tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינת התרחשותה של העלילה בדיאלוג, תפקידו של גורגיאס הוא לספק טיעונים נגדיים לרעיונות הפילוסופיים של אפלטון (מפיו של סוקרטס )שמופיעים בדיאלוג.
היעדר מקורות עכשוויים חיצוניים על תולדות חייו של קליקלס מלבד השתתפותו כאחד המתדיינים בדיאלוג גורגיאס יכולים להעלות את הסברה שקליקלס הוא דמות פקטיבית שהמציא אפלטון לצורך כתיבת הדיאלוג.
הצעה ברוח זו טוענת כי ייתכן שקליקלס הומצא על ידי אפלטון כדמות שהוא עצמו יכול היה להיות אלמלא פגש את סוקרטס.
הדעות בהן מחזיק קליקלס יכולות להחשב לאנטיתיזה לדעות בהן האמין סוקרטס.
קליקלס מתואר כתלמידו הצעיר של המורה הסופיסט.
בדיאלוג על שמו- של מורהו תומך קליקלס בקיומו של משטר אוליגרכי.
הוא קובע שבאופן טבעי האנשים החזקים בחברה אמורים לשלוט על החלשים מהם.
בהמשך לכך, קליקלס טוען שאין זה הוגן שהחלשים בחברה יתנגדו לדיכוי של החזקים,על ידי קביעתם של חוקים להגבלת הכוח.
לטענתו, המוסדות החברתיים והקודים המוסריים שרווחים בחברה בזמנו לא נקבעו על ידי אלים אלא על ידי בני אדם.
המוסדות החברתיים והקודיים המוסריים משקפים את האינטרסים של בני האדם, שנמצאים ברובם בצד החלש.
קליקלס מביע בנוסף לכך דעות שתומכות בנהנתתנות וטוען כי זוהי דרך החיים הנכונה בה צריך לחיות הצד החזק בחברה.
למרות המקורות הדלים על הגותו של קליקלס ועל חייו, ניתן לראות בקליקלס את מבשרם של פילוסופים פוליטיים מודרניים, ובכללם ניקולו מקיאוולי ופרידריך ניטשה (אם כי ניטשה איננו מביא שום ציטוט ישיר של קליקלס ביצירתו).
קליקליס ודעותיו בדיאלוג בגורגיאס של אפלטון
קליקלס מציג טיעון אנטי מוסרי בדיאלוג גורגיאס של אפלטון.
הטיעון מורכב מארבעה חלקים: ביקורת על צדק המוסרי המקובל בחברה; תיאור חיובי של הצדק הטבעי; תפיסה משלו לגבי המידות הטובות; ותפיסה הדוניסטית של הטוב.
בסעיף הראשון של הטיעון תומך קליקלס בשלטון החזקים של החלשים.
הוא מבקר את החלשים על כך שהם מנסים לערער את שלטונם של החזקים עליהם.
בהמשך לכך הוא רואה בשיטת המשטר הדמוקרטית את "עריצות רבים על הפרטים יוצאי הדופן או המיוחדים".
קליקס מדגיש כי על האזרחים להתיר ליחידים החזקים והמיוחדים להיות השליטים..
טיעון זה מתקשר לסעיף השני בטיעונו של קליקלס.
קליקלס טוען כי "אבל הטבע עצמו, דומני מגלה שמן הצדק הוא שיגדל חלק הנעלה משל הגרוע ממנו, וחלקו של רב הכח משל חסר הכח."
מערכת היחסים שמתפתחת בדיאלוג בין קליקלס לסוקרטס מובילה את סוקרטס לבקש מקליקלס להגדיר מה הופך אנשים מסוימים להיות "נעלים" על אנשים אחרים.
זהו הסעיף השלישי בטיעונו של קליקלס.
קליקלס קובע כי הדמויות הנעלות הללו חייבות להיות בעלות תבונה, שמבינות כיצד יש לנהל את מדינה באופן הראוי ביותר, וכן להיות בעלות אומץ רב.
הוא קובע שלאותן דמויות נעלות אין צורך במידות של צדק או מתינות, כיוון שהן אינן מידות חשובות כמו האומץ והתבונה.
בסופו של הדיאלוג בין סוקרטס לקליקלס סוקרטס לוחץ עליו לומר מדוע האנשים "הנעלים" האלה ראויים לקבל יותר כבוד מאנשים אחרים, ובאיזה אופן יש לתת להם כבוד רב יותר מאשר אנשים אחרים.
האם יש לתת להם מזון רב יותר או קרקעות רבות יותר?
קליקלס דוחה את רעיונותיו של סוקרטס על כך שישנם אנשים שראוי לתת להם משאבים רבים יותר.
במהלך הדיאלוג נראה שהוא מתקשה להגדיר במדויק אילו הטבוות מגיעות לאותם אנשים.
יחד עם זאת, לכל אורך הדיאלוג הוא חושב שיש להעניק יחס מכבד יותר כלפי האנשים שנחשבים לנעליים יותר
קליש נאת' קתג'ו (בהינדי: कैलाश नाथ काटजू; 17 ביולי 1887 – 17 בפברואר 1968) היה משפטן ופוליטיקאי הודי שכיהן כמושל אוריסה ומערב בנגל, ראש השרים של מאדהיה פרדש וכשר הפנים ושר ההגנה בממשלת הודו.
קליש נאת' קתג'ו נולד ב-17 ביולי 1887 בג'הור , מדינה נסיכותית בראג' הבריטי (היום כלולה במאדהיה פרדש, הודו), למשפחה ברהמינית-קשמירית.
ב-1905 החל ללמוד משפטים באללהבד, וב-1908 החל בעריכת דין בקאנפור.
ב-1914 שב לאללהבד, כשהוא מקבל תואר דוקטור במשפטים ב-1919.
ב-1935 מונה לראש הוועדה המוניפאלית באללהאבאד ב-1937 מונה קתג'ו לשר המשפטים בממשלת המחוזות המאוחדים (היום אוטר פרדש) שהוקמה על ידי הקונגרס הלאומי ההודי.
קתג'ו נאסר ונגזרו עליו 18 חודשי מאסר ב-1940 בעקבות מעורבותו בתנועת העצמאות ההודית.
הוא נכלא בשנית ב-1942 בעקבות מעורבותו בתנועת צאו מהודו.
שוחרר באפריל 1943 בעקבות בריאות רופפת.
בפברואר 1946 חזר קתג'ו לאספה המחוקקת של המחוזות המאוחדים וב-31 במרץ 1946 מונה קתג'ו בשנית לשר המשפטים, לצד מספר תיקים נוספים (עד 1947).
לאחר תקופה בממשלת אוטר פרדש מונה למושל אוריסה (אוגוסט 1947 – יוני 1948) ולאחר מכן למושל מערב בנגל (יוני 1948 – נובמבר 1951).
קתג'ו נבחר על ידי האספה המחוקקת של המחוזות המאוחדים ל, וב־1952, בבחירות הראשונות שנערכו בהודו לאחר עצמאותה, נבחר בלוק סבהה בבחירות הראשונות אליו.
ב-1957 עבר לכהן כראש השרים של מאדהיה פרדש, תפקיד בו החזיק עד 1962.
קתג'ו נפטר ב-17 בפברואר 1968 באללהאבאד.
קָלִיקֵה או קָלִיקְיַה (ביוונית עתיקה: Καλύκη) הוא שמן של מספר דמויות במיתולוגיה היוונית:
קליקה, אחת מהניסיאדות, הנימפות שהניקו את דיוניסוס.
קליקה, נסיכה תסלית כבתם של המלך איולוס מאיוליה ואנרטה, בתו של דיימכוס.
היא הייתה אחותם של אתאמס, קרתאוס, דייאונאוס, מגנס, פריארס, סלמונאוס, סיזיפוס, אלקיונה, קנקה, פרימדה ופייסידיקה.
כמה מקורות ציינו שקליקה הייתה אמו של אנדימיון, מלך אליס, על ידי בעלה אתליוס, מלך אליס לשעבר או על ידי זאוס.
מקורות אחרים הפכו אותה לאמו של אתליוס, לא לאשתו, כמובן מזאוס והשמיטו אותה מלהיות אמו של אנדימיון.
קליקה, אמו של בנו של פוסידון, קיקנוס.
היא נולדה בתור בתו של הקטון.
קיקנוס נולד בסתר, ונשאר למות על החוף, אך עדיין היה מלך.
בכמה דיווחים, אמו של קיקנוס נקראה הרפאלה או סקמנדרודיצה או לבסוף, נראידה ללא שם.
קליקה, עלמה צנועה שהייתה מאוהבת ביואתלוס אחד והתפללה לאפרודיטה שתהפוך לאשתו ולא לפילגש.
אף על פי כן, יואתלוס דחה אותה והיא השליכה את עצמה מצוק.
קליקה, מיינאדה המוזכרת בשם בציור אגרטל.
הירח של צדק, קליקה, נקרא על שמן.
בנוסף, גם מכתש של הירח נקרא כך.
קליצ'ה (בפרסית: کلوچه, תעתיק: Koluche; בערבית צפון-עיראקית: كليچة, תעתיק: klēči; בערבית עיראקית: كليچة, תעתיק: kilēča; בערבית נג'דית: كليجة, תעתיק: k(i)lēja; בטורקית: kiliçe) היא סוג של עוגייה מזרח תיכונית.
קליצ'ה מגיעה במספר צורות ומילויים מסורתיים, הפופולריים ביותר הן אלו הממולאות תמרים (kleichat tamur).
יש גם דיסקיות מתוקות (חפיאט), כמו גם חצאי ירחים ממולאים באגוזים, סוכר ו/או קוקוס מיובש (קליצ'אט ג'וז).
הן בדרך כלל מתובלות בהל ולפעמים במי ורדים ומזוגגות בביצה, שלפעמים עשויה להיות מבושמת בזעפרן
המוסלמים מכינים קליצ'ה לרגל עיד אל-פיטר וחג הקורבן וגם לחגיגות, חתונות או טקסים מיוחדים והן ממולאות במילויים שונים כמו תמרים, פיסטוקים, אגוזי מלך, קוקוס, תאנים מיובשות, שומשום או רחת לוקום ואילו יהודי עיראק היו מכינים אותן לכבוד חנוכה.
האשורים אופים קליצ'ה לכבוד אידה גורה, חג הפסחא האשורי, ואידה סורה, חג המולד האשורי, שבו הן בדרך כלל ממולאות בתמרים ומוגשות עם תה.
מפרסית תיכונה (kwlʾck' /kulāčag/, 'לחמנייה קטנה ועגולה').
