tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הפך שם זה לשמו הרשמי של דאסו בתוספת שמו המקורי.
גם אחיו הצעיר, מרסל, אימץ את השם דאסו כביטוי של כבוד לאחיו הגדול.
בתקופת הכיבוש הנאצי הפך בלוך לאחד מהמארגנים של תנועת ההתנגדות הצרפתית שפעלה נגד הגרמנים, ואף היה חבר המטכ"ל של הפרטיזנים ו"הקלעים החופשיים" .
בהיותו בתפקיד זה הוא הקים את כוחות מחתרת הלוחמים בצרפת במקרה של נחיתת בעלות הברית בכל מחוזות צרפת.
בפעולה זו איחד בין כל כוחות ה-FFI וה-FTP, ובכך תרם תרומה עצומה לאחדות פלגי המחתרות השונים.
בלוך פעל בפריס לקידום פלישת בעלות הברית ולהצפת כל ביצורי הגרמנים בעיר פריז למקרה שיגלו התנגדות למתקפה של בעלות הברית.
ב-1944 מונה בלוך בחשאי למושל הצבאי של פריז.
בתפקיד זה הקים מחדש את המטה הכללי הצרפתי.
במחצית חודש אוגוסט 1944, כאשר יצא לסיור מעבר לעמדות הגרמנים, נתפס על ידי הגרמנים אך הצליח לברוח.
עם כניעת הגרמנים במאי 1945 דאסו מונה בגלוי למושל הצבאי של פריז, ובעת שעיר זו שוחררה הוא הצליח להעביר את מוסדות השלטון אליה.
עקב עברו במשרד ההגנה והמטכ"ל, דאסו הכיר היטב את הקצונה של צרפת החופשית וכן את זו של צבא וישי.
הוא ידע מי הם בעלי תפקידי המפתח ומי משתף פעולה עם ממשלת וישי ועם הנאצים, ועל כן היה יכול להקים בסיס למטכ"ל הצרפתי בפריז.
ב-25 באוגוסט מונה דאסו לתפקיד היוקרתי ביותר, ראש מסדר לגיון הכבוד הצרפתי, המסדר החשוב והמכובד ביותר בצרפת.
ב-26 במאי הוענק לדאסו "הצלב הגדול של לגיון הכבוד".
דאסו קבע תחת סמכות זו את המדיניות לגבי מקבלי העיטורים מטעם ממשל וישי וצרפת החופשית.
פעולותיו של דאסו לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה מונה דאסו לנשיא המועצה לתיאום מדעי של הביטחון הלאומי.
בעת הזו, בגיל 64, הוא כבר קיבל את הכוכב הרביעי (המסמל את דרגתו הגבוה) והפך לגנרל מן המניין.
בשנת 1954 פרש דאסו מכל תפקידיו הביטחוניים והקדיש את שארית חייו למחקר המדעי באקדמיה של צרפת.
בשנות לימודיו עסק בנושאים הבאים: הוא היה חבר במועצה למחקרים וניסויים בתחום הכימיה ופרסם מחקר בשם "המלחמה הכימית"; הוא חקר את הגורמים ואת השפעות הלוואי של התפוצצויות גדולות והיה נציג משרד ההגנה בוועדה לאנרגיה אטומית.
גנרל דריוס פול בלוך דאסו נפטר בשנת 1969.
פול בורז'ה (בצרפתית Paul Charles Joseph Bourget; 2 בספטמבר 1852, אמיין – 25 בדצמבר 1935, פריז) היה מבקר ספרות וסופר צרפתי.
הוא היה חמש פעמים מועמד לקבלת פרס נובל לספרות.
פול בורז'ה נולד באמיין למשפחה של פרופסור למתמטיקה.
הוא למד בתיכון לואי הגדול ואחר כך באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
את היצירות הראשונות שלו פול בורז'ה פרסם בשנת 1872. בשנת 1884 הוא נסע לבריטניה ושם פרסם את הסיפור הראשון שלו.
בהמשך הוא כתב מספר יצירות ספרותיות שזכו להצלחה.
בשנת 1894 פול בורז'ה התקבל לאקדמיה הצרפתית ובשנת 1895 התקבל ללגיון הכבוד.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא עזב את הדת, אך בהדרגה חזר והחל מ-1901 נעשה קתולי אדוק.
בשנת 1914 הוא פרסם שד הצהריים שבהמשך עובד למחזה שהועלה גם בעברית ומספר סרטים.
בשנת 1929 פול בורז'ה פרסם ספר Le Visage de l'Italie עם הקדמה של בניטו מוסוליני.
פול אנדרסון הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד ארתור שלבי בסדרת הטלוויזיה "כנופיית ברמינגהאם", אנדרסון בסרט "האיש שנולד מחדש", וסבסטיאן מורן בסרט "שרלוק הולמס: משחק הצללים".
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החליט לפתח קריירת משחק, ונרשם לאקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה.
הוא התחיל להופיע במחזות שכתב ידידו גרגורי ברק, שסרט הבכורה שלו "71" יצא לאקרנים בשנת 2014. ב-2009 שיחק אנדרסון לראשונה בתפקיד ראשי בסרט הבריטי "הפירמה".
הפריצה של אנדרסון הגיעה ב-2013 כשלוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "כנופיית ברמינגהאם" של ערוץ BBC Two לגלם את ארתור שלבי, גנגסטר בברמינגהאם של אחרי מלחמת העולם הראשונה.
מאז שיחק בתפקידים שונים בסרטי קולנוע כגון "בלב ים" של רון הווארד, "האיש שנולד מחדש", ו-Brimstone".
פול פרדריק בולס היה סופר, מלחין ומתרגם אמריקאי, שחי רוב חייו מחוץ לארצות הברית.
בולס גדל בבית ממעמד הביניים בניו יורק וגילה כישרון הלחנה וכתיבה.
למד מוזיקה אצל אהרון קופלנד והלחין מוזיקה לתיאטרון.
הוא נחל הצלחה והכרה עם פרסום ספרו הראשון, "שמיים מגינים מעל" (1949), המתרחש בצפון אפריקה הצרפתית, שבה ביקר ב-1931.
ב-1947 התיישב בטנג'יר כשהייתה אזור בין לאומי ואשתו ג'יין הצטרפה אליו ב-1948. מלבד חורפים שבילה בציילון בשנות החמישים, טנג'יר נעשתה לביתו למשך כל חייו.
הוא נעשה לסמל של הגולים האמריקנים בעיר.
פול בולס נולד בקווינס ניו יורק, בן יחיד לרנה (ווינוויזר) וקלוד בולס, רופא שיניים.
ילדותו הייתה נוחה מבחינה חומרית, אך אביו היה קר ורודן שדחה כל משחק או שעשוע ואיים על אשתו ובנו.
על פי סיפור משפחתי, אביו ניסה להורגו כשחשף אותו לסערת שלגים מבעד לחלון פתוח.
וזה עיצב את יחסיהם לכל משך חייו.
ב-1970 בולס ודניאל הלפרן יסדו בטנג'יר כתב עת Antaeus שכלל פרסום של סופרים צעירים וותיקים.
בשנים 1980–1982 הנחה סדנת כתיבה בבית הספר האמריקני בטנג'יר.
ב-1985 התפרסם תרגומו לסיפורים קצרים של חורחה לואיס בורחס, The Circular Ruins.
כשנשאל בראיון ב-1988 על חיי החברה שלו ענה: "אני לא יודע מהם חיי חברה...
שלי מסתכמים באלו שמשרתים אותי ואלו שמבקשים לראיין אותי." כשנשאל איך הוא מסכם את הישגיו, ענה: "כתבתי כמה ספרים ומוזיקה."
בולס הופיע לכמה רגעים בתחילת ובסוף הסרט שביים ברנרדו ברטולוצ'י על פי ספרו "שמיים מגינים מעל" (1990).
המוזיקה שהלחין כמעט שנשכחה במרוצת השנים אך ב-1990 דור חדש של מוזיקאים אמריקנים החל שוב להתעניין ולנגן את המוזיקה שלו.
ב-1995 בולס ביקר בניו יורק, לפסטיבל לכבודו בו השמיעו את המוזיקה שלו.
זו הייתה הפעם האחרונה שהגיע לאמריקה.
סרט דוקומנטרי שנעשה על חייו, Let It Come Down: The Life of Paul Bowles, זכה בפרס אמי בניו יורק.
אורחים שביקרו אותו ב-1998 דיווחו שהוא שומר על שנינותו וחוכמתו.
הוא המשיך לארח בדירתו אך הגביל את הראיונות.
בולס נפטר ב-18 בנובמבר 1999 מכשל בלב בגיל 88. אפרו נקבר לצד קבר הוריו בניו יורק.
בולס למד בתחילה אצל קופלנד ולאחר מכן אצל וירג'יל תומסון.
קופלנד אמר על המוזיקה שלו: "זו מוזיקה שבאה מאישיות רעננה מלאה בקסם ויצירתיות מלודית, מפתיעה בצורתה האינסטינקטיבית והלא אקדמית.
באופן אישי אני מעדיף את החובבנות של בולס על המוזיקה השמרנית המיומנת." ברבות השנים הוא שב וציין: "המוזיקה של פול בולס תמיד רעננה; אין בה רגע דל." אף שקופלנד ניסה לאמנו וללמדו משמעת הוא מצא בו תלמיד עיקש והמליץ על מורים אחרים אך הניסיון לא צלח.
הוא התמיד לא לקבל הנחיות מאיש.
כמלחין אוטודידקט הוא הצליח בכל זאת להלחין מוזיקה לתיאטרון ושיתף פעולה עם ג'וזף לוסי, ליאונרד ברנשטיין, ארתור קסטלר, חוזה פרר, סלבדור דאלי, אורסון ולס, ויליאם סרויאן וטנסי ויליאמס.
לזמן מה נהיה בולס למבקר המוזיקה בהרלד טריביון.
לאחר המלחמה בולס התיישב בטנג'יר ונהיה לסופר בעל שם בינלאומי.
בולס אמר: "קשה למצוא בטנג'יר אפילו פסנתר אחד מכוון." אט אט הוא גילה שיש שם אווירה שמתאפשרת לתיאור רק על ידי כתיבה ולא במוזיקה.
"המוזיקה שלי הייתה מלאת חיים כמוני ואת הצד האפל שלי יכולתי לתאר רק בעזרת השפה." עם פרסום השמיים מגינים מעל הוא נהיה עצמאי וכשרון כתיבתו האפיל על כשרון ההלחנה שלו.
