tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במגזר היהודי יש גם יישובים לא מוכרים חלקם נמצאים בלב שמורות טבע או אזורי נופש שהפכו ליישובים קטנים עיקר התופעה נמצאת באזור יהודה ושומרון שמה נקראים יישובים לא מוכרים מאחזים.
יישובים לא מוכרים במגזר היהודי
כפר דרום היה יישוב שהוקם בשנת 1946, כאחד מבין 11 הנקודות שהוקמו ב באותה שנה.
נכבש ונהרס על ידי חיל המשלוח המצרי במלחמת העצמאות.
לאחר שנכבש במלחמת ששת הימים הוקם מחדש בשנת 1970, בעידודה של ראש הממשלה גולדה מאיר, ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות יחד עם יישובי גוש קטיף.
בשנת 2010 הקימו מספר משפחות שפונו מהישוב ישוב חדש בנגב המערבי בשם "שבי דרום".
כפר דרום קרוי על שם מקום מושבו של התנא רבי אלעזר בן יצחק איש כפר דרום, איש הדור השלישי לתנאים המוזכר במסכת סוטה.
אומנם לא ידוע המקום המדויק בו שכן כפר דרום הקדום, אך ידוע כי היה לא רחוק מעזה, ולדעתו של צבי אילן, דיר אל בלח הוא שריד הכפר הקדום.
בשנות השלושים רכשו הפרדסן טוביה מילר והסופר משה סמילנסקי קרקע בשטח של 260 דונם מערביי האזור וננטע במקום פרדס.
במהלך מאורעות תרצ"ו (1939–1936) ננטש המקום ומאוחר יותר נמכרה הקרקע לקק"ל.
במוצאי יום הכיפורים תש"ז -1946 יושב המקום, על ידי גרעין של הקיבוץ הדתי שהורכב מבוגרי כפר הנוער הדתי, בפיקודו של המא"ז אברהם דימנט.
היישוב הוקם כחלק מ-11 הנקודות - יישובים שהוקמו בנגב הצפוני, בטרם קביעת גבולות תוכנית החלוקה, על מנת לקבוע עובדות ולהשפיע על הגבולות העתידיים של המדינה היהודית.
כבר בחלקה הראשון של מלחמת העצמאות (לפני הכרזת העצמאות) היה היישוב נתון להתקפות מצד האוכלוסייה הערבית המקומית, שכללו הפגזת מרגמות וניסיונות לפוצץ את מכון המים של היישוב.
עוד לפני פלישת הצבא המצרי לדרום הארץ, בחלקה השני של המלחמה, תקפה יחידה סודנית שלו את היישוב התקפה רגלית לאחר הרעשה ארטילרית.
ההתקפה נהדפה על ידי מגני היישוב, שמנו כ-60 אנשים, כוח שהיה מורכב חלקו מאנשי היישוב וחלקו מאנשי הגדוד השני של הפלמ"ח, גדוד שאנשיו פוזרו בין יישובי הנגב הצפוני והדרומי לשם סיוע בהגנתם.
ב-13 במאי 1948, יום לפני הכרזת העצמאות ותחילת הפלישה המצרית, התבצעה התקפה של כוחות רגליים בליווי שני טנקים מצריים.
בכך, היה כפר דרום היישוב הראשון שהותקף על ידי הצבא המצרי.
מתחילת הפלישה המצרית לדרום הארץ, לאחר הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948, ועד ה-11 ביוני 1948, עת החלה ההפוגה הראשונה, היה כפר דרום נתון במצור של הצבא המצרי, מצור שלווה בהתקפות מטוסים, ארטילריה וכוחות רגליים.
מגניו של היישוב ספגו אבדות רבות וסבלו ממחסור במזון ובתחמושת, אך הצליחו להחזיק ביישוב.
האספקה שניסו המטוסים הישראליים להטיל אל עבר היישוב נפלה לרוב מחוץ לו.
גם בזמן ההפוגה, לא אפשר הצבא המצרי לפנות פצועים ולהעביר אספקה אל מגני היישוב.
שיירת חילוץ פצועים שיצאה מכפר דרום הותקפה ונאלצה לשוב לאחר שספגה אבדות.
לאחר שנתקבלו ידיעות כי הצבא המצרי החליט לכבוש את כפר דרום, ולאור מצבם הקשה של מגניו וחוסר ההצלחה של צה"ל להעביר אספקה ותגבורת, הוחלט לפנות את היישוב.
בליל ה-8 ביולי, שבו עמדה ההפוגה בקרבות להסתיים, הסתננו מגני היישוב דרך קווי הצבא המצרי אל מכוניות פינוי שחיכו להן בנקודה שנקבעה מראש.
הם התגלו, ונורתה לעברם אש שגרמה להרוג ולשני פצועים.
למרות האש, הצליחו המגנים להגיע אל כוח החילוץ ועזבו את המקום.
בבוקר 8 ביולי החל הצבא המצרי בהתקפה על היישוב.
לאחר התקפה ארטילרית נכנס כוח רגלים מצרי למקום וגילה כי היישוב ריק.
ההיסטוריון אריה יצחקי קבע שהתמשכות המתקפות על כפר דרום לאורך כל מלחמת העצמאות יוצרת קרב אחד ארוך של 222 ימים ולפיכך זהו הקרב הארוך ביותר בתולדות מדינת ישראל ובמילותיו: "שיא הגבורה במלחמות ישראל".
המפקד האחרון של כפר דרום היה יצחק אחיטוב, איש רמת יוחנן.
על פי יומנים וזכרונות שהותיר נכתב הספר "ימי כפר דרום האחרונים", מפי יצחק אחיטוב ובעריכת אודי פלד ב-2021.
מלבד כפר דרום ננטשו יישובים יהודיים נוספים במישור החוף הדרומי עקב ההתקפה המצרית.
הצבא המצרי המשיך צפונה לאזור איסדוד ונעצר בגשר עד הלום.
בהמשך קרבות מלחמת העצמאות נהדף בידי צה"ל, שכבש מחדש את רוב האזור.
רצועת עזה נותרה בידי הצבא המצרי ובהסכמי רודוס הסכימה ישראל להשארתה בשליטה מצרית.
חלק מתושבי הכפר המקורי הקימו אחרי המלחמה את המושב בני דרום.
במלחמת ששת הימים (יוני 1967) כבש צה"ל את רצועת עזה וחצי האי סיני מידי מצרים.
מספר הצעות עלו ליישוב המקום מחדש ביהודים, בעיקר לאור העובדה שלא הוקמו תחתיו יישובים ערביים.
באוקטובר 1970, כשלוש שנים לאחר המלחמה, הוקמה בעידודה של ראש הממשלה גולדה מאיר, ועל פי 'הפרמטרים' ההתיישבותיים של 'תוכנית אלון', באתר צפונית-מזרחית למיקומו הראשון של היישוב, היאחזות נח"ל של גרעיני בני עקיבא.
טקס חנוכת ההיאחזות נערך בדצמבר 1970.ההתיישבות במקום נתקלה בתגובות מעורבות מצד הקיבוצים באזור.
קיבוצי השומר הצעיר גינו את ההתיישבות במקום, בעוד קיבוצים אחרים הביעו תמיכה בהיאחזות בכפר דרום.
בחורף תשל"ו (פברואר 1976) עזבו אחרוני חיילי הנח"ל את כפר דרום, ובמקומם הגיע למקום, באופן זמני, גרעין שעמד לאכלס את היישוב קטיף א', שנקרא אחר כך נצר חזני, לצד תלמידי ישיבת ימית.
בחורף תשל"ז (ינואר 1977) עזב הגרעין את כפר דרום, ועבר למקום הקבע שלו בנצר חזני, ובקיץ תשל"ז הגיע למקום הגרעין שעמד להקים את גני טל.
בסוף שנת תשל"ח עזבו אנשי גני טל את כפר דרום, בגלל חוסר מקום למשפחות חדשות, ועברו לשהות זמנית ביישוב קטיף ב' (אחר כך מושב קטיף).
כפר דרום נשאר נטוש במשך מספר חודשים, ושני בדואים הופקדו על שמירתו.
בח' באייר תשל"ט נכנס למקום הגרעין שהקים אחר כך את היישוב גדיד.
ביום ה' בתשרי תשמ"ג, עברו אנשי גרעין גדיד ליישוב הקבע שלהם.
אחר כך הגיעה לכפר דרום מדרשת הדרום (לא ברור אם הגיעו מיד אחרי עזיבת הגרעין האחרון או שנתיים אחר כך), ששהתה במקום עד אדר תשמ"ז, אז עברה לנקודה הנקראת שליו.
מאז עזיבת מדרשת הדרום בשנת תשמ"ז, ועד הקמת יישוב הקבע בסוף שנת תשמ"ט, נותר כפר דרום ללא התיישבות מסודרת.
בחלק מהזמן הזה גרו כמה משפחות במקום, בצורה לא רשמית ולא מסודרת, כדי להחזיק את המקום.
ב-1988 אישר שר הביטחון יצחק רבין את יישובו מחדש של המקום.
בסוף שנת תשמ"ט (1989) עלה גרעין הקבע, שהקים מבני מגורים ומבני ציבור, בהם בית הכנסת על שם אפרים איובי, דורון שורשן, הרב שמעון בירן, גבי ביטון ומירי אמיתי, חמשת תושבי היישוב שנרצחו על ידי מחבלים.
ביישוב הוקם מכון התורה והארץ לשילוב החקלאות המודרנית וההלכה.
על סמך שיטות שפותחו במקום, התחילו חקלאי גוש קטיף לגדל ירקות עלים נקיים מתולעים ושרצים ובכך ענו לדרישות הכשר מהודר ללא צורך בחיטוי הירק.
בעקבות כך הוקמה חברת המזון חסלט – עלי קטיף.
לרב היישוב התמנה הרב שמעון בירן, שמאוחר יותר נרצח בפיגוע.
הרב אברהם יעקב שרייבר מבוגרי ישיבת מרכז הרב התמנה לרב היישוב במקומו.
במסגרת הסכמי אוסלו הועברו רוב סמכויות השלטון ברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית שהוקמה מכוח ההסכמים.
גוש קטיף נותר בשליטה ישראלית מלאה, ואילו כפר דרום, שנמצא מצפון לו, נותר כמובלעת בשליטה ישראלית בתוך שטח הנתון לשליטת הרשות הפלסטינית.
באינתיפאדה השנייה התרחשו ביישוב מספר פיגועי טרור.