מבחינה היסטורית, ניתן לייחס את הקליצ'ה ל'קולופו' השומרי הקדום
מקורותיה של הקליצ'ה נעוצים במסופוטמיה העתיקה, שם היו מכינים את העוגייה הזו כדי לחגוג את חג האכיתו, ראש השנה השומרי ואת אישתר, אחת האלות הבולטות במיתולוגיה השומרית העתיקה.
האביב ייצג לידה מחדש והתחדשות, שהתרחשו במקביל לכוח הפריון של אישתר.
כדי לכבד את האלה, השומרים הקדומים נהגו לאפות קולופו, אביה הקדמון של הקליצ'ה.
עוגיות אלה עוצבו כך שידמו לירח מלא או סהר שסימל את בוא האביב, שצוין לעיתים קרובות על ידי הירח המלא הראשון בסוף מרץ או בתחילת אפריל.
באזור נג'ד בערב הסעודית (מחוזות קאסם וחאיל) מכינים עוגיות בשם קליג'ה.
הקליג'ה שונה בטעמה, צורתה ומרכיביה מהקליצ'ה העיראקית.
היא עשויה מבצק שמרים שהועשר בתבלינים, כמו הל וקינמון, וממולאת בתערובת של סילאן, סוכר או דבש ותבלינים, בדרך כלל הל, אבל גם ליים שחור מיובש, קינמון וג'ינג'ר.
קליר רבין הייתה פרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל באוניברסיטת תל אביב
קליר רבין נולדה בארצות הברית (1948).
היא עלתה לישראל במחצית הראשונה של שנות השבעים.
היא בעלת תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
רבין הצטרפה לסגל אוניברסיטת תל אביב לבית הספר לעבודה סוציאלית, שם התקדמה לדרגת פרופסור חבר, ופרשה כפרופסור חבר אמריטוס.
לאחר פרישתה מהאוניברסיטה, היא הצטרפה ל-ESRA, שם עסקה בהדרכה, הכשרה ופיקוח.
רבין הייתה מחלוצות תחום הטיפול הזוגי והמשפחתי.
עבודתה המחקרית התמקדה בטיפול זוגי.
באוניברסיטת תל אביב היא הקימה ואף ניהלה, את החוג לטיפול זוגי ומשפחתי.
לצד עבודתה האקדמית בתחום היא גם טיפלה במשפחות וזוגות רבים, והכשירה מטפלים.
הקימה מכון טיפולי שפרסם גם פרסומים בתחום, ופיתחה שיטת טיפול מרתונית זוגית.
היא נטלה חלק בהקמת תחנות לטיפול זוגי ומשפחתי.
רבין הייתה נשואה עד לפטירתה ליוסי, מוזיקאי ישראלי, בעברו חבר התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ועובד כמטפל זוגי.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, עמרי שנהרג בתאונת דרכים (2018), שני ונועה.
שניים מילדיהם עוסקים אף הם בתחום הסיוע.
לבני הזוג יש גם נכדים.
לאחר פרישתה לפנסיה פיתחה את התחביב שלה, ציור.
היא נפטרה ביולי 2024, ונקברה בקיבוץ נען.
קליקג'קינג הוא סוג של מתקפת ממשק משתמש (UI redressing) שבו תוקף גורם למשתמש ללחוץ על אלמנט נראה לעין באתר או באפליקציה – אך הלחיצה משפיעה בפועל על אלמנט אחר, מוסתר או ממוקם בצורה מטעה.
בדרך זו, המשתמש מבצע פעולה שלא התכוון לה – למשל לחשוף מידע רגיש, להפעיל מצלמה או לתת הרשאות – מבלי להבין מה בדיוק קרה.
המשתמש מקבל קישור לסרטון – אך כאשר הוא לוחץ על "הפעלה", הוא למעשה מבצע רכישה באתר אחר.
המשתמש רואה כפתור כמו "שחק" או "המשך", אבל מעליו מונחת שכבה שקופה של כפתור "לייק" או "עקוב".
הלחיצה נותנת הרשאה או מבצעת אינטראקציה חברתית בלי שהמשתמש התכוון לכך.
אתר תמים מוטמע בתוך iframe שקוף של אתר מערכת תשלומים.
המשתמש לוחץ על כפתור באתר התמים ובפועל מאשר העברה לחשבון התוקף.
כדי למנוע מתקפות קליקג'קינג מקובל להשתמש ב־Heades המיועדים לאבטחה בדפדפן, כגון:
x-frame-options שמונעת טעינה של הדף בתוך iframe.
Content Security Policy (CSP) עם ההנחיה frame-ancestors, המגבילה אילו אתרים רשאים להטמיע את הדף.
קללה היא איחול וביטוי שאיפה למאורעות רעים שייקרו למי שמוטלת עליו הקללה (המקולל), או פנייה מפורשת לאלוהים או למלאכיו על-מנת שירעו עם המקולל.
בתרבות האנושית שימוש בקללה מעיד על אווירה עכורה והוא בדרך כלל ביטוי ליריבות קשה, ובתחומי מיסטיקה שונים אף מיוחס לה משקל רב.
במקרא מיוחסת חשיבות רבה לברכות ולקללות, כבעלות כוח מאגי לפעול שינוי במציאות.
כך במקרה של רבקה שאומרת לבנה יעקב, "עלי קללתך בני", וכך במקרה הידוע של בלעם שנודע בכוח הקללה שלו.
בספר שמואל ב' אלוהים מטיל קללה על משפחתו של דוד כעונש על כך ששכב עם אשתו של אחד מאנשי הצבא שלו ואחר כך גרם למותו (סיפור דוד ובת שבע).
בספר במדבר מובא סיפורה של קללת בלעם, שבו נשלח בלעם על ידי בלק לקלל את ישראל, כדבר הכתוב , אלא שהקללה נהפכה לבלעם לברכה, והוא נושא שיר הלל וברכה לעם ישראל.
על כך מתלונן בלק: .
חז"ל במסכת אבות מציבים כאנטיתזה לבלעם צר העין והמקלל את אברהם המברך בעל העין הטובה, כפי שכתוב כמה פעמים במקרא (בראשית י"ב, ג).
בספר דברים מוצבת בפני עם ישראל הבחירה בין שתי חלופות:
פירוט הקללות מופיע בהמשכו של ספר דברים (פרק כ"ח, פסוק ט"ו) בציווי על מעמד הר גריזים והר עיבל, והוא כולל 53 פסוקים של קללות, המתחילות במילים: .
בהלכה מוזכרת גם קללת "מי שפרע".
זו קללה למי שאינו עומד בדיבורו בעניינים מסחריים, לאחר שסיכם על עסקה, אף על פי שלא גרם נזק ממש.
נוסח הקללה הוא: "מי שפרע מאנשי דור המבול ומאנשי דור הפלגה ומאנשי סדום ועמורה וממצרים שטבעו בים, הוא ייפרע ממי שאינו עומד בדיבורו".
בימינו ידועה הקללה המעין-קבלית "פולסא דנורא" (בארמית: "ניצוץ או מקל של אש"), שנחשבת לקללה חמורה ונועדה לגרום למות המקולל.
עם זאת, אין לה מקור קדום ביהדות.
הקללה מופיעה בסיפורים רבים, הידוע שבהם מהעת האחרונה הוא "הארי פוטר".
בסדרת ספרים זו, "קללה" היא כישוף שנועד לפגוע באדם או לתקוף אדם.
בין הקללות הללו נכללות קללות שאין עליהן מחילה, שאחת מהן אף מביאה למותו של המקולל, ולכן אסור להשתמש בהן.
בסדרת "הגשש החיוור" נאמר המשפט: "כל המוציא דבר קְללה מפיו, ינעל אבי אבי אביו".
בתוכנית הבידור הרדיופונית שלושה בסירה אחת הציע דן בן אמוץ קללה לנהג: "שתרדם בקסטל (ירידה תלולה ממשלט הקסטל בדרך הישנה לירושלים) ותתעורר בהדסה!".
קלמאן מארו היה משורר צרפתי.
נולד בשנת 1496, בעיר קאור, בירת חבל קרסי שבדרום מערב צרפת, לז'אן מארו (במקור ז'אן דה מארה (Jean de Marets) מן העיר קאן שבנורמנדיה, שהתיישב בקאור והתחתן עם אישה מקומית גסקונית.
ז'אן מארו היה משורר בשירותה של אן מברטאן, אשת המלך לואי השנים עשר.
המלך התלהב מחרוזיו של ז'אן מארו והוא הפך לבן לווייתו של המלך במערכה באיטליה.
קלמאן, בנו של ז'אן מארו למד משפטים באוניברסיטה של פריז (סורבון) ואביו לימד אותו לכתוב בחרוזים.
ב-1512 תרגם קלמאן הצעיר חלק משירת ורגיליוס מלטינית (ה"בוקוליקה") לצרפתית.
ב-1514 היה לנושא כלים ופקיד-רשם בשירותו של ניקולא דה נוויל בווילרואה.
ב-1515 הציע קובץ שירים למלך פרנסואה הראשון.
ב-1519 הפך ל"חדרן" בשירותה של מרגריט מאנגולם, (לימים מרגריט מנווארה), אחות המלך, שהייתה פטרונית האמנים.
קלמאן מארו היה בן לווייתו של המלך במסעותיו, וכתב חרוזים לרגל פגישתם של מלך צרפת ומלך אנגליה הנרי השמיני שנערכה בצפון צרפת ב-1520. ב-1524 התלווה אל המלך במערכה באיטליה, שם לפי מקורות שנויים במחלוקת נפצע ונלקח בשבי יחד עם המלך בקרב פאביה (פברואר 1525).
אחרי שחזר לפריז, ב-1526 ישב בכלא שאטלה בפריז על סמך הלשנות על אהדתו לפרוטסטנטים.
נאמר, בין היתר, שנהג בזלזול בצום הארבעים.
בהמשך הועבר משאטלה לכלא שארטר ובהתערבות אחד מחבריו ושל הבישוף של שארטר שוחרר.
אך הוא נעצר שוב באשמת ניסיון לעזור לאסיר אחד להימלט מן המשטרה.
המלך דאג לשחררו ובשנת 1528 מינה אותו ל"חדרן" אישי.
המונרך לקח אותו איתו לעיר באיון שבדרום מערב צרפת כדי שיכתוב חרוזים לרגל נישואי המלך ללאונור מאוסטריה (1530).
גלות איטליה, החזרה בתשובה וגלות שווייץ
ב-1535 שוב הוצא צו מעצר נגד מארו בפריז בגלל תמיכתו בפרוטסטנטים.
