tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הקמת מדינת ישראל השיטה יהודים רומנים שעלו לישראל.
תחילה השיטה האונייה מספר קטן של עולים במסגרת הפלגותיה הרגילות.
בהמשך בוצעו הפלגות מיוחדות לעולים.
כדי להתאים את האונייה להובלת עולים הוכנסו בה שינויים, שהעיקרי בהם היה הוספת 360 מיטות והגדלת יכולתה להשיט כמעט 800 נוסעים.
גם הרחבה זו לא הספיקה, כאשר העלייה מרומניה גדלה, לכן הציבו מזרנים על הסיפונים והיו הפלגות בהן האונייה הובילה כאלפיים נוסעים.
בראשית 1952 הופסקו ההפלגות של טרנסילבניה לישראל, עם עצירת העלייה מרומניה.
החל מ-19 ביולי 1945 האונייה עברה לניהול חברה בשם סוברומטרנספורט, בבעלות משותפת של ברית המועצות ורומניה.
ניהול זה נפסק בשנת 1956, כאשר האונייה הועברה לחברה רומנית חדשה, נאוורום והיא הפליגה בשירותה עד 1975. בין השנים 1957–1975 האונייה הובילה נוסעים בים התיכון וזכתה לכינוי "ברבור הים התיכון".
בשנים 1955–1957 טרנסילבניה עברה שיפוצים במבדוק של פולה, אז ביוגוסלביה.
שיפוצים נוספים נערכו בשנים 1962–1963 במבדוק של קופנהגן.
ב-1975 האונייה נזקקה לשיפוצים יסודיים, לכן הובאה לקונסטנצה, שם עגנה בהמתנה לגיוס ההון הדרוש לשיפוצים.
המכון לימאות של קונסטנצה ביקש את האונייה, כדי שתשמש לאכסון והכנת קציני הים והנגדים של הצי הצבאי והמסחרי של רומניה.
המשרדי הלאומי לתיירות ביקש אותה, כדי להפוך אותה לבית מלון צף בנמל טומיס.
החברה הדנית, שבנתה את האונייה, ביקשה אותה, כדי להציבה לבמוזיאון הספנות של קופנהגן והיו מוכנים לשלם את תמורתה או לספק אונייה אחרת במקומה.
הזמן חלף והכספים לא גויסו ולאחר ארבע שנים, ב-1979, הועברה האונייה, בעזרת שתי גוררות, במעלה הדנובה לגאלאץ, כדי לבצע שם את התיקונים הדרושים.
האוניה עגנה בגאלאץ וגם שם לא נמצא הכסף הדרוש לשיפוצים.
כעבור חודשיים הועברה האונייה לעגינה בקילומטר 150 (מרחק 150 קילומטר משפך הדנובה), שם עגנה עוד חודשיים וחצי.
בתקופה זו, בעקבות קיץ יבש במיוחד, ורדו פני המים בדנובה, לכן היו צריכים להזיז את האונייה לעגינה במקום בו המים עמוקים יותר, אך לא נמצאו הגוררות הדרושות.
האונייה נטתה על צידה ולבסוף התהפכה, אך ללא אבדות בנפש, כי לא היה איש על סיפונה.
לאחר שנערכו חקירות שונות, ועדה ממשלתית החליטה על חיתוך גוף האונייה, משום שלא נמצאה כבר דרך לתיקונה.
גם החלטה זו בוצעה באיחור גדול מאוד – 29 שנים לאחר קבלת ההחלטה, בשנת 2008, החלה חברה לעסוק בחילוץ ופירוק האונייה, מלאכה שנמשכה שנתיים ושלושה חודשים.
טראנסלנגוויג'ינג מתייחס ליכולת של דוברים רב-לשוניים לשלב שפות שונות, כמו שפת האם ושפה נוספת, במבע אחד.
שימוש היברידי זה בשפות שונות בונה רפרטואר שמייצר מערכת משולבת מעבר לשפה אחת ומכאן שמו.
טראנסלנגוויג'ינג מייצג תופעה טבעית של שימוש בשפה על ידי דוברים רב-לשוניים.
המונח נכנס לשימוש לראשונה בוולשית על ידי סן וויליאמס ונקרא trawsieithu.
במקור נעשה במושג שימוש בפרקטיקות פדגוגיות, כאשר סטודנטים התבקשו להחליף בין שפות שונות בזמן השיחה למטרת רכישה וקליטה טובה, יעילה ופרודוקטיביות טראנסלנגוויג'נג מהווה את אחת מהשיטות הלשוניות הנוכחיות שמשקפות את שיתוף הפעולה של חילופי שפה בקרב אנשים עם היסטוריה לשונית שונה.
הפרקטיקה תורמת לשחרור ולהבנת המסגרות הלשוניות הבלעדיות שעומדות בבסיס גבולות זהויות השפה שנקבעות על ידי מדינת לאום.
התחילית "טראנס" מדגישה פרקטיקות נזילות (transcend) שפועלות מעבר למערכות שפה ומבנים חברתיים, ועוסקות במערכות מרובות, מגוונות ובסובייקטיביות.
טראנסלנגוויג'ינג שונה מהרעיון של החלפת קוד (Code-switching), מאחר שהוא מתייחס לא רק להעברות בין שתי שפות, אלא גם לבנייה ולשימוש על ידי הדובר בפישוט שיח מקורי ומורכב, שלא ניתן להקצות בקלות להגדרה מסורתית של שפה כזאת או אחרת, מפני שהוא יוצר את רפרטואר השפה השלם של הדובר.
טראנסלנגוויג'ינג אינו מתייחס לשפות של דו-לשוניים כמערכות לשוניות נפרדות.
זאת בעוד הרעיון של החלפת קוד יוצא מנקודת הנחה ששתי השפות של דו-לשוניים הן בעלות קודים נפרדים שיכולות להיות בשימוש לבלי התייחסות של אחת לשנייה.
לעומת זאת, עקרון הטראנסלנגוויג'ינג טוען כי לדו-לשוניים יש רפרטואר לשוני אחד שממנו הם יכולים לבחור תכונות אסטרטגיות לביצוע תקשורת בצורה יעילה.
בטראנסלנגוויג'ינג ניתן לראות לא רק כפרקטיקת שפה של רב-לשוניים, אלא גם כאסטרטגיה פדגוגית לטיפוח התפתחות השפה ואוריינות.
טראנסלנגוויג'ינג כאסטרטגיה פדגוגית מציע דרכים ישירות יותר ללמד תוכן, ובאותו הזמן גם לפיתוח יישום אקדמי של שפה.
התאוריה של התלות הדדית של קאמינס טוענת שאם בתקופת התבגרות דו-לשוניים ילמדו ויפתחו את שפת הבית שלהם, המיומנות הזאת תעזור ברכישת שפה נוספת.
התאוריה של טראנסלנגוויצ'ינג התחילה שימוש בגישה שנקראת על ידי קאמינס "אסטרטגיית הוראה דו-לשונית".
תלמידים שמשתמשים בשיטת טראנסלנגוויצ'ינג, הופכים את העיקרון למרכיב מרכזי בהבנת משמעות.
לשיטות טראנסלגוויג'ינג בכיתה יש פוטנציאל ואפשרות לשפר את כל הרכיבים לאורך הרצף של הקשר, תקשורת, תוכן, ופיתוח.
השיטה מאפשרת גישה לתוכן האקדמי באמצעות מבחר תקשורתי ובו-זמנית לרכוש ידע חדש..
המורים והתלמידים משתתפים ביחד בתהליך גמיש של הוראה דו-לשונית.
אימוץ הגישה של טראנסלנגוויג'ינג מאפשר לתלמידים להשתמש בשיטה למטרת הצגה עצמית, לימודי שפה עסקית והוראה.
הגישה הזאת להוראה דו-לשונית מסייעת לבתי ספר לגעת גם בנושאים נוספים כגון: קהילה, חברה, ערכים ומטרות פדגוגיים.
הגמישות של דו-לשוניות עוזרת למשתתפים לחדור מבעד לגבולות בין השפות.
חלק מהידע והכישורים שבאים לידי ביטוי בתרגול של דו-לשוניות ופדגוגיה מכיל את היכולת לעיסוק קהל באמצעות טראנסלנגוויג'ינג.
השימוש של טראנסלנגוויג'ינג על ידי סטודנטים יכול לתרום להקמת עמדות זהות.
השימוש בשיטה הזאת יכול להיות יעיל בהוספת הערות לטקסטים, מתן גישה רבה יותר לתוכנית הלימודים, השגת הישגים גבוהים.
מיכאל-לונה וקאניגראיה ציינו שש פרקטיקות שהם הדגישו כקודים משתלבים:
טקסטים רב-לשוניים, בקריאת ספרים דו-לשוניים.
הפעלת ידע באמצעות הטקסט ומעבר לטקסט: המורה שאל שאלות באנגלית, אך קיבל תשובות בספרדית.
בכך, המורה יוצר אקוויוולנטיות לאנגלית.
הערכת קודים רב-לשוניים משתלבים: המורה קיבל תשובות ששיקפו הבנה.
בניית מודל בעל פה של הקודים המשתלבים: שימוש בתרגום ההקשר על ידי מורה, כאשר נתקלים במילה לא ידועה באנגלית.
בניית מודל כתוב של הקודים המשלים: תלמיד משיב באמצעות קוד משתבל ומורה מכתיב את התשובה.
אסטרטגיה של בניית טקסט בשיטת טראנסלנגוויצ'ינג למען הבנת המשמעות של הסיפור במקום לבנות טקסט חד-לשוני.
הקשר בין אנשים טרנסג'נדרים ודת משתנה מאוד ברחבי העולם.
דתות נעות מפסילת טרנסג'נדרים ועד לכיבוד אנשים טרנסג'נדרים כמנהיגים דתיים.
צפיות בתוך דת אחת יכול להשתנות במידה ניכרת.
הדתות המונותיאיסטיות מאמינות בסיפורי בריאת העולם שבו אלוהים ברא "זכר ונקבה".
לפעמים משפט זה מספר בראשית מתפרש כצו אלוהי כנגד שינוי בין המינים.
התורה מכילה איסורים ספציפיים על קרוס-דרסר.
בספר ויקרא יש שלילת קרוס-דרסינג.
כתוצאה מפסוק זה נקבע בהלכה איסור על קרוס-דרסריות - לבישת בגדי המין השני.
