tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם אדוארד קנדל ופיליפ שווולטר הנץ' על עבודתם בחקר הורמונים המופרשים מהקורטקס של בלוטת יותרת הכליה, עבודה ששיאה היה בבידוד וזיהוי הקורטיזון וגילוי חשיבותו בטיפול בדלקת מפרקים.
בשנת 1947 הוענק לרייכשטיין תואר דוקטור לשם כבוד בסורבון בפריז ובשנת 1952 התקבל כחבר (שאינו בריטי) לחברה המלכותית בלונדון.
רייכשטיין נפטר בבזל שבשווייץ בגיל 99. ההליך התעשייתי העיקרי להפקת ויטמין C עדיין נושא את שמו (The Reichstein Process).
טָדָאוֹ אַנְדוֹ (ביפנית: 安藤忠雄; נולד ב-13 בספטמבר 1941) הוא אדריכל יפני, מן הבולטים ביותר כיום ביפן, וזוכה פרס פריצקר לשנת 1995.
אנדו נולד באוסקה ופעל רבות באזור העיר.
הוא מעולם לא למד אדריכלות ועבד תחילה כנהג משאית אך עם זאת, הצליח מאוד בזכות למידה עצמית ואמביציה.
כשהיה בשנה השנייה ללימודיו בתיכון נלקח לטיול בטוקיו, שם הוא התרשם עמוקות מעיצוב של פרנק לויד רייט - מלון אימפריאל.
לבסוף הוא החליט לשים סוף לקריירת האגרוף שלו פחות משנתיים אחרי סיום בית הספר כדי להגשים את חלומו להיות ארכיטקט.
הוא השתתף בשיעורי ערב כדי ללמוד רישום ושרטוט ולקח שיעורי התכתבות בעיצוב פנים.
הוא ביקר בניינים שנבנו על ידי אדריכלים שהוא נשא את פניו אליהם כמו: לה קורבוזיה, לודוויג מיס ון דר רוהה, לואיס קאן ופרנק לויד רייט, לפני שחזר לאוסקה ב-1968 כדי לייסד סטודיו לעיצוב ותכנון משלו - "טדאו אנדו אדריכלים ושות'".
אנדו מטייל הרבה באירופה לצורכי מחקר תוך שמירה על השפה והערכים היפניים במוחו.
חוץ מלדבר על הרוחניות בארכיטקטורה, אנדו גם מדגיש את האסוציאציה בין הטבע לארכיטקטורה, הוא מאמין שמבנה אחראי לשקף גישה של הסביבה בה הוא בנוי.
כך התבטא: "לשנות את חלל המגורים זה לשנות את העיר ולבצע רפורמה בחברה".
אנדו הוא מהבולטים באדריכלות המינימליסטית המשלב בטון חשוף ואור כחומר גלם.
סגנונו משלב רעיונות בסיסיים של האמנות היפנית עם תפיסות אסתטיות של המודרניזם המערבי.
ב-1995 זכה בפרס פריצקר לאדריכלות ותרם את 100,000 הדולרים בהם זכה לילדים שהתייתמו עקב רעידת האדמה שהתרחשה ביפן באותה השנה.
בית טורי (בית אזומה), 1976, אחד הפרויקטים פורצי הדרך שלו.
בית טורי קטן ברוחב של פחות מ-4 מ' באוסקה הבוחן מחדש את גבולות החלל.
STEP, טקמאצו, מחוז קאגווה, יפן, 1980
בית מאצומוטו, וקאיאמה, מחוז וקאיאמה, יפן, 1980
בית קושינו, אשייה (Ashiya), יפן, 1981
שיכון רוקו (Rokko Housing) 1 (1983) ו- (1991)2, רוקו, מחוז היוגו - פרויקט מגורים יוצא דופן הבנוי על צלע הר
"פסטיבל", נאהה, מחוז אוקינאווה, יפן, 1984
גלריית TIME'S, קיוטו, יפן, 1984
כנסייה על הר רוקו, קובה, יפן, 1986
בית קידוסאקי, טוקיו, יפן, 1986
"כנסייה על מים", טומאמו (Tomamu), יפן, 1988
גלריית אקה (Akka), אוסקה, 1988
"מקדש המים", האי אוואג'י, מחוז כל העולם כולו
הביתן היפני לאקספו 92' בסביליה, ספרד
מרכז הכנסים נאגארגאווה, גיפו (Gifu), יפן, 1995
המוזיאון לאמנות מודרנית בפורט וורת', טקסס, 2002
טדאוש ברד (בפולנית: Tadeusz Baird; 26 ביולי 1928 – 2 בספטמבר 1981) היה מלחין פולני.
ברד נולד בגרודזיסק מזובייצקי כבן למשפחה בעלת שורשים סקוטים.
אבותיו היו קתולים סקוטיים שנמלטו מארצם מפני רדיפות על ידי פרוטסטנטים והגיעו באמצע המאה ה-18 לפולין.
בהיותו בן חמש החל ברד ללמוד נגינה על פסנתר.
בנעוריו, בימי הכיבוש הנאצי בפולין, הוא החל לקבל שיעורים פרטיים מהפסנתרן טדאוש ויטוסקי.
בין השנים 1941–1943 למד ברד אצל בולסלב וויטוביץ, בקטוביץ, ואצל קז'ימייז' סיקורסקי, בלודז', ובין השנים 1947–1951 היה תלמידם של פיוטר ריטל ופיוטר פרקובסקי בבית הספר הגבוה למוזיקה בוורשה.
כמו כן הוא למד 3 שנים מוזיקולוגיה באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1949 הקים ברד, במשותף עם קז'ימייז' סרוצקי ויאן קרנץ, את קבוצת 49 שניסתה לענות לדרישות המשטר למוזיקה לא מסובכת מדי, "ריאליסטית סוציאליסטית".
יצירותיו בשנות ה-50 המוקדמות היו יותר בסגנון נאו-קלאסי ומושפעות מאלמנטים של הפולקלור הלאומי.
אחרי הרפורמות של שנת 1956 התעניין ברד בסריאליזם הדודקפוני (למשל הרביעייה למיתרים וארבע המסות לתזמורת).
בשנת 1956 יחד עם סרוצקי ואחרים נמנה עם מייסדי פסטיבל הסתיו של ורשה, ( Warszawska Jesień).
החל משנת 1974 לימד הלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה בוורשה, משנת 1977 כפרופסור.
זכה מספר פעמים באותות הכרה מטעם הארגון אונסק"ו על יצירותיו.
ב-1979 התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות של ברלין.
מ-1976 נבחר כיושב ראש הסניף הפולני של החברה הבינלאומית למוזיקה בת זמננו.
ביצירותיו סגנונו התגוון עם השנים, אחרי 1956 השתמש לעיתים בטכניקה דודקפונית לפי המסורת של אלבן ברג, או בחר באופציות הדומות לשוסטקוביץ' המאוחר.
מוזיקה של ברד מתאפיינת בליריזם בולט בדרכו של שופן, שוברט, מאהלר ברג, קרלוביץ' ונחשב על ידי מבקרים רבים מעין יורש של קרול שימנובסקי.
הוא העריץ מאוד את המסורת הרומנטית, אך גם את מוזיקת הרנסאנס והבארוקית והשתמש ביסודות מהן.
אחרי מותו ב-2 בספטמבר 1981 בוורשה, נקראו על שמו התזמורת הפילהרמונית של העיר ז'לונה גורה, והתחרות למלחינים פולנים צעירים, בה הפרס הראשון ממומן באמצעות קרן שהוקמה על ידי אלמנתו אלינה סביצקה-ברד.
סימפוניה מס.1 1950 - הפרס הלאומי של פולין בשנת 1951
סוויטה בסגנון עתיק לתזמורת מיתרים ולחליל "קולא בניון" "Colas Breugnon" לפי רומן רולאן 1951
ארבעה "ניסויים" או מסות 1958 (פרס אונסק"ו בשנת 1959 ופרס ראשון בתחרות ע"ש גז'גוז' פיטלברג)
סימפוניה ברביס Sinfonia brevis לתזמורת 1968
ארבעה דיאלוגים לאבוב ותזמורת קאמרית 1964 (פרס אונסק"ו בשנת 1966)
Concerto lugubro ("קונצ'רטו קודר") לויולה 1975
אקספרסיות לכינור ותזמורת - 1959
קטעים לצ'לו, נבל ותזמורת 1977
ארבע סונֶטות אהבה לבריטון ותזמורת, לפי שקספיר 1956
ארוטיקה - שישה שירים לסופרן ולתזמורת 1961 לפי שירי מלגוז'אטה הילאר
חמישה שירים למצו-סופרן ולשישה כלים, לפי הלינה פושוויאטובסקה - פרס לאומי של פולין בשנת 1970
"מחר" דרמה מוזיקלית לפי ג'וזף קונרד, לליברית מאת יז'י סיטו 1966
קנטטה "מכתבים של גתה" לבריטון, מקהלה מעורבת ותזמורת -1970 (לפי ההתכתבות בין גתה לבין שרלטה פון שטיין
קולות מרחוק לבריטון ותזמורת - 1970
מוזיקה ל-20 סרטים, לרבות "לוטנה" של אנדז'יי ויידה (1959) והסרט הלא גמור של אנדז'יי מונק "הנוסע" (1963)
פרס התחרות גז'גוז' פיטלברג 1958
פרס העיר קלן בגרמניה 1963
אות דגל העבודה דרגה א' - 1981, לאחר מותו
תיאודור (טד) הולם נלסון הוא סוציולוג אמריקאי, פילוסוף וחלוץ בתחום טכנולוגיות המידע והאינטרנט.
הוא טבע את המושג "היפרטקסט" ו"היפר-מדיה" בשנת 1965. השאיפה העיקרית שלו הייתה בעבודתו ליצור מחשבים נגישים לאנשים רגילים.
בנוסף בשנה זו הציע ליצור טכנולוגיה שתחבר בין כל המסמכים ויצירות הספרות שבעולם – ובעצם חזה את התפתחות האינטרנט ומערכות ההיפרמדיה של ימינו.
