tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תמונתו הסמלית של סונס עם הדגל במרכז המגרש הובילה להשוואתו לאולובאטלי חסן, גיבור טורקי שנהרג כאשר הציב את הדגל העות'מאני בסיום המצור על קונסטנטינופול, כך זכה סונס לכינוי 'אולובאטלי סונס'.
סונס חזר לאי הבריטי כדי לאמן בסאות'המפטון, אך התפטר כבר בתום עונתו הראשונה במועדון בתואנה כי היו לו חילוקי דעות עם יושב ראש המועדון.
סונס היה זה שהביא למועדון את הקשר הישראלי אייל ברקוביץ', מהלך שנחל הצלחה רבה.
לאחר עזיבתו מאנגליה, ניסה סונס בשנית את מזלו באיטליה, אך סיים את תפקידו כמאמן טורינו קאלצ'ו כבר לאחר ארבעה חודשים.
ב-1997 סונס מונה למאמן בנפיקה ליסבון על ידי היושב ראש החדש, אשר הבטיח להחזיר למועדון את תהילת העבר שלו.
סונס הביא שישה שחקנים בריטים מהפרמייר ליג, אך אף אחד מהם לא בלט.
לאחר שתי עונות נטולות תארים, סונס פוטר, יחד עם כל הכדורגלנים הבריטים במועדון.
סונס חזר שוב לאי הבריטי, הפעם למשרת המאמן של בלקברן רוברס.
כבר בעונתו הראשונה נחל הצלחה, כאשר העלה את הקבוצה לפרמייר ליג.
במהלך ארבע שנותיו במועדון הוא גילה מספר שחקנים צעירים, בהם דמיאן דאף, דייוויד דאן ומאט יאנסן.
סונס גם החתים במועדון את אנדי קול, שכבש את אחד משני השערים בניצחון 1:2 על טוטנהאם הוטספר בגמר גביע הליגה ב-2002. בעונתו הבאה במועדון סיימה בלקבורן במקום השישי בליגה, לפני שבעונת 2003/2004, ניצלה הקבוצה בקושי מירידה לליגת המשנה.
ב-2004 עזב סונס את משרתו בבלקבורן לטובת אימון ניוקאסל יונייטד, שם נשאר בתפקידו עד פברואר 2006. ההתחלה של סונס בניוקאסל לא הייתה קלה, והוא לא הסתדר עם מספר שחקנים, ביניהם הולשי הבינלאומי, קרייג בלאמי, שמצא את עצמו מחוץ לקבוצה בעקבות יחסיו עם סונס.
עונת 2005/2006 החלה בצורה בינונית, אך סונס קיווה שרכישתו של מייקל אואן מריאל מדריד תמורת שיא מועדון המוערך בכ-17 מיליון ליש"ט, תביא לשינוי בקבוצה.
ניוקאסל ניצחה בדרבי האזורי את סנדרלנד 2:3 ושמרה על רשת נקייה בשלושת המשחקים הבאים שלה.
נראה היה שקבוצתו של סונס מתחברת יחדיו, לאחר ששמרה על שער ריק בשש מתוך שנים עשר משחקיה הראשונים בעונה.
שילובם של שניים מחלוציה הבכירים של אנגליה, מייקל אואן ואלן שירר, היוותה גורם מכריע בהצלחת הקבוצה.
עם זאת, פציעתו של אואן בהפסד 2:0 לטוטנהאם ב-30 בדצמבר 2005, שנמשכה מספר חודשים, הוסיפה לרשימת הפצועים של הקבוצה והקשתה על ניהולה.
חוסר הידע של סונס בטקטיקות מודרניות הובילו לכך שניוקאסל לא הייתה מסוגלת לשחק כדורגל אטרקטיבי, זאת למרות טענתו שהוא המאמן ההתקפי ביותר שאימן במועדון בעת המודרנית.
יחד עם המחסור בתכנון ארוך-טווח, הובילו הפציעות לכך שסגל הקבוצה הצטמצם ונחלש במהלך העונה.
החתמות יקרות, כמו אלו של ז'אן-אלן בומסונג תמורת 8 מיליון ליש"ט ואלברט לוקה תמורת 10 מיליון ליש"ט, אשר לא הוכיחו את עצמן, הוכיחו שוב את חוסר יכולתו של סונס לאמן בדרגים הגבוהים.
גם משטר האימונים של סונס נחשב למיושן למדי ולשחקניו היה חסר הכושר שהיה ליריביהם.
בסיום תקופתו כמאמן ניוקאסל, היה סונס שנוא על ידי כמעט כל אוהדי הקבוצה, שהיו שורקים בוז לקבוצה לאחר כישלונותיה וכן קראו לפיטוריו של סונס במשחקיו האחרונים כמאמן.
בסקר שנערך לאחרונה על ידי אחד ממועדוני האוהדים של המועדון, נבחר סונס למאמן הגרוע בתולדותיו.
ניוקאסל דשדשה במקום החמישה-עשר בליגה, זאת על אף שהוציאה כ-50 מיליון ליש"ט מאז הגעתו של סונס, כאשר חוזהו בוטל ב-2 בפברואר 2006.
אחרי הקדנציה בניוקאסל, שקל סונס להתמנות כמאמן קריסטל פאלאס הלונדונית, וצוטט באומרו ש"זה בהחלט משהו שאני מעוניין בו.
אני מוכן לאתגר נוסף ופאלאס היא אפשרות מציאותית אם תעלה".
עם זאת, כאשר הוצעה המשרה לסונס הוא סירב, ככל הנראה בשל סיבות משפחתיות.
בתחילת חודש ינואר 2007 קושר שמו של סונס לגלאזגו ריינג'רס, לאחר שפול לה-גן התפטר מתפקידו בעקבות עימות מתוקשר עם קפטן הקבוצה, בארי פרגוסון, אך לבסוף לא זכה במשרת האימון.
מאמן החודש בפרמייר ליג: אוקטובר 1996, אפריל 1997
ב-1998 נבחר סונס לרשימת 100 אגדות הליגה יחד עם חבריו לקבוצת ליברפול קני דלגליש, אלן האנסן, ריי קלמנס ואיאן ראש.
סונס נבחר במקום התשיעי במשאל 100 השחקנים שזעזעו את הקופ שנערך על ידי האתר הרשמי של ליברפול ובמסגרתו בחרו כ-110,000 אוהדי הקבוצה בעשרת השחקנים האהודים עליהם בהיסטוריית המועדון.
גרייס אגילר הייתה סופרת ומשוררת יהודייה-בריטית בת המאה ה-19. עיקר כתיבתה עסקה בדת ובהיסטוריה יהודית וברומנים היסטוריים.
כתבה 12 יצירות מסוגים שונים, שתורגמו לצרפתית, לגרמנית ולעברית.
בתקופה הוויקטוריאנית, הייתה אגילר הסופרת היהודייה הידועה ביותר.
אגילר הייתה בתם הבכורה של עמנואל ושרה אגילר.
לזוג היו עוד שני בנים.
אחיה, עמנואל, היה מלחין ומוזיקאי.
משפחתה ברחה מפני רדיפות האינקוויזיציה בפורטוגל במאה ה-18 והגיעה להאקני שבלונדון.
עמנואל אגילר היה פרנס וגבאי בית הכנסת הספרדי בלונדון והמשפחה הייתה מעורבת בחיי הקהילה בלונדון.
בילדותה חלתה אגילר במחלה שלא אובחנה, שגרמה לה להיות פגיעה למחלות נוספות במהלך חייה.
היא לקתה בפגיעה בעמוד השדרה שלה, ששיתקה את שריריה ואת ריאותיה ולבסוף גרמה למותה.
בריאותה הרופפת לא מנעה ממנה לכתוב יומן החל מגיל שבע ולהשתתף בפעילות חברתית עם נערות בנות גילה.
על מנת לחזק את בריאותה, שהתה אגילר בחופי ים וביישובים כפריים באנגליה; שם למדה להתעניין בטבע ולאהוב אותו.
הוריה המשיכו את המסורת של העברת המורשת בעזרת סיפורים שבעל-פה, שהיו חלק ממורשת יהודי ספרד האנוסים.
אביה העביר את מורשת יהדות איבריה וסיפורי אמה על האינקוויזיציה.
אמה קראה איתה בתנ"ך והעבירה מסורת שבעל-פה שהועברה בין אם לבת בקהילות האנוסים.
חוץ מן החינוך היהודי שקיבלה בבית התעניינה אגילר בחוויות דתיות נוצריות ונהגה לבקר בכנסיות פרוטסטנטיות.
החוקר גלצ'ינסקי מסביר את ביקוריה בכנסיות בהיעדר תרגום יהודי של התנ"ך לאנגלית, ובעניין שהיה לה בטקסטים יהודיים.
בשנת 1828, כשהייתה בת שתים-עשרה, חלה אביה בשחפת והמשפחה עברה לעיירת חוף דרומית במחוז דבון.
שם כתבה אגילר את יצירתה הראשונה, מחזה ששמו "Gustavus Vasa" גוסטב ואסה, מלך שוודיה.
המחזה לא פורסם ואין תיעוד שלו.
ב־1835 אחיה נשלחו ללמוד והמשפחה עברה לברייטון, שם פרסמה אגילר בעילום שם את ספרה הראשון "זר הקסמים" (The Magic Wreath), אסופת שירים, שכל אחד מהם מרמז על פרח מסוים.
בגיל 15 החלה לכתוב רומן שעסק באינקוויזיציה בספרד, ונקרא "עמק הארזים" או "קדוש מעונה" (The Vale of Cedars; or, the Martyr).
הספר נכתב בתגובה לאייבנהו של וולטר סקוט, ונדרשו לה ארבע שנים לכתיבתו.
הוא פורסם על ידי אמה ובעריכתה ב-1850, לאחר מותה ותורגם לגרמנית ופעמיים לעברית בשמות שונים.
בתקופה שכתבה את הרומן עברה אמה ניתוח והיא נדרשה לטפל בשני הוריה ולסייע בפרנסת המשפחה.
בשנים 1836–1837 החלה אגילר לכתוב על חשיבות האם במשפחה.
היא תיארה את תפקידה של האישה בבית כאחראית על המשפחה וכמחנכת לערכים דתיים ומוסריים.
"מחשבות על השבת" (Sabbath Thoughts) ו"קהילות קדושות" (Sacred Communings) היו אסופות של הגיגים דתיים, שבכמה מהם טענה אגילר בזכות תפילה משותפת עם נוצרים.
