tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בהצטיינות ב-1884. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סינסינטי ב-1886 ולאחר מכן הוסמך כעורך דין.
ב-1886 החל לעסוק בעריכת דין.
לאחר מכן עבד כתובע של בין 1897 ל-1900. הוא העמיד לדין את תיק הרצח נגד אנה ג'ורג' על רצח ג'ורג' סקסטון, אחיה של אידה סקסטון מקינלי.
ב-1910 נבחר לשמש סגן מושל אוהיו.
הוא שימש בתפקיד זה לזמן קצר, אז נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה לסנאט של ארצות הברית, והחליף בסנאט את צ'ארלס דיק.
בשנת 1913 היה חבר בוועדת הבנקאות של הסנאט וסייע בפיתוח החקיקה להקמת הפדרל ריזרב.
פומרין נבחר מחדש לסנאט ב-1916, וניצח בבחירות את מיירון הריק.
שש שנים מאוחר יותר הפסיד לסיימון פס וסיים את כהונתו בסנאט.
הוא התמודד שוב בבחירות הבאות, אך הפסיד לפרנק ויליס.
הוא מונה על ידי הנשיא קלווין קולידג' לצד אוון רוברטס לשמש תובע מיוחד כדי להתמודד עם שערוריית טיפוט דום.
ב-1926 נכשל בהתמודדות על המושב השני של אוהיו בסנאט ובהתמודדות על המועמדות הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1928. ב-1 באוגוסט 1932, לאחר התפטרותו של צ'ארלס דוז מתפקידו כיושב ראש חברה ממשלתית לשיקום, מונה על ידי הנשיא הרברט הובר לרשת אותו.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לפרישתו ב-4 במרץ 1933.
פומרין נפטר בקליבלנד לאחר דלקת ריאות ושבץ מוחי ונקבר בקנטון.
אטלנטיזם , הידוע גם בשם טרנס-אטלנטיזם (Transatlanticism), היא אידאולוגיה התומכת בברית הדוקה בין מדינות צפון אמריקה (בעיקר ארצות הברית וקנדה) לבין מדינות אירופה בתחומי פוליטיקה, כלכלה וביטחון.
המונח נגזר מהאוקיינוס האטלנטי, הגובל בצפון אמריקה ואירופה.
המונח יכול להתייחס באופן ממוקד יותר לתמיכה בבריתות צבאיות אטלנטיות נגד ברית המועצות, או באופן רחב יותר לשיתוף פעולה כולל, ערכים משותפים, התמזגות של תרבויות דיפלומטיות, ותחושת קהילה ואינטגרציה בין צפון אמריקה לאירופה.
בפועל, אטלנטיזם מעודד מעורבות פעילה, במיוחד אמריקאית, בענייני אירופה ושיתוף פעולה הדוק בין מדינות משני עברי האוקיינוס.
האידאולוגיה באה לידי ביטוי במלחמת העולם השנייה וביתר שאת בתקופת המלחמה הקרה, עם הקמת מוסדות יורו-אטלנטיים כמו נאט"ו ותוכנית מרשל, שמטרתם הייתה להבטיח ביטחון ושגשוג למדינות החברות, ולהגן על דמוקרטיה ליברלית וחברה פתוחה.
חוזקו של האטלנטיזם משתנה ממדינה למדינה ומאזור לאזור, כתלות בגורמים היסטוריים ותרבותיים.
הוא נחשב חזק במיוחד במזרח אירופה, מרכז אירופה, אירלנד והממלכה המאוחדת (בזיקה ל"היחסים המיוחדים" עם ארצות הברית).
פוליטית, הוא מזוהה לרוב עם ליברליזם קלאסי או הימין הפוליטי באירופה.
האידאולוגיה כרוכה לעיתים גם בחיבה לתרבות האמריקאית בצד האירופי, ולהפך.
קיימת מתיחות מסוימת בין אטלנטיזם לבין קונטיננטליזם (התמקדות בשיתוף פעולה אזורי פנימי) בשני עברי האוקיינוס.
היחסים בין אטלנטיזם לבין אינטגרציה צפון אמריקאית או אינטגרציה אירופית הם מורכבים, ולעיתים לא נתפסים כסותרים זה את זה.
אינטרנציונליזם הוא השקפת עולם מדינית המשלבת בין אטלנטיזם לקונטיננטליזם.
לפני מלחמות העולם, מדינות מערב אירופה היו עסוקות בעיקר בעניינים יבשתיים ובהקמת אימפריות קולוניאליות באפריקה ואסיה, ולא ביחסים עם אמריקה הצפונית.
גם ארצות הברית עסקה בנושאים פנימיים ובהתערבויות באמריקה הלטינית, ולא גילתה עניין רב בענייני אירופה, וקנדה, אף שקיבלה מעמד דומיניון עצמאי דרך הקונפדרציה הקנדית ב-1867, עדיין לא הפעילה עצמאות מלאה במדיניות החוץ שלה כחלק מהאימפריה הבריטית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עורך הדין הניו-יורקי פאול ד.
קרוות' היה מהבולטים בקידום האטלנטיזם בארצות הברית.
קרוות' גילה עניין בעניינים בינלאומיים במהלך המלחמה, ובהמשך היה שותף להקמת המועצה ליחסי חוץ.
במהלך הדיונים בסנאט האמריקאי על אשרור חוזה ורסאי (שבסופו של דבר לא אושר), חלק מהרפובליקנים הביעו תמיכה בברית מחייבת עם בריטניה וצרפת כחלופה למחויבויות הכלליות של חבר הלאומים, במיוחד סעיף י המפורסם.
עם זאת, נשיא ארצות הברית וודרו וילסון לא בחן ברצינות את ההצעה, והעדיף להתמקד במאבק הכושל להכניס את ארצות הברית לחבר הלאומים.
הניסיון של לחימה משותפת של חיילים אמריקנים וקנדים לצד הבריטים, הצרפתים ואחרים במהלך מלחמות העולם שינה באופן מהותי את התמונה.
אף שבין שתי המלחמות נקטו ארצות הברית (וקנדה במידה מסוימת) בגישה בדלנית, עד למועד הפלישה לנורמנדי הייתה אינטגרציה רחבה במדיניות ביניהן.
האמנה האטלנטית שהוכרזה ב-1941 על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, קבעה את יעדי בעלות הברית לעולם שלאחר המלחמה ואומצה על ידי כלל המדינות המערביות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מדינות מערב אירופה פעלו לשכנע את ארצות הברית להישאר מעורבת בענייני היבשת, כדי להרתיע תוקפנות אפשרית מצד ברית המועצות.
כך נחתם האמנה הצפון-אטלנטית בשנת 1949, שהובילה להקמת ברית נאט"ו, המוסד המרכזי המייצג את האטלנטיזם, והביאה להצבת כוחות אמריקניים וקנדיים ארוכת-טווח במערב אירופה.
לאחר סיום המלחמה הקרה, היחסים בין ארצות הברית לאירופה השתנו באופן מהותי, וכל צד הפך פחות תלוי בשני.
בהיעדר איום סובייטי ישיר על אירופה, הפכה היבשת לפחות עדיפות צבאית לארצות הברית, ומנגד, מדינות אירופה חשו פחות צורך בהגנה אמריקנית.
לפיכך, חשיבות היחסים האסטרטגיים ירדה.
עם זאת, הדמוקרטיות החדשות של מדינות הגוש המזרחי לשעבר, וחלקים מהמדינות שהתפצלו מיוגוסלביה, ראו באטלנטיזם משענת הכרחית מול המשך הפחד מהאיום הרוסי, שהיווה את שריד המעצמה הסובייטית לשעבר.
האנטלנטיות עברה שינויים משמעותיים במאה ה-21 לאור עליית הטרור ומלחמת עיראק, כאשר התוצאה הייתה ערעור מחודש על הרעיון עצמו והכרה בצורך בפעולה בריתית מחוץ לטריטוריה של האוקיינוס האטלנטי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, הפעילה לראשונה ברית נאט"ו את סעיף 5, הקובע שכל התקפה על מדינה חברה תיחשב כהתקפה על כלל החברות.
מטוסי יחידת AWACS הרב-לאומית של נאט"ו סיירו בשמי ארצות הברית ומדינות אירופה שלחו ציוד וכוח אדם.
עם זאת, מלחמת עיראק גרמה לקרעים בתוך נאט"ו, והבדלים חדים בין תומכי הפלישה בראשות ארצות הברית למתנגדיה יצרו מתיחויות.
מספר פרשנים, כגון רוברט קגן ואיבו דאלדר, הטילו ספק ברלוונטיות של הברית.
מאוחר יותר, ב-2018, אמר קייגן כי "אנו זקוקים לארצות הברית שתפעל באופן פעיל לחיזוק אירופה".
חשיבות נאט"ו אושררה בתקופת כהונתו של ברק אובמה, אף כי היו שטענו שהיה פחות אנטלנטיסטי מקודמיו.
כחלק מ"דוקטרינת אובמה", וושינגטון תמכה ברב-צדדיות עם שותפים באירופה.
בנוסף, אובמה הטיל עיצומים בין-לאומיים בסכסוך האוקראיני-רוסי בשיתוף פעולה עם בעלות ברית אירופאיות.
לאחר הפלישה הראשונה של רוסיה לאוקראינה בחצי האי קרים.
לאחר נשיאותו, אובמה הדגיש גם את חשיבות הברית האטלנטית בתקופת ממשל טראמפ, והתנגד בעקיפין לטראמפ בנושא.
במהלך כהונתו של דונלד טראמפ, גברו המתחים בתוך נאט"ו, בעקבות תהליכי שחיקה דמוקרטית בהונגריה וטורקיה, והצהרות טראמפ נגד הארגון.
קגן היה בין אלו שהאשימו את טראמפ בפגיעה בברית.
למרות זאת, נאט"ו צירפה את מונטנגרו וצפון מקדוניה כחברות חדשות.
במקביל, חשיבות נאט"ו גברה על רקע המשך האיומים מרוסיה ומזה"ת.
היחסים הכלכליים בין גרמניה לרוסיה, במיוחד סביב נורד סטרים 2, העמיקו את המתח האטלנטי.
לאחר זכיית ג'ו ביידן בנשיאות ארצות הברית, הוא הדגיש את חשיבות הבריתות הרב-צדדיות, והציב את שיקום וחיזוק הברית האטלנטית בעדיפות עליונה.
