tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012 נבחר מקנזי לייצג את מחוז הבחירה ה-134 בבית הנבחרים של פנסילבניה.
לאחר איחודי מחוזות, התמודד מחדש לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה ה-187 בבחירות 2022.
ב-2013 הוביל מקנזי את חקיקת "חוק 52", שביצע רפורמה בשיטת המיסוי של פנסילבניה באמצעות סגירת פרצות מס לחברות, הפחתת שיעורי מס, וביטול מס הירושה על עסקים משפחתיים קטנים.
ב-2024 יזם את חבילת החוקים "הקלה במיסים למשפחות פנסילבניה", שמטרתה להכפיל את זיכוי המס על טיפול בילדים, ולבטל פטורים ממס מכירה על מוצרים כמו ציוד לילדים, מזון לחיות מחמד וחשבונות טלפון נייד.
קודם לכן שימש כיו"ר ועדת הפיקוח הממשלתית, סגן מנהיג הרוב, וסגן יו"ר ועדת המדיניות של סיעת הרוב.
בשנת 2017 הכריז מקנזי כי יתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-15 של פנסילבניה בבחירות 2018. הוא פרש מהמרוץ בראשית מרץ 2018 לאחר שבית המשפט העליון של פנסילבניה שינה את גבולות המחוז.
ב-2021 הודיע שיתמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של פנסילבניה בבית הנבחרים האמריקאי, אך זמן קצר אחר כך נסוג מהמרוץ והעדיף להתמודד מחדש על מושבו בבית הנבחרים המדינתי.
ביולי 2023 הכריז שוב על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השביעי, הפעם לקראת בחירות 2024. במהלך מסע הבחירות שלו הצהיר כי סוגיית ההגירה הבלתי־חוקית היא "עדיפות עליונה".
הוא גם הביע תמיכה בהמשך מלחמת חרבות ברזל, אך התנגד להמשך הסיוע הצבאי לאוקראינה במלחמתה נגד רוסיה.
ב-23 באפריל 2024 זכה מקנזי במועמדות הרפובליקנית לאחר שניצח את קווין דליקר (שהתמודד גם ב-2022) ואת מריה מונטרו.
בבחירות הכלליות גבר על חברת הקונגרס המכהנת מטעם המפלגה הדמוקרטית, סוזן ויילד.
ראיין כריסטי הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני בבורנמות' מהפרמייר ליג ובנבחרת סקוטלנד.
כריסטי החל את הקריירה שלו באינברנס קלדוניאן ת'יסטל לפני שהצטרף ב-1 בספטמבר 2015 לסלטיק מליגת העל הסקוטית בחוזה לארבע שנים.
באותה שנה, הוא הושאל בחזרה לאינברנס לעונה אחת.
ב-31 באוגוסט 2021 עבר לבורנמות' מהצ'מפיונשיפ וחתם על חוזה לשלוש שנים.
הוא עלה ליגה עם הקבוצה והחל לשחק בפרמייר ליג, שם כבש את שערו הראשון ב-8 באוקטובר 2022 בניצחון 2–1 על לסטר סיטי.
ראינוע (או סרט אילם) היה שלב ראשוני ומשמעותי בהתפתחות הקולנוע, שבו הוקרנו יצירות מצולמות של קטעי תנועה, אך ללא צליל מוקלט מראש.
בנוסף, היו יוצרים שהפיקו סרטים עם פסקול מוקלט שכלל מוזיקה בלבד, אך ללא צלילים דיאגטיים הנובעים מההתרחשויות עצמן.
אחד הסרטים האלו הוא אורות הכרך של צ'ארלי צ'פלין.
ההבחנה בין קולנוע וראינוע אינה מוחלטת, היו יוצרים כמו רנה קלייר שראו בקולנוע אמנות נפרדת בעלת מאפיינים משלה.
בדומה לקלייר, גם סרגיי אייזנשטיין ראה בשילוב הקול יחד עם תמונה פגיעה באמנות המבוססת של הסרט האילם, שנראתה כסוג נפרד ושונה של אמנות.
צ'ארלי צ'פלין, מגדולי יוצרי הראינוע התקשה גם הוא עם המעבר מהראינוע אל הקולנוע ועסק בכך (גם באופן עקיף) ביצירותיו.
עם זאת מרגע הקרנת הסרט המדבר הראשון, "זמר הג'אז" בכיכובו של אל ג'ולסון בשנת 1927, גברה הדרישה הציבורית להפקתם של סרטי קולנוע עד היעלמותו המוחלטת של הראינוע.
עד לשנת 1925 צולמו הסרטים האילמים במהירות נמוכה יותר מזו של סרטי הקולנוע.
בדרך כלל צולמו הסרטים במהירות של 16 תמונות לשנייה.
מהירות הצילום הסטנדרטית בקולנוע היא 24 תמונות לשנייה.
סרטים אילמים מקוריים המוקרנים במכונת קולנוע רגילה (בעלת מהירות קבועה של 24 תמונות לשנייה) ייראו בהקרנה כקופצניים ומהירים בצורה בלתי טבעית, דבר שמגביר את ניכורו של הצופה המודרני מן המתרחש על המסך.
מאחר שמכונות עם מהירות הקרנה משתנה הן נדירות, הותאמו במעבדות סרטים אילמים להקרנה במכונות קולנוע רגילות.
עם זאת, כמה סצנות צולמו במתכוון במהירות נמוכה יותר, על מנת ליצור רושם מכוון של פעולה מהירה וקופצנות, טכניקה שהייתה נהוגה במיוחד בקומדיות הסלפסטיק של הבמאי מאק סנט.
יש סרטים שאין לדעת מהי המהירות בה צולמו, וכיוון שהצילום נעשה באופן ידני, ייתכנו אף שינויים לאורך אותו סרט עצמו.
ישנם חילוקי דעות בין מומחים לקולנוע בנושא מהירות ההקרנה של סרטים מתקופה זו, במיוחד אלו ששוחזרו והועלו לפורמטים מודרניים כגון DVD (הסרט "מטרופוליס" משנת 1927 הוא דוגמה לסרט בו קיים ויכוח מסוג זה).
הסרט האילם דרש הדגשה של שפת הגוף והבעות הפנים, כדי שהקהל יבין מה חש השחקן, ומה הוא אומר.
צופים בני ימינו חשים בנוח יותר עם קומדיות אילמות מאשר עם סרטים דרמטיים, משום שהמשחק המוגזם נתפס כטבעי יותר בתחום הקומדיה.
עם זאת, יש סרטים אילמים עם משחק ברמה גבוהה גם בקנה מידה מודרני.
כיוון שבסרט האילם לא התאפשרו דיאלוגים מדוברים, נעשה שימוש בכתוביות שהוצגו בין הסצנות על מנת לקדם את העלילה, ולייצג את דברי הדמויות או המספר.
אמנות יצירת הכתוביות היא אמנות בפני עצמה, ו"כותב כתוביות" היה איש מקצוע לכל דבר, שמלאכתו הייתה שונה מזה של "כותב סצנות" שיצר את התסריט עצמו.
הכתוביות כללו לעיתים גם אלמנטים גרפיים, איורים או עיטורים מופשטים, וסייעו לאווירה אותה רצה במאי הסרט להעביר.
יוצרי הקולנוע הגרמני בשנות ה-20, ובמיוחד יוצרי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, נטו למעט בשימוש בכתוביות.
הסרט האילם הגיע לרמה בה ניתן היה לבטא את שרצה הבמאי או התסריטאי להעביר עם שימוש מזערי בשפה מפורשת.
הבמאים הגדולים של הקולנוע הגרמני בשנים אלו השתמשו במשחק ובמונטאז' (עריכה) על מנת לבטא ללא מילים את ההתרחשויות, ובאופן זה נמנעו, או לפחות מיעטו בהצגת כתוביות.
הקרנת הסרט האילם לוותה במוזיקה חיה.
כבר בהקרנת הסרט הראשון של האחים לומייר ב-28 בדצמבר 1895 בפריז ליווה פסנתרן את התמונות שעל המסך בנגינתו.
המוזיקה הוכרה כחלק הכרחי מהקרנת הסרט, תרמה לאווירת הסרט, ונתנה לקהל חיזוקים רגשיים שסייעו להזדהות עם המתרחש על המסך.
לעיתים נכחו המוזיקאים אף בהסרטת הסרטים, וליוו בנגינתם את המשחק, על מנת לסייע לשחקנים לחוש את הרגשות שיחוש הצופה במוצר המוגמר.
אולמות קטנים בשכונות ובעיירות העסיקו לרוב פסנתרן.
החל מאמצע העשור השני של המאה ה-20 השתמשו אולמות קולנוע ענקיים בערים הגדולות בעוגב חדשני או מסורתי, או אף בתזמורת שלמה.
אורגני ענק יכלו לחקות בנגינתם תזמורת שלמה, וליצור אפקטים קוליים מתקדמים.
בארצות הברית פותחו אורגנים מיוחדים לקולנוע, שנגן מיומן היה יכול להפיק מהם צלילים של תזמורת קטנה, כדוגמת וורליצר.
בנוסף ליכולת להפיק צלילים של כלי נגינה רבים ושונים, יכלו אורגני ראינוע מסוימים גם לייצר אפקטים, כמו צופר מכונית, שריקת קטר, צלצול פעמון וכו'.
בתחילה היו הנעימות שליוו את הסרטים לרוב מאולתרות.
אך עם התקדמותו של הראינוע, והופעתם של סרטים באורך מלא, נשלחו תווים ועיבודים אל המוזיקאים שליוו את הסרטים בנגינתם, כשהם מצורפים לרוב לעותק הצלולואיד של הסרט.
מנהג זה החל עם הנעימות שהלחין ג'וזף קארל ברייל לסרטו של ד.
גריפית' "הולדת אומה" בשנת 1915. עם זאת, כבר ב-1908 נכתב תכליל מוזיקלי מלא לסרט על ידי המלחין קאמי סן-סנס, שהוזמן מראש עבור הסרט הצרפתי "ההתנקשות בדוכס דה-גיז".
באותה השנה נכתב תכליל מלא גם עבור הסרט הרוסי "סטנקה ראזין", בידי המלחין מיכאיל איפוליטוב-איבנוב.
בארצות שונות היו מנהגים שונים באשר לליווי הסרט האילם בקולות.