החיבורים הופיע רק לאחר מותה.
בשנת 1838, לבקשת אביה, תרגמה אגילר מצרפתית את חיבורו של האנוס יצחק אורוביו דה קסטרו, "בזכות ישראל" (Israel Defended).
התרגום הודפס והופץ באופן פרטי.
זו הייתה תרומתה לדיון בנושא האמנציפציה.
ב-1840 חזרה המשפחה ללונדון ואגילר ביקשה לבסס את מעמדה הספרותי באנגליה ובארצות הברית ולסייע בפרנסת המשפחה.
היא פנתה אל בנג'מין דיזראלי בבקשה שיבקש מאביו, איש הספרות יצחק ד'יזרעאלי, לקשר אותה להוצאת ספרים באנגליה, והלה אכן המליץ עליה להוצאת R.
Groombridge and Sons שהוציאו לאור את רוב כתביה באנגליה.
היא פנתה גם אל יצחק ליסר בארצות הברית, והוא הסכים לפרסם את ספר ההגות הראשון שלה, "רוח היהדות".
כתב היד אבד בדרך לארצות הברית ואגילר נאלצה לכתוב אותו מחדש מתוך הטיוטות.
הספר פורסם ב-1842. לאחר שיצא הספר לאור התברר לאגילר שליסר הוסיף הערות שוליים והקדמה לספרה, ובה הסביר את המחלוקות בניהם.
למרות ההערות עורר הספר עניין בקהילות יהודיות ונוצריות פרוטסטנטיות בשני צדי האוקיינוס.
"רוח היהדות" עסק בצרכיה הרוחניים של האישה ובייחוד של האישה היהודייה, ובחינוך יהודי.
אגילר טענה שנשים צריכות להיות אחראיות על חינוך הילדים ולכן יש לתרגם את התנ"ך לאנגלית על מנת שיוכלו להשתמש בו כטקסט מרכזי לחינוך יהודי ולרוחניות.
היא מתחה ביקורת על הממסד הרבני, שזנח את התנ"ך וקידש ספרים אחרים.
כשיצא הספר לאור הייתה העיתונות היהודית בתחילת דרכה.
"רוח היהדות" היה הספר הראשון של אישה יהודייה שנכתבה עליו ביקורת ספרים.
הספר פרסם אותה הן בקרב היהודים והן בקרב הנוצרים.
ב-1 באפריל 1842 כתב יעקב פרנקלין, עורך הירחון "קול יעקב", על הנראות והמעורבות של נשים בפעילות הציבורית והזהיר מפני הסכנה שברפורמות דתיות ואמנציפציה.
היו מי שטענו שאגילר פנתה למסורות כתיבה של נשים נוצריות ולא התייחסה לספרות הרבנית (שלא הייתה זמינה לה).
אגילר כונתה גם יהודיה פרוטסטנטית.
ב־1845 פרסמה אגילר את הספר "נשות ישראל".
זהו חיבור מקיף על נשים בולטות בתנ"ך, בתלמוד ובעת החדשה.
בספרה טענה אגילר שראוי לנשים היהודיות להתחזק ביהדותן באמצעות מימוש עצמי רוחני ואינטלקטואלי.
היא כתבה את הספר כדי לעודד נשים יהודיות צעירות להיות גאות ביהדותן ובזהותן.
אם ברומנים הראשונים וב"רוח היהדות" הדגישה אגילר את מקומה של האישה היהודייה במשפחה ובחינוך הילדים, ב"נשות ישראל" הדגישה את חשיבותה של ההתפתחות האישית של הנשים עצמן.
ב-1846 נפטר אביה ומצבה הבריאותי של אגילר הידרדר, אבל היא הוסיפה לכתוב במרץ.
באותה שנה פורסמה "הדת היהודית", סדרה של מכתבים בין אישה צעירה לזקנה, הצעירה הביעה את כוונתה להמיר את דתה, ואילו הזקנה עודדה אותה להישאר נאמנה לאמונתה.
הטקסט האחרון שכתבה אגילר, כחודשים שלפני מותה, תולדות היהודים באנגליה", הציע חזון רדיקלי ליחסים בין יהודים לנוצרים.
אגילר דחתה את ההתבוללות וקראה לנוצרים האנגלים לערוך חשבון נפש קפדני.
היא שילבה בכתיבתה את ההיסטוריה הפרטית של משפחתה, שנמלטה האינקוויזיציה לאנגליה.
בקיץ 1847 נסעה אגילר אל אחיה עמנואל, שלמד מוזיקה בפרנקפורט.
היא נפטרה ב-16 בספטמבר באותה שנה, בת 31 בלבד, ונקברה בבית העלמין היהודי בעיר.
ספרייה של אגילר נכתבו ברוח היהדות, ולא פעם מתוך אזכור מאורעות בהיסטוריה היהודית ונושאים יהודיים, אבל ציבור הקוראים שלה היה בעיקר לא יהודי.
קוראיה הנוצרים זכו להכיר את העולם היהודי מפי יהודייה ולא מאמצעות מתווכים נוצרים.
על פי גלצ'ינסקי, ספריה נמכרו במאות אלפי עותקים ומהדורות חדשות הודפסו 25 שנה לאחר מותה.
סניף של הספרייה הציבורית של ניו יורק נקרא על שמה.
ספר ילדים המבוסס על חייה ראה אור בשנות העשרים, והספר "נשות ישראל" ניתן כפרס בבתי ספר של יום ראשון בכנסיות באנגליה עד שנות החמישים.
בתור סופרת ומחנכת נודעה לאגילר השפעה רבה על נשים יהודיות ועל הקמתם של מוסדות נשים וקהילה ספרותית התומכת בהרחבת תפקידי הנשים בקהילות היהודיות.
כתביה הפולמוסיים, "נשות ישראל" ו"רוח היהדות", השפיעו על סופרים יהודים בולטים.
יצחק לסר אמנם ערער על האותנטיות היהודית של אגילר בביקורתו על "רוח היהדות", אבל הוא קיבל את דעתה שיש צורך בתרגום לאנגלית של התנ"ך לטובת הנשים, והפיק את התרגום הראשון.
גנון והציל: ספר מקורות האנוסים בפורטוגל
האנוסים: סיפור מימי האינקוויזיציה בספרד
גרייס או'מלי , שבתרבות העממית מכונה "המלכה הפיראטית", הייתה מנהיגה ולוחמת באירלנד של המאה ה-16. בעיקר לחמה באנגלים, שבמחצית השנייה של המאה ה-16 ביקשו לספח את הממלכות העצמאיות של אירלנד לממלכת אירלנד האנגלית.
בשנת 1593, כשהיא בשנות ה-60 לחייה, הפליגה או'מלי לאנגליה, לפגישה עם המלכה אליזבת הראשונה, מפגש שהביא להסדר של שלום ביניהן.
גרייס או'מלי היא דמות מפתח בפולקלור האירי, אבל התיעוד ההיסטורי על פועלה מסתמך כולו על מקורות אנגליים.
גרייס נולדה באי קלייר במחוז מָאיו במערב אירלנד בשנת 1530, לאביה אואן (Eoghan) מנהיג שבט או'מלי ושליט אומהול (Umhaill) ולאמה מרגרט.
מן העובדה ששלטה בשלוש שפות לפחות (גאלית, לטינית ואנגלית) וכנראה בעוד שלוש (סקוטית, צרפתית וספרדית), ברור שעברה חינוך ממוסד, ככל הנראה במנזר.
במקביל, ברוח משפחתה, למדה את תורת המלחמה וימאות.
כשהייתה בת 11, כך על פי הפולקלור האירי, החלה גרייס ליטול חלק בפעילות הימית המשפחתית.
כאשר ביקשה מאביה להצטרף להפלגה מסחרית לספרד.
אביה סרב, בטענה ששערה הארוך עלול להסתבך בחבלי הספינה.
למחרת הופיעה בספינה, כשראשה גזוז.
אחד מכינוייה היה מאז "גרייס הקרחת".
בשנת 1546, בגיל 16, נישאה גרייס לבעלה הראשון, דונל או'פלהרטי (O'Flaherty), מנהיג שבט או'פלהרטי השכן.
מנישואים אלו נולדו שלושה מילדיה - אואן, שנרצח בבגרותו על ידי המושל הבריטי, סיר ריצ'רד בינגהם (Richard Bingham), שנגדו לחמה או'מלי שנים ארוכות; מייב (Maeve), שירשה את רוח הלחימה של אמהּ, ומורואו (Murrough), שככל הנראה בגד במשפחתו ובעמו, ולאחר רצח אחיו, הצטרף לבינגהם ולכוחות האנגליים.
או'פלהרטי נהרג, בשנת 1565, במאבק על שליטה עם בני שבט שכן.
או'מלי לחמה ברוצחיו בהצלחה, ומנעה מהם להשתלט על המצודה המרכזית של שבט או'פלהרטי.
היא לא זכתה אמנם להפוך לשליטת השבט במקום בעלה, אבל בשובה לבית אביה, הצטרפו אליה כ-200 מלוחמיו.
לאחר מות או'פלהרטי, כך על פי הפולקלור, ניהלה גרייס רומן עם מלח שאנייתו נטרפה.
הרומן נמשך זמן קצר עד שהמאהב נרצח על ידי בני שבט מקמהון היריב.
גרייס האבלה הפליגה למבצרם של בני שבט מקמהון, "דוּנה", ששכן במפרץ בלקסוד (Blacksod ), שם חיסלה את רוצחי המאהב וקיבלה כינוי נוסף: "הגברת האפלה של דוּנה".
נישואיה השניים של גרייס היו נישואים פוליטיים.
גרייס הייתה חייבת לאחד כוחות כנגד האנגלים על מנת להבטיח את המשך העצמאות של המחוז שעליו שלטה.
לכן, הציעה נישואים לריצ'רד בורק (Bourke), ששבטו חלק עם שבט או'מלי את השליטה על מפרץ קלו (Clew Bay).
על פי המסורת האירית, חוזה הנישואים ביניהם נחתם לשנה אחת, שבסופה ביקשה גרייס להיפרד.
ההיסטוריה עם זאת מלמדת שהשניים נותרו ביחד עד יומו האחרון של ריצ'רד, והם אף הביאו לעולם בן - טיבוט נא-לונג בורק (Tibbot na Long Bourke).
מספרים שגרייס ילדה את בנה הרביעי על ספינה בים וכי יום לאחר הלידה הותקפה הספינה על ידי פירטים צפון אפריקנים בעת שהיניקה את בנה.