הידוע שבהם הוא הפיגוע באוטובוס הילדים ב-20 בנובמבר 2000, שבו נהרגו שניים מתושבי כפר דרום, גבריאל ביטון ומרים אמיתי, וילדים רבים נפצעו.
שלושה מילדיהם של נגה ואופיר כהן איבדו את רגליהם בפיגוע.
לאחר הפיגוע הורחב היישוב והוספו קרוואנים שיועדו למשפחות חדשות ובעקבות כך הוכפל מספר התושבים בכפר ונוספו משפחות רבות.
כמו כן לאחר הפיגוע הוקם ביישוב תלמוד תורה ובית ספר לבנות ע"ש התנא רבי אלעזר בן יצחק איש כפר דרום.
בשנת 2005, ערב פירוקו מנה היישוב כ-70 משפחות (400 נפש) שהתפרנסו מחקלאות, חינוך ומקצועות חופשיים.
בשנת 2005 החליטה ממשלת ישראל, ביוזמת ראש הממשלה אריאל שרון, לפנות את כל האזרחים והחיילים הישראלים מרצועת עזה, וכן להרוס את כל היישובים הישראלים והמתקנים הצבאיים ברצועה, במסגרת תוכנית ההתנתקות.
באותה שנה נחנך ביישוב בית הכנסת הגדול בתכנונו של דן מרצבך.
עקב סירובם של התושבים להתפנות, פונה כפר דרום בכוח ביום י"ג באב תשס"ה, 18 באוגוסט 2005, ובתיו נהרסו בידי צה"ל מאוחר יותר.
תושבי כפר דרום, כמו כמעט כל יתר התושבים הישראלים בגוש קטיף (חבל עזה) ואזרחים ישראלים נוספים, התנגדו נחרצות לתוכנית הפינוי, הפגינו נגדה ופעלו לביטולה.
כמעט כל תושבי היישוב סירבו לנהל מגעים עם מנהלת סל"ע בנוגע להסדר פיצויים וישוב-מחדש לאחר הפינוי.
ביום הפינוי עצמו תלו תושבים מכפר דרום על גג בית הכנסת של היישוב שלט שעליו נכתב: "שנית כפר דרום לא יפול" (כפרפרזה על הביטוי: "שנית מצדה לא תיפול").
בתוך בית הכנסת התבצרו תושבים רבים וכן ישראלים מחוץ לרצועת עזה שהגיעו כדי לנסות למנוע את הפינוי.
על-פי ההערכות, התבצרו על גג בית הכנסת של היישוב כ-250 בני אדם, רובם צעירים, אך ביניהם גם קצינים בקבע ואלוף-משנה במילואים.
פינוי גג בית הכנסת היה מלווה בעימותים אלימים בין מקצת המתבצרים לבין כוחות המשטרה וצה"ל.
המשטרה הצליחה להשתלט על המתבצרים לאחר הפעלת מכת"ז ומכולות פינוי באמצעות מנוף.
חלק מן המתבצרים נעצרו והוגשו נגדם כתבי אישום.
שאר תושבי היישוב התפנו ללא אלימות, אך תוך מחאה חריפה, והצהרה שכפר דרום עתיד לקום בשלישית.
בעת פינוי גג בית הכנסת ארעה תקרית השלכת החומצה בעקבותיה נטען שחיילים נפגעו מחומצה שהושלכה לעברם מגג בית הכנסת על ידי המתבצרים.
לאחר הפינוי, שוכנו המפונים על ידי מנהלת סל"ע במלון בבאר שבע.
כעבור מספר חודשים עברו רוב תושבי כפר דרום לבניין רב קומות באשקלון, תוכנית שעוכבה על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז בשל נהלים בלתי-תקינים הקשורים בשכירת המבנה.
כשנה לאחר פינוי היישוב עדיין לא היה פתרון קבוע לתושבים המפונים, והם סבלו גם מאבטלה.
במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם כפר דרום.
ב-27 בדצמבר 2009, אישרה הממשלה הקמת ישוב חדש למפוני כפר דרום, אשר הוקם בשנה שלאחר מכן סמוך למושב ניר עקיבא שבנגב המערבי ששמו שבי דרום.
במהלך השנים אושרה ליישוב תב"ע, והישוב קלט משפחות נוספות שאינם מקרב מפוני גוש קטיף.
חלק מהמפונים התגוררו בשומריה בשכונת כפר דרום, וכעת הם מתגוררים ביישוב נטע הסמוך לשומריה.
כְּפַר בן-נוּן הוא מושב באזור המרכז בעמק איילון השייך למועצה אזורית גזר.
מצפון למושב צמוד אליו מושב משמר אילון, ממזרחו כביש 424, ממערב לו תל גזר ובדרומו קיבוץ נחשון.
המושב נוסד בשנת 1952 על ידי תנועת העובד הציוני באזור בו שכנו אדמות הכפר הערבי אל קובאב, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות במאי 1948, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
בכפר יושבו עולים רומנים ובני ארצות מזרח אירופה אחרים אשר עלו לישראל באותה תקופה וכן מספר משפחות מצפון אפריקה (בעיקר תוניס).
כעבור זמן מה נקבע שם המושב לשמו הנוכחי.
עד מלחמת ששת הימים היה הכפר יישוב ספר שסבל ממסתננים, ונטישת תושבים בשל הקרבה לגבול הירדני.
בתחילת שנות ה-70 היה הכפר חצי נטוש.
ואולם, במהלך שנות ה-70 החלו תושבים מחוץ לכפר, רובם עירוניים ובעלי מקצועות חופשיים, לרכוש משקים ולהתיישב בכפר במטרה לשפר את איכות חייהם.
מגמה זו הלכה והתחזקה במהלך שנות ה-80 ואילך, וכיום האוכלוסייה בכפר מגוונת בצאצאי התושבים הראשונים לצד אוכלוסייה שהתיישבה בכפר מאז ועד היום והיא בעלת מאפיינים סוציו-אקונומיים מגוונים והשכלה בתחומים רבים.
בשנת 2000 חתם המושב על עסקה עם חברת הבנייה "רסידו" להקמת פרויקט בנייה רחב ממדים על קרקעות המושב, במסגרת החלטות 717 ו-727 של מועצת מינהל מקרקעי ישראל, שעניינן שינוי ייעוד בקרקעות מדינה שייעודן חקלאי שהוחכרו ליישובים חקלאיים לבנייה.
החלטות אלה בוטלו בעתירת בג"ץ הקרקעות.
אולם הרחבת כפר בן נון הייתה אחד הפרויקטים שאושר להמשיך ולבצע על בסיס אותן החלטות מינהל שבוטלו.
בכפר מתגוררות כ-70 משפחות במשקים חקלאיים, כ-13 משפחות ב"משקי העזר", וכ-80 משפחות, רובן של בני המושב אשר נשארו לחיות בכפר ומתגוררות בהרחבה שהוקמה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.החלקות בהרחבה הן בנות 500 מ"ר.
לכל משק חקלאי ישנם 5 דונמים של קרקע בשטח הבית עליהם בעליו יכול לגדל ירקות ופירות לשימוש עצמי.
בנוסף לחלקה זו, עומדים לרשות כל משק חקלאי 20 דונמים לגידולים סיטונאים (פלחה, חומוס וכיוצא בזה).מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, מרבית חברי הכפר אינם עוסקים עוד בחקלאות, אלא מוצאים את פרנסתם מחוץ לכפר.
החקלאות בכפר מתחלקת למספר תחומים:
עיבוד קרקע חקלאית במטעי זיתים וייצור שמן זית.
עיבוד הקרקע על ידי האגודה בעיקר לפלחה חיטה, חמניות וכדומה.
משתלה גדולה לעצים בכלל ועצים טרופיים בפרט.
חוות גידול, אילוף וטיפול לבעלי חיים (בעיקרם סוסים).
"קקטוסים בכפר בן נון", שטחי גידול ומכירת קקטוסים.
כרם בן נון- כרם גפן יין מזני הקברנה סוביניון מרלו פטי-ורדו סאן-ג'ובזה ומלבק
התנועה המיישבת אשר סייעה בהקמת הכפר היא תנועת העובד הציוני, לימים התאחדה תנועה זו עם המועצה החקלאית שכונתה האיחוד החקלאי בה חבר הכפר עד לימים אלו ביחד עם עשרות יישובים נוספים בישראל.
פעילות הנוער בכפר נעשית באמצעות "תנועת הנוער של האיחוד החקלאי" ומועברת על ידי הנוער הבוגר בכפר (כיתות ט' עד י"ב) לכלל ילדי הכפר באמצעות פעילויות שונות כגון פעילויות חד שבועיות לכל קבוצה, פעילויות כלל סניפיות על פי הנושא החודשי, פעילויות וטקסים בחגים ובאירועי זיכרון, טיולים ומחנות מטעם תנועת הנוער.
כְּפַר גִּלְעָדִי הוא קיבוץ באצבע הגליל ליד מטולה וקריית שמונה השייך למועצה אזורית הגליל העליון.
הקיבוץ מורכב מאיחוד שנעשה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 בין כפר גלעדי, תל חי וקיבוץ טבריה.
מדרום לקיבוץ שוכנת כיום מכללת תל חי.
צריף הראשונים התנוסס למרחוק ונקרא בפי הערבים "א-תַּחְשִׁיבָּה" - "צריף העץ" , וסימל את היישוב בשנותיו הראשונות.
תחילה חשבו לקרוא ליישוב "גבעת־השומר" אבל בסוף הוחלט על השם 'כפר ב"ג', ראשי תיבות של ארגון בר גיורא, שחבריו הקימו את ארגון השומר.
בשנת 1918, עם מות חברם, ישראל גלעדי, שהיה מראשי "השומר" ומנהיג הקבוצה שהתיישבה במקום, הוחלט לקרוא ליישוב על שמו.
גִּלְעָד או הַגִּלְעָד הוא שמו של חבל ארץ הררי בעבר הירדן המזרחי.
הגלעד נזכר לראשונה בסיפור הברית שבין יעקב ללבן.
שם מצליח לבן להדביק את יעקב עם נשיו, ילדיו, רכושו ומקנהו בבורחם מבית לבן אל ארץ כנען.
לבן מעניק למקום שם ארמי, ויעקב מעניק לו שם עברי זהה בהוראתו.
יש מי שסובר שהֶלחם המילים גַּל ועֵד הוא מקור השם גִּלְעָד.
אחרים משערים כי השם מבוסס על השורש גלע"ד, המוכר מן הערבית במובן 'קשה ומחוספס' (וגם 'עז ואמיץ'), אולי לציון מקום הררי וסַלעי.
