tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איפור קבוע מלא - באיפור קבוע מלא העיצוב מתבצע מחדש לרוב במטרה לעצב, לשפר ולתקן פגמים וא-סימטריה בפנים, או לשוות לאישה מראה מאופר.
בשיטה הגוונים כהים ובולטים יותר, ולכן מחזיקים מעמד בעור יותר מאשר בשיטת הדגשת תווי הפנים.
הדגשת תווי הפנים - הדגשת התווים הטבעיים של האישה תוך שימוש בגוונים התואמים לגוונים של תווי פניה, כדי לשוות לה מראה טבעי ולא מראה מאופר.
בשיטה זו הגוונים ואופי העבודה יהיו יותר עדינים ורכים, ולכן גם יחזיקו מעמד בעור פחות מאשר באיפור מלא.
מלבד ההבדל בתוצאה הסופית (מראה מאופר לעומת מראה טבעי יותר), הליך האיפור הבסיסי משותף לשתי השיטות ולמגוון האזורים המטופלים.
איפור קבוע פארא-רפואי נותן פתרון במספר מצבים שבהם ידיה של הרפואה קצרה מלעזור, כגון:
טשטוש צלקות כתוצאה מניתוחים או תאונות
שחזור פטמות או עטרת הפטמה לאחר כריתת שד
הליך האיפור הקבוע מלווה בתחושה של עקצוץ עד כאב, ומינונו משתנה על פי האזור המטופל, סוג המחט ומיומנות המאפר.
למשל השפתיים, בשל ריכוז העצבים בהן, רגישות יותר ממקומות אחרים.
ניתן להשתמש בחומרי אלחוש שונים להקלה על הכאב.
לאחר הטיפול, האזור שאופר ייראה אדמומי ונפוח.
במקרה של איפור גבות, תופעות אלו כמעט ואינן מורגשות; במקרה של איפור עיניים, תיתכן נפיחות ושטף דם קל למשך מספר ימים; במקרה של איפור שפתיים, נפיחות מורגשת תופיע במקום.
לאחר כ-24 שעות בערך יתפתח גלד באזור המאופר.
יש לטפל בגלד בעזרת קרם המיועד להחלמת העור במקרה של איפור קבוע.
הנפיחות יורדת בהדרגה בהתאם לאזור ולרגישות המטופל, תוך שעות בודדות עד מספר ימים.
קומפרסים קרים מקלים ומזרזים את תהליך ההחלמה.
יומיים עד שבוע לאחר טיפול איפור קבוע מתחיל העור להתקלף, ושכבת האפידרמיס, שהיא שכבת העור העליונה, תשיל את עצמה.
בשלב זה האיפור עדיין נראה דהוי, בגלל מעטפת הפלזמה שעוטפת אותו.
לאחר מכן העור עובר חידוש ומחדש את תאי האפידרמיס, תהליך שנמשך כיומיים נוספים.
לאחר תהליכים אלו ניתן להתרשם מהגוון שהתקבל.
תוצאות ראשוניות של איפור קבוע ניתן לראות כשבועיים לאחר הטיפול, עם סיום תהליך חידוש העור.
הגוון מתייצב סופית כחודש לאחר הטיפול.
בביצוע מקצועי, לתהליך האיפור הקבוע נדרשים על פי רוב טיפול או שניים.
איפור קבוע נחשב להליך בטוח יחסית, אך עדיין קיימים בו סיכונים מסוימים:
רגישויות לחומרים אשר מהם מורכב הציוד המשמש בהליך האיפור הקבוע
בעיית עור או בעיה כרונית אחרת הנוגעת לאזור המטופל
חולי סוכרת, בגלל בעיית התקרשות הדם, נדרשים להתייעץ עם הרופא המטפל על מנת לוודא שהסוכרת יציבה ואין שום סיכון בהליך האיפור הקבוע
מדללי דם עשויים להפריע לקליטת הפיגמנט בעור
במקרה של חוסר G6PD (חוסר באנזים), קיימת בדרך כלל רגישות לחומרי האלחוש, ולכן יש להיוועץ עם הרופא המטפל ולבצע בדיקת אלרגיה
לבעלי שעורה בעין כדאי להימנע מהליך של איפור קבוע באזור העיניים
התפרצות של הרפס המקנן בגוף
התפתחות זיהום מקומי ואף סכנת הידבקות במחלות זיהומיות בשל אי-הקפדה על היגיינה וסטריליזציה.
ישנן מספר דרכים להסרה או תיקון של איפור קבוע:
הסרת האיפור על ידי חומצה מתאימה
"קמופלאז'" - הסוואת האיפור בדרך של כיסויו בגוונים בצבע עור.
התוצאה המתקבלת היא כמראה מייק אפ על העור.
במקרה זה יש לדעת להתאים את גון האיפור לגון העור ככל שניתן.
נטרול – נטרול היסוד באמצעות צבעי יסוד (כחול, אדום, צהוב).
אחרי הנטרול מבצעים איפור קבוע רגיל.
איפור קבוע על פי ההלכה היהודית
בין פוסקי ההלכה יש דעות שונות אם מותר להשתמש בטכנולוגיה זו, האוסרים סוברים שאיפור קבוע זהה לאיסור כתובת קעקע שנאסרה מהתורה, לעומתם המתירים סוברים שאין זה ממש כתובת קעקע.
דעתו של הרב עובדיה יוסף בספרו "טהרת הבית חלק שלישי (עמוד כט)", שלאחר עיון בדברי הפוסקים בנושא זה, נראה כי ביצוע איפור כזה לצורך נוי ויופי אינו איסור, וביצועו לצורך כיסוי וטשטוש צלקת או להשלים צורת שיער בגבות - ניתן להקל בו אף לכתחילה.
בספרו העלה מספר ספיקות שיש באיסור זה.
דעת כמה ראשונים היא שהתורה אסרה רק כתיבת שם הקשור לעבודה זרה על גבי העור, משום שעובדי עבודה זרה נהגו לרשום שם עבודה זרה על גבי עורם על ידי קעקוע, כדי להראות דביקותם בעבודה הזרה.
יש הפוסקים שהתורה אסרה רק כתיבת אותיות או ציור שלם, דבר שלא נעשה באיפור קבוע.
בנוסף, למרות שעל פי ההלכה נאסרה יצירת כתובת קעקע אף אם אינה שם של עבודה זרה או אותיות - נטען כי יש להקל בעניין האיפור הקבוע, מפני שאינו קבוע כל כך אלא מיטשטש עם השנים ולא נרשם עמוק בבשר האדם אלא רק תחת שכבת העור הראשונה.
איפור מינרלי הוא איפור המיוצר ממינרלים המצויים בקרקע.
בסיס האיפור המינרלי הוא מינרלים המכילים פיגמנטים שרוסקו לאבקה.
אבקת מייק-אפ מינרלי אדומה שנמצאה בקבר מהמאה החמישית לפני הספירה בקורינתוס
האיפור המינרלי נחשב טרנד חדש אך מקורותיו מצויים בהיסטוריה עוד מימי מצרים העתיקה.
האיפור המינרלי אינו מכיל אלכוהול, פראבן, טלק, בשמים, שמנים וחומרים סינתטיים.
רבים ממרכיביו ניתן למצוא גם באיפור רגיל.
כיום אין עדיין הגדרה חד משמעית לאיפור המינרלי או תקן קבוע הקובע מה הוא אמור להכיל; לכן חברות רבות יכולות להדביק תווית של איפור מינרלי על מוצריהם אשר מופקים מתרכובות שונות.
מכאן יש הטוענים שהאיפור המינרלי הוא רק גימיק שיווקי ושם שונה למוצר שכבר קיים על המדפים.
אך במספר מחקרים של דרמטולוגים ניתן למצוא הוכחות לכך שהאיפור המינרלי הטהור לא גורם לתופעות אלרגיות, ואף משפר את עור הפנים ומפחית נזקים.
האיפור המינרלי נמצא בכמה צורות: נוזלי, אבקתי, ובאבקה דחוסה.
המייק-אפ המינרלי האבקתי הוא המוצר המוביל ביותר, זאת בשל יתרונות האבקה - אבקה לא יכולה להתפרק ולכן אורך חיי המדף שלה ארוך יותר ממוצר נוזלי; היא גם לא יכולה לפתח פטרת כתוצאה ממגע עם אצבעות או חמצן; והאבקה קלה יותר על עור הפנים ולא חוסמת נקבוביות באותה רמה כמו נוזלים.
להבדיל מפודרה, שגם היא אבקתית, המייק-אפ המינרלי האבקתי לא אמור להכיל בתוכו טלק (שסופח נוזלים ויכול לייבש את העור) וחומרים סינתטיים אחרים אשר מגרים את העור.
כיום נושא האיפור המינרלי עדיין בפיתוח, למרות שתולדותיו עוד נמצאו מימי מצרים העתיקה.
קיימים חילוקי דעות לגבי יעילות האיפור המינרלי לעור, ויכולתו להזין אותו.
עם זאת, יש הסכמה על כך שאיפור מינרלי אינו מזיק לעור ואינו מכיל חומרים סינתטיים ומשמרים.
אבקה טהורה של איפור מינרלי עשויה מארבעה מרכיבים בסיסיים: מיקה (Mica), טיטניום דו-חמצני (Titanium oxide), אבץ (Zinc oxide), ותחמוצות ברזל (Iron oxides).
כל מרכיב הוא מינרל אשר נמצא בטבע.
האיפור המינרלי זכה לעדנה, בין השאר, בעקבות התפתחות אלרגיות לאיפור רגיל אצל חלק מהאנשים, אולם ישנן חברות שמוסיפות מינרלים שונים לתרכובת האיפור המינרלי, כגון ביסמוט (Bismuth oxychloride), מינרל אלרגן שיכול לגרום לגירוד בעור; לכן לבעלי עור רגיש עדיף להימנע ממוצרי איפור מינרלי המכילים מינרל זה.
אבקת איפור מינרלי יכולה להתערבב עם שמנים טבעיים של העור או עם קרם הלחות שמונח על העור (במקרה של עור יבש), דבר שיוצר שכבה דקיקה של כיסוי על עור הפנים.
איפה היינו ומה עשינו, אוצר שנות החמישים והשישים הוא לקסיקון ביטויים עבריים שכיחים במדינת ישראל בשנות ה-50 ושנות ה-60 מאת אמנון דנקנר ודוד טרטקובר.
