tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוראטיני נידון לתשלום פיצויים בבית משפט על כך שצייר את המנהיגים של השמאל איטלקי, אקילה אוקטו וד'אלמה מקבלים כסף ממיכאיל גורבצ'וב ונאסר עליו לצייר שוב בעטיפות של כתב העת "פנורמה".
נתבע גם על ציורו את מסימו ד'אלמה מוחק במחיקון פרטים מתיק של ק.ג.ב שהוברח למערב על ידי ארכיבר הק.ג.ב.
בעקבות שערורייה זו נאלץ לעזוב את העיתון "לה רפובליקה".
פוראטיני קומם עליו את הקהילה היהודית בימי השתלטות מחבלים פלסטינים על כנסיית המולד בבית לחם בשנת 2002 כשצייר קריקטורה שבה התינוק ישו מתחנן אל טנקיסטים ישראלים שלא יהרגו אותו בשנית.
הקריקטורה פורשה כמזדהה עם ההאשמה המסורתית הנוצרית את היהודים ב"רצח האל".
לראשונה נישא לשחקנית ליצ'יה קזאסה, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים, ממנה נולדו לו 2 ילדים – פאולה ופאביו.
בשנת 1997 התחתן בפריז עם אילאריה צ'רינה פרוני (Ferroni), בת למשפחה אריסטוקרטית מפירנצה.
התגורר במילאנו, שם נפטר ב-4 בנובמבר 2025.
מתוך תוצרת של רבבת קריקטורות, פורסמו החל משנת 1974 55 ספרי קריקטורות בהוצאת מונדדורי, שנמכרו במעל שלושה מיליון עותקים.
ספרו הראשון היה "רפרנדום רוורנדום".
1976 Il Premiolino – פרס שנתי על מפעל חיים ותרומה לחופש העיתונות
הפרס לסאטירה של פורטה דיי מארמי
פרס מיוחד בין-לאומי איסקיה לעיתונאות
יקיר היישוב זארה אין אזיליו ושל אסטי
תעודת הצטיינות אזרחית מטעם העיר טריאסט
1997 – "אמברוג'ינו של זהב", מטעם העיר מילאנו
מאי 2000 – פרס המינגוויי, על פעילותו העיתונאית
2011 – הפרס הלאומי לתרבות בטורה די קסטרוצ'ו, של האקדמיה לאמנות בקרארה
ג'ורג'ו אגמבן (באיטלקית: Giorgio Agamben; נולד ב-22 באפריל 1942) הוא פילוסוף קונטיננטלי איטלקי.
הוא עוסק בדת, בפוליטיקה, באסתטיקה ובפילוסופיה פוליטית.
אגמבן למד פילוסופיה ומשפטים בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, שם כתב עבודת דוקטורט על המחשבה הפוליטית של סימון וייל.
כחוקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרייבורג (1966-1968) השתתף בסמינרים של מרטין היידגר על הֵגֶל והרקליטוס, ומאוחר יותר היה עמית במכון ורבורג הקשור עם אוניברסיטת לונדון.
אגמבן לימד באוניברסיטת מצ'רטה, אוניברסיטת ורונה, הקולג' הבינלאומי לפילוסופיה בפריז, האוניברסיטה של שווייץ האיטלקית, אוניברסיטת Università Iuav di Venezia , ניו סקול בניו יורק ובית הספר האירופי ללימודים מתקדמים EGS.
בעבודתו הרחיב וחקר אגמבן את מושג מצב החירום (state of exception), מצב בו המדינה פועלת "מעל לחוק" לטובת הכלל, ועסק בקשר בינו לבין המושג הומו סאקר, מונח מהחברה הרומית שמתאר אדם שנודה מהחברה, והזכויות החוקיות כבר לא תקפות עליו, אך חייו מוכרזים כ"קדושים" ואי אפשר להקריב אותו.
למרות שהדוקטורט שלו עסק בסימון וייל, ניכר בעבודותיו שההשפעה העיקרית שלו היא ולטר בנימין, והוא עוסק רבות בבעיות שמעלה בנימין בעבודותיו.
בין השאר, השפיעו עליו גם אריסטו, מרטין היידגר, מישל פוקו, הגל, קרל שמיט ופרויד.
עבודתו של אגמבן אינה מתפתחת באופן כרונולוגי, אלא חוזרת ונעה בין בעיות שונות אשר הציגו בנימין ופילוסופים אחרים בעבודותיהם.
יצירתו המרכזית של אגמבן היא סדרת הומו סאקר, המבקרת באופן נוקב את המדינה המודרנית ודרכי פעולתה.
על אף ביקורתו, המסקנה המובנת מספריו בנוגע לחברה האנושית אינה שלילית לחלוטין.
מלבד הסדרה הזו, בספרו The Coming community, אשר יצא לראשונה באיטלקית בשנת 1990, הוא מבסס את חשיבתו הפוליטית והחברתית ובמסגרתו הוא מתאר תהליך שנקרא Coming Politics.
בספרו (Means Without Ends: Notes on Politics (2000, מתוארת מערכת פוליטית שאינה קשורה בכלל אל ההתנהלות וההקשרים של ריבונות.
לפנים משורת הדין: החריג ומצב החירום (State of Exception.
Homo Sacer II, 1), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
חתימת הדברים, על המתודה, הוצאת רסלינג, 2021.
קסם ואושר, תרגמה דנה שם-אור, הוצאת "תשע נשמות", 2022.
"הומו סאקר: הכוח הריבוני והחיים החשופים" (קטעים נבחרים מתוך: Homo Sacer: Sovereign Power and Bare Life), מאיטלקית: נמרוד אביעד ומוניקה פולק, טכנולוגיות של צדק: משפט, מדע וחברה, שי לביא (עורך), הוצאת רמות, 2003.
"בן הזמן", תרגום מאיטלקית: מאיה קציר, מפתח, 2010
"סוף דבר: לקראת תיאוריה של היכולת המשעה".
ג'ורג'י גלן היא שחקנית סקוטית, הידועה מהופעותיה בתיאטרון ובטלוויזיה.
גלן נולדה בהלנסבורו שבמחוז ארגייל וביוט בסקוטלנד.
תפקידה הבולט ביותר הוא בדמות האנה מור בסרט "רוחות של חופש" משנת 2006. היא גילמה את אמו של ג'ון ראסקין בדרמה "רומנטיקנים נואשים" על אנשי האחווה הפרה-רפאליטית.
גלן הופיעה בדמות סרג'נט ג'ניפר נוקס בסדרת הטלוויזיה "בקצב הלב", ושיחקה בתפקיד ראש מחלקת ההיסטוריה, אודרי מקפול, בסדרה "דרך ווטרלו" של BBC One.
עוד בטלוויזיה הופיעה גלן בסדרה "הממלכה הקטנה" וב-2011 שיחקה בסיטקום "The Royal Bodyguard".
בקולנוע שיחקה גלן בתפקיד קטן בסרט "השבוע שלי עם מרילין" לצדן של ג'ודי דנץ' ומישל ויליאמס.
ב-2012 הופיעה בסרט "עלובי החיים" בתפקיד מאדאם בטיסטין.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1997 הוד מלכותה גברת בראון Mrs.
אישה בבר 2016 ג'קי Jackie רוז קנדי 2019 Get Duked!
ג'ורג'י הייד-ליס הייתה בתם של אדית' אלן (נלי) וג'ילברט הייד-ליס, אשתו של המשורר וויליאם באטלר ייטס.
ג'ורג'י נולדה בעיירה פליט, שבמחוז המפשייר, אנגליה, ב-16 באוקטובר 1892. כשמלאו לה כמה שנים בלבד, בהיותה ילדה, נישואי הוריה כשלו בשל האלכוהוליזם של אביה.
אמנם הייתה לו מספיק הכנסה כדי לפרנס את המשפחה, אולם אשתו הייתה נתונה במצב החברתי המביך בתור "אישה נשואה ללא בעל".
המשפחה אימצה לעצמה סגנון חיים בוהמייני עמום, הרבתה לנדוד ולנסוע לעיתים קרובות בבתים ברחבי המדינה ובילתה פרקי זמן ארוכים בביקור של קרובי משפחה.
היא למדה במספר בתי ספר בשכונת נייטסברידג' שבלונדון ובבתי הספר לאמנות שבעיר, למדה שפות, אמנויות קלאסיות וכמו כן פסנתר.
היא הפכה להיות חברתה הקרובה של דורות'י שייקספיר, אשר גילתה חיבה רבה כלפי ג'ורג'י וחלקה עמה תחומי עניין רבים למרות שהייתה בוגרת ממנה בשש שנים.
לאחר מותו של אביה, בשנת 1909, אמה של ג'ורג'י, נישאה לדודה של דורות'י, הנרי טאקר, אחיה של אוליביה שייקספיר, והם עברו להתגורר בעיירה קנסינגטון.
אמה של ג'ורג'י נהגה לארח לעיתים קרובות מוזיקאים ואמנים צעירים עמם היא נפגשה לאחרונה בטרקלינה של אוליביה שייקספיר, אשר רבים מהם הפכו למודרניסטים ידועים, כגון: עזרא פאונד, וולטר רומל ופרדריק מאנינג.
ג'ורג'י נהגה להמשיך לסייר באחוזות הכפריות עם אמה ובנות משפחת שייקספיר, אוליביה ודורות'י.
זה היה בהיותה בת שבע עשרה, בוקר אחד, בחברתן של אוליביה ודורות'י, כאשר היא פגשה לראשונה את המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס במוזיאון הבריטי ושוב באותו אחר הצהריים במהלך אירוע מסיבת תה טיפוסי, בבית השייקספירים.
שבע שנים מאוחר יותר, כאשר היא הייתה בת 25 והוא בן 52, ייטס ביקש מג'ורג'י להינשא לו.
רק כמה שבועות קודם לכן, איזואלט גון, בתה של מוד גון, האישה שייטס אהב במשך שנים כה רבות, דחתה את הצעת הנישואין של ייטס.
ג'ורג'י וייטס נישאו אך שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-20 באוקטובר 1917, במשרד רישום ציבורי, כאשר העדים שליוו אותם היו אמה ועזרא פאונד.
במהלך ירח הדבש, בעוד ייטס היה עדיין מהרהר על דחייתה של איזואלט, ג'ורג'י החלה בסוג מסוים של כתיבה אוטומטית אשר ריתקה אותו.
