tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1978 מונה חיים כהן לנהל את מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה, לאחר שהפרופ' פליקס זגהר פרש לגמלאות.
ביו השנים 1978–1982 ניהל כהן את מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים.
בשנת 1982 פרש כהן לגמלאות.
מנהל המחלקה שמונה בשנת 1982 היה הפרופ' קרל הולובר.
חיים לוי (נולד ב-8 בפברואר 1960) הוא כדורגלן עבר ומאמן ישראלי.
חיים לוי נולד וגדל בנתניה.
ב-26 במרץ 1977 עלה להופעת הבכורה בבוגרים של קבוצת הפועל נתניה.
שם הוא נשאר עד פירוק הקבוצה ב-1982 לאחר מכן עבר לשחק בהפועל כפר סבא.
בשנים לאחר מכן שיחק במכבי תל אביב, מכבי נתניה ובית"ר נתניה שם אף שיחק כקפטן הקבוצה.
בעונת 1991/92 שיחק בהפועל חיפה והעפיל עמה לליגה הבכירה.
בעונת 1992/1993 שיחק במכבי עירוני אשדוד וגם עמה העפיל לליגה הבכירה.
בהמשך סיים את הקריירה בליגות הנמוכות.
לוי גם שיחק במדי נבחרת הנוער של ישראל.
עת פרש ממשחק פעיל, בשנת 1995, מונה למאמן הנוער של הפועל בית שאן.
לאחר שלוש שנים, בשנת 1998, מונה למאמן הפועל עכו והעלה אותה מליגה א' אז הליגה הרביעית אל הליגה הארצית.
בליגה הארצית סיים עם הקבוצה בצמרת במקום הרביעי.
עונה לאחר מכן מונה למאמן מכבי עירוני קריית אתא והעלה אותה לליגה הלאומית.
בליגה הלאומית סיימה הקבוצה תחת הדרכתו במקום החמישי.
באמצע עונת 2005/2006 שב לאמן את קריית אתא על מנת להציל אותה מירידה לליגה השלישית, והצליח לייצב את הקבוצה ולהישאר בליגה הלאומית.
בעונת 2007/2008 זכה עם עירוני קריית אתא בגביע הטוטו של הליגה הארצית.
הקבוצה בהדרכתו סיימה במקום השמיני.
במהלך עונת 2009/2010 מונה למאמן בני סכנין, אך פוטר לאחר ארבעה משחקים.
לאחר מכן עבר בצפרירים חולון, מכבי כפר יונה, מכבי אום אל-פחם, הפועל מגדל העמק, סקציה מעלות, הפועל עפולה ומכבי קריית גת.
ב-10 במרץ 2019 מונה לוי למאמן הפועל עכו לקדנציה השלישית בקבוצה והצליח להשאיר אותה בליגה הלאומית לעונה נוספת.
ב-20 ביוני 2019 מונה לוי למאמן הפועל אדומים אשדוד מליגה א'.
ב-16 בדצמבר 2019 פוטר מאימון הקבוצה.
ב-6 בינואר 2020 מונה לוי למאמן מכבי הרצליה.
ב-23 בפברואר 2020, כשבועיים לאחר שהתפטר ממכבי הרצליה, חזר להפועל מגדל העמק.
בינואר 2022 מונה לוי לאמנה של עירוני רמת השרון
לפני תחילת עונת 2022/2023 סיים לוי את תפקידו ברמת השרון.
ב-10 ביולי 2022 מונה למאמנה של אדומים אשדוד, אך פוטר לאחר שבועיים, עוד לפני פתיחת העונה, בשל חילוקי דעות עם ההנהלה.
חיים כצמן (נולד ב-4 בנובמבר 1949) הוא איש עסקים, מנכ"ל ונדבן ישראלי-אמריקאי, מייסד ובעל השליטה בחברת הנדל"ן המניב ג'י סיטי (שנקראה בעבר גזית גלוב).
מכהן כמנכ"ל וסגן יו"ר בחברה.
כצמן נולד בתל אביב, הצעיר מבין שלושה ילדים, בן לסוניה ויהושע כצמן, שעלו בשנת 1933 מפינסק שבבלארוס.
אביו היה מחזיק תיק "הפועל" במועצת פועלי תל אביב וממלא מקום מזכיר מועצת פועלי תל אביב ואמו הייתה עקרת בית.
למד בבית הספר 'תיכון חדש' בתל אביב.
ב־1967 התגייס לצה"ל ושירת כמדריך נוער וכמפקד בפיקוד הגדנ"ע (עד שחרורו משירות המילואים, בדרגת רב-סרן).
הוא עורך דין בהשכלתו, כאשר במקביל ללימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1969–1974, פעל כיזם נדל"ן.
לכצמן ולרעייתו, ד"ר שולמית כצמן, רופאת ילדים שנפטרה ב־2013, שלוש בנות.
מתגורר כיום במיאמי עם רעייתו השנייה, שלי כצמן, לה נישא ב־2018. אחותו דליה פרשקר היא יזמית הייטק.
ב־1989 עבר כצמן עם אשתו, ד"ר שולמית כצמן, ושלוש בנותיהם להתגורר במיאמי, שם התמחתה אשתו ברפואת ילדים.
הוא החל לעסוק בנדל"ן, רכש ב־1991 מרכז מסחרי ראשון במיאמי לחברת גזית אינק.
(שבהמשך שינתה שמה ל"נורסטאר") שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ושאותה רכש כשלד בורסאי באותה שנה.
ב־1992 ייסד כצמן את חברת אקוויטי 1 (EQY Equity One) כחברה בת בבעלות מלאה של גזית אינק.
וב־1998 הנפיק אותה לראשונה בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
כצמן שימש ב־EQY מאז היווסדה כמנכ"ל וכיו"ר עד 2006 וכיו"ר החברה עד למיזוגה עם חברת Regency Centers ב־2016. ב־1995 החל לכהן כיו"ר דירקטוריון חברת 'גזית גלוב' הציבורית, אותה רכשה גזית אינק עם שותפים אחרים.
בין השנים 2000–2017 כיהן כיו"ר חברת FCR (First Capital Realty Inc) שהייתה בשליטת גזית גלוב, הרשומה למסחר בבורסה בטורונטו.
ב־2010 מונה ליו"ר דירקטוריון של חברת Citycon Oyj, חברה ציבורית הרשומה למחסר בבורסה של הלסינקי, פינלנד שגזית גלוב מחזיקה כ־48% ממניותיה.
ב־2008 רכש כצמן עבור גזית גלוב את השליטה בחברת Atrium האירופאית הרשומה למסחר בבורסות של וינה ואמסטרדם ומאז הוא משמש כיו"ר החברה.
ב־2018 מונה כצמן למנכ"ל וסגן יו"ר דירקטוריון בחברת 'נורסטאר'.
כצמן הוא חבר במועצה הבינלאומית של מרכזי הקניות (ICSC), שימש כנאמן במכון לקרקע עירונית (ULI), חבר באיגוד הלאומי של קרנות להשקעות בנדל"ן (NAREIT), וחבר באגודת המשקיעים הזרים למקרקעין (AFIRE).
הוא נשיא עולמי בעמותת "גדולים מהחיים", המסייעת לילדים חולי סרטן בישראל.
ב־2011 ייסד כצמן את מכון גזית-גלוב לנדל"ן, במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב־2017 החל כצמן בהקמת מרכז הסרטן מהמתקדמים בישראל: "בית שולמית", בעלות מוערכת של כ־50 מיליון דולר, מחציתה תרומה של כצמן, בקמפוס המרכז הרפואי העמק בעפולה על שטח של כ-11,000 מ"ר.
את המבנה תכנן האדריכל הבינלאומי רון ארד.
מאז 2006 הוא חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, ומאז 2010 הוא חבר בידידים האמריקאים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
באמצעות הקרן המשפחתית שלו הקים כצמן מוסדות לילדים:
מעון יום ואשכול גנים ביחד עם קרן תל אביב יפו לפיתוח,
מעון יום לילדים "בית שולמית" בירוחם.
פעילות מתמשכת בקריית מלאכי, ובכלל זה הרמת מעון לתינוקות ו"בית שולמית" - מעון יום לילדים מעוכבי התפתחות.
"בית שולמית - גן החלומות" בבאר שבע מרכז חינוכי שיקומי וסטרילי לילדים המחלימים ממחלת הסרטן.
ב־2019 הוענק לו תואר 'יקיר העיר' קריית מלאכי על השקעתו בצעירים בעיר, על ידי ראש העיר אליהו זוהר.
חיים לוי () הוא גיטריסט, מפיק מוזיקלי, מלחין, מעבד מוזיקלי וזמר ישראלי.
חיים לוי נולד ב-1959 בחיפה, לאביו יעקב שעלה ממרוקו ולאמו בלהה, דור 12 בישראל.
למד בבית הספר אליאנס בחיפה ובמשך שנות לימודיו הפיק מוזיקלית את כל אירועי התרבות בבית הספר.
שירת בצה"ל בחטיבת גולני בגדוד 13 כלוחם והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.
מגיל 12 למד בחיפה אצל אפרי אליפז ולאחר השחרור מהצבא למד אצל חיים אסולין באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
את השכלתו כמעבד השלים אצל מורים פרטיים לתזמור ולכן עסק בנגינת פלמנקו במשך תקופה מסוימת.
בירושלים הכיר את הזמרת רוחמה רז ושימש כמלווה שלה כחמש שנים
ב-1985 הקים עם שותפים חברת הפקות ועבר לתל אביב.
בין השנים 1989 – 1995 עבד עם הזמרת רונית אופיר והמפיק אמנון ברנזון והפיק עבורם את האלבומים "צריך לחזור" (משירי נתן יהונתן), "3000 לירושלים", "על יפי נערים" (אלבום שירי זיכרון לחללי מערכות ישראל), "שירים ממיטב הזמר העברי א'" וקלטת וידאו מצליחה – "שיר ארץ".
ב-1990 הפיק לזמרת רומי הלחמי אלבום מקורי ומיוחד בשם "בערך בגובה רב" שזכה לביקורות מצוינות.
מלבד ההפקה המוזיקלית הלחין את כל שירי האלבום.
השירים הזכורים: שיר דרך, בערך בגובה רב, יש לפעמים ועוד.
