tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1923 הגיע למצרים כדי לחקור ולצלם תעודות גניזה, ובאותה הזדמנות גם ביקר בארץ ישראל, וגם שם בדק מספר תעודות גניזה.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1927 הגיע שוב לארץ ישראל, לאחר שהוזמן על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים לשמש כמרצה אורח לדברי ימי ישראל בימי הביניים.
הוא ניצל את שהותו בארץ ישראל לבקר שוב גם במצרים, בכוונה לחקור ולצלם תעודות גניזה נוספות, שהיו מצויות באוסף מוסרי.
בשנת 1928, עם סיום ביקורו במזרח התיכון, נסע ללנינגרד, כדי לקבל אוסף צילומי כתבי יד ותעודות גניזה מהספרייה הלאומית הרוסית.
בנסיעה לשם הצליח ליצור קשרים שאיפשרו לו להמשיך ולקבל חומר רב מאוצרות הספרייה, עד ניתוק הקשר עם רוסיה, בשנת 1932. לאחר הביקור בלנינגרד נסע ללונדון, שם נשא לאישה את מרגית קליין, בתו של רב מצ'כוסלובקיה וקרובה של מורו, פרופסור ביכלר.
מאוחר יותר נולדו לזוג שני בנים, אחד מהם היה פעיל בתנועת העבודה הציונית בארצות הברית.
בשנת 1931 פרסם (באנגלית) את חלקה הראשון של עבודתו השנייה הגדולה "מקורות ומחקרים, בתולדות היהודים וספרותם", המבוססת על מסמכי הגניזה שאסף במשך כל התקופה מאז פרסום ספרו הראשון.
הספר דן במגוון נושאים, ובעיקר בתקופת הגאונים הבבליים; ארבע שנים אחר כך, בשנת 1935, פרסם את החלק השני של העבודה, שעסק בעיקר בקראים .
בשנת 1940, כאמור שנת פטירתו, עוד הספיק לפרסם (באנגלית) את החלק הראשון של מחקר גדול נוסף עליו עבד בערוב ימיו, על "התנ"ך כפי שהיה נקרא ונדרש בבית הכנסת הקדום".
הוא נפטר ממחלת לב, בחג הסוכות של אותה שנה (1940), בעודו עובד על סיום החלק השני של מחקר זה.
אחיו הצעיר, ד"ר יצחק מן, היה עורך סדרת הספרים "לנוער" של הקרן הקיימת לישראל, ותרגם לעברית, בין היתר, את ספרו של קרל מרקס "הקפיטל", בגינו הוענק לו (יחד עם צבי וויסלבסקי), פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת בשנת 1948.
מאן כתב שלושה חיבורים מונומנטליים ועוד סדרת מאמרים, שקדמה אמנם בזמן כתיבתה ופרסומה לחיבורים, אך יצאה לאור כספר שלם רק לאחר מותו, בשנת 1970. חיבורים אלו נכתבו בשפה האנגלית.
בנוסף, כתב מעל ל-50 מאמרים ומעל לעשרה ערכים אנציקלופדיים.
מרבית מאמריו כונסו מאוחר יותר בשלושה כרכים, על ידי בן ציון הוכשטיין, ויצאו לאור בשנת 1971. עזבונו הספרותי נמצא במכון בן צבי, והוא משמש בסיס למפעל 'אוריינס יודאיקוס – מקורות לתולדות היהודים בארצות האסלאם'.
פרסומיו של מאן כוללים את הספרים והמחקרים הבאים:
בעברית: "תשובות הגאונים הבבליים כמקור להיסטוריה היהודית".
בתחילת דרכו עסק כאמור בחקר תקופת בית שני ואף פרסם שלושה מאמרים בנושא, המסתמכים בעיקר על מקורות התקופה.
עם זאת, את מרבית זמנו הקדיש מעתה לחקר תעודות הגניזה הקהירית, שהיו מצויות בבריטניה.
ניצנים ראשונים של מחקרו בתעודות הגניזה היו סדרת מאמריו "תשובות הגאונים הבבליים כמקור להיסטוריה היהודית", שיצאה לאור בשישה חלקים, בין השנים 1917–1921. חלקי המאמר יצאו לאור גם בתדפיסים נפרדים, וכפי שצוין לעיל, כונסו יחד לספר בשנת 1970.
המאמר התבסס אומנם על מקורות שונים, אולם נחשב למחקר חלוצי, בשל השימוש שעשה מאן בתעודות הגניזה, לשם תיאור היסטורי רצוף של נושא מסוים (תקופת הגאונים).
החיבור היווה למעשה מעין שלב מקדים ומכין לשני הספרים שיבואו בעקבותיו, אשר ידונו באותה התקופה אך יתבססו כמעט רק על תעודות הגניזה.
בעברית: "היהודים במצרים ובארץ ישראל תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים".
הספר הוא כאמור הראשון משני פרסומיו הגדולים של מאן, המתבססים על תעודות הגניזה הקהירית, ונחשב למחקר יסוד בתחום.
הכרך הראשון של הספר יצא לאור בשנת 1920 והכרך השני בשנת 1922. ששת פרקי הכרך הראשון עוסקים בתולדות הקהילות היהודיות במצרים, ארץ ישראל וסוריה, החל משנת 969 לספירה, עת נכבשה מצרים על ידי הפטימים, ועד לשנת 1204, השנה בה נפטר הרמב"ם.
הכרך השני כולל חמישה פרקים-נספחים ותוספות שונות המכילים העתקים של תעודות הגניזה, עליהן נסמך מאן בעבודתו בכרך הראשון, ודיון קצר לגביהן, והם נלווים לפרקי הכרך הראשון.
בעברית: "מקורות ומחקרים בתולדות היהודים וספרותם".
השני בסדרת פרסומיו הגדולים המתבססים על מקורות מהגניזה, והוא למעשה המשכו של הספר הקודם.
עם זאת, בשונה מהספר הקודם, עושה מאן בספרו זה שימוש נרחב גם בתעודות הגניזה הכתובות בערבית (באותיות עבריות).
הכרך הראשון פורסם בשנת 1931 והוא כולל XVI + 728 עמודים.
הספר מחולק לשמונה חלקים ומלווה בהקדמה, הערות והסברים מאת מאן.
בשונה משאר חלקי הספר, ההערות וההסברים לחלק השמיני מובאים בסופו, לאחר רשימות הספרים; הכרך הראשון מכיל גם 27 צילומי תעודות מן הגניזה.
הכרך השני פורסם בשנת 1935, והוא כולל XXIII + 1,600 עמודים.
הוא עוסק בקראים, מראשית הופעתם במזרח התיכון, פועלם בארץ ישראל, ובפרט בירושלים לפני כיבושה על ידי הצלבנים (חלק ראשון); התיישבותם בחצי האי קרים, ביזנטיון, וטורקיה (חלק שני); ותולדותם בליטא ופולין, עד למאה ה-19 (חלק שלישי).
כל חלק כולל דיון נרחב בנושא ונלווים לו עשרות תעודות.
בסוף הכרך השני מובאות שלוש תוספות (Supplement) לכרך השני; תוספת (Addenda) ותיקוני טעויות לכרך הראשון; תוספת נוספת (Addenda) לכרך השני; קונקורדנציה לכתבי היד והתעודות בהם נעשה שימוש בשני הכרכים; אינדקס עברי וכללי; וצילום של ארבע תעודות הקשורות לקראים.
בעברית: "התנ"ך כפי שהיה נקרא ונדרש בבית הכנסת הקדום".
המדובר במחקרו השלישי הגדול של מאן.
הוא החל לעבוד על הספר מספר שנים לפני פטירתו, והספיק כאמור לכתוב שני חלקים של הספר אך הוציא לאור את הכרך הראשון בלבד.
הכנתו לדפוס של הכרך השני החלה על ידי ידידו, ההיסטוריון והביבליוגרף ישעיהו זנה (שנשא מאוחר יותר לאשה את אלמנתו של מאן).
לאחר מותו של זנה, הושלמה העבודה על הכרך על ידי אביגדור עמנואל רייכרט (Victor Emanuel Reichert) (חוקר המקרא ומתרגם ספר תחכמוני ויצירות נוספות לשפה האנגלית) והוא יצא לאור בשנת 1966. בהשלמת החיבור סייעו גם היברו יוניון קולג', המוסד בו עבדו השלושה, ואלמנתו של מאן.
לפי גויטיין מדובר בעבודת ענקים, הן בשל כמות החומר העצומה הקיימת בנושא זה והן משום הקשיים המיוחדים הקיימים בקשר לסוג הספרות המיוחד של המדרש.
במחקרו, מצא מאן כי הסיבה לסדר המשונה של המדרשים הקדומים מיוסד על סדר אחר של קריאת התורה, לא על זה של מנהג בבל הידוע, אלא על מנהג ארץ ישראל, שלפיו נהגו לקרוא את התורה במשך שלוש וחצי שנים.
כאשר החל מאן לעבוד על ספר זה הוא תכנן להוציא לאור גם כרך שלישי, שהיה אמור להתייחס למחזור קריאת התורה הבבלי (החד שנתי).
כמו כן תכנן לכלול בכרך זה תיאור היסטורי של מנהג הקריאה בתורה, בנביאים ובתהלים ובמדרשים הקשורים אליהם, בבית הכנסת הקדום.
אלא שהוא הספיק לכתוב את ההתחלה בלבד של הכרך השלישי, בטרם נפטר.
מאמרים המבוססים על הגניזה הקהירית ומאמרים אחרים
מחוץ למחקריו המפורטים לעיל, פרסם מאן מאמרים נוספים המבוססים על הגניזה, חלקם מאמרים בנושאים חדשים וחלקם מאמרים המהווים סיכום ביניים של מה שלבסוף הציג בספריו הגדולים.
בין יתר המאמרים שפרסם מאן, היו מאמרים על גאוני ארץ ישראל ואישים נוספים הקשורים לישיבת ארץ ישראל; על הקהילות היהודיות במצרים ובאירופה, לרבות סיציליה; על הקראים; ועל גאוני בבל.
לפי עדות אחיו יצחק, הוא פרסם את מאמרו הראשון בכתב העת "המצפה", שיצא לאור בקרקוב, בשנות צעירותו עוד בטרם עבר ללונדון.
הוא עשה זאת בעילום שם, מחשש שתוודע ברבים העובדה שהוא לומד לימודים כלליים.