ראה אור בהוצאת כתר בירושלים בשנת 1996. שם הספר הוא פרפרזה למשחק הילדים "איפה הייתם ומה עשיתם", שרווח באותן שנים.
הלקסיקון הכתוב בהומור, מתעד מונחים ומושגים מחיי היומיום במדינת ישראל בשנות החמישים והשישים, שני העשורים הראשונים לאחר הקמתה.
במילים אחרות, לקסיקון התרבות של המחברים משקף בעיקר את עולמם של נערים בני המעמד הבינוני, החילוני, המתבוננים בסקרנות ובהיתול על כל הסובב אותם, לעיתים מבלי למיין את העיקר והטפל, ותוך כדי כך יוצרים סדר עדיפויות אחר או חדש, מזה שהכירו אצל הוריהם.
הספר עוצב בסגנון אלבומי, ומכיל תמונות ואיורים צבעוניים רבים.
החומרים הרבים נאספו מעיתונים וכתבי עת, אריזות ועטיפות מזון, פריטי משחקים לילדים, בולים ומעטפות דואר, גלויות, סמלים, לוגאוים, ומודעות פרסומת, אשר המסר והשפה שלהם משקפים את רוח הזמן.
איפה הייתם ומה עשיתם (או: שלום אדוני המלך) הוא משחק ילדים שרווח בישראל.
בקרב קבוצת ילדים, נבחר אחד או אחת שהם "המלך".
קבוצת הילדים מכריזה בקול: "שלום אדוני המלך".
'המלך' משיב: "שלום בניי היקרים".
ומוסיף ושואל: "איפה הייתם ומה עשיתם?"
אז משיבים הילדים (או אחד מהם): "היינו ב...
למשל, היינו בים ועשינו כך (תנועות ידיים של שחייה).
כעת נדרש ה'מלך' לנחש לפי תנועות הפנטומימה את התשובה.
שירו של לוין קיפניס, "עגבנייה אדמוניה", פותח במילים: "איפה היית, עגבנייה, ומה עשית אדמוניה?".
השיר "איפה היית?" אומר: "איפה היית, איפה היית, הגידי לי בתי היקרה.
בקייטנה הייתי, חיים טובים עשיתי".
שם הספר "איפה היינו ומה עשינו" של אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, המכיל ביטויים עבריים שכיחים במדינת ישראל בשנות ה-50 ושנות ה-60, הוא פרפרזה של משחק הילדים שרווח באותה תקופה.
גם הביטוי "שלום אדוני המלך" חדר לשפת הדיבור.
נעשה בו שימוש, לרוב בנימה סרקסטית, למשל של הורה כלפי ילדו, כביקורת על התנהגות שנחשבה אגואיסטית ומפונקת.
השיר "שלום אדוני המלך" של להקת אבטיפוס מצטט את משחק הילדים, לצד משחקי ילדים נוספים.
איפוליט ביאר היה צלם צרפתי, ממציא וחלוץ בתחום הצילום.
הוא המציא תהליך צילום עצמאי, תצלום "פוזיטיב ישיר על נייר" (positifs directs sur papier).
הוא טען כי המציא את הצילום לפני לואי ז'אק מנדה דאגר בצרפת, ולפני ויליאם הנרי פוקס טלבוט באנגליה, להם נהוג לייחס את ההמצאה.
תהליך הצילום שהמציא נבדל הן מהמצאת הדאגרוטיפ של דאגר והן מתהליך הפוזיטיב-נגטיב על נייר של טלבוט.
איפוליט ביאר היה בנו של שופט השלום עמנואל ביאר.
הוא עבר לפריז מחבל פיקרדי והחל לעבוד במשרד האוצר בבירה.
הוא חבר לאנשי בוהמה פריזאים, ונרעש כמו רבים אחרים כששמע על ניסוייו של לואי ז'אק מנדה דאגר.
דאגר, ממציא הדיורמה, נכנס לשותפות עם ניספור נייפס בניסיון לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה.
בשנת 1835 נפוצו שמועות (מוקדמות מדי) על הצלחתו של דאגר לקבע את הדימוי.
ביאר התנסה בצילום בעודו משרת כעובד מדינה.
הוא המציא תחילה תהליך של נגטיב על נייר.
מאוחר יותר, בחודש מרץ 1839 המציא תהליך צילום ייחודי בשם "פוזיטיב ישיר על נייר".
התהליך כלל חשיפת נייר מיוחד לאור; נייר זה הוטבל בתמיסת סודיום-כלוריד, שהפכה אותו לרגיש לאור; אז נחשף הנייר לאור עד שהשחיר כולו.
לאחר מכן נטבל הנייר בתמיסת אשלגן יודי (potassium iodide) ואז הונח בגב הקמרה אובסקורה.
הנייר נחשף האור שהוקרן דרך עדשת הקמרה אובסקורה.
האור הלבין את האזורים עליהם נפל, וכך יצר דימוי פוזיטיבי.
לאחר החשיפה, הנייר נשטף בתמיסה בסיסית ויובש.
הדימוי שנוצר, בדומה לדאגרוטיפ, היה יחידאי ובלתי ניתן לשכפול.
עקב רגישותו הנמוכה של הנייר בחשיפה לאור, הייתה נחוצה חשיפה ארוכה של חמש עשרה דקות לערך.
כאשר נעשה שימוש בשיטה זו, הועדפו מושאי צילום דוממים, כגון בניינים, פסלים וצמחים.
כאשר צולמו אנשים באופן הזה, הם התבקשו לשבת בתנוחות קבועות ולעצום את עיניהם על מנת למנוע מראה לא נעים, מצמרר ודמוי גווייה אשר נגרם כתוצאה ממיצמוץ העיניים ותזוזתן במהלך חשיפה כה ארוכה.
בפועל, דווקא הישיבה בתנוחה האמורה ובעיניים סגורות שיוותה ליושבים מראה דמוי גווייה.
צרפת עסקה באותה שנה בניסיון לזכות את דאגר בהכרה כממציא תהליך הצילום (קיבוע הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה), אל מול תביעות "אבהות" אחרות שהועלו על ידי טלבוט ואחרים.
התהליך שהציג ביאר היה שונה באופן משמעותי מזה של דאגר.
האקדמיה הצרפתית למדעים, שניהלה את המאבק להכרה בהמצאה של דאגר, באה במבוכה מההמצאה המקבילה של ביאר.
פרנסואה אראגו, התומך הראשי של דאגר ומזכיר האקדמיה, שכנע את ביאר לדחות את חשיפת תהליך פיתוח התמונה שלו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים.
ניגוד האינטרסים של אראגו עלה לביאר בהכרה כאחד מממציאיו החלוציים של הצילום.
ביאר פנה להאקדמיה לאמנויות היפות, שם קיבלו אותו בסבר פנים יפות יותר מאשר באקדמיה למדעים, אך לא נתנו לו תמיכה רצינית.
לבסוף הציג ביאר את התהליך שלו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב-24 בפברואר 1840 וקיבל מענק חד פעמי של 600 פרנק (לעומת פנסיה שנתית בת 10,000 פרנק שקיבלו דאגר ושותפו איזדור נייפס), למטרת רכישת ציוד טוב יותר לניסוייו.
כתגובה לאי-הצדק אשר הרגיש שנגרם לו, צילם ביאר באוקטובר 1840 שלוש גרסאות של אותה הקומפוזיציה, שזכתה לשם 'דיוקן עצמי כאיש טבוע' (בצרפתית נקראת Le Noyé).
בתמונה העמיד פנים שהתאבד, ישוב ונוטה לימינו.
ביאר כתב מאחורי צילום זה, הידוע ביותר מבין צילומיו:
תהליך הפוזיטיב הישיר של ביאר נותר ניסוי בודד שרק הוא השתמש בו.
למרות תלאותיו הראשונות עם הצילום, ביאר המשיך להיות חבר פורה בקהילת הצלמים.
הוא היה מחבריה המייסדים של "האגודה הצרפתית לצילום" (Société française de photographie , נוסדה ב-1854).
בנוסף, ביאר היה אחד הצלמים הראשונים שהוזמנו להשתתף במשלחת ההליוגרפית על ידי "ועדת המונומנטים ההיסטוריים".
אחת העבודות החשובות ביותר בהיסטוריה של הצילום המוקדם נעשתה על ידי "ועדת המונומנטים ההיסטוריים" שהקים משרד הפנים הצרפתי.
הוועדה, שהוקמה לפני פרסום תהליך הצילום, נתבקשה לרשום, לעקוב ולהמליץ על רסטורציה נכונה של ארכיטקטורה צרפתית מימי הביניים והתקופה הגותית, שניזוקה מאוד בשנות המהפכה הצרפתית.
ועדת המונומנטים התלבטה בשנת 1850 האם להכליל את הצילום באינוונטר כליה, ובחרה לבסוף את תהליך הקלוטייפ האנגלי (שהמציא טלבוט) על פני ההמצאה ה"צרפתית", הדאגרוטיפ.
מפעל הצילום, שכונה Missions Héliographiques (המשלחת ההליוגרפית) כלל כמה מהצלמים הצרפתים הבולטים של התקופה, כגון אדואר דני בלדוס, אנרי לה סק, גוסטב לה גרה, וא.
מסטרל, וכאמור, את איפוליט ביאר.
בקיץ של שנת 1851 נסע ביאר לאזור נורמנדי על מנת לצלם מבנים היסטוריים עבור ועדת המונומנטים ההיסטוריים.
תמונתו של ביאר "טחנות רוח במונמארטר" היא אחד מהדפסיו המוקדמים ביותר ששרדו, ובין הנדירים בפריטים שהשתמרו מתקופת ראשית הצילום.
הכתמים הכימיקלים שעליה, ועובדת היותה דהויה, מדגישים את הראשוניות שבתהליך שאפשר לראשונה לנייר לשמר תמונה אשר היטלה הועבר אליו בעד עדשת הקמרה אובסקורה.
טחנות הרוח של מונמארטר, הפרבר שבאותה תקופה הלך ונעשה הרובע הבוהמייני של פריז, היו נושא צילום תכוף בעבודותיו המוקדמות ביותר של ביאר, וככל הנראה הופיעו בין שלושים התמונות שהציג באותה תצוגה פומבית ראשונה, ביולי 1839, בפריז.
