tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1956 יצא לאור הכרך הראשון של "ספר ירושלים" מראשיתה ועד חורבן הבית השני בעריכת מיכאל אבי-יונה ובהוצאת מוסד ביאליק והוצאת דביר.
כוונת העורכים הייתה להוציא לאור סדרת ספרים על תולדות ירושלים לדורותיה, מיום היותה לעיר ועד לזמננו.
בסופו של דבר לא יצאו ספרים נוספים בסדרה זו בידי העורכים והמוציאים הראשונים.
בשנות ה-80 קיבלה יד יצחק בן צבי את הזכויות להשלמת הוצאת הסדרה והמשימה הוטלה על "המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד יצחק בן צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים".
הספר מ-1957 שהוזכר לעיל כיסה חלקים גדולים מהספר "תקופת המקרא" של הסדרה החדשה ונשקל אם להתבסס עליו ולהרחיב ולעדכן אותו אולם לאחר דיונים בהנהלת הוצאת הסדרה לאור הוחלט לכתוב אותו מחדש.
כל ספר נערך במבנה אחיד שכולל:
נספחים (ביבליוגרפיה, איורים, מפות, מפתח אישים ומקומות)
ספרי הסדרה (לפי סדר הוצאה לאור)
סדר הוצאה כרונולוגישם הספרתקופהתיאורעורכיםכותביםשנת הוצאהקישור ל"כותר"עטיפה1התקופה המוסלמית הקדומה638–1099הספר מתאר תקופה שראשיתה כיבוש העיר בידי הערבים ב-638 וסיומה בהקמת ממלכת ירושלים הצלבנית.
תקופה המתאפיינת בגידול האוכלוסייה של שלוש הדתות המונותאיסטיות.
תקופת השלטון הרומי הפוליתאיסטי והקמת איליה קפיטולינה.
התקופה הכנענית ותקופת השופטים (האלף ה-3 לפנה"ס והאלף ה-2 לפנה"ס).
ספר לילדייך - ספר על השואה באירופה 1939-1945 הוא ספר מחקר על השואה ותקופת הנציונל-סוציאליזם שיצא לראשונה ב-1998 בשפה השוודית.
הספר, שנכתב על ידי סטפן ברוכפלד ופול א.
לוין, משמש ביותר מעשרים מדינות כחלק מהמאמץ שלהם לחנך על השואה.
הוא משמש לרוב על ידי מורים ותלמידים מחטיבת הביניים ועד לסמינרים לתולדות השואה וללימודי רצח עם.
הספר פורסם במקור בשוודית ותורגם לשפות רבות.
הספר הוזמן על ידי ממשלת שוודיה כחלק מקמפיין חינוכי לאומי ללמד אזרחים שוודים על השואה.
זה היה הפרויקט הגדול הראשון שיזם ראש ממשלת שוודיה לשעבר Göran Persson בשנת 1997. במהלך דיון פרלמנטרי ביוני 1997, יזם פרסון מסע הסברה על השואה, כולל מה באמת קרה ואיזה ערכים ועמדות הובילו אליה.
הפרויקט קיבל את השם "היסטוריה חיה".
הספר מציג עובדות על השואה ומנסה להסביר כיצד היא התרחשה.
גם בצורה כרונולוגית וגם באופן נושאי.
ספר יהושע, המכונה גם הכרוניקה השומרונית, הוא חיבור היסטורי שומרוני שמוקדש ברובו לתולדות עם ישראל בימי יהושע בן נון, אם כי חלקים אחרים שלו נוגעים בתקופות מאוחרות יותר בתולדות השומרונים, עד המאה ה-4 לסה"נ.
לחיבור שני נוסחים: אחד בעברית שומרונית והשני בערבית.
ספר יהושע השומרוני אינו גרסה משוכתבת של ספר יהושע שבמקרא, אם כי הוא מתבסס בחלקו על ספר יהושע שבתרגום השבעים.
לחיבור זה אין מעמד קנוני בקרב השומרונים.
אף על פי שחלק גדול מתאר מסורות מקבילות לאלו של ספר יהושע המקראי, הוא שונה מאוד מספר זה הן בצורתו והן בתוכנו.
הספר הקדוש היחיד אצל השומרונים הוא תורת משה, והם אינם מכירים בשאר התנ"ך.
למרות זאת, ספר יהושע השומרוני נחשב במסורת השומרונית לספר חשוב ביותר.
השומרונים מאמינים שספר זה מכיל מידע היסטורי מדויק ומהימן.
הספר מחולק לחמישים פרקים, ומכיל, לאחר סיפורי יהושע, תיאור קצר של תולדות ישראל לאחר מות יהושע (החופף במידה לספר שופטים) ועד הקמת משכן שילה על-ידי עלי הכהן, לאחר שעזב את שכם.
אירוע זה, שלא נזכר במקרא, תופס מקום חשוב במסורת השומרונית ומתואר כזה שיצר את הקרע בין היהודים לבין השומרונים.
ששת הפרקים האחרונים בספר דנים בגלות בבל ובתולדות השומרונים עד לבבא רבא (מנהיג העדה השומרונית במאה ה-4), ובתוך כך מקיף אירועים כמו כיבושי אלכסנדר מוקדון, והמרד נגד אדריאנוס.
הטקסט מדגיש לאורך כל הטקסט את האמונה בקדושת הר גריזים, מקום המקדש השומרוני; לדוגמה, קטע אחד מכנה את גריזים "המקום הנבחר" ומתאר את המקדש שנבנה שם לאחר השלמת כיבוש כנען.
במחקר בן זמננו, מקדש השומרונים בהר גריזים מתוארך למאה ה-5 לפנה"ס לכל המוקדם, זמן רב לאחר ימי ההתנחלות (המתוארכים לתקופת הברזל א'), ונחרב בידי יוחנן הורקנוס במאה ה-2 לפנה"ס.
כתב היד עליו התבסס ג'וינבול בכתיבת המהדורה שלו היה רכושו של יוסף יוסטוס סקאליגר, שלפי הנראה השיג אותו מהקהילה השומרונית במצרים ב-1584. מאוחר יותר, הוא נחקר על ידי יוהאן היינריך הוטינגר, שתיאר אותו בשני חיבורים: "" (1644) וב-"" (1657).
שני כתבי יד נוספים הגיעו מאז לאירופה, והם נמצאים במוזיאון הבריטי ובטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
תרגום לאנגלית של הספר, על בסיס הטקסט של ג'וינבול, נעשה בידי אוליבר טרנבול קריין ().
הנוסח הערבי של ספר יהושע השומרוני התחבר בין המאה ה-14 ל-16. הדפוס הראשון של הספר מבוסס על כתב יד ערבי שנכתב באלפבית השומרוני, עם תרגום ללטינית והקדמה ארוכה מאת המזרחן ההולנדי תיאודור וילם ג'וינבול (ליידן, 1848).
נוסח עברי שומרוני יצא לאור בשנת 1908 על ידי משה גסטר, רב וחוקר יהודי יליד רומניה.
ג'וינבול, בהקדמה למהדורתו, טען שספר יהושע השומרוני הוא פרי יצירתו של מחבר יחיד, שפעל, לכל המאוחר במהלך המאה השלוש-עשרה.
הוא ביסס את מסקנתו על העובדה שהכרוניקן השומרוני אבו אל-פתח, שכתב את חיבורו הידוע ב-1355, שאב חומר רב מספר יהושע השומרוני.
ספר זה צוטט גם בידי ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי (מת בשנת 1441).
חוקר נוסף, קריין, שפרסם מהדורה של ספר יהושע השומרוני בשנת 1889, תמך בדעה זו וכתב על כך במבוא לספרו.
ג'וינבול הניח שמחבר ספר יהושע השומרוני ליקט את המידע מארבעה מקורות – מקור עברי-שומרוני (עליו התבסס לצורך כתיבת 24 הפרקים הראשונים, המספרים את תולדות עם ישראל בימי יהושע בן נון) ושלושה מקורות בשפה הערבית.
המקור העברי-שומרוני מבוסס על תרגום השבעים של ספר יהושע.
עותק עברי של סיפורו של שאובאק (פרקים כ"ז עד קס"ז בספר) הוכנס לחיבור "ספר יוחסין" של האסטרונום היהודי אברהם זכות (1452–1514) על ידי שמואל שולם , שסיפר כי מצא אותו בכרוניקה שומרונית (אותה כינה "ספר זכרונות של כותים"), שם נאמר שקטע זה נלקח ממדרש יהודי.
דומה כי שולם העתיק קטע זה מספר הכתוב בערבית, שכן הוא בלבל בין המילים יניח לנביח (ينيح במקום نبيح), בלבול שניתן להסביר רק בשל הסתמכותו על טקסט בערבית, שהוא כנראה ספר יהושע השומרוני.
קטע זה הועתק משולם לאחר מכן על ידי גדליה אבן יחיא, ב"שלשלת הקבלה", ועל ידי ראובן הושקי, ב"ילקוט ראובני" שלו (ערך "דברים").
ספר נְחֶמְיָה הוא אחד מספרי התנ"ך, אך על פי החלוקה המסורתית הוא נחשב כחלק מספר עזרא ולא כספר בפני עצמו.
הספר עוסק ברובו בשיקומו של היישוב היהודי בארץ ישראל על ידי השבים לארץ בתקופת ראשית בית המקדש השני, בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס.
רוב הספר מתואר מנקודת מבטו של נחמיה בן חכליה, ראש יהודי הארץ באותה תקופה, שמונה על ידי השלטון הפרסי; שאר הספר מכיל תעודות שונות על התקופה (רשימת העולים, האמנה, מפת ההתיישבות), סגנון זה קיים גם בספר עזרא.
ספר זה לא נקרא בציבור באף חג בלוח השנה היהודי, אך קטעים ממנו משולבים בתפילה.
נחמיה בן חכליה, שר המשקים של המלך ארתחשסתא, בשנת עשרים למלכותו נפגש בחודש כסלו עם חנני, אחד מאחיו, ושומע ממנו על כך ששיבת ציון בידי זרובבל ועזרא עדיין לא בנתה את חומות ירושלים ההרוסות ושהעם נתון במצב נוראי.
הידיעה מזעזעת את נחמיה והוא מתחיל להתענות ולהתוודות בדומה לדניאל בפרק ט',
בהמשך, בחודש ניסן, נחמיה מגיש יין למלך והמלך שואלו למה נפלו פניו.
נחמיה מתאר כמה פוגעת בו הידיעה שירושלים חרבה.
