tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת זאת הוא האמין באמת ובתמים שהמדינות צריכות לשלוט על התרחבות התאגידים.
בית החולים כרייסט צ'רץ' נגד מחוז פילדלפיה
חמש שנים מאוחר יותר שכנע קמפבל את רוב שופטי בית המשפט העליון להסכים עם פירוש צר של סעיף החוזים בפסק הדין "בית החולים כרייסט צ'רץ' נגד מחוז פילדלפיה" (Christ's Church Hospital v.
County of Philadelphia) מ-1860. ב-1833 העניק בית המחוקקים של פנסילבניה פטור ממס לבית החולים כרייסט צ'רץ', אך ב-1851 חוקק חוק שעל פיו הוטל מס על כל האגודות והתאגידים.
קמפבל דחה את טענת בית החולים שהפטור ממס של 1833 היה תמידי, וכתב, "אין להעדיף פירוש שכזה, שכן סמכות המיסוי חיונית לקיומה של המדינה, והיא חייבת להיות מיושמת על פי התנאים המשתנים".
כפי שהוא טען מאז שהחל לכהן על כס השיפוט, המדינה צריכה להיות מסוגלת להסתגל לשינויים ולפיכך צריכה להיות לה השליטה על התפתחות התאגידים בתחומי שיפוטה".
קמפבל כתב חוות דעת משלימה מקיפה לפסק דין זה.
אף על פי שהוא האמין שבית המשפט לא יוכל להגדיר את מעמדו האזרחי של סקוט וסירב לדון בסוגיה זו, הוא יישר קו עם טוני ברוב הטענות האחרות והציע פירוש צר לחוקה.
כלומר, קמפבל הסכים שסקוט היה עדיין במעמד של עבד על פי חוקי מיזורי, ולפיכך לא יכול היה להגיש תביעה בבית משפט פדרלי.
לאחר מכן הוא הקדיש חלק רחב בחוות הדעת שלו להבעת אי הסכמה עם אי תאימותה לחוקה של פשרת מיזורי, ובסופו של דבר סיכם שסעיף הטריטוריות, שבפרק 4, חלק 3 של החוקה, לא העניק לקונגרס את הסמכות לפקח על העבדות בטריטוריות.
כדי להגיע למסקנה זו, טען קמפבל קודם כל שהקונגרס לא יכול לפקח על העבדות במדינות קיימות.
אחרי הכל, הוא כתב, "זוהי דוקטרינה מוסדרת של בית משפט זה שהממשלה הפדרלית לא יכולה להפעיל שום סמכות בנוגע לסוגיית העבדות בתחומי המדינות, ולא להתערב בענייניהם של העבדים, למעט אלה הנמלטים.
ואף על פי שסעיף הטריטוריות בחוקה עשוי להעניק לקונגרס את הסמכות לארגן את הממשלה בנחלת הכלל, הוא לא מעניק סמכות של הקונגרס לנהל את המוסדות המוניציפליים, כמו העבדות, בטריטוריות.
בהסתמך על דוקטרינת הריבונות המקורית, טען קמפבל שסעיף כזה, שיתיר חקיקה פדרלית מגבילה, יפר את הריבונות הראשונית של תושבי הטריטוריות, שכן כאשר התושבים ייסדו את ממשלות המדינות שלהם, מדינות חדשות אלו נכנסו לאיחוד על בסיס שוויון מול המדינות הוותיקות.
יותר מכך, אם מנסחי החוקה אכן ראו בחזונם פיקוח של הקונגרס על העבדות בטריטוריות, אזי נציגי מדינות הדרום בוועידת החוקה היו מוחים בתוקף.
במילותיו של קמפבל, "הטענה לסמכותו העליונה של הקונגרס בטריטוריות, על פי ההסכמה 'לקבוע את כל הכללים והתקנות הדרושים לטריטוריה', לא נתמכת בעדות היסטורית שנשאבת מהמהפכה, מתקנון הקונפדרציה, או מהדיונים שקדמו לאשרור החוקה הפדרלית".
כפי שיאמר בהמשך, סעיף הטריטוריות בחוקה "לא מעניק לקונגרס שום סמכות להתערב ביחסים בין העבד לאדונו בתחומי ארצות הברית, ולא בתחומי אף אחת מהמדינות".
בפסק הדין דרד סקוט קרא קמפבל באופן ברור תיגר על מה שנחשב להרחבת יתר של הסמכות הפדרלית וטען לממשל העצמי של הטריטוריות, ובמשתמע מכך, הממשל העצמי של המדינות.
על אף חוות דעתו בפסק דין דרד סקוט שבה הוא תמך בעבדות ובזכויות המדינות, הרגיז קמפבל רבים מתושבי הדרום כאשר שפט בבית המשפט הפדרלי החמישי.
ב-1854 וב-1858 הוא היה מתוסכל משני תמרוני פיליבסטר לרכוש את קובה ולאחר מכן את ניקרגואה, שנועדו לתעדף את המדינות הנייטרלית הלאומית על פני המאמצים של הדרום לצרף לאיחוד מדינות עבדות נוספות.
במרץ ובאפריל 1861, ערב פרוץ מלחמת האזרחים, שימש קמפבל כמתווך בין שלושת הנציגים שייצגו את הקונפדרציה (מרטין קרופורד, אנדרי רומן וג'ון פורסיית הבן) ובין ממשל הנשיא לינקולן.
נציגי הקונפדרציה ציינו שהם מעוניינים למנוע מלחמה ככל האפשר.
בשל העובדה שהנשיא לינקולן פסל את תקופותה של פרישת מדינות הדרום, הוא סירב לקיים כל מגע עם נציגי הקונפדרציה, אך קמפבל הורשה להיפגש עמם.
ב-15 במרץ, בעקבות נאום נרגש של סטיבן דאגלס בסנאט, שקרא לנסיגת צבא האיחוד משטחי הקונפדרציה כדי להפיג את המתחים ולמנוע מלחמה, נפגש מזכיר המדינה ויליאם סיוארד עם קמפבל, והבטיח לו שפורט סאמטר יפונה תוך עשרה ימים.
ב-20 במרץ הובטח שוב לקמפבל על ידי סיוארד שכוונת הממשל לסגת מנקודות מפתח צבאיות.
בשל חוסר אמונו כלפי סיוארד, הביא עמו קמפבל לפגישה זו את עמיתו, השופט סמואל נלסון כדי שיהיה עד להבטחתו של סיוארד.
כפי שחשש קמפבל, ב-8 באפריל שינה לינקולן כיוון כאשר הכריז באופן פומבי שהוא מתכוון לחדש את האספקה לפורט סאמטר "בדרכי שלום או בכוח".
משימת חידוש אספקה זו הובילה לקרב פורט סאמטר, להכרזתו של לינקולן על מצב של מרד, ולפריצתה של מלחמת האזרחים.
ב-30 באפריל התפטר קמפבל מכהונתו בבית המשפט העליון ושב לדרום.
הוא היה היחידי מבין השופטים הדרומיים בבית המשפט הדרום שעשה כן.
מתוך חשש שיעשה בו לינץ' ושהוא יגורש מאלבמה בשל השקפותיו המתונות, התנגדותו לפרישה, והשתתפותו בניסיון התיווך, התיישב קמפבל בניו אורלינס.
שנה וחצי לאחר מכן, באוקטובר 1862, הוא מונה על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, כעוזר מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, תפקיד בו הוא שימש עד לסוף המלחמה.
קמפבל היה אחד משלושת חברי ועדת השלום של הקונפדרציה (יחד עם אלכסנדר סטיבנס ורוברט מ.
האנטר), שנפגשו עם לינקולן וסיוארד ב-1865 בוועידת האפמטון רודס , בניסיון כושל לדון על סיום המלחמה.
ב-14 באפריל 1865, חמישה ימים לאחר סיום המלחמה, נרצח הנשיא לינקולן.
בשל פגישתו האישית עם לינקולן כנציג הקונפדרציה, התעורר חשד קל בנוגע לקשר של קמפבל למזימת הרצח.
ב-30 במאי הוא נעצר והוחזק בפורט פולסקי שבג'ורג'יה במשך חמשת החודשים הבאים.
כתב אישום רשמי מעולם לא הוגש נגדו.
עמיתיו לשעבר בבית המשפט העליון, בנג'מין רובינס קרטיס וסמואל נלסון התערבו לטובתו ובאוקטובר אותה שנה הוא שוחרר ממעצרו.
קמפבל הוא היחידי מבין השופטים לשעבר בבית המשפט העליון שהופיע בו כעורך דין לאחר כהונתו על כס השיפוט.
עם זאת, לאחר המלחמה הוא לא היה יכול לשוב באופן מידי לעיסוקו בעריכת דין.
בשל החוקים שהועברו על ידי הקונגרס, נאסר על עורכי דין שסייעו לקונפדרציה להופיע בבתי משפט פדרליים.
בפסק הדין "אקס פארטה גרלנד" נקבע שחוק זה נוגד את החוקה ובעקבות כך התאפשר לקמפבל לשוב לעיסוקו.
שוב הוא זכה להכרה כאחד מעורכי הדין המוכשרים בארצות הברית ובשל עומס עבודתו הוא קיבל רק תיקים שהיו כרוכים בהופעה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
התיק המפורסם ביותר שהוא קיבל על עצמו היה "תיקי ביתי המטבחיים" .
בתיק זה ייצג קמפבל קבוצה של קצבים שסבלו מהפסדים עסקיים בשל חוק של לואיזיאנה שהגביל את בתי המטבחיים לאזור אחד בלבד בניו אורלינס.
קמפבל טען שמגילת הזכויות של ארצות הברית מתייחסת למדינות, ושהמדינות לא יכולות להעביר חוקים שפוגעות בזכויות אלו שהוענקו על ידי החוקה.
אף על פי כן הפסיד קמפבל בתיק זה.
