tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז הקמתו ועד לשנת 2012 נקרא המבנה "תיאטרון קודאק" בשל חסות מסחרית עם חברת הצילום קודאק, אשר שילמה 75 מיליון דולר על זכויות השיום.
בפברואר 2012 הגישה קודאק בקשה לפשיטת רגל, ובכך בוטל החוזה על זכויות השיום של המבנה.
בשלושת החודשים הבאים נקרא התיאטרון באופן זמני "מרכז הוליווד והיילנד" (Hollywood and Highland Center), ובמאי 2012 הושג הסכם ל-20 שנה עם חברת הסאונד מעבדות דולבי על שינוי שם האולם ל"תיאטרון דולבי".
לאחר החתימה על חוזה זכויות השיום, התקינה החברה באולם את מערכת הצליל ההיקפי שפיתחה – Dolby Atmos.
התיאטרון נמצא בבעלות של חברת הנדל"ן CIM, אשר משכירה אותו לאקדמיה האמריקאית לקולנוע מדי שנה במשך מספר שבועות לקראת טקס האוסקר.
במהלך יתר חודשי השנה, נערכים באולם קונצרטים, הופעות, טקסים ואירועים נוספים.
כמו כן, מדי יום נערכים במבנה סיורים מודרכים.
בין השנים 2011–2013 אירח התיאטרון באופן בלעדי את מופע "Iris" של קרקס סירק דו סוליי, המתאר "מסע דרך עולם הקולנוע".
מאז שנת 2015 מצולמת באולם תוכנית המציאות America's Got Talent.
תיאטרון האחוזות (בצ'כית: Stavovské divadlo) הוא תיאטרון ובית אופרה בפראג.
תיאטרון האחוזות נבנה בסוף המאה ה-18 כחלק מעידן הנאורות בעיצובו של אנטונין האפנקר בסגנון נאו קלאסי.
בנייתו נמשכה שנתיים לפי הזמנתו של הרוזן פרנץ אנטון פון נוסטיץ-רייניך.
בניין התיאטרון נשאר באופן יחסי נאמן לעיצובו המקורי.
התיאטרון נפתח בשנת 1783 בהצגת טרגדיה מאת גוטהולד אפרים לסינג.
בין האמנים שהופיעו בתיאטרון האחוזות: קרל מריה פון ובר, אנטון רובינשטיין, קרל גולדמארק, גוסטב מאהלר שניצח כאן, וניקולו פאגאניני.
באוקטובר 1787 הוצגה בתיאטרון הבכורה של דון ג'ובאני של וולפגנג אמדאוס מוצרט בניצוחו, הבכורה של חסדו של טיטוס בוצעה כאן לרגל הכתרתו של לאופולד השני.
תיאטרון האחוזה מופיע בסרט אמדאוס של מילוש פורמן.
תיאטרון האופרטה של בודפשט (בהונגרית: Budapesti Operettszínház) הוא תיאטרון מוזיקלי בבודפשט.
קארוי זינגר, שעבד בשנות ה-80 של המאה ה-19 באחד מתיאטראות הווריאטה (varieté) בבודפשט (הוא שינה לאחר מכן את שמו לשומושי), הסתכסך עם אחד הבמאים, עם הנריק קרלא.
(האחים קרלא הנהיגו בבודפשט את הסוגה הפופולרית ביותר באותה תקופה: וריאטה - מגוון אמנויות במה כמו קוסמות, אקרובטיקה, שירים וכדומה - בשנות ה-70 של המאה ה-19).
קרלא פיטר את זינגר על המקום ללא שום הודעה מוקדמת.
זינגר (שומושי) קנה את הבניין ברחוב נאג'מזה 17 בבודפשט (Nagymező utca 17) מז'יגמונד ברודי והפך אותו למועדון לילה בתכנון האדריכלים ממוצא אוסטרי פלנר והלמר.
אורפאום שומושי נפתח בשנת 1894. בנוסף לכוכבים הזרים שהופיעו בו היו גם הרבה מקומיים.
האטרקציה העיקרית שלו הייתה הזמרת קרולה צציליה, אבל שומושי הביא לבודפשט גם את להקת הבנות האמריקאית המפורסמת האחיות בריסון ששרו שירים מפולפלים.
בשנת 1899 האורפאום פשט את הרגל בגלל הוצאות תפעול גבוהות ותשלומי שכר טרחה גבוהים מדי לאמנים.
שומושי העביר אותו לידי אימרה וולדמן שהמשיך להפעיל את מועדון הלילה עד שנת 1916 תחת השם Metropolitan Orpheum.
במופעים השונים הציגו באופן עקבי אמנים זרים, אקרובטים ערבים, זמרים הודים, הרכבים אלפיניים ואיטלקיים, לפעמים התארחו גם אמני הבורגתיאטר של וינה ומאוחר יותר הופיעה שם להקתו הברלינאית של מקס ריינהרדט.
התוכניות, שעדיין היו בשפה הגרמנית, כללו כבר גם שחקנים חדשים עם הופעות בהונגרית.
עד תחילת מלחמת העולם הראשונה פעל האורפאום.
כשפרצה המלחמה, "ארמון הבידור", כפי שכונה, נסגר.
תור הזהב של האורפאום הגיע לסיומו, ואיתו העידן הנוסטלגי, שכונה מאוחר יותר "התקופה המאושרת של השלום".
בתום המלחמה הכשרון הגדול של ולדמן היה בכך שפינה את המקום לקברט בשם "הבמה המגוונת" של העיתונאי ומנהל התיאטרון ינה זולטאן, אך גם זה לא הציל אותו מפשיטת רגל.
הבניין נקנה ונבנה מחדש על ידי יזם בשם בן בלומנטל, משקיע יהודי אמריקאי, נציגו האירופאי של חברת הסרטים האמריקאית סרטי פרמאונט.
הבניין של "אורפאום שומושי" לשעבר נשכר ב-1922 כאמור על ידי היזם האמריקאי בן בלומנטל והוסב לתיאטרון על ידי הפקדת האדריכלים לאסלו ואגו (ויינברגר), בלה מאלנאי (מנהיימר) והפסל אישטוון סנטג'רג'י על עבודות התכנון הבנייה וההסבה.
הוא נפתח ב־22 בדצמבר 1922 עם הצגת האופרטה "הנסיכה אוליביה" של המחזאי אימרה פלדש (פליישמן) ושל המלחין אקוש בוטקאי.
מ־9 בפברואר 1923 המוסד פעל בשם תיאטרון האופרטה המטרופוליטני.
מנובמבר 1929, תחת ניהולם של דיולה קאבוש (קאן) וארתור בארדוש, (בורשטיין) הועלו מופעי פרוזה תחת השם "תיאטרון האמנים של בודפשט".
ממארס 1930 הובילו שאנדור גות (גוטפרוינד) ואלה קרטס (קוהן-כהן) את התיאטרון וחזרו להציג אופרטות.
לאחר ניסוי קצר הימים זה, ביוני 1930, קיבל דז'ה שבשטין (שטרן) את חוזה השכירות לתיאטרון למשך שש שנים והחזיר את המוסד לשמו הקודם (תיאטרון האופרטה המטרופוליטני), אך בשל המשבר הכלכלי העולמי שהגיע גם להונגריה ומספר המבקרים הנמוך בשנות משבר אלה הוא נאלץ לסגור מספר פעמים.
לאחר סגירת תיאטרון קיראי, כלומר "תיאטרון המלך" (Király Szinház) בבודפשט, תיאטרון האופרטה המטרופוליטני הפך לבית היחיד של האופרטה בבירת הונגריה.
משנת 1963 פינה הסגנון הישן של האופרטות את מקומו גם לז'אנרים חדשים יותר (מחזות זמר, משחקים מוזיקליים, מחול וכו').
הוא נבנה מחדש בין השנים 1966–1971 ומשנת 1998 מוכר בשם תיאטרון האופרטה של בודפשט.
בימת הסטודיו של התיאטרון שפועל בתוך הבניין, נקראת "תיאטרון המחסן".
מאמצע שנות השישים של המאה ה-20 ואילך חברת התיאטרון קבעה באופן קבוע ובהצלחה רבה גם הופעות מוזיקליות, עם תרומתו המרהיבה של הרכב הבלט של החברה.
הנה כמה ממופעים אלה שהועלו על במת התיאטרון: גבירתי הנאווה, הלו, דולי!, סיפור הפרברים, כנר על הגג, צלילי המוזיקה, ועוד.
לאחר הפסקת פעילות "תיאטרון הרוק" בבודפשט בשנת 1996 הוא התמזג עם תיאטרון האופרטה והעניק לו תנופה מחודשת לכיוון הסוגה המוזיקלית הזאת.
התיאטרון הוא אחד הצמתים בחיי התרבות והחברה של בודפשט עם כמעט 500 הצגות בשנה, אליהן מגיעים כמעט חמש מאות אלף צופים ותפוסה של כמעט מאה אחוזים.
בשנים האחרונות תיאטרון האופרטה של בודפשט הפך לתיאטרון מוכר ומבוקש בחו"ל.
עם הופעותיו באופרטה ובמוזיקה, הוא מתארח בקביעות בתיאטראות ופסטיבלים שונים באירופה, ונוסע ליפן מדי שנה בקביעות, אך הופיע לאחרונה גם במדינות שונות באמריקה ובאסיה.
הוא הפיק הופעות בווינה, סנקט פטרבורג, פראג, יקטרינבורג.
הבניין נבנה מחדש בשנת 1966, כאשר אדריכלות הפנימית וחלליו שונו באופן משמעותי.
בין השנים 1999–2001 עבר הבניין שחזור מלא.
הותקנה טכנולוגיית הבמה האירופית המודרנית ביותר, הוחזרו הקישוט המקורי ותאי הצפייה בקומה העליונה.
בתיאטרון יש כיום 901 מושבים והאולם ממוזג.
החפצים המקוריים שנותרו בבניין - פסלים, מנורות, עמודים שמחזיקים את שורת התאים - מתיישבים עם חלונות הוויטראז' החדשים, המראות וחפצי הריהוט הארכאיים של מזנון האודיטוריום, בחיפוי השיש והפרקט.
האודיטוריום מואר על ידי נברשת בת מאה שנים, הקירות מכוסים בריפוד קטיפה, דמויות פיסול אלגוריות מעטרות את הכניסה.
את פנים התיאטרון עיצבו מאריה שיקלוש וגאבור שינאגל.