גורמים באיחוד האירופי הביעו אופטימיות מחודשת בנוגע ליחסים.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, התגבר האיחוד הפוליטי באירופה ועלתה התמיכה בהצטרפות לנאט"ו במדינות כמו שוודיה ופינלנד.
פינלנד הצטרפה לנאט"ו ב-4 באפריל 2023 ושוודיה הצטרפה לנאט"ו ב-7 במרץ 2024.
אטלנטיזם היא אמונה בצורך בשיתוף פעולה בין צפון אמריקה לאירופה.
המונח עשוי לשקף את ההשקפה שהקשר הבילטרלי בין אירופה לארצות הברית חשוב יותר מכל קשר אחר, כולל שיתוף פעולה פנימי בין מדינות אירופה, במיוחד בתחום הביטחוני.
בנוסף, המונח משמש לעיתים כקיצור לתיאור "המבנה הביטחוני הטרנס-אטלנטי".
רעיון של אינטגרציה על-לאומית של האזור האטלנטי התפתח בקרב אינטלקטואלים משני עברי האוקיינוס האטלנטי כבר בסוף המאה ה-19. אף על פי שלא כונה "אטלנטיזם" בזמנו (המונח נטבע רק בשנת 1950), רעיון זה כלל שילוב של עוצמה רכה ועוצמה קשה לקידום אינטגרציה חלקית בין שני עברי האוקיינוס.
חזון של "איחוד גרעיני" משך עמים באמצעות עוצמה רכה, בעוד שהעובדה האמפירית של כוח גלובלי הגמוני שיחזיק איחוד כזה ייצגה את העוצמה הקשה.
רעיון זה התממש במידה מסוימת בנאט"ו, ב־G7 וגופים אטלנטיים נוספים.
במחלוקת שהתנהלה במאה ה-20 בין תומכי האטלנטיזם ומתנגדיה, הדיון המרכזי היה האם אינטגרציה עמוקה ורשמית תעודד מדינות אחרות להצטרף, כפי שטענו האטלנטיסטים, או שמא תרחיק מדינות ותדרבן אותן להצטרף לבריתות מנוגדות.
נקודת המבט האטלנטיסטית שהשפיעה על יחסי ארצות הברית ומערב אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה הונעה משיקולים פוליטיים ומקשר תרבותי-ציוויליזציוני עמוק.
ריאליסטים, נייטרליסטים ופציפיסטים, לאומנים ובינלאומיים נטו לטעון שאינטגרציה תיצור קיטוב, כשהראייה לכך בעיניהם הייתה ברית ורשה, שנחשבה בעיניהם לתגובה בלתי נמנעת לנאט"ו.
באופן כללי, התמיכה באטלנטיזם בולטת במיוחד בבריטניה (בקשר ל"היחסים המיוחדים") ובמזרח ומרכז אירופה (בין גרמניה לרוסיה).
במזרח אירופה התמיכה מוסברת בעיקר בתרומתה של ארצות הברית לשחרור פוליטי לאחר מלחמת העולם הראשונה (ארבע עשרה הנקודות של וילסון), תפקידה המרכזי במלחמה הקרה, עידוד צירוף מדינות אלו למוסדות כמו נאט"ו, וחוסר אמון במדינות אירופה המערבית.
פרשנים שונים מונים את פולין ובריטניה כתומכות חזקות בגישה האטלנטיסטית, לעומת מדינות כמו גרמניה וצרפת שמקדמות גישה יבשתית ואיחוד אירופי חזק.
בראשית המאה ה-21, האטלנטיזם נוטה להיות חזקה יותר בקרב הימין הפוליטי באירופה, אך דווקא המרכז-שמאל הפוליטי בארצות הברית תומך בה במידה רבה.
עם זאת, יש שונות רבה בין המדינות, ואין להפריז בחשיבות הפילוג.
אף על פי ששיתוף הפעולה הכלכלי והפוליטי הטרנס-אטלנטי נשמר ברובו לאורך המלחמה הקרה ואחריה, חלה מגמה גוברת של אינטגרציה יבשתית כלכלית – עם האזור הכלכלי האירופי והסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA) שחילקו את האזור לשני גושי סחר מתחרים.
עם זאת, ישנם פרשנים הסבורים שהתהליכים אינם סותרים, ואף עשויים לחזק זה את זה.
סעיף 2 של אמנת נאט"ו, ביוזמת קנדה, ביקש לחזק את הקשרים גם במישור הכלכלי והפוליטי.
המועצה הצפון-אטלנטית היא הפורום הבין-ממשלתי המוביל לדיונים ולקבלת החלטות בהקשר אטלנטי.
ארגונים נוספים שיכולים להיחשב אטלנטיים במקורם:
הארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD)
גם הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית נחשבים אטלנטיסטיים.
על פי הסכם בעל-פה, הראשון מנוהל על ידי אמריקאי והאחר על ידי אירופאי.
אטלייה (מצרפתית: Atelier) היא סדנה או סטודיו פרטיים בבעלות רב אמן מקצועי העוסק באמנויות יפות או דקורטיביות או אדריכל, שבה פועלים במשותף יחד מאסטר ומספר עוזרים, סטודנטים וחניכים ויוצרים אמנות יפה או אמנות חזותית המופצת תחת שמו או פיקוחו של רב האמן.
אטליירים שימשו אמנים אירופיים מימי הביניים ועד המאה ה-19 והיו אז פרקטיקה מקצועית סטנדרטית.
באירופה של ימי הביניים, כללי עבודת האטליירים הוכתבו לפעמים על ידי תקנות הגילדה המקומית, כמו אלו של גילדת הציירים לוקאס הקדוש, ושל גילדות מלאכה אחרות.
שוליות לרוב החלו בשנותיהם הראשונת בביצוע משימות פשוטות, ולאחר מספר שנים, ככל שהידע והטכניקה שלהם השתכלל, נעשו לאמנים מתקדמים שהפכו לעיתים להיות רבי אמן בעצמם.
מערכת רב אמן-שוליה זו הוחלפה בהדרגה ככל שהגילדות החזקות דעכו עם הזמן, והאקדמיה הפכה לשיטת הכשרה מועדפת.
עם זאת, אמנים מקצועיים רבים המשיכו להשתמש בתלמידים ועוזרים כפי שעשו באטליירים.
לפעמים האמן שילם לתלמידים-עוזרים, ולפעמים הם שילמו לאמן את שכר הלימוד כדי ללמוד.
באמנות, האטלייה מורכב מאמן מומחה, בדרך כלל צייר, פסל או אדריכל מקצועי - ומאמצע המאה ה-19 צלם אמנות יפה - העובד עם מספר קטן של תלמידים כדי להכשיר אותם באמנויות חזותיות או אמנות יפה.
סטודיו יכול להיות גם חלל עבודה ולימוד של מעצב אופנה עילית, מעצב שיער או אמנים באופן כללי יותר.
בתי ספר בסגנון אטליה ניתן למצוא ברחבי העולם, במיוחד בצפון אמריקה ובמערב אירופה.
על אף ששיטות העבודה משתנות ממקום למקום, רוב סדנות הציור מכשירות סטודנטים במיומנויות ובטכניקות הקשורות ליצירת צורה כלשהי של אמנות ייצוגית, יצירת תמונות דו-ממדיות הנראות אמיתיות לצופה.
באופן מסורתי הן כוללות מפגשים לציור או רישום של אמנות עירום.
גודל ראייה הוא שיטה לציור וציור של אובייקט בדיוק כפי שהוא נראה לאמן, בקנה מידה של אחד לאחד.
האמן קובע תחילה נקודת תצפית שבה האובייקט ומשטח הציור נראים באותו גודל.
לאחר מכן, באמצעות מגוון כלי מדידה - שעשויים לכלול פלסים, מראות, אנך, חוטים ומקלות - האמן מצייר את האובייקט כך שכאשר מסתכלים עליו מנקודת התצפית שנקבעה, לציור ולאובייקט יהיו בדיוק אותן מידות.
כאשר נעשה כראוי, רישום בגודל ראייה יכול להוביל לרישומים מדויקים וריאליסטיים ביותר.
ניתן להשתמש בו גם כדי לצייר את המידות המדויקות של מודל כהכנה לציור.
אטליירים הפועלים בשיטת גודל הראייה לרוב תמימי דעים כי תרגול הרישום הקפדני הוא הבסיס לציור, והוא מלמד צורה של ריאליזם המבוססת על תצפיות מדוקדקות בטבע תוך תשומת לב לפרטים.
באמצעות שיטה זו, התלמידים מתקדמים בסדרה של משימות כגון רישום יציקה, ציור יציקה, רישום וציור מהמודל החי, וטבע דומם.
על התלמידים להשלים כל משימה לשביעות רצון המדריך לפני שיעברו למשימה הבאה.
שיטה זו מכונה "התקדמות שיטתית" או "הוראה ולמידה שיטתיות".
סטודנטים באטליה מתחילים לעיתים קרובות את ההתקדמות הזו על ידי ציור יציקות גבס.
יציקות אלו הן בדרך כלל פנים, ידיים או חלקים אחרים של האנטומיה האנושית.
יציקות גבס מספקות חלק מהיתרונות של מודלים אנושיים חיים, כגון נוכחות של צללים טבעיים.
יציקות אלו נושאות מספר יתרונות ייחודיים: הן נשארות דוממות לחלוטין וצבען הלבן מאפשר לסטודנט להתמקד בגווני האפור הטהורים של הצללים.
אחת המטרות של תלמידי גודל ראייה היא לרכוש מיומנות מספקת כדי להעתיק תמונה מדויקת לנייר או לקנבס מבלי להיעזר במכשור מכני.
הצייר הריאליסטי העכשווי אדריאן גוטליב מציין כי "בעוד שציירים מקצועיים הרודפים אחר קריירה במשרה מלאה יפתחו 'עין' שתמנע את הצורך במכשירי מדידה ובקווי אנך (כלים הדרושים במהלך תקופת ההכשרה), שיטת התצפית עצמה אינה ננטשת - במקום זאת היא הופכת לטבע שני.
ניתן ללמד וליישם גודל ראייה בשילוב עם רגישות מסוימת לתנועות כדי ליצור דימויים מציאותיים; במיוחד כאשר הם מיושמים על דיוקנאות ועבודות פיגורטיביות."
רוסאר, תלמידם של ריצ'רד פ.
