tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתתף במלחמת שלום הגליל בתפקיד נציג חיל הים בפיקוד הצפון.
לאחר המלחמה הדריך במכללה זו למשך תקופה קצרה.
באוקטובר 1982 מונה לראש פרויקט ספינות סער 5. בפועל הפרויקט נמשך לאורך 13 שנים מהתנעתו בשנת 1982 ועד לסגירתו אחרי הגעת הספינה האחרונה ארצה, ב-8 ביולי 1995.
שלב-ראשון כלל: פעילות בארץ: הקמת צוות הפרויקט, ניתוח האפיון, לימוד המשמעויות והצגתן לדרג המאשר, בדיקת אפשרות ביצוע בארץ, ביצוע בדיקת התכנות בצי ההולנדי, לימוד הטכנולוגיות הקיימות והעתידיות.
לימוד והבנת שדה הקרב-העתידי, מפגשים עם התעשייה המקומית הרלוונטית למערכות הלחימה יצורם ושילובם כמערכת אחת, גיבוש שלבי הפרויקט והיכן יבוצע.
בהמשך פעילות לקבלת אישורים ולתקציבים למימון שלבי התכנון, הצגת המשמעויות הן לדרגים המאשרים והן לכלל קציני הים בחיל וגיבוש תפיסת ביצוע .
כמו כן כתיבת בקשות לקבלת הצעות למתכנני ספינות ושילוב-מערכות לחימה מובילים באירופה ובארצות הברית.
בין השנים 1984–1987 שירת בארצות הברית בשני תפקידים תפקיד עיקרי ראש פרויקט ספינות סער 5 וראש צוות תכנון הספינה תפקיד משני סגן נספח ים בארצות הברית.
תפקיד זה אפשר גישה ישירה לצי האמריקאי.
ב-29 ינואר 1988 מינה שר הביטחון, יצחק רבין, צוות בראשות האלוף ישראל טל לבחינת תוכניות התעצמות של חיל הים, אלמוג מונה להיות כעד מומחה מטעם חיל הים לנושא סער 5 בוועדה זו.
ב-16 במרץ 1988 העביר האלוף טל לרמטכ"ל דן שומרון את הסיכום של הוועדה תמצית דוח הוועדה שמקובלים עליה האפיונים של צוללת דולפים ושל סטיל סער 5 והמליצה על פיתוח ויצור של שלושה סטי"לים סער 5 ושלוש צוללות דולפין.
באפריל 1988 הוקמה מפקדת פרויקטים לספינות טילים להב-וצוללות דולפין בכינויה "מפל"ד".
משימתו לנהל את תוכנית ההצטיידות החילית שכללה את שני הפרויקטים העיקריים של החיל.
תחת פיקודו היו צוות פרויקט הצוללות מסדרת דולפין שפעל במספנות הגרמניות, וצוות פרויקט ספינות סער 5 שפעל במספנת אינגלס בעיר פסקגולה שבמיסיסיפי, וגם צוות בכיר בישראל שכלל את קציני הפרויקטים של המערכות השונות.
בתקופה זו עד לפרישתו קיים משא ומתן עם המספנות האמריקאית והגרמנית ועם יצרני המערכות בישראל ובעולם.
וסיים בחתימה על חוזי התכנון המפורט והייצור של הספינות והצוללות כמו כן עם יצרני המערכות והפרויקטים יצאו לדרך.
באוגוסט 1989 חתם אלמוג ביחד עם נציגי משרד הביטחון בניו יורק שבארצות הברית על חוזה ייצור שתי צוללות דולפין במספנות הגרמניות.
ב-31 במאי 1991 פרש אלמוג לגמלאות לאחר 32 שנים שרות בחיל הים.
בספטמבר 1990 מונה אלמוג למנכ"ל של חברה אמריקאית בשם טסקו, שמשרדיה היו בעיר אנהיים שבקליפורניה ארצות הברית.
חברה זו פיתחה, יצרה ושיווקה מערכות בדיקה אוטומטיים למערכות מוטסות אזרחיות וצבאיות.
בתפקידו ניהל אלמוג את החברה ושיווק מוצריה לחברות תעופה אזרחיות מובילות ולחילות אוויר בעולם.
ולחברות המייצרות מערכות לממשל האמריקאי.
אלמוג רכש קשרים מועילים בתעשיות אמריקאיות, ישראליות ואחרות.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה שב-לישראל והתייצב-לשירות מילואים בחיל הים, בגמר המלחמה חזר לארצות הברית.
בחודש אוקטובר 1993 סיים את תפקידו וחזר לישראל
עם חזרתו לישראל באוקטובר 1993 מונה אלמוג לתפקיד מנכ"ל חברת הזנק, "פאוורקום" בע"מ, שהחלה בפיתוח מערכת בקרת צריכת חשמל לשימוש חברות חשמל תוך יישום טכנולוגיות תקשורת חדשות מהם תקשורת על גבי קווי מתח.
בנוסף לניהול החברה עסק אלמוג בשיווק והציג את המערכות השונות לחברת חשמל בישראל ומחוצה לה.
המערכות הנ"ל הותקנו חלקם כפיילוט באזור רמת השרון, בעיר טייפה בטאיוואן, בעיר בנגקוק בתאילנד, בעיירה ליד בואנוס איירס בארגנטינה, בקרקס שבוונצואלה, ובמקסיקו סיטי.
חברת פאורקום שיתפה פעולה בתחום הטכנולוגיה והשיווק עם חברה אמריקאית בשם קומברג' שפעלה באותו שוק.
בשנת 2001 נמכרה חברת פאורקום הישראלית לחברת קומברג' האמריקאית כאשר צוות הפיתוח נשאר בישראל ופעל תחת שם קומברג'.
בשנת 2002 מונה אלמוג לתפקיד סמנכ"ל הנדסה ופיתוח בחברת קומברג' שמרכזה בעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית שם ניהל את הפיתוח כולל גם את צוות הפיתוח שנשאר בישראל.
בשנת 2006 חזר אלמוג לישראל והמשיך בייעוץ לחברה קומברג' בשנים 2008–2010 מונה אלמוג לדירקטור בחברת תקשורת ישראלית בשם אקספון, חברה זו הייתה רשומה בישראל ובארצות הברית.
כאשר הפלג האמריקאי נמכר לחברת NTS המשיך להיות דירקטור גם אצלם.
בשנת 2010 בגיל 72 פרש יצחק קוראל אלמוג מעסקים.
אלמוג בוגר תואר ראשון (BA) בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה בהצטיינות – מאוניברסיטת תל אביב, יוני 1980.
בוגר ומדריך המכללה לביטחון לאומי של צה"ל 1982.
מוסמך במנהל עסקים (MBA) מאוניברסיטת תל אביב, יוני 1984.
בחתונה של חבר מקורס חובלים פגש את אהובה מבית מזרחי.
אהובה נולדה וגדלה בעיר חיפה, שירתה בחיל השריון.
מזכירה רפואית ועברה הסבה למדריכה לליקויי למידה של בוגרים.
לאחר סיום הקורס ב-28 באוקטובר 1963 נישאו.
להם שלוש בנות: אדוה, אפרת ואביה.
אדוה הבכורה שירתה במספן מודיעין בתפקיד סמל מודיעין שם הכירה את גיל גלזר סג"ם קצין מודיעין והתחתנו.
גיל היום מורה לאנגלית בבית ספר תיכון ולהם 4 ילדים שני בנים ושתי בנות.
היא מורה בחינוך המיוחד וגרים בלהבים.
אפרת: הכירה את בעלה צחי קאופמן במסיבה אצל חברים.
הוא שירת בתפקיד רב-מלחים בשייטת ספינות הטילים.
היא למדה הנהלת חשבונות עבדה במספר חברות עכשיו היא עושה תואר בקרימינולוגיה.
קאופמן צחי בוגר הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל היום מהנדס ראשי בחברת בניה גדולה גרים בפרדס חנה-כרכור.
אביה: בוגרת כלכלה וניהול התמחתה בשילוח יבוא ויצוא.
היום מנהלת בתחום הלוגיסטיקה בחברת נובל אנרג'י - שברון (חברה) העוסקת בקידוחי הגז.
הכירה את בעלה נדב-קולמן בן קיבוץ עמיעד בזמן הלימודים להם שני בנים ובת.
יצחק קט (10 בינואר 1931 – 3 בפברואר 2021) היה קצין בחיל הים בדרגת אלוף-משנה, מפקדה של המשחתת אח"י יפו (ק-42) במלחמת ששת הימים וראש מספן כוח האדם במלחמת יום הכיפורים.
קט נולד בחיפה, ליהודית וירמיהו שעלו לישראל מרוסיה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. הם עסקו בעבודות כפיים.
מילדות אהב את הים, השיט סירות עם חברים באופן קבוע.
בקיץ 1949 הצטרף קט לקורס חובלים במחזור ב'.
בשנת 1950 סיים את הקורס והוסמך כקצין ים.
לשם העלאת הרמה המקצועית בכלי השיט של חיל הים נשלחו שישה קצינים צעירים לאקדמיה של הצי הצרפתי Ecole Navale בברסט.
לקראת ההכשרה נדרש קט לחתום לשירות קבע של 9 שנים.
יחד אתו היו גם רמי לונץ ויצחק שושן.
כאשר חזר מהלימודים בחו"ל ב-1955 שימש כקצין מבצעים בפריגטה אח"י משגב (ק-30).
עם רכישת המשחתות נעשה קצין גנ"ק של המשחתת אח"י יפו (ק-42).
בתפקיד זה השתתף במלחמת סיני.
בשנת 1960 מונה למפקד פלגת טרפדות 914 בחיפה.
בתפקיד זה השתתף במלחמת ששת הימים.
בפעולת פורט סעיד הובילה המשחתת שבפיקודו את לוחמי שייטת 13 שחדרו לנמל פורט סעיד במצרים על גבי "חזירים" במטרה לפגוע בכוחות ימיים מצריים שבו.
לפי הוראת מפקד הכוח, אל"ם בנימין תלם, אח"י יפו הסתלקה מאזור הפעולה בלי שאספה את לוחמי שייטת 13 בסיום פעולתם, ורק בהוראת ראש מחלקת ים, אל"ם יצחק רהב, אספה את הלוחמים לאחר שאלה הגיעו בכוחות עצמם לאזור אל עריש.
