tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1970 נערכו צעדות בשיקגו, לוס אנג'לס, ניו יורק וסן פרנסיסקו בסביבות יום השנה הראשון לציון המהומות ובמשך השנים לאחר מכן הפכו לשנתיות והתרחבו בכלל מדינות העולם.
בשנת 2019, אירועי הגאווה העולמיים "WorldPride" בעיר ניו יורק ציינו את מצעד הגאווה הבינלאומי הגדול ביותר בהיסטוריה תחת הכותרת "50 שנה לסטונוול" שהופק על ידי הארגון "Heritage of Pride" אשר במהלכו, השתתפו מעל ל-5 מיליון צועדים במנהטן לבדה.
מצעדי הגאווה הגדולים בכל הזמנים
בשנת 1965 נראתה תנועת המחאה עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, התזכורת השנתית, שאורגנה על ידי חברי הקבוצה הלסבית בנותיה של ביליטיס וקבוצת ההומוסקסואלים אגודת מאטאשין שהיו מעורבים גם כן בהפגנות תמיכה בזכויות הומוסקסואלים שכלואים במחנות עבודה בקובה.
באותה שנה, ערכו הקבוצות הפגנות מול מטה האו"ם והבית הלבן.
ביום שבת 28 ביוני 1969 פשטה משטרת ניו יורק על בר הומוסקסואלי, והציתה גל מהומות חסר תקדים של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים נגד מדיניותן המפלה של המשטרה והעירייה עד 3 ביולי.
המהומות היוו את הפעם הראשונה בה חברי הקהילה התקוממו באופן מאורגן נגד אפליה על רקע נטייתם המינית וזהותם המגדרית.
שנה לאחר המהומות, ארגנה הפעילה הביסקסואלית ברנדה האוורד את מצעד הגאווה הראשון בניו יורק שמאז בכל שנה בחודש יוני החל להתקיים גם כן במדינות נוספות ברחבי העולם.
מאוחר יותר, הגתה האוורד את הרעיון של תקופת האקטיביזם לקידום זכויות להט"ב סביב המצעד עצמו, ובכך, הוכתר יוני בכינוי "חודש הגאווה".
כיום, מהומות סטונוול מסמלות שלב מכריע בתולדות המאבק לזכויות להט"ב שהביאו בעשרות השנים מאז התרחשותן למהפך במעמדם החוקי והחברתי של להט"ב ברחבי העולם.
במצעדים רבים עדיין ישנו חלק מהאופי הפוליטי-אקטיביסטי המקורי של מצעד הגאווה, במסגרת מדינות בהן הומופוביה נפוצה בפרט, שכולל הפגנה המוגדרת כנורמטיבית של הצגות שלטים וקריאות בשימוש מגאפון.
שינוי ציונו תלוי במידה רבה במסגרות הפוליטיות, הכלכליות והדתיות של האזור.
עם זאת, במדינות המוגדרת כמתקדמות יותר מבחינה חברתית, המצעדים לוקחים על עצמם דמות חגיגית וצבעונית לפיה הרעיון הפוליטי בנוי על הצגה של מסיבה להעצמת גאווה עצמית.
מצעדים רחבים יותר כוללים לרוב משאיות, רקדנים, זמרים, מלכות דראג, בלוני הליום מעוצבים, מוזיקה מוגברת וכדומה.
עם זאת, אף תהלוכות חגיגיות אלו כוללות תנאי מחאה הפגנתיים, בהן לוקחים חלק פעילים ופוליטיקאים לצד המארגנים מעמותות שונות שפועלות למען זכויות להט"ב בנושאים שונים.
מפגינים אופייניים נוספים במצעד כוללים גם כן עמותות משפחתיות כגון תה"לה והורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים ומשתתפים דתיים בהן חברי כנסיית המטרופוליטן הקהילתית וחברותא - הומואים דתיים.
מספר מצעדי גאווה ממומנים על ידי ממשלות ונותנות חסות תאגידיות ומקודמים כאטרקציות תיירותיות מרכזיות עבור הערים המארחות אותם.
במדינות מסוימות, המצעדים נקראים כיום גם כ-"פסטיבלי גאווה" או "אירועי גאווה".
ציון הפסטיבל מספק אווירה דמוית קרנבל בפארק סמוך או ברחוב סגור בעיר, עם דוכנים, קונצרטים מוזיקליים, מנגלים, עמדות שתייה ותחרויות ספורט בעוד קו ההפרדה בין הצופים לבין המשתתפים בפסטיבל יכול להיות מוגדר כשולי ואף לא נכלל בחלק מהאירועים.
אולם, במקרים בהם האירוע מתקבל בעוינות, הפרדה כזו הופכת להיות ברורה מאוד.
אף שהמציאות הייתה שמהומות סטונוול עצמן, כמו גם ההתארגנות הפוליטית המיידית והמתמשכת שהתרחשה בעקבותיהן, היו אירועים שציונו באופן מוחלט על ידי נשים לסביות, גברים הומוסקסואלים, אנשים ביסקסואלים וטרנסג'נדרים מכל הגזעים ורקעים, חלק בלתי מבוטל של משתתפי המצעד כיום הם הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
מבחינה היסטורית אירועים אלה נקראו תחילה כאירועי "גאווה הומוסקסואלית" משפט ששימש באותה תקופה באופן כללי עבור כיסוי כלל הספקטרום של מי שמוגדרים כיום כחלק מקהילת הלהט"ב.
ב-2 בנובמבר 1969 הציעו פעילי זכויות הלהט"ב קרייג רודוול ובן זוגו פרד סרג'נט, אלן ברוידי ולינדה רודס לקיים את מצעד הגאווה הראשון שייערך בעיר ניו יורק במסלול שהוחלט בכנס האזורי המזרחי של הארגונים ההומופילים (ERCHO) בפילדלפיה באומרם כי,
ביום שבת, 27 ביוני 1970, הקימה קבוצת הלהט"ב "Chicago Gay Liberation" צעדה מפארק וושינגטון סקוור אל מגדל המים של שיקגו בצומת שדרת מישיגן , שהיה המסלול שתוכנן במקור, אם כי רבים מהמשתתפים צעדו באופן ספונטני למרכז האזרחים (המכונה כיום מרכז ריצ'רד ג'יי דיילי) לאחר מכן.
התאריך נבחר עקב כך שמהומות סטונוול החלו ביום שבת האחרון של חודש יוני וכתוצאה מכך המארגנים רצו להגיע למספר המרבי של קונים בשדרת מישיגן באותה עת.
הם התמקמו במצעד במורד כביש שדרות הוליווד אך נתקלו בקשיים בקבלת היתר מהעירייה.
נציבות המשטרה העניקה את ההיתר, אם כי נכללו אגרות שעלו על 1.5 מיליון דולר אמריקאי.
עם זאת, לאחר שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות נכנס לתפקיד, הוועדה ביטלה את כל הדרישות שלה.
מעשה זה נדחה כאשר בית המשפט העליון בקליפורניה הורה למשטרה לספק הגנה למפגיני המצעד "כפי שתעשה לכל קבוצה אחרת".
החלטת בית המשפט העליון הורתה למפכ"ל המשטרה להוציא היתר לקיום מצעד בנימוק "הערבות החוקתית לחופש הביטוי".מתחילת הקמת המצעד, מארגניו ידעו שישנם סיכונים לגילויי אלימות נגד הקמתו, ובהמשך מארגן המצעד קייט קיבל איומי מוות בבוקר של תאריך קיומו.
שלא כמו במהדורות מאוחרות יותר, המצעד הראשון הוגדר כשקט מאוד, מפגיניו התכנסו באזור המקדדן פלייס (McCadden Place) בהוליווד, צעדו צפונה ופנו מזרחה לשדרות הוליווד.
ירחון האדבוקט דיווח בסופו כי "למעלה מ-1,000 הומוסקסואלים וחבריהם ערכו, לא רק צעדת מחאה, אלא מצעד מלא בשדרות הוליווד המפורסמות בעולם".
ביום ראשון, ה-28 ביוני 1970, סמוך לשעות הצהריים, ערכו קבוצות פעילים הומוסקסואלים בניו יורק מצעד גאווה משלהם אשר כונה "יום השחרור של רחוב כריסטופר" לציון מהומות סטונוול שנה קודם לכן.
המצעדים הראשונים התאפיינו ברצינות והנאה, ושימשו השראה לתנועת האקטיביסטים המתרחבת.
הם חזרו על עצמם בשנים שלאחר מכן, בעוד צעדות שנתיות רבות החלו לראשונה בערים נוספות ברחבי העולם.
באטלנטה, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס וניו יורק נקראו "צעדות החופש הגאה" ויום ציונן כונה "יום החופש הגאה".
כאשר ערים גדולות נוספות וערים קטנות יותר החלו לערוך מחאות משלהן, שמות אלה התפשטו.
האידאולוגיה השורשית שמאחורי המצעדים הייתה לביקורת על המרחב שיוצר הטרוסקסואליות כהטרונורמטיביות וכל מעשה שנראה "הומוסקסואלי" החל להיחשב כמנוגד ושלילי.
הצעדות התפשטו באופן בינלאומי, כולל ללונדון שם התקיימה "עצרת הגאווה" הראשונה ב-1 ביולי 1972, התאריך שנבחר בכוונה לציון יום השנה השלישי למהומות סטונוול.
בשנות השמונים של המאה ה-20 חל שינוי תרבותי בתנועה הגאה, פעילים בעלי אופי פחות רדיקלי החלו להשתלט על ועדות הצעדה בערים שונות, בעודם החליפו את שמותיהם מ-"צעדת שחרור ההומואים" ו-"החופש הגאה" ל-"מצעד הגאווה".
הפעילה הביסקסואלית, ברנדה הווארד, ידועה בתור "אם הגאווה" על עבודתה לייסוד מצעדי הבכורה בעולם.
מצעד הגאווה מתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באופן כללי (להט"ב) את מאבקם לקבלה חברתית בקרב הציבור ובאופן עצמי, הכשרת זכויות משפטיות ותחושת גאווה.
בישראל קיימת קהילה להט"ב פעילה, עם אירועי גאווה שנתיים, למען זכויות להט"ב בישראל, שמתקיימים בתל אביב מאז שנת 1998 ובירושלים מאז 2002. אירועים נוספים מתקיימים באופן קבוע גם בערים חיפה, פתח תקווה, חדרה, רעננה, אילת, באר שבע וראשון לציון.
