tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר צוין בשתי מהדורות של לקטים מכל השנים ושיר מיוחד.
אלחנן אבן חן, שהגיש את "מהדורת השבט", לא השתתף.
העורכת הראשית הייתה קרולין גליק שערכה גם את מהדורת השבט, וגם הכותבים אבישי עברי וטל גלעד שהשתתפו בכתיבת מהדורת השבט חזרו לכתוב לצד שלושה כותבים חדשים.
ב-2020 המהדורה עלתה לערוץ 20 בשם "לאטמה", כשאלחנן חוזר להנחות לצד רונית, ואליעזר שמעון חוזר בדמויות משנה.
לתוכנית היו 11 תוכניות מלאות ותוכנית שהייתה רק שיר לפסח.
רונית (רונית אברהמוף-שפירא) ואלחנן (אלחנן אבן חן): מנחי "לאטמה".
טאוויל פאדיחה (נעם יעקובסון): השר הפלסטיני לענייני זעם בלתי נשלט.
עזיז עבדול מסית (נעם יעקובסון): חבר כנסת ערבי מהרשימה המשותפת.
יוהאן פלגמאט (נעם יעקובסון): נציג האיחוד האירופי, שנכשל בכל פעם מחדש בניסיונו לשכנע שהאיחוד האירופי אינו אנטישמי.
פקד לוי (נעם יעקובסון) ודנינו (אריאל קרן): צמד חוקרי משטרה, כשבעוד פקד לוי מייצג את השוטר הטוב, דנינו מייצג את השוטר הרע.
נעם יעקובסון: יאיר לפיד, בנימין נתניהו, משה (בוגי) יעלון, צבי האוזר, עפר שלח, חנן מלצר, אביגדור ליברמן, יורם לס.
אריאל קרן: יועז הנדל, אביחי מנדלבליט, עבדאללה השני, מלך ירדן, דוד בן-גוריון.
אלי שמעון: חיים שדמי, ארתור ג'יימס בלפור
רונית אברהמוף-שפירא: אילה חסון, אסתר חיות
באוקטובר של שנת 2020 פורסם כי מני אסייג יצטרף לצוות התסריט של העונה החמישית ולהגשתה, שתוכננה לדצמבר 2020 אך נדחתה למרץ 2021. הפורמט של התוכנית השתנה מעט ובמקום לפתוח בכמה ידיעות המגישים מדברים אחד עם השני על השבוע שחלף.
אלחנן אבן חן עזב והגיעו שחקנים חדשים כמו איתן בוכריס, יוסי וידר ואחרים.
בנוסף למהדורת החדשות, התוכנית כוללת גם סדרת בת בשם "מרכז הבמה".
רונית (רונית אברהמוף-שפירא) ומני אסייג: מגישי "לאטמה".
בעוד שרונית היא מגישה מהמרכז המזדהה גם עם הימין וגם עם השמאל, מגלם מני את המגיש הימני ה"קיצוני", המביע חוסר הסכמה וזעזוע מדעותיהם הקיצוניות ולא הגיוניות של חבריו מהשמאל.
בונה עדר (נעם יעקובסון): עיתונאי, פרשן הבית, מתייחס לכל דבר כהקשר לבנימין נתניהו, מזוהה כסמן השמאלני במהדורת החדשות.
נעם יעקובסון: בנימין נתניהו, נפתלי בנט, אביגדור ליברמן (2010), יאיר לפיד, אביחי מנדלבליט.
אריאל קרן: יאיר לפיד, יאיר גולן, בני גנץ, יוסף אל באז.
יוסי וידר: אביגדור ליברמן (2021), עמיר פרץ, ג'ו ביידן, טומי לפיד.
אלי שמעון: מוחמד בן זאיד.
איתן בוכריס: זאב אלקין, אחמד טיבי, איבתיסאם מרענה, אילן ישועה, סדי בן שטרית.
אדר ששון פינקסוביץ': שרן השכל, איילת שקד, דנה וייס.
מיטל פרץ: יפעת שאשא ביטון.
רותם רקלאביבישטיין (ערן קראוס): חבר לשעבר בליכוד.
דליה אנרכוביץ' (הילה פרידמן): פעילת שמאל קיצוני.
יחיאל "לך" דמארי (עופר מימרן): פעיל במחאה נגד נתניהו.
חגי גליק (אלי שמעון): הרמטכ"ל, בעל עיטורי מופת.
מגמגם כשהוא על אזרחי (פארודיה על בני גנץ).
משה הס (אריאל קרן): פנטומימאי.
יחזקאל דין: נכדו של דני-דין, רואה ואינו נראה.
סלים חיג'אזי (לירן יקוטי): ערבי תומך בביבי ובימין.
זירוקס 55566 (שרוליק פניאל): חייזר מכוכב אחר.
ירון לונדון כינה את "מהדורת השבט" "ארץ נהדרת" של הימין.
כותבי האתר רואיינו באמצעי התקשורת האלקטרוניים במספר רב של הזדמנויות ובמיוחד לאחר הפקת סרטון הפרודיה על המשט לעזה (2010).
לאטמה זכה בפרס ביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת בשנת 2011. בהודעת הזכייה נאמר "אתר לאטמה עוסק בסאטירה וביקורת תקשורת בגוון ימני.
האתר מפרסם ביקורות כתובות על כל אמצעי ואנשי התקשורת בישראל, קטעי וידאו סאטיריים בנושא וכן ידיעות מעניינות שהתקשורת לא דיווחה עליהם.
לאטמה נחשב לפורץ דרך בתחום ואף זכה לתודעה עולמית בעקבות קליפ של שיר סאטירי שהופק כתגובה לנושא המשט לעזה וזכה למיליוני צפיות באינטרנט, בכל רחבי העולם."
במאי 2012 מחה יריב אופנהיימר כנגד דמותו הסאטירית ב"מהדורת השבט", וכתב בדף הפייסבוק שלו שזהו רצח אופי, בין היתר משום שבניגוד לדמות זו הוא מתנגד לחרם על ישראל.
האתר זכה ב"פרס נדב" מטעם קרן נדב לשנת 2010 ובפרס לביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת לשנת תשע"א.
"לאט יותר" הוא סרט קצר שכתב, הפיק וביים אברהם הפנר, בשנת 1967. הסרט נחשב על ידי מבקרי וחוקרי קולנוע ישראלי כאחד מהסרטים הקצרים החשובים והמשפיעים ביותר שנעשו בישראל.
הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 1967 בפסטיבל ונציה.
התסריט המקורי של הסרט ראה אור כנספח בספרו של אברהם הפנר "סינימה נייר - עיבודים מספרות לקולנוע" בשנת 1999.
הסרט מתאר משבר בזוגיות רבת שנים דרך מחשבותיה של אישה מזדקנת.
האישה רבה עם בעלה לאחר שזה שיקר לה.
לאחר חילופי האשמות, יוצאת האישה בטריקת דלת מדירתם.
היא הולכת לבית קפה, ובו היא מהרהרת על החיים, הזוגיות והזקנה.
הרהוריה נמשכים כאשר היא חוזרת לביתה הריק, ומגלה שבעלה הלך לבדו לסרט.
בבדידותה, מחשבותיה הקיומיות ממשיכות לסחוף אותה בין מצבי רוח שונים.
היא הולכת לישון, ומתעוררת בבוקר לצד בעלה.
הוא מנסה להסביר לה מה קרה, אך היא מסרבת לשמוע.
הריב מתחדש והוא יוצא מהבית, היא נשארת שוב לבדה.
הבדידות מובילה אותה פעם נוספת למחשבות נוגות.
היא מהרהרת במראה שלה, בפניה המזדקנים וביחסיה למלבושיה.
האישה נרדמת במרפסת, וכאשר היא מתעוררת היא מוצאת את בעלה לצידה.
הוא מפייס אותה, והיא סולחת לבעלה ומבינה את חשיבותו בחייה.
סגנונו הקולנועי של הסרט ייחודי - הוא נטול דיאלוגים לחלוטין, האינטראקציה בין הדמויות מתקיימת דרך מחשבותיה של האישה בלבד ומועברת בקריינות (Voice over).
באמצעות הקריינות, האישה מדבבת את הוויכוחים בינה לבין בעלה, כאשר לעיתים דיבוב השיח ייעשה על פני מראה הדמויות המתווכחות אחת עם השנייה, ולעיתים על פני מראה פניהן השותקות ותו לא.
עלילת הסרט משקפת באופן מובהק את המונח שהוטבע שנים אחר כך, הרגישות החדשה.
הסיפור ייחודי ויוצא דופן בנוף סרטי הבורקס הקולנועי של שנות השישים - הסרט עוסק באנשים, ביחסים וברגשות מורכבים.
סגנון הבימוי מושפע מסרטי הגל החדש הצרפתי, סגנון אליו התוודע הפנר בעת ששהה בפריז יחד עם חברו אורי זוהר, בתחילת שנות השישים.
כאחד מראשוני הסרטים שהגדירו את "הרגישות החדשה", נחשב סרט זה למכונן בהיסטורית הקולנוע הישראלי.
לאח'דר בראהימי הוא דיפלומט ופוליטיקאי אלג'ירי, שכיהן כשר החוץ של אלג'יריה בשנים 1991–1993 וכשליח ויועץ בעל ותק באומות המאוחדות, היה שליח מיוחד של האו"ם באפגניסטן ומאוחר יותר שליח האו"ם והליגה הערבית בסוריה ובלבנון.
בראהימי הוא גם חבר בקבוצת "דה-אלדרס", קבוצה של מנהיגי עולם הפועלת למען שלום עולמי .
פרש מתפקידו כשליח האו"ם במאי 2014.
הוא חבר ב"ועדה להעצמה משפטית של העניים", היוזמה הגלובלית הראשונה שהתמקדה במיוחד בקשר בין הדרה, עוני וחוק.
כמו כן, הוא חבר ב"קרן למנהיגות עולמית", ארגון הפועל לקידום ממשל תקין ברחבי העולם.
בנוסף, הוא מכהן כיום כעמית בכיר במרכז לחקר ממשל גלובלי בבית הספר לכלכלה של לונדון וחבר ועד מנהל במכון הבינלאומי לחקר השלום של סטוקהולם .
חתנו הוא עלי בן חוסיין, נסיך ירדן.
נהר הלאטוריצה (הונגרית: Latorca; סלובקית: Latorica ; אוקראינית: Латориця) הוא נהר באגן הניקוז של נהר הדנובה.
