tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ירש את כס-המלוכה בגיל תשע ומלך עד מותו המסתורי בגיל 19. עוד ידוע כי גובהו היה 1.68 מטר (גבוה לתקופתו), וכי אחת מרגליו הייתה ארוכה בכסנטימטר מן השנייה וצורתה מעוותת (Clubfoot).
תאוריות שונות גרסו כי נרצח על ידי בכיר בחצר-המלכות שרצה לרשת אותו.
ההשערות התבססו על "חבלה" בראשו, שעל פי צילומי רנטגן שנערכו לגופתו, נגרמה כנראה בזדון.
החשודים היו חורמחב, שר הצבא של תות, ואיי – הוזיר המלכותי.
תאוריות אלו נתגלו כשגויות בעקבות סריקות ממוחשבות של הגופה החנוטה שנערכו ב-2005. מהסריקות התברר שה"חבלה" אינה אלא שרף המצפה את פנים-הגולגולת, ובו השתמשו במצרים העתיקה לחניטת המתים.
מחקרים אחרונים שנערכו על המומיה של תות ענח' אמון העלו כי סבל ממספר מחלות, בהן מחלות כרוניות וניווניות של העצמות (עקמת, עקשת, פלטפוס ונקרוזיס של עצמות המסרק II ו-III בכף הרגל שמאל), מחלת המלריה, כתוצאה מהידבקות בטפיל Plasmodium falciparum ופציעה קשה בברך ימין שהזדהמה.
מותו נבע משילוב של הזיהום ברגלו הימנית ומחלת המלריה.
ב-2005 בוצעו שני שחזורים של פניו, על ידי שני צוותים, אמריקאי וצרפתי, על-פי סריקות ממחושבות של גופתו החנוטה.
אף שכל דגם נעשה במקום אחר, ניכר דמיון רב בין שני הדגמים: שניהם מתארים נער שסנטרו חלש, שיניו העליונות בולטות ולראשו צורה ביצתית, שהייתה ככל הנראה תכונה תורשתית בשושלתו.
ב-2010 בוצעה בדיקת דנ"א לכמה מהמומיות השייכות לשושלת ה-18. בבדיקה התגלה כי המומיה בקבר KV55 (בסבירות גבוהה אחנאתן) ומומיה מקבר KV35 ("The young lady") הם הוריו של תות ענח' אמון.
כמו כן, התגלה שהיו אח ואחות.
תות ענח' אמון לא היה ידוע לאגיפטולוגים, ונודע לראשונה בעקבות גילוי קברו ב"עמק המלכים" (קבר מס' KV62) בשנת 1922 על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר.
כיום מוצגים מרבית אוצרות הקבר במוזיאון המצרי שבקהיר.
מתחם הקבר כולל חדר מרכזי גדול, שני חדרים קטנים ותא קבורה.
החדרים היו מלאים בחפצים של המלך שנועדו לשרת אותו לאחר המוות.
החדרים הכילו ממצאים רבים, כגון: רהיטים מפוארים מגולפים ומשובצים אבני חן, כלי בהט, קערות מזהב ומכסף ועוד.
על חלק מהתיבות נמצאו כתובות כגון: "הסנדלים של הוד מלכותו, חיים, בריאות וכוח", "המלתחה של הוד מלכותו בילדותו".
הכניסה לתא הקבורה הייתה מהחדר הגדול.
משני צידי השער הנעול שהוביל לתא הקבורה ניצבו שני פסלים זקופים מצופים זהב.
בתוך תא הקבורה נמצאו ארבע תיבות גדולות זו בתוך זו אשר מילאו את כל תא הקבורה עד אפס מקום.
התיבה הרביעית הכילה ארבעה ארונות מתים.
אחד הארונות היה עשוי מזהב טהור במשקל של טון, והכיל את המומיה של המלך מכוסה ב-143 תכשיטי זהב משובצים באבני חן.
כמו כן נמצאו שתי מומיות עוברים בקופסה באחד מחדרי הקבר, כשהן חנוטות בתוך ארונות קבורה קטנים.
בדיקות דנ"א ב-2010 הראו כי אחד העוברים, בת תשעה חודשים, היא בתו של המלך.
באוגוסט 2015 התגלו בקבר סימנים לשתי דלתות סתרים המובילות לחדר נוסף, ובמרץ 2016 התגלו בסריקות של המקום סימנים לחומרים מתכתיים ואורגניים, מה שמחזק את ההשערה שבמקום נמצא חדר קבורה נוסף.
תותח הוא כלי נשק חם הנועד להמטיר פגזים על אויב הנמצא במרחק ממנו.
פגז התותח מונע מכוח הפיצוץ של אבק השרפה בעת הירי.
מקובל להגדיר כתותח כל כלי ירייה חם שהקליבר שלו הוא 20 מ"מ ומעלה.
לצד התותחים הכבדים קיימים גם תותחים אוטומטיים, קטנים יחסית (כגון M61 וולקן), היורים מאות ואף אלפי פגזים קטנים לדקה.
עקרון הפעולה של התותח דומה לזה של נשק קני חם אחר.
הצתת אבק השרפה יוצרת תגובה אקסותרמית מהירה המשחררת כמות גדולה של גזים בתחתית הקנה.
לחץ הגז הפתאומי שנוצר דוחף את הפגז במעלה הקנה (הכיוון הפנוי היחיד) ומעביר אליו אנרגיה קינטית רבה עד לשחרורו של הפגז מלוע התותח.
בחלק מהתותחים מוכנס אבק השריפה במארז נפרד מהפגז (בשק או באמצעי קיבול רך אחר) וזאת בשונה מכלי נשק קניים קטנים שבהם מוחדר תרמיל מתכת ביחד עם הקליע המורכב בקצהו (תחמושת אחודה).
הדיפתו של הפגז יוצרת רתע בעוצמה שקולה לאנרגיה הקינטית שהוענקה לפגז (מכפלת מסת הפגז במהירותו החדשה).
הקרב המתועד הראשון בו נעשה שימוש בכלי ירי עם אבק שרפה, אירע בסין, כאשר ב-28 בינואר 1132. בחיבור רשומות על הגנת ערים (Shǒuchéng lù, 1172 守城錄,), נכתב על מצור על העיר דֶה-אָן (德安,Dé'ān), במחוז הֶבֵּיי של ימינו.
מחבר הספר צֶ'ן גוּי (陳規, Chén Guī 1072-1141) היה מפקד הכוחות המגנים.
בעת הלחימה נעשה שימוש בעשרים כלי ירי שהמחבר כינה בשם רומח-אש (火槍, huǒqiāng).
צֶ'ן גוּי ציין כי זהו מוט עץ או מתכת שבקצהו גליל חזרן, הפולט אש, עשן רעיל ושבבי חרס או ברזל.
התותח העתיק ביותר ששרד עד היום, נמצא במנצ'וריה בפרובינציית הֵילוֹנְג ג'יָאנְג (Hēilóngjiāng) ומתוארך לשנת 1289.זהו תותח יד מארד יצוק.
הוא נתגלה במטמון שהכיל כלי ארד נוספים, כגון: כלי בישול וכלי נוי.
באנציקלופדיה הצבאית הסינית "דרקון האש" (火龍經, huǒlóng jīng) מראשית המאה ה-15 נכתב על נשק-חם קטן הנקרא שׂוּן לֵיי (פין-יין: xùnléi pào; סינית מסורתית: 迅雷砲) מילולית פירושו – 'סופת רעמים'.
היה זה נשק אשר נועד להרוס עמדות ממוקשות ולהגן בפני ירי ארטילרי של האויב.
השׂוּן לֵיי דמה יותר לתותח מאשר לרובה מבחינת צורתו ואופן השימוש בו.
אמנם משקלו היה כשבעה ק"ג בלבד, אך הירי יצר רֶתע חזק.
כדי למנוע את היווצרותו נקשר הכלי לקרקע בשלשלות ברזל.
הגעת תותחים למזרח התיכון ולאירופה
ההיסטוריון הערבי אחמד אל-חסן מצביע על קרב עין ג'אלות שנערך ב-1260 כשימוש הראשון של הממלוכים בתותחים.
הידע הכרוך בשימוש באבק השריפה הגיע ככל הנראה מאסיה דרך המונגולים.
בני אל-אנדלוס השתמשו בתותח במצור על סביליה ב-1248, ובמצור נאיבלה ב-1262.
אבק השריפה החל להגיע לאירופה, בראשית המאה ה-13, והתותחים הראשונים יוצרו בה בתחילת המאה ה-14. התיעוד העתיק ביותר לשימוש בתותח באנגליה נמצא בציור משנת 1326. בציור של וולטר מילימט נראה חייל היורה פגז דמוי חץ.
בקטלוג אנגלי מן המחצית השנייה של המאה הארבע-עשרה, צוינו ארבע קטגוריות משקל: קטן, בינוני, גדול וענק.
משקל הנשק-החם בקטגוריית המשקל המרבית (gunnae maximae) היה בין 45 ל-136 ק"ג.
משקל הנשק-החם בקטגוריה הקטנה ביותר (gunnae parvae) היה בין 6.8–11.4 ק"ג.
באותן שנים, המונח 'רובה' (gunnae) לא רמז בהכרח על גודל הנשק, ועד המצאת רובה הארקבוז נהוג היה לצרף את המילה 'יד' (hand), על מנת שיובן לקורא שמדובר בנשק-חם אישי.
התותחים הראשונים היו מכונות לא מדויקות שנועדו בעיקר להפיל חומות של ערים בצורות, מבצרים וטירות.
במקביל ליכולות ההגנה של הערים, הקליבר של התותחים הלך ועלה בהדרגה כדי לירות כדורי תותח גדולים יותר מטווח רחוק יותר, עד ליצירת תותחי-על בעלי קליבר של למעלה מ- ועד .
במקביל התפתחה הטכנולוגיה העדיפה של סוללות תותחים בעלי קליבר קטן יותר, היורים כדורי ברזל.
במאה ה-16 החלה ההתפתחות המשמעותית בתותחים.
התחילו להשתמש בהם בשדות קרב והרכיבו אותם על ספינות.
התפתחה טקטיקה ללוחמה נגד התותחים (בעיקר בערים בצורות) שהתבססה על ביצורי "באסטיון" (מגננים) נמוכים ועבים.
התותח עדיין לא שימש כנשק הכרעה בשדה הקרב.
לקראת סוף המאה ה-17 הומצאו בהולנד תותחי ההוביצר המסוגלים לירי גם בכינון ישיר וגם במסלול תלול, שהיו פחות יציבים בזמן הירי מתותחי שדה, מה שהקטין את כמות אבק השריפה שהיה ניתן להשתמש בה.