בית המשפט העליון קבע שסעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14 לחוקה לא נוגע למדינות.
לפסיקה זו הייתה השפעה מעמיקה לפתיחת הדרך לחקיקת חוקי ג'ים קרואו ברחבי הדרום.
עברו עשורים רבים עד אשר בית המשפט העליון הפך על פניו את פסק הדין בתיק זה.
אם היה בית המשפט מקבל את טיעונו של קמפבל, היו מורחבות זכויות האזרח למדינות שנים רבות קודם לכן.
קמפבל היה חבר ב"וועדת המאה" (Committee of One Hundred) שיצאה לוושינגטון די.
כדי לשכנע את הנשיא יוליסס ס.
גרנט שיפסיק לתמוך במה שנקרא "תפיסת השלטון בכוח של קלוג".
גרנט שיגר כוחות לסיוע למושל לואיזיאנה, ויליאם פיט קלוג.
בתחילה סירב גרנט לפגוש את חברי הוועדה, אך בהמשך הוא התרצה ונפגש עמם, אך לא שינה את עמדתו בנושא.
ג'ון קמפבל נפטר ב-15 במרץ 1889 בבולטימור.
הוא נטמן בבית הקברות גרין מאונט שבעיר.
ג'ון הסין קלארק היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1916–1922.
ג'ון קלארק נולד בניו ליסבון שבאוהיו כילדם השלישי ובנם היחידי של ג'ון קלארק, מהגר קווייקרי סקוטי-אירי ממחוז אנטרים, שבארצות הברית היה לעורך דין ושופט, ולרעייתו, מליסה הסין.
הוא למד בבית הספר התיכון של ניו ליסבון ובאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון וסיים את לימודיו ב-1877 כחבר באחוות פי בטא קפא.
קלארק לא למד בבית ספר למשפטים, אלא למד את המקצוע בקריאה עצמית בהדרכת אביו וב-1878 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין בהצטיינות.
לאחר שעסק בעריכת דין בניו ליסבון במשך שנתיים, עבר קלארק לינגסטאון, שם הוא רכש את מחצית הבעלות על העיתון "יאנגסטאון וינדיקייטור"" .
העיתון תמך במפלגה הדמוקרטית, וקלארק, שהיה חבר אגף "דמוקרטי הבורבון" שבמפלגה, כתב כמה מאמרים בהם הוא התנגד לכוחם העולה של המונופולים התאגידיים וקידם רפורמות בשירות הציבורי.
הוא גם היה מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה ובסוגיות ציבוריות שונות.
מאמציו למנוע את הצגת מועמדותו של קלווין ברייס כמועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית ב-1894 הסתיימו בכישלון, אך הוא פעל בהצלחה למניעת בחירתו של המועמד הרפובליקני למשרת ראש עיריית יאנגסטאון שהיה חבר ב"איגוד המגן האמריקאי" .
כתומך של תקן הזהב בבחירות לנשיאות של 1896, התנגדותו של קלארק לבחירתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות הייתה כה חזקה עד שבסופו של דבר הוא פרש מהמפלגה והשתתף בוועידת ההקמה של המפלגה הדמוקרטית הלאומית באינדיאנפוליס, שבחרה בג'ון פאלמר באותה שנה כמועמדה לנשיאות.
זמן קצר לאחר הבחירות של 1896 עבר קלארק לקליבלנד, שם הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין של ויליאמסון וקאשינג.
המשרד ייצג חברות תאגידיות וחברות רכבת, ועד מהרה הוכיח קלארק את כישוריו, והחליף את השותף הבכיר, סמואל ו.
ויליאמסון כיועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבת של ניו יורק, שיקגו וסנט לואיס.
עם זאת הוא עדיין המשיך את מעורבותו במפלגה הדמוקרטית.
פעילותו הפוליטית התפתחה באותה תקופה כאשר הוא נטש הרבה מהשקפותיו הפוליטיות בהן הוא החזיק בצעירותו, כולל אלו שהיו קשורות לזכויות המדינות ותחת זאת הוא אימץ את השקפתה של התנועה הפרוגרסיבית.
התפתחותו הפוליטית של קלארק באותה תקופה התאפשרה בזכות ידידותו עם ראש עיריית קליבלנד, טום ג'ונסון, שסייע לו לקדם את מעמדו הפוליטי במדינה לאחר כישלונו לקדם את בחירתו של ברייאן לנשיאות.
ב-1903 עלה בידו של ג'ונסון להשיג את השליטה על המפלגה הדמוקרטית באוהיו, מהלך שקיבל את תמיכתו של קלארק.
בוועידת המפלגה שהתקיימה באוגוסט, זכה קלארק במועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית.
אף על פי שהיה נואם מוכשר, פעילותו של קלארק כעורך דין שייצג את חברת הרכבת, התנגדותו למועמדותו של ברייאן שבע שנים קודם לכן, וחסרונותיו האישיים, כל אלו תרמו לכישלונו להיבחר מול יריבו הרפובליקני, מארק האנה, שניצח בבחירות באספה הכללית של אוהיו ברוב של 115 מול 25.
לאחר תבוסתו, צמצם קלארק את השתתפותו בפעילות הפוליטית של המפלגה, ותחת זאת התמקד לזמן מה בעבודתו המשפטית.
אך עד מהרה הוא שב לזירה הפוליטית, וב-1907 פרש משותפותו עם ויליאמסון וקאשינג.
יחסיו עם ג'ונסון נפגעו לאחר שקלארק תמך במועמדותו המוצלחת של הדמוקרט השמרני ג'דסון הרמון בבחירות למשרת מושל אוהיו ב-1908. בתגובה, כאשר התמודד על מועמדות המפלגה לסנאט ארצות הברית בבחירות של 1910, העדיף ג'ונסון לתמוך באטלי פומרן, שניצח בסופו של דבר, במקום לתמוך בקלארק.
עם זאת, תמיכתו של קלארק בהכנסת רפורמות פרוגרסיביות בחוקת אוהיו ב-1911, סייעו לשקם את מעמדו בקרב הפרוגרסיבים באוהיו.
קלארק ניסה לעשות ביתרון זה שימוש בניסיונו השני לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט ב-1914, אך הוא ניצב מול התובע הכללי של המדינה, טימותי ס.
הוגאן, ובאביב אותה שנה הוא הפסיד בהתמודדות.
קלארק היה בעיצומן של הבחירות המוקדמות כאשר הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-15 ביולי 1914 כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז הצפוני של אוהיו במקומו של ויליאם לואיס דיי שהתפטר.
לתפקיד זה היה קלארק בחירתם של הנשיא וילסון ושל התובע הכללי ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, שחש שהתפקיד הצריך "מינוי ממדרגה ראשונה" כדי להתמודד עם עומס העבודה של בית המשפט, ושמעמדו של קלארק בלשכת עורכי הדין של אוהיו סימן אותו כאדם בעל יכולות גבוהות.
וילסון גם היה מעוניין במועמד שיוכל להיות בהמשך מועמד אפשרי לבית המשפט העליון, לאור מספרם הקטן יחסית של השופטים הפדרליים בעלי זיקה דמוקרטית לאחר 16 שנים בהן כיהנו נשיאים רפובליקנים.
ב-21 ביולי אושר מינויו של קלארק על ידי הסנאט.
עד מהרה הצדיק קלארק את התקוות שתלו בו, וביסס את עצמו כשופט בעל השפעה.
אף על פי שהוא נחשב כבעל אישיות רשמית ומרוחקת על ידי עורכי הדין שהופיעו בפניו, הוא הצליח להתגבר על עומס התיקים בבית המשפט וזכה בהערכתם על יכולותיו.
עבודתו הייתה איכותית מאוד, כשמתוך 662 התיקים שהוגשו לדיוניו, על חמישה בלבד הוגשו ערעורים מוצלחים, ואף אחד מאלו לא התבססו על כשל בראיות.
קלארק עצמו אהב את התקופה הזאת בבית המשפט המחוזי, הוא לא ראה במטלותיו כמכבידות יתר על המידה ומגוון המקרים שהובאו בפניו גרמו לו להנאה.
ביוני 1916 התפנה מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר צ'ארלס אוונס יוז התפטר כדי לקבל על עצמו את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
הנשיא וילסון היה מעוניין לאייש את המושב הזה על ידי מינוי התובע הכללי בממשלו תומאס ואט גרגורי, אך גרגורי דחה את ההצעה ותחת זאת הציע את מינויו של קלארק.
לאחר שיחה שקיים עם קלארק ניוטון בייקר, מזכיר המלחמה בקבינט של וילסון, וידיד קרוב של קלארק, הציג וילסון את מועמדותו של קלארק.
אף על פי שקלארק נעתר באי רצון לפרוש מפעילותו השיפוטית השוטפת לטובת עיסוק בשיפוט בערכאת ערעורים, הוא חש שהוא לא יוכל להשיב ריקם את ההצעה לתפקיד כה מכובד.
ב-14 ביולי הגיש וילסון את מועמדותו של קלארק לסנאט, ועשרה ימים לאחר מכן אושר המינוי פה אחד.
קלארק הושבע לתפקיד ב-9 באוקטובר.
שנותיו של קלארק כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית לא היו מאושרות.
לאחר שנהנה מהאוטונומיה כשופט שעסק בתביעות, הוא סבל משגרת בית המשפט העליון, שנא את הדיונים, את הישיבות הממושכות, ואת הצורך להתאים את השקפותיהם של השופטים האחרים כאשר כתב את פסקי הדין.
כמות פסקי הדין שהוא כתב במהלך חמש שנות כהונתו על כס השיפוט שיקפו את חוסר שביעות רצונו מהתפקיד.
בעוד שהוא כתב 129 חוות דעת של הרוב, הוא גם כתב 57 חוות דעת מיעוט.
