tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנהשם הסרטבימויתסריטהפקההערות1992קצה הקרחלאכןלא1995דולורס קלייבורןלאכןלא1996אמצעים קיצונייםלאכןלא1997מלכודת לפרקליטלאכןלא1998ארמגדוןלאעיבודלא2000פתיוןלאכןמפיק בפועלהוכחת חייםלאכןמפיק בפועל2002זהות כפולהלאכןלא2004זהות במלכודתלאכןלא2007זהות אבודהלאכןלאמייקל קלייטוןכןכןלאהופעת קול ללא קרדיט כ"נהג מונית"2009משחק כפולכןכןלאמדינת משחקלאכןלא2012זהות גנובהכןכןלא2014חיית הלילהלאלאכן2016רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכביםלאכןלאבימוי מחדש לא מוכר; הופעת קול כ"בקר טיסה של המורדים"החומה הגדולהלאכןלא2018ביירותלאכןכן
סרטים שהשתתף בכתיבה ללא קרדיט
שנהשם הסדרהתסריטהפקההערות1993לטוב ולרעכןלאסרט טלוויזיה2015–2016בית הקלפיםלאייעוץ26 פרקים2022–הווהאנדורכןמפיק בכיריוצר ומפיק בפועל (24 פרקים), תסריטאי (8 פרקים)
טוני מוריסון הייתה סופרת אמריקאית ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
היא זכתה בפרס פוליצר לסיפורת לשנת 1988, באות הכבוד "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1996, ובשנת 1993 הייתה האישה השחורה הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות.
היא נחשבת לאחת מגדולי הספרות האמריקאית, ובפרט הספרות האפרו-אמריקאית.
בין הרומנים הידועים שלה נמנים "העין הכי כחולה", "שיר השירים אשר לסולומון", ו"חמדת".
ב-29 במאי 2012 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית של ארצות הברית.
טוני מוריסון נולדה בלוריין שבאוהיו בשם קלואי ארדליה וופורד (Chloe Ardelia Wofford) לראמה וג'ורג' וופורד, השנייה מתוך ארבעה ילדים, במשפחה ממעמד הפועלים.
כילדה קראה מוריסון ספרים בלהיטות.
בין הסופרים האהובים עליה היו ג'יין אוסטן ולב טולסטוי.
אביה נהג לספר לה סיפורי עם על הקהילה האפרו-אמריקנית (שיטה של סיפור שבהמשך תשתחל לכתיבתה של מוריסון).
לפי ראיון מ-2012 בגארדיאן, היא הפכה לקתולית בגיל 12 וקיבלה את שם ההטבלה "אנתוני", מה שבהמשך שימש כבסיס לכינוי שלה "טוני".
ב-1949 החלה לימודי תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת הווארד - אוניברסיטה המזוהה היסטורית עם הקהילה השחורה בארצות הברית - משום שחיפשה את קרבתם של אינטלקטואלים שחורים אחרים.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1953. ב-1955 סיימה תואר שני (Master Of Arts) באנגלית באוניברסיטת קורנל, שבמסגרתו כתבה תזה על אובדנות בספריהם של ויליאם פוקנר ווירג'יניה וולף.
לאחר סיום לימודיה, בין השנים 1955–1957, לימדה אנגלית באוניברסיטת טקסס סאות'רן ביוסטון שבטקסס.
לאחר מכן חזרה להאוורד ללמד אנגלית.
היא הפכה לחברה באחוות "אלפה קאפה אלפה".
ב-1958 נישאה להארולד מוריסון, אדריכל ג'מייקני ועמיתה בסגל אוניברסיטת האוורד, ונולדו להם שני ילדים, הארולד וסלייד.
טוני והארולד מוריסון התגרשו בשנת 1964. לאחר הגירושים עברה מוריסון לסירקיוז שבמדינת ניו יורק, שם עבדה כעורכת ספרי לימוד.
שנה וחצי לאחר מכן החלה לעבוד כעורכת במטה של הוצאת הספרים הגדולה Random House בניו יורק.
במהלך השנים אלו היא גם לימדה באוניברסיטת ייל ובמכללת בארד .
גם כעורכת מילאה מוריסון תפקיד מפתח בהבאת הספרות השחורה אל הזרם המרכזי.
היא ערכה ספרים מאת אנג'לה דייוויס, טוני קייד במברה (Bambara), הנרי דומאס (Dumas) וגייל ג'ונס (Gayl Jones).
בשנת 1989 קיבלה מוריסון משרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1994 ייסדה את הסטודיו "Atelier" לסופרים ואומנים במסגרת אוניברסיטת פרינסטון.
ב-2012 זכתה במדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
מוריסון הייתה חברה קרובה של פראן ליבוביץ במשך שנים רבות.
ספריה של מוריסון עוסקים רבות בחברה האפרו-אמריקאית בארצות הברית, באנשים, במיוחד בנשים אפרו־אמריקאיות שחוו השפלה ודיכוי מידי החברה הגזענית ובתוך המשפחה.
את ספרה הראשון, The Bluest Eye (העין הכי כחולה), פרסמה בשנת 1970. זהו סיפורה של נערה שחייה נהרסו בגלל החברה הגזענית והאלימה שבה היא חיה.
את הספר "שיר השירים אשר לסולומון" (Song of Solomon) פרסמה בשנת 1977. ספר זה זיכה אותה בפרס הספר הלאומי (National Book Award), והעמיד אותה בשורה הראשונה של הסופרים בארצות הברית.
זהו סיפורו של אדם המעמד הבינוני המשיג הכרה עצמית תוך גילוי שורשיו האפרו-אמריקאיים הכפריים.
בשנת 1983 פרסמה את "רצ'יטטיב", הסיפור הקצר היחיד שכתבה.
הסיפור, בתרגומה של טל ניצן-קרן, הופיע בספר "האנשים הכחולים: סיפורים צפון אמריקאיים" שערך משה רון.
הספר "חמדת" (Beloved), שהתפרסם בשנת 1987, זיכה אותה בפרס פוליצר שנה לאחר מכן, וכן בפרס אניספילד-וולף לשנת 1988. הספר דן בצורה נוקבת באהבת אם, ברצח ובדיכוי בתקופת עבדות השחורים בארצות הברית.
הספר עובד לסרט באותו השם בבימויו של ג'ונתן דמי ובכיכובם של אופרה וינפרי ודני גלובר.
בשנת 1992 פרסמה את הספר "ג'אז" (Jazz) המספר על אהבה ורצח ברובע הארלם בשנות השלושים של המאה ה-20.
בנוסף כתבה ספרי ילדים (עם בנה סלייד), מחזה בשם "Dreaming Emmett" שהוצג בשנת 1986, מחרוזת השירים "Honey and Me" שפורסמה ב-1992, וגם אופרה בשם "Margaret Garner" בשנת 2003.
העין הכי כחולה (1970), תרגמה טל ניצן-קרן, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1996.
שיר השירים אשר לסולומון (1977), תרגם אהרן אמיר, עם עובד, תל אביב, 1978.
חמדת (1987), תרגמה ניצה בן-ארי, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1994.
ג'אז (1992), תרגמה ניצה בן-ארי, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1995.
משחקים באפלה - לובן-עור והדמיון הספרותי (1992), תרגם עמנואל לוטם, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1997.
גן עדן (1997), תרגמה עדה פלדור, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1998.
אהבה (2003), תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2004.
הביתה (2012), תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, 2014.
טוני סקוט היה במאי ומפיק סרטים בריטי.
אחיו של הבמאי רידלי סקוט.
נודע בעיקר בשל סרטיו "אהבה בשחקים", "השוטר מבוורלי הילס 2", "רומן על אמת" ו"אויב המדינה".
נולד ב-Stockton-on-Tees, בשטח חקלאי בצפון-מזרח אנגליה.
הפריצה שלו לעולם הקולנוע החלה כשחקן: בגיל 21 שיחק סקוט בסרט קצר בשם "Boy and Bicycle" בשנת 1965, שביים אחיו.
הוא הלך בעקבות אחיו ולמד עיצוב ואומנות בקולג' בקליבלנד, צפון אנגליה, והמשיך בלימודים בבית ספר לאמנות בסאנדרלנד, שם קיבל תואר אקדמי.
משם המשיך ללמוד בקולג' המלכותי לאומנות שבלונדון, במטרה להיות צייר.
בעקבות הצלחת אחיו הגדול בחברת הפקות לפרסומות בטלוויזיה, השתכנע לפנות לתעשיית הקולנוע.
סקוט רצה תחילה ליצור סרטים דוקומנטריים ב-BBC, אך לבסוף הצטרף לחברה שהקים אחיו.
במשך שני העשורים הבאים ביים סקוט אלפי פרסומות וגם פיקח על החברה כשאחיו עבר לפתח את קריירת הבימוי שלו, בסרטים "הדואליסטים" (1977) ו"הנוסע השמיני".
כמו כן, ביים סקוט ב-1975 פרק בסדרה צרפתית המעבדת סיפורים של הנרי ג'יימס, זאת לאחר שזכה בתפקיד בהטלת מטבע עם אחיו, שחשק גם הוא בעבודה הזו.
בינתיים במאי פרסומות בריטים אחרים כיו הדסון, אלן פארקר ואדריאן לין החלו לקבל הכרה באמריקה, כמו גם אחיו, וסקוט החליט לעבור לביים סרטי קולנוע בהוליווד.
סרטו הראשון היה סרט הערפדים הבריטי "הרעב", בו כיכבו דייוויד בואי, קתרין דנב וסוזן סרנדון, שעסק בזוג ערפדים אנושי הזקוק לדם חדש כדי לשמור על נעוריו.
זאת לאחר שהיה מיועד לביים את "ראיון עם ערפד".
הסרט לא הצליח במכירות והביקורות היו עוינות.
בעקבות הכישלון הפסיק סקוט ליצור סרטים בהוליווד למשך השנתיים וחצי שלאחר מכן, בהן שב לביים פרסומות ווידאו קליפים במולדתו.
המפיקים דון סימפסון וג'רי ברוקהיימר, שחיבבו את יצירת הבכורה של סקוט, "הרעב", החתימו את סקוט ב-1985 לביים את "אהבה בשחקים".
הסרט זכה להצלחה רבה בארצות הברית וברחבי העולם.
עם תקציב של 15 מיליון דולרים, הסרט הכניס בכל העולם 345 מיליון דולרים, מחציתם מארצות הברית.