סיים קורס במחשבים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1960. הוא התחיל לחקור את האפשרות לשחרר טקסט מנייר, הוא פיתח אמצעים שבעזרתם סופרים יכולים לרתום טקסט באופן קרוב יותר לדפוסים קוגניטיביים אנושיים: כלומר, שהמילים יזרמו דרך מוחנו.
בשנת 1965 נלסון טבע את המונח היפרטקסט.
בסופו של דבר, בספר שלו, "Computer Lib/Dream Machines" שיצא לאור בשנת 1974, הוא הניח את הבסיס עבור תיאורית התקשורת והתעלות הטקסט.
היפרטקסט הפך להיפר מדיה, תמונות וצלילים מילאו תפקידים שווים לטקסט.
נלסון הבין כי מחשבים אישיים עם יכולות מולטימדיה חייבים לפרוץ את הגבולות האמנותיות של טיוח ההשתקפות הפנימית.
נלסון גילה את "פרויקט קסאנאדו" בשנת 1960 כשמטרתו היא יצירת תקשורת מחשבים עם ממשק משתמש שהוא פשוט.
הוא שדמיין, והחל לבנות, מאגר עצום של כל פיסת מידע כתובה שקיימת, שבו כל המידע קשור זה לזה באמצעות מנגנן המכונה "טרנסקלוציה".
נלסון ממשיך לפתח את ה-Xanadu וטוען שהיא חלופה מתוחכמת בהרבה מהאינטרנט.
הספר של נלסון שהפך לספר נדיר שהסתובב לאורך שנות השבעים בחוגים מחתרתיים של האקרים, היה קריאת תיגר כנגד "כוהני המחשוב" וקריאה לכל אדם להפסיק להיות מתוכנת, להפסיק לקבל את המדיה והממשק שלה באופן פסיבי ובמקום זאת להפוך למתכנת מדיה.
הקריאה שלו הייתה חד משמעית ובלתי מתפשרת: "כל אחד יכול לתכנת וכל אחד חייב ללמוד לתכנת."
בשנת 1974 הוא הוציא לאור את ספרו "מכונות חלום" ובשנת 1981 את ספרו "מכונות ספרותיות", שבהם קרא למהפכה שתשחרר את המחשבים מידיהם של הטכנאים ותעביר את השליטה לידיהם של ההמונים.
את רוב חייו הצעירים הקדיש לעבודתו על פרויקט "קסאנאדו" ותמך בו.
פרויקט קסאנאדו עצמו נכשל מפריחתו הצפויה בגלל מספר סיבות שנויות במחלוקת.
העיתונאי גארי וולף פרסם מאמר על מחמיא על הפרויקט של נלסון שנקרא
"קללת קסאנאדו" בגיליון של יוני 1995. נלסון הביע את סלידתו באתר האינטרנט שלו ואיים לתבוע אותו, וגם תיאר את התנגדותו לו במאמר וכן פרסם הכחשה מפורטת של המאמר.
ציטוט נוסף שלו זה בדיוק מה שאנחנו ניסינו למנוע – תמיד לינקים שבורים, אך ורק לינקים חיצוניים, מירכאות שאתה לא יכול למצוא את המקור שלהן, אף גרסת ניהול, שום זכות לניהול"
בשנת 1978 הייתה לו השפעה משמעותית על החשיבה של IBM כאשר התווה את חזונו של הפוטנציאל של מחשוב אישי לצוות, שלוש שנים לאחר מכן השיקה את מחשב IBM.
טד נלסון עובד כיום על מבנה מידע חדש, "זיגזג", שעליו מתואר באתר של "פרויקט קסאנאדו", אשר משתף היום גם שתי גרסאות של קוד קסאנאדו.
כיום מנסה נלסון לקדם צורות משוכללות יותר של היפרטקסט מאלו שנהפכו לתקניות ברשת, כמו "היפרטקסט עמוק" ו"היפרטקסט מקבילי".
הוא מתארח באוניברסיטת אוקספורד - מכון האינטרנט באוקספורד - שם הוא עובד בתחום המידע,
נלסון קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מ"סווארטמור קולג'" בשנת 1959, תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1963 ותואר דוקטור לתקשורת מאוניברסיטת קיו ממשל מן בשנת 2002.
בשנת 1998, בוועידת WWW השביעית בבריסבן, אוסטרליה, נלסון זכה בפרס הזיכרון ע"ש יורי רובינסקי.
בשנת 2001 הוא קיבל תואר אבירות על ידי צרפת "Officier des Arts et Lettres".
בשנת 2004 מונה כחבר בוודהאם קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם עבד עם המכון לאינטרנט של אוקספורד.
הוא המשיך את ביקוריו במכון עד 2006.
בשנת 2007 הוא חגג את יום הולדתו ה -70 על ידי מתן הרצאה (בהזמנה) באוניברסיטת סאות'המפטון.
טדאוש בורובסקי (בפולנית: Tadeusz Borowski; 12 בנובמבר 1922 – 3 ביולי 1951) היה סופר, משורר ופובליציסט פולני.
בורובסקי נולד בז'יטומיר, שהייתה אז עיר בברית המועצות, עם מיעוט פולני גדול.
אביו של בורובסקי, שחנות הספרים שלו הולאמה, הוגלה ב-1926 לחבל קרליה.
אמו נעצרה באותה שנה והוגלתה לנהר הסיבירי יניסיי.
בעקבות פעילות של הצלב האדום בורובסקי עבר בגיל עשר עם אחיו לפולין.
אביו שוחרר במסגרת חילופי שבויים בין פולין וברית המועצות, ואמו שוחררה ב-1934. המשפחה התיישבה בוורשה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, הוא סיים בהצלחה את לימודיו בגימנסיה מחתרתית שפעלה בוורשה תחת הכיבוש הגרמני.
מיד לאחר מכן החל את לימודיו בחשאי בפילולוגיה פולנית באוניברסיטת ורשה, שפעלה במחתרת.
שם פגש באשתו לעתיד מריה.
במקביל עבד בחברת בנייה פרטית ופרסם שירים וסיפורים קצרים במגזין דרוגה (הדרך).
בורובסקי חי עם ארוסתו מריה במהלך שנות חברותו במחתרת החינוכית בוורשה.
לאחר שמריה לא שבה הביתה בליל ה-1 בפברואר 1943, החל לחשוד שנעצרה.
במקום להתרחק ממקומות המפגש הרגילים שלהם, הוא פנה היישר לדירת ידיד קרוב שלהם, שם המתינו לו סוכני גסטפו.
הוא נעצר והושלך לכלא הידוע לשמצה הפביאק, ולאחר מכן נשלח לאושוויץ.
באושוויץ נכפה עליו לעסוק בעבודת פרך בתנאים קשים ביותר, חוויות שבאו מאוחר יותר לידי ביטוי רב עצמה בכתיבתו.
הוא עבד בעיקר על כבש הרכבת באושוויץ-בירקנאו, וראה כיצד אולצו היהודים לנטוש את הרכוש האישי שלהם ליד הרכבת, ולאחר מכן הועברו ישירות לתאי הגזים.
בורובסקי לקה בדלקת ריאות, ולאחר תקופה הוצב לעבודה ב"בית חולים" נאצי שערך ניסויים רפואיים.
הוא הצליח לשמור על קשר תכתובות עם ארוסתו, שהייתה כלואה גם היא באושוויץ.
בשלהי 1944 הועבר מאושוויץ למחנה משני של דאוטמרגן, נאצווילר-שטרוטהוף, ולבסוף לדכאו.
הוא שוחרר מדכאו על ידי האמריקאים ב-1 במאי 1945, ומשם הגיע למחנה עקורים ליד מינכן.
לאחר השחרור שהה זמן מה בפריז, ולאחר מכן שב לפולין ב-31 במאי 1946. ארוסתו שרדה את מחנות ההשמדה והיגרה לשוודיה.
היא חזרה לפולין בסוף שנת 1946, ובדצמבר 1946 השניים נישאו.
לאחר המלחמה החל בורובסקי לכתוב פרוזה, מתוך אמונה בוערת בפולין שלאחר המלחמה ומתוך שכנוע כי הדברים שברצונו להביע, "למסור עדות לאנשים החיים ולהגן על המתים", אינם יכולים לבוא לידי ביטוי בשירה.
סדרת הסיפורים הקצרים שלו אודות הווי החיים באושוויץ, יצאה לאור תחת הכותרת "פרידה ממריה".
בורובסקי, שאימי המחנות לא משו ממנו עד קץ ימיו, ראה בכל מי שהיה אסיר במחנה ריכוז, ואף כל אדם שחי בתקופה זו, כיצור נגוע בטומאה, ואת תופעת המחנות כיסודות ל"ציוויליזציה מבעיתה חדשה".
עם פרסום הסדרה בפולין, היו שטענו כלפי היצירה שהיא ניהיליסטית, לא מוסרית ודקדנטית עקב הערפול בין טוב לרע.
קובץ הסיפורים הקצרים שלו "עולם האבן" מתאר את תקופת שהותו במחנות העקורים בגרמניה.
בורובסקי עבד כעיתונאי, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הפולנית בשנת 1948 וכתב מאמרים פוליטיים.
בתחילה האמין שהקומוניזם הוא הכוח הפוליטי היחיד שמסוגל למנוע אושוויץ עתידי.
אולם לאחר שבשנות ה-50 נכלא ידידו הקרוב ועונה על ידי הקומוניסטים, אותו חבר שבדירתו נעצר על ידי הגסטפו, בורובסקי ניסה להתערב לטובתו ונכשל, והתאכזב לחלוטין מהמשטר הקומוניסטי.
בקיץ 1949 נשלח לעבוד בסניף העיתונות של המשלחת הצבאית הפולנית בברלין.
הוא שב לוורשה כעבור שנה, והחל ברומן מחוץ לנישואים עם נערה צעירה.
בשנת 1950 זכה בפרס הספרות הלאומי.
בורובסקי התאבד בוורשה בגיל 28 בשאיפת גז מתנור ב-1 ביולי 1951, שלושה ימים אחרי לידת בתו.