ב-1992 הפיק דיסקים רבים של שירי ילדים.
ב-1993 הקים יחד עם מירן אפשטיין, נגן כלי נשיפה את "צמד נגטיב" שהופיע בהצלחה רבה בישראל ומחוצה לה, וכן הוציא מספר סינגלים לרשתות הרדיו.
בין השנים 1997 – 2005 עבד עם המפיק, הזמר ומספר הסיפורים, דודו אלהרר וביחד הופיעו בתיאטרון הבימה עם המופע "אלף שירים ושיר" משירי נעמי שמר ובתיאטרון הקאמרי במופע שירים וסיפורים.
משנת 2000 עוסק חיים לוי בניהול מוזיקלי של להקות זמר נוער ובוגרים וכן בהופעות ושירה בציבור במועדוני זמר.
התגורר שנים רבות בראשון לציון ומאז 2018 מתגורר בבאר יעקב.
נשוי לאורית ולהם שלושה בנים.
הרב חיים לוי יצחק גינזבורג (י"ב בניסן תשי"ח, 2 באפריל 1958 – ט"ז בתמוז תשע"ט, 19 ביולי 2019) היה משפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד ובישיבת תומכי תמימים בראשון לציון ומחבר ספרים על תורת החסידות.
נולד וגדל בבני ברק לזהבה ולרב שלום יהודה לייב גינזבורג, שוחט ובודק ומשפיע בקהילת חב"ד במקום.
בצעירותו למד תקופה קצרה בישיבת "קרלין" בבני ברק, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד, ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
שם הוא התקרב אל המשפיע הרב מנחם מנדל פוטרפס, ונחשב לאחד מתלמידיו הקרובים.
בח' באלול תשל"ז (1977) נשלח על ידי הרב מנחם מנדל פוטרפס ביחד עם עוד חמישה בחורים לפתוח את הישיבה במגדל העמק, אותה הקים הרב יצחק דוד גרוסמן, שבוע קודם, אשר בהמשך הפכה לישיבת תומכי תמימים.
בשנת תש"ם נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין שבניו יורק.
בשנת תשמ"ב (1982) לאחר נישואיו עם מרים יפה בתו של הרב יעקב פלס, החל לשמש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, ובהמשך החל למסור שיעור כללי בספר התניא במקומו של הרב פוטרפס.
עם השנים לא כל חברי הנהלת הישיבה הסכימו עם דעותיו בענייני גאולה ומשיח, ובעקבות חילוקי דעות עזב בשנת תשס"ה את הישיבה.
בשנת תשס"ו (2006) החל לשמש משפיע ראשי בישיבת תומכי תמימים בראשון לציון.
כתלמיד של הרב פוטרפס, הדגיש לתלמידיו את חשיבות האידיאל של תפילה קונטמפלטיבית וכך אף נהג.
הרב גיזבורג פרסם במשך השנים עד תמוז ה'תשנ"ד (1994) מאמרים בשבועון כפר חב"ד, מאז שהתחיל לצאת עיתון בית משיח היה כותב בכל שבוע טור בשם "התוועדות חסידותית" והיה חבר בהנהלת מטה משיח.
בעבר, שימש בתפקידים בצעירי אגודת חב"ד בישראל.
בכ"ט בסיון תשע"ט לקה באירוע מוחי ונפטר כשבועיים לאחר מכן כשהוא בן 61. נקבר בבית הקברות באחיעזר.
הרב גינזבורג היה אב לשלוש בנות.
אחיו הרב יוסף שמחה, הוא הרב של המועצה מקומית ושליח חב"ד הראשי בעומר.
משיח עכשיו - הסברת החשיבות של תורת חסידות חב"ד ושיטתה, בהוצאת ספרים "ופרצת" כפר חב"ד, ארבעה כרכים, תשנ"ב-תשנ"ה
פניני התניא - ביאור לספר התניא בסגנון של שיעור מוכן וקל להבנה, בהוצאת ספרים "ופרצת" ו"חיש" כפר חב"ד, 13 כרכים, תשנ"ב-תשע"ז; לאחר פטירתו יצא עוד כרך, תש"ף.
בנוסף, לאחר פטירתו יצאו ארבעה כרכים אל תוך התניא המבוססים על הסדרה המקורית.
בחירתו של הפיקח - ביאור על ארבעה מאמרים של הרבי מלובביץ', בהוצאת ספרים "ופרצת", רמלה, תשס"ג
אוצר פניני החסידות לפי מעגל השנה - סדרת מאמרים בהם סיפורים שסיפר המשפיע ר' מנחם מנדל פוטרפס, שיחות של הרבי ובענייני עבודת השם, המאמרים פורסמו בשבועון בית משיח, תשס"ז
התוועדות חסידית - אוסף מאמרי הרב גינזבורג כפי שפורסמו בשבועון ובהוצאת 'בית משיח', תשנ"ט
המשפיע - סיפורים על המשפיע ר' מנדל פוטרפס, הוצאת "ופרצת", תשס"א.
לחם כמפקד מחלקה במלחמת ההתשה, כמפקד פלוגה במלחמת יום הכיפורים וכמפקד חטיבה במלחמת שלום הגליל.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בתפקידים כלכליים ובפיתוח אזורי תעשייה.
חיים כץ נולד ברחובות, בן להורים ילידי גרמניה, שעלו לארץ ישראל במחצית השנייה של שנות ה-30 והתיישבו ברחובות.
בילדותו התחנך בבית ספר בן צבי ובאורט רחובות.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו הצבאי בחיל השריון בתפקידי פיקוד והדרכה.
במלחמת ההתשה, בשנת 1969, היה מפקד מחלקת טנקים בגדוד 9 בגזרה הצפונית של תעלת סואץ מאזור קנטרה וצפונה, גזרה שהייתה רוויה בתקריות אש ובלחימה לפתיחת צירי תנועה והגנה על המעוזים.
במלחמת יום הכיפורים, בשנת 1973, היה מפקד פלוגה בגדוד 409 של חטיבה 600. השתתף בקרבות הבלימה באזור רכס חמדיה, במרחב החווה הסינית ובמרחב צליחת תעלת סואץ.
11 חיילים וקצינים מפלוגת הטנקים שעליה פיקד נהרגו ונוספים נפצעו במהלך הלחימה הנועזת והקשה.
אחרי המלחמה התבקש לחזור לשירות קבע, כמפקד קורס קציני שריון מג"ח בגדוד 196 בחטיבה 460 בהמשך שירת בתפקידי פיקוד כמפקד גדוד 433 בחטיבה 500, סגן מפקד חטיבה 211, מפקד חטיבה 767 (לימים חטיבה 130).
במבצע שלום הגליל, בשנת 1982, היה מפקד חטיבה 767 באוגדה 880, "עוצבת עידן".
החטיבה לחמה במרחב הגזרה המזרחית והגיעה במסגרת התקדמותה עד מרחב ינטה, כ-35 ק"מ מדמשק.
בשנת 1986 מונה לסגן מפקד אוגדה 90. היה חניך במכללה לביטחון לאומי ושימש כמדריך צוות במכללה לפיקוד ומטה (פו"ם) .
לאחר שחרורו מצה"ל, משנת 1990, עבד במשך 3 שנים במשרד האוצר עם שר האוצר יצחק מודעי כיועצו לפרויקטים לאומיים, בתקופת קליטת גל העלייה של שנות ה-90. היה חבר במספר ועדות היגוי מטעם משרד האוצר שעסקו בפרויקטים לאומיים, בקליטת העלייה והאצת הבניה למגורים.
בנוסף היה חבר דירקטוריון התעשייה האווירית.
משנת 1993 עבד עם התעשיין סטף ורטהיימר במשך 9 שנים בניהול, תכנון, הקמה, ושיווק של גני התעשייה עומר בנגב ולבון בגליל, והיה בצוות הניהול של חברת פלסאל בע"מ.
משנת 2003 ריכז את ניהול הקמת מנהלות לאזורי התעשייה בפריפריה ובניהול פרויקט "עידוד" במשך 4 שנים עבור משרד המסחר והתעשייה.
במסגרת זו הוקמו 27 מנהלות לאזורי תעשייה חדשים ופותחו פרויקטים לעידוד יישובי הפריפריה בגליל, בנגב, ביהודה ושומרון.
היה שותף בתכנון אזור התעשייה בצומת להבים "עידן הנגב" והיה חבר דירקטוריון בחברה לפיתוח רחובות.
בשנים 2007–2018 עסק בפיתוח ושדרוג אזור התעשייה חולון, במסגרת תפקידו כמנהל מינהל תעשייה ומסחר בעיריית חולון.
יחד עם ראש העיר מוטי ששון הביא לשינוי אזור התעשייה והעסקים חולון, מאזור תעשייה בו הייתה הגירה שלילית של עסקים הפך האזור למושך וכדאי לעסקים רבים.
היה חבר דירקטוריון בחברה הכלכלית לפיתוח חולון.
בוגר אוניברסיטת תל אביב במנהל עסקים, בוגר המכללה לביטחון לאומי, ומוסמך במדיניות ציבורית וניהול ציבורי מאוניברסיטת חיפה.
היה נשוי לרותי עד לפטירתה ואב לשלוש בנות.
נפטר ב-4 במאי 2022, והובא למנוחות בבית העלמין ברחובות .
החכם חיים בן יצחק הלוי (בד' בסיון ה'תר"צ, 31 במאי 1930 – ג' באב ה'תשס"ט, 24 ביולי 2009) היה חכם קראי ורב ראשי לקהילת היהודים הקראים בארץ ישראל בעת החדשה.
לוי נולד ב-1930 בחארת אל יהוד (רובע היהודים) בקהיר ליצחק ורחל.
הוא למד לימודי תפילה וחזנות אצל הרב עמנואל מסעודה והלכה אצל הרב יוסף בן ישועה חיינה ושימש חזן צעיר בבית הכנסת.
הוא היה פעיל בארגון צעירי הקהילה במצרים ובארגון "הכנסת כלה" שפעל למען עזרה לנזקקים בני העדה.
בגיל 17 עמד כבר בראש תנועת הנוער של בני העדה "בחורי הישראלים הקראים" שמטרתה הייתה הקניית ידע דתי לצעירי העדה.
בימי מלחמת העולם השנייה בהיותה נער פגש לראשונה הרעיון הציוני.
חיילי הבריגדה היהודית בצבא הבריטי הגיעו לבית הכנסת של הקהילה בקהיר והוא היה נחוש לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1949 לאחר שנישא לרחל בת יוסף יונס עלו לישראל אחרי חתונתם והתיישבו בבית דגן.
בקיאותו בשפה העברית ורצונו לשרת בכוחות הביטחון של המדינה הצעירה הביאו אותו להתנדב לשירות במשטרת ישראל.
לוי שירת במשטרת תל אביב ובמקביל לשירותו במשטרה החלה פעילותו יחד עם הרב עמנואל מסעודה ומשה מורד בבניית היסודות לארגון הקהילתי של בני העדה הקראית בישראל.
ב־1956 הוא נתמנה למזכיר העדה בארץ ואיש הקשר מול מוסדות המדינה.
ב־1959 הוציא לאור את ספר תפילה קראי, הראשון שהודפס בארץ ישראל.
במסגרת פעילותו ותפקידו נפגש ביחד עם ראשי העדה עם מנהיגי המדינה למען הכרה בקהילה שסבלה מאפליה מצד הממסד הרבני.
הרב לוי קיבל מכתב באופן אישי מראש הממשלה דוד בן-גוריון המכיר בזכויות של העדה כחלק בלתי נפרד מעם ישראל.
גם פגישותיו עם נשיאה השני של המדינה יצחק בן-צבי שהיה חוקר קדמוניות היהודים תרמו רבות להבנתו של הנשיא בתולדות הקראים ופעילתו למען העדה.
בשנת 1966 עת סיים הרב עובדיה מצליח את תפקידו כרב העדה הקראית באשדוד, פרש לוי משירותו במשטרת ישראל ונתמנה במקומו לרב הקהילה בעיר.
לוי שכיהן גם כדיין בבית הדין הקראי ייצג את הזרם המרכזי של העדה להקמת בית דין קראי לעניין המעמד האישי והוא הוביל את מאבק הקהילה למען ייסוד מוסדות קהילה ודת עצמאיים המנותקים מהרבנות הראשית.
חתונת בתו הבכורה מוניקה לבחיר ליבה משה מרזוק שהייתה במהלך תקופה סוערת זאת סוקרה בהרחבה בעיתונות הארצית.
במהלך כהונתו כרב הקהילה באשדוד יזם ימי עיון ולימוד וערבי גיבוש לבני העדה ופעל להקמת בית הכנסת "ענן הנשיא" בעיר.
אחרי פטירתו של החכם דוד אלפרנגי בשנת 1987 נתמנה לוי לרבה הראשי של עדת היהודים הקראים בישראל.
בתפקידו זה המשיך לקדם את מורשת בני הקהילה ופעל רבות בעניינים מנהלתיים מול משרדי הממשלה.
כאב בית הדין הקראי הוא ליווה את עורכי הדין שפעלו למען העדה בדיונים המשפטים בבג"ץ.
הרב יצר וחיזק את הקשרים עם הקהילות מעבר לים.
עם פתיחת שערי ברית המועצות לוי נסע בשליחות הסוכנות היהודית יחד עם הרב יוסף אלגמיל וד"ר משה חיינה לקהילת הקראים בחצי האי קרים.
הוא ביקר גם בקהילות הקראים בצרפת, בטורקיה ובארצות הברית.
נפטר בשבת ג' באב ה'תשס"ט ונטמן ביום ראשון ד' באב באשדוד, מלווה על ידי בני משפחתו ומאות מבני הקהילה.
בית הכנסת הקראי באשדוד "כתר תורה" נקרא על שמו ועל שם כותב 'כתר ארם צובא' אהרן בן אשר.
הרב לוי ראה בהקניית החינוך למורשת העדה ערך עליון והוא פעל יחד עם חכמי העדה לתרגם ולהוציא לאור ספרים רבים של חכמי הקראים במהלך הדורות.
בסיוע תרגומו של עיתונאי רשות השידור בערבית דוד אגמון, ערך והוציא לאור את 'ספר המעמד האישי' שכתב המשפטן, המשורר והפילוסוף הקראי מוראד פרג.
לוי חיבר את הספר "מעיין חיים" מהווה ספר מבוא ללימוד ולהבנת היהדות הקראית והלכותיה בהשראת ספר ההלכה 'אדרת אליהו' שחיבר החכם הקראי אליהו בשייצי.
ספרו "תולדות חיים" הוא סקירה ביוגרפית של גדולי חכמי הקראים ומשנתם.
לוי הרצה על תולדות הקראים וחכמיהם בחוגים ללימודי יהדות באוניברסיטאות ברחבי הארץ ופעל יחד עם חוקרי אקדמיה להבנת חשיבותה ותרומתה של הקראות למחשבת ישראל.
על מנת להכיר ולהבין את היהדות הרבנית וקו מחשבתה השקיע רבות בלימוד המנהגים והתפילות של היהדות התלמודית.
הרב היה בקיא בכתביו של הרמב"ם וספרי ההלכה הרבניים ומהם שאב את עיקר צדקת דרכה של הקראות.
נקודת מבטו והתייחסותו של הרב למערכת היחסים בין הקראות לרבניות בארץ ישראל באה לידי ביטוי בסיכום דברים בהקדמה לספר התפילה שכתב: .
חיים לוטן (נולד ב-15 בפברואר 1952) הוא פרופסור, קרדיולוג בכיר, ששימש כמנהל מערך הלב בבית החולים הדסה עין כרם.
לוטן סיים את ההכשרה הרפואית בפקולטה לרפואה ב במרכז הרפואי הדסה בשנת 1979 וסיים את התמחותו בקרדיולוגיה בשנת 1987.
בין השנים 1987 ל-1989 עשה התמחות-על במחקר בקרדיולוגיה התערבותית וגרעינית ופיתוח דימות תהודה מגנטית באגף הלב וכלי הדם באוניברסיטת אלבמה בבירמינגהם, אלבמה, ארצות הברית.
בשנת 1996 מונה למנהל תחום קרדיולוגיה התערבותית וצנתור לב במרכז הרפואי הדסה בירושלים.
בשנת 2000 מונה למנהל מכון הלב במרכז הרפואי הדסה.
בשנת 2006, יחד עם פרופסור רפאל ביאר, ייסדו את הקונגרס הבינלאומי השנתי המוביל של ה–ICI (חדשנות בקרדיולוגיה התערבותית) ואת האקדמיה לחדשנות.
החל משנת 2009 קיבל מינוי כפרופסור לרפואה (קרדיולוגיה) מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
החל לכהן כנשיא האיגוד הקרדיולוגי הישראלי ממאי 2011 עד אפריל 2013.
פרופסור לוטן הוא יו"ר ועדת ההסמכה והרישוי של משרד הבריאות לסטנטים כליליים, והיה מעורב במספר מיזמים ביו-רפואיים ושירת כמנהל רפואי יועץ רפואי בסטארטאפים רפואיים רבים בתחום הקרדיולוגיה ההתערבותית והדמיית הלב.
יחד עם ד"ר יעקב נחמיאס ייסד את הקורס הבינתחומי לתהליכי חדשנות ביו-רפואית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2018 נבחר על ידי חברי מועצת המנהלים של האיגוד הלאומי לקרדיולוגיה בסין לחבר בקבוצת "ידידים בינלאומיים" יחד עם 11 קרדיולוגים מהמובילים בעולם אשר תרמו תרומה משמעותית לפיתוח רפואת לב וכלי דם בסין.
מארי חיים בן סלימאן כסאר (ה'תרי"ט – חשוון ה'תרע"ב, 1859 – 1912) היה רב תימני, בלשן, משורר ומעתיק ספרים.
ידוע במיוחד בשל פועלו לשיפור ייצור בתי התפילין בתימן.
נולד לסלימאן בן שכר כסאר ברובע היהודי בעיר צנעא.
בשנת ה'תרכ"ח (1868), בהיותו בן 9, התייתם מאביו, וגיסו (בעל אחותו סלאמה) הגביר שלום כסאר טיפל בו וחיתן אותו עם ביתו ג'נא.
למד אצל מארי חיים קורח.
אהב את לימוד התורה, ופעל רבות בחיפוש כתבי יד עתיקים ונוסחאות ישנות בגניזות.
בעיקר חיפש קטעי גניזה של פירושי רס"ג ופירוש הרמב"ם למשנה.
העתיק ספרים רבים מכתבי היד שמצא, והקפיד להעתיק על פי מסורת תימן הקדומה.
בכך הוא דמה למארי יחיא קאפח, שעסק גם הוא בכך.
בגיל 18 למד צורפות, וממנה התפרנס.
היה ראש בית הכנסת בית אלכסאר.
כתב פירושים לתורה, לתרגום אונקלוס, ושירים.
כתב עליו אחיינו הרב עמרם קורח:
פועלו המרכזי של מארי חיים היה שיפוץ ייצור בתי התפילין בתימן.
עד תקופתו בתי התפילין לא היו מיוצרים בצורה מספיק מרובעת, לא היו מיושרים, החריץ בין בתי התפילין של ראש לא היה עמוק מספיק, והבתים היו עשויים מעור דק שמתקלקל והורס את צורת הבית.
במקום כלי העץ המקובלים הוא הכין בעצמו כלים מיוחדים ממתכת, ובהם ייצר תפילין מיושרות וחזקות.
כלי עבודתו כוללים מלחציים, מערכת תבניות נחושת, ודסקיות ליצירת החריצים בין הבתים.
את כלי עבודתו קנה החוקר קרל רתיינס, הוא מכרם לזלמן שוקן, שהשאיל אותם למוזיאון בצלאל.{{הערה|פרופ' זוהר עמר, '''הרב חיים כסאר ושיפור ייצור התפילין בתימן, בתוך: אדם בן נון (עורך), תהודה, גיליון 32, בהוצאת האגודה לטיפוח חברה ותרבות, נתניה ה'תשע"ז (2017), עמודים 22–33|שם=עמר}}
כתב פיוט על הכנת בתי התפילין.
בפיוט 13 בתים, ובכל בית 8 שורות.
אחיינו הוא הרב הראשי האחרון לתימן, הרב עמרם קורח.
נכדתו נישאה לרב שלום יצחק הלוי מקריית אונו, ובן נינו הוא הרב משה צארום מירושלים.
חיים כהן (נולד בשנת 1983) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה בטבח שבעה באוקטובר.
קודם לכן שירת כמפקד עוצבת השרון, קצין אג"ם של עוצבת הפלדה ומפקד גדוד שקד.
כהן נולד ב-1983. התגייס לצה"ל בשנת 2002, והתנדב ליחידת דובדבן.
עבר מסלול של לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בהמשך שירת כמפקד פלגת לוחמים ביחידת דובדבן.
עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד פלוגה מבצעית בגדוד צבר.
בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד שקד, בין היתר במבצע צוק איתן.
לאחר מכן מונה למפקד בית הספר להכשרות בגדס"ר גבעתי.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד שקד, תפקיד שבו שירת עד שנת 2019. בשנים 2019–2021 שירת כקצין אג"ם של עוצבת הפלדה.
ב-5 באוקטובר 2021 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת השרון (חטיבה 5), ושימש בתפקיד עד 23 במרץ 2023.
ב-16 באפריל 2023 מונה למפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה, תפקיד שבו שירת בטבח שבעה באוקטובר.
הוא קפץ לזירה כמה שעות לפני יום הטבח, לאחר שקיבל מידע בהערכות מצב.
ב-5 בבוקר הגיע למסיבת הנובה, אך החליט שלא לפזר את המסיבה, על אף ההתרעות, ולמרות שראה את מספר המשתתפים הגבוה והבחין כי רק שני רכבי שיטור מאבטחים את המסיבה.
זירת המסיבה הייתה לפיגוע הטרור הגדול בתולדות ישראל, בה נרצחו ביום שמחת תורה 378 בני אדם, ו-44 נחטפו.
בדצמבר 2024 החליט הרמטכ"ל הרצי הלוי להדיח את כהן מתפקידו, אך החלטה זו לא מומשה.
על פי תחקיר "הארץ", כהן פנה בעניין זה באמצעות משפחת קדושים אל שר הביטחון ישראל כץ, והלה התערב לטובתו.
כהן סיים את תפקידו כמפקד החטיבה הצפונית ב-10 באפריל 2025, בתום קדנציה של שנתיים, והודיע על פרישתו מצה"ל כשהוא מציין: "במבחן התוצאה נכשלתי".
בנובמבר 2025 הורה הרמטכ"ל אייל זמיר להדיח את כהן משירות מילואים, במסגרת הצעדים הפיקודיים הראשונים שנקט נגד מפקדים בכירים על חלקם במחדל שהוביל לטבח שבעה באוקטובר.
הרב חיים כ"ץ (נולד בז' באדר ב' ה'תש"ח, 18 במרץ 1948) הוא רב ישראלי, שימש כראש ישיבת הכותל וכיום ר"מ בישיבת בית אל.
נולד בז' באדר ב' תש"ח בירושלים לדוד ובתיה כ"ץ, ובשנות ילדותו עבר עם משפחתו לבני ברק, שם גדל.
בשנת ה'תשכ"ז החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, בשיעור א' אצל הרב זלמן ברוך מלמד ולאחר מכן למד שלוש שנים אצל הרב מרדכי פרום.
התגייס דרך מסלול הסדר מרכז לחיל התותחנים, ושירת לאחר מכן במילואים שנים רבות.
בשנת ה'תשל"ה אחרי הקמתה של תנועת גוש אמונים על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק, מאיר הר ציון שלח מכתב אל הרב קוק על מטרות התנועה ומניעיה.
הרב צבי יהודה שלח את הרב חיים כ"ץ ביחד עם אחיו, יעקב כץ (כצל'ה), לדבר עם הר ציון, ובכך התחילה פעולתם בתנועה.
בהמשך הם נשלחו לשכנע את תושבי הקיבוצים והמשקים בחשיבות מפעל ההתנחלות ביהודה ושומרון.
המטרה הייתה לשכנע את אנשי ההתיישבות של קום המדינה כי גוש אמונים הוא המשך החלוציות ועליהם להיות שותפים למהלך.
במשך כמה חדשים הם התארחו בביתו של מאיר הר ציון, הסתובבו בקיבוצים והכינו את השטח לערבי שיח בקיבוצים עם חבריהם מישיבת מרכז הרב, וביניהם: הרבנים צפניה דרורי, אלי סדן, יהושע צוקרמן ועוד.
בנוסף, לבקשת הרב צבי יהודה, הרב כ"ץ נסע מדי שבוע להעביר שיעור בקיבוץ טירת צבי.
למשך מספר חודשים הרב כ"ץ למד בבוקר במרכז הרב ובצהריים למד בישיבת מיר ושמע שיעורים מפי הרב נחום פרצוביץ והרב חיים שמואלביץ.
כמו כן, היה משתתף קבוע בשיעורים של הרבנים בצלאל ז'ולטי וברוך מרדכי אזרחי.
בנוסף הרב כ"ץ היה מקורב לרב שלמה פישר איתו למד במשך קרוב לחמישים שנה, מאז מגוריהם המשותפים במבשרת ציון בשנים הראשונות לאחר נישואיו של הרב כ"ץ.
שימש תקופה כ"משיב" במרכז הרב, ר"מ בישיבת בית אל, ובשנת ה'תשנ"ח החל לכהן כראש ישיבת הכותל.
בשיעורים הכלליים אותם העביר היה משתתף בקביעות הרב אביגדר נבנצאל.
לאחר כ-4 שנים עזב את ישיבת הכותל וחזר לישיבת בית אל שם החל למסור שיעורים כלליים לבקשת ראש הישיבה.
הרב כ"ץ משמש כר"מ בישיבה, עמד בראש כולל ההלכה בה, וכן לומד באופן פרטני עם בחורים מצטיינים בישיבה.
שימש במשך שנים רבות כרב קהילת "רמתיים צופים" בשכונת רמות ובחמש עשרה שנים האחרונות, מתגורר בהר חומה.
נשוי לרחל, ולהם שני בנים ושתי בנות.
אחיו הוא ח"כ לשעבר יעקב כץ (כצל'ה) ואחת מאחיותיו היא רחלה, אשתו של הרב ד"ר אברהם ליפשיץ, לשעבר ראש החמ"ד.
חיים כהן (14 במרץ 1950 – 25 בנובמבר 2016) היה ספורטאי ספורט נכים, שחקן וקפטן נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
כהן נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון עירוני י"א והיה שחקן בקבוצות הנוער והבוגרים של בני יהודה תל אביב.
הוא שירת בחטיבת הצנחנים ונפצע קשה בפעולת כראמה, בעקבותיה נותר מרותק לכיסא גלגלים והחל בפעילות שיקומית בבית הלוחם.
ב וב השתתף בתחרויות אתלטיקה בדרגת נכות 4: בהיידלברג התחרה בהטלת כידון, זריקת אלה וזריקת דיסקוס ובטורונטו התחרה בזריקת דיסקוס.
כשחקן כדורסל כיסאות גלגלים השתתף במשחקי סטוק מנדוויל.
באליפות אירופה לשנת 1975 הוא הוכתר בתואר מלך הסלים.
בהמשך השתתף ב בה זכתה הנבחרת במדליית כסף, ב היה שותף לזכייה במדליית זהב וב בהם סיימה הנבחרת ברבע הגמר.
נפטר בשנת 2016 והוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות.
חיים ישורון כצמן (3 באוקטובר 1991 – 7 באוקטובר 2023) היה סוציולוג, פעיל שלום, אקדמאי ותקליטן אמריקאי-ישראלי.
נרצח בטבח בחולית, במהלך טבח שבעה באוקטובר.
כצמן נולד בישראל ב-3 באוקטובר 1991. הוריו דניאל כצמן וחנה לבית וכהולדר, עלו לישראל מניו יורק בשנת 1990. אמו הייתה במקור מסינסינטי, ואביו היה מסיאטל.
סבו וסבתו מצד אמו היו שניהם ניצולי שואה.
כצמן נולד בפתח תקווה, במשפחה דתית-לאומית, אך יצא בשאלה בגיל 16. לאחר שסיים שירות חובה בצה"ל כלוחם במערך האיסוף הקרבי, עבר לקיבוץ חולית מתוך רצון להתחבר לקהילה.
בתחילה עבד כמכונאי רכב, ולאחר מכן כגנן בקיבוץ.
מאוחר יותר פתח שם בר.
לכצמן ישנם 5 אחים ואחיות, סבו הוא הרב שרגא פייבל כצמן.
כצמן קיבל תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה בפילוסופיה ובמדעי המדינה, ותואר שני בפוליטיקה באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא עבר לסיאטל כדי להמשיך לתואר דוקטור בלימודים בין-לאומיים מאוניברסיטת וושינגטון.
בהיותו בוושינגטון לימד עברית בבית הכנסת בסיאטל והיה שותף לקבוצת המחקר ישראל-פלסטין של האוניברסיטה.
כצמן חזר לחולית לאחר פרוץ הקורונה.
הוא השלים את התואר מרחוק, זכה בפרס ברוך קימרלינג (ניתן על ידי האגודה ללימודי ישראל) לעבודת התזה הטובה ביותר בשנת 2020 וסיים את לימודיו בשנת 2021. עבודת הגמר שלו התמקדה בציונות הדתית בישראל.
כצמן התנגד לשלטון הישראלי ביהודה ושומרון, וסירב לבקר בהתנחלויות.
הוא היה פעיל במחסום Watch ובקבוצה שארגנה פעילויות שמירה עבור קהילות פלסטיניות בהר חברון.
הוא היה פעיל גם בשוברים שתיקה, והיה מעורב גם בפעילות התנדבותית ברהט.
כמו-כן התנדב בעמותת בדרך להחלמה.
כצמן עבד כמרצה לפילוסופיה, פוליטיקה והחברה הישראלית.
מחקריו האקדמיים התמקדו בקהילות הציונות הדתית.
במאמר שתורגם לעברית רק אחרי הירצחו, קרא לשמאל הישראלי לקבל השראה מהאופן שבו הציונות הדתית הגיעה לעמדת השפעה פוליטית במדינת ישראל
כצמן שימש כעורך וכתב בעיתון המקומי "חוליתון" של קיבוץ חולית.
