tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם הוצגו פעם מעל מאה ספרי תורה שהונחו בתוך תיבות כסף מעוטרות.
בשנים האחרונות בית הכנסת מאובטח על ידי חברת שמירה.
מתקיימות שם תפילות קבועות, המנוהלות על ידי חברי הקהילה, חזן, או רב מבקר.
תיירים יכולים לתאם ביקור בבית הכנסת המהווה חלק מהזהות היהודית של פונה, כמו גם עדות למסורת המגוונת והסובלנות הדתית והחברתית של העיר.
בית הכנסת אוהל יצחק הוא בית הכנסת הראשון של שכונת קריית משה בירושלים, בעבר היה בית הכנסת האשכנזי המרכזי בשכונה וגם כיום הוא אחד מבתי הכנסת הראשיים בה.
נחנך בשנת 1932. בית הכנסת נקרא על שמו של יצחק יעקב ילין, ממייסדיו וגבאיו.
כבר בתוכניות המקוריות של השכונה משנת 1924, דרשה "קרן מזכרת משה מונטיפיורי" שיזמה את הקמת השכונה ממתכנניה לבנות את בית הכנסת בקצה השדרה המרכזית (לימים, שדרות המאירי) בהתאם לסגנון "עיר גנים", במקום הגבוה ביותר בשכונה כדרישת ההלכה.
בשנותיה הראשונות של שכונת קריית משה (שהוקמה ב-1925) לא היה מבנה קבע לתפילות בשכונה, והתושבים היו מתפללים בשני צריפים זמניים (אחד למתפללי נוסח אשכנז ואחד למתפללי נוסח עדות המזרח), ובימים הנוראים הוקם אוהל גדול עבור הנשים.
תושבי השכונה החלו להתארגן לקראת הקמת בית כנסת אשכנזי, והקצו מגרש בהתאם לתכנון.
לאור פניית תושבי השכונה הספרדים, הוחלט בישיבת הוועד להקצות מגרש לבית כנסת ספרדי בנפרד או באותו מגרש של בית הכנסת האשכנזי, אולם בניית בית הכנסת הספרדי התעכבה בכעשר שנים, והוא הוקם לבסוף בצמוד לבית הכנסת האשכנזי בשנת 1937.
תושבי השכונה הקימו מגבית למימון הוצאות הקמת בית הכנסת, וכל תושב נדרש לשלם 10 לירות ארץ ישראליות.
במכתב ששלח ראש ועד השכונה, הרב משה אוסטרובסקי לתושבי השכונה לצורך גביית התשלום, כתב: "כי על ידי השטרות הללו תהיה לנו האפשרות לגשת לבנין בית הכנסת תיכף ולא נצטרך יותר לעבוד את ה' בתוך צריף עץ צר בזמן שאנו יושבים כל אחד בבית אבנים מרווח".
את הבנייה ניהל הקבלן מרדכי ברזובסקי.
על תכנון המבנה הופקדו האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר.
שש שנים לאחר ייסוד השכונה הונחו היסודות למבנה.
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה בט"ז בשבט ה'תרצ"א, ובאירוע השתתפו הרב אברהם יצחק הכהן קוק ודוד ילין.
חנוכת הבית הייתה בכ' בתשרי ה'תרצ"ב, ובה נאם הגבאי הראשי של בית הכנסת יצחק יעקב ילין ושר החזן שלמה זלמן ריבלין.
בית הכנסת נבנה בגסנון אדירכלי אקלקטי: מבנה אבן מרובע ובראשו כיפה גדולה בסגנון נאו-ביזנטי, לצד חלונות צרים וארוכים ההולמים את הסגנון הבינלאומי.
כיפתו הגבוהה נראתה היטב למרחק קילומטרים אחדים, גם בשכונות בית הכרם ובית וגן.
לפי חלק מהמקורות היא צופתה בכסף, ולפי מקורות אחרים בנחושת.
במהלך מלחמת העצמאות צופתה הכיפה המבריקה בבוץ, כדי שלא תבלוט למרחוק ותשמש מטרה להפגזות.
במרוצת השנים נבנו הוספות לבית הכנסת ששינו את המתאר החיצוני שלו: מצד דרום נבנה מאוחר יותר בית הכנסת הספרדי "אוהל דוד"; מצד צפון נבנו שירותים, בית מדרש המשמש גם כאולם אירועים, חצר מקורה ומטבחון; מצד מערב נוסף חדר תפילה נוסף ("שטיבל"); ורק חזיתו המזרחית של בית הכנסת נשארה כשהיתה.
מתחם בית הכנסת גודר, וסביבו נשתלה גינת נוי.
גבאי בית הכנסת עוד מהתקופה שהתפללו בצריף, היה יצחק יעקב ילין, ששימש גם כקורא בתורה, כתוקע בשופר וכשליח ציבור בימים הנוראים.
לאחר פטירתו בשנת 1964 נקרא בית הכנסת על שמו.
חלק ממתפללי בית הכנסת (ובהם הגבאי ילין) היו גם פעילי אצ"ל.
בית הכנסת שימש כסליק של האצ"ל: מתחת לארון הקודש הוטמנו כלי נשק ומעל לארון הקודש, בארון נסתר, הוחבאה תחמושת, הכוללת כדורי רובה, כדורי סרק ורימון.
הנשק הוצא במהלך מלחמת השחרור, אולם התחמושת מעל הארון נשכחה לאחר שוך הקרבות.
בשנת 2004, במהלך שיפוץ, התגלתה התחמושת, והיא הועברה לידי משרד הביטחון.
מתפללי בית הכנסת מקפידים עד היום על תפילה בנוסח אשכנז בלבד, ושלטים המוצבים ליד עמודי התפילה מודיעים לשליחי הציבור כי עליהם להתפלל בנוסח זה בלבד.
הרב מרדכי אוסטרובסקי - כיהן עד לפטירתו בשנת 1966.
הרב שילה רפאל - נבחר לכהן כרב השכונה וכרב בית הכנסת ב-1969
הרב יוסף אליהו מובשוביץ - חתנו של הרב רפאל.
מכהן כרב בית הכנסת מאז פטירת חותנו בשנת 1994.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק - נהג לפקוד מפעם לפעם את בית הכנסת.
כשנפטר הרב קוק, הוסרה הפרוכת מעל ארון הקודש עד תום ההלוויה.
הרב צבי יהודה הכהן קוק - פקד עם אביו את בית הכנסת לפרקים.
יצחק יעקב ילין - הגבאי והחזן.
בית הכנסת קרוי על שמו.
הרב יהודה לייב הכהן מימון
הרב חיים יהושע קוסובסקי - הרחוב שבו נמצא בית הכנסת קרוי היום על שמו.
הרב ד"ר בנימין מנשה לוין
הרב שלמה גורן, שהתגורר בצעירותו בשכונה, התפלל ולמד בבית הכנסת, ובעבר אף היו בו כרכי תלמוד בבלי עם הערותיו בשולי הגליונות.
הרב אלימלך בר-שאול - התפלל בבית הכנסת בצעירותו.
אליעזר גולדברג - התפלל בבית הכנסת בילדותו.
משה ברור - התפלל בבית הכנסת בצעירותו.
קלמן יעקב מן - התפלל בבית הכנסת בילדותו.
בית הכנסת אוהל אהרון הנמצא בקמפוס הטכניון בחיפה, תוכנן על ידי האדריכל אהרון קשטן, ונבנה בשנת 1969. המבנה קרוי ע"ש אהרון יסלזון, אחיו של לודוויג יסלזון, שהיה אחד מהעשירים בקהילה היהודית בארצות הברית.
בשנת 1983 הופיע בית הכנסת על בול שהוציא השירות הבולאי בעיצובו של אסף ברג.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הוקם לצד בית הכנסת בית המדרש בתכנונו של אסף קשטן, בנו של מתכנן בית הכנסת.
את הבניין תכנן האדריכל אהרן קשטן שעסק בהוראה בפקולטה לארכיטקטורה, בטכניון ומיעט לתכנן מבנים.
המבנה נבנה בהתאם לעקרונות הברוטליזם.
המבנה ממוקם בסמוך למרכז העובדים אשר ברחוב דוד רוז, מערבית למבני הפורום.
הוא מוקף מצפון וממזרח בחורש אורנים, כאשר רחבת בית הכנסת בעלת חשיבות אורבנית כחלל התכנסות מוגדר ופתוח.
בית הכנסת הוא מבנה מופשט שעומד בפני עצמו ואינו מתחבר למכלול המבני השלם של הקמפוס האוניברסיטאי, בדומה לבתי כנסת אחרים שנבנו בקמפוסים שונים בישראל, כגון בית הכנסת בגבעת רם שתכננו היינץ ראוי ודוד רזניק ובית הכנסת בתל אביב, שתכנן מריו בוטה – שלושתם מבנים עצמאיים שלא קשורים לסביבתם.
קשטן השעין גג בטון בעל צורת פירמידה הפוכה, מדורג פנימה על שתי קשתות בטון מצטלבות דיאגונלית, כאשר רגלי הקשתות מהוות ארבעה עמודים מרכזיים.
עמודים אלה מאזכרים מסורת עתיקה של בתי כנסת, אשר גגם נשען על ארבעה עמודים.
התרוממות הגג מעל הקירות יוצרת את מקור האור ומאפשרת לשמור על אטימותם.
בנוסף העמיד האדריכל את המבנה כולו על עמודים נמוכים, וכך נוצר חלל מוצל שיכול לשמש כעין חצר (עֲזָרָה) צמודה לבניין.
גרם מדרגות פשוט, עשוי בטון חשוף כמו הגג, מוביל לאולם התפילה.
בית הכנסת אדמונד ספרא (נקרא גם: בית הכנסת של מונקו; בצרפתית: Synagogue de Monaco) הוא בית כנסת הממוקם ב-15 Avenue de la Costa במונטה קרלו, מונקו.
בית הכנסת הוא היחיד בנסיכות והוא מופעל על ידי האגודה Association Culturelle Israelite de Monaco (ACIM) שהיא האגודה הרשמית של הקהילה היהודית של מונקו.
מונקו היא המדינה עם אחוז היהודים הגבוה ביותר חוץ מישראל.
בית הכנסת הוקם על ידי ז'אן-בטיסט פסטור והקמתו הושלמה בשנת 2017 לאחר שנה וחמישה חודשים.
החל מ-2010, משמש הרב דניאל תורג'מן כרבה הראשי של הנסיכות והקהילה.
