tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלפונסו קוויניונז מולינהנשיא זמני — 29 August 1914 1 מרץ 1915 184 ימים ליברליתתפקיד לא מאויש או לא קיים 50 קרלוס מלנדז 1915 1 מרץ 1915 21 דצמבר 1918 3 שנים, 295 ימים ליברלית אלפונסו קוויניונז מולינה – דוקטור
אלפונסו קוויניונז מולינהנשיא זמני — 21 דצמבר 1918 1 מרץ 1919 70 ימים המפלגה הלאומית הדמוקרטיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 51 חורחה מלנדז 1919 1 מרץ 1919 1 מרץ 1923 4 שנים, 0 ימים המפלגה הלאומית הדמוקרטית אלפונסו קוויניונז מולינה 52 דוקטור
אלפונסו קוויניונז מולינה 1923 1 מרץ 1923 1 מרץ 1927 4 שנים, 0 ימים המפלגה הלאומית הדמוקרטית פיו רומרו בוסקה 53 דוקטור
פיו רומרו בוסקה 1927 1 מרץ 1927 1 מרץ 1931 4 שנים, 0 ימים המפלגה הלאומית הדמוקרטית גוסטבו ווידס 54 ארתורו אראוחו 1931 1 מרץ 1931 2 דצמבר 1931 276 ימים מפלגת הלייבור הסלבדורית בריגדיר גנרל
מקסימיליאנו הרננדס מרטינס – מדריך אזרחי — 2 דצמבר 1931 4 דצמבר 1931 2 ימים צבאית – בריגדיר גנרל
מקסימיליאנו הרננדס מרטינסנשיא זמני — 4 דצמבר 1931 28 August 1934 שנתיים, 267 ימים צבאית – בריגדיר גנרל
אנדרס איגנסיו מננדסנשיא זמני — 28 August 1934 1 מרץ 1935 185 ימים מפלגת פרו פטריה הלאומית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 55 בריגדיר גנרל
מקסימיליאנו הרננדס מרטינס 193519391944 1 מרץ 1935 9 מאי 1944 9 שנים, 69 ימים מפלגת פרו פטריה הלאומית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים – בריגדיר גנרל
אנדרס איגנסיו מננדסנשיא זמני — 9 מאי 1944 21 אוקטובר 1944 165 ימים מפלגת פרו פטריה הלאומית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים – קולונל
אוסמין אגייר אי סלינסנשיא זמני — 21 אוקטובר 1944 1 מרץ 1945 131 ימים צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 56 בריגדיר גנרל
סלבדור קסטנדה קסטרו 1945 1 מרץ 1945 14 דצמבר 1948 3 שנים, 288 ימים איחוד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית/צבאית מנואל אדריאנו וילנובה – מועצת הממשלה המהפכנית — 14 דצמבר 1948 14 ספטמבר 1950 שנה אחת, 274 ימים צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 57 לוטננט קולונל
אוסקר אוסוריו 1950 14 ספטמבר 1950 14 ספטמבר 1956 6 שנים, 0 ימים המפלגה המהפכנית של האיחוד הדמוקרטי/צבאית חוסה מריה פרלטה 58 לוטננט קולונל
סיה קורדוןנשיא זמני — 25 ינואר 1962 1 יולי 1962 157 ימים עצמאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 59 לוטננט
קולונל חוליו אדאלברטו ריברה 1962 1 יולי 1962 1 יולי 1967 5 שנים, 0 ימים מפלגת הפיוס הלאומית/צבאית פרנסיסקו רוברטו לימה 60 בריגדיר גנרל
פידל סאנצ'ז הרננדס 1967 1 יולי 1967 1 יולי 1972 5 שנים, 0 ימים מפלגת הפיוס הלאומית/צבאית הומברטו גיירמו קוסטאס 61 קולונל
ארתורו ארמנדו מולינה 1972 1 יולי 1972 1 יולי 1977 5 שנים, 0 ימים מפלגת הפיוס הלאומית/צבאית אנריקה מאיורגה ריבאס 62 בריגדיר גנרל
קרלוס הומברטו רומרו 1977 1 יולי 1977 15 אוקטובר 1979 שנתיים, 106 ימים מפלגת הפיוס הלאומית/צבאית חוליו אסטסיו – חונטת הממשלה המהפכנית — 15 אוקטובר 1979 2 מאי 1982 שנתיים, 199 ימים צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 63 דוקטור
אלווארו מגניה 1982 2 מאי 1982 1 יוני 1984 שנתיים, 30 ימים עצמאית ראול מולינה מרטינס מאוריסיו גוטיירס קסטרופבלו מאוריסיו אלברג64חוסה נפוליאון דוארטה19841 יוני 19841 יוני 19895 שנים, 0 ימיםהמפלגה הנוצרית דמוקרטיתרודולפו קסטילו65 אלפרדו כריסטיאני
(נולד ב-1947)19891 ביוני 19891 יוני 19945 שנים, 0 ימיםהברית הרפובליקנית הלאומניתחוסה פרנסיסקו מרינו 66 דוקטור
נשיא אקוודור (בספרדית: Presidente del Ecuador), המכונה רשמית הנשיא החוקתי של הרפובליקה של אקוודור (בספרדית: Presidente Constitucional de la República del Ecuador) מכהן כראש המדינה וראש הממשלה של אקוודור.
זהו התפקיד הפוליטי הגבוה ביותר במדינה כראש הרשות המבצעת של הממשלה.
על פי שאומצה ב-2008, הנשיא יכול לכהן שתי קדנציות בנות ארבע שנים.
לפני כן, הנשיא יכול היה לכהן רק קדנציה אחת של ארבע שנים.
הנשיא הנוכחי של אקוודור הוא דניאל נובואה, שנבחר לראשונה ב-2023 ונבחר מחדש ב-2025. לאחר שהושבע בגיל 35, נובואה הוא הנשיא השני הצעיר ביותר בהיסטוריה של המדינה, אחרי .
נשיאות אקוודור התאפיינה בתקופות של חוסר יציבות, מה שגרם לחילופי נשיאים לעיתים קרובות לאורך ההיסטוריה של המדינה.
לפחות חמש פעמים הוטלו חובותיו של הנשיא על ממשלה זמנית או על חונטה צבאית.
לעיתים קרובות, התפקיד הושאר בידיו של נשיא זמני או נשיא בפועל, שרבים מהם יהפכו לנשיאים.
הנשיא שכיהן הכי הרבה קדנציות הוא , שכיהן חמש קדנציות.
מאז קוראה, לנין מורנו (2017–2021) השלים גם הוא קדנציה מלאה של 4 שנים, למרות התקוממות עממית גדולה ב-2019 שכמעט הפילה את ממשלתו.
נשיא בורקינה פאסו הוא ראש המדינה של בורקינה פאסו והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של בורקינה פאסו.
זהו התפקיד הגבוה ביותר בבורקינה פאסו ויש לו כוח ביצועי משמעותי, כולל מינוי ראש הממשלה ופקידי ממשלה אחרים.
יש לו גם את הכוח לפזר את הפרלמנט ולהוציא צווים.
התפקיד נוסד לראשונה באוגוסט 1960 כנשיא וולטה עילית לאחר שהמדינה קיבלה עצמאות מצרפת.
מוריס יאמאוגו היה הנשיא הראשון.
ב-4 באוגוסט 1984, יום לפני יום השנה ה-24 לעצמאות, הפך תומא סנקרה, שהיה הנשיא בדיוק שנה קודם לכן, לנשיא בורקינה פאסו – לאחר שהמדינה שינתה את שמה באותו יום.
הנשיא נבחר ישירות לתקופת כהונה של חמש שנים.
בעקבות תיקונים ב בשנת 2000, יש הגבלת כהונה והנשיא לא יכול לכהן יותר משתי קדנציות, אף על פי שאף נשיא עדיין לא עמד במגבלת הכהונה.
בסך הכול, שבעה אנשים כיהנו כנשיאים, ארבעה נוספים היו ראשי מדינה או נשיאים זמניים ונשיא אחד כיהן בפועל בעקבות מרד.
הנשיא הזמני הנוכחי הוא קפטן איברהים טראורה, שתפס את השלטון במהלך הפיכה צבאית ב-30 בספטמבר 2022.
1980–1982: נשיא הוועדה הצבאית לשיקום למען התקדמות לאומית
1982: יושב ראש הוועדה הזמנית להצלת העם
1983–1987: יושב ראש המועצה המהפכנית הלאומית וראש המדינה
1987–1991: נשיא החזית העממית וראש המדינה
2015: יו"ר המועצה הלאומית לדמוקרטיה
2022–הווה: נשיא התנועה הפטריוטית לשמירה ושיקום
נשיא בוליביה (בספרדית: Presidente de Bolivia) הוא ראש המדינה וראש ממשלת בוליביה.
על פי , הנשיא נבחר בבחירות ישירות לתקופת כהונה של חמש שנים, ללא הגבלה על מספר הכהונות שהנשיא רשאי לכהן.
אם אף מועמד לא זוכה ברוב של מעל 50%, או לחלופין לפחות 40% ובפער של 10% ומעלה מהמועמד שהגיע למקום השני, שני המועמדים המובילים מתקדמים לסיבוב שני.
ב-6 באוגוסט 1825 התקיימה וסימון בוליבר הוכתר כראש המדינה.
עם זאת, קיימת מחלוקת מחקרית האם הוא נחשב הנשיא הראשון של בוליביה.
זאת בשל העובדה שבוליבר מעולם לא הוזכר כנשיא במסמכים משפטיים ומעולם לא הושבע, לאחר שוויתר על התואר לטובת אנטוניו חוסה דה סוקרה ב-29 בדצמבר 1825. סוקרה, לעומת זאת, היה נשיא כאשר החוקה הראשונה של המדינה הוכרזה ב-19 בנובמבר 1826.
החוקה הפוליטית של 1826, הידועה גם בשם החוקה הבוליברית, הייתה הטקסט החוקתי הראשון שהוכן על ידי סימון בוליבר, אושר על ידי הקונגרס המכונן הכללי ב-6 בנובמבר 1826 והוכרז על ידי דה סוקרה ב-19 בנובמבר 1826. הנשיאות הייתה משרה לכל החיים עם סמכות לבחור ולמנות יורש.
הגדרת התפקיד לכל החיים בוטלה במהלך נשיאותו של , שהכריז על החוקה הפוליטית של 1831. במקום זאת, נקבע כי הנשיא יכהן לתקופת כהונה של ארבע שנים עם אפשרות להיבחר מחדש ללא הגבלה.
החוקה של 2009, שאושרה ב ב-25 בינואר 2009 והוכרזה על ידי הנשיא אבו מוראלס ב-7 בפברואר, שינתה את שמה הרשמי של המדינה מהרפובליקה של בוליביה למדינה הרב-לאומית של בוליביה.
מוראלס היה הנשיא ה-65 והאחרון של הרפובליקה והנשיא הראשון של המדינה.
החוקה האריכה את תקופת כהונתו של הנשיא מארבע שנים לחמש שנים, תוך מגבלת כהונה של שתי כהונות.
ב-21 בפברואר 2016, הצעה לביטול הגבלת הכהונה לא עברה במשאל עם חוקתי בהפרש של 51% מול 49%.
למרות זאת, ב-28 בנובמבר 2017 פסק כי כל נבחרי הציבור יכולים להתמודד לתפקיד ללא הגבלת זמן.
בית המשפט נימק את החלטתו על סמך הפרשנות של האמנה האמריקאית לזכויות אדם לזכויות פוליטיות.
לפני 2009, אם אף מועמד לא זכה ביותר ממחצית הקולות, הנשיא נבחר בהצבעה במושב מחוקק משותף של שני בתי הנבחרים, מבין שני המועמדים המובילים (עד 1995, עלו שלושת המועמדים המובילים להתמודדות הזו).
שיטה זו הובילה למספר פעמים שבהן מי שקיבל פחות קולות בהצבעה העממית, ופעם אחת אפילו זה שהיה במקום השלישי, נבחר לנשיא.
שיטה זו הוחלפה בשיטה של הצבעה בשני סיבובים, שבה אם אף מועמד לא זכה ביותר ממחצית הקולות בסיבוב הראשון, שני המתמודדים המובילים יתמודדו בסיבוב שני.
מתוך 67 האנשים שכיהנו כנשיאי בוליביה, 13 (19%) מתו באופן טרגי, חמישה מתו במהלך תפקידם ושלושה בהתנקשות.
נשיאים לשעבר נוספים נרצחו בדרכים שונות לאחר שעזבו את תפקידם.
על פי סעיף 169 לחוקה: "במקרה של מניעה או היעדרות סופית של הנשיא, הוא יוחלף על ידי סגן הנשיא, ובהיעדרו על ידי נשיא הסנאט, ובהיעדרו על ידי נשיא בית הנבחרים.
במקרה אחרון זה, ייערכו בחירות חדשות בתוך תקופה מקסימלית של 90 יום".
מבחינה היסטורית, היו תקופות זמן שבהן משרת סגן הנשיא הפכה לבלתי קיימת או הייתה פנויה.
בין 26 באוקטובר 1839 ל-15 בפברואר 1878 בוטלה משרת סגן הנשיא, כאשר נשיא הסנאט היה הראשון בסדר הירושה.
במקרה של נבצרות זמנית או היעדרות מהמדינה, התואר נשיא בפועל מועבר על פי סדר הירושה הנשיאותי.
בלה פאס היה מעונו הרשמי של נשיא בוליביה בין השנים 1853 ל-2018. מקור הכינוי בעובדה שהוא הוצת ונשרף כמעט עד היסוד ב-1875. מאז הוא נבנה מחדש ועוצב מחדש מספר פעמים, אך השם נשאר.
בסוף 2018 הוא חדל לתפקד כמטה משרדי הממשלה, עם תוכניות להפוך אותו למוזיאון.
הוא אוכלס שוב לזמן קצר בין 2019 ל-2020, ומאז חזר להיות מוזיאון.
בשנת 2018, מעונו הרשמי של הנשיא הועבר לבית העם הגדול.
הבניין, שנחנך ב-9 באוגוסט 2018, מאכלס את הנשיא וכן משרדי ממשלה שונים.
בשנת 2019, הנשיאה הזמנית ז'אנין אנייס סירבה להשתמש בבניין החדש והחזירה את הפעילות לארמון השרוף, אם כי משרדי הממשלה האחרים המשיכו לפעול בבניין החדש.
בית העם הגדול חזר להיות מעונו של הנשיא עם השבעתו של לואיס ארסה ב-8 בנובמבר 2020.
משמר הראש הנשיאותי מורכב מרגימנט חיל הרגלים הבוליביאני הראשון של קולורדוס, שהוא יחידה צבאית של שמשימתה הספציפית היא להגן על ביטחונו ושלמותו הפיזית של הנשיא, ואשר אחראית על המשמורת על ארמון הממשלה והקאסה גרנדה, וכמו גם נכסים אחרים של הנשיאות.
ישנם שלוש קטגוריות של נשיאי בוליביה: הראשונה היא מי שמסווגים כ"נשיאים חוקתיים", כלומר מי שהגיע לשלטון באופן חוקי או באמצעים מעין-חוקיים (מהפכה או הפיכה צבאית, שהפכה בהמשך חוקתית).
הסוג השני הוא נשיאים דה-פקטו, שעלו לשלטון בדרך צבאית ומעולם לא אושרו חוקית.
הקטגוריה השלישית שייכת לנשיאים זמניים, המוצבים בשלטון רק עד לבחירת נשיא חדש.
לידיה גיילר הפכה לנשיאה הראשונה של בוליביה (השנייה בהיסטוריה של אמריקה) ב-16 בנובמבר 1979 לאחר הפיכה קצרה.
ז'אנין אנייס הייתה הנשיאה השנייה והאחרונה בין 12 בנובמבר 2019 ל-8 בנובמבר 2020. שתי הנשים הגיעו לשלטון בדרכים דומות, ונכנסו לתפקיד על בסיס זמני כחברות קונגרס.
עם זאת, עד כה, אף אישה לא נבחרה לנשיאות בהצבעה עממית.
נשיא גואטמלה (בספרדית: Presidente de la Guatemala) הוא ראש המדינה וראש ממשלת גואטמלה, שנבחר לתקופת כהונה אחת של ארבע שנים.
תפקיד הנשיא נוצר בשנת 1839.
סעיף 185 לחוקה, קובע את הדרישות הבאות כדי להיות כשיר לנשיאות:
להיות אזרח במעמד טוב של גואטמלה.
עם זאת, אדם העומד בתנאים עדיין ייפסל מלכהן בתפקיד הנשיא לפי סעיף 186 אם:
היה מנהיג או עומד בראש הפיכה, מהפכה חמושה או תנועה דומה, ששינו את הסדר החוקתי, וכתוצאה ממעשיהם הפכו למנהיג המדינה.
מילא את תפקיד הנשיא או סגן הנשיא במהלך בחירות, או בכל נקודה במהלך תקופת הנשיאות שבה נערכות הבחירות.
הם קרובי משפחה של הנשיא המכהן או סגן הנשיא לפני הבחירות הבאות.
כיהן כשר בממשלה, בכל זמן בששת החודשים שלפני הבחירות.
שירת כחבר בכוחות המזוינים, אלא אם כן הוא בחופשה או היה בפנסיה לפחות חמש שנים לפני הבחירות.
הוא כומר של דת או כת כלשהי.
הוא שופט בית הדין העליון לבחירות.
סעיף 187 לחוקה קובע כי הנשיא מכהן לתקופת כהונה של ארבע שנים ונאסר עליו להיבחר מחדש או להאריך את כהונתו.
יתר על כן, אדם שהחזיק בתפקיד הנשיא במשך יותר משנתיים מנוע מלהתמודד שוב לתפקיד.
סעיף 183 לחוקה, מעניק לנשיא את החובות והסמכויות הבאות:
לציית ולאכוף את החוקה והחוקים.
לספק את ההגנה והביטחון של האומה, כמו גם לשמור על הסדר הציבורי.
לממש את הפיקוד על עם כל הפונקציות והייחוסים המתאימים.
לאשר, לפרסם, להוציא לפועל ולאכוף חוקים.
להכתיב את ההוראות הנחוצות במקרי חירום חמורים או אסון ציבורי, ולדווח לקונגרס באופן מיידי.
להפעיל את זכות הווטו ביחס לחוקים שפורסמו על ידי הקונגרס, למעט מקרים שבהם אין צורך להטיל סנקציות על הרשות המבצעת בהתאם לחוקה.
להגיש לקונגרס מדי שנה, בתחילת מושבו, דו"ח כתוב על המצב הכללי של הרפובליקה ועל ענייני הממשל שבוצעו במהלך השנה הקודמת.
להגיש מדי שנה לקונגרס לאישור - לא פחות ממאה ועשרים יום לפני מועד תחילת שנת הכספים - באמצעות משרד האוצר הציבורי, את טיוטת התקציב המכילה בפירוט את הכנסותיה והוצאותיה של המדינה.
אם הקונגרס אינו מתכנס, עליו לקיים ישיבות מיוחדות כדי לשמוע על התקציב.
להגיש לאישור הקונגרס, ולפני אשרור, אמנות בעלות אופי בין-לאומי וחוזים וזיכיונות על שירותים ציבוריים.
לזמן את הגוף המחוקק לישיבות מיוחדות כאשר האינטרסים של הרפובליקה דורשים זאת.
לתאם את מדיניות הפיתוח של האומה באמצעות מועצת השרים.
לעמוד בראש מועצת השרים ולמלא את תפקיד הממונה ההיררכי על הפקידים והעובדים של הגוף המבצע.
לשמור על השלמות הטריטוריאלית והכבוד של האומה.
לנהל את מדיניות החוץ הישירה ויחסים בין-לאומיים, להכריז, לאשרר ולבטל אמנות והסכמים בהתאם לחוקה.
לנהל את כספי הציבור בהתאם לחוק.
פטור מקנסות והיטלים לנישומים בגין אי כיסוי המיסים במסגרת התנאים החוקיים בגין מעשים או מחדלים בצו המנהלי.
למנות ולהדיח שרי מדינה, סגני שרים, מזכירים ותת-מזכירים של הנשיאות, שגרירים ופקידים אחרים המתאימים על פי החוק.
מענקים של פרמיות, פנסיות וסבסוד בהתאם לחוק.
בתוך חמישה-עשר הימים שלאחר סיומו, להודיע לקונגרס על מטרת כל מסע שהתקיים מחוץ לטריטוריה הלאומית ועל תוצאותיו.
להגיש לקונגרס כל ארבעה חודשים באמצעות המשרד הרלוונטי דו"ח אנליטי על ביצוע התקציב, לידיעתו ולבקרתו.
מימוש כל התפקידים האחרים שהוקצו לו על ידי החוקה או החוק.
סעיף 189 לחוקה קובע את קו הירושה הנשיאותי.
אם הנשיא נעדר באופן זמני, סגן הנשיא מקבל את הנשיאות.