בשנת 2012 התקיימו במהלך חודש יוני ובתחילת חודש יולי מצעדי גאווה לראשונה בערים: חדרה, פתח תקווה, רעננה והרצליה.
בשנת 1974 ארגן פעיל זכויות הלהט"ב הישראלי סיוון מלכיאור את "מצעד המסכות" בכיכר מלכי ישראל, במהלכו כ-20 מפגינים הומוסקסואלים חבשו מסכות עבור הסתרת זהותם ודרשו מהממשלה חקיקת שוויון זכויות.
מלכיאור היה למפגין היחיד שצעד ללא מסכה.
כיום, הפגנה זו מוגדרת כמצעד הגאווה הראשון בישראל.
מלכיאור היה בנוסף למפגין היחיד שהסכים להתראיין לאחר ההפגנה בפנים חשופות לערוץ הראשון.
מצעדים דומים בתל אביב התקיימו בשנים 1977 ו-1979 תחת הכותרת "העליזיאדה", ומשנת 1989 התקיימו ברציפות מדי שנה בעיר.
בקיץ 2019 נערכו אירועי גאווה ברחבי המדינה במספר שיא כאשר נערכו לראשונה אירועים בערים רבות בהן: ראש העין, הרצליה, פתח תקווה, רמת גן, קריית אונו, בת ים, בית שמש, טבריה, קריית ביאליק, זכרון יעקב, עמק הירדן, פרדס חנה-כרכור, יבנה, ועוד.
בקיץ 2020 בוטלו מרבית מצעדי הגאווה בערי ישראל בשל התפשטות מגפת הקורונה.
כתוצאה מכך, התקיימו עצרות ואירועי גאווה בקנה מידה קטן בהם בעיר נהריה לראשונה.
בערים באר שבע, תל אביב, חיפה ובבירה ירושלים התקיימו עצרות חלופיות בו זמנית עם אלפי מפגינים.
ביולי 2021 נערך לראשונה אירוע גאווה בעיר ההתנחלות אריאל.
עם זאת במהלכו, חבורת נערים השליכו ביצים וריססו גז מדמיע על המשתתפים.
מהמשטרה נמסר כי שלושה משתתפים נפגעו וטופלו במקום.
העירייה הודיעה בתגובה כי "ראש העיר אליהו שבירו עדכן מידית את המשטרה במעשה, העירייה מגנה בחריפות את התקיפה האלימה והמכוערת" והוספה באומרה כי "העירייה ותושביה לא יסבלו אלימות מכל סוג וימשיכו לאפשר לכל אחד ואחת להביע את עצמם בביטחון מלא".
לקראת מצעדי הגאווה של השנים 2022 ו-2023 הקדימה עיריית תל אביב, ופרסמה מבעוד מועד את התאריכים בהם יתקיימו, 10 ביוני, ו-9 ביוני, בהתאמה.
מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים הוא מצעד גאווה המתקיים בעיר ירושלים החל משנת 2002, במתכונת של מצעד ברחובות העיר.
המצעדים נערכים ביוזמת ובארגון "הבית הפתוח".
המצעד בירושלים נושא אופי של צעדת מחאה, ונעדר את האלמנטים ההופכים את מצעד הגאווה בתל אביב לקרנבל.
אין בו משאיות עם רקדנים ואף לא מושמעת בו מוזיקה קצבית.
אף על פי שלא מונהג קוד לבוש רשמי במצעד, מרבית הצועדים לאורך השנים נמנעים מלבוש חשוף או מיני.
כמות המשתתפים במצעדים גדלה וקטנה חליפות, בהתאם לנסיבות ולמתח סביב המצעד והוא נע בין 3,000 ל-6,000 משתתפים.
בשנת 2023 השתתפו במצעד 30 אלף איש.
בשני אירועים, במצעד ב-2005 ובמצעד ב-2015, דקר הישראלי ישי שליסל צועדים בסכין.
באירוע הראשון, פצע שלושה מהצועדים ובאירוע השני (שאירע זמן קצר לאחר שחרורו ממאסר) רצח את שירה בנקי, נערה בת 15, ופצע חמישה צועדים.
החל משנת 2002 ובמשך שלוש שנים ברציפות הוביל הבית הפתוח את מצעד הגאווה בירושלים שצעד במרכז העיר.
בשנת 2002 הפיק את הפנינג הגאווה מושיקו משה.
מיכל אמדורסקי הייתה האומנית המוכרת היחידה שהסכימה לבוא ולהתנדב להופיע.
כמו כן הופיעו מלכות הדראג הירושלמיות דיווה די, טלולה בונט, ליידי די, קיארה דופלה.
בעיצומו של המצעד, פרץ לתוך קהל הצועדים ישי שליסל.
שליסל, ישראלי חרדי, ניסה לרצוח צועדים בדקירות סכין.
הוא פצע בדקירות סכין שלושה מהצועדים, ונעצר בכח על ידי מספר שוטרים שאבטחו את המצעד.
שליסל הורשע בפברואר 2006 בפגיעה בשלושת הקורבנות, בניסיון לרצח אחד מהם, בפציעה בנסיבות מחמירות של השנייה ובחבלה בכוונה מחמירה של השלישי, ונידון ל-12 שנות מאסר, ולתשלום פיצוי כספי בסכום כולל של 280,000 ש"ח.
בגזר דינו כתבו השופטים כי:
לאחר מכן בערעור לבית המשפט העליון הומר הסעיף של פציעה בנסיבות מחמירות לעבירה של רשלנות ובעקבות זאת שונה גזר הדין ל-10 שנות מאסר.
בחקירה טען המפגע כי "בא לרצוח בשליחות ה'".
באירועי הגאווה בשנים העוקבות, בעקבות איומים של גורמים קיצוניים, ובעקבות ניסיון הרצח בשנת 2005, הקצתה המשטרה אלפי שוטרים על מנת להגן על המשתתפים באירועי הגאווה.
בשנת 2006, שנה לאחר דקירת הצועדים, התקיימו בירושלים "אירועי הגאווה העולמיים", ובמסגרתם תוכנן מצעד גדול במיוחד.
בשבועות שלפני התאריך המיועד הלכו והתגברו מהומות של חרדים ברחובות ירושלים.
מאות חרדים יצאו להפגנות אלימות בשכונות החרדיות בבירה, במחאה על מצעד הגאווה שהיה עתיד להתקיים.
ההפגנות כללו יידוי אבנים וחפצים שונים, הבערת מכלי אשפה, זריקת בקבוק תבערה והתעמתות פיזית עם כוחות המשטרה.
ב-8 בנובמבר הפצצה קטלנית של צה"ל ברצועת עזה הביאה למותם של 19 פלסטינים, והמשטרה הודיעה שבשל הפניית כוחות רבים לטיפול בהתראות הביטחוניות, אין באפשרותה לאבטח את המצעד באותו שבוע.
תוך שהם נרתעים מאוד מדחייה נוספת של מועד המצעד, החליטו ראשי הבית הפתוח לבטל את המצעד ולקיים תחתיו עצרת גאווה באצטדיון גבעת רם בירושלים.
תהליך זה מתועד בסרטו של ניצן גלעדי, "ירושלים גאה להציג".
את האירוע הנחו מלכות הדראג טלולה בונט וגלינה פור דה ברה.
במהלך האירוע פרץ אדם חמוש בסכין שהצליח להסתנן למקום וכמעט פצע את המנחות אך נבלם על ידי כוחות המשטרה.
למרות המהומות והמחאות, הודיע הבית הפתוח על קיומו של מצעד גם ביוני 2007. פשרה שהושגה בבג"ץ בדיון קודם קבעה את המסלול ברחוב דוד המלך בעיר, ממלון מצודת דוד עד גן פעמון הדרור.
ההודעה על קיום המצעד הובילה למהומות, מחאות ואיומים באלימות של מפגינים חרדים, בעיקר בירושלים, בית שמש ובני ברק, שכללו בין השאר מטען חבלה שהונח בבית שמש כשלצידו עלונים בגנות הצועדים.
עם זאת, החליטו רבים מרבני החרדים להתנגד להפגנות גדולות, וביומיים שלפני המצעד שככה עוצמת המחאה.
במועד המתוכנן צעד המצעד תחת אבטחה משטרתית חסרת תקדים, בהשתתפות של כ-6,000 צועדים.
בשנת 2008 קיים הבית הפתוח מגעים מוקדמים עם נציגי רבנים חרדיים משפיעים, מתוך הבנה משותפת ששני הצדדים יצאו נשכרים מרגיעה.
לקראת המצעד, החרדים הסתפקו במחאה שקטה בלבד, והבית הפתוח הודיע על מצעד רגוע, תחת הכותרת "אהבת חינם".
המצעד, שנערך בחודש יוני של אותה השנה, עבר בשקט יחסי וללא הפרעות בתוואי של המסלול משנת 2007, אך היציאה הוקדמה לגן העצמאות שברחוב אגרון.
בשנה זו לא התקיימו אירועי מחאה גדולים כנגד המצעד, אולם הפגנות מחאה בכל זאת התקיימו בירושלים בכיכר השבת ובכיכר פריז (שסמוכה לגן העצמאות ממנו יצא המצעד), על ידי עשרות בודדות של פעילי הימין הקיצוני, אך לא היה מגע בין הקבוצות.
ביוני 2009 התקיים מצעד רגוע נוסף, במסלול דומה לקודמיו אך בכיוון הפוך - מגן פעמון הדרור לגן העצמאות.
המצעד התקיים תחת הכותרת "40 שנה לסטונוול", והאירועים סביבו עסקו בהתקדמות הקהילה הלהט"בית מאז אירועי סטונוול בעיר ניו יורק ב-1969, ובהמשך המאבק לשוויון זכויות חברתי ומשפטי.
בסיום המצעד התקיים הפנינג בגן העצמאות, בו נישאו נאומים והופיעו אמנים.
כותרתו של המצעד ב-2010 נבחרה להיות "צועדים לשוויון", כותרת המאגדת בתוכה שני נושאים – הראשון הוא הצעידה לכנסת, באקט מחאתי ודרישת שוויון זכויות לקהילה הגאה, והשני הוא עצרת זיכרון שהוקדשה לנרצחים בברנוער.
