tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר רוצפו כמחצית מרחובותיו באבן בזלת שחורה ובאבן גיר לבנה, מערכות אספקת המים והביוב שופצו, ובתים היסטוריים וחומות הבוץ של העיר שוחזרו.
המבנים ההיסטוריים בעיר, שחלקם נישאים לגובה של עד תשע קומות, מצופים באדמה ומעוטרים בעיטורים לבנים המדגישים את הפתחים בקירותיהם ומסמנים את המעברים בין הקומות.
הם בנויים בצורה מסורתית מאבן, מלבנים או מלבנות בוץ, או משילובם של כל אלה.
קומת הקרקע משמשת לאחסון ולמגורי חיות בית, ולעיתים אין קבועים בה חלונות.
גרם מדרגות מוליך אל הקומות העליונות, שבהן שוכנים אולם משותף מרכזי, דיוואן המשמש באופן בלעדי להתכנסות המשפחה ולאירועים חגיגיים, וחדרי המגורים, שמספרם עשוי להגיע עד שישים.
בקומה העליונה נמצא חדר המכונה "מפראג'" ומיועד לפגישות הגברים בשעות אחרי הצהרים.
על הגג שוכן פעמים רבות מכל לאחסנה ולאספקה של מים.
המטבח, השירותים, ופעמים רבות גם באר, שוכנים בחצרות הבתים.
עם האתרים הידועים בעיר נמנים המסגד הגדול, שער באב אל-ימן ושוק המלח.
בשנת 1972 אמר במאי הקולנוע האיטלקי פייר פאולו פאזוליני: "מנקודת מבט אדריכלית, תימן היא המדינה היפה בעולם, וצנעא היא ונציה של העולם הערבי."
מסורת הייתה בידי יהודי צנעא שהם שהקימו את העיר בג'בל נוקם המשקיף עליה (בשרידים ארכאולוגיים שם נמצאו כתובות יהודיות).
יהודי תימן כינו את העיר גם בשם "אוּזָל" (בעיקר בשירים), על פי האמור בספר בראשית:
רשימה דומה נזכרה גם ב, ולרב סעדיה גאון יוחס פירוש הפסוק כמתייחס
ל"דמאר וצנעא וצעדה", שלוש ערים ידועות בתימן, בהם היו ריכוזים יהודיים משמעותיים.
אולם הכינוי "אוזל" או "אזאל" רווח גם בקרב לא-יהודים.
בין אם דבר זה נכון ובין אם לאו, יהודים התגוררו בעיר כבר בתחילת המאה ה-4 וייתכן שאף לפני כן.
צנעא הייתה מרכז יהודי בתקופת שלטונה של ממלכת חמיר, והיהדות הייתה דתם של מלכיה.
המלך יוסף ד'ו נואס, שליטה האחרון של ממלכת חמיר בתחילת המאה ה-6, ידוע במיוחד בהיותו יהודי קנאי.
לפי א-ראזי ניצב בית הכנסת היהודי לאחר כיבוש העיר על ידי אקסום בסמוך לקתדרלה, ויהודים המשיכו והתגוררו בעיר במשך כל ימי הביניים ולאחריהם, ולמעשה עד לעלייה ההמונית לישראל החל בשנת 1949.
יהודי צנעא היו בעיקר אמנים ובעלי מלאכה, אך רבים עסקו במסחר.
כרבע עד שליש מהם נחשבו אמידים במונחים המקומיים, וחלקם היו בעלי ממון והחזיקו בבעלותם רכוש לא רק ברובע היהודי, אלא ברחבי העיר ומחוץ לה.
מאחר שהיהודים היו משוחררים מנאמנות שבטית, הם נחשבו בדרך כלל בעיני האימאמים לנאמנים, ואלה אף פנו אליהם פעמים רבות בבקשות מימון ותמיכה.
לכן היה היחס ליהודים בצנעא הוגן בדרך כלל, אם כי מדי פעם הם סבלו מגזרות שונות, כמו בתקופת חוסר השקט באמצע המאה ה-13. בגירוש מוזע ב-1679 גורשו יהודי צנעא מהעיר ורכושם הוחרם.
הם הורשו לשוב אליה לאחר מספר שנים, אך נאסר עליהם להתגורר בעיר העתיקה, וכך קם הרובע היהודי.
הרובע נודע בשם "קאע אל-יהוד", ושכנו בו 14 בתי כנסת ושוק משלו.
גם ב-1761 התנכל אחד מהאימאמים ליהודים, ובמצוותו נהרסו כל בתי הכנסת ונאסר על בתי יהודים להתנשא לגובה של יותר מתשעה מטרים.
בתי הכנסת נבנו לאחר מכן מחדש, אולם בתי היהודים נותרו נמוכים.
דיווחים מהמאות ה-19 וה-20 ציינו כי יהודי העיר מנו כחמישית מהאוכלוסייה, היינו בין 4,000 ל-12,000 איש בהתאם לתקופה.
בשנת 1875 דווח על 25 בתי כנסת בעיר.
כ-2,500 מיהודי תימן עלו לארץ ישראל בעליית אעלה בתמר בשנים 1881–1882, בהם גם יהודים מצנעא.
הקהילה היהודית בצנעא חוסלה עם עלייתם של יהודי תימן לישראל בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, וברחבי המדינה כולה מתגוררים בראשית המאה ה-21 כ-300 יהודים בלבד.
בבתי הרובע היהודי, שנחשבו ליוקרתיים ביחס לבתים הגבוהים והצפופים של העיר העתיקה, התיישבו מוסלמים, ובשנת 1982 התגוררו ברובע היהודי של העיר כ-3,000 איש.
בצנעא פעלו מספר ישיבות ידועות לאורך הדורות, ובהן בית אלשיך, בית שרעבי וכמו כן היה גם קיבוץ ת"ח באלמדרש, כאשר עליהן ועל כל גלילות תימן מנצחת הישיבה שהייתה בבית הכנסת בית צאלח הידועה גם בשמה השני הישיבה הכללית.
על רבניה וחכמיה של העיר בדורות האחרונים נמנו בני משפחת שמן - הרב שלום שמן, הרב יוסף שמן.
מאז ומעולם היוו ישיבותיה מוקד לבואם של גדולי תורה שחיו מחוץ לעיר כמו רבי שלום שבזי שחי לפני למעלה משלוש מאות שנה, ועד הדור האחרון לגלות כמו הרב יחיא נחום והרב ישראל עוזרי.
צנתור הוא ניתוח זעיר פולשני שבמהלכו מוחדר צנתר - צינור דק וארוך לתוך כלי הדם במטרה לשמור על יציבות דפנותיו או לחלופין לפתוח את זרימת הדם בכלי הדם.
בנוסף הצנתור יכול לשמש לאבחון למידת הסתימה של כלי הדם.
הניתוח מבוצע בהרדמה ותחת שיקוף.
צנתור לב או צנתור כלי דם כליליים - פרוצדורה אבחנתית וטיפולית הנפוצה בשימוש במחלות כלי דם
צנתור שלפוחית השתן – החדרת צינור דק לשופכה לשם איסוף שתן ישירות משלפוחית השתן
צנתור מוח – לטיפול במחלות של כלי הדם המוחיים
צנתור וירטואלי – פעולת אבחון, באמצעות מכשיר CT, של מחלה של עורקי הלב
צנרת תעשייתית היא מערכת של צינורות לשינוע זורמים.
הזורם בצנרת יכול להיות נוזל כמו מים או דלק, לחלופין הוא יכול להיות גז כמו קיטור, גז טבעי או אוויר.
הזורם יכול להיות תערובת של מספר חומרים, במצבי צבירה שונים, כגון: תערובת של נוזל עם גז, נוזל ומוצק, או מוצק וגז וכיוצא בזאת.
הנדסת צנרת היא הענף בהנדסת מכונות העוסק בצינורות וכולל: תכנון, ביצוע ותפעול של מערכות צנרת כדי שיעמדו בדרישות כמו בחירת תוואי, חומר מבנה, תפקוד, לחץ ושיתוך.
המהפכה התעשייתית והשימוש התעשייתי בקיטור העלו את הצורך בצנרת חזקה ויעילה לגזים ולנוזלים חמים ובלחץ גבוה.
הצנרת יכולה להיות מותקנת כשהיא קבורה מתחת לקרקע, בתעלות תת-קרקעיות או מותקנת על גבי הקרקע או על גשרי צנרת מעל הקרקע.
בקווי הצנרת מותקנים מגופים, אביזרים ואלמנטים לבקרת הלחץ, הספיקה, הטמפרטורה, איכות הזורם, בצד משאבות, מפוחים, או מדחסים ומכלים, והם לרוב חלק בלתי נפרד מהדיון על הצנרת וחלק בלתי נפרד מהתכנון, הביצוע והתפעול.
התכנון של הצנרת התעשייתית או הצנרת התהליכית מתחיל אצל מהנדס התהליך, והוא יוצא לאור בצורת תזרים תהליכי הכולל את הצנרת, המכשור והציוד הנלווה.
מהנדס הצנרת ומתכנני הצנרת בוחרים את הצינור המתאים, התוואי, תמיכות ופרטים נוספים כדי שהמערכת תפעל כראוי.
צנרת יכולה להיות בקוטר של 8\1 אינץ' (כשלושה מילימטר) עד קוטר של עשרות אינצ'ים 48 או מספר מטרים.
את הצנרת צריך לתכנן כך שתעמוד במאמצים הנוצרים ממשקל הצינור והזורם בו, משקל הבידוד, מהלחץ בתוך הצינור או מחוץ לצינור, מאמצים הנוצרים כתוצאה מההתפשטות של הצינור בהיותו חם ומכוחות חיצוניים כמו רעידות אדמה, רוחות, עומס שלג וכדומה.
כדי לחשב מערכת מורכבת של צנרת העומדת בעומס מורכב של לחץ וטמפרטורה בנוסף למשקל ולכוחות רוח ורעידות אדמה אפשריים, מהנדסי הצנרת משתמשים בתכנות ייעודיות לחישוב צנרת המחשבות בשיטת האלמנטים הסופיים ומציגות את התוצאות של המאמצים והתזוזות תחת עומס בצורה גרפית נוחה לזיהוי ולהבנה.
צניעות במשמעה הרחב מייצגת אופן התנהגות מוסרית שעיקרה הימנעות מהתנהגות מוחצנת האמורה להעיד על תכונותיו של האדם.