בהמשך, מספר צבאות אירופאים החלו להמציא הוביצרים שהיו ניידים מספיק כדי ללוות צבאות בשדה-הקרב.
מאמצע המאה ה-18 ובראשית מאה ה-19 חלה התקדמות עצומה בהתפתחות התותחים שהפכו לכלי נשק מכריע מערכות.
זאת בשל שיפור משמעותי בטווח ודיוק של התותחים, וכן ברמת הרסניות הפגזים.
נפוליאון ריכז את התותחים בסוללות ענק בנות עשרות ולעיתים אף מאות תותחים.
באמצע המאה ה-19, ניסו לפשט חלק מהצבאות את הארטילריה שלהם על ידי המצאת תותחים בעלי קנה חלק קדח, שעוצבו לירות גם פגז מתפוצץ וגם פגז ברזל, ובכך החליפו גם את הוביצרי-השדה וגם את תותחי-השדה.
המפורסם מבין התותחים האלה היה הנפוליאון 12-פאונדר, נשק צרפתי שנעשה בו שימוש רב במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הלמוט פון מולטקה הזקן הגרמני החזיר את התותחים לגדודים כמו שהיה לפני נפוליאון בשל החידושים הטכנולוגיים הרבים שחלו בכלי נשק זה (בעיקר הקנה הקדוח ואבק השריפה הלא מעשן).
תחילת פיתוח תותחי טנק: תותחים קטנים (בקטרים של 20-75 מ"מ) שהותקנו על גבי טנקים וכלי-רכב שונים.
הייצור ההמוני יצר תותחים כבדים אך ניידים יותר, שחוברו למכוניות וג'יפים ונגררו לשדה הקרב.
במקביל היו ניסיונות להשתמש בארטילריה למטרת הפצצה מרחוק של מטרות וביצורים.
פותחו תותחי על בקליבר גדול מ-40 ס"מ כגון "ברטה השמנה" ו"תותח פריז", שטיווח את פריז ממרחק 130 ק"מ.
חלק מתותחי הענק הורכבו על גבי רכבות ואוניות.
כמו כן, פותח פרויקט HARP שמטרתו הייתה לשגר לוויין לחלל.
אחרי שנות ה-60 נכנס לשירות התומ"ת (תותח מתנייע) - תותח הוביצר המותקן על תובה זחלית ויכול להתנייד בכוחות עצמו.
הקוטר הנפוץ עבור תומ"ת הוא 155 מ"מ.
בתחילת המאה ה-21 נכנסו לשירות תומ"תים משופרים: Panzerhaubitze 2000 הגרמני ו-M109A6 פלאדין האמריקאי.
השיפורים העיקריים בתומ"תים אלו היו הוספה של טען אוטומטי, הוספת מערכות איכון המאפשרות לתקן את הירי והוספת מערכות תומכות של שליטה ובקרה, ניווט ותקשורת עם מרכז ניהול האש.
בחיל התותחנים של צבא ההגנה לישראל משתמשים כיום בעיקר בתומ"ת M-109 האמריקאי, כיום בעיקר בדגם "דוהר" המשופר.
ב-2023 החלה קליטת ה"רועם" - תותח סיגמא 155 של אלביט מערכות המותקן על גבי משאית.
תותח מצור - תותח גדול ומסורבל שנועד להבקיע ביצורים כגון חומות עיר
תותח שדה - תותח קטן ונייד יותר, נועד לשימוש בשדה הקרב ולירי על חיילי האויב
הוביצר - תותח המסוגל לירות בזוויות הגבהה שונות, כולל ובעיקר ירי תלול-מסלול
תותח נ"ט - תותח שייעודו הוא פגיעה בטנקים ורכב קרבי משוריין, ומבצע ירי בכינון ישיר
תותח נ"מ - תותח מהיר-ירי נגד כלי טיס
תותח מתנייע - תותח המותקן על גבי כלי רכב המאפשר לו להתנייד
תותח טנק - תותח המותקן על גבי טנק ויורה כדורי טנק (פגזים אחודים בתצורת "כדורים") בכינון ישיר
תותח אוטומטי - תותח בו טעינת הפגז מתבצעת באופן אוטומטי, לרוב בעל קצב אש גבוה
תותח גאטלינג - תותח אוטומטי מהיר-ירי בעל שושנת קנים מסתובבת
בעבר היה נהוג לציין את גודל התותח לפי משקל הפגז שהוא ירה.
בבריטניה נשקל הפגז בליברה (ליברה אחת היא כ-0.45 ק"ג) שמכונה "פאונד" באנגלית ו"ליטרה" בעברית.
כך למשל תותח 18 ליטראות ירה פגזים שמשקלם כ- אך מאחר שהמספר בשם התותח הוא עיגול ספרות בשביל נוחות השם, משקל הפגז אינו זהה בדיוק למספר העגול.
כיום מקובל לציין את גודל התותח לפי הקליבר - הקוטר הפנימי של הקנה כאשר לעיתים מציינים גם את אורך הקנה, לרוב בכפולות של קוטרו.
גאריוואל 8 ליטראות (תותח שדה בצבא נפוליאון)
ברטה השמנה - תותח כבד לטווחים ארוכים במיוחד ("תותח-על") שהיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה
תותח בופורס 40 מ"מ - תותח אוטומטי רב-תכליתי
תותח 6 ליטראות - תותח שדה בריטי נגד טנקים
M61 וולקן - תותח גאטלינג אוטומטי נגד מטוסים
תותח מתנייע M-109 - תותח מתנייע מודרני
תּוּשִׁיָּה הוא יישוב כפרי דתי בנגב הצפוני-מערבי, השוכן 5 ק"מ מנתיבות, וממזרח לכפר מימון.
היישוב משתייך למועצה האזורית שדות נגב.
שם היישוב מן התנ"ך, מהפסוק שבספר משלי.
נוסד בשנת 1957 בשם "שובה ה'" (ששונה מאוחר יותר) כחלק מגוש ההתיישבותי של יישובי "השובות" (שובה א', שובה ב' שהפך לזמרת, שובה ג' שהפך לשוקדה, שובה ד' שהפך לצומחה, תקומה ויושיביה)
במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 מסוקי תובלה עם חיילים שנחתו סמוך ליישוב, נלחמו בעשרות מחבלים שהתכוונו לתקוף את היישוב והרגו אותם.
סא"ל במיל' איציק עמר רבש"צ תושייה וסגנו שהיו היחידים עם נשקים ארוכים, שבו שני מחבלים שחדרו ליישוב מהשער האחורי.
היושב היום מונה כ-100 משפחות, רוב המשפחות ביישוב הם משפחות צעירות עם ילדים בגלאים מגוונים.
ביישוב הייתה הרחבה לפני כעשור, והרחבה שנייה מתוכננת בקרוב.
היישוב צמוד לכפר מימון, וחלק נכבד מן השירותים הקהילתיים משותפים לשני היישובים.
ישיבת בני עקיבא "בית יהודה", הידועה כישיבת כפר מימון, ממוקמת למעשה בתושיה.
האוכלוסייה ביישוב היא דתית תורנית, רוב התושבים עובדים במקצועות חופשיים, ומקצתם אף עובדים כמורים וגננות ביישוב עצמו.
חיי הקהילה מגוונים ומשותפים לשני היישובים, תושיה וכפר מימון הסמוך, וכוללים תלמוד תורה, חוגים ועוד.
תות שדה (גם: תות גינה; שם מדעי: Fragaria × ananassa) הוא מין של צמח בעל פרחים ממשפחת הוורדיים והוא הכלאה בין שני מינים של הסוג תות שדה - F.
תות השדה מהווה מקור טוב לוויטמין C, לוויטמין A ולוויטמינים מקבוצת B.
הוא עשיר באשלגן, ברזל וסידן ודל בקלוריות: 33 קלוריות ל-100 גרם תות-שדה.
ידוע על קיום תגובות אלרגיות לאכילת תות שדה, המתבטאות בעיקר בפריחה עורית, אולם אלה נדירות ונחקרו אך מעט.
מקור המילה תות ככל הנראה מהשפה הפרסית, שבה התות נקרא توت فرنگی (תּוּתְּפַרַנְגִּי).
למילה גם הגייה דומה בערבית: תּוּתּ וארמית: תּוּתָא, והיא מופיעה גם בתלמוד.
מקור השם באנגלית (Strawberry) איננו ודאי, אך ייתכן שהוא מגיע מהזרעים החיצוניים דמויי-הקש שמכסים את הפרי.
ככל הנראה הקש (straw) נמצא בשם מכיוון ששיטת ההימנעות מריקבון הפרי על ידי מגע באדמה הייתה בהצבת קש בין התלמים (כיום משתמשים בפלסטיק כהפרדה).
מבחינה בוטנית, התות אינו פרי אלא מצעית תפוחה, כלומר גבעול התפוח בסופו.
כל אחת מהבליטות הצהובות-שחורות המצויות על פניו היא המשך השחלה עם זרע בתוכה, ולכן הן ראויות יותר להיקרא הפרי.
עלי צמח התות נחלקים לשלוש אונות, ופרחי הצמח לבנים.
הצמח מצמיח שלוחות – גבעולים הזוחלים על פני הקרקע ומצמיחים שורשים, וכך יכול כל צמח להוסיף וליצור צמחים חדשים ברבייה וגטטיבית.
בשנת 2012 פותח זן פיינברי בצבע לבן.
נתונים על כמויות (בטונות) של תות שדה המגודל במדינות שונות:
נכון לשנת 2016, ספרד היא היצואנית הראשונה בעולם, לאחריה ארצות הברית ובמקום השלישי מרוקו.
זני תות השדה בישראל מוצאם מקליפורניה.
תות השדה בישראל גדל בחורף.
עד שנות השישים, גדל התות בשדה פתוח והניב בחודש מרץ.
היום מגדלים אותו גם מתחת למעטה פלסטי מוגן מגשם, קור, ברד ורוח.
והתנובה היא מחודש דצמבר עד חודש יוני.
בארץ טופחו ומטופחים זנים כגון מלאך, תמר, אורלי, יובל, חירות, ברק, רותמי, שקד, רוקי ומתן - רובם על ידי מכון וולקני ומיעוטם על ידי חברות מסחריות.
תּוּת (שם מדעי: .Morus L) הוא סוג של עצי פרי או שיחים נשירים, בעל צֶמֶג (תַּחְלִיב צִמְחִי, לָטֵקְס) ממשפחת התותיים (Moraceae Gaudich.).