הנהלת תיאטרון האופרטה בבודפשט מתחייבת לנצל את כל המאפיינים של הבניין המשוחזר באמנות ההונגרית ובחיי החברה.
מנהלי התיאטרון עד 1957, למעט תקופת מלחמת העולם השנייה, היו יהודים:
כמחציתם היו יהודים, שהיו מובילים בחיי הבידור והתרבות של הונגריה.
תיאטרון הבלט האמריקאי היא להקת בלט קלאסי, שבסיסה בניו יורק.
היא מקיימת עונת הופעות שנתית בת שמונה שבועות בלינקולן סנטר באביב ועונה קצרה יותר בתיאטרון דייוויד ה.
קוך בסתיו; בשאר חודשי השנה יוצאת הלהקה לסיורי הופעות ברחבי העולם.
ABT נוסדה בשנת 1939 על ידי לוצ'יה צ'ייז וריצ'רד פלזנט ומוכרת כאחת מלהקות הבלט הקלאסי המובילות בעולם.
ABT היא להקת האם של בית הספר לבלט של ז'קלין קנדי אונאסיס, ובשנת 2006 הכיר בה הקונגרס של ארצות הברית כ"להקת הבלט הלאומית של אמריקה".
ב-1939 לקחו על עצמם פלזנט וצ'ייז את רעיון יצירתה של "להקה גדולה עם רפרטואר מגוון".
הצמד וקבוצה קטנה מן הבלט של מיכאיל מורדקין הקימו "תיאטרון בלט".
ההופעה הראשונה של להקתם החדשה התקיימה ב-11 בינואר 1940. צ'ייז החלה לפתח את רפרטואר הלהקה מבלטים מוכרים באורך מלא, לצד יצירות מקוריות, תוך כדי התמודדות בבעיות כספים.
ב-1945 הצטרף אוליבר סמית לתיאטרון הבלט והתמנה למנהל לצד צ'ייז.
ב-1957 שינתה הלהקה את שמה ל"תיאטרון הבלט האמריקאי".
היא המשיכה לשים דגש על קלאסיקות בלט, אך דאגות הכספים שהטרידו את הנהלתה לא נפתרו.
במשך שנות ה-60' וה-70', השתפרו סיכויי הלהקה הודות למימון פרטי אוהד יותר.
בתקופה זו, העביר תיאטרון הבלט האמריקאי את מוקד הבלט שלו לגיוסם של רקדנים כוכבים.
ב-1977, החלה הלהקה את עונת האביב בבית המטרופוליטן אופרה, משכנה הרשמי החדש.
ב-1980 התמנה מיכאיל ברישניקוב למנהל האמנותי של תיאטרון הבלט האמריקאי.
ברישניקוב ביים, ביים מחדש ושיפץ מספר רב של בלטים קלאסיים ולדברי הלהקה, חיזק את המסורת הקלאסית שלהם.
בשנת 1989 החליפו את ברישניקוב ג'יין הרמן ואוליבר סמית, שהמשיכו לכהן כמנהלים אמנותיים עד 1992, אז קיבל קווין מקנזי את המינוי.
מקנזי ענה על דרישות קהל הבלט המסורתי כשנתן עדיפות לבלטים הסיפוריים באורך מלא.
הוא הצליח גם למנוע את שקיעת הלהקה בתקופות של חוסר יציבות פיננסית.
ב-2004 ייסד מקנזי בית ספר לבלט, "בית ספר ז'קלין קנדי", כנספח רשמי ללהקה.
לאחר תקופה ממושכת של פעילות ללא כוריאוגרף בית, מינה מקנזי את אלכסיי רטמנסקי כ"אמן הבית" בינואר 2009. ב-2016 מונתה קארה מדוף ברנט למנהלת תיאטרון הבלט האמריקאי.
תיאטרון הילדים של הדוד לאקנר (בהונגרית: Lakner Bácsi Gyermekszínháza) היה תיאטרון בבודפשט עם שחקנים ילדים.
תולדות תיאטרון הילדים מתחילה בשנות העשרים של המאה העשרים.
זה היה כאשר ארתור לאקנר, המכונאי ומקרין הסרטים הפך לסופר, למתרגם, לבמאי קולנוע ולבמאי תיאטרון והבין עד כמה רעה השפעתם של הסרטים ושל הצגות התיאטרון על התפתחותם האישית של הילדים, כאלה שהמבוגרים ייעדו להם.
"אל לנו להציג קרבות, אכזריות, אלימות כמודל עבורם וגם לא סיפורי אימה מפחידים, הם צריכים לקבל פרקים ואירועים מחייהם, ברוח המושגים אהבה, חברות וחוסר אנוכיות" -טען.
דוד לאקנר כתב וסיפר סיפורים כאלה עם להקתו הצעירה לאותם הילדים שביקרו אותו בימי ראשון.
בתחילה אלתר הנחיות קטנות על בימת "קולנוע הקפיטול" שהוא ניהל, הוא לקח איתו לשם את בתו בת השלוש, נעמי.
היא הפכה לשולייתו הקטנה של הדוד לאקנר.
הדיאלוגים הפכו תחילה לסצנות ולאחר מכן למחזות.
ארתור לאקנר כתב, הציג וצילם לקולנוע את אחד מרומני הנוער ההונגריים המצליחים בכל הזמנים, "האמא החורגת המתוקה".
תחת ידיו התחילו את הקריירות שלהם אוה רוטקאי, ארפאד קישהדי, גבריאלה לקטוש, ויולטה פרארי, הדי ז'ולנאי, אנדרה הרקאני ורבים אחרים.
הוא מעולם לא רצה לגדל שחקנים, רק לראות סביבו ילדים שמחים וחייכנים.
להקתו לעולם לא יכלה להיות בית קבוע, אך היא התקבלה בגאווה על ידי תיאטרון הקומדיה של בודפשט, הבמה העליזה, תיאטרון האופרטה של בודפשט ותיאטרון גולדמארק.
תיאטרון הילדים שלו נסחף ונשטף על ידי מלחמת העולם השנייה בשנת 1944, והוא עצמו גורש, כיהודים רבים אחרים, ברכבת למחנה ההשמדה אושוויץ.
הוא נראה לאחרונה בתחנת האיסוף בקצ'קמט, שם שיחק לילדים ליד המסילה לפני שנשלח משם בכוח למחנה ההשמדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בתו הגדולה, ליוויה לאקנר, אספה את שחקני הילדים לשעבר, גייסה חדשים והחלה לשחק לצידם שוב.
היא הציגה בין היתר את הנערים מרחוב פאל והמשיכה גם את "האמא החורגת המתוקה".
מיטב דמויות הילדים בסרט האגדי של גזה רדוואני "אי שם באירופה" (Valahol Európában), כולל אברהם (אנדראש) רונאי, טיבור קלמאר ואנדרה הרקאני, הגיעו מהצוות הזה.
בשנת 1948, מסיבות של מדיניות תרבות (פוליטית) נשלל הרישיון לתיאטרון מליוויה לאקנר, שעד שנות השמונים ניסתה "להחזיק בחיים" בחשאי את תיאטרון הילדים.
היא לימדה סצנות ושירים קטנים, והציגה את תלמידיה במופעים שונים.
בשנת 1984, במלאת תשעים להולדתו של ארתור לאקנר, הודפס שוב "האמא החורגת המתוקה".
הספר נחטף תוך מספר ימים, הסרט הוקרן מחדש והוצג - בבימויו של טיבור קלמאר - בבמת הילדים "קרן השמש" בבית התרבות גוטנברג.
רבים מהשחקנים הילדים דאז החשיבו את עצמם והיו גאים להיות תלמידיו המאוחרים של הדוד לאקנר.
עם מותה של ליוויה לקנר בשנת 1996, הכל השתנה.
מנהל בית התרבות חרג מהבסיסים המוסריים והאמנותיים של מסורות לאקנר ולכן אנדראש אצֵיל, היורש הרוחני של ליוויה לקנר - בעצמו צאצא של לקנר - וכמה מעמיתיו עזבו את במת הילדים של קרן השמש.
בהנהגתו, תיאטרון הילדים ובית הספר התחילו לפעול שוב בדצמבר 1998 בשם תיאטרון הילדים של הדוד לאקנר - המקורי.
תיאטרון הבית הלבן הוא בית קולנוע קטן הממוקם באגף המזרחי של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית ומשמש את הנשיא וכן את משפחתו כבית קולנוע פרטי.
במקור מבנה שנועד במיוחד להקרנת סרטים בבית הלבן לא היה קיים והוא נבנה על חשבון חדר ארונות בשיפוץ שנערך ביוזמתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1942, במקום יש כ-42 מושבים.
באופן מסורתי, אולפנים אמריקאים שמרו את סרטיהם למקרה והבית הלבן ירצה עותק שלהם, הקרנת סרט בתיאטרון הבית הלבן נחשבת בעלת ערך רב ואף נעשה בה שימוש לצורך שיווק הסרט.
ג'ימי קרטר היה הנשיא שצפה במספר הגדול ביותר של סרטים בבית קולנוע זה, 480 במספר, והראשון שבהם היה המותחן הפוליטי "כל אנשי הנשיא".
הסרט הראשון שראה הנשיא ביל קלינטון בבית הקולנוע היה סרט הדרמה "השמן של לורנצו", והסרט האחרון שראה היה "שוקולד".
בינואר 2017 פורסם כי הסרט הראשון שהוקרן לאחר שדונלד טראמפ נבחר לנשיאות ארצות הברית היה "מוצאים את דורי".
מפעיל בית הקולנוע הוא ראש המשרתים של הבית הלבן.
תיאטרון דן נשיונל סצ'ין (בנורווגית: Den Nationale Scene) הוא תיאטרון בברגן.
דן נשיונל סצ'ין' נפתח תחת השם תיאטרון דט נורסק בשנת 1850 ביוזמתו של הכנר אולה בול.
הנריק איבסן בשנים (1851 - 1857) וביירנסטרנה ביירנסון בשנים (1857 - 1859) שמשו כמחזאי הבית והמנהלים האמנותיים של התיאטרון.
ב-30 בנובמבר 1877 הוצג בו הצגת הבכורה המקומית של עמודי החברה.
ב-9 בינואר 1885 הוצגה בתיאטרון הצגת הבכורה של ברווז הפרא מאת הנריק איבסן.
המבנה הנוכחי עוצב בסגנון אר נובו על ידי האדריכל הנורווגי איינר אוסקר שאו ונחנך ב-19 בפברואר 1909 במחזה סאטירי "ארסמוס מונטנוס" של לודוויג הולברג בנוכחות הוקון השביעי, מלך נורווגיה והנסיכה מוד מוויילס.