אנשיה עמדו להפסיד בקרב וגרייס הניחה את התינוק, יצאה אל הסיפון וירתה ברובה שבידה.
מיד עם השמע הירייה הקרב התגבר העוז של אנשיה והם הצליחו להתגבר על התוקפים.
כאשר שבה לבית אביה באי קלייר, לאחר מותו של או'פלהרטי, כבר הייתה גרייס מצוידת בשלוש ספינות מהירות ובעוד סירות אחדות.
צי הספינות שלה, שגדל בהמשך, התאים למים רדודים ופחות לים הפתוח.
גם הפעילות הימית שלה, שכללה מסחר וגביית דמי פרוטקשן על מעבר מדייגים וסוחרים שהגיעו לחופיה המערביים של אירלנד, התנהלה ברובה בקרבת החוף.
כאשר נקרתה הזדמנות להתנפל על ספינה ולבזוז אותה, גם בכך שלחה ידה.
האנגלים ותומכיהם התלוננו באופן רשמי על פעולותיה הפירטיות, אבל את פעילותה זו יש להבין לנוכח מעמדם של הפירטים באירופה כולה: רובם היו בעצם לוחמים לא רשמיים של המלכים, וגם באנגליה עצמה פעלו פירטים (כמו פרנסיס דרייק וג'ון הוקינז) נגד האויב הספרדי.
אף על פי שאת רוב זמנה בילתה בים, גם אויביה ביבשה ידעו את נחת זרועה של או'מלי, שבמהלך חייה השתלטה על ארבע מצודות לפחות, בעיקר במעשי נקמה על מות אהוביה, ובאופן כזה הגדילה משמעותית את שטחי שליטתה.
נראה שמי שלימד את גרייס או'מלי את יסודות הפוליטיקה המקומית היה בעלה הראשון, או'פלהרטי.
היא אמנם לא ירשה את תואר המנהיגות שלו, אבל עוד בחייו פיקדה על צי של מלחים-לוחמים, שרבים מהם התלוו אליה כשחזרה לאי הולדתה, קלייר.
כאשר מת אביה, הוא בחר להוריש את המנהיגות לבתו, אפילו שהיה לו גם בן - אחיה למחצה.
בנוסף למצודות שהגנו על ספינותיה, הייתה הבעלים של כאלף בהמות (שבתקופה ההיא היו סמל לעושר, הרבה יותר מאדמות).
אבל עיקר מאמציה של או'מלי הופנו למלחמה בפולש האנגלי.
המושל האנגלי של אירלנד, סיר ריצ'רד בינגהם (Bingham), כינה אותה במסמכים רשמיים "אומנת המרידות של האזור בארבעים השנה האחרונות".
בראשית חייה של או'מלי, שלטה אנגליה על דבלין וסביבותיה, ואילו אזורי החוף המערבי, מקום שמשפחת או'מלי שלטה בו מאות שנים, נותרו עצמאיים.
אבל בשנת 1534, סביב השינויים הדתיים שהנהיג המלך האנגלי דאז, הנרי השמיני, פרצה באירלנד מלחמת אזרחים, שהייתה העילה להידוק השליטה האנגלית באי.
באמצעות "חוק הכתר של אירלנד 1542", הוסיף מלך אנגליה לעצמו את התואר "מלך אירלנד".
ידה של אנגליה הוכבדה עוד יותר בימי שלטונה של אליזבת הראשונה.
השליטים המקומיים, ובהם גרייס או'מלי, לא קיבלו על עצמם את מרות האנגלים, ונלחמו על אדמותיהם ועל עצמאותם.
בשנות ה-70 של המאה ה-16 החריפו היחסים עוד, והצי של או'מלי, שהתפרנס בעיקר מגביית מסי מעבר מזרים, נדרש לשלם מסי מעבר לאנגלים.
או'מלי ראתה זאת כפגיעה בזכות האבות שלה לתנועה חופשית והגיבה בפעילות פיראטית כלפי ספינות בריטיות וספינות בחסות אנגליה.
ניסיון של משלחת אנגלית שיצאה מן העיר גולוויי בשנת 1579, במטרה לתקוף את המצודה של או'מלי באי קלייר, הסתיימה בתבוסה מוחצת של האנגלים, שבקושי הצליחו להימלט על נפשם.
נסיבות פגישתה עם המלכה האנגלית
בשנת 1583 מת בעלה ובן בריתה החשוב ביותר של גרייס או'מלי, ריצ'רד בורק.
מותו סימן את ראשיתה של תקופת כישלונות במלחמתה בכובש האנגלי.
בשנת 1584 מונה ריצ'רד בינגהם למושל מחוז קונכט (Connacht) במערב אירלנד, ופתח במתקפה על או'מלי ומשפחתה.
אחיו רצח את בנה הבכור, אואן, ובסמוך לכך התרחשה בגידת בנה מורואו, שהצטרף לכוחותיו של בינגהם.
ב-1591 הצליח בינגהם להרוס את צי הספינות של או'מלי והיא עצמה נכלאה וגזר דינה היה מוות בתלייה.
או'מלי ישבה אמנם בכלא, אולם גזר הדין לא בוצע בסוף והיא שוחררה בזכות תומכיה מקרב הממשל הישן.
עם שחרורה, לא נותרו למנהיגה האירית אמצעי מחיה, והיא בחרה לפנות אל יריבתה המושבעת - המלכה אליזבת הראשונה.
היא ביקשה שהמלכה תדאג לצרכיה בזמן שנותר לה לחיות, ובתמורה - הבטיחה להילחם באויבי המלכה, באש ובחרב.
כאשר, ב-1593, נעצר אחיה למחצה באשמת הרג חיילים אנגלים, ובנה, טיבוטי בורק, באשמת מרד, והיו צפויים לגזר דין מוות, החליטה גרייס או'מלי ליזום פגישה עם המלכה.
היא הפליגה לחופי אנגליה, ונפגשה עם אליזבת הראשונה בארמונה שבגריניץ'.
המסמכים האנגלים אינם מרחיבים על אופי הפגישה, אבל הפולקלור האירי מדגיש שאו'מלי לא כרעה לפני המלכה, אלא התנהגה כ"מלכה אל מלכה", ושהיא לא הסכימה להתפרק מן הפגיון שנשאה איתה, לדבריה - "להגנה עצמית".
המלכה, על כל פנים, כתבה לריצ'רד בינגהם, דרשה ממנו לשחרר את בני משפחתה של או'מלי, ולדאוג למחסורה.
את המשאבים לקיומה של המנהיגה הקשישה (בת 54 באותה עת), הורתה לקחת מנחלות בניה, ולהחסיר אותם מן המס שגבו האנגלים.
גרייס או'מלי זכתה להאריך ימים, ומתה מוות טבעי בגיל 64, עשר שנים לאחר פגישתה עם המלכה אליזבת, שנפטרה גם היא באותה שנה (1603).
או'מלי היא מגיבורי התרבות האיריים הבולטים, והיא הונצחה באמנות האירית לדורותיה, בספרות ובשירה, במוזיקה, בתיאטרון ובקולנוע.
אוניית הקיטור "גרייט בריטיין" היא אוניית נוסעים טרנס-אוקיאנית חדשנית ופורצת דרך שהושקה ב-1843, וכיום אוניית מוזיאון בנמל בריסטול .
האונייה תוכננה על ידי איזמבארד קינגדום ברונל עבור חברת אוניות הקיטור הבריטית "גרייט וסטרן" , ויועדה להוביל נוסעים בין בריסטול לניו יורק.
אוניות ברזל ואוניות מדחף נבנו אומנם לפניה, אך "גרייט בריטיין" נחשבת לאוניית הקיטור המדחפית הראשונה העשויה ברזל שחצתה את האוקיינוס האטלנטי ולאוניית הנוסעים המודרנית הגדולה הראשונה.
אורך האונייה 98 מ', הדחקה (משקלה) 3,400 טון, והיא הונעה על ידי שני מנועי קיטור דו-צילינדריים בהספק כולל של 1000 כוחות סוס.
כמו כן הותקנו בה שישה תרנים ומערך מפרשים, בהם השתמשו כשנשבה רוח נוחה כדי לחסוך בפחם.
זאת ועוד, האונייה צוידה במדחף שניתן לנתקו ולהרימו מעל פני המים בעת שיט במפרשים ובחמש מחיצות אטומות, שחילקו אותה לשישה מדורים אטומים.
באונייה היו שלושה סיפונים פנימיים ועליהם תאי מגורים ל-360 נוסעים ול-120 אנשי צוות, טרקלינים וחדרי אוכל, ומקום ל-1200 טון מטען ול-1,200 טון פחם.
בעת השקתה, ב-1843, נחשבה "גרייט בריטיין" לאונייה הגדולה בעולם.
האונייה ערכה מספר הפלגות לניו יורק, אך התמשכות הבנייה מעבר למתוכנן וההוצאות הרבות שלאחריה קלעו את בעליה לקשיים פיננסיים, וב-1846, לאחר שעלתה על החוף בצפון אירלנד עקב טעות בניווט וחולצה, נמכרה האונייה.
הבעלים החדשים תיקנו את האונייה וערכו בה שינויים רבים, ומ-1852 עד 1881 הפעילו אותה בהצלחה מרובה בקו אנגליה–אוסטרליה.
ב-1882 הוצאה האונייה משירות ונמכרה.
בעליה החדשים פרקו את מנועיה והסבו אותה לאוניית מפרשים מלאת-מעטה להובלת פחם בתפזורת.
ב-1886, בעודה בדרך מויילס לסן פרנסיסקו, פרצה בה שריפה והיא שבה מדרכה ונכנסה לנמל סטנלי באיי פוקלנד.
מאחר שלא היו במקום נידח זה אמצעים לתיקונה, נפסלה האונייה לשימוש, נמכרה לחברה מקומית והוסבה למחסן פחם צף.
ב-1937, כשלא נמצא בה עוד כל צורך, הוטבעה בכוונה תחילה ליד נמל סטנלי.
ב-1970, 33 שנים לאחר שננטשה, נמשתה האונייה והובאה אל המבדוק היבש בנמל בריסטול בו נבנתה כדי לשחזרה למצבה המקורי.
"גרייט בריטיין" היא כיום אוניית מוזיאון ואטרקציה תיירותית בבריסטול, ונמנית עם אוניות הצי ההיסטורי הלאומי של בריטניה .