הסיווג של מיני הסוג שנוי במחלוקת, בין היתר בשל קיום בני-כלאים פוריים; הסיווג המקובל מונה כיום 17 מינים בלבד, אף על פי שיש פרסומים של מעל 180 מינים שונים.
צמחי התות הם חד-ביתיים או דו-ביתיים.
העץ הצעיר גדל בקצב מהיר, אך הקצב מאט וגובהו של עץ בוגר מגיע בדרך כלל ל-10 עד 15 מטרים.
בדרך כלל הצמח מפיץ את הזרעים באמצעות בעלי חיים (בעיקר עטלפים וציפורים).
עצי התות מתחילים ללבלב בחודש אפריל והפירות מבשילים בחודשים אפריל-מאי.
הסוג תות (Morus) נפוץ באופן טבעי מאיראן לאיי הקוריל וממערב מלזיה, צפון ומרכז אמריקה, ומערב דרום אמריקה.
הוא כולל 17 מינים בשתי יבשות שרובם באסיה ובאקלים ממוזג.
13 מינים באסיה – נפוצים באקלים ממוזג (10 מינים), סובטרופי (2 מינים) וטרופי לח (מין אחד).
4 מינים באמריקה – נפוצים באקלים ממוזג (מין אחד), טרופי לח (2 מינים) ומדבר וחורש יובשני (מין אחד).
הניצנים הרדומים בחורף עטופים ב-3 עד 6 קשקשים רעופים.
הלוואים חופשיים, ממוקמים בצדי בסיס הפטוטרת ונושרים בקלות או בהקדם.
העלים מסורגים והטרף שלהם פשוט עד מאונה עמוקות ככף יד והשוליים משוננים.
הם בעלי 3 עד 5 עורקים ראשיים שיוצאים מבסיסם ועורקים משניים מנוצים.
התפרחות הזכריות חיקיות, בדרך כלל בזוגות, שיבוליות, מרובות פרחים, בעלי עוקץ קצר.
תפרחות הנקבה הן משיבולת קצרה ועד כדורית.
הפרחים חד-מיניים וקטנים, העטיף פשוט ללא כותרת עם 4 עלי גביע.
הפרחים הזכריים: אונות הגביע חופפות; אבקנים מתכופפים בניצן; עמוד עלי ראשוני ומנוון בדרך כלל קיים.
פרחי נקבה: יושבים; אונות הגביע חופפות, משתיירות בפרי; השחלה עלית עם מגורה אחת או שתיים; עמוד עלי קיים או לא; צלקת מפצלת לשני חלקים, פלומה או מעין יבלות זעירות בהיקף.
הפרי פרי מדומה עסיסי שנושר כיחידה אחת.
אחרי הַאֲבָקָה והפריה מתפתחת מכל עלה שחלה אגוזית (פרי יבש שאינו נפתח בהבשילו) קטנה וקשה.
במהלך ההבשלה מתאחים ארבעת עלי העטיף, מתמלאים מוהל עסיסי ומתוק, תופחים, ומתערים בדופן עלה השחלה ובאגוזית.
וכך, הופך מקבץ האגוזיות לפרי מדומה.
הזרע פחות או יותר כדורי בעל אנדוספרם; העובר מעוקל ושטוח; והטבורית אליפטית.
עלי העץ הם מזונם הכמעט בלעדי של זחלי טוואי המשי, ומכאן חשיבותם הכלכלית בתעשיית המשי.
את טוואי המשי מגדלים בעיקר בסין, בה מגדלים את עצי התות במטעים גדולים ומפקעות העש מפיקים את סיבי המשי.
סין היא היצרנית הגדולה ביותר של משי, בזכות מספר עצי התות העצום שגדלים בה.
קיימים גם תת-מינים הנקראים "בכותי" (pendula), שענפיהם צומחים כלפי מטה ויוצרים כעין סוכה עם חלל פנימי ומשמשים בעיקר לנוי.
הללו קיימים גם במין הלבן (Morus alba) וגם במין השחור (Morus nigra).
הפירות אדומים או לבנים ומבשילים בקיץ.
תת מינים אלה מתאימים לגידול כאלמנט פיסולי.
ניתן להשתמש בשבבי העץ לעישון בשר, וכן לרהיטים.
ברומניה נעשה שימוש בחביות מעץ תות ליישון משקה אלכוהולי צויקה.
תותים עשירים ברכיבים תזונתיים חשובים, כולל ברזל, ויטמין B2, ויטמין C, ויטמין K, אשלגן, זרחן, וסידן.
הם מכילים כמות גדולה של תרכובות אורגניות, כולל Phytonutrients, Zeaxanthin, רסברטרול, אנתוציאנין, לוטאין, ותרכובות פוליפנוליות שונות.
תותים מועילים למערכת עיכול, להורדת הכולסטרול הרע, לסיוע בירידה במשקל, לשיפור זרימת הדם, לבניית רקמות עצם, ולחיזוק המערכת החיסונית.
הם מאטים את תהליך ההזדקנות, אנטי דלקתיים, מסייעים בהורדת לחץ הדם משפרים את המטבוליזם הכללי ובעלי פוטנציאל אנטי סרטניות.
בארץ ישראל ובאגן הים התיכון אוקלמו שני עצי התות.
התות השחור הוותיק יותר הגיע במאה השישית לספירה ממערב אסיה לאזור ותורבת כעץ פרי.
תות לבן הגיע במאה ה-12 ממרכז ומזרח סין לטובת תעשיית המשי.
בישראל נפוצים בעיקר מיני התות הבאים:
תות שחור (Morus nigra) - עץ ענף ורחב נוף, גובהו מגיע עד 10 מ', ענפיו חום כהה, ענפיו הצעירים שעירים.
העלים ירוקים ובלתי מבריקים וצדם העליון מחוספס ובסיסם דמוי לב.
הפרי אורכו כדי 2.5 ס"מ וצבעו ארגמני או שחור וטעמו חמצמץ.
תות לבן (Morus alba) - עץ ענף ורחב נוף ועגול, גובהו מגיע עד 15 מ', ענפיו אפורים או אפרפרים-צהבהבים, ענפיו הצעירים אינם שעירים.
העלים דקים, קירחים וצבעם ירוק בהיר.
הטרף על פי רוב לא סימטרי ובסיסו ישר כמעט או דמוי לב.
הפרי אורכו כדי 1 עד 2 ס"מ וצבעו לבנבן עם נגיעות סגולות עד סגול כהה או ארגמן וטעמו מתוק.
תות פקיסטני (Morus macroura) הידוע בפירותיו הארוכים.
תוּשֶתי (בגאורגית: თუშეთი) או טושתיה במקורות רוסיים ואירופאיים, הוא אזור היסטורי-גאוגרפי קטן במזרח גאורגיה.
שטחו כולל את נפת אחמטה שבקצה הצפוני של מחוז קאחתי בגאורגיה.
תושתי ממוקם במדרונות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול וגובל בצ'צ'ניה מצפון ודאגסטן ממזרח השייכות לרוסיה.
כמו כן, גובל תושתי במחוז ההיסטורי של קאחתי, פשאבי-חבסורתי מדרום וממערב.
הוא כולל עשרה כפרים, ביניהם אומלו ודרתלו, כאשר אומלו הוא הגדול מביניהם.
האוכלוסייה האתנית של האזור היא ברובה של גאורגים המכונים "תושים" ("თუშები", תוּשֶבּי).
היסטורית, תושתי כוללת ארבע קהילות הרריות המקיפות את עמק נהר האלזני:
צובא (წოვა) או צובא-תושים (წოვა-თუშები), אשר צאצאיהם נקראים באצים (ბაცი) דוברי הבאצב
"פּיריכּיתי תושתי" ("პირიქითი თუშეთი"), הידוע גם בשם "תושתי של פארסמן", הוא רכס הרים, שבין ההרים בו נמצא גם הר הטבולי המתנוסס לגובה של 4,493 מטר.
הראשונים שאכלסו את הפרובינציה היו גאורגים פגנים מפחובי, שמצאו מפלט בהרים הלא מיושבים במהלך המרד שלהם כנגד ניצורם על ידי מיריאן השלישי מלך איבריה בתחילת שנות השלושים של המאה הרביעית.
כתוצאה מכך המירו בכוח את דתם לנצרות מפחד המלכים הגאורגים.
אחרי נפילת הממלכה הגאורגית המאוחדת, במאה ה-15, הייתה תושתי תחת שליטתם של מלכים קאחיים.
במאה ה-16, הבאצבים (קרובי משפחה של הצ'צ'נים והאינגושטים), החלו להתיישב ברכס צובה של תושתי.
המלך לבן מלך קאחתי (1520–1574) הבטיח להם את עמק האלוואני בתמורה לשירותים צבאיים.
הם נקראו בידי גאורגים מקומיים "תושי-צובה" (התושים מצובה), ונטמעו במהירות בגאורגים המקומיים והשתמשו גם בשפה הגאורגית וגם בשפתם המקורית, באצב.
כיום שפה זו מדוברת בכפר אלוואני עילית (זמו אלוואני).
במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות, בשנים 1942–1943, מיעוט של מורדים אנטי סובייטים התמקמו באזור זה.
באופן מסורתי, התושים הם רועי צאן.
הגאודה התושית והצמר התושתי האיכותי מפורסמים באיכותם ומיוצאים לרוסיה ולאירופה.
גם כיום הצאן והבקר הם הענפים המובילים בכלכלה של הרמה התושית.
הרועים המקומיים מעבירים את חודשי הקיץ באזורים הגבוהים של תושתי אבל חיים בכפרים שנמצאים נמוך יותר, "אלוואני עילית" ו"אלוואני תחתית" בחורף.
המנהגים והמסורות שלהם דומים לגאורגים החיים באזורים ההרריים של מזרח גאורגיה (כמו החבסורים).
תושתי הוא אחד האזורים שלא השתנו אקולוגית בקווקז, ואזור פופולרי לטרקים בהרים.
תותב (מכונה גם פרותזה, מאנגלית: Prosthesis) הוא אביזר מכני התופס את מקומו הפיזי של איבר אשר חסר בגוף, ומבחינה תפקודית ממלא, באופן מלא או חלקי, את תפקידו של האיבר החסר.
תותב יכול להיות אביזר של טכנולוגיה מסייעת או אביזר של קוסמטיקה.
תותב קוסמטי בא למלא פונקציה אסתטית בלבד והוא נראה, עד כמה שאפשר, כמו חלק הגוף שאבד (כדוגמת עין זכוכית שאינה מסיעת לראיה אלא רק משווה לאדם מראה חסר לקות).