בעודו נזכר באירוע האמור תריסר שנים מאוחר יותר, כתב המבקר פרנסיס ווי אודות היצירות המוצגות, "הן לא דמו לשום-דבר שראיתי קודם לכן.
הצופה מהרהר בהן כמו מבעד לווילון עדין של ערפל.
מוגמרות מאוד, ומלאות הישג, הן מאחדות את רושם המציאות עם פנטזיית החלומות: אור מלחך וצל לוטף אותן."
איפוליטו איריגוז'ן (בספרדית; Hipólito Yrigoyen: 12 ביולי 1852 – 3 ביולי 1933) היה פוליטיקאי ארגנטינאי ששימש פעמיים נשיא ארגנטינה, בין השנים 1916–1922 ושוב בין השנים 1928–1930. בתקופת כהונתו היה אחראי לרפורמות חברתיות שגרמו לעלייה ברמת החיים של מעמד הפועלים בארגנטינה.
איריגוז'ן נולד וגדל בבואנוס איירס, הוא למד באוניברסיטת בואנוס איירס ולאחר מכן היה מורה.
בשנת 1891 יסד יחד עם דודו לאנדרו אלם את מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי (UCR).
בעקבות התאבדותו של אלם בשנת 1896 הפך אירגוז'ן למנהיג המפלגה.
בתפקיד זה הוביל מלחמה עיקשת במשטר בטענה שנבחר על ידי זיופים, ונאבק למען בחירות חופשיות ודמוקרטיות.
בשנת 1905 הובילה מפלגתו מרד צבאי נגד המשטר שדוכא במהירות.
עם זאת, הלחץ הכבד שהפעילו איריגוז'ן ותומכיו ברחבי המדינה הוביל את הנשיא רוקה סאנס פניה לתיקון בחוקה והענקת זכות בחירה חשאית לכל אזרח, דבר שלא היה קיים לפי כן.
בבחירות שנערכו בשנת 1916 הביס איריגוז'ן את יריביו ונבחר לנשיאות בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדות ארגנטינה.
בכהונה זו הרבה להתעמת עם המפלגות השמרניות על ידי שימוש בסמכויות פדרליות על מנת להראות את שליטתו במחוזות שלא היו נאמנים אליו.
בתחום הכלכלי הובילה מדיניותו בתחילה לשגשוג ולצמיחה כלכלית.
הוא הוביל את ארגנטינה לעצמאות אנרגטית על ידי הקמת חברה לאומית לנפט, ופיתח את התעשיות הצבאיות במדינה.
אולם לאחר שנת 1919 עלתה האינפלציה בצורה תלולה ומשבר כלכלי פקד את המדינה.
במדיניות החוץ שמר איריגוז'ן על הנייטרליות של ארגנטינה במלחמת העולם הראשונה, עובדה שסייעה לכלכלה הארגנטינאית.
הוא תמך במהפכה המקסיקנית והביע התנגדות למעורבות האמריקנית בניקרגואה.
לאחר סיום כהונתו של הנשיא מרסלו טורקואטו דה אלבאר בשנת 1928, נבחר איריגוז'ן בפעם השנייה לנשיאות.
אחד האירועים המשמעותיים בתקופה זו היה ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית הרברט הובר כאשר ביקר בארגנטינה.
איריגוז'ן ליווה את הובר במשך כל ביקורו על מנת להגן עליו מפני הקיצוניים.
בקדנציה הזו היה איריגוז'ן מבוגר מידי ומוחלש פוליטית.
עוזריו מנעו ממנו דיווחי חדשות על מנת להסתיר ממנו את השפעות השפל הכלכלי הגדול, אליו נקלעה אמריקה כולה בשנת 1929, על המשק הארגנטינאי.
ב-24 בדצמבר אותה שנה, ניצל אוריגוז'ן מניסיון התנקשות.
ב-6 בספטמבר 1930 הודח בהפיכה צבאית בהנהגת הגנרל חוסה פליקס אוריבורו.
לאחר הדחתו היה במעצר בית ונשלח מספר פעמים לאי מרטין גרסיה.
ב-3 ביולי 1933 מת בביתו ונקבר בבואנוס איירס.
"איפה נטשה ופייר" הוא שיר שכתב יהונתן גפן, הלחין שלום חנוך, עיבד מישה סגל וביצעו "השלושרים" באלבומם היחיד.
השיר מדבר על הפער בין האופן בו רוסיה מצטיירת מהרומנים הקלאסיים שנכתבו בה (כדוגמת "מלחמה ושלום", ששני גיבוריו הם נטשה ופייר), לבין המציאות של רוסיה הסובייטית, עם מחנות העבודה בסיביר והפגיעה בזכויות האדם בגוש המזרחי (השיר נכתב כנראה על רקע הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968).
נהר הדנובה המוזכר בשיר זורם במרכז אירופה (בין השאר בסלובקיה) ולא ברוסיה.
ייתכן שיהונתן גפן ציין אותו ולא את הוולגה כדי להתייחס לפלישה הסובייטית ב-1968. מצד שני, קרב אוסטרליץ המוזכר ב"מלחמה ושלום" התרחש לא רחוק מהדנובה, ואולי זה המקור.
שנים רבות לאחר כתיבת השיר יהונתן גפן קרא לבתו נטשה, לדבריו - כמחווה לעלייה מברית המועצות במהלך שנות ה-90, וכנראה ללא קשר ישיר לשיר.
הלחן השקט של השיר מתבלט לנוכח השירים האחרים באלבום של "השלושרים", שהיו ברובם שירי פופ וכללו מחוות מוזיקליות ללהיטים הלועזיים משנות ה-60.
איפה טעינו הוא אלבום השני של הראפר סגול 59. האלבום יצא ב-2002 דרך פאקט רקורדס.
האלבום היה פריצת הדרך של סגול, וכלל כמה אורחים כמו שאנן סטריט והראפר הישראלי-פלסטיני תאמר נפאר אשר משתתפים בשיר "ועידת פסגה", המושר בעברית ובערבית ומדבר על אפשרות לסובלנות ושלום בין הישראלים לפלסטינים.
אִיפּוֹהּ (במלאית: Ipoh, בכתב ג'אווי: إڤوه; בסינית: 怡保, נהגה: "יִיבַּאו") היא בירת מדינת פרק במלזיה.
איפוה נמצאת במרכז מדינת פרק הנמצאת בחצי האי המלאי, במרחק של כ-200 קילומטרים צפונית לקואלה לומפור, בירת מלזיה.
איפוה נוסדה ככפר קטן על גדות נהר קינטה בחצי הראשון של המאה ה-19.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התגברה כריית הבדיל באזור וחברות כרייה בריטיות רבות התבססו באיפוה שגדלה והפכה לעיירה.
איפוה המשיכה לגדול עד שב-1937 היא הפכה להיות בירת פרק במקום טאיפינג.
ב-15 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות האימפריה היפנית כבשו את העיר.
איפוה, כמו יתר האזור, שוחררה על ידי בעלות הברית ב-1945.
את העיר משרת נמל התעופה סולטאן אזלן שה, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים ממרכז העיר.
הנמל מציע טיסות לערים קואלה לומפור וג'והור באהרו בתוך מלזיה ולמספר יעדים נוספים מחוצה לה.
איפוספאמיד (בלועזית: Ifosfamide, נמכר תחת שם המותג Ifex) היא תרופה כימותרפית המשמשת לטיפול במספר סוגי סרטן.
תרופה זו שייכת לקבוצת סוכני אלקילציה ומשפחת חנקן חרדלי.
פעולתה נעשית על ידי הפרעת שכפול ה-DNA וייצור ה-RNA.
התרופה אושרה לשימוש רפואי בארצות הברית ב-1987. היא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
התרופה משמשת לטיפול במגוון רחב של סוגי סרטן, ביניהם:
התרופה מגיעה כאבקה לבנה, ולאחר מהילה היא הופכת לנוזל חסר צבע.
התרופה ניתנת דרך עירוי ורידי, ולעיתים קרובות בשילוב עם מסנה, על מנת למנוע דימום פנימי אצל המטופל, בפרט בשלפוחית השתן.
תופעות הלוואי הנפוצות כוללות נשירת שיער המתרחשת תוך 3-4 שבועות מנטילת המנה הראשונה.
הקאות המתחילות שעות ספורות לאחר נטילת התרופה ועשויות להתמשך עד שבועיים לאחר מכן.
דם בשתן, כתוצאה מפגיעה בשלפוחית השתן.
כדי למנוע זאת יומלץ למטופל להרבות בשתיית מים, ובנוסף הוא יקבל נוזלים רבים דרך הוריד.
כתוצאה מדיכוי מח העצם תהיה ירידה בספירה שעלולה לגרום לאנמיה, שטפי דם, דימומים וזיהום.
כמו כן, נטילת התרופה עשויה להשפיע על הפוריות של גברים ונשים כאחד.
תופעות לוואי נדירות כוללות שינויים בתפקוד הכבד, פריחה, פיגמנטציה של העור, בלבול, עייפות ואובדן שיווי משקל.
תופעות אלו מופיעות בעיקר במקרים של מינון גבוה.
איפּוֹן (בקאנג'י: 一本, מילולית: "נקודה אחת מלאה") הוא הניקוד הגבוה ביותר שספורטאי, אמן לחימה יכול להשיג בקרב אמנויות לחימה יפניות כגון: ג'ודו, ג'ו ג'יטסו, קראטה וקנדו.
בג'ודו, איפון הוא ניצחון מוחלט.
השגת איפון מסיימת באופן מיידי את הקרב.
איפון יוענק עבור כל אחד מהמקרים הבאים:
הטלת היריב על גבו, בכוח ובמהירות, תוך כדי שליטה.
ריתוק גב היריב למזרן למשך 20 שניות.
הכנעת היריב על ידי חניקה או בריח.
עונש הנסוקו-מאקה ליריב, כלומר עונש פסילה, שווה ערך לאיפון.
הטלת היריב בניקוד וואזארי ולאחר מכן ריתוקו למשך כ-10 שניות.
הטלת היריב בניקוד וואזארי ולאחר מכן הטלת היריב בניקוד וואזארי בשנית.
אובדן הכרה/עילפון של היריב בעקבות חניקה.
שבירת המרפק של היריב בעקבות בריח.
