tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, אין היהודים רוצים בפתרון דו-לאומי.
הוא מציע את האפשרות של שתי מדינות כאשר בצד הערבי תקום מדינה פלסטינית-ירדנית מאוחדת.
הספר יצא לאור באנגלית ובאיטלקית.
במאמרו "ההיסטוריוגרפיה של דיר יאסין" (Journal of Israeli History, 2005) עוסק מוריס בהיסטוריוגרפיה של דיר יאסין בעברית, ערבית ואנגלית, ומתאר מה קרה בכפר ב-9 באפריל 1948.
במאמר "פוליטיקה באמצעים אחרים" (2004) כתב מוריס: "השקפתי האישית היא שלהיסטוריונים כאזרחים אומנם יש דעות פוליטיות ומטרות פוליטיות, אך משימתם כחוקרים היא לנסות ולהגיע לאמת על אירוע היסטורי או על תהליך היסטורי ולהאיר את העבר בצורה האובייקטיבית והמדויקת ביותר שאפשר.
האמנתי, ואני עדיין מאמין, שיש דבר שנקרא אמת היסטורית; שהיא קיימת באופן בלתי תלוי ובמנותק מעולמם הסובייקטיבי של החוקרים; שמחובתו של ההיסטוריון לנסות ולהגיע אליה באמצעות שימוש במקורות רבים ומגוונים ככל האפשר.
בכותבו את ההיסטוריה, על ההיסטוריון להתעלם מן הפוליטיקה העכשווית ולהיאבק בנטיותיו הפוליטיות כשהוא מנסה לפלס את דרכו בתוך עלטת העבר".
באותו מאמר התייחס לשימוש בעדויות שבעל פה: "דעתי האישית היא שההיסטוריון חייב לבסס את עבודתו על מקורות כתובים ראשוניים, כלומר על מסמכים בני אותה התקופה, ולהיזהר מאוד מפני היסטוריה אוראלית, בייחוד כשהאירוע המדובר הוא בעל רגישות מוסרית ומטען פוליטי והתרחש לפני שנים רבות.
בהיעדר מסמכים מן התקופה, רשאי ההיסטוריון להשתמש בעדויות שבעל פה לשם הוספת "צבע" או אווירה, אך לעולם לא כדי לשחזר את מה שקרה באמת".
במאמר "היסטוריה רוויזיוניסטית מעוותת" (2009) כתב: "אינני מאמין שהיסטוריונים אמורים להטיף מוסר בכתיבתם ההיסטוריוגרפית: זה מעיד על היבריס...
אבי שליים, פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד, והיסטוריון חדש בעצמו, כתב שמחקרו של מוריס על התהוות בעיית הפליטים הפלסטינים ב-1948 היה: "זהיר, קר-רוח ואובייקטיבי ככל שהיה יכול להיות", וש"לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינית" "מצטיין במקוריות, למדנות ותרומתו החשובה" למחקר הסוגיה.
רבים ממבקריו של מוריס נצמדים לעקרון של "היסטוריה ישנה", הרעיון שישראל נולדה טהורה, דוד שנלחם בגוליית הערבי, כתב שליים.
הוא טען שהרעיונות הללו הם מוטעים בתכלית, ולא נוצרו בידי היסטוריונים אלא בידי המשתתפים במלחמת העצמאות, שכותבים על האירועים בהם לקחו חלק בלי היתרון של גישה לארכיונים ישראלים, שנפתחו לראשונה בראשית שנות השמונים.
קבוצה אחרת של מבקריו של מוריס, במיוחד מזרחנים כמו עמנואל סיוון ואברהם סלע, אולם גם היסטוריונים מהשמאל כמו אילן פפה, טענו שהוא הסתמך יותר מדי על מקורות ישראליים ובקושי על מקורות ערביים.
נורמן פינקלשטיין ונור מצאלחה טענו שמוריס היה רך מדי עם הישראלים, לעיתים התעלם מהעוצמה של הראיות שעמדו בפניו.
אפרים קארש, פרופסור ללימודי הים התיכון והמזרח התיכון בקינגס קולג', לונדון, טען שמוריס עיוות את המקורות, האשמה אותה לא קיבלו היסטוריונים אחרים.
קארש כתב שמוריס עסק ב"חמישה סוגים של עיוותים".
לפי קארש, מוריס מתאר בצורה מסולפת מסמכים, משתמש בציטוטים חלקיים, נמנע מהצגת ראיות, מציג טענות שווא, ומשכתב מחדש מסמכים מקוריים...
(הוא) מספר על התבטאויות שמעולם לא נאמרו, החלטות שמעולם לא ננקטו, אירועים שמעולם לא קרו..
לפעמים הוא לא טורח אפילו לספק הוכחות...
הוא מצפה מקוראיו שיסמכו על טענותיו שקיימות סתירות מהותיות בין הדיווחים שפורסמו לבין מה שמשתמע מהמסמכים.
הוא מסלף באופן שיטתי הוכחות.
למעשה, אין כמעט מסמך שהוא לא מעוות.
הדבר מעורר ספקות רציניים לגבי התוקף של כל עבודתו.
יזיד סאייג, פרופסור למזרח התיכון במחלקה ללימודי מלחמה בקינגס קולג' לונדון, כתב על ביקורתו של קארש: "זוהי אינה הפעם הראשונה שאפרים קארש כתב ביקורת מוגזמת שסותרת את ההיסטוריה הרוויזיוניסטית.
הוא פשוט לא מה שהוא מתיימר להיות, היסטוריון מיומן (או מדען המדינה/החברה)." תגובתו של קארש הייתה שיש לו תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ובשפה וספרות ערבית ודוקטורט במדע המדינה וביחסים בינלאומיים.
סאייג האיץ באנשי אקדמיה לחבר "תגובות הולמות (לקארש) שיבטיחו שכל מלומד עם כבוד עצמי יהיה יותר מדי נבוך אפילו לנסות לכלול את ספריו של קארש בהוראה או במחקר שלו/ה מכיוון שהם אינם יכולים להעמיד פנים עד כמה היסודות שלהם רעועים.
איאן לסטיק, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פנסילבניה, כתב על התקפותיו של קארש על ההיסטוריונים החדשים ש"על כל פנים נראה שקוראים יתרשמו מעוצמת האמונה הטהורה של קארש בציונות, הם בוודאי יהיו מזועזעים מהרשעות של כתיבתו ויובכו מהטבע הלא-יציב והמרושל של הניתוח שלו.
ייתכן שניתן למצוא אצל כמה מההיסטוריונים החדשים טעויות, חוסר עקביות ופרשנות יתר, אולם אף דבר אצלם אינו משתווה לטעויות המגוחכות, הסתירות והעיוותים שניתן למוצאם בקארש: המצאת ההיסטוריה הישראלית: ההיסטוריונים החדשים".
תגובתו של מוריס למאמרו של קארש הייתה שאלה "ערבובייה של סילופים, חצאי-אמיתות, ושקרים שמדגימים בבירור את בורותו התהומית גם בנוגע למקורות (הספר שלו מכיל מעל חמישים הערות שוליים אולם הוא מבוסס כמעט בשלמותו על הפניות למקורות משניים ולציטוטים ממקורות משניים, רבים מהם בעלי ערך מפוקפק) וגם לגבי הקונפליקט הציוני-ערבי.
הוא אינו ראוי לתשומת לב רצינית או לתשובה."
אניטה שפירא, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, טענה ש"שלושים אחוז ממראי המקום (של קארש) מתייחסים למעשה לכתביהם של שליים ומוריס, וחמישה עשר אחוזים נוספים מצטטים מקורות ראשוניים, והיתר מסתמכים על מקורות של היסטוריונים מרכזיים..."
במקום אחר מוריס טען שקארש "מותח ביקורת על נקודות פעוטות בעודו מתעלם לחלוטין ומסתיר מקוראיו, את העובדות העיקריות".
מוריס טען כי "קארש, בעודו טוען שכל היצירה פגומה, עוסק למעשה בארבעה עמודים מ'לידתה'.
עמודים אלה מנסים להראות שההנהגה הציונית במהלך 38–1937 תמכה ב'פתרון הטרנספר' לבעיה הערבית של המדינה היהודית שעתידה לקום."
שפירא כתבה: "מי שמעז להתנגד או לבקר את הצהרותיהם של מנפצי המיתוסים הללו המחשיבים עצמם כמומחים (ההיסטוריונים החדשים) מושמץ באכזריות".
מהצד האחר מתחו על מוריס ביקורת נורמן פינקלשטיין ונור מסאלחה.
הם טענו שמסקנותיו של מוריס הן פרו-ישראליות:
מוריס לא מיידע לגמרי שעבודתו נשענת בעיקר על מסמכים ישראלים שהותרו לפרסום באופן חלקי, בעוד שהמסמכים הרגישים ביותר נותרו סגורים בפני החוקרים.
מוריס מתייחס לראיות במסמכים הישראלים בדרך בלתי ביקורתית, ואינו לוקח בחשבון שהם, לפעמים אפולוגטיים.
פינקלשטיין טען שבטבלה שבה מוריס מסכם את הסיבות לנטישה, כפר אחרי כפר, מקרים רבים של "התקפה צבאית על יישובים" צריכים להיכנס במקום זאת לקטגוריית "גירושים".
מסקנותיו של מוריס מוטות בנוגע לעדויות שהוא עצמו מציג, וכשהמסקנות מציגות לחומרה את הישראלים הוא נוטה להציגן בצורה מקלה.
הן פינקלשטיין והן מצאלחה סבורים שהייתה מדיניות של טרנספר.
בתגובה לפינקלשטיין ומצאלחה ענה מוריס ש"ראיתי מספיק חומר, צבאי ואזרחי, על מנת שתהיה לי תמונה מדויקת של מה שקרה".
פינקלשטיין ומצאלחה הגיעו למסקנותיהם בשל הטיה פרו-פלסטינית.
ובאשר להבדל בין ההתקפה הצבאית לגירוש הם צריכים לקבל את מה שהוא מכנה כהגדרה "הצרה והמחמירה יותר" של גירושים.
מוריס סבור שלא הייה מדיניות של טרנספר.
בני מוריס ביקר בצורה קשה את ספרו של אילן פפה A History of Modern Palestine
במאמר שכתב בניו רפובליק מוריס כינה את ספרו של פפה "ממש נוראי".