המצעד צעד ב ב-31 ביולי 2010 במסלול שהתחיל בגן העצמאות, עבר דרך שכונת רחביה והסתיים בגן הוורדים, בסמוך לכנסת.
באירוע השתתפו למעלה מ-6,000 בני אדם.
מספר ארגוני הלהט"ב שלקחו חלק במצעד באותה שנה היה הגדול ביותר עד אז.
כמעט כל ארגוני הלהט"ב הבולטים בארץ לקחו חלק פעיל בצעידה.
חלק מהארגונים שצעדו היו: אגודת הלהט"ב, חוש"ן - חינוך ושינוי, איגי - ארגון נוער גאה, תהל"ה, בית דרור, העשירון האחר, הפורום החיפאי, משפחות הקשת ועוד.
במצעד בלטה הנוכחות של הארגונים הדתיים – בת קול, חברותא והמניין הגאה.
בשבועות שלפני המצעד, עלה לאתר הבית הפתוח מסמך שנוסח בידי משפטנים מטעם הבית הפתוח, הנקרא "מסמך הזכויות".
המסמך מפרט חמש זכויות בסיסיות עיקריות עליהן הקהילה הגאה נאבקת.
חמש הזכויות הן – הזכות למשפחה, הזכות להגנה מפני שנאה, הזכות לזהות, הזכות לשירותי בריאות והזכות לשוויון במשאבי המדינה.
לקראת המצעד הופץ קמפיין תחת הכותרת "כמה זה שווה?".
החלטת ועד הבית הפתוח קבעה ב-2011 כי המצעד בירושלים של אותה שנה, יצעד בסמיכות ליום השנה לרצח בברנוער, ב-28 ביולי 2011. המצעד השנה נבחר להיות תחת הכותרת "דרכים שלובות", בדגש על שילוב מאבקים חברתיים.
בעמוד הפייסבוק של המצעד, מפורטת משמעות הכותרת "דרכים שלובות",
על במת ההתכנסות בגן העצמאות נאמו יונתן גר, שלי יחימוביץ', ניצן הורוביץ, אורית נוקד, וגם דוברים למען מטרות או קבוצת מסוימות, כדוגמת ביסקסואלים, ונוער גאה.
המצעד צעד במסלול זהה לזה של 2010, מגן העצמאות עד גן הוורדים בסמוך לכנסת.
הצעידה עברה בשקט מוחלט מלבד אירוע אחד, בו משטרת ירושלים עצרה גבר חרדי שניסה להשליך שקיות ובהן פצצות סירחון לעבר הצועדים.
את עצרת הסיום הנחו מלכות דראג ירושלמיות.
בעצרת נאמו בין השאר נועם גל, דב חנין, רחל אלגבסי (שבת זוגה נספתה באסון השרפה בכרמל), איריס אברמוביץ, מירי בן סימון, נציגת מאהל גן העצמאות של מחאת האוהלים, והוקרא מכתב שכתבה איילה כץ, אמו של ניר כץ שנרצח בפיגוע בברנוער.
לאורך כל שתי הבמות (במת ההתכנסות והבמה המרכזית) המצעד לווה במתורגמן לשפת הסימנים, בפעם הראשונה במצעד גאווה בישראל.
במצעד השתתפו למעלה מ-3,000 בני אדם.
בהתאם לכותרתו, היה זה המצעד הראשון שקיבל רישיון מהמשטרה כהפגנה, ולא כאירוע תרבותי-חברתי.
2012 - עשור לצעידה בירושלים
במצעד שנערך בשנת 2012 צעדו כ-5000 משתתפים, לציון עשור למצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
אחרי מספר שנים בהן צעד המצעד במסלול צדדי בקרבת הכנסת וקריית הממשלה, חזר המצעד למרכז העיר, למסלול בו התרחש אירוע הדקירה בשנת 2005, החל מגן העצמאות דרך קרן היסוד והסתיים בגן פעמון הדרור.
למצעד קדם אירוע יוצא דופן, כאשר שלט "ברוכים הבאים" בכניסה לעיר, המוצב בסמוך לגינות סחרוב, נצבע בצבעי דגל הגאווה לזמן קצר על ידי אלמונים.
אף על פי שצביעת השלט לא נעשתה כחוק, נעשה שימוש בתמונת השלט באתר הפייסבוק באנגלית של משרד החוץ הישראלי, כמאפיין לפתיחות וליברליות, מהלך אשר גרר ביקורת בדבר דו-פרצופיות, לכאורה, של מדינת ישראל וגופיה.
במקביל למצעד התקיים "מצעד החמורים" או "מצעד הבהמות" אותו ערכו מספר מועט של אנשי הימין הקיצוני בכיכר השבת, במחאה על קיום המצעד.
אחד ממארגני הצעדה היה חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ', שהתנצל בהמשך על פעולה זאת באומרו: "ארגנתי את זה כשהייתי צעיר וטיפש.
כעת אני מתחרט על כך".
המצעד התקיים ב-1 באוגוסט, יום השנה לרצח בברנוער, תחת הכותרת "רוצים/ות שינוי!", בסימן הכנסת ה-19 כהזדמנות לשינוי חקיקתי/חברתי במעמד קהילת הלהט"ב בישראל.
המצעד לווה בקמפיין נראות-ציבורית רחב בירושלים וברשתות החברתיות, הכלל שילוט חוצות בלוח המודעות העירוניים, אלפי סטיקרים ושורת סרטונים, "יוצרים שינוי בכנסת", בהשתתפות חברי הכנסת עפר שלח, מרב מיכאלי וזהבה גלאון.
במצעד נאמו שרת הבריאות יעל גרמן, יו"ר האופוזיציה שלי יחימוביץ' וחברי הכנסת דב חנין וזהבה גלאון, כמו גם נטשה צימבלובה, פעילת זכויות להט"ב מרוסיה.
במצעד צעדו כ-6,000 אנשים, מגן העצמאות לגן הוורדים, והוא אופיין בשקט עירוני ומקרי אלימות בודדים ונקודתיים, בדומה לשנים הקודמות.
מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים 2014 צעד ב-18 בספטמבר אותה שנה, אחרי שנדחה פעמיים עקב מבצע צוק איתן.
חרף ההתארגנות הקצרה, שארכה כשבועיים, צעדו כ-1500 צועדים וצועדות ברחובות הבירה.
בעצרת הסיום בגן העצמאות, נאמה מאי פלג, יו"רית הבית הפתוח.
2015 - ירושלים יוצאת מגדרה
המצעד תוכנן לצעוד תחת הכותרת "ירושלים יוצאת מגדרה", לציון המאבק לשוויון זכויות לקהילה הטרנסג'נדרית.
במצעד שנערך ב-30 ביולי 2015, כחודש לאחר שחרורו של ישי שליסל מהכלא, הוא שוב דקר 6 צועדים.
אחת הפצועות, שירה בנקי בת 16, מתה מפצעיה.
הוא סירב להיות מיוצג על ידי עו"ד ולא שיתף פעולה עם הסניגוריה הציבורית בטענה כי לבית המשפט אין כל סמכות עליו על פי "דיני התורה".
ב-19 באפריל 2016 הוא הורשע בכל הסעיפים וב-26 ביוני נגזרו עליו מאסר עולם בגין רצח, 31 שנות מאסר נוספות בגין שישה ניסיונות רצח ופציעה בנסיבות מחמירות, שנת מאסר נוספת בגין הפעלת תנאי ממשפטו הראשון ופיצוי לנפגע עבירה, לכל אחד משבעת הנפגעים, בסכום המרבי בחוק, העולה יחד לסכום של 2,064,000 שקל.
מעשהו של שליסל ספג גינויים מכל קצות הקשת, מחרדים ומחילונים, אך נמצאו לו גם תומכים.
גלעד קליינר, בנו של ח"כ לשעבר מיכאל קליינר הועמד לדין בשל הבעת תמיכה בפיגוע הדקירה וכן בסיפוקו ממותה של בנקי.
לאחר מכן הוא נידון לקנס של 180 ש"ח והביע התנצלות וסלידה ממעשיו של שליסל וטען כי לא חשב פעמיים לפני שכתב פוסט תמיכה במעשה הרצח.
מעשיו ופסק דינו עוררו סערה ציבורית.
המצעד נערך ב-21 ביולי תחת הכותרת "כאן כדי להישאר!", בסימן שנה לרצח של שירה בנקי בת ה-16, אשר נרצחה בדקירות סכין במצעד שנה שעברה.
המצעד יצא מגן פעמון, עבר בכיכר פריז והסתיים בגן העצמאות כאשר בדרך הצועדים הניחו פרחים לזכר שירה בנקי, בסמוך למקום הירצחה.
המצעד נפתח כאשר יוחאי ורמן ויותם כהן ביצעו טקס נישואים בגן פעמון הדרור.
גילה אלמגור הנחתה את עצרת הסיום בגן העצמאות, הוריה של שירה בנקי נשאו דברים ודיקלה ואביב גפן הופיעו.
המצעד נערך תחת אבטחה כבדה של כ–2,000 שוטרים.
בבית הפתוח העריכו שכ–10,000 יצעדו, פי שניים ממספר משתתפי המצעד הקודם ב-2015, אך לבסוף צעדו כ-25,000 אנשים ובכך הפכו אותו למצעד הגאווה הגדול ביותר שנערך בירושלים.
האירוע מתקיים לאחר ביטול מצעד הגאווה בבאר שבע שבוע לפני מועדו ובשבוע בו נשמעו קריאות הומופוביות מצד יגאל לוינשטיין, ראש המכינה הקדם-צבאית הדתית בני דוד שבעלי, אשר זכה לתמיכה מצד 300 רבנים נוספים.
לקראת המצעד, תלתה האוניברסיטה העברית בירושלים דגלי גאווה בשלושת הקמפוסים שלה אשר בירושלים.
ניר ברקת, ראש עיריית ירושלים, התראיין לידיעות אחרונות ואמר כי לא יגיע למצעד הגאווה, כיוון שזו פגיעה בציבור הדתי.
לעומתו, השתתפו במצעד כ-30 חברי כנסת ממגוון רחב של מפלגות.
ביום המצעד, פורסם כי ישי שליסל שוחח עם אחיו וניסה לשדלו לפגוע במשתתפי המצעד.
כמו כן, המשטרה עצרה 48 חשודים אשר חלקם תכננו לשבש את מהלך המצעד, כאשר על שניים מהם נמצא סכין.
