tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך כאשר מדובר בדלת שאינה מחוברת כליל לבית, אלא רק על ידי מנעול, אין הדלת נחשבת לחלק מהבית, ולכן נטילתה והחזרתה לבית אסורה רק באיסור מדרבנן.
חכמים אף התירו להחזיר את הדלתות למקומם, שכן לו היה אסור להחזיר את הדלתות למקומם, היו האנשים נמנעים מלפתוח את החנות ביום טוב, ושמחת יום טוב הייתה מתמעטת.
חכמים אסרו קליעת צמה בשיער אישה בשבת משום שדומה לבונה, והתרתה היא בכלל סותר מדרבנן.
האיסור הוא רק כאשר הבנייה בגופו של האדם או מחובר לגופו, כגון שיער המחובר לגוף האדם, אך פאה נוכרית גם אם היא עשויה משיער טבעי, אינה בכלל האיסור כי היא תלוש, והאיסור הוא אחר - משום אורג.
מקור האיסור הוא במשנה "הגודלת, רבי אליעזר מחייב וחכמים אוסרין משום שבות".
בברייתא אחר מחלק רבי שמעון בן אלעזר בדין זה: .
הלכה למעשה נחלקו הראשונים, יש שפסקו כרבי אליעזר ויש שפסקו כדברי חכמים.
השאלה היא, מה היא דעת רבי אליעזר וחכמים בחילוק בין לעצמה ובין לאישה אחרת, ולפי מי אמר רבי שמעון בן אלעזר את חילוקו זה.
האליה רבה כותב כי החילוק הוא לפי דעת חכמים, וגם הם מודים שהגודלת לאחרת חייבת חטאת מהתורה, ואילו רבי אליעזר סובר תמיד שמדובר באיסור מהתורה.
הפוסקים נחלקו האם יש בסלסול פיאות הראש משום איסור מהתורה או מדרבנן של מלאכת בונה, שאלה הנפוצה בעיקר בציבור החסידי בו רבים מהעדות נוהגים לסלסל את הפאות במשך השבוע.
יש האוסרים לסלסל את הפאות בשבת כרגיל משום שהדבר דומה לבנין.
ויש המקילים אבל הפוסקים באו להסכמה, שאם מסלסל את הפאות שנים ושלושה סלסולים שאינם בדרך בנין - מותר.
בניית אוהל קבע בשבת, נחשבת ל"תולדה" של מלאכת בונה.
אחת הדוגמאות לכך, היא פריסת מחצלת או סדינים לאוהל, למרות שאין זה בנין ממש, הרי זה תולדת בונה, והסותרו חייב משום סותר אם מדובר באוהל שעשוי בצורה קבועה כדי שיתקיים.
מדרבנן אסרו בתנאים מסוימים אף לעשות אוהל ארעי, גזירה שמא יבוא לעשות אוהל קבע.
רוב הפוסקים רואים בנשיאת מטרייה בשבת עשיית אוהל ארעי ולכן אוסרים זאת.
יש איסור לעשות מחיצה ארעית, אם היא נעשית במטרה להתיר דבר כל שהוא, כמו לעשות רשות היחיד בתוך רשות הרבים ובכך להתיר לטלטל שם, ומחיצה זו נקראת "מחיצה המתרת".
אך אם אין מטרתה כדי להתיר דבר מה, ויש בו צורך אחר וכגון לפרטיות, או להסתיר אור המפריע לישון, מותר לעשותה בשבת לכתחילה.
לפי דעתו של החזון איש השימוש בחשמל בשבת אסור משום שסגירת מעגלי חשמל נחשבת לבונה, ויש בה אף חשש של איסור מתקן מנא.
אמנם הרבה חלקו על דבריו, ואסרו את החשמל מטעמים אחרים.
מְלֶאכֶת הַקּוֹשֵׁר ומְלֶאכֶת הַמַּתִּיר הם מלאכות מל"ט מלאכות שבת, המלמדות על איסור עשיית קשר והתרתו בשבת.
ככל מלאכות שבת מלאכת קושר נלמדה ממלאכת קושר שהייתה במשכן.
בתלמוד נאמר כי במשכן היו זקוקים לרשת דיג כדי לצוד "חילזון", כדי לצבוע בדמו את יריעות המשכן.
רשת דיג עשויה מחוטים הקשורים זה לזה ולפעמים יש להתיר חלק מהקשרים כדי להוסיף לרשת אחרת, בה חסרים חוטים להשלמת הרשת..
בנוסף התלמוד מחלק בין דרגות של קושר, כך שיש קושר שחיובו מדאורייתא (של קיימא) קשר שנאסר מדרבנן וקשר המותר בשבת, קביעה זו בעקבות סתירה בין ברייתות לכאורה, בנוגע לאיסור התרת קשר נעל וסנדל.
קיימת מחלוקת בראשונים בפירוש דברי התלמוד, בנוגע להגדרת "קשר של קיימא" האסור מדאורייתא וקשר האסור מדרבנן.
בתלמוד הובא כי קשר האסור מדאורייתא הוא כעין קשר שעושים הסנדלרים.
שיטת הרי"ף והרמב"ם: לדעת הרי"ף ובעקבותיו הרמב"ם איסור המלאכת מלאכת הקושר מדאורייתא הוא רק בקשר שהוא של קיימא, כלומר שנקשר לזמן ארוך, וגם שהוא "מעשה אומן", אבל אם אינו מעשה אומן אף שנקשר לזמן ארוך קשירתו אינה אסורה מהתורה, אלא רק מדברי חז"ל ("פטור אבל אסור").
שיטה זו, מלבד הקולא שיש בה בדין התורה – שהאיסור הוא רק על קשר שהוא מעשה אומן, מחדשת חומרא, שכאשר הקשר הוא קשר של אומן, אסור לעשותו, גם אם הקשר אינו עשוי להתקיים כלל (וזאת, גזירה שמא יבואו לעשות קשר של קיימא העומד להתקיים לעולם).
שיטת הרא"ש: הרא"ש סבור שאין הבדל בין קשר שהוא מעשה אומן לקשר שהוא מעשה הדיוט, ועל שניהם האיסור הוא מהתורה, כי הכינוי "קשר של קיימא" הוא לקשר שנחשב ככזה מכיוון שהוא עשוי להתקיים לעולם גם אם אינו מעשה אומן (ומדרבנן כל קשר שעשוי להתקיים יותר מיום) וכמו רשת דיג.
הגדרת "מעשה אומן" שציינו הרי"ף והרמב"ם אינה ברורה.
רבים סבורים שמעשה אומן הוא באיכות הקשר – קשר אמיץ וחזק, כמו רשת הדיג שקשריה חזקים ועומדים להתקיים לעולם, כך שלשיטה זו נאסר מדאורייתא גם קשר שיש בו שני קשרים זה על גב זה, הנחשב לקשר חזק ונכלל באיסור.
אולם יש סבורים שב"מעשה אומן" אין הכוונה לאיכות הקשר אלא לצורתו המיוחדת והמסובכת, כזו שאנשים רגילים אינם יודעים לעשותו, כמו קשר של תפילין או קשר של חבלי סנפלינג.
לדבריהם אין איסור לדעה זו מדאורייתא בקשר על קשר.
להלכה פסק רבי יוסף קארו ב"שולחן ערוך" כדעת הרי"ף והרמב"ם, והרמ"א לעומתו פסק בהגהות "המפה" כמו הרא"ש..
חז"ל אסרו מדרבנן קשרים שהם עשויים לעמוד זמן יחסית ארוך, בתלמוד הובא לכך שתי דוגמאות, קשר מנעל של תלמידי חכמים שנהגו לחלוץ את נעליהם מבלי להתיר את הקשר, וקשר של סנדל של שנקשר לתקופה ארוכה יחסית שבוע או חודש אולם לא לעולם.
מחלוקת הראשונים דלעיל קשורה גם לסוגיה זו, כך שלדעת הרמב"ם כל קשר שהוא של אומן אבל אינו נקשר לעולם או קשר שהוא אינו של אומן אבל נקשר לעולם אסור מדרבנן.
ואילו לדעת הרא"ש המדד הוא רק זמן קיום הקשר.
למרות האיסור אותו הטילו חז"ל גם על קשר שאינו מיועד להתקיים לעולם, התירו חז"ל לקשור קשר שאינו עשוי לעמוד לזמן ועשויים להתירו.
לפי הדעה המחמירה חז"ל התירו רק קשר שיתירו אותו באותו יום עצמו, או אפילו כזה שרק ייתכן כי יתירו באותו יום.
לפי דעה אחרת, מקילה יותר, המובאת במרדכי, כל קשר שאינו עומד להתקיים שבעה ימים תמימים, מותר לקושרו ולהתירו בשבת.
קשר עניבה: מותר בשבת, אולם אם קשר זה נשאר לזמן ארוך אסור.
קשירת חוט אחד סביב עצמו, נחשב כאיסור ודוגמה לכך היא קשירת בלון לאחר ניפוח.
אזיקון: הרב ניסים קרליץ כתב להתיר לקשור על ידי אזיקונים בשבת, לדבריו אין זה קשור למלאכת קושר כלל.
תולדת קושר - פתילת חבלים
הרמב"ם כתב כי הפותל חבלים הוא תולדה של מלאכת קושר, ונאסר בשבת.
בעקבות דבריו, דנו הפוסקים האחרונים בדבר פתילת והתרת חוט ברזל מלופף.
דעת הרב שלמה זלמן אוירבך והרב אלישיב לאסור כדין פותל חבלים, ודעת הרב ניסים קרליץ והגר"ע יוסף להתיר.
הבחנה בין מלאכת קושר למלאכת תופר
מלאכת תופר אף היא מהותה לקשור יחד שני דברים נפרדים.
ובכל אופן קיימת הבחנה בין שתי מלאכות אלה.
יש מי שכתב שהחילוק הוא שבמלאכת תופר מהות המלאכה היא תפירת שני דברים והפיכתם לדבר אחד, בניגוד למלאכת קושר שבה שני החלקים נשארים נפרדים גם לאחר קשירתם.
יש מי שכתב באופן דומה, שבמלאכת קושר ניתן להשיב את הדבר לקדמותו ללא קלקול, בניגוד למלאכת תופר בה מוכרחים לקלקל ולקרוע כדי להשיב לאחור את שנעשה.
חילוק אחר כתבו אחרונים, שבמלאכת תופר החוט המחבר הוא נפרד לשני הדברים המתחברים, בניגוד לקושר שהחוט עצמו שנקשר הוא גם הקושר.