בקראטה, איפון הוא ניצחון מיידי והוא מוענק כאשר הספורטאי מבצע טכניקה התקפית בצורה טובה וליריב הזדמנות קטנה להגן.
ניקוד זה מוענק במקרים של בעיטות מוצלחות לראשו של היריב או הטלות ג'ודו שמיד אחריהן מגיעות מכות נוספות.
(בפרסית: خانه دوست کجاست؟) הוא סרט דרמה איראני משנת 1987 שביים וכתב עבאס קיארוסטמי.
שם הסרט נגזר משיר של המשורר האיראני סוהראב ספהרי .
הסרט נחשב לראשון מתוך טרילוגיית קוקר של קיארוסטמי, טרילוגיה המתרחשת כולה בכפר קוקר שבאיראן.
הסרט מציג מסע מתמשך של תלמיד הרוצה להחזיר לחברו מספסל הלימודים את המחברת שלו, אותה לקח בטעות - אם לא יחזירה, התלמיד נטול המחברת יושעה מבית הספר.
הסרט נתפס כמטאפורה עבור תחושת החובה האזרחית והנאמנות אצל בני האדם.
הסרט נכלל ברשימת 50 הסרטים שצריך לראות לפני גיל 14 של מכון הסרטים הבריטי.
אחמד ומוחמד הם שני חברים לספסל הלימודים בכיתה ג' בכפר קוקר שבאיראן.
יום אחד, אחמד חוזר לביתו מבית הספר ומגלה שהכניס בטעות לתיקו את המחברת של מוחמד.
אחמד יודע שללא המחברת חברו לא יוכל לעשות שיעורי בית ובכך יסכן אותו בהשעיה מבית הספר.
בשל כך, אחמד יוצא למסע שבו הוא מחפש את מוחמד בניסיון להחזיר לו את המחברת.
העלילה של הסרט סובבת סביב כל המאמץ המתסכל והדרך המייסרת שעובר אחמד כדי למצוא את מוחמד, היא מציגה את חוסר הרגישות ואת הבדלי תפיסות העולם בין מבוגרים לבין ילדים.
אחמד אינו מוצא את ביתו של מוחמד ואינו מצליח להחזיר לו את המחברת, כשהוא חוזר לביתו מיואש ועייף השעה כבר מאוד מאוחרת, עם זאת, הוא בוחר להכין למוחמד את השיעורים.
ביום למחרת, כאשר המורה בודק את המחברות והשיעורים שנתן הוא נותן להם ציון מצוין.
1987 - מדליית זהב בפסטיבל הסרטים פג'ר בקטגוריית הבימוי
1989 - מקום שלישי בפסטיבל לוקרנו
היכן הוא ביתו של החבר?
הוא סרטו הראשון של קיארוסטמי שזכה לתשומת לב בין-לאומית.
מבקר הקולנוע ג'ונתן רוזנבאום כינה את קיארוסטמי כבמאי החי הטוב ביותר וכינה את הסרט (ביחד עם שאר הסרטים בטרילוגיית קוקר - מעבר לעצי הזית ו-Life And Nothing More) כ"מדיטציות מתמשכות במקום קבוע והדרך בה אנשים רגילים חיים בו...
פואמות קומיות-קוסמיות על התמודדות עם אסונות אישיים ולא אישיים כאחד הם [הסרטים] על יצירה של תגליות והוקרה על העולם--כולל דברים שאנחנו לא יכולים להבין".
הבמאי ורנר הרצוג קורא לתלמידיו לצפות בסרט כחלק מתהליך הלמידה.
היא סדרת אנימציה בריטית לילדים המשודרת בבריטניה בערוץ CBeebies, במקור ב-BBC Two, והופקה על ידי NBC Universal.
בישראל הסדרה משודרת בערוץ הופ!.
היא כוללת כמה דמויות מצוירות שמשחקות משחק הדומה למחבואים במגוון הגדרות.
הפרשנות מבוצעת על ידי מספר מבוגר, מבוגרת ומקהלת ילדים.
הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקה העצמאית Tell-Tale Productions, משנת 2007 עד 2012 שודרו שידורים חוזרים של התוכנית בארצות הברית ב-Qubo.
לסדרה בסך הכל 102 פרקים וכוללת פרק ספיישל חג מולד אחד והייתה מועמדת לתואר BAFTA בשנים 2002–2003.
בסוף כל פרק ישנו שיר, בדרך כלל על התאמת תווים או חפצים לצורות או לצבעים שלהם.
בו - יצור טלאים בצורת אגס או חציל עם שיער כתום.
כפות רגליו אדומות ועליהן כתמים לבנים.
המטרה העיקרית של התוכנית היא למצוא את בו במקומות המסתור השונים שלו.
באמצע כל פרק, בו מאמץ באורח קסום תכונות של סביבתו (למשל באנטארקטיקה הופך בו לפינגווין).
בו לא מדבר, רק שורק בתחילת כל פרק ורוקד במהלך כל שיר.
ברווזה חה-חה - ברווזה צהובה, שצוחקת כאשר "מוצאים אותה".
יש לה מקור כתום התואם את רגליה ויש לה יכולות לעוף ולשחות.
בפרק "בית חולים" כשמצאו אותה היא לא צחקה בכלל היא הייתה עצובה בפרק, בסצנה שלפני השיר בו דגדג לה את הכף הרגל שלה והצחוק שלה חזר בעזרת זה.
דובי נם - דובון חום שישן בדרך כלל, מפהק אשר "מוצאים אותו".
השמכה שלו אדומה עם לבבות מודפסים לבן.
משפט הביטוי הקשור אליו הוא "ששש...
אבנר הנמר נמר צעצועי רך ידידותי עם אוזניים לבנות ומרופדות.
הוא שואג כאשר "מוצאים אותו".
משפט הביטוי המשויך אליו הוא "זה אבנר הנמר!
שאר הדמויות, הן של בני אדם והן של בעלי חיים, משתנות מפרק אחד למשנהו.
האנשים שיש להם תפקידים אורחים בתוכנית הם אמנים, קת'י מעצב שיער, אחות, דוקטור, מורה (החלקה על הקרח), מלצרית, לקוחות מאושרים (גבר אחד ואשה אחת), שף, האישה כלונסאות גבוהות, מנהל הטבעות, מורה חיננית (רקדנית הבלט), וטרינר ואבא.
התוכי הכחול הסדוק (למעשה קקדו) ועליו סמל אדום מופיע בכלוב ציפורים (שנלקח הביתה על ידי לקוח) אצל הווטרינר.
איפוגאו (או באטאד) היא שפה מלאית-פולינזית, שמדוברת בעמקים הצפוניים של נפת איפוגאו, באי לוזון שבפיליפינים.
Ethnologue מדווח על המיקומים הבאים עבור כל אחת מארבע השפות של איפוגאו.
איפוגאו אמגנאדית: מדוברת בעיריות הונגדואן ובנאווה שבנפת איפוגאו , וכן במערב נפת ההר .
ישנם 27,100 דוברים של הניב האמגנאדי, נכון לשנת 2000. התת-ניבים הם בורניי איפוגאו ובנאווה איפוגאו.
איפוגאו בטאדית (איפוגאו אייאנגאנית): מדוברת במרכז נפת איפוגאו.
ישנם גם כמה דוברים בנפת איסבלה , על החוף המזרחי של מאגר מגאט .
ישנם 10,100 דוברים של הניב הבטאדי, נכון לשנת 2002. תת-ניבים כוללים דוקליגאן איפוגאו.
איפוגאו מאיויאיית: מדוברת בנפת איפוגאו (צפון מיויאו, ברשויות המקומיות אגינאלדו ואלפונסו ליסה) ובנפת ההר (שני אזורי גבול קטנים).
איפוגאו טוואלית (גיליפאנס, קיאנגן איפוגאו, טוואלי): מדוברת בדרום נפת איפוגאו.
ישנם 30,000 דוברים של הניב הטוואלי, נכון לשנת 2000. הניבים הם איפוגאו האפאו, איפוגאו הונגדואן ואיפוגאו לאגאווה.
האותיות מבוטאות בצורה שונה בכל ניב.
איפוליט דרייפוס-בארני היה משפטן צרפתי ממוצא יהודי, מראשוני המאמינים הבהאים בצרפת.
מלומד, מתרגם, ומורה רוחני בהאי מוביל.
מונה על ידי שוגי אפנדי כאחד מ-19 התלמידים של עבד אל-בהאא'.
איפוליט דרייפוס היה בן למשפחה יהודית צרפתית ידועה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת העילית הפריזאית "המכון למדע המדינה" והתמחה בבית המשפט לערעורים של פריז.
לאחר קבלת התואר במשפטים, החל לעבוד כעוזרו של אחד הבריסטרים הכי מוערכים בצרפת.
ב-1898 הוא קיבל דוקטורט למשפטים.
בסביבות 1900 איפוליט המיר את דתו לדת הבהאית בסיוע בהאית אמריקאית-קנדית חשובה בשם מאי מקסוול.
ב-1903 הוא זכה לבקר את מנהיג הדת הבהאית ובנו של מייסד הדת, עבד אל-בהאא', בעכו.
בערך באותו הזמן, הוא ויתר על עיסוקו כמשפטן והחל לימודים אוריינטליסטים במחלקה ללימודי דת באוניברסיטה בפריז בשם אֵקוֹל פְּרָאטִיק דֶה אוֹטְז אֵטִיד (École pratique des hautes études; בית הספר היישומי ללימודים גבוהים).
שם הוא למד ערבית ופרסית כאשר בכוונתו לתרגם כתבים בהאים לצרפתית.
הוא היה המאמין הבהאי המערבי היחידי בתקופתו עם ידע בנושאים אלו.
לאחר נישואיו ב-1911 עם מאמינה בהאית אמריקאית בשם לאורה קליפורד בארני, הוא אימץ (ביחד עם אשתו הטרייה) את שם המשפחה דרייפוס-בארני.
הוא היה מחברם של ספרים, מאמרים ותרגומים רבים של הדת הבהאית.
דרייפוס-בארני טייל במשך חייו בארצות רבות וייצג את הבהאים במחלוקות משפטיות שונות.
הוא זכה לכבוד רב מעבד אל-בהאא' שעודד אותו לצאת למסעותיו וסמך עליו בעניינים רגישים שונים.