הוא נמלט לאיטליה אל הדוכסית רנה מפרארה.
משם עבר לוונציה שבה נודע לו כי המלך פרנסואה הראשון הכריז על חנינה לכל הכופרים בדת הקתולית.
מארו חזר לפריז והמלך העמיד לרשותו בית וגן בפרברי העיר.
קלמאן מארו תרגם שלושים מזמורי תהילים מלטינית לצרפתית ופרסם אותם עם הקדשה למלך.
המלך התלהב מן התרגום ונתן עותק לקארל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1543 פרסם תרגום של עשרים מזמורי תהילים נוספים והקדיש אותם לנשות צרפת.
התאולוגים באוניברסיטת סורבון בפריז גינו תרגום זה ככפירה.
קלמאן מארו נמלט אל העיר ז'נבה, משם עבר לאיטליה ונפטר בעיר טורינו ב-1544.
המתמטיקן-פילוסוף האמריקאי דגלס הופשטטר הקדיש ספר עב כרס לתרגומו של שיר אחד משל קלמאן מארו.
בספר, העוסק במלאכת התרגום משפה לשפה, עוסק הופשטטר בתרגום השיר 'לעלמה חולה' (A une Damoyselle malade).
לאחר שהעמיק לעיין בשיר, זיהה הופשטטר בשירו של מארו שבע תכונות תחביריות/ צורניות.
תכונות אלה כפה הופשטטר על עצמו, ללא פשרות, ותרגם את השיר לאנגלית עשרות פעמים, כשהוא מסגל לעצמו בכל פעם סגנון פואטי שונה.
כמו כן הזמין תרגומים לאנגלית מן השיר מאחדים מעמיתיו.
את התכונות סיכם באופן הבא:
השיר משתרע על פני 28 שורות
כל שורה בשיר היא בת שלוש הברות
ההטעמה בכל שורה נופלת על ההברה האחרונה
כל השיר הוא בחריזה של שורות כפולות: אא, בב, גג, ...
במחצית הדרך הנימה בשיר משתנה מרשמית לבלתי פורמלית
השורה הראשונה חוזרת בדיוק בשורה האחרונה
המשורר מכניס את שמו לתוך השיר
מספר השורות ומבנה החריזה הם בוודאי מובנים מאליהם, אך העובדה שבכל שורה רק שלוש הברות, וכן שבכל שורה ההטעמה נופלת על ההברה האחרונה, הן משוכות קשות למדי למתרגם.
בקובץ " שירת הכוכבים" - אנטולוגיה משירת צרפת במאה הט"ז - מאת עמינדב דיקמן, הוצאת כרמל, ירושלים, 1996
קלמאן ז'אנקן היה מלחין צרפתי מתקופת הרנסאנס.
הוא היה אחד המלחינים המפורסמים ביותר של שאנסונים פופולריים בכל תקופת הרנסאנס ויחד עם קלודין דה סרמיזי הטביע את חותמו הכביר על התפתחות השאנסון הפריזאי, בייחוד מן הסוג התוכניתי.
ההיקף הרחב של פרסומו התאפשר הודות להתפתחות המוזיקה המודפסת, שחלה בו בזמן.
הקריירה של ז'אנקן הייתה יוצאת דופן עד מאוד לתקופתו, מבחינה זאת, שמעולם לא הייתה לו משרה קבועה בקתדרלה או בחצר בני אצולה.
במקום זאת החזיק בשורה של משרות זוטרות, במקרים רבים אצל פטרונים חשובים.
הוא נולד בשאטלרו, סמוך לפואטיה, אף כי אין כיום בנמצא שום מסמכים לאשש פרטים על ראשית חייו או על הכשרתו.
בשנת 1505 עבד כלבלר בבורדו, אצל לנסלוט די פו, שהיה בהמשך לבישופ של לוסון; במשרה זו נשאר עד מותו של די פו בשנת 1523, ואז קיבל עבודה אצל הבישופ של בורדו.
בערך בתקופה זו היה לכומר, אם כי מינויו לא הניבו פירות ראויים, בדרך כלל; לאמיתו של דבר, הוא התלונן דרך קבע על מחסור בכסף.
אחרי 1530 עבד ז'אנקן ברצף משרות באנז'ו.
הוא התחיל בהוראת זמרה לנערי מקהלה והתקדם לממונה על המקהלה בבית הספר לזמרה בקתדרלה של אנז'ר.
בסביבות הזמן הזה עורר את תשומת לבו של ז'אן דה גיז, הפטרון של ארסמוס, קלמאן מארו וראבלה; הייתה זו דחיפה רצויה לקריירה שלו ובשנת 1548, בעוד סיוע מצד שרל דה רונסאר (אחיו של המשורר פייר דה רונסאר), היה לכומר באונוור, לא רחוק משארטר.
בשנת 1555 נרשם כ"זמר מוסמך" בקאפלה המלכותית וזמן קצר אחר כך היה ל"מלחין מוסמך" של המלך: רק מלחין אחד (סנדרין, שנודע גם בשם פייר רניו) נשא לפניו בתואר הזה.
בצוואתו, מתאריך ינואר 1558, הותיר עזבון קטן לצדקה והוא חוזר ומתלונן על זקנה ועוני בהקדשה ליצירה, שהתפרסמה לאחר מותו ב-1559. הוא מת בפריז.
מעטים מלחיני הרנסאנס, שזכו לפופולריות רבה יותר בתקופת חייהם מז'אנקן.
השאנסונים שלו היו אהובים ונישאו בפיות רבים.
המדפיס הפריזאי פייר אטניין הדפיס חמישה ספרי שאנסונים משלו.
"הקרב", המחקה בחיות רבה קולות ופעילות של קרב, הוא שאנסון שלא נס ליחו והוא מקובל עד היום לשירת מקהלות א'קאפלה.
ז'אנקן כתב מעט מאוד מוזיקת קודש: מייחסים לו רק שתי מיסות ומוטט יחיד, אם כי ייתכן שהיו עוד ואבדו.
250 השאנסונים החילוניים שלו ו-150 מזמורי התהילים והשאנסונים הדתיים - המקבילה הצרפתית של המדריגל הדתי האיטלקי - הם מורשתו העיקרית.
השאנסונים התוכניתיים שבהם נודע ז'אנקן היו יצירות ארוכות, מחולקות לפרקים, ועל פי רוב חיקו בכישרון צלילים טבעיים ומעשה ידי אדם.
"שיר הציפורים" מחקה קריאות ציפורים; "הדהרה" מחקה קולות צייד; ו"הקרב", מן הסתם הידוע מכולם שנועד, כמעט בוודאות, לחגוג את הניצחון הצרפתי על ההבסבורגים בקרב מריניאנו ב-1515 מחקה רעשי קרב, כולל תרועות חצוצרה, אש תותחים וזעקות הפצועים.
אפקטים אונומטופאים כאלה נעשו לתופעה נפוצה במוזיקה המאוחרת יותר של המאה ה-16. אומנם "מוזיקת קרב" הייתה לקלישאה, אבל את חשיבותה הראשונית נתן לה ז'אנקן.
נוסף לשאנסונים הראשונים שבהם התפרסם, כתב ז'אנקן חיבורים קצרים ומעודנים, שהזכירו יותר את סגנונו של סרמיזי.
למוזיקה הזו התאים טקסטים משל משוררים ידועי שם בזמנו, ביניהם קלמאן מארו.
בשלב מאוחר בחייו כתב הרבה שאנסונים דתיים פשוטים, לפי נעימות קלוויניסטיות מסורתיות.
אף כי אין כל ראיות מתועדות לכך, שז'אנקן היה פרוטסטנט הרי השימוש שעשה בשירה של מארו ובנעימות הקלוויניסטיות והפשטות יוצאת הדופן של המוזיקה (בייחוד בניגוד לסגנון הפוליפוני והתוכניתי שטיפח בשלב מוקדם יותר בחייו), בכל אלה יש לפחות משום רמז לכך.
המונח קללת טיפקאנו (גם: קללת טקומסה, "קללת עשרים השנה" או "הקללה הנשיאותית") מתייחס לעובדה שכל נשיאי ארצות הברית שנבחרו לתפקידם בשנים העגולות 1840 (ויליאם הריסון), 1860 (אברהם לינקולן), 1880 (ג'יימס גרפילד), 1900 (ויליאם מקינלי), וכך הלאה עד 1960 (ג'ון קנדי), מתו במהלך כהונתם.
צירוף המקרים נזכר לראשונה בפינה היומית "תאמינו או לא!" של רוברט ריפלי משנת 1934, העוסקת במוזרויות וגילויים מפוקפקים שונים, כדוגמת בתולת הים מפיג'י.
מותם של הנשיאים מוסבר בקללה מסתורית שהטיל, כביכול, בן שבט השוני, השמאן טנסקואטאוה, על הנשיאים האמריקאיים בעקבות הפסדו במלחמה בשנת 1811 לנשיא ויליאם הנרי הריסון בקרב הידוע בכינויו "קרב טיפקאנו".
קרב טיפקאנו היה קרב שנערך ב-7 בנובמבר 1811 בין כח בפיקודו של ויליאם הנרי הריסון, מושלה הצבאי של מדינת אינדיאנה ואינדיאנים בני שבט השוני (Shawnee) בהנהגתו של צ'יף טקומסה (Tecumseh).
האינדיאנים ניגפו בקרב, שהתרחש בעיירה פרופטסטאון, כיום מחוז טיפקאנו, אינדיאנה.
לאחר שנודע לממשל האמריקני כי טקומסה מתכנן את הקמתה של קונפדרציה אינדיאנית, שלח הממשל את הריסון, ב-6 בנובמבר, בראש כוח של כ-1,000 חיילים, למקום.
הריסון ביקש להיפגש עם טנסקואטאוה (Tenskawatawa), אחיו למחצה של טקומסה, שנודע בכינוי "הנביא", ולהציג לו את דרישות הממשלה, מאחר שהצ'יף טקומסה עצמו נעדר מהאזור.
למחרת, 7 בנובמבר, בשעה ארבע לפנות בוקר, תקפו האינדיאנים את מחנהו של הריסון.
ב-8 בנובמבר פשט צבאו של הריסון על פרופטסטאון, וגילה שהעיירה ננטשה.
במסגרת מלחמת 1812, שימש הגנרל האריסון כמפקד הכוחות האמריקניים שלחמו כנגד הבריטים ובעלי בריתם האינדיאנים באזור אינדיאנה.