ייטס כתב והעיד על אותה חוויה פסיכוגרפית, או אוטומטיזם, במסגרת מה שיהיה מאוחר יותר לספר חזון, כדבר שהחזיק את הנישואים יחד במשך שנים רבות.
כעבור שנת נישואים אחת, ייטס הכריז בפניה, ששמה ג'ורג'י, הוא שם בלתי נסבל ולכן קיצר את שמה לג'ורג'.
לזוג נולדו בת ובן: אן (ציירת ומעצבת במה) ומייקל (פרקליט ופוליטיקאי).
ג'ורג'טאון היא עיר הבירה של האי אסנשן, חלק מהטריטוריה הבריטית שמעבר לים: סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה .
העיר ממוקמת בחופו המערבי של האי.
בעיר מתגוררת כמחצית מאוכלוסיית האי אסנשן.
העיר נוסדה ב-1815 בידי הצי המלכותי הבריטי ונקראה על שם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ג'ובאני ג'ורג'ו מורודר (באיטלקית: Giovanni Giorgio Moroder; נולד ב-26 באפריל 1940) הוא זמר, פזמונאי, DJ ומפיק מוזיקלי איטלקי.
מורודר נחשב חלוץ האיטלו דיסקו ומוזיקת הדאנס האלקטרונית, ומכונה גם "אבי הדיסקו".
בשנות ה-70, כשהיה במינכן, הקים את חברת התקליטים Oasis Records, שאחרי מספר שנים צורפה ל-Casablanca Records (היום חלק מיוניברסל מיוזיק גרופ).
הוא הפיק מספר להיטים לדונה סאמר במהלך תקופת הדיסקו בסוף שנות ה-70 ובהם "Love to Love You Baby", "I Feel Love, "Last Dance", ו"No More Tears".
בנוסף הוא המייסד של אולפני "Musicland" לשעבר, בהם הקליטו "Electric Light Orchestra", "לד זפלין", "קווין", ואלטון ג'ון.
מורודר הלחין את פסקול הסרט "אקספרס של חצות", עבורו זכה בפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב, אשר כלל את הלהיט הבינלאומי Chase.
הוא הפיק מספר שירי דיסקו ללהקת "Three Degrees", שני אלבומים ללהקת "Sparks", מספר שירים לאלבום "Bitterblue" של בוני טיילר ואת הסינגל "Here She Comes" בשנת 1985. ב-1990 הלחין את "Un'estate italiana" ששימש כשיר הרשמי של גביע העולם בכדורגל 1990.
הוא עבד עם זמרים רבים ובהם: דייוויד בואי, קיילי מינוג, איירין קארה, ג'נט ג'קסון, בלונדי, פיליפ אוקי, פרדי מרקיורי ופרנס ג'ולי .
מורודר ציין בעבר כי העבודה שבה הוא גאה ביותר היא כתיבת "Take My Breath Away" ללהקת ברלין עבורו זכה בשני פרסי גלובוס הזהב (הפסקול הטוב ביותר ושיר הנושא הטוב ביותר) ופרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בשנת 1983, זכה בפרסים זהים עבור השיר "Flashdance...
What a Feeling" מהסרט פלאשדאנס.
מלבד 3 פרסי אוסקר ו-4 גלובוס הזהב, מורודר זכה ב-4 פרסי גראמי, שני פרסי בחירת הקהל ומעל 100 אלבומי זהב ופלטינה.
מורודר נולד ב-26 באפריל 1940 באורטיז'יי שנמצאת בנפת דרום טירול שבאיטליה.
אמו קראה לו הנסיירג, הגרסה הגרמנית של שמותיו הפרטיים, כשבילדותו גדל בסביבה מעורבת דוברת גרמנית, איטלקית ולדינית בצפון איטליה.
מורודר עשה את צעדיו הראשונים במוזיקה במועדון הסקוטי באאכן, לאחר מכן הוציא כמה סינגלים בשם "ג'ורג'ו" ובשנת 1963 כשעבר לברלין, שר באיטלקית, ספרדית, אנגלית וגרמנית.
ב-1968 הוא עבר למינכן לעבוד כמפיק מוזיקלי ובלט כששירו "לוקי לוקי", יצא באריולה רקורדס ב-1969, וזכה באלבום זהב באוקטובר 1970. אז ייסד את אולפני Musicland הנודע והתפרסם בתחילת 1970s.
בשנה לאחר מכן הלחין את הנעימה האינסטרומנטלית "Chase", לפסקול הסרט "אקספרס של חצות.
הנעימה הושמעה בתוכנית הרדיו הלילית "Coast to Coast AM" וכמוזיקת כניסה לקבוצת ההיאבקות The Midnight Express.
השיר זכה להצלחה במצעדים בממלכה המאוחדת, ארצות הברית וברחבי אירופה, ובכל מקום התפשטה דיסקו-מאניה.
הפסקול המלא של "אקספרס של חצות" זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-51 ב-1979.
בשנת 1979 הוציא מורודר את האלבום E = MC².
הוא גם הוציא שלושה אלבומים בין 1977–1979 בשם "מיוניק מאשין" (Munich Machine).
ב-1980 הוא חיבר והפיק שני אלבומי פסקול לסרטים: הראשון עבור "נערות מתבגרות" והשני עבור "ג'יגולו אמריקאי".
אלבום כפול של הפסקול ל"נערות מתבגרות" יצא באולפני קזבלנקה עם הלהיט "On the Radio" שנכתב לדונה סאמר.
הפסקול של נערות מתבגרות מכיל גם שיר שכותרתו "אהבה רעה", שנכתב ובוצע על ידי הזמרת והשחקנית שר והופק על ידי מורודר.
הפסקול של "ג'יגולו אמריקאי" כלל את השיר "Call me" שביצעה להקת "בלונדי" והפיק מורודר.
השיר הגיע לפסגת המצעדים בארצות הברית ובבריטניה.
בסך הכל, סך ההשמעה של שירי האלבום הגיע למספר שני בהשמעות במשך 5 שבועות במצעדי הדיסקו והדאנס.
ב-1982 הוא כתב את פסקול הסרט "קללת אנשי החתול" כולל הלהיט "Cat People (Putting Out Fire)" שביצע דייוויד בואי.
ב-1983 הפיק מורודר את פסקול הסרט פני צלקת.
במהדורה הראשונית, האלבום היה זמין רק בכמה מדינות, ואך ורק באמצעות ייבוא בארצות הברית.
בנוסף חיבר מספר שירים לפסקול הסרט "פני צלקת" ובהם השיר "Scarface (Push It to the Limit)" שביצע פול אינגמן.
בשנת 1984, מורודר הכין שחזור חדש של הסרט הדומם "מטרופוליס" (1927) ויצר פסקול עכשווי.
פסקול זה כולל שבע רצועות מוזיקה פופ מאת פט בנאטר, ג'ון אנדרסון, אדם נמלה, בילי סקווייר, Loverboy, בוני טיילר ופרדי מרקיורי.
הוא שילב גם שקופיות מעבר בסרט כדי לשפר את ההמשכיות והגדיל את מהירות של הסרט ל-24 מסגרות לשנייה.
מאחר שהמהירות המקורית לא הייתה ידועה, הבחירה הייתה שנויה במחלוקת.
גרסת הסרט המכונה "גרסת מורוד", עוררה ויכוח בקרב חובבי הקולנוע, כאשר מבקריו ותומכיו נחלקו למחנות שווים.
רוב המבקרים מסכימים שגרסתו של מורודר הייתה תוספת מבורכת.
בשנת 1986, מורודר שיתף פעולה עם בן טיפוחיו הרולד פאלטרמאייר והתמלילן טום ויטלוק כדי ליצור את פסקול הסרט אהבה בשחקים (1986) שכלל את להיטו של קני לוגינס' "Danger Zone" ושירה של להקת ברלין, "Take my breath away".
הוא חיבר גם את שיר הנושא "Meet Me Half Way" לפסקול הסרט מעבר לשיא.
ב-1987 הפיק מורודר וכתב את השיר "גוף ליד גוף" של פאלקו.
2012–הווה: חזרה לעבודה ושיתופי פעולה
בשנת 2012 חזר מורודר למוזיקה והלחין, הפיק וביצע את המוזיקה נושא עבור המשחק "רייסר" של גוגל כרום.
מורודר תרם לאלבום "Random Access Memories" של דאפט פאנק, והודה שהוא היה מעריץ של השיר שלהם "One More Time" עוד לפני שעבד עם הקבוצה.
קולו וסיפורו מופיעים בשיר "Giorgio by Moroder".
בשיר הוא מספר "קוראים לי ג'ובאני ג'ורג'ו, אבל כולם קוראים לי ג'ורג'ו".
בקיץ 2013, הפך ג'ורג'ו לדי ג'יי, כשהופיע בארצות הברית באקדמיה למוזיקה של רד בול בניו יורק.
הוא מופיע ברחבי העולם ומנגן את הקלאסיקות שלו משנות ה-70 וה-80 ורמיקסים חדשים.
במרץ 2014, הזמרת Kelis הודיעה על שיתוף פעולה עם מורודר בדף הפייסבוק שלה.
בחודש שלאחר מכן, מורודר פרסם את הרמיקס הרשמי של "Midnight" של קולדפליי מאלבום Ghost Stories.
הוא גם הודיע שהוא יעבוד עם מפיק הפופ הצרפתי מדיאון והזמרת האמריקנית לנה דל ריי.
ב-9 יוני 2014, הוציא ערוץ "Adult Swim" את שיר הדיסקו "Giorgio's Theme".
אלבום הסולו האחרון של מורודר, Déjà Vu, יצא ב-12 ביוני 2015. הוא כולל שיתופי פעולה עם קיילי מינוג, בריטני ספירס, סיה וצ'ארלי XCX.
ב-16 בינואר, שיתף פעולה עם קיילי מינוג ויצר את השיר Right Here, Right Now שהודלף לאינטרנט לפני שחרורו הרשמי.
השיר, יחד עם טיזר וידאו, יצא רשמית ב-20 בינואר 2015 וב-18 באפריל 2015 הגיע למקום הראשון במצעד US Dance Club Songs של בילבורד, הפעם הראשונה ששיר שלו הגיע לראש מצעד מזה 15 שנים.