לאק והסטודיו של צ'ארלס ססיל, וכן מחבר הספר "ציור יציקה באמצעות גישת גודל ראייה ", מסכים ומגדיר מדידה במונחים רחבים.
הוא אומר ש"אמן מיומן לחלוטין המשתמש בגודל ראייה לעולם לא ישתמש בקו אנך או אפילו יחשוב באופן מודע על מדידה כפשוטה.
הוא או היא ישאפו להשיג בציור את אותו רושם רשתית (רושם אופטי) כפי שנראה בטבע."
שיטת המדידה ההשוואתית דורשת דיוק פרופורציונלי, אך מאפשרת לאמן לשנות את גודל התמונה שנוצרת.
טכניקה זו כוללת באופן כללי כל שיטת רישום הכוללת ביצוע מדידות מדויקות בעיקר באמצעות עין בלתי מזוינת.
בתקופת ההכשרה המוקדמת, תלמידים עשויים להיעזר בעיפרון, במכחול או בקו אנך כדי לבצע השוואות, אך אין העברה של מדידות 1:1 מהנושא ישירות לנייר.
בתי ספר המלמדים שיטה זו כוללים את The Water Street Atelier והאקדמיה השוודית לאמנות ריאליסטית.
במאמרו, "שיטת גודל הראייה וחסרונותיה", דן הצייר והמדריך הנס-פיטר סאמיט, מהאקדמיה השוודית לאמנות ריאליסטית, בחסרונות של גודל הראייה, ומתאר אותו למעשה כיצירה של תמונה המיוצרת באופן מכני המוגבלת לגודל אחד, "גודל הראייה".
שיטה מסורתית נוספת באטליה משלבת שימוש באשליות אשר מטעות את הצופה להאמין שהתמונה מדויקת.
שיטה זו נלמדת לרוב בשילוב עם תורת הקומפוזיציה המתקדמת.
מכיוון שאין צורך להעתיק את הנושא במדויק כדי להשיג אשליה מוצלחת, שיטה זו מאפשרת לאמן להתנסות באפשרויות רבות תוך שמירה על מה שנראה כתמונה ריאליסטית.
בדוגמה אחת, המחקר של דמות גברית, עבור היצירה "מרקורי יורד" (בערך 1613–1614, בספר "חינוך מארי דה מדיצ'י" ), רובנס הסתיר את הנקודה שבה הרגליים מתחברות לפלג הגוף העליון.
זהו גורם התורם לקלות שבה הוא מסוגל להתנסות בהצלחה במגוון רחב של מיקומי רגליים שונים באופן דרמטי.
לפחות שלושה זוגות רגליים נראים לעין.
הצופה אינו מוטרד מהתקשרות לא הגיונית אם החיבור אינו גלוי והתמונה הדו-ממדית המתקבלת נעימה לעין.
זה מאפשר לאמן לבחור מתוך מספר רב של חלופות שונות מאוד, תוך בחירתו המבוססת על העדפה אישית או אסתטיקה ולא על דיוק.
בתרגיל זה ניתן להתנסות במניפולציות רבות בנוגע לגודל ולמיקום של כל חלק בגוף, ובמקביל להשתמש באוסף של אשליות קיצור דו-ממדיות כדי לשמור על מראה הריאליזם.
בנוסף לחלקי גוף, אמנים עשויים להסתמך על מניפולציה של אלמנטים רבים אחרים כדי להשיג אשליה מוצלחת.
אלה יכולים לכלול: מניפולציה של צבע, ערך, מאפייני קצה, צורות חופפות, ומספר סוגים שונים של יישומים בצבע כגון זיגוג וצביעה.
עבודה שפותחה בדרך זו לא תתחיל ברישום, אלא במיקום כל האלמנטים הרלוונטיים הדרושים להצלחת האשליות כמו גם לקומפוזיציה כולה.
אַטְלָס הוא טיטאן במיתולוגיה היוונית, בנם של יאפטוס ואסיה.
נלחם לצד קרונוס במלחמה נגד האלים היווניים.
מוכר בעיקר בשל העונש שהוטל עליו לאחר שהטיטאנים הפסידו במלחמתם: עליו לשאת לנצח את כיפת השמיים על שכמו.
הודות לעונש זה מהווה אטלס מוטיב המסמל סבל מתמשך הדורש סיבולת ונשיאה בנטל כבד.
מסיבה זו מתואר אטלס ביצירות אומנות רבות כאדם הכורע תחת נטל נשיאת כדור גדול על שכמו.
על-פי אפלטון, אטלס מונה כשליט אטלנטיס שהוא אי אגדי הנמצא באוקיינוס הנושא את שמו של אטלס: האוקיינוס האטלנטי.
אטלס הוא בן הטיטאנים יאפטוס ואסיה, ואחיהם של פרומתאוס, אפימתאוס ומנויטיוס.
הוא אחיינו של מלך הטיטאנים קרונוס ובן דודו של מלך האלים זאוס.
יחסית לבן לדור הצעיר של משפחת הטיטאנים, הוא קיבל תהילה גדולה מאוד בין בני משפחתו, יותר חשובה אף משל אביו.
דודו של אטלס, קרונוס, נישל את אביו אורנוס ממקומו כשליט היקום לאחר שזה כלא את אחיו המפלצתיים (הקיקלופים ובעלי מאה ידיים), אך הם נשארו בכלא בכל זאת.
קרונוס נמרד על ידי ילדיו, שבראשם זאוס.
במלחמה לא היה יכול קרונוס לבחור לעצמו סגן מחמשת אחיו האחרים כי הבכור, אוקיינוס, היה נייטרלי במלחמה וארבעת האחרים ניהלו את המערכות השונות במלחמה בארבע הרוחות.
לכן בחר קרונוס את אטלס שאמנם היה אמור להיות חייל רגיל במלחמה כמו טיטאנים אחרים בני דורו, אולם היה החייל המתקדם שבהם.
במלחמה, זאוס שחרר את דודיו המפלצות ובעזרתם הביס את קרונוס, אטלס והטיטאנים.
בשל מלחמתו לצד הטיטאנים נגד אלי האולימפוס, העניש אותו זאוס בנשיאת הנטל של כיפת השמים על כתפיו: "ללכת לצוק גבוה שבמזרח ולשאת על כתפיו את השמיים".
בהמשך אטלס נהפך לאבן על ידי פרסאוס בעזרת הראש של מדוזה, במקום שבו עומדים כיום הרי האטלס.
כחלק מ-12 המטלות שהוטלו על הגיבור הרקולס היה עליו לגנוב תפוחי זהב המקנים חיי אלמוות, מגנה של הרה.
הרקולס, שלא רצה להתעמת עם הספרידות (בנותיו של אטלס, נימפות ששמרו על המטע של הרה) שידל את אטלס להשיג עבורו את התפוחים הזהובים.
כדי לאפשר לו לצאת לעזרתו, הבטיח הרקולס לשאת את השמיים במקומו של אטלס, עד שישוב.
כשחזר אטלס עם התפוחים, הוא נמלך בדעתו והחליט שלא לקחת את השמים בחזרה מהרקולס.
הרקולס עשה עצמו כאילו הוא מסכים להמשיך ולשאת את כיפת השמיים במקום אטלס אך ביקש שאטלס יחליפו לרגע, בזמן שהוא מסדר את הגלימה שלו כריפוד לכתפיים.
אטלס הסכים והרקולס עזב עם התפוחים.
בספר השלישי בסדרת הספרים פרסי ג'קסון והאולימפיים, פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן, אטלס הוא האנטגוניסט הראשי.
קרונוס שחרר אותו מהחזקת השמיים בתנאי שיעזור לו.
כתחליף השתמש קרונוס באלה ארטמיס ובאנבת', חברתו של פרסי.
בספר נלחמים פרסי וחבריו באטלס ובסוף אטלס חוזר להחזיק את השמיים.
עש אטקוס אטלס הוא בין הפרפרים הגדולים בעולם נקרא על שמו.
על שם אטלס המיתולוגי, הנושא על כתפיו את כיפת השמיים, נקראת החוליה העליונה בעמוד השדרה, זו הנושאת את הגולגולת, בשם אטלס.
על שמו גם נקראת הזבלית הגדולה חיפושית אטלס Chalcosoma atlas.
ספרי מפות מכונים אף הם אטלס.
אטלנטרופה הוא פרויקט הנדסי רב ממדים וחוצה יבשות אשר נהגה על ידי המהנדס הגרמני הרמן זרגל בראשית המאה ה-20. אף על פי שהפרויקט זכה עם השנים להתעניינות מסוימת, הוא לא יצא לבסוף אל הפועל.
הרעיון פורסם לראשונה בספר מפרי עטו של מהנדס גרמני בשם הרמן זרגל (1885-1952; בגרמנית: Herman Sörgel), "הנמכת הים התיכון והשקיית הסהרה - פרויקט פנרופה" (Mittelmeer-Senkung, saharabewässerung, Panropaprojekt).
בספר הציג זרגל את פרויקט "פנרופה", ששמו שונה מאוחר יותר ל"אטלנטרופה".
הרעיון המרכזי בפרויקט הוא הקמת סכר ברוחב של 35 קילומטר בין מרוקו לספרד, שיחסום את מצר גיברלטר ובכך יבודד את הים התיכון מן האוקיינוס האטלנטי.
על ידי סכר זה קיווה זרגל לגרום לפני הים התיכון לרדת בכ-200 מטר ובכך לחשוף כ-600 אלף קמ"ר של קרקע שיעברו לרשותה של אירופה, וישמשו לחקלאות, תעשייה ומגורים.
סכר גיברלטר ייצר חשמל הידרואלקטרי שיספק אנרגיה לכל אירופה ואף מעבר לכך.
בנוסף, רצה זרגל לסכור גם את נהר הקונגו, וליצור במרכזה של אפריקה שני אגמים מלאכותיים.
במי אגמים אלו יבוצע שימוש להשקיית מדבר הסהרה, שיהפוך לאזור פורה ויוכל לשמש לחקלאות.
כמו כן ייבנה גשר בין סיציליה לתוניסיה, ובסופו של דבר, ייווצרו שני מעברים יבשתיים שיחברו את אירופה לאפריקה: האחד בין תוניסיה לסיציליה, והשני על סכר גיברלטר.
בשני מעברים אלו יפרסו כבישים ומסילות ברזל, שיאפשרו זרימה של מחצבים וגידולים חקלאיים מאפריקה לאירופה, מה שיצמיח את התעשייה האירופאית בפרט ואת כלכלת היבשת בכלל.