בנוסף, פרסם מאן מספר מאמרים על תקופת בית שני, מאמרים העוסקים במדרש ובפיוט וכן מאמרים העוסקים בעליית מקובלים לארץ ישראל.
כמו כן פרסם מספר מאמרי ביקורת על ספרים שונים.
כל ספריו ומרבית מאמריו של מאן נכתבו בשפה האנגלית, אם כי כתב מעט גם בצרפתית ובגרמנית.
כרבע ממאמריו הוא כתב בעברית.
מבין מאמריו הידועים ביותר בשפה העברית יש לציין את מאמרו על "התנועות המשיחיות בימי מסעי הצלב הראשונים", בו הוא מתאר שמונה תנועות משיחיות במשך כשמונים שנה, החל ממסע הצלב הראשון.
בין היתר, הוא מתאר במאמר את עובדיה הנורמנדי, שהתגייר בשנת 1120, את מסעותיו במזרח ופועלו בתנועה משיחית בצפון ארץ ישראל.
מאן כתב באנציקלופדיה יודאיקה הגרמנית את הערכים האנציקלופדיים על אהרן בן יוסף הכהן, אבלי ציון, אברהם בן יצחק הכהן בן פוּראט, אלוף, אל-תוסתרי, אביתר בן אליהו, אלחנן בן חושיאל, אלחנן בן שמריה וכן יוסף אבן אביתור.
את כל הערכים באנציקלופדיה יודאיקה כתב במקור בשפה העברית.
בנוסף, כתב מספר ערכים אנציקלופדיים בשני הכרכים של מקבילתו העברית "אשכול - אנציקלופדיה ישראלית".
יעקב לשצ'ינסקי (באוקראינית: Якоб Лещинський; ביידיש: לעשצינסקי; בכתב לטיני: Lestschinsky; 1876–1966) היה דמוגרף, סטטיסטיקאי והיסטוריון יהודי, מחלוצי החוקרים הדמוגרפים של עם ישראל בעת החדשה.
עסק בעיקר בחקר ההיבטים החברתיים, הכלכליים והדמוגרפיים של הקיום היהודי באירופה.
כתב במגוון שפות, פרסם 25 ספרים שונים והרבה לכתוב מאמרים פובליציסטיים ואקדמיים.
לשצ'ינסקי נולד בעיירה הורודישץ שבפלך קייב שבאימפריה הרוסית.
לאחר לימודיו בישיבה, נטה כבר בצעירותו אחר פעילות ציונית ולקח חלק במפלגה הסוציאליסטית היהודית ברוסיה.
ב-1903 נטל חלק כציר בקונגרס הציוני השישי, ונמנע בשאלת אוגנדה.
לימים צידד בציונות הטריטוריאלית נוסח ישראל זנגוויל, ולא נמנה עם הציונים, אולם גם לא התנגד לרעיון הבית הלאומי.
את מחקריו על אודות יהדות אירופה החל לפרסם ב-1903. מחקרו הראשון, "סטטיסטיקה של עירה אחת", נכתב ב-1903, ושפך אור על הקיום הכלכלי היהודי ההולך ומחמיר במזרח אירופה.
גישתו, שביקשה להבין את בעיות העם היהודי באירופה, עשתה שימוש במספרים ובנתונים דמוגרפיים.
הייתה זו פריצת דרך מחקרית שהושפעה מעבודתם של יאן בלוך וא"פ סוּבּוֹטין, אשר חקרו את הקיום היהודי בסוף המאה ה-19 בתחום המושב.
במהלך מהפכת פברואר 1917 עזר לשצ'ינסקי לייסד את המפלגה הסוציאליסטית היהודית המאוחדת.
ב-1921 עזב את ברית המועצות לברלין בירת גרמניה, כאישים רבים מהאינטליגנציה היהודית, ושם עבד ככתב עבור העיתון היידי הניו-יורקי "פאָרווערטס".
ב-1925 היה ממייסדי המכון המדעי היהודי (ייוואָ), שקם במטרה לאסוף מקורות ותעודות הקשורים ביהדות מזרח אירופה, ובמהלך שנות ה-20 ניהל את המחלקה הכלכלית והסטטיסטית שלו.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון היגר לשצ'ינסקי לארצות הברית ב-1938. יחסו לתנועה הציונית התרכך לאחר השואה והקמת מדינת ישראל, וב-1958 עלה לישראל והמשיך בעבודתו המחקרית וההגותית.
עזבונו הופקד במכון ייווא, ניו יורק.
לשצ'ינסקי נפטר ב-1966 ונקבר בהר המנוחות.
מצבם הכלכלי של היהודים באירופה המזרחית והמרכזית; הוכן לדפוס ע"י ועד הארצות, פריז, וע"י ועד ההנהלה להכנת הקונגרס היהודי העולמי, תל אביב: [חמו"ל], תרצ"ה.
היהודים ברוסיה הסובייטית: ממהפכת אוקטובר עד מלחמת העולם השניה; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: עם עובד, תש"ג.
תפוצת ישראל לאחר המלחמה, תל אביב: בטרם, תש"ח.
(הפרקים "תפוצת ישראל לאחר המלחמה" ו"היהודים ברוסיה הסובייטית" תורגמו מיידיש ע"י א' שם)
נדודי ישראל; תרגם מיידיש: יהודה עזריה [גוטהלף], ירושלים: עם עובד ('מן המוקד'), תש"ה.
הדמות הלאומית של יהדות הגולה; תרגם: צבי רודי, תל אביב: הוצאת הספרים ע"ש י"ל פרץ, 1959.
התפוצה היהודית: ההתפתחות החברתית והכלכלית של קיבוצי היהודים באירופה ובאמריקה בדורות האחרונים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960.
הפזורה היהודית; תורגם לעברית בידי מ' הורביץ, ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית ('ערכי היהדות'), תשכ"א.
גורלה הכלכלי של יהדות גרמניה; תירגם: ירוחם טולקס, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ג.
נדודי ישראל בדורות האחרונים, תל אביב: אל"ף, תשכ"ה.
ערב החורבן - על חיי היהודים בפולין, תירגם דויד רויזנבליט, יד ושם, 1951
בנציון דינור, אריה טרטקובר, יעקב לשצ'ינסקי (עורכים), כלל ישראל: פרקים בסוציולוגיה של העם היהודי, ירושלים: מוסד ביאליק (סדרת האנתולוגיות במדעי-הרוח), 1954.
יעקב מושלי (21 בדצמבר 1885 יפו - 26 ביולי 1960 ציריך, שווייץ) היה מהנדס מכונות ישראלי, ממקימי מסילת הרכבת החיג'אזית, שעבד שנים רבות בחברת הרכבות בארץ.
מייסד שכונה בחיפה (כיום רחוב שושנת הכרמל), וממקימי התיאטרון בארץ.
יעקב מושלי נולד ב-1885 בשכונת נווה צדק שביפו.
הוריו היו זרח אלתר מושלי ויוכבד (לבית פישמן).
השלים לימודי תיכון בבית ספר אליאנס ביפו ונסע ללימודים גבוהים בגרמניה, שם הוסמך כמהנדס מכונות.
ב-1908, כשחזר מגרמניה, החל לעבוד בתעשיית המתכת בארץ (מפעל ל.
שטיין ושות' ביפו ומפעלי וילבושיץ ומילר בחיפה).
ב-1910 הוזמן על ידי הממשלה הטורקית לסייע בסלילה ואחזקה של מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק למדינה, ולשם כך נסע תכופות למדינות ערב שלאורכן עברה המסילה.
מושלי המשיך בעבודתו גם בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ועל כך זכה באותות הערכה מהשלטונות העות'מאנים.
לאחר המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הבריטים, המשיך מושלי לעבוד בחברת הרכבות, ונשלח על ידי השלטונות לייצג את הרשויות היהודיות בארץ בוועדה לחלוקת רכבות חג'אז בין המדינות היורשות את הקיסרות העות'מאנית.
המשיך לעבוד בחברת הרכבות עד שנת 1933 ויצא לפנסיה ב-1934.
לאחר פרישתו הקים וניהל את מפעל המים של מפרץ חיפה.
במסגרת תפקידו הניח קו מים מנחל שיח אל תחנת הרכבת חיפה מזרח.
בנוסף הקים ב-1937 תחנת שאיבה וצנרת מים שסיפקה מים למגדל מים שנמצא בכיכר היינריך היינה.
מושלי שימש כיושב ראש "ועד הר הכרמל" וייסד שכונה על הכרמל שנקראה על שמו "שכונת מושלי" ובה בנה בתים בשיטה מיוחדת שפיתח.
שיטת הבניה התבססה על ניצול מקסימלי של השטח והתאמת הבניינים לתנאים הסביבתיים כשהמבנים בנויים בצורת צלב.
כיום נקרא הרחוב "שושנת הכרמל" כהד לאותם בתים.
ב-1997 קראה עיריית חיפה רחוב על שמו במפרץ חיפה.
היה בין מייסדי "חובבי הבמה העברית" ביפו, ולאחר מכן היה ממקימי התיאטרון העברי בארץ, יחד עם מנחם גנסין, אליעזר פפר ואשר זליג ארליך.
בתקופת לימודיו בגרמניה נשא לאישה את מלני לבית כהן ולזוג נולדו שני ילדים (רות ותיאודור).
אחותו של יעקב, שרה, נישאה לתעשיין אבא נאמן.
מושלי נפטר ב-1960 בציריך שבשווייץ ונקבר בבית הקברות בבנימינה.
מעצורים אוטומטיים לקרונות משא (על פיתוח זה קיבל פרס מאת ממשלת בריטניה).
חיזוק בתים נגד רעידת אדמה.
שיטת בניה של 4 כנפות.
יעקב (יאקוּבּ) מוֹרטקוֹביץ' (בפולנית: Jakób Mortkowicz (לעיתים Jakub); 25 במרץ 1876, אופוצ'נו – 9 באוגוסט 1931, ורשה) היה מוציא לאור בשפה הפולנית ומוכר ספרים יהודי-פולני ורשאי.
יעקב בן אליהו מורטקוביץ' נולד בשנת 1876 באוֹפּוֹצְ'נוֹ שבפולין הרוסית במשפחה יהודית.
סיים לימודים תיכוניים בעיר ראדום, ולאחר מכן, משלא התקבל ללימודים גבוהים בוורשה מסיבות פוליטיות, נסע ללמוד במינכן, בריסל ואנטוורפן, שם סיים את לימודיו באקדמיה למסחר.
