tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעונש על מעילה זו, לקח יהושע את עכן, את רכושו ואת משפחתו לעמק עכור, ודן אותו בסקילה ואת רכושו בשריפה, לרוב הדעות משפחתו הובלה לשם כדי לחזות בבזיונו, אך יש שאומרים שגם משפחתו נידונה.
מפרשי המקרא נחלקו האם עכן נהרג בגלל הגורל או בגלל הודאתו.
לפני מיתתו התוודה עכן, והמשנה () אומרת שבזכות וידויו התכפר חטאו של עכן, ומכאן למדו חז"ל שכל חייבי מיתות צריכים להתוודות קודם מיתתם כדי שיתכפר חטאם.
לפני הסקילה אמר יהושע: .
מאז נקרא שם המקום ההוא עמק עכור.
על-פי המדרש, כל אנשי שבט יהודה התנגדו להסגרתו בידי יהושע, ורק לאחר הפצרות רבות של יהושע כלפי זקני השבט, הסגיר עצמו עכן.
לאחר פרשת עכן, ה' הבטיח ליהושע כי בקרב השני ינצחו לוחמיו.
בקרב זה גם לוחמי בית אל הצטרפו ללחימה.
תוכניתו של יהושע עלתה יפה, הצבא בראשות יהושע יצא מול לוחמי העי והתחיל לסגת, הלוחמים מן המארב כבשו את העיר ושרפו אותה.
יהושע מרים את כידונו וצבאו הסתער על לוחמי העי, כשראו הלוחמים את עירם נשרפת איבדו את רוח הלחימה וניגפו לפני ישראל.
על פי סדר הפסוקים בספר יהושע פרק ח', לאחר סיום הקרב בנה יהושע מזבח בהר עיבל והקריב עליו קורבנות שלמים, כתב את ספר דברים על אבנים והקריא את פרשת הברכות והקללות שבפרשת כי תבוא לפני העם.
חז"ל הקדימו את בניית המזבח לכניסת בני ישראל לארץ, וחלקם תלו את המסע המהיר מהגלגל לאזור שכם בנס, יוסף בן מתתיהו דחה את התרחשות הסיפור לאחרי סיום הכיבוש.
ישנם חוקרים הסוברים כי הסיבה שסיפור מעמד הברכה והקללה הובא לאחר מלחמת העי היא שאמנם הציווי היה שהמעמד יתבצע מיד עם כניסתם לארץ, אך כיבושי יריחו והעי נצרכו בשביל לאפשר מעבר לאזור שכם.
אדוארד רובינסון, זיהה את העי בשנת 1838 כתל מלא בחורבות מדרום לבית אל, זמן קצר לאחר מכן ביקר במקום קרל ויליאם מרדית ון דה ולדה שזיהה את העי בא-תל, בשנת 1869 זיהה צ'ארלס וילסון את העי בא-תל ולזיהוי זה הסכימו גם קלוד קונדר ורוב החוקרים שבאו לאחריהם.
במטרה לחקור את אתר א-תל השיגה יהודית מרקה-קראוזה מימון מהברון רוטשילד ורישיון חפירות מממשלת המנדט.
בין 1933 ל-1935 התקיימו שלוש עונות חפירות על ידי מספר ארכאולוגים.
ממצאים מהחפירות הוצגו בתערוכה במקווה ישראל שנפתחה בנוכחות הנציב העליון בינואר 1936. החפירות העלו עיר מוקפת חומות מתקופת הברונזה הקדומה, בעלת ארמון, מאגר מים, מקדשים, ובתים רבים.
בעקבות החפירות טענו חוקרים שהממצאים הארכאולוגיים סותרים את הסיפור המקראי, שכן בעת כיבוש הארץ על פי ספר יהושע, העי כבר הייתה נטושה למשך מאות שנים.
לאור הממצאים, שונה הזיהוי המקובל לח' א-תל והסברה המקובלת היא שיש לזהות את א-תל עם העיר הכנענית "בית און" שהייתה חרבה בזמן מלחמת יהושע ושימשה באותה תקופה רק כנקודת ציון, בעוד שהעי היה יישוב קטן ששכן בסמוך לתל, ואולי נקרא על שמו.
כראייה לזיהוי זה מביא פרופ' יואל אליצור את העובדה שא-תל גדול פי שניים משטח התל המזוהה עם גבעון בסתירה לכתוב ביהושע שגבעון הייתה גדולה מהעי.
המקרא נותן שני תיאורים למארב.
בתיאור הראשון מסופר על 30,000 לוחמים, ובתיאור השני מסופר על 5,000 לוחמים.
יש מבקרי מקרא שטוענים שמספרים אלה מוגזמים, ושמדובר במספר לוחמים נמוך בהרבה.
כמו כן, יש הטוענים שכפל המספרים מעיד על תיקון מאוחר, או על כך שהיו שתי גרסאות לסיפור.
לפי פרשני המקרא המסורתיים יהושע שם שני מארבים, מבקר המקרא מרדכי גיחון טען שפירוש זה אפשרי והצורך הוא למניעת נסיגה.
הרב שמעון כהן, מציין את העובדה שבכתובים, לא כתוב שהיה קרב, אלא מנוּסָה.
כתוב: בני ישראל נהנו מההנהגה הנסית שקיבלו בכיבוש יריחו, וכשהגיעו ליעד הבא - העי, יהושע סבור שההנהגה בארץ ישראל הופכת לטבעית.
על פי תוצאת הריגול בני ישראל נערכים לקרב ובטרם התחיל, הם נסים על נפשם ועל זה אמרו חז"ל .
לפי חיים מנור המרגלים לא מסרו בחזרתם מהריגול, כל תיאור עובדתי, אלא מסרו ליהושע את הערכת המודיעין שלהם, דבר שלא כלול במשימתם ואף לא נמצא בסמכותם וייתכן שהדבר הביא לכשל בתכנון ובביצוע הכיבוש.
כיבוש דמשק ב-1920 היה השלב האחרון של מלחמת צרפת–סוריה, כאשר הכוחות הצרפתיים כבשו את דמשק עם מעט התנגדות.
הממלכה הערבית של סוריה באה לסיומה והמנדט הצרפתי על סוריה הוכנס לתוקף.
זמן קצר לאחר מכן, בספטמבר 1920, הפכה דמשק לבירת מדינת דמשק תחת המנדט הצרפתי.
מלחמת ההאשמים נגד הצרפתים, שפרצה בינואר 1920, הפכה תוך זמן קצר למערכה הרסנית עבור הממלכה הערבית של סוריה החדשה.
מודאג מהתוצאות של קרב עקוב מדם ארוך עם הצרפתים, המלך פייסל עצמו נכנע ב-14 ביולי 1920, אך הודעתו לא הגיעה לשר ההגנה של המלך פייסל, יוסוף אל-עזמה, שהתעלם מהמלך, הוביל צבא למייסלון כדי להגן על סוריה מהתקדמות צרפת.
קרב מייסלון הביא לתבוסה סורית מוחצת.
מאוחר יותר צעדו הכוחות הצרפתיים לדמשק וכבשו אותה ב-24 ביולי 1920.
הכוחות הצרפתיים נתקלו בהתנגדות מועטה מצד תושבי דמשק, אך היו חילופי יריות בין הצרפתים לבין תושבי שכונות שאגור ומידן בתחילת הכניסה הצרפתית.
למחרת הוקמה ממשלה פרו-צרפתית בהנהגתו של אלאדין אל-דרובי.
אל-אחסא הוא נווה מדבר, בחצי האי ערב, שנכבש על ידי הכוחות הסעודים של אבן סעוד והאל-אח'ואן באפריל 1913 מידי חיל מצב של האימפריה העות'מאנית ששלטה באזור מאז 1871.
מנהיגי הקהילה הדתית השיעית של אל-אחסא ניהלו משא ומתן על כניעה והכרה בסמכות הפוליטית הסעודית בתמורה לסלחנות וחופש דת, שהעניק בזמנו אבן סעוד.
העות'מאנים הכירו במהירות באובדן של אל-אחסא, והכירו באל-אחסא ובנג'ד תחת שלטונו של אבן סעוד.
כיבוש אשדוד הייתה ההסתערות המצרית המוצלחת על העיר אשדוד, אחת מחמש ערי פלשתים, ששכנה בדרום-מערב כנען, בסביבות שנת 655 לפני הספירה.
לפי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, פרעה פסמתיך הראשון, הטיל מצור על אשדוד במשך 29 שנים.
אשדוד איבדה את רוב תושביה במהלך המצור.
בשנת 627 לפני הספירה, טרם מותו של המלך אשורבניפל, הייתה האימפריה האשורית עסוקה בלוחמה כמעט מתמדת במספר חזיתות, עם בני שבטים נוודים מהדרום, כשדים שיזמו מרידות, עילמים שתמכו במרידות אלו ומצרים שהסיתו למרד נוסף בלבנט.
לנוכח האיומים המרובים הללו, ניהלו האשורים תחת אשורבניפל מסע צבאי אגרסיבי.
למרות ההצלחה, האשורים איבדו יותר מדי חיילים במהלך שנים של לוחמה מתישה.
במאמץ להגביר את מעמדה של אשור במזרח, אשורבניפל נטש את מצרים והתרכז בעילם.
עם זאת, זה הותיר את מצרים פחות או יותר בלתי מבוקרת.
למרות העוינות הקודמת בין שתי המעצמות, נראה שהאשורים והמצרים לא יצאו למלחמה באותה עת.
ואכן, כבר בשנת 605 לפני הספירה, המצרים סייעו באופן פעיל לאשורים בניסיון לעזור להם לשרוד.
יתרה מכך, שליטי מצרים הנוביים גורשו על ידי הילידים המצרים בסביבות שנת 650; לכן האשורים והמצרים הילידים נעשו בעלי ברית טבעיים נגד השליטה הנובית.
כיבוש אשדוד אולי שיקף למעשה חלק מהעברת השלטון מהאימפריה האשורית המתפוררת לשושלת המצרית ה-26 החדשה.
כיבוש דמשק נערך במסגרת מתקפת המורדים הסורים ב-7 בדצמבר 2024, במהלכו חדרו כוחות האופוזיציה הסורית למחוז ריף דמשק מדרום והתקרבו למרחק של 20 ק"מ מהבירה דמשק.
צבא סוריה נסוג ממספר נקודות בפאתי העיר.
במקביל להתקדמות לכיוון דמשק, פתחו כוחות האופוזיציה בצפון במתקפה לתוך העיר חומס וכבשו אותה.