המצעד התקיים ב-3 באוגוסט 2017 והוקדש לקשר שבין הדת לקהילת הלהט"ב, תחת הסלוגן "עת לאהוב".
המצעד התקיים שעות ספורות לאחר פרסום הכרעת בג"ץ בעתירה לאפשר אימוץ ילדים בידי זוגות הומואים ולסביות.
את המצעד הנחו לירון ויצמן ודרור רפאל, שתפס את מקומו של אמיר פרישר גוטמן, שאמור היה להנחות את המצעד אך נפטר כשבוע לפני כן.
על הבמה הופיעו להקת פאות קדושות ומיכל אמדורסקי שהקדישו את הופעתם לזכרו של פרישר גוטמן.
במצעד השתתפו כ-25,000 איש תחת אבטחה כבדה של כ-1,000 שוטרים, על רקע רציחתה של שירה בנקי במהלך המצעד שהתקיים שנתיים קודם לכן, ובצל האירועים הביטחוניים בהר הבית בשבועות שקדמו למצעד.
בסמוך למצעד, באזור מרכז בגין, התכנסו מפגינים פעילי ימין קיצוני המתנגדים למצעד.
12 עוכבו לחקירה, אצל אחד מהם נמצא סכין.
המצעד התקיים ב-2 באוגוסט תחת הסלוגן "גאווה בזהב" כאות הוקרה לחברי הקהילה הלהט"בית בישראל בני ובנות גיל הזהב על מאבקם למען זכויות להט"ב בישראל.
את האירוע המרכזי הנחו קרן מור, יניב ביטון ויובל שרף, ובין המשתתפים בו הייתה דנה אינטרנשיונל בביצוע מחודש לתפילה "בקש שלום ורדפהו".
במצעד לקחו חלק כ-22 אלף משתתפים והוא נערך תחת אבטחה כבדה, על רקע אירועי מחאת הלהט"ב באותו השנה.
2020 - המהפכה לא הושלמה
בשנת 2020, לא התקיים מצעד גאווה בעיר ירושלים בשל מגפת הקורונה שמנעה את האפשרות להתקהל, אף באוויר הפתוח.
במקום, נערכה ב-28 ביוני עצרת תחת הכותרת "המהפכה לא הושלמה" בערים הגדולות בישראל, ובין השאר בגן העצמאות בירושלים, בה השתתפו שרים וחברי כנסת.
טרם העצרת נעצרו מספר פעילי ארגון להב"ה בחשד לפגיעה בעצרת.
מלבד זאת, על רקע העובדה שלא התקיים מצעד, ערכו פעילי להט"ב מקומיים את "המדרחוב הגאה" ברחוב עזה בהפקת ליין המסיבות הירושלמי הגאה "טיפולי הרמה" ובשיתוף פעולה עם העסקים ברחוב.
למרות התנגדות העירייה לקיום האירוע, שהביאה לפתיחת רחוב עזה לתנועת מכוניות בניגוד לנוהל הקבוע באותו קיץ בימי שישי, הגיעו מאות חוגגים גאים לאירוע למחות כנגד התנהלות העירייה.
מאז אותה שנה, "המדרחוב הגאה" מתקיים באופן מסורתי בסוף חודש הגאווה ברחובותיה המרכזיים של ירושלים, כאירוע משלים למצעד הגאווה שמתקיים בתחילת החודש.
ב-2023 הצעדה התקיימה בראשון ליוני כאירוע פתיחה לחודש הגאווה המעדה יצאה מגן הפעמון דרך מרכז העיר עד גן העצמאות ובין הנואמים בתחילת המסלול היו יו"ר העבודה מירב מיכאלי, יו"ר יש עתיד יאיר לפיד, ויו"ר המחנה הממלכתי בני גנץ.
הצעדה בשנה זו הייתה בצל המחאה נגד ממשלת ישראל ה-37 כאשר מארגני המצעד טענו כי ממשלת ישראל ה-37 תגרום נזק חמור לקהילה הגאה בנוסף ארגוני מחאה רבים כמו "מחאת ההייטקסטים", "אחים לנשק", "בונות אלטרנטיבה" ו"החזית הוורודה" הכריזו שיעמדו לצד הקהילה הגאה וישתתפו במצעד.
הפוליטיות המוספת של המצעד ב-2023 גם גרמה למצעד להיות מצעד הגאווה הגדול ביותר בירושלים אי- פעם עם כ-30,000 צועדים.
תוך כדי המצעד התקיימה גם הפגנת- נגד למצעד של ארגון הימין הקיצוני להב"ה אליה הגיעו כמה עשרות.
בגלל הפגנת הנגד ובכללי בגלל המתח הפוליטי הרב של התקופה גם האבטחה של הצעדה הייתה מוגברת וגם שם הגיעה המצעד לשיא של כל הזמנים עם כ-3,000 שוטרים שאבטחו את המצעד, אבטחו את כל הכניסות לאזור המצעד ומנעו עימותים בין הפגנת הנגד לצועדים.
המצעד התקיים תחת הכותרת 'BORN TO BE FREE' בשיתוף מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים ובסימן הצדעה לחיילי צה"ל ולאנשי כוחות הביטחון על רקע מלחמת חרבות ברזל.
בהתאם נערך לאורך מסלולו הרגיל אך ללא מוזיקה, ולצד דגלי הגאווה חולקו גם סרטי הזדהות צהובים.
בין הגושים שצעדו היה גוש של משפחות החטופים ומטה המאבק, וכן גוש לזכרו של רס"ן שגיא גולן שנהרג בקרב על קיבוץ בארי תחת הכותרת "שוויון בחיים".
בן זוגו של גולן, עומר אוחנה נשא דברים על הבמה.
מנחת עצרת הסיום הייתה שיר ראובן.
בין הדוברים הנוספים שידברו הייתה יו"ר עמותת טרנסיות ישראל וחברת מועצת קריית טבעון שילה ויינברג, וכן הופיעו הזמר דוד לביא, הפייטן נריה רפאלי כנפו ואמני הדראג פלואיד סנואו וקימברלי סוואן.
בפתיחת המצעד לקחו חלק ראש האופוזיציה יאיר לפיד, הרבה תמר אלעד-אפלבום והרב עודד מזור.
השר לביטחון פנים, איתמר בן גביר, שהגיע לבחון את ההיערכות הביטחונית לאירוע, התקבל בקריאות 'בושה'.
בארגון המצעד תמכו בין היתר הקרן החדשה לישראל, לייטריקס, האגף לצדק חברתי ושוויון מגדרי בהסתדרות העובדים הכללית החדשה.
נשיא המדינה יצחק הרצוג הגיע למצעד, שנערך בסימן עשור לרצח שירה בנקי, והיה לנשיא ישראל הראשון שהשתתף בו.
גם יו"ר האופוזיציה יאיר לפיד נשא בו דברים.
את העצרת בגן העצמאות הנחו ידידיה ויטל וליעוז לוי.
במהלך המצעד נרשמו עימותים בין משתתפים לשוטרים, ושוטרים אף עלו לגגות כדי לסמן בלייזר צועדים שהניפו שלטים בגנות המלחמה בעזה.
לטענת המשטרה עוכבו או נעצרו 10 חשודים "שקראו להפר את הסדר הציבורי או עשו זאת בפועל".
על פי התקשורת הוחרמו על ידי המשטרה גם שלטים בגנות השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
פעילי ימין וראשי ציבור חרדיים ניסו מדי שנה למנוע את המצעד על ידי מניעת אישורים עירוניים, ואף ערערו לבית המשפט העליון נגד החלטת המשטרה לאשר את קיומו.
במהלך השנים 2006–2008 עתרו לבג"ץ הפוליטיקאים איתמר בן גביר וברוך מרזל בבקשה לבטל את ההיתר לערוך את מצעד הגאווה בעיר.
היועץ המשפטי לממשלה ובתי המשפט המחוזי והעליון, פסקו באופן עקבי, כי יש להתיר את המצעד בשם עקרון השוויון וההגנה על חופש הביטוי.
בהתאם לכך בתי המשפט אף חייבו את עיריית ירושלים לתלות דגלי גאווה לאורך מסלול המצעד ולתמוך בו כספית, על פי אותם קריטריונים לפיהם היא תומכת בתהלוכות ומצעדים בנושאים אחרים.
ירושלים גאה להציג (2008) - סרט תיעודי ישראלי שבוים על ידי ניצן גלעדי המתאר את המחלוקת והמאבק לקראת אירועי הגאווה העולמיים (WorldPride) כחלק ממחאה של זכויות להט"ב בישראל, אשר תוכננו להתרחש ב-6 עד ה-12 באוגוסט 2006 בירושלים.
הוא השתתף במעל ל-40 פסטיבלים ברחבי העולם וזכה בשישה פרסים בינלאומיים.
מבין מועמדויות והשתתפויות אלו, זכה בפרס הבאנף בקטגוריית הסרטים החברתיים-הומוניטריים בקנדה, ובמקום הראשון בפסטיבל הקולנוע הגאה OUTFest בלוס אנג'לס.
גאווה (2014) - סרט תיעודי ישראלי בן 45 דקות מאת "חוצפה הפקות".
שושנה חלוץ מרכזי (2014) - סרט קומדיה ישראלי בבימויו של שי כנות המתאר את סיפורו של כדורגלן מוכשר, הנאלץ להתחזות להומוסקסואל בעקבות הסתבכות עם מאפיונרים.
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Dance Chart" שנערכו מאז שנת 2010.
מצעד הדאנס הבריטי מתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית.
במצעד משוקללים נתוני המכירות בבריטניה (על גבי תקליטורים פיזיים ושל קובצי מוזיקה דיגיטליים) ונתוני זמן האוויר שמקבל הסינגל בתחנות הרדיו הבריטיות.
סינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי בעשור השני של המאה ה-21
♪  – סינגל הדאנס הנמכר ביותר בממלכה המאוחדת באותה השנה
להקת ההיפ הופ האמריקנית בלאק אייד פיז כיכבו בפסגת המצעד במשך הזמן הרב ביותר בשנת 2011 – הסינגל "(The Time (Dirty Bit" כיכב במקום הראשון במצעד במשך שבעה שבועות (זהו הסיגל שכיכב בפסגת המצעד במשך מספר השבועות הרב ביותר) והסינגל "Rock That Body" כיכב בפסגת המצעד במשך שבוע.