בעת לימודיו שם היה חבר אגודת הסטודנטים הפולנים והתאחדות הצעירים הסוציאליסטים.
לאחר שובו לפולין עבד עבור הבנק של היפוליט ואוולברג.
הוא המשיך בפעילותו הסוציאליסטית, הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הפולנית, ובגין פעילותו זו, שכללה בין היתר הפצת עיתונות בלתי-חוקית, הוא נכלא ב-1899 במבצר ורשה ולאחר מכן הוגלה בכפייה להרי הקווקז.
לאחר ששב מגלותו לוורשה בשנת 1903, נכנס כשותף בעסקי מכירת הספרים של גבריאל צֶנטנֶרשוֶור (Centnerszwer, ), וב-1912 היה לבעלי העסק.
בשנת 1915 ייסד את הוצאת הספרים מורטקוביץ' בוורשה (Mortkowicz Towarzystwo Wydawnicze w Warszawie), שהייתה מהוצאות הספרים החשובות ביותר בפולין שלפני המלחמה.
בין מפעליו החשובים היה הוצאה לאור של כל כתבי ניטשה בתרגום לפולנית.
בין הסופרים שהוציאו את ספריהם אצל מורטקוביץ' היה הפדגוג וסופר הילדים יאנוש קורצ'אק.
למורטקוביץ' הוענק צלב הקצונה של מסדר תחיית פולין (Polonia Restituta, ).
מורטקוביץ' התאבד בירייה ב-1931, בגיל 55, בעקבות דיכאון על רקע תוצאותיו של המשבר הכלכלי העולמי.
נקבר בבית העלמין היהודי בוורשה.
מורטקוביץ' היה נשוי למתרגמת ינינה מורטקוביץ; 1875–1960).
בתם האנה מורטקוביץ'-אולצ'קובה הייתה משוררת וסופרת, שכתבה יצירות רבות לילדים.
בתה שלה (נכדתו של מורטקוביץ'), יואנה אולצ'ק-רוניקר , היא סופרת ותסריטאית.
הרב יעקב מאיר סגלוביץ היה רב ועורך תורני.
מו"ל כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", רבן של כמה עיירות בליטא, אב"ד דנציג רבה של בריסל.
נולד בליטא לרב חיים סגלוביץ, למד בנערותו אצל אביו ובבתי מדרש בווילנה.
נסמך לרבנות בידי רבי רפאל שפירא, רבי צבי הירש רבינוביץ מקובנה ורבי שלמה הכהן מווילנה.
בשנת תרס"ט, 1909, נבחר לכהונת רבנות ראשונה בפודבריזה הסמוכה לווילנה.
באותה שנה יזם והדפיס בווילנה את כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", ספר שהכיל דרשות של רבנים שונים שלא הדפיסו את כתביהם בעצמם.
הכרך השני של המאסף נדפס ארבע שנים מאוחר יותר (וילנה תרע"ג), אך הדפסת המאסף נקטעה בשלב זה, כנראה בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה.
לחלק מהכותבים, היה הספר מקור יחיד לדברי תורתם ולכן נודעה לו חשיבות.
מפודבריזה עבר לכהן כרב בהרודישץ על מקומו של אבי אמו רבי בנימין יעקב.
בהמשך עבר לכהן כרב בקלינין.
לאחר שנים ספורות התמנה כאב"ד בעיר דנציג, הוא ניסה להתקבל כרב בדבלין, אירלנד, ואף פנה לעזרת זאב ז'בוטינסקי בעניין זה, אך המינוי לא יצא אל הפועל.
בשנת ה'תרצ"ג (1932) התמנה כרבה האורתודוקסי הראשי של בריסל בירת בלגיה.
בשנותיו האחרונות היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
יעקב מוריי היה שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
בשיאו דורג במקום ה-52 בעולם.
יעקב מוריי נולד במוסקבה למשפחה יהודית.
הוא השתתף בתחרויות שחמט בברית המועצות.
בשנת 1969 הוא העפיל לאליפות ברית המועצות בשחמט וסיים במקום ה-10.
בשנת 1977 הוא עלה לישראל.
בשנת 1978 הוא נמנה עם עוזריו של ויקטור קורצ'נוי בדו-קרב על אליפות העולם.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא השתתף במספר תחרויות שנערכו בישראל, וזכה בדרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1982 סיים מוריי במקום ה-7 בתחרות בינאזורית (חלק מתהליך העפלה לדו-קרב על אליפות העולם).
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עבר להתגורר בצרפת והמשיך להתחרות באופן פעיל.
בשנת 1987 הוענקה דרגת רב-אמן בין-לאומי.
בתחילת המאה ה-21 מוריי חזר לישראל והשתתף בהצלחה בתחרויות לסניורים (מקום ראשון באליפות אירופה בשנת 2001, מקום שני ב-2004 ושני ב-2005. באליפות העולם לקבוצות סניורים בשנת 2004 מוריי הגיע למקום הראשון (ביחד עם מארק צייטלין, יאיר קריידמן וידעאל סטפק).
בין השנים 1980 ל-1984 יעקב מוריי ב-3 אולימפיאדות שחמט:
יעקב מוֹטֶס (אפריל 1918 – 19 באוגוסט 2013) היה אגרונום, מהנדס קרקע וממציא בתחום החקלאות.
היה הראשון שפרסם את שיטת ההשקיה בטפטוף, בירחון "השדה" בשנת 1962, והראשון שניסה את השיטה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
יעקב מוטס נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, הצעיר מבין חמישה אחים.
כבן למשפחה דתית למד ב"חדר" בהיותו ילד.
אביו ניהל חנות מעדנים בעיר העתיקה, שהייתה בבעלות המשפחה.
כשהגיע לגיל 16 החליט לעזוב את ביתו ואת הדת.
למד חשמלאות ועבד במקצוע הזה לפרנסתו.
כעבור שנים התקבל לעבודה בתור איש תפעול ומסריט בשירות תאגיד בתי הקולנוע של הצבא הבריטי.
תוך כדי עבודתו הצטרף לשירות בארגון "ההגנה" בירושלים.
כשפרצה מלחמת השחרור בשנת 1948 הצטרף ליחידת החי"ש ונפצע בקרב בשכונת שייח' ג'ראח ליד בית הספר לשוטרים.
אחרי שהשתקם מהפציעה נותר נכה, אולם המשיך להתנדב והצטרף בתור אלחוטן ומטילן על מפציץ B-17 והשתתף בקרב נגד בכיסי ההתנגדות של הצבא המצרי בדרום הארץ.
כשהסתיימה המלחמה החל בלימודי הנדסת קרקע ומים והתקבל לעבודה בשירות משרד החקלאות בתחילת שנות החמישים.
השתלב בעבודה שוטפת בשירות השדה של משרד החקלאות.
במהלך שנת 1953, בעת היותו בקורס לייעול השימוש במים במכון הלאומי לחקר הקרקע והמים (לימים מכון וולקני), הדגים לפרופ' דן גולדברג ולשאר המשתתפים מכשיר לבדיקת כושר חלחול של הקרקע.
בין הדברים שהמציא ופיתח היה שכלול של מקדח ללקיחת דוגמאות קרקע.
מוטס קיבל על כך פרס עידוד ממנהלת המים במשרד החקלאות בשנת 1957.
בפברואר 1962 פרסם את המאמר הראשון העוסק בהשקיה בטפטוף בירחון "השדה".
כיום ההמצאה מיוחסת לשמחה בלאס ולאחרים.
שמחה בלאס הגיב על טענות שההמצאה אינה שלו: "לא שמעתי על שמותיהם של ה"ה מוטס או עורב.
אין כאן עניין של זכות יוצרים, למי שיש פטנט יש גם זכות יוצרים, וכאן אין פטנט.
ידוע לי על האגרונום מר לוז שערך ניסויים בשיטה הזאת.
כאן המדובר בטכניקת עשיית הדבר, ובני הצליח בכך.
אני מבצע ניסויים [...] כדי לשכנע את הנוגעים בדבר כי אפשר לחסוך בשיטה זו מים רבים."
במהלך שנות השישים חבר מוטס לחוקרים בתחום הקרקע והמים בעבודות מחקר וניסוי.
הדבר גם בא לידי ביטוי בפרסום אחת מעבודותיו במגזין המדעי האמריקאי Soil Science בשנת 1966, בנושא אפקט העיכוב בפלטות לחץ, שיטת ההרטבה, ו"התיישנות" שימור לחות הקרקע.
בתחילת שנות השבעים עבר יעקב מוטס מאגף שירות השדה במשרד החקלאות שעסק בקרקע ומים למחלקת הפרחים, בתור יועץ ארצי בנושאי השקיה ודישון.
הוא הכניס לעבודה מכשירים מיוחדים שיכולים לקרוא את צריכת המים של הצמח לאורך כל תקופת הגידול, שנקראים טנסיומטרים.
הוא שכלל מכשיר קיים והמציא במקומו מכשיר חדש, טנסיומטר עם ברומטר כספית, שהיה מדויק ואמין יותר, ושתרם רבות להצלחת הגידולים השונים, תוך כדי חיסכון גדול ומשמעותי בשימוש במים.
הוא קיבל רשות ממשרד החקלאות שבו עבד לפתח בעצמו את המכשיר ולרשום אותו כפטנט על שמו.
הפטנט אושר לו על סמך העיקרון של ברומטר כספית מובנה בתוך צינור עם חרס נקבובי בתחתיתו, בגוף של טנסיומטר.
הוא פיתח המצאות נוספות, ביניהן המצאת מתז מיוחד להשקיה שגם הוא נרשם על ידו כפטנט באישור משרד החקלאות, ומכשיר למיצוי תמיסת הקרקע לצורך בדיקה ובקרת הדישון, שהומצא ופותח על ידו בשנת 1975. המכשיר משמש עד היום חקלאים ואנשי מחקר.
המכשיר הזה מאפשר קבלת תמיסה לניטור יעיל של רמת המוליכות החשמלית של תמיסת הקרקע וריכוז הדשן בהתאם ובאמצעותו ניתן להפחית את כמות המלחים המוספים לקרקע והעלולים להגיע למי התהום.
באפריל 1978 עזב את עבודתו במשרד החקלאות והקים את מפעל "מוטס טנסיומטרים" לייצור טנסיומטרים כספית ומשאבי תמיסת קרקע יחד עם בנו.