ספריו של בורובסקי מוכרים כקלאסיקה של הספרות הפולנית שלאחר המלחמה והשפיעו רבות על החברה המרכז אירופית.
ספריו של בורובסקי מוזכרים ברומן עטור הפרסים "נער קריאה" ("Der Vorleser") משנת 1995 מאת הסופר הגרמני ברנהרד שלינק, שבו שומרת לשעבר במחנה ריכוז מתאבדת לאחר קריאת זיכרונותיו של בורובסקי ושל ניצולים אחרים.
בשנת 2002 אמר אימרה קרטס בעת שקיבל פרס נובל כי כל יצירותיו נכתבו בגלל הקסם שמצא בפרוזה של בורובסקי.
בורובסקי הוא הנושא בפרק "בטא" בספרו של צ'סלב מילוש, המוח השבוי.
הסרט הפולני משנת 1970 "הנוף שאחרי המלחמה" (Krajobraz po bitwie), מבוסס על כתביו של בורובסקי.
פרידה ממריה, תרגמה מפולנית והוסיפה אחרית-דבר עדה פגיס, עם עובד, 1996.
רבותי, בבקשה לגז [סיפור קצר מתוך הספר "פרידה ממריה"], תרגום מפולנית: הלינה בירנבאום
טַדֵאוּש קוֹנוִויצקי (גם תדיאוש; בפולנית: Tadeusz Konwicki; נולד ב-22 ביוני 1926 – 7 בינואר 2015) היה סופר פולני חשוב, מראשוני הסופרים מתנגדי הקומוניזם הסובייטי בפולין.
קונוויצקי נולד בליטא, בעיירה קטנה ליד עיר הבירה וילנה.
בשנת 1944 בעת הכיבוש הנאצי, סיים את בית הספר המחתרתי הפולני, ויצא אל היערות להצטרף אל יחידת פרטיזנים פולנית.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, החל את לימודיו באוניברסיטת קרקוב.
הוא למד תרבות ולשון פולנית.
קונוויצקי החל בכתיבתו הספרותית עוד בהיותו סטודנט, ובשנת 1950 יצא לאור ספרו הראשון "פִּרצה בשמיים".
ספרו השני, "ספר החלומות של ימינו", יצא ב-1966 והפך לרב-מכר בפולין, חרף היותו מוחרם על ידי השלטון, וכן תורגם ללשונות זרות רבות.
הוא הכיל סאטירה חריפה על המשטר הקומוניסטי בפולין, הכפוף לשלטון הסובייטי.
קונוויצקי עסק גם בתסריטאות ובמחזאות, וכן היה במאי קולנוע ידוע.
זכה בפרס ונציה, 1958, על סרטו "יום הקיץ האחרון".
ספר החלומות של ימינו / תדיאוש קונויצקי (תורגם מפולנית בידי אליהו פורת), תל אביב: עם עובד (ספריה לעם, 103), תשכ"ז 1966.
התסביך הפולני / טדאוש קונוויצקי, עברית: יצחק קומם, ירושלים: כתר, 1985.
טדאוש מריה קנטור (בפולנית: Tadeusz Maria Kantor, 6 באפריל 1915, ויילופולה סקשינסקיה – 8 בדצמבר 1990, קרקוב) היה במאי תיאטרון ואמן פולני, יוצר ומפיק מופעי הפנינג, צייר, מעצב תפאורה, אמן אסמבלאז', שחקן תיאטרון, סופר, מורה ותאורטיקן של האמנות.
היה דמות של "אמן טוטלי", נציג של אחד מסוגי האמנות הקונספטואלית.
קנטור הושפע בגישתו האמנותית מן הקונסטרוקטיביזם ומן הדדאיזם, מהציור הבלתי-צורני ומהסוריאליזם.
קנה לעצמו שם בבימויו ובהפקותיו המהפכניות בפולין ומחוצה לה.
לימד באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב; ייסד וניהל את תיאטרון קריקו 2 בקרקוב.
הנושאים שהופיעו תכופות ביצירתו "היו בעיקר הדיכוי החברתי, הפסולת התרבותית, חוסר האונים והטיפול בדרכים שונות בנוכחות המוות בכל מקום" (הייקה מונדר).
הוא ראה בגישתו תגובה הולמת למה שעברה האנושות בימי שתי מלחמות העולם.
טדאוש קנטור נולד ב-1915 בכפר קטן בשם ויילופולה סקשינסקיה, מדרום לרופשיץ ולסנדז'ישוב מלופולסקי, בגליציה, באותה תקופה חלק מאוסטרו-הונגריה.
היה ילדם השני של מריאן לאון קנטור "מירסקי" (1942-1884), אז מורה בבית ספר יסודי, ולימים איש צבא, פובליציסט והיסטוריון, ושל הלנה קטז'ינה לבית ברגר, ממוצא ציפסרי גרמני.
האם הייתה מיוחסת דרך אביה הגרמני למלחין והמנצח קשישטוף פנדרצקי.
שני ההורים דבקו בדת הנוצרית הרומית-קתולית והילד נולד בפרסביטריום קתולי, שבה חיה אמו יחד עם אמה האלמנה, קטז'ינה, שהייתה אחות חורגת של הכומר הפרוך של היישוב, יוזף רדונייביץ'.
אחרי שהתגייס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה האב לא חזר לבית המשפחה אם כי שמר על קשר עם אשתו ועם הילדים.
טדאוש קנטור עבר בגיל 9 עם אמו ואחותו הגדולה לעיר טרנוב, בה למד בגימנסיה מספר 1 על שם קז'ימייז' ברודזינסקי וסיים שם את מבחני הבגרות.
משנות נעוריו התעניין בתיאטרון ובאמנות והוקסם מהרומנטיזם ומהנאו-רומנטיזם הפולני, במיוחד מיצירותיו של סטניסלב ויספיאנסקי.
בשנים 1933–1939 למד ציור ועיצוב במה באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בשנתיים האחרונות של לימודיו התמקד בקורסים לעיצוב תפאורות ועיצוב הבמה בכיתה של פרופ' קרל פריץ'.
כמו כן היה תלמידו של הצייר והפסל זביגנייב פרונאשקי.
אביו, מריאן קנטור מירסקי, כאיש צבא ופטריוט פולני ידוע, נעצר על ידי הנאצים בשנת 1940 ונספה בשנת 1942 במחנה אושוויץ-בירקנאו בגיל 68.
באותן השנים התחיל טדאוש קנטור את הקריירה שלו בתיאטרון הנסיוני "גרופה קרקובסקה" (הקבוצה הקרקובאית) שהוא נמנה עם מייסדיה.
בשנים 1942–1944 בימי הכיבוש הנאצי בפולין ייסד וניהל בקרקוב, בתנאי מחתרת, בדירות פרטיות, את התיאטרון העצמאי (Teatr Niezalezny).
במסגרת זו ביים בסגנון אוונגרדי את ההצגות "אורפאוס" מאת ז'אן קוקטו, את הטרגדיה של יוליוש סלובצקי, "באלאדינה" (Balladyna) (1943), ואת המחזה "שובו של אודיסאוס" מאת ויספיאנסקי (1944).
באותם המופעים כבר בלט עניין האמן ב"ארגון המרחב", כשנהג להשתמש בתפאורות הבנויות מחפצים נטושים "מדרגה נמוכה", שלא היה בהם תועלת, או ב"חפצים מוכנים" (ready made, כמו אצל מרסל דושאן).
השתמש, למשל, למשל בגלגל עגלה מלוכלך, בקרשים או בכיסאות נטושים, וכן בחפצים שהוצמדו לגופות השחקנים כעין תותבות ושינו להם לגמרי את צורתם האנושית.
הוא ארגן באותה תקופה את "קבוצת האמנים הצעירים" ואת תערוכתה הקיבוצית הראשונה בשנת 1943.
בשנים אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי גירוש הנאצים, בשנת 1945 ביים קנטור מחדש את ההצגה "חזרתו של אודיסאוס" בתיאטרון "סטארי" על שם הלנה מודז'ייבסקה
בקרקוב, בשיתוף פעולה עם אנדז'יי פרונאשקו.
ביים ועיצב את הבמה (בדרך כלל בסגנון מופשט) גם בתיאטרון האקדמי "רוטונדה" במופע הסוריאליסטי מאת יוזף צ'כוביץ', "השווה והלא שווה או המיסטריום אודות החשמלית".
בשנים 1945–1948 המשיך להיות פעיל בארגון תערוכות של קבוצת האמנים הצעירים מקרקוב ועיצב תפאורות בתיאטראות שונים בקרקוב ובלודז', בין השאר -במחזות "סיד" מאת קורניי,"מותו של פאון" מאת יוזף צ'כוביץ', יואנה הקדושה" מאת שו (1956) ובתיאטרון העם בנובה חוטה - את "מידה כנגד מידה" מאת שקספיר (1956).
הנהיג שינויים, ברוח האוונגרד, לרבות הרחבת במה מתפרצת לתוך הקהל, ושימוש בבובות-מנקינים לצדם של השחקנים בני אדם.
בשנת 1947 מלגה מטעם משרד התרבות והאמנות איפשרה לו לשהות במשך חצי שנה בפריז.
המסע לפריז עזר לו לגבש את גישתו האישית לציור.
בשנת 1948 הקים קבוצת אמנים שנקראה "קבוצת קרקוב" (Grupa Krakowska) והשתתף בתערוכה הגדולה של האמנות המודרנית שהתקיימה בקרקוב.
אולם כשהמשטר הקומוניסטי בפולין התחיל לקדם את הריאליזם הסוציאליסטי כאמנות הרשמית, לא הורשה קנטור להציג יותר את ציוריו למשך שש שנים.
מאוכזב מהתמסדות ההולכת וגוברת של האוונגרד, בשנת 1955 הקים קנטור יחד עם קבוצת אמנים חזותיים, את התיאטרון "קריקו 2" ("Cricot II") שנקרא לפי שם התיאטרון האוונגרדי של האמנים החזותיים "Cricot" שפעל בקרקוב בין שתי מלחמות העולם.
הלהקה הופיעה בתיאטראות שונים בפולין ובחו"ל ונודעה במופעי ה"הפנינג" שלה.
ההצגה הראשונה הייתה "הדיונון" מאת סטניסלב ויטקביץ' (ויטקאצי).
זו הייתה גם הצגה ראשונה של יצירה של ויטקביץ' אחרי האיסור שבימי הסטליניזם הצרוף.
ב-1957 ההצגה "קרקס" (Cyrk) לפי קז'ימייז' מיקולסקי, צייר וחבר בלהקת "קריקו 2", השתמש קנטור לראשונה ב"אמבלאז'ים" - אריזות - שכיסו את גופות השחקנים.
הצגותיו לפי ויטקביץ', "הדיונון" (1956) ו"תרנגולת המים" (1969) נחשבו לאחד מהישגיו הטובים ביותר.
בשנת 1972 המופע "תרנגולת המים" כמעט שלא זכה לאזכור בתקשורת הכתובה אבל הפך לאירוע המדובר ביותר של הפסטיבל אדינבורו באותה שנה.
בעזרת מלגת פורד נסע לניו יורק, בה גילה את המינימליזם, הפופ ארט של השנים 1965–1970 ואת אמנות ה"הפנינג".
כתב את מנשר תיאטרון ההפנינג ועיצב שורה של "אריזות" ("האריזה הגדולה", Emballage Hołdu Pruskiego - "אריזה מחווה פרוסית", "Multipart") ומופעי הפנינג - כמו "שיעור האנטומיה לפי רמברנדט".
יצר גם הפקות בהשראת סיפוריו של ברונו שולץ.
בין התמונות שצייר ניתן להזכיר את "אשה בדלת","דיוקן של טדאוש בז'וזובסקי", "כובסת".
החזיק סטודיו לציור עד שנות השמונים.
תקופה מסוימת נמשך ל"קונצפטואליזם וברוח זו יצר את "הכיסא הגדול" (Wielkie krzesło) שהוצג לראשונה בשנת 1970 בסימפוזיון בוורוצלב.
יצירתו בתחום האמנות הפלסטית כמו זו התיאטרלית הושפעה על ידי ההתרחשויות ההיסטוריות בפולין.
חוזרים בה נושאים כמו הילדות (בימי מלחמת העולם הראשונה), כפר הולדתו ויילופולה, המוות, הכוח והשרירותיות, האלימות וקיבוע הזיכרון.
קנטור כתב גם את המנשר 70, שבו הגן על רעיון היצירה הכמעט בלתי אפשרית, נעדרת ערכים, מבוססת אך ורק על המעשה היצירתי.
בשנות ה-1970 התחיל קנטור לפתח את מה שהוא כינה "תיאטרון של המוות" שבו התערבבו זכרונות אוטוביוגרפיים, חיים ומוות, כמעין סיאנס שבו קנטור עצמו הופיע כראש הטקס.
בכורת הצגתו Umarła klasa,("הכיתה המתה") בשנת 1975 היה אחד הרגעים המכוננים של חייו כיוצר.
היה זה סיפור על "החולף" ו"הקבוע".
בהצגה זו שיחק קנטור עצמו תפקיד של מורה שעמד מול כתה של דמויות מתות לכאורה המעומתות עם בובות-מנקינים המייצגות את ה"עצמי" שלהן בצעירותן.
באותו עשור יצר קנטור בצרפת את ההצגות "הסנדלרים" מאת ויטקייביץ' (בימוי, סצנוגפריה, תלבושות) שהועלתה בשנת 1972 ב"תיאטרון 71" במאלאקוף על יד פריז, Les Mignons et les Guenons
(Nadobnisie i koczkodany "דמויות עדינות וקופים שעירים") (1973) בפריז ונאנסי, "הכיתה המתה" (1975) הוצגה בפסטיבל העולמי לתיאטרון בנאנסי, "איה השלג דאשתקד?", "הפנינג" (או "קריקוטאז'") של תיאטרון קריקו
(Cricot) שהוצג ברומא בשנת 1979. הצגותיו משנות ה-1980 שיקפו חוויות אישיות מאוד של מחברם - "וייפולה-וייפולה" שהועלתה על במה בפירנצה ב-1980, "שיתפגרו האמנים" ("Niech zczezną artyści") (1985), '"לא אחזור לעולם"(1988).
בחלקם, הופיע בעצמו על הבמה, כמו ב"כתה המתה".
עם שחקנים צרפתים יצר גם כן, בפסטיבל אביניון, את המופע "או, לילה ענוג" (Ô douce nuit).
הוא הוצג גם ב-1990 באקדמיה הנסיונית לתיאטרון של מישל קוקוסובסקי.
לאחר מכן ניהל בטולוז ובקרקוב את החזרות למופע "היום יומולדת שלי".
בשנות ה-1990 יצירותיו נודעו גם בארצות הברית, הודות להצגתן ב"מועדון התיאטרון הניסיוני לה מאמה" של אלן סטוארט.
מהן שאבו השראה יוצרי תרבות מקומיים כמו המשוררת ג'אנינה בראסקי מניו יורק.
קנטור היה נשוי פעמיים: בין השנים 1945–1961 לאווה יורקביץ', ממנה התגרש, והחל משנת 1961 לציירת מריה סטנגרה.
טדאוש קנטור נפטר בקרקוב בדצמבר 1990, באופן פתאומי, אחרי חזרה של ההצגה "היום היומולדת שלי".
הוא הובא לקבורה בבית קברות רומי-קתולי בקרקוב בנוכחות קהל רב.
הצגות בבימויו בתיאטרון קריקו 2
The Cuttlefish - Mątwa 1956 (הדיונון) מאת סטניסלב ויטקביץ'
1957 Cyrk - (קרקס) לפי קז'ימייז' מיקוּלסקי
The Water Hen - Kurka wodna 1965 (תרנגולת המים) מאת ויטקביץ'
Wielopole, Wielopole 1980 (ויילופולה, ויילופולה) -הוצג לראשונה בפירנצה
1954 - צלב הזהב להצטיינות של פולין
1976 - פרס לשם כבוד של הפסטיבל ה-17 לדרמה פולנית בת זמננו בוורצלב, על ההצגה "הכיתה המתה"
1976 - הפרס בוי-זלנסקי על ההצגה "הכיתה המתה"
1977 - הפרס "נורוויד" של המבקרים על ההצגה "הכיתה המתה"
1978 - פרס רמברנדט - על תרומותיו לאמנות - מטעם קרן גתה בבזל
1980 - פרס אובי בארצות הברית על ההצגה "הכיתה המתה"
1981 - הפרס לתיאטרון של משרד התרבות והאומנות של פולין - על מפעל חייו כמעצב תפאורות
1986 - פרס המבקרים של ניו יורק על ההפקה הטובה ביותר בברודוויי - על בימוי ולהקת משחק
1986 - פרס Targa Europea באיטליה - (הנועד לנציגים בולטים של התרבות והמדע באירופה)
1989 - עיטור המסדר לאמנות ולספרות של צרפת בדרגת מפקד
1990 - הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה - על השפעתו על האמנות בת זמננו באירופה ועל תרומותיו לפריחת חיי התרבות בגרמניה
1980 - בקרקוב פועל המרכז לתיעוד יצירתו של טדאוש קנטור "קריקוטקה", מיסודו של האמן עצמו
הוא כולל מוזיאון, ארכיון, גלריה ומרכז מחקר,
ב-12 בספטמבר 2014 עומד להיפתח בנוכחות נשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי משכנה החדש של ה"קריקוטקה" ברחוב נדבישלנסקה ברובע פודגוז'ה בקרקוב, שנבנה החל משנת 2006 בתחנת כוח לשעבר.
במתכונתה החדשה ה"קריקוטקה" תכלול גם שני מרחבי תערוכות, אולם תיאטרון ובית קולנוע.
ברחוב סיינה 7/5 בקרקוב פועל "סטודיו גלריה טדאוש קנטור"
2005,2006 - במרכז ברביקן בלונדון התקיימה התערוכה "התיאטרון הבלתי אפשרי" (The Impossible Theatre)
2007-2008 - תערוכה בשם "A Theatre without Theatre (תיאטרון ללא תיאטרון) התקיימה בברצלונה ובליסבון
טדאוש גבטנר (Tadeusz Gebethner; 18 בנובמבר 1897 – 14 באוקטובר 1944) היה כדורגלן וסוחר ספרים פולני, אשר הציל את שלושת בני משפחת אברהמר בזמן הכיבוש הנאצי של פולין.
הוא היה קצין מילואים בצבא הפולני בדרגת לוטננט.
לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים היה חבר במחתרת הפולנית ולחם במרד ורשה.
בשנת 1911 ייסד את מועדון הספורט פולוניה בוורשה, והיה הקפטן הראשון בקבוצת הכדורגל שלה.
בשורות מועדון זה שיחקו בני מיעוטים, כולל יהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הפולני ושירת בחטיבה ה-102 של חיל הפרשים.
גבטנר נפל בשבי ונכלא בליטא.
לאחר שהצליח להימלט ממחנה השבויים חזר לוורשה.
ב-1942 פנה אליו אדם שהועסק אצל אביו וביקש ממנו לסייע ללודביקה אברהמר ובתה אלינה שנמלטו לוורשה לאחר ששרדו טבח שנערך בסקווינה.
גבטנר הסכים להגן עליהן בביתו וכעבור מספר שבועות אף צירף אליהן גם את בעלה של לודביקה, סולומן.
גטבנר המשיך לסייע למשפחת אברהמר ואף ניסה להשיג עבורם תעודות זהות מזויפות.
כאשר האב נזקק לטיפול רפואי הפעיל גבטנר את קשריו במחתרת הפולנית לטובת הבאת מנתח לביתו.
בשנת 1943, כנראה בעקבות הלשנה, אסרו שוטרים פולנים את בני משפחת אברהמר בביתו של גבטנר.
גבטנר שיחד את השוטרים בסכום כסף גדול, ובלבד שלא יסגירו את בני משפחת אברהמר לגסטפו.
בפברואר 1944 הצליח גבטנר להוציא את משפחת אברהמר מפולין אל הונגריה, שנחשבה אז כמקום בטוח ליהודים.
באוגוסט 1944, בעת מרד ורשה נפצע גבטנר קשה.
הרופאים קטעו את רגלו וידו בניסיון להציל את חייו, אך לשווא.
ב-14 באוקטובר 1944 מת גבטנר מפצעיו במחנה שבויים בגרמניה.
לאחר מותו הועלה לדרגת קפטן.
משפחת אברהמר הצליחה לשרוד את השואה, ובסיום המלחמה עלתה לישראל.
ב-1981 הוענק לגבטנר תואר חסיד אומות העולם.
טד נאש הוא מלחין ג'אז ונגן סקסופון.
הוא אחיינו של הסקסופוניסט טד נאש שהיה חבר בקבוצת הנגנים של Hollywood recording studios.
טד נאש נודע בזכות היותו נגן בתזמורת של מרכז לינקולן המנוהלת על ידי וינטון מרסליס, חבר בקבוצות מלחיני ג'אז וקבוצות נוספות שהוא עומד בראשן.
תיאודור מלקולם נאש היה נגן סקסופון, חליל וקלרינט והיה חבר בקבוצת הנגנים של Hollywood recording studios שנים רבות.
תיאודור "טד" אליסון נאש היה חותר תחרותי ומאמן חתירה אמריקאי, אלוף אולימפי (רומא 1960) ומאמן נבחרת ארצות הברית ב-11 אולימפיאדות ברציפות מאז 1960.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה נאש במדליית זהב בחתירה לרביעיות ובאולימפיאדת טוקיו (1964) הוא זכה במדליית ארד גם כן בחתירה לרביעיות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו ב-1959 ו-1963 הוא זכה במדליות זהב.
טד קולז'לילר (בטורקית: TED Ankara Kolejliler Spor Kulübü) היא קבוצת כדורסל טורקית מהעיר אנקרה, המתמודדת בליגת העל הטורקית וביורוקאפ.
הקבוצה, הוקמה בשנת 1954 ומייצגת את האוניברסיטה הטכנולוגית של אנקרה.
בעונת 1972/73 זכתה הקבוצה בגביע הטורקי לאחר ניצחון בסיכום גמר של שני מפגשים מול קבוצת בשיקטש.
בעונת 2012/13 סיימה במקום השביעי בטבלה והפסידה בסדרת רבע הגמר 2-1 לקבוצת אנאדולו אפס.
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 1991/92 בגביע קוראץ' ובהמשך עוד שתי עונות (1992/93, 1994/95).
בעונת 2013/14 תשתתף הקבוצה בשלב הבתים של היורוקאפ.
הקבוצה מארחת לעיתים בהיכל TOBB הממוקם באוניברסיטה ומכיל 2,000 מקומות.
ולעיתים באתאטורק ארנה המכיל 5,000 מקומות ישיבה.
רפאל אדוארד "טד" קרוז הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טקסס.
קרוז חבר במפלגה הרפובליקנית ומזוהה עם תנועת מסיבת התה.
קרוז נולד בעיר קלגרי שבאלברטה, קנדה, וגדל ביוסטון, בנם של אלינור (לבית וילסון) ורפאל ביינוונידו קרוז, בעלי חברת הנדסה שסיפקה שירותים לתעשיית קידוחי הנפט המקומית.
אביו של קרוז נולד בקובה, הגיע לטקסס ב-1957 כדי ללמוד באוניברסיטה ולאחר המהפכה הקובנית קיבל מקלט מדיני בארצות הברית.
אמו היא אמריקאית ילידת וילמינגטון, דלאוור, ממוצא אירי ואיטלקי.
ב-1992 קרוז סיים תואר ראשון במדיניות ציבורית מאוניברסיטת פרינסטון, בזמן לימודיו הצטיין בתחום הדיבייט וזכה באליפות הארצית.
ב-1995 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר לימודיו עבד כעוזרו של שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים בווירג'יניה וכעוזרו של ויליאם רנקוויסט, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1998 עבר לעבוד בפירמת עורכי הדין הפרטית Cooper & Carvin.
אחד התיקים הבולטים בהם טיפל היה ייצוגו של חבר בית הנבחרים ג'ון ביינר בתביעה שהגיש נגד עמיתו מהמפלגה הדמוקרטית ג'ים מקדרמוט בגין הפרת זכויותיו לפרטיות מכיוון שהאחרון פרסם הקלטה של שיחה של ביינר.
קרוז הצליח לשכנע את בית המשפט כי מקדרמוט לא מוגן על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית והוא חויב בתשלום פיצויים לביינר.
ב-1999 הצטרף קרוז כיועץ משפטי למטה הבחירות של ג'ורג' ווקר בוש, לקח חלק בקמפיין ונמנה עם מעצבי מדיניות ההגירה, וכן סייע בהתמודדות המשפטית במערכה על ספירת הקולות החוזרת בפלורידה במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000. שם גם הכיר את אשתו, היידי, איתה עבד בצוות משותף.
לאחר היבחרו של בוש לנשיא מונה קרוז לעוזרו של סגן התובע הכללי.
בהמשך כיהן כמנהל לשכת נציב המסחר הפדרלי.
בשנים 2003 עד 2008 כיהן כפרקליט הראשי של מדינת טקסס תחת התובע הכללי של המדינה גרג אבוט.
תקופה זו התאפיינה במאבק משפטי נרחב של מדינת טקסס בהתערבות הממשל הפדרלי בשטחה, במסגרת זו הופיע קרוז תשע פעמים בדיונים בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-2008 החל לעבוד כשותף בשלוחת יוסטון של משרד עורכי הדין Morgan, Lewis & Bockius LLP.
הוא ייצג בין השאר את ענקית התרופות פייזר.
בעקבות החלטתה של קיי ביילי האצ'יסון, הסנאטורית המכהנת מטעם טקסס, כי לא תתמודד בבחירות לסנאט של שנת 2012, הודיע קרוז על מועמדותו לתפקיד.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית גבר על סגן המושל המכהן, דייוויד דיוהרסט, שהיה הפייבוריט לניצחון.
קרוז נתמך על ידי הפלג השמרני במפלגה וזוהה עם תנועת מסיבת התה.
הוא זכה ל-34.2% מהקולות בסיבוב הראשון לעומת 44.6% ליריבו, אך בסיבוב השני קיבל 56.8% מקולות המצביעים.
בבחירות הכלליות לסנאט זכה לרוב של 56.6% והחל לכהן בינואר 2013. מעט לפני תחילת כהונתו בסנאט מינה את צ'יפ רוי, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, לראש הסגל שלו.
בסנאט מכהן קרוז כחבר בוועדת החוץ, ועדת המשפטים, ועדת המסחר, מדע ותחבורה וועדת הכללים והניהול.
בעת כהונתו התפרסם קרוז כאחד הנציגים הבולטים של השמרנים במפלגה הרפובליקנית ובהתנגדותו למדיניות נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
הוא היה ממובילי השבתת הממשל ובספטמבר 2013 ביצע פיליבסטר באורך של 21 שעות ו-19 דקות, הרביעי באורכו בתולדות הסנאט במטרה לעכב את חקיקת רפורמת הבריאות של אובמה.
בתקופת כהונתו יזם חוק אחד שהתקבל, לפיו תיאסר הכניסה לארצות הברית של נציגים לאומות המאוחדות שנמצא כי עסקו בריגול או בפעילות טרור נגד ארצות הברית.
החוק בא כתגובה לכוונת איראן למנות לשגריר באו"ם את חמיד אבוטלבי, שהיה מהפעילים במשבר בני הערובה באיראן.
החוק עבר פה אחד בסנאט ובבית הנבחרים.
כמו כן נתן חסותו לשני חוקים נוספים שהתקבלו, חוק השותפות האסטרטגית בין ארצות הברית לישראל ב-2014 וחוק להוצאת שליח מיוחד שיפעל להגברת חופש הפולחן הדתי במזרח הקרוב ובמרכז ודרום אסיה.
קרוז נשוי להיידי, והם הורים לשתי בנות.
לקרוז היו שתי אחיות חורגות מנישואיו הראשוניים של אביו, מרים ורוקסנה.
במרץ 2015 הודיע קרוז על התמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. בבחירות המוקדמות של המפלגה הרפובליקנית הוא ניצח באסיפות הבחירה באיווה כשזכה ב-27.6% מקולות הבוחרים וב-8 צירים לוועידת המפלגה מתוך 27 של המדינה.
ב-27 באפריל 2016 בחר קרוז את קרלי פיורינה כמועמדתו לסגנית הנשיא אם הפריימריז היו נגמרים בכנס פתוח בקליבלנד, הואיל ולא יכול היה להשיג את המועמדות בסיבוב הראשון.
ב-3 במאי הודיע על פרישה מהמירוץ לאחר הפסד גורף בפריימריז באינדיאנה.
לאורך הקמפיין שלו גרף קרוז 572 צירים.
קרוז נאם בכנס הרפובליקני הלאומי שנערך בקליבלנד ביולי 2016, סירב להביע תמיכה במועמד המפלגה, דונלד טראמפ, וספג קריאות בוז.
סוגיית כשירותו להיות נשיא עקב לידתו בקנדה
טד קרוז נולד ב-1970 בעיר קלגרי שבקנדה, כארבע שנים לאחר מכן היגרה משפחתו ליוסטון בטקסס שבארצות הברית.
על פי החוקה האמריקאית רק "אזרח מלידה" זכאי להיות נשיא ארצות הברית.
השאלה אם קרוז כשיר להיות נשיא עולה כיוון שפירוש המושג "אזרח מלידה" נמצא בערפל משפטי בארצות הברית.
לעומתם טד קרוז לא נולד על אדמה אמריקאית, מה שהוביל למספר תביעות כנגד כשירותו החוקתית להיות נשיא ארצות הברית.
קרוז מזוהה עם האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית, מרבה לבקר את הממסד המפלגתי (Republican establishment), ואף התבטא בחריפות גם נגד חברים ממפלגתו.
הוא תומך בתיקון השני לחוקת ארצות הברית ומתנגד להטלת הגבלות על נשיאת נשק.
בתחום החברתי מזוהה קרוז עם שמרנות חברתית וזוכה לתמיכה משמעותית בקרב הציבור האוונגליסטי.
הוא מתנגד להפלות מלאכותיות ותמך בעצרת מחאה בוושינגטון ביום השנה לפסק דין רו נגד וייד.
קרוז מתנגד גם לפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס המאפשר נישואים חד-מיניים כזכות חוקתית בכל מדינות ארצות הברית, וקורא להשאיר את זכות הבחירה למדינות.
בתחום ההגירה מתנגד קרוז להענקת חנינה למהגרים בלתי-חוקיים שמגיעים ממקסיקו וארצות נוספות, וכן תומך בבנית חומה בגבול שתי המדינות.
הוא הוביל מאמצים ציבוריים ופוליטיים נגד רפורמת ההגירה הדו-מפלגתית "Gang of Eight" ב-2013, אותה הציגו בין היתר הסנאטורים צ'אק שומר, לינדזי גרהאם ומרקו רוביו, בין היתר על ידי הצעה להכניס תיקון שלטענתו היה "גלולת רעל" שתוביל לזניחת החוק.
בנושאי חוץ מחזיק קרוז בעמדה הגורסת כי לא צריך להתערב בסכסוכים בין מדינות במזרח התיכון, ובפרט לא להפיל משטרים של דיקטטורים כגון בשאר אל-אסד.
הוא התנגד להפשרת היחסים בין ארצות הברית וקובה שהוביל הנשיא ברק אובמה.
הוא מתנגד להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
במהלך השיחות שהובילו להסכם, השווה קרוז את ההסכם המתגבש להסכם מינכן והזהיר כי הוא יוביל להפיכתה של איראן למעצמה גרעינית.
קרוז הציג עמדות התומכות בישראל.
הוא ביקר את הממשל ורשות התעופה הפדרלית בעקבות האיסור על נחיתת מטוסים אמריקאים בישראל במהלך מבצע צוק איתן, וכינה זאת חרם כלכלי על ישראל, וגם איים כי ינסה להשהות מינויים של הממשל עד להסרת האיסור.
הוא תמך בהעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב-יפו לירושלים.
בנאום בו הודיע על כוונתו להתמודד לנשיאות, הכריז קרוז: .
בשנת 2019 הוא מתח ביקורת על החלטת פייסבוק נגד הפרשן השמרני סטיבן קראודר.
ב-6 בינואר 2021, בעקבות ההסתערות על הקפיטול, שהביא למותם של חמישה אנשים כולל שוטר, הצביע קרוז בתמיכה בהתנגדויות לקולות האלקטורים במדינות אריזונה ופנסילבניה.
בעקבות כך עמד קרוז בפני דרישות להתפטרותו שהועלו על ידי המפלגה הדמוקרטית בטקסס, שקבעה כי מאמציו למנוע את ניצחונו החוקי של הנשיא הנבחר ג'ו ביידן, העצימו את התנהגות הפורעים התומכים בטראמפ שהסתערו על הקפיטול.
המפלגה הדמוקרטית בטקסס אף קראה למשרד המשפטים האמריקני לפתוח בחקירה רשמית כנגד קרוז על הסתה ומעוררות לבגידה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר פרסם קרוז הודעת "ברכת הדרך" על "תחילת המתקפה הקרקעית" לדבריו של ישראל ברצועת עזה.
"הצלחת המבצע של ישראל חיונית לביטחון הלאומי של ארצות הברית.
יש עכשיו רק מדיניות אחת מקובלת על ארצות הברית: עלינו להבטיח שלבת בריתנו הישראלית יש את כל הנשק וכל הזמן שהם צריכים כדי למגר לחלוטין את חמאס, כל עוד יידרש".
בינואר 2025, ביקר קרוז בחריפות את ממשלת ניו זילנד, עקב מדיניותה כלפי ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל ואמר: "כי קשה להתייחס לניו זילנד כבעלת ברית רגילה בתוך מערכת הבריתות האמריקאית, כאשר היא משמיצה ומענישה אזרחים ישראלים שמגנים על עצמם ומדינתם".
בעקבות מבצע עם כלביא, הביע קרוז דאגה עמוקה, מפני האפשרות שהמשטר האיראני יצליח לפתח נשק גרעיני, והדגיש כי מדובר באיום אסטרטגי על ביטחון המערב.
"אם לאיראן יהיה נשק גרעיני, אני חושב שהסיכויים גבוהים באופן בלתי נסבל, שנגלה על כך באמצעות פטריות מעל ניו יורק, לוס אנג'לס – או תל אביב".
בצל גל הפגנות אנטישמיות ואלימות ברחבי ארצות הברית, קרוז קידם חקיקה שתחייב את משרד המשפטים לפעול נגד גופים ואנשים המממנים מהומות קיצוניות – ובכלל זה הפגנות אנטי-ישראליות שגלשו לאלימות אנטישמית בקמפוסים.
תאודור "טד" סטריקלנד הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו בשנים 2007–2011. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השישי של אוהיו, בשנים 1993–1995, 1997 - 2007.
סטריקלנד נולד בלוקאסוויל, אוהיו , למשפחה בת תשעה ילדים.
הוא למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת אוסברי שבקנטקי, והשלים תואר שני בייעוץ הדרכתי באוניברסיטת קנטקי ב-1966. לאחר מכן המשיך וסיים דוקטורט בייעוץ פסיכולוגי מאוניברסיטת קנטקי ב-1980.
בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, התמודד סטרילנד פעמים אחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד בכל הפעמים (1976, 1978, 1980).
עם זאת, ב-1992 שב להתמודד לבית הנבחרים, מטעם המחוז השישי של אוהיו, ובעת זו הצליח להיבחר לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני, במרוץ צמוד עם הפרש של 1.4% ממניין הקולות.
בבחירות למושל המדינה ב-2006, נבחר סטריקלנד ברוב של 60% ממניין הקולות.
עם זאת, הוא הפסיד בבחירות ב-2010 למועמד הרפובליקני ג'ון קייסיק, לאחר מרוץ צמוד בו קיבל 47% מהקולות, לעומת 49% ליריבו.
בפברואר 2015 הכריז סטריקלנד על התמודדותו לסנאט נגד החבר המכהן רוב פורטמן, ובפריימריז ב-15 במרץ 2016 זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות למושב בסנאט הפסיד לפורטמן ברוב של 58% מול 37%.
סטריקלנד נשוי לפרנסס, פסיכולוגית חינוכית.
ג'יימס אדווין "טד" מרדית' היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם (סטוקהולם 1912) בריצת 800 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר ושיאן עולם בריצת 400 מטר.
מרדית' נולד בצ'סטר הייטס, פנסילבניה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.2 שניות.
שיאו בריצת 800 מטר החזיק מעמד 14 שנים ונשבר על ידי אוטו פלצר מגרמניה (1:51.6 דקות).
בשנים 1914 ו-1915 זכה מרדית' פעמיים ברציפות באליפות ארצות הברית בריצת 400 מטר.
בשנת 1916 קבע מרדית' בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 47.4 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של בן ארצו צ'ארלס ריידפאת' (48.2 שניות).
שיא זה החזיק מעמד 8 שנים ונשבר על ידי אריק לידל מבריטניה (47.6 שניות)
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) סיים מרדית' במקום רביעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.6 דקות.
נוסף לכך הוא סיים רביעי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 50.4 שניות ולא עלה לשלב הגמר, רק שלושה עלו.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד מרדית' כסוכן נדל"ן.
טד מק'גינלי הוא שחקן אמריקאי.
בתיכון היה גולש ועבד כמציל, כשלמד באוניברסיטת דרום קליפורניה היה קפטן נבחרת הכדורמים של האוניברסיטה והיה חבר באחוות סטודנטים, הוא החל את הקריירה שלו כדוגמן שפורסמה תמונתו במגזין GQ ולאחר מכן החל לשחק בסדרה "ימים מאושרים" כרוג'ר פיליפס, אחיינה של מריון.
ב-1984 שיחק בסרט "נקמת המרובעים" כאנטגוניסט המרכזי וכן הופיע בסדרות "שושלת" ו"ספינת האהבה".
בשנים 1997-1989 שיחק את תפקיד ג'פרסון דארסי בסדרה "נשואים פלוס".
ב-1999 החל לשחק בסדרת הדרמה של אהרן סורקין "ספורט באוויר", לצדם של פיטר קראוזה ופליסיטי האפמן.
הוא גם גילם כתב טלוויזיה בסדרה "הבית הלבן" ושיחק בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים "הופ ופיית'".
בשנת 2008 התמודד בעונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, "רוקדים עם כוכבים", והיה למודח השני.
ב-2016 שיחק בסדרה הקומית "כאילו אין מחר" ברשת The CW.
בשנת 2017 שיחק בקומדיית הנעורים "המנודים" בכיכובם של ויקטוריה ג'סטיס ופייטון ליסט.
בשנת 2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה "נקמתה של ניק".
בשנת 2021 שיחק לצדה של ויויקה איי פוקס במיני-סדרה "Keeping Up With The Joneses" של רשת הטלוויזיה לייפטיים.
נשוי משנת 1991 לשחקנית גיגי רייס ולהם 2 בנים, בו ו-קווין.
מרטין (נולד ב-21 בדצמבר 1960) הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל.
שירת כמפקד מרכז האימונים המשולב והמכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'.
מרטין הוא בנם של ג'ואן ואפרים ולו שלושה אחים שאף הם שירותו בצבא.
אביו היה קצין בדרגת לוטננט-קולונל וטייס מסוקים שהשתתף במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
הוא פרש לאחר שחלה כתוצאה מאייג'נט אורנג'.
למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ושימש קפטן נבחרת השחייה.
בסיום לימודיו ב-1983 התגייס לצבא.
שירת כקצין שריון וסיים קורס קציני חי"ר מתקדם.
פיקד על פלוגה ושימש קצין מבצעים בגדוד השני של רגימנט השריון ה-64 בדיוויזיית חיל הרגלים השלישית שהוצבה במערב גרמניה.
שימש קצין מטה במרכז האימונים המשולבים שבפורט לוונוורת'.
במשך שנתיים שימש מדריך צבאי בכיר לשני גדודים של הצבא הערבי הסעודי.
שימש קצין מבצעים של דיוויזיית החי"ר הרביעית ופיקד על הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים העשירי ("לוחמי הבאפלו") של דיוויזיית החי"ר הרביעית בתקופת מלחמת עיראק.
שימש ראש צוות השטח בעיראק של כוח המשימה למציאת פתרון לבעיית מטעני הצד (IED).
בנוסף שימש ראש מחלקת שריון וראש מחלקת לוחמה בפיקוד כוח האדם של הצבא.
הוא פיקד על החטיבה הראשונה בדיוויזיית החי"ר הרביעית במלחמת עיראק.
בפברואר 2011 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לקצין שריון ראשי בבסיס פורט בנינג.
באוגוסט 2011 מונה למפקד הצוערים בווסט פוינט.
בינואר 2013 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד מרכז האימונים הלאומי, ולמפקד המרכז המשולב למצוינות בפורט אירווין שבקליפורניה.
במקביל שימש סגן לנושא אימונים בארגון של מחלקת ההגנה למאבק במטעני הצד.
באפריל 2015 מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים השנייה בקוריאה הדרומית.
שירת בתפקיד עד יולי 2017 (הוחלף על ידי סקוט מקין) והוצב בפנטגון.
במרץ 2018 מונה לסגן מפקד וראש מטה פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
במאי 2021 מונה למפקד מרכז האימונים המשולב והמכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'.
שירת בתפקיד עד אוקטובר 2022.
מרטין בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ובסטר.
תיאודור פולטון "טד" סטיבנס האב היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלסקה, שכהונתו נמשכה מ-24 בדצמבר 1968 עד 3 בינואר 2009, כארבעה עשורים.
הוא היה הסנאטור הרפובליקני בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה בעת עזיבת משרתו; שיא זה נשבר בינואר 2017 על ידי אורין האץ' מיוטה.
הוא היה הנשיא הזמני של הסנאט בשנים 2003–2007.
סטיבנס שירת במשך שישה עשורים במגזר הציבורי האמריקאי, החל משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952, היה לתובע הכללי של פיירבנקס רבתי.
ב-1956 שב לוושינגטון הבירה שם עבד במחלקת הפנים של ארצות הברית תחת ממשל הנשיא דוויט אייזנהאואר, שם מילא תפקיד חשוב בהבאת מעמד מדינה לאלסקה.
הוא נבחר לבית הנבחרים של אלסקה בשנת 1964 והפך למנהיג הרוב שם בתקופת כהונתו השנייה.
בשנת 1968 התמודד ללא הצלחה למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מאלסקה.
הוא מונה למושב הסנאט השני של אלסקה כאשר הפך ריק מאוחר יותר באותה שנה.
כסנאטור, מילא סטיבנס תפקידים מרכזיים בחקיקה, שעיצבו את ההתפתחות הכלכלית והחברתית של אלסקה.
הוא היה ידוע גם על נתינת חסותו לחוק אשר הביא להקמת הוועד האולימפי של ארצות הברית.
בשנת 2008 הסתבך במשפט שחיתות פדרלי כשהתמודד לבחירה מחדש לסנאט.
הוא נמצא אשם, וכעבור שמונה ימים הובס קשות בבחירות.
סטיבנס הוא הסנאטור הוותיק ביותר בארצות הברית שהפסיד בבחירת לקדנציה נוספת.
עם זאת, בטרם נקבע גזר דינו, נדחה כתב האישום, ולמעשה בוטלה הרשעתו, לאחר שחקירה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מצאה ראיות להתנהגות בלתי הולמת מצד התביעה.
רבים טענו שהתביעה לא הייתה הוגנת והונעה ממניעים פוליטיים.
סטיבנס מת כאשר מטוס דה הבילנד DHC-3 אוטר התרסק בדרך לבקתת דיג פרטית באלסקה.
סטיבנס נולד ב-18 בנובמבר 1923 באינדיאנפוליס שבאינדיאנה.
הוא היה השלישי מבין ארבעה ילדים שחיו בבקתה קטנה שנבנתה על ידי סבו מצד אביו.
המשפחה התגוררה מאוחר יותר בשיקגו, שם ג'ורג' סטיבנס עבד כרואה חשבון לפני שאיבד את עבודתו במהלך השפל הגדול.
בסביבות תקופה זו, כשטד סטיבנס היה בן שש, הוריו התגרשו, וסטיבנס ושלושת אחיו חזרו לאינדיאנפוליס להתגורר אצל הורי אביו.
אחריהם, זמן קצר לאחר מכן, חזר גם אביו להתגורר עמם לאחר שפיתח בעיות בעיניו וסבל מעיוורון מספר שנים בעוד אמו של סטיבנס עברה לקליפורניה.
המבוגר היחיד בבית עם עבודה קבועה היה סבו של סטיבנס.
סטיבנס סייע לפרנס את המשפחה באמצעות עבודה כעיתונאי.
בשנת 1934 לקה סבו של סטיבנס בדלקת ריאות ומת.
אביו של סטיבנס, ג'ורג', נפטר ב-1957 בטולסה שבאוקלהומה מסרטן הריאה.
סטיבנס ובת דודתו פטרישיה עברו למנהטן ביץ' שבקליפורניה, כדי לחיות עם אמה של פטרישיה, גלדיס סווינדלס.
סטיבנס למד ב"תיכון איחוד רדונדו", השתתף בפעילויות חוץ-ביתיות, כולל עבודה בעיתון בית הספר והפך לחבר בקבוצת התיאטרון.
הוא היה פעיל באגודה שהזדהתה עם ארגון ימק"א.
אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים ב-1942, סטיבנס נרשם ללימודים באוניברסיטת המדינה של אורגון כדי ללמוד הנדסה.
עם התקדמות מלחמת העולם השנייה, סטיבנס ניסה להצטרף לצי ארצות הברית, אך נכשל בבחינות הראייה ליחידה בה רצה לשרת.
הוא החל לשפר את ראייתו וב-1943 התקבל לתוכנית חילות האוויר של צבא ארצות הברית באוניברסיטת המדינה של מונטנה.
סטיבנס שירת בזירת סין-בורמה-הודו בכוח חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית, שתמכה בידי הנמרים המעופפים", מ-1944 עד 1946. הוא וטייסים אחרים במחלקת התובלה הטיסו מטוסים מסוג קרטיס C-46 קומנדו פעמים תכופות ללא ליווי, בעיקר כדי לתמוך ביחידות הסיניות הלוחמות ביפנים.
סטיבנס עוטר בצלב התעופה המצוינת על טיסותיו מעבר לקווי האויב ובמדליית האוויר, ומדליית יואן האי הוענקה לו על ידי הממשלה הלאומית הסינית.
הוא שוחרר מחיל האוויר של ארצות הברית במרץ 1946.
עם סיום מלחמת העולם השנייה החל סטיבנס ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם היה לבוגר אוניברסיטה במדע המדינה ב-1947. בעתו סטודנט, היה חבר באחוות דלתא קאפה אפסילון.
הוא פנה אל בתי הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת מישיגן אך על פי עצת מכרו, "לפנות מזרחה", הצטרף אל בית הספר למשפטים בהרווארד.
לימודיו הגבוהים ממונו על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית מכוח חוק החיילים המשוחררים שנחקק בתום המלחמה; הוא תרם את דמו, לווה כסף ממשפחתו ועבד במקומות עבודה אחדים, בין היתר כמוזג בבוסטון.
בקיץ 1949 היה סטיבנס עוזר מחקר במשרדו של פרקליט המחוז הדרומי של קליפורניה, בהוונ מחוז מרכז קליפורניה.
בהארוורד כתב סטיבנס מאמר על המשפט הימי שזכה להזכרה נכבדת ובפרס אדיסון בראון, פרס מטעם בית הספר למשפטים בהרווארד עבור המסה הטובה ביותר שנכתבה בידי סטודנט בנושא הקשור למשפט בינלאומי פרטי או למשפט הימי.
מאמר זה נסקר מאוחר יותר בידי כתב העת המשפטי של בית הספר למשפטים בהרווארד וב-1994 בית המשפט העליון של אלסקה פרסם חוות דעת בציטוט המסה.
סטיבנס סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1950.
לאחר שסיים את לימודיו הגבוהים, סטיבנס הלך לעבוד במשרדי נורת'קאט איליי בוושינגטון הבירה.
עשרים שנה לפני שעבד בנורת'קאט איליי היה סטיבנס עוזר מנהלי למזכיר הפנים של ארצות הברית ריי ליימן וילבור, בימי ממשל הרברט הובר, וב-1950 עמד בראש משרד עורכי דין והתמחה בנושאי משאבי טבע.
אחד הלקוחות של נורת'קאט איליי, אמיל אוסיבלי, מייסד מכרה פחם בדרום אלסקה ניסה למכור פחם לצבא ארצות הברית, ועל סטיבנס הוטל לטפל בענייניו המשפטיים.
בראשית 1952, נישא סטיבנס עם אן מרי צ'רינגטון, חברת המפלגה הדמוקרטית והבת המאומצת של נשיא אוניברסיטת דנוור, בן מארק צ'ירנגטון.
היא סיימה את לימודיה הגבוהים במכללת ריד שבפורטלנד, אורגון, ובמהלך כהונתו של הארי טרומן עבדה במחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-4 בדצמבר 1978, בהתרסקות מטוס לירג'ט 25C בנמל התעופה הבינלאומי של אנקורג' קיפחו את חייהם חמישה אנשים.
סטיבנס ניהצל, אך אן לא.
טד סטיבנס נישא מחדש ב-1980. הוא ואשתו השנייה, קתרין, חלקו בת משותפת בשם לילי.
סטיבנס בילה שנים רבות בבית קניק ארמס, בניין מגורים בן שש קומות שנבנה ב-1950 בקצה המערבי של מרכז העיר אנקורג'.
ב-1952, בעודו עובד עבור נות'קאט איליי, התנדב סטיבנס במטה הבחירות של דווייט אייזנהאואר, שם כתב מסמכי עמדה עבור מטה הבחירות בתחום המשפט הימי.
כשזכה אייזנהאואר בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952, הכיר סטיבנס מכרים שאמרו לו "אנו רוצים אותך במחלקת הפנים".
סטיבנס עזב את עבודתו עם נורת'קאט איליי, אך משרה עבור סטיבנס בממשל אייזנהאואר לא התממשה בעקבות הקפאה זמנית של גיוס עובדים על ידי אייזנהאואר במאמץ לצמצם את ההוצאות.
סטיבנס נשאר קירח מכאן ומכאן - חסר עבודה בממשל אייזנהאואר וחסר עבודה בתחום המשפטי.
עם זאת, הוצע לסטיבנס עבודה במשרד עורכי הדין בפיירבנקס שבאלסקה.
סטיבנס ואשתו השתכנו לראשונה בפיירבנקס בפברואר 1953. בפיירבנקס טיפח סטיבנס את הממסד הרפובליקני של העיר.
הוא התיידד עם מו"ל העיתון "Fairbanks Daily News-Miner" השמרני ב-1950. רעייתו של אותו מוציא לאור נזכרה מאוחר יותר שבעלה וסטיבנס היו "כמו אב ובנו".
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו של סטיבנס לתובע פדרלי עבור האזור הרביעי של טריטוריית אלסקה ב-30 במרץ 1954. סטיבנס רכש עד מהרה מוניטין של תובע פעיל, שהעמיד לדין עבריינים בתביעות נמרצות בגין הפרות של דיני משקאות חריפים, סמים וזנות.
במרץ 1956, ידידו של סטיבנס, אלמר בנט, יועץ מחוזי במחלקת הפנים, הועלה על ידי מזכיר הפנים דאז דאגלס מקיי למשרד המזכיר.
בנט שכנע בהצלחה את מקיי למנות את סטיבנס ליורשו במשרתו הקודמת, וסטיבנס חזר לוושינגטון על מנת לקבגל על עצמו את התפקיד.
כשהגיע לוושינגטון ביוני 1956, התפטר מקיי כדי להתמודד לסנאט האמריקני מטעם מדינת אורגון, ופרד אנדרו סיטון מונה במקומו.
סיטון, מו"ל עיתון מנברסקה, היה ידיד קרוב של מו"ל העיתון "Fairbanks Daily News-Miner", ותמך במתן נתינת מעמד מדינה לאלסקה, בניגוד למקיי, שהיה פושר בתמיכתו.
סטיבנס פעל במחלקת הפנים למען השגת מעמד מדינה לאלסקה, ונודע במחלקה כ"מר אלסקה".
בסנאט של ארצות הברית ומותו
סטיבנס התמודד לראשונה לסנאט של ארצות הברית ב-1962 וזכה במועמדות הרפובליקנית, אך הפסיד בבחירות הכלליות לסנאטור הדמוקרטי ארנסט גרינינג.
ב-1968, סטיבנס התמודד שנית לסנאט, אך הפסיד בבחירות המקדימות לראש עיריית אנקורג' אל ראסמוסון שהפסיד בבחירות הכלליות למייק גראוול.
בדצמבר 1968, לאחר מותו של הסנאטור השני של אלסקה, הדמוקרט בוב בארטלט, מינה המושל וואלי היקל את סטיבנס לסנאט.
גראוול לתפקידו עשרה ימים אחרי מינויו של סטיבנס, ובכך היה סטיבנס לסנאטור הבכיר מטעם אלסקה לכל כהונתו בת ארבעים השנים.
סטיבנס כיהן כמצליף הסיעה הרפובליקנית בסנאט מ-1977 ועד 1985. סטיבנס שימש כמנהיג המיעוט בפועל במהלך התמודדותו של הווארד בייקר לנשיאות בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1980. ב-1994, לאחר שהרפובליקנים השתלטו על הסנאט, מונה סטיבנס ליו"ר ועדת הכללים של הסנאט.
סטיבנס הפך לנשיא הזמני של הסנאט, כאשר הרפובליקנים חזרו להוות הרוב בסנאט עם בחירות האמצע ב-2002, בהן פרש הסנטור הרפובליקני הבכיר ביותר, סטרום ת'ורמונד.
אחרי שהווארד בייקר פרש ב-1984, התמודד סטיבנס למנהיג המפלגה הרפובליקנית בסאט, אך הפסיד לסנאטור בוב דול מקנזס.
סטיבנס עמד בראש ועדת ההקצבות של הסנאט בשנים 1997–2005 (למעט 18 החודשים בהן היו הדמוקרטים הרוב בסנאט), הממלאת תפקיד מרכזי בקביעת האופן שבו מושקע התקציב הפדרלי.
בשל כהונתו הארוכה של סטיבנס וכהונתו הארוכה של חבר בית הנבחרים היחיד מטעם המדינה, דון יאנג, נחשבה אלסקה כבעלת השפעה בפוליטיקה הלאומית ביחס לאוכלוסייה הקטנה שלה.
בשלהי יולי 2008 הואשם סטיבנס בשבעה סעיפים של מתן הצהרות כוזבות.
ההצהרות נוגעות לדיווח כוזב בכל הנוגע לקבלת שירותים והטבות בשווי מאות אלפי דולרים מתאגיד פרטי העוסק בתחום הנפט.
באותם הימים ניצב סטיבנס במוקד חקירה פדרלית בחשד שקידם חקיקת דיג שהטיבה עם בנו, הפועל כשדלן באלסקה.
באוקטובר אותה שנה הורשע בעבירות שחיתות, בהן ניסיון להסתיר למעלה מ-250 אלף דולר שקיבל מקבלן נפט מושחת ששיפץ את ביתו שבאלסקה ולא דחה טובות הנאה נוספות.
במקביל למשפטו, התמודד סטיבנס מחדש על מקומו בסנאט מול ראש עיריית אנקורג', מארק בגיץ'.
סטיבנס, שהתמודד כמורשע בעבירות שחיתות, הפסיד באופן צורם לבגיץ', שהפך לדמוקרטי הראשון המייצג את אלסקה בסנאט זה 30 שנה.
לאחר הפסדו, כשנאם נאם פרידה בסנאט, חברי הסנאט נפרדו ממנו בתשואות ודיברו בשבחו, מה שהיה תמוה לנוכח העובדה שהורשע בעבירות.
ב-9 באוגוסט 2010 נהרג סטיבנס בהתרסקות מטוס סמוך לעיירה דילינגהם, כ-500 קילומטרים מדרום לעיר אנקורג'.
שון או'קיף, מנהל נאס"א לשעבר, נכח על המטוס בשעת התרסקותו וניצל.
סטיבנס היה בן 86 במותו, ומותו הכה גלים בארצות הברית כולה.
מוזיאון התעופה של האוקיינוס השקט בפרל הארבור כיבד את סטיבנס עם שלט ותצוגה של תצלומים משירותו בזמן מלחמת הודו–סין.
הסנאטור מארק בגיץ' הצהיר כי "במשך ארבעה עשורים של שירות ציבורי בסנאט האמריקאי, הסנאטור סטיבנס היה פרקליט נלהב של אלסקה שעזר לשנות את המדינה שלנו בשנים המאתגרות אחרי ייסודה".
הנשיא לשעבר ג'ורג' ווקר בוש, פרסם הצהרה: "טד סטיבנס אהב את הסנאט, אהב את אלסקה, ואהב את משפחתו - הוא יחסר מאוד".
באפריל 2011, הכריז מושל אלסקה דאז, שון פרנל, הכריז כי יום השבת האחרון בכל חודש יולי ייקרא על שמו של סטיבנס ויוקדש לציון פועלו.
"טד" קאופמן הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי אשר כיהן כנציגה של מדינת דלאוור בסנאט של ארצות הברית בשנים 2009–2010, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
קאופמן מונה לסנאט כדי למלא את שארית תקופת כהונתו של הסנאטור ג'ו ביידן, אשר התפטר מתפקידו על מנת להתחיל את כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית בממשל של הנשיא ברק אובמה בינואר 2009. טרם כהונתו בסנאט, שימש קאופמן כיועץ של ביידן במשך חלק ניכר מקריירתו הפוליטית.
אמו הלן (לבית קרול) הייתה מורה ואביו מנואל היה עובד סוציאלי.
הם היו ממוצא אירי ויהודי רוסי בהתאמה.
קאופמן גדל על ברכי הדת הנצרות הקתולית מאחר שזו הייתה דת אמו.
קאופמן הוא בוגר אוניברסיטה בהנדסת מכונות מאוניברסיטת דיוק ומוסמך במנהל עסקים מבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1966 עבר לדלאוור לראשונה על-מנת לעבוד עבור חברת דופונט כמהנדס.
ב-1972 הצטרף למטה מסע הבחירות של ג'ו ביידן לסנאט של ארצות הברית כמתנדב.
אחרי הניצחון המפתיע של ביידן באותה השנה, הוא לקח חופשה בת שנה אחת מדופונט כדי לארגן ולנהל את משרדו של הסנאטור ביידן בדלאוור.
ב-1976 מונה קאופמן לעוזר ראש הסגל של ביידן, ושימש בתפקיד זה עד 1995. כמו כן, הוא הוסיף לעבוד במטי מסעות הבחירות שניהל ביידן לאחר מכן.
לפני שנכנס קאופמן לסנאט האמריקאי, היה חבר ב"חבר הנאמנים של השידור" (Broadcasting Board of Governors – BBG) - הסוכנות העצמאית, האוטונומית והפדרלית האחראית לכל השידורים של ממשלת ארצות הברית ושידורים ההמונים בידיה.