מורודר וסיה שיתפו פעולה במאי 2015 בשיר הנושא באלבומו של 'Déjà Vu .
בשנת 2016, הוא ורני שוקן כתבו והלחינו את המוזיקה למשחק הווידאו "Tron RUN/r" המבוסס על סדרת הסרטים טרון: המורשת.
אלבום הפסקול יצא ב-31 במאי 2016. באוקטובר 2016, הוציא מורודר את "One More Day" ללהקת הבנות הקוריאנית "SISTAR", אחת מקבוצות הנערות המובילות בקוריאה.
הן הופיעו לראשונה בשידור חי ב-8 באוקטובר, בפסטיבל DMC של קוריאה ב-2016, עם נוכחותו של מורודר בקהל.
הקליפ למוזיקה יצא ב-22 בנובמבר, לצד הגרסה הדיגיטלית הרשמית של המסלול.
בינואר 2025, כשבוע וחצי לפני יציאת אלבום האולפן השישי של הזמר הקנדי דה ויקנד, "Hurry Up Tomorrow", רמז דה ויקנד בחשבון האינסטגרם שלו על שיתוף פעולה עם מורודר באלבום.
ב-31 בינואר 2025 יצא האלבום ואיתו השיר "Big Sleep" אותו עזר מורודר לכתוב ולהפיק.
באלבום מופיעות גם דגימות מהפסקול שכתב מורודר לסרטים "פני צלקת" ו"אקספרס של חצות".
מורודר זכה בשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר עבור "אקספרס של חצות" (1978), פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Flashdance...
What a Feeling" מ"פלאשדאנס" (1983) והשיר הטוב ביותר עבור "Take My Breath Away" מ"אהבה בשחקים" (1986).
בנוסף זכה בשניים מתוך ארבעת פרסי גראמי שלו לסרט "פלאשדאנס": האלבום הטוב ביותר שנכתב לסרט הציון המקורי הטוב ביותר והנעימה הטובה ביותר עבור "נעימת אהבה מפלאשדאנס".
את גראמי השלישי קיבל בעבור הקלטת הדאנס הטובה ביותר על השיר "Carry on".
מורודר גם זכה ארבע פעמים בפרס גלובוס הזהב: שניים בעבור הפסקול הטוב ביותר על "פלאשדאנס" ו"אקספרס של חצות", ושניים בעבור "השיר הטוב ביותר" לשירי הנושא של הסרטים.
ב-20 בספטמבר 2004 זכה בפרס "Dance Music Hall of Fame" בטקס שנערך בניו יורק, על הישגיו ולתרומתו כמפיק.
בשנת 2005, הוענק לו תואר מפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
בשנת 2011, הוענק לו פרס מפעל חיים על ידי האקדמיה לפסקול העולם.
בשנת 2014, זכה בפרס גראמי הרביעי שלו עבור אלבומם של דאפט פאנק, Random Access Memories (אלבום השנה).
ג'ורג'ו מורנדי (באיטלקית: Giorgio Morandi; 20 ביולי 1890 בבולוניה שבאיטליה – 18 ביוני 1964) היה צייר, בעיקר של טבע דומם ויוצר הדפסים.
הציורים שלו מאופיינים בצבעים רכים והנושאים שצייר היו כלים פשוטים: בעיקר כדים, בקבוקים וקערות וגם פרחים ונופים.
ג'ורג'ו מורנדי נולד בבולוניה לאנדריאה מורנדי ולמריה מקפרי.
ביתו הראשון היה בוויה למה (Via Lame) שם נולדו אחיו ג'ספה שנפטר ב-1903 ואחותו מריה.
בבית המשפחה השני בוויה אווסלה (Via Avessale) נולדו שתי אחיותיו הנוספות: דינה ב-1900 ומריה תרזה ב-1906. בין השנים 1907 - 1913 למד מורנדי באקדמיה לאומנויות יפות בבולוניה.
ב-1909 מת אביו, המשפחה עברה לוויה פונדצה (Via Fondazza) וג'ורג'ו הפך לראש המשפחה.
באקדמיה, שבה הלימודים היו מבוססים על ציור המאה ה-14 (הרנסאנס), מורנדי עסק גם בלימוד עצמי של חריטה בעזרת ספריו של רמברנדט.
הוא הצטיין בלימודיו אף על פי שמוריו לא אהדו את שינויי הסגנון שלו בשתי שנות הלימוד האחרונות.
אף על פי שכל חייו עברו עליו בבולוניה, הוא הושפע, בעיקר באמצעות כתבי עת אמנותיים, מעבודותיהם של סזאן, פיקאסו, ודרן.
בשנת 1910 ביקר בפירנצה ויצירות שפגש שם, של אמנים מאסטרים כמו ג'וטו, מסצ'יו, פיירו דלה פרנצ'סקה ופאולו אוצ'לו עשו עליו רושם עז.
בשנים 1913- 1914 סגנונו השתנה לסגנון הפוטוריסטי.
באותה שנה הוא גם התמנה למפקח על הציור בבתי הספר היסודיים בבולוניה.
משרה שעסק בה עד 1929. ב-1915 התגייס לצבא ממנו שוחרר לאחר התמוטטות.
בשנות המלחמה חל שינוי בסגנונם של ציורי הטבע הדומם של מורנדי.
שינוי שנגרם בעקבות השפעתם של סזאן ודוניי רוסו Dounier Rousseau: ציירים צרפתיים בני אותה תקופה שהוא העריץ.
הקומפוזיציה של הציורים צומצמה - הכילה פחות מרכיבים וצורתם של המרכיבים הפכה פשוטה, נקייה יותר.
בשנים 1918 - 1922 היה סגנון ציוריו מטאפיסי, אחר כך עד סוף חייו חזר לצייר טבע דומם של חפצים יומיומיים כמו בקבוקים וכלי חרס שמספרם בקומפוזיציה פוחת עם השנים כשהוא מתמקד פחות בחפצים ויותר במעברים של גוונים רכים.
במחצית השנייה של שנות ה-20 חבר לקבוצה פשיסטית מחוזית בשם סטרפאזה (Strapaese, בתרגום: סופר ארץ, ארץ על) שהדגישה תרבות ומסורות מקומיות.
הוא אהד את הפשיזם ולמרות זאת נעצר ב-1943 בגלל חבריו האנטי פשיסטים.
בפריז ביקר בפעם הראשונה בחייו ב-1956. עד מותו מסרטן ריאות ב-18 ביוני 1964 המשיך לגור עם שלוש אחיותיו בבית המשפחה בוויה פונדצה בבולוניה, למשפחה היה בית קיץ בעיירה בשם גריצאנה (Grizzana) במרחק שעת נסיעה מבולוניה שם בילה כ-15 קייצים בחייו וחלק ממלחמת העולם השנייה.
בעיירה משמרים את ביתו הצנוע וגם שינו את שם העיירה לגגריצאנה מורנדי.
הוא נקבר בקבר משפחתי עם שלוש אחיותיו בבית הקברות בבולוניה.
למרות אופיו השקט והצנוע מורנדי היה צייר מוערך בזכות כישרונו, אישיותו האופטימיות אבל המסתורית משהו.
בשנים 1926 ו-1929 השתתף בתערוכות המאה ה-20 לאמנות מודרנית Novecento Italiano exhibitions.
ב-1929 אייר את ספרו של וינצנזו קרדרלי (Vincenzo Cardarelli) "השמש בשיאה" (Il sole a picco), שזכה בפרס השנתי האיטלקי לספרות.
בשנים 1929, 1933 ו-1936 זכה בפרס קרנגי בפיטסבורג, וב-1948 זכה בביאנלה של ונציה בפרס הראשון עבור ציור.
בשנים 1953 ו-1957 זכה בשני פרסים ראשונים, ה-Grand Prize בביאנלה של סאן פאולו עבור ציור וחריטה.
ב-1962 הוענק לו פרס רובנס על ידי העיר זיגן (siegen), עיר אוניברסיטאית בגרמניה.
ג'ורג'ו מורנדי היה אמן פורה.
השאיר אחריו כ-1,350 ציורי שמן וכ-133 תחריטים, במהלך שנות יצירתו התמקד בציורי טבע דומם ונופים.
ציוריו מאופיינים בצבעים רכים ובהירים, ברגישות לגוונים, ובקומפוזיציות מאוזנות.
הוא חזר וצייר שוב ושוב את אותם כלים וחפצים בסגנון פיקטוריאלי (pictorial, תמונתי, כפי שהם נראים) מיוחד לו, ב"חיסכון" בפרטים.
בזכות האופי המיוחד של יצירותיו: החפצים הפשוטים והחוזרים והשימוש המצומצם בצבעים וברקעים מורנדי מתואר כמנבא או מבשר של זרם מינימליזם.
הוא נמנה בין גדולי הציירים האיטלקיים של המאה ה-20.
שורה ארוכה של מבקרי אמנות כתבו עליו.
פדריקו פליני חלק לו כבוד בסרטו "החיים הטובים" ב-1960. שני ציורי שמן שלו שנבחרו על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ב-2009 והם היום חלק מאוסף האמנות של הבית הלבן.
באוסף מוזיאון תל אביב יש תמונה שלו.
ב-1993 הוקם בבולוניה מוזיאון ג'ורג'ו מורנדי.
במוזיאון יצירות שנתרמו על ידי אחותו תרזה, האטלייה שלו ושחזור הסטודיו שבו עבד.
ג'ורג'י זידאן היה סופר, היסטוריון ועיתונאי לבנוני.
נודע בעיקר בשל ייסוד המגזין "אל-הילאל" , שבו פרסם בהמשכים את 23 הרומנים ההיסטוריים שלו, בשנים 1892–1914.
מטרתו העיקרית, כסופר ומשכיל בתקופת הנהדה (النهضة), הייתה לגרום לאוכלוסייה הערבית להכיר את ההיסטוריה שלה באמצעות הרומנים ההיסטוריים.
הוא גם נחשב לאחד ההוגים הראשונים שעזרו לעצב את תאוריית הלאומיות הערבית.
זידאן נולד ב-14 בדצמבר 1861 בביירות למשפחה נוצרית אורתודוקסית בעלת הכנסה מוגבלת.
אביו היה בעל מסעדה, אנאלפבית ולא משכיל, אשר ייחס חשיבות מועטה ללימודים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית-ספר יסודי עזב זידאן את הלימודים על מנת לעזור לאביו בעסקו.