במשמעות רחבה זו של מושג הצניעות כלולה גם הצניעות בתחום המיני.
עם השנים, הפכה הצניעות בתחום המיני לחלק המרכזי במושג הצניעות ביהדות, הן בהלכה והן במחשבה היהודית.
אף על פי שפרשנים מצאו במקרא רמזים רבים לצניעות, למעשה קיימים במקרא שני ביטויים בלבד הקשורים לשורש צנ"ע, ואין בהם זיקה מפורשת לצניעות בתחום המיני.
ביטוי מובהק למשמעות הרחבה של מושג הצניעות מצוי בדברי הנביא מיכה .
המופע השני של השורש צנ"ע במקרא מופיע בספר משלי: וגם אותו מפרשים מפרשי הפשט בזיקה לענווה ('המסתתרים עצמם מרוב ענותנותם' – מצודת ציון), או בזיקה לריסון עצמי והקפדה מתודולוגית חמורה בחיפוש אחרי החכמה (פירוש הרלב"ג).
בספרות חז"ל ניתן כבר מקום רחב לשימוש במושג הצניעות במשמעות המינית, אף על פי שעדיין אין זו המשמעות הדומיננטית.
בתואר 'צנועים' זוכים אנשים שמדקדקים במצוות בהסתר ובענווה.
בני אדם אלה קרויים "הצנועים", "צנועי בית הלל".
אף מי שמקפיד לעשות את צרכיו בהסתר נקרא צנוע.
כך 'אמר רבן גמליאל: בשלשה דברים אוהב אני את הפרסים: הן צנועין באכילתן, וצנועין בבית הכיסא, וצנועין בדבר אחר'.
ונאמר גם: 'דתניא אין קורין צנוע אלא למי שצנוע בבית הכיסא'.
נשים, לעומת זאת, כבר זוכות בתואר צנועות בדרך כלל בהקשר המיני.
כך מציינת הגמרא לשבח את שרה, שהייתה באוהל בעת ביקור המלאכים אצל אברהם, "להודיע ששרה אמנו צנועה הייתה", את רחל, שנאמר שבשכר צניעות שהייתה בה זכתה ויצא ממנה שאול, ועוד דוגמאות רבות.
ההסתרה הראויה של התחום המיני מטעמי צניעות נקשרה עם תחומים אחרים שהאזוטריקה יפה להם: "אין דורשין בעריות בשלשה, ולא במעשה בראשית בשנים.
ולא במרכבה ביחיד, אלא אם כן היה חכם ומבין מדעתו".
בכיוון ההפוך, הועמס לימים גם התחום המיני במשמעות מיסטית.
בספרות הקבלה ובספרות המוסר הועצם משקלה וחשיבותה של הצניעות בתחום המיני, והיא אף הטביעה את חותמה על האתוס של החברה היהודית בקהילות מסוימות.
משמעות דומה למושג צניעות מצויה גם במושג דרך ארץ בספרות חז"ל.
גם המושג "דרך ארץ" מייצג הן התנהגות חברתית כללית ראויה והן הוראות והמלצות להתנהגות בתחום שבינו לבינה.
אלא שבעוד שבמושג הצניעות הלכה וגברה המשמעות של צניעות בתחום המיני, הרי שבמושג דרך ארץ משמעות זו הלכה ונתמעטה.
התנהגות הפוכה ולא צנועה בתחום המיני קרויה בפי חז"ל קלות ראש.
בלשון זה נוקטת הברייתא בבואה לתאר את הרקע ליוזמת ההפרדה בין גברים לנשים שננקטה בשמחת בית השואבה:
"בראשונה היו נשים מבפנים ואנשים מבחוץ והיו באים לידי קלות ראש התקינו שיהו נשים יושבות מבחוץ ואנשים מבפנים ועדיין היו באין לידי קלות ראש התקינו שיהו נשים יושבות מלמעלה ואנשים מלמטה".
למשל, "קְדֹשִׁים תִּהְיוּ כִּי קָדוֹשׁ אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם", ורש"י שם מפרש בעקבות מדרש ויקרא רבה: "קדושים תהיו - הוו פרושים מן העריות ומן העבירה".
מקורות להלכות הצניעות בהקשר המיני
גדרי הצניעות והלכותיה בהקשר המיני נסמכו ברובן על .
חלקם נסמכו גם לפסוק: .
מקור נוסף לאיסור הרהור נמצא בפרשת ציצית:, וכמו שדרשו בגמרא ובספרי:
כמו כן, בדיון ההלכתי על אופנת הלבוש השתלבו גם דיונים על האיסור .
"קרבה לעריות", אם כן, כוללת את כל ההתנהגויות הכרוכות בגירויים ארוטיים, והיא המקור לגדרי הצניעות.
על פי דעת חלק מחז"ל, הקרבה לעריות עצמה מקבלת מעמד של איסור מן התורה.
ואולם ישנן דעות חלוקות, כגון האמורא רבי פדת, הסבור שכל גדרי הצניעות וההרחקה אינם אלא מדרבנן.
מחלוקת תלמודית זו על מעמדם של גדרי הצניעות נמשכה גם אל חכמי הראשונים, והיא באה לידי ביטוי במחלוקת בין הרמב"ם לרמב"ן סביב מניין המצוות הרמב"ם מונה במנין תרי"ג המצוות את גדרי הצניעות הכלולים בקרבה לעריות.
לעומתו סבור הרמב"ן כי "קרבה לעריות" היא הביאה עצמה ולדעתו אף החכמים בתלמוד מסכימים לזה.
הפסוק השני שעליו נסמכים חלק מגדרי הצניעות הוא, כאמור, הפסוק בדברים: "כי תצא מחנה על איביך ונשמרת מכל דבר רע".
בדרשות שונות משמש פסוק זה אסמכתא כללית להתנהגות צנועה ומאופקת ובכללה המלצה על זהירות מפני גירויים ארוטיים.
ההמלצה היא מקיפה וכוללת איסורים שונים כמו איסור הסתכלות באישה ואפילו לא בבגדי אישה, וגם לא על בעלי חיים בעת הזדווגותם.
חומרת הרהורי העבירה ועוצמת היצר הארוטי, הפכה למסורת נורמטיבית מכוננת בחיבורים הלכתיים ומוסריים רבים העוסקים בסוגיית הצניעות, עד לימינו.
אחת מהסיבות שבסיבתן האישה נדרשת לשמור על צניעותה, הוא כדי שלא להכשיל את הגבר בראיות והרהורי עבירה, כמו כל שאר העבירות, שעליהן צוו בתורה "לפני עוור לא תתן מכשול" שמכאן דרשו חז"ל שאסור לאדם להכשיל את חבירו בדבר עבירה ולהביאו לידי מכשול.
גם ההנחיות למבנה עזרת הנשים בבתי הכנסת בנויים על הנחה זו, למנוע בעיקר הסתכלות של האנשים בנשים ולא להפך.
בנוסף, לפי תפיסת חז"ל, צניעות האשה היא דבר טבעי, ופגיעה בצניעות האשה היא פגיעה בכבודה.
כך למשל קובעת המשנה שמי ש"פרע ראש האשה בשוק – נותן ארבע מאות זוז", כתשלום על הבושת שגרם לה.
לפי התלמוד הבבלי שותפים בחצר אינם יכולים למנוע משכנתם לכבס בחצר משותפת (בניגוד לפעילויות אחרות שניתן לדרוש שלא יעשו בחצר משותפת), משום "שאין דרכן של בנות ישראל להתבזות על הכביסה", ואם האשה לא תוכל לכבס בחצר, היא תאלץ לכבס בנהר, ובשעת הכביסה היא תאלץ להרים את השרוולים ולהתבזות.
הדבר עולה גם מדברי התלמוד הירושלמי, שמביא דעה שבשעת הלוויה נשים הולכות מאחורה וגברים מקדימה,"מפני כבוד בנות ישראל, שלא יהו מביטין בנשים".
חז"ל מתייחסים גם לחשש "הרהור" אך זה אינו הנימוק העיקרי לדיני צניעות.
לעומת זאת, בשלבים מאוחרים יותר חדרה התפיסה שחובת הצניעות של האשה נובעת בעיקר מהחובה שלא להחטיא את הרואים.
כך כותב רבנו יונה (המאה ה-13) ב"איגרת התשובה" (סימן קנ"ט): "וצריכה האשה שתהא צנועה ונזהרת שלא יסתכלו בה בני אדם חוץ מבעלה שהמסתכלים בפניה או בידיה יורדין לגיהנם, ענושה בעונש כל אחד ואחד מהם מפני שהחטיאה אותם ולא נהגה צניעות בעצמה ונכשלו בה".
כל כבודה בת מלך פנימה
הפסוק "כל כבודה בת מלך פנימה", שיש הטוענים כי הוצא מהקשרו המקראי שימש קוד מנחה להצנעת האישה מן הפרהסיה הציבורית בשורה רחבה של נושאים, עם שהוא מחמיא ל"כבודה" המגדרי של האישה ומשווה אותה ל"בת מלך".
המשמעות המשתנה של מושג הכבוד הנשי שהיה מקובל בחברה היהודית בפועל עמדה במתח מתמיד עם הפרשנות המשתנה שגזרה מפסוק זה את הנורמות הראויות.
כך למשל הוא משמש להגבלת יציאת הנשים אל מחוץ לבית, למניעת יציאתן לשווקים, ואף לא לבוא לבית הדין.
בנימוק זה אף היו שמנעו מנשים לקרוא בציבור במגילת אסתר, אף לא בציבור של נשים.
"כל כבודה בת מלך פנימה" שימש הרבה בעת הוויכוח הציבורי הגדול בישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה ה-20 סביב הענקת זכות בחירה לנשים.
וגם לאחר ששאלה זו הוכרעה בפועל, עדיין בסוף המאה העשרים המשיך פסוק זה לשמש להגבלת נשים מפעילות פוליטית או מנשיאת תפקידים ציבוריים.
מלכת היופי לשעבר, מור ממן, שחזרה בתשובה בהתייחסה לצניעות לבוש הנשים הדגישה נקודה של יתרון בצניעות ואמרה בראיון "זה שומר.
רק גבר שהוא רציני לחתונה יהיה לו מה להציע לי, ולי יהיה מה להציע לו.
כי אחרת אין לי מה לתת לו".
בפועל לא הייתה אחידות בין הפוסקים לאורך הדורות מה כלול בגדרי הצניעות, והייתה שונות ניכרת במוסכמות החברתיות בתחומים אלה, שהושפעו לא במעט מהבדלים חברתיים, כלכליים, וגאוגרפיים.