החל מ-2022, משמש הרב שמואל שפירו כרב בנסיכות, חזן ראשי, סגן ומ"מ הרב הראשי.
בית הכנסת אוהל נחמה הוא בית כנסת אורתודוקסי הממוקם ברחוב שופן 3 שבגבול השכונות טלביה, קטמון וקריית שמואל שבירושלים – בין המוזיאון לאמנות האסלאם למשכן הנשיא.
נוסח בית הכנסת הוא אשכנזי.
בית הכנסת קרוי על שם הרבנית נחמה ליפשיץ, והחל לפעול בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. ראשוני המתפללים היו אנשי האוניברסיטה העברית בירושלים שעזבו מניין קיים ברחוב בלפור.
המבנה הנוכחי נחנך בשנת 1979 ותוכנן על ידי האדריכל דוד קאסוטו.
עיצוב הפנים של בית הכנסת נעשה על ידי האמן ומעצב הפנים ג'ורג' גולדשטיין, שהיה בעצמו אחד המתפללים הקבועים בבית הכנסת.
לשם הקמת המבנה והחזקתו, הוקמה אגודת "מעלות".
כיום בית הכנסת מנוהל על ידי ועד ומועצה הנבחרים מדי שנה באספת חברי הקהילה.
הרב דניאל טרופר היה רב בית הכנסת במשך כשלושים שנה.
עד אוגוסט 2022, רב הקהילה היה הרב ד"ר אהרון אדלר.
החליף אותו בתפקיד הרב אבידן מילבסקי וב-2023 הרב יוסף אות.
בעבר נחשב בית הכנסת למוקד מרכזי של הביצה הירושלמית.
כיום (נכון לשנת 2023) מתקיימת בבית הכנסת קבלת השבת של מיזם "נדיב" ומיזם "שיחתי" לבוגרי ישיבות ומדרשות.
כיום פועל במקום גם בית המדרש "אמת ויציב" בשיתוף בית המדרש של עמותת "חי בהם".
עקב סמיכותו של משכן הנשיא לבית הכנסת, נשיאי המדינה בעבר ובהווה נוהגים לפקוד אותו ביום הכיפורים ובחגים נוספים.
עיריית ירושלים קראה את הכיכר על יד בית הכנסת, שבה נפגשים רחוב שופן, רחוב הפלמ"ח ורחוב הנשיא, על שמו של פאול רויטמן, שנמנה בעבר עם קהל המתפללים בבית הכנסת.
באתר בית הכנסת, הוגדרו שלושה יעדים לפעילות בית הכנסת:
הקהילה תטפח את החיים התורניים של חבריה, על ידי ארגון שעורי תורה ברמה גבוהה המתאימה לציבור האקדמי.
הקהילה תארגן תפילות מסודרות, בהן יוכלו חבריה לשפוך שיח לפני בורא עולם בצורה מכובדת.
הקהילה תשאף לשלב את בניה וצעיריה בפעילות התורנית ובסדרי התפילה שלה.
בית הכנסת אטדגי הוא בית כנסת ברובע המדינה שקזבלנקה, מרוקו.
הוא נחנך מחדש על ידי מוחמד השישי, מלך מרוקו ב-20 בדצמבר 2016, לאחר עבודת שיפוץ ושחזור.
מענק ממשלתי של כ-844,000 דולר מימן את השחזורים.
במהלך עבודות השיפוץ שוקם גם גן בית הכנסת.
לצדו שוכן מוזיאון המוקדש למלאח, או הרובע היהודי, של קזבלנקה.
בית הכנסת היה אחד האתרים היהודיים החשובים בעיר, ליד בית כנסת נוסף שנקרא בית הכנסת של אנשי אסואירה.
בית הכנסת אטדגי נהרס בהפצצת בעלות הברית במהלך הקרב הימי בקזבלנקה בנובמבר 1942. השיקום החל בשנת 2011, יותר מחצי מאה לאחר שנהרס.
בית הכנסת אור תורה הוא בית כנסת שממוקם ברובע היהודי של תוניס.
בניית בית הכנסת הושלמה בתחילת שנות ה-30, לפני מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים Aimé Krief וז'אן סבג.
חביב בורגיבה, נשיא תוניסיה, ביקר בבית הכנסת ב-12 בפברואר 1957.
לאחר עזיבתם של רוב יהודי תוניס, לישראל ולצרפת, בעקבות הפרעות האנטי-יהודיות במלחמת ששת הימים, שכללו שריפת ספרי תורה בבתי כנסת, הופסקה פעילות בית הכנסת.
כיום בית הכנסת לא נמצא בשימוש.
ישנה תוכנית אפשרית להפיכת בית הכנסת למוזיאון של הרובע היהודי, זאת במטרה למנוע ביזוי מוחלט של בית הכנסת.
בית הכנסת אוטקרינגר , שנודע גם בשם מקדש אוטקרינגר , היה בית כנסת של הקהילה היהודית וינה ברובע ה-16 של וינה, אוטקרינגר, רחוב הוברגאסה 8. הוא נבנה בין השנים 1885–1886 לפי תכנונו של האדריכל לודוויג טישלר, ונהרס כליל במהלך ליל הבדולח בשנת 1938.
בית הכנסת נבנה עבור יהודי רובעי אוטקרינגר, נוילרכנפלד והרנאלס, עוד לפני סיפוח האזור לעיר וינה, עבור הקהילה היהודית המקומית בשם Israelitischen Vorortgemeinde Ottakring.
את המגרש לבנייה תרם בעל מבשלת הבירה והפילנתרופ איגנץ פון קופנר.
לאחר סיפוח הרובע בשנת 1890 הועבר בית הכנסת לניהולה של הקהילה היהודית של וינה.
בשנת 1928 נוספה לבית הכנסת על פי תכנונו של האדריכל איגנץ רייזר תוספת ששימשה כביה"ס חורף לתפילה.
על אף שניזוק קשות במהלך ליל הבדולח שרד המבנה את הפוגרום כחורבה וניתן היה לשקמו – אך הוא נהרס לבסוף.
בית הכנסת באוטקרינגר נבנה על מגרש מלבני בין שני בניינים.
במבנהו הכללי היה מבנה בעל שלוש עמודים, עזרת נשים בצדי המבנה הופרדו באמצעות עמודי אבן בשתי קומות.
דרך שלושה פתחים נכנסו אל האולם הקדמי, שממנו הוליכו דלתות אל אולם התפילה המרכזי, שבו היו 406 מושבים לגברים.
לנשים הוקצו 266 מושבים בעזרת נשים.
מבחוץ לא נשאה הבנייה סממנים מובהקים של מבנה דתי, שכן המבנה נבנה בסגנון נאו-רנסאנס.
החזית אופיינה בדלתות כניסה גבוהות ובשלוש חלונות קשת גדולים מעליהן, שביניהם מוקמו חלונות עגולים קטנים בצדי המבנה.
רק חלקו העליון של הגמלון נשא סמלים דתיים – בראשו הוצבו לוחות הברית, ומשני צדיהם מגן דוד.
בית הכנסת (תפארת צבי) איצקוביץ' הוא בית כנסת ברחוב הרב שך בבני ברק, סמוך לפינת רחוב רבי עקיבא.
בית הכנסת ידוע בהיותו אחד מבתי הכנסת הפעילים ביותר בעולם.
בדיקה שנערכה בשנת 2010 העלתה כי מתפללים בממוצע בבית הכנסת כ-17 אלף איש ביממה.
העובדה שסביבת בית הכנסת, בלב בני ברק, צפופה ומלאה בחנויות, בתנועה דחוסה ובהמוני הולכי רגל, מגדילה את הפופולריות שלו.
בית הכנסת מאופיין ברבגוניות הגדולה של המתפללים בו, ספרדים ואשכנזים, חרדים, דתיים לאומיים וגם חילונים.
נוסח התפילה משתנה לפי זהותו של זה שבחר לשמש כשליח ציבור.
עם זאת כדי לקיים את צוואת מייסד בית הכנסת, שהתפילה תתנהל לפי נוסח אשכנז, מקפידים על כך שבאולם הגדול שבקומה השנייה יהא זה נוסח התפילה הבלעדי.
קבצנים ושליחי מוסדות צדקה רבים מסתובבים באזור בית הכנסת ונעזרים בנדיבותם של באיו.
בית הכנסת מכיל 14 אולמות תפילה.
בקומת הכניסה ישנם שישה אולמות תפילה קטנים יחסית, ובקומה 1-שבעה נוספים מפוארים (שנחנכו בערב חג השבועות ה'תשע"ה על ידי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן).
מספר מנייני תפילה מתקיימים בו בו-זמנית, ולרוב מיד עם סיומו של מניין תפילה אחד מתחיל מניין חדש.
(בתי כנסת מסוג זה נקראים שטיבלאך [מיידיש: "שטיבל" פירושו "בית קטן", חדר, וברבים: שטיבלאך] כינוי לבית כנסת עם כמה חדרי תפילה נפרדים).
בקומתו השנייה של בית הכנסת שוכן אולם תפילה גדול, בו מתקיימים גם שיעורי תורה.
בקומה השלישית שוכנת עזרת הנשים שפתוחה רק בשבתות.
חזית המבנה מעולם לא הושלמה ועד היום בולטים בה הקירות האפורים והחשופים, ללא ציפוי או צבע.
בית הכנסת נוסד בטרם קום המדינה בידי גר צדק בשם צבי איצקוביץ', שרצה שתאסר תנועה ליד ביתו בשבתות (רחוב זה היווה עורק ראשי למעבר בין תל אביב למחנה תל השומר).
כדי לגרום לכך הפך על פי עצת החזון איש את אחד מחדרי ביתו לבית כנסת, כדי לנצל את חוקי המנדט שלפיהם רחוב שבו יש בית כנסת נסגר לתנועה בשבת.
איצקוביץ' ואשתו עברו לגור ברפת שהייתה בחצר, והבית הפך לבית כנסת.
מאז בית הכנסת קרוי על שמו.
השם הרשמי של בית הכנסת, "תפארת צבי", אינו ידוע לכלל הציבור.
בעקבות סגירת הכביש, סללו הבריטים את הכביש השחור (ז'בוטינסקי).
במשך עשרות שנים היה בית הכנסת מקום תפילה פעיל לתושבי האזור, ועם הזמן גדלה המושבה בני ברק והפכה לעיר שמרכזה הוא רחוב רבי עקיבא שחוצה את העיר.
מטבע הדברים, אולמו הקטן של בית הכנסת איצקוביץ לא היה יכול להכיל את כל המתפללים, והם החלו להתפלל גם באולם המבוא ובחצר.