עם זאת, הוא שמר על רצונו ללמד את עצמו על ידי השתתפות בשיעורי לילה באנגלית.
בשנת 1881, בגיל 20, התקבל זידאן למכללה הפרוטסטנטית הסורית כסטודנט לרפואה.
הוא פיתח עניין בתפיסות אינדיבידואליסטיות, כמו כלכלה חופשית, אמונה של הבונים החופשיים בהארה גלובלית, ודרוויניזם חברתי.הוא הושפע במיוחד מספרו של סמואל סמיילס , "Self-Help" ("עזרה עצמית") (שיצא לאור בשנת 1859) והרגיש שהוא יכול לקבל ממנו השראה בשל הדגש על סיפור הצלחה "מבלויי סחבות לעושר" (rags-to-riches), המבוסס על עבודה קשה והתמדה.
יתר על כן, מוקד הספר הוא על אינדיבידואליות ועל הנפש, תפיסה חדשה יחסית בחשיבה האינטלקטואלית הערבית, שתהיה נושא שכיח ברומנים ההיסטוריים המאוחרים יותר של זידאן.
זידאן הצטרף לאוניברסיטה כמעט במקביל ליעקוּבּ סַרּוּף (يعقوب صَرُّوف; 1852–1927), שתרגם את "Self-Help" לערבית ומאוחר יותר ייסד את המגזין "אל-מוקתטף" (المقتطف – "העילית"; 1876).
זידאן וסרוף היו שניהם שותפים לאידיאל של הפיכת העולם הערבי למודרני, ולאידיאל של התמקדות בהצלחה אישית באמצעות עבודה קשה.
קורנליוס ואן דייק, פרופסור אמריקאי לפתולוגיה במכללה הפרוטסטנטית הסורית, הידוע בתרגום התנ"ך לערבית בשנת 1847, עודד תחילה את סרוף לתרגם את הספר "Self-Help".
ואן דייק השפיע גם על החזון העולמי של זידאן, שהוביל אותו לאמץ את הרעיון שהלימודים הם הגורם החשוב ביותר להתפתחות ולפיתוח של אנשים.
הלימודים יכולים להיות נגישים רק באמצעות רפורמה פנימית מקיפה ועדכון של כל ההיבטים של הממשל הערבי ושל חיי היומיום.
לפיכך, זידאן מתח ביקורת על המצרים המודרניים, כמו מוסטפא כאמל באשה ואחמד עוראבי , שהיו מעוניינים רק בהשגת עצמאות מהכיבוש המערבי.
זידאן טען כי הרפורמה חייבת להקדים את העצמאות כדי להבטיח את הצלחתה.
בשנת 1882 גורש הפרופסור א.
לואיס מהמכללה הפרוטסטנטית הסורית על ששיבח את צ'ארלס דרווין בנאום בפני סטודנטים.
מאחר שמושג הדרוויניזם היה שנוי במחלוקת בפרוטסטנטיות, נמנע שילובו בתוכנית הלימודים.
הפיטורין גרמו להפגנות המוניות בקרב סטודנטים, ורבים מהם עזבו את האוניברסיטה או גורשו בשל מרדנותם.
בנוסף לכך, רבים מהכמרים האירופאים שניהלו את המכללה החלו להעדיף אנגלית על ערבית כשפת ההוראה.
זידאן היה בין אלה שעזבו את סוריה לקהיר, שם היו אינטלקטואלים לבנונים רבים שכבר עברו לקהיר בתגובה להתגברות הדיכוי העות'מאני.
לאחר זמן קצר במכללה האקדמית עין שמס ובמשימה צבאית עם הצבא הבריטי לסודאן, הוא התמקד בפיתוח הקריירה שלו.
יעקובּ סרוף החל לפרסם את המגזין אל-מוקתטף ב-1876 בסיוע ואן דייק, ובסיוע עמיתיו לספסל הלימודים במכללה הפרוטסטנטית הסורית, פארס נימר (فارس نمر) ושאהין מקריוס (شاهين مقريوس).
המגזין עסק בעיקר בסקירת ההתפתחויות המדעיות המודרניות – זהו המגזין הראשון שעסק בנושא הזה בעולם הערבי – והיה ידוע במיוחד בשל הסיקור השנוי במחלוקת של תורת האבולוציה והדרוויניזם בראשית שנות השמונים של המאה ה-19.
לאחר ששימש זמן קצר כעוזר לעורך אל-מוקתטף, החל זידאן לכתוב עבודות אקדמיות בנושאים היסטוריים שונים.
העניין שלו בהיסטוריה דחף אותו לנסוע ללונדון כדי לחקור את ההיסטוריה הערבית בספריית המוזיאון הבריטי.
ב-1889 יצא לאור ספרו הראשון, "תאריח' אל-מאסוניה אל-עאם" (ההיסטוריה הכללית של הבונים החופשיים).
מטרת הספר הייתה לתקן את התפיסות המוטעות לגבי ארגון הבונים החופשיים, שבו הוא היה חבר, בסניף "Le Liban".
האמונה של הבונים החופשיים כי קיים ידע אוניברסלי שצריך להיות זמין לכל אדם, משכה אינטלקטואלים כמו זידאן, כמו גם שאיפתם לשאוב מהידע הזה.
ב-1890 יצא לאור "תאריח' אל-עאלַם" (ההיסטוריה של העולם), היסטוריה דלה למדי של אסיה ואפריקה, עם דגש על המזרח התיכון.
עם זאת, זהו אחד מספרי ההיסטוריה הראשונים שאינם עוסקים באסלאם שנכתבו בערבית, והוא נחשב לנקודת מפנה בהתפתחות החינוך הערבי המודרני.
לפני כן, כל ההיסטוריה הערבית נכתבה על ידי העולמאא, חכמי הדת של הח'ליפות.
זה היה הניסיון הראשון להביא גרסה לא דתית של ההיסטוריה המזרח-תיכונית.
אחר כך לימד ערבית ופתח בית הוצאה לאור בשם "דאר אל-הילאל" (دار الهلال – בית הסַהַר).
חייו המקצועיים והאישיים השתנו ב-1891, עם נישואיו למרים מטר והוצאתו לאור של הרומן ההיסטורי הראשון שלו, "אל-ממלוכ א-שארֶד" (הממלוכ הנמלט).
הרומן זכה להצלחה כה רבה, עד שזידאן הרשה לעצמו לעזוב את משרת ההוראה שלו.
הוא המשיך לפרסם כמעט רומן אחד בכל שנה עד מותו בשנת 1914.
הוא החל לפרסם את הפרויקט המשפיע ביותר שלו, המגזין "אל-הילאל" (הסהר) בשנת 1892. במקור היו בו חמישה פרקים: ההיסטוריה של הגברים והאירועים המפורסמים ביותר; מאמרים שהוא חיבר או סופרים אחרים חיברו, פרסום בהמשכים של הרומנים ההיסטוריים שלו, חדשות העולם ואירועים חודשיים על מצרים וסוריה, והספדים וביקורות על ספרות עכשווית.
ההתמקדות של המגזין בהרחבת הידע של הציבור על ההיסטוריה האסלאמית ועל מושגים חדשים בתרבות המערבית, שיוותה לו לעיתים קרובות נימה אנציקלופדית.
מטרתו העיקרית של זידאן נשארה קבועה לאורך כל פרסומו של "אל-הילאל" ושל הרומנים ההיסטוריים שלו: לתת לעם הערבי המשותף טעימה מעודנת של ההיסטוריה של העם הערבי באופן נגיש ומבדר.
לפיכך, הוא נתן לדיוק ההיסטורי עדיפות ברורה על פיתוח העלילה והדמויות בכל הרומנים שלו, ולעיתים קרובות מתח ביקורת על סופרים מערביים שעיקמו עובדה היסטורית כדי שתתאים ליצירה הספרותית שלהם, וטען כי זוהי חירות שמטעה את הציבור.
זידאן בדרך כלל נהג לכתוב את הרומן השנתי שלו בחודשי הקיץ, שבהם המגזין "אל-הילאל" לא יצא לאור, כדי לפרסם אותו בהמשכים בסתיו.
לכל הרומנים פרט לאחד יש מסגרת זהה.
כשניגש לכתוב רומן חדש, בשלב הראשון היה בוחר נושא היסטורי.
אף על פי שהרומנים שלו לא היו בנויים סביב ציר זמנים הגיוני, כולם התמקדו בהיבטים רבים של ההיסטוריה האיסלאמית.
לאחר מכן, נהג לקרוא את כל המקורות הזמינים על הנושא החדש כדי להשיג הבנה מקיפה ככל האפשר.
אז היה בונה מתווה תמציתי שתלוי לחלוטין במציאות ההיסטורית.
לבסוף, היה מדמיין דמויות ורומנטיקה שבאמצעותן יוכל להנגיש את ההיסטוריה.
הדיוק של זידאן החוקר בהתמודדות עם כל רומן מתבטא בהכללתו המתמדת למקורות מתועדים, בהערות שוליים תכופות ופרקי מבוא, אשר סיפקו את ההקשר ההיסטורי, התרבותי והגאוגרפי של האירוע ההיסטורי שנבחר.
היבט הבידור של סיפוריו הגיע עם סיפור אהבה בין דמויות בדיוניות ועמימות כלשהי כדי לשמור על תשומת הלב של הקורא.
העלילות בסיפוריו היו לעיתים קרובות חלשות, רוב הסיפורים שלו הסתמכו על צירוף מקרים נוח של דמויות כדי להנחות את סיפור האהבה והמסתורין, וכמעט כל הרומנים שלו הסתיימו בסיום טוב.
הדמויות של ג'ורג'י זידאן היו לעיתים קרובות חד-ממדיות, ללא תובנה לגבי כישוריהן, הרקע או הפרספקטיבה שלהן בזמן, במוסדות או בקהילה שבה היו נוכחות.
מאחר שהוא נהג להציג את מכלול תכונות האופי של כל דמות במהלך ההופעה הראשונה שלה, לא הייתה אצלו התפתחות של אופי הדמויות במהלך הסיפור.
הדמויות הבלתי משתנות, יחד עם סגנונו העיתונאי הישיר, היו אידיאליות כדי להנגיש את ההיסטוריה האובייקטיבית והמדויקת בצורה הברורה ביותר לקהל הערבי הרחב.