המלך נותן לו להיות הפחה מטעמו על יהודה וללכת לעזור לשיבת ציון.
נחמיה מבקש גם חומרים ומשאבים כדי לעזור ליהודים, והמלך נותן לו ומקציב לו זמן לשהות בירושלים (בפרק י"ג יתברר שנחמיה חוזר, באופן זמני, לשירות המלך לאחר שתים עשרה שנה בירושלים.
נחמיה מגיע לארץ ומשתקע בירושלים למשך שלושה ימים.
אחרי שלושה ימים נחמיה קם בלילה עם בהמתו ומסייר בחורבות חומת ירושלים.
בבוקר מסביר נחמיה ליהודים שצריך לבנות מחדש את חומות ירושלים ומסביר להם שיש להם יכולת ומשאבים.
כאשר סנבלט, טוביה וגשם שומעים על ההתרחשות הם באים ומתלוננים לנחמיה, והוא עונה להם שאל להם להתערב בבניית ירושלים.
העם בונה את חומות ירושלים בשיתוף פעולה מרשים כשכל משפחה אחראית על בניית חלק מסוים בחומה.
סנבלט טוביה וגשם לועגים לעם הבונה אך כאשר הם רואים שהבנייה מתקדמת ומצליחה הם מחליטים לחבל בה ולפגוע ביהודים, הדבר נודע לנחמיה והוא מחמש את בוני החומה כך שיוכלו לעסוק בבניית החומה ובד בבד להגן על העיר ובוניה, וכך מסכל את מזימת סנבלט.
נחמיה עובר לספר על הפן הכלכלי - רוב תושבי ירושלים עניים ונאלצו למכור את בניהם ובנותיהם לעבדות אצל היהודים העשירים.
נחמיה רב עם העשירים, מוכיח אותם ואומר להם שלא יעשו כן יותר כדי שלא תיווצר רעה מהפרש המעמדות והם מסכימים ומשתפים איתו פעולה.
החומה הושלמה אבל עדיין לא בנו את השערים.
סנבלט וגשם שולחים לנחמיה שיעשו פגישה בכפירים בבקעת אונו, נחמיה מבין שזאת תרמית כדי שהם יוכלו להתנקש בו ומסרב בטענה שעדיין יש לו עבודה בעיר.
אחרי חמש פעמים שהוא דוחה את השליח, השליח חוזר עם איגרת פתוחה בה כתוב שסנבלט וגשם יודעים שהתוכנית של נחמיה להפוך למלך היהודים בירושלים וגם יש נביאים (נביאי-שקר) שאומרים שזה יקרה, נחמיה דוחה אותם בטענה שהם מפחדים ממנו ולכן מפיצים עליו שקרים.
נחמיה בא אל בית שמעיה בן דליה בן מהטיבאל הנביא (נביא שקר שקיבל תשלום מסנבלט להפחיד את נחמיה) הוא אומר לנחמיה שיברח להיכל ושם יתחבא כי בלילה באים להורגו.
נחמיה מבין מדבריו של שמעיה שהוא נביא שקר כי אסור למי שאינו לוי או כהן להיכנס להיכל סתם (נחמיה לא היה משבט לוי).
נחמיה עונה לשמעיה "האיש כמוני יברח" מצד היותו המנהיג מה שיחליש את רוח העם בברחו "ומי כמוני אשר אבוא אל ההיכל וחי לא אבוא".
נחמיה מתפלל שה' יזכור לרעה את סנבלט, טוביה ונועדיה הנביאה ושאר נביאי השקר שניסו ליירא אותו.
בכ"ה אלול, לאחר חמישים ושניים ימים, נשלמת בניית החומה.
עם זאת, רבים משרי יהודה הם בעלי ברית ושבועה או חתנים של טוביה, וטוביה מנצל זאת כדי לנסות ולהחליש את נחמיה.
ישובה של ירושלים ורשימת העולים בימי זרובבל
נחמיה מציב את השערים וממנה את חנני אחיו ואת חניה שר הבירה על השערים של ירושלים.
נחמיה מחליט שיש לדאוג להגירה חיובית אל העיר ירושלים מכיוון שהיא עיר גדולה בשטחה ומצומצמת באוכלוסייתה.
לצורך כך נחמיה בודק את ספר היחס שמונה את כל העולים בימי זרובבל (בדומה לעזרא ב').
בהמשך נחמיה יוזם מעבר של 10% מיהודי הארץ לתוך העיר ירושלים.
לאחר חזרה על רשימת היחס שמופיעה כמעט מילה במילה ב מסופר על קריאת עזרא את התורה מול המון העם בראש השנה.
עזרא מקריא בפני העם את התורה תוך שהלוויים מסבירים ומתרגמים לעם, וכל זאת מהזריחה ועד חצות היום.
קריאת התורה גורמת צער גדול לקהל (כנראה משום שמבין שלא שמרו את התורה עד כה כפי שהיו צריכים) שמתחיל לבכות.
נחמיה, עזרא והלוויים מעודדים את העם ומבקשים מהם לחגוג את היום מכיוון שמדובר ביום חג.
גם למחרת ראש השנה העם מגיע לשמוע את דברי התורה והם מגלים שהתורה ציוותה לחגוג במהלך החודש השביעי בסוכות.
העם מתחיל להקים סוכות, דבר שלא עשו בהמוניהם מימי יהושע בן נון.
העם ממשיך לשמוע את דברי התורה בכל ימי החג וחוגג בסופו את שמיני עצרת.
העם מתחרט על נישואיו לנשים הנוכריות.
הלוויים מתפללים לאלוהים ומזכירים את חסדיו איתם ואת חטאיהם שלהם משחר היותם לעם ועד עתה.
לבסוף הם מציינים את מצבם הרע מבחינה מדינית ומבחינה כלכלית בהווה.
לאחר וידוי זה ראשי העם וראשי המשפחות כורתים אמנה שבה הם מצהירים על נאמנותם לאלוהים ולתורתו.
כמו כן, הם מפרטים מצוות מסוימות שהם מתחייבים להן תחת המצב השלילי עד היום בכל הקשור לקיומן (כפי שניתן לראות בספרי חגי; מלאכי; עזרא ונחמיה.
המצוות הבולטות באמנה הן הקפדה על מצוות השבת, התרחקות מהנשים הנוכריות, הקפדה על מתנות הכהונה והלווייה והבאת קרבן עצים.
העם בראשות נחמיה ועזרא חוגג את חנוכת החומה בשירה ובניגונים וקורבן תודה מיוחד.
שוב קוראים בתורה על הצורך להתרחק מהמואבים והעמונים ואכן העם נבדל מהעמים הזרים.
נחמיה חוזר לספר על קשיים ביישום חיי התורה בקרב העם: אלישיב הכהן הגדול ממשיך בקשריו עם טוביה ואפילו נותן לו לשכה בבית המקדש; העם לא העניק ללוויים את מתנותיהם מהיבול; חילול שבת המוני בירושלים וקיום מסחר בשבת וכן המשך הנישואין לעמים הזרים.
נחמיה מתאר כיצד התמודד עם התופעות הללו ואת תוכחותיו למעורבים במעשים האלה.
ספר נחמיה כהמשך לספר עזרא
בדברי חז"ל לא נחשב ספר נחמיה כספר בפני עצמו, אלא הוא המשך של ספר עזרא ושני הספרים נחשבים כספר אחד במנין 24 ספרי התנ"ך, שהחלוקה ביניהם היא מלאכותית, (בדומה לחלוקה המלאכותית של ספר שמואל ל 2 חלקים אליו מתייחסים חז"ל כספר אחד לכל דבר).
פעמים רבות מציינים מפרשים מתקופת הראשונים את ספר עזרא כמקור לפסוקים שמקורם למעשה בספר נחמיה, עובדה המעלה תמיהה אם לא מביאים בחשבון את העובדה ששני הספרים נחשבים כספר אחד.
החלוקה לשני ספרים היא מאוחרת יותר ומתחילה בתרגום הוולגטה.
גם מלשון הכתוב עצמו מוכח שמחבר ספר נחמיה איננו מחבר ספר עזרא, כאשר רואים שספר נחמיה חוזר לעסוק בקורות עזרא שכבר כתב את קורותיו בעצמו בספרו.
הוכחה נוספת היא שיש נושאים רבים שחוזרים ונכתבים בספר נחמיה אף על פי שכבר נכתבו בספר עזרא, כגון רשימת העולים מבבל.
הגמרא מבארת שהסיבה שספר נחמיה לא התייחד כספר בפני עצמו היא משום שהחזיק טובה לעצמו ואמר "זכרה לי אלוהי לטובה" כמה פעמים במהלך הספר כהשתבחות על מעשיו הטובים.
סיבה נוספת היא משום שכאשר תיאר את פועלו כפחה הגון, הזכיר בכך את הפחות הראשונות עד אותו הזמן וכך הוציא את דיבתם רעה.
גם הגמרא מציינת פסוק המובא בספר נחמיה כמובא בספר עזרא, וכן בקרב יהודי ימי הביניים נחשב ספר נחמיה כחלק מספר עזרא, ורש"י מציין על מספר פסוקים שנמצאים בנחמיה כחלק מספר עזרא.
הספר נכתב בתחילת ימי בית שני, וסוף הספר מתאר מאורע שהתרחש בשנת שלושים ושתים למלך ארתחששתא (היו ארבעה מלכים בעלי שם זה, שני הראשונים מלכו יותר מ-32 שנה).
בתארוך המסורתי מקובל לזהות את המלך כארתחששתא הראשון, ולתארך את זמן גמר כתיבת הספר, לפי רוב הדעות המסורתיות, לשנת ג'תל"ח (348 לפנה"ס).
מזווית המחקר, הספר מציב אתגרים רבים לתארוך בעקבות נקודות ציון היסטוריות ושימוש בביטויים המתאימים לתקופות שונות.
השערות שונות מתארכות חלקים שונים של הכתיבה על פני טווח רחב של זמן - מהמאה ה-6 לפני הספירה, ועד למאה ה-2 לפני הספירה.
חלקים שונים בטקסט לא יכלו, מזווית התפתחות השפה, להיכתב לפני שנת 515 לפני הספירה, וחוקרים רבים מתארכים את עיקר המאורעות למחצית השנייה של המאה ה-4 לפני הספירה, ולכל המוקדם למאה ה-5 לפני הספירה.