אם היעדרותו של הנשיא היא קבועה, סגן הנשיא מחזיק בנשיאות עד תום התקופה החוקתית.
במקרה של משרה פנויה כפולה, לקונגרס יש סמכות למנות נשיא בפועל בהצבעה של שני שלישים מהמספר הכולל של הנציגים.
נשיא בנגלדש (בבנגלית: গণপ্রজাতন্ত্রী বাংলাদেশের রাষ্ট্রপতি) הוא נשיא הרפובליקה העממית של בנגלדש והמפקד העליון של .
תפקיד הנשיא השתנה שלוש פעמים מאז שבנגלדש קיבלה את עצמאותה ב-1971, במהלך התקופה ניתנה לנשיאים סמכות ביצועית.
ב-1991, עם חזרתה של הממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי, אימצה בנגלדש שיטת ממשל של דמוקרטיה פרלמנטרית.
הנשיא הוא כעת תפקיד טקסי בעיקרו, שנבחר על ידי הפרלמנט.
ב-1996 העביר הפרלמנט חוקים חדשים שהגבירו את סמכותו הביצועית של הנשיא, כפי שנקבע בחוקה, לאחר פיזור הפרלמנט.
הנשיא מתגורר בבנגבהאבאן, שהוא משרדו ומעונו.
הנשיא נבחר על ידי 350 חברי הג'טיאה סנגסד בהצבעה גלויה, ולכן מייצג בדרך כלל את מפלגת הרוב בבית המחוקקים.
הוא ממשיך לכהן בתפקידו לאחר תום כהונתו בת חמש השנים עד לבחירת יורש לנשיאות.
כיום, למרות שלתפקיד הנשיא יש חשיבות דה-יורה, סמכויותיו בפועל הן טקסיות בעיקרן.
החוקה מאפשרת לנשיא לפעול רק על פי עצת ראש ממשלת בנגלדש והקבינט.
הנשיא יכול למנות את התפקידים הבאים:
ראש הממשלה וחברי הקבינט שלו, עם ההגבלה שראש הממשלה חייב להיות חבר פרלמנט שקיבל את אמון רוב הבית.
הנשיא יכול גם לפטר חבר קבינט על פי בקשת ראש הממשלה.
נשיא בית המשפט העליון ושופטים אחרים של בית המשפט.
חברי ועדת הבחירות של בנגלדש, כולל הצ'יף.
לנשיא יש סמכות חנינה על פי סעיף 49 לחוקה, המאפשרת לו להעניק חנינה לכל אדם, ולעקוף כל פסק דין של בית משפט בבנגלדש.
לפי סעיף 80 בחוקה, הנשיא יכול לסרב להסכים לכל הצעת חוק שאושרה על ידי הפרלמנט, ולשלוח אותה בחזרה לבדיקה.
הצעת חוק נחקקת רק לאחר שהנשיא מסכים לה.
אך הפרלמנט יכול לגבור על סירוב של הנשיא לחתום, אם הוא מאשר שוב את הצעת החוק.
חוק האוניברסיטאות הפרטיות מ-1992 מחייב אוניברסיטאות פרטיות בבנגלדש לתת את תפקיד קנצלר האוניברסיטה לנשיא המכהן של בנגלדש.
באוניברסיטאות הציבוריות אין חוק המחייב זאת, אך נהוג גם כאן למנות את הנשיא המכהן כקנצלר של כל האוניברסיטאות הממשלתיות.
קובעת את הכישורים העיקריים שאדם צריך לעמוד בהם כדי להיות זכאי להתמודד לתפקיד הנשיא.
אדם לא יהיה כשיר להיבחר לנשיא אם הוא בן פחות משלושים וחמש; או אינו כשיר להיבחר לחבר פרלמנט; או הודח מתפקיד הנשיא באמצעות הליך הדחה על פי החוקה.
בהתאם לסעיף 27 בחוקה, אף אדם לא יכהן כנשיא יותר משתי קדנציות, בין אם הכהונה רצופה ובין אם לאו.
בנוסף, הנשיא לא יהיה חבר פרלמנט, ואם חבר פרלמנט נבחר לכהן כנשיא, הוא יפנה את מקומו בפרלמנט ביום שבו הוא נכנס לתפקידו.
בכל פעם שהתפקיד מתפנה, הנשיא החדש נבחר על ידי חברי הפרלמנט.
למרות שהבחירות לנשיאות כרוכות בהצבעה בפועל של חברי הפרלמנט, הם נוטים להצביע עבור המועמד הנתמך על ידי מפלגותיהם.
הנשיא עשוי להיות מודח מתפקידו ברוב של שני שלישים מחברי הפרלמנט.
הנשיא נדרש לחתום בנוכחות יושב ראש הפרלמנט על שבועה או הצהרה כי הוא יגן על החוקה, ישמור עליה ויגן עליה.
הנשיא זוכה לחסינות על כל מעשיו על פי סעיף 51 לחוקה ולא ניתן להגיש נגדו כתב אישום פלילי.
היוצא מן הכלל היחיד לחסינות זו הוא אם הפרלמנט מבקש להדיח את הנשיא.
סעיף 54 לחוקת בנגלדש קובע כי במקרה של היעדרות עקב מחלה או סיבות אחרות, יושב ראש הג'טיאה סנגסד ישמש כנשיא בנגלדש עד שהנשיא יחזור לתפקידו.
מכיוון שבנגלדש היא מערכת פרלמנטרית, אין לה סגן נשיא.
בתקופה בה הייתה במדינה מערכת ממשל נשיאותית, היה גם סגן נשיא שנועד לקחת על עצמו את תפקיד הנשיא בהיעדרו.
התפקיד בוטל על ידי התיקון ה-12 לחוקה ב-1991.
נשיא יכול להתפטר מתפקידו על ידי כתיבת מכתב בכתב יד.
הנשיא יכול גם להיות מודח על ידי הפרלמנט.
במקרה של הדחה, הפרלמנט חייב להגיש אישומים ספציפיים נגד הנשיא ולחקור אותם בעצמו, או להפנות אותם לכל גוף אחר לחקירה.
לנשיא תהיה הזכות להגן על עצמו.
לאחר ההליכים, הנשיא מודח מיד אם שני שלישים מחברי הפרלמנט מצביעים בעד.
המעון הנשיאותי העיקרי בבנגבהאבאן ממוקם בדאקה.
יש גם ארמון נשיאותי ב ב.
נְשִׂיא מְדִינַת יִשְׂרָאֵל הוא ראש המדינה של ישראל.
מאחר שישראל היא דמוקרטיה פרלמנטרית, בה סמכויות הרשות המבצעת נתונות בידי הממשלה, ממלא נשיא המדינה תפקידים אשר בעיקרם הם ייצוגיים וטקסיים.
מוסד הנשיאות נחשב למבטא את אחדות העם, והנשיא מכונה לעיתים "האזרח מספר 1".
נשיא המדינה נבחר על-ידי הכנסת לכהונה בת שבע שנים, שלאחריה הוא לא יכול להיבחר בשנית.
נשיא המדינה הוא מבעלי התפקידים היחידים בישראל שמחזיקים מתוקף תפקידם בדגל רשמי, הנקרא נס הנשיא.
תפקידיו, סמכויותיו ודרך בחירתו של נשיא המדינה מוגדרים בחוק-יסוד: נשיא המדינה, אשר נחקק ב-1964.
המעון הרשמי שבו גר הנשיא ומשפחתו הוא בית הנשיא ברחוב הנשיא בשכונת טלביה בירושלים.
סמכויותיו של נשיא המדינה הן בעיקרן טקסיות וסמליות, דוגמת חתימה על חוקים שנחקקו בכנסת, הסמכת שגרירים מטעם המדינה, קבלת כתבי האמנתם של שגרירים ממדינות זרות וחתימה על אמנות בין ישראל לבין מדינות אחרות.
ואולם, הנשיא הוא לא המאשר את החוקים והאמנות, וחתימתו על מסמך טעונה חתימת קיום מטעם הממשלה.
נשיא המדינה הוא הראשון בסדר הקדימה הממלכתי, והוא מייצג את המדינה כלפי חוץ.
לנשיא המדינה נתונות מספר סמכויות מעשיות, שהבולטת בהן היא סמכות החנינה של כל עציר, נאשם או אסיר, וכן הסמכות להקל בכל עונש שהטיל בית משפט על כל אדם.
לרוב יתייעץ הנשיא עם נציגי משרד המשפטים לפני הפעלת סמכותו זו, אך לעיתים הוא נקלע ללחצים פוליטיים וחברתיים עזים, שבגינם ישחרר אסירים מסוימים, כגון יהודים שהורשעו בטרור ומחבלים פלסטינים במסגרת עסקאות חילופי שבויים.
תפקיד נוסף הנתון בידי נשיא המדינה לפי חוק-יסוד: הממשלה הוא הטלת מלאכת הרכבת הממשלה על אחד מחברי הכנסת לאחר שהתקיימו בחירות לכנסת או לאחר שהממשלה התפטרה או נפלה.
לפני שנשיא המדינה מטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על חבר כנסת, עליו להתייעץ עם סיעות הכנסת ולקבל מהן המלצה למועמד לראש הממשלה.
נשיא המדינה יטיל את הרכבת הממשלה על מי שלפי דעתו יש לו הסיכוי הגבוה ביותר להרכיב ממשלה.
סמכות זו ניתנת לראשי מדינה ברוב רובן של הדמוקרטיות הפרלמנטריות, ויש בה שיקול דעת מסוים.
נשיא המדינה ממנה את השופטים, לאחר שנבחרו ב, ואת נגיד בנק ישראל לפי המלצת הממשלה.
סמכות המינויים ניתנה לנשיא כדי לסמל את עצמאותם של המתמנים מן הכנסת והממשלה.
מעבר לתפקידים החוקתיים של נשיא המדינה, מאפשר לו מעמדו ליזום מיזמים חברתיים שונים ולגייס בעבורם כספי תרומות.
כמו נשיאים אחרים בעולם, גם נשיאי ישראל הקימו קרנות מלגות לתמיכה במיזמים ציבוריים שהנשיא המכהן הופקד על ניהולן (כמו סיוע לבעלי מוגבלויות ולאנשי מדע ומחקר).
בשנת 2011 קבע מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס כי הנשיא דאז משה קצב חרג מהניהול התקין של כספי בית הנשיא והנהיג הפקרות תקציבית, בזבז את ההון של קרנות אלה והביא לסגירתן.
כל אזרח ישראלי כשיר לכהן כנשיא.
הצעת מועמד לנשיא המדינה צריכה להיות מוגשת ליושב-ראש הכנסת, בהסכמת המועמד בכתב ובצירוף תמיכתם של עשרה חברי הכנסת לפחות בחתימתם, ועד שבועיים לפני מועד הבחירות.
כל חבר הכנסת רשאי לתמוך במועמד אחד בלבד.
שבוע לפני מועד הבחירות צריך יושב-ראש הכנסת לפרסם את רשימת המועמדים בבחירות המתקרבות.
הכנסת בוחרת את נשיא המדינה בהצבעה חשאית, בישיבה מיוחדת שנערכת לצורך עניין זה בלבד.
מזכיר הכנסת קורא בשמותיהם של כל חברי הכנסת לפי סדר ה-א"ב של שמות המשפחה, וכל חבר כנסת בתורו נכנס מאחורי פרגוד עץ מיוחד המוצב במליאת הכנסת, מכניס פתק עם שם המועמד למעטפה, ואז משלשל את המעטפה לקלפי העשויה עץ.
לאחר שהצביעו כל חברי הכנסת, מתכנסים חברי ועדת הקלפי (שחברים בה היושב-ראש ועוד שלושה חברי כנסת) בלשכת יושב-ראש הכנסת וסופרים את הקולות.
המועמד שקיבל את קולותיהם של רוב חברי הכנסת – הוא הנבחר.
אם אין מועמד כזה, עורכים הצבעה חוזרת ובה מועמדים לבחירה שני המועמדים שקיבלו את המספרים הגדולים ביותר של קולות.
המועמד שקיבל את מספר הקולות הגדול ביותר הוא הנבחר.
משמעותו הייצוגית והסמלית של מוסד הנשיאות הביאה לכך שעל אף שהבחירה נעשית על ידי פוליטיקאים, נבחרת לתפקיד אישיות בעלת שיעור קומה, שזוכה לאהדה רבה בכל שדרות העם, ואפשר לחנך את הדור הצעיר לאורה.
בהתאם לעיקרון זה נבחרו לתפקיד אנשים בעלי תרומה בולטת למימוש החזון הציוני, כאלה שמלבד מעורבות בחיים הציבוריים גם הגיעו להישגים מיוחדים בתחומים נוספים.
כך נבחרו לתפקיד אנשי מדע בעלי שם עולמי (חיים ויצמן ואפרים קציר), אלופי צה"ל בעלי קול ייחודי (חיים הרצוג ועזר ויצמן), מלומדים ואנשי רוח (יצחק בן-צבי, זלמן שזר ויצחק נבון).
לקראת סוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 נבחרו לתפקיד פוליטיקאים, ובתגובה לכך הוגשו כמה הצעות חוק שונות שניסו למנוע זאת, על מנת למנוע מתפקיד זה להפוך לפוליטי.
תפקיד נשיא המדינה נחשב כתפקיד פרישה בקריירה הפוליטית, שלאחריו פורש הנשיא היוצא מהחיים הציבוריים.
יוצא דופן היה יצחק נבון, שביקש לנצל את הפופולריות שצבר במהלך כהונתו כנשיא, פרש מהתמודדות על תקופת כהונה שנייה ושאף לקבל לידיו את מנהיגות מפלגת העבודה והמערך בבחירות לכנסת האחת עשרה.
נשיא המדינה הנבחר נכנס לתפקידו ביום סיום כהונתו של הנשיא היוצא, ואם הנשיא היוצא התפטר, הודח או נפטר – נכנס מחליפו הנבחר לתפקיד סמוך ככל הניתן ליום בחירתו.
מי שנבחר לנשיא המדינה צריך להצהיר בפני הכנסת הצהרת אמונים בזו הלשון: .
טקס השבעת נשיא המדינה הוא ייחודי בישראל והוא דומה במתכונתו לטקסי הכתרה עליהם מסופר בתנ"ך.
מושמעות בו תקיעות שופר על-ידי חיילי הרבנות הצבאית, ובסיומו קורא יושב-ראש הכנסת: "יחי נשיא מדינת ישראל!", וחברי הכנסת עונים "יחי!
הכנסת מוסמכת, בהחלטת רוב של שלושה רבעים מחבריה (90 ח"כים), להדיח נשיא המדינה אם מצאה שהתנהגותו אינה הולמת את מעמדו.
כדי להתחיל הליך הדחה יש להגיש קובלנה על ידי לפחות עשרים חברי כנסת.
הקובלנה חייבת להיות מנומקת והיא תועבר ללא דיחוי לידי נשיא המדינה.
כדי לקבל החלטה להדחת נשיא יש צורך ברוב של שלושה רבעים מחברי ועדת הכנסת (19 מתוך 25 חברי הוועדה).
לנשיא או לבא כוחו יש זכות לסתור את הקובלנה בוועדת הכנסת וגם במליאת הכנסת.
בדומה לחברי הכנסת, לנשיא המדינה יש חסינות מוחלטת בכל הקשור לתפקידו, ואין הוא חייב למסור בעדות מידע שנודע לו במילוי תפקידו כנשיא גם לאחר תום תקופת כהונתו.
כמו כן יש לנשיא, כל זמן שהוא מכהן, חסינות פרוצדורלית מוחלטת, כלומר לא ניתן להעמידו לדין פלילי ולא ניתן לעוצרו.
אם יש צורך לגבות ממנו עדות, ניתנת לנשיא הזכות לקבוע את מקום מסירת העדות ומועדה.
אם נבצר מהנשיא למלא תפקידו באופן זמני, או אם הוא נמצא מחוץ לגבולות המדינה, מכהן יושב ראש הכנסת כממלא מקום נשיא המדינה.
כאשר הנשיא מעוניין להכריז על נבצרות זמנית (למשל לפני שהוא עובר הליך רפואי תחת הרדמה מלאה, ואין הוא יכול למלא את תפקידו) הוא צריך להעביר בקשה לכנסת, ורק לאחר קבלת בקשתו בידי ועדת הכנסת יוכרז על נבצרותו.
נשיא המדינה רשאי להתפטר, בהגשת כתב התפטרות חתום ליושב-ראש הכנסת, והתפטרותו נכנסת לתוקף אחרי 48 שעות, אלא אם הוא חוזר בו מהתפטרותו.
אם נשיא המדינה מסיים את תפקידו לפני גמר כהונתו, מכהן יושב-ראש הכנסת כנשיא המדינה בפועל.
לנשיא המדינה בפועל נתונות כל הסמכויות של הנשיא.
בשנת 2019 עמד תקציב מוסד הנשיאות על 61 מיליון שקלים חדשים, מתוכו עמדו 32 מיליון לשכר העובדים, 3 מיליון לביטחון, 2 מיליון עבור קצבאות לאלמנות הנשיאים הקודמים, ו-15 מיליון לתפעול.
מרכיבים מרכזיים בתקציב משכן הנשיא:
משכורות ותנאי הפרישה של נשיאי המדינה ועובדי המוסד.
העלות התפעולית של מוסד הנשיאות.
עלות תחזוקת מבנה משכן הנשיא והגן הנלווה לו, כולל ארנונה לעיריית ירושלים.
עלות הטקסים והאירועים הנערכים על-ידי הנשיא.
נסיעות, כולל נסיעות פמליית הנשיא לחוץ לארץ.
עלות פרטי האמנות הפזורים במשכן הנשיא ועלות אחזקתם.
עלות חיילי צה"ל אחדים שעובדים במוסד.
בהתאם ל נקבעת משכורתו של נשיא המדינה על ידי ועדת הכספים של הכנסת.
קביעה זו ניתנה בהחלטת משכורת נשיא המדינה, התשמ"ב–1982. ב-16 בינואר 2025 נקבעה משכורת הנשיא ל-64,564 ש"ח לחודש.
משכורת זו מתעדכנת בהתאם לשינויים בשכר הממוצע במשק.
בהתאם ל, תנאי הפרישה של הנשיא נקבעים אף הם על ידי ועדת הכספים, והם ניתנו בהחלטת גמלאות לנושאי משרה ברשויות השלטון (נשיא המדינה ושאיריו), התשמ"א–1981. תנאים אלה כוללים:
פנסיה חודשית בסכום 70% ממשכורת הנשיא, מיום פרישתו של הנשיא (גם אם טרם הגיע לגיל פרישה) לכל ימי חייו, ולאלמנתו אחריו לכל ימי חייה.
אם הנשיא לשעבר זכאי לפנסיה נוספת מקופה ציבורית, לא תעלה הפנסיה הכוללת המשולמת לו על משכורתו כנשיא.
שיעור הפנסיה חריג לטובה, משום ששר צובר, במשך 7 שנים, פנסיה של 14% בלבד.
לנשיא לשעבר ולבני משפחתו, לשאירי נשיא ולשאירי נשיא לשעבר יינתנו שירותים רפואיים ואשפוז באותם תנאים ובאותו היקף שהיו זכאים להם בעת כהונת הנשיא.
נשיא לשעבר, אלמנת נשיא ואלמנת נשיא לשעבר זכאים לטלפון בדירתם, והוא יותקן על חשבון אוצר המדינה.
נשיא לשעבר זכאי לתשלום של הוצאותיו בעבור החזקה ושימוש בטלפון סלולרי ובטלפון שהותקן בדירתו (אלמנת נשיא ואלמנת נשיא לשעבר זכאיות לתשלום זה במשך תקופה של שמונה עשר חודשים מיום פטירתו של הנשיא או הנשיא לשעבר).
נשיא לשעבר זכאי לדיור בדירת שרד ולרכב צמוד עם נהג במשך שבע שנים מיום סיום כהונתו.
אם נפטר במשך תקופת הזכאות, זכאית אלמנתו לזכויות אלה עד לסיום שבע השנים.
נשיא לשעבר זכאי, לצורך פעילותו הציבורית, לתקציב לשירותי משרד, במשך שבע שנים מיום סיום כהונתו.
זכות זו אינה נשללת, גם אם מצבו הרפואי של הנשיא לשעבר אינו מאפשר לו לנהל משרד.
התנאים המפורטים לעיל נקבעו במהלך כהונתו של הנשיא משה קצב, והם תקפים החל מכהונתו של שמעון פרס כנשיא.
ביחס לכהונתם של נשיאים קודמים ושאיריהם חלים תנאים טובים יותר.
בעקבות החשדות למעשים פליליים שהועלו נגד הנשיא קצב, החליטה ועדת הכספים בשנת 2007, שמנשיא לשעבר שהורשע בעבירה שיש עמה קלון נשללות כל הזכויות הנ"ל, מלבד הזכות לפנסיה חודשית ולשירותים רפואיים.
בעבר משכורתו של הנשיא הייתה פטורה ממס הכנסה, אך בתיקון שנעשה בתקופת כהונתו של הנשיא עזר ויצמן נקבע כי היא חייבת במס.
בנוסחו הנוכחי קובע שפטורים ממס הכנסה רק: "תשלומים, שירותים וטובות הנאה המשתלמים או הניתנים מאוצר המדינה לנשיא או לנשיא לשעבר או לשאיריו בקשר למילוי תפקידו כנשיא, למעט משכורת וקיצבה".
נכון לשנת 2023, בית הנשיא משלם פנסיה נשיאותית לשני נשיאים לשעבר.
תשלומים אלה הם אחד ממרכיבי התקציב המרכזיים של בית הנשיא.
נשיא המדינה מאובטח בכל עת על ידי היחידה הממלכתית לאבטחת אישים בשירות הביטחון הכללי כחלק מהיותו אחד מסמלי השלטון של מדינת ישראל.
לרשות נשיא המדינה וראש הממשלה עומד מטוס רשמי בשם "כנף ציון" מדגם בואינג 767-338ER, אשר משמש לטיסות הרשמיות מחוץ לגבולות המדינה.
נשיאים לשעבר זכאים ללשכה למשך שבע שנים עם נהג ומזכירות, אבטחה, ולהיקבר בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
תפקיד נשיא המדינה הוא המשך ישיר לתפקיד נשיא מועצת המדינה הזמנית, אותו מילא חיים ויצמן.
בדומה למשרת נשיא המדינה, גם משרת נשיא מועצת המדינה הזמנית הייתה משרה חסרת השפעה בפועל.
מעמדו וסמכויותיו של נשיא המדינה נקבעו לראשונה בחוק המעבר, שנחקק ב-16 בפברואר 1949. באותו היום נבחר ד"ר חיים ויצמן לנשיא הראשון של מדינת ישראל, והוא הושבע למחרת.
חוק המעבר קשר את כהונת הנשיא בכהונת הכנסת הראשונה.
לאחר שהתכנסה הכנסת השנייה, היא בחרה מחדש את ד"ר ויצמן לנשיא המדינה, ולאחר מכן חוקקה את חוק כהונת נשיא המדינה, אשר הסדיר ביתר פירוט את בחירתו של נשיא המדינה, וקבע את כהונתו לחמש שנים.
לאחר פטירתו של יצחק בן-צבי תוקן החוק ונקבע בו כי נשיא המדינה יוכל לכהן שתי כהונות לכל היותר.
ב-16 ביוני 1964 חוקקה הכנסת את חוק-יסוד: נשיא המדינה, וקבעה בו את דיני הנשיאות.
חוק-יסוד זה הוצע על-ידי הממשלה כהצעת חוק ממשלתית, מה שעורר מחלוקת, שכן בהחלטת הררי נקבע כי ועדת החוקה, חוק ומשפט היא זו האחראית על חוקי-יסוד.
בשנת 2000 תיקנה הכנסת את חוק היסוד וקבעה כי נשיא המדינה יכהן כהונה אחת בת שבע שנים, כדי לאפשר לנשיא עצמאות מן הפוליטיקאים בביצוע תפקידו.
+ נשיאי מדינת ישראלמס'דיוקןשם(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהבחירות לנשיאות
נפטר בכהונתו1951 (2)נשיאות בפועל של יושב-ראש הכנסת יוסף שפרינצק2יצחק בן-צבי
נפטר בכהונתו1962 (5)נשיאות בפועל של יושב-ראש הכנסת קדיש לוז3זלמן שזר
התפטר מתפקידו1998 (14)נשיאות בפועל של יושב-ראש הכנסת אברהם בורג8משה קצב
התפטר מתפקידו2000 (15)נשיאות בפועל של יושבת-ראש הכנסת דליה איציק9שמעון פרס
במשך שנות קיומה של מדינת ישראל, מילאו יושבי-ראש הכנסת את תפקיד ממלא מקום הנשיא ונשיא בפועל פעמים רבות.
יוסף שפרינצק – יושב-ראש הכנסת הראשון כיהן כממלא מקום הנשיא במשך כמעט שנה שלמה, בעקבות החלטת הנשיא ויצמן לצאת לנבצרות בשל מחלתו.
ב-11 בדצמבר 1951 נכנס שפרינצק לתפקיד ממלא מקום הנשיא, והוא כיהן בתפקיד זה עד לפטירתו של ויצמן.
קדיש לוז – לוז כיהן כיושב הראש של הכנסות הרביעית, החמישית והשישית, ונהיה לנשיא המדינה בפועל לאחר פטירתו של יצחק בן-צבי ב-23 באפריל 1963. הוא שימש בתפקיד זה עד השבעתו של זלמן שזר, ב-21 במאי.
דבורה נצר – מונתה לממלאת מקום נשיא המדינה ליום אחד, בנובמבר 1968. באותו היום שהו הנשיא שזר ויושב-ראש הכנסת לוז מחוץ לגבולות המדינה, ולכן מונתה נצר, שהייתה סגנית ליושב-ראש הכנסת, לממלאת מקום נשיא המדינה.
נצר, אם כן, היא האישה הראשונה שהחזיקה בסמכויותיו של נשיא מדינת ישראל.
אברהם בורג – בורג כיהן כנשיא המדינה בפועל במשך כמעט חודש, בין התפטרותו של עזר ויצמן ב-13 ביולי 2000, לבין השבעתו של משה קצב ב-1 באוגוסט אותה שנה.
דליה איציק – בסוף 2006 התפרסמה לראשונה פרשת האונס בבית הנשיא, ומעמדו הציבורי של הנשיא קצב התערער קשות.
ב-14 בספטמבר אותה שנה הושבעה דורית ביניש לנשיאת בית המשפט העליון, והנשיא קצב החליט להימנע מלהשתתף בטקס כדי לא לפגוע בחגיגיותו.
הוא החליט להכריז על נבצרות, ואת מקומו מילאה יושבת הראש דליה איציק.
מאוחר יותר, ב-1 ביולי 2007, התפטר קצב לאחר שחתם על הסדר טיעון, ואיציק נהייתה לנשיאת המדינה בפועל.
היא כיהנה בתפקיד זה במשך שבועיים, עד שהושבע שמעון פרס לנשיא המדינה החדש, ב-15 ביולי.
1949 – יוסף קלוזנר, פרופסור להיסטוריה, חוקר ספרות ואיש רוח.
1952 – השרים לשעבר מרדכי נורוק, יצחק גרינבוים ופרץ ברנשטיין.
באותן בחירות הוצע לאלברט איינשטיין להציג את מועמדותו, אך הוא דחה הצעה זו.
1963 – השר לשעבר ח"כ פרץ ברנשטיין.
1973 – פרופסור אפרים אלימלך אורבך, חתן פרס ישראל למדעי היהדות.
1978 – הפרופסור לפיזיקה יצחק שוה, היה מועמד הקואליציה, אך בעקבות המהומה התקשורתית סביב אלמוניותו הציבורית, פרש מן המרוץ.
1983 – השופט מנחם אלון, היה מועמד הקואליציה, אך זכה ל-57 קולות לעומת 61 קולות שניתנו לחיים הרצוג.
1993 – יו"ר הכנסת לשעבר ח"כ דב שילנסקי.
הפרופסור ירמיהו ברנובר היה מועמדה של תנועת מנהיגות יהודית.
לאחר שלא עלה בידם של חברי התנועה לגייס תמיכה של עשרה חברי כנסת, מועמדתו לא הובאה להצבעה.
2000 – ח"כ שמעון פרס, ראש הממשלה לשעבר ושר באותה עת.
פרס נבחר לנשיאות שבע שנים מאוחר יותר.
2007 – יו"ר הכנסת לשעבר ח"כ ראובן ריבלין וח"כ קולט אביטל.
ריבלין נבחר לנשיאות שבע שנים מאוחר יותר.
2014 – ח"כ והשר לשעבר מאיר שטרית, יו"ר הכנסת לשעבר דליה איציק, שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר, חתן פרס נובל פרופ' דן שכטמן.
2021 – אשת החינוך מרים פרץ, כלת פרס ישראל.
נשיא הרפובליקה הערבית של מצרים הוא ראש המדינה של מצרים.
על פי החוקה של מצרים, הנשיא הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים וראש הרשות המבצעת, ממשלת מצרים.
הנשיא המצרי הראשון היה מוחמד נגיב, ממנהיגי מהפכת הקצינים החופשיים של 1952. הוא נכנס לתפקידו ב-18 ביוני 1953, באותו היום שבו מצרים הכריזה על עצמה כרפובליקה.
נשיא מצרים הרביעי היה חוסני מובארכ, שנכנס לתפקיד ב-14 באוקטובר 1981 והתפטר ב-11 בפברואר 2011. עד 2011 לא היו הגבלות חוקיות וחוקתיות על מספר הקדנציות (בנות שש השנים) שיכול הנשיא לכהן, אך לאחר האביב הערבי, הוטלה הגבלה של שתי כהונות ואורך הקדנציה קוצר לארבע שנים.
עם זאת, ממשלו של עבד אל-פתאח א-סיסי תכנן להאריך מחדש את הקדנציה לשש שנים, דבר שיצא לפועל במשאל העם במצרים (2019).
הארמון הנשיאותי הוא ארמון עבּדין בקהיר.
בבחירות לנשיאות מצרים, שהתקיימו בחודשים מאי–יוני 2012, נבחר מוחמד מורסי לנשיא, והוא נכנס לתפקיד ב-30 ביוני 2012.
ב-3 ביולי 2013 הודח מוחמד מורסי.
בעקבות כך, מונה עדלי מנסור לנשיאה הזמני של המדינה עד לעריכת בחירות.
בבחירות ניצח עבד אל-פתאח א-סיסי, וב-8 ביוני 2014 הושבע לתפקיד נשיא מצרים.
מאז התיקונים לחוקה ב-1981 הנשיא וראש ממשלת מצרים הם האנשים החזקים ביותר במדינה.
אולם לנשיא סמכות למנות ולפטר כל פקיד ממשלתי ולמנות כל אדם שיחפוץ, לרבות אנשים מהמגזר הפרטי, שלא עבדו בשירות המדינה.
נְשִׂיא הסַנְהֶדְרִין היה אישיות מרכזית שישבה בראש הסנהדרין הגדולה, כשלצידו מכהן אב בית דין.
כינוי נוסף לנשיא הסנהדרין היה ראש ישיבה, כאשר חברי הסנהדרין ישבו בעת הדיונים, והוא שימש כראש להם (רמב"ם, משנה תורה סנהדרין א, ג).
רוב נשיאי הסנהדרין הידועים לנו על סמך מגוון מקורות הם מתקופת התנאים; אולם, כדוגמה הרמב"ם בהקדמתו לספרו משנה תורה מביא רשימה של נשיאי סנהדרין שונים.
למן הלל הזקן, תפקיד הנשיא עבר בירושה בשושלתו.
25 השנים שלאחר חורבן הבית השני היו השנים שבהן התארגנה ההנהגה המרכזית החדשה, ששימשה גם מעין תשתית למבנה הלאומי-רוחני של העם היהודי בארצו ובתפוצות הגולה.
זה כלל בית דין גדול – הסנהדרין, ובית מדרש גדול, שהוקמו ותפקדו בהצלחה בזכות פעולותיהם של שני אישים מרכזיים: רבן יוחנן בן זכאי ורבן גמליאל.
מכיוון שעם חורבנו של בית המקדש איבדה הכהונה את מקור הכוח הייחודי שלה, הופיעו בארץ ישראל ובבבל מנהיגים של שתי קהילות היהודים הגדולות; הנשיאים בארץ ישראל וראשי הגולה בבבל.
את סמכותם ומעמדם הם שאבו מהיותם נצר לבית דוד.
עם זאת, טוען ישעיהו גפני הם עובדים בזיקה מפורשת לשלטון הזר – הרומי בארץ ישראל והממלכה הססאנית שבבבל התלמודית.
לדעתו, אין הוכחה חותכת לכך שתחילתם של התפקידים הנישאים הללו החלה בתקופת הבית.
ייתכן בהחלט, שכדרך מוסדות מתהווים חדשים הם מנסים ליצור סביב מעמדם אווירה של עתיקות יומין.
השאלה, שרבים מתחבטים בה היא מאימתי החל שלטון הנשיאות בארץ ישראל.
במשנה מוזכרים הנשיאים והזוגות מספר פעמים.
אך מועלית ההשערה שמכיוון שהמשנה נערכה בתקופתו של רבי יהודה הנשיא, ייתכן שהמושגים לגבי התפקידים הבכירים בציבור נלקחו מהתפקידים של התקופה המאוחרת.
לפי רבי יצחק אייזיק הלוי, בתחילה היה בראש הסנהדרין רק אב בית דין, והכהן הגדול שימש כמייצג הסנהדרין כלפי העם והשלטונות, אך בזמנו של הכהן הגדול חוניו השני העביר תלמי השלישי מלך מצרים חלק מסמכויותיו של הכהן הגדול לאחיינו יוסף בן טוביה החוכר.
מכיוון שהוא הוביל מדיניות של התייוונות, הסנהדרין הגיעה למסקנה שהוא לא ראוי להחליף את הכהן הגדול בסמכויותיו בסנהדרין ובחרו מתוכם נשיא, ולכן מאז הונהגה הסנהדרין על ידי נשיא ואב בית דין במשותף.
המידע על הנשיאים בתקופת המשנה רב יותר מזה שניתן על הנשיאים בתקופת התלמוד.
רבן יוחנן בן זכאי, לו מיוחס אחד התפקידים הראשיים בבניינה המחודש של הקהילה היהודית לאחר החורבן – לא קיבל את תואר הנשיא, משום שלא היה שייך לשושלת בית דוד.
משערים שהוא תפקד כנשיא כל עוד רבן גמליאל נעדר מהמקום עקב מעורבותו במרד הגדול.
למשל החוקר גדליהו אלון מסיק מכך שהתואר "רבן" ניתן רק לנשיאים שגם רבן יוחנן בן זכאי היה נשיא או לפחות עשה עבודה של נשיא.
גם התקנות שהוציא מאפיינות נשיא, אך ייתכן שלא כל גופי העם הכירו בו, למשל הכהנים.
הסיבה שרבן יוחנן בן זכאי כיהן כנשיא תקופה קצרה לדעתו, היא משום שרבן גמליאל היה נרדף על ידי שלטונות רומי.
זו הסיבה כנראה לבסיס האגדה שמספרת על בקשתו של רבן יוחנן בן זכאי מאספסיינוס את שושלת דרבן גמליאל, משמע שישחרר את האחרון ממעצר.
ומכיוון שריב"ז היה רודף שלום ורבן גמליאל היה לוחם מטבעו, זו הסיבה שבן השושלת דחק את רגליו של רבן יוחנן בן זכאי מיבנה, והאחרון הלך והקים לעצמו ישיבה בברור חיל.
הנשיא היה צריך לקבל את ההסמכה (ה"רשות") מהשלטון הרומי, וכך גם ניתן להבין את המסופר בתלמוד: "ומעשה ברבן גמליאל שהלך ליטול רשות אצל הגמון אחד שבסוריא".
מרכז השלטון המקומי היה בסוריה, אך ידועים גם מסעותיהם של נשיאים לרומא וקשריו האישיים של רבי יהודה הנשיא עם הקיסר אנטונינוס.
הכוח והסמכות שהיו בידיהם של הנשיאים מדור יבנה ואילך הגיעו לשיאם בתקופתו של רבי יהודה הנשיא.
הם ייצגו את העם בפני השלטון הרומי וקיבלו ממנו את סמכותם.
העם ראה בנשיא את מנהיגו המדיני והרוחני כאחד.
רק לאחר ימיו של רבי ועד תום תקופת הנשיאות, גבר, בשלבים מתמשכים, המעמד הפוליטי על זה ההלכתי.
עם תום תקופת התלמוד והתנצרותה של האימפריה הרומית הגיע לסופו גם מעמד הנשיאות בארץ ישראל.
הרמב"ם עוסק בתפקידו של נשיא הסנהדרין:
דברי הרמב"ם בעצם מבהירים את חשיבותו המעמדית, והכבוד שחלקו לנשיא הסנהדרין; הוא יושב בראש כולם, ועל פי מיקומו מדורגת רמת החשיבות.
מלבד תפקידו הלאומי והייצוגי היו לנשיא גם סמכויות הלכתיות נרחבות.
ראשית, היה הנשיא אחראי על קביעת הלוח העברי בארץ ישראל ובגולה.
עדויות רבות מופיעות במשנה ובתלמוד על קביעתו הנחרצת של הנשיא את תאריך קידוש החודש.
זהו רק אחד הסיפורים שמעידים על נוהל העדויות אצל הנשיא לקידוש החודש מצד אחד, ועל פסיקתו הקובעת מצד שני.
וידוע הסיפור על המחלוקת שבין רבן גמליאל לרבי יהושע לגבי קידוש החודש; רבן גמליאל חייב את רבי יהושע לבוא אליו בתאריך שעל פי חשבונו שלו (של רבי יהושע) חל להיות ביום הכיפורים במקלו ובמעותיו.
כל זאת כדי להוכיח לקהילה שדעתו של הנשיא בנושא זה היא הקובעת.
לכשביצע רבי יהושע את הוראת רבו קידם אותו הנשיא בברכה: "בוא בשלום רבי ותלמידי רבי בחכמה ותלמידי שקבלת את דברי"
כמה תפקידים הצריכו את מעמדו וסמכותו של נשיא הסנהדרין.
כך בזמן עיבור השנה נצרך שנשיא הסנהדרין יהיה שותף להחלטה; בעת דיון בשלושה דיינים הנשיא צריך להסכים לעיבור, ובעת דיון בשבעה דיינים הנשיא חייב להיות חלק מהדנים (רמב"ם, קידוש החודש, ד, י).
בדברים אלו מודגשת הנייטרליות של הנשיא, לעומת המלך והכהן הגדול שאינם חלק מהדיון בעיבור השנה.
דוגמה נוספת לצורך ייחודי בנשיא הסנהדרין הוא ביחס לקרבן העלם דבר של ציבור, קרבן זה אשר הסנהדרין מתחייבים להביא בעת הוראה לא נכונה (בהגבלות מסוימות); חיוב כזה לקרבן קיים רק כאשר נשיא הסנהדרין היה שותף להחלטה, כפי שכותב הרמב"ם:
דברים אלו מצביעים על משמעותו של הנשיא, ועל ההשקפה המסורתית יהודית והחיזיון שבו הביטה בתפקיד זה.
להשקפתה נשיא הסנהדרין מבטא את הנייטרליות (לעומת המלך או הכהן הגדול); בנוסף הנשיא הוא בעל הידע, כשנוכחותו מקטינה את הסיכוי לטעות; לדברים אלו יש לצרף את היצוגיות שיש בו, ואת יכולתו להכריע בדברים כלליים הנוגעים לכלל האוכלוסייה, דבר המתבטא בנוכחותו או הסכמתו המחויבים בעת עיבור השנה.
חכמים נתנו חשיבות גדולה לדרגות שונות של למדנות והכישורים הדרושים למלא תפקידי דיינות והטלת קנסות.
לנסמך היה תואר רבי (בניגוד לנשיא, שתוארו: רבן) ורק הוא היה רשאי לשבת בסנהדרין.
אין פלא שיוחסה חשיבות גדולה לתפקיד ההסמכה.
בתקופתו של רבי יהודה הנשיא לא נמנו לצדו אב בית דין ונציג החכמים, כנהוג אצל שאר הנשיאים, ונראה שעקב הדומיננטיות שלו, הייתה הסמכות מופקדת בידיו בלבד.
המינוי, מסביר גדליהו אלון, הנחיל סמכויות נרחבות לחכמים בתחום ההלכתי, המשפטי, המעמדי והאישי-כלכלי.
התזכורות הרבות שיש במקורות לעניין המינוי מעידות על חשיבותו ומשמעותו בעיניהם של חכמים.
מול השלטונות הרומיים ניצב הנשיא כנציג וראש כל היהודים באימפריה.
הוא מינה שליחים שפיקחו על קהילות ישראל בתפוצות.
שליחים אלה עסקו גם בגביית מס אפוסטולי (מילולית: מס השליחים) מיהודי הגולה עבור מימון מוסד הנשיאות בארץ ישראל.
המס נגבה בחסות רומית ולפי חוק האימפריה, כך שחייב בדין את יהודי הגולה.
דבר שהביא למתח מתמיד בין הגולה לנשיא.
גילויים של מתיחות הקיימת בין מעמד החכמים למעמד הנשיאות מוצאים מדי פעם ביטויים במקורות.
ניתן להסביר את המתיחות הזו בעובדה הבאה: מעמדו של הנשיא נקנה בחסד ולא בזכות – הוא קיבל את תוארו בירושה.
זכות אבות איננה מבטיחה שהאדם אכן ראוי לתפקידו הנישא.
חכמים, לעומת זאת, זכו למעמדם המכובד בסנהדרין רק בזכות כישוריהם: בקיאותם, למדנותם וחריפותם בתחום ההלכתי.
לא תמיד הם היו מוכנים לקבל את גזר דינו של הנשיא, שקיבל את מינויו שלו בזכות אבות מצד אחד, וברשותו של השלטון הזר, מצד שני.
ידועים העימותים החריפים של רבן גמליאל עם רבי יהושע, אשר נאלץ ללכת עם מקלו ומעותיו ביום הכיפורים, שחל להיות על פי חשבונו – רק משום שהעז לחלוק על קביעתו של רבן גמליאל בנושא קידוש החודש.
אך רבן גמליאל הרחיק לכת בסיפור הסוגיה של תפילת ערבית – רשות או חובה?
לאחר שנודע לנשיא שרבי יהושע חולק עליו
הנשיא התנהג עם אחד מגדולי החכמים של דורו כבתלמיד בית רבו שסרח, והתלמוד מבהיר בגלוי שנקעה נפשם של חכמים מיחס מתנשא זה של נשיאם, והם מיהרו להענישו; הם הדיחו את רבן גמליאל מכהונתו לתקופת מה ומינו את רבי אלעזר בן עזריה.
גורלו של בנו, רבן שמעון בן גמליאל, שפר עליו; המרד שהכריזו עליו שניים מחכמי הדור: רבי מאיר ורבי נתן – נכשל.
יתרה מכך: ה"מענישים" הפכו לנענשים.
שני המשנים לנשיא נעלבים מתקנות הכבוד החדשות ומתכננים להדיחו באמצעות בקיאותם היתירה על פניו במסכת עוקצים, ולתפוס את מקומו.
בסופו של דבר, נחשפה מזימתם של שני החכמים ורשב"ג מגרש אותם מבית המדרש.
בשני הקטעים ניתן להתרשם מגילויי השררה של הנשיאים; רשב"ג דורש נהלים ברורים של גילויי כבוד מעבר לאלו שמקבלים החכמים ואילו רבן גמליאל איננו מאפשר מחלוקת על דעותיו ומשפיל את הנציג הבולט של החכמים.
מאידך, גם החכמים מפעילים את כוחם והשפעתם כדי להעניש את מנהיגם.
גם בימי כהונתו של רבי יהודה הנשיא היו מספר גילויים במקורות על מתיחות מסוימת בין רבי לבין חכמים, אך הדברים לא הגיעו לידי מרד גלוי; רבי יהודה הנשיא ריכז בידו את כל הסמכויות ושימש כנשיא ואב בית דין כאחד.
גדולתו המעמדית ובקיאותו ההלכתית עמדו לו כנגד כל ביקורת, ולו גם הקטנה ביותר.
ועל כך אמרה הגמרא: "מימות משה ועד רבי לא מצינו תורה וגדולה במקום אחד"
צמצום סמכויות הנשיא ב-415 וביטול תפקיד הנשיא על ידי הרומאים לאחר מותו של רבן גמליאל השישי ב-425 הוביל לביטול הסנהדרין, וממילא לביטול תפקיד הנשיא בצורתו הקלאסית; אולם השאיפות לחידוש הסנהדרין, עוררו אף התייחסויות להקמת מוסד הנשיאות, וחידוש תפקיד נשיא הסנהדרין.
הרב עדין אבן ישראל נשא בתואר נשיא 'הסנהדרין החדשה' שהקים ארגון "השיבה שופטינו" בין שנת 2005 לפרישתו מיוזמה זו בשנת 2008.
רשימת נשיאי הסנהדרין בתקופת בית שני ואחריה
יוסי בן יועזר איש צרדה (170–140 לפנה"ס לערך)
יהודה בן טבאי, ויש אומרים שמעון בן שטח (100–60 לפנה"ס)
רבן גמליאל הזקן (30–50 לערך)
רבן שמעון בן גמליאל הזקן (50–70 לערך) – נהרג במרד הגדול
רבן יוחנן בן זכאי – שימש כנשיא זמני לאחר המרד הגדול
רבן גמליאל דיבנה (80–120 לערך)
במקביל לו חלק מהזמן – רבי אלעזר בן עזריה
אינטררגנום בשל היעדר הסכמה בין החכמים על יורשו של רבן גמליאל ובשל מרד בר כוכבא
רבן שמעון בן גמליאל השני (140–180 לערך)
רבי יהודה הנשיא (180–220 לערך) – חותם המשנה
רבי יהודה נשיאה השני (300–330 לערך)
הלל נשיאה (330–365 לערך) – תיקן את הלוח העברי
רבי יהודה נשיאה השלישי (380–400 לערך)
רבן גמליאל השישי (400 לערך – 425) – הודח בהוראה משותפת של הקיסרים
נשיא הרשות הפלסטינית המכונה בעברית גם יושב ראש הרשות הפלסטינית או ראש הרשות הפלסטינית הוא בעל התפקיד הבכיר ביותר במנגנון הרשות הפלסטינית והוא זוכה למעמד של ראש מדינה.
עד כה כיהנו בתפקיד שני אנשים: יאסר ערפאת מיום הקמת הרשות הפלסטינית ועד מותו, ומחמוד עבאס (אבו מאזן) מה-15 בינואר 2005. רוחי פתוח שימש נשיא זמני בפרק הזמן שבין מותו של ערפאת למינויו של עבאס.
הרשות הפלסטינית בנויה לפי שיטת המשטר הנשיאותי, כך שבידי נשיא הרשות מרוכזות סמכויות ביצועיות רבות, בפרט בתחום ניהול מנגנוני הביטחון וקשרי החוץ של הרשות.
בלחץ ארצות הברית והאיחוד האירופי מונה ב-19 במרץ 2003 ראש ממשלה לרשות הפלסטינית במטרה לצמצם את סמכויות הנשיא יאסר ערפאת, ולהעביר חלק מהן למחמוד עבאס.
חוקת הרשות הנוכחית קובעת כי נשיא הרשות ממנה ראש ממשלה הזקוק לאמון המועצה המחוקקת הפלסטינית.
הבחירות הבאות שהיו אמורות להתקיים נדחו מספר פעמים, וערפאת נשאר בתפקיד עד מותו ב־11 בנובמבר 2004.
מותו של ערפאת הביא לעריכת בחירות חדשות לנשיאות הרשות.
עד לעריכת הבחירות שימש רוחי פתוח, יושב-ראש המועצה המחוקקת הפלסטינית, כנשיא זמני למשך 60 יום, אולם הוא לא הפעיל את רוב הסמכויות שהופקדו בידיו.
ב־2005 נעשו תיקונים לחוק הבסיסי הפלסטיני בהם נקבע כי כהונת נשיא הרשות הפלסטינית והמועצה המחוקקת הפלסטינית תימשך 4 שנים, ונקבעה הגבלת כהונה לשתי תקופות כנשיא.
הבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית התקיימו ב-9 בינואר 2005 בהן נבחר מחמוד עבאס.
למרות שבאופן רשמי הסתיימה כהונתו של עבאס בינואר 2009 על פי חמאס או בינואר 2010 על פי אש"ף הרי שהוא ממשיך לכהן כנשיא עד היום עקב הסכסוך בין חמאס לפת"ח המונע קיומן של הבחירות.
כשהוקמה הרשות הפלסטינית סירבו הרשויות בישראל לכנות את העומד בראשה "נשיא", ותבעו כי המשרה תכונה "יושב ראש הרשות הפלסטינית".
זאת כדי לא ליצור את הרושם כאילו הרשות היא מעין מדינה עצמאית.
ההבחנה בין "נשיא" לבין "יושב ראש" כלל אינה קיימת בשפה הערבית, כך שהתואר "ראיס" (رئيس; "ראש") שבו משתמשים הפלסטינים יכול להתפרש באותה מידה כ"נשיא" או כ"יושב ראש", אולם בתרגום מסמכים רשמיים לאנגלית משתמשים הפלסטינים במילה "president", שמשמעותה נשיא, ולא "chairman" שהוא יושב ראש.
ארצות הברית, בהיותה מתווכת הראשית בין הצדדים, השתמשה בתארים שונים בהתאם להקשר.
בהודעות לתקשורת שניתנו על ידי שגרירות ארצות הברית בישראל נעשה שימוש בתואר "יושב ראש" בעוד שבמסיבות עיתונאים בבית הלבן השתמשו האמריקנים בתואר "נשיא", ובכל מקרה נמנעו משימוש בתואר "מנהיג הפלסטינים".
התקשורת האמריקנית השתמשה בדרך כלל בטרמינולוגיה הפלסטינית.
להלן רשימה של נשיאי הרשות הפלסטינית:
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותהתחלהסיום1יאסר ערפאת
מת בכהונתו1996מילוי מקום על ידי יושב-ראש הפרלמנט רוחי פתוח2מחמוד עבאס
נשיא לבנון הוא ראש המדינה הלבנונית על פי חוקת לבנון.
על פי השיטה הפוליטית של לבנון, אחת לארבע שנים נערכות בחירות לבית המחוקקים, ובית המחוקקים בוחר את הנשיא לתקופה יחידה של 6 שנים.
החוקה קובעת כי אף על פי שבלבנון רוב מוסלמי, הנשיא ימונה מקרב הנוצרים המרונים, זאת מפני שעם קבלת עצמאותה, בלבנון היה רוב נוצרי, והאמנה הלאומית מ-1943 (עם שינויים אשר סוכמו בהסכם טאיף) היא זו שמגדירה את חלוקת המשרות הבכירות בלבנון עד היום.
הנשיא המכהן הוא ג'וזף עאון והוא נבחר לתפקיד ב-9 בינואר 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
נשיא הרפובליקה הטורקית (בטורקית: Türkiye Cumhuriyeti Cumhurbaşkanı, ובדרך כלל רק Cumhurbaşkan – נשיא הרפובליקה) הוא האישיות הבכירה בטורקיה ומשמש כראש המדינה.
הנשיא, המייצג את המדינה ואת אחדותה, מופקד על יישומה של החוקה ועל תפקודן התקין של רשויות השלטון.
תפקידיו והליכי בחירתו מוסדרים בסעיפים 101 עד 106 לחוקת טורקיה משנת 1982. בשנת 2007 בוצעו שינויים בחוקה, ובחירת הנשיא עברה מבחירה בידי הפרלמנט לבחירה בבחירות ישירות על ידי העם.
הנשיא המכהן מאז 28 באוגוסט 2014 הוא רג'פ ארדואן, והוא הנשיא השנים-עשר של טורקיה.