בנוסף לעבודתו האקדמית ועשייתו החברתית, כצמן היה גם תקליטן ומוזיקאי אשר נודע בבחירה לתקלט במסיבות מוזיקה בערבית מכל העולם.
כצמן שהה בחולית בעת הטבח בקיבוץ.
הוא ושכנתו הסתתרו יחד בארון הבגדים שבממ"ד בביתה, ומשנמצאו סוכך עליה בגופו.
הוא נרצח והיא נחטפה לעזה, אך ננטשה על ידי חוטפיה סמוך לגבול ישראל – רצועת עזה.
היא הצליחה לקחת תינוק בן ארבעה חודשים וילד בן ארבע בחזרה לחולית.
כצמן היה בן 32 במותו.
הוא נטמן ב-12 באוקטובר בבית העלמין ירקון.
חיים לא רגילים הוא סרט קומדיה רומנטית ופנטזיה משנת 1997, בבימויו של דני בויל ובכיכובם של יואן מקגרגור וקמרון דיאז.
הסרט נכתב על ידי ג'ון הודג' וממשיך את שיתוף הפעולה המוצלח בין בויל, מקגרגור והודג' לאחר הסרטים "טריינספוטינג" ו"שטח קבורה".
הסרט מתאר את סיפורם של שני מלאכים שמקבלים משימה לגרום לבני אדם להתאהב, תוך שהם מתמודדים עם משברים רומנטיים וסיטואציות בלתי צפויות.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ולא הצליח בקופות, והכניס רק 14.6 מיליון דולר ברחבי העולם לעומת תקציבו של 12 מיליון דולר.
הסרט מתמקד בדמותו של רוברט לואיס (יואן מקגרגור), עובד ניקיון שמפוטר מעבודתו וחוטף את סלין נבינס (קמרון דיאז), בתו המפונקת של הבוס שלו, כדי להשיג כופר.
מה שמתחיל כחטיפה קומית מסתבך כאשר שני מלאכים, אוטלי (הולי האנטר) וג'קסון (דלרוי לינדו), נשלחים מהשמיים במטרה להבטיח שרוברט וסלין יתאהבו זה בזה.
השניים מוצאים את עצמם במרדף פראי אחר אהבה ובמרדף נוסף אחר השלטונות, בעוד המלאכים מנסים להפעיל מניפולציות שונות כדי לחבר בין השניים.
יואן מקגרגור בתפקיד רוברט לואיס - עובד ניקיון שמפוטר מעבודתו ומחליט לחטוף את סלין.
קמרון דיאז בתפקיד סלין נבינס - בתו של המעסיק של רוברט, שנחטפת על ידו ונגררת להרפתקה בלתי צפויה.
הולי האנטר בתפקיד אוטלי - מלאכית שנשלחת למשימה לגרום לרוברט וסלין להתאהב.
דלרוי לינדו בתפקיד ג'קסון - מלאך נוסף שמסייע לאוטלי במשימה הרומנטית.
איאן הולם בתפקיד נבינס - אביה של סלין והמעסיק של רוברט.
דן הדייה בתפקיד המלאך גבריאל
הסרט "חיים לא רגילים" קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
בעוד שהבמאי דני בויל זכה לשבחים על הסגנון הוויזואלי והאנרגיה הייחודית שהוא מביא לסרט, העלילה והכימיה בין הדמויות הראשיות קיבלו ביקורת על כך שלא הצליחו לעמוד בציפיות הגבוהות שהציבו סרטיו הקודמים של בויל.
חלק מהמבקרים ציינו שהסרט משעשע ומהנה, אך לא מצליח להיות בלתי נשכח כמו "טריינספוטינג".
הסרט קיבל ציון של 41% באתר Rotten Tomatoes וציון של 35 מתוך 100 באתר Metacritic.
חיים לבנון (1938 – 5 במרץ 2014) היה פרופסור לכימיה ב, ראש המחלקה לכימיה פיזיקלית.
אחד מראשוני ראשי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
נולד ב-1938, בירושלים, דור שביעי למשפחה ירושלמית.
לאחר שחרורו מצה"ל התגורר במשך שנתיים בקיבוץ בית העמק ושימש כמזכיר גרעין הנח"ל במקום.
ב-1960 חזר לעיר הולדתו ירושלים והחל ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית.
קיבל שם תואר ראשון (BSc) בכימיה ולאחר מכן סיים וקיבל שם גם תואר שני בכימיה פיזיקלית וב-1968 תואר דוקטור.
עשה פוסט דוקטורט באותו מקצוע באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שבמיזורי, ארצות הברית, בשנים 1969–1972 ואז חזר לארץ, לירושלים.
החל ללמד ב-1972 במחלקה לכימיה פיזיקלית של האוניברסיטה העברית ובהמשך הקים במסגרתה את המעבדה לתהודה מגנטית.
ב-1984 קיבל דרגת פרופסור מן המניין.
שימש במהלך הקריירה האקדמאית שלו כמנהל מרכז פרקש לתהליכים מושרי אור במשך כעשר שנים והיה ראש המחלקה לכימיה פיזיקלית בפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע.
היה חבר וממייסדי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ולאחר מכן כיהן כיו"ר השלישי שלו בשנים 1991–1993. כיהן כיו"ר קופת התגמולים לעובדי האוניברסיטה העברית בירושלים בע"מ במשך 12 שנים (1992–2004).
היה נשוי לחדוה לבנון ואב לשלושה ילדים, שני בנים ובת.
נפטר במרץ 2014 ונקבר בהר המנוחות, גבעת שאול, בירושלים.
חיים כמו שמכירים הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2010, בבימויו של גרג ברלנטי ותסריט מאת איאן דייצמן וקריסטין רוסי.
הסרט מככבים קתרין הייגל וג'וש דוהאמל בתפקידים הראשיים.
העלילה מתמקדת בהולי ברנסון ואריק מסר, שני אנשים שלא מסתדרים אחד עם השני ומוצאים את עצמם מטפלים יחד בתינוקת של חבריהם שנהרגו בתאונה.
הסרט הופק בתקציב של 38 מיליון דולר והכניס 105.7 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט מתחיל עם הולי ברנסון ואריק מסר, שאינם מסתדרים ביניהם לאחר דייט ראשון לא מוצלח.
עם זאת, הם מוצאים את עצמם מטפלים יחד בילדתם התינוקת של החברים הטובים שלהם, פיטר ואליסון, שנהרגו בתאונת דרכים.
הולי ואריק מנסים להתמודד עם חייהם האישיים והמחלוקות ביניהם בזמן שהם לומדים להיות הורים מאמצים לסופי הקטנה.
תוך כדי התהליך, הם מפתחים רגשות זה לזה.
הסרט בוחן את הקשיים והאתגרים של הורות לא צפויה ואת הדרך בה שניהם מוצאים אהבה ותמיכה משפחתית בלתי צפויה.
קתרין הייגל בתפקיד הולי ברנסון - בעלת קונדיטוריה עם חלום להצלחה
ג'וש דוהאמל בתפקיד אריק מסר - שדרן ספורט מצליח ורווק
ג'וש לוקאס בתפקיד סם - שכן מבין ותומך
כריסטינה הנדריקס בתפקיד אליסון נובאק - חברתה הטובה של הולי
הייז מקארתור בתפקיד פיטר נובאק - חבר טוב שנהרג בתאונה
די ריי דייוויס בתפקיד לוני - חבר נאמן של אריק
שרה ברנס בתפקיד ג'נין גרוף - חברתה הקרובה של הולי
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 29% בהתבסס על 144 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הסרט מתקשה לשלב בין קומדיה לרומנטיקה, ולמרות הכימיה בין השחקנים הראשיים, אינו מצליח לחדש.".
ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 39 מתוך 100, בהתבסס על 32 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות, כשמבקרים ציינו את הביצועים של הייגל ודוהאמל כנקודה חזקה, אך את הכתיבה והתסריט כמוגבלים ולא מקוריים.
חיים לוּבּין (1923–2007) היה כלכלן, חבר סגל בבית הספר לכלכלה, אוניברסיטת תל אביב, והיה בין מייסדי בית הספר.
חיים לובין בן יעקב, הוא דור רביעי בארץ.
נולד בתל אביב, פלשתינה (א"י) (1923) למשפחה דתית.
אמו חרדית מטבריה, שמוצאה מחסידות קרנין.
במלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בצבא הבריטי בבריגדה היהודית, שם שירת ביחידת הטנקים שנכנסה למחנות ההשמדה.
בוגר קורס קשר בצבא הבריטי.
במאי 1948 התגייס לפלמ"ח לחטיבת יפתח, הגדוד השלישי ושימש קצין קשר גדודי במלחמת העצמאות.
השתחרר בשנת 1949. היה בין מקימי בית הספר לקשר.
לובין למד בסמינר למורים מזרחי.
המשיך ללימודי כלכלה באוניברסיטה העברית וסיים באחד מהמחזורים הראשונים.
הוא לימד בחוג לכלכלה ב.
לימד בשלוחה של האוניברסיטה העברית בתל אביב.
היה בין מייסדי החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, היה משלושת מקבלי המינויים הראשונים כמרצה חבר סגל בחוג.
הוא היה מהמרצים הפופולריים במחלקה לכלכלה.
פרסם ספרי לימוד במקרו-כלכלה ששימשו סטודנטים רבים.
בשנות ה-50 היה ממקימי משרד האוצר.
הוא כיהן בתפקידי מפתח בכירים במשק.
בתפקידו האחרון היה הכלכלן הראשי במועצת ההדרים.
חיים לובין היה נשוי עד לפטירתו לאילה (איה) לובין אותה הכיר בחטיבת יפתח בפלמ"ח, כששירתה כקשרית.
אילה היא בתם של אברהם צפרוני הפילולוג, חוקר יהדות ומחנך, וממקימי האקדמיה ללשון העברית, ושל אסתר צפרוני עקרת בית פמיניסטית.
אילה הייתה מחנכת שחיברה ספרים, ואשת הטלוויזיה החינוכית.
בני הזוג התגוררו בתל אביב, ולהם בת ובן.
בתם הבכורה אורלי לוּבּין היא ממייסדות תחום לימודי המגדר בישראל וממקימות החוג למגדר באוניברסיטת תל אביב.
בן זוגה הוא הפרופ' לספרות עברית חנן חבר.