זרגל האמין שהפרויקט יביא גם את השלום לאירופה המשוסעת, שתשופע הודות לפרויקט במזון ובאנרגיה.
זרגל סבר שבאמצעות הפרויקט יהפכו אירופה ואפריקה לגוש מדיני אחד, בעל עוצמה רבה, שיתחרה הן בארצות הברית במערב והן בסין וביפן במזרח.
בשנת 1929 הוציא מהנדס גרמני בשם הרמן זורגל ספר בשם "הנמכת הים התיכון והשקיית הסהרה - פרויקט פנרופה" (Mittelmeer-Senkung, saharabewässerung, Panropaprojekt).
בידוד הים תיכון והפקת אנרגיה ומזון
בבסיס רעיונו, זרגל מנצל את חולשתו של הים התיכון באשר למאזן המים שלו: ללא קישור ימי לאוקיינוס האטלנטי מתקיים בים התיכון מאזן מים שלילי, כלומר קצב ההתאדות גבוה מקצב כניסת המים המתוקים לתוכו.
הדבר נובע מכך שהים התיכון שוכן באזור אקלימי חם ויבש למדי (אקלים ים תיכוני) וכמות המשקעים שיורדת עליו איננה גדולה.
גם ספיקת הנהרות שנשפכים לים התיכון, במיוחד אלו שמגיעים מאפריקה, נמוכה למדי.
הקישור לאוקיינוס האטלנטי באמצעות מצר גיברלטר, השוכן בין מרוקו לספרד, שומר על גובה פני הים בים התיכון ברמה זהה לזו של גובה פני הים באוקיינוסים.
זרגל טען שאם יבודד הים התיכון מן האוקיינוס האטלנטי, על ידי הקמת סכר גדול ממדים, 35 קילומטרים רוחבו, לרוחב מצר גיברלטר, אזי תוך מספר שנים ירד מפלס הים התיכון בכ-200 מטר, ובכך ייחשפו כ-600 אלף קמ"ר של קרקע שיעמדו כעת לרשותה של אירופה, ויוכלו לשמש לחקלאות, לתעשייה ולמגורים.
מקור מים נוסף וחשוב לים התיכון מלבד האוקיינוס האטלנטי (דרך מצר גיברלטר) הוא הים השחור.
הים השחור, בניגוד לים התיכון, הוא ים בעל מאזן מים חיובי.
הוא ממוקם במקום יבש פחות מהים התיכון (צפוני יותר) ונהרות הדנובה, הדון והדניפר, מנקזים אליו כמויות גדולות של מים.
כדי שהפרויקט יצליח, יהיה צורך להפריד את הים השחור מהים התיכון, על ידי בניית סכר נוסף - במצר הדרדנלים, או הבוספורוס.
בנוסף לכך, ואולי אף חשוב יותר, סכר גיברלטר וסכר הדרדנלים (או הבוספורוס), יחד עם סכרים שיוקמו גם על נהרות הנילוס והרון, יספקו חשמל הידרואלקטרי, שיספק אנרגיה בשווי של 365,000 מגה ואט, כמות המספיקה לכל אירופה של אותם ימים ואף מעבר לכך.
מלבד הפקת אנרגיה, שטח רב מהקרקע שתתווסף לחופי הים התיכון יופנה לשימוש חקלאי, דבר שיוכל להאכיל כ-150 מיליון בני אדם, מה שיוכל לפתור את מצוקת המזון באזור - באפריקה ובאזורים העניים של אירופה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה
בעיקרה, העיתונות האירופאית מאוד לא אהבה את רעיונותיו של זרגל.
היא נהגה להציג אותם בצורה מזלזלת, ולהעביר עליהם ביקורת נוקבת.
במיוחד התנגדה לרעיונותיו העיתונות הצרפתית:
מדינות רבות לאורך חופי הים התיכון, היו צפויות לאבד את נמליהם.
ספרד הייתה מאבדת את ברצלונה וולנסיה כערי נמל, כך גם צרפת באשר למרסיי, איטליה באשר לג'נובה, לנאפולי ולוונציה, יוון באשר לאתונה, טורקיה באשר לאיסטנבול, לאיזמיר ולמרסין, והרשימה עוד ארוכה.
זרגל הציע לחפור תעלות מים רחבות מקו החוף החדש אל ערי הנמל, ובכך הן ימשיכו להיות רלוונטיות.
באשר לוונציה, על-מנת לשמור על העיר מוצפת מים ובכך לשמור גם את ייחודה התיירותי, תכנן זרגל שורה של סכרים שיבנו סביב הלגונה של העיר.
בספרים רבים ישנם עיסוק בווריאציות שונות בפרויקט אטלנטרופה.
עיקרם של ספרים אלו הם ספרי מדע בדיוני או ספרי היסטוריה חלופית, המתארים עולם עתידי בו הים התיכון מיובש לפחות באופן חלקי.
כל הספרים אינם מזכירים כלל את השם אטלנטרופה במפורש, אם כי ישנם ספרים העושים בו שימש מלא.
עיקר הספרים עסקו רק בסכר גיברלטר, ולא בחלקים אחרים של הפרויקט.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, נכתבו מספר ספרים העוסקים בהקמתו של סכר במצר גיברלטר וייבוש של הים התיכון.
ספרים אלו הציגו את הבנייה כפרויקטים של מדינות שונות שותפות המלחמה, אשר בה קצרו את פירות הניצחון.
ברומן משנת 1950 בשם "תחנת הטיסה" (The Flying Station), מאת סופר המדע הבדיוני גריגורי גרבנב מתואר העתיד כעולם בו ניצח הקומוניזם והפיכתו לשיטה הכלכלית-חברתית המרכזית.
העולם תחת שלטון קומוניסטי מוביל את האנושות לאושר ושגשוג.
עם זאת, ישנם עדיין כיסי התנגדות בעולם, שהמרכזי בהם הם נאו-נאצים המסתתרים בסמוך לקוטב הצפוני.
בעלילה מוקדש חלק מרכזי לפרויקט היוקרתי ביותר של המהפכה הקומוניסטית - הקמת סכר ענק במצר גיברלטר.
הספר עושה שימוש בפרטים הטכניים של פרויקט אטלנטרופה של הרמן זרגל תוך שילובו כחלק מן העלילה.
ספר יצא לאור ברוסית, ומאוחר יותר תורגם גם לעברית.
לרעיון דומה יש תפקיד מרכזי ברומן משנת 1962 "האיש במצודה הרמה" מאת הסופר פיליפ ק.
דיק, אך הפעם יוזמי הפרויקט הם לא קומוניסטים אלא נאצים.
העלילה מתרחשת בארצות הברית, חמש-עשרה שנה לאחר שמדינות הציר הביסו את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
בספר, מרטין בורמן יורשו של היטלר בהנהגת הרייך השלישי מייבש את הים התיכון, על-מנת להגדיל את מרחב המחיה של גרמניה.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה מצליחה באותו שם עבור רשת אמזון, גם שם מופיע בקצרה הפרויקט.
החל משנות ה-70, עיקר הספרים שיצאו היו ספרי מדע בדיוני בלבד, אשר בהם היה יחס כלשהו לאטלנטרופה, ללא עיסוק פוליטי.
חלק מן הספרים הציגו רעיון של אחד או כמה מדמויות הספר לכונן פרויקט מעין זה, וחלק אחר הציגו עולם עתידי בו הפרויקט קיים ומתפקד.
בנוסף, עם התקופה, היה גם התייחסות לפרויקט מסרט וממשחק מחשב.
בספר "החופים של המחר" (The Shores of Tomorrow), מאת דוד מייסון שיצא לאור בשנת 1971, מתואר עולם העתיד כעולם משופע בטכנולוגיה ובפרויקטים הנדסיים גדולים.
בספר אפשר למצוא פרויקט הדומה במאפייניו הכלליים לפרויקט אטלנטרופה.
במסגרת פרויקט זה, מוקם סכר במצר גיברלטר וקרקעית הים התיכון הופכת לקרקע חקלאית פורייה.
במהלך מאבקי כוח פוליטיים, מפוצץ סכר גיברלטר ומי האוקיינוס האטלנטי מציפים את הים התיכון, וגורמים לאבדות רבות בנפש.
ה"מפגש עם ראמה" (Rendezvous with Rama), הוא רומן מדע בדיוני משנת 1973, מאת הסופר ארתור סי.
קלארק שראה אור לראשונה בשנת 1972. עלילת הספר מתרחשת במאה ה-22. בספר מועלה רעיון לייבוש הים התיכון, למטרות מחקריות, על-מנת לייעל מציאת ממצאים ארכאולוגיים בים.
עשור לאחר מכן (1989) יצא לאור ספרו של סטיבן מייקל סטירלינג "תחת העול" (Under the Yoke), שבו מסופר על הקמת פרויקט הדומה מאוד לאטלנטרופה.
בספר ישנו היפוך בין אירופה לאפריקה באשר לתפקידם בפרויקט.
היוזמה לפרויקט מגיעה ממהנדס מפרטוריה (ולא ממינכן).
מטרת הפרויקט היא להפוך את אירופה לכלי עזר בשביל אפריקה.
הספר "למטה בבאדמלנס" (Down in the Bottomlands) מאת הסופר הארי טורטדלוב שיצא לאור ב-1993, מתאר עולם בו האירוע המסיני (במהלכו התייבש הים התיכון לפני כשישה מיליוני שנים) לא הסתיים - ישנו סכר טבעי על-גבי מה שהיום הוא מצר גיברלטר, ולמעשה, הים התיכון נשאר יבש כולו עד העידן המודרני.
בעלילה גיבור הסיפור מנסה לעצור מזימה טרוריסטית לפוצץ את הסכר הטבעי באמצעות נשק גרעיני.
"איליום" (Ilium), הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר דן סימונס, שיצא לאור בשנת 2003. בספר נידונה האפשרות לרוקן את הים התיכון באמצעות הקמת סכרים סביבו במקומות שונים.
גם בספר ההמשך של "איליום" מאת דן סימונס, הספר "אולימפוס" (Olympos), שיצא לאור שנתיים לאחר מכן (2005), ישנו עיסוק באפשרות לרוקן את הים התיכון.
"מסע בין כוכבים: הסרט" (Star Trek: The Motion Picture), הוא סרט מדע בדיוני משנת 1979, המבוסס על סדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים.