בעקבות ניסיונה המוצלח עם אוניית הנוסעים הטרנס-אטלנטית הראשונה שלה, "גרייט וסטרן" (1838), החליטה חברת אוניות הקיטור "גרייט וסטרן" (Great Western Steamship Company) לבנות אונייה אחות, ואף נבחר לה שם – "סיטי אוף ניו יורק" (City of New York).
הצוות שתכנן ובנה את "גרייט וסטרן", ואשר כלל את איזמבארד ברונל, תומאס גאפי (Guppy), ויליאם פטרסון (Patterson) וכריסטופר קלקסטון (Claxton), נקרא שוב למשימה.
המוניטין של ברונל היו כעת בשיאם, והוא נבחר לפקח על מלאכת התכנון והבנייה כולה, החלטה שהיו לה השלכות מרחיקות לכת על עתיד החברה.
הבנייה התבצעה בנמל בריסטול, במבדוק יבש שהותאם לכך במיוחד.
שני מפגשים אקראיים השפיעו מאוד על תכנון האונייה החדשה.
בשלהי 1838 פקדה את נמל בריסטול אוניית הדואר Rainbow, (65 מ'), שהפליגה בצורה סדירה בין נמלי התעלה האנגלית.
אונייה זו, שתוכננה על ידי בונה האוניות הסקוטי ג'ון לירד , הייתה אוניית הברזל הגדולה ביותר בשעתה.
ברונל שלח את עמיתיו, קלקסטון ופטרסון, להפליג עם האונייה במסעה חזרה לנמל אנטוורפן, כדי לבחון ולהתרשם מחומר הבנייה החדש.
השלושה זיהו מיד את יתרונותיו של גוף ברזל על פני גוף עץ, וברונל שכנע את מנהלי החברה לבנות אוניית ברזל במקום אוניית עץ כפי שתכנן תחילה.
יתרונותיה של אוניית ברזל על פני אוניית עץ היו משמעותיים ביותר: ראשית, מחיר העץ לבניית אוניות הלך והתייקר, בעוד מחיר הברזל הלך והוזל.
שנית, גוף ברזל אינו נתקף בריקבון יבש , הוא עמיד בפני נזקי תולעת האוניות, ומשקלו קטן משל גוף עץ בעל אותם ממדים.
זאת ועוד, יתרונו העיקרי של גוף ברזל הוא בחוזק המבנה הגדול לאין שיעור יותר מגוף עץ.
אורכן המקסימלי של אוניות עץ היה כ-300 רגל (91 מ'), כי מעבר לו היה גוף האונייה נתון למאמצי התקערות גדולים מדי.
גוף ברזל נוטה להתקער במידה פחותה משל גוף עץ, ולכן אונייה בעלת גוף ברזל יכולה להיות ארוכה יותר.
ברונל ועמיתיו לתכנון האונייה היו בתחילה זהירים בהתאמת תוכניותיהם לטכנולוגיה החדשה.
אך עם כל טיוטת שרטוט גדלו אורכה ומידותיה של האונייה, ובשרטוט החמישי גדל הדחק האונייה ל-3,400 טון, למעלה מ-1,000 טונות יותר מכל אונייה אחרת באותם ימים.
הבחירה בהנעה על ידי מדחף
מפגש אקראי שני אירע בתחילת 1840, עם בואה של "ארכימדס" – אוניית הקיטור המדחפית הראשונה בעולם, לנמל בריסטול.
בנייתה הושלמה חודשים ספורים קודם לכן על ידי "חברת אוניית הקיטור המדחפית" (Propeller Steamship Company) של הממציא והיזם האנגלי פרנסיס פטיט סמית .
ברונל, שחשב מלכתחילה להניע את "גרייט בריטיין" במשוטות , גילה עניין בטכנולוגיה החדשה ומיד עמד על יתרונותיה:
משקל המנועים להנעת מדחף קטן יותר, ועל כן תצרוכת הדלק תקטן.
את המנועים לסיבוב המדחף יש להתקין נמוך ככל האפשר בבטן האונייה, מה שיוריד את מרכז הכובד שלה וישפר את יציבותה בים סוער.
מאחר שהמנועים קטנים יותר, יתפנה יותר מקום למטען.
סילוק בתי גלגלי המשוטות בצדי האונייה יקטין את הגרר שלה, וישפר את יכולת התמרון.
עומק גלגלי המשוטות במים משתנה בהתאם למשקל המטען ולמצב הים, בעוד המדחף נותר שקוע כל כולו במים.
מנועים לסיבוב מדחף זולים יותר ממנועים לסיבוב גלגלי משוטות.
ברונל שכנע את בעלי החברה ביתרונותיה של ההנעה על ידי מדחף, ובדצמבר 1840 הוחלט לעשות שינוי גדול נוסף במבנה האונייה: להחליף את מנועי גלגלי המשוטות (שבנייתם הייתה כבר בעיצומה) במנועים חדשים המתאימים להנעת מדחף.
להחלטה זו הייתה משמעות מרחיקת לכת לגבי החברה, שכן לא זו בלבד שעלויות בניית האונייה גדלו, גם תאריך השלמת הבנייה נדחה בתשעה חודשים.
סמית אפשר לברונל לשכור את "ארכימדס", ובמשך חודשים אחדים ערכו השניים ניסויים עם מדחפים שונים שהותקנו ל"ארכימדס".
לבסוף הוחלט על מדחף ארבעה להבים שתכנן סמית.
השקת האונייה, או ליתר דיוק הצפתה במבדוק היבש והשטתה ממנו החוצה (floating out), התקיימה ב-19 ביולי 1843, במזג אוויר נאה וברוב פאר.
הנסיך אלברט, בעלה של המלכה, הגיע לתחנת Great Western Railway ברכבת המלכותית , אותה הוליך ברונל בעצמו.
משמר כבוד של שוטרים, חיילים ופרשים קידם את פני הנסיך עם רדתו לרציף, ונכבדי העיר וסוחריה יצאו לקראתו ונשאו נאומים לכבודו.
בשעה עשר הגיע הנסיך אלברט אל המבדוק במספנת "גרייט וסטרן" ועלה לאונייה שכבר צפה במים, מוכנה ליציאה.
לאחר סעודה חגיגית בחדר האוכל של האונייה עם המוזמנים ונשותיהם, נערך טקס הענקת השם.
גב' קלריסה מיילס (Miles), אשתו של פיליפ ג'ון מיילס ואמו של חבר הפרלמנט מבריסטול פיליפ ויליאם סקינר מיילס, שהיה גם אחד ממנהלי החברה, התכבדה בקריאת השם.
היא צעדה קדימה, אחזה בבקבוק השמפנייה והטיחה אותו לעבר חרטומה של האונייה.
איתרע המזל, וספינת הקיטור "אייבון" החלה באותו רגע לגרור את האונייה, והבקבוק לא הגיע למטרתו ונפל למים במרחק 3 רגל מן החרטום.
מיד הוכן בקבוק שני, והנסיך אלברט הטיח אותו על גוף האונייה.
"אייבון", בחפזונה, החלה לנוע לפני שנותקו חבלי הרתיקה לרציף.
חבל הגרירה נקרע, ובשל העיכוב שנוצר נאלץ הנסיך לשוב לתחנת הרכבת והחמיץ את סופו של הטקס.
בוני האונייה תכננו לגרור את "גרייט בריטיין" לנהר אייבון למחרת ההשקה, כדי להשלים בו את ציודה והתקנתה לשיט (fitting out).
לרוע המזל, שלטונות הנמל לא ביצעו במועד את השינויים הנדרשים בתאים הסכורים דרכם תעבור האונייה.
וכאילו לא די בזה, רוחב האונייה הוגדל מעבר לתוכניות המקוריות על מנת להכיל את מנועי המדחף, ומתכנני האונייה קיבלו החלטה בשלב מאוחר מדי להתקין את המנועים עוד לפני ההשקה, מה שהגדיל את השוקע שלה.
בעיה זו גרמה לעיכוב יקר נוסף, כי המשא ומתן עם רשות המעגנות הסכורות (Dock Board) של בריסטול נגרר חודשים.
רק הודות להתערבות משרד המסחר הסכימו שלטונות הנמל בסופו של דבר לערוך שינויים בתא הסכור (lock), והעבודה בו התחילה בסוף 1844.
לאחר שהייתה מסוגרת במבדוק היבש למעלה משנה, הושטה סוף כל סוף "גרייט בריטיין" החוצה בדצמבר 1844, אך בכך לא תמו צרותיהם של הבעלים.
לאחר שעברה בהצלחה דרך שערי התא הסכור הראשון, היא נתקעה בתא הסכור השני המוליך אל נהר אייבון.
רק הודות לכישורי הימאות של קפטן קלקסטון, ששירת שנים רבות בצי המלכותי, הצליחו למשוך אותה חזרה ולמנוע נזקים חמורים לגוף האונייה.
צבא פועלים בפיקוחו של ברונל ניצל למחרת את הגאות הגבוהה מעט יותר מהרגיל, והם סילקו את אבני הנדבך העליון ואת פלטפורמות שער התא הסכור של Junction Lock, וכך אפשרו לגוררת "סמסון" (Samson) לגרור את האונייה לנהר אייבון בחצות אותו לילה.
"גרייט בריטיין", שבנייתה הושלמה ב-1845, הייתה כלי שיט פורץ דרך – האונייה הראשונה בעלת גוף ברזל והנעת מדחף; אורכה 322 רגל (98 מ'), הדחקה 3,400 טון, והיא ארוכה ב-30 מ' וכבדה ב-1,000 טון מכל אונייה אחרת לפניה.
היו לה ארבעה סיפונים, כולל הסיפון העליון, צוותה מנה 120 איש, ובה תאי מגורים ל-360 נוסעים, מקום למטען של 1,200 טון ועוד 1,200 טון פחם להזנת דודי הקיטור שלה, ומכל מים מתוקים באורך 40 רגל.
כמו אוניות קיטור אחרות בנות זמנה, "גרייט בריטיין" צוידה במעטה מפרשים לעזר, שכלל תורן אחד עם מפרשים רוחביים וחמישה תרנים עם מפרשי גף אורכיים כשל סקונר.
מערך מפרשים זה נבחר משום שפחות אנשי צוות נדרשו להפעלתו בהשוואה למערך של מפרשים רוחביים בלבד.
