tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וניה גם מהלל את אשתו של הפרופסור, ילנה, על יופייה, בטענו שנאמנות לאדם זקן כמו סיריבריאקוב משמעה הדחקת הנעורים והרגשות – בזבוז לא מוסרי של חיוניות.
אסטרוב נאלץ לעזוב את המקום כדי לטפל בחולה, אולם לפני כן הוא נושא נאום הדוגל בשימור היערות, נושא שהוא תומך נלהב בו.
המערכה הראשונה מסתיימת כשווניה מצהיר על אהבתו לילנה, מה שמרגיז אותה מאוד.
חדר האוכל, כעבור מספר ימים.
לפני לכתו לישון, סיריבריאקוב מתלונן על כאבים ועל גילו המבוגר.
אסטרוב מגיע, אחרי שסוניה קראה לו, אבל הפרופסור מסרב לקבל את פניו.
אחרי שסיריבריאקוב הולך לישון, ילנה ווניה משוחחים.
היא מדברת על חוסר ההרמוניה ששורה בבית ווניה מדבר על התקוות שהתנפצו.
הוא חש שהוא בזבז את נעוריו, והוא מקשר את אהבתו החד-צדדית לילנה עם הרס חייו.
כשהוא לבדו, וניה תוהה למה הוא לא התאהב בילנה כשהוא פגש אותה לראשונה עשר שנים קודם לכן, אז יכלו להינשא ולחיות חיים מאושרים יחדיו.
באותה עת, וניה האמין בגדולתו של פרופסור סיריבריאקוב והיה מאושר לחשוב שמאמציו שלו סייעו לתמוך בעבודתו של הפרופסור; כעת הוא התפכח מאשליותיו לגבי הפרופסור וחש שחייו ריקניים.
כשווניה מקונן על העבר, חוזר אסטרוב במצב רוח רע בגלל שהוא שתוי, והשניים משוחחים.
סוניה גוערת בווניה בגלל שהוא שותה, ומשיבה באופן פרגמטי להרהוריו על חייו המובזבזים, בציינה שרק עבודה גורמת להרגשת סיפוק.
מבחוץ מתחוללת סופה ואסטרוב מדבר עם סוניה על האווירה המחניקה שבבית.
אסטרוב אומר שסיריבריאקוב אדם קשה, וניה היפוכונדר, וילנה מקסימה אבל עצלה.
הוא מקונן על כך שחלף זמן רב מאז שהוא רחש אהבה למישהי.
סוניה מתחננת בפני אסטרוב שיחדול לשתות, אומרת לו שלא מגיע לו להרוס עצמו.
השניים משוחחים על אהבה, במהלך השיחה מתברר שסוניה מאוהבת ברופא אבל הוא אינו מודע לרגשותיה.
כשהרופא עוזב, ילנה נכנסת ומשלימה עם סוניה, נדמה שהדבר קורה אחרי תקופה ארוכה של ריב וכעס בין שתיהן.
הן מנסות לפתור את העבר ביחד, ילנה מבטיחה לסוניה שהיא חשה רגשות עזים כלפי אביה כשהיא התחתנה איתו, אלא שהאהבה חלפה בינתיים.
שתי הנשים דנות על מטרותיהן המשותפות ילנה מתוודה על אומללותה וסוניה מדברת על מעלותיו של הרופא.
סוניה עוזבת במצב רוח טוב והולכת לשאול את הפרופסור אם ילנה יכולה לנגן על הפסנתר.
סוניה חוזרת כשבפיה תשובה שלילית, מה שמיד מרע את האווירה.
וניה, סוניה, וילנה נמצאים בחדר האורחים, אחרי שסיריבריאקוב זימן אותם.
וניה קורא לילנה נימפת מים ומאיץ בה לקרוא דרור לייצרה ולהיענות לאהבתו.
סוניה מתלוננת בפני ילנה שהיא מאוהבת באסטרוב מזה שש שנים ומכיוון שהיא אינה יפה, הוא אינו מבחין בה.
ילנה מתנדבת לשאול את אסטרוב ולברר אם הוא מאוהב בסוניה.
סוניה מרוצה, אולם לפני שהיא מסכימה, היא תוהה אם לא עדיפה אי-ודאות על ידיעה, מכיוון שאז, לפחות, יש תקוה.
כשילנה שואלת את אסטרוב בדבר רגשותיו לסוניה, הוא אומר שאין לו רגשות כלפיה והוא מניח שילנה העלתה את נושא האהבה כדי לעודד אותו להתוודות על רגשותיו כלפיה.
אסטרוב מנשק את ילנה ווניה עד לכך.
ילנה המודאגת מתחננת בפני וניה להשתמש בהשפעתו כדי שהיא והפרופסור יוכלו לעזוב מייד.
לפני שסיריבריאקוב עומד לשאת את דבריו, ילנה מעבירה לסוניה את המסר שאסטרוב אינו אוהב אותה.
סיריבריאקוב מציע לפתור את הבעיות הכספיות של המשפחה בכך שהוא ימכור את האחוזה, ולהשתמש בכסף מהמכירה לרכישת ניירות ערך נושאי ריבית שיתנו להם הכנסה גבוהה הרבה יותר (ושהוא מקווה, ישאירו מספיק כסף כדי לרכוש וילה עבורו ועבור ילנה בפינלנד).
וניה הכועס שואל אותו איפה הוא, סוניה ואמו יגורו.
הוא מוחה שהאחוזה שייכת לסוניה ושסיריבריאקוב מעולם לא העריך את הקורבן שהוא הקריב כדי להיפטר מהחובות על האחוזה.
כשזעמו של וניה עולה, הוא מתפרץ בהתקפת זעם על הפרופסור, מאשים אותו בכישלון חייו, ושאילמלא סיריבריאקוב היה מעכב אותו, הוא היה יכול להיות שופנהאואר או דוסטויבסקי הבא.
ביאושו, הוא פונה לאמו, אולם במקום לנחם את בנה, מריה מתעקש שעל וניה להקשיב לפרופסור.
סיריבריאקוב מעליב את וניה, שיוצא בסערה מהחדר.
ילנה מתחננת שיסיעו אותה מהארץ, וסוניה מתחננת בפני אביה בשמו של וניה.
סיריבריאקוב יוצא כדי להמשיך ולהתעמת עם וניה.
מאחורי הקלעים נשמעת ירייה וסיריבריאקוב חוזר, אחרי שווניה רדף אחריו, כשבידו אקדח טעון.
הוא יורה שוב על הפרופסור, אולם מחטיא.
הוא זורק את האקדח בגועל וצונח לכיסא.
כשהמערכה האחרונה נפתחת, כעבור מספר שעות, מרינה וטליגין כורכים חוטי-צמר לסריגת גרבים ומשוחחים על העזיבה המתוכננת של סיריבריאקוב וילנה.
כשווניה ואסטרוב נכנסים, אסטרוב אומר לווניה
וניה גנב צנצנת של מורפין מתוך תיבת התרופות של אסטרוב, כנראה בשביל להתאבד; סוניה ואסטרוב מפצירים בו להחזיר את המורפין, מה שהוא אכן עושה לבסוף.
ילנה וסיריבריאקוב נפרדים מכולם לשלום.
כשילנה נפרדת מאסטרוב, היא מודה שהיא הוקסמה ממנו, מחבקת אותו ולוקחת אחד מעפרונותיו למזכרת.
סיריבריאקוב ווניה מתפייסים, מסכימים על כך שהחיים יחזרו למסלולם כפי שהיה מימים ימימה.
כשהם יוצאים, סוניה ווניה משלמים את החשבונות, מריה קוראת ומרינה סורגת.
וניה מתלונן על כך שמאוד קשה לו וסוניה בתגובה מדברת בשבח החיים, העבודה והגמול שיזכו לו בעולם הבא:
הנושאים בהם עוסק "הדוד וניה" הם תקוות שהתבדו ומה שניתן לכנותו "חיים מבוזבזים".
הדמויות של צ'כוב הן אומללות, וכמו במשפחותיו של טולסטוי, כל אחת אומללה בדרכה שלה.
במובן זה, ישנן הקבלות רבות עם סיפורים אחרים של צ'כוב.
ניתן לטעון שמעט קשה לארגן רעיונות אלה לכלל נושא מוגדר, מכיוון שהם שייכים יותר לאווירה, מצב רוחו המלנכולי של המחזה, מאשר לתבנית מסוימת של רעיונות.
אמנם המחזה הועלה על הבמה במספר תיאטראות פרובינציאליים במהלך 1898, אולם הצגת הבכורה שלו במטרופולין אירעה ב-7 בנובמבר 1899 בתיאטרון האמנותי של מוסקבה.
קונסטנטין סטניסלבסקי גילם את דמותו של אסטרוב, ואולגה קניפר, אשתו לעתיד של צ'כוב, גילמה את דמותה של ילנה.
הביקורות הראשונות היו אוהדות, אך הצביעו על מגרעות הן במחזה והן במשחק.
ככל שהבימוי והמשחק השתפרו בהצגות הבאות, וככל ש"הציבור הבין טוב יותר את המשמעות הפנימית והדקויות של הרגשות", כך השתפרו גם הביקורות.
"הדוד וניה" נהפכה להצגה קבועה ברפרטואר של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
שחקנים אחרים שהופיעו בהפקות בולטות אחרות של "הדוד וניה" כוללים את: פראנשוט טון (Franchot Tone), קייט בלאנשט, ג'קי ויבר, אנתוני שר, ויליאם הרט, ג'ורג' סי.
סקוט, דרק ג'קובי, וטרוור איב.
השחקנים של ההפקה המפורסמת של לורנס אוליבייה משנת 1963 נדונים בפרק הבא של "עיבודים לקולנוע ולאופרה".
המחזה גם עובד מחדש לבמה בשם "דוד יקר" (Dear Uncle) בידי המחזאי הבריטי אלן אייקבורן, שמיקם אותו באזור האגמים של אנגליה בשנות השלושים – עיבוד זה הועלה לראשונה בין יולי לספטמבר 2011 בתיאטרון סטיבן ג'וזף.
להקת התיאטרון Reduced Shakespeare Company הציגה גרסה מקוצרת של המחזה ברדיו BBC, שהכילה רק שלוש שורות:
"הדוד וניה והזומבים" שכתב מרקוס וסנדורף, עיבוד פוסט-אפוקליפטי למחזה של צ'כוב, התבסס על "הדוד וניה": "בעקבות התקפת זומבים באי אוהה, רשת טלוויזיה הפכה תיאטרון קנדי לאולפן כדי להעלות את תוכנית המציאות החדשה שלהם "יצירות מופת לתיאטרון וזומבים".
