tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1987 קבעה ננסי פרישברג מסגרת לזיהוי ותיאור מס"ב.
היא קובעת שסימני הבית שונים משפות הסימנים בכך שהם:
אינם משותפים לקבוצה אחת גדולה
עם זאת, ישנן תכונות "עמידות" מסוימות של השפה שפיתוחן יכול להתקיים ללא הדרכה של מודל שפה קונבנציונלי.
מחקרים שנעשו לאחרונה על מערכות מחוות של ילדים חירשים מראים שיטתיות ופרודוקטיביות.
מערכות אלו נוטות להפגין לקסיקון יציב, נטייה לסדר מילים קבוע, שימוש במשפטים מורכבים וזוגות עצם-פעלים.
כמו כן, הוכח כי למערכות מחוות יש תכונה של רקורסיה, מה שמאפשר למערכת להיות גנרטיבית.
ילדים חרשים עשויים לשאול מחוות משפה מדוברת, אך מחוות אלה משנות את משמעותן והופכות לסימנים לשוניים במס"ב.
ככל שהילד מתפתח, אמירותיו גדלות בגודלן ובמורכבותן.
דוברי מס"ב מבוגרים משתמשים במערכות המתבגרות להצגת יותר מאפיינים לשוניים מהמערכות הפשוטות יותר המשמשות דוברים צעירים.
מחקרים של דוברי מס"ב בקרב ילדים ומבוגרים מראים קורלציה עקבית בין צורת המחווה למשמעותה.
סימנים אלה משולבים גם במחוות מורכבות ליצירת מילים חדשות.
היעדר דו-כיווניות ביצירת מס"ב בין ההורה לילד מגביל את המצאת הסימנים במשמעויות שרירותיות.
הופעתו של לקסיקון מקובל ומובן על כל בני הבית מתקדמת לאט יותר במס"ב מאשר בשפות טבעיות בעלות רשת חברתית עשירה יותר.
מחקר של שפות סימנים למבוגרים בניקרגואה מראה כי דוברי שפות אלה משתמשים במחווה כדי לדבר על מספר, באמצעות סימני מספרים קרדינליים וסימני מספר לא קרדינליים.
מחוות מורכבות מחלקים עם סט מצומצם של מחוות יד.
ניתן להשתמש במחוות יד בשתי דרכים: לייצוג מניפולציה על אובייקט, או לייצוג האובייקט עצמו.
דפוסים מורפופונולוגיים בביצוע מחוות יד דומים יותר למחוות יד בשפות הסימנים המקובלות מאשר למחוות בהן נעשה שימוש במהלך שיחה מדוברת.
מחוות יד אלו בעלות מורכבות אצבעות גבוהה עבור מחוות יד המייצגות אובייקט, ובעלות מורכבות אצבעות נמוכה עבור מחוות המייצגות מניפולציה על אובייקט.
דוברי מס"ב משתמשים גם במחוות יד כסמן מורפולוגי פרודוקטיבי בפרדיקטים, המציגים הבחנה בין נומינלים לפרדיקטים.
מחקר על דוברים מתבגרים מראה יכולת ביטוי של אירועי תנועה, אם כי הם מבצעים זאת בדרך שונה מאשר בשפת הסימנים המקובלת.
תנועות הסימנים המשמשות במס"ב יכולות להשתנות באורך הנתיב ובכיוון.
ניתן למצוא את רוב המורפמות בצורת היד בשילוב עם יותר ממורפמת תנועה אחת, ולהפך.
בתוך מערכת אינדיבידואלית, דוברי מס"ב מראים עקביות בסדר מילים מסוים המייחד את מיקומו של הנושא במשפט.
בנוסף, העדיפות היא תמיד שהפעולה תופיע בסוף הביטוי.
תלות מבנית, דהיינו מילים המקובצות על בסיס מבנה או תבנית היררכית, נחקרו אצל דוברי מס"ב ברזילאים המייצרים באופן עקבי שינויים עם שם העצם שונה.
סמני מחווה לשלילה (ניעור הראש מצד לצד) ושאלות פתוחות (הפיכת היד) מראות משמעות עקבית, שימוש ומיקום.
דוברי מס"ב מסמנים נושאים דקדוקיים במשפטים ומסוגלים להבחין בין הסוגיה הגלומה במשפט לבין נושא המשפט.
מערכות אלו מראות עדויות מסוימות למערכת פרוזודית לסימון גבולות ביטוי ואמירה.
ילדים דוברי מס"ב משתנים מאוד בתדירות שבה הם מציגים כישורי סיפוריים; עם זאת, הנרטיבים שלהם מראים דפוסים מבניים דומים.
זה כולל הרחבת סיפור בסיסי על ידי ציון הרקע, פעולות נוספות, סיבוך וסדר זמני.
אמהות שומעות מייצרות שיח משותף עם ילדים חירשים בתדירות נמוכה יותר (מאשר אמהות שומעות עם ילדים שומעים), ותרומות אלה הן בדרך כלל קוליות ורק לעיתים רחוקות מחוות.
הרקע הדרוש להיווצרות מס"ב כולל חשיפה מוגבלת או אי חשיפה למודל של שפה מדוברת או שפת סימנים, בידוד מילדים חרשים ומבוגרים ובחירות הורים בנוגע לתקשורת עם הילד החרש.
יצירת מס"ב היא תופעה נפוצה של ילדים חירשים החיים במשפחות שומעות, שכן כ-75% מההורים השומעים אינם משתמשים במחוות, ומתקשרים עם ילדיהם החירשים באמצעות קבוצה קטנה של מחוות, דיבור וקריאת שפתיים.
לעומת זאת, בבית עם הורים חירשים או יודעי שפת סימנים, ילד יכול לרכוש את שפת הסימנים באותו אופן שבו ילד שומע יכול לרכוש שפה מדוברת.
מס"ב מהוות נקודת מוצא לשפות סימנים רבות.
כאשר קבוצה של אנשים חרשים מתכנסים ללא שפת סימנים משותפת, הם עשויים לשתף תכונות של מערכות הסימנים הביתיות הבודדות שלהם, היוצרות "שפת סימנים כפרית" שעשויה לבסוף לבסס את עצמה כשפה שלמה.
עם זאת, מס"ב מועברות לעיתים רחוקות ליותר מדור אחד, מכיוון שהן בדרך כלל נעלמות כאשר הילד החירש נחשף לשפת סימנים מקובלת מחוץ לבית.
ילדים חרשים שמשתמשים במס"ב נבדלים מילדי פרא שנמנעה מהם אינטראקציה חברתית ולשונית משמעותית.
לעומתם, ילדי מס"ב משתלבים חברתית במידה מסוימת, עם מחסור באינטראקציה לשונית קונבנציונלית.
למס"ב יש כמה אלמנטים של שפה, וילדים שמשתמשים במערכות אלה מסוגלים לרכוש שפת סימנים טבעית מאוחר יותר בבית הספר.
הילד החרש הוא יוצר המס"ב.
אמהות לדוברי מס"ב מבוגרים בניקרגואה נבחנו במידת שליטתן במס"ב, כדי לקבוע את תפקידן בפיתוח מערכת הסימנים הביתית של ילדם.
תוצאות מחקר זה הגיעו למסקנה כי אמהות הבינו טוב יותר תיאורים של אירועים בספרדית מדוברת במידה טובה יותר מאשר במס"ב, ודוברים ילידים של שפת הסימנים האמריקאית הבינו טוב יותר את הנאמר בשפת סימנים זאת מאשר אימהותיהם.
זה מצביע על כך שאמהות אינן מעבירות ישירות מס"ב לילדיהן החירשים.
למרות שמחוות דיבור משותפות של מטפלות עשויות לשמש בסיס ראשוני למערכת סימני הבית של ילדם, הילדים מתעלים על קלט זה.
מטפלות שומעות בדרך כלל אינן חולקות את אותה מערכת תקשורת באמצעות מחוות עם הילד החירש.
הן משתמשות בפחות מחוות, עם פחות עקביות.
סביר שמערכת המחוות של ילד חירש אחד חופפת למערכת של ילד חירש בבית אחר, גם אם הבית האחר שייך לתרבות שונה.
מבנה הרשת החברתית משפיע על פיתוח מס"ב, המשפיע על הליך ההסכמה על ביטויים בקרב בני הרשת החברתית.
רשתות המחוברות בצורה עשירה, בהן כל המשתתפים מתקשרים זה עם זה באמצעות מערכת התקשורת, מראים הליך הסכמה גדול ומהיר יותר.
מס"ב הן בדרך כלל רשתות דלילות, כאשר הילד החירש משתמש במס"ב כדי לתקשר עם כל חבר ברשת אך החברים אינם משתמשים במס"ב כדי לתקשר זה עם זה.
השפעה של חוסר מודל שפה
מחקרים שנערכו על ידי דיאנה גגנה ומארי קופולה על יכולות לקיחת פרספקטיבה אצל דוברי מס"ב מבוגרים מגלים כי דוברים אלה אינם עוברים מבחני אמונה כוזבת (false belief task; הבנה שהאחר יטעה בהיעדר אצלו ידע נסתר שיש לך.
יכולת שילדים רוכשים בגיל 3 בממוצע).
הבנת אמונה כוזבת, המהווה חלק בלתי נפרד מהתפתחות התודעה, דורשת ניסיון שפה וקלט לשוני.
מחקר נוסף של דוברי מס"ב מבוגרים מצביע על כך שהם מראים יכולות קודמות לתודעה, כגון נקיטת פרספקטיבה ויזואלית (הבנה מה האחר רואה מהזווית שלו).
הוכח כי חוסר בשפה המקובלת משפיע על היכולת המספרית.
בהשוואה לשומעים ולחירשים דוברי שפת סימנים חסרי השכלת בית ספר, דוברי מס"ב מבוגרים אינם מייצרים באופן עקבי מחוות המייצגות במדויק ערכים כמותיים של קבוצות גדולות ואינם מראים שימוש יעיל באסטרטגיות ספירה באצבעות.
כלומר, הם מתקשים הן המספרים סודרים, והן במספרים מונים.
מחקר נוסף מצביע על שדוברי מס"ב מסוגלים להיזכר במחוות המשמשות כשמות עצם, פעלים ותארים, אך הם מראים זכירת מספר ירודה, המחמירה ככל שהמספר עולה.
המבנה התחבירי דומה בין קבוצות של דוברי מס"ב בתרבויות שונות ואזורים גאוגרפיים, כולל העדפות סדר מילים ושימוש במשפטים מורכבים.