בברזיל היה נהוג שזמרים מלווים את הסרטים המקומיים (בדרך כלל אופרטות מצולמות שנקראו fitas cantatas) בשירה שניסתה ליצור התאמה עם תנועות השפתיים שעל המסך.
ביפן, נוסף לליווי המוזיקלי גם אדם שנקרא "בנשי", שתפקידו היה להסביר את הנעשה על המסך, ולעיתים להשמיע את קולותיהם של השחקנים, או לתרגם את הכתוביות בסרטים מארצות זרות.
ה"בנשי" היו כה פופולריים עד שיצירת סרטים אילמים נמשכה ביפן אל תוך שנות ה-30, זמן רב לאחר שהעולם כולו חדל מכך.
במשך מאות שנים ניסתה האנושות להגיע להצלחה בשני אלמנטים מרכזיים של הקולנוע – הקרנת תמונות באמצעות אור, ויצירת אשליה של תנועה הנוצרת באמצעות ניצול תופעה הידועה כ"התמדת הראייה".
עוד בשנת 1646 יצר הגרמני אתנסיוס קירכר את "פנס הקסם" שבאמצעותו יכול היה להקרין תמונות מתחלפות על גבי קיר, באמצעות עדשה שריכזה את האור, כשלפניה הוצבו ידנית מספר תמונות מתחלפות.
ניסיונות אלו היו חסרי ערך מעשי עד להמצאת הצילום במאה ה-19. משלב זה ואילך, ניסיונותיהם של ממציאים ואמנים כאדוארד מויברידג', אטיין ז'יל מאריי, לואי לה פרינס ואוטומאר אנשוץ להמציא מכונות להקרנת תנועה, הביאו לחידושים כגון "רובה התמונות" של מייברידג' משנת 1883, אך הצלחות אלו היו חלקיות בלבד.
במקביל, עבדו ממציאים כג'ורג' איסטמן וחניבעל וויליסטון גודווין בארצות הברית על המצאת חומרי צילום יציבים שיוכלו לשמש בתעשייה זו.
שניהם גילו במקביל את הצלולואיד, ובמשך שנים ניהלו משפטים על הזכות לשימוש בפטנט.
החל משנת 1887 ועד היעלמותו בשנת 1890, לואי לה פרינס הוציא מספר סרטים באורך של כמה שניות, כגון "איש הולך מעבר לפינה", "נגן האקורדיון", "תנועה חוצה את גשר לידס" ו"סצנת ראונדהיי גארדן", שהיו לסרטים הניסויים הראשונים אי פעם.
לסרטים "איש הולך מעבר לפינה" ו"נגן האקורדיון", לה פרינס השתמש בשתי מצלמות העדשה היחידה שהמציא.
לורי דיקסון, חוקר במעבדותיו של תומאס אלווה אדיסון, את סרט הצלולואיד שאפשר הרצת סדרה של תמונות והקרנתן.
אדיסון עצמו הציג בשנה זו את ה"קינטוסקופ", תא הקרנה פרטי, או תא הצצה, בו הריץ מנוע חשמלי סרט שהוקרן על גבי זכוכית, והצופה צפה בו דרך חריץ הצצה.
סרטים אלו, שהיו הסרטים האילמים הראשונים, היו לרוב באורך של דקות ספורות, והוצגו בהם התרחשויות קצרות כמו הופעות אקרובטים, קרבות אגרוף וכדומה.
אדיסון לא חשב מעולם להקרין את סרטיו.
בשנת 1894 המציא ממציא בריטי בשם רוברט ויליאם פאול את מקרן הסרטים, ובמקביל הגיעו להמצאה זו גם האחים לומייר בצרפת.
האחים ערכו את ההקרנה המסחרית הראשונה לסרט ראינוע ב-28 בדצמבר 1895. הם שכרו את אולם "גראנד קפה" בשדרת הקפוצינים בפריז, והציגו תוכנית שהורכבה מעשרה סרטים באורך של פחות מדקה, וביניהם "היציאה ממפעלי לומייר" ו"סעודת התינוקת".
הסרט גרם להתרגשות רבה בקרב צופיו, שכן רבים בקהל, אשר לא היו מורגלים בפלא החדש, חששו באופן אינסטינקטיבי כי הרכבת תצא מן המסך ותדרוס אותם.
סרטיהם של לומייר זכו לפופולריות גדולה, וב-1896 הם יצאו למסע הופעות עולמי בבריסל, בומביי, לונדון, מונטריאול, ניו יורק ובואנוס איירס.
על אף שנראה כי פאול קדם לאחים לומייר מבחינת ההמצאה הטכנית של המקרן, הייתה זו פעולתם של האחים לומייר שהעבירה את כובד המשקל מהקרנה לצופה יחיד, להקרנה להמונים, שהיא תמצית החוויה של הראינוע.
אדיסון עצמו ראה בכך את עתידו של הסרט, והמציא מכשיר משלו בשם "ויטאסקופ".
ב-23 באפריל 1896 הציג אדיסון לקהל האמריקני באולם "קוסטר את ביאל" שבניו יורק את תוכניתו הראשונה, שכללה ריקוד של שתי נערות בלונדיניות, תמונות נוף ימי, ותחרות אגרוף בין קומיקאי שמן וקומיקאי רזה.
ז'ורז' מלייס, במאי הסרטים הראשון, היה קוסם, שחקן ואיש קרקס צרפתי שהתלהב מהאפשרויות הכרוכות באמנות הראינוע.
בתחילה היה מפיץ נודד של סרטי האחים לומייר, אך לאחר מכן החל לייצר סרטים בעצמו.
סרטיו הראשונים התבססו על האפשרויות הטכניות החדשות שגילה, לעיתים במקרה, כגון הרצת תמונות במהירות כפולה, פוטומונטז', וכיוצא בזה.
מלייס הוא שגילה טכניקות של מעבר בין סצנות, פתיחה, סגירה ושילוב (fade in, fade out, dissolve) שהפכו לכלי בסיסי בשפה הקולנועית.
משלב מסוים מאס בסרטי הפלאים המבוססים על תעלולי מצלמה, והחל בבימוי.
מלייס הוא במאי הסרטים הראשון.
ליצירת סרטו "לכלוכית" ב-1900 כתב תסריט מראש, בנה תפאורה, הזמין שחקנים וביים.
פעולות אלו, הנראות כמובנות מאליהן כיום, היו מהפכניות בעידן בו יצירת סרט הייתה כרוכה ביציאה לרחוב, או לזירת התרחשות ציבורית, וצילום הנעשה בהם.
מלייס היה גם אביו של סרט המדע הבדיוני כאשר ב-1902 צילם את הסרט "מסע אל הירח".
מלייס הנהיג סרטים בני 15 דקות המציגים מספר סצנות.
בארצות הברית פעל חלוץ הקולנוע אדווין פורטר באולפני אדיסון.
כשם שמלייס הוא אבי הבימוי וההפקה, כך פורטר הוא אבי העריכה הקולנועית.
סרטו של פורטר "חיי כבאי אמריקני" (1903) היה הסרט הראשון שנערך מצילומים רבים שנמצאו במחסני חברת אדיסון שתיארו שריפות וכיבוין.
הסרט כלל עלילת מתח, וחידוש קולנועי נוסף – צילום הקירוב (Close up).
"שוד הרכבת הגדול", מ-1903 יצר את התבנית לפיה נוצקו המערבונים במשך מאה השנים שלאחר מכן.
סרט זה היה להצלחה כבירה.
התפתחויות אלו ביססו את האמנות החדשה, שבתחילה רבים ראו בה אך קוריוז חולף.
התעשייה הפכה לעסק מסחרי ענק, שהביא להקמת חברות שעסקו אך ורק בקולנוע.
סרטי "פאתה" הצרפתיים השיגו מעמד בכורה עולמי, כאשר דאגו לשליטה בפטנטים חשובים בתחום, כמו גם לבעלות באולפני סרטים.
בארצות הברית השיג אדיסון בשנת 1909 מונופול על התעשייה לזמן קצר, כאשר איחד את שלוש חברות הסרטים הגדולות, "אדיסון", "ביאוגרף" ו"ויטגרף" לכלל ענק אחד – "חברת הפטנטים לראינוע".
חברה זו פגעה אנושות בפרנסת מפיצי הסרטים, והמונופול שהשיגה יכול היה לכפות מחירים מופקעים הן על קהל הצופים והן על בעלי הניקלאודיונים.
יצרני סרטים עצמאיים שהתמרדו כנגד המונופול, שמרכזו היה בניו יורק, החלו להעביר את פעילותם לחוף המערבי, וכך נוצרה בשנת 1912 עיר הסרטים הוליווד.
בשנת 1913 החל מנגנון הפרסום של כוכבת הקולנוע הראשונה, פלורנס לורנס, שהייתה האדם הראשון ששמו נודע לקהל הצופים ככוכב קולנוע.
הגברת לורנס הייתה חברתו של קרל לימל, מפיץ סרטים עצמאי שפעל בלוס אנג'לס.
בשנת 1914 כבר הייתה שיטת ה"כוכבים" במלוא כוחה, ואולפנים כאולפני סרטי פרמאונט קידמו כוכבים כמרי פיקפורד.
שיטה זו שמה קץ לניסיונות המונופול של אדיסון ואנשיו, והעלתה את תעשיית הקולנוע על הפסים המוכרים לנו כיום.
עליית הסרט האילם כיצירת אמנות
בעשור הראשון של המאה ה-20 נותר אורכו של הסרט גלגל אחד, לרוב בין עשר לחמש עשרה דקות.
הדבר נבע מהנחה מוטעית בדבר סבלנותו של הקהל.
תעשיית הסרטים ההוליוודית יצרה סרטים שהיו מוצרים תעשייתיים המיועדים כבידור קל לבני מעמד הפועלים.
אך בה בעת, באירופה החלו להיווצר הפקות ענק, שנמשכו מספר עשרות דקות, ודחפו את מעטפת אורכו של סרט הראינוע כלפי מעלה.
יצירות כ"מלכה אליזבת" (צרפת, 1912), "קוו ואדיס" (איטליה, 1912) ו"כביריה" (איטליה, 1914) הביאו גם את יצרני הסרטים בארצות הברית ליצור סרטים ארוכים בעלי עלילה.
פורמט זה, "סרט באורך מלא" (feature) הפך למוצר העיקרי של תעשיית הקולנוע.
מול היצרנים האירופאיים של סרטים באורך מלא, העמידה תעשיית הסרטים האמריקנית תשובה אמנותית ומסחרית בדמותו של ד.
