tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם אין תנאי שפה שמגבילים את הערכים שווקטור הגל k יכול לקבל, אזי הפתרון הכללי נתון על ידי טרנספורם פורייה:
ממשוואת הגלים ניתן להסיק עקרונות פיזיקליים חשובים הנוגעים לטבעם של גלים ולטיב תנועתם.
עקרונות אלה אושרו בניסויים וחלקם אף הוסקו באופן אמפירי.
עקרון פרמה – עקרון הזמן המינימלי.
קובע כי בתנועתו בין שתי נקודות, חזית הגל, הנקראת גם קרן, תנוע במסלול בו זמן התנועה הוא הקצר ביותר.
חוק הויגנס – קובע כי ניתן להתייחס לכל נקודה על גבי חזית הגל כאל מקור של גל נקודתי.
מעקרונות אלו נובעות תכונות ייחודיות המאפיינות תופעות גליות.
קיימות מספר צורות התנהגות פיזיקליות אופייניות לגלים.
קיומן של תכונות אלו מאפשר לקבוע האם התופעה הנמדדת היא גל.
רוב התכונות נובעות מכך שהגל, שהוא פתרון של משוואה דיפרנציאלית חלקית ליניארית, הוא ליניארי, ומחוק הויגנס.
החזרה (Reflection) היא תופעה שבה חזית גל הנעה בתווך מסוים מגיעה לנקודת מפגש עם תווך אחר ובעקבות כך משנה את כיוונה לכיוון אחר בתווך ממנו הגיעה (וגם את מהירותה).
החזרה של גל יכולה להיות באופן מסודר (כגון החזרת אור ממראה) או לא מסודר (כגון החזרת אור מקיר), החזרה קיימת בכל פעם שחזית גל מתווך אחד מגיעה לתווך אחר.
על פי חוק סנל, אם זווית הפגיעה היא למעלה מן הזווית הקריטית ישנה החזרה מלאה (כל עוצמת הגל מוחזרת).
במקרים אחרים ההחזרה היא חלקית.
שבירה (Refraction) היא תופעה בה גל העובר מתווך בעל מקדם שבירה אחד אל תווך בעל גורם שבירה שונה ומשנה את כיוונו (וגם את מהירותו).
זווית השבירה נקבעת על פי חוק סנל.
תופעות שבירה והחזרה מתוארות ומאופיינות באופן פיזיקלי על ידי תכונה של התווך, הנקראת עכבה (Impedance).
העכבה היא היחס בין הכוח הפועל על האמפליטודה למהירות השינוי בה.
עבור גלים אלקטרומגנטיים, העכבה היא הכללה של מושג ההתנגדות החשמלית.
התאבכות היא אולי התופעה המזוהה ביותר עם גלים.
כאשר עוברים מספר גלים דרך אותה נקודה במרחב, האמפליטודה של הגל באותה נקודה תהיה סכום וקטורי (כלומר: כולל התחשבות בכיוון) של האמפליטודות של כל הגלים באותה נקודה.
עקרון ההתאבכות הוא מקרה פרטי של סופרפוזיציה – רכיבים ליניאריים המתחברים ביניהם.
באיור לעיל מתוארת התאבכות של שני גלים.
התאבכות בונה (באיור השמאלי) מתרחשת כאשר כל הגלים מגיעים בשיא ומחזקים זה את זה.
התאבכות הורסת (באיור הימני) מתרחשת כאשר סכום האמפליטודות שווה לאפס.
עבור שני גלים, כאשר שני גלים בעלי אותה אמפליטודה מגיעים במופע הפוך (הפרש מופע של חצי מחזור) מתרחשת התאבכות הורסת שכן גל אחד מגיע בשיא והשני בשפל (שיא שלילי).
עקיפה (Diffraction) היא תופעה שבה הגל "עוקף" מכשול ונובעת מעקרון הויגנס.
כאשר בין מקור גלים לגלאי מבדיל עצם כלשהו, הגלאי יקלוט חלק מהגל שנפלט מהמקור למרות החסימה בדרך, מכיוון שהגל "עוקף" את המכשול.
תופעה זו מתבססת על עקרון הויגנס .
נפיצה היא תופעה שבה חבורת גלים מתפרקת למרכיביה השונים (גלים בעל תדירות אחת ואורך גל יחיד).
כאשר חבורת גלים המורכבת מאורכי גל שונים עוברת לתווך בעל מקדם שבירה שונה מהתווך ממנו באה (ותלוי באורך הגל), זווית השבירה של כל אורך גל היא שונה.
תופעה נפוצה הנובעת מכך היא הקשת בענן.
התקן שגורם לנפיצה הוא מנסרה, בייחוד מנסרה משולשת.
אייזק ניוטון ידוע בניסוייו במנסרות ובכך שהצליח ליצור קשת באופן מלאכותי.
תנודות של מיתר מתוח – כאשר פורטים על גיטרה, המיתר מתנודד ונוצר גל עומד, והמשוואה המתארת את תנודת המיתר היא משוואת הגלים האידיאלית (בהתאם לתנאי השפה של קצוות קשורים).
גלי מים – גל רוחב הנוצר במים כתוצאה ממגע עצם בהם.
גלי קול – הקול הוא גל אורך של הפרשי לחצים המתפשט בתוך חומר.
מהירותו של הקול מושפעת מצפיפות התווך.
גל אלקטרומגנטי – גל רוחב הנובע משדה חשמלי ושדה מגנטי המשתנים בזמן.
גל זה יכול להתפשט גם בריק ומהירותו מושפעת מהחומר בו הוא עובר.
גלים אלקטרומגנטיים באורכי גל שונים מכונים בשמות כגון: גלי אור וגלי רדיו.
גישת הקונפליקט החברתי היא פרדיגמת על המאגדת אוסף של תאוריות בסוציולוגיה ובפילוסופיה החברתית, שמשותפת להן ההנחה כי הכוח הבסיסי הפועל בחברה הוא מאבק בין קבוצות חברתיות ובין יחידים על השגת חלק גדול ככל הניתן מהמשאבים המשותפים.
תאוריות אלו מדגישות את חשיבותם של אינטרסים של קבוצות שונות ואת מאבקי הכוח ביניהן כדרך להבין תהליכים חברתיים.
משאבים אלה יכולים להיות, למשל, ממון, אולם עשויים להיות גם סטטוס או הון תרבותי.
המחקרים שיוצאים מגישה זו נוטים להיבדל זה מזה באופן המאבק, במשך המאבק, באינטנסיביות של המאבק, בזהות הקבוצות הנאבקות ובמשאבים עליהם המאבק מתבצע.
מה שמשותף לגישות, כאמור, זה שהן מציבות לא הסכמה או פעולה הרמונית בחברה במרכז, אלא מאבקים וקונפליקטים כבסיס שסביבו מתנהלת החברה.
פעמים רבות התיאוריות שיוצאות מגישה זו נושאות באופי אמנציפטורי, אולם אין הכרח שתאוריות קונפליקט יהיו אמנציפטוריות שכאלה.
שורשיה של גישת הקונפליקט החברתי נמצאים לכל המאוחר במאה התשע עשרה, כשמי שביסס את אופיה באופן שמזוהה בפנינו כיום היה קרל מרקס.
אולם זה רק החל מאמצע המאה העשרים שהגישה מדגישת הקונפליקט הופכת למרכזית בפרקטיקה הסוציוליולוגית.
כדי להבין את השינוי הזה, נדרשת הבנה של אופייה של הסוציולוגיה עד אותה התקופה.
כך, עד שנות ה-50 וה-60, שלטה בדיסציפלינה הסוציולוגית האמריקאית הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית.
עם התעוררות תנועות המחאה והשוויון באמריקה, כמו גם בישראל, החלה בהדרגה להתחלף הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בגישה חדשה-ישנה, גישת הקונפליקט החברתי.
אחת הסיבות להחלפתה של הפונקציונליזם, היא כישלונה של הגישה בניבוי, חיזוי ובהבנת התהליכים החברתיים שאפיינו את החברה האמריקאית, ובעיקר את השינויים והמשברים שפקדו אותה בשנות ה-60. פרדיגמת הקונפליקט היא תמונת ראי של הפונקציונליזם.
על פי גישה זו יש לבחון את השינוי ואת חוסר היציבות בחברה.
גם פרדיגמה זו בעלת חשיבה מערכתית, אך בשונה מהגישה הפונקציונלית-סטרוקטורלית היא מדברת על כך שבכל קבוצה תמיד יתקיימו קונפליקטים ומאבקים על השגת משאבים (כלכליים, פוליטיים, תרבותיים וכולי).
גישת הקונפליקט החברתי, על התאוריות השונות המרכיבות אותה, היא גישה מטריאליסטית ביסודה, וסוברת בשל כך שמה שמניעים את ההיסטוריה הם הפרקטיקה והמאבק היום יומי על האינטרסים האישיים והקולקטיביים של פרט, קבוצה או חברה.
עם זאת, הנרטיב שלעיל מתאר את השינוי כפי שהתבצע בארצות הברית.
הסוציולוגיות מגישת הקונפליקט באירופה התפתחו בזמנים אחרים ולבשו אופי אחר.
שוני זה הוא הרבה ממה שאפשר דיאלוג פורה בין תרבויות המערב בנוגע למה וכיצד לבקר.
כך, למשל, בגרמניה של תקופת רפובליקת ויימאר קרל מנהיים שיחק תפקיד מרכזי בשיח הציבורי ובמתודות המחקר.
יש המגדירים אותו, וכן דמויות כמו ארנסט בלוך כמניחי היסודות לתיאוריה הביקורתית של אסכולת פרנקפורט, כולל לגבי התפקיד המרכזי של מרקס.
אסכולת פרנקפורט עצמה, בינתיים, החלה לפעול כבר בשנות העשרים המאוחרות, אולם זה רק עם חזרתם של כמה מחוקרי הדור הראשון לגרמניה של אחרי מלחמת העולם השנייה שהשפעתם החלה להיות מרכזית בשיח הגרמני עצמו.
מאותו שלב, עם זאת, אדורנו הפך לאינטלקטואל ציבורי.
גם לוויכוחים על הצורך של הפילוסופיה להיות מדעית שיחקו תפקיד מרכזי בקבלת לגיטימיות לתיאוריות הביקורתיות של דמויות כמו אדורנו והברמאס, ובעיקר "ניצחונם" בהצגת המדעיות של התיאוריות הביקורתיות מבוססות הקונפליקט שפיתחו.