לדוגמה, מס"ב של ילדים בטורקיה ובאמריקה מציגות דפוסים דומים במבנה ברמת המשפט.
מחוות מסוימות, כגון הצבעה, נענוע הראש מצד לצד ומשיכה בכתפיים, חולקות משמעויות דומות בכל התרבויות.
ילדים צעירים מנידים בראשם כדי להצביע על שלילה לפני שהם מבטאים משמעויות שליליות באמצעות השפה.
עם זאת, רוב הילדים הצעירים משתמשים בנענוע הראש כסימן ראשוני לשלילה, ומחליפים אותו בדיבור או במחוות ידיים לאחר רכישת השפה.
לילדים המשתמשים במס"ב אין חשיפה לשפה מובנית, ולכן אינם מחליפים את טלטול הראש במחוות ידניים עד לרכישת השפה.
מס"ב שונות בתרבויות שונות מבחינת השימוש במחוות על ידי מטפלים שומעים.
בהשוואה לאמהות אמריקאיות, אמהות סיניות מראות יותר דמיון בצורת מחוות (צורת יד ותנועה) ותחביר עם מערכות המשמשות את ילדיהם החירשים.
בהשוואת נרטיבים של ילדים חרשים סינים ואמריקאים, ילדי מס"ב מייצרים נרטיבים תואמים מבחינה תרבותית.
השונות בין דוברי מס"ב היא תוך-קבוצתית, כאשר לדוברי מס"ב בודדים שונים יש קבוצת מחוות משלהם לאותו סוג של אובייקט או פרדיקט.
מערכת המצוקה והבטיחות הימית הגלובלית , תיאום חיפוש והצלה, איתור (דיור), שידורי מידע על בטיחות ימית, תקשורת כללית ותקשורת מגשר לגשר .
הדרישות להקמת תקשורת רדיו בכלי שיט ספציפי תלויות באזור הפעולה של הספינה ולא בהדחק שלה.
המערכת מספקת גם אמצעים חלופיים ויתירים להתראה על מצוקה ומקורות אספקת כוח חירום.
ספינות פנאי (כמו יאכטות) אינן צריכות לעמוד בדרישות תקשורת הרדיו של GDMSS, אך נעשה בהן שימוש גדל והולך במכשירי קריאה סלקטיבית דיגיטלית (Digital selective calling, DSC) שהם מכשירי אלחוט ספרתיים בתחום התג"מ (תדר גבוה מאד) הימי.
אוניות ייעודיות לעבודות ימיות, כמו אוניות לחיפוש ולקידוח נפט (Offshore Vessels) יכולות לבחור להצטייד בציוד רדיו יותר מתקדם מהנדרש.
ספינות בעלות הדחק מתחת ל-300 טון ברוטו (GT) אינן כפופות לדרישות GMDSS.
[[קובץ:SeaDream II — The Bridge 2.JPG|ממוזער|גשר הפיקוד באוניית התענוגות סי דרים II" (SeaDream II), ובו מערכת GMDSS]]
מאז המצאת האלחוט בסוף המאה ה-19 הסתמכו אוניות בים על קוד מורס, שהומצא על ידי סמואל מורס ושימש לראשונה בשנת 1844, לדיווח ותקשורת בעת מצוקה ובעיות בטיחותיות.
טביעתה של אוניית הנוסעים טיטניק''' בצפון האוקיינוס האטלנטי ב-15 באפריל 1912 חידדה והדגישה את הצורך בהצטיידות במכשירי אלחוט באוניות ובהקמת תחנות רדיו בחוף, שיעשו שימוש בתקשורת רדיו - טלגרף ויאזינו לתדר רדיו משותף לשיחות מצוקה מקודדות על ידי מורס.
זמן קצר לאחר האסון חוקק הקונגרס של ארצות הברית חוק המחייב אוניות אמריקאיות להשתמש בקוד מורס בציוד רדיו טלגרפי לשיחות מצוקה.
בעקבות חקיקה זו פרסם איגוד התקשורת הבינלאומי (ITU) הנחיה דומה לכלל האומות.
שיחות מצוקה מקודדות מורס הצילו אלפי חיים מאז תחילת הפעלתן לפני כמעט מאה שנה, אך השימוש בהן דורש ממפעילי רדיו מיומנים להשקיע שעות רבות בהאזנה לתדר המצוקה ברדיו.
טווח התקשורת על פס המצוקה בתדר בינוני (MF) של 500 קילוהרץ מוגבל, וכמות התעבורה שאותות מורס יכולים לשאת מוגבלת גם כן.
לא כל תקשורת הרדיו בין האוניות לחוף הייתה לטווח קצר.
כמה תחנות רדיו סיפקו שירותי רדיו-טלפון ארוכי טווח, כמו מברקים ושיחות טלקס, בתחום תדר גבוה (HF) של (3 – 30 מגה הרץ) המאפשר תקשורת עולמית עם אוניות.
לדוגמה, תחנת הרדיו פורטיסהד (Portishead) שהייתה תחנת הרדיו-טלפון העמוסה ביותר בעולם, סיפקה שירותי HF לטווח ארוך.
בשנת 1974 פעלו בתחנה 154 אלחוטנים, שטיפלו ביותר מ-20 מיליון מילים בשנה.
תחנות רדיו-טלפוניה כה גדולות העסיקו מספר רב של אנשים והיו יקרות לתפעול.
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו שירותי הלוויין לתפוס נתח גדול יותר ויותר משוק התקשורת בין אונייה לחוף.
מסיבות אלה החל ארגון הימאות הבינלאומי (IMO, סוכנות של האו"ם המתמחה בבטיחות הספנות ומניעת זיהום הים על ידי כלי שיט) לבחון דרכים לשיפור תקשורת הימית, במצבי מצוקה ובנושאי בטיחות.
בשנת 1979 ערכה קבוצת מומחים את האמנה הבינלאומית לחיפוש והצלה ימית, שקראה לפיתוח תוכנית חיפוש והצלה עולמית.
קבוצה זו גם קיבלה החלטה הקוראת ל-IMO לפתח מערכת מצוקה ובטיחות גלובלית עולמית (GMDSS) על מנת לספק את תמיכת התקשורת הדרושה ליישום תוכנית החיפוש וההצלה.
מערכת חדשה זו, המבוססת על שילוב של שירותי רדיו באמצעות לוויין ושירותי רדיו יבשתיים, שינתה את תקשורת המצוקה הבינלאומית אשר הייתה מבוססת בעיקר על תקשורת בין אונייה לאונייה ובין אונייה לחוף (מרכז תיאום הצלה).
הטמעתה של המערכת הביאה לסיום התקשורת באמצעות קוד מורס, למעט משתמשים, כגון מפעילי רדיו חובבים.
מערכת GMDSS מספקת התראת מצוקה אוטומטית ואיתור אותות מצוקה כאלה במקרים שבהם למפעיל רדיו אין זמן לשלוח הודעת SOS או Mayday, ולראשונה נדרשות אוניות לקבל שידורי מידע על בטיחות ימית, העשויים למנוע מראש התרחשות אסון.
ב-1988 תיקן ארגון IMO את אמנת בטיחות החיים בים (SOLAS, Safety of Life at Sea), ונוספה לאמנה התחייבות מצד אוניות הכפופות לה להתקין ולהתאים ציוד GMDSS.
האוניות הכפופות לאמנה נדרשות לשאת מערכות NAVTEX ומשדרים לייניים EPIRB עד 1 באוגוסט 1993, והיה עליהן להתאים את כל ציוד התקשורת לבטיחות לדרישות GMDSS עד 1 בפברואר 1999. אוניות אמריקאיות הורשו להתאים מערכת GMDSS במקום ציוד טלגרפיה של מורס על פי חוק התקשורת משנת 1996.
סוגי הציוד העיקריים המשמשים ב- GMDSS הם:
משואת רדיו לציון מיקום בעת חירום (EPIRB)
Cospas-Sarsat (Cospas הם ראשי תיבות ברוסית של Cosmicheskaya Systyema Poiska Aariynyich Sudov, ו-SARSAT הם ראשי תיבות באנגלית של Search & Rescue Satellite Aided Tracking System) היא מערכת חיפוש והצלה בינלאומית המבוססת על לוויין, שהוקמה על ידי קנדה, צרפת, ארצות הברית ורוסיה.
ארבע המדינות הללו פעלו במשותף לפתח משואת רדיו המשדרת בתדר 406 מגה הרץ ומציינת מיקום בעת חירום (EPIRB, Emergency Position-Indicating Radio Beacon).
משואה זו היא מרכיב של ה-GMDSS שנועד לפעול יחד עם מערכת Cospas-Sarsat.
משואות ה-EPIRB הן אוטומטיות, והן נדרשות כיום על כל אונייה הפועלת על פי אמנת SOLAS, ספינות דיג מסחריות וכל אוניות הנוסעים.
המשואות נועדו לשדר התראות למוקדי תיאום הצלה באמצעות מערכת הלוויין מכל מקום בעולם.
מערכת Cospas-Sarsat המקורית השתמשה בלוויינים המקיפים את הקטבים, אך בשנים האחרונות הורחבה המערכת כך שתכלול גם 4 לוויינים במיקום קבוע ביחס לנקודה על פני כדור הארץ (גיאו - סטציונריים).
התצורה החדשה כוללת מקלטי GPS להעברת מיקומים מדויקים ביותר (של כ -20 מטרים) ממיקום שידור אות המצוקה.
יצרני EPIRB מציעים משואות מופעלות) AIS, מערכת זיהוי אוטומטית.
שידור מיקומי החירום האוטומטיים בתדר 406 מגה הרץ מכילים אות מזהה (ID) המקושר למסד נתונים, הכולל מידע על האונייה.
בדרך כלל לספינה יש אות מזהה ייחודי, המכונה MMSI (Maritime Mobile Service Identities) התקינות ויכולת השירות של פריטי המערכות שלעיל נבדקת מדי חודש ואחת לשנה כיון שיש להם סוללות בעלות חיי מדף מוגבלים, בין שנתיים לחמש שנים תוך שימוש בעיקר בסוללות מסוג ליתיום.
Navtex (נוטריקון של NAVigational TEleX) היא מערכת בינלאומית ואוטומטית להפצה מיידית של מידע בטיחות ימית (MSI) הכוללת אזהרות ניווט, תחזיות מזג אוויר ואזהרות מזג אוויר, הודעות חיפוש והצלה ומידע דומה לאוניות.
