tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם אירים רפובליקנים השתמשו בדגל אירלנד כדי לחלוק כבוד לאנשי ה-Provisional IRA שבחייהם הרגו בתומכי האיחוד עם בריטניה על ידי פרישת הדגל על ארונותיהם.
מבקרים בצפון אירלנד לא יכולים שלא להבחין בסמלים הרבים בהם משתמשים שני הצדדים כדי לסמן באופן פרובוקטיבי את "השטח שלהם" ולהתגרות בצד השני.
גורמים בשתי הקהילות מניפים את הדגל "שלהם" על ארובות ובניינים גבוהים.
לאומנים מאירלנד קבלו על השימוש שתואר לעיל בדגל הלאומי.
במיוחד כנגד השימוש שלו על ידי מפלגת שין פיין (Sinn Féin) הרפובליקנית.
הנפת הדגל על ידי אנשי המפלגה כדי לחגוג את הישגים בבחירות בשנת 2002 לוותה בביקורת רבה בעיתונות הכתובה והמשודרת באירלנד, שהאשימה את אנשי המפלגה בכך שהפגינו "חוסר כבוד מופגן" לדגל הלאומי.
בעקבות הסכם בלפסט הוחלט על צעדים ל"שוויון בכבוד" באופן שבו משתמשים בסמלים בצפון אירלנד.
הדגל הבריטי אינו מונף עוד על בנייני הפרלמנט ובניינים רשמיים אלא רק במספר מצומצם של ימים (למשל יום הולדתה הרשמי של המלכה אליזבת השנייה), וראש עיריית בלפסט מציג בלשכתו את שני הדגלים.
נוסף על כך, עוצב תג חדש ונייטרלי יותר למשטרת צפון אירלנד.
אנשי צפון אירלנד מקווים שעם חלוף הזמן יקבלו שתי הקהילות אחת את השנייה ויפגינו סובלנות גדולה יותר האחת לסמלי השנייה, ואז ניתן יהיה להניף את הטריקולור האירי ביתר חופשיות בצפון אירלנד.
דגל אינדונזיה הוא דגלה הלאומי של אינדונזיה.
עיצובו הוא דגל פשוט המורכב משני פסים אופקיים מאוזנים, אדום (למעלה) ולבן.
צבעיו נגזרים מצבעי אימפריית מג'פהיט מהמאה ה-14, וצבעים אלה נחשבו לקדושים.
הדגל המכונה "סנג סקה" (Sang Saka, הדו-צבע השגב) ו"מרה פוטי" (Merah Putih, אדום לבן) באינדונזית, היה הדגל הראשון בו השתמשו סטודנטים ולאומנים בתחילת המאה ה-20 תחת השלטון ההולנדי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, תבעו לאומנים אינדונזים עצמאות ופתחו במאבק ב-17 באוגוסט 1945 ואז הניפו ואימצו את הדגל.
העצמאות הושגה בשנת 1949. מהמאה ה-18 נתפשו צבעים אלה כביטוי ללאומיות והרצון לשחרור מהקולוניאליזם ההולנדי: האדום מסמל אומץ וצדק והלבן זכויות לאומיות.
דגל זה דומה מאוד לדגל נסיכות מונקו ושונה ממנו רק בפרופרציות, וכן הוא דומה לדגל פולין השונה ממנו בסדר הצבעים האדום והלבן.
דגל איראן הוא דגלה הלאומי של איראן.
הדגל הנוכחי אומץ ב־29 ביולי 1980, ומשקף את השינויים שחלו באיראן בעקבות המהפכה האסלאמית.
העיצוב הבסיסי של הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים (מלמעלה למטה) ירוק, לבן ואדום, המסמלים, בהתאמה, אסלאם, שלום ואומץ.
צבעי הדגל האיראני, צבעי הלאומיות הכלל־אירנית, הם צבעים מסורתיים ונמצאו בשימוש כבר במאה ה־18. העיצוב הבסיסי של הדגל נמצא בשימוש מאז 1907 והיה גם הבסיס לעיצוב דגלי השאה של איראן.
בזמן שלטון השאהים, עמד במרכז הדגל סמל אריה ושמש - אריה המחזיק בחרב על רקע שמש.
הכתר המונרכי לא הופיע על הדגל.
לאחר המהפכה האסלאמית, האריה וכול שאר הסמלים המונרכיים־מלוכניים הוחלפו בסמל חדש רב־משמעי, סמל איראן שהוא בבסיסו כתיבה מעוצבת של המלה אללה.
הסמל מייצג גם ארבעה סהרונים עם חרב במרכז.
שינוי נוסף בדגל מאז המהפכה האסלאמית היה הוספת התכביר اللهُ أَكْبَر (אללה הוא הגדול מכל) בשולי הפסים הירוק והאדום עם הפס הלבן.
ישנם 22 עותקים, 11 בחלק העליון ו־11 בחלק התחתון, של כתובת זאת, מספרים המסמלים את תאריך חזרתו של האייתוללה ח'ומייני מגלותו, ואת תחילת המהפכה המוסלמית: היום ה־22 של החודש ה־11 לפי לוח השנה הפרסי.
דגל אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan bayrağı) הוא דגלה הלאומי של אזרבייג'ן.
עיצובו הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים כחול (למעלה), אדום וירוק; סהר וכוכב בעל שמונה קודקודים בצבע לבן נמצאים במרכז הפס האדום.
הפס הכחול מייצג את זהותם של הטורקים באזרבייג'ן, הירוק מייצג את האסלאם והאדום מייצג קדמה.
גרסה קדומה של הדגל הונפה לראשונה בשנת 1918, אך לאחר הכיבוש של ברית המועצות נגנז הדגל.
הדגל הונף שוב רק ב-5 בפברואר 1991 לאחר פירוק ברית המועצות.
הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן (1918–1920)
ב-28 במאי 1918 הכריזה הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן (ADR) על עצמאות.
אחת הפעולות הראשונות של הרפובליקה הייתה אימוץ סמלים לאומיים.
בהשראת דגל האימפריה העות'מאנית, ה-ADR אימצה את דגל המדינה הראשון שלה ב-21 ביוני 1918, אשר תיאר סהר לבן וכוכב לבן בעל שמונה קצוות על רקע אדום.
הדגל החדש היה כמעט זהה לדגל האימפריה העות'מאנית הישן, שבו הופיעו גם כוכב בעל שמונה קצוות עד שנת 1844, אז הוחלף בכוכב מחומש.
קווי הדמיון בין הדגלים שיקפו את ההגמוניה של האימפריה העות'מאנית באותה תקופה, כמו גם את הקרבה האתנית בין האוכלוסיות הטורקיות של ADR והאימפריה העות'מאנית.
תוך מספר חודשים, הדגל החדש שאומץ החל להעלות ספקות בשל היותו מייצג באופן בלעדי את הטורקיזם.
לפיכך, הוצע ליצור דגל חדש.
הדגל החדש היה אמור לשקף שלושה רעיונות: טורקיזם, איסלאמיזם והרצון להתקדמות.
רעיונות אלו שיקפו את האידאולוגיה הרשמית של ה-ADR, שהייתה "טורקיזציה, איסלאמיזציה ומודרניזציה".
היווצרותם של רעיונות אלו הושפעה מעבודתו של האידאולוג האסלאמי ג'מאל אלדין אל-אפגני שבספריו "הפילוסופיה של האחדות הלאומית ומהות האמיתית של איחוד דתי" ו-"אחדות אסלאמית", כתב כי התקדמותם של עמים מוסלמים אפשרית בתנאי של גיבוש דתי, אחדות לאומית וחקר המסורות המתקדמות של המדינה האירופית.
ב-9 בנובמבר 1918 אושרה טיוטה של דגל מדינה מעודכן.
נוצר על ידי Ali bey Huseynzade, הדגל החדש היה טריקולור אופקי של כחול, אדום וירוק עם סהר לבן וכוכב בעל שמונה קצוות שהוצב במרכז.
ב-7 בדצמבר 1918 הונף דגל המדינה המעודכן מעל בניין הפרלמנט של אזרבייג'ן.
שימוש בדגל הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לאחר 1920 (אז הדגל הוחלף לדגל סוציאלי-סובייטי)
לאחר נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן באפריל 1920 בעקבות פלישת הצבא האדום, דגלו שימש ארגוני מהגרים מחוץ לברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש דגל ה-ADR את גדודי הלגיון האזרבייג'אני, שהיו מערכים צבאיים של אזרבייג'נים אתניים שנלחמו לצד גרמניה הנאצית.
על סמלי השרוול של מדי הלגיון אזרבייג'ן הוצגו שלושה פסים אופקיים שווים של כחול, אדום וירוק, סהר לבן וכוכב מחומש.
דגל ה-ADR שימש במהלך קונגרס של אזרבייג'נים בראשות מייג'ור אזרבייג'ן הסובייטי לשעבר עבדורהמן פטאליביילי, שנערך בברלין, גרמניה ב-6 בנובמבר 1943. בשנת 1922, מאמאד אמין ראסולזאדה ברח מרוסיה הסובייטית, דרך פינלנד - אל טורקיה.
כששהה שם ב-1952, הוא יצר עותק של דגל ה-ADR, שאותו נתן מאוחר יותר לחברו גולמירזה בג'ירוב.
בג'ירוב הביא בחשאי את הדגל לאזרבייג'ן ותלה אותו על ביתו במשטגה בשנת 1976. הוא ניתן למוזיאון הלאומי להיסטוריה של אזרבייג'ן ביולי 2003 ומאז נשמר במוזיאון.
בשנת 1956, מפגין בשם ג'אהיד היללוגלו הרים את דגל ה-ADR מעל מגדל מיידן בבאקו, והתריס כלפי אזרבייג'ן הסובייטית.
היללוגלו נידון לארבע שנות מאסר.
דגל הרפובליקה הסוציאלית הסובייטית של אזרבייג'ן (1920–1991)
ב-28 באפריל 1920 הפכה אזרבייג'ן לרפובליקה סובייטית, בתור הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן (אזרבייג'ן הסובייטית).
דגלי המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן נאסרו בתקופה זו.
בעודה תחת שלטון סובייטי, אזרבייג'ן הסובייטית השתמשה בשמונה דגלים שונים.
רוב הדגלים השתנו רק מעט.