האתגר העיקרי שעמד בפני המתמודדים בתוכנית היה לקיים הצגה של מחזה קלאסי בעודם הודפים זומבים ששחררו לבמה המארחים הידידותיים.
לאחר הצלחת החודשים האחרונים של "סערות וזומבים", התוכנית של הערב תציג דוגמה קלאסית של ריאליזם רוסי, "הדוד וניה" של אנטון צ'כוב (1897)." הצגת הבכורה של "הדוד וניה והזומבים" עלתה בתיאטרון קנדי בהונולולו בנובמבר 2012.
במרוצת השנים "הדוד וניה" עובד מספר פעמים לסרטים:
"הדוד וניה", סרט מ-1957 שהוא עיבוד של הפקת אוף ברודוויי שהוצגה באותה עת, בה כיכב פראנשוט טון (Franchot Tone), שהיה גם מפיק ובמאי שותף בה.
"הדוד וניה", גרסה עתירת כוכבים משנת 1962-63 של הפקת פסטיבל Chichester Festival, בבימויו של לורנס אוליבייה, שגילם את דמותו של הרופא, ובה כיכבו גם מייקל רדגרייב בתפקיד וניה, מקס אדריאן בתפקיד הפרופסור, רוזמרי האריס בתפקיד ילנה, ואשתו של אוליביה ג'ואן פלורייט בתפקיד סוניה.
הרולד הובסון מהסאנדיי טיימס תיאר את ההפקה כ"ההישג האמנותי הגדול של התיאטרון הבריטי בן המאה העשרים", ואילו הניו יורקר קרא לה "קרוב לוודאי וניה הטוב ביותר באנגלית שנראה אי-פעם."
"דיאדיא וניה", סרט רוסי משנת 1970, אותו עיבד וביים אנדריי קונצ'לובסקי.
"ואניה ברחוב 42", סרט אמריקאי משנת 1994, בעיבודו של דייוויד מאמט ובבימויו של לואי מאל.
מככבים בו וולאס שון וג'וליאן מור.
במקור זו הייתה הצגה שזכתה לפרסום מועט, ועובדה אחרי כן למסך הגדול, בו זכתה לתשבחות רבות.
"חיי כפר", סרט אוסטרלי משנת 1994, שהתרחש באזור הערבות של אוסטרליה, בכיכובו של סם ניל, שגילם את דמותו של אסטרוב.
"אוגוסט", סרט בריטי משנת 1996, שעלילתו מתרחשת בוויילס, אותו ביים אנתוני הופקינס שאף גילם את הדמות הראשית בסרט, איאן דייוויס, המקבילה לדמותו של וניה.
בנוסף לכך, הסרט Cold Souls משנת 2009, שמתמקד בדמותו של פול ג'יאמטי, המגלם אדם מעט דומה לו, המגלם את דמותו של הדוד וניה בהצגה של צ'כוב.
הסרט הישראלי "סוף שבוע בגליל", משנת 2008 הוא עיבוד של מיכל בת-אדם ומשה מזרחי ל"דוד וניה", בבימויו של משה מזרחי.
בסרט כיכבו עודד תאומי, שרון אלכסנדר, יגאל שדה, חנה מרון, שירי גדני, מרינה שויף ופיני טבגר.
"סיפורה של סוניה" (Sonya's Story) היא אופרה שעיבדו הבמאית סאלי ברג'ס, המלחין ניל תורנטון והמעצב צ'ארלס פו, המציג אירועים במחזה "הדוד וניה" מנקודת מבטה של סוניה.
תיאטרון הבימה, הצגת בכורה ב-9 באפריל 1960
שן, מתרגם -אברהם שלונסקי, מעצב תפאורה ותלבושות - אריה נבון.
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה ב-10 באפריל 1969
יוצרים: במאים – יוליוס גלנר ולואי לנטין, מתרגם - אברהם שלונסקי, מעצב תפאורה - שון קיני.
שחקנים: וניה - אילן דר, סוניה - מיכל בת-אדם, אסטרוב - נסים זוהר, ילנה אנדריבנה - יהודית סולה, מריה וסיליבנה ויניצקיה - נאוה שאן, סריבריאקוב - גיורא שמאי, טיליגין - ישראל רובינצ'יק, ליובה סטורלסקה.
התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה ב-25 במאי 1978
יוצרים: מתרגם – דוד אבידן, במאי – לאופולד לינדטברג, מעצב תפאורה – אריה נבון, מעצבת תלבושות – רות דר.
שחקנים: וניה - אבנר חזקיהו, ילנה אנדרייבנה - רחל שור, אסטרוב - עודד תאומי, ילנה - גילה אלמגור/אהובה יובל, סוניה - ג'יטה מונטה, סרבריאקוב - יהודה פוקס, טליגין - ראובן שפר, האומנת - רחל מרקוס, מריה וסיליבנה ויניצקיה - חינה רוזובסקה.
תיאטרון הבימה, הצגת בכורה ב-24 במאי 1986, התקיימו מאתיים הצגות, עד יוני 1987
יוצרים: במאי - חנן שניר, מתרגם - ערן בניאל, מעצבת תפאורה ותלבושות - יעל פרדס, מלחין מוזיקה - יוסי מר חיים.
שחקנים: סרבריאקוב - מישא אשרוב, ילנה אנדרייבנה - יונה אליאן קשת, ענת הרפזי, איריס ברנע, סוניה - טטיאנה קנליס-אולייר, ליאת גורן, ויניצקיה - אתל קובינסקה, וניה - ניסים עזיקרי, ד"ר אסטרוב - יוסי פולק, טליגין - שמואל סגל, מרינה האומנת - עדה טל.
תיאטרון הספרייה, הצגת בכורה: 6 באוקטובר 1996
יוצרים: במאי - נולה צ'לטון, מתרגם - ערן בניאל, מעצבת תפאורה - לידיה פינקוס גני, מעצבת תלבושות - פולה מיודובניק, מלחין מוזיקה - אבנר קנר, מעצבת תאורה - ג'ודי קופרמן.
שחקנים: אסטרוב - דורון תבורי.
תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 24 ביולי 2009
יוצרים: במאי - דדי ברון, מתרגם - שלמה מושקוביץ, מעצבת תפאורה - כנרת קיש, מעצבת תלבושות - אירנה שור, מוזיקה - יוסי בן-נון, מעצבת תאורה - ג'ודי קופרמן.
שחקנים: ששון גבאי, ליאור אשכנזי, מיה דגן, יובל שרף, מרים זוהר, אלברט כהן, אלכס פלג, ז'רמן אוניקובסקי.
תיאטרון החאן, הצגת בכורה ב-19 בספטמבר 2014
יוצרים: במאי - מיכאל גורביץ', מתרגמת - רבקה משולח, מעצבת תפאורה - סבטלנה ברגר, תלבושות - מאור צבר, מלחין מוזיקה - יוסף ברדנשווילי.
שחקנים: סרבריאקוב - יהויכין פרידלנדר, ילנה אנדרייבנה - דניאל גל, סוניה - נטלי אליעזרוב, וניה - אריה צ'רנר, ד"ר אסטרוב - ניר רון, טליגין - יואב היימן, מרינה האומנת - אודליה מורה-מטלון, מריה וסיליבנה ויניצקיה - עירית פשטן.
התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה ב-10 בפברואר 2022
יוצרים: עיבוד - איתי טיראן, במאי - כפיר אזולאי, מעצב תפאורה - אדם קלר, תלבושות - יהודית ארנון, מוזיקה - אלדד לידוד.
שחקנים: דרור קרן, אנסטסיה פיין, רמי ברוך, אלי גורנשטיין, מרים זוהר, הלנה ירלובה, כנרת לימוני, יובל סגל.
הפקות נוספות שעלו בישראל כוללת: הפקה של תיאטרון מאלי מסנקט פטרבורג שעלתה בפסטיבל ישראל 2006, והפקה של תיאטרון וכטנגוב ממוסקבה שעלתה בפסטיבל ישראל 2011.
צ'כוב, אנטון פבלוביץ', הדוד וניה: סצנות מחיי הכפר בארבע מערכות, תרגם ח"ש בן-אברם.
אנטון פבלוביץ' צ'כוב, ארבעה מחזות: בת השחף, הדוד וניה, שלוש אחיות, גן-הדובדבנים, מתורגמים מרוסית בידי אברהם שלונסקי.
אנטון צ'כוב, הדוד וניה, עברית - עירן בניאל.
רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ו.
הדוד קמצוץ (באנגלית Scrooge McDuck, "סקרוג' מקדאק") הוא דמות מצוירת שנוצרה ב-1947 על ידי קארל בארקס וחברת וולט דיסני.
הדוד קמצוץ (דודו של דונלד דאק מצד אמו) הוא ברווז לבן וזקן ממוצא סקוטי, הידוע בעושרו הרב.
נכון לשנת 2013, הדוד קמצוץ הוא הדמות הבדיונית העשירה בעולם עם 65.4 מיליארד דולר.
הדוד קמצוץ נקרא על שם אבנעזר סקרוג' מספרו של צ'ארלס דיקנס, "מזמור חג המולד".
בהופועתיו הראשונות הוא היה מאופיין כחמדן, קמצן ואנטי גיבור (בדומה לאבנעזר סקרוג') אך מאוחר יותר הוא מצטייר כחסכן, גיבור ונדבן.
הוא נוצר במקור כדי להיות אנטגוניסט לדונלד דאק אך אחרי ההופעה הראשונה שלו ב-Christmas on Bear Mountain הוא נהיה פופולרי ונהפך לדמות קבועה של יקום הברווז של דיסני.
בשנת 1952 יצאה סדרת קומיקס משלו בשם "הדוד קמצוץ" שמופקת עד היום.
הדוד קמצוץ נולד בגלאזגו שבסקוטלנד ב-1867 למשפחה ענייה.
בתחילת דרכו עבד כמצחצח נעליים.
בגיל 13 החליט לעבוד כנער סיפון בספינת בקר בשביל לחפש את מזלו באמריקה ולהגשים את החלום האמריקאי.
אחרי שמצא גוש זהב גדול בקלונדייק, הוא הקים אימפריה גדולה של כרייה שהפכה אותו לברווז העשיר בעולם.
אויביו של דוד קמצוץ הם:
פלינטהארט גלומגולד (Flintheart Glomgold) - היריב המושבע של דוד קמצוץ.
משמש כדמות הנבל הראשית בסדרת הטלוויזיה.