וחילוק שלישי הוא הבחנה בין קשירה שהיא כריכה וסיבוך של חוטים וחבלים, לבין תפירה שהיא חיבור של שתי יריעות זו לזו.
מלאכה שאינה צריכה לגופה היא אחת מל"ט מלאכות שבת ותולדותיהן הנעשית שלא לצורך גוף המלאכה אלא לצורך אחר.
אף על פי כן, מלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה בשבת וביום טוב.
במשנה נחלקו התנאים האם מלאכה כזו נחשבת לאיסור מהתורה או מדברי חכמים, לדעת רבי יהודה הדבר אסור מהתורה ולדעת רבי שמעון האיסור מדרבנן בלבד.כמו כן נחלקו הראשונים כפי מי נפסקה ההלכה.
לפי רבינו חננאל ההלכה נפסקת כרבי שמעון, שמלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מדרבנן, מכיוון שרבא סובר כמותו ו'הלכה כבתראי', וכן מכיוון שרוב הסוגיות מתפרשות בגמרא לשיטתו.
כך גם פוסקים הראב"ד, הרמב"ן, הרשב"א, ספר התרומה, סמ"ג, רא"ש, המאירי והר"ן.
כמוהו פוסק ככל הנראה רב האי גאון.
לעומתם הרמב"ם והיראים פוסקים כדעת רבי יהודה, שמלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מן התורה.
בדעת הרי"ף נחלקו הראשונים: לדעת הרז"ה והרשב"א הרי"ף פסק כשיטת ר' יהודה, ואילו לדעת הרמב"ן והר"ן דעת הרי"ף היא לפסוק כרבי שמעון.
גם בדעת השולחן ערוך נחלקו האחרונים:
לדעת רוב האחרונים השולחן ערוך פסק כרבי שמעון, ש'מלאכה שאינה צריכה לגופה' פטור עליה מדברי תורה, אך הדבר אסור מדברי חכמים.
בשו"ת תבואות שמ"ש הסביר, לעומתם, שהשו"ע לא הכריע בדבר כי רצה לחשוש לשיטת ר' יהודה.
הילקוט יוסף פסק כי הדבר הוא איסור מדרבנן.
בכל מקרה, מוסכם על האחרונים כי איסור זה חמור משאר איסורי שבות, מכיוון שפעולה זו עצמה עשויה להיות איסור מהתורה אם תעשה "לצורך גופה".
מלאכת חורש: החופר בור כדי להשתמש בעפר, הרי שביצע את מלאכת חורש שלא לצורך גופה של המלאכה, מכיוון שגוף מלאכת חורש הוא חפירה לצורך החריץ בקרקע, ולא לצורך העפר היוצא מן החפירה.
גם כיבוי מחשש מפני גנבים ורוצחים שיבואו וימצאוהו אינו נחשב למלאכה הצריכה לגופה מאותה סיבה.
אש הבוערת בבית וקיים חשש שתגרום לסכנת חיים, להלכה יש לכבותה.
כיבוי זה הוא מלאכה שאינה צריכה לגופה, לפי כל הדעות.
למרות זאת לא התירו כיבוי זה לצורך הצלת ממון רגילה.
מלאכת הוצאה: זב או נידה שקושרים תחבושת במקום יציאת הזיבה או הדם כדי שהבגדים לא יתלכלכו ויוצאים עימה לרשות הרבים, עושים מלאכה שאינה צריכה לגופה, שהרי אין מטרתם להוציא את התחבושת לרשות הרבים, אלא להשתמש בה להגן על הבגדים.
לעומת זאת, מותר להשתמש בתחבושת על מנת למנוע מהגוף להתלכלך בדבר העלול לגרום לצער גופני, שכן במקרה כזה התחבושת נחשבת לבגד, שכמו כל בגד מטרתו להגן על הגוף.
באופן דומה, הוצאת מת מרשות היחיד בה בוערת אש לרשות הרבים נחשבת למלאכה שאינה צריכה לגופה.
אלא שלהלכה אף על פי שזו אסורה מדברי חכמים בלבד, לא התירו הוצאה זו לצורך מת, מפאת חומרתה היחסית של "מלאכה שאינה צריכה לגופה" כפי שהוסבר לעיל.
מלאכת בונה: סכין הנעוץ בכותל נהגו בו איסור להוציאו בשבת מהכותל מכיוון שהוצאתו עשויה לנקוב חור בכותל, שאם עושים אותו לצורך בנייה - תחיבת מסמר בכותל - עוברים על מלאכת בונה.
הפוסקים כותבים כי לא ברור מנין המנהג להחמיר, שהרי יש כאן שלוש סיבות להקל: מלאכה שאינה צריכה לגופה, מלאכה כלאחר יד שאין בה איסור מהתורה, ומקלקל, אלא שאין להקל כנגד המנהג.
מלאכת נטילת נשמה: הריגת בעלי חיים אסורה מהתורה אם משום מלאכת צובע, אם משום נטילת נשמה.
אלא שבעל חיים הרודף אחרי אדם להמיתו ויש בו חשש פיקוח נפש, או אפילו חשש נזק גופני חמור, ישנה דעה שמותר להורגם מכיוון שמדובר במלאכה שאינה צריכה לגופה, שהרי אין צריך להריגת הבעל חי, ומדובר כפתרון בלבד שלא יהרגנו, ולכן יש להקל במקום צער גדול זה.
אם אינם רודפים אחריו להורגו מותר להורגם רק דרך הליכה ולא בדרך הריגה.
ויש לכתחילה להחמיר כדעה האומרת שמלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה, למרות שלהלכה נפסק שמותר.
מלאכת זורה: אדם הרוקק ברוח והרוח פיזרה את הרוק, לפי הדעה שמלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה הוא עובר על איסור זורה, ולפי הדעה שפטור - עבר רק על איסור מדרבנן, (למרות שהדבר נחשב לדבר שאינו מתכוון, ציור זה נחשב לפסיק רישא שוודאי שיעשה ואינו נחשב ל"אינו מתכוין")
מלאכת תולש: הוצאת שן חולה הגורמת לצער גדול, בשבת, אם הצער גורם לכך שחלה ממנו כל גופו מותר לומר לגוי להוציאו, אך לפי הדעה ש"מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה", מכיוון שאין הוא צריך להוצאת השן, מותר לעשות זאת גם אם לא חלה כל גופו.
מלאכת זורע: אדם האוכל בגינה ולפני האכילה נטל את ידיו לאכילה על אדמת הגינה, עבר בכך על איסור מדברי חכמים כי זו היא מלאכה שאינה צריכה לגופה.
מלאך משמיים (במקור: Hush, Hush) הוא שמו של הספר הראשון בסדרת הספרים מסוגת הפנטזיה מאת בקה פיצפטריק.
הספר נועד בעיקר לנוער וזכה להצלחה רבה.
היה לרב-מכר של הניו יורק טיימס ותורגם, בין השאר, לשפות ספרדית, סינית, איטלקית, צרפתית, פולנית, רומנית, טורקית, פורטוגזית, שוודית ועברית.
הספר יצא לאור בישראל בשנת 2011 על ידי מודן הוצאה לאור.
נורה גריי היא נערה שאפתנית ותלמידה מצטיינת שהתייתמה מאביה לפני כשנה.
היא יושבת ליד חברתה הטובה ביותר, וי, בשיעורי ביולוגיה.
יום אחד מחליט המורה לשנות מקומות, ונורה נאלצת לשבת לצד תלמיד חדש ומסתורי בשם פאץ'.
נדמה כי פאץ' יודע על נורה הרבה יותר משעליו לדעת, ואולי אפילו יותר מנורה עצמה, ולאחר כמה מקרים מסתוריים ולא-צפויים שקורים לנורה - שפאץ' כנראה מעורב בהם - נורה מתחילה להיות אובססיבית לגבי זהותו האמיתית.
היא מגלה לה בסופו של דבר שפאץ' הוא בעצם מלאך שנפל מגן-עדן שמתכנן להרוג אותה על-מנת להפוך לבן-אנוש!
לפאץ' יש דרך אחת ויחידה להפוך לבן אנוש והיא להקריב את נורה.
דבריה, חברתו לשעבר של פאץ', גם כן מלאכית שנפלה, מנסה לשכנעו לחוס על חייה של נורה ואף להצילה, וכך להפוך למלאך שומר ולשוב לחיות אתה בגן-עדן.
פאץ' מתנגד להצעתה בכל תוקף ונצמד לתוכניתו המקורית, להרוג את נורה, אך המצב מסתבך כשהוא מתאהב בה.
נורה גריי - תלמידה ב"תיכון קולדווטר".
לפי סדר המקומות החדש היא יושבת ליד פאץ', כאשר לפני כן ישבה ליד וי.
נורה מניחה שמשהו לא לגמרי "בסדר" עם פאץ' בגלל החוסר במידע עליו ועל עברו.
היא נאבקת במשיכתה אליו בגלל סודותיו והמצבים המוזרים אשר סובבים אותו.
לאחר לא הרבה זמן היא פוגשת באליוט וג'ולס.
נורה מתקשה להחליט על מי לסמוך - פאץ', הילד הרע, או החברה הטובים, אליוט וג'ולס.
כיוון שאביה נרצח לפני שנה, היא נאלצת לפגוש את יועצת בית הספר.
פאץ' סיפריאנו - בוגר חדש ב"תיכון קולדווטר".
פאץ' הוא השותף החדש של נורה לביולוגיה.
הוא שומר את עברו בסוד.
בסופו של דבר, נורה מבינה שפאץ' הוא מלאך שנפל, אשר נפל כאשר התאהב בבת אנוש וניסה להיות איתה.
לאחר שנכשל בהשתלטות על גוף אנושי, מלאכי הנקם תלשו את כנפיו ממנו בדרכו חזרה אל גן עדן.
הוא יודע שהוא יוכל להיות בן אנוש על ידי העלאת נורה - צאצא ממין נקבה של הצמית הנפיל שלו, צ'ונסי ולהיות אנושי או שישמור עליה ממוות ויהפוך למלאך שומר.
במהלך הספר פאץ' מתאהב בנורה וכאשר נורה מקריבה את עצמה למענו הוא נאלץ לבחור במהירות, לבסוף הוא בוחר להיות מלאך שומר.
וי סקיי - החברה הטובה ביותר של נורה.
אליוט סנדרס - עבר לתיכון קולדווטר מ"תיכון אקדמאי קינגהורן" — בית ספר פרטי.
נורה מגלה במהרה שהוא חשוד ונחקר ברצח תלמידה מבית ספרו הקודם.