במהלך הסרט מועלה הרעיון לסכור את מצר גיברלטר ולהקים במרכזה של אפריקה ים מלאכותי.
במשחק המחשב "רכבת טייקון 2: המאה השנייה" (Railroad Tycoon II: The Second Century) שיצא לאור בשנת 1999, באחת מן המשימות, ישנו אזכור של סכר בגיברלטר.
אַטְלָס הוא אוסף של מפות שלרוב נכרך בפורמט של ספר.
כינוי זה ניתן על ידי הגאוגרף ושרטט המפות גרארדוס מרקטור.
בחלק מהאטלסים (בייחוד הראשונים) שורטטה דמותו של אטלס המיתולוגי הנושא את העולם על כתפו.
כאטלס המודרני הראשון נחשבת יצירת של הקרטוגרף והגאוגרף הפלמי אברהם אורטליוס, Theatrum Orbis Terrarum (לטינית: התיאטרון של העולם) שיצא לאור בשנת 1570, תורגם במשך השנים לשבע שפות והופץ ב-31 מהדורות.
שמו מרמז כי העולם שהיה ידוע באותם זמנים, אינו ניתן רק לצפייה באטלס זה, אלא מהווה גם מעין במה לתגליות האדם.
אטלס שטילר (ע"ש אדולף שטילר) נקרא באופן רשמי "Hand-Atlas über alle Theile der Erde und über das Weltgebäude" (אטלס כיס לכל אזורי העולם והיקום), היה האטלס הנפוץ ומדויק ביותר במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנים 1816–1944 יצאו לאור עשר מהדורות כאשר כל אחת מהן פורסמה בחלקים.
המהדורה הראשונה פורסמה בשנים 1817–1823 והכילה 50 מפות, אך מפות אילו צוירו ברובן בצורה לא מדעית.
איכותו הגבוהה ודיוקו המדעי של האטלס הופיעו רק במהדורה השישית (1871–1875) שכללה 90 מפות.
המהדורה התשיעית (1901–1905) היא הראשונה שהודפסה באמצעות מכבש גלילי בשיטת הדפס אבן.
המהדורה העשירית, 1920–1925, כללה 108 מפות, הייתה המקיפה ביותר לתקופתה ותורגמה לשפות רבות, בהן אנגלית, איטלקית וספרדית.
אטלס ראשון בשפה העברית יצא לאור בשנת 1923, בהוצאת א"ג סירקין בברלין.
האטלס, בשם "אטלס גאוגרפי לשמוש בתי ספר", תורגם לעברית בידי ד"ר אליהו אולשוונגר (אחיו של ד"ר עמנואל אולסוונגר), מאטלס שהכין הגאוגרף הגרמני פליקס לַמְפֶּה (Felix Lampe).
האטלס כלל 18 מפות, ובהן מפת ארץ ישראל.
בשנת 1926 יצא לאור בהוצאת 'הספר' שבלונדון אטלס עברי מקורי בעריכתם של זאב ז'בוטינסקי וד"ר שמואל פרלמן.
דוד זכאי שיבח אותו: "האטלס העברי הראשון, שמפתו מפה ולא סתם יריעה וצורות גאומטריות עליה, והצבעים אף הם צבעי מפה ממש, צורה אנושית-תרבותית המהנה את העין."
בשנת 1935 יצא לאור בהוצאת "אמנות" של שושנה פרסיץ אטלס עברי בעריכתו של אברהם יעקב בְּרָוֶר, והכרטוגרף האחראי היה מרקו עֵינִי, איש מחלקת המדידות של ממשלת המנדט.
משה ברור, בנו של אברהם יעקב ברור, המשיך בדרכי אביו, ובשנת 1950 הופיעה המהדורה הראשונה של 'אטלס בְּרָוֶר' שבעריכתו.
אטלס זה יצא לאור במהדורות שונות ובשמות שונים, ושימש במשך שנים רבות כאטלס העיקרי של תלמידי ישראל.
בנוסף לאטלסים הכוללים מפות גאוגרפיות, מקובל השם "אטלס" גם לאוספים אחרים של מפות"
אטלס כוכבים, המכיל מפות של שמי הלילה.
אטלס היסטוריה, המכיל מפותת שמתארות אירועים היסטוריים.
דוגמה לכך היא "אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל".
בהשאלה, אטלס הוא גם אוסף תמונות אשר בא להציג יחסים פיזיים בין הפרטים בתמונות, למשל אטלס של גוף האדם.
באנטומיה, אַטְלָס (TA: Atlas) הוא שמה של החוליה הצווארית הראשונה (C1, העליונה), המחברת בין הגולגולת לעמוד השדרה.
החוליה נקראת על שם הטיטאן אטלס, שנענש, על-פי המיתולוגיה היוונית, בנשיאת כדור גורמי השמים על כתפיו, מאחר שהיא נושאת במשקל הגולגולת והראש כולו.
האטלס וחולית הציר (C2, החוליה הצווארית השנייה), מרכיבות את המפרקים המחברים בין הגולגולת לעמוד השדרה: מפרק האטלס והגולגולת, ומפרק האטלס וחולית הציר.
מבנה החוליות יוצא הדופן מאפשר טווח תנועה גדול במיוחד במפרקים אלו.
האטלס שונה בצורתה מחוליות אופייניות.
היא חסרת גוף וזיז קוצי כך שצורתה המתקבלת היא טבעתית.
היקף הטבעת מורכב מהמסות הצידיות, הקשת הקדמית והקשת האחורית.
בחלקה הקדמי של הקשת הקדמית נמצאת הגבשושית הקדמית בה נאחז שריר הצוואר הארוך (Musculus longus colli).
בחלקה האחורי של הקשת משטח מפרקי קטן המופרק עם השן (Dens) של חולית הציר.
בחלקה האחורי של הקשת האחורית נמצאת הגבשושית האחורית לחיבור השריר הישר האחורי הקטן של הראש (Musculus rectus capitis posterior minor).
בשני קצוות הקשת נמצא חריץ לעורק החוליתי (Sulcus arteriae vertebralis).
לאחר שעלה העורק החוליתי דרך הנקבים הרוחביים של חוליות הצוואר, פונה העורק בחדות ועובר על החריץ בדרכו לפנים הגולגולת.
המסות הצידיות (Massa lateralis atlantis) הן המבנים המאסיבים ביותר באטלס בהתאם לתפקידן כנושאות משקל הראש.
לכל מסה זוג פנים: עליונים ותחתונים.
הפנים העליונים (Facies articularis superior atlantis) מופרקים עם העליים של עצם העורף והפנים התחתונים (Facies articularis inferior atlantis) מופרקים עם חולית הציר.
בחלק הקדמי-תיכון של המסות נמצאות גבשושיות קטנות אליהן מחוברת הרצועה הרוחבית של האטלס (Ligamentum transversum atlantis).
באזור המתוחם קדימה לרצועה נמצאת השן.
בנקב הגדול האחורי לרצועה עובר חוט השדרה.
בצידי המסות הצידיות נמצאים הזיזים הרוחביים.
בכל זיז רוחבי נקב רוחבי (Foramen transversarium) למעבר העורק החוליתי.
בזיזים הרוחביים נאחזים שרירים המסובבים את הראש לצדדים.
אטלנטיק רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות השפעתה על הסגנונות הפופולריים; החברה הפכה את הסגנונות R&B, רוק אנד רול וג'אז לסגנונות פופולריים ומצליחים באמצע המאה העשרים.
בעבר נחשבה החברה לאחת החברות העצמאיות החשובות באמריקה.
כיום החברה נמצאת בבעלות וורנר מיוזיק גרופ.
בשנת 2025 פורסם כי אטלנטיק רקורדס היא חברת התקליטים השישית הגדולה ביותר ברחבי העולם, עם הכנסה שנתית של 500 מיליון דולרים.
אטלנטיק רקורדס הוקמה ב-1947 על ידי אהמט ארטגון והרב אברמסון.
בתחילת דרכה, שיווקה אטלנטיק בעיקר אמני ג'אז ו-R&B, כשבין כוכביה נמנה ריי צ'ארלס.
על אף התמחותה העיקרית במוזיקה שחורה, הוציאה החברה גם כמה תקליטי קאנטרי.
בתחילת שנות ה-50 הצטרף אל ארטגון ג'רי וקסלר ואחריו נסוהי ארטגון.
ב-7 בפברואר 1955 מונה נסוהי למנהל מחלקת הג'אז של החברה והחתים מספר אמנים, ביניהם צ'ארלס מינגוס וג'ון קולטריין; מאוחר יותר החליף אותו ג'ואל דורן.
טום דאוד היה טכנאי ההקלטות של החברה, ומאוחר יותר הוא מונה להיות מפיק מוזיקלי.
החברה הפכה לגורם משמעותי בתעשיית המוזיקה בשנות השישים, עם החתמת אמני פופ מוכרים כמו סוני ושר.
מספר חברות-בנות נוצרו או נקנו על ידי אטלנטיק: אטקו רקורדס נוסדה ב-1955 על ידי הרב אמברסון; ספארק רקורדס (חברת ההקלטה של ג'רי ליבר ומייק סטולר) נקנתה בנובמבר 1955. אחרים, כולל לאווה רקורדס, הפכו לחלק מחברת אטלנטיק.
ב-1960 חתם וקסלר על חוזה קשרי הפצה בין אטלנטיק לבין חברת התקליטים מממפיס, סטאקס רקורדס.
הקשר עם סטאקס נפסק ב-1968. אטלנטיק נקנתה על ידי האחים וורנר ב-1967, וכיום היא חלק מוורנר מיוזיק גרופ.
בשנים 1968–1973, הייתה חתומה באטלנטיק להקת הרוק לד זפלין.
ב-1973, ייסדה הלהקה את סואן סונג רקורדס, חברה שאלבומיה הופצו על ידי אטלנטיק.
במאי 1988 חגגה החברה 40 שנים להיווסדה, וערכה הופעה ששודרה ב-HBO.
בהופעה בת 11 השעות, ניגנו רבים מאמני החברה וגם כמה להקות רוק אגדיות שהתאחדו, כמו לד זפלין וקרוסבי, סטילס, נאש ויאנג (בהופעה ראשונה של דייוויד קרוסבי עם להקה לאחר שחרורו מהכלא).