לצד מתן השכלה לאוכלוסייה הערבית, זידאן שאף גם לפתח "פילוסופיית שפה", שמטרתה הגלויה היא ליידע, לחנך ולהאיר עיניים.
הוא מתח ביקורת על כתיבה שנגישה רק לקבוצה קטנה של אנשים, ובמיוחד על השפה האזוטרית של לימודי הדת.
בגלל שיעור האוריינות של 10% בקרב הגברים ו-0.05% בקרב הנשים באותה תקופה, השפה המוזהבת הזאת לא הייתה נגישה לציבור הרחב.
המעבר לכתיבת רומנים, ובמיוחד רומנים שכתובים בשפה פשוטה וברורה, אפשר לו להרחיב את מעגל הקוראים ולכלול בו לא רק את האליטה המשכילה אלא גם את השכבה הפשוטה בחברה הערבית.
האוניברסיטה המצרית, שנפתחה בשנת 1910, הציעה לזידאן להיות מרצה לתולדות האסלאם, וזידאן קיבל את התפקיד באי-רצון, בגלל חוסר הפופולריות שלו בקרב מוסלמים שמרנים.
הוא פוטר לפני שהתחיל ללמד, בתגובה למחאה משמעותית מצד הציבור המוסלמי, שהתנגד למוצאו הנוצרי ולנטייתו החילונית.
גישתו החילונית של זידאן להיסטוריה הייתה שנויה במחלוקת במיוחד בספרו "תולדות הציוויליזציה האסלאמית" (יצא לאור ב-1901–1906), שבו הציע קריאה חילונית ביקורתית של ההיסטוריה האיסלאמית בחמישה כרכים לפחות.
מחלוקת זו העכירה את רוחו עד מותו הבלתי צפוי בשנת 1914.
זידאן מת, והותיר אחריו מורשת של 23 רומנים שפורסמו, עבודות אקדמיות רבות ומגזין שהופץ לאחר מכן בפרס, בהודו, ביפן, במערב אפריקה, בזנזיבר, באוסטרליה, בניו זילנד, באיי הודו המערבית ובצפון ודרום אמריקה.
באותו זמן השפעתו הותירה רושם מתמשך על האוכלוסייה הערבית הכללית וכן על סופרים גדולים כמו טאהא חוסיין, נגיב מחפוז והמשוררת פדווא טוקאן.
מעֵבר להיקף העצום של עבודתו, הוא הביא למפנה בדרכי החשיבה של תנועת א-נהדה אל-ערביה ושל הציבור שנהה אחריה.
מאחר שהרומן הערבי נכתב בשפה נגישה, ההשכלה האינדיבידואלית חדלה להיות נחלת האליטה הדתית בלבד, וגדלה התפוצה שלה בקרב הציבור הכללי.
גם בית הדפוס שהקים סייע רבות במאמץ להפיץ ידע ורעיונות חדשים לאנשים מכל הרקעים.
1889: תאריח' אל-מאסוניה אל-עאם (ההיסטוריה הכללית של הבונים החופשיים)
1890: תאריח' אל-עאלַם (ההיסטוריה של העולם)
1899: תאריח' אל-יונאן וא-רומאן (תולדות יוון ורומא)
1901–1906: תאריח' א-תמדון אל-אסלאמי, 5 כרכים (תולדות הציוויליזציה האסלאמית)
1907: אל-ערב קבל אל-אסלאם (הערבים לפני האסלאם)
1907: א-רחלאת א-ת'לאת' (שלושת המסעות: רשמים היסטוריים מביקורים באיסטנבול, אירופה ופלסטין)
1966: מוּדַ'כּיראת ג'ורג'י זידאן (חייו של ג'ורג'י זידאן)
עד לאחרונה, לא היו יצירותיו של זידאן זמינות באנגלית, אך תורגמו לעשרות שפות אחרות.
קרן זידאן, שנוסדה על ידי נכדו ד"ר ג'ורג' זידאן כדי לקדם את התרבות הערבית, הזמינה תרגומים של חמישה מתוך עשרים ושניים הרומנים ההיסטוריים שלו.
הרומן "שג'רת א-דור" של זידאן תורגם לאנגלית על ידי סמאח סלים (سماح سليم) בשנת 2011, וזכה בפרס ארקנסו לתרגום לשפה הערבית
תרגום של פרופסור רוג'ר אלן מאוניברסיטת פנסילבניה, אוקטובר 2011
תורגם על ידי פרופסור ויליאם גרנרה מאוניברסיטת הרווארד, דצמבר 2011
The Caliph's Sister – Harun al-Rashid and the Fall of the Persians (אל-עבאסה אוח'ת א-רשיד) תורגם על ידי פרופסור איזאה ג'יי בולאטה מאוניברסיטת מק'גיל, פברואר 2012
The Caliph's Heirs – Brothers at War: the Fall of Baghdad (אל-אמין ואל-מאמון) תורגם על ידי פרופסור מייקל קופרסון מאוניברסיטת UCLA, פברואר 2012
תורגם על ידי פרופסור פאול סטארקי מאוניברסיטת דורהאם , אפריל 2012
ג'ורג'ה רוסו (ברומנית: George Russu או Gheorghe Rusu; 1 במרץ 1880 – 1 בינואר 1977) היה צייר ופסל רומני, שהתמחה בציור איקונות, איקונוסטאזיסים וציורי קיר של כנסיות אורתודוקסיות, באיור ספרי דת נוצריים ,בציור ובחיתוך עץ ובשיקומן ושימורן של יצירות אמנות, לפי מסורת האמנות הביזנטית.
בשנת 2006 הוכר כחסיד אומות העולם על כי בימי השואה פעל תוך סיכון עצמי להצלת משפחה יהודית בעיר צ'רנוביץ..
כיהן כפרופסור לאמנות ביזנטית בבית ספר הפטריארכיה האורתודוקסית באוניברסיטת בוקרשט.
גאורגה או ג'ורג'ה רוסו נולד בשנת 1880 במשפחה רומנית בכפר אידה מארה (או יודה מארה, כיום Viile Tecii ויאילה טצ'י) בטרנסילבניה, אז בממלכת הונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה, במחוז ביסטריצה-נסאוד.
.לפי מקור אחר, רוסו נולד בכפר צ'טאטיה דה באלטה במחוז אלבה).
אחד מאחי אמה היה איליה גאורגה קריסטיה (1868–1939), לימים מירון קריסטיה, הפטריארך הראשון של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית (1925–1939) וראש ממשלת רומניה (1938–1939)..
עם אבות המשפחה מצד אמו נמנה קונסטנטין רומאנו-ויוו (1821–1849), מרטיר של מהפכת 1848–1849 בטרנסילבניה
רוסו למד בבית ספר יסודי ואחר כך בתיכון של משמר הגבול האוסטרו-הונגרי בעיר ביסטריצה, ואת השנתיים האחרונות של התיכון סיים בתיכון בעיר בראשוב.
מכיוון שכבן למשפחה שבה מצד האם צמחו שבעה דורות של כמרים התעניין רוסו בדת ונרשם לאקדמיה התאולוגית הנוצרית-אורתודוקסית "אנדריאנה" בסיביו.
אולם כעבור 4 סמסטרים גילה שאינו מעוניין בקריירה של כומר או נזיר אלא יותר נמשך אל האמנות הנוצרית המסורתית.
כמזכיר של דודו, אז הבישוף מירון קריסטיה, ערך רוסו הצעיר מסעות שבהם חקר את מסורות הציור והתחריטים הכנסייתיים.
בשנת 1905 קיבל בעזרת דודו מלגת לימודים לאמנות באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
בעיר הזאת התוודע, בין היתר, לתאולוג דומיטרו סטנילואיה שלמד באוניברסיטה במינכן באותה תקופה.
רוסו התיידד עם יוליוס דיץ שהיה לו למנטור ועודד אותו להשתכלל בציור הכנסייתי ובאיורים באמצעות חיתוכי עץ.
כחבר בצוות של דיץ השתתף רוסו בציורי קיר במוסדות חשובים ברחבי אירופה.
עד שנת 1939 חילק רוסו את זמנו בין רומניה לגרמניה והמשיך לעסוק בציור איקונות, ברוח המסורת ארוכת השנים של הציורים הכנסייתיים של רומניה אך בסגנון אישי.
רוסו עבד בפרויקטים נוספים כמו "המוזיקה" ו"הזמן" (פרויקט לקישוט כיפת כנסייה), אלגוריית "השלום" במוזאיקה בטרגו מורש, שנהרסה ב-1940 בידי הכיבוש מחדש ההונגרי.
בסביבות שנת 1928 פנה אליו המכון לכתבי הקודש ולמיסיון אורתודוקסי בבוקרשט על מנת לגייסו למיזם שנועד לקדם הפצת איקונות לפי הגישה המקובלת בכנסייה המקומית.
רוסו צייר אז שני איקונות - של ישו ושל מרים, אמו, שהודפסו במינכן ובבוקרשט ונמכרו במחירים זולים במטרה חינוכית.
בשנת 1937 אייר רוסו בסגנון נאו-ביזנטי את ספר התפילות היומיות - הליטורגייר - הרומני החדש, שבערכיתם של הפרופסור יואן מיכלצ'סקו והכומר פרסקיב אנגלסקו.
האיקונוסטאזיס הזה נחנך בשנת 1933 בנוכחות המלך קרול השני.
בשנת 1923 הוא צייר את האיקונוסטאזיס החדש בכנסיית "אליהו הקדוש" של המנזר טופליצה מיסודו של מירון קריסטיה.
ב-1938 התמנה ג'ורג'ה רוסו מנהל אמנותי של בית הדפוס לספרי קודש של הפטריארכיה האורתודוקסית בבוקרשט.
מבחינה פוליטית הצטרף בשלב מסוים למפלגה הלאומית של האיכרים שבראשות יוליו מאניו.
בשנת 1939 חזר מגרמניה כדי להשתתף בבניית קתדרלה חדשה והשאיר את בתו ואשתו בגרמניה.
בעת הפגזות אוויריות על מינכן העבירו אשתו ובתו את אוסף תמונותיו מחוץ לבית המשפחה.
אחרי ההפיכה ברומניה באוגוסט 1944 וכניסת רומניה למלחמה נגד גרמניה הנאצית ושוב אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה ב-1947–1948 לא התאפשרה חזרתו של רוסו לגרמניה.