בהמשך חדרו לדמשק והכריזו על נפילת משטרו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
ב-7 בדצמבר 2024 הודיעו כוחות המורדים הסורים כי החלו להקיף את דמשק לאחר שכבשו ערים סמוכות, כאשר הצהיר מפקד המורדים חסן עבד אל-גאני כי "כוחותינו החלו ליישם את השלב האחרון של כיתור הבירה דמשק".
המורדים החלו להקיף את הבירה לאחר שכבשו את אל-סנמיין, עיירה המרוחקת 20 קילומטרים מהכניסה הדרומית של דמשק.
באזור ריף דמשק, כוחות צבא אסד נסוגו מהערים אסל אל-וורד, יברוד, פליטה, אל-נסריה וארטוז, בעוד המורדים הגיעו למרחק של 10 ק"מ מדמשק.
ממשלת סוריה הכחישה את הטענות לפיהן צבאה נסוג מעמדות ליד העיר.
עד הערב, כוחות פרו-ממשלתיים עזבו את העיירות בפאתי דמשק, כולל ג'ראמנה, קטאנה, מואדאמיאת א-שאם, דראייה, אל-כיסווה, אל-דומייר, דרעא ואתרים ליד הבסיס האווירי במצ'ה.
על פי מרכז המעקב הסורי לזכויות אדם, מורדים סורים היו פעילים בפרברי ג'ראמנה, מואדמיה ודרייה בדמשק, וצעדו ממזרח לכיוון הרסטה.
בכיכר המרכזית של ג'ראמנה, מפגינים התומכים בכוחות המורדים הורידו פסל של חאפז אל-אסד.
בערב, על פי הדיווחים, כוחות פרו-ממשלתיים נסוגו מכמה פרברים שבהם פרצו הפגנות בקנה מידה גדול.
לפנות בוקר של 8 בדצמבר הכריזו כוחות המורדים כי משטרו של בשאר אל-אסד הופל רשמית, לאחר שזה עזב את דמשק זמן קצר קודם לכן.
כיבוש ירושלים בידי דוד הוא סיפור מקראי המופיע בספר שמואל ובספר דברי הימים.
הסיפור מתאר את כיבוש ירושלים היבוסית על ידי דוד, והפיכתה לבירת הממלכה המאוחדת.
הסיפור מופיע בתנ"ך פעמיים: ב, וב.
בין שני המקורות יש הבדלים ניכרים.
בשני המקורות מסופר שדוד ואנשיו (בדברי הימים 'כל ישראל') באים ליבוס ואלה אומרים לו "לא תבא הנה".
בתגובה לוכד דוד את מצודת ציון ויושב בעיר.
אלא שבעוד שבדברי הימים מסופר שדוד מבטיח למכה היבוסים שיהיה לראש, ויואב אכן עושה זאת, הרי שבשמואל יש אזכור לא מובן של "העורים והפסחים":
אזכור זה, וכן האמירה היו נתונים לפרשנויות רבות.
עם זאת המקרא מספר לנו כי לדוד הייתה אחיזה כלשהי בירושלים לפני עלייתו למלוכה, כאשר הניח שם את ראשו של גולית לאחר הקרב המפורסם:
פירוש המופיע אצל ההיסטוריון יוסף בן מתיתיהו (כך שייתכן שהיה פירוש מקובל ומוכר בימי הבית השני), מסביר שהמלך היבוסי צוחק על דוד ואומר - לא תצליח לכבוש את העיר המבוצרת הזאת, אפילו אם החיילים השומרים על החומות יהיו עיוורים או פסחים (חסרי רגל).
בממצא הארכאולוגי אכן נמצאו ביצורים מרשימים וגבוהים בני התקופה.
דוד דרש מהיבוסים להיכנע, ואלה הביעו זלזול בכוחו.
לפי גישה זו הם טענו אחת משתי טענות.
או שביכולתם להביס את דוד אף אם יעמדו על החומות בעלי מום (הראשון שהציע גישה זו היה ראב"ע), או שחייליו של דוד הם כבעלי מום.
מדובר בפסלים שעליהם הייתה כתובה שבועת אברהם לאנשי יבוס, ורק עם הסרת הפסלים הותר כיבוש העיר.
או, מלך יבוס אומר לו, לפי מנהג התקופה, שאדם ששובר שבועה יהפך לעיוור ופיסח.
אך, כשאברהם נשבע את שבועתו הוא הבטיח רק לשלושה דורות ממנו ומכיוון שמרחק בינו לבין דויד גדול יותר השבועה כבר אינה תקפה.
יגאל ידין פירש את עניין העיוורים והפסחים כמכוון לטקס מאגי שערכו היבוסים בצבאם, על מנת להטיל אימה על חייליו של דוד.
פירוש זה מבוסס על תעודה חתית מן האלף ה-2 לפנה"ס, שהתגלתה בחתושה ועולה ממנה נוהג מקביל, שבו הועמדו על חומות העיר עוורים ופסחים, והתקיים טקס השבעה שבו קולל האויב במכת עיוורון ובפיסחות אם ינסה לכבוש את העיר.
לפי נוסח השבועה החיתי, לפני יציאתם לקרב היו החיילים החיתים נשבעים נאמנות למלך, לממלכה ולארץ, ובמהלך טקס השבועה הביאו לפניהם עיוורת וחרש ואמרו: "ראו הנה עיוורת וחרש.
כל מי שיחרוש רעה על המלך והמלכה, תבוא עליו קללתם.
ישמידו אותו, את אשתו, את טפו ואת משפחתו".
לדעת ידין, אנשי יבוס העלו על חומת העיר או סמוך לשער עיוורים ופסחים, וביימו טקס דומה, אותו כיוונו כאיום כלפי דוד ואנשיו.
המילה "צנור" מופיעה במקרא רק עוד פעם אחת, בספר תהילים, וגם שם לא ברורה לגמרי משמעות המילה.
בעקבות הגילוי של צ'ארלס וורן את הפיר הקרוי על שמו דרכו ניתן לחדור ממעיין הגיחון מעלה, לתוך העיר היבוסית, התפרסם מאמרו של בירץ' שהסביר כי וורן גילה בעצם את ה"צנור", דרכו חדר יואב אל העיר.
כיבוש השמירה הוא אידיאל במסכת הרעיונית הציונית ובמסגרת העיקרון האוניברסלי של הגנה עצמית, מחידוש ההתיישבות הציונית בארץ ישראל - "השומר", עבור באגודת השומרים מראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ובימינו - "השומר החדש", על פיו היהודים צריכים לשמור בעצמם על אדמותיהם ומושבותיהם ולא להזדקק לשירותיהם של בני עמים אחרים.
בשנות העלייה השנייה החלה לנשב רוח הלאומנות הערבית, והתגברו ההתקפות הערביות נגד היישוב היהודי.
העולים החדשים בהשראת ארגון ההגנה העצמית אל מול סופות בנגב, פרעות קישינב ופרעות מהפכת 1905 ברוסיה שאפו להעביר את השמירה על היישובים לידיים יהודיות.
ביטחונית – החלפת השומר הערבי, שלא אחת עשה יד אחת עם הגנבים וחיזוק הביטחון האישי.
כלכלית – ייווצרות מקומות עבודה.
ציונית – עצמאות, הקמת גרעין צבאי, על א"י צריך להגן.
פסיכולוגית – לחזק את דימוי היהודים (החלש בגולה).
מספר שלבים בארגון השמירה היהודית בארץ ישראל:
1907 – "בר-גיורא" הוקם על ידי פועלי-ציון יוצאי ההגנה העצמית בהומל, רוסיה (בראשות יצחק בן-צבי, אלכסנדר זייד, ישראל שוחט, ישראל גלעדי, יחזקאל חנקין, צבי בקר, יחזקאל ניסנוב ודב (ברלה) שויגר, במטרה לכבוש את השמירה בגליל התחתון.
בעקבות הצלחת המשימה קיבלו את השמירה על מסחה (=כפר-תבור), שם התנכלו אל בני היישוב השבט הבדואי השכן, וזאת בתנאי שיועסקו פועלים יהודים.
הארגון נקרא על-שם שמעון בר-גיורא, ממנהיגי "המרד הגדול" של היהודים ברומאים ב-66 לספירה.
1909 – "השומר" הוקם על בסיס בר-גיורא (בראשות ישראל שוחט, מניה שוחט, יצחק בן-צבי) במטרה להגביר את ההגנה היהודית וחדירה למושבות כדי להחליף את הערבים בכל.
1913 – גורשו מיהודה, שנה לאחר מכן הופסקה הפעילות בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה וב-1920 ארגון השומר פורק רשמית.
חשיבותו של ארגון השומר מתפרשת במספר היבטים.
הוא הגביר את הערכים בתחום הצבאי – "טוהר הנשק".
חינוכית ואידאולוגית הוא מימש את האידיאלים של שותפות ושוויון, והשפעתו על הנוער בגולה הייתה רבה מאוד, למשל השם והרוח אצל "השומר הצעיר".
למרות זאת הועלתה ביקורת על "השומר" - שהיה ארגון אליטיסטי וסגור אשר הונהג בדרך לא דמוקרטית ונטה למיליטנטיות.
הארגון גם סייע לכיבוש העבודה בכך שלא אחת דרשו חבריו, בתמורה לשמירה, העסקה בלעדית של פועלים יהודים.
פרט לארגון השומר פעלו ביישוב העברי עוד כמה ארגוני שמירה נוספים, כגון המגן, הנוטר, והגדעונים, שהיו קטנים יותר והחזיקו מעמד זמן מועט יחסית.
כיבוש יפו על ידי צחותי הוא סיפור מצרי עתיק שנכתב על גבי פפירוס האריס 500 שהיה חלק מהאוסף של אנתוני צ'ארלס האריס, וכיום מוצג במוזיאון הבריטי שבלונדון.
חרף העובדה כי לתחותמס השלישי היה שר צבא בשם צחותי, מרבית האגיפטולוגים סבורים שסיפור זה אינו אלא אגדה שביקשה לפאר את כיבושיו של הפרעה בכנען ובסוריה.
למרות שתחילת הפפירוס חסרה, ניתן להבין מתוך המסופר כי צחותי, אחד משרי צבאו של תחותמס השלישי, צר על יפו לאחר שמושלה מרד בשלטון המצרי.
כיוון שלא עלה בידו לכבוש אותה, גמר אומר לתפוס אותה בדרך עורמה.
תחילה, בדברי חלקות הצליח לשדל את מושל העיר הנצורה להגיע למשתה שערך לכבודו מחוץ לחומות.
לאחר המשתה הכריז צחותי בפני מושל העיר כי הוא עצמו מאס באדונו תחותמס והציע לערוק עם משפחתו ליפו.
על מנת להיווכח באמינותו של צחותי, ביקש מושל יפו שזה האחרון ימסור לידיו את שרביט פרעה.
לאחר שהביא את השרביט, הפנה צחותי את תשומת לבו של המושל אליו ואז הכה אותו במצחו עם השרביט.
מושל יפו נפל והתעלף מעוצמת החבטה וצחותי ציווה שיכבלו את ידיו ורגליו בכבלי ארד.
לאחר מכן פקד על 600 מאנשיו לקחת 200 סלים מלאים במתנות ושיגר אותם לעבר העיר.
כאשר התקרבו נושאי הסלים לשער העיר הודיע הרַכָּב של מושל יפו, אשר התקדם בראש הטור, לאשתו של המושל כי הצבא המצרי הובס על ידי המורדים, ובתור מחווה החליט צחותי להגיש להם תשורה גדולה.
תושבי יפו לא ידעו כי בנוסף למנחות התחבא בכל אחד מ־200 הסלים חייל מצרי, והחליטו להכניס את הסלים דרך שער העיר.
זמן קצר אחר כך הגיחו מתוך אותם הסלים 200 החיילים המצרים, הכו ולכדו את כל התושבים אשר סביבם, פתחו את השער ואפשרו ליתר חייליו של צחותי לכבוש את העיר ללא התנגדות.
לאחר כיבוש יפו שלח צחותי איגרת לתחותמתס השלישי ובה הודיע: .
הטקטיקה שיישם צחותי מזכירה את סיפור הסוס הטרויאני מהמיתולוגיה היוונית, אולם הסיפור המצרי מקדים את היווני בלמעלה מ־200 שנה.
אלמנט דומה מופיע גם בעלי באבא וארבעים השודדים מתוך סיפורי אלף לילה ולילה.
כיבוש קונסטנטינופול על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בהנהגת הסולטאן מהמט השני ב-29 במאי 1453, נחשב לאקורד הסיום של האימפריה הביזנטית שהונהגה על ידי אחרון שליטיה, הקיסר קונסטנטינוס האחד עשר.
בנוסף לקץ האימפריה הביזנטית ולניצחון צבאי אסטרטגי רב חשיבות, היו לכיבוש קונסטנטינופול בידי הטורקים השלכות מרחיקות לכת, שנגעו כמעט לכל הפסיפס התרבותי של התקופה ושל התקופות הבאות אחריה.
בשנת 1930 עדיין נשמע הד נפילת קונסטנטינופול, כששונה שמה באופן רשמי לאיסטנבול, שמונה שנים לאחר שהאימפריה העות'מאנית עצמה התפוררה.
יש הרואים בנפילת קונסטנטינופול, העיר ששמה המלא היה "עיר קונסטנטינוס, רומא החדשה", את סיום ימי הביניים וראשית הרנסאנס ויש התולים בה את הגירת המלומדים היוונים למערב והתחדשות הלימודים הקלאסיים.
נפילת קונסטנטינופול סגרה סופית, עבור הנוצרים האירופאים, את הדרך הישנה דרכה ניהלו את המסחר עם המזרח הרחוק ובמיוחד את סחר התבלינים, שהיו מרכיבים חשובים במטבח ימי הביניים אצל השכבות האמידות.
האירופאים המשיכו זמן מה במסחר דרך מצרים הממלוכית, אך המחירים המאמירים שנאלצו לשלם למוסלמים רוקנו את מאגרי הזהב והכסף של אירופה.
מצב זה אילץ את האירופאים לחפש דרכים חלופיות, ותרם בעקיפין לגילוי העולם החדש על כל השלכותיו.
עוד בחייו של תאודוסיוס הראשון, וביתר שאת לאחר מותו ב-395, נקרעה האימפריה הרומית לשני חלקים, המזרחית והמערבית.
הפיצול נבע, בנוסף למאבקים בין אישיים, גם מקיומן של שתי אליטות המבוססות על שתי שפות: האליטה היוונית בחלק המזרחי והאליטה הלטינית בחלק המערבי.
ב-1054 התרחש הפילוג בכנסייה הנוצרית שקיבע את הקרע בין שני הזרמים הנוצריים - הנצרות הקתולית והנצרות האורתודוקסית.
החלק המערבי אימץ וביסס את הזרם הקתולי ואילו הביזנטים ראו עצמם כממשיכי דרכו של הזרם האורתודוקסי.
הפילוג הרשמי בכנסייה העמיק את הקרע בין שני החלקים שהשתייכו בעבר לאימפריה הרומית.
ניסיונות לאחות את הקרע לא צלחו.
יתר על כן, מסעי הצלב, שהחלו, בין היתר, באמתלה של סיוע לאימפריה הביזנטית נגד האויב המשותף, עולם האסלאם, הביאו לתוצאות הפוכות.
ב-1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, כבשו הצלבנים את קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, וכעבור כמה עשרות שנים כבשוה הביזנטים בחזרה - שני הכיבושים היחידים שידעה העיר במהלך כאלף שנות קיומה, עד נפילתה לידי העות'מאנים.
בתקופת כיבושה בידי הצלבנים פוצלה האימפריה הביזנטית למספר מדינות, שכפיפותן הוואסלית לקונסטנטינופול הייתה רופפת מאוד או אפילו לא קיימת הלכה למעשה, מלכות סלוניקי, דוכסות הארכיפלג, האימפריה של ניקאה, האימפריה של טרפזונטס ונסיכות אפירוס.
האירועים הטראומטיים, עבור הביזנטים, של מסע הצלב הרביעי, הביאו לקרע עמוק בין תושבי האימפריה הביזנטית והמערב.
הביזנטים תמיד כינו את עצמם "רומים" (בני האימפריה הרומית) וראו עצמם כממשיכי האימפריה הרומית הגדולה, אך לאחר אירועי מסע הצלב הרביעי החלו הביזנטים לשוב אל השם "הלנים", שם ייחודי ליוונים, המבדיל אותם מהמערביים.
הטורקים העות'מאניים, שמסוף המאה ה-13 נמצאו בהתפשטות מתמדת, וב-1354 אף קנו דריסת רגל ראשונה בתראקיה שבעורפה של קונסטנטינופול, נבלמו לזמן מה אחרי מפלתם מול המונגולים בקרב אנקרה והתוהו ובוהו של תקופת בין המלכים.
בתחילת המאה ה-15 הם התאוששו וחזרו להרחיב את נחלתם על חשבון האימפריה הביזנטית המצטמקת והולכת.
למעשה, ערב המצור שהטילו העות'מאנים על קונסטנטינופול, כללה האימפריה הביזנטית רק את קונסטנטינופול עצמה וסביבתה, חלק מהפלופונז, סביב מיסטרס, וכמה איים.
בשנת 1421 מת הסולטאן מהמט הראשון וירש אותו מוראט השני.
באותו זמן הועלה יוחנן השמיני למעלת שותף לכס הקיסרות של אביו.
יוחנן ניסה, ללא הצלחה, לסייע למוסטפא, אחיו של מוראט השני, לתפוס את השלטון העות'מאני.
הסולטאן מוראט השני, אביו של מהמט השני, שאף לנקום והטיל מצור על קונסטנטינופול ב-1422, הביזנטים הצליחו לסכסך את המחנה העות'מאני, בעזרת מוסטפא ובתמיכת כמה מדינות טורקיות עצמאיות.
מוראט נאלץ לעזוב את המצור כדי "לטפל" באחיו, אותו הוציא להורג, ובמדינות המורדות שסופחו לאימפריה העות'מאנית.
בהמשך, ב-1444, פלש מוראט ליוון וניצח בקרב וארנה קואליציה נוצרית שהונהגה על ידי הפולנים, ההונגרים והוונציאנים.
בהמשך פשט על דרום יוון וכבש מחוזות רבים, כשמולו ניצב רק האלבני סקנדרבג, עד מותו של זה ב-1468.
באיזיט הראשון, אבי סבו של מוראט, הקים על החוף האסיאתי של הבוספורוס מצודה בשם Anadolu Hisarı (מצודת אנטוליה).
מוראט השלים את מלאכת אבי סבו והקים על החוף האירופאי, לא רחוק מחומות קונסטנטינופול, מצודה נוספת בשם Rumeli Hisarı (מצודת רומליה או "רום" מהשורש "רומא").
המצודה החדשה נקראה גם Boğazkesen בטורקית או Laimokopia ביוונית, שם בעל משמעות כפולה (בשתי השפות), גם "חסימת מצר" וגם "חיתוך צוואר".
למצודות היה תפקיד חשוב במניעת סיוע לקונסטנטינופול (בשעת מצור) מהמושבות של הרפובליקה הימית של ג'נובה הפזורות לחוף הים השחור וליצירת שליטה על מצר הבוספורוס.
באוגוסט 1452 הושלמה המצודה ומשלב זה תבעו העות'מאנים תשלום מעבר מכל אונייה הרוצה להיכנס לים השחור.
לקראת סוף השנה הוטבעה, על ידי תותחי המצודה, ספינה ונציאנית שניסתה לעבור מבלי לשלם ושלושים איש מספניה נלקחו בשבי.
הקצינים והמלחים הובאו בפני הסולטאן, שציווה להוציאם להורג.
הרפובליקות של ג'נובה וונציה קלטו את המסר והבינו שעליהן לסייע לקונסטנטינופול בקרב הקרב ובא, אך לא היו נלהבות לכך.
הביזנטים היו מודעים לכוונות הטורקים ונקטו בצעדים מתאימים.
יוחנן השמיני, הקיסר שקדם לקונסטנטינוס האחד עשר, חתר לאיחוד כנסייתי עם המערב, נשא ונתן על כך עם האפיפיור אאוגניוס הרביעי והסינוד של בזל וכתוצאה מכך הועבר הסינוד לפרארה.
בשנת 1439, בפירנצה, מקום שאליו הגיעה משלחת ביזנטית גדולה בראשות הקיסר עצמו, יצאה הכרזה אפיפיורית על האיחוד.