התיאטרון חווה תקופה מיליטריסית בין השנים 1934 - 1939, בשנת 1935 הוצג בו המחזה Vår ære og vår makt (כבודנו ועוצמתנו) של נורדאל גריג.
המבנה עבר שינויים רבים וניזוק במהלך מלחמת העולם השנייה.
מבנה התיאטרון שוחזר לצורתו הכמעט מקורית בשנת 2001.
מאז שנת 1993 התיאטרון שייך למדינה.
תיאטרון המחול ההולנדי (NDT) בהולנדית: Nederlands Dans Theater) היא להקת מחול מודרני.
המטה הראשי של התיאטרון שוכן בתיאטרון המחול לוצנט בהאג.
נוסף לתיאטרון המחול לוצנט, הלהקה מופיעה באולמות אחרים בהולנד, בהם הֶט מוזיק תיאטר באמסטרדם וסְטֵדְסְטְסחוֹבְבְּורְג בניימיכן.
את תיאטרון המחול ההולנדי ייסדו בשנת 1959 בנימין הרקרבי, ארט פרסטכן וקרל בירנייה, יחד עם קבוצה של 18 חברים בבלט ההולנדי הלאומי (שניהלה סוניה גסקל).
כוונתם הייתה להינתק מן הבלט הלאומי ההולנדי, שנקט בכיוון שמרני יותר.
תיאטרון המחול התמקד ברעיונות חדשים ובכיוון של התנסות בחקר צורות וטכניקות ריקוד חדשות.
ב-1961 קיבל תיאטרון המחול ההולנדי תמיכה מעיריית האג ומן הממשלה.
בשנות ה-60' כלל רפרטואר הלהקה מחול קלאסי בהשפעה בולטת ממחול אמריקאי מודרני.
תיאטרון המחול זכה בהכרה ללא תקדים וקצר הצלחה בהדרכת אישים שונים, כמו הנס ון מאנן ויז'י קיליאן כמנהלים אמנותיים.
בשנות ה-70' הראשונות לא הייתה מדיניות ברורה בשל חילוקי-דעות שונים בין חברי הוועד המנהל.
מצב זה השתנה בשנת 1975, כשיז'י קיליאן נכנס לוועד המנהיג האמנותי.
מאז 1987 שוכן תיאטרון המחול ההולנדי בתיאטרון המחול לוצנט בהאג.
רבים מן הרקדנים המייסדים של תיאטרון המחול ההולנדי הטביעו את רישומם בבלט ובמחול ההולנדי:
ז'ראר למאטר קיבל את תואר אביר מסדר אורנג'-נסאו מהמלכה ביאטריקס.
הוא פרש ב-1982 אבל חזר לרקוד בלהקת NDT III עד 2006.
קארל צ'ארני, מרטינט יאנמאט ומייבל אלטר היו למורי בלט נודעים בקונסרבטוריונים ואקדמיות למחול ברוטרדם ובאמסטרדם.
מרטינט יאנמאט הייתה מנהלת אמנותית של המחלקה למחול מודרני באקדמיה הלאומית לבלט באמסטרדם ומורה בלהקת המחול של מארי ראמבר.
מייבל אלטר ייסדה את בית הספר לבלט הנושא את שמה ב-1970. בהמשך שיכן בית הספר את "קורסי הקיץ בהאג", בית ספר בינלאומי למחול עם מורים מתיאטרון המחול ההולנדי.
התיאטרון ההיסטורי (בצרפתית Théâtre-Historique) היה תיאטרון פריזאי שהוקם עבור אלכסנדר דיומא האב בשדרות ההיכל, באמצע המאה התשע עשרה.
התיאטרון נועד להציג מחזות היסטוריים, בעיקר על פי ספריו ההיסטוריים של דיומא, אך לאחר כמה שנות פעילות נקלע לקשיים כספיים, נמכר ובהמשך פורק לצורכי הקמת כיכר הרפובליקה.
על פי ספר זכרונות של דיומא משנת 1867, המחזה "המוסקטרים", המבוסס על הספר שלושת המוסקטרים, הוצג לראשונה ב-27 באוקטובר 1845 בתיאטרון דה ל'אמביגו-קומיק.
בהזדמנות זו פגש דיומא את הדוכס מונפנסיה בן ה-21, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
מונפנסיה המריץ בדיומא לפתוח תיאטרון משלו ולגבי איסור פתיחת התיאטרונות הנוספים, פעל הדוכס לקבלת רישיון מיוחד עבור דיומא.
מעורבות הדוכס היא שהביאה לכינוי התיאטרון בשם "תיאטרון מונפנסיה" (Théâtre Montpensier).
התיאטרון הוקם במבנה משופץ של הקרקס האולימפי.
הצייר-מעצב סשאן ניהל את בניית הבניין לצד האדריכל דה דרו.
דיטרל ודספלשין סייעו בקישוט התיאטרון.
התיאטרון, שהוזמן על ידי דיומא בעזרתו של דוכס מונפנסיה, כדי לקדם עיבודים תיאטרליים לרומנים שלו, נחנך ב-20 בפברואר 1847 תחת השם "תיאטרון היסטורי" עם המלכה מרגו, מחזה בשתים-עשרה מערכות מאת דיומא ואוגוסט מאקה על פי הרומן באותו שם.
אחריו הגיע הפרש מהבית האדום, המבוסס על הרומן באותו שם והרוזן ממונטה כריסטו, שהופעותיו נקטעו על ידי מהפכת 1848, צעירי המוסקטרים, אביר הרמנטל, מלחמת הנשים, הרוזן הרמן ואורבן גרנדיר.
דיומא אירח גם מחזה של אונורה דה בלזק (1848).
אבל הפאר של ההפקות והאירועים הפוליטיים הוביל את הבמאי הושטיין להתפטר ואת דיומא לפשוט את הרגל.
במקור היה אמור התיאטרון להיקרא על שם פטרונו העיקרי, דוכס מונפנסיה, אך אביו, המלך לואי-פיליפ, חשב שלא ראוי שתיאטרון ייקרא על שם בנו.
דיומא הציע את תיאטרון אירופאי, אך שם זה עורר חילוקי דעות בין הצדדים האחרים המעורבים, ובסופו של דבר הוחלט לפסול אפשרות זו.
ודל הציע את השם "התיאטרון ההיסטורי", שם מתאים במיוחד מכיוון שהרפרטואר היה אמור לכלול בעיקר דרמטיזציה של הרומנים ההיסטוריים של דיומא.
תיאטרון האור השחור (בצ'כית: černé divadlo) או בפשטות התיאטרון השחור הוא סגנון מופע תיאטרוני המאופיין בשימוש בתיאטרון הקופסה השחורה המוגבר על ידי אשליית אור שחור (תאורת אולטרה-סגול).
צורת תיאטרון זו מקורה באסיה וניתן למצוא אותה במקומות רבים ברחבי העולם.
סגנון זה הפך למומחיות בפראג, שם תיאטראות רבים משתמשים בו.
המאפיינים המיוחדים בתיאטרון השחור הם השימוש במסכים שחורים, במה שחורה ותאורה שחורה (תאורת אולטרה-סגול), ביחד עם תחפושות פלואורסצנציה על מנת ליצור אשליות ויזואליות מורכבות.
טכניקת ה"ארון השחור" היה בשימושו של ז'ורז' מלייס, ושל מהפכן התיאטרון קונסטנטין סטניסלבסקי (במיוחד בהפקה שלו להצגה "קיין").
הטכניקה שהשתלבה ביחד עם האומנות האקספרסיבית של ריקוד, פנטומימה ואקרובטיקה של המבצעים, מסוגלת ליצור מראות יוצאי דופן.
עקרון המפתח בתיאטרון האור השחור הוא אי-היכולת של העין האנושית להבחין בחפצים שחורים ה"מובלעים" בתוך רקע שחור.
אפקט זה מביא לאי-נראות יעילה עבור כל אובייקט שאינו מואר על ידי 'האור השחור'.
העיקרון האופטי השני מאחורי תיאטרון האור השחור הוא האפקט של אור על-סגול (UV) באובייקטים פלואורסצנטיים.
האורות השחורים למעשה פולטים אור כמו אורות 'רגילים', אבל בתדירות שבני אדם לא יכולים לזהות.
בעוד שרוב העצמים סופגים אור UV או משקפים אותו בחזרה באותו התדר שבו הוא נכנס, עצמים פלואורסצנטיים סופגים אור UV ואז פולטים אותו מחדש באורך גל ארוך יותר שעיניים אנושיות כן יכולות לזהות.
האפקט המשולב הוא שמעצבים יכולים לגרום לאובייקטים מסוימים להיראות בהירים כאילו החדר היה מואר במלואו, בעוד שאובייקטים אחרים ייראו כהים כאילו החדר היה חשוך לחלוטין.
"טריק הקופסה השחורה" (black box trick) של שימוש באמנים לבושים בשחור בחלל משחק חשוך נמצא בשימוש מזה אלפי שנים, והחל בהופעה של הלהטוטנים עבור הקיסר בסין העתיקה.
יפן פיתחה את הטכניקה הזו בתיאטרון בונרקו שלהם על ידי כך שבובנאים ילבשו שחור על מנת לשים דגש מלא על הבובה.
בתיאטרון המודרני, טריק הקופסה השחורה אומץ על ידי הבמאי הרוסי קונסטנטין סטניסלבסקי, במאי הסרטים ז'ורז' מלייס ובמאי אוונגרד צרפתים שונים של שנות ה-50. בין הבמאים הללו, ג'ורג' לאפיי הפך לחלוץ מוקדם יותר של הארון השחור.
אבל כל הבמאים האלה השתמשו בטריק הפשוט של ארון שחור רק לכמה רגעים במהלך ההופעות שלהם, בעיקר כדי לגרום למשהו על הבמה להיעלם.
אביו של תיאטרון האור השחור המודרני, מחבר העיקרון של הארון השחור כפי שנהוג בימינו (הצבת נורות ספוט, מיקום נורות UV, בחירת קטיפה שחורה כחומר הטוב ביותר לקליטת אור עודף על הסצנה...) אפילו מחבר השם "תיאטרון האור השחור", ולפיכך היוצר של תיאטרון האור השחור הראשון בעולם, הוא ג'ירי סרנץ' (Jiří Srnec).
ההופעה הראשונה של האנסמבל התקיימה ב-1959 בווינה.
הוא נודע יותר לאחר השתתפותו בפסטיבל התיאטרון באדינבורו בשנת 1962. מאוחר יותר, הופיעו קבוצות אחרות המשתמשות בטכניקת הקופסה השחורה שהחלו את הגל החדש של סגנון תיאטרון זה.
פראג הפכה מאז לביתו של תיאטרון האור השחור עם כ-10 חברות המפעילות תיאטרון אור שחור.
קבוצת תיאטרון אור שחור נוספת ידועה היא תיאטרון האור השחור"HILT" בפראג, שההופעות בה מבוססות על מוזיקה מודרנית וריקוד כוריאוגרפי, המשלב שירה חיה.
הקבוצה נוסדה בשנת 2006 על ידי הרקדן, הכוריאוגרפר, הבמאי ומלחין המוזיקה הצ'כי תאודור הוידקר (Theodor Hoidekr).
ב־2016, סגנון חדש של תיאטרון אור שחור שנקרא "shadow film theatre" נוצר על ידי הקבוצה הצ'כית HILT.
בנוסף למופעי תיאטרון אור שחור, ההופעות שלהם גם כללו את תיאטרון הצללים הראשון - רקדנים ושחקנים משחקים עם הצללים שלהם על מסך עם הקרנות של מקומות אמיתיים.
בגרמניה, הציג ריינר פאוולקה (Rainer Pawelke) את הפרשנות שלו לתיאטרון שחור במופע בימתי לראשונה בשנת 1980. המופע הבימתי פותח ביחד עם תלמידיו מאוניברסיטת רגנסבורג והיה זה שבישר על פרויקט תיאטרון הספורט החינוכי Traumfabrik.
הפרויקט נהנה מפופולריות ניכרת בשנות ה-80 - סיבובי הופעות והופעות בפריים טיים בטלוויזיה בגרמניה.
סיבובי ההופעות של Traumfabrik עדיין נמשכים מדי שנה עם 40 הצגות בשנה כולל מופעי תיאטרון אור שחור.
ריינר פאוולקה היה שותף בכתיבת ספר "Schwarzes Theatre aus der Traumfabrik" (תיאטרון האור השחור בטראומפבריק - Black Light Theatre in the Traumfabrik) כדי לשתף ולגבש את התובנות שלו לגבי התיאטרון השחור.
ריקוד מודרני בתיאטרון האור השחור
ב-1989, תיאטרון האימג' (Image Theatre) נוסד על ידי הרקדנית אווה אסטרובה (Eva Asterová) (חברה לשעבר במופע הבלט הצ'כי המפורסם של פאבל סמוק) ואלכסנדר צ'יהאר (Alexander Čihař).
הם הביאו היבטים חדשים לאפקטים בתיאטרון האור השחור כמו ריקוד מודרני ומשחק לא מילולי.
תחת ידה של אווה אסטרובה, המנהלת האמנותית של ה־Image Theatre, היא ביקשה לייצר מבט אינדיבידואלי של חתימת הסצנה.
גם הקהל הופך לרוב לחלק בלתי נפרד מההופעה.
הרפרטואר של תיאטרון האימג' מורכב מיצירות משלו.
מלבד אווה אסטרובה, ישנם גם יוצרים אחרים המשתפים פעולה שוב ושוב בהצגות של תיאטרון האימג' כמו יוזף טיצ'י, פטר לישקה, רנה פיס או זדנק זדנק.
מאז תחילת הדרך, תיאטרון האימג' הציג 10 מופעים שונים כשכל אחד מהם הגיעו עם כמה אפקטים חדשים של טכניקת אור שחור.
פואטיקה קסומה, שובבות והומור הם הסמלים המסחריים החשובים ביותר של ההרכב הזה.
לתיאטרון האימג' יש ניסיון של 22 שנים בסצנת תיאטראות האור השחור של פראג.
מלבד הופעות רגילות בפראג, תיאטרון האימג' מופיעים גם בעולם (קוריאה, הונג קונג, מקאו, ישראל, טורקיה, הודו, לבנון, יוון, גרמניה, צרפת, איטליה, שווייץ, בלגיה, הונגריה, סלובקיה, קפריסין).
כיום ישנן חברות תיאטרון שחור רבות גם מחוץ לפראג (הונגריה, אוקראינה, גרמניה, ארצות הברית) המנסות ליצור מופעים הדומים לתיאטראות האור השחור בפראג.
הסצנה בפראג שינתה את פניה לסגנון של המאה ה-20 - ריקוד מודרני היה מעורב, עיצובי התלבושות הפכו יעילים יותר, מופעי תיאטרון אור שחור הפכו למוזיקליים יותר.
פראג היא עדיין ביתו של תיאטרון האור השחור - כשמאות אלפי תיירים מבקרים במופעים שלהם מדי חודש.
HILT - תיאטרון האור השחור של תאודור הוידקר היה הראשון אי פעם שעירב שירה חיה בתוך מופעי האור השחור.
המופע המוזיקלי הפופולרי ביותר של HILT היה "חלומה של ג'ולייט" ("Juliet's Dream") שהוקרן בבכורה ב-14 בפברואר 2012 בפראג.
HILT עובדת על סגנון חדש של תיאטרון אור שחור - כל החברים מנוסים בתיאטראות אור שחור בכל רחבי פראג.
המייסד והמנהל שלה תיאודור הוידקר היה במקור רקדן שלימים התחיל לעבוד עם סגנון תיאטרון אור שחור.
חוויותיו מגיעות מפראג, סלובקיה, גרמניה, מלטה, יוון, דרום אמריקה, הודו.
מאז ה-8 באפריל 2015, תיאטרון ה־HILT מופיעים עם הופעה חדשה בשם "הפנטום" ("Phantom") שהוא הגרסה הראשונה בעולם לתיאטרון האור השחור של דמות הפנטום המסתורית.
תיאטרון האור השחור HILT החלו את החלק החדש של ההיסטוריה שלהם בתיאטרון המלכותי פראג.
בשנת 2016 הציגה HILT את קולנוע הצללים הראשון סינדרלה.
בשנת 2017 עברה HILT לתיאטרון U Valšů הפופולרי של פראג במרכז פראג העתיקה.
ב-2.6.2017 הם החלו להציג גם את המיטב שלהם בשם Phantom (המיטב של 2007–2017) שהוא השילוב של תיאטרון אור שחור, תיאטרון צללים והקרנות.
המופע הזה היה התיאטרון הצ'כי היחיד ותיאטרון האור השחור היחיד שהוצג באולימפיאדת התיאטרון העולמית ה-8 2018 בהודו.
ההשפעה של תיאטרון האור השחור מאפשרת לשחקנים בלתי נראים להזיז אביזרים גלויים, ולהפוך את החפצים למשתתפים עצמאיים בתיאטרון באותה רמה כמו השחקנים האנושיים.
זאת ועוד, הופעת חפצים ושחקנים בהופעה יכולה להיות פתאומית ויכולה להתרחש בכל מקום על הבמה, אפילו במרחק של מטרים ספורים מהקהל.
על מנת להשיג אפקט זה יש צורך ליצור שדה אינטנסיבי של אור UV לאורך כל חלל המשחק.
מכיוון שעוצמת האור הנפלט ממקור 'אור שחור' טיפוסי פוחתת באופן משמעותי עם מרחק מוגבר מהמקור, כיסוי חלל תיאטרון שלם באור UV מחייב את מרווחי ה'אור השחור' במרחק של עד מטר אחד זה מזה או לפלוט הרבה יותר אור מ'אור שחור' טיפוסי.
שיקול חשוב נוסף הוא שמאחר שרוב החלל חשוך לחלוטין, והצורה מבוססת בכבדות על ריקוד, מהלך שגוי בודד של שחקן בודד יכול להשפיע לרעה על ההפקה כולה.
מסיבה זו אמנים מתאמנים באופן נרחב במיוחד עבור סביבת תיאטרון האור השחור.
תיאטרון אור שחור עכשווי כולל לרוב מכשירים טכניים רבים, בנוסף לטכניקת 'אור שחור' הסטנדרטית.
מכשירים כאלה יכולים לכלול שחקנים "מעופפים", רקדנים בחליפות תאורת לד הקרנות וידאו גדולות, ואפילו בובות ענקיות.
מכשירים טכניים אלה משמשים גורם משמעותי בפופולריות העולמית של תיאטרון אור שחור; מכיוון שהמכשירים החשובים ביותר שלו הם חזותיים לחלוטין, קהלים ברחבי העולם יכולים להבין את רוב הצגות תיאטרון האור השחור.
התוצאה המיועדת היא יצירה תיאטרלית המשלבת מחזה מפואר עם אמנות יפה ומרגשת.
החברות הגדולות שמפיקות כיום תיאטרון אור שחור כוללות את תיאטרון סרנק (Srnec Theatre), HILT, תיאטרון תא פנטסטיקה (Ta Fantastika Theatre), תיאטרון האימג' (Image Theatre), תיאטרון המטרו (Metro Theatre), ותיאטרון כל הצבעים (All Colours Theatre).
תיאטרון היהלום הוא אולם תיאטרון הנמצא במתחם בורסת היהלומים, רמת גן, ישראל.
האולם נחנך בשנת 2011 וכולל 550 מקומות ישיבה הבנוי בצורה מעגלית לתצוגה מיטבית.
זהו אחד מהתיאטראות הראשיים של העיר, יחד עם תיאטרון רמת גן, תיאטרון ראסל ותיאטרון הספרייה.
התיאטרון משמש כמרכז תרבות ואמנות ובו נערכים מידי ערב הצגות למבוגרים ולילדים, קונצרטים, מופעי בידור ועוד.
על במת התיאטרון מופיעים גם סטנד-אפיסטים בהם שחר חסון, חנוך דאום, גורי אלפי ויונתן ברק.
תיאטראות רפרטואריים רבים בהם תיאטרון חיפה, צוותא, הבימה ובאר שבע מציגים בו את הצגותיהם.
בנוסף לפעילויות תרבותיות, התיאטרון משמש גם כמרכז כנסים, השקות ואירועים עסקיים.
כמו כן, במבנה האכסדרה מוצגות תערוכות מתחלפות, מפגשים ופעילויות תרבות עירוניות.
עיריית רמת גן מפעילה במקום מתקיימים חוגי תיאטרון שנתיים לילדים ובני נוער, קייטנות בחופשות הקיץ וסדנאות דרמה ואמנות פלסטית.
תיאטרון הבית הוא תיאטרון פרינג' הפועל ביפו, שהוקם בשנת 2016 ופועל בחסות סטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב.