מעשיו בתקופת השואה להצלת משפחה יהודית
בשנת 1942 עבד רוסו כיועץ אמנותי של המיטרופוליה האורתודוקסית הרומנית של בוקובינה בצ'רנוביץ שבראשה עמד המיטרופוליט טיט סימדריה.
בתוקף תפקידו ארגן מחדש את מוזיאון חפצי הקודש של המיטרופוליה.
בעת שהותו בצ'רנוביץ, הכיר ג'ורג'ה רוסו את הדפס, הצייר והמעצב הגרפי היהודי דוד שלקמן, פליט מהעיר יאש שעבד בשנים 1940–1941 בבית הדפוס בקתדרלה המטרופוליטנית הרומנית של צ'רנוביץ.
אחרי הכיבוש מחדש של חבל בוקובינה על ידי הצבא הרומני בברית עם הצבא הגרמני, ביוני-יולי1941, גורשו שלקמן, אשתו אידה ושלושת ילדיו (מרצל-מאיר, גרי וביאטריס) לגטו בעיר, ולכשהתקיימו האקציות לגרוש היהודים למחנות טרנסניסטריה, התחבאו בני המשפחה במרתף בגטו.
ראש העיר של צ'רנוביץ, באותה תקופה, טראיאן פופוביץ', מחה נגד גירושי היהודים, ניסה להמתיק את רוע הגזרה והצליח להשיג פטור מגירוש לטרנסניסטריה עבור אלפים רבים של יהודים בגטו צ'רנוביץ בטענה שיהודים אלה נחוצים לעיר "בגין חשיבותם לכלכלתה".
דוד שלקמן ברח פעם מהגיטו וביקש מרוסו לעזור לו להשיג תעודה שתגן על משפחתו מפני הגירושים.
כעבור מספר לילות, הסתנן רוסו בגטו, והעביר לשלקמן את התעודה תוך סיכון חייו.
התברר שמושל בוקובינה, הגנרל קורנליו קלוטסקו סירב להוציא תעודת פטור, אבל רוסו הצליח להשיג את חתימת ראש לשכתו, מייג'ור סטרה מרינסקו ואת אישורו של ראש העיר.
אף על פי שלפי החוקים תעודה זו לא הייתה תקפה, השומרים בגטו לא שמו לב לכך ובזכותה הצליחה משפחת שלקמן לחזור לביתם מוגנים מגירוש.
לאחר החלפת ראש העיר פופוביץ' על ידי המשטר יון אנטונסקו, בשנת 1942 חודשו הגירושים ומשפחת שלקמן פנתה שוב לרוסו בבקשת עזרה.
הפעם רוסו עזר להם למצוא מחבוא במרתף ארמון המיטרופוליט של צ'רנוביץ', טיט סימדריה, וכנראה בהסכמת המיטרופוליט.
המשפחה התחבאה שם למשך חדשים רבים, ובמהלכם דאג להם רוסו ועוד אדם למים ואוכל..
ב-1943 אחרי החלפת הגנרל קלוטסקו, התאפשר למשפחת שלקמן לשוב לביתה שהיה קרוב לארמון המיטרופוליה.
בשנת 1944 בפני התקרבות הצבא האדום לצ'רנוביץ נמלט רוסו לחלק של טרנסילבניה שבשליטת רומניה ומשם לבוקרשט.
בבוקרשט קיבל רוסו תפקיד בוועדה למונומנטים היסטוריים.
הוא עבד בשיפוץ כמה מאוצרות האמנות הכנסייתית הרומנית במנזרים דרגומירנה-רראו (1946) וטיסמנה.
לאחר המלחמה רוסו נשאר בבוקרשט.
בזמן המשטר הקומוניסטי, בשנת 1948, צייר בכנסיית "הנסיכה באלאשה" בבוקרשט בלי שיקבל תשלום.
הועמדה לרשותו דירת חדר בפרוכיית ספנטול גאורגה וק (Sfântul Gheorghe Vechi) בבוקרשט.
במאי 1949, על אף קרבתו למירון קריסטיה וחברותו לשעבר במפלגה של יוליו מאניו, שנחשבו לחטאים בעיני השלטון החדש, התמנה רוסו על ידי הפטריארך החדש של הכנסייה האורתודוקסית, יוסטיניאן, כיועץ בתחום האמנות בפטריארכיה הרומנית בבוקרשט.
בשנת 1950 התמנה לפרופסור לאמנות ביזנטית בפקולטה לתאולוגיה בבוקרשט ונבחר כחבר בוועדה לציור כנסייתי.
באוגוסט 1955 התמנה למנהל אתר השיפוץ הלימודי לציירים במנזר טיסמנה.
ששת הציירים בהדרכתו עשו במקום עבודות שימור ושיפוץ נרחבות, כולל של ציורי הקיר מהמאה ה-18 שהועברו להמשך שימור במוזיאון המנזר, ביניהם תמונות ארבע הנסיכות - סטאנה, אשת השליט ראדו פאיסיה ובנותיה, ווייקה, סטאנקה ומריה.
בשנת 1958 צייר רוסו בקתדרלה האורתודוקסית של העיר סיביו.
אף על פי שבהדרגה איבד את אור עיניו המשיך בפרויקטים גרפיים לספרי דת והמשיך בעבודתו בהוראה.
כעשרים שנה אחרי פעילותו בצ'רנוביץ חודש הקשר עם משפחת שלקמן ורוסו הגיע ללווייתו של אב המשפחה, דוד, בבוקרשט.
אחרי מותו של דוד שלקמן הקשר עם המשפחה התרופף.
בשנת 1970 השיגה בתו דומניצה יאשינסקי-רוסו, את אישור השלטון הקומוניסטי ברומניה לאיחוד המשפחה ולהגירת אביה לברזיל.
רוסו חי את שנותיו האחרונות בעיר קוריטיבה במדינת פרנה.
ילדיו של שלקמן עלו לישראל ופעלו למען הכרתו של רוסו כחסיד אומות העולם.
לזוג נולדה בת יחידה, דומניצה רוסו, לימים דומניצה רוסו-ישינסקי (1921–2012)
ב-3 באפריל 2006 הוכר ג'ורג'ה רוסו אחרי מותו כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
טקס הענקת התואר התקיים בפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בבוקרשט בנוכחותם של מאיר שי, בנו של דוד שלקמן, שנודע כמורה למתמטיקה בגימנסיה הריאלית בחיפה .
את התעודה קיבל בידיו הפטריארך תאוקטיסט.
מכון התרבות הרומני בעיר קוריטיבה במדינת פרנה בברזיל נקרא על שמו של ג'ורג'ה רוסו.
280 יצירות אמנות מאת ג'ורג'ה רוסו נמצאות במוזיאון לאמנות של העיר קוריטיבה בברזיל.
ג'ורג'ו סומר היה צלם גרמני, מחשובי הצלמים באירופה במאה ה-19.
סומר פתח סטודיו לצילום בשווייץ.
בשנת 1856 העביר את הסטודיו שלו לנאפולי, איטליה, ויצר שותפות עסקית עם אדמונד בהלה, בעל סטודיו לצילום ברומא.
השניים זכו בפרסים רבים על עבודתם:
לונדון-1862, פריז-1867, וינה-1873, נירנברג- 1885 ואף מונו לצלם את ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
השותפות התקיימה עד 1874. לאחר פירוק השותפות כל צלם פעל בנפרד, וסומר פתח ארבעה סטודיואים נוספים במקביל.
ג'ורג'ה פטרוביץ' (בסרבית: Đorđe Petrović; נולד ב-8 באוקטובר 1999 בפוז'ארוואץ שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בורנמות' מהפרמייר ליג ובנבחרת סרביה.
פטרוביץ' גדל במחלקת הנוער של צ'וקריצ'קי מליגת העל הסרבית.
ב-21 בספטמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על מלאדוסט לוצ'אני במסגרת המחזור התשיעי בליגה לעונת .
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת ערך פטרוביץ' 55 הופעות ליגה.
ב-6 באפריל 2022 חתם פטרוביץ' בניו אינגלנד רבולושן מה-MLS לשלוש שנים.
ב-26 באוגוסט 2023 חתם פטרוביץ' לשבע שנים בצ'לסי.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל לשטרסבורג.
ב-16 ביולי 2025 חתם בבורנמות' תמורת 28 מיליון אירו.
ב-25 בינואר 2021 ערך פטרוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הרפובליקה הדומיניקנית במשחק ידידות.
ג'ורג'ו סקלוויני (באיטלקית: Giorgio Scalvini; נולד ב־11 בדצמבר 2003) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם באטאלנטה ובנבחרת איטליה.
סקלוויני החל לשחק כדורגל בברשה בגיל 10, ושיחק בקבוצות הנוער של אטאלנטה מאז 2015.
הוא שיחק לראשונה במדי אטאלנטה הבוגרת ב-24 באוקטובר 2021, בגיל 17, בתיקו 1-1 במסגרת הסרייה א' מול אודינזה.
ב-18 באפריל 2022 כבש את שערו הראשון בקריירה בהפסד של אטאלנטה 2–1 להלאס ורונה.
סקלוויני ייצג את נבחרות איטליה בכל נבחרות הנוער.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה עד גיל 21 ב-16 בנובמבר 2021, בגיל 17, כששיחק במשחק ידידות בו ניצחה הנבחרת האיטלקית 4–2 את רומניה.
ב-24 בינואר 2022, זומן סקלוויני לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של איטליה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתבוסה 5–2 לגרמניה ב-14 ביוני 2022.
השחקן האיטלקי המצטיין עד גיל 21 (לפי טוטוספורט): 2023
ג'ורג'יו פריזי (באיטלקית: Giorgio Parisi; נולד ב-4 באוגוסט 1948) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי, שמחקרו התמקד בתורת השדות הקוונטיות, פיזיקה סטטיסטית ומערכות מורכבות.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2021 ביחד עם קלאוס האסלמן וסוקורו מנבה על "גילוי ההשפעה ההדדית של אי-סדר ופלקטואציות במערכות פיזיקליות מקנה מידה אטומי ועד פלנטרי".
ג'ורג'יו פריזי קיבל את התואר שלו מאוניברסיטת רומא בשנת 1970 בהנחייתו של ניקולה קבבו.