את התרנים בעלי מפרשי הגף יכלו להרכין על צירם בנשוב רוח נגדית עזה, וחלקי החיבל שלהם היו עשויים מכבלי ברזל ולא מחבלי הקנבוס הרגילים – העבים הרבה יותר – כדי להקטין את התנגדות הרוח.
מאפיין חדשני נוסף היה מעקה עמודי ברזל סביב הסיפון הראשי, במקום מעקה הלוחות הכבד כמקובל עד אז.
מעקה זה הפחית ממשקל האונייה, ואפשר למים ששטפו את הסיפון בים סוער להתנקז בקלות לים.
כדי להקטין את מאמצי ההתקערות (hogging) של כלי שיט באורך חסר תקדים שכזה, העניק ברונל לגוף האונייה חוזק מבני עודף.
עשר קורות חיזוק אורכיות (girders) הותקנו לאורכה של השדרית השטוחה בתחתית האונייה, מן המנועים והדוד ועד למחיצה הבאה.
צלעות הברזל היו במידות 6 על 3 אינץ'.
לוחות השדרית השטוחה היו בעובי 1 אינץ', ציפוי לוחות הגוף היה מרועף עם מסמרות כפולות במקומות רבים.
משקל הברזל כולו, לרבות המנועים והמכונות, הגיע ל-1500 טונות.
חמש מחיצות אטומות מברזל חילקו את החלל הפנימי של גוף האונייה לשישה מדורים אטומים.
גוף האונייה והארובה היחידה באמצעיתו נצבעו בשחור, עם פס לבן אחד שנמתח לאורכו של הגוף והבליט שורה של אשנבי תותחים מדומים.
שני המנועים הכבדים לסיבוב המדחף, במשקל כולל של 340 טון, הותקנו באמצעית האונייה.
הם נבנו על פי פטנט של מרק ברונל , אביו של איזמבארד ברונל.
המנועים התנשאו לגובה עצום, מתחתית האונייה וכמעט עד הסיפון העליון, והיו מסוג הנעה ישירה.
לכל מנוע היו שני צילינדרים אלכסוניים, שנטו בזווית של 60 מעלות; קוטר צילינדר הלחץ הגבוה לא ידוע בוודאות, קוטר צילינדר הלחץ הנמוך היה 88 אינץ' (220 ס"מ) ואורך מהלך הבוכנות 6 רגל (1.8 מ').
הם יכלו לפתח יחד הספק מרבי של 1,000 כוחות סוס (750 קילוואט) במהירות 18 סיבובים לדקה.
את הקיטור סיפקו שלושה דודי מי-ים באורך 34 רגל (10 מ'), גובה 22 רגל (6.7 מ') ורוחב 10 רגל (3.0 מ'); הדודים ניצבו זה לצד זה במעטה משותף מלפנים למנועים, ולכל אחד מהם היו שמונה כבשנים – ארבעה בכל צד.
אשר להעברת התנועה הסיבובית מגל הארכובה למדחף, ברונל לא יכול היה להסתמך על ניסיון אחרים.
התמסורת של "ארכימדס", מסוג גלגל ישר-שיניים ופיניון, הייתה רועשת ובלתי אמינה ולא התאימה לאוניית נוסעים.
על גל הארכובה, בין שני המנועים, הותקן גלגל שרשרת עיקרי בקוטר 5.5 מ', שסובב באמצעות ארבע שרשרות "שקטות" גלגל שיניים משני קטן יותר ליד השדרית, והוא אשר סובב את ציר המדחף.
זה היה השימוש המסחרי הראשון בטכנולוגיה של שרשרת שקטה, ואלו שהותקנו ב"גרייט בריטיין" נחשבות לגדולות ביותר מסוגן שנבנו אי פעם.
ציר המדחף של "גרייט בריטיין", שנבנה על ידי Mersey Iron Works, היה חלק המכונה השלם הגדול ביותר.
חור בקוטר 25 ס"מ היה קדוח למלוא אורכו של הציר כדי להקטין את משקלו ומים זרמו דרכו כשהמנוע פעל.
בכל קצה של ציר המדחף היו שני גלי ביניים: ציר אחד מתחת למנוע באורך 8.5 מ', קוטר 41 ס"מ, וציר שני בצדו של המדחף באורך 7.6 מ' וקוטר 41 ס"מ בירכתיים.
האורך הכללי של שלושת הצירים היה 40 מ' ומשקלם יחד 38 טון.
יחס התמסורת לסיבוב ציר המדחף היה 1 ל-3, כך שבמהירות רגילה של המנועים שעמדה על 18 סיבובים לדקה, הסתובב המדחף במהירות של 54 סיבובים לדקה.
המדחף המקורי היה בעל שישה להבים מסוג "טחנת רוח" מתכנונו של ברונל עצמו, קוטרו 16 רגל (4.9 מ') ופסיעתו 25 רגל (7.6 מ').
פנים האונייה נחלק לאורכו לשלושה סיפונים, שני הסיפונים העליונים לנוסעים והתחתון למטען.
שני סיפוני הנוסעים נחלקו כל אחד למדור קדמי ולמדור אחורי, כשביניהם נמצא חדר המכונות והדוודים.
בחלק האחורי של האונייה, על סיפון הנוסעים העליון, נמצא הטרקלין האחורי או הטרקלין הראשי, 34 מ' אורכו ו-15 מ') רוחבו, ואשר השתרע מהקצה האחורי של חדר המכונות עד הירכתיים.
בכל צד של הטרקלין היו מסדרונות שהוליכו ל-22 תאי שינה נפרדים לנוסעים, בשתי שורות לעומק, סך הכל 44 תאי שינה.
בחלק הקדמי של הטרקלין, הפונה לחדר המכונות, נמצאו שני תאי שירותים לנשים בלבד (בּוּדוּאַרִים), אורך כל תא 5.2 מ' ורוחבו 4.3 מ', אליהם ניתן היה להגיע מ-12 תאי השינה הקרובים מבלי לעבור דרך הטרקלין.
הקצה האחר של הטרקלין נפתח אל חלונות הירכתיים.
גרמי מדרגות ברזל רחבים, משני קצות הטרקלין, הוליכו אל הסיפון הראשי ממעל ואל חדר האוכל מתחת.
הטרקלין נצבע ב"גוונים בהירים", ולאורכו כיסאות עץ אלון קבועים למקומם ו-12 עמודי תמך מגולפים.
מתחת לטרקלין האחורי נמצא חדר האוכל הראשי, 30 מ' אורכו ו-9.1 מ' רוחבו, ובו שולחנות וכיסאות ל-360 איש.
משני צדי חדר האוכל הוליכו שבעה מסדרונות אל ארבעה תאי שינה כל אחד, 28 תאים בכל צד ו-56 בשני הצדדים יחד.
הקצה הקדמי של חדר האוכל התחבר אל מטבח המלצרים (steward's galley), ואילו בקצה האחר הוצבו שורות אחדות של ספות.
חדר האוכל היה ככל הנראה המרשים ביותר מכל המדורים לשירותם של הנוסעים.
עמודים לבנים ומוזהבים, 24 במספר, עם "כותרות מגולפות מרהיבות ביופיין" ניצבו בשורות לאורכו, ופילסטרים עם מוטיבים גאומטריים, ועיטורים של פרחים וצפורים בסגנון אוריינטלי, הגדילו את הרושם.
הקשתות מעל הדלתות עוטרו בתגליפים מוזהבים ובמדליונים.
מראות על הקירות סביב יצרו אשליה של מרחב, והקירות עצמם נצבעו ב"גוון לימוני עדין" עם משיחות של כחול וזהב.
שני הטרקלינים הקדמיים סודרו בצורה דומה לאלה האחוריים, כשטרקלין "הטיילת" העליון מכיל 36 תאי שינה בכל צד והתחתון 30, סך הכל 132. מלפנים להם, בנפרד מטרקליני הנוסעים, היו מגורי הצוות.
הגימור הכללי של מגורי הנוסעים היה מאופק שלא כמקובל באותם ימים, כפי הנראה כתוצאה מהונם המידלדל של בעלי האונייה.
העלות הכוללת של בניית האונייה, מלבד 53,000 ליש"ט למתקנים ולציוד שנדרשו לבנייתה, הייתה 117,000 ליש"ט – 47,000 ליש"ט מעל העלות המתוכננת שעמדה על 70,000 ליש"ט.
ב-26 ביולי 1845, חמש שנים לאחר המועד המתוכנן – יצאה "גרייט בריטיין" להפלגת הבכורה שלה מליברפול אל ניו יורק בפיקודו של לוטננט ג'יימס הוסקן (Hosken), עם 45 נוסעים.
האונייה עשתה את המסע הלוך ב-14 יום ו-21 שעות ובמהירות ממוצעת של 9.25 קשרים (17.3 קמ"ש) – מהירות איטית בכמעט 1.5 קשר מהשיא הקיים.
את המסע חזור עשתה ב-½13 ימים, ושוב, הישג לא יוצא דופן.
ברונל, אשר לפני תחילת הפלגותיה של "גרייט בריטיין" החליף את מדחף "טחנת הרוח" בעל ששת הלהבים פרי תכנונו במדחף ארבעה להבים בעל יכולת מוכחת מתכנונו של סמית, החליט עתה לשפר את המהירות על ידי סמרור תוספת של שני אינצ'ים של ברזל לכל אחד מהלהבים.
בהפלגתה הטרנס-אטלנטית השנייה אל ניו יורק, כשהיא נושאת 104 נוסעים, נקלעה האונייה לסערה עזה, איבדה תורן ושלושה להבי מדחף.
ב-13 באוקטובר עלתה על החוף ליד Massacusetts Shoals.
היא הצליחה להיחלץ בכוחות עצמה, ולאחר שקיבלה אספקת פחם מהסקונר האמריקאי "David Coffin", חידשה את המסע.
אחרי תיקונים בניו יורק יצאה חזרה לליברפול עם 28 נוסעים בלבד, ובמהלך חציית האוקיינוס איבדה ארבעה להבי מדחף.
באותה הפלגה התגלה ליקוי נוסף בצורת המבנה.
האונייה היטלטלה בכבדות, במיוחד במזג אוויר שקט וללא השפעתם המייצבת של המפרשים, דבר שהסב חוסר נוחות רבה לנוסעים.
החברה נדרשה שוב להשקיע כספים.
המדחף בן ששת הלהבים סולק ובמקומו הותקן המדחף הארבע להבים המקורי, יצוק מברזל.
התורן השלישי הוסר, וכבלי הברזל של התרנים, שהוכחו כבלתי מתאימים, הוחלפו בחבלי תרנים רגילים.