גריפית', יליד 1875 הגיע לתעשיית הקולנוע בשנת 1907, והחל בשימוש אמנותי בשיטות חדשניות של עריכה, משחק, תאורה וצילום, כמו השימוש החדשני שעשה בצילום התקריב.
עד שנת 1910 יצר סרטים קצרים כמקובל אז.
עלייתם של הסרטים הארוכים האירופים, הביאה למשבר בחייו וביצירתו, וניסיון שערך בשנת 1912 ליצור סרט בשם "יהודית" נגנז.
בשנת 1915 ובשנת 1916 יצר גריפית' שני סרטים ארוכים, הנחשבים לשיאים באמנות הראינוע.
"הולדת אומה" ו"אי-סובלנות" היו יצירות אפיות היסטוריות בקנה מידה שטרם נודע עד אז, והראו סצנות קרב והמונים, אשר צילומן ועריכתן מהווים אבן פינה בקולנוע עד לימינו אלו.
"הולדת אומה" היה גם לאחד מראשוני הסרטים שהביאו לוויכוח פוליטי, בשל העובדה כי תמך בעבדות ובדרום, בזמן בו רבים מהלוחמים במלחמת האזרחים האמריקנית, וילדיהם היו עדיין בחיים.
בד בבד עם עלייתו של גריפית' החל אמן נוסף את דרכו הקולנועית.
צ'ארלי צ'פלין הגיע מאנגליה לארצות הברית בשנת 1910 על מנת לשחק בתיאטרון הוודביל.
בשנת 1913 פנה אליו חלוץ הקומדיה הקנדי מאק סנט שהתמחה ב"אולפני קיסטון" ביצירת קומדיות סלפסטיק בהן רודפים שוטרים אחר בתולות נאוות, המשליכות עוגות בפרצופם, ופיתה אותו להתחיל ביצירת סרטים.
סרטיו של צ'פלין בעשור השני של המאה העשרים הביאו לקפיצת מדרגה בתפיסת הקומדיה בראינוע.
במקום קומדיות הסלפסטיק הירודות, יצר צ'פלין קומדיה ריאליסטית, חברתית ומרגשת, המגיעה אף למדרגה של פיוט.
צ'פלין כבש את לבם של צופי הקולנוע בארצות הברית ואף באירופה, שם כונה על ידי הצרפתים "שארלו".
העלייה בכוחו של הראינוע כיצירה אמנותית הפכה את הראינוע מאמנות המיועדת לאנשי המעמד הנמוך, לאמנות ראויה לאנשי המעמד הבינוני, והביאה להכרה בראינוע כסוג של אמנות העומד בדרגה אחת עם אמנויות מבוססות וותיקות.
עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ואף מעט לאחריה, היו תעשיות הראינוע בצרפת ובאיטליה, התעשיות המובילות, מבחינה מסחרית ואמנותית.
המלחמה, אליה הצטרפה ארצות הברית רק בשנת 1917, ובהיקף מוגבל, הביאה לירידה בכוחה של התעשייה האירופית.
התעשייה האמריקנית, שהייתה מרוכזת בשני מוקדים, במזרח, בניו יורק ובשיקגו ובמערב, בהוליווד, החלה תופסת את מקומה כמובילה עולמית, מקום אותו לא שמטה מאז.
משבר זמני אירע בשנת 1918 לאחר סיום המלחמה, כשאולפני הסרטים האירופים חידשו את פעילותם.
ירידה פתאומית בדרישה לסרטים אמריקאיים, חיסלה כמעט את תעשיית הקולנוע במזרח ארצות הברית, והאולפנים החזקים והמבוססים יותר שפעלו בהוליווד השתלטו על השוק, ושרדו את המשבר.
תעשיית הסרטים בהוליווד הפכה לשם נרדף לתעשייה האמריקנית, ולגורם מוביל עולמי.
בתחילת שנות ה-20 הופקו בארצות הברית כ-800 סרטים באורך מלא בשנה, כ-82% מן התוצר העולמי.
הקומדיות של צ'ארלי צ'פלין ובאסטר קיטון, המלודרמות התקופתיות של ססיל ב.
משנת 1913 התפתחה שיטת "האולפנים הגדולים", שעיקרה בניית יחסי ציבור לכוכבי הראינוע באמצעות מערכת יחסי ציבור, שהפכה לכוח המניע בתעשיית הסרטים האמריקנית למשך עשורים רבים, ובעקבותיה בתעשייה העולמית.
שליטת האולפן בכל השלבים של תהליך ההפקה וההפצה אפשרה יצירת יצירות מורכבות מבחינה אמנותית ומסחרית.
בה בעת הביאה השיטה להתמקדות באסקפיזם ובזוהר, ומנעה ניסיונות אמנותיים יותר, ויצירת סרטים בעלי תעוזה.
במאים שניסו למרוד בשיטה, כאריך פון שטרוהיים, נכשלו לרוב.
התעשייה העולמית בעת פריחת הראינוע
על אף ניצחונה המסחרי של הוליווד, שליטתה בשוק העולמי לא הייתה מוחלטת, וקהל הצופים העולמי נהנה מאלטרנטיבות איכותיות.
הקולנוע הגרמני היה המתחרה החזק ביותר להוליווד בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
היצירות הקודרות, ההזויות, של הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, שהביאו לשיא את ההצגה האנטי־ריאליסטית שמטרתה להביא אל המסך את עולמו הפנימי של היוצר, התפתחו בתחילת שנות ה-20 ביצירתם של במאים כפרידריך וילהלם מורנאו ופריץ לאנג, ובעידודו של המפיק אריך פומר, איש מפתח בענק הסרטים הגרמני המאוחד, חברת UFA.
הסרט הסובייטי שלאחר המהפכה, הביא אל המסך חידושים רדיקליים ומרגשים.
אנשים כסרגיי אייזנשטיין הפכו את העריכה הקולנועית (מונטאז') בלשונם, לאמנות בפני עצמה, בעלת עומק פילוסופי והגותי העובר מעבר לאמנות הפשוטה של העברת עלילת הסיפור לקהל שפיתח פורטר.
אמנותו של אייזנשטיין, יוצר הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין" (1926), הביאה אל המסך עריכה לא ליניארית של דימויים מתנגשים המביעים רעיונות עמוקים ומעוררים את המחשבה ואת הרגש אצל הצופה.
יוצר נוסף במסורת זו, וסבולוד פודובקין התחרה באייזנשטיין על הבכורה האמנותית.
הסרט הסובייטי זכה לעידודה של המדינה, שכן לנין ראה בראינוע אמנות חשובה וכלי מרכזי לשליטה בהמונים.
מטבע הדברים התפתחה בברית המועצות אמנות הסרט הדוקומנטרי, שהביאה לתודעה במאים כדג'יגה ורטוב וויקטור טורין שצילם ב-1928 את הסרט "טורקסיב" בו תיעד את סלילת מסילת הברזל בין טורקמניסטן וסיביר.
בצרפת היה הראינוע כלי אמנותי בידיהם של יוצרים מן הזרמים החשובים באמנות המאה ה-20, שהגיעו אז לפריחתם.
הקולנוע האוונגרדי שנוצר בתקופה זו ביטא זרמים כאימפרסיוניזם שהתבטא ביצירותיו המוקדמות של היוצר אבל גאנס.
גאנס, לאחר שהתאכזב מן האימפרסיוניזם יצר את האפוס הענקי "נפוליון" (1927) באורך של 6 שעות, ונחשב לאחד מהישגיו הגדולים של הראינוע.
יוצר אמנותי נוסף היה רנה קלייר, יוצר הסרט האוונגרדי "אנטרקט" (1925).
לאחר יצירת הסרט הגיע קלייר למסקנה כי תפקידו העיקרי של הראינוע הוא הבידור, ויצירת הקשר בין היוצר והקהל, ופנה לעשיית סרטים קונבנציונליים יותר.
פעילותם הראשונית של גאנס וקליר הביאה להבחנה המקובלת כיום בין סרטי "הזרם העיקרי" הנחשבים לצורת בידור המונית, ובין "סרטים אמנותיים".
במקומות רבים בעולם התפתחה תעשיית ראינוע משגשגת.
בשנת 1913 יצר ההודי דאדאסאהיב פאלקה את הסרט הנחשב לאבי הקולנוע ההודי, יצירה תקופתית היסטורית בשם "ראג'ה הרישאנדרה".
לאור הפופולריות של סרט זה התפתחה תעשייה שהפיקה בממוצע עשרים ושבעה סרטים בשנה.
בממלכה המאוחדת לא התפתחה תעשיית סרטים חזקה.
על אף שלממציאים בריטים היה חלק ניכר בהתקדמות הטכנולוגית שהביאה ליצירת הראינוע, הרי שהתעשייה פיגרה אחרי המתחרות מבחוץ, ורוב הסרטים שהוצגו על המסכים בבריטניה לפני מלחמת העולם הראשונה היו צרפתיים או אמריקניים.
המלחמה עצמה הרסה את יכולתו של הראינוע הבריטי להתחרות במתחרה רב העוצמה מארצות הברית, ובשנת 1927 היו רק 5% מן הסרטים שהוצגו בבריטניה מתוצרת עצמית, ויוצר בריטי עם הישגים כמו אייזנשטיין, לאנג או קלייר לא הופיע.
אמנם אלפרד היצ'קוק החל את פעילותו בשנים אלו, אך להישגיו הגדולים הגיע רק בתקופה מאוחרת יותר, בעידן הקולנוע.
רק חקיקתו של חוק להגנת הקולנוע הבריטי בשנת 1928 אשר קבע מכסות ומגבלות להקרנת סרטי חוץ, הביאה את הקולנוע הבריטי לפריחה לה זכה בשנות ה-30.
בשולי התעשייה בארצות הברית התפתחה תעשיית סרטים אמנותיים, שהביאה לעולם יצירות חשובות בנוסף לסרטים המסחריים והתעשייתיים.
במאים כדוקומנטריסט רוברט פלאהרטי (יוצר "נאנוק איש הצפון" (1922) ו"מואנה מהדרום" (1926)) ביססו את מעמדה של תעשיית הראינוע בארצות הברית גם בקרב החוגים שוחרי האמנות.
בשנים אלו, סוף שנות ה-20, הגיע הסרט האילם לשכלול מלא מבחינה אמנותית ואסתטית.