בנוסף הסרט קיבל ארבע מועמדויות לפרס אוסקר.
סקוט הפך לאחד מבמאי הפעולה המובילים בהוליווד.
שיתוף הפעולה בין השלושה המשיך גם בסרט "השוטר מבוורלי הילס 2" (1987), שזכה אף הוא להצלחה אדירה.
שלוש שנים אחר כך יצא סרטו "נקמה", בו כיכב קווין קוסטנר; סקוט ניסה לשנות מעט כיוון ולביים סרט דרמת פעולה, אך הסרט נכשל הן בביקורות והן בקופות.
מאז ביים רק סרטי פעולה הוליוודים יחד עם ג'רי ברוקהיימר.
טום קרוז שיתף עמו פעולה שוב כאשר שיחק בסרט המרוצים "ימי הרעם" (1990), לצד ניקול קידמן.
בהמשך ביים את סרט הקאלט "רומן על אמת", על פי תסריט של קוונטין טרנטינו.
הוא ביים כמה משחקניה הגדולים של הוליווד, בהם ברוס ויליס, דנזל וושינגטון, בראד פיט, רוברט דה נירו וג'ין הקמן, בשלל סרטים עמוסי תקציב, שלא תמיד החזירו את ההשקעה.
בניגוד לאחיו, רידלי, טוני סקוט מעולם לא זכה בשום פרס על בימוי סרטיו, בעיקר כי הוא פנה לבימוי סרטים נוסחתיים, לעומת רידלי סקוט, שקיבל שלוש מועמדויות לאוסקר על הבימוי, ויצר כמה יצירות מופת כ"בלייד ראנר" ו"תלמה ולואיז".
סקוט ואחיו שיתפו פעולה עד ימיו האחרונים של טוני סקוט, כמפיקים או מנהלי הפקה בעשרות סרטים, תחת חברת ההפקות שלהם "Scott Free Productions".
על עבודתו כמפיק זכה סקוט בשני פרסי אמי.
סקוט התאבד ב-19 באוגוסט 2012 בקפיצה מגשר בלוס אנג'לס.
הוא השאיר במשרדו מכתב התאבדות.
בהמשך פורסם כי אצל סקוט התפתח גידול סרטני שאינו ניתן לניתוח.
"העימות האחרון" (2000) - סרט טלוויזיה
"סערה מתקרבת" (2002) - סרט טלוויזיה - פרס אמי
ויליאם אנתוני "טוני" פארקר הבן הוא כדורסלן עבר צרפתי אשר שיחק בעמדת הרכז.
פארקר החל את הקריירה שלו בליגה הצרפתית, ונבחר על ידי סן אנטוניו ספרס במקום ה-28 של דראפט ה-NBA 2001. הוא הפך עד מהרה לרכז הבכיר של סן אנטוניו, וזכה עמה בארבע אליפויות NBA, בעונות , , ו-.
הוא זכה פעם אחת בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, נבחר שלוש פעמים לחמישיית העונה השנייה ופעם אחת לחמישייה השלישית, וכמו כן השתתף בשישה משחקי אולסטאר.
בשנת 2013 הוביל את נבחרת צרפת לזכייה בגמר אליפות אירופה בכדורסל ועד 2017 היה מלך הסלים של היורובאסקט בכל הזמנים.
פארקר נולד בברוז' שבבלגיה, אך גדל בצרפת.
אביו, טוני פארקר סניור, ממוצא אמריקאי אפריקאי, הוא כדורסלן בעברו ששיחק באוניברסיטת לויולה שיקגו ובליגות מקצועניות ברחבי העולם.
אימו, פאמלה פירסטון, היא ממוצא הולנדי.
בילדותו הרבה פארקר, יחד עם אחיו, להיות נוכח במשחקי הכדורסל של אביו.
בתחילה התעניין פארקר בענף הכדורגל, אך לאחר שצפה במייקל ג'ורדן מתפתח למעמד של כוכב על בכדורסל, שינה את דעתו והחל להתעניין במשחק הכדורסל.
בצעירותו החל פארקר לבנות את יכולות הכדורסל שלו, ושיחק בעמדת הרכז.
הוא שיחק במשך שנתיים בליגות החובבים לכדורסל בצרפת, עד שהצטרף לקבוצת ראסינג פריז בשנת 1999, והוחתם על ידיה על החוזה המקצועני הראשון שלו.
בקיץ של שנת 2000, הוזמן פארקר למחנה קיץ מיוחד לזיהוי כישרונות של נייקי.
תחת עיניהם של מספר סקאוטים מקצועיים ומאמני כדורסל במכללות, הוא שיחק יחד עם מספר שחקני NBA נוספים לעתיד, כדוגמת דריוס מילס, זאק רנדולף ועומאר קוק.
במפגש שהתקיים במחנה זה בין שחקנים אמריקאים לבין שחקני "אולסטאר" אירופיים, השיג פארקר 20 נקודות, שבעה אסיסטים, ארבעה ריבאונדים ושתי חטיפות.
הופעתו המרשימה של פארקר הביאה להתעניינות בשחקן מצידן של מספר קבוצות כדורסל בכירות בליגת המכללות האמריקאית, כדוגמת UCLA והמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, שניסו לשכנע את פארקר להצטרף אליהן.
אף על פי כן, פארקר החליט לשלול את המעבר למכללות ולהישאר בצרפת.
הוא שיחק במשך שתי עונות במדי ראסינג פריז מהליגה הצרפתית, לפני שנרשם לדראפט ה-NBA בשנת 2001.
לפני דראפט ה-NBA של 2001, הוזמן פארקר למחנה האימונים בקיץ של קבוצת סן אנטוניו ספרס.
מאמן הקבוצה, גרג פופוביץ', התרשם מיכולותיו של פארקר.
פארקר נבחר בבחירה מספר 28 בדראפט על ידי סן אנטוניו ספרס, מה שהעניק לו חוזה מובטח בליגת ה-NBA.
פארקר שיחק בתחילה כמחליפו של אנטוניו דניאלס, שהיה הרכז הבכיר של סן אנטוניו.
בעונתו הראשונה ב-NBA, עונת , שותף פארקר ב-77 משחקים בעונה הסדירה, והשיג ממוצעים של 9.2 נקודות, 4.3 אסיסטים ו-2.6 ריבאונדים למשחק.
לאחר ששיחק את משחק הבכורה שלו מול לוס אנג'לס קליפרס בנובמבר 2001, הפך פארקר לשחקן הצרפתי השלישי בהיסטוריה שמשחק ב-NBA, אחרי טאריק עבדול-ואהד וג'רום מוייסו.
פארקר תרם לקצב המשחק של סן אנטוניו ופעמים רבות סידר לחבריו לקבוצה מצבים טובים לקליעה כאשר היה מעורב בהתקפות, וסייע לשני מובילי הקבוצה, טים דאנקן ודייוויד רובינסון.
בסיומה של העונה הוביל פארקר את קבוצתו מבחינת האסיסטים והחטיפות, נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA, והיה לגארד הראשון שאינו אמריקאי שנבחר לתואר זה.
עם זאת, במשחקי הפלייאוף הודחה סן אנטוניו בחצי גמר המערב על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
בעונתו השנייה במדי סן אנטוניו, , זכה פארקר עם קבוצתו באליפות ה-NBA הראשונה שלו.
הוא הפך בעונה זו לרכז הבכיר של סן אנטוניו ופתח בחמישייה בכל 82 המשחקים של הקבוצה בעונה הסדירה, בקבוצה שעברה חידוש משמעותי ביחס לעונה הקודמת.
הוא שיפר בצורה בולטת את הסטטיסטיקות שלו בעונה הסדירה, כשהשיג ממוצעים של 15.5 נקודות, 5.3 אסיסטים ו-2.6 ריבאונדים למשחק.
תפקידו של פארקר כ"פליימיקר" - שחקן המנהיג את התקפת הקבוצה - התבטא בכך שהוא הוביל את קבוצתו באסיסטים ב-49 מקרים שונים במהלך עונה זו.
במהלך סוף-שבוע האולסטאר בשנת 2003, שיחק פארקר עם נבחרת שחקני השנה השנייה (ה"סופומורס") נגד שחקני השנה הראשונה (ה"רוקיז"), וכן השתתף בתחרות אתגרית מיוחדת שהתקיימה במסגרת האירוע.
במשחקי פלייאוף ה-NBA באותה עונה השיג פארקר שני שיאי קריירה אישים בנקודות, וסן אנטוניו ניצחה בתוצאה 4–2 את ניו ג'רזי נטס בסדרת הגמר וזכתה באליפות.
למרות הזכייה באליפות, הציג פארקר יכולת לא יציבה במהלך הפלייאוף, והוחלף מספר פעמים על ידי סטיב קר וספידי קלקסטון לקראת סיומם של המשחקים.
על אף הזכייה באליפות עם סן אנטוניו, רבים הטילו ספק בעתידו של פארקר.
סן אנטוניו ניסתה ללא הצלחה להחתים את ג'ייסון קיד מניו ג'רזי נטס במטרה שיחליף את פארקר, אך פארקר שכנע את המאמן, גרג פופוביץ', שייתן לו הזדמנות להמשיך ולהיות הרכז הפותח של הקבוצה, וכי הוא יעבוד קשה על מנת להפוך לשחקן מצטיין.
פארקר הציג יכולת טובה במהלך העונה הסדירה בעונת , והשיג ממוצעים של 14.7 נקודות, 5.5 אסיסטים ו-3.2 ריבאונדים למשחק.
עם זאת, סן אנטוניו הודחה בחצי גמר המערב במשחקי הפלייאוף על ידי יריבתה הנצחית, לוס אנג'לס לייקרס, על אף שהייתה המועמדת הבולטת לניצחון, וכשלה בניסיונה להשגת אליפות שנייה ברציפות.
במהלך עונת , הציג פארקר סטטיסטיקות משופרות אף יותר בעונה הסדירה - שיאי קריירה עד לאותה עת, של 16.6 נקודות, 6.1 אסיסטים ו-3.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
הוא דורג במקום ה-13 בליגה מבחינת כמות האסיסטים הכוללת, ובמקום השלישי מבין הרכזים מבחינת אחוז הקליעות מ.