בצרפת, גישות קונפליקטואליות צמחו בסוציולוגיה גם כן בעיקר סביב הסתיימותה של מלחמת העולם השנייה, אולם המודל של סוציולוגיה ביקורתית כפי שמזוהה מבחינתנו כיום צמח בעיקר סביב כניסתו של בורדייה למרכז הסוציולוגיה הצרפתית.
בורדייה לא פעל בוואקום כבר קוז'ב וסארטר הציגו פילוסופיות ביקורתיות במובן של שימת דגש על ביקורת חברתית, אולם המתודה המדעית-אמפירית חסרה בפילוסופיות הביקורתיות שקדמו לו.
אלתוסר, כמעין מבשר, שיחק תפקיד מרכזי בכניסת המרקסיזם הסטרוקטורלי-מדעי ובורדייה היה אחד מתלמידיו.
הניסיון לחבר בין המדעיות של הסטרוקטורליזם הביקורתי לבין הפנומנולוגיה הביקורתית של סארטר עמד מאוחר יותר במרכז ניסיונו של בורדייה לייצר סוציולוגיה ביקורתית שמכירה בערך של חוויית הסובייקט ומצד שני מדגישה את הדרכים בהן חלק מהחוויה הזו מובנית על ידי החברה והמאבקים בתוכה.
בין הנחות היסוד המשותפות לגישות הקונפליקט ניתן למצוא:
תחרות תחרות על משאבים הנמצאים בחוסר (כסף, פנאי, בני-זוג וכדומה) נמצאת בבסיסם של כל היחסים החברתיים.
תחרות, ולא הסכם, היא המאפיין של יחסים בין בני אדם.
אי-שוויון מבני אי שוויון בכוח ובתגמולים מובנה אל תוך כל המבנים החברתיים.
יחידים וקבוצות הנהנים ממבנה מסוים, ישאפו לשמר אותו.
מהפכה שינוי קורה כתוצאה של עימות בין אינטרסים מנוגדים, ולא דרך הסתגלות.
לעיתים קרובות, שינוי הוא פתאומי ומהפכני, ולא הדרגתי.
בין התאוריות המרכזיות השייכות לגישת הקונפליקט ניתן למנות את המרקסיזם והנאו-מרקסיזם, היבטים במשנתו של מקס ובר ואת הגישות הפוסטמודרניסטית והפוסטקולוניאליסטית.
גם גישות פמיניסטיות וקוויריותרבות יוצאות מתוך פרדיגמה של מחקר חברתי ביקורתי ומבוסס מודל של קונפליקט מרכזי.
במקביל, בשל כניסתם של לימודי התרבות החל משנות השבעים והשמונים בארצות הברית (ומאוחר יותר גם במדינות אחרות), גישת הקונפליקט החברתי משולבת במחקרים חברתיים בעלי אופי מגוון.
נכללים בכך מחקרים חברתיים בדיסציפלינות שאינן סוציולוגיות טהורות.
כך, לדוגמה, מחקרים אנתרופולוגיים רבים יוצאים כיום מגישת קונפליקט חברתי דומה.
במכניקת הזורמים גל מים הוא תנודה מחזורית הנוצרת בגוף מים כגון ים, אגם או נהר.
תנודות כאלו נוצרות מהשפעה של גורם חיצוני על גוף המים; למשל, גלי מים הנגרמים על ידי הרוח הם תוצאה של אינטראקציה המתחוללת בממשק שבין גוף המים לאטמוספירה.
כמו בתופעות גליות אחרות מרגע שנוצר הגל הוא ממשיך לנוע בכוחות עצמו מכוח האינרציה.
הכוחות שמאפשרים את התקדמותם של גלי מים משתייכים כמעט באופן בלעדי לשני סוגים: כוח הכבידה (והתגלמויותיו הפיזיות השונות, כגון לחצים הידרוסטטיים וכוח הציפה) המשמעותי באורכי גל ארוכים, וכוחות תאחיזה קפילריים הפועלים בפני השטח של המים ומשמעותיים באורכי גל קצרים.
בהתאם לכך נהוג לחלק גלי מים לשני סוגים: גלי כבידה וגלים קפילריים.
גל כבידה נוצר כאשר מתחוללת הסחה של גוף המים ממצב שיווי המשקל שלו (המתקבל כאשר פני המים אחידים בגובהם); הכוחות המחזירים, ששואפים להביא את פני המים חזרה לשיווי משקל, הם תוצאה של הכבידה.
גלי מים ארוכים הנגרמים על ידי הרוח הם דוגמה לגלי כבידה, כמו גם גלי צונאמי וגלי גאות ושפל.
לעומת זאת אדוות הנוצרות על פני המים כאשר זורקים עליהם אבן קטנה הן דוגמה לגלים קפילריים.
גלי מים הם גלים מכניים שמתקדמים לאורך הממשק שבין המים לאוויר; את הכוח המחזיר מספקת הכבידה (כלומר נטייתו הטבעית של מפלס המים להתיישר).
במסגרת התיאור של גלי מים ליניאריים ומישוריים בעלי אורך גל יחיד, אלמנטי הזורם נעים לא רק מעלה ומטה אלא במסלולים מעגליים: קדימה בנקודת השיא של המעגל ואחורה בנקודת השפל שלו (בהשוואה לכיוון התקדמות הגל).
כתוצאה מכך פני השטח של המים לא יוצרים גל סינוס מדויק, אלא דווקא צורה של טרוכואיד המתעקל בחדות רבה יותר בקרבת שיאי הגל – כפי שמתואר בתאוריית הגל הטרוכואידי.
על כן גלי מים הם שילוב של גלים אורכיים וגלים רוחביים.
כשגלים מתקדמים במים רדודים (כאשר העומק הוא פחות ממחצית אורך הגל) מסלולי אלמנטי הזורם נדחסים לכדי אליפסות.
במציאות עבור ערכים סופיים של אמפליטודת (גובה) גל, מסלולי האלמנטים אינם מעגלים מושלמים; במקום זאת, לאחר החליפה של כל שיא גל, החלקיקים מוסטים במקצת ממקומותיהם הקודמים, תופעה שידועה בשם המקצועי סחיפת סטוקס (Stokes drift).
מאפיין הגל שקובע כמה גדולה תהיה סחיפה זו הוא תלילות הגל – היחס בין גובהו לאורך הגל שלו.
בסמוך לחוף אין למים שנסחפים על ידי הגלים יכולת להתקדם יותר, והם חוזרים חזרה דרך הזרם הבוקע.
כאשר העומק מתחת לפני השטח החופשיים עולה, רדיוס התנועה המעגלית יורד.
בעומק ששווה למחצית אורך הגל λ, התנועה המסלולית דועכת לפחות מ-5% מערכה על פני המים.
מהירות המופע של גל מים כבידתי היא – בעבור תנועה גלית מחזורית טהורה עם משרעת קטנה – מקורבת היטב על ידי:
במים עמוקים כאשר ו-, הטנגנס ההיפרבולי שואף ל-, והמהירות היא בקירוב:
ביטוי זה קובע למעשה שגלים בעלי אורכי גל שונים נעים במהירויות שונות.
הגלים המהירים ביותר בסערה הם אלו בעלי אורכי הגל הארוכים ביותר.
התוצאה היא שאחרי סערה הגלים הראשונים שמגיעים אל החוף הם סוואלים בעלי אורך גל וזמן גדול.
בעבור גלים שמתקדמים בעומק ביניים ובמים רדודים ניתן להשתמש במשוואות Boussinesq, המשלבות נפיצת תדירויות ואפקטים לא ליניאריים.
אם אורך הגל ארוך מאוד בהשוואה לעומק המים, מהירות המופע ניתנת לקירוב על ידי:
נוסחה זו מתארת במדויק את מהירות התקדמותם של גלי צונאמי באוקיינוס הפתוח.
מצד שני בעבור אורכי גל קצרים מאוד מתח הפנים ממלא תפקיד חשוב, ומהירות המופע של גלי כבידה קפילריים אלו במים עמוקים ניתנת לקירוב על ידי:
S = מתח הפנים בממשק שבין המים לאוויר;
כאשר מספר רכבות גלים מתקדמות, כפי שתמיד קורה בטבע, הגלים מתקדמים בחבילות.
במים עמוקים החבילות מתקדמות במהירות חבורה שהיא מחצית ממהירות המופע.
אם נעקוב אחרי גל בודד בחבילה, למשל על ידי עקיבה אחר נקודת שיא או נקודת השפל בפעימה המתקבלת, נראה את הגל מופיע בזנב החבילה, גדל ולבסוף נעלם בחזית החבילה.
זה נובע מכך שמהירות החבורה מייצגת את מהירות התקדמות המעטפת של חבילת הגלים, שהיא איטית יותר ממהירות ההתקדמות של כל גל בנפרד.
כשעומק המים פוחת לקראת ההגעה לחוף, גובה הגל וכיוון התקדמותו משתנים בשל תהליכי ההחפה (shoaling) והשבירה (במובן האופטי של שבירה).
כשגובה הגל גדל הוא עשוי להפוך לבלתי יציב, כאשר שיא הגל נע מהר יותר מן השפל שלו.
הדבר גורם לשבירת הגל ולהיווצרות תבניות זרימה טורבולנטיות בקדמת הגל.
את התנועה של גלי מים ניתן לנצל כדי ללכוד חלק מן האנרגיה שלהם.
צפיפות האנרגיה (ליחידת שטח) של גל סינוס תלויה בצפיפות המים , תאוצת הכבידה וגובה הגל (אשר שווה לפעמיים משרעת הגל בעבור גלים "רגילים") באופן הזה:
מהירות ההתקדמות של אנרגיה זו היא מהירות החבורה.
גלי ים הנוצרים על ידי הרוח
הגלים נוצרים על פני הים במפגש שבין האוויר ובין המים.
הרוח דוחפת את המים בכיוון תנועתה.
אנרגיית התנועה של הרוח גורמת למולקולות המים לנוע בתנועה מעגלית, כאשר רדיוס המעגל שבו הן נעות הוא הקובע את גובהו של הגל (תנועה זו מתוארת באיור 1: הקו הכחול הוא חתך הגל, והמעגלים הם מסלולי תנועת מולקולות המים).