בעוד שהוא פיתח יחסים טובים עם עמיתיו השופטים, כולל ידידות קרובה עם ויליאם דיי וויליס ואן דוונטר, הוא פיתח מערכת יחסים בלתי נעימה עם ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, וזו בסופו של דבר הובילה אותו להחלטה לפרוש מכס השיפוט.
איבתו של מק'ריינולדס לקלארק הייתה כה קשה, עד שכאשר פרש קלארק, סירב מק'ריינולדס לחתום על מכתב הפרידה הרשמי ממנו.
מבחינה פילוסופית, המחיש קלארק את זיקתו לריאליזם המשפטי בפסקי הדין שכתב.
לעיתים קרובות הוא הצביע יחד עם אוליבר ונדל הולמס הבן ועם לואי ברנדייס, בדרך כלל כהתנגדות לרוב השמרני שהיה דומיננטי בבית המשפט באותה תקופה, אף על פי שחוות דעת המיעוט המפורסמת של הולמס בפסק הדין "אברמס נגד ארצות הברית" הייתה בתגובה לחוות דעת הרוב בתיק שכתב קלארק.
כפרוגרסיבי, תמך קלארק הן בסמכות הממשלה הפדרלית והן בסמכות המדינות לפקח על הכלכלה, במיוחד בכל הנוגע לפיקוח על העסקת ילדים.
בחוות דעת המיעוט שלו בפסקי הדין "האמר נגד דגנהרט" ו"ביילי נגד חברת הרהיטים דרקסל" הוא תמך בסמכות הקונגרס על פי סעיף המסחר (בפסק הדין האמר) ועל פי סעיף המיסוי וההוצאות (בפסק הדין ביילי), כדי להתייחס למה שהפרוגרסיבים ראו כבעיה חברתית מרכזית.
הוא גם המחיש את התנגדותו למונופולים בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת רדינג" (United States v.
Reading Company), פסק דין שהיה לחלק מרכזי בחוק ההגבלים העסקיים.
השפעתו של קלארק על ההחלטות השיפוטיות של בית המשפט הייתה מוגבלת לאור כהונתו הקצרה יחסית.
ב-1 בספטמבר 1922 שלח קלארק מכתב לנשיא וורן הרדינג, בו הוא הודיע לו על כוונתו להתפטר.
החלטתו זו הונעה ממספר גורמים.
לצד חוסר שביעות רצונו מעבודתו כשופט עליון והקשיים המתמשכים שלו ביחסים עם מק'ריינולדס, הוא איבד באותה תקופה את אחיותיו אידה ואליס.
יתר על כן, בראותו את התדרדרות מצב בריאותו של נשיא בית המשפט העליון, אדוארד דאגלס וייט, הוא ביקש להימנע ממצב דומה בשבתו על כס השיפוט.
בראיון שנערך עמו שלושה ימים לאחר הגשת התפטרותו, התווה קלארק מטרה חדשה שאותה הוא היה מעוניין לקדם - שכנוע הציבור האמריקאי שארצות הברית צריכה להצטרף לחבר הלאומים.
באותה עת סיכויי הצטרפותה של ארצות הברית לארגון היו בשפל, תומכי ההצטרפות נחלו תבוסה כפולה בשל התנגדות הסנאט לחוזה ורסאי ובשל ניצחונו בבחירות לנשיאות של 1920 של הרפובליקני וורן הרדינג שהתנגד להצטרפות לארגון.
ההצהרות הפומביות של קלארק הפיחו במטרתם של תומכי ההצטרפות חיים חדשים, ובאוקטובר 1922 הוא היה לנשיאו של ארגון חדש, "האגודה הבלתי מפלגתית למען חבר הלאומים".
כדוגמת "איגוד חבר הלאומים" הבריטי, משימת האגודה הייתה לעורר את התמיכה הבסיסית להצטרפות לחבר הלאומיים שמייסדיה האמינו שהיא התקיימה בארצות הברית והם גייסו את התמיכה בה כמשקל נגד למתנגדים להצטרפות.
באופן זה, עלה עד מהרה כוחו של קלארק כיורשו של וילסון במערכה למען חברותה של ארצות הברית בחבר הלאומים.
אף על פי שקלארק נכנס למחויבות אישית למטרה זו בסדרה של מסעות נאומים, עד מהרה הוא התמודד עם מספר אתגרים.
הוצאותיה של האגודה עלו על הכנסותיה, והמשאבים המוגבלים התבזבזו על הקמתו של מנגנון ארגוני רחב.
אף על פי שקלארק ארגן ביוני 1923 שינוי מבני באגודה, בעיה חמורה יותר נצבה בפניהם בשל חוסר ההערכה שלו בנוגע למשימה שעמה היה עליהם להתמודד.
בניגוד לציפיותיו של קלארק, לא הייתה תנועת תמיכה בהצטרפות לחבר הלאומים, אלא רק ספקנות ועוינות לרעיון.
ההתייחסות לכך הצריכה מחויבות שונה לחלוטין מזו שקלארק ציפה שיהיה עליו לקבל על עצמו, וכך נאלצו הוא ושאר מנהיגי האגודה לשקול מחדש את מטרותיהם.
תוך שהוא התמקד בסוגיית ההצטרפות לבית הדין הקבוע לצדק, המשיך קלארק לנהל מערכה לטובת מעורבותה של ארצות הברית בארגונים ובהסכמים הבינלאומיים עד לתום העשור.
בסוף 1927 הובילו חרשותו של קלארק ותסכולו מכישלון האגודה למען חבר הלאומים לפרוש מנשיאות האגודה.
לאחר פרישתו הוא נותר נמרץ ופעיל ושמר על שגרה של קריאה וטיולים.
הוא גם המשיך להשתתף בפעילות ציבורית, והיה לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
ב-1932 הוא תמך בחשאי במאמצים של ניוטון בייקר לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אם כי לאחר כישלונו הוא היה לתומך של הניו דיל ושל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
על אף ספקותיו בנוגע לשיטות הפעולה, הוא אהד את המטרות שבבסיס תוכנית הרפורמה השיפוטית של הנשיא רוזוולט להוספת שופטים לבית המשפט העליון כדי שיעלה בידו לקבל תמיכה במדיניות הניו דיל, ולבקשתו של הנשיא, נשא קלארק נאום ברדיו במרץ 1937 בו הוא הגן על תאימותה של ההצעה לחוקה.
ב-1931 עבר קלארק מקליבלנד לסן דייגו, שם הוא התגורר במלון הדירות אל קורטז.
ג'ון קלארק נפטר בסן דייגו ב-22 במרץ 1945. הוא נטמן בבית הקברות שבניו ליסבון.
ג'ון האוורד לידט קמפסטון היה עובד ציבור אוסטרלי בכיר, ומנכ"ל משרד הבריאות האוסטרלי ושירות הסגר האוסטרלי .
קמפסטון נולד בסאות' יארה , מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה ב-19 ביוני 1880, להוריו אליזבת קמפסטון (לבית ניומן) וג'ורג' ויליאם קמפסטון.
הוא למד בקולג' וסלי , והמשיך ללמוד רפואה (בריאות הציבור ורפואה מונעת) באוניברסיטת מלבורן (1898–1902).
בדצמבר 1907, הוא מונה לקצין רפואי בלשכת הבריאות המרכזית באוסטרליה המערבית.
הוא הצטרף לשירות הסגר האוסטרלי ב-1908. מאוחר יותר, במרץ 1921, הוא מונה לנהל את שירות הסגר האוסטרלי.
ב-2 בינואר 1908, הוא התחתן עם גלדיס מאבה, בתו של ד"ר וולפול.
בין שבעת ילדיהם היו אינה מרי, היסטוריונית אקדמית של האימפריאליזם הבריטי, וג'ון סטנלי, דיפלומט, סופר ומוציא לאור.
ב-1 במרץ 1921 מונה למנכ"ל הראשון של משרד הבריאות של ממשלת אוסטרליה.
קמפסטון פרש מהתפקיד במאי 1945, שנכנסה לתוקף רק ב-18 ביוני באותה שנה.
במרץ 1929, מונה קמפסטון כעמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש לשירותים כמנכ"ל הבריאות ושירות הסגר האוסטרלי.
ב-1949, הוא היה יועץ הבריאות של סרי לנקה.
קמפסטון נפטר בפורסט , קנברה ב-9 באוקטובר 1954.
ג'ון קלהון פיליפס היה פוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אריזונה השלישי בשנים 1929–1931.
ג'ון קלהון פיליפס נולד בוורמונט, אילינוי.
ב-1893 הוא סיים את לימודיו בקולג' הדינג והתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
ב-1898 עבר פיליפס לאריזונה, שם הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי, ובאותו זמן עבד כפועל בניין כדי להרוויח את מחייתו.
הוא סייע לבנות את בנין הקפיטול של אריזונה, שבהמשך ישמש אותו כמושל.
בשנים 1916–1922 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אריזונה, ולאחר מכן ועד 1924 כחבר הסנאט של אריזונה.
ב-1929, במהלך השפל הגדול, נבחר פיליפס כמושל אריזונה.
הוא היה פעיל מאוד בהקמת מערכת הספריות המחוזיות, נציבות נהר הקולורדו, המשרד המדינתי לזיהוי פלילי, ומחלקת הפנאי והדיג של אריזונה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא סירב להעלות את שכר השופטים במדינה מסיבות פוליטיות.
כמי שנחשב כאדם לא נאה למראה, אך עם חוש הומור, התייחס פיליפס לעצמו כ"איש המכוער ביותר באריזונה".
ג'ון קלהון פיליפס נפטר ב-25 ביוני 1943 כתוצאה מהתקף לב בעת שעסק בדיג באגם מרי שליד פלגסטף.
הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבפיניקס.
ג'ון קלארק היה בעל חוות מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-31 בשנים 1819–1823. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הוא הגן בהצלחה על זכויות המדינות בפסק הדין "אקס פרטה מדרסו" בבית המשפט העליון של ארצות הברית, במסגרת תביעה של אזרח ספרדי שטען בעלות על חלק מהעבדים של קלארק.