לא בכל מקום ולא בכל זמן נשמרו בפועל גדרי הצניעות הללו במלואם.
במקרים רבים הוכיחו את הציבור כדי שישנה את נהגיו בתחומים אלה, ובמקרים אחרים טרחו הפוסקים להצדיק אותם בדיעבד או אף לכתחילה.
כך, לדוגמה, כלל החת"ם סופר את כיסוי ראש האישה כ"דת יהודית" משום ש"כבר קבלו עלייהו אבות אבותינו בכל מקום ששמענו שנפוצו ישראל לאסור".
עמדה ברורה בנושא גדרי הצניעות נקט למשל הריטב"א, מגדולי חכמי ספרד, שכתב בסוף חידושיו למסכת קידושין (פא ע"ב):
הריטב"א מביע כאן מידת גמישות אינדיבידואלית בהקפדה על גדרי הצניעות, מדה שתלויה בכל אדם ואדם באופן אישי, אשר הוא יודע שאין יצרו מתגבר עליו אף פעם כלל.
אחרים הציעו קריטריון ציבורי-כללי להגמשה אפשרית זו, והוא עקרון ה"רגילות".
כאמור, עמדה גמישה זו הייתה שנויה במחלוקת לאורך הדורות עד ימינו, ופוסקים אחרים עמדו על תוקפם הפורמלי המחייב של גדרי הצניעות שהוזכרו בחז"ל במלואם.
רוב הפוסקים בימינו, כגון הרב עובדיה יוסף, הרב שלמה זלמן אוירבך ואחרים, תומכים ב"עקרון הרגילות" הגמיש.
צניעות האישה - דת משה ודת יהודית
גדרי הצניעות המופנים לאישה כוללים כיסוי של גופה, וכן הוראות שנועדו להצניע את האישה ולהדיר אותה ממעורבות יתרה עם חברת הגברים.
בספרות חז"ל ובפסיקת הראשונים קיימים גדרי צניעות המוגדרים כ"דת יהודית", שהם מנהגי צניעות שנהגו בנות ישראל, ואין הם מבוססים על הכתוב בתורה.
הרמב"ם מסתמך על המשנה ממסכת כתובות.
בהמשך פוסק כך הרב יוסף קארו.
גם בהקשר לאופנת הלבוש, על הפסוק , ניתן למצוא גישות שונות בפסיקה לגבי חלקה של האישה בפסוק.
כבר במאה השבע עשרה היו שניסו לצמצם את האיסור רק למקרים של לבוש למטרות ניאוף ("אבל אם לובשין כדי להגן מפני החמה בימות החמה ובימות הגשמים מפני הגשמים אין שם איסור"), בעוד שאחרים התנגדו להגמשת האיסור.
לדידם ההבדלים בין המינים הם מהותיים ונצחיים וטשטושם עלול לפגוע במוסר החברתי.
אחד התחומים הקשים ביותר להתמודדות המוטלים על האיש הוא הרהורי עבירה.
תחום זה זכה לניסוחים חמורים, שתרמו ככל הנראה מבחינה פסיכולוגית להעצמת רגשות האשם ולהנכחת תודעת ה"יצר הרע" אצל גברים יהודים רבים.
חז"ל הכירו בקשיים אלה, ולמרות זאת לא מיתנו את חומרתם.
הרהורי עבירה הן בין שלוש העבירות "שאין אדם ניצול מהן בכל יום", "הרהורי עבירה קשין מן העבירה עצמה" ועוד רבים.
הרהורי עבירה אמורים לעצב לא רק את התנהגותו של האיש היחיד אלא גם נורמות התנהגות חברתיות.
כך נרשמו הוראות ואיסורים להתנהגות צנועה בחברה, כמו, למשל ההוראה ש"אין לנהוג אפילו עם אשתו בדברים של חיבה...
בפני אחרים שלא יבא הרואה לידי הרהור" (קיצור שולחן ערוך סימן קנב סעיף יא).
בדומה לכך, בחברה מעורבת מצויים מן הסתם הרהורי עבירה, ולפיכך במסיבות נישואין שנערכות בחברה שבהן "נשים יושבות בין האנשים שהרהורים שם, לא ייתכן לברך שהשמחה במעונו" אם כי דעת הרב מרדכי יפה להתיר מפני "עקרון הרגילות".
היקפם וחומרתם של הרהורי עבירה תרמו לפיתוח הצעות רבות ושונות להתמודדות עמם.
הרווחת ביותר היא ההצעה להרבות בלימוד תורה.
המלצה רווחת אחרת היא להקדים ככל האפשר את גיל הנישואין של האיש.
ההמלצות נעות בין גיל 14 ל-24.
בספרי מוסר קבליים וחסידיים רווחות גם הצעות אחרות, כגון אימוץ של תהליכים סובלימטיביים, כגון "אם הסתכל בפתע פתאום על אשה יפה יחשוב במחשבתו מנין לה זה היופי הלא אם הייתה מתה לא היה לה עוד זה הפנים אם כן מנין לה זה ע"כ זה בא מכח אלהי המתפשט בה...".
גדרי צניעות נוספים, הקשורים גם הם למניעת הרהורי עבירה, הם קבוצת האיסורים הקשורים לשמיעת אישה שרה.
בין פוסקי ההלכה יש מספר דרגות באשר לתנאי האיסור, בין היתר האם האיסור הוא רק בראייה פיזית של האישה השרה או גם שלא בראייה פיזית ובלבד שמראה הזמרת ידוע לשומע, האם רק בשמיעה ממשית או גם בשמיעת באמצעים דיגיטליים, וכדומה.
גם איסור ההסתכלות בנשים נבנה על בסיס זה.
איסור זה יסודו באמירה התלמודית "כל הצופה בנשים סופו בא לידי עבירה", וככל הנראה החזיק מעמד בעיקר בחברות שבהן נשים לא נכחו בדרך כלל בפרהסיה הציבורית.
בימינו, שלא ניתן למנוע את נוכחותן של נשים בפרהסיה, הוטל שוב עיקר איסור זה כלפי הנשים, שתקפדנה על כיסוי הולם לגופן.
הדבר בא לידי ביטוי גם באופיו של הקולנוע החרדי.
האיסור המוטל על האיש, שלא להרבות בשיחה עם האישה, התפרש על ידי רוב הפוסקים רק לסיטואציות שעולה מהן חשש ברור להידרדרות לעבירה או להיבטלות מן התורה.
וכן כתב החזון איש באיגרת:
נגיעה כגון לחיצת יד לשלום, ואפילו חיבוק ונישוק שלא ב"דרך חיבה", שנויים במחלוקת של פוסקים אחרונים.
עם זאת, הרב פיינשטיין אסר כל נגיעה, ואפילו שלא "בדרך חיבה", ובכלל זאת אף לחיצת יד לשלום.
בקהילות יהודיות שונות באירופה בימי הביניים נהגו לקיים ריקודים מעורבים, והם אף התמסדו בקהילות שונות באשכנז ואפילו נבנו מבנים ציבוריים מיוחדים למטרה זו (העדות הקדומה ביותר היא משנת 1290 בקהילת אאוגסבורג).
הריקודים המעורבים גררו אחריהם פולמוסים חריפים לאורך הדורות, שכללו ניסיונות חוזרים של רבנים לבטלם משום שראו בהם הפרה של רוב גדרי הצניעות: הרהורי עבירה, הסתכלות, נגיעה, ושמיעת קול אישה.
במחצית הראשונה של המאה העשרים היה נהוג גם בתנועות נוער ציוניות דתיות ובתנועת הקיבוץ הדתי לרקוד ריקודי מעגל מעורבים.
במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים גברו הלכי הרוח האוסרים ריקודים אלו והם נתמעטו מאד.
קבוצת הלכות מפרטת את התנאים בהם נאסר על האיש לשהות ביחידות עם אישה.
הוצאת זרע לבטלה היא אוננות בכוונה תחילה, בניגוד לקרי לילה שהוא פליטת זרע שאינה רצונית.
פעמים שבהלכה מתייחסים לאיסור זה כאל מעשה שנעשה בעת קיום יחסי מין בין גבר ואשתו, ובמסגרתו הגבר "דש מבפנים וזורה מבחוץ"; כלומר, מוציא את איבר מינו רגע לפני יציאת הזרע.
רמז ליחס השלילי למעשה זה ניתן למצוא כבר בפרשת וישב, שם רש"י מסביר שער ואונן מתו בגין חטא זה של הוצאת זרע לבטלה.
התלמוד החמיר מאוד באיסור על שכבת זרע לבטלה (שז"ל), ודימה אותו לאיסורים החמורים בתורה, כשפיכות דמים ועבודה זרה.
זה אף התעצם במהלך הדורות וקיבל ממדים מיתיים.
יותר מכל נושא אחר בתחום הארוס והדת, זכתה סוגיית שכבת הזרע לפיתוח מיסטי בדורות האחרונים, ובהשפעת הקבלה היחס לזה מלווה בתחושת חטא וברגשי אשמה.
ביטוי מובהק להשפעה הקבלית נמצאת בשולחן ערוך חלק יורה דעה, שבו נכתב שהוצאת שכבת זרע לבטלה חמורה משאר עבירות שבתורה.
דוגמה נוספת היא בקיצור שולחן ערוך, בפרק הלכות צניעות, בו נכתב: "ואלו שמנאפים ביד ומוציאים זרע לבטלה - לא די להם שאיסור גדול הוא, אלא שהעושה זאת הוא בנידוי, ועליהם נאמר 'ידיכם דמים מלאו', וכאלו הורג את הנפש".
בחסידות ברסלב מקובל לומר את התיקון הכללי שתיקן רבי נחמן מברסלב לתיקון חטא זה.
על אף שהצניעות היא התנהגות מוסרית הנדרשת מהפרט, יש ולעיתים רואה החברה בה הוא חי צורך לאכוף את אמות המידה המוסריות שלה עליו באמצעים שונים.
הדרישה לאכיפה זו אף מעוגנת בהלכה, כפי שנפסק בשולחן ערוך:
"חייבים בית דין להעמיד שוטרים ברגלים, שיהיו מסבבין ומחפשין בגנות ובפרדסים ועל הנהרות, כדי שלא יתקבצו לאכול ולשתות שם אנשים ונשים ויבואו לידי עבירה.