לעומת זאת, תותב שהוא אביזר טכנולוגיה מסייעת מתפקד עד כמה שאפשר כמו חלק הגוף שאבד אך עשוי להיראות שונה לחלוטין מהאיבר אותו הוא מחליף (כדוגמת יד תותבת שמאפשרת לאחוז בחפצים ונראית כמו צבת).
גפיים תותבות הוכרו כבר בימי קדם, במצרים העתיקה, ומאז הן משתכללות.
תותב יכול להחליף גפה שלמה שנקטעה, או חלק ממנה, לרבות החלפת אצבע.
ככלל, ככל שהקטיעה של הגפה מצויה במקום דיסטלי יותר (רחוק יותר ממרכז גוף האדם) כך התותב יכול לסייע יותר מבחינה תפקודית.
לגפה תותבת יש שלושה חלקים:
התושבת - חלק הגפה הפרוקסימלי (המקורב אל מרכז גוף המשתמש), המתחבר אל הגדם.
התושבת היא, למעשה, ממשק המשתמש.
החלק המרכזי - זה שאינו בא במגע לא עם המשתמש ולא עם העצמים שעליו לתמרן.
החלק המרכזי יכול להיות פשוט כמו מוט או בעל מנגנונים מכניים וחשמליים מסובכים.
הטרמינל (הקצה; הסיומת) - חלק הגפה הדיסטלי (הרחוק ממרכז הגוף).
חלק זה בא במגע עם העצמים שהמשתמש מתמרן.
התושבת צריכה להיות יציבה, נוחה למגע ממושך (במרבית שעות היום, בכול יום) ובריאה למגע ממושך.
הדבר חשוב במיוחד עבור תושבות הרגליים התותבות שעליהן נשען כל משקל הגוף.
פיתוח התושבות היה שלב חשוב בפיתוח התותבות.
אחד התותבים הנפוצים בעולם הוא רגל תותבת.
רגליים תותבות מסווגות הן על פי תפקודן והן על פי אורכו של החלק החסר של הרגל והמפרק המתפקד שמעל לקטיעה.
יש רגליים תותבות שמחליפות רגל שנקטעה לאורך הירך או בברך עצמה, יש המחליפות רגל שנקטעה לאורך השוק ויש המחליפות רגל שנקטעה בקרסול.
רגליים תותבות מותקנות לאנשים שאיבדו את רגלם כתוצאה מחבלה, למשל בשל תאונה או אירוע אלים, שעברו ניתוח קטיעה בעקבות מחלה כגון סוכרת, שעברו ניתוח קטיעה עקב פגם מולד ברגל או שנולדו בלא רגל (כ 5% מבעלי הגפיים הקטועות נולדו עם קטיעה).
רעיון הרגל התותבת מוכר מזה אלפי שנים ורגלים תותבות הוזכרו ביצירות ספרות מוכרות וותיקות כמו אי המטמון.
למרות זאת, היכולת להרכיב רגליים תותבות מוצלחות איננה כה ותיקה והרכבתן איננה פשוטה.
האתגר הגדול בהרכבת רגל תותבת הוא הרכבת התושבת המקשרת את התותב אל הגדם.
עיצוב החיבור כך שלא יכאיב כאשר כל משקל הגוף שעון על הגדם ולא יתפרק כאשר הרגל מונפת בזמן הליכה או ריצה, אינו פשוט.
אתגרים אחרים בעיצוב הרגל התותבת הם החלפת פעולת הברך והקרסול ובניית תותב קל משקל וקל מימון.
במרבית הרגליים התותבות יש קרסול מקובע והטרמינל, המחליף את כף הרגל, עשוי מחומר גמיש או ספוגי, המתכופף עם השענת משקל הגוף עליו.
לעומת זאת, בהחלפת פעולת הברך, הושקעו מאמצים הנדסיים רבים.
ברך של רגל תותבת אמורה להתכופף כשהרגל מונפת ולהינעל כשהטרמינל מונח על הארץ.
נעילה קבועה יוצרת סרבול וכיפוף בזמן שאינו מתאים וגורם לנפילת המשתמש.
סוג הרגל התותבת הנפוץ ביותר בחלוקה על פי תפקוד הוא רגל תותבת המותאמת להליכה בסביבה עירונית.
סוגים אחרים הם רגל תותבת זולה המותאמת להליכה עבור העובדים בסביבה השוחקת רגליים תותבות או עבור אזרחי מדינות עולם שלישי, רגל תותבת המותאמת לריצה ורגל תותבת קוסמטית.
הרגליים התותבות הקוסמטיות נדירות ביחס לידיים התותבות הקוסמטיות.
בין אוכלוסיית גדועי הידיים לבין אוכלוסיית קטועי הרגליים ישנם הבדלים, מעבר להבדל גפה החסרה.
בעוד שלאחר עתות שלום ממושכות, יש ברוב החברות מספר דומה של גברים ונשים קטועי רגליים, באוכלוסיית גדועי הידיים יש על פי רוב ייצוג רב יותר לגברים.
זאת כנראה בשל נטייתם להיקלע לתאונות עם מיכון כבד כגון מיכון חקלאי.
הבדל אחר בין אוכלוסיות גדועי הידיים לקטועי הרגליים הוא, שאצל גדועי יד אחת יש נטייה יותר גדולה לוותר על התותב, להסתפק בתותב עם תפקוד מוגבל או לצרוך תותב בעל ערך קוסמטי בלבד.
ויתור על תותב בכלל בולט במיוחד אצל בעלי קטיעה מולדת.
מלבד זאת, בניגוד לקטיעת רגל פגומה לצורך החלפתה בתותב המאפשר הליכה, גדיעת יד פגומה על מנת להחליפה בתותב יעיל ממנה היא דבר שכמעט ואינו קיים.
עיקר ההבדלים בין הידיים התותבות הוא בחלק שלהן המחליף את כף היד.
חלק זה מכונה "טרמינל", דהיינו, סיומת.
יד תותבת מודרנית (שאינה קוסמטית בלבד) יכולה לאחוז בחפצים, לשאת אותם ולשחרר אותם.
תנועות האחיזה והשחרור של כף היד התותבת עשויות להיות נשלטות בעזרת רתמות, על ידי חלקים אחרים של הזרוע או על ידי הזרוע השנייה.
הן עשויות להיעזר באנרגיית השרירים בלבד, בסוללות חשמליות או בשני מקורות האנרגיה גם יחד.
את הרתמות אפשר לסדר כך, שכאשר המרפק מתיישר, או כאשר הכתף שולחת את הזרוע קדימה, כף היד התותבת נפתחת וכשהמרפק מכופף, או כשהזרוע מתקרבת לחזה, כף היד נסגרת.
בעזרת רתמות ניתן גם ליצור מצב בו המשתמש יוכל לבחור מתי היד התותבת תחקה את פעולת היד השנייה.
סוג טרמינל נפוץ ליד תותבת תפקודית (לא קוסמטית), נקרא "5X".
זהו טרמינל בעל צורת צבת מעוקל עם קצה קהה.
טרמינל כזה יכול לשמש הן כאצבע ללחיצה, הן כצבת לאחיזה והן כקרס ללפיתה.
פנים הצבת מצופה גומי רך כדי לא לפגום בחפצים בהם אוחז המשתמש.
מתח הרתמות מגיע אל הטרמינל בעזרת גיד מתכת וגורם לפתיחת הצבת.
סגירת הצבת מתאפשרת בעזרת גומייה המצויה בבסיסו.
ישנם טרמינלים לידיים תותבות שיכולות לבצע יותר מסוג אחד של סגירה ופתיחה.
הם מאפשרים כמה תנועות אחיזה וגם יישור אצבע בודדת כדי להקליד על המחשב.
אולם, נכון לשנת 2012, הן נדירות יחסית.
סוג נדיר אחר של תותבות יד הוא תותבות לענף ספורט נכים מסוים, כמו תותבות שחיה.
דרך נדירה וניסויית להפעיל יד תותבת הוא בעזרת פלט גלי מוח (EEG) או פלט EMG מקצות העצבים שבגדם.
ידיים תותבות כאלה מכילות מחשב, סוללה, מנועים חיישנים ואמצעי פלט באמצעות לחץ ורעד על עור הגדם.
הן נקראות ידיים ביוניות והן אמורות לאפשר מגוון תנועות רחב.
נכון לשנת 2012, הן בשלבי ניסוי וקשה לדעת עד כמה השימוש בהן יהפוך לנוח ולמקובל.
תותבות מתוחכמות, יקרות וכבדות אלו אמורות להחליף את היד הדומיננטית של המשתמש וקהל היעד שלהן הוא גדעי שתי הידיים; אדם שנגדעה לו יד אחת, גם אם היא הדומיננטית, יחליף בהדרגה את ידו הדומיננטית ויסתפק ביד בעלת תפקוד מוגבל בתור היד שאינה כזו.
נעשה ניסיון לשווק מיישרים (אורטזות), המפעילות ידיים משותקות, או ידיים עם גידים קרועים, בעזרת רתמות כמו של פרוטזות.
מיישרים הם מכשירים המורכבים על אבר קיים כדי לשפר את תפקודו.
אולם, מכשירים אלה התבררו כלא נוחים להרכבה יום-יומית, מה גם שהשימוש בהם דרש ניתוח להתאמת היד אליהם ותרגול ממושך בריפוי בעיסוק.
נכון לשנת 2012, אצבעות תותבות, למעט מקרים נדירים יחסית של אגודלים תותבים, הן תותבות אסתטיות בלבד.
הכשרתם של ספקי גפיים תותבות
אספקת תותבות היא ענף באספקת טכנולוגיה מסייעת - מקצוע פרא-רפואי.
הספק הוא גם האיש המרכיב את האיברים התותבים.
הרכבת תותבות מצריכה למידת נושאים בהנדסה, הנדסת אנוש, הנדסת חומרים, אנטומיה, פיזיולוגיה, אספקת טכנולוגיה מסייעת, עבודה בבית מלאכה, עיצוב וגיוס הון - לשם מימון התותבות מהביטוחים הרפואיים, מתוכניות סיוע ממשלתיות ומגופים התנדבותיים.
הלימודים בתחום זה נמשכים כחמש שנים כולל ההתמחות.
קיימות אוניברסיטאות כמו Northwestern University שבאילינוי המציעות מסלול לימודים העוסק באספקת תותבות ומישרים.
מישרים (אורטזות) הם התקנים לשיפור תפקוד איברים המורכבים על איבר קיים.