בתחילת שנות ה-90 החזיקה אטלנטיק ב-50% ממניות אינטרסקופ רקורדס, שהוציאה אלבומי גנגסטה ראפ מפורסמים – מהם רבים בשיתוף עם חברת דת' רואו רקורדס.
בעקבות לחץ מקבוצות אקטיביסטיות שהתנגדו לגאנגסטה ראפ, טיים וורנר החליטה למכור את החלק של אטלנטיק באינטרסקופ בשנת 1995.
לחברה היו כמה עסקאות עם חברות עצמאיות כמו מאסט דיסטרוי (שהביאה את גולדי לוקין צ'יין ודה דרקנס לחברה) ו-VP רקורדס בג'מייקה, הבית של אמני רגאיי כמו שון פול.
קרייג קאלמן הוא יושב הראש של אטלנטיק רקורדס.
בספטמבר 2024, התבצע גל פיטורים גדול בחברה בעקבות עזיבתם של המנהלים הבכירים ג'ולי גרינוולד וקווין ליילס.
כ-170 עובדים נפגעו מהפיטורים, שמתקיימים כחלק ממבנה דינמי שמתוכנן עבור החברה.
בין העוזבים נמצאים בכירים כמו פול סינקלייר (מנכ"ל וסגן נשיא בכיר), מייקל קייסר (נשיא מוזיקה שחורה) ועוד.
אליוט גריינג', המנכ"ל החדש של אטלנטיק, יתחיל את תפקידו ב-1 באוקטובר 2024.
"אטלנטיק - חברה לדיג וספנות בע"מ" הייתה חברה ישראלית לדיג מעמקים, שהפעילה אוניות דיג בעיקר באוקיינוס האטלנטי.
שני אנשי עסקים ישראלים, רב חובל מילה ברנר ויעקב מרידור הקימו את חברת "אטלנטיק" בשנת 1960 (נרשמה בתחילת 1961), לאחר שחברת דיג קודמת שלהם ("ישראל-ניפון"), שהפעילו במשותף עם חברה יפנית, נסגרה לאחר שנת פעילות אחת בלבד.
ברנר, שיזם את הכניסה לתחום הדיג, האמין בחשיבותו כמקור לאספקת חלבונים מן החי לאוכלוסיית ישראל, כמקובל במדינות אירופה.
בהיעדר מקורות מימון עצמאיים חיפשו השניים שותף, ולאחר משא ומתן הוקמה בסופו של דבר שותפות עם חברת הבנייה "רסקו" שרצתה באותה תקופה להרחיב את תחומי פעילותה ועם משקיעים מקנדה.
האונייה הראשונה שהפעילה החברה נרכשה בנורווגיה.
זו הייתה אוניית דיג משומשת ש"אטלנטיק" שיפצה במספנה בסמוך לברגן.
ביוני 1961 הושקה הספינה (על ידי הגברת רות דיין, רעייתו של שר החקלאות משה דיין).
על הספינה הונף לראשונה דגל ישראל וניתן לה שם עברי – "עזגד" כשם בנו הבכור של ד"ר מרדכי שטרן, מנכ"ל "רסקו" באותם ימים.
בראשית דרכה אוישה הספינה על ידי צוות ישראלי תחת פיקוד רב חובל נורווגי.
משך ההפלגה מאזור הדיג במערב אפריקה לנמל חיפה והשהייה בנמל להצטיידות ומנוחה היה כחודש, שבמהלכו לא ניצלה הספינה את יכולתה לדוג.
לפיכך חכרה "אטלנטיק" אוניית קירור שתפקידה היה להוביל את שלל הדיג ארצה, דבר שאפשר ל"עזגד" לשהות תקופות ארוכות יותר באזור הדיג.
בשנת 1963 הזמינה "אטלנטיק" במספנה נורווגית שתי אוניות דיג חדשות: "עזגד 2" ו"עזגד 3", שהייתה מצוידת במיטב החידושים האלקטרוניים.
הספינות החלו לפעול כשנתיים מאוחר יותר, ובמקביל הוצאה הספינה הראשונה, "עזגד", משירות, מאחר שכבר הייתה מיושנת.
ב-1970 רכשה החברה את האונייה "ים סוף", והספינה "עזגד 2" נמכרה.
אוניית הקירור "סאגו" (שנחכרה) הובילה את שלל הדגים מחופיה הדרומיים של אפריקה לישראל.
ב-1982 הונפקה החברה לציבור במטרה לגייס הון להמשך תוכנית הפיתוח, ובעקבות זאת נרכשה הספינה "עזגד 4".
בתחילת דגו אוניות החברה באזור האיים הקנריים.
שלל הדיג מוין: הדגים הכשרים הובאו לנמל חיפה ואילו הדגים הלא-כשרים שווקו באירופה.
שיווק הדגים מהנמל לנקודות המכירה בארץ נעשה באמצעות "תנובה".
בסוף שנות ה-60 החלו ספינות החברה לפעול באזור דיג חדש מול חופי נמיביה, והביאו משם את דג הבקלה שנקלט היטב בישראל.
בתחילת שנות ה-70 הורחבו אזורי הדיג גם לחופי דרום אפריקה.
מפת אזורי הפעילות של ספינות הדיג של "אטלנטיק" כוללת גם שדות דיג בצפון האוקיינוס האטלנטי, מול חופי גרינלנד, קנדה וארצות הברית.
החברה התקשתה להתחרות בדגים שיובאו ממדינות אחרות, טענה שאיכות הדגים המיובאים ירודה ודרשה להטיל מכס גבוה על דגים מיובאים.
מנגד טענו יבואני הדגים שאטלנטיק אינה חברה ישראלית שכן צוותי האוניות שלה הם זרים ולא ישראלים.
פעילות החברה לוותה בקשיים כבר מתחילת דרכה:
צריכת דגים לא הייתה (ועדיין אינה) נפוצה ומקובלת בישראל.
היה צורך לשנות את הרגלי התזונה של האוכלוסייה, דבר שלא היה קל.
מחירי הדגים בארץ היו בפיקוח, ומשרדי הממשלה דאגו לשמור על רמת מחירים נמוכה, דבר שפגע ברווחי החברה.
העובדה שספינות הדיג של החברה לא פקדו את נמלי ישראל (כאמור שלל הדגים הובא ארצה באוניות קירור חכורות בעוד ספינות הדיג נותרו באזורי הדיג עצמם) עוררה מחאה כאילו אין המדובר בדיג ישראלי.
שער החליפין של המטבע הישראלי לא היה ריאלי ולא שיקף את עליית עלויות הייצור בחוץ לארץ.
למרות הקשיים הצליחה החברה להשיג רווחים קטנים והמשיכה לספק דגים באיכות טובה לשוק הישראלי.
עם זאת, בראשית שנות ה-80 התעוררו קשיים נוספים שפגעו בפעילות "אטלנטיק":
האינפלציה הגבוהה בראשית שנות ה-80 השפיעה על רווחיות החברה.
בשנת 1984 שונו הקריטריונים להקלות מכס על יבוא דגים.
באמצע שנות ה-80, בעקבות השינוי בתקנות המכס, החל יבוא מתחרה של דגה מארגנטינה.
בשנת 1985 עברה "אטלנטיק" לכינוס נכסים.
בניסיון לאושש את החברה מסר כונס הנכסים את האוניות להפעלתה של חברת דיג דרום אפריקאית, אך "אטלנטיק" איבדה בתקופה זאת את נכסיה העיקריים – זכויות הדיג בחופי דרום אפריקה.
לבסוף, לאחר כישלון הסדר התפעול ודחיית הצעות שונות לשיקום החברה, מכר כונס הנכסים את אוניותיה של "אטלנטיק" בשנת 1991, והחברה הישראלית האחרונה לדיג מעמקים חדלה לפעול.
אטלנטיק איירווייז היא חברת תעופה שמרכזה בנמל התעופה ואוגר באיי פארו, והיא חברת הדגל של טריטוריה זו.
החברה מקיימת טיסות למספר יעדים בסקנדינביה, בבריטניה ובאיסלנד, וכן טיסות פנים ברחבי איי פארו המתבצעות במסוק.
בנוסף מפעילה החברה טיסות שכר וכן את קו הטיסה בין נמל התעופה רייקיאוויק לנמל התעופה נרסארסואק שבגרינלנד בשותפות קוד עם חברת פליגפיילג איסלנדס.
בשנות ה-80 הועלה הרעיון להקים חברת תעופה מקומית, אשר תתמודד על הפעלת הקו בין נמל התעופה ואוגר לנמל התעופה הבינלאומי קופנהגן-קסטרופ, שנשלט עד אותה עת על ידי חברת מארסק אייר הדנית.
אטלנטיק איירווייז נוסדה בנובמבר 1987 ובשלב מוקדם למדי השתלטה ממשלת איי פארו על החברה, והקימה עבורה מתקן תחזוקה בנמל התעופה ואוגר.
החברה בחרה לרכוש מטוסי BAe-146 המותאמים לנחיתה ולהמראה במסלולים קצרים יחסית, שכן אורכו של מסלול ההמראה בוואוגר הוא 1,250 מטר בלבד.
החברה החלה בשירות סדיר לקופנהגן ב-28 במרץ 1988. שירות המסוקים הפנימי ברחבי איי פארו הופקד באחריותה של אטלנטיק איירווייז בשנת 1994, אך רק מסוק אחד מבין השלושה שברשותה מופעל לשם כך, בעוד ששני האחרים מיועדים למשימות חיפוש והצלה.
ב-1995 החלה החברה לטוס לנמל התעופה רייקיאוויק והחל ב-1997 החלה לשרת יעדים נוספים בדנמרק, נורווגיה ובבריטניה.
ב-10 באוקטובר 2006 עלה מטוס BAe-146-200 של החברה באש, לאחר שהחליק מהמסלול בנמל התעופה בעיר סטורד בנורווגיה מיד לאחר נחיתה.
במטוס שהיה בטיסה RC670 היו 16 בני אדם, וארבעה מהם מצאו את מותם באירוע.
אטלנטיק סיטי היא עיר במחוז אטלנטיק בניו ג'רזי, ארצות הברית.
העיר ידועה בשל הטיילת שלה, חופיה ותרבות ההימורים המפותחת שבה.
שמות רחובותיה הופיעו על הגרסה האמריקאית של משחק הקופסה "מונופול".
העיר שוכנת על האי על חוף האוקיינוס האטלנטי.