המצלמות נעשו לניידות יותר, מה שאפשר סצנות קרב והמונים כמו אלו שצילם גאנס ב"נפוליון".
המשחק בראינוע איבד את המלאכותיות וההגזמה שאפיינו אותו והפך לאמנות בפני עצמה, שיש שידעו להביאה לעידון וריאליזם פסיכולוגי, והיו שהפסיקו את השימוש בכתוביות.
בשלב זה הופיע על הבמה החידוש הטכנולוגי הבא, הקולנוע, ונטל מהראינוע את הבכורה.
מאז תחילת עידן הסרט האילם, נעשו ניסיונות לפיתוח טכנולוגיה קולנועית להקלטה והשמעה רציפה ומתואמת של קול בסרטים.
ניסיונות אלו נתקלו בבעיות טכניות שנראו כבלתי פתירות.
עיקר הבעיות התמקד בשני נושאים, בסינכרוניזציה של הקול המושמע והמתרחש על המסך, ובהגברה.
בשנת 1927 הציגו אולפני האחים וורנר גרמופון המחובר לידית מכונת ההקרנה כך שפעולת גלגול גלגל הסרט הניעה גם את הגרמופון.
חידוש זה לא הצליח להביא לדיבור בסרטים, אלא רק הביא מוזיקת רקע.
גם כך לווה החידוש הטכני בבעיות רבות של סינכרוניזציה, ובכך שהתקליטים היו שבירים במיוחד.
נקודת המפנה הגיעה בסוף שנת 1927 עם הקרנת "זמר הג'אז" שכלל דיאלוג ושירה בשיטה חדשה שנקראה "ויטאפון", בה הוקלט הפסקול לא על תקליט נפרד, אלא על סרט ההקרנה.
הצלחתו של הסרט הביאה תוך זמן קצר להפסקת ייצור הסרטים האילמים, ולמעבר של כל האולפנים ליצירת סרטי קולנוע.
אף כי יוצרים כצ'פלין וכאייזנשטיין סברו כי המדובר בהתפתחות שלילית, וכי הראינוע היא אמנות בפני עצמה, היוותה שנת 1927 את שנת מותו הפתאומי של הראינוע.
סרטי ראינוע גדולים וחשובים עוד נוצרו מספר שנים לאחר מכן כגון "כלב אנדלוסי" הסוריאליסטי של לואיס בוניואל וסלבדור דאלי, או "טאבו" של פרידריך וילהלם מורנאו ורוברט פלאהרטי, וצ'פלין המשיך ביצירת סרטים אילמים במשך שנים לאחר מכן (אם כי, הם לוו בפסקול מוזיקלי), אך היו אלו פרפורי הגסיסה של אמנות גוועת.
עיקר היצירה העולמית הופנה עתה אל הקולנוע.
מספר יוצרי קולנוע יצרו מחוות לקומדיות של הסרט האילם.
מחוות אלו כוללות את סרטו של ז'אק טאטי "חופשתו של מר הולו" (1953), סרטו של מל ברוקס "סרט אילם" (1976), הארטיסט (2011) ויצירות נוספות.
על אף השימוש במוזיקה אופיינית, בכתוביות, ובמחוות של משחק וצילום המדמות את ימי הסרט האילם, סרטים אלו הם סרטי קולנוע לכל דבר, בעלי פסקול.
ההנפשה ליוותה את הראינוע כמעט מראשיתו.
הסרט המונפש הראשון היה "שלבים הומוריסטיים של פנים מצחיקות" (Humorous phases for funny faces) שנוצר בשנת 1906 על ידי האמריקני ג'יימס סטיוארט בלקטון.
בצרפת יצר אמיל קוהל את הגיבור "פנטוש", שבין 1908 ל-1918 כיכב בעשרות סרטים.
בארצות הברית יצר ווינסור מקקיי סדרות הנפשה שהיו מבוססות על גיבורי טוריו השבועיים ב"ניו יורק הראלד", "ליטל סאמי סניז" ו"ליטל נמו בארץ החלומות" שהופיעו בעשור הראשון של המאה העשרים.
בשנת 1914 יצר מקקיי את "גרטי הדינוזאור", גיבורת הנפשה שעלילותיה הוצגו בבתי הקולנוע כחלק מן התוכנית הרגילה.
מלאכת יצירת הראינוע המונפש הייתה מייגעת ובלתי כלכלית, בשל הצורך לצייר מחדש כל דף ודף.
פריצת הדרך הגיעה בשנת 1914 בעבודת המאייר ארל הרד שהמציא את טכניקת ה"סל" – ציורן של הדמויות על פני צלולואיד שקוף, שצולם על רקע שצויר מראש.
פריצת דרך זו הקלה מאוד על ציורי ההנפשה ובשנת 1919 הגיח אל המסך הכוכב המשמעותי הראשון של הראינוע המונפש.
פליקס החתול צויר באולפני פאט סאליבן כפי הנראה על ידי צייר בשם אוטו מסמר וזכה להצלחה אדירה בשנות ה-20.
בעקבותיו של פליקס באו גיבורים נוספים כ"קוקו הליצן" של האחים פליישר ואחרים.
בין המאיירים באותן השנים היה גם וולט דיסני שזכה להצלחה מסוימת עם סדרה המבוססת על "עליזה בארץ הפלאות" שהחלה בשנת 1924, וגיבור נשכח בשם "אוסוואלד השפן".
פריצתו של דיסני עם מיקי מאוס התרחשה מאוחר יותר, עם הסרט המדבר.
בסוף שנות ה-20, עם תום עידן הראינוע הייתה אמנות הסרט המונפש מקובלת ומבוססת, וסרט מונפש היה חלק מקובל ומוכר מכל תוכנית שהוצגה.
עם זאת, פריצתו הגדולה של הסרט המונפש התרחשה לאחר עידן הראינוע.
בהיסטוריה של הקולנוע, התקופה שלפני הופעת הסרט המדבר ידועה כ"עידן הסרט האילם".
בעידן זה התפתח הסרט האילם לכלל אמנות בפני עצמה, ויוצרים גדולים וחשובים יצרו סרטים באיכויות טכנית ואמנותית גבוהות.
בין יוצרים אלו נמנים אמן הקומדיה צ'ארלי צ'פלין, אמן המונטאז' סרגיי אייזנשטיין, האקספרסיוניסט פריץ לאנג, האימפרסיוניסט אבל גאנס והדוקומנטריסט רוברט פלאהרטי.
במשך עידן הסרט האילם, רמתם הטכנית של הסרטים השתפרה בהתמדה.
היצירות המוקרנות כיום בסינמטקים ובטלוויזיה הן לרוב עותקים מדור שני או שלישי, ולפעמים יותר, של הסרטים המקוריים.
עותקים אלו הם לרוב באיכות טכנית ירודה.
בנוסף, העותקים הללו מוקרנים לעיתים במהירות שגויה, ותוך שימוש במוזיקה שאינה מתאימה.
לכן קשה לצופה בן ימינו להעריך את אמנות הראינוע כערכה.
הקהל של שנות העשרים היה מודרני לחלוטין, ודרש וקיבל סרטים באיכות המרבית האפשרית.
הסרטים ייצגו את חזית הקדמה הטכנולוגית והאמנותית של הזמן.
צולמו אלפי סרטים אילמים, והיסטוריונים מעריכים כי כ-75 אחוזים מהם אבדו.
הסרטים צולמו על חומר בלתי יציב ונוטה להתלקחות שדרש טיפול ואחסון בתנאים מבוקרים כדי שיישמר ללא נזק, טיפול שלא כל הסרטים זכו לו.
חלקם הושמדו בשריפות במחסני האולפנים, ואפילו בכוונה תחילה, כדי לפנות מקום אחסון.
סרטים צולמו כבר בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
ב-1897 שלחו האחים לומייר צלם בשם אלכסנדר פרומיו אל המזרח, ובין היתר צילם פרומיו את הסרטים הראשונים המראים את ארץ ישראל.
באותה שנה, 1897, שהה צוות הסרטה אחר בארץ, מטעם הכנסייה הקתולית בצרפת – האב ביילי והצלם אלברט קירשנר (כנראה יהודי במוצאו) – שיצרו סריה של סרטונים מחיי ישו.
חשיבותה של הסרטה זו ידועה לחוקרים הרציניים והשפעתה מגיעה עד לגריפית.
הסרט האילם הראשון צולם בארץ ישראל על ידי הבמאי מורי רוזנברג בשנת 1911 כדי להביא מראות מהארץ לקונגרס הציוני העשירי.
ביוני 1900 הוצג בירושלים תיעוד מוסרט של משפט דרייפוס, שהתנהל בעיר רן בצרפת.
אליעזר בן-יהודה, חובב החידושים המדעיים, צפה בסרט עם אשתו חמדה ויצר לאחר ההצגה את המילה העברית "ראינוע".
חמדה (בשם העט שלה "חידה") פרסמה בעיתון "הצבי" כתבה שבה היללה את ההמצאה והזדרזה להשתמש במילה החדשה:
הוא הקים סטודיו בשם "אורה חדשה", וצילם סרט תעמולה ציוני אשר נשלח לפיתוח בצרפת, שם אבד במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 צילם הצלם יעקב בן דב (לסוטרה) את סרט התעודה החשוב על כניסת הגנרל אדמונד אלנבי לירושלים, ב-11 בדצמבר 1917. לאחר מכן אסף בן דב מספר קטעים המתעדים את כיבוש הארץ על ידי הבריטים, והפיק מהם סרט בן כשעתיים בשם "יהודה המשוחררת".
לסרטים אלה ערך היסטורי ניכר, אך איכותם הטכנית והאמנותית ירודה ביותר.
חלוץ הראינוע והקולנוע הארץ ישראלי היה נתן אקסלרוד אשר הגיע לארץ באפריל 1926, וב-9 בספטמבר 1927 החל בצילומי הסרט העלילתי הארץ ישראלי הראשון – "החלוץ".
צילומי סרט זה לא הושלמו.
בעיות פיננסיות קטעו את ההפקה באמצעה.
בשנת 1932 הפיק המפיק והבמאי חיים הלחמי את הסרט "עודד הנודד" הנחשב לסרט העלילה האמנותי הראשון שהופק במימון פרטי ובכוחות מקומיים לקהל של קוני כרטיסים, בארץ ישראל.
הסרט סיפר על ילד ארץ ישראלי אשר יצא לטיול ואיבד את דרכו, ובמהלך ניסיונותיו לשוב הביתה נפגש עם ערבים, עם תייר אמריקני, ועם חיות שונות.
בגלל התקציב הנמוך נוצר "עודד הנודד" כסרט אילם, אף על פי שסרטים עם קול כבר כבשו את השוק.
מבחינה זו היה הסרט יוצא דופן בזמנו, דבר שהשפיע לרעה על הניסיונות לשווק אותו מחוץ לארץ ישראל.
מכל מקום, בארץ ישראל הוא זכה להצלחה ולביקורות טובות בעיתונות.
הסרט זכה הצלחה קופתית והוא הוקרן מספר שבועות בפני אולמות מלאים בתל אביב, ירושלים, חיפה ויישובים נוספים בארץ.
הפקת "עודד הנודד" סימנה את תחילתה של תעשיית קולנוע עברית בארץ ישראל.
הקולנוע הארץ ישראלי התבסס באופן ממשי רק באמצע שנות ה-30 עם פעולתם של נתן אקסלרוד, אולפני "סרטי מולדת" וברוך אגדתי.
זו הייתה תעשיית קולנוע, לא ראינוע.
יצירות בולטות בתולדות הסרט האילם
"שוד הרכבת הגדול" (1903) במאי אדווין פורטר.
"כביריה" (1914) במאי ג'ובאני פסטרונה.
"הקבינט של ד"ר קליגרי" (1919) במאי רוברט וינה.
"הגולם: כיצד הוא בא לעולם" (1920) במאי פאול וגנר.
"נוספרטו" (1922) במאי פרידריך וילהלם מורנאו.
"נאנוק איש הצפון" (1922) במאי רוברט פלאהרטי.
"הגנב מבגדד" (1924) במאי דאגלס פיירבנקס האב.
שרלוק ג'וניור (1924) במאי באסטר קיטון.
"שביתה" (1924) במאי סרגיי אייזנשטיין.
"תאוות בצע (1924) במאי אריך פון שטרוהיים.
"הצחוק האחרון" (1924) במאי פרידריך וילהלם מורנאו.
"אוניית הקרב פוטיומקין" (1925) במאי סרגיי אייזנשטיין.
"רחוב העצב" (1925 במאי גיאורג וילהלם פאבסט.
"פאוסט" (1926), במאי - פרידריך וילהלם מורנאו.
"אמא" (1926), במאי - ווסבודלוב פודובקין.
"הזריחה" (1927), במאי - פרידריך וילהלם מורנאו.
"כנפיים (סרט)", במאי - ויליאם א.
"אוקטובר: עשרת הימים שזיעזעו את העולם", (1927) במאי - סרגיי אייזנשטיין.
ביל המלח (1928), סרט של באסטר קיטון, בכיכובו ובימויו.
הסרט האחרון והיקר ביותר שהופק על ידי חברת ההפקה שלו.
"הפסיון של ז'אן ד'ארק" (1928), במאי - קארל תיאודור דרייר.
"כלב אנדלוסי" (1928), במאי - לואיס בוניואל.
"טאבו" (1931) במאים פרידריך וילהלם מורנאו ורוברט פלאהרטי.
"עודד הנודד" (1933) במאי נתן אקסלרוד.
"זמנים מודרניים" (1936) במאי צ'ארלי צ'פלין.
סרט זה אינו ראינוע - למרות שכמעט אין בו דיבור, הוא מלווה בפסקול עם אפקטים קוליים ומוזיקה, לעומת הראינוע בו אפקטים ומוזיקה, אם היו כאלה, בוצעו באופן חי באולם בעת ההקרנה.
"הארטיסט" (2011) במאי מישל הזנוויציוס.
ר'אלב מג'אדלה הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי וחבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה, ולשעבר שר המדע, התרבות והספורט.
מג'אדלה גדל והתחנך בבאקה אל-גרבייה, למשפחה ערבית-מוסלמית.
כיהן בתפקידים שונים ובהם: מזכיר הנוער העובד והלומד בבאקה אל-גרביה, מזכיר מועצת הפועלים האזורית, ראש אגף החינוך, ההשכלה והספורט בהסתדרות הכללית.
מג'אדלה פעיל בתחומי זכויות ערבים, פנים ובעיות באזור באקה אל-גרביה.
מג'אדלה נכנס לכנסת בשנת 2004, עם התפטרותו של אברהם בורג.
שנה מאוחר יותר התמנה ליו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה, תפקיד בו המשיך להחזיק בראשית כהונתה של הכנסת ה-17. בנוסף לתפקידו כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה, מג'אדלה היה חבר בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובוועדת המדע והטכנולוגיה בעת כהונתו בכנסת ה-16, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות וועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת ה-17.
בתחילת כהונתה של הכנסת ה-17 פעל מג'אדלה יחד עם עמיתתו לסיעה נאדיה חילו, נגד הישארותם של השניים כחלק מסיעת העבודה בקואליציה, כאקט מחאתי כנגד צירוף "ישראל ביתנו" ואביגדור ליברמן אליה.
אולם מאוחר יותר מג'אדלה נתמנה לשר לצד ליברמן שהתנגד למינויו.
ב-10 בינואר 2007 הודיע יו"ר העבודה עמיר פרץ על כוונתו למנות את מג'אדלה לתפקיד שר המדע, התרבות והספורט במקומו של אופיר פינס, שהתפטר מהתפקיד כחודשיים קודם לכן במחאה על צירוף סיעת ישראל ביתנו לקואליציה.
מינויו של מג'אדלה עוכב על ידי ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, שרצה להמתין תחילה עד לביצוע סבב תיקים בממשלתו.
בסופו של דבר נקבע כי מג'אדלה ימונה תחילה לשר בלי תיק, ובהמשך, עם ביצוע סבב התיקים, יקבל משרד מקצועי.
ב-29 בינואר אותה שנה אישרה הכנסת את מינויו לשר ברוב גדול של 59 חברי כנסת כנגד 23. עם מינויו, הפך מג'אדלה גם לשר הערבי וגם לשר המוסלמי הראשון בישראל.
ב-25 בפברואר 2007 אישרה הממשלה את מינויו לתפקיד שר המדע, התרבות והספורט, וב-21 במרץ 2007 אישרה הכנסת את מינויו לתפקיד זה.
ב-2009, למחרת תחילתו של מבצע עופרת יצוקה, החרים מג'אדלה את ישיבת הממשלה, במחאה על המבצע.
שנים לאחר מכן הסביר , עוד הסביר .
כשבוע לאחר שמג'אדלה החרים את אותה ישיבת הממשלה, הוא דרש .
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב מג'אדלה במקום ה-15 ברשימת העבודה לכנסת.
הרשימה זכתה ב-13 מנדטים והוא נותר מחוץ לכנסת.
באפריל 2010 נכנס לכנסת ה-18 בעקבות התפטרותה של יולי תמיר.
כיהן כיושב-ראש ועדת המשנה לעניינים חסויים (על פי סעיף 5 לחוק הכנסת), יושב-ראש ועדת המשנה לדיור במגזר הערבי, חבר בוועדת הכספים ובוועדה לביקורת המדינה.
כן שימש יושב-ראש השדולה לקידום המיחזור בישראל וחבר בשדולה להעסקה ישירה.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב מג'אדלה במקום ה-17 ברשימת העבודה לכנסת, אך תחילה נותר מחוץ לכנסת.
בעקבות התפטרותו של בנימין בן אליעזר, מג'אדלה נכנס לכנסת ה-19 וכיהן בשלושת החודשים האחרונים.
ב-6 באוגוסט 2018 נסע למכה שבערב הסעודית, לקיום מצוות החג' שבאסלאם.
נשוי להודא, ואב לשתי בנות ושני בנים, אחד מהם הוא מוחמד מג'אדלה – איש תקשורת וכתב ב"חברת החדשות", המנהל לשעבר של חטיבת החדשות ומגיש ב"ערוץ מוסאווא" הפלסטיני.
ראיין רודני ריינולדס הוא שחקן ואיש עסקים קנדי.
ריינולדס נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה.
אביו, ג'יימס צ'סטר "ג'ים" ריינולדס, הוא סיטונאי מזון, ואמו, תמרה לי "תמי" ריינולדס (סטיוארט במקור), היא אשת מכירות.
סבו, צ'סטר ריינולדס, היה חוואי ופוליטיקאי מאלברטה במקור.
ריינולדס הוא ממוצא אירי, וחונך כקתולי.
שניים מאחיו הם שוטרים, ואחד מהם חבר במשטרה הרכובה המלכותית של קנדה.
הוא סיים את לימודיו בתיכון קיטסילאנו בוונקובר ב-1994. מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת קוונטלן פּוליטכניון, עד שנשר ממנה.
הקריירה של ריינולדס החלה בשנת 1991 כאשר כיכב כבילי באופרת הסבון "הילסייד", שהופצה בארצות הברית על ידי ערוץ ניקלודיאון.
כמבוגר, כיכב ריינולדס בקומדיות "יחצ"ן המסיבות", ובסדרה "שניים ועוד אחת", בה גילם תלמיד לרפואה בשם מייקל "ברג" ברגן.
בשנים 1993–1994 גילם תפקיד חוזר ב"האודיסיאה" כמאקרו.
בנוסף, הופיע הופעת קמע ב"הרולד וקומר משתוללים באמריקה" כאחות, וכן שיחק ב"מתחתנים עם ההורים" ובסרט "חסין תקלות".
בשנת 2005 שיחק ריינולדס מלצר בשם מונטי בסרט "סקס והמסעדה הגדולה", וכמנהל מוזיקלי בקומדיה הרומנטית "רק ידידים".
לאחר מכן, בשנת 2008 שיחק ריינולדס את גיבור הסרט "בטוח, אולי".
הוא הופיע גם בסיום העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "סקראבס".
מאוחר יותר, בשנת 2009 גילם את אנדרו פקסטון ב"ההצעה" ואת מייק קונל ב"קיץ מסחרר".
ריינולדס שיחק בעיקר בקומדיות, אך עבר גם אימון גופני אינטנסיבי לשם תפקידו כמלך חניבעל בסרט "בלייד: טריניטי".
בשנת 2005 שיחק את ג'ורג' לוץ ברימייק של "אימה באמטוויל".
כמו כן גילם סוכן FBI בשנת 2006 בסרט הפעולה "לחסל את האס".
בשנת 2010 כיכב ריינולדס במותחן הספרדי "קבור" שהוקרן בפסטיבל סאנדנס.
עבור משחקו, קיבל ריינולדס מועמדויות לפרס סאטורן ולפרס גויה עבור השחקן הטוב ביותר.
ריינולדס גילם את האל ג'ורדן בסרט גיבורי העל "גרין לנטרן", שיצא ב-17 ביוני 2011, וגילם גם את אתניק וולקר בעיבוד של סרטי יוניברסל לרומן הגרפי "Rest in Piece Department", שיצא בשנת 2013.
ריינולדס גילם את דדפול ב"X-מן המקור: וולברין" והוחתם לגלם אותו שוב בספין אוף "דדפול" אשר יצא לאקרנים ב-2016. מאוחר יותר אושר שהסרט יהיה רימייק ויתעלם מהאירועים שהתרחשו ב"X-מן המקור".
עבור תפקידו ב"דדפול" הועמד ריינולדס לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - קומדיה.
בשנת 2017 שיחק בסרט המדע הבדיוני "סימן חיים".
בנוסף, שיחק בסרט "שומר הראש והמתנקש".
בשנת 2018 חזר ריינולדס לגלם את דדפול בסרט "דדפול 2".
בשנת 2019 דיבב את פיקאצ'ו ושיחק את הבלש הארי גודמן בסרט "פוקימון: הבלש פיקאצ'ו".
שיחק גם בסרט "מהיר ועצבני: הובס ושואו", בתפקיד לוק, סוכן CIA.
בהמשך השנה, הופיע בקליפ השיר "You Need to Calm Down" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט אשר הוקדש לקהילת הלהט"ב.
בשנת 2021 שיחק בסרט "לשחרר את גאי", בתפקיד גאי.
בהמשך השנה, שיחק את נולאן בות' בסרט "הודעה אדומה" של נטפליקס.
ב-27 בספטמבר 2022 הכריז ריינולד באינסטגרם כי יככב בסרט "דדפול 3" יחד עם יו ג'קמן ב-2024.
ריינולד הוא זוכה פרס הסינמטק האמריקאי ה-36, וקיבל את הפרס בטקס שהתקיים ב-17 בנובמבר 2022.
החל משנת 2018 משקיע ריינולדס במיזמים כלכליים.
לפי הערכות, לאחר מספר "אקזיטים" מוצלחים חצה שוויו של ריינולדס את רף מיליארד הדולר.
בנוסף, רכש חלק ממועדון הכדורגל האנגלי רקסהאם.
בשנת 2002 החל ריינולדס לצאת עם הזמרת הקנדית אלאניס מוריסט הם הודיעו על אירוסיהם ביוני 2004. בפברואר 2007 נפרדו השניים.
מוריסט אמרה כי אלבומה Flavors of Entanglement נוצר מתוך צערה לאחר הפרידה.
השיר "Torch" נכתב על ריינולדס.
בשנת 2007 ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקנית האמריקאית סקרלט ג'והנסון.
הזוג התארס במאי 2008, ונישאו ב-27 בספטמבר 2008 באירוע מצומצם ליד טופינו, קולומביה הבריטית.
בדצמבר 2010 הגישו בקשה לגירושין, וביולי 2011 התגרשו.
באוקטובר 2011 החל לצאת עם השחקנית האמריקאית בלייק לייבלי, הזוג נפגש בצילומים לסרט "גרין לנטרן".
הזוג התחתן ב-9 בספטמבר 2012 במאונט פלזנט, דרום קליפורניה.
לזוג יש שלוש בנות ובן.
הראשונה, ג'יימס, נולדה בדצמבר 2014, השנייה, אינז, בספטמבר 2016, השלישית, בטי, ב-2019, והבן, אולין, נולד בפברואר 2023. המשפחה מתגוררת בעיירת פאונד רידג', מחוז וסטצ'סטר, מדינת ניו יורק בארצות הברית.
שנהסרטתפקידהערות1993Ordinary Magicג'פרי1997המזעיק (אנ')הווארד אנקונה1999בקרוב (אנ')הנרי ליפשיץדיק (אנ')צ'יפ2000Big Monster on CampusקארלAliveג'ון2001Finder's Feeקוויגלי2002יחצ"ן המסיבותואן ויילדרלהתחתן או לא?
זנוק למפיק הטוב ביותר של סרטי קולנועדדפולפרסי אמפיירהשחקן הטוב ביותרפרס סאטורןהשחקן הטוב ביותרפרסי סטרימישיתוף פעולהLogan Feat.
בדצמבר 2024, ריינולדס זכה באות מסדר קנדה, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בקנדה.
ריינולדס, יליד קנדה, קיבל את האות על הצלחתו כשחקן ומפיק בהוליווד ועל תרומתו לצדקה, כולל שיתופי פעולה עם ארגונים כמו Water First Education, Covenant House Vancouver ו-Sick Kids Foundation.
המושלת הכללית של קנדה, מרי סיימון, ציינה כי נדבנותו הרחבה של ריינולדס מחזקת קהילות ברחבי המדינה.
ראילה אמולו אודינגה היה פוליטיקאי קנייתי, כיהן כראש ממשלת קניה בשנים 2008–2013.
ראילה אודינגה נולד בינואר שנת 1945 בעיר מאסנו בקניה.
הוא בנם השני של ג'ראמוגי אוגינגה אודינגה (אשר לימים היה סגן נשיא קניה) ואשתו מארי ג'ומה.
הוא משתייך לקבוצה האתנית לואו.
אודינגה התחנך בבית הספר היסודי קומולו שבקיסומו השוכנת על חוף אגם ויקטוריה.
לאחר מכן, למד אודינגה בבית הספר מרנדה שנמצא באזור בונדו, בו גדלו אבותיו.
את השכלתו התיכונית רכש בלייפציג אז בגרמניה המזרחית.
לאחר שרכש שליטה בשפה הגרמנית, החל בשנת 1965 ללמוד הנדסת מכונות במכללת מגדבורג לטכנולוגיות מתקדמות.
אודינגה חזר לקניה בחודש מאי 1970 והצטרף לסגל אוניברסיטת ניירובי.
הוא לימד בה עד לשנת 1974 במחלקה להנדסת מכונות.
במהלך תקופה זו, הקים מספר חברות קטנות העוסקות בהנדסה.
באותה התקופה לא היה בקניה גוף שבודק סטנדרטים של מוצרים המיוצרים ברמה המקומית.
תהליך זה דרש מחברות לעבור תהליך מייגע של בדיקות בחו"ל.
בשל כך, אודינגה הציע הקמת רשות מתאימה שתאמץ תפקיד זה.
הוא השתתף בקורסים של מכון התקנים הבריטי בלונדון, מכון התקנים בוושינגטון הבירה בארצות הברית ובאוניברסיטאות דנוור וקולורדו.
הוא גם כתב מספר מאמרים בנושא.
מכון התקנים של קניה החל בסופו של דבר את פעילותו בשנת 1974 דרך החלטה של הפרלמנט הקנייתי.
האינטרס של אודינגה במכון והמאמצים שהשקיע להקים אותו חייבו אותו להתפטר מעבודתו באוניברסיטה והוא התמנה לסגן מנהל מכון התקנים שהקים.
אודינגה הגיע ממסורת עשירה של מאבק למען דמוקרטיה ו"משחק הוגן" בפוליטיקה.
תפקידו החשוב והמרכזי של אביו, ג'ראמוגי אוגינגה אודינגה, בהיסטוריה הפוליטית של האומה הקנייתית חינך אותו למאבק על הצדק ושוויון.
אודינגה עצמו, כבר מגיל צעיר, היה פעיל למען שחרור האומה הקנייתית מעוני, מחלות, בורות, עוני ומהממשלה המדכאת.
במהלך התקופה שבה כיהן כסגן מנהל מכון התקנים, היה פעיל אודינגה בתנועה לרפורמה פוליטית בארצו.
בשנת 1982 היה ניסיון התקוממות של קציני חיל האוויר הקנייתים.
אודינגה נעצר, יחד עם עוד אזרחים רבים אחרים.
על אף שלא ניתן היה לאשש את האישומים שהועלו נגדו הוא נכלא ללא משפט.
המשטר של הנשיא דניאל אראפ מוי לא ראה בעין יפה את פעילותו למען הפלורליזם הפוליטי.
אודינגה נשאר בכלא שש שנים, בבידוד ובתנאי כליאה קשים מאוד.
אחרי שיצא, נכלא עוד פעמיים ברציפות למשך תקופה של שנתיים.
לבסוף שוחרר סופית בשנת 1991. בשנה ששוחרר, עלתה שוב בקניה הדרישה לחזרה לפלורליזם פוליטי.
לקראת סוף שנת 1991, נודע לאודינגה כי קיימת תוכנית להתנקש בחייו או איום לכלוא אותו שוב.
בנסיבות אלה הוא עזב את קניה ושהה תקופה קצרה בנורווגיה, בה קיבל מקלט פוליטי.
בסופו של דבר, בנסיבות של השינויים מרחיקי הלכת שחלו בעולם וגם ביבשת אפריקה אחרי סיום המלחמה הקרה והתפרקות הגוש הסובייטי, ב-10 בדצמבר 1991 החליטה הממשלה הקנייתית לחזור לשיטה של דמוקרטיה רב מפלגתית.
ראילה אודינגה חזר לקניה על מנת לקחת חלק במאבק הפוליטי.
הוא לקח חלק בהקמת הפורום להחזרת הדמוקרטיה ,((Forum for the Restoration of Democracy- FORD, שבראשות אביו.
בבחירות בדצמבר שנת 1992, שהיו הבחירות הרב מפלגתיות הראשונות כמעט מזה 25 שנה, נבחר ראילה אודינגה כחבר פרלמנט מטעם לנגאטה, מחוז בחירות בניירובי.
אביו נבחר גם הוא לחבר פרלמנט מטעם מחוז בונדו והפך למנהיג הרשמי של האופוזיציה.
אך בסופו של דבר מצב בריאותו של אודינגה האב הכריע אותו והוא נפטר בשנת 1994. בשנת 1996, בשל מאבקים רבים שהחלו לאחר מות אביו, התפטר ראילה אודינגה מהפורום להחזרת הדמוקרטיה (FORD) והצטרף למפלגה הלאומית לפיתוח קניה (National Development Party of Kenya- NDP).
אודינגה נבחר כמנהיג מפלגת ה-NDP והיה המועמד מטעמה של המפלגה לנשיאות.
בבחירות הכלליות שנערכו בשנת 1997 המפלגה שבראשותו זכתה במקום השלישי מתוך רשימה של 15 מתמודדים.
אודינגה היה חבר בפורום המנהיגות האפריקאית ובמסגרת תפקידו לקח חלק פעיל בהדרכות שונות שנעשו בחסות המכון הרפובליקני הבין-לאומי (IRI).
הדרכות אלו כללו תכנים בנושאים שונים הקשורים לדמוקרטיה ולפתרון קונפליקטים במדינות אפריקאיות שונות כמו זימבבווה, מוזמביק, ניגריה ועוד.
בשנת 2001 הבין ראליה אודינגה כי במציאות הקיימת בקניה על אף קיומן של מפלגות שונות, השלטון של המפלגה השלטת לא היה מוכן לפנות להן מקום.
אודינגה אימץ בנסיבות אלה גישה חדשה והחל בתהליך של התקרבות בין מפלגתו למפלגה השלטת, קאנו
(Kanu), תהליך זה הוביל לבסוף למיזוג שתי המפלגות.
אודינגה נבחר למזכיר הכללי של מפלגת הקאנו המחודשת (New Kanu) ומונה גם לכהן כחבר בקבינט.
כהונתו של הנשיא באותה התקופה, דניאל אראפ מוי, עמדה להסתיים בשנת 2002. הנשיא היה מעוניין שהאדם שהוא ראה כיורשו לכס השלטון יהיה נשיא ולכן מנע ממועמדים אחרים להתמודד.
רבים חששו מכך שהנשיא הבא יהיה בעצם שליט בובה של אראפ מוי.
בעקבות כך, אודינגה יחד עם מנהיגי מפלגה וחברי קבינט אשר סירבו להשלים עם המהלך האנטי דמוקרטי הזה הצטרף לחברי פרלמנט מהאופוזיציה על מנת לטרפדו.
יחד, הם הקימו את מפלגת קואליציית הקשת הלאומית (Narc- National Rainbow Coalition).
מאבקם הביא לסוף שלטון מפלגת קאנו שהנהיגה את קניה מזה 40 שנה, מאז קניה קיבלה את עצמאותה בשנת 1963.
אודינגה עשה מאמצים לאחד את השורות במפלגת ה-Narc לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 2002, כשהוא ויתר על מועמדותו שלו לנשיאות.
הוא הביא להסכמה שמועמד המפלגה יהיה מוואי קיבאקי.
אודינגה ושאר חברי המפלגה ניהלו מסע בחירות נמרץ בכל המדינה ובו הביעו תמיכה בקיבאקי.
עקב כך, מפלגת Narc זכתה בניצחון גדול בבחירות בשנת 2002.
לפני הבחירות בשנת 2002 היו קריאות רבות לשינויים חוקתיים.
במסגרת הסכם פנימי במפלגת ה-Narc, הוחלט כי במסגרת החוקה החדשה תאושר הקמת תפקיד ראש ממשלה אשר לו יהיו סמכויות ביצועיות.
כולם הסכימו כי האדם המתאים ביותר לתפקיד זה הוא אודינגה עצמו.
תהליך ניסוח החוקה נמשך זמן רב עקב עיכובים, שינויים ואי הסכמה על נושאים מהותיים בקרב מפלגת ה-Narc.
בסופו של דבר הנשיא מוואי קיבאקי ותומכיו הצליחו לאשר טיוטה של חוקה בהליך שהיה נראה לרבים במפלגה כהליך לא דמוקרטי.
בכירים במפלגת ה-Narc הביעו התנגדות בטענה כי תוכנה אינו מכיל את מה שהוסכם עליו מלכתחילה.
כך, בשנת 2005 העם הקנייתי נדרש להצביע על החוקה במשאל עם.
בסוף שנת 2005 מספר חברי מפלגה בכירים במפלגת ה-Narc פרשו ממנה והקימו יחד את התנועה הדמוקרטית אורנג' (Orange Democratic Party- ODM) תבוסתו של קיבאקי במשאל העם הביאה למסקנה כי מוואי קיבאקי איבד את אמונו של העם הקנייתי בו.
אמינותו של קיבאקי התערערה עוד יותר בשנת 2006 כאשר מספר שרים התפטרו עקב חשד לשחיתות בממשלה.
לאחר ההפסד במשאל העם, הנשיא קיבאקי מינה קבינט חדש שלא כלל את אודינגה וחברי מפלגת ה-ODM.
בספטמבר שנת 2007 מונה אודינגה על ידי חברי מפלגתו למועמד המפלגה ODM לבחירות לנשיאות שהתקיימו בחודש דצמבר באותה השנה.
בחודש דצמבר שנת 2001 כשאודינגה היה עדיין שר בקבינט הוא דרש שבעלי האדמות בשכונת קיברה, שהיו בעיקר בני הקבוצה האתנית קיקויו ותמכו ביריבו קיבאקי ובמפלגת PNU, יורידו את המחיר בו הם משכירים שטחים ודירות ב-50%.
השוכרים עליהם הגן היו ברובם מהקבוצה האתנית שלו, לואו, שתמכה במפלגת ODM.
כחלק מהניסיון לאכוף את הדרישה של אודינגה יצאו כנופיות מקהל תומכיו הנלהב לשטח עם מצ'טות ובתקרית נהרגו 15 אזרחים.
בנוסף, חיפשו מיליציות אתניות, שכללו מאות לוחמי לואו הנאמנים למפלגת ODM, להרוג בני קיקוי ולשרוף את ביתם ורכושם.
בתגובה נעו בני קיקויו לכיוון ערים כדוגמת ניירובי, ובזמן שהתאוששו גייסו גם הם כוחות והתארגנו לקראת הנקמה באנשי הלואו.
בעוד העולם צופה באימה בזוועות, ניסו שתי המפלגות משני צדי המתרס לתפוס את השלטון ולצבור כוח פוליטי.
הממשלה בהנהגת מפלגת PNU מצאה באלימות שהפגינה ODM עילה לניסיונות לאכוף את השקט על ידי פתיחת אש חיה כנגד מפגיני ODM.
מן הצד השני מפלגת ODM השתמשה באלימות כקלף מיקוח לקבלת הסכם הנהגה שיתופי.
היסודות למשבר הבחירות בשנת 2007
הבחירות בשנת 2007 התקיימו על רקע הגידול העצום באוכלוסיית קניה, החרפת העוני והעמקת תחושת אי השוויון.
אוכלוסיית קניה אשר מתפרסת על פני 582,650 ק"מ צמחה משמונה וחצי מיליון בשנת 1963 לשלושים ושמונה מיליון בשנת 2008. העובדה ש-80% מהאדמה היא אדמה מדברית וצחיחה או מדברית וצחיחה למחצה יוצרת תחרות בין 42 קבוצות אתניות על השטח.
75% מהאוכלוסייה מתרכזים באזורים בעלי הפוטנציאל החקלאי הגבוה המשתרעים מצפונית מערבית לעיר הבירה ניירובי עד לגבול עם מדינת אוגנדה.
מרבית התושבים בקניה מסתמכים על החקלאות בעוד שהשטח החקלאי הפנוי הולך וקטן, מה שהביא לתופעת הגירת צעירים מובטלים לאזורים עירוניים כדי לחפש הזדמנויות פרנסה טובות יותר.
הצעירים המובטלים היוו בשנת 2007 60% מהאוכלוסייה (לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בקניה).
בנוסף, אף על פי שבקניה המגזר התעשייתי חזק יותר מאצל שכנותיה, הייצור, המסחר והכלכלה החלשה שלה יוצרים לחץ חזק על הממשלה לספק מקומות עבודה.
כתוצאה מהנתונים הדמוגרפיים האלו עמדו הבחירות בשנת 2007 במצב טעון מאד.
הבחירות בשנת 2007 והתפרצות האלימות לאחר מכן
באופן יחסי, תהליך הבחירות עצמו היה ההוגן ביותר מאז קיבלה קניה את עצמאותה בשנת 1963, זאת עד לישורת האחרונה בתהליך הבחירות.
מעל 70% מבעלי זכות ההצבעה השתתפו בבחירות (אחוז ההצבעה הגבוה ביותר עד לאותה נקודת זמן), הקלפיות נפתחו כמעט בזמן שנקבע, כמעט כל מי שהיה זכאי ורצה להצביע הצליח לעשות זאת עד למועד סגירת הקלפיות, ספירת הקולות הייתה תחת פיקוח של משקיפים מקומיים ובינלאומיים ונציגי המפלגות חתמו על ספירת הקולות בקלפיות.
כולם קיוו שהשלב האחרון יתנהל טוב גם הוא תחת הפיקוח של ועדת הבחירות הקנייתית.
אך במהרה תקווה זו התפוגגה
ראילה אודינגה הוכרז על ידי המדינה הקנייתית כמנצח בשישה מתוך שמונה מחוזות בקניה והיה ברור שזכה בניצחון מוחץ מול המפלגה של קיבאקי, הייתה ציפייה כי אודינגה עתיד להתמנות לנשיא קניה.
אך במהרה החלו להגיע דיווחים כי תהליך ספירת הקולות נגוע בשחיתות ובמקום זאת קיבאקי הוכרז כמנצח.
לפי המדיה הקנייתית אודינגה הוביל ביותר מ-370,000 קולות אך לפי הכרזת ועדת הבחירות על התוצאות גילה אודינגה כי הפסיד ביותר מ-200,000 קולות.
ההכרזה הוכרזה על ידי ועדת הבחירות של קניה לאחר שדיפלומטים, נציגי עיתונות, פעילים פוליטיים וגורמים בינ"ל אחרים הוצאו בכוח מהאולם בו נספרו הקולות.
הם הוצאו על ידי אנשי צבא אשר השתמשו בגז מדמיע על מנת להכריח את כולם להתפנות מהאולם.
חצי שעה לאחר מכן הושבע קיבאקי בצורה חפוזה כנשיא קניה.
פעולות אלו הובילו למחאות אלימות שבהם רבים מתושבי קנייה איבדו את חייהם ורבים אחרים נעקרו מבתיהם.
רכוש בשווי מיליוני דולרים נהרס, אתרים ארכאולוגיים נהרסו גם הם והתיירות הנכנסת לקניה נעצרה.