נקודת המוצא במחקר, הנתמכת בממצאים רבים, היא שהספר הזה, כשאר ספרי התנ"ך, נוצר בהדרגה, כאשר סופרים שונים בתקופות שונות הוסיפו וערכו חלקים שונים בספר, זאת לאורך מאות שנים, עד להגעתו לגרסה שאנו מכירים היום.
ספר נחמיה נכתב ככלל על ידי נחמיה עצמו, ורוב הספר מסופר בגוף ראשון.
עם זאת, יש מקומות בהם נחמיה מוזכר בגוף שלישי, מה שמעלה את האפשרות שנחמיה לא כתב חלקים אלו, והם הוכנסו לספר מאוחר יותר, ייתכן שעל ידי אנשי כנסת הגדולה.
לאפשרות זו של עריכה מאוחרת לספר, ניתן למצוא חיזוק בעובדה שהוזכרו בספר שמות אנשים כמי שחיו בימי דריווש השני.
על פי גישה זו, יש לתארך את עריכת הספר לכל המוקדם, לתחילת המאה ה-4 לפנה"ס.
תיאור חומות ירושלים בספר נחמיה
מהלך החומות מוסכם בדרך כלל על החוקרים, אך רק שרידים של מספר שערים התגלו, ויש עדיין חילוקי דעות לגבי מיקום השערים ששמם נמסר בספר.
למעשה, תיאורי מהלך החומות בספר נחמיה הם מהמקורות העיקריים להשערת המיקום היחסי של השערים והמגדלים, וזאת מכיוון שהתיאורים עוקבים באופן רצוף אחר אתרי החומה (בסיבוב כנגד השעון בפרק ג ומדרום לצפון בפרק י"ב).
שַׁעַר הַצֹּאן בצפון הר הבית שימש כנראה להבאת בעלי חיים לקורבן במקדש, ואולי לכן אֶלְיָשִׁיב הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל הוא שקיבל את האחריות על בניית החומה באזור זה.
שַׁעַר הַדָּגִים, המוזכר גם ב, מזוהה לרוב עם שַׁעַר אֶפְרַיִם המוזכר ב.
הדרך שיצאה מהשער הובילה כנראה לנחלת אֶפְרַיִם והתפצלה גם מערבה לכוון יפו משם אולי הובאו הדגים לשוקי העיר.
שַׁעַר הַגַּיְא הוביל מערבה מעיר דוד לכוון ה"גיא" העובר מאזור שער שכם של היום ודרך רחוב הגיא בעיר העתיקה (אזורים שהיו מחוץ לחומות בימי נחמיה) ויורד ממערב לעיר דוד עד לנחל קדרון.
קראופוט בחפירות מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל הבריטית שרידי שער מתקופת בית ראשון עם שרידי מגדלים משני צדדיו (בערך בנקודה 4 במפה).
שער זה מזוהה על ידי רבים כשער הגיא.
שַׁעַר הָאַשְׁפֹּת שימש כמקום לשפיכת האשפה של העיר (מטה למדרון בכיוון גיא בן הינום הטמא).
ממיקומו היחסי בתיאור חלקי החומה בנחמיה ג נראה שהשער אמור להימצא בדרום עיר דוד.
שַׁעַר הָעַיִן היה סמוך לבְּרֵכַת הַשֶּׁלַח שבתוך החומה ששימשה גם להשקיית גַן הַמֶּלֶךְ ממזרח לחומה הסמוכה.
הבריכה נמצאת ליד היציאה של נקבת השילוח שבנה חזקיהו לקראת המצור של אשור (ממעיין הגיחון שנסתם ועד בריכת השילוח - ראו .
בסמוך לשרידי שער כאן נמצאו מדרגות חצובות אל מחוץ לחומה - אולי "המַּעֲלוֹת הַיּוֹרְדוֹת מֵעִיר דָּוִיד".
מקומו של שַׁעַר הַמַּיִם שנוי במחלוקת.
ב הוא מופיע כנמצא ממזרח למגדל היוצא (מבית המלך העליון שבדרום הר הבית), ב הרחבה ("הָרְחוֹב") שמול השער מוזכרת כמקום כינוס העם לשמיעת התורה, וב הוא מוזכר כמצפון לשַׁעַר הָעַיִן.
מקום השער במפה שכאן עוקב אחרי דעתו של עמיחי מזר לפיה נמצא שער המים בחומה המזרחית סמוך למעיין הגיחון.
המעיין נסתם מאות שנים לפני ימי נחמיה (ומימיו הוסבו לנקבת ולבריכת השילוח) וספק אם בכלל היה ידוע אז, אבל ייתכן שהקשר של השער למי הגיחון שרד בשמו הקדום של השער.
אחרים ממקמים את שַׁעַר הַמַּיִם במזרח הר הבית - כשער פנימי של מתחם המקדש סמוך לבית המלך.
החוֹמָה הָרְחָבָה שמזכיר נחמיה היא כנראה החומה שהקיפה את אזור הגבעה המערבית (העיר העליונה, או אולי שכונת ה"מִּשְׁנֶה").
לפי עדויות ארכאולוגיות והיסטוריות היה האזור ממערב לעיר דוד מוקף בחומה לפחות מימי החשמונאים (כלומר כמה מאות שנים לאחר ימי נחמיה) אך לא היה מיושב יישוב עירוני לפני ימי החשמונאים.
השכונה נקראה העיר העליונה בידי יוסף בן מתתיהו (בספרו - מלחמת היהודים).
בעקבות חפירות באזור העיר העתיקה שנערכו אחרי 1967 התגלה קטע מחומה רחבה באזור הצפוני של קו החומה המשוער כפי שהוא מופיע במפה להלן.
קטע החומה שהתגלה הוא מתקופת בית ראשון וקו החומה המשתמע ממנו נפגש עם הר הבית באזור המתאים לנקודה בה מציין נחמיה עצמו את מיקומה של חומה רחבה.
עובדות אלה חיזקו את ההשערה שאזור העיר העליונה היה מוקף חומה כבר מימי בית ראשון אך לא היה מיושב אז עדיין ביישוב עירוני צפוף.
אחת ההנחות היא שחזקיהו הקים את החומה הרחבה כחלק מהביצורים שבנה כהכנה למצור האשורי - בניסיון להגן על אזור פרזות כפרי סמוך לעיר.
יש המשערים שהעיר העליונה היא שכונת ה"מִּשְׁנֶה" בירושלים המוזכרת למשל ב או כמקום מושבה של חֻלְדָּה הנביאה.
ספר מְלָכִים הוא אחד מספרי הנביאים בתנ"ך, האחרון שעוסק בתיאור כרונולוגי של קורות עם ישראל.
הספר מתאר את ימי מלכי ישראל ומלכי יהודה, מעשיהם והאירועים בארץ בתקופתם, מימיו האחרונים של דוד המלך ועד חורבן בית המקדש הראשון.
בין הנביאים הבולטים המופיעים בספר ניתן למנות את אחיה השילוני, אליהו ואלישע.
על פי מסורת חז"ל, הספר כולו נכתב על ידי ירמיהו הנביא.
לדעת חוקרים רבים הספר מבוסס על ההיסטוריה הדויטרונומיסטית שנכתבה בימי יאשיהו, ועל הגרסה המעודכנת שלה (Dtr2) שנכתבה לאחר חורבן בית ראשון.
ספר מלכים מתאר את התקופה בה שלטו מלכים בממלכת יהודה וישראל.
אך ספר זה אינו מתחיל בראשית ימי המלוכה אלא רק בשלהי ימיו של דוד המלך (בסביבות שנת 965 לפנה"ס).
הוא מסתיים בחורבן בית ראשון (586 לפנה"ס), כליאתו של המלך הגולה יהויכין, ולבסוף שחרורו בידי מלך בבל.
סדר ימי השלטון של המלכים איננו מדויק ומלכים שונים מלכו בתקופות חופפות.
ייתכן שבן ואביו שלטו יחד בתקופות מעבר או שמספר שנות המלוכה עוגל ואיננו מדויק.
כמו כן ייתכן שמידע ממספר מקורות השתבש ונוצרו סתירות.
חלוקת הספר למלכים א' ומלכים ב' אינה מקורית, אלא חלוקה טכנית נוצרית שמקורה בתרגום השבעים (שם נחשב הספר לספר אחד עם ספר שמואל, וחולק לארבעה חלקים עקב אורכו.
במסורת היהודית הספר נחשב תמיד כספר אחד.
בתנ"ך קורן חזרו למבנה המקורי – בין מלכים א' למלכים ב' אין הפסקה בכלל, אך מטעמים שימושיים צוין בצד "מלכים ב'".
הכתוב נחלק רעיונית לשישה חלקים:
ממלכת ישראל המאוחדת בימי שלמה המלך ( – ).
פילוג הממלכה לממלכות יהודה וישראל ( – ).
תולדות ממלכות יהודה וישראל ביחד עד חורבן ממלכת ישראל ( – ).
תולדות ממלכת יהודה בנפרד עד חורבן ממלכת יהודה ( – ).
אחרית ימי דוד (): אדוניה, בנו של דוד, מנסה להפוך את עצמו ליורש העצר.
דוד מכריז על בנו האחר שלמה כיורש.
צוואת דוד (): דוד מצווה על בנו שלמה להרוג את יואב בן צרויה ואת שמעי בן גרא.
דוד מת ושלמה עושה כמצוותו.
חלום שלמה בגבעון (): אלוהים מתגלה אל שלמה בחלום, והלה מבקש ממנו יכולת להבדיל בין טוב לרע.
משפט שלמה (): שתי נשים שטענו כל אחת לאימהות על ילד באות אל שלמה, ובתרגיל מבריק הצליח שלמה לחשוף מי מהן היא האם האמיתית ומי המתחזה.
בניית המקדש (-): שלמה מורה לייבא עצים מחירם מלך צור ולהכין כלים מזהב לשם בניית בית המקדש הראשון.
חנוכת המקדש (): שלמה חונך את בית המקדש בטקס מפואר.
מלכת שבא (): מלכת שבא באה לפגוש את שלמה בארמון כדי לנסותו בחידות.
תיאור עושרו של שלמה והיקף מסחרו.
חטאי שלמה (): שלמה חוטא בריבוי נשים ובנישואין לנשים נוכריות ובניית מזבחות לעבודה זרה.
לאחר מכן מגיע תיאור 'שטניו' של שלמה: בן הדד האדומי, רזון בן אלידע הארמי וירבעם בן נבט משבט אפרים.
רחבעם מלך יהודה, ירבעם מלך ישראל ופילוג ממלכת ישראל המאוחדת (): עשרת השבטים בהנהגת ירבעם פורשים מהממלכה המאוחדת עקב עול המיסים של רחבעם בן שלמה.
איש האלוהים מיהודה והנביא מבית אל (): איש האלוהים מיהודה המבקר את ירבעם אומר שהוא לא ישתה כל עוד הוא נמצא בבית אל.
הנביא מבית אל משכנע אותו לעשות כן, וכעונש מומת איש האלוהים.
מסע שישק (): אחיה מוסר לירבעם נבואה על סופו של בית ירבעם.
שישק מלך מצרים, המזוהה עם שושנק הראשון, פולש ליהודה ובוזז את אוצרות המקדש.
אביה, אסא ויהושפט מלכי יהודה, נדב ובעשא מלכי ישראל ומלחמת אסא ובעשא (): בעשא, משרי צבאו של נדב בן ירבעם, מדיח אותו בהפיכה, מנסה להילחם עם אסא מלך יהודה אך נאלץ להפסיק את מלחמתו לאחר שאסא משחד את מלך ארם לתקוף את בעשא בגבולו הצפוני.
אלה, זמרי, תבני ועמרי מלכי ישראל (): זמרי מדיח מהמלוכה את אלה, בנו של בעשא.
זמרי חושש שעמרי שר הצבא ידיח אותו, ומתאבד.
תבני מנסה להשתלט על המלוכה לאחר מות זמרי, אך עמרי מדיח אותו.
אחאב מלך ישראל והבצורת בתקופת אחאב (): בימיו של אחאב, בנו של עמרי, מתחילה בצורת.
אליהו מגיע לנהר הירדן ושם עורבים מביאים לו לחם ובשר באורח נס, חרף הבצורת.
האישה מצרפת (): אליהו מגיע לעיר צרפת.
שם הוא פוגש אישה אלמנה שמספקת לו לחם בעת שהותו אצלה.
באורח נס, השמן והקמח של האישה לא נגמרים עד תום הבצורת.
כמו כן, אליהו מרפא את בנה הגוסס של האישה.
אליהו ונביאי הבעל בכרמל (): אליהו מתחרה על הר הכרמל עם נביאיו של האל בעל בשאלה איזה אל יוריד אש מהשמים על הקורבן שהוקרב לו.
לאחר שאליהו מנצח הוא שוחט את 450 נביאי הבעל בנחל קישון.
אליהו בנקרת הצור (): אליהו מגיע להר סיני ומתלונן שעם ישראל עזב את אלוהים ועל רדיפתו בידי איזבל.
לאחר מראה נבואי יוצא דופן אלוהים מורה לו למשוח את חזאל למלך על ארם, למשוח את יהוא למלך על ישראל ולמשוח את אלישע בן שפט לנביא תחתיו..
מלחמות אחאב בבן הדד (, ): אחאב מלך ישראל מנצח פעמיים את בן הדד מלך ארם בקרב.
במלחמה השלישית נהרג אחאב כדברי הנביא מיכיהו בן ימלה.
כרם נבות (): המלך אחאב חושק בכרמו של נבות היזרעאלי, ואיזבל אשתו מעלילה עליו עלילה כך שיוצא להורג.
אליהו מנבא לאחאב נבואה על מפלתו עקב חטאו, ואומר לו: "הרצחת וגם ירשת?".
אחזיה ויורם מלכי ישראל ובעל זבוב (): אחזיה בן אחאב, מלך ישראל החדש, נפצע בצורה קשה ושולח שליחים לאל בעל זבוב שבעקרון כדי לשאול אם יחיה או ימות.
אליהו מנבא לו שימות כעונש על ששלח לשאול בעבודה זרה ולא באלוהים.
אחזיה אכן מת ויורם אחיו מולך תחתיו מכיוון שלא היו לאחזיה בנים משלו.
עליית אליהו לשמיים (): אליהו עולה לשמיים ליד נהר הירדן ברכב אש וסוסי אש.
בני הנביאים מנסים לחפש את אליהו לאחר עלייתו, ללא הצלחה.
מעיין אלישע (): תושבי יריחו מבקשים מאלישע שירפא את המים הלא טובים שבעירם, וכך נעשה.
אלישע והדובים (): בדרכו לבית אל, נערים קוראים לאלישע "עלה קירח".
בתגובה אלישע מקלל אותם וה' שולח שתי דובות מן היער שהורגות 42 נערים.
מלחמת ישראל ויהודה במואב (): מישע מלך מואב מורד בישראל, שמגייסת את אדום ויהודה למלחמה נגדו.
בדרכם להילחם נתקלים הכוחות במחסור במים, ואלישע מסייע בהשגתם.
המלחמה מתחילה בצורה טובה לצבא ישראל אך נגמרת ללא הכרעה.
נס אסוך השמן (): הנביא אלישע מגדיל באורח נס את כמות השמן שהייתה לאישה שנצטרכה לשלם את חובותיה.
האישה השונמית (): הנביא אלישע פוגש אישה חשוכת ילדים ומבטיח לה כי יוולד לה בן.
מקץ שנה נולד לה בן אך הוא נפטר בילדותו, ואלישע מחיה אותו.
נס הנזיד (): אלישע מרפא נזיד רעיל.
נס השובע () בזמן רעב מביא איש אחד כתרומה לבני הנביאים שעם אלישע כמות לחם קטנה יחסית שבדרך נס משביעה את ציבור התלמידים הגדול שאף הותירו משבעם.
חטא גיחזי (): נעמן, שר הצבא של ארם, מתרפא מצרעתו באמצעות טבילה בירדן, כעצת אלישע.
אלישע מסרב לקחת תמורה מנעמן, אך משמשו, גיחזי, מבקש תמורה כספית שלא בנוכחות הנביא.
אלישע שידע מכך מעניש את אלישע שתדבק בו ובזרעו צרעת נעמן.
נס הצפת הגרזן (): תלמידי אלישע הולכים לכרות עצים ליד הירדן ולפתע גרזנו של אחד מהם נופל למים.
התלמיד מזדעק שהגרזן האבוד נלקח בהשאלה.
אלישע זורק חתיכת עץ לנהר והגרזן צף.
ארבעת המצורעים (-): מלך ארם מנסה ללכוד את אלישע אך חייליו נכשלים ותחת זאת אלישע לוכד אותם בתוך שומרון, בירת ישראל, ולאחר מכן משחרר אותם.
לאחר זמן מה, הארמים מטילים מצור כבד על שומרון ואלישע מנבא שהמצור ישוחרר במפתיע והרעב יסתיים.
ובאמת הארמים בורחים לפתע מן המערכה לאחר שנדמה להם שמלך ישראל שכר צבאות זרים נגדם.
העם מתחיל לבזוז את המאכלים שהשאירו הארמים ולמוכרם בזול, כנבואת אלישע.
חזאל מלך ארם (): אלישע מגיע לדמשק ומודיע לחזאל שהוא יהיה המלך הבא על ארם.
חזאל חוזר לבן-הדד השני מלך ארם שגסס באותו זמן והורג אותו ומולך תחתיו.
יורם ואחזיה מלכי יהודה (): שני מלכיה הבאים של יהודה, בנו ונכדו של יהושפט, נלחמים באדום ובארם.
יהוא מלך ישראל ומרד יהוא (-): יהוא, משרי הצבא של יורם מלך ישראל, מורד בו והורגו.
הוא הורג גם את אחזיה מלך יהודה.
עתליה מלכת יהודה והמלכת יואש (): לאחר מות בנה אחזיה לוקחת אימו את השלטון בכוח.
יהושבע אחות אחזיה מחביאה את יואש, בנו היחיד של אחזיהו שנותר בחיים.
עתליה נרצחת ויהוידע הכהן מכתיר את יואש במקומה.
יואש מלך יהודה (): יואש בן אחזיה מחזק את בדק הבית בבית המקדש, כשחזאל מלך ארם עולה עליו יהואש משלם לו מאוצרות מקדש כדי להרחיקו.
נרצח בידי עבדיו על מיטתו.
יהואחז ויואש מלכי ישראל (): בנו ונכדו של יהוא בהתאמה נלחמים בארם במהלך תקופת מלכותם.
אלישע מנבא ליואש נבואת ניצחון על ארם ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
אמציה מלך יהודה ומשל החוח והארז (): אמציה מתגרה ביואש מלך ישראל וקורא לו להילחם פנים אל פנים.
יואש מזהיר את אמציה שלא לתקוף אותו.
אמציה אינו שועה לקריאותיו אלה של יואש, והלה מנצח את אמציה בקרב.
ירבעם השני מלך ישראל (): מלך ישראל החדש, בנו של יואש, מצליח להרחיב את גבולות ארצו.
עוזיהו ויותם מלכי יהודה (, ): מלך יהודה החדש, בנו של אמציה, חולה בצרעת, בנו יותם משמש כעוצר במקביל לחיי אביו ומכהן בתפקיד לאחר מותו.
זכריה, שלום, מנחם ופקחיה מלכי ישראל (): תקופת אי-יציבות עוברת על ממלכת ישראל.
זכריה, בנו של ירבעם השני והאחרון בשושלת יהוא, מודח בהפיכה.
לגורל דומה זכו כל המלכים שבו אחריו, פרט למנחם.
פקח מלך ישראל, אחז מלך יהודה ומלחמת פקח ואחז (): ארם-דמשק וישראל תוקפות את יהודה וצרות על ירושלים.
אחז מלך יהודה מצליח לשחד את תגלת פלאסר, מלך אשור, כדי שיציל אותו.
הושע מלך ישראל וחורבן ממלכת ישראל (): הושע ממונה למלכה החדש של ישראל מטעם אשור, ומורד בה כעבור כמה שנים.
ממלכת ישראל נכבשת על ידי תגלת פלאסר מלך אשור, ומפסיקה להתקיים כמדינה ריבונית.
חזקיהו ומסע סנחריב (-): חזקיהו, בנו של אחז, הורס את מקומות הפולחן ברחבי ממלכת יהודה.
סנחריב עולה על יהודה ולוכד את הערים הבצורות.
לאחר תפילות ופנייה לנביא ישעיהו בן אמוץ צבא אשור חווה מגפה מסתורית והעיר ירושלים ניצלת מחורבן.
לאחר מכן מסופר על מחלתו הקשה של חזקיהו, תפילתו לאלוהים והארכת חייו בחמש עשרה שנה.
מנשה ואמון (): מנשה, בנו של חזקיהו, בונה מחדש את מקומות הפולחן ברחבי הממלכה שהרס אביו ועובד עבודה זרה.
הנביאים מנבאים כי יהודה תיחרב.
אמון ממשיך את מורשת אביו מנשה.
עבדיו מתנקשים בחייו לאחר זמן קצר בשלטון.
יאשיהו, מציאת ספר התורה והרפורמה (-): יאשיהו עורך רפורמה דתית מקיפה והורס שנית את מקומות הפולחן ברחבי הממלכה כדי לרכז את הפולחן במקום אחד.
יאשיהו לבסוף מוצא את מותו בקרב מול פרעה נכה.
יהואחז (): יהואחז מומלך לאחר מות אביו יאשיהו.
המצרים אוסרים את יהואחז וממנים על יהודה את אחיו יהויקים, ככל הנראה כדי למנות מלך שתומך במצרים לעומת הבבלים.
ממלכת יהודה משתעבדת לבבל אך מורדת בה.
נְבוּכַדְנֶאצַּר מלך בבל שולח את צבאו כדי לדכא את המרד.
יהויכין וגלות יהויכין (): נְבוּכַדְנֶאצַּר מלך בבל כובש את יהודה ומגלה את האליטה.
הוא ממנה את אחיו של יהויקים ודודו של יהויכין - צדקיהו - על יהודה.
צדקיהו וחורבן ממלכת יהודה (-): ממלכת יהודה מורדת שוב בבבל ונכבשת באופן סופי.
לאחר מצור של שנה וחצי העיר נפרצת ומתרחש חורבן בית המקדש הראשון וגלות בבל.
גדליהו בן אחיקם () - נבוכדנאצר ממנה את גדליהו על שארית העם שלא גלתה.
ישמעאל בן נתניה מזרע המלוכה מתנקש בגדליה, וכך חלק הארי של העם יורד למצרים מחשש שהבבלים יאמינו שהם פותחים במרד חדש.
אחרית דבר () - כדי לא לסיים את הספר בצורה שלילית מובאת אחרית דבר על אוויל מרודך שהוציא את יהויכין מכלאו ונתן לו כבוד יותר משאר המלכים הגולים.
ניכרת אחידות בעריכת הספר לכל אורכו.
מופיעה רשימה מפורטת של מלכי שתי המלכויות, כשלגבי כל מלך מצוין באיזו שנה למלכות המלך המקביל לו (בממלכה השנייה) הוא עלה למלוכה (סינכרוניזְם).
אצל מלכי יהודה מצוין שם אם המלך וברוב המקרים מצוין מקום קבורתו ותקציר מפעולותיו.
ייתכן שמלכים מסוימים הקפידו לתעד את קורותיהם יותר מאחרים, ועל כן אלו נשמרו ומופיעים ביתר פירוט בספר מלכים.
כאלו הם דברי ימי אחאב, חזקיהו ויאשיהו.
מרבית הנאמר כתוב בפרוזה בסגנון תיאורי-תיעודי, אך הכתוב משלב גם קטעי שירה, פתגמי חכמה ודברי מוסר.
הסיפורים הם מגמתיים ובאים להוכיח שקיים קשר בין התנהגות העם לבין מתנת המלוכה, שקיבל העם לאחר שנים רבות של בקשות משמואל וקודמיו.
תקופה המלוכה נחשבה בעיני העם לתקופה של שגשוג מדיני, ביטחון ושלום, וכן הכרה פוליטית בריבונות הלאומית של העם ובסמכותו של המלך כריבון שלו.
הרוצה לדעת עוד על תולדות כל מלך מופנה על ידי הכתוב לספרי "דברי הימים למלכי יהודה" ו"דברי הימים למלכי ישראל".
ספר דברי הימים למלכי ישראל לא שרד עד ימינו, והוא כנראה המקור העיקרי לנאמר בספר מלכים על מלכי ישראל.
באשר לספר דברי הימים למלכי יהודה, יש סוברים שהוא עצמו ספר דברי הימים המקראי, לפני עריכתו בידי אנשי ראשית בית שני.
מקורות אחרים הם כנראה ספרים שתיעדו את תולדות הנביאים, כמו אליהו ואלישע.
ניתן ללמוד עוד על תולדות המלכים השונים מידיעות המופיעות בספר "דברי הימים" המקראי, וכן בספרים ירמיהו וישעיהו, שבהם מופיעים לעיתים תעתיקים מילה במילה של הנאמר ב"ספר מלכים", ופעמים נראה שהכתוב בדברי הימים מתכתב עם ספר מלכים ומפרש אותו אפילו מילולית.
חלק מנביאי תרי עשר ליוו גם הם את תקופת בית ראשון.
בתעודות אשוריות ובבליות, חלקן בעברית, אפשר ללמוד עוד על תולדות המלכים, בעיקר אלו האחרונים מבין מלכי יהודה, ידיעות שאינן חלק מתוכנו של ספר מלכים.
בתקופה שבין פילוג הממלכה לבין גלות ממלכת ישראל, הספר מתמקד בעיקר בתולדות ממלכת ישראל ונביאיה, ובאופן מועט בתולדות ממלכת יהודה.
המפנה בספר לעיסוק המרכזי בממלכת יהודה, מתרחש אחרי חורבן ממלכת ישראל.
המושג סיבתיות כפולה הוטבע על ידי חוקר המקרא יחזקאל קויפמן שהתמודד עם חלקים מההיסטוריוגרפיה המקראית בספר יהושע בהתייחסו למלחמות כיבושי הארץ.
מושג זה מנמק אירועים המתרחשים במציאות באמצעות שתי סיבות: האחת, ריאלית הקשורה לפעילותם האנושית של בני האדם, והאחרת לרצונו של אלוהים והנהגתו את ההיסטוריה.
דוגמאות לסיבתיות כפולה בספר מלכים
הרב אלסטר טוען שהשתלשלות האירועים ההגיונית בדרך של שרשרת סיבות ותוצאות מוסברת היטב על רקע מעשיו של רחבעם.
המניעים למעשיו תלויים בנסיבות שבהן פעל ובאישיותו, כפי שהיא מתגלה במהלך הסיפור.
אך לצד ההתרחשות הריאלית, המקרא מוסיף ומספר שהפילוג נעשה על פי רצון האל: רחבעם נענש על פי תורת הגמול, בשל חטאי שלמה אביו שליבו לא היה שלם עם אלוהים:
לפי הכתוב בברייתא, ירמיהו הוא זה שכתב את ספרו, ספר מלכים ואת מגילת איכה.
על פי ברייתא זו עמדתם של חז"ל היא שמחבר הספר הוא ירמיהו הנביא, שחי באותה תקופה בה מסתיימת הכרונולוגיה הארוכה של ספר מלכים, היינו חורבן הבית ורצח גדליהו בן אחיקם.
מנחם בולה, בפירוש דעת מקרא לספר, ביסס דעה זו על הקבלות ספרותיות בינו ובין ספר ירמיהו.
קיימים קווי דמיון רעיוניים וסגנוניים המשותפים לספר מלכים ולספר ירמיה, אך יש הסוברים כי אין די בקווי הדמיון הללו להוכיח כי ירמיה חיבר את ספר מלכים.
בניגוד למה שנכתב בברייתא האמורה, חוקרי מקרא סוברים כי הספר נערך וחלקיו חוברו במחצית השנייה של תקופת גלות בבל.
תקופת המאורעות המתוארים בספרי מלכים היא ממחצית המאה העשירית ועד שחרור המלך יהויכין מכלאו של מלך בבל בשנת 561 לפנה"ס, באמצע גלות בבל.
אך נראה שכותב הספר השתדל לסיים אותו בנימה חיובית, ובהנחה שכתב בסופו את האירוע המעודד האחרון שהכיר, ניתן להסיק שהספר נכתב לפני הכרזת כורש בשנת 538 לפנה"ס (שהרי זהו אירוע מעודד הרבה יותר), אם כי ייתכן שהספר עבר עריכות נוספות גם לאחר התאריך הזה.
המחבר של חלק הארי בספר מלכים מזוהה עם האסכולה הדויטרונומיסטית, האסכולה שהייתה אחראית לכתיבתו של ספר דברים.
נקודת מפתח בחקר המקרא הוא הסיפור של מציאת ספר התורה בימי יאשיהו, בפרק כ"ב של ספר מלכים ב'.
בסיפור נאמר בכך רומז הכתוב לריכוז הפולחן במקום אחד.
קריאות דומות אנו רואים גם בספר דברים: כך ניתן לחזק את זיקתו מחברו של ספר דברים לזו של ספר מלכים.
ההשפעות הדויטרונומיסטיות בספר באות בעיקר בתיאורי המלכים, שבהם משתמש המחבר במבנה קבוע: .
מאוחר יותר, בא המחבר לדרג את המלך, מבחינת נאמנותו לאלוהים:
עבור מלכי יהודה משתמש המחבר, בדרך כלל, בנוסח הזה: .
כך נאמר על כל המלכים עד ליאשיהו, שכן יאשיהו היה זה שביטל את המצב של ריבוי מקומות הפולחן והסיר את במות הפולחן, וכך ריכז את בירושלים.
הביטוי "עשה הישר בעיני ה'" מופיע למכביר גם בספר דברים, למשל: .
הביטוי מופיע בספרים דברים, מלכים ודברי הימים גרידא, שעה שהאחרון מעתיק את הנוסח מתוך ספר מלכים.
קשר זה מחזק אף הוא את זיקת מחברו של ספר דברים לספר מלכים.
עבור מלכי ישראל משתמש המחבר, בדרך כלל, בנוסח הזה: .
חטאותיו של ירבעם בן נבט הן, לדברי המחבר, הקמת שני מקדשים: אחד בדן ואחד בבית אל.
בכך שרר בממלכת ישראל מצב של ריבוי מקומות פולחן.
זוהי מגמה המנוגדת לריכוז הפולחן, שאליה שאפו המחברים מהאסכולה הדויטרונומיסטית.
משום כך, עשו מלכי ממלכת ישראל הרע בעיני ה', לדברי המחבר.
נוסחת הסיכום המקובלת לדברי ימי המלכים היא, בדרך כלל, כזאת: .
בכך רומז המחבר לספר דברי הימים למלכי יהודה.
ספר זה כנראה לא היה ספר דברי הימים הנמצא בתנ"ך אף הוא, אם כי, ככל הנראה, כרוניקות מלכותיות של המלכים בשתי הממלכות שבהן השתמש המחבר.
לפי המחקר האקדמי של המקרא ושל תקופת המקרא, ספרי יהושע עד מלכים הם בעיקרם חלק מן ההיסטוריה הדויטרונומיסטית שמקובל להניח כי נכתבה בימי המלך יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס.
ספר מלכים מתיישב בדרך כלל עם הממצאים הארכאולוגיים וההיסטוריים, פרט למחלוקת על קיומה אי פעם של ממלכה כלל-ישראלית ("הממלכה המאוחדת") של שאול, דודו ושלמה, וממילא גם על פילוגה בימי רחבעם וירבעם.
ספר מלכים מתמקד תכופות באידאולוגיה הדתית שלו, ולמרות שמרבית האירועים המתוארים בו אומתו על ידי מקורות חיצוניים, הוא עוסק פחות בהקשר ההיסטורי המלא של האירועים; הקשר זה ניתן לשחזור על ידי המקורות ההיסטוריים החיצוניים.
כמו כן הוא מציג את ישראל ויהודה כממלכות מפותחות באותה מידה, בעוד שהעדות הארכאולוגית מראה כי ממלכת יהודה פיגרה מאד אחרי ממלכת ישראל בשלבי התפתחותה.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה מלכים (2024) בהפקת ערוץ הטלוויזיה הברזילאי Record TV.
ספר מקבים א', נקרא גם בשם ספר חשמונאים א', הוא אחד מן הספרים החיצוניים המספר על מרד החשמונאים בממלכה הסלאוקית, ועל ימיה הראשונים של ממלכת החשמונאים, תקופה התחומה בין גזירות אנטיוכוס לבין עלייתו של יוחנן הורקנוס.
שני ספרי המקבים, ספר מקבים א' וספר מקבים ב' נכתבו סמוך לתקופת מרד החשמונאים.
נראה שמקבים א' נכתב בעברית בארץ ישראל, על ידי מחבר שהכיר היטב את המקומות שעליהם כתב.
לעומת זאת, ספר מקבים ב' הוא ספר שנכתב ככל הנראה בפזורה היהודית מחוץ לארץ ישראל, כנראה במצרים, בשפה היוונית.
המקור העברי של הספר אבד, ושרד רק התרגום ליוונית.
הספר מהווה מקור היסטורי חשוב ביותר להכרת התקופה.
מעמדו של הספר בדתות השונות
הקתולים והיוונים אורתודוקסים מקבלים את הספר כקאנוני, וכוללים אותו בביבליה שלהם.
ואילו ביהדות הוא נחשב אחד הספרים החיצוניים ולא הוכלל בתנ"ך.
גם הפרוטסטנטים קיבלו את העמדה היהודית: תחילה הוכלל הספר בקאנונים הפרוטסטנטיים בחלק נפרד, עם יתר החיצוניים, אך הושמט כליל מרוב ההוצאות במאה ה-19.
הסופר הנוצרי הקדום אוריגנס העיד במחצית ה-1 של המאה ה-3 על קיומו של טקסט עברי מקורי של הספר, וכתב תעתיק יווני של שמו: Σαρβηθσαβαναιελ ("סַַרְבֵֵת סָבָנַיְאֵל") או Σαρβηθ Σαρβαν[ε]ελ ("סרבת סרבניאל").
המילים הללו הן בוודאי מילים עבריות שנשתבשו, ככל הנראה בידי המעתיקים.
לתעתיק חסר-הפשר הוצעו פירושים רבים בידי חוקרים.
נראה שיש הסכמה רחבה אודות חלקו השני של השם, "סרבניאל".
שם זה כולל את המילה "אל", ועל בסיס זה הוצעו השערות כגון "ספר בית שר בני־אל".
יש הסבורים כי שם זה כולל את השורש ס-ר-ב, ויש הקושרים אותו לנאמר בתלמוד הירושלמי: "יהויריב – יה הריב עם בניו על שמרו וסירבו בו".
אל משמרת יהויריב השתייך מתתיהו הכהן, ועל פי זיקה זו הועלתה ההשערה ששם הספר היה "ספר בית סרבני אל".
לפי השערה אחרת, השם "סרבנאל" הוא רק צורה אחרת של השם "יהויריב", שכן השורש הארמי ס-ר-ב מקביל לשורש העברי ר-י-ב, והכוונה היא לחשמונאים, בהיותם צאצאי יהויריב.
הצעה אחרת משחזרת את חלקו הראשון של השם למילה "שרביט", כלומר שבט: "שרביט סרבנאל", כלומר משפחת סרבנאל; "שרביט בני אל", כלומר שלטון בני אל, ככינוי לחשמונאים; "שרביט סרבני אל" – שבט המכה את הסרבנים באל, כלומר המורדים בו.
הצעות נוספות שהועלו: "שר בית בני חיל" ו"שר/י בית אל".
לדעת אברהם כהנא, התעתיק ביוונית ככל הנראה נשתבש מן השם "שר[י] בית־[ישר]אל".
אך אף אחד מהשמות לא התקבל כהסבר משכנע.
גם הירונימוס דיווח, סמוך לשנת 400, שכתב-יד עברי של הספר היה מצוי תחת ידו.
הם מכונים כך בכתבי היד של התרגום היווני למקרא, הספטואגינטה, ושמם שאול מכינויו של יהודה המקבי.
ייתכן שהשם ניתן לספר מקבים א על ידי המתרגם שלו ליוונית, אולם סביר יותר שניתן על ידי המעתיקים או העורכים של קובץ הספטואגינטה, ואולי אף אלה הנוצרים.
בספרות העברית של ימי הביניים (ספר יוסיפון, עזריה מן האדומים ואחרים) נקרא הספר בשם "ספר החשמונאים".
אולם לשם "חשמונאי", המופיע במסורת חז"ל (בצורה "חשמונַי") ונזכר גם על ידי יוסף בן מתתיהו, אין זכר בארבעת ספרי המקבים, ולכן לדעת מנחם שטרן (כמו גם לדעת המתרגם אברהם כהנא), לא ייתכן שהספרים נקראו בשם "חשמונאים" בעת העתיקה.
אלא שגם השם "מקבים" בלשון רבים אינו מופיע בספרים עצמם וגם לא במקורות יהודים עתיקים אחרים.
זמן חיבורו שנוי במחלוקת בין החוקרים.
המקדימים קובעים אותו לזמן המרד עצמו.
בצלאל בר כוכבא כתב ש"הספר נחתם סמוך לשנת 129 לפנה"ס".
יש כאלו המקדימים אותו לזמן יוחנן הורקנוס הראשון (135 לפנה"ס ואילך), ואלו המסתמכים על הפסוקים המסיימים של הספר, אף מאחרים אותו לתקופה של אלכסנדר ינאי (103 לפנה"ס ואילך).
לדברי מנחם שטרן, אילו נתחבר הספר לאחר הפיכת המדינה החשמונאית למלוכה (בזמן יהודה אריסטובולוס, 104–103 לפנה"ס), סביר כי המחבר אוהד-החשמונאים לא היה כותב באופן נלהב כל כך אודות המשטר הרפובליקני הרומי.
לא ידוע מתי תורגם הספר ליוונית, אולם ודאי שהתרגום נעשה לא יאוחר מהמאה ה-1 לספירה, מאחר שיוסף בן מתתיהו השתמש בו בספרו "קדמוניות היהודים".
חלוקת הספר לפרקים ולפסוקים נעשתה לא לפני המאה ה-13, ככל הנראה בידי סטפן לאנגטון, ארכיבישוף קנטרברי.
על פי רוב החוקרים הספר נחשב למדויק מאוד.
ניכר במחבר שהכיר את הטופוגרפיה של הארץ, וציין נקודות ציון מדויקות, ומהלכים צבאיים מפורטים של קרבות המכבים, שרק מי שנחשף לשטח יכול היה לתאר.
על פי בצלאל בר כוכבא נראה כי המחבר השתתף בכמה קרבות, או לפחות היה עד ראייה להם, בשל התיאור המפורט של מהלכי הקרב בקרב אמאוס ובקרב בית זכריה, ותיאור פרטים אותם ניתן לאמת.
ייתכן שלגבי תקופת יונתן ושמעון, המחבר השתמש כבר ביומן-חצר רשמי.
ריבוי התאריכים המדויקים לפי מניין בית סלאוקוס תומך בהשערה שהמחבר השתמש גם במקור חיצוני, במיוחד בפרקים י–טז, בהם מתוארים באופן מפורט אירועים חיצוניים הקשורים בתולדות בית המלוכה הזה.
הבסיס לספירה על פי המניין הרשמי של הממלכה היה סתיו 312 לפנה"ס, אולם אצל הבבלים והיהודים התחילה הספירה מחודש ניסן 311 לפנה"ס.
לפי שיטתו של החוקר אליהו ביקרמן, שני המניינים הללו משמשים בספר: הראשון לגבי אירועים חיצוניים הנוגעים לכלל הממלכה, והשני לגבי אירועים יהודיים פנימיים.
על פי ברוך קנאל נראה שהספר נכתב על ידי היסטוריון רשמי של בית חשמונאי, וניכרת בו השפעה צדוקית.
כנהוג בספרי היסטוריה רשמיים, הפרטים הריאליים מדויקים; מאידך, תיאוריו מתאפיינים בחד-צדדיות, והוא מסתיר פרטים שונים שאינם תואמים את מגמותיו.
לדברי אוריאל רפפורט, מחברו של ספר מקבים א' היה ככל הנראה "סופר חצר" של בית חשמונאי, שכתב חיבור המציג את החשמונאים באור חיובי, מתוך אהדה לבני השושלת, ולא כיוון שנכפתה עליו הכתיבה.
רפפורט מתאר את המחבר כדיפלומט, כיוון שהוא מיטיב להתעסק במרד המכבים הן מהפן הצבאי והן מהפן המדיני.
הוא מוסיף ואומר כי המחבר ככל הנראה היה דובר יוונית, שכן היה עליו לתרגם תעודות ביוונית של השליטים היווניים באזור לשפה העברית שבה נכתב הספר.
אף שהיו נקודות שבהם המחבר לא דייק, בשל רצון להאדרה של החשמונאים, כמו הפרזה בגודל כוחות הצבא הסלאוקי (למעט קרב אלעשה), ותוכן הנאומים המפורטים של יהודה, שכנראה אינם אותנטיים, הרי שבשאר הנקודות כגון תיאור כוחות המורדים (למעט קרב אלעשה), השתלשלות הקרבות, והמהלכים ההיסטוריים, נראה שהמחבר דייק באופן מרבי.
על פי בצלאל בר כוכבא, חלק מתיאורי הקרבות כמו קרב בית זכריה וקרב אלעשה, ואף חלק מהקרבות של יונתן ושמעון, ראויים להימנות במיטב ההיסטוריוגרפיה הצבאית העתיקה.
לדברי מנחם שטרן, לספר יש ערך רב כמקור היסטורי ויש לו מקום נכבד "בשורה הראשונה של ההיסטוריוגרפיה העברית".
ספר מקבים א' מזוהה כבעל מגמה התומכת בשושלת מלכי בית חשמונאי.
למשל, בפרק ה' 62, מנמק כותב הספר את הפסדם של יוסף בן זכריה ועזריה במילים: "הם לא היו מזרע האנשים ההם אשר נתנה תשועת ישראל בידם".
הספר גם מדגיש כי הסיוע של האל למקבים ניתן בזכות ברית אבות, ולא מהיות המקבים עצמם ראויים לו.
בנוסף, עיקר ההתייחסות למלחמה למען יכולת קיום המצוות בספר נוגע ליכולת לבצע את עבודת המקדש.
הספר מתאר את כל תולדות מרד היהודים ביוונים הסלאוקים, החל מעלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס ועד לאחר מותו של שמעון התרסי בשנת 134 לפנה"ס.
האירועים בספר מתרחשים בארץ יהודה, שהייתה אז פרובינציה קטנה בשלטון האימפריה הסלאוקית, שכבר החלה להיחלש מול כוחה העולה של האימפריה הרומית.
הספר מסביר שישועת העם באה מידי האל, באמצעות משפחת החשמונאים ובמיוחד בני מתתיהו, יהודה, יונתן ושמעון.
המחבר נמנע משימוש בשם האלוהים ומעדיף במקום זאת את הביטוי "השמיים".
האמונה בתחיית המתים אינה נרמזת.
מבחינה סגנונית אין מדובר בספר הלניסטי, אלא ביצירה שמטרתה להשרות אווירה מקראית שכן הספר מושפע בדפוסי לשונו מספרי המקרא.
בשנת 137 למניין השטרות עולה אנטיוכוס אפיפנס על כס המלוכה.
המתיוונים (בלשון הספר: παράνομοι, בְּנֵי בְלִיַּעַל) מסתייעים בו לתפוס את השליטה בירושלים ובונים בה גימנסיון.
על-מנת ליצור אחדות בקרב נתיניו, מחליט אנטיוכוס לאסור כל אוטונומיה דתית לעמים הנשלטים עליו, מלבד הלניזם.
אנטיוכוס שולח את צבאו לעלות על ירושלים, הוא הורג בה עם רב, שורף אותה ומשכן את אנשי צבאו במצודת העיר.
הוא שודד את כלי המקדש ואוצרותיו וגוזר גזרות קשות האוסרות על עבודת בית המקדש, מחייבות את בני העם לעבוד עבודה זרה, אוסר על קיום מצוות ברית מילה ומחייב את בני יהודה לאכול מאכלים אסורים.
בשנת 145 למניין השטרות, נבנה "שיקוץ משומם" על מזבח בית אלוהים והוקמו במות בכל ערי יהודה.
ספרי התורה שנמצאו נשרפו, תינוקות שנימולו הוצאו להורג עם אימותיהם, ורבים מסרו נפשם ובלבד שלא לאכול מאכלים אסורים.
בימים ההם קם במודיעין מתתיהו, כהן מירושלים וחמשת בניו.
היוונים מגיעים למודיעין לזבוח בה לאליליהם.
מתתיהו הורג את מחללי השם, הורס את הבמה, ונס אל ההרים עם בניו.
"קהל חסידים" רב מצטרף אליו ומתבצר בהרים.
היוונים עולים על המתבצרים ביום השבת וטובחים בהם, בעוד היהודים מסרבים להילחם.
מתתיהו ובניו נחושים בדעתם להילחם בצורר, ומצהירים כי להבא יתגוננו גם ביום השבת.
מתתיהו קרב למות, וקורא לעם ללכת בעקבות אבות האומה ולהילחם למען אלוהים והעם.
מתתיהו מבקש מתומכיו להישמע לשמעון בנו כמנהיגם וליהודה כמצביאם.
המונח "חסידים" (פסוק 42) מופיע בספרות ההלניסטית רק כאן (גם בפרק ז) ובספר מקבים ב (יד 6).
הוא מופיע בתעתיק יווני "אסידאיוֹי" (ביחיד "אסידאיוֹס", Ασίδαιος).
יהודה המכבי מנצח את אפולוניוס ואת סירון שרי צבא אנטיוכוס, ובתום קרב בית חורון נמלטים חיילי סירון אל "ארץ פלשתים".
אנטיוכוס ממנה את ליסיאס להילחם ביהודים.
זה שולח צבא עצום בפיקוד גורגיאס, תלמי בן דורומינס וניקנור להילחם ביהודה המכבי.
צבאו של גורגיאס נערך לקרב מול צבא יהודה באמאוס.
יהודה קורא לאנשיו להילחם בגויים למען העם והמקדש.
יהודה מביס את צבא גורגיאס ושרידיו נמלטים לארץ פלשתים.
ליסיאס נערך לקרב חוזר מול יהודה בבית צור, וניגף בפני יהודה המכבי.
יהודה עולה לירושלים, רואה את המקדש בחורבנו, מטהר את בית המקדש ומחדש אותו, בונה מזבח חדש, וחוגג את חנוכת המזבח במשך שמונה ימים.
יהודה מצווה על עם ישראל לחגוג מדי שנה את חג החנוכה במשך שמונה ימים בכ"ה בכסלו.
יהודה מבצר את הר הבית ומציב בו חיל משמר.
הגויים מסביב זועמים על חידוש עבודת המקדש, ומתחילים להרוג ביהודים תושבי ממלכותיהם.
יהודה נלחם באדום, בעמון ובאנשי הגלעד בהנהגת טימותיאוס.
אולם, מן הגליל מגיעות ידיעות רעות על מצוקת היהודים באזור.
יהודה מפצל את צבאו לשלושה כוחות.
האחד, בראשות שמעון, יוצא לסייע לתושבי הגליל.
השני, בראשות יהודה עצמו ואחיו יהונתן, יוצא למתקפה בגלעד.
השלישי נותר להגן על חבל יהודה.
משלחתו הצבאית של יהודה בגלעד מצליחה להביס את הגלעדים, לכבוש את עירם קרני גלעד ולשרוף את מקדשם.
גם שמעון מצליח במשימתו בגליל.
אולם הכח שנשאר בירושלים, בנסותו לחקות את מעשי הגבורה של יהודה המכבי, נכשל במשימתו וסופג תבוסה קשה.
יהודה מביס את בני עשו וכובש את חברון, כובש ובוזז את אשדוד וערי פלשתים נוספות, ושב ליהודה.
את כוח המשימה השלישי השאיר יהודה תחת פיקודם של יוסף בן זכריה ועזריה "ראש העם" (פסוק 18).
האישים הללו אינם מוכרים, אולם מעצם אזכורם מתברר כי להנהגת המרד היו שותפים נוספים מלבד בני מתתיהו.
תפקיד "ראש העם" (ביוונית "הגמון") אינו ברור, אולם נראה כי היה זה תואר רשמי וחשוב, מאחר ששם אביו של עזריה אינו נזכר ולכן ניתן להניח כי תוארו הספיק לזיהויו.
ייתכן שהכוונה היא ל"עם הלוחמים", כלומר הצבא.
שני האישים הללו נזכרים שוב בהמשך (פסוקים 55–62) וכן בספר מקבים ב (פרק ח, פסוקים 22–23).
מהפסוק הראשון של הפרק משתמע כי האירועים המסופרים בפרק אירעו ברציפות בתקופה שלאחר חנוכת בית המקדש בשנת 164 לפנה"ס, אולם רוב החוקרים תמימי דעים כי האירועים הללו רוכזו בפרק אחד מטעמים ספרותיים.
המטרה הייתה לרכז מספר אירועים במסגרת נושאית, ולא בהכרח בסדר כרונולוגי פנימי או בזיקה לאירועים חיצוניים.
לאחר הבשורות הקשות אודות נפילת הר הבית בידי יהודה, שנוספת אליה תבוסתו בעילם, לוקה אנטיוכוס בדיכאון קשה.
הוא משוכנע כי הוא נוטה למות בגלל הרעה שעשה ליהודים.
הוא ממליך את בנו, אנטיוכוס החמישי, למלך, ואת אחד מאנשיו, פיליפוס, לעוצר.
יהודה המכבי צר על מצודת החקרא, אולם מתייוונים מקרב העם מזעיקים את המלך אנטיוכוס לבוא לעזרתם.
אנטיוכוס עולה על יהודה בחיל עצום הכולל פילים, פרשים, חיילים עוטי שריון קשקשים.
אלעזר, שמבחין בפיל גדול ומפואר, סבור בטעות כי זהו פילו של המלך היווני.
הוא תוקע את חרבו בפיל מתחתיו, והפיל נופל עליו וממיתו.
אנטיוכוס מגיע להר הבית וצר עליו.
המגינים נמצאים במצב קשה ביותר מחמת הרעב, אך אנטיוכוס, על פי בקשת שריו וכדי שיוכל להתפנות לדיכוי מרידות במקומות אחרים, מציע ליהודים שלום ומבטיח להם להתיר להם לקיים את מצוות דתם.
היהודים מסכימים ומניחים את נשקם, אולם אז מפר המלך את ההסכם והורס את חומות הר הבית.
דמטריוס הראשון סוטר בורח מרומי, משתלט על מלכות הסלאוקים ומוציא להורג את אנטיוכוס.
המלך ממנה את בקכידס לנקום בבני ישראל.
אל בקכידס נספח אלקימוס, שביקש ממנו להתמנות לכהן גדול.
בקכידס מגיע ליהודה עם צבא גדול ושולח שליחים אל יהודה המקבי עם הצעת שלום במרמה.
הנהגת המרד רואה את גודל הצבא ודוחה את ההצעה, אולם "קהל סופרים" ו"החסידים" נותנים אמון בכהן ובאים אל בקכידס ואלקימוס לבקש שלום.
בקכידס טובח ביהודים וממנה את אלקימוס לשלוט על יהודה ככהן גדול.
לאחר עזיבת צבאו החזק של בקכידס, חוזר יהודה ונוקם במשתפי הפעולה.
בקכידס שולח ליהודה את שר צבאו ניקנור.
זה מנסה להפיל בפח את יהודה, אך הדבר אינו עולה בידו.
ניקנור עולה לבית המקדש ומציב ביהירות אולטימטום לכוהנים: מסרו את יהודה המכבי לידי או שאחריב את בית המקדש.
הכוהנים מתפללים לאלוהים לנקמה ברשע.
יהודה מביס את ניקנור ליד בית חורון.
העם שמח מאוד, ומחליט לחגוג מדי שנה את יום ניקנור בשלושה עשר באדר.
הפרק מתחיל בתיאור גדולתה של האימפריה הרומית, הישגיה הצבאיים והמדיניים, נאמנותה לבעלי בריתה ומשטרה הנאור והמצליח.
יהודה המכבי שולח שני שליחים, את אופולמוס בן יוחנן בן הקוץ ואת יאסון בן אלעזר, כשליחים לרומא על-מנת לכרות ברית עם הרומאים.
יהודה ורומי כורתים ברית לסיוע הדדי בעת מלחמה.
נראה כי אופולמוס היה כהן שנמנה עם בני הקוץ, המשמר השביעי מבין 24 משמרות הכהונה.
על פי ספר מקבים ב (פרק ד, פסוק 11), יוחנן, אביו של אופולמוס, הוא האיש שהשיג את הזכויות ליהודים שהעניק אנטיוכוס השלישי.
המלך דמטריוס שומע על נפילת ניקנור ולא מוותר.
הוא שולח שוב צבא גדול בפיקודם של בקכידס ואלקימוס.
הצבא מגיע מכיוון סוריה, הורג יהודים רבים בבקעת ארבל ומגיע בחודש הראשון לשנת 152 לשלטון היוונים לירושלים.
הצבא הסלאוקי עולה על ירושלים בכוח של עשרים אלף איש ובאלפיים פרשים בעוד לרשות יהודה המכבי החונה באלעשה עומדים רק 3000 איש.
הישראלים רואים את הצבא היווני העצום ורבים מהם נמלטים בבהלה.
הפעם אוחזת יראה גם ביהודה המכבי, אולם הוא אוזר עוז ויוצא לקרב נגד בקכידס.
למרות מלחמת הגבורה, מובס חילו של יהודה והוא נופל בקרב.
יונתן ושמעון קוברים את יהודה במודיעין ומספידים אותו.
לאחר מות יהודה עולה שוב כוחם של משתפי הפעולה עם היוונים.
בקכידס ממנה אותם למושלי הארץ והם רודפים ומסגירים את תומכי יהודה המכבי לידי השלטון הסלאוקי.
אנשי יהודה המכבי מתכנסים ובוחרים ביונתן לעמוד בראש המרד.
לבקכידס נודע דבר המינוי והוא מבקש להמית את יונתן.
יונתן שולח את יוחנן אחיו לבקש סיוע ומחסה לרכושם של האחים החשמונאים, מבני נביות, שבט ערבי הקרוב למידבא.
בני ימרי תופסים והורגים את יוחנן.
יונתן ושמעון עוברים את הירדן, פושטים על בני ימרי והורגים בהם כדי לנקום את נקמת אחיהם, אולם בחזרתם, עלה עליהם בקכידס לקרב נוסף.
אף על פי שהם מצליחים לגרום לבקכידס אבדות כבדות, נאלצים יונתן ואנשיו לסגת לעבר הירדן המזרחי.
היוונים מציבים חיל מצב בירושלים ומבצרים רבים ביריחו, אמאוס, בית חורון, בית אל, תמנתה פרעתון, תפוח, בית צור, גזר ועוד.
בשנת 153 מצווה אלקימוס להרוס את חומת חצר המקדש הפנימית, אולם כאשר הוא מתחיל במעשיו הוא חולה, מאבד את יכולת הדיבור ומת.
בקכידס שב אל המלך דמטריוס ויהודה שוקטת במשך שנתיים.
משתפי הפעולה מקרב היהודים מזעיקים את בקכידס לבוא ולתפוס בשבי את יונתן, אולם מזימתם מתגלה.
יונתן ושמעון מתבצרים במדבר, ובקכידס לא מצליח להתגבר עליהם.
בקכידס מסכים לכרות הסכם שלום עם יונתן ועוזב את הארץ.
יונתן מתיישב במכמש ומתחיל לשלוט בישראל.
בשנת 160 לשלטון יוון, עולה אלכסנדר באלאס, בנו של אנטיוכוס אפיפנס, על עכו, כובש אותה וממליך עצמו על המדינה הסלאוקית.
דמטריוס רוצה לדכא את המרד ויוצא נגדו למלחמה.
שני הצדדים, אלכסנדר ודמטריוס מתחרים ביניהם על תמיכתו של יונתן.
דמטריוס משיב ליונתן את בני הערובה ששהו במצודת החקרא ומאפשר לו לחזור לעיר.
הנוכרים שהשאיר בקכידס בארץ נמלטים ורק בבית צור נשארים מתייוונים.
אלכסנדר מגדיל לעשות ושולח ליונתן אדרת ארגמן ועטרת זהב וממנה אותו לכהן גדול.
דמטריוס מתחרה באלכסנדר על ידי מתן הטבות כספיות והנחות במיסים, שחרור כל השבויים היהודים, מתן ימי חופשה רבים ליהודים בשבתות, בחגים ובראשי חודשים, מתן שכר לשלושים אלף אנשי צבא יהודים, סיפוח עכו וסביבותיה ליהודה ומימון לבניה מחדש של חומות ירושלים.
יונתן לא נופל בפח ולא מאמין להצעותיו הנדיבות של דמטריוס.
יונתן ואנשיו תומכים באלכסנדר באלאס הגובר על דמטריוס ומשתלט על הממלכה הסלאוקית.
אלכסנדר מתחתן עם קלאופטרה תאה, בתו של תלמי השישי פילומטור מלך מצרים.
דמטריוס ניקטור, בנו של דמטריוס סוטר, עולה על סוריה.
דמטריוס שולח צבא בראשות אפולוניוס לארץ יהודה וזה מגיע ליבנה.
אפולוניוס מתגרה ביונתן וקורא לו לצאת נגדו למלחמה בשטח מישורי בעמק ולא להסתתר בערים.
יונתן נענה לאתגר ויחד עם שמעון הם מצליחים להביס את צבאו של אפולוניוס.
יונתן כובש את אשדוד ושורף את היכל דגון הנמצא בו, והורג רבים מאויביו לרבות אלפי אזרחים בערים ששרף.
אלכסנדר מתרשם מביצועי ידידו ומעניק לו את עקרון במתנה.
לדעת מנחם שטרן, אגרת דמטריוס ליהודים (פס' 25–45) שבה הוא מבטיח ליונתן הבטחות מפליגות, היא אותנטית, וכך סבורים גם רוב החוקרים.
תלמי מלך מצרים קושר עם דמטריוס ומנצל את היעדרותו של אלכסנדר כדי לתפוס את השלטון גם באנטיוכיה.
אולם בעקבות מותו תופס דמטריוס את השלטון.
יונתן מחדש את הברית עמו ואף שולח לו חיל סיוע.
בהמשך תופס את השלטון באנטיוכיה טריפון בשם אנטיוכוס בן אלכסנדר.
גם הוא מכיר ביונתן ככהן גדול ושליט יהודה.
יונתן נלחם מטעמם של אנטיוכוס וטריפון בעזה וכן בצבא דמטריוס מורד באזור קדש.
בפרק מופיע העתק שנשלח אל יונתן של אגרת דמטריוס ללאסתנס, בדבר אישור זכויות היהודים (פס' 30–37).
לאסתנס זה אינו מוכר ממקורות אחרים.
הוא נעשה ראש השרים של דמטריוס והמכתב הופנה אליו בתוקף תפקידו זה.
בפסוק 70 נזכרים שני מפקדים שנשארו עם יונתן לאחר שחייליו ברחו: מתתיהו בן אבשלום ויהודה בן חלפי.
השניים הללו נזכרים רק כאן.
יונתן מחדש את הברית עם רומא וכן עם ספרטה.
הוא יוצא למסע מלחמה באזור חמת ומנצח את צבא דמטריוס.
שמעון ממשיך לבסס את שלטונו בחוף פלשת ולבצר את ירושלים ויהודה.
טריפון לוכד את יונתן בעזרת מעשה רמיה.
באגרת יונתן לספרטה מצוטט מכתב שנשלח מאת אראוס הראשון מלך ספרטה (309–265 לפנה"ס) אל הכהן הגדול חוניו הראשון או השני, בו נאמר כי "מצוי בכתב על הספרטאים והיהודים, שהם אחים מזרע אברהם".
אגרת יונתן נשלחה כדי לחדש את הידידות עם ספרטה, ונאמר בה כי שני שליחים נשלחו לרומאים כדי לחדש את הברית איתם, וכי השניים נצטוו להגיע גם לספרטה ולמסור את האגרת.
שני השליחים לרומא הם נומניוס בן אנטיוכוס ואנטיפטרוס בן יאסון.
נומניוס נזכר גם בהמשך (פרק טו, פסוק 15).
ייתכן שיאסון זה הוא שליחו של יהודה המקבי (פרק ח, פסוק 17).
בסוף הפרק יונתן יוצא למלחמה על טריפון, וטריפון במרמה משיב ששוררת ביניהם שלום והוא לא חפץ במלחמה.
יונתן וצבאו עולים אל עכו, אותה הבטיח טריפון לתת ליונתן, וצבא טריפון השוכן בעכו בוגד ביונתן, הורג את האנשים ולוקח את יונתן בשבי.
העם שומע על הנעשה ליונתן וצבאו בעכו ומניח באופן מוטעה שיונתן מת, ומתאבל על מותו (פסוקים מ-נג).
שמעון עולה לשלטון במקום יונתן.
הוא שולח את יונתן בן אבשלום לכבוש את יפו, והוא מגרש את תושביה הגויים ומיישב אותה ביהודים.
טריפון נכשל בניסיונו להשתלט על יהודה.
הוא הורג את יונתן וקובר אותו.
לאחר מכן שמעון מביא את עצמותיו לקבורה במודיעין, שם הוא מקים מתחם קבר מפואר להוריו ואחיו.
טריפון חוזר לארצו, הורג את המלך אנטיוכוס ותופס את השלטון.
שמעון כורת ברית עם מתחרהו דמטריוס, כובש את גזר וכן את מצודת החקרא.
הוא ממנה את בנו, יוחנן למפקד הצבא.
יונתן בן אבשלום הוא כפי הנראה אחיו של מתתיה בן אבשלום, הנזכר בפרק יא (פסוק 70).