רק בעשור טרם מותו התעוררה התעניינות חוזרת במוזיקה שלו ושבו לנגן מיצירותיו.
ב-1994 נערך בפריז קונצרט בו הוא נכח וניגנו בו גם מיצירות וירג'יל תומסון, לאונרד ברנשטיין ופיליפ ראמי.
ההתחדשות הזו ייצרה כמה הקלטות של תקליטורים ב 2016 בשיתוף נקסוס''
פול בולס היה חלוץ בחשיפתו את המוזיקה הצפון אפריקנית לעולם המערבי, בשנים 1959–1961 הקליט מוזיקה מרוקנית מסורתית לספריית הקונגרס.
הוא סבר שהתרבות המודרנית תשנה ותשפיע על המוזיקה המסורתית לבלי הכר ולכן טרח לשמר אותה.
האוסף כולל כ-60 שעות מוזיקה עממית.
פול בולס נחשב לאחד מהאמנים שעיצבו את הספרות והמוזיקה של המאה העשרים.
במבוא לקובץ סיפוריו של בולס כתב גור וידאל ש"הם בין הטובים ביותר שנכתבו על ידי אמריקני" והוסיף: "אין זה חדש שהקרקע לציוויליזציה הרעועה שייסדנו לא תוכל לשאת זמן רב את משקלנו.
הגאוניות של בולס העלתה את האימה שרובצת מתחת לפני הקרקע, שברירית באופייה כמו השמים המגוננים עלינו מפני הכליה העצומה.
בולס הציץ אל מעבר לשמים המגינים...
אל שטף כוכבים אין סופי כמו האטומים, אבני היסוד של קיומנו, וכשמבינים את נצחיותם הנוראה אנו חווים לא רק אימה אלא גם הזדהות."
מבקרי מוזיקה אמרו על המוזיקה שלו שהיא מלאה אור כפי שסיפוריו רוויי אפלה, כאילו המוזיקאי והסופר אינם אותו אדם.
הוא נעשה מלחין נדרש למוזיקה למחזות.
"במיומנות יחידה במינה ודמיון הוא לכד את הרגשות והאווירה של כל מחזה" הוא טען שמוזיקה כזו מאפשרת לו: "להלחין מוזיקה חסרת שיא, מוזיקה מהפנטת באחד המובנים המדויקים של המילה, בכך שהיא משפיעה על הצופה מבלי יהיה מודע לכך."
ב 1991 זכה בולס בפרס השנתי של ריאה לסיפורים קצרים Rea Award for the Short Story.
השופטים כתבו: "פול בולס מספר סיפורים של טוהר ושלמות מרבית.
הוא כותב על עולם שבו אלוהים טרם נעשה לאדם; עולם בו גברים ונשים מגיעים עד לקצה ונוטלים חלק בדרמה גדולה ואלמנטרית יותר.
הפרוזה שלו גבישית וקולו ייחודי.
בקרב המאסטרים האמריקנים של הסיפור הקצר, פול בולס הוא יחיד במינו."
בבניין הלגיון האמריקני בטנג'יר ישנו אגף המוקדש לפול בולס.
הספרייה האמריקנית פרסמה את קובץ עבודותיו ב-2002.
בנוסף למוזיקה שלו בולס פרסם 14 קובצי סיפורים, ארבעה רומנים, שלושה קובצי שירה, תרגומים רבים, מאמרי מסע ואוטוביוגרפיה.
שמיים מגינים מעל, תרגמה סמדר גונן, הספריה לעם, עם עובד, 2021
פול איריב (צרפתית: Paul Iribe: 8 ביוני 1883 - 21 בספטמבר 1935) היה מאייר ומעצב צרפתי באמנות הדקורטיבית.
הוא עבד בהוליווד בשנות העשרים והיה המאהב של קוקו שאנל משנת 1931 ועד מותו.
ג'וזף פול איריב נולד באנגולם, צרפת בשנת 1883. איריב קיבל את השכלתו בפריז בשנים 1908 עד 1910 כשלמד באקול דה בו-ארט ובקולג' רולין.
בגיל שבע-עשרה סיפק איריב איורים לכתב עת פופולרי ותרם רישומים וקריקטורות למאמרים סאטיריים צרפתיים.
המוניטין שלו הלך וגדל, סגנונו המודרניסטי, התבסס על חיוניות תנועות האמנות המהפכניות של התקופה, והן על ידי המינימליזם המזוהה עם הציור היפני.
אלה שימשו אצלו כדי להחיות את הפופולריות של איור האופנה.
ציורי האופנה שלו נצבעו בעבודת יד באמצעות תהליך שבו נעשה שימוש בשבלונות ולוחות מתכת המאפשרים בניית צבעים וגוונים בהדרגה בהתאם לעיצוב האמן.
לוחות האופנה, שהיו בשימוש זמן מה, היוו כלי פרסום - יצירת אמנות המשמשת לפרסום מראה פריטי הלבוש החדשים המיועדים לקהל של אופנתיים ובעלי ממון.
עבודתו של איריב מזוהה בעיקר על ידי האיורים שביצע עבור כתבי עת כגון La Gazette du Bon Ton.
הייחודיות של איוריו אלה נעוץ בתיאורן של נשים מסוגננות ואמידות העוסקות בפעילויות היומיום.
קריירת העיצוב של איריב הייתה פורייה, ותרמה עושר ויזואלי למגזין "ווג", והשפיעה על עיצוב בדים, רהיטים, שטיחים ועבודות עיצוב פנים עבור לקוחות עשירים.
בשנת 1933 שיתף איריב פעולה עם קוקו שאנל בעיצוב תכשיטים מפוארים שהוזמנו על ידי הגילדה הבינלאומית של סוחרי היהלומים.
האוסף, שהתבסס אך ורק על יהלומים ופלטינה, הוצג לצפייה לציבור ומשך קהל רב.
המעצב פול פורה ( Paul Poiret ) זיהה את כישרונו של איריב והביא אותו ליצור רישומים, שייצגו באופן משכנע את הדגמים החדשים באוסף שלו.
איורים אלה נאספו מאוחר יותר לאלבום, "Les Robes de Paul Poiret racontée par Paul Iribe" שפורסם בשנת 1908. הספר יצר מחלוקת, שכן האסתטיקה העיצובית של פורה קידמה לבוש עם קו רגוע, והוקיע באופן נחרץ את מראה המחוך שהודגש כל כך באופנה, כצללית הנשית הקלאסית.
אולם המחלוקת הניבה דיון ציבורי שהעניק לפורה את הפרסום שהביא בסופו של דבר להצלחתו שהייתה הצלחה גם עבור איריב.
בשנת 1919 עבר איריב להוליווד ונרתם לעבודות עיצוב על ידי במאי הקולנוע ססיל ב.
איריב ודה-מיל שיתפו פעולה באופן אידיאלי.
דה-מיל אפשר לאיריב חופש יצירתי מלא.
בהוליווד, איריב נהג באותן רגישויות עיצוביות שבהן היה ידוע בפריז.
תיאורו של מצרים בסרט "עשרת הדברות" של דה-מיל בשנת 1923 לא היה הפקה תנ"כית אלא פנטזיה הוליוודית טהורה, כולה זוהר ושפע.
איריב היה אדם הנוטה לכעוס, לצעוק ונאבק עם עמיתיו.
הוא היה במריבה מתמשכת עם מעצב התלבושות המרכזי של דה-מיל, מיטצ'ל לייזן, מה שגרם לפיטוריו של לייזן על ידי דה-מיל בשנת 1923. עם זאת דה-מיל שכר מחדש את לייזן לסרטו "מלך המלכים" (1927).
מאוחר יותר דה-מיל ואיריב הסתכסכו, ואיריב עזב את הוליווד וחזר לפריז.
בגלגול הראשון כתב העת של איריב - Le Témoin ("העד"), פורסם בשנים 1906 עד 1910. העיתון היה מכלול של סאטירה חברתית ופוליטית עם יצירות אמנות של איריב ותרומות של מאיירים ידועים אחרים מאותה תקופה.
האיורים המרכזיים בלה טמוין בוצעו תמיד בשלושה צבעים, הכחול, הלבן והאדום כמו הדגל הצרפתי.
הכריכה האחורית הייתה פרסומת מסחרית - בעיקר של מוצרי התעשייה מתוצרת צרפת.
קריקטורה שצייר ז'אן קוקטו שפורסמה ב Le Témoin בשנת 1910 של השחקנית שרה ברנאר, התקבלה היטב והביאה לו הכרה מיידית.
בגלגול השני של Le Témoin, הוא הופיע ב -10 בדצמבר 1933, ושישים ותשעה גיליונות הודפסו עד סגירתו ב-30 ביוני 1935. האיורים של איריב היו פופולריים, ובוצעו במונוטונים כהים של שחור ולבן ומנוקדים באדום עז.
שלא כמו הגרסה הקודמת שלו, הגרסה השנייה של Le Témoin הכילה יצירות אמנות אך ורק של איריב עצמו.
הוא הכניס מחדש נושאים של פטריוטיות תוקפנית, שהניע פחד לא רציונלי מפני זרים והטיף לאנטישמיות.
היהודים מוצגים תמיד בצורה האנטישמית הסטריאוטיפית שלהם "בעלי קרס" המאיימים על צרפת.
בציוריו איריב הציג את הדמיון שניתן לזיהוי בקלות של אהובתו קוקו שאנל, כמריאן - הסמל האייקוני של החירות הצרפתית.
ציור כזה הראה לדוגמה את מריאן (שאנל) עומדת למשפט וגזר דין על ידי בית המשפט של מנהיגי העולם, נוויל צ'מברלין מבריטניה, אדולף היטלר הגרמני, בניטו מוסוליני האיטלקי ופרנקלין רוזוולט מארצות הברית.
בהמחשה אחרת, דמותה של מריאן (שאנל) מונחת לרגליו של קברן המתכונן לקבור את כבודה ותפארתה של צרפת; הקברן הוא אדוארד דלאדיה, ראש ממשלת הרפובליקה הצרפתית.
איריב היה חלק מקליקה פריזאית, בוהמית, תערובת קוסמופוליטית של אישים מעולם האמנות והחברה הגבוהה.
זו הייתה קבוצה ליברטינית משופעת בתככים רגשיים ומיניים - כולם מונעים על ידי שימוש בסמים.