למעשה, כאשר הגל אינו תלול במיוחד, מה שזז במים איננו חומר אלא הפרעה.
אפשר לראות זאת אם נסתכל במצוף של חכה.
הוא אומנם עולה ויורד וזז קדימה ואחורה, אולם בחלוף הגל על פניו הוא חוזר למקומו ההתחלתי.
שלושה גורמים משפיעים על התפתחות הגלים:
עוצמת משב הרוח: ככל שהרוח חזקה יותר היא מעבירה יותר אנרגיה למים, ויתפתחו גלים גבוהים יותר.
משך זמן משב הרוח: תחילה יוצרת הרוח גלים קטנים, ההולכים וגובהים.
נדרש זמן עד שהם מגיעים לגובהם המרבי.
אורך משב הרוח: קרוב לחוף שממנו נושבת הרוח נוצרים גלים קטנים יותר, ההולכים וגובהים עם ההתרחקות מן החוף.
בים שהגיע למלוא התפתחותו ייווצר גודל הגל התאורטי המרבי האפשרי בעבור רוח בחוזק, במשך ובמרחק נשיבה נתונים.
חשיפה נוספת של הגלים לרוח המסוימת הזאת יכולה לגרום רק לשחיקה של האנרגיה עקב השבירה של פסגות הגלים והופעתו של "קצף לבן".
גלים באזור נתון הם באופן טיפוסי בעלי גיוון רחב של גבהים.
לצורך דיווח מזג אוויר ולצורך אנליזה מדעית של סטטיסטיקת גלי הרוח, הגובה האופייני במהלך משך זמן נתון מבוטא בדרך כלל באמצעות גודל הנקרא גובה גל משמעותי (significant wave height).
ערך זה מייצג את הגובה הממוצע של השליש העליון (הגבוה ביותר) של הגלים במשך זמן נתון (שבדרך כלל נבחר במקום כלשהו בטווח שבין 20 דקות ל-12 שעות) או במערכת ספציפית של גלים או סערה.
גובה הגל המשמעותי הוא גם הערך ש"צופה מנוסה" (למשל מלח מצוות של ספינה) יאמוד מתצפית ויזואלית של מצב הים.
עקב השונות הגבוהה של גובהי הגלים, הגלים האינדיבידואליים הגבוהים ביותר הם בהסתברות גבוהה מעט פחות מפעמיים גובה הגל המשמעותי בעבור יום נתון של סערה.
שלושה סוגים שונים של גלי רוח מתפתחים במשך הזמן:
אדוות מופיעות על פני מים חלקים כאשר הרוח מנשבת, אך הן דועכות מהר כשהרוח מפסיקה.
הכוח המחזיר שמאפשר להן להתקדם הוא מתח הפנים.
גלי סערה הם תנועות בקנה מידה גדול יותר, לעיתים קרובות בלתי סדירות, שנוצרות מרוחות ממושכות.
גלים אלו נוטים להתקיים במשך זמן ארוך בהרבה, גם אחרי שהרוח דעכה, והכוח המחזיר שמאפשר להם להתקדם הוא כוח הכבידה.
כאשר הגלים הללו מתרחקים מן האזור שבו נוצרו, הם מתפצלים באופן טבעי לקבוצות בעלות כיוון ואורך גל משותף.
חבילות הגלים שנוצרות באופן הזה נקראות סוואלים (swells).
לעיתים קרובות סוואלים נעים בכיוון שונה מכיוון הרוח המקומית, וזאת מכיוון שרצפים סדירים כאלה של גלי ים אינם נוצרים על ידי הרוח המקומית, אלא על ידי מערכות מזג אוויר מרוחקות, שבהן רוח נשבה במשך זמן לאורך מרחק נשיבה (fetch) גדול.
"גלי פרא" יחידניים (לעיתים נקרא גם "גל משוגע" או "גל מפלצתי") הגבוהים בהרבה משאר הגלים במצב הים (sea state) יכולים להיווצר.
גלים כאלו שונים מגאות; הם נגרמים על ידי כוחות המשיכה הכבידתיים של הירח והשמש, גלי צונאמי הנגרמים על ידי רעידות אדמה תת-מימיות, או גלים שנוצרים על ידי פיצוץ תת-מימי או פגיעת מטאוריטים – לכל אלו יש אורך גל גדול הרבה משל גלי פרא.
המנגנון של היווצרות גלי ים על ידי הרוח
גלי ים נוצרים מהעברת אנרגיה מן האטמוספירה לפני האוקיינוס, כאשר הגורם המתווך הוא הרוח.
גלי כבידה-קפילריים ממלאים תפקיד מרכזי במנגנון שאחראי ליצירת גלים על ידי הרוח.
ישנם שני מנגנונים שמתארים את התהליך הזה, והם נקראים על שם החוקרים שהגו אותם: Phillips ו-Miles.
המנגנון של Phillips מדמה את מצבו הראשוני של האוקיינוס כים שטוח, בעוד רוח טורבולנטית מנשבת מעל פני המים.
כאשר זרימה היא טורבולנטית, הדבר מתבטא בשדה מהירות אקראי "המורכב" על פני זרם ממוצע ראשי (בניגוד לזרימה למינרית, שבה תנועת הזורם מסודרת וחלקה).
שדה המהירות האקראי מייצר מאמצים משתנים (נורמליים ומשיקיים) הפועלים על הממשק שבין המים לאוויר.
המאמץ הנורמלי, או הלחץ המתנודד, פועל ככוח מאלץ (בדיוק כמו שדוחפים נדנדה).
אם התדירות ומספר הגל של הכוח המאלץ הזה תואם מוד ויברציה טבעי של גל הכבידה הקפילרי (כלומר כאשר מספר הגל והתדירות מתאימים ליחס הנפיצה של גל הכבידה הקפילרי), אז מתפתחת תהודה בין הגל לרוח, והגל גדל באמפליטודה שלו.
כמו באפקטים אחרים של תהודה, האמפליטודה של הגל הזה גדלה באופן ליניארי בזמן.
גם כאשר מאפייני שדה המהירות המקומי אינם תואמים במדויק את יחס הנפיצה, עדיין קיימת תהודה חלקית בין הגל לרוח, וקצב הגידול מתואר על ידי עקומת התהודה.
כעת הממשק שבין המים לאוויר ניחן במידה מסוימת של חספוס בשל גלי הכבידה הקפילריים, ושלב שני בתהליך גידול הגל מתחיל.
הגל שנוצר באופן ספונטני על פני המים מקיים אינטראקציה עם זרימת האוויר הטורבולנטית הממוצעת באופן שתיאר Miles.
התהליך שהוא הציע אנלוגי לאי-יציבות קלווין הלמהולץ, והמנגנון שהוא תיאר נקרא מנגנון השכבה הקריטית.
שכבת אוויר קריטית נוצרת בין גובה פני הים לגובה שבו מהירות הגל המתפתח c שווה למהירות הרוח הממוצעת U.
כיוון שהזרימה טורבולנטית, הפרופיל הממוצע שלה הוא לוגריתמי, ו-Miles מצא שקצב העברת האנרגיה מן הרוח לפני המים יחסי לעקמומיות של פרופיל המהירות של הרוח בנקודה שבה מהירות הרוח הממוצעת משתווה למהירות הגל (בחלק העליון של השכבה הקריטית).
האספקה של האנרגיה לממשק גורמת לאמפליטודה של הגל לגדול בזמן.
כמו במקרים אחרים של אי-יציבות ליניארית, קצב הגידול של ההפרעה בשלב זה הוא מעריכי בזמן.
תהליך Phillips-Miles נמשך עד שמצב שיווי משקל מושג או עד הרוח מפסיקה להעביר אנרגיה לגלים.
ישנם גם גלים הנוצרים בעקבות אירועים סייסמיים בלב האוקיינוס, כמו רעידת אדמה, התמוטטות מסות של אדמה או התפרצות הר געש תת-ימי.
גלים אלו נקראים גלי צונאמי.
סוג אחר של גלים הוא גלי הגאות והשפל, שהגורמים להם הם כוחות המשיכה של הירח, השמש וכדור הארץ.
גל שנוצר יכול לנוע ברחבי האוקיינוס למרחקים גדולים ביותר.
למעשה מן הרגע שגל נוצר הוא ממשיך כמעט באין מפריע עד שהוא מגיע לחוף.
באופן כללי אפשר לסווג גלי מים על פי אורך הגל האופייני שלהם, סוג הכוח שמייצר אותם, והכוח המחזיר שפועל בהתקדמות הגל.
להלן טבלה המפרטת את סוגי הגלים ומאפייניהם:
התנהגות הגלים בהגיעם אל חוף חולי
כשהגלים נעים ממים עמוקים למים רדודים, צורתם משתנה (גובה הגלים גדל, מהירותם פוחתת).
תהליך זה נקרא החפת גלים (wave shoaling).
חוק גרין מתאר איך גובה הגל במים רדודים משתנה כתלות בעומק המים המקומי.
שבירה (refraction) של גלים היא התהליך שמתחולל בעת שחזיתות הגלים מיישרות עצמן לכיוון קווי העומק כתוצאה מן ההגעה שלהן (וכניסתם לעומקי מים משתנים) בזווית חדה יחסית לקווי העומק.
עומקים משתנים וזווית כניסה חדה של הגלים יגרמו לחלקים שונים של חזיתות הגלים לנוע במהירויות מופע שונות; חלקי החזית שנעים במים עמוקים יותר מתקדמים מהר יותר מאלו שנעים במים רדודים.
תהליך זה מביא להתעקמות חזיתות הגלים , והוא נמשך עד אשר חזיתות הגלים הופכות (כמעט) מקבילות לקווי העומק.
הקרניים המייצגות את התקדמות הגלים – קווים ניצבים לחזיתות הגלים אשר ביניהם זורם שטף אנרגיה קבוע – יתכנסו ויתבדרו בהתאם לפרופיל הקרקעית בחוף.
לפיכך אנרגיית הגלים בין הקרניים תעלה בצפיפותה כאשר הקרניים יתכנסו, והתוצאה היא גידול משמעותי בגובה הגלים.