המערכת היא מעין מערכת טלקס, הקולטת הודעות באמצעות מקלט רדיו קטן, בעלות נמוכה ועצמאי, המותקן בדרך כלל בגשר האונייה או במקום שבו מבוצע ניווט כלי השיט.
המכשיר קולט את ההודעות המשודרות במערכת ולפני הדפסתן בודק כל הודעה נכנסת אם כבר התקבלה במהלך שידור קודם או אם אינה בקטגוריה המעניינת את רב-החובל.
תדירות העברת ההודעות הללו היא 518 קילוהרץ באנגלית, בעוד קצב של 490 קילוהרץ משמש לעיתים לשידור בשפה מקומית.
ההודעות מקודדות עם קוד כותרת המזוהה על ידי שימוש באותיות בודדות של האלפבית לייצוג תחנות שידור, סוג ההודעות, ולאחר מכן שתי ספרות המציינות את המספר הסידורי של ההודעה.
לדוגמה: FA56, כאשר F הוא המזהה של התחנה המשדרת, A מציין את אזהרת הניווט בקטגוריית ההודעות, ו-56 הוא מספר ההודעה הרציף.
החל מינואר 2020 מתחברים משתמשי המערכת לשירותי לוויין באמצעות שני ספקים: אינמרסט (INMARSAT), שלה כמה לווייני תקשורת במסלול גיאוסינכרוני מעל קו המשווה, ואירידיום תקשורת (Iridium Communication), שלה מערך של 66 לוויינים במסלול נמוך (LEO) שיכולים לכסות קווי רוחב גבוהים יותר ולפעול בזמן השהיה נמוך יותר.
הסמכת חברת אירידיום בשנת 2020 סיימה את המונופול של חברת אינמארסאט על אספקת תקשורת הלוויין למשתמשי המערכת, מונופול שהתקיים מאז הפכה המערכת לפעילה בשנת 1999.
מערכות לוויין המופעלות על ידי חברת אינמרסט, בפיקוח ארגון הלוויין הנייד הבינלאומי (International Mobile Satellite Organization, IMSO) הן מרכיבים חשובים ב-GMDSS.
F77 תומך באופן מלא במערכת המצוקה והבטיחות העולמית הימית וכולל תכונות מתקדמות כגון תיעדוף שיחות חירום.
לרוע המזל, ל-F77 יש סוף חיים המתוכנן ל-1 בדצמבר 2020 וטרם הוגדרו חלופות עבורו.
אינמרסט C מספק תקשורת בין כלי שיט לחוף, מהחוף לכלי השיט ובין כלי שיט, בשיטת אחסן ושלח (Store and forward) למידע ולדואר אלקטרוני.
למסוף ישנה יכולת להפיץ הודעות מצוקה בפורמט קבוע המוכן מראש למרכזי תיאום הצלה ושירות ובמקביל גם לשירות SafetyNet של אינמרסט C.
SafetyNET פועלת באופן דומה למערכת NAVTEX, באזורים הנמצאים מחוץ לכיסוי של NAVTEX.
מסופי התקשורת מדגם אינמרסאט C קטנים יחסית וקלי משקל יחסית למסופי F77 וזולים בהרבה.
תחנה קרקעית לכלי שיט מסוג F77 דורשת אנטנה חד-כיוונית מיוצבת בג'ירו גדול יחסית; האנטנה של אינמרסאט C קטנה בהרבה, והיא רב כיוונית.
מסופי אינמארסט C היא מערכת בהספק נמוך ומאפשרת את הפעלתה מאספקת כוח חירום של סוללת 24 וולט בכלי השיט.
האפשרות לחבר את המסוף לאנטנה כלל-כיוונית נותנת מענה מובטח להתראה על מצוקה בין קווי רוחב 76 מעלות צפון ל-76 מעלות דרום.
הסכם שיתוף פעולה עם מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA) של ארצות הברית מאפשר לשלוח תצפיות מטאורולוגיות ודו"חות למערכת החילוץ AMVER (Automated Mutual-Assistance Vessel Rescue, סיוע הדדי ממוחשב להצלת כלי שיט) של משמר החופים של ארצות הברית.
את הדו"חות ניתן לשגר הן למרכז AMVER והן ל- NOAA באמצעות מסוף כלי שיט - יבשה אינמרסאט C, ללא תשלום.
SOLAS דורש שמסוף אינמרסאט C יכלול מקלט ניווט לווייני אינטגרלי או שיהיה מחובר חיצונית למקלט ניווט כזה.
חיבור כזה יבטיח מידע מיקום מדויק שיישלח למרכז תיאום הצלה, אם אי פעם תועבר התראת מצוקה.
גם מערכות המעקב החדשות לטווח הארוך של LRIT (Long-range identification and tracking, זיהוי ומעקב בטווח רחוק) משודרגות באמצעות מסופי אינמרסאט C התואמות גם למערכת SSAS(Ship Security Alert System, מערכת התרעה ביטחון אונייה) מובנית.
מערכת SSAS מאפשרת שליחת הודעת מצוקה באופן חשאי על התרעה ביטחונית במקרה של מרד, התקפת שודדי ים או פעולה עוינת אחרת כלפי האונייה או צוותה.
מערכת GMDSS עשויה לכלול גם רדיו טלפון וציוד רדיו-טלקס (ציוד הדפסה ישירה בפס צר) בתדר גבוה (HF) עם שיחות יזומות על ידי המערכת באמצעות מערכת שיחות דיגיטליות סלקטיביות (Digital selective calling, DSC).
ניתן לבצע שידורי מידע של בטיחות ימית ברחבי העולם גם בערוצי הדפסה ישירה של רוחב פס צר בתחום תדר של HF.
כל הספינות הסוחרות באזור הים A4 חייבות לשאת ציוד HF DSC וכן מערכת NDBP, שיכולה לפעול גם מאספקת הכוח בעתודה של כלי השיט (בדרך כלל סוללה 24V).
חיוב תקשורת בתחום HF הכרחי כיוון שכיסוי אינמרסאט אינו משתרע על אזורי הקוטב.
טווח הגילוי בין מכשירים אלה לספינות תלוי בגובה תורן המכ"ם של הספינה ובגובה מכשיר איתור החיפוש וההצלה, ועומד בדרך כלל כ-15 ק"מ (8 מייל ימי).
לאחר גילוי המכ"ם, מכשיר איתור החיפוש וההצלה יפיק אינדיקציה חזותית וקולית לאנשים במצוקה.
ארגון הימאות הבינלאומי (IMO) שילב במערכת GMDSS גם את מערכת DSC (שיחות דיגיטליות סלקטיביות, ראו לעיל) במכשירי רדיו ימיים בתדר MF, HF ו- VHF.
מערכת DSC מיועדת בעיקר לייזום תקשורת רדיו-טלפון בין ספינה לספינה, מספינה לחוף ומהחוף לספינה ושיחות רדיו-טלקס בתחומי תדר של MF/HF.
ניתן לבצע שיחות DSC גם לתחנות בודדות, קבוצות של תחנות או "כל התחנות" בטווח הרדיו.
לכל אונייה, תחנת חוף וקבוצה המצוידת ב- DSC מוקצית זהות שירות נייד ימי (Maritime Mobile Service Identity) ייחודי בת 9 ספרות.
התראות מצוקה במערכת DSC מורכבות מהודעת מצוקה בפורמט קבוע מראש ומשמשות ליזום תקשורת חירום עם אוניות ומרכזי תיאום הצלה.
המערכת נועדה לייתר את הצורך לאייש באופן קבוע צוות על גשר האונייה או על החוף שיהיה בהאזנה קבועה לתדרי המצוקה.
ארגון הימאות הבינלאומי ואיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU) דורשים שמכשירי הרדיו המצוידים במערכת DSC והפועלים בתדרי MF/HF ו-VHF יהיו מחוברים למקלט ניווט לוויני, GPS.
חיבור זה יבטיח כי מידע מיקום מדויק יישלח למרכז תיאום הצלה אם תועבר התראת מצוקה.
רשות התקשורת הפדרלית (FCC) בארצות הברית דורשת שכל סוגי הטלפונים הימיים החדשים, הפועלים בתחומי התדרים VHF ו-MF/HF שהתקבלו לאחר יוני 1999 יהיו בעלי יכולת DSC בסיסית לפחות.
לשיחות סלקטיביות דיגיטליות בתדר VHF יש גם יכולות אחרות מעבר לאלה הנדרשות עבור GMDSS.
משמר החופים של ארצות הברית משתמש במערכת זו כדי לעקוב אחר כלי שיט בתחנת מעקב תנועה בים אשר נמצאת במפרץ הנסיך ויליאם, באלסקה.
ארגון הימאות הבינלאומי ומשמר החופים מתכננים לדרוש מאוניות לשאת גם מערכת זיהוי אוטומטית (AIS) אוניברסלית אשר תהיה תואמת DSC כך שמדינות באזור A1 תוכלנה לזהות ולעקוב אחר כלי שיט מצוידים בAIS המשייטות במימיהן, ללא כל ציוד רדיו נוסף.
לא ניתן לחקור ולבצע מעקב אחר רדיו המצויד ב-DSC אלא אם כן היצרן כלל אפשרות כזו והמשתמש הגדיר אותו כך שיאפשר מעקב.
הארגון הימי הבינלאומי מעודד ימאים להשתמש במערכת המצוקה והבטיחות הימית הגלובלית גם לתקשורת שגרתית ולדיווחי בטיחות, ולא רק למקרי חירום.
מערכת המצוקה והבטיחות הימית הגלובלית נדרשת להיות מופעלת משלושה מקורות אספקת חשמל:
אלטרנטור/גנרטור חירום של האונייה, אם היא מצוידת בו;
המעבר מזרם חילופין לסוללה חייב להיות אוטומטי, ולהתבצע באופן שכל נתוני הציוד לא יושחתו ("אין הפסקה").
אזורי ים של מערכת המצוקה והבטיחות הימית הגלובלית
אזורי הים של המערכת משמשים לשתי מטרות: לתאר אזורים שבהם שירותי GMDSS זמינים, ולהגדיר איזה ציוד רדיו של המערכת חייבות אוניות לשאת.
לפני GMDSS, מספר וסוג ציוד הרדיו לבטיחות שהיו אוניות צריכות לשאת היה תלוי בדחי של הספינה.
עם המערכת, מספר וסוג ציוד בטיחות הרדיו שצריכות האוניות לשאת תלוי באזורי GMDSS בהן הן מפליגות.
אזורי הים של המערכת מסווגים לארבעת האזורים הבאים: A1, A2, A3 ו- A4.
אזור ים A1 הוא אזור שיש בו כיסוי רדיו-טלפון של תחנת חוף אחת לפחות, בתדר VHF, וקיימים בו שירותי התראה סלקטיבית דיגיטלית רציפה.
אזור כזה יכול להגיע בדרך כלל למרחק 30 - 40 מייל ימי (56 עד 74 ק"מ) מתחנת החוף.
אזור ים A2 הוא אזור שכולל כיסוי של לפחות תחנת חוף אחת עם האזנה רציפה ב-MF, בשונה מאזור A1 .
שטח ים A4 הוא שטח הנמצא מחוץ לאזורי ים A1, A2 ו A3. שטח זה כולל את אזורי הקוטב, צפונה ומדרום לקווי רוחב 76 מעלות.
רשויות ימיות לאומיות רשאיות להנפיק סוגים שונים של רישיונות.
אישור מפעיל כללי נדרש על אוניות החתומות על אמנת SOLAS, הפועלות גם מחוץ לאזור ים A1. בתוך אזור זה ניתן להסתפק באישור מפעיל מוגבל.
כלי שיט שאינם חתומים על אמנת SOLAS ופועלים מחוץ לאזור A1 יידרשו לתעודת טווח ארוך, לעומת תעודה לטווח קצר הניתנת לכלי שיט שאינם חתומים על האמנה ופועלים רק בתוך אזור ים A1. תעודה נוספת היא תעודת מפעיל רדיו-טלפון מוגבל, הדומה לתעודת טווח קצר אך מוגבלת להפעלת רדיו DSC בתדר VHF.
מדינות מסוימות אינן מנפיקות תעודות כמו זו האחרונה, ואינן רואות בה הסמכה מתאימה למערכת GMDSS.
בארצות הברית מונפקות ארבע תעודות GMDSS שונות:
רישיון לתחזוקת רדיו GMDSS מאפשר לאדם לתחזק, להתקין ולתקן ציוד GMDSS בים;
רישיון מפעיל רדיו GMDSS, הנחוץ לאדם כדי להשתמש בציוד GMDSS נדרש;
למחזיק בשתי התעודות ניתן להנפיק רישיון מפעיל/תחזוקת רדיו אחד של GMDSS;
ולבסוף, רישיון GMDSS Restricted, הזמין לפעולות VHF רק בטווח של עד 37 קילומטרים ימיים מהחוף.
בטופולוגיה, מערכת סביבות היא קבוצת כל הסביבות של נקודה מסוימת במרחב טופולוגי.
מערכת הסביבות מאפשרת לתאר את מבנה המרחב בסביבת נקודה כלשהי.
עבור מרחב טופולוגי , נקודה ו-, הקבוצה תקרא סביבה של אם ורק אם קיימת קבוצה פתוחה כך ש-.
אם בנוסף היא קבוצה פתוחה בעצמה, תקרא סביבה פתוחה של .
עבור מרחב טופולוגי ונקודה ניתן להגדיר:
כלומר, היא קבוצת כל הסביבות של ונקראת מערכת הסביבות של .
עבור מרחב טופולוגי , נקודה וקבוצה , הקבוצה תקרא בסיס מקומי של אם ורק אם לכל קיים כך ש-.
כל מערכת סביבות של נקודה כלשהי מהווה מסנן לפי היחס , ובפרט בסיס מקומי מהווה גם בסיס של המסנן לפי הגדרה.
על מנת להוכיח כי מערכת הסביבות היא מסנן יש להוכיח כי מתקיימות שלוש תכונות:
ראשית, מכיוון שהמרחב כולו מהווה קבוצה פתוחה ומכיל את .
שנית, יש להוכיח כי אם ו- אז בהכרח .
מאחר ש- היא סביבה של קיימת קבוצה פתוחה כך ש-.
מאחר ש- מתקיים משמע היא סביבה של ו-.
לבסוף, יש להוכיח כי לכל מתקיים .
מאחר ש- שתיהן סביבות פתוחות של קיימות זוג קבוצות פתוחות כך ש- ו-.
מובן מכך כי וכי קבוצה פתוחה (חיתוך שתי קבוצות פתוחות הוא קבוצה פתוחה), על כן היא סביבה של ו- .
בעזרת מערכת סביבות של נקודה ובפרט בסיס מקומי ניתן לתאר את מבנה המרחב בנקודה הנתונה.
כך למשל, מרחב קמור מקומית בנקודה כלשהי הוא מרחב שבו קיים לנקודה זו בסיס מקומי המורכב מקבוצות קמורות.
באופן דומה ניתן להוכיח כי מרחב וקטורי טופולוגי בעל בסיס מקומי בן-בניה הוא מרחב מטריזבילי.
יתרה מכך, עבור חבורות טופולוגיות (ומרחבים וקטורים טופולוגיים בפרט) ניתן ליצור בסיס למרחב כולו באמצעות בסיס מקומי באיבר היחידה (בראשית עבור מרחבים וקטורים טופולוגיים) ופעולות הזזה.
עבור מרחב מטרי שלם עם המטריקה ונקודה , קבוצות כל הכדורים הפתוחים סביב מהווה בסיס מקומי של .
יתרה מכך, בהינתן סדרת רדיוסים חיוביים כך ש- קבוצת כל הכדורים הפתוחים סביב בעלי רדיוסים אלו מהווה בסיס מקומי של .
עבור מרחב עם הטופולוגיה הטריוויאלית ונקודה , מערכת הסביבות של תהיה קבוצה של תת-הקבוצות של אשר מכילות את .
מערכת סגריר-אבא הייתה מערכת מוטסת על גבי מסוק אנפה (בל 212) שעשתה שימוש בהפלת אבני חצץ קטנות מאד – שאמורות לגרום פגיעות קלות בלבד – לצורך פיזור הפגנות אלימות ומהומות.
המערכת הייתה בשימוש חיל האוויר הישראלי.
בזמן האינתיפאדה הראשונה עלה הצורך בשיטה לפיזור מהומות המוניות מבלי לגרום לפגיעה בנפש.
בחיל האוויר פותחה מערכת שהייתה התאמה אווירית לרעיון החצצית הקרקעית.
לצידו של מסוק אנפה הותקן מכל חצץ ובתחתיתו משפך.
בתחתית המשפך היה פתח שניתן היה לפתוח אותו באמצעות ידית.
את המכל אפשר היה למלא בחצץ מתוך ארגזים שהיו בבטן המסוק.
כשהמכונאי המוטס היה מפעיל את ידית הפתיחה החצץ היה נשפך מטה מכוח הכובד..
ביצוע יעף הטלה מעל המפגינים מגובה של כ־300 רגל (כ-100 מטר) ובמהירות של 60 קשר (כ-110 קמ"ש).
במערכת בוצע שימוש מספר פעמים בזמן האינתיפאדה הראשונה.
לאחר מכן היא נזנחה ולא נעשה בה יותר שימוש.
מערכת מיזאר (בפולנית: System Mizar) מורכבת משפה פורמלית לכתיבת הגדרות והוכחות מתמטיות, יחד עם מסייע הוכחה , המסוגל לבדוק הוכחות הכתובות בשפה זו, וספרייה של מתמטיקה פורמלית, שבה ניתן להשתמש בהוכחה של משפטים חדשים.
המערכת מתוחזקת ומפותחת על ידי פרויקט מיזאר, בעבר בניהולו של מייסדו, אנדז'יי טריבולץ .
בשנת 2009 הספרייה המתמטית של מיזאר הייתה הגוף הקוהרנטי הגדול ביותר של מתמטיקה פורמלית קפדנית שקיים.
פרויקט מיזאר הוחל בסביבות 1973 על ידי אנדז'יי טריבולץ כניסיון לבנות שפה מתמטית שניתן יהיה לבדוק אותה על ידי מחשב.
מטרתה הנוכחית, מלבד הפיתוח המתמשך של מערכת מיזאר, היא יצירה משותפת של ספרייה גדולה של הוכחות מאומתות פורמלית, המכסה את רוב הליבה של המתמטיקה המודרנית.
זה עולה בקנה אחד עם מניפסט QED .
הפרויקט מפותח ומתוחזק על ידי קבוצות מחקר באוניברסיטת ביאליסטוק בפולין, אוניברסיטת אלברטה בקנדה ואוניברסיטת שינשו ביפן.
בעוד שבודק ההוכחה של מיזאר נשאר קנייני, הספרייה המתמטית של מיזאר - הגוף הנכבד של מתמטיקה פורמלית שהוא אימת - היא בעלת רישיון קוד פתוח.
מאמרים הקשורים למערכת מיזאר מופיעים באופן קבוע בכתבי העת העוברים ביקורת עמיתים של קהילת הפורמליזציה המתמטית.
המאפיין הייחודי של שפת מיזאר הוא הקריאות שלה.
כמקובל בטקסט מתמטי, הוא מסתמך על לוגיקה קלאסית וסגנון הצהרתי.
מאמרי מיזר כתובים בקוד ASCII רגיל (כלומר ללא סימון מתמטי), אך השפה תוכננה כך שתהיה קרובה מספיק לשפה המתמטית, כך שרוב המתמטיקאים יוכלו לקרוא ולהבין מאמרי מיזאר ללא הכשרה מיוחדת.
עם זאת, השפה מאפשרת את רמת הפורמליות המוגברת הדרושה לבדיקת הוכחה אוטומטית.
כדי לקבל הוכחה, כל השלבים צריכים להיות מוצדקים באמצעות טיעונים לוגיים אלמנטריים או באמצעות ציטוט של הוכחות מאומתות בעבר.
זה מביא לרמה של ריגורוזיות ופירוט גבוהה מהמקובל בספרי לימוד ופרסומים מתמטיים.
לפיכך, מאמר טיפוסי של מיזאר ארוך בערך פי ארבעה ממאמר שווה ערך שנכתב בסגנון רגיל.
הפורמליזציה היא עתירת עבודה יחסית, אך לא קשה באופן בלתי אפשרי.
לאחר שאדם מתמצא במערכת, נדרש כשבוע אחד של עבודה במשרה מלאה כדי לוודא פורמלית דף של ספר לימוד.
זה מוביל לכך שהיתרונות שלה נמצאים כעת בהישג ידם של תחומים יישומיים כמו תורת ההסתברות וכלכלה.
הספרייה המתמטית של מיזאר (Mizar Mathematical Library - MML) כוללת את כל המשפטים שאליהם יכולים המחברים להתייחס במאמרים חדשים שנכתבים.
לאחר אישור בודק ההוכחה, הם מוערכים בהמשך בתהליך של ביקורת עמיתים לתרומה וסגנון מתאים.
אם יתקבלו, הם מתפרסמים בכתב העת Formalized Mathematics ומתווספים ל-MML.
נכון ליולי 2012, MML כללה 1,150 מאמרים שנכתבו על ידי 241 מחברים.
במצטבר, אלה מכילים יותר מ-10,000 הגדרות צורניות של עצמים מתמטיים וכ-52,000 משפטים שהוכחו על עצמים אלה.
יותר מ-180 משפטים נודעים נהנו כך מקודיפיקציה פורמלית.
כמה דוגמאות הן משפט האן-בנך, הלמה של קניג, משפט נקודת השבת של בראואר, משפט השלמות של גדל ומשפט העקום של ז'ורדן.
רוחב הכיסוי הזה הוביל חלק להציע את מיזאר כאחת הקירובים המובילים לאוטופיית ה-QED של קידוד כל ליבת המתמטיקה בצורה הניתנת לאימות מחשב.
הטקסט המלא של ה-MML מופץ עם בודק מיזאר וניתן להורדה חופשית מאתר מיזאר.
בפרויקט מתמשך הספרייה הפכה לזמינה גם בפורמט ויקי ניסיוני המאפשר עריכות רק כאשר הן מאושרות על ידי בודק מיזאר.
אתר MML Query מיישם מנוע חיפוש רב עוצמה עבור התוכן של ה-MML.
בין שאר היכולות, הוא יכול לאחזר את כל משפטי ה-MML שהוכחו לגבי כל סוג או אופרטור מסוים.
ה-MML בנוי על האקסיומות של תורת הקבוצות של טרסקי-גרותנדיק .
למרות שמבחינה סמנטית כל האובייקטים הם קבוצות, השפה מאפשרת להגדיר ולהשתמש בטיפוסים חלשים תחבירית.
לדוגמה, ניתן להכריז על קבוצה מטיפוס Nat רק כאשר המבנה הפנימי שלה תואם רשימה מסוימת של דרישות.
בתורה, רשימה זו משמשת כהגדרה של המספרים הטבעיים והקבוצה של כל הקבוצות התואמות לרשימה זו מסומנת כ-NAT.
יישום טיפוסים זה מבקש לשקף את הדרך שבה רוב המתמטיקאים חושבים באופן פורמלי על סמלים, וכך מייעל את הקודיפיקציה.
הפצות של בודק ההוכחות מיזאר (Mizar Proof Checker) לכל מערכות ההפעלה העיקריות זמינות להורדה בחינם באתר Mizar Project.
השימוש בבודק ההוכחות הוא חינם לכל מטרה לא מסחרית.
הוא כתוב ב-Free Pascal וקוד המקור זמין לכל חברי איגוד משתמשי מיזאר.
מערכת הנשק הבלתי מאוישת FLW (ר"ת בגרמנית: Fernbedienbare Leichte Waffenstation; "תחנת נשק קלה המופעלת מרחוק") היא מערכת שפותחה על ידי חברת הנשק הגרמנית KNDS דויטשלנד ומהווה חלק ממשפחת כלי הנשק הבלתי מאוישים שלה.
פיתוח ה-FLW 100 החל באמצע שנות ה-2000 כדי לעמוד בדרישות הצבא הגרמני.
FLW 200 קצת יותר גדול עם תאימות רבה יותר לנשק תוכנן זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 2008 נמסרו למשרד הפדרלי הגרמני לטכנולוגיה ורכש הגנה, 230 מערכות נשק בלתי מאוישות FLW 100 ו-190 מערכות נשק בלתי מאוישות FLW 200.
סדרת FLW יכולה לזהות אוטומטית את כלי הנשק המותאמים לאחר ההחלפה ותקבע את הטבלאות הבליסטיות במחשב האש בהתאם.
אף אחת משלוש הגרסאות לא דורשת חדירה של גג הרכב, מה שמאפשר התאמה קלה יותר של כלי רכב ישנים עם עמדת נשק FLW.
כל הגרסאות כוללות ייצוב דו-צירי אלקטרוני, כאשר הנשק והאופטרוניקה מיוצבים בנפרד.
ה-FLW מופעל מחלקו הפנימי של הרכב.
המפעיל יכול לראות את הפלט של המצלם התרמי או המצלמה על מסך צבעוני בגודל 12 אינץ'.
בשנת 2013 הוטמעה יכולת הפעלה מרובת עמדות, המאפשרת שיתוף פלט החיישנים במספר מסכים, ומאפשרת ליותר מחייל אחד לצפות בשטח עם האופטיקה של ה-FLW ולתפעל את עמדת הנשק.
בשל גובה גבוה, ה-FLW 100 וה-FLW 200 מתאימים היטב ללחימה עירונית ולפעולות בשטחים הרריים.
עומס התחמושת תלוי בחימוש ובקופסאות התחמושת המותקנות, כאשר המערכות האופטוניות מותקנות בהתאם לצורכי הלקוחות.
הצבא הגרמני בחר במערכות Rheinmetall LAZ 200 ו-LAZ 400L מבית ריינמטאל לסדרת FLW.
שתי המערכות כוללות מדמיה תרמית, מצלמת CCD יום ברזולוציה גבוהה ומד טווח לייזר.
במקרה של LAZ 400L מד טווח הלייזר בטוח לעיניים והמדמה התרמית מקורר.
שיפורים עתידיים עשויים לכלול מונה לתחמושת הזמינה, מערכת ניקוי אוטומטית לאופטיקה ושילוב רשתות עם מערכת ניהול שדה קרב וחיישני אזהרה.
בנוסף, תחנות הנשק המרוחקות של FLW מאפשרות התאמה של הגנת שריון בליסטי ומערכות פיקוד וסימולציה.
ניתן לשלב גם מצב סריקה וחיישנים חדשים (כמו מערכת זיהוי צלפים).
ה-FLW 100 וה-FLW 200 הותאמו לגרסאות של Dingo 1, Dingo 2.
ה-FLW 200 הותאם לאבות הטיפוס לאופרד 2 PSO ו-2A7. בעוד שהגרסה הגרמנית של Leopard 2A7 אינה מצוידת ב-RWS, הטנקים הקטריים Leopard 2A7+ מצוידים ב-FLW 200.
בינתיים, הצבא הגרמני רכש יותר מ-1,000 FLWs.
ב-2018 המשטרה הפדרלית של גרמניה הזמינה מערכות FLW 100 עבור כלי הרכב המשוריינים שלה.
נכון להיום קיימוים 4 דגמים של כלי הנשק FLW: ה-FLW 100 המיועדת לכלי רכב קלים, ה-FLW 200 הגדולה יותר, ה-FLW 200+ הכבדה וה-FLW 500.
הדגם FLW 100 הוא הדגם הקל ביותר במשפחת FLW, עם משקל ריק של רק 80 קילוגרם (180 ליברות).
על מנת להתקין FLW 100 אין צורך בחדירה לגג הרכב.
ל-FLW 100 יש מקסימום של ירי כלפי מטה של -15° ומקסימום של ירי כלפי מעלה של +75°.
ניתן לחמש אותה במכונת ירייה אחת בקוטר 5.56 מ"מ או 7.62 מ"מ, והיא מיועדת לטווחי קרב של עד 1,000 מטרים.
האופטרוניקה של ה-FLW 100 ממוקמת במכל המותקן מאחורי תיבת התחמושת, הממוקמת משמאל לאקדח.
החיישנים כוללים מצלמת CCD עם הגדלה של 10×, המציעה טווח זיהוי של עד , ומצלם תרמי לא מקורר ברזולוציית 640x480. טווח הזיהוי של המצלם התרמי הוא .
להגנה עצמית ולקרב לא קטלני, ניתן להתאים ל-FLW 100 את Wegmann 40 מערכת הגנה מ"מ.
בהשוואה ל-FLW 100, ל-FLW 200 גובה מקסימלי נמוך מעט של 70° בלבד, והוא גם כבד יותר, שוקל כ- ללא נשק ותחמושת.
עם זאת, בניגוד לקודמו הקטן יותר, ל-FLW 200 ניתן להרכיב מקלע כבד בקוטר 12.7 מ"מ, כמו ה-M2 בראונינג, או עם משגר רימונים אוטומטי בקוטר 40 מ"מ.
במקרה של הצבא הגרמני, ה-40 מ"מ GMW מבית Heckler & Koch הוא משגר הרימונים המועדף, בעוד ה-M2 HMG או ה־Rheinmetall RMG.50 החדש משמשים כמקלעים.
עבור ה-40 משגר מ"מ זמין רק מכל עבור סך של 32 רימונים.
החימוש הכבד יותר בהשוואה ל-FLW 100 מביא לטווח לחימה של עד .
האופטרוניקה של ה-FLW 200 ממוקמת במכל המותקן בצד ימין של האקדח, ואילו תיבת התחמושת ממוקמת בצד שמאל.
האופטרוניקה כוללת מצלמת CCD צבעונית עם הגדלה של x10 ומצלם תרמי מקורר, בניגוד לזו של FLW 100. זה מגדיל את טווח הזיהוי ל-.
ל-FLW 200 ניתן להרכיב שישה 76 מ"מ ווגמן פורקי רימוני עשן להגנה עצמית נוספת של הרכב.
המערכת FLW 200+ נחשפה לראשונה ביורוסאטורי 2012. זוהי גרסה שונה של ה-FLW 200, שנועדה להתמודד עם כלי נשק גדולים עוד יותר כגון תותחים אוטומטיים עד קליבר של 20 מ"מ.
במקרה של אבות הטיפוס, ה-FLW 200+ תמיד הוצג עם אקדח Rheinmetall Rh 202. ה-FLW 200+ הודגם על GTK Boxer ועל PMMC G5 מ־FFG הגרמנית.
ה-FLW 200+ מיועד להחלפה ושדרוג פשוטים של ה-FLW 200 המקורי.
אף אחד מהממשקים המכניים והאלקטרוניים לא השתנה, מה שהופך אותו לתואם לאחור לשדרוג כלי רכב המצוידים בגרסה הקודמת.
ל-FLW 200+ משקל של כאשר מצויד בתותח האוטומטי Rh 202 ו-100 כדורים של תחמושת.
ל-Rh 202 מנגנון הזנה כפול, המאפשר שימוש ב-100 כדורים מסוג אחד ו-30 כדורים מסוג אחר בו-זמנית, עם אפשרות להחליף את סוג התחמושת הנבחר בין היריות.
בהשוואה ל-FLW 200 קשת הגובה ירדה לגובה מקסימלי של +50° בלבד.
השקע המרבי של -15° נשאר זהה.
האופטיקה של ה-FLW 200+ כוללת מצלמת CCD צבעונית עם הגדלה של x10 ומצלמת תמונה תרמית מקוררת בגודל 640x480 עם שני שדות ראייה שונים, המספקת טווח זיהוי של למעלה מ-.
ה-FLW 500 הוצג לראשונה בתערוכת יורוסאטורי 2016. הוא נראה כגרסה מותאמת של הבסיס FLW 200, שנועדה להתמודד עם נשק גדול יותר כמו תותחים אוטומטיים עד לקוטר של 30 מ"מ.
התותח M230LF מסופק עם תחמושת של 150 קליעים.
מקלע מאג מסופק עם תחמושת של 250 קליעים.
כלי הנשק מיוצבים במלואם עם התושבת הכוללת מעבר חשמלי דרך 360° וגובה מ-10 עד 50°.
מערכת פרלמנטרית היא שיטת ממשל דמוקרטית בלתי-ישירה שבה הרשות הדומיננטית היא הרשות המחוקקת (הפרלמנט).
האזרחים בוחרים את נציגיהם בפרלמנט, ואלו ממנים את הרשות המבצעת (הממשלה) בהצבעת רוב.
מערכת פרלמנטרית מתקיימת הן ברפובליקה הן בכמה מונרכיות חוקתיות.
מאפייניה העיקריים של הדמוקרטיה הפרלמנטרית
השיטה הפרלמנטרית נבדלת מן השיטה הנשיאותית במספר נושאים.
בשיטה זו הרשות המחוקקת היא הרשות היחידה שנבחרת על-ידי האזרחים, כאשר היא זו הממנה את הממשלה, השופטים ובעלי תפקידים אחרים (דוגמת מבקר המדינה בישראל).
הרשות המחוקקת מכהנת מספר קצוב של שנים (בין שלוש לחמש), אך בכוחה לפזר את עצמה קודם לכן ולקיים בחירות חדשות, זאת בניגוד לדמוקרטיה נשיאותית שבה הפרלמנט לא יכול לפזר את עצמו.
במדינות בעלות פרלמנט דו-ביתי, הבית התחתון הוא הבית הדומיננטי: הוא המחוקק את התקציב והוא המביע אמון בממשלה; וזאת באופן בלעדי, בלי התערבות הבית העליון, שלעיתים (בעיקר במונרכיות חוקתיות) איננו גוף נבחר, אלא ממונה, ותקופת כהונתו ארוכה יותר.
במערכת פרלמנטרית, הרשות המבצעת (הממשלה) מכהנת מכוח אמון הרשות המחוקקת.
בשיטה זו, ממשלה חדשה מתחילה לכהן מרגע שהפרלמנט מביע בה אמון בקולות רוב חבריו, ועד שממונה ממשלה חדשה באותה הדרך.
הפרלמנט יכול להביע אי-אמון בממשלה ובכך לסיים את תפקידה.
הממשלה לוקחת חלק פעיל בתהליך החקיקה: היא מציעה הצעות חוק ומחזיקה ברוב פרלמנטרי שבאמצעותו היא מעבירה חוקים או פועלת לדחייתם.
חברי הממשלה הם ברובם חברי הפרלמנט בעצמם, אך תפקידם במליאה מועט ביותר, ואין הם חברים בוועדות פרלמנטריות.
בשיטה הפרלמנטרית, ראש המדינה לא מהווה חלק מאף אחת מרשויות השלטון, ותפקידו הוא סמלי או בעל סמכויות מועטות המופעלות במקרים חריגים.
ברפובליקה מדובר בנשיא (שנבחר בבחירות כלליות או על-ידי הפרלמנט ומכהן לתקופה קצובה), ובמונרכיה חוקתית מדובר במלך או במלכה (תפקיד העובר בירושה).
מקורה של הדמוקרטיה הפרלמנטרית בממלכה המאוחדת, ועל כן היא נקראת לעיתים שיטת וסטמינסטר.
בממלכה המאוחדת ראש הממשלה ממונה באופן רשמי על-ידי המונרך; בעוד בעבר מינה המלך את ראש הממשלה שלו לפי העדפה אישית, כיום הוא ממונה בהתאם לתוצאות הבחירות ורק מקרב חברי הבית התחתון (בית הנבחרים).
הבית העליון (בית הלורדים) לוקח חלק פעיל בחקיקה, למעט בחקיקה תקציבית.
חבריו ממונים על-ידי המונרך, וכיום המינוי נעשה בהתאם להמלצת ראש הממשלה.
בית הנבחרים יכול להביע אי-אמון בראש הממשלה, ואזי מחויב המונרך למנות ראש ממשלה חדש.
בבעלות המונרך הבריטי סמכויות רבות באופן רשמי, אך בפועל הוא מאציל את סמכויותיו או נמנע מלהשתמש בהן.
המונרך הבריטי רשאי לפזר את הפרלמנט בכל עת, ואף לסרב לחתום על חקיקה ובכך למנוע ממנה להיכנס לתוקף.
השיטה הפרלמנטרית היא שיטת הממשל הנפוצה בעולם, זאת בזכות המורשת השלטונית האירופית שהונחלה במקומות רבים בעולם כחלק מהקולוניאליזם.
ישראל מיישמת את הדמוקרטיה הפרלמנטרית.
הפרלמנט הישראלי נקרא הכנסת, ובה 120 חברים נבחרים על-ידי אזרחי ישראל לתקופה של ארבע שנים.
ישראל, בניגוד למרבית הדמוקרטיות הפרלמנטריות, לא מחולקת לאזורי בחירה, כל המדינה נחשבת אזור בחירה אחד, ולמפלגות מוקצים מושבים בהתאם לאחוז הקולות בעדן, בתנאי שעברו את אחוז החסימה (העומד כיום על 3.25% או 4 מושבים).
בין השנים 1992–2001 התקיימה בישראל שיטה מעורבת, שבה ראש הממשלה נבחר ישירות יחד עם הכנסת (או בבחירות מיוחדות במקרה הצורך).
חוק הבחירה הישירה בוטל בשנת 2001, לאחר שתי מערכות בחירות לכנסת ועוד מערכת בחירות מיוחדת לראשות הממשלה.
שיטה זו נהוגה כיום בקיריבטי.
מערכת קבצים מתועדת היא סוג של מערכת קבצים, אשר שומרת מידע עצמי מתועד כדי למנוע שגיאות והשחתה של מערכת הקבצים.
בעיות עם מערכות קבצים מסורתיות
בתהליך כתיבת מידע לדיסק קשיח, מערכת הקבצים חייבת לכתוב מידע עצמי (מטא-מידע), אודות המידע שעל הדיסק; לדוגמה – מיקומו של המידע או שמות הקבצים.
אם בזמן שהמערכת כותבת את המטא-מידע לדיסק הקשיח נוצרת הפרעה לכתיבה (לדוגמה, הפסקת חשמל או נפילת מתח), כתיבת המטא-מידע לא הסתיימה לגמרי, ומערכת הקבצים יכולה להיות במצב לא עקבי, כאשר תיאור המידע לא תואם לחלוטין את המידע עצמו או חסר.
דרך אחת לתקן את הבעיה היא להריץ תוכנת שירות לתחזוקה, אשר סורקת את הדיסק הקשיח כאשר המערכת מאותחלת, כדי לתקן שגיאות ואי-תאימויות.
תוכנות כאלו הן CHKDSK במערכת חלונות של מיקרוסופט, fsck עבור מערכת יוניקס ותואמותיה, ו־Disk First Aid עבור מחשבי מקינטוש.
לשיטה זו יש שתי בעיות: הראשונה – סריקה חוזרת של הדיסק כולו דורשת זמן רב.
השנייה – ישנה אפשרות שהתוכנה הסורקת עלולה להיתקל בבעיות שהיא לא תוכל לתקן (או אפילו לזהות) ואז יאבד מידע.
מערכות קבצים מתועדות מטפלות בבעיה זו על ידי כתיבת קובץ מיוחד הנקרא "תיעוד" או "יומן" (journal), אשר עוקב ורושם את כל הגישות לדיסק.
במצב כזה, העדכונים לדיסק הן גישות אטומיות: אם לפתע יש נפילת מתח, אז או שקבוצה נתונה של עדכונים יכולה לסיים לבצע ולהחיל את כל השינויים למערכת הקבצים, ובמקרה זה כמובן אין בעיה - ואז ניתן להשתמש במערכת הקבצים מיד; או שהיא תסומן כקבוצה שלא לגמרי -בוצעה -והוחלה למערכת הקבצים.
במקרה זה, מנהל ההתקן של מערכת הקבצים יכול לקרוא את קובץ התיעוד/היומן ולתקן את כל אי-התאימויות שנוצרו.
השחזור מקובץ התיעוד מהיר הרבה יותר מאשר סריקה כוללת של הדיסק הקשיח, והוא גם מבטיח שמבנה מערכת הקבצים תמיד יהיה עקבי, גם במקרה של נפילת מתח.
יש לציין, שדבר זה לא מבטיח שלא יאבד מידע: מידע או שינויים למערכת קבצים, שנרשמו בין ההחלה האחרונה לתיעוד והקריסה עלולים להיאבד, כיוון שמערכת הקבצים מוחזרת למצבה בזמן ההחלה האחרונה לתיעוד, ללא כל השינויים שבאו לאחריו.
חלק ממערכות הקבצים מתעדות את כל המידע שייכתב לדיסק, בזמן שאחרות מתעדות רק את המידע העצמי של מערכת הקבצים (ה-metadata – לדוגמה: שמות הקבצים, ומיקומם בדיסק).
מערכות קבצים במבנה יומן (log structured file systmes) הן מערכות קבצים, שכוללות רק יומן ללא נתונים "רגילים".
מערכות קבצים כאלו שימושיות, בין השאר, בהתקני זיכרון הבזק, אשר בהם מחיקה היא פעולה יקרה ושוחקת.
נתמכות על ידי מערכות הפעלה מבוססות ליבת לינוקס
ext3 הוספת יומן למערכת ext2
ext4 - שיפור של ext3.
NTFS של חלונות של מיקרוסופט - לכתיבה וקריאה
נתמכת על ידי מערכת ההפעלה AIX
נתמכת על ידי חלונות NT ומערכות מאוחרות יותר של מיקרוסופט
נתמכת על ידי מערכת ההפעלה של מקינטוש
נתמכת על ידי מערכת ההפעלה IRIX
נתמכת על ידי סביבת הפיתוח של Solaris
מערכת הקירור ברכב היא מערכת שנועדה להבטיח שטמפרטורת העבודה של מנוע הרכב לא תעלה יתר על המידה.
ללא מערכת קירור עלולים חלקי המנוע להתפשט עקב חום (במידה שונה) ולהתעוות עד כדי גרימת נזק בלתי הפיך למנוע.
לדוגמה, עקב התחממות עלולות בוכנות מנוע להפסיק לנוע בצילינדרים שלהן ולהשבית את המנוע.
ישנם כלי רכב העושים שימוש במערכת קירור אוויר בה החום מועבר אל צלעות קירור בבלוק המנוע עצמו.
בעבר השתמשו רוב מנועי המכוניות והאופנועים בשיטה זו.
שאר כלי הרכב עברו למערכת קירור סגורה מבוססת נוזל (המכונה "קירור מים"), בה הקירור מתבצע באמצעות רשת של צינורות ומעברים המובילים את חום המנוע באמצעות נוזל אל רדיאטור (מקרן חום).
מערכת הקירור היא מערכת אטומה, על מנת למנוע אידוי של נוזל הקירור.
מבנה טיפוסי של מערכת קירור בנוזל במכונית כולל את החלקים הבאים:
מקרן (רדיאטור) מעין רשת צינורות מתכת להולכת נוזל הקירור המוקפים צלעות קירור כך שיש שטח מגע גדול יחסית בין הנוזל לאוויר.
המקרן ממוקם בקדמת המכונית והוא חשוף לזרימת אוויר בזמן נסיעה כך שנוזל הקירור עובר צינון על ידי זרימת האוויר שנוצרת מתנועת המכונית וגם על ידי מאוורר עזר שמופעל חשמלית בעת הצורך או מכנית באופן קבוע על ידי רצועה.
מאוורר חשמלי נשלט על ידי רגש חום ("יוניט חום") המודד את טמפרטורת נוזל הקירור וממתג זרם חשמלי להפעלת וכיבוי המאוורר כתלות בחומם.
משאבה מזרימה את נוזל הקירור מתחתית המקרן אל תוך מעברי נוזל הקירור במנוע, לצורך איסוף החום מגוף המנוע.
המשאבה מופעלת על ידי חגורה שמסתובבת על ידי המנוע או על ידי מנוע חשמלי.
וסת חום ברז ששולט על כניסת נוזל קירור למעברי הקירור במנוע.
הברז נפתח ונסגר בטמפרטורות מסוימות ונועד לחסום את זרימת נוזל הקירור כשהמנוע קר (למשל בהתנעת בוקר) כדי לאפשר התנעה קלה והגעה מהירה לטמפרטורת עבודה.
מכל התפשטות מכל פלסטי שמשמש למילוי או הוספת נוזל קירור וגם לאגירת עודפי הנוזל כתוצאה מהתפשטות נפחו בטמפרטורות גבוהות.
צינור דק מחבר בין מכל הנוזל לחלקו העליון של המקרן.
צנרת צינורות גמישים להולכת נוזל הקירור מחלקו התחתון של המקרן למשאבה וממנה למנוע (תוך כדי מעבר בוסת החום) ומהמנוע בחזרה לחלקו העליון של המקרן.
נוזל קירור בדרך כלל מים רכים או מזוקקים שכוללים לרוב תוספות כנגד קפיאה ושיתוך (קורוזיה).
אין משתמשים במי ברז בשל תכולת המלחים הגבוהה שלהם שגורמת לשיתוך מהיר, בפרט במנועי אלומיניום.
חומר הקירור הוא מים רכים המכילים תוספים למניעת שחיקה וקפיאה (אתילן גליקול).
יצרני רכב מסוימים מייצרים נוזלי קירור לפי מפרט שלהם.
לדוגמה, נוזל הקירור של קונצרן פיאט נקרא "פאראפלו" וצבעו כחול, וזה של קונצרן פולקסווגן נקרא G12 וצבעו ורוד-אדום.
מצנן ביניים (אינטרקולר) מערכת שאינה משמשת לצינון המנוע אלא לקירור האוויר אשר יונק המנוע, לפני כניסתו לתא הבעירה.
מצנן זה רלוונטי במנועים מוגדשים, והוא תורם לכמות (מאסת) האוויר הנכנס למנוע (ולכן גם לכוחו, בדומה לפעולת המגדש), מכיוון שאוויר קר יותר הוא יותר צפוף.
בנוי בדומה לרדיאטור אלא שמזרים בתוכו אוויר.
שטח פנים גדול בא במגע עם האוויר הקר שמחוץ לרכב, וכך מקרר את האוויר אשר נדחס על ידי המגדש (והתחמם בגלל הדחיסה).
ממוקם בדרך כלל בחזית הרכב.
מערכת הצירים הקַרְטֵזִית היא מערכת צירים שהגה בשנת 1637 המתמטיקאי והפילוסוף הצרפתי רנה דקארט, המאפשרת להציג כל נקודה במישור באופן ייחודי על ידי זוג מספרים ממשיים הנקראים קואורדינטות.
במרחב התלת-ממדי כל נקודה מיוצגת על ידי שלוש קואורדינטות.
במערכת צירים זו הציר השמאלי מייצג את הציר השלילי (על ידי מספרים בעלי מקדם שלילי) והציר הימני מייצג את הצד החיובי (על ידי מספרים בעלי מקדם חיובי).
כך למשל הספרה 1 נמצאת בציר הימני והספרה 1- נמצאת בציר השלילי.
כיוון הצירים החיובי והשלילי נבחרו באופן שרירותי, ובאותה מידה עשויים להיות נכונים גם אם הופכים אותם.
ישנה השערה שהציר החיובי נעשה במקביל לכתיבה הנורמלית ('בחיובית') של הכתיבה באותיות הלטיניות שבה רנה דקארט השתמש, והציר השלילי במקביל לכתיבה הנגדית של רצף הכתיבה הנ"ל.
מערכת הצירים הקרטזית (במרחב אוקלידי מממד n) היא מערכת המורכבת מ-n וקטורי יחידה הניצבים זה לזה.
כלומר: איברי הבסיס היוצרים אותם הם כאשר הכוונה כאן היא ל-n-יה סדורה שבה יש 1 במקום ה-i ו-0 בשאר המקומות.
בסיס זה נקרא הבסיס הסטנדרטי.
בסיס זה מהווה בסיס אורתונורמלי קבוע.
ברוב המקרים בהם מדובר על מערכת צירים, הכוונה היא למערכת צירים קרטזית.
השימוש בה מתאפיין בעיקר בשני המקרים הפרטיים של המישור ( ) ושל המרחב התלת-ממדי ( ), שאותם קל לתפוש ולשרטט.
קיים שימוש במערכות צירים נוספות למערכת הצירים הקרטזית, בהם רק הפיזיקה, המתמטיקה, הניווט והגאודזיה עושים שימוש נרחב.
מערכת הצירים הקרטזית המודרנית מוגדרת לרוב על ידי שני קווים ישרים הנקראים צירים, הממוקמים בזווית ישרה אחד מהשני, ויוצרים מישור (מישור ה-xy).
הציר האופקי מסומן ב-x, והציר האנכי מסומן ב-y.
נקודת החיתוך של הצירים נקראת ראשית הצירים ומסומנת לרוב באות הלועזית O, והיא בעלת קואורדינטות (0,0).
כדי לציין נקודה מסוימת במערכת צירים זו, מציינים את יחידת ה-x ואת יחידת ה-y של הנקודה ויוצרים את הזוג הסדור (x,y).
במערכת צירים תלת-ממדית נוספת גם יחידת z ונוצרת השלשה הסדורה (x,y,z).
הנקודה p בתמונה הבאה נמצאת במיקום (3,5).
תרגום של גאומטריה אוקלידית לגאומטריה אנליטית.
ציור גרפים של תופעות (למשל מכירות) לפי זמן.
הצגה של גרפיקה על מסך המחשב.
שרטוט מפות גאוגרפיות (דו-ממדיות) ושימוש במערכת צירים קרטזית על מנת לתת נקודות ציון (קואורדינטות) למקומות חשובים על גבי המפה.
ראו גם: קווי אורך וקווי רוחב.
בתחילת המאה ה-19 נוסף ממד נוסף של מדידה, בעזרת ציר ה-z.
הבסיס של מערכת צירים זאת הוא
וקל לראות שהם אכן ניצבים גאומטרית וכן אורתוגונליים ביחס למכפלה הסקלרית הסטנדרטית.
יתרה מכך, וקטורי הבסיס מהווים שלשה ימנית כפי שניתן לראות מביצוע המכפלה הווקטורית שלהם: .
הקואורדינטות הקרטזיות ב- משמשות כמבנה נוח ושימושי ביותר לתיאור המרחב התלת־ממדי, לצורכי אנליזה וקטורית ותיאור שדות פיזיקליים.
תיאור זה רווח במיוחד בפיזיקה ובו מערכת הצירים היא גם קונסטרוקציה אלגברית ולא גאומטרית גרידא.
מערכת קבצים היא שיטה לארגון, אחסון וניהול של נתונים וקבצים על אמצעי אחסון דיגיטליים, כגון כוננים קשיחים, SSD, זיכרונות USB ועוד.
המערכת מאפשרת חלוקה היררכית של המידע לתיקיות ותתי-תיקיות, ובכך תומכת בגישה יעילה, מסודרת ובטוחה לקבצים.
בנוסף לארגון הנתונים, מערכת הקבצים מנהלת גם את זכויות הגישה וההרשאות, שומרת על שלמות המידע ומסייעת בשמירה על ביצועי המערכת.
תפקידה הבסיסי הוא לאפשר למשתמשים ולתוכנות גישה מהירה ונוחה לקבצים הנדרשים להם, מה שהופך אותה לרכיב חיוני במערכות הפעלה מודרניות.
במקרים מסוימים מאפשרת מערכת ההפעלה גם לדמות בחלק מהזיכרון הפנימי של המחשב מערכת קבצים, בצורה של דיסק זיכרון, הנדמה ליישומים כדיסק רגיל.
אפשרות זו הייתה אפקטיבית בעיקר כאשר המחשבים היו ללא דיסק קשיח ודיסק הזיכרון אפשר לאחסן נתונים בלי תלות בדיסקט.
כיום לעומת זאת משתמשים לעיתים קרובות בזיכרון וירטואלי המאפשר להתייחס לזיכרון החיצוני כחלק מהזיכרון הפנימי, במקרה כזה המידע נשמר על הזיכרון החיצוני ללא שימוש במערכת קבצים.
גם מסדי נתונים עשויים לאחסן מידע על זיכרון חיצוני ללא שימוש כלשהו במערכת קבצים חיצונית.
רוב התקני הזיכרון החיצוני הם מסוג "זיכרון גישה אקראית" (כלומר גישה ישירה לאזור המבוקש בזיכרון) אולם קיימים התקנים (כמו כוננים לגיבוי בקלטת על סרט מגנטי) המחייבים אחסון ואיחזור המידע בצורה סדרתית (דבר שמחייב את ההתקן לעבור על כל המידע מתחילתו עד למציאת המידע המבוקש).
מגבלות דומות עשויות להיות גם בסוגים האחרים (רשת, וירטואלית) של מערכות קבצים.
הגדרה נוספת הקיימת בעיקר למערכות מיני-מחשבים ומיינפריים היא של סוג הקובץ (סדרתי, גישה ישירה, אינדקס סדרתי וכדומה) היכולה להגביל גם היא את יכולת הגישה לנתונים בקובץ.
מערכת הקבצים בנויה לרוב בצורה של ספריות (נקראות גם תיקים, מדורים, תיקיות וכדומה) המקוננות אחת בתוך השנייה שבתוכן יש קבצים.
המידע על מבנה הספריות נשמר כמעט תמיד במקום מיוחד בתחילת המדיה אולם דבר איננו הכרחי (למשל בתקליטור שניתן להקליט על כל אזור בו פעם אחת ייתכן שיהיו מספר אזורים בהם יהיה מידע זה כך שניתן לבצע מספר הקלטות על אותו תקליטור).
לרוב מאותר המידע על ידי מציאת הגוש הראשון של המידע בטבלה מרכזית ומעבר לגושים האחרים על ידי הצבעה, אולם הדבר תלוי בסוג המדיה ובמערכת ההפעלה.
מערכת הקבצים תלויה במערכת ההפעלה, לעיתים קרובות ישנן מספר מערכות הפעלה התומכות באותה מערכת קבצים (למשל NFS) ולפעמים ישנן מספר מערכות קבצים שנתמכות על ידי מערכת הפעלה (חלונות 2000 תומכת למשל הן ב־FAT והן ב־NTFS).
מערכת הקבצים עובדת לרוב מעל שכבת ה־LVM המייצגת כוננים לוגיים (שאינם בהכרח זהים לכוננים פיזיים).
ברוב מערכות ההפעלה המודרניות ישנה אפשרויות להוסיף תמיכה במערכות קבצים אחרות על ידי התקנת דרייברים מתאימים, דבר המאפשר למשל למחשב חלונות לגשת למידע הנשמר על שרת Unix.
רוב מערכות הקבצים עושות שימוש בהתקן אחסון הנתונים שמציע גישה למערך של סקטורים בגודל פיזי קבוע, בדרך כלל בחזקות של 2 (512 בתים או 1, 2, 4 או קילובייט הם הנפוצים ביותר).
תוכנת מערכת הקבצים היא האחראית לארגון הסקטורים האלה כקבצים וכספריות, ולמעקב אחר סקטורים אשר שייכים לקבצים ואחר אלו שאינם בשימוש.
רוב מערכות הקבצים יכולות לגשת ישירות רק ליחידות נתונים שנקראות בלוקים המכילות מספר מסוים של סקטורי דיסק (בדרך כלל 1–64).
זהו הגודל הקטן ביותר של שטח הדיסק שניתן להקצות לקובץ (מערכות קבצים המשתמשות בדחיסה לא סובלות לרוב ממגבלה זו).
עם זאת, מערכות קבצים כלל לא חייבות לעשות שימוש בהתקן אחסון, ניתן להשתמש במערכת קבצים כדי לארגן ולייצג גישה לנתונים כלשהם, בין אם הם מאוחסנים במקום כלשהו או דינאמיים (למשל, procfs היא מערכת קבצים המכילה נתונים על התהליכים במערכת ההפעלה).
שם קובץ הוא שם שהוקצה לקובץ כדי להבטיח מקום אחסון בזיכרון המחשב והוא מאפשר גישה חוזרת למקום זה.
בין אם מערכת הקבצים משתמשת בהתקן אחסון ובין אם לאו, בדרך כלל יש במערכות קבצים ספריות ששמות הקבצים מקשרים ביניהם לבין הקבצים, לרוב על ידי חיבור שם הקובץ לאינדקס בטבלת הקצאת קובץ כלשהו, כגון FAT בתוך מערכת הקבצים של DOS, או inode בתוך מערכת קבצים של Unix.
מבנה הספריות עשוי להיות שטוח, או לאפשר היררכיות שבהן ספריות עשויות להכיל תת-ספריות.
בכמה מערכות קבצים, שמות הקבצים הם בעלי תחביר מיוחד עבור סיומות ומספרי גרסה.
במקרים אחרים, שמות הקבצים הן מחרוזות פשוטות, וכל המטא מידע של הקובץ מאוחסן במקום אחר.
המידע שנשמר עבור כל קובץ תלוי במערכת הקבצים הספיציפית (למשל מערכות הפעלה רבות בתחילת ימי המחשוב לא עקבו אחר הזמנים הקשורים לקובץ) אולם לרוב מכיל את הפריטים הבאים:
שם הקובץ (כולל גם את הנתיב)
גודל הנתונים השמורים בקובץ - עשוי להיות מאוחסן כמספר בלוקים שהוקצו עבור הקובץ או כגודל הקובץ המדויק
מיקום פיזי שבו נמצא הגוש הראשון של המידע בקובץ (למשל בדיסק קשיח מדובר על מספר הדיסק הפיזי ועל מספר הסקטור)
זמן השינוי האחרון של הקובץ, לרוב כחותמת הזמן של הקובץ
הזמן בו מטא המידע של הקובץ שונה
סוג הקובץ (לדוגמה, התקן בלוקים, התקן תווי, socket, ספריית משנה, וכו')
זיהוי של בעל הקובץ והקבוצה אליה הוא משתייך
הגדרות הגישה (למשל, אם הקובץ הוא לקריאה בלבד, ניתן להפעלה, וכו')
במחשבים גדולים מקובל לשמור גם את הפרטים הבאים:
טיפוס הקובץ - סדרתי, אינדקס סדרתי, גישה ישירה
במערכות קבצים מתקדמות (כגון XFS, ext2-4, כמה גרסאות של UFS, וב־HFS+) ניתן להוסיף גם פריטי מידע שרירותיים, באמצעות שינוי של מאפייני קובץ כאלו.
תכונה זו מיושמת בליבות של Linux, FreeBSD ו־Mac OS X, והיא מאפשרת למידע על המידע להיות משויך לקובץ ברמת מערכת הקבצים.
מאפיינים אלו יכולים, למשל, להכיל את שם המחבר של מסמך, את קידוד התווים של מסמך טקסט רגיל, או סיכום ביקורת.
מאפייני המסמך בחלונות לעומת זאת מאוחסנים בתור stream-ים נפרדים, כלומר כחלק מהקובץ עצמו.
מערכת הקבצים ההיררכית היא תוצאה של מחקר של דניס ריצ'י (Dennis Ritchie), יישומים קודמים של מערכת כזו היו מוגבלים רק למספר רמות, בעיקר ביישומים של IBM, אפילו של מסדי נתונים המוקדמים שלהם כמו IMS.
לאחר ההצלחה של Unix, ריצ'י הרחיב את המושג מערכת הקבצים בכל מערכת ההפעלה המאוחרות יותר שלו, כגון Plan 9 ו־Inferno.
מערכות קבצים מסורתית מציעות אפשרויות ליצור, להעביר ולמחוק קבצים וספריות.
הן חסרות יכולות ליצור קישורים נוספים לספרייה (קישורים "קשים" במינוח של Unix), לשנות את הקישור לספריית האם (".." ב־Unix ), וליצור קישורים דו כיוונים לקבצים.
מערכות קבצים מסורתית מציעות גם יכולות לחתוך, להוסיף, ליצור, להעביר, למחוק ולשנות קבצים, כמו גם יכולת למנות את רשימת הקבצים בספריה ולקבוע אותה כספריה נוכחית.
לרוב הן לא מציעות יכולת להוסיף להתחלה של קובץ או לחתוך אותו, ובוודאי שלא הכנסה שרירותית לתוך הקובץ במקום כלשהו או מחיקה של חלק כלשהו ממנו.
פעולות אלו הן מאוד בלתי סימטריות וחסרות את הכלליות בשביל להיות שימושיות בתנאים בלתי צפויים.
לדוגמה, pipe-ים בין תהליכים ב־Unix צריכים להיות מיושמים מחוץ למערכת הקבצים כי pipe אינו מציע חיתוך בתחילת הקבצים.
מערכות קבצים מציעות גם בדרך כלל אפשרויות לטיפול במערכת הקבצים עצמה כמו איחוי מידע (Defrag) ואיתור תקלות (למשל קבצים כפולים).
שירותים אלו יכולים להתבצע לרוב על ידי קריאות לתוכניות שירות של מערכת ההפעלה או על ידי קריאה ל־API שלה (לעיתים יש צורך בדרייבר למערכת הקבצים הספציפית).
גישה מאובטחת לפעולות בסיסיות במערכת הקבצים יכולה להיות מבוססת על רשימות בקרת גישה (ACL) או "capabilities", כאשר מערכות קבצים מסחריות משתמשות כיום ברשימות בקרת גישה.
אפשרויות אחרות שלעיתים נתמכות על ידי מערכות קבצים הן:
דחיסה - לצורך הקטנת נפחם של נתונים.
הצפנה - אחסון המידע באופן שלא יהיה קריא למי שאינו מורשה.
מידור - גישה למידע במערכת הקבצים לגורמים מורשים בלבד.
תיעוד - מאפשר שחזור מידע שנמחק או נפגם.