לפי מפקד האוכלוסין, בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 39,558 תושבים, ואוכלוסיית המטרופולין מנתה 275,549 תושבים.
אטלנטיק סיטי מחולקת למספר שכונות וקהילות, ביניהן: באנגלאו פארק, מחוז המרינה, פארק ונציה, דאונטאון, דאקטאון וצ'לסי הייטס.
אטלנטיק סיטי התאגדה כעיר בשנת 1854, ומראשית דרכה תפקדה כעיר נופש.
באותה שנה נפתחה לתנועה מסילת הרכבת מקמדן, הסמוכה לפילדלפיה, לאטלנטיק סיטי, מה שאפשר תנועה של מבקרים רבים ועזר לצמיחת ענף התיירות בעיר.
הטיילת הראשונה באטלנטיק סיטי נבנתה ב-1870, לאורך חלק מהחוף, כדי לעזור לבעלי המלונות למנוע כניסת חול.
אורך הטיילת היה, לפני ההוריקן בשנת 1944, כ-11 קילומטרים, והיא נמשכה מאטלנטיק סיטי ללונגפורט, דרך ונטנור ומרגייט.
אורך הטיילת כיום הוא כ-7 קילומטרים ורוחבה 18 מטרים.
הטיילת מחוזקת בעזרת ברזל ובטון.
בצירוף טיילת ונטנור, המחוברת אליה, אורכה הוא 9.25 קילומטרים.
מזח אושן, מזח השעשועים הראשון בעולם, נבנה באטלנטיק סיטי בשנת 1882. מזחים מפורסמים אחרים שבאטלנטיק סיטי הם מזח הברזל, כעת בשימוש כמזח שעשועים (נבנה בשנת 1898) ומזח מיליון הדולרים (נבנה בשנת 1906) כעת מזח הקניון של סיזרז.
במהלך תחילת המאה ה-20 באטלנטיק סיטי היה גל פיתוח ובניין גדול.
מרבית בתי האירוח הצנועים שקישטו את הטיילת הוחלפו במלונות מפוארים.
שניים מהמלונות המפורסמים יותר שבעיר הם מלון המאלבורת'-בלנהיים ומלון טריימור.
ב-1903, ג'ושיה וייט השלישי קנה פיסת אדמה ליד שדרת אוהיו והטיילת ובנה את בית מאלבורת' בסגנון המלכה אן.
המלון הצליח, ובין השנים 1905-1906 הוא החליט להרחיב את המלון וקנה פיסת אדמה נוספת הסמוכה למלון.
ובמטרה להפוך את מלונו לנושא שיחה, שכר וייט את חברת הארכיטקטורה של רייס ומק'לנהן.
החברה החליטה להשתמש בבטון מזוין (חומר בנייה חדש שהומצא על ידי ז'אן לואיס למברט ב-1848).
הסגנון המורי והספרדי של המלון עם הכיפה והארובות המפורסמות שלו סימל את ההתקדמות בנושא בניית המלונות באטלנטיק סיטי.
וייט קרא למלון החדש שלו "בלנהיים" ואיחד את שני המלונות שלו למלון מאלברות'-בלנהיים.
מלון הטריימור ממוקם בפינה של שדרת אילנויס והטיילת.
התחיל בשנת 1879 כבית אירוח קטן, וגדל על ידי סדרה של הרחבות לא מסודרות.
בשנת 1914, בעל המלון, דניאל וייט, לומד מניסיונו של מלון מאלבורת'-בלנהיים, ושכר את החברה של פרייס ומק'לנהן כדי לבנות מלון גדול יותר.
בגובה שש עשרה קומות, מלון הלבנים בעל הגג הזהוב יהפוך לאחד ציוני הדרך המפורסמים ביותר של אטלנטיק סיטי.
אחד אחרי השני, מספר רב של מלונות נבנו לאורך הטיילת, ביניהם הברייטון, צ'לסי, שלבורן, אמבסאדור, ריץ קרלטון, מייפלואר, בית מאדיסון ועוד.
עד שנת 1930, הקלארידג', המלון הגדול האחרון בעיר לפני פתיחת בתי הקזינו, פתח את דלתותיו.
מלון בקלארידג' בעל 400 החדרים נבנה בשותפות שכללה את הקבלן הפלידלפי המפורסם, ג'ון מק'שיין.
בגובה 24 קומות, המלון נקרא עד היום "גורד השחקים ליד הים".
אטלנטיק סיטי מחוברת לעולם החיצון במספר דרכים.
קו הרכבות אטלנטיק סיטי שעובר מפילדלפיה דרך כמה קהילות בדרום ניו ג'רזי יש לתחנת הרכבת של אטלנטיק סיטי במרכז הכנסים שבה.
בתוך העיר, תחבורה ציבורית מסופקת בשבעה מסלולי רכבות.
ב-20 ביוני 2006, ועדת התחבורה של ניו ג'רזי אישרה תקופת מבחן של שלוש שנים על קו אקספרס בין אטלנטיק סיטי לניו יורק.
זמן הנסיעה הממוצע היה שעתיים וחצי עם מספר עצירות והייתה חלק מהשקעת הענק של בתי הקזינו באטלנטיק סיטי.
תחנת האוטובוסים המרכזית שבאטלנטיק סיטי היא ביתם של חברות אוטובוסים מקומיות וארציות וכלל ארציות.
גישה לעיר בעזרת מכונית היא הכביש המהיר של אטלנטיק סיטי (באורך 70 קילומטרים בקירוב), כביש ארצות הברית 30 (או בכינויו "הורס פייק").
באטלנטיק סיטי יש כמות גדולה של מוניות ומוניות שירות המספקות גישה בין בתי הקזינו ושאר העיר.
טיסות מסחריות משרתות את אטלנטיק סיטי דרך שדה התעופה הבינלאומי באטלנטיק סיטי, שממוקם 14 קילומטר מצפון-מערב לעיר.
ניתן גם לטוס לשדה התעופה הבינלאומי בפילדלפיה ולנסוע בכבישים או ברכבות כדי להגיע לעיר.
אטלס 5 הוא משגר דו שלבי מסדרת טילי האטלס, אשר יוצר על ידי לוקהיד מרטין ומופעל על ידי United Launch Alliance.
גובהו של הטיל הוא 58.3 מטר וקוטרו 3.81 מטר, יכולת הנשיאה שלו דומה למשגרים אריאן 5 ופאלקון 9 והוא מסוגל לשאת מטען במשקל של עד 20,250 ק"ג למסלול לווייני נמוך ועד 8,900 ק"ג למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי (GTO).
האטלס 5 שוגר לראשונה ב־21 באוגוסט 2002. עד דצמבר 2020 בוצעו 85 שיגורים.
כולם מוצלחים, למעט אחד שבו הייתה תקלה - אולם גם זו לא הייתה קטסטרופלית (כלומר לא גרמה לאובדן המטען).
בשיגור ב־15 ביוני 2007 ארעה תקלה בשלב השני (הקנטאור) שגרמה לכיבוי המשגר בטרם עת וכך המטען, צמד לווייני ריגול, הגיע למסלול נמוך מהמתוכנן.
למרות התקלה, משרד הסיור הלאומי של ארצות הברית הכיר במשימה כהצלחה.
בין מטעניו המפורסמים של אטלס 5 ישנן מספר רב של גשושיות לחקר מערכת השמש.
ביניהן המקפת לסקר הירח אשר מיפתה את פני השטח הירחי, ג'ונו שחקרה את כוכב הלכת צדק וניו הוריזונס שחקרה את פלוטו וירחיו.
לאחר קבלת החלטה על הפסקת שימוש במשגר זה החל פיתוח משגר חדש מדגם וולקן קנטאור.
הוא שוגר לראשונה בשנת 2024. בינואר 2021 הוכרז שמשגר יבצע עוד 29 שיגורים, מהם נכון ליוני 2024 בוצעו 13.
האטלס 5 הוא משגר דו-שלבי.
השלב הראשון מתנשא לגובה של 32.46 מטרים וקוטרו 3.81 מטרים ובעודו מתודלק הוא שוקל 305,100 ק"ג.
בבסיס השלב מנוע RD-180 יחיד אשר מונע מדלקים מסוג RP-1 וחמצן נוזלי ומספק כוח דחף של 3,827 קילו־ניוטון.
השלב השני של האטלס 5 נקרא קנטאור ותפקידו להכניס את המטען למסלול.
הוא מונע על ידי מנוע RL10 העושה שימוש בדלקים מחמצן נוזלי ומימן נוזלי ומספק כוח דחף של 99.2 קילו־ניוטון.
בגרסאות הכבדות של המשגר נעשה שימוש במאיצי צד מסוג AJ-60A המספקים כוח דחף נוסף של 1,688.4 קילו־ניוטון.
נכון ל-2016 מחיר השיגור של אטלס 5 נע בין 109 מיליון דולר לדגם הזול ביותר ועד למעלה מ-150 מיליון לדגם הכבד והיקר ביותר.
אטלס גלובל (AtlasGlobal; עד 30 במרץ 2015: Atlasjet) הייתה חברת תעופה טורקית, שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה איסטנבול, טורקיה.
החברה הפעילה טיסות סדירות ל-58 יעדים בטורקיה, אירופה, קזחסטן ואיחוד האמירויות הערביות; והיה לה הסכם שותפות קוד עם אל על.
ב-26 בנובמבר 2019 הודיעה החברה על השעיית הפעילות שלה והפסקה של כל טיסותיה עד ל-27 בדצמבר, נכון ל־12 בפברואר 2020 הודיעה החברה על הליך פשיטת רגל והפסיקה את כל טיסותיה.
חברת התעופה הוקמה ב-14 במרץ 2001 והחלה לפעול ב-1 ביוני 2001. בעבר נקראה החברה בשם אטלס ג'ט אינטרנשיונל איירליינס, שם אשר הוענק לה על ידי החברה שהחזיקה ברוב מניות החברה - אוג'ר אחזקות.
ב-12 בפברואר 2020 לאחר מאמץ כושל לשפר את מצבה הפיננסי באמצעות קיצוץ תקציב והפסקת פעילות זמנית הודיעה החברה על פשיטת רגל וחדלה מלפעול.
החברה הפעילה בעבר בחודשי הקיץ ובעונות הנסיעות טיסות שכר מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה ומנמל התעופה הבינלאומי בדלאמן לנמל התעופה בן-גוריון ובחזרה.