הוא אמר שהוא משעבד את ההיסטוריה לאידאולוגיה פוליטית, ו"מכיל טעויות בכמות ובאיכות שאינן מצויות בהיסטוריוגרפיה רצינית".
בתגובה האשים פפה את מוריס בכך שהוא משתמש בעיקר במקורות ישראלים, ומתעלם ממקורות ערביים אותם הוא אינו יכול לקרוא.
פפה כתב שמוריס מחזיק ב"דעות גזעניות לגבי הערבי באופן כללי ולגבי הפלסטינים באופן מיוחד".
הוא גם סבור שהיסחפותו של מוריס ימינה מאז שנות השמונים, לדעתו, היא בגלל אופורטוניזם פוליטי.
רבים מאלה מצביעים על מדיניות של גירוש.
פלומבו כתב: "התייחסותו של מוריס לתיעוד הייתה בהחלט ראויה לשבח, אם לא היה נוטה לבחור מקורות שתומכים בדעותיו, בעודו נמנע ממקורות שמכילים מידע שאינו תומך בטיעון העיקרי שלו.
החלטתו לא להשתמש בעדויות יוצאי הצבא הישראלים היא מצערת, מאחר שכמה מהם דיברו בכנות על מעשי הזוועה הישראלים וגרוש אזרחים בדיר יאסין, לוד-רמלה ויפו".
מוריס השיב, שרק עיוור, או אדם שלא טורח לעיין בהערות, לא ישים לב שספריו, כולל על הפליטים, נסמכים על חומר רב מהארכיונים של בריטניה, ארצות הברית והאו"ם.
לדעת אבי בקר, בשנים האחרונות חל שינוי בהשקפותיו של מוריס.
לטענתו סותר מוריס בספריו האחרונים את הטיעונים שעליהם ביסס את גישתו שבאה לידי ביטוי בספריו המוקדמים, ובפרסומים החדשים הוא משנה את גישתו הקודמת בה ניסה להציג את צה"ל כצבא החזק ביותר במזרח התיכון.
לטענת בקר, גם ביחס לפליטים שינה מוריס את עמדתו ומעשה חלק גדול מהפליטים עזבו ביוזמתם, והאחרים לא גורשו כי אם "הוברחו" בסערת המלחמה ואיומי הג'יהאד כנגד מדינת ישראל.
לדעת בקר, בספריו האחרונים מגן מוריס על זכותו של דוד בן-גוריון לגרש עוד יותר נוכח הנסיבות הללו.
מבקרים מהימין הישראלי טענו שבספרו הראשון של מוריס טבועה סימפתיה לערבים וסברו שעבודתו מוטה בשל כך.
מוריס הגיב שהם כשלו בכך שלא קראו את הספר כלל או לא קראו אותו בניתוק ערכי.
הם שיערו שכשהוא תיאר את הפעולות הישראליות כאכזריות, הוא גינה אותן.
למעשה, הוא כתב, לא רק שהוא נמנע מלגנות, אלא במקרים רבים הוא תומך בפעולות הישראליות ב-1948.
במאמר מ-2001 כתב כי הלוך מחשבתו "בעניין המשבר כעת במזרח התיכון וגיבוריו השתנה מהותית בשנתיים האחרונות" וכי שאלת הלגיטימיות של מדינת ישראל היא "הסיבה העיקרית ל'המרה'" שעבר.
כותבים ערבים שיבחו את עבודתו, אך תמיד חשו שאינו "לצדם".
משנת 2000 ואילך גברו דעותיו הביקורתיות כלפי התנהלות הערבים לאחר שהפלסטינים דחו את יוזמת השלום של אהוד ברק וביל קלינטון והחלה האינתיפאדה השנייה: "התפנית אצלי חלה אחרי שנת אלפיים.
לא הייתי אופטימי מאוד גם קודם לכן, אמנם תמיד הצבעתי עבודה או מרצ, ב-88' אף סירבתי לשרת בשטחים ונכלאתי על כך, אבל תמיד היה לי ספק בדבר כוונות הפלסטינים.
אירועי קמפ דייוויד ומה שבא בעקבותיהם הפכו את הספק לוודאות.
כשהפלסטינים דחו את הצעת ברק ביולי 2000 ואת הצעת קלינטון בדצמבר 2000, הבנתי שהם לא מוכנים לקבל את פתרון שתי המדינות.
מוריס עדיין מתאר את עצמו כשמאלני בשל תמיכתו ברעיון שתי מדינות לשני עמים, אולם הוא אומר שהדור שלו לא יזכה לראות את השלום: "אני לא רואה בפיגועים מעשים מבודדים.
הם מבטאים את רצונו העמוק של העם הפלסטיני.
זה מה שמרבית הפלסטינים רוצים."
הוא התייחס בריאיון למעשי הטבח שביצעו לוחמי הצד היהודי במלחמת העצמאות: "צריך לשים דברים בפרופורציה.
מדובר על פשעי מלחמה קטנים.
סך הכל, כשלוקחים את כל מעשי הטבח וכל ההוצאות להורג של 1948, מגיעים לכ-800 הרוגים.
לעומת מעשי הטבח שבוצעו בבוסניה זה פינאטס.
לעומת פשעי המלחמה שהרוסים ביצעו בגרמנים בסטלינגרד זה פיצ'יפקס.
כשאתה מביא בחשבון שהייתה פה מלחמת אזרחים עקובה מדם ושאנחנו איבדנו אחוז שלם מהאוכלוסייה, אתה מוצא שהתנהגנו יפה מאוד."
בנושא האזרחים הערבים-ישראלים סבור מוריס: "ערביי ישראל הם פצצת זמן, גלישתם לפלשתניזציה גמורה הפכה אותם לשלוחה של האויב הנמצאת בתוכנו.
גם דמוגרפית וגם ביטחונית הם עלולים לערער את המדינה.
כך שאם ישראל תיקלע שוב למצב של איום קיומי כמו ב-48, יכול להיות שהיא תיאלץ לפעול כמו שפעלה אז.
אם נותקף בידי איראן והמצרים (אחרי מהפכה איסלאמיסטית בקהיר) וסוריה וטילים כימיים וביולוגים ואטומיים יעופו על ערינו ובאותו זמן פלסטינים ישראלים יפגעו בנו מאחור, אני יכול לראות מצב של גירוש.
אם האיום על ישראל יהיה קיומי ואם ערביי ישראל יתנהגו כאויבים ולא כאזרחים נאמנים גירוש יהיה מוצדק."
במאמר מ-2001 כינה אותם "פצצת זמן פרו־פלסטינית אירידנטיסטית שקולה הולך וגובר".
מוריס תיאר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני כחלק מההתנגשות העולמית של הציוויליזציות בין הפונדמנטליזם האסלאמי והעולם המערבי ואומר: "יש בעיית עומק באסלאם.
יש כאן עולם שערכיו שונים.
עולם שבו לחיי אדם אין את אותו ערך שיש להם במערב, שבו חופש, דמוקרטיה, פתיחות ויצירה הם דברים זרים." הוא הוסיף ואמר: "הנקמה תופשת מקום מרכזי בתרבות השבטית הערבית.
לכן לאנשים העומדים מולנו ולחברה השולחת אותם אין עכבות מוסריות."
כשכתב "הארץ" כינה את יציאת הפלסטינים מארץ ישראל ב-1948 "טיהור אתני" השיב מוריס: "יש נסיבות בהיסטוריה שבהן יש הצדקה לטיהור אתני.
אני יודע שהמושג הזה שלילי לחלוטין בשיח של המאה ה-21 אבל כאשר הברירה היא בין טיהור אתני לבין רצח עם, רצח העם שלך, אני מעדיף טיהור אתני." והמשיך ואמר: "צריך לנסות לרפא את הפלסטינים.
אולי במשך השנים הקמתה של מדינה פלסטינית כן תסייע בריפוי.
אבל בינתיים, עד שתימצא תרופה, צריך להכיל אותם כדי שלא יצליחו לרצוח אותנו...
צריך להקים להם משהו כמו כלוב.
אני יודע שזה נשמע נורא.
יש שם חיית פרא שצריך לכלוא אותה בדרך זו או אחרת."
מוריס כתב ב-IrishTimes כי "לא הייתה שום 'תוכנית' ציונית או מדיניות לגרש את האוכלוסייה הערבית, או של 'טיהור אתני'" וכי "הדמוניזציה של ישראל היא במידה רבה מבוססת על שקרים - בדומה לדמוניזציה של היהודים באלפיים השנים שחלפו, שהייתה מבוססת על שקרים.
מוריס מתח ביקורת על בן-גוריון שבמהלך 1948, כאשר היישוב הותקף וסכנת השמד ריחפה מעל ראשו, ופה ושם התרחשו גירושים, הוא לא דאג לכך שכל ערביי א"י יעברו את הירדן, שם היו מקימים את מדינתם, לצד המדינה היהודית ממערב לירדן: "זה היה מייצב את מדינת ישראל לדורות".
במאמר פובליציסטי בניו יורק טיימס ביולי 2008, כתב מוריס: "מנהיגי איראן ייטיבו לעשות אם יחשבו שנית על ההימור שלהם וישעו את תוכנית הגרעין שלהם.
פרט לכך, הטוב ביותר שהם יכולים לצפות לו הוא התקפת אוויר ישראלית קונבנציונלית שתהרוס את מתקני הגרעין שלהם.
ללא ספק, הדבר יביא לאלפי נפגעים איראנים ולהשפלה בינלאומית.
אבל האלטרנטיבה היא שאירן תיהפך למדבר גרעיני."
בריאיון לעיתון האוסטרי דר סטנדרט דיבר מוריס בעד מתקפת מנע על איראן כאלטרנטיבה היחידה שנותרה לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית."
חלק מספריו, שנכתבו ופורסמו במקור באנגלית, תורגמו לעברית, צרפתית, ערבית, איטלקית וצ'כית.
על ספריו האחרונים כתב מוריס כי נפתחו בפניו עכשיו ארכיונים שהיו סגורים בפניו לפני כן כגון ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ולדבריו בספר הנוכחי מיקם את בעיית הפליטים "במהלך העניינים הכולל של מלחמת העצמאות".
על מחקריו החדשים שבאו לידי ביטוי בספריו האחרונים הוא אומר: "ניסיתי להציג תיאור חדש ומקיף של המלחמה, ובעיקר של הקשרים בין המהלכים הצבאיים למהלכים המדיניים".