ב-1911, עזר לעבד אל-בהאא' בארגון וליווי ביקורו הראשון באירופה ושימש כמתורגמן עבורו בעת נאומיו בכנסיות בצרפת ובאנגליה.
לאחר מותו של עבד אל-בהאא' בנובמבר 1921, דרייפוס-בארני זומן לחיפה (מיקום המרכז הבהאי העולמי) על ידי המנהיג החדש של הדת, שוגי אפנדי (נכדו של המנוח), ומונה על ידו מאוחר יותר לאחד מ-19 התלמידים של עבד אל-בהאא'.
הוא מת ב-20 בדצמבר 1928 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר בפריז.
דרייפוס-בארני תרגם מספר כתבים של מייסד הדת בהאא' אללה ועבד אל-בהאא', מערבית או פרסית, לצרפתית.
כמה מהכתבים המפורסמים של בהאא' אללה שתורגמו על ידו הם: "הספר הקדוש ביותר" שהוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית, "ספר הוודאות" (או "ספר השכנוע", בערבית: كتاب الإيقان – "כתאב אל-איקאן"), ו"המילים הנסתרות" .
לאורה קליפורד בארני (שמאוחר יותר תהיה אשתו) מסרה סדרה של שאלות תאולוגיות ופילוסופיות לעבד אל-בהאא' ודרייפוס-בארני סייע לה בתרגום התשובות לתוך ספר שפורסם ב-1908 בשם: "Les Leçons de Saint-Jean-d'Acre" (בתרגום לאנגלית: "Some Unanswered Questions").
מעבר לתרגומים, דרייפוס-בארני פרסם גם יצירות מקוריות, למשל "Essai sur le Béhaïsme", ספר מבוא אודות הדת הבהאית, שלל מאמרים, הרצאות, ודוחות כנסים.
כמו כן, ליווה את עבד אל-בהאא' בעת מסעותיו באירופה וסייע לו כמתורגמן לצרפתית ולאנגלית.
מסעותיו בעולם והגנה משפטית עבור הדת
ב-1904 דרייפוס-בארני נסע להודו ובורמה על מנת לבקר את הקהילות הבהאיות שם.
בהמשך אותה שנה, הוא פגש בפריז את השאה (מלך פרס) הקאג'ארי, מוזפר א-דין, דחק בו להתערב להגנת הבהאים הפרסים, ואף העביר לו עצומה בעניין זה.
ב-6–1905, הוא ביקר, ביחד עם אשתו, בהאים רבים במספר ערים פרסיות, בקווקז וטורקסטן (אזור בקזחסטן), כמו גם את הקהילה הבהאית הגדולה באשגבאט (בירת טורקמניסטן).
ב-1906, הוא השיג אישור מהרשויות התוניסאיות לפרסם את התורה הבהאית בתוניס.
ב-1914 איפוליט ולאורה דרייפוס-בארני ביקרו את המושבה הגרמנית צ'ינגדאו, במזרח סין, ותכננו לשוט במעלה נהר יאנגצה לעיר קונמינג שבמחוז יונאן, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה הם היו מוכרחים לברוח חזרה לאירופה.
דרייפוס-בארני ביקר את רוב מדינות אירופה, ארצות הברית, קנדה, קובה, מקסיקו, אלג'יריה, תוניסיה, בורמה, סין, הודו, יפן, איראן, ופעמים רבות בארץ הקודש.
איפוליט דרייפוס-בארני ניצל את כישוריו הלשוניים והמשפטיים על מנת לייצג את הדת הבהאית בסכסוכים משפטיים רבים.
בין השאר הוא נאבק משפטית למען הסטטוס של המקדשים הבהאים בארץ ישראל המנדטורית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, ביתו של בהאא' אללה נפל לידי מתנגדים של הדת הבהאית.
דרייפוס-בארני פעל משפטית בסוגיה זו והביא לידי כך שחבר הלאומים גינה את ההשתלטות על הבית.
בסביבות 1925 הוא התערב נגד החלטה של בית דין מוסלמי במצרים שפסק ששלוש חתונות עם צד אחד בהאי הן פסולות.
במשך השנתיים הבאות הוא המשיך להיאבק משפטית נגד רדיפות הבהאים במצרים.
"שבעת העמקים" (בפרסית: هفت وادی – "הַפְת ואדי").
"לוח הקודש" (בפרסית: ﻟﻮﺡ ﺍﻗﺪﺱ – "לוח אקדס").
"לוח החוכמה" (בפרסית: ﻟﻮﺡ ﺍﻟﺤﻜﻤﺔ – "לוח אל-חכמה").
"הצוואה והשבועה של עבד אל-בהאא'".
"באביזם והדת הבהאית" בתוך הספר 'דתות וחברות', 1905.
"באביזם והדת הבהאית", הרצאות באוניברסיטה למדעי החברה בפריז, 1907.
"התנועה הבהאית", דו"ח כנס, הכנס הבין-לאומי השישי בנושא קידמה דתית, 1913.
"דת אחת: ההשפעה שלה על ממשלה, חינוך, מדיניות חברתית, זכויות נשים ואישים פרטניים", 'אגודה בהאית', 1917.
"הדת הבהאית" בכתב העת 'לקראת אחדות', 1924.
"איפה היית" הוא שיר של להקת בית הבובות שיצא בשנת 2013 כחלק מהאלבום הרביעי של הלהקה, רני.
השיר נכתב והולחן על ידי אמיר אטיאס, ועבר עיבוד על ידי איתי בן מרגי.
לשיר בוצעה גם גרסת דואט עם יסמין לוי.
סולן הלהקה, אמיר אטיאס, אמר על השיר לאתר וואלה!
NEWS כי הוא "נכתב לבתי הבכורה, כיום בת 4.5, כאות אזהרה לגיל ההתבגרות, שמבחינתי התחיל כבר.
כשהפכתי לאב נוספו לי תכונות אופי שמעולם לא היו לי, כמו דאגנות, חששנות, הרצון להתביית ולהגן וכל מה שנובע משורש חרדה".
לשיר בוצע קליפ בכיכובה של שירלי בוגנים.
בסיקורו את השיר השווה יוסי חרסונסקי את אטיאס לדודו טסה, וכן התייחס ל"כאב המזוקק, האפטר שוק של אחרי" שראה בשיר, ולמימד האמינות שטען שהמוזיקה מוסיפה לשיר.
איפולה (שם מדעי: Dendrolagus notatus) הוא מין של כיסאי פפואני דמוי דובון בסוג קנגורו אילני, שאנדמי למזרח גינאה החדשה.
הוא תואר לראשונה בשנת 1916 על ידי הביולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie) בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה, והוכר כמין נפרד בשנת 2007. כרבים מקרוביו, הוא נמצא בסכנת הכחדה עקב ציד ובירוא יערות.
האיפולה בעל מבנה גוף גוצי וכבד, ומזכיר יותר את הוומבט מאשר את הקנגורו הקרקעי מערבות אוסטרליה.
הגפיים שלו מסיביות וחזקות, כאשר הקדמיות ארוכות יותר מהאחוריות.
הוא בעל טפרים עבים ומעוקלים, ורפידות מחוספסות בכפות הרגליים.
זנבו ארוך, גלילי ועבה ומשמש לשיווי משקל.
ראשו קצר ורחב, חוטמו גדול ועגול, ואוזניו קצרות ומשולשות.
הדו-צורתיות הזוויגית אצל מין זה, ניכרת בעיקר במידות הגוף: אורכו של הזכר 58–69 סנטימטרים ומשקלו בין 7 ל-9.1 קילוגרם, ואילו האורך של הנקבה 51–63 סנטימטרים, ומשקלה 6.5-6 קילוגרם.
הזנב של האיפולה זהה פחות או יותר לאורך הגוף (כ-54 סנטימטרים בממוצע), והוא ארוך במעט אצל הזכרים.
הפרווה של האיפולה עבה, צפופה וקצרה.
צבעה הכללי נע בין חום בהיר לחום-קפה כהה, בעוד שהפנים, הגפיים, כפות הידיים ולעיתים אף הגב, בצבע אפרורי או כסוף.
סביב פתח הביב ובסיס הזנב, ישנו כתם גדול בצורת טבעת בצבע כתמתם או צהוב, ואילו שאר הזנב עשוי להיות בצבע שוקולד כהה או שילוב של שערות צהובות, שחורות ואפורות.
האוזניים והאף כהים אף הם משאר הגוף.
הגורים של האיפולה בהירים יותר מהוריהם, וצבעם נוטה לאדמוני עם ראש בהיר.
האיפולה אנדמי לרכס ביסמרק במרכז פפואה, הממוקמת בצד המזרחי של האי גינאה החדשה; טווח התפוצה של האיפולה גדול ממרבית המינים האחרים ומשתרע על לא פחות מ-40,000 קילומטרים רבועים, אך חרף זאת הוא הפך לנדיר מאוד עקב הצפיפות האנושית הגבוהה במיוחד ברמות המרכזיות של פפואה.
האיפולה הצליח לשרוד בלב האזור הזה שנחשב לאחד הצפופים ביותר במלנזיה, בעיקר בשל סביבת המחיה הבלתי נגישה שלו במרומי ההרים כדוגמת הר ג'ילוו והר סטולי.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים ויערות עננים על רכסי ההרים בגבהים של 3,100-900 מטר מעל פני הים.
האיפולה חופף בקצה התפוצה המזרחי שלו עם קנגורו דוריה, ובקצה המערבי עם קנגורו סרי.
בהתחשב בכך שהאיפולה מאכלס בתי גידול גבוהים ובלתי נגישים, אין כמעט מידע זמין על האקולוגיה שלו.
בטבע ובשבי, האיפולה פעיל בעיקר בשעות הדמדומים, וניזון בעיקר מעלים בגדלים שונים.
בשעות הלילה, הוא נוהג לרדת לקרקעית היער על מנת להעשיר את תזונתו בעשבים ובצמחים טריים.
האיפולה נוהג לעיתים קרובות להקיא את מזונו וללעוס אותו שוב, בדומה למעלי גירה, והוא שותה מים בתדירות גבוהה יותר ממינים אחרים שמסתפקים לרוב בלחות ממזונם הצמחי.
אין מידע רב על רבייה ומחזור החיים של המין, וסביר להניח שהוא דומה בכך לקרוביו.
ההערכה היא, שהנקבה זקוקה להפסקה של 18 חודשים בין רבייה לרבייה, אשר מקטינה משמעותית את קצב הגידול של האוכלוסייה.
האיפולה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית במספריו בשלהי המאה ה-21 שמוערכת בלפחות 50%, וזאת כתוצאה מכריתת יערות, ציד על ידי בני אדם וטריפה על ידי כלבים.
האיפולה נתפס על ידי כפריים מקומיים בעיקר בשוליים של רכסים הרריים, ולעיתים על ידי ציידים מקצועיים המרחיקים לכת לאזורים גבוהים יותר.
הוא ניצוד בעיקר עבור מזון, או נלכד בתור חיית מחמד; במקומות מסוימים, האיפולה נחשב כחלק מהמוהר המסורתי.
מפרוותו, טפריו ועצמותיו, מכינים לעיתים קרובות פריטי קישוט מקומיים.
האיומים הללו הובילו להכחדתו מרכס שריידר, ומצבו בשאר רכסי ההרים אינו מעודד.
נכון לשנת 2019, אין עדיין פעולות שימור ספציפיות עבור האיפולה, אך הוא מצוי במספר אזורים מוגנים.
נדרשים מחקרים נוספים אודות התפוצה, גודל האוכלוסייה, האקולוגיה והאיומים על האיפולה, על מנת לתכנן עבורו אסטרטגיית שימור יעילה.
איפה הרומנטיקה הוא סינגל של הצמד המוזיקלי הישראלי כרקוקלי, אשר יצא לאור ב-11 בנובמבר 2019, כחלק מתוך אלבומן השני, 9.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי בן זוגה של לירון כרקוקלי, סתיו בגר.
השיר הוא בלדת פופ המתארת מערכת יחסים שהתפתחה דרך הסמארטפון.
הווידאו קליפ של השיר יצא לאור בערוץ היוטיוב של הצמד בסמוך לצאת הסינגל עצמו, ובוים על ידי מורן מורדי וסתיו בגר, מפיק השיר.
נכון לספטמבר 2020, הוא עומד על כ-600 אלף צפיות.
בן שלו מהארץ העניק לשיר ביקורת שלילית: "אחד הטרנדים היותר מאוסים בפופ הישראלי של השנים האחרונות הוא ההתרפקות על העידן האבוד שבו הסמארטפון לא שלט בחיינו.
הו, הכל היה כל כך עמוק ואמיתי כשלא היינו משועבדים למסכים!
יכול להיות שהאנשים שכותבים את השירים האלה כל כך צעירים, שהם לא זוכרים את הימים שלפני האינסטגרם, ולכן לא יכולים לדעת שגם אז התבונה לא מילאה את הארץ".
דודי פטימר ממעריב אונליין העניק ביקורת מעורבת לאלבום בו השיר נכלל, אם כי אמר על השיר כי הוא מבין ה"הפתעות שמצליחות לחדש".
איפּוֹליט אדולף טֵן היה היסטוריון, מבקר ספרות ופילוסוף צרפתי.
הוא היה אחד ממקורות ההשפעה התאורטית העיקריים של זרם הנטורליזם הצרפתי, חסיד של הפוזיטיביזם הסוציולוגי ומראשוני מבקרי ההיסטוריציזם.
ידוע גם בזכות ניסיונותיו לספק תיאור מדעי של תורת הספרות.
לטן הייתה השפעה רבה על התפתחות הספרות הצרפתית.
על פי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, "ניתן לייחס את הטון החודר את יצירותיהם של זולה, בורז'ה ומופאסאן להשפעה שאנו מכנים טֵנית".
חיבוריו אודות המהפכה הצרפתית נחשבים עד היום למרכזיים בהיסטוריוגרפיה הימנית הצרפתית המודרנית.
טן נולד בעיירה ווזייה (Vouziers) למשפחת משכילה ומשגשגת.
אביו, שהיה עורך דין, דודו וסבו עודדו אותו לקרוא בצורה אקלקטית והציעו לו שיעורי אמנות ומוזיקה.
אביו מת בשנת 1841, כאשר טן היה בן 13. לאחר מות אביו נשלח טן לפנימייה בפריז, ב-Institution Mathé, ששיעוריו התנהלו בקולג' בורבון, הממוקם ברובע בטינולס.
הוא הצטיין בלימודיו, ובשנת 1847 השיג שני תארים במדע ובפילוסופיה, וקיבל את פרס הכבוד של הקונקור.
הוא זכה לראשונה בבחינת הכניסה לאקול נורמל סופרייר, אליו התקבל בנובמבר 1848. הוא היה חברם לכיתה של פרנסיסק סרסה ושל אדמונד אבוט.
בתקופה זו גילה עניין מרכזי בכתביהם של אריסטו, שפינוזה והגל.
אולם עקשנותו, עצמאותו האינטלקטואלית וגישתו הנון-קונפורמיסטית גרמו לו להיכשל בבחינה של ה-Concours d'Agrégation הלאומי בפילוסופיה ב-1851. לאחר שנדחה חיבורו על סנסציה, הוא נטש את מדעי החברה ופנה לספרות.
טן אימץ לעצמו השקפות מדעיות והופוזיביסטיות ברוח התקופה וכחלק מהימשכותו האינטלקטואלית לטבע שלדעתו צפן תשובות לקיום האנושי.
לאחר שעבר למחוז, הוא התמנה להוראה בנברס ובפואטייה והמשיך בהתפתחותו האינטלקטואלית.
ב-1853 הוא השיג דוקטורט בסורבון.
התזה שלו נכתבה אודות משליו של ז'אן דה לה פונטן תחת הכותרת "Essai sur les fables de La Fontaine" (החיבור התפרסם מאוחר יותר בצורה מתוקנת ב-1861).
בשנת 1854 זכה בפרס מהאקדמיה הצרפתית על חיבורו אודות טיטוס ליוויוס.
לאחר שהגן על הדוקטורט שלו, הוא הועבר אוטומטית לבזנסון, אך סירב לתפקיד שהוצע לו שם.
הוא השתקע תחילה בפריז, שם נרשם לבית הספר לרפואה.
משם עבר ב-1855 לפירנאים, ולאחר מכן כתב את המסע המפורסם שלו "מסע למעיינות המרפא בפירנאים", ששילב בין סיפור מסע לבין מחקר היסטורי ותרבותי על הקשר שבין אדם לקבוצה אנושית שהוא משתייך אליה, לאקלים ולתנאים הסביבתיים ולתקופה שהוא חי בה.
הוא החל לחבר מאמרים פילוסופיים, ספרותיים והיסטוריים רבים לשני עיתונים מרכזיים מאותה התקופה: Revue des deux Mondes ו-Journal des débats.
בשנת 1856 התפרסם חיבורו "פילוסופיה צרפתים בני האמה התשע-עשרה" שבו, בהשפעת שפינוזה והגל, חיפש דרך למזג בין אידיאליזם ופוזיטיביזם, רוח וחומר.
בשנת 1858 התפרסמה מהדורה שנייה של "מסע למעיינות המרפא בפירנאים" שכללה את חיבורו הפארודי הקצר "חייו והשקפותיו הפילוסופיות של חתול" (חיבורו היחיד שתורגם עד כה לעברית).
ב-1860 זכה בתואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-1864 התפרסם הכרך הראשון בחיבורו "תולדות הספרות האנגלית" שכלל חמישה כרכים שיצאו לאור.
הבישוף פליקס דופנלופ, שהיה ידוע בהתנגדותו לאינטלקטואלים אגנוסטיים באקדמיה הצרפתית, התנגד להענקת פרס לטן על עבודתו זו.
ב-1868 הוא נישא לתרזה דנואלה, בתו של אלכסנדר דנואל.
לזוג נולדו שני ילדים: ז'נבייב (לימים אשתו של לואי פול-דובואה) ואמיל.
ההצלחה העצומה של עבודתו אפשרה לו לא רק לחיות מכתיבה, אלא גם לשמש פרופסור לתולדות האמנות והאסתטיקה ב-Ecole des Beaux Arts ופרופסור להיסטוריה וגרמנית באקדמיה הצבאית סן-סיר.
הוא גם לימד באוקספורד (1871), שם קיבל גם תואר דוקטור למשפטים.
בשנת 1878 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית על ידי 20 מתוך 26 המצביעים.
טן התעניין בנושאים רבים, כולל אמנות, ספרות, אבל בעיקר היסטוריה.
מזועזע עמוקות מהתבוסה של 1870, כמו גם מההתקוממות והדיכוי האלים של הקומונה הפריזאית, טן התמסר במלואו לעבודתו ההיסטורית המרכזית, "המקורות של צרפת העכשווית" (1875–1893), עליה עבד עד מותו, ושהייתה לה השפעה משמעותית.
היצירה בת ששת הכרכים שהגה טן במטרה להבין את צרפת של ימיו ניחנה במקוריות ובשימוש בפרספקטיבה לניתוח הגורמים למהפכה הצרפתית.
טן גינה בעיקר את המלאכותיות של המבנים הפוליטיים של המהפכה (הרוח המופשטת והרציונלית המוגזמת של רובספייר, למשל), שלדעתו סתרה באלימות את הצמיחה הטבעית והאיטית של מוסדות המדינה.
טן מת ב-5 במרץ 1893. הוא נקבר בשמורת הטבע הלאומית Roc de Chère, Talloires, על שפת אגם אנסי.
הכתיבה של טן על המהפכה הייתה ונשארה פופולרית בצרפת.
למרות ההערכה של ליברלים כמו אנטול פראנס, היא שימשה בעיקר את המחזיקים בתפיסה השמרנית ביחס המהפכה, שכן טן דחה את עקרונותיה ואת החוקה הצרפתית משנת 1793. לטענתו, היעקובינים הגיבו לריכוזיות של המשטר העתיק בריכוזיות גדולה עוד יותר והעדיפו את האינדיבידואליזם שבמושגי האזוריות והאומה.
האלטרנטיבה של טן לליברליזם רציונליסטי השפיעה על המדיניות החברתית של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
מצד שני, טן ספג ביקורת משני צדי הקשת הפוליטית.
הפוליטיקה שלו היא אידיוסינקרטית, מורכבת וקשה להגדרה.
עם מבקריו נמנה ההיסטוריון המרקסיסטי ג'ורג' רודה, מומחה למהפכה הצרפתית ול'היסטוריה מלמטה', שביקר את השקפתו של טן על ההמון.
ההיסטוריון היהודי אמריקאי פיטר גיי תיאר את תגובתו של טן ליעקובינים כסטיגמטית.
לעומתם, אלפרד קובאן, שדגל בתפיסה רוויזיוניסטית של המהפכה הצרפתית בניגוד לאסכולה המרקסיסטית האורתודוקסית, ראה את תיאורו של טן את המהפכה הצרפתית כ"פולמוס מבריק".
חזון המהפכה של טן עומד בניגוד לפרשנויות המרקסיסטיות שבלטו במאה ה-20, כפי שהתגלמו בהגותם של אלברט מתייז, ז'ורז' לפבר ואלבר סובול, לפני שאלפרד קובאן ופרנסואה פירה הציגו את הדיווחים הרוויזיוניסטים שלהם.
על אף הפוליטיקה האקדמית, כאשר אלפונס אוארד, היסטוריון של המהפכה הצרפתית, ניתח את הטקסט של טן, הראה שהעובדות והדוגמאות הרבות שהציג טן כדי לתמוך בתיאורו הוכיחו את עצמם כנכונים מהותית; שגיאות מעטות נמצאו על ידי אוארד, פחות מאשר בטקסטים שלו, כפי שדווח על ידי אוגוסטין קוצ'ין.
בכתביו האחרים, טן ידוע בניסיונו לספק תיאור מדעי של ספרות, פרויקט שהוביל אותו לקישור לפוזיטיביסטים סוציולוגיים, אם כי עם הבדלים חשובים.
לדעתו, עבודת הספרות הייתה תוצר של סביבת המחבר, וניתוח של סביבה זו יכול להניב הבנה מושלמת של היצירה; הדבר עומד בניגוד לדעה המקובלת באותה תקופה, שיצירת הספרות היא יצירה ספונטנית של גאונות.
טן ביסס את הניתוח שלו על הקטגוריות של "גזע" (race; כאומה ולא במובן הביולוגי), רקע "סביבתי-אקלימי" (milieu; מילְיֶיה חברתי) ו"רגע" (moment) הנתון על ציר הזמן ההיסטורי (שניתן להבין גם כצייטגייסט).
ארמין קולר כתב שבכך הושפע טן רבות מהפילוסוף יוהאן גוטפריד הרדר, אף על פי שלא הכירו בכך מספיק, בעוד שהסופרת הספרדייה אמיליה פארדו באזן הציעה שעבודה קודמת מכרעת לרעיון של טן הייתה עבודתה של ז'רמיין דה סטאל על הקשר בין אמנות לחברה.
תנועות ספרות לאומיות ומבקרים פוסט-מודרניים כאחד עשו שימוש במושגים של טן, הראשונים כדי לטעון למקומם הייחודי והמובהק בספרות, והאחרונים כדי לפרק את הטקסטים תוך התייחסות ליחסים בין ספרות להיסטוריה חברתית.
טן ספג ביקורת, גם מפי אמיל זולה, על כך שלא החשיב מספיק את האינדיבידואליות של האמן.
זולה טען שמזגו של אמן יכול להוביל אותו לבחירות אמנותיות ייחודיות הנבדלות מהסביבה שעיצבה אותו, ונתן את אדואר מאנה כדוגמה עיקרית.
אדואר לנסון טען כי המתודולוגיה הסביבתית של טן אינה יכולה, בפני עצמה, להסביר את הגאונות.
השפעתו של טן על התרבות האינטלקטואלית והספרות הצרפתית הייתה משמעותית, כשבין היתר הייתה לו מערכת יחסים מיוחדת עם אמיל זולא.
כפי שאומר המבקר פיליפ ווקר על זולה, "בעמוד אחר עמוד, כולל רבים מהכתבים הזכורים ביותר שלו, מוצג לנו מה שמסתכם במימזיס של משחק הגומלין בין תחושה לדמיון אשר טן למד בהרחבה ומתוכו, הוא האמין, מגיח עולם הנפש." גם פול בורז'ה וגי דה מופאסאן הושפעו מאוד מטן.
הפילוסוף הספרדי, מיגל דה אונאמונו, היה מוקסם הן מזולה והן מטן בשלב מוקדם (אף על פי שבסופו של דבר הגיע למסקנה שהשפעתו של טן על הספרות הייתה שלילית).
פרידריך ניטשה התייחס אליו בספרו "מעבר לטוב ולרוע" כבן דמותו של הגל בצרפת וכ"ראש וראשון מבין ההיסטוריונים החיים".
בחיבורו "מה משמעם של אידיאלים אסקטיים?" המופיע ב"לגנאלוגיה של המוסר" תיאר ניטשה את טן כהיסטוריון העשוי ללא חת והשווה אותו ללאופולד פון רנקה.
ניטשה וטן אף החליפו ביניהם מכתבים, וניטשה שלח לו חלק מספריו.
טן היה מושא לעבודת הדוקטורט של הסופר היהודי-אוסטרי שטפן צווייג, "הפילוסופיה של היפוליט טן".
פיוטר קרופוטקין תיאר את טן כמי שהבין באמת את המהפכה הצרפתית, משום ש"חקר את התנועות שקדמו למהפכה של 14 ביולי", או כפי שציטט את טן עצמו, "אני יודע על שלוש מאות התפרצויות לפני 14 ביולי".
פילוסופיה של אומנות, תרגום: אברהם יוסף שטיבל, ורשה, 1921
חייו והשקפותיו הפילוסופיות של חתול, תרגום: ראובן מירן, הוצאת נהר ספרים, 2010
הוא מיזם ישראלי התנדבותי פרטי למיפוי ולהנגשה של מכשירי דפיברילטורים חצי אוטומטיים (AED) המוצבים במרחב הציבורי בישראל באמצעות מיקור המונים.
המיזם מורכב מאפליקציה חינמית לטלפונים חכמים ודפדפנים הכוללת אפשרות לניווט למכשיר ה-AED הקרוב אל המשתמש על בסיס GPS ומצפן, וכמו כן, מרישום ציבורי אשר מכיל פרטים לגבי מיקומי מכשירי AED המתעדכן באופן יומי על בסיס דיווח משתמשים ומופץ בתור שכבת מפה תחת רישיון פתוח.
"איפה דפי?" הוקם במטרה למפות את מכשירי ה-AED הפרוסים ברחבי ישראל, ובכך, להגביר את נגישותם בעת הצורך במקרה של אירוע לבבי, במטרה להביא לשיפור תוצאי שרידות ונזק נוירולוגי במקרה של דום לב מחוץ לבית החולים.
המיזם הוקם תחת השם "Med-Man" במסגרת תחרות "סטודנטים מובילים חדשנות במגזר הציבורי 2.0" של אוניברסיטת בן-גוריון בשיתוף עם חברת גוגל במסגרת לימודי שנה א' ברפואה של ד"ר נעם הדר, ד"ר רותם טל-בן ישי, ד"ר אסיל מחאמיד וד"ר אריאל חסידים.
המיזם זכה במקום השני עם אפליקציה לטלפונים חכמים בעלי מערכת הפעלה אנדרואיד.
בתום התחרות הוחלט להמשיך להפעילו ברוח התנדבותית באופן פרטי, תחילה על ידי כל חברי הצוות המקורי, ובהמשך על ידי ד"ר חסידים.
במרץ 2017 הושקה גרסת הדפדפן הראשונה של אפליקציית "איפה דפי?".
בדצמבר 2017 המיזם זכה במלגה למחקר ופיתוח על שם אביאל רון של המדען הראשי במרכז למיפוי ישראל.
במהלך העבודה תחת המלגה, פותחה גרסה של האפליקציה לסמארטפונים למכשירי אייפון.
באוקטובר 2018 הוצג סיכום הפעילות תחת המדען הראשי בכנס המליאה של הוועדה הבין משרדית לממ"ג עם תוצר של כ-1,000 מכשירים רשומים.
באוגוסט 2019 המיזם זכה בפעם השנייה במכרז למימון, הפעם תחת "קרן קקטוס" של אוניברסיטת בן-גוריון.
מיזם "איפה דפי?" הוקם מתוך הנחה שבישראל ישנו פער בין כמות המכשירים המוצבים במרחב הן מכח חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים והן מסיבות אחרות, לבין מספר השימושים במכשירים בפועל, ושמקור הפער הוא בנגישות המכשירים, כלומר, ללא רישום ראוי של מיקומי המכשירים וזמינותם, הם אינם נגישים לציבור בעת הצורך.
כחיזוק להנחה זאת נמצא כי המרחק בין זירת האירוע לבין מכשיר ה-AED בעת דום לב מחוץ לבית החולים נמצאה כנתון המקושר ביותר לשרידות חודש לאחר האירוע.
רישום מכשירי הדפיברילטור מבוסס מיקור ההמונים של "איפה דפי?" נעשה בתוך אפליקציית טלפונים חכמים חינמית ולאחר הזדהות המשתמש.
לאחר שיתוף המכשיר על ידי המשתמש, הרשומה עוברת אימות על ידי גורם אנושי לפני שהיא נחשפת במפה הציבורית, והרישום מתעדכן על בסיס יומי.
כמו כן, ניתן לשתף רשומה חדשה רק כשנמצאים בסמיכות פיזית למכשיר הדפיברילטור אז ניתן לצלמו, כאשר בעת צילום המכשיר מתקבלת נקודת ציון מרכיב ה-GPS של המכשיר הטלפון החכם אשר מייצגת את מיקום המכשיר על המפה.
בנוסף להוספת מכשירים חדשים למפה, משתמשים יכולים לדווח על שינוי או עדכון פרטים, הסרה של מכשירים לא זמינים וצילום תמונה חדשה.
מיפוי מכשירי הדפיברילטור של "איפה דפי?" מכיל אלפי רשומות, כאשר חלק מהמכשירים הוצבו בהתאם לדרישתו של החוק אשר מטיל את האחריות להצבת המכשירים על בעלי עסק שבו עוברים מעל 500 איש במצטבר ביום.
בנוסף, חלק מהמכשירים הוצבו לא מתוך חובת החוק, לדוגמה, מכשירים רבים מוצבים מתוך יוזמה פרטית בבתים, בבנייני דירות, בבתי כנסת ובמסגדים, בעוד מכשירים אחרים מוצבים במרחב הציבורי על ידי גופים שונים, כגון גופי השלטון המקומי, מפעל הפיס וארגוני ההצלה.