כיוון שתהליכים אלו קשורים בשינוי המרחבי במהירות המופע, ובגלל שמהירות המופע משתנה גם בהתאם לזרם המים הנוכח בסביבת הגלים – בשל אפקט דופלר – אותם התהליכים של שבירה ושינוי בגובה הגל מתרחשים גם בשל שינויים בזרמי המים.
במקרה שגל פוגש בזרם ים נגדי הוא הופך "תלול" יותר, כלומר גובהו גדל ואורכו מתקצר, בדומה לתהליך ההחפה שעוברים גלים כאשר עומק המים פוחת .
במים רדודים (כאשר עומק המים קטן בהרבה מאורך הגל), גל "נשבר" כשעומק המים הוא 80% מגובה הגל והמרחק בין הגלים לגובה שלהם הוא 1 ל-7, מכיוון שהקרקע הרדודה מפריעה לתנועה המעגלית של פרודות המים היוצרת אותו.
במקומות שבהם החוף חולי ויש גלים, הקרקעית אינה ישרה אלא גלית בשל תנועת הגלים.
החלקים הרדודים יותר נקראים שרטון והעמוקים יותר "תעלה".
כשגל המגיע מן הים נתקל בשרטון, הוא "נשבר" והופך לקצף.
לאחר השבירה גובה הגל יורד ומגיע לתעלה, שבה הוא ממשיך להתקדם משום שעומק המים עמוק יותר משליש גובהו, ומגיע לשרטון הבא, שם הוא נשבר שוב וחוזר חלילה עד ההגעה לקו החוף.
כאשר קו החוף כמעט אנכי, הגלים לא נשברים, אלא דווקא מוחזרים.
מרבית האנרגיה נשמרת כאשר הגל מוחזר אל הים הפתוח.
זרם הנסיגה (החזרה) הוא זרם של מים החוזר מכיוון החוף אל כיוון הים.
כשגלים מגיעים לחוף הם מביאים איתם הרבה מים.
מים אלו חוזרים לעומק דרך זרם הנסיגה.
במקום שבו נמצא זרם הנסיגה המים עמוקים יותר מכיוון שהזרם סוחף איתו חול לעומק.
בזרם הנסיגה הגלים נמוכים יותר.
גל נשבר (breaking wave), המכונה גם משבר (breaker), הוא גל אשר האמפליטודה שלו מגיעה לערך קריטי שבו תהליך מסוים מתחיל להתרחש שגורם לכמויות גדולות של אנרגיית גל להפוך לאנרגיה קינטית של טורבולנציה.
בנקודה זו, מודלים פיזיקליים פשוטים יחסית שמתארים את הדינמיקה של הגלים הופכים לעיתים קרובות לבלתי תקפים, במיוחד אלו שמניחים התנהגות ליניארית.
עם זאת מודל ההתנהגות הליניארית משמש לעיתים קרובות כקירוב ראשוני להתנהגות הגל, וישנם פיתוחים מתמטיים-פיזיקליים רבים שנעזרים בקירוב כזה לצורך ניבוי פרמטרים שונים של הגל (כגון גובה הגל ותלילותו, מידת האסימטריה של הפרופיל שלו, אופי השבירה שלו וכו') בתלות בפרמטרים של החוף בו הוא נשבר (כגון שיפוע קרקעית החוף).
תובנה בסיסית מסוימת על הקשר בין שיפוע החוף לשבירת הגל ניתנת להשגה מהסתכלות על שני מקרי קצה: האחד הוא זווית שיפוע של 0 מעלות (עומק קבוע), והשני הוא של זווית שיפוע של 90 מעלות (כשהחוף הוא למעשה מעין קיר).
במקרה הראשון הגל פשוט מתקדם באין מפריע, ואילו במקרה השני נסיוננו מלמד שהגל יוחזר מן הקיר, ובמשרעת זהה (כלומר גם כן ללא איבוד אנרגיה).
בין שני מקרי הקצה הללו יש מנעד שלם של התנהגויות של הגל, המערב אפקטים פיזיקליים רבים; בפרט ניתן להסיק כי קיימת זווית שיפוע מסוימת בה הספק האנרגיה האובדת עקב אפקטים של שחיקה (אנרגיה שאובדת דרך טורבולנציה לחום) הוא מרבי, דבר שמתבטא למשל בשבירה פתאומית של הגל ובהיווצרות "גלי צינור".
עם זאת גם כאשר החוף תלול מאוד (ולכאורה אמורה להתקבל החזרה כמעט מלאה) עדיין תיתכן שבירה חזקה אם הגל תלול מספיק.
במילים אחרות, הגודל שבאמת קובע מהווה יחס מהצורה: .
ניסויים בתעלות גלים מלמדים כי , כלומר שאם מגדילים את שיפוע הקרקעית פי 2, יש לייצר גלים תלולים פי 4 כדי לקבל החזרה זהה שלהם.
שבירה של גלי מים יכולה להתרחש בכל מקום שבו האמפליטודה מספיקה, כולל באמצע האוקיינוס.
אף על פי כן היא נפוצה למדי בחופים שגובה הגלים בהם מוגבר באזור של המים הרדודים יותר (משום שמהירות החבורה נמוכה יותר שם).
יש ארבעה סוגים של גלים נשברים: גלים נשפכים (spilling), גלים צוללים או גלי צינור (plunging), גלים קורסים (collapsing) וגלים גואים (surging).
הפרמטר חסר הממדים שמכתיב איזה סוג שבירה יתרחש כתלות במאפייני החוף נקרא מספר איריברן (Iribarren number), ומוגדר כך:
, כאשר α היא זווית השיפוע של קרקעית החוף, H הוא גובה הגל ו-L0 הוא אורך הגל במים עמוקים.
עבור טווחי ערכים שונים של הפרמטר מתקבלים סוגי שבירה שונים.
להלן מתואר כל אחד מסוגי השבירה האפשריים:
כאשר קרקעית האוקיינוס היא בשיפוע מתון, הגל יהפוך תלול יותר ויותר עד שהשיא שלו ייהפך לבלתי יציב, מה שמביא להופעת שכבת מים לבנה וטורבולנטית הנשפכת במורד פני הגל.
תהליך זה נמשך כל עוד הגל מתקרב אל החוף, והאנרגיה של הגל נשחקת בהדרגה בטורבולנציה שמתפתחת.
מסיבה זו גלים נשפכים נשברים במשך זמן ארוך יותר מסוגי משברים אחרים, ושבירתם נחשבת עדינה יותר משל גלים אחרים.
תנאי רוח אונשור מערערים את יציבות הגלים ומקדימים את עיתוי תהליך השבירה, ובכך מגדילים את הסבירות להיווצרות גלים נשפכים.
לגלים נשפכים מתאים מספר איריברן .
גלי צינור נוצרים כאשר קרקעית האוקיינוס תלולה או שהיא בעלת שינויי עומק פתאומיים, כמו אלו שגורמים שוניות או שרטונים.
השיא של הגל הופך תלול בהרבה מזה של גל נשפך, לאחר מכן הופך אנכי, ואז מתערבל על עצמו וצולל אל תוך השפל של הגל, ואגב כך משחרר את רוב האנרגיה שלו בבת אחת בפגיעה אלימה יחסית.
גל צינור נשבר תוך שחרור אנרגיה רבה בהרבה מגל נשפך הגבוה ממנו משמעותית.
הגל יכול גם ללכוד ולדחוס אוויר תחת הלשון שלו, וזה מה שיוצר את קול "הפצפוץ" המקושר אל הגלים הללו.
כאשר הגלים גבוהים מספיק, קול זה יכול להישמע אפילו באוזניהם של אנשים השוהים בחוף.
תנאי רוח מסוג אופשור מאפשרים לגל להתקרב יותר אל החוף מבלי להישבר, ובכך מגדילים את הסיכוי לשבירה מאוחרת, פתאומית ואלימה יותר – ועל כן מגדילים את הסבירות להיווצרות גלי צינור.
אם חזית הגל אינה מקבילה לחוף (או לקרקעית שלו), חלק הגל שמגיע למים הרדודים ראשון יישבר ראשון, ומקטע השבירה ינוע רוחבית לאורך פני הגל כאשר הגל מתקדם.
זהו ה"צינור" שגולשים מקצועיים מנסים כל כך לתפוס.
הגולש בדרך כלל מנסה להישאר סמוך ללשון המתרסקת או מתחתיה, ובתוך כך הוא מנסה להישאר "עמוק" ככל האפשר בתוך הצינור ובד בבד להיות מסוגל להישאב קדימה ולצאת מן הצינור לפני שהוא נסגר.
גל צינור שהחזית שלו מקבילה לחוף יכול להישבר לכל אורכו בבת אחת, מה שהופך אותו לבלתי ניתן לרכיבה ומסוכן.
גולשים מקצועיים נזהרים בדרך כלל מלהיקלע סמוך לגלים אלו.
לגלי צינור מתאים מספר איריברן .
גלים קורסים הם הכלאה בין גלים נשפכים לגלי צינור, בכך ששיא הגל אינו נשבר באופן מלא, אולם חלקה התחתון של ערֵמת המים שמהווה את הגל נעשה תלול יותר וקורס, וזה מה שמביא ליצירת קצף לבן.
משברים אלו הם תוצאה של גלים עם זמן מחזור ארוך ובעלי תלילות נמוכה, או חופים תלולים למדי (מספר איריברן שלהם הוא הגבוה ביותר).
גלים אלו למעשה אינם נשברים כלל אלא מציפים את החוף, ממש כשם שהגאות מציפה את החוף.
החלק החזיתי והשיא של הגל נשארים חלקים באופן יחסי עם מעט קצף או בועות, כך שנוצר אזור גלישה צר למדי, והם אינם מועילים במיוחד לגולשים מקצועיים.
בחופים תלולים במיוחד האנרגיה של הגל עשויה להיות מוחזרת על ידי הקרקעית בחזרה אל האוקיינוס, מה שיגרום להיווצרות גלים עומדים.
לגלים גואים מתאים מספר איריברן .
גישת המערכות במדע המדינה פותחה בשנות ה-70 של המאה ה-20, על ידי דייוויד איסטון (Easton), מדען מדינה מוביל בזרם הביהביורליזם.
איסטון הציע מסגרת כללית, נייטרלית, בה יקובצו המחקרים של הביהביורליזם.
גישת המערכות פותחה כתגובה לקשיים בהם נתקלה הגישה הדומיננטית דאז במדע המדינה, הגישה הביהביורליסטית.