ג'ון קלארק נולד במחוז אדג'קומב שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
בילדותו עברה המשפחה למחוז וילקס שבפרובינציית ג'ורג'יה.
יחד עם אביו, אלייז'ה קלארק , קצין צבא ובעצמו חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, הוא לחם בקרב קטל קריק במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ושירת במיליציה של ג'ורג'יה.
ב-1796 הוא הגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
קלארק לא היה מעורב ישירות בניסיונו של אביו להקים את מה שנקרא "רפובליקת טרנס-אוקוני" ב-1794, אך הוא היה מעורב בשערוריית הקרקעות יאזו שהתרחשה בעקבותיה.
הוא יצא נקי מהשערורייה, וב-1801 נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
באותה תקופה היו בפוליטיקה של ג'ורג'יה שתי סיעות יריבות, באופן דומה לאלו שבפוליטיקה הלאומית.
קלארק היה מנהיג הסיעה שבאופן כללי כללה מהגרים מקרוליינה הצפונית ומתיישבים באזורים החדשים של ג'ורג'יה.
יריביו העיקריים, ויליאם קרופורד וג'ורג' טרופ, הובילו את הסיעה השנייה, שכללה בעיקר מהגרים מווירג'יניה ותושבי אזורים אמידים ומבוססים יותר של המדינה.
היריבות בין הסיעות התדרדרה למאבק אלים כאשר קרופורד הרג את פיטר לורנס ואן אלן, אחד מבעלי בריתו של קלארק, בדו-קרב ב-1802. ארבע שנים לאחר מכן פצע קלארק את קרופורד בדו-קרב.
לאחר שלא היה שבע רצון מהתוצאה, קרא קלארק תיגר על קרופורד שוב, אך זה סירב.
בפרץ זעם על כך שקרופורד לא הסכים להתייצב לדו-קרב, תקף קלארק את בעל בריתו של קרופורד, השופט צ'ארלס טייט, ברחובות מלידג'וויל, והצליף בו בשוט.
על תקרית זו נקנס קלארק ב-2,000 דולר.
ב-1813 וב-1817 התמודד קלארק ללא הצלחה בבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה.
בבחירות לנשיאות של 1816 הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
ב-1819 הוא נבחר לבסוף כמושל לאחר שהביס את יריבו משכבר הימים טרופ.
שנתיים לאחר מכן הוא הביס את טרופ שוב בהפרש קולות קטן ונבחר לתקופת כהונה שנייה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הוא פיקח על חתימת ההסכם שפתח להתיישבות את אדמות האינדיאנים מאומת המוסקוגי בין הנהרות פלינט ואוקמלגי.
ניסיונותיו החוזרים ונשנים להשגת קרקעות מהאינדיאנים הקנו לו כינוי בשפתם שמשמעותו הייתה "תמיד מבקש אדמות".
כדי לשקם את נזקי השריפה של 1820, העביר קלארק לסוואנה סכום של 10,000 דולר מקופת המדינה.
הוא גם הקצה חצי מיליון דולר לעבודות ציבוריות ולהקמתם של בתי ספר ציבוריים.
חואן מדרסו (Juan Madrazo) היה נתין ספרדי, שספינתו "איסבליטה" נשבתה על ידי המושבה אמיליה שהייתה במרד מול ספרד, שאף מדינה לא הכירה בה והיא נוהלה בעיקר על ידי אמריקאים.
בית משפט במדינה זו הכיר בספינה ובמטען העבדים שהיא נשאה כשלל ביזה חוקי ומכר אותם לוויליאם בואן.
בואן העביר את העבדים בהמשך לאינדיאנים מאומת המוסקוגי, שם הם נלכדו על ידי ג'ורג'יה.
לאחר לכידתם, הורה קלארק שכמה מהם יימכרו, וחלק אחר מהם נשאר בבעלותו.
לאחר סבב של תביעות בבית המשפט המחוזי בג'ורג'יה, הגיש מדרסו תביעה בבית המשפט לעתירות.
הדיון היה על השאלה אם לבית המשפט הייתה סמכות שיפוט במקרה.
בית המשפט פסק על השבת העבדים למדרסו.
בפסק הדין, שנכתב על ידי נשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל, והתקבל פה אחד על ידי כל השופטים, נקבע שהספינה והעבדים לא היו בתחום השיפוט של בית המשפט הימי או בבעלות של אזרח פרטי.
המושל לא היה במקרה הזה אזרח פרטי, אלא פעל מטעם המדינה.
לפיכך, המקרה של מדרסו נדחה בשל חוסר עמידה.
ב-1823 נבחר טרופ כמושל ותקופת כהונתו של קלארק הסתיימה.
ב-1825 התקיימו לראשונה בחירות כלליות למשרת המושל, שכן עד אז נבחר המושל על ידי בית המחוקקים.
בבחירות אלו היו רשומים יותר מ-40,000 בעלי זכות בחירה, וקלארק, שניסה להתמודד שוב מול טרופ, נוצח בהפרש של 683. קולות.
הוא פרש מהפוליטיקה, ולאחר מכן קיבל את מינויו של הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד נציג פדרלי לאינדיאנים ושומר היערות הציבוריים בפלורידה.
הוא מחל לכל יריביו לשעבר, למעט קרופורד.
ג'ון קאלרק נפטר במפרץ סנט אנדרוז שבפלורידה ב-12 באוקטובר 1832, כתוצאה ממחלת הקדחת הצהובה.
הוא נטמן במקום מותו, וב-1923 הועבר קברו לבית הקברות הלאומי שבמריאטה, ג'ורג'יה על ידי .
על שמו נקראו העיר קלארקסוויל שבג'ורג'יה ומחוז קלארק שבאלבמה.
אדמירל ג'ון אוון קמרון CB, MVO היה קצין בצי המלכותי שהפך למפקד העליון בחוף סקוטלנד.
קמרון נולד ב-15 ביוני 1874 בלונדון, הצטרף כקצין בצי המלכותי ב-1887 ונלחם במלחמת הבורים השנייה.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה והשתתף בקרב יוטלנד כקפטן הסיירת אה"מ פיטון.
לאחר המלחמה פיקד על סיירת המערכה אה"מ טייגר ולאחר מכן על נושאת המטוסים אה"מ גלוריוס.
הוא מונה למפקד העליון, חוף סקוטלנד ב-1928. הוא הועלה לדרגת תת אדמירל ב-23 במאי 1929 ופרש למחרת.
הוא הועלה לדרגת אדמירל ברשימת הגמלאים ב-1 בספטמבר 1933.
הוא התגורר בבנק כריסטון ליד אמבלטון בנורת'מברלנד, שם מת ב-28 ביולי 1939.
ב-1906 התחתן עם מריון גרטרוד גריינג'ר; נולדו להם ארבע בנות.
ג'ון קלארק היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-20 בשנים 1817–1820, וכחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1799–1800.
ג'ון קלארק נולד במחוז ניו קאסל, מדרום לעיר סמירנה, במושבת דלאוור, כבנו של ויליאם קלארק.
ב-1784 הוא נשא לאישה את שרה קוק קורביט, בתו של נשיא דלאוור ג'ון קוק, ולשניים נולדה לפחות בת אחת בשם מרי.
קלארק היה דמות פוליטית יוצאת דופן בדלאוור בכך שהוא היה איש המפלגה הפדרליסטית במחוז ניו קאסל שרוב אוכלוסייתו הייתה פרסביטריאנית.
הפדרליסטים הטיפוסיים יותר היו אפיסקופלים או מתודיסטים ממחוזות קנט או סאסקס.
אנשי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הטיפוסים יותר היו פרסביטריאנים ממחוז ניו קאסל.
על כל פנים, ב-1816 הוא הביס את המועמד הדמוקרטי-רפובליקני, מאנן בול מלאורל שבמחוז סאסקס, וכיהן כמושל דלאוור מ-21 בינואר 1817 ועד 18 בינואר 1820.
כמושל, היה קלארק אחד מאלו שדגלו בשיפורים בחינוך הציבורי.
בספרו "דמוקרטיה בדלאוור", מתאר קארול הופקר כיצד קלארק "טען שלדלאוור קיים צורך מיוחד לחנך את עמה בשל המחסור של המדינה בקרקעות פנויות להרחבת האוכלוסייה.
לפיכך, הוא אמר, 'תלות רבה חייבת להיות מונחת בכישורים השכליים של אזרחינו לתמיכה בכוחנו ובחשיבותנו במסגרת האיחוד'".
האספה הכללית של דלאוור הגיבה בהקצאת סכום מגוחך של 1,000 דולר לכל אחד משלושת מחוזות המדינה לטובת מטרה זו.
יותר מכך, דלאוור הייתה מדינה שקפאה על השמרים.
עונשים בסגנון ימי הביניים, כמו מסמור אוזניים לעמוד הקלון, המשיכו להיות מוטלים במסגרת מערכת הענישה.
האדמה נוצלה בהדרגה עד קצה גבול היכולת, ובשל ההגירה, גודל אוכלוסיית דלאוור ב-1820 היה כמעט זהה לזה של 1810. תוצאה מידית וקבועה לכך הייתה שהמדינה איבדה את המושב השני שלה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ון קלארק נפטר בסמירנה ב-14 באוגוסט 1821. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני של דאק קריק, כיום בית הקברות הולי היל.
ג'ון בנג'מין קנדריק היה מגדל בקר ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1910–1914, לאחר מכן ועד 1917 כמושל ויומינג התשיעי, ולאחר מכן ועד מותו כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ג'ון קנדריק נולד ליד העיר ראסק שבטקסס כבנם של ג'ון הארווי קנדריק ואנה מיי.
הוא גדל בחווה המשפחתית והתחנך בבית ספר ציבורי בעיר פלורנס עד לשנת לימודיו השביעית.