תיאטרון הבית הוא תיאטרון עצמאי המארח מופעים בתחומי אמנויות הבמה, בדגש על שפות תיאטרוניות עכשוויות וגישות ניסיוניות.
בשנת 2016 עבר סטודיו ניסן נתיב תל אביב למבנה חדש ברחוב נועם 5 ביפו, בסמוך לשוק הפשפשים.
במסגרת המעבר הוקם גם "תיאטרון הבית", הפועל במבנה בן שלוש קומות הכולל שני אולמות מופעים וחללי עבודה.
קרן אלכסנדר גראס תרמה את הסכום העיקרי לבנייה.
מבנה תיאטרון הבית שוכן בלב יפו, בצומת שלושה רחובות הסמוכים לשוק הפשפשים.
הוא תוכנן על ידי משרד אליקים אדריכלים ונבנה בשנת 2015 עבור סטודיו למשחק ניסן נתיב ותיאטרון הבית, ביוזמת החברה למוסדות חינוך תל אביב.
הבניין כולל מבואה פונה לרחוב, אולם תיאטרון מרכזי בקומת הקרקע עם כ־250 מושבים, חדרי שחקנים, חללי סטודיו, ומרפסת גג עליונה המשמשת לאירועים.
התיאטרון מארח יצירות קיימות תוך ליווי טכני, שיווקי ואוצרותי, ויוזם פרויקטים לקידום פרויקטים חדשים דוגמת "החממה" ו"סטודיו פתוח" בתחום המחול, המאפשרת ליוצרי מחול להציג עבודות חדשות בסוף כל חודש.
התוכנית נתמכת על ידי משרד התרבות והספורט ומועצת הפיס לתרבות ואמנות.
במתחם התיאטרון פועלים שני אולמות:
אולם מופעים מרכזי (קומת קרקע)
אולם בלאק בוקס (קומה עליונה)
מנהלי התיאטרון האמנותיים הם מרינה בלטוב גראס וג'ייסון דנינו הולט.
תיאטרון הידית הוא תיאטרון חזותי, פיזי ורב־תחומי הפועל בישראל.
התיאטרון מקיים עשייה אמנותית חוקרת, עכשווית ומעורבת, המבקשת לשאול שאלות על מציאות החיים, קהילה, זהות ותודעה, תוך פיתוח שפה בימתית ייחודית החוצה גבולות של מדיום וז'אנר.
האנסמבל פועל בהובלתה האמנותית של היוצרת והבמאית שירי ג'ורנו, מייסדת ומנהלת אמנותית של התיאטרון, ובשיתוף יוצרים מתחומי המשחק, העיצוב, המוזיקה והאמנות החזותית.
תיאטרון הידית הוקם בשנת 2002 על ידי היוצרת והבמאית שירי ג'ורנו, והמעצב החזותי הנס פלדה.
מראשית דרכו פעל התיאטרון כגוף עצמאי, ניסיוני, שהתמקד ביצירה רב־תחומית ובחיפוש מתמיד אחר שפות בימתיות חדשות.
לאורך השנים פיתח תיאטרון הידית אנסמבל משתנה של יוצרים ושחקנים, והעלה הפקות מקור שזכו להכרה בזירה המקומית והבין־לאומית, בין היתר במסגרת פסטיבלים, מסגרות חשיפה ויוזמות אמנותיות בישראל ומחוצה לה.בשנת 2011 הוכר התיאטרון כמעבדת תרבות בתמיכת מפעל הפיס והחל משנת 2016 קיבל הכרה כקבוצת תיאטרון על ידי משרד התרבות .
בצד הפעילות הבימתית פועל במסגרת התיאטרון "הידית " – בית הספר לתיאטרון עכשווי, המשמש כזרוע חינוכית־אמנותית וכמרחב מחקר ויצירה.
בית הספר מתמקד בלימוד השפה האמנותית של תיאטרון הידית ובפיתוח כלים בתחום המשחק, הפרפורמנס והיצירה הבימתית הרב־תחומית.
תוכנית הלימודים שמה דגש על פיתוח זהות אמנותית אישית, עבודה קבוצתית ותהליכי יצירה עצמאיים, תוך חיבור לשאלות חברתיות ותרבותיות עכשוויות.
הסטודנטים מתנסים בעבודה עם קהל וביצירה בחללים אלטרנטיביים,
תיאטרון הידית פועל בבית התיאטרון בפרדס חנה–כרכור, כמו כן בחללים חוץ־מוסדיים ומשתנים, אותם הוא מאכלס ומעצב באופנים יצירתיים ולא שגרתיים.
החזון האמנותי של תיאטרון הידית מבוסס על יצירת מרחבים בימתיים חווייתיים, פיוטיים וחושיים, ולעיתים גם אבסורדיים.
מרחבים אלה מזמינים את הצופה לעבור מן היומיומי אל עולמות חלומיים, סמבוליים ומשתנים, בהם מתאפשרת פגישה מחודשת עם המציאות ועם האפשרות לשינוי.
יצירות התיאטרון עוסקות בתהליכי טרנספורמציה – פנימיים וחיצוניים – ובוחנות מבנים של גוף, תודעה, זהות, קהילה ורוח.
העשייה מבקשת לעורר תנועה, לשאול שאלות, לייצר הזדהות ולהניע תהליכים רגשיים ומחשבתיים באמצעות חוויה בימתית חיה.
השפה הבימתית של תיאטרון הידית מתאפיינת בתמצות, משמעות מרובדת ונוכחות פיזית ורגשית חזקה.
היא משלבת תיאטרון פיזי, דימויים חזותיים, טקסט, מוזיקה ועיצוב חלל, ולעיתים נושאת אופי טקסי.
העשייה הבימתית מבקשת לזקק את החוויה ל"קפסולות" של פעולה – תמונות סמליות, רגעים טעונים וחומרים מדויקים – תוך תנועה בין ניגודים כגון הומור וכאב, מוחשיות ודמיון, אינטימיות וקולקטיביות.
תהליך היצירה בתיאטרון הידית הוא תהליך סדנאי, מעבדתי ורב־תחומי.
היצירות נוצרות בעבודה משותפת של הבמאית, השחקנים, הכותבים והמעצבים, מתוך חקירה מתמשכת, ניסוי וגילוי.
הטקסטים הבימתיים נולדים מתוך המפגש על הבמה ואינם משמשים בהכרח כמבנה עלילתי ליניארי, אלא כרובד נוסף במארג היצירה – כקול פנימי, כהדהוד חיצוני או כחלק בלתי נפרד מן הפעולה הפיזית.
החומר המילולי עובר תהליך דרמטורגי של עיבוד ודיוק עד להשתלבותו בשפה האורגנית של ההפקה.
הקשר עם הקהל מהווה רכיב מרכזי בעשיית התיאטרון.
רבות מן ההפקות מבקשות לפרוץ את ההפרדה המסורתית בין מופיע לצופה, וליצור חוויה מערבת ובלתי אמצעית.
לעיתים הקהל נע בתוך ההצגה, לעיתים הוא ממוקם בתוך המרחב הבימתי עצמו, ולעיתים מתקיים עמו מגע ישיר.
כל יצירה בוחנת מחדש את שאלת המפגש בין במה למציאות ובין אמנות לחיים, כחלק בלתי נפרד מן החוויה האמנותית.
טקטוניה – לעבור דרך קירות (2011) – הפקת מקור, פסטיבל עכו
זכייה: פרס קיפוד הזהב לשפת במה וליצירה (2016)
שלוש אצבעות מתחת לטבור (2013)
זכייה: פרס קיפוד הזהב למבצע בהצגת יחיד (2017)
הניאונדרטלים (2018) – ליווי אמנותי (בימוי: נועם רובינשטיין)
קום יונה (2021) – יצירת ספוקן וורד מוזיקלית על פי סיפור יונה המקראי
קול הנחלים (2021) – פרויקט תיאטרוני, פסטיבל ישראל
לאב מי טנדר (2023) – קו־פרודוקציה עם פסטיבל ישראל,
זריחה (2025) – קו־פרודוקציה עם תיאטרון הבית, פסטיבל הבית
התיאטרון העירוני חיפה (או "תיאטרון חיפה", כפי שהוא נקרא החל מראשית שנות ה-2000) הוא התיאטרון העירוני של העיר חיפה, והתיאטרון העירוני הראשון בישראל.
התיאטרון העירוני חיפה הוקם ביוזמתו של אבא חושי, ראש העירייה של חיפה, שהפקיד את מלאכת ההקמה בידי יעקב יסעור.
מבנה התיאטרון תוכנן על ידי האדריכלים דב כרמי ושלמה גלעד בצמוד לספריית פבזנר.
יעקב יסעור המשיך לשמש כמנהלו הראשון של התיאטרון העירוני חיפה וכיהן בתפקידו ב-15 שנותיו הראשונות של מוסד זה, שמיד עם הקמתו הפך למרכז חיי התרבות בחיפה.
עוד טרם נדלקו זרקורי הבמה, השכילו בחיפה להקים להקת שחקני-בית, וגולת הכותרת הייתה מינויו של יוסף (פפו) מילוא למנהלו האמנותי הראשון של התיאטרון.
פתיחת התיאטרון התקיימה ב-12 בספטמבר 1961 עם עלות המסך על ההצגה "אילוף הסוררת" של שייקספיר בבימויו של יוסף מילוא.
בתפקידים הראשיים הופיעו חיים טופול בתפקיד פטרוקיו וצפורה פלד בתפקיד קתרינה.
במהלך שנות קיומו הראשונות, הועלו בתיאטרון מחזות קלאסיים, רבים מהם בבימויו של יוסף מילוא, ביניהם "מעגל הגיר הקווקזי", "אמא קוראז'", "אנדורה" ו"ריצ'רד השלישי".
במהלך שנותיו הראשונות גובשה להקת שחקנים, שבמסגרתה נכללו חיים טופול, זהרירה חריפאי, שמעון ישראלי, רות סגל, יעקב בודו, אילן דר, נאוה שאן, גיורא שמאי, מרדכי בן-זאב, נתן מייזלר, ראובן בר יותם, יוסף באשי, ז'רמן אוניקובסקי, ניקו ניתאי, אברהם (אברמ'לה) מור, ימימה מילוא ועוד.
בשנת 1965 יצא לדרך חדשה עם מינויו של עודד קוטלר למנהלו האמנותי של התיאטרון.
מאוחר יותר, עם עזיבתו של יעקב יסעור את כהונתו כמנכ"ל התיאטרון (1976), עודד קוטלר מונה למנכ"ל, ושירת את התיאטרון כמנכ"לו שתי תקופות.
במהלך שנות השבעים שימש עודד קוטלר כמנהלו האמנותי של התיאטרון, והוא הביא אליה את קבוצת "במת השחקנים", בה נכללו בין השאר אמנון מסקין, לאורה ריבלין ואילן תורן, אליהם הצטרפו גדליה בסר, רחל דובסון, אלכס מונטה, ג'יטה מונטה, שמואל וולף ושמוליק קלדרון.
קוטלר החל לשים דגש על העלאת הצגות ישראליות מקוריות כמו הצגותיו של חנוך לוין "חפץ", "פופר" ו"קרום", "טיפולים אחרונים", "נעים" של א"ב יהושע, "הקוף" של הלל מיטלפונקט ו"נמר חברבורות" "הנבחרים" של יעקב שבתאי.
באמצע שנות השבעים הצטרפו קבוצות שחקנים נוספות, ביניהן "קבוצת הפרויקט" בניהולה של נולה צ'לטון, שפעלו גם על בסיס מניע חברתי בעיקר בקריית שמונה, שסבלה אז מירי קטיושות.
בקבוצה זו נכללו שחקנים דוגמת מוני מושונוב, סנדרה שדה, סיני פתר, עפרה ויינגרטן, איציק ויינגרטן, ארנון צדוק ודליק ווליניץ.
לאחר עזיבתו של קוטלר, שמש אמנון מסקין כמנהל התיאטרון.
במחצית הראשונה של שנות השמונים שימש עמרי ניצן כמנהל אמנותי של התיאטרון ונעם סמל היה המנכ"ל.
בתקופה זאת הועלו הצגותיו של יהושע סובול שזכו להצלחה: "נפש יהודי", "גטו" ו"פלשתינאית".
כמו כן הועלו במסגרת התיאטרון מחזות כמו "עקומים", "הניצול", "פטריית הרעל" ו"שדים במרתף" שנחלו הצלחה.
בשנת 1983 הוקמה "במה 2" במתחם אל-פאשה בעיר התחתית, במבנה ששרד מהמאה ה-19, ובמסגרתה הועלו מגוון הצגות אוונגרד ומופעים אינטימיים.
היא שימשה אף כבמה ניסיונית להקמת תיאטרון ערבי, ובמסגרתה הוצגו מספר הצגות בערבית, כמו "האי" ו"מחכים לגודו", אולם הניסיון לא צלח.
הבמה פעלה במשך 20 שנה, עד לסגירתה בשנת 2003.
בהמשך שנות השמונים ניהלו את התיאטרון העירוני גדליה בסר ויהושע סובול.
השניים העלו את מחזהו של סובול "סינדרום ירושלים" (שהצגתו לוותה בסערה ציבורית עקב ביקורתו על הפונדמנטליזם הדתי).
בשנת 1988 מונה ג'ילברטו טופאנו למנהל האמנותי של התיאטרון והעלה את ההצגות "יהודי בחצר הדוכס" ו"נישואי פיגארו" בנוסף למחזות לועזיים שונים.
עם פרישתו של טופאנו כשנה לאחר מכן נוהל התיאטרון בידי אלי מלכא כמנכ"ל, כשלידו משמש אברהם עוז כדרמטורג התיאטרון.
בין המחזות שהועלו בתקופה זו היו "משפט הקופים", "רוסמרסהולם", "איפיגניה באאוליס", "הן לא תקחהו עימך", "תאומים" ו"אדי קינג (מחזה)" של נסים אלוני.
בתחילת שנות התשעים חזר עודד קוטלר לשמש כמנהלו האמנותי של התיאטרון, והמשיך במסורת המחזות המקוריים, כגון "המתלבט" של חנוך לוין, "יאיר" של דני הורוביץ ו"משחקים בחצר האחורית" של עדנה מזי"א, בבימויו של קוטלר.
אוריאל זוהר כיהן כדרמטורג בשנים 1995–1997.
לקראת סוף שנות התשעים מונה רוני פינקוביץ' למנהלו האמנותי של התיאטרון, והיה אחראי להצגות כמו "גבולות" של שמוליק לוי, "המלט" ו"אותלו" של שייקספיר, בנוסף למופע המחול המצליח "אויסטר" של להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק.
בשנת 2000 מונה סיני פתר למנהל האמנותי של התיאטרון והועלו ההצגות "נירנברג", "נשף המסיכות", "גן ריקי", "אירמה לה דוס", "הבוגר", "השתיקה", "סוף משחק", "אהבה קשה" ומחזות נוספים.
לאור מצבו הקשה של התיאטרון, שצבר גירעון של 16.5 מיליון ש"ח, הדירקטוריון בראשותו של ד"ר נתן פורמן, החליט לצאת למכרז לתפקיד מנכ"ל התיאטרון.
המטרה הייתה למצוא מנכ"ל בעל ניסיון ניהולי וציבורי שיבריא את התיאטרון.
בתום הליך מכרזי נבחר ומונה בנובמבר 2003 לתפקיד מנכ"ל התיאטרון ישראל בן שלום, איש עירייה ותיק ומוערך, כאשר לצידו המשיך לכהן כמנהל אמנותי סיני פתר.
באותה תקופה החל התיאטרון להפיק הצגות שהחזירו מנויים רבים לתיאטרון.
בין ההצגות, "משפחת ישראלי", "האישה שבישלה את בעלה", "עיר הנפט" בשיתוף תיאטרון הקאמרי, "השתיקה", והפקת ילדים מוצלחת – "רובין הוד".
פתר החליט לסיים תפקידו כמנהל האמנותי ובמקומו מונה בשנת 2005 דורון תבורי לתפקיד.
זה הקפיד להעלות הצגות איכות, שלאו דווקא קלעו לטעם הקהל, וכמו כן לא נמכרו למפעלי מנויים ברחבי ישראל, דבר שהביא לנזקים כספיים קשים לתיאטרון.
תבורי נשאר בתפקידו רק חודשים ספורים והדירקטוריון החליט להעבירו מתפקידו, בעקבות הקשיים הכלכליים אליהם נקלע התיאטרון.
אז, החליט ראש העיר יונה יהב, יו"ר האספה הכללית, ללכת למהלך של הקפאת הליכים, אשר קיבל את אישור בית המשפט.
בעקבות מהלך זה פוטרו עובדים רבים של התיאטרון.
הנאמן שהפעיל את התיאטרון בתקופה זו החליט למנות למנכ"ל התיאטרון את עודד פלדמן, שאף הוא החזיק בתפקיד פחות משנה.
זאת לאור העובדה שבתקופתו, הגירעון המצטבר של התיאטרון גדל ל-23 מיליון ש"ח, דבר שחייב את העירייה להזרים כספים רבים לתיאטרון.
בתחילת 2008 מונה דרור גרבר למנכ"ל ויחד עמו, מונה משה נאור למנהל אמנותי של התיאטרון.
בנובמבר 2010 החליפה ניצה בן-צבי את גרבר כמנכ"לית התיאטרון, ובתקופתה של בן צבי צומצם גירעון התיאטרון משנה לשנה ואף סיים ברווח תפעולי בשנים האחרונות.
בתקופתה של ניצה בן צבי מצבו הכספי של התיאטרון השתפר ודוחות הכספיים של התיאטרון מציינים שהתיאטרון מסיים באופן מאוזן.
בשנת 2010 הוקמה להקה צעירה, "החיפאית".
שמונה שחקנים נבחרו לאחר אודישנים בהם נבחנו כ-250 שחקנים.
שישה מתוכם עברו להתגורר בחיפה (בתמיכת עיריית חיפה) ושניים הם תושבי העיר.
החזרות וההצגות מתקיימות באולם במה 3 ובו כ-100 מושבים.
ההצגה הראשונה שהועלתה על-ידם הייתה "תופעות לוואי", והשנייה, "תש"ח", בעיבוד ובימוי של נויה לנצט לספרו של יורם קניוק.
בחודש יוני 2011 הועלתה בתיאטרון ההצגה "כולם היו בני", המבוססת על המחזה של ארתור מילר.
הייתה זאת הפקה משותפת עם התיאטרון הקאמרי.
בחודש ספטמבר באותה שנה חגג התיאטרון, באירוע רב משתתפים, את שנת היובל להקמתו.
בשנת 2015 הפיק תיאטרון חיפה את המחזמר הישראלי המקורי "בילי שוורץ" - מחזמר שהועלה במשך כ-4 שנים וזכה בארבעה פרסי תיאטרון לשנת 2015.
בשנת 2025, לאחר עשור בו ניצה בן-צבי ומשה נאור כיהנו כמנכ"לית ומנהל אמנותי בהתאמה, מונה משה קפטן, שהיה קודם לכן המנהל האמנותי של תיאטרון הלאומי "הבימה", כמנכ"ל והמנהל האמנותי של התיאטרון.
פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים
פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים שנהגה על עי המנכ"ל נועם סמל, מתקיים בו מדי שנה, בחול המועד פסח, מעל ל-3 עשורים.
בפסטיבל מועלים מופעי רחוב, הצגות והפקות מקור מתיאטרונים בארץ ומרחבי העולם.
מחלקה חינוכית היוזמת חיבורים בין תלמידי בתי ספר הבאים לצפות בהצגות, לבין היוצרים והנעשה מאחורי הקלעים.
התיאטרון מארח הצגות ומופעי אורח, מוזיקה, פרינג', מחול ועוד
תיאטרון ירושלים הוא מרכז התרבות הגדול בישראל לאומנויות הבמה, המפגיש בין ז'אנרים שונים: הצגות תיאטרון, מופעי מחול, מופעי מוזיקה, מפגשי תרבות, הרצאות, סרטי איכות, מופעי בידור, פסטיבלים ותערוכות.
התיאטרון שוכן בשכונת טלביה בעיר.
התיאטרון ממוקם בסמוך למשכן בית הנשיא, מעון ראש הממשלה, המוזיאון לאמנות האסלאם, בית הנסן ועוד.
בשנת 1958, עיריית ירושלים, בראשותו של מרדכי איש שלום, הכריזה על תחרות עיצוב לתיאטרון עירוני.
האדריכלים מיכאל נדלר, שולמית נדלר ושמואל ביקסון זכו בפרס הראשון.
טדי קולק, הגה יחד עם ידידיו הנדבנים מיילס מ.
שרובר וגיטה שרובר, את רעיון הקמתו של תיאטרון ירושלים, ותרומתה של משפחת שרובר אפשרה את בנייתו של האגף המרכזי של הבניין.
הנחת אבן הפינה לתיאטרון התקיימה באוקטובר 1964.
בדבריו בטקס, אמר זלמן ארן, שר החינוך דאז, כי "ניסיון החיים לימדני, כי הצגת מחזה טוב ומובן לצופה ממלאת לעיתים תפקיד של דחפור עוקר-סלעים ומיישר הרים לסלילת דרך - דרך לתרבות".
הבניין נחנך בחודש אוקטובר 1971, ובו אולם אחד - תיאטרון שרובר ובו 970 מקומות ישיבה.
במהלך שנות ה-80, בסיוע תרומות של משפחת קראון משיקגו ומטעם הקרן לירושלים, נבנה אגף נוסף בתיאטרון, אשר נחנך בפברואר 1986, וכולל 3 אולמות נוספים: אולם הנרי קראון – 760 מקומות, אולם רבקה קראון – 450 מקומות ישיבה, והתיאטרון הקטן – 117 מקומות ישיבה.
התכנון של האגף החדש בוצע על ידי משרד האדריכלים המקורי.
ב-2009, נפתח אולם נוסף, האולפן- BLACK BOX, ובו עד 280 מקומות ישיבה, ובספטמבר 2014 נחנך אולם תיאטרון מיקרו.
בטקס חנוכת תיאטרון ירושלים הדגיש מתכנן המתחם האדריכל מיכאל נדלר שלנגד עיני המתכננים עמד לא רק מבנה פונקציונלי מורכב, אלא מבנה המהווה יצירה ארכיטקטונית ייחודית.
בבסיס התכנון הארכיטקטוני עמד הרעיון של הקמת מתחם תרבות בו "הכוונה להפוך את החוויה של "ההליכה" להצגה או לקונצרט באולם זה או אחר לכניסה אל עולם של אירועים מגוונים בשדה התיאטרון והמוזיקה המתרחשים באולמות ובחללים השונים של המבנה."
הבניין, ששני האלמנטים של אבן ובטון שולטים בו, הן בפנים והן בחוץ, מורכב משלוש מערכות יסוד:
מערכת הכתלים: מערכת הכתלים בעלת עקומות היוצרות מתח פנימי, חובקת את ההר בטרסות נמוכות והוריזונטליות באופיין, מתרוממות אל המבנה הנמוך ומשם לכתלים בעלי ממדים המקיפים את גרעין המבנה וגרעין זה עולה כמגדל הבמה.
מערכת החללים: הכניסה הראשית הרחבה והנמוכה מעבירה את הקהל לחלל מרכזי גבוה ורחב עם יציע המתפתח סביבו.
חלל זה מוליך משני צידי האולם במעברים מדורגים אל חלל גבוה וכניסה מודגשת לאולם.
האולם כחלל השיא בעיצובו ובממדיו, בעל שיפוע אמפיתיאטרלי חריף ואחיד, ללא יציע, מאפשר מיזוג עם חלל הבמה ומשיג קשר הדוק בין הקהל והשחקנים.
מורכבת ממספר יחידות פיסול, שהוזמנו על ידי מיילס שרובר מהפסל יחיאל שמי, היוצרות אף הן קשר והמשכיות בין החוץ לפנים.
הפיסול משולב בארכיטקטורה של המתחם, ומהווה חלק אינטגרלי ואורגני של המבנה.
שלשה פסלי בטון גדולים - אחד ברחבה, השני, תבליט מעל הכניסה הראשית והשלישי בתוך האכסדרה הראשית.
כאשר נבנה אגף קראון הוצבו פסלים נוספים של יחיאל שמי המשולבים בארכיטקטורה, בחזית האגף ובגרם המדרגות הפנימי.
"האתגר הארכיטקטוני היה ביצירת שיווי משקל בין הכנות הפונקציונלית, השאיפה לצניעות ופשטות בשימוש בחומרים ובחללים, ובין החלום ליצור סביבה חגיגית וייחודית להתרחשויות אשר תפקידן להעשיר את הנפש".
במתחם התיאטרון יש גם פטיסרי ומסעדה מקבוצת טלביה, חנות ספרים ותקליטורים ואכסדראות מרווחות שעל קירותיהן מוצגות תערוכות אמנות מתחלפות.
מאז תחילת שנות ה-70 סבלו באי התיאטרון מחוסר מקומות חנייה באזור התיאטרון.
ביוני 2023, כדי לפתור את הבעיה, נפתח ברחוב שופן פינת רחוב יעקב שסקין, מצדו הדרומי של התיאטרון, "מלון התיאטרון", ומתחתיו נבנה חניון גדול לכ-600 מכוניות.
החניון מחובר במעלית ובגשר עילי ישירות לרחבת התיאטרון.
תיאטרון ירושלים, יחד עם בית הנשיא, ומוסד ון ליר, מופיעים בשנת 2012 כמבנים לשימור בכרטסת העירונית של עיריית ירושלים, כאשר אזור טלביה מוגדר כאזור לשימור.
מאז היווסדו, תיאטרון ירושלים התפתח להיות מתחם התרבות והאמנות הגדול בישראל.
המתחם נותן במה לכל אמנויות הבמה, המסך, האמנות החזותית והאמנות הפלסטית ומציג שפה אמנותית עדכנית.
הוא מעניק לקהל מתרחב של שוחרי אמנות ותרבות, חוויה תרבותית כוללת וחושף אותו ככל האפשר לשיח, לאתגרים וליצירה התרבותית העכשווית בארץ ובעולם.
מדי ערב מועלות במתחם הצגות של מיטב התיאטראות וקבוצות התיאטרון בארץ, מופעי מחול של להקות מובילות מהארץ ומהעולם, קונצרטים, מופעי מוזיקה, מפגשי תרבות, מופעי בידור וסרטי איכות.
בד בבד מוסיף התיאטרון לפתח הפקות מקור, פסטיבלים ואירועים מיוחדים.
מדי שנה מבקרים למעלה מ-800.000 אורחים בתיאטרון, ומאות אמנים ושחקנים מהארץ ומרחבי העולם, התארחו מאחורי ולפני הקלעים.
עוד בעת הנחת אבן הפינה, נקבע כי התיאטרון ישמש לפני הכל, בית ליצירה תיאטרלית בירושלים.
מאז ועד היום, התיאטרון מציב במרכז הווייתו את הצגות התיאטרון והעשייה התיאטרלית על כל גווניה.
מאות הצגות מועלות על הבמות במתחם התיאטרון מדי שנה.
דרמות מרגשות לצד קומדיות משעשעות, קלאסיקה עולמית לצד מחזאות ישראלית, מחזאות עולמית בת-זמננו ועיבודים ליצירות מופת ספרותיות.
העושר התיאטרלי המוגש על ידי טובי היוצרים והאמנים הפועלים בתיאטראות המובילים, בקבוצות הפרינג' ובמרחב העצמאי.
בתיאטרון ירושלים פועל באופן קבוע תיאטרון מיקרו, תיאטרון יוצר ותיק מירושלים.
התיאטרון משמש בית ללהקות המחול המובילות בישראל ומארח הרכבי מחול בינלאומיים ויוצרים עצמאיים.
לתיאטרון יעד בבניית תוכנית המאפשרת לקהל חובבי המחול, ליהנות מהיצירות החשובות ופורצות הדרך של עולם המחול העכשווי, תוך שימת דגש על מקצועיות, התפתחות ודמיון.
מדי שנה מתקיימים במתחם מופעים של מיטב הלהקות, הרקדנים והכוריאוגרפים המגישים את היצירות המובילות בעולם המחול העכשווי והקלאסי וזוכים לשבחים מצד האורחים.
כמו כן מארח התיאטרון פסטיבל "הרמת מסך", פסטיבל שמטרתו לאפשר ליוצרים עצמאיים, להציג עבודות בביצוע בכורה.
בתיאטרון מתקיימת פעילות מוזיקלית ענפה, והוא מהווה ביתה של התזמורת הסימפונית ירושלים.
עשרות קונצרטים נערכים מידי עונה בתיאטרון בביצוע התזמורות המובילות, הרכבים קאמריים, רסיטלים ואופרות בהשתתפות מקהלות, מנצחים וסולנים אורחים מהארץ ומחו"ל.
מדי שנה מתארחים מאות מופעים מוזיקליים מגוונים מהארץ ומהעולם במגוון סגנונות מג'אז, דרך פופ ורוק, זמר ישראלי ועד מוזיקת עולם.
בתחילת 2016 הפך המשכן גם לביתה החדש של תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
מפגשי התרבות המתקיימים בתיאטרון, נולדו מהצורך בדיון מעמיק לשיח פעיל סביב התרבות בכלל ואמנויות הבמה בפרט.
סדרות המפגשים מורכבות משיחות והרצאות על תיאטרון, מחול, מוזיקה, קולנוע, פסיכולוגיה, אמנויות ועוד.
אנשי המקצוע המובילים בכל אחד מהתחומים מנחים את המפגשים הללו ומייצרים שיח מרתק.
בתיאטרון מתקיימות הקרנות של סרטי איכות חדשים מהארץ ומהעולם ומגוון אירועים קולנועיים: אירועי טרום בכורה ובכורות חגיגיות בדגש על קולנוע ישראלי, סרטים בליווי הרצאות, אירועים מיוחדים לחגים ומועדים בשיתוף פעולה עם גופים שונים כגון: יד ושם, מרכזי תרבות, פסטיבלים ועוד.
התיאטרון מפיק מדי שנה את פסטיבל סוף הקיץ - חגיגת אמנויות בסוף חודש אוגוסט ברחבת התיאטרון, ואת פסטיבל פסנתרים - חגיגה מוזיקלית בעקבות יוצרים ומלחינים.
הוא ביתו של פסטיבל ישראל ומארח פסטיבלים חשובים נוספים כמו פסטיבל העוד, פסטיבל הרמת מסך, ואחרים.
בנוסף, מדי שנה עולים בתיאטרון עשרות מופעי בידור של כוכבי הבידור הישראלים, מתקיימות מגוון פעילויות לילדים, ביניהן הצגות במסגרת מנויי הילדים להצגות תיאטרון ומחוצה לה, סרטים, פסטיבלים ועוד.
הקהל מוזמן לבקר בכ-80 תערוכות שונות העולות במהלך השנה בשמונה אכסדראות.
המקום נגיש לנכים, בעל מערכת שמע לכבדי שמיעה ועזרי ראייה לבעלי לקויות ראייה.
תיאטרון שרובר - 980 מקומות ישיבה
אולם הקונצרטים ע"ש הנרי קראון (ביתה של התזמורת הסימפונית ירושלים) - 760 מקומות.
האודיטוריום ע"ש רבקה קראון - 460 מקומות.
אולם עוזי וכסלר (לשעבר התיאטרון הקטן) - 117 מקומות.
אולם מיקרו - ביתו של תיאטרון מיקרו, 140 מקומות.
התיאטרון מנוהל על ידי נושאי משרה: דירקטוריון, נושאי חתימה, אנשי כספים ומנהלים, מתוכם נכון לנובמבר 2022:
מנכ"ל - שרון אברמוביץ' ירדני
אוצרת תערוכות - בת-שבע אידה
תיאטרון הספרייה הוא תיאטרון הפועל ברמת גן משנת 1984.
התיאטרון הוקם על ידי גרי בילו בעת שהיה מנהל בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", במסגרת עמותת בית צבי, ובתמיכתם של האגף לאמנות ולתרבות בעירית רמת-גן ומשרד התרבות.
בראשיתו, התיאטרון הציג באולם הספרייה ברחוב חיבת ציון, אשר בשנת 2007 הוחלף שמו ל"אולם על שם אהוד מנור".
הוא נהנה גם מתמיכתה של עיריית רמת-גן.
התיאטרון מעלה מדי שנה כשמונה הפקות הזוכות לביקורות של העיתונות המקצועית ומושכות אליהן קהל רב.
השחקנים והיוצרים מתארגנים, במסגרת התיאטרון, על בסיס רצון לעבודה משותפת, ניצול זמן פנוי וחלוקת רווחים מההפקה ביניהם, במקרה וישנם.
בדרך זאת, עד אמצע העשור השני של המאה ה-21, הועלו בתיאטרון הספרייה למעלה מ-200 הצגות שונות.
לצד הבמה המקצועית שמספק התיאטרון לשחקנים ויוצרים צעירים, הוא משמש במה גם לשחקנים ותיקים ולעולים חדשים.
התיאטרון פתוח בפני יוצרים המחפשים אפיקים חדשים או שונים ומאפשר לשחקנים להתמודד עם תפקידים שונים ולהתפתח בהתאם.
מתחם התרבות שבו פועל תיאטרון הספרייה מכיל גם את בית יד לבנים, בית צבי (בית ספר לדרמה), בית עמנואל (מרכז קהילתי), הספרייה העירונית, מוזיאון רמת גן לאומנות רוסית ואומנות המזרח הרחוק ואולם התיאטרון רמת גן.
מנכ"ל התיאטרון הוא דוד בנימין ומנהלו האומנותי הוא ארתור קוגן.
מייסד ומנהל ראשון: גרי בילו, בשנים 1984–2009
ההצגה הראשונה שהוצגה בתיאטרון הייתה "שבועת אמונים", עיבוד של הבמאי יורם פאלק לנובלה של ש"י עגנון באוקטובר 1984.
בין ההצגות שהועלו על בימת התיאטרון ברבות השנים ניתן למנות את:
"מר סליק" (בימוי: דוד ברגמן, בין המשתתפים: שמואל וילוז'ני ויעקב כהן)
"מולי סוויני" (בימוי: אתי רזניק, בין המשתתפים: עודד לאופולד, אלון דהן ומאיה מעוז)
"בית בובות" (בימוי: ארתור קוגן, בין המשתתפים: אנה דוברוביצקי, ענת זמשטייגמן, דודו ניב, רודיה קוזלובסקי)
"3 ימים של גשם" (בימוי: אתי רזניק, בין המשתתפים: נילי צרויה, דני גבע, רודיה קוזלובסקי)
"הבחורים בדלת ממול" (בימוי: גדי ענבר, בין המשתתפים: שרגא הרפז, דודו ניב, גיל נתנזון, יובל סמו, רודיה קוזלובסקי)
"הסוחר מוונציה" (בימוי: אתי רזניק, בין המשתתפים: דייוויד לוינסקי, רות אסרסאי, סיוון קרצ'נר, עירד רובינשטיין)
"ריצ'רד השני" (בימוי: ארתור קוגן, בין המשתתפים: איתי טיראן, שרגא הרפז, רודיה קוזלובסקי, דודו ניב)
"גרגורי, עלייתו ונפילתו" (בימוי: פרידה רפאל, בין המשתתפים: חגית בן עמי, מרינה שויף, דורי בן זאב, סלבה ביברגל)
"הדיירת" מאת גדי ענבר, (בימוי: אתי רזניק, בין המשתתפים: עידית טפרסון, נוי הלפרין, לינוי כרמיאל, מורן טחן בן אריה) 2016.
"החתונה המושלמת" (בימוי: עידו רוזנברג, בין המשתתפים: יעל חיימובסקי, גיל כהן, אלכסה לרנר, ליטל שמש, מור כהן)
בנוסף למחזות, תיאטרון הספרייה הוא אחד הבולטים בארץ בתחום מחזות הזמר.
לרוב משולבים במחזות הזמר גם תלמידי בית צבי ככוח עזר, וניתנת במה למחזות זמר שלא עלו מעולם בארץ.
מבין מחזות הזמר שהוצגו במהלך השנים ניתן למנות את:
"אחים בדם" (בימוי: ארתור קוגן, בין המשתתפים: מיה דגן, דניאל אפרת, הילה מערבי, אלון אופיר, אופיר צמח, הראל סקעת, עידו רוזנברג, גלעד שמואלי, דני גבע)
"קברט" (בימוי: ארתור קוגן, בין המשתתפים: איילת רובינסון, צביקי לוין, דניאל אפרת, הילה זיתון, עדי כהן, דליה פרידלנד, אלברט כהן)
"שיער" (בימוי: גדי ענבר, בין המשתתפים: איתי טיראן, דניאל אפרת, קלייר בן דוד, רויטל זלצמן, גיל נתנזון, יונית טובי)
"אאידה" (בימוי: ארתור קוגן, בין המשתתפים: עדי כהן, ניר שלמון, דודו ניב)
"יוסף וכתונת הפסים המשגעת" (בימוי: משה קפטן, בין המשתתפים: גלעד שמואלי, יובל כספין, הילה מערבי, גיל קפטן, הילה סורג'ון)
"אוויטה" (בימוי: משה קפטן, בין המשתתפים: הילה זיתון, גיל קפטן, נועם טלמון, איתי לוי)
"cats" (בימוי וכוריאוגרפיה: עוז מורג, בין המשתתפים: הילה זיתון, רויטל זלצמן, דניאל אפרת, אמיר הלל, שחר ישי, שחר פרץ, טל נרובאי, רוני מרחבי, נועם טלמון)
"שוק המציאות" (בימוי: שוקי וגנר, בין המשתתפים: אלון אופיר ואדווה עדני)
"Rent" (בימוי: משה קפטן, בין המשתתפים: תום אבני, רוני מרחבי, ציון חורי, חייקה מלכה, אדווה פרץ, עופר פלדמן, גלי הראל)
"אנני" (בימוי: אילן שטורם, בין המשתתפים: אור אילן, מלי לוי גרשון, אוולין הגואל, צביקי לוין, ליאור זוהר)
"היפה והחיה" (בימוי: אלי ביז'אווי, בין המשתתפים: סיוון פז בוגנים, אמיר הלל, אלי נעים, ז'יל בן דוד, מושיק גלאמין, כנרת לימוני, דן קיזלר)
"שני קונילמל" (בימוי: דניאל אפרת, בין המשתתפים: יונתן פז בוגנים, שלום שמואלוב, גיל אלון, יעקב איילי, נילי צרויה, רוני מרחבי, אמיר הלל, נוי הלפרין)
בשנת 1938, עלתה לבימה האופרטה הגאורגית הראשונה (הקומדיה המוזיקלית הראשונה על הבימה בגאורגיה), "חאג'אראתי" ("ხაჯარათი") של וו.
כמו כן הופיעו על בימת התיאטרון:
"שלושת הציפורים" של קֶרֶסֶלידזֶה (კერესელიძე);
"צ'ריצ'ינה" (ჭრიჭინა,"שפירית") של רוואז גאבּיצ'ווַדזֶה (რევაზ გაბიჩვაძე) (1955);
"ארשין מאל אלאן" של אוזייר האג'בייב (Üzeyir Hacıbəyov) (1943);
"טרמביטה" (Трембіта) של יורי מליטון (Юрий Милютин) (1952);
תיאטרון הסימטה הוא תיאטרון שוליים ("פרינג'") השוכן ביפו העתיקה, ונחשב לוותיק מסוגו בישראל.
יוצרים רבים החלו את דרכם בתיאטרון אשר שם לו למטרה לשמש גם כמרכז וכבית לאמנים שאינם נהנים מתקצוב ממסדי.
התיאטרון מנסה לעודד חופש יצירה אמנותי, גם על חשבון התאמתה לקהל הרחב.
מייסד התיאטרון הוא השחקן והבמאי ניקו ניתאי, ששימש כמנהלו האמנותי במשך שנים רבות.
הוא ייסד את התיאטרון בשנת 1982, בחסות עיריית תל אביב-יפו.
קודם לכן פעל במקום גלריה, בשם גלריית הסימטה.
בשנה הראשונה הופיע במקום באופן קבוע הזמר מאיר אריאל.
בתיאטרון הסמטה מוצגות 54 הפקות שונות בלמעלה מ-200 הצגות בשנה, ופעילים בו כ-135 שחקנים ו-96 יוצרים.
עוד משמש המקום מתמחה בהצגות אינטימיות אלטרנטיביות, ומשמש כמשכן לתערוכות אמנות, ומעניק במה למופעי ג'אז, פלייבק.
הוא מפעיל בר, במקום פועל "בר הסמטה".
המנהלת האמנותית והמנכ"לית כיום היא עירית פרנק.
תיאטרון הצפון הוא אולם תיאטרון ישראלי השוכן בקריית חיים.
משמש אולם הבית של התיאטרון העברי.
תיאטרון הצפון, הנמצא בקרית חיים, הוקם כעסק פרטי ב-1994 במבנה ששימש קודם לכן כ"בית העם" של הקריה.
מאז היווסדו, נוהל המקום במשך כ-12 שנה על ידי אבנר מכטינגר ולאחריו, בשנים 2006–2010, נוהל על ידי ניצה בן צבי (לימים מנכ"לית תיאטרון חיפה).
מלבד אולם ובו 1,105 מקומות ישיבה ומבואה, בבניין פועלים בית קפה ומשרדים.