tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיוטר השני, קיסר רוסיה , היה קיסר האימפריה הרוסית בשנים 1727–1730.
פיוטר אלכסייביץ' נולד ב-23 באוקטובר 1715 בסנקט פטרבורג, לאלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה, בנו של הקיסר פיוטר הגדול מאשתו הראשונה יבדוקיה לופוחינה, ולשרלוטה כריסטינה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, שנפטרה במהלך לידתו.
כשהיה פיוטר בן 3, אביו, הנסיך אלכסיי, הוצא להורג על ידי פיוטר הגדול באשמת בגידה.
לאחר מכן הכריז פיוטר הגדול על בנו התינוק פיוטר (מאשתו השנייה יקטרינה) כיורש העצר.
אך בן זה לא האריך ימים ומת כעבור שנה (ב-1719).
מסיבות אלו נותר מעמדו של פיוטר אלכסייביץ' מעורפל – מצד אחד הוא היה הנצר הגברי היחידי של שושלת רומנוב, מצד שני הוא לא הוכרז רשמית כיורש העצר על ידי הקיסר השולט.
בשנת 1725 מת הקיסר פיוטר הגדול ואשתו יקטרינה עלתה לשלטון.
כעבור שנתיים, בשנת 1727, נפטרה אף היא.
בצוואתה ביקשה למנות את פיוטר אלכסייביץ' לקיסר.
בהתאם לצוואה של יקטרינה הראשונה עד שפיוטר יגיע לגיל 16 השלטון המעשי היה צריך להיות בידי המועצה הסודית העליונה.
בשנים הראשונות של השלטון, השליטה המעשית במועצה הייתה בידי אלכסנדר מנשיקוב.
הוא פעל נמרצות נגד כל מי שעלול היה לדעתו לסכן את מעמדו.
בין השאר, בתו של פיוטר הגדול, אנה ובעלה נאלצו לעזוב בהוראתו את האימפריה הרוסית.
על אנה, בתו של איוואן החמישי ואחייניתו של פיוטר הגדול נאסר להגיע מילגבה כדי לקחת חלק בחגיגות הכתרתו של פיוטר.
במטרה לחזק את השפעתו על הקיסר, ב-17 במאי 1725 מנשיקוב שיכן אותו בביתו ותוך מספר ימים נערך טקס אירוסין בין פיוטר בן ה-11 ובתו של מנשיקוב שהייתה בת 16.
אלכסנדר מנשיקוב פעל לפרסום מספר צווים חשובים בתחום הכלכלי וסידר מינוים למקורביו.
בשנת 1727 הוא שינה את צורת השלטון באוקראינה וחידש את תפקיד ההטמאן.
המטרה הייתה לחזק את הקשר עם אוקראינה לאור המלחמה הצפויה עם האימפריה העות'מאנית.
בהתאם לצו שפורסם ב-22 ביולי 1727 היה צריך לבצע מינוי מחדש בכל דרגות השלטון המקומי באוקראינה, תוך בחירת האנשים המתאימים ותוך איסור למינוי יהודים.
גנריך אוסטרמן על חינוך הקיסר הצעיר.
בהתאם לכללים, הקיסר היה צריך להופיע בישיבות המועצה הסודית העליונה פעמיים בשבוע.
בפועל ידוע רק על הופעה בודדת שלו במועצה ביוני 1727.
עם הזמן כוחו של אלכסנדר מנשיקוב הלך ונחלש.
לכך היו מספר סיבות – התנהגות של מנשיקוב עצמו והשפעת בתו של פיוטר הגדול יליזבטה ומשפחת דלוגורוי על הקיסר.
ב-26 באוגוסט 1727 פיוטר עזב את ביתו של מנשיקוב ועבר להתגורר בארמון בפטרגוף.
במהלך הקיץ חלה מנשיקוב, ומתנגדיו ניצלו את המצב ונתנו לפיוטר לקרוא את פרוטוקולי המשפט של אלכסיי רומנוב.
לראשונה פיוטר נחשף לתפקידו המרכזי של מנשיקוב בגורלו הטראגי של אביו.
ב-8 בספטמבר 1727, אלכסנדר מנשיקוב הואשם בבגידה וכל משפחתו כולל בתו, לה פיוטר היה מאורס, נשלחה לסיביר.
בשליטה בפועל של משפחת דולגורוקי
עוד בתחילת שלטונו של פיוטר, סבתו יבדוקיה לופוחינה (אשתו הראשונה של פיוטר הגדול) עברה למוסקבה.
לאחר נפילת אלכסנדר מנשיקוב היא כתבה מספר מכתבים לנכדה וביקשה ממנו להצטרף אליה.
בתחילת ינואר 1728 הקיסר והחצר החלו במעבר למוסקבה.
הכניסה הרשמית והמרשימה התרחשה ב-4 בפברואר 1728. ב-8 במרץ 1728 בקתדרלת העלייה לשמיים במוסקבה התקיים טקס רשמי של ההכתרה.
ב-22 בנובמבר 1728 נפטרה אחותו נטליה.
על-פי עדויות בני זמנו הם היו מקורבים מאוד והייתה לה השפעה טובה על הקיסר.
מיד לאחר מעבר החצר למוסקבה השתנה הרכב המועצה הסודית העליונה.
השליטה במועצה הועברה למשפחת דולגורוקי.
בהיותו במוסקבה פיוטר הילד לא טיפל בענייני המדינה והשליטה המעשית הייתה בידי משפחת דולגורוקי ששלטה במועצה הסודית העליונה.
חלק מחברי המועצה הסודית העליונה מחו על כך שהקיסר לא מופיע בישיבות ושני חברי המועצה – אלכסיי דולגורוקי וגנריך אוסטרמן מהווים מתווכים בין המועצה לבין הקיסר.
הצבא והצי לא קבלו תקציבים והתייחסות מתאימה.
גם הפיכת מוסקבה לעיר הבירה הביאה לעצירת פיתוח של המבצרים בחוף הים הבלטי.
גנריך אוסטרמן אמנם ניסה להפנות את תשומת לבו של הקיסר לנושא, אך ללא הצלחה.
ב-19 בנובמבר 1729 הקיסר הודיע למועצה על רצונו להינשא לאחת מבנות משפחת דולגורוקי, הנסיכה יקטרינה דולגורוקי ואחותו של איוואן דולגורוקי, פוליטיקאי רב השפעה.
ב-30 בנובמבר 1729 נערך טקס אירוסין והחתונה הייתה צפויה להתקיים בינואר 1730.
בתחילת ינואר 1730 נפגש הקיסר עם גנריך אוסטרמן ויליזבטה.
בשיחה זו אוסטרמן התייחס למעשי שחיתות של משפחת דולגורוקי ויליזבטה דיברה על היחס המשפיל לו היא זוכה מנסיכי דולגורוקי, אך הדבר לא הביא לביטול אירוסיו של הקיסר.
ב-6 בינואר 1730 הקיסר צפה במצעד צבאי.
מזג האוויר הסוער הפיל למשכב את הקיסר, שחלה עוד לפני כן באבעבועות שחורות ותוך זמן קצר הוא מת בהיותו בן 14 בלבד.
הנסיך איוואן דולגורוקי ניסה לנצל את המצב ולהכתיר את אחותו שהייתה צפויה להתחתן עם פיוטר תוך מספר ימים, תוך זיוף הצוואה של הקיסר.
הוא נעצר מיד ונשלח עם כל משפחתו לסיביר.
בתקופה שלטון פיוטר השני האימפריה הרוסית ניהלה מדיניות חוץ אקטיבית.
מדיניות זו נוהלה על ידי גנריך אוסטרמן שהסתמך על ברית עם אוסטריה.
מבחינת הקיסר תלות זו לא היוותה בעיה בהתחשב בקרבתו המשפחתית לקיסר האוסטרי.
המדינות היו בעלות ברית טבעיות לאור התמודדות המשותפת כנגד האימפריה העות'מאנית.
בהתאם למצב הפוליטי באותה תקופה, הברית עם אוסטריה גררה יחסים מתוחים עם צרפת ואנגליה.
היחסים עם האיחוד הפולני-ליטאי היו עכורים לאור המחלוקת בנושא קורלנד.
הפולנים ראו בה חלק ממדינתם והדבר לא היה מקובל על הרוסים.
נמשכו בעיות בגבול עם סין.
הסינים היו מעוניינים לספח את כל שטחי דרום סיביר, בה ישבה אוכלוסייה סינית בלתי מבוטלת.
פיוטר ניקולאיביץ' ורַאנגֵל (27 באוגוסט (15 באוגוסט לפי הלוח היוליאני) 1878 - 25 באפריל 1928) - ברון, גנרל בצבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה והמנהיג האחרון של הצבא הלבן האנטי-קומוניסטי במלחמת האזרחים ברוסיה.
פיוטר וראנגל נולד בעיר נובו אלכסנדרובסק שבתחומי האימפריה הרוסית (כיום בליטא) למשפחת אצולה ממוצא גרמני-בלטי.
לאחר סיום בית ספר תיכון למד גאולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
לאחר סיום הלימודים התנדב לגדוד פרשים בצבא הרוסי.
בשנת 1902 עבר מבחני הסמכה לקצונה והועלה לדרגת סגן משנה.
השתתף במלחמת רוסיה–יפן כסגן מפקד פלוגה בחטיבה של פרשים קוזאקים.
על אומץ לבו עוטר בשני עיטורים קרביים.
לאחר סיום המלחמה שירת ברגימנט פרשים בסנקט פטרבורג.
בשנת 1910 סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם נגד כוחות הצבא האוסטרו-הונגרי באזור גליציה, תחילה כמפקד גדוד ולאחר מכן כמפקד רגימנט של קוזאקים.
בינואר 1917 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד דיוויזיה.
בקיץ אותה שנה מונה למפקד גיס.
לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא ועבר להתגורר בעיר יאלטה שבחצי האי קרים.
בתחילת 1918 נאסר על ידי הבולשביקים, אך כעבור זמן קצר שוחרר, עקב פלישת הצבא הגרמני לקרים.