לאחר מכן גברה מצוקת המקום עד שהמתפללים החלו חוסמים את תנועת העוברים והשבים שברחוב הרצל דאז, הוא רחוב הרב שך דהיום.
השינוי החל בתחילת שנות ה-90 כאשר הרב אהרן נחום מילצקי נבחר לעמוד בראש עמותת בית הכנסת.
הרב מילצקי שימש כאיש סודו של הרב שך, ובעידודו האקטיבי הוא החל במגבית רחבה ובשלב הראשון רכש את חלקו השמאלי של הבית בן הקומה האחת, כך שבבת אחת נוספו כמה שטיבלאך לרווחת הציבור.
רק לאחר כמה שנים החל השלב השני של בניית מבנה בית הכנסת בן ארבע הקומות הקיים כיום.
הרב מילצקי אף דאג לצביונו הרוחני של המקום ודאג בין היתר להעביר למקום את מנין הנץ של הרב אהרן יהודה לייב שטינמן וכן יזם שיעורי תורה סביב השעון בבית הכנסת בשים דגש על לימודי הדף היומי.
כיום קיימת הבחנה בין הקומות התחתונות של בית הכנסת, שם כאמור התפתחה "תעשיית תפילה" מגוונת, לבין הקומה העליונה של בית הכנסת, שם נשמרת מסגרת קהילתית יותר של תפילות בזמנים קבועים ובנוסח אשכנז, של שיעורי תורה ומוסר סביב כל שעות היום עד חצות לילה, ודרשות פרשת שבוע בלילות שבת.
בראש העמותה עומד כיום הרב נחום גליק.
בהיכלי התפילה הקטנים בקומה התחתונה של בית הכנסת, מתכנסים מנייני תפילה ארעיים כמעט לכל אורך שעות היממה.
בכל אחד מהחדרים ישנו מדחן, המאפשרת למתכנסים למניין להפעיל את המזגן למשך זמן קצר לצורך התפילה, תמורת סכום סמלי המשמש לתחזוקת המקום.
באוסטיה העתיקה לחוף ימה של רומא נמצאו שרידי עתיקות של בית כנסת.
בית הכנסת אינו פונה לירושלים ונראה שהוא נבנה לפני חורבן בית המקדש.
בית הכנסת הזה הוא העתיק ביותר באיטליה (שני לו בקדמותו הוא בית הכנסת בבובה מרינה שראשיתו במאה ה-4).
המבנה שוחזר לרמתו מהמאה ה-4, והוא כלול במסלול הביקורים בעיר העתיקה של אוסטיה.
העיר העתיקה שכנה בשפך נהר הטיבר, בו נסעו ספינות עד העיר רומא.
היישוב באוסטיה הוקם בתחילה לצורכי הגנה ובמשך הזמן הפך להיות נמל חשוב - נמלה של בירת האימפריה הרומית.
קלאודיוס קיסר הרחיב את נמלה לפי תוכניות שהכין יוליוס קיסר וקבע שמחיר הפריקה של החיטה לאוכלוסיית העיר, אשר הובא ממצרים יהיה תחת בקורת הממשל.
גם שאר צרכיה של המטרופולין הגדולה בעולם עברו דרך נמלה של אוסטיה.
מניחים כי אוכלוסיית העיר הגיעה ל-60,000 תושבים.
במאה ה-3 ירדה מגדולתה ובמאה ה-9 ננטשה.
במקום נערכו חפירות ארכאולוגיה והיום המקום פתוח לציבור הרחב.
שרידי בית הכנסת התגלו בשנת 1961 בקצה העיר ליד רצועת החוף.
בית הכנסת היה בנוי בחלק מבודד של העיר, בסופו של הרחוב הראשי של העיר בעידן העתיק, ה"דקומאנוס" (Decumanus).
שרידי בית הכנסת התגלו בעת סלילת הכביש לנמל התעופה של רומא, פיומיצ'ינו (Fiumicino).
לא הייתה הפתעה רבה במציאת שרידיו, שכן היה סביר למדי כי בעיר הנמל הרומאית, אליה הגיע המסחר מהמזרח התיכון, יהיו סוחרים יהודיים, בייחוד מעיר הנמל המצרית אלכסנדריה, בה הייתה קהילה יהודית גדולה.
המבנה זוהה כבית כנסת לאור גילוי תבליט מנורה החצוב בקורת הגג, עששיות לשמן עם מוטיב זהה (המצויות במוזיאון המקומי), ורישום שנמצא, המעיד על יוצר ארון הקודש.
בית הכנסת במצבו הנוכחי הוא שיחזור דמותו במאה ה-4.
אולם המבנה הוקם במאה ה-1. התיארוך התבסס על קיר באתר, ובו לבנים מעוצבות בצורת מעוין מטוף הממלאות את הקיר, הנראה כמ "רשת דיג" (opus reticulatum).
שיטת בנייה שהייתה נהוגה בימי קלאודיוס קיסר (41–54).
כיוון בית הכנסת אינו לירושלים ולכן ההשערה היא שהוא נבנה לפני חורבן הבית.
ליד מבנה בית הכנסת נמצא אולם ששימש ללימודים וכן מטבח.
מול הכניסה נראים עמודים קטנים וגמלון קטן מעליהם (aedicula) ששימש לארון הקודש.
כתובת שנמצאה מספרת כי המבנה החליף מבנה מעץ שנתרם במאה ה-2 ומאז הוחלף פעם נוספת במאה ה-3. על ידי מינדוס פאוסטוס (Mindus Faustus).
התבליט של המנורה, כולל משני צידי בסיס המנורה תבליטי: לולב, אתרוג ושופר.
מיקומו של התבליט הוא חריג: הוא נמצא בצד התחתון של משקוף אחד העמודים של "האדיקולה".
אולי מכאן ניתן להסיק כי זהו שימוש משני של המשקוף וקורת המשקוף או הגג היא מתקופה קדומה יותר.
בית הכנסת אלגריבה הוא בית כנסת עתיק באי ג'רבה בתוניסיה.
מקור שמו של בית הכנסת, "אלגריבה" ("המופלאה"), הוא במיתוס על נס שהתרחש באי.
על פי המסורת, זהו אחד מבתי הכנסת הקדומים בעולם, וככל הידוע היום, נמצא בו ספר התורה העתיק ביותר.
בית הכנסת נמצא בשכונה היהודית לשעבר חארה צגירה, הנקרא כיום אֶר-ריאד, מספר קילומטרים דרומית-מערבית לחוּמְת-סוּק, בירת האי.
מקור שמו של בית הכנסת
מקור שמו של בית הכנסת הוא באגדה על נערה מסתורית ומתבודדת, בתו של כהן, שהגיעה לחופי האי בנסיבות לא ברורות, והתגוררה במבנה ארעי.
מקורותיה של אגדה זו, זמן הופעתה ואופן קבלתה על יהודי המקום לוטים בערפל, כמו גם נסיבות חייה של הנערה לפי אגדה זו.
על פי האגדה, יום אחד נשרף עליה ביתה, ולפליאת תושבי האי נותרה גופתה שלמה.
לפי גרסה אחת היא המשיכה להיראות בסמוך לבית הכנסת גם לאחר קבורתה, ולפי גרסה אחרת, הפוקדים את קברה זכו לנסים בחייהם.
כך זכתה לכינוי "אלגריבה" ("הפלאית").
סיפורה העניק לבית הכנסת את קדושתו ואת שמו, והפך אותו למוקד עלייה לרגל של יהודים ולא יהודים, עד היום.
במרחב שבין לוב ואלג'יריה ידועות לפחות שש "גריבות", שעל חלקן מספרים סיפורים דומים.
אחד מהם מספר על נס דומה שאירע לנערה יהודייה אחרת, בושאייף, בת כהן גם היא, בעיר זליתן, בצפון-מזרח לוב.
תולדותיו המסופרות של בית הכנסת מתחילות בערך במאה ה-1, ולפיכך הוא כנראה בית הכנסת העתיק ביותר באפריקה ואחד העתיקים ביותר בעולם.
לפי מסורת מתמשכת בעל-פה, הוא נבנה על ידי כהנים שהיגרו לאי מארץ ישראל לאחר חורבן בית ראשון.
המבנה הנוכחי נבנה במאה ה-19, על שרידיו של מבנה קדום יותר המתועד מהמאה ה-16. בעקבות עליית רוב יהודי האי לישראל (בעיקר בשנות ה-50), לא נותרו כמעט תושבים יהודיים באי, אך בית הכנסת עדיין פעיל עד היום, ומשמש את יהודי האי המעטים בעיקר בשבתות ובחגים.
בית הכנסת הוא יעד תיירותי ויהודים רבים ממוצא תוניסאי עולים אליו לרגל, בייחוד בהילולה המתקיימת שם לאחר חג הפסח.
בסמוך אליו נמצא גם מלון, המארח עולי רגל בזמן ההילולה.
בית הכנסת נפגע 3 פעמים מפיגועים.
במהלך שמיני עצרת (שמחת תורה) תשמ"ו (1985), פתח אחד השוטרים שהיו מופקדים על ביטחון המקום באש על המבקרים שהתכנסו שם, ורצח שלושה מבקרים.
ב-11 באפריל 2002 פוצצה בסמוך לבית הכנסת משאית עמוסה בחומר נפץ.
בפיגוע, שאל-קאעידה נטל אחריות עליו, נהרגו 21 מבקרים, וביניהם 14 תיירים מגרמניה.
ב- 9 במאי 2023 אירע פיגוע ירי ובו נרצחו 5 בני אדם - בנימין ואביאל חדד, שהשתתפו בחגיגות ל"ג בעומר במקום, ועוד שלושה אנשי ביטחון שנהרגו בחילופי האש עם המחבל.
במאות ה-19 וה-20 עבר מבנה בית הכנסת שינויים רבים, וכיום אין עיצובו דומה לזה שהיה בעת בנייתו.
תיאור המבנה המקורי נמצא בכתביו של נחום סלושץ, מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, בשרטוטים של האדריכל יעקב פינקרפלד ובתיעוד שערך המרכז לאמנות יהודית.
המבנה המקורי של "אלגריבה" מצביע על תפיסה אדריכלית דומה לזו של מבני ישיבות אחרות באי, שנבנו בסוף המאה ה-17, למשל "דגת" ו"רבי כליפא", בכפר "חארה סגירה".
מכלול בתי כנסת אלה מורכב משני חללים סמוכים.