ניתוחים לשינוי מין המשחיתים את איברי ההולדה אסורים בהלכה משום איסור סירוס.
איסור סירוס זכרים נחשב לאיסור דאורייתא, הנלמד מהכתוב .
היחס למינו ההלכתי של טרנסג'נדר מורכב, רוב הפוסקים לא מחשיבים את שינוי המין, ובשל כך, הם מתייחסים לאדם שעבר ניתוח שכזה, על פי מגדרו לפני הניתוח.
אולם ביחס לדיני צניעות, יש פוסקים שהחמירו בגבר שעבר ניתוח להתאמה מגדרית, להחשיבו כאישה: אסרו לגברים לשמוע קול זמר שלו, מכיוון שקולו נשי, אסרו עליו להתייחד גם עם גברים "משום שהוא קרוב לאיסור", או שחיוו דעתם שאף שאין לגברים איסור נגיעה בו, הדבר דומה לאיסור ויש להתרחק מכך.
ביהדות קונסרבטיבית הדעות חלוקות בקשר לנושא.
בשנת 2003 אושרה פסיקה רבנית כי בכל הקשור לניתוח להתאמה מגדרית מותר כטיפול של אי-הלימה מיגדרית, וכי מעמד המין של אדם טרנסג'נדר פי ההלכה משתנה על ידי הניתוח .
היהדות הרפורמית מביעה דעות חיוביות על אנשים טרנסג'נדרים.
הוועידה המרכזית של היהדות הרפורמית של הרבנים האמריקנים הייתה הראשונה שהתייחס לסוגיית היהודים הטרנסג'נדרים בשנת 1978, כאשר הכריזה כי התנועה רואה כי מותר לאדם שעבר ניתוח להתאמה מגדרית להתחתן לפי המסורת היהודית.
ב -1990, הוועידה הזו הכריזה כי אנשים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית יכולים להתגייר.
בשנת 2003, האיחוד ליהדות רפורמית קיבל החלטה לקבל באופן מלא את כלל הקהילה הלהט"בית.
באותה השנה ארגון נשים רפורמיות פרסם הצהרה המתארת את תמיכתן בזכויות האדם והאזרח ואת המאבקים של הטרנסג'נדרים והביסקסואלים, ותמכה בשוויון החוקי של אוכלוסיות אלו.
ארגונים יהודים לא דתיים כמו ארגון הלל הכריזו על תמיכה בשוויון לטרנסג'נדרים.
פרובינציית טרנסוואל הייתה אחת מארבע פרובינציות דרום אפריקה בין השנים 1910–1994, תחת איחוד דרום אפריקה ורפובליקת דרום אפריקה.
לקראת שלהי שנות קיומה של הפרובינציה, הוקמו בתחומה שישה בנטוסטנים: בופוטאצוואנה, ונדה, גאזאנקולו, לבווה, קאנגוואנה וקוואנדבלה.
כיום בשטחה של פרובינציית טרנסוואל מתקיימות הפרובינציות המודרניות לימפופו, מפומלנגה, חאוטנג והצפון-מערבית.
טרנסגלוטמינאז, המכונה "דבק בשר", משמש בתעשיית המזון לחיבור של נתחי בשר לקבלת מרקם אחיד.
זהו שם שניתן למשפחת אנזימים המזרזים היווצרות של קשרים איזופפטידיים בין קבוצת אמינים חופשיים (למשל, חלבון או פפטיד ליזין) לבין קבוצת אציל, בסוף שייר של חלבון או של פפטיד גלוטמין; בתגובה המייצרת גם מולקולת אמוניה.
אנזים זה מסווג בתור EC.
טרנסגלוטמינאז תועד לראשונה בשנת 1959. פעילותו הביו-כימית המדויקת התגלתה במנגנון קרישת הדם, בחלבון פקטור XIII, ב-1968.
טרנסגלוטמינאז מייצר פולימרים של חלבונים בעלי קשרים רבים במיוחד ובלתי מסיסים.
חשיבותם של פולימרים ביולוגיים אלה לאורגניזמים לא תסולא בפז, שכן הם מאפשרים לייצר חסמים ומבנים יציבים, כגון קרישי דם (פקטור XIII בקרישת דם), עור ושיער.
התגובה לאנזים נחשבת לבלתי הפיכה, ולכן כל שימוש רפואי בו חייב להיעשות תוך שימוש במנגנוני בקרה מקיפים.
טרנסגלוטמינאז מופק בתהליך של התססת בקטריות מסוג Streptomyces mobaraensis בכמויות מסחריות, או מדם בעלי חיים.
בתעשיית המזון המסחרית נעשה בו שימוש כדי לחבר חלבונים ולמעשה ניתן להשתמש בו כ"דבק", כדי לשפר מרקמים של מיני מזון עשירים בחלבון, כמו סורימי (תחליף בשר סרטן) או נקניקים.
האנזים משמש גם בתהליכים נוספים, כמו ייצור בשר מעובד וקציצות דגים.
טרנסגלוטמינאז הוא רכיב נפוץ גם במטבח המולקולרי, שם משתמשים בו בעיקר כדי לשלב מרקמים חדשים עם טעמים קיימים.
הסטון בלומנטל, שף בריטי מפורסם וממובילי הגסטרונומיה המולקולרית בעולם, הוא הראשון שהכניס את הטרנסגלוטמינאז למטבח המודרני; ווילי דופרסן, שף אמריקאי שעוסק גם הוא בגסטרונומיה מולקולרית, המציא בעזרתו "פסטה" שעשויה כמעט לגמרי מבשר חסילונים.
הפרדה מגדרית בין גברים לנשים היא הפרקטיקה הנהוגה ברבים מענפי הספורט.
התפיסה הבינארית מציבה מגבלות גדולות להשתתפות ספורטאים טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט, שהתמודדו בעבר עם הדרה גלויה מגופי הספורט, אולם בזכות ביקורת גוברת מהקהילה המדעית ומגורמים נוספים, החלו גופי הספורט לגבש עקרונות העוסקים בזכאותם של ספורטאים אלו להתחרות.
מספר ארגוני ספורט בינלאומיים, כולל התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית, פדרציית השחייה הבין-לאומית ופדרציית הרוגבי הבין-לאומית, הכריזו על מדיניות האוסרת על נשים טרנסיות שעברו התבגרות מינית זכרית להשתתף בקטגוריית הנשים.
הסוגיות הפרקטיות, הפוליטיות, המשפטיות והפילוסופיות שעוסקות בשילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט זוכות ליותר ויותר הכרה, כאשר סוגיית זכאותם להתחרות, ואם כן תחת אלו תנאים, היא סוגיה מרכזית בשיח ונתונה במחלוקת.
ההתנגדות לשילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט נשענת בעיקר על ערך ההוגנות, ולפיה שילובם פוגע בעקרון המשחק ההוגן בטענה שיש להם מאפיינים המעניקים להם יתרון לא הוגן מול היריבים שלהם.
התמיכה לשילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט נשענת בעיקר על ערך שוויון ההזדמנויות ואי האפליה תוך ביטול הטענה ליתרון לא הוגן.
עקרון המשחק ההוגן נחשב לאחד העקרונות הבסיסיים ביותר בספורט.
מטרתו של עיקרון זה היא להבטיח תנאי תחרות הוגנים וזאת כדי לקבוע לאיזה ספורטאי יש את המיומנות הגבוהה ביותר באותו ענף ספורט בו הוא מתחרה.
כדי לבחון את המיומנות, יש לנטרל השפעות חיצוניות שעשויות להעניק יתרון לא הוגן.
יישום של עיקרון זה כולל למשל איסור שימוש בממריצים, ואסדרה של שימוש אחיד לכלל הספורטאים במתקני ספורט, בטכנולוגיה ובציוד המשמשים לתחרויות.
עיקרון זה הוא העיקרון שמנחה את גופי הספורט בבואם לבחון את נושא שילובם של טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט.
הפרדה מגדרית בספורט קיימת במשך מאה שנות קיומו של הספורט המודרני.
ההפרדה נשענת על תפיסות שמרניות לגבי מין ומגדר, ומטרתה להבטיח את עקרון המשחק ההוגן באמצעות מניעת יתרונות לא הוגנים.
ההפרדה המגדרית בספורט מבוססת על ההנחות הבאות:
בני האדם מתחלקים לשני מינים בלבד: זכר ונקבה.
באופן אינהרנטי, גברים הם זכרים ונשים הן נקבות.
מאפיינים ביולוגיים מעניקים לגברים יתרון משמעותי על פני נשים בספורט.
החיסרון היחסי של הנשים ימנע מהן להשתתף בספורט, אלא אם יוקצה מרחב לנשים שבו ביצועיהן לא מושווים לגברים.
תרחיש שבו נשים נעדרות מספורט הוא תרחיש רע משום שהדבר יפגע במעמדן החברתי.
רוב האנשים מקבלים את ההפרדה המגדרית מבלי להטיל בה ספק או להקדיש לה מחשבה, חרף העדויות המדעיות המצטברות לפיהן מין אינו בינארי ומגדר אינו תלוי במין, וההדרה מהספורט של ספורטאים שאינם מתאימים לשום קטגוריה מגדרית אינה נתפסת לרוב כאפליה אלא כמהלך תקין, טבעי ולגיטימי.
המחלוקת לגבי שילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט קיימת רק משום שנהוגה הפרדה מגדרית אולם משום שמין ומגדר אינם מושגים בינאריים, עולים קשיים לגבי תקפות ההנחות המבססות את ההפרדה המגדרית.
קיימים לפחות שישה קריטריונים שונים לאבחון מין: כרומוזומי מין (למשל XX ו-XY), הורמוני מין (למשל אסטרוגן וטסטוסטרון), גונדות מין (למשל שחלות ואשכים), איברי מין פנימיים (למשל בלוטת הערמונית ורחם), איברי מין חיצוניים (למשל פות ופין) ומאפייני מין משניים (למשל שיעור פנים, חזה מפותח וגובה צליל הקול).
מאפיינים אלו עשויים להתבטא בשלל שילובים שונים (למשל אדם עם כרומוזום XY ופות או אדם עם מבנה כרומוזומלי של פסיפס), ולכן ההפרדה המוחלטת בין זכר לנקבה אינה אפשרית, ולא קיימת שום בדיקת מעבדה שיכולה לקבוע את המין של האדם.