צ'ונסי לאנז'ה/ג'ולס - חברו הטוב ביותר של אליוט, נמצא איתו תמיד, כיוון שכמעט ואינו מדבר הוא נראה אפל ומסתורי אף יותר מפאץ'.
מרסי מילר - האויבת של נורה.
"מלאך המות והשוחט" הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, המספר על שוחט זקן שמלאך המוות בא לקחתו.
השוחט ביקש פעמים אחדות ארכה של שעות אחדות לשם השלמתה של מצווה, ומלאך המוות נענה לבקשות אלה, ובסופו של דבר זכה השוחט לעוד שנות חיים רבות עם אשתו.
הסיפור פורסם לראשונה ב-30 בספטמבר 1955 (או 1953) בעיתון "הארץ", ופעם נוספת באותו עיתון בספטמבר 1961, ולבסוף נכלל בכרך "האש והעצים" שיצא לאור בשנת ה'תשכ"ב, הכרך האחרון של כתבי עגנון שיצא לאור בחייו.
במעבר בין הגרסאות התרחב הסיפור וכמעט הוכפל.
השוחט הזקן הלך לבית המטבחיים לשחוט שור.
בדרכו פגש את מלאך המוות שבא לקחתו.
לאחר שסיים השוחט את מלאכתו, שוב פגש את מלאך המוות, ושוב ביקש דחייה, בנימוק: "המתן לי עד שאסעוד תחילה ואעלה על מיטתי ואפשוט רגלי ואמות כדרך שרוב בני האדם מתים ולא אמות בשוק כבהמה".
הלך הזקן לבית הכנסת והתפלל, שנה פרק משניות וקרא את פרשת השבוע, ומשם המשיך לביתו, ואכל את ארוחת הערב שהכינה לו אשתו.
"לאחר שהתוודה פשט את בגדיו ועלה על מטתו וקרא קריאת שמע והמתין לזה שרגיל לבוא אפילו אין ממתינים לו".
הגיע מלאך המות, ובמידת הרחמים נענה לבקשתו של השוחט לדחות את המיתה עד לאחר חצות היום, לאחר שהשוחט ציין את שאמרו: "מת בערב שבת סימן יפה לו".
לאחר שהתעורר משנתו הלך השוחט לבית הכנסת והתפלל.
לאחר מכן עסק בהכנות לשבת.
לקראת כניסת השבת הגיע מלאך המות.
ביקש ממנו השוחט לגרום הנאה לעצם לוז שבגופו, שאינה נהנית אלא מסעודת מלווה מלכה, והוסיף: "ואם ירצה השם לאחר שהאכלתיה כזית המוציא הריני ממציא עצמי בידיך לעשות בי כשם שציווך אלוקינו".
נענה מלאך המות לבקשה, אך הזהיר: "לכשאחזור אצלך לאחר סעודת מלווה מלכה אל תשטה בי ואל תאמר לי לך ושוב".
קיים השוחט את מצוות השבת, ובמוצאי שבת ערך הבדלה.
הגיעו לביתו לסעודת מלווה מלכה "בניו ובנותיו וחתניו וכלותיו הם ובניהם ובנותיהם".
לאחר שפרשו האורחים עלה השוחט על מיטתו וקרא קריאת שמע ונרדם.
עלתה נשמתו אל הקדוש ברוך הוא וביקשה רחמים עליו.
"ולפי שחביבים על הקדוש ברוך הוא תורה ומצוות ומעשים טובים שאדם עושה בעולם הזה, הניחו בחיים.
ולא עוד אלא שהוסיף לו ימים ושנים.
ולא עוד אלא שהיה כל השנים בריא.
ואף אשתו כמותו בריאה היתה".
את מלאך המות פייס הקדוש ברוך הוא "בעוברי עבירה חייבי מיתה מן התורה".
תבנית הסיפור מושפעת מהמדרשים העוסקים במותו של משה רבנו, ובהם המדרשים בדברים רבה לפרשת "ואתחנן" ובמדרש תנחומא.
ראשיתו של הסיפור במפגש בין שלושה מגיבורי "חד גדיא" - השור, השוחט ומלאך המות, שבו מצטט מלאך המות את השורה "ואתא מלאך המות ושחט לשוחט דשחט לתורא".
אזכור שורה זו חוזר בהמשך הסיפור, בחלום מסויט של השוחט, שבו חושב השוחט: "ואלמלא לא שחטתי אותו היה רובץ ברפת וישן ואף אני הייתי ישן ולא אירע לי כל שאירעני עם מלאך המות שמבקש ליטול את נשמתי."
מלאך המות מתגלה בסיפור זה כתלמיד חכם הבקי בתנ"ך, בתלמוד ובמדרשים, וציטוט ממקורות אלה מהווה חלק ניכר משיחתו עם השוחט (המרבה אף הוא להסתמך על מקורות אלה).
אופיו זה של מלאך המות ניכר כבר בדבריו הראשונים לשוחט, שנבהל למראהו:
זהו מלאך מוות פחות אלים ונחוש מהמקובל באגדות העוסקות בו, ויש בדמותו "שמץ ממידת המתינות והסלחנות ביחס לקורבנו, המקבל כביכול על עצמו את עול שלטונו והנתון לחסדיו".
מלאך המוות מרובה עיניים - תחילה הוא מבהיק ב-455 עיניו, ואחר הוא עוצם אחדות מהן, כך שנראות 446 מהן, וניתן הסבר לכך: "שכן ארבע מאות וארבעים ושש בגימטריא מות".
השם "מלאך המות" מופיע בשם הסיפור ובמהלכו, אך בנוסף לכך ההתייחסות אליו היא בשלל כינויים:
זה שאנו מתבקשים ממנו ואין אנו מבקשים אותו.
זה שרגיל לבוא אפילו אין ממתינים לו.
זה שאנו מסיחים דעתנו ממנו והוא אינו מסיח דעתו ממנו.
זה שדרכו לבוא אפילו אין ממתינין לו.
עלילת הסיפור מתרחשת במשך פחות משלושה ימים: החל מיום חמישי, שבו התקיים המפגש הראשון בין מלאך המות לשוחט, ועד ליום ראשון בבוקר, שבו חזרה הנשמה לגופו של השוחט.
חלק ניכר מזמן זה הוא השבת, וגם הפעילות בימים הסובבים אותה מכוונת אליה.
את בקשת הארכה הראשונה נימק השוחט: "חמישי בשבת היום, ואני הולך לבית המטבחיים להכין לאנשי עירי בשר לשבת, ואם אתה מניחני עד לאחר שחיטת השור ואחר בדיקתו אתה מסייע לענג את השבת שאין שמחה אלא בבשר ואף הבהמה נשכרת שנשחטת בסכין כשרה ומברכין על שחיטתה ובשרה נאכל בשבת".
בליל שישי קורא השוחט את פרשת השבוע, כחלק מההכנות לשבת.
לאחר מכן, כאשר השוחט מספר למלאך המות שהוא מחכה למשיח, עונה לו מלאך המות: "שכחת תלמודך זקן או שמא שכחת שהלילה הזה ליל ערב שבת הוא, הרי גמרא מפורשת היא כבר מובטח להם לישראל שאין אליהו בא בערבי שבתות".
בתום תפילתו הבאה חזר השוחט וקרא בפרשת השבוע, "שנים מקרא ואחד תרגום".
כאשר התקרבה כניסת השבת "הרהר הזקן בלבו, אם אינו נוטל את נשמתי מיד יטול אותה בליל שבת ונמצא אני מוטל בבית הכנסת עד אחר השבת".
הוא מסתיר מבני ביתו את מותו הקרוב, משום "שאם ידעו יניחו צורכי השבת ונמצא שולחנם חסר בשבת".
עם צאת השבת עשה השוחט הבדלה וסעד סעודת מלווה מלכה עם משפחתו ועם העניים שבאו לביתו.
בפיוט "ונתנה תוקף", הנאמר בתפילת מוסף בראש השנה וביום הכיפורים, נאמר: .
ברוח גישה זו מנצל השוחט הזקן את הארכות הקצרות שהעניק לו מלאך המות.
הוא מקפיד על תפילותיו וברכותיו, ומתאמץ בהן כמי שיודע שזמנו קצוב.
שמואל ורסס ציין כי "התפילות וזמנן משמשים ציוני דרך של אותו מאבק דרוך לחיים".
תוך כדי התפילה ובזמנים שבין התפילות עולים בו הרהורי תשובה, כגון: "התחיל הזקן משתומם על כל השנים שהיה חי, שהיה כבהמה בבקעה, רועה ואוכלת ואינה נותנת דעתה לשם מה היא אוכלת ומה אכילתה מחייבת אותה".
בנוסף, הוא מניח מכספו לצדקה על הקבר שקנה לעצמו, ומארח עניים בביתו לסעודת מלווה מלכה.
סיפור זה הוא סיפור יראי מובהק.
לאורך כל הסיפור לומד הקורא את שבחן של המצוות, המצילות אפילו ממוות.
הסיפור מסתיים במוסר השכל, המסביר מדוע זכה השוחט לאריכות ימים:
פער אירוני בין דברי המספר ומשמעותם
אסתר פוקס, בספרה אמנות ההיתממות: על האירוניה של ש"י עגנון, מוצאת פער אירוני בין דברי המספר, שלהם מטרה דידקטית, לבין משמעותם.
כך, למשל, השוחט מדבר בסעודתו על חלות, טשולנט וקיגל, והמספר מייחס לדיבורים אלה משמעות מיסטית.
מָלֶאכּ טָאוּס (בכורדית: مەلیک تاووس או טאוס מאלכ וכן טוואסי מאלכ), "מלאך הטווס", הוא הדמות המרכזית בדת היזידית ולפי אמונתם יסוד קדום בכל הדתות, יוצרו ושליטו האמיתי של העולם.
עם זאת, הוא איננו האל העליון, אלא יצירו.
האל הכול-יכול וחסר הדמות יצר את טאוס מאלכ כאוואטאר, דמות שדרכה יוכל להתבטא בעולם הפיזי ודרכה יוכל לברוא אותו ולהנהיגו.
מלאכ טאוס נקרא "מלך העולם" ושותף לבריאה, ולפיכך, עקב השפעה נוצרית ומוסלמית, שמו נכרך עם השטן.
תפיסתם של היזידים כעובדי השטן הובילה לרדיפתם על ידי נוצרים ומוסלמים.
לפי האמונה היזידית, מייסד הדת, שייח' עדי אבן מסאפר, הוא התגשמות של מלאכ טאוס.