סן אנטוניו ספרס הציגה יכולת חזקה במיוחד במשחקי הפלייאוף באותה עונה, ופארקר היה יעיל בניצחונות על דנוור נאגטס, סיאטל סופרסוניקס ופיניקס סאנס.
עם זאת, בסדרת הגמר מול דטרויט פיסטונס לא הצליח פארקר לשחזר את יכולתו הטובה, כאשר הזריקה שלו ממרחק נהייתה לפחות יציבה והוא התקשה להתמודד עם השמירה של בן וולאס, שנבחר ארבע פעמים לשחקן ההגנה של העונה, והתפקיד של מנהיג הקבוצה עבר לשחקנים אחרים.
אף על פי כן, השילוב של מוביל הקבוצה, הסנטר טים דאנקן, יחד עם טוני פארקר והקלע הארגנטינאי מאנו ג'ינובילי, הוביל את סן אנטוניו לניצחון 3–4 על דטרויט ולזכייה באליפות, שהייתה השנייה של פארקר.
בעונת נבחר פארקר לראשונה בקריירה שלו להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, בעוד הוא משפר פעם נוספת את ממוצעיו בעונה הסדירה, עם 18.9 נקודות בממוצע למשחק וקליעה של 54% מהשדה.
בעונה זו ממוצע הנקודות של פארקר היה גבוה אף יותר מזה של טים דאנקן והוא היה הקולע המוביל של סן אנטוניו.
יכולתו הטובה הובילה את סן אנטוניו למאזן שיא בתולדות הקבוצה של 63 ניצחונות ו-19 הפסדים בעונה הסדירה, ולמקום הראשון בליגה.
אף על פי כן, סן אנטוניו כשלה פעם נוספת להשיג אליפות שנייה ברציפות, לאחר שהודחה בחצי גמר המערב בפלייאוף על ידי קבוצת דאלאס מאבריקס, שהובלה על ידי דירק נוביצקי.
בעונת המשיך פארקר להיות הרכז הפותח של סן אנטוניו והציג יכולת עקבית עם ממוצעים של 18.6 נקודות, 5.5 אסיסטים ו-3.2 ריבאונדים למשחק, על אף שהפעם לא היה הקולע המוביל של הקבוצה.
הוא נבחר בפעם השנייה בקריירה שלו להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה.
סן אנטוניו סיימה במקום השני בבית הדרום-מערבי והעפילה למשחקי הפלייאוף.
בשלב חצי גמר המערב, שבו שיחקה סן אנטוניו נגד פיניקס סאנס, שיחקו אחד נגד השני פארקר וסטיב נאש, שנחשבו לשני הרכזים הטובים ביותר בליגה.
פארקר הציג יכולת התקפית עילאית בסדרה זו והתגבר על ניסיונות ההגנה של סטיב נאש ושל הפורוורד שון מריון, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר המערב, שם היא ניצחה את יוטה ג'אז.
בסדרת הגמר ניצחה סן אנטוניו 0–4 את קליבלנד קאבלירס וזכתה באליפות הרביעית בתולדותיה.
פארקר הציג יכולת מרשימה בסדרה עם 24.5 נקודות בממוצע למשחק וזכה לראשונה בקריירה שלו בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, ובכך הפך לשחקן האירופי הראשון שזוכה בתואר זה.
בנוסף, הוא זכה בפרס יורוסקאר לשחקן האירופי של השנה.
בעונת השיג פארקר בעונה הסדירה ממוצעים דומים לאלו שהשיג בשתי העונות הקודמות בנקודות ובריבאונדים, ובנוסף קבע שיא קריירה באסיסטים.
סן אנטוניו סיימה במקום השלישי באזור המערבי, ופגשה בסיבוב הפלייאוף הראשון את פיניקס סאנס.
הייתה זו הפעם השלישית בתוך ארבע שנים שבה שתי הקבוצות נפגשות בפלייאוף.
פארקר התבלט במיוחד בסדרת הסיבוב הראשון, כשהשיג כמעט 30 נקודות ושבעה אסיסטים בממוצע למשחק.
בסיבוב הבא, נגד ניו אורלינס הורנטס שהובלה על ידי כריס פול, הפסידה סן אנטוניו בשני המשחקים הראשונים.
היא ניצחה בשני המשחקים הבאים, כשבמשחק השלישי משיג פארקר "" עם 31 נקודות ו-11 אסיסטים.
פארקר סייע לקבוצתו לגבור על ניו אורלינס בסדרה של שבעה משחקים, אך בגמר המערב הודחה סן אנטוניו פעם נוספת על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
בעונת נבחר פארקר לראשונה בקריירה שלו לחמישייה השלישית של העונה, וכמו כן השתתף בפעם השלישית במשחק האולסטאר.
הוא השיג בעונה זו שיאי קריירה בנקודות ובאסיסטים, כולל קליעה של 55 נקודות במשחק נגד מינסוטה טימברוולבס, וסייע לקבוצתו, שהייתה תלויה בו מאוד בשל פציעתו של ג'ינובילי, לחזור מפתיחה רעה של העונה ולסיים במקום השלישי במערב, עם מאזן של 54 ניצחונות ו-28 הפסדים.
במשחק הרביעי בסדרת הסיבוב הראשון בפלייאוף, מול דאלאס מאבריקס, קלע פארקר 31 נקודות במחצית הראשונה והשווה את שיא הנקודות בפלייאוף למחצית אחת.
למרות זאת, סן אנטוניו הפסידה לדאלאס בסדרה של חמישה משחקים והודחה כבר בסיבוב הראשון.
בעונת פארקר עזר לקבוצתו להשיג את המאזן הטוב ביותר במערב עונה שנייה ברציפות.
ב-4 בפברואר 2012 פארקר מסר את האסיסט ה-4,477 שלו בסן אנטוניו ובכך חלף על פני אייברי ג'ונסון והפך לשחקן שמסר הכי הרבה אסיסטים בסן אנטוניו ספרס.
במשחק עצמו פארקר קלע 42 נקודות בדרך לניצחון על אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
פארקר נבחר בפעם הרביעית למשחק האולסטאר וסיים במקום החמישי בהצבעות ל-MVP.
סן אנטוניו הודחה בגמר המערב בתוצאה 2–4 על ידי אוקלהומה.
בעונת פארקר השיג את הטריפל דאבל הראשון שלו לאחר 825 משחקים ב-NBA במשחק נגד יוסטון רוקטס, את המשחק סיים עם 27 נקודות, 12 ריבאונדים ו-12 אסיסטים.
ב-21 במאי 2013 פארקר שיפר את שיא האסיסטים שלו במשחק כשמסר 18 אסיסטים במשחק מספר 2 בגמר המערב נגד ממפיס גריזליס.
באותה עונה סן אנטוניו הפסידה בסדרת הגמר למיאמי היט 4-3.
בעונת סן אנטוניו סיימה עם המאזן הטוב ביותר בליגה, 62-20. סן אנטוניו זכתה באליפות החמישית שלה, ופארקר ברביעית שלו, לאחר שהביסו את מיאמי היט בשחזור הגמר של שנה שעברה 1–4.
ב-1 באוגוסט 2014 חתם פארקר על חוזה לשלוש שנים נוספות בסן אנטוניו בשווי של 43.3 מיליון דולר.
בעונת סייע לקבוצה לרשום את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדותיה, 67–15, אך הספרס הודחו כבר בסיבוב הפלייאוף השני, על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר (2–4).
את העונה העוקבת סיימה סן אנטוניו עם מאזן 61–21, והעפילה עד גמר האזור המערבי בו הפסידה לגולדן סטייט ווריורס (0–4).
בעונתו האחרונה עם הספרס, , קלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק בלבד, והקבוצה הודחה על ידי הווריורס בסיבוב הפלייאוף הראשון (1–4).
לקראת עונת חתם פארקר על חוזה לשתי עונות בשארלוט הורנטס, לאחר 17 עונות בסן אנטוניו.
לאחר תום עונתו הראשונה בהורנטס, הודיע פארקר על פרישתו ממשחק פעיל.
בצעירותו שיחק פארקר עבור נבחרת הנערים של צרפת באליפות אירופה לנערים, בשנים 1998 ו-2000. בטורניר של שנת 2000 הוא זכה בתואר ה-MVP וסייע לנבחרתו לזכות בטורניר, תוך שהוא משיג ממוצעים של 25.8 נקודות, 6.8 אסיסטים ו-6.8 חטיפות למשחק.
פארקר שיחק לראשונה עבור הנבחרת הלאומית של צרפת בטורניר בינלאומי באליפות אירופה בכדורסל בשנת 2001, שהתקיימה בטורקיה.
הוא העפיל עם נבחרתו לשלב רבע הגמר באליפות זו, וסיים עמה במקום השישי.
ההישג לא הספיק לצרפת להעפיל לאליפות העולם, מאחר שרק חמש הראשונות באליפות אירופה העפילו אליה.
ב-2003 קיבל פארקר את סרט הקפטן של נבחרת צרפת.
הוא היה השחקן המוביל של נבחרתו באליפות אירופה בשנה זו.
הוא סיים במקום השישי בדירוג הקולעים בטורניר עם 18 נקודות בממוצע למשחק וכמוביל של קבוצתו במדדים רבים, והוביל את נבחרתו עד לחצי הגמר.
עם זאת, צרפת הפסידה לאיטליה במשחק על המקום השלישי, ולא הצליחה להעפיל לאולימפיאדת אתונה.
פארקר נבחר לחמישיית המצטיינים של הטורניר.
באליפות אירופה בשנת 2005 הוביל פארקר את נבחרת צרפת לזכייה במדליית הארד, לאחר העפלה נוספת לחצי הגמר וניצחון על ספרד במשחק על המקום השלישי.
הוא קלע 11.9 נקודות בממוצע למשחק באליפות זו.
כתוצאה מההישג העפילה צרפת לאליפות העולם 2006, אך פארקר לא יכול היה להשתתף בה בשל פציעה במשחק הכנה לטורניר.
פארקר הצטיין במיוחד באליפות אירופה 2007 וסיים כסגן מלך הסלים עם 20.1 נקודות למשחק, אך הודח עם נבחרתו ברבע הגמר, לאחר הפסד לרוסיה.
הוא הגיע עם נבחרתו לרבע הגמר גם באליפות אירופה של 2009.
באליפות אירופה בכדורסל 2013 הוביל פארקר את נבחרת צרפת לזכייה באליפות (מדליית זהב) לאחר ניצחון בגמר 80:60 על נבחרת ליטא.