הזמרת מברבדוס ריהאנה כיכבה בפסגת המצעד במשך הזמן הרב ביותר בשנת 2011 – הסינגל "We Found Love" כיכב במקום הראשון במצעד במשך 11 שבועות (הוא גם הסינגל שכיכב במשך הזמן הרב ביותר בצמרת הפסגה) והסינגל " כיכב במקום הראשון במצעד במשך 4 שבועות לא רצופים.
דייוויד גטה וסיה פרלר כיכבו בפסגת המצעד במשך הזמן הרב ביותר במהלך שנת 2012 – הסינגל "" כיכב במקום הראשון במצעד במשך תשעה שבועות לא רצופים והסינגל כיכב בפסגת המצעד במשך שבוע.
שני הסינגלים שדורגו במקום הראשון במשך כמות הזמן המרבית במהלך שנת 2012 היו הסינגל "" והסינגל "Feel the Love" מאת רודימנטאל וג'ון ניומן.
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Dance Chart" שנערכו משנת 2000 עד שנת 2009.
סינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי בעשור הראשון של המאה ה-21
מצעד הגאווה בתל אביב הוא מצעד הגאווה הגדול ביותר במדינת ישראל וביבשת אסיה.
זהו אירוע המוני דמוי קרנבל, הנערך מדי שנה בתחילת הקיץ בתל אביב-יפו, בהשתתפות מאות אלפי אנשים.
האירוע הכולל הפנינג רב משתתפים המתקיים לפני ואחרי המצעד.
המצעד עצמו נהנה מחסויות מסחריות ומתמיכת עיריית תל אביב-יפו.
תל אביב היא העיר הראשונה בישראל בה צוינו אירועי הגאווה, ובה גם התקיים מצעד הגאווה הראשון.
האווירה הציבורית בישראל בעשורים הראשונים לקיומה הייתה שמרנית והומופובית ולא סובלנית כלפי אוכלוסיית הלהט"ב.
למרות הקשיים, מספר פעמים נעשו ניסיונות לקיים מצעד גאווה בתל אביב.
בשנת 1975 נוסדה האגודה למען הלהט"ב בישראל, שכונתה עם ייסודה "האגודה לשמירת זכויות הפרט", על ידי אנשים פרטיים.
בשנים הראשונות לקיומה היה עיקר פועלה של העמותה עריכת מסיבות ומפגשים חברתיים לחברי הקהילה הגאה.
באותה תקופה, אזכור נטייתם המינית של לסביות ושל הומואים היה עלול לפגוע מאוד במעמדם המשפחתי, החברתי והתעסוקתי.
חברי אגודה רבים נרשמו תחת שמותיהם הפרטיים, ומסרו רק את כתובות תאי הדואר שלהם.
ב-17 בספטמבר 1977 נערך האירוע הגאה הראשון במקום פתוח.
האגודה ארגנה אירוע בפארק הירקון לציון שנתיים להיווסדה ובחרה בשם "עליזיאדה" לאירוע זה.
המארגנים חשבו על מצעדי גאווה שנערכו כבר בערים גדולות בעולם, אבל הבינו שהקרקע בישראל עדין לא מוכנה לכך.
יוכי בן-שלום ציינה בסיפוק רב שהעליזיאדה הראשונה נערכה במקום ציבורי עם משתתפים רבים וללא הפרעות, והדגישה את משמעות האירוע.
דבורה חבקין הייתה אולי האישיות הציבורית הראשונה שהפגינה את תמיכתה בקהילה על-ידי הופעה בהתנדבות בעליזיאדה.
בן-שלום ציינה שלמרות שזה היה האירוע הראשון שאינו דיסקרטי, הוא בכל זאת נערך בחשכת הליל ורחוק מעיניהם של העוברים והשבים.
הכוונה הייתה שהאירוע יהפך למסורת שנתית, אך הוא נערך רק עוד פעם אחת במתכונת דומה ב-16 בספטמבר 1977. הדעיכה של פעילות האגודה בשנים 1979-80 גרמה לכך שהאירוע לא נערך שוב.
בשנת 1979 אירחה האגודה, ביוזמת דנילוביץ', את כנס ארגוני הלהט"ב היהודיים.
האורחים מחו"ל השתתפו באירוע שישנם המחשיבים כמצעד הגאווה הראשון, שהתקיים בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין).
פעילות זו הייתה ראשונה מסוגה במדינת ישראל באותם זמנים, לוותה בעוינות, גינוי ציבורי רב ואף חשש מאלימות, ולא חזרה להתקיים במשך זמן רב.
בשנות התשעים ביקשו ראשי ציבור הומואים ולסביות בתל אביב, לקיים אירועים פומביים בדרישה לשוויון זכויות.
הם קיימו מספר אירועים סמליים שהתאפיינו במספר משתתפים מועט, בגלל החשש להיראות בפומבי באירועים הקשורים להומואים וללסביות.
האירוע הראשון לציון יום הגאווה התקיים ב-2 ביולי 1993 בגינת שינקין בתל אביב.
צילום של חייל במדים שיצא מאותו ארון עץ התפרסם בחדשות, ובעקבותיה הועמד החייל לדין, על שהתראיין לעיתון והצטלם ללא אישור.
החייל, יוסי מקיטון, נשפט ל-28 ימי מאסר על תנאי וסולק מהנח"ל.
כמו כן, באותו יום נערכו הופעות ברחבת הסינמטק בתל אביב, האומנית היחידה שהסכימה להופיע הייתה דפנה ארמוני, ואותה חימם ההרכב האלטרנטיבי זרטוסטרה.
הנוכחות הייתה דלה ולא נרשמו גילויי חיבה פומביים של הקהילה.
אירוע פומבי נוסף התקיים ב-1996 שאורגן על ידי אור מרוני-פנר ובמסגרתו יצאה שיירה של כ-40 כלי רכב פרטים מרידינג לכיוון גן מאיר, מעוטרת בדגלי גאווה ושלטים הדורשים שוויון זכויות.
השיירה כונתה "המתגלגאים" ואף על פי שלא נדרש אישור משטרתי לקיומה, המשטרה עצרה במהלכה שתי רוכבות אופנוע לסביות, שנסעו בקדמת השיירה, בטענה שעברו על החוק האוסר רכיבה בצמד במקביל.
רק בשנת 1998 הפך מצעד הגאווה בתל אביב, לראשונה, לאירוע רב המשתתפים המוכר כיום.
בשנת 1998 אירעו שני אירועים שתרמו לכך.
היו אלו זכייתה של דנה אינטרנשיונל באירוויזיון, ואירועי ויגסטוק, שהסתיימו בעימות חריף עם המשטרה.
מאז מתקיים מצעד הגאווה בתל אביב מדי שנה, והפך לאחד מהסמלים העיקריים במאבק לנראות ולדרישה לשוויון לאוכלוסיית הלהט"ב.
מצעד הגאווה בתל אביב הפך לחגיגת רחוב המונית, בה משתתפים עשרות אלפי אנשים מדי שנה, והנהנה מחסויות מסחריות.
בין המשתתפים להט"בים, אזרחים התומכים במאבקם, ורבים אחרים שבאים ליהנות מאווירת הפסטיבל ומחגיגת הרחוב הייחודית.
עד שנת 2005 אורגן האירוע והופק, מדי שנה, על ידי אגודת הלהט"ב.
עם גדילת המצעד והרחבת מספר הצועדים, ניכר היה כי ארגונו מדי שנה מחייב הקצאת סכומי כסף עצומים ומינוי עובדים במשרה מלאה.
אגודת הלהט"ב שעובדיה מתנדבים והיא מתקיימת בעיקר על תרומות ודמי חבר, התקשתה להפיק את המצעד.
ניסיון בשנת 2005 לבקש מהצועדים לתרום מכיסם סכומים לכיסוי ההוצאות לא עלה יפה.
בשנת 2006 לא התקיים מצעד גאווה בתל אביב.
יוזמת המצעד, אגודת הלהט"ב, הודיעה כי לא הצליחה להפיקו עקב קשיים בגיוס נותני חסות בכמות מספקת לתשלום עלויות אבטחת האירוע.
בעקבות זאת הוחלט כי עיריית תל אביב תפיק את מצעד הגאווה בתל אביב באופן בלעדי, החל משנת 2007.
בשנים 2007 ו-2008, הפיקה העירייה את המצעד במסגרת הסעיף התקציבי "תקציב לא צפוי".
מעורבותו של חבר המועצה מטעם סיעת עיר לכולנו, יואב גולדרינג, הביאה להכנסת תקצוב קבוע למצעד בספר התקציב של העירייה בשנת 2009.
כחלק מתרבות גאה בתל אביב
בהדרגה, במהלך שנות האלפיים, הפך המצעד להיות הפנינג ענק, קרנבל, וחגיגת רחוב, שעיקרו שמחה, אהבה, ומסרים של שוויון זכויות וקבלה.
מצעד הגאווה האחד-עשר בתל אביב, בשנת 2008, החל עם חנוכת המרכז העירוני לקהילה הגאה תל אביב, הצמוד לגן מאיר.
זהו המתנ"ס העירוני הראשון בישראל המיועד לשרת את קהילת הלהט"ב.
הקמת המרכז ותחזוקתו כגוף עירוני, ממחישה את הדרך אותה עשתה אוכלוסיית הלהט"ב בתל אביב, מאז המצעד הראשון, עד כדי שילוב מלא במוסדות העיר.
במצעד בשנת 2009, השיא גל אוחובסקי חמישה זוגות חד-מיניים ב-"חתונת המאה", במסגרת מצעד הגאווה.
על פי מארגני האירוע, השתתפו כ-30 אלף בני אדם במצעד, אולם על פי הערכת המשטרה השתתפו באירוע 15 אלף בני אדם.
בשנת 2010, כחלק משבוע הגאווה, התקיימו ב-11 ביוני שלושה מצעדי גאווה בתל אביב:
מצעד הגאווה המסורתי "ואהבת לרעך כמוך", שמאגד את ארגוני הקהילה המרכזיים, בהשתתפות עשרות אלפי אנשים ובחסות עיריית תל אביב.
המצעד יצא מגן מאיר לאחר דקת דומייה לזכרם של ניר כ"ץ וליז טרובישי, שנרצחו ב"ברנוער" והסתיים במסיבת חוף ששודרה לראשונה בשידור חי בערוץ 24.