כפר גלעדי הוקם במלחמת העולם הראשונה, בתאריך 21 באוקטובר 1916, על אדמת יק"א.
ראשוני חלוציה היו חברי אגודת השומר שנוסדה בשנת 1909 בגליל.
החברים המקימים היו ישראל ומניה שוחט, יוסף טרומפלדור, ישראל גלעדי, מניה לויטין, יצחק בן-צבי, אלכסנדר זייד, יחזקאל חנקין, יחזקאל ניסנוב, צבי בקר, מנדל פורטוגלי ומשה גבעוני (גולדשטיין).
שאיפת המייסדים, שהיו שומרי מושבות, הייתה להתיישב על גבולות הארץ, במקומות מסוכנים ביותר.
לפיכך בחרו בגבעה זו בקרבת גבול הארץ, מתוך ההבנה שגבולות הארץ נקבעים בהתאם לתחומי ההתיישבות.
כפר גלעדי, כמו תל חי ויישובים אחרים בסביבה, היו חלק מההתיישבות החדשה בתחילה המאה ה-20 באצבע הגליל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נמצא היישוב בתחילה בתחום המנדט הצרפתי על סוריה, מאוחר יותר תוקן הגבול ואזור אצבע הגליל צורף למנדט הבריטי על ארץ ישראל.
הימצאות היישובים היהודיים באצבע הגליל תרמה להחלטה על צירוף האזור לארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה, עת חיפשו הטורקים את אנשי ניל"י, הם אסרו את כל הגברים במקום והיישוב ננטש.
הוא נעזב פעם נוספת בעקבות אירועי תל חי במרץ 1920, ולאחר שבעה חודשים שבו המתיישבים למקום.
בספטמבר 1921 הצטרפו אנשי "השומר" מכפר גלעדי לגדוד העבודה, ובשנים שלאחר מכן קלט הקיבוץ מאנשי הגדוד.
בשנת 1926 התאחדו שני הקיבוצים השכנים לקבוץ אחד ושמו: "כפר גלעדי-תל חי".
לאחר הצטרפות קיבוצי גדוד העבודה לקיבוץ המאוחד קלט כפר גלעדי בשנת 1932 את "קיבוץ טבריה" של תנועת נצ"ח, מעולי המדינות הבלטיות וברית המועצות.
בשנת 1936 באו לקיבוץ עולים מגרמניה ובהמשך הגיעו קבוצות רבות של נוער מניצולי השואה ועולים מארצות המזרח.
במהלך שנות השלושים והארבעים, שימש כפר גלעדי כתחנת מעבר מרכזית למעפילים שעלו לארץ דרך סוריה ולבנון.
העולים דרך לבנון הוסתרו תחילה בכפר גלעדי, הועברו לאיילת השחר, משם לראש פינה ולאחר שצוידו בבגדים מתאימים ותעודות נשלחו לחיפה.
בשיטה זו עברו בכפר גלעדי כ-8,000 עולים באופן בלתי-חוקי.
במלחמת העולם השנייה נדרשו החברים להתפנות בגלל הסכנה מצבא צרפת של וישי ששלט בסוריה.
היישוב לא פונה, פרט לילדים שהועברו זמנית לתל יוסף.
בשנות המאבק בבריטים שימש בסיס לפלוגות השדה (פו"ש), לפלמ"ח ובסיס להעפלה דרך היבשה מגבול סוריה וגבול לבנון.
בראשית שנות החמישים, בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר כפר גלעדי טלטלה קשה כאשר חלק מן החברים בקיבוץ פרשו לקיבוץ הגושרים וקבוצת פורשים מדפנה נקלטה בו.
מאז שנת 2004 כפר גלעדי הוא קיבוץ משתנה (מופרט) שחבריו מקבלים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים עבור חלק מהשירותים שמספק הקיבוץ לחבריו.
בקיבוץ בית ספר יסודי אזורי בשם "עלי גבעה".
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ב־6 באוגוסט 2006, פגעה קטיושה שירה החזבאללה בקבוצת חיילי מילואים, מחטיבה 226, שחנתה בסמוך לכניסה לבית הקברות, בהמתנה לכניסה ללבנון לפעילות מבצעית.
מהפגיעה נהרגו 12 חיילים, והייתה זו אחת התקריות הקשות במלחמה.
לאחר האירוע האשימו חלק מהמשפחות השכולות את בני הקיבוץ בכך שלא התירו לחיילים את הכניסה לקיבוץ בטענה שהחיילים יפגעו ברכוש הקיבוץ, אך אנשי הקיבוץ התנערו מאחריות ואילו תא"ל אלון פרידמן, ראש מטה פיקוד הצפון, שלח מכתב למזכירות הקיבוץ שבו נטל בשם צה"ל את מלוא האחריות על התקרית.
באוקטובר 2023 פונה הקיבוץ זמנית כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
עד הקמת המדינה היו ענפי המשק העיקריים, ענפי החקלאות המקובלים: רפת לפרות, מכלאה לצאן, לולים לתרנגולות, תפוחים וגידולי ירק ופלחה.
היה גם מפעל שימורים לזיתים בתל חי.
בסוף שנות החמישים החלה לפעול ליד הקיבוץ מחצבה.
הוקם תאגיד של הקבוץ ושמו "מחצבות כפר גלעדי" ובית מרגוע, אשר היום הפך למלון ונקרא מלון כפר גלעדי.
היום הם מהווים את מקורות הפרנסה העיקריים של הקיבוץ.
לקיבוץ ארבע מחצבות המצויות באזור של אבני גיר ובזלת.
המחצבות מספקות את מוצריהן גם לביצורי הגבול בגולן ובצפון.
המחצבות מייצרות מגוון מוצרים: חומרי מחצבה, חצץ, מצעים, אספלט, בטון, חצץ בזלת מיוחד לכבישים ראשיים, אבקות גיר לתעשיות הפלסטיק, הצבע, הנייר והדבק וחמרי קוורץ ליצור משטחי מטבח ייחודיים.
בכפר גלעדי ממוקם מוזיאון בית השומר, אחד מ-12 המוזיאונים של משרד הביטחון, אשר נחנך בשנת 1969. הוקם כדי להציג את תולדותיהם של ארגוני בר-גיורא והשומר, ואת תפקידיהם בהתיישבות, בגיוס נשק ובהגנת היישוב.
הוא מתמקד בשני נושאים: התפתחות כוח המגן בארץ ישראל, וההתיישבות בגליל ובאצבע הגליל.
המוזיאון הוקם על ידי אחרוני אנשי השומר, ובראשם מאיר ספקטור, רחל ינאית בן-צבי ונחום הורביץ.
הבניין תוכנן כעין מגדל שמירה הצופה לעבר כל אצבע הגליל ולחצר תל חי.
התצוגה במוזיאון כוללת מסמכים היסטוריים, צילומים, דגמים, שחזור "המדאפה" (חדר האורחים).
דיוראמה אור-קולית, חיזיון אור-קולי, מבחר כלי נשק, דגלים ותלבושת מלאה של חבר השומר.
בשנת 2008 שופץ ושודרג המוזיאון כדי שיתאים לתקופה המודרנית.
המבקר עובר בין תחנות שונות ומפעיל סרטי טלוויזיה המראים את התקופה ההיא וברקע מוקראים מכתבים שאיש השומר כותב למשפחתו.
בקיבוץ קיימים שני סליקים הפתוחים לביקורים מודרכים: סליק "השומר" וסליק "ההגנה".
בבית הקברות של הקיבוץ מצוי אתר ההנצחה לחללי תל חי ובו אנדרטת האריה השואג וקבריהם של מגיני תל-חי, כמו כן קיים במקום בית קברות בו טמונים חברי ארגון "השומר", חללי צה"ל ותושבי היישוב.
במערב הקיבוץ, ליד הכביש, סמוך למחצבות ולעינות גלעדי, מצויה "גבעת השוקת".
בה נתגלה בית קבורה מן התקופה הרומית.
במקום נמצאו שרידי בנייה וחרסים.
על דופן הבניין כתוב באותיות עבריות מרובעות "חזקיה" - כנראה אבי המשפחה.
ההערכה היא שאבי המשפחה נקבר במקום בסביבות שנת 200 לפנה"ס.
בתוך הבור יש ארון קבורה נוסף, מהודר, עשוי שיש ועליו כתובת יוונית המציינת את שם הנקבר: הירקלידס, כנראה פקיד ממשלתי בכיר.
האתר נחפר בראשית שנות השישים על ידי הארכאולוג יעקב קפלן, בסיוע חברי קיבוץ כפר גלעדי.
קפלן הציע לזהות את האתר כינוח המקראית.
קיבוץ כפר גלעדי נמצא ברצועת האקלים הים-תיכונית המתאפיינת באקלים ממוזג עם עונת קיץ יבשה (Csa).
"הודות למיקומו בצפון הארץ, הוא קרוב יחסית למסלול השקעים הקפריסאיים, ובכך הוא זוכה לכמויות גשם גבוהות, כ-760 מ"מ בממוצע, ובמספר רב של ימי גשם ביחס לרוב חלקי הארץ וזאת למרות גובהו הטופוגרפי הנמוך יחסית.
לטופוגרפיה המקומית תפקיד מרכזי גם במשטר הטמפרטורה ועומס החום.
עומס החום הממוצע בצהריים בקיץ נע על הגבול שבין "בינוני" ל"כבד", זאת בשל צניחת הרוחות המערביות במורדות הרי נפתלי, המתמידות בכל ימות הקיץ.
עם זאת, התנאים בכפר גלעדי נוחים מאלה שבעמק החולה הסמוך, בו עומס החום כבד ביותר.
בשל הצבתו הטופוגרפית הקמורה של כפר גלעדי, קטנה בו המשרעת היומית, אפילו בלילות החורף השקטים.
גלי קור פוקדים את כפר גלעדי אך נדירים הימים בהן הטמפרטורה יורדת מתחת לנקודת הקיפאון.
לסיכום, לאקלים בכפר גלעדי שלוש תכונות בולטות: כמות המשקעים הגבוהה ביחס לגובהו הטופוגרפי, המתינות במשטר הטמפרטורה בחורף ובקיץ בהשוואה לעמק החולה הסמוך והרוחות המערביות הנושבות בו" (ברוך זיו, הדס סערוני, 2017).
כְּפַר גְּלִיקְסוֹן הוא קיבוץ במישור החוף השייך למועצה אזורית מנשה, ליד היישובים גבעת עדה, בנימינה ופרדס חנה-כרכור.
מקימי היישוב היו חברי גרעין "למקור" של הנוער הציוני, שעלו מטרנסילבניה, עברו הכשרה בדגניה א' ומאמצע 1935 ישבו בהרצליה.
בקיץ 1936 עבר הגרעין אל אזור ג' של הרצליה, אז אזור מבודד בין יישובים ערביים.
בינואר 1939 סבל הקיבוץ בהרצליה מדליקה שכלתה את המטבח, חדר האוכל, מכשיר הרדיו ו-950 ספרים בספריית הקיבוץ.
הקיבוץ עלה על אדמת פיק"א ליד כפר קרע, בערב חג השבועות, מאי 1939, כיישוב חומה ומגדל.
נקודת ההתארגנות לעלייה הייתה בקיבוץ משמרות.
קודם לכן, עובדו הקרקעות של פיק"א ליד כפר קרע על ידי חקלאי גבעת עדה.
בשנת 1940 נקבע שהיישוב ייקרא על שם ד"ר משה יוסף גליקסון שנפטר ביום העלייה על הקרקע של היישוב.
גליקסון עמד בראש תנועת הנוער הנוער הציוני והיה עורך עיתון הארץ במשך 15 שנה.
ביוני 1943 טרם הוחל בהקמת יישוב הקבע של כפר גליקסון ובתנועת העובד הציוני התרעמו על שהמוסדות המיישבים אינם פועלים לקידום היישוב.
בשנת 1944 הונחה אבן הפינה לנקודת הקבע של הקיבוץ.
כיום מתגוררים בכפר גליקסון כ-300 תושבים.
הקיבוץ מתפרנס, בין היתר, מחקלאות: רפת "גל-ים", גידולי שדה, ותעשייה: מפעל אומגה לייצור חומרי יצירה, מעונות יום לילדים, בריכת שחייה למנויים ועוד.
כפר הדר הייתה אחת מארבע המושבות שמהן נוסדה הוד השרון, וכיום שכונה בעיר זו.
בשנת 1927 רכשו חלוצים אדמות שהיו שייכות לבני השבט הבדואי אבו כישכ.
המתיישבים היו עירוניים בעברם, ורצונם היה להקים כפר יהודי חקלאי המתבסס על גידול פרי הדר.
מתיישבים אחרים בנו לולים ומשק חי.
מתחילת דרכם בקשו והתאמצו לקיים עבודה עברית בכל מעשיהם.
בתחילת שנות ה-40 התיישבו בכפר עולים מתימן במה שנקרא "שיכון התימנים".
כיום מהווה שיכון התימנים חלק משכונת גני צבי בעיר.
הדר נשארה כפר עצמאי עד לאיחוד עם רמתיים בשנת 1951, שיצר את הדר רמתיים.
בסופו של דבר אוחדו כפר הדר, רמתיים, מגדיאל ורמת הדר ליצירת היישוב ולימים העיר הוד השרון ב-1964.
השנים 1925–1927 היו שנות משבר כלכלי וחברתי כבד ביישוב היהודי בארץ ישראל שפגעו בעיקר בעולים החדשים בני העלייה הרביעית, בעיר הייתה אבטלה, ענפי חקלאות שנראו מבטיחים במחצית הראשונה של שנות ה-20 כמו גידולי טבק ומטעי שקדים הכזיבו.
הפרדסים נחשבו לענף שיוכל להבטיח פרנסה, הן לבעלים והן לפועלים.
קרקעות שפלת החוף, השרון ומרגלות הרי יהודה התאימו לפרדסי הדר, אלא שהייתה בעיה של מימון ושל הזמן הרב המפריד בין נטיעת הפרדס ובין הקטיף הראשון.
בשנת 1923 היו בידי היהודים 6,000 דונם פרדסים.
המשקיעים הראשונים היו פרדסנים ותיקים, ואליהם נוספו יהודים בעלי אמצעים, תושבי הארץ וגם משקיעים מחוץ לארץ.
התעוררות הפרדסנות הגבירה את ההתעניינות גם באדמות אבו כישכ, העלתה מאוד את מחיר הקרקע ואפשרה ליהושע חנקין לנצל את התנופה וללחוץ על המתעניינים בקרקע להגיע להחלטה מהירה ולעמוד בתשלומים.
במאי 1927 רכש חנקין עבור הכשרת היישוב כ-4,000 דונם מאדמות אבו כישכ במחיר של 5 לירות ארץ ישראליות לדונם.
הוא מכר כ-1,200 דונם ל"קבוצת איזקסון"שכללה את צבי איזקסון, מוותיקי היישוב ומוותיקי ענף ההדרים, דניאל אוסטר, מנחם דונקלבלום, מנשה בכור, יצחק רוקח, שמחה קלריך ואחרים.
אחריהם באו השותפים נחום שיפר, יהודי ציוני ואידיאליסט בעל הון מקנדה, ויעקב הלפרין, שרכשו יחד כ-1,000 דונם קרקע והקימו חווה חקלאית.
חנקין העדיף את בעלי ההון הגדול מכיוון שהיה באפשרותם לרכוש שטחי קרקע גדולים במיוחד ומפני שהיה בידיהם כסף מזומן לרכישה.
שאר הקרקע נמכר לרוכשים פרטיים תושבי הארץ - פקידים, מורים, מהנדסים, בעלי מלאכה ובוגרי בית הספר החקלאי מקוה ישראל, עירוניים שביקשו לשנות את אורח חייהם בהתיישבות בכפר.
כמו כן באותה השנה, פרסם יהושע חנקין כרוז בשם חברת הכשרת היישוב, הקורא להירשם לקניית אדמה מאדמות אבו כישכ.
חנקין היה גיסו של קראוזה, מנהל מקוה ישראל, ודרכו נודע לאפרים כהן על הכרוז.
אפרים, שעבד במקוה ישראל וחסך מעט כסף, הלך אל חנקין וביקש לקנות 25 דונם.
הוא ראה בכך הגשמת חלום: להקים משק בארץ-ישראל, שיהיו בו מלבד הפרדס גם רפת, לול, ירקות ועצי פרי.
באחד הימים סיפר יצחק רוקח לשמחה קלריך כי שייח' אבו כישכ מוכר אדמה טובה מאוד ולא יקרה.
אמר שמחה: "כדי לגאול אדמה בארץ-ישראל, מותר לנסוע בשבת".
ואכן באחת השבתות בשנת תרפ"ז (1927) יצאו לדרך שבעה אנשים, בהם רוקח, אבטיחי וקלריך.
כשהגיעו למקום, ראו השבעה "שטח דל אוכלוסין ובו אוהלים מספר ורועים מעטים עם עדרי פרות ערביות כחושות", כדברי מרדכי רסיס, לימים מזכיר הוועד.
"רוב השטח היה מכוסה באביב מרבד עצום של כוכביות.
לעיתים נראו גם תעלות וגדרות תיל, שרידים ממלחמת העולם הראשונה, וכן היו מפוזרים שם שיירים רבים של פגזי תותחים.
"הבדואים לא גילו עוינות כלפי היהודים, אולם ביקשו: "אם תקנו את האדמה, הודיעונו מראש, כדי שנקצור את התבואה שלנו".
אזכורה של עבודת השדה הניע את קלריך להעיר באוזני חבריו שאצלם תהיה עבודה עברית בלבד.
בו-במקום נפלה ההחלטה כי העבודה החשובה הראשונה תהיה חפירת באר מים.
המשותף לראשוני כפר הדר הייתה העובדה כי למרביתם הספיק ההון לרכישת הקרקע אך לא לבניית הבית, לא לביסוס המשקי ולא למחיה עד שהפרדסים ישאו פרי.
על כן נאלצו רבים להישאר לגור במקומות אחרים עד שיוכלו להתקיים כלכלית בכפר הדר.
מולם עמדו בעלי ההון שביססו את משקם על הפרדסנות ובכך יכלו לאפשר התיישבות ועבודה לחלק מהפועלים.
הם הקימו יחד אגודה שיתופית,
נחום שיפר ויעקב הלפרין היו מהגדולים בבעלי הקרקעות ביישוב החדש.
על אף עבודתו המסורה והשקעותיו לא ראה שיפר הצלחה במעשיו, שקע בחובות וב-1932 פשט רגל ונאלץ לוותר על רכושו ואדמותיו כדי להחזיר את חובותיו לבנק
בשנים 1927 1928 חברי הקבוצה רכשו מאדמות שיך אבו קישק בעזרתו של יהושע חנקין וחברת הכשרת היישוב 325 דונם
בדצמבר 1929 מכר שיפר לקבוצה 129 דונם נוספים מתוך ה־ 1,200 שהיו ברשותו למטרות ציבוריות
עם נורמן שיפר הם יצרו יחד אגודה שיתופית שמטרתה הייתה לפתור במשותף את בעיות המים, הכשרת הקרקע ושיווק הפרי
למעשה לא הייתה לראשוני כפר הדר תוכנית יישובית מגובשת.
הארגון המוניציפלי של כפר הדר נקבע על יסוד האגודות השיתופיות.
בכך נקבע במידה רבה אופיו של היישוב.
הראשונה ביניהן הייתה הוקמה כבר בשנת 1927 על ידי בעלי המלאכה העירוניים שחברו עם נחום שיפר.
צורת ההתארגנות הזאת נבחרה כדי להקל על רישום הקרקע ולאפשר למתיישבים הראשונים לגבור בכוחות משותפים על המשימות המיידיות והדחופות ביותר: הכשרת הקרקע לקראת נטיעת הפרדסים, הכנת משתלת ההדרים והקמת מפעל מים משותף.
האגודה השיתופית נרשמה כחוק באביב 1929. גוש הקרקעות המשותף - 325 הדונמים של ה"עירונים" ו-129 דונמים מתוך הגוש הגדול שרכשו שיפר ושותפו - חולק לחלקות קטנות יותר, שלא היו אחידות בגודלן.
כל מתיישב רכש קרקע בהתאם ליכולתו: מ-4 דונם ועד 24 דונם ויותר.
מלכתחילה הופרשו שטחים לרחובות ולשטחים ציבוריים.
ברושים ניטעו בכניסה ליישוב, ושדרות עצי נוי - לאורך הרחובות שהיו עתידים להיסלל.
האבות המייסדים התכנסו ובחרו ועד של חמישה חברים: נחום שיפר - יו"ר, אריה אבטיחי, שמחה קלריך, מרדכי קרייתי ואפרים כהן, שהיה הראשון שנטע פרדס בכפר הדר עוד ב-1929. גובשה תוכנית פעולה כדי לאפשר לחברים לעלות למקום בהקדם האפשרי.