חוקרים רבים התמקדו בהונאה בבחירות והמאבק לשליטה בין שני מנהיגים חזקים והקהלים האתניים התומכים בהם.
בני קיקויו הם הקהילה האתנית הגדולה בקניה - כ-22% מכלל האוכלוסייה בעוד בני לואו מהווים כ-13% מכלל האוכלוסייה.
כנופיות ידועות לשמצה בשכונות העוני של ניירובי, עיר הבירה של קניה, גויסו למאבק והתחלקו לקבוצות בהתאם לקשר שלהם עם הפוליטיקאים השונים.
למשל לראילה אודינגה היו קשרים עם כנופיה בקיבריה, שכונת עוני בניירובי, והיה לו כבר עבר של ניצול מתחים אתניים לטובת אסטרטגיית הבחירות שלו.
תומכי אודינגה הוציאו את תסכוליהם על כל מי שחשדו בו כתומך בנשיא קיבאקי.
כנופיות קבוצת הלואו משכונות העוני בניירובי שרפו יותר ממאה בתים של אנשי הקיקויו, בעוד אלה מעמיסים את חפציהם על המכוניות ומנסים לברוח.
הדמויות היחידות שנראו ברחבי ניירובי, עיר שלרוב מאופיינת בפקקים ועומסי תנועה היו חיילים.
עננים שחורים כיסו את שמי העיר ולפחות 15 אנשים נהרגו.
מחנה הבחירות של אודינגה דחק בפקידי הבחירות לספור שנית את הקולות.
התחזיות הראו שהפער בתוצאות ההצבעה עלול להיות קטן ובאמת קיאבקי ניצח רק בזכות 46% מול 44% של אודינגה.
אבל לפי החשדות נספרו הרבה פתקי הצבעה לא חוקיים.
האיחוד האירופי הציג עדות של משקיפי בחירות מטעם האיחוד האירופי, הללו טענו כי באחת מהקלפיות הכריזו פקידי הבחירות בערב הבחירות כי הנשיא קיאבקי ניצח ב-50,145 כשכבר ביום ראשון הכריזה ועדת הבחירות כי הוא ניצח ב-75,261 קולות.
קוקי מולי(Koki Muli) אחד מיו"ר של הפורום המקומי להשגחה על הבחירות סיפרה שהייתה בחדר באותו יום ראשון שוועדת הבחירות הכריזה על התוצאות.
היא טענה כי ועדת הבחירות הופיעה עם עשרות גיליונות חשודים, בחלקם חסרי חתימות ואישורים מתאימים ורובם היו ממחוז השליטה החזק ביותר של הנשיא קיאבקי.
היא הוסיפה וטענה כי בחלק מהאזורים יותר אנשים הצביעו עבור הנשיא קיאבקי מכמות הבוחרים הרשומה באזורים הללו.
מכיוון שקניה נחשבת לבעלת ברית קרובה של ארצות הברית ניסה השגריר האמריקאי יחד עם צוות דיפלומטים מערבי לשכנע את פקידי הבחירות לספור מחדש את הקולות.
אחד מאנשי הצוות טען שחברי ועדת הבחירות ידעו שהתוצאות מפוקפקות ושאם קיאבקי יוכרז כמנצח קניה עתידה להיכנס למשבר חמור ולמרות זאת לא עשו דבר.
בסביבות השעה 16:00 הודיעה ועדת הבחירות כי היא מוכנה להכריז על מנצח כשבחוץ עשרות חיילים חמושים ברובים ובגז מדמיע ובחדר המולה ומנהיגים מהאופוזיציה מוחים נמרצות.
הוועדה הכריזה על מוואי קיאבקי כמנצח עם 4,584,721 קולות לעומת 4,352,993 של אודינגה, הפרש של בערך כשני אחוזים.
הוועדה הוסיפה כי אכן זיהתה אי סדרים בתוצאות אך אין זה מתוקף תפקידה לבדוק זאת.
זמן קצר לאחר ההכרזה הושבע קיאבקי והוכתר כנשיא.
בתגובה למהלכים, הכתירה האופוזיציה בטקס השבעה שנערך למחרת ביום שני את אודינגה ל"נשיא העם".
גורמים רשמיים המקורבים לקיאבקי הזהירו כי מעשה זה נתפס כניסיון להפיכה
האלימות שפרצה בקניה לאחר הבחירות לא הפתיעה רבים משום שהנסיבות שהיו עוד לפני הבחירות ניבאו אלימות שכזו.
סקרים הראו כי במרוץ לתפקיד הנשיאות, קיבאקי ואודינגה מאוד צמודים.
אנשים רבים בקניה, ובמיוחד מנהיגים חברתיים, חששו כי אם ועדת הבחירות של קניה לא תאפשר בחירות הוגנות, שוויוניות, אשר עומדות בקנה מידה בינלאומי, הצד המפסיד של המרוץ לנשיאות על תומכיו לא יקבל את תוצאות הבחירות.
ואכן, חששות אלו אכן התממשו ובערך 1000 איש מתו בפעולות האלימות שפרצו לאחר הבחירות ועוד מאות אלפי אנשים אחרים נעקרו מבתיהם.
האלימות הזו שפרצה לאחר הבחירות בשנת 2007 הוכיחה כי קיבאקי אינו מסוגל לשלוט במדינה ולמרות זאת הוא הושבע לכהונה שנייה כנשיא.
מעבר לכך, מפלגתו של אודינגה החזיקה ברוב גדול באספה הלאומית ביחס של 99 מושבים לעומת 43 של מפלגתו של קיבאקי.
כבר בשלב ההתחלתי של המשבר עלו ניסיונות לתיווך בין שני הצדדים על מנת להגיע למצב של הסכמה ורגיעה.
ממדי האלימות העצומים של המשבר שלאחר הבחירות בשנת 2007 הפתיעו מאוד את האליטה בקניה.
כבר בשבוע האחרון להתפרצויות האלימות ניסו גורמים רבים בעלי השפעה בעולם העסקים של קניה ליזום הסכם חשאי בין מפלגתו של ראילה אודינגה לזו של מוואי קיבאקי, הסכם שיפסיק את ההרג וההרס הרב.
קבוצה זו של אנשי עסקים זיהתה את הצורך בהסכם חלוקת כוח בין קיבאקי לבין אודינגה ככזה שיביא להפסקת הכאוס ששרר במדינה ויחזיר למדינה את היציבות שכה חסרה לה.
קבוצה זו של אנשים בעלי השפעה רבה הצליחה להביא למסמך הבנות לגבי עקרונות ההסכם, ההסכם אמור היה להיחתם מספר ימים לאחר מכן.
מסמך הבנות זה אמור היה להוות בסיס לתהליך הגישור בין שני הצדדים היריבים, דרך ניסיון לפתור את המחלוקות הנוגעות לתהליך הבחירות שהביא לאלימות הקשה.
בנוסף המסמך היה עתיד ליצור מצב של הסכמה פוליטית בין הצדדים.
אך מסמך ההבנות בסופו של דבר נדחה על ידי קיבאקי ואנשיו בטענה כי האלימות תסתיים לפני חתימה על הסכם כלשהו.
האליטות בקניה הגיעו למסקנה כי עליהן לעזור לעם דרך קידום חתימת ההסכם בין אודינגה וקיבאקי וזאת בעיקר משום שהם הבינו כי המשך האלימות יביא לשקיעתה של קניה מבחינה כלכלית.
לכן, מבחינתם ההשלכות של מצב בו מתרחשת מלחמת אזרחים הן קשות לכלכלת המדינה, תהליך שבאופן ישיר ישפיע עליהם ויפגע בהם.
הצדדים הפוליטיים בסכסוך הבינו גם הם כי אמנם אלימות פוליטית יכולה לשמש כעזר להשגת הזכאות לשלטון אך מצד שני ההרס שהאלימות תביא על המדינה ישאיר אותה במצב של מדינה מדממת שקשה מאוד לשלוט בה- מצב שאף מנהיג לא מעוניין בו.
בעקבות כישלון ניסיונותיה של האליטה בקניה לקידום חתימת ההסכם בין ראילה אודינגה ומוואי קיאבקי, החלו האיחוד האפריקאי, העם הקנייתי והאיחוד האירופי בשורת ניסיונות שמטרתם לגרום לאודינגה וקיבאקי לחתום על הסכם שמסדיר את חלוקת הכוחות בין שני הצדדים.
ניסיונות התיווך של האיחוד האפריקאי זכו לתמיכה רבה מצד ארצות הברית, בריטניה, האיחוד האירופי וגורמים מתוך האיחוד האפריקאי עצמו.
אודינגה מצידו הסכים להתחיל במשא ומתן עם קיבאקי אך הוא רצה ביטחונות מגורמים בינלאומיים כי הסכם שיחתם יכובד.
זאת, משום שבשנת 2002 קיבאקי ואודינגה חתמו על הסכם כי בתמורה לתמיכתו של אודינגה ומפלגתו בקיבאקי, קיאבקי ימנה את אודינגה לראש ממשלה.
אך בסופו של דבר קיבאקי חזר בו ממימוש הסכם זה ואודינגה לא מונה לראש ממשלה כפי שהובטח לו בהסכם.
לאחר שנכשלו המאמצים הראשוניים לגישור בין שני הצדדים, ביוזמתו של נשיא גאנה ג'ון קופור (John Kufour), החל מזכ"ל האומות המאוחדות דאז קופי אנאן פעילות לניסיון לגשר בין הצדדים.
הוא הצליח לגרום לשני הצדדים להיפגש לראשונה מאז פרוץ המשבר והם החלו במשא ומתן וכל אחד מינה נציגים מטעמו לתהליך.
במחצית חודש ינואר בשנת 2008 הפרלמנט הקנייתי בחר דובר חדש.
עם 105 קולות נבחר כדובר הנציג ממפלגתו של אודינגה, דבר שהמחיש את הרוב לו הוא זוכה בפרלמנט.
מתוך כך קרא אודינגה לקיבאקי להגיע להסכם שיכיל את העקרונות הבאים: כהונה של קואליציה רחבה משני הצדדים, התחלת ניסוחה של חוקה חדשה, חקיקת חוקים חדשים הנוגעים להתנהלות בזמן בחירות והקמת ועדת בחירות בלתי תלויה חדשה.
בנוסף, האופוזיציה דרשה שוועדת חקירה בלתי תלויה תחקור את תוצאות הבחירות משנת 2007 ותבצע ספירה מחדש של הקולות בתוך שנתיים.