חלקי מפרק ופרק תותבים מושמים במקומם בניתוחי החלפת מפרק.
הכשרתו של הספק שלהם היא כירורגיה אורתופדית.
הסוג הבולט של חלקי מפרק ופרק תותבים הוא ממתכת אשר אליה הגוף לא מפתח תגובה חיסונית.
סוג זה של תותב מחליף חלק מעצם שלא יכולה להתאחות היטב אחרי שבר במטרה לזרז את איחוי העצם סביבו או במטרה להחליף לחלוטין את כל חלק העצם החסר.
סוג אחר של חלקי מפרק תותבים הוא רצועות פלסטיות שמחליפות רצועות טבעיות.
הן מוברגות לעצמות בעזרת ברגים ממתכת אשר אינה יוצרת תגובה חיסונית.
עם זאת, לא כל ניתוח לאיחוי רצועות ועצמות משאיר בגוף מתכות וחלקי פלסטיק.
לתותבות המחליפות עיניים (Ocular prosthetic) ואפרכסות אוזן ואצבעות יש ערך אסתטי בלבד (יש יוצאי דופן מעטים בתחום האגודלים התותבים).
הן מעוצבות לרוב בידי אדם ששם את דגש עבודתו על ניסיון לדמות איברים אלה לאיברים המקבילים של המטופל.
עין תותבת מושמת במקומה בעזרת ניתוח ובמידת האפשר מחברים אליה את שרירי העין החסרה כדי שהתותב ינוע באופן התואם את העין השנייה.
בשנים האחרונות הצליחו ליצור אבות טיפוס לעיניים ביוניות, שמחליפות את העיניים האנושיות באופן חלקי ביותר.
העיניים האלו משתמשות בעצבים כדי לתקשר עם המוח ומבדילות בעיקר בין חושך מוחלט לבין נקודות אור.
מערכת שיניים תותבות (Dentures) מחליפה את כל או כמעט את כל השיניים הטבעיות בפעולות הנגיסה והלעיסה, בעלת חשיבות אנטומית ופיזיונומית וכמו כן היא בעלת ערך קוסמטי-אסתטי רב.
בעבר השיניים עבור התותבות היו מיוצרות מעץ ואף משיניהם של עבדים, בהתאם למעמדו ויכולתו הכלכלית של בעל התותבות.
כיום השיניים עשויות מחומרים אקריליים.
מערכת שיניים תותבות נפוצה מאוד אצל אנשים זקנים בעשור הראשון של המאה ה-21. אחד האנשים הראשונים שידוע שהשתמש בשיניים תותבות היה נשיא ארצות הברית הראשון, הגנרל ג'ורג' וושינגטון.
אחד הממציאים החשובים בתחום היה הממציא והנדבן הציוני שמואל בלום.
גברים הסובלים מאובדן מוחלט של יכולת הזקפה יכולים לעבור ניתוח בו מוחלפות הרקמות המתמלאות בדם בעת הזקפה (Corpora Cavernosa) בתותב מתנפח.
התותב מותקן בתוך הפין והוא מתנפח בהפעלה של מנגנון בעזרת היד.
החלפת רקמות אלה בתותב היא בלתי הפיכה.
איברים פנימיים המצויים בחלל הבטן ובית החזה עשויים לתפקד שלא כהלכה כתוצאה מחבלה, מום מולד או מחלה ויש צורך להחליפם.
תותבים עבור איברים אלה הם נדירים ביותר.
מאז שנות השמונים של המאה העשרים נעשים מחקרים רבים למציאת דרכי יצור תותבים לאיברים פנימיים.
מרבית המחקרים האלה עוסקים בפיתוח לב מלאכותי.
אולם, נכון לשנת 2007, שיווק תותבים לאיברים אלה טרם הצליח.
היתרונות בהשתלה של תותבים עבור איברים פנימיים מחלל החזה והבטן על פני השתלה מאדם אחר או מבעל חיים הם עצומים.
אין צורך לאתר תורם מתאים (על מנת לצמצם את סיכויי דחיית השתל על ידי המערכת החיסונית) אין צורך שהתורם ימות בסמיכות לזמן ומקום הנתרם הזקוק לאיבר בדחיפות ואין צורך לקחת תרופות לדיכוי שארית התגובה החיסונית.
כמו כן, אנשים רבים נפטרים בעודם ממתינים למציאת תורם או בשל דחיית השתל.
בנוסף לזאת, השתלות איברים אלו הן מן היקרות שבטיפולים הרפואיים.
זמינות גבוהה של תותבים והפטור מניתוח התורם עשויים גם להוזיל את מחירי הטיפול.
גפיים תותבות הן סימנים בולטים לעין ללקות קשה והם גם אמצעי טכנולוגיה מסייעת ותיקים יחסית.
על כן התגבשה מסורת של מסרים הקשורים בהם באמנות.
הרגל והיד התותבת, לצידה של הרטייה המסתירה ארובת עין חשופה, הפכו לאחד ממאפייניה הקבועים של דמות שודד הים הנועז.
מעבר לסימן ההיכר לשודד הים או לימאי הוותיק, כמו בשיר "רגל מעץ" של בני ברמן.
שודד זה, כפי שמוצג, למשל, ביצירות אי המטמון ופיטר פן, הוא חזק דיו כדי לגבור בקרב על אנשים חסרי לקות.
דמות זו קיבלה השראה, ככל הנראה, מהאדמירל הנועז הוריישו נלסון.
ישנן גם יצירות שמשתמשות בתותבות כדי להמחיש את נועזותו של לוחם שאינו ימאי או שודד ים.
ניתן למנות ביניהן את הנמלט – שבו האריסון פורד מגלם רופא שאינו מצליח להילחם נגד אדם בעל יד תותבת שרוצח את אשתו.
דמותו של פורד גם אינה מצליח להביא את הרוצח למשפט עד שהיא פורצת לתיקים רפואיים כדי לאפיין את הרוצח על פי התותב.
סרט בולט אחר ביניהם הוא הדרקון של ברוס לי – שבו לוחם מרושע שמתיימר להילחם רק בידיים ריקות מחזיק סליק שלם של ידיים תותבות המשמשות ככלי נשק.
סרטי הפרודיה הנמלט מת מצחוק וסרט מטוגן (בו מוקדש פרק שלם לפרודיה על "הדרקון") שמים מוטיב זה ללעג ומזכירים לקהל שנכים הם אנשים חלשים מבחינה גופנית.
ישנן גם יצירות בהן התותב מופיע בהקשרים אחרים.
הסרט "למצוא את ארץ לעולם לא", שמתאר את סיפור כתיבתו של "פיטר פן" מציג את היד התותבת דמוית הוו של קפטן הוק (מילולית: סרן וו) כסמל דווקא למחלה סופנית.
הסרט מזכיר שביצירה פיטר פן היד התותבת אינה סימן שתמיד היה לדמותו קפטן הוק.
ידו של הוק, עם שעון היד שהיה עליה, נטרפה בידי תנין.
תנין זה עדיין רודף אחרי קפטן הוק במטרה לטרוף דווקא אותו בשלמותו ובכל פעם שהתנין מתקרב אל הקפטן, הקפטן שומע את קול תקתוק השעון.
יצירה אחרת המציגה את התותב באור שונה היא פורסט גאמפ.
ביצירה זו הרגלים התותבות שמפקדו וידידו של גיבור הסרט מוכן להרכיב, לקראת סוף הסרט, הן סימן לחזרה לשגרה ותפקוד נורמלי.
הן סימן לאושר וליציאה מתפקיד הלוחם הנועז.
שימוש זה במוטיב בולט במיוחד לאור הצגתה יוצאת הדופן של לקותו השכלית של הגיבור בסרט.
לקות זו מוצגת כמתנה שמאפשרת שימוש בהיגיון פשוט ובריא.
תּוּת לבן (שם מדעי: Morus alba) הוא מין עץ פרי, נשיר, בינוני-גדול, חד-מיני ודו-ביתי, אחד מ-17 מינים של הסוג תות (Morus) ממשפחת התותיים (Moraceae).
מוצאו ממרכז ומזרח סין, הוא תורבת לפני כ-4,500 שנה ועליו שימשו כמזון לטוואי המשי בסין וביפן.
מסין הופץ העץ לדרום אירופה והמזרח התיכון החל ממאה ה-12 לטובת תעשיית המשי ובהמשך התאקלם לגמרי באזורים רבים בעולם.
בישראל הוא נחשב לעץ תרבות וגדל גם כפליט-תרבות (צמח מתורבת, שפרטים ממנו נפוצו ונקלטו בבתי גידול טבעיים ללא סיוע האדם).
הוא גדל בגינות בתים, בשטחים פתוחים, בשולי מטעים, בפארקים עירוניים וליד מקורות מים.
הוא נפוץ בכל ישראל למעט בקעת הירדן, הערבה ודרום הנגב.
פריו נישא על עוקץ ארוך, שיכול להגיע עד לאורך הפרי, וצבעו לבן עם נגיעות סגול בהיר, או סגול-שחור (למרות שמו).
פריו של התות השחור (Morus nigra) אף הוא בגוונים של סגול-שחור, אבל יש לו עוקץ קצר מאוד ולפעמים הפרי צמוד לענף.
תות לבן ניכר בעליו הגדולים והרחבים דמויי לב, ובפירותיו המיוחדים שצבעם לבן או סגול-שחור (למרות שמו).
הוא מגיע לגובה 9 עד 10 מטרים ולקוטר נוף רחב של 9 מטרים.
יש מקומות בעולם המדווחים על גובה של 15 מטרים ואף יותר.
צמרת העץ מעוגלת, רחבה, וצפופה, אם כי לעיתים נראים ענפים מתפרצים לגובה ולצדדים.
היקף הגזע 1.5 עד 2 מטרים וקליפתו דקה, מחוספסת ומתולמת בצורה רדודה עם רכסים פתלתלים צרים לאורכה, צבעו משתנה מחום בהיר, חום-אפור ועד חום-שחור בעצים זקנים.
גזע בהיר וגבוה עד לפיצולו לענפים צדדיים משמעותו שהעץ צמח במהירות תוך התמודדות על אור השמש.
הענפים הצעירים שעירים, לפעמים קרחים וצבעם כתום-חום או ירוק כהה עם גוון אדמדם.
בקליפת הענפים עֲדַשְׁתִּיּוֹת (lenticels), בולטות, סגלגלות (אליפטיות) וחומות אדמדמות.
הניצנים דמוי ביצה, 4 עד 6 מ"מ, קודקודם חד עד מעוגל; קשקשים חיצוניים בצבע צהוב-חום עם שוליים כהים, קירחים או עם כמה טריכומות בשוליים;
לרוב, לאחר כריתה מתפתחים מהגדם נצרים, שעליהם בעלי אונות וצבעם ירוק בהיר.
מערכת השורשים עמוקה, אגרסיבית ופרוסה על שטח גדול.
לעץ קצב צימוח מהיר, והוא משגשג באדמה עשירה בחומר אורגני ומנוקזת היטב בתנאים של שפע אור ואקלים חם, אך הוא יכול לגדול בתנאים קשים למדי.
הוא יכול לגדול על מגוון רחב של קרקעות כולל קרקע גירנית או מלוחה.
הוא אינו רגיש ביותר לקור וצריכת המים שלו נמוכה.
הוא עמיד לזיהום אוויר, לגיזום, לרוחות עזות ועמידותו בינונית למליחות.
אורך חייו של התות הלבן אינו גדול, אם כי יש ברחבי הארץ לא מעט עצים אשר עברו את שנתם המאה והם עדיין חיוניים.
העצים עשויים להגיע לגיל גבוה (200 עד 300 שנים ויותר).
עצים עתיקים ניתן למצוא ליד כנסיות ומסגדים בעין כרם ובאבו גוש, בלוד, בבית לחם, בפקיעין, ובפארק המעיין במטולה.
בעצים עתיקים נראית לפעמים תופעה של ריקבון בתוך הגזע ואילו בהיקפו מתפתחת רקמה חדשה וחיונית, אשר מאפשרת לעץ להמשיך ולגדול.
עוד תופעה בעצים בוגרים, היא התמוטטות הגזע הראשי וקריסתו, כאשר בסמוך לתחתית הגזע צומחים ענפים חדשים (נצרים) המצמחים עלים ופירות.
כך שיכול להיות שעצי התות העתיקים הם חליפיים, כמו שקורה בחרוב ובזית.
עלי העץ ירוקים, מסורגים, פשוטים, שפתם משוננת עד חרוקה, גדולים, רחבים וארוכים עד כדי 30 ס"מ בעצים צעירים וקטנים יותר בעצים מבוגרים כדי 5 עד 15 ס"מ.
על פי רוב על אותו עץ יכולות להופיע צורות שונות של עלים.
צורת בסיס העלים ממעוגל ועד דמוי לב, וקצה העלים חד או מתחדד עד קהה.
לעיתים קרובות העלים שסועים לאונות ללא צורה אחידה וקבועה.
וישנם הבדלים בצבע ובחספוס בין העלים הצעירים, שצבעם ירוק בהיר, לבין העלים הבוגרים שצבעם ירוק כהה, והם נוקשים ומחוספסים יותר.
הפטוטרת שעירה, ארוכה כדי 2.5 עד 5 ס"מ ונושאת לוואים שעירים מסגלגלים עד אזמליים, שאורכם 5 עד 9 מ"מ.
מן הפטוטרת נמשכים שלושה עורקים ראשיים, הראשי לאמצע הטרף, השני לאונה הימנית והשלישי לשמאלית.
במקרה של עלה מאוצבע, העורקים לשתי האונות התחתונות הם עורקים משניים היוצאים מהעורקים הצדדיים.
בשונה מעלה של תאנה שבה כל חמשת העורקים המגיעים לאונות נמשכים מן הפטוטרת.
לבלוב העלים פורץ באביב על ענפים ערומים ועלווה ירוקה מתפשטת על כל העץ.
בסתיו, בעת שלכת, העלים הופכים לצהוב חום, ובחורף העץ עומד בשלכת, אך עצים הגדלים באזורים טרופיים יכולים להיות ירוקי-עד.
הלבלוב והפריחה חלים באביב בחודשים אפריל יוני.
לבלוב העלים רק מקדים במעט את הפריחה.
תת-לבן הוא עץ דו-ביתי, דהיינו הפרחים הזכריים נמצאים על עץ אחד והפרחים הנקביים נמצאים על עץ אחר.
הַאֲבָקָה נעשית על יד רוח.
התפרחת הזכרית היא תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, עם עוקץ ארוך, דמוית עגיל ירוק מאורך כדי 2 עד 3.5 ס"מ אורכו, מכוסה בפלומה לבנה צפופה שנושרת בשלמותה תוך זמן קצר.
התפרחת הנקבית היא תפרחת צפופה דמוית קרקפת, שעירה ואורכה ס"מ אחד עד 2 ס"מ.
עוקץ התפרחת קצר, אורכו 5 עד 10 מ"מ ופלומתי.
היא מבשילה לפרי עסיסי מדומה.
הפרחים חד-מיניים, זעירים, בעלי 4 עלי עטיף ירקרקים.
הפרחים הזכריים בעלי 4 אונות גביע בצבע ירוק בהיר, אליפטיים רחבים.
המאבקים בעלי 2 מגורות, כדוריים עד צורת כליה.
הפרחים הנקביים בעלי 4 אונות גביע דמויי ביצה ושעירות בשוליים.
שחלה תחתית אחת, קטנה, דמוית ביצה וירוקה סגלגלה.
עמוד העלי נעדר (במזרח הרחוק), אם כי קיים (בישראל), והוא מחולק לשניים.
התות הלבן ידוע במדע בזכות תנועת חלקי הצמח המהירה הכרוכה בשחרור האבקה מהתפרחות שלו.
האבקן פועל כקַטַפּוּלְטָה - הוא כפוף ודרוך ובשעת שחרורו הוא מעיף את גרגרי האבקה שבמאבק, הנמצא בראשו, תוך שחרור אנרגיה אלסטית אגורה ב-25 µs (25 מיליוניות השנייה) בלבד.
התנועה המתקבלת היא כ-560 קמ"ש, יותר ממחצית מהירות הקול, מה שהופך אותה לתנועה המהירה הידועה ביותר בממלכת הצמחים.
פירות עץ תות לבן צבעם לבן או שחור והם פירות מדומים שאורכם 1 עד 3 ס"מ עם עוקץ ארוך.
כל הפירות המדומים שבתפרחת הקטנה, היושבים יחד על אותו ציר מעורים יחד ויוצרים פרי קבוצתי (מורכב), פרי מדומה המוכר כפרי התות.
הפירות מבשילים בתחילת הקיץ, בחודשים מאי עד יולי.
בעץ הנושא פירות שחורים, הפרי משתנה מירוק לאדום ולאחריו לשחור, ופריו הבשל ניכר בצבעו הנוטה לסגול-שחור ואז הוא אכיל וטעמו מתוק.
בעץ הנושא פירות לבנים פריו הבשל ניכר, כאשר בצבעו הלבן ישנן נגיעות של צבע סגול בהיר ובמגעו הרך ואז טעמו מתקתק.
פירות התות נאכלים על ידי ציפורים ועטלפי פירות, והזרעים העטופים קליפה קשה עוברים דרך מערכת העיכול בלי שיפגעו ומופרשים במקומות רחוקים מעץ האם.
מוצא התות הלבן ממרכז ומזרח סין והוא גדל בתרבות זה 4,500 שנה, ואף התאקלם לגמרי באזורים רבים בעולם.
עלי העץ שימשו למאכל לזחלי פרפר המשי בסין וביפן, בשל נוכחות של תרכובות כימיות ייחודיות כמו מורין (פלבונול, morin), בטא-סיטוסטרול (β-sitosterol) בעלים.
תפוצתו העיקרית של התות הלבן (תות המשי) כיום בדרום-מזרח אסיה, נפאל, ממזרח למחוזות מיאנמר, אינדונזיה ובמיוחד בסין וביפן.
כמו כן, מטעים רבים של עצי תות נטעו בהצלחה בשטחים נרחבים ברחבי העולם הממוזג החם לצורך ייצור המשי, מהודו, פקיסטן והרי ההימלאיה עד לגובה 3,300 מטרים, ומערבה דרך אפגניסטן ואיראן לדרום אירופה במשך יותר מאלף שנים.
מסין הופץ העץ במאה ה-12 לאירופה הדרומית, במיוחד לארצות שלאורך חופי הים התיכון והמזרח התיכון.
תות לבן הובא לאמריקה, לאורך חוף הים האטלנטי, בתקופות קולוניאליות בהן נעשה ניסיון להקים את תעשיית המשי.
לאחרונה, הוא התאזרח באופן נרחב באזורים עירוניים במזרח אמריקה הצפונית, שם הוא הוכלא בהצלחה עם תות מקומי (Morus rubra).
כיום קיים חשש רציני להישרדותו הגנטית ארוכת הטווח של תות אדום בגלל הכלאה נרחבת במיוחד באורגון ובווירג'יניה (ארצות הברית).
כתוצאה מכך הוא רשום כצמח פולש בחלקים של אמריקה הצפונית.
הוא נחשב כצמח פולש גם בדרום אפריקה ובברזיל.
עץ התות המוזכר במשנה (מאה שנייה לספירה) אינו תות לבן אלא זן של תות שחור.
התות הלבן, שאפשר שהיה מוכר בארץ כגידול תרבות בשלהי התקופה הביזנטית, הפך לגידול חשוב ונפוץ רק לאחר הכיבוש הערבי.
ישנן עדויות מוצקות לגידולו באזורנו רק מהמאה העשירית ואילך.
התות הלבן תפס מקום מרכזי בנוף החקלאי של הארץ בעיקר בימי הביניים המאוחרים ועד לעת החדשה.
אפשר שרק אז המונח הכללי 'תות' מכוון לתות הלבן, בעוד שהתות השחור נקרא במפורש בשם "שאמי".
החל במאה ה-12 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשו ניסיונות נפל רבים לגדל עצי תות לבן בארץ ישראל לטובת תעשיית המשי.
באמצע המאה ה-16 ניטעו ממנו שטחים נרחבים בסביבת טבריה לפיתוח תעשיית המשי.
מאמצע המאה ה-19 התעוררה התעניינות רבה בארץ ישראל בגידול זחלי טוואי המשי להפקת משי.
באביב 1852 נשתלו 23,000 עצי תות בקרבת שער יפו בירושלים.
בשנת 1853 היו בגן של מונטיפיורי, בסמוך ליפו, 1,200 עצי תות וברמלה היו 14,000. פקעיות המשי נשלחו לעיבוד לביירות ולדמשק שם התעשייה פרחה והייתה רווחית.
בשנת 1860 נפסק גידול תולעי-המשי בארץ ישראל, ישנה סברה שהדבר נבע ממחלה שפגעה בזחלי טוואי המשי כפי שקרה בלבנון ומתנאי האקלים שלא התאימו לגידולם.
לאחר 30 שנים, בסוף המאה ה-19, ניסו שוב להכניסו במושבות הברון רוטשילד.
בשנת 1891 ניטע המטע הראשון בראשון לציון ואחר כך ניטעו בראש פינה, פתח תקווה, מאיר שפיה, ג'ילין, זכרון יעקב ויסוד המעלה ובית הספר החקלאי מקוה ישראל.
סה"כ ניטעו עצי תות על שטח של יותר משלושת אלפים דונם.
פקעיות המשי נשלחו לעיבוד לביירות ולדמשק ואחר כך בראשית המאה 19 אל המַטְוִויָּה שהוקמה בראש פינה.
אל המטוויה הגיעו פקעיות משי מן המושבות היהודיות וגם מהיישובים הערבים באזור מטולה ומן הכפר חצביה.
משלוחי המשי האיכותי הועברו לביירות או חיפה ומשם לאירופה.
בעקבות גירעונות כספיים המטוויה נסגרה בשנת 1904 ובשנת 1906 הופקו פקעיות משי רק במושבה עקרון (מזכרת בתיה).
עם התפשטות השימוש בסיבים מלאכותיים בעולם ירד ערכו של המשי הטבעי, ואתו גם של התות הלבן.
אין בישראל מטעי תות בהיקף מסחרי.
במשק היהודי מגדלים את התות לנוי, לצל ולפרי.
הוא מקובל גם כעץ בוסתנים.
במשק הערבי נהוג גידול מסחרי בממדים קטנים.
בישראל עץ תות לבן נחשב לעץ תרבות וגדל גם כפליט תרבות.
הוא גדל בגינות בתים, בשטחים פתוחים, בשולי מטעים, בפארקים עירוניים, וליד מקורות מים כמו אגם החולה.
הוא נפוץ ממטולה ועמק החולה כולל קריית שמונה ועד צפון הנגב.
ריבוי העצים נעשה על ידי ייחורים, זריעה או הרכבה.
התות מתאים לשתילה בכל ארץ ישראל, במגוון קרקעות, ואינו צרכן מים גדול.
עצים בוגרים בקרקעות כבדות יסתפקו במי גשמים.
עצים צעירים רצוי להשקות עד להתבססות, בקרקעות קלות רצוי לתת השקיית עזר לעצים בוגרים אם לא ירדה כמות גשמים מספקת.
תרבותו של התות הלבן עבור טוואי המשי החלה בסין לפני יותר מ-4,500 שנה.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 מוקצים לגידולו בסין 6,260 קמ"ר.
עלי התות הלבן נחשבים למזון מועדף עבור טוואי המשי.
לשיא ביבול העלים הם מגיעים מגיל 18 עד 20. לא נהוג לקיים עצים שעברו את גיל 50 ונהוג להשאירו נמוך באמצעות גיזום.
חומר גלם לתעשייה: העץ משמש כחומר גלם בהכנת מוצרי ספורט בשל עמידותו, גמישותו והאלסטיות שלו בעיקר למחבטי טניס וכדורי נוצה, מקלות הוקי, רהיטים, כלים חקלאיים, וחומרי בנייה לבית ולסירות.
העצה סיבית ומשמשת באירופה ובסין לייצור נייר.
הסיבים המתקבלים מהקליפה משמשים לתעשיית האריגה.
מזון לבעלי חיים: באזורים שבהם מגבילה העונה היבשה את זמינות הצמחייה על הקרקע, משתמשים בהם כמספוא לבעלי חיים (פרות, עזים, חזירים עופות וכדומה).
מזון לבני האדם: חלקי הצמח, מלבד הפירות הבשלים, רעילים לאדם ויכולים לגרום לכאבי בטן והזיות.
ניתן לאכול את הפירות הבשלים חיים או מבושלים.
מכינים מן הפרי ג'לי, ריבות ותוספת לפשטידות, לחם, לעוגיות או לפודינגים.
הפרי הוא גם מרכיב בהכנת יין התות.
לאחר קלייה וטחינה של הקליפה הפנימית היא משמשת כמעבה מרקים או כתערובת עם דגנים בהכנת לחם.
הניצנים הצעירים שימשו כתחליף לתה.
שימושים נוספים: שדרות עצי תות משמשות כשובר רוח להגנה על בעלי החיים, ולמנוע סחף קרקע.
שוברי רוח יכולים לעזור ליישובים החיים בתנאי חורף קשים להתמודד טוב יותר עם ההשפעה של סופות חורף ולהפחית את עלויות החימום הביתיות במהלך חודשי החורף.
עץ התות לא מוזכר במקרא ולראשונה הופיע בספרות החיצונית.
התות נזכר בפרק ב' של "ספר אחיקר החכם" במשל חכמה שאחיקר מלמד את בנו נדן: "בני, "אל תאץ כשקד השוקד להנץ, ופריו ייאכל לאחרונה, אך השכל כמו תות המאחר להנץ, ופריו ייאכל לראשונה".
לאחר מכן התות מוזכר בס פירות חז"ל.
בכל המקורות הכוונה לזני המין תות שחור (Morus nigra).
ר"ע מברטנורה מפרש: "והתותים - בערבי תו"ת ובלע"ז מורא"ש".
הרמב"ם מפרש "והתותים – אל-תות".
יש מפרשני ימי הביניים שזיהו בעץ תות את ה"בכאים" הנזכרים ב.
לעף מקור השם תות הוא בארצות אירניות וארמניות עד הודו.
בהודו שמו בשפת הסנסקריט "טוּטַה" ובשפה המרטהי – "טוּטִי".
את השם זה אנו מוצאים גם בפרסית "תות".
ושמו בערבית: תות, תות אלשאמי, (פרצאד - תות לבן) - شجرة الفراولة.
עץ התות שפירותיו הלבנים הפכו לאדום נזכר בסיפור אהבתם של פִּירָמוֹס ותיסבֵּי והתאבדותם העקובה מדם בחלק הרביעי של השיר האפי "מטמורפוזות" של המשורר הרומאי אובידיוס.
סיפור אהבתם של פירמוס ותיסבי שימש כמקור ההשראה עבור שייקספיר ל"רומיאו ויוליה", והסיפור עצמו מועלה כמחזה-בתוך-מחזה שמעלות הדמויות בצורה נלעגת בסיומו של "חלום ליל קיץ".
שירו של יוסי בנאי "אני וסימון ומואיז הקטן" מוצב על שלט בגן התות בשכונת אוהל משה שבנחלאות, שכונת ילדותו.
בשיר הוא נזכר בגעגוע בעץ תות שכונתי.
תותח 17 ליטראות הוא תותח שיוצר על ידי הבריטים בתקופת מלחמת העולם השנייה כנשק נגרר נגד טנקים.
באפריל 1941, החליט משרד המלחמה הבריטי שיש לפתח תותח שישמש כלי אחיד גם כתותח נגרר נגד טנקים וגם להתקנה בצריחי הטנקים.
המטרה: תותח שיוכל לחדור 120–150 מ"מ פלדה.
מכאן הוגדר הצורך להשתמש בתותח בעל קוטר של 3 אינץ' (76.2 מילימטר) ופגז במשקל 17 ליטראות.
הצורך בתותח כזה נבע מחסרונות התותח שקדם לו: תותח 6 ליטראות בקוטר 57 מ"מ.
הפיתוח נעשה על ידי תעשיית הנשק הבריטית בתקופת מלחמת העולם השנייה כתותח נגרר נגד טנקים.
ככלל, דמה המבנה הכללי שלו כולל המרכב לתותח ה-6 ליטראות.
התותח היה כלי הנשק הטוב והאפקטיבי ביותר של צבאות בנות הברית במלחמת העולם השנייה כנגד כל סוגי הטנקים הגרמנים.
התקנתו על מרכב של טנק לדוגמה טנק השרמן או על מרכב טנק מסוג ולנטיין, הקנתה לשריון הבריטי לראשונה שילוב של יכולת ניידות וחדירה לכל סוגי הטנקים הגרמנים.
לאחר המלחמה הוחלף התותח במסגרת יחידות הנגד טנקיות הבריטיות בתותח ללא רתע 120 מ"מ.
כתותח של טנק, הוא הוחלף בצבא הבריטי בתותח ה-20 ליטראות הכבד יותר, (84.2 מ"מ) שהותקן בשנת 1948 בטנקי הצנטוריון ובמשחית הטנקים צ'ריוטר.
עוד לפני שתותח ה-6 ליטראות הוכנס לשירות על ידי הצבאות הבריטים, הם שיערו שתותח זה לא יוכל לחדור את השריון של הטנקים הגרמנים שעברו התפתחות מואצת באותן שנים (1941-1943).
תכנון התותח החל בסוף שנת 1940. באביב 1941 החלו הניסיונות בדגם הראשון שיוצר.
את הקרדיט להתקנת תותחי ה-17 ליטראות בטנק השרמן יש לזקוף לזכות מייג'ור ג'ורג' ברייטי מבית הספר לשריון בלולוורת' (Lulworth) אנגליה, כבר בתחילת 1943. אף על פי שבאותו זמן כבר הוחל בהתקנת התותח בטנקים מתוצרת בריטית מסוג צ'לנג'ר, היה 'מייג'ור ברייטי משוכנע שמרכב השרמן מתאים יותר לתותח.
הופעת טנקי הטיגר סימן I הגרמנים בצפון אפריקה, גרמו לזירוז הייצור ולשליחת 100 תותחים ראשונים לחזית זו באביב 1943. היות שתכנון המרכב לא הסתיים, נשלחו 100 תותחים ראשונים אלה על מרכב של תותח 25 ליטראות ונקראו 17/25 pdr.
הצלחות התותח בשדות הקרב, הביאה להחלפת התותחים בעלי הקטרים הקטנים יותר שהיו מותקנים עד אז במספר טנקים בריטים כמו הקרומוול, הצ'רצ'יל, הקנטאור ועוד.
כמו כן הותקן התותח על טנקי השרמן האמריקאים.
טנקים אלה כונו בשם שרמן פיירפליי והם נכנסו לשירות בינואר 1944.
התקנת התותח על טנקי השרמן, הפכה אותם לנשק שאיים אף על הטנקים הגרמנים הטובים ביותר כמו הפנתר והטייגר.
מספר יחידות של תותחים נגררים היו בשרות הצבא המצרי בתש"ח.
אחד הכלים הבודדים מסוג זה שנלקח שלל, לקח חלק בהתקפה השמינית האחרונה על משטרת עיראק סווידאן.
בפקודה שהכין יצחק רבין קצין המבצעים של חזית הדרום במסגרת ההכנות למבצע יואב, הוא רשם 2 תותחי 17 ליטראות.
זו הוכחה חד משמעית לכך שעד אז תפסו כוחות צה"ל כשלל 2 תותחים במצב כשיר עם תחמושת מספקת שהושמשו לקראת הפעולה.
לאחר המלחמה התברר שטנקי השרמן שנרכשו בינתיים עם תותח קצר 75 מ"מ, נחותים לעומת הטנקים שרכש הצבא המצרי מסוג T34. על מנת להתגבר על נחיתות זאת הותקנו בחלקם תותחי 17 ליטראות.
טנקים משופרים אלו נחשפו לציבור לראשונה במצעד צה"ל ביום העצמאות בשנת 1956.
במבצע קדש בשנת 1956, הפעיל הצבא המצרי תותחי 17 ליטראות נגררים וכן תותחים מתנייעים מסוג "ארצ'ר" שהופעלו כנגד השריון הישראלי בחזית סיני, בעיקר בקרב סכר הרואיפה באזור אבו עגילה.
באותו מתחם היו למצרים 6 תותחי 17 ליטראות נגררים ו- 14 תותחים מתנייעים מסוג ארצ'ר.
זו הייתה כנראה ההפעלה המבצעית האחרונה של תותח זה גם ככלי נגרר וגם כתותח מתנייע בדמותו של הארצ'ר.
אחד התותחים המתנייעים האלה מוצג במוזיאון השריון בלטרון.
כלי רכב שנשאו את התותח
שרמן פיירפלי - תותח ה-75 מ"מ קצר הקנה המקורי הוחלף בתותח ה-17 ליטראות הארוך.
ארצ'ר - התותח הותקן על מרכב של טנק בריטי מסוג ולנטיין כדי להפכו למשחית טנקים.
אכילס - הסבה בריטית של משחית הטנקים האמריקאי M10, שהחליפה את התותח האמריקאי המקורי בתותח ה-17 ליטראות.
A30 צ'לנג'ר - טנק בריטי, על בסיס טנק הקרומוול שחומש בתותח זה.
A30 אוונג'ר - משחית טנקים בעל צריח לא מחופה, שתוכנן על בסיס טנק הצ'לנג'ר.
צנטוריון - טנקי הצנטוריון הראשונים חומשו בתותח (עד להחלפתו בתותח 20 ליטראות).
תותח 25 ליטראות הוא כלי ירי ארטילרי שפותח ויוצר במטרה לאחד בכלי ירי אחד שני סוגי תותחים:
תותח שדה מסוג 18 ליטראות היורה בכינון ישיר.
תותח הוביצר "4.5 היורה בכינון עקיף.
בספרות האנגלית נקרא: Libras 25 או גם 25 pdr QF.
האותיות QF פירושן "מהיר ירי".
התותח הוכנס לשירות ערב מלחמת העולם השנייה והיווה, בתקופת המלחמה, את עמוד שדרה של הארטילריה הבריטית ושאר בנות הברית בהיותו תותח שדה וגם הוביצר בעקבות היותו בעל קנה קצר.
התותח הוגדר ככלי ירי ארטילרי הטוב ביותר בזמן המלחמה מבין כל הכלים של הצבאות באירופה למעט תותח ה-88 הגרמני.
בתכנונו שולבו קצב אש גבוה, תחמושת מגוונת נגד טנקים וניידות מעולה.
ביחידות הארטילריה הבריטית החליף התותח הזה את קודמו, ה-18 ליטראות, והמשיך לשרת בהן עד שנות ה-60 של המאה ה-20 ככלי מבצעי ועד שנות ה-80 של המאה ה-20 ככלי לאימון.
התותח שירת גם בצה"ל בחיל התותחנים ממלחמת העצמאות עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, חיפש הצבא הבריטי תחליף מתקדם יותר לשני תותחים: לתותח השדה הסטנדרטי מסוג 18 ליטראות וכן לתותח ההוביצר "4.5. במקום לפתח ולייצר תותח חדש לכל אחד מהתותחים הנ"ל, גמלה ההחלטה לפתח ולייצר תותח אחד שיכלול את התכונות של השניים גם יחד.
התותח היה בעל יכולת כפולה: ירי בזווית הגבהה כמו של הוביצר ביחד עם יכולת של ירי בכינון ישיר זהה לזו של תותח 18 ליטראות.
לשילוב זה היו יתרונות רבים, כמו צמצום סוגי התחמושת בשדה הקרב, וכן חיסכון בייצור ואספקת חלקי חילוף וציוד.
לאחר בדיקה מעמיקה הוחלט שחיל התותחנים זקוק לתותח בקוטר של "3.7 (94 מ"מ) בקרוב ובעל טווח ירי של 15,000 יארד (13.7 ק"מ).
הניסיונות החלו בשנת 1933 בתותחים בני 18, 22, ו-25 ליטראות.
לאחר בדיקת התוצאות הוחלט במטכ"ל הבריטי לאמץ את תותח ה-25 ליטראות כתותח הסטנדרטי העתידי של הצבא הבריטי.
הדגם הראשון הוזמן בשנת 1934 אולם עקב בעיות תקציב, הוחלט שבמקום לייצר תותח חדש, יוחל בייצור תותח שיתבסס על המרכב והכרעיים של דגם ה-18 ליטראות הישן, אולם הקנה והבריח יהיו של ה-25 ליטראות.
בשלב ראשון נשמר המרכב המתפצל (Split Trail) של תותח ה-18 ליטראות.
ההחלטה לאמץ את המרכב של ה-18 ליטראות גרמה לירידה בטווח.
היות שלא ניתן היה לירות מטען חזק דיו שיאפשר לפגז להגיע לטווח הרצוי, על כן הגיע טווח תותח ה-18/25 ל-10.7 ק"מ בלבד.
חלק גדול מתותחים אלה אבד לצבא הבריטי עם הנסיגה במבצע דינמו בחופי דנקרק.
בשנת 1938 חודשו הניסיונות לייצור התותח ואז הוחלט לאמץ את המרכב הסגור (Box Trail) יחד עם הפלטפורמה העגולה.
דגם זה זכה בשם 25 ליטראות סימן 2 עם מרכב סימן 1 .
דגם אחרון זה הפך לתותח הסטנדרטי של הצבא הבריטי.
התוצאה הסופית הייתה תותח בעל טווח ירי גדול יותר, בעל פגז כבד יותר ומהירות לוע גבוהה יותר.
בסופו של התהליך יוצר תותח שדה/הוביצר בעל קוטר קנה של "3.45 (87 מילימטר) בו היו לפגז 3 מטענים הודפים.
לתותח ה-25 ליטראות סימן 2 (עם מרכב סימן 1) היה צוות מפעיל של 6 חיילים:
מכין מרעומים לפגזים - מס' 5.
במקרי חרום הופעל התותח גם על ידי צוות מצומצם של 4 לוחמים.
שלושה סוגי התחמושת כללו פגז חודר שריון (ח"ש), פגז נפיץ רגיל, ופגז עשן.
לפגזים היו ארבעה מטענים הודפים שהשימוש בהם היה בהתאם לטווח הירי.
הפגזים אוחסנו בארגזי מתכת, 8 פגזים בארגז.
ביחידות הבריטיות הופעלו התותחים בסוללות בנות 8 קנים.
כל סוללה נחלקה ל-4 צוותים עצמאיים של 2 קנים בצוות.
בשעת הצורך בניוד, חובר התותח לעגלת תחמושת (Caissons או Limber) שנגררה על ידי רכב מיוחד שתוכנן לכך מתוצרת חברת מוריס (Morris C8 FAT Quad).
כמו כן נגררו התותחים באמצעות משאיות בנות 1.5 טון, 4x4 מתוצרת פורד ושברולט מדגם CMP 15 (פירוש ראשי התיבות הוא CMP- Canadian Millitary Pattern).
כל עגלת תחמושת הכילה 32 פגזים.
המשאית הגוררת (ה-Quad) נשאה את הצוות ואת הציוד שלו.
לכל זוג תותחים הייתה משאית מוריס Quad שלישית שגררה 2 עגלות תחמושת.
כך שבסוללה בת 8 תותחים היו 8 גוררות תותחים Quad, 4 גוררות Quad שכל אחת גררה זוג עגלות עם 64 פגזים וכן היו גם 3 משאיות 3 טון מסוג CMP 60 שנשאו כל אחת 3 טון פגזים.
משאיות אלה היו בדרך כלל מרוחקות מהסוללה מטעמי בטיחות.
כל משאית מוריס (Quad)נשאה פרט לציוד האישי של הצוות גם 24 פגזים נפיצים, 8 פגזים נ"ט וכן 32 פגזים ---.
32 הפגזים שנשאו בעגלת התחמושת ה-Limber ואלה שבמשאית ה - (Quad)היוו התחמושת שנועדה לשימוש המיידי.
לפי יומנו של תותחן בריטי מקרב אל עלמיין, היה מבנה הסוללה הבריטית כדלהלן:
8 תותחים שנגררו על יד 8 רכבי מוריס Quad.
4 משאיות תחמושת Quad שכל אחת מהן גררה עגלת תחמושת (Limber).
3 משאיות תחמושת 3 טון מסוג CMP-60 שנקראו Amn3 ,Amn2 ,Amn1. כל משאית נשאה 480 פגזים.
משאיות התחמושת היו ממוקמות בדרך כלל במרחק רב מהסוללה.
מילוי המשאיות היה באחריות מפקדת הדיוויזיה.
כך לכל תותח הייתה תחמושת שסופקה משתי עגלות נגררות ומשאית Quad.
ברגע שהעגלה הראשונה התרוקנה, הייתה משאית ה Quad השנייה גוררת אותה למרחק ומביאה במקומה את העגלה השנייה המלאה.
בעת פריסת הסוללות הן הוצבו במרחק של 300-600 מטר אחת מהשנייה.
המחלקות בתוך הסוללה הוצבו במרחק של 60-120 מטר אחת מהשנייה.
מרחק זה היה קרוב מספיק לשמירה על קשר ואספקת תחמושת ומספיק רחוק לאפשר הגנה כנגד אש אויב.
עם ההגעה לשטח הירי המתוכנן, הורדה הפלטפורמה העגולה והתותח הועלה עליה.
הפלטפורמה אפשרה להפעיל את התותח במהירות ובצורה קלה יחסית בזווית היקפית של 360 מעלות.