וכן יזהירו בדבר זה לכל העם כדי שלא יתערבו אנשים ונשים בבתיהם לשמחה, ולא יימשכו ביין, שמא יבואו לידי עבירה"
לשם כך קיימים מספר ארגונים בחברה החרדית, כגון משמרת הצניעות, "משמרת הקודש והחינוך", "ועד הצניעות", "ועד טוהר מחננו", "האגודה למען טוהר המחנה", "ועדת נשים מתנדבות לשמירת הצניעות בכותל המערבי", ואחרים, שמטרתם אכיפת חוקי הצניעות.
לרוב נעשית אכיפה זו בדרכים לא אלימות, אולם לעיתים עושים ארגונים או ועדות אד הוק שכאלו שימוש באלימות פיזית קשה, הכוללת שריפת רכוש, הכאה וגזיזת שיער ופאות.
ארגונים אלו מהווים חיץ בין חלקים בחברה החרדית לבין רשויות אכיפת החוק במדינת ישראל, ובשם אכיפת הצניעות הם מונעים טיפול משטרתי במעשים חמורים ולעיתים אף פליליים.
מנגד, את אכיפת הצניעות באופן מילולי ניתן לראות בירושלים ובשכונותיה החרדיות של בית שמש.
שם נתלים שלטים רבים המורים על מעבר בלבוש צנוע, לא אחת בחתימת רבני השכונות, מוסדות לימוד התורה ומוסדות גמילות החסדים, על מנת להעניק להם תוקף וסמכות.
האכיפה המילולית לא תמיד מנומסת, ויש והכיתוב כולל אזהרה ואף איום מוסווה.
למשל, 'הבאה לבית דין' או הטלת קנס.
במקרים כאלה אכן לא ברור מהו מקור הסמכות, וכן לא ברור אם האיומים הללו מתממשים בפועל.
צניעות היא הפנמתם ואי היראותם של תכונות, מעשים טובים, רכוש וכדומה, כדי שלא להתבלט בסביבה, כפי האפשר.
מֵמד נוסף של הצניעות הוא נטייה להסתפק במועט ובמה שנחשב זול ו"פשוט" בחברה האנושית.
הצניעות כוללת סדרה של ערכים קבועים, תרבותיים בקרב עמים ברחבי תבל, וכן בדתות ובזרמים שונים מתוכן, הקשורים להצגה והיראות בפני אחרים, בפרט של הגוף הנשי.
גבולות הצניעות ואופיה אינם מוחלטים, אך היא יכולה לכלול:
מתינות בפעולותיו של אדם או בהופעתו החיצונית, כאשר הוא לא רוצה למשוך תשומת לב מופרזת.
הסתפקות בצרכים מינימליים ובסיסים יותר.
הכרת האדם בערך עצמו, ללא גאווה והתנשאות על האחר (ענווה).
צניעות שקרית או מזויפת, צורה של התרברבות דרך השמצה עצמית מוגזמת, הצטנעות.
צניעות בקשר למיניות ולהצגה של הגוף, ניתן לציין במיוחד טאבו כנגד עירום בתרבויות רבות.
למושג צניעות חשיבות רבה לאנשים רבים, והוא עורר הדים רבים במשך מאות רבות, וממשיך להעסיק אנשים רבים גם בימינו אנו.
צניעות של הגוף היא השאיפה שלא לחשוף יותר מדי חלקי גוף; בקשה זו מתייחסת לעור חשוף, אך גם לשיער ולהצגת תחתונים, ובמיוחד היא מתייחסת לאזורים אינטימיים.
הבקשה מערבת לא רק כיסוי של חלקי גוף, אלא גם טשטוש של צורתם.
צניעות של הגוף יכולה להיות שנויה במחלוקת.
ניתן להשתמש בצירוף אחר במקום המילה "צניעות"; מספר מבקרים נוהגים לעשות שימוש בצירוף בושת גוף או גימנופוביה (פחד מלהיראות עירום) בשל הקונוטציה השלילית שהוא מעורר.
צניעות מוגזמת נקראת התחסדות, בעוד חוסר צניעות מוגזם נקרא אקסהיביציוניזם.
תומכי הצניעות בדרך כלל רואים בה כבוד לגוף ולרגשות של עצמם ושל אחרים, וחלק מאמינים שהצניעות מפחיתה פשעים הקשורים למיניות (מבוסס על התפיסה הנפוצה שקורבנות של פשעים הקשורים למין אחראים לפחות באופן חלקי לפשע אם הם היו לבושים באופן בלתי צנוע, ובכך "פיתו" את העבריין).
צניעות מותנה בתרבות, באירוע ובנוכחים; לדוגמה, גם גבר שיפשוט את בגדיו ללא היסוס בכניסה לסאונה מעורבת, קרוב לוודאי שימנע מלהסתובב עירום ברחוב.
באופן דומה, אישה שתלבש ביקיני בחוף הים, לא תופיע בו לפגישה עסקית.
נורמות בחברות שונות בעולם לגבי צניעות
בתרבות המערבית התקבע כנורמה שעל החלקים האינטימיים של הגוף להיות מכוסים במקומות ציבוריים כל הזמן.
יוצאות מן הכלל הן סיטואציות כמו מלתחות ציבוריות, שאמורות להגביל את הכניסה על מין אחד בלבד, וסאונות, שיכולות להיות מעורבות.
באופן מסורתי, ישנה ציפייה שחולצה ומכנסיים או שמלה וכו', ילַבשו במקומות ציבוריים.
אי לבישת חולצה ברוב המקומות הציבוריים אינה מקובלת, חוץ ממקומות שתוכננו לרחצה או לשימוש קרוב לכך (למשל בחופי ים, ועל שפת הבריכה).
מכל מקום, במקומות רשמיים כמו מסעדות וכו' נוהגים להעלים עין מחוף ים או מבריכת שחייה קרובה, במקרים אלו גבול הצניעות הוא מרחבי, אך ללא הפרדה ויזואלית.
לדוגמה, במסעדה חיצונית השוכנת לצד בריכה או ליד חוף, יש בדרך כלל מעקה.
בצד אחד של המעקה, אנשים יחפים שאינם לובשים חולצה יכולים לשוחח עם אלו שאוכלים בצד השני, ויכולים אפילו להיות חלק מאותה קבוצה.
לאחרונה, מרחבים רב שימושיים כמו חופים עירוניים מתחילים לצוץ, ומוחקים אפילו את הגבולות הנזכרים מעלה בין מקומות צנועים פחות לבין מקומות צנועים יותר.
לכן מקובל כיום במקומות רבים לעשות אמבטיית שמש בבגד חוף ליד מקור מים במרכז עיר או באזור העסקים.
בבתים פרטיים, החוקים יכולים להיות קפדניים פחות.
לדוגמה, אנשים מתירים לעצמם, לעיתים, עירום בקרב חברי המשפחה הקרובה אשר הם דיירים של אותו הבית, במיוחד בחדר השינה ובחדר האמבטיה; או לבישת לבנים בלבד, דבר שלא יעשה מחוץ לבית.
במקום אחר בבית, במיוחד כאשר ישנם אורחים, האדם מצופה ללבוש כמה בגדים פשוטים לא רשמיים כמו חלוק רחצה שאפשר ללובשו במהירות כאשר לבוש מלא אינו נדרש, או אינו זמין בהתחשב בנוחות.
תת התרבות של עירום המצויה במערב מתייחסת לעירום מלא, דבר שמקובל בתוך קהילות נודיסטים.
בתרבות המערב שני המינים מתמודדים מול ציפיות שונות בהקשר לצניעות.
בעוד שמשני המינים מצפים, בתרבות המערבית, לכסות את איברי המין כל הזמן, האישה צריכה לכסות גם את החזה ברוב המקרים (למעט בחופי רחצה מסוימים, בעיקר בדרום אירופה).
תרבויות ילידיות אינדיאניות, אבוריג'יניות ומאוריות
בתרבויות אפריקאיות אחרות, צביעת הגוף משמשת גם היא כ"כיסוי" והיא נחשבת ל"לבוש" על ידי אנשים רבים.
כמו כן, גם במספר תרבויות שבטיות ועמים אפריקאיים.
בדת הנצרות, ובפרט באחד מפלגיה הגדולים ביותר בעבולם - הכנסייה הקתולית - קבעה בעבר שיש לצפות מקתולים, בעיקר נשים קתוליות, להתלבש בצניעות, בהתאם לקווים המנחים שלהם.
הקווים המנחים של הכנסייה קובעים שעל הנשים לכסות את הכתפיים ואת הזרועות.
כמו כן, לפי הקווים המנחים, מתחת לקו הצוואר אסור לגלות שום חלק בגוף.
אם הנשים לובשות מכנסיים (ונשים קתוליות מסורתיות רבות לא עושות זאת), אסור שיהיו צמודים.
באופן כללי, הנשים לא אמורות ללבוש בגדים על מנת להתרברב בגופן ולהפוך אותו לפריט סקס.
גברים נדרשים גם הם להתלבש בצניעות, אך הדרישות כלפיהם אינן קשוחות כמו שהן כלפי נשים.
נשים קתוליות רבות, שאינן מסורתיות, מעלימות בדרך כלל עין מדרישות הכנסייה המסורתית בנושא צניעות למען האופנה.
בחברות קתוליות שמרניות במיוחד, כמו באי האירי איניש בג, יש כללי צניעות מחמירים.
כמו-כן, כך גם בקרב הקהילות הנוצריות של האמישים, שנפוצות בעיקר ברחבי צפון-אמריקה.
גם הכנסייה המורמונית מצפה מחבריה לחיות על פי הקווים המנחים שלה בנוגע לצניעות.
מסורות דתיות ותרבותיות רבות הן בעלות הגבלות חמורות יותר בקשר לצניעות.
חוקי השריעה של האסלאם, מחייבת את שני המינים ללבוש "לבוש צנוע".
נשים מוסלמיות רבות לובשות כיסוי ראש מוסלמי, או רעלה, כדרך להביע צניעות.
ברוב המדינות המוסלמיות, ביטויים כאלו של צניעות נעשים בהתנדבות.
באחרות, כמו אפגניסטן תחת שלטון הטליבאן, נשים חויבו בגדרי צניעות אלו תחת איום בעונש מוות.
במספר תת-תרבויות מוסלמיות, הצניעות נלקחת באופן קיצוני, במיוחד בכמה מדינות מוסלמיות שבהן הנשים לובשות בורקה, לבוש מכסה-כל שאמור להסתיר כל חלק בגוף, כולל את העיניים.
לבישת בורקה, או אבּאיה כמו שנוהגים לכנותה, היא מחזה שכיח למדי בארצות מוסלמיות רבות.
לעומת זאת, לא כל הנשים מכסות את עיניהן.
במקום, הן לובשות את האבאיה על מנת לכסות את גופן בלבד.
רוב הפירושים המוסלמיים דורשים מהנשים לכסות הכול חוץ מהידיים (מפרק כף היד) ומהפנים.
היהדות האורתודוקסית מחייבת נשים נשואות לכסות את שיערן; דבר שנעשה באמצעות צעיפים, כובעים או - בקהילות רבות - פאות ("שייטל"), בפרט בקרב קהילות היהדות החרדית.
הצניעות ביהדות מכוונת לנשים ולגברים כאחד, והיא גם משמשת כדרך להסבת תשומת הלב אל הפנימיות והפחתת הדגש על החיצוניות, כמו גם הפחתת העיסוק במיניות ובעיקר עיסוק בין גברים ונשים.
עם זאת גדרי הצניעות אצל גברים אינה חתוכה ופסוקה, וקיימים לגביה יותר ספקות, מחלוקות וסימני שאלה.
אצל נשים, בשונה מכך, יש גדרים מדויקים יותר, אך גם לגביהן יש מחלוקות.
הלכות צניעות של נשים נלמדו מהלכות קריאת שמע.
בשעת קריאת שמע, אסור לגבר להביט אפילו באשתו במקומות מכוסים, או לעבור על כל שאר גדרי הצניעות.
שלא בשעת קריאת שמע, האיסור חל על כל אישה שאינה אשתו או בתו בזמן שהיא קטנה.
גדרי הצניעות מתפרטים לכמה סוגים:
גילוי הגוף - זהו הגדר העיקרי מבין כולם.
לפי דעת המשנה ברורה יש לכסות עד לפרקים הקרובים לגוף (מרפקים וברכיים) כולל, כלומר עד לאחריהם.
לפי דעות אחרות, למשל הרב שלמה אבינר, יש לכסות עד פרק כף היד ועד פרק כף הרגל.
כמו כן, את הבטן, החזה והגב, אסור לגלות כלל לכל הדעות.
בגדים צמודים לרוב הדעות אינם נחשבים ככיסוי, אלא רק בגדים שלא מראים את צורת הגוף.
שירת נשים - הגמרא במסכת ברכות, העוסקת בהלכות צניעות אומרת "קול באישה ערווה" כלומר, שמיעת קול (הכוונה לקול שירה) של אישה הוא אסור מחוסר צניעות.
יש מחלוקות רבות לגבי קולות וחומרות באיסור.
שיער - באותה גמרא במסכת ברכות כתוב שגם שיער אישה אסור לגלות, אך כיום נהוג שרק אישה שנישאה (אף אם נתגרשה או נתאלמנה אחר כך) חייבת בכיסוי ראש.
עם זאת כתוב גם ש"כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל ערווה" ומסבירים המפרשים שכוונת המשפט היא ש"הסתכלות" היא עמוקה יותר מ"ראיה" ומי שמסתכל על כל חלק בגוף האישה לשם הנאה זה אסור כמו להסתכל על איבר המין.
כלומר הגמרא באה לומר שאיסור צניעות, נוסף על הגדרים היבשים יש בו צד של הימנעות מהנאה מן הצדדים החיצוניים, השטחיים, והרדודים של מיניות האישה.
היהדות רואה ביחסי אישות, בשונה מהנצרות, דבר קדוש ונשגב, אך צריך לבוא במקום הנכון, בזמן בנכון, ביחס המתאים, עם השותף המתאים.
ולכן יש להימנע מהחפצה וזילות של המשיכה המינית.
באמנות, ישנן דרכים להמעטה בתיאורי עירום, והן כוללות:
פיסת בד (או חפץ אחר) שמכסה כאילו במקריות את איברי המין.
בסרטים, תמרונים (שינוי זווית המצלמה, הסתרה על ידי חפצים, עריכה דיגיטלית) או בצילום בזווית "מטעה" (למשל בסצנה מסוימת בה אישה הלבושה תחתונים אך נראית כמופיעה בעירום מלא/חלקי "מטעה" כשניתן לראות רק את פלג גופה העליון), הגורם בצורה כזו שלא יראו איברי המין.
(מייק מאיירס לעג במודע לטכניקה הזו מספר פעמים בסרטי אוסטין פאוורס שלו, וכמה עשורים לפניו, וו.
פילדס עשה בדיוק את אותו הדבר באחד מסרטיו).
צנריה (בגאורגית: წანარეთი, מילולית: צַנַרֶתי, יוונית: Tζαναρια) הייתה מחוז היסטורי בקווקז של ימי הביניים, שהשתרע בעיקר על הפינה הצפון-מערבית של מחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה, בשטח נפת ק'זבגי של היום.
במובן הצר, המונח צנריה מתייחס ל"ערוץ צנרתי" ("წანარეთის ხევი", צַנַרֶתיס חֶבי, נקרא מאוחר יותר חבי) והתייחס ברשומות הגאורגיות מימי הביניים לאזור מסביב למעבר דריאל, שהיה מאוכלס בצנרים.
שבט שוחר קרבות זה היה ידוע כ"סנרים" (Sanars) בסיפרי ההיסטוריון תלמי.
על פי ההיסטוריון הערבי, מהמאה השמינית, אל-מסעודי, היו הצנרים נוצרים, שייחסו את מוצאם ל"ניזר איבן מעד איבן מורד", ואחר מכן לענף של משפחת עקיל.
ייחוס זה נדחה באופן מוחלט על ידי חוקרים מודרניים, ומוצאם של הצנרים אינו ברור.
לפעמים נטען כי הם נצר לסרמטים (Sarmatians).
ולדימיר מינורסקי, פרסולוג (חוקר איראן) יהודי רוסי, מצד שני, האמין כי הם היו דוברי נאח (באצב, צ'צ'נית, אינגושית, ג'והורי).
ללא קשר למוצאם, נראה כי הצנרים אימצו, במהלך השנים, הרבה סממנים של התרבות הגאורגית, כולל שפה ודת וכתוצאה מכך התמזגו באופן מוחלט בגאורגים, לקבוצה האתנוגרפית ה"מוחבים", שהתגוררו באזור היסטורי-גאוגרפי, בצפון מזרח גאורגיה, בשכנות לאוסטים, שנקרא חֶבי (ხევი), והיו ידועים עד לאחרונה כצאנים או צוֹנים.
חשיבותם של הצנרים עלתה בתקופה שבה הערבים שלטו ברוב הקווקז.
הצנרים מרדו כנגד הפולשים בשנות השבעים של המאה השמינית, ולפי ההיסטוריון והגאוגרף הערבי, אל-יעקובי, ביקשו עזרה מהביזנטים, הכוזרים ומהסקעליבה (سقالبة).
השבט המורד הפך במהרה לכוח דומיננטי במחוז ההיסטורי קאחתי, ומילא תפקיד חשוב, בשנת 787, בהתהוות של נסיכות קאחתי, עם התואר הנדיר של העומד בראשה, "כורבישוף" (הממלכה נקראה כורבישופות).
המקורות הערביים מאותה תקופה השתמשו במילה "סנריה" (Sanãryia) כדי לציין את הנסיכות.
נראה כי הצנרים נחלשו באופן משמעותי בתחילת המאה התשיעית, כששבט יריב, הגרדבנים, השליט את ואצ'ה ככורבישוף של קאחתי, בשנות השלושים של המאה התשיעית.
בסוף המאה העשירית, צנריה נפלה תחת כיבוש ממלכת הרתי, אשר מלכה, יוהאן סֶנֶכֶּרים (იოანე სენექერიმი), אשר מלך בשנים 951-959 אימץ את הכינוי "מלך הצנרים".
צִנְרוּר או צנרור הקנה היא פעולה פולשנית שמבצע רופא או פרמדיק, במטרה להבטיח מעבר אוויר חופשי אל הריאות ומהן.
במהלך הפעולה מוחדר צינור פלסטי (ידוע בשם "טובוס" או "צינור תוך-קני") דרך אפו או פיו של החולה, אל תוך קנה הנשימה - בין מיתרי הקול, ובכך מבטיח את מעבר האוויר.
גודל הצינור המוחדר משתנה מאדם לאדם, וקיימים כללים להתאמת גודלו לגיל ולמין המטופל.
אינטובציה היא פעולה נפוצה בקרב נפגעי טראומה גופנית, וגם בחדרי ניתוח ובחולים בהרדמה מלאה.
במצב חירום נדרש טיפול זה כאשר חולה אינו מסוגל לקיים נשימה תקינה בעקבות טראומה גופנית, מחלות ריאה, לב או איבוד הכרה פתאומי.
לעיתים מבוצעת אינטובציה פרופילקטית - מניעתית - במצבים שבהם אין בעיה בנשימתו של החולה, אולם צפויה להתפתח, למשל כמו בעקבות כוויות בחלל הפה או אנפילקסיס.
האינטובציה מבוצעת בחולה שהוא מחוסר הכרה (למעט במקרים חריגים) מכיוון שמנגנוני ההגנה של הגוף, כגון שיעול והקאה, מונעים את כניסת הצינור לעומק הקנה.
כשנדרשת אינטובציה בחולה הנמצא בהכרה, מטשטשים את הכרתו בתרופות כגון בנזודיאזפינים, קטמין או פרופופול.
שימוש במרפי שרירים כגון סוקסיניל כולין מתבצע באופן שגרתי בחדרי ניתוח מכיוון שהם יעילים מאוד בביטול התנגדות החולה.
היות שתרופות אלה משתקות גם את שרירי הנשימה, ניתן לתת אותן רק כאשר החולה מורדם על ידי תרופות אחרות.
במקרים חריגים, שבהם קשה במיוחד לבצע את האינטובציה לפני ניתוח, מבצעים אינטובציה בזמן עירות (Awake Intubation): מרדימים את הלוע ואת הקנה על ידי ריסוס חומר הרדמה מקומי (דוגמת לידוקאין) במשך כחצי שעה.
במתאר שטח, מבצעים הרדמה על ידי הזרקת קטמין תוך-שרירית או תוך-ורידית, עם עדיפות דרך הוריד (אם החולה בהלם תת-נפחי, התרופה תיספג לאט מהשריר).
קטמין היא תרופת ההרדמה היחידה שאינה מדכאת את מרכזי הנשימה במוח ולכן מאושרת לשימוש בשטח.