העוינות הסמויה שבין הלטינים ובין היוונים, שנבעה משליטת הלטינים על הכלכלה הביזנטית, מזכרונות הביזנטים מהכיבוש הצלבני ומפעילות מוגברת של מתנגדי האיחוד, הכשילו את המהלך.
בתקופת מלכותו של יוחנן השמיני בוצעו תיקונים ושיפורים רבים בחומות המגינות על העיר.
הקיסר קונסטנטינוס, אחיו הצעיר ויורשו לכס הקיסרות של יוחנן השמיני, שלח שליחים אל הסולטאן מוראט כדי למחות על הקמת המצודה סמוך לקונסטנטינופול, לברר אם אלה הכנות למלחמה ולהציע להם את חידוש הברית מימי הקיסר יוחנן.
הסולטאן לא השיב לשליחים בעניין חידוש הברית ואמר להם בבוז ששתי גדות הבוספורוס שייכות לו, המזרחית, משום שעות'מאנים חיים שם, והמערבית, כי הם, הביזנטינים, לא יודעים איך להגן עליה.
הסולטאן העביר מסר לקיסר בזו הלשון: "אני יכול לעשות כל מה שמתחשק לי ואם ישלח לי שליח נוסף בעניין זה, אצווה לפשוט את עורו מעליו".
אירועים אחרים העסיקו את הנוצרים האירופאים, כך שגם אם האיחוד היה מצליח, כלל לא בטוח שהאפיפיור היה מצליח לגייס עזרה לטובת קונסטנטינופול.
צרפת ואנגליה היו שקועות במלחמת מאה השנים, ספרד ברקונקיסטה, הנסיכויות הגרמניות במלחמות פנימיות ופולין והונגריה עדיין זכרו את תבוסת קרב וארנה.
ערי המדינה של איטליה התעניינו יותר ביריבויות הפנים-איטלקיות, ברית הערים של מילאנו ופירנצה נגד הברית של ונציה ונאפולי.
ערי צפון איטליה שלחו תגבורת מסוימת, אולם זו לא הספיקה.
לבקשות העזרה של הביזנטים הייתה היענות חלקית מאוד.
בסוף ינואר 1453 הגיעו שתי ספינות גנואזיות עם 700 לוחמים בפיקודו של ג'ובאני ג'וסטיניאני.
הוונציאנים העניקו לקיסר רשות לגייס לוחמים וימאים בכרתים ולוחמים אלה הוכיחו את עצמם בהגנת העיר.
200 חיילים נאפוליטניים גויסו על חשבון האפיפיור.
לוחמים אמיצים נוספים ממספר לאומים הצטרפו, אך לא ניתן סיוע רשמי משמעותי.
בחודש מאי, כשהמצור היה בעיצומו, עדיין התדיינו בסנאט הוונציאני על עניין הגשת הסיוע לקונסטנטינופול.
מיקום העיר, על חצי אי, נתן עדיפות טבעית למגיניה.
חומות קונסטנטינופול, שהקיפו אותה מכל עבריה, ניצבו סביבה במשך אלף שנים לערך ונחשבו לכמעט בלתי ניתנות לכיבוש.
מערכת ההגנה במערב העיר כללה שלוש חגורות של חומות יבשתיות, מחוזקות במגדלים ושרידיהן מרשימים גם בימינו.
על אחת החומות, בגובה חמישה מטרים וברוחב 12 מטרים, נהג הקיסר לטייל עם פמלייתו.
ההגנה מצפון, מדרום וממזרח הייתה הגנה ימית מחוזקת במערכת של חומות ים - בצפון, מימי מפרץ קרן הזהב, ובדרום ובמזרח, מי ים השיש.
"חומות הארץ" (להבדיל מ"חומות הים") נבנו לסירוגין בנדבכים של אבן ושל לבנים, בשתי שורות ביצורים צמודות לחפיר.
החומה הפנימית (Eso Teichos) או בכינוי האחר, החומה הגדולה (Mega Teichos), הייתה מבנה חזק בעובי 5 מטרים ובגובה של 12 מטרים ושולבו בה 96 מגדלים, מרביתם מרובעים ומיעוטם מתומנים או משושים.
גובה המגדלים נע בין 18 ל-20 מטרים והם ניצבו במרווחים של 55 מטרים זה מזה.
בראש כל מגדל היה יציע עם אשנבי ירי.
הגישה לחומה נעשתה באמצעות שיפועים גדולים בצידה הפנימי.
החומה החיצונית (Exo Teichos) נבנתה במרחק של 15–20 מטרים מהחומה הראשית והייתה בעובי שני מטר בבסיסה.
על החומה הייתה גזוזטרה מוגנת באשנבי ירי, שהגיעה לגובה של 8.5 מטרים.
החפיר (souda) היה במרחק של כ-15 מטרים מהחומה החיצונית ויצר מדרגת קרקע נוספת שעליה עברה דרך סלולה לכל אורך החומות.
החפיר, שניתן היה להציפו, היה ברוחב של כ-20 מטרים ועומק של 10 מטרים ובצדו הפנימי חומה בגובה מטר וחצי עם מעקה והיא שימשה כקו הביצורים הקדמי ביותר.
מבנה "חומות הים" היה דומה לזה של "חומות הארץ", אך פשוט מהן.
הן היו בנויות מחומה יחידה, נמוכה יחסית, כי הסיכון להתקפה מכיוון הים היה נמוך יותר.
חומות הים בחוף ים השיש היו בגובה 12–15 מטרים, עם 10 שערים ראשיים, 3 שערים קטנים ו-188 מגדלים.
זרמי הבוספורוס והרוח הדרום-מערבית מנעו כמעט לחלוטין אפשרות של התקפה מאוניות המונעות על ידי רוח או משוטים.
החומה הפונה אל קרן הזהב נבנתה במרחק של 40 מטרים מקו החוף, בגובה 10 מטרים, עם 17 שערים ו-110 מגדלים.
חומות הים חוזקו מאוד כלקח מכיבוש העיר דרכן בתקופת מסע הצלב הרביעי.
להגנת החומות, שאורכן הגיע ל-22.5 קילומטרים, עמדו לרשות הקיסר כ-7,000 חיילים ותגבורת של כ-2,000 לוחמים איטלקים (לפי מקורות אחרים 7,000 לוחמים כולל הזרים).
בנוסף לחיילים הצטרפו ללחימה גם חלק מתושבי העיר, אך מספרם של אלה התדלדל עוד לפני המצור בגלל מגפות שפגעו בה.
על החוף השני של מפרץ קרן הזהב, מול קונסטנטינופול, ניצבה המושבה הגנואזית המבוצרת, גלאטה, שהיוותה חלק ממערך ההגנה של העיר.
בשעת מלחמה נהגו הביזנטים לחסום את מעבר כלי השיט בקרן הזהב על ידי מתיחת שרשראות ברזל בין קונסטנטינופול ובין גלאטה.
במהלך המצור על קונסטנטינופול שמרה גלאטה על נייטרליות, מה שאפשר לה להגיש סיוע לוגיסטי מבלי להיות מעורבת בקרבות.
לרשות המגינים עמדו תותחים (קטנים מהתותחים הטורקיים), אך השימוש בהם היה מוגבל, כי רתיעתם פגעה בחומות עצמן.
להגנה מפני פלישה מכיוון הים היה למגינים, בנוסף לחומות הים, גם נשק סודי: אש יוונית - מעין להביור שלא ידוע איך פעל ומה היה הרכב הדלק ששימש אותו.
העות'מאנים גייסו מהנדס בשם אורבאן, שהיה מומחה בבניית תותחי מצור גדולים, כלי נשק חדשני באותה תקופה באזור זה.
אורבאן יצר תותח-על, שכונה "באזיליק" (Basilik), אורכו היה יותר משמונה מטרים, קוטרו 75 סנטימטרים והיה מסוגל לשלח פגז במשקל של למעלה מחצי טון למרחק של כמעט ארבעה קילומטרים.
התותח התפרק, בגלל הרתע העצמי, לאחר שישה שבועות.
לרשות הסולטאן עמד צי שהמקורות השונים נתנו הערכות שונות לגבי מספר אוניותיו, 100, 145, 160, 200-250 ו-430 ובראשו האדמירל העות'מאני ממוצא בולגרי בלטאואולו (Baltoğlu).
מרבית המלחים בצי היו שכירי חרב יוונים.
בתחילת פברואר 1453 ציווה מהמט השני להעביר את תותח העל מהמקום בו יצקו אותו, באדריאנופול, אל קונסטנטינופול.
לשם העברתו גויסו 30 זוגות שוורים משובחים, שמשכו אותו.
משני צדדיו של התותח הלכו מאתיים גברים, שתמכו בו, כדי שלא יסטה מהדרך.
לפני התותח צעדו 50 נגרים ומאתיים עובדים, שהכינו גשרוני עץ בכל מקום בו נזקקו ליישור הדרך.
התותח הגיע ליעדו בחודש מרץ והוצב במרחק חמישה מילים מקונסטנטינופול.
במקביל נשלח קאראג'ה ביי עם צבאות, כדי לכבוש את המבצרים הקטנים, שהיו על חוף הים השחור וים השיש בשליטה ביזנטית, במרחב הקרוב לזירת הקרבות העתידית.
קאראג'ה כבש כמה מבצרים והוציא להורג את מגיניהם וביתר המבצרים המגינים העדיפו להיכנע ולהציל את חייהם.
המבצר בסיליברי לא נכנע ועמד בהצלחה מול העות'מאנים, שהסתפקו בהטלת מצור עליו.
קאראג'ה קיבל הוראות לשמור על תותח העל ולמנוע מהביזנטים יציאה משערי העיר ולשם כך נשארו כל החורף במקום שלושה דגלים של חיילים מאזורי מיסיה ופפלגוניה.
האדמירל בלטאואולו יצא עם הצי הטורקי אל איי הנסיכים, כבש אותם ושיעבד את האוכלוסייה.
לפי הוראות הקיסר נסגרו שערי העיר והאוכלוסייה, שמנתה 50,000 תושבים, כולל הפליטים שהגיעו לעיר, התכוננה לעמוד במצור.
פרט ל-700 תושבים לטיניים, שעזבו בשתי ספינות, נשארו תושבי העיר בתחומיה ולקחו חלק פעיל בהגנתה.
הם סייעו בחסימת הפרצות שיצרו התותחים, תרמו כסף וזהב כדי לגייס את הסכומים הדרושים לתשלום החיילים השכירים ואף לחמו על החומות.
הצבא העות'מאני הגיע לחומות העיר וחנה בקרבת מקום ב-2 באפריל 1453, בחג הפסחא.