לאחר שחרורו עזב את יאלטה ונסע לעיר יקתרינודר, שם התנדב לצבא הלבן.
מפקד הצבא, גנרל אנטון דניקין מינה את וראנגל להיות מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה.
בינואר 1919 מונה וראנגל לתפקיד מפקד צבא המתנדבים - כוח המחץ של הצבא הלבן.
בראש הכוח הזה הצליח וראנגל לכבוש את העיר צאריצין מידי כוחות הצבא האדום.
כיבוש העיר איפשר לצבא הלבן לפתוח במתקפה רבתית לכיוון מרכז רוסיה.
לאחר כישלון ההתקפה של הצבא הלבן על מוסקבה, נסוג וראנגל עם כוחותיו לאזור הקווקז.
בפברואר 1920 הוא הודח מהפיקוד על ידי גנרל דניקין, בשל עימות שפרץ ביניהם.
וראנגל נאלץ לעזוב את הצבא ואת רוסיה ולהגר לצרפת.
באפריל 1920 הובס הצבא הלבן סופית באזור הקווקז ושרידיו התפנו לחצי האי קרים.
הפעם נאלץ גנרל דניקין להתפטר מהפיקוד על הצבא הלבן.
גנרל וראנגל הוזעק באופן בהול מצרפת, על ידי מטה הצבא, כדי לקחת את הפיקוד.
הוא ארגן מחדש את כוחות הצבא הלבן בקרים ובסוף אפריל דווח על ניצחונות של וראנגל ואף על כוונות לפרוץ צפונה.
הבריטים פתחו בשיחות שלום עם הבולשביקים, הפסיקו את הסיוע לווראנגל והזהירו אותו שלא ייקחו על עצמם אחריות אם יתקוף את הבולשביקים.
למרות זאת, במהלך הקיץ פרץ צבאו של וראנגל צפונה וניצל את העובדה שהצבא האדום ריכז מאמץ בחזית פולין.
כוחותיו של וראנגל אף עברו למתקפה וכבשו אזורים נרחבים בדרום אוקראינה, הסמוכים לחצי האי קרים.
מטעמים אידאולוגיים שינה וראנגל את שם הצבא ל"הצבא הרוסי".
בחצי האי קרים הפך וראנגל לא רק למפקד הצבא, אלא למעשה לשליט עליון של חבל ארץ זה.
הוא ביצע מספר רפורמות מרחיקות לכת יחד עם הממשלה שהקים.
הוא ויתר על הרעיון של רוסיה מאוחדת (בגבולות האימפריה הרוסית) וכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינות עצמאיות שנוצרו עקב התפרקות האימפריה (ביניהן הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והרפובליקה העממית של אוקראינה).
אולם בסתיו 1920 התהפך הגלגל.
הצבא האדום ריכז כוח רב בדרום אוקראינה, הודות לסיום המערכה נגד פולין.
בנוסף לכך הפיקוד העליון הסובייטי כרת ברית מחודשת עם הצבא השחור של נסטור מאכנו, שיחידותיו צורפו לכוח המחץ הסובייטי.
כוחות הצבא האדום הוערכו כגדולות פי 20 מאלו של וראנגל.
ב-7 בנובמבר 1920 החל המבצע לכיבוש חצי האי.
לאחר 3 ימי לחימה קשים הצליחו כוחות הצבא האדום והשחור לפרוץ את קווי ההגנה של צבאו של וראנגל והוא החל לסגת לכיוון הנמלים סבסטופול ופאודוסיה.
כדי למנוע נפילת כוחותיו בידי הצבא האדום הורה גנרל וראנגל על פינוי כללי של חצי האי קרים.
לפי פקודתו כל אנשי הצבא והאזרחים, אשר לא רוצים להישאר תחת השלטון הקומוניסטי, יוכלו להתפנות יחד איתו.
ב-14 בנובמבר 1920 הפליג וראנגל עם אחרוני חייליו מחצי האי קרים לחצי האי גליפולי שבטורקיה, בה התרכזו כ-60,000 פליטים.
לאחר שהות קצרה בטורקיה עבר וראנגל להתגורר בסרמסקי קרלובצי שביוגוסלביה, שם יסד את "הארגון הצבאי הכלל רוסי", אשר איחד בתוכו את כל אנשי הצבא הלבן לשעבר שהתגוררו באירופה.
בשנת 1924 עבר עם משפחתו לבריסל, שם עבד כמהנדס.
בשנת 1928, זמן קצר לפני מותו פרסם את ספר זכרונותיו.
פיוטר וראנגל נפטר ב-25 באפריל 1928 בביתו בבריסל.
לפי צוואתו נקבר בבית העלמין של הכנסייה הפרבוסלבית בבלגרד.
חלק מהמקורות טוענים כי וראנגל הורעל על ידי אחיו של משרתו, אשר היה סוכן הג.פ.או.
פיוטר יקיר היה היסטוריון דיסידנט ופעיל חופש יהודי סובייטי, בנו של הגנרל יונה יקיר שהוצא להורג בתקופת סטלין.
פיוטר יונוביץ' יקיר נולד בשנת 1923 בקייב, בירת אוקראינה.
בשנת 1937, בהיותו בן 14, נאסר אביו, הגנרל יונה יקיר, מבכירי הצבא האדום, במסגרת הטיהורים הגדולים והועמד לדין באשמה כי השתייך לארגון טרוצקיסטי אנטי-סובייטי והיה סוכן נאצי.
האב נדון למוות והוצא להורג.
הנער הוכרז ב"בנו של אויב העם" והוגלה עם אמו, שרה יקיר, לעיר אסטרחן בדלתא של נהר הוולגה.
חודשים ספורים לאחר מכן נעצר פיוטר יקיר והועמד לדין באשמה כי ארגן כנופיה ונשלח למחנה של עבריינים צעירים.
בשנת 1942 שוחרר יקיר מן המחנה, אך נעצר שנית בשנת 1944 באשמת "הפצת תעמולה אנטי מהפכנית" ונשלח שוב למחנות.
שנתיים לאחר מות סטלין, בשנת 1955, פגש מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, באקראי, בעת שסייר במרכז אסיה בפיוטר יקיר, ומיד הורה על שחרורו וטיהור שמו.
לאחר השחרור שב יקיר, שהיה אז בן 32, למוסקבה, כאדם חופשי לאחר 18 שנות שלילת חירות.
לימים, בשנת 1972, יעלה פיוטר יקיר את זכרונות ילדותו העשוקה בספרו "ילדות בכלא".
במוסקבה התקבל יקיר בשנת 1957, ללא בחינות כניסה, למכון להיסטוריה של האקדמיה למדעים, ואת לימודיו בו סיים בהצטיינות.
את עבודת התואר שלו כתב על תולדות הצבא האדום.
בשנת 1962 התמנה לעוזר מחקר במכון.
במסגרת תפקידו זה נשא הרצאות ברחבי ברית המועצות, בערים ובמפעלים, על עוולות הסטליניזם, כפי שחווה בגופו.
בשנת 1963 הוציא קובץ מזכרונותים של אישים שונים על אביו יונה יקיר בשם "הקומנדרם יקיר".
לאחר שחרושצ'וב הודח מתפקידו בשנת 1964, ובמקומו בא ליאוניד ברז'נייב כמנהיג ברית המועצות, לא הותרו יותר הרצאות ממין זה.
מאמצע שנות השישים, תחת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב, גברה דאגתו של יקיר מפני התפתחות זוחלת של נאו-סטליניזם בברית המועצות.
הוא הפיץ מנשר שנקרא "מכתב גלוי לקומוניסט", ובו שלל את כל צורות הסטליניזם וקרא לגנות את סטלין בדיעבד על חיסול צמרת הצבא האדום בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה.
יקיר יצא להגנת רבים מאנשי תנועת החופש בברית המועצות, שהותקפו על ידי השלטונות על ספריהם ופרסומיהם, בהם אנדרי אמלריק, מחבר המסה הנבואית, שזכתה להד עולמי: "האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?".
בסוף שנות השישים הצטרף יקיר לקבוצה שנקראה "קבוצת הפעולה להגנת זכויות האזרח בברית המועצות" והיה לאחד מראשי הקבוצה.
הקבוצה פרסמה פטיציות ומחאות פומביות על עוולות המשטר הסובייטי.
בשנת 1971 שלח מכתב גלוי לוועידה ה-24 של המפלגה הקומוניסטית, ובו תבע לעצור את התגברות הנאו-סטליניזם בברית המועצות.
נאלץ להבליג על מחאה זו, בשל הפרסום העולמי של יקיר כבנו של הגנרל יונה יקיר, אך לא לאורך זמן.
בשלהי שנת 1971 נעצר יקיר למשך זמן קצר, כדי למנוע ממנו מלהשתתף בעצרת מחאה שקטה של מתנגדי המשטר שתוכננה ליום החוקה הסובייטי ב-5 בדצמבר 1971.
ב-21 ביוני 1972 נעצר יקיר לצורך העמדה לדין.
לפני שנעצר מסר יקיר לכתב הטיימס הבריטי את ההצהרה הבאה:
מעצרו של יקיר עורר גל מחאות בברית המועצות, בהן מכתב מחאה החתום על ידי 52 פעילי חופש ובהם אנדרי סחרוב, שבו נאמר בין היתר כי מעצרו של יקיר הוא: "צעד נוסף בדרך לכינונן מחדש של שיטות סטליניסטיות...
להאשים את יקיר באנטי-סובייטיות יכולים רק אלה המזוהים עם זרם הסטליניזם בשלטון סובייטי".
משפטו של יקיר נערך במוסקבה מ-27 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1973. כפי שצפה יקיר בראיונו לטיימס של לונדון, אכן הופעל עליו לחץ והוא מסר לחוקריו פרטים על פעילותם של חבריו לתנועת החופש ושמות פעילים, ונאלץ להודות בבית המשפט באישומים נגדו בדבר "פעילויות אנטי סובייטיות מודרכות וממומנות על ידי שירותים זרים".