המידע מופץ בצורה פתוחה לכל אדם כך שיוכל להכיר את המכשירים הפרוסים בסביבתו לשימוש בעת אירוע דום לב, כמו כן המידע נגיש למוקדני החירום של שירותי ההצלה אשר יכולים להדריך כיצד להביא את המכשיר הקרוב לזירת האירוע עד להגעתם.
רישום מכשירי ה-דפיברילטור מונגש בתור שכבה על מפה באפליקציה לטלפונים חכמים, ובעת כניסה לאפליקציית הדפדפן דרך הטלפון.
המשתמשים דרך טלפון חכם יוכלו לבצע ניווט אוטומטי למכשיר הדפיברילטור הקרוב אליהם בעזרת מנוע ניווט ייעודי משולב מצפן.
מנוע הניווט הטלפוני בדפדפן נוצר בכדי שיוכל להישלח בהודעה פשוטה לעובר אורח הנמצא בזירה של אירוע לב, כך שבלחיצה אחת יוכל לצאת לניווט למכשיר הקרוב.
בנוסף, אפשרות ניווט זו בעת חירום עשויה לשמש עוברי אורח שנקלעו לזירה של אירוע דום לב למציאה של מכשיר הדפיברילטור הקרוב אליהם, נמצא כי עוברי אורח שבחרו על דעתם עצמם להביא מכשיר דפיברילטור באופן ספונטני הביאו לשיפור בסיכויי השרידות של המטופל פי 2 ביחס לצוותי המקצועיים שנשלחו לזירה.
בנוסף, רישום המכשירים שנאסף ב-"איפה דפי?" מופץ לצד שלישי במספר ערוצים; ניתן להוריד עותק מעודכן בקובץ CSV באתר המיזם, בתור שכבה באתר שירות המפות הממשלתי, באתר מאגרי המידע הממשלתי, באמצעות API ייעודי ובמספר שירותי GIS של ESRI.
העותקים בכל הערוצים מופצים תחת רישיון פתוח תואם "ODC-By v1.0".
רישום מכשירי הדפיברילטור של "איפה דפי?" נמצא בשימוש במוקדים של ארגוני ההצלה מד"א ואיחוד הצלה, וכן במספר מערכות GIS עירוניות כולל באר-שבע, לוד, ראשון לציון, פתח-תקוה וקריית מלאכי.
בדצמבר 2021 המיזם הוצג בישיבת ועדת המשנה לשלטון המקומי תחת הנושא "מיפוי פריסה ארצית של דפיברילטורים".
בפברואר 2022 המיזם לקח חלק ביום המודעות הלאומי השנתי למכשירי הדפיברילטור "שמים לב" יחד עם ליהי קורין, ד"ר חסידים, ד"ר ספיר אלוק וגל פלד ובשיתוף פעולה עם האיגוד הקרדיולוגי, מד"א, מפעל הפיס והמרכז לשלטון מקומי.
"איפה דפי?" הוצג על ידי ד"ר חסידים בדיון וועדת הבריאות של הכנסת על יוזמות לעידוד השימוש במכשיר והצבת מכשירי החייאה במרחב הציבורי במסגרת יום המודעות הלאומי 2022.
במרץ 2022 המיזם שימש בסיס לסדרת כתבות ב-"אורבנולוגיה", מגזין המעבדה לעיצוב עירוני של אוניברסיטת ת"א, בנושאי "עמדות מפעמים חכמות במרחב העירוני: מדוע זה חשוב?", ו-"עמדות מכשירי מפעם ציבוריים בעיר תל אביב – אי שיוויון והדרה".
בינואר 2022 הוגש כתב אישום על גניבת דפיברילטורים נגד תושב כפר יונה בן 33. בכתב האישום עולה כי השתמש באפליקציית "איפה דפי?" על מנת לאתר את המכשירים, תוך שהוא מתמקד במרחב הכפרי.
אֵיפוֹנְיָה (euphonia; מיוונית עתיקה: εὐ – טוב, ו-φωνή – צליל; לפי מילון מונחי האקדמיה ללשון העברית: נֹעַם הַצְּלִיל, ובעבר תַּנְעוּמָה) היא סידור מילים, הברות וצלילים הנעים לשמיעה, וזאת בניגוד לקקופוניה.
בשירה, האיפוניה משמשת כלי ספרותי, והיא מושגת באמצעות משקל, חריזה ומצלול.
הצלילים האיפוניים יותר הם התנועות הארוכות והעיצורים הרכים החוככים: ל', מ', נ', ר', ו' וי'.
ידיעון האקדמיה ללשון העברית, למד לשונך, מביא דוגמה לנועם הצליל מהשיר לילות לילך מאת חיים לנסקי:
במוזיקה, איפוניה משמשת לציון מנגינה ערבה לאוזן השומע.
איפוליטו דזידרי (באיטלקית: Ippolito Desideri; 21 בדצמבר 1684 פיסטויה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה - 14 באפריל 1733, רומא, מדינת האפיפיור) היה מיסיונר ונוסע ישועי איטלקי והמפורסם מבין המיסיונרים האירופיים המוקדמים שייסדו את הכנסייה הקתולית בטיבט.
הוא היה הטיבטולוג המתועד הראשון והאירופאי הראשון שלמד בהצלחה הן טיבטית קלאסית והן סטנדרטית.
דזידרי נולד ב-1684 למשפחה משגשגת בפיסטויה, בדוכסות הגדולה של טוסקנה, שהייתה אז תחת שלטונו של הדוכס הגדול קוזימו השלישי מבית מדיצ'י.
דזידרי התחנך מילדותו בבית הספר הישועי בפיסטויה, ובשנת 1700 נבחר ללמוד בקולג'יו רומנו (המכללה הרומית) ברומא.
מ-1706 עד 1710 לימד ספרות בקולג'ים הישועים באורבייטו ובארצו, ואחר כך בקולג'יו רומנו עצמו.
בקשתו למשימה בהודו המזרחית התקבלה על ידי ראש אגודת ישו, מיכלאנג'לו טמבוריני, בשנת 1712, והוטל עליו לפתוח מחדש את המיסיון הישועי בטיבט, במחוז גואה של האגודה.
דזידרי עזב את רומא ב-27 בספטמבר 1712, יצא מליסבון להודו הפורטוגזית והגיע לנמל גואה שנה לאחר מכן.
מגואה נסע לסוראט, אחמדאבאד, ראג'סטאן ודלהי, והגיע לאגרה, מקום מושבם של השליחים הישועיים בצפון הודו, ב-15 בספטמבר 1714. משם חזר לדלהי, שם פגש את הממונה עליו ואת שותפו למסע, הישועי הפורטוגלי מנואל פריירה (Freyre).
יחד נסעו מדלהי לסרינגאר בקשמיר, שם עוכבו שישה חודשים, ודזידרי סבל ממחלת מעיים כמעט קטלנית.
מקשמיר עברו ללה, בירת לדאק, לשם הגיעו בסוף יוני 1715. לדברי דזידרי, הם התקבלו היטב על ידי הגיאלפו (Gyalpo), או המלך, של לדאק וחצרו, והוא רצה להישאר שם כדי לייסד מיסיון, אך נאלץ לציית למפקדו, פריירה, שהתעקש שייסעו למרכז טיבט ואל מחוז להסה.
הם יצאו למסע חורף מסוכן של שבעה חודשים על פני הרמה הטיבטית כשהם לא מוכנים וחסרי ניסיון.
הישרדותם נבעה ככל הנראה מהעזרה שקיבלו מקסל, המושל המונגולי, ומאלמנתו של המושל הקודם של מערב טיבט, שעזבה את תפקידה וחזרה ללהסה.
הם נסעו עם הקרון החמוש שלה, והגיעו ללהסה ב-18 במרץ 1716. לאחר מספר שבועות, פריירה חזר להודו, דרך קטמנדו ופאטנה, ועזב את פר.
הוא היה המיסיונר האירופי היחיד בטיבט, באותה תקופה.
זמן קצר לאחר שהגיע ללהסה, דזידרי התקבל על ידי החאן המונגולי של טיבט, להסאנג חאן, שנתן לו אישור לשכור בית בלהסה וגם להטיף לנצרות.
לאחר שקרא את עבודתו הראשונה של דזידרי בטיבטית, שהסביר את יסודות הדוקטרינה הרומית-קתולית, להסאנג חאן יעץ לו לשפר את הידע שלו בשפה הטיבטית וללמוד גם ספרות טיבטית.
לאחר כמה חודשים של לימוד אינטנסיבי נכנס דזידרי למנזר הבודהיסטי סרה, אחת משלוש האוניברסיטאות הנזיריות הגדולות של כת הגלוקפה (Gelukpa) שהייתה בעלייה פוליטית.
שם למד ודן עם נזירים וחוקרים בודהיסטים טיבטים, והורשה לערוך את המיסה הטרידנטינית במזבח רומי-קתולי בחדריו.
הוא למד את השפה הספרותית הטיבטית הקלאסית (שלא הייתה ידועה לאירופאים) והפך לתלמיד ספרות, פילוסופיה ותרבות טיבטית.
בסוף 1717 נאלץ לעזוב את להסה עקב אי השקט שנגרם על ידי הפלישה לטיבט על ידי חאנת דזונגאר.
בספריו השתמש בטכניקות פילוסופיות מהספרות הטיבטית לצורך טיעון סכולסטי.
הוא השתמש בציטוטים מהדהרמה והווינאיה, ואף הביא את הסכולסטיקה של תומאס אקווינס הקדוש לוויכוח עם פילוסופיית המדהיאמקה הניהיליסטית של נגרג'ונה כדי לטעון ל"עליונות התאולוגיה הנוצרית".
מיסיונרים איטלקיים של מסדר הקפוצ'ינים קיבלו את השליחות הטיבטית בשנת 1703 על ידי הסניף של ממשל הכנסייה ששלט בפעילות המיסיונרית הקתולית ברחבי העולם.
שלושה קפוצ'ינים הגיעו ללהסה באוקטובר 1716, והציגו לדזידרי מסמכים שלטענתם אישרו את זכותם הבלעדית למשימה הטיבטית.
דזידרי ערער על כך באי ציות, ושני הצדדים התלוננו בפני רומא.
בינתיים דזידרי עזר לשותפים הקפוצ'ינים שלו להתאקלם בטיבט.