הנהר מתחיל בהרי הקרפטים האוקראיניים, ליד הכפר ניז'ני וורוטה.
בדרכו הוא עובר דרך הערים סבליאבה, מוקצ'בו, סולומונובו, צ'ופ וולקה קפושאני.
הנהר נשפך ליד העיירה זמפלין, אל נהר האונדובה, יובלו של נהר הבודרוג, שהוא עצמו אחד מיובליו של הטיסה.
חלק מן הנהר הוכרז באמנת רמסר כאזור ביצות בעל חשיבות עולמית.
לאטינה (באיטלקית: Latina) היא בירת נפת לאטינה שבמחוז לאציו שבאיטליה.
נכון לשנת 2011 מונה אוכלוסייתה של העיר 117,760 תושבים ובכך היא העיר השנייה בגודלה במחוז לאחר הבירה רומא, הנמצאת במרחק של 62 ק"מ מצפון ללאטינה.
העיר נוסדה בשנת 1932 בתקופת השלטון הפשיסטי תחת השם ליטוריה (Littoria), כאשר כל השטח הסובב אותה שהיה שטח ביצות מאז ימי קדם, יובש.
לאטינה הוקמה על ידי בניטו מוסוליני ב-30 ביוני 1932 ונקראה אז ליטוריה, על שם הפסקס .
חנוכת העיר נערכה ב-18 בדצמבר אותה שנה.
ליטוריה אוכלסה במתיישבים שהגיעו בעיקר מאזור פריולי (Friuli) וממחוז ונטו.
המבנים והאנדרטאות של העיר עוצבו על ידי מיטב אדריכליה ואומניה של איטליה באותה תקופה.
ב-1934 הפכה העיר לבירת הנפה וב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שמה ללאטינה.
עם הגעתם של תושבים אחרים, בעיקר ממחוז לאציו עצמו, השתנה הדיאלקט המקומי שנטה להיות קרוב יותר לוונטית ועד מהרה עברו רוב תושבי העיר לדבר בניב הרומנסקי.
התעשייה בלאטינה מבוססת בעיקר על תעשיית תרופות, תעשייה כימית ותעשיית גבינות ומגזר השירותים מרכזי מאוד בכלכלתה.
העיר היא גם מרכז חקלאי חשוב ובאזור מגדלים ירקות, פרחים, סוכר, פירות, גבינות ומייצרים את מוצרי הלוואי שלהם.
תחנת כוח גרעינית שפעלה בעבר באזור נמצאת כעת בפירוק.
עלילת הסרט האיטלקי אחי הוא בן יחיד מתרחשת בלאטינה.
לאחר הסעודה הוא סיפור קצר בן ט"ו פרקים מאת ש"י עגנון, המתאר באופן סמלי את יציאתו של המספר מן העולם.
הסיפור נדפס לראשונה בשנת 1963 בכתב העת "מולד", ולאחר פטירתו של עגנון נדפס שוב בעיתון "הארץ", ולבסוף נכלל בקובץ הסיפורים "לפנים מן החומה".
המספר משתתף בסעודה גדולה שהגיעה פתאום אל סופה, לאחר שהסועדים חשו יגעים מהאוכל הרב שהוגש להם.
בשלב זה מספר המספר: "נדמה לי פתאום שמתבקש אני.
כרז לא קרא, קריאה לא הגיעה לאוזני, לחישה קלה לא התלחשה.
מעצמי, מעצמי ידעתי שמתבקש אני".{{הערה|ש"י עגנון, "לאחר הסעודה, בקובץ לפנים מן החומה", הוצאת שוקן, 2000, עמ' 281}}
כיוון שכך, יצא המספר לדרך, אך "מאימת הדרך שכחתי כלל ראשון של יוצאי דרכים, שצריכין לידע תחילה לאן הולכין וצריכים לידע באיזה דרך הולכים ואם ארוכה היא ואם קצרה וכן מה צריכין להכין לדרך.
אבל אני לא ידעתי לאן אני הולך ובאיזה דרך הולכים ולא הייתי מוכן לדרך."
מיד עם צאתו לדרך ראה בית ישן, "כמין ואו זקופה שהפכה ראשה כלפי ימין עשוי הוא הבניין.
וחווקים חווקים תקועים להם בשמאלה של הואו כמין סולם של עלייה.
של ברזל ישן נושן הם.
דקים הם ומחוספסים הם." המספר חש "כאילו אמרו לו עלה", והחל לעלות בסולם, אף שלא התכוון לכך.
הוא עלה בסולם על כל שלביו, וכשהגיע לשלב העליון השליך עצמו כלפי מעלה והגיע לראשה של הואו, וממנו הגיע לתוך הראש עצמו.
בשלב זה מספר המספר: "הצצתי וראיתי בני אדם דחופים ומבוהלים עולים ובאים באותם השלבים שעליתי אני וריצתם כריצת אנשי החבורה הקדושה להר הזיתים שבירושלים בערבי שבתות עם חשיכה", והוא מוסיף: "שיערתי שכולם בשבילי באים".
סיפורו של עגנון "פת שלימה" אף הוא משל, אך זיהוי הנמשל אינו פשוט, ונדרשה פרשנותו של ברוך קורצווייל לשם פענוח כתב החידה שיצר עגנון.
בסיפור שלפנינו, לעומת זאת, המעבר מהמשל לנמשל פשוט למדי.
קל לזהות שהסעודה היא חיי העולם הזה, הטיפוס בסולם הוא תהליך היציאה מן העולם, וראש הוא"ו הוא הקבר.
על פי זיהוי בסיסי זה ניתן לבחון ולהבין את משמעותו של כל אחד מהפרטים שבסיפור.
רעיה הרן מציינת כי "למרות הלשון הנקייה (היופומיסטית), פעלים רבים וביטויים שלמים ב'לאחר הסעודה' (בייחוד בפרקים א-ד), שנלקחו משפת היום-יום וממקורות ספרותיים – בעיקר מן המקרא ומדברי חז"ל, אך גם מן הפיוט ומן הספרות המיסטית הקבלית והחסידית – יש בהם קונוטציה של עזיבת העולם הזה והילקחות לעולם הבא".
היא מביאה דוגמאות אחדות לכך:
השורש "לקח", במשמעות של לקיחה מהחיים, המופיע בסיפור בתיאור "ביקשתי לראות אם יודעים הם שלוקחים אותי מהם", מופיע במשמעות זו כבר בספר בראשית: .
השורש "בקש" מופיע פעמים אחדות בתיאור " נדמה לי פתאום שמתבקש אני .
מעצמי, מעצמי ידעתי שמתבקש אני.
נתתי לבי לדעת מה טעם מתבקש אני ועל שום מה מבקשים אותי ומי מבקש אותי ולהיכן אני מתבקש" שורש זה מופיע בביטוי "נתבקש בישיבה של מעלה" (שפירושו: מת), שמקורו בתלמוד הבבלי.
השורש "הלך" מופיע בתיאור "ולאן אתה הולך מתוך הסעודה", המזכיר את דברי עקביא בן מהללאל: .
דימוי העולם הזה לסעודה, בהקשר של יציאה מהעולם, קיים בתלמוד הבבלי, שבו נאמר , כלומר: העולם שאנו הולכים ממנו הוא כמשתה.
המספר מספר: "הצצתי וראיתי בני אדם דחופים ומבוהלים עולים ובאים באותם השלבים שעליתי אני וריצתם כריצת אנשי החבורה הקדושה להר הזיתים שבירושלים בערבי שבתות עם חשיכה".
שלב זה מתרחש למעשה לאחר המוות – זהו שלב הקבורה, אך המספר המת עדיין מודע לו.
רעיון זה מקורו בתלמוד הבבלי, שבו נאמר: .
המספר מהרהר: "שמא כל בני הסעודה נלקחים מבית הסעודה, אלא מתוך שהם ישנים אינם יודעים ואני מתוך שאני ער אני יודע.
אבל מה אני מרוויח אם אני יודע אם איני יודע להיכן אני מתבקש ובאיזה דרך הולכים לשם." הרהורים אלא אודות הידיעה מתכתבים עם דברי עקביא בן מהללאל: .
המספר מתאר שבעת עלייתו בסולם "אימה חשכה גדולה ירדה ובאה ממרום.
השפלתי עיני למטה, אימה חשכה גדולה עלתה מלמטה." הצירוף "אימה חשכה גדולה" מקורו בתיאור ברית בין הבתרים: .
אריאל הירשפלד מפרש זיקה זאת: "'אימה חשכה' הוא מעין שם של האלוהים וצורת נוכחות כאחד, אבל המשמעות אינה מפרשת דבר אלא רק מעמיקה את אי-הידיעה בדבר מהותו, כי נוכחותו כאן מוחשת דווקא מעצם אי-הראייה ומן האימה מפניה." ."
רעיה הרן עמדה על מאפיין ייחודי של סיפור זה:
"לאחר הסעודה" אינו סיפור של מוות שבא בסוף החיים ולא סיפור על מוות שבא בעקבות עלילה.
מה שבדרך כלל משמש סיום ליצירה הוא כאן היצירה כולה: המוות.
הסיפור מתחילתו ועד סופו, עוסק במה שקורה לאדם בעת המעבר מעולם החיים לעולם המתים ואפילו במה שקורה לאחר מכן.
בניגוד לגישה הנפוצה, הרואה במוות אירוע שקורה לאדם בלי שהאדם העומד למות ייטול בו חלק אקטיבי, בסיפור שלפנינו לאדם העומד למות חלק אקטיבי (אם כי לא כולו רצוני) בתהליך המוות.
האדם, לאחר שנתבקש לכך, יוצא מן העולם, בתהליך מתמשך המתואר בפרוטרוט בסיפור.
רעיון דומה, לפיו על האדם העומד למות לקחת חלק פעיל ורצוני בתהליך זה לשם השלמתו, מופיע בסיפור (ליתר דיוק: מתווה לסיפור) "סרבנותו של יוד שין" שפרסם אברהם הפנר בספרו "כולל הכל" משנת 1987.
הבניין, שעל סולם הצמוד אליו מטפס המספר, הוא "כמין ואו זקופה שהפכה ראשה כלפי ימין".
והואיל ודומה הוא הבניין כמין ואו זקופה אדבר בו בשתי לשונות, לפי צורך העניין וביאור הדברים.