הוא היה מדען אורח באוניברסיטת קולומביה (1973–1974) ובאקול נורמל סופרייר (1978–1977).
מ-1981 ועד 1992 הוא היה פרופסור מן המניין לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת טור ורגטה של רומא וכיום הוא פרופסור לתיאוריות קוונטיות באוניברסיטת רומא.
בנוסף על פרס נובל, פריזי זכה גם בפרס דיראק, מדליית מקס פלאנק ופרס וולף.
ג'ורג'ה קלינסקו, בשמו בלידה גאורגה וישאן (ברומנית: George Călinescu ובשמו בלידה Gheorghe Vișan, 19 ביוני 1899 – 12 במרץ 1965) היה מבקר והיסטוריון ספרות, סופר רומנים ופובליציסט רומני.
קלינסקו נחשב לאחד מגדולי מבקרי הספרות של רומניה בכל הזמנים, לצד טיטו מאיורסקו ואאוג'ן לובינסקו והוא אחת הדמויות הבולטות של הספרות הרומנית במאה ה-20. כסופר אימץ גישה קלאסיציסטית והומניסטית.
תחת המשטר הקומוניסטי, ב-1949 קלינסקו נבחר כחבר באקדמיה הרומנית, אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית.
קלינסקו נולד ב-1899 בבוקרשט בשם גאורגה וישאן, הבן של מריה ("מריצה") וישאן, בת של איכרים רומנים מן הכפר דוברוטיאסה, במחוז אולט שבחבל אולטניה, שברחה מהבית לעיר הבירה יחד עם גיסתה.
אביו הביולוגי היה טאקה קפיטנסקו או קפיטנוביץ', אחי אשתו של אביו המאמץ, פקיד רשות מסילות הברזל הרומנית קונסטנטין קלינסקו, שאסף לביתו את מריה וישאן בעוד היא שהתה בתחנת הרכבת.
הסופר לעתיד גודל על ידי הזוג קונסטנטין קלינסקו, ואשתו מריה לבית קפיטנסקו או קפיטנוביץ', שהעסיקו את אימו הביולוגית כעוזרת בביתם.
משפחת קלינסקו יחד עם גאורגה ואימו עברו בהמשך לגור בצפון-מזרח רומניה, בבוטושאן ומאוחר יותר עברו לגור בעיר יאשי.
בשנת 1906 נרשם הילד לכיתות הראשונות של בית הספר המקיף "קרול הראשון" שליד תיכון האינטרנאט (תיכון הפנימייה) הידוע של יאשי.
ב-1907 אישרה אימו, מריה וישאן את אימוץ בנה על ידי הזוג קלינסקו שהיה חשוך ילדים.
האב המאמץ נפטר כעבור זמן קצר.
מאז ואילך הילד נקרא רשמית גאורגה קלינסקו, אם כי כעבור עשורים ולאחר מותו השתרשה בציבור הצורה הלא נכונה "ג'ורג'ה קלינסקו".
קלינסקו עצמו נהג לחתום "ג.
ב-1908 עבר לבוקרשט, בה למד שתי כיתות נוספות בבית הספר "Cuibul cu barză" ("הקן עם חסידה"), כיום בית ספר למוזיקה ולאמנויות, אחר כך בגימנסיית "קנטמיר וודה" ובתיכון "גאורגה לאזר".
באותה תקופה לא ידע מי היא אימו האמיתית.
כשגילה שהעוזרת שהוא נהג לפעמים להשפילה הייתה אימו הביולוגית, חש טראומה נפשית.
כל שאר חייו השתדל להסתיר את שורשיו האמיתיים.
ב-1919 נרשם בפקולטה לספרות ולפילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט.
סיים את לימודי התואר הראשון עם עבודה בתחום הספרות האיטלקית בנושא "ההומניזם של קרדוצ'י".
לימד איטלקית בכמה בתי ספר תיכון בבוקרשט ובטימישוארה ובהמשך נסע לשנתיים עם מלגה לבית הספר הרומני ברומא, מכון לתרבות רומנית מיסודו של ההיסטוריון ואסילה פרוואן.
לרמירו אורטיז שלימד את השפה והספרות האיטלקית בפקולטה לספרות ולפילוסופיה בבוקרשט, הייתה השפעה ניכרת על התפתחותו של קלינסקו כמשכיל.
קלינסקו קשר איתו ידידות אמיצה וכעבור שנים הביע הכרת תודה על איכות הידע בתחום הספרות שהעניק לו.
בהדרכת אורטיז ערך קלינסקו את תרגומיו הראשונים מאיטלקית.
כסטונדט תרגם מאיטלקית את הרומן האוטוביוגרפי של ג'ובאני פאפיני Un uomo finito ("אדם גמור") ונובלה מתוך הדקמרון של בוקאצ'ו.
בסיועו של אורטיז התחיל קלינסקו לעבוד במגזין הספרותי "רומא" שהופיע לראשונה בינואר 1921 וערך עם חבריו ללימודים מסע לאיטליה.
ספרו הראשון של קלינסקו על מיסיונרים קתוליים איטלקים במולדובה של המאות ה-17–18 ("Alcuni missionari catolici italiani nella Moldavia nei secoli XVII e XVIII") נכתב באיטלקית ופורסם באיטליה ב-1925. הספר דן במאמצי התעמולה של הכס הקדוש בנסיכות מולדובה בתקופת הבארוק והקונטרה-רפורמציה והתבסס על מקורות שלא פורסמו עד אז, הנמצאים בארכיב הוותיקן.
קלינסקו הושפע גם על ידי המפעל הביקורתי של טיטו מאיורסקו ושל גאראבט איבראיליאנו.
בנוסף לרמירו אורטיז וטיטו מאיורסקו, הדמות השלישית שהשפיעה על עיצוב אישיותו של קלינסקו היה מנהל בית הספר הרומני ברומא, ואסילה פרוואן.
קלינסקו ראה בפרוואן מעין "אב רוחני" שהצטיין במיוחד בבקיאותו, יכולת העבודה שלו ובהשקפת עולמו.
ב-1926 שכר דירה בבוקרשט והתקבל לעבודה בתיכון גאורגה שינקאי בעיר.
באותה שנה הקריא לראשונה בחוג "זבורטורול" של המבקר אאוג'ן לובינסקו.
ב-1926 פרסם שירים ראשונים במוסף לספרות של העיתון "אוניברסול" – Universul literar, החל מ-1927 כתב עבור כתבי העת "ויאצה ליטרארה" ("חיי הספרות") Gândirea ("גנדיריה", כלומר "החשיבה") הימנית, שאיתו התפלמס מאוחר יותר מעל דפי עיתונו האישי, "קפריקורן".
ב-1929 התחתן עם אליס ורה טריפו, בת למשפחה מהמעמד הבינוני בבוקרשט.
את פשיגתם הראשונה תיאר קלינסקו בפרוטרוט ברומן שלו "ספר החתונה".
ב-1927 יחד עם סופרים נוספים הוציא לאור את המגזין הספרותי "סינתזה" ובנוסף, ב-1930 פרסם שני גליונות של כתב עת אישי בשם "קפריקורן".
בשנים 1928–1929 שהה עם אשתו בעיר טימישוארה, בה לימד ספרות בתיכון "ק.ד.לוגה".
אמנם כתב עת אחרון זה היה כישלון כלכלי אך, כמו "סינתזה" היווה עבורו זירה שבה תירגל בהצלחה במלאכת בקורת הספרות.
אולם את התנוסותו הפורייה ביותר בתחום היווה החל מ-1931 בכתב העת של איבראיליאנו, "ויאצה רומניאסקה" ("החיים הרומניים") שנוסד ביאש ב-1906. ב-1933–1934 היה חבר במערכת של "ויאצה רומניאסקה".
בבוקרשט כתב לכתב העת היוקרתי "Revista Fundațiilor Regale" (כתב העת של קרנות המלך) שבעריכתם של אלכסנדרו רוסטי וקמיל פטרסקו.
כתב עת זה הפסיק את פרסומו ב-1947 עם ביטול המלוכה ברומניה.
ב-1939 הקים קלינסקו ביאש את ה-"Jurnalul literar" ("ז'ורנאלול ליטראר" – "העיתון הספרותי"), ניהל את כתב העת הזה ואת כתב העת "לומיה" (Lumea – העולם) ואת העיתונים Tribuna poporului (במת העם) ו-Națiunea (נאציוניה – הלאום).
אחרי 1947 פרסם בכתבי העת Gazeta literară – "גזטת הספרות" (שהפכה לימים ל-"România literară" – "רומניה הספרותית") וב-Contemporanul "קונטמפוראנול" ("העכשווי").
כתב גם לכתבי העת "רומא" ו"זבורטורול".
ב-1931 קיבל קלינסקו משרה קבועה כמורה לספרות הרומנית בתיכון.
ב-1933 חנך במוסף "אדוורול לספרות ולאמנות את טורו המפורסם "כרוניקה של מיזננתרופ" שתלוקט לימים בספר מסות.
ב-1936 סיים את הדוקטורט שלו בפילוסופיה וספרות באוניברסיטת יאש עם עבודה בשם "הניתוח הספרותי של 'כתב יד של אמינסקו'", היה מדובר בעיון בנוגע לסיפור בלתי ידוע של אמינסקו בשם "האווטארים של הפרעה טלא" שקיומו וערכו נתגלו על ידו.
למעשה התזה הייתה רק פרק בן מאה עמודים מתוך ספרו על יצירת מיכאי אמינסקו.
הוא שלח עותק לכל אחד מחברי ועדת המבחן – אורסט טפראלי, דקאן הפקולטה לספרות ולפילוסופיה, אוקטב בוטז, יורגו יורדאן, מיכאי ראליה וי.מ.
ב-23 בנובמבר 1936 הגן על עבודת הדוקטורט.
בהמשך זכה בציון המרבי 20 במכרז עבור משרה של מרצה לאסתטיקה וביקורת ספרות בפקולטה לפילוסופיה וספרות של אוניברסיטת יאשי.
נכנס לתפקיד אחרי מותו של גאראבט איבראיליאנו ב-1937. ב-1945 עבר לאוניברסיטת בוקרשט.
סופר ומבקר – מפעלו האקדמי המחקרי
בשנים 1937–1944 היה מרצה לאסתטיקה וספרות באוניברסיטת יאשי וב-1944 התמנה לפרופסור מן המניין.