יקיר נדון ל-3 שנות מאסר בצירוף 3 שנות הגליה.
ב-5 בספטמבר 1973 ערכו יקיר, ופעיל נוסף שנשבר בלחץ השלטונות, מסיבת עיתונאים במוסקבה לעיתונאי חוץ, בה חזרו על הווידויים שלהם.
בהתחשב בשיתוף הפעולה שלו עם השלטונות, הפחית בית המשפט העליון של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ב-28 בספטמבר 1973 את עונשו של יקיר ושנה לאחר מכן בספטמבר 1974 הוא שוחרר מהמאסר ושב למוסקבה.
הדיה של הפרשה התגלגלו גם לדיוניה של הכנסת.
בישיבת הכנסת שהתקיימה ב-12 ביוני 1973, השווה חבר הכנסת מנחם בגין בין התנהגותו של פיוטר יקיר לבין התנהגותם של פעילי העלייה מברית המועצות סילבה זלמנסון וחבריה:
עד למותו בשנת 1982 היה פיוטר יקיר מנודה על ידי פעילי החופש בברית המועצות.
בשנת 2018 זוכה, לאחר מותו, מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של רוסיה.
פיוטר מירונוביץ' מאשרוב (רוסית: Пётр Миро́нович Маше́ров; או פיוטר מירונאביץ' מאשראו, בלארוסית: Пётр Міро́навіч Машэ́раў) היה מדינאי בלארוסי, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הבלארוסית בשנים 1965–1980.
מאשרוב נולד ב-26 בפברואר 1918 בכפר שירקי (Ширки) במחוז ויטבסק בשם פיאטרו מאשרה (בלארוסית: Пятро́ Маше́ра).
למד הוראה במכון להכשרת מורים על שם קירוב באוניברסיטה הממלכתית של ויטבסק בשנים 1935-1939; בין השנים 1939-1941 עבד כמורה לפיזיקה בעיירה רוסון במחוז ויטבסק.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה מפקד יחידת פרטיזנים ועל פעילותו זו זכה בעיטור גיבור ברית המועצות.
במהלך שירותו בפרטיזנים פעל להצלת יהודים בשטחי בלארוס, ליטא ופולין.
ב-1943 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר המלחמה מילא מספר תפקידים במפלגה הקומוניסטית של בלארוס, עד שבשנת 1965 מונה לתפקיד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הבלארוסית (בפועל נשיא בלארוס).
במהלך שנות כהונתו פעל רבות לקידום הכלכלה החברה בבלארוס.
נחשב למנהיג פופולרי ואהוב בבלארוס והחזיק בדעות ליברליות באופן יחסי.
הצלחתו בתפקיד זיכתה אותו בעיטור גיבור העמל הסוציאליסטי המקביל בחשיבותו לעיטור גיבור ברית המועצות.
נחשב על ידי רבים כמועמד המוביל לרשת את ליאוניד ברז'נייב בתור מנהיג ברית המועצות.
מאשרוב סיים את חייו בצורה טראגית ב-4 באוקטובר 1980. הרכב הנשיאותי בו נסע סמוך למינסק, מלווה במספר מכוניות משטרה, התנגש במשאית שהובילה תפוחי אדמה.
מאשרוב נפצע אנושות וכעבור מספר שעות נקבע מותו.
רבים קושרים עד היום את הק.ג.ב.
לטרגדיה (בטענה שהתקבלה הוראה מגבוה לסלק את אחד המועמדים המובילים והליברליים לתפקיד מנהיג ברית המועצות), אך עד היום לא הוצגו ראיות לטענה.
אחד הטוענים העיקריים למעורבות מ"גבוה" בתאונה היה ויאצ'סלב קביץ', ראש הממשלה הראשון של בלארוס העצמאית ושותף פוליטי של נטליה מאשרובה, בתו של מאשרוב.
בשנות ה-90 נקראה אחת משדרות מינסק על שמו של מאשרוב, אך ב-2005 הושב לה שמה המקורי ושלושה רחובות אחרים קיבלו את שמו..
בתו של מאשרוב, נטליה, הציגה את מועמדותה לנשיאות בלארוס ב-2001, אך בהמשך הסירה אותה לפני הבחירות.
פיוטר איוואנוביץ' טורצ'אנינוב היה מלחין, קנטור (זמר כנסייתי) ומורה לזמרה רוסי יליד אוקראינה, אחד מחשובי היוצרים בתחום המוזיקה הליטורגית (הכנסייתית) הנוצרית אורתודוקסית, כומר אורתודוקסי (בזמן פרישתו, בדרגת "פרוטוייראוס" או "פרוטופופ").
הצטיין במיוחד בעיבודיו למקהלה של שירים כנסייתיים עתיקים.
טורצ'אנינוב נולד בסנקט פטרבורג, בירת רוסיה, ב-1 בדצמבר 1779, לפי הלוח הגרגוריאני, כבן למשפחת אצולה רוסית מן העיר קייב, אוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
למד בבית ספר עממי בקייבו.
כבר בגיל 8 הצטיין בקולו הענוג והגבוה וגויס למקהלה הצבאית של הגנרל אנדריי אי.
בתקופה בה נהגו מפקדים צבאיים ואצילים לטפח מקהלות משל עצמם.
כישוריו הקוליים משכו את תשומת לבו של הנסיך גריגורי פוטיומקין ובהתערבותו נשלח ללמוד פיתוח קול אצל ג'וזפה סארטי ביאשי (שם נמצאה אז מפקדתו של פוטיומקין)
ואולי גם בפטרסבורג, שם המוזיקאי האיטלקי ניהל את האקדמיה למוזיקה.
עקב מותו של פוטיומקין חזר טורצ'אנינוב לקייב למקהלת הגנרל לוואנידוב.
בקייב ואחר כך בחרקוב השלים את השכלתו המוזיקלית אצל ארטמי ודל (1767 – 1810), אשר משנת 1794 כיהן כמנהל מקהלת לוואנידוב.
טורצ'אנינוב היה לתלמיד האהוב על ודל ושניהם התגוררו ביחד מספר שנים ועברו לחרקוב בעקבות מעסיקם, הגנרל לוואנידוב.
בגיל 22 ב-1798 מונה טורצ'אנינב למנהל המקהלות הכנסייתית של דוסיפיי, הבישוף (ארכייראוס) בעיירה סבסק באזור בריאנסק.
בשנת 1803 התקבל שם לשורות הכמורה האורתודוקסית (פרבוסלאווית).
בשנת 1809 נקרא לעיר גטצ'ינה, מדרום לסנקט פטרסבורג, שם קבע חצרו הצאר פאבל הראשון.
טורצ'אנינוב התמנה למנהל ("רגנט") של מקהלת הכנסייה המטרופוליטאנית ונשאר בתפקיד במשך 19 שנה.
החל משנת 1827 עסק בהוראה זמרה ופיתוח קול בקפלה האימפריאלית.
בשנת 1833 מונה לפרוטופופ (פרוטויריאוס) אחראי על כנסיות החצר.
ואחר כך קיבל תפקיד אחראי על שרותי הדת בארמון השיש בסנקט פטרסבורג.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1841.
במהלך חייו אף עסק רבות בהוצאה לאור של אוצרות המוזיקה הכנסייתית הרוסית ובעיבודיהם.
התפרסם במיוחד במוזיקה לטקסי אשכבה ואזכרה דתיים, חיבוריו זכו להשמעות בידי מאמינים פרבוסלויים גם מחוץ לגבולות רוסיה.
חלק מיצירותיו הולחנו למען מקהלת המנזר סרגייבקי.
בזכות עבודתו עיבדו אף מלחינים אחרים של מוזיקה הכנסייתית שירים ליטורגיים ישנים מספרי התפילות, שהיו מושרים עד אז רק על ידי קנטורים ולא על ידי מקהלות.
הוא הוסיף אקורדים לשירים ישנים כאלה מנוסח הקרוי "זנאמניי" ומנוסח "קייב".
אף על פי שהושפע בעצמו על ידי סארטי, טורצ'אנינוב התקומם נגד ה"טרנד" האיטלקי במוזיקה הכנסייתית הרוסית ושאף לחזרה אל המקורות הרוסים הישנים, גם בעת שעובדו לשירת מקהלה ובכך בישר את גישתו של מיכאיל גלינקה.
פיוטר טורצ'אנינוב נפטר ב-28 מרץ 1856 (16 מרץ לפי לוח השנה היוליאני) בסנקט פטרסבורג.
בשנת 2006 ציינו כנסיות אורתודוקסיות סלאוויות בעולם, 150 שנה למותו.
עבודותיו פורסמו בשנת מותו, 1856, בארבעה כרכים.
מכלול יצירותיו פורסמו בשנים 1905 -1906 בחמשה כרכים, על ידי א.
Тебе одеющагося "וכל הבריאה תשמח בך" - עיבוד לשיר בולגרי עתיק
Да молчит всякая плоть "הס כל בשר מפני ה'"(לפי ספר זכריה ב,י"ג) המשמשים כשירי "זאדוסטויניקי" בתריסר החגים העיקריים של הכנסייה האורתודוקסית ו"יירמוסים" ליום ה' הקדוש ולשבת הקדושה בחג הפסחא.
הטרפריון "יוסף האציל" Благообразный Иосиф המוקדש ליוסף הרמתי, עיבוד של שיר בולגרי עתיק.
Воскресни, Боже, суди земли ("קומה אלהים שפטה הארץ" לפי תהלים פ"ב, ח)
הקאנון Волною морскою המושר בשבת הגדולה
היירמוס סצ'נויה המושר ביום ה' הגדול
"הנכה הרוסי" על אודות הוצאתם לאור של יצירותיו לפסנתר של בורטניאנסקי - 1825
אוטוביוגרפיה - "שיחת בית" - פורסם ב-1863
פיוטר לברוביץ' לַבְרוֹב היה מהפכן רוסי, פילוסוף וסוציולוג, מן האידאולוגים של הנרודניקים.