האחד הוא חצר פריסטילית (חצר המוקפת בעמודים התומכים בקשתות) פנימית, והשני הוא אולם בזיליקלי מקורה, המשמש לתפילה.
האולם עצמו מרובע ומוקף בעמודים התומכים בקומה גבוהה יותר ובה שנים-עשר חלונות, המשמשת לתאורה.
ההבדל בין "אלגריבה" לבין שתי הישיבות הוא ביחסים שבין חלקי המבנה השונים.
בשתי הישיבות הנזכרות ובמרבית בתי הכנסת האחרים באי, ממוקמת קומת התאורה במרכז, ויוצרת עם התיבה שמתחתיה יחידה אחת.
ב"אלגריבה" לעומת זאת, קומת התאורה והתיבה אינן במרכז האולם.
האגף המזרחי, הסמוך להיכלות, הוא רחב יותר, ושלוש ארקדות הנמתחות מדרום לצפון יוצרות בין ההיכל לבין התיבה ארבעה אגפים רוחביים.
בסקר שערך המרכז לאמנות יהודית ב-1997, היו לאורך כותלו המזרחי של בית הכנסת חמישה היכלות, לעומת שבעה שהיו קיימים לפני השיפוצים שנעשו ב-1920. מבנה ההיכל ב"אלגריבה" מלמד על מסורת אדריכלית שונה מזו שבשאר בתי הכנסת בדרום תוניסיה.
הוא בנוי בתבנית מסדרון צר וארוך היוצא מכותל המזרח, ובחזיתו שלוש דלתות המכוסות פרוכות רקומות, לעומת המבנה המקובל יותר של "היכל חדר", המוכר מבתי כנסת במזרח הקרוב ובספרד.
לא ידועה סיבת המעבר מ"היכל חדר" לתבנית "שבעה היכלות".
בבתי הכנסת בדרום תוניסיה בכלל, וב"אלגריבה" בפרט, אין עזרת נשים.
לא ברורה הסיבה לכך, אך ייתכן שהסיבה לכך היא שנשים לא נהגו לפקוד בקביעות את בית הכנסת ולא נטלו חלק פעיל בתפילות חגיגיות, כמו בשבת, בראש השנה, ביום הכיפורים ובפורים.
גורם אפשרי נוסף הוא היעדר נוהג או הלכה המחייבים הפרדה מוחלטת בין נשים לגברים בבית הכנסת, כך לדברי אנשי המקום, והן נהגו לשבת בחצר הפנימית של בית הכנסת.
עד למחצית הראשונה של המאה ה-20 נהגו יהודי ג'רבה לשבת בבית הכנסת על גבי מחצלות.
מאוחר יותר נבנו ספסלי ישיבה סביב הקירות, ולעיתים הוקמה שורת ספסלים מקבילה נוספת.
בשל מעמדו המקודש של בית הכנסת, נוהגים המתפללים לחלוץ את נעליהם לפני הכניסה אליו.
הילולה היא חגיגה לכבוד אדם הנחשב לצדיק, שבשמו קוראים בעת צרה ומצוקה, ולו נודרים נדרים, מתוך אמונה שבכוחו להביא את הבקשה לפני ההשגחה העליונה ולקדם אותה.
שני אישים זכו למעמד זה בקרב יהודי ג'רבה וסביבתה, שניהם תנאים: רבי מאיר בעל הנס (רמב"ה) ורבי שמעון בר יוחאי (רשב"י).
ההילולה הראשונה מתקיימת ביום פסח שני, י"ד באייר, לכבוד רמב"ה.
ההילולה השנייה, לכבודו של רשב"י, נערכת בימי ל"ג ול"ד בעומר, בבית הכנסת "אלגריבה", הנחשב מקודש, ומעמדה בולט במיוחד.
בימים אלה נאספים אל בית הכנסת יהודים מכל רחבי תוניסיה, ואף מלוב השכנה וממקומות נוספים בצפון אפריקה.
גם כיום, לאחר שרוב היהודים עזבו את האי, מגיעים אליו מבקרים רבים, בעיקר מישראל ומצרפת, שאליהן הגרו מרבית יהודי תוניסיה.
הפופולריות הרבה של האירוע נובעת משילוב מעמדו המקודש של בית הכנסת ומדמותו המיתית-מסתורית של רשב"י עצמו, שלפי המסורת נחשב למחבר ספר הזוהר.
כל מי שנדר לשמם במשך השנה, מקיים את נדרו ומגיע להילולה.
לא רק יהודים מגיעים באופן מסורתי לאירוע זה, אלא גם בני עמים אחרים, כולל ערבים תוניסאים, מלטזים ואחרים.
במרכז ההילולה עומדת מנורת רשב"י, שעוצבה כמנורת שבעה קנים גדולה ומרשימה, עשויה כסף וזהב.
בערב ההילולה מועמדת המנורה על גבי עגלת נשיאה מיוחדת, מקושטת בפרחים, במטפחות צבעוניות ובתאורה סביבתית המשרה אווירה חגיגית.
המנורה מובלת מבית הכנסת אל הרובע היהודי - חארה צגירה, ובחזרה לבית הכנסת, בתהלוכה המלווה בנגינת תזמורות ובשירת פיוטים.
מסורת הילולה זו והתהלוכה המתקיימת בה, הועתקו בשלמותם לישראל, והיא נהוגה גם בבית כנסת "אלגריבה" באופקים, שנבנה במתכונת בית הכנסת המקורי.
חשיבותו המיתית הגדולה של בית-כנסת 'אל-גריבה' ליהודי האי והמסורות הקשורות בו, אינן מוגבלות למסורת הילולה זו בלבד, והן גלשו מעבר לקהילה היהודית המקומית, ונפוצות גם בקרב יהודי תוניסיה, אצל יוצאי צפון-אפריקה אחרים בכלל, וכן בתודעתם של ערבים-תוניסאים.
אחד הביטויים לכך הוא בול תוניסאי שהונפק לקראת אירוע ההילולה ולכבודו, אשר נושאו הוא המבואה הראשית של בית-הכנסת.
בתי-כנסת בשם זה, הוקמו ביישובים שונים בישראל, בהם מתגוררים רבים מיוצאי הקהילה, דוגמת תל אביב, ירושלים, לוד, נתיבות, אופקים ועוד.
חלקם עוצב בדמותו של בית-הכנסת המקורי.
גם אולם בית-המדרש של ישיבת כסא רחמים עוצב בהשראתו.
בית הכנסת באפרניי שוכן בשדרות בולברד דה לה מוט 11, (boulevard de la Motte) בעיר אפרניי במחוז מארן שבחבל שמפן ארדן הצרפתית.
המבנה רשום כמבנה היסטורי מאז מאי 2004.
בימי הביניים הייתה בעיר קהילה יהודית חשובה.
במרכז העיר עדיין קיים רחוב שמכונה "רחוב היהודים".
בטרם מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית קטנה שהושמדה בשואה.
כיום מונה הקהילה כ-12 משפחות ובית הכנסת נמצא בשימוש לעיתים רחוקות.
מחוץ לעיר שוכן בית עלמין יהודי שנבנה בשנת 1860. ב-25 בינואר 2009 נמצאו ציורי צלבי קרס על שער בית העלמין.
בית הכנסת הוקם בשנות 90–1889 בידי האדריכל הנרי קלואה, והוא החליף את בית הכנסת שנוסד ב-1865. המבנה שוקם לאחר שניזוק קשות בהפצצה בשנת 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על הגמלון בחזית הנאו-ביזנטי ועל הגמלון בצד הדרומי מותקנים חלונות שושנה, שמופיע בהם מגן דוד.
בית הכנסת נחנך בספטמבר 1890.
בית הכנסת אליהו הנביא ברחוב דניאל הנביא (Nabi Daniel street) באלכסנדריה היה בית כנסת מרכזי של קהילת יהדות אלכסנדריה, והוא נבנה בין השנים 1848–1850, ונקרא אז "בית הכנסת החדש".
המבנה תוכנן על ידי האדריכל לאון ברזילון (Léon Barcilon) בסגנון האקלקטי.
כיום אין פעילות בבית הכנסת, והוא פתוח למבקרים בימים ראשון עד חמישי.
סביב בית הכנסת יש אבטחה מטעם ממשלת מצרים.
רבי עובדיה מברטנורא, שביקר באלכסנדריה בשנת 1487, מצא בה שני בתי כנסת.
אחד מבתי הכנסת היה בית כנסת "אליהו" על שם אליהו הנביא, שנוסד בשנת 1354.
בית כנסת זה נחרב במאה ה-18, על-פי הצו של נפוליאון, ובשנת 1848 תוכנן ונבנה מחדש על ידי אדריכל איטלקי במתכונת המזכירה קתדרלה אירופאית גדולה, כפי שהבניין נראה כיום באלכסנדריה.
גודלו ופארו של בית הכנסת מהווה עדות לקהילה יהודית גדולה ותוססת אשר הייתה בתקופה זו בעיר.
בית הכנסת הנוכחי אמנם גדול ומרשים, אך כנראה לא כמו בית הכנסת הגדול שהיה בעיר בימי התלמוד, שנקרא "דיופלוסטון של אלכסנדריה" – ומתואר כך בתוספתא במסכת סוכה:
בית הכנסת מתקופת התלמוד נחרב במהלך מרד התפוצות שפרץ בשנת 115 לספירה.
בית הכנסת "אליהו הנביא" כיום נותן תחושה של קהילה יהודית גדולה ותוססת, אך בפועל הקהילה דלה ומעטה.
במתחם בית הכנסת מרוכזים מוסדות הקהילה: בית הכנסת, בניין משרדי הקהילה, לשכת בית הדין הרבני של אלכסנדריה, בניין בית הספר היהודי, וחצר גדולה עם צמחייה וגינה מטופחת אך בפועל אין נוכחות יהודים והם משמשים רק לצורכי המבקרים והתיירים.
בבית הכנסת אין מניין, בחדרי בית הדין נותרו רק השלטים והריהוט, בית הספר היהודי מושכר לבית ספר מוסלמי ורק הכותרת בראש הבניין מזכירה את אלפי התלמידים שעברו דרכו במשך השנים.
בית הספר, שנוסד בשנת 1907, פעל עד שנת 1956 וכלל גן ילדים, בית הספר לבנים ובית הספר לבנות.
מר יוסף גאון, נשיא הקהילה כיום, בא ממשפחה מיוחסת במצרים שכן אביו היה לפני שנים רבות החייט האישי של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ולכן תמיד שמרו על אביו ועל משפחתו מפני הגירושים והפרעות השונות אשר נפלו על ראשם של היהודים.