לגבי בעיית הפליטים אומר מוריס שהמלחמה יצרה בעיית פליטים גם אצל היהודים וגם אצל הערבים.
אבל: "ההבדל הוא, שישראל קלטה את הפליטים היהודים והבעיה נעלמה, ואילו מדינות ערב לא קלטו את הפליטים הפלסטינים והבעיה לא נפתרה עד היום".
בריאיון לחיים יבין בספטמבר 2010 אמר: "עמים פועלים בצורה קשה בנסיבות קשות, והנסיבות של 48' שהיו קיומיות מבחינת היישוב הובילו גם במקומות שונים להתנהגות קשה ואפילו לא מוסרית, אבל זו טבעה של מלחמה, במיוחד מלחמת אזרחים שנכפתה עלינו".
בנוסף חזר מוריס על עמדתו לפיה לא הייתה מדיניות כללית לגירוש ערביי הארץ, ולדבריו גם לא בוצע כזה באופן שיטתי, "ברוב המקומות אנשים ברחו, מקומות מועטים היו בהם גירושים ממש".
במאמר מ-2011, כתב כי יאסר ערפאת ומחמוד עבאס "דחו את הפשרות שהוצעו משום שהם אינם רוצים פתרון של שתי מדינות, הם רוצים את פלסטין כולה.
זהו היעד הסופי של הפלסטינים".
בריאיון לעיתון הארץ בינואר 2019, אמר כי בתקופת האינתיפאדה השנייה לא היה חוזר על סרבנותו לשרת בשטחים כפי שעשה באינתיפאדה הראשונה: "באינתיפאדה השנייה התנגדתי לסירובי פקודה, כי היא לא הייתה רק מרד נגד הכיבוש הישראלי, אלא גם ניסיון למוטט את ישראל.
הרבה מהפיגועים היו בצד שלנו של הגבול וכללו הרג המוני.
זאת הייתה לוחמה טרוריסטית נגד ישראל.
לא נכון לסרב לשרת במצב כזה.
עם זאת, אני מבין אנשים שלא רוצים לעמוד במחסומים, לפרוץ לבתים באמצע הלילה ולהפוך את הארונות בחיפוש אחר נשק.
זו מלאכה מאוד לא נעימה ובעייתית מוסרית.
אבל בעייתי מוסרית הוא גם הרצון הערבי להחריב את ישראל."
ביוני 2024 כתב: "אם אין ביכולותיה הקונוונציונליות של ישראל למגר את מפעל הגרעין האיראני, אזי עליה להשתמש ביכולותיה הלא־קונוונציונליות למטרה זו."
ביולי 2024 כתב: "אין לי ספק שנתניהו יתואר בספרי ההיסטוריה שייכתבו בעשורים הבאים כגרוע בראשי ממשלות ישראל".
לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, תרגם מאנגלית: ארנון מגן, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשנ"א 1991.
מלחמות הגבול של ישראל 1949–1956: ההסתננות הערבית, פעולות הגמול והספירה לאחור למבצע קדש, תרגם מאנגלית: יעקב שרת, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשנ"ו 1996.
תיקון טעות: יהודים וערבים בארץ ישראל: 1956-1936, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תש"ס 2000.
קורבנות: תולדות הסכסוך הציוני-הערבי: 2001-1881, תרגם מאנגלית: יעקב שרת, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשס"ד 2004.
הדרך לירושלים: גלאב פשה, ארץ ישראל והיהודים, תרגם מאנגלית: יעקב שרת, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשס"ז 2006.
1948: תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה, תרגם יעקב שרת, ספריית ספיר, עם עובד, 2010.
מדינה אחת, שתי מדינות: ישראל ופלסטין, ספרית אפקים, עם עובד, 2012.
מדיר יאסין עד קמפ דייוויד: מאמרים אישיים, פוליטיים והיסטוריים, תרגם מאנגלית: גיא הרלינג, ספרית אפקים, עם עובד, 2018.
עם דרור זאבי, לילה ללא סוף - השמדת הקהילות הנוצריות בטורקיה 1924-1894, תרגם יוסי מילוא, ספרית אפקים, עם עובד, 2021.
בני ישראל הבריטים הם בני כת המשויכת לנצרות המאמינה בכך שהשבטים הבריטים הקדמונים, קבוצות אתניות אירופיות קדומות אחרות, ובתי מלוכה אירופים, היו צאצאים ישירים של עשרת השבטים האבודים ובמקרים מסוימים של שבט יהודה.
רוב המאמינים בעקרונות אלו מבססים את אמונתם על פירוש הניתן לפסוקי התנ"ך המתייחסים ליהודה ולישראל, ולגלות השבטים.
התאוריה הורחבה מאוד ונעשה בה שימוש על מנת להצדיק את התנתקות הכנסייה האנגליקנית מן הותיקן בימי המלך הנרי השמיני בטענה שהבריטים הם צאצאי עשרת השבטים האבודים.
התנועה מעולם לא נשמעה למנהיג אחד, ולרוב לא היה בה מבנה היררכי.
הדבר הוביל למגוון של אמונות ומנהגים המתייחסים לרעיונות הגנאלוגיים בשמם פועלת התנועה.
רעיונות אלו הם שונים, ולעיתים סותרים.
בדומה לאמונות ביהדות ובאסלאם הרעיון המרכזי של הדת הוא כי המאמינים בה הם צאצאיהם של אברהם, יצחק ויעקב.
רוב המאמינים בעקרונות התנועה מסכימים כי רבים מבני עשרת השבטים האבודים הוגלו בידי סרגון השני מלך אשור, עם נפילת שומרון בשנת 721 לפנה"ס, ובסופו של דבר מצאו עצמם בצפון אירופה ובבריטניה ועם תהליך הקולוניזציה האירופי הגיעו לבסוף לאמריקה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה וכיום מפוזרים ברחבי העולם.
אגדות קדומות רבות בפולקלור הבריטי הקדום טוענות לקשר בין הבריטים לארץ הקודש.
אלו כוללות, בין היתר, את האמונות הבאות:
הסיפור שיוסף הרמתי (על פי האגדה דודו של ישו) הגיע לקורנוול מעט לאחר צליבתו של ישו, וייסד שם קהילה נוצרית קדומה.
לפי מסורות רבות, יוסף הרמתי נטל עמו לאנגליה את הגביע הקדוש, בו אגר את דמו של ישו.
הטענה כי אבן סקון, עליה הוכתרו מלכי סקוטלנד, אנגליה ובריטניה היא למעשה האבן עליה נרדם יעקב אבינו, כאשר חלם את חלומו ובו מלאכים עולים ויורדים בסולם.
הטענה כי הנביא ירמיה הגיע לאירלנד עם נסיכה מבית המלוכה של יהודה בשם "תיה תפי", וכי נסיכה זו שלטה באירים הקדמונים, וצאצאיה הם כיום מלכי בריטניה.
קטעים מן הספר המיתולוגי למחצה "Historia Regum Britanniae" אשר נכתב במהלך המאה ה-12 על ידי ג'פרי ממונמות', הקושרים את הבריטים עם אזור הים התיכון והמזרח התיכון ומפרטים גנאלוגיה של מלכי בריטניה המוקדמים.
אגדות על בואו של ברוטוס מטרויה אל בריטניה לאחר שריפתה של העיר טרויה, וייחוס מוצאו של ברוטוס לשבט בנימין.
טענתו של המלך הנרי השמיני כי הוא צאצא של המלך ארתור, וכי ארתור הוא דור שמיני ליוסף הרמתי.
הטענה כי שאול התרסי ביקר בבריטניה.
כל אחת מאגדות אלו צורפה לאמונת בני ישראל הבריטים.
מבלי להתייחס לנכונותן או לאמיתותן, ניתן לראות בהם שורשים לאמונה עתיקת ימים של הבריטים בקשר דם בין הבריטים לתושבי ארץ ישראל המקראית.
הרכיב המרכזי באמונתם של בני ישראל הבריטים הוא האופן בו הם מפרשים את נדידת עשרת השבטים האבודים.
על פי אמונתם כתובת ביסותון, כתובת רב לשונית מימי המלך דריווש הראשון, שתורגמה באמצע המאה ה-19 על ידי קצין צבא בריטי בשם הנרי רולינסון, מספקת את החוליה החסרה הקושרת את בני ישראל עם הבריטים.
ג'ורג' רולינסון, אחיו הצעיר של הנרי רולינסון, הוא שקשר את בני הסאקה ובני הגימירי המופיעים בכתובת ביסותון עם בני ישראל הגולים
הכתובת קושרת את העם המכונה בפרסית עתיקה ובעילמית "סאקה", שהיה אחד משבטי הסקיתים, עם העם הידוע בבבלית כ"גימירי" או קימרים.
קשר זה חשוב מכיוון שהאשורים התייחסו לממלכת ישראל בכתביהם כ"בית חומרי", כפי הנראה בהתייחסות לעמרי מלך ישראל.
ריימונד קאפט הראה את הדמיון בין דמותו של המלך יהוא המופיעה על האובליסק השחור, ולבושה בעטרה בנוסח מלכי הסאקה, ובין דמותו של מלך הסאקה המופיעה בכתובת ביסותון.
למרות שיהוא הדיח את בית עמרי מהשלטון הוא נזכר בכתובות אשוריות כ"יהוא בן עמרי"..
אנשי בני ישראל הבריטים טוענים כי הסקיתים בני הסאקה נדדו לצפון ולמערב לאחר שכורש כבש את בבל.
נראה כי אכן הסקיטים נהדפו אל הצפון והמערב על ידי שבטי סרמטים נודדים.
היוונים זיהו את הסרמטים עם הסקיתים.
על מנת להבדיל בין השניים הרודוטוס הציע לקרוא לסקיתים "סקיתים אמיתיים" ולסרמטים פשוט "סקיתים".
הביטוי "סקיתים אמיתיים" או "Germain Scythian", ניתן לשיבוש כ"סקיתים גרמנים".
המלומדים הקדמונים בדה ונרביליס וטקיטוס מסכימים שניהם כי לפני זמנו של ישו שבטים גרמנים וטבטונים החלו להגר לאיים הבריטיים ודחקו את הבריטים הקדמונים אל מערב בריטניה.
המוקדמים ביותר ממתנחלים גרמנים אלו היו האנגלים והיוטים, ולאחריהם באה "הפלישה הסקסונית הגדולה" בין שנת 450 לספירה לשנת 600 לספירה, שלאחריה "הכיבוש הדני" (787–1070 לספירה).
אלמנטים גרמניים אלו הגיעו לבריטניה מאותו אזור בו התיישבו הסקיתים בצפון אירופה, והביאו עמם חוקים ומנהגים הזהים, כך טוענים בני ישראל הבריטים, לאלו של העברים הקדמונים.
כמה ממנהגים אלו נחקקו על ידי אלפרד הגדול בספר החוקים המכונה "ספר יום הדין", הדומה להפליא, לטענתם, לפרקים כ' עד כג' לספר שמות.
על פי המשפטן בן המאה ה-18 ויליאם בלאקסטון, בספרו המפורסם "הערות על חוקי אנגליה" ספרי ה"דום" של אלפרד הגדול והמנהגים העתיקים שקיבץ, הפכו לבסיס המשפט המקובל.
הבלשן בן המאה ה-19, המומחה ללשון הקלטית, ג'ון ריס טען כי הקלטים והסקיתים באו מאותו אזור דרום מזרחית לים השחור והיגרו מערבה לחופה המערבי של אירופה.
הוא השווה את השם בו קוראים הולשים לעצמם, "קימרי" (Cymry) עם שמם של הקימרים, והציע כי השמות "איבריה" עבור ספרד, ו"היברניה" עבור אירלנד קשורים למילה "עברים".
יש שמצאו גם קשר בין מנהגי הקבורה של הסקיתים והויקינגים לעברים הקדמונים.
התאולוגיה של בני ישראל הבריטים
כמו ביהדות, טוענים בני ישראל הבריטים לקשר גנטי לעברים הקדמונים.
אמונתם זו אינה מבססת עליונות שלהם כיחידים, או טענה לגאולה אישית, אלא את זהותם השונה כעם.
בשל האופי הבלתי מאורגן של התנועה, הדוקטרינות העיקריות שלה שונות ומגוונות, ויחידים בתנועה יכולים לאמץ כמה מתוכן ולדחות אחרות.
לעיתים דוקטרינות אלו לובשות אופי קיצוני, כבמקרה של תנועת "הזהות הנוצרית" שחלק משורשיה באמונת בני ישראל הבריטים, המטיפה לכך שמי שאינו בן הגזע הלבן אינו בעל נשמה ואינו יכול להיגאל.
בתאולוגיה זו, צאצאי עשרת השבטים האבודים זכו לחסדו של האל בזכות מוצאם כשלעצמו, ולעיתים מורחב חסד זה אף לבני הגזע הלבן כולו, ויגיעו אל גן העדן אך ורק בזכות זהותם הגזעית.
אך עיקר אמונת בני ישראל הבריטים היא כי בני העמים האנגלו-סקסים בבריטניה ובצפון אירופה הם צאצאיהם של העברים המוזכרים בתנ"ך.
על אף שבני ישראל הבריטים מצטטים כתבי יד עתיקים על מנת להוכיח כי שורשיה של אמונתם עמוקים, נראה כי התורה החלה להתפתח בזמן המהפכה האנגלית ובמיוחד בתקופת האמונה "הרסטורציוניסטית" בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים.
ג'ון סאדלר, המשפטן הבריטי בן המאה ה-17 פרסם ספר בשם "זכויות הממלכה" ב-1649. סאדלר היה מזכירו הפרטי של אוליבר קרומוול, גילה עניין ביהודים וביהדות, והיה ידידו של מנשה בן ישראל.
בספרו שאל בפירוש את השאלה האם הגיעו בני עשרת השבטים האבודים אל העולם החדש.
בסוף המאה ה-18 בתקופה בה משל בכיפה האקלים הפוליטי של ה"מילריאניזם", האמונה כי שינוי גדול עתיד להגיע בקרוב, הפכה אמונת בני ישראל הבריטים לאידאולוגיה מובחנת הודות לכתביהם של ריצ'רד בראת'רס וג'ון וילסון.
בתקופה זו נכתבו ספרים רבים המתארים את התאוריה.
בראת'רס, שהחל לפעול בסוף המאה ה-18 היה הראשון שביסס תאוריה מסודרת של ישריאליזם בריטי, אך טיעוניו נראו כבלתי מבוססים, שכן היה אדם קיצוני שסבל ממחלת נפש.
וילסון, שפעל בשנות ה-40 של המאה ה-19, השתמש בפירוש פסוקים מהתנ"ך ובפרשנות היסטורית והתבסס על טיעונים הגיוניים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 עובדו רעיונותיו של וילסון וקיבלו צורה מסודרת.
וילסון המשיך להטיף בפומבי, אך לא קמו מוסדות רשמיים או תנועה מסודרת בהנהגתו.
בני ישראל הבריטים נראו לעיתים כמשעשעים, לעיתים כמרתקים, אך לא פיתחו מבנה היררכי עד לסוף המאה ה-19, כאשר החלו לעלות המנהיגים אדוארד היין ואדוארד ווילר בירד.
ב-1919 קמה "הפדרציה העולמית של ישראל הבריטית" (British-Israel-World Federation) בלונדון.
בתקופה זו אזרחים בריטים רבים היו קשורים בארגון.
אחד מהידועים שביניהם היה ראש ממשלת ניו זילנד ויליאם מאסי.
ארגון זה ממשיך לפעול עד היום, ממקום מושבו במחוז דרהאם, ומקיים סניפים מקומיים במקומות רבים באיים הבריטיים ובעולם כולו.
הפרופסור רוג'ר ראסק (1906–1994), אחיו של מזכיר המדינה האמריקני דין ראסק היה מטיף ידוע לתורת "בני ישראל הבריטים".
הוא היה מורה בבית ספר ומרצה לפיזיקה באוניברסיטה פנסילבניה.
הכומר ארנולד מורי מייסד "כנסיית הרועה", מוסד ללא כוונת רווח הרשום במדינת ארקנסו, אימץ אף הוא את אמונת "בני ישראל הבריטים".
הטפותיו של מורי משודרות לרחבי העולם באמצעות לווין.
כמה מהקבוצות התומכות בתורתו של המטיף האוונגליסטי הרדיופוני הרברט וו.
ארמסטרונג מאמצות אף הן את הדוקטרינה של "בני ישראל הבריטים".
ארמסטרונג ייסד את "כנסיית האל הרדיופונית" ב-1934 והטיף עד מותו ב-1986. בספרו "מסתורי הדורות" ב-1985 כתב כי "האשורים התיישבו במרכז אירופים, והגרמנים, ללא ספק, הם צאצאי האשורים".
ארמסטרונג טען כי תאוריות אלו חשובות להבנת נבואות יום הדין במקרא.
כיום "כנסיית האל העולמית" אותה ייסד ארמסטרונג נטשה אמונות אלו.
בבריטניה עצמה, התאולוגיה של "בני ישראל הבריטים" עדיין נשמרת על ידי מספר כנסיות פנטקוסטליסטיות.
בשל התפשטות האימפריה הבריטית, מאמיני "בני ישראל הבריטים" נמצאים ברחבי העולם, אך במיוחד במדינות חבר העמים הבריטי כקנדה, ניו זילנד, אוסטרליה ובליז.
במדינות בהן יש אוכלוסיות רבות ממוצא בריטי וצפון אירופי כארצות הברית, דרום אפריקה וארגנטינה ישנן קבוצות מאמינים.
על אף שאין מידע סטטיסטי מדויק, נראה כי רבים המאמינים בתאוריה מחוץ לבריטניה, מאשר בבריטניה.
מבקרי התאוריה טוענים כי גלות אשור כללה רק מספר קטן של בני ישראל.
רבים מהם מפקפקים בנכונות המקורות העתיקים עליהם סומכים בני ישראל הבריטים, וכי יש לראות את אמונותיהם כדתיות ביסודן.
כן טוענים המבקרים כי הקשרים הפילולוגיים והתרבותיים עליהם מצביעים בני ישראל הבריטים הם מקריים בלבד.
המבקרים משייכים את אמונת בני ישראל הבריטים לקטגוריה של "פסאודו-היסטוריה".
המבקרים הצביעו על כך שהדת הרווחת בבריטניה הקדומה בטרם הגיעה לשם הנצרות הייתה הדת הדרואידית שאין לה קשר לאמונה היהודית, או לאמונה מונותאיסטית כלשהי.
בני כַּשְׁרִיאֵל (נולד ב-19 בספטמבר 1951) הוא ראש עיריית מעלה אדומים לשעבר המכהן כיושב ראש סיעת הליכוד במרכז השלטון המקומי, סגן יושב-ראש מרכז השלטון המקומי, ומכהן כחבר מועצת המנהלים במפעל הפיס ובחברה למשק וכלכלה.
כשריאל נולד באשקלון למאיר וג'נג'ן כשריאל, ששעלו לישראל מהעיר שיראז שבאיראן.
בשנת 1974 החל את שירותו הצבאי בחיל האוויר ולאחר שחרורו מצה"ל עסק בהדרכת נוער מחו"ל.
במקביל למד באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בוגר תואר ראשון ביחסים בין לאומיים וסוציולוגיה ותואר שני במזרח התיכון בן זמננו מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך הלימודים, נבחר לתפקיד יו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית, וכיהן כשנתיים בתפקיד.
במסגרת תפקידו באגודת הסטודנטים ייסד והקים את הקרן להנצחת סטודנטים שנפלו במערכות ישראל ואנדרטה לזכרם.
בשנים 1979–1986 עבד במשרד השיכון, שם מילא שורה של תפקידים, בהם – עוזר מנכ"ל, מנהל יחידת החברות הממשלתיות, דירקטור בחברות הבנייה הגדולות בישראל ויושב ראש ועדות בדירקטוריון החברות (שיכון ופיתוח, עמידר, חברה לפיתוח חוף אילת, ערים, הרובע היהודי ועוד).
בשנים 1986–1991 כיהן כמנכ"ל חברת אפרידר, העוסקת בבינוי ופיתוח מגורים, מלונאות וניהול נכסים באזור דרום הארץ.
החל מסוף שנת 1989 כיהן כמ"מ ראש עיריית מעלה אדומים ובשנת 1992 החל לכהן כראש העיר, עם פרישת קודמו מהתפקיד.
החל מאוקטובר 1994 מכהן כשריאל כראש העיר הנבחר במשך חמש כהונות רצופות במסגרת רשימה עצמאית.
בראשית 2008, עובדת בעירייה הגישה נגדו תלונה על הטרדה מינית והתנכלות.
התלונה הוסרה בעקבות הסכם פשרה שבו שילם פיצויים בסך 100,000 ש"ח ועיריית מעלה אדומים שילמה למתלוננת 50,000 ש"ח נוספים.
בשנת 2018 מונה ליו"ר זמני של מפעל הפיס.
כהונתו נכנסה לתוקף עם סיום כהונתו של עוזי דיין.
בשנת 2014 נבחר לחבר מועצת המנהלים וחבר ועדת הכספים של מפעל הפיס.
בשנת 2011 נבחר לחבר מועצת המנהלים וחבר הנהלה של החברה למשק וכלכלה במרכז השלטון המקומי.
בחודש ספטמבר 2009 נבחר ליושב ראש סיעת הליכוד במרכז השלטון המקומי, ופעל לקידום וחיזוק השלטון המקומי.
מיולי 1999 ועד דצמבר 2001 כיהן גם כיושב ראש מועצת יש"ע.
בשנת 1994 נבחר לסגן-יושב ראש מרכז השלטון המקומי.
ביוני 2023 החליטה ממשלת ישראל למנות את כשריאל לשגריר ישראל באיטליה, החל מקיץ 2024, אך נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, פסל אותו על רקע עברו כראש עיריית מעלה אדומים וכראש מועצת יש"ע.
בעקבות זאת הועבר שגריר ישראל בהונגריה להיות שגריר באיטליה, ועדת המינויים נתבקשה לאשר את מינוי כשריאל לשגריר בהונגריה, אך המינוי לא אושר.
ביולי 2025 מונה לדירקטור בחברה הממשלתית נגה - ניהול מערכת החשמל.
בשנת 2019 חתם כשריאל על אישור להקמת משרפת פסולת.
טקס הנחת אבן הפינה התקיים במעמד השר להגנת הסביבה, זאב אלקין.
חתימתו על האישור נעשתה ללא תסקירים מוקדמים של בריאות, איכות סביבה וזיהום.
ד"ר איתמר גרוטו, המשנה למנכ"ל משרד הבריאות, הוציא חוות דעת שלפיה יש חשש שהמשרפה תפלוט חומרים מסרטנים שיגרמו לתחלואה בסרטן ולמומים מולדים בקרב תושבים המתגוררים באזור, לרבות אזור בית החולים הדסה הר הצופים שאליו מגיעה אוכלוסייה בסיכון גבוה.
לאחר שדבר התוכנית התגלה לתושבי האזור הוקם מטה מאבק נגד התוכנית.
בראש המאבק עמד בין היתר יו"ר הנהגת ההורים העירוני שלומי ירוחם.
עם התפתחות המאבק, התקיימו מספר הפגנות ברחבי העיר, ואלו גרמו לכשריאל לחזור בו מביצוע הפרויקט.
מטה המאבק הפעיל לחץ גם בגזרת ראש הממשלה בנימין נתניהו, שהתבקש לבחון מחדש את המהלך.
בעקבות פעולות אלו, הוציא ראש הממשלה בנימין נתניהו סרטון לתושבי האזור והתחייב לבטל את המשרפה.
בהמשך לכך הודיעה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל על הקפאת הפעילות להקמת המתקן ובמקביל הוקם צוות בין-משרדי במטרה לבטל את הפרויקט.
ביוני 2021 החליטה ועדת המכרזים הבין-משרדית לבטל את המכרז להקמתה של המשרפה.
בשנת 2017 ניהל כשריאל, שהיה אז ראש עיריית מעלה אדומים, מאבק מול החרדים בעיר, ובמסגרתו אמר: "עירנו לא תהיה בית שמש".
חברי הכנסת משה גפני ויעקב מרגי הגיבו לדבריו בכעס, והרב דוד גבאי גינה את התנהלותו.
המאבק המשיך להתנהל גם בשנת הלימודים 2019.
באוגוסט 2019 פרשו הנציגים החרדים מהקואליציה, בהוראת אריה דרעי, לאחר שכשריאל סירב לפתוח כיתות לילדי החרדים בעיר, ואלו מוסעים לירושלים כדי ללמוד במוסדות לימוד חרדיים.
כשריאל הודיע בעבר כי "לא יקומו מוסדות חרדיים במעלה אדומים".
אך חברי הקואליציה הפורשים, יחיאל וקנין ואברהם נגר, טענו כי בהסכם הקואליציוני היה סעיף מפורש על הסדרת מבנים לחינוך.
בהם, ליטל כשריאל, שהייתה אלופת ישראל ושיאנית בשחייה.
רשת בני יוסף - מעיין החינוך התורני היא רשת בתי ספר, תלמודי תורה, וגני ילדים שהוקמה בישראל על ידי תנועת ש"ס ב-1984. הרשת פועלת במסלול החינוך המוכר שאינו רשמי, בדומה לרשת החינוך העצמאי.
יו"ר הרשת הוא הרב משה מאיה, והמנכ"ל הוא אביגדור אוחנה.
בסוף שנת 1991 קיבלה הרשת הכרה כזרם חינוכי.
שמה הרשמי של הרשת היה "מרכז מעיין החינוך התורני בארץ ישראל".
רבים כינו אותה בשם "אל המעיין" - שמה של תנועה נפרדת.
במהלך הלווית הרב עובדיה יוסף הוכרז כי שם הרשת יקרא על שמו, ובשנת 2015 מותגה הרשת כ"בני יוסף".
עד להקמת מעיין החינוך התורני, הייתה בית יעקב הרשת היחידה של החינוך העצמאי שפעלה בקרב הציבור החרדי-ספרדי.
אופי החינוך בה היה בסגנון "חרדי ליטאי", ועלו טענות על קיפוח על רקע עדתי.
את הקמת מעיין החינוך יזם הרב בן ציון אבא שאול בשנת תשמ"ד.
הוא והרב יהודה צדקה רתמו את הרב שאול קצין והושגה תרומה לצורך הקמת 10 תלמודי תורה.
בין חברי ההנהלה היו הרב יהודה כהן, הרב יעקב יוסף והרב אליהו אבא שאול.
הרב אבא שאול נסע לגייס תרומות במקסיקו, בפרט אצל אדמונד ספרא.
עקב קשיים באחזקת המוסדות ניסה הארגון לחבור לרשת החינוך העצמאי, ולאחר לחצים נאות יצחק נבון, אז שר הדתות, להסדיר את מעמד הרשת כגוף נפרד תחת השם "מעין החינוך התורני"..
בכ"ב סיון תשמ"ז חבר הארגון באופן רשמי לתנועת ש"ס.
הרב עובדיה יוסף מונה כחבר שלישי בנשיאות הרשת, ואריה דרעי מונה לנציג מטעמו.
תוכן הלימודים ברשת דומה לזה שבחינוך העצמאי.
נוסח התפילה וההלכות הנלמדות הן בהתאם לנוסח ולפסקים של הרב עובדיה יוסף.
המורות חובשות מטפחת (ולא פאה), למעט במוסדות איגוד עמלי התורה בהן יש מורות החובשות פאה, ומחזיקות בצביון ישיבתי המושפע מהעולם הליטאי.
בשנת 2007 אושר בכנסת ברוב גדול תיקון מס' 7 לחוק חינוך ממלכתי (תיקון שנודע בשם חוק נהרי) המחייב רשויות מקומיות במימון "מוסדות מוכרים שאינם רשמיים" (שהם בעיקר מוסדות חרדיים, ובהם 'מעיין החינוך התורני'), בשיעור של 75 אחוזים מהמימון הניתן למוסדות חינוך רשמיים, עם אופציה למתן מימון של 100 אחוזים.
במסגרת "חוק ההסדרים" לשנים 2015 ו-2016 תוקן שוב חוק חינוך ממלכתי, והוחלף בו סעיף 11א, לסעיף המחייב רשויות מקומיות במימון "מוסדות מוכרים שאינם רשמיים".
המכון הישראלי לדמוקרטיה טען ב-2023 כי רשת בני יוסף מתוקצבת בצורה גבוהה יותר מאשר בתי ספר לא חרדיים הנמצאים גם כן במסגרת החינוך המוכר שאינו רשמי.
מחקר של מועצת החינוך הממלכתי שנערך ב-2024 טוען שתלמיד ברשת החינוך בני יוסף מקבל בפועל מימון כפול מתלמיד בחינוך הפרטי החילוני.
ב-2002 הוחלט מטעם הממשלה שיוצמד לרשת חשב מטעם משרד האוצר.
אולם למרות זה נקלעה הרשת לחובות וקשיים כספיים.
לאחר ביסוסה של הרשת, הצטרפו אליה כמה בתי ספר, כגון תלמוד תורה איתרי, ורשת בתי הספר אור אבנר של לב לבייב.
גני הילדים של הרשת מאופיינים בכיתות קטנות ובמספר גבוה יחסית של אנשי סגל, וכן בשכר לימוד נמוך יחסית.
על רקע זה נקלעה הרשת לגירעון, ובשנת 2012 זכתה למענק ממשלתי בסך 18 מיליון ש"ח, מעבר לתקצוב השוטף בסך 85 מיליון ש"ח.
במקביל הוחלט על סגירת גני ילדים קטנים וצמצום מספר המשרות.
לרשת ישנם בתי ספר לבנים ולבנות בנפרד.
נכון ל-2017 קיימים כ-230 בתי ספר ברחבי הארץ.
ב-11 באוקטובר 2018, במלאת חמש שנים לפטירת הרב עובדיה יוסף, נערך כינוס ארצי של כלל תלמידי הרשת.
ברשת ישנן תקנות מיוחדות אשר לא מצויות גם בבתי הספר בית יעקב של הציבור החרדי, לדוגמה:
בבתי הספר נוסח התפילה המחייב הוא נוסח הספרדים.
פסקי ההלכה יהיו לפי שיטת הספרדים.
בחלק מבתי הספר ספר הדינים הוא ילקוט יוסף.
בחלק מבתי הספר נוהגות הבנות לכסות את ראשן בשעת התפילה כפסק הרב עובדיה.
מורות נשואות מחויבות לכסות את ראשן בתחומי בית הספר באמצעות מטפחת ראש דווקא, ולא באמצעות פאה נכרית האסורה לפי פסיקת הרב עובדיה יוסף.
המורים חייבים לכבות את מכשיר הטלפון סלולרי בעת השיעור, ושלא יהיה גם במצב 'רטט'
המורים היו מנויים לשבועון יום ליום ודמי המינוי יורדים מהמשכורת החודשית.
עד 2016 המינוי לא היה תלוי בבחירת המורה.
עם פתיחתו של ביטאון הדרך, פעלה הנהלת הארגון באמצעים שונים כדי להחתים את עובדי הרשת על העיתון החדש.
בהסדר שנכנס לתוקף בספטמבר 2019 במסגרת תובענה ייצוגית, המורים רשאים לדרוש בחזרה את דמי המנוי שנגבו מהם.
בני ימין (בִּנִי יַמִינַ - Bini Yamina, במשמעות "בני הדרום"; בניגוד ל"בני שמאל" , במשמעות "בני הצפון") היו קבוצה של שבטים נודדים (לפחות ארבעה) מהמאה ה-18 לפנה"ס בצפון מסופוטמיה באזור נהר הפרת התיכון ליד נהר הבליח.
בני ימין הוזכרו תכופות בתעודות שנמצאו בגנזך המלכותי של מארי, עיר ממלכה עתיקה שנחרבה במאה ה-18 לפנה"ס על ידי חמורבי.
כ־60% מבני ימין נשאו שמות אמוריים, וכ־23% שמות אכדיים (השאר לא מזוהים).
בני ימין היו נודדים למחצה שגידלו עדרי צאן גדולים והגיעו במסגרת נדודיהם עד למרכז סוריה.
חלק מהשבטים התיישב באזור בבל, אך מרכזם היה בחרן שם נהגו להתכנס לטקס ברית ראשי "בני ימין" במקדש אלוהי הירח.
זקני השבטים נקראו סיבותו (Sibutu) והיו מתכנסים להתיעצויות.
מנהיגי בני ימין היו שרים ונסיכים שנקראו סוגאגו (Sugagu).
המשמעות המקורית של השם היא "בני הדרום", בניגוד לשבטי "בני שמאל" – בני הצפון, אך בימי הארכיון המלכותי של מארי לא ניכרה חלוקה גאוגרפית כזאת בין השבטים, וכנראה שהשמות הם זכר לחלוקה קדומה יותר.
שמו של אחד מהשבטים נקרא "יריחום".
בני ימין מופיעים בטקסטים ממארי לצידם של שבטים נודדים אחרים שנקראו סותו ו"רַבּוּ" שישבו על הגדה המערבית של הפרת, ועל פי הטקסטים נקראו אחים של בני ימין.
הטקסט מזכיר גם קבוצה שנקראת "בני שמאל" , בני הצפון, יושבי המחוזות שמצפון מערב לממלכת מארי.
שם המעיד על קרבה לבני ימין.
יש הסוברים שזכר בני שמאל נשמר בממלכת שמאל שנקראה "יאדי", המוזכרת בתעודות מהמחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס.
השמות: בני ימין ובני שמל הם שמות שמיים-מערביים.
על פי תעודות מארי, בני ימין התנפלו מדי פעם על חבלי הארץ שנמצאו בין מארי, תִרְקַה ושַגַרַתֻם.
הם עסקו בביזת התושבים ועדרי צאנם, ולעיתים גם התיישבו בתוכם.
מלכה של מארי זמרי-לים נלחם בהם, תפס את מלכיהם והרג את שר צבאם שתוארו היה דַוִדֻם.
ניצחונו זה היה כה חשוב, עד שנקראו לפחות שתי שנות מלכות של זמרי-לים על שם הניצחון.
השערת החוקרים היא שההתנגשויות של בני ימין עם מלכי מארי הם חלק מגל ההתפשטות האחרון של העמים השמיים-מערביים למזרח ולצפון מזרח.
התפשטות זאת נבלמה במאה ה-18 לפנה"ס בעקבות התפשטות השבטים החורים (שמקורם בהרי הקווקז) דרומה לאזורים סביב מארי.
הקשר בין בנימין לבני ימין
קיימת תאוריה במחקר הגורסת שיש זהות בין בני ימין לבנימין המקראי.
זיהוי זה נתמך במסורת המקראית לפיה מוצא האבות הוא מצפון מסופוטמיה בארם נהריים ובקשר בין חרן שהייתה עיר האבות ומקום כינוסם של שבטי בני ימין.
קשר נוסף נמצא בין שמו של אחד השבטים "יריחום" לשמה של העיר יריחו באזור שבט בנימין בישראל.
למרות עתיקותה של העיר, היא אינה מוזכרת במכתבי אל עמרנה ולא ברשימות המצריות של ערי כנען, והתאוריה גורסת שהשם יריחו ניתן לה בעקבות כיבוש בני ימין שהביאו את השם עימם מהעיר חרן.
תאוריה זאת של שינוי שם נתמכת בשינוי שמות הערים שנמצא במקרא כגון שינוי השם "לוז" לבית אל, "קריית ספר" לדביר, "ליש" לדן ועוד.
תאוריה זו סותרת את המסורת המקראית, לפיה בנימין נולד בכנען, כשהוא היחיד מבני יעקב שלא נולד במסופוטמיה.
בני יהודה תל אביב היא קבוצת כדורסל נשים ישראלית המשחקת בליגה לאומית בכדורסל נשים.
הקבוצה מתאמנת ומארחת בבית דני שבתל אביב.
הקבוצה הוקמה בשנת 1976 והשתתפה בליגת העל בכדורסל נשים מאז שנת 1983.
בעונת 1989/1990, עם המאמן עדני דגן זכתה הקבוצה בגביע המדינה, וזאת לאחר ניצחון בגמר על קבוצת מכבי תל אביב 64-65 מסל ניצחון של שחקנית הקבוצה אלומה גורן 2 שניות לסיום.
בסיום עונת 2008/2009 הודיעה הנהלת הקבוצה כי אין באפשרותם לבנות תקציב מתאים להמשך השתתפותם בליגה העל, והקבוצה הורדה לליגה הלאומית.
בסיום עונה זו, זכתה הקבוצה בגביע האיגוד לאחר ניצחון כפול על קבוצת עירוני אעבלין.
לאגודה קבוצה נוספת בליגה שתפקידה לקדם שחקניות צעירות ולהכשיר אותן לבמה המרכזית הגדולה, כדי ליצור המשכיות בתוך האגודה.
האגודה מפעילה מרכזים רבים לשחקניות צעירות ברוב בתי הספר בעיר תל אביב.
ראו גם: רשימת כדורסלניות הקבוצה בעלי ערך
מאמנים שצמחו במועדון: אלי רבי, עדני דגן, שיקי פלח, ירון עמרם, אודליה מדמון, ציון מזרחי
ספונסר ראשי: ציון סימן טוב (ציונטרוניקס)
בן ציון (בני) לנדא (נולד ב-2 ביוני 1946) הוא יזם, איש עסקים ופילנתרופ ישראלי, מייסד החברות אינדיגו, לנדא דיגיטל פרינטינג ועוד.
ב-1995 היה ברשימת המיליארדרים של פורבס.
הונו הוערך על ידי פורבס ישראל בשנת 2016 בכ-3.3 מיליארד שקל.
לנדא נולד בפולין לזוג ניצולי השואה, את השנתיים הראשונות בחייו עשה במחנה פליטים בגרמניה.
משפחתו היגרה לאדמונטון שבקנדה, שם עבד האב כנגר ואחר כך קנה חנות לממכר סיגרים ובירכתיה היה ציוד לפיתוח תמונות.
לנדא הרחיב את התחום לצילום תמונות פספורט ופיתח דרך להדפסה ישירה על נייר הצילום, ללא צורך לצלם על פילם.
תחילה למד באוניברסיטה הנדסה ופיזיקה אך לא סיים את לימודיו, ולאחר מכן למד ספרות ופסיכולוגיה, אולם שוב החליט לעזוב וללמוד קולנוע בלונדון פילם סקול (London Film School) שבלונדון.
במהלך הלימודים התחיל לעבוד בחברה למתן שירותי צילום ופתרונות מיקרופילם ופיתוח שלו זיכה את החברה בחוזה עם חברת רולס-רויס.
החברה שבה עבד (CAPS) נכשלה עסקית והגיעה לכינוס נכסים.
ב-1970, כשהיה באנגליה, ייסד יחד עם ג'רלד פרנקל, שהיה המעסיק שלו ב-CAPS את חברת Imtec (Imaging Technology), חברה בתחום המיקרוגרפיקה שהפכה לחברה מובילה באספקת ציוד לקריאת והדפסת מיקרופילמים, ואשר רכשה מאוחר יותר את CAPS.
ב-1977 החליט לנדא לעלות לישראל.
באותה שנה ייסד את חברת אינדיגו.
פיתוחי החברה התבססו על טכנולוגיית liquid ink, שהתאימה לשוק הדפוס הדיגיטלי המתפתח.
לנדא הגיע להסכם עם חברת סאווין האמריקאית לפיו אינדיגו תעסוק בפיתוח עבור סאווין ותזכה לתמלוגים בתמורה.
לנדא אף הפך לאחראי על המחקר ופיתוח העולמי של סאווין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה פיתוח נוסף על בסיס רעיונותיו של לנדא ונוצר ה-ElectroInk, דיו נוזלי שנועד להחליף את האבקה במכונות הצילום ואת האבקה במכונות הדפוס.
ב-1993 התחיל השיווק של E-Print 1000. מכונה זו הייתה נקודת מפנה בשוק ההדפסה.
ביוני 1993 מכר לנדא 14 אחוז מאינדיגו לג'ורג' סורוס בתמורה ל-50 מיליון דולר.
ב-2000 השקיעה חברת HP באינדיגו 100 מיליון דולר בתמורה לכ-13.5% מהמניות.
בשנת 2002 השלימה חברת HP את רכישת חברת אינדיגו תמורת 830 מיליון דולר.
אחרי המכירה לנדא הפך ליועץ אסטרטגי למנכ"ל HP העולמית.
בתפקידו זה שרד חילופי מנכ"לים בחברה.
לנדא הקים מספר חברות והוא פעיל בהן.
שתי החברות הראשיות הן לנדא לאבס העוסקת בתחומי הננוטכנולוגיה, ההדמיה והאנרגיה, ולנדא וונצ'רס המשקיעה בחברות טכנולוגיות בראשית דרכן.
תחת שתי חברות אלה פועלות החברות הבאות:
לנדא דיגיטל פרינטינג: עוסקת בפיתוח מכונות דפוס דיגיטליות המשתמשות בדיו ננומטרית.
לאחר ששקעה בחובות, בספטמבר 2025 נמכרה לקרן פימי.
לוסיקס: מפתחת מכונות לייצור יהלומי מעבדה.
משקיעים מרכזים נוספים בחברה הוא תאגיד LVMH ואהרון פרנקל, אך החברה עומדת בפני קריסה.
בתחילת המאה ה-21 רכש בהדרגה את מרבית מניותיה של חברת "קולורייט" (Coloright) ליצירת צבעי שיער בהתאמה אישית, ובדצמבר 2014 מכר אותה לחברת "לוריאל".
Lot: מייצרת מלח סינתטי לשימוש בחטיפים.
Lumet: הדפסה על פאנלים סולריים.
NanoMetalix: מדפסת דיגיטלית למעגלים מודפסים רב-שכבתיים.
Evigence: מייצרת מדבקה המעידה על טריות מזון.
Prilenia: מפתחת תרופות למחלות ניוון שרירים, כגון מחלת הנטינגטון וטרשת אמיוטרופית צידית (ALS).
Twine: מדפסת לחוטים בתעשוות הטקסטיל.
Highcon: מכונות חיתוך לתעשיית האריזה.
ללנדא הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד מהטכניון, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת חיפה ומאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לנדא רשם מעל 800 פטנטים.
משך מספר שנים היה לנדא אחד המשקיעים הפרטיים הבולטים בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות והחזיק במניותיה בשווי עשרות מיליוני דולרים.
ב-2013 ניסה להוביל מהלך, שלא צלח, להחלפת דירקטוריון החברה.
ב-2019 נודע כי חיסל את השקעתו בטבע, לאחר שהחברה נקלעה לקשיים חמורים.
נשוי לפטסי והם הורים לשלושה, בת ושני בנים.
ב-2005 הדליקה פטסי משואה במסגרת טקס הדלקת המשואות בירושלים .
בתו, טליה לנדא, הייתה רקדנית באנסמבל של להקת בת-שבע ורוקדת באנסמבל מריה קונג משנת 2008 עד היום, נכון ל-2013.
בנו, אלון לנדא, הוא זמר יוצר, אשר היה חבר בלהקת "המושבה".
שירו "חברה" משמש כשיר הנושא של הסדרה "דובדבני וקובץ'".
לנדא ורעייתו פטסי הקימו את קרן לנדא, קרן פילנתרופית של 50 מיליון דולר לעשר שנים.
הקרן מוקדשת ל"שוויון הזדמנויות באמצעות חינוך", תומכת בסטודנטים בכל האוניברסיטאות בישראל ומשקיעה בתוכנית עתידים.
משנת 1974 מתגורר בנס ציונה.
בני ליס (נולד ב-1944) הוא עיתונאי ישראלי ששימש במשך 43 שנה כטכנאי שידור וככתב טלוויזיה בערוץ הראשון.
ליס היה לכתב הראשון בישראל לענייני ההתיישבות ביהודה ושומרון.
הוא גם הכתב הוותיק בישראל עם 3,964 כתבות, ואף מחזיק בשיא הכתבות לכתב בישראל.
ליס נולד ב-1944 בירושלים, אליה הגיעה משפחתו בשנות השלושים של המאה העשרים..
ליס התגייס לצה"ל, ולמרות שאביו, חוקר תלמוד, פעל עבורו לשיבוצו בתפקיד ברבנות הצבאית, הוא העדיף לשרת בצנחנים.
לאחר שחרורו עבר לגור בבאר שבע ועבד כטכנאי.
ב-1964 נישא לחנה, מנהלת מעון ילדים.
בשנת 1968 החל לעבוד כטכנאי ב ("הטלוויזיה הישראלית" דאז).
בשנת 1978 נפגעה שמיעתו בעקבות השימוש הממושך באוזניות והוצע לו תפקיד ניהולי, אך הוא סירב להצעה.
בעקבות המלצה של אהוד יערי ליס החל לשמש ככתב לענייני בריאות, ולאחר מכן ככתב לענייני רווחה.
במשך התקופה הזאת גם שימש ככתב משנה וכעוזר לכתבים הצבאיים, ולאחר מכן היה לכתב הצבאי, קשריו הטובים עם צמרת המפקדים אפשרו לו לסקר יחידה בה בנו יוסי היה חיל והוא ליווה אותם יום ולילה בביצועי אש, והצטרף למסוק לרדיפה אחרי חולית מחבלים בג'נין.
טס עם הצלם פרידמן במסוק קרב לצילום קרבות בצידון ואצל חלק מעמיתיו כונה "דובר צה"ל".
גם לפי עדותו שלו הוא התקשה בתפקיד, בין השאר עקב רצונו, כדתי, לשמור שבת.
לאחר מכן החל ליס לשמש ככתב לענייני שטחים, כשבמהלך השנים בתפקיד נודע כמי שיש לו קשרים ענפים ומורכבים עם המתנחלים והנהגתם.
במסגרת התפקיד סיקר ליס במשך עשרות שנים את ההתיישבות בשטחים, את המתנחלים ואת מאבקם בממסד ועניינים נוספים הקשורים בתחום זה, כפיגועים וכדומה.
במהלך האינתיפאדה השנייה נפצע פעם ליס בידיו בעודו משדר אירוע ירי.
בין לבין עסק גם בסיקור תחום הארכאולוגיה, ובין השאר סיקר חפירות ארכאולוגיות הקשורות לנצרות; כן סיקר את מיסות חג המולד בבית לחם.
לפי עדותו, הוא אף חילל מספר פעמים במהלך הקריירה שלו את השבת.
במשך השנים סיקר ליס בין השאר את שביתת האחיות בשנת 1978, הטבח בנמל התעופה לוד, את אסון מעלות ואת הפיגוע במלון סבוי.
ב-1977, יחד עם אהוד יערי, חצה את הגבול ללבנון, נתפס בידי אנשי צבא דרום לבנון, וכמעט הוצא להורג ביריות, הצוות נצטווה לעמוד לאורך קיר, ומול כל איש צוות נעמד חייל של סעד חדאד, כשרק התערבותו של תפקד שידיאק, הצילה אותם.
ליס כיהן גם כיו"ר ועד העיתונאים של רשות השידור, ובמסגרת תפקידו זה הביע ביקורת נגד הרשות, על שאינה ממגנת כראוי את עובדיה הנחשפים לפגיעות מצד מחבלים פלסטינים.
ליס פרש לגמלאות ביוני 2011.
בשנת 2012 הופיע ליס בתפקיד עצמו, ככתב המסקר את תוכנית ההתנתקות, בסרט זוהר הרקיע.
ליס נשוי ואב לשתי בנות ובן.
ב-1986 זכה פרס זיו לעיתונאים מטעם צדק-מדות-מוסר
בני לאונרד היה מתאגרף מקצועני יהודי-אמריקני ואלוף העולם במשקל קל.
לאונרד דורג על ידי מגזין האגרוף הזירה במקום השמיני מבין המתאגרפים הטובים ביותר ב-80 השנים האחרונות, ובמקום השני בהיסטוריה מבין המתאגרפים במשקל קל.
ערוץ הספורט ESPN דרג את לאונרד במקום ה-7 מבין 50 המתאגרפים הגדולים של כל הזמנים.
הארגון הבינלאומי למחקר האגרוף קבע בשנת 2005 כי לאונרד הוא המתאגרף הטוב בהיסטוריה במשקל קל.
בני לאונרד נולד וגדל באזור הגטו היהודי של לואר איסט סייד במנהטן ניו יורק.
את הקריירה המקצוענית שלו כמתאגרף התחיל בגיל 15.
לאונרד התפרסם בשל מהירותו הרבה וטכניקת האגרוף המצוינת שלו.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו השיג 183 ניצחונות כאשר 70 מתוכם בנוק אאוט, הפסיד 24 פעמים וסיים בשוויון ב-8 קרבות.
לאחר פרישתו מאגרוף מקצועני שימש כבעלים לכאורה (איש קש) של קבוצת בייסבול אשר נרכשה על ידי קבוצה יריבה ולאחר מכן נמכרה ופורקה.
בשנים לאחר מכן שימש לאונרד כשופט זירה בקרבות אגרוף.
ב-18 באפריל 1947 במהלך קרב אותו ניהל כשופט, לקה בהתקף לב ומת מייד בעודו בתוך הזירה בגיל 51.
בני לאונרד הונצח בהיכל התהילה של האגרוף, בהיכל התהילה של הספורטאים היהודים אמריקנים וביד לאיש הספורט היהודי בישראל.
הקרב הראשון שלו כמקצוען התקיים בשנת 1911 ובו הפסיד בשלושה סיבובים, אולם ב-18 הקרבות הבאים השיג 12 ניצחונות.
בשנת 1915 הפסיד בקרב על אליפות העולם במשקל נוצה לאלוף המכהן ג'וני קילביין.
לאחר סדרה של 15 ניצחונות רצופים התמודד בשנת 1916 מול אלוף העולם פרדי וולש בקרב שלא הוכרע על אליפות העולם במשקל קל, ובקרב חוזר ביניהם שנערך 4 חודשים מאוחר יותר, הפסיד.
בשנת 1917 ולאחר סדרה של 17 ניצחונות נוספים, נפגש לאונרד בפעם השלישית מול וולש בקרב על אליפות העולם במשקל קל.
הפעם, ובגיל 21 ניצח לאונרד בנוק אאוט והוכתר כאלוף העולם.
במשך 8 השנים הבאות הגן לאונרד על תוארו ב-7 קרבות נוספים שבכולם ניצח.
בשנת 1922 התמודד לאונרד בקרב מול אלוף העולם במשקל קל-בינוני וניצח אך נפסל מכיוון שהכה את האלוף לאחר שהפיל אותו לקרשים.
בשנת 1925 הודיע לאונרד על פרישה מאגרוף מקצועני בעודו מחזיק בתואר אלוף העולם, לטענתו פרישתו באה לבקשת אימו.
בשנת 1931 ולאחר שהפסיד את הונו במפולת הבורסה של 1929 חזר ליאונרד לזירה וניצח ב-23 קרבות.
בשנת 1932 התמודד בקרב על התואר מול אלוף העולם ג'ימי מקלרנין והפסיד.
רשימת הדמויות שמופיעות בסדרת ספרי המדע בדיוני, פעולה, עתידני לנוער "בני לוריאן" מאת פיטקוס לור (שם העט של ג'יימס פריי (James Frey) ושל ג'ובי היוז).
לורים - לורים, ביחיד "לורי" הם תושבי הכוכב "לוריאן".
מוגדוריאנים - גזע חייזרי אשר פלש ללוריאן ולכדור הארץ.
כימרות - יצורים לוריים בעלי היכולת לשנות את צורתם לצורת חיות אחרות.
כמו שמתואר בספר אני מספר ארבע, הגארד הם המגנים של לוריאן, ואלה שבשנות הנעורים שלהם, מפתחים מורשות - כוחות על-אנושיים שעוזרים להם להגן על עצמם ועל לוריאן.
כשלוריאן הותקפה על ידי מוגדוריאנים, תשעה ילדים גארדים נשלחו הרחק מכוכב הלכת שלהם לכדור הארץ, (בהמשך התגלה שנשלחה עוד אחת בחשאי).
לפני שהתשעה נפרדים מוטל עליהם כשף שיגן עליהם מפני המוגדוריאנים, על ידי כך שניתן יהיה להרוג אותם רק על פי הסדר, אחד עד תשע, כל עוד הם לא מתאחדים.
בספר "כוחה של מספר שש" נחשף כי הם נבחרו על לוריאן בעצמו ללכת בעקבות תשעת זקני השבט של לוריאן.
בנספח של הספר "אני מספר ארבע" ("המסמכים האבודים: מורשות הנופלים"), אדם מחשב כמה מהגארד היו בנים וכמה בנות, אבל מספר אחת מוצאת אותו כרוח רפאים, והוא לעולם לא חושף את מה שחישב.
סביר להניח שיש חמישה בנים וחמש בנות.
אם הטבע יעשה את שלו ללא הפרעה, עשרת הגארד יפתחו מורשות שיעלו בכוחן על המורשות של זקני השבט המקוריים.
מספר אחת על פי הכריכה האחורית של הרומן "אני מספר ארבע", היא נערה בת 14, נהרגה במלזיה, כשמספר ארבע היה בן תשע.
בסרט, מספר אחת הוזכרה, אך לא נכתב כיצד היא מתה.
ההיסטוריה שלה נחשפת ב"מורשות הנופלים".
אחת התגלתה על ידי המוגדוריאנים על ידי תמונה שלה ושל הצלקת על קרסולה שהמשטרה צילמה, לאחר שניסתה לגנוב מחנות על מנת להרשים בחור.
על פי דבריה של הילד, היא הייתה נערה מרדנית.
המוגים עקבו אחריה למלזיה, שם היא מצאה את מותה.
היא פיתחה את המורשת הראשונה שלה, אך היא הייתה חלשה מדי, הטלקינזיס שלה לא עבד ורעידות האדמה שיצרה היו חלשות מדי, מכיוון שבילתה זמן עם ווייד במקום להתאמן, וכשהיא לא ציפתה לזה, מוג בא מאחוריה ודקר אותה עם חרב.
הגופה שלה נלקחה על ידי המוגים, על מנת לחדור לזיכרונותיה ולמצוא מידע.
המסתנן היה מוגדוריאני צעיר, אדאמוס, בנו של גנרל מוגדוריאני.
היא מופיעה כרוח רפאים במהלך החדירה, ושולטת על אילו זיכרונות אדאמוס רואה.
לאחר התרדמת בת שלוש השנים של אדאמוס סוטק, אחת עדיין מופיעה כרוח בתודעתו.
היא מעבירה אליו את כוחותיה.
היא משכנעת את אדם לעבור לצדם של הלורים ומנסה לעזור למספר שתיים ומספר שלוש, אך שני הניסיונות נכשלים.
היה לה עור שזוף ושיער בלונדיני ארוך, פרטים אליהם אדם שם לב כאשר הוא "בוחן" אותה.
טלקינזיס - כל הגארד מפתחים מורשת זו, כמעט מיד לאחר המורשת הראשונה שלהם.
רעידות אדמה - בנספח של הספר הראשון, היא יצרה רעידות סייסמיות בזמן המלחמה במוגדוריאנים.
מספר שתיים / מגי הויל
מספר שתיים, או מגי הויל, ילדה לורית בת 12 בעלת משקפיים, נמשים ושיער חום-אדמדם, יצרה חשבון אינטרנטי בניסיון למצוא את האחרים, כנראה מתוך ייאוש לאחר שהספאן שלה נהרג בתאונת דרכים.
עקב כך, המוגדוריאנים מצאו אותה והרגו אותה באנגליה.
היא הייתה צעירה מכדי לפתח מורשות.
בספר "כוחה של מספר שש", מספר ארבע, שש וחברם סאם מדברים על הודעה שפרסמה מספר שתיים.
בהודעה נכתב "תשעה, עכשיו שמונה.
ואתם, כל השאר, נמצאים שם?".
שש אומרת שהיא והספאן שלה, קטרינה, כתבו בתשובה "אנחנו פה".
הספאן של מספר ארבע הנרי ראה את ההודעה וניסה לפרוץ למחשב על מנת להציל את שתיים, אבל לא הספיק.
לאחר מכן, ההודעה נמחקה מיד אחרי ששתיים נהרגה על ידי איווניק, והם משערים שהמוגדוריאנים מחקו אותה.
אולם ב"מורשות הנופלים", מתברר שהיה זה אדמוס סוטק, נער מוגי צעיר שניסה לעזור ללורים, שמחק את ההודעה בבלוג.
הוא עשה זאת, גם לאחר שמספר שתיים מתה, על מנת להציל את הלורי שהגיב, אבל זה לא עזר משום ששש, שהגיבה, נתפסה.
אדמוס מנסה לעזור לשתיים על ידי העמדת פנים שהוא לורי, אך זה לא עבד משום ששתיים ידעה שהוא מוג, אבל אחד טוב.
אולם אז איוון מוצא את שתיים ואת אדם, ומשסף את גרונה של שתיים בחרבו.
גם שבע כמעט הגיבה להודעה, אך החליטה שעדיף שלא תעשה זאת, החלטה שהתגלתה כנבונה מאוד.
מספר שלוש, או האנו, נער לורי בן 14, מופיע בתחילת הספר הראשון כאשר הוא ניצוד על ידי המוגדוריאנים בקניה ונרצח במהרה לאחר מותו של הספאן שלו.
ב"מורשות הנופלים", האנו מקבל את פניהם של אדם ואיוון בכפר אפריקני, ואומר שהוא גר בקניה כל חייו, ובכך מתכוון לכך שהוא והספאן שלו נשארו בקניה גם לאחר שמספרים אחת ושתיים מתו.
אדמוס מנסה לעזור להאנו לאחר שהוא שם לב שהאנו לובש גרביים גבוהים בעודו משחק כדורסל, ובכך מגלה שהאנו לורי.
בעקבות כך הוא מנסה ללכת להגיד להאנו שהמוגים באים, אך איווניק עוקב אחריו וכך האנו פוגש במותו.
באני מספר ארבע, ג'ון אומר ששלוש היה חשוף לחלוטין כשהמוגים מצאו אותו.
מסופר שהוא נמצא לאחר שמישהו ראה את הצלקות על קרסוליו, מה שהוביל את המוגים ישירות אליו.
בסרט, משחק אותו גרג טאונלי.
בספר, שלוש השתמש בזה על מנת לקפוץ מעל עמק.
לא ידוע אילו עוד מורשות היו לשלוש, או האם הוא בכלל הספיק לפתח מורשות נוספות.
מספר ארבע / ג'ון סמית
ג'ון סמית (לשעבר דניאל ג'ונס) בן 16. ג'ון הוא אחד הפרוטגוניסטים וחלקים מכל ספר מסופרים מנקודת מבטו.
ג'ון הוא מספר ארבע בכשף המגן על תשעת הילדים הגארדים מלוריאן שגרים ומתחבאים על כדור הארץ.
הוא מתואר כבחור צעיר, בכושר טוב ובעל שיער בלונדיני.
יש לו ארבע צלקות מעגליות על קרסולו הימני, אשר מסמלות את שלושת הילדים הלורים המתים ואת מספר שמונה (שמת ב"מפלה של מספר חמש"), וצלקת הדומה לתליון שכל הילדים הלורים עונדים, המסמלת את הכשף שמגן עליהם.
ג'ון מתאהב בשרה הארט, תלמידת כיתה י"א בתיכון בעדן, אוהיו, בו הוא לומד, בספר הראשון.
ב"כוחה של מספר שש" הוא מפתח רגשות גם כלפי מספר שש, אך בוחר באהבתו לשרה, על אף שהדילמה והמשיכה לשש מטרידות אותו לאורך כל הסדרה.
לג'ון יש חבר מהתיכון בשם סאם גוד.
בסוף הספר השני, ארבע ותשע יוצאים לחפש את מספר שש ולחבור לשאר חברי הגארד.
בספר השישי בסדרה, "גורלה של מספר 10", מגלים כי ארבע הוא היורש של פיטקוס לור, מה שמקנה לו את מורשת ה"קסימיקס", היכולת להחזיק בכל מורשת בה צפה בעבר.
בספר "נלחמים כאחד", הוא מתאבל על שרה, לומד תעופה מחמש וטלפתיה (ככל הנראה מאלה) ומחליש מאוד את סטרקוס רא עד ששש הורגת אותו לבסוף.
באפילוג שנה לאחר מכן, מסופר שהוא גר בהימאליה וסידר את ההר אותו מצא שמונה כך שישמש כמפקדה למקרים בהם יצטרך העולם להגן על עצמו שוב, אך בניגוד ללוריאן - אין דווקא תשעה כיסאות, אלא מקום נרחב לכמה שירצו להשתתף.
המשפט האחרון של הספר, שהוא מחשבה של ג'ון, הוא "אני עם מספרים סיימתי" - כלומר, הם כבר לא עשרה (ובעצם, שישה) חברי גארד אלא חיים כל אחד את חייו.
הוא יוצר קשר עם כל הלורים, וכן עם דמויות בולטות אחרות, כולל אדאם סוטק וקרן ווקר, ומעניק להם תליונות כדי שיוכלו להתאחד בקלות.