לפי מיתוס הבריאה היזידי בספר השחור, בראשית נבראה הפנינה הלבנה (היא העולם).
לאחר מכן יצר האל מאורו את מלאכּ טאוס ושישה מלאכים עוזרים נוספים.
לפי הדוקטרינה, כל השבעה הם חלק מן האל ולא נפרדים ממנו (השתברויות של אור האל, כמו שצבעי קשת בענן הם השתברות אור).
מאלכ טאוס מזוהה עם הצבע הכחול ובו-בזמן הוא גם מקורם של כל שאר הצבעים/המלאכים.
המלאכים נוצרו לפי ימות השבוע, כאשר מאלכ טאוס נוצר ביום ראשון.
על מנת ליצור ולהפרות את העולם, שתלו מאלכ טאוס והמלאכים צמחייה בפנינה שהפכה לארץ.
כאשר ירד מאלכ טאוס לארץ בגוף פיזי הפכה הקשת בענן לציפור ענקית ומרובת-צבעים: טווס.
מלאכ טאוס והמלאכים יצרו אז מאבק ו-חול ואדמה את גופו של אדם.
אז טאוס מאלכ נפח באדם נשמת רוח חיים ולימד את האדם להתפלל לשמש, המייצגת את האל העליון.
הדברים שלימד מאלכ טאוס את אדם הראשון מרכיבים את ספר ההתגלות היזידי, שעבר במשך הדורות בעל-פה.
בכך עמד מלאכ טאוס בניסיון.
"המלאך שסירב להשתחוות", "מלך העולם", השותף לאל בבריאה, הפך מזוהה עם לוציפר, השטן באמונה הנוצרית – המלאך שהיה במעמד רם מכל שאר המלאכים, המרה את פי האל ונפל משמיים.
שמו תורגם לערבית שיטאן (شيطان), המוזכר בקוראן כשמו של השטן, שם שהיזידים מנועים מלבטא כחלק מאמונתם.
מלאכ טאוס נמנע מלהשתחוות לאדם, לפי רצון האל, אולם בקוראן השטן הוא זה שסירב להשתחוות לאדם.
הטווס נחשב לציפור מרושעת, בעלת אינספור עיניים מוזרות ואנדרוגינוס (חסרת מין, או שילוב של זכר ונקבה).
מקורו של הרוע, לפי היזידים, איננו במלאכ טאוס אלא בנפש האדם ועל האדם להתמודד עם הרוע שבתוכו.
אולם, בעוד האל העליון מושלם לחלוטין ולא ידע מעולם רוע, מלאכ טאוס התמודד עם רוע וספק ולפיכך יכול להיות קשוב לתפילת האדם ולהדרכתו בנושא ההתמודדות עם הרוע.
מלאך של אמא היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה ומתח שעלתה לשידור בקיץ 2016 בערוץ yes Oh.
את הסדרה יצרה קרן וייסמן.
הסדרה מתמקדת בקורותיה של משפחת טמיר, לאחר שכפיר בן ה-7 נמצא מת על הגבעה בה נהג לשחק.
יעל טמיר (שרון שטרק): אימם של גיל וכפיר, פסיכולוגית משטרתית שקולה וקרת רוח, שמנהלת את משפחתה ביד רמה.
איתן טמיר (יחזקאל לזרוב): אביהם של גיל וכפיר.
המשפחה לא ממש עומדת בראש מעייניו – והוא מצטייר כטיפוס די סוציומט ומרוכז בעצמו, גבר ישראלי קשוח, לוחם לשעבר הסובל מהלם קרב.
כפיר טמיר (גיא מנסטר): בנם בן ה-7 של יעל ואיתן, אח של גיל.
בני מנדלוביץ (אייל רוזלס): מפקד המשטרה של היישוב, החוקר את הרצח.
עידית מנדלוביץ (רוני צימרמן): הבת של בני.
רפא עמנואל (יוני מלס): צעיר אתיופי שגדל בקהילה שלא ממש מקבלת אותו, גם זו שלו וגם זו של הוותיקים.
הוא עם רגל אחת בחוץ – בדרך ללימודי אמנות בהולנד.
ניגיסט עמנואל (תהילה ישעיהו אדגה): אמא של רפא.
אשה עצמאית ואם מגוננת, שלא פוחדת לצאת נגד הזרם.
אמנון שניידר (תום חגי): בחור צעיר אוטיסט, אחד החשודים ברצח.
ערן שניידר (דביר בנדק): אבא של אמנון.
דינה שניידר (לירית בלבן): אמא של אמנון.
שרון שגיא (אורי פפר): אסיר הכלוא באשמת רצח ילדיו.
מלאך המערות (שם מדעי: Cryptotora thamicola) הוא מין יחיד בסוגו של דג נדיר מסדרת הקרפיונאים המצוי רק במערות ספורות בתאילנד והוא נחשב לטרוגלוביט החי רק בתוך המערות.
זהו דג קטן שאורכו רק 2.8 ס"מ.
הוא בעל גוף שקוף דרכו נראים איברים פנימיים ורודים ושאר הגוף לבן.
דג זה בעל "כנפיים" גדולות הגורמות לו להיראות כ"מלאך" ומכאן שמו.
הלסתות זעירות והוא יונק את מזונו הכולל בקטריות מבין הסלעים וגם נאחז בסלעים עם הבינים.
הדג מצוי רק במערות במחוז מאה הוג סון פרווינס (Mae Hong Son Province) בתאילנד.
הוא שוחה במים ומחלץ את החמצן המועט מהמים.
מלאכה ביום טוב היא עשיית פעולה הנחשבת בהלכה כ"מלאכה" ביום טוב.
בדומה לשבת, גם ביום טוב עשיית מלאכה אסורה מן התורה, להוציא מלאכת אוכל נפש המותרת.
הימים הנחשבים ליום טוב, הם: היום הראשון והשביעי של חג הפסח, חג השבועות, ראש השנה, היום הראשון של חג הסוכות ושמיני עצרת, ומחוץ לארץ ישראל גם יום טוב שני של גלויות.
מלאכת עבודה ומלאכת אוכל נפש
בשונה מיום השבת, בו נאסרה כל מלאכת יצירה כלשהי.
ביום טוב התורה התירה לבצע מלאכת אוכל נפש על מנת שאדם יוכל לשמוח במאכל ובמשתה ביום טוב, ואסרה מלאכת עבודה- מלאכות שעיקר מטרתן היא לצורך פרנסה, שעיסוק בהן פוגע בשביתה הנדרשת ביום טוב.
המקור לחילוק זה הוא בפסוק:.
'מלאכת עבודה' אסורה, אבל מלאכה שאדם רגיל לעשות בביתו דבר יום ביומו לצורך הכנת מאכליו מותרת.
ביום טוב גם הותרה מלאכת הוצאה למרות שהיא לא בהכרח קשורה להכנת אוכל.
אחד הכללים המרכזיים בהיתר עשיית מלאכות ביום טוב הוא, שכל המלאכות שהותרו ביום טוב הותרו לצורך יום טוב בלבד, אבל לצורך יום חול אסור מהתורה לעשות מלאכה ביום טוב.
לפיכך, המבשל סמוך למוצאי יום טוב, באופן שהתבשיל לא יהיה מוכן לאכילה ביום טוב, עובר באיסור תורה, כיוון שבישל ביום טוב עבור יום חול.
ואם התבשיל יהיה מוכן לאכילה לפני סיום יום טוב, לא עבר באיסור תורה, שהואיל ואם יגיעו אליו אורחים, יוכלו לאוכלו ביום טוב, נמצא שאין ודאות שבישל את המאכל עבור חול.
אבל כיוון שהתכוון לבשל עבור חול, עבר באיסור מדברי חכמים.
גם מיום טוב לשבת אסור לבשל מדרבנן, ועל ידי עירוב תבשילין, מותר לבשל מיום טוב לשבת.
וכן פעולות שאין בהן מלאכה אלא רק טרחה, כסידור השולחן ושטיפת כלים, אסור לעשות ביום טוב לצורך חול או לצורך שבת.
הרוצה לבשל דבר מה לצורך הסעודה, יכול להכין יותר מכפי הצורך כדי להבטיח שלא יחסר, ואת הנותר מסעודת יום טוב יוכל לאכול למחרת.
אבל אסור להכין מלכתחילה מנות נוספות על מנת שתשארנה לו למחרת.
כלל 'מתוך' הוא כלל תלמודי, ע"פ דעת בית הלל, שפירושו: מתוך שהותרה ביום טוב מלאכה מסוימת למטרת אוכל נפש, כך הותרה מלאכה זו גם שלא לצורך אוכל נפש.
ונחלקו המפרשים מה הכוונה 'שלא לצורך', יש אומרים שאפילו לצורך שאינו קשור ליום טוב כלל - מותר לעשות המלאכה עבורו.
ויש אומרים שרק לצורך כלשהו של יום טוב- מותר, ואם עשה מלאכה שאינה לצורך יום טוב כלל, עובר על איסור תורה, ויש אומרים שעבר על איסור דרבנן.
וכולם מודים שמלאכות לצורך חול, נכרי ובהמה- אסורות מהתורה.
רוב האחרונים פסקו שההיתר הוא רק לצורך יום טוב כדעת רוב הראשונים, והעושה מלאכה שלא לצורך יום טוב כלל, עובר באיסור תורה.
לדעת רוב הפוסקים, כלל 'מתוך' חל רק על מלאכות שעיקרן לצורך אוכל נפש, כגון: מלאכות טוחן ומבשל.
על אף שעשיית מלאכה ביום טוב עבור יום חול אסורה מהתורה, הותר לשלב מלאכה עבור יום חול בעת עשיית מלאכה עבור יום טוב, וזאת בתנאי שיעשה זאת בפעולה אחת, כך שבפועל לא עשה שום מלאכה עבור יום חול בלבד.
הרוצה לחמם מים כדי לשתות כוס אחת, רשאי למלא סיר גדול במים, כדי שיישארו לו מים חמים למחרת וזהו מרבה בשיעורים וביום טוב הדבר מותר.
וכן הרוצה לבשל מאכל, רשאי למלא סיר גדול, כדי שיישאר לו ממנו תבשיל למוצאי יום טוב.
שהואיל והוא מניח את הסיר בפעם אחת על האש, אין בריבוי המאכלים איסור.
ויקפיד שלא לומר בפיו שהוא מוסיף מאכלים לצורך חול.
ואחר שהניח את הסיר על האש, אסור להוסיף בו דבר לצורך חול.