קרייתי (מסטיצ'קין), שהיה מודד במקצועו (ותכנן את מגדיאל ואת רמת השרון), מדד את השטח וחילק אותו לחלקות של חמישה דונמים עד 25 דונם.
מקצת האדמה הוקצתה למטרות ציבוריות, כגון דרכים וגנים ציבוריים.
לצד האגודה השיתופית קמו עוד כמה אגודות בכפר הדר שכל אחת הייתה מיועדת לטפל בנושא מסוים.
כך קמה 'אגודת הלוואה וחסכון חקלאי הדר' שנועדה לספק אשראי והלוואות לחקלאים, 'אגודת פרי הדר' שנועדה לענות על הצורך בשיווק מאורגן ומסודר של פרי ההדר, 'אגודה צרכנית יצרנית הדר' לאספקת צורכי האוכלוסייה והמשקים.
'מזון לעופות ושיווק תוצרת חקלאית'.
אגודה זו תפסה מקום חשוב בחיי הכפר והייתה לה גם עמדה כלכלית על כן לא נראו בהדר בתי קפה או מסעדות אלא רק בתי אוכל של משפחות פועלים, ענף עזר לאשת הפועל שם אכלו הפועלים הרווקים.
למעשה האגודות הכתיבו את אורח החיים בכפר הדר כמו גם את ההשתייכות הפוליטית או החברתית של התושבים.
הכפר נוהל על ידי ציבור הפועלים עד איחודו עם רמתיים.
לצד האגודות השיתופיות התכנסה בבית העם של הדר גם האספה הכללית.
זו הייתה מתכנסת אחת לשנה כדי למסור דין וחשבון על פעולותיה ולבחור הנהלה חדשה.
לאירוע הוזמנו אורחים ממוסדות ההתיישבות ומוסדות חיצוניים.
לא אחת הסתיימה האספה בתוכנית אמנותית שכללה ממיטב האמנים בארץ באותה תקופה עם כיבוד לחברים.
בכפר הדר התבסס המשק החקלאי בעיקר על ההדרים.
בשנת 1928 התחילו לנטוע את הפרדסים הראשונים ואלה נשאו פרי בתחילת שנות השלושים.
פרדסני כפר הדר השכילו ליצור גם תעשיות לוואי לתוצרת הפרדסים, כך שבראשית מלחמת העולם השנייה, כשאי אפשר היה לשווק את התוצרת לחו"ל, יכלו להציע מגוון מוצרים תעשייתיים חקלאים כמו ריבות, שימורים ואף שמנים אתריים.
לצד הפרדסים התפתחו בתי אריזה.
תשעה בתי אריזה משפחתיים נוסדו בהדר.
את ההוויי המיוחד של בתי האריזה תיאר אפרים הרץ בזיכרונותיו: "עומד לו צריף בפינת הפרדס, ולא הרחק ממנו שורות עצי לימון המשמשות לפרדס מעין גדר חיה, בנוסף לגדר התיל.
מאחורי הצריף נמצאת בריכת בטון מוארכת לשם השריית חישורי העץ הסוגרים את תיבות הפרי.
ללמדך כי מדובר כאן בבית אריזה לתפוזים.
לאורך הצריף - מרפסת ושולחן ארוך, הבנוי מלוחות עץ עבים וחזקים.
זהו שולחן הנגרים, בית היוצר לתיבות האריזה ולסגירתן.
רצפת הצריף עשויה מאדמה רגילה.
בפינה אחת שלו מונחות מחצלות מגולגלות כמו שטיח.
בפינה השנייה - תיבות השדה מסודרות בשלשות, זו על גבי זו, מאה או מאתיים בסך הכל.
בפינה שלישית עומדים סולמות הקטיף המחכים לתורם, עת יצטרכו להם כדי להגיע לצמרות העצים ולהוריד משם את הפרי.
ענף אחר שתפס את מקומו בכלכלת המושבה היו לולי העופות.
מלולים ביתיים קטנים התפתח הענף למדגרות ולולים גדולים שבראשית שנות החמישים סיפקו למעשה את מרבית הצריכה באזור המרכז.
הדר נודעה גם בגידול התרד בכמויות מסחריות.
את התרד הביאה להדר משפחת ברנצברג, ירקנים בעלי ידע.
יתרונו הגדול של התרד היה בכך שההשקעה בו הייתה קטנה אך הוא סיפק שפע תעסוקה ופרנסה למי שהתמסרו לו.
את השתילים היו שותלים בתחילת החורף וככל שקטפו את עליו יותר כן התחדשה העלווה.
באותה מידה ניסו תושבי הדר את כוחם גם בגידול תות שדה ואפילו תפוחי אדמה בזמן מלחמת העולם השנייה.
כְּפַר בָּרוּךְ הוא מושב בעמק יזרעאל, השוכן 5 ק"מ דרומית-מערבית למגדל העמק, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
בשנת 1925 רכשה הקרן הקיימת 27,553 דונם בוורקני, מדרום לנהלל.
באמצע 1926 הוקצו כספים להכשרת הקרקע.
עוד לפני הקמת כפר ברוך, עלו למקום קבוצה של חברי הפועל המזרחי.
הם טענו שהובטח להם שיזכו להתיישב בשטח שנרכש עתה על ידי הקרן הקיימת והוקמו עליה כפר יהושע, רמת דוד, כפר חסידים וכפר ברוך, אך ההבטחה לא קויימה.
הם עלו למקום בחשוון תרפ"ז ובמשך כמה שבועות חרשו את הקרקע.
אולם משאזלה אספקתם קבלו את הצעת המוסדות המיישבים לעבור להכשרה בכפר סבא.
בתחילה ביקשה ועדת השמות של הקרן הקיימת לקרוא למקום "בית ירק", אולם לאחר מכן הוחלט לקוראו על שמו של ברוך כהנא, נדבן יהודי מפלוישט שברומניה, אשר הוריש את עזבונו לקק"ל בתמורה להנצחת שמו ביישוב חקלאי.
המקום יושב על ידי שתי קבוצות, קבוצה רומנית בצפון וקבוצת בני עדות המזרח בדרום.
במאי 1927 היו במקום 17 משפחות של בני עדות המזרח ו-10 משפחות של רומנים.
בני המעמד הבינוני לא הגיעו כלל.
בתחילה התנהלו הקבוצות בנפרד, אך בשנת 1930 הוקם ועד מאוחד.
מצבה של הקבוצה הרומנית היה יותר טוב הודות לסיוע שהגיע מרומניה.
בשנת 1937 נדרשה למקום תוספת של מתיישבים על מנת שיוכל להתרומם, אולם בגלל היחסים המתוחים בתוך המושב לא נמצאו אנשים שמוכנים להצטרף.
בנובמבר 1939 דווח על חובות שהמושב אינו מצליח לכסות.
בינואר 1948 החליט המושב על הצטרפות להסתדרות ולתנועת המושבים.
עד אז המושב לא השתייך לאף ארגון ושיווק את תוצרתו באופן עצמאי.
ביולי 1932 נהרג בשדות המושב ערבי שהשתייך לקבוצה שהעלתה את בהמותיה על שדות הקיבוץ.
במהלך המרד הערבי הגדול סבל המקום מספר פעמים מיריות.
גם במהלך מלחמת העצמאות נורו על כפר ברוך יריות.
כלכלת חברי המושב מבוססת על חקלאות, תיירות ועבודה מחוץ למושב.
היישוב נמצא ליד מאגר כפר ברוך, המהווה חלק ממערכת אזורית לשימוש במים מושבים להשקיה חקלאית.
בשנת 2008 החל בכפר ברוך אכלוסה של שכונת הרחבה, אשר תושביה אינם חברים באגודה החקלאית.
במהלך העבודות להקמת מסילת העמק בעשור השני של המאה ה־21, נבנתה תחנת הרכבת מגדל העמק – כפר ברוך כ־1.5 ק"מ מצפון-מזרח למושב.
כְּפַר גִּדְעוֹן הוא מושב מעורב בו חיים דתיים-חרדים לצד יהודים חילונים.
המושב שוכן בעמק יזרעאל, 4 ק"מ צפונית לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היישוב נחצה על ידי כביש 60 ומנהרה מחברת בין שני חלקיו.
תחילה היה קרוי "קבוצת טרנסילבניה" ולאחר מכן "תל עדשים ב'".
שמו הנוכחי מבוסס על שמו של השופט המקראי גדעון בן יואש שפעל בחבל ארץ זה.
היישוב הוקם בשנת 1923 על ידי עולים מטרנסילבניה שהושפעו רבות מהשקפתו הציונית של רבה של קלויזנבורג, הרב משה שמואל גלזנר.
בין העולים היה הרב משה רוזנבליט, הרב פנחס ליכטנשטיין, רבה של מאטש בטרנסילבניה, שהתמנה כרב המושב.
לימים עקר הרב ליכטנשטיין עם משפחת בנו יהושע ועוד כמה משפחות לשכונת גבעת שאול בירושלים, שבה הקימו כולן רפתות לפרנסתן והאב פנחס מונה לימים לרב גבעת שאול
המושב תוכנן ל-40 משפחות על שטח של 4000 דונם של הקרן הקיימת.
לאחר ניכוי שטחים ציבוריים, לכל מתיישב ניתנו 79 דונם, מתוכם 38 דונם מאחורי כל בית.
בהתחלה התיישבו במקום 6 משפחות ולאחר כשנה הגיעו שאר המשפחות.
המושב עסק בשנים הראשונות בנטיעת עצי פרי, במיוחד גפנים, ובהקמת רפתות למשק חלב.
הובלת החלב לתחנת הרכבת נעשתה במשותף עם תל עדשים ומזרע.
כן ניהל המושב עדר כבשים משותף.
בשנתיים הראשונות הובאו מים מבאר בבלפוריה.
בהמשך הוקמה בריכה משותפת לכפר גדעון, תל עדשים ומזרע שהקלה במעט את בעיית המים אך לא הביאה פתרון מלא.
בשנות ה-50 נחלק היישוב בין 24 משפחות שתמכו בקו מסורתי ובאורח חיים חרדי, ל-16 משפחות שנטו לקו חילוני.
ביישוב בתי-ספר יסודיים חרדיים לבנים ולבנות, שמרבית תלמידיהם באים מיישובי הסביבה.
רב המושב הוא הרב אברהם הלוי ליפשיץ.