הטיסות בוצעו במטוסי איירבוס A321.
החל מ-31 באוקטובר 2017 ועד לקריסתה הפעילה החברה ארבע טיסות שבועיות סדירות מנמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה איסטנבול, הטיסות בוצעו במטוסי איירבוס A321 ובמטוסי איירבוס A330-200.
החברה הפעילה 16 טיסות שבועיות בקו תל אביב-איסטנבול, ו-4 טיסות שבועיות בקו תל אביב-בודרום, ו-7 טיסות שבועיות בקו תל אביב - אנטליה.
הטיסות התבצעו בכל אחד ממטוסי החברה.
האטלס A שנקרא גם X-11 ו-SM-65A Atlas היה אב הטיפוס הראשון בגודל מלא של טיל האטלס.
האטלס יועד לעבור עד 8000 ק"מ במהירות של 30,000 ק"מ לשעה, ומחירו הוערך ב-4-5 מיליון דולר.
האטלס היה הטיל הבין יבשתי הראשון של ארצות הברית ונועד להוות מענה לטיל בין יבשתי שברית המועצות טענה שהיא שיגרה בהצלחה.
האטלס שוגר לראשונה ב-11 ביוני 1957, כשבועיים לאחר שהודעה להעיתונות בישרה על שיגור שיבוצע למחרת, אך השיגור נכשל ומיד לאחר שיגורו התאבך ממנו עשן שחור והוא פוצץ.
שיגור מוצלח ראשון, לאחר שני שיגורים כושלים, היה ב-16 בדצמבר 1957. שיגור מוצלח נוסף בוצע בינואר 1958. בשיגור ניסויי זה עבר טיל האטלס מרחק של 600 מיל.
ב-9 בפברואר 1958 נכשל ניסיון שיגור של האטלס, כשהטיל התפוצץ זמן קצר לאחר המראתו.
שבוע לאחר מכן, ב-15 בפברואר 1958 נכשל ניסיון שיגור נוסף, כשאחד משני מנועיו לא עבד ועל כן הוא לא התרומם מעל הקרקע.
כישלון נוסף נרשם ב-20 בפברואר 1958 כשהטיל התפוצץ 2 דקות ו-20 שניות לאחר שיגורו.
ב-1 באפריל 1958 בוטל שיגור של הטיל ברגע האחרון בגלל תקלה במנועים.
שיגור מוצלח התקיים ב-5 באפריל 1958. שיגור אחרון של האטלס A בוצע בהצלחה בתחילת יוני 1958.
האטלס A שוגר 8 פעמים ונחל 4 הצלחות ו-4 כישלונות.
בנובמבר 1957 הודיעה ארצות הברית על הקמת בסיס לשיגור טילי אטלס בויומינג, באופן שהטילים מהבסיס יוכלו לטוס מעל אזור הקוטב הצפוני למרכזי אוכלוסייה בברית המועצות.
אטלס B (נקרא גם X-12 וSM-65B Atlas) היה אב הטיפוס של טיל האטלס.
האטלס B היה טיל האטלס הראשון שעוצב בתצורת "שלב וחצי", של שני מניעים ומאיץ נוסף.
הטיל יועד להיות בעל טווח של עד 10,000 קילומטר.
האטלס B שוגר עשר פעמים.
הוא שוגר לראשונה ב־19 ביולי 1958, בשיגור שנכשל.
בתחילת אוגוסט 1958 שוגר הטיל לטווח של 3,700 ק"מ בשיגור שהצליח.
שיגורים מוצלחים למרחקים דומים היו בסוף אוגוסט, ובאמצע נובמבר 1958. בסוף נובמבר 1958 שוגר האטלס לטווח המלא של כ־10,000 קילומטר והגיע למרחק של כ־45 קילומטר מהמטרה.
תשעה מהשיגורים, שחמישה מתוכם הצליחו, נבחנו כטילים בליסטיים בין יבשתיים.
השיגור השביעי שהיה ב־18 בדצמבר 1958 שימש לשיגור הלוויין SCORE, במשקל כ־4.5 טון, למסלול סביב כדור הארץ.
זה היה השיגור הראשון של טיל מסדרת הטילי האטלס למסלול סביב כדור הארץ.
ב־16 בינואר 1959 נכשל שיגור נוסף של הטיל.
ב־4 בפברואר 1959 היה שיגור אחרון.
כל השיגורים של טילי אטלס B בוצעו מנמל החלל קייפ קנוורל.
האטלס C שנקרא גם SM-65C Atlas היה אב הטיפוס של טיל האטלס.
הוא טס לראשונה ב-24 בדצמבר 1958, אז שוגר למרחק 6500 קילומטר.
האטלס C היה אב הטיפוס האחרון בפרויקט אטלס.
אחריו נבנה האטלס D שהיה טיל האטלס המבצעי הראשון.
הטיל תוכנן במקור להיות שלבו הראשון של הטיל אטלס-אייבל אבל תוכנית זו לא יצאה לפועל בשל פיצוץ שאירע בעת בדיקה ב-24 בספטמבר 1959.
שישה שיגורים בוצעו, כולם למסלול תת-לווייני בתור טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
שלושה שיגורים הצליחו ושלושה נכשלו.
כל שיגורי אטלס C בוצעו ב-LC-12 מנמל החלל קייפ קנוורל (מתחם שיגור 12).
האטלס D שנקרא גם SM-65D Atlas היה הטיל המבצעי הראשון מסדרת הטילים אטלס.
הוא שוגר לראשונה ב־11 באפריל 1959. כדי לספק הגנה זמנית של טילים, חיל האוויר האמריקאי הציב שלושה טילי אטלס D בבסיס חיל האוויר ונדנברג בכוננות.
הטילים נשארו בכוננות עד ל־1 במאי 1964. בספטמבר 1959 הוקמו מספר טייסות של טילי אטלס D שמוקמו ברחבי ארצות הברית.
הטיל שוגר בפעם האחרונה ב־7 בנובמבר 1967. סך הכל בוצעו 135 שיגורים מתוכם 103 הצליחו ו־32 נכשלו.
האטלס D שימש גם כמשגר לוויינים וחלליות (בעיקר לבדיקות) כאשר השדרוג שלו אטלס LV-3B שימש לשיגור 4 חלליות מאוישות במסגרת תוכנית מרקורי.
השיגורים של האטלס D כמשגר בוצעו מ־LC-11, 12, 13, 14 מנמל החלל קייפ קנוורל ומ־LC-576 מבסיס חיל האוויר ונדנברג.
האטלס E שנקרא גם SM-65E Atlas היה טיל בליסטי בין-יבשתי בשימוש חיל האוויר האמריקאי.
הטיל הוא חלק מסדרת הטילים אטלס.
מספר טייסות של טילי אטלס E הוקמו ומוקמו ברחבי ארצות הברית.
לאחר פרישתם משימוש כטילים בליסטיים, הטילים הוסבו יחד עם טילי האטלס F למשגרי לוויינים תחת השם אטלס E/F.
שיגור האטלס E/F האחרון שהיה במקורו אטלס E בוצע ב-24 במרץ 1995. הטיל שוגר סך הכל 48 פעמים מתוכם 33 שיגורים הצליחו ו15 נכשלו.
אטלס F שנקרא גם SM-65F Atlas היה טיל בליסטי בין-יבשתי בשימוש חיל האוויר האמריקאי בין 1961 ל-1966. הטיל הוא חלק מסדרת הטילים אטלס והאחרון ששימש כטיל בליסטי.
מספר טייסות של טילי אטלס F הוקמו ומוקמו ברחבי ארצות הברית.
הם יצאו משימוש מבצעי במחצית שנות ה-60 של המאה ה-20.
לאחר פרישתם משימוש כטילים בליסטיים, הטילים הוסבו יחד עם טילי אטלס E למשגרי לוויינים תחת השם אטלס E/F.
שיגור האטלס E/F האחרון שהיה במקורו אטלס F בוצע ב-23 ביוני 1981.
הטיל שוגר בסך הכול 70 פעמים, מתוכם 53 שיגורים הצליחו ו-17 נכשלו.
לשיגור הטיל הוסבבו מתקני שיגור בנמל החלל קייפ קנוורל ובסיס חיל האוויר ונדנברג.
האטלס E/F שנקרא גם SB-1A היה משגר לוויינים שנבנה מחלקי הטילים אטלס E ואטלס F.
הטיל הוא חלק מסדרת טילי האטלס.
השלב הראשון של הטיל נבנה מחלקי הטילים אטלס E ו-F.
על השלב הראשון הורכבו שלבי שיגור אחרים, תלוי במטען המשוגר.
מספר שיגורי אטלס E/F בוצעו כדי לבחון טכנולוגיות חדירה לאטמוספירה.
האטלס G שנקרא גם Atlas G Centaur-D1AR היה משגר לוויינים שפותח על ידי קונבאייר ג'נרל דיינמיקס מטיל האטלס-קנטאור.
הטיל הוא חלק מסדרת טילי האטלס והוא שימש לשיגור 7 לווייני תקשורת במהלך שנות ה-80. מ-7 שיגורים שבוצעו 2 נכשלו.
האטלס G הוחלף בסופו של דבר באטלס 1.
האטלס G היה משגר לוויינים מסדרת טילי האטלס ששימש לשיגור 5 לווייני NOSS עבור משרד הסיור הלאומי של ארצות הברית.
האטלס H היה טיל בעל "שלב וחצי" שהשתמש בשיפור של השלב הראשון של טיל האטלס G, שהיה שונה מהאטלס H בכך שהיה לו שלב עליון מסוג קנטאור.
שלב זה שימש מאוחר יותר כשלב הראשון של האטלס 1
אַטְלָס (מאנגלית: Atlas) היא סדרת טילים שפותחה בארצות הברית.
טיל האטלס המקורי נבנה על ידי "קונבאייר" שהייתה חטיבת ייצור נפרדת בחברת ג'נרל דיינמיקס, בשנות החמישים על מנת לשמש כטיל בליסטי בין־יבשתי (ICBM).
הטיל הונע על ידי מנוע דלק נוזלי ששרף חמצן נוזלי יחד עם RP-1. לטיל היו שלושה מנועים שסודרו בצורה יוצאת דופן שנקראה "שלב וחצי": שני מנועים שימשו כמאיצים והושלכו תוך כדי נסיקה, והמנוע הראשי המשיך לפעול עד כלות הדלק.