עד 1945 היו רק שלושה דגמים עיקריים של מדינות: דמוקרטי, פשיסטי וקומוניסטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה קמו מדינות חדשות שלא פעלו לפי מודלים אלו, וקיים היה רצון לכלול גם מדינות אלו בתוך תאוריה אחת גדולה.
התאוריה צריכה להיות מספיק מופשטת כדי לכלול את כל סוגי ההתארגנויות הפוליטיות הקיימות (מדיניות ותת-מדיניות).
איסטון טוען כי המשתנים היסודיים של החיים הפוליטיים הם הקצאת ערכים לחברה והתדירות היחסית של הציות להקצאה, וכי שני האינדיקטורים המשפיעים ביותר לכך הם התשומות והתפוקות של החברה.
הגישה מנסה להתמודד עם האינדיבידואליזם המתודולוגי, אותו הוא רואה כחסרון המרכזי של הביהביורליזם.
הביהביורליזם רואה את חקר הפוליטיקה כחקר ההתנהגות, לכן תוצאת מחקריו היא אוסף פרטים אשר אינם יוצרים תמונה שלמה.
לעומתה, גישת המערכות מנסה ליצור תמונה מלאה.
במסגרת גישה זו, כל הפעילות הפוליטית מתרחשת בתוך המערכת הפוליטית, המגדירה את מסגרת הפעולה האפשרית.
מערכת זו היא נייטרלית ולא ערכית.
אין לה קיום משל עצמה, והיא בגדר רעיון, או מסגרת תפיסתית בלבד.
לפי תפיסה זו, לכל פרט יש קיום עצמאי אבל הוא נמצא ביחסי גומלין עם אחרים.
כל שינוי במיקומו היחסי או במאפייניו של פרט אחד משפיע על הפרטים האחרים.
פשטות המערכת מונעת את הראיפיקציה של המערכת, כלומר הפיכתה לישות בפני עצמה.
איסטון מניח ארבע הנחות יסוד של הפוליטיקה כמערכת:
המערכת קיימת - פעולות הגומלין בחברה יוצרות מערכת של התנהגויות.
יש סביבה מסביב למערכת - המערכת הפוליטית נתונה בין מערכות חברתיות אחרות.
המערכת היא פתוחה - יש יחסי גומלין בין המערכת הפוליטית למערכות האחרות.
הסתגלות - המערכת מגיבה על שינויים בסביבה באופן אקטיבי או פאסיבי.
כל המערכות הפוליטיות חייבות לקיים שני תפקידים: חלוקת משאבים ולגיטימציה.
המערכת הפוליטית פועלת בשתי סביבות עיקריות:
החברה - סביבה זו כוללת את כל המערכות שהן לא פוליטיות אבל הן ממלאות תפקיד בחברה.
הסביבה החוץ חברתית - ההקשר הבינלאומי.
ההשפעות שמגיעות מתוך הסביבה מוגדרות כהפרעות.
המערכת מתמודדת עם ההפרעות האלו באמצעות התשומות והתפוקות שהיא מספקת.
תפוקות המערכת יכולות להיות דו סטריות (הדדיות) או חד סטריות.
התשומות יכולות להתבטא כתביעות של החברה כלפי המערכת או כתמיכות שהיא מעניקה.
אם המערכת אינה מצליחה לאזן את ההפרעות במידה מספקת, היא עלולה להגיע למצב של לחץ ואף לקרוס.
הרעיון מופשט מדי - לא ניתן להכניס את התמונה הפוליטית לשיח מסודר, זה כללי מדי ולא ניתן לפרוט את המערכת לתוך מערך מחקרי, יש יותר מדי פרטים שלא ניתן להכניסם לאמירה מחקרית- מדעית
איסטון לא מגדיר מהי נקודת הלחץ, ההגדרה הזו היא גמישה ומשתנה מחברה לחברה.
המערכת שאיסטון מצייר היא מערכת ששומרת על איזון, הוא מתייחס רק למי שהצליח להיכנס אל תוך המערכת הפוליטית, כל מה שלא נכנס לא מעניין אותו, כלומר יש אנשים שנשארים מחוץ למערכת הפוליטית.
אנשים אלו הם בדרך כלל אנשים שסובלים מחוסר צדק, בגלל שהמערכת הפוליטית לא מכירה בהם הם ימשיכו לסבול מחוסר הצדק.
גישת עיבוד המידע היא גישה בפסיכולוגיה העוסקת בדרך בה האדם רוכש את כישוריו הקוגניטיביים.
הרקע להתפתחותה היא התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בה דעכו לאיטן הגישה הביהיביוריסטית וגישת הגשטאלט, וזאת מאחר שאותם עקרונות בהם האמינו קבלו תפנית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם הולדת המחשב, קמה גישת עיבוד המידע, שלפיה המחשב הוא מודל להבנת המערכת הקוגניטיבית האנושית.
כאמור, גישת עיבוד המידע השוותה את אופן חשיבתו של האדם לצורת החישוביות אשר מאפיינת את המחשב.
אחת מנקודות הדמיון בין האדם למחשב הוא השימוש בתהליך בקרה בו מתקבל משוב אודות הביצועים.
זאת משום שישנו צורך במנגנון של בקרה עצמית כדי לבדוק האם המטרה הושגה או טרם הושגה, בנקודות החלטה מוגדרות.
מילר ועמיתיו טענו שכל פעולה ואפילו הפשוטה ביותר חייבת להתנהל בשיטה של משוב ונקודות החלטה וזוהי מערכת של בדוק-פעל-בדוק-צא.
עם זאת, אנשים אינם מחשבים.
אופן חשיבותו של האדם אינו זהה לזה של המחשב, כך שניתן לראות הבדלים ביניהם באופן שבו הם יכולים לפתור בעיות שונות.
פעולת המחשבים מבוססת על אלגוריתם, שהוא סדרה מדויקת של פעולות המביאות בהכרח לפתרון הנכון.
לצד זאת, המחשב אינו יכול להפעיל היוריסטיקה, שהיא שיטה המאפיינת את חשיבת האדם.
בשיטה זו מופעלים ידי כללים שונים שחוסכים זמן ופעולות, אך בניגוד לאלגוריתם הם לא בהכרח יובילו לפתרון הנכון.
מחשב מול אדם במשחק השחמט
אנשי גישת עיבוד המידע הסתקרנו איך אדם פותר בעיות מורכבות ובדקו זאת במשחק השחמט.
הם העלו ששחמט משחקים בעזרת היוריסטיקות ולא בעזרת אלגוריתמים.
ההיוריסטיקות מאפשרות לסנן את רוב האפשרויות עוד טרם נסרקו ולהתמקד רק בחלק קטן מהן.
בתוכנות מחשב של שחמט משתמשים בתוכניות היוריסטיקות חכמות שיאפשרו משחק מהיר, שכן לסרוק עשרות ומאות אלפי מהלכים אפשריים במשחק, היא אופציה דמיונית.
אותם חוקרים גם בדקו את הדרך לפתירת החידה הקריפטריתמית – הצבת מספרים במקום אותיות.
ניתן באופן היפותטי לסרוק את כל האופציות, אך קיימות מעל ל־300 אלף, ובדיקה כזו עשויה להמשך כחודשיים.
כשנבדקים התבקשו לפתור חידה זו, לקח להם בין 10 דקות לשעה.
הם נעזרו בידע האריתמטי שלהם וביכולתם להסיק מסקנות באופן לוגי.
גישת עיבוד המידע רואה את ההתפתחות הקוגניטיבית כסדרה של שינויים הדרגתיים, החלים בקשב, בזיכרון ובחשיבה, שמביאים למיומנות גדולה יותר בפירוש אירועים ולטווח רחב יותר של אסטרטגיות לפתרון בעיות.
שינויים אלו מתרחשים בעקבות הניסיון, אשר נצבר בהדרגה עם הגיל.
גישת עיבוד המידע רואה בלמידה תהליך חשיבה קוגניטיבי, שבו ניתנת משמעות לגירויים שנקלטו במערכת החישה מאוחסנים בזיכרון לשימוש עתידי הבא לידי ביטוי בהתנהגות.
תהליך קידוד המידע מתחיל מהזיכרון החושי, בו מידע שנקלט מהחושים נשמר באופן פסיבי ולא מודע לזמן קצר ביותר המאפשר לתהליכים קוגניטיביים לסנן את הפרטים החשובים מתוך שלל הגירויים מהסביבה.
המידע הנבחר עובר באופן זמני לזיכרון לטווח קצר, המסוגל להכיל כשבע יחידות מידע בלבד.
בהמשך המידע שהצליח לעבור התגבשות מאוחסן באופן קבוע ויציב בזיכרון לטווח ארוך המבוסס על משמעות.
על פי גישת עיבוד המידע המקור של התפתחות החשיבה היא בהתפתחות קיבולת זיכרון העבודה שעליו היא מתבססת.
קיבולת זיכרון העבודה עומדת על שני פריטים בלבד בגיל שלוש ומגיעה לכחמישה עד תשעה פרטים (המספר הקסום שבע, פלוס או מינוס שתיים) פריטים בבגרות.
ההתפתחות של קיבולת החשיבה מסבירה את התמורות ביכולת פתרון הבעיות המתרחשות בתקופת הילדות והמגבלה שלו מסבירה את הקושי האנושי לפתרון בעיות מורכבות המכילות מספר רב של משתנים.
מצבים החורגים מיכולת עיבוד המידע של האדם מובילים להיצף מידע.
למרות שלא ניתן לעבד יותר מכמות מסוימת של מידע בזמן נתון, מיומנויות חשיבה יכולות לייעל את הדרך שבה ניתן להשתמש בזיכרון העבודה חרף מגבלת הקיבולת שלו.
למשל, ניתן לפתרון בעיות מורכבות על ידי פירוקן לבעיות משנה, לטפל בכל אחת מהן בנפרד ולאחר מכן לצרף אותן לצורך יצירת הפתרון השלם.
על פי גישת עיבוד המידע, למידה פעילה בה הלומד מעורב בתהליך רכישת המידע משפרת את יכולת הלמידה שלו.