חיים מאור (נולד ב-1951 ביפו) הוא אמן, אוצר ופרופסור אמריטוס במחלקה לאמנויות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שימש ככתב האמנות בעיתון "על המשמר" ובביטאון "יחד", ממייסדי כתב העת לאמנות "סטודיו", שאותו ערך בין השנים 1989–1993.
חיים מאור נולד ביפו בשנת 1951 בשם חיים בנימין מושקוביץ.
שני הוריו היו ניצולי השואה, אביו ניצל ממחנה אושוויץ, הצטרף לפרטיזנים והיה היחיד מכל משפחתו ששרד, ואמו ניצלה ממחנה ריכוז.
הוריו הכירו בספינת מעפילים בדרכם ארצה.
חיים נקרא על שם סבו מצד אביו שנספה באושוויץ.
למד ציור בין השנים 1961–1968 אצל הצייר אדוין סלומון.
בין השנים 1973–1976 למד אמנות והוראת אמנות במדרשה לאמנות
ברמת השרון, ומאז 1979 הוא עוסק בהוראת אמנות במסגרות שונות במקביל לפעילותו כאמן וכאוצר.
מאור היה נציג ישראל בביאנלה ה-12 לאמנים צעירים שהתקיימה בפריז ב-1982. שנה לאחר מכן היה חבר במשלחת סופרים ואמנים לפולין במסגרת אירועי "40 שנה למרד גטו ורשה".
כעיתונאי כתב מאור במוסף "חותם" של העיתון "על המשמר" וב"דבר ראשון".
היה ממייסדיו של כתב-העת לאמנות "סטודיו", וכיהן כעורכו הראשון בין השנים 1989–1993.
מאור היה פרופסור מן המניין במחלקה לאמנויות באוניברסיטת בן-גוריון, שעל מייסדיה הוא נמנה, עד פרישתו לגמלאות.
בנוסף, הוא משמש כיועץ לנשיאת האוניברסיטה בנושאי אמנות; כמנהל ואוצר הגלריות של האוניברסיטה וכמרכז חטיבת אמנות-יצירה.
הוא הרצה על אמנות ישראלית ואמנות עכשווית ומרכז את קורס אוצרות וחטיבת אמנות-יצירה.
תלמידיו השתלבו בעמדות מפתח בשדה האמנות כאוצרים במוזיאונים ובגלריות וכאמנים פעילים.
כאמן, בוחן מאור בעבודותיו את מרכיבי הזיכרון והזהות שלו על רקע הזיכרונות הטראומטיים של משפחתו בשואה ובישראל.
גוף העבודות המרכזי ביצירתו האמנותית בוחן את מרכיבי הזהות שלו באופנים ובהקשרים שונים, במיצבים מרובי אמצעים, תוך דיאלוג עם 'אחרים'.
כאוצר עצמאי וכאוצר הגלריות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אצר מאור תערוכות רבות שחשפו אמנים ממגזרים שונים, בעיקר אמנים מן הפריפריה הגאוגרפית והתרבותית.
הוא חקר נושאים שלא טופלו בתצוגות בסצנה המרכזית של האמנות בישראל כגון אמנות סיבים.
התערוכות והקטלוגים הנלווים שמשו ומשמשים כחומר לימודי משמעותי המרחיב את הידע אודות האמנות הישראלית.
מאור הציג בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
"הם אני: חיים מאור" תערוכת יחיד במוזיאון הפתוח במגדל תפן ובמוזיאון הפתוח בפארק התעשייה בעומר (2011-2012).
יצירותיו הוצגו גם במוזיאון היהודי בברלין, וכן בתערוכות בהולנד, ארצות הברית ועוד.
מאור זכה ב-1994 בפרס שר המדע והאמנויות, ב-1995 בפרס זוסמן מטעם יד ושם, ובשנת 2010 בפרס שרת התרבות והספורט.
מנימוקי חבר השופטים בפרס שרת התרבות והספורט לשנת 2010:
ב-2018 זכה בפרס אריק איינשטיין, פרס של משרד התרבות והספורט שמטרתו להביע הוקרה והערכה לאמנים וותיקים ומובילים בתחומם על תרומתם החשובה לתרבות הישראלית לאורך השנים.
חבר השופטים בקטגוריית האמנות הפלסטית: תמר רבן, סעיד אבו שקרה ורפי ברביבאי נימקו את הבחירה במאור: "אמן פעיל, חוקר אמנות ישראל, מרצה ואוצר עצמאי.
מאור בחר בפריפריה כמקור פעילות מרכזי במשך יותר מ־30 שנה.
תרומתו לאמנות ולחברה הישראלית עצומה".
כתונתי הצהובה: השואה בשירת הדור השני, אנתולוגיה, אגודת הסופרים העברים בישראל, רמת גן 1997, עריכה: עודד פלד.
1970 - מגמת אמנות שימושית, תיכון עירוני י"ד בתל אביב, בגרפיקה.
1976-1973 - אמנות והוראה, המדרשה לאמנות ברמת השרון.
אוצרת: מרים טוביה-בונה.1984 "הסוואה: גלגולי ההתפתחות של בני-אור ובני-חושך - 1984-1981", גלריית הקיבוץ, תל אביב
1988 - "פני-הגזע ופני-הזיכרון", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2009 - "המשפחה", ביחד עם חאדר ושאח, מרכז הקצה, אוצר יצחק דה לנגה
2011-2012 - "חיים מאור: הם אני", המוזיאון הפתוח, גני התעשייה תפן ועומר.
2013 - "פורטרטים מספינצה", המכון הרומני לתרבות תל אביב.
يهودي جيد", משכן לאמנות עין-חרוד, אגף היודאיקה.
אוצרת: דבורה ליס.2017-2018 "חיים מאור - הצפה", מרכז אמנויות וגלריה ע"ש אפטר-ברר, מעלות תרשיחא, אוצרת נועה מגדל
"פני הגזע ופני הזיכרון: הספרייה האסורה"
1994 - פרס, משרד המדע והאמנויות
1994 - פרס זוסמן לאמנים העוסקים בנושא השואה, יד ושם, ירושלים
1999 - פרס ראש העירייה, עמק הפר
1999 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע'ש שרת
2004 - מענק, המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס
2010 - פרס העיצוב, משרד התרבות והספורט
2018 - פרס אריק איינשטיין עבור מפעל חיים לאמנים ותיקים, משרד התרבות והספורט
בין 1977 ל-2006 התגורר בקיבוץ גבעת חיים מאוחד בעמק חפר, כיום הוא גר ביישוב מיתר שבנגב.
מבחר מתערוכות שחיים מאור אצר
'קול הכבוד', ייצוגים חיוביים של הזולת 'האחר' וכבוד-האדם באמנות הישראלית העכשווית, בהפקת 'פורום המוזיאונים' מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד, 1998.
'רקמות' רקמה וקליגרפיה באמנות העשווית בישראל, אוצרות בשותפות עם סטודנטיות מקורס האוצרות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המחלקה לאמנויות, 2007.
'חיות בחיינו' לינדה בר-און, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המחלקה לאמנויות, 2014.
חיים לסקוב (14 באפריל 1919 – 8 בדצמבר 1982) היה איש צבא וציבור ישראלי, ראש המטה הכללי החמישי של צבא ההגנה לישראל ונציב קבילות החיילים הראשון.
לסקוב נולד לאיטה לבית הירשפלד ולמשה בבוריסוב שבבלארוס.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1925 לאחר שאביו, שהיה בעל מנסרה איבד את רכושו במהפכה הרוסית.
המשפחה השתקעה בחיפה וחייתה חיי עוני.
האב, שהתפרנס כעגלון, נהרג כשעגלה של ערבי רמסה אותו בספטמבר 1930. לסקוב למד בבית הספר הריאלי בחיפה, וזאת על אף מצבה הכלכלי הרע של משפחתו, וכן התפרנס מעבודות שונות.
בעת לימודיו הושפע מאוד מאישיותו של מנהל בית הספר ומורהו, ארתור בירם, אשר שימש לו דמות אב.
כנער היה מיודד לסקוב עם עזר ויצמן שהיה צעיר ממנו בארבע שנים, ועם אחותו יעל ויצמן עמה קיים קשר רומנטי.
בשנת 1932, עוד כנער, הצטרף לסקוב ל"הגנה", ומילא שורת תפקידים, תחילה כרץ אישי של יעקב דורי מפקד מחוז חיפה ולאחר מכן מדריך גדנ"ע בגימנסיה.
בהמשך מונה לסגנו של מאיר מרדור, מפקד הפלוגה המיוחדת של ההגנה.
באותה עת הושפע מאוד מאישיותו של וינגייט, מפקד פלגות הלילה המיוחדות.
בשנת 1940 התנדב לסקוב לצבא הבריטי ולחם במלחמת העולם השנייה.
לסקוב שירת במגוון תפקידים, ביניהם כמפקד פלוגה חי"ר בבריגדה היהודית, עמה לחם בחזית באיטליה.
במסגרת זו הגיע לסקוב לדרגת מייג'ור (רס"ן).
עם תום המלחמה, נותר באירופה, ופעל במסגרת עלייה ב', ופעולות נקם בנאצים ורכש.
עם שובו ארצה בסוף 1946 שב לפעילות כקצין ההדרכה של "ההגנה", ואף שימש כקצין הביטחון של חברת החשמל.
באוגוסט 1947 הוטל עליו לארגן מחדש את שירותי ההדרכה של ההגנה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות קיבל על עצמו את הכנת מערך ההדרכה בצה"ל.
הוא ארגן בשיתוף עם צביקה גילת את קורס הקצינים הראשון, ממנו הופקעו לאחר כחודש, לסקוב עצמו וחלק מהמדריכים, לצורך פיקוד על אחד מהכוחות שלחם במבצע נחשון, בגזרה המערבית של המבצע.
במאי 1948, הגיע ללטרון כמפקד הגדוד המשוריין הראשון בצה"ל (גדוד 79), במסגרת חטיבה 7. בלילה נטול הירח של ה-30 במאי 1948, במסגרת מבצע בן נון ב', פרצו שריוני הגדוד שלו לחצר משטרת לטרון.
על פי רעיון של לסקוב הפעילו הזחל"מים להביורים לעבר עמדות הלגיונרים שעל הגג והציתו אש עזה בחזית תחנת המשטרה.
התאורה הבלתי צפויה הפכה את הזחל"מים הנייחים לטרף קל לתותחני הלגיון הערבי ובזה אחר זה הם נפגעו והכוח שספג אבדות נסוג.
לסקוב היה מפקד מבצע דקל וקיבל את כניעת העיר נצרת.
בחודש יולי 1948 שב למערך ההדרכה כמפקד אגף ההדרכה בדרגת אלוף.
בתפקיד זה פגש את שולמית, הפקידה הראשית של האגף, שהייתה לאשתו.
בשנת 1949 הוא הפקיד בידי טום דרק באודן הקמת בית ספר לצניחה.
באוגוסט 1951 מונה למפקד חיל האוויר, אף שמעולם לא היה טייס.
בתקופת כהונתו של לסקוב הוכן החיל לקליטת מטוסי הסילון הראשונים, הם מטוסי ה"מטאור".
הוא שימש בתפקידו עד מאי 1953 ואז יצא לחופשת לימודים.
הוא יצא לבריטניה, שם קיבל הכשרה צבאית נוספת, אך למד גם פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה בקולג' סנט אנטוני באוקספורד.
ב-1955 שב לישראל, ובקיץ אותה שנה מונה לסגן הרמטכ"ל וראש אג"ם.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון החליט כי יש לחזק את חיל השריון והורה על העברתו לתפקיד מפקד גייסות השריון.
בתפקיד זה התגלעו חילוקי הדעות בינו לבין הרמטכ"ל משה דיין בנושא הפעלת השריון בקרב.
במלחמת סיני היה מפקד אוגדה 77, אשר פעלה בציר רפיח - אל עריש - קנטרה.
לאחר מותו בתאונת מטוס של מפקד פיקוד הדרום, אלוף אסף שמחוני, קיבל לסקוב את תפקידו, ובמסגרת זו פיקד על נסיגת כוחות צה"ל מסיני.
במלחמת סיני באה לידי ביטוי תפיסתו, שהחיל העיקרי מבין חילות היבשה הוא חיל השריון, ושיש להפעיל את השריון במסגרת יחידותיו האורגניות, ולא כפי שסברו רוב ותיקי מלחמת השחרור, ובהם דיין, ככוח מסייע ליחידות החי"ר.
לסקוב למד היטב את לקחי מלחמת העולם השנייה, שבה פרץ השריון הגרמני את קווי ההגנה הצרפתיים שהורכבו מטנקים בודדים שפוזרו בין יחידות החי"ר.
יוצא הדופן מבין אנשי הפלמ"ח שסייע ללסקוב לקדם את התפיסה הזאת בצה"ל היה אסף שמחוני.
ביחד, כמפקד השריון ומפקד פיקוד הדרום, הם מימשו במלחמה זו בהצלחה את כללי תורת הלחימה החדשה.
בעקבות זאת, פעל לסקוב רבות להטמיע את התורה החדשה בצה"ל.
כמו כן, כחניך הצבא הבריטי, הוא נאבק להטמיע בצה"ל נורמות חדשות של משמעת והקפדה על נהלים ופקודות, וגם זאת בניגוד מסוים לרוח הפלמ"ח ששררה בצבא הצעיר.
בינואר 1958 מונה לסקוב לרמטכ"ל, והחליף בתפקיד זה את משה דיין.
זאת על רקע הכרזת סוריה ומצרים ב-31 בינואר 1958 על האיחוד ביניהן, שכונה קע"ם (קהילייה ערבית מאוחדת) דבר שהביא לחששות כבדים לביטחונה של המדינה.
ב-30 במרץ 1958 התנהלו קרבות ארטילריים בין צה"ל לבין הסורים בגליל ובאזור הכנרת, והפסקת אש הוכרזה רק לאחר יומיים.
ביום העצמאות העשירי, 24 באפריל 1958, פיקד לסקוב על מצעד צה"ל בירושלים, אשר צעד על אף אזהרות ירדן בדבר התלקחות צבאית אם יצעד המצעד.
במצעד הציג הצבא הצעיר נשק חדיש, וכן נשק שלל שנלקח מהמצרים בסיני ומהסורים בקרבות באזור החולה.
ב-6 בנובמבר 1958 חידשו הסורים את ההפגזות, והפגיזו שוב ושוב את היישובים בגליל, ואת הפועלים העוסקים בעבודות באזור החולה.
צה"ל השיב באש לפעולות אלו.
בתקופת כהונת לסקוב אירע "ליל הברווזים", תרגיל גיוס חירום שהוכרז עליו במפתיע ברדיו, ב-1 באפריל 1959, ולכן עורר בהלה כללית בישראל, וכוננות במדינות ערב.
עם זאת נמשכה המתיחות בגבול הצפון, וב-31 בינואר 1960 ביצע צה"ל את מבצע חרגול, פעולת תגמול על הכפר הסורי תאופיק, ששימש כמוצב קדמי ששלט על יישובי הגליל.
בתקופת כהונתו התפתחו חילוקי דעות על סמכויות בינו לבין סגן שר הביטחון שמעון פרס.
בדצמבר 1960 פרש לסקוב מתפקיד הרמטכ"ל לאחר תקופת כהונה שלווה יחסית (פרט לתקריות עם הסורים), שבה עסק בבניין הכוח.
צה"ל קלט בתקופתו את הצוללת הראשונה שלו, "תנין", ומטוסי "סופר מיסטר".
לאחר שחרורו מונה לסקוב ב-1961 למנהל רשות הנמלים.
לסקוב ראה את עיקר תפקידו בהדרכת העובדים וביצירת יחסי אנוש טובים, אך סירב להיכנע לדרישות ועדי העובדים שנראו לו מוגזמות.
בתחילת 1966 הוא השבית את נמל אשדוד עד שהעובדים יחתמו על הסכם עבודה ובתחילת 1967 הוא סירב לממן העלאות שכר שהבטיחה חברת שירותי נמל מאוחדים לעובדיה, עד שנכנע בלחץ שרי הממשלה.
על רקע יחסי העבודה המעורערים ברשות הנמלים המליץ דו"ח גבתי, שהוכן על ידי חמישה שרים, על הגדלת סמכויות שר התחבורה ברשות הנמלים.
בעקבות הסכמת מועצת הרשות לשינויים המוצעים הודיע לסקוב בספטמבר 1970 על התפטרותו מתפקיד מנהל הרשות.
לסקוב המשיך בהיותו אזרח לכתוב ספרי לימוד להדרכה צבאית, ומאמרים בכתבי עת מקצועיים על נושאי צבא.
בשנת 1971 מונה כשופט של פרס ביטחון ישראל.
בנובמבר 1972 היה לסקוב לנציב קבילות חיילים הראשון, ושירת בתפקיד זה כעשר שנים עד לפטירתו.
כנציב קבילות החיילים קבע את האימרה: "חייל העומד על זכויותיו, הוא חייל הממלא את חובתו".
לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לסקוב לחבר בוועדת אגרנט אשר בדקה את האחראים למחדלים שהובילו אל המלחמה.
ב-1982 זכה בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
בשנת 1965 לקראת הבחירות לכנסת השישית הקים תנועה בלתי מפלגתית בשם את"א - אזרחים תומכי אשכול אשר תמכה באשכול במאבקו בדוד בן-גוריון על רקע "פרשת לבון".
לסקוב נפטר ב-8 בדצמבר 1982 ממחלת הסרטן ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הוא הותיר אחריו את רעייתו שולמית, לה נישא בשנת 1949, אשת חינוך, היסטוריונית ומחברת ספרי תעודה ישראלית.
על שמו נקראים בית הספר לקצינים של צה"ל, ספריית המטכ"ל ע"ש רא"ל חיים לסקוב, יער בלטרון וכן רחובות במספר ערים בישראל, ביניהן אשדוד, חולון, נתניה, עכו, רחובות, חדרה, תל אביב, רמלה ורעננה.
חיים לסקוב גרס כי המפקד אינו יכול למלא את תפקידו ולבצע את משימותיו כשהוא פועל לבדו.
הוא תלוי בשיתוף הפעולה של חייליו ובנכונות שלהם לעשות את המוטל עליהם ואף לסכן את חייהם.
הסיכוי להגיע להזדהות כזאת של החייל עם מפקדו ועם יחידתו, לדעת חיים לסקוב, קיים רק כאשר החייל יודע שהמפקד רוחש לו כבוד ויחסו אליו הוא אישי וכן.
הרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף (מיל') משה לוי כתב בהקדמה לספרו של לסקוב "מנהיגות צבאית": "מחיים לסקוב למדנו, כי מנהיגות מתבססת על נורמות וערכים חיוביים ומי שאינו מאמין בהם ואינו נוהג על פיהם, איננו יכול להיות מנהיג."
חיים לֶנסקי (1905–1943) היה משורר עברי בברית המועצות.
לנסקי נולד בשנת 1905 בסלונים שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית), ובעקבות גירושי הוריו עבר בילדותו עם אביו לדרצ'ין, שם גדל בבית סבו וסבתו.
בצעירותו עבר לבירה סנקט פטרבורג.
חרף יחסו החיובי למהפכה ולשלטון הקומוניסטי, בשנת 1934 נעצר על שפרסם שירה בעברית ונשפט לחמש שנות עבודה בסיביר.
גם שם המשיך לכתוב שירה.
בשנת 1937 חזר לסנקט פטרבורג לאחר ששוחרר, אך עד מהרה נעצר ונשלח בשנית לסיביר.
שם מת ממחלת השחפת מחמת התנאים הקשים כנראה ב-1943.
בשנת 1958 הגיע לישראל קובץ ובו 130 שיריו, בהם בלדות וסונטות בעברית עשירה, המתארים את תקופת ילדותו, שנות מאסרו ועבודת הפרך.
שירתו פורסמה וזכתה להכרה, בין היתר הודות לפועלו של נתן זך.
השירים וכן מכתביו לרעייתו הופקדו בארכיון מכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
על שמם של לנסקי ועמיתו אלישע רודין נקרא רחוב חיים ואלישע בתל אביב.
חיים לנסקי נעצר ונכלא בלנינגרד, בדצמבר 1934. ומכלאו כתב:
כאשר הוא הוגלה לסיביר, למחנה מעצר, וסבל נוראות, הוא כתב משם, בדצמבר 1935:
מתוך הספר "מעבר לנהר הליתי", 1959
"סוזן ופרן" הלחינו וביצעו את שירו "לילות לילך", באלבום הבכורה שלהן.
ילקוט שירים, הוצאת יחדיו, 1973.
מעבר נהר הלתי, שירים, תל אביב תש"כ.
הענף הגדוע, חיים לנסקי: שירים, מכתבים, ורשימות, עם אלישע רודין, ערך אברהם קריב, ירושלים: מוסד ביאליק.
שלום לוריא, חיים לנסקי: האמנם רק האלם כלא קולו?, בתוך: נורית גוברין, ממרכזים למרכז, 2005.
יאירה גינוסר, חיים לנסקי, מגידולי הפלא, עיתון 77, 1988.
דן מירון, אידיליית הבורות והקברים, צוואה של חיים לנסקי, הארץ, 1987.
עוזי בהר, לנסקי: חירות בצפונו של עולם, סימן קריאה, 1986.
שלום לוריא, כוכב שנתלש, עיון בשירתו של חיים לנסקי, שבות, 1975.
יהונתן ורדי – עם שירי חיים לנסקי במהדורה חדשה, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016.
הרב חיים מאיר הגר (מכונה "האמרי חיים" על-שם ספרו; ט"ו בכסלו ה'תרמ"ח, 1 בדצמבר 1887 – ט' בניסן ה'תשל"ב, 24 במרץ 1972), היה האדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות ויז'ניץ.
ממנהיגי היהדות החרדית, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, וממנווטי דרכה.
נולד לרבי ישראל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ בעיירה ויז'ניץ שב (כיום באוקראינה).
נקרא חיים מאיר על שם סבו רבי חיים מקוסוב (התורת חיים) וסבו רבי מאיר מדז'יקוב.
בשנת תרס"ה נישא למרגליא (מרגלית) בתו של רבי זאב מרחמסטריווקא.
לאחר חתונתו התגורר ליד חמיו, אך לאחר תקופה קצרה חזר לוויז'ניץ עקב געגועיו לטיש של אביו.
במלחמת העולם הראשונה עקר עם אביו לגרויסוורדיין (אוראדיה) שברומניה.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) אחר פטירת אביו, הוכתר לממלא מקומו כאדמו"ר מוויז'ניץ בעיר גרויסוורדיין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הורע מצבם של יהודי הונגריה והאדמו"ר היה פעיל בהסתרתם של צעירים רבים שנלקחו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי.
מספר חודשים טרם פלישת הנאצים להונגריה הגה תוכנית להברחת יהודים מהעיר גרויסוורדיין לרומניה מתוך הבנה שמצבם הטוב יחסית, של יהודי הונגריה, זמני בלבד, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל.
עם פלישת הנאצים להונגריה בשנת ה'תש"ד (1944), הועבר עם יהודי גרויסוורדיין לגטו.
בתו שבע ברכה הצליחה לסדר לו אישור ליציאה למחנה עבודה קטן של הצבא ההונגרי בכפר קטן בשם שואו-ווהארהג'י.
האדמו"ר ביקש להימנע מעבודה בשבת והוא פצע את עצמו וכך הצליח לשכנע את הקצינים ההונגרים שיאפשרו לו להיות בשבת בכפר יחד עם חתנו רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב ושני חסידים שגם הם פצעו את עצמם.
בשבת שולחו אסירי המחנה הקטן לאושוויץ.
האדמו"ר ושלושת מלוויו ניצלו את שהותם בכפר, והצליחו לברוח ברגל לגבול עם רומניה עם חסיד נוסף.
עם תום מלחמת העולם השנייה חזר לעיר גרויסוורדיין, והמשיך לכהן בה כאדמו"ר.
לאחר יותר משנה, כשראה שהקומוניזם מתבסס ברומניה, החליט להגר ועבר לבלגיה שם התגורר כשנה.
בחודש אלול ה'תש"ז עלה לארץ ישראל ובשנת ה'תש"ח החל בהקמת שיכון ויז'ניץ בבני ברק.
מלבד בניית דירות ומוסדות לימוד וחינוך, בנה גם מלון ואולם שמחות, שההכנסות מהם נועדו להחזיק את מוסדות ויז'ניץ.
נפטר בשנת ה'תשל"ב (1972) ונטמן בחלקת-ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק שקנה עוד בחייו.
על שמו רחוב "אמרי חיים" בקריית ויז'ניץ.
חתנו, הרב משה ארנסטר, הקים את קריות "מאור חיים" בירושלים ובצפת.
אחת מהישיבות בקריה והישיבה באשדוד נקראו על שמו.
בערים רחובות, אשדוד מודיעין עילית ובית שמש קיימים בתי מדרש בשם "אמרי חיים".
קיבל סמיכה לרבנות מרבי שלום מרדכי שבדרון, המהרש"ם מברז'אן.
דברי תורתו נאספו בסדרת הספרים "אמרי חיים" ו"ליקוטי אמרי חיים".
תורתו מתובלת בגימטריות רבות כמיטב המסורת של חסידות ויז'ניץ.
חיבר מספר ניגונים, המתאפיינים ברגש.
מבין לחניו התפרסמו "כבודו מלא עולם","השבת נועם הנשמות", ועוד.
רבי שמואל יעקב קאהן האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק
הרב אליעזר דוד פרידמן, רב בית המדרש מכנובקה-בעלז 99 בלונדון
הרב מרדכי שטיין, אב"ד פאלטישאן
הרב אברהם צבי בעק, רב קהילת עדת ישראל במלבורן
רבי משה יהושע הגר - האדמו"ר מוויז'ניץ בבני ברק.
רבי מרדכי הגר - האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי, ניו יורק בארצות הברית
מרים, בזיווג ראשון אשת רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב.
בזיווג שני אשת הרב יהושע גרינוולד מחוסט.
בזיווג שלישי אשת הרב יצחק יעקב ווייס, גאב"ד ירושלים.
הינדא, אשת רבי נפתלי חיים אדלר מדז'יקוב.
בנם הוא רבי ישראל אליעזר אדלר, האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ, ואחד מחתניהם הוא רבי שמואל ברזובסקי מסלונים.
שבע ברכה ארנסטר, אשת הרב משה ארנסטר, נשיא קריות "מאור חיים" בצפת ובירושלים.
ציפורה פרידמן, אשת הרב ד"ר ישראל בן-שלום (פרידמן), האדמו"ר מפשקאן, ראש ישיבת ההסדר נתיבות (נפטרה ה'תשע"ט, 2019).
חיים לנדאו (10 בספטמבר 1916 – 6 באוקטובר 1981) היה ממפקדי האצ"ל, ממנהיגי תנועת החרות (על גלגוליה: גח"ל והליכוד), חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
נולד בקרקוב שבגליציה (כעבור זמן קצר בתחומי פולין) לברטה ולפנחס לנדאו, תעשיין ציוני.
התחנך תחילה ב"חדר" מסורתי, ואחר כך עבר לבית הספר "תחכמוני".
עלה לארץ ישראל בשנת 1935, ועם עלייתו החל ללמוד בטכניון בחיפה, שם סיים לימודיו כמהנדס בניין.
לנדאו היה פעיל בארגון האצ"ל מאז 1935. היה יו"ר הגוש הלאומי של הסטודנטים בטכניון בשנים 1936–1939. לאחר סיום לימודיו עבד במחלקת עבודות הציבוריות של ממשלת המנדט הבריטי (P.W.D).
ב-1940 היה מפקד קן בית"ר בחיפה, ושימש מזכיר מטה האצ"ל מאז 1944. ב-1945 צורף למפקדת הארגון, וכיהן כראש מטה האצ"ל עד פירוקו ב-1948. בשנת 1947 ייצג את האצ"ל יחד עם מנחם בגין ושמואל כץ בפגישה עם ועדת אונסקו"פ.
בתקופת פעילותו באצ"ל ירד למחתרת, וכמעט שלא ראה את בני משפחתו.
כינויו בארגון היה "גונדר אברהם".
לאחר קום המדינה, נבחר לכנסת הראשונה מטעם חרות.
הוא כיהן כחבר הכנסת במשך 28 שנים, עד שפרש, בשנת 1977. באוקטובר 1961 מונה ליושב ראש תנועת החרות.
בשנת 1969 מונה לשר הפיתוח בממשלת האחדות של גולדה מאיר, אך התפטר כעבור מספר חודשים, יחד עם שאר שרי גח"ל, בעקבות הסכמת ממשלת ישראל לדון בתוכנית רוג'רס.
חודשים ספורים לאחר שחדל מכהונתו כחבר כנסת, מינה אותו מנחם בגין כשר בממשלתו.
תחילה שימש שר בלי תיק, האחראי על הקשר עם יהודי התפוצות והמאבק למען יהודי ברית המועצות.
בעת מינויו לשר דרש מוועדת הכנסת לבטל את האפשרות ששר יקבל במקביל משכורת כשר ופנסיה של חבר כנסת לשעבר.
לאחר פרישתם של שרי ד"ש, מונה בראשית 1979 לשר התחבורה.
בשנת 1981, לאחר הבחירות לכנסת העשירית, פרש לחלוטין מהחיים הפוליטיים.
חודשים ספורים אחר כך נפטר.
בפברואר 1986 הוחלט לקרוא על שמו את הגשר במחלף השלום.
על שמו קרויים גם כביש 5 ("כביש חוצה שומרון" או "דרך חיים") ורחובות ברמת גן, בבני ברק, בחולון, בבאר שבע, בגבעת שמואל וברמת השרון.
לרעייתו אולגה ולו נולדו שני בנים: חבר הכנסת והשר לשעבר עוזי לנדאו ואבנר.
חיים לייב פֶּקֶרִיס (Pekeris; 15 ביוני 1908 – 24 בפברואר 1993) היה מתמטיקאי וגאופיזיקאי, מייסד המחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, מחלוצי המחשוב בישראל, חתן פרס ישראל בפיזיקה.
פקריס נולד בקיץ 1908 בעיר אליטוס שבליטא, בן לשמואל, אופה, וחיה.
הוריו של פקריס ואחותו הצעירה נספו בשואה.
בשנת 1924 סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.