tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה פשוטה יחסית לאופן בו נעשה שימוש כזה בכמתים היא ההצרנה של הטענה "לכל אחד יש חבר", כאשר נציין את היחס בין חברים שוב כפרדיקט דו-מקומי, :
בתחשיב הפרדיקטים נעשה גם שימוש בכל הקשרים הלוגיים הסטנדרטיים המוכרים מתחשיב הפסוקים (או בחלק מהם, ובלבד שתיווצר קבוצה שלמה של קשרים באמצעותה ניתן להביע כל פעולה בוליאנית):
לכל שפה מותאם תחשיב משלה, בהתאם לסימני הקבועים, סימני המשתנים, סימני הפונקציות וסימני היחסים שלה.
הנוסחאות הן עצם היסוד של התחשיב, וכל נוסחה מסתמכת על לפחות נוסחה אטומית אחת, אם לא יותר.
מכל שתי נוסחאות ניתן לבנות נוסחה המכילה כל סוג של קשר לוגי ביניהן (וגם, או, גרירה חד-צדדית, גרירה הדדית וכדומה).
כאשר בנוסחה כל המשתנים הם קשורים, דהיינו כאשר כולם אינם חופשיים, אזי מדובר בפסוק, ואז ניתן ליחס לה ערך אמת או שקר, כתלות במבנה המפרש אותה.
הסמנטיקה של תחשיב הפרדיקטים מציעה פירושים אשר במסגרתם בלבד ניתן ליחס לפסוקים ערך אמת.
פירוש של שפה מסדר ראשון, כמו תחשיב הפרדיקטים, מעניק מובן לכל אחד מן הקבועים הלא לוגים (השמות והפרדיקטים) וקובע את תחום-הדיון אשר על פיו נקבע הטווח של הכמתים.
תחום הדיון הוא קבוצת האובייקטים {דני, רני, יוני}
השמות: ו- מייצגים את דני ורני בהתאמה
הפרדיקטים: הפרדיקט החד-מקומי "חכם" מצוין על ידי , ומקבל ערך אמת עבור האובייקטים {דני, רני}
– מכיוון שבתחום הדיון שלנו לא לכל הפרדיקט מחזיר אמת, הפסוק אמיתי.
– מכיוון שבתחום הדיון שלנו אין אף אובייקט כך שבזוג יחד עם דני () הפרדיקט מחזיר אמת, הפסוק אמיתי.
– מכיוון שבתחום הדיון שלנו, עבור כל ש- חל עליו ניתן למצוא אובייקט ש- חל עליו, הפסוק אמיתי.
כדוגמה נבחן את עשרת הפסוקים שניתן ליצור מן היחס "אוהב את" או לחלופין "נאהב על ידי", המקבל שני ארגומנטים, בצירופים שונים של שני הכמתים.
כסמנטיקה נניח שמדובר בעולם בעל חמישה אובייקטים, , ונראה אילו פירושים שונים יכולים להינתן בעולם כזה עבור היחס "אוהב את", וכיצד הטענה המכומתת יכולה לבטא פירושים אלו.
|colspan="2"|האלכסון אינו ריק / האלכסון מלא:
|colspan="2"|התבנית אינה ריקה / התבנית מלאה:
|colspan="2"|שורה אחת מלאה / טור אחד מלא:
תחרת סלילים היא טכניקה באומנות שעיקרה קליעה וטווייה של חוטים המלופפים סביב סלילים.
במהלך העבודה הרקמה הנוצרת מוחזקת במקום על ידי סיכות נעוצות בכרית.
מיקום הסיכות נקבע לפי הדוגמה הרצויה.
תחרת סלילים נבנית על ידי ליפוף ושזירה של זוגות חוטים מרובים, שבתחילה מלופפים על סלילים קטנים, אשר נקשרים לתבנית דוגמה מחוררת, המחוברת לכרית מרופדת.
ככל שהתחרה מתקדמת, היוצר מכניס סיכות לתוך התבנית המחוררת כדי להחזיק צמתים ופניות תוך כדי מניפולציה של זוגות הסלילים ברצפים חוזרים של "הצלבה" ו"סיבוב".
המתח המבוקר שנוצר על ידי הסלילים והסיכות מאפשר יצירת קטעים דמויי בד יציבים (אריג פשוט), אזורים אווריריים יותר עם חצי תפר, מילויים מעוצבים ורשת דמות תחרה המחברת את המוטיבים לטקסטיל רציף.
ספרים ומקורות בעברית המיועדים ללימוד המלאכה מדגישים את אותם עקרונות יסוד וגם מתעדים התאמות המיועדות לכיתות לימוד, בחירות של סוג כרית או תחליפים, הכנת תבניות, גודלי סיכות מתאימים ובחירת חוטים, מה שמאפשר הדרכה גם ללא ספקים מומחים.
כאמנות טקסטיל ייחודית, תחרת סלילים התגבשה באירופה במהלך המאה השש-עשרה המוקדמת; מסלול תיעודי מוקדם מקשר את הטכניקה לנוהג ונציאני ולספרי דפוס של אמצע המאה השש-עשרה שתיארו שיטות ומוטיבים.
במאה השבע-עשרה הפכה תחרת הסלילים לאמנות משגשגת במיוחד בארצות השפלה (במיוחד בפלנדריה ובבריסל) ובנורמנדי, אשר הופצה דרך בגדי חצר ומלתחות עירוניות, והופיעה בבגדי כמורה וריהוט כנסייתי.
הייצור התרכז לעיתים קרובות בבתי ספר במנזרים וסדנאות מתמחות שבהן נשים ונערות היוו את רוב העוסקות במלאכה (גברים בלטו יותר בתחומי העיצוב, המסחר או הניהול), ארגון חברתי שימר את הטכניקה וחיזק את ההיבטים האופייניים של התחרה: הרקעים, המילויים והקישוטים.
בתחרת סלילים ניתן להשתמש בחוטים גסים או עדינים.
בעבר נעשה שימוש בסיבי פשתן, משי, צמר ומאוחר יותר כותנה.
כיום נעשה שימוש במגוון חוטים טבעיים וסינתטיים.
היסטורית, פשתן איכותי שלט בייצור תחרת סלילים לאורך המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה (עם משי וצמר לפי דרישות האופנה, וכותנה שעלתה מאוחר יותר).
היוצרים בוחרים את קוטר החוט כך שיתאים לגודל ולצפיפות התבנית: חוטים עדינים מאוד תומכים ברקעים ובמילויים עדינים, בעוד שחוטים עבים יותר מדגישים מבנים דמויי סרט וקישוטי תבליט בולטים יותר.
למרות השינוי בחומרים, ההיגיון התפעולי נשאר קבוע: זוגות חוטים על סלילים, מתח מוחזק בסיכות מעל עיצוב מנוקב.
כתבי הדרכה בעברית מתעדים את אותן טכניקות קבועות יחד עם טיפים פרקטיים למציאת חומרים מקומיים והכנות לכיתות לימוד.
עם התפתחות תעשיית הטקסטיל, התפתחה גם תחרה בייצור מכני.
מכאן החלו אומני התחרה, ליצור דוגמאות מסובכות יותר, שהמכונות המוקדמות לא יכלו ליצר.
בהמשך עם התפתחות הטכנולוגיה לייצור מכני תעשייתי, פחתו האומנים שעסקו לפרנסתם, בתחרת סלילים ידנית .
כיום, עדיין תחרת סלילים ידנית מתקיימת, בעיקר בהקשר לתחביב אמנותי, בצרפת, ספרד, הולנד, בלגיה, אנגליה, גרמניה וקליפורניה.https://www.sde-nehemia.com/cgi-webaxy/item?590
תחרת סלילים נכנסה לנוף המלאכה של ישראל באמצעות הגירה ופדגוגיה של אמצע המאה העשרים.
דמות מפתח היא אנה קרלובה, שלמדה בצ'כוסלובקיה, והגיעה בשנת 1965, ונחשבת למי שהנהיגה את הוראת תחרת הסלילים בארץ ועיצבה אותה כמערכת מסודרת.
החל משנות ההגירה הציונית, הובילו בארץ את תחום האומנויות, ארגוני נשים כמו שני, ויצו ולני.
פעילותן התמקדה בחינוך, ובקידום מסגרות תעסוקה והתאקלמות נשים מהגרות בישראל.
במסגרת פעילותה של משכית (1954-1994), בהובלתה של רות דיין, קודמה גם יצירתן של נשים אומניות ומעצבות, ביניהן גם אנה קרלובה.
דיין קידמה את יצירתן בהצגתה כאמנות בגלריה של משכית, ואף בקידומן בפרסומים שונים ובתערוכות בחו"ל, תוך מיקום יצירתן כמהלך יצירתי מקומי של התחדשות תרבות עברית קדומה, במדינת ישראל הצעירה.
תרומתה של קרלובה ליצירה המקומית חרגה מהעברה טכנית: יצירתה מיצבה את תחרת הסלילים בישראל מתוספת דקורטיבית לבגד, לשפת אמנות טקסטיל אוטונומית, במיוחד באמצעות קומפוזיציות תחרה המותקנות כתמונה על קיר, אשר מתמקדות במבנה צורני, בצפיפות ובפתיחות, ובמשחק אור-צל כעיסוק אומנותי מרכזי.
כמו כן תרמה קרלובה להכרת מלאכת תחרת הסלילים בשפה העברית.
הדגמותיה סוקרות את סט הכלים המסורתי (כרית, תבנית דיקור, סלילים, סיכות) ומציגות פתרונות פרקטיים, כמו כריות מאולתרות, שיטות דיקור צעד-אחר-צעד, והדרכה לרכישת חוטים וסיכות מקומיות, שהפכו את הטכניקה לנגישה לסטודנטים ושיעורים קהילתיים.
שילוב זה של טכניקה קלאסית והתאמה מקומית יצר קבוצה קטנה אך עמידה של יוצרים שהמשיכו ללמוד, ללמד ולהציג; כתוצאה מכך, תחרת סלילים, התפתחה בישראל פחות כיצור או תעשייה המונית ויותר כמלאכת יד אמנותית, פרקטיקה בחינוך קהילתי, ותצוגה בתערוכות, מסלול שמתיישב עם דפוסים רחבים יותר של המלאכה בעידן הפוסט-תעשייתי.
תחרת חלונות הם צלעות וקישוטי אבן שנועדו לעטר חלונות ויטראז' ולהחזיק את הזכוכית הצבעונית.