שינוי חשוב נוסף היה התקנתם של שני סנפירים-מייצבים באורך 34 מ' משני צדי השיפוליים כדי להקטין את טלטולי האונייה.
תיקונים ושינויים אלה עיכבו את חזרתה לשירות עד השנה הבאה.
בעונת ההפלגות השנייה שלה, ב-1846, השלימה "גרייט בריטיין" בהצלחה שתי הפלגות-סבב לניו יורק במהירות סבירה, אבל אחר כך הושבתה לצורך תיקון אחד מגלגלי השרשרת שלה, שהתבלה בשיעור ניכר.
בנסיעתה השלישית בעונת הפלגות זו לניו יורק שגה רב החובל בניווט, והאונייה עלתה על שרטון במפרץ דאנדראם, בחוף הדרום מזרחי של צפון אירלנד, ב-22 בספטמבר.
לא נעשתה כל חקירה רשמית, אך ד"ר הלן דו (Doe), מחברת הספר 'SS Great Britain', סבורה כי התאונה נגרמה משום שרב החובל לא עדכן את מפות הניווט שברשותו, וטעה לחשוב את מגדלור St John למגדלור Calf באי מאן.
האונייה נותרה תקועה על החוף קרוב לשנה, מוגנת באמצעי ארעי שהתקינו ברונל והארכיטקט הימי הסקוטי ג'יימס ברמר.
היא הורדה מן השרטון ב-25 באוגוסט 1847, בעלות של 34,000 ליש"ט, והושטה חזרה לליברפול.
הוצאה כספית זו רוקנה את קופתה של החברה, ולאחר שעמדה בטלה תקופת-מה במעגנה הסכוּרה Prince Dock בליברפול, נמכרה האונייה לחברת , הסוכנים לשעבר של חברת אוניות הקיטור "גרייט וסטרן", במחיר 25,000 ליש"ט.
הבעלים החדשים החליטו לשפץ את האונייה ולהגדיל את חוזק המבנה שלה, ולא להסתפק בתיקון הנזקים בלבד.
הוחלף קטע מן השדרית באורך 46 מ', שניזוק בעלייה על החוף, הותקנו 10 שדרונים צדיים חדשים במקום הישנים, והחרטום והירכתיים חוזקו בצלעות עבות של ברזל-זווית כפול.
המנועים המקוריים הוחלפו בשני מנועים חדישים, קטנים וקלים יותר, מסוג "צילינדר מתנודד" (Oscillating cylinder), עם צילינדרים בקוטר 210 ס"מ ואורך מהלך 180 ס"מ, שנבנו על ידי John Penn & Sons מגריניץ'.
כמו כן הוסיפו וחיזקו את בסיס המנוע בקורות ברזל ופלדה רוחביות, שגם הקטינו את רעידותיו.
תמסורת השרשרת המגושמת הוחלפה בתמסורת גלגלי שיניים פשוטה ואמינה יותר, אך מבלי לשנות את יחס התמסורת 1:3. שלושת דודי הקיטור הגדולים הוחלפו בשישה דודים קטנים יותר, בעלי לחץ עבודה של 10 ליברות לאינץ' מרובע (0.7 אטמוספירות), כפול מלחץ העבודה של הדודים הקודמים.
הדודים החדשים תפסו פחות מקום, והדבר אפשר להתקין תא מגורים באורך 91 מ' על הסיפון הראשי ולהכפיל כמעט את קיבולת המטען, מ-1,200 ל-2,200 טון.
מדחף ארבעת-הלהבים הוחלף במדחף שלושה-להבים קטן מעט יותר, וסנפירי הייצוב, שנוספו קודם לכן כדי להקטין את טלטולי האונייה, הוחלפו בשדרית עץ אלון חיצונית כבדה להשגת אותה מטרה.
מערך המפרשים האורכי של סקונר חמש-תורני הוחלף במערך של ארבעה תרנים, שניים מהם עם מפרשים רוחביים.
עם השלמת השיפוץ שבה "גרייט בריטיין" להפליג בקו אל ניו יורק.
אחרי הפלגת סבב אחד נוספת היא נמכרה לחברת Antony Gibbs & Sons, שייעדה אותה לקו אנגליה–אוסטרליה.
חברת "אנטוני גיבס אנד סאנס" התכוונה להפעיל את "גרייט בריטיין" בקו לאוסטרליה באופן זמני, רק כדי לנצל את הביקוש העצום לאוניות נוסעים שנוצר עם גילוי הזהב בוויקטוריה ב-1851. עד מהרה הסתבר כי נכונה לאונייה תעסוקה מלאה לשנים נוספות בקו זה, ולשם כך שופצה בפעם השלישית.
מגורי הנוסעים הוגדלו מ-360 ל-730 דרגשים, ומעטה המפרשים שלה הוחלף במעטה רוחבי שלם (שלושה תרנים עם מפרשים רוחביים).
האונייה צוידה במדחף מתרומם (lifting screw), אותו משכו בשרשרות והעלו לתוך פיר אטום בגוף האונייה עד מעל פני המים, כדי לבטל את הגרר שיצר כאשר שטו במפרשים בלבד.
ב-1852 ערכה "גרייט בריטיין" את הפלגתה הראשונה למלבורן, עם 630 מהגרים.
בואה עורר עניין רב, ו-4,000 איש שילמו שילינג כל אחד כדי לצפות בה.
האונייה פעלה בקו אנגליה-אוסטרליה 30 שנים כמעט, עם שתי הפסקות קצרות יחסית, כאשר גויסה על ידי הצי להובלת גייסות במלחמת קרים ובמהלך המרד ההודי הגדול.
עד מהרה רכשה "גרייט בריטיין" מוניטין כאונייה האמינה ביותר מבין אוניות המהגרים לאוסטרליה, וב-1861 נסעה בה נבחרת הקריקט האנגלית הראשונה לסיבוב הופעות באוסטרליה.
בספרון מ-1862 על "גרייט בריטיין" מביא אלכסנדר ריד (Reid) עובדות ומספרים של הפלגה טיפוסית.
האונייה, עם צוות של 143 איש, יצאה מליברפול ב-21 באוקטובר 1861 ובה 544 נוסעים (כולל נבחרת הקריקט של אנגליה שביקרה לראשונה באוסטרליה), פרה, 36 כבשים, 140 חזירים, 96 עזים ו-1,114 תרנגולות, ברווזים, אווזים ותרנגולי הודו.
הנסיעה למלבורן (התשיעית במספר שלה) ארכה 64 ימים.
המרחק היומי הטוב ביותר שגמאה היה 354 מייל והגרוע ביותר 108. כשנשבה רוח נוחה, הורם המדחף והאונייה שטה במפרשים בלבד.
הקפטן היה ג'ון גריי , סקוטי, המחזיק בתפקיד זמן רב עוד מלפני מלחמת קרים.
ב-8 בדצמבר 1863 דווח בעיתונים כי "גרייט בריטיין" עלתה על שרטון בסנטיאגו, באיי כף ורדה, במהלך הפלגה מלונדון אל נלסון (ניו זילנד).
כל הנוסעים ואנשי הצוות חולצו.
ב-8 באוקטובר 1868 התפרסמה בעיתון היומי האוסטרלי The Argus הידיעה: "היום תעזוב אוניית הקיטור המצוינת "גרייט בריטיין" את המעגן במפרץ הובסון, בדרכה ישירות לליברפול.
הפעם יסעו בה פחות נוסעים מן הרגיל, כי העונה אינה נוחה למתיישבים הרוצים להפליג לביקור בארץ מולדתם.
למרות זאת, "גרייט בריטיין" תפליג עם מלוא המטען שהיא מסוגלת לשאת, ותוביל זהב בשווי כ-250,000 ליש"ט."{{הערה|"Untitled news".
5 – via Trove.}} בליל ה-25/26 בנובמבר 1872, בדרך חזרה ממלבורן נפל לים בנסיבות מסתורית ונעלם רב החובל של האונייה, קפטן גריי.
ב-22 בדצמבר חילצה האונייה באוקיינוס האטלנטי את מלחי הבריג הבריטי Druid לאחר שנטשו את אונייתם.
ב-19 בנובמבר 1874 התנגשה "גרייט בריטיין" באונייה הבריטית Mysore'' במעגן סלוין בנהר מרזי, ניזוקה ואיבדה את אחד מעוגניה.
בפברואר 1876 השלימה "גרייט בריטיין" את הפלגתה ה-44 והאחרונה למלבורן, הוצאה משירות בבירקנהד ונמכרה.
ב-1882 פורקו מנועיה, והיא הוסבה על ידי בעליה החדשים לאוניית מפרשים מלאת מעטה להובלת פחם.
להפלגתה האחרונה יצאה האונייה ב-6 בפברואר 1886 ממעגנת פנרת' בנמל קרדיף אל סן פרנסיסקו עם מטען פחם, כפי שעשתה כמה פעמים קודם לכן.
באפריל, בעודה מקיפה את כף הורן, נקלעה לסערה עזה, וחודש אחר כך פרצה שריפה במחסן המטען.
רב החובל החליט לשוב לאיי פוקלנד כדי לתקן את הנזקים, אך מאחר שלא נמצאו באי הנידח אמצעים מספיקים, הכריזה עליה חברת הביטוח כ"אובדן גמור להלכה".
האונייה נקנתה על ידי "חברת איי פוקלנד" שהשתמשה בה עד 1933 כמחסן צף לפחם בנמל סטנלי.
ב-1937 נגררה האונייה אל Sparrow Cove, מיילים אחדים צפונית לנמל סטנלי, והוטבעה בכוונה תחילה על ידי ניקוב חורים בתחתיתה.
מי שדחף להשבת האונייה לאנגליה כבר ב-1967 ולימים גם ניצח על הסקר התת-מימי המקדים שהוכיח כי הדבר אפשרי מבחינה מעשית הוא הארכיטקט הימי הבריטי יואן קורלט (Corlett) .
עבודות המשייה והעברת האונייה לאנגליה נעשו על ידי בראשותו של ריצ'רד גוּלד-אדמס (Gould-Adams) ובעזרת תרומות כסף נכבדות, מהן מג'ק הייוורד ופול גטי .
בפברואר 1970 נשכר פונטון שניתן להשקיעו במים, במרץ אותה שנה הגיעה לנמל סטנלי הגוררת הגרמנית השכורה Varius II, וב-13 באפריל הועמדה האונייה בהצלחה על הפונטון.