לפי הפסיכולוג, ג'ון מוני, ההבדל בין זכר לנקבה אינו מוחלט אלא מדובר ברצף ביולוגי, וכל קו מפריד הוא עניין של הקשר.
אחת ההתנגדויות המרכזיות נגד שילובן של טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בתחרויות נשים היא הטענה לפיה לטרנסג'נדריות ולאינטרסקסואליות יש יתרון לא הוגן על פני יריבותיהן הסיסג'נדריות, משום שיש להן רמות טסטוסטרון גבוהות יותר ביחס לרמות הטסטוסטרון הטיפוסיות של המין הנקבי, ולכן שילובן יפגע בעקרון המשחק ההוגן.
טענה זו נשענת על ההנחה לפיה גברים עליונים על הנשים בספורט, משום שיש להם רמות טסטוסטרון גבוהות יותר, ולכן הביצועים הספורטיביים שלהם טובים יותר מהביצועים הספורטיביים של הנשים.
לפי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (ה-IAAF): "גברים בדרך כלל משיגים ביצועים טובים יותר מנשים בספורט משום שיש להם רמות גבוהות יותר של טסטוסטרון, וזו הסיבה המרכזית, מסיבות של הוגנות, להפרדה מגדרית בספורט".
כדי לשמור על עקרון המשחק ההוגן, רוב ארגוני הספורט הבינלאומיים שומרים על הפרדה מגדרית ברוב ענפי הספורט, והפרדה זו נתפסת כחשובה במיוחד בספורט העלית, בו מונח הרבה על הכף מבחינת כסף, יוקרה, קריירה, יחסים בינלאומיים וכן הלאה.
לאורך השנים, גופי ספורט בולטים, לרבות הוועד האולימפי הבינלאומי וה-IAAF סירבו לשלב ספורטאיות טרנסג'נדריות ואינטרסקס בתחרויות נשים משום החשש שמצבן הביולוגי מעניק להן יתרון לא הוגן על פני ספורטאיות עם רמות טסטוסטרון נקביות טיפוסיות.
חוק נגד אפליה מינית, שנחקק בבריטניה בשנת 1975, קיבל את עמדת גופי הספורט והתיר להם להדיר ספורטאים על בסיס מגדרי בטענה כי נשים נחותות מגברים בספורט.
גם החוק להכרה מגדרית שנחקק בפרלמנט הבריטי בשנת 2004, במטרה להגן על זכויות האדם של טרנסג'נדרים, קיבל את עמדת גופי הספורט והתיר להם להדיר טרנסג'נדרים מהספורט מטעמי שמירה על עקרון המשחק ההוגן ושמירה על ביטחון הספורטאים.
מול הטיעון ליתרון לא הוגן, עולות מספר סוגיות שעוסקות בניסיון לבחון את תקפותו:
האם אכן קיים קשר בין רמות גבוהות של טסטוסטרון לשיפור בביצועים הספורטיביים?
האם לספורטאיות טרנסג'נדריות ואינטרסקס אכן יש רמות גבוהות יותר של טסטוסטרון?
אם כן, האם הדבר מקנה להן יתרון בביצועים הספורטיביים?
אם כן, האם מדובר ביתרון לא הוגן?
הפער בין גברים לנשים בספורט
אחת ההנחות המרכזיות של גופי הספורט היא העמדה לפיה גברים עליונים על נשים בספורט משום שיש להם רמות גבוהות יותר של טסטוסטרון.
גברים בממוצע חזקים יותר, מהירים יותר וגבוהים יותר מנשים.
יש להם בממוצע יותר מסת שריר, פחות מסת שומן, סיבולת לב-ריאה טובה יותר וקיבולת ריאות גדולה יותר ביחס לנשים.
שיאי העולם של גברים עולים בממוצע על שיאי העולם של נשים ב-10%.
בשנת 2008, הפער בשיאי העולם בין גברים לנשים עמד על 17.2% בקפיצה לגובה, 22.6% בקפיצה במוט ו-37.4% בהטלת כידון לטובת הגברים.
גברים רצים בפער של 6.7% מהר יותר מנשים בריצת 100 מטר, ובפער של 12.5% מהר יותר בריצת 5000 מטר, וקיימת התפיסה לפיה לא סביר שנשים ידביקו אי פעם את הפער משום שכאשר מין אחד משתפר, כך גם המין השני.
עם זאת, הפער בין ספורטאי עלית לספורטאיות עלית הולך ומצטמצם.
נכון לשנת 2011, הנשים הטובות בעולם מסוגלות לרוץ, לשחות ולהחליק מהר יותר מהגברים הטובים בעולם שהתחרו לפני כמה עשרות שנים.
בשנת 1988, פלורנס גריפית' ג'וינר, האישה המהירה ביותר בריצת 100 מטר באולימפיאדת סיאול, השיגה תוצאת זמן הנמוכה בשנייה אחת בלבד מזו של בן ג'ונסון, הגבר שרץ באותה אולימפיאדה הכי מהר בריצת 100 מטר (10:54 שניות לג'וניור מול 9:79 שניות לג'ונסון).
משנת 1964, נשים הצליחו לצמצם את זמן ריצת המרתון שלהן ב-32%, בעוד גברים צמצמו אותו רק ב-4.2%.
המחקר מעריך כי נשים יוכלו לחצות ראשונות את קו הסיום כשהן מתחרות נגד גברים כבר משנת 2064.
לגברים יש בממוצע פי 10 יותר טסטוסטרון בדם מאשר בדמן של נשים, ולנשים בממוצע יש רמות אסטרוגן גבוהות יותר מרמות האסטרוגן בקרב גברים.
אף על פי שלשני המינים יש טסטוסטרון ואסטרוגן, הטסטוסטרון מכונה "ההורמון הגברי" והאסטרוגן מכונה "ההורמון הנשי", ולכן עולה ביקורת לפיה שימוש בטרמינולוגיה זו היא מטעה משום שהיא יוצרת הפרדה ביולוגית מלאכותית בין גברים לנשים.
למרות מחסור במחקר בתחום, קיים קונצנזוס לפיו רמות הטסטוסטרון הן הגורם החשוב ביותר שתורם לפער בביצועים בין גברים לנשים בספורט, אולם הקשר בין רמות גבוהות של טסטוסטרון לבין שיפור ביצועים בספורט טרם הוכח כהלכה, וייתכן כי הקשר בין טסטוסטרון לביצועים ספורטיביים הוא מורכב יותר מהאופן בו נהוג לתפוס אותו.
רמות טסטוסטרון לא מסוגלות לנבא איזה ספורטאי יפגין ביצועים טובים יותר.
כמו כן, לספורטאים עם ביצועים טובים יותר אין בהכרח רמות טסטוסטרון גבוהות יותר.
מחקרים גדולים שחקרו את ההשפעה של רמות הטסטוסטרון בקרב ספורטאי וספורטאיות עלית הגיעו למסקנות סותרות.
כמו כן, ל-16.5% מספורטאי העלית היו רמות טסטוסטרון מתחת לטווח הטיפוסי של גברים, וכ-1.8% אחוז מהם היו בטווח הטיפוסי של נשים.
בשנת 2011, ה-IAAF פרסם מחקר שביצע על 849 ספורטאיות עלית.
המחקר מצא כי רק ל-1.5% מהספורטאיות יש רמות טסטוסטרון שנמצאות מעל הטווח הנשי הטיפוסי (זאת בניגוד לאותן 13.7% ספורטאיות מהמחקר הקודם).
ממחקר נוסף שנערך על 650 ספורטאיות וספורטאים אולימפיים עלה כי ל-5% מהספורטאיות היו רמות טסטוסטרון בטווח הנחשב גברי, ולכ-6% מספורטאים היו רמות טסטוסטרון בטווח שנחשב נשי.
נתונים אלו מציעים כי רמות טסטוסטרון אינן יכולות להיות סימן זיהוי למין ולא ליכולות ספורטיביות.
בנוסף, ייתכן כי הטסטוסטרון משפיע באופן שונה על גברים מאשר על נשים.
כמעט כל המחקרים בנושא טסטוסטרון וביצועים ספורטיביים התבצעו על גברים, והמידע על טסטוסטרון וביצועים ספורטיביים בקרב נשים הוא מאוד מוגבל.
באליפות העולם באתלטיקה בשנת 2009, הייתה חפיפה בזמנים של הגברים והנשים בריצת 100 מטר ועד ריצת המרתון (למעט ריצת 10,000 מטר).
בנוסף, חסר מידע לגבי ההשפעות שיש לטסטוסטרון ברמה האישית על כל ספורטאי, וקיים קושי למדוד רמות טסטוסטרון משום שהן משתנות בהתאם לגורמים שונים: גיל, חשיפה להורמונים אחרים כמו אסטרוגן, שעת היום, לפני או אחרי תחרות, מצבי שגרה, בזמן מחזור ומשוב חיובי מהמאמן יכול אף להכפיל אותן.
הביואתיקנית, קתרינה קרקזיס (Katrina Karkazis), טוענת כי קיימת מיתולוגיה רבה בכל הקשור להשפעת הטסטוסטרון על הביצועים הספורטיביים, וכי טסטוסטרון הוא רק גורם אחד מני רבים המשפיע על הביצועים הספורטיביים, ולכן לבידודו כגורם המכריע - איך ערך רב.
מנגד, העמדה לפיה רמות טסטוסטרון גבוהות מובילות ליתרון בביצועים ספורטיביים היא העמדה הרווחת בעולם הספורט, ולפיה גופי הספורט מגבשים רגולציות בנושא שילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט.
יש הטוענים שלנשים טרנסג'נדריות המקבלות טיפול הורמונלי אין יתרון על סיסג'נדריות.
מחקרים שונים לאורך השנים מצאו השפעות שונות של טיפול הורמונלי על מסת שריר ודחיסות עצם.
לפי חלק מהסקירות, לאחר שנה של טיפולים הורמונליים, מסת השריר יורדת באופן משמעותי, רמות הטסטוסטרון והאסטרוגן של נשים טרנסג'נדריות נמצאות בטווח ההורמונלי הנקבי הטיפוסי, והביצועים דומים לשל סיסג'נדריות.
סקירות אחרות מצאו כי ישנה השפעה חלקית, ואילו סקירות אחרות מצאו שהירידה במסת השריר היא מינימלית בלבד לאחר שנה של טיפולים.
בהתאם, נטען שהשאלה על מתן אפשרות לטרנסג'נדריות להתחרות בספורט נשים צריך להבחן לכל ענף ספורט בנפרד.
בשנת 2015, קבע הוועד האולימפי הבינלאומי כי יש לאפשר לנשים טרנסג'נדריות להתחרות בקטגוריית הנשים, לאחר שנה אחת של טיפולים הורמונליים.
אחת הבעיות העיקריות עם קביעת קיומו או אי-קיומו של יתרון לנשים טרנסג'נדריות בספורט הוא חוסר בנתונים איכותיים.
מרבית המחקרים בנושא נעשו על טרנסג'נדריות שאינן ספורטאיות, ואלו שנעשו על טרנסג'נדריות ספורטאיות לא מצאו יתרון על ספורטאיות סיסג'נדריות, אך הם נעשו עם מדגם קטן מאוד ושאינו בהכרח מייצג.
ישנה גם השאלה האם, בהנחה וישנו יתרון לספורטאיות טרנסג'נדריות, עדיין תתאפשר "תחרות משמעותית" ביניהן לבין ספורטאיות סיסג'נדריות.
כלומר, האם יתרון שכזה, אם קיים, דומה יותר ליתרון של שחקני בייסבול שמאליים על שחקנים ימניים, שביניהם תתאפשר תחרות, או לזה של מתאגרפים במשקל כבד על מתאגרפים במשקל קל, שם לא אפשרית "תחרות משמעותית" וישנה הפרדה לפי קבוצת משקל.
בשנות השלושים של המאה העשרים, החל להתעורר חשד להונאות ספורט לפיו גברים מתחזים לנשים כדי לגרוף הישגים, ולכן, בשם הרצון לשמור על עקרון המשחק ההוגן, החלו גופי הספורט לבצע בדיקות לאימות מין במטרה לתפוס גברים המתחזים לנשים.
אי לכך, בדיקות לאימות מין נערכו לנשים בלבד.
עד שנות החמישים, נערכו בדיקות לאימות מין באמצעות בחינה חזותית שטחית של הספורטאיות וכן באמצעות בדיקת מסמכים המאשרים את המין (אישור מרופאים וכדומה).
בשנות הששים, עם עליית החשד להונאות התחזות בספורט, פנו גופי הספורט אל המדע כדי שיספק להם בדיקה אובייקטיבית להבחנה בין זכרים לנקבות, אולם כבר אז חוקרים מדיסציפלינות שונות (גנטיקאים, אנדוקרינולוגים, פסיכולוגים, אנתרופולוגים וסוציולוגים) החלו לתאר את המין והמגדר כמושגים גמישים.
בין השנים 1968–1998 נערכו בדיקות לאימות מין באמצעים קליניים ומדעיים שונים, אולם אף בדיקה לא הצליחה בוודאות לקבוע את מין הספורטאית.
כאשר ספורטאית נכשלה בבדיקה לאימות מין – כל ההישגים והמדליות שלה עלולים היו להישלל ממנה וכן ניתן היה לשלול ממנה לצמיתות את זכאותה להתחרות ובכך להביא לסוף הקריירה הספורטיבית שלה.
כמו כן, נשללה ממנה גם זהותה המגדרית.
אף על פי שלא קיים סימן ביולוגי אחד שבאמצעותו ניתן לקבוע אם אדם הוא זכר או נקבה באופן מוחלט, בדיקות לאימות מין התבססו על ההנחה לפיה קיימות רק שתי צורות קבועות לגוף האנושי: זכר או נקבה, מבלי לקחת בחשבון אפשרות של התמיינות מינית שונה (DSD).
בינאריות זו נתפסת כסדר הטבעי ולכן כאפשרות היחידה, והיא אינה מאפשרת מופעים נוספים של מין ומגדר.
שימוש במונחים 'מין' ו'מגדר' כמונחים נרדפים מעיד על תפיסה לפיה המין והמגדר כרוכים זה בזה ובלתי ניתנים להפרדה זה מזה.
בשנת 1932, באולימפיאדת לוס אנג'לס, בייב דידריקסון הייתה לספורטאית הראשונה שעוררה חשד שהיא למעשה גבר.
בשנות השלושים, אוורי ברנדג' (לימים, הנשיא החמישי של הוועד האולימפי) קרא לכינון בדיקות סיסטמטיות וגורפות לאימות מין וטען שכל ספורטאית חייבת להצטייד באישור שהיא אישה.
עוד טען כי: "הרמאפרודיטים וספורטאים עם מין עמום מתחרים בקטגוריה של נשים, ויש לבדוק את כל הנשים לפני התחרות כדי להבטיח שהן נשים אמיתיות".
באומרו זאת, התכוון לשני הספורטאים, זדנייק קובק ומארק ווסטון, כדי להראות שקיימת בעיה בתחרויות נשים בספורט.
האתלט הצ'כוסלובקי, זדנק קובק (שהיה ידוע בשם זדנקה קובקובה), קבע שיאי עולם בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק בתחרויות אתלטיקה לנשים.
בשנת 1935 או בשנת 1936 ביקש מהרשויות שיכירו בו כגבר ופרש מעולם הספורט.
האתלט הבריטי, מארק ווסטון (שהיה ידוע בשם מארי ווסטון), נולד כאינטרסקס עם איברי מין נקביים וזכריים והוחלט לגדלו כילדה.
בשנות העשרים, כשהיה מוכר כאישה, היה חבר נבחרת בריטניה באתלטיקה וזכה לכינוי The Devonshire Wonder בגלל הישגיו יוצאי הדופן.
לאחר שנת 1934, החל לעבור מספר ניתוחים להתאמה מגדרית, שינה את שמו למארק ופרש מעולם הספורט.
כשהעיתונות סיקרה את המקרה שלו, נכתב שמארק לא היה מודע ליתרון לא הוגן שיש לו על המתחרות שלו, והמקרה מוסגר כטעות ולא כהונאה.
היסטוריונית רפואת הספורט, ונסה הגי (Vanessa Heggie), טוענת כי בעוד מקרים דומים ממדינות קומוניסטיות מוסגרו כהונאות מגדריות, מקרים מהמערב מוסגרו כטעויות.
בשנת 1936, האתלטית האמריקאית, הלן סטיבנס, זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר לנשים באולימפיאדת ברלין וקבעה שיא עולם בתוצאת זמן של 11.5 שניות (שיא זה נשמר במשך 19 שנים).
הישג זה יצר מחלוקת לגבי המין שלה, משום שבאותה העת, מעטים סברו שאישה מסוגלת לרוץ מהר כל כך.
היא הואשמה בכך שהיא למעשה גבר המתחזה לאישה, ונאלצה לעבור בדיקה לאימות מין על ידי גורמים גרמניים.
את הבדיקה, שכללה בחינה של איברי מינה, היא עברה בהצלחה.
האצנית הפולנייה, סטלה וולש, התחרתה בריצת 100 מטר לצד הלן סטיבנס באולימפיאדת ברלין, וסיימה במקום השני, זאת לאחר שבאולימפיאדה הקודמת זכתה בריצה זו במדליית זהב.
לאחר שסטיבנס ניצחה אותה, וולש הייתה בין האנשים שהאשימו את סטיבנס בפומבי שהיא גבר המתחזה לאישה.
בשנת 1947, וולש קיבלה אזרחות אמריקאית, ובשנת 1951, היא פרשה מספורט תחרותי.
בשנת 1980, כשהייתה בחניון של מרכז קניות בקליבלנד, נקלעה לקרב יריות במהלך שוד ונהרגה מכדור תועה.
הנתיחה שבוצעה בה לאחר המוות גילתה כי וולש הייתה אינטרסקס עם פסיפס.
היו לה כרומוזומי מין נקביים וזכריים, וכן איברי מין נקביים וזכריים.
המוניטין שלה כאתלטית הוכתם והעיתונות התייחסה אליה בעוינות עם כותרות פוגעניות כמו 'Stella was a Fella'.
התגלית בדבר היותה אינטרסקס נודעה בדיוק בזמן בו הייתה מחלוקת בנושא זה באולימפיאדת מוסקבה.
לאחר שהתגלה שסטלה הייתה אינטרס, עלתה הדרישה לשלול ממנה את ההישגים והמדליות, אולם הוועד האולימפי הבינלאומי סירב בטענה כי וולש לא הפרה את הכללים ופעלה בתום לב.
למרות זאת, וולש נכנסה לנרטיב ההונאות המגדריות ונתפסת לעיתים כרמאית.
סרט דוקומנטרי אודותיה בשם Stella Walsh יצא לאקרנים בשנת 2014.
היינריך רטיין היה אתלט גרמני אינטרסקס שנולד, על פי דיווחים, עם איברי מין זכריים ונקביים, והוריו גידלו אותו במשך כל חייו כילדה בשם דורה.
בשנת 1936, כשהיה בן 17, התחרה באולימפיאדת ברלין בתחרות קפיצה לגובה לנשים ודורג במקום הרביעי.
בשנת 1938, הוא החליט לחיות את המשך חייו כגבר, ושינה את שמו מדורה להיינריך.
בשנת 1957, טען שפקידי המשטר הנאצי אילצו אותו לקשור את איבר מינו הזכרי כדי להתחרות כאישה באולימפיאדת ברלין, אולם מדובר ככל הנראה במיתוס, ושילובו בקטגוריית הנשים נבע ככל הנראה מבלבול ומחוסר וודאות של הרשויות הגרמניות ולא מקונספירציה.
בשנת 2009, יצא לאקרנים הסרט העלילתי ברלין 36 על אודות הסיפור של רטיין.
כינון בדיקות לאימות מין על רקע המלחמה הקרה
כבר באולימפיאדת ברלין התקיימו בדיקות לאימות מין אולם הן היו על בסיס פרטני (כמו במקרה של הלן סטיבנס), ובאופן כללי, הבדיקות לאימות מין שהתקיימו בשנות השלושים לא היו סיסטמטיות אלא אקראיות.
בשנות הארבעים, החלו בדיקות לאימות מין להתבצע באופן סיסטמטי, כאשר בשנת 1946 ה-IAAF חייב את הספורטאיות לעבור בדיקה ויזואלית שכללה בחינה של המראה החיצוני (עיצוב השיער ואופן הלבוש) ובנוסף היה עליהן להציג מסמך רפואי שמאשר שהן נשים, כשנציגי ה-IAAF בודקים שהשם במסמך הוא שם אופייני לאישה.
בשנת 1948, לקראת אולימפיאדת לונדון, הוועד האולימפי הבינלאומי גיבש לראשונה מדיניות לבדיקות אימות מין לפיה נשים חייבות להוכיח שהן נשים, והבדיקות כללו בחינה של עיצוב השיער והלבוש, וכן בחינה של מסמכים רפואיים רשמיים.
בשנת 1950 פוקייה דילמה הושעתה לצמיתות לאור סירובה לעבור בדיקה.
באמצע המאה העשרים, על רקע המלחמה הקרה, הפך הספורט למעין זירת קרב בה המדינות שאפו להפגין את העליונות שלהן על המדינות האחרות, ולניצחון במדליות החלה להיות חשיבות פוליטית רבה.
הרצון לנצח הוביל להונאות בספורט (למשל שימוש בסמים), והחשדות בין המדינות התגברו עד כדי כך שהן לא יכלו יותר לסמוך על הדיווחים אחת של השנייה בנוגע לבדיקות אימות מין שכל מדינה ביצעה לספורטאיות שלה לקראת תחרויות בינלאומיות.
בשנות הששים, התעוררו שמועות לפיהן האתלטיות שמייצגות את ברית המועצות הן למעשה גברים שמתחזים לנשים וזאת כדי לצבור כמה שיותר מדליות במסגרת מאמצי המלחמה הקרה.
שגשוג הספורטאיות מהגוש המזרחי היווה מקור לדאגה רבה במערב שהחל לחפש דרכים אובייקטיביות וגורפות לבדיקות לאימות מין.
ההצדקה לבדיקות אלו נשענה על הנחות סטריאוטיפיות לפיהן נשים שריריות הן למעשה גברים המתחזים לנשים.
אף על פי שהחשד היה בעיקר כלפי נשים מהגוש המזרחי, עלו לעיתים גם חשדות נגד נשים מהמערב.
בשנת 1960, במסגרת אולימפיאדת רומא, שתי ספורטאיות טענו כי אחת מחברות הנבחרת הבריטית היא למעשה גבר.
בשנות הששים, לגופי הספורט אבד האמון באישורים שסיפקו רופאי המשפחה לספורטאיות, והם החליטו לבצע בדיקות לאימות מין בצורה מסודרת וקפדנית יותר.
בשנת 1966, במסגרת אליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, ה-IAAF החל לבצע בדיקות ויזואליות בעירום שכללו בדיקה גינקולוגית לבחינת איברי המין וכן בחינת תכונות מין משניות כגון שיעור הגוף וגודל החזה.
בדיקות אלו כונו 'מצעדי העירום' משום שהספורטאיות נאלצו לצעוד ערומות מול שורה של בוחנים וכן בשל אופיים שנתפס כמשפיל וכמבזה.
6 ספורטאיות סירבו לעבור את הבדיקה, והקריירה הספורטיבית שלהן הסתיימה.
ספורטאית אחת מתוך השש סירבה לעבור את הבדיקה בטענה כי בדיקה זו מנוגדת לאמונתה הדתית, ארבע הספורטאיות הנוספות לא סיפקו הסבר, והאתלטית הפיליפינית, מונה סולימאן, סירבה לעבור את הבדיקות בטענה שחלתה בשפעת ולכן היא החליטה לפרוש מהתחרות.
הציבור ופקידי הספורט פקפקו בגרסתה והביעו ספקות לגבי המגדר שלה.
במגזין הספורט ספורטס אילוסטרייטד נכתב: "עדיין נותרה השאלה, האם מונה היא פיליפינית או פיליפיני?".
סולימאן חזרה לארצה תחת עננה כבדה של חשד, והקריירה הספורטיבית שלה הוכתמה.
243 ספורטאיות עברו את הבדיקות הללו בהצלחה ולא דווח רשמית על מקרים חריגים, אולם מתיאורי האתלטית, מרן סידלר, את חוויית הבדיקה, עולה כי היו ספורטאיות שנכשלו: "הם העמידו אותנו בטור מחוץ לחדר.
בחדר ישבו שלושה רופאים מאחורי שולחן.
היית צריכה להיכנס ולהתפשט והם בחנו אותך בזמן שאת ממתינה לאישור שאת בסדר.
בזמן שעמדתי בטור, אני זוכרת שאחת האצניות, קטנה ורזה, יצאה מחדר הבדיקות רועדת, מזיזה את ראשה ימינה ושמאלה ואומרת: נכשלתי בבדיקה כי החזה שלי קטן.
הם אמרו שאני לא יכולה לרוץ ושאני צריכה לחזור הביתה".
מבדקים פולשניים יותר, שכללו מישוש, נערכו בשנת 1966 בג'מייקה במסגרת משחקי חבר העמים הבריטי.
במבדקים אלו, הספורטאיות לא קיבלו הסבר מקדים לגבי אופי הבדיקה.
האתלטית, מרי פיטרס כתבה באוטוביוגרפיה שלה משנת 1974 על חוויית הבדיקה לאימות מין שנערכה לה לקראת משחקים אלו: "זו הייתה החוויה הכי גסה ומשפילה שעברתי בחיים שלי.
הורו לי לשכב על הכורסה ולהרים את הרגליים שלי.
קבוצה של רופאים בחנו ומיששו אותי.
הם כנראה חיפשו אשכים מוסתרים.
הם לא מצאו דבר ואני עזבתי".
'מצעדי העירום' נערכו גם במשחקים הפאן-אמריקאים בשנת 1967. הספורטאיות חוו את הבדיקות האלו כגסות, פולשניות, משפילות ולא הוגנות, והובילו את גופי הספורט לחשוב על דרכים אחרות לאמת מין.
בשנת 1967, לאחר ביקורת רבה, מצעדי העירום בוטלו.
אף על פי שאינטרסקסואלים הם אנשים בריאים שמסוגלים אף להגיע להישגים בספורט עלית, בשנות הששים, האינטרסקסואליות נתפסה כמצב פתולוגי שדורש טיפול.
טייבו הוסיף ואמר: "אלו המתקראים 'נשים' קוטפים הישגים, ובמקודם או במאוחר, הנציגות האמיתיות של המין החלש ירגישו מרומות וידרשו את השיאים הנשיים לעצמן".
הוועד האולימפי וה-IAAF חיפשו דרך אובייקטיבית לבצע בדיקות לאימות מין בטענה כי הדבר נדרש על מנת להגן על הנשים ה"אמיתיות".
בשנת 1967, ה-IAAF החליט לאמץ שיטה חדשה לבדיקת אימות מין שפותחה בשנות החמישים שנקראה גופיף בר (Barr Body).
בדיקה זו לא כללה בחינה ויזואלית וגינקולוגית של הספורטאית, אלא במסגרתה נלקחה דגימת רוק או דגימת שיער מהספורטאיות במטרה לגלות השתקה של כרומוזום X.
שיטה זו נשענה על ההנחה לפיה לנשים יש כרומוזומי מין XX ולגברים יש כרומוזומי מין XY.
בשנת 1967, נציג הוועד האולימפי הצהיר בעיתון: "הוכח מדעית שאין דבר כזה הרמאפרודיט.
אדם נולד זכר או נקבה ונשאר במין הזה", ובאותה השנה, גם הוועד האולימפי הבינלאומי החליט לזנוח את מצעדי העירום לטובת בדיקת גופיף בר.
בדיקות לאימות מין הראשונות שנערכו בשיטה זו, התקיימו במסגרת ניסוי בשנת 1968, לקראת אולימפיאדת גרנבול.
במהלך בדיקות ניסיוניות אלו, כל אחת מחמש ספורטאיות נבדקה בשיטת גופיף בר.
הבדיקות התקבלו באהדה, ונציג הוועד האולימפי הציע לבדוק את הנשים שהצורך לבדוק אותן הוא הכי "ברור לעין" (כלומר, לבדוק נשים גדולות ושריריות שנשיותן אינה עולה בקנה אחד עם תפיסת הנשיות המערבית).
הביקורות מנגד טענו שהבדיקות שרירותיות והרבה נשים לא נבדקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי, שנערכה באותה השנה, שיטה זו אומצה רשמית על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, וכל הספורטאיות, ללא יוצא מן הכלל (781 במספר) נדרשו לעבור את הבדיקה.
כל ספורטאית שעברה את הבדיקה הזו בהצלחה, קיבלה תעודה שנקראה 'כרטיס נשיות' המאשרת את היותה נקבה, ועל הספורטאית חלה החובה להציג אותה בכל התחרויות הבינלאומיות הבאות שלה, כתנאי להשתתף בתחרות.
בשנת 1968, כאשר הבדיקות לאימות מין החלו להיות סיסטמטיות וגופי הספורט חייבו את כל הספורטאיות (למעט אן, הנסיכה המלכותית) לעבור אותן, האחיות הסובייטיות היהודיות אירינה וטמרה פרס פרשו במפתיע מעולם הספורט, זאת לאחר שגרפו יחדיו 26 שיאי עולם ושש מדליות אולימפיות בענף האתלטיקה.
היעלמותן מזירת הספורט, בדיוק בתזמון הזה, הובילה לחרושת שמועות לפיהן האחיות פרס הן למעשה גברים המתחזים לנשים שהחליטו לפרוש מהספורט ברגע שהבינו שלא יוכלו לעבור את הבדיקות לאימות מין.
הן כונו במערב בלעג 'האחים פרס', וכשנשאלו לגבי פרישתן, הכחישו שהיא נובעת מהבדיקות לאימות מין.
בדיקות גופיף בר ספגו ביקורות מהקהיליה המדעית כבר מהיום הראשון ליישומן.
לאורך השנים, נשים אינטרסקס עם AIS נכשלו בבדיקת גופיף בר משום שיש להן כרומוזום XY, אולם גופן עמיד לטסטוסטרון כך שלא הייתה קיימת שום הצדקה לחשש ליתרון לא הוגן.
למרות הביקורות, הוועד האולימפי הבינלאומי דבק בבדיקות אלו, ולהחלטה זו הייתה השפעה גדולה על עולם הספורט ועל גורלן של ספורטאיות משום שהוועד האולימפי הבינלאומי נחשב לאחד מגופי הספורט המשפיעים בעולם, וגופי ספורט רבים הלכו בעקבותיו ואמצו שיטה זו גם בתחרויות שלהם.
מאז שנכנסה ליישום, בדיקת גופיף בר הייתה השיטה היחידה לפיה הוחלט למי תינתן הזכות להתחרות.
כשספורטאיות נכשלו בבדיקה זו, לא נעשו להן בדיקות נוספות לאימות המין, והספורטאיות שנכשלו בבדיקה, שהיו המומות ונבוכות מהממצאים, העדיפו לפרוש מהתחרות בשקט במקום לערער ולדרוש בדיקות נוספות ובכך לחשוף את מצבן.
הספורטאית הראשונה שנכשלה באופן רשמי בבדיקות לאימות מין היא האתלטית הפולנייה אווה קלובוקווסקה.
בשנת 1966, במסגרת אליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, קלובוקווסקה עברה בהצלחה את הבדיקה הגינקולוגית לאימות מין בה נמצא כי יש לה איבר מין נקבי.
הרופאים טענו כי יש לה כרומוזום אחד יותר מידי כדי להיות מוגדרת כאישה עבור תחרויות ספורט.
קלובקווסקה אמרה: "אני יודעת מי אני ומה אני מרגישה.
זה מכוער ומטופש לעשות לי דבר כזה".
בשנת 1972 לערך, מספר שנים לאחר שבדיקות גופיף בר נכנסו ליישום, נשיא הוועד האולימפי, אוורי ברנדג', הביע סיפוק משיטה זו וטען כי מאז שהבדיקות הללו נכנסו ליישום – הספורטאיות נראות נשיות יותר.
אף על פי שהבדיקות לאימות מין היו קיימות בין השנים 1968–1998, בשנים אלו עדיין היו שמועות על גברים שמתחזים לנשים.
באולימפיאדת מינכן בשנת 1972, נבחרת הנשים של דרום קוריאה בכדורעף טענה שבנבחרת הנשים של צפון קוריאה בכדורעף משתתף גבר שעזר להן לזכות במדליית הארד.
באולימפיאדת מוסקבה בשנת 1980, החובשים האולימפיים טענו כי הרופאים הסובייטים לא שוללים מנשים שנכשלו בבדיקות לאימות מין את הזכאות להתחרות.
באותה השנה מתה האתלטית סטלה וולש - מאורע שהגביר את החשדות וחיזק את ההצדקות לבדיקות לאימות מין.
בשנת 1983, במסגרת אליפות העולם באתלטיקה, האתלטית הספרדייה, מריה פטינו, עברה את הבדיקה לאימות מין בהצלחה וקיבלה תעודת נשיות.
בשנת 1985, במסגרת משחקי אוניברסיאדת קובה, נאלצה לעבור שוב את הבדיקות לאימות מין משום ששכחה את תעודת הנשיות שלה בבית.
לא הייתה לה שום סיבה לחשוש שהיא לא תעבור את הבדיקה משום שלא הייתה לה שום אינדיקציה למצבה האינטרסקסואלי, ובבדיקה זו היא נכשלה.
המאמן שלה ייעץ לה לזייף פציעה וכך לפרוש בשקט מהתחרות בלי לחשוף את מצבה לתקשורת, וכך אכן עשתה.
בשנת 1986, היא רצתה להתחרות באליפות ספרד לאתלטיקה.
הרופא שלה הציע לה לא להתחרות אלא לזייף פציעה חמורה כדי לפרוש מעולם הספורט לצמיתות, אולם פטינו, שגדלה כל חייה כאישה, סירבה לעשות כן והשתתפה בתחרות.
לאחר השתתפותה, הבוחנים שבדקו אותה בשנת 1985, הדליפו לתקשורת את תוצאות הבדיקה שלה, והעיתונות לעגה לה וכתבה עליה שהיא למעשה גבר.
לאחר שהמקרה שלה נחשף בתקשורת, נשללה ממנה לצמיתות הזכות להתחרות, היא נודתה מהנבחרת הספרדית, המאמן, חבריה והארוס שלה נטשו אותה, הסדר המגורים ומענק המחיה שקיבלה כספורטאית עלית בוטלו, וכל הישגיה נמחקו מהרשומות.
פטינו חוותה השפלה ועגמת נפש רבה, אולם במקום להסתתר היא הייתה לספורטאית הראשונה שהחליטה למחות בפומבי נגד פסילתה ופצחה במאבק להשבת זכאותה להתחרות.
פטינו אמרה: "אני חייבת להאבק.
מה שקרה לי זה היה כמו לעבור אונס.
אני בטוחה שזו אותה התחושה המהממת של בושה וחילול.
ההבדל היחיד הוא שבמקרה שלי – כל העולם צפה".
לאחר מספר חודשים, התברר שפטינו היא אינטרסקסואלית עם AIS.
הייתה לה גנטיקה זכרית טיפוסית (כרומוזומי מין XY), אשכים פנימיים ומאפיינים חיצוניים טיפוסיים נקביים: איברי מין חיצוניים נקביים, חזה נקבי טיפוסי ומראה טיפוסי נקבי.
אם פטינו הייתה נתונה לבדיקות אימות מין ויזואליות וגינקולוגיות – היא הייתה עוברת אותן בהצלחה.
עקב ה-AIS שמתבטא בעמידות לאנדרוגנים, גופה לא היה מסוגל לעבד את הטסטוסטרון שייצרה, ומומחה לאתלטיקה טען כי "היא נפסלה בגלל יתרון שלא היה לה".
למאבקה התגייס הגנטיקאי הפיני מהמחלקה לרפואה גנטית של אוניברסיטת הלסינקי, אלברט דה לה שאפל.
דה לה שאפל פרסם מחקר וחוות דעת לפיהם הבדיקות לאימות מין אינן מדויקות, אינן מוסריות ופוגעות בזכויות אדם, וקרא לביטולן.
לפי מחקרו, בדיקות לאימות מין כושלות בשני מובנים מרכזיים: בדיקות אלו אוסרות על השתתפות של נשים בתחרויות ספורט עקב אבנורמליות כרומוזומלית אף על פי שהדבר אינו מספק שום יתרון על פני נשים אחרות, ולכן החלטה זו מפלה שלא בצדק.
בנוסף טען כי בדיקות ויזואליות של נשים עם גוף מאוד שרירי ממחישות תפיסות חברתיות לגבי ביולוגיה ומגדר.
עשרים שנה אחרי שקלובקווסקה נפסלה בנסיבות דומות, פטינו הייתה הראשונה שהצליחה לערער על אמינות המבדקים האלו, ואמרה: "ידעתי שאני אישה.
בעיניים של המדע, של אלוהים והכי חשוב: בעיניים שלי.
אם לא הייתי ספורטאית, מעולם לא היו מטילים ספק בנשיות שלי".
מאבקה צלח בזכות תמיכתם של פעילי זכויות אדם, רופאים וגנטיקאים שהתנגדו לבדיקות לאימות המין בטענה שהן לא אמינות.
למרות הביקורת של דה לה שאפל ושל הקהילה המדעית, יו"ר הוועדה הרפואית של הוועד האולימפי, אלכסנדר דה מרוד, המשיך לשבח את הבדיקות לאימות מין, גם כאשר גורמים בתוך הוועד האולימפי החלו להטיל בהן ספק.
הוועד האולימפי וה-IAAF נאלצו להודות שאין בדיקה ביולוגית חד משמעית לקביעת מין, ולמרות זאת – הם המשיכו בהפרדה המגדרית.
בשנת 2005, פטינו אמרה: "הורו לי לזייף פציעה ולפרוש מהתחרות, אולם סירבתי, ואז המקרה שלי דלף לתקשורת, והדירו אותי מהמגורים, מענק הספורט שלי בוטל, וההישגים הספורטיביים שלי נמחקו מהרשומות.
חשתי אשמה ובושה, איבדתי חברים, איבדתי את הארוס שלי ואיבדתי תקווה וכוחות, אבל ידעתי שאני אישה, וידעתי שהשונות שלי לא מעניקה לי יתרון לא הוגן.
בקושי יכולתי להתחזות לגבר, יש לי חזה מפותח ואיבר מין נשי.
המקרה של פטינו היווה נקודת מפנה: פטינו, שלא ידעה שהיא אינטרסקסואלית עד הכישלון בבדיקה לאימות מין, הביאה לתשומת הלב הציבורית את ה-AIS, והדיון בתקשורת ערער את מעמדה של בדיקת גופיף בר והוביל בסופו של דבר לביטולה על ידי הוועד האולימפי וה-IAAF.
ה-IAAF מבטל את הבדיקות הגורפות לאימות מין
בשנת 1988, ה-IAAF החליט לנטוש את בדיקות גופיף בר ולשוב לבדיקות הגופניות אותן הנהיג בשנות הארבעים, אולם כנגד החלטה זו עלתה הביקורת כי מדובר בחזרה למצעדי העירום המשפילים.
בשנת 1990, סגן נשיא ה-IAAF, ארנה ליונגקוויסט (Arne Ljungqvist), יזם ועדה במונקו לבחינה מחודשת של הבדיקות לאימות המין בהשתתפות מומחים גינקולוגים, גנטיקאים, רופאי ספורט וספורטאיות.
ועדה זו הסיקה כי נשים הודרו מתחרויות ספורט שלא בצדק עקב בדיקות כרומוזום שגויות ובורות רפואית.
הוועדה המליצה שבדיקות אלו יופסקו.
בשנת 1992, בלחץ הקהיליה המדעית, ה-IAAF זנח את הבדיקות לאימות מין בטענה שאין בהן יותר צורך משום שבדיקות השתן לגילוי חומרים אסורים מתבצעות מול בודקים שיכולים להבחין בגברים מתחזים, וכן משום שבגדי הספורט המודרניים הם צמודים לגוף ולכן יהיה קל לזהות ניסיונות של גברים להתחזות לנשים.
בשנת 1990, במשחקי אסיה, שחקנית הוקי הודית נכשלה בבדיקות לאימות מין ונשללה ממנה הזכאות להתחרות.
בשנת 1993, ארבע ספורטאיות שהיו אמורות להשתתף במשחקי דרום-מזרח אסיה, נפסלו משום שלא עברו את הבדיקה לאימות מין.
לפי ראש הוועדה של משחקי אסיה: "שתי נשים כלל לא ידעו שהן לא נקבות עד שנאמר להן".
באליפות העולם באתלטיקה לשנת 1993, האצניות הסיניות הפגינו דומיננטיות רבה בריצות למרחקים ארוכים כאשר גרפו 6 מדליות זהב מתוך 9 אפשריות.
לאחר מכן, חלקן שברו שלושה שיאי עולם במשחקים הלאומיים של סין.
גורמים במערב פקפקו בהישגים אלו וחלקם אף פקפקו במגדר של אותן אצניות.
האצנית האמריקאית, פטיסו פלמר אמרה: "לרסק בצורה כזו את שיאי העולם זה משהו שדורש חקירה", והאצנית האמריקאית, מרי דקר, אמרה: "אם התוצאות האלו יאושרו, זה יהרוס את הספורט".
בשנת 1994, כמחאה על ביטול הבדיקות של ה-IAAF, 16 אתלטיות עלית (15 אמריקאיות ואחת דרום אפריקאית שקיבלה מאוחר יותר אזרחות אמריקאית) חתמו על עצומה להשבת הבדיקות.
העצומה כונתה 'Heinonen Sixteen' על שם ג'נט היינונן, עורכת מגזין בנושא אתלטיקה שטענה לזכות הבדיקות לאימות מין.
הספורטאיות הביעו חשש מניצול ומתחרות לא הוגנת וטענו כי יש להן את הזכות להתחרות מול ספורטאיות מאותו המין, ושהן זקוקות להגנה בנושא זה משום שאין חפיפה ביולוגית בין גברים לנשים.
האתלטיות שחתמו על העצומה דרשו להשיב את הבדיקות הוויזואליות, במיוחד בתחרויות בינלאומיות בהן מונח הרבה על הכף (יוקרה, כסף, מדליות).
הגנטיקאי הבריטי, מלקולם פרגוסון סמית, לא הופתע מההתנגדויות שעלו בעצומה נגד ביטול הבדיקות לאימות מין.
הוא טען כי הציבור אינו בקיא בביולוגיה האנושית וחוסר בקיאות זה המשולב עם עמדות רשמיות של גופי ספורט, גורם לבלבול.
לדבריו, יש לנצל קולות מחאה אלו כדי לחנך את הציבור והספורטאים בנושא.
הוועד האולימפי הבינלאומי, הסתייג מההחלטה של ה-IAAF לזנוח את הבדיקות לאימות מין, והמשיך לבצע בדיקות אלו בטענה כי הן הכרחיות על מנת לאתר גברים המתחזים לנשים.
בשנת 1991, שורה של גופים רפואיים ומדעיים הגישו לוועד האולימפי הצהרת התנגדות למבדקי אימות המין.
באותה השנה, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לזנוח את בדיקות גופיף בר ולעבור לבדיקת אימות מין אחרת שנקראת PCR.
בעוד בדיקת גופיף בר התמקדה בניסיון להוכיח את הנקביות, בדיקת ה-PCR התמקדה בניסיון להוכיח את אי הזכריות (באמצעות ניסיון איתור של כרומוזום Y).
נשים לא נדרשו יותר להוכיח שהן נקבות, אלא נדרשו להוכיח שהן לא זכרים.
בפברואר 1992, לפני פתיחת המשחקים האולימפיים, 22 גנטיקאים צרפתים שלחו מכתב לוועד האולימפי הבינלאומי בדרישה לבטל את הבדיקות לאימות מין בטענה שהן לא מובילות לתוצאות חד משמעיות ולא אתיות.
לדרישתם הצטרפו מומחים לספורט, ארגוני רפואה שונים והקונפדרציה הנורווגית לספורט, שהתנגדה לבדיקות לאימות מין ואסרה אותן בשנת 1994 בנורווגיה.
למרות התנגדויות הקהיליה המדעית, בדיקת ה-PCR נכנסה ליישום באולימפיאדת אלברוויל בשנת 1992, אולם גם שיטה זו שלא הייתה מדויקת ולא אובייקטיבית, הניבה תוצאות כוזבות.
באולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992, מתוך 2406 ספורטאיות שנבדקו, 16 ספורטאיות נכשלו בבדיקה.
ל-11 ספורטאיות מתוכן נמצא הכרומוזום Y בבדיקה, ולחמש ספורטאיות נמצא הגן SRY (ארבע מתוכן לא עברו את הבדיקה הגינקולוגית, ואחת בחרה לא להגיע לבדיקה).
כל הנשים שנכשלו בבדיקה, גדלו כל חייהן כנשים, והיו למעשה אינטרסקסואליות.
בשנת 1996, באולימפיאדת אטלנטה, 8 נשים מתוך 3387 נשים שנבדקו – זוהו כזכרים ונכשלו בבדיקה.
לשבע מתוכן היה AIS (נולדו עם אשכים פנימיים ואיברי מין חיצוניים נקביים) ולשמינית היה מחסור ב-5 אלפא רדוקטאז.
לאחר שעברו בדיקות לאימות מין נוספות, הוועד האולימפי התיר לכל הנשים הללו להתחרות במשחקים.
ביטול הבדיקות הגורפות לאימות מין
בשנת 1999, האצנית האמריקאית בת ה-56, קטי ג'גר, השתתפה באליפות העולם באתלטיקה למבוגרים, ושברה את השיא העולמי בריצת 100 מטר בקטגוריית הגיל שלה.
יריבתה חשדה בה שהיא גבר בגלל גופה השרירי, וג'גר נדרשה לעבור בדיקות לאימות מין, זאת על אף שיש לה שני ילדים ביולוגים.
את הבדיקות היא עברה בהצלחה.
בתקופה זו, יותר ויותר ועידות התכנסו בעולם כדי להתנגד לבדיקות לאימות מין, ובשנת 1997, הפדרציה האירופאית לג'ודו ביטלה את הבדיקות לאימות מין.
לאחר לחץ הולך וגובר מצד הקהילה המדעית ומצד הספורטאיות עצמן, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי ביוני 1999 לבטל את הבדיקות לאימות מין, ומאולימפיאדת סידני בשנת 2000 לא נערכו יותר בדיקות גורפות לאימות מין.
יו"ר הוועדה הרפואית של הוועד האולימפי, ארנה ליונגקוויסט, טען בשנת 1999 כי הוועד האולימפי הבינלאומי ביטל את הבדיקות לאימות מין משום שאין שיטה מדעית לאימות המין ולכן הבדיקות לא מסוגלות לעמוד במטרות של אימות מין.
עוד טען כי אף על פי שהבדיקה הוויזואלית הוצעה כדרך היחידה לאמת מין, יכולותיה לאמת מין הופרכו מדעית.
לדבריו, הסיקור התקשורתי של ספורטאי העלית וכן הבדיקות לאיתור סמים מספיקים כדי למנוע מגברים להתחזות לנשים.
בשנת 2000, 29 מתוך 34 התאגדויות ספורט בינלאומיות ביטלו את הבדיקות לאימות מין.
בדיקה פרטנית עשויה לכלול הערכה של אנדוקרינולוג, גינקולוג, פסיכולוג ומומחה לזהות מגדרית.
מדיניות זו סופגת ביקורת לפיה הבדיקות לאימות מין למעשה נמשכות, גם אם לא באופן גורף.
לפי האמנה האולימפית, מטרת הספורט האולימפי היא לשרת את האנושות על ידי קידום הרמוניה ושלום בין האומות.
עוד מצוין באמנה כי העיסוק בספורט הוא זכות אדם, וכי יש לאפשר לכל אדם שוויון הזדמנויות בהשתתפות בספורט ללא אפליה.
איסור קטגורי על ספורטאים אינטרסקסואלים מלהשתתף בספורט האולימפי, מהווה הפרה של עקרונות אלו.
למרות הביקורות מהקהילה המדעית ומהקהילה לזכויות אדם נגד הבדיקות לאימות מין, הן נמשכו עשרות שנים.
קיימת הסכמה לפיה אין אפשרות להגדיר מין ומגדר באופן מוחלט, וכי תוצאות הבדיקות לאימות מין לא אמינות ולכן ניתן לפרש אותן לא כהלכה בקלות.
בנוסף, לאורך השנים, הבדיקות לאימות מין היו כרוכות בקשיים לוגיים, טכניים, ביולוגיים ואתיים, וספגו ביקורות לפיהן הן מפרות את זכויות האזרח וזכויות האדם לפרטיות.
אף על פי שמטרת הבדיקות לאימות מין הייתה להגן על הספורטאיות מפני גברים המתחזים לנשים - מטרה זו לא הושגה ואף גבר מתחזה מעולם לא נתפס.
בנוסף, הבדיקות לאימות מין הדירו לא רק נשים אינטרסקס אלא גם נשים טרנסג'נדריות משום שהן נשענו על תפיסה בינארית לפיה זכרים הם גברים ונקבות הן נשים.
הבדיקות לאימות מין יצרו קושי בעולם הספורט והציבו את ההגדרות המסורתיות של מין ומגדר בבחינה מחודשת.
אף על פי שגופי הספורט ניסו להצדיק את ההפרדה המגדרית הבינארית באמצעות המדע, המדע כשל ביכולתו להצדיק הפרדה זו.
ההנחה של גופי הספורט הייתה שקיים הבדל ברור בין גברים לנשים, אולם כל שיטה שנעשה בה שימוש לאמת את מין הספורטאיות נכשלה ביכולתה לספק הגדרה ברורה של הקטגוריה 'נקבה', והצביעה על ספקטרום רחב של צורות מיניות שונות.
מנתונים מתועדים, ידוע על 13 ספורטאיות שנכשלו בבדיקות גופיף בר לאורך השנים, אולם משום שתיעודים רבים מבדיקות לאימות מין חסרים, קשה להעריך את המספר המדויק של ספורטאיות שכשלו בבדיקות לאימות מין לאורך השנים.
מקרים שעוררו סקנדל זכו לתיעוד, אולם במהלך השנים, אלפי נשים נבדקו בביתן ולא קיים תיעוד של בדיקות אלו.
בנוסף, חלק מהספורטאיות נכשלו בבדיקות לאימות מין שנערכו להן ברמה המקומית על ידי ארגוני ספורט לאומיים, ולכן מלכתחילה נמנע מהן להגיע לבדיקות לאימות מין של תחרויות בינלאומיות.
למרות זכותן לערער – רוב הנשים שכשלו בבדיקות העדיפו לא לעשות כן.
המאמנים והרופאים הנחו אותן לפרוש במקום להתמודד עם ההשפלה הכרוכה בבירור נוסף במסגרת ערעור.
ככל הנראה, ספורטאית אחת מכל 400 ספורטאיות, נפסלה מהתחרויות האולימפיות עקב כישלון בבדיקה לאימות מין.
ברוב המקרים, הנשים נפסלו שלא בצדק.
לפי אונסק"ו, אין לעשות שימוש בנתונים הגנטיים של הפרט באופן שיפר את זכויות האדם ואת כבוד האדם ויוביל לסטיגמה עליו.
הפרקטיקה של הבדיקות לאימות מין חושפת את הספורטאיות למידע גנטי רגיש (שלעיתים רבות הן לא ידעו על אודותיו, ולא ביקשו לדעת אותו) שלו יש פוטנציאל להשלכות קשות על חיי הספורטאיות במרקם החברתי והמשפחתי שלהן, לרבות נידוי.
הבדיקות לאימות מין כשלו במטרה לשמה נועדו, והן גרמו לעגמת נפש, למבוכה, לביזוי ולהשפלה בקרב הספורטאיות שכשלו בהן, שנתפסו כאבנורמליות וכפריקיות של הטבע.
לעיתים, הספורטאיות כלל לא היו מודעות להיותן אינטרסקס, והן גילו זאת רק אחרי שנכשלו בבדיקה.
לספורטאיות שכשלו בבדיקות לאימות מין נגרם נזק רב שכלל שלילה לא מוצדקת ומפלה של הזכאות להתחרות ומשום כך איבוד הקריירה.
בנוסף, נגרם לספורטאיות נזק פסיכולוגי רב מההתעסקות הציבורית בתוצאות הבדיקות שלהן שבא לידי ביטוי במשבר זהות מגדרי ומיני חמור, במחיר חברתי כבד ואף בגילויים של דיכאון ואובדנות.
אינטרסקסואליות בספורט לאחר עידן הבדיקות הגורפות לאימות מין
לאחר עשרות שנים בהן הבדיקות לאימות מין נערכו באופן גורף לכל הספורטאיות, הן בוטלו על ידי ה-IAAF בשנת 1992 ועל ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשנת 1999. למרות זאת, גופי ספורט אלו שמרו לעצמם את הזכות לבצע בדיקות לאימות מין פרטניות על בסיס חשד להונאה מגדרית.
בשנת 2006, במסגרת משחקי אסיה, זכתה האצנית ההודית, שאנטי סונדרג'ן, במדליית כסף בריצת 800 מטר.
לאחר הזכייה, הועלו חשדות לגבי מינה, היא נדרשה לעבור בדיקה לאימות מין, נכשלה בה וזכאותה להתחרות והמדליות שלה נשללו ממנה לצמיתות.
סונדרג'ן נבדקה על ידי ארבעה רופאים מטעם ה-IAAF אולם אף גורם לא יידע אותה לגבי אופי הבדיקה והיא לא הבינה שהיא עוברת בדיקה לאימות מין.
במסגרת הבדיקה, היא עברה בחינה בעירום וכן נלקחה ממנה בדיקת דם.
אף אחד מהרופאים שבדק אותה לא דיבר את שפתה (טמילית), ובבדיקה לא נכח מומחה למגדר, זאת למרות הצהרתו של ה-IAAF כי בדיקות אלו יערכו בנוכחותו של מומחה למגדר.
סונדרג'ן לא ידעה איזו בדיקה עברה, מדוע עברה אותה ומה תוצאותיה.
רק כששבה להודו, גילתה דרך כלי התקשורת שהיא עברה בדיקה לאימות מין, שהיא נכשלה בה ושהמדליה שלה וזכאותה להתחרות נשללו ממנה לצמיתות.
הבודקים טענו שהיא זכר מבחינה קלינית וגנטית והוועד האולימפי טען שאין לה שום מאפיינים נשיים.
כל קרוביה בעולם הספורט נטשו אותה, ומדינת הודו הפגינה בושה מתוצאות הבדיקה והחליטה לא לתמוך בסונדרג'ן, אולם מדינת טאלי נאדו בדרום הודו תמכה בה, ונתנה לה פרס כספי עבור הריצה שהשתתפה בה.
עד לאותה הבדיקה, סונדרג'ן לא הייתה מודעת כלל למצבה האינטרסקסואלי.
בנערותה אמנם הרגישה שהיא שונה כשהחזה שלה לא התפתח וכשלא נערך לה הטקס הטמילי המסורתי שנערך לכל הנערות שמקבלות מחזור, אולם כל חייה היא גדלה כילדה, והזדהתה לאורך כל חייה הבוגרים כאישה.
עם פרסום תוצאות הבדיקה, היא הושפלה בציבור, ותשעה חודשים לאחר פרסומן ניסתה להתאבד בשתיית רעל ואמרה "אני שבורה לחלוטין מנטלית ופיזית".
מאוחר יותר התברר כי לסונדרג'ן יש AIS אולם למרות זאת, המדליה לא הוחזרה אליה והיא לא הורשתה לשוב להתחרות, זאת למרות העובדה שעשור לפני כן, באולימפיאדת אטלנטה, שבע ספורטאיות אינטרסקס עם AIS הורשו להתחרות באולימפיאדה.
באוגוסט 2009, במסגרת אליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, האצנית הדרום אפריקאית, קסטר סמניה, זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר
לאחר ניצחונה, הועלו חשדות לגבי המין שלה בקרב הציבור, התקשורת וגורמי ספורט.
מיד לאחר הריצה, ה-IAAF ערך לה בדיקה לאימות מין.
בנובמבר 2009, תוצאות הבדיקה הובילו את ה-IAAF להחליט להשעות את סמניה מהתחרויות.
אף על פי שתוצאות הבדיקה מעולם לא פורסמו על ידי גורמים רשמיים, התקשרות דיווחה כי סמניה היא אינטרסקס.
ביולי 2010, לאחר 11 חודשי השעיה, ה-IAAF התיר לסמניה לשוב להתחרות.
מקרה זה עורר סערה ציבורית ובינלאומית עזה.
בגיל 18, סמניה ניצחה באליפות העולם באתלטיקה באופן מכריע כשעברה את קו הסיום בפער גדול של 2.45 שניות מהאצנית שהגיעה למקום השני.
ניצחונה המכריע והמראה שלה עוררו מיד חשדות לגבי המין שלה, והעלו שאלות לגבי השתתפות נשים אינטרסקס בספורט עלית.
מיד לאחר התחרות, היריבות שלה החלו להפיץ שמועות לגבי המין שלה המתבססות על המראה שלה ולא על הביצועים שלה.
האתלטית, אליזה קסמה, אמרה על סמניה: "אנשים מהסוג הזה לא אמורים להתחרות איתנו.
האתלטית מריה סבינובה, שסיימה חמישית באותה התחרות, אמרה: "רק תסתכלו עליה" כדי להצביע על המראה שלה כגורם מספיק לעוררות חשד.
לאחר שהדיון הציבורי הוצת, התברר כי ה-IAAF דרש שסמניה תעבור בדיקות לאימות מין עוד לפני אליפות העולם לאתלטיקה בברלין.
לאחר שסמניה שברה את השיא הלאומי לנוער באליפות אפריקה, ה-IAAF הורה לרשויות בדרום אפריקה לבצע בה בדיקה לאימות מין.
סמניה לא הייתה מודעת לעובדה שהיא עוברת בדיקות לאימות מין ולכן הן התקיימו ללא הסכמתה.
אף על פי שהבדיקות בדרום אפריקה כללו בחינה גינקולוגית, הפקידים הסבירו לה שאלו בדיקות שגרתיות לאיתור סמים.
תוצאות בדיקות אלו לא היו חד משמעיות, וה-IAAF הורה על בדיקה חוזרת.
בדיקה נוספת לאימות מין נערכה לה יום לפני אליפות העולם באתלטיקה בבית חולים בברלין.
גם במקרה זה, סמניה לא הייתה לגמרי מודעת לאופי הבדיקות שעברה ולמטרתן, היא לא קיבלה ייעוץ לפני הבדיקה ולא הוסבר לה מה אופי הבדיקות.
יום לאחר בדיקה זו היא התחרתה באליפות בברלין וזכתה במירוץ.
מיד לאחר ניצחונה, ה-IAAF דרש מסמניה לעבור בדיקה לאימות מין.
גורמים רשמיים לא פרסמו פרטים לגבי הבדיקה שסמניה עברה לאחר המירוץ, אולם על פי דיווחים בתקשורת, סמניה הייתה נתונה לבדיקת אימות מין שנערכה שעתיים על ידי גינקולוג מומחה למגדר ואנדוקרינולוג שבחנו את איבר מינה וצילמו אותו.
על פי דיווחים בתקשורת, תוצאות הבדיקה הראו שסמניה היא אינטרסקסואלית עם אשכים פנימיים, ללא רחם ושחלות ושיש לה היפר-אנדרוגניות הגורמת לגופה לייצר פי שלושה יותר הורמוני אנדרוגן מהכמות הטיפוסית לנקבה.
לאחר הזכייה במירוץ, במקום לחגוג את ניצחונה, סמניה הושמה ללעג ולביזוי בתקשורת וברשתות החברתיות.
רבים הטילו ספק במין שלה בגלל המראה החיצוני וכינו אותה 'מתחזה'.
התקשורת התייחסה אל קולה הנמוך, אל גודל החזה שלה, אל השרירים ואל קו הלסת שלה.
פרשני ספורט לעגו למראה שלה, כינו אותה הרמאפרודיט ודרשו ממנה להשיב את המדליה ואת הפרס הכספי.
יו"ר הוועדה הרפואית של הוועד האולימפי, ארנה ליונגקוויסט, הציע להתייחס לאינטרסקוסאליות כפתולוגיה, ואל ספורטאיות אינטרסקס כספורטאיות חולות שיש לטפל בהן כשאמר: "ישנן ספורטאיות המזדהות כנשים, אולם יש להן בעיה רפואית שמקנה להן מאפיינים גבריים, ויש לאבחן את ההפרעה הזו ולטפל בה".