במרץ 1879 נשכר קנדריק על ידי צ'ארלס ו.
וולפג'ן להעביר בקר מטקסס לטריטוריית ויומינג.
באוגוסט אותה שנה הוא הגיע לשם והתיישב בחווה ליד העיר שרידן, שם הוא גידל בקר, ניהל חווה והיה לבעלים של חברה לגידול בקר.
ב-1883 הוא שב לטקסס ורכש עדר בקר כדי להקים לעצמו חווה בוויומינג.
ב-1891 נשא קנדריק לאישה את יולה וולפג'ן.
ב-1895 הוא רכש את הנכס ברמות נילסן לבניית ביתו העתידי, וב-1908 הוא החל בבניית הבית, שבהמשך נקרא טריילס אנד.
ב-1970 הוכנס בית זה אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-1982 הוא נתרם למדינת ויומינג כדי לשמש כמוזיאון.
קנדריק עבד כמנהל עבודה בחווה של חמו בשנים 1879–1883. הוא עבד ובהמשך השקיע בחברת הבקר לאנס קריק ובחברת הבקר קונברס, שב-1897 היה לבעליהן.
בשנים 1900–1902 הוא היה לנשיא הבנק הלאומי הראשון של שרידן.
ב-1909 עבר קנדריק לשרידן, ונבחר כנשיא אגודת מגדלי המקנה של ויומינג.
בשנים 1910–1914 הוא היה חבר הסנאט של ויומינג.
ב-1911 הוא נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לייצג את ויומינג בסנאט של ארצות הברית, אך הובס בבחירות הכלליות על ידי הסנאטור המכהן קלרנס ד.
ב-1912 הוא היה שוב למועמד לכהונה בסנאט, אך הובס על ידי הסנאטור והמושל לשעבר פרנסיס וורן.
בשנים 1916–1924 הוא היה נציג מטעם ויומינג לוועידה הארצית של הדמוקרטים.
ב-1915 נבחר קנדריק כמושל ויומינג, תפקיד בו הוא כיהן עד התפטרותו ב-1917 לאחר שנבחר ב-1916 לסנאט של ארצות הברית ב-1916. הוא נבחר שוב לסנאט ב-1922 וב-1928, וכיהן בו עד מותו.
שמו של קנדריק נקשר לתחילת החקירות של שערוריית טיפוט דום, פרשיית שוחד שהתרחשה בשנים 1922–1923. בבחירות לנשיאות של 1924 ואלו של 1928 הוא נחשב למועמד אפשרי.
בבחירות של 1924 הונחו ששת הנציגים הדמוקרטים של ויומינג להצביע בעד קנדריק בוועידה הארצית של המפלגה, והם עשו זאת במשך שלושת סבבי ההצבעה הראשונים.
בבחירות של 1928 הוא נחשב למועמד אפשרי לתפקיד סגן הנשיא, אך בהמשך נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד מנהיג סיעת המיעוט בסנאט, ג'וזף טיילור רובינסון.
בשנים 1917–1919 שימש קנדריק כיושב ראש הוועדה ליחסים עם קנדה.
בשנת כהונתו האחרונה בסנאט לפני מותו הוא שימש כחבר בוועדה לקרקעות הציבור.
הוא היה בין אלו שהובילו את הגשת החוק להקמת הפארק הלאומי גרנד טיטון בצפון-מערב ויומינג.
ג'ון קנדריק נפטר בשרידן ב-3 בנובמבר 1933, לאחר שיום קודם הוא נכנס לתרדמת, ובתחילה אובחן אצלו דימום מוחי, אך בהמשך התברר שהוא סבל מאורמיה.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט הופ שבשרידן.
ב-1958 הוכנס קנדריק להיכל התהילה של אנשי המערב הגדולים ולהיכל התהילה הלאומי של הבוקרים.
ג'ון מידלטון קלייטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר רפובליקני בבית הנבחרים של ארקנסו עבור מחוז ג'פרסון בין השנים 1871 ל-1873 ובסנאט של מדינת ארקנסו עבור מחוז ג'פרסון.
בשנת 1888, הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אך הפסיד לקליפטון ר.
קלייטון ערער על התוצאות ונרצח ב-1889 במהלך הערעור על הבחירות.
הוא הוכרז כמנצח בבחירות לאחר מותו.
זהות המתנקש שלו עדיין לא ידועה.
הוא היה אחיו של מושל ארקנסו והסנאטור האמריקני פאוול קלייטון, נשיא בית המשפט של המחוז השלושים ושניים של פנסילבניה תומאס ג'יי קלייטון ואחיו התאום של עורך הדין האמריקאי ויליאם קלייטון.
קלייטון נולד בחווה בעיר ביתל, פנסילבניה, לג'ון ואן גלובר קלייטון.
משפחת קלייטון הייתה צאצאית של המתיישבים הקווייקרים המוקדמים של פנסילבניה.
אביו הקדמון של קלייטון, ויליאם קלייטון, היגר מצ'יצ'סטר, אנגליה, והיה ידידו האישי של ויליאם פן, אחד מתשעה שופטים שישבו בבית המשפט של אפלנד ב-1681, וחבר במועצת פן.
עם לידתו, נקרא קלייטון ג'ון טיילר קלייטון על ידי אביו שהיה תומך חזק במפלגה הוויגית.
עם זאת, לאחר מותו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון ומה שהוא תיאר כ"נטישת המפלגה הבוגדנית של ג'ון טיילר", אביו של קלייטון שינה את שמו לג'ון מידלטון קלייטון.
במהלך מלחמת האזרחים, הוא שירת כקולונל בארמיית הפוטומק שם לחם במספר מערכות במזרח.
בשנת 1867, הוא ומשפחתו עברו לארקנסו שם ניהל מטע בבעלותו של אחיו הבכור, פאוול קלייטון, שיהפוך למושל ארקנסו בשנה לאחר מכן.
בשנת 1871, קלייטון נבחר לבית הנבחרים של ארקנסו וייצג את מחוז ג'פרסון.
בשנת 1873, הוא כיהן בסנאט של ארקנסו וייצג את מחוזות ג'פרסון, בראדלי, גרנט ולינקולן, וכן כיהן כיושב ראש הסנאט באופן זמני בחלק מתקופת כהונתו.
הוא כיהן בחבר הנאמנים הראשון של האוניברסיטה התעשייתית של ארקנסו, כיום אוניברסיטת ארקנסו, כשהיא הוכרזה ב-1871. שנתיים לאחר מכן, קלייטון עזר לפיין בלאף, ארקנסו, לאבטח את Branch Normal College, היום אוניברסיטת ארקנסו בפיין בלאף.
קלייטון היה מעורב במלחמת ברוקס-בקסטר של 1874, שנלחמה על רקע הבחירות השנויות במחלוקת על משרד המושל בין ג'וזף ברוקס ואלישע בקסטר.
קלייטון, תומך של ברוקס, גייס חיילים במחוז ג'פרסון והצעיד אותם לליטל רוק, ארקנסו, שם הם נלחמו בתומכי בקסטר.
הוא נשאר נאמן לברוקס עד סוף הסכסוך כאשר הנשיא יוליסס ס.
גרנט הכריז על בקסטר כמושל החוקי.
קלייטון נשאר מעורב בפוליטיקה של ארקנסו בשנים שלאחר השיקום.
בתמיכתם של מצביעים רפובליקנים שחורים, הוא הפך לשריף של מחוז ג'פרסון ב-1876, ונבחר מחדש לחמש כהונות רצופות של שנתיים.
ב-1888, הוא רץ לייצג את מחוז הקונגרס השני של ארקנסו בבית הנבחרים של ארצות הברית, והתמודד מול הדמוקרט המכהן קליפטון ר.
הבחירות הפכו לאחת מהונאות הבחירות בתולדות ארקנסו.
קלייטון הפסיד בבחירות בהפרש זעום של 846 מתוך למעלה מ-34,000 קולות.
עם זאת, במקרה אחד במחוז קונווי, ארבעה גברים לבנים רעולי פנים וחמושים הסתערו לתוך מתחם הצבעה שחור ברובו ובאיומי אקדח גנבו את הקלפי שהכילה רוב גדול של הקולות לקלייטון.
בשל הפסדו בנסיבות כאלה, קלייטון החליט להתמודד בבחירות ונסע לפלומרוויל, ארקנסו, כדי להתחיל בחקירה בנושא.
בערב ה-29 בינואר 1889, תוקף אלמוני ירה דרך החלון אל החדר בו שהה בפנסיון מקומי והרג אותו מיד.
מאוחר יותר הוא הוכרז כמנצח בבחירות, ברקינרידג' לא הושב, והמושב הוכרז פנוי.
קלייטון התחתן עם שרה אן וביחד נולדו להם שישה ילדים.
קלייטון קבור בבית הקברות בלווד בפיין בלאף, ארקנסו.
ג'ון אבני קלברסון הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 2001 ל-2019. כרפובליקני ייצג את המחוז השביעי של טקסס, הכולל חלקים גדולים של מערב יוסטון וסביב מחוז האריס.
במסע הבחירות החוזר שלו ב-2018, הוא הובס על ידי הדמוקרטית ליזי פלטשר.
לאחר מכן החל לעסוק בשדלנות.
קלברסון נולד ב-24 באוגוסט 1956 ביוסטון, טקסס, והוא בנם של אלינור (לבית אבני) וג'יימס וינסנט קלברסון.
סבתא רבתא שלו הייתה שוודית.
הוא סיים את לימודיו ב-Southern Methodist University (SMU) בשנת 1981 עם תואר בהיסטוריה.
הוא השיג את תואר דוקטור משפטנים מ-South Texas College of Law ב-1989.