המעורבות של איריב עם קוקו שאנל הייתה אינטנסיבית במיוחד.
שאנל מצאה שהשנינות הפרובוקטיבית והניסיון המקצועי של איריב תואמות את שלה.
היה להם קשר רומנטי שחלקו אותה פוליטיקה ימנית ואנטישמית.
שאנל מימנה את פרסום כתב העת של איריב - Le Témoin בשנות השלושים.
בשנת 1911 התחתן איריב עם השחקנית והבדרנית ז'אן דיארי אך הם התגרשו בשנת 1918.
אשתו השנייה הייתה מייבל הוגאן, שהייתה בעבר נשואה לפרנסיס ג' קופיקוס, מנהל תיאטרון ומלחין.
נולדו להם שני ילדים, פאבלו (יליד 1920) ומייבל (ילידת 1928).
הם נפרדו בשנת 1928, כתוצאה מקשריו של איריב עם קוקו שאנל.
איריב היה עם קוקו שאנל, בווילה שלה, בריביירה הצרפתית, ב -21 בספטמבר 1935, כאשר הוא התמוטט פתאום ומת בזמן ששיחק טניס.
שאנל הייתה עדה למותו, והרגישה את אובדנו והתאבלה עליו במשך תקופה ממושכת.
פול ראלף ארליך הוא ביולוג אמריקאי-יהודי.
ארליך הוא פרופסור אמריטוס לחקר אוכלוסין במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ונשיא המרכז לשימור ביולוגי באוניברסיטה.
התפרסם בעיקר עקב אזהרותיו מפני ההשלכות של ריבוי טבעי על המשאבים הארציים המוגבלים.
הוא גם עמית באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בחברה הפילוסופית האמריקאית ובאגודה האמריקאית לקידום המדע.
ארליך נולד בפילדלפיה לוויליאם ארליך ורות רוזנברג, וגדל במייפלווד שבניו ג'רזי.
ב-1953 קיבל תואר ראשון בזואולוגיה מאוניברסיטת פנסילבניה, בשנת 1955 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קנזס ובשנת 1957 קיבל תואר דוקטור מאותה אוניברסיטה.
בשנת 1959 הצטרף לסגל אוניברסיטת סטנפורד, ובשנת 1966 החל לשמש כפרופסור לביולוגיה.
בשנת 1968 כתב ארליך יחד עם אשתו אן את הספר "פצצת האוכלוסין" , בו חזה כי בשנות השבעים ובשנות השמונים יפרוץ רעב המוני בשל התפוצצות אוכלוסין הנגרמת עקב ריבוי טבעי, ודגל בביצוע פעולה מיידית להגבלת גידול האוכלוסין.
בשנות האלפיים ארליך הודה שחלק ממה שהוא חזה לא התרחש, אך טוען שהתחזיות שלו לגבי מחלות ושינויי אקלים היו נכונות במהותן וכי ריבוי האוכלוסין זו בעיה מרכזית.
בשנת 2012 נאם בישראל בכנסים אודות המדבור, וטען כי "לציוניים אמיתיים צריכות להיות משפחות קטנות".
פול בויד הוא במאי קולנוע, וידאו קליפים ופרסומת סקוטי.
בויד, יליד סקוטלנד, סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות סנט מרטין בלונדון עם תואר ראשון בקולנוע אמנותי.
הוא עובד ומתגורר בלוס אנג'לס.
בויד ביים וחיבר את "מעגל הקסמים", סרט עלילתי בכיכובם של פול רודריגז ג'וניור, אמילי ריוס וטרבור רייט, שזכה בפרס "הסרט הטוב ביותר" ב-NYILFF HBO לשנת 2008. הוא ביים קמפיינים פרסומיים ללוריאל, רבלון, יגואר ודודג' .
בשנת 2022 ביים וכתב את הסרט הקומי העלילתי "Bury Me" בהשתתפותם של מרגרט צ'ו וקוי סטיוארט.
באותה שנה ביים וכתב את סרט הדרמה "We Are Gathered Here Today" בכיכובם של דני יוסטון ופיבי טונקין העוסק במגפת הקורונה.
שנהשםאמנ/ית2012"Endless Love"ליונל ריצ'י ושאניה טוויין2012"Infinite Love"א.
פול אנתוני אשוורת' הוא כדורגלן, מאמן כדורגל ועסקן ספורט אנגלי.
שימש כמנהל טכני ומנהל ספורטיבי במספר מועדוני כדורגל בכירים, בעיקר במזרח אירופה.
אשוורת' שיחק במועדון הנוער נוריץ' סיטי, שבהמשך אימן.
הוא הקים את חברת PASS Soccer Schools, שעבדה עם צעירים בגילאי 10–16. בשנת 1992, אשוורת' הוזמן לעבוד בקבוצת הנוער של קיימברידג' יונייטד.
מאז 1996, עבד בקבוצת הנוער של פטרבורו יונייטד.
ב-2001 עבר אשוורת ללטביה, שם עבד עמיתו לשעבר בקיימברידג' יונייטד, גארי ג'ונסון כמאמן הנבחרת הלאומית.
אשוורת' אימן את ונטספילס והוכתר ל"מאמן השנה" ב-2001. פעמיים סיים המועדון במקום השני, כשהפסיד את המאבק על האליפות רק במחזור האחרון.
ביולי 2003, אשוורת' פוטר כשהקבוצה הייתה במקום השלישי.
שישה חודשים לאחר מכן, מונה לאמן את ריגה, איתה בשנת 2004 הוא סיים במקום ה-6 בליגת העל הלטבית.
בעונת 2004/05, זומן אשוורת' למועדון רוסטוב מליגת העל הרוסית בכדורגל ומונה למשרת מנהל ספורטיבי.
בשני משחקים - ב-23 באפריל מול רובין קאזאן וב-1 במאי מול אמקר פרם, הוא שימש בפועל כממלא מקום המאמן במקום גנאדי סטפושקין, שנזקק לטיפול רפואי.
הוא חזר ללטביה, שם מיולי 2005 עד 2009 אימן את סקונטו ריגה.
אחר כך עבר לניגריה, שם עבד כמנהל טכני באקדמיה לכדורגל של קווארה במשך חמש שנים.
בינואר-יוני 2015, הוא עבד כמאמן ומנהל טכני במועדון הפרמייר-ליג הניגרי Sunshine Stars.
בספטמבר 2015 מונה בשנית לאמן את ונטספילס, עד 2018.
בינואר 2019 מונה למנהל קבוצת אסטנה מליגת העל הקזחית.
באוגוסט 2020 מונה לממלא מקום מאמן הקבוצה ועבד במקביל בשתי המשרות עד לעזיבתו באוקטובר 2020. הוא חזר למולדתו אנגליה ומשנת 2021 עד 2022, שימש כמנהל טכני במועדון ברייטון אנד הוב אלביון.
בספטמבר 2022 חזר לרוסיה ומונה למנהל ספורטיבי בקבוצת הפאר ספרטק מוסקבה.
בינואר 2024 הפך למנהל הטכני בקבוצה, בעוד תומאש אמראל (ששימש כסקאוט ראשי בבנפיקה ליסבון) החליף אותו במשרת המנהל הספורטיבי, אולם לאחר 4 חודשים עזב את המשרה.
פול אנרי רומואלד אלי היה גנרל צרפתי אשר שימש כראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) של צרפת.
אלי למד באקדמיה הצבאית סן-סיר וסיים את לימודיו לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
ב-1930 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-1938 לדרגת קומנדנט.
במהלך הפלישה הגרמנית לצרפת ב-1940, אילי נפצע בידו.
לאחר סיום כיבוש צרפת, הצטרף אלי לצבא צרפת של וישי.
בסוף שנת 1942 כבשו הגרמנים את צרפת של וישי ופרקו את מה שנותר מהצבא הצרפתי.
אלי חבר לארגון ההתנגדות של הצבא - ארגון סמי-צבאי שהתנגד לנאצים, אך גם לארגון צרפת החופשית של שארל דה גול.
בהמשך, עזב אלי את ארגון ההתנגדות של הצבא וחבר לדה גול.
הוא הפך לאיש הקשר בין דה גול לרזיסטאנס.
בשל פעילותו, אשתו נעצרה בידי הגרמנים ונכלאה במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק.
לאחר סיום המלחמה מונה אלי בידי דה גול למפקד כוחות הפנים הצרפתיים.
בהמשך הוא הפך לנציג צרפת במועצת נאט"ו.
ב-19 באוגוסט 1953 הוא מונה לראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד 4 ביוני 1954 אז מונה למפקד הכוחות הצבאיים בהודו-סין הצרפתית.
בעקבות התבוסה הצרפתית במלחמה, נקרא אלי לחקור את סיבות התבוסה.
אילי כתב דו"ח מקיף שהשפיע השפעה רבה על החשיבה הצבאית בצרפת.
ב-2 במרץ 1956 הוא חזר לצרפת לשמש כראש מטה הכוחות המזוינים עד 18 במרץ 1958 אז הוחלף באנרי לוריו.
בעקבות ההפיכה הצבאית שהעלתה את דה גול חזרה לשלטון בצרפת, הוא נקרא חזרה לתפקיד ראש מטה הכוחות המזוינים.
פול ריצ'רד אלכסנדר (; 30 בינואר 1946 - 11 במרץ 2024) אשר נודע בכינוי "פוליו פול" היה עורך דין אמריקאי ניצול פוליו.
הוא שבר שיא גינס כאדם שחי הכי הרבה זמן בתוך ריאת ברזל ונפטר בגיל 78 לאחר שחלה בפוליו ב-1952 בגיל שש.
אלכסנדר קיבל תואר ראשון ודוקטור למשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין.
הוא הוציא לאור ספר זיכרונות ב-2020.
אלכסנדר חלה בפוליו בגיל שש והיה משותק כל חייו, מסוגל להזיז רק את ראשו, צווארו ופיו.
בתחילת שנות ה-50, תקופה שבה נרשמה התפרצות גדולה של פוליו בארצות הברית, מאות ילדים מדאלאס, טקסס, נלקחו לטיפול בבית החולים פארקלנד.
בין המטופלים היה אלכסנדר, אשר הועבר למחלקת ריאות הברזל לאחר שכמעט איבד את חייו עקב אי זיהוי מוקדם של מצבו הרפואי החמור.