"מצעד הגאווה הקהילתי"- מצעד אלטרנטיבי בארגון קבוצת "צועדות לשינוי" במחאה על כך שאת תוכני המצעד המרכזי בעיר מכתיבה עיריית תל אביב ולא הקהילה הגאה המצעד יצא מגינת לווינסקי, עצר מול בית אגודת הלהט"ב לדקת דומייה לזכר הרצח בברנוער, וסיים בהפנינג בגן מאיר.
"רגע לפני הגאווה: מצעד אלטרנטיבי רדיקלי", יצא מבית אגודת הלהט"ב והסתיים בהפנינג בגן מאיר, ומשם חבר למצעד המסורתי.
בשנת 2011 נערך מצעד הגאווה ב-10 ביוני, ובו המספר הגדול ביותר של חוגגים בהיסטוריה של מצעדי הגאווה בישראל - מאה אלף.
במצעד זה השתתפה לראשונה נציגות רשמית של דתיים להט"בים כגון חברותא ובת קול אשר היו במשאית של גוגל.
בשנת 2012 התקיים המצעד ב-8 ביוני בהשתתפות כמות רבה של צועדים, שמספרם הוערך בין 100,000 ל-200,000. כיום מתקיים המצעד באופן קבוע אחת לשנה, ביום שישי, לרוב בחודש יוני.
הוא נפתח בהפנינג ונאומים המתקיימים ברחבת המרכז העירוני לקהילה הגאה, ממשיך ברחובות תל אביב בהשתתפות ערה, ולאחר מספר שעות מסתיים בהפנינג בחוף הים של תל אביב.
האירוע משווק על ידי משרד התיירות הישראלי כאטרקציה גאה, ובשנת 2012 השתתפו לראשונה גם כ-20 אלף תיירים מכל רחבי העולם, במה שהוגדר כמצעד הגאווה הגדול ביותר אי פעם שנערך בארץ.
שיר הנושא של מצעד הגאווה, "תל אביב", בביצוע הזמר עומר אדם, הושמע ברדיו ובמסיבות במשך שבועות רבים לאחר המצעד.
בשנת 2018 צעדו כרבע מיליון, מה שהוגדר שוב כמצעד הגאווה הגדול ביותר אי פעם שנערך בישראל, בסימן "קהילה עושה היסטוריה" לציון 30 שנה לביטול החוק האוסר על משכב זכר, לציון 20 שנה למצעד הגאווה הראשון, ולציון 10 שנים להקמת המרכז הגאה תל אביב-יפו.
מאז העשור השני של המאה ה-21 נחשב מצעד הגאווה בתל אביב לאחד מאירועי התרבות החשובים בעיר, המשקף את הליברליות והצבעוניות של תל אביב, ומהווה מקור משיכה משמעותי לתיירים.
המצעד מהווה משאב תיירותי, בהביאו לישראל עשרות אלפי תיירים, המעוניינים להגיע בהמוניהם לתל אביב לקראת מצעד הגאווה.
בשנת 2016, על פי דיווחים שונים באמצעי התקשורת, הגיעו לישראל כ-35,000 תיירים שהגיעו במיוחד למצעד הגאווה בתל אביב.
ההוצאות הרבות של תיירים אלו על לינה, כלכלה וכיוצא בזה מספקות הכנסה גבוהה למשק התיירות.
הוערך שבשנת 2017, הכניסו תיירי מצעד הגאווה לישראל כמאה מיליון ש"ח לפחות.
בשנים 2022 ו-2023, בעקבות שיפוץ בפארק צ'ארלס קלור בו נערכה המסיבה בסוף המצעד באופן מסורתי, לא ניתן היה לקיים את המצעד במסלולו המקורי.
בשנת 2022 המצעד נערך לאורך שדרות רוקח ולאחר מכן המסיבה נערכה בגבעת המופעים בגני יהושע.
עקב מספר רב של התייבשויות, ותלונות על מסלול המצעד, החל דיון בקרב הקהילה הגאה בתל אביב יחד עם העירייה, על אפשרות להחזיר את מסלול המצעד לטיילת, כשבסוף הפשרה שהושגה לשנת 2023 היא מצעד שנערך בערב יום חמישי בטיילת, ומסיבה שנערכה בצוהרי יום שישי בגני יהושע.
במצעד הגאווה בשנת 2022 הופיעה הראפרית האוסטרלית איגי אזליה, לראשונה בישראל, בחסות חברת הפינטק ראפיד, שהביאה את אזליה יחד עם הדיג'יים הבינלאומיים דייוויד מוראלס ובוריס ברגהיין.
במצעד בשנת 2023 הפגינו חלק מהארגונים הגאים שלקחו חלק במחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, ומספר ארגונים נוספים שטענו כי רפורמת לוין מסכנת להט"בים.
ב-2024, בעקבות האווירה הציבורית הירודה בישראל עקב טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, לא התקיים מצעד אלא עצרת בגן צ'ארלס קלור.
בשנת 2025 בוטל מצעד הגאווה בהתראה של פחות מיממה עקב מבצע עם כלביא.
קייטלין ג'נר, האורחת הבין לאומית של המצעד, הגיעה לישראל והתראיינה בכלי התקשורת עוד טרם הביטול.
לאורך השנים, כאירוע מרכזי המושך מבקרים רבים, ועם עליית קרנה של הקהילה הגאה בעיר, התקבע מעמד המצעד בתל אביב כאירוע הגאווה המרכזי במדינת ישראל.
מועד המצעד, בחודש יוני שבפתח הקיץ, יחד עם אופיו רב המשתתפים והמוזיקה המלווה אותו, קיבעו את מעמדו של המצעד יחד עם המסיבה המלווה אותו אף אל מחוץ לקהילת הלהט"ב.
עם השנים החלו הטרוסקסואלים וסיסג'נדרים רבים לפקוד את המצעד ואת המסיבות הנלוות אליו תוך הבעת תמיכה בקהילה הגאה.
עקב כך החלה התייחסות תקשורתית למצעד גם בתחומי התרבות הפופולרית, ולא רק בהקשר הפוליטי-גאה.
עם השנים אומנים רבים הוציאו שירים שיועדו להשמעה על המשאיות במצעד ובמסיבות לאחריו, רבים מהם בשיתוף מארגני מסיבות מהקהילה הלהט"בית.
חלק מהשירים אף התקבעו כלהיטים בחברה הישראלית הכללית.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 היו שירים בודדים כל שנה אשר לרוב הופקו בחסות המצעד, ובהמשך העשור ובתחילת העשור השלישי למאה, התקבע נוהג בו אמנים רבים מוציאים שירים עצמאיים ללא חסות המצעד עצמו, בנוסף לשיר הרשמי.
ביקורת ופעולות אלטרנטיביות מתוך הקהילה הגאה
בשנים הראשונות לקיום המצעד, צעדו במסגרתו קבוצות מחאה רדיקליות, כדוגמת ארגון כביסה שחורה.
הדבר זכה לגינוי והסתייגות מצד מארגני הצעדה, אגודת הלהט"ב.
לשיטתם מצעד הגאווה צריך להתמקד במאבק ציבור הלהט"ב לשוויון זכויות ולשוויון הזדמנויות, ואין להשתמש בו כבמה לעמדות פוליטיות.
ככל שהצעדה גדלה, כך פחתה נראותן של הקבוצות הפוליטיות, והבולטת שבהן, "כביסה שחורה", פסקה מלהתקיים.
ואולי אחת ההתנגדויות הכי שנויות במחלוקת - שהמצעד התל אביבי תורם לתופעת ה"פינקווש" (שימוש הסברתי בנראות ליברלית לגבי נושאי גאווה כדי להסיט מן הדיון על הכיבוש והפלסטינים).
מצעד הבוץ היה המצעד הגדול הראשון שאורגן על ידי ה-National Union of Women's Suffrage Societies) NUWSS) ב-7 בפברואר 1907 בלונדון.
מטרתו הייתה תמיכה במתן זכות הצבעה לנשים.
המצעד כלל יותר מ-3,000 נשים אשר צעדו ברחובות הבוציים והקרים של לונדון מהייד פארק לאקסטר הול.
שם המצעד ניתן לו לאחר התרחשותו בשל תנאי מזג האוויר הקשים בהם נערך, ואף על פי כך, תואר כמצעד שמח לרוב הדעות.
המצעד היה מאוד מגוון חברתית – הצועדות היו נשים בעלות מעמד, בוגרות אוניברסיטה, אמניות, חברות במועדוני נשים, עובדות טקסטיל, נשים מטעם התנועה להימנעות מאלכוהול ועוד יותר מארבעים ארגונים שונים שהתאספו מכל רחבי בריטניה.
אנשי מפתח במצעד והבחנה בין שני הארגונים לתמיכה במתן זכות הצבעה לנשים
המצעד אורגן על ידי פיליפה (פיפה) סטרצ'י (Phillipa (Pippa) Strachey), ביתה של ליידי סטרצ'י.
ארגון המצעד הפגין את כישוריה של סטרצ'י כ"גאון ארגוני" והוביל לתכנון מצעדים רבים נוספים.
חבריי ה-Artists' Suffrage League יצרו פוסטרים וגלויות ועיצבו ויצרו כ-80 כרזות רקומות לכבוד המצעד.
באותה תקופה פעלו שני ארגוני סופרג'יסטיות: ה-NUWSS שהורכב מסופרג'יסטיות שהיו מחויבות לפעילות שאינה מיליטנטית (Constitutionalist suffragists), ואיגוד הנשים החברתי והפוליטי, (Women's Social and Political Union, WSPU) שהורכב מסופרג'יסטיות שיישמו טקטיקות מחאה מיליטנטיות (Suffragettes).
המצעד הונהג על ידי מיליסנט פוסט יחד עם חברותיה לארגון ה-NUWSS: ליידי סטרייצ'י, ליידי פרנסיס בלפור וקיר הארדי.
נשות ארגון ה-NUWSS לא השתמשו אמנם בטקטיקות מיליטנטיות, אך הכירו בכך שעליהן לדאוג שקולן ישמע כדי להצליח לקדם את מטרתן- מתן זכות הצבעה לנשים.
הן בחרו בהפגנה המונית כדי להראות לעולם כמה רבות הן הנשים אשר מעוניינות בזכות להצביע.
על אף תנאי מזג האוויר הקשים, צפו במצעד אלפי אנשים.