העיבודים היו תוצאה של השנים הראשונות הכאוטיות של ברית המועצות בקווקז.
דגל אזרבייג'ן הסובייטי הלא רשמי הראשון שימש במהלך הכיבוש הסובייטי של באקו ב-28 באפריל 1920.
הדגל הרשמי הראשון של אזרבייג'ן הסובייטית אומץ ב-19 במאי 1921, בחוקתה הראשונה לפי סעיף 104. באותה תקופה, שפת המדינה של אזרבייג'ן הסובייטית הייתה טורקית אזרבייג'נית והאלפבית שלה התבסס על הכתב הערבי.
לכן, המילים ASR נכתבו בערבית.
הדגל השמיני והאחרון של אזרבייג'ן הסובייטית הונפק ב-7 באוקטובר 1952. העיצוב היה דומה לדגל הלאומי הסובייטי אך כלל פס כחול אופקי בתחתית, שתפס רבע מגובה הדגל.
היחס בין רוחב לאורך הוא 1:2.
בסוף שנות ה-80, בזמן התסיסה באזרבייג'ן הסובייטית, נעשה שימוש בדגל הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן בשלושה צבעים בהפגנות הקוראות לעצמאות.
ב-17 בנובמבר 1990, במהלך המושב הראשון של האספה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן, אומץ דגל ה-ADR משנת 1918 כדגל הלאומי של המדינה האוטונומית.
דגל זה אומץ מאוחר יותר עם הצו, "על שינוי השם והדגל הלאומי של אזרבייג'ן SSR".
הצו הוצא ב-29 בנובמבר 1990 על ידי נשיא SSR אזרבייג'ן ואושר ב-5 בפברואר 1991 על ידי הסובייטי העליון של SSR אזרבייג'ן.
החוקה הראשונה מאז העצמאות התקבלה ב-12 בנובמבר 1995 לאחר הצבעה לאומית, אחד הסעיפים תיאר את דגל שלושת הצבעים של הרפובליקה.
ב-17 בנובמבר 2007, נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב הוציא צו "על הקמת כיכר הדגל הלאומי " בבאקו.
לכיכר היה מוט דגל בגובה 162 מטר במשקל 220 טון.
הדגל שהונף על המוט היה ברוחב 35 מטר ואורך 70 מטר, ומשקלו 350 קילוגרם.
בעמוד הדגל נבנה גם מוזיאון המוקדש לדגל הלאומי.
ב-1 בספטמבר 2010 הונף הדגל באופן רשמי לפתיחת המוזיאון, לאחר מכן הפך לתורן הבלתי נתמך הגבוה בעולם, עד שעקף אותו תורן דושנבה בגובה 165 מטר של טג'יקיסטן בשנת 2011. התורן פורק ב-2017 עקב הסכנות של נפילת המבנה על שטחי שדרות באקו.
הדגל הלאומי של אזרבייג'ן מורכב משלושה פסים אופקיים ברוחב שווה, מלמעלה למטה: תכלת, אדום וירוק.
סהר לבן וכוכב בעל שמונה קצוות נמצאים במרכז.
התיאור הבסיסי של הדגל, יחד עם היחס שלו, מצוין בחוקת אזרבייג'ן (מתורגם):
הדגל בצבע ירוק, אדום, תכלת ולבן.
המפרט המדויק לצבעיו הונפק בצו משנת 2004 "על כללי הדגל הלאומי של הרפובליקה של אזרבייג'ן".
הצבעים, שעודכנו ב-2013 ואושרו ב-2018 וצוינו ב-Pantone, הם כדלקמן:
הכחול הבהיר מסמל את המורשת הטורקית של אזרבייג'ן, האדום משקף את יצירתה של מדינה מודרנית והתפתחות הדמוקרטיה, והירוק מסמל את האסלאם.
במרכז הדגל, המופיע הן בחזית והן מאחור, יש סהר וכוכב בעל שמונה קצוות בצבע לבן.
כיום החוקרים טוענים לשתי סיבות עיקריות בעטים הכוכב הוא מתומן האחת היא שהוא מייצג את שמונת האותיות במילה "אזרבייג'ן" בערבית, סיבה נוספת היא ששמונת הפינות של הכוכב מייצגות את שמונת העמים הטורקים שסווגו בתקופה שלפני ברית המועצות: אזרים, עות'מאנים (טורקים), ג'גטאים, טטרים, קיפצ'קים, סלג'וקים וטורקומנים.
והקיפצ'קים מייצגים למעשה שני עמים, הקזחים והקירגיזים.
דגל איחוד האמירויות הערביות הוא הדגל הלאומי של איחוד האמירויות הערביות.
ב-1968 הודיע ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון כי ארצו תסיג את כל כוחותיה המוצבים "ממזרח לסואץ".
בעקבות כך אימצה המדינה, שכונתה אז "חוף שביתת הנשק", דגל זמני בו הוצב כוכב משושה על רקע לבן בין שתי רצועות אדומות.
לאחר כינון איחוד האמירויות הערביות ב-2 בדצמבר 1971, אימצה המדינה החדשה את הדגל הנוכחי.
הדגל נבחר מתוך למעלה מאלף הצעות שהוגשו במסגרת תחרות לעיצוב הדגל.
צבעי הדגל הם ירוק, שחור, לבן ואדום - צבעי הלאומיות הכלל-ערבית, אך בשונה מרוב דגלים הערביים, הצבע השחור נמצא בתחתית הדגל והירוק בחלקו העליון, והצבעים עשויים במשטחים רבועים ולא משולשים.
מעצב הדגל, עבדאללה מוחמד אל-מעיינה, אשר עיצב את הדגל בגיל 19, רואה בצבעים סמליות נוספת, שבה, נוסף על האדום והלבן, אשר היו לצבעים בדגליהן של אמירויות האיחוד, מסמל הירוק פוריות והשחור את הנפט עליו מתבססת כלכלת המדינה.
לכל אמירות יש גם דגל משלה, מלבד פוג'יירה המשתמשת בדגל האיחוד גם כדגל המדינה.
דגלי האמירויות היו בשימוש עוד במהלך המאה ה-18. עם חתימת ההסכמים שהפכו את האזור לחוף שביתת הנשק ב-1820, התחייבו המדינות להוסיף לדגלן האדום מסגרת לבנה שתייצג את מחויבותן לשלום.
במשך השנים שלאחר מכן צמצמו האמירויות של דובאי, עג'מאן ואום אל-קיוין את המשטח הלבן בדגלם.
אמירות פוג'יירה, שלא הייתה חלק מההסכם, שמרה על הדגל האדום ללא תוספות.
דגלאמירות דגל אבו דאבי הוא מלבן אדום שפינתו העליונה לבנה.
האמירויות עג'מאן ודובאי מחזיקות בדגל זהה - שלושת רבעי מלבן אדום ורבע נותר לבן.
דגל פוג'יירה היה בשימוש עד 1975, ולאחר מכן אומץ דגל האמירויות.
דגל המדינה הקודם היה בעיקר מלבן אדום, לעיתים עם שם המדינה.
האמירויות ראס אל-חימה ושארג'ה מחזיקות בדגל זהה - מלבן אדום המוקף במלבן לבן.דגל אום אל-קיוין מורכב מארבע חמישיות אדומות וחמישית לבנה, כאשר על האדום מופיעים כוכב וסהר אסלאמיים.
דגל איי שלמה הוא דגלה הלאומי של איי שלמה.
הוא אומץ רשמית ב-8 בנובמבר 1977. הדגל, בדומה לדגלי מדינות איים אחרות באזור מרכז האוקיינוס השקט, מסמל את צורת המדינה ואת מיקומה.
הדגל מחולק באלכסון על ידי פס צהוב דק שמתחיל בחלק התחתון השמאלי של צד התורן.
המשולש העליון (צד התורן) הוא בצבע כחול ובו חמישה כוכבים מחומשים בצבע לבן המאורגנים בתבנית של X, והמשולש התחתון הוא בצבע ירוק.
הרקע הכחול מסמל את האוקיינוס השקט, המשולש הירוק מסמל את האיים.
הפס הצהוב מסמל את השמש הזורחת.
חמשת הכוכבים מסמלים את מספר קבוצות האיים.
הנס האזרחי משמש כדגל אוניות הסוחר של האי, והוא נס אדום שבקנטון (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל) נמצא דגל איי שלמה.
נס הצי מונף על ספינות משטרה ומבוסס על נס לבן בריטי, שבקנטון הדגל נמצא דגל איי שלמה.
דגל אירופה הוא דגלם של האיחוד האירופי ושל מועצת אירופה.
הדגל בצבע כחול, ומוטען במעגל של תריסר כוכבים זהובים.
הדגל אומץ במקור על ידי מועצת אירופה ב-8 בדצמבר 1955, מדוגמה שהוצעה על ידי האחראי הראשי על סמלים באירלנד.
מלכתחילה רצתה מועצת אירופה שהדגל ישמש ארגונים אזוריים אירופיים נוספים, השואפים לשילוב אירופי.
השוק האירופי המשותף אימץ את הדגל ב-26 במאי 1986. האיחוד האירופי, שהוקם באמנת מאסטריכט בשנות התשעים כדי להחליף את השוק האירופי המשותף, אימץ אף הוא את הדגל.
מועצת אירופה עדיין משתמשת בדגל זהה לדגלו של האיחוד האירופי, כך שבמקרים מסוימים אפשר לראות מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי משתמשות בדגל כאות לחברותן במועצת אירופה.
בצרפת, בגרמניה ובאיטליה מקובל להניף את דגל הלאום בצד דגל אירופה במוסדות השייכים למדינה.
הכללים קובעים כי יש להניף את דגל האיחוד האירופי משמאל לדגל הלאום (כשתרני הדגלים ניצבים משמאל לצופה).
הדגל הוא דגל כחול בעל מטען של 12 כוכבי זהב מחומשים המסודרים במעגל.
הדגל הוא מלבני ביחס 2:3, ונדרש להניפו בגובה של 1.5 מאורכו לפחות.
כלל הכוכבים מחומשים כאשר קודקודם מצביע כלפי מעלה, מסודרים במעגל בעל רדיוס שהוא שליש מאורכו של הדגל, ממוקמים במרחקים שווים זה מזה ובדומה לסידור המספרים בשעון.