בחצי הגמר שיחקה צרפת נגד ספרד וכבר פיגרה ב-18 הפרש אך בזכות משחק הירואי של פארקר שקלע 32 נקודות הצליחה צרפת לכפות הארכה ולנצח בסוף 75:72. במשחק הגמר עצמו לא בלט פארקר וקלע רק 12 נקודות אך חבריו השלימו את המלאכה וזכו בגביע.
בשנים 2007–2011 היה פארקר נשוי לשחקנית אווה לונגוריה.
לונגוריה הגיעה בקביעות למשחקים הביתיים של סן אנטוניו.
ב-2007 קיבל פארקר את אות לגיון הכבוד בדרגת האביר.
בשל היותו כדורסלן בולט, הוא הופיע על עטיפת המשחק NBA Live בשנת 2009.
אנתוני אדוארד ויסקונטי הוא מפיק מוזיקלי, נגן וזמר אמריקאי.
ויסקונטי החל לפעול בסוף שנות ה-60 כנגן וכמפיק מוזיקלי.
תרומתו החשובה ביותר למוזיקה היא שיתוף הפעולה עם המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-70 (ויסקונטי עבד עם בואי גם על האלבומים Lodger ו-Scary Monsters (and Super Creeps) בשנת 1979 ו-1980, ושוב מאז שנת 2002).
ב-2013 חזר ויסקונטי לשתף פעולה עם בואי.
באותה שנה הפיק את The Next Day אלבומו ה-24 של בואי, לאחר שזה האחרון פרש מעסקי המוזיקה למשך עשור, וב-2016 יצא אלבומו של בואי Blackstar.
בנוסף, עבד ויסקונטי עם מודי בלוז, מארק בולאן וטי רקס, ג'נטל ג'ייאנט, מאניק סטריט פריצ'רס, לה ריטה מיצוקו ומוריסי.
בשנים 1971-1981 היה נשוי לזמרת מרי הופקין (הזמרת הראשונה שלהקת הביטלס הפיקה) וכיום הוא נשוי למיי פנג (בת הזוג של ג'ון לנון).
מרווין ברנרד , המוכר יותר בכינויו טוני יאיו , הוא ראפר אמריקאי וחבר בג'י יוניט.
יאיו הוא חבר ילדות טוב של 50 סנט ולויד בנקס.
יחד הם הקימו את ג'י יוניט והחלו את קריירת הראפ שלהם במחתרת.
לאחר ש-50 סנט נלקח תחת חסותו של אמינם, הצליח ההרכב לפרוץ לתודעה הציבורית ועם הזמן התפרסמו שאר חברי ההרכב.
בשנת 2002 נכנס יאיו לכלא והואשם יחד עם 50 סנט באחזקת נשק בלתי חוקית.
50 סנט שוחרר על תנאי אך יאיו נכלא לאחר שכבר היה נגדו צו מאסר על תנאי על אותה עבירה.
כתוצאה מכך לא הצליח להקליט את האלבום Beg For Mercy שיצא ב-2003.
ב-8 בינואר 2004 שוחרר מהכלא והחל להקליט עם G Unit.
הוא הקליט עם ההרכב את המיקסטייפים G Unit Radio, Groopie Luv ו-God's Plan.
בשנת 2005 יצא אלבום הבכורה שלו Thoughts Of A Predicate Felon עם השיר שיצא להצלחה גדולה בארצות הברית so seductive בשיר גם נוכח חברו מג'י יוניט 50 סנט.
טוני ג'ף מקאלפין , גיטריסט וקלידן אמריקני.
רוב הקריירה שלו עבד לבד, אם כי עבד עם אמנים אחרים כסטיב ואי, ויני מור, מארק בואלס, ויטאלי קופרי ולהקות כדוגמת Planet X ו-CAB.
מקאלפין היה קלידן וכנר מוזיקה קלאסית טרם החל ללמוד נגינה בגיטרה, והוא מנגן בקלידים באלבומיו.
אחד מהשפעותיו המוזיקליות הבולטות ביותר הוא פרדריק שופן (והתקופה הרומנטית בעיקר), והוא מרבה להשתמש בחיבוריו המוזיקליים באלבומי הסולו שלו.
מקאלפין עזר להשפיע על מוזיקת המטאל הנאו-קלאסי בסוף שנות ה-80 ונודע בזכות המוזיקה האינסטרומנטלית שלו ששילבה בין סגנונות השרדינג, בלוז ופיוז'ן.
בהמשך ליווה מקאלפין את הקלידנים ויטאלי קופרי ודרק שריניאן (לשעבר מלהקת דרים ת'יאטר) וכן את הגיטריסטים ויני מור וג'ואי טאפולה.
בשנים האחרונות מלווה מקאלפין את סטיב ואי בסיבובי ההופעות שלו, כמו גם את הרכב G3 שואי חבר בו יחד עם ג'ו סטריאני בהופעות G3: Live in Denver, שבו הם הופיעו יחד עם ינגוויי מלמסטין ו-G3: Live in Tokyo, שבו הם הופיעו יחד עם ג'ון פטרוצ'י.
1997 Live Insanity (אלבום הופעה חיה)
2002 Live from Oz (אלבום הופעה חיה)
עם הרכב מ.א.ר.ס (טוני מקאלפין/טומי אלדרידג'/רוב רוק/טוני סרזו)
אנתוני ג'ון סופרנו הוא דמות של ראש משפחת פשע, דון מאפיה סיציליאנית מניו ג'רזי, בסדרה הסופרנוס.
הדמות גולמה על ידי ג'יימס גנדולפיני.
ביוגרפיה בדיונית: ילדותו של טוני ונעוריו
טוני נולד ב-1959 לג'וני "בוי" סופרנו ולליביה.
לטוני יש שתי אחיות, ג'ניס וברברה.
הייתה לו אחות נוספת שמתה בלידתה.
לדבריו, בסביבות השנה 1967 הוא גילה לראשונה שאבא שלו חבר במאפיה, כשאביו התקוטט עם אדם שלא שילם לו כסף.
טוני נזכר גם, שבסביבות אותה שנה אביו התחיל לקחת את אחותו לפארק השעשועים לצורך הסוואת הפעילות האלימה שלו.
טוני הצעיר עוד לא הבין זאת, ולכן הוא הרגיש שהוא הילד הפחות אהוב.
יום אחד הוא החליט להתפלח לרכב של אביו כדי להגיע איתם לפארק השעשועים וגילה שם שאחותו משמשת את אביו לצורך הסוואה.
הגילוי שיפר את הרגשתו לגבי מעמדו בעיני אביו.
בתחילת שנות ה-70 ראה טוני את אביו חותך אצבע לאדם.
התקף החרדה הראשון של טוני היה כשהתעלף, כמה שעות אחרי המקרה הזה.
תקופת בית-הספר תיכון של טוני
במהלך לימודיו בתיכון, הכיר טוני את אשתו לעתיד, כרמלה דיאנג'לו, בחניון של "פיצה וורלד", במהלך תגרה עם חברו דומיניק טדסקו.
בתיכון גם הכיר את דייוויד סקטינו וארטי בוקו.
הוא היה חבר בארגון קתולי ושם הכיר את יוג'ין, חברו לעתיד במאפיה.
כמו כן הוא התנסה בסמים.
כשטוני היה ילד הוא הקים כנופיה צעירה ביחד עם ג'קי אפריל האב, ראלף סיפראטו וסילביו.
הם בעיקר מכרו חשיש וסיגריות.
בסוף שנות ה-70 טוני והחבורה תכננו לשדוד את משחק הפוקר של פיץ' למאנה.
הם תכננו את המעשה ימים רבים.
בסופו של דבר, הם עשו זאת בלי ראלף, שהיה חולה.
השוד המוצלח הניב להם הרבה כסף, אבל הפשע נודע לפיץ' ולג'וני, אביו של טוני.
עקב ההתערבות של ג'וני, טוני וג'קי לא נענשו על המעשה ואף התקבלו למאפיה בזכותו.
ב-1982 טוני עשה את עבודתו הראשונה במאפיה, שכללה חיסול של סוכן ההימורים וולי אוברול.
הוא נשוי לכרמלה ולזוג שני ילדים: מדו, הבת הבכורה, ואנתוני ג'וניור (שמכונה גם AJ).
הוא דואג להם וקונה ספרים כדי לשפר את הידע שלו לגביהם.
בנוסף, הוא חובב סיגרים ומעשן קבוע של סיגרים מסוג CAO Maduro L'Anniversaire Robusto.
בסצנה האחרונה בסדרה, טוני, כרמלה ואיי.ג'י נפגשים בדיינר מקומי, כשברקע מתנגן השיר "Don't Stop Believin" של להקת "Journey" והמצלמה נעה ברחבי המסעדה.
המצלמה מתמקדת באדם שנראה קודם יושב בבר המסעדה ומביט בטוני, נכנס לחדר השירותים.
מיד לאחר מכן, מוחשך המסך וכעבור מספר שניות עולות כתוביות הסיום.
החלטתו של יוצר התוכנית צ'ייס לסיים את הפרק והסדרה בהחשכת המסך וביצירת חוסר ודאות לגבי גורלו של טוני עוררה הדים והעלתה ספקולציות וסימני שאלה רבים, כמו גם גילויי אכזבה מצד מעריצי הסדרה, ששאלת גורלו של טוני המשיכה להעסיק רבים מהם זמן רב לאחר ירידתה מהמסך.
אנטון ("טוני") פולסטר הוא כדורגלן עבר אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אחרי ששיחק עונה אחת באיטליה, הוא עבר לשחק במהלך חמש העונות הבאות במועדונים הספרדים סביליה, CD לוגרונייס וראיו ואיקאנו, אשר גם בקבוצות הללו סיים את העונות במרכז הטבלה של הליגה.
בשנת 1990, הוא סיים במקום השני בטבלת כובשי השערים של הלה ליגה.
בשנת 1993, הוא עבר לשחק בבונדסליגה הגרמנית בה בילה חמש שנים בקבוצת פ.צ.
קלן, עימה סיים את ארבע העונות הראשונות שלו בקבוצה במרכז טבלת הליגה ובעונה האחרונה שלו עימה ירד ליגה.