באחד הקרבות, ב-5 באוקטובר 1813, נהרג הצ'יף טקומסה על ידי פקודו של האריסון, הקולונל ריצ'רד ג'ונסון, לימים סגן נשיא ארצות הברית.
כ-27 שנים מאוחר יותר היה הריסון מועמד לבחירות לנשיאות, ורץ יחד עם ג'ון טיילר כסגנו, תחת הסיסמה "טיפקאנו וטיילר גם" .
אגדה אורבנית מספרת ששנים לאחר תבוסת האינדיאנים ושריפת כפריהם ב-1811, הטיל טנסקואטאוה קללה על האריסון.
לפי האגדה, טנסקואטאוה (שפירוש שמו: "הדלת הפתוחה"), שנודע גם בכינויו "הנביא של בני השוני" ושהיה השאמאן של בני השבט, אמר בשנת 1835 או בסמוך לה:
האריסון נבחר לנשיאות, ומת מדלקת ריאות חודש לאחר תחילת כהונתו ב-1841 - היה זה מקרה המוות הראשון של נשיא ארצות הברית בעת כהונתו.
הסיפור על הקללה נזכר לראשונה בשנת 1934, לאחר שחמישה נשיאים הלכו לעולמם.
מותו של רוזוולט ובעיקר רצח קנדי הטראומטי תרמו להתפשטות האמונה בקללה.
השירות החשאי קיבל על עצמו את הגנת חיי הנשיא רק לאחר התנקשות בחייהם של שלושה מהנשיאים שברשימה.
מאז הוקם השירות החשאי נרצח רק נשיא אחד - ג'ון קנדי - המופיע ברשימה, ופחתו מאוד הסיכויים לרצח נוסף.
למרות זאת, עם היבחרו של רונלד רייגן לנשיא בשנת 1980 גבר החשש כי לא ישלים את כהונתו בשלום.
ניסיון ההתנקשות בחיי רייגן ב-1981 חיזק את האמונה בקללה, אך רייגן בן ה-70, שנפצע בחזהו, החלים ואף נבחר לכהונה נוספת.
רייגן הוא הנשיא הראשון ששבר את השרשרת, בכך שמת בשנת 2004, 15 שנה לאחר סיום כהונתו ב-1989. מספרים שננסי רייגן, הגברת הראשונה של ארצות הברית (אשתו של הנשיא), אשר ידעה על הקללה והחליטה לפנות לבעלות אוב, ואנשים העוסקים בתחום כדי להגן על ביטחון בעלה.
אף על פי שמדובר באגדה, בארצות הברית יש רבים המתייחסים לקללה ברצינות.
כך למשל פנה ארגון דתי למאמיניו בבקשה להתפלל לשלומו של הנשיא ג'ורג' בוש, שנבחר בשנת 2000. בוש סיים בשלום את תקופת כהונתו כנשיא בשנת 2009.
גם הנשיא ג'ו ביידן, שנבחר בשנת 2020, סיים בשלום את הקדנציה שלו בשנת 2025, זאת על אף גילו המבוגר (הוא היה בן 78 עם כניסתו לתפקיד ובן 82 בסוף הקדנציה).
הקללה אינה מסבירה כיצד סיימו שני נשיאים את כהונתם המקורית והלכו לעולמם רק באחת הכהונות הבאות.
אברהם לינקולן סיים את כהונתו הראשונה ונרצח במהלך כהונתו השנייה בעקבות ניצחונו במלחמת האזרחים האמריקנית.
פרנקלין דלאנו רוזוולט לא נפגע בניסיון התנקשות לאחר בחירתו בשנת 1933, השלים את כהונתו השלישית בשנת 1944 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה ומת מדימום תוך-גולגולתי במהלך כהונתו הרביעית.
בשנת 1951 התקבל התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית, המגביל את הנשיא להחזיק במשרתו במהלך שתי כהונות בלבד.
כתוצאה מכך קטנה ההסתברות למותו של נשיא ארצות הברית במהלך כהונתו.
שיוך מותם של הנשיאים לקללה שהוטלה עליהם הוא דוגמה לכשל לוגי מסוג קום הוק ארגו פרופטר הוק (cum hoc ergo propter hoc) (מתאם מצביע על סיבתיות).
כשל כזה נובע מנטייה אנושית לחפש יחסי סיבה-מסובב באירועים סביבנו.
במקרה הנוכחי, ההתאמה שקיימת בין מותם של מספר נשיאים לשנת הבחירה שלהם, גרמה לחיפוש אחר סיבה להתאמה זו.
בפועל, קרוב לוודאי שאין סיבה להתאמה, והיא נובעת מצירוף מקרים בלבד.
גם עקרון תערו של אוקאם יכול לסייע בהתייחסות לעובדה שנשיאים אשר נבחרו בשנים מסוימות אלו מתו בעת כהונתם.
לפי עיקרון זה, כאשר קיימים מספר הסברים לתופעה מסוימת אז ההסבר הפשוט יותר הוא הנכון.
במקרה הנוכחי, ההסבר הפשוט אומר שזהו צירוף מקרים בלבד, ואילו ההסבר המסובך מערב כוח על-טבעי בדמות קללה.
כל עוד אין הסבר מניח את הדעת לתקפותה של הקללה ואין סיבה הגיונית אחרת, אין כלל צורך להניח שמות הנשיאים נובע מסיבה מסתורית זו או אחרת.
יצוין כי גם הנשיא זאכרי טיילור, שנבחר ב-1848, שאינה מסתיימת באפס - מת בשנת 1850 בעודו מכהן.
ריצ'רד ג'ונסון, האדם שהרג את טקומסה בקרב ב-1813, שירת כסגנו של הנשיא מרטין ואן ביורן בין השנים 1837 ל-1841.
קללת הגלואמגלוזר הוא הספר הראשון בסאגת קווינט, בסדרה קורות קצעולם.
בספר זה מוצגים לראשונה קווינט ומריס - הוריו לעתיד של טוויג (המוכר מהספרים הקודמים בסדרה: "מעבר ליערעבות", "רודפתסערה" ו"חצות מעל סנקטפראקס").
קווינט הוא הבן האחרון שנותר לתן הרוח (פיראט רקיע מפורסם) אחרי שאש שרפה את כל המשפחה חוץ ממנו ומאביו.
יש קצת בלבול בנוגע לגילו של קווינט.
קווינט טוען שהוא "בן שבע-עשרה שנה הבאה", אבל תן הרוח מסביר שקווינט רוצה להיות מבוגר, אך למעשה הוא בן ארבע-עשרה.
לקווינט יש עמידות מדהימה מפחד גבהים, שהפוכה מהפחד הגדול שלו מאש.
קווינט אמיץ מאוד, דבר שנראה קרוב לסוף הספר כשהוא משחרר את הגלואמגלוזר מכלאו, כשהוא מאמין שליניוס עינה אותו, וגם כשהוא מטפס על הגג כדי להציל את ליניוס, אך מתברר שזה היה הגלואמגלוזר, וקווינט נאבק ומצליח להבריח אותו מסנקטפראקס.
מריס היא הבת היחידה של נשגב בכירי האקדמיה - ליניוס פליטקס.
כשהיא מוצגת לראשונה בסאגת קווינט, היא בערך בת שתים עשרה.
מריס היא דמות בעלת כוח רצון ועקשנות, דבר לא מוזר בהתחשב בכך שאביה מתעלם ממנה, דבר שגורם לה לדאגה רבה במשך רוב הספר.
מריס שונאת את קווינט מההתחלה מהסיבה הפשוטה שאביה נותן לקווינט משימות, מידע, וכו'.
המשימות והמידע שמקבל קווינט הם בגלל הסכם בין תן הרוח לליניוס - קווינט יהיה המתלמד של ליניוס, וכך יישאר בטוח.
כשהספר נמשך, מריס מוצאת את קווינט כחבר טוב, וכשקווינט אינו מרגיש טוב היא ניצבת ליד מיטתו במקום לעמוד ליד מיטת אביה - דבר שמראה שאכפת לה ממנו.
כמו כן היא גם מנשקת את קווינט במסרקאבן כשהוא חסר הכרה, מקווה שהוא לא ימות.
זה נראה כמו תחילה של קרבה ביניהם, שמוכחת הרבה פעמים כשקווינט שם את ידיו סביבה.
זה הופך לאהבה ב"התנגשות ספינות הרקיע".
כשקווינט מורה לנטוש את הספינה, היא מתנשקת איתו.
הפירוש לשתי הנשיקות מגיע בסוף הספר.
היו לה רגשות כלפיו עוד מההתחלה כשהוא התגבר על הפחד שלו מאש בשבילה.
מאז, הפחד שלו מאש הדאיג את מריס.
ליניוס פליטקס הוא הנשגב בבחירי האקדמיה של סנקטפראקס, אבל השליטתו בעיר שבה מלומדי השמיים הם דומיננטיים בסכנה.
זה בגלל שליניוס תמיד התעניין בלימודי הארץ, מה שהוצא מסנקטפראקס שנים קודם לכן, אבל, ההתעניינות שלו הפכה לאובססיה.
הוא התחיל להתעניין שנים לפני כן בעזרת מלומדי ארץ במעבדה העתיקה, שיצרה את מה שהוכר כ"גליסטר אדום כדם".
בגלל היצור, המעבדה נסגרה, אבל ליניוס התעניין עוד יותר, הוא חיפש עדות לכך שיצירת חיים על ידי גליסטר רחוק מהמעיין של גיאונהר היא מסוכנת.
ליניוס חוזר על הניסוי שעשו מלומדי הארץ, ויוצר את הגלואמגלוזר, אך כשעומד על טיבו, נועל אותו במעבדה העתיקה.
כשקווינט ומריס מגלים עוד ועוד, הם יורדים למטה למסרק האבן כדי למצוא את המעבדה העתיקה.
כשמריס נפצעת מהגליסטר האדום כדם היא נלקחת אל סנקטפראקס על ידי בונגוס (מלומד ארץ שהורחק מסנקטפראקס ואחד מידידיו הוותיקים של ליניוס), קווינט נשאר למטה.
בזמן שמריס ובונגוס גילו על הניסוי של ליניוס ועל הגלואמגלוזר, קווינט היה במעבדה העתיקה, משחרר את הגלואמגלוזר בלי לדעת את טיבו של היצור.
הגלואמגלוזר בא אל ליניוס ושורף את ארמון הצללים בו הוא גר.
שוכני ארמון הצללים ניצלים בזמן שקווינט מתעמת עם הגלואמגלוזר על גג הארמון הבוער.