היקפו של כל כוכב שווה לתשיעית מאורכו של הדגל.
עיצובו של הדגל נקבע רשמית במדריך הגרפי לסמליה של אירופה:
הגוונים המדויקים של הצבעים כחול וזהב מתוארים להלן:
רשמית, הכוכבים בדגל מסמלים את האחדות, הסולידריות וההרמוניה בין העמים השונים המאכלסים את יבשת אירופה.
סידור הכוכבים בצורת מעגל מסמל אף הוא את האחדות בין עמי אירופה.
הכוכבים הם כוכבים מחומשים, ובכך מייצגים שאיפה והשכלה.
הזהב הוא צבעה של השמש, ומסמל תהילה ונאורות.
מספר הכוכבים בדגל נקבע ל-12 ואינו קשור למספר החברות באיחוד האירופי.
בעת בחירת עיצוב הדגל נשקלה האפשרות כי מספר הכוכבים ייצג את מספר החברות באיחוד, ובתקופה זו ישבו במועצת אירופה 15 חברות, מכך הוצע לבחור ב-15 כוכבים.
גרמניה המערבית התנגדה לרעיון זה שכן אחת החברות הייתה חבל הסאר ששייכותו הייתה שנויה במחלוקת, ובמידה ובדגל יקבע כוכב המייצג את החבל משמעו הכרה מסוימת בריבונותו.
מאותה סיבה, התנגדה צרפת לאפשרות דגל בן 14 כוכבים שכן בכך תהיה הכרה בסיפוח חבל הסאר לגרמניה.
המספר 13 נפסל משום נחשב באופן מסורתי באירופה לחסר מזל וכי 13 כוכבים המסודרים במעגל היה עיצוב הדגלים המוקדמים של ארצות הברית.
לבסוף הוחלט על 12, כמספר ללא קונוטציות פוליטיות וכסמל לשלמות בשל הופעתו במסורות אירופיות שונות כגון:
12 השליחים, תלמידיו של ישו
12 אלים אולימפיים במיתולוגיה היוונית והרומית
12 לוחות של החוק הרומי
12 בני יעקב (ובכך גם 12 שבטי ישראל)
12 גוונים בגלגל הצבעים המערבי
12 קיסרים שתועדו על ידי ההיסטוריון סווטוניוס
12 מעללי הגבורה של הרקולס
משמעות אפשרית נוספת לבחירה ב-12 כוכבים המסודרים במעגל היא במשמעות הצורה כסמל המייצג את הבתולה מריה, עקב הדמיון להילה בת 12 הכוכבים של מריה המופיעה באומנות הקתולית.
מקור תיאור ההילה של מריה כמורכבת מ-12 כוכבים בברית החדשה:
את הבחירה ב-12 כוכבים מסודרים במעגל ניתן לפרש גם כמייצגים את קבוצת הכוכבים כתר צפוני.
הצבע הכחול, רקע הסמל, סימל במקור את "שמיו הכחולים של העולם המערבי", לפי תמליל ישיבת מועצת אירופה ב-8 בדצמבר 1955, בה אומץ הדגל.
לאחר תיקוף עיצוב הסמל ב-1996 שונה ניסוח העיצוב והושמט הביטוי "העולם המערבי" והוחלף ב"עמי אירופה".
את הבחירה בצבע הכחול ניתן לפרש כייצוג לאמת וחכמה, אך גם כצבע שמסמל את הבתולה מריה.
עיצוב הדגל דומה מאוד לדגל האיחוד הפאן אירופי – ארגון שנוסד במחצית הראשונה של המאה ה-20 לשם עידוד אחדות אירופית.
דבר זה הוביל לתאוריות קונספירציה נוספות, שכן נשיא הכבוד של הארגון, עד מותו בשנת 2011, היה אוטו פון הבסבורג, אשר היה במקביל ראש בית הבסבורג, ממנו יצאו 19 מקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
דגל איי מרשל הוא דגלה הלאומי של מדינת האיים איי מרשל.
הדגל אומץ ב-1 במאי 1979, עם קבלת השלטון העצמי.
הדגל מסמל את הקשר בין האיים לאוקיינוס, כמקובל בדגלי האזור.
האלכסון בדגל העולה מהניצב אל קצה הדגל מסמל את קו המשווה.
הכוכב מעל קו זה מסמל את הארכיפלג הצפוני של האיים, ואילו הקו הכתום והקו הלבן מסמלים את שרשרת איי רטאק ואת שרשרת איי ראליק בהתאמה.
כמו כן צבעים אלה מסמלים אומץ ושלום בהתאמה.
24 הקצוות של הכוכב מסמלים את 24 מחוזות הבחירה באיים, כאשר 4 הקצוות הארוכים מייצגים את המרכזים התרבותיים: מג'ורו, Ebeye, Jaluit ו- Wotje .
הדגל עוצב על ידי אמליין קבולה, הגברת הראשונה הראשונה של הרפובליקה.
דגל איי בהאמה הוא דגלה הלאומי של איי בהאמה.
הוא אומץ ב-10 ביולי 1973. הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בצבע כחול-ים, צהוב, כחול-ים.
הצבע הכחול מסמל את הים והצבע הצהוב מסמל את השמש והחול.
המשולש השחור מסמל את אחדות תושבי איי בהאמה וניצב על צדו השמאלי של הדגל.
הדגל הימי האזרחי הוא דגל אדום מושחת בצלב לבן, עם דגל בהאמה בקנטון.
הדגל הימי הצבאי הוא נס לבן עם דגל בהאמה בקנטון.
דגל איסלנד (באיסלנדית: íslenski fáninn) הוא דגלה הלאומי של איסלנד.
הוא אומץ רשמית בשנת 1915. הדגל האזרחי של איסלנד היה סמל לא רשמי מאז 1913. ב-19 ביוני 1915 אומץ הדגל באופן רשמי כדי לסמל את איסלנד כטריטוריה דנית, והוא נמצא בשימוש גם כדגל ימי מאז 1 בדצמבר 1918. ב-17 ביוני 1944 הוא הפך לדגל הרשמי של רפובליקת איסלנד העצמאית.
כמו צלבים סקנדינביים אחרים, הוא מבוסס על הדגל הנורווגי שצבעיו הפוכים (כחול במקום אדום ואדום במקום כחול).
חוק הדגל האיסלנדי מתאר את דגל איסלנד כדלהלן:
הדגל האזרחי הלאומי של האיסלנדים הוא בצבע כחול כצבע השמים ועליו צלב בצבע לבן כשלג, וצלב אדום כלהבה בתוך הצלב הלבן.
זרועות הצלב מגיעות לקצוות הדגל, ורוחבן הכולל הוא 2/9 מרוחב הדגל, כאשר רוחב הצלב האדום הוא 1/9 מרוחב הדגל.
האזורים הכחולים של הדגל בצד התורן הם ריבועים, והמקבילים להם בצד השני הם מלבנים, ברוחב זהה, אך באורך כפול.
דגל אי הנסיך אדוארד מכיל את סמל האבירים של האי.
שלושה עצי אלון קטנים, המסמלים את שלושת המחוזות של הפרובינציה (Prince, Queens ו-Kings), מופיעים תחת הגנתו של עץ אלון גדול, שסימל במקור את בריטניה.
הסמליות חוזרת במוטו של הפרובינציה: Parva sub ingenti (קטן תחת [הגנתו של] גדול).
הפרובינציה נקראה על שמם של שני אנשים בשם אדוארד: בראש הדגל מופיע אריה מוזהב, שמופיע במקור בסמלו של הנסיך אדוארד אוגוסטוס, והשני - המלך אדוארד השביעי.
דגל איי קיימן אומץ ב-1959. לפני אימוץ הדגל החדש, שימש דגלה של הממלכה המאוחדת כדגלה הרשמי של המדינה.
הדגל מבוסס על נס כחול בריטי, כאשר בקנטון הדגל מוטבע היוניון ג'ק ובמרכז הדגל - סמל הטריטוריה.
איי קיימן נצפו לראשונה על ידי כריסטופר קולומבוס ב-10 במאי 1503, במהלך מסעו הרביעי והאחרון לאיי הודו המערבית.
הספרדים קראו בתחילה לאיים "לאס טורטוגאס" בשל אוכלוסיית הצבים הגדולה שחיה במים הסמוכים.
פחות משלושה עשורים לאחר מכן, השטח כונה קיימאנס או קיימנים, בהתייחס לתנינים (קיימאנים ) שלכאורה היו ילידי האיים.
לא התגוררו שם תושבים קבועים עד זמן רב לאחר חוזה מדריד בשנת 1670, בו ויתרה ספרד ההבסבורגית לצמיתות על הריבונות על איי קיימן וכמה איים אחרים בקריביים לממלכת אנגליה.
איי קיימן הפכו לאחר מכן לאזור תלוי של מושבת ג'מייקה בשנת 1863. לאחר ארבע עשרה שנים, שלושת האיים גראנד קיימן, ליטל קיימן וקיימן בראק אוחדו תחת ממשל משותף.
איי קיימן קיבלו סמל משלהם ב-14 במאי 1958. כתוצאה מכך, הוא שימש על הדגל הכחול, עם דיסק לבן כרקע.
דגל זה אומץ כדגל לאומי מייצג בשנת 1959, לאחר שניתן אישור על ידי האדמירליות .
הטריטוריה קיבלה ממשל עצמי ביולי של אותה שנה, בערך בזמן שהטריטוריה הצטרפה לפדרציית איי הודו המערבית .
דגל איי פארו הוא צלב נורדי, בדומה לדגל דנמרק ומכונה "מרצ'י" (Merkið), היינו "הנס".
הדגל עוצב לראשונה על ידי שלושה סטודנטים מאיי פארו שלמדו בקופנהגן (ינס אוליבור ליסברג מפומיין, תומאס פאולי דהאל מואגור ויאנוס אסורסין מטורסהאבן), והובא לאיים על ידם.
הדגל הונף לראשונה באיים ב-22 ביוני 1919. הדגל המקורי תלוי על הכנסייה בפומיין.
בעשור השנים שלאחר הצגתו, הפך הדגל הלא רשמי לדגל מקובל.
כאשר דנמרק נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נזקקו כוחות הצבא הבריטי אשר השתלטו על האיים לדגל ייחודי לאיי פארו כדי להבדיל בין ספינות איי פארו לבין ספינות דנמרק הכבושה.