החל מ-1954, אלכסנדר פיתח שיטת נשימה גלוסו-לועית, המאפשרת לו לשהות מחוץ למכשיר הריאות הברזל לתקופות הולכות ומתארכות.
אלכסנדר נהיה אחד מהתלמידים החלוצים במחוז בית הספר העצמאי של דאלאס שקיבלו חינוך ביתי, תוך שינון במקום כתיבת סיכומים.
בשנת 1967, בגיל 21, הוא סיים את לימודיו בתיכון, והיה לאדם הראשון בדאלאס שהשלים את לימודיו התיכוניים ללא השתתפות פיזית בכיתות.
אלכסנדר קיבל מלגה לאוניברסיטת סאות'רן מתודיסטית.
הוא עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין, שם קיבל תואר ראשון ב-1978, ותואר משפטי נוסף ב-1984. הוא קיבל עבודה בהוראת טרמינולוגיה משפטית לסטנוגרפים בבית המשפט בבית ספר למסחר באוסטין לפני שהתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1986.
אלכסנדר שבר שיא גינס כאדם שבילה את פרק הזמן הארוך ביותר בחייו בריאת ברזל.
אלכסנדר פרסם בעצמו את ספר הזיכרונות שלו, Three Minutes for a Dog: My Life in an Iron Lung, באפריל 2020. לפי "הגרדיאן", "לקח לו יותר משמונה שנים לכתוב את זה, באמצעות מקל הפלסטיק והעט כדי להקיש את הסיפור שלו על המקלדת, או להכתיב את המילים לחברו".
פול בריגהאם היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כסגן מושל המדינה בשנים 1796–1813, ובשנים 1815–1820, ומתוקף תפקידו זה, כמושל ורמונט השני מאוגוסט ועד אוקטובר 1797 בעקבות פטירתו של מושל המדינה הראשון, תומאס צ'יטנדן.
פול בריגהאם נולד בעיירה קובנטרי שבמושבת קונטיקט, כבנם של פול וקתרין (לבית טרנר) בריגהאם.
ב-1767 הוא נשא לאישה את לידיה סוייר, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
מינואר 1777 ועד אפריל 1781 שירת בריגהאם כקפטן במיליציה של קונטיקט במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא היה מפקד פלוגה בצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, ובחורף 1777 הוא היה ב.
באביב 1782 עבר בריגהאם עם משפחתו לנוריץ', ורמונט, שם הוא היה חוואי וסוחר קרקעות.
הוא שימש כשריף הראשי של מחוז וינדזור במשך חמש שנים, וכמייג'ור גנרל במיליציה של ורמונט.
הוא היה שופט ראשי בבית המשפט המחוזי במשך חמש שנים, וחבר בחבר האלקטורים ב-1792. ב-1793 וב-1794 התמודד בריגהאם על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובשתי הפעמים קיבל פחות מ-5 אחוזים מהקולות.
בשנים 1793–1796 הוא היה חבר במועצת המושל.
לאחר מכן חידש בירגהאם את כהונתו כסגן המושל.
ב-1820 הוא פרש מתפקידו ושב לביתו בנוריץ'.
פול בריגהאם נפטר בנוריץ' ב-16 ביוני 1824. הוא נטמן בבית הקברות פיירוויו שבעיר.
פול בלארט: שומר קניון הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2009 בבימויו של סטיב קאר, נכתב על ידי קווין ג'יימס וניק בקיי, והופק על ידי ג'יימס, אדם סנדלר, ג'ק ג'יארפוטו, טוד גארנר ובארי ברנרדי.
ג'יימס מככב בתפקיד הראשי פול בלארט, לצד ג'יימה מייס, קיר או'דונל, בובי קנאבלי, סטיבן רנאזיסי ושירלי נייט בתפקידי משנה.
הצילומים החלו בפברואר 2008, כאשר רוב הצילומים התרחשו בקניון ברלינגטון בברלינגטון, מסצ'וסטס ; הסרט הופק על ידי האפי מדיסון, חברת ההפקות של אדם סנדלר ובשיתוף פעולה עם Relativity Media.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-16 בינואר 2009, על ידי סרטי סוני, באמצעות חברת סרטי קולומביה.
הסרט גרף 183.3 מיליון דולר ברחבי העולם לעומת תקציב הפקה של 26 מיליון דולר, אך לא התקבל יפה על ידי המבקרים.
עם זאת, הופעתו של ג'יימס זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים.
סרט המשך בשם "פול בלארט 2: נשאר בווגאס" יצא לאקרנים בשנת 2015.
פול בלארט גר בווסט אורנג', ניו ג'רזי עם בתו הקטנה מאיה ואמו.
מתוך שאיפה להצטרף למשטרת מדינת ניו ג'רזי, הוא מתאמן באקדמיה לשוטרים, אך ההיפוגליקמיה שלו גורמת לו להתמוטט לפני שסיים את מבחן הכושר הגופני, מה שמוביל את בלארט לקבל עבודה כמאבטח בקניון ווסט אורנג' פביליון.
בלארט מסייר בקניון על רכינוע ומתחיל לאמן את וק סימס, שפחות מתעניין בעבודה.
בינתיים, בלארט מכיר את איימי אנדרסון, מוכרת בקיוסק חדש.
פול פוגש אותה ערב אחד במסעדה עם עובדים אחרים בקניון.
בהתחלה הדברים הולכים טוב, אבל כאשר בלארט משתתף בתחרות אכילת נאצ'וס עם חברו ליאון, פלפלי החלפיניו מתגלים כחריפים מדי עבורו והוא שותה שתי כוסות מרגריטה, כשהוא חושב בטעות שזו לימונדה.
הוא משתכר ויוצא החוצה בפראות על ידי נפילה דרך חלון.
יומיים לאחר מכן, בבלאק פריידיי, כנופיית בריונים מאורגנת במסווה של עובדי כפר סנטה מתחילה בשוד בתוך הקניון.
הם לוקחים את איימי ואחרים בתוך בנק כבני ערובה, וסימס מתגלה כמנהיג הכנופיה.
הצוות מאלץ את רוב הקונים לצאת מהקניון ומציב חיישני תנועה בכל כניסה כדי לזהות כל ניסיון להיכנס או לצאת מהבניין.
בלארט אינו שם לב בזמן שהוא מנגן ברוק בנד לפני שהוא חוזר לקניון ומגלה שהוא כמעט ריק.
הוא מתקשר למשטרה ועוזב את הקניון, אך מבין שאיימי עדיין בפנים כשהוא מבחין במכוניתה וחוזר לקניון לחפש אותה.
צוות SWAT מגיע עם המפקד ג'יימס קנט בהגה.
קנט, חבר לכיתה לשעבר ובריון מילדותו של בלארט, משתלט על יחידות המשטרה ומורה לבלארט לתת להם לטפל במצב.
בלארט מסרב ומנסה להציל אותו.
בנחיתות מספרית בהרבה, הוא נוקט עמדה נגד צוותו של סימס, מאלתר כדי להפיל אותם אחד אחד.
הוא מגלה קודי כרטיסי אשראי כתובים בדיו סתרים על זרועותיהם של הפורצים, ומבין שתוכניותיהם חורגות מעבר לשוד הבנק.
מבלי לדעת זאת, מאיה מופיעה בקניון כדי להביא לבלארט אוכל, אך אנשיו של סימס תופסים אותה ומוסיפים אותה לבני הערובה.
בלארט מצליח להכניע את כל שותפיו של סימס ומנסה לחלץ את בני הערובה על ידי משיכתם אל פתח האוורור.
התוכנית נכשלה כאשר ליאון לא משתלב.
סימס נכנס לחדר, לוכד את בלארט ומכריח אותו למסור את הקודים שהוקלטו בטלפון הנייד שלו.
סימס נמלט, לוקח איתו את איימי ומאיה.
בזמן שצוות ה-SWAT פושט על הקניון, בלארט לווה מיניוואן תצוגה עם קנט, רודף אחרי סימס לשדה התעופה, שם הוא מנסה להימלט לאיי קיימן.
לאחר קטטה קצרה, בלארט משתלט על סימס וכובל אותו באזיקים.
קנט מכוון את אקדחו לעבר בלארט, וחושף שהוא עבד עם סימס.
קנט דורש את הטלפון שמכיל את הקודים מבלראט, שבמקום זאת משמיד אותו.
לפני שקנט מספיק להגיב בירי בבלארט, מגיע צ'יף ברוקס מצוות האבטחה של הקניון ויורה בו בזרוע.
הוא וסימס נעצרים שניהם, ואיימי ומאיה מוחזרות בשלום.
על אומץ ליבו וסיועו, הווארד מציע לבלארט עבודה במשטרת מדינת ניו ג'רזי.
בלארט מסרב, ומעדיף להישאר באבטחת הקניון.
בלארט ואיימי מתחתנים בסופו של דבר בקניון, שם הם מחליפים נדרים על סט של סגווי שחור-לבן.
קווין ג'יימס בתפקיד פול בלארט, קצין אבטחה מסור בקניון הסובל מהיפוגליקמיה
ג'יימה מייס בתפקיד איימי אנדרסון, מוכרת פאות ותפירה שפול מחבב
קיר או'דונל בתפקיד וק סימס, מתלמד אבטחה ומנהיג ארגון השוד בקניון
בובי קנאבלי בתפקיד המפקד ג'יימס קנט, קצין מושחת בצוות ה-SWAT של משטרת מדינת ניו ג'רזי שעובד בסתר עם וק סימס.
אדם פררה בתפקיד סמל הווארד, בלש במשטרת מדינת ניו ג'רזי המפקח על אירוע השוד/חטיפת בני הערובה.
פיטר גרטי בתפקיד צ'יף ברוקס, המפקח של פול
סטיבן רנאזיזי בתפקיד סטיוארט, מוכר עטים שעושה צעד נגד איימי
ג'מאל מיקסון בתפקיד ליאון, עובד קיוסק חסון בקניון
אדהיר קאליאן בתפקיד פאהוד, בן זוגה של פריסה, שנמצא בקשר עם פול דרך הטלפון שלה.
אריק אווארי בתפקיד ויג'אי, בעל קיוסק סלולרי שמשאיל לפול טלפון לאחר שהעניש את בתו, פריסה.