גם לאחר פרישתו הצליח להחדיר לתודעת החקלאים, המדריכים החקלאיים ואנשי המחקר את שיטת ההשקיה שלו, יחד עם בקרת הדישון, בישראל ומחוצה לה, באמצעות השימוש בטנסיומטרים והמשאבים שייצר.
המכשירים נכנסו בהתחלה למדינות שהתמחו בגידול פרחים בעיקר, כמו קניה, זימבבואה, זמביה, טנזניה, אקוודור, קולומביה ומדינות נוספות.
שני המכשירים הללו הפכו לכלים נפוצים אצל מגדלי הירקות, המטעים וגידולי שדה.
נכון לשנת 2023 מפעל "מוטס טנסיומטרים" מייצר טנסיומטרים ומשאבים חכמים המבוססים על טכנולוגיה עכשווית.
יעקב מוטס נפטר ב-19 באוגוסט 2013, בגיל 95. ב-25 בנובמבר 2015, כשנתיים לאחר מותו, נערך טקס מיוחד לכבודו בכנס ארצי בנושא השקיה במי קולחין במשרד החקלאות בבית דגן.
בין שאר הדוברים סיפר פרופסור יוסי שלהבת, המדען הראשי של משרד החקלאות ומנהל מכון וולקני בעבר, שבהיותו חוקר ראשי ומנהל המכון לחקר הקרקע והמים היה בקשר הדוק עם יעקב מוטס בניסיונות משותפים שעשו יחד לפיתוח שיטת הטפטוף וקידום המצאתו.
שלהבת אף תיקן טעות היסטורית לפיה נטען שמוטס המציא שיטה לטפטוף מוטמן.
הוא הסביר שהטעות נבעה מכך שמוטס עצמו כינה את השיטה שלו כתת-קרקעית, אך בכל ניסיונותיו הדגים טפטוף על פני האדמה.
הסיבה: מוטס תכנן שמתחת לכל חור בצינור יהיה בור קטן שיאפשר חדירה טובה יותר ולכן קרא לשיטה השקיה תת-קרקעית.
"מוטס מעולם לא הטמין את הטפטפות, הוא הניחן על הקרקע.
הטעות נבעה מהשם שנתן לשיטה שלו.
ב-1956 החל מוטס באופן מעשי לבדוק את שיטת הטפטוף, אף על פי שאז לא קראו לזה כך.
הרעיון נולד בחלקה פרטית שלו, כשהבחין בברז שטפטף ולידו צמחו צמחים רבים באופן אינטנסיבי.
מזה הבין ששיטת השקיה כזאת תהיה יותר יעילה משיטות אחרות וזה הביא אותו לפיתוח שיטת טפטוף בצינורות." ד"ר שאול מנור, מנחה הטקס ויו"ר אגודת נאמני המחקר במכון וולקני סיפר סיפור דומה.
בסיום הטקס הוענקה לבנו של מוטס תעודת הוקרה והערכה לכבודו של יעקב מוטס על תרומתו הרבה לפיתוח שיטת הטפטוף.
יעקב אלכסנדרוביץ מאליק (; 6 בדצמבר 1906 - 11 בפברואר 1980) היה דיפלומט סובייטי.
מאליק, יליד הכפר אוסטרוברחובקה, בגוברניית חרקובסקייה, למד במכון חרקוב לכלכלה לאומית וסיים את לימודיו בשנת 1930. לאחר מכן הוא עבד עבור המפלגה הקומוניסטית בחרקוב, ומאז 1937 עבד בשירות החוץ הסובייטי במוסקבה.
היה הקונסול הסובייטי בטוקיו במהלך מלחמת העולם השנייה (בשנים 1939–1942), ולאחר מכן שגריר ביפן (בשנים 1942–1945).
בשנים 1946 עד 1953 היה סגן שר החוץ של ברית המועצות.
במקביל, היה השגריר הסובייטי באו"ם ובמועצת הביטחון של הארגון מ-1948 עד 1952. באוגוסט 1948, באוגוסט 1950, ביוני 1951 וביוני 1952 היה נשיא מועצת הביטחון.
ב-25 ביוני 1950, מאליק נעדר ממועצת הביטחון של האו"ם במחאה על נוכחותו של נציג מסין הלאומנית (טאיוויאן).
היעדרותו אפשרה להחלטה 82 לעבור פה אחד, 9-0, בקריאה לצפון קוריאה להסיג את כוחותיה מהדרום.
בין 1953 ו-1960 היה שגריר בממלכה המאוחדת.
משנת 1968 עד 1976 כיהן פעם נוספת כשגריר ברית המועצות באו"ם ובמועצת הביטחון.
מאליק היה אחד מחשובי הדיפלומטים של זמנו, ושמו נקשר במספר פרשות ידועות מאותה תקופה, כמו מלחמת קוריאה, קונפליקט סהרה המערבית, היחסים בין סין העממית וסין הלאומנית (טאיוויאן) והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
בגללו הוסר לבסוף הסגר על ברלין בשנת 1949.
מאליק נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
יעקב מברך את בני יוסף (בהולנדית: Jacob zegent de zonen van Jozef), הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1656. היצירה מוצגת ב"מוזיאון הציירים הגדולים" , בברגפארק וילהלמסהוהה בקאסל.
הנושא לקוח מסיפור ברכת אפרים ומנשה, המתואר בספר בראשית, .
יוסף הביא את בניו אפרים ומנשה אל יעקב כדי שיברכם.
במקום לברך ביד ימין את הבן הבכור מנשה, העניק יעקב את ברכתו הראשונה לבן הצעיר אפרים.
יוסף חשב שאביו עשה טעות, וניסה להסיר את ידו מראש אפרים לראש מנשה, אבל יעקב השיב כי אין מדובר בטעות, אפרים "יִהְיֶה לְּעָם וְגַם הוּא יִגְדָּל וְאוּלָם אָחִיו הַקָּטֹן יִגְדַּל מִמֶּנּוּ":
מאוחר יותר נטען על ידי אבותיה הקדומים של הכנסייה, בעיקר אמברוזיוס ואוגוסטינוס, כי אפרים הוא האב הקדמון של הנוצרים ומנשה של היהודים, בהתאם לפרה-פיגורציה של הסיפור ותאולוגיית החילופין.
אף על פי שרמברנדט לא הציג את יעקב כמי ש"שִׂכֵּל אֶת יָדָיו", היסטוריוני אמנות כגון שמעון בר-אפרת טוענים שאין ספק שרמברנדט התכוון לתאר את אפרים כמייצגה של הנצרות, ועל כן פניו קורנות, ידיו משולבות והילת אור מקיפה את ראשו.
אף על פי שהיה צייר פורטרטים מיומן ביותר, רמברנדט תמיד חשב על עצמו מלכתחילה כצייר היסטוריה, כלומר צייר אשר מצייר סצנות מהתנ"ך, ההיסטוריה הקלאסית והמיתולוגיה.
ציור זה משנת 1656 הוא אחד ההישגים הגדולים ביותר של רמברנדט כצייר היסטוריה.
יעקב הגוסס שוכב במיטתו כאשר למרגלותיו אפרים ומנשה.
אביהם יוסף ואשתו אסנת עומדים מאחוריהם.
במקום לברך ביד ימין את הבן הבכור, מנשה שחור השיער שנמצא מימין, מושיט יעקב את ידו הימנית אל עבר הבן הצעיר, אפרים בהיר השיער שנמצא משמאל.
בגרסתו של רמברנדט יעקב מברך את אפרים אך אין שום סימן לחקירתו של יוסף את אביו.
הוא נראה מייצב את ידו.
נוכחות אסנת אינה מוזכרת בסיפור המקראי והיא מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך ().
עם זאת, רמברנדט הופך אותה לדמות מרכזית בעלת הדר רב, המאזנת בין שני הגברים משמאל.
אסנת הייתה מצרייה והיא לובשת כיסוי ראש שלבשו הבורגונדים בימי הביניים, שרמברנדט כנראה חשב שמקורו מצרי.
המוקד העיקרי של הציור הוא המחווה הרכה של הסב הזקן כשהוא מברך את אפרים, וידו המושטת וחיוכו האדיב של יוסף כשהוא מסייע לאביו.
רמברנדט ידוע בשימוש שלו בניגודי אור וצל, טכניקה הקרויה קיארוסקורו.
ציור זה אינו יוצא דופן, תשומת הלב ממוקדת בחמש הדמויות והרקע מתואר בצורה מעורפלת.
הסצנה המרכזית צבועה בצבעים צהוב, חום ואדום ומצוירת עם דיוק מדהים.
רמברנדט יוצר אווירה שהיא בו זמנית אינטימית וקדושה, רכה וחגיגית.
הציור מתאר את הרגע שבו יעקב מברך את בני יוסף, מנשה ואפרים, בנוכחות אמם אסנת.
היצירה משקפת את המפגש המחודש בין יעקב לבנו יוסף לאחר שנים של פרידה, כאשר יוסף נמצא בשיא כוחו ובתפארת מעמדו, בעוד יעקב מתואר כזקן שברירי, שחייו רצופים תלאות.
רמברנדט, שהתפרסם ביכולתו לצייר דמויות קשישים בפירוט רב, מעצב את דמותו של יעקב כפטריארך תשוש, בעל פנים שדופות, עיניים עמוקות וזקן ארוך, בעוד שיוסף מתאפיין במראה צעיר, רענן ובעל נוכחות מרשימה.
ההבדלים הפיזיים הללו ממחישים את הפער בין השניים – האב המזדקן, שימי חייו ספורים, לעומת הבן הניצב בשיא כוחו.
הקרבה הפיזית בין השניים מסמלת את הקשר הרגשי העמוק ביניהם ואת האהבה הבלתי מעורערת שבין אב לבנו.
ברכת יעקב לנכדיו מבוצעת בצורה בלתי צפויה – במקום להניח את ידו הימנית על ראש מנשה הבכור, הוא משכל את ידיו ומעניק את הברכה המרכזית דווקא לאפרים הצעיר.
יוסף, שסבור כי מדובר בטעות הנובעת מזקנת אביו, מנסה להעביר את ידו למקומה הנכון, אך יעקב מתעקש על בחירתו.