ב-25 באפריל 1940 אישרו השלטונות הצבאיים הבריטים את הדגל כדגל ימי רשמי של האיים.
ב-23 במרץ 1948, עם מתן האוטונומיה לאיים, אושר הדגל על ידי השלטון הדני, כדגל הרשמי של האיים.
יום זה נחוג באיי פארו כיום הדגל.
הצבע הלבן השולט בדגל מסמל את השמים, ואת קצף הגלים המתנפצים על האיים.
כחול ואדום הם צבעים מסורתיים המופיעים בכובעים הפארואניים.
דגל איי הבתולה הבריטיים הפך לדגל רשמי של האיים בשנת 1960. הדגל רובו בצבע כחול, ובקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) נמצא היוניון ג'ק.
מעט ימינה ממרכז הדגל נמצא סמל האיים - אורסולה הקדושה על מנורות הבתולות המלוות אותה.
דגל מושל איי הבתולה שונה מעט, והוא מורכב מדגל הממלכה המאוחדת (היוניון ג'ק) שעליו סמל האיים.
דגל איי טרקס וקייקוס דומה לדגלי מושבות כתר ושטחי חסות אחרים של הממלכה המאוחדת.
הדגל מבוססת על הנס הכחול הבריטי - דגל שרקעו כחול ובקנטון הדגל (רביע העליון הקרוב לניצב) מצוי היוניון ג'ק.
במרכז הדגל - סמל איי טרקס וקייקוס.
הדגל אומץ רשמית ב-7 בנובמבר 1968.
סמל האיים כולל קונכייה, סרטן וקקטוס מסוג מלוקקטוס , המסמלים את החי והצומח באי.
הדגל המשמש כלי שיט אזרחיים מבוסס על הנס האדום.
דגל איי פוקלנד אומץ ב-29 בספטמבר 1948. הדגל הוא נס כחול עם יוניון ג'ק (דגל בריטניה) ברביע העליון הקרוב לניצב (קנטון הדגל), וסמל איי פוקלנד במרכז הדגל.
עד שנת 1963 שימש הדגל גם את הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה.
עד שנת 1985 שימש הדגל גם בטריטוריה של איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים שהייתה שטח חסות של איי פולקנד עד לשנה זו.
במהלך מלחמת פוקלנד, עת שארגנטינה כבשה את האיים נאסר השימוש בדגל, והותר השימוש רק בדגל רפובליקת ארגנטינה.
דגלים נוספים של איי פוקלנד
נס אדום שעליו סמל האיים משמש כלי שיט מסחריים.
מושל איי פוקלנד משתמש בדגל בריטניה שבמרכזו סמל האיים.
ארגנטינה עדיין טוענת לריבונות על איי פוקלנד (להם היא קוראת איי מאלווינאס) ורואה בהם חלק מפרובינציית טיירה דל פואגו, ובהתאם בדגל הפרובינציה - דגל האיים.
דגל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הוענק לאיים בשנת 1985 עם הפיכתם לטריטוריה נפרדת.
קודם לכן הייתה הטריטוריה חלק מאיי פוקלנד והשתמשה בדגל האיים.
הדגל הוא נס כחול בו יוניון ג'ק (דגל בריטניה) בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל), במרכז הדגל מצוי סמל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
הדגל מונף מעל מבני הממשל באיים.
דגל נציב האיים הוא היוניון ג'ק שבמרכזו סמל האיים.
כנציב האיים מכהן מושל איי פוקלנד והדגל מונף רק בעת ביקורו באיים.
דגל מדינת איידהו הוא דגל כחול שבמרכזו חותם המדינה.
המילים "מדינת איידהו" מופיעות באותיות מוזהבות בתוך קלף צבוע אדום וסביבו זהב מתחת לסמל.
על פי התיאור הרשמי של הדגל, צריך להיות גבול מוזהב לכל קצוות הדגל, אולם במרבית הדגלים גבול זה אינו קיים.
סמל המדינה, המצוי במרכז הדגל, מתאר שלט אצולה בעל שני תומכים: כורה - המייצג את אנשי המדינה, ואישה המייצגת שוויון, חירות וצדק.
במרכז מגן האבירים מצויים סמלים המייצגים את המשאבים הטבעיים של המדינה: כרייה, יערות, חקלאות ובעלי חיים.
הדגל מתבסס על דגל שנשא גדוד חיל הרגלים הראשון של איידהו בשנת 1899 במהלך המלחמה הספרדית-אמריקאית.
הדגל אומץ רשמית ב-12 במרץ 1907 ושונה במקצת בשנת 1957.
דגל איי הבתולה של ארצות הברית אומץ רשמית בשנת 1922.
הדגל כולל גרסה בסיסית של סמל ארצות הברית.
משני צדדי הסמל מופיעות האותיות V ו-I – ראשי תיבות של שם הטריטוריה.
העיטם לבן-הראש מחזיק בטופריו הימניים ענף עץ זית ובטופריו השמאליים שלושה חיצים המייצגים את שלושת איי הטריטוריה: סנט תומאס, סנט ג'ון וסנט קרואה.
העיטם פונה במבטו לכיוון ענפי הזית המסמלים שלום.
Sparks), קצין בצי ארצות הברית, ביוזמת אדמירל הציר קיטל (Kitelle).
ספארקס ביקש מאשתו – תושבת איי הבתולה – ומאחותה, בלנש ג'וזף (Blanche Joseph) לתפור את הדגל הראשון.
בדגל זה נעשה שימוש עד שהחלו לייצר את הדגלים בצורה מסחרית.
לבקשת משפחת ספארקס, נרשמו פרטי יצירת הדגל בצורה רשמית במסמכי הקונגרס ב-30 באפריל 1986.
דגל מדינת איווה מורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים כחול, לבן ואדום, כאשר הפס הלבן האמצעי רחב יותר מהפסים האחרים, כמו בפס קנדי.
בתוך הפס הלבן נראה תמונה מתוך סמל המדינה בה מוצג עיטם לבן-ראש המחזיק במקורו סרט ארוך עליו כתוב באנגלית: "את חירותינו אנו שומרים ועל זכויותינו נגן".
שם המדינה מופיע באדום מתחת לעיטם.
צבעי הפסים האנכיים משקפים את היותה של איווה חלק מהטריטוריה הצרפתית של לואיזיאנה.
הדגל תוכנן על ידי דיקסי גבהרדט בשנת 1917 ואומץ רשמית ב-29 במרץ 1921.
דגל מדינת אילינוי עוצב בשנת 1912 על ידי לוסי דרוונט בתחרות שנערכה על ידי ארגון "בנות המהפכה האמריקאית".
הדגל הוכר כדגל הרשמי של אילינוי ב-6 ביולי 1915 על ידי בתי הנבחרים של המדינה, למרות שהמושל לא חתם על ההחלטה.
בשנת 1969 הוסף שם המדינה לדגל, לאחר שנטען שאנשים אינם מזהים את המדינה לה שייכת הדגל.
דגל מדינת אינדיאנה מציג על רקע כחול, לפיד ותשעה עשר כוכבים.
13 כוכבים במעגל חיצוני, מייצגים את 13 המדינות הראשונות של ארצות הברית.
עוד חמישה כוכבים בחצי מעגל פנימי מייצגים חמש מדינות נוספות שהצטרפו לארצות הברית לפני אינדיאנה.
באמצע המעגל מעל ללפיד נמצא הכוכב ה-19 המסמל את אינדיאנה, המדינה ה-19 שהצטרפה לארצות הברית.
שש קרניים היוצאות מהלפיד מייצגות את ההשפעה של אור הלפיד.
הדגל עוצב על ידי פאול הרדלי במסגרת תחרות על עיצוב הדגל.
הוא נבחר רשמית בשנת 1917 לייצג את מדינת אינדיאנה, לכבוד מלאת מאה שנה לייסוד המדינה.
דגל איי קוק מבוסס על עיצוב הנס כחול הבריטי, בדומה ליתר דגלי מושבות בריטניה באזור האוקיינוס השקט.
בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) מצוי הדגל הממלכה המאוחדת.
במרכז הדגל מצויים 15 כוכבים במעגל.
היוניון ג'ק מסמל את הקשר של איי קוק לבריטניה והכוכבים מסמלים את 15 איי קוק.
הרקע הכחול מסמל את האוקיינוס השקט ואת מזגם השלו של תושבי האיים.
בין שנת 1973 לשנת 1979 דגל איי קוק היה דגל ירוק עם 15 כוכבים צהובים.
הצבע הירוק ייצג את הצמיחה המתמדת ואת החיים והצהוב ייצג את האמונה, האהבה, השמחה והמחויבות של תושבי האיים.
העיגול ייצג את האיחוד בין האיים לבין עצמם והאיחוד בין האיים לאדמה עצמה.
דגל איי מריאנה הצפוניים אומץ ב-4 ביולי 1976.
בדומה לדגלים אחרים של מדינות באוקיינוס השקט (כגון איי מרשל ונאורו), דגל איי מריאנה הצפוניים כולל רקע כחול, המסמל את האוקיינוס, וכוכב לבן המסמל את האי.
הצבעים - כחול ולבן מסמלים גם את הקשר בין האי לארגון האומות המאוחדות - אשר ניהל את האי על ידי מועצת הנאמנויות שלו.
בשנת 1981 הוסף זר הפרחים לדגל על מנת לסמל את הקשר להיסטוריה ולתרבות של האיים.
דגל איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה אומץ רשמית ב-31 במאי 1997. הדגל הוא דגל כחול שבמרכזו עיגול אדום עליו מצוירים עשרה גבעולי אורז.
גבעולים אלה מסמלים את עשר המדינות החברות בארגון.
הצבעים המופיעים בדגל נבחרו בשל הופעתם גם בדגלי המדינות החברות בו.
הצבע הכחול מסמל יציבות ושלום, האדום מסמל אומץ ודינמיות, הלבן - טוהר, והצהוב - עושר.
דגל זה החליף את דגל הארגון שקדם לו - שכלל שישה גבעולים - חמישה גבעולים סימלו את חמש המדינות המייסדות של הארגון, והשישי את ברוניי שנוספה בשלב יותר מאוחר.