ברווז זקן ממוצא דרום אפריקאי ונחשב לברווז השני העשיר בעולם לאחר הדוד קמצוץ.
חבורת הביגלים (The Beagle Boys) - משפחת שודדים אשר מנסה כל הזמן לשדוד את הכספת של הדוד קמצוץ, לשדוד בנקים או לגנוב את שטר הקניין של תל-ברווז.
מג'יקה דה ספל (Magica De Spell) - מכשפה רבת עוצמה, אשר מנסה באופן תדיר להשיג את המטבע הראשון של הדוד קמצוץ, כדי ליצור ממנו קמיע שיעניק לה את מגע הזהב של מידאס.
Rockerduck) - ברווז אמריקאי עשיר וקפיטליסט מיריביו של הדוד קמצוץ.
ידוע בכך שהוא אוכל את כובעו אחרי שהוא מובס.
70 החוברות הראשונות בסדרה אוירו ונכתבו על ידי המאייר ומחבר ספרי קומיקס קארל בארקס (יוצר דמותו של הדוד קמצוץ).
עלילת החוברת ה-71 בסדרה נכתבה על ידי בארקס אך אוירה על ידי המאייר טוני סטרובל.
בשנת 1986 עברה הבעלות לחברת גלאדסטון שהחלה להוציא לאור חוברות חדשות בסדרה אשר אוירו על ידי אמנים אמריקאים כגון דון רוזה, ג'ון לוסטיג, פאט מקרגריל, דייב רוסון, מייקל גילברט, ויליאם ואן הורן ועל ידי אמנים אירופאים כגון דן ג'יפס, פרד מילטון, רומנו סקארפה.
אגדות ברווזים היא סדרת אנימציה בת 100 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1987 ל-1990. הסדרה שודרה במקור בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ונקראה בעברית "מעשיות ברווזיות"; ולימים בערוץ 2 במסגרת התוכנית "זמן דיסני" באמצע שנות התשעים, אז נקראה הסדרה בעברית "אגדות ברווזים".
התוכנית מתמקדת בהרפתקאותיהם של הדוד קמצוץ והאחיינים של דונלד דאק.
הדוד קמצוץ הוא הברווז העשיר ביותר בעולם, והוא עדיין מחפש תמיד דרכים חדשות להגדיל את הונו.
כמעט בכל שנה עיתון פורבס מציג את 15 הדמויות הבדיוניות העשירות ביותר (Forbes Fictional 15): להלן דירוגו וכספו של הדוד קמצוץ:
הדוב פדינגטון הוא סרט קומדיה לייב-אקשן בריטי משנת 2014 המבוסס על ספר הילדים הפופולרי "הרפתקאות הדוב פדינגטון" מאת מייקל בונד.
את הסרט ביים פול קינג על פי תסריט מאת האמיש מק'קול ובהפקת דייוויד היימן.
בסרט מככבים בן וישו, יו בונוויל, סאלי הוקינס, ג'ולי וולטרס, ג'ים ברודבנט, פיטר קפלדי וניקול קידמן.
הסרט יצא להקרנת בכורה ב-23 בנובמבר 2014 בממלכה המאוחדת.
דוב צעיר שנולד בפרו מגיע ללונדון על גבי ספינה.
הדוב המוזר עוטה מעיל כחול וכובע אדום, שניהם מצמר ולצווארו הפתק "נא לטפל יפה בדוב הזה".
כשהוא מוצא את עצמו לבדו בתחנת הרכבת פדינגטון, הוא מתחיל להבין כי חיי העיר הם לא מה שהוא חשב שהם.
זאת, עד שהוא פוגש במר וגברת בראון, שידועים גם כהנרי ומרי בתחנת הרכבת והם מחליטים לקרוא לו על שם התחנה בה מצאו אותו.
משפחת בראון מתאהבת בדוב ומחליטה שישהה בביתם לצמיתות והוא הופך לחברם טוב של ילדיהם ג'ודי וג'ונתן, ולחלק מן המשפחה.
הדוב מתגלה כחכם, שובה לב ובעל חוש צדק מפותח, אך גם נוטה לשובבנות והוא נקלע להרפתקאות שונות ומוזרות.
תפקיד שחקן מדבב בעברית הערות הדוב פדינגטון בן וישו מיכאל אלוני תחילה לוהק לתפקיד השחקן הבריטי קולין פירת', אבל הוחלט שקולו אינו מתאים לדמות ולבסוף נבחר בן וישו.
הנרי בראון יו בונוויל עמוס שוב דיבובו האחרון של עמוס שוב לפני פטירתו מרי בראון סאלי הוקינס מונה מור גברת בירד ג'ולי וולטרס אסתי קוסוביצקי מר גרובר ג'ים ברודבנט צביקה שוורצברג מר קארי פיטר קפלדי דרור טפליצקי ג'ונתן בראון סמואל ג'וסלין נדב ירושלמי מיליסנט ניקול קידמן הילה זיתון
פיתוח הסרט יצא לדרך בשנת 2007 כאשר מפיק סרטי "הארי פוטר", דייוויד היימן הוכרז כמפיק הסרט בעוד האמיש מק'קול החל בכתיבת התסריט.
אך ההפקה יצאה לדרך באופן ממשי רק בשנת 2013 כאשר החלו הצילומים בלונדון והוכרז על ליהוקו של קולין פירת' לתפקיד הדוב פדינגטון.
ב-13 בספטמבר 2013 החלו הצילומים, ובסיוע טכנולוגיית לכידת תנועה והוספת אפקטים ממוחשבים נוצר הדוב פדינגטון הקולנועי.
ביוני 2014 קולין פירת' ויתר על דיבוב קולו של הדוב, לאחר שבאולפני ההפקה הוחלט כי קולו אינו מתאים לדמות וביולי 2014 הצטרף בן וישו להפקה כמחליפו של פירת'.
הסרט יצא להקרנת בכורה ב-23 בנובמבר 2014 בלונדון שבממלכה המאוחדת, וב-26 במרץ 2015 בישראל.
באוקטובר 2016 הוכרז על סרט ההמשך "פדינגטון 2" שיצא ב-10 בנובמבר 2017.
הדובים ממוסקבה או מועדון הספורט "הדובים" היא קבוצת פוטבול רוסית מהעיר מוסקבה, המשתתפת בליגת הפוטבול הרוסית מאז הקמתה.
בעבר פעלה קבוצת פוטבול אמריקאי בשם דובי מוסקבה, אך שמה הלטיני היה Moscow Bears, בעוד הקבוצה הנוכחית נקראת בשם Moscow Bruins, במשמעות של הדובים החומים ממוסקבה, אך ברוסית שמות שתי הקבוצות זהים ואין הבדל.
עונההעונה הסדירהפלייאוף ניצחונותשוויונותהפסדיםמשחקיםשערי זכותשערי חובהניצחונותהפסדיםמשחקיםשערי זכותשערי חובהתוצאהיריבה2017205787235-------סך הכל205787235-----
ליגת הפוטבול המזרחית (1): 2012
הדואר המנדטורי שנוהל על ידי "מחלקת הדאר והטלגרף של פלשתינה (א"י)", סיפק שירותי דואר וטלפוניה לתושבי ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי.
בשנת 1931 תיאר מנהל הדואר את סידורי העבודה בדואר בארץ ישראל:
"ארץ ישראל מחולקת לגבי הדאר והטלגראף לשני אזורים, הצפוני והדרומי, אשר כל אחד מהם עומד תחת פקוחם של סגן מנהל ומהנדס.
בכל אזור ישנם משרדים ראשיים, סניפים, משרדי משנה וסוכנויות דואר.
במשרדי הדאר והסניפים עובדים רק פקידי הדאר, בעוד שהסוכנויות נמסרות לאנשים פרטיים המקבלים את שכרם בהתאם לערך שירותם."
מחזור הפעילות של הדואר בשנת 1932 הגיע לכ-220,000 לא"י, והעבירה מעל 12 מיליון מכתבים, כ-6 מיליון דברי דפוס, קרוב למיליון גלויות וכרבע מיליון מברקים.
בשנת 1933 הועברו מעל 17.7 מיליון מכתבים.
בשנת 1939 נשלחו מעל 24 מיליון מכתבים.
בשנת 1946 הגיע מספר המכתבים למעל 48 מיליון.
במהלך המרד הערבי הגדול, בספטמבר 1938, הושבתו שירותי הדואר לחלק מהיישובים הערביים בגלל המרד.
לקראת סיום המנדט, הדואר נערך לסגירת רוב שירותיו לקראת סוף אפריל 1948.
בתחילת 1935, לאחר מאבק של שנים של ישראל עמיקם, הונהגו מברקים בעברית ב-24 מסניפי הדואר, בהם הייתה אוכלוסייה יהודית בלבד.
בשנת 1939 נתקבלו מברקים בעברית ב-32 סניפים ו-13 סוכנויות.
בשנת 1944 התלונן עמיקם על שבירושלים ובחיפה אין מקבלים מברקים באותיות עבריות בשבת ודרש שגם פקידים לא יהודים יוכשרו להעביר מברקים באותיות עבריות.
בסוף 1944 הגיע מספר סניפי הדואר שמכירים באותיות עבריות ל-52.
בשנים הראשונות, היו בתי דואר בריכוזים יהודיים פתוחים בשבת, למשל בראש פינה.
בתל אביב נפתח הדואר בתחילה בשבת, אולם בעקבות מחאת הרבנים הוא נסגר בשבתות, אך היה פתוח במוצאי שבת.
בזכרון יעקב נמנע פתיחת הדואר בשבת בלחץ הרבנות הראשית.
בשנים שלאחר מכן נסגרו הסניפים בריכוזים יהודיים ביום שישי מוקדם ולא פעלו בשבת, וגם לא במוצאי שבת.
בתחילה אולצו פקידי הדואר היהודים לעבוד בשבת או בחגים.
לאחר מאבקים צומצם מספר העובדים היהודים שנדרשו לעבוד בשבת.
בימי המנדט הבריטי היו סמכויות הדואר, על פי פקודת בתי הדואר בידי המנהל הכללי של הדואר אשר היה כפוף לנציב העליון.
מנהל הדואר בשנות ה-20 וה-30 היה ו.
בראשית 1937 יצא הודסון לפנסיה ובמקומו מונה למנהל הדואר, ג.
כסגנו, וממלא מקומו בחופשותיו, כיהן ג.
מטות דואר הוקמו בשלוש הערים הגדולות והוחל בסידורים לבניית מבנים חדשים לדואר.
ביוני 1926 נחנך בניין דואר חדש בחיפה.