הבחירה להעניק את הברכה לאפרים משפיעה באופן שונה על כל אחד מהאחים: אפרים נראה מאושר ונרגש, פונה בשקיקה לעבר סבו, בעוד שמנשה נראה פגוע ומבויש, פניו מבטאות עלבון וכאב.
ברקע, אסנת, אם הילדים, מתבוננת בסיטואציה מתוך ריחוק ומודעות, ומקרינה נוכחות שלווה ואצילית.
השימוש בגוונים חמים של אדום וזהב תורם לתחושת ההדר והקדושה שבמעמד, כאשר האור המשתקף בציור מסמל את הברכה העוברת מדור לדור, ממנהיג העבר אל ממשיכי השושלת.
על פי התיאור המקראי הפשוט בני יוסף היו מבוגרים בעת הברכה ולא ילדים כבציור, הרב אלחנן סמט טען שציורו של רמברנדט משקף את הקריאה המקראית הפשוטה.
יעקב לפקין (8 בדצמבר 1935 – 21 במרץ 2019) היה בוטנאי מחלוצי חוקרי האקולוגיה של הצומח הימי של ארץ ישראל, ומראשוני המרצים במחלקה לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב.
לפקין נולד בתל אביב, להוריו צבי ושרה חיה (לבית וילקובריסקי).
היה נינו של יצחק לפקין (הידוע בכינוי "אבו באסל", בונה שכונות שערי ירושלים ואהל שלמה, מן השכונות היהודיות הראשונות של ירושלים מחוץ לחומה).
סבו, חיים לפקין, היה נשוי לגלה (לבית שלאנק), בתו של יוחנן צבי שלאנק מראשי כולל הו"ד בירושלים.
לפקין היה הבכור בשלושה ילדים, אח לתמר ולאמנון (לימים אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל ה-15 של מדינת ישראל).
לפקין למד בבית הספר היסודי תל נורדוי ובתיכון בית הספר החקלאי בפרדס חנה.
בצבא שירת בשנים 1954–1957 כקצין חקלאות במדרשה החקלאית ובהאחזויות של הנח"ל.
בתום שרותו הצבאי למד לפקין ביולוגיה וגאולוגיה באוניברסיטה העברית.
ב-1962 קיבל תואר מוסמך בהצטיינות יתרה עבור עבודתו על אצות חוף מכמורת, בהנחייתו של פרופ' אימרא פרידמן.
לצורך עבודתו זו למד לצלול ב-1960, והיה מבין הצוללנים הראשונים בישראל.
מחקרו היה הראשון בארץ, ובין הראשונים בעולם, שכללו צלילה בים.
את תואר הדוקטור קיבל ב-1972 עבור עבודתו על צומח הנגב הדרומי בהנחיית הפרופסורים מיכאל זהרי וגדעון אורשן.
ב-1963 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כמרצה מן המניין עד צאתו לגמלאות ב-2002. את השתלמות הפוסט דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת טקסס טק שבלאבוק, טקסס ב-1972. בשנים 1994–1997 שירת כראש המחלקה לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב.
לפקין התמחה בחקר האקולוגיה של אצות ועשבי הים של ים סוף, הים התיכון ואצות גופי המים היבשתיים של ארץ ישראל, והיה בקיא היטב גם בצמחי היבשה של הארץ.
הוא לימד קורסים כלליים על צומח הארץ, פלוריסטיקה ואקולוגיה של אצות ועשבי ים ושל אצות מים מתוקים ועוד, והכשיר את הדור הבא של ביולוגיים ימיים בארץ.
לפקין הגדיר מיני אצות חדשים לארץ ולמדע, פרסם מאמרים רבים בכתבי יד מקצועיים בארץ ובעולם, והשתתף בכנסים בין-לאומיים.
הוא נטל חלק במשלחות בין-לאומיות לאריתריאה (1965), קפריסין ורודוס (1970), נסע לשבתונים בארצות הברית ובאוסטרליה, ושיתף פעולה עם מדענים ברחבי העולם.
במסגרת עבודתו ייעץ לגורמים ממשלתיים בענייני אצות, ועזר לאקדמיה ללשון העברית למצא שמות עבריים לצמחי המים של הארץ.
כמו כן היה מעורב בפרויקט איתור והתראה על צמחים בסכנת הכחדה בישראל.
לפקין היה בין הראשונים שחקרו את הגירתן של אצות מים סוף לים התיכון, דרך תעלת סואץ.
אחת מתרומותיו החשובות הייתה בניית אוסף גדול של אצות ועשבי ים.
הוא החל את האוסף ב-1960 עם צמחי הים התיכון, ואחר כך הוסיף לו אצות מים סוף, כולל צמחים שנאספו במסגרת המשלחת הישראלית השנייה לדרום ים סוף (1965).
החל ב-1967 הוסיף גם צמחים שאסף בחופי חצי האי סיני ובתעלת סואץ.
בין 1968–1970 הוסיף צמחים מרודוס וקפריסין.
האוסף המקיף כולל מעל 7,000 דגימות יבשות ומעל 8,000 דגימות משומרות בנוזל.
האוסף שמור במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט שבאוניברסיטת תל אביב.
לפקין גדל על סיפוריהם של אביו וסבו על חייהם בעיר העתיקה בירושלים ובשכונות הראשונות מחוצה לה.
מגיל צעיר התעניין בהיסטוריה של ארץ ישראל ושל היישוב היהודי בה, וערך מחקר גניאולוגי מקיף על משפחתו.
הוא טיפח ארכיון שליבתו מסמכים היסטוריים משפחתיים, והתמחה בנושאים רבים הקשורים לישוב היהודי הישן בארץ ולתולדות ההתיישבות היהודית בה.
בין השאר ארגן כנסים לצאצאי משפחות לפקין ושלנק, בהשתתפות מאות אנשים.
לאחר צאתו לגמלאות השקיע את מלא מרצו במחקרים גיניאולוגיים.
הוא התנדב בעמותה למחקר גנאלוגי בישראל ממנה קיבל פרס הוקרה על פעילותו, בחבר'ה קדישא של העיר לודג', ובפרויקט הגיניאולוגי של המורמונים.
עבור ארגונים אלה ואחרים תרגם מסמכים רבים מיידיש, גרמנית, פולנית ורוסית.
יעקב מוזר (מגרמנית: Jacob Moser; 28 בנובמבר 1839 – 1922) היה איש עסקים, נדבן, שופט וראש עיריית ברדפורד שבאנגליה.
נודע כתורם שמימן את בנייתה של הגימנסיה הרצליה בתל אביב.
מוזר היה ממוצא יהודי-גרמני ונולד בעיר קפלן, במחוז שלזוויג-הולשטיין, אז חלק מדנמרק.
בצעירותו בילה כמה שנים בהמבורג ובפריז, והגיע לברדפורד ב-1863. בתשע שנותיו הראשונות שם עבד במשרדי פירמות שונות, ובשנת 1872 הפך לשותף, ולבסוף למנהל הראשי במשרד אדלשטיין ומוזר ושות', שהתפתח והפך לאחד מייצואני הטקסטיל הגדולים של ברדפורד.
בתור נדבן, העביר מוזר במהלך חייו לפי הערכות סכום כולל של 750,000 פאונד למטרות שונות ולארגוני צדקה.
לצד עבודתו בעסקי ייצוא הטקסטיל, היה מוזר מייסד ארגון הצדקה של ברדפורד, נוסף על ארגוני סיוע שונים שהקים.
ב-1882 היה מעורב בהקמת בית הספר הטכני של ברדפורד.
החל מ-1883 כיהן במועצת המנהלים של המרפאה המקומית, ותרם 5,000 פאונד לקרן לבניית בית חולים חדש.
בשנת 1898 סיפק 10,000 לירות שטרלינג לטובת הקמת קרן סיוע לזקנים וחלשים בעיר.
הוא תמך בבית החולים המקומי לילדים, ותרם 12,000 ספרים לספרייה המרכזית של ברדפורד.
ב-1896 הצטרף למועצת העיר ברדפורד כחבר עצמאי ברובע Manningham, ומאז כיהן בתפקידי ציבור שונים.
ב-1910 נבחר ללורד ראש עיריית ברדפורד, שהקנה לו גם תפקיד שיפוטי ראשי.
בנוסף, היה ממייסדי בית הכנסת הרפורמי של ברדפורד, וגילה אהדה לתנועה הציונית הצעירה.
ב-1908 השתתף מוזר בקונגרס הציוני השמיני בהאג שבהולנד, בראשותו של נשיא ההסתדרות הציונית דוד וולפסון, מחליפו של הרצל.
לקונגרס הגיעו גם אנשי הגימנסיה הרצליה מאחוזת בית (לימים: תל אביב), חיים בוגרשוב, בן ציון מוסינזון ומנחם שינקין, ובעידודם ובהשפעתו של ארתור רופין, הסכים מוזר לספק את הסכום להקמת בניין הגימנסיה הרצליה, בתמורה להנצחתו.
הבניין נבנה על מגרש שתרמה הקרן הקיימת לישראל.
אבן הפינה הונחה ב-1909, והבניין נחנך ב-1910, על שמו של מוזר.
יעקב (ג'קיטו) מאסטרו (1927 - 21 בפברואר 2016) היה יהודי יווני אשר הציל יהודים רבים במחנה ההשמדה אושוויץ ועל כך קיבל את אות המציל היהודי.
ג'קיטו מאסטרו נולד בסלוניקי בשנת 1927 ליצחק וגרציה מאסטרו.
לג'קיטו היו שתי אחיות ואח: אסתר (שעסקה גם היא בהמשך בהצלת יהודים בשואה), ז'אנה ודניאל.
אביו של ג'קיטו נפטר כשהיה בן שבע.
באפריל 1941 פלשו הגרמנים ליוון וכבשו את סלוניקי.
ג'קיטו הצעיר החל סוחר עם חיילי האס אס ולומד את השפה הגרמנית.
ב-15 במרץ 1943, נשלח ג'קיטו בן ה-15 בטרנספורט הראשון של יהודי יוון לאושוויץ.
היהודים הסלוניקאים לא דיברו גרמנית, וג'קיטו, שלמד גרמנית בתקופת הכיבוש, הפך למתרגם של יהודי סלוניקי וכך קיבל את תפקיד חלוקת העבודה לאסירים.
במסגרת תפקידו בחלוקת העבודה שינה פעמים רבות את מקומות העבודה של האסירים היהודים כך שאסירים שהיו חלשים יותר יזכו בעבודות קלות.