המראה של נשים מכל הגילאים, מעמדות ומקצועות צועדות יחד במזג אוויר מחריד דרך רחובות בוציים היה תקדים ועורר עניין רב בקהל הצופים.
עיתונים ומגזינים באירופה ובארצות הברית שמו דגש על המגוון האנושי שקיבל ייצוג במצעד.
בחברה הבריטית באותה תקופה היה מקובל לחשוב כי נשים סולדות מלהציג עצמן בציבור.
תפישה זו גרמה למשתתפות במצעד להיראות אף מסורות יותר למטרתן בעיני קהל הצופים.
בעיתון Manchester Guardian נכתב: "בלתי אפשרי להניח כי מרבית הנשים שלקחו חלק במצעד עשו זאת לשם הספורט או לשם ההנאה שבדבר.
השתתפות במצעד מסוג זה דורשת מאישה את האומץ לצאת מחדר הציור שלה לרחוב ולהיות חלק מההמון למען מטרה שככל הנראה מעוררת סלידה בעיני רוב או רבים ממכריה, ולראות עצמה בעיתון למחרת בבוקר כשייכת לתנועה הסופרג'יסטית."
השפעות מצעד הבוץ לטווח הארוך
מנהיגות התנועה הסופרג'יסטית, היסטוריונים מודרניים ומומחים טוענים כי המצעד עזר לגבש מצעדים גדולים נוספים לתמיכה במטרה.
דבורה גרדנר מ-Yale University Press ומ-New-York Historical Society מתארת את מצעד הבוץ כמצעד הראשון המשמעותי באנגליה ומדגישה את ההשפעה החיובית שהייתה לאירועים מסוג זה על התדמית של נשים שהשתייכו לארגון לתמיכה במתן זכות הצבעה לנשים.
המצעדים הללו משכו אלפי משתתפות, החל מ-3,000 משתתפות במצעד הבוץ שנערך בפברואר 1907 ועד 40,000 ב-1913. המצעדים משכו קהל עצום בגודלו – מאות אלפי צופים ובמקביל – עיתונאים שסיקרו את האירוע.
חשיבות הסיקור העיתונאי הייתה גדולה בעיני התומכות במתן זכות הצבעה לנשים, גם בעיני המיליטנטיות וגם בעיניהן של האחרות.
הסיקור העיתונאי עזר להעביר את המסר על פיו כל סוגי הנשים רצו להצביע, ולא רק נשים צעקניות, היסטריות ולא נשיות, כפי שתוארו בקריקטורות בעיתונים ונתפשו בעיני הציבור בדרך כלל.
בספרה The Spectacle of Women: Imagery of the Suffrage Campaign 1907–14 מציינת המחברת ליסה טיקנר (Lisa Tickner) את המשמעות ארוכת הטווח של מצעד הבוץ : "מצעד הבוץ, שהוא אמנם מצעד צנוע בהשוואה לבאים אחריו, היווה תקדים למצעדים גדולים.
טיקנר אף טוענת שהייצוג החברתי הנרחב במצעד היווה מעין טעימה מוקדמת של השפעתה של התנועה התומכת במתן זכות הצבעה לנשים על האינטראקציה בין מעמדות בחברה.
בספרה Connecting Links: The British and American Suffrage Movements, 1900–1914 טוענת המחברת פטרישיה האריסון (Patricia Harrison) כי נשות ה-NUWSS הצליחו לחקות את התלהבותן של המיליטנטיות במקביל לשימוש בטקטיקות לא מיליטנטיות על פי חוקת תנועת התמיכה במתן זכות הצבעה לנשים.
הן צלחו זאת תודות לארגון מצעדים והפגנות כדוגמת מצעד הבוץ.
מצעד הגאווה בחיפה הוא מצעד גאווה שנתי שמתקיים בעיר חיפה משנת 2007. כיום עובר המצעד בציר הראשי של הכרמל – שדרות מוריה ושדרות הנשיא.
אורך המסלול כ-1.5 ק"מ, מצומת כרמליה (צפרירים) ועד גן האם שבמרכז הכרמל.
בשנת 2011 עבר המצעד, לראשונה, בשדרות הנשיא - לאורך כ-800 מטרים עד גן האם, מסלול מרכזי ובולט בהשוואה לטיילת יפה נוף, שבה עברו מצעדי השנים הקודמות.
בשנת 2014 המצעד עבר בשכונת הדר הכרמל ברחובות הנביאים והרצל, והסתיים בבניין עיריית חיפה, שם התקיים אירוע המוני של מופעים
מצעד הגאווה בחיפה ה-14 "כולנו חיפה", שנערך ב-18 ביוני 2021 הוזנק על ידי ראשת העיר חיפה עינת קליש רותם.
מצעד הגאווה בחיפה ה-16 שנערך ב-15 ביוני 2023 היה בסימן המחאה נגד ממשלת ישראל ה-37. היה זה המצעד הגדול ביותר שנערך בחיפה, עם מעל ל-6,000 משתתפים.
אירוע הגאווה נפתח בדקת דומייה לזכרה של שרית אחמד שנרצחה שבוע קודם לכן, בשל זהותה המינית.
את המצעד הובילה הזמרת דנה אינטרנשיונל.
למחרת התקיים אירוע גאווה בקריית חיים שכלל צעדת גאווה ברחובות אח"י אילת ודגניה.
במהלך המצעד, משטרת ישראל עצרה באופן אלים שלושה משתתפים טרנסג'נדרים שאחד מהם הניף את דגל הרשות הפלסטינית.
לטענת המשטרה המניף תקף שוטר, אך עדי ראייה סיפרו כי לא היה כך.
בהודעת המשטרה על המעצר נעשה מיסג'נדרינג כלפי העצורים, וכן העידו העצורים כי השוטרים השמיעו קללות מיזוגניות, הומופוביות וטרנספוביות כלפיהם.
מצעד הגאווה באילת הוא מצעד גאווה שנתי שהתקיים בעיר אילת החל משנת 2001. ועד 2014 כחלק מפסטיבל אילת בגאווה, אירוע שנתי שפתח את אירועי הגאווה בישראל.
פסטיבל אילת בגאווה נערך בכל שנה בחודש מאי והיווה מוקד משיכה משמעותי לחברי הקהילה הלהט"בית בישראל ואף לתיירות גאה מאירופה ומארצות הברית.
במסגרת אירועי הפסטיבל נערכו במוקדים שונים בעיר אילת אירועי תרבות, תערוכות אמנים יוצרים, הפנינג גאווה בחוף הצפוני של אילת, מסיבות במוקדים שונים בעיר, כפר גאווה וכמובן מצעד גאווה שחלף על פני מרכז העיר בואכה בחוף הצפוני.
בין האמנים הבינלאומיים שהשתתפו בפסטיבל היה הזמר והדי.ג'יי הבריטי בוי ג'ורג', הדי.ג'יי האיטלקי פיל רומנו, אנה פאולה מברזיל, אוליביין מאיטליה, מייק קרוז מניו יורק וכמובן עופר ניסים.
בין האמנים שהשתתפו באירועי הגאווה באילת במרוצת השנים: דנה אינטרנשיונל, מיכל אמדורסקי, אמיר פיי גוטמן, מאיה בוסקילה, עידן יניב ואיחוד נדיר של להקת סקסטה המיתולוגית.
הפסטיבל השנתי הציג שיתופי פעולה עם ליינים של מסיבות גאות בישראל ובחו"ל, בכלל זה עם ליין המסיבות התל אביבי FFF שהפיק שמעון שירזי, ליין אריסה וליין GAP החיפאי של אסי נחום וגיא הראל.
את אירועי הגאווה באילת הפיק שחר אלקיים, מי שהיה תושב העיר עד 2013 וחזר במיוחד כדי להפיק את פסטיבל 2014 שהיה האחרון.
שחר אלקיים היה גם המפיק של ליין מסיבות פרידום שפעל במלון המלך שלמה במשך עשור.
ניסיון עצמאי להוציא לפועל פסטיבל בשנת 2015 לא צלח ומאז 2014 לא מתקיים הפסטיבל בעיר.
אף שבשנותיו האחרונות זכה הפסטיבל לתמיכה כספית ממשרד התיירות, במשך השנים הלינו המפיקים על קשיים שמערימים גורמים בעיריית אילת ועל העדר תמיכה ונכונות לסייע בקיום הפסטיבל והאירועים הנלווים לו.
בין השאר תועדו בשנת 2016 עובדי אגף התפעול של עיריית אילת מסירים את דגלי הגאווה שנתלו ברחבי העיר בלילה שלפני המצעד השנתי.
במהלך המצעד של שנת 2009 אשר משך כ-3,500 צועדים, הותקף גבר גאה כבן 34 על ידי קבוצת נערים מקומיים ופונה למרכז הרפואי יוספטל עם שבר באפו.
שנה לאחר מכן מסלול המצעד שונה ומשתתפיו צעדו מרחבת סיטי סנטר לאורך שדרות התמרים, כיכר שדה התעופה, כביש 90, כיכר התיירות, דרך קאמפן, רחוב קאמן דרך מלונות קראון פלאזה, רימונים מרינה קלאב, המלך שלמה עד לנקודת הסיום בחוף נביעות.
במהלכו, נכח חבר הכנסת ניצן הורוביץ והותקפו כ-3 גברים הומוסקסואלים.
בשנת 2013 נבחר מלון קראון פלאזה לשמש כמייצגם הרשמי של חגיגת אירועי הגאווה ה-12 בעיר.
מצעד הגאווה באמסטרדם הוא מצעד גאווה שנתי שמתקיים באמסטרדם, הולנד החל משנת 1996. מצעד הגאווה באמסטרדם מושך אליו כמה מאות אלפי צועדים בשנה, והוא אחד מהאירועים השנתיים הגדולים ביותר שמתקיימים בהולנד.
מצעד הגאווה באמסטרדם אורגן לראשונה ב-1996, שלא כמו מצעדי גאווה אחרים בעולם, כפסטיבל שבו חגגו את חירות האדם ואת הגיוון .
סיבה נוספת לפתיחת מצעד הגאווה באמסטרדם הייתה עקב האירוע השבת הוורודה (בהולנדית: Roze Zaterdag).
ב-1998, פתח מצעד התעלה את אירועי המשחקים הגאים שנערכו באמסטרדם, אליו הגיעו כרבע מיליון מבקרים.