למחרת נגרר הפונטון אל נמל סטנלי להכנות לקראת חציית האוקיינוס.
ההפלגה החלה ב-24 באפריל, עם עצירת ביניים במונטווידאו מ-2 במאי עד 6 במאי לבדיקות, וב-22 ביוני הגיעה "גרייט בריטיין" אל המעגנה Barry Docks, מערבית לקרדיף.
גוררות מבריסטול גררו את הפונטון אל המעגנה Avonmouth Docks.
הפונטון הושקע במים, ו"גרייט בריטיין" הורדה מעליו וצפה במים בכוחות עצמה.
ביום ראשון 5 ביולי, לעיני קהל רב ועיתונאים, נגררה האונייה והושטה במעלה נהר אייבון לבריסטול.
האונייה המתינה כשבועיים במעגנה Cumberlalnd Basin, הכניסה הראשית לנמל בריסטול, עד לבואה של גאות גבוהה מספיק, כדי שתוכל לעבור דרך התאים הסכורים לתוך הנמל הסָכוּר עצמו (Floating Harbour), אל המבדוק היבש במספנת "גרייט וסטרן" בו נבנתה ובו היא נמצאת כיום.
המחשבה הראשונה הייתה לשחזר את האונייה למצבה ב-1843, אך בסופו של דבר הוחלט לא להסתפק בכך, אלא גם לשמר את כל חלקיה המקוריים ששרדו עד 1970. ב-1998, בעקבות סקר יסודי, נסתבר כי גוף האונייה ממשיך להחליד באוויר הלח של המבדוק וצפוי להתכלות בתוך 25 שנים.
בוצעו עבודות שימור יסודיות, ונבנה משטח זכוכית מעל המבדוק בגובה קו המים ומתחתיו מסלקי לחות לשימור מצבו של הגוף.
עם השלמת עבודות השימור, ביולי 2005, "הושקה" האונייה מחדש והאתר נפתח שוב לקהל.
באתר מבקרים למעלה מ-150,00 איש בשנה.
ב-1984 הוכרזה "גרייט בריטיין" כ"ציון דרך הנדסי היסטורי" על ידי אגודת מהנדסי המכונות האמריקאית .
ב-2006 זכתה האונייה בפרס "מוזיאון השנה" היוקרתי.
ב-2007 קיבלה האונייה את Crown Estate Conservation Award ואת פרס מוזיאון השנה של האיחוד האירופי.
ב-2008 הוענק לאונייה פרס Stanford על מצוינות בחינוך למורשת.
Being Brunel ("להיות ברוּנל") הוא מוזיאון המוקדש לאיזמבארד קינגדום ברונל, המוזיאון שוכן במבנים ההיסטוריים שלאורך הרציף ליד האונייה.
גריינדר היא אפליקציית רשת גאו-חברתית המציעה שירותי היכרויות לגברים הומסקסואלים וביסקסואלים.
היא קיימת בגרסה חינמית ובגרסה למנויים.
גריינדר עושה שימוש בשירותים מבוססי מיקום ("גאולוקיישן") המאפשרים למשתמשים לאתר משתמשים אחרים הנמצאים בקרבת מקום וליצור עמם קשר באמצעות ממשק תצוגה פשוט.
גריינדר כוללת למעלה מ-4.5 מיליון משתמשים, ובכל רגע מחוברים אליה כ-50,000 איש.
גריינדר הושקה ב-25 במרץ 2009 על ידי חברת "Nearby Buddy Finder".
מנכ"ל ומייסד גריינדר הוא יואל שמחאי, יהודי אמריקאי יליד תל אביב.
תוך זמן קצר החלו להתפתח סביב גריינדר דיונים בבלוגים מובילים של קהילת הלהט"ב כגון Queerty והבלוג Joe My God.
גריינדר מעסיקה כ-60 עובדים, שכמעט חצי מהם עוסקים בסינון תמונות המשתמשים וקובעים אילו תמונות כשירות להופיע באפליקציה ואילו נוגדות את הקווים המנחים של החברה והמדיניות של אפל.
רווחי האפליקציה מגיעים מפרסומות המוצגות בתחתית העמוד למשתמשים בגרסה החינמית, ובאמצעות תשלום חלק מהמשתמשים עבור יישומים מתקדמים.
ב-2016 נמכרו 60% ממניות החברה לחברת המשחקים הסינית בייג'ינג קונלון טק תמורת סכום של 93 מיליון דולר, ובינואר 2018 רכשה החברה הסינית את יתר מניות החברה ב-152 מיליון דולר.
במרץ 2019 החלה בייג'ינג קונלון טק לחפש אחר קונה לחברה, לאחר שהוועדה לבחינת השקעות זרות בארצות הברית (CFIUS) הודיעה לחברה שאפליקציה בהחזקה סינית מהווה סיכון ביטחוני.
במרץ 2020 הגיעה החברה להסכמה על מכירת 99% מההחזקות לסן וינסנט אקוויזישן תמורת 608.5 מיליון דולר.
אף שגריינדר מבוססת בארצות הברית, זכתה האפליקציה בתוך זמן קצר לפופולריות בארצות רבות ברחבי העולם, בעיקר באמצעות מידע שעבר מפה לאוזן ובאזכורים בכלי תקשורת מקומיים.
בבריטניה לבדה גדלה כמות המשתמשים באפליקציה ב-30,000 לאחר אזכור יחיד בסדרה טופ גיר של סטיבן פריי.
המפתח הראשי של התוכנה דיווח על משתמשים גם בארצות רחוקות מארצות הברית כמו איראן, קזחסטן וישראל.
בספטמבר 2010, מספר המשתמשים הרב ביותר היה בארצות הברית, שם עמד מספרם על כחצי מיליון, ולאחר מכן בבריטניה, שם עשו שימוש באפליקציה כ-62,000 משתמשים.
בינואר 2021 הודיעה הסוכנות להגנת מידע בנורווגיה כי היא מתכוונת לקנוס את חברת גריינדר בסכום של 10 מיליון אירו עקב הפרת GDPR, הוראות השמירה על פרטיות המשתמשים של האיחוד האירופי.
על פי הסוכנות, האפליקציה שיתפה בניגוד לחוק את נתוני המשתמשים עם מפרסמים.
גרייס ג'ונס היא זמרת, שחקנית ודוגמנית אמריקאית ילידת ג'מייקה.
גרייס בברלי ג'ונס נולדה בספניש טאון, ג'מייקה, בתם של מרג'ורי וויליאמס (1927-2017) והבישופ רוברט.
ג'ונס (1925-2008), היו לה שני אחים גדולים ועוד 4 אחים ואחיות צעירים ממנה.
גדלה עד גיל 13 אצל סביה כיוון שהוריה עבדו בארצות הברית.
היא גדלה למשפחה דתית מאוד ובילדותה עסקה בספורט.
כשהייתה בת 13, עברה יחד עם משפחתה לסירקיוז אשר במדינת ניו יורק.
לאחר סיום לימודיה בתיכון למדה ספרדית באוניברסיטת סירקיוז.
סבה מצד אימה, ג'ון וויליאמס היה מוזיקאי אשר ניגן עם נט קינג קול.
בזמן לימודיה, פגשה ג'ונס פרופסור לדרמה, שהציע לה לשחק במחזה שתכנן להציג בפילדלפיה.
לאחר מכן חתמה על חוזה עם חברת דוגמנות.
לאחר שלא הצליחה להשיג תפקידי משחק נוספים, עברה ב-1970 לפריז, שם הופיעה על שעריהם של מגזינים כמו שטרן, ווג ו-Elle.
ג'ונס משכה את תשומת לבם של בכירים בתעשיית האופנה בפריז ודגמנה עבור מעצב הנעליים אזדין אליה.
בזמן שדגמנה בפריז, התגוררה ג'ונס עם ג'רי הול ועם ג'סיקה לאנג.
שלושתן נהגו ללכת יחד למועדונים.
אנשים נוספים, שעמם התיידדה בשנותיה בפריז, היו איב סן-לורן, ג'ורג'ו ארמני וקרל לגרפלד.
לאחר שביססה את מעמדה כדוגמנית באירופה, התמקדה ג'ונס בקריירה בתחום המוזיקה.
ב-1975 הוציאה לאור את הסינגל הראשון שלה, "I Need a Man".
לאחר מכן הוציאה את הסינגל Sorry", "That's the Trouble.
סינגל נוסף שהוציאה, "La Vie en rose", היה גרסת כיסוי לשירה של אדית פיאף.
שיריה של ג'ונס עוררו עניין, והיא הוחתמה בחברת איילנד רקורדס, שם עבדה עם מי שהפיק את רוב תקליטיה של הזמרת גלוריה גיינור.
בספטמבר 1977 יצא אלבומה הראשון, "Portfolio".
הסינגל החמישי והאחרון באלבום היה "What I Did for Love".
לאחר מכן הקליטה ג'ונס את אלבומה השני באולפני סיגמה בפילדלפיה.
האלבום שיצא ביוני 1978 היה המשך לאלבום הראשון ונקרא "Fame".
הסינגל הראשון באלבום, "Do or Die", הצליח מאוד במועדוני לילה.
לאחר מכן יצא "Autumn Leaves", גרסת כיסוי לשירו של ז'אק פרוור.
הסינגל השלישי באלבום היה "Fame" כשם האלבום.
בספטמבר 1979 הוציאה ג'ונס את אלבומה השלישי שנשא את השם "Muse".
הסינגל הראשון היה "On Your Knees" ואחריו יצא "Don't Mess with the Messer" כסינגל השני והאחרון מהאלבום.
ב-9 במאי 1980 יצא אלבומה הרביעי של ג'ונס שנקרא "Warm Leatherette".
הסינגל הראשון היה "A Rolling Stone".
הסינגל החמישי היה "Warm Leatherette" שנכנס ל-20 הגדולים.
אחריו יצא "Breakdown" והסינגל השביעי והאחרון היה "Pars".
הסינגל השלישי מהאלבום היה "Pull Up to the Bumper" והרביעי היה "Use Me".
לאחר מכן יצא הסינגל "Feel Up" והסינגל השישי והאחרון מהאלבום היה "Walking in the Rain".
אלבומה השישי של ג'ונס יצא ב-7 בנובמבר 1982 ונקרא "Living My Life".
לאחר מכן יצא "Cry Now, Laugh Later" והסינגל החמישי והאחרון מהאלבום היה "Unlimited Capacity for Love".
ב-1984 שיחקה ג'ונס בסרט קונאן המשמיד לצדו של ארנולד שוורצנגר.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס סאטורן בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
שנה לאחר מכן גילמה את דמותה של "מיי דיי" ב"רצח בעיניים", הסרט ה-14 בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
גם על סרט זה הייתה מועמדת לפרס סאטורן באותה הקטגוריה.
לאחר סיום צילומי הסרט "רצח בעיניים" החלה ג'ונס לעבוד על אלבומה הבא שהיה האחרון שיצא תחת חברת איילנד רקורדס.
האלבום שנקרא Slave to the Rhythm יצא ב-28 באוקטובר 1985. האלבום מהווה את שיתוף הפעולה הבולט ביותר בין גרייס ג'ונס והמפיק טרבור הורן.
האלבום כולל שמונה גרסאות של אותו שיר, המציגות צדדים שונים ביצירתיות של ג'ונס.
הסינגל הראשון נקרא כשם האלבום "Slave to the Rhythm" והפך מהר מאוד לסינגל הכי מצליח של ג'ונס עד כה.
הסינגל השני והאחרון מהאלבום היה "Jones the Rhythm".
בסוף אותה שנה הוציאה ג'ונס אלבום אוסף שנקרא Island Life.
לאחר הצלחת אלבומה הקודם החלה ג'ונס לעבוד על אלבום חדש יחד עם חברת מנהטן רקורדס.
אלבומה השמיני של ג'ונס נקרא "Inside Story" ויצא ב-14 בנובמבר 1986. הסינגל הראשון היה "I'm Not Perfect (But I'm Perfect for You)" ואחריו יצא "Party Girl".
בתחילת 1987 יצא "Crush" ואחריו יצא "Victor Should Have Been a Jazz Musician" שהיה הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום.
בשנת 1988 צולם הסרט 'פרנטיק' בכיכובו של האריסון פורד, ברחבי פריז.
הפסקול של אניו מוריקונה עם שיר הנושא המצליח I've seen that face before בביצועה של גרייס ג'ונס תרמו רבות לאווירת הסרט.
לאחר מכן שיחקה ג'ונס במספר סרטים שלא זכו להצלחה קולנועית רבה.
אלבומה התשיעי של ג'ונס יצא ב-13 באוקטובר 1989 ונקרא "Bulletproof Heart".
הסינגל הראשון היה "Love on Top of Love".
אחריו יצא "Amado Mio" שהיה הסינגל השני והאחרון מהאלבום.
לאחר מכן היא שיחקה במספר סרטים שלא זכו להצלחה וביצעה כמה שירים שנכנסו לפסקולים של סרטים שונים.
ג'ונס הקליטה שני אלבומים שמעולם לא ראו אור.
בשנת 1993 הוציאה ג'ונס אלבום אוסף בשם "The Ultimate".
ב-1994 עבדה יחד עם טריקי על אלבום בשם "Force of Nature" אך הוא לא יצא בגלל חילוקי דעות בין השניים.
ב-2000 שיתפה ג'ונס פעולה עם הזמרת ליל קים בשיר "Revolution".
בשנת 2002 שיתפה ג'ונס פעולה עם הזמר לוצ'אנו פבארוטי.
בדצמבר אותה שנה יצא אלבום אוסף נוסף של ג'ונס שנקרא "The Universal Masters Collection".
ב-14 ביוני 2004 יצא האלבום "The Collection".
ב-3 בנובמבר 2008 הוציאה ג'ונס את אלבומה העשירי שנקרא "Hurricane".
אחריו יצא הסינגל "Williams' Blood".
הסינגל השלישי היה "Well Well Well" והסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום היה
ב-2017 יצא לאקרנים סרט תיעודי על חיה - "גרייס ג'ונס: על הבמה".
בשנת 1982 ג'ונס קיימה הופעה באירוע הפתיחה של מועדון ה"קוליסאום" בתל אביב.
ג'ונס ידועה בזכות הלוק האופייני הכולל תספורות קצרות וחליפות גבריות.
כאשר מתווספת לכך קומתה הגבוהה יחסית (1.75 מ'), מתקבלת תדמית אנדרוגינית.
ב-1989 נישאה ג'ונס למפיק כריס סטנלי.
ב-1996 נישאה לשומר הראש אטילה אלטונביי.
כמו כן הייתה לה מערכת יחסים עם דולף לונדגרן ששימש כשומר ראשה.
לג'ונס בן מהמעצב הצרפתי ז'אן פול גוד, מבנה פאולו (יליד 1979) יש לה נכדה אחת.
גרייס אליזבת אדלר-מרקוס היא דמות בדיונית מתוך הסיטקום האמריקאי של רשת NBC "וויל וגרייס", בגילומה של השחקנית דברה מסינג.
גרייס היא מעצבת פנים יהודית, מבולגנת ונוירוטית, עם אובססיה לאוכל, המתגוררת בניו יורק עם החבר הכי טוב שלה, מאז למדו יחד באותו הקולג', עורך הדין ויל טרומן (בגילומו של אריק מקורמק), שהוא הומוסקסואל.
גרייס נולדה ב-26 באפריל 1967 בסקנקטדי, ניו יורק, שם גדלה.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה.
בעונה השנייה של הסדרה היא מציינת שהיא למדה גם ב-Fashion Institute of Technology.
השפעה רבה על גרייס יש לאמא שלה, בובי אדלר (דבי ריינולדס), שחקנית ראוותנית ממנה ירשה את הנוירוזות הרבות שלה (כפי שמוצג בפרק העונה הראשונה "The Unsinkable Mommy Adler", בו בובי מופיעה לראשונה).
גרייס היא אנוכית ונוירוטית, אך באופן מצחיק בדרך כלל, כמו למשל: כאשר בעלה ליאו שואל אותה: "אתה רוצה שאני אהיה מאושר, נכון?", היא ענתה במתיקות: "לא אם זה משפיע עליי לרעה בכל דרך".
לעיתים, גרייס מתנהגת ביהירות, למשל: פעם אחת היא הכריזה על עצמה שהיא נראית "פצצה", ומאמינה כי המראה החיצוני שלה דומה לזה של סלבריטאים ג'ינג'ים אחרים, כמו ריטה הייוורת' וניקול קידמן (פעם אחת היא אפילו התבלבלה וחשבה שתמונה של הייוורת' היא בעצם תמונה שלה-עצמה).
כתוצאה מכך, גרייס הופכת למושא של בדיחות רבות, מצד דמויות אחרות בסדרה.
למשל, באחד הפרקים, בעת היותה בלוס אנג'לס, אחד התיירים טועה וחושב שהיא בעצם קתי גריפין.
המראה החיצוני של גרייס משמש, לעיתים קרובות, מושא לבדיחות רבות במהלך הסדרה.
למשל: באחד הפרקים אנו רואים את נעלי הבלט שלה שהיו לה כילדה וויל מעיר על כך שהן עצומות בגודלן.
מעבר לבדיחות על כפות רגליה הענקיות, גם על הגובה שלה לועגים מדי פעם.
גם התנהגותה הפכה לבדיחה חוזרת בסדרה - היא מרושלת, איננה מתנהגת "כיאה לגברת" וקלילה מאוד, בניגוד לאופיו הלחוץ, יחסית, של ויל.
היא מאוד קמצנית, אוגרת דברים שניתנים לה בחינם ואפילו גונבת.
גרייס ידועה לשמצה כמי שמחליפה בני-זוג בתדירות גבוהה.
רבים מהם גולמו על ידי שחקנים כוכבים אורחים, כגון וודי הארלסון וגרגורי היינס.
במהלך הסדרה גרייס מתאהבת בליאו מרקוס (הארי קוניק ג'וניור), רופא יהודי שמתנדב בארגון "רופאים ללא גבולות".
ב-21 בנובמבר 2002 השניים מתחתנים, אך לאחר זמן קצר מתגרשים, מאחר שלליאו היה סטוץ של לילה אחד עם רופאה מהצלב האדום, בעת שעבד בקמבודיה עם "רופאים ללא גבולות".
לאחר גירושיהם, במהלך העונה השמינית של הסדרה, השניים נפגשים באופן אקראי, במהלך טיסה ללונדון, ושוכבים יחד.
כתוצאה ממפגש זה גרייס נכנסת להיריון, אך כאשר היא מגלה כי ליאו מאורס לאישה אחרת, קייט, היא מחליטה לא לספר לו שהיא בהיריון ממנו.
עם זאת, בפרק סיום הסדרה, נראים היא וליאו מגדלים ביחד את התינוקת, ליילה, אשר נולדה ברומא, איטליה, שם עבד ליאו כחוקר בבית חולים.
אחרי שנה אחת ברומא חזרה המשפחה לניו יורק, לדירתם בברוקלין.
ליילה (מריה ת'ייר) גדלה ומתחילה ללמוד במכללה, שם היא פוגשת בבנם של ויל ווינס, בן (בן ניומארק).
ליילה ובן מגלים כי הם מתגוררת בחדרי מעונות הנמצאים סמוכים זה לזה, בדומה לאופן שבו מצאו עצמם ויל וגרייס בזמן שהם למדו יחד בקולג'.
בסופו של דבר, בן וליילה מתחתנים.
לגרייס יש מוניטין של מי שהופכת גברים להומואים.
רבים מחבריה - כגון ויל עצמו, ובן-זוגה במהלך העונה השנייה ג'וש (קורי פרקר) - מתגלים בסופו של דבר להיות הומואים או ביסקסואלים, ויש לה פחד חוזר ונשנה שזה יקרה שוב.
באחד הפרקים היא נכנסת לחדר שינה, ומגלה את ג'ק, ויל, ובן-זוגה דאז ניית'ן (וודי הרלסון) מעולפים על מיטה ביחד, ואומרת: "הו, לא, 'הפכתי' עוד אחד".
בעונה השמינית היא נישאת בקצרה לג'יימס הנסון (טיי דיגס), החבר הקנדי של ויל, הזקוק לגרין קארד.
כמה ימים לאחר מכן גרייס מבטלת את הנישואין, לבקשתו של ויל, בגלל חוסר הכבוד של ג'יימס כלפי אנשים עם מוגבלויות.
מאז ימיה בקולג', החבר הכי טוב של גרייס הוא ויל טרומן, ומערכת היחסים שלהם היא המוקד של הסדרה.
הם נפגשו במסיבה בקולג' באוניברסיטת קולומביה.