רייני רודריגז בתפקיד מאיה בלארט, בתו של פול
שירלי נייט בתפקיד מרגרט בלארט, אמו של פול
ברני מק'אינרני בתפקיד זקן על קטנוע
אלן קוברט בתפקיד איש אבטחה ג'רקי
גארי ולנטיין בתפקיד זמר קריוקי
מייק ואללי בתפקיד רודולף, שרת ובחור מתורבת בשוד בקניון
מייק אסקמילה בתפקיד בליצן, שרת ובחור מתורבת בשוד בקניון
ג'ייסון אליס בתפקיד פרנסר, שרת ובחור מתורבת בשוד בקניון
ג'ייסון פאקהאם בתפקיד קומט, שרת ראשי ובחור מתורבת ראשי בשוד בקניון
ריק ת'ורן בתפקיד קופידון, שרת ובחור מתורבת בשוד בקניון
לופז בתפקיד דונר, שרת ובחור מתורבת בשוד בקניון
נטשה הופקינס בתפקיד ויקסן, שרת ובחור תרבותי בשוד בקניון
מוקי בארקר בתור מר פרגוסון
פול ברט אלווסטרום (25 בפברואר 1928 – 7 בדצמבר 2016) היה יאכטאי דני ומייסד חברת מפרשי אלווסטרום (Elvstrøm Sails).
הוא זכה בארבע מדליות זהב אולימפיות, ובשלוש-עשרה אליפויות עולם במגוון קטגוריות, כולל סנייפ, סולינג, סטאר, ההולנדי המעופף, פין, 505 ו-5.5 מטר.
בעקבות הישגיו נבחר אלווסטרום ל"ספורטאי המאה הדני".
פול אלווסטרום נולד, מצפון לקופנהגן, בבית המשקיף על המצר שבין דנמרק לשוודיה.
אביו שהיה רב חובל נפטר כשאלווסטרום היה צעיר, והוא גודל על ידי אמו יחד עם אח ואחות.
אח שני טבע בגיל 5.
כילד שגדל ליד האורסונד, אלווסטרום נשאב במהירות לעולם השיט.
הוא התחיל כאיש צוות בסירות קיל (סירות עם שדרית קבועה) קטנות מטיפוס קלינקר (סוג בנייה מסורתי.
בשיטה זו, קרשי הגוף של הסירה מותקנים כך שהקצה התחתון של כל קרש חופף לקצה העליון של הקרש שמתחתיו, כמו רעפים.
וזה יוצר מראה מדורג ומחוזק).
אלווסטרום קיבל סירת דינגי אוסלו משכן שהבין שאמו של אלבסטרום ענייה מכדי שתוכל לקנות אחת.
בספרו "אלווסטרום מדבר על מרוצי יאכטות" הוא טען שהוא שסבל ממה שהוא כינה 'עיוורון מילים' ולא ידע לקרוא או לכתוב בתקופת בית הספר, דבר שייתכן שנבע מדיסלקסיה.
אלבסטרום ראה בלימודים הסחת דעת משיט.
אלווסטרום כתב: "הייתי גרוע מאוד בבית הספר", אמר, "העניין היחיד שהיה לי הוא לשוט מהר...
המורה ידע שאם אני לא בבית הספר, אני מפליג".
אלווסטרום נודע כמפתח מפרשים וציוד שייט, ומאוחר יותר ייסד את חברת מפרשי אלווסטרום.
אחת החידושים המוצלחים ביותר שלו הייתה סוג חדש של מתקן ניקוז עצמי (self-bailer).
המאפיינים החדשים כללו ונטורי בצורת טריז שנסגר אוטומטית אם הסירה נתקעת או פוגעת במכשול, ודש שפועל כשסתום חד-כיווני (אל-חזור) כשהסירה נעה מהר, כדי למזער כניסת מים אם הסירה נעצרת או נעה לאט מדי מכדי שהמכשיר יפעל (לחץ הונטורי שואב את הדש החוצה, מאפשר למים לצאת.
כשהסירה נעצרת או נעה לאט מדי, הלחץ החיצוני של המים דוחף את הדש פנימה (סוגר אותו), ומונע כניסת מים לתוך גוף הסירה).
מתקני ניקוז אוטומטיים קודמים היו ניזוקים או נהרסים אם נתקלו במכשול, והיו מכניסים כמויות ניכרות של מים אם הסירה נעה לאט מדי.
מתקן הניקוז העצמי של אלווסטרום עדיין מיוצר תחת המותג אנדרסן (Andersen) והוא הועתק רבות.
הוא עדיין נמצא על סירות אולימפיות, ועל סירות גראנד פרי אחרות בחוד החנית של הספורט.
בשנת 2016, דן איבסן, מנכ"ל מועדון היאכטות המלכותי הדני, אמר: "כיום, משאבת אלבסטרום היא עדיין המתקן התפקודי היחיד על גלשני המפרש האולימפיים (דינגים אולימפיים) וסירות ברחבי העולם."
חידושים נוספים כוללים את חגורת ההצלה של אלווסטרום, שהייתה הראשונה שתוכננה ויוצרה במיוחד עבור ימאים פעילים.
הוא גם הפך את הבומצ'ק, לפופולרי.
אלבסטרום ניצל את ההמצאה הזו כדי לצבור יתרון בתחרויות.
כיוון שלא רצה שמתחריו ילמדו את סוד מהירותו, הוא נהג להסיר את הבומצ'ק מהסירה שלו לפני שהגיע לחוף, כך ששום בדיקה של הסירה לא הייתה מגלה את המקור ליתרון שלו.
בין המושגים החדשניים שהביא למרוצי סירות מפרש היה מושג השערים במקום מצוף בודד נגד הרוח או עם הרוח ("סימן רוח" או "סימן גב") בתחרויות שייט גדולות (רגאטות).
השער עם הרוח (Leeward Gate) במסלול רוח-גב-רוח נמצא בשימוש נפוץ.
השער נגד הרוח (Windward Gate) נמצא בשימוש פחות תדיר בשל הקשיים בניהול זכות הקדימה סביב השער הימני, שעדינויותיה מובנות בעיקר לשייטים המתחרים במרוצי ראש בראש (Match Racers).
אלווסטרום גם מילא תפקיד מרכזי בפיתוח מספר חוקים בינלאומיים למרוצי יאכטות.
אלווסטרום היה בין הראשונים בטכניקות אימון שונות.
לדוגמה, הוא השתמש בטכניקת 'ישיבה בחוץ' או 'הייקינג' (Hiking, הטיית גוף החוצה) באמצעות רצועות רגל (Toe-straps) במידה רבה יותר מבעבר, כשהוא מטה את כל משקל גופו מהברכיים כלפי מעלה מחוץ לסירה, ובכך מספק מנוף נוסף כדי לאפשר לסירה להישאר ישרה ברוחות חזקות יותר וכך לשוט מהר יותר ממתחריו.
טכניקה זו דרשה כוח וכושר גופני גבוהים, ולכן לאחר אולימפיאדת 1948, על מנת לשפר את כושרו הגופני כהכנה למשחקי 1952, אלווסטרום בנה ספסל אימונים עם רצועות רגל במוסך שלו הספסל דימה את תנוחת ה'ישיבה בחוץ' בגלשן המפרש שלו.
לאחר מכן הוא המשיך לבלות שעות אימון רבות על יבשה בישיבה על הספסל בבית.
"הוא באמת לקח את השייט לרמה שבה היה צריך לקרוא לזה ספורט", אמר ג'ספר בנק, מנהל בחברת Elvstrøm Sails וזוכה פעמיים במדליית זהב אולימפית עבור דנמרק.
"לפני פול, היית רואה מתחרים עם מקטרות בפה וחובשים כובעי סקיפר.
באותה תקופה, הם בהחלט חשבו שהוא על-אנושי."
על פי מודעת אבל של איגוד הפינים הבינלאומי, "הוא היה ספורטאי ואתלט השייט האמיתי הראשון.
הוא התאמן קשה יותר ולאורך זמן רב יותר מכל אחד אחר, כך שכאשר הגיע יום המרוץ הוא היה מוכן טוב יותר מכל אחד אחר.
הוא היה מפורסם בכוחו הפיזי ובכושרו הגופני, והיה מסוגל לעקוף כל אחד אחר במסלול המרוץ."
בשנת 1954, הקים אלווסטרום את חברת הייצור, מפרשי אלווסטרום, שמוצריה כללו תרנים, מוטות (Booms) ומפרשים.
העסק, שהפגין מוח שיווקי חד לצד כישרון הנדסי, צמח במהירות ובשנות ה-70 מוצרי אלווסטרום נראו על סירות בכל רחבי העולם.
כיום, חברת מפרשי אלווסטרום היא בין יצרניות המפרשים המובילות בעולם, ומעסיקה כ-300 עובדים ברחבי העולם.
אלווסטרום ייסד את עסקיו בוילה המשפחתית מצפון לקופנהגן.
העסק התפתח מספר פעמים, וכיום, מפרשי אלווסטרום ממוקמת באבנרה בדרום דנמרק.
אלווסטרום היה נשוי לאנה, אשר נפטרה שלוש שנים לפניו.
נולדו להם ארבע בנות: פיה, סטינה, גיטה וטרינה.
אלווסטרום המשיך להפליג בשנותיו האחרונות עד שמחלת פרקינסון החלה לתקוף אותו.
בשנת 2009 הוא הפליג בטרימרן שלו, לבד כדי לבקר את בתו גיטה ומשפחתה בחוף המזרחי של שוודיה, 600 מייל מביתו.
הצלחתו ותהילתו של אלווסטרום הביאו ללחץ אישי.
באולימפיאדת מינכן ב-1972, תחת לחצי התחרות והאתגרים שעמדו בפני עסק ייצור המפרשים שלו, הוא סבל מהתמוטטות עצבים.
הוא נפטר ב-7 בדצמבר 2016 בגיל 88, לאחר שחלה באלצהיימר במשך מספר שנים.
בנוסף להיותו זכור כמתחרה השייט הגדול ביותר אי פעם, אלווסטרום היה ידוע גם כמודל לספורטיביות.
הוא מפורסם בפילוסופיה שלו לפיה, "אם אתה, על ידי ניצחון, מאבד את חבריך, אתה לא מנצח".
בשני משחקיו האולימפיים האחרונים הוא השיט את סירת הקטמרן טורנדו, שבאותם ימים, בדרך כלל הושיט על ידי שני גברים צעירים, עם בתו טרין אלווסטרום כשייטת קדמית.
הוא אחד מחמישה ספורטאים בלבד שהתחרו באולימפיאדה במשך 40 שנה, (האחרים הם: הסייף איוואן אוסייר, השייטים מגנוס קונוב ודורווארד נואלס והקופץ איאן מילר).