פיוטר לברוב נולד במשפחת אצולה בכפר בגוברניית פסקוב.
בשנת 1837 הוא החל את לימודיו בבית הספר לתותחנים בסנקט פטרבורג.
בשנת 1844, לאחר סיום לימודיו, הוא נישאר בבית הספר כמורה למתמטיקה.
בשנת 1858 הוא קודם לדרגת קולונל וקיבל תפקיד פרופסור.
במקביל לעבודה בבית הספר הוא כתב שירים, שפורסמו על ידי אלכסנדר הרצן, למד פילוסופיה והשתתף בכתיבת אנציקלופדיה.
לברור פרסם מספר רב של מאמרים בנושאי פילוסופיה, חינוך, אמנות וספרות.
בשנת 1860 פרסם את ספרו הראשון – "מאמרים על שאילות בפילוסופיה פרקטית" (Очерки вопросов практической философии).
לדעתו, אדם בעל ערכים ייכנס במהלך חייו לעימות עם החברה הלא-צודקת.
החברה הצודקת, לדעתו, צריכה להתבסס על איחוד וולונטרי של אנשים חופשיים בעלי ערכים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 התקרב לברוב לניקולאי צ'רנישבסקי.
לאחר התנקשות באלכסנדר השני נעצר לברוב ונשלח לגוברניית וולוגדה.
בהיותו בוולוגדה הוא פרסם את יצירתו המפורסמת "מכתבים היסטוריים" (Исторические письма).
ספר זה כלל קריאה לכל האנשים החושבים ברוסיה להתעורר, להבין את חשיבות המעמד ולעזור לעם להילחם בשלטון הלא-צודק והשקרי.
בחברה הרוסית של סוף שנות ה-60 יצירה זו הייתה כמו מכת ברק, והיא הייתה בין הזרזים לתחילת הפעילות המעשית של הנרודניקים.
בשנת 1870 הצליח לברוב בעזרת חברים לברוח מתחומי האימפריה הרוסית, והגיע לפריז.
שם הכיר את מנהיגי התנועה הסוציאליסטית, והיה חבר באינטרנציונל הראשון.
במטרה לעזור לקומונה הפריזאית במהלך 1870, נסע לברוב ללונדון.
בשנים 1873–1877 הוא ערך תחילה בציריך ואחר כך בלונדון את הירחון "קדימה" (Вперёд) וכן עיתון דו-שבועי באותו שם.
לכתבי עת אלו הייתה השפעה רבה על המשכילים הרוסים, ובמיוחד על הסטודנטים.
בשנת 1875 כתב את המילים לשיר, שעל גבי מנגינת המרסייז, היה להמנון הרפובליקה הרוסית.
בשנת 1877 עזב את מערכת עיתון "קדימה" עקב חילוקי דעות עם יתר חברי המערכת, ועבר לפריז.
בשנת 1881 הקים לברוב ביחד עם ורה זסוליץ' נציגות של "ארגון הצלב האדום של נרודניה ווליה" בפריז.
בעקבות הפרסומים הרבים שביקשו לתרום לארגון זה הוא הוגלה מצרפת, אך זמן קצר לאחר מכן הורשה לחזור.
לאחר הריגת אלכסנדר השלישי התקרב לברוב עור יותר לאנשי נרודניה ווליה, ובשנים 1883–1886 ערך את ביטאון התנועה.
הוא נשאר בפריז גם לאחר סגירת הביטאון.
בשנים 1886–1889 כתב לברוב מספר ספרים, שבהם ריכז את כל העבודות הקודמות שלו.
בשנת 1889 הוא נשלח כנציג של מספר קבוצות מהפכנים מרוסיה לקונגרס הסוציאליסטים שבו הוקם האינטרנציונל השני
לברוב נפטר ב-6 בפברואר 1900 ונטמן בפריז.
בדעותיו היה לברוב פוזיטיביסט אגנוסטי.
הוא ניסה לאחד בתורה אחד את הפילוסופיה של גאורג וילהלם פרידריך הגל, לודוויג פוירבאך, הרברט ספנסר, פייר-ז'וזף פרודון, ניקולאי צ'רנישבסקי, מיכאיל בקונין וקרל מרקס.
את התהליך ההיסטורי הוא ראה כתוצאה של יכולות המיעוט המשכיל והנאור.
כתוצאה מכך הוא היה בדעה כי על המהפכנים קודם כול לדאוג ליצירת אנושות אידיאלית, וכי עליהם לשאוף להגשמתה של מטרה זו בפעילותם היומיומית.
דעות אלו הפכו אותו למנהיג בלתי מעורער של הנרודניקים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. ואולם ההתעוררות המהפכנית של מחצית שנות ה-70 הביאה לכך שרוב תומכיו עברו למיכאיל בקונין.
לברוב ניסה לאחד את כל התנועות המהפכניות.
לאור זאת הוא כלל במסגרת תורתו גם מרכיבים של מרקסיזם.
למרות זאת, הוא סבר שלרוסיה יש דרך התפתחות מיוחדת, ושהאיכרים הם הכוח המוביל של המהפכה.
פיוטר גיזה (בפולנית: Piotr Giza, נולד ב-28 בפברואר 1980) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר.
גיזה חתם בעונת 2002/03 בקרקוביה קרקוב, והופעתו הראשונה בקבוצה בליגה הפולנית הייתה ב־20 ביולי 2004 נגד זגלמביה לובין.
לאחר סכסוך עם המאמן שלו, סטפן מייבסקי בקרקוביה קרקוב, הוא הפסיק להיות חלק מהסגל, למרות שהוא נחשב לאחד הקשרים ההתקפיים הטובים ביותר בליגה.
בשנת 2007, אחרי חמש שנים בקרקוביה קרקוב, חתם גיזה בלגיה ורשה.
ב־13 בדצמבר 2010 הוא חתם בקרקוביה קרקוב לקדנציה שנייה, ושוחרר כשנה וחצי מאוחר יותר מהקבוצה.
בשנת 2012 ירד לליגה החמישית, וחתם כמאמן-שחקן בג'ובליטה איזדבניק.
גיזה שיחק חמישה משחקים בנבחרת פולין בכדורגל.
ב-2012 החל לשמש מאמן-שחקן בקבוצת ג'ובליטה איזדבניק.
פיוטר סביאטופולק-מירסקי מדינאי רוסי, שר הפנים בשנים 1904-1905.
סביאטופולק-מירסקי נולד בולדיקווקז בתקופה שאביו, קצין בצבא שירת באזור.
בשנת 1861 אביו קיבל זכות להקרא קניאז.
זאת בהתאם להחלטת הצאר תוך הוראה שמסמכים שמוכיחים את המוצא האצילי יש לראות כאבודים במהלך המלחמה בשנת 1831. אימו הייתה ממשפחה גאורגית אצילית אורבליאני.
לאחר סיום הלימודים בבית הספר לקצינים סביאטופולק-מירסקי החל את השרות הצבאי.
הוא היה בין משתתפי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאחר סיום השרות הצבאי היה מושל בפנזה ובדייפרופטרובסק.
בשנת 1900 הוא עבר לבירה ומונה לסגן שר הפנים.
בשנת 1902 מונה למושל גוברניית וילנה.
בהיותו מושל הוא היה ידוע כבעל דעות ליברליות, פעל להגנת זכויות המיעוטים וטיפל ביד קשה נגד התארגנויות לפוגרומים נגד יהודים.
לאחר רצח ויאצ'סלב פלבה, ב-26 באוגוסט 1904 מונה לשר הפנים.
כאשר סביאטופולק-מירסקי מונה לשר הפנים הוא לא היה פוליטיקאי ידוע.
לעומת זאת הוא היה ידוע כליברל וכאיש טוב לב.
בעיתונות השמאל המשרד קיבל כינוי "משרד החיוכים הנחמדים".
בנאום קבלת התפקיד הוא ציין שנתן הנחיה לעובדי המשרד לתת שרות טוב לאזרח ושרק במידה ואזרח יאמין לשלטון הוא ייתן לממשל תמיכה ואמון.
הנאום נתן בסיס לקרוא לתקופת כהונתו במשרד "תקופת האביב".
יחד עם זאת, המדיניות לא הייתה עקבית.
מספר אנשים שהוגלו לסיביר קיבלו רשות לחזור ואף קיבלו זכות להשתתף בפעילות ציבורית.
נציגי השלטון המקומי קיבלו הרשאה לארגן ועידה ארצית.
הראשה זו בוטלה, אך כאשר הוועידה התכנסה באופן גלוי לא ננקטו נגדה שום צעדים.
ב-28 בנובמבר 1904 ברחובות סנקט פטרבורג נערכה הפגנה ללא קבלת אישורים והיא פוזרה תוך כוח רב.
סביאטופולק-מירסקי עיבד תוכנית להעברת סמכויות למועצה מדינית, העברת סמכויות הייתה צנועה למדי אך בתנאים שהיו בסוף 1904 הצעה הייתה מהפכנית מדי לשלטון ובדצמבר 1904 בוטלה סופית.
לקראת ינואר 1905 כבר לא היה לו כוח של ממש במשרד אך הוא היה בתפקיד.
ב-14 בינואר 1905 החלה שביתה במפעלי פוטילוב בסנקט פטרבורג.
מהר מאוד השביתה התפשטה למפעלים נוספים בעיר.
השביתה אורגנה על ידי ארגון פועלים רשמי מאושר על ידי השלטונות בראשות גאורגי גפון.
גאורגי גפון החל בארגון צעדה לכיוון ארמון החורף במטרה להעביר לצאר ניקולאי השני רשימת דרישות העובדים.
ב-21 בינואר הוא ניסה לדבר בטלפון עם סביאטופולק-מירסקי אך השר סירב.
לאחר סיום האירועים סביאטופולק-מירסקי ציין שסירב כי לא ידע איך לדבר עם אנשים מסוג זה.
ב-21 בינואר הוא ניהל ישיבת רבת משתתפים עם נציגי הממשל והצבא בעיר.