במצעד התעלה של 2014, השתתפו בין היתר סירה יהודית-ישראלית וסירה מרוקאית.
על הסירה היהודית-ישראלית היו דנה אינטרנשיונל, הרבנית הרפורמית מרי ואן פראג והתאומות פוקנס.
מצעד האלבומים המסחריים הוא מצעד אלבומים שמפורסם על ידי מגזין בילבורד החל מדצמבר 2014. זהו מצעד שבועי המתעד את האלבומים הנמכרים ביותר על בסיס מכירות שבועיות בארצות הברית בלבד.
עד דצמבר 2014, הוא היה חלק ממצעד הבילבורד 200, אך המצעד הזה השתנה והתחיל לכלול נתוני סטרימינג בהתחשב ביחידות שקולות לאלבומים בסיכומיו.
זאת, כדי לתעד את השפעת העלייה של הסטרימינג ברחבי המדינה (כולל גופים שונים כדוגמת אפל מיוזיק וספוטיפיי).
מצעד האלבומים המסחריים נוצר כדי לשמר את המתודולוגיה הישנה יותר של ספירת מכירות אלבומים נקיות (ללא סטרימינג).
1989 של טיילור סוויפט היה לאלבום הראשון שדורג במקום הראשון במצעד.
של ג'יי קול היה לאלבום הראשון של גבר שדורג במקום הראשון במצעד.
1989 של טיילור סוויפט היה לאלבום היחיד שצבר שישה שבועות במקום הראשון במצעד.
25 של אדל קבע שיא חדש בין 2015–2016 וצבר 11 שבועות במקום הראשון במצעד.
Folklore של טיילור סוויפט היה לאלבום הראשון בשנות ה-20 של המאה ה-21 שצבר שבעה שבועות במקום הראשון במצעד.
של טיילור סוויפט הוא אלבום ההוצאה החוזרת הראשון בהיסטוריית המצעד שדורג במקום הראשון.
30 של אדל קבע שיא חדש בין 2021–2022 והפך לאלבום הראשון בשנות ה-20 של המאה ה-21 שצבר שמונה שבועות במקום הראשון במצעד.
Midnights של טיילור סוויפט היה לאלבום הראשון שצבר 13 שבועות רצופים במקום הראשון.
מצעד הגאווה באיסטנבול (בטורקית: İstanbul Onur Yürüyüşü) הוא מצעד הגאווה השנתי, המתקיים מדי שנה בעיר הגדולה בטורקיה, איסטנבול.
האירוע התקיים לראשונה בשנת 2003 ומאז הוא מתקיים מדי שנה ביום הראשון או האחרון של חודש יוני או ביום הראשון או האחרון בחודש יולי, ומציין סוף שבוע של אירועי גאווה בעיר.
כ-30 איש בלבד השתתפו במצעד הראשון שנערך באיסטנבול.
המספרים גדלו באופן אקספוננציאלי בכל שנה והגיעו לכ-5,000 איש ב-2010. המצעד ב-2011 משך למעלה מ-10,000 איש, היה זה מצעד הגאווה הגדול ביותר מסוגו בעולם המוסלמי.
מצעד הגאווה ב-2012 שהתקיים ב-1 ביולי, משך אליו קרוב ל-30,000 משתתפים.
המשתתפים מתכנסים בכיכר טקסים לפני שצועדים לכל אורך שדרות איסתיקלאל.
ב-30 ביוני 2013, מצעד הגאווה משך כמעט 100 אלף איש משום שלמפגינים הצטרפו מפגנים מגל המחאות שהתקיים במדינה באותה השנה, מה שהפך את המצעד באיסטנבול ב-2013 למצעד הגדול ביותר שהיה אי פעם בטורקיה.
האיחוד האירופי שיבח את טורקיה בכך שהמצעד יצא לפועל ללא הפרעה.
ביום ראשון ה-29 ביוני 2015 דווח ברויטרס כי משטרת טורקיה השתמשה בנשק לפיזור הפגנות על מנת לפזר את האירוע.
בשנת 2017 מושל איסטנבול שוב אסר על קיום מצעד הגאווה בעיר, תוך ציון חששות ביטחוניים וסדר ציבורי.
בשנת 2018, הייתה זו השנה הרביעית ברציפות בה מושל איסטנבול אסר על מצעד הגאווה תוך ציון החששות הביטחוניים והסדר הציבורי, אף על פי כן, כ-1,000 איש התנגדו לאיסור וקיימו את המצעד, הם נתקלו בכדורי גז מדמיע וגומי מצד המשטרה המקומית.
בשנת 2019, משרד מושל איסטנבול אסר שוב על קיום מצעד הגאווה, וציין את החששות הביטחוניים והסדר הציבורי.
לאחר מכן, חבר האופוזיציה באספה הלאומית, סזגין טאנריקולו, ממפלגת העם הרפובליקאית, פנה לסגן נשיא טורקיה, פואט אוקטאי, ושאל מדוע מושל איסטנבול אסר על קיום מצעד הגאווה באיסטנבול.
הוא גם שאל כמה חברי הקהילה הגאה נהרגו ב-17 השנים האחרונות במדינה, הזמן בו מפלגת הצדק והפיתוח שלטה בעיר, עקב דברי שנאה פרובוקטיביים, והעלה חשש מאפליית קהילת הלהט"ב בעתיד.
ב-29 ביוני אותה השנה, מאות אנשים התנגדו לאיסור והחלו לצעוד, כמו בשנה קודם לכן, הם נתקלו בגז מדמיע, גז פלפל וכדורי פלסטיק שנורו לעברם מכוח המשטרה.
מצעד הגאווה בביירות הוא מצעד הגאווה השנתי מטעם הקהילה הגאה בביירות, בירת לבנון.
המצעד התקיים לראשונה ב-2017 בו השתתפו כ-4,000 צועדים.
ב-2018, לפני שהמשטרה עצרה את המארגנת, האדי דמיאן, השתתפו קרוב ל-3000 צועדים.
למחרת פתח התובע הכללי של ביירות בהליך פלילי נגד האדי בגין ארגון אירועים "המסיתים להפקרות".
ההתקדמות העולמית בנושא הקהילה הגאה והמומנטום שיצרו היו התמריץ עבור האדי דמיאן בת ה-28 שהחלה לתכנן את אירוע הגאווה שיתקיים בביירות באוגוסט 2016. האדי פנתה לחברים ולארגונים שאינם ממשלתיים מהקהילה הגאה, ואספה קבוצה של אנשים מסורים כדי להדון ולקדם את נושא הקהילה הגאה בביירות ובלבנון בכלל.
המהדורה הראשונה של אירוע גאווה בביירות התקיימה בין התאריכים 14–21 במאי 2017 במקביל ליום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה.
האירוע משך אליו 4000 משתתפים באירועים שכללו תצוגות אופנה, ערב סיפורי להט"ב, הקרנות סרטים, מספר מסיבות, מופעי דראג, ועוד אירועים חברתיים.
מצעד הגאווה עצמו נקבע ל-21 במאי, אך בימים שקדמו אליו, כמות המשתתפים הצפויה עלתה על הציפיות ולכן הלוגיסטיקה לא הספיקה ללוות כראוי את המצעד.
במקום זה התקיים ברקביקיו המוני בחוף הים שכלל מוזיקה חיה, משחקי חברה ומסיבת חוף גדולה.
מארגני האירוע בשנה זו סבלו מהטרדות והצקות מארגונים דתיים שקראו לשלטונות להפסיק את האירועים.
לדוגמה, המלון אותו הזמינה הקהילה לקראת האירועים, ביטל את ההזמנה.
במאי 2018 נערך המצעד השני.
המצעד היה בסימן הורים אשר לא "זרקו" את ילדיהם בגלל זהותם המינית.
מסיבת הפתיחה הביאה 800 אנשים ששרו והריעו להופעתו של הזמר והרקדן הלבנוני חאנזה.
אף על פי כן, בלילה השלישי לאירוע הגאווה, התקיימה במקום הפצת תוכנית הומופובית.
התובע הכללי של ביירות הורה על השעיית הפעילות ופתח בהליך פלילי כנגד המארגנת בגין ארגון אירוע "המסית להפקרות".
בעקבות האירוע, הקהילה הגאה בביירות זכתה לתמיכה רחבה מכל העולם וזכו למאות שיחות טלפון של פעילים גאים ברחבי העולם שהציעו עזרה, תמיכה ועודדו המשך פעילות כמו גם גינויים ממשלות זרות כלפי התנהלות התובע הכללי של ביירות.
ב-2019, טקס הפתיחה שהיה אמור להתקיים במרכז ארסקו באל חמרה, נדחה לאחר שהמופתי של הרפובליקה ביקש להפסיק את פעילויות הפסטיבל והאשים אותם ב"הפרת מוסר".
אירוע הגאווה ב-2020 נערך על רקע מגפת ה-COVID-19 וגם לאחר הפיצוץ בנמל ביירות באוגוסט אותה השנה.
על מנת שהקהילה הגאה תצמח בביירות באופן בר-קיימא, המארגנים פתחו ערוצי תקשורת עם כל הרשויות הדתיות והמפלגות הפוליטיות.
הקהילה המקומית שיתפה פעולה עם האוניברסיטה האמריקנית בביירות ועם האוניברסיטה האמריקאית הלבנונית.
באמצעות נוכחות הקבועה בזירה הבינלאומית, המשתתפת בשיחות, ועידות ופאנלים מקומיים ועולמיים, מרחיבה את הפילנתרופיה והסיוע, בונה הקהילה כל העת את המוניטין שלה שמציב אותה בנרטיב העולמי בנושא הקהילה הגאה.
מדי שנה מקיימת הקהילה הגאה בביירות אירועים למודעות לאיידס ביום האיידס העולמי.
מצעד הגאווה בטאיוואן (בסינית: 臺灣 同志 遊行) הוא מצעד הגאווה השנתי הנערך בבירת טאיוואן, טאיפיי מאז שנת 2003. אף על פי שלאורך השנים ערים נוספות ברחבי המדינה בהן טאיג'ונג וגאושיונג החלו לקיים מצעדי גאווה גם כן, המצעד הרחב בגודלו מתקיים בטאיפיי בסוף חודש אוקטובר.
מהדורתו באוקטובר 2019 הוגדרה עם למעלה מ-200,000 משתתפים, ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר במזרח אסיה.