזאת מבלי להחשיב את זרמי הפחת שממוחזרים, בעיקר כמספוא.
פתרונות נוספים הם הפיכת הפסולת לדשן (קומפוסט), ושריפתה לייצור חשמל, אולם הם אינם נמצאים בשימוש נרחב.
פתרונות חדשניים יותר, המכונים מיחזור מדור שני, מתמקדים במציאת אפשרויות לניצול חומרי המזון שנמצאים בזרמי הפחת.
הפרדת חומרי המזון הרצויים משאר מרכיבי זרם הפחת היא ברוב המקרים תהליך יקר ומסובך כך שאינה כדאית כלכלית.
תעשיית פירות ההדר נחשבת ליוצאת דופן מכיוון שנמצאו דרכים להפקת חומרים רבים, כגון פקטין, קרוטנואידים, שמנים אתרים ופוליפנולים, שאף נמכרים ומשמשים כיום ליצירת מוצרים אחרים בתעשיית המזון.
בשנים האחרונות מבוצעים מחקרים רבים למציאת דרכים חלופיות לניצול זרמי הפחת, שמתמקדים במספר אסטרטגיות מרכזיות המתבססות על תהליכי תסיסה:
דלק ביולוגי: דלק שמופק ממקורות צמחיים או בעלי חיים, נחשב לדלק נקי שאינו מייצר גזי חממה נוספים.
לכאורה דלק ביולוגי רצוי מבחינה סביבתית, אולם בעיתי מבחינת קיימות, לאור מצב הרעב בעולם אין הצדקה להפוך תוצרת חקלאית, שהייתה יכולה לשמש מזון לבני אדם, לדלק.
אחד הדלקים הביולוגיים המרכזיים הוא ביואתנול, שמיוצר על ידי מיקרואורגניזמים בתהליכי תסיסה.
שימוש בזרמי פחת כמקור הגלוקוז לתסיסה יאפשר שמירה על הקיימות תוך ייצור אנרגיה ירוקה.
תוספי תזונה לבעלי חיים: בעלי חיים בתעשיית המזון, בין אם מיועדים לשחיטה או לייצור חלב, זקוקים לתוספי תזונה שונים.
תהליכי תסיסה עשויים לשפר את הזמינות הביולוגית של חומרי מזון שונים ולייצר חומרי מזון חדשים כגון ויטמינים.
בצורה זו זרמי הפחת יקבלו ערך תזונתי וכבר לא יחשבו לפסולת.
בנוסף, המיקרואורגניזמים עצמם יכולים לשמש כפרוביוטיקה או כתוסף חלבון.
ברוב המקרים זרמי פחת שהופכים למספוא עוברים תהליך ייבוש כדי להימנע מזיהומים, תהליכי תסיסה יכולים לחסוך זאת מכיוון שהם יוצרים הגנה טבעית מפני מיקרואורגניזמים מזהמים.
תסיסה מדייקת: תהליך בו מגדלים מיקרואורגניזם מסוים לטובת יצירת חומר רצוי מסוים, אשר לאחר מכן מופרד משאר מערכת הגידול (בניגוד לתסיסה כהלית לייצור יין למשל, בה המיקרואורגניזמים המשתתפים בתהליך לא ידועים ואין הפרדה של הכהל ממצע הגידול).
ישנם חומרים רבים הנחוצים לתעשיית המזון שמיוצרים בתהליכי תסיסה מדייקת.
פטריות מסוגלות לפרק ביעילות חומרי פסולת שונים ומורכבים ולייצר באופן טבעי אנזימים, פיגמנטים, חומרים פעילי שטח, אומגה 3, חומרים מסמיכים ועוד.
חומרים אלה מופרשים מהפטרייה למצע הגידול, עובדה המקלה על הפרדתם ומוזילה תהליך הפקתם.
הפיכת הפסולת לחומר הגלם של תהליך התסיסה המדייקת יכולה להוזיל את תהליך הייצור ולהפכו לבר קיימא.
ייצור מזון חדש: ניצול זרמי הפחת בצורה היעילה ביותר ליצירת מזון המתאים לצריכה אנושית.
ב-2016 הוקם ארגון ללא מטרות רווח בשם The Good Food Institute (בראשי תיבות: GFI) שפועל בין היתר בארצות הברית, באירופה ובישראל.
מטרת הארגון היא לקדם תחליפי בשר, תוך מתן דגש על קיימות ובריאות.
הארגון פועל להשגת מטרה זו בדרכים שונות, אחת מהן היא מימון מחקרים שמתמקדים בתחליפי בשר.
בשנת 2024 הארגון החל במימון מחקרים שמתמקדים ביצירת תחליפי בשר מפסולת של תעשיית המשקאות הקלים .
אובדה (בספרדית: Úbeda) היא עיר בדרום ספרד, במחוז חאאן (Jaén) שבקהילה האוטונומית של אנדלוסיה.
העיר נמצאת 56 ק"מ צפון מזרחה מחאאן ו-120 ק"מ צפונה מגרנדה.
אובדה יחד עם העיר השכנה באיסה מהוות דוגמה אופיינית לבנייה ספרדית בסגנון הרנסאנס במאה ה-16. בשל כך הוכרזה ב-2003 כאתר מורשת עולמית.
אובידה ממוקמת במרכזה של פרובינציית חאאן.
היא נמצאת בגובה 748 מטר מעל פני הים, ברמת אובדה (Loma de Úbeda).
רמה המפרידה עמקי נהר הגואדלקיווויר מצפון ונהר הגוודלימאר בדרום.
בחפירות ארכאולוגיות באובדה נמצאו שרידים מהתקופה האיברית.
בהמשך היו במקום הרומאים והויזיגותים.
היישוב הוקם מחדש במחצית הראשונה של המאה התשיעית, על ידי האמיר של קורדובה, עבד-א-רחמן השני (عبد الرحمن الثاني).
הוא קרא למקום אובדת אל ערב (أُبَّدَة الْعَرَب).
בשנת 1212 נכבשה על ידי הנוצרים, אולם כעבור שנתיים המוסלמים השתלטו עליה מחדש.
התקופה המוסלמית של אובדה הסתיימה סופית ב-1233 עם כיבוש העיר על ידי פרננדו השלישי.
המאה ה-16 הייתה "תור הזהב" של אובדה.
בתקופה זו נבנו הבניינים שבזכותם הוכרזה לאתר מורשת עולמית.
מרכזה המונומנטלי של אובדה היא כיכר ואסקס דה מולינה (Plaza Vázquez de Molina).
הכיכר מוקפת ארמונות וכנסיות מרשימות.