קט תיאר את אכזבתו מאירועי אותו לילה:
בעקבות טיבוע המשחתת אילת השתתפה אח"י יפו בפיקודו של קט בסריקות אחר חללי "אילת".
מיולי 1972 שימש קט כראש מספן כוח האדם כולל במלחמת יום הכיפורים בשנת 1975 מסר את תפקידו לתא"ל אורי פז ופרש לגמלאות.
לאחר יציאתו לגמלאות עבד קט בחברת תדיראן כחמש עשרה שנים ועסק בעיקר בניהול פרויקטים עבור חיל הים הסינגפורי.
ב-6 בספטמבר 1955 נישא לרינה לבית מינצר.
ב-3 בפברואר 2021 נפטר קט בביתו בראש העין.
יצחק קדרון (נובמבר 1932 – 14 במאי 1987) היה מדען ופרופסור ישראלי, אבי המיקרו-אלקטרוניקה בישראל וממקימי מעבדת המיקרו-אלקטרוניקה בטכניון.
בנוסף על כך, קדרון היה ממקימי SCD, על כך זכה בפרס ביטחון ישראל.
זכה בפרס רוטשילד בשנת 1985.
נולד בשנת 1932 בשם איזי קאנר באנטוורפן שבבלגיה למשפחה אורתודוקסית.
בזמן השואה, משנת 1942, הוסתר על ידי מתילד קולארט ומשפחת מינט, חסידי אומות העולם בכפר אז'ימון (Agimont) שבגבול בלגיה-צרפת.
אחיו דבורה וזאב הוסתרו במקום אחר.
יצחק לא דיבר צרפתית תחילה ויצא לרעות את העיזים.
לאחר שלמד צרפתית החל ללמוד בבית ספר במנזר.
בסוף שנת 1944 שוחרר האזור בו גר על ידי הצבא האמריקאי ודודו אברהם (אחי-אביו) בא ולקח אותו חזרה לאנטוורפן, שם התאחד עם אחיו.
לאחר המלחמה עלו קדרון ואחיו לארץ ישראל בספטמבר 1945. הצטרף לחברת הנוער בקיבוץ קריית ענבים ושנה אחר כך נשלח לתיכון ברמת יוחנן.
התגייס לצה"ל בגיל 16 ובמלחמת העצמאות נלחם ונפצע בהגנת הקיבוץ.
קדרון שירת במערך הטכני של חיל האויר ובבסיס רמת-דוד למד לראשונה טכנאות רדיו.
בזמן שרותו הצבאי השלים את לימודיו ואת בחינות הבגרות.
השתחרר בגיל 19 והחל ללמוד הנדסת חשמל בטכניון.
סיים את התואר הראשון בהצטיינות בשנת 1955. קדרון התקבל ללימודי תואר שני באוניברסיטה הטכנולוגית בדלפט שבהולנד, אותם סיים בשנת 1957. לאחר הלימודים עבד קדרון כמהנדס בחברה הדנית DISA, שפיתחה חיישנים למדידת מהירות אוויר.
בדנמרק הכיר את אשתו, גרדה, והשניים נישאו ב-1958.
רעייתו התגיירה, השניים נישאו בחתונה יהודית בשנת 1961, הגיעו לישראל והשתקעו בחיפה.
קדרון קיבל משרת מרצה בטכניון.
קדרון ועמיתים אחרים בטכניון סברו שטכנולוגיית הטרנזיסטור היא חשובה לשמירת הביטחון של ישראל וכן שרכיב זה הוא שלב ראשון במהפיכה גדולה שנקראה אז LSI (הטמעה בקנה מידה גדול, Large Scale Integration).
המדובר בהכנסת מספר רב של טרנזיסטורים בצפיפות לתוך שבב סיליקון יחיד.
בשנת 1967 יצא קדרון עם משפחתו לשנת שבתון באוניברסיטת מינסוטה, שם עבד במעבדות חברת האניוול, שעסקה בפיתוח שיטות ייצור בתחום המיקרו-אלקטרוניקה.
כששב לארץ עמל כשנתיים על לאחר מכן הקמת מרכז ללימודי מיקרו-אלקטרוניקה בטכניון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בשנת 1973, עסק קדרון (ביחד עם שלמה מרגלית ואדיר בר-לב) בפיתוח גלאים ישראליים ראשונים.
הגלאים שפיתח קדרון שימשו בין השאר לטיל אוויר-אוויר טילי פיתון.
בשנת 1982, לאחר ששב משנת שבתון באוניברסיטת פרטוריה שבדרום אפריקה, התגלה בגופו סרטן המעי הגס.
אף על פי שעבר טיפולים אינטנסיביים בבית החולים רמב"ם ובסן פרנסיסקו, קדרון נפטר במאי 1987, בגיל 54. נטמן בבית העלמין של קיבוץ רמת יוחנן.
הותיר אחריו את רעייתו ושלושה ילדים.
לפני מותו הספיק קדרון לגייס את הכספים להקמתו של מבנה המרכז למיקרו-אלקטרוניקה בטכניון.
מעבדות חברת SCD במכון לשם של רפא"ל נקראו על שמו.
בנוסף על כך, הטכניון מעניק פרס למחקר על שמו.
בשנת 1989 הוקמה קרן לעידוד מחקר במיקרו-אלקטרוניקה ובמיקרו-אופטיקה מההקדש של קדרון.
הרב יצחק קורייאט הראשון (סביב ה'ר"צ, 1530 - לפני ה'שס"ז, 1607) היה מקובל, אב בית הדין ורבה של מרקש בשלהי המאה השש העשרה.
בהמשך התמנה לדיין שלישי במרקש יחד עם הרבנים הרב יוסף אבן שושן והרב סלימאן בן למעלוף.
כמו כן נמסר ששלושת הרבנים הנ"ל זכו לגילוי אליהו הנביא.
בהמשך, כיהן כאב בית הדין ורבה של מרקש.
סביב שנת ה'ש"ם ביקר בפאס, ושם התדיין עם חכמי העיר וביקר את מנהגם להקל בענייני טריפות, שאם הייתה סירכא שרובה יוצאת מהדופן והייתה מכה בדופן, היו תולים את הסירכא במכה, והיו מכשירים אותה, ולא הצריכו אפילו בדיקת נפיחה.
חכמי העיר הודו לרבי יצחק כי אכן מצד הדין היה ראוי להצריך בדיקת נפיחה, אלא שפשט המנהג להקל.
כמו כן בנידון אחר בענייני טריפות, התרעם על מנהג עירו מרקש להחמיר שלא מן הדין.
רבני משפחת קורייאט בדורות מאוחרים יותר, מייחסים את עצמם לרבי יצחק, וציטטו דברי תורה משמו.
אך בקרב החוקרים ישנו פקפוק באמינות היחס, משום שהכתובה של בני המשפחה מתייחסת לדורות קדומים, ואין שם אזכור לרבי יצחק.
נפטר לכל המאוחר בשנת ה'שס"ז, ונקבר במרקש.
כיום לא ידוע מקום קבורתו המדויק.
חידושים על המקרא - חלק קטן נדפס בספר 'ברית אבות' ו'זכות אבות'.
ביאורים למדרש - בכתבי יד.
חלקים מהם נדפסו בקובץ הגליונות 'רי"ח ניחוח' תשע"ט.
מקבץ מתורתו יצא לאור על ידי מכון פי ישרים בסוף ספר 'בית אהרן' לרבי אהרן אזולאי.
יצחק (איציק) קרויזר (נולד בכ"א באלול ה'תשמ"ה, 7 בספטמבר 1985) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת עוצמה יהודית ויו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה.
לשעבר יו"ר סיעת "עוצמה יהודית" ב.
קרויזר גדל במצפה יריחו, בן לרב היישוב, יהודה קרויזר, המשמש גם ראש ישיבת הרעיון היהודי מיסודו של הרב מאיר כהנא מאז הקמתה ב־1987. אמו, שלומית לבית כרמל, היא יועצת להלכה ולהתפתחות אישית.
שירת כלוחם בעורב נח"ל, השתתף במלחמת לבנון השנייה.
שניים משמונת אחיו, מהם מפקד פלוגה בגדוד חרוב שבחטיבת כפיר, נהרגו בתאונת דרכים ב־2007. את נאום הבכורה שלו בכנסת הקדיש קרויזר לאחיו שנהרגו.
לזכרם גם הקים את ארגון "שי לשי".
למד במגמת תכנון מבנים בפקולטה להנדסה אזרחית של הטכניון, עסק בחקלאות, וניהל מיזמי בנייה ברמת הגולן באמצעות חברה שבבעלותו.
נמנה עם נאמני הר הבית וקורא לעליית יהודים להר הבית.
הוא מכהן כראש מטה החקלאים במפלגת עוצמה יהודית וכרכז המפלגה בצפון.
במערכת הבחירות בשנת 2019, שבה התמודדה המפלגה לבדה בראשות איתמר בן גביר, הוצב קרויזר במקום השביעי של הרשימה וקודם למקום החמישי עם פסילת ברוך מרזל ובנצי גופשטיין.
במערכת הבחירות הבאה בשנת 2020 קודם קרויזר למקום הרביעי ברשימה.
בשתי מערכות בחירות אלה לא עברה המפלגה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש דורג קרויזר במקום ה־15 ברשימת "הציונות הדתית" (הרשימה זכתה ב־14 מושבים בבחירות), והושבע לכנסת ב־1 בינואר 2023 בעקבות התפטרות השר עמיחי אליהו במסגרת "החוק הנורווגי".
בכנסת זו הוא משמש יו"ר סיעת עוצמה יהודית, וחבר בוועדת הכספים, ועדת החוקה, חוק ומשפט, הוועדה המיוחדת לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל ובוועדה המיוחדת לענייני התמכרויות וסמים.
במרץ 2023 אושרה הצעת חוק של קרויזר, שמאפשרת לשוטר לבצע חיפוש ללא צו שופט אם התעורר חשד סביר שכלי נשק או חלק מהותי מנשק שעשוי לשמש ראיה לביצוע עבירה, נמצא במקום, ואם בשל הצורך המיידי לביצוע החיפוש לא ניתן לקבל צו.
ביולי 2023 אושרה הצעת "חוק הפרוטקשן" אותה יזם קרויזר.
לפי החוק החדש, שנחקק כהוראת שעה לחמש שנים, יוגדר עונש מאסר מינימלי של שלוש שנים על עבירת פרוטקשן.