תחרת החלונות הייתה נפוצה בעיקר באדריכלות הגותית ובה הגיעה לשיאה.
לעיתים, המונח מתייחס גם לתחרת אבן שלא מקשטת חלונות אלא אלמנטים אחרים של המבנה, כגון קמרון (אדריכלות), דבר שהיה נפוץ בסגנון הגותי הניצב באנגליה.
השם בעברית לאלמנט אדריכלי זה ניתן עקב דמיונו לאריג תחרה אוורירי.
את תחרת החלונות אפשר למיין למספר סוגים:
Plate Tracery המורכבת מקורות אבן עבות, ביניהן יש רווחים לזכוכית.
Bar Tracery המורכבת מקורות אבן דקות ומרווחות, בהן העיקר הוא הזכוכית הצבעונית.
Blind Tracery תחרת אבן שמעטרת קיר אבן מוצק ואיננה תומכת בחלונות.
חלונות ה-Bar Tracery הופיעו לראשונה בקומת התאורה של קתדרלת ריימס בשנות ה-1230. חידוש זה אפשר את התפתחותו של הסגנון הגותי הקורן והגדלת השימוש בחלונות ויטראז'.
עד המצאת ה-Bar Tracety בריימס, הזכוכית הצבעונית הוצבה בתוך פתחים שנוקבו בין הקירות ויצרו את החלונות, דבר שנקרא Plate Tracery.
במקום לנקב חורים בקיר, הזכוכית הצבעונית נתמכה בידי רשת של קורות אבן דקות, האנכיות שבהן נקראו mullions (לעיתים מתורגם לעברית בתור "זקפים").
שיטת תמיכה זו אפשרה את הגדלת שטח החלונות והושבת הזכוכית בצורה שטוחה יותר, וכן יצירת פיתוחי אבן עדינים בחלקים העליונים של החלונות.
חלונות רגילים נתמכו בידי קורות אבן אנכיות, שהפרידו את החלון למספר חלקים.
החלונות הגותיים, שהסתיימו בקשת מחודדת, כללו תחרת אבן עגולה מתחת למרכז הקשת שאיחדה את קורות האבן האנכיות (שהסתיימו גם הן בקשת מחודדת) וביניהן הזכוכית.
תחרת האבן העגולה קושטה בדרך כלל בפתח באבן בצורה של מספר עלים, ובתוכו זכוכית צבעונית.
כאשר העיגול קושט בשלושה עלים הוא נקרא "טריפויל" (Trifoil) וכאשר הוא קושט ב-4 עלים הוא נקרא "קוורטרפויל" (Quarterfoil).
פחות נפוצים הם עיגולים ובהם 5-6 עלים, הנקראים "מולטיפויל" (Multifoil).
בחלונות רוזטה תחרת החלונות היא מורכבת במיוחד והיא מעוצבת בצורה עם סימטריה מעגלית.
תחרת החלונות משתנה בהתאם לסגנון שבו נבנה החלון וכוללת בין השאר: "גלגל מריצה", "צלחות", "גותיקה קורנת (Rayonnant)" ו"להבות (Flamboyant)".
תחש, המכונה כלב נקניק, כלב בייגלה ודאקל, הוא כלב קצר רגליים וארוך גוף ממשפחת כלבי הציד.
גוף כלב התחש ארוך ושרירי, רגליו קצרות ואוזניו ארוכות ושמוטות.
כפות רגליו גדולות מהרגיל כדי לאפשר חפירה באופן יעיל.
לתחש יש בית חזה גדול, המועיל לו בציד ואפו הארוך מסייע בהרחבה של אזורי קליטת הריח.
נהוג למיין סוגים של כלבי תחש לפי אורכם, גודלם ואורך וסוג שערם.
אופיו של הכלב ידידותי, אך הוא עשוי להיות עקשן וחינוכו קשה.
כלב התחש אוהב לרדוף אחר חיות קטנות כגון קיפודים, ציפורים וחתולים ומפגין לעיתים חשדנות כלפי זרים.
כלב תחש טיפוסי, גופו ארוך ושרירי בעל רגליים קצרות ודחוסות.
כפותיו הקדמיות גדולות באופן לא פרופורציונלי לגופו, בהיותן מדמות צורת פדל הן מותאמות ביותר לחפירה.
עורו של התחש יחסית משוחרר מה שמגן עליו מלהיקרע כאשר הוא מתחפר במנהרות ברדיפה אחר טרף.
אפו הארוך משרת אותו בעבודות חפירה וגם שימושי כדי "להכות בשיח" כדי להבהיל ולהבריח החוצה טרף המתחבא בפנים.
ישנם שלושה סוגי פרוות לכלב התחש: פרווה חלקה (שיער קצר), שיער ארוך, ושיער חוטי.
כלבי התחש קיימים במגוון של צבעים ודפוסי פרוות כשהנפוץ ביותר מבניהם הוא פרווה חומה כתומה.
צבעם הבסיסי של הכלבים האלה יכול להיות בצבע אחיד (אדום או קרם), בצבע משולב עם גוונים כהים בקצוות (שחור וחום, שוקולד וחום, כחול וחום, או חום כהה וחום), ובכלבים בעלי שיער חוטי, צבע שנקרא "חזיר בר".
גורים מאותה המלטה יכולים להיוולד עם צבעי פרווה שונים, בהתאם למבנה הגנטי של ההורים.
כלבי תחש מגיעים בשלושה גדלים: סטנדרטי, ננסי, ו "kaninchen" (מגרמנית: "ארנב").
הגדלים הסטנדרטי והננסי מוכרים כמעט בכל העולם, גודל הארנב אינו מוכר על ידי מועדוני כלבים בארצות הברית ובבריטניה.
צבע העיניים הנפוץ ביותר הוא חום/שחור.
כלבי תחש בצבעים בהירים יכולים להיות בעלי עיניים בצבע ענבר, חום בהיר או ירוק; לפי תקני מועדוני הכלבים, ככל שצבע העיניים כהה יותר, כך זה נחשב לטוב יותר.
כלבי התחש הם ידידותיים וזריזים, והם (בעיקר הנקבות) מסתדרים טוב עם ילדים.
תחש עשוי להיות עקשן וחינוכו קשה, אבל הוא אוהב לעבוד וללמוד פקודות חדשות והוא נאמן מאוד לבעליו.
ניתן לגדל תחש בבית ללא חצר, אבל הוא זקוק להרבה פעילות ספורטיבית ומצריך השגחה.
התחש אוהב לרדוף אחר חיות קטנות כגון קיפודים, ציפורים וחתולים ומפגין לעיתים חשדנות כלפי זרים.
כלבי תחש גודלו בגרמניה במאה ה-17, והוא נודע ככלב חסר פחד שהשתמשו בו לחיפוש ולציד גיריות.
המלכה ויקטוריה מבריטניה נודעה בחיבתה לכלבי תחש.
התחש היה פופולרי מאוד בארצות הברית בתחילת המאה ה-20, אך ההתעניינות בגזע ירדה במהירות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מגדלים החלו לחדש את הגזע לאחר המלחמה, וההתעניינות בתחש שוב עלתה.
בתנ"ך תחש הוא חיה שניסיונות לבירור זהותה העסיקו גם את חז"ל.
בתרגום התנ"ך של לותר לגרמנית, שפורסם ב-1534, תורגמה המילה "תחש" ל-Dachs, שפירושה בגרמנית גירית.
בעקבות תרגום זה גם תרגום המלך ג'יימס לאנגלית, תרגם תחש ל-Badger (גירית).
הכינוי "תחש" לגירית הופיע, בעקבות תרגומים אלה, בתרגומו של מנדלי מוכר ספרים ל"ספר תולדות הטבע" של הראלד אוטמר לנץ .
בעקבות זאת קיבל הכלב, הקרוי בגרמנית (ובעקבותיה בשפות נוספות) Dachshund, את השם העברי "כלב תחש", ובקיצור "תחש".
הסמל של פסטיבל חיפה להצגות ילדים בחיפה הוא כלב תחש.
הספר "בייגלה" מספר על כלב תחש בשם דוכס שכינויו היה "בייגלה" מכיוון שידע להתקפל כמו ביגלה.
תחש נהרות קריבי (שם מדעי: Trichechus manatus) הוא תחש נהרות, והמין הגדול ביותר של יונקים ימיים מסדרת תחשאים (הכוללת גם את תחש המשכן ואת פרת הים של שטלר שנכחדה).
כמו תחשים אחרים, תחש נהרות קריבי הסתגל באופן מלא לסגנון חיים ימיים, ללא גפיים אחוריות.
כיסוי הפרווה מפוזר בדלילות על פני גופו ועוזר למלא תפקיד בהפחתת הצטברות של אצות על העור העבה של התחש.
הנקבות בדרך כלל גדולות יותר מאשר הזכרים.
משקל התחש הגדול ביותר שתועד הגיע ל-1,655 ק"ג ואורכו היה 4.6 מטר.
צבעו של התחש הוא אפור או חום.
לתחש יש 3–4 ציפורניים בסנפירים, המאפשרים לו להחזיק את מזונו בנוחות בזמן האכילה.
תחש נהרות קריבי זריז בצורה מפתיעה, הוא נצפה מתגלגל, עושה סלטות ושוחה הפוך.
הם לא מתחלקים בשטחים, אין להם תנועות מיוחדות להימנעות טורפים, מפני שאין להם טורפים טבעיים באזור המחיה שלהם, כגון אורקה וכרישים גדולים, שרק לעיתים רחוקות (אם בכלל) מגיעים לאזור המאוכלס על ידי מין זה.
תחש נהרות קריבי בוגר אוכל כ-10%–15% ממשקל גופו מדי יום.
הוא אוכל 60 סוגי צמחים, החלק העיקרי מהם הוא עשבי ים.
הם אוכלים גם דגים וחסרי חוליות קטנים.
מפני שמזונם העיקרי הוא צמחים שאותם הם שוחקים, השיניים הטוחנות שלהם משתפשפות ומוחלפות ללא הרף למשך כל חייהם.
תחש נהרות קריבי מסוגל לעמוד בשינוי גבוה ברמת המליחות של המים, כך שהוא יכול לעבור לאזור בעל מליחות גבוהה או נמוכה.
ניתן למצוא אותם בנהרות, תעלות רדודות, מפרצי מים מלוחים, ושפכי נהרות באזור החוף.
בגלל חילוף החומרים האיטי שלהם, והעדר בשכבת שומן עבה, הם מוגבלים למים באזור טרופי וסובטרופי.
בגלל הגודל שלהם, הם נמנעים ממקומות בעומק של 1–2 מטר.
הם שוחים בדרך כלל בעומק של 3–5 מטר, אך הם נמנעים מ-6 מטר והלאה.
הם גם מסוגלים לחיות במים צלולים או עכורים.
הם גם יכולים לשחות מרחקים גדולים במעלה הנהר (כל עוד הזרם נמוך מ-5 קמ"ש).
לעיתים רחוקות ניתן למצוא אותם 200 קילומטר במעלה הנהר.
תחש הנהרות של פלורידה נחשב כתת-מין של תחש הנהרות הקריבי על ידי ה-ITIS.
בשנת 2013, מתו 830 תחשים, לאחר חשיפה לכימיקלים שהרגו אותם, כאשר רוב בעלי החיים הימיים מתו בלגונת Indian River.
ב-2021, דווח על כ-6,300 תחשי נהרות החיים במים של פלורידה.
עם זאת, נרשם משבר, בו גורמים רשמיים במדינה, מסרו, שבשנה זו עד יולי, מתו לפחות 841 תחשים, רובם מרעב, והם יותר מאשר בכל שנה אחרת בהיסטוריה של פלורידה.
ביולוגים סבורים כי סיבת התמותה היא מחסור במקור המזון העיקרי של יונק זה, שהוא עשבי ים.
לדעת המומחים, עשורים של זיהום המים הנגרם בשל פיתוח עירוני וחקלאות, גרמו לפליטת כימיקלים, שהאיצו גידול של אצות, המשתמשות לצמיחה באותם משאבים כעשבי הים, כמו חמצן מהמים וחסימת אור.
תמותת התחשים נחקרת כדי למנוע הישנות התופעה, ומציאת פתרון למשבר.
תחש נהרות אמאזוני (שם מדעי: Trichechus inunguis), מין תחש נהרות החי במימיו המתוקים של אגן האמזונס.
ניתן למוצאו בברזיל, בפרו, בקולומביה, באקוודור, בגויאנה ובוונצואלה.
אורכו של תחש הנהרות האמאזוני מגיע עד לכ-2.8 מטרים.
הנקבות גדולות מהזכרים, ומשקלן עשוי לנוע בין 360 ל-540 קילוגרמים.
צבעו של תחש הנהרות האמאזוני אפור, אולם לעיתים הוא נראה כבעל גוונים חומים.
עורו עבה ומקומט, והוא חסר שיער (פרט לאזור השפם).
מאפיין ייחודי (כחלק ממשפחת תחשי הנהרות) הוא התחלופה המתמדת של השיניים הטוחנות - שיניים חדשות מגיחות מאחורי הלסת ומחליפות את השיניים הבלויות שבקדמתה.
התחש חבר במשפחת תחשי הנהרות, שייחודית בכך שחבריה הם היונקים הימיים היחידים הניזונים מצמחים (פרט לתחש המשכן).
לתחש הנהרות האמאזוני אין טורפים משמעותיים, פרט לאדם.
ההזדווגות עשויה להתרחש במהלך כל השנה.
תקופת ההיריון נמשכת כשנה, ובסופה ממליטה הנקבה על-פי רוב גור יחיד.
הן הזכרים והן הנקבות מגיעים לבגרות מינית בגיל שלוש שנים לערך.
תוחלת החיים בבר איננה ידועה, אולם ידוע על פרטים שחיו מעל 12.5 שנים בשבי.
תחש נהרות אפריקני (שם מדעי: Trichechus senegalensis), מין תחש נהרות החי במימי החופים הרדודים של מערב אפריקה.
אורכו של תחש הנהרות האפריקני מגיע עד לכ-4.5 מטרים ומשקלו הוא 360 קילוגרמים.
צבעו של תחש הנהרות האפריקני, הוא אפור כשעל גופו גדלות שערות קטנות, חסרות צבע .על השערות גדלים לעיתים קרובות אצות ואורגניזמים זעירים שגורמים לפעמים לצבע חום או ירקרק.
תחשי הנהרות האפריקנים מאוד איטיים, והם נעים במהירות של 3 ק"מ לשעה, אל כשהם חוששים מטורפים הם יכולים להגיע עד למהירות של 32 ק"מ לשעה.
מדינות רבות באפריקה שבהם נמצא תחש הנהרות האפריקני הוציאו בול של התחש בין המדינות: קמרון, גאנה, חוף השנהב, מאלי, מאוריטניה, ניז'ר, טוגו וצ'אד.
תַחֲשִׁיִּים (שם מדעי: Dugongidae) הם משפחת יונקים ימיים מסדרת התחשאים, שכיום כוללת רק מין אחד - תחש המשכן (Dugong dugon) - הנפוץ בימים טרופיים באפריקה ובדרום אסיה ואוסטרליה.
זהו המין הקיים היחיד שאיננו שייך למשפחות תחשי הנהרות.
סוג ללא מקור Anisosiren - נכחד
סוג Hydrodamalis - בה פרת הים של שטלר
תחש גמדי (שם מדעי: Trichechus pygmaeus) הוצע כמין על ידי מארק ואן רוסמלן, חוקר פרימטים מאוניברסיטת אמסטרדם.
להפרידו מתחש הנהרות האמזוני, הקרוב אליו, ושהוגדר שנים כתת מינו, מכך אמור להזכירו בתכונותיו, ובמקום מחייתו, ממדיו קטנים וקומפקטיים ביחס למינים אחרים ממשפחת התחשאים: משקלו לא עולה על 60 ק"ג כשאורכו מגיע ל-130 ס"מ.
למעשה, המין הקטן ביותר ממשפחת התחשאים.
הוא ניזון בעיקר מצמחי מים.
ארגון הIUNC אינו מכיר בו כמין נפרד.
זהו שיר קינה על שואת יהודי פולין שנכתב בתחילתה של המלחמה.
השיר הולחן על ידי שאול בֶּרֶזוֹבסקי.
השיר נכתב בחודש נובמבר 1939 בפריז (שאליה גלה כשנה וחצי קודם לכן מוורשה), כלומר שבועות מספר אחרי פרוץ המלחמה וזמן קצר לפני שהפליג מאנגר מצרפת לצפון אפריקה; בספרו "וואָלקענס איבערן דאַך" תִּארך מאנגר את השיר ל-1940 באלג'יר, בעת שנמלט מצרפת וניסה להגיע לחוף מבטחים.
זהו הראשון במחזור של חמישה שירים המוקדשים לסופרת רחל אוירבך ("לידער פֿאַר רחל'ען"), אהובתו של המשורר, שנותרה בוורשה הכבושה (אוירבך ניצלה, עלתה לישראל ב-1950 והייתה בין מקימי יד ושם).
השיר "תחת החורבות" הוא תגובה בזמן אמת לכיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939 – ראשיתה של המלחמה – והוא למעשה צפייתה של שואת יהודי פולין עוד בטרם התחוללה.
לפי המשורר והמסאי היידי אלכסנדר שפיגלבלאט, בשיר "תחת החורבות" ישנו אלמנט על-זמני:
מקורו באירוע אקטואלי – פלישתם של הגרמנים לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה.
אולם העל-זמני הכריע במשקלו את הזמניות.
בשל הכאב העמוק הרוחף מעל השורות קיבל השיר ממדים אחרים והוא מתקבל כסמל לשואת היהודים.
זה כבר לא גורלה העגום של פולין בלבד, אלא גורלו של המשורר והשבט היהודי שלו כולו.
לשיר שישה בתים מחומשים (בני חמישה טורים ).
בבתים הראשונים משורטטות שתי דמויות: "הפָּרִיצָה הפולנייה" ו"ראש בלונדיני" – דמויות בעל אופי סמלי בולט שאין לטעות בהן: האנשה של פולין ושל יהודיה.
לדעת שפיגלבלאט, הכאב הוליד טיפה מרה של רגש של נקמה על הארץ שחטאה כלפיה יהודיה וכעת נענשה: "פּוֹלִין, עֲרִיצָה וּפוֹשַׁעַת, / פָּרְעָה אֶת קְנָסוֹת-חַטָּאתָהּ"; הפריצה הפולנייה, "זַכָּה, טְהוֹרָה, מִתַּמֶּמֶת, / תָּקִיץ לָהּ עַכְשָׁיו מִשְּׁנָתָהּ" (בתרגום יעקב אורלנד).
י"ח בילצקי גורס כי "שירת החורבן למאנגר איננה רוגז וכעס, אלא המייה ובכי עצור".
השיר [...] על הלחן העצוב שלו, הפך לשיר הבדידות ליהדות פולין שנחרבה: "דער ווייטיק זיצט ביים שרייב-טיש" (הכאב יושב על יד שולחן הכתיבה).
הדמעה בעינו של הכאב עמוקה מני תהום.
חן נאצל ממנה, אור נוגה – מישותה.
חולת אהבה היא הדמעה ליהדות פולין שאיננה.
מסתופפת היא תחת כנפי השכינה ומעליהן "א גרויסער שבעה-פויגל" (צפור-אבל), צפור המרותקת לעץ שנעקר, המספרת על מציאות שהיתה כולה חיות והנה הפכה כליון.
"ציפור השִבעה הגדולה" (ביידיש: "דער גרויסער שבעה-פֿויגל"), המבכה את גוויעתה של יהדות פולין, נושאת בין כנפיה "אֶת זֶמֶר-הַבֶּכִי הַזֶּה" (תרגום אורלנד).
המטפוריקה הציפורית נפוצה בשירתו של מאנגר; המשורר עצמו הזדהה עם דמות הציפור (לדוגמה בשירו הנודע "על הדרך עץ עומד").
הציפורים אצל מאנגר מהוות "מעין נציגות של התחום האלוהי או של עולם הפועם במסתרים", ויש, כמו בשיר זה, שהן מבשרות רעות.
דמותה של "ציפור השבעה" נשגבת בסמליות האבל שבה.
לדעת בילצקי, "הצפור נושאת על כנפיה את שיר-היגון.
את שיר הבדידות, אולם גם את שיר האמונה והבטחון".
הסופרת יהודית הנדל, שהיא ובעלה הצייר צבי מאירוביץ (שניהם ילידי פולין) היו מקורבים למאנגר בשנותיו האחרונות בישראל, סיפרה על ערבי חברה שנהגו לערוך אצל ידיד משותף, ד"ר אהרן פרץ (רופא גינקולוג שהיה רופא הנשים בדכאו וב-1961 היה עד במשפט אייכמן):
מה שהיה נפלא, זו הדרך בה היה שר את השירים של עצמו.
אצל פרץ, בערבים האלה, היו שרים הרבה.
פרץ היה שר יפה מאוד וגם מאירוביץ, ושניהם מאוד אהבו את מאנגר והיו שרים הרבה את השירים של מאנגר.
הם שרו אותם במלודיה המקובלת [...] הוא [מאנגר] היה שר את אותם השירים במלודיה אחרת, מלודיה שלו, רק שלו.
היה יושב בראש מורכן ושר-מנהם את הניגון הפרטי שלו, והניגונים התמזגו זה בזה באופן מוזר, וזה היה נוגע ללב.
הנדל כתבה על כך בספרה "הכוח האחר" (1984).
ראשון למתרגמים לעברית היה כנראה אברהם שלונסקי, שפרסם את תרגומו, "תחת מפולת של פולין", באנתולוגיה שערך לשירי מלחמות העולם (מרביתם בתרגומו), שראתה אור כבר בשנת סיומה של המלחמה, 1945.
השיר תורגם עוד מספר פעמים לעברית: על ידי יעקב אורלנד ("על חורבותיה של פולין", בקובץ תרגומיו לשירי מאנגר, "משירי טווס הזהב", 1995);
על ידי יהודית הנדל בספרה "ליד כפרים שקטים: 21 ימים בפולין" (1987);
על ידי מאיר נוי ("בין חורבותיה של פולין" (תרגום חלקי), בתוך "אנתולוגיה לשירי-עם ביידיש", כרך ז: כרך איציק מנגר, 2004);
ועל ידי תמר ועמוס רודנר ("תחת חורבות פולין", בספרם "זמר'ל", 2012).
להלן שני הבתים הראשונים בשיר בתרגומים העבריים השונים:
כמו כן, השיר ראה אור בתרגומים לאנגלית (מאת ג'וזף לפטוויץ, מרים וודינגטון ומרים ברייטמן), לגרמנית (מאת אפרת גל־עד) ולצרפתית (מאת פייר חיאט).
תָּחַת הוא אתר מקראי מתחנות נדודי בני ישראל במדבר.
בני ישראל הגיעו אל תחת ממקהלות, לאחר מכן המשיכו במסעם וחנו בתרח.
שם זה נזכר במקומות אחרים בתנ"ך כשם אדם, אך לא כשם מקום.
יש שהציעו שזהו שמו של עם כלשהו שישב באזור שהארץ נקראה על שמו, בדומה ל הנזכרת ב.
התרגום המיוחס ליונתן מתרגם , ונראה שהוא מפרש ש"תחת" אינו שם המקום אלא תיאור המוסב על מקהלות הקודם לו, כלומר המקום שמתחת למקהלות.
"תחת ירח ערבי" הוא סינגל ראשון מתוך האלבום "ימי התום" של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור במאי 1987. השיר נכתב על ידי פנחס שדה, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
השיר נכלל רק בגרסת התקליטור של האלבום כרצועת בונוס יחד עם השיר "העלמות אסורה".
"תחת זיו כוכבי שמיים" (במקור ביידיש: "אונטער דײַנע ווײַסע שטערן") הוא שיר שנכתב על ידי משורר היידיש אברהם סוצקבר בגטו וילנה.
על פי עדות המחבר ביומנו, השיר נכתב בשנת 1943, כאשר התחבא בעליית גג בגטו, בעודו שוכב כשישה שבועות ופניו כלפי מעלה, כשאמו ואשתו מביאות לו אוכל מפעם לפעם.
שם גם חלה וקדח בחום גבוה, ופחד לרדת שמא יתגלה.
כך חיבר את השיר המתאר את הימלטותו ממקום למקום, ולבסוף את מנחו בעליית הגג ופניו לנוכח הכוכבים.
השיר התפרסם עוד בתקופת הגטו והוּשר במועדון הנוער.
לאחר השואה נפוץ במחנות העקורים, והיום הוא אחד השירים המזוהים עם טקסי יום השואה.
השיר הוא מעין דו-שיח בין המשורר המדבר בגוף ראשון לבין האל.
המחבר מביט בלילה אל הכוכבים ומבקש " שִׂים עָלַי אֶת כַּף יָדְךָ!".
הכוכבים אכן שולחים את אורם אל המחבר, אך לו אין דבר כדי להחזיר לאלוהים.
לדבריו רק על אלוהים הוא משליך את יהבו, ומנגד הוא שואל "אַיֶּךָּ, אֵל?".
בשיר מופיעות המילים "מרתפים", "סמטאות", "עליות", "גגות" – המרמזים על מנוסת המחבר מפני המרצחים.
רק במקום אחד כתוב במפורש – "דְּמִי הָרֶצַח מְחַלְחֵל", עדותו של המחבר למעשי הרצח המקיפים אותו.
השיר הולחן עוד בגטו וילנה על ידי אברהם ברודנו (אברהמל ברודנאָ), פועל פשוט מהגטו.
ברודנו נרצח במחנה הריכוז קלוגה ב-1944.
המפורסם הוא של יצחק כפכפי.
תרגומים נוספים הם משל שלמה אבן-שושן אוריאל אופק ויורם טהר-לב.
"תַּחֲשׁוֹב על הילדים" או "מה עם הילדים?" היא קלישאה, שקשורה לזכויות הילדים, שהתפתחה לטקטיקה רטורית.
לעומת זאת, בדיבייט, הקלישאה היא אד מיסריקורדיאם, שמשמשת כפנייה אל הרגש, ולפיכך גם כשל צורני .
בספר מ-2002, Art, Argument and Advocacy, נטען כי בזמן דיבייט, הקלישאה משנה את הרגש לתבונה.
האתיקן ג'ק מרשל כתב ב-2005 כי הפופולריות של הקלישאה נובעת מיכולתו לפגוע ברציונליות, במיוחד בשיח על המוסר.
תומכי הצנזורה משתמשים בקלישאה בשביל להגן על ילדים מפני הסכנה הנתפסת.
בספר מ-2009, Community, Space and Online Censorshi, נטען כי סיווג ילדים כחפים מפשע הזקוקים להגנה, היא סוג של אובססיה לטוהר המידות.
במאמר מ-2011 שפורסם בכתב העת Journal for Research Research, צוין כי הקלישאה צמחה מתוך פאניקה מוסרית.
הקלישאה הופיעה בסרט הדיסני מ-1964, מרי פופינס, כאשר דמותה של גברת בנקס התחננה בפני המטפלת שעוזבת אותה שלא להפסיק ולחשוב על הילדים.
ב-1996, הקלישאה קיבלה התייחסות סאטרית בתוכנית הטלוויזיה המונפשת, משפחת סימפסון, כאשר הדמות הלן לאבג'וי אמרה "האם מישהו לא יחשוב על הילדים בבקשה?" ("Ohhh, won't somebody please think of the children!"), במהלך דיון שנוי במחלוקת על ידי אזרחי העיר הבדיונית ספרינגפילד.
טן ברינק אמר כי השימוש של לאבג'וי בקלישאה היא פרודיה מוצלחת.
השימוש בקלישאה נהיה לעיתים קרובות כנושא ללעג.
תחת מצור 2: הטריטוריה האפלה הוא סרט מתח ופעולה אמריקאי משנת 1995 בכיכובו של סטיבן סיגל.
זהו סרט המשך לסרט "מצור ימי" (שבמקור נקרא "תחת מצור").
קייסי רייבאק (סטיבן סיגל) היה בעברו לוחם ומפקד מעוטר בקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים", המתמחה בלוחמה בטרור.
לאחר פרישתו מהצבא הוא הפך לטבח.
לאחר שאחיו וגיסתו נהרגו בתאונה, רייבאק לוקח חופשה מהעבודה כדי לקחת חסות על אחייניתו המתבגרת שרה (קתרין הייגל).
הם נפגשים בתחנת הרכבת בדנוור ועולים על רכבת שנוסעת ללוס אנג'לס דרך הרי הרוקי.
על הרכבת הם מתיידדים עם דייל בשם בובי זאקס (מוריס צ'סטנאט).
על הרכבת נמצאים גם שני מדענים שמחזיקים בקודים סודיים לשליטה בלוויין "גרייזר 1" – לוויין החמוש בנשק לייזר קטלני.
במהלך הנסיעה, משתלטת על הרכבת כנופיית טרוריסטים שמונהגת בידי מהנדס מחשבים בשם טראוויס דן (אריק בוגוסיאן).
דן סייע בפיתוח הלוויין עבור צבא ארצות הברית, אולם סולק מהפרויקט.
לצדו מפקד על הכנופיה מרקוס פאן (אוורט מקגיל) – שכיר חרב אכזרי.
דן מכריח את המדענים לתת לו את הקודים לשליטה בלוויין, ולאחר מכן רוצח אותם.
באמצעות הלווין, הוא מבצע מספר פעולות טרור, ומאיים להשמיד כור גרעיני שנמצא מתחת לפנטגון – מה שיגרום להשמדת כל וושינגטון די סי.
רייבאק מבין שהוא התקווה היחידה לנוסעי הרכבת ולתושבי העיר, ומתחיל במאבק יחיד כנגד הטרוריסטים.
תחת כישוף הוא סרט פנטזיה, הרפתקאות וקומדיה מוזיקלי מונפש אמריקאי משנת 2024, בבימויה של ויקי ג'נסן.
הסרט נכתב על ידי ג'וליה מירנדה וצוות הכותבים לורן היינק ואליזבת מרטין, עם מוזיקה שהלחין אלן מנקן, אשר כתב גם את השירים יחד עם שותפו הוותיק גלן סלייטר.
הסרט הופק על ידי אולפני סקיידאנס הנפשה והופץ על ידי נטפליקס.
הסיפור מתרחש בממלכה הקסומה לומבריה, ועוקב אחר הנסיכה אליאן (בקולה של רייצ'ל זגלר), שנאלצת לשבור קללה אשר הפכה את הוריה למפלצות וחילקה את ממלכתה לשניים.
העלילה מתרחשת בלומבריה, עולם קסום שבו אליאן, נסיכת הממלכה, יוצאת למשימה לשבור קללה שחילקה את ממלכתה לשני חלקים והפכה את הוריה למפלצות.
אליאן (רייצ'ל זגלר) – נסיכת לומבריה.
המלכה אלסמר (ניקול קידמן) – אמה של אליאן.
המלך סולון (חאווייר ברדם) – אביה של אליאן.
השרה נזרה פרון (ג'ניפר לואיס)
לודו (טיטוס בורג'ס) – האורקל של הירח.
סאני (נייתן ליין) – האורקל של השמש.
הסרט הוכרז לראשונה ביולי 2017 תחת השם Split על ידי סקיידאנס הנפשה, זמן קצר לאחר הקמתה במרץ 2017. במקור, הסרט תוכנן לצאת ב-2019 בהפצת סרטי פרמאונט.
במהלך הפקת הסרט התרחשו שינויים משמעותיים, כולל שינוי שם הסרט ל-"The Unbreakable Spell" לפני שהוחלט על השם הסופי, "Spellbound".
במהלך 2020, המלחין אלן מנקן הצטרף לפרויקט ויצר את הפסקול ואת השירים בשיתוף פעולה עם גלן סלייטר.
באוקטובר 2023, נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה לסרט במסגרת הסכם רב-שנתי עם סקיידאנס הנפשה.
באפריל 2022 הוכרז על ליהוקה של רייצ'ל זגלר לתפקיד הראשי.
בחודשים שלאחר מכן, הצטרפו לצוות ניקול קידמן, חאווייר ברדם, ג'ון לית'גו, נייתן ליין, ג'ניפר לואיס וג'ורדן פישר.
הסרט הונפש בעיקר באולפני סקיידאנס הנפשה שבמדריד, עם חלקים מהפקה שבוצעו מרחוק במהלך מגפת הקורונה.
במרץ 2022 נחתם הסכם בין סקיידאנס הנפשה לבין Spin Master Entertainment ליצירת צעצועים המבוססים על הסרט.
הסרט תוכנן לצאת במקור ב-2019. לאורך השנים, תאריכי ההפצה השתנו מספר פעמים עד להכרזתה של נטפליקס על תאריך יציאה ב-22 בנובמבר 2024. הצגה מוקדמת של הסרט הוצגה ביוני 2023 בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי.
הסרט הגיע למקום השלישי בטבלת הסרטים באנגלית של נטפליקס בשבוע שבין 18 ל-24 בנובמבר 2024, עם 8.5 מיליון צפיות בימים הראשונים לצאתו.
תחת לפה (באנגלית Ass to mouth) הוא מונח סלנג המשויך לתעשיית הפורנו המתאר סקס אנאלי שמיד אחריו מבוצע מין אוראלי על הפין שהוצא מפי הטבעת של הנחדר.
המונח משמש בעיקר לתיאור פרקטיקה מינית לפיה פין זקוף מועבר מפי הטבעת של אדם שנחדר אנאלית אל פיו או לפה של אדם אחר.
אם המקבל של תחת לפה מבצע מין אוראלי על פין או חפץ שיצא מהחלחולת שלו, הסיכונים הבריאותיים מוגבלים בדרך כלל להפרעות במערכת העיכול, שעלולות להגרם בגלל החדרת פלורת מעיים תקינה מהחלחולת אל הפה ומערכת העיכול העליונה.
עם זאת, אם אזור פי הטבעת של הצד המקבל נגוע במחלת מין כמו זיבה, קיים סיכון נוסף להעברת הזיהום לפה או לגרונו של אותו אדם.
טפילי מעיים ואורגניזמים אחרים יכולים להינשא גם בצואה.
סיכון לזיהום המועבר במגע מיני או העברה טפילית קיים רק אם חלקיקי צואה מאדם נגוע מועברים לפיו של אדם לא נגוע.
שחקנים בתעשיית הפורנו משתמשים לעיתים קרובות בחוקן לפני צילום סצנות הכוללות מין אנאלי; עם זאת, דבר זה נעשה בעיקר כדי למנוע את האפשרות שצואה תופיע בווידאו בקטע המצולם ולא לשם מניעת מחלות.
ביצוע של תחת לפה החל להופיע בתדירות גבוהה יותר בפורנוגרפיה בתחילת שנות ה-2000 עם עליה בהופעת האקט בעשור העוקב.
תחשוב כמו מנצח הוא ספר עזרה עצמית מאת איש העסקים והפוליטיקאי ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
הספר מציג את השקפת עולמו האישית של טראמפ בנוגע להצלחה, תוך התמקדות בחשיבה אסטרטגית, התמדה, עמידות נפשית ובניית רשת קשרים.
טראמפ מציע לקוראיו עקרונות פעולה שנועדו לסייע להם לפתח מנטליות של מנצחים – מנטליות שהיא, לטענתו, המפתח להצלחה אישית ועסקית.
בספרו מחלק טראמפ את עצותיו לפרקים קצרים, כשכל אחד מהם עוסק בהיבט אחר של הצלחה.
בין הנושאים המרכזיים שנדונים: כוחו של חזון, הצבת מטרות שאפתניות, ניהול זמן, למידה רציפה, גמישות מחשבתית, כישלונות כהזדמנויות לצמיחה, וחשיבות ההכוונה ממנטורים.
טראמפ מדגיש לאורך הספר כי "לחשוב כמו מנצח" משמעו לא רק להציב מטרות – אלא גם לפעול בנחישות ובאמונה להשגתן, תוך הסתכלות חיובית ובלתי מתפשרת על אתגרי החיים.
הוא שואב דוגמאות רבות מניסיונו האישי ביזמות נדל"ן, וגם מהתמודדותו עם משברים כלכליים ופוליטיים.
מיינדסט מנצח: טראמפ טוען כי הצלחה מתחילה בתודעה.
מחשבות חיוביות, ביטחון עצמי ונכונות לקחת סיכונים הם תנאים מקדימים לכל הישג.
כישלון הוא חלק מההצלחה: טראמפ מביא דוגמאות רבות לנפילות שחווה לאורך חייו – ומסביר כיצד למד מהן וחזר מחוזק.
חזון ומטרות: כדי לנצח, יש להגדיר מטרות ברורות ושאפתניות, ולחתור אליהן בעקביות.
חשיבות המנטורינג: טראמפ ממליץ לאתר דמויות חכמות ומנוסות שיכולות להנחות ולסייע לצמיחה אישית.
למידה רציפה וגמישות: בעולם שמשתנה במהירות, היכולת להתאים את עצמך וללמוד ללא הרף היא קריטית.
תטיס (ביוונית עתיקה: Θέτις) הייתה אחת מחמישים הנראידות במיתולוגיה היוונית – נימפות הים, והייתה ידועה בזכות בנה אכילס.
אביה היה הטיטאן נראוס, ואמה הטיטאנית דוריס – בתה של הטיטאנית טתיס (Tethys), שלפעמים מבלבלים בינה לבין נכדתה.
למרות שתטיס בעלת רגלי הכסף הייתה אלה, ונחשבה לחשובה שבנראידות, תטיס ידועה בעיקר בזכות בנה אכילס ולא בשל פולחנים לכבודה.
משמעות שמה ביוונית "לייסד", ולפי פיוט של המשורר הספרטני אלקמן היא זו שבראה את העולם הפיזי - בתחילה את ה"דרך", את "נקודות הציון", את ה"חושך" ואז את השמש ואת ירח.
ה"דרך" (או המסלול) ו"נקודות הציון" הם היסודות של מסלול המירוץ - הסמל לאתלטיקה - שבספרטה היה בעל חשיבות גבוהה ביותר.
ייתכן שסיפור זה קשור לבנה הגיבור אכילס, שנחשב למופת ולדוגמה לאתלטיות ולגבורה.
זאוס ואחיו פוסידון חשקו שניהם בתטיס (שאף שחררה פעם את זאוס כאשר כמה אלים כבלו אותו), אך כאשר שמעו על הנבואה שבנה של תטיס יעלה על אביו (הנבואה הייתה או מפרומתאוס או מתמיס או מקלכס ), הם השיאו אותה לפלאוס שהיה מלך המירמידונים שלא היה אל אלא בן אדם.
תטיס לא הסכימה לדבר, ואז כיירון הקנטאור החכם (שלאחר מכן היה מחנכו של אכילס) יעץ לפלאוס להתגנב אל תטיס בשנתה ולכבול אותה כדי שלא תוכל להתחמק על ידי שינוי צורתה.
פלאוס שמע לעצתו ולמרות שתטיס ניסתה להפוך את עצמה לשלהבת ולאריה זועם, לא הצליחה להתחמק ולכן הסכימה להינשא לו.
חתונתם נחגגה על הר פליון וכל האלים השתתפו במשתה, אפולו ניגן בלירה והמוזות שרו.
כיירון נתן לפלאוס כמתנת נישואין חנית אפורה, ופוסידון נתן לו את הסוסים בני האלמוות בליוס וקסנתוס .
היות שאריס אלת הריב והמדון לא הוזמנה לחתונה, כנקמה היא זרקה בין המשתתפים תפוח מזהב שעליו היה כתוב: "ליפה ביותר".
מיד התגלע סכסוך בין הרה, אתנה ואפרודיטה וכל אחת מהן טענה שלה מגיע התפוח.
זאוס, שלא רצה להכעיס אף אחת מהן, נתן לפאריס להחליט מי מהן תקבל את התפוח.
שלושתן ניסו לשחד אותו, הרה הציע לו את המלוכה על אסיה ואירופה, אתנה הציעה לו גבורה וחוכמה מופלאים, ואפרודיטה הציעה לו את היפה בנשים.
הוא נתן התפוח לאפרודיטה, וקיבל את הלנה מספרטה שהייתה האישה היפה בעולם, דבר שהוביל למלחמת טרויה.
תטיס ילדה לפלאוס את בנם אכילס.
היות שרצתה להעניק לבנה חיי נצח, טבלה את גופו בנהר השאול סטיקס כדי להפוך את גופו לחסין מפני כל פגע, אך כיוון שאחזה בעקבו, העקב לא טבל במים ונותר פגיע.
לפי גרסאות אחרות, תטיס הפעילה כישוף על אכילס כדי להפוך אותו לבן אלמוות על ידי צריבתו באש האח בלילה ומשיחתו באמברוסיה (מאכל האלים) ביום.
כאשר פלאוס גילה זאת, הוא הרים קול זעקה.
תטיס מיד הפילה את אכילס לקרקע וברחה לתוך הים, ממנו לא חזרה עוד.
פלאוס נתן אז את אכילס לכיירון שיגדל אותו.
נאמר לתטיס בנבואה שלבנה אכילס יהיו חיים רגילים וארוכים או חיים מלאי תהילה וקצרים.
כשפרצה מלחמת טרויה, תטיס לא רצתה שאכילס ישתתף בה למרות גבורתו והתהילה שיזכה בה, כי חששה לחייו, ולכן החביאה אותו מחופש לנערה אצל ליקומדס מלך סקירוס.
כאשר אודיסאוס שמע שאכילס מסתתר בין הנשים שבחצרו של ליקומדס, הוא בא לשם מחופש לסוחר וערם על גבי השולחנות כלים ותכשיטים מזהב.
כאשר ראה שאכילס לוקח את החרב המוזהבת, הוא הבין מי הוא ושכנע את אכילס להצטרף למלחמה.
תטיס ביקשה מהפייסטוס שיכין לה מגן ושריון ונתנה אותם לבנה אך לאחר מכן סרבה לשלם להפייסטוס עבור השריון.
לאחר שאכילס נהרג במלחמה על ידי פאריס, עלתה תטיס מהים עם שאר הנראידות כדי להתאבל עליו ואספה את אפרו בצנצנת זהב שהעניק לה הפייסטוס לאחר שהצילה אותו.
היא הקימה לזכרו מצבת זיכרון וערכה לזכרו משתאות.
כאשר הפייסטוס הושלך מאולימפוס על ידי הרה בגלל צליעתו, תטיס ואורינומה תפסוהו והביאו אותו לאי למנוס שמה הם טיפלו בו, והפייסטוס גמל להם ועבד עבורן כנפח אצל הקיקלופים.
כאשר ליקורגוס , שהיה מלך בתראקיה, החרים את הפולחן לדיוניסוס וכלא את כל העובדים לו, דיוניסוס עצמו הצליח להימלט לים סוף ביחד עם תטיס על גבי מצע של אצות.
במסעם של הארגונאוטים בעקבות גיזת הזהב, ליוותה תטיס יחד עם נראידות אחרות את ספינתם "ארגו" , והשגיחה עליה שלא תטבע.
האסטרואיד שהתגלה על ידי האסטרונום רוברט לות'ר, נקרא על שמה.
תחתונים הם בגד הלבשה תחתונה הנלבש בצמוד לגוף, מתחת למכנסיים, חצאית וכו', במטרה להגן על בד הבגדים מהפרשות.
התחתונים מכסים את אברי המין ואת פי הטבעת.
את התחתונים נהוג לכבס בתדירות יומיומית.
כבר המצרים הקדמונים לבשו לעיתים כסות מותניים עשויים מבד ארוג מכותנה מעורבת בפשתן, שהוחזקו על המותניים בעזרת חגורה והסתירו את אבריהם הפרטיים.
כיוון שהמעמדות הנמוכים והעבדים היו לרוב ערומים מלבד כסות המותניים, אז עבורם זה היה גם הבגד החיצוני.
אמנות מצרית בעמק המלכים מ-1189 לפנה"ס ועד 1177 לפנה"ס מראה את הפרעונים לבושים בגדים שקופים עליונים מה שהופך את כסות המותניים לבגד תחתון.
הרומאים גם לבשו מיני בגדים תחתונים, נשים וגברים רומאיים לבשו מעין כסות מותניים או מכנס קצר שנקרא בלטינית subligaculum.
נשים לבשו גם פס בד או עור סביב חזיהן שנקרא בלטינית strophium =רצועת חזה או רצועת ראש.
בימי הביניים גברים לבשו מכנסיים קצרים מפשתן, אך נשים בדרך כלל לא לבשו תחתונים עד למאה ה-19. הבגד התחתון היחידי שהן לבשו היה שמלת פשתן ארוכה שהן לבשו מתחת לשמלה שלהן.
במאה ה-19 הבגדים התחתונים הפכו הרבה יותר משוכללים.
השם האנגלי pants בא מדמות מהקומדיות האיטלקיות בשם פנטלונה [Pantalone], הוא לבש בגדים ארוכים שהגיעו עד לקרסוליו, בעוד רוב הגברים באותה תקופה לבשו בגדים שהגיעו רק ברכיהם.
באנגליה של המאה ה-18 הם נקראו פנטלונס, במאה ה-19 שמם קוצר לפנטס.
באנגלית שם זה הפך לשמם של מכנסיים שכיסו את כל הרגל.
ו trousers הפך לשם של הבגד שנלבש מעליהם.
נשים התחילו ללבוש תחתונים בראשית שנות ה1800, לעיתים ארוכים עד הברכיים ולעיתים ארוכים יותר ומקושטים בתחרה ורקמה.
בתקופה הוויקטוריאנית נשים לבשו תחתונים.
אליזבת מילר המציאה מין מכנסיים רפויים שנקראו לעיתים בלומרס, הרעיון הופץ על ידי אמיליה בלומר בשנת 1849.
התחתונים כפריט לבוש תחתון נעשו נפוצים יותר בתחילת העידן הוויקטוריאני - המלכה ויקטוריה טענה כי לא מכובד שאיברי המין יגעו בבד המכנסיים.
בשל כך פותחו בגדים תחתונים מכותנה מלאה ללבישה מתחת למכנסי הגבר - גטקס.
התחתונים הראשונים היו ארוכים עד הברכיים ורק לקראת סוף העידן הוויקטוריאני קוצרו לכשליש מגודלם המקורי.
התחתונים יוצרו בגזרה אחת ובגוון אחד בלבד - לבן.
עם התחלת המהפכה התעשייתית החלו יזמים לייצר את התחתונים לגבר בצורה תעשייתית.
מחירי הכותנה ירדו ואנשים עם הכנסה נמוכה יכלו להרשות לעצמם לקנות פריט לבוש זה.
במלחמת יום כיפור, התפרסם השיר 'אין לך מה לדאוג' שהפזמון שלו מתחיל ב'שלחי לי תחתונים וגופיות'.
מילים: תלמה אליגון-רוז, לחן: קובי אשרת.
כיום מיוצרים במספר רב של דגמים, גוונים וסוגי בדים.
הפריט הדומה ביותר לתחתונים הקדומים הם תחתוני הבוקסר אשר נפוצים בעיקר בעולם המערבי.
שםכינוייםמידעמיועד לגברים ולנשיםתחתונים ארוכיםגטקעסתחתונים ארוכים חמים במיוחד הכוללים מכנסיים באורך מלא וגופיה באורך מלא.תחתונים תרמיים המיועדים לחימום באזורים קרים במיוחד.טנגהמ"נטנגה", מילה המתארת את אזור החלציים בשפת הקימבונדו שהייתה נפוצה בדרום אמריקה לפני תקופת הקולוניות) - יושבים מתחת לקו המותן ומכסים את כל הישבן.
הישבן ואזור המפשעה מכוסים לחלוטין ומחוברים ביניהם בעזרת רצועה או חוט באזור הירכיים.מיועדים לנשיםתחתוני נשיםתחתוני ביקיני דומים בעיצובם לבגד ים ביקיניחוטינידגם G-stringבגדי גבריםבוקסר צמודבוקסר רחבתחתוני גבריםג'וקסטרפ
תטא (אות גדולה: Θ או ϴ, אות קטנה: θ או ϑ) היא האות השמינית באלפבית היווני.
בספרות יווניות האות שקולה כנגד המספר 9. ביוונית עתיקה נהגתה כצליל ת"ו דגושה מנושפת (/tʰ/ :IPA); ביוונית מודרנית נהגית כת"ו רפה בעבר (/θ/ :IPA - כמו Th במילה האנגלית Think).
תעתיק האות לכתב לטיני הוא Th.
במקור נכתבה האות כצלב בתוך מעגל: או .
בהמשך, התפתחה האות והפכה לסימון של קו במעגל או נקודה בתוך מעגל .
על פי פורפיריוס מצור, צלב בתוך מעגל שימש במצרים העתיקה כסימן הנשמה, ונקודה בתוך מעגל כסימן השמש - וכן סמלו של אל השמש רע.
ביוון העתיקה ראו באות קיצור של המילה "תנטוס" (θάνατος) - "מוות", והאות היוותה בעיניהם סימן הגולגולת - המסמלת גם בימינו מוות.
היוונים השתמשו באות בהצבעות בעד עונש מוות.
חוקרי הכתב הכנעני העתיק (כתב פיניקי) ראו באות זו (טית) את סמל הגלגל, כחלק מרשימת כלי עבודה: יוד - יתד לחפירה, כף - את חפירה, למד - שוט.
האות הקטנה θ משמשת לסמל:
בתורת החשמל את הטמפרטורה ההתחלתית והסופית.
באסטרונומיה על מנת לציין את הכוכב השמיני בבהירותו במערכת כוכבים.
האות הגדולה Θ משמשת לסמל:
בפיזיקה את באריון האקזוטי פנטאקווארק.
ברפואה סוג של גלי מוח.
במסחר באופציות האות תטא מייצגת את הרגישות של מחיר הנגזר, ביחס לערך הזמן שלו.
במחשבים מסמנת האות חסם הדוק אסימפטוטית.
תֶטוּאָן (בערבית تطوان; בצרפתית Tétouan; בברברית: ⵜⵉⵟⵟⴰⵡⵉⵏ; בספרדית Tetuán; בספרות היהודית גם תיטוואן) היא עיר במחוז טנג'יר-תטואן-אל-חוסיימה שבצפון מרוקו.
עד שנת 1956 הייתה עיר הבירה של מרוקו הספרדית, מדינת החסות הספרדית ההיסטורית בצפונה של מרוקו.
העיר שוכנת בעמק הנהר מהנש (Mhannech) המכונה גם "ואדי מרטיל", בהרי הריף המקיפים אותה מדרום ומצפון, וכ-10 ק"מ מזרחית לשפכו אל הים התיכון.
הנמל הוא נמלה היחיד של מרוקו לחופי הים התיכון.
האקלים בעיר ים-תיכוני עם עונה גשומה בחורף וקיץ יבש.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו בתטואן 422,757 בני אדם.
מקור שמה של העיר במילה הברברית טיטאוון (Tittawen) שמשמעותה "מעיינות" או "עין".
אף שלא ידוע מתי נוסדה, בקרבתה של העיר התגלו שרידים פוניים, מאוריטניים ורומיים, והיא נזכרה שוב בתקופה המוסלמית, החל במאה ה-10. רובע המדינה של תטואן הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1997.
שרידים פוניים, מאוריטניים ורומיים התגלו בקרבתה של העיר, ואלה מיוחסים ליישוב טמודה (Tamuda) שנוסד במקום במאה ה-3 לפנה"ס, אך היישוב חרב בידי הרומאים בשנת 42 בעקבות מרד.
במקום התקיים מחנה רומי ששרידיו המעטים שוכנים במרחק של כחמישה ק"מ מהעיר, אך ממועד זה ובמשך כאלף שנים לא נזכרה העיר בכתובים ולא נתגלו ממצאים המעידים על קיומו של יישוב במקום.
תטואן הוזכרה במספר מקורות ערביים בין המאה ה-10 והמאה ה-12, אך היא לא נחשבה לעיר חשובה עד לכיבושה של רצועת החוף של הים התיכון בידי הספרדים לקראת סוף ימי הביניים.
מיקומה של העיר במעבר הנוח בין ההרים לחוף הים נחשב לנקודה אסטרטגית, והמוסלמים החלו לפתח אותה.
ב-1286 נוסדה במקום הקסבה המבוצרת, שנועדה להעניק מענה לנוכחות הספרדית בסאוטה ובערים אחרות לאורך החוף.
העיר התפתחה בתחילת המאה ה-14 וביצוריה נהרסו באופן יזום ב-1307 ותחתיהם הוקמו ביצורים חדשים.
עם זאת תטואן הוחרבה לחלוטין על ידי הספרדים ב-1399 לאחר שהפכה בסיס לשודדי ים.
היא הוקמה שוב רק בסוף המאה ה-15 על ידי פליטים מוסלמים שנמלטו מאנדלוסיה בעקבות הרקונקיסטה.
סיומה של הרקונקיסטה ב-1492 הביא לגל נוסף של מהגרים מוסלמים ויהודים שהתיישבו בעיר, שהייתה קטנה למדי באותה עת והקיפה את הקסבה השוכנת בצפון-מערבו של רובע המדינה, ואת האזור הסמוך לה.
באמצע המאה ה-16 התרחבה העיר לכיוון דרום-מערב, והחל ב-1609 הגיעו אליה אנוסים מוסלמים מספרד אשר המשיכו ופיתחו את רובע המדינה לכיוון צפון-מערב.
תהליך זה המשיך עד המאה ה-18 עת קיבלה המדינה את ממדיה הנוכחיים והוקפה בחומה.
במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 נודעה חשיבות ראשונה במעלה לנמלה של העיר, שהיה לנמל היחיד בים התיכון שנותר בשליטה מוסלמית.
בנוסף הייתה העיר למרכז דיפלומטי חשוב, ותקופה זו נחשבת לתקופת הזוהר של תטואן.
ב-1857 השמידו הספרדים את הספינות המרוקאיות בנמל תטואן, וזה חדל מפעולה.
הוא לא הוקם מחדש ונמל טנג'יר שמימיו העמוקים התאימו לספינות הגדולות של התקופה ירש את מקומו.
טנג'יר אף ירשה את מעמדה של תטואן כמרכז דיפלומטי בינלאומי.
הספרדים הצליחו לכבוש את העיר ב-4 בפברואר 1860 ומגפת דבר הכתה בה.
הכיבוש הספרדי נמשך כשנתיים עד 1862. ב-1913 שבו הספרדים אל העיר בכיבוש ללא שפיכות דמים, והפכו אותה לבירת הטריטוריה הספרדית בצפון מרוקו, עד עצמאות מרוקו ב-1956.
כלכלת העיר נסמכת על מסחר מקומי, שירותים ותיירות החוף אשר זכתה לתנופה בשנים האחרונות והפונה בעיקר לשוק המקומי.
התעשייה אינה תופסת מקום משמעותי בכלכלת העיר, אם כי במישור שבין העיר והים פועלים מספר בתי חרושת למלט ולחומרי בניין, הניזונים ממחצבות באזור.
בעיר עדיין פועלות תעשיות מסורתיות של חיווט כבלי כסף, ייצור נעלי בית, מנעולים ובדים מקושטים.
תטואן מכונה באופן רשמי "היונה הלבנה" (la Colombe blanche), ולעיתים היא מכונה גם "בת גרנדה" (la fille de Grenade) על שום מוצאם של מקימיה, או "ירושלים הקטנה" (la petite Jérusalem).
העיר שמרה במידה רבה על אופייה הספרדי-אנדלוסי, הבא לידי ביטוי באדריכלות ובתרבות המקומית.
ערבית היא השפה הרשמית בעיר, כמו בכל מרוקו, אך היא אינה שפת היום-יום, ותושבי העיר מדברים בניב ערבי-מרוקני ובניב ברברי.
השימוש בצרפתית ובספרדית עדיין נפוץ, בעיקר בקרב אנשי עסקים ואינטלקטואלים.
הדת העיקרית היא האסלאם, אך יש גם מיעוט נוצרי, בעיקר ספרדים ומעט צרפתים, ויהודים ספורים.
אלה היוו חלק ניכר מהאוכלוסייה המקומית, אך רובם עזבו את העיר לאחר שצורפה למרוקו העצמאית ובמהלך שנות ה-60. בעיר שוכנת כנסייה קתולית שהוקמה ב-1919 והמוקדשת לגבירתנו של הניצחון (Notre Dame de la Victoire).
סמוך מדרום-מערב לכנסייה ניצב גם בית הכנסת.
בעיר פועלת "אוניברסיטת עבדלמלכ אסאדי" (Université Abdelmalek Essadi), שמוסדותיה ממוקמים בתטואן ובעיירת החוף הסמוכה מרטיל.
מספר פסטיבלים שנתיים מתקיימים בתטואן ובהם "הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע ים-תיכוני בתטואן" (Festival International du Cinéma Méditerranéen de Tétouan), "פסטיבל הלאוטה הבינלאומי בתטואן" (Festival International de Luth de Tétouan) ו"הפסטיבל הבינלאומי לסרטים מצוירים" (Festival International de la Bande Dessinée).
מבחינת סגנונם האדריכלי נחלקים בתי העיר לשלושה אזורים.
במרכז שוכנת המדינה השומרת על סגנון אנדלוסי, רובע האנסאנצ'ה (Ensanche) הוקם במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 בסגנון ספרדי, והשכונות הסובבות את מרכז העיר (quartiers périphériques) הוקמו בסגנון מרוקאי מקומי לאחר שמרוקו זכתה לעצמאותה.
המדינה של תטואן שוכנת במרכזה של העיר והיא הוקמה במספר שלבים, בעיקר החל בסוף המאה ה-15 ועד למאה ה-18. ייחודה של המדינה בעיר הוא באופייה האדריכלי האנדלוסי, ועל אף שהיא אחת המדינות הקטנות במרוקו, היא נחשבת לאחד המתחמים השלמים והשמורים מהשפעה זרה.
המדינה שוכנת במעלה המדרון של ג'בל דרסה המטפס מהואדי צפונה, וזה הכתיב את צורתה הדומה לספרה 8. אורכו של הרובע מצפון-מערב לדרום-מזרח מגיע ל-1.1 ק"מ ורוחבו המרבי בצידו המזרחי הוא כ-750 מטר.
חלקו המערבי שבצפונו ניצבת הקסבה, צר יותר ומגיע לכ-400 מטר.
ברובע שוכנים כעשרים מסגדים, וכן זאוויות (מעין מדרסה אופיינית למגרב) ומספר בתי פאר המכונים ארמונות.
אורכה של חומת העיר הוא כחמישה ק"מ, וגובהה נע בין חמישה לשבעה מטרים.
רוחבה של החומה משתנה - בבסיסה הוא 1.2 מטר ובחלקה העליון הוא מגיע ל-0.6 מטר בלבד, ושבעה שערים קבועים בה.
למעט המינרטים במסגדים, כל המבנים נישאים עד לגובה של שלוש קומות, וחלק גדול מהרחובות ומהמעברים מקורה.
מתחת לרחובות המדינה שוכנת מערכת חלוקת המים ההיסטורית של המדינה המכונה "סקונדו" ("Skundu", עיוות של המילה הספרדית "Segundo").
מערכת זו שירתה את כל בתי העיר, מסגדיה, מרחצאותיה ומזרקותיה משך מאות שנים וניצלה את המבנה הטופוגרפי של הרובע.
במרכזה של המדינה משתרעת כיכר חסן השני (Place Hassan II), המהווה את הקשר בינה לבין האנסאנצ'ה, העיר החדשה שממערב לה.
הכיכר המשמשת כמקום מפגש, ובצידה המזרחי שוכן הארמון המלכותי שהוקם במאה ה-17 וחודש במאה ה-20. מדרום לכיכר חסן השני שוכן המלאח ההיסטורי, ובו פועל כיום שוק לפירות מיובשים.
סמוך ממזרח לארמון משתרע רובע השווקים הניצבים בשורה מדרום לצפון, ובהם שוק הזהב, שוק הבדים, שוק הפשפשים, שוק התכשיטים, שוק העור ושוק הנגרים.
צמוד לארמון ניצב השער העיקרי אל המדינה - "באב א-רואח" (Bab er-Ruah - "שער הרוחות"), וזה מוביל לאחד מרחובותיו הראשיים של הרובע, המסתיים בצדו המזרחי בשער אל-אוכלה (Bab el Okla).
בחזית השער, הנחשב לאחד משעריו היפים והחשובים של הרובע, ניצבת מזרקה עם עיטורים קליגרפים.
עוד צמודים אליו "המוזיאון לאתנוגרפיה ולאמנות מרוקאית" ו"בית הספר לאמנות".
"המוזיאון לאתנוגרפיה ולאמנות מרוקאית" (Musée Ethnografique et d'art Marocaine) שוכן באחד מביצוריה של החומה ותותחיו המקוריים עדיין ניצבים בגנו.
המוזיאון מציג תכשיטים, בגדים, כלי נגינה וכלי בית מסורתיים וכן שמלות חתונה יהודיות.
"בית הספר לאמנות מסורתית" (École d'artisanat) הוא בית ספר לבנים העוסק בהוראת אומנויות מסורתיות, כגון עיבוד אמאיל וריקוע כלי נחושת.
בבית הספר שהוקם ב-1928 לומדים כארבעים תלמידים.
מוזיאון נוסף בעיר הוא "המוזיאון הארכאולוגי" (Musée archéologique) השוכן ממערב לכיכר חסן השני.
הוא מציג פסיפסים, מטבעות ופסלים רומיים, מצבות יהודיות מקומיות ומצבות מוסלמיות מספרד, ומספר פריטים של אומנות מוסלמית מהמאה ה-16.
שני המסגדים הבולטים במדינה שוכנים בצדה הצפון-מזרחי.