בעקבות ירידת הליגה של קלן, פולסטר עבר לשחק בשורות בורוסיה מנשנגלדבך לעונה אחת, אבל לצערו גם במדי קבוצתו החדשה בגרמניה חווה ירידת ליגה, ששוב גרמה לו בסיום העונה לעבור קבוצה.
הוא חזר לשחק באוסטריה, בה שיחק את עונתו האחרונה בקבוצת אוסטריה זלצבורג.
לאוהדיו הרבים באוסטריה יש הרבה כינויים לשמו של פולסטר, כאשר רובם מציינים את יכולת כיבוש הצמדים המרשימה שלו, לאחר שבלא מעט משחקים שלו כבש פולסטר צמד שערים.
במהלך הקריירה שלו באוסטריה, זכה פולסטר 3 פעמים בתואר מלך השערים של הליגה האוסטרית (1985, 1986, 1987) פולסטר נבחר לנבחרת המאה של אוסטריה בשנת 2001.
בשנת 1983, פולסטר זומן לנבחרת אוסטריה עד גיל 20, לשחק בשורותיה במסגרת אליפות העולם לנבחרות נוער באותה השנה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אוסטריה כבר בנובמבר 1982 נגד נבחרת טורקיה, ובאותו משחק אף כבש את שערו הראשון בנבחרת.
פולסטר היה חלק מסגל הנבחרת האוסטרית במהלך טורנירי מונדיאל 1990 ומונדיאל 1998. הוא שיחק במדי הנבחרת הלאומית 95 משחקים, בהם כבש שיא כיבושים אוסטרי בסך 44 שערים.
הוא שבר את השיא הקודם של הנס קרנקל שעמד על סך 34 שערים, אחרי שהבקיע את שערו ה-35 בנבחרת בשנת 1996, במשחק נגד לטביה.
פולסטר ערך את הופעתו הרשמית האחרונה בנבחרת (בה קבע שיא הופעות אוסטרי חדש, עם 94 משחקים) ביולי 1998, במסגרת מונדיאל 1998, נגד איטליה.
אחרי שנתיים, הוחלט לערוך לכבודו משחק פרידה נוסף, בספטמבר 2000, נגד איראן, בו הוחלף בדקה ה-21 של המשחק על ידי כריסטיאן מאיירלב.
שיא ההופעות הבינלאומי שלו (95) נשבר על ידי אנדריאס הרצוג במאי 2002.
טוני ויליאמס היה מתופף ג'אז אמריקאי.
ויליאמס, אשר פרץ את דרכו בלהקה של נגן החצוצרה מיילס דייוויס כשהיה בן 17 בלבד, נחשב לאחד מהמתופפים החשובים והמשפיעים שנגנו בשנות השישים, ולדמות בולטת בעולם הפיוז'ן.
ויליאמס נולד בשיקגו וגדל בבוסטון.
הוא החל לנגן בגיל צעיר, כשהמורה שלו היה המתופף אלן דאוסון.
בצורה מקצועית הוא החל לנגן בגיל 13 עם הסקסופוניסט סאם ריברז.
ג'אקי מק'קלין שמע את ויליאמס כשהוא היה בן 16 והורשם מנגינתו.
ויליאמס הגיע לפרסום בגיל 17 כשהחל לנגן כמתופף הקבוע של מיילס דייוויס.
ההרכב של להקתו של דייוויס בו ניגן ויליאמס נהוג להיקרא ה"חמישייה הגדולה השנייה של מיילס דייוויס", ועמו ניגנו רון קרטר בקונטרבס, הרבי הנקוק בפסנתר וויין שורטר בסקסופון טנור.
דייוויס העיד באוטוביוגרפיה שלו שויליאמס היה "המרכז שסביבו הצליל סבב".
נגינתו של ויליאמס הייתה חדשנית ויצירתית, ניתן לספח אותה לזרם של המתופפים כגון מקס רואץ' וארט בלייקי, שעיצבו מחדש את תפקיד מחלקת הקצב בשימוש בפוליריתמיקה ושינויי זמן.
אפיון ברור של נגינתו של ויליאמס כבר מהתקופה הזו הוא האלתור הרב שלו, וסגנונו שאינו דבק בתבניות קצב הסטנדרטיות אלא מאלתר גם בעת הליווי.
במקביל לעבודתו עם דייוויס הקליט את אלבומו הראשון כמוביל האלבום נקרא "Life Time" (תקופת חיים.
אין לבלבל אלבום זה עם ההרכב של המתופף שנוצר רק כעבור כמה שנים).
בשנת 1969 הקים את שלישיית הלייף טיים של טוני ויליאמס (The Tony Williams Lifetime trio) יחד עם הגיטריסט, נגן הגיטרה החשמלית ג'ון מקלפלין, ונגן האורגן האמונד לארי יאנג.
השלישייה הוציאה בשנה הזו את אלבומה הראשון, אלבום כפול בשם "Emergency!" שהיה לאבן דרך בעולם הפיוז'ן.
הלהקה משלבת ג'אז עם רוק ורית'ם אנד בלוז.
האלבום לא התקבל היטב בקרב קהילת הג'אז.
ההרכב התפרק עם עזיבתו של מקלפילין, לאחר שהקליטו מספר אלבומים.
בשנת 1975 חזר ויליאמס והקים הרכב חדש בשם דומה יחד עם הבסיסט טוני ניוטון והפסנתרן אלן פסקאוה, וגם בהרכב זה היה גיטריסט אנגלי, אלן הולדסאות'.
ההרכב הזה היה פורה פחות מהראשון, והקליט רק שני אלבומים, שניהם בחברת התקליטים קולומביה רקורדס.
באמצע 1976 הוא שב לנגן עם האנשים שהכיר אצל דייוויס, הפסנתרן הרבי האנקוק, הבסיסט רון קרטר והסקסופוניסט וין שורטר.
דייוויס שהיה אמור גם הוא להצרף להרכב, התחרט בסוף והחליף אותו החצוצרן פרדי האברד, שהכיר את שורטר מתקופתם יחד בשליחי הג'אז.
האלבום יצא תחת השם V.S.O.P (ראשי התיבות של המשפט האנגלי "Very Special OneTime Performance") והצליח מאוד.
בניגוד למשתמע משמם הם המשיכו להופיע ולהוציא אלבומים של הופעות חיות תחת אותו השם.
ויליאמס המשיך ללמד מוזיקה, להופיע, ולהקליט באזור המפרץ בקליפורניה.
הוא הקים הרכבים משל עצמו שניגנו לאורך שנות השמונים והתשעים בעיקר מוזיקה שהוא הלחין.
כמו כן הוא המשיך להיות מתופף מבוקש המנגן עם מוזיקאים שונים, בכל הסגנונות, בעיקר רוק וג'אז.
הוא נפטר בשנת 1997 מהתקף לב.
ג'נרו אנתוני "טוני" סיריקו הבן היה שחקן אמריקאי סיציליאני, שהתפרסם בעיקר בזכות תפקידו כפולי "וולנאטס" גוטיירי בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס".
סיריקו נולד בברוקלין, ניו יורק להורים ממוצא סיציליאני.
סיריקו הסתבך עם החוק מגיל צעיר, וגנב לראשונה כשהיה בן שבע.
הוא נעצר 28 פעמים בגין מגוון עבירות, ביניהן התנהגות בלתי הולמת, תקיפה ושוד.
ב-1971 הוגש נגדו כתב אישום בגין סחיטה, כפייה והחזקת נשק.
הוא הורשע ונידון לארבע שנות מאסר, מתוכן ריצה 20 חודשי מאסר בכלא סינג סינג.
סיריקו סיפר שהחליט להיעשות לשחקן אחרי שצפה בכלא בהופעת להקת תיאטרון של אסירים משוקמים.
לאחר שפנה למקצוע, הרבה לשחק דמויות של גנגסטרים ופושעים איטלקים-אמריקנים.
ב-1990 הופיע בתפקיד טוני סטאקס בסרט החבר'ה הטובים.
ב-1992 שיחק בסרט הערפדים "בלאדי מרי" של הבמאי ג'ון לנדיס.
ב-1993 שיחק בסרט הפשע "שוטר בניו יורק" לצד אנדריאס קטסולאס.
ב-1994 שיחק בתפקיד קטן בסרט "קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן, ובסרט "החיפוש אחר ג'ימי עין אחת".
בשנת 2000 השתתף בקומדיה "זה היה חייב להיות אתה".
ב-2017 השתתף שוב בסרטו של וודי אלן "גלגל ענק".
סיריקו הופיע גם בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה.
תפקידו הידוע ביותר היה בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס", בה היה חלק מהצוות הקבוע בכל עונותיה.
הוא גילם את פולי "וולנאטס" גוטיירי, סגנו חם-המזג והקנטרן של איש המאפיה טוני סופרנו.
עבור תפקידו הוא זכה פעמיים בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרת דרמה, ב-2000 וב-2008.
בשנים 2013–2014 שיחק בסדרת הפשע הנורווגית "ליליהאמר" אשר שודרה ברשת הטלוויזיה הנורווגית NRK1 ובנטפליקס.
בסדרה הוא גילם את הכומר טוני טאגליאנו, אחיו הגדול של פרנק (סטיבן ואן זאנדט).
סיריקו נפטר ב-8 ביולי 2022 בפלורידה, בגיל 79.
רוברט אנתוני "טוני" לילי הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
את קריירת הפוטבול החל לילי באוניברסיטת פלורידה.
לאחר שסיים את לימודיו נבחר על ידי דנוור ברונקוס בדראפט של שנת 1981 כסייפטי עבור הקבוצה.
ב-1987 פרש לאחר ארבע עונות בלבד.
ב-2005 החל לילי לאמן קבוצת פוטבול בתיכון בווירג'יניה.
ד"ר טוני לביא (נולד 3 בפברואר 1940) הוא חוקר במרכז שלמה מוסיוף לחקר הקבלה באוניברסיטת בר-אילן ומרצה לשעבר במכללת לוינסקי לחינוך.
עבודת הדוקטור שלו עוסקת במחשבת הבריאה על פי משנת המקובל הרב יהודה אשלג, "בעל הסולם".
למד בבית הספר היסודי גאולה.
יצא לעבודה בגיל 13 ובמקביל למד בתיכון ערב.
שיחק כדורגל בקבוצת הנערים של מכבי תל אביב, ובגיל 17 שיחק בקבוצה הבוגרת.
בשנת 1958 התגייס לצה"ל ושירת במחנה ג'וליס.
השתתף כחייל מילואים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור בגזרה המרכזית של מדבר סיני.
עם שחרורו מצה"ל (1961) למד את מקצוע היהלומים והחל לעסוק בתחום.
בשנת 1965 רכש מפעל ברחוב עמק יזרעאל בתל אביב, ועסק בייצור וייצוא יהלומים.
בשנת 1967 התקבל כחבר בורסת היהלומים הישראלית.
עיקרי משנתו ועיקרי קשריו הפילוסופיים
בשנת 1976, לרגל עסקיו, התגורר מספר שנים באנטוורפן שבבלגיה.
במהלך שהותו שם עמד בקשר עם קבוצת חברים שעסקו בחשיבה פילוסופית.
הקבוצה, שכינתה את עצמה 'בני אדם', דנה בעיקר בנושא 'חופש הרצון'.
בתקופה זו כתב את ספרו הראשון התודעה השבויה – מסה על הבחירה החופשית, שיצא בהוצאת רשפים בשנת תשמ"ד.
בספר כותב לביא שהאדם הוא יצור המורכב משני יצרים מנוגדים הגורמים לכך שהוא אינו חופשי בהתנהלותו.
שכלו של אדם אינו מסוגל להכריע הכרעות רצוניות אלא לנתח מצבים ולהעלות אפשרויות שונות של דרכי פעולה.
במהלך השנים הוא התחזק בהכרה שאין להבנה השכלית השפעה על הרצון, ולכן תפקידה של יכולת החשיבה הוא לשרת את רצון האדם ולספק לו מידע בלבד.
הכרעותיו הרצוניות של אדם מבטאים את מהותו הקבועה מלכתחילה.
החשיבה היא תופעה שבסיסה קוגניטיבי, והרצון עולה באדם באופן שרירותי וקונאטיבי.
'בחירה' ו'חופש' הם מושגים סותרים: 'בחירה' הוא מושג שניתן להשיגו, ואילו 'חופש' לא ניתן להשגה.
הספר מסתיים במשפט: "האדם כעלה נידף ברוח".
בשנת 1980 פרש מעולם העסקים כדי לעסוק בהגות.
במהלך השנים 1982-1978 כתב שני ספרים: אדם אייכה – מחשבה רגש אמונה אידיאל (הוצאת רשפים, תשמ"ו).
הספר קרוי "על שום הקריאה הקדמונית של אלוהים לאדם, קריאה המסמלת ראשיתה של דרך ארוכה שבה האדם מחפש את עצמו".
הספר מבטא חיפוש עצמי באמצעות דיון במספר רב של תופעות ומושגים שהם חלק מחייו של האדם, ובהם: האחריות העצמית, מהות האישיות, הכעס, הכבוד, אופטימיות ופסימיות, גאונות ושיגעון, מחשבה ומיסטיקה, החלום ועוד.
לאחריו נכתב הספר זעקת הממשות - הויה אלוהים אדם (הוצאת רשפים, תשמ"ז).
בספר מבטא לביא את הגיגיו על 'הדבר כשהוא לעצמו'.
הספר נכתב לפני שלביא נחשף לתורת הקבלה, ולדבריו בדיעבד התברר שתכניו כוללים רעיונות התואמים במדויק את רעיונותיה.
הספר מצביע על הצורך של המציאות הארצית בקיום ישות עליונה המכוונת את הדברים.
הספר עוסק בין היתר בחוק הסתירה, מקור האמת, הספד הממשות הגשמית, הפסיכולוגיה האקזיסטנציאלית, לידה ומוות כמפגש עם הטהור, חשבון נפש ועוד.
הספר מסתיים במשפט: "האמונה - ככל שתהיה - היא כל האדם".
טוני לביא קיים קשרים הדוקים בעיקר עם שני אנשי רוח: פרופ' ישעיהו ליבוביץ ופרופ' שלמה גיורא שוהם.
הוא נפגש עם ליבוביץ במשך שנים, בדרך כלל בימי שישי.
השיחות עסקו בסוגיות בפילוסופיה כללית ויהודית, באקטואליה ובקלקולי המין האנושי.
בעקבות השיחות הוציא לביא את הספר מה שלמעלה ומה שלמטה (הוצאת הד ארצי, אור יהודה תשנ"ז).
הדיונים הפילוסופיים בספר עוסקים בנושאים פילוסופיים כמו מבריאת העולם, חופש הרצון, מהות המציאות הנבראת ותכלית האדם.
לשיחותיו של לביא עם פרופ' שוהם הצטרפו אנשי רוח מתחומים שונים.
בשלב מסוים הגיע מספר המשתתפים למעל מאה איש.
הנושאים הנידונים קשורים למחשבת ישראל.
בשנת 1993 החל לביא לעסוק בתורת הקבלה, שבה ראה תורה אינטימית, בניגוד לפילוסופיה הכללית הקרה.
עיסוקו בתחום זה החל בשיחות שניהל במשך ארבע שנים עם המקובל הרב עקיבא אורצל, תלמידו של הרב שלמה בנימין אשלג, בנו של "בעל הסולם".
לדברי לביא, גדולתה של קבלת הרב אשלג בכך שהפכה את תורת הקבלה ממיתוס לאתוס.
את השיחות הוציא לביא בספר אלוהים הרב והפילוסוף – סודות הבריאה בספר הזהר ובתורת האר"י (הוצאת זמורה ביתן, אור יהודה תשס"ה).
בשנת תשס"ב הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שנכתבה במחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן תחת הנחייתו של ד"ר אבי אלקיים.
העבודה עוסקת במחשבת הבריאה על פי משנת המקובל הרב יהודה אשלג, "בעל הסולם".
ספרו סוד הבריאה – תורת האלוהות ותכלית האדם בקבלת הרי"ל אשלג (מוסד ביאליק, תשס"ח) עוסק במקור האדם, השתלשלות מבנה נפשו במהלך ירידתו עד לעולם השפל, ומסלול גאולתו והשגת תכליתו.
הספר מתאר את התהליכים שהניעו את בריאת העולם.
לדברי לביא, המעבר מאין-סוף לסוף הוא הגורם האחראי לצביון השונה שהאור האלוהי מקבל אצל בני האדם.
תכלית בני האדם לחתור להשבת אותה נקודת מבט של מקורם.
נקודת המבט האלוהית ניתנת להשגה כאשר האדם משלב בהתנהלותו שתי תכונות: רצון לקבל ורצון להשפיע.
האדם בא לעולם כאשר התכונה האנוכית בולטת בהתנהלותו, ועליו להפוך למשפיע ולנותן לזולת.
מלכודת הדבש והעוקץ בקבלה – אלוהים, אדם ונחש (כנרת זמורה ביתן, אור יהודה תשע"א), הוא ספר המכוון לציבור הרחב ודן במשמעות בריאת העולם ובדרכם הראויה של בני האדם.
הספר מתאר כיצד חברו בבני האדם שני צדדים זרים, אלוהי ואנושי, ואת הדרך המפותלת שבה הם צועדים להסרת היריבות ביניהם.
האדם מחפש את אושרו, אולם מתורת הקבלה עולה שהוא אינו מסוגל להיות מאושר כל עוד הוא מיטלטל בין האור האלוהי המפעם בו ובין 'הנחש הקדמוני' האורב לטרפו.
השגת האור האלוהי מגלה לאדם שהמסע של היחיד חייב להשתלב עם היחד תוך כדי קיום ערבות הדדית בין היחידים.
הצורך לחיבור בין היחידים נובע מן ההכרה שהפיצול הוא תולדה של העולם הזה, ואילו במקור כולם מאוחדים וקשורים בעבותות אהבה בלתי תלויה באור האלוהי.
בהסתמך על ספר הזהר לביא טוען שרק באמצעות החושך נגלה האור, וככל שהרוע קשה יותר כך מתגלה דרכו אור אלוהי גדול יותר.
הספר קורא לאדם חמסע פסיכו-לוגיסטי שאמור לשחררו ממלכודת היצרים היריבים ולתת לו משמעות שמעל לזמן.
מסע עשר הספירות בקבלה - מאלוהות לאנושות ובחזרה (הוצאת גוונים, תל אביב תשע"ג) עוסק במשנתם של האר"י והרב אשלג.
הספר מתאר כיצד הופכת בכתבי הרב אשלג תורת הקבלה לאתוס, תורה המשתלבת בחיי התרבות האנושית.
הספר משרטט את מערכת היחסים שבין האלוהות לבני האדם ובין אדם לאדם.
הספר עוקב אחר מסע עשר ספירותיה של המציאות הנבראת ובמשמעות המסע הפסיכו-לוגי שחווים בני אדם.
הספר מעמיד תורת חינוך קבלית שבה נחשפים מסרים ערכיים החבויים לדברי לביא בבריאת העולם.
מסע במערה האפלטונית - אדם בסוד נגלה ונסתר (הוצאת סטימצקי, תל אביב תשע"ט) - הספר עוסק במסע האנושי האוצר בתוכו יסוד קמאי נסתר המכוון פסיכולוגית את יצורי אנוש לאחדות על דרך השלילה.
הספר דן בשאלות יסוד ובניסיונות לפיצוח היסוד הקמאי.
מסע במערה האפלטונית - אדם בסוד נגלה ונסתר, ישראל 2019
מסע עשר הספירות בקבלה - מאלוהות לאנושות ובחזרה, ישראל 2013
מלכודת הדבש והעוקץ בקבלה – אלוהים, אדם ונחש, כנרת זמורה-ביתן, ישראל 2011
סוד הבריאה – תורת האלוהות ותכלית האדם בקבלת הרי"ל אשלג, מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ח
אלוהים הרב והפילוסוף – סודות הבריאה בספר הזהר ובתורת האר"י (שיחות בין טוני לביא ובין המקובל הרב עקיבא אורצל), כנרת זמורה-ביתן, ישראל 2004
מחשבת הבריאה במשנת ר' יהודה לייב הלוי אשלג, עבודת דוקטור אוניברסיטת בר-אילן
מה שלמעלה ומה שלמטה (דיאלוגים בין ישעיהו ליבוביץ ובין טוני לביא), ספרית מעריב, אור יהודה 1997
זעקת הממשות - הויה אלוהים אדם, רשפים, תל אביב 1986
אדם אייכה – מחשבה רגש אמונה אידיאל, רשפים, תל אביב 1985
התודעה השבויה – מסה על הבחירה החופשית, רשפים, תל אביב 1984
נשוי (1963) לצפורה לבית בן-אהרן, ולהם שלושה ילדים.