מתחת לגבעולים היה רשום "ASEAN" (ראשי תיבות של שם הארגון) בצבע טורקיז, ורקע הדגל היה לבן כאשר העיגול במרכזו היה בצבע צהוב.
הגבעולים עצמם היו בצבע חום.
דגל איי שטלנד עוצב על ידי רוי גרונברג (Roy Grönneberg) וביל אדמס (Bill Adams) בשנת 1969 על מנת לציין 500 שנה להעברת השליטה באיים מידי נורווגיה לסקוטלנד.
הדגל הוכר על ידי חצר הלורד ליון, הסמכות העליונה להרלדיקה בסקוטלנד ב-1 בפברואר 2005, לפני משחקי האיים אשר התקיימו בשאטלנד ביולי 2005. ואומץ בידי מועצת איי שטלנד ב-13 בדצמבר 2006 כמו כן נקבע כי יחס האורך/רוחב של הדגל יהיה 3:5.
צבעי הדגל הם צבעי דגל סקוטלנד אבל צורת הדגל היא צלב נורדי על מנת לסמל את הקשר בין האיים לנורווגיה.
תושבי האיים עושים בדגל שימוש נרחב, ומניפים אותו על כלי השיט שלהם ועל בתיהם כסמל לזהות המיוחדת של האיים.
בשנת 2007 נחגג לראשונה "יום דגל שטלנד" ביום אמצע הקיץ 21 ביוני.
מועצת איי שטלנד קיוותה כי ביום זה יחגגו את "כל הדברים שהם שטלנד".
הדגל זהה לדגל הלא רשמי של איסלנד, ההוויטבלאין בו עשו שימוש הלאומנים האיסלנדים בראשית המאה ה-20, קודם למלחמת העולם הראשונה, בטרם איסלנד קיבלה את עצמאותה, אך נזנח בגלל דמיונו לדגל החרטום של הצי היווני (מבקרים רבים טענו כי קיים קושי להבדיל בין שניהם בים, דבר החשוב ביותר בשעת מלחמה)
דגל זה זהה גם לדגל פינלנד אך בצבעים הפוכים.
דגל אורקני הנוכחי הוא הדגל הבלתי רשמי של איי אורקני.
בראשית שנת 2007 נערך באיים משאל עם לבחירת דגל רשמי לאורקני.
התושבים בחרו את הדגל מבין חמישה דגלים שהוצעו על ידי חצר הלורד ליון.
הדגל שנבחר היה הדגל שעוצב על ידי דאנקן טאלוק (Duncan Tullock) מבירסיי שזכה ב-53% מקולות 200 בעלי זכות הבחירה.
הדגל טרם קיבל תוקף רשמי בהיעדר אישור סופי מחצר הלורד ליון.
הצבעים האדום והצהוב בדגל - הם הצבעים הלאומיים של הנס המלכותי של סקוטלנד, וכן של סמל נורווגיה.
כך מסמל הדגל המוצע את הקשר ההיסטורי של אורקני הן לסקוטלנד והן לנורווגיה.
הצבע הכחול שבדגל מקורו בדגל סקוטלנד ומסמל גם את הים ואת הקשר של האיים לים.
הדגל הבלתי רשמי של האיים
קודם לבחירת הדגל, נעשה באיים שימוש בדגל בלתי רשמי המכונה "דגל מגנוס הקדוש" (אף שאין ראיה לקשר כלשהו בין מגנוס הקדוש, שהיה רוזן אורקני בין השנים 1108–1117 לדגל זה).
דגל זה מכיל צלב אדום על רקע צהוב - צבעים נורדיים מסורתיים המסמלים את הקשר של האיים לנורווגיה.
דגל איי קוקוס הוא דגל בלתי רשמי המשמש את איי קוקוס מאז 6 באפריל 2004. הדגל הרשמי המשמש את הטריטוריה הוא דגל אוסטרליה.
הדגל ירוק, ועליו שלושה אלמנטים: בצד שמאל עץ דקל מוקף עיגול צהוב, במרכזו סהר צהוב, ובצד ימין חמשת כוכבי הצלב הדרומי, אף הם צהובים.
כוכבי הצלב הדרומי מופיעים על דגליהן של רבות ממדינות אוקיאניה, ובהן מדינת האם אוסטרליה.
דגל אינגושטיה אומץ רשמית בשנת 1994. הדגל מרוכב מטריסקל אדום על גבי רקע לבן, ושני פסים ירוקים בקצוות העליונים והתחתונים.
לפי המסורת המקומית באינגושטיה, הטריסקל מסמל לא רק את השמש, אלא מייצג את היקום כולו ואת האחדות בין רוח העבר, ההווה והעתיד.
הצבע האדום מסמל את המאבק של בני האינגוש להגנת מולדתם, הלבן מסמל את המחשבות הטהורות שלהם על אומתם והירוק מסמל את האסלאם.
דגל אטול ביקיני הוא דגל אשר אומץ בשנת 1987 על ידי תושביו לשעבר של אטול ביקיני באיי מרשל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפקיד ארגון האומות המאוחדות את האטול, יחד עם איי מרשל כולם ואיים נוספים במיקרונזיה, בידיה של ארצות הברית כשטח חסות.
ב-1946 פונו האיים מתושביהם, והאטול הפך לשטח ניסויים בפצצות אטום ומימן.
בין השנים 1946 ו-1958 בוצעו 23 פיצוצים בחלקו הצפון-מזרחי של האטול, וב-1 במרץ 1954 בוצע פיצוץ "קאסל בראבו" - הניסוי הראשון בפצצת מימן אשר הוטלה מן האוויר.
נשורת גרעינית שנוצרה במהלכו של ניסוי זה פגעה בתושבי איי מרשל באטולים שממזרח לביקיני, ושלושה מאיי אטול ביקיני עצמו התאדו ונעלמו.
הדגל דומה לדגל ארצות הברית מה שמייצג את אמונתם של התושבים כי ארצות הברית עדיין חבה להם חוב בעקבות פינויו של האטול והפגיעה שנגרמה לתושבים.
הדגל מורכב משלושה-עשר פסים אופקיים בצבעי אדום ולבן ומלבן כחול בקנטון.
23 הכוכבים הלבנים בקנטון מסמלים את 23 איי האטול.
שלושת הכוכבים השחורים בצידו הימני העליון של הדגל מסמלים את שלושת האיים שהתאדו בניסוי "קסל בראבו".
שני הכוכבים השחורים בפינתו הימנית התחתונה של הדגל מסמלים את שני האיים בהם מתגוררים התושבים וצאצאיהם כיום, והמרחק בין שתי קבוצות הכוכבים מסמל את המרחק בין שלושת האיים המקוריים לשני האיים המיושבים בהווה - הן זה הפיזי והן מבחינת איכות חייהם של התושבים.
משמעות האמרה "MEN OTEMJEJ REJ ILO BEIN ANIJ" במרשלית המופיעה על הפס השלישי מלמטה, היא "הכל בידי האל", והיא מסמלת את דברי מנהיג התושבים למפקד הצבא האמריקאי, לאחר שהאחרון ביקש מהתושבים בשנת 1946 להתפנות מבתיהם "למען טובת המין האנושי".
דגלה של אזוואד, מדינה אפריקאית שאינה-מוכרת שהכריזה על עצמאותה ממאלי בשנת 2012, מבוסס על הצבעים הכלל-אפריקאיים - טריקולור בצבעי ירוק-אדום-שחור, עם משולש צהוב בצד התורן.
הדגל אומץ עם הכרזת העצמאות של אזוואד, ב-6 באפריל 2012. דגל זהה משמש גם את התנועה הלאומית לשחרור אזוואד.
במהלך התקוממויות קודמות של בני שבטי הטוארג, הוצעו שני דגלים אחרים עבור מדינת אזוואד: הצעה אחת כללה דגל ביקולור אופקי בצבעי כחול-לבן עם משולש אדום בצד התורן, והצעה נוספת כללה דגל לבן מעוטר בסהר וכוכב.
דגל אזאד קשמיר (באורדו: پرچم آزاد کشمی) הוא דגל מדינה המייצג את הטריטוריה העצמאית של אזאד קשמיר בפקיסטן.
הדגל בעל רקע ירוק, ארבעה פסים לבנים אופקיים לבנים, כוכב וסהר על צדו העליון הימני וקנטון מוזהב בצדו העליון השמאלי.
הדגל אומץ ב-24 בספטמבר 1975, באמצעות פקודה שאושרה על ידי מייסד הטריטוריה, מוחמד אבראהים קאן .
הדגל תוכנן על ידי עבדול חאק מירזה, סגן-אלוף פקיסטני.
הדגל מסמל היבטים שונים של הטריטוריה.
לדברי ממשלת אזאד קשמיר, הרקע הירוק מייצגת את רוב האוכלוסייה המוסלמית באזור, קנטון הזהב מייצג את המיעוטים הדתיים, הפסים הלבנים מייצגים את ההרים המושלגים של המדינה, הפסים הירוקים מייצגים את עמק קשמיר והכוכב והסהר הם סמל לאומי המופיעים גם על גבי דגל פקיסטן.
דגל אזור מורסיה (בספרדית: Bandera de la Región de Murcia) הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית מורסיה, והוא הוגדר בסעיף 4.1 של חוק האוטונומיה של מורסיה, שקבע:
ארבע הטירות מזכירות את ההיסטוריה של האזור כאזור גבול בין כתר אראגון וממלכת קסטיליה, לבין האמירות הנאסרידית של גרנדה והים התיכון: ארבע שטחים של יבשה וים, נוצרים ומוסלמים, אשר כולם יצרו תרבות מורסיאנית מובהקת.
ארבע הטירות גם יכולות להתייחס לארבע האדונויות ששלטו בתחילה באזור לאחר שנכבש על ידי אלפונסו העשירי מלך קסטיליה.
שבעת הכתרים הוענקו לממלכת מורסיה על ידי הכתר הקסטיליאני.
חמשת הכתרים הראשונים הוענקו על ידי אלפונסו העשירי ב-14 במאי 1281, כאשר העניק את החותם העירוני לעיר הבירה מורסיה.
הכתר השישי הוענק על ידי פדרו הראשון ב-4 במאי 1361, לכבוד נאמנותה של מורסיה במהלך מלחמת שני הפדרואים.
הכתר השביעי הוענק על ידי פליפה החמישי מלך ספרד ב-16 בספטמבר 1709 לכבוד נאמנותה של מורסיה לפליפה במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
דגל ארצות הברית הוא דגל המעוצב בצורת שלושה עשר פסים אופקיים בצבעי אדום ולבן לסירוגין ומלבן כחול בקנטון ובו חמישים כוכבים מחומשים לבנים.
חמישים הכוכבים מסמלים את חמישים המדינות המרכיבות את ארצות הברית, ושלושה עשר הפסים מסמלים את שלוש עשרה המושבות המקוריות אשר מרדו נגד הכתר הבריטי ויצרו את המדינות הראשונות של ארצות הברית.
הדגל מכונה "הדגל האמריקני" (The American Flag), "הדגל זרוע הכוכבים" (Star-Spangled Banner) כשמו של המנון ארצות הברית, "הכוכבים והפסים" (Stars and Stripes) ו"תהילה ישנה" (Old Glory).
עיצובו הבסיסי של דגל ארצות הברית מתואר בסעיף 4 של הקודיפיקציה של ארצות הברית, והוא קובע כי הדגל יורכב מ-13 פסים אופקיים בצבעי אדום-לבן לסירוגין, לציון שלוש עשרה המושבות אשר מרדו באימפריה הבריטית, ומקנטון שעליו כוכבים מחומשים לבנים על רקע כחול כמספר המדינות שחברות בברית.
בעיצובו הנוכחי של הדגל מסודרים חמישים הכוכבים בתשע שורות בסכסך, הכוללות כל אחת שישה או חמישה כוכבים לסירוגין.
יחסי הדגל והמוטיבים העיצוביים בו נתונים במפרט הבא:
הגוונים המדויקים של הצבעים אדום, לבן וכחול מתוארים להלן:
דגל ארצות הברית הוא אחד הדגלים המזוהים ביותר ברחבי העולם.
בתוך ארצות הברית מניפים אותו בתדירות גבוהה, לא רק על בניינים ציבוריים, אלא גם על בתים פרטיים, משבצים אותו על חלונות מכוניות פרטיות ומשלבים אותו בפריטי לבוש, כגון סיכות ותגים.
ברחבי העולם מסמל הדגל את ארצות הברית הן כאומה, מדינה, ממשל ומדיניות והן כאידאולוגיה ואוסף רעיונות.
רבים משליכים את סמליותו של הדגל על החירות וזכויות הפרט אשר הוקנו בחוקת ארצות הברית ובמגילת הזכויות וכסמל לחירות האישית והפרטית אשר הוצגה לראשונה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הדגל הוא סמל מורכב אשר מקבץ סביבו רגשות רבים.
מלבד מספרם של הכוכבים והפסים אשר מייצגים בהתאמה את מספר המדינות הנוכחיות והמקוריות של הברית, אין כל הגדרה חוקית לסמליותם של הצבעים והצורות אשר על הדגל.
אולם, מסורות ותאוריות עממיות יש בנמצא למכביר; לדוגמה, הפסים מסמלים את קרני השמש והכוכבים מסמלים את הרקיע, המקום הגבוה ביותר שאליו אדם יכול לכוון.
המסורת מציינת כי ג'ורג' וושינגטון, נשיאה הראשון של ארצות הברית, הכריז כי:
עם תחילת ההתיישבות האירופאית במושבה הבריטית במסצ'וסטס בפרט, ובניו אינגלנד בכלל מהקמתה בשנת 1620, הונפו על ידי המתיישבים מספר דגלים לציון שלטונם המקומי.
דגל ניו אינגלנד, אשר בתחילתו היה הנס האדום הבריטי, שונה על ידי מושל הקולוניה ג'ון אנדיקוט (John Endecott) בשנת 1636, והוסר ממנו צלב ג'ורג' הקדוש לאחר דרשה מפי התאולוג רוג'ר ויליאמס (Roger Williams) אשר גינתה את הצלב כסמלו של האנטיכריסט.
דגל זה, שדה אדום עם קנטון לבן, שימש דגלה הבלתי רשמי של מושבת מפרץ מסצ'וסטס במשך כ-50 שנה, והוא הפך פופולרי עד כי בשנת 1665 הנחה הנציב המלכותי כי על כוחות המיליציה וספינות המושבות להניף .
אולם, רק לאחר ירידת כוחם של הפוריטנים בקרב המתיישבים, חזר הצלב להופיע על דגלי המושבות, לעיתים בצירוף עץ מוטען בקנטון הצלב.
סוגו של העץ אינו ברור משרטוטים אשר שרדו, לעיתים הוא נראה כאלון, עץ המזוהה עם אנגליה, ולעיתים כאורן, עץ אשר גדל ביערות סביב המושבה.
החל משנת 1707, שבה נחקקו חוקי האיחוד אשר הובילו להקמתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה, הוחלף הצלב האדום אשר היה בקנטון בדגל הממלכה המאוחדת בדגלים הימיים הבריטיים, ודגל בעל קנטון בצבעי דגל האיחוד, בצירוף עץ אורן בקנטון לבן החל להופיע ברחבי המושבות.
עם תחילתה של מלחמת העצמאות האמריקאית, הסירו חברי המיליציה של מסצ'וסטס את הצלבים מהקנטון, הגדילו את העץ ויצרו את גרסתו השלישית של דגל ניו אינגלנד במרידתם בשלטון הבריטי.
דגל שכזה מתואר בציורו של ג'ון טרומבול (John Trumbull) "מותו של הגנרל וורן בקרב על גבעת בנקר" משנת 1785.
בעת החתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 1776, לא היה למדינה החדשה שזה עתה הוקמה דגל לאומי רשמי.
על אף שלא נשא מעמד רשמי, שימש דגל האיחוד הגדול בתחילת מלחמת העצמאות של ארצות הברית כדגל הלאומי בידי ג'ורג' וושינגטון, והוא היווה בסיס לעיצובו של הדגל הרשמי הראשון.
הדגל דומה בצורתו לדגלה של חברת הודו המזרחית הבריטית מאותה התקופה, ועל פי כמה סברות זהו אכן מוצאו, אולם בפועל אסור היה דגל החברה בהנפה מחוץ למימי האוקיינוס ההודי.
שני הדגלים עוצבו כנראה על בסיס הנס האדום, דגל נפוץ ברחבי האימפריה הבריטית, בתוספת פסים לבנים לרוחב השדה האדום.
ב-14 ביוני 1777 קיבלה הוועדה הימית של הקונגרס הקונטיננטלי השני החלטה אשר פירטה כי אולם, החלטה זו של הוועדה כיוונה ככל הנראה לכינונו של דגל ימי ולא לאומי, שכן שנתיים לאחר מכן הצהיר ריצ'רד פטרס (Richard Peters), מזכיר מועצת המלחמה, כי .
אולם, סיפור זה הופיע לראשונה כמאה שנים לאחר יצירתו של הדגל, ואין כיום כל הוכחה לאמיתותה של מסורת זו.
לצד העיצוב "בטסי", אשר אף על פי שהאגדה בדבר התופרת שנויה במחלוקת, הוא מבין העיצובים הוותיקים ביותר של הדגל האמריקני, ניתן למנות את העיצובים הצעתו של פרנסיס הופקינסון ואת דגל קאופנס (אשר שויך לרגימנט השלישי ממרילנד שלחם בקרב קאופנס) ועיצובים נוספים, מהם דומים יותר או פחות.
מספר דגלים שהונפו בראשית ימיה של העצמאות האמריקנית התבססו רק באופן מועט על העיצוב אשר הוחלט.
דוגמה לדגל שכזה הוא דגל גילפורד קורטהאוז (Guilford Courthouse Flag), אשר הונף, על פי המסורת, בידי כוחות המורדים בקרב גילפורד קורטהאוז בשנת 1781.
סוף המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19
בשנת 1795 הוגדל מספר הכוכבים והפסים מ-13 ל-15 על מנת לציין את כניסתן של ורמונט וקנטקי לתוך האיחוד.
דגל בעל 15 כוכבים ו-15 פסים אשר הונף מעל מבצר מק-הנרי ושרד הפגזה בריטית בת 25 שעות במהלך מלחמת 1812 היווה השראה לעורך הדין והמשורר האמריקאי פרנסיס סקוט קי לכתיבת השיר "הגנת מבצר מק-הנרי".
ברבות הימים שונה שם השיר ל-"הדגל זרוע הכוכבים", ובשנת 1931 אומץ הבית הראשון מתוכו כהמנון הלאומי של ארצות הברית.
ב-4 באפריל 1818 הועבר חוק בקונגרס, אשר תיקן את מספר הכוכבים אשר הוצגו בקנטון מ-15 ל-20, על מנת לציין את כניסתן של אינדיאנה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, טנסי ואוהיו לאיחוד.
ב-1819 נוסף הכוכב ה-21 לדגל לציון כניסתה של אילינוי כמדינה ה-21 בברית, ב-1820 נוספו שני כוכבים נוספים לציון כניסתן של אלבמה ומיין כחברות ה-22 וה-23, וכניסתה של מיזורי בשנת 1821 הוסיפה את הכוכב ה-24 לדגל.
ב-1836 נכנסה ארקנסו, ב-1837 נכנסה מישיגן, ב-1845 נכנסה פלורידה, ב-1846 נכנסה טקסס, ב-1847 נוספה איווה, ב-1848 נוספה ויסקונסין, ב-1851 נוספה קליפורניה, ב-1858 נוספה מינסוטה, וכניסתה של אורגון בשנת 1859 כחברה ה-33 בברית, הציבה את ארצות הברית בראשיתה של מלחמת האזרחים עם דגל בעל 33 כוכבים.
מלחמת האזרחים וקונפדרציית המדינות של אמריקה
ב-20 בדצמבר 1860, זמן קצר לאחר בחירתו של אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית, הודיעה קרוליינה הדרומית על פרישתה מן האיחוד.
מנהיגי קרוליינה הדרומית חיכו זמן רב לאירוע שיוכל להביא לאיחודו של הדרום אל מול הכוחות המתנגדים לעבדות.
ברגע שתוצאות הבחירות היו ודאיות, הכריזה האספה של קרוליינה הדרומית, כי .
אך למרות פרישתן של המדינות מן הברית, הוכנס הכוכב ה-34 לדגל לציון כניסתה של קנזס, ולא הושמטו כוכבים בגין המדינות הפורשות, שכן האיחוד ראה במדינות הללו חלק מן האיחוד, והמלחמה אשר התחוללה בחודשים ובשנים שחלפו הייתה על שמירת האיחוד על כנו.
שבע המדינות הפורשות אימצו להן דגל בעל שלושה פסים אופקיים אדום-לבן-אדום אשר בקנטון הכחול הוטענו שבעה כוכבים במעגל, לציון שבע המדינות.
דגל זה, אשר זכה לכינוי "הכוכבים והרצועות" ("Stars and Bars"), שימש דגלה הלאומי של הקונפדרציה.
מספר הכוכבים בקנטון גדל עם פרישתן של וירג'יניה, ארקנסו, טנסי וצפון קרוליינה והצטרפותן לקונפדרציה, ועמד על 13 כוכבים, כאשר שני הכוכבים הנותרים סימלו את קנטקי ומיזורי, אשר אמנם לא הצטרפו באופן רשמי, אך פלגים באותן מדינות ביקשו להצטרף לקונפדרציה.
במקביל לדגל הלאומי, שורטט והונף גם דגל קרב לצבא הקונפדרציה אשר נועד להבדיל בין הדגל לדגלו של האיחוד.
ב-1 במאי 1863 הוחלף דגל הקונפדרציה בעיצוב חדש שנועד להבדילו מדגל האיחוד.
הדגל החדש עוצב כדגל לבן אשר בקנטון שולב דגל הקרב של הקונפדרציה.
עיצוב זה שרד עד להחלפתו בדגל השלישי ב-4 במרץ 1865, דגל זהה אשר הוכתם בפס אנכי אדום בקצהו הימני.
ב-20 ביוני 1863 צורפה וירג'יניה המערבית לאיחוד, והכוכב ה-35 נוסף לדגל האמריקני לציון המדינה החדשה.
כניסתה של המדינה לאיחוד הייתה על רקע ועידת וילינג, אשר נערכה בשנת 1861 ושבעקבותיה הכריזו המחוזות המערביים של וירג'יניה על פרישה ממנה ויצירת מדינה עצמאית במסגרת האיחוד.
לאחר מלחמת האזרחים וראשית המאה ה-20
סיומה של המלחמה בשנת 1865, לא הביא לשינוי בדגל, על אף חזרתן של המדינות הפורשות אל הברית, שכן הדגל כבר כלל כוכבים בעבור המדינות הללו, והכוכבים המייצגים את המדינות הפורשות לא הוסרו ממנו.
אולם, הכוכב ה-36 נוסף לדגל בשנת הסיום של המלחמה לציון כניסתה של נבדה לאיחוד.
נוסח ההצהרה לדגל ארצות הברית הוא:
הדגל מונף מעל בניינים ציבוריים ופרטיים רבים לאורך כל ימות השנה, אך הנפתו של הדגל נפוצה יותר ביום הזיכרון, יום הווטרנים, יום הנשיא, יום הדגל וביום העצמאות.
ביום הזיכרון מקובל להניף את הדגל בחצי התורן לזכרם של אלו אשר נהרגו בשירות המדינה, וכן להניח דגלונים קטנים בסמוך לקברי החללים והווטרנים.
הנפתו של הדגל בחצי התורן משמשת כביטוי לאבל לאומי וההוראה להנפתו של הדגל בחצי התורן ניתנת על ידי הנשיא (ליום אבל לאומי כלל אמריקאי) או על ידי המושל המקומי (כאשר ישנו יום אבל בתוך המדינה או הטריטוריה).
הדגל יונף בחצי התורן בימים הבאים:
15 במאי – יום הזיכרון לשוטרים (למעט כאשר היום מתקיים ביום שבת השלישי של מאי, אז מתקיים יום הכוחות המזוינים שבמהלכו מונף הדגל בראש התורן).
יום שני האחרון בחודש מאי – יום הזיכרון – הדגל מונף בחצי התורן עד שעת הצהריים.
27 ביולי – יום הווטרנים של מלחמת קוריאה.
11 בספטמבר – יום הזיכרון לפיגועי 11 בספטמבר
יום ראשון הראשון של חודש אוקטובר – תחילתו של שבוע מניעת השרפות.
7 בדצמבר – יום הזיכרון לחללי המתקפה על פרל הארבור.
בעת מותו של נשיא מכהן או נשיא לשעבר יונף הדגל בחצי התורן למשך 30 יום.
בעת מותו של סגן נשיא, נשיא בית המשפט העליון או יושב ראש בית הנבחרים יונף הדגל בחצי התורן למשך 10 ימים.
בעת מותו של סגן נשיא לשעבר, חבר קבינט, שופט מבית המשפט העליון, ומנהיגי הרוב והמיעוט של בית הנבחרים או הסנאט – יונף הדגל מיום מותה ועד לקבורתה של האישיות.
ביום מותו של סנאטור או חבר בית הנבחרים.
השפעתו של הדגל על דגלים ברחבי העולם
ישנם דגלים לאומיים רבים שדומים דמיון רב או מועט לדגל ארצות הברית.
כך למשל דגל ליבריה ודגל אטול ביקיני מושפעים במכוון מהדגל האמריקני.
בדגל ליבריה הדמיון מדגיש את מוצאם האמריקאי של העבדים המשוחררים שהקימו את ליבריה.
בדגל אטול ביקיני הדמיון מסמל את החוב שארצות הברית חייבת לאטול, לפי אמונת התושבים, בשל פינוי שנכפה עליהם על ידי ארצות הברית.
גם דגל מלזיה דומה מאוד לדגל האמריקני, אך הוא לא בהכרח מושפע ממנו.
דגלים נוספים שמזכירים מעט את דגל ארצות הברית הם דגל טוגו, דגל פפואה גינאה החדשה כשזו הייתה בשליטת האימפריה ההולנדית, דגל הארצות המאוחדות של ברזיל שהחזיק מעמד כמה ימים בלבד, דגל אל סלוודור בין השנים 1865–1912, דגל צ'ילה (שגם דומה מאוד לדגל מדינת טקסס שבארצות הברית) ועוד.
דגל ארגנטינה (בספרדית: Bandera de la Argentina) הוא דגלה הלאומי של ארגנטינה.
עיצובו הוא טריבנד אופקי המורכב משלושה פסים אופקיים ושווים בצבעי תכלת-שמים (הפסים העליון והתחתון) ופס לבן במרכז, ובגרסתו הממשלתית מוטבעת במרכז הפס הלבן שמש מאי בצבע זהב, אשר במרכזה פנים.
לבחירת סכמת הצבעים ישנם מספר הסברים.
עיצובו של הדגל הושפע מדגלו של הגנרל מנואל בלגראנו אשר הונף לראשונה בעיר רוסאריו ב-27 בפברואר 1812 במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, והתבסס על צבעי סמל הכובע של ארגנטינה, סמל אשר נענד על ידי חייליו.
הדגל אושר לשימוש בידי האספה של השנה ה-13 כדגל צבאי בלבד, אולם אושר כדגל הלאומי בידי הקונגרס של טוקומאן בשנת 1816. בשנת 1818 נוספה שמש מאי למרכז הדגל המשמש כדגלה הטקסי של ארגנטינה.
על פי המסורת, צבעי הדגל מיוחסים לשמים, לעננים ולשמש, ובטענה זו תומכים ההמנונים "אורורה" ו"ההצדעה לדגל", אולם ההיסטוריונים חולקים על המסורת ותולים את בחירת הצבעים בנאמנות לבית בורבון.
על הדגל מצוירים שלושה פסים בצבעי תכלת-לבן-תכלת, כל אחד ברוחב 30 ס"מ.
במרכזו של הפס הלבן מוטבע סמל הידוע בשם "שמש מאי", בצבע זהב.
דגלים ביחס 1:2 או 2:3 נמצאים גם הם בשימוש.
שמש מאי המוטבעת בדגל הרשמי מבוססת על עיצובו של המטבע הארגנטינאי הראשון, הריאל הארגנטינאי.
השמש בצבעי זהב וחום ולה 16 קרניים ישרות ו-16 קרניים גליות, ובמרכזה פנים.
קוטר העיגול הפנימי הוא 10 ס"מ וקוטר העיגול החיצוני של הקרניים הוא 25 ס"מ.
היא ממוקמת במרכזו של הפס הלבן האמצעי.
הדגל הארגנטינאי עוצב בידי מנואל בלגראנו במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית.
בעת שהותו ברוסריו הוא שם לב כי שני הצדדים הלוחמים, תומכי הכתר מן הצד האחד והפטריוטים מן הצד האחר, היו לבושים בצבעים זהים, אדום וצהוב - צבעי הדגל הספרדי.
בעקבות דמיון זה, יצר בלגרנו את סמל הכובע של ארגנטינה אשר אושר במהלך הטריומוויראט הראשון ב-18 בפברואר 1812. מעודד מהצלחתו יצר בלגרנו לאחר תשעה ימים דגל בצבעים זהים לסמל הכובע.
בחירתו של בלגרנו בצבעי התכלת והלבן לא הייתה מקרית, היו אלו הצבעים אשר הניפו הקריאולים במהלך מהפכת מאי של 1810.
בלגרנו שלח מכתב לטריומוויראט והודיע לו על השימוש בדגל החדש, אולם בניגוד לסמל הכובע לא אישר הטריומוויראט את השימוש בו, שכן הקו המדיני אשר נקט היה כי הוא נלחם בשמו של פרננדו השביעי, מלך ספרד אשר היה תחת שביו של נפוליאון, בעוד שהכרזה על דגל הייתה מעשה של הכרזת עצמאות.
על כן שלח הטריומוויראט מסרים לבלגרנו כי לא יילחם תחת הדגל החדש, אולם עד אשר הגיעו השליחים למקום מושבו, עזב בלגרנו לכיוון צפון בהתאם לפקודותיו לחיזוק עמדות הפטריוטים באלטו פרו לאחר תבוסתו של חואן חוסה קסטלי בקרב וואקי.
הדגל הונף לראשונה בבואנוס איירס ב-23 באוגוסט 1812 באתר בו ניצב היום האובליסק של בואנוס איירס.
ללא כל ידיעה באשר להוראות הטריומוויראט, המשיך בלגרנו בשימוש בדגל בהניפו אותו בשנית בסן סלבדור דה חוחוי, שם זכה הדגל בברכת הכנסייה המקומית ביום השנה השני למהפכת מאי.
הפקודות הגיעו אל בלגרנו כאשר נכנס האחרון לסלטה, שם הפסיק את השימוש בדגל.
בתשובה לכך שחיילי צבאו כבר נשבעו לדגל החדש ענה בלגרנו כי הוא שומר את הדגל לחגיגות ניצחון גדולות יותר.
הטריומוויראט הראשון הוחלף בשני שהחזיק ברעיונות ליברליים יותר, וקרא לכינוסה של האספה של שנת 1813, ואף שלא הכריז על עצמאות, למרות שהייתה זו אחת ממטרותיו, הכיר בדגלו של בלגרנו כדגל קרב.
השבועה הראשונה לדגל הייתה ב-13 בפברואר 1813 בסמוך לנהר סלאדו, אשר נודע מאז בכינוייו "נהר השבועה", והשימוש בדגל בקרב לאחר אישורו היה במהלכו של קרב סלטה, קרב בו נחלו הפטריוטים ניצחון מוחץ על הכוחות המלוכנים בפיקודו של פיו טריסטאן.
דגל אלג'יריה הוא דגלה הלאומי של אלג'יריה.
עיצובו כולל שני פסים אנכיים רחבים, פס לבן ופס ירוק, ובמרכזו סהר וכוכב מחומש אדומים.
הצבע הלבן מסמל טוהר, והצבע הירוק הוא הצבע המסורתי שמסמל את האסלאם.
הסהר והכוכב המחומש הם סמלים המזוהים עם האסלאם, ומצויים בדגלים של מדינות מוסלמיות רבות (לדוגמה בדגל טורקיה).
הצבע האדום של הסהר והכוכב מסמל את הדם שנשפך בעת המאבק לעצמאות אלג'יריה.
הוא דומה לדגלים קודמים שבהם השתמשה החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN), ויכול להיות שעוצב עבורה בשנת 1928. הדגל אומץ על ידי אלג'יריה המודרנית באופן רשמי ב-3 ביולי 1962.
דגל אנגולה הוא דגלה הלאומי של אנגולה.
עיצובו מחולק במאוזן לחלק עליון אדום וחלק תחתון שחור.
בשנת 2003 הוצע דגל חדש בעיצובו של פסקל גרוס, אולם דגל זה טרם אושר או אומץ באופן רשמי.
עיצוב השמש במרכזו אמור להזכיר את ציורי המערות שנתגלו במערת טכיטונדו-הולו.
הדגל, שהוא שונה בתכלית מהדגל הנוכחי בעיצובו ובסמלים שהוא מייצג, שומר על אותו יחס ממדים: 2:3.
דגל אסטוניה (באסטונית: Eesti lipp) הוא דגלה הלאומי של אסטוניה.
עיצובו הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אופקיים: כחול (למעלה), שחור ולבן.
הדגל בלט לראשונה כדגל איגוד הסטודנטים של אוניברסיטת טרטו באסטוניה, שנוסדה בשנת 1632, והוצג לראשונה בהיכל הכמורה של אוטפה ב-4 ביוני 1884. בסופו של דבר הדגל זוהה עם לאומיות אסטונית ושימש כדגל הלאומי כשאסטוניה קיבלה עצמאות ב-24 בפברואר 1918, ואומץ באופן רשמי ב-21 בנובמבר באותה שנה.
בעקבות פלישת ברית המועצות ביוני 1940 נאסרה הנפת והצגת הדגל.
הדגל נלקח ממגדל פיק הרמן ב-21 ביוני 1940 כשאסטוניה הייתה עדיין עצמאית באופן רשמי.
ב-22 ביוני הדגל הונף יחד עם הדגל האדום עד שנעלם ב-27 ביולי.
במהלך הכיבוש הגרמני 1941–1944 הוכר הדגל כדגל האתני של האסטונים אך לא כדגל לאומי.
כשעזבו הגרמנים בספטמבר 1944, הדגל האסטוני הונף שוב.
ב-22 בספטמבר הוסף הדגל האדום, אך עד מהרה נעלם שוב הדגל הכחול-שחור-לבן.
הדגל נשאר במסתור עד ימי הפרסטרויקה בשנות ה-80 המאוחרות, וב-24 בפברואר 1989 הונף הדגל הכחול-שחור-לבן שוב מעל מגדל פיק הרמן בטאלין.
הדגל אומץ מחדש כדגל הלאומי ב-7 באוגוסט 1990 זמן קצר לפני שאסטוניה קבלה מחדש את עצמאותה המלאה.
הפירוש המקורי של צבעי הדגל:
כחול משקף את השמים, האגמים והים של אסטוניה, ומסמל נאמנות לרעיונות הלאומיים.
שחור הוא צבעה של אדמת המולדת וסמל המדינה.
לבן מסמל את שאיפת האומה לשמחה ואור.
באוטפה הוקם בשנת 1996 מוזיאון קטן המציג את תולדות הדגל.
דגל אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان بيرغ, בפרסית: پرچم افغانستان) הוא דגלה הלאומי של אפגניסטן.
הדגל הנוכחי הוא דגל הטליבאן, שהפך לדגל המדינה לאחר השתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן ב-2021.
דגל זה מכיל את הריכוז השני בגודלו של הצבע הלבן (אחרי דגל קפריסין) – 83.6% ממנו צבועים בלבן.
דגלי אפגניסטן מציגים שלוש חלופות עיקריות: הדגל שעליו הטבעת המסגד, ששימש בגרסאות שונות מ-1901 עד 1928, 1930 עד 1974, 1992 עד 1996 ו-2001 עד 2021. דגל הטליבאן, דגל לבן שעליו השהאדה, ודגל קומוניסטי, ששימש את אפגניסטן הקומוניסטית.
המחליף את הדגל הקודם שאומץ על ידי ממשלת המעבר בשנת 2002. עד אוגוסט 2021 הדגל היה טריקולור המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים שחור, אדום וירוק.
צבעים אלו הופיעו כמעט בכל דגלי אפגניסטן מלבד ב-20 השנים האחרונות.
הסמל שממרכז הוא סמל אפגניסטן הקלאסי שבו הופיע מסגד שהמחראב שלו פונה למכה.
בדגל הקדם-טליבני ודגל "הברית הצפונית" הופיע סמל זהה, אך על רקע פסים בצבעים ירוק, לבן ושחור.
לאפגניסטן היו דגלים רבים בעבר.
שתי דוגמאות: לפני המאה ה-20 היה לאפגניסטן דגל שחור כולו; מאוקטובר 1978 עד אפריל 1980, בזמן הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן השתמשו בדגל משמאל.
דגל אתיופיה (באמהרית: የኢትዮጵያ ሰንደቅ ዓላማ) הוא דגלה הלאומי של אתיופיה.
הוא אומץ ב-6 בפברואר 1996. הדגל הוא טריקולור בצבעי ירוק (למעלה), צהוב ואדום, ובמרכזו דיסקה כחולה וסמל הכולל פנטגרם.
הוא מוצג פעמים רבות ללא הדיסקה הכחולה שהיא סמל אתיופיה, שכן אתיופים רבים אינם מכירים בה מפני שהיא תוספת מאוחרת של ארגון איחדג.
הטריקלור המקורי של דגל אתיופיה קיים כבר אלפי שנים, מקורו אינו ידוע ונעשה בו שימוש כבר במאה הראשונה כדגלה של קיסרות אקסום האתיופית.
במהלך ההיסטוריה של הדגל הוא תמיד היה עם סמל כלשהו במרכזו אך בשנות שלטונה של החונטה הצבאית האתיופית הטריקלור נהפך לדגל הרשמי של אתיופיה, ולאחר מכן לאחר הפלת החונטה הדגל היה שוב לדגל אתיופיה הרשמי בין 1991–1996. לאחר שאתיופיה אימצה חוקה חדשה הדגל הנוכחי עם הדיסקית אומץ באופן רשמי.
כיום טריקלור זה מזוהה רבות עם אתיופיה ונהפך לבסיס של הצבעים הכלל-אפריקאיים, צירוף צבעים זה נראה רבות ללא הסמל במרכזו וכך הפך למעשה דגל זה לדגל האזרחי הלא רשמי של אתיופיה.
במהלך ההיסטוריה הדגל הוצג רבות הפוך כך שהצבע האדום בראשו, ובמקצת התקופות היה הדגל ההפוך הדגל הרשמי.
המשמעות של הצבעים בדגל הטריקלור השתנו במהלך השנים:
ירוק: מסמל את אדמת אתיופיה בנוסף לתקווה.
צהוב: הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, שלום, עושר ואהבה.
אדום: עוצמה צבאית (מסמל את כוחה של האימפריה האתיופית) ואמונה.
אנשי דת נוצריים מפרשים את הצבעים כסמל לשילוש הקדוש ואחרים היו מפרשים זאת כסמל לשלושת החבלים המרכזיים של האימפריה האתיופית תיגראי, אמהרה ושאווה.
כיום סמל זה ידוע ברחבי העולם כסמל הבלעדי של קיסרי אתיופיה.
ממלכת שאווה אחד מהממלכות העתיקות בהיסטוריה האתיופית הייתה בעלת שלטון אוטונומי עצמאי והיו זמנים שהייתה יותר כוחנית מכל האימפריה ומהקיסר.
במהלך 1897 הדגל האתיופי שונה והצבעים של הדגל השאווני נהפכו וחזרו לטריקלור המקורי, לדגל זה התווסף האריה עם הצלב - הסמל המסורתי של השושלת הסולומונית הנוצרית.
דגל זה היה הדגל המודרני של האימפריה האתיופית המתחדשת תחת הקיסרים מנליק השני, זאודיתו והיילה סלאסי עד למהפכה האתיופית ב-1974. דגל זה כיום משמש את תומכי הקיסרות האתיופית ברחבי העולם בנוסף לתנועת הראסטפארי הג'מייקנית.
ב-1936 הצליחו האיטלקים לכבוש את אתיופיה ושטחה, יחד עם אריתריאה וסומלילנד האיטלקית, אוחדו לקולוניה חדשה אחת, מזרח אפריקה האיטלקית.