"המסגד הגדול" (Jamaa El Kébir) הוקם ב-1807 ולו שלושה שערים המוליכים אל החצר הפנימית.
המינרט הצמוד אליו נישא לגובה של 20 מטר.
המסגד האחר הוא מסגד סידי סעידי (Sidi Saïdi) מ-1609, הבנוי בסגנון מרוקאי ובו מספר פסיפסים.
רובע האנסאנצ'ה (Ensanche - "ההרחבה") או "העיר המודרנית" (la ville moderne) משתרע על פני שטח של כ-300 דונם ממערב למדינה.
חלק זה של העיר הוקם בעת השלטון הספרדי, החל ב-1917 ועד שנות ה-50, במטרה לשמש כבירת הטריטוריה הספרדית של צפון מרוקו.
בתי הרובע בנויים בסגנון קולוניאלי ספרדי, אך גם בהם ניכרת השפעה אנדלוסית.
הרחוב הראשי של הרובע הוא שדרות מוחמד החמישי (Avenue Mohamed V) המוליכות מכיכר חסן השני מערבה.
כיכר מולאי אל-מהדי (Place Moulay el-Mehdi) העגולה, שוכנת ברחוב זה בליבו של האנסאנצ'ה, ובה ניצבת הכנסייה הקתולית.
עוד ניצבים לאורכו של הרחוב הקזינו הספרדי הישן משנות ה-20, בניין "הספרייה הכללית והארכיון של תטואן" (Bibliothèque Générale et Archives de Tétouan) משנות ה-30 ובניין לשכת התיירות המקומית משנות ה-40. בקצה המערבי של השדרה נמצא מסגד חסן השני.
תחילתה של הקהילה היהודית בעיר הוא לאחר גירוש ספרד בסוף המאה ה-15. קהילה זו דיברה בניב של לאדינו הנקרא חכיתיה, ולדברי יוצאיה הקפידה על חינוך יהודי ונימוסים טובים:
המלאח, השכונה היהודית, שכנה בדרומו של רובע המדינה ובית הכנסת הנוכחי ממוקם באנסאנצ'ה, העיר המודרנית שממערב לו.
בשנת 1790 היו יהודי העיר קורבן לפוגרום, ובין היתר נקשרו חלק מהם לסוסים ונגררו על ידם ברחובות העיר.
ב-1859, כאשר החלה הפלישה הספרדית לעיר, פרעו התושבים ביהודי העיר שוב, והרגו כ-400 מהם.
במאה ה-19 פעל בעיר הדיין הרב יצחק בן וואליד (1789-1870), מחבר הספר "ויאמר יצחק", הכולל מידע על החיים החברתיים, הכלכליים והדתיים של תושבי העיר.
הוא תמך בתנועת "כל ישראל חברים" (אליאנס).
בתחילת המאה ה-20 היוו היהודים כחמישית מתושבי העיר, אולם מאוחר יותר היגרו ממנה לאלג'יריה, אמריקה הדרומית, ישראל, צרפת וקנדה, ומאז שנות ה-60 מתגוררים בתטואן יהודים בודדים.
תחתית היא משטח המשמש כמצע עליו מונחות כוסות משקה, במטרה להגן על השולחן שעליו הן מונחות.
תחתיות משמשות לעיתים קרובות כוסות בירה בפאבים, ולכן נפוצות גם תחתיות שעליהן פרסומות למשקאות אלכוהוליים.
תחתיות מיוצרות ממגוון רחב של חומרים, ובהם שעם, נייר, עיסת נייר, עץ, פלסטיק, זכוכית וכדומה.
התחתיות הראשונות יוצרו בגרמניה ב-1880 בידי פרידריך הורן, וב-1892 ייצר רופרט ספוט את התחתיות הראשונות העשויות עיסת נייר, בדרזדן.
מבשלת הבירה הבריטית "ווטני" השתמשה בהן לראשונה בבריטניה ב-1920, כשפרסמה באמצעותן את מוצריה, וב-1931 החלה חברת "קווארמבי פרומושנז" לייצר אותן בהיקף רחב יותר.
ייצור התחתיות בארצות הברית החל רק כמאה שנים לאחר המצאתן, ב-1978, בידי חברת "אמריקן קואסטר קומפני".
במהלך השנים השתלטה על הענף חברת "KATZ" הגרמנית, שמהווה כיום מונופול בתחום.
בשנת 2009 ייצרה החברה כ-75% מתוך 5.5 מיליון התחתיות שיוצרו בעולם באותה שנה, ובכלל זה כשני שלישים מהתחתיות באירופה וכ-97% מהתחתיות בארצות הברית.
לחברה מפעלים בגרמניה ובארצות הברית.
עם התרחבות השימוש בתחתיות והמגוון שנוצר, הפכו התחתיות גם לפריט אספנות.
אגודת אספני התחתיות הראשונה הוקמה ב-1958 בגרמניה, וב-1960 נוסדה מקבילתה הבריטית.
תחתונית היא שמלה תחתונה, אשר נלבשה בעבר מתחת לשמלה של אישה כלבוש תחתון נסתר באירופה ובארצות הברית.
בין המאה ה-16 למאה ה-19, המונח התייחס לשמלה שנלבשה מתחת לגלימה או שמלה קצרה יותר, כאשר השמלה נועדה להיות נראית, ולכן שמלה זו תאמה את יתר חלקי הלבוש של האישה.
בצרפתית התחתונית נקראת "פטיקוט" (petycote), שמקורה מהשם "petite cote" (מעיל קטן).
היה זה מעין מעיל קטן ומרופד שנלבש על ידי גברים.
במאה ה-15 נלבשה מתחת לחולצה לחימום הגוף או למניעת חיכוך מיותר בלבישת בגדים עליונים מחוספסים.
בסוף ימי הביניים הבגד עבר לארון הנשי והפך לחצאית שנלבשת מתחת לחצאית העליונה.
מטרתה של התחתונית הייתה בעיקר אופנתית – התחתונית נועדה לנפח את השמלה החיצונית (כגון שמלה מסוג קרינולינה), ועל כן מדובר היה בשמלה מעמלנת וקשיחה.
השמלה הנפוחה נועדה ליצור אשליה של מותניים צרות לעומת אגן ירכיים רחב.
בנוסף, היו תחתוניות שנועדו לחימום.
תחתוניות אלה היו עשויות צמר, והיו רכות יותר.
שמלות נפוחות יצאו מהאופנה בשלהי המאה ה-18, והשימוש בתחתוניות פחת, אולם באמצע המאה ה-19 הייתה תחייה של התחתוניות והשמלות הנפוחות בעיקר בארצות הברית.
השמלות הנפוחות והתחתוניות יצאו שוב מהאופנה בראשית המאה ה-20, אולם בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 שוב שבו לאופנה, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, עת המחסור בבדים הביא להפסקת לבישתן.
כיום, תחתוניות נלבשות במסגרת אופנת לוליטה או לבוש גותי, או על ידי נשים שרוצות לשמור על צורת הבגד העליון, או רוצות להימנע ממגע זיעה בשמלה.
לעיתים לובשים תחתונית כותנה תחת שמלה מבד סינתטי כדי להימנע מחשמל סטטי.
תחת שיח היסמין הוא אלבומו של הזמר-יוצר הישראלי אהוד בנאי במשותף עם אביו, השחקן יעקב בנאי, אשר יצא בשנת 1989.
האלבום כולו מורכב משירים שהרעיון המרכזי בהם, הוא סיפורי עם פרסיים.
את האגדות, סיפר יעקב בזמן שהאחראי על הלחן, המילים והשירה היה אהוד.
האלבום הוקדש לזכרה של אשתו של יעקב ואמו של אהוד, מרים בנאי.
באותה שנה יצא גם אלבומו השני של בנאי, "קרוב".
יעקב נפטר ארבע שנים לאחר הוצאת האלבום.
באלבום משתתפים בנוסף נועם הלוי, ויקטור עידה, יעקב פריבר ויהודית תמיר.
בית סבא בירושלים ג'מלי פורוש וג'ונגיר
הסיפור הבלתי ייאמן שהמציא ג'ונגיר
ג'מלי פורוש - סמינזר וחסן ממנדי
המעשה בנגר, בחייט וב"תלמיד חכם"
המעשה בשלושת בני המלך ובת הווזיר
בית סבא בירושלים ("מה גדול הוא כוחה של האהבה")
תחת פצצות (تحت القصف) הוא סרט לבנוני של פיליפ ארקטינג'י.
הוא צולם בימים הראשונים אחרי הפסקת האש שסיימה את מלחמת לבנון השנייה.
זיינה היא לבנונית אמידה החיה עם בעלה האדריכל ובנה בדובאי.
הזוגיות שלהם על סף פירוק, ואת הקיץ הזה, בשנת 2006, היא שולחת את בנה קרים שיבלה אצל אחותה מהא בלבנון.
זיינה מחליטה לנסוע ללבנון כדי לקחת את בנה משם, אך היא מצליחה להגיע רק אחרי שהמלחמה מסתיימת.
הסרט מתחיל עם כניסתה של זיינה ללבנון, בנמל בביירות.
היא מיד מחפשת מונית שתיקח אותה לדרום לבנון, אבל אף אחד לא מוכן להסתכן.
לבסוף היא מוצאת את טוני, שמוכן לעשות זאת בעבור תשלום גדול מאוד.
השניים, שיבלו יחד את שארית הסרט, הם הפכים גמורים.
היא אמידה, הוא עני, היא מוסלמית, הוא נוצרי, היא אישה, הוא גבר.
בכל זאת השניים מתקרבים במהלך הסרט ונפתחים אחד לשני.
הם חווים יחד את ההרס הנורא שהשאירו ההפצצות הישראליות.
אחרי חיפושים רבים מקבלת זיינה את הבשורה המרה, שאחותה מהא נהרגה.
אבל מישהו ראה שהילד הקטן נלקח למנזר כלשהו.
טוני מספר לזיינה, שאחיו היה בצבא דרום לבנון, ומאז הנסיגה של צה"ל בשנת 2000 הוא חי בישראל.
זיינה מצליחה ליצור קשר טלפוני עם הילד, ובסוף היא מגיעה בכוחות אחרונים למנזר.
הילד שמקבל את פניה, באמת לובש את הז'קט של בנה קרים, אבל זה לא הוא.
בביולוגיה, תְּטוּלָה היא כלל הביצים בהטלה אחת, לרוב של עופות, אך לפעמים גם של זוחלים, דו-חיים או חרקים.