אלווסטרום זכה במדליות באליפות העולם: פין, 505, סנייפ, ההולנדי המעופף, 5.5 מטר, סטאר, סולינג, טורנדו וחצי טון.
בשנת 1996 נבחר אלווסטרום ל"ספורטאי המאה הדני".
בשנת 2007, אלווסטרום היה בין ששת המועמדים הראשונים להיכל התהילה של השייט של ISAF.
מרוצי סירות וסירות קילסירה מומחים, 1967, טיימס בוקס.
אלווסטרום מדבר -- לחבריו בשייט על חייו וקריירת המרוצים שלו, 1970, חברת ההוצאה לאור הימית,
פול אלווסטרום מסביר את חוקי מרוצי היאכטות, מהדורה ראשונה 1969, הכותרת עודכנה לפול אלווסטרום מסביר את חוקי המרוצים של שייט: חוקים 2005–2008. מתעדכן כל ארבע שנים בהתאם לתיקוני חוקי המרוצים, מחברים ומוציאים לאור שונים.
פול אקמן היה פסיכולוג ופרופסור אמריקאי שלימד באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
אקמן היה אחד מחלוצי חקר הרגש וזיקתם להבעות פנים.
הוא דורג במקום ה-59 מתוך 100 הפסיכולוגים הבולטים ביותר של המאה העשרים בסקר שערך ה-Review of General Psychology בשנת 2002.
פול אקמן נולד בוושינגטון די.סי.
בשנת 1934, וגדל למשפחה יהודית במדינות ניו ג'רזי, וושינגטון, אורגון וקליפורניה.
אביו היה רופא ילדים ואמו הייתה עורכת דין.
אחותו, ג'ויס שטיינגרט (Joyce Steingart), היא פסיכולוגית פסיכואנליטית.
בגיל 15, מבלי שסיים את לימודיו בתיכון, נרשם פול אקמן לאוניברסיטת שיקגו, שם השלים שלוש שנים של לימודים לתואר ראשון.
לאחר מכן, למד אקמן שנתיים באוניברסיטת ניו יורק (NYU) וסיים תואר ראשון (BA) בשנת 1954. ארבע שנים מאוחר יותר סיים דוקטורט בפסיכולוגיה באוניבסיטת אדלפי.
בשנת 1958 גויס אקמן לצבא ארצות הברית, שם שירת במשך שנתיים כסגן ראשון וכפסיכולוג ראשי בבסיס פורט דיקס, ניו ג'רזי.
בצבא, ערך מחקר על בתי המעצר הצבאיים, ועל שינויים פסיכולוגיים המתרחשים במהלך אימוני הטירונות של חיל הרגלים.
בשנת 2001 הוא שיתף פעולה עם ג'ון קליז עבור סדרת הדוקו של ה-BBC, "הפנים האנושיות" .
אקמן נפטר בנובמבר 2025 בביתו שבסן פרנסיסקו, קליפורניה, בגיל 91.
התעניינותו של אקמן בתקשורת בלתי-מילולית הובילה אותו לעסוק בתחום.
בשנות ה-50 ושנות ה-60 עבד בבית החולים הפסיכיאטרי לנגלי פורטר.
עיסוקו העיקרי היה במציאת טכניקות המודדות תקשורת בלתי-מילולית באמצעות תזוזת תויי הפנים.
במחקריו זיהה 10,000 הבעות פנים האחריות לכ-3,000 רגשות.
בשנות ה-90, הציע אקמן רשימה מורחבת של רגשות בסיסיים, שכללה מגוון רחב של רגשות חיוביים ושליליים.
פול גוגן היה צייר בולט בזרם הפוסט-אימפרסיוניסטי, חלוץ של זרמים נוספים ואמן הדפס חריטה בעץ.
שאף להביא ביצירותיו ביטוי פרימיטיבי למצבים רגשיים ורוחניים.
פול גוגן נולד בפריז שבצרפת בשנת 1848, לאב עיתונאי.
כשהיה בן 18 חודשים היגרה משפחתו מצרפת לפרו בשל הדיכוי בו נקטו השלטונות נגד העיתון בו עבד האב.
הבחירה בפרו נבעה מהעובדה שאמו של פול הייתה ממוצא פרואני והיו לה קרובים עשירים ובעלי השפעה שם.
האב אמנם נפטר מהתקף לב בטרם ההגעה ללימה, אך המשפחה בפרו דאגה לאם, לפול ולאחותו, והם גדלו בתוך שפע כלכלי.
כאשר פול היה בן 6 חזרה האם עם ילדיה לצרפת, בשל הידרדרות במעמד המשפחה בפרו.
פול השלים את חוק לימודיו בצרפת, ובגיל צעיר הצטרף לתקופה של שנתיים לצי הסוחר הצרפתי.
בשנת 1871 השתקע בפריז ועבד כסוכן השקעות.
בגיל 23 קיבל משרה בבורסה של פריז, והתפרנס היטב במשך 11 שנה.
בפריס חבר לאימפרסיוניסטים, וקאמי פיסארו שימש לו כמנטור.
גוגן אף רכש מספר ציורים של פול סזאן והתעמק בטכניקה שלו.
בשנת 1873 נשא אישה ממוצא דני ונולדו להם 5 ילדים.
למרות השתתפותו בשלוש תערוכות אימפרסיוניסטיות, לא זכה להצלחה אמנותית וכלכלית.
בשנת 1882 פגע המשבר הכלכלי בצרפת בפרנסתו כסוכן בורסה.
בתקופה זו ניכרו בסגנונו סממנים ריאליסטיים ("גן בשלג", 1883).
בשנת 1884 השתתף בתערוכה האימפרסיוניסטית האחרונה, עדיין ללא הצלחה.
יצירתו "ההתגלות לאחר הדרשה" מ-1885, מציינת שלב בהתנתקותו מן האימפרסיוניזם ותחילת הסימבוליזם.
בגלל הקשיים הכלכליים, בשנת 1884 המשפחה היגרה לדנמרק, אל בית חמיו וחמותו, שם ניסה פרנסות שונות.
הניסיונות לא נשאו פרי, הנישואים התפרקו, ובשנת 1885 חזר גוגן לפריז עם בנו הבכור, לפי דרישת המשפחה.
בשנת 1894 אשתו נפרדה ממנו באופן סופי.
הפרידה מהמשפחה דרבנה את גוגן להפוך את הציור לעיסוק עיקרי, בניגוד לפרק הקודם בחייו, כאשר הציור היה תחביב בלבד.
באביב 1887 נסע גוגן לאי מרטיניק, מתוך כוונה לחיות כפרא ולמצוא נושאים מסעירים ליצירותיו.
בציוריו ממרטיניק בולטת התרחקות נוספת מהטכניקה האימפרסיוניסטית, תוך שימוש נועז בצבעים שאינם תואמים למציאותונושאים פחות שגרתיים כמו חיי הילידים ונופים טרופיים.
ב-1888 חזר גוגן לצרפת וביקר בפונט אוון, שם פגש את הצייר אמיל ברנאר.
יחד פיתחו טכניקה של משטחים גדולים של צבע עז, תחומים לפעמים על ידי קווים.
בהשפעתו של ברנאר, גוגן צייר את "חיזיון לאחר הדרשה" ויצר את זרם הסינתטיזם, בו מתקיים שילוב (סינתזה) בין העולם הרגשי לעולם המוחשי.
בפונט אוון גוגן היה למנהיג קבוצת של 8 אמנים שנמנו על .
בעקבות קשרי מכתבים עם הצייר וינסנט ואן גוך נענה להזמנתו, ובאוקטובר 1888 נסע לארל והתגורר במשך 9 שבועות בדירתו של ואן גוך.
התקופה הייתה פוריה מבחינה אמנותית, וגוגן אף צייר את דיוקנו של ואן גוך, "צייר החמניות".
הם ערכו יחד ניסויים תוך חיפוש אחר סגנון חדש.
בתקופה זו דחה גוגן את הנטורליזם של האימפרסיוניסטים ואת חיקוי המציאות אשר אפיין אותם.
יצירותיהם של גוגן וואן גוך מתקופה זו הוגדרו לאחר מכן כזרם פוסט- אימפרסיוניסטי, בשל הסגנון האישי של שימוש בצבע ובחירת הנושאים.
למרות שוואן גוך העריץ את גוגן, נתגלעו ביניהם מריבות תדירות.
המריבה האחרונה הסתיימה בכריתת אוזנו של ואן גוך.
במשך למעלה מ-100 שנים לא היה ברור מי משני הציירים חמי המזג היה אחראי למעשה.
ספר שהתפרסם ב-2008 מביא הוכחות שהאוזן נכרתה על ידי גוגן, אבל ואן גוך לקח על עצמו את האחריות.
מאחר שהניסיון המשותף לא עלה יפה, עזב גוגן את ארל וחזר לברטאן.
בשנת 1889 צייר סדרה של דיוקנאות עצמיים, בהם דימה עצמו לישו.
בחיפושיו אחר סביבה בה יוכל לממש את סגנונו, ב-1891 הוא נסע לראשונה לטהיטי, שם ניסה להתחבר לשורשי התרבות המקומית.
בשנת 1895 היגר סופית לפולינזיה הצרפתית, שבה התגורר ויצר עד מותו.
עבודותיו מתקופה זו הן המפורסמות מבין כלל עבודותיו ומתאפיינות בסימבוליזם מיסטי.
פול גוגן נפטר ב-8 במאי 1903 באטואונה שבאי היווה אואה .
סיבת מותו הרשמית הייתה אוטם שריר הלב שנגרם ממנת יתר של מורפין, אולם לא מן הנמנע כי מצבו הבריאותי הירוד נגרם בשל מחלת העגבת וצריכת אלכוהול מופרזת.
גוגן נמשך אל האמנות הפרימיטיבית של אפריקה, אסיה ופולינזיה הצרפתית וכן אל הביטויים העממיים של אמנות דרום אמריקאית וקריבית.
גוגן היה בין מובילי תנועת הפרימיטיביזם.לצבעים העזים של יצירותיו הייתה תרומה להתפתחות תנועת הפוביזם .