בנוסף, נקבע כי בית המשפט יוכל לגזור מאסר של עד תשע שנים על אותן עבירות.
ב-12 ביולי 2023 נבחר לנציג הכנסת בוועדה לבחירת שופטים, ברוב של 86 קולות.
בעת בחירתו לוועדה הצהיר כי יפעל למינוי שופטים בעלי תפיסה ציונית.
קרויזר פעיל כיו"ר במספר שדולות בכנסת: השדולה החקלאית, שדולת המילואים, ומשמש יושב-ראש שדולת "למען אחי ורעי" – שדולה לסיוע להלומי הקרב, נשותיהם ובני משפחותיהם, והוא ראש עמית של קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל- איחוד האמירויות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל אמר קרויזר כי "את רצועת עזה צריך לשטח ולכולם יש גזר דין אחד והוא מוות".
בינואר 2024 אמר בהקשר של תוכניות לעידוד הגירה מרצון של תושבי רצועת עזה ש"טוב שמדינת ישראל תוביל את הנושא".
קרויזר טען שיש להביא את כל רצועת עזה תחת שליטה ישראלית ולהקים התיישבות יהודית לכל אורך הרצועה.
הוא דרש לפעול בעוצמה הרבה יותר גבוהה נגד חמאס ולהפסיק את הסיוע ההומניטרי כדי להביא לשחרור החטופים.
במהלך המלחמה שירת במילואים כלוחם בחטיבת אלון.
ב-26 בינואר 2025 החרים קרויזר, יחד עם השרים יריב לוין ואורית סטרוק, את ישיבתה של הוועדה לבחירת שופטים שבה נבחר יצחק עמית לנשיא בית המשפט העליון.
ב-4 באוגוסט 2025 בעקבות פרישת סיעת יהדות התורה מהקואליציה נבחר לכהן כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת במקום יעקב אשר.
קרויזר מנהל אורח חיים מסורתי.
הוא נשוי לעדי ואב לשלושה.
גר במושב נטור שברמת הגולן.
יִצְחָק חַיִּים קַנְטַרִינִי או יצחק חיים כהן מהחזנים (כונה יחכ"ם, ובאיטלקית: Isaac Chaim Cantarini, וגם Isaacus Viva) (2 בפברואר 1644 – 8 ביוני 1723), היה משורר, סופר, רופא, רב ודרשן יהודי איטלקי.
הוא היה אחיינו של , גם הוא רופא ורבה של פדובה.
למד עברית ותלמוד מהרב שלמה מריני, מחבר הספר "תיקון עולם", ואצל המשורר משה קטלאנו.
המורה שלו לנושאים חילוניים היה ברנרדו דה לורנטיוס (Bernardo de Laurentius).
את ההסמכה שלו כרופא קיבל מאוניברסיטת פדובה ב-11 בפברואר 1664.
הוא הוסמך לרבנות בגיל 26 (1670), וכתב תשובות הלכתיות רבות.
כמו כן לימד בישיבת פדובה, ושימש כחזן בעיקר ביום הכיפורים.
הוא דרש בקביעות בבתי הכנסת בפדובה, ובדרשותיו השתתפו לעיתים קרובות נוצרים.
מספרם של אלה באחת ההזדמנויות היה כה גדול, עד שהיהודים נאלצו למצוא מקומות ישיבה בעזרת הנשים.
הוא גם ניהל התכתבויות ושיחות מתמשכות עם כמה חכמים נוצרים, ביניהם הדיפלומט השוודי, הגראף גבריאל טורסן אוקסנשטירנה.
קנטריני עבד כרופא בהצלחה גדולה, במיוחד בקרב העשירים מחוץ לפדובה, ואף בקרב "שרי המלכות", אך בסוף חייו, לאחר שאיבד את רכושו בשל פעולות של אחרים, הוא היה במצוקה כלכלית.
הוא נפטר בערב חג השבועות תפ"ג בפדובה.
היה קרוב למשפחת לוצאטו, וכתב שיר תהילה לנישואיהם של יעקב חי ודיאמנטי לוצאטו, הוריו של רבי משה חיים לוצאטו.
רמח"ל עצמו למד אצלו בצעירותו, וכאשר קנטריני נפטר הוא כתב קינה לכבודו, שעמוסה בשבחים ובתארים, ובהקדמתה הוא מפרט:
לא ברור כיצד נהג בעת הופעתו של שבתאי צבי, אך את ספרו "עת קץ" הוא חיבר בשנת תס"ז (1707), בה נכזבו תקוותיהם של השבתאים לשיבתו של שבתאי צבי מקץ 40 שנה.
אם עד אז הוא שמר על שתיקה ביחס לתנועה, הרי כעת הוא דוחה בפירוש את חישוביהם וכותב: "הצבי ברח ולא הביא כל טובי".
למרות התנגדותו המוצהרת לשבתאים, חישוב הקץ שלו התקבל על ידי ההוגה השבתאי נחמיה חייא חיון, בספרו "דברי נחמיה" שיצא שנתיים אחר כך.
כשהתלקח הפולמוס נגד חיון, גם קנטריני נטל בו חלק ובשנת תע"ד (1714) כתב איגרת שתומכת בהחרמתו, אם כי הוא תמך במתן אפשרות לתשובה ותיקון.
בכתביו הפואטיים ביסס קנטריני את שפתו כמעט אך ורק על זו של המקרא; המשפטים שלו מכילים, בנוסף למטפורות רבות, רמיזות לביטויים מקראיים.
הוא מאוהב במשחקי שפה וצירופי מליצות, וזה מקשה על הבנת התוכן.
יש לשפוט את תוכנם של יצירותיו מלבד צורתם הלא נעימה, בהיותם יוצאי דופן בחוש התמציתי ובהגדרה האלגנטית.
הוא כתב ספרים בעברית, שרק חלקם נדפסו, וגם ספר בלטינית נגד עלילת הדם.
כתבי יד נוספים שלו, שלא הודפסו, כוללים את "לב חכם" (היה ברשותו של גירונדי), "חיי בשרים", "לב מרפא" ו"שיבת תשבי" (פולמוס נגד "התשבי" של אליהו בחור).
בתחום התורני הוא כתב יותר מאלף דרשות באיטלקית שלא נדפסו, וכמה כרכים שלהן שמורים בספריית האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט.
כמו כן כתב תשובות הלכתיות רבות, מהן הודפסו מעט ב"פחד יצחק" של יצחק למפרונטי וב"שמש צדקה" של שמשון מורפורגו.
בנוסף, קנטריני כתב מאות מכתבים בענייני רפואה שנותרו בכתב יד, וגם שירים שחלק קטן מהם נדפס.
מכתביו של קנטריני בעברית, הממוענים לחוקר הנוצרי אונגר משלזיה, מעניינים משום שהם מכילים מידע על הסופרים היהודים של איטליה.
ספרו הראשון, פחד יצחק, שפורסם באמסטרדם בשנת תמ"ה (1685), הוא החשוב ביותר בין יצירותיו העבריות.
זהו תיאור בעברית נמלצת של ההתקפה של האוכלוסייה הנוצרית על הגטו היהודי בפדובה ב-20 באוגוסט 1684, בעקבות השמועות על תמיכת יהודי בודה בצבא העות'מאני הצר על העיר.
רק חיל המלך מנע טבח ביהודי העיר, והקהילה קבעה לדורות חג "פורים" בי' אלול:"ועל כל זאת הנני קורא בצדק פחד יצחק.
יראי השם וחושבי שמו יזמרו לשמו כי נעים, כי פחד ופחד היה לנו, השוד והשבר הרחיק מאיתנו.
באנו באש ובמים ושבולת לא שטפתנו, ומאכולת לא שרפתנו.
וזאת היא שעמדה לנו לפליאה נשגבה עצומה.
הרעש הגדול, לפניו לא היה כמוהו ואחריו לא יהיה יהיה ויאבל חיל וחומה.
והאדמה לא הייתה שממה"החיבור מכיל תיאור מפורט של כל האירועים, שברובם השתתף בעצמו, ומסמכים רבים של הממשל בפדובה וברפובליקה של ונציה (ששלטה אז בפדובה) מצוטטים בו ומתורגמים לעברית.
תיאור מצבה הפנימי של הקהילה היהודית, כולל סטטיסטיקה, משמשים כהקדמה.
המחבר מפתח תאוריות מודרניות על הגורמים להתרחשויות אלו בעולם הפוליטי כמו גם בעולם הפיזי, ומבטא גישה של סובלנות כלפי נוצרים.
ספרו השני, עת קץ, שהודפס גם הוא באמסטרדם בשנת ת"ע (1710), עוסק בחישוב הקץ, זמן הופעת המשיח.
על פי חישובים שונים הוא מוכיח כי עונת הגאולה כבר החלה: יש קץ ראשון שכבר החל, יש קץ אמצעי שבו כנראה יוולד המשיח - והוא שנת ת"ע (זמן הדפסת הספר), והקץ האחרון והאמיתי שבו תבוא הגאולה יחול שלושים שנה מאוחר יותר - בשנת ת"ק (1740).
מלבד חישובים וגימטריות, הספר מפרט גם את ההתרחשויות המדיניות של דורו, ובכללם מלחמת הירושה הספרדית, ורואה גם בהם עדות לכך שאנו בתקופה משיחית.
שנה אחר כך הדפיס את ספרו עקב רב (ונציה, 1711) - קובץ שאלות ותשובות בעברית ובאיטלקית, הנוגע לשבועה אשר משלמי המיסים של קהילת פדובה נשבעו לפני ראשי הקהל.
גם לספר זה חשיבות כמקור היסטורי לתולדות האוטונומיה הקהילתית של היהודים, וסדרי הארגון של יהדות איטליה.
השירים הבאים פורסמו על ידי קנטריני, כמעט כולם מזדמנים:
"פי ספרים" - חוברת שירים חגיגיים שנכתבו כאשר מורי הישיבה החליטו לכלול את לימוד סדר קדשים (ונציה, 1669).
"לַמְנַצֵּחַ עַל מְגִנּוֹת לִבְנֵי פָּאדֹובַה" - שיר בצורת מזמור תהילים, על הצלת הקהילה ב-1684, נדפס ב"פחד יצחק" (עמ' 51 ב), ונקרא בעבר מדי שנה בבית הכנסת ביום השנה להתקפה (י' אלול).
שירי תהילה שונים לחתונות, קבלת תואר ד"ר וכדומה, נדפסו על דפים בודדים וחלקם נשמרו.