פעמים אקרא לו ואו ופעמים אקרא לו בית או בנין, וטוב שאני קורהו בית או בנין, שמתוך כך אני מפקיעו מרשותו של המשל ונותן לו הויה בעצם הווייתו."
מקומה של האות ואו בטקס המיסטי של הקבורה מתואר בספר "מַעֲבַר יַבֹּק", שהסיפור שלפנינו יונק ממנו רעיונות נוספים.
אריאל הירשפלד הרחיב בעניין משמעותה של האות ואו בסיפור:
האות ו"ו היא אות החיבור העברית; היא אות ההיפוך מעתיד לעבר ומעבר לעתיד בלשון המקרא; והיא גם מכשיר לתלות בו דברים ולאחזם.
צורתה ההפוכה (כלפי ימין) אומרת שיש צד אחר (עולם אחר) להביט בה – וממנו היא אינה הפוכה.
הסיפור במכלול יצירתו של עגנון
רעיה הרן מציינת כי "לאחר הסעודה" מזכיר במקצת את סיפורי "ספר המעשים", אך מונה הבדלים רבים בין רוח הסיפור שלפנינו לרוח סיפורי "ספר המעשים":
בסיפורי ספר המעשים אין קבלה של הדין ואין השלמה עם המצב הכאוטי, להפך יש ניסיון של היחלצות.
ניסיון זה גורם להתרוצצות ומרבה את המבוכה, בעוד שבסיפורנו אין ניסיון כזה, אין התרוצצות והתנועה היא, כאמור, חד-כיוונית.
בסיפור שלנו אין עלילה ואין פגישות עם דמויות אחרות בעוד שבסיפורי ספר המעשים נקבעת העלילה, בדרך כלל, כתוצאה משרשרת של פגישות."
לאטוביץ' (בפולנית: Latowicz) הוא כפר במחוז מינסק מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית למינסק מזובייצקי, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר מאמצע המאה ה-13 כיישוב מבוצר, ובשל מיקומו על דרך מסחר, הפך למרכז מסחרי לסביבתו החקלאית.
בשנת 1423 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ונקבעו בו ירידים ושווקים.
פלישת האימפריה השוודית לאזור באמצע המאה ה-17 הביאה לקטיעת שגשוג היישוב, ולצמצום חד במספר תושביו.
יהודים ישבו ביישוב מהמאה ה-16, אך בשנת 1596 הוצא צו האוסר על מגוריהם בו.
חרף זאת המשיך להתקיים בכפר יישוב יהודי קטן, ומהמחצית הראשונה של המאה ה-19 התקיימה בכפר קהילה.
בין השנים 1827 ו-1862 הוטלו מגבלות מגורים על יהודי היישוב, והם רוכזו ברובע אחד בו.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 416 יהודים, כחמישית מתושביו.
ב-14 באוקטובר 1942 במהלך הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, שולחו יהודי היישוב למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לָאזְר זִין (ברומנית: Lazăr Zin: 1899–1991) היה צייר יהודי-רומני.
זין נולד בבוקרשט, רומניה, בשם "זינגר לאזר" (Singer Lazăr), במשפחה של יהודים עניים, בסביבה חסידית, בקרבת בית הכנסת "פורדים".
בגלל המצב הכלכלי הקשה החל לעבוד כבר בנעוריו, אך היה צמא ללימודים ולמד בתיכון ערב ולאחר סיומו, ב-1923, נרשם ל"אקדמיה לאמנויות יפות של בוקרשט", בכיתתו של הפסל פרדריק סטורק.
המצב הכלכלי אילץ אותו להפסיק לימודיו כעבור שנתיים והוא התגייס לצבא רומניה.
ב-1927 שב ללימודים, הפעם ב"בית הספר החופשי לציור" בבאיה מארה, שם הפיק עבודות חשובות, שרק מעטות נשמרו.
זין הציג מיצירותיו בהזדמנויות שונות ב"סלון הרשמי" וב-1928 קיבל את פרס אנאסטאסה סימו (פרס למצטיינים בציור המוענק על ידי עיריית בוקרשט).
בתחילת שנות השלושים נסע לצרפת ונרשם ללימודים ב"בית הספר הרומני שב-Fontenay aux Roses", אך סולק כעבור חצי שנה.
לדבריו סולק על ידי ניקולאה יורגה על רקע היותו יהודי וקומוניסט.
נסע למקומות רבים במטרה לשפר את אמנותו בציור פורטרטים, נסע לבלצ'יק, סוריה, פולין, יוון וארץ ישראל.
ב-1938, כאשר התכונן לתערוכה של ציוריו, בה התכונן להציג פורטרטים של יהודים וערבים באזור הכותל המערבי ופורטרטים של כורים, החלה רדיפת היהודים ברומניה והחקיקה האנטישמית והתערוכה לא יצאה לפועל.
מרבית ציוריו אבדו יחד עם ביתו והסטודיו שלו, שהופצצו במלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה היה בין עובדי הכפייה היהודים שנשלחו לפרק את הקברים בבית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט.
במהלך העבודה, שנמשכה שנים, זין צייר 53 מצבות, כדי לשמר את האמנות של בוני המצבות.
אחרי המלחמה נשאר ללא מקום מגורים עד שקיבל דיור בדירה קטנה, בה לא היה לו מקום לצייר.
ב-1945 הציג ב"סלון הרשמי לציור, חריטה וכרזה" שלוש כרזות מתוך הסדרה על יצרני התחמושת.
הוא עבד כפועל פשוט והתקשה לעסוק בציור.
ב-1964, כשהשלטונות החליטו לפרק את בית הכנסת "קולטורה", נרתם להנציח את המראה החיצוני והפנימי על ידי הציור שלה.
מכאן המשיך במלאכת התיעוד על ידי ציור מצבות ישנות בבתי עלמין יהודיים בדורוחוי, מיכאילן ושטפנשט ועל כך קיבל פרס ב-1968.
זין הלך לעולמו בגיל מופלג, בבית אבות בבוקרשט.
לאזי (בפולנית: Łazy) היא עיר במחוז זוויירצ'ה בחבל שלזיה בפולין.
עד 1947 הייתה העיירה מקום מושבה של גמינת רוקיטנו-שלחצקיה .
בשנים 1975–1998 הייתה העיירה שייכת לפרובינציית קטוביץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שינו הכובשים הגרמנים את שם היישוב ללאזרן (Lasern).
לאזי השתייכה למחוז פולין קטן, ומאז הקמתה עד חלוקת פולין הייתה חלק מפרובינציית קרקוב.
בימי הביניים היו באזור לאזי של היום חמישה יישובים: גראבובה (Grabowa), ויסוקה (Wysoka), צ'אגוביצה (Ciagowice), נייגובוניצה (Niegowonice) וויישולקה (Wiesiolka).
כפר נוסף, המצוי כיום בגבולות לאזי, כרושצ'וברוד (Chruszczobrod), השתייך לדוכסות שווייז' (Siewierz) אשר שולבה באיחוד פולין-ליטא בשנת 1790. בשנת 1386 העניק המלך ולדיסלב השני יגיילו את הכפרים ניגובוניצה, ויישולקה, ויסוקה, גרבובה ורוקיטנו-שלחצקיה לוולודק מחארבינוביצה (Wlodek of Charbinowice), מושל (Starosta) לובלין ופאחארניק של קרקוב.
עד 1795 השתייכו חלק מהכפרים למחוז ללוב והאחרים למחוז קרקוב.
במהלך הפלישה השוודית לפולין נפגע אזור לאזי של היום קשות בלחימה.
סטניסלב וורז'יצקי, בעל נכסים מקומי, לחם בפולשים השוודיים.
כתוצאה מכך נהרסה טירת אוגרודז'נייץ, יחד עם כפרים רבים, כמו גרבובה, שהייתה מעוז מבוצר בגבול פולין קטן-שלזיה.
לאחר החלוקה השלישית של פולין (1795) הוקם הגבול בין ממלכת פרוסיה לבין האימפריה ההבסבורגית על נהר פיליצה העליון.
שטח לאזי נתפס על ידי פרוסיה כחלק ממחוז שלזיה החדשה.
בשנת 1807, לאחר חוזה טילזיט, סופחה לאזי לדוכסות ורשה, אשר בשנת 1815 הוכפפה לשלטון רוסיה ונשארה חלק מהאימפריה הרוסית עד מלחמת העולם הראשונה.
הכפר לאזי הופיע במפה לראשונה בשנת 1790 לערך.
הוא נשאר יישוב קטן ליד הכפר הגדול יותר רוקיטנו-שלחצקיה.
פיתוחה הואץ עקב בניית קו הרכבת בין ורשה לווינה, שהושלם בשנת 1848. במרד ינואר התנגשו המורדים הפולנים עם הכוחות הרוסיים ליד לאזי ב-22 במארס 1863.
עד 1927 השתייכה לאזי לגמינה של רוקיטנו-שלחצקיה במחוז בנדין ברפובליקה הפולנית השנייה.
בינואר 1927 הועברה הגמינה למחוז זוויירצ'ה.
הכפר נתפס על ידי הוורמאכט בתחילת ספטמבר 1939 ונשאר בידי הגרמנים עד 20 בינואר 1945.
לאחר המלחמה העבירה ממשלת הרפובליקה העממית הפולנית את לאזי לקטוביץ, ובסוף 1945 יצרה את הגמינה של לאזי.
בפולין הקומוניסטית היה לאזי מרכז תעשייה מקומי ובו מפעלי מלט, מפעל קדרות ומחסן מטען גדול של רכבת פולין.
בסוף שנות הארבעים נפתחו בגמינה של לאזי בתי תרבות, בתי קולנוע וספריות.
הכפר עבר פיתוח מהיר בשנות השישים, עם השלמת עבודות מים והפקת חשמל.
ב-1 בינואר 1967 קיבלה לאזי מעמד עיר.
בית קברות צבאי מתקופת מלחמת העולם הראשונה
בית הקברות הצבאי הוקם בשנים 1914–1918. בו קיימים קברי חיילים אוסטרים וגרמנים שלחמו במלחמת העולם הראשונה.
בית העלמין נמצא בחלק המערבי של העיר, על אחוז.
באזור בית הקברות יש כנסייה המוקדשת למקסימיליאן קולבה.
מבני מכס משלהי המאה ה-19.
מבני מפעל מסוף המאה ה-19.
בניינים מעץ משלהי המאה ה-19.