בעקבות פגישותיו עם הקהילות הדתיות של בריטאן, גוגן עסק בחיפוש אחר נושאים בעלי משמעות מיסטית, דתית ופילוסופית, ויצר סדרת ציורים דתיים הספוגים באווירה מסתורית ("חיזיון לאחר הדרשה: יעקב נאבק עם המלאך", 1888; "ייסורים בגן", 1889; "ישו הצהוב", 1889, "ישו הירוק" 1889).
בכך היה לאבי הזרם הסימבוליסטי.
גוגן שאף להשתחרר מכבלי תרבות המערב החומרני ולהביא בציוריו את הרוחניות.
לשם כך הרחיק אל חברות טרום- תעשייתיות, והחל במסע לגילוי "גן העדן האבוד" באיי מרטיניק (1887), טהיטי (1893-1891, ו-1895–1901) ולבסוף ב אשר באיי מרקיז.
יצירותיו מפולינזיה עתירות צבע ובהן יסודות דקורטיביים, (בהשפעת תדפיסי העץ היפניים).
הוא סבר שתיאור נאמן של אובייקט שייך לצילום, ואילו צייר אינו מחויב למציאות, ותפקידו הוא לגרות את מוחו של הצופה..
הוא חקר את היכולות של האמצעים האמנותיים לגרום לתחושות שונות אצל הצופה.
גוגן התעלם מצבעי אדמה ולא השתמש כלל בצבע שחור.
הוא צייר בצבעים משלימים בצמידות, כדי להגביר את הריגוש של המתבונן.
בעבודותיו המעיט לערבב צבע לבן בצבעים הטהורים.
בשנים 1889-1890 חברי אסכולת פונט אוון הקימו את תנועת הנאבי תוך התבססות על רעיונותיו של גוגן.
הוא נחשב לאחד ממניחי היסוד של האומנות המודרנית.
ציוריו, אשר היו שילוב של משטחים וקווים, קידמו את האמנות המופשטת, והשפיעו על ז'ורז בראק וכן על פבלו פיקאסו ועל הערכתו של זה לאמנות האפריקנית.
זה היה המקור של הקוביזם.
הצייר הנורווגי אדוארד מונק הושפע ביצירותיו מהשימוש של גוגן בקווים.
בשנת 2015 נמכר הציור "מתי תינשאי?" משנת 1892 של גוגן במחיר של כ-210 מיליון דולר, מה שעשה אותו לאחד הציורים היקרים בעולם.
הציור מוצג כעת במוזיאון האמנות של בזל, בשווייץ.
תרגומים של כתבי פול גוגן
פרא מתורבת: אוטוביוגרפיה פראית ודעות מרדניות, ראובן מירן (מתרגם), הוצאת נהר ספרים, בנימינה, 2005.
נואה נואה: יומן טאהיטי, ס.
עלי (מתרגם), הוצאת אסטרולוג, הוד השרון,1999.
פול גרהם הוא מתכנת מחשבים, האקר והוגה דעות אמריקאי.
הוא מחזיק בתואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת הרווארד, ובתואר באמנות מ"Accademia di Belle Arti" שבפירנצה.
הוא ידוע כתומך נלהב של שפות התכנות ממשפחת Lisp, ומחבר הספרים (On Lisp (1993 ו-(ANSI Common Lisp (1995. כמו כן, הוא כותב ומפרסם חיבורים רבים, הידועים בהם Why Nerds are Unpopular ו-The hundred-years language.
פול גרהם הוא אחד המייסדים של Y Combinator, אקסלרטור הסטארטאפים הנחשב ביותר בארצות הברית.
פול כתב, וניהל את news.ycombinator.com, האתר הוא מן הפופולריים בעולם לחדשות בעולם התוכנה.
פול דה מאן (פלמית: Paul de Man; 6 בדצמבר 1919 - 21 בדצמבר 1983), היה פילוסוף וחוקר ספרות דקונסטרוקציוניסט.
דה מאן נולד בבלגיה, לאנרי דה מאן שהיה יו"ר מפלגת הפועלים הבלגית ופנה לכיוון הנאציונל-סוציאליזם, ולאחר מלחמת העולם השנייה לימד בארצות הברית.
דה מאן ידוע במיוחד בקריאותיו המעודנות בשירה ובפילוסופיה רומנטית, ובשל מאמריו הקצרים על מגוון שאלות פילוסופיות וספרותיות.
המאמר, "ההתנגדות לתאוריה" ("The Resistance to Theory"), שחוקר את מטרות והנחות היסוד הפילוסופיות של תורת הספרות, הוזמן כהקדמה לספר על חקר הספרות, ונדחה לאחר מכן על ידי האגודה לשפות מודרניות.
המאמר טוען, שההתנגדות הרחבה והפולמוסית לתאוריה היא, למעשה, התנגדות לקריאה עצמה, התנגדות לשימוש בשפה לשם דיבור על שפה.
מאמר זה פורסם לאחר מותו, בשנת 1986, בספר בשם זה, שבו נכללים גם עוד כמה מהמאמרים הידועים שפרסם בשנותיו האחרונות.
תורתו של דה מאן חלחלה בעיקר דרך השפעת סטודנטים שלו, אם כי לאחרונה עבודותיו שלו נעשו יותר ויותר נפוצות.
מחלוקת חריפה פרצה בסוף שנות השמונים, כאשר, לאחר מותו של דה מאן, מאמריו לעיתון בלגי, ששיתף פעולה עם הנאצים, התגלו.
חלק מהמאמרים מכילים דעות אנטישמיות.
נברסקה, 1989), מכיל אוסף מאמרים שנכתבו על ידי תלמידיו של דה מאן וקולגות שלו, שעוסקים במחלוקת חדשה זו סביב עבודתו של דה מאן.
בין השאר, אף ז'אק דרידה, פילוסוף יהודי צרפתי, וידידו של דה מאן, ניסה להגן על שמו הטוב של חברו, ולהסביר את הביטויים האנטישמיים במאמרים אלו.
מיכל בן-נפתלי, תלמידתו של דרידה, ומרצה באוניברסיטה העברית, כתבה מאמר בו היא מנסה להגן על הגנתו של דרידה על פול דה מאן.
הספר "ההתנגדות לתאוריה" תורגם לעברית על ידי שי גינזבורג, ויצא לאור בהוצאת רסלינג ב-2010.
פול דומר היה מדינאי צרפתי.
נרצח בעת כהונתו כנשיא צרפת.
בשנת 1889 נבחר לבית הנבחרים כנציג רדיקל-סוציאליסטי ובהדרגה עבר לימין.
דומר שירת שנה אחת כשר האוצר בשנת 1895, תחת לאון בורז'ואה.
בין השנים 1897 ל-1902 שימש כמושל כללי של הודו-סין בשטח וייטנאם, קמבודיה ולאוס שהיה בשלטון צרפת.
בשובו לצרפת נבחר שוב לבית הנבחרים ובשנת 1912 נבחר לסנאט.
בשנים 1927 עד 1931 כיהן כנשיא הסנאט ויושב ראש ועדת התקציב.
ב-6 במאי 1932, בטרם מלאה שנה לנשיאותו, כאשר השתתף בטקס הפתיחה הרשמי של יריד הספרים בפריז נורה הנשיא על ידי מהגר רוסי בשם פבל גורגולוף.
המתנקש היה אנרכיסט, משורר ושוחר קיצוני של איכות הסביבה, אך מקורות אחדים מציינים כי היה לא שפוי.
הנשיא הוחש לבית החולים ונפטר בו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-7 במאי 1932.
פול גאליקו היה סופר אמריקאי שנחל הצלחה כבירה כמחבר רומנים וסיפורים קצרים.
אחת היצירות המפורסמות שלו היא הסיפור "אווזת השלג", שזכה לשבחים מן המבקרים, ומן הסרט המבוסס על ספרו "הרפתקה בפוסיידון".
גאליקו נולד בניו יורק, לאב איטלקי ולאם אוסטרית, שהיגרו לאמריקה בשנת 1895. הוא למד באוניברסיטת קולומביה.
משנת 1922 עד 1936 עבד בעיתון דיילי ניוז הניו יורקי כעורך ספורט, בעל טור ועוזר לעורך הראשי.
בשנת 1936 קנה בית בראש גבעה בדרום דבון, שם התיישב למשך שנה עם דני ענק ועשרים ושלושה חתולים בני גזעים שונים ופתח בקריירה של כתיבה למגזינים.
ספרו לו גריג: גאוות היאנקים, על כוכב הבייסבול לו גריג, עובד לסרט קולנוע מצליח בכיכובו של גרי קופר.
את שמו כסופר בתחום הסיפורת, עשה בשנת 1941 עם פרסום אווזת השלג, סיפור קלאסי קטן על מבצע דינמו, שזיכה אותו בפרס או.
הנרי לסיפור הקצר בשנת 1941 והיה לרב-מכר עולמי.
רבים מן הרומנים שלו, לרבות "אווזת השלג", הם גרסאות מורחבות של סיפורי המגזינים שלו.
גאליקו הגדיר את עצמו סופר עלוב ואפילו לא איש ספרות, אלא פשוט אדם שאוהב לספר סיפורים.
לו חי לפני 2,000 שנה, הוסיף ואמר, היה בוודאי מתדפק על פתחי מערות, מבקש אוכל בתמורה לסיפור ומספר לשוכני המערה: "היה היו פעם שני קופים" - סיפור על שני שוכני מערות.
בזמן מלחמת העולם השנייה שירת גאליקו ככתב צבאי, שנלווה אל כוח משלוח אמריקאי בשנת 1944.
פול גאליקו חי במונקו והצטיין בסייף ובדיג ימי.
הוא כתב יותר מ-40 ספרים, ביניהם ג'ני (יצא תחילה בשם "The Abandoned"), (1950) אהבת שבע הבובות (1954), תומסינה (1957), ורבים אחרים.
ספרו "אהבת שבע הבובות" עובד לסרט הקולנוע המפורסם לילי, בכיכובם של לסלי קארון ומל פרר.
גם הסרטים "The Clock" ("השעון", 1945), עם ג'ודי גארלנד, פרחים לגברת האריס (גברת האריס נוסעת לפריז) (1958) ו-"Merry Andrew" ("אנדרו העליז", 1958), עם דני קיי ופייר אנג'לי, נעשו לפי סיפורים של פול גאליקו.
גאליקו היה תסריטאי פעיל ובשנות החמישים הוכנס לרשימה השחורה (המקארתיזם) והיה מוחרם מספר שנים.
ספרו משנת 1969, הרפתקה בפוסידון, על קבוצת נוסעים המנסה להימלט מאוניית אוקיינוסים שהתהפכה, לא עורר תשומת לב רבה בשעתו.
לעומת זאת, הסרט המבוסס על ספרו של גאליק "הרפתקה בפוסידון" משנת 1972, עורר התעניינות מחודשת בספר, והביא את יצירתו להצלחה רבה.
עיבוד קולנועי מחודש לספרו של גאליק על "ספינת הפוסידון" יצא לאקרנים בשנת 2006, "פוסידון (סרט)", נחל הצלחה שהופק בתקציב כספי אדיר, בו נראו מראות ואפקטים הממחישים את אסון טביעת הספינה, ואת מלחמת ההישרדות של נוסעיה.
סרט זה הוליד עשור של סרטי אסונות, ונחשב כיום לסרט פולחן קלאסי.
ספרו "ג'ני" מעיד אולי יותר מכל על אהבתו לחתולים והבנתו את טבעם.
הוא מספר על ילד בן שמונה, אוהב חתולים מושבע, ההופך לחתול לבן לאחר תאונת דרכים קשה.
מי שמצילה את חייו, מלמדת אותו מה פירוש להיות חתול ומלווה אותו בכל הרפתקותיהם היא ג'ני, חתולת בית קטנה שהייתה לחתולת רחוב עקב מקרה טרגי, המשנה את מהלך חייה.
ספרי חתולים נוספים שלו הם תומסינה: החתולה שחשבה שהיא אלה, 1957 (הוסרט בשנת 1964 בשם שלושת החיים של תומסינה), והחתול הנכבד, 1972.
פרחים לגב' האריס, הוצאת מסדה, תרגום: נורית לוינסון.
אהבה, אל תניחי לי לרעוב, הוצאת מ.
פול גרינגראס הוא במאי קולנוע בריטי.
בשנת 1989 ביים פול את הסרט הראשון שלו, "תחיית המתים".
בין הסרטים המפורסמים שלו ניתן למצוא את "בלאדי סאנדיי", "זהות במלכודת" ו"זהות אבודה" מסדרת סרטי ג'ייסון בורן ואת "טיסה 93" עליו זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר.
ב-2013 יצא לאקרנים סרטו קפטן פיליפס בכיכובו של טום הנקס, המספר את סיפורו של קפטן ריצרד פיליפס שספינתו נחטפה על ידי פירטים סומאליים.
בשנת 2016 ביים את הסרט "ג'ייסון בורן" בכיכובו של מאט דיימון, הלא הוא הסרט החמישי בסדרת הסרטים של בורן, והוא המשך ישיר לסרט "זהות אבודה".
בשנת 2020 ביים וכתב את סרט המערבון "חדשות העולם הגדול" (News of the World) שמבוסס על ספר באותו השם משנת 2016. בסרט מככבים טום הנקס והשחקנית הגרמנייה הלנה צנגל בת ה-11.
בשנת 2022 הוא היה מפיק, במאי ותסריטאי של סרט "22 ביולי".
פול ברנדון גילברט הוא גיטריסט אמריקאי הידוע בעיקר בשל עבודתו עם הלהקות רייסר איקס מיסטר ביג, ובזכות אלבומיו המאוחרים יותר, האינסטרומנטליים.
לאחר עזיבתו את להקת מיסטר ביג בשנת 1997, גילברט החל לשחרר אלבומי סולו.
הוא גם הצטרף לג'ו סטריאני וג'ון פטרוצ'י בסיבוב ההופעות של הסופרגרופ G3 בשנת 2007. הוא מוכר גם בזכות טכניקות הפריטה שלו: ה- "alternate picking" (פריטה לסירוגין)
מגזין הגיטרות GuitarOne הכריז עליו כרביעי בעולם בתחרות ה "שרדרים של כל הזמנים".
גילברט נולד בקרבונדייל, אילינוי למשפחה ממעמד הפועלים.
הוא התחיל לנגן על גיטרה בגיל 6 אך עד מהרה השתעמם והתייאש מלמידת מקצבים פשוטים.
בסביבות גיל 9 שב לנגן בגיטרה אך עם זיכרון מעורפל לגבי הטכניקות אותן למד שנים אחדות לפני כן.
הוא סיפר כי בהתחלה היה מנגן רק בטכניקת upstrokes (פריטה מלמעלה), משתמש רק במיתר מי (E) הנמוך ולוחץ רק עם אצבעו האמצעית על צוואר הגיטרה.
מתוסכל מהניסיונות לנגן את הפתיחה של השיר "Barracuda" של הלהקה Heart, החל לקחת שיעורים בגיטרה והמורה הסביר לו את הטעויות בנגינה שלו.
בגיל 14 הקים בעיר גרינסבורג להקה מקומית בשם "Missing Lynx", שכתבה וניגנה חומר מקורי.
לאחר שעזב את הלהקה הזו הוא הצטרף לעוד להקה מקומית בשם "Tau Zero" אך עזב לאחר זמן קצר ונוסע לקליפורניה, שם התגלה על ידי Guitar Player Magazine, מגזין גיטרות אמריקאי.
בדברו על השפעות, מזכיר גילברט אומנים שונים בסגנונם: בין השאר: ג'ימי פייג', רובין טרוארס, ג'ודס פריסט, ינגוויי מלמסטין, אקירה טקסקי, ג'ימי הנדריקס, קיס, ואן היילן, רנדי רודס, והראמונס.
הוא העריץ גם את הביץ' בויז והביטלס, וציין שג'ורג' האריסון הוא אחד הנגנים האהובים עליו.
המגזין Guitar World הכריז עליו כאחד מחמישים הנגנים המהירים בכל הזמנים, לצד באקטהד, אדי ואן היילן, וינגוויי מלמסטין.
גילברט הלחין מוזיקה תוך שימוש במגוון רחב של סגנונות, הכולל: פופ, רוק, מטאל, בלוז, ג'אז, פאנק ומוזיקה קלאסית.
הוא ידוע בוורסטיליות שלו ובמהירות הנגינה.
פול ג'ון גאסקוין הוא כדורגלן עבר אנגלי, הידוע גם בכינויו גאזה.
גאסקוין, ששיחק בעמדת הקשר, הופיע 57 פעמים במדי נבחרת אנגליה.
גאסקוין ידוע בזכות כישרונו הגדול, כמו גם עקב התקריות הרבות בהן היה מעורב, התמכרותו לסמים ולאלכוהול, הפרעותיו הנפשיות והסתבכויותיו התכופות עם הרשויות.
גאסקוין נולד למשפחה ענייה, השני מבין ארבעה אחים.
חלום ילדותו היה לגדול לשחקן מקצועני.
לאחר מבחנים באיפסוויץ' טאון, במידלסברו ובסאות'המפטון בהם לא צלח, החתימה אותו לבסוף ניוקאסל יונייטד ב-1980, עוד כתלמיד בבית הספר.
לעיתים היה נתפס מתרגל את חתימתו במהלך השיעור, בטענה שהוא הולך להיות שחקן מפורסם.
המורה שלו לא התרשם וענה לו ש"רק אחד למיליון הופך לכדורגלן מקצועני".
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של ניוקאסל (בה גם היה קפטן וזכה עימה בגביע הנוער) ערך גאסקוין את הופעת הבכורה שלו באפריל 1985, כמחליף נגד קווינס פארק ריינג'רס.
בעונת 1985/1986 (בעקבות חילופי מאמנים בניוקאסל) זכה גאסקוין למקום בהרכב הפותח של קבוצתו וכבש תשעה שערים באותה עונה.
בסיום עונת 1987/1988, לאחר שזכה בתואר "השחקן הצעיר של השנה", קיבל גאסקוין הצעות ממנצ'סטר יונייטד ומטוטנהאם.
גאסקוין הבטיח למאמן היונייטד, אלכס פרגוסון, כי יחתום בקבוצתו, אך לבסוף חתם גאסקוין בטוטנהאם תמורת סכום של 2.3 מיליון ליש"ט.
זו הייתה ההעברה היקרה ביותר בבריטניה עד אז והראשונה לשבור את מחסום ה-2 מיליון ליש"ט.
ב-1999 טען פרגוסון באוטוביוגרפיה שלו כי גאסקוין חתם בטוטנהאם רק לאחר שהקבוצה רכשה בית עבור משפחתו הענייה.
בטוטנהאם, תחת המאמן טרי ונבלס, התפתח גאסקוין לשחקן ברמה בינלאומית.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה (בהן סיימה טוטנהאם במקומות 6 ו-3 בהתאמה) שיחק גאסקוין 75 משחקים וכבש 14 שערים.
בעונת 1990/1991 הוביל גאסקוין את טוטנהאם לגמר גביע ה-FA, כשכבש 6 שערים בטורניר.
בגמר הגביע, אליו הגיע לאחר שכבר סיכם את תנאיו בקבוצת לאציו האיטלקית, נפצע גאסקוין בעת תיקול שביצע, בעקבותיו קרע את הרצועה בברך ימין.
טוטנהאם אמנם זכו לבסוף בגביע, כשאת המשך המשחק רואה גאסקוין ממיטתו בבית החולים.
בעקבות הפציעה, שהחמירה לאחר תאונה שעבר במועדון לילי, החמיץ גאסקוין את עונת 1991/1992 במלואה.
לאחר שהתאושש מהפציעה עבר גאסקוין ללאציו תמורת 5.5 מיליון ליש"ט.
את משחק הבכורה שלו, מול גנואה ב-27 בספטמבר 1992, שידרו גם בבריטניה.
ב-3 עונותיו בקבוצה סבל גאסקוין מפציעות רבות, כמו גם מכושר משחק בינוני ומלחץ התקשורת.
בסופו של דבר שיחק 47 משחקים בלבד במדי לאציו, בהם כבש 6 שערים.
ביולי 1995 חתם גאסקוין בגלאזגו ריינג'רס הסקוטית, תמורת 4.3 מיליון ליש"ט.
למרות שההעברה הייתה לא צפויה, גאסקוין הרשים במהירות כשכבש בדרבי של גלאזגו נגד סלטיק במחזור החמישי, כשהוא רץ כמעט את כל אורכו של המגרש.
באמצע אותה עונה, במשחק נגד היברניאן, גאסקוין הניף בפני השופט את הכרטיס הצהוב, לאחר שהשופט הפיל את הכרטיס מידו.
השופט לא השתעשע מהמחזה והניף לעבר גאסקוין את הכרטיס הצהוב.