ראש העיר ציין שלא ניתן להרשות התקרבות של צעדה בה יהיו כ-150 אלף משתתפים לארמון.
בסופו של דבר סוכם לעצור את גפון ולא לאפשר התקרבות המפגינים למרכז העיר.
בערב 21 בינואר למשרד הפנים הגיעה משלחת בראשות מקסים גורקי.
נציגי המשרד לא נתנו למשלחת להפגש עם השר אך ציינו שהוא מודע למצב ואין צורך בפגישה אישית.
בהמשך רוב חברי המשלחת נעצרו ככל הנראה ללא ידיעת השר.
בלילה סביאטופולק-מירסקי נפגש עם נציגי הצבא להתייעצות, קבלת עדכונים אחרונים והתארגנות אחרונה לקראת הצעדה של מחר.
בסופו של דבר הוא ציין שלמחרת לא צפוי אירוע טראגי.
ב-22 בינואר החלה הפגנה שהסתיימה בירי צבא על המפגינים והריגת כ-200 מהם.
האירוע ידוע כיום ראשון העקוב מדם והיה זרז לתחילת מהפכת 1905. נציגי האופוזיציה הטילו את כל האחריות על סביאטופולק-מירסקי.
לשלטון היה נוח להציג אותו כשעיר לעזאזל, ב-1 בפברואר הוא פוטר מהתפקיד לאחר כהונה של כחצי שנה בלבד.
בעקבות כך הוא עזב את שרות המדינה.
סביאטופולק-מירסקי היה נשוי והיו לו 3 ילדים.
אחד מילדיו, דמיטרי היה סופר ופעיל בקהילת המהגרים הרוסית בפריז בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנות ה-30 הוא חזר לברית המועצות כתומך נלהב של השלטון הסובייטי.
במהלך הטיהורים הגדולים נעצר ומת בגולג בשנת 1939.
סיירת המערכה האטומית פיוטר הגדול (, פיוטר וליקי) היא סיירת מערכה מסדרת קירוב.
שמה המקורי של האונייה היה אמור להיות יורי אנדרופוב, על שם המזכיר הכללי השישי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אך השם שונה לאחר נפילת ברית המועצות.
על פי ההגדרה הרשמית ברוסיה, האוניות מסדרת קירוב הן "סיירת טילים גרעינית כבדה", אך פרשנים צבאיים במערב החיו למען אוניות אלו את המונח סיירת מערכה, שהיה בשימוש בעיקר בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20. זאת, מכיוון שאוניות אלו הן אוניות השטח הגדולות ביותר בעולם, נכון ל.
"פיוטר הגדול" היא ספינת הדגל של הצי הצפוני הרוסי, והיא היחידה מסוג זה שעודנה בשירות מבצעי.
בניית האונייה התעכבה בשל קשיים כלכליים, שנבעו מהמשבר הכלכלי לפני ואחרי נפילת ברית המועצות.
רק ב-1998 הושלמה בניית האונייה, 12 שנים לאחר תחילת הבנייה.
בינתיים שונה שמה ל"פיוטר וליקי", שמו הרוסי של הצאר פיוטר הגדול.
הספינה נבנתה במספנות המפעל הבלטי והורדה למים באפריל 1989. על פי צו של נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין, משנת 1992 הספינה שינתה שמה מ"יורי אנדרופוב" לשמה הנוכחי, על שם קיסר רוסיה, פיוטר הגדול.
החל משנת 1998 נמצאת בשירות פעיל ובהרכב האוניות של הצי הרוסי.
צוות הספינה מונה 1,035 חיילים.
הספינה נמסרה לידי הצי הרוסי במרץ 1998 לאחר שהוענק לה השם "פיוטר הגדול".
הספינה הייתה הספינה הרוסית הראשונה שהגיעה בליל שבין ה-12 ל-13 באוגוסט 2000 לסייע באסון טביעת הצוללת הרוסית קורסק.
הסיירת השתתפה במאבק העולמי בשוד הימי שלחופי סומליה.
באוקטובר 2008 היא עברה דרך מפרץ גיברלטר בדרכה לים התיכון.
בדצמבר 2008 נטלה חלק בתרגיל צבאי משותף עם חיל הים של ונצואלה בים הקאריבי.
בפברואר 2009 הספינה החרימה 3 אוניות של שודדי ים סומליים.
במארס 2010 נטלה חלק בניסויים לשייט ליעדים מרוחקים, בין האוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי.
ב-28 ביולי 2012 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק לצוות הסיירת את אות מסדר נחימוב כהערכה על פועלם.
ב-17 באוקטובר 2016 נצפתה הסיירת סמוך לחופי נורווגיה כשהיא מלווה את נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב וספינות נוספות בדרכן למערכה בסוריה.
פיוטר ארתור טרוחובסקי (בפולנית: Piotr Artur Trochowski; נולד ב-22 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדת הקשר התקפי במספר קבוצות בבונדסליגה הגרמנית ובלה ליגה הספרדית.
טרוחובסקי החל לשחק כדורגל בקבוצות ילדים ונוער שונות בגיל 9. בשנת 1999 עבר לשחק בקבוצת הנוער של בבאיירן מינכן ובהמשך עבר לשחק בקבוצת המילואים.
בחודש ינואר 2005 עבר להמבורג.
ב2005/06 עלה בהרכב הפותח במרבית המשחקים.
במהלך העונה כבש חמישה שערי ליגה ושני שערים נוספים במסגרת האירופאית.
במחצית השנייה של עונת 2010/11 איבד את מקומו בהרכב הראשון ומיעט לקבל דקות משחק.
בקיץ 2011 עבר לסביליה, בה חתם על חוזה ל-4 עונות.
בעונתו הראשונה שותף ב-35 משחקי ליגה, בהם כבש שער אחד.בפתיחת עונת 2012/2013 הבקיע שני שערים - האחד מול ריאל מדריד והשני מול ברצלונה, אך נפצע לאחר שישה משחקים והושבת עד לסיום העונה.
ב-21 ביולי 2015 חתם טרוחובסקי על חוזה לעונה במועדון אאוגסבורג, אולם מיעט לשחק עקב פציעה ולבסוף פרש ממש פעיל.
טרוחבסקי הופיע לראשונה בנבחרת גרמניה כשהחליף 14 דקות לסיום את טורסטן פרינגס בניצחון 2-0 על נבחרת גאורגיה.
את השער הראשון במדים הלאומים הבקיע נגד נבחרת ויילס במוקדמות מונדיאל 2010.
פיוטר ליסק (בפולנית: Piotr Lisek; נולד ב-16 באוגוסט 1992) הוא אתלט פולני.
הוא סגן אלוף העולם (לונדון 2017) ושיאן פולין בקפיצה במוט.
ליסק נולד בכפר דושניקי שממערב לפוזנן.
הוא החל להתאמן במועדון אולימפיה פוזנן בגיל 14, תחילה בקפיצה לגובה, ולאחר מכן בקפיצה במוט.
לאחר אליפות פולין שנערכה ב-2012 הושעה לשישה חודשים, לאחר שנמצא בגופו חומר אסור בשימוש, מתילהקסנמין.
לדבריו, החומר נמצא ללא ידיעתו במשקה אנרגיה ששתה לפני התחרות, ועל כן עונשו היה קל יחסית.
ב-2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה הבינלאומית, באליפות אירופה באולם, שנערכה בגטבורג.
הוא סיים במקום ה-12, בתוצאה 5.50 מטר, שהייתה עבורו שיא אישי חדש.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באותה שנה בטמפרה סיים במקום ה-17, בתוצאה של 5.20 מטר.
שנת 2014 הייתה שנת הפריצה של ליסק.
הוא קבע שיא חדש באולם של 5.77 מטר, אך דווקא בשנה שבה אליפות העולם באתלטיקה באולם נערכה על אדמת פולין, בעיר סופוט, הוא לא השתתף בה, לאחר שלא הצליח לקבוע את הקריטריון להשתתפות באליפות פולין שהיוותה את המבחן להשתתפות.
באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בציריך קבע שיא אישי חדש של 5.82 מטר, וסיים במקום השישי.
בתחרות שנערכה בסוף חודש פברואר בגרמניה קבע ליסק שיא פולני חדש בקפיצה במוט באולם של 5.90 מטר.
שבוע לאחר מכן זכה במדליית הארד באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג, בתוצאה של 5.85 מטר, אחרי רנו לאבילני הצרפתי שקבע שיא אליפות חדש של 6.04 מטר, ואלכסנדר גריפיץ' הרוסי (5.85 מטר).
בהמשך השנה, רשם את הישג השיא שלו, כשזכה לראשונה במדליה באליפות עולם.
הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, לאחר שקפץ לגובה של 5.80 מטר, וסיים אחרי שונסי ברבר הקנדי (5.90), רפאל הולדצפה הגרמני (5.90), וביחד עם רנו לאבילני ובן ארצו של ליסק פאוול וויצ'כובסקי, שקבעו תוצאה זהה, ורשמו מספר פסילות זהה.
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ בפורטלנד, זכה ליסק במדליית הארד לאחר שקפץ לגובה של 5.75 מטר, וסיים אחרי רנו לאבילני שקבע שיא אליפות חדש של 6.02 מטר, וסם קנדריקס (5.80 מטר).
בחודש יולי, התחרה ליסק באליפות אירופה וסיים במקום הרביעי בתוצאה של 5.50 מטר.
הוא קבע תוצאה זהה לשל הזוכה במדליית הארד, אך צבר פסילה אחת יותר, ולכן לא זכה במדליה.
חודש לאחר מכן התחרה לראשונה באולימפיאדה, וסיים במקום הרביעי בתוצאה של 5.75 מטר.