כְּפַר בְּלוּם הוא קיבוץ באצבע הגליל, מדרום מזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
מייסדי הקיבוץ היו עולים חדשים בוגרי תנועת "הבונים" מאנגליה ותנועת נצ"ח מאסטוניה, ליטא ולטביה, ששהו בהכשרה באפיקים ובבנימינה, וכונו בשל מוצאם "הקיבוץ האנגלו-בלטי".
בשנת 1941 התיישב גרעין הקיבוץ בתל נעמה ובשנת 1943 עלה הקיבוץ לקרקע בעמק החולה ונקרא על שם לאון בלום, שהיה ראש ממשלת צרפת בשנים 1936–1939.
ברחבת הדשא במרכז הקיבוץ נמצאת אנדרטה לזכרו של לאון בלום ובה פסל של ראשו.
חקלאות: גידולי שדה, מטעים, רפת ולול
תעשייה: מפעל "גלקון" לייצור מערכות בקרה להשקיה
תיירות: בקיבוץ קיים מלון "פסטורל" (שבעבר נקרא "בית הארחה כפר בלום"), המשרת את הבאים לאטרקציות הגליל העליון כגון אגמון חולה ושמורת החולה.
מדי שנה מארח הקיבוץ את פסטיבל "ימי המוסיקה בגליל העליון", בהפקה משותפת של המועצה האזורית עם כאן קול המוזיקה במרכז קלור למוזיקה ולמחול.
ישנה גם פעילות שיט בירדן על קייאקים וטיילת לאורך הגדה המזרחית של נהר הירדן המובילה עד לשדה נחמיה בשם "שביל עמי".
בקיבוץ קיים גם בית טבע הכולל אוסף צמחים ובעלי חיים מעמק החולה.
הקיבוץ מחזיק בבעלות על "א.ב מתכננים", אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל
בכפר בלום נמצא בית הספר התיכון האזורי "עמק החולה" המשרת תלמידים מקיבוצי אצבע הגליל שהשתייכו בעבר לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, ומיישובים נוספים באזור.
בכפר בלום נמצא גם בית ספר יסודי אזורי, "הגומא".
במקום נמצא גם אולם מופעים גדול הנקרא "בית העם".
בקיבוץ קיים היכל ספורט כפר בלום המשמש אולם הבית של קבוצת הכדורסל הפועל גליל עליון.
מלבדו יש במקום שני מגרשי כדורגל, המשמשים לאימוני קבוצות הנוער והנערים של עירוני קריית שמונה ולמשחקי קבוצות ילדים ונערים המתקיימים בשבתות.
בעבר שימש כאולם הבית של הפסטיגל.
קבוצת הכדורגל הפועל כפר בלום-חוליות
תקופת הזוהר של הקבוצה הייתה בחמש השנים ששיחקה בליגה א' צפון, בין העונות 64–1963 ל-1968-69. לאחר מכן נחלש מעמדה של הקבוצה והיא הידרדרה עד לליגה ג' ובהמשך התפרקה.
בית העם ע"ש נתן כהן בתכנונו של האדריכל מתי שילון נחנך ב-1983, ומשמש מאז כהיכל לפעילות תרבותית של המועצה האזורית הגליל העליון.
באולם מתקיימים מופעים, הצגות וקונצטרים, כשמידי שנה נערך בו פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
כפר החורש (כְּפַר הַחֹרֶשׁ) הוא קיבוץ השוכן על גבעה בעמק יזרעאל, ממערב לעיר נצרת, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל
האדמות נרכשו על ידי הקק"ל בשנת 1930. היישוב הוקם ב-30 בנובמבר 1930 על ידי קבוצת חברים מארגון הכפר.
הוא היה מאוכלס בכ-15 חברים, שתפקידם היה להכשיר את המקום ליישוב קבע, על ידי גידור ונטיעות.
הם גרו תחילה בצריפים, וכעבור כמה חודשים בנו לעצמם בית.
בשנת 1933 עזבה קבוצה זו את המקום על מנת לעבור למקום קבע משלה, ובמקומם הגיעו 40 מאנשי גורדוניה שבאו למקום מנס ציונה שם ישבו קודם לכן.
בשנת 1942 הוקם בית הבראה על הגבעה שמדרום לקיבוץ.
בית ההבראה נועד להיות עוגן כלכלי לקיבוץ.
על פי תוכנית החלוקה נועד כפר החורש להכלל במדינה הערבית.
במלחמת העצמאות היה היישוב מוקף באוכלוסייה ערבית וסבל מעזיבת תושבים.
לאחר המלחמה הגיעו למקום אנשי קיבוץ צאלים, חלקם הגיעו מקיבוצם שבנגב, וחלקם מקבוצתם ששכנה ליד רחובות, ובסך הכל כ-100 איש.
הם הגיעו לכפר החורש במרץ 1949 במטרה לחזק את היישוב.
אנשי צאלים לא הסתדרו עם התושבים הוותיקים, ולאחר זמן מה הם הציבו אולטימטום: או הם או הוותיקים, והוותיקים עזבו את המקום.
בשנת 1951, המקום נעשה צר ל-200 התושבים, והוחלט להעביר את הקיבוץ לגבעה שמדרום לו, עליה נמצא בית ההבראה של הקיבוץ, ואת בית ההבראה להעביר למקום הקיבוץ.
משנת 2000 כפר החורש הוא קיבוץ מתחדש (מופרט).
ענפי המשק העיקריים שלו הם מאפיית אנג'ל-אורנים (נמכרה בשנת 2023), וגד"ש (גידולי שדה).
ביער כפר החורש מתקיים סמינרי הדרכה ומחנות קיץ של תנועת הנוער העובד והלומד.
ליד היישוב עובר שביל לרוכבי אופניים ("סינגל") הנקרא "סינגל כפר החורש".
כפר האורנים היא התנחלות עירונית בעלת אופי חילוני המשתייכת למועצה אזורית מטה בנימין.
הקו הירוק עובר בגבולו הדרומי של היישוב, בינו לבין היישוב לפיד, כך שחלק מהבתים ביישוב נמצאים בתחומי הקו הירוק וחלק מעבר לו.
כפר האורנים ממוקם דרומית למודיעין עילית, וכארבעה קילומטרים צפונית לעיר מודיעין-מכבים-רעות.
הגבעה שבה שוכן היישוב הייתה מיושבת עוד מתקופת מרד בר כוכבא (במקום נמצא מטבע מתקופה זו), ואולי אף קודם לכן.
בלב היישוב יש מערות מסתור ושרידי בית מרחץ מהתקופה הרומית.
מצפון למערות נתגלה מקווה שתועד ונהרס בשל הבנייה במקום.
בסמוך למקווה נמצאו מטבעות בר כוכבא.
כק"מ דרומית נתגלו שרידי חווה חקלאית וגת, מהתקופה הביזנטית.
במלחמת העצמאות התחולל על הגבעה המזרחית של היישוב קרב חירבת כוריכור, כחלק מהמערכה לכיבוש לטרון, במבצע דני.
82 לוחמי פלמ"ח נשלחו לחסום תגבורת שריוניות של הלגיון הירדני.
קבוצת יזמים בראשות משה דולגין, לוחם האצ"ל בעברו, רכשה בשנת 1979 את הקרקע שעליה נמצאים היום כפר האורנים ולפיד.
ב-1981 החל תכנון של יישוב כפרי על השטח.
אבן הפינה הונחה ביולי 1984 בהשתתפות ראש הממשלה יצחק שמיר.
תחילה נקרא היישוב "גבעת אהוד", על שם אחיינו של השר מרדכי ציפורי, , שהיה טייס חיל האוויר ונהרג בתאונת אימונים.
לאחר מאבק בין יוצאי אצ"ל ליוצאי פלמ"ח, ב-1992 נקבע שהשם הזמני "גבעת אהוד" יוחלף לשם "מנורה", כדי להנציח את זכר מ"ה הנופלים בקרב חירבת כוריכור.
בשל עיכובים משפטיים הקשורים לבעלות על הקרקע, התעכבה ההקמה עד לאמצע שנות ה-90. רק לאחר 15 שנה מרכישת הקרקע פנה יהודה זוהר, נציג היזמים, לאלי ישראלי המנכ"ל והיזם של חב' "דלתא להשקעות ומסחר", שהקימה את היישוב אורנית ואף הבעלים והמנכ"ל של חברת אופק רכסים והציג בפניו את הפרויקט.
המינוח "קרקע פרטית בניהול ממשלתי", לא היה מוכר באותה עת, אך ישראלי הכיר זאת היטב מהקמת היישוב אורנית
אופק רכסים רכשה את הקרקע מבר טורא והחלה בבניית שלב א' של היישוב ואף נתנה לו את השם המסחרי "כפר אורנים" וזאת על מנת לקשר אותו עם הצלחת היישוב "אורנית".
לימים, ועדת השמות הממשלתית הסכימה לאמץ את השם בכפוף להוספת ה- ה' לפני המילה אורנים, כך שייקרא "כפר האורנים".
בשנת 2006 שונה רשמית שם היישוב לכפר האורנים ובנימוקי ועדת השמות נכתב שהיישוב נקרא על שם עצי האורן בסביבה ושהאותיות ה' ו-מ' מנציחות את זכרם של 45 הנופלים במקום במלחמת העצמאות.
בהמשך הוקם אתר הנצחה לזכרם ליד הבריכה ביישוב.
בסוכות ה'תשנ"ח - אוקטובר, 1997, נכנסה ליישוב המשפחה הראשונה, חודש אחר כך נכנסו חמש משפחות נוספות, ועד סוף 1997 גרו ביישוב כעשרים משפחות.
בדצמבר 1998 התקיימו בחירות ראשונות רשמיות לוועד היישוב, שמנה 80 משפחות.
לאחר בניית שלב א' על ידי חברת אופק רכסים, עמותת לוחצי צה"ל רכשה חלק מהקרקעות, הצטרפה ליזמים המקוריים ושיווקה את שלב ב'.
נכון לשנת 2018 מתגוררות ביישוב כ-550 משפחות.
עם תושביו נמנים הרמטכ"ל לשעבר הרצי הלוי, השרה לשעבר גלית דיסטל-אטבריאן, מנכ"ל הכנסת משה אדרי ודובר צה"ל אפי דפרין.
לפי נתוני המוסד לביטוח לאומי, השכר הממוצע למשרת שכיר ביישוב הוא הגבוה ביותר בישראל (19,332 שקלים לחודש) ב-2016. לפי נתוני הביטוח הלאומי, בשנת 2019, מוקם היישוב במקום ה-8 עם שכר ממוצע חודשי למשרת שכיר של 17,611 ש"ח.
ביישוב פועלת תנועת הנוער האיחוד החקלאי בתוך מתחם הנוער הכולל חדרי פעילות מועדון נוער.
במרכז היישוב נחשף בית מרחץ מהתקופה הביזנטית.
ביישוב פועלים כמה מוסדות ציבור:
גנים: שני גני מועצה לגילאי טרום-טרום חובה עד חובה.
בתי ספר: בית ספר יסודי "אור" היה קיים ביישוב עד שנת 2023. במקומו הוקם ביישוב בית הספר התיכון "עתיד נכו"ן", לתלמידים מנעלה, כפר האורנים, נילי ולפיד.
מתנ"ס ובו חדרי חוגים וספרייה.
מבני ציבורי נוספים ביישוב הם בית כנסת, בריכת שחייה, אולם ספורט, מגרשי ספורט, גינת הנצחה עם אנדרטת המ"ה, גן שעשועים, מבנה מזכירות וכן מתחם נוער שמשמש את סניף תנועת הנוער האיחוד החקלאי.
במרכז היישוב קיים מרכז מסחרי קטן ובו מספרה, מכולת ועוד.
כפר הבפטיסטים הוא מרכז אירוח נוצרי המשמש כמתחם עבור קייטנות, כנסים ומחנאות תפילה, ומורכב מקבוצות יהודים משיחיים, ערבים בפטיסטים וקבוצות בינלאומיות.
חלק ממתחם כפר הבפטיסטים משמש למשחקי ליגה של נבחרת ישראל בבייסבול וסופטבול וכן מארח חלק ממשחקי המכבייה.
המקום נמצא סמוך לכביש 40, ביציאה מפתח תקווה לכיוון כפר סבא.
בסמוך לכפר עוברים נחל הירקון ושביל ישראל, ולידו נמצא גן לאומי ירקון.
הכשרת הקרקע של הכפר החלה כבר בשנת 1950. על פי התכנית, נועד הכפר להיות יישוב חקלאי לכ-50 איש, ולכלול בית ספר ללימודי קודש.
הכפר הוקם בשנת 1955 על ידי עמותת "כנס הבפטיסטים בישראל", קבוצה של מאמיני ישוע, ציוניים ואוהבי ישראל מארצות הברית, מזרם הבפטיסטים, בהעברת בית יתומים מנצרת לשטח של 40 דונם שנועד להקמת הכפר.
באוקטובר 1955 התקיים כנס של בפטיסטים תושבי ישראל בכפר.
"הבתים צנועים, בני קומה אחת, אחד מהם בן קומתיים.
ליד הבתים בריכת שחיה גדולה ומסביב צריפים, בניני משק ושדות המגיעים עד לגדות הירקון הסמוך."
בשנותיו הראשונות שימש המקום כבית יתומים.
מאוחר יותר הוקם בכפר בית ספר.
לבית הספר היו בשנת 1962 כ-30 תלמידים שלמדו בארבע כתות וכתה מכינה.
בנוסף ללימודים רגילים, בהנחיית שבעה מורים, חלקם מארצות הברית וחלקם יהודים מתל אביב, עסקו התלמידים בעבודות במשק החקלאי של הכפר שכלל 200 דונם ובהם ירקות, פרדס (50 דונם) ורפת עם כמה עשרות ראשי בקר.
התלמידים למדו עברית, ערבית ואנגלית וקבלו השכלה מוזיקלית.
רוב התלמידים היו ערבים, אבל היו גם תלמידים יהודים או בנים לאב יהודי.
משרד החינוך לא הכיר בבית הספר.
בשנת 1970 התגוררו בכפר שלוש משפחות.
בית הספר נסגר בשנת 1972. באותה שנה אורגנה קייטנה בכפר, שהביאה לפרסומים של הרבנות הראשית לישראל המזהירים מפני מסיונריות.
הכפר שימש גם מקום התכנסות בו מתכנסים מדי שבוע לתפילה בשבת בפטיסטים ישראלים ויש בו מקום ללינת צליינים.
מ-1964 נכלל הכפר בשטח השיפוט של העיר פתח תקווה, על אף שמהווה מובלעת בשטח מועצה אזורית דרום השרון.
כפר גנים היא שכונה בדרום–מערב פתח תקווה, הסמוכה לקריית אונו ולגבעת שמואל.
כפר גנים מחולקת למספר אזורי משנה.
השכונה ממוקמת בחלקה הדרומי של העיר פתח תקווה ונהוג לחלק אותה לארבע תתי-שכונות:
כפר גנים א' הוא החלק הוותיק ביותר של השכונה.
חלק זה מתפרס מרחוב כץ דרום-מערבה עד לרחוב הנשיאים ולרחוב יהלום.
בחלק זה מצוי בית חולים השרון.
ביולי 2025 נמכרה חלקת קרקע בשכונה במחיר שיא של 25.3 מיליון ש"ח
כפר גנים ב' הוא חלק שנבנה ברובו בשנות השמונים ומתפרס מרחוב הנשיאים דרומה עד רחוב יטקובסקי.
כפר גנים ג' היא החלק החדש והגדול ביותר של השכונה.
חלק זה מתפרס מרחוב העצמאות/מסקין במזרח, עד לדרך רבין בקצה המערבי של העיר.
כיום השכונה מאוכלסת ברובה, אך עדיין נמצאת בתנופת בנייה מתמדת.
השכונה הוקמה בתחילת שנות ה-2000 על מתחם שהיה כולו פרדסים והפרויקט הראשון בה היה של חברת שיכון עובדים ברח' מייזנר.
חלק זה של השכונה מתאפיין בבנייה של מבנים עד 9 קומות לרוב, וכן בתים צמודי קרקע.
תת-השכונה גובלת בכביש 471 המרכזי ומתחברת דרכו לכביש 4 הקרוב.
הגישה לכביש 471 התאפשרה רק לאחר בניית דרך רבין.
בת גנים היא שכונת יוקרה הממוקמת דרומה מחלקו המזרחי של רחוב העצמאות, מתוחמת ברחוב זרובבל במזרח ובכביש מכבית בדרום.
בשכונה ישנם רק בתים פרטיים.
בשכונה נמצאת ישיבת אמי"ת כפר גנים.
שכונת כפר גנים נולדה כיוזמת חקלאות פרטית.
היא נוסדה ב-1926 בידי חברה משכנת ששאפה ליצור שכונת גנים מרווחת עבור חקלאים בני המעמד הבינוני והייתה קשורה בדומה לגת רימון הסמוכה עם עולי העלייה הרביעית.
שמה של השכונה מבטא נאמנה את הכוונה הזו.
במשך הפרעות של שנות השלושים היוותה השכונה קו מגן דרומי עבור פתח תקווה והונהגה בה חובת שמירה של התושבים.
במהלך שנות החמישים יושבו בשכונה עולים חדשים מעיראק ובמהלך שנות השישים נקלטה קבוצה נוספת של דוברי אנגלית.
השכונה שהלכה וגדלה החלה "להיבלע" בתוך פתח תקווה.
בשנת 1962 אוחדה השכונה עם העיר.
עד שנות השמונים שמרה השכונה מבחינות רבות על צביונה החקלאי אבל החל משנות השמונים החלו להיכרת כל הפרדסים והבתים צמודי הקרקע פינו את מקומם לרבי קומות.
בשנות האלפיים החלה להיבנות כפר גנים ג', בנייתה חיסלה סופית את הפרדסים שהשתרעו בעבר על כל השטחים של כפר גנים ב' ו-ג' כמו גם על שטחיה של נווה עוז החדשה, עד לגבעת שמואל ולפרדסיה השכנים של גת רימון.
כיום כמעט ולא ניתן למצוא שרידים לשכונה המקורית וגם אם הם בנמצא הם בדרך כלל עומדים לפני הריסה.
חלקות פרדס קטנות נותרו באזורי הבנייה בכפר גנים ג' אך אלו צפויים להיהרס בקרוב.
הזכר המרכזי שנותר מאותה שכונת גנים הוא הדימוי האליטיסטי והאוכלוסייה היחסית חזקה מבחינה סוציו אקונומית.
רב השכונה מאז היווסדה היה הרב בן ציון צוויק.
כיום רב השכונה הוא הרב משה קליין.
כְּפַר דָּנִיֵּאל הוא מושב שיתופי הנמצא בשפלה, בתחומי המועצה האזורית חבל מודיעין.
המושב הוקם ב-9 באוקטובר 1949, ומשתייך כיום לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
המושב נמצא כ-4 קילומטרים מדרום-מזרח לעיר לוד בתוך יער בן שמן.
ממזרח לכפר דניאל נמצא המושב גמזו.
ממערב לכפר דניאל נמצא הקטע המשותף של כביש 1 וכביש 6 וכן מחלף דניאל.
צפונית לכפר דניאל נמצא פארק הקופים.
כפר דניאל נקרא על שם דניאל פריש שהיה נשיא ארגון ציוני אמריקה ונפטר בשנה בה המושב נוסד.
נכדו הוא פרופסור הלל פריש.
תחילה נקרא המושב בֵּית חֵבֶר על שם הארגון שבו היו חברים מייסדיו.
נוסד על ידי אנשי המח"ל מארצות דוברות אנגלית.
המושב כפר דניאל הוקם באדמות הכפר הנטוש דאניאל .
במסגד של הכפר היה קבר המיוחס לנביא דן.
השומרונים הכירו את המקום כקברו של דן בן יעקב.
הכפר נמצא בתחום הנחלה של שבט דן.
התושבים המוסלמים של הכפר הערבי נמלטו ונטשו את המקום במלחמת העצמאות לאחר שהעיר לוד הקרובה נכבשה על ידי צה"ל.
המושב מתבסס על גידולי שדה, מטעים, לול ורפת.
לפי נתוני הלמ"ס לסוף 2021 אוכלוסיית המושב מנתה כ־683 תושבים, חלקם מתפרנס מחקלאות וחלקם בעלי מקצועות חופשיים.
בשנת 1995 הוחל במקום בהליכי הפרטה וייחוס הבתים במושב השיתופי לתושבים המתגוררים בהם.
בשנת 2005 החל במקום פרויקט הרחבה של כפר דניאל ובו 91 משפחות.
במושב נמצא מפעל, הנהלת החברה וחנות "הצורפים" למוצרי יודאיקה וכלי נוי לבית.
משנת 2023 פתוחים במתחם "הצורפים" מבשלת הבירה הישראלית ביר בזאר, ומסעדה-בית קפה בשם "Wild Bread".
כפר הנוער אמי"ת כפר בתיה הוא כפר נוער הממוקם במערב העיר רעננה, בסמוך לפארק רעננה.
הכפר נוסד בשנת 1947, אחרי מלחמת העולם השנייה ככפר לילדים ניצולי שואה.
הוא קרוי על שם בתיה גוטספלד אשר יזמה את הקמת כפר הנוער.
לימים נוסף לשם הכפר גם השם אמית על שם הרשת החינוכית אמי"ת המפעילה את רשת מוסדות החינוך הדתיים.
כפר נוער, להבדיל ממוסדות אחרים, מבוסס על העיקרון שלנערים יש אוטונומיה מסוימת בניהול הפנימי של הכפר.
מייסדו הראשון היה חיים צבי אנוך.
התוכנית להקים את "משק הילדים" במושבה רעננה בשרון, כך נקרא כפר בתיה בתחילה, נרקמה כבר ביוני 1946. הייתה ציפייה כי בעקבות פרסום ה"ספר הלבן" החדש על ידי ועדת החקירה הבריטית שהייתה אז בארץ, יורשו להיכנס לארץ ישראל 100,000 פליטים ולפי החשבון 30,000 מהם יהיו ילדים.
הסתדרות נשי מזרחי אמריקה נרתמה למאמץ, והחלה לאסוף כספים לבניית כפר ילדים חדש.
נשי המזרחי ביססו את המוסד החדש שברעננה על המוסד משק ילדים מוצא שהוקם עבור ילדי טהראן בין השנים 1943 ו-1947 וקלט בהצלחה ילדים פליטים ניצולי שואה.
בתחילת 1947, סוף החופש הגדול של שנת תש"ז, הגיעו לכפר בתיה 54 חניכים ממשק הילדים במוצא, משם נאלצו להתפנות בעקבות המלחמה.
בחודשים הראשונים היו התלמידים שותפים לעבודות הבנייה, במסגרתם עזרו לבנאים, לטייחים ולסיידים.
ליד בתי הקבע יש קירות מצופים כורכר.
קירות אלה נבנו בשיתוף עם ילדים.
קבוצת הילדים הראשונה, ניצולי שואה מהונגריה, הגיעה דרך קפריסין באוגוסט 1947, עוד לפני החלטת האומות המאוחדות.
הייתה זו מחווה של שלטונות המנדט למגורשים באוניות המעפילים לאי קפריסין.
מדיניות הכפר הייתה ליצור עבור התלמידים סביבה אירופאית תרבותית, בדומה למה שהיה נהוג בכפר הנוער בן שמן.
הילדים האזינו למוזיקה קלאסית, עשו התעמלות בוקר ולמדו גם את מכמניה של התרבות האירופאית, כמו היצירה "וילהלם טל".
כמו כן, הנהיגו בכפר ריקודי עם מעורבים מדי מוצאי שבת.
המטרה הייתה להטמיע ביוצאי הגלויות את התרבות האירופאית.
ב"כפר בתיה" התחנכו מאות ילדים ביחד, חלק מהמשנה הפדגוגית של נטילת אחריות וניהול עצמי הוביל לכך שהכפר נוהל על ידי צוות מדריכים מצומצם שפיקח על סדר יום.
לא הייתה קיימת הפרדה לשכבות גיל, והתלמידים הבוגרים היו החונכים לצעירים יותר.
הם גרו יחד והיו מחויבים לדוגמה אישית בפנימייה בכל שעות היממה.
בין המדריכים הוותיקים שחיים צבי אנוך נעזר בהם בראשית היווסדו של הכפר ניתן למנות את דוד אליאך, שלמה וזהבה מלכיאל, חיים ציגלר, אסתר פינצ'ובר (לבית פרנקל), מנחם כהן, ויונה פרנקל.
סדר היום של התלמידים כלל השכמה בחמש וחצי בבוקר לקול מוזיקה קלאסית, התעמלות בוקר, רחצה, תפילה וארוחת בוקר.
כל חניך עבד ארבע שעות ולמד ארבע שעות.
לאחר ארוחת הצהריים נדרשו החניכים לנוח.
לפנות ערב התקיימה תפילת מנחה ואחריה תפילת ערבית.
הזמן לאחר ארוחת הערב הוקדש להכנת שעורים וקריאה עד לשעת כיבוי האורות בעשר בלילה.
"כפר בתיה" מלכתחילה היה מוסד של עליית הנוער שנועד לתת הכשרה מקצועית לחניכים.
הנערים קיבלו הכשרה במקצועות שונים: חקלאות, נגרות, מסגרות, סנדלרות ואריגה.
השכלה תיכונית בדרך כלל לא ניתנה במוסדות של עליית הנוער עם קום המדינה, אולם "כפר בתיה" היה חריג בכך שבשנת 1951 הוקם בו לראשונה בית ספר תיכון שבוגריו סיימו ארבע שנים ולאחר מבחן הבגרות התגייסו לצה"ל.
בכפר בתיה, בשנים הראשונות להקמתו, היה ניסיון ליישם את רעיון "כפר הנוער" הלכה למעשה, בהתאם לעקרונות הבאים:
המדריכים היו ברובן בני הגילאים הבוגרים: כיתות י"א וי"ב.
הם קיבלו תמורה על עבודתם לימודים עיוניים במסגרת בית הספר התיכון, אשר לא היו לימודי חינם וחובה בשנים הראשונות לקיום המדינה.
המגורים היו משותפים לכל הגילאים.
בכל חדר מגורים בכפר היו תלמידים בני גילים שונים - כמו במשפחה.
המבוגר מבין התלמידים בחדר פעל כדוגמת האח הגדול במשפחה הדואג לסידורים בחדר.
באספה כללית שנתית נבחר ועד התלמידים ויושב ראש.
הוועד בחר בבעלי תפקידים, כמו גזבר ואת ראשי הוועדות.
לוועד היה תקציב נכבד לפעולות תרבות: טיולים, סרטים וכיוצא בזה.
גובה התקציב השתנה בהתאם לרמת העצמאות של הנערים בכפר.
לוועד היה אחריות וסמכויות בתחומים רבים ביישוב, להוציא את בית ספר ותהליך הקליטה של התלמידים.
הגברת התודעה של הניהול העצמי על ידי צפייה בסרטים על כפרי נוער בעולם.
לשם הפעלת כפר נוער נדרש צוות מצומצם ובעל הכשרה מיוחדת.
החיסכון מהפעלת צוות המבוגרים שימש לשיפור רמת ההכנה של הנוער לחיי היום יום, בבוא היום, כאשר יתגייס לצבא ויצא לעולם המבוגרים, בין השאר עם תעודת בגרות.
מיד עם פרסום החלטת האו"ם על הקמת המדינה, התכונן הכפר לקליטת העולים.
תחילה הגיעו ילדים פליטי השואה מהונגריה, אשר נשלחו לאי קפריסין על ידי הבריטיים מנמל חיפה.
לאחר מכן הגיעו קבוצות עולים מרומניה, כמו גם ילדי תימן, צפון אפריקה, איראן, הודו ולבסוף גם אתיופיה.
לצבי אנוך הייתה שיטת קליטה אשר באמצעותה הביא לזמן קליטה מינימלי של הילדים.
הילדים פוזרו בין כל חדרי המגורים, כך שבכל חדר היו ילדים ממוצא שונה.
תוך זמן קצר כולם למדו את השפה העברית.
כמו כן, הנהיג כלל לפיו מי שניסה לדבר בשפת אמו ברשות הרבים, נשללה ממנו הזכות להיות נוכח במופעים חברתיים.
הקליטה של ילדי איראן הייתה קשה במיוחד בגלל בעיות תקשורת, שנבעה מזיקה נמוכה יותר ליהדות.
עם זאת, לאחר חודשים אחדים במסגרת החינוכית עולי איראן דברו עברית כמו כל חבריהם.
במסגרת הארגון-מחדש של מוסדות "עליית הנוער הדתי" בשנת 1949, נסגר מוסד בני עקיבא תחיה שבפתח תקווה והילדים הועברו לכפר בתיה.
כן נסגרו מוסדות נוספים של עלית הנוער הדתי כמו תל רענן בבני ברק.
ב-18 בינואר 1955 נקלטה בכפר בתיה קבוצה ראשונה של 12 נערים מאתיופיה, אשר נועדו לחזור לאתיופיה בתום לימודיהם בישראל ולרענן את צוות המורים בבתי הספר העבריים.
בשנת 1955 הפך מוסד נשות המזרחי באמריקה לרשת אמית, וכך השתנה שם הכפר לאמית כפר בתיה.
בית הכנסת בכפר נבנה על ידי החניכים ב-1950 וב-1951. הוא נותר שנים אחדות ללא ארון קודש וריהוט מתאים.
נתן דסברג, מנהל הכפר במחצית השנייה של שנות ה-50 הצליח להביא לכפר בתיה את ריהוט בית הכנסת של קהילת לייוורדן שבהולנד, הרב שמעון דסברג.
לבית הכנסת הובאו גם שרידים מבית הכנסת העתיק בעיירה סנייק שבהולנד, אשר נחרב על ידי אנשי NSB, תנועת משתפי הפעולה ההולנדים עם הנאצים בתקופת השואה.
בית הכנסת נחנך ב-י' באב תשי"ד (10 באוגוסט 1954) בנוכחות הרבנים הראשיים לישראל.
כיום נמצאים בכפר חמישה מוסדות חינוך שונים, וכן פנימייה ובתי כנסת.
ישיבת ההסדר "אורות שאול" (במקור ישיבת ההסדר "פתח תקווה") שעברה לתל אביב בשנת תש"פ.
ישיבה תיכונית ניסויית "חברותא" ע"ש ביננפלד שעברה לפתח תקווה בשנת תשפ"ה.
בכפר פועל מועדון הספורט "אליצור", בייחוד בתחומי האתלטיקה.
שבט הראל של עדת הצופים הוקם בכפר בתיה.
כְּפַר גַּלִּים הוא כפר נוער חינוכי, השוכן בגבולה הצפוני של מועצה אזורית חוף הכרמל, במבואותיה הדרומיים של העיר חיפה.
הכפר ממוקם למרגלות רכס הכרמל, סמוך לחוף הים התיכון.
מדרום לכפר נמצא שפך נחל גלים.
מאז הקמתו התחנכו ולמדו בו אלפי תלמידים מיישובי האזור וחניכים רבים מרחבי ישראל.
הכפר מנוהל על ידי עמותת כפר גלים בהובלת ועד מנהל והמנכל דני גילדין