לביא הוא נצר של המקובל הרב שמעון לביא מחבר השיר "בר-יוחאי".
סגן פרנסיס אנתוני בלייר (טוני) פאסון (Francis Anthony Blair Fasson; 17 ביולי 1913 – 30 באוקטובר 1942) היה קצין בצי המלכותי הבריטי, אשר חילץ מכונת צופן ומסמכים מצוללת גרמנית טובעת במלחמת העולם השנייה ונספה בפעולה זו.
הפריטים שחילץ סייעו לבעלות הברית לפענח את צופן האניגמה הגרמני.
פאסון עוטר על פעולתו בעיטור צלב ג'ורג'.
פאסון נולד וגדל בכפר בקרבת אדינבורו שבסקוטלנד.
בהמשך החל ללמוד במכללה הימית המלכותית בדרטמות', לקראת קריירה בצי המלכותי.
אז גם התבלט כשחיין מצטיין.
ב-1941, לאחר שכבר הוסמך כקצין, הוצב פאסון על סיפונה של המשחתת פטארד (Petard).
ב-30 באוקטובר 1942 תקפו הפטארד וארבע משחתות בריטיות אחרות את הצוללת הגרמנית U-559, שמטוס בריטי איתר בים התיכון, בקרבת פורט סעיד שבמצרים.
הן פגעו בה באמצעות פצצות עומק ואילצו אותה לעלות על פני המים.
אז פגעו בצוללת גם תותחי 20 מילימטר של הפטארד וצוותה נטש אותה, אך היא הוסיפה לצוף.
פאסון ועמו המלח קולין גרזייר (Colin Grazier) ועוזר הקנטינה טומי בראון (Tommy Brown), קפצו אל הצוללת (לפי גרסה אחרת הם פשטו את בגדיהם ושחו אליה) במטרה לחפש ולמצוא בה מידע מודיעיני מועיל.
פאסון וגרזייר נכנסו לצוללת החשוכה, שכבר החלה להתמלא במים, ביודעם שהיא עשויה לטבוע בכל רגע.
הם מצאו את מכונת האניגמה והגיעו אל תא הקברניט, פרצו בו ארון והוציאו ממנו מסמכים הנוגעים להפעלת המכונה.
בראון שחה מספר פעמים אל הפטארד כדי להעביר אליה את הפריטים.
פאסון וגרייזר המשיכו לחפש מידע בצוללת כשלפתע היא שקעה בבת אחת במעמקי הים, כשהיא מטביעה אתה את שניהם.
פריטי השלל מן הצוללת הועברו אל מרכז פיענוח הצפנים הבריטי בבלצ'לי פארק.
באותה עת, בעקבות שינוי בהפעלת האניגמה על ידי הגרמנים, לא היו הבריטים מסוגלים כבר מזה תשעה חודשים לפענח את התשדורות שהוצפנו על ידה.
פריטי השלל סיפקו מידע חיוני שהביא לפריצת דרך ואפשר בתוך מספר שבועות את פיענוח התשדורות מחדש.
לכך נודעה משמעות עצומה במערכה נגד הצוללות הגרמניות באוקיינוס האטלנטי.
לא ניתן היה להעניק לפאסון ולאחרים את עיטור צלב ויקטוריה - העיטור הצבאי הבריטי הגבוה ביותר - משום שפעולתם לא נעשתה "נוכח פני האויב", כנדרש לשם הענקתה.
על כן הוענק לו ולגרייזר עיטור צלב ג'ורג'.
שמו של פאסון הונצח על גבי האנדרטה לנעדרי הצי המלכותי בעיר פורטסמות' שבבריטניה.
סיפור הפעולה שבה השתתף מוצג בתערוכה בצריף 8 שבמוזיאון בבלצ'לי פארק.
העיטור שהוענק לו מוצג כיום במוזיאון בטירת אדינבורו.
אנטוניו "טוני" נדאל הומאר (בספרדית: Antonio "Toni" Nadal Homar; נולד ב-21 בפברואר 1961) הוא מאמן טניס ספרדי, מאמנו של הטניסאי רפאל נדאל.
אחד מאחיו הוא הכדורגלן מיגל אנחל נדאל.
נדאל החל את קריירת האימון ב-1985.
נדאל הוא דודו ומאמנו של הטניסאי רפאל נדאל, שזכה ב-16 טורנירי גראנד סלאם תחת אימונו, מ-1990. בשל כך הוא נחשב למאמן הטניס המוצלח ביותר בהיסטוריה, במונחי זכיות בגראנד סלאם (השני בהיסטוריה הוא לנארט ברגלין, שתחת אימונו זכה ביורן בורג ב-11 טורנירי גראנד סלאם בשנות ה-70).
למרות מספר כישלונות בטורנירים בשנים 2015-2016, נשאר נדאל בתפקידו בשל סירובו של אחיינו רפאל להחליף אותו.
אנתוני פרדריק "טוני" לוין הוא מוזיקאי, מלחין, בסיסט, נגן קונטרה בס, וצ'פמן סטיק יהודי-אמריקאי.
לוין ידוע בעיקר בשל חברותו בהרכב הרוק המתקדם קינג קרימזון מאז שנות ה-80; שיתוף הפעולה ארוך השנים עם פיטר גבריאל; חברותו בליקוויד טנשן אקספרימנט ובהנהגת ההרכב שלו "Stick Men".
לוין שימש כנגן-סשן מאז שנות ה-70 בלמעלה מ-500 אלבומים.
בין היתר הקליט עם ג'ון לנון, פול סיימון, אליס קופר, דייוויד בואי, לו ריד, פינק פלויד, שר, דייר סטרייטס, יס, טום וייטס, באדי ריץ', סיל, ביל ברופורד, וג'ודי קולינס, בנוסף גם הופיע עם פול סיימון, גארי ברטון, ג'יימס טיילור, ג'ודי קולינס, הרבי מאן, וג'ודי קולינס.
לוין סייע בהעלאת הפופולריות של הצ'פמן סטיק והקונטרה בס החשמלי והמציא את ה"פאנק פינגרס" (Funk fingers) - מקלות דמויי מקלות תופים' המולבשים על קצות האצבעות ויוצרים סאונד של הצלפה בדומה לטכניקת הסלאפיג (Slapping).
לוין הוא גם אחד הבלוגרים הראשונים בעולם.
הבלוג שלו הוקם ב-1996, כשנה לפני שהמילה "בלוג" הומצאה.
מגזין "Paste" האמריקאי דירג את לוין במקום השני, אחרי ג'ון פול ג'ונס, ברשימת 20 הבסיסטים הכי "אנדרייטד" (לא די מוערכים).
אנתוני "טוני" יבואה הוא כדורגלן עבר גנאי ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו של יבואה 59 הופעות במדי נבחרת גאנה.
תחילת הקריירה והפריחה באיינטרכט פרנקפורט
יבואה החל את הקריירה שלו במועדונים שונים בגאנה, ובשנת 1988 עבר לפ.צ.
זארבריקן, כאשר היה בן 21. בזארבריקן, ששיחקה בליגת הבונדסליגה השנייה, יבואה הבקיע 26 שערים בשתי עונות, 17 מתוכם הובקעו בעונתו השנייה בקבוצה, וקבוצות מהבונדסליגה החלו להתעניין בו.
יבואה חתם בשנת 1990 באיינטרכט פרנקפורט, קבוצה שבתחילת שנות ה-90 קצרה הישגים נאים בצמרת הבונדסליגה.
יבואה היה השחקן כהה העור הראשון בתולדות איינטרכט פרנקפורט, ובימיו הראשונים במועדון הוא ספג מחלק מהאוהדים נהמות גזעניות.
עם זאת, יבואה השתלב מהר מאוד בקבוצה, והפך לנערץ על ידי מרבית האוהדים של פרנקפורט, כאשר בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שמונה שערים והקבוצה סיימה במקום הרביעי, ובעונה השנייה הבקיע 15 שערים, כשהקבוצה מסיימת במקום השלישי.
בעונת 1992/93 הוכתר יבואה כמלך השערים בצוותא עם אולף קירסטן, לאחר שהבקיע 20 שערים, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי.
בעונת 1993/94 הוכתר יבואה כמלך השערים בפעם השנייה ברציפות, הפעם בצוותא עם שטפן קונץ, כאשר הבקיע 18 שערים, וקבוצתו סיימה במקום החמישי בבונדסליגה.
עונת 1994/95 נפתחה עבור יבואה בקצב טוב אף היא, כאשר כבר במחצית העונה עמד על שבעה כיבושים, ובחלון ההעברות של החורף עבר ללידס יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 3.4 מיליון לירה שטרלינג, כאשר סכסוך שלו ושל שותפיו לקבוצה מאוריציו גאודינו וג'יי ג'יי אוקוצ'ה עם המאמן יופ היינקס היה גורם מזרז בעזיבתו.
עם זאת, הצלחתו של יבואה בגרמניה פתחה את הדלת עבור שחקנים כהי עור נוספים שעד לאותה תקופה כמעט שלא שיחקו בבונדסליגה, כמו אוקוצ'ה, סמואל קופור וסולימאן סאנה.
לאחר המעבר של יבואה ללידס יונייטד בינואר 1995, הוא הוסיף עוד 12 שערים לשבעה שכבש בפרנקפורט בתחילת העונה, ולמעשה הבקיע 19 שערים בעונת 1994/95 במשחקי ליגה.
עונת 1995/96 הייתה העונה המלאה הראשונה של יבואה בלידס יונייטד, והוא הבקיע בעונה זו 12 שערים ב-22 הופעות בפרמייר ליג, שחלקם היו שערים חשובים ומכריעים, ושער שהבקיע מול וימבלדון אף נבחר לשער העונה בפרמייר ליג.
בתקופתו בלידס יונייטד הבקיע יבואה שלושער בשלושה משחקים שונים עבור קבוצתו.
הראשון היה נגד איפסוויץ' טאון במשחק ליגה באפריל 1995. השני נגד מונקו במשחק במסגרת גביע אופ"א בספטמבר 1995. הפעם השלישית התרחשה 11 ימים מאוחר יותר, במשחק ליגה מול וימבלדון.