תבשיל שבושל עבור יום טוב, שידוע שיש תועלת שתהיינה בו עוד חתיכות בשר או דגים שתשבחנה את טעמו, גם לאחר שהונח על האש מותר להוסיף בו עוד חתיכות.
ואף שעיקר כוונתו כדי לאכול אותן בחול, מותר להוסיפן, מפני שבפועל הוא רוצה גם בהשבחת התבשיל לסעודת יום טוב.
משמעות הכלל 'שווה לכל נפש' היא צמצום היתר עשיית מלאכת אוכל נפש למלאכה שדרך רוב העולם לעשותה למטרת אוכל נפש, ולא רק מפונקים או חולים.
המקור לדין זה בפסוק: , המתנה את היתר מלאכת אוכל נפש בכך שמלאכה זו נעשית 'לכל נפש' ולא למיעוט בני האדם.
בפועל, גם מלאכות שרוב בני האדם אינם רגילים לעשות עבור עצמם מותרות, כאשר האמדן הוא שאם היה באפשרות רוב העולם לעשותן, היו אכן עושים אותן.
לפיכך שחיטת צבי הותרה, וכן שימוש בתבלינים יקרים לבישול, וכדומה.
2. מלאכת מכבה- שבתחילת הנחת הבשמים על הגחלים הוא מכבה את האש.
המלאכות שהותרו ביום טוב, הותרו לצורך מצוות השמחה ביום טוב, לפיכך מותר לבשל עבור יהודים, הואיל ומצווה עליהם לשמוח ביום טוב, אך לא עבור נכרים או בעלי חיים שאין להם מצווה לשמוח בו.
שנאמר:, דרשו חכמים: 'לכם' ולא לנכרים, 'לכם' ולא לבעלי חיים.
לפיכך אמרו חכמים: מותר להזמין נכרים לסעודת שבת, כי אין חשש שיבשל עבורם, שאין מבשלים בשבת.
אבל אסור להזמין נכרים לסעודת יום טוב, שמא יבשל עבורם.
מוקצה אסור ביום טוב כבשבת, אולם הותר לצורך אוכל נפש ושמחת יום טוב כשאר מלאכות שהותרו לשם כך, כגון אבנים שמונחים על פירות, מותר להזיז את האבנים כדי להגיע אל הפירות.
כל זה לצורך אוכל והנאה שמצד עצמם אינם מוקצים והטלטול נטפל אליהם, אבל אוכל הנאה ושימוש המוקצים מצד עצמם אסורים באכילה וטלטול, ניתן להסמיך דין זה לדרשת חכמים והשיטה העיקרית שהמן לא ירד ביום טוב, ויש לבאר שהוא משום איסור נולד.
וחומרה יתירה החמירו חכמים בדין מוקצה ביום טוב יותר מאשר בשבת, היות שביו"ט המרחב הוא מרחב חולי ומלאכות רבות הותרו בו, הוצרכו להחמיר כנגד בהלכות מוקצה
לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך כל מוקצה אסור, והיינו כל דבר שמצד אחד האדם לא דחה לגמרי, ומצד שני אינם עומדים באופן טבעי לשימוש ביום טוב, כגון סיטונאי שיש לו מוצרי מזון העומדים למכירה במחסן, או בגדים שהושלכו לסל הכביסה ועדיין ראויים לשימוש.
להכרעת הפוסקים האשכנזים מוקצה כזה מותר ביום טוב כבשבת, ורק 'נולד' נאסר ביום טוב, דהיינו דבר ששימושו הספציפי התחדש ביום טוב, כגון עצמות של בשר, שבעודם מחוברים לבשר, הרי הם נטפלים אליו ונחשבים למאכל אדם, ולאחר אכילת הבשר כשנפרדים ממנו הופכים להיות מאכל בהמה.
נחלקו האחרונים בדין יום טוב שחל בשבת, שיש אומרים שדינו כדין שבת רגילה שלא אסרו בה אופני מוקצה אלו, היות שכאן אין את הטעם להחמיר ביום טוב, שכן השבת חמורה ולא יבואו לזלזל בה, ויש הסוברים שלא חילקו חכמים.
מלאכת מכשירי אוכל נפש, היא מלאכה שאינה קשורה באופן ישיר לאוכל, אלא בעקיפין.
כגון: כיבוי שרפה שפרצה בבית, כדי שלא יתעשן הבית ויהיה בו ריח רע כך שהגר בבית ייאלץ לעזוב את ביתו בזמני חום או קור ויסבול.
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא, שבה נחלקו חכמים ורבי יהודה.
לדעת חכמים (תנא קמא) אסור לבצע מלאכות אלו, ולדעת רבי יהודה מותר.
שורש מחלוקתם תלוי בהבנת הפסוקים.
בתלמוד ובראשונים מובאים ארבעה תנאים להיתרו של רבי יהודה:
שלא היה אפשר לעשות את המלאכה מערב יום טוב
שהתיקון הכרחי (ואם בדוחק אפשר להסתדר- אסור).
דווקא מכשירי אוכל נפש מותרים, ולא מכשירי מכשירים.
לדעת כמה פוסקים נדרש שלא ייעשה תיקון גמור, ולכן לדעת רבים השחזת סכין אסורה מפני שזוהי עשיית כלי גמור.
קיימת מחלוקת בראשונים האם הלכה כדעת רבי יהודה או כחכמים.
ודעת רוב הפוסקים היא שהלכה כרבי יהודה שמלאכת מכשירי אוכל נפש מותרת (בתנאים האמורים), אולם חכמים לא התירו זאת בפומבי, מחשש שהתנאים לעשיית המלאכה לא יתקיימו, כגון שאפשר היה לעשותה מערב יום טוב, ויעבור באיסור תורה.
אומנם מי שלמד את ההלכה כסדר רשאי להתיר לעצמו, כי אין חשש.
במקרים חריגים ונחוצים התירו חכמים מכשירי אוכל נפש.
מלאך-ים פסיפי (שם מדעי: Squatina californica) הוא מין של כריש קרקעי המצוי באוקיינוס השקט מחופי אקוודור עד צ'ילה וצפונה מאלסקה עד קליפורניה.
הוא מצוי בקרבה לקרקעית הים החולית במים רדודים, סביב שוניות, משטחים חוליים וכרי אצות.
הוא בעל גוף שטוח, כמעט כמו הבטאים, זנב שטוח וסנפירי חזה שטוחים ביותר ומותאמים להסוואה מתחת למים.
אין סנפיר גבי ויש כמה סנפירי גפיים לאורך הגוף.
הראש גדול ביותר ובעל לסתות המופנות קדימה ויכולות לנוע בתנועת צליפה קדימה בתגובה לטרף הנע מעל הכריש.
הכריש הוא טורף הצד ממארב כשהוא מוסווה בחול ומחכה שיחלוף מעליו דג או דיונון, ואז הוא פוער את פיו ושואב אותם במהירות גבוהה.
מַלְאָכִי המכונה דג מלאך (שם מדעי: Pterophyllum) הוא סוג של דג גרם ממשפחת האמנוניים החי במימי נהרות אגן הניקוז של האורינוקו ובאמזוניה באמריקה הדרומית.
הם קרובים לסוג דיסקוס החי באותו אזור.
בסוג זה ישנם שלושה מינים.
דגים בעלי סנפירי גב ושת המגיעים לגובה 38 סנטימטרים אצל המין Pterophyllum altum, אך הגוף קצר יחסית.
הראש קטן ובעל שפתיים משורבבות הפונות למעלה ועיניים אדומות בעלות טבעות.
מתחת החזה ישנם כמה זיזי סנפיר ארוכים המשמשים למטרות חברתיות.
דגים אלה צהובים עד כחולים, ובעלי פסים שחורים אופקיים לאורך הגוף.
הם חיים בנהרות איטיים באזורים רדודים, שם הם מסתתרים בין צמחי מים מטורפים וגם אורבים לטרף קטן כמו דגים קטנים וחסרי חוליות שונים.
הם מהווים דגי נוי נפוצים באקווריום, בייחוד המין מלאכי רביב (סקלר).
מלאך-ים מגובשש (שם מדעי: Squatina aculeata) הוא מין של כריש מהמשפחה מלאך-ימיים.
הוא מצוי בטבע במימי מערב האוקיינוס האטלנטי ומימי הים התיכון, ממרוקו עד אנגולה ונמיביה, לרוב במים טרופיים או סובטרופיים.
מלאך הים הוא קרוב של הכרישים, אך במראהו מזכיר גם את הבטאים בגופו השטוח, המותאם לחיי מארב מוסתר תחת החול הימי.
לרוב הדג קבור בחוליות ובוץ הקרקעית בעומק של 30 עד 500 מטרים מתחת פני הים, לרוב לאורך מדפי היבשת.
צבע הקשקשים אפור חיוור עד חום בהיר ולאורכו כתמים לבנים עם כתמים חומים כהים.
הוא בעל סנפירי חזה רחבים המזכירים סנפירי תריסניות, אך לא מאוחדים עם סנפירי השת.
סנפיר הגב קטן מאוד וכמעט שלא נראה.
הכריש בעל פה רחב המופנה כלפי מעלה ומכיל שיניים חדות ומעוקלות העוזרות לו לתפוס את טרפו.
כריש זה משריץ צאצאים חיים.
הוא חוטף במהירות כל דג, דיונון או סרטן החולף מעליו ביניקה מהירה.
פרטים גדולים ביותר יכולים לבלוע גם כרישים קטנים יותר.
מלאך הים המגובשש מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע, עקב היתפסות ברשתות דיג ועקב צמצום מזונו ברוב האוקיינוס האטלנטי.
הוא גם בעל שיעור רבייה איטי.
מלאך-ים נקוד (שם מדעי: Squatina oculata) הוא מין של כריש מהמשפחה מלאך-ימיים החי במימי האוקיינוס האטלנטי המזרחי, מחופי פורטוגל עד אנגולה ונמיביה, ולרוב מצוי במים טרופיים או סובטרופיים.
הוא מצוי גם במי הים התיכון.
אורך מלאך הים 1.2 מטר בממוצע כשפרטים גדולים מאוד יכולים להגיע לאורך 1.6 מטר.
הוא בעל סנפירי חזה רחבים כשל בטאים, אך הם מנותקים משאר הגוף.
בנוסף הוא בעל סנפירי שת רחבים, שני סנפירי גב נמוכים והוא חסר סנפירים אנאלים.
גופו של מלאך הים שטוח כדי שיוכל להתחפר בחול או בבוץ הימי.
מלאך הים משריץ צאצאים חיים.