במהלך לימודיו בבית הספר למשפטים, נבחר קלברסון לבית הנבחרים של טקסס, וכיהן בקדנציה הראשונה שלו החל ב-1987. הוא היה חבר בצוות המצליף הרפובליקני, והפך למצליף המיעוט ב-1999 במהלך כהונתו האחרונה.
קלברסון החל לעבוד במשרד עורכי הדין לורנס ותומפסון כעורך דין אזרחי לאחר שסיים את לימודי המשפטים.
קלברסון זכה במועמדות הרפובליקנית למחוז ה-7 בשנת 2000 לאחר שביל ארצ'ר שסיים כהונה בת 15 קדנציות הודיע על פרישה.
מחוז בית המדינה שלו כלל חלק גדול מהחלק המערבי של מחוז הקונגרס.
הוא סיים ראשון בפריימריז הרפובליקני – באופן מסורתי התחרות האמיתית במה שהיה היסטורית מחוז רפובליקני מובהק – וניצח את פיטר ורינג בשלב השני.
הוא ניצח בקלות בנובמבר, ולקח כ-75% מהקולות.
ב-2008 ניצח קלברסון את איש העסקים מייקל פיטר סקלי עם 56% מהקולות.
זו הייתה רק הפעם השנייה שבה דמוקרט אפילו חצה 40% מהקולות במחוז זה.
ב-1 באוגוסט 2008, כדי למחות על יציאת בית הנבחרים להפסקת הקיץ מבלי לדון בדו"ח אנרגיה תלוי ועומד, נשארו קלברסון ורפובליקנים אחרים בבית הנבחרים לשאת נאומים על דו"ח האנרגיה המדובר.
ההנהגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, השולטת בשירותים בחדר, הגיבה על ידי חיתוך המיקרופונים והמצלמות.
קלברסון השתמש בשירותי המדיה החברתית טוויטר ו-Qik כדי לספק דין וחשבון חי של ההליך.
מאוחר יותר השווה קלברסון את הפרק הזה לדיכוי של ממשלת איראן נגד מתנגדים שהשתמשו בטוויטר כדי למחות על הגבלה על תקשורת זרה ביוני 2009.
על קלברסון קרא תיגר המועמד הדמוקרטי ג'יימס קרגס, עורך דין אנרגיה של עיריית יוסטון, מועמד המפלגה הירוקה, לאנס פינדלי, והליברטריאן דרו פארקס.
בבחירות הכלליות ב-4 בנובמבר 2014, שוב ניצח קלברסון את הדמוקרט ג'יימס קארגס, שקנה 4,092 קולות (62.1 אחוזים) בבחירות המקדימות ב-4 במרץ.
לקלברסון לא היו מתנגדים בפריימריז הרפובליקני.
קלברסון ניצח את ג'יימס לויד ומריה אספינוזה בבחירות המקדימות הרפובליקניות ב-1 במרץ קלברסון קיבל 44,202 קולות (57.3 אחוזים) לעומת 19,182 קולות של ג'יימס לויד (24.9 אחוזים) והמועמד השלישי, מריה אספינוזה קיבל 13,772 קולות (17.8 אחוזים).
הוא הבטיח את כהונתו השמינית בבחירות הכלליות שנערכו ב-8 בנובמבר, כאשר, עם 143,542 קולות (56.2 אחוזים), הוא ניצח את הדמוקרט ג'יימס קארגס (יליד 1966) מיוסטון, שגרף 111,991 קולות (43.8 אחוזים).
לאחר שהילרי קלינטון סחפה את המחוז השביעי של קלברסון בבחירות בחירות לנשיאות 2016, הדמוקרטים החלו להתייחס לחבר הקונגרס כפגיע ב-2018.
קלברסון ניצח את אדוארד זיגלר בפריימריז הרפובליקני עם 76% מהקולות.
ליזי פאניל פלטשר הייתה המועמדת הדמוקרטית והביסה אותו בבחירות הכלליות בהפרש של 52.5% לעומת 47.5%.
קלברסון החזיק מעמד בבסיסו הוותיק במערב יוסטון ובאנדרטאל, שחלק גדול מהם ייצג במשך למעלה משלושה עשורים ברמת המדינה וברמה הפדרלית.
עם זאת, פלטשר סחפה בחלקה של המחוז בדרום מערב יוסטון שנוספו בחלוקה מחדש של 2004, כמו גם באזור בר קריק.
קלברסון תיאר את עצמו כ"רפובליקני ג'פרסוני שמרני מבחינה פיסקלית...
המחויב לחזונו של תומאס ג'פרסון של ממשל מוגבל, חירות הפרט וזכויות מדינות".
נכון לאפריל 2018, הוא הצביע עם מפלגתו ב-97.6% מההצבעות בקונגרס ה-115 והצביע בהתאם לעמדתו של הנשיא טראמפ ב-98.6% מההצבעות.
קלברסון תמך בחקיקה נגד הפלות למען החיים.
שלוש שנים לאחר פירוק איגוד הארגונים הקהילתיים לרפורמה עכשיו (ACORN), כלל קלברסון נוסח בהצעת חוק הקצאה שאמרה "אף אחד מהכספים שזמינים בחוק זה אינו יכול להיות מופץ לאיגוד ארגוני הקהילה לרפורמה עכשיו (ACORN) או חברות הבנות או היורשות שלה."
קלברסון התנגד בדרך כלל להעלאת מס הכנסה, התנגד להפחתת הוצאות הביטחון על מנת לאזן את התקציב, התנגד להוצאות הפדרליות כאמצעי לקידום צמיחה כלכלית ותמך בהורדת מיסי חברות כאמצעי לקידום צמיחה כלכלית.
קלברסון היה הרפובליקני היחיד בטקסס שתמך במאמץ הסיוע של 50.7 מיליארד דולר לאחר הוריקן סנדי.
כחבר בוועדת ההקצאות של בית הנבחרים, קלברסון היה פעיל בחיפוש אחר סיוע בעקבות הוריקן הארווי.
קלברסון היה האדם הראשון שתמך בטד קרוז בפריימריז לנשיאות ארצות הברית ב-2016. ביוני 2016, אמר קלברסון "תמיד תמכתי ותמיד אתמוך במועמד הרפובליקני.
המפלגה צריכה להתאחד מאחורי המועמד המשוער, דונלד טראמפ, כדי להביס את הילרי קלינטון".
בפברואר 2017 הוא הצביע נגד החלטה שהייתה מנחה את בית הנבחרים לבקש 10 שנים של החזרי מס של טראמפ, שלאחר מכן היו נבדקות על ידי ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים במושב סגור.
הוא תומך בבניית חומה לאורך גבול מקסיקו, ותומך בדרישת מהגרים שנוכחים שלא כדין לחזור לארץ מוצאם לפני שהם יהיו זכאים לאזרחות.
קלברסון תמך בצו הביצועי של הנשיא דונלד טראמפ משנת 2017 להשעות את תוכנית יישוב הפליטים ולצמצם את ההגירה משבע מדינות בעלות רוב מוסלמי.
הוא הצהיר כי "זוהי הפסקה הכרחית בתוכנית הפליטים עד שסוכנויות המודיעין שלנו יוכלו לפתח בדיקות רקע נאותות כדי להבטיח שהאנשים שנכנסים למדינה נכנסים מהסיבות הנכונות".
קלברסון דוחה את הקונצנזוס המדעי באשר לשינוי האקלים.
הוא טען שמדענים זייפו נתוני שינויי אקלים.
הוא אמר כי "האובססיה הליברלית לשינויי אקלים...
מונעת מהרצון שלהם לגייס יותר כסף לממשלה".
הוא מתנגד לתוכניות מכסים וסחר ולרגולציה הפדרלית של פליטת גזי חממה.
הוא תומך במימון ממשלתי לפיתוח אנרגיה מתחדשת.
בשנת 2016, קלברסון כתב מכתב לתובע הכללי, לורטה לינץ', ואיים לחסום את הצו הביצועי של הנשיא אובמה על אקדחים על ידי השבתה של משרד המשפטים של ארצות הברית.
קלברסון התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (Obamacare) ותמך בביטולו.
ב-4 במאי 2017, קולברסון הצביע בעד ביטול Obamacare והעברת חוק הבריאות האמריקאי של 2017. ה-AHCA היה מאפשר למבטחים לגבות ממבוגרים פי חמישה עבור כיסוי בריאותי מאשר אנשים צעירים יותר (מגבלת ה-ACA הייתה פי שלושה) ומאפשרת למבטחים להעלות פרמיות על אנשים עם תנאים קיימים, שלא היה להם כיסוי רציף.
בשנת 2013, קלברסון אמר "כמו 9/11, 'בואו נתגלגל!'" כדי לתאר הצבעה להפיכת עיכוב של חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה כתנאי למימון הממשלה.
בשנת 2009, קלברסון היה שותף לחקיקה לאכיפת דרישות אזרחות על מועמדים לנשיאות על ידי דרישה מכל המועמדים העתידיים לנשיאות לספק הוכחה לאזרחותם בעת הגשת המועמדות לתפקיד.
החקיקה נבעה בתגובה לתיאוריות קונספירציה של אזרחות ברק אובמה שהטילו ספק בלגיטימיות של תעודת הלידה של ברק אובמה.
קלברסון סימן הצעת חוק הוצאות משנת 2016 כדי לכלול דרישה שהקרן הלאומית למדע תפנה כ-70% מהמימון שלה לביולוגיה, מחשוב, הנדסה ומדעי המתמטיקה והפיזיקה.
הכספים המיועדים לא יכסו את מדעי הגאוגרפיה ואת מדעי החברה וההתנהגות.
ב-2008 הוא הביע דאגה מסטודנטים ילידי חוץ שיגיעו לארצות הברית כדי לקבל תארים אקדמיים מתקדמים ולאחר מכן יחזרו לארצות מוצאם.
הוא מתנגד לדרישה ממדינות לאמץ תקני חינוך פדרליים.
קלברסון היה תומך חזק במשימות הטיסה והנחתות המרובות לירח של צדק אירופה.