באשר לתפקידו של הנשיא כל שנקבע הוא שהוא ראש המדינה והסמכות הביצועית העליונה בה.
בחוקה שהתקבלה ב-20 באפריל 1924 נקבע תפקידו של הנשיא באופן מפורט יותר כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת.
החוקה קבעה כי הנשיא ייבחר בידי האספה הלאומית מקרב חבריה, אך הוא לא יטול חלק בדיוניה ובהצבעות המתקיימות בה.
לנשיא ניתנה זכות וטו, אך נקבע כי האספה יכולה לעקוף אותה ברוב רגיל.
ההצעה לקבוע את כהונת הנשיא לשמונה שנים לא התקבלה, והחוקה קבעה לבסוף כי הנשיא יכהן במקביל לכהונת האספה.
ההפיכה הצבאית שהתחוללה במדינה ב-1960 בעקבות החששות לפגיעה באופייה החילוני, הביאה לביטולה של חוקת 1924, וחוקה חדשה נכנסה לתוקף ביום 20 ביולי 1961. החוקה החדשה הפכה את טורקיה מרפובליקה נשיאותית לרפובליקה פרלמנטרית, והנשיא הפך לדמות ייצוגית אף כי שמר על מעמדו הרשמי כראש הרשות המבצעת.
נקבע כי הנשיא ייבחר לכהונה אחת בלבד בת שבע שנים, וכי עליו להתנתק ממפלגתו ומחברותו בפרלמנט, ככל שהיה חבר במי מהם.
בעקבות העמדתו לדין של נשיא טורקיה לפני ההפיכה ג'לל באייר בעוון בגידה, נחקק סעיף 99 לחוקה שקבע כי הנשיא עלול, בהתקיים התנאים הקבועים בסעיף, לעמוד לדין בעוון זה.
לאחר ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-1980 בוטלה החוקה מ-1961 ובמקומה התקבלה ב-1982 החוקה הרביעית בתולדות המדינה.
חוקה זו שבה והרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ונתפרה במידה רבה לפי מידותיו ושאיפותיו של קנן אוורן שעמד בראש ההפיכה והמשטר הצבאי שלאחריה, ואשר היה לנשיאה השביעי של טורקיה.
החוקה לא שינתה את מעמדו של הנשיא כראש הרשות המבצעת וחזרה על הכלל כי כהונת הנשיא נמשכת שבע שנים ואינה ניתנת להארכה.
בסעיף 102 לחוקה נקבע כי הנשיא ייבחר בידי שני שלישים מקרב חברי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
דרישה זו הייתה אחת העילות למשבר הפוליטי החריף שפקד את טורקיה בשנת 2007 סביב ההצעה למנות את עבדוללה גול לנשיא.
עוד קובע הסעיף כי אם לא ייבחר נשיא בתוך ארבעה סבבים, תפוזר האספה הלאומית ובחירות חדשות ייערכו לאלתר.
בחודש אפריל 2007 ביקש ראש הממשלה רג'פ טאיפ ארדואן למנות את בן מפלגתו ושר החוץ של טורקיה עבדוללה גול (Abdullah Gül) לנשיא המדינה, אך כוונתו התפרשה בקרב הצבא והמפלגות החילוניות כניסיון לשנות את אופייה של המדינה.
בעקבות המשבר הפוליטי החריף הודיע ארדואן ב-10 במאי 2007 על הקדמת הבחירות לאספה הלאומית (הפרלמנט הטורקי).
באותו היום, 10 מאי 2007, הצליחה מפלגת השלטון בראשות ארדואן לאשר בפרלמנט ברוב של מעל לשני שלישים את התיקון לחוקה, שלפיו נשיא טורקיה ייבחר בבחירות ישירות על ידי העם, לכהונה בת חמש שנים.
בנוסף, יוכל הנשיא הנבחר לחדש את כהונתו למשך חמש שנים נוספות (בניגוד לשבע שנות כהונה שאינן ניתנות להארכה על-פי החוקה טרם השינוי).
מנגד, הנשיא המכהן אחמט נג'דט סזר השתמש בזכות הווטו הנתונה לו, וב-25 במאי 2007 הטיל וטו על התיקון לחוקה.
ראש הממשלה ארדואן הביא ב-28 במאי 2007 את ההצעה לתיקון החוקה להצבעה חוזרת בפרלמנט, ושוב זכה לרוב בפרלמנט לתיקון בשיטת בחירת הנשיא.
הנשיא סזר לא יכל להטיל וטו בפעם השנייה - החוק הטורקי אינו מאפשר לנשיא להטיל פעמיים וטו באותו נושא, כך שבחירת נשיא טורקיה עברה לבחירה ישירה של העם הטורקי.
בבחירות לאספה הלאומית שהתקיימו ב-22 ביולי 2007, גרפה מפלגת הצדק והפיתוח בראשות ארדואן 46.3% מקולות הבוחרים, כאשר כ-80% מבעלי זכות הבחירה בטורקיה מימשו את זכותם והצביעו.
היות שנוסף על מפלגת הצדק והפיתוח עברו את אחוז החסימה רק שתי מפלגות נוספות - מפלגת העם הרפובליקאית ומפלגת התנועה הלאומית (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) הימנית, תורגמו הישגיה של מפלגת הצדק והפיתוח בבחירות ל-341 מושבים מתוך 550 המושבים באספה, דהיינו, רוב מוחלט של 62%.
ב-10 באוגוסט 2014 נערכו בטורקיה הבחירות הישירות לנשיאות.
רג'פ טאיפ ארדואן זכה בסיבוב הראשון בבחירות ברוב של 52% מהקולות והיה לנשיא הטורקי הראשון שנבחר על ידי העם בבחירות ישירות.
סמכויות הנשיא גדלו לאחר משאל העם בטורקיה (2017) ששינה את המשטר בטורקיה מדמוקרטיה פרלמנטרית למשטר נשיאותי.
עד שנת 2018, נשיא טורקיה היה רשאי או חייב, לפני העניין, למלא את החובות הבאים:
הנשיא רשאי לנהל את ישיבת האספה הלאומית הראשונה עם תחילת שנת העבודה.
לכנס את האספה הלאומית לדיון כראות עיניו.
להשיב לאספה הלאומית חיקוקים לשם שיקול חוזר.
להורות על קיום משאל עם בעניין תיקונים לחוקה.
להורות לבית המשפט לחוקה לבחון את חוקתיותם של חיקוקים או סדרי דין של האספה הלאומית.
להורות על קיום בחירות כלליות.
למנות את ראש הממשלה ולקבל את התפטרותו.
למנות או לפטר שרים על בסיס הצעתו של ראש הממשלה.
לעמוד בראש מועצת השרים ולכנסה לישיבה בניהולו.
למנות את נציגים הדיפלומטים של טורקיה ולקבל את כתבי ההסמכה של דיפלומטים זרים.
לייצג את המטות המשולבים של טורקיה בשם האספה הלאומית.
להורות על גיוס כוחות הצבא.
למנות את ראש המטות המשולבים של טורקיה.
לכנס את המועצה לביטחון לאומי ולעמוד בראשה.
להכריז על מצב חירום, לפרסם תקנות בנות כוח תחיקתי בהתאם להחלטת מועצת השרים בניהולו.
לחון נידונים בשל מחלה כרונית, נכות או גיל מבוגר.
למנות את מבקר המדינה ואת המועסקים במשרדו (Devlet Denetleme Kurulu), ולהורות למשרד לפתוח בחקירה.
למנות את חברי המועצה להשכלה גבוהה.
הנשיא ימנה את בעלי התפקידים הבאים:
שופטי בית המשפט לחוקה (Anayasa Mahkemesi).
רבע מחברי בית המשפט הגבוה לצדק (Danıştay).
התובע הכללי בבית המשפט הגבוה לערעורים (Yargıtay) וסגנו.
שופטי בית המשפט הצבאי הגבוה לערעורים (Askerî Yargıtay).
שופטי בית המשפט המנהלי הצבאי הגבוה (Askerî Yüksek İdare Mahkemesi).
חברי ועדה השופטים והתובעים הכלליים העליונה (Hâkimler ve Savcılar Yüksek Kurulu).
הנשיא לא יהיה אחראי על צווים שנחתמו בידי ראש הממשלה או מי מהשרים למעט על אלה מהצווים שהוא רשאי לחתום עליהם בעצמו ובלא חתימה נוספת של ראש הממשלה או השר הרלוונטי.
לא תוגש השגה בפני שום גוף חוקי, ובכלל זה גם לא בפני בית המשפט לחוקה, נגד סמכותו החוקית של הנשיא בכל הקשור להחלטות ולצווים שחתם ביוזמתו.
הנשיא עשוי לעמוד לדין בגין בגידה בהחלטה של שלושה רבעים לפחות מחברי האספה הלאומית.
במקרה של נבצרות או היעדרות זמנית או קבועה ימלא יושב ראש האספה הלאומית את מקומו של הנשיא.
הנשיא המכהן ימשיך לכהן בתפקידו עד בחירתו של נשיא חדש גם לאחר שתמה כהונתו.
מעונו הרשמי של נשיא טורקיה הוא בארמון צ'נקאיה (Çankaya Köşkü) הנוטל את שמו משם הרובע באנקרה בו הוא ממוקם.
לעיתים מתייחסים אל הנשיא או להחלטותיו בשם זה.
שטחה של האחוזה 438 דונם.
החל מאוקטובר 2014 צפוי לשמש כמעונו של ראש ממשלת טורקיה.
"הארמון הלבן" (Aksaray) משתרע על 91 אלף מ"ר והוא ממוקם בחוות היער על שם אטאטורק במערב אנקרה.
הארמון מכיל 1,000 חדרים והוא עוצב בהשראת האדריכלות הסלג'וקית.
הארמון מאובזר במערכות אבטחה מתקדמות, בונקרים, תעלות נגד מתקפה כימית, חדר נטול מכשורים אלקטרוניים וחדר מלחמה תת-קרקעי.
מבנה בן 3 קומות בתוככי מתחם הארמון משמש את הנשיא ובני משפחתו.
עלות המבנה מגיעה ל-350 מיליון דולר.
הארמון נחנך רשמית ב-29 באוקטובר 2014.
ארמון הובר (Huber Köşkü) בטראביה (Tarabia) שוכן על הגדה האירופית של מצר הבוספורוס.
בית ההארחה הממלכתי במפרץ אוקלוק (Okluk) משתרע על שטח 16 דונם בסמוך למרמריס.
בית ההארחה הוקצה לשימושו של הנשיא בשנת 1991.