ב-19 ביוני 1945 עבר להיות פרופסור מן המניין לספרות ולאסתטיקה באוניברסיטת בוקרשט.
ב-1947 תחת השלטון הקומוניסטי שינתה הפקולטה לספרות את שמה ל"פקולטה לפילולוגיה".
קלינסקו נודע עוד בתקופה שבין מלחמות העולם כאינטלקטואל דמוקרט, בעל השקפות קרובות לשמאל.
אולם השלטון החדש החליט לסלק אותו ב-1947 מראשות הקתדרה.
בשנות ה-1950 לעומת זאת מינו אותו למנהל המכון לתאורית הספרות ולפולקלור, שיישא את שמו אחרי מותו.
בשנים 1952–1965 עמד בראש כתב העת של המכון Studii și cercetări de istorie literară și folclor (עיונים ומחקרים להיסטוריה ספרותית ולפולקלור").
רק ב-1961 התמנה מחדש כפרופסור לספרות באוניברסיטה בבוקרשט.
בתקופת השלטון הקומוניסטי עסק בתחומים מגוונים שכללו את אסתטיקת האגדות, הספרות הספרדית וכו'.
קלינסקו כתב מחקרים בעלי ערך רב על סופרים רומנים – "חיי מיכאי אמינסקו", "יצירתו של מיכאי אמינסקו", "חיי יון קריאנגה" וכו').
אחרי 1945 פרסם מחקרים ומסות על ספרות העולם ("רשמים על הספרות הספרדית", "סופרים זרים").
התעניין בפולקלור הרומני ובפואטיקה של אגדות העם, מה שבא לידי ביטוי במחקרו "האסתטיקה של אגדת העם".
בשנים 1932–1962 פרסם מונוגרפיות על הסופרים מיכאי אמינסקו, יון קריאנגה, ניקולאיה פילימון, גריגורה אלכסנדרסקו, ביוגרפיות ספרותיות, מסות, נשא הרצאות רבות בפורומים אקדמיים ובשידורי רדיו, עד יום מותו ב-1965, כתב אלפי מאמרי בקורת ספרות בעשרות כתבי עת.
קלינסקו כתב רומנים המזכירים את אונורה דה בלזק (מתוך כוונה פולמוסית בולטת), אובייקטיביים, בגוף שלישי, שאותם כינה המבקר ניקולאיה מנולסקו רומנים "דוריים".
"תיבת נוח" (Arca lui Noe) התחיל עם תיאור פנים הבתים, שבהם מתנהלת העלילה.
"חידת אוטיליה" (Enigma Otiliei) מספר על האהבה האומללה בין פליקס לאוטיליה, "ספר החתונה" כפי שמעיד שמו הוא רומן על חתונה, "יאונידה המסכן" (Bietul Ioanide) ואחר כך "השידה השחורה" (Scrinul negru) מתמקדת בדמותם של אקדמאים (האדריכל יואנידה בשני הרומנים), ועלילתם מתרחשת בין מלחמות העולם ומיד אחריה, בשנות ההתחלה של המשטר הקומוניסטי.
כותרת הרומן "השידה השחורה" בא מרהיט אמיתי כזה שהסופר קנה בשוק פשפשים והוא גילה בו ארכיון משפחתי.
קלינסקו כתב גם שירים (שבח לדברים – Lauda lucrurilor), מחזות ("שון, אגדה מונגולית" – Șun, mit mongol), רשמי מסע, מאמרי פובליציסטיקה, כאשר "כרוניקות המינזתרופ" הפכו תחת השלטון הקומוניסטי ל"כרוניקת האופטימיסט").
אחרי שדגל בעיקר ברעיונות שמאליים, בימי דיקטטורת המלך קרול השני, מלך רומניה – "הדיקטטורה המלכותית", פרסם קלינסקו ב-Revista Fundațiilor Regale שירי שבח למונרך.
בסוף שנת 1944 תחת הכיבוש הצבאי הסובייטי, אימץ את האידאולוגיה השולטת, הקרובה לקומוניזם.
שלושת כתבי העת שעמד בראשם בשנות ה-1950 – "Tribuna Poporului", "Națiunea" ו-"Lumea" שיקפו באופן מובהק את האהדה לקומוניזם.
בשנים 1946–1965 נבחר כחבר בפרלמנט של השלטון החדש – האספה הלאומית הגדולה.
בתור אישיות מקובלת על המשטר התאפשר לו לערוך מסעות תיעוד בברית המועצות ("קייב, מוסקבה, לנינגרד", 1949) ובסין העממית ("הייתי בסין החדשה" – 1953).
תקופת פעילותו של קלינסקו בימי המשטר הקומוניסטי ידעה שלושה שלבים:
1948–1953: על אף היותו מחובר למשטר החדש, הוא סולק מהקתדרה באוניברסיטה, אבל התמנה למנהל "מכון לתאוריית הספרות ולפולקלור" שהוקם במיוחד עבורו, שנקרא אחרי 1965 "המכון להיסטוריה ולתאוריה של הספרות ע"ש ג'ורג'ה קלינסקו".
ב-1949 התקבל כחבר באקדמיה הרומנית, אז אקדמיית הרפובליקה העממית הרומנית.
1953–1956: שנות הדסטליניזציה של חרושצ'וב שבהן רומניה בהנהגת גאורגה גאורגיו-דז' לא הזדרזה ללכת בעקבות הסובייטים.
קלינסקו ניסה אז לכתוב כמה יצירות ברוח התקופה, אבל שפתו לא הסתגלה ממש ל"שפת העץ" של המשטר.
ב-1953 פרסם את הרומן, "יואנידה המסכן" והחל מ-1956 חזר לעיתונות באמצעות הטור הקבוע "כרוניקת האופטימיסט" בשבועון התרבות "קונטמפוראנול".
1956 עד מותו ב-1965: זכה לשבחים על התגייסותו כאינטלקטואל דמוקרט בשנים שבין מלחמות העולם.
התאפשר לו להדפיס מחדש את כל יצירותיו, פרט לספרו האייקוני – ההיסטוריה המונומנטלית של הספרות הרומנית, שפורסמה מחדש רק בשנות ה-1980 על ידי עוזרו, אלכסנדרו פירו, שהתמנה בינתיים לפרופסור.
אחרי 1944 הנהיג קלינסקו מפלגת כיס – "המפלגה הלאומית עממית" שאחרי מיזוגים עוקבים עם סיעות אחרות נטמעה במפלגה הקומוניסטית הרומנית.
התפקיד הזה הוצע בזמנו על ידי גאורגיו-דז' ועל ידי אנה פאוקר לפילוסוף לוצ'יאן בלאגה שדחה אותה וסולק בהמשך מהקתדרה לפילוסופיה של אוניברסיטת קלוז' והתמנה לספרן בשלוחה בקלוז' של הספרייה המרכזית האוניברסיטאית.
ב-1946 נבחר קלינסקו בפרלמנט של רומניה העממית, מטעם תושבי בוטושאן
הוא נבחר מחדש שוב ושוב עד יום מותו.
בנובמבר 1964 התאשפז בסנטוריום באוטופן, על יד בוקרשט, עם האבחנה "שחמת של הכבד".
בלילה של 12 במרץ 1965 נפטר בסנטוריום.
הובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט.
ג'או בוגזה ציין בהספד שפרסם כי קלינסקו "השאיר יצירה שהיא נכס צאן ברזל עבור תרבות העם הרומני".
אחרי מהפכת 1989 היו מחברים שגינו פעילותו הפובליציסטית בזמן בשלטון הקומוניסטי ואת שיתוף הפעולה שלו עם משטר זה.
אחד מהם היה אחד מעוזרי ההוראה שלו, אדריאן מרינו, שהוא עצמו נתגלה כמשתף פעולה עם הבולשת הקומוניסטית.
התחיל באותה תקופה מעין משפט תקשורתי על קלינסקו, תוך ניסיון להעריך מחדש את תרומותיו וחייו.
בספרו החשוב ביותר, "ההיסטוריה של הספרות הרומנית" אותו סיים בפברואר 1941 ציין קלינסקו ברוח הגישה האנטישמית ששלטה בכיפה אז, כי היהודים כ"אלוגנים", כלומר נוכרים, ולא רק הם אלא גם "קבוצות אלוגניות" אחרות, להבדיל מהרומנים "מהמרכז", אינם מסוגלים לבטא את "היסוד" ואת הצביון של העם הרומני.
הערבוביה הרבה של הזרים ברומניה גרמה לדעתו ל"גועל" שמרגישים הרומנים כלפי הזרים.
אומנם קלינסקו ציין בנוגע ליהודים, ש"בעל מחשבה הגונה, שאינו מבלבל סוגיות פוליטיות עם העולם האידיאלי של היצירה, אינו יכול שלא להכיר בתרומתם".
"בספרות הם תמיד בעלי ידע, מובילי החידושים הטריים ביותר, אנטיקלאסיציסטים, מודרניסטים, תזזיתיים מסביב לבעיות", הם משלימים את האינרציה של המסורת וגורמים לתיקונה".
לעומת זאת הוא מדגיש את "המגרעות המעצבנות שלהם, אדישותם כלפי היצירה כמטרה, שלילת הביקורת, ו"ההומניטריזם המרחיק לכת עד לשלילת זכויותינו וציונינו הלאומיים".
"בגלל חוסר הטקט הזה, אצלנו ובכל מקום, מדי פעם מושכים היהודים על עצמם את כל הברקים", הערה איומה בהקשר תקופת השואה.
ספרי עיון בתחום האסתטיקה והספרות העולמית
1967 - Scriitori străini (סופרים זרים) הופיע אחרי מותו
1967 - Ulise (אוליסס) -הופיע אחרי מותו
תולדות הספרות הרומנית ממקורותיה ועד עכשיו, הקרן המלכותית לספרות ולאמנות, בוקרשט;
1982 - המהדורה השנייה עם תיקונים ותוסופות -בהוצאת מינרווה
Compendiu קיצור תולדות הספרות הרומנית.
1959 - Nicolae Filimon -ניקולאיה פילימון - מונוגרפיה
Cronica mizantropului - כרוניקת המיזנתרופ - מאמרי ביקורת במוסף הספרות של עיתון "אדוורול"