בגין הפציעות, נמכר יבואה בסופו של דבר להמבורג מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה של יבואה בהמבורג, 1997/98, הבקיע שלושה שערים בלבד ב-22 הופעות.
העונה הבאה הייתה מוצלחת יותר, כשיבואה הבקיע 14 שערים, אך הוא לא חזר לימיו היפים בפרנקפורט ובלידס.
בארבע עונות מלאות בהמבורג הבקיע יבואה 28 שערים במאה הופעות.
את עונת 2001/02 התחיל יבואה בהמבורג, אך עבר לאחר חמישה מחזורים לליגת העל הקטרית וחתם באל איתיחאד, שם שיחק עונה אחת, והבקיע חמישה שערים ב-22 הופעות.
בתום עונה זו, פרש יבואה ממשחק פעיל.
יבואה החל לשחק בנבחרת גאנה בשנת 1985, והשתתף עמה בשלוש אליפויות אפריקה במהלך שנות ה-90. בגביע אפריקה לאומות 1992 בסנגל, הגיע יבואה עם נבחרת גאנה לגמר, שם הפסידה הנבחרת במשחק הגמר לנבחרת חוף השנהב בתוצאה 10-11 בבעיטות הכרעה, לאחר 0-0 בתום 120 דקות.
יבואה הבקיע את הפנדל שלו, שלא הועיל לגאנה, סיים את האליפות עם שני שערים, ונבחר לנבחרת מצטייני האליפות.
בגביע אפריקה לאומות 1994 בתוניסיה, הודחה גאנה ברבע הגמר, שוב על ידי חוף השנהב, כשיבואה לא מבקיע באליפות זו.
בגביע אפריקה לאומות 1996 בדרום אפריקה, סיימה גאנה במקום הרביעי לאחר הפסד 3-0 בחצי הגמר לנבחרת דרום אפריקה והפסד 1-0 במשחק על המקום השלישי לנבחרת זמביה.
יבואה הבקיע בטורניר זה שני שערים, אחד מהם היה שער ניצחון ברבע הגמר מול נבחרת זאיר.
יבואה נבחר גם בטורניר זה לנבחרת מצטייני האליפות.
יבואה כבש עבור נבחרת גאנה 29 שערים ב-59 הופעות, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת המבקיעים של נבחרת גאנה בכל הזמנים, לאחר עבדי פלה ואסמואה ג'יאן.
הופעתו האחרונה במדים הלאומיים נערכה בשנת 1997.
אליפות ליגת העל הקטרית: 2001/02
כדורגלן השנה של לידס יונייטד: 1995/96
שחקן החודש בפרמייר ליג: מרץ 1995, ספטמבר 1995
אנטוני "טוני" לימה סולה (בקטלאנית: Antoni "Toni" Lima Solá; נולד ב-22 בספטמבר 1970 בגאבה שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן עבר אנדורי ששיחק בעמדת הבלם.
לימה נולד בגאבה שבקטלוניה, ספרד.
אחיו הצעיר הוא הכדורגלן אילדפונס לימה.
לימה החל לשחק במחלקת הנוער של דאם.
בעונת שיחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
בעונת שיחק באספניול מליגת העל הספרדית, בה ערך שתי הופעות ליגה.
לאחר מכן שיחק במשך 3 עונות בפלמוס מהליגה הספרדית השנייה, וערך בה 100 הופעות בהן הבקיע 9 שערים.
בשלוש העונות הבאות חזר לימה לשחק בליגה הספרדית השלישית.
הוא החל לשחק בפולי אלמריה, ממנה עבר לריאל מורסיה, וחזר לפולי אלמריה.
בעונת שיחק לראשונה מחוץ לספרד, באוניאו דה מדיירה מהליגה הפורטוגלית השנייה, בה ערך 7 הופעות ליגה.
לאחר מכן חזר לשחק בספרד, כשחתם בהוספיטאלט מהליגה הספרדית השלישית.
בעונת שיחק בגאבה, מועדון כדורגל מעיר הולדתו, ששיחק בליגה הספרדית הרביעית.
בעונת שיחק יחד עם אחיו הצעיר, אילדפונס לימה, ביוניקוס מליגת העל היוונית.
הוא ערך 3 הופעות במועדון, ובעונה הבאה חזר לגאבה, שבינתיים עלתה לליגה הספרדית השלישית, ושיחק בה במשך שתי עונות.
בשנייה לקח חלק בחזרתה של הקבוצה לליגה הספרדית הרביעית.
לקראת שתי העונות הבאות חזר לשחק בפלמוס, ששיחקה גם היא בליגה הספרדית הרביעית.
לאחר מכן עבר לשחק באיביסה-אייביסה עד לפרישתו בגיל 38.
לימה החל לשחק בנבחרת אנדורה בשנת 1997 והבקיע את שערו היחיד במדיה בשנת 2002. ב-10 ביוני 2009 ערך את משחקו האחרון בנבחרת, כששיחק במחצית הראשונה ולבש את סרט הקפטן בהפסד 6-0 לנבחרת אנגליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. במשך כל תקופתו בנבחרת אנדורה שיחק יחד עם אחיו הצעיר, אילדפונס לימה.
אנתוני הווארד "טוני" וילסון היה בעל חברת תקליטים, מגיש רדיו וטלוויזיה, מנהל מועדון לילה, אמרגן ועיתונאי אנגלי.
וילסון היה האיש שעמד מאחורי כמה מהלהקות המצליחות ביותר שיצאו ממנצ'סטר.
הוא היה אחד מחמשת המייסדים של חברת התקליטים פקטורי רקורדס והמייסד והבעלים של מועדון ההסיינדה.
וילסון היה ידוע כ"מר מנצ'סטר" בגלל התרומה שלו לקידום התרבות במנצ'סטר לאורך הקריירה שלו.
וילסון נולד ב-20 בפברואר 1950 בפנדלטון, סלפורד שבמחוז לנקשייר לדוריס קנופר ולסידני וילסון, ועבר למארפל, סטוקפורט שבמחוז צ'שייר בגיל חמש.
וילסון החל את הקריירה המקצועית שלו ב-1968 בגיל 17 כמורה לאנגלית ודרמה בבית ספר באולדהאם.
לאחר מכן, הוא סיים את לימודיו באנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר סיום לימודיו ב-1971, וילסון החל להתלמד ככתב חדשות ב-ITN לפני שעבר למנצ'סטר ב-1973 והחל לעבוד בערוץ גרנדה.
מאוחר יותר הוא החל להנחות את תוכנית התרבות, המוזיקה והאירועים של גרנדה, So It Goes.
במשך שנות ה-70 וה-80 הוא היה אחד מהמנחים המרכזיים של החדשות האזוריות של גרנדה.
מערובתו של וילסון במוזיקה הפופולרית החלה בהנחיית התוכנית So it Goes.
וילסון לא אהב את סצנת המוזיקה של אמצע שנות ה-70 אשר נשלטה על ידי רוק פרוגרסיבי ורוק אולמות.
ביוני 1976 הוא ראה את הסקס פיסטולס ב-Lesser Free Trade Hall במנצ'סטר, חוויה אשר תיאר כ"לא פחות מאשר התגלות".
הוא הזמין אותם לפרק האחרון של העונה הראשונה של So it Goes.
הוא היה המנהל של כמה להקות, כולל A Certain Ratio ו-The Durutti Column, והיה אחד הבעלים של חברת התקליטים פקטורי רקורדס, ביתם של ה-Happy Mondays, ג'וי דיוויז'ן וניו אורדר.
הוא גם הקים וניהל את מועדון ההסיינדה ואת הבר Dry Bar, אשר היוו חלק מרכזי מסצנת המוזיקה והתרבות של מנצ'סטר.
הוא לא הרוויח כסף רב מפקטורי רקורדס ומההסיינדה, למרות הפופולריות העצומה והחשיבות התרבותית של שניהם.
ב-2002 יצא הסרט "אנשי המסיבות" על חייו ועל סצנת המוזיקה במנצ'סטר.
סטיב קוגן שיחק את וילסון בסרט.
לאחר שהסרט הופק, וילסון כתב עיבוד ספרותי לתסריט.
הוא שיחק את עצמו בתפקיד קטן בסרט A Cock and Bull Story שבו הוא מראיין את סטיב קוגן.
הוא גם היה מפיק שותף בסרט הביוגרפי על איאן קרטיס, קונטרול.
בסרט הזה קרייג פרקינסון שיחק את דמותו של וילסון.
הוא נפטר כמה חודשים לפני יציאת הסרט.
וילסון היה נשוי פעמיים, ללינדסיי ריד ולהילרי.
להילרי ולו נולד בן בשם אוליבר ובת בשם איזבל.
ב-1990 הוא החל מערכת יחסים עם איווט לייבסי, מיס אנגליה ומיס בריטניה לשעבר.
לאחר שווילסון חלה בסרטן הכליה והסיר כליה אחת ב-2007, הרופאים המליצו לו לקחת את התרופה סוטנט.
התרופה עלתה 3,500 פאונד בחודש.
וילסון הזדהה כסוציאליסט וסירב לשלם על ביטוח בריאות פרטי מתוך עיקרון.
מכיוון שלא היה לו ביטוח בריאות, שירות הבריאות הלאומי לא הסכים לממן את התרופה.
כמה מחבריו של וילסון מתעשיית המוזיקה הקימו קרן כדי לעזור לו לממן את הטיפול הרפואי שלו.
בתחילת 2007, וילסון עבר ניתוח חירום כדי להסיר את אחת מכליותיו.
וילסון נפטר מהתקף לב בבית החולים כריסטי שבמנצ'סטר ב-10 באוגוסט 2007 בגיל 57. בעקבות החדשות על מותו, הדגל הבריטי בבית העירייה של מנצ'סטר הורד לחצי התורן.
טוני יאנגר הוא כדורסלן עבר אמריקאי יהודי בעל אזרחות ישראלית ששיחק בעמדת הסמול פורוורד בליגת העל והליגה הלאומית, המשמש כעוזר המאמן בעירוני נס ציונה מליגת העל.ועכשיו מאמן במכבי ראשון לציון אורן (קט סל א) ועוד קבוצות ממחלקת הנוער.
יאנגר נולד וגדל בעיר הרטפורד שבקונטיקט ארצות הברית.
את קרירית המשחק שלו החל בקבוצת הקולג של מכללת ספרינג היל.