tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרי הטאורוס הגבוהים היוו מכשול לתנועה בעת העתיקה, וחציית ההרים התאפשרה במספר מועט של מקומות.
אחד המעברים הידועים נקרא "שערי קיליקיה" והדרך אליו נמצאת 160 ק"מ ממערב לזינג'ירלי.
תושבי שמאל היו בקשר מתמיד עם תרבויות מדרומם, ששכנו לאורך נהר האורונטס וסוריה.
המעבר לשם נעשה דרך עמק הנהר קראסו (Karasu) יובלו הצפוני של האורונטס, שנשפך אליו 100 ק"מ מדרום לשמאל.
משם הגיעה הדרך לעמק אמוק, שבו שכנה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס עיר הבירה של ממלכה אזורית חזקה בשם פָּלישְׂתין, באתר הידוע היום בשם תל טאיינאט.
הרי נור שימשו בעת העתיקה כמקור עשיר לעצי ארז ואורן שנשלחו במורד הפרת למסופוטמיה.
על פי ממצאי הקרמיקה מהאתר שנמצאו בחפירות במאה ה-19 ונבחנו על ידי המשלחת הארכאולוגית החדשה של אוניברסיטת שיקגו, האתר של שמאל אוכלס בתקופת הברונזה הקדומה (3300 לפנה"ס - 2400 לפנה"ס), ולאחר מכן במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס, תקופת הברונזה התיכונה.
בתקופה זאת התקיימה באזור הממלכה האמורית של ימחד.
שמאל מוזכרת בכתובת של המלך המצרי תחותמס השלישי שמלך במאה ה-15 לפנה"ס, שם נקראה שַׁמאַלַוַ.
הסיומת וַ היא סיומת בשפה הלווית שנוספה לשם השמי.
באתר לא נמצאו ממצאי קרמיקה מתקופת הברונזה המאוחרת (1200-1550 לפנה"ס) וגם לא מתקופת ברזל I (1000-1200 לפנה"ס).
העדר הקרמיקה מתקופה זאת מצביע על כך שהאתר ניטש בתקופת פריחתן של ממלכת מיתני והאימפריה החתית ובחלק מתקופת הממלכות הנאו-חתיות.
במאה ה-10 לפנה"ס, בתקופת ברזל II, האתר יושב מחדש על ידי שושלת ארמית חדשה שמייסדה היה המלך גַבַּרִ.
כניסת השושלת הארמית של בית גבר הייתה חלק מכניסת הארמים לאזור שבו שכנו הממלכות הנאו-חתיות והקמת ממלכות ארמיות.
בהמשך הפכו מלכי השושלת את היישוב לבירת ממלכה בשם שמאל.
עם עליית האימפריה הנאו-אשורית, הפכה הממלכה בהמשך למדינה ואסלית של אשור, ולאחר מכן הפכה לפחווה אשורית, עד לנפילת ממלכת אשור בשנת 609 לפנה"ס.
ממלכת שמאל הייתה ממלכה קטנה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, ששכנה באזור הרי נור.
המידע העיקרי על הממלכה מקורו באסטלות מלכותיות ולוחות מאבן של המלכים כלמו, פנמו השני ובר-רַכִּב, שמלכו בממלכת שמאל, וברשימות אשוריות.
התל המקורי, שגודלו היה ארבעה דונם, הורחב על ידי השושלת הארמית שהתיישבה במקום והפך למצודה מלכותית מסיבית.
שמה של שמאל מופיע לראשונה בכתובות מלכי אשור, בתיאור מסעו למערב של שלמנאסר השלישי בשנת 858 לפנה"ס במטרה להילחם ולכבוש ממלכות נאו-חתיות.
אחד השמות המופיע באנלים הוא חַ'נִ וגם חַ'יַנֻ, שעל פי האנלים, היה אחד המלכים שהוכו על ידי אשור.
שמה של שמאל מופיע שוב באנלים של שנת 857 לפנה"ס, במסעו הנוסף של שלמנאסר השלישי, כאחת הממלכות שמיהרו לשלם מס לאשור.
שמאל מופיעה שלישית ברשימת הממלכות שהעלו מס לאשור, דבר המצביע על עושרה באותה עת.
הממלכה לא השתתפה בקרב קרקר, שהתרחש בשנת 853 לפנה"ס בין ברית של 11 מלכים לבין אשור, אבל שמה מוזכר באנלים של מסע זה.
אבל התפשטות אשור נבלמה באזור זה.
היישוב באתר הפך בהמשך מעיר-מדינה לממלכה קטנה.
העיר התרחבה וכבשה שטחים מכרכמיש, אזורים סביב אדנה וכן גם מממלכת קְוֵה.
הממלכה לא הפכה לחלק מקיליקיה.
בכתובת כלמו, מספר כלמו מלך שמאל שביקש את סיועו של מלך אשור בהורדת הלחץ של מלכת הדננים (ממלכת קוה), ממערב לשמאל, שהגבירה את כוחה.
בכתובת אזתוד, מציין אזתוד מלך הדננים שהרחיב את ממלכתו.
תיארוכה של הכתובת שנוי במחלוקת בין החוקרים, בין המאה ה-9 לפנה"ס והמאה ה-8 לפנה"ס, וייתכן שמדובר באותו אירוע היסטורי המתואר בשתי הכתובות.
במסע מלחמה נוסף של שלמנאסר השלישי בין השנים 833-839 לפנה"ס, נכבשה ממלכת קוה, ובכך ירד הלחץ שלה משמאל.
לאחר מותו של שלמנאסר השלישי, חזרה ממלכת שמאל להיות ממלכה עצמאית.
חלק ממלכי שמאל פעלו אגרסיבית להרחבת הממלכה, ואחרים פעלו במסגרת קואליציה של מלכים שפעלו כנגד אשור.
שמאל הייתה אחת ממדינות הלוויין של אשור.
שמאל מוזכרת בכתובת זכור מלך חמת כאחת המדינות שהצטרפו בתחילת המאה ה-8 לפנה"ס, לקואליציה של 17 מלכים בראשותו של בן-הדד השלישי מלך ארם דמשק, שצרו על העיר חדרך ולא הצליחו לכבוש אותה.
שמאל מוזכרת שוב בכתובת משנת 791 לפנה"ס של אדד ניררי השלישי, כאחת המדינות שקיבלו יין מאשור.
כתובת המלך פנמו הראשון, שמלך במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס, מספרת שתקופת מלכותו הייתה תקופת פריחה ושגשוש, וכי נעשו בתקופתו מפעלי בנייה.
כתובת שהציב המלך בר-רכב על קברו של אביו, פנמו השני, מספרת שסבו, המלך בר-צור, נרצח על ידי אחד מבניו, שרצח גם את 70 בני משפחת אביו.
היחיד שניצל היה בנו, פנמו השני.
הוא פנה לעזרת המלך האשורי תגלת-פלאסר השלישי, שהחזיר אותו לשלטון על שמאל, ובנוסף הרחיב את שלטונו גם על חשבון שטחים של ממלכת גורגום , ששכנה מצפונו.
בתמורה לסיוע שקיבל, התחייב פנמו השני להצטרף למלחמותיו של תגלת-פלאסר השלישי כנגד ממלכת ארם-דמשק.
במסע המלחמה שהתקיים בשנת 732/733 לפנה"ס, בעת המצור על דמשק, הוא נהרג.
פנמו מוזכר בשלוש רשימות של מלכי המס לאשור, בשנים: 740, 738, 734 לפנה"ס.
באנאלים משנת 738 לפנה"ס, מופיע שמו לצד שמות מלכים נוספים, שהעלו אף הם מס למלך אשור: .
השערת החוקרים היא שניסיון ההפיכה בשמאל קשור במאבקים בין אשור ואוררטו על השליטה בסוריה ודרום אנטוליה, כאשר המורד נתמך על ידי אוררטו ובנות בריתה, ופנמו השני נתמך על ידי אשור.
המלכתו באה כנראה בעקבות ניצחונו של תגלת-פלאסר השלישי על אוררטו בשנת 743 לפנה"ס, וכפרס על נאמנותו לאשור קיבל גם שטחים על חשבון ממלכת גורגום, שתמכה באוררטו.
בעקבות כיבושיו של תגלת פלאסר, צורפו ארפד ופתינה, שכנותיה הדרומיות, לאשור.
המלך האחרון הידוע של שמאל הוא בר-רַכִּב, שמתאר את עצמו כ"עבד תגלת-פלאסר".
באותה עת שלטה אשור שלטון מוחלט על שמאל.
מסוף ימי תגלת-פלאסר ישנה גם תעודה שנמצאה בכלח, שבה מצוין שמה של שמאל כאחת המדינות שהעלו מס לאשור.
שמאל סופחה לאשור ביחד עם קוה, בסוף ימי תגלת פלאסר או בתחילת ימי שלטונו של יורשו, שלמנאסר החמישי.
בשנת 713 לפנה"ס היא הייתה אחת הפחוות האשוריות ששלחו יחידות צבא למסע המלחמה של סרגון השני כנגד תובל.
בירת ממלכת שמאל הפכה למרכז פחווה אשורית.
בשנת 681 לפנה"ס, בימי אסרחדון, נתן נציב שמאל את שמו בתור אפונים שעל שמו נקראה השנה.
בשנת 671 לפנה"ס הציב בה המלך האשורי אסרחדון את אסטלת הניצחון שלו על מצרים.
לאחר קריסת האימפריה האשורית בשנת 609 לפנה"ס, חלה ירידה בהתיישבות באתר והוא נינטש בצורה מסודרת על ידי תושביו.
בחפירות נמצאו בראש התל שרידי מצודה קטנה, כנראה מהתקופה הפרסית, אך לא נמצאה כל קרמיקה.
לאחר הכיבוש של אלכסנדר הגדול בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, נבנתה עיר הלניסטית בשם ניקופוליס (היום İslahiye), כ-10 ק"מ מדרום לתל.
בסוף המאה ה-19 נבנה על התל הכפר זינג'ירלי הויוק.
שושלת מלכי שמאל בתקופת הברזל
תאריכי תקופת השלטון, הן הערכה מקורבת.
מופיע באנלים של שלמנאסר השלישי בשנים: 858, 857 ו-853 לפנה"ס.
ביקש את עזרת אשור בהתמודדות עם אויביו הדננים.
שמו הוא שם בשפה הלווית, בעוד שלקודמיו היו שמות שמיים.
ייתכן ובא לייצג את שילוב היסודות השמיים והלוויים בממלכתו.
פַּנַמֻוַ הראשון - בנו של קרל.
מלך במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס - תקופת שלטון ארוכה ומשגשגת.
השאיר אחריו כתובת בניב מקומי המכונה "שמאלית", שגולפה על פסל של האל הדד ().
בר-צוּר - בנו של פנמו הראשון - אמצע המאה ה-8 לפנה"ס - היה וסאל של אשור, נרצח על ידי בנו בהפיכה.
עזריהו מיאודי - מלך לא חוקי שתפס את השלטון.
פַּנַמֻוַ השני - בנו של בר-צור - לפחות בין השנים 732/733-740 לפנה"ס - ביקש את עזרת תגלת פלאסר לחזור לשלטון.
המלך האחרון, לאחריו הפכה שמאל לפחווה אשורית.
הקים את כתובת פנמו השני לכבוד אביו, עליה מופיעה כתובת בניב המקומי "שמאלית".
החפירות באתר החלו בשנת 1888 על ידי משלחת גרמנית של החברה הגרמנית האורינטלית (Deutsche Orient-Gesellschaft), בראשותם של הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושאן והארכאולוג הגרמני רוברט קולדווי (Robert Koldewey).
בהמשך התקיימו עונות חפירה נוספות, בשנים 1890, 1891, 1894 ו-1902. בשנת 1954 התקיימה חפירת בדיקה נוספת, על ידי הארכאולוג הגרמני הלמוט תאודור בוסרט .
בחפירות התגלתה על האקרופוליס מצודה מבוצרת היטב, המעוצבת כטיפה, ומוקפת בעיר תחתית גדולה (שלא נחפרה).
בחומת המצודה היה שער אחד בכיוון דרום.
ביצורי המצודה נבנו כנראה בתקופה אחת במאה ה-9 לפנה"ס.
העיר הייתה מוקפת בחומה כפולה בעלת מראה של עיגול כמעט מושלם ובחומה היו שלושה שערים.
חומות העיר נבנו בשני שלבים: שלב אחד במאה ה-9 לפנה"ס, ביחד עם המצודה, והשלב השני נבנה על ידי האשורים במאה ה-7 לפנה"ס.
האקרופוליס חולק באמצעות קירות למתחמים נפרדים.
בתוך המתחמים נמצאו מספר מבנים שנבנו בסגנון בית חילאני במאה ה-9 וה-8 לפנה"ס.
בין הממצאים החשובים באתר היו חמישה פסלי ענק של אריות בסגנון נאו-חתי, שגולפו מאבן וככל הנראה שמרו על שערי העיר, אבל ייתכן גם שנקברו במהלך טקס בתוך המצודה.
השערת החוקרים היא שמקורם של פסלי האריות היא באתר של מחצבת יסמק שהייתה חלק מממלכת שמאל.
בחפירות נמצאה גם כמות גדולה של אורטוסטטים מגולפים וכן כתובות בשפות הארמית, פיניקית ואכדית.
הכתובות והאורטוסטטים מוצגים במוזיאון פרגמון בברלין ובמוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול בטורקיה.
ממצא חשוב נוסף היא אסטלת הניצחון של המלך האשורי אסרחדון, המתעדת את ניצחונו על המלך המצרי תהרקה.
יומני החפירה של האתר אבדו בעת מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 2006 החלה חפירה חדשה באתר של משלחת המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בניהולו של דייוויד שלואן (David Schloen), שמתוכננת להימשך שנים רבות.
כֻתַּמֻוַ היה פקיד בית המלוכה שחי במאה ה-8 לפנה"ס בשמאל.
בשנת 2008 נמצאה באתר מצבה שהוא הורה לחקוק לאחר מותו.
המצבה ביקשה שהמתאבלים עליו ינציחו לאחר מותו את חייו ויחגגו את "נפשי שבמצבה זאת".
אזכור הנפש במצבה הוא אחד האזכורים המוקדמים בתרבות המזרח הקרוב של נפש כישות נפרדת מהגוף.
המצבה עשויה מבזלת ומשקלה כ-363 ק"ג.
שמאי קפלן (9 בפברואר 1939 – 8 ביוני 1967) היה קצין צה"ל בדרגת רב-סרן שנהרג במלחמת ששת הימים, בה לחם כמפקד פלוגה וכסמג"ד 82 בחטיבה 7. עוטר בעיטור העוז.
קפלן נולד בתל אביב, בנם של דבורה ושמואל.
אביו היה פעיל באצ"ל ומאסירי המחתרות.
גדל ברמת גן ולמד בתיכון אהל שם.
בכיתה י' עבר ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי.
במאי 1957 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון.
סיים קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
שירת כמפקד מחלקה מבצעית, מפקד מחלקה בקורס קצינים, קצין מבצעים גדודי וחטיבתי.
קפלן המשיך בשירות קבע בצבא, וב-1965 הוביל לפגיעה מוצלחת ממרחק 6 ק"מ בטנקים ובכלים הסוריים שפעלו להטיית מקורות הירדן בגזרת בית המכס.
הוא שימש מדריך בקורס קצינים ומפקד פלוגה בקורס.
בפרוץ מלחמת ששת הימים פיקד על פלוגה ה' של קורס קציני שריון, שצורפה לגדוד 82 של חטיבה 7 ולחמה במסגרת אוגדה 84. במהלך המלחמה מונה לסמג"ד 82, עקב נפילתו של אלי גלובוס, וזאת במקביל לתפקידו כמ"פ ה'.
בהמשך הקרבות קפלן נפצע אך המשיך להילחם, עד שנהרג בקרב מערבית לביר גפגפה בסיני.
על פועלו עוטר בצל"ש הרמטכ"ל שהומר בהמשך לעיטור העוז.
הוא היה אחד מגיבורי הספר "חשופים בצריח" של שבתי טבת.
קפלן היה נשוי לנאוה ואב לבן ובת, שנולדה זמן קצר לאחר שנהרג.
לאחר נפילתו נקבר בבית הקברות לשעת חירום ליד קיבוץ בארי.
במאי 1968 הועבר ארונו לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
אנדרטה לזכרו הוקמה סמוך למקום נפילתו בסיני.
האנדרטה עשויה לוחות מתכת, ולמרגלותיה תרמילי פגזים קרועים וקסדות פלדה.
בחזית האנדרטה מוצב לוח מתכת, ועליו תיאור הקרב שבו נהרג.
לאחר פינוי סיני הועברה האנדרטה ליער המגינים.
מרים אל-קטאן , הידועה בשם הבמה שמאייל , היא זמרת כוויתית לשעבר.
את אלבום הבכורה שלה Ya athabi, הוציאה בשנת 1998. האלבום זכה להצלחה ובעקבותיו יצא אלבום נוסף בשנה שלאחר מכן, Kaser alzejaj.
בהמשך, הוציאה אלבום אולפן שלישי, Katheb o sadeg אך לאחר הוצאתו, חדלה מלהוציא אלבומים במשך שלוש שנים.
בשנת 2003, יצא אלבומה הרביעי והאחרון Mahad tharbkom ala edekom.
שמאייל הפסיקה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 2014.
שמאי פינסקי (ד' בכסלו ה'תרמ"ג, 15 בנובמבר 1882 – כ"ב באב ה'תש"א, 15 באוגוסט 1941) היה משורר עברי ויידי ומתרגם שירה.
נולד למשפחה חסידית בהורונסטייפל שבפלך קייב של האימפריה הרוסית.
למד בישיבת וולוז'ין ולאחר נישואיו בגיל 17 עבר להתגורר סמוך לבית הורי אשתו ליד קייב.
בשלב כלשהו עזב את ביתו ועבר לאודסה ולאחר מכן לברלין ולאנטוורפן.
הוא למד גרמנית והחל לכתוב שירה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר ללונדון והיה פעיל במוסדות הציוניים, במרכז הציוני העולמי ובמחלקת התעמולה של קרן היסוד.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היה בביקור בארץ ישראל ובשל המלחמה לא שב לאירופה.
חבריו הדפיסו מעזבונו את אסופת השירים "אי הזהב" (ירושלים, ה'תש"ז).
הרב שמאי גינזבורג (י"ז בתמוז ה'תרס"ה – כ' בשבט ה'תשנ"ז; 1905–1997) היה רב ישראלי, חסיד גור ומשמשו האחרון של ה"אמרי אמת", האחראי הראשי על הכשרות של מחלקת העלייה והקליטה של הסוכנות היהודית וכן של חברת צים, ראש כולל פולין ופעיל ציבורי.
מחבר הסדרה התורנית "אמרי שמאי".
שמאי גינזבורג נולד בלוקוב, מחוז לובלין, לשיינדל (לבית סורדוט) ור' ישראל חיים גינזבורג (נפטר בשנת ה'תש"י), משפחה אמידה ומיוחסת מחסידות גור.
למד אצל הרב דוד בליאכר במזריץ', אצל הרב שמעון שקופ בגרודנה, במתיבתא בוורשה, אצל הרבי מאוסטרובצה, וכן תקופה בבית המדרש בעיירה גור.
בטרם עלתה משפחתו לארץ ישראל התקבל בידי הרב מאיר שפירא לישיבת חכמי לובלין.
לצד לימודיו התורניים נודע גינזבורג גם בכישרונו לשפות – עברית, יידיש, רוסית ופולנית למד בילדותו, ובהמשך השתלם בגרמנית, אנגלית, ערבית, איטלקית וצרפתית.
היה בעל ידע כללי רחב באסטרונומיה, אלגברה, גאומטריה ועוד, ושחקן מחונן בשחמט.
בחודש אלול ה'תרפ"ו (1926), בהיותו כבן 22, עלתה משפחתו של גינזבורג לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בבלפוריה שבעמק יזרעאל, בחלקה בשטח 23 דונמים שרכש יעקב סורדוט סבו, שהתגורר בארצות הברית.
אמנם, המשפחה התקשתה לעבוד ולהתפרנס מחקלאות.
בחודש אייר ה'תרפ"ז (1927) נפגש ושוחח עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שבמסגרת "מסע הרבנים" השלישי שלו ביקר בבלפוריה.
בעקבות שיחתם עבר שמאי לישיבת מרכז הרב בירושלים.
כעבור תקופה עלו גם ההורים לירושלים, והתפרנסו מאירוח בחורי ישיבות בביתם.
תחילה למדו שמאי ואחיו פסח במרכז הרב, ובהמשך עברו לישיבת שפת אמת של חסידי גור בעיר.
הרב גינזבורג הכיר טובה כל חייו לראי"ה קוק שהחזיר אותו ל"עולם הישיבות".
בשנת ה'תרצ"ה החל הרב גינזבורג לעבוד לפרנסתו, תחילה כפועל בניין באזור הר הצופים.
הזוג התגורר תחילה בבית ישראל ובהמשך במאה שערים.
מניסן ה'ת"ש (1940) שימש הרב גינזבורג כמשמשו של האדמו"ר מגור האמרי אמת עד לפטירתו של האדמו"ר בסיוון ה'תש"ח (1948).
על שנים אלה כתב זכרונות שנדפסו בחוברת "פרק זכרונות משנותיו האחרונות של כ"ק מרן האדמ"ר בעל "האמרי אמת" זצוק"ל" (ירושלים ה'תשמ"ח).
לאחר פטירת האמרי אמת המשיך לדבוק באדמו"רי גור: ה"בית ישראל", ה"לב שמחה", ה"פני מנחם" ורבי יעקב אריה אלתר.
בתקופת מלחמת העצמאות, על פי הדרכת רבו האמרי אמת, היה ממקימי "גדוד חזקיה" (מפורסם יותר בשם "גדוד טוביה") של בני ישיבות, שפעל בתחום ההגנה האזרחית בירושלים.
כמפקד היה אחראי על ביצורי הגנה משער מנדלבוים, לאורך מאה שערים, שייח' ג'ראח וצפון העיר.
בתקופת המלחמה ביצע פעולות חשובות ומסוכנות.
מסופר שבמהלך מתוחכם לכד ארבעה טנקים ירדנים באזור סנהדריה.
על שירותו כתב בשנת ה'תשנ"א: .
כמפקד הוצעה לו לאחר המלחמה וילה ערבית גדולה בקטמון, אולם הוא סירב באומרו שפעל לשם שמים.
הרב גינזבורג היה תלמיד חכם מוערך וראש כולל פולין.
רוב חייו הבוגרים עבד בסוכנות היהודית, וגם שם פעל רבות בענייני הלכה ויהדות.
גם בחייו האישיים עסק בעשייה ציבורית במסגרת פועלי אגודת ישראל, והיה חבר בוועדות שיפוט ציבוריות.
הרב שמאי גינזבורג נפטר ביום כ' בשבט ה'תשנ"ז (1997) ונטמן בהר הזיתים סמוך לקברי אדמו"רי גור.
לצדו נטמנה כעבור זמן לא רב גם רעייתו מרים.
בקיץ ה'תש"ח מונה הרב גינזבורג בידי האדמו"ר "הבית ישראל", לצד הרב גדליה הרץ, להסדרת הכשרות במטבחי החיילים בצה"ל.
באותה תקופה הוצעה לו משרה בבתי הדין הרבניים, אולם הוא סירב להתפרנס מדברי תורה.
הרב גינזבורג היה ממייסדי סניף תנועת פועלי אגודת ישראל בירושלים.
בקיץ ה'תש"ט (1949) נבחר לחבר מועצת הסניף, והיה פעיל במשך שנים בסניף.
בשלהי שנת ה'תש"ט (1949) החל לעבוד ב"מדור לטיפול בעולה" של הסוכנות היהודית בירושלים, כנציג תנועת פועלי אגודת ישראל.
כרב בסוכנות היהודית עסק רבות בעניינים הלכתיים.
במסגרת עבודתו ביקר בקביעות במחנות עלייה, ערך לילי סדר במחנות, העלה ספרי תורה, סייע בהפנייה למוסדות חינוך, קלט רבנים, סייע לניצולי שואה ועוד.
בשנת ה'תשט"ו הועבר למחלקה הכלכלית בסוכנות.
בהמשך, לבקשת ראש מחלקת העלייה שלמה זלמן שרגאי, נתמנה למפקח הכללי על כשרות המזון במחנות העולים, באוניות ובאווירונים המעלים עולים ארצה.
במסגרת זו הפעיל מערך של משגיחי כשרות באוניות חברת צים, והגיע בעצמו למדינות כגון איטליה, צרפת, פולין, אוסטריה ועוד.
במסגרת תפקידו, היה מיוזמי הקמת בית דין לגיור במחנה הסוכנות ב (שעמד במוקד פרשת גיורי וינה), ותיווך בין בית הדין לבין הרבנות הראשית בארץ.
הרב גינזבורג המשיך לעבוד בסוכנות היהודית עד לפרישתו לגמלאות.
לצד עבודותיו השונות, לכל אורך חייו קבע לעצמו מכסת לימוד של לפחות חמש שעות מדי יום.
בין השאר למד באוצרות הספרים בספרייה הלאומית, ישיבת חברון וישיבת פורת יוסף (שם הכיר את הרב עובדיה יוסף והתיידד עמו).
למד בחברותא בקביעות עם הרב נתן לוברט ("שארית נתן") והרב בן-ציון פריימן (מרבני ישיבת הכותל).
במסגרת עבודתו בסוכנות היהודית ערך הרב גינזבורג בירורי הלכה נרחבים, לדוגמה בדבר עליית עולים – ממדינות שפיקוח נפש להישאר בהן – על אוניות בשבת, פרשת האונייה שלום ופרשת גיורי וינה.
הרב גינזבורג נחשב בעיני רבים כגאון ובקי יוצא דופן, אשר הכיר בעל פה את ש"ס בבלי וירושלמי, מדרשי ההלכה והאגדה, וכן ספרות ראשונים ואחרונים.
ידידו הרב שלמה זלמן אוירבך שיבח את ידענותו: .
מסופר כי האדמו"ר מגור הלב שמחה, התבטא ביחס להצעת הרופאים שהרב גינזבורג ינותח לשם הסרת קריש דם במוח: .
באותה רוח, מסופר שבביקור בישיבת לייקווד, נפגש הרב גינזבורג עם הרב שניאור קוטלר, "שוחח בלימוד" עם בחורי הישיבה 12 שעות והותיר רושם עצום.
ברוח דומה התבטאו ביחס אליו הרבנים שמואל אוירבך ומרדכי אוירבך, חיים בניש ("מדות ושיעורי התורה"), יצחק וייס, ויצחק אזרחי.
הרב גינזבורג כיהן כראש כולל פולין במשך עשרות שנים.
במסגרת תפקידו עסק באלפי מעשי צדקה וחסד לנתמכי הכולל.
קשריו עם ראשי המדינה – דוגמת יצחק רבין וטדי קולק – סייעו לו בעבודתו.
במסגרת עבודתו הסב את בתי שכונת רמות פולין לנתמכי הכולל.
לאחר החלמתו ממחלה קשה בשנת ה'תשל"ה, החל הרב גינזבורג להוציא לאור סדרת ספרים בשם "אמרי שמאי", בסיוע חתנו הרב יחזקאל אשלג.
הספרים פרסמו את שמו בעולם התורה.
על סדרת ספריו קיבל הרב גינזבורג הסכמות חמות מאת הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב הראשי לישראל, וכן מאת ידידו מנוער הרב שלמה זלמן אוירבך, שכתב אל .
לרב גינזבורג שלושה אחים: אחותו פעשע שרה נישאה לרב ישראל מאיר קליינלרר, מחסידי גור, חבר מרכז פועלי אגודת ישראל ויקיר ירושלים.
שני אחיו הם צבי מנחם (ה'תר"ע-ה'תשנ"ט), ופסח (ה'תרע"ג-ה'תשנ"ה).
יעקב גינזבורג - עורך ב"אוצר השאלות והתשובות" של מכון מהרש"ל (נפטר בשנת ה'תשס"ו).
לאה אשלג - נישאה בשנת תשי"ט (1959) לרב יחזקאל יוסף הלוי אשלג, לימים האדמו"ר מאשלג (נכדו של "בעל הסולם").
בן נוסף נפטר בהיותו בן שנתיים, בשנת ה'תרצ"ה.
אחיה (היחיד) של מרים אשתו הוא הרב משה אביטל (ברקוביץ'), ששימש כקצין בכיר ברבנות הצבאית ומנהל בחברא קדישא.
אמרי שמאי - סדרה בת שמונה כרכים העוסקת בכל תחומי התורה:
כרך א - יצא בשנת ה'תשל"ה.
חלק ראשון - פירוש לתורה; הלכות שבת, תפילה, ברכות ועוד.
חלק שני - חידושים בתלמוד הבבלי על מסכתות ברכות, שבת, עירובין ופסחים.
כרך ב – יצא בשנת ה'תשל"ו.
חלק ראשון – פירוש לספרים תהילים, משלי ואיוב; פירוש למסכת אבות.
חלק שני – מוסר, מידות, צדקה, גמילות חסדים וביקור חולים.
חלק שלישי – בירורי הלכה שונים, חלקם מעובדתו בסוכנות היהודית.
כרך ג - פירוש לספר בראשית.
כרך ד - פירוש לספר שמות.
כרך ה - פירוש לספר ויקרא.
כרך ו - פירוש לספר במדבר.
כרך ז - פירוש לספר דברים.
כרך ח – יצא בשנת ה'תשנ"ג, על המועדים, אגדה, מנהג והלכה.
'שתי תשובות בנידון הסעת עולים בשבת בשעת צורך' – התכתבות עם ברוך דובדבני, אור המזרח לה-לט [י, ג-ד], תשרי ה'תשכ"ג, עמ' 23–26
'הסעת עולים לארץ ישראל בשבת', נעם ו, תשרי ה'תשכ"ג, עמ' קצד-קצח
'חיוב סוכה במקדש', שבילין כא-כב, כסלו ה'תשכ"ט, עמ' נו-נז
'קידושא־רבא ללידת בת־מצווה או לא?', שבילין כה-כו, אלול ה'תש"ל, עמ' נח-ס
'הערות לעניין שתילת לב,' שבילין כה-כו, אלול ה'תש"ל, עמ' סא-סב
'בדין מחלל שבת, אם אוסר יין במגע', שנה בשנה ה'תשל"ד
'בירור עובדתי והלכתי בשאלת השימוש בחשמל בשבת', שנה בשנה ה'תשל"ח, עמ' 155–[19]164
'אם מאמינים לנוצרים שהילד יהודי', שנה בשנה ה'תשמ"ד, עמ' 188–190
תנועות שמאל יהודיות מורכבות מיהודים המזדהים או תומכים באידאולוגיית שמאל ובליברליזם המעוגנים בתפיסת העולם היהודית, הן כיחידים והן באמצעות ארגונים.
לא קיימת תנועת שמאל יהודית מרכזית המאחדת את כל תומכי האידאולוגיה.
במהלך ההיסטוריה, יהודים בלטו בהנהגת תנועת הפועלים, ארגוני זכויות אדם, תנועות למען זכויות האישה, אנטי-גזענות, אנטי-קולוניאליזם, אנטי-פשיזם ואנטי-קפיטליזם באירופה, ארצות הברית, אוסטרליה, אלג'יריה, עיראק, אתיופיה, דרום אפריקה וישראל.
בנוסף, יהודים רבים היו חלק מתנועות שדגלו באנרכיזם, סוציאליזם, מרקסיזם וליברליזם.
שורשי השמאל היהודי בתנועת ההשכלה, שקידמה רעיונות של רציונליזם, ליברליזם, חירות המחשבה וביקורתיות.
בסוף המאה ה-18 החלו תהליכי אמנציפציה ליהודים בצרפת ובארצות הברית, ואלה התבססו על עקרונות הליברליזם והשוויון בפני החוק של תנועת הנאורות.
עקרונות אלה היו גם הבסיס האידאולוגי של תנועות השמאל באותה עת, ומטבע הדברים יהודים רבים תמכו בתנועות אלה והיו פעילים בהן.
בין השאר, יהודים תמכו במהפכה האמריקאית של 1776, במהפכה הצרפתית של 1789 ובמהפכות אביב העמים באירופה ב-1848. באנגליה רוב היהודים היו תומכי המפלגה הליברלית, שהובילה את המאבק הפרלמנטרי לשוויון זכויות ליהודי אנגליה.
במהלך המהפכה התעשייתית, בסוף המאה התשע-עשרה, צמח מעמד הפועלים היהודי במזרח ומרכז אירופה.
בתוך זמן קצר קמה גם תנועת פועלים יהודית, הבונד, שהוקמה בליטא, פולין ורוסיה בשנת 1897. ארגונים סוציאליסטיים יהודיים קמו בתחום המושב של היהודים באימפריה הרוסית, ויהודים רבים היו פעילים בתנועות אנרכיסטיות, סוציאליסטיות, סוציאל-דמוקרטיות וקומוניסטיות.
עם התחזקות הציונות כתנועה פוליטית הוקמו גם מפלגות ציוניות סוציאליסטיות, בהן פועלי ציון ומפלגת העם היהודית.
משנת 1880 החלה הגירה של יהודים ממזרח אירופה, ונוצרו קהילות יהודיות באיסט אנד בלונדון, בפלעצל בפריז, בלואר איסט סייד בניו יורק ובבואנוס איירס, וגם בהן בלטו יהודים בפעילות סוציאליסטית.
בארצות הברית יצא לאור The Forward, כתב עת ביידיש של התנועה הסוציאליסטית היהודית בארצות הברית.
בין הפעילים באיגודי העובדים בארצות הברית נמנו רוז שניידרמן, אברהם קאהאן, מוריס וינצ'בסקי ודייוויד דובינסקי.
בתקופה זו ראו אור גם כתבי העת ארבעטער פריינד בלונדון ופרייע ארבעטער שטימע בארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יהודים מילאו תפקיד מרכזי במפלגות סוציאל-דמוקרטיות בגרמניה, רוסיה, אוסטרו-הונגריה ופולין.
פעילים אלה דגלו במגוון גישות, ונמנו בהם רוזה לוקסמבורג, ליאון טרוצקי וולדימיר מדם.
בתקופה זו הוקם גם חוג הפועלים היהודים.
יהודים רבים ברחבי העולם קיבלו בברכה את המהפכה הרוסית (1917) שציינה את נפילתו של משטר שביצע פוגרומים אנטישמיים.
הם האמינו שהקמת ברית המועצות תביא לשיפור במצבם של יהודי רוסיה.
יהודים רבים היו פעילים במפלגות קומוניסטיות, הן ברוסיה והן במדינות מערביות.
המשטר הקומוניסטי בברית המועצות תמך בתחילה ביהודים, מימן לימודים ביידיש ויצר את המחוז היהודי האוטונומי בבירוביג'ן, אך לאחר זמן מה ביצע טיהורים אנטישמיים והפיץ עלילות דם, כגון משפט הרופאים.
הוגי שמאל יהודים במרכז ומערב אירופה
לצד תנועות הפועלים היהודיות פעלו הוגי שמאל יהודים במרכז ומערב אירופה בקרב מעמד הביניים.
אלה שילבו יסודות רדיקליים במסורת היהודית.
שמאל יהודי באירופה במחצית הראשונה של המאה העשרים
צמיחת הפשיזם באירופה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים גרמה ליהודים רבים להפוך לפעילים בארגוני שמאל, ובמיוחד במפלגות קומוניסטיות, שהיו בחזית המאבק האנטי-פשיסטי.
לדוגמה, מתנדבים יהודים רבים לחמו בשורות הבריגדות הבין-לאומיות במלחמת האזרחים בספרד ובכוחות ההתנגדות בקרב ברחוב כייבל נגד הפשיסטים הבריטים בהנהגת אוסוואלד מוסלי.
פעילויות אלה הושפעו מהוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות.
במלחמת העולם השנייה היה לשמאל היהודי חלק מרכזי בהתנגדות לנאציזם.
לדוגמה, פעילי תנועת פועלי ציון שמאל בלטו במאבקים של הארגון היהודי הלוחם ובמרד גטו ורשה.
תנועת הציונות הסוציאליסטית הוקמה ברוסיה על ידי דב בר בורוכוב, נחמן סירקין וא"ד גורדון, שתמכו במידת מה במרקסיזם ובקומוניזם.
התנועה התפתחה במאה העשרים, במיוחד לאחר העלייה השנייה, והפכה לארגון משמעותי ביישוב הישן.
המוסדות הלאומיים הבולטים שהקימה התנועה הציונית בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל היו ארגונים סוציאליסטיים, בהם פועלי ציון, הסתדרות העובדים ומפלגת מפא"י.
רוב מייסדי האומה, בהם דוד בן-גוריון וגולדה מאיר, דגלו בסוציאליזם.
בתקופה זו הוקמו קיבוצים רבים, שהיו למעשה מעין ניסוי בסוציאליזם מעשי.
ארגונים סוציאליסטיים שהוקמו בתחילת המאה ה-20 בלטו בפעילותם לאחר קום המדינה, ופעלו בה במשך שנים ארוכות.
בין הארגונים הללו נמנים מפלגת העבודה הישראלית, הבונים דרור, הסתדרות העובדים, נעמת, השומר הצעיר, התנועה הקיבוצית ומכון המחקר גבעת חביבה.
רוב הארגונים מיוצגים בהסתדרות הציונית העולמית.
שמאל יהודי במחצית השנייה של המאה העשרים
מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה ירידה בהשפעתן של התנועות הסוציאליסטיות בעולם.
ארגוני שמאל יהודיים שהוקמו באותה עת, כגון New Jewish Agenda, היו לרוב בעלי השפעה שולית בלבד.
הבונד המשיך לפעול, והקים סניפים במדינות רבות, בהן אוסטרליה, בלגיה וקנדה.
בשנת 1968 חלה התעוררות מחודשת בסוציאליזם בארצות הברית ובמערב אירופה שכונתה "השמאל החדש" ונמשכה מספר שנים.
בתנועה זו היו שני היבטים יהודיים: בין פעילי התנועה ומנהיגיה היו יהודים רבים, וכמו כן עלו בדיוני התנועה נושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-ערבי ולפיגועי טרור שבוצעו נגד ישראל באותה תקופה.
במאה ה-21 הפך היחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני למרכיב מרכזי בזהותם הפוליטית של ארגוני שמאל יהודיים.
תמיכה בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני מאפיינת ארגונים כמו קול יהודי לשלום, IfNotNow, ג'יי סטריט ותנועות דומות בקנדה ובבריטניה.
חלק מהתנועות הללו הן אנטי-ציוניות.
בעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 התאחדו מספר תנועות שמאל יהודיות בארצות הברית בקריאה להיאבק בממשל טראמפ ובארגוני עליונות לבנה הקשורים אליו.
ארגונים אלה פעילים גם למען שינוי חוקי ההגירה לארצות הברית ובמאבקים נגד אנטישמיות בארצות הברית.
משנת 2015 החלה בארצות הברית התעניינות מחודשת באנרכיזם יהודי.
שמאל יהודי בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד
השמאל היהודי בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד היה פעיל מאוד ב, ובמיוחד נודעה במאבק זה הלן סוזמן.
ב בלטו הנאשמים היהודים, שהיו אנשי שמאל ליברליים, בהם ג'ו סלובו, דניס גולדברג וארטור גולדרייך.
יהודי בריטניה היו בעלי השפעה במפלגות שמאל בממלכה המאוחדת במשך שנים ארוכות, במיוחד במפלגת הלייבור ובמפלגה הליברל-דמוקרטית.
במהלך השנים שבהן המפלגה הליברלית הייתה מפלגת השמאל הבולטת בבריטניה, בלטו בה שני אישים יהודים: הרברט סמואל, שהיה מנהיג המפלגה מ-1930 עד 1935, ורופוס אייזקס, היהודי הבריטי היחיד שקיבל תואר מרקיז.
יהודים ליברלים נוספים שבלטו בפעילות ציבורית בבריטניה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו ליונל דה רוטשילד (שהיה היהודי הראשון שכיהן כחבר פרלמנט), סר דייוויד סלומונס, אדווין מונטגיו, הברון לסלי הור-בלישה, הברון סמואל מונטגיו וטרביטש לינקולן.
בתחילת המאה העשרים עלתה הפופולריות של מפלגת הלייבור, שהייתה אז בעלת עמדות רדיקליות וסוציאליסטיות יותר מהמפלגה הליברלית.
בין הדמויות המשפיעות בתקופה זו במפלגת הלייבור נמנו לאונרד וולף, הרולד לסקי, מיקלוש קלדור, קרל מאנהיים והלורד עמנואל שינוול, מנהיג פועלים שלימים היה שר המלחמה בממשלת קלמנט אטלי.
יהודים רבים המשיכו להיות פעילים במפלגת הלייבור ובארגוני שמאל בריטיים, וקיבלו תפקידים בממשל הבריטי לאורך המאה העשרים.
פוליטיקאי יהודי בולט במפלגת הלייבור בעידן זה היה , שיזם הצעות חוק פרטיות שביטלו הפללת הומוסקסואליות ושיפרו את חוקי הגירושין בבריטניה.
רוברט מקסוול, שהפך לאיל עיתונות בשנות ה-80, היה חבר פרלמנט של מפלגת הלייבור בממשלת וילסון בשנים 1964 עד 1966.
בשנות ה-70 וה-80 חלו שינויים במפלגת הלייבור, וקבוצות שמאל רדיקלי התפצלו ממנה.
טוני בלייר, שכיהן כראש ממשלת בריטניה משנת 1997 ועד לשנת 2007, שילב יהודים רבים בפעילות הממשלה, הן כשרים והן כיועצים.
בין הדמויות הבולטות בשנים אלה נמנים פיטר מנדלסון ואונה קינג.
בממשלתו של יורשו של בלייר, גורדון בראון, כיהנו האחים דייוויד מיליבנד ואד מיליבנד כחברי קבינט.
אביהם היה ראלף מיליבנד, שדגל במרקסיזם.
לאחר מאבק פוליטי בשנת 2010 אד מיליבנד הפך למנהיג היהודי הראשון במפלגת הלייבור.
מאז ממשיכים יהודים להיות בין הפעילים הבולטים הן במפלגת הלייבור והן במפלגה הליברל-דמוקרטית.
בנוסף לפעילות מפלגתית, קיימים מספר ארגוני שמאל של יהודים בריטיים.
בשנת 1934 נוסד ועד העובדים היהודי בארצות הברית, כתגובה לעליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
הוועד פועל למען זכויות עובדים וכן בחיזוק הקשר בין הקהילה היהודית-אמריקאית לאיגודי עובדים בארצות הברית.
במהלך קמפיין הבחירות של רונלד רייגן בשנת 1984 הוא קיבל 31% מקולות המצביעים היהודים לעומת 67% שקיבל מועמד המפלגה הדמוקרטית וולטר מונדייל.
מאז נשמר דפוס ההצבעה של יהדות ארצות הברית, והמועמדים הדמוקרטים זוכים לכ-75% תמיכה.
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 הצביעו 77% מיהודי ארצות הברית לג'ו ביידן, בעוד 22% הצביעו לדונלד טראמפ.
מבצע צוק איתן ב-2014 גרם לעימות אידאולוגי בין ארגוני שמאל יהודים בארצות הברית ובקנדה לבין ארגונים יהודיים ממסדיים כגון הפדרציה היהודית ואיפא"ק, שתמכו בפעולות ישראל במהלך המבצע.
ארגוני שמאל יהודיים כגון קול יהודי לשלום, IfNotNow ותנועות דומות זוכים לתמיכה גוברת מאז 2016, ופעילים במגוון פעילויות של ארגוני שמאל אמריקאים.
עיקר התמיכה מגיע מצעירים יהודים, שהם ביקורתיים כלפי ממשלת ישראל ומרגישים אהדה כלפי הפלסטינים, יותר מיהודים אמריקאים מבוגרים.
השמאל הפוליטי בישראל הוא מחנה שאידאולוגיית היסוד שלו מבוססת על שוויון, זכויות אדם ומימושם במדינת ישראל באמצעות הציונות.
השמאל בישראל מזוהה עם סוציאל-דמוקרטיה ומדינת רווחה, תמיכה בערכים של ליברליזם חברתי, ושוויון בפני החוק.
מפלגות שמאל רבות קמו בישראל, אך במהלך השנים הן התפרקו או התאחדו עם מפלגות אחרות.
מפלגות השמאל הבולטות כיום הן מפלגת העבודה, מרצ וחד"ש.
בין האישים הידועים שפעלו בארגוני שמאל בישראל במשך השנים נמנים אורי אבנרי, שולמית אלוני, יוסי ביילין, מאיר וילנר, דב חנין, רן כהן, מתי פלד, עמיר פרץ, אמנון רובינשטיין ויוסי שריד.
בנוסף למפלגות פוליטיות קיימים בישראל ארגוני שמאל מדיני, ארגוני שמאל חברתי-כלכלי, תנועות נוער ומספר עיתונים, כתבי עת וכלי תקשורת.
כמו כן קיימים מספר ארגוני שמאל רדיקלי.
שמאי ("טופסי") קַנְצֶפּוֹלְסְקִי (15 באפריל 1915 – 24 במאי 1992) היה מראשוני המצילים של תל אביב, עורך דין בהכשרתו, אבי ספורט גלישת הגלים ויצרן הגלשנים הראשון בישראל.
פעל לפיתוח הספורט הימי, להכשרת מצילים והצלה בים ולקידום זכויות המצילים ובטיחות הרוחצים.
על שמו של טופסי קרוי חוף טופסי במרכז תל אביב והוקם מרכז הגלישה הראשון בישראל.
שמאי קנצפולסקי, ידוע בכינוי "טופסי", נולד בעיירה יאלטה לצבי והלה קנצפולסקי.
המשפחה, אשר מנתה את שמאי, הוריו ואת אחיו הצעיר, מישקה קנצפולסקי, עלתה לישראל ב-1922 באונייה בשם קוסטנצה והתיישבה בתל אביב.
אביו של שמאי היה ממייסדי חברת התחבורה "המעביר", לימים דן חברה לתחבורה ציבורית, ואמו הייתה עקרת בית.
שמאי למד במחזור ה' של בית הספר תל נורדאו בתל אביב.
לאחר מכן התחנך קנצפולסקי בגימנסיה נורדיה בתל אביב, ובמהלך לימודיו קפץ כיתה פעמיים.
קנצפולסקי קיבל את כינויו "טופסי" כבר כשהיה ילד צעיר וכינוי זה נשאר שמו המוכר למשך חייו.
לימודי משפטים והכשרה כמציל וכעורך דין
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, נשלח קנצפולסקי על ידי הוריו ללמוד משפטים באיטליה.
במהלך הלימודים, שמע קנצפולסקי מחבר ישראלי שמחפשים מציל ראשון לחוף הים של שכונת בית וגן (כיום בת ים).
בשל אהבתו לים, החליט קנצפולסקי לחזור לישראל כדי לאייש את משרת המציל בבית וגן.
בעודו משמש כמציל הראשון והיחיד בבית וגן, בנה קנצפולסקי, יחד עם אביו, חסקות רבות.
ב־1957 סיים טופסי, במקביל לעבודתו בים, את לימודי המשפטים בבית הספר למשפט וכלכלה בתל אביב.
ב־1958 עמד טופסי בבחינות ההתמחות וקיבל רישיון עורך דין.
בהמשך קריירת ההצלה של טופסי, הוא עבד כמציל הראשי של חוף פרישמן בתל אביב ולאחר מכן כמנהל החוף של חוף הדרים (הילטון) בתל אביב.
מנישואיו הראשונים לאיטה קנצפולסקי, נולדו לטופסי שני ילדים, זעירא קנצפולסקי וניר אלמוג, "שייפר" (Surfboard shaper, יצרן גלשנים) ידוע ומקים חברת אינטרסרף לגלשני גלים.
נישואיו השניים היו לנעמי קנצפולסקי, עורכת דין, מצילת ים והגולשת הישראלית הראשונה.
להם נולדו ארבעה ילדים: הבנה אביטל, מאמנת שחייה, אמור קנצפולסקי, לשעבר אלוף הארץ בגלישת גלים (בשנות ה-80), ד"ר אושרה קנצפולסקי, ממקימי הסנגוריה הציבורית בישראל, והבן הצעיר, אוריאן קנצפולסקי, שהקים את מרכז "טופסי" לגלישת גלים, מועדון הגלישה הראשון בישראל, בהשראת הדרך בה אביו לימד גלישה וקידם ספורט זה בארץ.
נכדו הוא הכדורגלן אל ים קנצפולסקי.
הוא נפטר בגיל 77 ונקבר בבית העלמין ירקון.
פיתוח הספורט הימי בתל אביב
תחילה, בנו טופסי ומצילים תל אביביים ותיקים אחרים את החסקות לצורכי הצלה בלבד.
בהמשך, הוא וכמה מצילים אחרים החלו גם להשכיר חסקות לרוחצים.
כך הפך החסקה לספורט ימי מקובל בישראל.
בשנת 1950 קיים טופסי, יחד עם שמואל צייטלין, מסע ימי מפורסם מתל אביב עד חיפה על גבי חסקה.
טופסי המשיך לטפח את ספורט החתירה על חסקה בכל החופים בהם עבד כמציל ומנהל חוף (בחוף בית וגן, בחוף פרישמן ולאחר מכן בחוף הילטון), ולאחר מכן במסגרת עבודתו כבעל עסק עצמאי של השכרת סירות, חסקות וגלשנים (בחוף הילטון).
בשנת 1977, הפך תחום העיסוק של השכרת חסקות וסירות לכזה שצריך לקבל אישור מהמדינה במסגרת חוק רישוי עסקים (1968) וטופסי נאלץ להפסיק את פעילות השכרת החסקות.
זאת לאחר שבקשתו לקבלת רישיון עסק בחוף הילטון נדחתה ועיריית תל אביב דרשה ממנו לפנות את עסקו מהחוף.
העירייה הציעה לטופסי כחלופה להעתיק את עסקו לחוף גאולה בדרום תל אביב, אך באותה עת חוף גאולה היה מופקר ולא מוסדר ונחשב לשטח שאין אפשרות לנהל בו עסק.
לכן, בשנת 1982, הגיש טופסי יחד עם אשתו נעמי קנצפולסקי עתירה לבג"ץ כנגד החלטת עיריית תל אביב לפנותו מחוף הילטון (בג"ץ 46/82 – שמאי קנצפולסקי ואח' נ' עיריית תל אביב-יפו).
כתוצאה מעניין זה, נאלץ טופסי להפסיק להשכיר חסקות ועבר להתמקד באופן מלא בהשכרת גלשנים והדרכה של גלישת גלים.
טופסי טיפח את ספורט הגלישה והיה שותף להעלאת הפופולריות שלו בתל אביב ובישראל בכלל.
הוא נודע כמייסד ספורט גלישת הגלים בישראל.
סיפור גלישת הגלים בישראל החל בשנת 1956, כאשר הגיע לישראל ד"ר דוריאן פסקוביץ', גולש מהוואי, והביא איתו גלשן אחד מעץ בלזה, שאיתו יוכל לגלוש בישראל.
ד"ר פסקוביץ' הגיע לתל אביב והתחיל לגלוש בחוף פרישמן, בו עבד אז טופסי כמנהל תחנת ההצלה.
טופסי התרשם ממה שראה, נוצר בינו לבין ד"ר פסקוביץ' קשר אישי ופסקוביץ' החליט להשאיר את הגלשן שלו לטופסי ולשלוח גלשנים מהוואי לישראל כשהוא יחזור לארצות הברית.
זאת על מנת לאפשר לטופסי להתחיל לפתח את ספורט הגלישה בישראל.
אחרי זמן מה שלח ד"ר פסקוביץ' לישראל חמישה גלשנים שנתקעו במכס בנמל חיפה, מפני שלא הייתה להם כתובת יעד מדויקת.
אנשי המכס לקחו לעצמם את הגלשנים והשתמשו בהם כרהיטים וכמדפים לביתם.
טופסי, נעמי אשתו ושאול זינר איתרו את חמשת הגלשנים ולקחו אותם בחזרה.
כך הגיעו הגלשנים הראשונים לתל אביב.
באמצעות הגלשנים החדשים מהוואי, החל טופסי ללמד גלישה.
כך צבר ספורט הגלישה פופולריות גוברת והולכת בחופי תל אביב והגולשים של אותם ימים זכו ליחס מיוחד והערצה בתל אביב.
כדי לפתח את ספורט הגלישה, טופסי ייצר גלשנים והיה משכיר אותם בחוף פרישמן.
שמאי חנניה ימרום (נולד ב-7 באפריל 2005) הוא קשת ישראלי, סגן אלוף אירופה (אסן 2024) ואלוף אירופה באולם (ואראז'דין 2024) בדגם הקומפאונד ליחידים.
באליפות אירופה שנערכה באנטליה שבטורקיה במאי-יוני סיים במקום 33 לאחר שהפסיד ליריב מאסטוניה בסיבוב השני, אליו העפיל אוטומטית.
באליפות העולם שנערכה בינקטון שבדקוטה הדרומית, ארצות הברית, בספטמבר, סיים במקום תשיעי לאחר שהפסיד בשלב שמינית הגמר ליריב מדנמרק בתוצאה 145-147. הוא ניצח בסיבוב הראשון יריב מפורטוגל בתוצאה 145-142, בסיבוב השני ניצח יריב מהממלכה המאוחדת בתוצאה 149-146, ובסיבוב השלישי ניצח יריב מפולין בתוצאה 143-142.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה ביוני סיים במקום 17 לאחר שהפסיד בסיבוב השלישי ליריב מטורקיה בתוצאה 141-145. בסיבוב השני, אליו העפיל אוטומטית, ניצח יריב מסלובניה בתוצאה 148-145.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין סיים במקום שישי לאחר שהפסיד בשלב רבע הגמר ליריב מפולין בתוצאה 146-149. בשלב שמינית הגמר ניצח יריב מיוון בתוצאה 144-143.
באליפות העולם שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיים במקום תשיעי לאחר שהפסיד בשלב שמינית הגמר ליריב מקוריאה הדרומית בתוצאה 145-147. הוא ניצח בסיבוב הראשון את פז כרמי בתוצאה 145-135, בסיבוב השני ניצח יריב מצרפת בתוצאה 140-139, ובסיבוב השלישי ניצח יריב מסרביה בתוצאה 140-137.
באליפות אירופה באולם שנערכה בוואראז'דין שבקרואטיה בפברואר זכה במדליית זהב לאחר שניצח בגמר יריב מצרפת בתוצאה 148-146. בשלב שמינית הגמר ניצח יריב מקרואטיה בתוצאה 149-148, בשלב רבע הגמר ניצח יריב מסלובקיה בתוצאה 149-148, ובשלב חצי הגמר ניצח יריב מדנמרק בתוצאה 150-147.
באליפות אירופה שנערכה באסן שבגרמניה במאי זכה במדליית כסף לאחר שהפסיד בגמר ליריב מדנמרק 144-147. בסיבוב השני ניצח יריב משוודיה בתוצאה 149-143, בשלב שמינית הגמר ניצח יריב מאיטליה בתוצאה 146-146, בשלב רבע הגמר ניצח יריב מסלובקיה בתוצאה 150-147, ובשלב חצי הגמר ניצח יריב מטורקיה בתוצאה 148-147.
שמאי אסיף (נולד ב־1945 בירושלים) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, מן הבולטים והמשפיעים בתחום התכנון העירוני והארצי בישראל.
הוא בוגר הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון ובעל תואר שני בתכנון עירוני מאוניברסיטת הרווארד משנת 1974.
את דרכו המקצועית החל בשירותו הצבאי באגף הבינוי של צה"ל (1968–1983), שם עסק בתכנון והקמת בסיסי צה"ל חדשים בעקבות פינוי סיני.
לאחר שחרורו מצה"ל, כיהן כמהנדס העיר תל אביב–יפו (1984–1994), שם היה מהאחראים המרכזיים והיוזמים של תוכנית 'לב העיר' – מהלך כולל להתחדשות המרקם ההיסטורי של מרכז תל אביב.
בהמשך שימש כראש אגף תכנון ערים במינהל התכנון (1994–2004), ולאחר מכן כראש מינהל התכנון במשרד הפנים (2004–2010), שם עמד בראש גיבוש ואישור תוכניות אסטרטגיות לאומיות.
בשנת 2011 הצטרף כפרופסור אורח לטכניון, ובין השנים 2011–2023 עמד בראש המרכז לחקר העיר והאזור בטכניון.
לאחר סיום כהונתו במרכז, הוא ממשיך לשמש פרופסור אורח ויועץ חיצוני בתחומי התכנון העירוני והאזורי (נכון לשנת 2025).
אסיף היה מהבולטים בקידום תפיסה כוללת לתכנון עירוני וארצי בישראל, לפיה התכנון אינו רק תהליך טכני או הנדסי, אלא מכשיר לעיצוב חברתי, תרבותי וסביבתי.
הוא דגל בשימוש מושכל במשאבים, באחריות מוסרית של מוסדות התכנון, ובתכנון המושתת על קהילה, עירוניות, קיימות וצדק מרחבי.
גישתו נשענת על ערכים של שקיפות, שיתוף, העצמת מרחבים ציבוריים והעדפת בינוי רווי על פני פיתוח פרברי.
רעיונות אלו באו לידי ביטוי בפרויקטים לאומיים שבהם לקח חלק, ובראשם תמ"א 35 ותוכנית ישראל 100, שדרכם קודמו תפיסות של עירוניות, תחבורה ציבורית, הפרדה בין בינוי לשטחים פתוחים, והעמקת השיח בין מוסדות המדינה לאזרחים.
תמ"א 35 (2005) – תוכנית המתאר הארצית לפיתוח ושימור, שגובשה תחת הנהגתו של שמאי אסיף כראש מינהל התכנון הוא הוביל את צוות התכנון שפיתח את עקרונות התוכנית, וליווה את תהליך אישורה מול המועצה הארצית לתכנון ובנייה.
התוכנית הימית לישראל (2012) – תוכנית אסטרטגית ראשונה מסוגה, שבחנה את כלל הפעילויות במרחב הימי של המדינה והציעה עקרונות לניהולו ולפיתוחו.
אסיף עמד בראש הצוות שהוביל את גיבושה במסגרת מינהל התכנון.
תוכנית TechCity21 (2008) – תוכנית אסטרטגית רב־תחומית לפיתוח קריית הטכניון עד שנת 2045. אסיף עמד בראש צוות התכנון הרב־תחומי, וגיבש חזון לעיר מדע המבוססת על חדשנות, עירוב שימושים, תחבורה חכמה ושימור נופי הטבע.
ישראל 100 (החלה ב־2020) – תוכנית אסטרטגית ארצית בת־קיימא לשנת 2048, שמטרתה לעצב את עתיד ההתיישבות והמרחב במדינת ישראל.
אסיף שותף בכיר לצוות המוביל של התוכנית, שתפיסת התכנון שלה נשענת על עקרונות של צדק חלוקתי, התחדשות עירונית, צפיפות מגוונת וקידום המטרופולינים הגדולים.
תכנון מטרופולין באר שבע (2005–2010) – תוכנית לגיבוש מדיניות מרחבית לעיר באר שבע ולמטרופולין הדרומי.
אסיף הוביל את הפרויקט כראש מינהל התכנון במשרד הפנים, וחתר לביסוס באר שבע כמוקד מטרופוליני משמעותי בדרום, תוך קידום נגישות תחבורתית, עירוניות ומיצוי משאבים אזוריים.
בשנת 2020 הוענק לשמאי אסיף פרס א.מ.ת.
לאדריכלות ולתכנון ערים, על "תרומתו הייחודית לקידום החשיבה התכנונית בישראל ולעיצוב מדיניות מרחבית חדשנית ברמה הלאומית והאזורית".
הפרס ניתן לו כהוקרה על שילוב נדיר בין תיאוריה לתכנון בפועל, ועל מחויבותו לעקרונות של צדק חלוקתי, קיימות ועירוניות.
שָמָאחִי (באזרית: Şamaxı) היא עיר באזרבייג'ן והמרכז המנהלי של מחוז שמאחי, הממוקמת כ-120 קילומטרים מערבית צפון-מערבית לבירה באקו.
העיר התפרסמה בין היתר בזכות "רקדניות שאמאחי" המסורתיות וכן בשל שטיחים מיוחדים בשם "סומאק".
על פי ממצאי החפירות הארכואולוגיות, העיר שמאחי נוסדה (לפחות) לפני 2,500 שנה.
לאורך ההיסטוריה, נהרסה שמאחי, ברעידות אדמה ושינתה את מיקומה, מספר פעמים.
המחקר טרם הצליח לקבוע את האזור העתיק ביותר של שמאחי.
בעת העתיקה הייתה שמאחי חלק מהאימפריה הפרסית האחמנית והיא הוזכרת לראשונה בשם קמאכיה (Kamachia) על ידי הגאוגרף הקדום תלמי, במאה ה-1 לספירה.
מהמאה ה-8 עד ה-15, הייתה שמאחי בירת ממלכת שירוואן (בפרסית: شروان).
חפירות ארכאולוגיות הוכיחו שלשמאחי היו קשרים כלכליים ותרבותיים עם הודו וסין במאה ה-12. מטבעות נחושת, כלי חרסינה שיוצרו בסין וחאנים ששימשו את הסחר הבינלאומי, מוכיחים שהעיר העתיקה, הייתה נקודה על דרך המשי.
הנזיר והחוקר וילם מרוברוק עבר דרכה בדרכו חזרה מביקורו בחצר השליט המונגולי.
בשנת 1476, הדיפלומט הוונציאני ג'וספט ברברו (Giosafat Barbaro) תיאר את העיר: "זאת היא עיר טובה, יש בה בין ארבעת אלפים לחמשת אלפים בתים, היא מייצרת משי, כותנה ודברים אחרים לפי המסורת שלה."
בשנים 1500–1501, היא נכבשה על ידי אסמעיל הראשון מלך האימפריה הספווית והוא מינה את צאצאיו של פארוח יאסאר (Farrukh Yasar) לשלוט בשמאחי ובכל אזור שירווא, תחת ריבונותו.
מצב זה נמשך עד 1538, כאשר בנו ויורשו, המלך תהמאספ הראשון (שלט 1524–1576), הפך את השטח לפרובינציה ספווית מלאה, מינה מושל ספווי.
ומאז שמאחי הפכהה לבירת מחוז שירוואן.
בשנת 1562 תיאר האנגלי אנתוני ג'נקינסון את העיר במונחים הבאים: "עיר זו נמצאת במרחק חמישה ימי הליכה על גמלים מהים, כעת היא נפלה רבות; היא מאוכלסת בעיקר על ידי ארמנים...".
נזירים כרמליטים שביקרו בעיר בשנת 1607, כתבו שעיקר אוכלוסייתה הם פרסים וארמנים.
הארמנים עסקו באופן פעיל במסחר.
בנוסף למיסים רגילים, הארמנים שילמו מס לדתות אחרות.
אדם אוליאריוס (Adam Olearius), שביקר בשמאחי בשנת 1637, כתב: "תושביה הם בחלקם ארמנים וגאורגים, שיש להם שפה משלהם; הם לא היו מבינים זה את זה אם לא היו משתמשים בטורקית, שהיא משותפת לכולם ומוכרת מאוד, לא רק בשירוואן, אלא גם בכל מקום בפרס".
הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי ביקר בעיר בשנת 1647 ותיאר אותה כבעלת "כ-7,000 בתים בנויים היטב...
ארבעים בתי ספר לבּנים, שבעה מרחצאות נעימים...
רוב התושבים הם סונים חנפיים, המבצעים את תפילותיהם בסתר.בשנת 1721, הלזגינים של המחוזות הספאוויים, שירוואן ודאגסטן, בסיוע התושבים הסונים של האזור, תקפו את העיר.
הם טבחו באלפי תושביה השיעים, בזזו ושדדו את רכושם וכן את רכושם של התושבים הנוצרים והאזרחים הזרים, בעיקר סוחרים רוסים.
העיר החדשה ננטשה, העיר העתיקה שוקמה ובאמצע המאה ה-18 כבר מנתה אוכלוסיית כ-60,000 איש, רובם ארמנים.
אזור שירוואן סופח לרוסיה בשנת 1805 במהלך מלחמת רוסיה-פרס והעניין נקבע במסגרת הסכם גוליסטן בשנת 1813.
על פי הדוחות הרשמיים משנת 1831, מספר הגברים בשירוואן היה 69,641 והשפה הרווחת הייתה טורקית.
ייצור משי המשיך להיות התפוקה העיקרית, עם 130 בתי עסק לייצור משי, שבבעלות רובם ארמנים, אם כי התעשייה ירדה במידה ניכרת מאז 1864.
שטיחי שמאחי, "סומאק" התפרסמו בעיטורים עם מוטיב בוטה ודומיננטי, בדומה לשטיחים במחוזות אחרים בשירוואן.
שטיחי שירוואן עתיקים מוצגים בכמה מוזיאונים מפורסמים, כמו: שטיחי שירוואן מהמאה ה-13, במוזיאון הטורקי והאסלאמי של איסטנבול, שטיחי שירוואן מהמאה ה-15, במוזיאון האמנות של ברלין, ושטיחי שמאחי מהמאה ה-17, במוזיאון פנסילבניה של אמריקה.
בנוסף, התפתחה בשמאחי תעשיית מוצרים אמנותיים אחרים, כמו: מלאכת נחושת, קדרות, חייטות, תכשיטים, נגרות, פיסול ונפחות.
העיר ממוקמת קרוב לגבול של שלושה לוחות, האזור הסייסמי ביותר בקווקז ובעבר נפגעה מרעידות אדמה חזקות, כמו:
רעידת האדמה בשמאחי 1667 נחשבת לקשה ביותר, עם 80,000 הרוגים ושליש מהעיר קרס.
בשנת 1872, רעידת האדמה גרמה להגירה לבאקו, שם החל ייצור נפט בהיקף תעשייתי.
רעידת האדמה הקטסטרופלית האחרונה תועדה בשנת 1902. בין היתר נהרס מסגד ג'ומה מהמאה ה-10.
שמאחי היא עיר לחה יחסית לאזורה, ויש לה אקלים ים תיכוני, עם כמות נאה של משקעים לאורך רוב השנה, ושני חודשי קיץ יבשים יחסית.
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18, הארמנים בשמחי היוו את רוב האוכלוסייה.
על פי פרסום "קאווקאז'סקי קלנדר" (Kavkazskiy kalendar) משנת 1917, שמאחי, שנקראה אז בשם שמאחה, מנתה בשנת 1916 27,732 תושבים, כולל 14,811 גברים ו-12,941 נשים, מתוכם 27,259 היו אוכלוסייה קבועה ו-493 היו תושבים זמניים.
מסגד ג'ומה של שמאחי הוא המבנה הדתי הגדול ביותר בעיר.
לאורך ההיסטוריה המסגד נהרס או נהרס מספר פעמים, אך בכל פעם נבנה מחדש, לאחרונה בשנת 2009. זהו המסגד העתיק ביותר בשטחה של אזרבייג'ן, והוא נבנה בשנים 743–744. הוא השני בגילו בדרום הקווקז אחרי מסגד דרבנט ג'ומה (שנבנה בשנת 734).
המסגד רשום כאנדרטה היסטורית ותרבותית של אזרבייג'ן.
שמאיי (בבנגלית: সেমাই) הוא קינוח מסורתי מאזור בנגל שבדרום אסיה, הנפוץ בעיקר בבנגלדש ובמזרח הודו.
הקינוח מורכב מאטריות דקות מסוג ורמיצ'לי המבושלות או מושרות בחלב מרוכז, חמאה מזוקקת, הל ואגוזים.
נהוג להגיש את הקינוח במהלך חג עיד אל-פיטר ובאירועים משפחתיים כשהוא קר או חם, בתוספת קשיו, שקדים או פיסטוקים.
שַׁמְגַּר בֶּן עֲנָת, לפי המקרא, היה השופט השלישי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
ספר שופטים אינו מרחיב רבות על קורותיו, ומספר עליו בפסוק אחד בלבד:
מלבד זאת, הוא נזכר פעם אחת בשירת דבורה:
שמו של שמגר בן ענת נזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, כמי ש"שפט שנה אחת עד שמת".
שבטו של שמגר אינו מצוין במפורש במקרא, אך האברבנאל סבור כי התיאור בן ענת מראה על מוצאו מהעיר ענתות, אשר הייתה עיר של כהנים מבני איתמר הכהן.
בעקבותיו הלכו הכרוניקות צמח דוד וסדר הדורות, וכתבו כי שמגר היה כהן.
על פי מדרש שוחר טוב שמגר בן ענת היה משבט שמעון.
בסיפורו של שמגר בן-ענת, בניגוד לשאר השופטים, ממעט הכתוב במסירת פרטים אישיים אודות שבטו, משפחתו, ייחוסו, מקום מושבו או מצבו הכלכלי.
אין בסיפורו גם את המוטו המעגלי המאפיין את ספר שופטים (חטא ← עונש ← זעקה לה' ← ישועה וחוזר חלילה).
הסופר המקראי מסתפק בתיאור קצר וענייני של האירועים.
כמו כן קיים בסיפורו אלמנט רב של הקצנה.
על פי המסופר נלחם שמגר בן־ענת במַלְמָד בָּקָר, כלי נשק בלתי שגרתי, והרג באמצעותו בלבד 600 פלשתים.
עם זאת, השימוש במלמד־בקר תואם את המונופול שהיה לפלשתים על חרושת-ברזל (נפחות ומסגרות) ואת העובדה שהצליחו לכפות על בני ישראל איסור ייצור כלי נשק רגילים.
הפסוק הבודד המתאר את פועלו מרמז למעשה על העימות המתועד הראשון במקרא בין ישראל לבין הפלשתים, שיהפכו עד מהרה לאויב המרכזי של עם ישראל בשלהי תקופת השופטים וראשית תקופת המלוכה.
שמו של שמגר בן-ענת אינו נשמע כשם עברי.
הסיבה לכך היא אזכור האלה הכנענית הלוחמת ענת כחלק משמו.
זאת ועוד, השם שמגר הוא שם יחידאי במקרא.
יתר על-כן, יש המוצאים תימוכין לכך ששמגר בן-ענת לא היה מבני ישראל, בכך ששמו מוזכר לצדה של יעל אשת חבר הקיני, אשר גם היא לא הייתה מבני ישראל.
ההסברים למקור שמו של שמגר בן-ענת הם רבים, ובהם ניתן למצוא את ההסברים להלן:
יש המנסים לזהות את שמגר בן-ענת עם סרן סורי בשם "בן-ענת", אשר רעמסס השני גמל לו על שירותו המסור בכך שהשיא את בתו לאחד מבניו.
עם זאת, טענה זו איננה מחזיקה אל מול התיארוך המקובל של התחלת האיום הפלישתי על ארץ כנען וסביבותיה.
יש חוקרים הרואים בשם משפחתו של שמגר נגזרת של שם עירו: (בית) ענת, אשר משערים כי התקיימה בזמן תקופת השופטים בגליל.
תאוריות אחרות גורסות כי מקור השם "שמגר" איננו שמי כלל:
על פי האטימולוגיה של השפה המצרית, יש הקובעים כי שמגר הוא למעשה הרכב של התעתיק העברי של המונח המצרי המקביל לנווד, זר או קבצן (s'm3).
התעתיק למילה העברית הוא גר.
תאוריה נוספת היא כי שמו של שמגר בן-ענת הוא למעשה תעתיק של השם החורי Simgiari, הידוע מתעודות נוזי.
שם זה מורכב משם האלוהות Simiegi הידוע מתעודות שמצאו בחתושש, בירת ממלכת החתים, ומהיסוד ari השכיח בשמות החוריים.
אמנם בטקסטים מנוזי ומאוגרית מתועד סדר הפוך של היסודות, אשר פירושו הוא (האל) שמג נתן – אך ייתכן שיש כאן מקרה של הפיכת יסודות חוריים בפי דוברי שמית.
מקור נוסף משנה במקצת תאוריה זאת – אך עדיין נשאר בתחום החתים – וגורס כי היו שביקשו לראות בשם "שמגר" גרסה פונטית של השם Sangara - שמו של אחד ממלכי כרכמיש במאה השמינית לפני הספירה; הואיל וכרכמיש נשלטה אז בידי שושלת נאו-חתית, אפשר כי השם שמגר/סנגרה הוא שם חתי שאול.
יש המתייחסים לשם שמגר כאל שם מצרי מבני שבט Hanean שנזכרו בכתבי העיר מארי, אך טענה זאת אינה ודאית ביותר ואינה רווחת בקרב החוקרים, בעיקר בגלל פרק הזמן שבין מארי לבין חדירתם של גויי הים.
אפשרות נוספת היא שההשפעה החזקה של החורים והחיתים על ארץ כנען באותה תקופה, גרמה לתופעת אימוץ של שמות זרים.
הצירוף בן-ענת נמצא חרות אף על ראשי חצים שנתגלו בבקעת הלבנון ובאל-ח'דר שליד בית לחם (מהמאות ה-11 וה-12 לפני הספירה).
ניתן איפוא לשער כי השם "בן-ענת" הוא כינוי שנשאו לוחמים מקצועיים בכנען.
אפשרות זו מתיישבת עם ממצא ראשי חץ הנושאים את הצירוף "בן-ענת" בבית לחם הסמוכה.
חבל ארץ הררי זה מתאפיין ברעיית צאן ובקר - מה שהולם את סמליות הנשק - מלמד הבקר - נשק רועים דל בו שמגר משתמש כדי להדוף את פלישת הפלשתים החקלאים ממישור החוף - מלמד הבקר.
ניגוד זה, בין הרועים היהודאיים ונשקם הפשוט לבין הפלשתים העירוניים המצוידים היטב, חוזר ומופיע בסיפור שמשון ולחי החמור ובסיפור גולית ודוד ומקלע האבנים שלו.
תיאוריה אפשרית שמציע אברבנאל למקור הצירוף "בן ענת" הוא בשם המקום "ענתות" שבבנימין.
מה שמייחס את מוצאו של שמגר לשבט בנימין.
אותיות ומילות השם שמ-גר הם אותיות השם גר-שם, שם המוזכר אצל בני לוי, כגון בנו של משה.
על שמו ישנם רחובות בכמה ערים בישראל.
בירושלים בשכונת רוממה קריית בעלזא על יד קניון רב שפע, ובתל אביב-יפו הרחוב נקרא רחוב שמגר, ובהוד השרון, קריית גת וראשון לציון הרחוב נקרא "שמגר בן ענת".
שמואל הנביא הוא דמות מקראית, בנם של חנה ואלקנה מן הרמתיים צופים.
שמואל היה נביא, ומנהיג עם ישראל בסוף תקופת השופטים, בין פטירתו של עלי הכהן להמלכתם של שאול המלך ודוד המלך.
לשמואל היו שני בנים – יואל ואביה.
אשר למהימנות ההיסטורית של סיפורי שמואל, זו כרוכה בסיפורים על שאול ודוד ומלכותם.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס לשאול דוד ומלכותם, המחקר המודרני מטיל ספק בקיומה אי פעם של ממלכה כלל-ישראלית ("הממלכה המאוחדת"), ולפיכך לא ניתן לדעת דבר ברור אודות המסורות על שמואל, כמו גם על שאול ודוד.
במגילת היוחסין שלו המופיעה בדברי הימים כתוב כי מוצאו משבט לוי ומצאצאי קורח.
בספר שמואל נאמר על אביו, אלקנה כי מוצאו "מֵהַר אֶפְרָיִם" ושהוא "אֶפְרָתִי" הפרשנות המסורתית מניחה כי היה בן למשפחת לויים שהתגוררה בנחלת שבט אפרים שכן לשבט לוי לא הייתה נחלה משלו והלויים חיו בנחלות השבטים האחרים.
בחקר המקרא המודרני מקובל כי מחבר ספר דברי הימים המציא לשמואל שושלת יוחסין אלטרנטיבית, כיוון שלתפיסתו רק מי שנמנה עם שבט לוי רשאי לשרת במקדש.
ייתכן שהכינוי אפרתי למשפחת אלקנה (שמואל א א, א) מתייחס למשפחתה של אפרת, אשתו השנייה של כלב בן יפונה, נשיא שבט יהודה, שגם משפחתו של דוד התייחסה אליה (שמואל א יז, יב; רות א, ב).
ישי אבי דוד מכונה בתואר אפרתי, וייתכן שזו הסיבה ששמואל מגיע דווקא אל משפחת ישי בכדי להכתיר את דוד למלך, במסווה של הגעה לזבח המשפחתי בבית לחם.
עוד בטרם לידתו הוקדש שמואל, על ידי חנה אמו, לעבודת ה' במשכן, והובא למשכן שילה עוד בהיותו פעוט, שם גדל וחונך על ידי עלי הכהן, שהיה הכהן הגדול והשופט של אותה תקופה.
רבי נהוראי מפרש את הפסוק: , שנדרה חנה טרם לידתו, כי שמואל הוקדש מרחם אמו להיות נזיר עולם שנאסר בתספורת.
בנוסף, המגילה 4QSama מאששת גם כן את דבר היות שמואל נזיר.
על פי המסופר בספר שמואל, אלוהים מתגלה וקורא לשמואל בלילה, כאשר הוא ישן בהיכל ה', היכן שנמצא ארון האלוהים; פעמיים חשב שמואל כי עלי קורא לו וקם לקראתו, אך אחרי הפעם השלישית בהדרכתו של עלי, הבין שה' קורא לו.
ה' מתגלה לשמואל פעם נוספת, ומנבא לו על עונשו הצפוי של בית עלי.
בבוקר חשש שמואל לגלות את נבואתו לעלי, ועשה זאת רק לאחר שעלי תבע ממנו שיספר לו.
לאחר התגלות האל שמואל זכה לתואר נביא.
לאחר מותם של עלי ובניו במהלך המלחמה בפלשתים, שמואל יורש את תפקידם.
מנהיגותו של שמואל התאפיינה בכך שהודגש שהנביא משמיע את דבריו ואת רצונו, בדומה למנהיגותו של משה שהייתה יותר "רוחנית".
דגם ששמואל רצה להקים בעם ישראל, אך לא הצליח בו באופן מלא, כך שלאחר זמן העם דרש מלך בשר ודם, שיעמוד בראש העם ככל העמים, וכך נדחתה צורת ההנהגה הכריזמטית והנבואית של השופטים, לטובת משטר מלוכני העובר בירושה.
בתחילה שמואל מתנגד בחריפות לרעיון המלוכה, ורואה בה מרד בשלטון ה', אך לבסוף הוא ממלא את בקשת העם, בהוראת ה'.
שמואל המליך את מלכי התקופה: שאול המלך, שהקים וייסד את הממלכה הישראלית המאוחדת, ודוד המלך שהמשיך, גיבש והרחיב את מפעלו של שאול בכיבושים גדולים.
תקופת שאול מתאפיינת בכך ששמואל ממשיך לשמש כמנהיג רוחני לצד שאול, אך לבסוף נאלץ להדיחו בשם ה'.
המקרא מתאר יחסים מורכבים בין שמואל לשאול.
יחסי אהבה של כביכול אב ובן, אשר מתחלפים ליחסים קשים שיש בהם כעס, צער ופחד.
שמואל מוחה וזועק לה' על גזירת הדחתו של שאול, וממשיך להתאבל על גורלו לכל ימי חייו.
עם זאת, הוא מוכיחו בחריפות על מעשיו, ואף בשעת מצוקה גדולה של שאול, בעת מלחמתו האחרונה, כאשר שאול נלחץ ומעלה את שמואל באוב, שמואל לא מגלה אמפתיה כלפי שאול, והוא ממשיך בכעסו ומדבר איתו קשות.
במקרא מסופר שכאשר ביקש שאול להרוג את דוד, ודוד ברח לניות ברמה היכן ששמואל היה נמצא באותו הזמן, קיבל האחרון מקלט אצל שמואל.
כאשר באו חייליו של שאול לבקש את דוד, כולם התנבאו ואחריהם גם שאול עצמו התחיל להתנבא כשבא לבקש את דוד משנואש לשלוח שליחים לבצע את העבודה במקומו.
על פי המסופר במקרא, מנהיגותו של שמואל התאפיינה בכך שהוא נהג לתור בין הערים והעיירות, כדי להיות זמין לציבור להתדיינות בפניו וללימוד התורה, ולא המתין לבואם של המתדיינים אל מקום מגוריו.
בניו של שמואל - יואל ואביה בני שמואל - אשר היו שופטים בבאר שבע, לא המשיכו את דרכו בהנהגת העם, כיוון שלקחו שוחד והיטו משפט, זו הסיבה שהעם מאס בהנהגה של שופטים ודרש מלך, לצד הדרישה להיות "ככל הגויים".
נכדו של שמואל היה הימן, המשורר בבית ה', שנתמנה לתפקידו על ידי המלך דוד בירושלים.
שמואל נפטר זמן קצר לפני סיום תקופת מלכותו של שאול המלך ונקבר ברמה, עירו.
ביומן המסע של רבי בנימין מטודלה, שביקר בארץ בשנת 1173, מתואר שהצלבנים, במעברם דרך רמלה שזוהתה על ידם כ"רמה", מצאו במקום את עצמותיו של שמואל הנביא, והביאו אותן יחד איתם, וקברון מחדש בנבי סמואל.
על פי המסורת, תאריך פטירתו היה בכ"ח באייר.
ויש הסוברים שביום כ"ט באייר.