כנסיית מיכאל הקדוש שנבנתה בשנים 1934–1949.
ככל הנראה יהודים התחילו להתיישב בלאזי בתחילת המאה ה-19. ב-1921 נמנו בה 234 יהודים, כ-15% מכלל האוכלוסייה.
בחורף 1940–1941 גורשו ללאזי יהודים מאזורים במערב פולין שסופחו לרייך הגרמני כמו סקוצ'וב.
יש נתונים שונים על גודל האוכלוסייה היהודית באותה תקופה, החל מ-333 נפשות וכלה ב-395. היהודים בלאזי, כמו במקומות רבים נוספים בשלזיה, הועבדו בעבודות כפייה במספר מחנות של ארגון שמלט.
ביוני 1942 הועברו היהודים לגטו זוויירצ'ה ומשם בסופו של דבר נשלחו לאושוויץ.
לאזי (בהונגרית: Lázi) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בלאזי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
אליסה מישל סטיבנס , ידועה בשם הבמה לאטו (Latto), לשעבר מולאטו (Mulatto), היא ראפרית אמריקאית.
אליסה מישל סטיבנס נולדה בקולומבוס שבאוהיו ב-22 בדצמבר 1998, למיסטי פיטס ושיין סטפנס.
היא עברה לג'ורג'יה בגיל שנתיים וגדלה במחוז קלייטון, בצד הדרומי של אטלנטה, שם למדה בתיכון "Lovejoy".
היא נשרה מהלימודים על מנת להתמקד בקריירת המוזיקה שלה.
לפני שהייתה מוזיקאית, השתתפה במרוצי דראג.
בשנת 2016 התמודדה סטיבנס בתוכנית הריאליטי של Lifetime, "The Rap Game", שהופקה על ידי ג'רמיין דופרי וקווין לטיפה.
הסדרה עקבה אחרי ראפרים צעירים ושואפים בתחרות זה נגד זה לאורך פרק זמן של כשמונה שבועות.
מולאטו, שהופיעה תחת שם הבמה "מיס מולאטו" באותה התקופה, זכתה בתחרות, ובעקבות כך הוצע לה חוזה הקלטות מדופרי בחברת התקליטים "סו סו דאף רקורדס", אך בסופו של דבר דחתה את העסקה, ובחרה לפעול כאמנית עצמאית.
בפברואר 2016 הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "No More Talking".
באותה השנה, זכתה בפרס ההיפ הופ/R&B לנוער בטקס פרסי המוזיקה של ג'ורג'יה.
באוקטובר של אותה השנה, הוציאה את המיקסטייפ הראשון שלה, Miss Mulatto.
באפריל 2017 הוציאה את המיקסטייפ השני שלה, Latto Let 'Em Know.
באלבום נכלל הסינגל "Response Diss", המהווה כדיס המכוון כלפי יאנג ליריק, מתחרה של סטיבנס בתוכנית הריאליטי "The Rap Game".
בסוף אותה השנה הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Time and Pressure.
בשנת 2018 שינתה סטיבנס את שם הבמה שלה מ"מיס מולאטו" ל"מולאטו", ובעקבות כך הוציאה את המיקסטייפ השלישי שלה תחת שם הבמה החדש.
בינואר 2019 הוציאה את הסינגל "Bitch from the Souf", שזכה להצלחה ושבחים רבים, ואף קיבל את תואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, תוך שהפך ללהיט הפריצה של סטיבנס.
במאי, הוזמנה להופיע ב-"Rolling Loud", פסטיבל ראפ שנתי במיאמי.
ביוני, הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Big Latto.
במרץ 2020 הוכרז רשמית כי מולאטו חתמה בחברת התקליטים תקליטי RCA.
ב-23 באפריל 2020 הוציאה את הסינגל השיווקי, "No Hook", ובמאי הוציאה סינגל שיווקי נוסף, "He Say She Say", שנועדו לקדם את אלבום הבכורה שלה.
ב-12 באוגוסט הודיעה מולאטו על יציאתו של אלבום הבכורה שלה, Queen of Da Souf בחברת RCA.
האלבום יצא לאור ב-21 באוגוסט.
במאי 2021 הכריזה כי שינתה את שם הבמה שלה ללאטו (Latto), יחד עם סינגל שעתיד לצאת תחת שם זה.
לאטה מנגשקאר (בהינדי: लता मंगेशकर, באנגלית: Lata Mangeshkar, נולדה בשם המה מנגשקאר; 28 בספטמבר 1929 – 6 בפברואר 2022) הייתה זמרת פלייבק הודית ומלחינה.
היא נחשבת לאחת הזמרות הגדולות והמשפיעות ביותר בהודו אי פעם.
הקריירה שלה השתרעה על פני שמונה עשורים, בהם זכתה בתוארי כבוד כמו "מלכת המנגינה", "הזמיר של הודו" ו"קול המילניום".
מנגשקאר הקליטה שירים בלמעלה משלושים ושש שפות הודיות ובכמה שפות זרות, אם כי בעיקר במראטהית, הינדי ובנגלית.
השפות הזרות בהן שרה כללו אנגלית, אינדונזית, רוסית, הולנדית, נפאלית וסווהילית.
בשנת 1989, הוענק לה פרס דאדאסהב פאלקה על ידי ממשלת הודו.
בשנת 2001, כהוקרה על תרומתה לאומה, הוענק לה הבהרט רטנה, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
צרפת העניקה לה את הפרס האזרחי הגבוה ביותר שלה, המסדר הלאומי של לגיון הכבוד, בשנת 2007.
בהודו היא זכתה בשלושה פרסי סרטים לאומיים, 15 פרסי איגוד העיתונאים של בנגל, ארבעה פרסי ההשמעה הנשית הטובה ביותר של פילמפייר, שני פרסי פילמפייר מיוחדים, פרס מפעל חיים של פילמפייר ועוד רבים נוספים.
ב-1974, היא הייתה אחת מזמרות הפלייבק ההודיות הראשונות שהופיעו ברויאל אלברט הול בלונדון, אנגליה.
השיר האחרון שהקליטה היה "Saugandh Mujhe Is Mitti ki" שיצא ב-30 במרץ 2019 כמחווה לצבא ההודי והאומה.
בנוסף, היא הופיעה בספר גינס שיאי עולם, כאמנית המוקלטת ביותר בהיסטוריה בין 1948 ל-1987.
נפטרה מסיבוכים של נגיף הקורונה ב-2022 בגיל 92.
מנגשקאר נולדה בשנת 1929  בעיר אינדור אז בירת המדינה אינדור שהייתה חלק מהראג' הבריטי.
אביה, דינאנת מנגשקאר, היה מרקע מרתי וקונקני, במקצועו הוא היה זמר ושחקן תיאטרון קלאסי.
אביו של אביה שימש כאיש דת במקדש מנגשי המפורסם בגואה.
אמה, שבנטי (ששמה שונה מאוחר יותר לשודהמאטי), הייתה אישה גוג'ראטית מתאלנר, נשיאות בומביי (כיום בצפון מערב מהאראשטרה).
שבנטי הייתה אשתו השנייה של דינאנת ואחותה הצעירה של אשתו הראשונה שנפטרה לפני נישואיו לשבנטי.
סבה מצד אמה, סת' חרידאס רמדאס לאד, היה איש עסקים מצליח.
היא למדה מסבתה מצד אמה שירי עם של בגוג'ראטית.
מאוחר יותר שינו הוריה את שמה ללאטה על שם דמות נשית, לאטיקה, באחד ממחזותיו של אביה, भाव बंधन.
היא הייתה הילדה הבכורה במשפחה.
אחיה הם: מינה, אשה, אושה והרידיינת, כולם זמרים ומוזיקאים מוכשרים, ועם כולם שיתפה פעולה.
את שיעור הנגינה הראשון שלה קיבלה מאביה.
בגיל חמש היא התחילה לעבוד כשחקנית בהצגות המוזיקליות של אביה.
מנגשקאר לא זכתה כלל להשכלה פורמלית, ביום הראשון ללימודים בבית הספר היא עזבה משום שאסור היה לה להביא איתה את אחותה.
בשנת 1942, כאשר מנגשקאר הייתה בת 13, נפטר אביה ממחלת לב.
מאסטר ויניאק (ויניאק דמודר קרנאטקי) הבעלים של חברת הסרטים נביוג צ'ירפאט וחבר קרוב של משפחת מנגשקאר, טיפל בילדים.
הוא עזר לה להתחיל בקריירה של זמרת ושחקנית.
היא החלה לשיר שירים במראטהית בסרטי קולנוע ב-1942 ו-1943. בנוסף, היא נאלצה לעסוק גם במשחק אך לא אהבה זאת וניסתה להימנה מכך.
היא עברה למומבאי ב-1945 כשהחברה של מאסטר ויניאק העבירה את המטה שלה לשם.
היא התחילה לקחת שיעורים במוזיקה הינדוסטנית קלאסית.
ב-1946 החלה לשיר עבור סרטי קולנוע בשפה ההינדית.
לאטה ואחותה אשה שיחקו בתפקידים קטנים בסרטו הראשון של ויניאק בשפה ההינדית, Badi Maa (1945).
בסרט הזה, לאטה שרה גם בבהאג'אן, "מאטה טרה צ'רנון מיין".
היא הוצגה בפני המנהל המוזיקלי ואסנט דסאי במהלך הקלטת הסרט השני של ויניאק בשפה ההינדית, "סובהדרה" (1946).
לאחר מותו של ויניאק ב-1948, המנהל המוזיקלי גולם היידר לקח אוה תחת חסותו והחל להדריך אותה כזמרת.
הוא הכיר לה את המפיק סשהדר מוחרג'י, שעבד אז על הסרט "שאהיד" (1948), אבל מוחרג'י פטר את קולה כ"רזה מדי".
היידר השיב לו שבשנים הקרובות מפיקים ובמאים "יפלו לרגלי לאטה" "מתחננים בפניה" שתשיר בסרטים שלהם.
היידר העניק לה את הפריצה הגדולה הראשונה שלה עם השיר "Dil Mera Toda, Mujhe Kahin Ka Na Chhora" - מילים מאת נאזים פניפטי - בסרט Majboor (1948), שהפך ללהיט הקולנועי הגדול הראשון שלה, ופריצת הדרך.
בראיון לרגל יום הולדתה ה-84 ב-2013, היא הכריזה "גולם היידר הוא באמת הסנדק שלי.