על שולחנו מונחת תמונת הרבי מלובביץ.
הוא יושב במשרדו בקהילה במשך רוב שעות היום ומנסה לטפל בכל התחומים הדרושים להמשך קיומה של הקהילה.
ועושה כל מאמץ לשמור על בית הכנסת ועל חיים יהודים עבור מעט היהודים הגרים בעיר.
כיום יש באלכסנדריה 23 יהודים – ארבעה גברים ותשע עשרה נשים, שחלקן הגדול נשואות לנוצרים או מוסלמים, אך באות לבית הכנסת בחגי ישראל.
לקראת מועדי ישראל, ימים נוראים וחג הפסח, הקהילה עושה מאמץ להביא צעירים מחוץ למדינה כדי להשלים מניין והשמחה רבה כאשר ניתן לחדש את קול התפילה בבית הכנסת הגדול והמפואר של אלכסנדריה.
בשנים האחרונות היה בית הכנסת מוזנח וללא אחזקה.
אך הביקורים של יהודים רבים ממדינות שונות נמשכו כל השנים מאז הסכם השלום עם מצרים.
עקב נזקי מים בקומה העליונה, התמוטטה התקרה בעזרת הנשים ונודע שממשלת מצרים הקציבה כ־6 מיליון דולר לשיפוץ כללי של בית הכנסת בדצמבר 2019 פורסם שהשיפוץ הסתיים.
בית הכנסת נחנך לאחר השיפוץ ב-9 בינואר 2020. פועל כיום כמוזיאון ואינו פעיל לעריכת תפילות.
בית הכנסת אליהו הנביא בג'ובר היה בית כנסת עתיק ומפואר בכפר ג'וֹבָּר, ליד דמשק (שלימים היה לפרוור של העיר), שחרב בפסח תשע"ג (2013) או באייר תשע"ד (מאי 2014).
בית הכנסת נבנה על גבי מערה, שעל פי המסורת המקומית הסתתר בה אליהו הנביא.
בהיכל התפילה היה "מקום משיחת אלישע, בידי אליהו הנביא".
סביב בית הכנסת הייתה חצר ואכסניה וכן חדרים שנבנו לכבוד הרב, הגבאי ובעלי תפקידים נוספים בקהילה.
על פי מקורות אחדים, בכפר ג'ובר חיו בעבר בעיקר תושבים יהודים (מוסתערבים), הוא שימש כמקום נופש לעשירי היהודים מדמשק.
מתפללי בית הכנסת היו בין הנרצחים והמעונים בעלילת דמשק, ובית הכנסת נפגע במאורעות תרפ"ט.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הותקף בית הכנסת פעמיים בפסח תשע"ג (2013), ונחרב אז או כשנה לאחר מכן בכ"ח באייר ה'תשע"ד (28 במאי 2014).
הדעות חלוקות בדבר גורלם של קדשי בית הכנסת, שנבזזו, או הועברו למשמורת בידי המורדים - בשליחות יהודים, אבל בקרבות של סוריה נגד המדינה האסלאמית כל בית כנסת שנכבש על ידי צבא אסד נשמר על ידי צבא זה, שאף מאכלס בקרבתו יהודים כדי לשמר על אתר המורשת יהודית.
תולדות בית הכנסת והמתחם הצמוד לו
בית הכנסת היה של קהילת היהודים המוסתערבים, בעלי מנהגים שדמו למנהגי הערבים, ואשר אימצו עם הזמן חלק ממנהגי היהודים מגורשי ספרד, ומאוחר יותר את 'מנהגי האר"י' על פי רבי חיים ויטאל.
בשלט הכניסה כתוב שבית הכנסת היה קיים עוד בימי בית ראשון ואליהו הנביא משנת 720 לפני הספירה (שנת ד'מ').
במקומות שונים הוצג כבית הכנסת העתיק בעולם, או כבית הכנסת הפעיל, העתיק ביותר בעולם.
עם זאת, יש הטוענים כי הוא החל לפעול רק בימי הביניים.
בתלמוד הבבלי מוזכר ביקורו של רפרם בר פפא בבית כנסת במקום בעל שם דומה, ואמירת התפילה על פי נוסח שלא היה מקובל שם.{{הערה|המשנה מספרת (פרק שלשה שאכלו, משנה ג'):
אֶחָד מְרוּבִּים וְאֶחָד מוּעָטִים (כלומר אין זה משנה כמה אנשים נאספו שם):
הגמרא בתלמוד הבבלי על משנה זו, דנה בדברי רבי ישמעאל (מתורגם לעברית):
רפרם בר פפא איקלע לבי כנישתא דאבי גיבר.
(רפרם בן פפא נקלע לבית הכנסת שעל-בית [כלומר בתוך] גיבר.)
קם, קרא בספרא ואמר: ברכו את ה, ואשתיק - ולא אמר "המבורך".
(קם לקרוא בספר התורה, ואמר 'ברכו את ה ושתק, מבלי לומר 'המבורך')
אוושו כולי עלמא: ברכו את ה' המבורך!'' (הרעישו כל הנמצאים - "תגיד: 'המבורך'!").
המסורת בקרב יהודי סוריה הייתה שמדובר בבית כנסת זה.
אך לפי מקום מגוריהם של האמוראים, רבא ורפרם, יש לומר שגיבר הזו היא עיירה בבבל סמוך לפומבדיתא (פלוג'ה של היום) או מחוזא (סמוך לבגדד, על גדות החידקל) – שתיהן רחוקות מאוד מדמשק.
המסורת בקהילה היהודית הייתה שבית כנסת זה תוקן בידי רבי אלעזר בן ערך, וכפי שעולה מעדותו בשנת רפ"ב 1521 ו-1522 של רבי משה באסולה.
לפי מסורת זו מזוהה גם "בית כנסת רבי אלעזר בן ערך בדמשק" המוזכר בדברי שליח רבי יחיאל מפריז חמש מאות שנה קודם לכן (וראו בהמשך).
בתקופה הצלבנית, הנוסע היהודי פתחיה מרגנסבורג, שביקר בקהילות היהודיות שעד בבל במזרח, כתב בספר המסעות שלו: "ובדמשק, חוץ לעיר, ישיבת בתי כנסיות, אחת שבנה אלישע, ואחת שבנה רבי אלעזר בן עזריה, ובאמצע בית הכנסת גדולה, ובה מתפללין."
באגרת מארץ ישראל של רבי שמואל ב"ר שמשון בן תקופתו של פתחיה מרגנסבורג, נזכר "בית הכנסת היפה מחוץ לדמשק".
מאה שנה אחר כך, תלמיד הרמב"ן ויעקב השליח, מזכירים את "בית הכנסת של רבי אלעזר בן ערך בדמשק".
לפי אגרות אלו, אם אמנם מדובר באותו בית הכנסת, הרי שבית הכנסת היה קיים לפחות לפני שמונה מאות ואולי אף 900 שנה.
'הנוסע האלמוני מליוורנו שנת רפ"ב' (1521–1522) שזוהה מאוחר יותר עם רבי משה באסולה כתב כך:
ואין שם (בדמשק) ישיבת תלמוד מתלמוד (כלומר בית ספר), אלא רק מקרי דרדקי (מורה פרטי לילדים)
כל אחד לוקח ל' או מ' (כלומר: שלושים או ארבעים) תלמידים...
...רחוק מיל מדמשק יש מקום נקרא גובר, קהל מסתערבים, כששים בעלי בתים,
ושם בית הכנסת נאה מאד, לא ראיתי כמהו מעולם, בנוי באכסדראות לארכו, שישה עמודים מימין, ושבעה משמאל,
ובראש בית הכנסת יש מערה יפה, אומרים ששם נחבא אליהו ז"ל,
ושהבית הכנסת ההוא שם מימי אלישע, ויש בה אבן, אומרים שעליה משח את חזאל,
ואחר כך רבי אלעזר בן ערך חִדֵש אותה.
ומה נורא המקום ההוא, לפי מה שהגידו לי אנשים הרבה, שלא שלטה בו יד האויבים מעולם,
והרבה ניסים נעשו בו, ובכל עת צרה נאספים היהודים בתוכו ואין מזיק.
בסביבת שנת 1540 (שנת ה'ש') החוקר הממלוכי המוסלמי שאמס איבן טולון אל דימשקי כתב שהכפר גובר מיושב ברובו יהודים, ובו בית כנסת יפה וגדול.
בספרי רבי חיים ויטאל בן אותה תקופה, ובעל השפעה משמעותית על יהודי דמשק, ישנה עדות על תפילתו בבית כנסת זה.
מאה ועשר שנים מאוחר יותר, ברשמי מסעו של משה פוריית מפראג משנת ה'ת"י (אמצע המאה ה-17) הוא תיאר בפירוט רב, בשפה היהודית אשכנזית את בית הכנסת.
דבריו תורגמו לעברית בידי החוקר יעקב דוד וילהלם בספרו 'דור דור ועוליו', והועתקו עם עריכה קלה בספרו של מאיר יערי
במרחק תחום שבת מק"ק (כלומר: קהילת קודש, הקהילה היהודית) דמשק נמצא כפר ושמו דיובר...
ושם בית כנסת גדול, עומדים בו לארכו עמודי אבן הרבה עם קשתות,
ובמזרח רואים שלשה שקעים זה ליד זה, ובכל שקע אצטבאות-עץ ובהם עומדים ספרי תורה.
כל ספר וספר מוקף נרתיק-עץ הנקרא "תיק".
לפני פתחו של כל שקע תלויה פרוכת, והשקע קרוי ארון הקֹדש.
ומהשקע שבצד דרום יורדים למערה קטנה, ואפילו אם רב מספר האנשים היורדים למערה, לא יהא צר בה המקום, כי היא המערה בה הסתתר אליהו הנביא ככתוב בספר מלכים...
...ועד היום הזה נמצא החור בו הביאו לו העורבים מאכל ומשתה ואפשר לתחוב את היד לתוכו.
ובכל הימים שבהם קוראים בתורה, ובפרט בשבת ויום טוב, יוצאים לשם יהודים הרבה מדמשק...
...דיובר הייתה פעם עיר גדולה וקהִלה גדולה ועכשו ישוב קטן.
[המסורת היא] שלא נבנה בית כנסת זה על ידי בן אדם.
כי כאשר הגיעו האנשים הראשונים למקום הזה, והנה בית הכנסת עומד לפניהם, כאילו נוצר מאין.
כמאתים ספרי תורה נמצאים שם.
כל רצפת בית הכנסת הזה מכוסה מחצלות קש, ולפני הכניסה לתוכו חולצים את הנעליים ויושבים על הקרקע.
ושם המנהג שהשַמָּש מביא לאיש שנקרא לעלות לתורה, טס של כסף.
(פורסם במקור ביידיש בספרו "דרכי ציון", פרנקפורט ה'ת"י [1650]).
קבר רבי שמואל אלבז אבוחצירא
צמוד לבית הכנסת היה קברו של רבי שמואל אלבז אבי משפחת אבוחצירא, שנחשב מקום קדוש אף הוא.
עד 2012 לא הייתה מצבה במקום, כדי שלא להחשיב את מקום קבורתו יותר מבית הכנסת ושני המקומות עם המסורת הקשורה לאליהו הנביא (משיחת אלישע, והסתתרותו במערה).
בביקורו המתוקשר במקום, חוקר הקברים ישראל מאיר גבאי הציב על הקבר מצבה זמנית.
בעת החדשה וחורבן בית הכנסת
בשנים שפ"ה–שפ"ו (1625–1626) נערכו פרעות והמרות בכח לאסלאם ביהודי העיר וכן בשומרונים הרבים שבה.
שמואל בן דוד, 'הנוסע הקראי', חמש עשרה שנה אחרי הפרעות מצא בעיר רק 15 משפחות יהודיות ועשר שומרוניות.
היישוב בעיר התאושש מעט, אך מאז עלילת דמשק החל שוב להידלדל.
חלק מהמואשמים והנרצחים בעקבות עלילת הדם השקרית, היו ממתפללי ורבני בית כנסת זה וקהילה זו, והדברים נרמזו בכמה מקומות ברחבי בית הכנסת.
בפרעות תרפ"ט נפגעו יהודים בדמשק וגם הם הוזכרו בין הקדושים ברמז, מעל לארון הקודש.
בשנת ה'תרע"ט (1919) מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ושוב בה'תרצ"ד (1934) ביקר הנשיא לעתיד יצחק בן-צבי בבית הכנסת, ולימים, כתב על כך באסופת ספריו "שאר ישוב".
משך מאות בשנים, עד למלחמת העולם השנייה, היו יהודי דמשק עולים אליו מדי שבת לתפילה.
בראש חודש אלול נהגו לעשות שם "משמרת רחמים".
בני משפחות נהגו להביא לשם את חוליהם, היו שמים את כתונת החולה על כסא אליהו ושוהים שם ימים תוך אמונה ותקווה שקדושת המקום תביא מרפא לחוליהם.
...ראוי להזכיר בעניין זה שבמשך שנים רבות המוסתערבים, הספרדים והסיציליאנים קיימו קהילות נפרדות ושמרו בקנאות על ייחודן.
היו להן בתי כנסת וארגונים נפרדים משלהן, אולם לאחר תקופה ארוכה הם נטמעו ותרמו לאחדותה של הקהילה...
שלט הקדשה בבסיס ארון הקודש שימר את זכרו של יהודי שנרצח בידי השלטונות הסוריים ב-ו' באדר תשכ"ד (19 או 20 בפברואר 1964).
על רצח יהודים נוספים בתקופות שונות נרמז גם בשלטים אחרים ברחבי בית הכנסת, ובמיוחד על עלילת דמשק.
בשנת ה'תשמ"ג (1983) בשלהי מבצע שלום הגליל ושנה לאחר השלמת נסיגת צה"ל מסיני ותחילת תהליך ה"נורמליזציה" פרסם שר החוץ הסורי מוסטפא טלאס את ספרו "המצה של ציון" בערבית, ובה טען שעלילת דמשק הייתה כולה האשמות אמת, ודת היהודים נשענת אכן על שימוש בדם של לא יהודים לאפיית המצות לפסח.
לפיכך "אסור לעשות שלום עם היהודים" ואנואר סאדאת "מכר את נשמתו לשטן".
בתגובה רשמית על האשמת הסורים בהנחלת אנטישמיות בידי שגריר ארצות הברית, נאמר לו שלסוריה אין דבר נגד היהודים, וכל עניינים התנגדות לציונים (הישראלים).
באותה שנה נעצרו מספר יהודים ברחבי סוריה בעוון ריגול, נרצחו באכזריות והוצגו לראווה, ביניהם מאחרוני מתפללי בית הכנסת.
תיעוד אחרון וחורבן בית הכנסת
בשנת תש"ע (2010) משפחת אשקוקה, משפחה יהודית שביקרה במקום לפני מלחמת האזרחים, צילמה סרט בתוך בית הכנסת, שבו תועדו כל חלקיו ותפארתו, והצליחו להבריח את הסרט החוצה.
כן שרדו מבית הכנסת תמונות שצולמו בביקור של זוג מבוגר משרידי יהודי דמשק.
לטענת ערוץ החדשות RT – 'זמן רוסיה' (התומך בנשיא סוריה, במשטר של איראן ובחזבאללה בלבנון), בשאר אל-אסעד התיר את שיפוצם וחידושם של 11 בתי כנסת ברחבי סוריה בשנת 2011 (תשע"א).
הערוץ טען שבניגוד לדברי "הרדיו הישראלי", הנזק שנגרם לבית הכנסת ב-2013, נעשה כולו בידי המורדים, ושערוץ הטלוויזיה השיעי לבנוני אל מנאר דיווח ש"סוכנים ציוניים" הם ששדדו את קדשי בית הכנסת.
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, לוחמי אל-קאעדה המורדים בנשיא בשאר אל-אסד כבשו את השכונה, בתחילת תשע"ג (2013).
בפסח תשע"ג בעת קרבות בין מורדים לנאמני הנשיא בשאר אסאד, בית הכנסת נפגע מפצצות מרגמה.
תחילה דווח שבית הכנסת נבזז ונהרס.
המורדים והצבא הסורי האשימו זה את זה.
אך כעבור זמן קצר הכתב לענייני ערבים אבי יששכרוף כתב ב'טיימס אוף איזראל' שהגיעו לידיו תמונות המוכיחות שבית הכנסת אמנם נפגע, אך לא נהרס, ושספרי התורה וכלי הקודש הוצאו מהמקום ושמורים במקום מסתור בידי נאמני היהודים.
לטענה זו לא נמצאו סימוכין ואין ידוע על גורל קודשי בית הכנסת.
שבוע לאחר מכן, בשביעי של פסח (1 באפריל 2013), פורסם שבית הכנסת נהרס עד היסוד בידי המורדים.
שמועות הופצו בדבר פעולה ישראלית להוצאת קדשי בית הכנסת והוצאתם מסוריה דרך טורקיה.
אך ארגונים יהודיים ועיתונות יהודית כתבו שמדובר בניסיון להאשמת הציונים בפעולת חבלה של ארגון אל-קאעדה.
זמן קצר לאחר מכן, מורדים צילמו סרטון המציג את ההרס בתוך בית הכנסת, ובו נראה שבעיקר נפגעו התקרה והבימה.
ב-27 במאי 2014 (כ"ח באייר תשע"ד) פורסמו באתר החדשות המצולמות האמריקאי "The Daily Beast" תמונות שבהן נראה בית הכנסת חרב כולו.
באתר נטען שבית הכנסת הוחרב במהלך שלשת הימים הקודמים ליום הפרסום ובאותו היום נשלם.
לטענת התקשורת בישראל ובעולם, גורמים אלמונים טענו שמדובר בהפצצה בשגגה של חיילים סורים, בנסותם לפגוע במורדים שהתכנסו בקרבת מקום, אך מהתמונות עולה שמדובר בפיצוץ מכוון, כנראה בידי מחבלי אל-קאעדה השולטים בשכונה.
ייתכן שהתמונות ממאי 2014 הן למעשה תמונות של תוצאות ההרס, שאכן בוצע עוד בשביעי של פסח תשע"ג (אפריל 2013), לאחר פגיעת פצצות המרגמה בערב פסח.
בית הכנסת העתיק בקרבת העיר בּוֹבָֿה מרינה בקלבריה הוא השני בקדמותו באיטליה אחרי בית הכנסת באוסטיה.
קיומו נודע משרידי מבנהו המעידים על הקמתו במאה הרביעית לסה"נ ועל נטישתו במפנה המאה השביעית.
בית הכנסת הזה אינו מוכר ממקורות כתובים, ואין מידע על אודות קהילה יהודית במקום.
שרידי בית הכנסת נחשפו באקראי בשנת 1983 במהלך סלילת כביש ארצי (106SS) ממזרח לעיר בּוֹבָֿה מרינה, בקרבת חוף הים היוֹני, סמוך לערוץ סן פסקואלה (San Pasquale).
הממצא העיקרי שהתגלה בחפירות שנערכו באתר בית הכנסת, מלבד בסיסי קירות, הוא קטעי רצפת פסיפס, שבמרכזה מתוארת מנורה בת שבעה קנים.
הקנים מופנים לעבר הקיר הדרומי-מזרחי, היינו – לכיוון ירושלים, בעוד בסיס המנורה, דמוי חצובה בת שלוש רגליים, פונה לצפון-מערב.
מצדהּ הימני של המנורה מתוארים שופר ולולב, ומצדהּ השמאלי – אתרוג.
באחד מריבועי הרצפה שנשתמר היטב מתואר "קשר שלמה" , שאינו סמל יהודי ייחודי.
זיהוי בית הכנסת אושר על ידי הרב הראשי של רומא, אליהו טואף, שביקר באתר זמן קצר אחרי חשיפתו.
משרידי המבנה ניכר שבית הכנסת הכיל שני מרחבים – אולם תפילה ומבואה מרובעת.
אולם התפילה בראשיתו היה רוחבי, וממדיו היו 5.5 מ' בכיוון התפילה ו-6 מ' בניצב לכך.
החפירות הבהירו שהאולם שופץ בעשורים הראשונים של המאה השישית והוארך בכיוון דרום-מזרח בכמטר וחצי.
בקיר הדרומי-מזרחי המחודש נבנתה גומחה מעוגלת ששימשה כמשוער כ"היכל", ולפניה הוגבה משטח הרצפה (בימה) והוקף במעקה אבן.
רצפת הפסיפס הוגדלה לעבר הבימה.
בפינה המזרחית של אולם התפילה, במחפורת, נמצא קנקן אגירה גדול-ממדים (דוֹליוּם, פיטס) ששימש כמשוער לגניזה.
דוליום נוסף נמצא בחדר סמוך ובו מטמון של 3,079 מטבעות ברונזה המתוארכים למאות השלישית עד לתחילת החמישית לסה"נ.
כמו כן נתגלו בסביבת המבנה שתי ידיות קנקנים נושאות טביעות חותם בצורת מנורה.
האתר, שבו נמצא בית הכנסת, זוהה כ-Scyle שעל חוף הים היוֹני, המוכרת מציוּנהּ במפת פויטינגר – תחנת מסחר על דרך החוף המוליכה מרג'ו די קלבריה (Rhegium הרומית) אל קרוטונה והלאה אל טאראנטו.
בית הכנסת ניטש ותחומו נהרס במפנה המאה השביעית לסה"נ, ככל הנראה במתקפות הלונגוברדים.
הימצאות בית הכנסת העתיק בבּוֹבָֿה מרינה מעלה שאלות באשר ליישוב היהודי בצד זה של איטליה – "יוון הגדולה" של העת העתיקה, חלק מהאימפריה הרומית ומחוז ספר בשליטת האימפריה הביזנטית עד המאה העשירית.
סביבותיו של בית הכנסת הוכרזו מיד עם גילויו כשטח עתיקות מוגן.
החפירות באתר נערכו עד 1987. רצפת הפסיפס הועתקה ממקומה למוזיאון קטן שהותקן בסמוך, והכביש הורם לגשר מעל שרידי המבנים.
שרידי בית הכנסת כלולים בגן הארכאולוגי ArcheoDeri שנפתח למבקרים ביוני 2010.
חקירת שרידי בית הכנסת נוהלה על ידי הארכאולוגית ליליאנה קוֹסטַמַניה (Costamagna), וקביעותיה מובאות בחיבורהּ של רחל חכלילי מ-1998 על אמנות יהודית בתפוצות בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
בית הכנסת אנקרה (בטורקית: Ankara Sinagogu) הוא בית הכנסת היחיד הקיים כיום באנקרה, בירת טורקיה.
בית הכנסת נפתח לראשונה לפני כ-750 שנה, ושימש במקור את הקהילה הרומניוטית בעיר.
בתקופה העות'מאנית, לאחר גירוש ספרד הגיעו לאנקרה יהודים ספרדים ופורטוגזים, ובית הכנסת הפך לבית כנסת ספרדי.
בית הכנסת יכול להכיל כ-100 מתפללים.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, עם התמעטות מספר התושבים היהודים באנקרה ומעברם לשכונות מרוחקות, לא מתקיימות תפילות סדירות בבית הכנסת.
בית הכנסת העתיק באנדריאקה (Andríaca; בטורקית: Andriake; ביוונית עתיקה: Ἀνδριάκη) בחבל ליקיה ההיסטורית, בדרום מערב טורקיה, התקיים בשלהי העת העתיקה.
אנדריאקה שימשהּ כנמלהּ של העיר מירה העתיקה, שאתרהּ נמצא בתחומי העיירה דמרה .
הנמל (שבשפך הנהר Andráki) התמלא במהלך השנים בסחף, והעיר ירדה מגדולתה.
בית הכנסת זוהה ב-2009 בחפירות שנערכו באנדריאקה העתיקה בראשות נֶבזאט צֶ'וויק (Nevzat Çevik) מאוניברסיטת אַקדֶניז באנטליה ובעצת חנן אשל מאוניברסיטת בר-אילן.
עד לחפירות אלה הוגדר המבנה כסבסטיאון – מקדש לכבוד הקיסרים מן השושלת היוליו-קלאודית.
ככל העולה מהחפירות החדשות, בית הכנסת נבנה במאה הרביעית והורחב במאה החמישית.
זיהויו נקבע על פי סממני יהדות שנחשפו באתרו – דימויי מנורת שבעה קנים, שופר, אתרוג ולולב וכן כתובות הנושאות מסר יהודי ("שלום על ישראל") ואותיות עבריות.
מבנה בית הכנסת, שכיוונו צפון–דרום, היה מלבני (7.25 5x מ') והוא רוצף באריחי חרס רבועים.
בשלב מאוחר נוסף בקצהו הדרומי אפסיס ברוחב כ-4 מ' ששרד לגובה של כ-4 מ'.רצפת האפסיס גבוהה בכ-1.5 מ' מרצפת האולם.
קיר תמך הפריד בין האפסיס לבין אולם התפילה ועל גביו הוצב סורג.
בתוך בית הכנסת נבנה יציע בצורת האות 'ח', ומדרגות אבן הוליכו אליו מן הכניסה שבקיר הצפוני.
על רצפת המבנה התגלו לוחות שיִש של הסורג.
אחד מהם מעוטר בתבליט של מנורת שבעה קנים שמצדדיה דימויי שופר, אתרוג ולולב.
מתחת לקני המנורה בולט מוטיב הסלילים המוכר מתיאורי מנורות שנתגלו באסיה הקטנה וגם ממנורות שנמצאו בארץ ישראל, והוא מייצג את מגילות התורה.
בחלק העליון של לוח הסורג, מעל תבליט המנורה, נחקקה כתובת ביוונית המתעדת תרומה ובצדה נחרתו מנורה נוספת וסימני ארבעת המינים.
כתובת שנמצאה בראש לוח סורג אחר, אף היא מתעדת תרומה, מסתיימת במילים "שלום על ישראל" ביוונית ובמשלב אותיות (ליגטורה) של המִלה "שלום" בעברית.
שניים משמות האנשים הנזכרים בכתובות הם עבריים – שמואל ויהושע.
מיקומו המרכזי של בית הכנסת – בלב העיר, מעל לנמל וסמוך למבנה הגזית הגדול שבנה הקיסר אדריאנוס לממגורות (Hurrea), יש בו להעיד על מצבה של הקהילה היהודית במקום.
בית הכנסת באנדריאקה הוא אחד משלושה בתי הכנסת העתיקים באסיה הקטנה, בצד אלה של סרדיס ופריאֵנה, שנחשפו בשלמותם וזיהוּיָם חד-משמעי, אך מלבד שרידיו אין ידיעות אחרות על קהילה יהודית במקום.
בית הכנסת באירקוטסק הוא בית הכנסת העתיק ביותר ברוסיה, השוכן ברחוב קרל ליבקנכט באירקוטסק.
בית הכנסת הראשון במקום נבנה ב-1879 על ידי הסוחרים והקנטוניסטים שגרו בעיר.
הוא התחיל לפעול באפריל 1879, אך נשרף כבר ביוני אותה שנה.
במקום נבנה הבניין הנוכחי ובית הכנסת החל לפעול בשנת 1882.
בשנת 1931 נלקח הבניין מהקהילה ולא תפקד כבית כנסת.
בשנת 1947 הקומה השנייה הוחזרה ליהודים, אך לא התקיימו תפילות במקום עד לשנת 1981. בבניין נאפו מצות ליהודי העיר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה פעילות דתית בבניין בהיקף מלא.
לפני בניית בית הכנסת, היו בעיר ארבעה בתי כנסת קטנים, שהיו מחולקים שתי קבוצות קבוצת הקנטוניסטים וקבוצת הסוחרים..
הסוחרים והקנטוניסטים רצו לבנות בית כנסת גדול יותר, אך לסוחרים לא הייתה קרקע ואילו הקנטוניסטים התקשו להשיג מימון לבנייה.
ב-1879 הסתיימה בניית בית הכנסת החדש אך הבניין נשרף תוך זמן קצר.
בניית בניין חדש הסתיימה בשנת 1882.
בהתאם להחלטת מוסדות השלטון המקומי מ-4 במאי 1932 הבניין נלקח מהקהילה היהודית והוחזר חלקית לאחר כ15 עשר שנים.
בקומה הראשונה היו חנויות והקומה השנייה הוחזרה לקהילה.
אחרי נפילת ברית המועצות בית הכנסת הוחזר כולו.
ב-27 ביולי (ט' באב) 2004 פרצה בבניין שרפה נוספת, ששרפה כמעט את כולו.
ספריית הקודש שנמצאה בבניין נשרפה כמעט כולה, ונקברה בבית הקברות היהודי בעיר.
מיד אחרי השרפה החלו יהודי הקהילה במסע גיוס תרומות ושיפוצים, עד שב-2008 נפתח בית הכנסת.
בזמן שיפוץ בית הכנסת נמצאו תרשימים של מקווה שהיה בצדו של הבניין.
לאחר חפירות נמצא בור המקווה מכוסה.
מספר שנים לאחר מכן שופץ המקווה ונפתח מחדש.
באחד מהדוחות שנשלחו לאדמו"ר הריי"צ על מצב המקוואות ברוסיה הוזכר המקווה של אירקוטסק.
בנין בית הכנסת הוא בן 3 קומות.
קומה ראשונה - בו נמצא חדר כניסה ועמדת השומר, לוח מודעות, קופת צדקה ושני לוחות גדולים עליהם רשומה היסטורית הקהילה ברוסית ובאנגלית.
בהמשך הקומה המקווה שהתגלה בזמן השיפוצים.
מצד שמאל חדר האוכל ומול הדלת עץ החיים.
בהמשך הקומה נמצא האולם תפילה לגברים עזרת הנשים נגישה מהקומה השנייה.
מצד ימין בקצה האולם תצוגה של פריטים היסטוריים של הקהילה.
קומה שנייה - בקומה זו פועלים משרדי הקהילה, חברה קדישא, משרד הסוכנות היהודית, מועדון לגיל הזהב, כיתת לימוד וספרייה יהודית.
קומה שלישית - באוקטובר 2018 נפתח בקומה השלישית "מרכז לצעירים" (ברוחם).
בית הכנסת אליהו הוא בית כנסת אורתודוקסי הממוקם במרכז העיר מומבאי שבהודו.
זהו בית הכנסת הספרדי השני בעיר.
בית הכנסת נוסד ב-1884 על ידי יעקב ששון, בנו של אליהו דוד ששון ונכדו של דוד ששון; האחרון היגר מבגדאד שבעיראק להודו ב-1832 בשל רדיפות והשתקע במומבאי, שנקראה אז בומביי.
בית הכנסת תוחזק ונשמר בידי נאמנותו של יעקב ששון.
ייחודו האדריכלי של מבנה בית הכנסת נובע משילוב המסורות היהודיות ומהשפעות הקולוניאליזם ההודי והאנגלי.
המבנה תוכנן על ידי משרד האדריכלים הבריטי "גוסטלינג ומוריס" של בומביי.
קומת הבסיס של הבניין בנויה אבן והקומות העליונות בנויות לבנים; החזית החיצונית של בית הכנסת צבועה טורקיז.
כיוון התפילה באולם בית הכנסת הוא מערב, לכיוון ירושלים.
בית הכנסת ממוקם בשכונת ה"קולבה" ברחוב ד"ר ו.
בית הכנסת בבורגס היה בית כנסת אשר פעל בעיר בורגס בבולגריה מ-1909 ועד 1949.
תיעוד ראשון בכתב לקהילה יהודית בבורגס מצוי מ-1828. ב-1900 נכללה קהילת בורגס ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 800 נפשות.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-3,000 נפשות.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו מקצת מיהודי בורגס אל מחוץ לבולגריה בשל היותם "נתינים זרים", וכן לערי שדה ברחבי בולגריה.
לאחר המלחמה נמנו בבורגס 1,100 יהודים, רובם המוחלט עלו לישראל לאחר הקמתה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1905–1909 ובנייתו מומנה על ידי הנדבן יצחק פְּרֶזֶנְטִי, בן הקהילה, שאף רכש את חלקת הקרקע עליו נבנה בית הכנסת.
חזית המבנה נבנתה בסגנון אדריכלי מורי, ובתוכו אולם תפילה גדול, אשר משני צידיו מרפסות פנימיות.
מאחר שהתוכניות האדריכליות המקוריות אבדו, קיימת מחלוקת בין חוקרים לגבי זהות האדריכל שתכנן את המבנה.
מרבית החוקרים, ובעיקר חוקרים בני זמננו, סבורים שמדובר בפרידריך גרינאנגר, ומקצתם סוברים שמדובר באדריכל ריקרדו טוסקאני , אשר תכנן מבני ציבור רבים בבורגס.
בשלט הנצחה בעברית על קיר המבנה מצוין שהוא תוכנן על ידי טוסקאני.
ב-1949, לאחר העלייה ההמונית לישראל, נזנח המבנה והפך למחסן.
בהמשך, באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, שוכנה בו גלריה לאמנות, והמבנה עבר שיקום וחידוש.
ב-2000 בוצעו במקום עבודות שיפוץ, ובמסגרתן נוקה הטיח מן הקירות ומתקרת המבנה, ונתגלו כתובות בעברית וסמלי יודאיקה כגון מגן דוד ומנורת שבעת הקנים, והוחלט לשמרם ולחדשם.
בית הכנסת בבודהוואר (בהונגרית: Budavári zsidó imaház) הוא בית כנסת בבודה ברובע הראשון של בודפשט, ברובע של הטירה ההיסטורית, בקומת הקרקע של רחוב מיהאי טאנצ'יץ' 26. בית הכנסת הוקם ככל הנראה בסוף המאה ה-14, וכעבור כ-700 שנה, ב-6 בספטמבר 2018, נחנך ונפתח מחדש על ידי הקהילה היהודית המאוחדת בהונגריה.
ההיסטוריה של יהודי בודהוואר מימי הביניים
הרובע היהודי הראשון ובית הכנסת בבודהוואר
תולדות הרובע היהודי בבודה ובית הכנסת שלו מגיע עד ימי הביניים.
חשוב להזכיר כי העיר בודה נוסדה על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה אחרי הפלישה המונגולית לאירופה, לרבות להונגריה בשנים 1241–1242. המלך בלה, נתן רשות גם ליהודים להתיישב בעיר.
המלך הוציא כתב זכויות (פריבילגיות) בשנת 1251, בו הסדיר את זכויותיהם וחירויותם של היהודים.
תקנות אלה נותרו בתוקפן פחות או יותר לאורך כל ימי הביניים בשטחה של ממלכת הונגריה.
הרובע היהודי הראשון בבודה פסק מלהתקיים לראשונה בשנת 1360 לזמן קצר בגלל חוסר הסובלנות הדתית של לאיוש הראשון, מלך הונגריה, אך בעיקר מפני שהיה זקוק לבתיהם של היהודים, לכן גירש אותם.
עם זאת הגירוש לא נמשך זמן רב ומשנת 1364 יכלו היהודים לחזור לבודה.
מרכושם ברובע העתיק יכלו להשתמש רק בבית הכנסת.
הרובע היהודי הראשון חוסל לתקופה ארוכה יותר בשנת 1420, בתקופת מלך הונגריה זיגיסמונד שהיה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר החפירות והגילוי שוקם חלקית בית הכנסת בשנת 1964, צורף לאחר מכן ל"מוזיאון ההיסטוריה של בודפשט" ותפקד כמקום לתצוגות.
החל מסתיו 2018 המקום חזר לייעודו המקורי, כלומר הפך שוב לזירת עבודת ה', אך הוא שמר גם על תפקודו התרבותי הקודם.
בבית התפילה נוכל לראות שני ציורי קיר גדולים יותר וכמה שברי ציורי קיר שנחפרו.
מבין שני הגדולים מצד שמאל אנו יכולים לקרוא חץ מתוח ובתוכו משפט מתפילת חנה (אמו של שמואל הנביא), ואילו מימין אנו מוצאים ציטוט מספר במדבר, את ברכת הכהנים, בפרסקו של דמות מגן הדוד.
לאחר כמעט 700 שנה כאמור, ב-6 בספטמבר 2018, בטקס חנוכה לפני השנה החדשה ה'תשע"ז, חזרו חיי הדת והקהילה בין קירות אחד מבתי הכנסת העתיקים בעולם.
קורנשטיין, שגריר ארצות הברית של אמריקה בבודפשט וד"ר יאנוש אדר נשיא הונגריה השתתפו בחנוכת בית הכנסת.
שלמה קבש, רבה של קהילת חב"ד בירך.
לאחר סיום טקס הכנסת ספר התורה, נשא דברים הרב ברוך אוברלנדר, מייסד ומנהיג תנועת חב"ד בבודפשט והחונך של הרב פיית ובירך את תלמידו שקיבל סמיכה לרבנות.
בית הכנסת באויפשט (בהונגרית: Újpesti zsinagóga) הוא בית כנסת נאולוגי, הפועל גם היום באויפשט, הרובע הרביעי של בודפשט.
בית הכנסת הניאולוגי נבנה בין השנים 1885–1886 ברחוב ברזוויצי של ימינו (גם אז כבר היה המבנה במקום שגוי מבחינה ארכיטקטונית).
האדריכל והמעצב שלו, על פי העיתונות בתקופת הבנייה, היה אדם בשם גרייאר, או גרנר (שם פרטי לא ידוע), ששמו נחשב בעיני רבים כשגיאת כתיב והאיש האמיתי נחשב זהה לאדריכל בתי כנסת האוסטרי-יהודי הידוע יעקב גרטנר, שעדיין לא היה ידוע באותה תקופה.
עיצוב הפנים עוקב אחר מתווה בית הכנסת ברחוב דוהני.
הבניין הוא בעל שלושה אולמות מחוברים עם מרפסת צדדית.
בקצות המעברים יש חדרי מדרגות.
שורת העמודים בקומת הקרקע היא מברזל יצוק בסגנון ביזנטי.
העמודים מחזיקים את הגלריה הנתמכת על ידי עמודים שנבנו בתדירות דלילה יותר - עם הכנסת "אבני כתפיים" מברזל יצוק.
הגלריה מעל ארון הקודש הייתה מקום האורגן, שם הוצב האורגן של בית הכנסת קצ'קמט שהוא היום בית המדע והטכניקה, לאחר שבית הכנסת שם נפגע שם ברעידת האדמה של 1911. הבניין כולו באויפשט נפגע בשנת 1944 כשהותקף, נבזז, והוצף על ידי ההמון ההונגרי.
זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה שופץ בית הכנסת, עוד בשנת 1946. האורגן ניצב היום במרפסת ממול.
בעת השיפוץ הצליחו להרחיב את הגן דרומה עד לצומת הרחוב הקרוב ועל קיר החומה הוצבו ארבעה לוחות אבן כתבליטי זיכרון (אנדרטה) בשנת 1947–1948, מעשה ידי הפסלת היהודייה אדית קיס.
לוחות אבן אלה מספרים את סיפורם עד המשחררים הסובייטים, מהז'נדרמים עם נוצה בכובעם דרך אנשי מפלגת צלב החץ והנאצים הגרמנים עד לצבא האדום הסובייטי המשחרר.
הבניין היה אחד ממבני הציבור הראשונים הייצוגיים באויפשט.
בית הכנסת אסמרה הוא השריד היחיד ששרד מקהילת יהדות אריתריאה באריתריאה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1906, עם התבססותה של הקהילה הצעירה, שרובה הגרה לאריתריאה מעדן שבתימן בסוף המאה ה-19. המתחם כולל בית קברות יהודי, כיתות לימוד ואולם ראשי שיכול להכיל עד 200 איש.
הקהילה מנתה בשיאה כמה מאות אנשים, ורובם ככולם עזבו את המדינה או נפטרו.
את בית הכנסת מתחזק כיום היהודי היחיד שנשאר מהקהילה, שמואל כהן.
הבניין נבנה בתקופה הקולוניאלית האיטלקית, כחלק מהנסיון של איטליה להקים במזרח אפריקה אימפריה איטלקית.
חזית המבנה, בסגנון נאו-קלאסי, מכוסה באבני פסיפס לבנות, ובה חלון רוזטה עגול שבמרכזו מגן דוד.
לצד הכניסה ישנן שתי גומחות שבהן עיטוי פסיפס של מנורת שבעת קנים, ולוחות הברית.
המבנה מוקף בחומות הסגורות בשער ברזל יצוק עם עיטורים יהודיים.
בית הכנסת אל-מצריון (נקרא גם בית הכנסת אל-אסתאד) היה בית כנסת בקהיר שבמצרים.
בית הכנסת נבנה בשכונת היהודים (חארת אל-יהוד) בקהיר.
מועד בנייתו איננו ידוע, אך ההנחה היא כי הוא נבנה במאה ה-10. קיימות עדויות מהמאה ה-11 המתייחסות אליו כמבנה פעיל.
שם בית הכנסת, אל-מצריון, מעיד על חשיבות המקום לקהילת מצרים כולה.
שמו האחר ניתן לו במאה ה-16, כנראה לאחר שב-1545 הורו השלטונות לסגור אותו וכך עמד 40 שנה, עד שב-1585 התיר השליט המקומי אברהים פאשא לפתוח אותו.
כינויו של פאשא היה אל-אסתאד ("האדון") וכהוקרה למעשהו ניתן השם לבית הכנסת.
בית הכנסת שימש כמקום התפילה המרכזי והייצוגי של היהודים בשכונה.