לתרופה זו מספר תופעות לוואי, אחת מהן היא עלייה בלחץ הדם, כתוצאה מעלייה בלחץ התוך-גולגולתי שגורמת התרופה.
אפקט זה לא רצוי בחולים המצויים בהלם תת-נפחי.
כמו כן, תרופה זו עלולה להעלות את הלחץ התוך-גולגולתי במקצת, ולכן מעדיפים שלא להשתמש בה בפגועי ראש.
כדי להחדיר את הצינור אל תוך הקנה - מעט לפני הקרינה (נקודת הפיצול לברונכוסים), נעשה שימוש בלרינגוסקופ, מכשיר מעוקל בעל פנס בקצהו, המאפשר להרים את בסיס הלשון והאפיגלוטיס, ובכך לחשוף את מיתרי הקול ולהחדיר את הצינור.
פיתוח חדשני העושה שימוש בסיב אופטי, מכונה גליידוסקופ, מאפשר לראות את המסלול שהטובוס עובר דרכו מבעד למסך, ומייתר את הצורך להסתכל אל תוך גרון החולה.
לצינור התוך-קני יש בלונית המקיפה אותו לקראת קצהו, שלאחר שהצינור בתוך קנה הנשימה, מנפחים אותה בעזרת מזרק 10cc והיא מקבעת את הצינור בקנה, ומונעת דליפת אוויר ומעבר הפרשות שיוצאות מהוושט אל הקנה.
בילדים, בגלל עדינות הרקמות, יש חשש שהבלונית תגרום לפצע לחץ על הקנה, ולכן נמנעים משימוש בבלונית ומשתדלים לבחור צינור רחב דיו כדי שתיווצר דליפת אוויר מינימלית.
על מנת לוודא שהטובוס אכן חדר לתוך הקנה ולא לתוך הוושט, נעשית האזנה לריאות בעזרת מסכת.
במידה ונשמעים קולות גרגור והתנפחות באזור הקיבה, סימן שהצינור אינו ממוקם נכון.
הגעת אוויר לריאה אחת בלבד מעידה על כך שהצינור הוכנס עמוק מדי, וחדר לאחד הברונכוסים הראשיים.
למרות זאת, לא ניתן תמיד לקבוע בוודאות את מיקום הטובוס, בשל מגוון סיבות הקשורות באופי הפגיעה, בסביבה ובמיומנות המטפל נוכח הסיטואציה.
הדרכים הוודאיות היחידות לדעת שהטובוס במקום הן בעזרת קפנוגרפיה (חיבור של חיישן פחמן דו-חמצני לטובוס), או בעזרת צילום חזה.
רמת פחמן דו-חמצני קבועה לאורך כדקה מבטיחה כמעט בוודאות שהטובוס יושב בקנה הנשימה ולא בוושט.
צְנִים או צוויבאק הוא סוג של ביסקוויט קשה ויבש או לחם שנאפה פעמיים הנאכל באוסטריה, בלגיה, בוסניה-הרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, צרפת, גרמניה, יוון, איטליה, שווייץ וטורקיה ומדינות אחדות נוספות לרבות ישראל.
צנים הוא איננו קלי שהוא פרוסת לחם שהושחמה.
זהו סוג של לחם פריך וממותק, עשוי מביצים ונאפה פעמיים.
לפי פביאן שיידלר, אלברכט פון ולנשטיין המציא את הצוויבק, כדי להאכיל את צבא שכירי החרב שלו במהלך מלחמת שלושים השנים.
המנוניטים הביאו את הצנים לאימפריה הרוסית.
לפני המהפכה הרוסית, כאשר רבים היגרו מערבה, הם הביאו את הצנים לקנדה, לארצות הברית ולחלקים אחרים של העולם.
ישנם שני סוגים של צנימים.
סוג אחד נעשה על ידי משיכת חתיכות עגולות של בצק, הנחת חתיכות זו על גבי זו, הצמדתן זו לזו על ידי דחיפת אצבע מטה דרך שני החלקים.
לאחר מכן הוא נאפה ומוגש כלחמניות רכות וחמות.
סוג זה מזוהה עם מנוניטים.
הסוג השני הוא לחם פרוס לפני אפייתו בשנית, מה שמייצר פרוסות פריכות הדומות מאוד לטוסט מלבה.
צנים משמש בדרך כלל להאכלת תינוקות עם בקיעת שיניים וכמזון מוצק ראשון עבור חולים עם קלקול קיבה.
השם בא מהגרמנית zwei (שניים) או zwie ומהמילה הגרמנית backen, כלומר "לאפות".
מכאן מתורגם מילולית, ל"אפוי פעמיים".
השמות הצרפתיים והאיטלקיים, בהתאמה, ביסקוטו מקורם זהה, ביסקוטו (ביסקוויט), פירושו גם פעמיים ("ביס-") אפוי ("קוטו").
השם הסלובני הוא prepečenec, כלומר אפוי מעבר לרגיל או אפוי יתר.
השם הסרבי-קרואטי הוא dvopek אשר, שוב, הוא פשוטו כמשמעו פעמיים (dvo) אפוי (pek).
הצוויבאק הרוסי מנוניטי, הנקרא טוויבאק בשפתם (ניב מהגרמנית), הוא לחמנית שמרים שנוצרת משתי חתיכות בצק שנשלפות זו מזו בעת האכילה.
הנחת שני כדורי הבצק זה על זה כדי שהחלק העליון לא ייפול בתהליך האפייה הוא חלק מהאומנות והאתגר שהאופה חייב לשלוט בהם.
באופן מסורתי, סוג זה של צנים נאפה בשבת ונאכל ביום ראשון בבוקר ולאחר הצהריים כ-Faspa (בגרמנית רגילה: Vesper), כלומר ארוחה קלה.
מקורו של הצנים הזה בערי הנמל של הולנד או גדנסק, שם השתמשו בלחמניות קלויות ומיובשות לאספקת ספינות.
מהגרים מנוניטים מהולנד, שהתיישבו בסביבות גדנסק שבפרוסיה המערבית (אז) המשיכו בנוהג זה והביאו אותו לרוסיה, כאשר היגרו למושבות חדשות במה שהיא היום אוקראינה.
באופן מסורתי, zwieback מיוצרים באמצעות שומן חזיר במקום חמאה או תערובת של השניים.
ככזה, צנים עשיר מאוד ואינו זקוק לחמאה כשאוכלים אותו, אם כי גם ג'לי או ריבה משתלבים היטב איתו.
מתכוני צנים רבים אינם משתמשים ביחידות מדידה מודרניות, אלא מסתמכים על מדידות אנקדוטיות שנמסרו במהלך הדורות.
צניר (מאותו שורש של המילה צינור) הוא מצוק קעור.
צורה זאת מופיעה במקומות רבים בכרמל, בשומרון, ביהודה וכן במישור החוף (אזור קיסריה).
ישנן כמה דעות בדבר אופן היווצרותו של צניר.
יש הטוענים שהסלע עבר המסה כימית, ונתבלה בעיקר באזור החולשה שבין שתי שכבות גאולוגיות; אחרים סוברים כי היה זה הרס גלי הים (גידוד ימי); וגרסה שלישית טוענת כי ההמסה היא תוצאה של זרימת מי-הנחל, ושבשחיקה המכנית פעלו גם האבנים וחומר הסחף שנישא במים.
באורניתולוגיה, צְנֵפָה היא אגד של מזון לא מעוכל, שכמה מינים פולטים ממקורם.
תכולת צנפת עופות זו תלויה בתזונת העוף, ועשויה להכיל שלד חיצוני של חרקים (כיטין), חומרים צמחיים בלתי מעוכלים, עצמות, פרווה, נוצות, מקור, טפרים ושיניים.
פליטת הצנפה מאפשרת לעוף לסלק חומר בלתי מעוכל מאיבר עיכול בקיבת העופות ומבלוטות הקיבה.
בדורסים הקאת הצנפה משרתת את בריאותו של העוף בדרך נוספת, באמצעות ניקוי שאריות מצינורות העיכול, כולל הוושט.
הצנפה נוצרת בין 6 ל-10 שעות מכניסת המזון (לקיבת השרירים או לזפק).
אורניתולוגים עשויים לאסוף צנפות של מין כלשהו למשך זמן על מנת לחקור את הרגלי האכילה העונתיים.
אחד היתרונות באיסוף צנפות הוא בכך שהדבר מאפשר לקבוע את הרגלי התזונה מבלי להרוג ולנתח את העוף.
צנפות נמצאות באזורים שונים, תלוי במין.
באופן כללי, אתרי לינה וקינון הם אזורים טובים לחפש: לניצים ולדורסי הלילה – מתחת לעצים מחטניים; לתנשמות לבנות – בבסיס צוקים ובאסמים; ולמינים אחרים של ינשופים – במחילות שלהם בביצות ושדות עשבוניים.
צנפות עשויות להעיד גם על תפוצתם של המינים הנטרפים, על מחזוריות בפעולתם ובגודל אוכלוסייתם, ועל פיזור הגילאים והזוויגים באוכלוסייה.
צנפות הנץ והינשוף הן אפורות או חומות, ומשתנות בצורותיהן בין כדורי למלבני מוארך או גושי.
בעופות גדולים, הן בין 2.5 ס"מ ל-5 ס"מ אורך, ובציפורי שיר, בערך 1.5 ס"מ.
מינים רבים אחרים מייצרים צנפה, כולל טבלניים, אנפות, קורמורניים, שחפים, שלדגים, עורבים, עורבנים, חנקנים, סנוניות, ורוב החופמאים.
אורניתולוגים החוקרים צנפות גילו פריטים יוצאי דופן בתוכם, כולל טבעות רגל לסימון, שמינים קטנים טובעו בהם לפני שנטרפו על ידי דורסים או עופות אחרים.
כך, בארצות הברית, צנפת הינשוף הצווח הכילה טבעות של חוחית אמריקאית וירגזי מצוי.
ב-1966 נמצאה באורגון בצנפת עיט זהוב טבעת סימון של סוג ברווז אמריקאי, שטובע ארבעה חודשים מוקדם יותר ו-1,600 ק"מ רחוק משם, בדרום קליפורניה.
מחוז צנעא הוא מחוז במערבה של תימן.
בירת המחוז היא העיר צנעא שהיא גם בירת המדינה, למרות שהעיר היא מחוז נפרד בפני עצמו.
המחוז הוא ה-9 בגודלו בתימן מבחינת גודל אוכלוסייה (919,215 איש) והמחוז ה-10 בגודלו מבחינת שטח (13,730 קמ"ר).
המחוז גובל בצפון עם אל-ג'וף ועם עמראן, בצפון מערב הוא גובל עם אל-מחוית ועם אל-חודיידה, בדרום עם רימה ועם דמאר ועם אל-ביידא ובמזרח עם מאריב.
צניחת חבל הטבור היא מצב רפואי במהלך הלידה, שבו חבל הטבור יורד לאזור הסגמנט הרחמי התחתון ולמעשה מופיע לפני ראש העובר במהלך הלידה.
צניחת חבל הטבור חושפת את חבל הטבור ללחץ הנוצר מהאזורים הסמוכים לו, בהם ראש התינוק, האגן, צוואר הרחם והנרתיק.
הסכנה שבצניחת חבל הטבור היא הפרעה בזרימת הדם וכתוצאה מכך בחמצן, לעובר, ועלולה להוביל להיפוקסיה עוברית, נזק מוחי ואף מוות.
שכיחות מצב זה במצג ראש היא 0.5%, כאשר השכיחות עולה יותר בחלק ממצגי העכוז ובמנח צידי של העובר (20%).
שכיחות גבוהה יותר יכולה להיות כאשר חבל הטבור נמצא באותו קו רוחבי עם הראש (occult cord compression).
במרבית המקרים, הלחץ על חבל הטבור זמני ויכול להיות מטופל על ידי שינוי תנוחה של האם.
עם זאת, נמצא כי צניחת חבל הטבור מקושרת בסיכויים גבוהים לתחלואה ותמותת עוברים- עד 20% תמותת עוברים בתקופה הפרי-נטאלית כתוצאה מכך.
מצבים בהם העובר אינו בשל מהווים גורם סיכון לצניחת חבל הטבור ומהווים חלק נכבד מאחוזי תמותה אלו.
קיימים מקרים בהם העובר נולד כשחבל הטבור מלופף סביב צווארו.
בניגוד למה שנהוג לחשוב, ליפוף חבל הטבור סביב הצוואר לא גורם לחנק, שכן העובר אינו נושם ברחם.
עיקר הנזק במצב כזה יכול לנבוע מכך שקיים לחץ על חבל הטבור שאינו מאפשר זרימת דם טובה לעובר במהלך הלידה, כאשר באופן כללי מקרים של פגיעה בעובר עקב ליפוף חבל הטבור סביב הצוואר הם נדירים.
עובר שאינו בשל (מתחת לשבוע 34 להריון)
מצגים חריגים של העובר (מצג עכוז, מצג מצח, מצב משולב, מצג פנים, מנח צידי)
מצבים בהם העובר נמצא במצג occiput posterior.
דיספרופורציה בין האגן לראש העובר
מצבים נוספים האפשריים עם צניחת חבל הטבור יכולים להיות ריבוי מי שפיר, תאומים או ירידת מים מוקדמת.
גם התערבות מיילדותית של המיילדת או הרופא המיילד עלולה להביא לצניחת חבל הטבור - בין התערבויות אלו ניתן למנות פקיעה יזומה של מי השפיר, ניטור העובר על ידי אלקטרודה פנימית, מדד לחץ פנימי תוך רחמי וביצוע היפוך חיצוני לעובר (לרוב נעשה במצג עכוז).
קיימים שלושה סוגים עיקריים של צניחת חבל טבור כפי שיתוארו להלן, כשהטיפול בכל אחד מהם שונה.
צניחה גלויה (overt cord prolapse): זהו מצב בו חבל הטבור מקדים את ראש העובר ולעיתים בחלקו יוצא לתעלת הלידה טרם יציאת העובר.
אבחון מצב כזה נעשה על ידי מישוש חבל הטבור בתעלת הלידה במקום ראשו של העובר.
במקרה כזה יש להעריך מייד את מצב העובר ולוודא חיות, ועל היולדת לקרב את ברכיה לחזה בעוד שעל המיילד ללחוץ על ראש העובר כלפי מעלה כדי למנוע לחץ על חבל הטבור, עד למועד בו ניתוח קיסרי יכול להתחיל.
בנוסף יש למלא את שלפוחית השתן בכ-400-700 מ"ל סליין (מים פיזיולוגיים) על מנת לגרום להעלאה נוספת של ראש העובר.
יש לתת חמצן לאם עד שהמרדים יבצע אנסתזיה.
יש לבצע חתך אמצעי מהיר בבטן במהלך ניתוח קיסרי.
צניחה שאינה גלויה (occult cord prolapse)- זהו מקרה בו לא ניתן למשש כלל את חבל הטבור, הנמצא בסמוך לעובר.
יש לחשוד במצב כזה כאשר במוניטור עוברי קיימים שינויים כגון האטות משתנות, ברדיקרדיה, או שתיהן.
הטיפול במצב כזה הוא שינוי תנוחת היולדת (על הצד או במנח טרנדלנבורג), כאשר במידה ודופק העובר חוזר לנורמה, ניתן להמשיך בלידה.
במידה וממשיכות להיות קיימות האטות משתנות בינוניות או חמורות או ברדיקרדיה, יש לערוך ניתוח קיסרי דחוף.
funic presentation - זהו מצב בו ניתן למשש לולאות של חבל טבור דרך הממברנות.
במצב כזה, כאשר העובר בשל, יש לנתח באופן קיסרי.
עם זאת, לא קיים קונצנזוס באשר לאופן היילוד במידה והעובר אינו בשל (premature).
הטיפול השמרני ביותר הוא אשפוז המטופלת למנוחה בתנוחת טרנדלנבורג בניסיון לגרום לרה-פוזיציה של חבל הטבור.
ניתן לערוך לידה וגינלית במקרים בהם צוואר הרחם בפתיחה מלאה, כשאין דיספרופרוציה בין ראש התינוק לאגן, וכאשר רופא מנוסה קובע שהלידה אפשרית.
עם זאת, ניתוח קיסרי יהיה הטיפול המועדף במרבית המקרים.
סיבוכים לאם כוללים סיבוכים שמקורם בניתוח קיסרי.
הסיבוכים לעובר, עם זאת, כוללים תמותה ותחלואה גבוהים מן הממוצע, כתלות במשך הזמן בו נוצר לחץ על חבל הטבור.
במידה והלחץ ארך עד 5 דקות, הפרוגנוזה מצוינת, במידה והלחץ על חבל הטבור אירע מעבר ל-5 דקות, הפרוגנוזה טובה פחות ועלולה להסתיים אף במוות.
צְנִינִיתִיִּים (שם מדעי: Carangidae) היא משפחת דגי-ים טורפים, מסדרת הדקראים, ובה מעל 30 סוגים המכילים מעל 150 מינים שונים.
רוב מיני הדגים במשפחה זו הם שחיינים מהירים הצדים את טרפם במים מעל שוניות ובמים הפתוחים; חלקם תר אחר מזונו בקרקעית הים.
תפוצתם באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי, ובימים המחוברים אליהם כגון הים התיכון.
המין הגדול ביותר במשפחה הוא הסריול אטלנטי (אינטיאס) הגדל לאורך של עד שני מטר.
רוב הדגים במשפחה זו מגיעים לגודל מקסימלי של 25-100 ס"מ.
למשפחה הזו ערך מסחרי חשוב.
לסוגים רבים יחסית יש תיעוד נרחב ממאובנים, במיוחד לסוגים צנינית וסריול, הנמשך עד תקופת הפלאוגן המאוחרת.
להלן רשימה של 30 סוגי הצניניתיים הקיימים במשפחה:
בחופי ישראל נמצאות הצניניות הבאות:
צְנִינִית עֲנָק (שם מדעי: Caranx ignobilis) הוא דג-ים גדול ממשפחת הצניניתיים, והגדול ביותר מהסוג צנינית.
תפוצתו משתרעת במים הטרופיים והסובטרופי באוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
אורכו עשוי להגיע ל-1.7 מטר ולמשקל של 80 ק"ג.
צבעו כסוף עם כתמים כהים, אולם זכרים בוגרים עשויים להיות בעלי מופע שחור.
אזור מחייתם של הפרטים הצעירים במים רדודים והבוגרים במים עמוקים יותר.
צנינית ענק הוא טורף-על עוצמתי באזורים רבים בתחומי תפוצתו, וידוע כי הוא צד כאינדיבידואל וכלהקה.
טרפו מורכב בעיקר מדגים אולם סרטנאים, סילוניות ורכיכות אחרות מהווים תוספת חשובה לתזונתו.
לצורך הציד צנינית ענק נוקט באסטרטגיות שונות כגון ניצול נוכחות כלבי ים וכרישים המניסים את טרפו ממחבואם.
זמן רביית המין הוא בחודשי השנה החמים יותר.
הטלת הביצים מתרחשת במצב מחזורי מסוים של הירח ובהתגודדות להקות רבייה.
קצב גדילתו של המין היא מהירה יחסית.
הדג בעל חשיבות לענף הדיג המסחרי כמו גם לספורט הדיג.
במקרו-כלכלה, צנע מתייחס למדיניות של הקטנת גירעון תקציבי באמצעות צמצום הוצאות על ידי הפחתת ההטבות והשירותים הציבוריים הניתנים.
מדיניות צנע לרוב מאומצת על ידי ממשלות כדי לצמצם את הגירעון, יחד עם מדיניות העלאת מיסים שנועדו לחזק את כושר הפרעון הפיסקלי לנושים בטווח הארוך.
התומכים במדיניות צנע צופים שכתוצאה מהתכווצות תקציבית, כלומר, צמצום משמעותי בהוצאות הממשלתיות, יעודד צריכה פרטית והתייעלות עסקית, משקית וממשלתית, ויוביל בעתיד להתרחבות כלכלית.
המתנגדים טוענים, כי בתקופות של שפל ואבטלה גבוהה, מדיניות צנע פוגעת בצמיחה.
בנוסף, מכיוון שצמצום הוצאות ממשלתיות יכול להעלות את שיעור האבטלה, אשר גורם בתורו להעלאת הוצאות רשת הביטחון הסוציאלי תוך צמצום הכנסות ממיסים, יעילותו נפגעת נדרשים קיצוצים נוספים.
בנוסף לכך צמצום הוצאות ממשלתיות גורם להפחתה בתמ"ג, אשר גורם לפגיעה בהערכת היחס בין החוב הלאומי לבין התמ"ג בעיני נושים וחברות דירוג.
המתנגדים טוענים עוד כי הוצאות ממשלתיות בטווח הקצר המתוקצבות על ידי כספי גירעון, תומכות בצמיחה כלכלית בתקופה שבה צרכנים ועסקים אינם מוכנים או מסוגלים לעשות זאת.
את החידוש צֶנַע (ואת הפועל צִנַּע) טבע המילונאי ראובן אלקלעי ב-1939.
באותו הזמן עבד בלשכת העיתונות הממשלתית המנדטורית ותרגם את המילה האנגלית "austerity", שהופיעה בתקנות הקיצוב שהונהגו במלחמת העולם השנייה בבריטניה.
מדיניות צנע קיצונית הונהגה בישראל בין השנים 1949–1959, וזכתה לכינוי תקופת הצנע.
מדיניות זו באה לידי ביטוי בשתי דרכים מרכזיות: הכוונת אשראי והשקעות, אך בעיקר הגבלת הרכישה של מזון ומוצרי צריכה.
נוסף על כך, הוטלו הגבלות על כספים שניתן להוציא מהארץ.
אזרח ישראלי שיצא לחו"ל באותה תקופה יכול לשאת עמו רק סכום קטן של מטבע חוץ.
בהמשך הורחבה המדיניות באמצעות ייצור מוצרים "עממיים" במחיר זול, בין השאר רהיטים, בגדים וכלי בית.
צִנְצֶנֶת היא מכל קשיח, העשוי לרוב מזכוכית וצורתו לרוב היא עגולה ומאורכת, עם פתח עליון.
מקור המילה מקראי ומתואר ככלי לאחסון מזון.
המילונאי ראובן אלקלעי טבע את החידוש צִנְצֵן בהוראת "הכניס בצנצנת".
צנצנות עשויות בדרך כלל מזכוכית, קרמיקה, או פלסטיק.
בצנצנות משתמשים לאחסון מזון, לקוסמטיקה, תרופות וכימיקלים, בין היתר בגלל קשיחותן ואטימותן.
צנצנת העשויה זכוכית היא לעיתים קרובות פריט חיוני למטבח.
בצנצנת ניתן להשתמש לשימור או לאחסון פריטים מגוונים כמו ריבה, מזון משומר, דבש, תבלינים ועוד.
עיצוב הצנצנת הוא על פי רוב פשוט וחלק ועל גביו תווית או מדבקה לתיאור תכולתו.
עם זאת צנצנות המשמשות לשימוש חוזר, כגון עבור אחסון קפה ותה, מעוצבות בצורה אלגנטית יותר ואף משמשות כפריט דקורטיבי למטבח.
יש המעצבים צנצנות רגילות כדי להפוך אותן לצנצנות לשימוש ממושך.
מכסה הצנצנת הוא על פי רוב מכסה הברגה, אך ניתן להשתמש גם בפקק שעם, גומי ועוד.
מכסים של צנצנות המיועדים לאטימה מוחלטת של הצנצנת מהודקים לצנצנת באמצעות בריח, או נאטמים בשעווה.
יש המכסים צנצנות בעזרת בד וגומייה שמהדקת אותו על גבי גוף הצנצנת.
כפי שעולה מן הניסוי של רדי, בשיטה זו עלולים להיווצר מזיקים בתוך הצנצנת שכן היא איננה אטומה.
יש המכסים את הצנצנת במכסה הברגה ועל גביו שמים כיסוי עם גומייה לשיפור מראה הצנצנת.
צנצנות הנמכרות כיום הן על פי רוב בעלות פקק ואקום המעיד על אטימות הצנצנת.
כאשר לא נשמע צליל בעת הפתיחה, סביר שחדר אוויר מבחוץ ותכולת הצנצנת אינה סטרילית.
שימוש בצנצנות יכול לסייע לשמירה על איכות הסביבה, משום שהן ניתנות לשימוש חוזר, וגם לאחר גמר השימוש, ניתן למחזרן.
מחזור זכוכיות שאינן בקבוקים לא היה נפוץ בישראל עד העשור השני של המאה ה-21. בדו"ח של המשרד להגנת הסביבה על יישום חוק האריזות בשנת 2012 צוין כי ניתנה הוראה להציב מכלי אצירה סגולים לטובת מיחזור אריזות זכוכית.
במאי 2013 הכריזה עיריית הרצליה כי תציב פחים סגולים באזורי המיחזור לשם מיחזור זכוכית ובכלל זה צנצנות.
בערים ויישובים רבים הודיעו על הגעת הפחים הסגולים החל מהמחצית השנייה של שנת 2013.
מנגד, שימוש חד פעמי בצנצנות, בלי למחזרן, מזיק לאיכות הסביבה שכן זמן ההתכלות של זכוכית מוערך בכמיליון שנה.
בנוסף, כאשר הצנצנת מושלכת במרחב הציבורי היא עשויה לגרום לנזקים כחבלה ברכוש או פציעה.
הצנצנת מופיעה במקרא ככלי בו הניחו מן למשמרת לדורות הבאים.
מסיבה זו מספר ספרים תורניים נקראו "צנצנת המן", או בשילוב שם המחבר, כגון צנצנת מנחם וצנצנת אהרן.
מספר ספרי ילדים עוסקים בצנצנות, למשל: צנצנת הדבש, לה תפקיד מרכזי בספרי וסרטי פו הדב, הספר "צנצנת הדמעות של דביר" והספר "בזכות צנצנת דבש".
הספר "שבלול בצנצנת" נכנס לרשימת "מצעד הספרים בשביל העברית" של משרד החינוך.
שיר הבכורה של כריסטינה פרי שהביא לפריצתה כזמרת נקרא "Jar of Hearts" (צנצנת לבבות).
במספר תוכניות טלוויזיה וסרטים מתמודדים הגיבורים עם צנצנת קשה לפתיחה.
אז אני צנצנת" משמש לשם טענה כי הדבר בלתי אפשרי או מופרך מיסודו.
צְנָן (גם: צַאֲנָן) הייתה עיר מקראית בשפלת יהודה, הנזכרת פעמיים בתנ"ך.
בתחילה, העיר נזכרת בספר יהושע, בתיאור ערי השפלה בנחלת שבט יהודה, באזור העיר לכיש: .
לאחר מכן, נזכרת העיר בנבואות החורבן של מיכה הנביא על ערי השפלה: .
העיר נזכרה, בהקשר המקראי שלה, גם אצל חז"ל.
במאה ה-19 הציע החוקר יהוסף שוורץ את זיהויה של העיר בכפר הקטן "צאנאברא", כחמישה ק"מ מזרחית לבית גוברין.
בחורבה, המכונה כיום "חורבת צנובר", שרידי חומות, מבנים, מערות רבות ופסיפס, ולצדה תל קטן עם חרסים החל מתקופת הברונזה הקדומה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נעשה ניסיון לקנות אדמות ליישוב יהודי חקלאי במקום, בידי דוד גוטמן, ממייסדי פתח תקווה.
צְנִינוּן חֲסַר-שִׁנַּיִם או צנינון זהוב (שם מדעי: Gnathanodon speciosus) הוא מין דג טורף ממשפחת הצניניתיים והוא המין היחידי בסוגו.
אורכו של הדג יכול להגיע ל-120 ס"מ ומשקלו עד ל-15 ק"ג.
הוא שונה משאר בני המשפחה במספר מאפיינים: כשמו הוא חסר שיניים אך בעל שפתיים בשרניות גדולות, עיניו קטנות וגופו זהוב ומפוספס בפסים אפורים עד שחורים - פסים שבולטים בעיקר אצל הצעירים.
הבוגרים בעלי צבע כסוף עם כמה אזורים זהובים - בעיקר הסנפירים וקווי המתאר.
דגים אלה חיים בלהקות כצעירים ועוקבים אחרי יצורי ים גדולים כמו כרישים, דקריים או מדוזות, כדי לחטוף שיירי מזון אחריהם או כדי להתגונן מטורפים.
הם מחפשים מזון בחיטוט בחול הימי עם שפתיהם הגדולות כדי לשלות טרף קטן כמו סרטנים, דגים אחרים או רכיכות או צדים דגים קטנים המתקהלים בלהקות.
הצנינון חי ברחבי האוקיינוס האינדו-פסיפי הטרופי, מצוי צפונה עד יפן ודרומה עד דרום אפריקה.
הם חיים בעיקר בימים רדודים ובשוניות אלמוגים אך גם באוקיינוס הפתוח או בין איים שונים.
צנינית גדולת-עין (שם מדעי: Caranx ignobilis) היא מין דג-ים גדול ממשפחת הצניניתיים המצוי בימים הטרופיים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
אורכה של הצנינית עד 120 ס"מ ומשקלה עד 18 ק"ג.
היא בעלת קשקשים אפורים-כסופים וכשמה היא גדולת-עין.
מבנה גופה עוזר לה לשחות במהירות וביעילות ולתמרן במים וכך היא רודפת אחרי טרפה.
הצנינית נעה בלהקות בימים הרדודים עד לאוקיינוס ומחפשת דגים קטנים, חסילונים, שטרגליים ויצורי ים דומים למאכל.
הצניניות בעלות פה גדול והם בולעות את הטרף בשלמותו.
צנינית גבוהה (שם מדעי: Caranx melampygus) היא מין דג-ים גדול ממשפחת הצניניתיים המצוי בימים הטרופיים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, מחופי מזרח אפריקה עד למרכז אמריקה.
היא בעלת גוף מוארך ושרירי בעל קשקשים ירקרקים, סנפירים כחולים חוץ מסנפיר החזה הצהוב, פיה ענקי ועיניה גדולות וזהובות.
לאורך הגוף ישנו פס גדול בצבע כחול מבריק.
הצנינית נפוצה בשוניות אלמוגים רבות ובין סלעים באזורים הטרופיים.
להקות של צניניות יימצאו גם באוקיינוס הפתוח אבל יתקשו למצוא מזון מספיק.
הם טורפות דגים קטנים יותר כמו סרדינים המתגודדים בלהקות, מסילוניות שונות או מסרטנים הנפוצים במים.
הלהקות מבודדת טרף בין אלמוגי השונית.
לעיתים הצניניות משתפות פעולה עם דים אחרים כמו שפתוניים, תוכינוניים, מוליתיים או חכליליים וגם עם נחשי ים רחבי זנב.
צניחת רחם היא אחד מהמצבים הנכללים תחת תופעת צניחת אברי האגן .