בשנת 1929 נחתם חוזה על הוספת קומה לבניין.
ביפו נחנך בית הדואר המרכזי בשנת 1931. בירושלים הוקם בית הדואר המרכזי, שנחנך בשנת 1938.
בשנים הראשונות של המנדט הבריטי נסגרו כל שירותי הדואר של מדינות זרות שפעלו תחת הטורקים ונפתחו סניפי דואר בכל הערים בארץ ישראל וכן במושבות הגדולות, פתח תקווה, ראשון לציון, זכרון יעקב וחדרה.
בנוסף, סודר קו דואר נע מחיפה לקנטרה.
במהלך שנות ה-20 נפתחו 17 סוכנויות דואר בנקודות יישוב חדשות, בהם עתלית, נהלל, עין חרוד, בנימינה, רמת גן ומגדיאל, בהן שמשו פקידים שלא היו עובדי הדואר אלא עובדים של היישובים.
בשלוש הערים הגדולות נפתחו מספר סניפים.
בחיפה, עם פתיחת הבניין החדש של הדואר, הועבר הסניף של הדואר מהמושבה הגרמנית להדר הכרמל.
בשנת 1929 נפתח סניף דואר בדירת אפ"ק.
בסוף 1940 היו גם סניפים בבת גלים ובאחוזה.
בתל אביב הוקם ביולי 1920 סניף נפרד מהמטה שהיה ביפו.
בסוף 1940 היו בתל אביב סניפים ברחוב הרצל, רחוב אלנבי, רחוב דיזנגוף ובתל נורדאו.
בשנות ה-30 דרשו נציגי הערבים הקמת סניפי דואר בכפרים הערביים הגדולים.
בתחילת 1936 הוחלט על פתיחת סניפים במסמיה, איסדוד ואל-פאלוג'ה.
ההחלטה יצאה אל הפועל רק באמצע שנות ה-40.
בתחילת 1941 הוקמה סוכנות דואר במעוז חיים.
בשנים 1944–1945 סודרו סוכנויות דואר ברבים מיישובי עמק יזרעאל, ובאפריל 1945 היו סוכנויות במשמר העמק, עין השופט, כפר ברוך, גבת, מרחביה, כפר יחזקאל, עין חרוד וחפציבה.
באוקטובר 1947 הודיעה הנהלת הדואר על כוונה לפתוח סוכנויות בבית יצחק, גניגר, גדרה, גת רימון, כפר הרא"ה, כפר יסיף, משק שריד, עין גב, עין החורש, קריית עבודה, רמת דוד, רמת יוחנן ושער העמקים.
בהמשך נפתחו סניפים ברחבי העיר.
בשנת 1923 הקים שלמה פיינגולד את בית הדואר והטלגרף ברחוב ליליינבלום.
בשנות השלושים, הוקם בית דואר חדיש ברחוב אלנבי 132, והדואר עבר אליו.
רחוב אלנבי 1925 1948 הסניף היה בבית שיינברג, אלנבי 37, פינת רחוב ביאליק.
ב-15 בנובמבר 1945, במהומות שנערכו בעקבות נאומו של ארנסט בווין בו סירב לסטות ממדיניות הספר הלבן, נשרף הסניף ונבזז.
בעקבות זאת, היה הסניף סגור במשך כחצי שנה.
מתחילת 1933 לא נמסרו חבילות בסניף בהדר הכרמל.
מ-1 בנובמבר 1929 ניתן שירות מברקים.
סניף שני בהדר הכרמל באזאאר / נצרת / חיג'ז, חיפה 1929 1948 משנת 1929 נקרא סניף בזאאר.
+ סניפי הדואר המנדטורי שנפתחו עד סוף שנות ה-20 הסניף שנת פתיחה שנת סגירה תומך אותיות עבריות במברקים הערות צפת 1918 1948 בתחילת 1948, לאחר שיהודי נרצח בסניף הדואר, הוחלט להקים סניף נפרד באזור היהודי טבריה 1919 1948 מ-1943 בשנת 1922 הסניף נסגר יחסית מוקדם בשעה 5 אחה"צ.
בשנת 1929 היה הסניף צר מלהכיל את הבאים והוחל במציאת פתרון לבניית בניין חדש לדואר.
במכרז להקמת הבניין זכה קבלן יהודי.
עד שנת 1930 עבדו בדואר יהודים רבים.
בשנים 1931–1932 התמעט מספר העובדים היהודים.
סניף הדואר ניזוק בשיטפון בשנת 1934 ובכך נותק הקשר של העיר עם שאר הארץ.
הסניף נסגר זמנית בספטמבר 1938 בגלל המרד הערבי הגדול צמח 1921 1948 בשנת 1927 פוטר הפקיד היהודי היחיד בסניף.
לטענת דואר היום, הרוב הגדול של הדואר שעבר בסניף שירת את היהודים ביישובי הסביבה והעדר דובר עברית בסניף היה בעייתי.
בשנת 1926 נשכר מקום יותר גדול והוחל בצעדים לבניית בנין לדואר נהלל 1923 1948 מ-1935 בשנת 1928 נוסף מחלק מכתבים.
בשנת 1935 החל הדואר בהקמת מבנה לדואר בנהלל.
ב-19 בפברואר 1939, בעקבות הפיכת סוכנות הדואר ברמתיים לסניף דואר, נסגר הסניף במגדיאל.
במחצית הראשונה של שנות ה-30 הפך לסניף דואר נס ציונה 1927 1948 לפחות מ-1940 עין חרוד 1927 1948 מ-1935 פעל כסניף דואר בצריף קטנטן, שנבנה על ידי נגרית הקיבוץ, ליד המעיין ותחנת הרכבת של רכבת העמק.
בתחילת 1938 נשקלה בניית מבנה לדואר, אך טרם הוסכם על מיקום.
במהלך המרד הערבי הגדול נשרף הצריף והסניף הועבר פנימה לתוך כפר יחזקאל.
בשנת 1939 נפתחה בעין חרוד סוכנות דואר נפרדת מסניף הדואר שהיה בכפר יחזקאל.
הסוכנות תוארה: "סוכנות דואר מתנהלת על ידי אחד הזקנים והיא משמשת את עין חרוד ותל יוסף ואת יישובי עמק בית שאן: טירת צבי, מעוז ועוד.
כפר יחזקאל 1938 1948 לפחות מ-1940 תחילה פעל כסניף דואר בצריף ליד תחנת הרכבת.
ב-1 באפריל 1940 הוא הפך לסוכנות דואר.
בית הכרם 1927 1948 בנימינה 1927 1948 מ-1935 בתחילה פעלה סוכנות דואר שהופעלה על ידי מזכיר ועד המושבה.
+ סניפי הדואר המנדטורי שנפתחו ביישוב היהודי בשנות ה-30 הסניף שנת פתיחה שנת סגירה תומך אותיות עבריות במברקים הערות רעננה 1931 1948 מ-1935 נתניה 1933 1948 לפחות מ-1940 ב-12 ביולי 1934 נחנך בנין הדואר שכלל מרכזיה אזורית.
שכונת בורוכוב 1933 1942 לפחות מ-1940 בגלל מיעוט הכנסות הפך מסניף לסוכנות.
לאחר הסגירה קבלו שכונות גבעתיים שירות מהדואר ברמת גן.
בתחילת 1936 הוקם מבנה מיוחד עבור הדואר.
רמת השרון 1935 1948 לפחות מ-1940 קריית חיים 1935 1948 לפחות מ-1940 בספטמבר 1935 נפתחה בקריית חיים סוכנות דואר, לאחר שבמשך שנתיים הטיפול בדואר נעשה על ידי הוועד, ובאפריל 1936 היא הפכה לסניף דואר.
+ סניפי הדואר המנדטורי שנפתחו ביישוב היהודי בשנות ה-40 הסניף שנת פתיחה שנת סגירה תומך אותיות עבריות במברקים הערות ים המלח, קליה 1941 1947 כפר אתא 1942 1948 הסוכנות נסגרה בתחילת דצמבר 1944 בגלל עזיבת עובדת הדואר שטענה ששכרה נמוך מדי.
במחאה על סגירת הדואר התפטר ראש המועצה.
לאחר חודש נפתחה הסוכנות מחדש.
+ סניפים אחרים של הדואר המנדטורי הסניף שנת פתיחה שנת סגירה הערות נמל תעופה לוד 1937 1948 נוסייראת 1944 1945 הסניף שירת את הפליטים היוונים במחנות הפליטים של אונרר"א
הדובון לאלא הוא ספר ילדים מאת יצחק אבנון שיצא לאור לראשונה בשנת 1958 בהוצאת עמיחי כסיפור במסגרת ספר הסיפורים לילדים שנקרא הדובון לאלא וסיפורים אחרים.
גרסה נוספת בחרוזים, פרי עטו של שלמה סקולסקי, עליה חתם בשם-העט "בן-ישראל הדני", עם איוריה של פרידל שטרן (אויירה גם זמן רב מאוחר יותר על ידי הילה מעוז) נקראת מעשה בדובון "לא רוצה".
שתי הגרסאות מתבססות על יצירה אמריקאית בשם "רנדולף הדוב שאמר לא" מאת הסופרת פיית' נלסון שיצאה לאור בשנת 1946. ספרו של יצחק אבנון הוא תרגום כמעט ישיר של היצירה באנגלית בעוד ספרו של שלמה סקולסקי הוא עיבוד חופשי יותר.
בשנת 1997 הספר יצא לאור כסיפור יחיד בהוצאת מודן עם איורים מאת נורית צרפתי.
הספר זכה לפופולריות גדולה והפך לקלאסיקה של ספרות הילדים הישראלית.
הספר עוסק בדובון צעצוע, גיבור הסיפור.
הדובון לאלא היה דובון "לא טוב" שכן על פי הסיפור הוא "לא התנהג יפה, הרגיז את אמא".
לאחר התנהגויות חוזרות מצידו של הדובון וסירובים לביצוע פעולות שונות, הדובון לאלא קיבל עונש על התנהגותו.
העונש לא הגיע מאימו של הדובון אלא מישות חיצונית בדמות מלאך.
העונש מנע מהדובון לאלא אפשרות לומר כל מילה מלבד המילה "לא".
הדובון לאלא סבל מאוד מן העונש שקיבל, לא רק בגלל חוסר יכולתו להתבטא אלא גם בעקבות התנהגות הסביבה החיצונית אליו: המבוגרים כעסו על הדובון "המפריע להם לנוח" והכו אותו בסירים, מחבתות, כפות, מזלגות, מגהצים ואפילו שעונים מעוררים.
לאחר הדרך אותה עובר הדובון לאלא, מתקבעת אצלו ההבנה שהעונש שקיבל היה כתוצאה מכך שהוא התנהג שלא כמצופה ממנו והוא חוזר להתנהג כמצופה ממנו.
בסיומו של הסיפור אימו של הדובון לאלא שמחה מאוד לקבל את הדובון בחזרה לאחר שנעדר משך זמן רב.
הספר מתייחס לסוגיה החינוכית של התנגדויות שונות ואמירות "לא" חוזרות על ידי ילדים.
הספר עוסק במרדנות הילד המיוצג בספר על ידי הגיבור, הדובון, כנגד מה שהוריו (אמא של הדובון בספר) מבקשים ממנו.
ישנן ביקורות הטוענות כי ההתמודדות עם סוגיה זו של המסר החינוכי "(...) נעשה בצורה מעוררת פלצות במיוחד - אנשים כועסים על הדובון הבוכה ומרביצים לו בחפצים שונים, כולל מגהצים ומזלגות, למרבה האימה".
כמו כן ישנן ביקורות הטוענות כי הספר עוסק בהטפת מוסר להתנהגות שהיא אופיינית לשלב התפתחותי בחיי ילד.
בתהליך התפתחות הילד ישנם שני שלבים התפתחותיים המזוהים עם בעיות משמעת: גיל ההתבגרות וגיל ההתבגרות הראשון (גיל שנתיים).
הספר מכוון לפנות לילדים בגיל השלב ההתפתחותי הראשון המזוהה עם אמירת לא.
שלב זה, המכונה באנגלית גם terrible twos, ובו הילד מסרב לעשות פעולות שונות, הוא שלב התפתחותי שבו הילד מעצים את ההתנגדות לדרישות ממנו.
הורים לעיתים עלולים לפרש את התנהגות הילד כ"התנהגות רעה" ואף לציין שהילד הפך מ"ילד טוב" ל"ילד רע".
הסיפור עובד להצגת ילדים שהועלתה על ידי מספר תיאטראות, בין היתר בתיאטרון לילדים יפה גבאי בשם "דובי לא לא".
עלילת ההצגה מבוססת על הספר ועוסקת בדובון שיום אחד ניתקף במין "דיבוק" של "לא לא" וכל ניסיונותיהם של הוריו לשחררו לא הועילו.
עד שבסופו של דבר עזב דובי את הבית.
בנדודיו נוכח בקשיים הרבים, שגרמה לו עקשנותו, עד שהצליח להשתחרר ולומר "כן" ואז, לאחר הרפתקאות משונות הוא חוזר הביתה.
הדוגמנים (בשוודית: Modellpojkar) היא סדרה תיעודית שוודית.
הסדרה מתעדת דוגמנים מרחבי שוודיה ואת חוויותיהם ורגשותיהם במהלך ליהוקם לקמפיינים, תצוגות אופנה וצילומים שונים, כמו כן גם את מסעם מבתיהם הפרטיים בעיר הולדתם דרך החדרים במלון שלהם ועבודתם ברחבי העולם במקומות כמו ניו יורק, המבורג והונג קונג.
הסדרה ליוותה גם את משטר התזונה שבו הם חיים ואת בדידותם של הדוגמנים.
הסדרה זכתה לתשבחות רבות הן מצד מבקרי הטלוויזיה והן מצד קהל הצופים, היא הייתה מועמת למספר פרסים וב-2013 זכתה בפרס הקריסטאלן (Kristallen), פרס הטלוויזיה השוודית.
עקב הצלחתה של הסדרה נוצרה סדרה בת מקבילה העוקבת אחר דוגמניות בתחום האופנה.
בישראל הסדרה שודרה ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
אדם ברג (יליד 1994, לינשופין).
אנדראס ברונהאג (יליד 1987, סטוקהולם)
סבסטיאן מאגנוסון (יליד 1994, מאלמה)
הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה הוא ספר שכתב אליפז לוי בנושא מאגיה.
הספר פורסם בשני כרכים: הכרך הראשון, שעסק בתאוריה של המאגיה, פורסם בשנת 1854. הכרך השני, שעסק בפולחן המאגי, ראה אור בשנת 1856.
בשנת 1896, תורגם הספר לאנגלית על ידי ארתור אדוארד וייט.
היצירה משכה את תשומת לבם של מדענים ומשכילים אחרים בשל השקפותיה בנושא חקר המאגיה, הדת ומדעי הטבע.
הספר עורר מחדש את החקר הרוחני האזוטרי במערב.
אליפז לוי מציג בספר את המאגיה כתחום הנמצא בין המדע לדת, ומאמין שיש לה את הפוטנציאל לפייס ולחבר בין הדת והמדע.
הספר מורכב מ-22 פרקים, אשר מקבילים לכאורה ל-22 הקלפים של הארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
הדוברה הגדולה (בשמה הרשמי: Trinacria Primo) היא כלי השיט הטבוע הגדול ביותר בישראל.
הדוברה הגדולה יובאה מאיטליה בתחילת 1980 ושימשה לבניית מזח הפחם של אורות רבין, אשר נקראה באותה תקופה "מאור דוד", תחנת הכוח בחדרה.
הדוברה שימשה להחדרת כלונסאות מתכת אל תוך סלע הכורכר, באמצעות רגליות ייצוב ותמיכה.
בליל ה-10 בדצמבר 1980 התרחשה סופה חזקה בחוף שגרמה לניתוק הדוברה מהכבלים ולניפוצה על שובר הגלים.
אנשי הצוות שהיו על הספינה חולצו על ידי צבא הגנה לישראל וחברת החשמל ולא היו נפגעים.
הספינה נגררה לחיפה לצורך הערכת מצב הספינה ותיקון הנזקים שנגרמו, אך הוחלט כי אין טעם לנסות לתקן את הספינה והוחלט להטביע אותה מול חוף דדו בחיפה.
הדוברה הגדולה הוטבעה כאונייה טרופה במרחק של 2.5 קילומטר מחוף דדו, חיפה, בעומק של 36 מטר.
אורך הספינה הוא 108 מטר ורוחב הספינה הוא 25 מטר.
בגוף הספינה פתחים המאפשרים את כניסתם של בעלי חיים ימיים שונים אליה כדי להשתמש בה בתור שטחי מחיה.
הדוגמאות של פרנקפורט הוצגו על ידי הפילוסוף הארי פרנקפורט בשנת 1969 כדוגמאות נגד לעקרון האפשרויות החלופיות (principle of alternate possibilities, PAP), הגורס שסוכן (Agent, סובייקט) אחראי מבחינה מוסרית לפעולה רק אם היה יכול לפעול אחרת.
עקרון האפשרויות החלופיות (PAP) הוא חלק מטיעון ידוע המבקש להוכיח שיש סתירה בין אחריות לדטרמיניזם – טיעון שנקרא לעיתים טיעון הליבה נגד קומפטיביליזם.
סוכן אחראי לפעולה רק אם היה יכול לפעול אחרת.
סוכן יכול היה לפעול אחרת רק אם הדטרמיניזם שקרי.
לכן, סוכן אחראי לפעולה רק אם הדטרמיניזם שקרי.
באופן מסורתי, קומפטיביליסטים (אלה שטוענים שרצון חופשי ודטרמיניזם מתיישבים זה עם זה, כגון אלפרד ג'ולס אייר, ולטר טרנס סטייס ודניאל דנט) דוחים את הנחת היסוד השנייה, בטענה שאם מבינים רצון חופשי נכון, אין סתירה בינו לבין דטרמיניזם.
על פי הניתוח הקומפיטיביליסטי המסורתי של רצון חופשי, סוכן הוא חופשי לפעול אחרת, כשהיה פועל אחרת לו היה רוצה לפעול אחרת.
לפי ניתוח זה, המבוסס על תנאי, סוכנים עשויים להיות בעלי רצון חופשי גם אם הדטרמיניזם נכון.
המבקרים מציינים שהקומפטיביליסטים מעלים טיעון מעגלי – סוכן הוא חופשי אם סוכן הוא חופשי.
שוללי הקומפטביליזם מאמינים שרצון חופשי מתייחס לחלופות ממשיות עבור אמונות, רצונות או פעולות, ולא לחלופות היפותטיות (Counterfactual).
מהגדרת עקרון האפשרויות החלופיות "אדם אחראי מוסרית למה שעשה רק אם יכול היה לפעול אחרת", פרנקפורט מסיק שאדם אינו אחראי מוסרית למה שעשה, אם לא היה יכול לפעול אחרת: היכולת התאורטית שלנו לפעול אחרת, הוא אומר, לא בהכרח מאפשרת לנו לפעול אחרת.
הדוגמאות של פרנקפורט מציעות דרך חלופית להגן על הקומפטיביליות של אחריות מוסרית ודטרמיניזם, במיוחד על ידי דחיית הנחת היסוד הראשונה של הטיעון ("סוכן אחראי לפעולה רק אם היה יכול לפעול אחרת").
לפי תפיסה זו, אחריות מתיישבת עם דטרמיניזם מכיוון שלשם לקיחת אחריות לא מתחייב שלוקח האחריות יהיה בעל החופש לפעול אחרת.
הדוגמאות של פרנקפורט כוללות סוכנים שאחראים אינטואיטיבית להתנהגותם אף על פי שאין להם את החופש לפעול אחרת.
להלן מקרה טיפוסי:נניח שמישהו בשם בלאק רוצה שג'ונס יבצע פעולה מסוימת.
בלאק מוכן לעשות מאמצים ניכרים כדי שכך יקרה, אבל הוא מעדיף להימנע מלפעול שלא לצורך.
הוא מחכה שג'ונס יחליט מה לעשות, והוא לא עושה כלום אלא אם כן ברור לו (בלאק ניחן בחוש מצוין לאומדן של דברים כאלה) שג'ונס הולך להחליט לעשות משהו אחר ממה שבלאק רוצה שג'ונס יעשה.
אם אכן יתברר שג'ונס הולך להחליט לעשות משהו אחר, בלאק יפעל כדי להבטיח שג'ונס יחליט לעשות, ויעשה, מה שבלאק רוצה שיעשה.
יהיו ההעדפות והנטיות הראשוניות של ג'ונס אשר יהיו, אם כן, בלאק יגרום לג'ונס לפעול כרצונו של בלאק עצמו.
מה יעשה בלאק, אם הוא מאמין שעליו לעשות משהו, על מנת להבטיח שג'ונס יחליט ויפעל כרצונו של בלאק עצמו?
כל מי שיש לו תאוריה הנוגעת למשמעות של "יכול היה לפעול אחרת" יכול לענות על שאלה זו על ידי תיאור כל האמצעים שהוא יראה כמספיקים על מנת להבטיח שג'ונס לא יוכל לפעול אחרת.
למשל, בלאק עשוי לבטא איום נורא, ...
לתת לג'ונס שיקוי או להפנט אותו, ...
[או] לתמרן את ההליכים הזעירים ביותר של המוח ומערכת העצבים של ג'ונס במישרין, כך שכוחות סיבתיים ירוצו מהסינפסות שלו ולאורך העצבים של ג'ונס המסכן, וכך יקבעו איך יבחר לפעול ויקבעו שיפעל בדרך זו ולא אחרת.
נניח שבלאק לעולם לא יצטרך לפעול כך, כי ג'ונס, מסיבותיו-שלו, מחליט לבצע, ואכן מבצע, את הפעולה שבלאק רוצה שג'ונס יבצע.
במקרה כזה, נראה ברור שג'ונס יישא בדיוק באותה אחריות מוסרית כפי שהיה נושא אם בלאק לא היה מוכן לפעול כדי להבטיח שג'ונס יעשה זאת.
לפיכך, גם אם הדטרמיניזם נכון, וגם אם הדטרמיניזם שולל את החופש לפעול אחרת, אנשים עדיין יכולים להיות אחראים מבחינה מוסרית להתנהגותם.
לאחר שהציג את טיעונו נגד עקרון האפשרויות החלופיות, הציע פרנקפורט לתקן עיקרון זה כדי לקחת בחשבון את הכשל של הרעיון כי כפייה מונעת מסוכן (agent) להיות בעל אחריות מוסרית.
לשיטתו, האחריות המוסרית נשללת מהסוכן רק אם הכפייה שמופעלת עליו היא הסיבה היחידה שהוא פועל כפי שהוא פועל.
ההגדרה הטובה ביותר, לדברי פרנקפורט, היא זו: "[אדם] אינו אחראי מוסרית למה שעשה אילו עשה זאת רק משום שלא יכול היה לפעול אחרת".
אחת ההתנגדויות הראשונות שהעלו מתנגדי המקרים בסגנון פרנקפורט היא דילמה בעלת שתי קרניים.
התנגדות זו הועלתה בעיקר על ידי פילוסופים כמו דוד וידרקר, קארל ג'ינט (Carl Ginet) ורוברט קיין (Robert Kane) .
הדילמה בעלת שתי הקרניים עוסקת בקשר בין נטיית הסוכן להחלטתו.
קשר זה יכול להיות דטרמיניסטי או לא דטרמיניסטי.
אם הקשר בין נטיית הסוכן להחלטתו הוא דטרמיניסטי, תומכי הדוגמאות של פרנקפורט מואשמים בהעלאת הנחה טעונת הוכחה.
קשר דטרמיניסטי מניח הנחה טעונת הוכחה מכיוון שתומכי הדוגמאות של פרנקפורט מניחים את עצם הדבר הנדון – שאחריות מוסרית אינה דורשת אפשרויות חלופיות או יכולת לפעול אחרת.
נניח שנטיית הסוכן מספיקה מבחינה סיבתית כדי להביא להחלטת הסוכן.
המשמעות היא שהסוכן היה נחוש בדעתו לקבל החלטה זו לפני כל הפעלה של הליך קבלת החלטות.
לפיכך, הסוכן לא הגיע להחלטה בחופשיות, מסיבות משלו.
מתנגדי הדוגמאות של פרנקפורט יטענו שלסוכן אין אחריות מוסרית כי אחריות מוסרית דורשת רצון חופשי.
לכן, אם הדוגמאות של פרנקפורט פועלות במסגרת מטפיזית דטרמיניסטית, תומכי הלוגיקה שלהן אינם יכולים לצפות ממתנגדיהם להשתכנע.
מנגד, אם הקשר בין נטיית הסוכן להחלטת הסוכן אינו דטרמיניסטי, הרי שמתנגדי הדוגמאות של פרנקפורט טוענים כי לסוכן יש יכולת לפעול אחרת.
טיעון זה בעייתי עבור תומכי הדוגמאות של פרנקפורט, כי הם אמורים להראות מצב שבו סוכן אחראי מוסרית להחלטה ובכל זאת אינו מסוגל לפעול אחרת.
נניח שנטיית הסוכן והחלטתו אינן דטרמיניסטיות.
המשמעות היא שנטיית הסוכן אינה בהכרח מעידה על החלטתו העתידית.
במצב זה, אפשר שהסוכן יהיה בעל הנטייה הנכונה, יתחמק מההתקן של המחשב המורה לו לפעול בצורה אחרת, אבל אז יקבל החלטה "שגויה".
גם אם ההתקן של המחשב יופעל לאחר ההחלטה ה"שגויה", הסוכן עדיין יהיה בעל יכולת לפעול אחרת.
סוג כזה של "הדוגמאות של פרנקפורט" לא יצליח לעמוד בדרישה להציג מצב שבו סוכן אחראי מבחינה מוסרית בעודו חסר אפשרויות חלופיות.
הדילמה בעלת שתי הקרניים זכתה לתגובות שונות.
תגובה אחת היא לטעון שקשר דטרמיניסטי לא באמת מניח הנחה טעונת הוכחה.
ג'ון מרטין נהג כך, וטען שהדוגמאות של פרנקפורט אינן עומדות כשלעצמן, אלא יש לקחת אותן יחד עם טיעונים אחרים.
הטיעונים האחרים הללו אמורים להראות שדטרמיניזם סיבתי, בפני עצמו ובנפרד מכך שהוא שולל אפשרויות חלופיות, אינו מאיים על מושג ותפיסת האחריות המוסרית.
תגובה שנייה היא לתקן את הדוגמאות של פרנקפורט.
תיקון זה כולל יצירת דוגמה שבה הקשר הוא בפירוש בלתי דטרמיניסטי, כך שהסוכן הוא עדיין אחראי מוסרית אך ללא אפשרויות חלופיות.
דוגמאות כאלה עושות זאת על ידי שילוב של אזורי חיץ הפועלים לביטול אפשרויות חלופיות.
מייקל אוטסוקה (Michael Otsuka) מציע לדחות את עקרון האפשרויות החלופיות לטובת עיקרון אינקומפטביליסטי שונה, "עקרון האשמה הנמנעת" (Principle of Avoidable Blame).
התגובות לדוגמאות של פרנקפורט עדיין נדונות.
תאוריות פילוסופיות עתידיות יבדקו אם הדוגמאות של פרנקפורט מצליחות להדגים את מה שהארי פרנקפורט התכוון שידגימו.
הדובים והדבורים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
שני גורי דובים מתחבטים ללא מזיק, ואז מתחילים לנשנש שיח פירות יער, עד שדוב גדול ומרושע יותר רודף אותם.
הם נוגסים כמה פרחים ומוצאים דבורה, שאחריה הם עוקבים אל הכוורת, שאותה הם ממשיכים לפשוט.
הדוב הגדול רודף אותם, אך לא ידוע לו, דבורה זיהתה את הפשיטה וזימנה את חוליית ההתקפה.
הדבורים רודפות אחריו, והגורים חופרים פנימה.
הסרט יצא ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
הדוב היא סדרת דרמה שנוצרה על ידי היוצר האמריקאי כריסטופר סטורר.
הסדרה עלתה לשירות "הולו" ב-23 ביוני 2022, ומככבים בה ג'רמי אלן וייט, איבון מוס-בכרך, איו אדבירי, ליונל בויס, ליזה קולון-זייאס ואבי אליוט.
הסדרה זכתה לשבחי המבקרים, וביולי 2022, הודיעו מפיקיה על כוונה לשדר עונה שנייה, שאכן עלתה לשידור בקיץ 2023 והכוללת 10 פרקים.
בנובמבר 2023 הוחלט לחדש את הסדרה לעונה שלישית.
עונה רביעית של הסדרה יצאה ב-2025.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80, הועמדה הסדרה בשתי מועמדויות – בקטגוריית סדרת הקומדיה או הסדרה המוזיקלית הטובה ביותר והשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית עבור וייט, וזכתה באחרונה.
בטקס פרסי מבקרי הטלוויזיה ה-13, הועמדה הסדרה בשלוש מועמדויות – הסדרה הקומית הטובה ביותר, השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית ושחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית.
בנוסף, וייט קיבל מועמדות נוספת בפרסי גילדת שחקני המסך ה-29 עבור "ההופעה הטובה ביותר של שחקן בסדרה קומית", בעוד שאנסמבל שחקניה היה מועמד בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר של אנסמבל בסדרה קומית".
שף צעיר מעולם הגורמה הניו יורקי שב לבית משפחתו שבשיקגו על מנת לנהל את הסנדוויצ'יה האיטלקית של משפחתו, "The Beef" לאחר התאבדותו של אחיו הגדול, ונאלץ לתמרן בין חובות גדולים, מטבח מוזנח וצוות עקשן וסורר.
ג'רמי אלן וייט – כרמן אנת'וני "כרמי" ברזאטו, שף ניו יורקי עטור פרסים, ששב לעיר הולדתו, שיקגו, במטרה לנהל את הסנדוויצ'יה הכושלת של אחיו המנוח, מייקל.
איבון מוס-בכרך – ריצ'רד לורנס "ריצ'י" ג'רימוביץ', המנהל בפועל של הסנדוויצ'יה וחברו הטוב ביותר של מייקל.
איו אדבירי – סידני "סיד" אדאמו, שפית מוכשרת אך חסרת ניסיון המצטרפת לסנדוויצ'יית "The Beef" בתור הסו-שף החדשה של כרמי.
ליונל בויס – מרקוס ברוקס, האופה של "The Beef", שהופך לקונדיטור תחת הדרכתו המדרבנת של כרמי.
ליזה קולון-זייאס – טינה "טי" מאררו, בשלנית ותיקה, חריפה ועקשנית.
אבי אליוט – נטלי רוז "שוגר" קאטינסקי, אחותם הצעירה של כרמי ומייקל, שנאלצת לשמש בעל כורחה כבעליה המשותפים של "The Beef".
אדווין לי גיבסון – איברהים "איברה", טבח ותיק בסנדוויצ'יית "The Beef".
מאטי מתסון – ניל ג'ף פק, חבר ילדות של כרמי ומייקל, המחלטר כשיפוצניק בסנדוויצ'יה.
חוזה סרוונטס – אנחל, מדיח כלים בסנדוויצ'יית "The Beef".
אוליבר פלאט – ג'ימי "סיסרו" קאלינובסקי, דודם של האחים ברזאטו ומשקיע מרכזי במסעדה.
קורי הנדריקס – גארי "סוויפס" וודס, טבח העובד בסנדוויצ'יית "The Beef" ובהמשך הסומלייה של המסעדה.
ריצ'רד אסטרס – מני, מדיח כלים בסנדוויצ'יית "The Beef".
כריס ויטאסקה – עו"ד פיט קאטינסקי, בעלה הצייתן של שוגר ומושא לעגם של הסובבים אותו.
מולי גורדון – קלייר דאנלאפ, חברת ילדות של האחים ברזאטו ומושא אהבתו של כרמי.
גיליאן ג'ייקובס – טיפאני "טיף" ג'רימוביץ', גרושתו של ריצ'י ואם ביתו, אווה.
שרה ראמוס – ג'סיקה, עובדת במסעדה של שף טרי.
בהמשך מצטרפת לצוות המסעדה של כרמי.
ג'ון ברנטל – מייקל "מייקי" ברזאטו, אחיהם המנוח של כרמי ושוגר, שמת בהתאבדות מירי ארבעה חודשים לפני אירועי הסדרה.
ג'ואל מקהייל – דייוויד פילדס, שף עטור-פרסים ומעסיקו של כרמי בניו יורק, שהיה נוהג להתעלל ולזלזל בו.
איימי מורטון – ננסי שור, מפקחת בריאות קפדנית.
מולי רינגוולד – מנהלת הפגישה של ארגון הסיוע "אל-אנון" בהן משתתף כרמי.
ג'יימי לי קרטיס – דונה ברזאטו, אימם של האחים ברזאטו.
אוליביה קולמן – אנדראה טרי, שפית בריטית ידועה ומצליחה.
וויל פולטר – לוקה, שף בריטי החונך את מרקוס במסעדה בקופנהגן.
בהמשך מגיע לעבוד כסטאז'ר במסעדה בשיקגו.
ג'ון סנה – סאמי פק, אחיו של ניל.
ג'וש הארטנט – פרנק, בעלה השני של טיפאני, גרושתו של ריצ'י ואם ביתו.
שרה פולסון – מישל, בת-דודתם של ילדי משפ' ברזאטו.
ג'ון מולייני – סטיבי, בעלה של מישל.
בוב אודנקירק – לי ליין, בן זוגה של דונה ושותפו העסקי של ג'ימי.
דניאל דדוויילר – שאנטל, בת-דודתה של סידני.
רוב ריינר – אלברט שנר, יועץ עסקי והמנטור של איברהים.
ברי לארסון – פרנסין "פרנסי" פק, חברתה הטובה של נטלי ואחותם של בני פק.
צילומי הפנים של הסנדוויצ'יה "The Beef" צולמו בסנדוויצ'יה האמיתית "Mr.
סטורר, יוצר הסדרה, מבקר תדיר בסנדוויצ'יה זו ואף מיודד עם בנו של הבעלים.
הסדרה זכתה לשבחים על ידי המבקרים על הפסקול שלה, שהציג קלאסיקות רוק ושירים פופולריים משנות ה-80, שנות ה-90 ושנות ה-2000, שנבחרו על ידי סטורר והמפיק בפועל ג'וש סניור.
חלק מהשירים המופיעים בסדרה כוללים את שירי להקת "Wilco" משיקגו – "Spiders (Kidsmoke)", "Impossible Germany" ו-"Via Chicago", השיר "Let Down" של רדיוהד, השיר "Saint Dominic's Preview" של ואן מוריסון והשיר "Animal" של פרל ג'אם.
הסדרה עלתה לשירות "הולו" בארצות הברית, ולשירות "דיסני+" בקנדה וברחבי העולם ב-3 באוגוסט 2022, באוסטרליה וניו זילנד ב-31 באוגוסט 2022, ובבריטניה ובאירלנד ב-5 באוקטובר 2022 ובאמריקה הלטינית ב-12 באוקטובר 2022, באמצעות "".
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכתה הסדרה בציון טרי של 100%, עם דירוג ממוצע של 8.6/10, על סמך 67 ביקורות.
בקונצנזוס המבקרים של האתר נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכתה הסדרה לציון 88/100, על סמך 24 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
מכון הסרטים האמריקאי ציין את הסדרה כאחת מעשר סדרות הטלוויזיה הטובות לשנת 2022. "הגרדיאן" מיקם את הסדרה במקום הראשון מתוך 100 סדרות הטלוויזיה הטובות ביותר לשנת 2022 ותיאר אותה כ"דרמת-מקום העבודה הטובה ביותר מאז 'מד מן'".
הסדרה זכתה להיכלל ברשימות "עשר הסדרות הטובות לשנת 2022", של גופי תקשורת רבים, בהם "BBC", "פיפל" ו"אמפייר".
סמית', פטריק כריסטנסן וריאן קוליסון
"הדודאים" (מוכר גם בשם "הדודאים נתנו ריחם") הוא שיר בביצוע הלהקה הישראלית "סקסטה".
צבי שרף הלחין את השיר למילים שערך נחום היימן מתוך שיר השירים.
להקת "סקסטה" ביצעה את השיר בפסטיבל הזמר החסידי ה־11, שהתקיים ב־1979. השיר נכלל באלבום הבכורה של הלהקה, "סקסטה", שהתפרסם ב־1980.
השיר בוצע על ידי מקהלות רבות (וכן ליווה ריקודים של להקות מחול).
בין השאר ביצעו לשיר גרסאות כיסוי "הגבעטרון", נתנאלה, ריקי מנור, מאיה אברהם, חגי רחביה (מ"הפרברים") בביצוע כלי, ומקהלת אוניברסיטת טאיוואן הלאומית.
בקיבוצים נהגו לשיר שירים בליל הסדר לפי רפרטואר מוכר וצבי שרף, חבר קיבוץ העוגן, הלחין את השיר ב־1978 לביצוע להקת הקיבוץ בליל הסדר מתוך רצון לרענן את הרפטואר.
שרף פתח חוברת סדר פסח של קיבוצי השומר הצעיר בדף שבו הופיע השיר "הדודאים נתנו ריחם" בלחן קודם של נחום היימן.
היימן הלחין את השיר לחלקי פסוקים משיר השירים, שאותם ערך לשיר.
שרף, שלמד באותה התקופה באקדמיה למוזיקה בתל אביב, חיבר למילים של היימן לחן חדש בהשראת תרגילי ההרמוניה שלמד במוסד.
להקת הקיבוץ הייתה הראשונה שביצעה והקליטה את השיר בעיבודו של שרף.
ההקלטה הזאת נשלחה לפסטיבל הזמר החסידי ב־1979 (התנאי לקבלת שירים לפסטיבל היה שהמילים יהיו מן המקורות).
השיר התקבל, והקליטה אותו להקת "סקסטה" בעיבודו של אלדד שרים.
תוך כדי ההקלטה התעורר ויכוח לגבי מילה מסוימת בשיר ומנשה לב־רן, שהיה המנהל האמנותי של הפסטיבל, חיפש את הפסוק המתאים בספר שיר השירים – אז התברר שלא קיים פסוק שלם כזה ושמילות השיר הן עריכה עצמאית של היימן מתוך הספר.
העיבוד המקורי של שרף יצא לאור בדפוס בהוצאת התווים של ההסתדרות (ולאחר מכן גם בהוצאות בין לאומיות) וזכה לביצועים רבות של מקהלות, בעיקר בישראל, אך גם ברחבי העולם.
הדובי של פרד הוא ספר ילדים מאת איריס ארגמן ואויר על ידי אבי עופר.
הספר יצא לאור על ידי הקיבוץ המאוחד ב-2016. הספר מומלץ לילדים בגילי 8-6.
הספר מציג את סיפורו של אלפרד (פרד) לסינג, סיפור על ילדות בצל מלחמת העולם השנייה, המספר על תקווה ואהבה ועל בדידות וחברות אמיצה.
ייחודיותו של הספר היא שהוא מספור מנקודת מבט מיוחדת, מפיו של הדובי של פרד.
נקודת התצפית של הדובי מאפשרת מסירה עדינה ומסוננת של המאורעות.
הדובי מקשיב לשיחות המתנהלות מסביבו, ומבין עוד פחות מפרד על מה מתנהלות השיחות.
הוא צופה בכוכב הצהוב שנתפר על מעילו של פרד ושבהמשך נתלש ממנו.
פרד לוקח את הדובי, חפץ המעבר שלו, לכל מקום.
הדובי שומר ומגן עליו, מקשיב לרחשי לבו והופך לשותף פעיל בכל החוויות שהוא עובר.
המסר העיקרי בסיפור הוא שאהבתו של פרד לדובי סייעה לו לשרוד את המלחמה הן במישור הפיזי והן במישור הנפשי.
מסר נוסף שהסיפור מעביר הוא שנאמנות, דאגה הדדית ואהבה, הן הסוף הטוב של התקופה הרעה.
איריס ארגמן, סופרת ילדים, נולדה בשנת 1967, גדלה בעיר אשדוד וכיום מתגוררת ברמת גן.
מלבד היותה סופרת ילדים היא יוצרת תוכן למוזיאונים, מנחת סדנאות כתיבה לילדים ומנחת מועדוני קריאה למבוגרים.
ארגמן פרסמה תשעה ספרים לילדים.
ארגמן מספרת שנשבתה בקסמי הדובי הקטן שהגיע לארץ בארגז גדול בכתבה בעיתון 'גלריה'.
מאותו רגע, היא מעידה, הסיפור אחז בה ולא הרפה, כך שלא הצליחה להניח אותו בצד.
ההחלטה לכתוב את הסיפור, בוצעה באופן רגשי.
סופרת לפני הכול, ארגמן הילדים פנתה אל פרד לסינג, הילד שעליו מבוסס הסיפור, כדי לקבל את אישורו.
הספר זכה בפרס "יד ושם" ב־2016 ובפרס ספרותי באיטליה בשנת 2017, ובשנת 2019 הועמד לפרס "יאנוש קורצ'אק" בצרפת.
הספר תורגם לשפות איטלקית, צרפתית, ספרדית, אנגלית ורוסית.
הסיפור ממחיש לקוראיו שיצירת אמנות גדולה נבנית מכאב, אולם בכוחה למלא את הקורא באושר ובתקווה.
לטענת הקוראים, אין ספק, כי הדובי של פרד עתיד לזכות במקום של כבוד על מדף הספרים של ילדי ישראל.
מומלץ למורות בכיתות א'-ג' במסגרת פעילויות הוראת השואה.
הדובר (בשמו המלא "דובר-מישרים") היה עיתון עברי שיצא לאור בבגדאד באמצע המאה ה-19. העיתון הופץ בין השנים 1863–1871, והיה אחד ממקורות המידע הראשונים שנכתבו בעברית ושיקפו את חיי הקהילה היהודית בבגדאד ובסביבתה בתקופה זו.
עורכו והכותב העיקרי היה ברוך משה מזרחי, תלמידו של הרב עבדאללה סומך מישיבת בית זילכה, אשר ניהל את העיתון במשך כל תקופת פרסומו.
העיתון יצא לאור בתקופה שבה בגדאד עברה שינויים חברתיים וכלכליים משמעותיים, כאשר הדפוס הגיע לעיר רק ב-1856. "הדובר" היה העיתון המודפס הראשון בעיראק והשתמש בטכנולוגיית הדפס אבן (ליטוגרפיה), שהייתה נפוצה באותה תקופה בשל מגבלות טכנולוגיות מקומיות.
כיום "הדובר" הוא מקור חשוב לחקר חיי היהודים בבגדאד במאה ה-19. הוא מתאר את חיי היום-יום של הקהילה היהודית, את קשריה עם שכניה המוסלמים, ואת השינויים התרבותיים והחברתיים שהתרחשו בעיר.
העיתון סיקר נושאים מגוונים, כגון חיי הקהילה היהודית, חגים, מסחר, חינוך, ומעמד הנשים, לצד דיווחים על אירועים היסטוריים משמעותיים כמו פתיחת בית הספר המודרני הראשון ליהודי בגדאד.
אחת הסוגיות המרכזיות שבהן עסק העיתון הייתה הקמת מוסדות חינוך מודרניים בבגדאד, בחסות ארגון כי"ח (כל ישראל חברים).
מזרחי ראה במיזם זה חלק מתהליך צמיחתה של לאומיות יהודית, וכך שיקף את המגמות המודרניות שהתרחשו בקרב הקהילה היהודית המקומית.
במשך שנים רבות היו ידועים רק כ-20 גיליונות מתוך כ-200 שפורסמו בתקופת פעילותו של העיתון.
בשנת 2023 התגלה עותק כמעט שלם של 188 גיליונות שהשתמרו באוסף פרטי בגרמניה.
העותק נרכש על ידי אוניברסיטת המבורג, עבר רסטורציה, ובהמשך נרכש גם עותק מצולם על ידי מרכז מורשת יהדות בבל.
המרכז, בשיתוף עם מרכז עזריאלי לחקר ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, יזם מחקר על הגיליונות שנמצאו.
העיתון שימש מחברי ספרים על יהודי בגדאד, כדוגמת הספר ישיבות בגדאד.
הדוד באק הוא סרט דרמה קומדית אמריקאי משנת 1989 שנכתב ובוים על ידי ג'ון יוז, ובכיכובו של ג'ון קנדי בתפקיד הראשי.
הסרט, אשר הופק בתקציב של כ-15 מיליון דולרים, גרף מעל ל-79 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
בני הזוג בוב וסינדי ראסל, ושלושת ילדיהם - טיה בת ה-15 (ג'ין לואיזה קלי), מיילס בן ה-8 (מקאולי קולקין) ומייזי בת ה-6 (גבי הופמן) - עוברים לגור בפרברי שיקגו.
לאחר שאביה של סינדי לוקה בהתקף לב, בוב וסינדי חייבים לנסוע אליו באופן מיידי ולכן הם נאלצים לבקש מאחיו הרווק, חסר הדאגות והבלתי אמין של בוב, באק, לשמור על הילדים.
באק מסכים לשמור על הילדים והוא נחוש להפוך את הביקור אצל אחייניו לחוויה בלתי נשכחת.
ג'ון קנדי בתפקיד באק ראסל
ג'ין לואיזה קלי בתפקיד טיה ראסל, בתם הבכורה של בוב וסינדי
מקולי קאלקין בתפקיד מיילס ראסל, בנם היחיד של בוב וסינדי
גבי הופמן בתפקיד מייזי ראסל, בתם הצעירה של בוב וסינדי
איימי מאדיגן בתפקיד צ'ניס קובולובסקי, חברתו של באק אשר בעלת פנצ'ריה
לורי מטקאלף בתפקיד מרסי דאלגרן-פרוסט
ג'יי אנדרווד בתפקיד באג, החבר של טיה
בראון בתפקיד בוב ראסל, אחיו של באק ובעלה של סינדי
איליין ברומקה בתפקיד סינדי ראסל, אשתו של בוב
בעקבות הצלחת הסרט בשנת 1990 רשת CBS הפיקה קומדיית מצבים המבוססת על הסרט, בכיכובו של קווין מיני בתפקיד הדוד באק.
בשנת 2016 רשת ABC הפיקה עיבוד טלוויזיוני נוסף לסרט בכיכובו של מייק אפס בתפקיד הדוד באק, אך גם הסדרה הזו בוטלה לאחר עונה אחת.
הדובר הרשמי של ראש הממשלה הוא עובד ציבור בכיר בשירות המדינה הבריטי, שתפקידו לייצג את ראש הממשלה והממשלה בפני כלי התקשורת, תוך שמירה על עצמאותה ואמינותה של מערכת השירות הציבורי.
הדובר אחראי למסור תדרוכים לעיתונאים כמעט מדי יום כאשר הפרלמנט מכונס.
הוא מציג לעיתונות את עמדת ראש הממשלה בנושאים אקטואליים ומספק מידע מקדים על הודעות ממשלתיות הצפויות להתפרסם במהלך היום.
לקראת סוף השבוע נמסרים תדרוכים מיוחדים לכתבי העיתונות של ימי ראשון.
הדובר ממונה על ידי מזכיר הקבינט (Cabinet Secretary), באישור ראש סגל דאונינג 10. המינוי נעשה במסגרת השירות הציבורי בדומה למינוי בכיר במשרד ממשלתי ולא על ידי ראש הממשלה באופן אישי.
הדובר הרשמי כפוף מינהלית למנהל מערך התקשורת של דאונינג 10 (Director of Communications) ולמזכיר הקבינט (במבנה השירות הציבורי).
הדובר כפוף תוכניתית למדיניות התקשורת של ראש הממשלה - כלומר, הוא מחויב להעביר את המסרים שנקבעו על ידי דאונינג 10, אך תוך שמירה על נייטרליות ועובדתיות לפי קוד שירות המדינה.
מדי פעם או בתקופות מסוימות, התפקיד הוחזק על ידי יועץ מיוחד שמונה על ידי ראש הממשלה, מה שהעניק לתדרוכים אופי פוליטי יותר.
לעיתים, גם יותר מאדם אחד משמש בתפקיד במקביל.
גרסה ערוכה של תדרוכי הדובר מפורסמת לציבור, אך הדבר נתון לשיקול דעת לשכת ראש הממשלה בדאונינג 10.
בשנת 2020 תוכנן כי הדובר הרשמי יקיים תדרוכים מצולמים שישודרו בטלוויזיה לציבור הרחב, בדומה לשיטת התדרוכים בבית הלבן בארצות הברית.
התוכנית בוטלה בתחילת 2021, והדוברת המיועדת אז, אלגרה סטרטון, מונתה לתפקיד אחר – דוברת רשמית של ועידת האקלים COP26.
הדובון הקטן היא סדרת טלוויזיה מונפשת לילדים קנדית בהפקה משותפת של Nelvana Limited, בשיתוף פעולה עם תאגיד השידור הקנדי.
היא מבוססת על סדרת ספרי הילדים באותו שם שנכתבה על ידי אלזה הולמלונד מינאריק ואוירה על ידי מוריס סנדק.
בארצות הברית, הסדרה שודרה לראשונה בניקלודיאון כחלק מסדרת ניק ג'וניור ב-6 בנובמבר 1995, והפרק האחרון שודר ב-1 ביוני 2001. הסדרה שודרה גם ב-CBS בבקרים של שבת מ-16 בספטמבר 2000 עד 15 בספטמבר 2001.
כל פרק בסדרה, שאורכו 22 דקות, מחולק לשלושה קטעים בני שבע דקות.
רוב הקטעים הם סיפורים חדשים, אך חלקם הם עיבודים מחדש של ספריה של אלזה הולמלונד מינאריק (גם היא וגם סנדק היו "מעורבות באופן הדוק בתהליך היצירה" בעת פיתוח הסיפורים החדשים).
סרט עלילתי יצא לאקרנים בשנת 2001.
העלילה, אשר מתרחשת במדבר האמריקאי של סוף המאה ה-19, עוקבת אחר דמותו הראשית של הדובון הקטן כשהוא יוצא להרפתקאות מרגשות ביער ולומד דברים חדשים עם חבריו, כולל ברווזה, תרנגולת, חתול, ינשוף והילדה אמילי.
הוריו הם אמא דובה, שתמיד שם כשהוא צריך אותה, ואבא דוב, דייג שנמצא לעיתים קרובות בים.
דובון קטן (מדובבת על ידי קריסטין פיירלי, בעברית על ידי גיל סגל) הוא גור דוב גריזלי קטן, ידידותי, חכם, סקרן ודמיוני בן שש שחי ביער עם משפחתו וחבריו.
לאורך הסדרה הוא גדל מעט, קולו מעט עמוק יותר, והוא כמעט ולא ישן.
הוא הדמות היחידה שהוריו מוצגים מלבד אמה של ברווזה בפרק אחד, שהיא תרנגולת, וכן הוריה של אמילי בקצרה בפרק בו הם נפגשו.
דובון קטן גר בבית טיח, עץ, בקתה, גבס ולבנים.
הוא תמיד אדיב ואוהב לשחק ולחקור עם חבריו.
המשפט הקליט שלו הוא "המממ...
ברווזה (מדובבת על ידי טרייסי ריאן, בעברית על ידי אורנה כץ) היא ברווזה עם נוצות צהובות, מקור כתום וצוואר ארוך.
ברווזה, איטית וחכמה בו זמנית, היא אחת שמגיעה למצבים קומיים.
היא חיה בקן, אם כי בפרק אחד היא הביעה געגועים לבית וניסתה לגור בסירת בית.
היא צפה במורד הנהר מלאה בצפרדעים ובאש חיה באושר בקן שלה.
היא אוהבת לשחק "נסיכה" ולהעמיד פנים.
היא בקעה בקן של אפרוחים, כי "כמה ביצים התערבבו", ודובה קטנה לימדה אותה לעוף כשהייתה ברווזונית.