קווינט מצליח לגרש את הגלואמגלוזר מסנקטפראקס, והגלואמגלוזר משאיר את קווינט עם הידיעה שהוא שחרר את הגלואמגלוזר אל הקצה.
הספר נגמר כשמריס מדווחת לקווינט שהפרופסור לאור מציע לו להיכנס לאקדמית האבירים, הסיפור שמסופר ב"אבירי החורף".
קללת הידע היא מושג המביע את הרעיון שבעל ידע מסוים יתקשה מאוד לחשוב על הידוע לו מנקודת מבטו של מי שחסר את הידע המסוים.
המושג, המשמש בין היתר בפסיכולוגיה חינוכית ובכלכלה, נטבע ככל הנראה בשנת 1989 במאמר ב-Journal of Political Economy.
האחים צ'יפ הית (Chip Heath), פרופסור להתנהגות ארגונית באוניברסיטת סטנפורד, ודן הית (Dan Heath), מוציא לאור של ספרי חינוך, עשו שימוש במונח בשני ספרים: "קללת הידע" ו"ככה זה נדבק" (Made to stick).
בספר האחרון טענו כי רעיונות שמצליחים לחדור ולהישאר בתודעה הציבורית מתאפיינים בכך שאינם נגועים בקללת הידע.
הגדרה אחרת מתייחסת לחוסר היכולת לתפוס את הנפש (mind) של האחר כשונה משלך (תאוריה של תודעה).
הפסיכולוגית אליזבת ניוטון ערכה ניסוי שבמהלכו התבקשו הנבדקים לתופף באצבעותיהם מנגינות של שירים ידועים ולנסות לנבא מה יהיה שיעור השירים שיזוהו על ידי המאזינים; נמצא כי הניבויים היו גבוהים פי עשרים מהתוצאות בפועל.
ניסוי זה נחשב להדגמה של "קללת הידע", ומראה עד כמה היא עשויה לעוות חיזויים.
לדעתו, קללת הידע היא הגורם שבגללו נוטים חברי סגל אקדמי להסתמך על האינטואיציה שלהם בקביעת דרכי הלמידה במקום להיסמך על מחקרים שבוצעו באוכלוסיית היעד.
קללת עזרא הסופר היא מסורת שהתהלכה בקרב יהודי תימן (וקהילות ישראל אחרות) ומספרת את אשר אירע ליהודי תימן (או לקהילות האחרות) בתחילת ימי שיבת ציון ואת השלכות האירועים.
תוכן המסורת משתנה מעט ממקור למקור, אך ציר העלילה המרכזי נשמר בכולן.
לפיו, עזרא הסופר, ממנהיגי שיבת ציון, שלח איגרת ליהודי תימן שבה קרא להם לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לבניין בית המקדש השני.
מנהיגי הקהילה היהודית לא הסכימו לעלות.
על פי חלק מהגרסאות הם סירבו משום שראו ברוח הקודש את חורבן בית שני.
בתגובה קילל אותם עזרא בעוני ובמחלוקות.
בחלק מהגרסאות מופיע כי אף הם השיבוהו בקללה שלא יזכה להיקבר בארץ ישראל.
שלושה מקורות עצמאיים (כנראה) למסורת על קללת עזרא נמצאים בכתביהם של הרב שלמה עדני, של מהרי"ץ, ושל הנוסע היהודי יעקב ספיר.
המקור המוקדם מבין השלושה מופיע בספרו של הרב שלמה עדני, "מלאכת שלמה", בערך בשנת 1600: .
השד"ר הירושלמי יעקב ספיר, שביקר בתימן בשנת 1859, כתב: .
בספר "מגילת תימן", שככל הנראה חיבר המהרי"ץ, רבה של תימן במאה ה-18, מקושרת קללת עזרא לפסוק ().
אסמכתא למסורת ניתן למצוא בפירושו של רבי עובדיה מברטנורא למשנה (): – כמו במסורת התימנית, גם כאן מופיע עזרא כמעניש את מי שסירב לעלות.
הרב ד"ר רצון ערוסי העלה סברה כי אפשר שהלווים שנקנסו התפזרו בין קהילות ישראל השונות ונשאו איתם את המסורת על הקפדתו של עזרא הסופר במצוות העלייה לארץ.
בקוראן נשתמר יחס אוהד לעזרא.
היה מי שסבר שיחס זה משקף הערצה של אחת הכתות היהודית לעזרא כבן האל, מה שגרם לקבוצות אחרות לשנוא אותו, ולאמץ סיפור על קללה שקילל את בני קהילתם.
הרב ד"ר רצון ערוסי העיר כי מסורת דומה קיימת גם אצל יהודי פרס.
פרופ' נחום סלושץ, בספרו "האי פליא", הביא מסורות דומות מאוד שהתקיימו בקרב יהודי ג'רבה, וגם בעיר הכוהנים דבדו שבמרוקו.
על פי מסורות אלו עזרא קילל אותם באובדן הלווים מהקהילה.
עוד על פי פרופ' סלושץ, מסורת דומה השתמרה גם בבבל, ועד ימיו נשתיירו עקבותיה אף בכורדיסטן.
על פי פרופ' סלושץ אפשר שהיא תולדה של שטנה קדומה בין כוהנים ללווים.
מסורת נוספת מובאת בספר "סדר הדורות", לגבי קהילת וורמייזא (וורמס) שבגרמניה, ויהדות גרמניה של ימי הביניים בכלל.
לפי המסורת, הסיבה לגזירות ולצרות שעברו עליהם (פרעות תתנ"ו וכו'), היא סירובם לעלות לירושלים בעקבות קריאתו של עזרא הסופר והעדפתם את "ירושלים הקטנה" שבגרמניה.
השם "עזרא" אכן אינו נפוץ בקרב יהודי תימן.
היו שנימקו זאת דווקא בהערכה הרבה שרחשו לו.
ח"ז הירשברג סבר, על בסיס המסורות הקוראניות הנזכרות לעיל, כי זיהוי בין משיח שקר יהודי תימני לבין עזרא גרם להפסקת השימוש בשם זה, וכשנשכח סיפור משיח-השקר התפתחה אגדה שנועדה להסביר את חוסר-השימוש בשם.
הרב יוסף קאפח, מהבולטים שבחכמי יהדות תימן במאה העשרים, האמין כי מסורת זו היא "בדותא" ומכנה אותה "דבר שטות".
לדבריו, היה עזרא "חביב ונערץ על יהודי תימן לא פחות מכל אישיות מרכזית שנזכר במקרא", והשם "עזרא" ניתן ליושבי תימן לאורך הדורות.
כך גם דעת מארי חיים קורח.
גם חוקר יהדות תימן יהודה רצהבי פקפק בנאמנות המסורת.
הוא קיבל את הטענה שהשם "עזרא" אינו נפוץ בקרב יהודי תימן, אך הדגיש כי השמות הפרטיים בתימן היו מוגבלים למספר קטן של שמות, ומלבד "עזרא" לא נקראו יהודי תימן גם "דניאל, נחמיה, יחזקאל ושמות רבים אחרים".
יוסף טובי שיער כי האגדה נוצרה כדי להצדיק את המסורת הנקוטה ביהדות תימן, ולפיה הם חיים שם באופן רציף עוד מחורבן בית ראשון.
קללת פרח הזהב (בכתב סיני: 满城尽带黄金甲) הוא סרט דרמה סיני בבימויו של ג'אנג יי-מו משנת 2006. עלות ההפקה שלו נאמדת ב-45 מיליון דולר, ובזמן יציאתו היה הסרט היקר ביותר להפקה בתולדות סין.
העלילה עוסקת בממלכה סינית שבה המלכה קושרת קשר כנגד המלך.
הוא נבחר כמועמד של סין לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2006, אך לא זכה בפרס.
במקור נקרא הסרט "עיר עטויה שריון זהוב".
הוא מבוסס על המחזה הסיני הפופולרי "סופת רעמים" משנת 1934 של קאו לי.
בעוד הסרט הסיני נוטה לדייק בפרטים, בדיבוב האנגלי של הסרט ישנם שינויים וטעויות היסטוריות.
כך למשל, בעוד שבסרט המקורי ישנה עמימות באשר לתקופה ולממלכה שהיא רק חלק מסין הגדולה, והגיבורים מכונים מלך ומלכה, הרי שבדיבוב לאנגלית ממוקמת העלילה בבית הקיסר פינג משושלת טאנג במאה ה-10, והגיבורים הם הקיסר והקיסרית של סין כולה.
בארצות הברית זכה הסרט לקבלה חיובית בדרך כלל.
הוא הכניס למעלה מ-78 מיליון דולר ברחבי העולם.
זה היה גם הסרט הזר השלישי ברווחיו ב-2006 אחרי אפוקליפטו והמבוך של פאן.
צ'או יון-פאט – הקיסר פינג
ליו יה – הבן הבכור וואן
ג'אי צ'ו – הבן האמצעי ג'אי
לי מאן – בת הרופא המלכותי, ג'יאנג צ'אן
קלמטיאנוס הוא אחד מהריקודים המסורתיים הנפוצים ביותר של יוון ושל קפריסין.
ריקוד עליז וחגיגי, מבצעים אותו לעיתים קרובות במסיבות החברתיות ובחתונות.
בדומה לרוב ריקודי העם היווניים הוא ריקוד שרשרת במעגל.
כיוון התנועה הוא נגד מחוגי השעון כשהרקדנים מחזיקים זה את ידו של זה.
הרקדן המוביל מתחבר לזה מאחוריו באמצעות ממחטה, מה שמאפשר לו לבצע צעדים מיוחדים יותר וקטעים אקרובטיים.
מספר הצעדים הוא שנים-עשר, מתוכם שבעה או תשעה קדימה וחמשה או שלשה צעדים במקום.
הצעדים דומים לאלו של הריקוד "סירטוס" אבל משקל הריקוד בקלמאטיאנוס הוא אסימטרי 7/8, בעוד שבסירטוס הוא זוגי 4/4.
מעריכים שמקור הריקוד הוא בימי קדם.
הומרוס מתאר באיליאדה שלשה מחולות מעגליים מסביב לכידון של אכילס.
אצל הספרטנים הקדומים היה קיים מחול שנקרא "אורמוס", ריקוד בסגנון סירטוס המתואר בפרוטרוט על ידי קסנופון.
שם אישה הייתה מובילה גבר כשיד אחת של זו מתחברת בידו של זה באמצעות ממחטה.
לוקיאנוס טען שה"אורמוס" התבצע במעגל פתוח על ידי צעירים וצעירות.
הבנים היו רוקדים בעוצמה והבנות בתנועות יותר עדינות.