התוכנית של מהמט הייתה לתקוף את חומות תאודוסיוס, שהגנו על העיר מכיוון מערב, הכיוון היבשתי היחיד.
התותח הטורקי הגדול, בזיליק, הופעל במשך מספר שבועות כנגד החומות ופגע בהן.
המרווחים הגדולים שבין ירייה אחת לשנייה אפשרו למגינים לסתום פרצות בחומות ולשקם אותן, אך מלאכת הרס החומות נמשכה ללא הרף - זו הייתה הפעם הראשונה שהחומות עמדו נגד תותחים גדולים.
בבוקר 20 באפריל הגיעו מכיוון ים השיש ארבע ספינות עם אספקה עבור העיר, שלוש ספינות של בני ג'נובה וספינת מסע יוונית גדולה.
הצי הטורקי נחפז לצאת לקראתן כדי למנוע את הגעתן לנמלי העיר, אך הספינות, שנעזרו ברוח מתאימה וספניהן לחמו בגבורה רבה, כולל הפעלת אש יוונית, הצליחו לחדור לתוך קרן הזהב ולהביא את האספקה לעיר.
הסולטאן הזועם פיטר את האדמירל בלטאואולו ומינה תחתיו את המזה ביי.
הסולטאן המשיך לקצוף על האדמירל וציווה להוציאו להורג, אך מפקדים אחרים ביקשו מהסולטאן לחון אותו, הצביעו על כך שנלחם בגבורה ולבסוף נענה הסולטאן, ויתר על ההוצאה להורג, אך הדיח אותו מכל דרגותיו ותואריו.
הטורקים העות'מאנים התחכמו למערכות המגינות והעבירו ספינות טורקיות דרך היבשה לתוך מפרץ קרן הזהב החסום באסדות ביזנטיות.
הטורקים כרתו כמות גדולה של גזעי עצים, שימנו אותם ועל גביהם העבירו 70 כלי שיט בדרך שעקפה את גלאטה מצפון.
כניסת כלי השיט הטורקיים לתוך מפרץ קרן הזהב פגעה באספקה שקיבלה קונסטנטינופול דרכו מהגנואים ואילצה את המגינים להעביר כמות נוספת של חיילים לשמירת חומות הים מכיוון קרן הזהב - חיילים שנגרעו מהגנת יתר החומות.
הטורקים הסתערו על חומות העיר כל יום ונהדפו באבדות כבדות, אך מהמט השני סמך על כמות החיילים הגדולה, שעלתה בהרבה על מספר המגינים.
הטורקים ניסו לחדור לעיר גם בעזרת מנהרות שנחפרו על ידי מהנדסים סרבים שנשלחו למטרה זו מנובו ברדו על ידי הדספוט של סרביה.
בראש החופרים עמד זאנוס פאשה (Zağanos Paşa) ומנגד שכרו הביזנטים את שירותיו של יוהנס גרנט (Johannes Grant) שהיה ממוצא סקוטי או גרמני וניהל חפירות נגדיות שבמהלכן הצליחו הביזנטים ללכוד מהנדס טורקי חשוב.
המהנדס הטורקי, שנשבה, עונה ומסר לשוביו את מיקום החפירות הטורקיות, וכך הצליחו המגינים להכשילן, חלקן פוצצו, חלקן הוצפו במים ובחלקן החיילים המגינים הרגו את החופרים.
בשלב מסוים הציע מהמט לביזנטים להסיר את המצור אם הנצורים ישלמו לו פיצוי הולם.
הסכום בו נקב מהמט היה מעבר לאפשרויות הביזנטים והמצור נמשך וכך גם ההסתערויות היום-יומיות על החומות, הסתערויות שנועדו להתיש את המגינים.
ביום 22 במאי 1453 התרחש ליקוי ירח, אירוע שהטיל מורא על המגינים, בין היתר משום שהירח היה סמל העיר קונסטנטינופול.
כעבור ארבעה ימים כיסה ערפל סמיך את העיר, תופעה לא צפויה בעונה זו של השנה באותו מקום.
כשהערפל התפזר, בסוף היום, נראו להבות אופפות את כנסיית איה סופיה.
להבות נראו משתקפות גם על חומות העיר והרחק מאחורי המחנה העות'מאני.
המגינים הנוצרים פירשו זאת כעזיבת רוח הקודש את הכנסייה.
מחקר מודרני מצביע על הסבר תופעות אקלימיות שנבעו מהתפרצות געשית חזקה מאוד שהתרחשה באוקיינוס השקט - השתקפות הזריחה באוויר הגדוש אפר געשי יצר את אשליית הלהבות.
המתקפה הסופית החלה לאחר חצות הליל, ב-29 במאי 1453. הגל הראשון של המסתערים היה מורכב מאזאבים (מגויסים שסיפקו היישובים העות'מאנים) ומטרתם להרוג כמה שיותר מגינים ולהקל בכך על גלי ההסתערות הבאים.
גל המסתערים השני הורכב מחיילים בני אנטוליה.
בגל המסתערים השלישי שלח הסולטאן מהמט השני לתוך המערכה את הקלף החזק ביותר, את היניצ'רים הממושמעים והמאומנים, שמצאו לפניהם את מגיני העיר מותשים מהמתקפות הקודמות ומהמאמץ הסיזיפי לחסום את הפרצות שיצרו התותחים העות'מאניים.
התותחים הגדולים יצרו פרצה ברוחב 30 מטרים בקרבת שער "רומאן הקדוש"; חלקים מהחומה כבר נכבשו ובמהרה נראו דגלים טורקיים ראשונים על החומות.
מול הטורקים העות'מאניים לחמו המגינים באומץ רב ובראשם הקיסר עצמו, שדחה הפצרות לעזוב את העיר.
ביום שקדם להסתערות הסופית, עברו המגינים את הטקסים הדתיים המתאימים, מתוך מחשבה שמותם צפוי בקרוב.
לא רק המקומיים, גם החיילים הגנואזים והוונציאנים לחמו באומץ רב, אך הכף הוכרעה וההגנה התמוטטה.
כמנהג התקופה, ניתנו לחיילים העות'מאנים שלושה ימים לבזיזת העיר.
בשכונות מסוימות, בעיקר ליד חומות הים, התושבים המקומיים נשאו ונתנו עם הצרים, פתחו להם את השערים והצילו בכך את חיי משפחותיהם.
מלחי הצי העות'מאני אשר חששו שצבא היבשה יבזוז את העיר ולא ישאיר להם נתח ראוי, נחפזו להיכנס לתוך נמלי העיר ולעוט עליה, תאבים לשדוד אותה.
חיפזון זה שיחק לידי חלק מהמגינים שעלו על אוניות שנמלטו מהעיר.
הנמלטים לקחו איתם גם את ג'ובאני ג'וסטיניאני הפצוע.
ג'ובאני ג'וסטיניאני נלקח לאי כיוס ושם מת מפצעיו לאחר כמה ימים.
הקיסר נהרג בקרבות, ראשו נכרת מעליו והוצג לראווה, בעוד שלגופו נערכה קבורה ראויה למעמדו.
קברו תוחזק על ידי השלטונות העות'מאניים עד תחילת המאה ה-20.
החיילים העות'מאנים, התרים אחר שלל, הגיעו לכיכר אוגוסטאום (Augusteum) הענקית, שם, מאחרי שערי ארד, לפני איה סופיה, הסתתרו המוני תושבים שקיוו להגנה שתבוא מקדושת המקום.
החיילים ראו באנשים שנקבצו שם רק את הערך שיוכלו להפיק מהם, לכן הרגו זקנים ותינוקות ואת היתר שיעבדו, כשבין החיילים פורצות מפעם לפעם קטטות על הבעלות שלקחו על הצעירים והצעירות הבריאים וטובי המראה ועל אנשים מלובשים בהידור - לבוש שהצביע על פוטנציאל של גיוס ממון לפדיון עצמי.
הבוזזים לא פסחו על מוסדות הדת, פרצו למנזרים ולכנסיות וגם לאיה סופיה.
תוך כדי ביזת העיר הציתו הבוזזים מבנים וביניהם גם את הארכיון הקיסרי של קונסטנטינופול - שריפתו נמשכה שלושה ימים.
הסולטאן נכנס לעיר בשעות אחר הצהריים של היום הראשון, הורה להפוך את איה סופיה למסגד וקבע שהעיר תהיה בירתו.
הסולטאן שלח משמר מיוחד לשמור על מבנים מסוימים, כדי שבירתו העתידית לא תהיה לעיי חורבות.
גם על כנסיית השליחים הקדושים, אותה ייעד להיות למרכז הפולחן הנוצרי (במקום איה סופיה שהפכה למסגד), שם משמר שמנע את הפגיעה בה.
למרות האישור שניתן לחיילים לבזוז את העיר משך שלושה ימים, שינה הסולטאן את דעתו לאחר יום בודד, כשראה את הנזקים העצומים שנגרמו למבנים ולרכוש ונתן הוראה להפסיק.
מתוך חמישים אלף תושבי העיר, רק מחציתם היו עדיין חופשיים ורבים כבר נשדדו או נאנסו.
ביום 29 במאי כבשו העות'מאנים לא רק את קונסטנטינופול, אלא גם את מצודת גלאטה, שהייתה מכאן ואילך לחלק מקונסטנטינופול העות'מאנית.
הוונציאנים, בהנהגת ג'ירולמו מינוטו (Girolamo Minotto) לחמו באומץ רב בהגנת קונסטנטינופול.
לאחר הניצחון, כרתו העות'מאנים את ראשו של המנהיג הוונציאני, ראש בנו וראשי עוד 7 אצילים ונציאנים.
עוד 29 אצילים ונציאניים ו-600 לוחמים נפלו בשבי.
ההפסד הכספי של הרפובליקה הוונציאנית הגיע למאתיים אלף דוקאטים.
כיבוש קונסטנטינופול והפיכת הכנסייה איה סופיה למסגד הדיחו את העיר מהנהגת הנצרות המזרחית וכתר ההנהגה עבר למוסקבה.
העות'מאנים נהגו במתינות בנוצרים של קונסטנטינופול, מינו פטריארך חדש, את גנדיוס סכולריוס והעניקו להם אוטונומיה דתית רחבה, בדומה לזו שניתנה ליהודים ופרט למס הג'יזיה, נהנו הנוצרים משוויון זכויות והזדמנויות.
למרות זאת ביכו הנוצרים האורתודוקסים את אובדן איה סופיה ותפארת בירת הנצרות המזרחית - יום שלישי, היום בו נפלה קונסטנטינופול, הוכרז ליום ביש מזל והיה ליום צום ותענית, מנהג שנמשך עד ימינו.
הפסיפסים הנוצרים, בכנסייה איה סופיה ובכנסיות נוספות שהפכו למסגדים, לא נהרסו, אלא כוסו בגבס וב-1935, לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית החילונית, החליטו השלטונות, למען האמנות, להסיר את הגבס.
שריפת הארכיון הקיסרי הביא לאבדן מסמכים עתיקים נדירים ויש חוקרים הטוענים, שהתקופה ה"חשוכה" של ימי הביניים, "חשוכה" גם בגלל אובדן המסמכים, שהיו בארכיון אשר עלה באש.
אחרי כיבוש קונסטנטינופול, מהמט השני הצמיד לשלל תאריו את התואר "Kayzer-i Rum" (קיסר רומי).
הוא גם זכה לכינוי "הכובש" (Fatih).
אגדות רבות נקשרו בנפילת העיר, סיבותיה, דרך ההתרחשות והתוצאות.
האגדות נפוצו בעיקר בין בני האמונה הנוצרית אורתודוקסית, לא רק היוונים וחלקן הכו שורשים בפולקלור העמים הנוצרים של מזרח אירופה.
אחת האגדות מספרת על שני כמרים נוצריים שעסקו בטקס דתי, הליטורגיה הקדושה, כשהחיילים העות'מאנים הראשונים חדרו לעיר ובעודם מדקלמים את הטקסט אל המוני המאמינים, הלכו ונעלמו לתוך חומות הקתדרלה, שם הם ממתינים להשבת השלטון הנוצרי לקונסטנטינופול.
גרסה אחרת, בשיר עם יווני, מספרת על כך שקולה של הבתולה הקדושה (אם ישו) הפסיק את הליטורגיה וקרא ל"פרנקים" (בני המערב) לבוא ולקחת את צלב הזהב, האוונגליה הקדושה והמזבח הקדוש.
אגדה אחרת מתייחסת לקיסר קונסטנטינוס האחד עשר - לפי האגדה, מלאך ירד מהשמים, הפך את הקיסר לשיש והטמין אותו במערה תת-קרקעית, בקרבת שער הזהב, שם הוא ממתין עד שיוחזר השלטון הנוצרי לקונסטנטינופול ואז יוחזר לחיים.
הכיבוש המוסלמי של קונסטנטינופול השאיר רושם עז על אמני התקופה וגם לאחריה והדבר משתקף ביצירות אמנות שנפילת קונסטנטינופול עומדת במרכזן.
ציירים רבים תיארו מחזות מתוך המצור והכיבוש והמלחין גיום דופאי, בן התקופה, הלחין ארבע קינות על נפילת העיר.
האירוע השאיר חותם בל ימחה על הפולקלור הביזנטי ומשתקף היטב בשירה היוונית העממית של המאה ה-15. יש שירי קינה המביעים את צער היוונים על נפילת העיר ויש שירים רבים שנועדו לקרוא לנוצרים של מערב אירופה לבוא ולשחרר את העיר מהעול העות'מאני.
המשוררים העממיים קוראים למנהיגי עמי המערב לזנוח את מחלוקותיהם ולהתאחד למען מטרה זו.
השירים מחניפים למערביים ולהבדיל מהאווירה שהתקיימה לפני כיבוש קונסטנטינופול, הם רואים את המערביים בצורה חיובית, כגואלים פוטנציאליים.
בעיר אתונה מוצב פסל שיש של קונסטנטינוס, כשהוא מצביע לכיוון קונסטנטינופול.
הפסל מכונה "מלך השיש" ושימש נושא מרכזי במחזמר מאת סטמאטיס ספאנודאקיס, הנושא את השם "מלך השיש".
שירי המחזמר, שנושאיהם לקוחים מכיבוש קונסטנטינופול, הופקו בתקליטור משנת 1998.
נפילת קונסטנטינופול משמשת כרקע לרומן היסטורי של הסופר הפיני מיקה ולטרי - המלאך השחור (1952).
(התפרסם לראשונה בשפת המקור בשם "יוהנס אנגלוס") .
תורגם לעברית בשם "המלאך השחור", על ידי אהרן אמיר בהוצאת "צוהר" (1956) ובהוצאת "ביתן" (1991).
1951, İstanbul'un Fethi (כיבוש איסטנבול), סרט טורקי שחור-לבן על כיבוש קונסטנטינופול.
2012, L'Ascension de l'Empire ottoman (עליית האימפריה העות'מאנית), סרט טלוויזיה תיעודי שהופק על ידי ערוץ הטלוויזיה הצרפתי ארטה.
2012, Fetih 1453 (הכיבוש 1453), סרט טורקי המתאר את כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצבא העות'מאני.
כיבוש ירושלים בידי הבריטים היה אחד מרגעי השיא במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
ירושלים נכנעה בפני הצבא הבריטי ללא קרב ב-9 בדצמבר 1917, אחרי שהצבא העות'מאני נסוג מהעיר בלילה הקודם.
הגנרל אדמונד אלנבי נכנס לעיר יומיים אחר כך, ב-11 בדצמבר, וקיבל את הכניעה באופן רשמי.
בכך באו לקיצן 400 שנות שלטון עות'מאני על ירושלים ועל ארץ ישראל, והחל השלטון הבריטי על ארץ ישראל.
האירוע ביטא בעיני הבריטים את הגשמת השאיפה לחידוש השליטה הנוצרית בירושלים שהסתיימה עם תבוסתם של הצלבנים ועזיבתם את ארץ ישראל כ-600 שנים קודם לכן.
ב-19 באפריל 1917 נערכה המתקפה הבריטית השנייה על העיר עזה, ובעקבות כישלונה הודח מפקד הכוחות הבריטיים בסיני, הגנרל ארצ'יבלד מארי.
במקומו מונה הגנרל אדמונד אלנבי, ומשימתו שהוגדרה על ידי ראש ממשלת אנגליה, לויד ג'ורג' הייתה לכבוש את ירושלים לפני חג המולד.
ב-31 באוקטובר 1917 הצליחו הבריטים לפרוץ את קו החזית הטורקי על ידי כיבוש באר-שבע, וב-7 בנובמבר נכבשה גם עזה.
כיבושים אלו איפשרו לצבא הבריטי להתקדם מתוך סיני אל ארץ ישראל, ובתחילת דצמבר 1917 המשיך הצבא הבריטי להתקדם צפונה, תוך כדי לחימה בצבא העות'מאני הנסוג במה שנודע כמרדף פלשת.
ב-14 בנובמבר כבש הצבא הבריטי את "תחנת הצומת" (תחנת הרכבת נחל שורק) ובכך חסם את קו הרכבת יפו-ירושלים וניתק את נתיב האספקה העיקרי לירושלים.
ב-18 בנובמבר החליט אלנבי להמשיך בעקבות הארמייה השביעית העות'מאנית הנסוגה לתוך הרי יהודה כדי למנוע מהם להתארגן ולבנות הגנות חזקות באזור ירושלים.
אלנבי, שרצה להימנע מלחימה בתוך ירושלים, תכנן להקיף את העיר מכל הכיוונים ובכך להביא לנסיגה של העות'מאנים מהעיר.
הצבא הבריטי התפצל לשניים: ראש אחד התקדם לכיוון נחל הירקון בדרכו לדחיפת הצבא הטורקי צפונה וחלק אחר המשיך מזרחה להרי יהודה.
במקביל, נעה הדיוויזיה ה-53 מבאר שבע צפונה דרך חברון לכיוון בית לחם במטרה לסגור על ירושלים מדרום.
הכוחות הבריטים התקדמו מזרחה בכוח של ארבע דיוויזיות: שתי דיוויזיות חי"ר (הדיוויזיה ה-52 והדיוויזיה ה-75 מהקורפוס ה-21), ושתי דיוויזיות רכובות (דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי ודיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית).
הדיוויזיה האוסטרלית תקפה את אזור אמאוס ניקופוליס, שם ישב כוח עות'מאני, אולם נסוגה בתום הקרב.
גם העות'מאנים נסוגו מהאזור לאחר ההתקפה וכאשר התקדמה הדיוויזיה ה-75 לאזור מספר ימים מאוחר יותר מצאה אותו ריק.
ב-19 בנובמבר החלו הדיוויזיות הבריטיות לנוע מזרחה.
הדיוויזיה ה-75 החלה להתקדם על הדרך הראשית יפו-ירושלים (פחות או יותר בתוואי של כביש 1 של ימינו).
מצפון להם החלה הדיוויזיה ה-52 לנוע מכיוון לוד לירושלים, ומצפון ל-52 נעה דיוויזיית היומינרי בדרך מעלה בית חורון (בתוואי הקרוב לכביש 443 של ימינו), במטרה לתפוס את הדרך מירושלים לשכם ולנתק את ירושלים מצפון.
הדיוויזיה ה-75 החלה בתנועה מאזור לטרון, הגיעה אל באב אל-ואד (שער הגיא) והמשיכה במעלה הדרך התלולה והמפותלת.
בראשי הרכסים ישבו כוחות עות'מאנים קטנים והבריטים נלחמו בהם במהלך ההתקדמות.
החושך שירד מוקדם (בסביבות השעה 5 בערב) הכריח את הכוחות לעצור ללילה.
במהלך היום הראשון התקדמה הדיוויזיה כ-16 קילומטרים והגיעה אל קרבת הכפר סאריס (ליד שורש של ימינו), כשהם נתונים תחת אש צלפים עות'מאנית.
באותו הלילה החלו גשמים עזים והטמפרטורות צנחו, והחיילים הבריטים אשר לא היו מצוידים בבגדי חורף, סבלו קשות מהגשם ומהקור בהרי ירושלים.
האדמה הפכה לבוצית והקשתה עוד יותר את תנועת הרכבים והארטילריה הבריטית.
הגשם והקור ליוו את הכוחות גם בימים הבאים.
שתי הדיוויזיות האחרות שנעו מצפון לדיוויזיה ה-75 נתקלו בקשיים רבים אף יותר.
מפקדי הצבא הבריטי השתמשו במפת ה-PEF (הקרן לחקר ארץ ישראל) משנת 1880, בה סומנו הדרכים כ"דרכים רומיות", והמפקדים הבריטים חשבו אותן לדרכים טובות.
בפועל התגלו הדרכים כלא יותר משבילי עיזים צרים אשר היו כמעט בלתי עבירים לכוחות רכובים.
הסוסים והגמלים התקשו במעלה הגבעות וההרים המסולעים של האזור.
התותחים הבריטים הושארו מאחור והיחידות הבריטיות הסתדרו ללא ארטילריה במרבית הקרבות באזור ירושלים.
הדיוויזיה ה-52 הגיעה עד אזור קַרְיַת אלְ-עִנַבּ (אבו גוש) שם נעצרה עקב התנגדות עות'מאנית.
כוחות של הדיוויזיה ה-75 הצליחו לבסוף לכבוש את הכפר סאריס ב-20 בנובמבר ובאותו הערב הצליחו לחסל את ההתנגדות בקַרְיַת אלְ-עִנַבּ תוך שהם מנצלים את תנאי הערפל ששררו לפנות ערב.
דיוויזיית היומינרי התקדמה באיטיות והגיעה אל בית עור אל-פוקא ב-21 בנובמבר.
מיד לאחריו נתקלו בכוח של כ-3,000 חיילים עות'מאנים אשר ישבו על רכס שייח' זייתון יחד עם מספר סוללות ארטילריה.
כוחות הדיוויזיה הצליחו לכבוש את הרכס אולם נסוגו זמן קצר לאחר מכן.
הכוח העות'מאני זכה לתגבורת ולאחר קרבות קשים תחת גשם שוטף הוחלט להסיג את הדיוויזיה חזרה אל בית עור אל-פוקא.
לאחר כיבוש קריית אל-ענב פנתה הדיוויזיה ה-75 לכיוון צפון-מזרח.
כשהגיעה לבידו נתקלו באש חזקה מכוח עות'מאני גדול שישב על רכס נבי סמואל.
באותו הערב (21 בנובמבר) הצליחה חטיבה של הדיוויזיה לכבוש את נבי סמואל.
בשלב זה עצר הפיקוד הבריטי את ההתקדמות לצורך התארגנות, לאחר שהכוחות הבריטים היו בתנועה רצופה במשך כחודש (מאז כיבוש באר שבע), וספגו כ-2,000 נפגעים בקרבות באזור ירושלים.
ההחלטה לעצור נבעה גם מהתארכות קווי האספקה, תנאי השטח הקשים, הגשם והמחסור בארטילריה.
אלנבי החליט להחליף את שלוש הדיוויזיות התשושות (אשר השתייכו לקורפוס ה-21 של חיל המשלוח) בכוחות רעננים יותר מהקורפוס ה-20 (בפיקוד גנרל פיליפ צ'טווד).
הדיוויזיות של הקורפוס ה-20 זכו לימים שקטים יחסית במישור החוף והספיקו לנוח ולהתארגן.
הדיוויזיה ה-60 הלונדונית החליפה את כוחות הדיוויזיות ה-52 וה-75 בחזית ב-28 בנובמבר.
שתי דיוויזיות נוספות (74 ו-10) הגיעו לאזור לטרון.
במקביל, כוחות הנדסה נשלחו לאזור כדי לשפר את הדרכים, כדי שאפשר יהיה להעלות אספקה וארטילריה לכוחות הבריטים בהרים.
פון פאלקנהיין והפיקוד העות'מאני זיהו את נקודת התורפה אצל הכוחות הבריטים וניסו לנצל זאת כדי לדחוק את הבריטים לאחור בסדרה של מתקפות נגד.
ב-27 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-16 העות'מאנית את הכוחות הבריטים באזור וילהלמה (בני עטרות של ימינו), דיר טריף (בית עריף) ובית נבאלא (בית נחמיה).
ההתקפה נהדפה, אולם חודשה בלילה למחרת ונהדפה שוב.
כ-150 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי.
כמעט במקביל תקפו העות'מאנים גם באזור שילתא (מושב שילת) ואף הצליחו להדוף את הבריטים משילתא, אולם כוחות בריטים נוספים נשלחו לאזור והשטח נכבש מחדש.
התקפה נוספת נערכה מול דיוויזיית היומינרי שישבה בשטח נשלט באזור רכס זייתון ובית עור אל-פוקא.
הדיוויזיה נדחקה לאחור מול כוח עות'מאני גדול בהרבה.
כוחות נוספים שנשלחו לעזרה הצליחו לייצב את הקו ולעצור את המתקפה.
בנבי סמואל המשיכו העות'מאנים לתקוף את הכוחות הבריטים עד 1 בדצמבר, אולם ספגו אבדות קשות מבלי שהצליחו לכבוש מחדש את הרכס.מתקפות נוספות נערכו במהלך הלילה של 1 בדצמבר על בית עור א-תחתא ובאזור אל בורג' (בעמק שבין גבעת התיתורה לשילת).
כוחות עות'מאנים זיהו פרצה בקו הבריטי וניסו לפרוץ את קו ההגנה באזור זה.
גלי ההתקפה נבלמו וכוחות בריטים שנשלחו לאזור הצליחו לקראת הבוקר לאגף את הכוחות העות'מאנים ולהביא ללכידתם.
מעל 100 חיילים עות'מאנים נהרגו, 176 נשבו וגדוד שלם נמחק.
היה זה קרב מכריע שכן לו היו מצליחים העות'מאנים לפרוץ את הקו הבריטי באזור היו יכולים להשתלט על הדרך הראשית לירושלים ולאגף את הכוח הבריטי.
לאחר 1 בדצמבר הסתיימו כמעט כל הקרבות באזור ירושלים.
המתקפות העות'מאניות נכשלו ועלו במחיר כבד של הרוגים ושבויים לעות'מאנים.
אלנבי סיים להחליף את כוחותיו והיה מוכן להמשיך בהתקדמות אל ירושלים.
ב-8 בדצמבר תקפה הדיוויזיה ה-60 עמדות עות'מאניות מבוצרות היטב ממערב לירושלים, בתנאי גשם שוטף וערפל, והצליחה לכבוש אותם.
הדיוויזיה ה-74 כבשה את בית איכסא, מצפון לירושלים.
בינתיים, התקדמה הדיוויזיה ה-53 מדרום והגיעה ב-7 בדצמבר לבריכות שלמה, מדרום לבית לחם.
ביום למחרת תקפה הדיוויזיה את בית לחם אולם מצאו אותה ריקה מכוחות צבא לאחר שהעות'מאנים עזבו אותה.
כשהבינו העות'מאנים כי ירושלים מוקפת, ובעיקר לאחר שראו את נפילת מערכיהם המבוצרים ב-8 בדצמבר, החליטו לסגת מן העיר.
במוצאי שבת, 8 בדצמבר 1917, ערך המות'צרף (מושל) של ירושלים, עיזת ביי, פגישה בה נכחו ראשי השלטון הטורקי ונכבדי העיר, ובה הוחלט למנות מחדש את חוסיין אל-חוסייני (חוסיין אפנדי) כראש עיריית ירושלים (תפקיד ממנו הודח בשנת 1915, עם הגעתו של אחמד ג'מאל פאשה לעיר), ולהפקיד בידו את כתב הכניעה לעיר.
כתב הכניעה מנה את הסבל הרב שנגרם לעיר בעקבות המצור וההפצצות הבריטיות כסיבה לכניעה, וכן הרצון למנוע את הרס המקומות הקדושים.
כתב הכניעה כלל גם את התקווה שהבריטים ישכילו לשמור על המקומות הקדושים "כפי שעשו העות'מאנים במשך 400 שנות שלטונם בעיר".
כמו כן ניתנה לראש העיר כרכרה, נהג וליווי של מפקד המשטרה לטובת מסירת כתב הכניעה.
במהלך ליל 8 בדצמבר נסוגו כל כוחות הצבא העותמאני מהעיר לכיוון יריחו.
בוקר 9 בדצמבר מתואר ביומנים רבים מהתקופה כיום של אושר וחג, לנוכח שנות הסבל מהשלטון הטורקי המושחת והמשבר הכלכלי החמור שפקד את העיר במהלך שלוש שנות המלחמה.
עם זאת מתואר בוקר זה גם כיום של ביזה גדולה, ביזה שנפסקה באחת כאשר נכנס החייל הבריטי הראשון לעיר.
בבוקר 9 בדצמבר אסף ראש העיר משלחת של נכבדי העיר, עבר דרך המושבה האמריקאית, שם הצטרף אליו הצלם הול לארס לארסון, וכן אולתר עבורו דגל לבן כסמל לכניעה.
המשלחת פנתה לכיוון מערב לקבל את פני הכוחות הבריטיים הכובשים.
סמוך לכפר שייח' באדר, על הגבעה שעליה שוכנת היום כיכר אלנבי בשכונת רוממה, פגשה המשלחת בחיילים הבריטיים הראשונים: טוראים צ'רץ ואנדרוז, צמד טבחים מהרגימנט 20/2 הלונדוני.
הטוראים נשלחו על ידי מפקדם לקנות ביצים באחד מכפרי הסביבה, הלכו לאיבוד, ובשעה 5 בבוקר פגשו את משלחת הכניעה (בחלק מיומני התקופה יש התייחסות אל פגישה זאת כאל טקס הכניעה הראשון של ירושלים, אולם יש הטוענים כי האירוע לא התרחש מעולם).
בהמשך הדרך פגשה המשלחת בשני סיור, סדג'וויק והרקומב, שסירבו לקבל את הכניעה אך הסכימו להצטלם.
בינתיים הודיעו הטבחים על המשלחת למפקדם בריגדיר גנרל ווטסון.
ווטסון נאות לקבל את כתב הכניעה, אך כאשר מפקדו מייג'ור גנרל ג'ון שיי שמע על כך הוא ביטל את הכניעה במחי יד ודרש טקס חדש, וכך נערך טקס כניעה שלישי בפניו, שגם הוא בוטל על ידי אלנבי.
חוּסֵיין, שחלה בדלקת ריאות עקב העמידה בקור וברוח, נאלץ להיעדר מהטקס הרביעי, אך אלנבי כיבדו בטקס קצר בבית החולים שערי צדק בו אושפז.
משם המשיך אלנבי בבוקר 11 בדצמבר לשער יפו, שם קיים את טקס הכניעה הרביעי והאחרון.
כעבור ימים אחדים נפטר חוסיין מהדלקת.
טקסי הכניעה השונים שנערכו ב-9 וב-10 בדצמבר תועדו על ידי צלם המושבה האמריקנית, כמו גם כניסתו החגיגית של הגנרל אלנבי לעיר ב-11 בדצמבר.
לאחר הכניעה, מתוך רצון לפרסם את סדרת התצלומים במהירות האפשרית ברחבי העולם, יועץ לצלם לפנות לגנרל שיי ולבקש ממנו לשלוח את התמונות בדואר דיפלומטי, ואולם כאשר שיי ראה את סדרת התמונות המתעדים את טקסי הכניעה המאולתרים הוא דרש להשמיד את כל התמונות פרט לאלו המתעדות את כניסת אלנבי לעיר.
בעקבות כך פורסמו ברחבי העולם רק התמונות של הטקסים בהם אלנבי היה מעורב, תמונות שעוררו התרגשות רבה.
מבין סדרת תצלומי הכניעה האחרים, השתמרה רק תמונת טקס הכניעה הראשון, בפני סמלי המטבח.
אלנבי בחר לרדת מסוסו לפני שנכנס לירושלים, והוא וקציניו נכנסו לעיר ברגל דרך שער יפו מתוך כבוד לעיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם.
"נכנסתי לעיר רשמית ב-11 בדצמבר בצהרי היום, עם כמה מאנשי הסגל שלי, מפקדי הדיוויזיה הצרפתית והדיוויזיה האיטלקית, ראשי המשלחת הפוליטית, והנספחים הצבאיים של צרפת, איטליה ואמריקה.
התהלוכה הייתה רגלית בלבד, ובשער יפו התקבלתי בידי השומרים המייצגים את אנגליה, סקוטלנד, אירלנד, ויילס, אוסטרליה, ניו זילנד, הודו, צרפת, ואיטליה.
האוכלוסייה קיבלה את פני יפה..."
ההכרזה הרשמית של סר אדמונד אלנבי על משטר צבאי לאחר כיבוש ירושלים ב-11 בדצמבר 1917:
"לתושבי ירושלים והאנשים הברוכים המתגוררים בסביבתה,
התבוסה שנחלו הטורקים מידי הצבאות תחת פיקודי הובילה לכיבוש עירכם בידי כוחותיי.
לפיכך הריני מכריז בזאת כי העיר נתונה תחת משטר צבאי, והיא תישאר תחת משטר זה כל עוד יהיה בכך צורך צבאי.
אולם, לבל יחשוש איש מכם לאור הניסיון שהיה לכם בידי היריב שהסתלק, הריני להודיעכם כי ברצוני שיעסוק כל אדם בעסקיו החוקיים ללא חשש וללא מפריע.
הוצבו שומרים בבית-לחם ובקבר רחל.
מערת המכפלה בחברון הושמה תחת שליטה מוסלמית בלעדית.
הממונים על שערי כנסיית הקבר הקדוש התבקשו לקיים את חובתם המסורתית לזכרו של החליף עומר, שהגן על הכנסייה ברוחב ליבו.".
ההיסטוריון ניר מן מציין, כי יומיים לאחר שהגנרל אלנבי כבש את באר שבע סמך הקבינט הבריטי את ידיו על נוסח הצהרת בלפור.
לאחר כיבוש דרום הארץ הורה ראש הממשלה לויד ג'ורג' לגנרל אלנבי לכבוש את ירושלים כמתנת חג המולד לעולם הנוצרי.
וכך שבועיים לפני חג המולד אלנבי הגיע רכוב על סוסו הלבן, מוקף בפמליית פרשים לוויה דולורוזה, ירד מסוסו וצעד ברגל לכנסיית הקבר.
"החיזיון האקומני של אלנבי חולל התלהבות הדומה להשראה האָפּוֹסְטוֹלִית בעולם הנוצרי כולו".
בלונדון נישאה תפילה מיוחדת בקתדרלת סנט פול, מקום מושבו של הבישוף של לונדון, והפעמון הגדול בכנסיית ווסטמינסטר צלצל לראשונה מזה שלוש שנים, וכן פעמוני כנסיות סידני שבאוסטרליה צלצלו לרגל הניצחון.
פעמוני כל הכנסיות ברומא צלצלו במשך שעה שלמה ובפריז נערכה מיסה מיוחדת בכנסיית נוטרדאם בפריז.
יהודי ירושלים הדליקו באותו הערב נר ראשון של חנוכה ובירכו על נפלאות נס חנוכה שלהם ועל התשועות בימותיהם.
כיבוש ירושלים סימל את קצו הקרב של "הענק החולה של אירופה", כינויה של האימפריה העות'מאנית בתקשורת ובספרות באותם ימים.
לאחר המלחמה הוקם בית הקברות הבריטי בהר הצופים ובו נקברו חללי צבא האימפריה שנפלו במהלך הקרבות באזור ירושלים.
במקום נטמנו 2,473 חללים, וכן הוצבו בו עוד 3,296 מצבות זיכרון לחללי הקרבות בארץ ישראל ובמצרים שלא נודע מקום קבורתם.
בסך הכל צוינו בבית הקברות הצבאי בירושלים כ-5,769 חללי מלחמת העולם הראשונה.
עם שוך הקרבות בארץ ישראל ביקשו הלוחמים הבריטים להנציח את זכר חבריהם שנפלו במסע הכיבוש הארוך עד ירושלים על ידי אנדרטת זיכרון המוצבת בכיכר אלנבי בשכונת רוממה במערב ירושלים.
המקום שנבחר היה אותה גבעה סחופת רוחות על אם הדרך לירושלים, בה התקיים טקס הכניעה ההיסטורי (ואולי גם השניים שאחריו).
על האנדרטה שהוקמה ב-1920 על ידי האדריכל א.
וולקוזינס (Wallcousins) צוין התאריך 9 בדצמבר 1917 כתאריך כיבושה של ירושלים, ולא 11 בדצמבר בו התקיים הטקס רב הרושם של אלנבי בשער יפו.
אנדרטת אלנבי מתנשאת לגובה של כשלושה מטרים ובנויה כתֵבה מלבנית מוגבהת.
היא מעוצבת בסגנון המאפיין אנדרטאות בריטיות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועשויה לוחות אבן פשוטים היוצרים צלליות של אבירים צלבניים.
הבחירה במוטיב הזה אינו מקרי, ויש בו הד להקבלה שערכו הבריטים בינם ובין הצלבנים, שהלא אף הם "גאלו" את ארץ הקודש במסע צלב מודרני מידי המוסלמים.
(תרגום: סמוך למקום זה נכנעה העיר הקדושה לדיוויזיה ה-60 הלונדונית, 9 בדצמבר 1917. הוקמה בידי חבריהם לנשק לכל אלה הקצינים, הנגדים והטוראים שנפלו בקרב על ירושלים)
בראש האנדרטה תוכנן פסל עשוי ברונזה של אלנבי רוכב על סוס, אך חלק זה לא הושלם מעולם.
במקומו הונח צלב אבן שוכב על ראש האנדרטה, כמעין מצבה לזכר הנופלים.
כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה ב-23 בספטמבר 1918 היה חלק ממערכות מגידו, ובוצע על ידי שלוש חטיבות פרשים הודים מחיל המשלוח המצרי.
שבוע לאחר מכן, ב-30 בספטמבר, נכבשה דמשק, ובכך הסתיימה המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
בתום כיבוש העיר, הגיעה למעגן הימי במפרץ חיפה, לימים נמל חיפה, אונייה ראשונה שהביאה אספקה לכוחות הלוחמים הבריטיים.
מסילת הרכבת החיג'אזית הופעלה מחדש, ובאמצעותה הועבר ציוד ותחמושת לתחנת הרכבת שבצמח, ומשם במשאיות לדמשק.
חיפה שימשה נקודת יציאה והיערכות לגייסות הצבא שכבשו כעבור חודש, באוקטובר 1918, את ביירות.
כל זמן העימות העות'מאני-בריטי בארץ ישראל הייתה חיפה מחוץ לקו החיכוך - מרכזה של הארץ, בין הצבאות, עד להסתערות המכרעת של חיל המשלוח המצרי (1916) בספטמבר 1918, במסגרת קרב מגידו.
העות'מאנים הציבו בעיר כוח ארטילרי חזק שכלל תותחים מסוגים אחדים, ומטרתו למנוע מכוחות חיל הים הבריטי מלנחות במפרץ חיפה.
נחיתה מוצלחת במפרץ חיפה הייתה עלולה לנתק את מרבית הכח הלוחם העות'מאני, שהיה ברובו במרכז הארץ, מעורפו הלוגיסטי ומפקדותיו בצפון הארץ ובסוריה.
המשימה לכיבוש חיפה הוטלה על דיוויזיית הפרשים החמישית (קורפוס-המדבר הרכוב) והבריגדות שלה.
אחת הבריגדות איגפה את חיפה מצפון, כבשה את שפרעם והגיעה לעכו - כך נחסמה היציאה מחיפה לצפון הארץ.
שאר הבריגדות התקדמו מעמק יזרעאל דרך ג'דה (היום :רמת ישי) לתל חרבג' (היום: ליד כפר חסידים) והגיעו עד בלאד א-שייח' (היום: תל חנן).
הכוח הבריטי נבלם על ידי מקלענים עות'מאניים שהוצבו במורדות הצפוניים של הר הכרמל (היום: מעל צומת הצ'ק פוסט).
הדרך לעמק זבולון הייתה חסומה בשל הביצות שסביב נחל קישון.
די היה בשני פרשים שנבלעו חיים בביצות, ותנועת טור הפרשים נבלמה.
בסופו של דבר הסתער כוח בריטי על עמדות המקלעים הטורקים במורדות הר הכרמל, כבש אותן והדרך לחיפה נפתחה.
כיבוש חיפה הושלם על ידי יחידת הפרשים האנגלית "שרווד ריינג'רס" בחלקו המזרחי של הכרמל.
הפרשים עלו בנחל קטיע, יובל של נחל נשר, לבמת ההר, כיום אזור אוניברסיטת חיפה ובהדרכת תושב דרוזי הגיעו לרכס המערבי, הקדמי, של הכרמל.
החיילים הרכובים נטרלו את התותחים האוסטרים שהוצבו על מנת להגן על המעגן של מפרץ חיפה מפני נחיתת הימיה הבריטית (במרכז הכרמל של היום).
בתום כיבוש הרכס, ירדה יחידת הפרשים לעיר חיפה וביחד עם שני הכוחות האחרים שהתקדמו מעמק זבולון כבשה את העיר.