שירים נוספים נדפסו בחיבוריו "עקב רב" ו"עת קץ", ובהקדמות ל"כהונת אברהם" של אברהם כהן, ול"מעשה טוביה" של טוביה כהן.
קנטריני כתב גם פרפרזה על רוב מזמורי תהילים.
רבים משיריו בכתב יד היו ברשותו של מרדכי שמואל גירונדי.
כמה משיריו נכתבו גם על קירות בית הכנסת האשכנזי הגדול של פדובה, שנבנה במהלך חייו.
בלטינית כתב קנטריני את "Vindex Sanguinis" ("דורש דמים"), תשובה לספרו האנטישמי של יאקוב חוזה ("Jacob Geuze") שכתב תחת שמו בלטינית ("Jacobus Geusius") שבו הצדיק את עלילות הדם והאשים את היהודים בקורבן אדם (אמסטרדם, 1681).
כמו כן פורסמו שלושה מכתבים בלטינית שלו; אחד מהם העוסק בתולדות הטבע, מופנה למורו ברנרדו דה לורנטיוס (פדובה, 1856).
מוזכרת תשובה איטלקית שלו (מתורגמת לעברית ב"פחד יצחק" של יצחק למפרונטי).
רבות מהדרשות האיטלקיות שלו בכתב יד היו ברשותו של גירונדי.
יִצְחָק (פרננדו) קַרְדוֹזוֹ (בספרדית: Isaac (Fernando) Cardoso; 1603 או 1604 – 1683) היה רופא, מדען ופילוסוף יהודי.
קרדוזו נולד למשפחת אנוסים ב, במחוז בפורטוגל בשנת 1603 או 1604 ומת בוורונה בשנת 1683. הוא היה אחיו הבכור של אברהם מיכאל קרדוזו.
לאחר שלמד רפואה, פילוסופיה ומדעי הטבע בסלמנקה, הוא התיישב כרופא בוואיאדוליד ב-1632, אך עד מהרה נקרא כרופא ראשי (physico mor) למדריד.
בהיותו שם פרסם ב-1632 הרצאה על וזוב ועל הסיבות לרעידת אדמה, וב-1635 מסה על הצבע הירוק (Panegírico del color verde), שאותה הקדיש ל, שהתפרסמה באקדמיות של מדריד בשל האינטלקט שלה, ושחיה מאוחר יותר באמסטרדם, שם שבה ליהדות.
שנה אחר כך חיבר גם הספד ללופה דה וגה, שהוקדש לדוכס דה ססה (Ducado de Sessa), וחיבור על השימושים במים קרים (Utilidades del agua y de la nieve, del beber frío y caliente), שהודפס ב-1637, והוקדש לפליפה הרביעי, מלך ספרד.
פרננדו (שמו כאנוס) עזב את ספרד, כנראה כדי להימלט מהאינקוויזיציה, ונסע עם אחיו מיגל, שגם הוא למד רפואה, לוונציה, שם שניהם אימצו את היהדות בגלוי, פרננדו שינה את שמו ל"יצחק".
לאחר שהות קצרה בוונציה התיישב בוורונה, שם שהה עד מותו, וזכה לכבוד רב על ידי יהודים ונוצרים.
מלבד היצירות שכבר הוזכרו, קרדוזו פרסם חיבור מקיף על קוסמוגוניה, פיזיקה, רפואה, פילוסופיה, תאולוגיה ומדעי הטבע, שהודפס בוונציה ב-1673 תחת הכותרת "Philosophia Libera in Septem Libros Distributa" ("פילוסופיה חופשית מופצת בשבעה ספרים") והוקדש לדוג'ה ולסנאט של העיר הזאת.
בעבודה זו, הדנה באופן ביקורתי במערכות הפילוסופיות השונות, הוא מופיע כמתנגד נחרץ של הקבלה ושל משיח השקר שבתאי צבי, אף על פי שאחיו מיגל היה תומך נלהב של שבתאי צבי ואף התייצב בראש התנועה השבתאית בצפון אפריקה והטיף לה.
יצחק גם לעג לתורת הפיתגורס הקבלית של גלגול נשמות.
"הרופא המלומד, ירא שמים" הזה, כפי שהוא מוגדר על ידי משה חגיז האדוק (משנת חכמים, עמ' 120 א) הגן על בני דתו ביצירתו הגדולה, "Las Excelencias y Calunias de los Hebreos" ("מעלות היהודים והעלילות עליהם"), שהודפסה בשנת 1679 באמסטרדם, והוקדשה ב-17 במרץ 1678 ליעקב דה פינטו.
יצירה זו, שהרב יהודה בריאל ממנטובה הלל בסונטה עברית ("אוצר נחמד", ג' 167), נשלחה על ידי קרדוזו זמן קצר לאחר הופעתה, 23 ביולי 1679, לרב שמואל אבוהב בוונציה, תוך בקשה לחוות דעת.
אבוהב ענה ב-31 ביולי והודה לו על המתנה הנהדרת.
במכתב אחר לאבוהב, ב-24 בדצמבר 1679, הוא מסר את דעותיו לגבי הגזירה של כמה מילים ספרדיות משמות אנשים המוזכרים בתנ"ך.
לפי מיגל דה באריוס, קרדוזו פרסם גם את "Varias Poesias" ("שירים שונים", 1680).
יצחק (איזאק) קיש (בהולנדית: Izaak Kisch; אמסטרדם, 23 בנובמבר 1905 - 29 ביולי 1980) היה משפטן ושופט יהודי-הולנדי ופרופסור באוניברסיטת אמסטרדם.
קיש היה בנם של הרטוג קיש ורבקה שפיץ.
הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת אמסטרדם ב-1923. ההרצאות של פאול סחולטן (Paul Scholten) נתנו לו השראה להתמקד במשפטים.
בשנת 1927 סיים בהצלחה את בחינת הדוקטורט שלו.
הוא החל לעבוד כעוזר של סחולטן ב-1930. הוא השיג את הדוקטורט שלו בהצטיינות בשנת 1932 עם התזה "שיקולים על ההבחנה בין זכויות אמיתיות ואישיות".
בשנת 1933 היה קיש חבר בוועדה לאינטרסים יהודיים מיוחדים, שתמכה בפליטים יהודים מגרמניה.
בשנת 1935 מונה כמרצה באוניברסיטת אמסטרדם.
הוא קיבל תפקיד זה בנאום על משפט השוואתי ומשפט מסחרי.
משימת ההוראה שלו כללה הוראת משפט השוואתי ומשפט פרטי זר, אך הוא עסק גם בהיבטי המשפט הפרטי הבינלאומי של דיני אישות.
הוא התבטא בחריפות נגד חוקי נירנברג ב-1935. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, נקלע קיש לעימות בתוך המועצה היהודית לגבי מידת ההכלה של הכובשים הגרמנים.
בספטמבר התפטר מחברותו בוועדה לאינטרסים יהודיים מיוחדים.
הוא פוטר מתפקידו כמרצה פרטי על ידי כוחות הכיבוש.
למרות העזיבה הכפויה הזו, הוא נתן הרצאת פרידה.
מאוחר יותר הצטרף למה שנקרא קבוצת ברנוולד, אבל היה אחד הבודדים שלא נכלאו.
כחלק מקבוצה זו, הועבר דרך וסטרבורק לטרזיינשטט במקום למחנה השמדה כמו אושוויץ או סוביבור, שם שרד את המלחמה עם משפחתו.
לאחר המלחמה חש אי נוחות מוסרית לגבי נתיב המילוט דרך רשימת ברנוולד.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, מונה לפרופסור לפילוסופיה משפטית ומשפט השוואתי באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1960 מונה לבית המשפט העליון של הולנד אך התפטר לאחר שנה.
פורסם רק פסק דין אחד - מלשכת המיסים - שבו היה קיש שותף לכתיבה.
לאחר עזיבתו את בית המשפט העליון, מינויו באוניברסיטת אמסטרדם הומר בחזרה לפרופסורה מלאה והוא כיהן בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-1975.
יצחק קֶלזון (8 בספטמבר 1939 – 17 בפברואר 2025) היה פיזיקאי גרעין, חוקר סרטן ויזם ישראלי, שכיהן כפרופסור בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב וכראש בית הספר.
הוא מפתחה של טכנולוגיית alpha DaRT להרס גידולים סרטניים באמצעים רדיואקטיביים ומייסד משותף של חברת הרדיותרפיה אלפא טאו מדיקל.
יצחק קלזון נולד בשכונת כרם אברהם בירושלים, בנם היחיד של יעקב ומלכה קלזון (לבית רובין).
אביו היה פועל כבישים ואמו עקרת בית, והם עלו לארץ בשנות ה-30 של המאה ה-20 מפולין ומרוסיה.
כילד התחנך בגן הילדים לצד עמוס עוז.
אמו נפטרה מסרטן כשהיה בן 13.
קלזון למד לתואר שני בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת עבודת המוסמך עשה במכון ויצמן למדע בהנחיית פרופ' גדעון יקותיאלי.
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופ' קרל לוינסון.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1963, נשאה את הכותרת "חישוב תכונות גרעינים מעוותים בקליפה s-d".
קלזון שימש כשנתיים כעמית מחקר במכון ויצמן וב-1965 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת ייל.
שנה אחר כך הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1968 שב לישראל והצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב.
ב-1970 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 1982–1986 כיהן כראש בית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה.
ב-2004 יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל.
לאורך השנים שימש כחוקר אורח במעבדה הלאומית לורנס ליברמור ובמעבדה הלאומית ברוקהייבן, באוניברסיטת ויסקונסין ובמוסדות נוספים.
ב-1980 כיהן קלזון כחבר בוועדת פרס ישראל לפיזיקה וב-2021 כחבר בוועדת פרס ביטחון ישראל.
הוא כיהן גם כיו"ר הוועד המנהל של מכון אריקה לנדאו וב-2020 נבחר לרשימת "80 מעל 80".
לאורך מרבית שנות פועלו המחקרי היה קלזון פיזיקאי עיוני, ובהמשך פעל גם בפיזיקה ניסיונית.
תחומי מחקרו כללו חקירת משטחים באמצעות תופעות גרעיניות, מדידת עובי ואפיון שכבות דקות באמצעות איבוד אנרגיה של חלקיקי אלפא, וחישובי דינמיקה מולקולרית עבור מערכות מתכתיות ועבור מערכות מורכבות של מתכת-תחמוצת.
בעשור הראשון של המאה ה-21, קלזון יחד עם עמיתו חוקר הסרטן פרופ' יונה קיסרי, תלמידיהם ד"ר ליאור ארזי וד"ר תומר קוקס (לימים חברי סגל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב), וכן ד"ר מיכאל שמידט, פיתחו שיטת טיפול למחלת הסרטן באמצעות מחטים רדיואקטיביות ובשילוב הגברת הפעילות של המערכת החיסונית.
הטיפול, הידוע בשם Diffusing alpha emitter Radiation Therapy (alpha DaRT), מבוסס על מחטים טעונות ברדיום-224. מחטים אלו מוחדרות לתוך הגידולים ומשחררות אטומים קצרי חיים הפולטים חלקיקי אלפא.
הטיפול ניתן בשילוב עם מגבירי פעילות של המערכת החיסונית.
טיפול זה לא רק פוגע בגידול הסרטני הראשוני אלא גורם גם להפעלת מערכת החיסון המשמידה תאים גרורתיים שמתפשטים בגוף, הגורמים למותם של 85% מחולי הסרטן.
קלזון וקיסרי, יחד עם עוזי סופר ואמנון גת, הקימו חברה בשם אלפא טאו מדיקל, המפיצה את הטיפול ברחבי העולם.
קיסרי משמש כמדען הראשי של חברה, וקלזון שימש כפיזיקאי הראשי בחברה.
נרפאו חולים שלא ניתן היה לטפל בהם באמצעים אחרים, בעיקר חולים זקנים.
הטיפול ניתן כיום במסגרת ניסויים קליניים לחולים בישראל, ארצות הברית, רוסיה, יפן, איטליה וצרפת, ועתיד להתרחב למדינות נוספות.
עם תלמידיו של קלזון נמנים פרופ' כריס קוויג מפרמילאב ופרופ' רועי קישוני מהטכניון.
קלזון היה נשוי לעילית ואב לבן ובת.
בהמשך היה בן זוגה של חנה ברנדט.
קלזון נפטר בפברואר 2025 בגיל 85, ונטמן בבית העלמין ירקון.
הרב יצחק קליין (תרכ"א, 1861 טאב – תש"ד, 1944) היה דיין ועורך כתבי העת התורני "אוהל יצחק" ו"המגיד" בסאטמר, מן היחידים שפעלו בתחום הספרות התורנית בטרנסילבניה מבלי להשתייך למחנה האורתודוקסי.
נולד בשנת תרכ"א בעיירה טאב שבהונגריה, לאביו ר' ישראל קליין ולאמו רייזל.
אביו היה תלמיד חכם ונכבד בקהילתו.
בילדותו עברו בני המשפחה להתגורר בעיר סאטמר.
למד תחילה בישיבת השבט סופר בעיר פרשבורג ואחר כך בישיבתו של הרב אליעזר זוסמן סופר בעיר פאקש.
נישא לשרה רחל, בתו של הרב חיים פרידריך, אב"ד טורץ .
בשנת תרס"ב מונה לדיין בקהילת הסטטוס קוו בעיר סאטמר, ושימש לצד רב הקהילה רבי שמואל זיינוול יורדאן.
מינויו עורר התנגדות מצד חוגים אורתודוקסיים, אך הוא המשיך בתפקידו לאורך עשרות שנים.
בין שתי מלחמות העולם כיהן כראב"ד הקהילה.
למרות עמדתו במסגרת קהילת הסטטוס קוו, שמר הרב קליין על אורח חיים מסורתי, לא שינה מלבושו ולא סטה ממסגרת ההלכה.
עם זאת, היותו חלק מן המחנה הלא-אורתודוקסי גרמה לריחוק מצדו של הממסד הרבני האורתודוקסי בטרנסילבניה, וכתוצאה מכך חלק גדול מן הכותבים בכתביו היו רבנים מחוץ להונגריה, שלדבריו "לא הכירו את המצב ההשקפתי" במדינה.
שימש גם כצנזור לספרים עבריים, לאחר שטרנסילבניה עברה לרשות רומניה והשלטונות הרומניים הנהיגו צנזורה על הפרסומים הנדפסים.
הרב קליין הרבה לפרסם מאמרים תורניים, בעיקר בענייני הלכה ופלפול, וזכה להכרה בזכות כתיבתו.
בשנים תרס"ג–תרע"ד ערך את כתב העת התורני אוהל יצחק, שיצא לאור מדי חודש בסאטמר.
כתב העת כלל חידושי תורה, מאמרי פלפול ותגובות לדיונים הלכתיים.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה חדל העיתון להופיע.
במהלך אותה תקופה הדפיס גם את הספר זיכרון ישראל (סאטמר, תרע"ב), ספר זיכרון לאביו ר' ישראל, ובו הספד שכתב עליו, תשובות שפרסם בעבר, וחידושים נוספים תחת הכותרת "פלפלתי עם גאוני וחכמי הדור".
בשנת תרפ"ח חידש את פעילותו הספרותית וייסד את כתב העת המגיד, שיצא לאור בסאטמר עד שנת תרצ"ט.
כתב עת זה שימש כמאסף דרשות וחידושים לכל שבתות השנה, וכן לנושאים שונים: מועדים, נשואין, ברית מילה, הספדים ועוד.
ספרו האחרון, קול חתן (סאטמר, תרצ"ז), כולל פלפולים, נאומים ודרושים.
הספר מיועד לשימושם של חתנים ונואמים, והוא כולל קטעי הלכה, דרשות ודברי תורה, מלוּוים בהערות מן השולחן ערוך ופרשניו.
הרב יצחק קליין נחשב לדמות ייחודית בזירת התורה של טרנסילבניה: אף שלא השתייך למחנה האורתודוקסי, כתביו עסקו בלעדית בספרות תורנית מסורתית.
בשל כך, עורר יחס מעורב – מצד אחד זכה להערכה בזכות כתיבתו התורנית הענפה, ומצד שני זכה ליחס מסויג מצד רבני הסביבה, שראו בו חלק ממחנה הסטטוס קוו.
התכתב עם הרבנים, רבי מאיר דן פלוצקי, רבי חיים חזקיהו מדיני.
אוהל יצחק – כתב עת תורני, סאטמר תרס"ג–תרע"ד.
עונג שבת – כתב עת תורני, סאטמר תר"ע.
זיכרון לישראל – ספר זיכרון לאביו, כולל הספדים וחידושי תורה, סאטמר תרע"ב.
מגד ירחים – כתב עת חודשי לדרשות וחידושי תורה, סאטמר תרפ"ה–תרפ"ז.
המגיד – כתב עת חודשי לדרשות וחידושי תורה, סאטמר תרפ"ח–תרצ"ט.
ברכת אברהם – פלפולים ודרשות, טארנא תרצ"ד-תרצ"ו.
קול חתן – דגמי דרשה לחתנים, ופלפולים ודרשות, סאטמר תרצ"ז.
בנו, ארנסט דוד קליין, היה רב ומילונאי בהוגריה וקנדה.
יצחק־זלמן קויש (1909 – 30 בינואר 1976) היה רופא ישראלי, מנהל בית החולים הדסה תל אביב ומנהל בית החולים איכילוב בתל אביב.
נולד בעיר קולומיאה שבגליציה לשאול ולאתל לבית בלטרפיינד.
למד רפואה באוניברסיטת פדובה שבאיטליה וסיים את לימודיו שם ב-1935. ב-1939 עלה לארץ ישראל בעלייה בלתי לגאלית.
האונייה אגיה זוני בה עלה נתפסה על ידי הבריטים והוא הושם במחנה מעצר בצריפין.
שלטונות המנדט הבריטי לא הכירו ברישיונו לעסוק ברפואה והוא נאלץ לעבוד עם ילדים במוסד של ארגון אמהות עובדות בתל ליטווינסקי.
בהמשך עבד כרופא בקופת חולים כללית.
ב-1943–1944 עבד בשירות הרפואי של הצבא הבריטי ולאחר מכן כרופא לנוטרים.
ב-1947 התקבל לעבודה בעיריית תל אביב במחלקה לרפואה ציבורית, ובין היתר היה אחראי על תחנות לטיפול באם ולילד.
ב-1955 התמנה לסגן מנהל בית החולים הדסה תל אביב.
ובהמשך התמנה למנהל בית החולים.
והיה מנהלו בעת תאונת האוטובוס בגשר נחלת יצחק ב-26 באוקטובר 1958. ב-1962, כשנה לאחר פתיחת בית החולים איכילוב בתל אביב, התמנה למנהלו, תפקיד בו כיהן עד 1969.
היה מנהל בית הספר לאחיות ליד בתי החולים העירוניים תל אביב.
ב-1975 יצא לגמלאות עקב מחלתו, ממנה נפטר ב-30 בינואר 1976. הובא למנוחות בבית הקברות קריית שאול.
היה נשוי לרבקה לבית שרשבסקי.
יצחק רועה (6 ביוני 1937 – 22 ביולי 2017) היה איש רדיו וטלוויזיה שקידם הגשת חדשות בסגנון לא פורמלי.
בין היתר יזם, ערך והגיש את מגזין הצהריים של רשת ב' "בחצי היום" ויזם וערך את תוכנית החדשות "כמעט חצות" בטלוויזיה הישראלית.
יצחק רויך נולד ב-1937 וגדל בקריית חיים.
שירת ככתב בירחון הצבאי "במחנה נח"ל".
לאחר מכן הצטרף לחברי גרעין הנח"ל בקיבוץ אלומות.
ב-1965 נישא ועזב את הקיבוץ.
הוא עבר לירושלים ולמד ספרות באוניברסיטה העברית.
ב-1967 התקבל לעבודה בקול ישראל.
באפריל 1971 מונה למנהל מחלקת ענייני היום בקול ישראל, אולם בסוף השנה התפטר.
בשנת 1974 נסע לארצות הברית ללמוד תקשורת באוניברסיטת קולומביה.
כשחזר הגיש מספר תוכניות בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1979 התמנה למגיש מהדורת החדשות "כמעט חצות".
רועה פרש מרשות השידור לטובת האקדמיה והחל לעסוק בחקר התקשורת באוניברסיטה העברית.
בעבודתו האקדמית חקר את שפת החדשות ואת הזיקה המורכבת שלה למציאות שהיא מבקשת לתאר.
כמו כן, חקר את ההבדלים בין סוגי העיתונות השונים.
באוקטובר 1982 שב לרדיו, להגשת "בחצי היום" שלוש פעמים בשבוע.
בינואר 1986 החליף לזמן מה את אלכס אנסקי בהגשת התוכנית "7-0-7" בגלי צה"ל.
בתחילת 1987, לאחר שסורבה בקשתו להגיש בטלוויזיה, סירב להגיש את יומן היום הזה ברדיו.
בעקבות זאת, הודח מהגשת "היום הזה" ברדיו.
בהמשך הנחה לסירוגין את התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית בשנותיה הראשונות.
ספרו "אחרת על תקשורת" פורסם ב-1993, בהוצאת רכס.
ב-2008 יצאה לכבודו אסופת המאמרים "סיקור כסיפור: מבטים על שיח התקשורת בישראל", בעריכת מוטי נייגר, מנחם בלונדהיים ותמר ליבס, בהוצאת מאגנס ומכון סמארט, האוניברסיטה העברית.
בשנים האחרונות לחייו סבל רועה ממחלה והיה מאושפז בבית החולים הצרפתי סן לואי.
הוא נפטר ב-22 ביולי 2017. ב-25 ביולי 2017 נקבר בבית העלמין בקיבוץ נחשון.
היה נשוי למרים ואב לשלושה בנים.
בנו, יואב, הוא מפיק קולנוע.
יצחק (איז'ו) רגר (1932–1997) היה עיתונאי בכיר, דיפלומט, יזם ומקים הקניון הראשון של באר שבע וראש עיריית באר שבע מ-1989 ועד מותו.
הוריו של רגר הכירו בירושלים.
אמו, מינה, עלתה לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1908. אחותו הגדולה של רגר, סוניה, נולדה בירושלים.
רגר נולד בשנת 1932 בקהיר שבמצרים, וארבעה חודשים אחרי לידתו שבה משפחתו לארץ.
המשפחה התגוררה בארץ בערים אחדות.
כשהיה רגר בן שש, שבה המשפחה לירושלים.
בירושלים, למד רגר בבית הספר העממי תחכמוני.
לאחר הקמת מדינת ישראל, אביו של יצחק רגר, דוד (תדאוש) רגר, שימש כמהנדס העיר הראשון של באר שבע.
רגר סיים את לימודי הסמינר למורים, ב, בגיל 19, בשנת 1952. הוא התגייס לצה"ל, לחטיבת גבעתי, ונורה ברגלו בעת פעולת תגמול כושלת, ביישוב פלאמה, שב.
יצחק רגר השתחרר מהשירות הסדיר בדרגת סגן-משנה, ובשירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף.
במבצע קדש הוא היה במובלעת הר הצופים.
במלחמת ששת הימים שירת כמפקד גדוד שהשתתף בכיבוש אזור חברון.
זאת לאחר שהגן על רמת רחל, הוביל את כיבוש מנזר מאר אליאס, היה בכוח לו נכנעו בית לחם ופרווריה והיה ממשחררי גוש עציון.
מיד לאחר המלחמה הצטרף גדודו לחיל המצב ברצועת עזה.
אף על פי שהיה לוחם במרבית שירותו הצבאי, הוא התנסה גם בעיתונות צבאית, וערך מספר גיליונות של הבטאון במחנה-גדנ"ע.
לאחר שחרורו עסק בתקשורת: בין השאר היה הכתב של קול ישראל באירופה, בפריז ובז'נבה, ולשם כך למד צרפתית.
בתפקיד זה השתתף בפמלייה של גולדה מאיר בביקורה בדנמרק, בפמלייה של היילה סילסי בביקורו ביוגוסלביה ובפמלייה של שרל דה גול בביקורו בברית המועצות.
זאת בעת שלישראלים היה קשה מאוד לבקר ביוגוסלביה ובברית המועצות.
לאחר מכן היה דובר רשות השידור.
בשנת 1968 עזב את רשות השידור ועבד עם מאיר עמית ב, בתפקיד שיש לו קשר לעיתונות.
בספטמבר 1968 נתמנה לעורך עיתון "היום" בסוף 1969 פורסם על סכסוך בין רגר לבין יוסף קרמרמן מראשי גח"ל, על רקע רצון של רגר ומערכת העיתון לשוות לעיתון קו של עיתון חופשי לא מפלגתי, בעוד ראשי גח"ל בקשו שהעיתון יוכפף יותר למפלגה.
באותה תקופה רגר היה מזוהה עם מפלגת הציונים הכלליים ובמיוחד עם ישראל רוקח.
רגר ערך את עיתון הארץ במשך ארבעה ימים בלבד.
אחריהם נשכר בידי משולם ריקליס והלל קוק להקים עיתון בשם "חדשות הערב".
אולם כעבור חודשיים מתחילת עבודת ההקמה, ריקליס וקוק איבדו כסף רב בשל הלאמת עסקיהם בלוב, בידי מועמר קדאפי, ובסופו של דבר, העיתון לא יצא לאור.
כאיש שירות החוץ שימש רגר תחילה כשליח בלונדון של ארגון "בר ונתיב" - הגוף הממשלתי, המעורר את דעת הקהל העולמית למען סיוע ליהודי ברית המועצות.
בתפקיד זה עודד את הקהילה היהודית המקומית להפגנות תדירות למען יהודי ברית המועצות והעלה את הנושא למודעות הציבורית הבריטית.
בהמשך שימש כנציג אותו ארגון בניו יורק וכקונסול שם.
גם כקונסול הוא התמקד במאבק הבינלאומי לפתיחת השערים ליהודי ברית המועצות.
בתפקידו בארצות הברית, לבד מארגון הפגנות וגיוס דעת הקהל העולמית למטרתו, רגר גם גייס כספים לסנגור בערעור משפטי של יהודים בברית המועצות, שמשפטם היה שערורייתי.
במהלך תפקידים אלו הפך רגר למקורב ליושב ראש הסוכנות היהודית, אריה דולצ'ין.
בעת שהותו בלונדון התגרש רגר מאם שני ילדיו, תקווה, והתחתן עם ברכה רגר - זיסמן.
בשנת 1977 מונה למנהל אירועי חגיגות שנת ה-30 למדינת ישראל, אך עזב במהלך 1978, לטובת תפקיד בכיר בהנהלה הציונית.
במקביל באותה שנה שימש חבר מליאת רשות השידור.
בשנת 1979 התמנה רגר לנשיא העולמי של הבונדס.
לצורך העניין למד והוסמך, כמקובל, להיות סוכן בורסה אמריקני.
בעת מילוי תפקידו, בזמן מבצע שלום הגליל, מכירות איגרות החוב של הבונדס עלו באופן משמעותי.
בתקופה זו גם עבר תאונת דרכים ואושפז.
בשנת 1983 השתקעה המשפחה בפרוור של באר שבע, עומר, ופרופסור ברכה רגר החלה לעבוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בפקולטה לרפואה.
יצחק רגר יצר קשר עם איש העסקים דוד עזריאלי, לצורך מיזם הקמת קניון הנגב בבאר שבע.
הקניון נפתח לקהל במרץ 1990 וזיכה את רגר בתואר "איש השנה" של המקומון הבאר-שבעי "כל-בי".
במהלך הקמת הקניון שימש רגר גם כראש הרשות לפיתוח חוף אילת, מטעם משרד התיירות.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-1989 נבחר כמועמד הליכוד לתפקיד ראש עיריית באר שבע מטעם הליכוד.
רגר זכה בראשות העיר עם 22,648 קולות (60.3%), והחליף בתפקיד זה את משה זילברמן.
רגר קיבל באותה עת עירייה בחובות כספיים גדולים, בעיר שהאוכלוסייה העשירה הולכת ועוזבת אותה, ואוכלוסייה ענייה מהגרת אליה.
עם כניסתו לתפקיד החליט לפעול לחיזוק המשמעת והמקצועיות של נבחרי העיר והפקידות הבכירה והורה להם להופיע בחליפות ועניבות.
עם זאת ספג ביקורת על החלטתו להעסיק שבעה יועצים בלשכתו.
החל משנת 1990 הגיע לישראל גל עלייה מברית המועצות לשעבר, ומשרד השיכון, בראשות אריאל שרון, נאלץ לבנות בה דירות נוספות, ואתר קרוואנים גדול, בו גרו העולים, עד השלמת הדירות.
בספטמבר 1991 אישרה ממשלת ישראל את פרויקט "קדמת נגב" לאכלוס 400 אלף עולים בעיר וסביבתה, אחר כך, בזכות מאבקו הציבורי של רגר, בינואר 1992 באר שבע זכתה לקבל מעמד של אזור פיתוח א' על פי חוק לעידוד השקעות הון.
הוא נבחר בשנית בבחירות לרשויות המקומיות ב-1993 מטעם רשימת צ"ח - רשימה מקומית עצמאית, וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו בשנת 1997.
לצורך הקמת ושיפוץ מבני הציבור של העיר, גייס רגר תקציבי פיתוח מהג'וינט וממפעל הפיס, ושכנע תורמים לתרום לקרן לפיתוח באר שבע, שייסד אחד מקודמיו בתפקיד ראש העיר, אליהו נאווי.
רגר גם שכנע את משרדי הממשלה לבנות מבנים מודרניים ומרווחים עבור שלוחות משרדיהם בעיר.
רגר שכנע חברות ציבוריות, כמו כימיקלים לישראל, שעיקר פעילותן ב, להעביר את משרדיהן מגוש דן לבאר שבע.
רגר הצליח לשנות את מעמדה של באר שבע בתוכנית המתאר הארצית למעמד של מטרופולין.
בזמנו תוכננו פרויקטים כמו: המבואה הצפונית לעיר, הרחבת דרך הנשיאים, פיתוח המרכז האזרחי ופינוי מספר בסיסי צבא בעיר ובסביבתה, כדי לאפשר פיתוח פרויקטים של מגורים, משרדים ומסחר.
כאיש "קול ישראל" לשעבר הנציח את שמותיהם של רבים מוותיקי הרדיו בשכונה הדרומית בעיר סמוך לנחל בקע, בהם: משה חובב, צבי זינדר, חנוך גבתון, לאה פורת, אפרים די-זהב.
בשנת 1996 הוגש נגד רגר, כתב אישום לבית המשפט השלום באשקלון, ובו הוא הואשם בשישה סעיפי אישום, ביניהם: מרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים, ומרמה והפרת אמונים בתאגיד; לאחר שנתגלו אי-סדרים חמורים בניהול הכספי של חברות עירוניות.
במהלך המשפט, חלה רגר בסרטן, ונבצר ממנו להמשיך לנהל את משפטו.
עורכי דינו פנו לבית המשפט לעכב את המשך המשפט עד להחלמתו; והבקשה אושרה.
לאחר מותו הוחלט להפסיק את המשפט, והתיק הפלילי נגדו נסגר.
בשנת 1997 נפטר ממחלת הסרטן והוחלף על ידי סגנו, דוד בונפלד.
עם מותו שונה השם של שדרות הנשיאים בבאר שבע, ל"שדרות רגר".
אחד הגשרים הסמוכים לשדרות רגר קרוי "גשר רגר".
וגם בית ספר על שמו "יצחק רגר" אשר נמצא בשכונת "נווה זאב".
יצחק רפאל (וֶרפֶל; י"א בתמוז ה'תרע"ד, 5 ביולי 1914 – כ"א באב ה'תשנ"ט, 3 באוגוסט 1999) היה ממנהיגי המפד"ל וכיהן מטעמה כחבר הכנסת ושר.
חתן פרס ביאליק ופרס הרב קוק על מפעליו בתחום הספרות התורנית.
נולד בסאסוב אשר בגליציה, לשמואל-צבי ואסתר ורפל.
תקופה קצרה בחייו למד אצל הרב שלמה שיקלר, בתר"ץ הלך להיבחן ישיבת חכמי לובלין לשם כך למד 200 דפי גמרא בעל פה, כשהגיע להיבחן קיבל אותו הרב מאיר שפירא בזכות דבר תורה שאמר, לאחר שלושה שבועות עזב רפאל את יח"ל בשל תחושת זרות.
לאחר מכן המשיך בלימודי הקודש לצד לימודי מתמטיקה פיזיקה ולטינית.
משם התקדם ללימודים בגימנסיה היהודית בלבוב, בלימודיו שם התעניינותו עברה לספרות ולהיסטוריה.
בד בבד עם לימודי החול המשיך בלימודי הקודש בבתי כנסת מקומיים.
בלבוב היה חבר תנועת תורה ועבודה הפועל המזרחי, ממייסדי בני עקיבא בפולין וראש מחלקת "ההכשרה" של "החלוץ-המזרחי" בפולין.
רפאל עלה לארץ ישראל בניסן תרצ"ה, ובהמלצת הרב מרדכי אהרנפרייז החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים למקצועות היהדות והיסטוריה כללית וקיבל תואר במאי 1940.
נישא לסופרת גאולה בת-יהודה (בת הרב יהודה לייב פישמן מימון) והמשיך ללמוד יחד איתה באוניברסיטה העברית, בהמשך סיים לימודי תואר שני במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה פעיל ב"הגנה" וסייע בתורניות שמירה, שימש כמורה בבית-הספר "מעלה" בירושלים שם הנהיג שיטה משלו ללימודי היסטוריה יהודית.
לבקשת חמיו החל לנהל את "מוסד הרב קוק" תפקיד אותו מילא עד מותו.
בתקופה זו היה פעיל בתחום הספרות הדתית, ערך את השבועון הדתי "במישור" (היה פעיל במשך שבע שנים) והוציא את כתבי העת "אמנה" ו"ארשת", במקביל ערך את כתב העת סיני.
פרסום ספרו על החסידות בגיליונות סיני העניק לו שם כבעל ידע בחסידות והרצה בבמות שונות על תולדות החסידות, היה לו אף פינה קבועה במוצאי שבת ברדיו קול ירושלים.
בשנים 1957-1956 עשה עבודת מחקר באוניברסיטת לונדון וב-Jew's College.
קיבל תואר דוקטור בספרות מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק בהדרכתו של הרב פרופסור שאול ליברמן.
על עבודת הדוקטורט בנושא "ספר המנהיג" לרבי אברהם הירחי זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל.
בשנת תשמ"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בתשמ"ט זכה בפרס על שם השר חיים משה שפירא.
שימש כמנהל "המחלקה למלאכה ולמסחר זעיר" בסוכנות היהודית.
בשנת 1942 היה נציג הפועל המזרחי בהנהלת "מגבית ההתגייסות", והחל בשנת 1944 היה חבר "הוועד הלאומי".
בתקופת מלחמת העצמאות כיהן הן כחבר "ועדת המוסדות לענייני ירושלים", הן כמנהל "המשרד לנפגעי המלחמה" והן כחבר הנהלת הסוכנות היהודית וראש מחלקת העלייה, תפקיד אותו מילא עד 1953.
כיהן כחבר הכנסת ברציפות מהכנסת השנייה ועד הכנסת השמינית.
במשך כל תקופת כהונתו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בכנסת השלישית והשמינית שימש יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט.
היה סגן שר הבריאות (1961–1965), תקופה בה התחוללה פרשת תל גיבורים.
סערה ציבורית שהתחוללה בעקבות הפרשה הביאה את ראש הממשלה למנות, ב-25 באוקטובר 1964, ועדת חקירה בראשות שופט בית המשפט המחוזי משה גולן.
בדו"ח שהגישה הוועדה נקבע שנמצא דופי בהתנהגותו רפאל, ובעקבות זאת התפטר רפאל מתפקידו כסגן שר הבריאות.
לאחר שהופעל עליו לחץ ציבורי ויתר רפאל על חסינותו כחבר הכנסת, והוגש נגדו כתב אישום בחשד שלקח שוחד בדמות תרומות למוסד הרב קוק, שבראשו עמד.
הוא זוכה, משום שהעד המרכזי יהודה שפיגל, שהורשע לפניו, סירב להעיד נגדו.
רפאל כיהן כשר הדתות בשנים 1974–1976 בממשלתו של יצחק רבין.
טרם מונה לשר, פנה יהודה שפיגל אל גולדה וביקש שלא ימונה רפאל לשר בגלל פרשת תל גיבורים, אך בקשתו של שפיגל לא סיכלה את המינוי.
במהלך כהונתו כשר, ביקר את פעילות תנועת גוש אמונים, שביצע מבצעי התנחלות ביהודה ושומרון ללא אישור הממשלה, ושפעיליה התעמתו עם חיילי צה"ל שהגיעו לפנותם.
תמך בהסכם הביניים בין ישראל למצרים בספטמבר 1975 ופעל למען החזרת עקורי איקרית ובירעם לכפרם.
גישתו המדינית המתונה הביא לחיכוכים עם קבוצת "צעירי המפד"ל", קבוצת פעילי המפלגה שהייתה גם פעילה בהקמת תנועת "גוש אמונים".
רפאל נמנע, יחד עם זבולון המר, בהצבעת אי אמון בממשלה ב־14 בדצמבר 1976, הצעת אי אמון שהגישה החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) בשל חילול השבת שנגרם, לטענתם, כשחלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת מטקס קבלת מטוסי ה־F-15 הראשונים שהגיעו לחיל האוויר.
שבוע אחר כך, החליט ראש הממשלה רבין, בהתייעצות עם שר המשפטים חיים צדוק, לראות בהצבעתם זו כהתפטרות.
מיד אחר כך החלו "צעירי המפד"ל" לפעול להדחת רפאל מהנהגת המפד"ל לבחירות הבאות, שנקבעו למאי 1977. ב-20 במרץ, נערכו בחירות פנימיות במפד"ל בהם הודח מהרשימה לכנסת.
רפאל פנה לבית המשפט בבקשה לביטול הבחירות, ובמקביל ביקש לרוץ ברשימה עצמאית לכנסת.
לבסוף, לאחר שפנייתו לבית המשפט נדחתה, החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא לרוץ לכנסת שוב.
בנוסף, שימש כחבר הנהלת המפד"ל וחבר "המרכז העולמי של המזרחי - הפועל המזרחי", יו"ר הנהלת "מוסד הרב קוק" ו"יד הרב מימון".
רפאל הגיש נגד העיתונאית סילבי קשת קובלנה פלילית לפי חוק לשון הרע, משום שטענה שביקר במועדונים מפוקפקים וכי יש לו קשרים עם אנשי העולם התחתון.
קשת הגישה נגדו תביעה אזרחית, על שטען כי בכתבתה "הגדישה את הסאה, גם לפי דרכה, במידת השקרים ובהיקף העלבונות".
השניים התפשרו מחוץ לבית המשפט והבהירו כי לא התכוונו לפגוע זה בזה.
קשת הצהירה כי לא היה יסוד לדברים ולמשמעויות שפורסמו בכתבתה.
בנו היחיד (שנפטר עוד בחייו) היה הרב שילה רפאל, חבר בית הדין הרבני בירושלים, ורב שכונת קריית משה בירושלים.
שבעה בפולין : מסע בין קברי אחים, ירושלים תש"מ
רש"י בתשובותיו, ירושלים תש"א (תדפיס מספר רש"י)
כתבי הפרופ' הר"ש אסף : רשימה ביבליוגרפית, ירושלים ת"ש (תדפיס ממאסף "יבנה" ספר ב, ת"ש)
גאון וצדיק - מראשוני הציונות בגליציה : רבי שרגא פייבל שריאר מבוהורידשני, ירושלים תשמ"ט (תדפיס מקובץ "שרגאי ג'".)
התוספות ורב האי גאון, לונדון תשכ"ז, (תדפיס מתוך ספר היובל לכבוד הרב הראשי ר' ישראל ברודי, לונדון, תשכ"ז)
כתבי הרב משה אביגדור עמיאל : רשימה ביבליוגרפית, ירושלים תש"ג, (תדפיס מ"ספר היובל" להרב מ.א.עמיאל)
ד"ר בנימין מנשה לוין : רשימה ביו-ביבליוגרפית, ירושלים ת"ש, (תדפיס מתוך 'ספר היובל' לד"ר ב.מ.לוין)
תערוכת רש"י בירושלים, ירושלים ת"ש, תדפיס מ'במישור' שנה א', גליונות כ"ז-כ"ח, כ"ט, ל', ל"א
אנציקלופדיה של הציונות הדתית, מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"ח - תשס"א.
; כינס, סידר והקדים מבוא יצחק רפאל.
מוסד הרב קוק, תשמ"ה/ 1985 (ספר זה זיכה את י' רפאל בפרס הרב קוק לספרות תורנית)
יצחק קשדן היה שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן וסופר שחמט.
קשדן היה מהטובים שבשחקני תבל בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ותחילת שנות השלושים.
הוא זכה פעמיים באליפות ארצות הברית הפתוחה (בשנים 1938 ו-1947) וייצג את ארצות הברית בחמש אולימפיאדות שחמט תוך זכייה בתשע מדליות.
התוצאות שלו באולימפיאדות הן הטובות ביותר מכל שחקן אמריקאי אחר.
קשדן שהיה יהודי כונה "קפבלנקה הקטן" על שום יכולתו הייחודית לסחוט ניצחונות בעמדות שנראו לכאורה שקולות לחלוטין.
אלכסנדר אלכין, אלוף העולם הרביעי בשחמט נקב בשמו כמועמד הסביר ביותר לרשת אותו כאלוף העולם.
קשדן לא היה יכול להמשיך לעסוק ברצינות בשחמט מסיבות כלכליות; שנות השיא שלו בשחמט חפפו למשבר הכלכלי שכונה השפל הגדול.
קשדן מצא את פרנסתו כסוכן ביטוח.
לאחד מילדיו היו בעיות בריאות קשות ולכן המשפחה עברה לקליפורניה, שם מזג האוויר היה נוח יותר.
קשדן שיחק חמש פעמים באולימפיאדות שחמט:
בשנת 1937, בסטוקהולם השיג קשדן 14/16, התוצאה הטובה ביותר מכל שחקני האולימפיאדה.
התוצאה המצטברת שלו בכל אולימפיאדות השחמט עומדת על 79.7%, +52 -5 =22, הטובה ביותר מכל שחקן אמריקאי אחר.
באולימפיאדות אלו זכה קשדן בארבע מדליות קבוצתיות: שלוש מדליות זהב קבוצתיות בשנים (1931, 1933, 1937), ומדליה כסף קבוצתית של בשנת 1928. כמו כן זכה בחמש מדליות אישיות: שתיים זהב (1928 ו-1937), אחת כסף בשנת 1933 ושתיים ארד (1930 ו-1931).
קשדן הגיע למקום השני, אחרי אהרון נימצוביץ' בתחרות פרנקפורט בשנת 1930. באותה שנה ניצח בתחרות סטוקהולם וגיור (עם 8.5/9).
בשלושה דו-קרבות שקיים באותה שנה ניצח את לאיוש שטיינר +5 -3 =2 בגיור, הפסיד ליסטה סטולץ +2 -3 =1 בסטוקהולם והביס את צ'ארלס יפה 3-0 בניו יורק.
בשנת 1931 הגיע קשדן למקום השני בתחרות ניו יורק עם 8.5/11 אחרי חוסה ראול קפבלנקה.
בתחרות בלד 1931, אחת התחרויות החזקות בכל הזמנים עם 9 מ-13 השחמטאים המובילים בעולם חלק קשדן מקום 4–7 עם 13.5/26. בתחרות ניצח אלכין.
בתחרות הייסטינגס הגיע קשדן למקום השני עם 7.5/9 לאחר סאלו פלור.
בשנת 1932 חלק מקום ראשון עם אלכין בתוצאה 8.5/9 בתחרות מקסיקו סיטי, ומקום שני עם 7.5/11 לאחר אלכין בתחרות פסדנה.
באותה שנה חלק מקום 3–4 עם 7.5/11 בתחרות לונדון (בתחרות ניצח אלכין).
בשנת 1934 סיים שני בתחרות סירקוז עם 10.5/14 (ניצח: שמואל רשבסקי).
באליפות הפתוחה של ארצות הברית חלק קשדן מקום 5–6 עם 4.5/9 (ניצחו: רשבסקי וראובן פיין).
באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1935 הגיע קשדן למקום השלישי עם 6.5/10 (ניצח: ראובן פיין).
בשנים 1935 ו-1936 זכה קשדן באליפות ניו יורק.
זכייה באליפות הפתוחה של ארצות הברית; אכזבה באליפות הסגורה של ארצות הברית
קשדן חלק מקום ראשון עם ישראל הורוביץ באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1938 שהתקיימה בבוסטון, וניצח בה בשנת 1947. הוא חלק מקום 2–4 בתחרות זו בשנת 1948 (חצי נקודה מהמנצח ויור אדמס).
קשדן מעולם לא ניצח באליפות הסגורה של ארצות הברית.
דנקר ופאר מציינים שזה היה הכישלון המרכזי שלו בחייו השחמטאיים, שכן לו היה מצליח לזכות בתחרות זו, ייתכן שזה היה מספק לו את המשאבים הכספיים כדי להתמסר לשחמט במלוא זמנו.
דנקר ופאר מציינים ש"החל משנת 1928 ואילך, קשדן היה בבירור השחקן הטוב ביותר בארצות הברית, אך פרנק מרשל המזדקן סירב לוותר על תוארו".
קשדן לדבריהם "התמקח במשך שנים עם מרשל עד שלבסוף מרשל ויתר מרצונו על תוארו".
למעשה מרשל דרש כי קשדן יפקיד סך של 5000 דולר כפרס מובטח לצורך קיום ההתמודדות.
התוצאה: האליפות המודרנית הראשונה של ארצות הברית התקיימה בשנת 1936. בשלב זה יכולתם של רשבסקי ופיין כבר עלתה על זו של קשדן.
באליפויות ארצות הברית קשדן הגיע:
למקום החמישי בשנת 1936 עם 10/15 (ניצח: שמואל רשבסקי).
למקום השלישי בשנת 1938 (ניצח: שמואל רשבסקי).
למקום השלישי בשנת 1940 עם 10.5/16 (ניצח: שמואל רשבסקי - בפעם השלישית ברציפות!).
למקום השני בשנת 1946 עם 14.5/19, נקודה וחצי אחרי רשבסקי
חלק מקום 1–2 בשנת 1948 עם הרמן שטיינר אך שוב הפסיד בדו-קרב לקביעת המנצח.
קשדן יכול היה להיות האלוף בשנת 1942, אך הפסיד לרשבסקי בשעה ששופט התחרות, וולטר סטפנס, קבע בטעות ניצחון לרשבסקי במשחקו מול דנקר בשעה שזמנו של רשבסקי תם ומחוג שעונו נפל, עובדה המחייבת פסיקה הפוכה.
קשדן סיים בתיקו דו-קרב עם ישראל הורוביץ בשנת 1938. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הצטמצמה מאוד פעילות השחמט התחרותי.
קשדן ניצח בתחרות בהוואנה עם 7.5/9 בשנת 1940, סיים במקום 2–4 באליפות ניו יורק עם 7/10 (ניצח: ראובן פיין).
קשדן הפסיד בשני משחקיו מול אלכסנדר קוטוב בדו-קרב ארצות הברית מול ברית המועצות, דו-קרב שהתקיים ברדיו בשנת 1945. דו-קרב זה סימן בבירור את המעבר של הכח השחמטאי העולמי לברית המועצות.
בתחרות הוליווד בשנת 1945 קשדן הגיע למקום החמישי עם 7/12 (ניצח: שמואל רשבסקי).
הנבחרת האמריקאית נסעה ב-1946 למוסקבה לדו-קרב גומלין מול הקבוצה הסובייטית וקשדן נקם בקוטוב על הפסדו בשנה הקודמת, לאחר שגבר עליו 1.5-0.5. בתחרות אמנים שאורגנה במועדון השחמט במנהטן בשנת 1948 הגיע קשדן שני עם 5.5/7 אחרי ג'ורג' קרמר.
בתחרות הבינלאומית בניו יורק באותה שנה, קשדן צבר רק 4/9 וחלק מקום 7–8 (ניצח: ראובן פיין).
באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1951 צבר קשדן 8/11 (המנצח: לארי אוונס).
בתחרות הוליווד 1952 הגיע קשדן למקום השביעי עם 4/9 (ניצח: סבטוזר גליגוריץ').
האירוע התחרותי האחרון בו השתתף קשדן היה דו-קרב בשנת 1955 מול ברית המועצות שם צבר 1.5/4 מול מארק טיימנוב.
קשדן קיבל תואר רב-אמן בשנת 1954 ותואר שופט בינלאומי בשנת 1960. קשדן היה קפטן הנבחרת האולימפית של ארצות הברית באולימפיאדת לייפציג בשנת 1960 והוביל אותה למדליית הכסף הקבוצתית.
על תרומתו נאמר: "ייתכן שהחבר בעל הערך הרב ביותר לא היה שחקן, אלא יצחק קשדן.
כקפטן של הנבחרת, הוא הביא לשחקנינו ידע שלא יסולא בפז לא רק על המורכבות של שחמט קבוצתי בינלאומי אלא גם את ההתלהבות והביטחון של שנות השלושים שראו אותו בחזית ובמרכז העשיה ברצף בלתי פוסק של הצלחות אמריקאיות".
בשנת 1933 חבר קשדן לשותפות עם ישראל הורוביץ והשניים יסדו את הביטאון שנקרא צ'ס רוויו.
ביטאון Chess Review שנרכש על ידי איגוד השחמט האמריקאי בשנת 1969. קשדן ערך את ספר התחרות של תחרות גביע פיאטיגורסקי בשנת 1966.
קשדן היה גם העורך של טור השחמט של עיתון לוס אנג'לס טיימס משנת 1955 ועד 1982, ורק כאשר סבל משבץ נאלץ להפסיק את עריכת הטור.
בתפקידו כשופט ניהל קשדן תחרויות רבות, כולל שתי תחרויות גביע פיאטיגורסקי בשנים 1963 ו-1966. קשדן גם סייע לארגן את הסדרה המצוינת של תחרויות לון-פיין בשנות השבעים, שמומנו על ידי לואיס סטאטהם.
מאוחר יותר היה קשדן מעורב בניהול האיגוד השחמט האמריקאי שם שימש כסגן נשיא.
בנו היחיד שחי עדיין, ריצ'רד קשדן הוא עורך דין שמתגורר בסן פרנסיסקו.
ריצ'רד עוקב אחרי חדשות השחמט ומתעניין, אם כי לא משחק שחמט תחרותי.
הגם שדירוג מד כושר לא הוכנס באופן רשמי על ידי פיד"ה עד שנת 1970, ניתן לדרג ביצועים באופן רטרוספקטיבי גם לפני כן באמצעות אלגוריתמים מודרניים.