ע"פ אלאן ניואל והרברט סיימון: "בעיה – אדם ניצב מול בעיה כאשר הוא רוצה דבר-מה ואינו יודע מיד איזו סדרת פעולות ביכולתו לבצע כדי להשיגו"
ע"פ ג'ון הייז: "פתרון – פתרון בעיה פירושו מציאת דרך מתאימה לגשר על הפער (בין מצב מצוי למצב רצוי)"
ישנם 4 שלבים בפתירת בעיה: הגדרתה, נתינת ייצוג פנימי, חיפוש דרך לפתרון וביצוע והערכת הפתרון.
חוקרי אסכולה זו השתמשו בכמה בעיות לבדוק את התהליכים כגון, בעיית אוכלי האדם והמיסיונרים ובעיית מגדלי האנוי, או בעיית הטבעות.
ראשית כל, יש להגדיר את הסביבה של המטרה (אלו רכיבים של הסביבה רלוונטיים עבור הפתרון).
לפי הגשטאלט, זהו החלק העיקרי בפתרון הבעיה, כי צריך לעשות ארגון מחדש לסביבה, לשדה התפיסתי שלנו.
לאחר מכן, יש לבנות ייצוג פנימי של הבעיה, אנו מתרגמים בראש את מרכיבי הבעיה לאיזו צורה שנח לנו לעבוד איתה (למשל בעיה מתמטית – תפוחים).
בשלב השלישי, אנו מחפשים את הדרך שיכולה להתאים לנו לפתרון על ידי הפעלת אופרטורים (=סכמות שלפיהן אנו פותרים בעיה).
ע"פ סיימון, איש אסכולת עיבוד המידע, אותו "תרגום" נפרט למושגים ספציפיים:
המצב ההתחלתי – נתונים ראשוניים של הבעיה, תנאי הפתיחה.
מצב היעד – ייצוג המצב הסופי.
האופרטורים – הצעדים בהם עוברים ממצב ביניים אחד למצב ביניים שני.
מצבי ביניים – מצבים שנוצרו בעקבות הפעלת אופרטור על מצב קודם.
מציאת הדרך היעילה ביותר לפתור את הבעיה במסגרת ייצוגה המלא.
לפי הייז, ישנם כמה סוגי אופרטורים:
ניסוי וטעייה – בשיטה זו אנו עושים כל מה שאנחנו יודעים, באופן שיטתי (לנסות בצרור מפתחות מפתח אחר מפתח כדי לפתוח את הדלת, ולשמור את אלה שהשתמשנו בהם "בצד") או אקראי (לנסות לפתוח את הדלת עם מפתחות ולחזור על חלקם), עד שמצליח לנו.
ניצול מידע קיים – אנו פותרים את הבעיה לפי ידע שקיבלנו מפתרון בעיה דומה בעבר (למשל רק מפתח של פלדלת יכול לפתוח את הפלדלת שלנו, אז ננסה רק אותו ולא מפתח מסוג אחר).
שיטות קירוב – כשמדובר בפתרון לבעיה מורכבת ואין לנו פתרון מיידי, שיטות הקירוב יכולות לכוון אותנו ולקרב אותנו לידי הפתרון, למרות שאנו צריכים לעבור במהלכן שלבים רבים.
"שיטת הטיפוס במעלה ההר" – שיטה זו מחייבת התקדמות צעד-צעד, ללא דילוג על שלבים, וללא נסיגות טקטיות.
בשיטה זו, עלינו להגדיר את היעד הסופי מראש.
עשיית צעדים שאינם מקדמים ישירות למטרה סותרת את מהות השיטה הזו ועל כן לא תמיד היא יעילה.
"שיטת ניתוח אמצעים למטרות" - שיטה זו מתבססת על ראיית הבעיה כסדרה של פערים בין הרצוי לבין המצוי, ועל פתרון של כל פער בנפרד.
מחלקים את המטרה לתת מטרות קטנות: עורכים רשימה ובה רשימת הפערים – אם אין פערים, הרי שאין בעיה.
אחר כך יש לנסות לסגור את הפערים על ידי אופרטורים.
לעיתים קורה שתת-המטרות יוצרות פערים חדשים ובמקרה כזה צריך לעבור לשיטה אחרת שנקראת "שיטות פיצול".
בשיטות הפיצול, יצירה של תת-מטרות, שאינן מהוות חלק מהתוכנית המקורית, תצריך יצירת מנגנוני פיקוח שיאפשרו שמירה על השארות בסביבת הבעיה המקורית על אף ההתמודדות עם תת-הבעיות.
היתרון בשיטה זו על פני הקירוב, הוא בכך שהיא מאפשרת "לפזול" לצדדים ואינה תובעת דרך ישירה בלבד אל הפתרון.
הצבתן של תת-מטרות מחייבת ניתוח של הבעיה, ועל אף שישנם צעדים שלכאורה מהווים רגרסיה בפתרון הבעיה, הם למעשה מקדמים את השגת המטרה – פתירת הבעיה.
המבנה המדרגי הוא המרכיבים ההתנהגותיים, הבסיסיים, הראשוניים, של התנהגות שהיא מורכבת יותר ומורכבת מהם.
הרברט סימון, טען שאם ניקח בעיה ונפרק אותה לתת-בעיות, הפתרון יהיה קל יותר כיוון שנפשט את מורכבות הבעיה.
(שני שענים הבונים שעון, אחד בונה חלק לחלק והשני חלק את מרכיבי השעון לקבוצות קבוצות).
עבודה לאחור - כשיש לנו פתרון ביד, אנו הולכים מהפתרון אחורנית, בדומה למבוך הגבינה והעכבר.
גיתית (גִּתִּית) היא התנחלות ומושב בגבול בקעת הירדן והשומרון, משתייך לארגון משקי חרות בית"ר ולמועצה אזורית בקעת הירדן.
שטח היישוב כ-1,500 דונם ומתגוררות בו כ-120 משפחות.
היישוב קרוב למעלה אפרים, ממול למבצר הקדום סרטבה, ומעט דרומית למושב מכורה.
היישוב היה אמור לקום בקיץ 1972 על אדמות של הכפר עקרבה.
כדי לפנות את השטח להקמת ההתנחלות נתפס השטח בטענה שהוא נחוץ לאימונים, בשלב הבא חיבלו חיילים בכלים חקלאיים של הפלחים, דרסו את השדות ולבסוף רוסס השטח מהאוויר בחומר רעיל, קוטל צמחים.
עקב ביקורת ציבורית על ההרעלה הושעתה הקמת ההתנחלות.
ב-24 באוגוסט 1972, לאחר שנתקבל אישור להקים את ההתנחלות, מיהר אלוף הפיקוד רחבעם זאבי להעלות את היאחזות נח"ל גיתית באישון לילה על הקרקע.
בעת תכנון היישוב הוא נקרא "תל טל" על שם הר טוויל הסמוך, אולם רחבעם זאבי העדיף את השם גיתית, על שמו של כלי נגינה עתיק הנקרא גיתית, אשר צורתו מזכירה את צורת הבקעה עליה משקיף היישוב.
במשך מספר חודשים התגוררו חיילי הנח"ל בנקודה זמנית באוהלים, ובדצמבר 1972 החלה בנייה של מבנים טרומיים בנקודת הקבע.
בינואר 1973 עברה ההיאחזות לנקודת הקבע שלה.
לגיתית נמסרו 2,800 דונם של אדמות נפקדים מהכפר עקרבה.
בנובמבר 1972 הוחל בפריצת הכביש המחבר את גיתית למכורה וחמרה.
באמצע פברואר 1973 פרסם הניו יורק טיימס את דבר סלילת הכביש בטענה שהכביש מיועד לממש את תוכנית אלון ושדבר סלילת הכביש נשמר בסוד.
ערב יום הזיכרון תשל"ד (אפריל 1974) נהרגו חמישה מחיילי ההיאחזות כשרכבם עלה על מוקש.
בכניסה ליישוב הוקמה אנדרטה ובה חרותים על אבן שמות חמשת החיילים שנהרגו.
במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נערך במקום טקס.
ההיאחזות אוזרחה בדצמבר 1975 בידי משקי חרות בית"ר.
היישוב קם כמושב שיתופי, והשתנה מאוחר יותר למושב "רגיל".
המושב סבל בראשיתו מקשיים כלכליים ובאוגוסט 1979 הודיע ארגון הקניות שלו שהוא מפסיק לספק לו אשראי בגלל חובות.
בעקבות זאת קיבל המושב סיוע מהחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית, תוך שהחטיבה מפעילה הדרכה וביקורת משקית אולם החובות של המושב המשיכו לגדול.
עד 2003 אכלס היישוב משפחות חילוניות בלבד.
עקב היענות נמוכה של מצטרפים חדשים ליישוב, חברי היישוב החליטו לפתוח את שעריו גם למשפחות דתיות.
ב-2002 הוקמה בגיתית ישיבה גבוהה, וסביבה התפתח גרעין של 7 משפחות דתיות-לאומיות שרובן אינן חקלאיות.
בסוף שנת הלימודים תשס"ו נסגרה הישיבה.
המתיישבים הדתיים נשארו במקום ובנו בו בתי קבע.
נכון לשנת 2018 המושב הוא בעל אוכלוסייה מעורבת של חילוניים ודתיים, כ-120 משפחות (נכון למאי 2024).
החקלאים במושב מגדלים תאנים, ענבים וכ-200 דונם עצי תמרים במטע שיתופי, ו-400 דונם נוספים בבעלות פרטית של מספר חברים.
כמו כן קיימת בו חוות לולים לגידול פטם.
בנוסף מפעיל היישוב תחנת דלק, חווה סולארית, פאב מקומי, וספרייה.
הזמר אריאל זילבר הוא תושב היישוב.
במרץ 2023 הוקמה ליד המושב חווה חקלאית המגדלת בקר לבשר.
גִּתָּה הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר מעלות תרשיחא וסמוך לכפרים הדרוזים ג'ת וירכא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היישוב הוקם בתחילה כחלק מתוכנית המצפים בגליל, בידי מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית ומשרד השיכון והבינוי, אשר העלו לאזור 12 משפחות.
חלק מאדמות היישוב הופקעו מתושבי הכפר הדרוזי יאנוח-ג'ת.
בעקבות תהליך הנטישה, ביקש גרעין של 20 חיילים משוחררים מן העדה הדרוזית בראשות אלוף המשנה מזייד עבאס להתיישב במקום, אך הסוכנות היהודית סירבה לבקשה, בטענה כי היישוב מיועד ליהודים בלבד.
בשנת 1993 היישוב הוקם מחדש ויושב בעיקר על ידי 300 משפחות עולים מברית המועצות לשעבר.
היישוב נקרא על שם הנחל הזורם ליד היישוב, שנגזר משם הכפר הסמוך ג'ת.
גיתית שובל (שמה הפרטי נכתב לעיתים גם גתית) (נולדה ב-26 במרץ 1965 בחולון) היא מדבבת, במאית דיבוב, מתרגמת, זמרת ישראלית.
גיתית שובל, בתם של המלחין ואיש קול ישראל ניסים שובל והפזמונאית שרה שובל, התפרסמה ב-1976 כשהופיעה כילדת פסטיבל שירי הילדים וביצעה את השיר "את שואלת אותי" שביצע בפסטיבל חנן יובל.
את הקריירה שלה התחילה בשנת 1979 כשהופיעה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ט (1979) וביצעה בו את השיר "שבעה קנים" שכתבה אמה שרה שובל, הלחין סרג'יו פנחס ועיבד יצחק גרציאני, והשיר הגיע למקום השביעי בתחרות.
ב-1981 הוציאה את אלבומה הראשון "גיתית שובל – תקליט ראשון".
בין שירי האלבום בלטו "להיות" ו"יש לי ידידים".
ב-1983 השתתפה לראשונה בקדם אירוויזיון עם השיר "ביתי" שזכה במקום ה-11.
במסגרת שירותה הצבאי הופיעה בפני חיילים כזמרת סולנית.
ואף נשלחה לארצות הברית לייצג את צה"ל במסע התרמה.
בשנת 1987 השתתפה בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "הקליק" למלים של עמוס אטינגר, לחן ועיבוד של דוד קריבושי.
השיר הגיע למקום העשירי בתחרות.
עוד באותה שנה הופיעה בפסטיבל הזמר הישראלי תשמ"ז שהתקיים בערד בהנחייתו של דניאל פאר, עם השיר "עוד מרחק".
בסוף 1988 הוציאה את אלבומה השני "אל תגיד שלא אמרתי", בו בלטו שיר הנושא, "עכשיו אחר כך", "מתמסרת לאיסור", ו"אני מאמין לזמן" (מילים: אהוד מנור).
מלבד "מתמסרת לאיסור", כל השירים נכנסו למצעדים השבועיים של רשת ג', אך לא הצליחו לעבור את המקום ה-30. רון דרויאן, בעלה של שובל עיבד ואף הלחין את מרבית שירי האלבום.
המבקרים שיבחו את ההפקה וקולה של שובל אך טענו כי ההפקה "גדולה מדי" לנעליה של שובל.
בשנת 1995 הופיעה בתוכנית "פרפר נחמד".
שובל דיבבה בסרטי ברבי רבים בעשור הראשון של שנות ה-2000, ביניהם "ברבי במפצח האגוזים", "ברבי הנסיכה ובת הכפר", "ברבי בארץ הפיות", "ברבי: פגסוס וקסם הסוס המעופף", "ברבי מרמדיה: בת הים" ו"ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות".
בתחילת 2001 הוציאה שובל את האלבום "קופסה קטנה של אושר", ממנו יצאו הסינגלים לרדיו: שיר הנושא, "בלי להשאיר עקבות", "איך זה יגמר", "מטוב ועד רע", ו"ילדה שלי".
את האלבום הפיק מוזיקלית אילן וירצברג, שגם הלחין חלק מהשירים.
בנוסף הוציאה גיתית שלושה אלבומי חגים לילדים (חנוכה, פסח, חגי תשרי) ואלבום שירי יום הולדת.
האלבומים הופקו על ידי חברת קלסיקלטת, זכו להצלחה עצומה והגיעו למכירות של מאות אלפי עותקים.
בשנת 2003 עברה שובל עם משפחתה להתגורר בבוסטון.
בשנת 2005, הוציאה אלבום משירי נעמי שמר.
בשנת 2017 הוציאה שובל מיני-אלבום ראשון באנגלית בשם "עלי שלכת".
באלבום חמישה שירים, והוא מוקדש ליוצרים יהודיים נבחרים בהם בוב דילן, לאונרד כהן ואחרים.
חיים פרטיים, דיבוב ואולפני הדיבוב "תומיתות"
באמצע שנות ה-80 נישאה למוזיקאי רון דרויאן, שניהל את הקריירה האמנותית של שובל.
דרויאן גם עבד כזמר יחד איתה – כצמד המבצע בעיקר שירי ילדים, ולהם שלושה ילדים משותפים וילדה מנישואיו הקודמים של דרויאן.
שובל ובעלה הקימו וניהלו את אולפני הדיבוב לעברית, "תומיתות".
בין הסדרות הבולטות שדובבו באולפן: "נלי הפילה", "צ'רלי ודודו", "טוויניז", "הדרדסים", "פימפה", "סיסי הנסיכה", "בוב הבנאי", "תומס הקטר", "קרן ואור", "משחק הזיכרון של טל וגל", "דן הדוור", "פנדה ג'ין ג'ין", "טומי ואוסקר", "הילדים מארץ עוץ", "ווף הכלב הקסום","נדב ידי זהב", "דובי רופרט" ו"תות התעמלות".
לילה לילה - גיתית שובל שרה את מרדכי זעירא (NMC ,(1992
עכשיו כבר כן (יצא גם כגיתית שובל) (1993)
קופסה קטנה של אושר (2001)
גיתית היא מונח מוזיקלי המוזכר שלוש פעמים בתנ"ך, בכולן כחלק מכותרת של מזמורי תהילים, בהם כתוב "לַמְנַצֵּח עַל-הַגִּתִּית".
למשמעות המילה ניתנו שלושה פירושים
יש המפרשים כי המדובר בכלי נגינה ממשפחת כלי המיתר, שנקרא על שם העיר גת, מקום מוצאו.
פירוש זה זכה לפופולריות רבה, כפי שניתן להיווכח בכמה ערים ישראליות שנתנו מקום לרחוב בשם "הגתית" בתוך קבוצת רחובות הנושאים שמות כלי שיר.
גם סמלהּ של מקהלת "גתית" חיפה (נוסדה ב-1981) מושתת על כלִי מיתר דמוי-נבל.
פירוש נוסף גורס כי המדובר בשיר-פועלים, המושר על ידי דורכי ענבים בגת.
פירוש שלישי גורס כי המדובר במזמורים שנועדו לשירה בבית המקדש על ידי משפחת הלווים מצאצאיו של עובד אדום הגתי.
אורי צבי גרינברג, מזכיר בשירתו את כלי הנגינה - גיתית.
בשנת 1972 הוקם בבקעת הירדן המושב גיתית.
שמו של היישוב ניתן לו על ידי רחבעם זאבי, בגין הבקעה עליה משקיף היישוב, שצורתה מזכירה את כלי הנגינה העתיק - גיתית.
גישת ההכנסות הגרמנית היא הגישה הסטנדרטית המשמשת בגרמניה לעריכת שומות מקרקעין לנכסים המניבים תזרים הכנסות עתידי.
ה- EWV היא אחת משלוש גישות שומה המוזכרות בחקיקה הגרמנית: גישת ההשוואה (Vergleichswertverfahren) משמשת בעיקר בשומות לנכסים בשימוש בעלים (בתים חד-משפחתיים, דירות) וקרקע.
גישת העלות (Sachwertverfahren) משמשת אך ורק עבור נכסים מיוחדים אשר לא מייצרים תזרים הכנסות עתידי.
מכאן כי ה- EWV משמשת ברוב רובן של השומות.
למרות שה-EWV עקבית ברובה עם הפרקטיקה הבינלאומית, קיימים לגביה מספר הבדלים חשובים:
כללי השמאות הגרמניים מניחים כי משך חיים כלכליים של הקרקע אינסופי (משמע תניב הכנסה לצמיתות), אך למחוברים משך חיים כלכליים מוגבל.
את ערך הקרקע מעריכים באמצעות השוואה גם בשומות הנערכות בגישת העלות ובגישת ההכנסות, וזאת באמצעות בסיס נתוני העסקות של ה-Gutachterrausschuss - ועדות השמאות המקומיות הקיימות בכל יישוב (מעין ישות מקבילה לוועדות התכנון, אליהן יש לדווח על כל עסקה במקרקעין המתבצעת ביישוב, ותפקידן לאסוף את המידע ולנתחו לטובת הציבור הרחב.
בצורה זו חסיון המידע נשמר אך יחד עם זאת מסקנות כלליות - כגון שוויים ותשואות - מפורסמות ברבים).
כדי להעריך את המחוברים בנפרד מהקרקע, יש להחסיר מההכנסה התפעולית הנקייה (ה-NOI) דמי חכירה תאורטיים עבור הקרקע (מכונים Liegenschaftszins).
אלה מתקבלים על ידי הכפלת ערך הקרקע בשיעור תשואה המתאים לה המכונה Liegenschaftszinssatz, אשר נקבעת לכל יישוב ויישוב בנפרד על ידי ועדות השמאות המקומיות.
בניגוד ל- (All Risks Yield (ARY המשמשת בפרקטיקה הבריטית, ה-Liegenschaftszinsatz אינה כוללת רכיב סיכון עבור אי-תשלום, ולכן יש צורך להפחית סכום זה מההכנסה התפעולית הנקייה.
תחת ההנחה כי משך החיים הכלכלי של המבנה מוגבל, שוויו יקבע על ידי התשואה, יתרת החיים הכלכליים וההכנסה התפעולית הנקייה.
חוזי שכירות בגרמניה בדרך-כלל משיתים חלק גדול יותר מעלויות התחזוקה על המשכיר, וזאת ביחס לחוזים המקבילים בארצות הברית ובאנגליה.
שמאות מקרקעין בגרמניה מוסדרת ב-Baugesetzbuch הפדרלי (ר"ת BauGB, חוק התכנון והבנייה הגרמני).
ה- WertV מסדירות את גישות השומה ואת המתודות השמאיות.
בנוסף לתקנות ה- WertV קיימות ה- Wertermittlungsrichtlinie (ר"ת WertR, תקנות לקביעת השווי).
ה- WertR מספקות תבניות עבור תחשיבים, טבלאות (כגון עבור פחת), וקווים מנחים לצורך בחינתם של גורמים שונים על השווי.
WertV ו-WertR אינן מחויבות בשומות שלא לצרכים סטטוטוריים (כגון מיסים והיטלים); יחד-עם זאת הן נחשבות לכללי שמאות גרמניים מקובלים.
מצבו התחזוקתי של הבניין ואורך חייו השימושי
למצבו התחזוקתי של הבניין השפעה ישירה על השווי.
ראשית, יש לברר אם קיימים פיגורים בתוכנית התחזוקה והטיפולים במבנה.
אם קיימים, אז יש לחשב את עלות השיפוי בגין הפיגורים ולהחסיר עלות זו מהשווי.
שנית, יש להביא בחשבון השקעות משמעותיות בשיפוצים ושדרוגים, שכן אלו עלולים להאריך את אורך חייו השימושי.
הספרות הגרמנית והפרסום הרשמי למחצה, ה- Normalherstellungskosten 2000 (ר"ת NHK 2000, "עלויות ייצור נורמליות")
, מספקים מידע מפורט לגבי אורך החיים השימושי, אשר בדרך-כלל מוערך בכ- 60-80 שנה עבור בתים משותפים ו- 50-80 שנה עבור בנייני משרדים.
יש להדגיש כי יש ליישם הערכות אלה בהתאמה מלאה לכוחות הכלכליים הפועלים בסביבת הנכס (למשל, אזור מסוים הצפוי לעבור תהליך של שינוי ייעוד בשנים הקרובות); לעומת זאת, אורך החיים הפיזי עלול להיות בלתי-מוגבל.
לקראת סוף חייו השימושיים, מניחים כי שוויו של הבניין נופל באופן חד, שכן יהיה צורך בהקמת בניין חדש או בשיפוץ משמעותי כדי לשמר לטווח-ארוך את ההכנסות משכירות.
לכן, שיפוץ משמעותי חדש (מעטפת חיצונית, שטחים מושכרים וכדומה) יכול להאריך באופן משמעותי את יתרת אורך-חייו השימושיים של המבנה, בהנחה כי שיקולים כגון מערך הבניין ו/או צריכת האנרגיה שלו אינם מונעים את השיפוץ.
זיהום הבניין באזבסט או במפגעים אחרים עלול גם הוא להשפיע על שוויו; בדרך-כלל יובא גורם זה בחשבון על ידי החסרתן מהשווי של עלויות הטיהור.
כדי להעריך בנפרד את הקרקע, שמאים בגרמניה בדרך-כלל נזקקים למידע הנאסף על ידי ועדות השמאות (ה-Gutachterrausschuss).
רוב ועדות השמאות מפרסמות דוחות שוק כל שנתיים, בכלל זה מפות ערכי שוק (Bodenrichtwertkarten).
ניתן גם ליצור קשר ישירות עם ועדת השמאות המקומית ולבקש מידע על ערכי קרקע עבור חלקה מסוימת.
הנקודות הבאות צריכות להילקח בחשבון כאשר נעזרים בנתון השוואה כלשהו:
על נכס ההשוואה להיות קרוב לנושא השומה, או כאשר מתייחסים לאזור שווי מסוים, על נושא השומה להיות בתחום או בקרבת אותו אזור שווי;
על ייעוד הקרקע (מגורים, משרדים, מסחר, תעשייה וכדומה) להיות זהה בנתון ההשוואה ובנושא השומה;
יש להתאים את מידת הניצול (הנמדדת לפי שטח רצפה ברוטו או נפח ברוטו ; מקביל ל"אחוזי בנייה" בארץ) בנתון ההשוואה למידת הניצול בנושא השומה, באמצעות שימוש במקדמי התאמה מתאימים;
בהמשך על השמאי לבחון אם ישנם גורמים נוספים אשר בכוחם להשפיע על שווי הקרקע.
אלה יכול שיהיו עלויות פיתוח המגרש, זיהום בחומרים מסוכנים, זכויות דרך וכדומה; באלה יש להתחשב בדרך מתאימה.
התשואה, המכונה בפרקטיקה השמאית הגרמנית בשם Liegenschaftszinssatz, היא גורם שווי עיקרי, שכן היא אשר קובעת את ה- Liegenschaftszins - דמי החכירה הרעיוניים אשר יש להפחית מההכנסה התפעולית הנקייה לצורך הוצאת הקרקע מההיוון.
יתרה מזאת, התשואה - יחד עם יתרת החיים השימושיים של המבנה - קובעת מתמטית את המכפיל המשמש לחישוב שווי המחוברים.
המידע על התשואה מסופק על ידי ועדות השמאות; אלה קובעות את התשואות המקומיות לכל ייעוד וייעוד על-פי ניתוח אמפירי של בסיס נתוני מחירי הרכישה.
עם זאת, בעיה רחבת היקף הקיימת ביישובים קטנים היא שכמה מהוועדות לא מבצעות ניתוחים אלה ולא מפרסמות נתוני תשואות.
במקרה זה על השמאי להישען על שילוב של נתוני תשואה ארציים, מחקרי שוק וניסיונו המקצועי.
בשנים האחרונות נמצאו התשואות לנכסי מגורים בטווח של בין ארבעה לחמישה אחוזים, תלוי בתנאי השוק המקומי; תשואות עבור בנייני משרדים נמצאו לרוב בטווח של בין חמישה לשישה אחוזים, ותשואות עבור מסחר ומחסנים היו גבוהות יותר בהתאם.
יש לבחון תמיד את נתוני התשואה הבסיסיים עבור גורמים נוספים.
למשל, יש להתחשב ברמת נזילות גבוהה או נמוכה מהרגיל, מערך הקרקע או תוכנית הבניין, על ידי הוספה או גריעה של בין 25 לבין 50 נקודות בסיס עבור כל גורם.
ההכנסה הגולמית (Rohertrag) היא גורם השווי החשוב ביותר עבור נכס דלא ניידי עם תזרים הכנסות עתידיים.
ה-EWV (גישת ההכנסות הגרמנית) היא בעיקרו של דבר מודל סטטי, כלומר מתייחסת להכנסה בר-קיימא יציבה לאורך זמן.
השמאי מעריך את ההכנסה היציבה על בסיס חוזי השכירות הקיימים, ובהתחשב גם בדמי-השכירות הראויים (דמי השכירות לפיו ניתן היה להשכיר את הנכס אילו חוזי השכירות היו נערכים כיום).
בנכסים מניבים כגון משרדים ומסחר, בדרך-כלל יהיו אלה החוזים הקיימים אשר יקבעו את ההכנסה היציבה, זאת בהנחה כי חוזי השכירות הם לטווח-ארוך ולמשכיר דירוג אשראי טוב.
אם זה אינו המקרה, יהיה על השמאי להישען על הבנתו את השוק וניסיונו באשר לחוזי שכירות עתידיים.
תמריצים עתידיים צריכים להילקח גם הם בחשבון.
בניגוד לנדל"ן עסקי, חוזי שכירות למגורים מוכתבים ברובם על ידי הקודקס האזרחי הגרמני (Bürgerliches Gesetzbuch, ר"ת BGB).
אחד הרעיונות המרכזיים שם הקשורים לנדל"ן, הוא מושג "דמי השכירות המקובלים" (Ortsübliche Vergleichsmiete): שכירויות חדשות לא יכולות לחרוג ביותר מ-20 אחוזים (לא מוגדר במפורש ב- BGB, תלוי באזור השיפוט) מעבר לדמי השכירות המקובלים בנכסים דומים בסביבה, אחרת ניתן יהיה לבטל את החוזה.
בנוסף, במסגרתם של חוזי שכירות קיימים אסור שדמי השכירות יועלו (א) מעבר לדמי השכירות המקובלים, (ב) ההעלאה מותרת אך ורק אם דמי השכירות לא הועלו במשך 15 החודשים הקודמים ו- (ג) העלייה המצטברת בדמי השכירות לא חורגת מ-20 אחוזים במשך 3 שנים.
לסיכום, קביעת דמי השכירות היציבים עבור נכסי מגורים צריכה להיעשות תחת הנחות שמרניות ובמתאם קרוב לדמי השכירות הקיימים.
הניסיון מלמד כי משקיעים זרים המעיטו בעבר בחשיבות חקיקה זו.
ההכנסה בר-קיימא המתוארת לעיל תיחשב ליציבה ותהווה את הבסיס להיוון.
עם זאת, קיימת אפשרות להתייחסות בטווח הקצר ליתרון או חיסרון כלכלי למשכיר (דמי שכירות הגבוהים מדמי השכירות הראויים או הנמוכים מהם בהתאמה).
במקרה זה יש להוון את הפער מההכנסה היציבה ולהוסיף או להחסיר את הערך המהוון לשווי הנכס (גישה זו דומה לשיטת השכבות הנהוגה בפרקטיקה הבריטית).
מקרה מיוחד הוא קיומה של "אי-תפוסה מובנית" (struktureller Leerstand), אם בשל העדר שיווי-משקל בשוק או בשל חסרונות בנכס נושא השומה.
במצב זה, קביעת ההכנסה היציבה לא תניח תפוסה מלאה בנכס נושא השומה, אלא תאפשר מידה קבועה של אי-תפוסה.
כל הכנסה נוספת - כגון מאנטנות סלולריות - תיכלל גם היא בהכנסה הגולמית.
לפי כללי השמאות המקובלים בגרמניה נהוג לחלק את העלויות לארבעה חלקים:
עלויות הסקה ותפעול (Heiz-, Betriebs- und Nebenkosten) - תלוי בחוזה, לרוב ניתן ואף מקובל בנכסים עסקיים להשית את כל עלויות ההסקה והתפעול על השוכר.
הדבר שונה בנכסי מגורים, שכן במקרה זה תקנות עלויות התפעול (Betriebskostenverordnung, ר"ת BetrKV) הן אשר קובעות איזה מהעלויות ניתן להשית על השוכר ואיזה נותרות באחריות המשכיר.
בעוד שניתן לחייב את השוכר ישירות בעבור תשלומי המים, חימום, שרת וכדומה (חברות החשמל בדרך-כלל שולחות חשבונית ישירות לשוכר), עלויות תפעול אחרות, כגון מס רכוש וביטוח, לא ניתן לגבות מהשוכר.