הוא היה המנהל המוזיקלי הראשון שהראה אמונה מלאה בכישרון שלי."
מנגשקאר הביאה סגנון חדש של שירה למוזיקת הקולנוע ההודית.
מילים של שירים בסרטים הינדיים הולחנו, באותם ימים, בעיקר על ידי משוררים מרקע אורדי והכילו שיעור גבוה יותר של מילים בשפת אורדו, כולל הדיאלוג.
השחקן דיליפ קומאר השמיע פעם הערה קלה לגבי המבטא שלה בזמן ששרה שירים באורדו, אז במשך תקופה מסוימת היא למדה שיעורים באורדו ממורה לאורדו.
בראיונות שלאחר מכן היא אמרה שנור ג'האן שמעה אותה בילדותה ואמרה לה להתאמן הרבה.
השניים נשארו בקשר זו עם זו במשך שנים רבות.
אחד מלהיטיה הגדולים הראשונים היה "Aayega Aanewaala", שיר בסרט "מאהל" (1949), שהולחן על ידי המנהל המוזיקלי חמצ'אנד פראקש והוצג על המסך על ידי השחקנית מדהובלה.
זה היה רגע מכונן עבורה, ודחיפה להכרה של זמרי פלייבק בהודו.
לפני כן, זמרי פלייבק נתפסו כמקבילה הווקאלית של פעלולן ונשארו בלתי נראים וחסרי קרדיט.
השיר הזה היה להיט כל כך גדול, שרדיו גואה חשף את זהותה והיא הפכה לכוכבת בזכות עצמה.
זה פתח את הדלת לזמרי פלייבק אחרים להשיג את ההכרה הראויה.
בשנות ה-50 שרה מנגשקאר שירים שהולחנו על ידי מנהלים מוזיקליים שונים מהתקופה היא שרה את "Sri Lanka, Ma Priyadara Jaya Bhumi", שיר בסינהלית, לסרט הסרי לנקי משנת 1955 Seda Sulang.
את הופעת הבכורה שלה בשירת פלייבק בטמילית בשנת 1956 עם השיר הטאמילי Enthan Kannalan עבור השחקנית המפורסמת נימי.
בשנות ה-50 היא שרה שירים רבים המבוססים על ראגה (מוזיקה הודית קלאסית) עבור הבמאי והמלחין נאושד בסרטים רבים.
בשנת 1961, היא הקליטה שני בהאג'נים פופולריים, "אללה תרו נעאם" ו"פראבהו טרו נעאם".
ב-1962 הוענק לה פרס הסרטים השני שלה על השיר "Kahin Deep Jale Kahin Dil" מתוך הסרט Bees Saal Baad, שהלחין המנט קומאר.
ב-27 בינואר 1963, על רקע מלחמת הודו–סין, היא שרה את השיר הפטריוטי "Aye Mere Watan Ke Logo" (מילולית, "הו, האנשים בארצי") בנוכחותו של ג'ווהרלל נהרו, אז ראש ממשלת הודו.
השיר, הביא את ראש הממשלה לכדי בכי.
שנות ה-60 היו עדות גם לתחילת הקשר שלה עם לקסמיקנט ופייראלל המנהלים המוזיקליים עבורם שרה את השירים הפופולריים ביותר בקריירה שלה.
היא שרה למעלה מ-700 שירים עבור צמד המלחינים לאורך תקופה של 35 שנים, שרבים מהם הפכו ללהיטי ענק ושעליהם זכתה בפרס ה-פילמפייר השלישי שלה.
היא גם שרה כמה שירי פלייבק לסרטים מאראתיים, שהולחנו על ידי מנהלים מוזיקליים מראתיים.
במהלך שנות ה-60 וה-70, היא גם שרה כמה שירים בנגליים שהולחנו על ידי מנהלים מוזיקליים כמו סליל צ'ודהורי והמאנט קומאר.
בשנות ה-60 היא הקליטה דואטים עם קישור קומאר, מוקש, מאננה דיי, מהנדרה קאפור ומוחמד רפי.
במשך תקופה קצרה במהלך שנות ה-60, היא הייתה ביחסים לא טובים עם מוחמד רפי עקב ויכוח שנגע לתשלומי התמלוגים לזמרים.
היא רצתה שרפי יתמוך בה בדרישה לחצי מניה מחמשת אחוזי תמלוגי השירים שהעניק מפיק הסרט למלחינים נבחרים.
אבל רפי נקט עמדה הפוכה בתכלית, וסבר שתביעת זמר פלייבק כלפי יוצר הסרט הסתיימה בתשלום המוסכם על השיר, מה שהוביל למתחים בין השניים.
לאחר ויכוח במהלך הקלטת השיר "תסוויר תרי דיל מיין", ממאיה (1961), סירבו השניים לשיר זה עם זה.
המנהל המוזיקלי שנקר ג'יקישאן ניהל מאוחר יותר משא ומתן לפיוס בין השניים.
רבים משיריה הבולטים בשנות ה-70 הולחנו על ידי לקסמיקנט ופייראלל רובם נכתבו על ידי התמלילן אנאנד בקשי.
בשנת 1973, היא זכתה בפרס הקולנוע הלאומי לזמרת הפלייבק הטובה ביותר על השיר "Beeti Na Bitai" מהסרט "מבוא", שהולחן על ידי ר"ד בורמן, ונכתב על ידי גולזר.
משנות ה-70 ואילך, היא גם העלתה קונצרטים רבים בהודו ומחוצה לה, כולל כמה קונצרטים עבור צדקה.
היא שינתה את הדרך שבה נתפסו קונצרטים של מוזיקה הודית במערב.
מנגשקאר דרשה לשיר באולמות מיינסטרים בלבד, וזה היה כבוד שעד אז הוענק רק למוזיקאים קלאסיים.
בסרט Satyam Shivam Sundaram בבימויו של ראג' קאפור ב-1978, היא שרה את שיר הנושא הראשי שהיה בין מובילי המצעד של אותה השנה.
סיפור הסרט, על פי בתו של קאפור ריטו ננדה בספרה ראג' קאפור, נוצר בהשראתה.
הספר מצטט את קאפור כאומר: "דמיינתי את סיפורו של גבר שפגש אישה עם פנים רגילות אך עם קול זהב ומיד רציתי ללהק את לאטה מנגשקאר לתפקיד".
משנות ה-80 ואילך, מנגשקאר עבדה עם מנהלים מוזיקליים שונים, השיר שלה "Zu Zu Zu Yashoda" מהסרט - "Sanjog" (1985) שבר שיאי השמעות.
ביוני 1985, ה-United Way of Greater Toronto הזמין אותה להופיע בגני מייפל ליף.
לבקשתה של אן מאריי (Anne Murray) זמרת קנדית לאטה שרה את השיר שלה "You Needed Me".
בקונצרט השתתפו 12,000 איש והוא גייס 150,000 דולר שנועדו לצדקה.
במהלך שנות ה-90, מנגשקאר הקליטה עם מנהלים מוזיקליים כולל אנאנד-מילינד, נאדם-שרוואן, ג'טין - לאליט, דיליפ סן-סאמיר סן, אוטאם סינג, אנו מאליק, אדש שרוואסטווה ו-AR רחמן.
היא הקליטה כמה שירים שאינם סרטים, כולל גאזלים עם ג'גג'יט סינג.
ב-1990 היא השיקה בית הפקות משלה לסרטים הינדיים, באותה שנה היא זכתה בפרס הקולנוע הלאומי השלישי שלה לזמרת הפלייבק הטובה ביותר על הביצוע שלה לשיר "יארה סילי סילי" מהסרט, שהולחן על ידי אחיה הרידיינת.
המאפיין המיוחד של האלבום הוא שלאטה הציגה בו מחווה לזמרים המפורסמים של אותה תקופה על ידי עיבוד כמה משיריהם בקולה שלה.
האלבום כלל שירים של: ק"ל סיגל, קישור קומאר, מוחמד רפי, המנט קומאר, מוקש, פונקאג' מאליק, גיטה דאט, זורבאי ועוד.
ב-1999 הושק Lata Eau de Parfum, מותג בשמים על שמה.
היא גם זכתה בפרס Zee Cine על מפעל חיים באותה שנה.
בנוסף בשנת 1999, היא נבחרה כחברה ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט ההודי.
עם זאת, היא לא השתתפה בישיבות באופן קבוע, דבר שהוביל לביקורת מכמה מחברי הבית, כולל סגנית היו"ר נג'מה הפטוללה, פרנב מוקהרג'י ושבאנה עזמי.
היא ציינה את הסיבה להיעדרותה כבריאות לקויה, ודווח שהיא לא לקחה משכורת, קצבה או בית בדלהי שהגיעו לה עקב היותה חברת פרלמנט.
בשנת 2001, הוענק למנגשקאר בהרט רטנה, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
כמו כן בשנת 2001, היא הקליטה את השיר ההינדי הראשון שלה עבור הסרט "בושה" של המלחין איליהראג'ה, היא הקליטה קודם לכן שירי טמילית וטלוגו שהלחין איליהראג'ה.
עוד ב-2001 היא הקימה את בית החולים מאסטר דינאנת מנגשקאר (על שם אביה) בפונה, בניהול הקרן הרפואית לאטה מנגשקאר (קרן שנוסדה על ידי משפחת מנגשקאר ב-1989).
בשנת 2005 היא עיצבה קולקציית תכשיטים בשם Swaranjali, אשר נוצרה על ידי Adora, חברת ייצוא יהלומים הודית.
חמישה פריטים מהאוסף גייסו 105,000 ליש"ט במכירה פומבית של כריסטי'ס, וחלק מהכסף נתרם לסיוע ברעידת האדמה בקשמיר ב-2005.
ב-2004 השיר שלה "Wada Na Tod" מ-1987 נכלל בפסקול הסרט שמש נצחית בראש צלול.
ב-12 באפריל 2011 הוציאה מנגשקאר את האלבום Sarhadein: Music Beyond Boundaries, המכיל את הדואט "Tera Milna Bahut Acha Lage" שלה ושל מהדי חסן (שכתב הפקיסטני פרהאד שאהזד).
באלבום מופיעים אושה מנגשקאר, סורש ודקר, חריהרן, סונו ניגאם, רקה בהרדוואג' וזמרת פקיסטנית נוספת, גולאם עלי, עם יצירות של מאיורש פאי ואחרות.
ב-28 בנובמבר 2012, היא השיקה לייבל מוזיקה משלה, LM Music, עם אלבום של בהאג'נים, Swami Samarth Maha Mantra, שהולחן על ידי מיורש פאי.
היא שרה עם אחותה הצעירה אושה באלבום.
ב-2014 היא הקליטה אלבום בנגלי, Shurodhwani,שכלל שיר מאת סליל צ'ודרי שגם הוא הולחן על ידי פאי.
ב-30 במרץ 2019, מנגשקאר הוציאה את השיר האחרון שלה "Saugandh Mujhe Is Mitti Ki", שהולחן על ידי מיורש פאי, כמחווה לצבא ולאומה ההודית.
ב-8 בינואר 2022, מנגשקאר נבדקה חיובית לנגיף הקורונה עם תסמינים קלים ואושפזה ביחידה לטיפול נמרץ של בית החולים בריץ' קאנדי במומבאי.
היא נשארה בטיפול נמרץ עם סימנים של "שיפור קטן" בבריאותה.
הרופאים שטיפלו בה הורידו אותה ממכשיר ההנשמה ב-28 בינואר לאחר שבריאותה "השתפרה באופן קטן"; עם זאת, היא חזרה למכשיר ההנשמה ב-5 בפברואר, לאחר שמצבה התדרדר, ועברה "טיפול אגרסיבי".
מנגשקאר מתה מתסמונת כשל רב מערכתי ב-6 בפברואר 2022, בגיל 92. לאחר 28 ימים של טיפול מתמיד בדלקת ריאות וקוביד-19.
ממשלת הודו הודיעה על תקופת אבל לאומי של יומיים וכי הדגל הלאומי יורד לחצי התורן בין ה-6 ל-7 בפברואר ברחבי הודו מתוך כבוד.
הנשיא ראם נאת' קובינד, סגן הנשיא וניקאיאח נאידו,, ראש הממשלה נרנדרה מודי, מספר שרי איגוד ושרים ראשיים, רבים מחברי תעשיית המוזיקה ההודית, תעשיית הקולנוע ההודית, סלבריטאים, מעריצים וגולשים ברשת הביעו תנחומים.
שחקני קבוצת הקריקט ההודית לבשו רצועת זרוע שחורה כדי להתאבל על האובדן של מנגשקאר במשחק הראשון בליגה.
נשיא צרפת עמנואל מקרון, ראש ממשלת פקיסטן, עימראן חאן, ראשת ממשלת בנגלדש, הסינה ודזד, ראש ממשלת נפאל, שר בהדור דאובה, ראש ממשלת סרי לנקה, מהינדה ראג'פקסה, נשיא אפגניסטן לשעבר, חמיד כרזאי והשר הפקיסטני פאואד צ'אודרי הביעו את צערם על מותה.
הטקסים האחרונים של מנגשקאר (שבוצעו על ידי אחיה הרידיינת) והשריפה נערכו, בשיתוף מלא של המדינה, בפארק שיוואג'י של מומבאי באותו יום.
ראש הממשלה נרנדרה מודי, המושל בהגאט סינג קושיארי וראש הממשלה אודהב ת'קריי חלקו כבוד אחרון והעניקו מחווה פרחונית.
אחיותיו של מנגשקאר, אשה בהוסל ואושה מנגשקאר, דבנדרה פאדנאוויס, שאה רוח' חאן, שראד פאואר, אמיר חאן, רנביר קאפור, וידיה באלן, שראדה קאפור, סאצ'ין טנדלקר, אנוראדהה פאודוואליטה וכמה בני משפחה היו נוכחים גם כן.
בפברואר 2022, שלט חוצות אלקטרוני בטיימס סקוור, מנהטן, בחסות מרכז התרבות ההודי בינדר, הציג מחווה למנגשקאר.
לאטה מנגשקאר מתה יום אחרי Vasant Panchami (פסטיבל המוקדש לאלה סרסווטי המייצגת מוזיקה, ידע ושאר האמנויות).
"זה מיוחד מכיוון שרבים ראו בה מייצגת של האלה סרסווטי והאנשה של מוזיקה", לדברי השחקנית ראני מוקרג'י.
ב-10 בפברואר 2022, האפר של מנגשקאר פוזר בנהר גודאברי ברמקונד, נאשיק על ידי אחותה אושה ואחיינה עדינת מנגשקאר.
מנגשקאר זכתה במספר פרסים והצטיינות, כולל הבהרט רטנה ב-2001, הפרס האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
היא זכתה בשלושה פרסי קולנוע לאומיים ו-15 פרסי איגוד עיתונאי הקולנוע הבנגלי.
היא גם זכתה בארבעה פרסי ההשמעה הנשית הטובה ביותר של פילמפייר.
בנוסף הוענק לה פרס מפעל חיים של פילמפייר ב-1993 והיא זכתה בפרסים מיוחדים של פילמפייר ב-1994 ו-2004
בשנת 1984, ממשלת מדינת מאדהיה פראדש הקימה על שמה את פרס לאטה מנגשקאר.
ממשלת מדינת מהרשטרה הנהיגה גם פרס דומה בשנת 1992.
בשנת 2009, היא זכתה בתואר קצינת לגיון הכבוד הצרפתי, הפרס הגבוה ביותר בצרפת.
בשנת 2012, היא דורגה במקום ה-10 בסקר של Outlook India כאחת מההודים הכי גדולים מאז העצמאות ההודית.
לאטה מנגשקאר נכללה בקטע 'לזיכרון' בטקס פרסי הקולנוע והטלוויזיה של האקדמיה הבריטית (באפטה) לשנת 2022.
היא גם קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאקדמיית סנג'יט נטאק בשנת 1989 ומאוניברסיטת שיבאג'י בקולהפור.
בננה לטונדאן היא זן פופולרי של בננה מיניאטורית המגודלת בפיליפינים ונפוצה בדרום מזרח אסיה.
אורכה הממוצע של בננת הלטונדאן הוא כ-20 ס"מ, היא בעלת קליפה עבה, צבעה צהוב וטעמה מתוק.
הפרי משמש כקינוח פופולרי, אך לעיתים גם כצמח נוי.
לאטיק (בפיליפינית: Latik) מתייחס לשני מרכיבים שונים המבוססים על קוקוס במטבח הפיליפיני.
באזור ויסאיאס הכוונה היא לסירופ קרם קוקוס מקורמל (קרמל קוקוס) המשמש כרוטב קינוח.
בצפון הפיליפינים, הכוונה היא לתוצרי לוואי מוצקים של ייצור שמן קוקוס (כמו "גבינת" קרם קוקוס), המשמשים כקישוט למגוון קינוחים.
לאטיק במובן המקורי שלו בשפות ויסאיאן פירושו המילולי "סירופ" (שווה ערך לארניבל בשפת ההיליגיינון).
זה יכול להתייחס לכל סוג של נוזל ממותק סמיך כולל ריבה.
עם זאת, בשימוש הנפוץ ביותר, לאטיק פירושו רוטב תיבול סירופ המופק מצמצום (בהרתחה) של חלב קוקוס וסוכר.
משתמשים בו באותו אופן כמו סירופ, במנות כמו קלמאי (עשוי על ידי מיצוי חלב קוקוס מאגוזי קוקוס מגוררים פעמיים) וסומאן (עוגת אורז שמקורה בפיליפינים).
בדרך כלל הוא מכונה מחוץ לפיליפינים כ"קרמל קוקוס".
גרסה מסחרית של הלאטיק ויסאיאני משווקת בינלאומית כסירופ קוקוס, אם כי אין לבלבל אותה עם סוכר קוקוס שמקורו במיץ קוקוס.
לאטיק בלוזון עשוי מחלב קוקוס מורתח בסיר עד שהוא מצטמצם לשמן קוקוס ומתחילים להיווצר מוצקים ("גבינת" קרם קוקוס) במשטח העליון.
את המוצקים האלה משאירים לטיגון בשמן הקוקוס עד להזהבה.
לאטיק משמש בדרך כלל כתוספת למגוון מאכלים פיליפינים, כולל מאיה בלנקה (קינוח פיליפיני עם מרקם דמוי ג'לטין העשוי בעיקר מחלב קוקוס), סאפין-סאפין (קינוח אורז דביק בשכבות וקוקוס במטבח הפיליפיני) ו-ube halaya (קינוח פיליפיני עשוי בטטה סגולה מבושלת ומעוכה).
לפעמים הם נחשבים בטעות לבשר קוקוס מקורמל מטוגן, סוג אחר של קישוט/קינוח הידוע כבוקאיו (קינוח פיליפיני העשוי מרצועות קוקוס ממותקות) בשפת הביסאיה.
"לאט, לאט, לאט..." הוא אלבום האולפן ה-11 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
האלבום ראה אור בפברואר 1973 בהוצאת חברת התקליטים CBS ישראל.
בשנת 1974 יצא האלבום מחדש בשם "אישה באבטיח".
מילות כל השירים נכתבו על ידי המשוררת נורית זרחי.
את הלחנים כתבו מישה סגל, מתי כספי, שלמה גרוניך, דני עמיהוד ועלי עדשי.
"שמלות" מתאר את אוסף השמלות של הדוברת, אשר כל אחת מהן מיוחדת וצבועה בצבעים שונים, ומייצגת זיכרונות וחוויות מהילדות.
דרך השמלות והצבעים מתבטאת החגיגיות שבבגדים, המשלבת בין יופי לתחושת נוסטלגיה.
"וגם כמה סנפירים" מציג את הפשטות והיופי שבחיים היומיים דרך תיאורים טבעיים: הרים, ים, עצים, וציפורים.
הוא מסתיים באינטראקציה בין הדוברת לחתולה, שמדגישה את השגרה החמימה והמשפחתית המתרחשת בבית.
"הלחם הזה" מבטא את הקשר העמוק בין האדם לטבע דרך הלחם היומיומי, המורכב מאלמנטים טבעיים – השמש, הגשם, הרוח והשדה.
אכילת הלחם הופכת למעשה של חיבור, כאשר האדם "בולע" את מרכיבי הטבע לתוך גופו ונפשו, ודרכם חש את העולם שסביבו באופן מוחשי ואינטימי..
"שבע" יצא כאחד הסינגלים של האלבום, והגיע בשיאו למקום השישי במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
השיר מתאר את אהבתה של רחל אמנו לגדי שחור שטיפחה וליוותה, כאשר דאגתה אליו מסייעת לה לעבור את שבע שנות ההמתנה ליעקב.
"עננים" מתאר עננים כבעלי חיים מגושמים וחסרי נימוס המתנגשים זה בזה, כמו דובים שמנים.
הדוברת כועסת על האנדרלמוסיה שהם יוצרים בשמיים ומציעה שאולי פשוט חסרות להם משקפיים.
"בילי" מתאר קשר עמוק ורגשי בין הילדה לכלבה, בילי, שמסמל חבר אמיתי ותמיכה רגשית.
הניגוד בין גישת האם, שמציגה את הכלב כיצור חסר ערך רגשי, לבין תחושות הילדה, שמדגישות את הקשר האישי והאהבה שלה לבילי, מציף את המתח שבין התבגרות ובין ההיגיון לרגש.
"פרידה מתיבת נח" מתאר את הרגעים שלאחר המבול, כאשר בעלי חיים יורדים מהתיבה זוגות-זוגות, והחיים בטבע מוצגים בצורה צבעונית ודינמית.
תחושת הפרידה מודגשת על ידי הקוף האחרון שנשאר לבדו, המייצג געגוע ובדידות.
לאחר המבול , הידוע גם בשם: היום הארבעים ואחד (The Forty-First Day), הוא ציור שמן סימבוליסטי מאת הצייר האנגלי ג'ורג' פרדריק ווטס.
היצירה הוצגה לראשונה במצב בלתי גמור בשנת 1886 תחת השם "השמש", והושלמה בשנת 1891. הציור מתאר סצנה מסיפור המבול של נח, שבו לאחר ארבעים ימי גשם נח פותח את חלון התיבה ורואה שהגשם פסק.
ווטס האמין כי החברה המודרנית שרויה בשקיעה עקב היעדר ערכים מוסריים, ונושא המבול והטיהור של העולם מאנשים חסרי מוסר היה נפוץ ביצירותיו.
הציור הוא נוף ימי מסוגנן, הנשלט על ידי שמש בהירה הפורצת מבעד לעננים.
אף שווטס כבר תיאר את נושא השמש ביצירה קודמת בשם "הגאון של השירה היוונית" משנת 1878, ביצירת "לאחר המבול" הגישה האמנותית שלו שונה לחלוטין.
בציור זה ביקש ווטס לעורר תחושת האלוהות בפעולת הבריאה, מבלי להציג את דמות הבורא ישירות.
הציור הלא-גמור הוצג לראשונה בכנסייה בוייטצ'אפל בשנת 1886, תחת השם הפשוט "השמש".
ווטס המשיך לעבוד על הציור עוד חמש שנים, והגרסה הסופית הוצגה לראשונה בגלריה החדשה בלונדון ב-1891. בין השנים 1902 ו-1906 הוצגה היצירה בתערוכות ברחבי הממלכה המאוחדת, וכיום היא נמצאת באוסף גלריית ווטס בכפר קומפטון שבמחוז סארי.
כיוון שווטס לא כלל את "לאחר המבול" בין היצירות שתרם למדינה, היא אינה נמנית עם יצירותיו המוכרות ביותר.
עם זאת, ציור זה זכה להערכה רבה מצד אמנים אחרים בתקופתו והשפיע על ציירים רבים בשני העשורים שלאחר הצגתו הראשונה.
ג'ורג' פרדריק ווטס נולד ב-1817 כבנו של יצרן כלי נגינה מלונדון.
מותם המוקדם של אחיו ואמו גרם לו להתעסקות מתמדת במוות לאורך חייו.
ווטס התחיל את דרכו כשוליה לפסל בגיל 10, ובגיל ההתבגרות כבר התפרנס מציור דיוקנאות.
הוא התקבל להאקדמיה המלכותית לאמנויות בגיל 18, אף שלא אהב את שיטותיה והשתתף בשיעורים באופן לא סדיר.
בשנת 1843 נסע ווטס לאיטליה ושהה שם ארבע שנים.
לאחר חזרתו ללונדון סבל ממלנכוליה ויצירותיו התאפיינו באווירה קודרת.
משנת 1870 התפרסם בציור נושאים אלגוריים ומיתולוגיים, ועד סוף המאה ה-19 היה לאחד הציירים המוערכים ביותר בבריטניה ובעולם.
"לאחר המבול" מציג את הרגע בו נח פותח את חלון התיבה ומגלה כי הגשם חדל לאחר ארבעים יום, אף שמי המבול טרם נסוגו.
למרות הסתייגותו של ווטס מדת מאורגנת, הוא הכיר היטב את התנ"ך והשתמש בנושאים תנ"כיים לעיתים קרובות.
ווטס ראה במבול משל לניקוי החברה משחיתות וחוסר מוסר.
הציור מתמקד ברגע הופעתה הראשונה של השמש אחרי ימים ארוכים של עננות כבדה.
הציור הוא נוף ימי מסוגנן שבו השמש הזוהרת שולטת, מוקפת עננים ואור הפורץ לכל עבר.
הקומפוזיציה של ווטס מזכירה את יצירתו של ויליאם טרנר "אור וצבע" (1843), אך בשונה מטרנר, ווטס נמנע מהצגת דמויות אנושיות מזוהות והתקרב מאוד להפשטה מוחלטת.
השמש ביצירה מסמלת עבור ווטס כוח אלוהי עצום של יצירה וחידוש.
הציור משקף את אמונתו של ווטס בסמליות האלוהות בשמש, נושא שבא לידי ביטוי גם בציורו "הקרבן של נח" (1865), שבו תיאר את נח מקריב קורבן לאל כהודיה על הישרדות משפחתו.
ייתכן כי העניין שלו בשמש נבע מהיכרותו עם מקס מילר, אשר חקר תיאוריות סולאריות במיתולוגיה והשפיע על השקפותיו של ווטס.
"לאחר המבול" זכתה להערכה רבה מאמנים בני זמנו של ווטס, אף שלא זכתה לפופולריות רחבה בקרב הציבור הכללי.
היצירה השפיעה על אמנים כמו מאוריס שאבאס, ג'וזפה פליצה דה וולפדו ואדוורד מונק, ונחשבת לאחת מיצירות הנוף הפואטיות והסימבוליסטיות החשובות של התקופה.
כיום נמצאת היצירה בגלריית ווטס, קומפטון, סארי.
לאחר שאברהם הקריב את האיל, מחדֵש אלוהים את הבטחתו לאברהם (בהולנדית: Nadat Abraham de ram geofferd heeft hernieuwd God zijn belofte aan Abraham) הוא ציור משנת 1637 מעשה ידי הצייר ההולנדי יאן ליוונס, בן דורו של רמברנדט.
ביצירה מתוארים אברהם ויצחק כשהם מחובקים, מביטים בהודיה אל תוך החשכה שממנה באה ישועתם ואליה שבה.
ייצוג זה של העקדה נשען על תיאורו של יוספוס פלאוויוס, אשר השפיע רבות על אמני הולנד במאה ה־17. לדברי יעקב מילגרום, הסצנה מבטאת תמורה בין-דורית ממאבק לפיוס, כאשר האב והבן חווים יחד את ההקלה שבחלוף הסכנה.
ברקע ניתן לראות את האיל שנשחט תחת יצחק ואת הסכין שנותרה מונחת בצד.
לפי התיאור באתר "ArtBible", הציור מציג את שיא הדרמה המקראית מתוך בראשית כ"ב: כאשר אברהם מרים את הסכין כדי להקריב את בנו, מופיע מלאך ומתערב, ויצחק ניצל.
בצדו השמאלי של הציור נראים האיל והסכין, המזכירים את קורבן ההחלפה.
אברהם מחבק את יצחק המבוהל, ושניהם מקשיבים לקולו של אלוהים המחדש את הבטחתו לאברהם.
ליוונס, ששהה באנטוורפן באותה תקופה, הושפע מהסגנון הצבעוני ורחב-המכחול של אנתוני ואן דייק, השפעה המשתקפת בצבעוניות העזה ובטכניקת הציור החופשית שביצירה.
פרשנים מצביעים על הפער בין הכתוב במקרא לבין הייצוג בציור: בפסוק המסיים את סיפור העקדה (בראשית כ"ב י"ט) נאמר כי "וישב אברהם אל נעריו" – מבלי להזכיר את יצחק.
עובדה זו עוררה במדרש השערות שונות על מקום הימצאו של הבן.
בציורו של ליוונס, לעומת זאת, ניתנת סיומת חיובית בדמות חיבוק בין האב לבנו, כשגופת האיל מונחת לרגליהם.
בנוסף, אזכור מותה של שרה בפרק הבא, ללא קישור ישיר לעקדה, הביא את המדרש לקשר סיבתי: השמועה על העקדה מגיעה לשרה, וההלם מביא למותה.
בהקשר זה נזכר גם התחריט של גוסטב דורה משנת 1865, שבו מוצגת דמותה של שרה כמקוננת בנישת קבר.
לאיוש אסטאלוש (בהונגרית: Asztalos Lajos, בסרבו-קרואטית: Ljudevit Astaloš; 29 ביולי 1889 – 1 בנובמבר 1956), שחמטאי הונגרי בדרגת אמן בינלאומי, אלוף הונגריה בשחמט לשנת 1913, פרופסור לפילוסופיה ומומחה לשפות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עקר אסטאלוש לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שלימים נודעה כיוגוסלביה.
בשנת 1923 חלק מקום 6–7 בתחרות טריאסטה (ניצח: פאול יונר).
בשנת 1924 הגיע למקום השלישי בתחרות גיור (אליפות הונגריה השביעית, ניצח: גזה נאגי).
בשנת 1925 הגיע למקום החמישי בתחרות בודפשט (ניצחו: לוואש ושטֶרק) וחלק מקום 13–14 בתחרות דברצן (ניצח: ) בשנת 1926 הגיע למקום השלישי, אחרי הרמניס מטיסונס וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר בתחרות ברדיו.
בשנת 1927 הגיע למקום הרביעי בתחרות קצ'קמט (ניצח: אלכסנדר אלכין).
אסטאלוש ייצג את יוגוסלביה בארבע אולימפיאדות שחמט.
באולימפיאדת השחמט 1926, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השנייה שהתקיימה בבודפשט.
אסטאלוש שיחק בלוח הראשון של הנבחרת ויוגוסלביה זכתה במדליית הכסף הקבוצתית.
שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת השחמט 1927, אולימפיאדת השחמט הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה, שיחק אסטאלוש בלוח השלישי וצבר ארבעה ניצחונות, שמונה תוצאות תיקו וארבעה הפסדים.
בין היתר ניצח את , הולגר נורמן הנסן ו וסיים בתיקו מול ארנסט גרינפלד ומקס אויבה.
באולימפיאדת השחמט 1931, אולימפיאדת השחמט הרביעית שאורגנה על ידי פיד"ה, שיחק אסטאלוש בלוח השני והשיג שבעה ניצחונות, שש תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
בין היתר ניצח את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, פרדריק ייטס ופרנק מרשל.
באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית, שיחק אסטאלוש בלוח הרביעי והשיג חמישה ניצחונות, שמונה תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
בשנת 1931 הגיע אסטאלוש למקום ה-13 בתחרות בלד (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1934 הגיע למקום השישי בתחרות מריבור (ניצחו: ולאיוש שטיינר).
בשנת 1935 חלק מקום 8–9 בתחרות בלגרד (ניצחו: וסייה פירץ ובוריסלב קוסטיץ').
בשנת 1938 חלק מקום 5–7 בתחרות ליובליאנה (ניצח: בוריסלב קוסטיץ').
במהלך מלחמת העולם השנייה שיחק אסטאלוש בלוח הראשון של נבחרת קרואטיה בדו-קרב מול מסלובקיה וסיים בתיקו 1-1. ההתמודדות התקיימה בזגרב, בחודש דצמבר 1941. בשנה שלאחר מכן חזר אסטאלוש להונגריה והתמנה להיות סגן הנשיא של איגוד השחמט ההונגרי ומזכיר של ועדת הדירוג של פיד"ה.
הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1950 ותואר שופט בינלאומי בשנת 1951.
בשנת 1948 חיבר, ביחד עם את הספר A hágai és moszkvai világbajnoki sakkversenyek ולאחר מכן חיבר ספר שחמט בשם A sakkjáték elemei שיצא לאור בשנת 1951 בבודפשט.
הוא נפטר בבודפשט כתוצאה משאיפת גז רעיל במהלך המרד ההונגרי נגד ברית המועצות.
תחרות שחמט לזכרו מתקיימת מדי שנה, מאז שנת 1958.
לאיוש (אהרון) הס (3 בינואר 1903 - 4 ביולי 1956) היה כדורגלן ישראלי ומאמנה הרביעי של נבחרת ישראל בכדורגל.
הוא נולד באוסטריה ושיחק במדי קבוצת הכוח וינה משנת 1920 עד שנת 1933. מאוחר יותר עלה לארץ ישראל ושיחק בקבוצת בית"ר תל אביב ובהמשך אימן את נבחרת ישראל בניצחון על (הראשון בהיסטוריה של הנבחרת לאחר הקמת המדינה) ובמוקדמות מונדיאל 1950. בתחילת שנות ה-40 היה מאמנה של מכבי תל אביב.
ב-1956 במהלך אימון של בית"ר תל אביב, צנח ומת על כר הדשא.
הס נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאי סאנג לילי יאנג היא מתמטיקאית אמריקאית ממוצא סיני המשמשת כפרופסור מן המניין למדעים על שם הנרי ולוסי מוזס, וכפרופסור למתמטיקה ולמדעי המוח באוניברסיטת ניו יורק.
היא עשתה עבודה חלוצית על מערכות דינמיות, תחומי העניין שלה בתורה הארגודית כוללים חיבורים לתורת ההסתברות ולפיזיקה סטטיסטית, ומערכות כאוטיות דינמיות הן המומחיות שלה.
יאנג עוסקת גם במודלים חישוביים ובמדעי המוח.
יאנג נולדה בהונג קונג, שם גדלה ולמדה, והיגרה לארצות הברית כדי לקבל השכלה גבוהה במתמטיקה.
היא למדה באוניברסיטת ויסקונסין וקיבלה תואר ראשון בשנת 1973. היא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבלה תואר שני (בשנת 1976) ודוקטורט (בשנת 1978).
אחרי הדוקטורט היא לימדה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, באוניברסיטת מישיגן (בשנים 1980–1986), באוניברסיטת אריזונה (בשנים 1987–1990), ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (בשנים 1991–1999).
החל משנת 1999 היא משמשת כפרופסור למדעים בתקן על שם הנרי ולוסי מוזס במכון קורנט למדעי המתמטיקה (CIMS) של אוניברסיטת ניו יורק
תחום המחקר העיקרי של יאנג הוא מערכות דינמיות (ענף של המתמטיקה המודרנית העוסק בהתפתחותיות זמן של תהליכים טבעיים איטרטיביים).
מוקדם יותר בקריירה שלה, עבודתה סבבה סביב תאוריית הכאוס המתמטית, ובמיוחד בנושאים כמו אקספוננטי ליאפונוב, אנטרופיה, ממד פרקטלי, ומושכים מוזרים.
היא גילתה שהרבה פעמים מערכות דטרמיניסטיות כאוטיות מייצרות סטטיסטיקה דומה לסטטיסטיקה המיוצרת על ידי תהליכים אקראיים.
היא עבדה גם עם מודלים ממשיים, כמו מערכות חלקיקים (ביליארדים).
בעשר השנים האחרונות תחום המחקר שלה עבר למערכות דינמיות גדולות, אקראיות, ולא מאוזנות (מחוץ לשיווי משקל).
דוגמה למערכת כזו היא רשת המורכבת מהרבה מערכות דינמיות קטנות.
במקביל, פיתחה עניין במערכת דינמית מורכבת מסוימת: המוח.
חלק גדול מהמחקר שלה כיום הוא במדעי המוח התאורטיים.
יאנג זכתה במלגת אלפרד סלואן בשנת 1985 (מענק השמור לבודדים אשר בזמן שש השנים של השגת הדוקטורט מפגינים את "ההבטחה הבולטת ביותר לתרום תרומה מכריעה לידע חדש").
היא גם זכתה במלגת גוגנהיים בשנת 1997.
בשנת 1993 זכתה בפרס סאטר המוענק בשל "תרומות מחקר מצטיינות המתמשכות על פני תקופה של חמש שנים על ידי מתמטיקאית".
בשנת 2004 נבחרה לחברה באקדמיה האמריקנית לאומניות ומדעים ("חברה בינלאומית המורכבת ממדענים, חוקרים, אמנים, אנשי עסקים, ומנהיגים המובילים בעולם").
בשנת 205 נשאה את הרצאת נתר.
הרוזן לאיוש פרנץ יוז'ף בתיאני מִנֵמֶט-אוּיוואר (בהונגרית:
Gróf németújvári Batthyány Lajos Ferenc József , 10 בפברואר 1807 ברטיסלבה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית – 6 באוקטובר 1849 פשט, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית) היה פוליטיקאי ומהפכן הונגרי, ראש ממשלה חוקתי ראשון של הונגריה (מרץ 1848 – אוקטובר 1849) בימי המהפכה ההונגרית באביב העמים (1848–1849).
נידון למוות על ידי השלטון האוסטרי והוצא להורג במקביל לשלושה עשר המפקדים של הצבא המהפכני ההונגרי ב־1849. בתיאני היה בן למשפחת אצילים הונגרית, עם שורשים קרואטיים, מצד אמו, חבר למשך שנים רבות בפרלמנט ההונגרי, משפטן בהכשרתו.
בתיאני נולד בשנת 1807 בפוז'ון, ברטיסלבה של ימינו, כיום בסלובקיה, אז חלק מממלכת הונגריה, תחת שלטון אוסטרי.
הוא היה בנם השני של הרוזן ההונגרי יוז'ף שאנדור בתיאני (1777–1812) ושל בורבאלה (ברברה) לבית שקרלץ, (1779–1834), הונגריה בעלת שורשים קרואטיים.
האב היה צאצא למשפחת מגנאטים הונגרים קתוליים ותיקה, שתולדותיה מרחיקות עד שנת 1398.
משפחת בתיאני כמו משפחות אחרות מן האליטה האריסטוקרטית ההונגרית ממערב הונגריה תמכה בקיסרות האוסטרית מכל מאודה וראתה בה מבצר ומגן של הנצרות המערבית.
לעומת זאת ציפתה שהמשטר הקיסרי יבוא לקראת השאיפות הלאומיות של ההונגרים ויידע להעניק לממלכה ההונגרית במסגרת האימפריה את מקומה הראוי.
הוריו של בתיאני נפרדו זמן קצר אחרי לידתו והילד עבר עם אמו ואחיו לווינה.
כשמילא 5 התיתם מאביו ואמו ירשה רכוש רב ואחוזות רחבות ידיים שאיפשרו לה לנהל חיי פאר.
בתיאני למד בבית עם מורים פרטיים ובגיל 8 נשלח לפנימייה.
התראה מאז לעיתים רחוקות בלבד עם אמו וגדל כמו יתום למחצה.
בגיל 16 סיים את "גימנסיית שוטן" בווינה והתקבל לאקדמיה למשפטים בזגרב.
עד שנת 1827 שירת למשך 4 שנים כחייל בצבא האוסטרי באיטליה.
בגלל היותו זכאי לירושה גדולה, בזבז כספים רבים על תענוגות.
אחרי מריבות רבות עם אמו השיג את חלקו בירושת אביו.
סיים את השירות הצבאי כלוטננט ביחידת הוסרים ובו זמנית סיים לימודי משפטים.
בשובו לאחוזותיו במחוז ואש, קנה היכרות יותר מקרוב עם התרבות והשפה ההונגרית.
כחבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי – בית המגנאטים, נכח ב־1830 בטקס הכתרתו של הקיסר פרדיננד הראשון.
למרות חברותו בפרלמנט, בהתחלה, לא נמשך בתיאני לפוליטיקה.
ב־4 בדצמבר 1834 הוא התחתן באיקרוואר עם הרוזנת אנטוניה זיצ'י ואז'ונקאי (Zichy Vazsonkői), שילדה לו בהמשך שתי בנות – אילונה ואמליה ובן, אלמר.
יחד עם אשתו ערך בתיאני מסעות במערב אירופה ובמזרח.
במערב אירופה התוודע לרעיונות הליברליזם ולהצלחות עולם העסקים המקומי.
לדברי חבריו, הייתה זו אשתו שעודדה אותו להיות יותר מעורב בזירה הפוליטית.