במאה ה-19 הריקוד נקרא "הסירטוס מפלופונסוס".
הוא קיבל את השם קלמאטיאנוס לפי שם העיר קלמאטה מדרום פלופונסוס.
הריקוד התפשט בכל רחבי יוון של פעם - יוון היבשתית, האיים ואף באסיה הקטנה.
הוא משנה לפעמים שם לפי המקום.
מוזיקת הריקוד קלמטיאנוס מבוצעת על ידי זמרים ועל ידי נגנים בכלים כמו: עוד, בוזוקי, גיטרה, קלרינט, חצוצרה וכו'.
עם שירי קלמאטיאנוס המפורסמים נמנים:
"מאנדילי קלמטיאנו" (הממחטה מקלמאטה) - מהרפרטואר של רוזה אשכנזי, יוטה לידיה ואחרים.
"מילו מו קוקינו" (התפוח האדום שלי) שיר יווני-מקדוני - ברפרטואר של גליקריה
"סאמיוטיסה" (הנערה מסאמוס) - שיר פולחן מסורתי, מהרפרטואר של ננה מושקורי
"אולה טא פולאקיה" (כל הצפורים)
"מו פריגלה טו אדוני" (הסנונית שלחה לי מסר)
"מקאפסס יטוניסה" (שרפת אותי, שכנה)
"או חאראלמביס" - מהרפרטואר של סטליוס קזנג'ידיס
המלחין האמריקאי של מוזיקת ג'אז, דייב ברובק שאהב לחקור מקצבים אסימטריים בפולקלור, השתמש בגרסה של מקצבי קלמאטיאנוס ביצירתו Unsquare Dance
קט סטיבנס, שהוא ממוצא קפריסאי, כתב את שירו Ruby Love במקצב 7/8 עם נינוח יווני.
בסרט הקומדיה האמריקאי "החתונה היוונית שלי" (My Big Fat Greek Wedding) (2002) רוקדים בחתונה יוונית לפי שיר ריקוד קלאמטיאנו - ?
קללת הפרעונים היא האמונה כי מי שיפתח את קברו של אחד מהפרעונים ייפגע מקללה עתיקה שהטילו כהני הדת המצרים בעת שהוטמן הפרעה בקברו.
ב-4 בנובמבר 1922 מצאה קבוצת אגיפטולוגים את קברו של תות ענח' אמון בעמק המלכים.
הקבוצה מומנה על ידי ג'ורג' הרברט, הרוזן החמישי מקרנארבון.
מותו הוליד את הסיפור על "קללת תות ענח' אמון", שנודעה גם בשם "קִללת הפרעונים".
מותו נבע ככל הנראה מאלח דם (שהתפתח לדלקת ריאות) כתוצאה מגילוח בטעות של עקיצת יתוש נשא של שושנה, מה שגרם לפתיחת הפצע ולזיהום חמור.
מיתות מסתוריות נוספות של אנשים הקשורים לתגלית הארכאולוגית אירעו בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2007 החזיר תייר גרמני תגליף פרעוני גנוב, מחשש שייחשף בעקבות מעשהו לקללת הפרעונים.
במאמר שפורסם בעיתונות באותה תקופה העלה סר ארתור קונן דויל את ההשערה שפטריית עובש הונחה לצד הקברים בכוונת מכוון כדי להעניש את שודדי הקברים.
מחקרים מאוחרים הראו שתנאי האוויר כלחות וטמפרטורה מתאימים לתנאי הגידול של פטריה (אספרגילוס - Aspergillus) היכולה לגרום לתסמיני מחלה מהם מתו חלק מחוקרי הקברים.
התנאים בקברים סיכנו את בריאותם של הפוקדים אותם, בהיותם חללים חשוכים ומחניקים.
בדגימות אוויר שנלקחו מתוך סרקופג סגור דרך חור שנקדח בו, נתגלו רמות גבוהות של אמוניה, של פורמלין ושל מימן גופרתי; גזים אלו הם רעילים, וחלק מהגזים שנמצאו – כגון גז עצבים – יכולים להרע את בריאותו של הנושם אותם, ואולי זו הייתה הסיבה ל"קללה" שבקבר.
רוב המשתתפים בפתיחת הקבר לא מתו בשנים לאחר מכן, וחלקם אף האריכו ימים.
כך לדוגמה, מגלה הקבר, הארכאולוג הווארד קרטר, מת בשנת 1939, בן 64, יותר מ-16 שנים לאחר שפתח את קברו של תות ענח' אמון.
הרופא שניתח את הגופה נפטר בגיל 87.
הסברים כגון פטרייה רעילה וגזים רעילים אינם מסבירים מדוע אף אחד מ-10 האנשים שהסירו את התכריכים מעל המומיה לא מת בשנים לאחר מכן.
בנוסף, חלק מהמיתות שנקשרו בפרשה אירעו מסיבות שלא ניתן לקשור אותן להרעלה - כך, לדוגמה, ארכאולוג צרפתי נפל בעת הביקור ומת מפצעיו, טכנאי רנטגן שנשלח לבדוק את המומיה נפטר לפני שהגיע ליעדו, ואביו של מזכירו של טכנאי הרנטגן התאבד.
פרופ' דייוויד סילברמן טוען שהסיבה לאמונה היא התפיסה של התרבות המצרית כאפילה ומסתורית.
קללת אונדין היא תסמונת של דום נשימה בשינה.
היא יכולה להיות מולדת או להיגרם עקב טראומה או פגיעה משנית בגזע המוח.
שכיחות התסמונת המולדת היא 1:200,000 לידות ובשנת 2006 היה ידוע רק על כ-200 מקרים חיים ברחבי העולם.
ברוב המקרים נמצא פגם בגן PHOX2B הנדרש להתפתחות מערכת העצבים האוטונומית.
אצל הלוקים בתסמונת נמצאה גם שכיחות מוגברת של מחלת הירשפרונג וגידולים ממקור תאי הרכס העצבי.
ללא טיפול המחלה בדרך כלל קטלנית.
הטיפול כולל הנשמה מלאכותית או קיצוב חשמלי של עצב הסרעפת.
התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1962, וקרויה על שם הנימפה המיתולוגית אונדין.
אגדת עם גרמנית מספרת כי בן זוגה בן האדם של אונדין נשבע להיות נאמן לה בכל שאיפה ערה.
לאחר שבגד בה, היא קיללה אותו בכך שהוא ישכח לנשום כאשר ישכח אותה ולכן יפסיק לנשום כשיירדם.
באפריל 2017, נוסדה בישראל עמותת "יד לנשימה" במטרה שזו תוביל את המחקר בישראל ותיצור שיתופי פעולה עם חוקרים מהעולם.
קלמאן גרנייה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר.
גרנייה החל לשחק כדורגל בקבוצות הנוער של עיר הולדתו אנונה (Annonay).
בגיל 11 עבר לשחק בקבוצות הנוער של אולימפיק ליון.
במאי 2008 חתם על חוזה הבוגרים הראשון שלו בליון והחל לשחק בשורות ליון מתחילת עונת .
במשך שתי עונות הוא שיחק בעיקר כמחליף עד שבעונת 2011/12 הוא הפך לשחקן הרכב.
גרנייה חתם ב-2013 על חוזה לשלוש שנים נוספות בקבוצת ליון שהוארך לאחר מכן.
במהלך 2017 עבר בהשאלה לרומא לחצי שנה ולאחריה חזר לליון.
ב-31 בינואר 2018 לאחר כעשור בליון חתם בגנגאן לשנה וחצי.
סגנות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2008
היתכנות הפרדוקס נובעת מסיבות שונות, ביניהן ירידה בתחרויות של סקטורים אחרים, פיתוח תלות ורגישות לשינוי הרווחים המושפעים משווי משתנה של משאב הטבע, ניהול כושל של ההכנסות ממשאבי הטבע על ידי המדינה, שחיתות ועוד.
ה"קללה" איננה משפיעה על כל המדינות בעלות משאבי טבע רבים, אולם היא אמיתית עבור חלק גדול מהן.
הדוגמה הנפוצה ביותר בעולם הכלכלה לפרדוקס היא הולנד.
מחקרים רבים הראו קשר בין שפע באוצרות טבע לצמיחת כלכלית נמוכה.
דוגמה מרכזית היא המדינות המייצאות נפט.
החל מ-1965 ועד 1998, ארגון המדינות המייצאות נפט, OPEC, התל"ג לנפש פחת בממוצע ב-1.3%, בעוד שבשאר העולם המתפתח היה בממוצע 2.2%.
הדוגמה הבולטת ביותר לתופעת קללת משאבי הטבע היא "המחלה ההולנדית".
שבה נגרמה ירידה בפריון ובצמיחה עקב עלייה בשווי השוק של המטבע ההולנדי ועלייה בשכר, שנגרמו מגילוי אוצרות טבע.
מחירים של משאבי טבע נתונים להשפעה רבה מחוץ למדינה ועל כן תנודתיים מאוד.
לדוגמה מחירי חבית נפט עלו מ-3 דולר לחבית ל-12 דולר ב-1974 בעקבות משבר הנפט העולמי של 1973. ב-1986 ירדו מחירי הנפט ל-10 דולר לחבית.
קלם (בליטאית: Kelmė, נהגה: קֵלְמֶה ) היא עיר במחוז שאולאי בצפון-מרכז ליטא.
אוכלוסייתה מונה 9,150 תושבים, והיא המרכז המנהלי של מחוז המשנה קלם.
קלם הוזכרה לראשונה ב-1416, השנה בה נבנתה הכנסייה הראשונה במקום.
מקור שם העיר בא מהמילה הליטאית ל"גדם".
לפני מלחמת העולם השנייה, התגוררו בקלם רבנים מפורסמים, ופעלה בה ישיבה ידועה שנקראה תלמוד תורה.
לפי מפקד שנערך בשנת 1897, 2,710 תושבים מתוך 3,914 תושבי קלם היו חברים בקהילה היהודית בעיר.
הרב שמחה זיסל זיו (הסבא מקלם)
הרב משה יצחק דרשן (המגיד מקלם)
אברהם שאפר ה"סניונס" (נציג בעירייה)
הרב קלמן ביינסביץ (רבה האחרון של קלם, נרצח בשואה)
הרב דניאל מובשוביץ (המכונה ר' דניאל מקלם, נרצח בשואה)
"קללת הסימפוניה התשיעית" היא אמונה טפלה הקשורה להיסטוריית המוזיקה הקלאסית.
האמונה הרווחת היא כי ה"סימפוניה התשיעית" של מלחין נועדה להיות יצירתו האחרונה; כלומר, גורלו של המלחין הכותב סימפוניה תשיעית יהיה מוות לאחר כתיבתה, או לפני כתיבת סימפוניה עשירית.
לאלו המאמינים ברעיון זה, מלחין שכתב סימפוניה תשיעית הגיע לנקודת דרך מכרעת - וכתיבת העשירית תהיה קריאת תיגר של ממש על הגורל.
הרעיון הוא במהותו עממי יותר, נטמע בעיקר דרך העיתונות הפופולרית, ואינו נתמך במדע המוזיקולוגיה או ביקורות מוזיקה רציניות.
למרות שאכן ניתן למצוא מלחינים שמתו לאחר שהלחינו תשע סימפוניות (הדוגמה המפורסמת ביותר היא לודוויג ואן בטהובן), "תשע" אינו מספר מוחלט הבולט באופן סטטיסטי בהיסטוריה של הסימפוניה.
בנוסף, בעוד כמה מלחינים בולטים מאוד (למשל פרנץ שוברט, דבוז'אק, שפור, ברוקנר, מאהלר, ווהן ויליאמס) המשמשים ראיה באופן קבוע כדוגמאות, כמה מהם זכו להכרה כמלחיני "תשיעית" כתוצאה של טעות או פשטנות .
לפי ארנולד שנברג, אמונה טפלה זו החלה עם גוסטב מאהלר.
לאחר כתיבת הסימפוניה השמינית שלו, הלחין מאהלר את יצירתו "השיר על הארץ", אשר הייתה בראש ובראשונה סימפוניה במבנה, אך "התחזתה" לשיר בו כל פרק בסימפוניה נראה כחלק משיר הכתוב לסולן ותזמורת.
לאחר זמן מה, כתב מאהלר את הסימפוניה התשיעית שלו תוך מחשבה כי ניצח את הקללה, אך בעת כתיבתו את העשירית, נפטר, והשאיר אותה לא גמורה.
במאמר אודות מאהלר, כתב שנברג: "נראה כי התשיעית היא הגבול.
אדם המבקש להלחין מעבר לה ייעצר על ידי המוות.
נראה כאילו ישות מסוימת ממתינה לנו בסימפוניה העשירית, וטרם לנו לגלות אותה, כיוון ואיננו מוכנים.
אלו שהלחינו סימפוניה תשיעית עמדו קרוב מדי לעולם הבא".
הבעיה העיקרית בניתוח זה היא ברורה.
מהשקפתו של מאהלר, הקורבן היחיד שחשוב מבין כל "קורבנותיה" של הקללה, הוא ללא ספק בטהובן.
ברוקנר דווקא חוסר מזל לגבי הסימפוניה התשיעית של עצמו; אך לא בגלל אמונה ב"קללת התשיעית" כלל, אלא כיוון שהיצירה הייתה באותו הסולם כמו התשיעית של בטהובן.
אחרי מאהלר, מלחינים אחדים היוו דוגמה לאימות הקללה: קורט אטרברג, אלי סיגמאיסטר, אלפרד שניטקה, רוג'ר סשנס, אגון וולס, רייף וון ויליאמס, פיטר מנין ומאלקולם ארנולד.
אולם, לחלק ממלחינים אלו יש אלמנטים הסותרים מעט את עקרונות הקללה; חלקם כתבו יצירה נוספת המוגדרת כסימפוניה בקריטריונים מסוימים, ובכך סך הסימפוניות עומד על עשר, אך שינוי זה במספר תלוי מאוד בהשקפותיהם של מבקרים ומוזיקולוגיים אחדים אודות הגדרותיה של הסימפוניה.
המלחינים שנפטרו לפני בטהובן, כמו יוזף היידן (106) ומוצרט (59), לא נחשבים רלוונטיים לאמונה טפלה זו.
קלם (בליטאית: Kelmės rajono savivaldybė, קלמה ) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא, הממוקמת בצפון-מערב המדינה, במחוז שאולאי.
בצפון-מערב גובלת הרשות ברשות מקומית טלז שבמחוז טלז; בדרום-מערב – ברשות מקומית שיללה שבמחוז טאורגה; ובדרום – ברשות מקומית ראסייני שבמחוז קובנה.
רשות מקומית קלם משתרעת על פני 1,705 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2014, למעלה מ-30,000 תושבים.
העיירה קלם היא היישוב הגדול ביותר ברשות, ומשמשת כמרכז המנהלי שלה.
קללת האדם והאישה היא מושג, המהווה חלק מהסיפור המקראי על חטא האכילה מעץ הדעת.
על פי המסופר בפרשת בראשית, עברו אדם וחוה אשתו על ציוויו של ה', שאסר עליהם את אכילת פירות עץ הדעת אשר במרכז גן העדן.
בתגובה, הטיל עליהם ה' סדרת קללות, אותן נגזר על המין האנושי לשאת לאורך הדורות.
על פי המסופר בפרשת בראשית, כאשר שֹם ה' את האדם בגן עדן, הורה לו לאכול מפירות עצי הגן, אך הזהירו לבל יאכל מפירות 'עץ הדעת טוב ורע' (המכונה בקיצור: 'עץ הדעת') שבמרכז הגן, ובאם יעבור על אזהרתו - ימות.
לאחר בריאת האישה (שלאחר החטא השתנה שמה ל'חוה') שידל אותה הנחש לאכול מפרי עץ הדעת למרות הציווי האלוהי שאסר את הדבר.
האישה התפתתה ולאחר שאכלה מפרי העץ, נתנה גם לאדם לאכול ממנו.
בעקבות זאת פנה ה' אל האדם בשאלה אם אכל מעץ הדעת, על מנת לאפשר לו להודות בחטאו ולהיפטר מעונש או לפחות להקל בעונשו.
האדם אמנם הודה באכילה מעץ הדעת אך האשים את אשתו שפיתתה אותו לכך.
כאשר פנה ה' אל האישה בשאלה 'מה זאת עשית', ענתה האישה שהנחש פיתה אותה לאכול מעץ הדעת.
אז החל ה' לקלל את הנחש, האישה והאדם, בקללות שנועדו להביא לכפרה על החטא ולתיקונו.
את הנחש קלל שמעתה רגליו תקוצצנה והוא יזחל על גחונו בצורה משפילה ומתפתלת, המעידה על אופיו השפל והערמומי.
לשונו המשתלחת מפיו תלחך את העפר, ותמיד תהיה מתיחות בין הנחש לאדם, כאשר הנחש ינסה תמיד להכיש את האדם בעקבו, והאדם ינסה לרוצץ את ראשו של הנחש לבל יפגע בו: .
הקללה המשותפת לכל המין האנושי, זכרים ונקבות כאחד, היא קללת המוות.
עד לחטא האדם, לא היה המין האנושי אמור למות כלל, אלא להיות בן אלמוות.
אמנם כאשר הניח ה' את האדם בגן עדן, הזהירו שאם יאכל מפרי עץ הדעת - יהיה בן מוות: .
ואכן, לאחר האכילה מעץ הדעת, בתוך הקללה שקלל ה' את האדם, נכללה קללת המוות: .
לפי התלמוד הבבלי וחלק מהפרשנים, נבואת הנביא ישעיהו: , משמעותה שבאחרית הימים, כאשר יתוקן החטא, ישובו בני האדם לחיות חיי נצח כפי שהיה קודם החטא.
על פי המסופר במקרא, קוללה האישה בארבעה עונשים הקשורים לצער הגוף המלווה את מעגל החיים שלה.
ביחס למהות כמה מהקללות קיימים מספר פירושים.
הקללות מופיעות כולן בפסוק אחד: .
ארבע קללות מופיעות כאן: 1. .
כמה פרשנויות ניתנו לקללה זו.
יש אומרים שהכוונה היא לצער דם הוסת החודשי שהחל להופיע באישה רק לאחר החטא.
יש אומרים שהכוונה היא לצער דם הבתולים שמתלווה לבעילה הראשונה שנבעלת הבתולה.
ועל פי חז"ל בתלמוד הבבלי, הכפילות 'הרבה ארבה' רומזת לשני דמים אלו: .
רש"י בשם המדרש בתלמוד הבבלי מבאר שהמילה 'עצבונך' מרמזת ל'צער גידול בנים'.
והרד"ק בשם אביו פירש שהכוונה לתופעות הלוואי המתלוות להריון.
ולדעת החזקוני הכוונה היא שהיא תהיה ב'עצבון וטורח' כל ימיה.
לגבי קללה זו, מוסכם על הכל שהכוונה לצער המתלווה להריון, אלא שגם כאן קיימות שתי גישות לאיזה צער בדיוק הכתוב מכוון: יש מפרשים שהכוונה לתחושת הכבדוּת ותופעות הלוואי המתלוות להריון.
ויש מפרשים שהכוונה לאריכות משך ההריון, שלפני החטא באותו היום בו התעברה - ילדה, ואילו לאחר החטא ימי הריונה תשעה חודשים.
ביחס לקללה זו קיימת תמימות דעים בין פרשני המקרא, שהכוונה היא לצער הלידה שבכאבי צירי לידה וביציאת התינוק מן הרחם.
יש מדרשים הרואים בייתור המילה 'בעצב' רמז לצער ההפלה.
ויש הרואים בייתור במילה "בנים" רמז לצער גידול בנים.
קיימת גישה נוספת לפיה "בעצב" מלשון עיצוב ו"בנים" מלשון בונים, בנייה.
במהלך ההיריון האישה מתעצבת ולומדת להיות אמא, מתעצבת כדי לבנות את ילדיה.
ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך
ביחס לקללה זו ניתנו כמה הסברים ופרשנויות, אמנם המכנה המשותף של רוב הפרשנים הוא שמדובר בקללה אחת שיש לה שני חלקים, ולא בשתי קללות נפרדות.
כמה מהפרשנים מבארים שהקללה מחולקת לשני חלקים: עד עתה מעמד שני המינים היה שווה, ומעתה האישה תהיה משועבדת לבעלה לעשות רצונו ('והוא ימשול בך'), אך לא תהיה לאישה אפשרות להימנע מנישואין, משום שתהיה לה תשוקה עזה לחיות עם בעל, על אף ה'מחיר' שהיא תשלם על כך ('ואל אישך תשוקתך').
ההולכים בדרך זו רואים בעונש זה מידה כנגד מידה באשר לחטאה של האישה: היא שידלה את בעלה לאכול מעץ הדעת, מעתה היא תציית לדבריו ולא הוא יציית לה.
רבים מבארים שתשוקה זו אינה תשוקת הנישואין אלא תשוקה ליחסי אישות, והקללה היא שאף על גב שתהיה לאישה תשוקה להיות עם בעלה ('ואל אישך תשוקתך'), היא לא תוכל לשדל אותו בדברים לשכב עימה אלא ההחלטה תהיה בידיו ('והוא ימשול בך').
הרמב"ם מבאר את הפסוק כענישת האישה בתשוקה לחיי אישות עם בעלה, ומאידך דרישה מהגבר לשלוט על תשוקת האישה אליו ולווסתה, ולא להתפתות לה תמיד למשכב, שזהו עונש לאישה שתשוקתה לא באה לכדי מימוש.
בניגוד לדעות שהובאו, הרד"ק מבאר ששני חלקי המשפט הם שני עונשים שונים.
בעוד שהקללה 'ואל אישך תשוקתך' מתייחסת להשתוקקותה לבעלה ליחסי אישות על אף שבכך היא מביאה על עצמה את צער ההריון והלידה; הקללה 'והוא ימשול בך' מתייחסת לשליטה הכללית של הגבר על אשתו, ונחיתותה כלפיו לעשות רצונו.
מאידך, ראב"ע מפרש את המילה 'תשוקתך' במובן של צייתנות, ומתוך כך מפרש את כל המשפט כיחידה אחת: 'ואל אישך תהיי מצייתת, כי הוא ימשול בך'.
יש המבארים שהקללה 'והוא ימשול בך' מתקיימת בכך שהאישה נעשתה תלותית בבעלה מבחינה כלכלית.
בתלמוד הבבלי מובאים דברי רב יצחק בר אבדימי המונה עשר קללות שנתקללה האשה בפסוק זה, שחלקן מפורשות בכתוב וחלקן רמוזות בו:
לפי פרשנות אחרת, הנשמה מורכבת חציה מזכר וחציה מנקבה "ימשול" מלשון ישלים.
לפיכך, הפסוק אומר שהנשמה של האישה (ושל הגבר) נותרת חצויה אלא אם היא זוכה לפגוש בחצי השני המשלים אותה.
קללת האדם מתחלקת גם כן לארבעה עונשים, הקשורים לתלותיות האדם בדגן כדי לשבוע וממילא לצורך לטרוח ולהתייגע כדי להשיג מזון, לעומת מצבו בגן העדן בו ניזון מפירות העץ שאינם דורשים כמעט טיפול והשקעת מאמצים:
כאמור, הקללה מחולקת לארבעה חלקים, כאשר הכותרת של ארבעת החלקים היא: , כלומר העונשים נובעים מקללת האדמה.
אמנם חז"ל ראו במילים אלו לא רק כותרת לקללות הבאות אחריה, אלא גם רמיזה על כך שמקום השדות יתמלא במיני מזיקים שיזיקו לתבואה: .
ארבעת חלקיה של הקללה הם: 1. .
בעצבון תאכלנה כל ימי חייך
באשר לפירוש קללה זו ישנה הסכמה בין המפרשים, שהכוונה היא שמכאן ואילך תהיה כרוכה השגת המזון בצער ומאמץ הדרושים להפקת הלחם מן החיטה (כפי שיבואר בהמשך), לעומת המצב המקורי בו היה האדם ניזון מקטיף פירות העץ ללא מאמץ.
כחלק מעונשו של האדם להשיג את מזונו תוך מאמץ ויגיעה, קלל ה' את האדמה, שתוציא באופן טבעי, ללא צורך בזריעה, קוצים ודרדרים שיקשו על האדם לזרוע את שדהו במיני דגן וקטנית, בהיותו נזקק לחרוש את שדהו ולעקור את מיני הקוצים הצומחים בה.
בספרות המקראית הפכו הקוצים הצומחים בשדה, לסמל לשדה אדם עצל שלא ממלא את תפקידו כאדם לעבוד בחריצות ולדאוג לניקיון שדהו מקוצים: .
על פי פרשנות הפשט למקרא ורוב המפרשים, כאן קבע ה' שמעתה ואילך המרכיב התזונתי העיקרי בצריכת המזון של האדם יהיה הלחם העשוי מהדגן, שהפקתו כרוכה במספר רב של שלבים הדורשים מאמץ רב: חרישה, זריעה, קציר, דייש, זרייה, טחינה, לישה ואפייה.
בעקבות הקביעה שמזונו העיקרי של האדם יהיה הלחם, נעשתה מלאכת השגת המזון כרוכה במאמץ פיזי יומיומי רב, המלוּוה בהופעת זיעה בגוף המתאמץ.
לאחר הענישה ה' העניק לאדם וחוה כתנות עור.
לאחר מכן, עלה בלב ה' החשש שמא יצליח האדם לקחת מפרי עץ החיים שבמרכז הגן (סמוך לעץ הדעת), הנותן חיי-עולם לאוכליו, ולשוב לחיות חיי נצח.
לפיכך גרש ה' את האדם ואשתו מגן העדן אל ארץ עדן, וכדי להבטיח שלא יחזור אל גן העדן לקחת מפירות עץ החיים, הציב מזרחית לגן העדן את הכרובים ואת להט החרב המתהפכת, כדי לשמור את דרך עץ החיים.
לפי ספר היובלים, הגירוש נעשה באחד בחודש הרביעי - מועד תקופת הקיץ (נקודת היפוך) בלוח השנה במגילות קומראן.
קיימת גישה הרואה בהתפתחות הטכנולוגית ובבשורות שהביאה עימה, תיקון והתנקות של העולם מהקללות הקדמוניות, בדרך אל השיבה למצב המתוקן בגן העדן.
תחת קללת 'בעצב תלדי בנים' - הומצאה זריקת האפידורל, וכן פותחו שיטות שונות להקלת כאבי הלידה וציריה.
תחת הקללה 'והוא ימשול בך' קיימת זה מאות שנים תנועה הולכת ומתעצמת של הכרה במעמד האישה, בעקבות יכולתה לעבוד בכוחות עצמה ובכך להסיר את תלותיותה הכלכלית בבעלה.
תחת הקללה 'בזיעת אפיך תאכל לחם' נעשתה העבודה כיום, בזכות הטכנולוגיה, נוחה וקלה באופן משמעותי לעומת עבודת הכפיים הקשה והמייזעת שהייתה בעבר, וגם משך העבודה התקצר משמעותית לכ-8 שעות עבודה, ויצירת שעות פנאי, דבר שלא היה קיים בעבר כלל.
גם תוחלת החיים במגמת עליה משמעותית מאז התפתחות הרפואה.
קללת הכלים השבורים (ובכותרת המשנה שלו: דמדומי העוצמה הצבאית והמדינית הישראלית 1967–1982) הוא ספר מאת עמנואל ולד, אשר נכתב לראשונה כדו"ח, שלימים התפרסם בכינוי "דו"ח ולד", אשר הוזמן על ידי הרמטכ"ל משה לוי.
בדו"ח מתח ולד ביקורת על התנהלות צה"ל במלחמותיו, החל במלחמת ששת הימים ועד מלחמת שלום הגליל ועל התנהלותו בתקופות שבין המלחמות.
הרמטכ"ל משה לוי ביקש מעמנואל ולד להכין דו"ח לבניין צה"ל בעשר השנים הבאות על בסיס לקחי המלחמות הקודמות.
במהלך עבודתו על הדו"ח החל להתברר כי הדו"ח עומד למתוח ביקורת נוקבת על הצבא ועל העומדים בראשו, וקצינים בכירים ניסו למנוע את הוצאת הדו"ח לאור.
ולד טען שמונעים ממנו לבצע את המשימה והוא אינו מקבל את המסמכים הדרושים לו, ולכן הגיע לצלם מסמכים בלילות, דבר שגרר חקירת שב"כ נגדו.
בסופו של דבר הכין ולד דו"ח חריף ביותר וביקש מהמטכ"ל לדון בו.
לאחר שעבר זמן רב והמטכ"ל התעלם מהדו"ח, הוא פנה לשר הביטחון, יצחק רבין וביקש ממנו לדרוש מהמטכ"ל לדון בדו"ח שלו.
למרות הוראת שר הביטחון, המשיך המטכ"ל להתעלם מהדו"ח וכאות מחאה, פרש ולד מהצבא.
לאחר פרישתו מצה"ל, פרסם ולד את הדו"ח בצורת ספר "קללת הכלים השבורים".
הביטחון הלאומי של ישראל נשחק במהלך שני העשורים מ-1967 עקב חולשה צבאית, שבאה לידי ביטוי בחולשה במלחמות ובחולשה בהרתעה, ועקב חוסר אסטרטגיה מדינית, התורם לאין אונים מדיני.
במלחמות ובמבצעים הפגין צה"ל אי-יכולת צבאית בגלל מקצועיות פיקוד לקויה, היעדר כושר מצביאות, מבנה כוח לא נכון ולא יעיל, דוקטרינות לחימה נאיביות, שיטת אימונים טכנו-טקטית יחידתית והיעדר יכולת הפעלה, ניהול ושליטה, על מבצעים צבאיים מערכתיים.
בעוד בין המלחמות הפגין צה"ל יכולת מרשימה לביצוע מבצעי איכות, הוא נכשל במימוש ייעודו העיקרי במלחמה.
לאחר כל מלחמה גדלו תקציבי הביטחון, אך אבד הקשר בין התשומות הגדלות לבין תפוקות הכוח הצבאי.
כאשר בוצעו קיצוצים בתקציב, נפגעו מערכי לחימה, אך לא נפגעו תקורות לא לוחמות.
על הצבא השתלטה דפורמציה בירוקרטית שעשתה אותו כבד, מגושם, מסורבל, מנופח, מנוון וחסר שרירים.
המטה הכללי של צה"ל איבד את יכולתו לתפקד כמפקדה צבאית עליונה, ובמקום זאת הוא עוסק בניהול בירוקרטי, המתבסס על אלתור, במקום על מקצועיות צבאית.
בן-גוריון פיתח ב-1948 גישה הגנתית, אך ניסיון מלחמת העצמאות לימד שנחוצה דוקטרינת לחימה התקפית והעתקת המלחמה לשטח האויב.
הכוח הצבאי מבוסס על כוחות מילואים ועל צבא סדיר שתפקידו לבלום את האויב ולעכבו עד גיוס המילואים.
ההצלחות הצבאיות של מלחמות קדש וששת הימים מנעו דיון מחודש בתפיסת הביטחון והובילו להתעלמות מהמשמעויות המדיניות-אסטרטגיות של מושג הביטחון הלאומי.
משום כך התמוטטו כל הקונספציות כבר בשעות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים.