tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 בנובמבר 1951, טיסת אימונים של חברת אוברסיי נשיונל איירווייס (ONA) Douglas C-54, התנגש ב-C-54 באוקלנד ריינג'.
מטוס ה-ONA התרסק על כביש מהיר, וה-C-54 השני ביצע נחיתת חירום בנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו.
כל שלושת הנוסעים מתו, ו-11 בני אדם שהיו על הקרקע נפצעו.
ב-20 באפריל 1953, טיסה 636 של ווסטרן איירליינס, דגם דאגלס DC-6B, התרסקה במפרץ סמוך לאוקלנד לאחר שיצאה משדה התעופה הבינלאומי בסן פרנסיסקו.
נמל התעופה הבין-לאומי אלבקרקי סאנפורט , הידוע מקומית בשם סאנפורט, הוא נמל התעופה הבין-לאומי העיקרי המשרת את מדינת ניו מקסיקו בארצות הברית, במיוחד את המטרופולין של אלבקרקי והאזור המטרופוליטני הגדול יותר אלבקרקי – סנטה פה – לאס וגאס (ניו מקסיקו).
הוא משרת כ-5.4 מיליון נוסעים בשנה ולמעלה מ-400 טיסות מדי יום.
ABQ ממוקם במחוז ברנאלילו, בין הריו גראנדה והרי סנדיה, מזרחית לעיר העתיקה ובארלס, 5 ק"מ דרומית מזרחית למרכז העיר, דרומית לאוניברסיטת ניו מקסיקו וממערב למעבדות הלאומיות של סנדיה ולבסיס חיל האוויר קירטלנד.
נמל התעופה הבין-לאומי אלבקרקי סאנפורט משתרע על פני כ-8,250 דונם ויש לו שלושה מסלולים.
בשנה שהסתיימה הטרמינל של ABQ, אשר הורחב בסוף שנות ה-80, ושוב לגודלו הנוכחי ב-1996, 53,300 מ"ר.
לסאנפורט יש טרמינל נוסעים בסגנון פוובלו ריוויואל אשר מכיל שני מתחמים ואזור לשערי חברות תעופה נוסעים.
מטוס הנוסעים הגדול ביותר שאי פעם היה מתוזמן לאלבוקרקי הוא האיירבוס A321, המופעל על ידי דלתא איירליינס בטיסות לאטלנטה.
אמריקן איירליינס, אלסקה איירליינס ופרונטיר איירליינס מפעילות מדי פעם מטוסי איירבוס A321 כהחלפת ציוד.
מטוס הנוסעים הרגיל הגדול ביותר היה בעבר הבואינג 757-200 שהופעל על ידי חברת התעופה דלתא איירליינס, שהטיסה את המטוס הלוך ושוב לאטלנטה, סינסינטי ומיניאפוליס.
המטוס המסחרי הגדול ביותר שסאנפורט רואה בדרך כלל הוא בואינג 767-300 של פדקס או UPS, המחליף את מקדונל דאגלס DC-10 מקדונל דאגלס MD-11, שכעת טס רק במקרים נדירים.
מטוס הנוסעים הגדול ביותר שאי פעם טס לסאנפורט הוא בואינג 747-400 שהופעל על ידי אטלס אייר בטיסת שכר צבאית ב-27 בינואר 2021. בואינג 777, שחלקם טסים עבור יונייטד איירליינס, הופנו לסאנפורט מנמל התעופה הבין-לאומי דנוור בכמה הזדמנויות.
נמל התעופה הבין-לאומי אלבקרקי סאנפורט יש טרמינל אחד עם 25 שערים בארבעה מתחמים, כולל מתחם לשערי חברות תעופה אזוריות.
הטרמינל נבנה במקור ב-1965, אך הורחב ב-1989; הרחבה זו כוללת את המתחמים A ו-B שקיימים עד היום.
שער 11 נסגר כאשר הטרמינל הורחב ב-1989 ושלושת השערים הנותרים זכו למספור מחדש של C1, C2 ו-C3. טראנס וורלד איירליינס המשיכה להשתמש בשערים אלה עוד כמה שנים עד ששערים C2 ו-C3 הראו סימנים של כשל מבני ומאוחר יותר נאלצו להיות מוסרים.
טראנס וורלד איירליינס עברה למתחם B ואזור הלובי של שער C1 (השער שנבנה ב-1973) הוסב ברובו למשרדים.
המפלס התחתון של שער C1 מאכלס את מכס ארצות הברית ועדיין משמש לטיסות בין-לאומיות שמגיעות מדי פעם.
מתחם D היה מתחם מטוסי נוסעים בקומת הקרקע ששימש את חברת גרייט פליינס איירליינס .
הוא נסגר ב-2004 לאחר סגירתה של גרייט פליינס איירליינס.
המתחם הוא כעת מתקן משקל וכושר לעובדי נמל התעופה.
שמו של מתחם E שונה למתחם C בשנת 2019, והוא משמש את חברות התעופה האזוריות אדוונסד אייר ובוטיק אייר .
שמו של מתחם C המקורי שונה אז לשער הנחיתות הבין-לאומיות.
הסאנפורט מספק גישה חופשית לאינטרנט אלחוטי.
בפברואר 2005, הסאנפורט נבחר לאחד מחמשת נמלי התעופה המובילים בארצות הברית לגישה אלחוטית, והיחיד שסיפק זאת בחינם, על פי סקר של מייקרוסופו סמול ביזנס סנטר.
נכון לאוקטובר 2022, השירות עדיין מסופק בחינם.
ישנו אזור חניה חינם לטלפונים סלולריים, בו אנשים שאוספים את מכריהם יכולים לחנות את מכוניתם ולהמתין לשיחת טלפון מהנוסע הנוחת לפני שהם נוסעים לקדמת הטרמינל לאיסוף.
ישנם שני אזורי תצפית חינם של מטוסים, כולל אחד ליד מגרש הסלולר הנ"ל שצמוד למסלול 17/35 שנסגר כעת.
אזור תצפית גדול יותר בפינה הדרום מערבית של נמל התעופה, ליד קצה הגישה של מסלול 3, היה נגיש מ-Spirit Dr.
אזור זה נסגר מאז לציבור, כאשר רק המגרש הנ"ל הצמוד למסלול הסגור 17/35 הוא אזור התצפית הנותר של המטוסים.
שטחים אלו נוצרו כדי להחליף שטח חניה גדול בצמוד לקצוות הגישה של מסלולים 8 ו-12 שנסגרו ב-2007; מתקן ציור מטוסי Eclipse Aerospace תופס כעת את המיקום הזה.
נמל התעופה גֶּטֶבּוֹרְג-לַנְדווֶטֶר (בשוודית: Göteborg-Landvetter flygplats) הוא נמל תעופה בין-לאומי של העיר גטבורג, העיר השנייה בגודלה בשוודיה.
הנמל משמש גם לטיסות פנים.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון יאט"א הוא GOT, ומסומן ESGG בארגון ICAO.
גטבורג-לנדווטר הוא נמל התעופה השני בגודלו בשוודיה.
החברה המתפעלת את הנמל היא חברת שוודאוויה.
לנמל התעופה שני שמות, שניהם מציינים שם של עיר.
גטבורג היא עיר המחוז והעיר השנייה בגודלה בשוודיה.
נמל התעופה משרת את העיר, את סביבתה, את המחוז ואזור דרום מערב שוודיה כולו ולכן, שמה של גטבורג הוא השם המוביל בין שני שמותיו של הנמל.
היא עיירה קטנה שנמל התעופה בנוי בקרבתה, ולכן שמה נוסף לשמו של הנמל, כמציין מקום.
נמל התעופה ממוקם בדרום מערב שוודיה, במחוז ייטאלנד המערבי (וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד-Västra Götalands län), כ-25 ק"מ מזרחית לעיר גטברוג, ופחות מ-9 ק"מ מזרחית לעיירה לנדווטר.
נמל התעופה מרוחק כ-30 ק"מ מהים הצפוני - מצרי סקאגרק.
בקרבה יחסית לגטבורג לנדווטר עוברים כבישים אזוריים וגם כבישים מהירים.
הגובה מעל פני הים מסתכם בכ-155מטרים (507 רגל).
סביבת העיירה לנדווטר מאופיינת באגמים רבים מאד בגדלים שונים וביערות.
למזג האוויר חשיבות רבה לגבי כל נמל תעופה.
בקיץ מזג האוויר בנמל גטבורג-לנדווטר נעים למדי והחורף מקפיא, מעונן הרבה יותר ומושלג.
נדיר שהטמפרטורה באזור הנמל יורדת אל מתחת ל-12-, או עולה על 26 מעלות צלזיוס.
העונה החמימה מתחילה ב-25 במאי ונמשכת פחות משלושה וחצי חודשים, עד 7 בספטמבר.
החודש החמים בשנה הוא יולי, בו הטמפרטורה הממוצעת בימים מגיעה עד ל-20 מעלות, ובלילות הממוצע עומד על 13 מעלות.
החודש הקר ביותר הוא פברואר, במהלכו ממוצע הטמפרטורה בימים עומד על מעלה אחת, ובלילות על 4-.
ממוצע הגשם השנתי הוא 719.6 מ"מ, וכמות השלג הממוצעת עומדת על 414.4 מ"מ.
במשך כחצי מהשנה הרוחות מתחזקות, החל באמצע ספטמבר ועד אמצע מרץ.
בתקופה זו הרוח נושבת במהירות ממוצעת של 11.7 קמ"ש.
החודש בו הרוח החזקה ביותר הוא ינואר, עם 13.2 ק"מ לשעה בממוצע.
בשנת 1970 הוחל חיפוש אחר אתר לנמל תעופה חדש באזור גטבורג.
האתר שנבחר היה בסמוך לעיירה לנדווטר, בה מתגוררים קצת למעלה מ-7,000 תושבים.
הבעיה הייתה שהשטח שנבחר היה מיוער וכלל גם אגם.
עובדות אלו גרמו לכך שעבודות הפתוח היו מורכבות, נמשכו זמן רב יחסית והיו יקרות.
גטבורג-לנדווטר בא במקום והחליף נמל תעופה אזורי אחר, בשם טורסלנדה.
נמל התעופה נחנך ב-3 באוקטובר 1977, אך כבר אחרי עשור אחד בלבד היה צורך בשדרוג ראשון, ונבנה גם חניון מקורה.
בשנות ה-90 נערך סבב שדרוג שני, במסגרתו נוספו שערי ירידה למטוסים ("שרוולים") והוספו גם דלפקי בידוק חדשים.
באותה תקופה פותחו גם רשתות התקשורת וטכנולוגיות מחשוב.
בראשית המאה ה-21 הורחבו שוב מתקנים בשדה, הפעם בעיקר בתחום הטפול במטענים מסחריים.
לגטבוג-לנדווטר מסלול אספלט יחיד להמראות ולנחיתות, בכיוון מגנטי 03/21. אורך המסלול 3,300 מטרים ורוחבו 45 מטרים.
בנמל בניין טרמינל אחד, עם שני מפלסים.
בניין הטרמינל מחולק לשני חלקים, החלק הקטן לטיסות פנים והחלק העיקרי לטיסות בין לאומיות.
לכל חלק שני מפלסים, האחד לנוסעים יוצאים והאחר לנכנסים.
הנמל מצויד ב"שרוולים" לירידה למטוסים ועליה מהם.
מספר הנוסעים שעברו בגטבורג-לנדווטר היה 5,184,386 בשנת 2023. הנמל מעסיק כ-4,000 עובדים, וניתנים בו כל השירותים המקובלים בנמלי תעופה בין-לאומיים, לרבות חנויות, המרות מטבע, שירות לנכים ומוגבלי תנועה, לאימהות ולתינוקות, השכרת רכב, הסעדה, מלון, תחבורה וחנייה, שירות הטענת טלפונים, ויתר סוגי השירותים הנהוגים בנמלי תעופה בין-לאומיים בסדר גודל דומה.
בשנת 2023 טיפל הנמל בכ-950 טון מטענים מסחריים.
בשנים הבאות לאחר 2023, מתוכננת הפעלת פארק לוגיסטי חדש, להגדלה משמעותית של כמות המטענים המסחריים בהם יטפל גטבורג-לנדווטר.
למעלה משלושים חברות תעופה וחברות שכר פועלות בנמל התעופה.
חברות התעופה העיקריות הפועלות בגטבורג-לנדווטר הן: ריינאייר, סקנדינביאן איירליינס, נורווגיאן, ברא, סוויס, יורווינגס ובריטיש איירווייז.
טבלת יעדי הטיסה אל ומנמל התעופה גטבורג-לנדווטר, נכונים לדצמבר 2024, ממוינים לפי מספר הטיסות החודשי:
שארל דה גולCDG54*31CBG910לונדון סטנסטדSTN52*32נמל התעופה שרלרואה-בריסל דרוםCRL911בריסלBRU46*33VBY812נמל התעופה מאלגהAGP42*34ברצלונהBCN813 נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדסALC38*35ז'נבהGVA714איסטנבולIST37*36אנטליהAYT615גדנסקGDN31*37סרייבוSJJ616ציריךZRH28*38נמל התעופה טנריפה דרוםTFS517BGO24*39LLA518ברליןBER18*40ליוןLYS520קרקובKRK18*41RAK421ורשהWAW18*42ע'רדקהHRG422זאגרבZAG17*סה"כ1,383
ב-18 במרץ 1983 מטוס ססנה 414 צ'נסלור (Cessna 414 Chancellor) בתפעול חברת PrivatePrivé הגיע לנחיתה, בגטבורג-לנדווטר בתנאי מזג אוויר גרועים וערפל.
המטוס פגע בצמרתו של עץ, והתרסק לקרקע כ-250 מטרים לפני המסלול.
על המטוס היו טייס ושני נוסעים.
נוסע אחד שרד את ההתרסקות, הטייס והנוסע האחר נספו.
ב-24 באוגוסט 2024 מטוס מסוג ATR72-200 בתפעול חברת Norra- Nordic Regional Airlines, הגיע מנמל התעופה הלסינקי בפינלנד (HEL).
בעת הנחיתה, המטוס קיפץ וזנבו נחבט במסלול האסלפט.
לא היו נפגעים בתאונה, אך המטוס הושבת לתקופה יחסית קצרה, לצורך חקירה ותיקונים.
ב-7 בדצמבר 2007 אירעה כמעט תאונת התנגשות בין שני כלי טיס מסחריים, על מסלול נמל התעופה גטבורג-לנדווטר.
מטוס בהמראה, בתפעול חברת לופטהנזה ומטוס בנחיתה בתפעול חברת בלו 1. התאונה נמנעה ולא היו נפגעים.
הכבישים המהירים E6 מדרום, E20 ממזרח ו-E45 מצפון, מובילים אל גטבורג העיר.
מגטבורג העיר יוצא כביש אזורי מספר 40 לכיוון העיר בוראס (Borås), ועובר את נמל התעופה גטבורג-לנדווטר, במחלף מספר 77.
אין קו רכבת המחבר את נמל התעופה גטבורג-לנדווטר לאזורים אחרים בשוודיה.
רכבות מגיעות לגטבורג העיר, המרוחקת מהנמל כ-25 ק"מ.
מגטבורג העיר לנמל התעופה גטבורג-לנדווטר יוצאות 160 נסיעות אוטובוס ביום.
זמן הנסיעה הממוצע עומד על כ-28 דקות.
ניתן להגיע לנמל התעופה מגטבורג העיר גם במוניות, או בכלי רכב פרטיים המסיעים בתשלום.
נמל התעופה גראן קנריה (בספרדית Aeropuerto de Gran Canaria) הוא נמל תעופה המשרת את האי גראן קנריה, באיים הקנריים.
הוא אחד מששת נמלי התעופה העמוסים והפעילים ביותר בספרד, והעמוס ביותר באיים הקנריים.
נמל התעופה גראן קנריה משמש גם כבסיס של חיל האוויר הספרדי.
סימנו הבין לאומי של הנמל בארגון יאט"א הוא LPA, והוא מסומן GCLP בארגון ICAO.
את הנמל מפעילה חברת Aena, המפעילה את הרוב הגדול של נמלי התעופה של ספרד.
שמו של נמל התעופה גראן קנריה מייצג את שמו של האי אותו הוא משרת, גראן קנריה, שמשמעותו בספרדית "קנריה הגדולה".
לשם הנמל לא הוסף שמה של אישיות חשובה, המתווספת לשמות של נמלי תעופה רבים בספרד, ובמדינות אחרות רבות.
הנמל נמצא בחלקו המזרחי של האי גראן קנריה, ובנוי בבקרבה ממשית אל האוקיינוס האטלנטי, לחופי מפרץ גָנְדוֹ, ובצמוד לחצי האי גַנְדוֹ (Gando).
בירת האי, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, נמצאת במרחק של 25 ק"מ צפונית לנמל התעופה.
מרחקו של הנמל מאזורי התיירות בדרום האי מסתכם גם הוא בכ-25 ק"מ.
החוף האפריקני של מרוקו משתרע כ-250 ק"מ מזרחית לנמל, והנקודה הדרומית בספרד היבשתית נמצאת כמעט 1,500 ק"מ מהנמל, בכוון כללי צפון.
גובה נמל התעופה מעל פני הים הוא 24.7 מטרים (77 רגל).
רוב תנאי האקלים באזור נוחים לתפעול נמל תעופה.
המרכיב היחיד שיכול להכביד על התפעול הוא מהירות הרוח.
באזור נמל התעופה נושבות רוחות חזקות, מהירות אך לא קיצוניות, במשך כל עונות השנה.
מהירות הרוח השנתית הממוצעת עומדת על 21.3 קמ"ש.
למעט בחודש אוקטובר, בכל חודשי השנה מהירות הרוח הממוצעת עולה על 20 קמ"ש.
יתר תנאי האקלים באזור נמל התעופה נוחים מאד לתעופה.
השמים בהירים רוב הזמן, וגם בחודשים היותר מעוננים השמים בהירים באחוז הגבוה בממוצע מ-50%.
הטמפרטורות נוחות במשך השנה כולה.
החודש החם ביותר הוא אוגוסט, במהלכו הממוצע הגבוה בשעות היום הוא 27 מעלות צלזיוס, והממוצע הנמוך בלילות מגיע ל-22 מעלות.
הכי קר בינואר שבו הממוצע הגבוה 21 מעלות, והנמוך 16 מעלות.
האזור יבש למדי, ממוצע הגשם הרב שנתי עומד על 73.9 מ"מ בלבד.
המספר הממוצע של ימים חמים ולחים הוא 54.1 ימים בשנה.
יִסוּדו֗ של נמל התעופה גראן קנריה התרחש בשנת 1919, כאשר ממשלות ספרד וצרפת אישרו ליזם הצרפתי להפעיל קווי תעופה מדרום צרפת לצפון אפריקה ומשם, לקולוניות בדרום אפריקה ובדרום אמריקה.
האיים הקנריים שימשו תחנת ביניים.
עד 1930 היה הנמל בעיקר בשימוש צבאי, ואז חתם המלך הספרדי אלפונסו השמיני על צו מלכותי, שאישר רשמית את פתיחת האתר לתעופה אזרחית כללית.
זמן קצר לאחר מכן, הופעל קו תעופה ראשונה שיעדו היה מדריד.
לאחר מלחמת העולם ה-2, נחנך בשנת 1946 טרמינל בנמל התעופה.
הטרמינל הורחב, שופץ ושודרג בשנת 1963. מסלול הטיסה הוארך ושודרג מעת לעת, בשנים 1948, 1960 ו-1970. מגדל פיקוח חדש נבנה בשנת 1966 ומסלול טיסה שני נחנך בשנת 1980. בשנת 1991 שוב שודרג והורחב הטרמינל, והותאם לגידול במספר הנוסעים.
בהמשך לגידול משמעותי נוסף במספר הנוסעים, תוכנן ב-2011 שדרוג נוסף, שהסתיים בשנת 2015. בשנת 2025 היה הנמל בתהליך של מודרניזציה נוספת, לרבות תכנון ובנייה של טרמינל חדש, ופיתוח של דרכי גישה חדשות לנמל.
לנמל התעופה גראן קנריה שני מסלולי טיסה ארוכים, המאפשרים המראות ונחיתות של כל סוגי המטוסים.
קיומם של שני מסלולי טיסה ארוכים גרם לסוכנות החלל האמריקאית נאס"א לבחור בנמל התעופה גראן קנריה, כמקום נחיתה אלטרנטיבי למעבורות החלל שהופעלו על-ידה.
אלה מסלולי הטיסה של הנמל:
משמש להמראות ולנחיתות אזרחיות וגם לצבאיות.
כל ההמראות והנחיתות הצבאיות מתנהלות באמצעות מסלול זה.
המסלול מצויד במערכת נחיתת מכשירים (ILS), מסוג Precision CAT I, 900 m (LIH).
טרמינלים: בנמל קיים בניין טרמינל אחד גדול, ולו שתי קומות.
הבניין מחולק בתוכו לשלושה טרמינלים שונים ומופרדים.
טרמינל A משרת את הטיסות אל וממדינות האיחוד האירופי בלבד.
טרמינל B מיועד אך ורק לטיסות אל ומהאיים הקנריים, וטרמינל C מיועד לטיסות למדינות שאינן חברות באיחוד האירופי.
לרשות הנוסעים 15 גשרי ירידה ועליה למטוסים ("שרוולים").
נוסעים: בשנת 2024 כולה עברו דרך נמל התעופה מעל ל-15.2 מיליוני נוסעים, ב-140,464 תנועות מטוסים (נוסעים ומטענים), בטיסות יוצאות ונכנסות.
נתון זה מבטא מגמת גידול מתמשכת במספר הנוסעים, הגידול מאז שנת 2010 הגיע כמעט ל-50%.
מגמת הגידול נמשכת, ובחודשים ינואר ופברואר 2025 חלה צמיחה נוספת מול שנת 2024, בשיעור של 0.7%.
מטענים: כמות המטענים ששונעה בשנת 2024 באמצעות נמל התעופה גראן קנריה הייתה 18,413 טון.
נתון זה מצביע על מגמת שיפור, אך עדיין אינו משתווה לנתוני שינוע המטענים מלפני פרוץ מגפת הקורונה.
נמל התעופה מודרני, ונוסעים מקבלים שירות מקביל למוצע בנמלי תעופה בין-לאומיים גדולים אחרים.
לרשות היוצאים 110 עמדות צ'ק אין ובנוסף, כמה עמדות צ'ק אין ממוחשבות, ולא מאוישות.
קיימים שירותים למוגבלי תנועה ולנכים, עזרה ראשונה, שירותים נגישים, שירות ומתקנים לאימהות ולתינוקות, כספומטים, המרת כספים ובנקאות, חנויות פטורות ממכס, בתי קפה ומסעדות, WiFi חופשי, חניה, תחבורה ציבורית, שירותי VIP, ושירותים בתשלום (קיצור תורים למשל), ושירותים מקובלים אחרים.
בנמל התעופה פועלות 57 חברות תעופה, הטסות אל 131 יעדים שונים.
בטבלת נמלי היעד מרוכזים יעדים חשובים מגראן קנריה, אליהם טסות לפחות שלוש חברות תעופה.
נתוני הטבלה מעודכנים לחודש מרץ 2025.
בתחומי נמל התעופה גראן קנריה פועל גם בסיס חיל האוויר הספרדי גנדו (Base Aérea de Gando).
הבסיס ממוקם מול הטרמינל, בשטח שבין מסלולי התעופה לחוף מפרץ גנדו.
הבסיס כולל האנגרים ומחסות בטוחים למטוסים, מתקנים טכניים, ומתקני מפקדה ומנהל.
בבסיס חיל האוויר מוצבים מטוסי קרב, מטוסי תובלה, מטוסי תדלוק וגם מסוקים.
בבסיס שוהים גם כוחות של נאט"ו, כוחות של גרמניה וכוחות עזר ותמיכה.
בנמל התעופה היו תאונות וגם תקריות.
מפורטות תאונות עם הרוגים בלבד, ותקרית שהחלה בנמל, והסתיימה באסון תעופתי בנמל תעופה אחר.
בכל התאונות המפורטות היו מעורבים מטוסים צבאיים.
נחיתת חירום באוקיינוס: בתאריך 22 בינואר 1963 היה מטוס מסוג דאגלס C54E של חיל האוויר הפורטוגלי בדרכו מאנגולה לליסבון, ותוכנן לנחות בנמל התעופה גראן קנריה, לנחיתת ביניים לצורך תדלוק.
כחמש דקות לפני זמן ההגעה לנמל, המטוס נחת נחיתת חירום במימיי האוקיינוס האטלנטי.
המטוס נמצא למחרת בבוקר צף על המים.
בתאונה נהרגו שלושה מתוך 14 האנשים ששהו על סיפון המטוס.
התרסקות לאחר המראה: בתאריך 30 ביוני 1971 המריא מגראן קנריה מטוס צבאי מסוג דאגלס DC3 דקוטה.
על סיפון המטוס היו 5 בני אדם.
המטוס לא הצליח לצבור גובה עקב היתקלות ברוחות חזקות, והתרסק לתוך מימיי מפרץ גנדו.
בהתרסקות נהרגו 3 מתוך חמשת האנשים שהיו על סיפון המטוס.
מסלול טיסה לא שגרתי: בתאריך 28 במאי 1983 יצא מטוס צבאי לוקהיד הרקולס C130 מנמל התעופה טנריפה צפון לנמל התעופה גראן קנריה.
על סיפון המטוס שהו 10 אנשים, והוא היה אמור לאסוף 70 חיילים נוספים מבסיס גנדו, המצוי בתחומי נמל התעופה גראן קנריה.
במקום לטוס לאורך חופיו הצפוניים של האי, המטוס חצה את השטח היבשתי של האי.
בערך 17 ק"מ לפני מסלול הנחיתה, המטוס התרסק לתוך ראשו של הר שהוסתר על ידי עננים.
נהרגו כול 10 אנשי הצבא שהיו על המטוס.
האסון החל בתקרית שבגינה הוסטו הטיסות הנכנסות מנמל התעופה גראן קנריה.
ההסטה גרמה לשרשרת אירועים, שהובילו לאסון התעופה הקטלני בהיסטוריה של התעופה, המכונה "אסון המטוסים בטנריפה".
האירוע התרחש בתאריך 27 במרץ 1977. בנמל התעופה גראן קנריה התפוצצה פצצה שהניחו בדלנים קנריים.
נמל התעופה נסגר עקב חשש לקיומה של פצצה נוספת, וכול הטיסות שהיו בדרך אליה הוסטו.
שני מטוסי בואינג 747 האחת של חברת פאן אם והאחרת בתפעול KLM הוסטו לנמל התעופה טנריפה צפון.
עקב עומס גדול שנוצר בטנריפה צפון (נמל התעופה טנריפה דרום עדיין לא היה קיים אז), ועקב תנאי מזג אוויר קשים, ערפל והיעדר ראות, ועקב סדרה של טעויות אנוש, שני המטוסים התנגשו על מסלול הטיסה בטנריפה צפון.
באסון נהרגו 583 בני אדם.
המטוסים נהרסו לגמרי ונמחקו מרשימת המטוסים הפעילים.
כבישים: הכביש המרכזי המוביל אל ומנמל גראן קנריה הוא אוטוסטרדה GC1. כבישים אחרים מגיעים לקרבת נמל התעופה הם GC191,GC192, GC195, ו-C816.
אוטובוס: קווי האוטובוס המשרתים את הנמל הם קווים 66 ו-90 למאסאפלומס (Faro de Maspalomas), קו 91 לפאורטו דה מוגאן (Puerto de Mogán), קווים 60 ו-91 ללאס פלמאס דה גראן קנריה (Las Palmas de Gran Canaria),
רכבת: לא קיימת רכבת על האי גראן קנריה.
תעופה: נמל התעופה גראן קנריה הוא היחיד באי.
שני נמלי התעופה הקרובים ביותר נמצאים על האי טנריפה.
נמל התעופה גלאזגו (באנגלית Glasgow Airport), הידוע גם בשם נמל התעופה הבין-לאומי גלאזגו, הוא נמל תעופה בממלכה המאוחדת, הממוקם בדרום-מערב סקוטלנד.
הנמל מדורג במקומות 5–9 בין נמלי התעופה הבריטיים, בהתאמה 5 לפי מספר הקווים וחברות התעופה הפעילות, ו-9 לפי מספר הנוסעים השנתי.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון חברות התעופה הבין-לאומי יאט"א הוא GLA, והוא מסומן EGPF בארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
החברה המפעילה את נמל התעופה היא AGS.
בראשית דרכו נקרא נמל התעופה בשם אבוטסינץ' (Abbotsinch), על שמו של אזור בעיר פייזלי שבסקוטלנד.
מאוחר יותר כונה הנמל על שם רֵנְפרוּ (Renfrew) כשמו של המרחב הגאוגרפי בו הוא ממוקם.
כאשר נפתח הנמל לשירות אזרחי, הוא נקרא מיד עם פתיחתו על שמה של גלאזגו, העיר הגדולה באזור, כפי הנראה על-מנת להגביר את מודעות הבריטית והבין לאומית לנמל התעופה, כיוון ששמה של גלאזגו מוכר בעולם, בשונה מהשמות הקודמים של הנמל אבוסטינץ' ורנפרו.
בתעופה הצבאית לא הייתה חשיבות למוכרות השם, אך בתעופה האזרחית יש חשיבות למוכרות שם הנמל, בקרב ציבור המשתמשים בבריטניה ובעולם.
במרוצת השנים היו דיונים על שינוי השם ל"נמל התעופה הבין-לאומי של פייזלי", דיון כזה התקיים גם בשנת 2008, אך בפועל השם מעולם לא שונה.
גאוגרפית, נמל התעופה גלאזגו גובל עם העיר פייזלי (Paisley) בדרום מערב סקוטלנד.
הנמל נמצא קרוב לשפך הנהר קלייד (Clyde River), ובמרחק של כ-12 ק"מ ממרכז העיר גלאזגו, אותה הוא משרת.
המרחק לאדינבורו מסתכם בכ-89 ק"מ, לליברפול ולמנצ'סטר יש לנסוע כ-362 ק"מ, וללונדון המרחק הוא 660 ק"מ.
עקב הקרבה לאוקיינוס האטלנטי, נמל התעופה גבוה מפני הים רק ב-8 מטרים.
אחד מרכיבי האקלים החשובים לתפעול נמל תעופה, הוא מהירות הרוח במקום.
בנמל התעופה גלאזגו הרוח נושבת בממוצע שנתי במהירות של 16.8 קמ"ש, אך בששת חודשי החורף מאוקטובר עד וכולל מרץ, הרוח נושבת במהירות ממוצעת של יותר מ-20 קמ"ש.
תקופות הקיץ קצרות יחסית ונעימות, ותקופות החורף ארוכות וקרות, אם כי לא בטמפרטורות קיצוניות.
בכל חודשי השנה השמים מעוננים בממוצע מעבר ל-50% מהזמן, אך בחודשי האביב והקיץ פחות.
החודש החמים בשנה הוא יולי, במהלכו ממוצע הטמפרטורות הוא 19 מעלות צלזיוס בשעות היום, והממוצע הנמוך בלילות מסתכם ב-11 מעלות.
נמל התעופה נמצא באזור גשום, הממוצע הרב שנתי הוא 1002.2 מ"מ.
סטטיסטית אין בנמל חודש ללא גשם.
מספר ימי השלג במקום הוא 2.6 בשנה, כשברוב הימים המושלגים יורד גשם ושלג חליפות.
ראשיתו של הנמל בשנת 1932, כאשר הוצבו בו אזרחים בריטים, שגויסו בתשלום לתגבור חיל האוויר המלכותי.
נמל התעופה היה ממוקם אז קילומטרים אחדים מהאתר הנוכחי.
הנמל שירת גם קווי תעופה אזרחיים, ללונדון וליעדים באירופה.
בשנת 1943 בימיי מלחמת העולם השנייה, עבר הנמל לתפעול חיל הים המלכותי והוצבה בו יחידה 602, באותם ימים כונה הנמל "אוניית הוד מלכותה סנדרלינג" (HMS Sanderling).
לאחר תום מלחמת העולם ה-2 עלה מספר הנוסעים, ונגרם קושי בתפעול הנמל.
בשנת 1963 החל התכנון לנמל תעופה חדש, ונמל התעופה האזרחי במיקומו הנוכחי נחנך בתאריך 2 במאי 1966, בנוכחותה של המלכה אליזבט השנייה.
מסלול הטיסה שודרג בשנת 1973, שדרוג שאפשר קליטת טיסות בין-לאומיות ומטוסים גדולים.
בשנת 1975 הנמל נרכש על-ידי רשות התעופה הבריטית בי איי איי (BAA).
לאחר הרכישה, הורחב הטרמינל והותאם לקליטת 3.5 מיליון נוסעים, ובהמשך הורחב עוד לקליטת 6 מיליוני נוסעים.
בשנת 1994 נחנך טרמינל נוסף, לשימוש בטיסות חסך.
בראשית שנות ה-2000 נוספו למתחם חנויות, מסעדות ואולמות.
משנת 2010 והלאה הושם הדגש על ידידותיות לסביבה ושיפורים טכנולוגיים ממוחשבים, לבטיחות וייעול הטיפול בטיסות ובנוסעים.
מסלולים: בעבר היו בתפעול נמל התעופה שני מסלולי טיסה.
טרמינלים: קיימים בנמל שני טרמינלים.
הטרמינל הגדול T1 מטפל בכל הטיסות, יוצאות ונכנסות.
הטרמינל הקטן והחדש יותר T2, שהופעל בשנת 2004, מטפל בטיסות חסך בלבד.
נוסעים: מספר הנוסעים שעברו בנמל התעופה בשנת 2024 היה 8,067,685 (נכנסים ויוצאים).
נתון זה מהווה גידול בשיעור 9.63% לעומת מספר הנוסעים בשנת 2023, שעמד על 7,358,828. 58.9% מהנוסעים טסו אל ומארצות זרות, ו-41.1% מהנוסעים טסו בטיסות פנים ארציות.
מטענים: כמות המטענים בשנת 2024 הייתה 12,822 טון.
בנמל התעופה ניתנים השירותים המקובלים בנמלי תעופה מודרניים.
חלק מהשירותים ניתנים על-פי דרישה, או הודעה מראש, למשל שירות מיוחד לאנשים עם אוטיזם.
בנמל קיים WiFi חופשי, בתי שימוש מותאמים לבעלי מוגבלויות ולאמהות, כספומטים, שירותי המרת כספים ובנקאות, ביטוחים, אבידות ומציאות, טעינת טלפונים, חניה, השכרת רכב, תחבורה ציבורית, שירות VIP כולל חדרים, עיטוף כבודה בניילון, עזרה ראשונה, סיוע לנוסעים עם חיות מחמד, מסעדות, בתי קפה ושירותים אחרים המקובלים בנמלי תעופה.
במרץ 2025 פעלו בנמל התעופה גלאזגו 37 חברות תעופה, שטסו ל-152 יעדים בעשרים ושמונה מדינות.
בטבלה מוצגים יעדים מרכזיים, אליהם טסות לפחות שתי חברות תעופה.
תאונה בהמראה: בתאריך 3 בספטמבר 1999 המריא מנמל התעופה גלאזגו מטוס מדגם ססנה 404 טיטאן (Cessna 404 Titan).
היעד היה נמל התעופה של אברדין בסקוטלנד.
על סיפון המטוס היו 9 בני אדם, מתוכם שני אנשי צוות.
כאשר המטוס ניסה לצבור גובה, הפסיק אחד המנועים לפעול מסיבת תקלה חמורה.
הלהבים של המנוע השני לא היו מכווננים בזווית מתאימה לתקלה (Feathering), והטייסים איבדו שליטה.
המטוס התרסק לקרקע פחות מ-10 ק"מ מקצה המסלול.
8 מתוך תשעת בני האדם שהיו על המטוס נהרגו, כולל שני אנשי הצוות.
ג'יפ תופת: בתאריך 30 ביוני 2007 ניסו שני מחבלים מוסלמים לפרוץ לטרמינל הנוסעים בגלאזגו, עם ג'יפ מסוג צ'ירוקי עמוס בגז וחומרים דליקים אחרים.
הג'יפ נתקע בעמוד בטון בכניסה, ולא הצליח לחדור לטרמינל.
אחד המחבלים הצית את עצמו וניסה להיכנס לטרמינל רגלית, האחר יצא אף הוא מהרכב ונתקל בנהגי מוניות, אזרחים ושוטר שהצליחו להשתלט עליו.
המחבל שהצית את עצמו נכווה בדרגות גבוהות, אך נפטר בבית חולים רק כעבור כחודש.
כתוצאה מאי יכולתו של הג'יפ לחדור לתוך הטרמינל, ותגובה נמרצת ונכונה של מי שנמצאו במקום, לא היו נפגעים בין הנוסעים ששהו בטרמינל.
המחבל שנתפס נשפט, ונדון ל-32 שנות מאסר.
שנה לאחר מתקפת הטרור חתמו 84 חברי הפרלמנט בריטי על מכתב הערכה לכל אלו שהשתלטו על המחבלים, ומנעו נפגעים מקרב באי טרמינל הנוסעים.
טייס שאיבד כשירות רפואית: בתאריך 30 בספטמבר 2018 הגיע לנחיתה בגלאזגו מטוס נוסעים מדגם איירבס Airbus A319 של חברת איזיג'ט.
על סיפון המטוס היו 154 בני אדם.
אחד הטייסים לא הרגיש טוב, איבד כשירות להטסה ונאלץ לעזוב את תא הטייס.
הטייס השני שידר מצב חירום, והצליח להנחית בשלום את המטוס.
כבישים: האוטוסטרדות המקיפות את נמל התעופה הן M8, M77, M898. בנוסף, קיימים בסביבה כבישים מקומיים רבים, כיוון שהנמל גובל באזורים עירוניים.
אוטובוסים: כמה קווי אוטובוס מגיעים ממרכז העיר גלאזגו לנמל התעופה.
ההבדלים בין הקווים באים לביטוי במסלולים, במספר התחנות, ובזמן הנסיעה.
קיים שירות אוטובוסים לנמל גם מהעיר פייזלי, בתדירות שלכל רבע שעה.
קו אוטובוס זה מגיע עד למרחק הליכה של 5 דקות מהנמל.
רכבת: תחנת הרכבת הקרובה לנמל נמצאת בעיר הסמוכה פייזלי.
מתנת פייזלי יוצאים מיניבוסים (שאטלים) לנמל התעופה, בתדירות של 10 דקות.
תעופה: נמל התעופה הבין לאומי הגדול הקרוב ביותר לנמל התעופה גלאזגו, הוא נמל התעופה אדינבורו (EDI), במרחק של קצת פחות מ-50 ק"מ.
נמל התעופה דזפול (בפרסית: فرودگاه دزفول) הוא נמל תעופה בין-לאומי ובסיס של חיל האוויר האיראני, הממוקם בעיר דזפול, במחוז ח'וזסתאן, איראן.
+חברת תעופהיעדאיראן איירטהראןכארון איירמשהד, טהראןמהאן איירטהראןקשם איירטהראן
נמל התעופה דזפול ידוע גם בשם בסיס חיל האוויר השהיד וחדתי (TAB 4 - 4Th.
Tactical Air Base), ומתקיימת בו פעילות צבאית על ידי חיל האוויר האיראני.
באפריל 2013 התרסק מטוס F5 ליד הגבול עם עיראק, לאחר שהמריא מהבסיס.
על פי דיווחים בין אוקטובר לנובמבר 2023, הבסיס הותקף על ידי גורמים שפעלו מטעם המוסד.
נמל התעופה האזרחי של עמאן הידוע גם בכינוי נמל התעופה הבינלאומי מרקה, ממוקם במחוז מרקה, עמאן, ירדן, כ-5 ק"מ צפונית-מזרחית למרכז העיר עמאן.
נמל התעופה האזרחי של עמאן שימש שדה התעופה הראשי של עמאן בשנים 1950–1983, כאשר נמל התעופה הבין-לאומי עמאן-המלכה עאליה החליף אותו.
טיסות נוסעים מסחריות סדירות אינן משרתות עוד את נמל התעופה, אך הוא עדיין משמש כשדה התעופה הראשי של עמאן לתעופה כללית.
הוא גם מרכז חינוך והכשרה לתעופה ומארח פעילות הובלה אווירית.
הוא משמש כבסיס הבית של חברת טיסות השכר Arab Wings וחברת התובלה האווירית Jordan International Air Cargo; "חברת שדות התעופה של ירדן" גם ממוקמת גם בו.
נמל התעופה נפתח רשמית ב-1 באפריל 1933 כבסיס "חיל האוויר המלכותי עמאן".
ב-1 ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הופצץ הנמל על ידי חיל האוויר הישראלי, כחלק מהפצצה אווירית רחבה שביצע על העיר עמאן וארמון המלך עבדאללה הראשון בה נהרגו 18 איש.
בשנת 1950 הוסב על ידי הבריטים לשדה תעופה משותף צבאי-אזרחי.
הוא שימש כשדה התעופה האזרחי העיקרי של ירדן עד לפתיחת נמל התעופה הבינלאומי המלכה עאליה בשנת 1983.
בשנת 1954 הורחב מסלול הטיסה כך שיוכל לשמש גם מטוסי סילון וחברת התעופה הבריטית British Overseas Airways Corporation, החלה להשתמש בשדה כתחנת ביניים לטיסות לארצות ערב והמזרח.
בשנת 1957 פינה חיל האוויר המלכותי הבריטי את כל המטוסים שהחזיק בשדה והעביר אותם לבסיס חיל האוויר המלכותי מפראק.
בשנת 1959 החל שירות טיסות סדיר בין עמאן לעקבה.
ב-15 פברואר 1968⁩ נסגר השדה שוב, עקב כחלק מהפצצה אווירית רחבה של חיל האוויר הישראלי.
בשנת 2009, "חברת שדות התעופה של ירדן" (The Jordan Airports Company) קיבלה את האחריות הניהולית והתפעולית על נמל התעופה האזרחי של עמאן (החברה מופקדת גם על פיתוח נמל התעופה הבינלאומי של המלכה עאליה).
בתיאום עם יועצים בינלאומיים מומחים, החברה הכינה תוכנית אב מקיפה לשדה התעופה האזרחי של עמאן, הכוללת מספר פרויקטים למודרניזציה של שדה התעופה, והחלה ביישום השלב הראשון של תוכנית האב לפיתוח המתקנים שלו בשנת 2012.
בשנת 2021, הוכרז על תוכנית לשדרוג הנמל, כך שיכול לשמש שוב גם לטיסות נוסעים מסחריות בין-לאומיות.
בשנת 2024 שופץ מסלול הטיסה, בעלות של 6 מיליון דולר, במסגרת תוכנית הפיתוח שלו.
ב-13 ביולי 2025 נערך טקס לציון סיום השיפוץ ונחיתת מטוס נוסעים חדש מדגם אירבוס A320neo של חברת התעופה רויאל ג'ורדניאן בנמל
במסגרת תפקידו הצבאי, הוא שימש כבסיס לחיל האוויר המלכותי (RAF).
יחידות חיל האוויר המלכותי שבסיסן בו כללו:
טייסת מס' 6 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 14 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 32 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 33 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 45 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 73 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 208 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 249 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 450 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
טייסת מס' 651 של חיל האוויר המלכותי הבריטי
ב-30 ביוני 1973, טיסה 512 של אירופלוט, עם מטוס מדגם טופולב Tu-134, בעל רישום CCCP-65668, עבר את המסלול בהמראה משדה התעופה, נסעה במורד נקיק, פגעה בעצים ובמבנה בטון בן קומה אחת במרחק 290 מטרים מעבר לסף המסלול, והתפרק לשלושה חלקים שני אנשי צוות ושבעה אנשים שהיו בבניין נהרגו.
חמשת אנשי הצוות האחרים וכל 78 הנוסעים שרדו.
החוקרים קבעו כי ההתרסקות התרחשה משום שהקפטן האמין בטעות כי מנוע אחד כשל ומהירות המטוס ירדה והחליט להפסיק את ההמראה במהירות של 265 קילומטרים לשעה - למעשה, שני המנועים פעלו כראוי.
בצמוד לנמל התעופה האזרחי של עמאן ממוקמת תחנת הרכבת עמאן, שעל קו הרכבת עמאן–דמשק.
זהו שירות הרכבת היחיד שעדיין פועל על תוואי מסילת הרכבת החיג'אזית ההיסטורית.
קיימת תוכנית להסבת מסילה זו לרכבת קלה מודרנית, שגם תגיע עד נמל התעופה הבין-לאומי עמאן-המלכה עאליה.
נמל התעופה האזורי סטייטסוויל (לשעבר שדה התעופה העירוני של סטייטסוויל) הוא שדה תעופה ציבורי בבעלות עירונית הממוקם 5 ק"מ דרומית-מערבית למרכז העיר סטייטסוויל, עיר במחוז אירדל, קרוליינה הצפונית.
בשנת 2023, היו בשדה התעופה סטייטסוויל 41,200 טיסות, כאשר 76% מהן היו תעופה כללית חולפת, 20% היו תעופה כללית מקומית, 3% היו שירותי מוניות אוויריות, ופחות מ-1% היו פעילות צבאית.
נמל התעופה סטייטסוויל כולל מסלול אספלט יחיד באורך 7,003 רגל ומסלול הסעה מקביל.
הוא גם ביתם של שבעה עשר האנגרים למטוסים, כמו גם שני מתקני תחזוקת מטוסים עבור מטוסי ססנה סיטיישן ודורניר 328.
נמל התעופה האזורי סטייטסוויל ידוע כביתם של מספר האנגרים למטוסים בבעלות קבוצות NASCAR.
צוותים של נהגי NASCAR בולטים, ביניהם דייל ארנהרדט האב, דייל ארנהרדט הבן, ריאן ניומן, בראד קסלובסקי, גרג ביפל ומרטין טרואקס הבן, היו בעלי האנגרים בשדה התעופה.
חברת Lowe's מחזיקה בהאנגר בשטח של 40,000 רגל מרובע בסטייטסוויל, אותו בנתה בשנת 2004 לאחר שהעבירה את מטה החברה מצפון וילקסבורו למורסוויל.
בהאנגר שוכנים חמישה מטוסי דאסו פלקון ומסוק סיקורסקי אחד.
נמל התעופה האזורי סטייטסוויל נפתח בסביבות שנות 1936 כמסלול המראה המורכב מדשא בשם נמל התעופה העירוני סטייטסוויל.
המסלול הראשי נסלל בשנות ה-50 ולאחר מכן נסלל מסלול נוסף בשנות ה-60. המסלול השני נסלל מחדש מאוחר יותר בשנת 1999 כדי לשמש כמסלול הסעה.
דייל ארנהרדט האב היה נהג ה-NASCAR הראשון שבנה האנגר בנמל התעופה סטייטסוויל, שם הפעיל חברת תעופה פרטית קטנה בשם Champion Air כדי לספק טיסות עבורו ועבור צוותו בצי של שלושה מטוסי Embraer ERJ-145 ER.
נמל התעופה האזורי אוורט-סטיוארט שנמצא במחוז אוביון, טנסי, שמונה קילומטרים דרום-מזרחית ליוניון סיטי, טנסי, ארצות הברית.
התוכנית הלאומית למערכות שדות תעופה משולבות לשנים 2011–2015 סיווגה אותו כמתקן תעופה כללית .
שדה התעופה נקרא על שם הסנאטור טום סטיוארט וחבר הקונגרס רוברט א.
עבור שירותיו, נמל התעופה מציע שירותי תדלוק עצמי ושירות מלא, קשירת מטוסים, האנגר ציבורי ופרטי, שלושה קרונות צוות, ומוסך A&P הממוקם בקצה הצפוני של השדה, יחד עם מתקני שירותים, מכונות אוטומטיות, שקיות קרח, סוגים שונים של שמן בוכנה למטוסים, וטרקלין טייס.
נמל התעופה מחזיק גם בשלוש גוררות לגרירת מטוסים, עגלת התנעה במתח 12/28 וולט, וכן יחידת כוח קרקעית גדולה יותר, דיזל, במתחי 28/120/208 וולט, DC/AC.
לצורכי תדלוק, בשדה התעופה יש שני מכלים עיליים ומשאית תדלוק אחת בנפח של כ־11,400 ליטר.
לכל אחד מהמכלים העיליים קיבולת של כ־45,400 ליטר: אחד לדלק תעופתי Avgas אוקטן 100 עם עופרת מופחתת, ואחד לדלק Jet A-1. דלק ה-Jet A-1 הנמכר במקום מעורבב עם Prist, חומר למניעת קיפאון.
משאית התדלוק נושאת דלק Jet A-1, ומצוידת בזרבוביות המאפשרות תדלוק מעל הכנף ובתדלוק נקודת-יחיד (Single-Point), וכן במשאבה בעלת מהירות משתנה.
לאחסון מטוסים, נמל התעופה עדיין שומר על שני ההאנגרים העיקריים שעוד מזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא מתחזק אותם לשימוש כמרחב ציבורי, להשכרה או להשכרה זמנית מדי לילה.
עבור שטחי האנגר פרטיים, נמל התעופה כולל 14 האנגרים מודרניים מסוג T, המושכרים ללקוחות.
נכון ל-26 במרץ 2020, היו בשדה התעופה 41 מטוסים בשטח, מתוכם 32 מטוסים חד-מנועיים, 5 מטוסים רב-מנועיים, 2 מסוקים ו-2 דאונים.
במהלך תקופה של 12 חודשים, שדה התעופה רשם ממוצע של 78 תנועות כלי טיס ביום: 53% תעופה כללית מקומית, 42% תעופה כללית חולפת (טרנזיט), 5% מוניות אוויריות, ופחות מ־1% פעילות צבאית.
נמל התעופה האזורי אוורט–סטיוארט משמש כבסיס לטייסת המשולבת אוורט–סטיוארט (SER-TN-195) של כנף טנסי בארגון Civil Air Patrol מאז שנת 2011. בשנת 2022 הוטמע הארגון מחדש תחת השם Union City Composite Squadron.
שדה התעופה הוקם בשנת 1942 על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
באותה עת הוא היה ידוע גם בשם שדה התעופה יוניון סיטי (Union City Airport).
עם הפעלתו ב-5 ביולי 1942, כלל שדה התעופה מסלול אספלט אחד באורך של כ-550 מטרים (1,800 רגל) מצפון לדרום, ושטח המראה ונחיתה מדשא (Sod) בגודל של כ-1,200 על 1,220 מטרים.
ייתכן שפעלו באזור גם שלושה שדות נחיתה משניים.
שדה התעופה הופעל תחת חוזה מול חילות האוויר של צבא ארצות הברית על ידי חברת אמברי רידל-מקיי מטנסי ומכון רידל לאווירונאוטיקה.
אלו סיפקו הדרכת טיסה בשלב הראשוני לפרחי טיס, בעיקר באמצעות מטוסי פיירצ'יילד פי-טי 19. כמו כן, היו במקום מספר מטוסי פי-טי 17 סטירמן ומספר מועט של מטוסי פי-40 וורהוק.
הכשרה זו בוצעה במקום עד להפסקת פעילותו של שדה התעופה ב-15 באפריל 1944, עם צמצום תוכנית הכשרת הטייסים של פיקוד ההדרכה של חילות האוויר.
עם סיום המלחמה, קרקע שדה התעופה הועברה לשליטה אזרחית באמצעות מנהל נכסי המלחמה, תחת תנאי מוקדם לפיו הקרקע חייבת להישאר בשימוש כשדה תעופה הזמין לציבור הרחב.
מטוסי די-סי 3 של חברת סאות'איסט איירליינס עצרו שם בשנים 1957–1959, ומטוסי די-סי 3 של חברת סאות'רן איירליינס בשנים 1961–1963.
מאז ועד היום, תנועת המטוסים בשדה התעופה מורכבת בעיקר ממטוסי תעופה כללית מקומיים ומזדמנים, החל מדגמים נפוצים כמו ססנה 150, 172 ו-182 (סקייליין), ביצ'קראפט בוננזה ועד סירוס אס-אר 22, לצד רבים אחרים.
כמו כן, בשדה קיימת תנועה מזדמנת של טיסות עסקים וטיסות שכר, המופיעות לעיתים קרובות מספר פעמים בשבוע.
מטוסים אלו נעים בין מטוסי טורבינה ומניפה קטנים יותר, כמו אלו מסדרת קינג אייר של ביצ'קראפט, מיצובישי אם-יו 2, סדרת סייטיישן של ססנה ומטוסי לירג'ט 45. מטוסים גדולים יותר שנראים שם בדרך כלל כוללים את ססנה סייטיישן איקס פלוס, דאסו פלקון 900 ופלקון 50, בומברדייה צ'לנג'ר 650 וגאלפסטרים 4.
פעילות מסוקים בשדה התעופה נפוצה הרבה פחות, אם כי עדיין ניתן לראותם לפחות פעמים ספורות בשבוע, החל מרובינזון אר-44 הקטן ועד יורוקופטר אי-סי-135 ואפילו יו-אייץ'-60 בלאק הוק.
פעם אחת נצפה שם גם קאמאן קיי-מקס.
נמל התעופה האזורי קינסטון הידוע גם בשם שדה סטאלינגס, הוא שדה תעופה ציבורי הממוקם חמישה קילומטירם (3 מיילים) צפון-מערבית לרובע העסקים המרכזי של קינסטון, עיר במחוז לנואר, צפון קרוליינה.
הוא משמש בעיקר לתעופה כללית.
אוניברסיטת מזרח קרוליינה משתמשת בשדה התעופה לטיסות של קבוצות הספורט שלה ואנשי צוות אחרים באוניברסיטה.
קבוצות המבקרות ב-אוניברסיטה טסות גם הן אל ומחוץ לקינסטון.
מסלול ההמראה שלו ארוך מספיק כדי להכיל מטוסים גדולים שנשכרים על ידי קבוצות הפוטבול של המכללות.
שדה התעופה קינסטון ג'טפורט נבנה במקור בשנת 1944 על ידי צי ארצות הברית.
הוא נפתח באוקטובר כשדה תעופה לאימוני טיס של חיל הנחתים של ארצות הברית, המכונה שדה התעופה העזר של חיל הנחתים קינסטון, והיה שדה עזר לבסיס האוויר של חיל הנחתים צ'רי פוינט.
צוערים של חיל הים קיבלו אימון טיסה במטוסי V-5 יחד עם הדרכה בסיסית בטיסה בשדה התעופה עד לסגירת המתקן ב-31 באוקטובר 1945.
נמל התעופה הבין-לאומי אינדיאנפוליס הוא נמל תעופה בין-לאומי סמוך לעיר אינדיאנפוליס, במדינת אינדיאנה, ארצות הברית, המשרת את העיר וכן משרת אוכלוסייה של ערים נוספות באזור.
הוא נמל התעופה העמוס ביותר במדינת אינדיאנה, ומדורג 48 בין נמלי התעופה העמוסים ביותר בארצות הברית, ונמצא ברשימת עשרת נמלי התעופה הראשונים בהטסת מטענים.
הנמל משמש מרכז שילוח מטענים שני בגודלו ובהיקף פעילותו בעולם, של חברת פדקס אקספרס (אחרי נמל התעופה הבין-לאומי ממפיס, טנסי).
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה ברשות התעופה הפדרלית (FAA) וגם בארגון יאט"א הוא IND, והוא מסומן באותיות KIND בארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
הנמל נמצא בבעלות רשות התעופה של אינדיאנפוליס, וגם מופעל על ידה.
שמו הרשמי של נמל התעופה הוא "נמל התעופה הבין-לאומי אינדיאנפוליס".
השם "אינדיאנפוליס" הוא שמה של העיר הגדולה הקרובה, אותה ואת סביבתה נמל התעופה משרת.
אינדיאנפוליס היא הלחם של שתי מילים.
החלק הראשון "אינדיאנה", היא מדינת אינדיאנה בארצות הברית, ופירוש שמה הוא "ארצם של האינדיאנים".
החלק האחרון בהלחם הוא פוליס.
המילה פוליס היא מילה לטינית במקורה, ופירושה "עיר" (בייוון העתיקה הייתה הפוליס עיר-מדינה, דוגמת אתונה), וביחד משמעות המילה אינדיאנפוליס היא "עיר האינדיאנים".
בעבר נמל התעופה נקרא על-שם קולונל הארווי ווייר קוק (Harvey Weir Cook), אך מאוחר יותר השם שונה לשם הנוכחי ללא תוספת שמו, ובקום הנמל עצמו, הטרמינל החדש של הנמל קיבל את שמו של הקולונל.
הקרקעות עליהם משתרע ובנוי נמל התעופה נרכשו על ידי עיריית אינדיאנפוליס בשנת 1929, לאחר דיונם רבים על המיקום הנכון לנמל.
נמל התעופה נחנך בשנת 1931, ונקרא אז "נמל התעופה העירוני של אינדיאנפוליס".
בשנת 1944 צורף לשם הנמל שמו של אלוף ההפלות במלחמת העולם הראשונה שהיה אז בדרגת קפטן, הארווי ווייר קוק, יליד אינדיאנה, שהפיל שבעה מטוסי אויב, אך נהרג ב-1943 כשמטוסו מדגם P-38 התרסק בקלדוניה החדשה, עקב כשל במנוע.
בין השנים 1957 ל-2008 הטרמינל בנמל שודרג פעמים רבות.
בשנת 2008 נחנך טרמינל נוסעים חדש וגדול, שנקרא על שם הארווי קוק, ובמקביל הוסר שמו משם נמל התעופה עצמו.
חברת פדקס אקספרס הפעילה מרכז שילוח למטענים וחבילות (Hub) בנמל בשנת 1988, והרחיבה את המרכז כעשר שנים מאוחר יותר.
מרכז השילוח מסוגל לטפל בכמעט 100,000 חבילות בשעה, והוא מרכז שילוח של פדקס השני בגודלו והיקף פעילותו בעולם, אחרי מרכז השילוח הענק בממפיס.
ב-1990 נחנך קו בין-לאומי סדיר ראשון לקנדה, לנמל התעופה הבין-לאומי טורונטו-פירסון.
בשנת 2004 חברת פדקס נקלעה לקשיים, והיקף פעילותה המטמצם.
בשנת 2006 הסתיימה הקמת מגדל פיקוח חדש, שהיה בזמנו שני בגובהו בארצות הברית.
ב-2018 חברת דלתא איירליינס הפעילה קו לפריז, אך הקו נסגר ב-2020, לאחר שפרצה מגפת הקורונה.
בריטיש איירווייז ניסתה להפעיל ב-2022 קו ללונדון, אך גם ניסיון זה לא צלח, והטיסות הופסקו.
בתחומי הנמל פעולת מאז 2014 חוות פאנלים סולריים, הגדולה מסוגה בנמלי תעופה בעולם.
נמל התעופה של אינדיאנפוליס נמצא במדינת אינדיאנה בארצות הברית, במרחק של פחות מ-20 ק"מ דרום-מזרחית מהעיר התחתית של אינדיאנפוליס בירת אינדיאנה, והעיר המאוכלסת ביותר בה.
הנמל נמצא בתחומי מחוז מריון (אינדיאנה) (Marion County).
הנמל ממוקם במרכז מדינת אינדיאנה.
מרחקו של נמל התעופה מפורט ויין, העיר השנייה בגודלה באינדיאנה מסתכם בכ-222 ק"מ, ומהעיר פישרס כ-53 ק"מ.
מישיגן סיטי, על חופה של ימת מישיגן נמצאת למעלה כ-250 ק"מ בכיוון כללי צפון מנמל התעופה.
גובהו של נמל התעופה הבין-לאומי אינדיאנפוליס מעל פני הים הוא 242.7 מטר (796.2 רגל).
הנהר הלבן של אינדינה זורם לא הרחק מנמל התעופה.
תנאי האקלים בנמל התעופה חמים בקיץ, וקרים מאוד בחורף.
החודש החם ביותר הוא יולי, במהלכו ממוצע הטמפרטורה הגבוהה עולה עד 29 מעלות צלזיוס, והממוצע הנמוך עומד על 20 מעלות.
החודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, 2 מעלות בממוצע בשעות היום, וממוצע 5 מעלות מתחת לאפס בלילות.
הרוח היא אחד ממרכיבי מזג האוויר החשובים לתפעול כל נמל תעופה.
הממוצע השנתי של מהירות הרוח מסתכם ב-14.7 קמ"ש.
מהירות הרוח נמוכה מ-18 קמ"ש גם בחודשי החורף.
מספר ימי המשקעים (גשם, שלג, או במעורב) עומד על 109.9 ימים בשנה ממוצעת.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,257 מ"מ.
הכמות הממוצעת השנתית כוללת 923 מ"מ גשם ו-334 מ"מ שלג.
מסלולים, טרמינלים, נוסעים, מטענים ותנועות מטוסים
מסלולים: שלושה מסלולי טיסה משרתים את נמל התעופה.
כל המסלולים מוארים בלילות בתאורה מנחה, ורוחב כלום הוא 46 מטר (150 רגל).
טרמינלים: טרמינל נוסעים אחד עומד לרשות הטסים אל ומהנמל.
הטרמינל נחנך בשנת 2008, והוא קרוי על-שם אלוף הפלת מטוסי אויב יליד אינדיאנה, קולונל הארווי ווייר קוק.
הטרמינל מחולק ל-2 מפלסים, בין נוסעים ממריאים ונוחתים.
המפלס התחתון לנוסעים הנוחתים כולל בקורת גבולות ו-6 מסועי מזוודות.
המפלס העליון לנוסעים ממריאים המבצעים צ'ק אין, כולל בדיקות ביטחוניות, חנויות, מסעדות ושירותים.
שתי שלוחות יוצאות מהמבנה הראשי, כל שלוחה כוללת 20 שערים וגשרי עליה למטוסים.
נוסעים ותנועות מטוסים: מספר הנוסעים שטסו אל ומנמל התעופה אינדיאנפוליס הסתכם בשנת 2024 ב-10,520,326. נתון זה היווה עליה בשיעור 10.5% משנת 2023. החלוקה בין נוסעים נוחתים וממריאים הייתה שוויונית למדי.
תנועות המטוסים הסתכמו בנמל בשנת 2024 ב-191,846 (המראות ונחיתות).
מטענים: כמות המטענים שהוטסה אל ומנמל התעופה בשנת 2024 עמדה על 907,868 טון.
כמות המטענים הגדולה מאוד מוסברת בפעילותו בשטח הנמל, של מסוף מטענים ומרכז שילוח שני בגודלו בעולם, של חברת פדקס אקספרס.
לנוסעי נמל התעופה אינדיאנפוליס ניתנים שירותים ברמה דומה לשירות בנמלי תעופה בין-לאומיים מודרניים אחרים בגודל דומה, בארצות הברית, באירופה ובמקומות אחרים בעולם.
כללי ומזון: עמדות מידע (i), דרגנועים, מעליות, בתי קפה, מזון מהיר ומסעדות.
תקשורת: נקודות אינטרנט, WI-FI חינמי בשטחים ציבוריים, טלפונים ציבוריים, סוכנות דואר.
שירותים אישיים: בתי מלון בקרבת מקום, במרחק של 4–6 ק"מ מהנמל, חלקם עם שירות הסעה מהנמל ואליו.
שירותי הסעה, יש שני אזורי משחקים לילדים.
חדר תפילה למאמיני כל הדתות (interfaith) עומד לרשות הרוצים להתפלל.
פינות עישון ממוקמות מחוץ לטרמינל.
קיימות פינות טיול לחיות מחמד.
בנמל התעופה לא קיים שירות לשמירת חפצים (לוקרים).
שירותים עסקיים וכספיים: שירותי מכס ופטור ממכס (אין בשטח הנמל חנויות פטורות ממכס), כספומטים, שירותי בנקאות והמרת מטבע.
תחבורה: אוטובוסים ציבוריים, שירות שאטל, מוניות, חניה רגילה וחניה לטווח ארוך (יש חניה בחניונים פתוחים וכן במבנים ייעודיים לחניה), עמדות השכרת רכב של חברות רב-לאומיות, שירות בתשלום של הבאת מכוניות אל ומהחניון.
סיוע אישי, רפואי ונכים: שירותי נכים, סיוע בניוד לנכים ולמוגבלי תנועה, צ'ק-אין אינטרנטי.
טיסה ותיור: כירטוס, נציגויות של משרדי נסיעות וחברות תעופה, איתור חפצים "אבדות ומציאות".
מרבית יעדי הטיסה אליהם ומהם נמל התעופה הבין-לאומי אינדיאנפוליס מקיים קווי תעופה סדירים, נמצאים בתחומיה של ארצות הברית לפי המפורט בטבלה, המידע עדכני לפברואר 2026:
נמלי תעופה אליהם ומהם מתבצעות טיסות בתוך , והחברה/ות המבצעות לפחות טיסה שבועית אחתטיסות
שבועיותשם חברה/ותנמל היעד וסמל יאט"א12אמריקן איירליינס, יונייטד איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי שיקגו או'הייר (ORD)10-7דלתא איירליינס, פרונטיר איירליינס, סאות'ווסט איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה (ATL)9-4אמריקן איירליינס, דלתא איירליינסנמל התעופה לה גוארדיה, ניו יורק (LGA)11-5דלתא איירליינס, סאות'ווסט איירליינס, פרונטיר איירליינס, ספיריט איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי אורלנדו (MCO)7-6אמריקן איירליינס, דלתא איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ.
הובי (HOU)2-1סאות'ווסט איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי של נאשוויל (BNA)2-0סאות'ווסט איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי של קנזס סיטי (MCI)2-0אליג'אנט איירנמל התעופה הבין-לאומי פורטלנד (PDX)
מנמל התעופה מתבצעות נכון לפברואר 2026 טיסות אל מחוץ לארצות הברית ליעד אחד בצפון אמריקה- קנדה, וליעד אחד מעבר לאוקיינוס האטלנטי, לדבלין באירלנד.
יעדי טיסה מנמל התעופה קליבלנד הופקינס אל מחוץ לתחומי ארצות הבריתשם חברת התעופה המבצעתשם שם נמל היעד ומדינת היעדטיסות
שבועיותאייר קנדהנמל התעופה הבין-לאומי טורונטו-פירסון (YYZ) 1-0אייר לינגוסנמל התעופה דבלין (DUB) 1-0
חברות תעופה עיקריות, המטיסות מטענים אל ומנמל התעופה אינדיאנפוליס:
פדקס אקספרס, אלסקה איירליינס, אליג'אנט אייר, אמריקן איירליינס, דלתא איירליינס, אנדוור אייר, אנבוי אייר, פרונטיר איירליינס, פי אס איי איירליינס, רפאבליק איירליין, סקייווסט איירליינס, סאות'ווסט איירליינס, ספיריט איירליינס, סאן קאנטרי איירליינס, יונייטד איירליינס.
התרסקות אל תוך בית מלון: בתאריך 20 באוקטובר 1987 יצא מטוס חיל המילואים של חיל האוויר האמריקאי מסוג ווט A-7 קורסייר II מפיטסבורג אל לאס וגאס.
בקרבת אינדיאנפוליס אירעו במטוס תקלות טכניות, והטייס ביקש לנחות נחיתת חירום בנמל התעופה הבין-לאומי אינדיאנפוליס.
התקלות הטכניות החריפו עד אובדן כללי של היגוי, איבוד הידראוליקה ואלקטרוניקה.
לכן, הטייס הפעיל את מושב המפלט ונטש, המטוס הלא מאויש פגע בגג מבנה של בנק, גרם נזק המשיך במעופו, התרסק אל תוך הלובי של מלון רמדה הסמוך לנמל.
עשרה איש נהרגו בבית המלון, בלובי, בסמוך לו, ושתי נשים במכבסת המלון.
אסון בתנאי כפור: בתאריך 31 באוקטובר 1994 המריא מטוס מדחפים (פרופלורים) דו מנועי מסוג ATR 72, בתפעול חברה שהייתה קשורה לאמריקן איירליינס, מנמל התעופה אינדיאנפוליס.
היעד היה נמל התעופה הבין-לאומי שיקגו או'הייר.
על סיפון המטוס היו 68 נוסעים ואנשי צוות.
המטוס התרסק ליד העיירה לינקולן (באינדיאנה) וכל הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
הסיבה להתרסקות הייתה הצטברות של קרח על כנפי המטוס, למטוס מסוג ATR 72 הייתה היסטוריה קודמת של בעיות עם הצטברות קרח על כנפיו.
בין הגופים החוקרים היו שסברו שנעשו גם טעויות אנוש של צוות המטוס (רשויות התעופה של איטליה, שחקרו את האירע כיוון שהמטוס היה מתוצרת איטליה).
פגיעת כנף במטוס חונה: בתאריך 17 בדצמבר 1999 פגעה כנף של מטוס שהסיע בנמל התעופה מסוג דאגלס DC-8, בשירות של טיסת דואר, במטוס מסוג מקדונל דאגלס DC-10 שחנה בנמל.
נגרם נזק, אך לא היו נפגעים.
נקבע שהסיבות האפשריות לתאונה היו הערכה לא נכונה של הצוות המסיע את המרחק בין שני המטוסים, וגם התנהגות לא בטיחותית של צוות ההכוונה על הקרקע, שעזב את השטח לפני עצירה מוחלטת של מטוס ה- DC-8.
כבישים: האוטוסטרדות העוברות בסמוך לנמל התעופה הן 70, ו-465. בנוסף, עוברים בקרבת הנמל כביש 67, כביש 40 וכבישים אחרים.
אוטובוס: קווי אוטובוס של חברת אינדיגו (IndyGo) יוצאים ומגיעים לנמל במרווחים של כ-30 דקות, ומחברים את הנמל עם העיר התחתית של אינדיאנפוליס, ועם מקומות מרכזיים במחוז מריון.
קיים גם שירות שאטלים ומוניות.
רכבת: לנמל התעופה אינדיאנפוליס אין תחנת רכבת משלה.
חנייה: בנמל התעופה מספר מבני חנייה, לטווח קצר וארוך, וכן חנייה עם שירות איסוף והבאת כלי רכב.
תעופה: נמלי תעופה ביו-לאומיים היכולים לשמש חלופה בעת הצורך לנמל התעופה אינדיאנפוליס הם נמל התעופה סינסינטי-צפון קנטקי (CVG) במרחק של כ-201 ק"מ, ונמל התעופה לואיוויל-מוחמד עלי (SDF) במרחק נסיעה של כ-205 ק"מ.
נמל התעופה הבין-לאומי ג'וֹמוֹ קֶניָאטַה הוא נמל התעופה של העיר ניירובי ונמל התעופה הבין-לאומי הראשי של קניה.
קרוי על שם ג'ומו קניאטה, ראש ממשלתה ואחר כך נשיאה הראשון של קניה.
הנמל הוא העמוס ביותר באזור מזרח אפריקה והשביעי בהיקף פעילותו באפריקה.
השדה ממוקם באמבקסי (Embakasi), פרבר של ניירובי הממוקם דרומית-מזרחית לעיר.
בנמל פועלים מסלול המראה יחיד ובית נתיבות יחיד.
הנמל נחנך בשנת 1958, בתקופת השלטון הבריטי בקניה, ונקרא אז שדה התעופה ניירובי אמבקסי.
בשנות השבעים נבנה בית נתיבות חדש, מצדו השני של מסלול ההמראה, ובית הנתיבות הישן עבר לשימוש חיל האוויר הקנייתי.
במבצע יונתן, ב-4 ביולי 1976, מטוסי ההרקולס בדרכם חזרה לישראל, טסו אל נמל התעופה של ניירובי, לצורך תדלוק וטיפול בפצועים.
במקום הוקם בית חולים שדה צה"לי, בפיקוד אל"ם אהוד ברק, שהיה ממתכנני מבצע החילוץ.
ב-2005 הוכרז על תוכנית לפתח את נמל התעופה, כדי להתאימו לכמויות הנוסעים הגדלות.
ב-2011 הוחל בעבודות לבניית מסלול המראה חדש.
ב-7 באוגוסט 2013 פרצה במקום דליקת ענק, ונמל התעופה נסגר להמראות ונחיתות עד להודעה חדשה, אך איש לא נהרג.
יומיים קודם לכן, תקלה בצינור הדלק בשדה התעופה גרמה לביטול טיסות וכ-1,000 אנשים נאלצו לשהות לילה נוסף בעיר.
נמל התעופה נפתח מחדש לטיסות בינלאומיות בתוך זמן קצר, כאשר אהלים משמשים כתחליף ארעי לבית הנתיבות שעלה באש.
נמל התעופה הבין-לאומי ברלין ברנדנבורג על-שם וילי ברנדט הוא נמל תעופה הממוקם סמוך לברלין, בירת גרמניה, באתר בו פעל נמל התעופה ברלין-שנפלד.
נמל התעופה החדש, המכונה בקיצור בראשי התיבות BER, מחליף את שלושת שדות התעופה שקדמו לו בברלין – ברלין-טגל, ברלין-טמפלהוף וברלין-שנפלד.
השדה החדש תוכנן להיפתח לתנועת נוסעים ביוני 2012, אך חודש לפני מועדה המתוכנן נדחתה הפתיחה במספר חודשים עקב בעיות בטיחות אש, ואחר כך נדחתה שוב למרץ 2013 ולאוקטובר 2013. הנמל נפתח ב-31 באוקטובר 2020. חברות התעופה עברו בהדרגה לנמל התעופה החדש מנמל התעופה טגל עד ל-8 בנובמבר 2020.
את העיר ברלין וסביבותיה שירתו שני נמלי תעופה (אחרי סגירת נמל התעופה טמפלהוף ב-2008).
נמל התעופה הראשון בברלין היה בשכונת טמפלהוף שהוקם בשנת 1923 מדרום למרכזה של העיר.
ב-1948, בעת פעולת הרכבת האווירית למערב ברלין הנצורה, הוקם נמל תעופה שני ברובע טגל צפונית מערבית למרכז העיר.
נמל תעופה שלישי סמוך לעיירה שנפלד הוקם בשנת 1934 כחלק ממפעל המטוסים הנשל.
לאחר מלחמת העולם השנייה וחלוקת ברלין, הפך נמל זה לנמל התעופה של ברלין המזרחית, בעוד ששני השדות האחרים שרתו את העיר המערבית.
לאחר איחוד ברלין בשנת 1990, גדל היקף התעבורה האווירית בעיר באופן דרסטי.
העיר ששבה להיות בירת גרמניה המאוחדת, הפכה שוב למרכז פיננסי וכלכלי, והתיירות בעיר זכתה לתנופה חסרת תקדים.
כמות הנוסעים בנמל התעופה טגל, שהיה לנמל התעופה העיקרי של המטרופולין, גדלה מ-6.7 מיליון בשנת 1991 ל-11.5 מיליון בשנת 2005, ובנמל התעופה שנפלד נרשם גידול של כמעט פי חמישה, מ-1.07 מיליון בשנת 1991 ל-5.07 מיליון בשנה ב-2005. גם בטמלפהוף נרשם גידול משמעותי מ-151,000 בשנת 1991 ל-546,000 בשנת 2005.
בסך הכול גדלה תנועת הנוסעים אל ברלין וממנה מכ-8 מיליון נוסעים בשנת 1991 ליותר מ-17 מיליון, וזאת תוך 14 שנה.
הגידול נמשך ובשנת 2006 כבר עמד נתון זה על 18.5 מיליון נוסעים.
נתונים אלה הביאו את שלושת שדות התעופה בברלין אל הסף העליון של קיבולת הנוסעים המקסימלית שלהם.
בנוסף, בשל מסלוליו הקצרים של נמל התעופה טמפלהוף (1,840 מטר ו-2,094 מטר) ובית הנתיבות המיושן והקטן שבו, הוא מוגבל עד מאוד ביכולתו לשרת מטוסים גדולים.
זאת ועוד, הן טגל והן טמפלהוף נמצאים כיום במרכזם של אזורי מגורים צפופים, ומטרדי הרעש והזיהום חייבו מציאת פתרון אלטרנטיבי למיקומם (נמל התעופה טמפלהוף הוגבל כבר לפני שנים למטוסי בוכנה בלבד).
האופציות שעמדו בפני פרנסי העיר היו לפתח את נמל התעופה בשנפלד הממוקם באזור כפרי יחסית, או לבחור באתר חדש לחלוטין לשם הקמת נמל תעופה שיענה על צרכיה של העיר.
היתרון העיקרי באפשרות הראשונה הוא בכך שחלק ממתקני הנמל הקיים, ובעיקר תוואי מסלול ההמראה הדרומי שבו (שעתיד להיות המסלול הצפוני של הנמל החדש), יוכלו לשמש גם את ברלין ברנדנבורג.
ב-1996 נבחרה האופציה הראשונה, ושלוש שנים מאוחר יותר הסתיימה הכנת התוכניות לנמל שישתרע על שטח של 14.7 קילומטר רבוע.
אולם 4,000 התנגדויות של תושבי האזור גררו את המיזם לתסבוכת משפטית שנמשכה עשור.
רק ביום 16 במרץ 2006 התיר בית המשפט לעניינים מנהליים בלייפציג בפסק דין חלוט וסופי את תחילת העבודות באתר, אגב החמרת המגבלות על תנועת מטוסים בשעות הלילה והבוקר.
עם זאת, כבר בשנת 2004 פונו תושבי הכפר דיפנזֶה (Diepensee) השוכן בתחום הנמל העתידי, שנה לאחר מכן פונו גם תושבי כפר נוסף, זלכוֹ (Selchow).
עם קבלת ההיתר הוקם אתר הבניה ונסללו הדרכים אליו.
כמו כן הוקם מפעל בטון באתר, העבודות על חיבורו של מסלול ההמראה הצפוני החלו ופורסמו מכרזים.
כבר עתה ברור כי לאור נתוני תנועת הנוסעים האווירית אל ברלין וממנה, הביאה התמשכות ההליכים המשפטיים לכך שביום פתיחתו המתוכננת של הנמל החדש בשנת 2014.
ב-25 באוקטובר 2020 נסגר נמל התעופה שנפלד ובתי נתיבות שלו מוזגו ל"טרמינל 5" בנמל התעופה הבין-לאומי ברלין ברנדנבורג, כהכנה לפתיחת נמל התעופה החדש.
לוח הזמנים המקורי שנוסח לבנייתו של ברלין ברנדנבורג ולהפסקת תפקודם של שדות התעופה האחרים של ברלין:
2007 – תחילת העבודות על קו הרכבת ותחנת הרכבת התת-קרקעיים, מסלול ההמראה הדרומי, הכבישים שיקשרו את נמל התעופה לרשת הדרכים באזור, מתקנים לפינוי פסולת וקווי שירות.
2008 – סגירת נמל התעופה טמפלהוף.
תחילת הקמת בית הנתיבות ודרכים תפעוליות בנמל.
הריסת המסלול הצפוני הקיים והשלמת כביש הגישה המהיר A113.
2010 – השמשה של שירותי הכבאות והשירותים לתפקוד בתנאי חורף.
2011 – הפעלה ניסיונית של בית הנתיבות החדש.
אוקטובר 2013 – העברת כל הפעילות האווירית אל ברלין וממנה לנמל התעופה ברלין ברנדנבורג וסגירת נמל התעופה טגל.
25 באוקטובר 2020 – נסגר נמל התעופה שנפלד ובתי נתיבות שלו מוזגו ל"טרמינל 5" בנמל התעופה הבין-לאומי ברלין ברנדנבורג, כהכנה לפתיחת נמל התעופה החדש.
31 באוקטובר 2020 – פתיחת נמל התעופה
בברלין ברנדנבורג יש שני מסלולי המראה ונחיתה.
המסלול הצפוני של הנמל הוא המסלול הדרומי של נמל התעופה שנפלד, אך הוא הוארך מ-3,000 מטר ל-3,600 מטר.
מסלול נוסף באורך של 4,000 מטר נבנה מדרום למסלול זה, ובית הנתיבות חוצץ בין השניים.
בשלב הראשוני הוקמו 16 עמדות חניה למטוסים המצוידות בשרוולי עליה למטוס ו-10 עמדות מטוסים שאינן מצוידות בשרוולים.
בית הנתיבות ישתרע על שטח של 220,000 מ"ר, אורכו יעמוד על 180 מטר ורוחבו יהיה 220 מטר.
חלקו המערבי של המבנה שלאורכו שערי העלייה למטוס מורכב מפרוזדור באורך של 620 מטר וברוחב של 34 מטר.
גובהו של בית הנתיבות יהיה 32 מטר ויש בו שבע קומות:
U2 – אזור תפקודי ותחנת רכבת.
E0 – קומת הנוסעים הנכנסים וכביש גישה יבשתי; וכן קומת ביניים E0Z שמשמשת להפרדת הנוסעים הנכנסים והיוצאים.
E1 – נוסעים יוצאים וכביש גישה יבשתי.
E2 – אולמות המתנה ומשרדים.
שלושה אזורי עסקים פועלים בנמל התעופה ובסביבתו – הראשון BBI Airport city נמצא בסמוך לבית הנתיבות וישתרע על שטח של 66 הקטאר.
האזור השני, "אזור מזרח", הגדול בין השלושה (78 הקטאר) נשמש הן לצרכים מסחריים והן לייעוד תעשייתי.
אזור זה הוקם בשטח נמל התעופה הקיים (שנפלד), וכך גם לגבי האזור השלישי "אזור צפון", ששטחו עומד על 60 הקטאר.
שני אזורים אלה יחדיו נקראים BBI Business Park.
במידת הצורך ניתן יהיה להרחיב את קיבולת נמל התעופה ל-40 מיליון נוסעים בשנה.
דבר זה ייעשה בשלוש דרכים אפשריות:
הארכת פרוזדור העלייה למטוסים לאורך של 740 מטר.
הקמת שני טרמינלי לוויין מקבילים לפרוזדור זה.
הוספת עמדות חניה למטוסים שאין אליהם גישה באמצעות שרוולים.
מתחת לנמל התעופה נחפרה מנהרה באורך של 3.1 ק"מ ובה תמוקם תחנת רכבת לרכבות מהירות (IC ו-ICE) ורכבות פרוורים (S-Bahn).