בדרך זו הציל כאלף יהודים.
כמו כן, ג'קיטו הצליח להשיג משקאות חריפים, סיגריות, תכשיטים ומצרכים נוספים, ובעזרתם לשחד את אנשי המחנה וליצור איתם קשרים.
כך הצליח לשחרר אסירים שנשלחו לניסויים רפואיים והשיג תרופות חיוניות לאסירים חולים.
בתום המלחמה נשלח ג'קיטו למחנות העקורים בדרום איטליה ומשם עלה לארץ ישראל בשנת 1946. הוא התנדב לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות.
התגורר בתל אביב ובהמשך בבת ים ועסק במכונאות רכב.
ב-2014 פרסם חוקר השואה גדעון גרייף את ספרו "המלאך הטוב מאושוויץ" העוסק בסיפור חייו של ג'קיטו מאסטרו.
בשנה זו גם קיבל את "אות המציל היהודי בשואה".
ג'קיטו נפטר ב-21 בפברואר 2016. בשנת 2018, לאחר מותו, נקרא על שמו רחוב בבית שאן.
רבי יעקב מאיר נולד בשנת 1739 בריבווילה (רופשוויהר בפי היהודים) שבחבל הריין התחתון, ליצחק זקיל (מוציג; נפטר בשנת ה'תקמ"ח) בנו של מאיר בן וולף ראש הקהילה במוציג , ולגלכה בתו של רבי שמואל זנוויל וייל רבה הראשי של אלזס (1711–1753).
אמו נפטרה בילדותו, ואביו נשא את אחותה חנה בשנת ה'תק"ח (1748), שממנה נולד לו בן נוסף.
רבי יעקב למד בקרלסרוהה ובפרנקפורט, היה תלמידם של רבי דוד טבלי שייאר (לימים רבה של מיינץ) ושל רבי שלמה זלמן מברלין.
בי' באלול ה'תקי"ח (1758) נשא את פייל לבית דרייפוס, והתגורר ככל הנראה בנידר-הגנטל , עיר חותנו.
בשנים אלה עמד בקשרים תורניים עם רבי יוסף שטיינהארט, שהיה אז רב בנידרנהיים ומדינת ריין תחתון.
בשנת ה'תקכ"ב (1762) מונה לעוזר הרב בנידר-הגנטל.
בתקופה זו כבר החל להשיב תשובות בהלכה, וכן חיבר באותה העת את ספרו "יודעי העיתים".
בשנת ה'תקכ"ט עבר לריקסהיים שבריין העילי, שם כיהן כרב ודיין.
בתקופה זו (ה'תקל"ז) אף התכתב עם רבי יחזקאל לנדא.
בשנת ה'תקמ"ז מונה לרבה של ריבווילה (תפקיד בו כיהן סבו שנים לפני כן), לצד תפקידו כרב ודיין בריקסהיים עיר מגוריו באותה העת.
מאוחר יותר פתח גם ישיבה בריקסהיים.
בסביבות שנת ה'תקמ"ז עבר לגור בסירנץ (כ-10 ק"מ צפונית-מערבית לריקסהיים), למשך פרק זמן קצר.
בשנת ה'תקמ"ט (1789), עם פרוץ המהפכה הצרפתית, בתוך גל המהומות של הפחד הגדול, נערך פוגרום ביהודי המקום, ורי"מ נמלט לאנדינגן שבקונפדרציה השווייצרית הישנה (כיום בשווייץ).
במהלך הפוגרום אבדו רוב חידושי התורה שלו.
בקיץ תקנ"ב שוב נערכו פרעות ביהודי אלזס במהלך מרד באלזס נגד חוק מדיניות הגיוס הכללי שהונהגה.
תקופה קשה עברה עליו בימי שלטון הטרור, כאשר כחלק מפולחן "כת ההיגיון" האנטי-דתי שהשליט מקסימיליאן רובספייר נרדפו רבנים יהודים בצרפת, ואורח החיים היהודי נפגע.
בחורף תקס"ג, לאחר למעלה מ-30 שנה בהם התגורר בריקסהיים, הוא עבר לנידרנהיים (נידר-ריין) , בריין התחתי, אחת הקהילות החשובות ביותר באלזס, שם מונה לרב על מקומו של הרב בנימין המנדינגר שנפטר באותה השנה.
בין השנים תקס"ח–תקע"ג עבר להתגורר בשטרסבורג, ומתוך דברי רבי אברהם די קולונה ורבי מנחם עמנואל דייץ עליו משתמע כי גם הקים בה ישיבה.
עם כינון הסנהדרין של פריז, הוא צורף בה כחבר מן המניין.
בדיוני הסנהדרין הוא הצטרף לדעת הרבנים שצידדו בדעה שמרנית וניסו למנוע תיקונים ורפורמות בדת.
עם הקמת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת מונה רבי יוסף דוד זינצהיים באופן רשמי לרב הראשי של הקונסיסטוריה המחוזית של הריין התחתון (אלזס התחתית).
אולם, מכיוון שהרב זינצהיים היה גם הרב הראשי של הקוסיסטוריה המרכזית (ולמעשה של כל יהדות צרפת), הוא לא שהה באלזס בפועל, ובתקופה זו הוא שימש רבי יעקב מאיר כממלא מקום הרב הראשי וכרב הראשי בפועל של שטרסבורג והקונסיסטוריה המחוזית.
לאחר פטירתו של רבי יוסף דוד זינצהיים מונה רשמית כרב הראשי של האזור מטעם הקונסיסטואר.
בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו.
רבי יעקב עסק רבות בצרכי ציבור ודאג לבני קהילתו.
בקיץ ה'תקנ"ב פעל לשחרור עצורים יהודים בבישהיים .
שימש גם כמתורגמן רשמי מעברית ומיידיש לצרפתית בעבור בית המשפט המקומי בשטרסבורג.
פועלו צוין בהערכה בעיתונים המקומיים הגויים (דבר חריג באותה התקופה) שציינו גם את העובדה שלא הותיר אחריו כל רכוש, עם פטירתו.
נפטר בשטרסבורג ב-28 במאי 1830, ה' בסיוון ה'תק"ץ, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
ידוע על בן אחד שלו בשם וולף, ועל שתי בנות, יהודית ורוסלין.
אחת מהן נישאה לרב יצחק וייל מווינצהיים, אבי אמו של הרב צדוק כהן, רבה הראשי של צרפת.
הודפס מכתב יד שהיה בספריית הרב ברוך מאיר יעקב שוחט האדמו"ר מקרלין.
ספר יודעי העיתים - על הלכות קידוש החודש לרמב"ם, נותר בכתב יד.
רבי יעקב מארג'י (לעיתים: מראג'י או מאראג'י; סביב ה'ת', 1640 - לפני ה'תע"ז, 1717) היה ראש ישיבת מקובלים בתטואן שבמרוקו, מראשי מפיצי קבלת האר"י בארצות המערב.
מחבר הפירוש 'אמת ליעקב' על ספר הזוהר - החיבור הראשון שמפרש את הזוהר על פי שיטת האר"י.
נולד בתטואן שבמרוקו לאביו רבי שמואל.
סיפר על עצמו, שבנערותו התעורר לדרוש ביסודות האמונה וידיעת דרכי השם.
ותחילה למד ספרי מחקר ופילוסופיה וספרי קבלת הקדמונים, ולבסוף הגיע למסקנה שהדרך הראויה היא על ידי לימוד חכמת הקבלה על פי שיטת האר"י, ומאז השקיע בה את עיקר לימודו.
תכנן לעלות לארץ ישראל, אך כנראה שתוכניתו לא יצאה לפועל.
כחלק ממפעלו שלח אגרות למקומות רחוקים לפרש להם דברי האר"י.
בנו רבי שמואל נמנה עם חכמי העיר תטואן.
רבי אברהם אזולאי - אב בית הדין ורבה של מרקש.
רבי אברהם אבן מוסה - אב בית הדין ורבה של תוניס.
רבי שלמה ן' קיקי - מחבר הספר 'דברי שלמה'.
רבי דוד בן כלפון - דיין ג'יברלטאר.
ככל הנראה, רבי יעקב היה החלוץ הראשון לפרש את הזוהר באופן מקיף על פי שיטת האר"י.
הפירוש נכתב בעידודו והמרצתו של תלמידו-חבירו רבי אברהם אבן מוסה.
מכתביו ששרדו, ידוע כיום על חמשת אלפים עמודים בכתב יד המכילים את פירושו לזוהר.
המאור הגדול - פירוש הזוהר על פרשת בראשית - יצא לאור על ידי אהבת שלום, תשפ"ב.
אמת ליעקב - פירוש הזוהר מפרשת נח והלאה - כרכים רבים יצאו לאור על ידי אהבת שלום.
לקט פירושים והגהות - הגהות ופירושים על התנ"ך, המדרש וכתבי האר"י.
הרב יעקב מאיר שטרן (נולד בג' בטבת ה'תשי"ב, 1 בינואר 1952) הוא רב ופוסק חסידי, אב"ד וראש בית הוראה "בשבילי אורייתא" ורב שכונת קהילות יעקב בבני ברק,
מכהן גם כדיין בבית הדין זכרון מאיר ובבד"ץ של חסידות ויז'ניץ.
הרב שטרן הוא פוסק הלכה בולט בציבור החסידי וההונגרי בבני ברק, והוא פוסק לרוב כשיטת רבו, הרב שמואל הלוי ואזנר.
נחשב לבעל מומחיות מיוחדת בהלכות סת"ם.
נולד בעיר שימלאו סילבאניי שברומניה, לחנניה יום טוב ליפא ולגיטל.
נישא להעניא בת חיים גדליה רוב, חסיד ויז'ניץ.
בשנת תשל"ח (1978) הוסמך להוראה על ידי הרב יצחק יעקב וייס שאף נתן הסכמתו לספרו "משנת הסופר".
הוסמך גם על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר, והיה לתלמידו המובהק.
לימים החל לשמש כחבר בבית דינו של הרב וואזנר בשכונת זכרון מאיר.
משמש בתפקידים רבים, בין היתר, רב בשכונת קהילות יעקב בבני ברק, דיין בבית הדין זכרון מאיר ובבית הדין של חסידות ויז'ניץ, ראש בית הוראה "בשבילי אורייתא" בצפון עיר בני ברק.
וכן מכהן כחבר נשיאות ארגונים שונים, ביניהם דרשו, ועד הרבנים לענייני צדקה ועוד.
הוא נודע כרב מומחה בהלכות סת"ם ואף חיבר ספר בהלכות סת"ם בשם "משנת הסופר".
משנת הסופר, הלכות סת"ם (ה'תשנ"ב).
אמרי יעקב, הלכות מלמדים (ה'תשנ"ו).
אמרי יעקב, על שולחן ערוך הרב.
אמרי יעקב, דיני ארץ ישראל (ה'תשס"ז).
אמרי יעקב, אבן העזר (ה'תשע"ב).
יעקב מברך את בני יוסף הוא ציור שמן על בד מאת האמן האיטלקי גוארצ'ינו, שנוצר בסביבות שנת 1620 ומהווה דוגמה מובהקת לסגנון הבארוק האיטלקי.
היצירה מצטיינת בדרמטיות רגשית, במשחקי אור וצל אופייניים לתקופה, ובקומפוזיציה דינמית המדגישה את המתח הרגשי שבסצנה המקראית.
הציור מוצג כיום בגלריה הלאומית של אירלנד, לאחר שעבר שימור ושחזור מקיף במכון גטי בשנים 2016–2018.
היצירה היא אחת מיצירותיו החשובות של גוארצ'ינו, המדגימה את סגנונו הבארוקי הרגיש והדרמטי.
היצירה עברה מסלול מורכב של בעלות – מהזמנה פרטית באיטליה, דרך ספרד ואנגליה, ועד שהתגלתה מחדש בפריז ונרכשה על ידי דניס מאהון.
מאז שנת 1997 הוצגה בהשאלה בגלריה הלאומית של אירלנד, ובשנת 2008 נתרמה רשמית לאוסף המוזיאון.
בשנים 2016–2018 עברה רסטורציה מקיפה במוזיאון גטי, וכיום היא מוצגת כאחת מגולות הכותרת של אוסף הבארוק האיטלקי בגלריה.
הציור מבוסס על סיפור מקראי מספר בראשית (מ"ח 8–20), שבו יעקב, סמוך למותו, מעניק את ברכתו לנכדיו.
למרות שיוסף מנסה להבטיח שבנו הבכור, מנשה, יקבל את הברכה העיקרית, יעקב משכל את ידיו ומניח את ימינו על ראש אפרים, ומעניק לו את הבכורה.
בחירה זו נתפסה במסורת היהודית והנוצרית כסמל לרעיון של העדפה אלוהית שאינה תלויה בסדר הלידה הטבעי.
גוארצ'ינו משתמש בקומפוזיציה דינמית ואלכסונית כדי להדגיש את המתח הדרמטי שבסצנה.
יעקב ממוקם במרכז הציור, בעוד שיוסף נוטה לעברו, ידיו מושטות במחווה של מחאה.
הבעת פניו של יעקב משדרת שלווה והכרה בגורל האלוהי, בעוד פניו של יוסף מבטאות הפתעה ואי-השלמה.
הניגוד הזה משקף את המסר העמוק של היצירה – הפער בין הרצון האנושי לבין הבחירה האלוהית.האור בציור מאופיין באיכות רכה, המדגישה את ההבדלים בין פניו הקמוטות של יעקב לבין המבע הצעיר של נכדיו.
הצללים והצבעים העשירים תורמים לתחושת הדרמה והאינטימיות גם יחד.
שילוב זה של ריאליזם רגשי עם קומפוזיציה אלגנטית ממחיש את סגנונו הייחודי של גוורצ'ינו, שהושפע מקאראווג'ו אך שמר על גישה מעודנת יותר.
גוארצ'ינו היה ידוע בתהליך היצירה הקפדני שלו, שבמהלכו יצר סקיצות רבות כהכנה לציוריו.
רישום מוקדם של "יעקב מברך את בני יוסף", המתוארך לשנים 1615–1625, נשמר כיום במכון האמנות של שיקגו.
הרישום, שנעשה בדיו חומה עם שטיפות צבע, מתאר את מבנה הסצנה המרכזית וכן דמויות נוספות שאינן נכללו בציור הסופי.
השוואה בין הרישום לבין היצירה המוגמרת חושפת כיצד גוארצ'ינו פיתח את הקומפוזיציה, שיפר את משחקי האור והדגיש את הדרמה שבמחווה של יעקב.
היצירה הוזמנה במקור על ידי הקרדינל יקופו סרה, פטרון חשוב של גוארצ'ינו, ושכנה בפרארה שבאיטליה.
לאחר מותו של סרה בשנת 1623, עברה הבעלות לקרדינל ג'וליו סקיאטי, ובשנת 1629 נצפתה על ידי הצייר הספרדי דייגו ולאסקס בעת ביקורו באיטליה.בשנות ה-40 של המאה ה-17 הועבר הציור לדון חואן אלפונסו אנריקס דה קבררה, שגריר ספרד בוותיקן, ובנו הוריש אותו לכנסיית סן פסקואל באילון במדריד.
בשנת 1803 עבר הציור לידיו של מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד ויועצו של קרלוס הרביעי.
לאחר נפילתו הפוליטית, הציור נמכר מחדש.
עותק מוקדם של היצירה, שנוצר לפני 1808, שמור כיום באוסף National Trust באנגליה.
הגילוי מחדש והרכישה על ידי דניס מאהון
בשנת 1843, הציור היה באוספו של ג'ון ראשאוט, ברון נורת'וויק השני, ובמכירה הפומבית שנערכה לאחר מותו בשנת 1859 הוא נמכר שוב.
במשך כ-70 שנה לא היה ידוע מה עלה בגורלו, עד שהתגלה בפריז בשנת 1932 על ידי ההיסטוריון הרמן ווס.
בשנת 1934, האספן והחוקר דניס מאהון רכש את הציור תמורת 120 ליש"ט בלבד.
מאהון, שהיה מומחה לאמנות הבארוק, החזיק בציור במשך עשרות שנים, ולאחר מכן השאיל אותו לגלריה הלאומית של אירלנד בשנת 1997.
התרומה לגלריה הלאומית של אירלנד ושימור היצירה
בשנת 2008, מאהון העניק את הציור במתנה רשמית לגלריה הלאומית של אירלנד, באמצעות הקרן הבריטית למען הגלריה הלאומית של אירלנד.
בשנת 2016, הציור נשלח לשימור ושחזור במוזיאון גטי, שם עבר תהליך רסטורציה מקיף שנמשך עד 2018.
רבי יעקב מאיר פדובה (בכתיב יידישאי: פאדווא) היה רבה של בריסק, וחיבר ספרים ביניהם מקור חיים וכתונת פסים.
רבי יעקב מאיר פדובה נולד בשנת תקנ"ז (1796) בעיר בריסק שבליטא (כיום בבלארוס), למשפחת פדובה המיוחסת.
אביו היה רבי חיים פדובה, ואמו הייתה מירקא, בת למשפחת רבנים חשובים.
רבי יעקב מאיר היה מיוחס לרבנים רבים ביניהם הרמ"א, המהר"ם מלובלין, המעשה רוקח, המגיני שלמה, רבי נפתלי כ"ץ, המהר"ל מפראג, והשר שאול וואהל.
סבו, רבי אהרן פאדווא, שימש כרב העיר בריסק והיה מחבר הספר "מנחת אהרן".
בילדותו למד אצל רב העיר, רבי אריה לייב קצנלבוגן.
בהיותו צעיר, שודך רבי יעקב מאיר לבתו של רבי אריה לייב קצנלבוגן, אך היא נפטרה טרם נישואיהם.
לאחר מכן נשא את עכסא, בתו של הגביר רבי שאול לעווין מקרלין, משפחתו של חותנו הייתה משפחת אצולה עשירה וידועה.
רבי יעקב מאיר עבר להתגורר בקרלין, שם יכל להתמקד בלימוד התורה ובהפצתה, בעוד חותנו דאג לכל צרכיו הכלכליים והפנה אליו תלמידים עם שאלות הלכתיות.
בקרלין רבי יעקב מאיר לא רק ענה לשאלות הלכתיות ששלחו אליו ממקומות שונים, אלא גם לימד תלמידים, מה שהביא לפרסומו כראש ישיבה ורב מובהק.
גם רבי יעקב ברוכין, רב העיר בריסק לאחר רבי אריה לייב קצנלבוגן, שלח אליו שאלות הלכתיות.
בתקופה זו גם החל רבי יעקב מאיר לעסוק בהדפסת ספריו, כשבשנת ה'תקצ"ו (1836) יצא לאור ספרו הראשון "מקור מים חיים", חיבור על שולחן ערוך יורה דעה, שבהמשך הודפס כהערות על השולחן ערוך.
בשנת ה'ת"ר (1840), עם פטירתו של רבי אריה לייב קצנלבוגן, רב העיר בריסק, מונה רבי יעקב מאיר לאב"ד בריסק, תפקיד אותו נשא עד לפטירתו.
כהונתו כרב העיר נמשכה מספר שנים, ובמהלכן זכה להערכה רבה ונהנה ממעמד רבני נכבד.
בתקופת רבנותו אירעה שריפה גדולה בעיר בשנת ה'תר"ז (1847).
במהלך השריפה נהרגו שנים עשר יהודים, ורבי יעקב מאיר פעל באופן נמרץ כדי לסייע בהתרת העגונות ובמציאת פתרונות הלכתיים.
בתקופות רעב קשות, הורה להקל ולסייע לכלל הציבור היהודי, ובין היתר התיר לאכול קטניות בפסח, וזאת בעקבות מצוקה קשה.
הוא אף הסכים להכשר אתרוגי קורפו, דבר שהיה חדשני באותו הזמן.
מתלמידיו היו רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן, רבה של מינסק, ורבי איסר יהודה מאלין, דיין בבריסק.
בנו רבי אהרן משה פאדווא, שהיה גם הוא תלמיד חכם ומחבר הספר "ביאור הרא"ם" על מדרש שוחר טוב, היה אחד מהצאצאים המפורסמים ביותר.
בנו השני, רבי צבי הירש פאדווא, נשא את נכדת הברוך טעם, ותפס גם הוא תפקידים רבניים חשובים.
משנת ה'ת"ר חלה בכמה מחלות שונות.
בימי חוליו נערכו בבריסק עצרות תפילה לרפואתו.
נפטר בבריסק בכ"א בכסלו ה'תרט"ו.
ימליץ גם עתה טוב בעדנו
ה"ה הגאון האמיתי החסיד מופה"ד המפורסם מו"ה יעקב מאיר נ"ע בהרב המפורסם מו"ה חיים פדוא אב"ד ור"מ דפה בריסק נפטר ונקבר יום ג' כ"א כסלו תרט"ו לפ"ק תנצב'ה
לאחר פטירתו במשך כעשר שנים לא מונה רב לעיר בריסק עקב המנהג בעיר שלא למנות רב שאינו מצאצאי השר שאול וואהל.
הודפס ספר "בכי מסתרים" על פטירתו.
מקור מים חיים – חיבור על שולחן ערוך יורה דעה, בו הוא מבאר סוגיות הלכתיות באופן יסודי ומעמיק.
כתונת פסים – פירוש על הנימוקי יוסף, שבו הוא מבאר את דברי הנימוקי יוסף ומסביר את השיקולים ההלכתיים בצורה ברורה.
תשובות מהרי"ם – ספר תשובות הלכתיות שפורסם לאחר מותו, וכולל את התשובות שהשיב לשאלות שנשלחו אליו.
נטפי מים – פירוש על הגדה של פסח, שנדפס בוורשה בשנת תרמ"ה.
נחלי מים – דרושים באגדה ותשובות בהלכה.
חצי יונתן – פירוש על רבנו יהונתן שעל הרי"ף.
מזא"ה נולד במוגילוב שעל נהר דנייפר באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשפחה חב"דית.
אביו, רבי ישעיה, נפטר כאשר היה בן ארבע.
במקביל לחינוך תורני, למד בגימנסיה בקרץ' ולאחר מכן משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
דגל באידאולוגיה של חובבי ציון ויסד קבוצה בשם "ברח דודי" או מב"ו - "מי בכם ויעל".
בתקופת לימודיו באוניברסיטה היה חבר ב"חובבי ציון".
ב-1884 היה ממייסדי החוג "בני ציון" יחד עם מנחם אוסישקין ויחיאל צ'לנוב.
ב-1890 ארגן באודיסה קבוצת בעלי הון להתיישבות בארץ ישראל, נסע לארץ ישראל ורכש את הקרקע של מחניים בגליל.
בשל קשיים כלכליים הקרקע נמכרה לברון רוטשילד.
ב-27 באוקטובר 1893, אחרי סילוקו של הרב סולומון מינור, מונה מזא"ה לכהן כרב הראשי של מוסקבה.
הוא נבחר כרב מטעם ונחשב גם בעיני היהודים המסורתיים כרב ראוי.
באותה שנה, בעידודו של מזא"ה, החל לפעול במוסקבה חוג אוהבי השפה העברית.
הוא התפרסם בעולם היהודי בעקבות עדותו האמיצה כעד מומחה במשפט בייליס, שבו הזים את עלילת הדם כמומחה ליהדות.
במשפט באה לידי ביטוי גם היכולת הרטורית שלו.
בשנת 1917 ייסד יחד עם נחום צמח ומנחם גנסין אגודה להקמת תיאטרון הבימה.
לאחר מהפכת פברואר נבחר כנציג הרשימה היהודית בכנס היסוד הרוסי.
ב-1924 נפגש עם הסופר מקסים גורקי, ולאחר מכן, בחודש יולי של אותה שנה, גם עם לנין, בניסיון לעצור את הפוגרומים באוקראינה ואת רדיפת היהדות בברית המועצות.
ב-1923 פנה למיכאיל קלינין ולפליקס דזרז'ינסקי במחאה נגד ניסיונות סגירת בית הכנסת הגדול במוסקבה.
הרב מזא"ה נפטר במוסקבה ונקבר בבית הקברות דורוגומילובסקויה.
קברו הועבר ב-1932 לבית הקברות ווסטרייקובסקויה.
כתב ארבעה כרכים של זכרונות, וכן מאמרים בשמות העט "סעדיה אהרוני", "יעקב הכהן" ו"כוכב".
רחוב מזא"ה בתל אביב ורחובות בהרצליה, בנתניה ובחולון נקראו על שמו.
יעקב מַלְץ (8 באוקטובר 1923 – 8 באוקטובר 2006) היה שופט בית המשפט העליון ומבקר המדינה הרביעי של מדינת ישראל.
נולד ב-8 באוקטובר 1923 בלבוב שבפולין, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1925, בגיל שנתיים.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה ולאחר מכן למד במשך שנה אחת לימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שעזב את האוניברסיטה העברית, החל ללמוד משפטים והשלים את תואר הבוגר בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (1946).
את ההתמחות עשה במשרד עורכי הדין זמורה (לימים הנשיא הראשון של בית המשפט העליון), קרונגולד, רוזן (לימים שר המשפטים הראשון) ואחר כך במשרד בר שירה.
ביוני 1948 קיבל רישיון לעריכת דין בטקס הראשון להסמכת עורכי דין במדינת ישראל.
ב-1948 התגייס למשטרה והשלים את קורס הקצינים הראשון במשטרת ישראל.
היה עוזרו של ראש האגף לחקירות פליליות ירחמיאל ירון.
באפריל 1950 הועלה לדרגת פקד.
לאחר מכן עבד כעורך דין במשרד פרטי שפתח וכמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1979 מונה להיות שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.
כשופט, ישב כדן יחיד בתיקים אזרחיים ובמשך כשנתיים כיהן כראש ההרכב הדן בתיקי פשיעה חמורה.
כן ניהל את תביעת הדיבה של הלנה עם-רם נגד רשות השידור ופסק לעם-רם פיצויים של 27 אלף דולר, מהסכומים הגבוהים ביותר שנפסקו בישראל בתביעת דיבה.
ב-1986 מונה להיות שופט בפועל בבית המשפט העליון וכיהן בתפקיד זה עד שמונה ב-5 בפברואר 1987 למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור.
ב-30 ביוני 1988 מונה כשופט במינוי קבוע בבית המשפט העליון.
בעקבות מינויו פרש מתפקידו כמבקר המדינה.
מלץ פרש לגמלאות בהגיעו לגיל 70, ב-1 באוקטובר 1993.
לאחר פרישתו המשיך בפעילות ציבורית:
שימש כעשר שנים, עד שנת 2005, יושב ראש הוועדה לציון חסידי אומות העולם הפועלת ליד מוסד יד ושם.
עמד בראש הוועדה למינוי יועצים משפטיים לחברות ממשלתיות בין 1995 ל-1998.
בשנת 1998 בעקבות חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, והקמת האנדרטה לזכר חללי פעולות האיבה בהר הרצל, עמד בראש הוועדה להשוואת תנאי נפגעי פעולות איבה לתנאים המקבלים אלמנות ויתומי צה"ל ('ועדת מלץ' - שם זה נדד, מאוחר יותר, בשנת 2000, לוועדה בענייני המוסדות להשכלה גבוהה, נושא שקיבל הד חזק יותר בתקשורת).
ועדה זו קבעה שיש להשוות את התנאים של השניים, והמליצה על קיום הטקס להנצחת נפגעי פעולות האיבה בהר הרצל, אמנם כפשרה, בטקס נפרד.
בסופו של דבר (בשנת 2009) המלצות הוועדה השפיעו על כך שגם שם היום ומשמעותו השתנו בחוק וכללו את נפגעי פעולות האיבה.
עמד בראש ועדת מלץ, או בשמה המלא, "הוועדה הציבורית לבחינת המבנה הארגוני של המוסדות להשכלה גבוהה, בראשותו של שופט ביהמ"ש העליון (בדימוס) יעקב מלץ" - ועדה ציבורית לבחינת מבנה האוניברסיטאות, שהמליצה על שורת רפורמות במבנה ההשכלה הגבוהה בישראל, שהמלצותיה פורסמו בינואר 2000.
פסק הבוררות המפורסם ביותר שלו היה בין "כלל ביטוח" לאלי ארוך, בעניין תיק ניירות ערך שניהלו אלי וג'ני ארוך, בו קבע מלץ שעל כלל פיננסים לשלם לארוך 95 מיליון ש"ח.
פסק הבוררות בוטל לאחר פנייה של כלל פיננסים לבית המשפט בדרישה לבטלו ולאור איומים שהיו על השופט כפי שגילו ב"ויצמן יער חקירות"
נפטר ב-8 באוקטובר 2006 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הותיר אחריו שתי בנות, בהן הסופרת רונית לוינשטיין מלץ, שהייתה אשתו של הרב יגאל לוינשטיין.
הרב יעקב ישראל מזרחי (ה'תר"ף, 1919 – א' באלול ה'תש"ם, 13 באוגוסט 1980) היה רב ואיש ציבור חרדי-ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
נולד בשכונת "שעריים" ברחובות (אז מושבה), לשושנה והרב דוד מזרחי, יוצאי תימן.
אביו עלה לארץ כעשור לפני שנולד, כיהן כאב בית דין ברחובות, ונהרג בהפצצות על המושבה במלחמת העצמאות.
עוד בתקופת המנדט הבריטי פעל רבות בקרב יוצאי עדות המזרח בארץ, ופעילותו התגברה לאחר מלחמת העצמאות וגלי העלייה.
הוא פעל במעברות ברחבי הארץ לחיזוק היהדות, ונלחם בכפייה החילונית שהופעלה על העולים.
נהג להסתובב ברחבי הארץ על אופנוע או בתחבורה ציבורית.
היה דרשן בולט ונאם בכינוסים ועצרות המוניות.
בהמשך מונה למנהל מחלקת עדות המזרח באגודת ישראל בארץ ישראל, בתפקיד זה עסק בבעיות הקליטה של עדות המזרח, ובעיקר מבחינה דתית-רוחנית.
בין היתר עמל רבות לרישום תלמידים למוסדות תורניים, בהתחלה לשולחם לפנימיות, ובהמשך סייע לייסד בתי ספר ומקומות לימוד.
בהמשך מונה לסגן יו"ר אגודת ישראל בארץ ישראל.
לחבר מועצת העיר רחובות, ולסגן ראש העיר והממונה על מחלקת הרווחה.
שימש סגן יו"ר המועצה הדתית והיה פעיל במוסדות החינוך הדתיים בעיר.
בשנת 1972 נכנס ל מטעם אגודת ישראל במקומו של שלמה יעקב גרוס, על פי הסכם רוטציה והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.