כאשר איבד את כסאו ליריבתו הדמוקרטית ליזי פאניל פלטשר בבחירות 2018, התמיכה במשימת הנחתת ירדה.
ג'ון קלהון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי.
קלהון נולד במחוז הנרי, קנטקי ב-13 באפריל 1793. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין.
קלהון היה חבר בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1820, 1821, 1829 ו-1830. הוא ניסה להיבחר לקונגרס ה-20 אולם לא הצליח.
הוא קיבל את אישורי הבחירות כמועמד אדמס לקונגרס ה-20, שהתקיימו ב-5–7 בנובמבר 1827, כדי למלא את המשרה שהתפנתה בשל מותו של חבר בית הנבחרים ויליאם ס.
יאנג, אך, כדי להימנע מתחרות, התפטר ויחד עם יריבו, תומאס צ'ילטון, עתר למושל קנטקי לבחירות חדשות.
הוא שוב לא הצליח להיבחר בבחירות האלו.
קלהון נבחר כאנטי ג'קסוני לקונגרס ה-24 וכוויגי לקונגרס ה-25, וכיהן מ-4 במרץ 1835 עד 3 במרץ 1839 ולא הועמד לבחירה מחדש לקונגרס ה-26. לאחר שעזב את הקונגרס, הוא עבר לסנט לואיס, מיזורי ב-1839 וחזר לעסוק בעריכת דין.
הוא חזר לקנטקי ומונה לשופט של המחוז השיפוטי הארבעה עשר בינואר 1842. הוא מת ב-15 באוקטובר 1852 בלואיוויל, קנטקי.
על שמו נקראה העיר קלהון, קנטקי, בירת מחוז מקלין.
ג'ון קלייבורן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
קלייבורן נולד במחוז ברונסוויק, וירג'יניה ב-26 בינואר 1778, והיה בנו של תומאס קלייבורן (1749–1812) ואחיו של תומאס קלייבורן (1780–1856) הוא למד לימודים אקדמיים; סיים את המחלקה הרפואית של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה ב-1798 והחל לעבוד כרופא.
הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרסים התשיעי והעשירי וכיהן מ-4 במרץ 1805 עד מותו במחוז ברונסוויק, וירג'יניה, ב-9 באוקטובר 1808; הוא נקבר באחוזת הקבורה המשפחתית של פארסון ג'ראט, דינווידי, וירג'יניה.
Kennedy (CVN-79) היא נושאת המטוסים השנייה מסדרת נושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד (Gerald R.
Ford class), והראשונה מסוגה מאז סיום בניית סדרת נושאות המטוסים מסדרת נימיץ.
היא קרויה על שמו של נשיא ארצות הברית ה-35, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שלחם כקצין בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
השדרית של האונייה הונחה במספנת ניופורט ניוז במדינת וירג'יניה ב־22 באוגוסט 2015, והטקס הרשמי להשקתה נערך ב־7 בדצמבר 2019. בנייתה טרם הושלמה, והיא צפויה להיכנס לשירות מבצעי עם סיום העבודות הסופיות ובדיקות הכשירות.
זוהי נושאת המטוסים השנייה בצי האמריקאי הנושאת את שמו של קנדי, לאחר נושאת המטוסים USS John F.
Kennedy (CV-67), ששירתה בצי במשך למעלה מחמישים שנה עד שיצאה משירות ב־2007.
מפקד הספינה מאז ספטמבר 2024 הוא קפטן דאגלס לנגנברג.
הוא התגייס לצי בשנת 1988, שירת כמכונאי גרעיני, והוסמך כקצין טיסה בשנת 1999. במהלך שירותו השתתף במבצעים בדרום-מערב אסיה, שירת ביחידות קרביות שונות, וביצע תפקידי פיקוד על גבי נושאות מטוסים ואניות סער.
בין היתר שירת בפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD), בפיקוד כוחות האוויר של הצי האטלנטי, ובקבוצות תקיפה מבצעיות.
חסות הספינה היא קרוליין קנדי, בתו של הנשיא קנדי ושגרירת ארצות הברית לשעבר.
המוטו של הספינה הוא "Serve with Courage" (בתרגום חופשי: "לשרת באומץ").
קנדי צפויה להיכנס לשירות פעיל בצי ארצות הברית במהלך 2027.
אורכה של הספינה 337 מטרים, רוחב סיפון הטיסה 78 מטרים, והיא דוחקת כ־100,000 טון בעומס מלא.
ההנעה מבוססת על שני כורים גרעיניים וארבעה צירים, המאפשרים מהירות מרבית של למעלה מ־30 קשרים.
מערך ההגנה של הספינה כולל טילי Evolved Sea Sparrow, מערכת Rolling Airframe Missile (RAM), ומערכת הגנה קרובה מדגם CIWS.
CVN-79 כוללת יותר מ־23 טכנולוגיות חדשות, בהן שיפורים במערכות ההנעה, ייצור החשמל, שינוע תחמושת, ושיגור מטוסים.
השיפורים נועדו להגדיל את קצב יציאת המטוסים למשימות (Sortie Rate) בכ־33% בהשוואה לנושאות מסדרת נימיץ, תוך הפחתה של כ־4 מיליארד דולר בעלויות התפעול לאורך חיי הספינה.
משימתה של הספינה היא לספק לנושאת המטוסים מוכנות קרבית, עם לוחמים מאומנים היטב, לטובת משימות הצי האמריקאי בזירות שונות.
על פי הצי האמריקאי, הספינה צפויה לתרום להגברת הגמישות המבצעית והעוצמה ההתקפית של הכוח הימי, במסגרת תחרות בין מעצמות ושיתוף פעולה עם כוחות ימיים של מדינות בעלות ברית.
ג'ון אדוארד קנה היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית משנת 1883 ועד מותו.
קנה נולד ב-10 באפריל 1848 במחוז קנוהה, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), סמוך לעיר סנט אולבנס.
ילדותו עברה עליו באפר פולס, שם אביו שימש מנהל מערכת הסכרים והחזיק במנסרה.
השכלתו הפורמלית הייתה דלה, ובגיל 16 התגייס לצבא הקונפדרציה ושירת ב"בריגדת הברזל" תחת הגנרל ג'וזף א.
לאחר ששב לביתו למד משפטים באופן עצמאי, הוסמך לעריכת דין ב־1870, והצטרף למפלגה הדמוקרטית המתפתחת בווירג'יניה המערבית.
ב־1872 נבחר לתובע מחוזי של קנוהה, וב־1875 כיהן כשופט זמני בבית המשפט המחוזי.
שנה לאחר מכן, ב־1876, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבית הנבחרים הוביל חקיקה בנושאי מסילות ברזל ופעל להשגת סיוע לשיפור השיט בנהרות, לטובת תעשיות הפחם, העץ והמלח במדינתו.
פעילות זו סללה את דרכו לסנאט, אליו נבחר ב־1883, שם המשיך לקדם את ענייניו המרכזיים.
קנה מונה למנהיג סיעת המיעוט הדמוקרטית והפך לדובר בולט ולעיתים שנוי במחלוקת בסוגיות של עצמאות הרשות המבצעת.
הוא הגן בנחרצות על הנשיא גרובר קליבלנד, במיוחד במאבקים על רפורמות במכסים, ותקף את הרפובליקנים בסנאט על חוסר פעולתם בנושא.
בנוסף, היה קתולי פעיל וחבר בקהילת כנסיית סנט ג'וזף בקפיטול היל, וושינגטון די.
באפריל 1891 הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית וייצג בהצלחה שני תושבי וירג'יניה המערבית שהואשמו ברצח בטקסס – פסק דין שהציל את חייהם.
קנה נפטר ב־11 בינואר 1893, בגיל 44, לאחר שסבל ממחלת לב במשך כמה שנים.
במותו עדיין החזיק במשרתו, והוחלף על ידי ג'ונסון קמדן.
הותיר אחריו שישה ילדים, בהם אד קנה.
העיתונאי הוותיק מוושינגטון, בנג'מין פרלי פור, תיאר אותו כ"איש גבוה ורחב גוף, מרושל בלבושו ודובר באיטיות".
העיירה קנה שבווירג'יניה המערבית נקראת על שמו.
בשנת 1901 תרמה מדינת וירג'יניה המערבית פסל שיש בדמותו ל"היכל הפסלים הלאומי" בקפיטול של ארצות הברית.
ג'ון קלארק הוא פיזיקאי בריטי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנות ה-80 הוביל צוות מחקר, שכלל את ג'ון מרטיניס ומישל דבורה.
תגליותיהם בתופעות קוונטיות מקרוסקופיות במוליכות-על זיכו אותם פרס נובל לפיזיקה לשנת 2025.
ג'ון קלארק נולד ב-10 בפברואר 1942 בקיימברידג'.
הוא למד בבית הספר פרס, לפני שהחל לימודי מדעי הטבע במכללת כרייסט של אוניברסיטת קיימברידג'.
הוא סיים תואר ראשון בפיזיקה בשנת 1964, ולאחר מכן למד לתואר דוקטור בפיזיקה במעבדת מונד של החברה המלכותית באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1965 היה לאחד הסטודנטים הראשונים שהצטרפו למכללת דרווין החדשה בקיימברידג', והיה הנשיא הראשון של אגודת הסטודנטים של המכללה.
במהלך עבודת הדוקטורט שלו (בפיקוחו של בריאן פיפארד) קלארק פיתח מד מתח רגיש מאוד, אותו כינה מאוחר יותר SLUG, עבור "Superconducting Low-Inductance Indulatory Galvanometer".
הוא סיים את הלימודים לתואר דוקטור ב-1968.
לאחר סיום לימודיו לתואר דוקטור, קלארק קיבל משרת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן עבד בברקלי לאורך כל הקריירה האקדמית שלו, כמרצה בכיר (1969), פרופסור חבר (1971) וכפרופסור מן המניין לפיזיקה (1973-2010).
הקשר של קלארק עם אוניברסיטת קיימברידג' נמשך גם לאחר שעבר לארצות הברית.
בשנת 1972 נבחר לעמית במכללת כרייסט; בשנת 1989 היה עמית אורח בקלר הול, קיימברידג', ובשנת 1998 נבחר לעמית לוואי במכללת צ'רצ'יל, קיימברידג'.
קיבל תואר ScD מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2003. הוא נבחר לעמית כבוד במכללת כרייסט בשנת 1997, ובמכללת דרווין בשנת 2023.
מחקרו מתמקד במוליכות-על ובאלקטרוניקה מוליכת-על, ובפרט בפיתוח ויישום של התקני הפרעה קוונטית מוליכי-על (סקוויד), שהם גלאים רגישים במיוחד של שטף מגנטי.
מרטיניס, תלמיד לתואר דוקטור שלו, ומישל דבורה, פוסט-דוקטורנט באותה תקופה, הדגימו את ההתנהגות הקוונטית של אפקט ג'וזפסון.
עבודה זו הפכה מאוחר יותר לבסיס לחישוב קוונטי מוליך-על.
הוא גם עבד על יישום של סקווידים שתצורתם מוגדרת כמגברים מוגבלי רעש קוונטי כדי לחפש את האקסיון, מרכיב אפשרי של חומר אפל.
קלארק נבחר לעמית בחברה המלכותית בשנת 1986. הוא זכה בפרס ג'וזף פ.
קית'לי להתקדמות במדעי המדידה בשנת 1998. פרס קומסטוק לפיזיקה בשנת 1999, מדליית יוז ופרס הזיכרון ע"ש אולי ו.
לונאסמה בשנת 2004. הוא נבחר לחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית במאי 2012. הוא נבחר לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 2017.
בשנת 2021 פרס מיסיוס קוונטום הוענק במשותף לקלארק, מישל דבורה ויאסונובו נקמורה.
מרטיניס זכו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2025 על גילוי מנהור קוונטי-מכני מקרוסקופי וכימות אנרגיה במעגל חשמלי.
ג'ון קמפבל היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממדינת מרילנד.
קמפבל נולד ב-11 בספטמבר 1765 סמוך לפורט טבקו שבפרובינציית מרילנד.
הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין ועסק בעריכת דין.
במהלך חייו הציבוריים כיהן במספר תפקידים מקומיים ושימש כחבר הסנאט של מרילנד במשך שלוש שנים.
קמפבל נבחר כחבר המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השביעי ולארבעה קונגרסים עוקבים, וכיהן מ־4 במרץ 1801 ועד 3 במרץ 1811. בנוסף שימש כשופט בבית משפט לענייני יתומים של מחוז צ'ארלס.
הוא נפטר ב-23 ביוני 1828 בחוות 'צ'ארלסטון' שבמחוז צ'ארלס, ונקבר בבית הקברות הפרטי שבאחוזתו של דניאל ג'ניפר.
ג'ון קלופטון היה עורך דין, פטריוט ופוליטיקאי אמריקאי, אשר שירת כקצין במלחמת העצמאות האמריקנית, ולאחר מכן כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה ובבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
ג'ון קלופטון נולד ב-7 בפברואר 1756 בקהילת סנט פיטר, סמוך לטונסטול, במחוז ניו קנט שבמושבת וירג'יניה.
אמו הייתה אליזבת דורל פורד (1727–1785), ואביו, ויליאם קלופטון (1718–1798), היה מצאצאיו של ויליאם קלופטון מן המאה ה-17, שהיגר מווריקשייר או מסאפוק שבאנגליה למחוז יורק, נישא לבתו של פקיד בית המשפט של המחוז, ולאחר 1683 עבר למחוז ניו קנט.
ג'ון קלופטון למד משפטים והשלים את לימודיו בקולג' של פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה) בשנת 1773.
עם שובו לווירג'יניה שירת קלופטון במיליציה של מחוז ניו קנט יחד עם רבים מקרוביו, ואביו סיפק להם ציוד וביגוד.
הוא החזיק בדרגת לוטננט וסירב לקידום לדרגת קפטן משום שהקידום היה מחייב העברה ליחידה אחרת.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית נפצע קלופטון בקרב ברנדיוויין.
ב-15 במאי 1784 נישא לשרה בייקון, בתם של אדמונד בייקון ואליזבת אדלו.
לאחר שהוסמך לעריכת דין עסק קלופטון בעריכת דין במחוז ניו קנט ובסביבתו.
במפקד המס של וירג'יניה בשנת 1787 שילם מס במחוז ניו קנט על החזקת שלושה עבדים שחורים בגיל ההתבגרות ושני עבדים בוגרים, וכן על ארבעה סוסים ו-11 ראשי בקר.
גם אביו שילם מס על מספר עבדים כפול בערך.
בוחרי מחוז ניו קנט בחרו בקלופטון כנציגם בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנת 1789, והוא נבחר מחדש פעמיים וכיהן עד 1791.
בוחרי מחוז הקונגרס ה-13 של וירג'יניה בחרו בקלופטון כנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרסים הרביעי והחמישי, והוא כיהן מ-4 במרץ 1795 עד 3 במרץ 1799. לאחר מכן שירת כחבר במועצה הפרטית של וירג'יניה בשנים 1799–1801.
לאחר מכן בחרו בו בוחרי ניו קנט והאזורים הסמוכים כנציג לקונגרס השביעי ולשבעה קונגרסים רצופים נוספים, והוא כיהן מ-4 במרץ 1801 ועד מותו בעת כהונתו בשנת 1816. במהלך תקופה זו השתנה מחוז הבחירה שלו בעקבות חלוקה מחדש של המושבים.
בקונגרס העשירי שימש כיו"ר ועדת התיקון והעניינים הבלתי גמורים.
כתומך מרכזי בפרשנות מחמירה של החוקה, היה קלופטון בין הבודדים שהתנגדו להקמת הבנק השני של ארצות הברית מטעמים חוקתיים.
קלופטון נפטר סמוך לטונסטול ב-11 בספטמבר 1816, ונקבר בחלקת הקבורה המשפחתית במטע שלו.
הנשיא לעתיד ג'ון טיילר נבחר למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו.
ג'ון פורבס קרי הוא פוליטיקאי אמריקאי ממוצא יהודי מומר, שכיהן כשליח הנשיאותי המיוחד לענייני אקלים בשנים 2024–2021. בשנים 2013–2017 כיהן כמזכיר המדינה ה-68 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
הוא כיהן כסגן מושל מדינת מסצ'וסטס תחת המושל מייקל דוקאקיס (1983–1985), וכן כסנאטור מטעם מסצ'וסטס בשנים 1985–2013. בין שנות שירותו בסנאט שימש כיושב ראש ועדת החוץ.
בהיותו סנאטור, לקח חלק מעורב בפרסום פרשת איראן-קונטראס שהעיבה על המוניטין הציבורי של ממשל רייגן.
קרי היה מועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 אך הפסיד לנשיא ג'ורג' וו.
בוש במירוץ צמוד, עם 35 אלקטורים פחות.
לאחר בחירתו המחודשת ב-2012, מינה הנשיא ברק אובמה את קרי לרשת את הילרי קלינטון כמזכיר המדינה האמריקני, ומינויו אושר בסנאט בינואר 2013 ברוב של 94–3. הוא נכנס לתפקידו בפברואר באותה שנה.
במסגרת תפקידו כמזכיר המדינה יזם את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014) והשפיע על תהליך קבלתו של הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית ב-2015. עוד באותה השנה חתם על הסכם פריז מטעמה של ארצות הברית.
בעת כהונתו פרצו סדרת מאבקים ברחבי העולם שהשפיעו על יחסי החוץ של ארצות הברית, בהם מלחמת האזרחים בסוריה, מבצע צוק איתן ומלחמת האזרחים באוקראינה, שהייתה לחלק מתוך הסכסוך האוקראיני–רוסי הכולל.
לאחר הימנעות אמריקאית בהצבעה על החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, קרי הוקיע בפומבי את מדיניות ההתנחלויות של מדינת ישראל ביהודה ושומרון.
קרי נולד באורורה שבקולורדו שבארצוות הברית, לריצ'רד קרי ורוזמרי לבית פורבס, וגדל במשפחה קתולית.
רק כשהגיע לגיל 60 נודע לו לראשונה על יהדותה של משפחת אביו.
יש לו שתי אחיות ואח אחד, שהתגייר לאחר נישואיו ליהודייה.
סבו וסבתו מצד אביו, פריץ ואידה כהן, היו יהודים ילידי העיירה בניש שבצ'כיה (אז חלק מאוסטרו-הונגריה).
ב-1896 עברו בני הזוג לווינה, ובשנת 1900 החליטו לשנות את שמם לפרדריק ואידה קרי על-מנת להסתיר את שורשיהם היהודיים.
בשנת 1901 המירו רשמית סביו את דתם לנצרות קתולית.
אביו של קרי נולד כעשור לאחר מכן וכך גדל כנוצרי.
ב-1905 סביו היגרו לארצות הברית.
הסב שם קץ לחייו בשנת 1921 עקב הסתבכות עסקית.
לידתו התרחשה בבית חולים צבאי בדנוור בירת קולורדו, שם שהה אביו ריצ'רד באותה עת ששירת כטייס ניסוי בחיל האוויר האמריקני, לשם החלמה מדלקת ריאות, אך עד מהרה המשפחה חזרה למסצ'וסטס.
מאוחר יותר, אביו הפך לעורך דין, ואחרי המלחמה לדיפלומט, והמשפחה נדדה רבות.
אמו רוזמרי הייתה בת למשפחת פורבס המיוחסת, לה היסטוריה ענפה במדינת מסצ'וסטס.