כריש זה מצוי בעומק של 20 עד 500 מטרים, אך לרוב נפוץ בעומק 100 מטרים, צמוד לקרקעית הים.
הוא אורב לטרף של דגים אחרים, סרטנים ודיונונים ואף כרישים קטנים יותר, אותם הוא בולע בפיו הרחב המלא בשיניים חדות.
בדומה לקרובו מלאך-ים מגובשש, הוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה בעיקר עקב תפיסה כשלל לוואי של רשתות ספינות דיג, זאת אף על פי שהוא לא נידוג למאכל.
אוכלוסיות חופי מאוריטניה ומרוקו הצטמצמו במעל 95% וייתכן שלחופי פורטוגל, בהם דיג אינטנסיבי דומה, הירידה תהיה בהתאם.
מלאך משחית היא סדרת דרמת מתח ואימה על-טבעית ישראלית, מסוגת הפנטזיה היהודית, שנוצרה על ידי נח סטולמן, אביגיל בן-דור ניב ועודד דוידוף.
זוהי סדרת מקור של כאן 11, שהופקה בקופרודוקציה ישראלית-אמריקאית בין חברות ההפקה "ענני" ו-"A&E Studios".
הסדרה עלתה לפלטפורמות הדיגיטליות של תאגיד השידור וכאן 11 ב-26 במרץ 2023.
עלילת הסדרה עוסקת בשד רצחני שזורע אסון והרס בקהילת "ברודי" החסידית הממוקמת במאה שערים.
בנוסף, עלילת הסדרה עוסקת בפחדים התאולוגיים ממיניות, נשיות ומודרניות שקיימת בצורה מסוימת בתוך כל קהילה אדוקה מתוך דתות העולם, ובסימביוזה ההפכפכה והעוינת שבין הדת לחילוניות גם בישראל.
מספרשם הפרקתאריך יציאה1"אוקסן אוקסן"יוטיוב: 26 במרץ 2023
דב-בער "באר" וולף (תום אבני) – פרופסור לפיזיקה שיצא בשאלה, אך נאלץ לחבור למלכי ולהתמודד עם עברו לאחר שהוא מוצא את עצמו מעורב בשרשרת מקרי המוות בקהילת "ברודי" החסידית.
את דמותו של דב-בער הצעיר מגלם יניב שביט.
מלכי פרייס (ליעוז לוי) – פסיכולוגית חרדית בעלת רוח עצמאית וסודות משלה, הנחושה לפתור את התעלומה שמאחורי שרשרת מקרי המוות בקהילת "ברודי" הקשורה למוסד "עזרת נשים" שעל ניהולו היא אחראית.
ג'ובאני אברהמיאן (הישאם סלימאן) – חוקר משטרה ישראלי ערבי מהקהילה הארמנית הירושלמית וכן יליד העיר העתיקה, בשנות ה-40 לחייו – מתוסכל מסגירת השורות ושמירת הסודות ב"ברודי" בעודו מנסה להבין את שורש גל האלימות בקרבה.
נעמה (מאיה ורטהיימר) – סטאז'רית ובת-זוגו של באר.
ישעיהו "ישי" שמרלינג (איתמר זוהר) – בעל בית דפוס מקומי והחברותא לשעבר של באר.
את דמותו של ישי בצעירותו מגלם רן מושיוב.
נחמי שמרלינג (נועה קידר) – בתו של ישי, המסייעת לו בבית הדפוס.
שלי טומשוב (שירה יוסף) – מטופלת במוסד "עזרת נשים".
ידידה שץ (ליר כץ) – נערה צעירה ומבריקה ובת-זוגו לשעבר של באר, המנווטת את דרכה בתוככי הקהילה האדוקה, תוך גילויי מרדנות.
שלומציון לבוב (בר מיסוצ'ניק) – צעירה חסידית שנאחזה דיבוק בליל כלולותיה ורצחה את חתנה.
שמחה'לה (נמרוד אנדולט) – חתנה של שלומציון שנרצח על ידיה בליל כלולותיהם.
רשי ישורון (דר זוזובסקי) – אם חסידית צעירה ואשתו של יהודל'ה, שהגיעה למוסד "עזרת נשים" בעקבות "תשישותה".
איטה (אסתי זקהיים) – אם הבית הנאמנה של מוסד "עזרת נשים", שדואגת לצורכיהן של הנשים השוהות במוסד ולצנעתן.
יהודל'ה ישורון (אהרן טרייטל) – אברך חסידי מקהילת "ברודי", המנהל מלחמת חורמה נגד מוסד "עזרת נשים" הטיפולי, בו שהתה אשתו.
שושני (שי אביבי) – קבליסט, מיסטיקן ורב בעל סמכותיות אבהית בקהילה צפתית.
עזרא (פולי רשף) – אקדמאי ומעסיקו של באר באוניברסיטה העברית.
הושענא (מאיה שטרן) – מטופלת ב"עזרת נשים".
גיטל גרייפנבך (דורית לב-ארי) – אישה חסידית מקהילת "ברודי", שרוצחת את הרב אביגדור בליך ואחר-כך מתאבדת במשטרה תחת השפעת הדיבוק.
איריס (נועה ברקאי) – המנטורית של מלכי ואשת סודה.
בלה שמרלינג (דיאנה גולבי) – אישה חסידית ואדוקה שלא מרוצה כלל מהתגייסותו של בעלה לעזרת חברו.
טויבה טייטלבאום (עדי גילת) – אמה של רוח'לאה, שדואגת לבתה ומאמינה שמוסד "עזרת נשים" הוא המקום הנכון עבורה.
רוח'לאה (הדר ברנשטיין) – מטופלת חדשה ב"עזרת נשים", האחוזה למעשה בדיבוק.
הרב המקובל אלקושי (מוריס כהן) – רב המומחה בהוצאת דיבוקים.
שוטרת (אלכס זילברג) – שוטרת המשרתת תחת פיקודו של ג'ובאני.
שיפי (בר בלפר) – אחותו של באר.
בלנית (מוריה אקונס) – בלנית במקווה אליו מגיעה רשי.
הרב ישראל יואל שץ (אלי דנקר) – אביה של ידידה שץ ואופה במקצועו שיצא לפנסיה.
הרב אביגדור בליך (אמיר הספרי) – ראש מרכז "טהרת משפחה" במאה שערים, שנרצח בידיה של גיטל גרייפנבך.
ד"ר כנען (קלאודיה דוליצ'י לרנר) – ספרנית בספרייה הלאומית, שהכירה את ידידה שץ ואת מחקריה.
ב-14 בספטמבר 2021, נמסר לראשונה כי סדרת מתח על-טבעית שתעסוק במתיחות הדתית שבין הדת לחילוניות, נמצאת בפיתוח על ידי נח סטולמן, אביגיל בן-דור ניב ועודד דוידוף עבור רשת "כאן 11".
עוד נמסר כי הסדרה תופק בשיתוף פעולה בין חברת "ענני" הישראלית לבין "A&E Studios" האמריקאית.
את הסדרה עתיד לביים עודד דוידוף, ועל הפקתה בפועל אמונים בארי ג'וסן וטנה ג'יימיסון מטעם "A&E Studios"; אורלי אטלס-כץ ואסנת סרגה מטעם אולפני "ענני" ואדם ברקוביץ מטעם אולפני "Lenore", שהייתה אחראית על תיווך הקופרודקציה.
ב-7 בנובמבר 2021, נמסר לראשונה על ליהוקם של אלישע בנאי, הישאם סלימאן ודיאנה גולבי לצוות השחקנים של הסדרה.
ב-11 בנובמבר 2021, נמסר על ליהוקם של מאיה ורטהיימר ותום אבני לצוות השחקנים הראשי, ועל ליהוקם של שי אביבי, אסתי זקהיים, דר זוזובסקי, ליר כץ ועדי גילת.
ב-5 בינואר 2022, נמסר על ליהוקה של ליעוז לוי לצוות השחקנים הראשי.
צילומי הסדרה החלו ב-15 בנובמבר 2021. ב-11 בינואר 2022, נמסר כי הצילומים הוקפאו זמנית בעקבות מחאות נגד צילומי הסדרה בקרבה לשכונת גאולה בירושלים.
הסדרה עלתה לפלטפורמות הדיגיטליות של כאן 11 ב-26 במרץ 2023. על הפצת ושידור הסדרה בחוץ לארץ תהיה אמונה ערוץ "A&E", שהעניקה לסדרה את השם "The Malevolent Bride" (בתרגום חופשי לעברית: "הכלה המרושעת").
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקור2024פרס האקדמיה לטלוויזיהבימוי בסדרת דרמה ודרמה יומיתעודד דוידוףתסריט בסדרת דרמה ודרמה יומיתנח סטולמן ואביגיל בן דור ניבאיפורהילה אלקייםאפקטים ויזואליים ואיפור מיוחדעמרי גרוסמן
מלאך הברית הוא מלאך המופיע בספר מלאכי, והוא מופיע בכינוי זה באזכור יחידאי בתנ"ך.
בפרקי דרבי אליעזר ובספר הזוהר הוא מזוהה כאליהו הנביא, אך קיימים זיהויים נוספים בראשונים לפיהם הוא מלאך המוות, המשיח או מלך פרס.
תפקידו של מלאך הברית משתנה אף הוא בהתאם לזיהויו.
מלאך הברית מופיע באזכור יחידי במקרא, כמי שיבוא קודם הגאולה, וכחלק מתהליך ההכנה לגאולה: .
במקרא לא מבואר מיהו מלאך הברית, וגם לא מבואר האם הוא זהה עם "מלאכי" שנזכר בתחילת הפסוק או עם "האדון" המופיע בהמשכו, וקיימים פירושים שונים לכך בחז"ל ובראשונים, כשזיהויו המוכר הוא עם אליהו .
האפשרות הרווחת לזיהוי "מלאך הברית" היא זיהויו עם אליהו הנביא.
יש שציינו סמך לזיהוי זה מהנאמר בסוף אותו פרק, שאליהו הנביא יבוא "לפני בא יום ה'", ומכך שהוא המלאך הנזכר בתחילת הפרק באותו התפקיד.
על סיבת כינויו של אליהו בשם "מלאך הברית", כתבו במדרש ובראשונים שהוא על כך שקינא לה' על שעזבו ישראל את הברית, ועל שבעקבות כך נקבע שיופיע בעת שישראל עורכים ברית מילה.
הצבת כיסא של אליהו בברית מילה, היא מנהג שמתבצע בעקבות מדרש זה, ומוזכרת גם בספרות ההלכה.
ראשונים אחדים כתבו טעם נוסף לכינויו של אליהו "מלאך הברית" על פי האמור במקרא, אחר שקינא פינחס והרג את זמרי בן סלוא ואת כזבי בת צור: (וזאת על פי זיהוי פינחס עם אליהו).
ל"מלאך הברית" המוזכר בפסוק זה, קיימים זיהויים נוספים על ידי הראשונים:
יש שמזהים את מלאך הברית עם המלאך הנזכר בתחילת הפסוק, שהוא מלאך המוות, שימית את הרשעים, וייפרע מהם ה' בגיהנום.
יש שמזהים את מלאך הברית עם "האדון" המוזכר לפני כן בפסוק, כשהכוונה לדבריהם היא על המשיח.
תפקידו של מלאך הברית אף הוא אינו מבורר בפסוק, ויש לו מספר פירושים במפרשי המקרא - לפי השתנות זיהויו:
יש שזיהו אותו כמלאך המוות, ותפקידו הוא להמית את הרשעים, על מנת שייפרע מהם ה' בגיהנום.
יש הסבורים כי הפסוק מדבר על מצב ותחושת ישראל בתחילת ימי בית המקדש השני, ומזהים את מלאך הברית עם מלך פרס שיועד משמים להחריב את בבל ולהשיב את גולת בבל לארץ ישראל ולכרות עמהם ברית שלום.
יש שמזהים את מלאך הברית עם "האדון" המוזכר לפני כן בפסוק, כשהכוונה לדבריהם היא על המשיח, שתפקידו יהיה לגאול את ישראל ולקבץ את גלויותיהם, אחר תחיית המתים, בה יופיע אליהו הנביא - שהוא המלאך הנזכר בתחילת הפסוק - שיהיה ראשון הקמים בתחיית המתים.
יש שמזהים את מלאך הברית עם אליהו הנביא, שתפקידו הוא להכין ולהכשיר את הקרקע לגאולה:
בכך שיבשר על הגאולה הממשמשת לבוא, ושיחיה את המתים; ולאחר מכן יבוא "האדון" שהוא המשיח
בכך שיפעל להחזרת בני האדם בתשובה בברית התורה והאמונה בינם לבין ה', שלאחר מכן יבוא "האדון" שהוא ה', שיתגלה בכבודו ובהנהגתו שלא כדרך הטבע.
"מלאך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בניה ברבי.
את השיר הוציאה ב-25 במאי 2025 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
השיר "מלאך" נכתב על ידי צליל קליפי, נדב (נאבי) אהרוני ואלמוג קריאף.
את ההפקה המוזיקלית ביצע אהרוני.
זהו אחד מהשירים הבודדים בשנים האחרונות שברבי מבצע מבלי שהיה מעורב בכתיבה או בהלחנה.
לדבריו, שמע את הדמו הראשוני של השיר, שכבר כלל את קולו, לפני שהכיר את היוצרים.
השיר עוסק בהתמודדות עם מצבים יומיומיים ובחיפוש אחר נחמה, דרך דימויים של שיחה עם דמות מלאכית והבעה של משאלות לרווחה רגשית.
הטקסט כולל שורות המדגישות את התפקיד האפשרי של מוזיקה כתחליף זמני או סיוע נפשי.
בהתייחסותו לשיר, ברבי ציין כי מדובר בהמשך למגמה ביצירתו שמטרתה להציע תוכן שעוסק בתקווה ואמונה, גם כאשר מדובר ביצירה בעלת מבנה קצבי.
השיר ממשיך קו מוזיקלי שבו בולטים עיבודים פשוטים יחסית, שימוש בטקסטים ישירים, ותכנים בעלי הקשר רגשי ואישי.
הוצאת השיר קדמה להופעתו של ברבי באמפי שוני, ובוצעה כחלק מבניית מופע חדש שמשלב שירים ותיקים עם חומרים חדשים.
בביקורתו על השיר "מלאך", יוסי חרסונסקי מתאר את היצירה כמעין קריאה לתקווה בתוך מציאות של חוסר אונים רגשי.
הוא מפרש את הדימוי של "מלאך" כייצוג של ציפייה לגאולה או לשינוי חיצוני, ומציין כי השיר מבטא מצב שבו הפרט ממתין לכוח עליון שיביא מזור לנפש.
חרסונסקי רואה בכך גם מימד של פסיביות והתמסרות לתקווה שאינה נובעת מפעולה אישית.
במישור המוזיקלי, הוא מציין את השיר כפופ קצבי בעל נגיעות קאנטרי, בעל לחן קולח וטקסט המעודד תנועה והתעוררות רגשית, כחלק מניסיון לעורר את הנפש מהשגרה או הקושי.
לבסוף, העניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
מלאכות מסורתיות או אומנות יד הן מיומנויות אומנותיות העוברות מדור לדור, המתמקדות ביצירת פריטים באופן ידני תוך שימוש בחומרי גלם טבעיים וטכניקות מסורתיות.
מלאכות אלו כוללות מגוון רחב של תחומים כמו קדרות, אריגה, נגרות, עבודות מתכת, רקמה, קליעת סלים ועוד.
הן משלבות פונקציונליות עם יופי אסתטי, ומשקפות את התרבות, ההיסטוריה והזהות של הקהילה שמייצרת אותן.
מלאכות מסורתיות נחשבות לביטוי המוחשי ביותר של מורשת תרבותית בלתי מוחשית.
אונסק"ו מכירה בחשיבותן של מלאכות אלו ופועלת לשימורן ולהעברת הידע והמיומנויות הכרוכות בהן לדורות הבאים.
מלאכות מסורתיות נוצרו מתוך הצורך הבסיסי של ציוויליזציות עתיקות לייצר כלים ופריטים שימושיים לחיי היומיום.
רבות מהמלאכות המסורתיות מתורגלות כבר מאות ואלפי שנים, בעוד שאחרות הן המצאות מודרניות או פופולריזציות של מלאכות שתורגלו במקור באזור גאוגרפי מוגבל.
אחת המלאכות העתיקות ביותר היא דוקרה (Dhokra) - סוג של יציקת מתכת המשמשת בהודו כבר למעלה מ-5,000 שנה ועדיין בשימוש כיום.
באיראן, נשים עדיין מייצרות כלי חרס אדומים בעבודת יד עם עיטורים מנוקדים, בדומה למסורת הקדרות בת 4,000 השנה של קלפורגן.
בימי הביניים, בעלי מלאכה מקצועיים התארגנו בגילדות - ארגונים מקצועיים ששמרו על סודות המקצוע, קבעו סטנדרטים לאיכות, והסדירו את ההתלמדות והכשרת דור הבא.
הגילדות היו חזקות במיוחד בערים, שם בעלי מלאכה מאותו תחום התרכזו ברחובות או שכונות מסוימים.
בעלי המלאכה החלו כשוליות, עברו תקופת התלמדות ארוכה, והגיעו בסופו של דבר לדרגת אומן.
מערכת זו שרדה במדינות מסוימות עד היום.
המהפכה התעשייתית והמיכון ההדרגתי של תהליכי הייצור צמצמו או ביטלו באופן משמעותי את התפקידים שמילאו בעלי מלאכה מקצועיים.
ייצור המוני, הן ברמת תאגידים רב-לאומיים גדולים והן בתעשיות קוטג' מקומיות, יכול לספק סחורות הנדרשות לחיי היומיום בעלות נמוכה יותר, הן במונחי כסף והן בזמן, מאשר ייצור ידני.
כתוצאה מכך, היום מלאכות רבות נתפסות, במיוחד כאשר אינן עוד עמוד השדרה של מקצוע מקצועי רשמי, כצורה של תחביב, אומנות עממית ולעיתים אומנות יפה.
בתגובה לתיעוש, קמה במאה ה-19 בבריטניה תנועת האומנויות והמלאכות (Arts and Crafts Movement), שהודה על ידי וויליאם מוריס וכתביו של ג'ון ראסקין.
התנועה הדגישה את החשיבות של איכות האומנות והדגישה את הצורך שהאומנויות יתרמו לרפורמה כלכלית.
התנועה התאפיינה בסגנון עיטור המזכיר את ימי הביניים.
קדרות היא אחת המלאכות העתיקות והנפוצות ביותר בעולם.
היא כוללת עיצוב חרסית לצורות שונות ושריפתו בטמפרטורות גבוהות ליצירת כלי חרס, קרמיקה ופסלים.
חרס עתיק (Earthenware) - נשרף בטמפרטורות נמוכות יחסית, נקבובי יותר
אבן חרס (Stoneware) - נשרף בטמפרטורות גבוהות, צפוף ועמיד יותר
חרסינה (Porcelain) - הידועה כ"זהב לבן", עדינה וחלקה
רקו יפני (Raku) - תהליך שריפה ייחודי המייצר זיגוגים וטקסטורות מיוחדות
טלאברה מקסיקנית - מפורסמת בצבעיה העזים ובעיצובים המורכבים
קדרות כחולה-לבנה סינית - מסורת של אלפי שנים
אריגה היא מלאכה המשלבת חוטים ליצירת בדים, שטיחים, שמיכות ופריטי לבוש.
מלאכה זו נתרגלה במשך אלפי שנים בכל רחבי העולם.
אריגת נול יד (Hand-loom weaving) - שימוש בנול מסורתי
אריגת שטיחים - יצירת שטיחים מעוטרים ופונקציונליים
קליעת תחרה (Lace-making) - טכניקה עדינה ומורכבת
אריגת נאוואחו - מסורת השבט הנאוואחו בדרום-מערב ארצות הברית, עם דפוסים גאומטריים וצבעים טבעיים
טקסטיל אנדי - עשוי מצמר לאמה או אלפקה, משלב דפוסים מסורתיים וצבעים תוססים
משי הודי - בדי משי מעוטרים הנארגים בעבודת יד
נגרות ועיבוד עץ כוללים מגוון רחב של טכניקות ליצירת רהיטים, כלים, פסלים ופריטים דקורטיביים מעץ.
גילוף (Carving) - יצירת עיטורים ופסלים
חיבורי עץ (Wood joinery) - חיבור חלקי עץ ללא מסמרים או ברגים
מסגרות עץ (Timber framing) - יצירת מבנים גדולים בעץ
פירוגרפיה (Wood burning) - שריפת דוגמאות בעץ
עבודות מתכת כוללות יצירת כלים, תכשיטים, כלי נשק ופריטים דקורטיביים ממתכות שונות.
נפחות (Blacksmithing) - חימום וחישול ברזל
יציקה (Casting) - יציקת מתכת נוזלית לתבניות
גילוף מתכת (Metal engraving) - יצירת דוגמאות במתכת
שיבוץ (Inlay) - הכנסת מתכת אחת לאחרת
דוקרה הודית - יציקת מתכת עתיקה
נפחות גרמנית - ידועה באיכותה הגבוהה
רקמה היא אומנות קישוט בדים בעזרת מחט וחוט ליצירת דוגמאות ועיטורים.
רקמת צולב (Cross-stitch) - דוגמאות גאומטריות
רקמת סרט (Ribbon embroidery) - שימוש בסרטים
תחרה (Lace) - עבודה עדינה ומורכבת
קליעת סלים היא מלאכה מסורתית הכוללת שזירת סיבי צמחים או חומרים אחרים ליצירת סלים, מחצלות ופריטים שימושיים אחרים.
זכוכית - ניפוח זכוכית, פסיפס
עבודת עור - תיקים, חגורות, נעליים
קלף (Parchment) - עיבוד עורות לכתיבה
יפן ידועה במלאכות מסורתיות מעודנות:
איקבנה (Ikebana) - אומנות שזירת פרחים
לכה (Shikki/Lacquerware) - ציפוי חפצים בשכבות לכה
קרמיקה יפנית - רקו, אריטה
קיריגמי (Kirigami) - אומנות חיתוך נייר
קטנה (Katana) - חרבות מסורתיות
דוקרה - יציקת מתכת עתיקה
פשמינה - אריגת צמר עדין
אריגת נאוואחו - שטיחים מסורתיים
קליעת סלים של שבטים ילידים
שטיחים פרסיים - מפורסמים בעולם
אריחי קרמיקה מעוטרים - דוגמאות גאומטריות
עבודות נחושת - כלים מעוטרים
קליגרפיה ערבית - אומנות הכתב
ישראל עשירה במלאכות מסורתיות מתרבויות שונות:
סופר סת"ם - כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות
עבודות כסף - כלי קודש
מלאכות מסורתיות מתמודדות עם אתגרים רבים:
תחרות מייצור המוני - מוצרים מיוצרים בזול יותר
עיור והתיעשות - צעירים עוזבים לערים
מחסור בחומרי גלם - כריתת יערות, פגיעה בסביבה
חוסר הכרה והערכה - אין הגנה משפטית מספקת
קמרציאליזציה - איבוד הייחוד התרבותי
אונסק"ו - הכרה במלאכות כמורשת תרבותית
ממשלות - מדיניות תמיכה באומנים
בתי ספר ומרכזי הכשרה - הוראת מלאכות לדור הצעיר
שווקים מקומיים - תמיכה במוצרים מקומיים
תיירות תרבותית - עניין גובר במלאכות מסורתיות
סחר הוגן - תמיכה באומנים מקומיים
שימור זהות - מלאכות משקפות תרבות והיסטוריה
העברת ידע - מדור לדור
ביטוי אמנותי - יצירתיות ומיומנות
סיפור סיפורים - כל מלאכה נושאת סיפור
פרנסה - מקור הכנסה לאומנים
ייצוא - מוצרים בעבודת יד מוערכים
פיתוח קהילתי - חיזוק כלכלות מקומיות
בעידן המודרני, יש התעוררות מחודשת של עניין במלאכות מסורתיות:
תנועת ה-DIY (עשה זאת בעצמך) - אנשים רוצים ליצור דברים בעצמם
תיעוד דיגיטלי - סרטונים והדרכות מקוונות
רשתות חברתיות - פלטפורמות כמו Instagram ו-Etsy
מודעות לקיימות - העדפה למוצרים בעבודת יד על פני ייצור המוני
שילוב מסורת וחדשנות - אומנים משלבים טכניקות מסורתיות עם עיצוב מודרני
מלאכי הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2025, שהופק ובוים על ידי עדו בהט ונעם דמסקי.
הסרט עוקב אחר סיפור נטישתו של תינוק בשם מלאכי שנולד עם תסמונת נדירה, והמסע שהוא עובר בחייו עם משפחתו האומנת, קשריו עם הוריו הביולוגיים ושאלת החיפוש אחר כפרה לנטישתם.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס העריכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2025.
במהלך לידה שאמורה הייתה להיות רגילה בבית החולים אסף הרופא, נולד במפתיע תינוק עם תסמונת נדירה בשם טריצ'ר קולינס.
התסמונת גורמת לפניו של התינוק להראות מעוותים.
הוריו הביולוגיים, אפרת ואופיר, בחרו להשאיר אותו בבית החולים מיד לאחר הלידה.
בת שבע, מיילדת בבית החולים, שמכירה מקרוב את סיפורו של התינוק, מחליטה לגדל אותו יחד עם בן זוגה שלמה ושמונת ילדיהם כמשפחת אומנה.
הזוג מעניק לתינוק, מלאכי, בית חם, בעודו מתמודד עם ניתוחים וטיפולים רפואיים מורכבים.
במהלך הסרט מנסים ההורים הביולוגיים של מלאכי להתמודד עם רגשות האשמה שלהם, חרטתם וכיסופיהם למחילה ולתיקון.
הסרט עוקב אחר מסעם של כל המעורבים: ההורים האומנים, ההורים הביולוגים, ומלאכי עצמו, שמנסה לפענח את עברו המורכב, ללמוד על החיים במשפחת אומנה, ולמצוא את הכוח לסלוח.
מלאכי הבוגר, כבן 19, מלווה את הסרט בקולו ודרך קטעי אנימציה הוא מנסה לחזור לנקודות משמעותיות בחייו שהשפיעו ומשפיעות על דמותו כיום.
המוזיקה המקורית לסרט נכתבה על ידי אבי בללי.
האנימציה לסרט נוצרה בידי מיכאל פאוסט ורועי ניצן, האנימטורים של "ואלס עם באשיר" ו"אגדת חורבן", בניהול האומנותי של ארית גורדון.
הפקת הסרט נעשתה בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה, קרן שומרון, מפעל הפיס וכאן 11.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2025. הוא שודר ב"כאן 11" ב-29 בנובמבר 2025.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ופרס העריכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2025. השופטים נימקו את החלטתם להעניק לסרט את פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר כך:סרטם של עדו בהט ונעם דמסקי מציג דרמה אנושית חזקה וזאת מבלי לשפוט את גיבוריה שחושפים בפנינו את המקומות הכי שבריריים ועמוקים שלהם.
"מלאכי" נוגע במורכבות הבסיסית ביותר של חיי משפחה, באהבת הורים ללא תנאי ובבחינת היחס לאחר והשונה.
הוא מתמודד באומץ עם טאבו חברתי גדול, בקונפליקט אנושי ייחודי ודילמה מוסרית וערכית.
הסרט לא מותיר לצופה אפשרות לחמוק מהשאלה איך היה הוא פועל באותה סיטואציה.
הסרט מציג את רוח האדם בגדולתו.הסרט הוקרן גם כן בפסטיבל קולנוע שומרון ובפסטיבל קולנוע דרום.
כמו כן הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס ה-37 בשנת 2026.
זוהר אורבך כתב עליו באתר "וואלה" שהוא סרט "נטול רחמים שכולו חמלה" שגרם לו לבכות מתחילתו ועד סופו.
הוא ממשיך וכותב:"מלאכי" הוא התזכורת החיונית שלפעמים הקולנוען התיעודי (או במקרה שלו, שניים - הבמאים עדו בהט ונעם דמסקי) פשוט צריך לספר את הסיפור.
עם כמה בחירות חכמות, בהט ודמסקי מצליחים לגרום לסרט שמורכב כולו מאנשים שמסתכלים למצלמה ומדברים להיות מסמך קולנועי מרגש ומלא באהבת אדם וחסד.
ולכן הדמעות הגיעו כל כך מהר ולא נגמרו עד שהסרט הסתיים: זהו סיפור על אנשים שהתעקשו לעשות את הטוב דווקא כשהוא קשה, כמעט בלתי אפשרי, והתעקשו לסלוח גם כשלא הייתה להם סיבה.
מלאכים ושדים הוא מותחן בלשי פרי עטו הסופר האמריקאי דן בראון.
ספר זה הוא הראשון העוסק בהרפתקאותיו של רוברט לנגדון, אך ידוע פחות מהספר שנכתב אחריו, "צופן דה וינצ'י".
הספר בנוי כספר מתח, אך הוא גדוש בתיאורי אמנות מרחבי רומא והוותיקן.
עיקר הספר עוסק בתיאור המתח בין הדת והמדע, והבלטת היחסים והקשרים שביניהם.
הספר מתאר את קורותיו של פרופ' רוברט לנגדון, חוקר ומומחה לסמלים מאוניברסיטת הרווארד, המנסה למנוע מהכת הסודית "אילומינטי" להשמיד את הוותיקן באמצעות אנטי-חומר.
לאונרדו וטרה, כומר קתולי וחוקר מהמרכז האירופי לחקר הגרעין (CERN – מאל"ג), נמצא מת בדירתו שבמכון המחקר.
על חזהו נצרב סימן – המילה "אילומינטי" (Illuminati), בצורת אמביגראמה.
חיפוש באינטרנט מוביל את מקסימיליאן קוהלר, מנהל CERN, ליצור קשר עם לנגדון ולבקש את עזרתו בפתרון מעשה הרצח.
על-פי לנגדון, הסימן על חזהו של וטרה אמיתי, ונראה כי הכת הסודית שבה ועלתה, וזאת על אף שההיסטוריונים האמינו שנעלמה.
כת האילומינטי גנבה ממלאי האנטי-חומר ממעבדתו של וטרה, ונראה כי בכוונתה לממש את איומה העתיק: להרוס את הוותיקן.
לנגדון ובתו המאומצת של וטרה, הפיזיקאית ויטוריה, מנסים למנוע את הרס הוותיקן ולהציל את חייהם של ארבעת הקרדינלים שנחטפו על ידי רוצח מסוכן, נצר לחשישיון, וחושפים קונספירציה פנימית שמתנהלת בתוך הוותיקן עצמו.
הם מגלים בכתביו של גלילאו שיר בן ארבע שורות של ג'ון מילטון:
שיר זה מהווה מעין כתב-חידה, שלאחר פיענוחו הם מגלים כי "מסלול האור" אינו אלא הקו המקשר בין מקומות הוצאתם להורג של ארבעת הקרדינלים ברומא.
אתרים אלה נמצאים בקרבת יצירותיו של הפסל ברניני.
כל אחד מהאתרים מייצג את אחד מארבעת היסודות, והם יוצרים צורה של צלב על פני מפת העיר: