tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במוזמביק השיגה הספינה את מבוקשה: בין 400 ל-500 גברים נשים וילדים שחורים נחטפו ונדחסו בבטן הספינה.
המושבות הפורטוגזיות בדרום אמריקה היוו את עורק החיים של האימפריה הפורטוגזית.
במושבות אלו היו בעלי המטעים הפורטוגזים מייצרים סוכר, טבק וכותנה.
הפורטוגזים שלטו על מרבית סחר הסוכר באירופה, ועד שנת 1640 ייצאה פרנמבוקו לבדה כ-24,000 טון סוכר בשנה.
מטעי סוכר אלו הצריכו עבדים רבים.
האינדיאנים לא התאימו לתפקיד זה, ועל כן מצאו האירופאים פתרון בדמות עבדים שחורים מיבשת אפריקה ביטוי שהומצא בתקופת המלחמה בעבדות אומר כי "סוכר נעשה בדם".
ברצועת החוף שבין סנגמביה לאנגולה, חיו בתקופה שבה החל סחר העבדים האירופי כ-25 מיליון בני אדם.
האירופאים החלו לנצל את השטח הזה בתחילת המאה ה-16, וגרמו נזק דמוגרפי עצום.
נזק זה, כמו גם התחרות ההולכת וגוברת בין החברות הקולוניאליות השונות, הביא בסופו של דבר את סוחרי העבדים הפורטוגזים לחפש משאב חדש בדמות מוזמביק.
ב-3 בדצמבר עזבה הספינה את חופי מוזמביק במטרה לצאת למסע בן כ–11 אלף קילומטרים לעבר חופי מראנהאו שבברזיל (גם היא מושבה פורטוגזית).
מסעה של הספינה, שהיה אמור להימשך ארבעה חודשים, ארך בפועל 24 יום בלבד.
בצהרי 27 בדצמבר רוחות וטלטלות סחפו את הספינה לתוך סלעים בערך 100 מטרים מהחוף באזור כף התקווה הטובה.
אנשי הצוות הפורטוגזים ירו בתותחי הספינה בתקווה לקבל סיוע כלשהו ממושבת הכף.
לאחר מכן חולצו כל אנשי הצוות, ואחר כך החלו לנסות להציל את ה"מטען".
כמחצית מהעבדים פחות או יותר ניצלו והובאו לחוף, ולפחות 212 מהם נספו.
היה קשה לחלץ אותם בשל כבלי הברזל שבהם היו אזוקים.
בשנת 1980 נצפתה הספינה בידי צוללנים מקומיים מדרום אפריקה, אולם הללו זיהו אותה בטעות כספינת סוחר הולנדית בשם "שולנבורג", שטבעה ב-1756. בשנת 2010 הועלתה השערה שהשרידים אינם קשורים לספינה ההולנדית, ולפיכך המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית בסמית'סוניאן שבוושינגטון, החלו לבדוק אפשרות שמדובר בספינת העבדים סאו ז'וזה.
בהמשך התגלו מסמכים בארכיונים של פורטוגל ומוזמביק, שעל פיהם אושר בשנת 2015 כי אכן מדובר בספינת העבדים סאו ז'וזה.
ב-3 ביוני של אותה שנה, בד בבד עם ההודעה על המציאה, התקיים טקס לזכרם של העבדים שנהרגו.
במהלך הטקס הורידו צוללנים אל הספינה אדמה ממוזמביק, כהוקרה לעבדים והשפחות שנחטפו מארץ זו.
צוותי צלילה מארצות הברית מוזמביק ודרום אפריקה, צללו באזור ודיווחו על מטילי מתכת שנמצאו בסמוך לשרידי הספינה, כאמור לעיל על הספינה הועמסו 1,500 מטילי מתכת כאלה.
על הספינה ובסביבותיה לא נמצאו גופות או שלדים.
חלק מהממצאים הועברו אל מוזיאון איזיקו שבדרום אפריקה.
דווח כי ייעשו מאמצים לשימור הספינה בשלמותה.
כמו כן דווח כי המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית, יקבל ב-2016 מספר מוצגים בהשאלה לצורך התערוכה המיוחדת שלו האמורה לספר את סיפורם של העבדים שנחטפו מאפריקה לאמריקה.
סאו קייטנו הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר סאו קייטנו דו סול במדינת סאו פאולו שבברזיל.
המועדון הוקם בשנת 1989 ושיחק באליפות סאו פאולו ללא הצלחה יתרה.
בשנת 2000 הוא הגיע למקום השני באליפות ברזיל בכדורגל 2000 שהתקיימה בהשתתפות 116 קבוצות.
בעקבות כך, הוא העפיל לליגה הבכירה בעונת 2001. גם באליפות ברזיל בכדורגל 2001 הוא זכה למקום השני והעפיל לגביע ליברטדורס תוך העגת למקום השני בתחרות זו.
בשנת 2004 הקבוצה לראשונה זכתה אליפות סאו פאולו.
במהלך אותה עונה, אחד משחקני הקבוצה חש לא טוב במהלך המשחק והועבר לבית החולים בוא הוא מת.
כתוצאה מכך, הנהלת הקבוצה הואשמה ברשלנות והורידו ממנו 24 נקודות ליגה.
הקבוצה ירדה לליגה נמוכה ולא הצליחה להשתקם עד היום.
בסוף 2006 הם סיימו באזור הירידה, ושיחקו ב-2007 Brasileirão B.
הם נשארו שם עד 2013, אז סיימה הקבוצה במקום ה-19 וירדה ל-Serie C לאחר 14 שנים בשתי המחלקות העליונות של ברזיל.
באותה שנה ירדה הקבוצה לאליפות מדינת סאו פאולו, ירדה לסרייה A2 של פאוליסטה.
ב-2014, הקבוצה הייתה מתחילה את העונה עם ביצועים חסרי ברק בדרג ב' של אליפות המדינה, בה הקבוצה ניצלה מהדחה רק בסיבוב האחרון.
לאחר עונה חסרת ברק, הקבוצה ירדה שוב מהסרייה C הלאומית, והתחרתה בסרייה D ב-2015
סאו טומה ופרינסיפה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מסאו טומה ופרינסיפה לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מסאו טומה ופרינסיפה היא סמלית.
המשלחת הראשונה של סאו טומה ופרינסיפה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה, טאקוונדו וקאנו/קיאק וסיימו במקומות האחרונים.
בדומה, לאולימפיאדת הנור סינגפור, המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, כדורעף חופים וקאנו/קיאק וההשתתפות הייתה סמלית.
סאהלה–וורק זוודה (באמהרית: ሳህለወርቅ ዘውዴ, בתעתיק לטיני: Sahle-Work Zewde, נולדה ב-21 בפברואר 1950) היא דיפלומטית אתיופית שכיהנה כנשיאת אתיופיה, החל מ-25 באוקטובר 2018 ועד ל-7 באוקטובר 2024.
לפני מינויה לנשיאה כיהנה סאהלה–וורק זוודה במגוון תפקידים דיפלומטיים, בהם נציגת מזכ"ל האו"ם באיחוד האפריקאי.
סאהלה–וורק זוודה נולדה וגדלה באדיס אבבה, הבכורה מארבע בנות.
אביה היה קצין בכיר בצבא הקיסרי .
למדה מדעי הטבע באוניברסיטת מונפלייה, צרפת.
כיהנה כשגרירת אתיופיה בסנגל ושגרירה לא-תושבת במאלי, כף ורדה, גינאה-ביסאו, גמביה וגינאה משנת 1989 עד 1993. בשנים 1993–2002 הייתה שגרירה בג'יבוטי ונציגה קבועה ברשות הבין-ממשלתית לפיתוח, ארגון בן 8 מדינות באפריקה שחתמו ביניהן הסכמי סחר.
מכן שימשה כשגרירה בצרפת, תוניסיה ומרוקו.
במקביל לתפקידיה הדיפלומטיים מילאה סאהלה–וורק מגוון תפקידים, בהם נציגת אתיופיה באונסק"ו, נציגת האיחוד האפריקאי בלשכת מזכ"ל האו"ם, נציגת אתיופיה בנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה, אחראית על ענייני אפריקה במשרד החוץ של אתיופיה, ומנהלת משרד האו"ם בניירובי.
ביוני 2018 מינה מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש את סאהלה-וורק לנציגת האיחוד האפריקאי בלשכת מזכ"ל האו"ם, ובכך הפכה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
ב-25 באוקטובר 2018 מונתה סאהלה-וורק זוודה לנשיאת אתיופיה על ידי הפרלמנט האתיופי, האישה הראשונה בתפקיד זה בעידן המודרני (קדמה לה זאודיתו, קיסרית אתיופיה בשנים 1916–1930) והאישה היחידה שעומדת בראש מדינה אפריקנית.
מינויה אושר מספר ימים לאחר שראש ממשלת אתיופיה, אבייה אחמד עלי, הקים ממשלה חדשה בה נשים מחזיקות ב-50% מהתיקים, כולל משרד ההגנה ומשרד השלום.
סאהלה-וורק נשואה ואם לשני בנים.
סאהר מיעארי (נולד ב-1974) הוא אמן פלסטיני ישראלי, העובד במדיה משולבת.
הוא מגדיר את עצמו כ"אמן בנאי", וככזה, יצירתו מבוססת על חומרי בנייה ועל מושגים מעולם הבנייה.
באופן זה הוא מעלה שאלות בנושא השייכות וההזדהות של הפרט עם המקום, ומבקר את המציאות הפוליטית במדינת ישראל.
סאהר מיעארי נולד בכפר מכר, בו הוא חי ויוצר עד היום.
הוא למד במכללת הגליל המערבי ולאחר מכן במדרשה לאמנות בבית ברל.
בשנת 2018 סיים את לימודי התואר השני בבית הספר לאומנויות באוניברסיטת חיפה.
מיעארי הוא חבר בקולקטיב האמנותי המפעיל את גלריה כברי – גלריה שיתופית יהודית-ערבית בגליל.
מיעארי, שהיה פועל בניין לפני שהתחיל את לימודיו האקדמיים, מעלה סוגיות מקומיות דרך שימוש בקונסטרוקציות ובחומרי בנייה כגון בטון, עץ וברזל.
הוא מוצא עניין בנושא "הבית הישראלי", המשקף לדעתו את המורכבות החברתית והפוליטית במדינה, ומבקש לעורר את הצופה להתבוננות מחודשת על המקום בו הוא נמצא.
ברבות מעבודותיו של מיעארי, הוא עוסק במושגים 'בית', 'מקלט' ו'מרחב מוגן', ומייצר חסימה או שיבוש של שגרת החיים היומיומית, דרך אטימה של חללים, חיפוים, חסימת הפתחים שלהם, או מייצר חללים שלא ניתן להיכנס אליהם מלכתחילה.
בשנת 2008 הציג מיעארי מיצב בשם "אופק", בתערוכת הפיסול "חלל/חסום" בגלריה כברי.
המיצב, סירה קטועה העשויה מקרשים ויצוקה בבטון וברזל בניין, מוקם בין דלתות הכניסה למסדרון הגלריה, באופן שיצר חסימה כמעט מלאה של המעבר.
הסירה המקורקעת מפאת כובדה, היא העתק של סירת הדיג של סבו של מיעארי, ששימשה את משפחתו.
בשנות ה-70 פונתה המשפחה, יחד עם משפחות דייגים אחרות מהעיר העתיקה בעכו לכפר מכר, הנמצא במרחק שלא אפשר לסבו להמשיך לדוג.
הסירה המקורית מוצבת היום כאנדרטת זיכרון ליד בית הוריו של מיעארי.
בשנת 2012 הציג מיעארי את תערוכת היחיד שלו, "מרחב אפור", בגלריה כברי.
בתערוכה מיעארי התמקד בשני נושאים מרכזיים: מהלך חייו האפרורי של פועל הבניין (הסובייקט), וחלל המקלט (מרחב הקולקטיב הישראלי).
רוב פועלי הבניין הם מהמגזר הערבי, ומלאכתם מכונה באירוניה "עבודה ערבית", או כפי שמגדיר זאת מיעארי: "שירות חובה לצעיר הערבי במדינה, לפני שהוא הולך ללימודים אקדמיים".
כמי שהיה פועל בניין בעצמו, ובנה בתים לאחרים, הפך מיעארי לשותף פעיל בבניין הבית הלאומי היהודי.
על אף שהוא שותף בבניית המדינה לא פחות מהיהודים, לתחושתו קיימת בישראל התעלמות מן האמת ההיסטורית, באופן המדיר אותו ומגדיר אותו כ"לא שייך למקום"-דבר המתעתע בזהותו.
את מצב הביניים הזה, הוא מתאר כ"מרחב אפור".
במסגרת התערוכה, הוא שינה את המבנה האדריכלי של הגלריה והפכה ל"מרחב מוגן" ואפור, המדמה מקלט תת-קרקעי, על כל מרכיביו המוכרים.
הגלריה כוסתה בלוחות בטון, בהם הוטבעה טקסטורת קורות העץ התומכות במבנה בעת יציקתו, ומוקמו בה שלושה צינורות אוויר המצויים במקלטים ציבוריים.
מיעארי אף פתח חלון מלבני, כנהוג בכל מקלט, אלא שבמקום לאפשר חדירת אוויר, אור וקולות מן החוץ, מתגלית דרכו עבודת וידאו.
בווידאו מתועד יום עבודה מלא באתר בנייה, כולל קולות הפועלים והלמות הפטישים, ומנכיחה את "חסרי הזהות", לדבריו של מיעארי.
בשנת 2018, במסגרת תערוכת הבוגרים של התואר השני בבית הספר לאומנויות באוניברסיטת חיפה, הציג מיעארי מיצב הבוחן את נוכחות המיגון בחיי היומיום בישראל, ואת הבניית תפיסת האיום עליה.
המקלט שהוא מציג מנוטרל מתפקידו, נטול פונקציה ביטחונית, מייצג חולשה ומאבד את משמעותו.
2012: "מרחב אפור", הגלריה השיתופית כברי.
2017: "באחת ידו עושה במלאכה", המשכן לאומנויות ע"ש הכט.
2020-2021: "אופק", בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
2004: "זירת משחק", פסטיבל החג של החגים.
2008: "חלל/חסום", הגלריה השיתופית כברי.
2009: "חיבורים", פסטיבל החג של החגים.
2013: "מתארחים אצל עבד עאבדי, חיפה ארט", פסטיבל החג של החגים.
2013: "חיפה, מרחב עילי מרחב תחתי", מתחם השוק הטורקי.
חיפה 2014: זרים בינינו, גלריה לאמנות בית הגפן.
2014: "מכברי", אמני הגלריה השיתופית היהודית-ערבית בכברי מתארחים בגלריה חנינא, תל אביב.
2015: "מחוץ למקום", הגלריה השיתופית כברי.
קיבוץ כברי 2015: תג מאיר: אור במקום טרור, הגלריה השיתופית כברי.
חיפה 2018: תערוכת הגמר של בוגרי התואר השני באמנות, המשכן לאומנויות ע"ש הכט.
סאהה איירליינס (בפרסית: هواپیمایی ساها) היא חברת תעופה איראנית, שבסיסה בטהראן המפעילה טיסות פנים-ארציות סדירות.
החברה הוקמה בשנת 1990 בשם סאהה איירליינס והיא בבעלות מלאה של חיל האוויר האיראני.
היא מפעילה שירותי נוסעים פנים-ארציים באמצעות מטוסי בואינג 737-300 וכן טיסות מטען במטוסי בואינג 747 לפי דרישה.
סהא איירליינס הייתה המפעילה האזרחית האחרונה של בואינג 707 בעולם.
ב־3 במאי 2013 הופסקו לפעול כל הטיסות והחברה חזרה לפעול שוב בשנת 2017.
חברת סהא איירליינס משרתת את היעדים הבאים (החל ממרץ 2017):
עיר מדינה נמל תעופה אהוואז איראן נמל התעופה הבינלאומי אחוואז אספהאן איראן שדה תעופה בינלאומי אספהאן אי כיש איראן נמל התעופה הבינלאומי קיש משהד איראן נמל תעופה בינלאומי משהד שיראז איראן נמל תעופה בינלאומי של שיראז טהראן איראן נמל התעופה הבינלאומי מהראבאד (בסיס פעולה מרכזי)
צי המטוסים כולל את המטוסים הבאים:
+ צי סאהה איירליינס מטוסים בשירות הערות בואינג 737-300 3 סך הכל 3
ב־20 באפריל 2005, טיסה 171 של סהא איירליינס, מטוס בואינג 707-320C, רישום EP-SHE, שטסה מהאי כיש, התרסקה בנחיתה בשדה התעופה מהראבאד שבטהראן, בעקבות גישה לא יציבה עם מהירות אוויר גבוהה יותר מהמומלצת.
הילוכים ו/ו / או צמיג נכשלו לאחר הנגיעה והטיסה עברה את הקצה הרחוק של המסלול.
מבין 12 אנשי הצוות ו-157 נוסעים שהיו על סיפונה נהרגו שלושה נוסעים.
ב־14 בינואר 2019, מטוס מטען בואינג 707 התרסק בשדה התעופה פתח בכרג' סמוך לטהראן.
המטוס, שהיה אמור לנחות בשדה תעופה אחר, נחת בטעות בשדה תעופה קטן, שם התנגש בקיר בסוף המסלול ועלה באש.
רק מהנדס הטיסה שרד מבין 16 נוסעי המטוס.
סאו ויסנטה (בפורטוגזית: São Vicente) היא עיירה ומועצה מקומית שנמצאת בחבל מדיירה, פורטוגל.
העיירה ממוקמת כ-971 ק"מ מבירת פורטוגל, ליסבון, וכ-17.5 ק"מ מבירת חבל מדיירה, פונשל.
החודש הכי חם הוא יולי (19 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא דצמבר (8 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 260 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (88 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
סאו גונסלו (בפורטוגזית: São Gonçalo) היא עיר במדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
העיר נוסדה ב-22 בספטמבר 1890. העיר ממוקמת במרחק של כ-20 קילומטרים מריו דה ז'ניירו ושוכנת על הצד המזרחי של מפרץ גואנברה.
העיר נמצאת במקום השלישי במדינת ריו דה ז'ניירו מבחינת מספר תושבים, לאחר בירת המדינה ריו דה ז'ניירו.
עד מחציתה השנייה של המאה ה-16 התגוררו בשטחה של העיר אך ורק אינדיאנים, אך במחציתה השנייה של המאה ה-16 כבשו את השטח ספרדים והולנדים.
ב-6 באפריל 1579, הוקמה העיר על ידי גונסלו גונלבס.
ב-1646, שטחה של העיר היה כ-52 קמ"ר ואוכלוסייתה נאמדה בכ-6000 תושבים וב-26 באוקטובר באותה השנה, עלה מעמדה של העיר מיישוב לקהילה, אך ב-10 במאי 1810 היא חזרה למעמד של יישוב ואוחדה עם העיר ניטרוי.
בשנת 1922 שונה מעמדה של סאו גונסלו והיא הוכרזה כעיר, אך ב-1923 בוטלה הכרזה זו.
ב-27 בדצמבר 1927, שונה מעמדה של סאו גונסלו, והיא חזרה למעמד של עיר.
בראשית המאה ה-19, כלכלתה העיקרית של העיר הייתה מבוססת על חקלאות, ובעיקר על סוכר, פירות, ובעיקר תפוזים, קפה ותבלינים.
בשנת 1920, סאו גונסלו הייתה אחת מהערים שייצרו ושיווקו הכי הרבה תפוזים, גויאבות ואננסים.
הסמל של העיר אושר והוכרז כסמל הרשמי של העיר ב-10 בספטמבר 1969.
נכון ל-2018, יש בסאו גונסלו 407 בתי ספר יסודיים ו-128 בתי ספר תיכון.
אחוז הרשומים ללימודים בין הגילאים 6 ל-14, בשנת 2010, עומד בעיר על 96.7.
סוג האקלים של העיר הוא טרופי.
הטמפרטורות משתנות לאורך השנה ויכולות להיות בקיץ עד ל-C° 40 ובחורף קרוב ל-C° 10−.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2012, 96.5% מהעיר הם ברזילאים, 2% מפרגוואי, 1% מבוליביה ו0.5% הם סינים.
על פי המפקד, אחוז העוני בעיר יורד במהירות: בשנת 2020 עמד אחוז העוני בעיר על 31.5% לעומת 81% בשנת 1990. העיר ממוקמת במקום ה-117 מתוך 246 הערים במדינת גויאס מבחינת תמותת תינוקות, ובמקום ה-2,893 מתוך 5,570 הערים בברזיל.
בעיר יש 8 בתי חולים.
נכון לשנת 2017, אחוז תמותת התינוקות בעיר עומד על 1.27%.
העיר ממוקמת במקום ה-39 מתוך 92 הערים במדינת ריו דה ז'ניירו מבחינת תמותת תינוקות ובמקום ה-2,429 מתוך 5570 הערים בברזיל.
סָאוֹ שֶׁהֱוֵוא תֶּהָאִיק (בבורמזית: စဝ်ရွှေသိုက်; 16 באוקטובר 1895 – 21 בנובמבר 1962) היה פוליטיקאי ואריסטוקרט בורמזי יליד מדינת שהאן.
נשיא בורמה הראשון בין 1948, עת השיגה המדינה עצמאות מהאימפריה הבריטית, ל-1952, עת הוחלף בידי בא או.
סאו שהווא תהאיק, הידוע במלוא שם האצולה שלו קמבווסארהטה ת'רי פאוואראמאוואונטה תודמארזה, נולד ב-16 באוקטובר 1896. בצעירותו למד בבית הספר שאן צ'יפס, שלימים נקרא מכללת קמבאוזה, בטאונגג'י שבבורמה, באותה העת חלק מן הראג' הבריטי.
הוא נכנס לשירות צבא הודו הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, וגם שירת בשירות הגבול הצפון-מזרחי בשנים 1920–1923, לגבולות הרפובליקה הסינית וטיבט.
הוא הפך לסאופה (השליט האריסטוקרטי של מדינת שהאן) לאחר מותו של אביו, סאו מאונג, בשנת 1929. הוא שב לשירות הצבאי ב-1939 ושירת עד 1942. הוא התחתן ארבע פעמים, והביא לעולם 11 ילדים.
במשך זמן רב, הגזעים העיקריים של בורמה, הקאצ'ינים והצ'ין נטו להסתכל על עצמם כיחידות לאומיות נפרדות.
מאוחר יותר, החזון האצילי, החזון של איחוד בורמה, ריגש את ליבנו, ואנו עומדים מאוחדים היום כאומה אחת הנחושה לפעול באחדות ולהסכים לקידום האינטרסים של בורמה ולהשגתם המהירה.
העמדה הראויה כאחת האומות הגדולות בעולם.
האחדות היא שהביאה את מאבקנו לעצמאות למימוש מוקדם זה ואולי האחדות תמשיך להיות מילת המפתח של כל חבר ברפובליקה העצמאית הריבונית המכונה מעתה איחוד בורמה."
ב-4 בינואר 1949 התקיימה העצרת ההמונית מחוץ לעירייה לציון יום השנה הראשון ליום העצמאות, שהווא תהאיק נשא נאום אזהרה על אלימות שהרסה את החופש, החירות והדמוקרטיה.
הוא אמר לקהל: "שיתוף פעולה והבנה לא יכולים להיווצר כל עוד יסוד האלימות או האיום באלימות קיים, שכן לאלימות אין מקבילה בחופש, והחירות מסתיימת במקום בו מתחילה האלימות.
הנסיגה הנערכת של הדמוקרטיה בעולם כיום נובעת בעיקר מסגידה של מדינות לפולחן הכוח הפיזי.
ההידרדרות בכיוון זה הייתה כזו שהיום כמעט ואין להבדיל בין המדינות הדמוקרטיות הנודדות למדינות טוטליטריות."
על פי הביוגרפיה של אשתו סאו נאנג הארן הקם, הוא פנה בנאומיו בדקירה ישירה בחסרונות של מדינתו שלו, הציג את הדרגתיות התהליך הפוליטי המתדרדר עקב התקוממות וסכסוכים מזוינים.
במרץ 1962 הצבא ביצע הפיכה, בתואנה שהמדינה מתפוררת בגלל הצעת התיקון הפדרלית בראשות מדינת שהאן.
עם ההפיכה סאו שהווא תהאיק נעצר על ידי מועצת המהפכה בראשות הגנרל נה וין ומת בכלא בנובמבר 1962. אחד מבניו, בן 17, נהרג בהפיכה הצבאית במרץ 1962, ככל הידוע היה הנפגע היחיד ביום ההפיכה.
סאו קייטנו דו סול (בפורטוגזית: São Caetano do Sul) היא עיר מדינת סאו פאולו שבברזיל.
העיר ממוקמת במטרופולין של סאו פאולו.
בעיר עצמה התגוררו ב־2020 כ-162 אלף תושבים.
המתיישבים הראשונים הגיעו לאזור ב-1533. במהלך המאה ה-17 קבוצת בנדיקטינים הקימה באזור חווה.
הם הקימו במקום כנסייה והאזור נקרה "חוות סאו קאאטנו".
בשנת 1833 לאזור הגיע מסילת ברזל.
בשנת 1877 חלקות אדמה באזור חולקו למתיישבים מאיטליה ובאזור הוקם יישוב.
בשנת 1948 נערך משאל עם בהקשר להקמת עיר עצמאית והעיר הוקמה רשמית בשנת 1953.
העיר נמצאת באזור אקלים סובטרופי גשום.
העיר מהוו החלק של אזור תעשייתי גדול שכולל מספר ערי הסביבה.
בין היתר החל משנת 1949 בעיר פועל מפעל Brazinca לייצור חלקי מכוניות.
בשנת 1964 בו נבנתה מכונית מדגם Brasinca Uirapuru אך פס הייצו רנסגר מחוסר כלכליות.
בעיר ממוקם מטה ג'נרל מוטורס של ברזיל.
בנוסף לכך בעיר ממוקמות משרדים של מספר מוסדות פיננסים ומטה של רשת Casas Bahia מהגדולות במדינה.
בעיר פועלות מספר מוסדות להשכלה גבוהה.
קבוצת כדורגל של העיר "סאו קייטנו" שיחקה בעבר בליגת העל של ברזיל.
סְאוֹ יֵה-ג'י (בקוריאנית: 서예지; נולדה ב-6 באפריל 1990) היא שחקנית דרום קוריאנית.
את קריירת המשחק שלה החלה בקומדיית המצבים "Potato Star 2013QR3" (2013–2014).
לאחר מכן השתתפה בתפקידים מרכזיים בדרמה ההיסטורית "שומרי הלילה" (2014), בדרמת המתח "אחרון" (2015) ובדרמת הפנטזיה "תיכון מוּ-רים" (2016).
חלק מתפקידיה המוכרים ביותר כוללים את תפקידה בדרמה "הצילו" (2017) ובדרמה "עורך דין בריון"(2018).
זכתה להכרה רבה בעקבות תפקידה בדרמה הרומנטית "חדרי הנפש" (2020).
יה-ג'י לא תכננה להיות שחקנית, אבל מנכ"ל סוכנות השחקנים "Made in Chan Entertainment" הבחין בה ושכנע אותה להתנסות במשחק.
היא נכנסה לראשונה לתעשייה כשהשתתפה בפרסומת לחברת הסלולר "SK Telecom" במרץ 2013, ובמאי של אותה שנה השתתפה בסרט פרסומי קצר של חברת סמסונג.
הופעת הבכורה שלה בתור שחקנית הייתה בקומדיית המצבים "Potato Star 2013QR3" ששודרה במשך 120 פרקים מ-23 בספטמבר 2013, עד 15 במאי 2014.
בשנת 2014 כיכבה בדרמה ההיסטורית של רשת MBC "שומרי הלילה" בה שיחקה תפקיד מרכזי עליו הייתה מועמדת לפרס "השחקנית החדשה הטובה ביותר" בטקס הפרסים "MBC Drama Awards" באותה שנה.
ב-2015 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של רשת tvN "סופר אבא יול" ובסדרת הטלוויזיה המצליחה של רשת jTBC "אחרון".
לאחר שמשכה את תשומת ליבם של הצופים בעקבות תפקידה בדרמה "אחרון", זכתה יה-ג'י בתפקידה הראשון על המסך הגדול בדרמה ההיסטורית "כס המלכות" (2015).
באותה שנה השתתפה בסרט נוסף בשם "Circle of Atonement" ובקליפ לשיר בשם "Let's Not Fall In Love" של להקת הבנים הדרום קוריאנית ביג באנג.
בשנת 2016 גילמה את אחד התפקידים הראשיים בדרמה של רשת KBS "תיכון מוּ-רים", והשתתפה בתפקיד משנה בסרט "קים סאונדאל האיש שמכר את הנהר".
לאחר מכן שיחקה בתפקיד משנה בדרמה ההיסטורית של רשת KBS "אבירי הפרחים" (2016–2017).
לאחר סיום תקופת החוזה בסוכנות השחקנים שלה ב-2016, עזבה יה-ג'י את "Made in Chan Entertainment" והצטרפה לסוכנות "King Entertainment".
בתחילת שנת 2017 זכתה יה-ג'י בתפקיד הראשי הראשון שלה, בסרט "Another Way", שעלילתו עסקה בבריתות התאבדות.
באותה שנה כיכבה בדרמת המתח של רשת OCN "הצילו" וזכתה לשבחים רבים מהקהל.
לאחר מכן כיכבה לצד השחקן קים ג'ונג-היון בסרט "Stay With Me" (2018), שהיה סרט ארבע-ממד המציאות המדומה הראשון ששודר בקולנוע 4DX.
היא שיחקה עורכת דין בעלת מזג חם בדרמה "עורך דין בריון" (2018) (שודרה בערוץ ויוה תחת השם "הפרקליט") לצד השחקן לי ג'ון-גי.
הדרמה זכתה להצלחה מסחרית רבה והפכה לאחת מהדרמות הקוריאניות בעלות הדירוג הגבוה ביותר בהיסטוריה.
בעקבות תפקידה בדרמה, קיבלה יה-ג'י מסוכנות המשטרה הארצית של קוריאה הדרומית (KNPA) תואר "שוטרת של כבוד".
באחד בינואר, 2019 הצטרפה יה-ג'י לסוכנות השחקנים החדשה "Gold Medalist".
הפרויקט הראשון של יה-ג'י בסוכנות החדשה היה הדרמה הרומנטית של רשת tvN בשיתוף עם נטפליקס, "חדרי הנפש" (2020).
היא כיכבה לצד השחקן קים סו-היון, בתפקיד כותבת ספרי ילדים מצליחה בעלת הפרעת אישיות.
הופעתה בתפקיד זכתה לביקורות חיוביות מצד העיתונים The Hindu ו-Manila Bulletin והניו יורק טיימס הכריז על הדרמה כאחת מ"הסדרות הבינלאומיות הטובות ביותר לשנת 2020", ואף כינה את הופעתה של יה-ג'י "מהפנטת".
בנוסף זכתה יה-ג'י לעליה משמעותית בפופולריות ומשכה את תשומת ליבה של התקשורת הן בקוריאה והן מחוץ לה.
בשנת 2021 כיכבה בסרט מתח-מסתורין בשם "זיכרונות המחר", בבימויו של סאו יו-מין, לצד השחקן קים קאנג-וו.
הסרט זכה להצלחה מסחררת ובשבוע ההקרנה הראשון שלו שבר את שיא מכירות הכרטיסים המקומי.
ביוני 2022, החלו שידוריה של סדרת הטלוויזיה "Eve", של רשת tvN, בה מככבת יה-ג'י בתפקיד ראשי.
סאו ויסנטה (בפורטוגזית "סנט וינסנט") הוא אחד מאיי בארלאוונטו, הקבוצה הצפונית בתוך ארכיפלג כף ורדה באוקיינוס האטלנטי, מול חופי מערב אפריקה.
הוא ממוקם בין האיים סנטו אנטאו וסנטה לוציה, כאשר תעלת סאו ויסנטה מפרידה בינו לבין סנטו אנטאו.
האי סאו ויסנטה התגלה על ידי המגלה הפורטוגלי דיוגו אפונסו ב-22 בינואר 1462 (יום וינסנט הקדוש ).
בשל המחסור במים, האי שימש בתחילה רק ככר מרעה לבקר.
כאשר הוקמה עיריית סנטו אנטאו ב-1732, האי סאו ויסנטה היה חלק ממנה.
באותה תקופה לא היו בה תושבים קבועים.
בשנת 1793 החלה התיישבות באזור מפרץ פורטו גרנדה.
בשנת 1838, הוקם מחסן פחם במפרץ פורטו גרנדה כדי שישמש לאספקה לספינות בנתיבי האוקיינוס האטלנטי.
בעקבות כך החלה אוכלוסיית האי לגדול במהירות.
בתחילת המאה ה-20 איבד נמל מינדלו את חשיבותו לצורך ניווט טרנס-אטלנטי.
הגורמים לכך היו המעבר מפחם לנפט כדלק לאוניות, עלייתם של נמלים מתחרים כמו דקאר והאיים הקנריים והיעדר השקעה בתשתיות נמלים.
האי, שמקורו וולקני, שטוח למדי.
הפעילות הוולקנית האחרונה התקיימה בפלייסטוקן.
למרות שחיקה רבה, עדיין נותרו באי כמה מכתשים, למשל מכתש ויאנה.
הנקודה הגבוהה ביותר שלו היא מונטה ורדה, הממוקמת בחלק המזרחי של האי בגובה של 744 מטר.
92.6% מאוכלוסיית האי מתגוררת באזור העירוני של מינדלו, על מפרץ פורטו גרנדה, קלדרה שנפרצת על ידי האוקיינוס.
אי קטן, Ilhéu dos Pássaros, נמצא פחות ממייל ימי אחד מחופי מפרץ פורטו גרנדה.
ישנם באי מספר נחלים שמים זורמים בהם מדי פעם, כולל Ribeira do Calhau ו-Ribeira de Julião.
נמל תעופה ממוקם כחמישה קילומטרים מדרום-מערב למינדלו.
בסאו ויסנטה יש אקלים מדברי חם (בשיטת קפן BWh).
הטמפרטורה השנתית הממוצעת במינדלו היא 23.6 מעלות צלזיוס (74.5 מעלות פרנהייט).
האי יבש מאוד עם רק 127 מ"מ של משקעים שנתיים במינדלו.
רק האזור הגבוה יותר של מונטה ורדה מקבל יותר משקעים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית סאו ויסנטה כ-356 תושבים.
במפקד האוכלוסין של 2010 עמדה אוכלוסיית סאו ויסנטה עמדה על 76,140 תושבים מה שהופך אותו לאי המאוכלס השני בכף ורדה אחרי סנטיאגו.
גידול האוכלוסייה השנתי הוא 1.3%.
92.6% מהאוכלוסייה מתגוררת באזורים עירוניים, שהוא השיעור הגבוה ביותר מכל האיים (ממוצע לכף ורדה: 61.8%).תוחלת החיים היא 76 שנים, גבוהה יותר מחלקים אחרים בעולם.
שיעור הילודה הוא 2.7% ושיעור תמותת התינוקות הוא 18 לכל 1000 לידות (לשם השוואה 103 בקונגו, 55 בהודו, 27 בטורקיה, 23 בברזיל, 16 ברוסיה, 4 בפינלנד).
רוב האוכלוסייה צעירה; 49% מהאוכלוסייה הם מתחת לגיל 25, ו-7.4% מהאוכלוסייה הם מעל גיל 65. באי יש 19,923 משקי בית, מתוכם יש בממוצע 3.8 נפשות למשק בית, נמוך מרמתה של כף ורדה שהוא 4.2 נפשות למשק בית.
סאהר תאג'י הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר במכבי נתניה.
תאג'י התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר תל אביב רמלה ובגיל 16 הצטרף לקבוצת הנוער של סקציה נס ציונה.
ב-31 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד מכבי אחי נצרת.
עד לסיום עונת הבכורה רשם 33 הופעות.
בקיץ חתם בהפועל כפר סבא ובמהלך העונה חתם בהפועל רמת גן.
ב-20 ביולי 2022 חתם לשלוש שנים בבני סכנין מליגת העל.
ב-19 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 3-1 למכבי חיפה.
ב-17 בספטמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-2 נגד הפועל ירושלים.
עד לסיום העונה כבש 4 שערים.
ב-2 באוגוסט 2024 חתם במכבי נתניה.
סאו בנטו (בפורטוגזית: Esporte Clube São Bento) הוא מועדון כדורגל ברזילאי.
המועדון נוסד בשנת 1913 בעיר סורוקאבה שבמדינת סאו פאולו.
קבוצת הכדורגל של המועדון שיחקה בעבר בדרג העליון של הכדורגל הברזילאי.
המועדון הוקם בשנת 1913 בעיר סורוקאבה על ידי עובדי מפעל לייצור ציוד לסוסים.
את משחקיו הראשונים קיימה הקבוצה בשטח של מנזר, ותוך זמן קצר שונה שמה ל"סאו בנטו" לכבוד בנדיקטוס מנורסיה.
עד שנת 1953 פעלה הקבוצה כמועדון חובבים.
לאחר הפיכתה למועדון מקצועני היא החלה להשתתף בדרג השני של אליפות סאו פאולו בכדורגל, ובשנת 1962 זכתה באליפות בדרג זה.
בעונת 1979 השתתפה סאו בנטו לראשונה בדרג העליון של הכדורגל הברזילאי.
היא העפילה עד לשלב השלישי וסיימה את העונה במקום ה-15. למרות הישג זה, מאז לא חזרה לשחק בדרג הבכיר.
בליגת המשנה הברזילאית (סרייה B) שיחקה הקבוצה ארבע עונות, והפעם האחרונה הייתה בשנת 2019. הישגי השיא שלה בליגה היו מקום 13 בעונות 1981 ו-2018.
הקבוצה המשיכה להשתתף בליגות ארציות עד שנת 2021, אז שיחקה בליגה הרביעית (סרייה D).
נכון ל-2025 משחקת "סאו בנטו" בדרג השני של אליפות סאו פאולו בכדורגל.
ב השתתפה הקבוצה פעם אחת בלבד והודחה בסיבוב הראשון.
סאו ז'וזה (בפורטוגזית: São José Esporte Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי.
המועדון נוסד בשנת 1933 בעיר סאו ז'וזה דוס קמפוס שבמדינת סאו פאולו.
קבוצת כדורגל שיחקה בעבר בדרג הבכיר של אליפות ברזיל.
מועדון ספורט "סאו ז'וזה" הוקם בשנת 1933 לאחר איחוד מספר קבוצות שהיו קיימות בעיר סאו ז'וזה דוס קמפוס שבמדינת סאו פאולו.
בשנת 1964 קבוצת המועדון הפכה לקבוצה מקצועית.
בשנת 1966 התקדמה הקבוצה לדרג השני של אליפות סאו פאולו בכדורגל.
בשנת 1989 היא העפילה לדרג הבכיר ושיחקה ברמה זו עד לשנת 1999. בשנת 1989 היא סיימה את העונה במקום השני.
בשנת 1976 במטרה למנוע פשיטת רגל המועדון שינה את שמו וצבעי הקבוצה.
בעונת 1982 הקבוצה לראשונה שיחקה בדרג העליון של אליפות ברזיל.
בסך הכול היא שיחקה במעמד זה רק פעמיים.
ההישג הטוב ביותר היה המקום ה-12 בשנת 1982.
בליגת המשנה הברזילאית שיחקה הקבוצה מספר עונות בשנים 1989-1992. בשנת 1989 היא סיימה במקום השני.
במאה ה-21 הקבוצה משחקת לסירוגין בליגה בשלישית ובליגה הרביעית.
בתחרות הגביע הברזילאי הקבוצה שיחקה רק בשנת 1990. היא לא הצליחה לעבור את השלב הראשון.
סאונדגארדן הייתה להקת גראנג' אמריקאית שנוסדה בשנת 1984 בסיאטל, וושינגטון בידי הסולן כריס קורנל, הגיטריסט קים ת'איל (שניהם חברי הלהקה היחידים שנשארו מהקמת הלהקה ועד לפירוקה הסופי), והבסיסט הירו ימאמוטו.
המתופף מאט קמרון הפך לחבר הלהקה החל מ-1986, והבסיסט בן שפרד החליף את ימאמוטו וניגן עם הלהקה החל מ-1990. הלהקה התפרקה ב-1997, וחזרה לפעילות ב-2010. בעקבות התאבדותו של סולן הלהקה קורנל ב-2017, התפרקה סאונדגארדן ב-2019 באופן רשמי אחרי יותר מ-35 שנות פעילות.
הלהקה הייתה מהאבות המייסדים של ז'אנר הגראנג' והרוק האלטרנטיבי בסיאטל, והייתה אחת הלהקות הראשונות מהז'אנר ובכלל, שחתמה על חוזה בחברת סאב פופ.
לאחר מכן עברה ללייבל SST ולבסוף חתמה ב-A&M (החל מ-1989).
למרות חוסר הצלחה מסחרית בתחילת שנות ה-90 בהמשך זכתה הלהקה להצלחה עולמית רבה עם עליית הפופולריות של הז'אנר, ביחד עם להקות דומות כמו אליס אין צ'יינס, פרל ג'אם ונירוונה.
הלהקה התפרסמה בעיקר בזכות שיריה המשלבים גראנג', רוק אלטרנטיבי, רוק והבי מטאל.
האלבום המצליח ביותר של הלהקה הוא "Superunknown" שכיכב במקום הראשון בבילבורד 200 מרגע יציאתו, מתוכו התפרסמו הלהיטים המפורסמים ביותר של הלהקה: "Black Hole Sun" ו-"Spoonman", שאף זכו בפרסי גראמי לשירי הרוק הטובים ביותר בשנה זו.
והם אף ביצעו ויצרו שיר מקורי עבור סרט גיבורי-העל של מארוול מ-2012 "הנוקמים", תחת השם "Live to Rise".
נכון ל-2012, מכרה הלהקה בסך הכל מעל ל-10.5 מיליון עותקים מאלבומיה בארצות הברית בלבד, וכמות מוערכת של כ-25 מיליון עותקים ברחבי העולם.
במצעד "100 האומנים הגדולים ביותר של הרוק הכבד" בערוץ הטלוויזיה הבין-לאומי VH1, דורגה סאונדגארדן במקום ה-14.
בשנת 1981, לאחר שסיימו את לימודי התיכון, עברו קים ת'איל והירו ימאמוטו מעיר מולדתם שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית לסיאטל, במדינת וושינגטון כדי להמשיך את לימודיהם במכללת EverGreen האלטרנטיבית.
לאחר שלא הצליחו למצוא עבודה באולימפיה, ומאחר ובעיר השכנה סיאטל פעלו להקות שהעריצו, החליטו לעבור לשם.
ת'איל נרשם לאוניברסיטת וושינגטון, שם סיים תואר ראשון בפילוסופיה.
יחד עם הגיטריסט מאט דנטינו, שותפו לדירה של ת'איל, הם הקימו להקה שביצעה גרסאות כיסוי בשם "The Shemps", בה ניגנו ת'איל ומאט דנטינו כגיטריסטים, ימאמוטו כבסיסט וכריס קורנל, שבזמנו היה מתופף, אך הפעם החליט להיענות להודעת "דרוש זמר" שדנטינו פרסם.
ימאמוטו פרש מהלהקה לאחר זמן קצר, ות'איל החליף אותו.
הלהקה ניגנה בעיקר שירים של אמנים שנפטרו, כגון ג'ימי הנדריקס, הדלתות ועוד.
חברי הלהקה נהגו להפגש לעיתים קרובות עם מאט קמרון, אז המתופף בלהקה "Skin Yard", ובן שפרד, שהיה הבסיסט של להקת "March of Crimes".
בשנת 1984 הלהקה הפסיקה פעולתה וקורנל, שגם רצה להתחמק משותף לדירה בעייתי, עבר לגור עם יאמאמוטו.
השניים נהגו לנגן הרבה ביחד, קורנל עדיין בתור מתופף, ויאמאמוטו כבסיסט.
הם צרפו אליהם את ת'איל, וקראו ללהקה החדשה סאונדגארדן, על שם פסל הבנוי מצינורות חלולים, המשמיע קולות משונים כאשר הרוח נושבת דרכו.
כריס הפך לזמר לאחר שצורף המתופף סקוט סאנדקוויסט.
הלהקה נגנה ביחד במשך שנה וב-1986 הקליטו שני שירים שיצאו באוסף "Sub Pop 200" ביחד עם להקות כגון מלווינס וגרין ריבר.
סאנדקוויסט נאלץ לפרוש מהלהקה בגלל התחייבויותיו המשפחתיות (בשלב זה כבר היה נשוי ואב לילדים), והוא הוחלף במאט קמרון, ששוכנע לעזוב את Skin Yard לטובת סאונדגארדן.
סאונדגארדן הייתה הלהקה הראשונה שחתמה על חוזה עם חברת התקליטים סאב פופ (SubPop), וב-1987 הוציאה את ה-EP הראשון שלה, Screaming Life.
מאוחר יותר ב-1988 הם הוציאו EP קצר נוסף, Fopp וב-1990 סאב-פופ הוציאה את שני האלבומים כאלבום אחד.
על ההקלטות פיקח המפיק ג'ק אנדינו.
ב-1988 התחילו נציגי חברת התקליטים הגדולה A&M לחזר אחרי הלהקה, אך חבריה העדיפו לחתום על חוזה עם הלייבל העצמאי SST, שאצלה היו חתומות להקות פוסט-פאנק רבות שחברי הלהקה העריצו.
ב-1988 הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, Ultramega OK, שהיה מועמד לפרס גראמי וכלל את הלהיט Flower.
סאונדגארדן התחילו לעבוד על אלבום הבכורה הראשון שלהם, "Louder Than Love", בחברת התקליטים A&M.
מיד לאחר שיצא האלבום ב-1989, החליט יאמאמוטו שהוא חוזר ללימודים ועזב את הלהקה, לימים לאחר פרידתו מהלהקה ולימודיו הוציא ימאמוטו אלבום עם הרכב בשם Truly.
הלהקה הייתה כבר חתומה על סיבוב הופעות וצירפה במקומו את הבסיסט ג'ייסון אברמן.
סיבוב ההופעות היה מוצלח, התפרש על פני ארצות הברית ואירופה, וכלל הופעות משותפות עם פיית' נו מור ו-וויווד (VoiVoid).
חלק מההופעות הוקלטו ויצאו אחר כך בקלטות – Louder Than Live בלייבל A&M.
עם תום הסיבוב נפרדה הלהקה מג'ייסון אברמן בגלל חילוקי דעות ובמקומו נשכר בן שפרד, שהפך לבסיסט הקבוע של הלהקה עד להתפרקותה.
באותה עת אנדרו ווד, סולן להקת מאת'ר לאב בון, וחבר טוב של חברי הלהקה, נפטר ממנת יתר.
שרידי להקת מאת'ר לאב בון הקימו להקה בשם פרל ג'אם.
חברי הלהקה חברו לכריס קורנל ומאט קמרון, והקליטו אלבום מחווה לווד.
הלהקה והאלבום נקראו "טמפל אוף דה דוג".
האלבום היחיד שלהם יצא אף הוא בלייבל A&M ב-1991.
באביב 1991 הלהקה התחילה לעבוד על האלבום הבא שלה, Badmotorfinger, עם המפיק טרי דייט.
האלבום נמכר ביותר ממיליון עותקים, וזיכה את הלהקה באלבום הפלטינה הראשון שלה.
האלבום יצא במהדורה מוגבלת גם כאלבום כפול, שכלל שירים שלא התפרסמו וגרסאות כיסוי.
לאחר צאת האלבום, יצאה הלהקה למסע הופעות בארצות הברית, קנדה, אירופה.
בין היתר הם היו מופע החימום ללהקת גאנז נ' רוזס.
אחת מהופעות אלו שודרה בערוץ 2 הישן.
בסוף 1993 הלהקה נערכה להקלטת האלבום Superunknown.
עוד קודם לצאת האלבום, התחילה הלהקה בסיבוב ההופעות, במסגרתו הגיעו לראשונה ליבשת אוסטרליה.
משם המשיכו ליפן, בה העלו שלוש הופעות.
רק לאחר שחזרו לארצות הברית, האלבום יצא במדינה, ב-8 במרץ 1994. מיד לאחר מכן יצאו לסיבוב הופעות נוסף, בארצות הברית ובבריטניה, ולאחר מכן שני סבבים נוספים בארצות הברית.
ההופעה האחרונה התקיימה בסיאטל, באמצע אוגוסט.
לאחר מכן, בהוראת רופאים, כריס נאלץ להפסיק כל שימוש במיתרי הקול שלו כדי שלא ייגרם להם נזק בלתי הפיך, ולכן ביטלו מספר הופעות בפסטיבלים באירופה.
סאונדגארדן היו אמורים להופיע בישראל בסוף 1994, אך ביטלו את הופעתם.
ב-1994 זכתה הלהקה בפרס ה-MTV על הקליפ לשיר המצליח "Black Hole Sun".
האלבום לווה בסינגלים רבים, "Spoonman", "The Day I Tried to Live", "My Wave", "Fell On Black Days" לעיתים בגרסאות שונות מהאלבום ועם קטעים נוספים שלא פורסמו.
בסתיו 1995, הלהקה חזרה לאירופה לסיבוב הופעות קצר, בין היתר בפסטיבלים גדולים כגון פסטיבל רדינג ופוקלפופ.
בנובמבר 1995 הלהקה הוציאה דיסק מולטימדיה – "Alive In The Superunknown".
ב-1996 הוציאה הלהקה סינגל מהאלבום הבא שלה, "Down on the Upside".
הקליפ לשיר צונזר חלקית על ידי MTV בשל קטעים מתוכו שנחשבו ל"לא הולמים".
הקליפ לשיר "Blow Up The Outside World" מאותו אלבום צונזר אף הוא למספר שבועות בתחנה.
גם בעבר, הקליפ לשיר "Jesus Christ Pose" מהאלבום BadMotorFinger עורר מחלוקת.
ב-14 במאי 1996, יצא האלבום "Down On The Upside" ונכנס ישירות למקום השני ברשימת מגזין בילבורד.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות כדי לקדם את מכירות האלבום, והייתה ללהקה הראשונה אי פעם שהופיעו פעמים על הבמה הראשית בפסטיבל לולהפלוזה.
בסיבוב ההופעות נאלצה שוב הלהקה לבטל כמה מהופעות בגלל בעיות במיתרי הקול של קורנל.
לאחר מנוחה בחגים, המשיכה הלהקה בסיבוב ההופעות באוסטרליה, ניו זילנד והוואי.
בנוסף יצא אלבום האוסף "A-Sides" שכלל גם שיר חדש בשם "Bleed Together".
בתום סיבוב ההופעות, הודיעה הלהקה שהיא יוצאת לחופשה בקיץ, וב-9 באפריל 1997, הודיעה רשמית על פירוקה.
ההודעה הרשמית שנמסרה לעיתונות: "לאחר שתים-עשרה שנות פעילות, חברי סאונדגארדן החליטו בידידות ובהדדיות על פירוק הלהקה להגשמת יעדים אחרים.
אין כרגע כל הודעה בקשר לתוכניות העתידיות של חברי הלהקה".
הסינגל האחרון שהלהקה הוציאה היה "Ty Cobb", שיצא באוסטרליה בלבד.
בזמן הפירוק סולן הלהקה כריס קורנל פנה לקריירת סולו הוציא שני אלבומים לבדו.
בנוסף היה חבר בסופרגרופ אודיוסלייב.
מאט קמרון הצטרף כמתופף ללהקת פרל ג'אם החל משנת 1998 (איתה הוא עובד עד היום).
בן שפרד וקים ת'איל עסקו בפרויקטים מוזיקליים שונים, ביחד ולחוד.
ב-2010 הודיע סולן הלהקה קורנל כי הלהקה תתאחד בקרוב ותחל בסיבוב הופעות.
ב-2011 הוציאה הלהקה אלבום אוסף בשם "Telephantasm" שהוא הראשון לאחר איחודה.
ב-2012 הוציאה הלהקה אלבום אולפן בשם "King Animal", לאחר הפסקה של כ-16 שנים ביצירותיה.
ב-18 ביוני 2014, הופיעה הלהקה בישראל, באצטדיון בלומפילד.
ב-24 בנובמבר 2014 הוציאה הלהקה את אלבום האוסף המשולש "Echo of Miles: Scattered Tracks Across the Path", הכולל אוסף שירים לא מוכרים מתוך סינגלים, גרסאות נדירות לשירים, קאברים, רמיקסים, הקלטות ועוד מ-1988 ועד לשחרור האלבום.
כמו כן כולל האלבום מספר שירים חדשים שהוקלטו ולא שוחררו מעולם.
כמו כן הלהקה המשיכה לקיים הופעות לסירוגין במשך מספר שנים.
ב-17 במאי 2017, בגיל 52, התאבד סולן הלהקה קורנל, ככל הנראה בתלייה, בבית מלון בדטרויט לאחר הופעה בעיר.
סיום חייו של קורנל הייתה מכה קשה ללהקה שביטלה את סיבובי ההופעות שתוכננו וצמצמה משמעותית את פעילותה.
במשך כשנה בראיונות שהעניקו חברי הלהקה שנשארו, הציגו את לבטיהם והתלבטו לגבי עתיד הלהקה.
באוקטובר 2018 הצהיר הגיטריסט קים ת'איל, בריאיון ל"Seattle times" שהלהקה לא תמשיך להתקיים בשם סאונדגארדן.
בינואר 2019, הופיעה הלהקה ביחד עם מספר להקות שונות מהז'אנר – טמפל אוף דה דוג, אודיוסלייב, אליס אין צ'יינס, מלווינס, פו פייטרס ומטאליקה, באירוע התרמה לזכרו של כריס קורנל שאורגן בידי אלמנתו של כריס, ויקי קורנל.
הייתה זו ההופעה הראשונה מאז מותו של קורנל, והאחרונה שלה ביחד – לאחריה הפסיקה הלהקה את פעילותה לאלתר, ובעצם התפרקה סופית.
ביוני 2019 הוציאה הלהקה בחברת התקליטים UMG אלבום הופעה/וידאו בשם "Live from the Artists Den", שתיעד את הופעת הלהקה בשנת 2013.
בדצמבר 2019 פורסם כי אלמנתו של כריס קורנל, ויקי, תובעת את חברי הלהקה הנותרים של סאונדגארדן עקב סכסוך על זכויות שיריו של כריס.
חברי הלהקה היו מעוניינים לפרסם שירים שקורנל כתב ומעולם לא ראו אור, שטענה מצידה שחברי הלהקה מנעו ממנה תמלוגים בגובה מאות אלפי דולרים.
בתגובה הגישו חברי הלהקה תביעה נגדית בפברואר 2020.
סאונדגארדן היו חלק מחלוצי סצנת הגראנג' בעיר סיאטל, וסגנונה שילב אלמנטים של פאנק רוק (Punk rock) ומטאל שגרמו לסאונד להישמע "מלוכלך" ו"עכור" על ידי שימוש בדיסטורשן של הגיטרות החשמליות.
בתחילת דרכה הושפעה הלהקה רבות מלהקת לד זפלין שהיוו מקור השראה לז'אנר הגראנג' וההארד רוק.
שם הלהקה ע"פ הגיטריסט קים ת'איל, היה אמור לכלול את מקורותיה המוזיקליים כמו הוולווט אנדרגראונד, ה"Meat Puppets", הקילינג ג'וק, ומטאליקה, אך לבסוף החליטו לקרוא לה על שם פסל מוזיקלי-אומנותי המוצג בעיר סיאטל בשם "A Sound Garden".
הלהקה הושפעה רבות גם מבלאק סבאת' בלחניה ובכיוון הגיטרות.
בהמשך החלה לשלב הלהקה השפעות של רוק פסיכדלי באלבומה "Superunkown" (שיצא ב-1994).
בכיווני הגיטרות השתמשה רבות הלהקה בעיבוד מיתרים אלטרנטיבי, וביצעה הרבה משיריה בכיוון דרופ די בשיריה, למשל בשירים: "Jesus Christ Pose", "Outshined", "Spoonman", "Black Hole Sun", ו-"Black Rain".
חתימות של הלהקה השתנו מעת לעת והיא חרגה מהגבולות המקובלים והמסורתיים: את "Fell on Black Days" ניגנה הלהקה בחתימת זמן של 6/4, "Limo Wreck" נוגן ב-15/8 ו"The Day I Tried to Live" משתנה מ-7/8 וחלקים ממנו מנוגנים כ-4/4.
התפתחות ז'אנר הרוק האלטרנטיבי בסיאטל והתפתחות הלייבל המייצג אותה סאב פופ, קשור באופן הדוק להתפתחות סאונדגארדן, מאחר שבעליה של סאב פופ, ג'ונתן פונמן מימן את רוב הוצאותיה של הלהקה באלבומיה הראשונים, והצלחתם גרמו להכנסה כספית לסאב-פופ שהרחיבה את פעילותה והפכה ללייבל גדול.
בין היתר דווח כי ככל הנראה הצלחת סאונדגארדן גרמה ללייבל להחתים אומנים אחרים, ביניהם את קורט קוביין ולהקתו נירוונה בלייבל זה, שבעצמו סיפר שהושפע רבות מסאונדגארדן בין היתר.
סאונדגארדן הייתה להקת הגראנג' הראשונה שחתמה בלייבל בין-לאומי גדול כדוגמת A&M ב-1989. אולם בתחילה אלבומיה לא הצליחו כמצופה מבחינת נתוני המכירות, ורק ב-1994 חוותה פריצה בתחום זה ונכנסה לתודעה המקומית בארצות הברית עם אלבומה "Superunkown", עד כדי כך שהתחילו לשלב את שיריה במשחקי וידאו של חברת Electronic Arts.
הלהקה שובחה רבות עקב היכולות הטכניות של לחניה המגוונים והיכולות הווקאליות של סולן הלהקה קורנל, ולזכותה נוקפים מוזיקאים רבים את התפתחות ז'אנר המטאל האלטרנטיבי.
+שנהיצירה מועמדתקטגוריה/פרסתוצאה1995"Black Hole Sun"הווידאו קליפ הטוב ביותרזכייה
שנהיצירה מועמדתקטגוריה/פרסתוצאה1990Ultramega OKהופעת המטאל הטובה ביותרמועמד1992Badmotorfingerמועמד1993"Into the Void (Sealth)"מועמד1994"Spoonman"זכייה"Black Hole Sun"הופעת ההארד רוק הטובה ביותרזכייהשיר הרוק הטוב ביותרמועמדSuperunknownאלבום הרוק הטוב ביותרמועמד1997"Pretty Noose"הופעת הרוק הטובה ביותרמועמד2011"Black Rain"הופעת הרוק הטובה ביותרמועמד
שנהמועמדקטגוריה/פרסתוצאה1994להקת סאונדגארדןלהקת הרוק הטובה ביותרמועמד
שנהמועמדקטגוריה/פרסתוצאה1994"Black Hole Sun"קליפ המטאל/רוק הטוב ביותרזכייה
שנהמועמדקטגוריה/פרסתוצאה1991כריס קורנלהסולן הטוב ביותר (גבר)זכייהמאט קמרוןהמוזיקאי הטוב ביותר (תופים)זכייהסאונדגארדןלהקת הרוק הטובה ביותרזכייה1992מאט קמרוןהמוזיקאי הטוב ביותר (תופים)זכייהכריס קורנלהסולן הטוב ביותר (גבר)זכייהBadmotorfingerאלבום המטאל הטוב ביותרזכייהסאונדגארדןלהקת המטאל הטובה ביותרזכייה
שנהמועמדקטגוריה/פרסתוצאה2013King Animalאלבום השנהמועמדסאונדגארדןקאמבק השנהמועמדקים ת'אילהגיטריסט הטוב ביותרמועמדכריס קורנלהסולן הטוב ביותרמועמד
סאוטה (בספרדית: Ceuta – "סֶ֫אוּטָה"; בערבית: سبتة – "סַ֫בְּתַה") היא מובלעת ספרדית בצפון אפריקה הממוקמת בקצה הצפוני של המגרב במרוקו לחוף הים התיכון ומצר גיברלטר.
מיקומה האסטרטגי, המהווה מעבר הכרחי בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, עשה אותה לצומת מסחרי חשוב, ולאורך הדורות היא הייתה מיושבת ברציפות על ידי עמים שונים.
כיום מרוקו טוענת לריבונות על השטח, ותובעת את העברתו לשליטתה, אולם הקהילה הבין-לאומית מכירה בו כחלק מספרד.
בתחילת האלף הראשון לפני הספירה הפיניקים הקימו מאחז באזור והפכו את המעגנים בסביבתו לנמלים שבהם התנהל מסחר ימי.
במאה ה-5 לפנה"ס השתלטו על האזור אנשי קרתחדשת (קרתגו) שכינו את העיר "אבילה" או "אבן-חק" .
לאחר חורבן קרתגו במלחמות הפוניות, רוב צפון מערב אפריקה נשאר בשליטתן של מדינות קליינטיות של רומא, נומידיה ומאורטניה, אולם התרבות הפונית המשיכה לשגשג במקום גם לאחר הכיבוש.
האימפריה הרומית כבשה את העיר מידי הקרתגנים בשנת 42 לספירה, והפכה אותה לנמל צבאי.
באותה תקופה היא נקראה "ספטם" (Septem), וזהו, כנראה, מקור שמה הנוכחי, סאותה.
כעבור 400 שנה נפלה העיר לידיהם של הוונדלים, ולאחר מכן השתלטו עליה ויזיגותים מאזור ספרד (היספניה), והאימפריה הביזנטית.
בשנת 710, עם התקדמות המוסלמים לעבר ספרד, החליט יוליאנוס , השליט הוויזיגותי של העיר להחליף את נאמנותו למלך הוויזיגותי רודריק, ולשתף פעולה עם המוסלמים, שפעלו להשלמת הכיבוש המוסלמי של ספרד.
לאחר מותו עברה העיר לשליטה ישירה הערבים המוסלמים, דבר שעורר את התנגדותם של השבטים הבֶּרְבֶּרִים ששכנו באזור.
בשנת 740 התחולל מרד של ברברים מעדת ח'וארג' (עדה שפרשה מן האסלאם), שבמהלכו חרבה העיר.
במאה ה-9 נבנתה העיר מחדש בידי הברברים.
בשנת 1309 נכבשה העיר בידי ממלכת פאס בסיועה של אראגון.
בשנת 1415 כבשו הפורטוגזים את העיר בניסיון לדחוק את רגלי המוסלמים ולהשתלט על נתיבי הסחר.
בשנת 1580 אוחדו כתרי פורטוגל וספרד.
בשנת 1640 הפכה פורטוגל שוב לעצמאית, ונכנסה למלחמה עם ספרד.
בתקופה זו כבר היו רוב תושבי סאוטה ספרדים, והתייצבו לצד ספרד במלחמה.
ב-1 בינואר 1668 הכירה פורטוגל בבעלות מלך ספרד על העיר במסגרת אמנת ליסבון.
בראשית המאה ה-20 נמצאה סאוטה בלב הטריטוריה שכונתה מרוקו הספרדית, שטח שהיה נתון לשלטון קולוניאלי ספרדי לפי אמנת פאס משנת 1912. ב-1956 הכירה ספרד בעצמאות מרוקו, והעבירה את "מרוקו הספרדית" לידי ממלכת מרוקו, אולם הערים סאוטה ומלייה נותרו בידי ספרד כיוון שנחשבו לחלק בלתי-נפרד ממנה.
סאוטה נחשבה בעבר לחלק ממחוז קדיס, אולם כיום היא נחשבת לעיר אוטונומית.
מרוקו תובעת את העברת הערים סאוטה ומלייה לריבונותה.
ממשלת מרוקו אף השוותה את מעמדן של הערים למעמדה של גיברלטר, טריטוריה בריטית שספרד תובעת ריבונות עליה.
ספרד מצידה טוענת כי השלטון המוסלמי בעיר במהלך ההיסטוריה היה קצר יחסית, ולפיכך אין בסיס לתביעתה של מרוקו.
לאחר שנים של הסתננויות יחידים סבלה המובלעת החל מספטמבר 2005 מניסיונות הסתננות המונית של מהגרים אפריקאים שמשתמשים בה (ובמלייה) כדרך להיכנס לאיחוד האירופי שספרד חברה בו.
אף על פי שכבר ב־1992 נחתמה אמנה בין ספרד למרוקו המסדירה את החזרת המהגרים הבלתי חוקיים למרוקו, אמנה זו אינה ממומשת, ובפועל אפריקאים המסתננים לתוך המובלעת (למעט מרוקאים) זוכים בסופו של דבר למעמד של פליטים.
התגברות ההגירה הביאה את השלטונות הספרדיים להקמת גדר ההפרדה של סאוטה.
היו גם מקרים של ירי לעבר המהגרים, שספרד ומרוקו מאשימות בו זו את זו.
באוגוסט 2024, למרות המשך בניית גדר ההפרדה סביב סאוטה, דווחו מקרים של ניסיונות הגירה בשחייה בים מצד מהגרים, במטרה להיכנס לאיחוד האירופי דרך המובלעת הספרדית.
סאול קי יון (קוריאנית: 설기현; ) הוא כדורגלן עבר דרום קוריאני ששיחק כחלוץ.
ערך 82 הופעות במדי נבחרת קוריאה הדרומית.
סאול קי יון שיחק בקבוצת אנדרלכט הבלגית עד שנת 2004 ואז עבר לוולבס.
לאחר מכן שיחק ברדינג וב-2007 עבר לפולהאם.
עם נבחרת קוריאה הדרומית שיחק במונדיאל 2002 והגיע איתה עד למקום הרביעי.
שערו המפורסם ביותר היה נגד נבחרת איטליה במשחק בו קוריאה הדרומית ניצחה את איטליה ועלתה לרבע הגמר.
סאונה (מפינית: Sauna) הוא השם לסוג של מרחץ אדים בו שוהה המתרחץ בחדר המכיל אוויר לח או יבש בטמפרטורה גבוהה מאוד המעודדת הזעה מוגברת.
מקורה של הסאונה בפינלנד, שם שימשה כאמצעי מרחץ במשך אלפי שנים.
כיום קיימים סוגים רבים של סאונות, אולם כאשר משתמשים במונח סאונה הכוונה היא לרוב לסאונה הפינית.
טמפרטורת האוויר בסאונה נעה בין 80°C ל-110°C.
טמפרטורה כה גבוהה היא לרוב בלתי נסבלת לגוף האדם, ולכן מווסתת רמת הלחות באוויר לכדי יובש כמעט מוחלט, אשר הופך את חוויית השהייה בסאונה לנסבלת ואף מהנה.
בסאונות הלחות ("סאונות רטובות"), בהן יכולה רמת הלחות באוויר להגיע ל-100%, תהיה הטמפרטורה נמוכה בהרבה מאשר בסאונות היבשות, ותנוע לרוב בין 40°C ל-60°C.
על אף הטמפרטורה הנמוכה יחסית בסאונות מסוג זה, עומס החום המתקבל משילוב הטמפרטורה ומידת הלחות נחשב לרוב לקשה יותר מאשר זה המתקבל בסאונות היבשות.
הסאונה היא מוסד חשוב בתרבות הפינית.
באלפי שנות קיומה של התרבות נחשבה תמיד הסאונה פרט חיוני, מקום לניקוי הגוף והנפש, ובעבר גם האמינו בסגולות הריפוי של הסאונה.
כיום יש בפינלנד סאונה לכל משפחה בממוצע, הן בדירות ובבתים בעיר, והן בצמוד לבתי הקיץ הפיניים (mökki) על שפת האגם.
הכניסה לסאונה הפינית היא בעירום מלא, וכאשר מדובר במשפחות וחברים קרובים נכנסים גברים ונשים יחדיו.
בסאונות ציבוריות מקובלת הפרדה בין גברים ונשים.
כיום מקובל להניח כי מקורה של הסאונה ביבשת אסיה, והיא הגיעה לאירופה, ומשם לשאר העולם, על ידי השבטים האסייתים שהפכו במרוצת השנים לתושבי פינלנד.
לפני אלפי שנים החלו שבטים נודדים אלו, שמקורם במרכז אסיה, בנדידה לעבר צפון מערב היבשת, כאשר הם מיישבים את מערב רוסיה, אסטוניה, ליטא, הונגריה ולבסוף גם את פינלנד.
בתקופת נדודים זו השתמשו הנוודים בקרונות מרחץ מתניידים, אשר שימשו לרחצה אישית נוחה, בדומה למקובל כיום בקרב שבטי נוודים אשר עודם נודדים ברחבי מרכז אסיה.
בתחילת האלף הראשון לספירה הפכו השבטים הנודדים ליושבי קבע באזור, והחלו לעסוק למחייתם בסחר בפרוות.
עם תחילת התיישבות הקבע פחת הצורך בקרונות הרחצה הניידים, והפינים החלו כורים לעצמם בתי מרחץ חדשים במעבה האדמה.
חדרי מרחץ אלו היו למעשה מערות חצובות, אשר בתוכן נבנה תנור אבן שהוסק בעצים, ואשר עליו היו שופכים מים כדי למלא את החלל האטום באדים מטהרים.
במרחץ מסוג זה לא נבנתה ארובה אשר מנקזת את עשן השריפה אל מחוץ לחלל המערה, ולכן בעת חימום המקום לטמפרטורה גבוהה התמלא החלל בעשן.
לפני שנכנסו המתרחצים היה נהוג להוציא את רוב העשן על ידי אוורור החדר, אולם ריחו של העשן הכבד נספג היטב בקירות האטומים, כמו גם ברוחצים שבתוכם.
מרחץ זה, על אף שכמעט ולא קיים כיום, נקרא בפינית "סאוו" (Savu - "עשן").
כיום לא קיים שום תיעוד הנוגע למנהגי הרחצה הפינים במשך כל ימי הביניים, אולם ידוע כי במרוצת השנים הללו התפתח המרחץ לצורה דומה לזו אותה אנו מכירים כיום.
עם ההתפתחות הטכנולוגית החלו הפינים לבנות את הסאונות במבנים שהוקמו במיוחד לצורך זה ונטשו את בתי המרחץ שבמעמקי האדמה.
באותה תקופה נוספה גם הארובה לתנור המרחץ, דבר שהביא להפסקת השימוש במרחצי העשן הקדומים.
במרוצת השנים התפשטה הסאונה הפינית ברחבי אירופה, ובמאה ה-16 היה מרחץ האדים, המזכיר בתכונותיו את הסאונה הפינית, בשימוש נפוץ בכל רחבי היבשת.
עם תחילתה של תנועת הרפורמציה, הופסק השימוש במרחץ אדים באירופה הקתולית כמעט לחלוטין, וזאת משום שמקור המנהג היה בארצות הפרוטסטנטיות, ולכן נתפס כמגונה.
בתקופה זו נמשך השימוש במרחצי האדים רק בארצות סקנדינביה ובמערב רוסיה.
כחלק מהתפשטותו של מרחץ האדים באירופה הגיע המנהג גם לשכנותיה המערביות של פינלנד, נורווגיה ושוודיה.
דעיכת השימוש במרחץ בארצות הקתוליות לא נגע לארצות פרוטסטנטיות אלו, אולם עד מהרה הופסק בהן השימוש במרחץ זה כמעט לחלוטין.
במאה ה-18, החלה מתגבשת קואליציה של כלכלנים ורופאים אשר יצאה למלחמת חורמה כנגד השימוש במרחץ אדים, פרטי או ציבורי.
לדידם של הכלכלנים היה השימוש במרחץ זה בזבזני ביותר, ופוגע באחד ממשאבי הטבע היחידים של ארצות סקנדינביה - העץ.
מרחץ האדים צרך כמויות עצומות של עצים, הן לצורך הבערת התנורים והן לבניית המבנה עצמו, אשר לרוב לא החזיק מעמד זמן רב ונדרש לתיקונים ושיפוצים לאחר פרקי זמן קצרים של שימוש.
הרופאים, מצידם, טענו כנגד המרחץ כי הוא גורם להתפתחותם של מגוון תחלואים ומעודד העברת מחלות מין ומחלות עור.
טענות המתנגדים למרחץ האדים לא היו משוללות יסוד לחלוטין.
עם העלייה במודעות להגיינה אישית בקרב תושבי אירופה עלתה צריכת העצים בסקנדינביה במאות אחוזים, והעמידה בסכנה ממשית את קיומו של משאב הטבע החשוב.
גם טענתם של הרופאים הייתה מוצדקת, וזאת לנוכח תנאי התברואה הנמוכים במרבית מבתי המרחץ, כמו גם הקשר המתפתח בין בתי המרחץ הציבוריים לתעשיית הזנות שתרמה את חלקה בהפצת מחלות המין המדוברות.
מחאתם של המתנגדים למרחץ האדים עלתה יפה, וכעבור שנים ספורות פסק השימוש ב"באסטו" (Bastu, מרחץ האדים השוודי) כמעט לחלוטין, למעט שימושים טקסיים בחגים ולצרכים רפואיים ספציפיים.
גם ההתפתחות שחלה בייצור הבגדים התחתונים, ובראש ובראשונה המעבר ללבישת תחתונים עשויי כותנה, תרמה לזניחת השימוש במרחץ האדים.
בד הכותנה, שהוא נוח לכביסה, שימש מעתה כסופג זוהמה אשר אותו היו רוחצים במקום לרחוץ את הגוף עצמו.
לאחר הפסקת השימוש במרחץ האדים בשוודיה ניסו השוודים, ששלטו באותה התקופה בפינלנד, להביא להפסקת השימוש בסאונה במדינה.
על התושבים הפינים הופעל לחץ תעמולתי כבד, שבמהלכו הופצו שמועות כי הסאונה גורמת ליצירת גידולים בגוף, לאובדן הראייה, לפגיעה בעור ולעוויתות לא-נשלטות.
עוד טענו המומחים השוודים כי הסאונה מהווה סכנת נפש לילדים ובשמץ של גזענות רמזו כי עורם השחום והמקומט של הזקנים הפינים נראה כך בעקבות השימוש הרב שעשו בסאונה.
עד מהרה החלו מופיעים גם מחקרים מדעיים רשמיים השוללים את השימוש בסאונה.
בשנת 1751 כתב מחבר בשם פר אדריאן גאאד כי הסאונה גורמת לאובדן הראייה טרם לאובדן השמיעה.
בשנת 1756 ראה אור מאמר בשם "הצורך בשמירה ודאגה לילדים הוא חובתו של כל הורה נוצרי".
במאמר בעל אופי דתי מובהק זה, נכתב בין היתר כי "בפינלנד ישנו מנהג משוגע, לפיו נוטלות אימהות את ילדיהן הקטנים אל הסאונה, אשר, בדומה לכל השגעונות, מביאה למותם המוקדם של אותם הילדים.
נדמה כי אמהות אלו מבקשות למעשה את מות ילדיהן".
בעקבות נסיונותיהם של השוודים להפסיק את השימוש בסאונה בפינלנד, החלה הסאונה זוכה למעמד חדש בקרב הפינים הגאים במורשתם.
לאחר מאות שנים של שימוש יומיומי במרחץ, קיבלה הסאונה גם סממנים דתיים, אשר נועדו לחזק את הקשר בין הפינים למרחץ האהוב עליהם ולמנוע את השפעתם הרעה של המלומדים השוודים.
בשנת 1776 כתב כלכלן שוודי: "אנשים עיקשים אלו מקשרים את הסאונה עם מקורות הדת ורואים בה מעין מקדש!".
פתגם מתקופה זו, אשר נמצא בשימוש גם היום גורס כי "בסאונה על האדם לנהוג בעצמו כמו שהיה נוהג עצמו בכנסייה".
במאה ה-19 לאחר חתימת הסכם שלום בין רוסיה לנפוליאון, יצאו הרוסים למלחמה מול שוודיה, אשר בסופה נלקחה פינלנד לידיו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון.
אלכסנדר הראשון הטיל איסור חמור על קיום פעילות פוליטית בפינלנד, מה שהביא להגברת הלאומנות הפינית וחיפוש אחר סממני תרבות ייחודיים בהם יוכלו הפינים להאחז.
עד מהרה תפסה הסאונה את מקומם של סממני התרבות האסורים, והחלה משמשת כגורם מאחד וכמקור גאווה ייחודי לעם הפיני.
הסאונה הפכה למושא לשירים ואגדות עם, וכן לנושא אשר הופיע ביצירות אמנות רבות מאותה התקופה.
באותה מידה בה העלתה תנועת הלאומנות באירופה את מעמדה של הסאונה בפינלנד, כך פגעה מהפכת התיעוש באותו מעמד.
הגעת החשמל לפינלנד והאפשרות לחמם מים באופן פשוט יחסית, הביאו לנטישה המונית של הסאונה לטובת אמבט המים.
השימוש בסאונה, שנותרה סמל לאומי, הוגבל לאירועים מיוחדים בלבד דוגמת חגים או מסעות ציד חווייתיים.
גם צמיחתו של מעמד ביניים מבוסס בפינלנד הביא לפגיעה במעמדה של הסאונה.
הבורגנים החדשים שאפו להפוך את מדינתם למודרנית ככל הניתן, ולכן החלו מנתקים את הקשר המסורתי לסאונה ולפנים הדתיים שהיא ייצגה בעבר.
באזורים המבודדים המשיכה הסאונה להוות את אמצעי הרחצה המקובל, אולם עם הגעתם של מתיישבים חדשים אשר שאפו להפריח את השממה, החל המנהג מתדרדר גם באזורים אלו.
עם התפתחות מדע הרפואה איבדה הסאונה גם את מעמדה הרפואי.
הסאונה, שבעבר שימשה כמקום בו ילדו נשים את ילדיהן ובו נערכו ניתוחים פשוטים והקזות דם, ננטשה על ידי ההמונים לטובת בתי החולים המודרניים.
גם הרגלי הרחצה השתנו בתקופה זו: לפני המאה ה-19 היה נהוג כי גברים ונשים משתמשים בסאונה יחדיו ובעירום מלא, וגם היציאה לטבילה במים הקרים בין פרקי השהייה בסאונה נעשתה בעירום.
עם חדירת התרבות המערבית למדינה החל להיעלם הנוהג של כניסה לסאונה בעירום, והחלו צצות סאונות נפרדות לנשים וגברים.הגידול באוכלוסיית המדינה פגע אף הוא בסאונה המסורתית.
הסאונה, ששימשה בעבר מקום מפגש והווי לאזרחים, נהייתה קטנה מלהכיל את האנשים הרבים שנדרשו לשירותיה, ועד מהרה הפך המקום ממקום מפגש חברתי למקום רחצה בלבד, כאשר הרחצה מתבצעת במשמרות בעלות פרק זמן קצוב.
שינוי זה פגע רבות בקסם של הסאונה והביא פינים רבים להעדיף את המקלחת הביתית על חוויית הרחצה בסאונה, שהפכה מכנית ומנוכרת.
כלל הגורמים המוזכרים, יחד עם תחילת הבנייה בבטון אשר דרש השקעה רבה כדי לחמם את מבנה הסאונה לטמפרטורות הנדרשות, ועליית תחום ביטוח הרכוש (חברות הביטוח ראו במבני העץ של הסאונות, הקלים להתלקחות, סיכון ביטוחי), הביאו את הסאונה לשפל שלא נודע כדוגמתו מעולם.
תחייתה של הסאונה החלה בתחילת המאה ה-20 והגיעה לממדיה המרביים בעת מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו היה המצב החברתי בפינלנד קשה ביותר.
מקומות הבילוי נסגרו, המחסור במזון הפך ממשי, ומקום הבילוי היחיד שהמשיך את פעולתו כתמול שלשום היה הסאונה.
פן נוסף שעזר לעידוד הפופולריות של הסאונה היה השימוש בסאונות לחימום החיילים בחזית.
סאונות רבות שנמצאו נטושות והרוסות באזורי הכפר המבודדים שופצו על ידי כוחות הצבא והופעלו לרווחת החיילים.
במהלך המלחמה, התגבשה קבוצה של עיתונאים, רופאים ואדריכלים פינים אשר שמו להם למטרה להחיות את תרבות הסאונה בפינלנד.
הקבוצה שנודעה בשם "ידידי הסאונה הפינית" (Suomalaisen Saunan Ystavat), ויותר מאוחר כ"חברת הסאונה של פינלנד" (Sauna Seura r.y), החלה לחקור את השימוש בסאונה, את התנאים האקלימיים ששוררים בה ואת השפעתה על גוף האדם, וזאת במטרה ליצור את הסאונה המיטבית שתשוב ותכבוש את העם הפיני.
בשנת 1940 פרסם ראש החברה, ה.
ויהריוארי את "ספר הסאונה", שהכיל בקצרה את ההיסטוריה של נוהג המרחץ ברחבי העולם, מקורות הסאונה הפינית וכן תוכניות לבניית הסאונה הנכונה.
הספר הופץ גם ברחבי העולם במספר שפות והביא לחידוש ההתעניינות בסאונה הפינית גם מחוץ לפינלנד.
לאחר המלחמה הקימה החברה מתחם רחצה בסמוך להלסינקי אשר שימש את חברי החברה, ובשנת 1952 הוקם מתחם גדול הפתוח לציבור.