בתחרות באולם שנערכה בגרמניה בסוף חודש ינואר, שיפר ליסק את שיאו הפולני בקפיצה במוט באולם, לאחר שקפץ לגובה של 5.92 מטר.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות נוספת שנערכה בגרמניה, שיפר ליסק בשנית את שיאו הלאומי באולם, לאחר שעבר לראשונה גובה של 6 מטרים.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 5.89 מטר, אחרי סם קנדריקס מארצות הברית (5.95 מטר) ולפני רנו לאבילני מצרפת (5.89 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בבירמינגהאם, זכה ליסק במדליית הארד בתוצאה של 5.85 מטר, אחרי רנו לאבילני (5.90 מטר) וסם קנדריקס (5.85 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בברלין בחודש אוגוסט, סיים במקום הרביעי בתוצאה של 5.90 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בחודש מרץ, זכה ליסק במדליית כסף, לאחר שקפץ לגובה של 5.85 מטר.
בתחרות ליגת היהלום בלוזאן, שנערכה בחודש יולי, סיים במקום הראשון בשיא תחרות ושיא פולני חדש של 6.01 מטר.
תוצאה זו היוותה גם את תוצאת השנה בעולם באותו זמן.
שבוע לאחר מכן, בתחרות ליגת היהלום במונקו, שבר פעם נוספת את השיא הפולני, לאחר שעבר גובה של 6.02 מטר.
תוצאה זו היוותה שיא תחרות חדש, וכן שיפרה את תוצאת השנה בעולם בה החזיק.
פיוטר ניקולייביץ' נסטרוב (27 בפברואר 1887, ניז'ני נובגורוד - 8 בספטמבר 1914, ז'ובקבה (לפי הלוח היוליאני, לפי הלוח הגרגוריאני 15 בפברואר 1887 - 26 באוגוסט 1914)) היה טייס רוסי, מתכנן מטוסים וחלוץ אווירובטיקה.
נסטרוב נולד בניז'ני נובגורוד, למשפחת קצין בצבא הרוסי.
באוגוסט 1904 עזב את בית הספר הצבאי בעירו והשתלם באקדמיה לארטילריה בסנט פטרבורג, הגיע לדרגת סגן משנה ושירת בולדיווסטוק.
על פי החוקים דאז, קצין שנישא לפני גיל 28 היה חייב להפקיד 5,000 רובלים עבור משפחתו במקרה וימות בקרב.
הקצינים היחידים שהחוק לא חל עליהם היו קצינים שהוצבו במזרח המדינה.
נסטרוב, שלא הספיק לצבור הון, ביקש להיות מוצב במזרח ולקח את אשתו עמו לעיר.
בשנת 1909 נחשף לעולם התעופה כאשר הוצב בתור צופה בכדור פורח.
בשנת 1911 בנה את הדאון הראשון שלו ולמד לטוס.
הוא סיים קורס טיס בבית ספר לטיס בסנט פטרבורג ב-11 באוקטובר 1912. זמן קצר לאחר מכן עבר את המבחנים הדרושים למעבר להפוך לטייס קרבי.
נסטרוב האמין כי מטוס יכול לטוס בלולאה, תמרון שלא נעשה עד לזמנו.
למרות ספקות מצד עמיתיו, הוא ביצע את התמרון לראשונה ב-9 בספטמבר 1913 (27 באוגוסט לפי לוח השנה שהיה נהוג אז ברוסיה) והפך לטייס הראשון בעולם שהטיס מטוס בלולאה.
על התמרון המסוכן הוא נעצר למשך עשרה ימים בגין "סיכון נכסי הממשלה".
הישג זה פרסם אותו בן לילה, ולאחר שאדולף פגו הצרפתי ביצע אף הוא את התמרון, עונשו בוטל.
לאחר מכן הוא קודם להיות מוביל מבנה ואף עוטר במדליה.
נסטרוב התאמן רבות כדי לשפר את יכולותיו באוויר, ביצע תמרונים חדים וטיסות ארוכות על מנת לשפר את יכולות האימון של טייסי חיל האוויר הרוסי.
באותם ימים, המטוסים לא צוידו בכלי נשק, ונסטרוב נהפך לטייס הראשון שמפיל מטוס אויב ללא נשק.
ב-25 באוגוסט 1914 הוא נגח את מטוסו במטוס אויב של חיל האוויר האוסטרי.
הוא היה להוט להלום באויב בחוזקה, אך הנזק שגרם למטוס היריב היה זהה לנזק שספג מטוסו ובפועל שניהם התרסקו.
בימיו, הטייסים לא נחגרו בתא הטייס, וכתוצאה נסטרוב נפל ממטוסו ומת ביום שלמחרת.
שמה של העיר ז'ובקבה, שהייתה קרובה לאזור הקרב, שונה בשנת 1951 לשם נסטרוב לזכרו.
נסטרוב נקבר בקייב, האימפריה הרוסית.
שיטת הניגוח שלו אומצה על ידי טייסי חיל האוויר הרוסי במלחמת העולם השנייה בהצלחה, מבלי שספגו אבדות.
לכבודו, ברית המועצות ייסדה את "גביע נסטרוב" שניתן לצוותי אווירובטיקה מצטיינים.
הגביע נתרם לפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה בשנת 1962.
אסטרואיד "נסטרוב 3071" שהתגלה בשנת 1973 קרוי על שמו.
פיוטר פיוטרוביץ' סובניקוב (; 13 ביולי 1894 - 14 באוגוסט 1960) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
סובניקוב נולד ב-13 ביולי 1894 למשפחת אצולה בעיר קרונשטאדט שבאימפריה הרוסית.
ב-1914 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, וב-1916 סיים את מכללת חיל הפרשים.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, וב-1918 הצטרף לצבא האדום.
הוא לחם במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד מחלקה וכראש מטה בריגדת פרשים.
לאחר המלחמה למד בקורסים צבאיים, ובאוגוסט 1926 מונה למפקד בריגדת הפרשים הרביעית.
בנובמבר 1931 מונה לסגן המפקח על הפרשים, וחמש שנים מאוחר יותר הועלה לדרגת פולקובניק.
בדצמבר 1936 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים השמינית, ובפברואר 1939 מונה למורה באקדמיה הצבאית פרונזה.
בינואר 1940 הוצב במטה החזית הצפון-מערבית ולחם עמה במלחמת החורף כנגד פינלנד.
במרץ של אותה שנה הוא הוחזר להיות מורה באקדמיה הצבאית פרונזה, וב-4 ביוני הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-8 באוגוסט הפך להיות סגן המפקח הכללי של חיל הפרשים, וב-11 במרץ 1941 מונה למפקד הארמייה השמינית.
עם פתיחת המתקפה הגרמנית ביוני 1941, נכללה הארמייה השמינית שתחת פיקודו של סובניקוב כחלק מהחזית הצפון-מערבית שתחת פיקודו של פיודור קוזנצוב.
ימים מספר לאחר הפלישה, ב-4 ביולי, מונה סובניקוב למפקד החזית הצפון-מערבית.
תחת פיקודו השתתפה החזית בקרבות בלימה כנגד הגרמנים במדינות הבלטיות.
כבר ב-23 באוגוסט הוא הועבר לפקד על הארמייה ה-43, ולחם עמה בקרב סמולנסק ובקרב על מוסקבה כחלק מחזית העתודה.
הארמייה שלו התמודדה כנגד כוחות גרמנים עדיפים בהרבה בציוד ובכוח אדם, ומהר מאוד נשברה ונאלצה לסגת.
ב-10 באוקטובר הודח סובניקוב מהפיקוד על הארמייה, ושישה ימים לאחר מכן נעצר ונחקר על תפקוד כושל.
הוא הורד לדרגת פולקובניק, נשללו ממנו עיטורי הגבורה שלו, והוא נידון לחמש שנות מאסר עם עבודת כפייה.
בנובמבר 1942 הוענקה לו חנינה, והוא מונה למפקד הארמייה השלישית, בדרגת פולקובניק.
במרץ 1943 הוא הורד לתפקיד סגן מפקד הארמייה, וב-17 באפריל של אותה שנה הועלה שוב לדרגת גנרל מיור.
הוא לחם עם הארמייה בקרבות על אוריול, בריאנסק, בוברויסק, מינסק וביאליסטוק.
ב-22 בפברואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל לייטננט, והשתתף בקרב על ברלין.
לאחר המלחמה מילא תפקידי ניהול ומטה שונים, ובאוגוסט 1955 מונה לראש קורס קצינים בכירים "ויסטראל".
פיוטר ולדימירוביץ' סטגניי הוא היסטוריון ודיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בישראל בשנים 2007-2011.
סטגני הוא היסטוריון במקצועו, למד במכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים ובאקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ.
עבד במספר שגרירויות במזרח התיכון בשנים 1968–1986, בעיקר בסודאן, תימן ומצרים.
בשנת 1986 נשלח כיועץ לשגרירות הסובייטית בלבנון וב-1990 חזר למוסקבה, כיהן כסגן מנהל מחלקת מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה עד 1992 משנשלח חזרה למזרח התיכון.
כיהן כשגריר רוסיה בכווית בשנים 1992-1998. בשובו למוסקבה התמנה למנהל מחלקת התיעוד וההיסטוריה במשרד החוץ של רוסיה, תפקיד שמילא עד שנת 2003. ב-1999 היה לחבר במועצה של משרד החוץ הרוסי ובמועצה של שירות הארכיון הפדרלי.
בשנת 2003 מונה לשגריר רוסיה בטורקיה עד שנת 2007, עת נשלח לכהן כשגריר רוסיה בישראל.
ב-8 ביוני 2011 עזב למוסקבה ופרש לפנסיה.
חלק מספריו הוא כותב תחת שם העט פיוטר פרמינוב.
פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה בנו של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב וסבו של ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, הטוען לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
פיוטר נולד ב-10 בינואר 1864 בסנקט פטרבורג שהשתייכה לאימפריה הרוסית, לניקולאי ניקולאייביץ' האב - בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ולאלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בצעירותו החל פיוטר בשירות צבאי, אולם בשל מחלת שחפת שחלה בה נאלץ להתגורר בחו"ל תקופה ממושכת.
בהמשך חזר פיוטר לשרת בצבא האימפריה הרוסית, ואף היה מפקד כוחות ההנדסה.
ב-26 ביולי 1889 התחתן פיוטר עם מיליצה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנה נולדו לו 4 ילדים.
בשנת 1907 התחתן אחיו ניקולאי עם אחות אשתו אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, ושני הזוגות ביחד היו בעלי השפעה חברתית רבה בחצר הקיסרית הרוסית, ואף היו מידידיו של רספוטין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פיוטר במטה אחיו ניקולאי ניקולאייביץ' הבן בחזית המזרחית, ולאחר מכן שירת עמו בקווקז.
לאחר המהפכה הרוסית נעצר פיוטר על ידי הבולשביקים והושם במעצר ליד סבסטופול.
באפריל 1919 עזב פיוטר את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
פיוטר ואחיו ניקולאי התגוררו ביחד בדרום איטליה, ולאחר מכן בצרפת, וב-17 בינואר 1931 מת פיוטר באחוזת המשפחה באנטיב.
ב-26 ביולי 1889 התחתן פיוטר עם מיליצה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פיוטר סבסטיאן ז'לינסקי (; נולד ב-20 במאי 1994 בזומבקוביצה שלונסקיה) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הקשר המרכזי באינטר מהסרייה א' ובנבחרת פולין.
ז'לינסקי החל לשחק בגיל צעיר בקבוצה המקומית בעיר הולדתו, זומבקוביצה שלונסקיה, בה שימש אביו כמאמן.
בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של זגלמביה לובין.
בגיל 15 החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של זגלמביה.
בגיל 17 הוחתם בקבוצת אודינזה האיטלקית, לאחר שסקאוטים של הקבוצה צפו בו בטורניר יחד עם נבחרת פולין הצעירה.
ב-2 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-91 לאנטוניו די נטאלה, במשחק מול קליארי.
בתחילת עונת 2014/15 הושאל לעונה אחת לאמפולי.
בעונת הבכורה שלו במועדון הופיע ב-28 משחקים.
לקראת סיום העונה הוארכה השאלתו לאמפולי בעונה נוספת.
בעונה הבאה הפך ז'לניסקי לשחקן מרכזי בהרכב אמפולי, כאשר פתח ברוב משחקי הקבוצה, וכבש 5 שערים.
ב-4 באוגוסט 2016 נרכש ז'לינסקי על ידי נאפולי, בעסקה שהוערכה ב-16 מיליון אירו.
ז'לינסקי התבסס במהירות בהרכב של נאפולי.
את שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע ב-2 בדצמבר 2016, 2 דקות לאחר תחילת המשחק, בניצחון הליגה הביתי 3 - 0 על אינטר מילאנו.
ז'לינסקי שיחק במגוון נבחרות פולין הצעירות.
ב-4 ביוני 2013 הופיע לראשונה ז'לינסקי במדי נבחרת פולין הבוגרת, בניצחון הידידות על .
במשחקו השני במדים הלאומיים, משחק ידידות גם כן, כבש את שער הניצחון, כאשר פולין גברה 3 - 2 על .
ז'לינסקי נמנה עם סגל פולין ליורו 2016. בטורניר זה הופיע במשחק אחד, בניצחון 1 - 0 על .
בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2018 שיחק ז'לינסקי 10 משחקים, וסייע לנבחרתו להעפיל לתחרות.
מאוחר יותר, זומן לסגל נבחרתו למונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022, במונדיאל עצמו פתח בהרכב בכל ארבעת המשחקים עם הנבחרת (3 בשלב הבתים ואחד בנוקאאוט) וכבש מול ערב הסעודית במשחק השני בשלב הבתים.
ז'לינסקי נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר יורו 2024, ובמסגרת משחקי ההכנה ליורו כבש מול נבחרת אוקראינה במשחק ההכנה הראשון.
כדורגלן השנה בפולין : 2023
פיוטר מלכובסקי (בפולנית: Piotr Małachowski; נולד ב-7 ביוני 1983) הוא אתלט פולני.
הוא פעמיים סגן אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008 וריו דה ז'ניירו 2016), אלוף עולם (בייג'ינג 2015), פעמיים סגן אלוף עולם (ברלין 2009 ומוסקבה 2013) ופעמיים אלוף אירופה (ברצלונה 2010 ואמסטרדם 2016) בזריקת דיסקוס.
מדורג במקום החמישי בכל הזמנים בזריקת דיסקוס (71.84 מטר).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה מלכובסקי במדליית כסף בתוצאה של 67.82 מטר, אחרי גרד קנטר מאסטוניה (68.82 מטר) ולפני וירגיליוס אלקנה מליטא (67.79 מטר).
באליפות העולם שנערכה בברלין באוגוסט 2009 זכה מלכובסקי במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.15 מטר, אחרי רוברט הרטינג מגרמניה (69.43 מטר) ולפני גרד קנטר (66.88 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה בסוף יולי 2010 זכה מלכובסקי במדלייתז הב בשיא אליפות חדש של 68.87 מטר, לפני רוברט הרטינג (68.47 מטר) ורוברט פזקאש מהונגריה (66.43 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 הוא סיים במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.37 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.19 מטר
בתחרות שנערכה בהנלו ב-8 ביוני 2013 קבע מלכובסקי בזריקת דיסקוס שיא פולין חדש של 71.84 מטר במכל הזמנים, תוצאה המדרגת אותו במקום חמישי בכל הזמנים.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה באוגוסט אותה שנה הוא זכה בפעם השנייה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.36 מטר, אחרי רוברט הרטינג (69.11 מטר) ולפני גרד קנטר (65.19 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בציריך באוגוסט 2014 סיים מלכובסקי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.54 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג באוגוסט 2015 זכה מלכובסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.40 מטר, לפני פיליפ מילנוב מבלגיה (66.90 מטר) ורוברט אורבנק בן ארצו (65.18 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בתחילת יולי 2016 זכה מלכובסקי בפעם השנייה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.06 מטר, לפני פיליפ מילנוב (65.71 מטר) וגרד קנטר (65.27 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 67.55 מטר, אחרי כריסטוף הרטינג (68.37 מטר) ולפני דניאל יזינסקי (67.05 מטר), שניהם מגרמניה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 הוא סיים במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.24 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין ב-2018 הוא פסל את שלושת הניסיונות שלו.
פיוטר ניקולאייביץ' דורנובו היה משפטן ומדינאי של האימפריה הרוסית.
כיהן כשר הפנים של רוסיה במשך כשנה ועמד בראש מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית.
נודע במיוחד בעקבות פרסום מסמך שחזה את קריסת האימפריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, במסמך הממוען לצאר ניקולאי השני ומכונה מסמך דורנובו.
פיוטר דורנובו נולד בפלך מוסקבה למשפחת דורנובו האצילה בנובמבר או דצמבר של שנת 1842.
דורנובו החל את דרכו בשירות הצי והצבא, בשנת 1881 הועבר למחלקת המשטרה במשרד הפנים, ומשנת 1884 עד 1893 היה מנהל המחלקה.
הוא המשיך לתפקידים גבוהים במחלקות אחרות של אותו משרד, כולל תקופת כהונה קצרה (1905–1906) כשר הפנים של האימפריה.
תפקידו העיקרי בעשור האחרון של חייו היה חבר המועצה המדינית.
הוא מונה לסנאט הרוסי בשנת 1893 שם התבלט מאוד בפועלו.
בשנת 1900 התמנה לעוזר שר הפנים האחראי על שירותי הדואר והטלגרף לבקשתו של סיפיאגין ומילא תפקיד זה עד שנת 1905, כאשר מונה לשר הפנים, על פי המלצת ראש הממשלה, סרגיי ויטה.
הוא פרש מתפקיד השר זמן קצר לאחר התפטרותו של ויטה מראשות מועצת השרים למרות מחלוקות קודמות בין השניים.
דורנובו נודע בהתנגדותו הגלויה לקשרים הדוקים יותר עם בריטניה על חשבון היחסים עם גרמניה.
הוא האמין שהאינטרסים הגרמניים והרוסים משלימים זה את זה ואילו מלחמה בין שתי האימפריות יכולה להביא רק להרס הסדר הפוליטי הקיים בשתי המדינות.
דורנובו פירט את עמדותיו, שרובן היו אמורות להתגשם בעקבות מלחמת העולם הראשונה במכתב שנשלח לניקולאי השני בפברואר 1914. דורנובו צפה מלחמה קרובה בין רוסיה, צרפת ובריטניה נגד גרמניה, אוסטרו-הונגריה וטורקיה.
הוא חזה במדויק כי התבוסה הרוסית תביא אחריה לדמורליזציה של הצבא הקיסרי והתמוססות מוסדות החקיקה הקיימים ומפלגות האופוזיציה האינטלקטואליות, לטובת "מהפכה חברתית במתכונת הקיצונית ביותר".
המסמך נמצא בין ניירותיו של הצאר לאחר מהפכת פברואר.
פיוטר דורנובו מת בספטמבר 1915 באחוזתו שבפטרוגרד.
הוא היה שר הפנים הקיסרי הרוסי האחרון שמת בנסיבות טבעיות.
ששת ממשיכי דרכו (פיוטר סטוליפין, אלכסנדר מקרוב, ניקולאי מקלקוב, [ניקולאי שצ'רטבטוב (נפטר בסטארנברג, בוואריה, גרמניה)], אלכסיי חווסטוב, בוריס שטירמר, [אלכסנדר חווסטוב (נפטר בילץ, רוסיה)] אלכסנדר פרוטופופוב) לא מתו בנסיבות טבעיות.
פיוטר זכארוביץ' ירמאקוב היה מהפכן רוסי בולשביקי, שבלט כאחד האחראים להוצאתם להורג של משפחת רומנוב, כולל הצאר ניקולאי השני המודח, אשתו, ילדיהם ומלוויהם.
פיוטר זכארוביץ' ירמאקוב נולד בדצמבר 1884 וגדל ביקטרינבורג, האימפריה הרוסית.
ירמאקוב סיים את לימודיו בבית הספר המקומי, עבד לאחר מכן כבעל מלאכה בבית חרושת למתכות, ובין 1909 ל-1912 היה רשום כמתגורר במחוז וולוגדה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, חזר ליקטרינבורג ועם נפילת האימפריה הרוסית בשנת 1917 בעקבות המהפכה הרוסית, הצטרף לסיעה הבולשביקית הקומוניסטית.
הוא הפך לחבר בארגוני המשמר והשתתף באבטחת ישיבות חשאיות, הפקעת רכוש פרטי ורצח מתנגדים למשטר.
ההוצאה להורג של המשפחה הקיסרית
עד תחילת 1918, לשעבר המשפחה הקיסרית הרוסית הייתה במעצר הבולשביקים, והועברה במקור לעיר טובולסק.
המשפחה הקיסרית הועברה שוב ליקטרינבורג כתוצאה מהתקרבות כוחות הצבא הלבן לפרברי טובולסק.
באמצע 1918, כאשר כוחות הצבא הלבן כבר הגיעו כעת לפרברי יקטרינבורג, הונחו השלטונות הבולשביקים המקומיים על ידי יעקב סברדלוב, בהסכמת לנין באמצעות מברק, להוציא להורג את המשפחה הקיסרית.
בהרגישם כי ייתכן שהשומרים ששמרו על המשפחה הפכו לאוהדים מדי כלפיה, הוחלט להחליפם בבולשביקים קנאים, ביניהם היה פיוטר ירמאקוב, על מנת שהביצוע יושלם ללא כישלון.
לדברי ההיסטוריונים גרג קינג ופני וילסון, ירמאקוב מילא תפקיד מרכזי בהוצאות להורג, ונחשב לאיש ימינו של התליין הראשי יעקב יורובסקי.
בליל ההוצאות להורג, ירמאקוב היה שתוי ולפי הדיווח של קינג וילסון, היה צמא להוצאות להורג.
על פי דיווחים שונים, ירמאקוב היה בין הגברים הרבים בכיתת הירי שירתה בצאר לשעבר.
היעד הבא שלו הייתה הקיסרית אלכסנדרה, שלא הצליחה לסיים את טקס ההצטלבות לפני שנורתה למוות.
לאחר שהפסיקו לרגע את הירי בשל הכמויות הגדולות של עשן הרובה, הוטל על התליינים להוציא להורג גם את בנות הצאר, הדוכסית אולגה, מריה ואנסטסיה, ואת משרתן אנה דמידובה.
על פי הדיווחים ירמאקוב ירה באולגה ופצע קשה את מריה ואנסטסיה.
על פי דיווח של פיטר וויקוב, שהיה מפקד האספקה לסובייט של אורל, במהלך ההוצאה להורג צעק ירמאקוב כי המשרתת, דמידובה, והבת הצעירה, אנסטסיה, עדיין בחיים.
אחד מהלטבים של הצ'קה דקר בכידון את פניה של אנסטסיה.
יורובסקי תיאר כיצד ירמאקוב ניסה להרוג את הדוכסות עם הכידון שלו, וכי אנשיו של ירמאקוב ניסו לבזוז את התכשיטים שנמצאו בבגדיהן.
לפני ההרג, ירמאקוב הבטיח לחבריו באיסצק עילית כי הם יגיעו לאנוס את הנשים ולהרוג את הזכרים, והורה להם להמתין ביער עם עגלות קלות להובלת הגופות.
עם זאת, כאשר היחידה המיוחדת של יורובסקי הגיעה, אנשיו של ירמאקוב זעמו לגלות שהם כבר מתים.
יורובסקי שמר על השליטה במצב בקושי רב, ובסופו של דבר גרם לאנשיו של ירמאקוב להעביר חלק מהגופות מהמשאית לעגלות.
בזמן שיורובסקי ואנשיו היו עסוקים בחילוץ המשאית מהבוץ, אנשיו של ירמאקוב טפחו על גופות הנשים על חפצי ערך שהוחבאו בתחתוניהן, שניים מהם הרימו את חצאיתה של אלכסנדרה ונגעו באברי מינה.
יורובסקי הורה להם באיומי אקדח לסגת, והדיח את השניים שמיששו את גופת הצארינה וכל האחרים שתפס בעת ביזה.
עם זאת, אחד הגברים סינן כי הוא יכול "למות בשלום", לאחר שנגע ב"נרתיק המלכותי".
למעט ירמאקוב, אנשיו לא הורשו להשתתף בתהליך בהפשטה, השחתת הגופות וההיפטרות מהם; הם הצטוו לנסוע בחזרה לעיר מכיוון שיורובסקי לא סמך עליהם ולא היה מרוצה ממידת השיכרות שלהם.
הוא זעם גם על ירמאקוב על כך שהביא רק את חפירה אחת.
לימים השתתף ירמאקוב ישירות במלחמת האזרחים ברוסיה, ואחרי המלחמה מצא עבודה בארגוני אכיפת החוק באומסק, יקטרינבורג וצ'ליאבינסק.
עד שנת 1927 הועסק כמפקח בבתי הכלא באזור אורל ובשנת 1934 קיבל קצבת פנסיה.
שלא כמו הרוצחים האחרים, ירמאקוב לא קיבל פרסים או קידום על חלקו ברציחות, שלגביהם התמרר.
למשך שארית חייו, הוא נלחם ללא רחם להשיג משרה בכירה יותר והכרה על תפקידו ברצח המשפחה הקיסרית ונהג לנפח את תפקידו ברציחות כמו גם במהפכה.
בשנת 1935 העביר ירמאקוב ריאיון לעיתונאית האמריקאית ריצ'רד הליברטון, ובו תיאר את שריפת גופותיהם של המשפחה הקיסרית ומשרתיהם.
מאוחר יותר התגלה כי "הווידוי על ערש דווי " הועלה על ידי הנ.ק.ו.ד.; הסיפור שונה בכוונה וכדי להסתיר את אופן התרחשות האירועים בפועל.
ירמאקוב מת בסברדלובסק ב-22 במאי 1952 ממחלת הסרטן בגיל 67 ונקבר בבית העלמין איוואנובסקאיה.
לאחר מותו שיתנה המפלגה הקומוניסטית המקומית את שם אחד הרחובות בסברדלובסק לירמאקובה.
לאחר 1991, שמו של הרחוב שונה חזרה לשמו ההיסטורי קליוצ'בסקאיה.
מאז נפילת ברית המועצות, חברי המפלגה הקומוניסטית הרוסית מדי שנה עולים לקברו בכל יום שנה לרציחות, אם כי במקרים ספורים מצבתו הושחתה ונצבעה בצבע אדום, המסמל את דמם של הנרצחים.
פיוטר קונסטנטינוביץ' לשצ'נקו היה זמר אסטרדה רוסי ורומני ממוצא צועני-אוקראיני, מהבולטים ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קריירת הסולו של לשצ'נקו התחילה כשהיה בן 32. מאז שנת 1926, במשך שנתיים, מסייר לשצ'נקו באירופה ובמזרח התיכון.
לאחר הסיור חזר לרומניה ועבד זמן מה בתיאטרון "תיאטרול נוסטרה", אך עד מהרה עזב למדינות הבלטיות, אחר כך לאוקראינה, שם הופיע במסעדות שונות.
בסוף שנת 1931 הכיר הזמר את המלחין הבולט אוסקר סטרוק, שכתב לחנים פופולריים בסגנון טנגו ופוקסטרוט, כמו גם שירי פופ ורומנטיקה רגשית.
לפי הצעת סטרוק, לשצ'נקו מקליט את קולו לראשונה.
תקליטים עם השירים "עיניים שחורות" (Чёрные глаза) של אוסקר סטרוק), "רפסודיה כחולה" (Синяя рапсодия), "ספר לי למה" (Скажите, почему), ובהמשך "טטיאנה" (Татьяна), "מירנדה" (Миранда) ו"נסטיה יגודקה" (Настя-ягодка) מתפרסמות.
ההצלחה של שירים אלה מובילה לכך שללשצ'נקו מציעים חוזה לסניף הרומני של חברת התקליטים הבריטית קולומביה, שאיתה הקליט מעל 80 תקליטים.
כמו כן, יצירות פורסמו על ידי חברות תקליטים אחרות - פרלופון הגרמנית, Electrecord הרומנית, Bellaccord הלטבית.
הקלטת קול מעלה את תהילתו של לשצ'נקו, והוא מסייר הרבה לא רק בבסרביה, אלא גם מופיע באולמות הטובים ביותר של וינה, לונדון, ריגה, קישינב.
ואז מתיישב הזמר ומשפחתו בבוקרשט, שם פתח מסעדה.
בסוף 1941 נתן הסולן מספר קונצרטים באודסה שנכבשו על ידי הכוחות הרומניים באולם המרכזי של מלון בריסטול.
לשצ'נקו התעלם מצו צבאי ראשון, נכנס לקבוצה אמנותית ושוחח עם החיילים.
אחרי הצו השני, לשצ'נקו ניגש לקו החזית בחצי האי קרים, שם שירת במטה הצבא הרומני והיה אחראי על הקנטינה.
עם כניסתו של הצבא הסובייטי, יחד עם אשתו ורה, הוא שר בבתי חולים, זרועות ומועדוני קצינים.
מאז קיץ 1948 הזוג מופיע בבתי קפה ובתי קולנוע שונים בבוקרשט, ואז מוצאים עבודה בתיאטרון חדש.
פיוטר סמיונוייביץ' בלוייב (; 21 ביוני 1857 – 1923) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות גדולים במלחמת העולם הראשונה.
בלוייב נולד ב-21 ביוני 1857. הוא למד באקדמיה הצבאית ולדימיר בקייב, ולאחר מכין בבית הספר הצבאי פבלובסק .
הוא סיים את לימודיו ב-1876 הצטרף לחיל התותחנים של צבא האימפריה הרוסית והוצב במבצר באלכסנדרופול.
בין 1877–1878 הוא השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית.