tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם הכדורסל, שמכיל 3,500 מקומות ישיבה, משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל המקומית, חימקי מוסקבה, המשחקת בליגה המאוחדת וביורוליג.
ב-30 בספטמבר 2005, בשטחו של אולם הנובטור, נחנך האולם "מרכז הכדורסל".
האולם שופץ שוב לקראת הופעתה הראשונה של חימקי במפעל היורוליג בעונת 2010/2009.
המתקן המשופץ והמודרני משמש לאירועי ספורט מקומיים ובינלאומיים שונים, וכן כאולם הקונצרטים.
ב-14–15 באפריל 2012, האולם אירח את ה"פיינל פור" של היורוקאפ.
בסמוך למרכז הספורט נמצאת ארנה חימקי, אצטדיון כדורגל חדיש בעל תכולה של 18,636 מושבים.
הרשות האוטונומית של הארנה מפעילה את המתקן מאז ה-1 בנובמבר 2015.
מרכז הטניס והחינוך רמת השרון, הוא אחד המרכזים של מרכז הטניס והחינוך בישראל והיה המרכז הראשון שהוקם מביניהם.
זהו מרכז הטניס הגדול ביותר בישראל, המכיל 24 מגרשים, ביניהם 3 מגרשי חימר, שני מגרשי דשא סינתטי ואצטדיון קנדה המכיל כ-4,500 מקומות ישיבה.
המרכז הוקם בשנת 1976 בעזרתם של שישה מייסדים: איאן פרומן מדרום אפריקה, פרדי קריבין מבריטניה וארבעה אמריקנים - ביל ליפי, ג'ו שיין, הרולד לנדסברג ורובי ג'וזף שאחראים לגיוס התרומות ובעזרתו של פסח בלקין, ראש מועצת רמת השרון, שהסכים לתת את השטח כדי להקים את מרכז הטניס.
טקס הפתיחה התקיים ב-25 באפריל 1976 כאשר לאה רבין, אשת ראש הממשלה המכהן דאז יצחק רבין, קיבלה את הכבוד לגזור את הסרט.
רבין עזרה רבות בגיוס תרומות עבור המרכז לטניס בישראל, אם זה באירוח ערבי התרמה בביתה או בעזרה בגיוס כספים בחו"ל.
בטקס היא פנתה לששת המייסדים ולתורמים ואמרה: "נתתם תרומה גדולה ביותר לספורט בישראל, לכבוד הוא לי להיבחר כפטרונית למרכז טניס נפלא זה".
יותר מ-150 חברי המרכז לטניס בישראל מ-15 מדינות הגיעו לטקס יחד עם קהל של 3,000 איש, שזכה לראות כיצד שדה תותים הופך למרכז של 13 מגרשי טניס וגדל בהמשך ל-24 מגרשים.
המנהל הראשון של המרכז היה אבי איזקוב, אחריו שי רז, פסח פוני, דני ברקוביץ', רוני סנדר, שעיה אזר אייל תעוז ומשנת 2020 מנהל את המרכז שי פוני.
המרכז מקיים תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים ברמת מתחילים ומתקדמים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר.
לגילאי 18 ומעלה מתקיימת אקדמיה של חוגי טניס למתחילים ומתקדמים.
במהלך השנה מתקיימות במרכז שפע של תחרויות בינלאומיות לבוגרים ולנוער, תחרויות ארציות ואזוריות.
במרכז מתקיימות גם תוכניות למען הקהילה הממומנות על ידי תרומות מהארץ ומחו"ל: תוכנית ספיישל אולימפיקס לילדים ומבוגרים בעלי צרכים ייחודיים ותוכניות לילדים בסיכון.
בנוסף זכה המרכז לארח את כדורסלן העבר ד"ר ג'יי ואת טניסאי העבר ביורן בורג וטום אוקר.
ראש הממשלה יצחק רבין ונשיא המדינה חיים הרצוג הגיעו בקביעות לצפות במשחקים באצטדיון יחד עם מפורסמים רבים כגון בר רפאלי, הכנר יצחק פרלמן, שלמה ארצי, צביקה פיק, ספי ריבלין, דובי גל, טל ברודי ועוד.
לזכרו של רבין הונח מחבט ממוסגר שלו במרכז ובאוקטובר 2013 נחנך לוח הוקרה מיוחד של קהילת יצחק ולאה רבין במרכז ברמת השרון, עליו רשומים כל אלה שכללו בירושתם את המרכז לטניס בישראל.
במרכז גדלו ילדים רבים שהפכו במהלך השנים לאלופי ישראל, לטניסאים ברמה הבינלאומית ושיחקו בנבחרות ישראל, ביניהם: עמוס מנסדורף, גלעד בלום, אנה סמשנובה, ציפי אובזילר, הראל לוי, נועם בר, אייל רן, אילנה ברגר ורקפת בנימיני.
בשנת 2014 אומר היה להיערך במרכז, אחרי 18 שנות הפסקה, טורניר מסבב ה-ATP מסדרת 250, במקום טורניר שמתקיים בסנט פטרסבורג (אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה בטניס).
לורנס הוא מרכז כנסים ותערוכות הנמצא בפיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית ומשתרע על פני שטח של 140,000 מטרים רבועים.
המבנה נמצא על הגדה הדרומית של נהר אלגני.
המבנה המקורי הושלם ונפתח לקהל ב-7 בפברואר 1981. בשנת 2001 נסגר המבנה, במסגרת תוכנית התחדשות, ועבר שיפוצים נרחבים ונפתח שוב בשנת 2003. לאחר פתיחתו המחודשת זכה המבנה המשופץ לדרגת זהב של התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED והפך לאולם הכנסים הראשון בעולם שזוכה לכך.
מרכז הטניס והחינוך ירושלים הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל הממוקם בקריית הספורט מלחה, בסמוך לאצטדיון טדי ולפיס ארנה ירושלים.
הקמת המרכז החלה ב-1979 על ידי עיריית ירושלים כחלק מפרויקט שיקום השכונות בקטמון ח'–ט', במימון המרכז לטניס בישראל ובסיוע הקהילה היהודית בדרום אפריקה, ונקרא על שמם של התורמים המרכזיים ג'ויס ובן אייזנברג.
המרכז נחנך ביולי 1981, ובו 11 מגרשים.
בהמשך הוקמו 6 מגרשים נוספים ואצטדיון טניס.
הסיפור מאחורי הקמת המרכז, כפי שסיפר איאן פרומן, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל.
המייסדים הציעו לראש עיריית ירושלים, טדי קולק, להקים מרכז טניס בעיר.
קולק הוזמן למרכז לטניס ברמת השרון כדי להתרשם ממרכז טניס, צפה בהופעת ראווה של הילדים משחקים וקיבל הסברים על הפעילות.
בסיום שאל קולק אם יש עוד מרכז טניס בסביבה שאפשר להתרשם ממנו ונאמר לו שהמרכז הקרוב הוא המרכז לטניס ביפו.
הוא ביקש לנסוע לשם, כשהגיע נכנס ישירות לשירותים וכשיצא אמר לסובבים אותו: "אני אעזור לכם להקים מרכז טניס בירושלים".
לשאלה מה שכנע אותו, הוא ענה שכחלק מההכנות לביקור שלו ברמת השרון, המרכז היה מצוחצח ונקי, אבל הוא רצה לראות מרכזי טניס אחרים בספונטניות כדי לוודא שהאיכות נשמרת בכולם והכי חשוב היה לו לראות את השירותים.
"ברגע שהשירותים היו מצוחצחים גם ביפו", אמר קולק, "אז ידעתי שיש לי עסק עם אנשים רציניים והסכמתי להקמת המרכז בירושלים".
המנהל הראשון של המרכז היה דני פריימן ששימש בתפקיד במשך 21 שנה, מנהלים נוספים היו יובל קרוצ'י ואילן ממן.
מנהל המרכז משנת 2012 היה מוריס אוחיון, שגדל מול המרכז ועבד בו כשומר וכמאמן לאחר שירותו הצבאי.
משנת 2024 מנהל המרכז הוא דני מזרחי.
במרכז ישנם 18 מגרשי טניס פעילים ומוארים, מתוכם 4 מקורים, ואצטדיון ל-539 צופים.
בנוסף מגרש פאדל, חדר כושר, קליניקה לפיזיותרפיה, חדר מאמנים והרצאות, מסעדה וחנות לציוד ספורט.
המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4–6), תוכנית מיני טניס (6–8), תוכניות טניס לגילאי 8–18, תוכנית תחרותית וחוגי טניס למבוגרים.
במסגרת הנחת התוואי של הקו הירוק והקמת תחנת הרכבת הקלה קריית הספורט מלחה, נהרסו שמונה מגרשי טניס בהם המגרש המקורה, וכן קירות הטניס.
אמנם, כחלק מתקציב פרויקט הרכבת הקלה, ובעזרת תרומתו של הפילנתרופ היהודי-אמריקאי סטיוארט ויצמן, בוצע שדרוג של מרכז הטניס והקמת המבנה החדש מתחם סטיוארט ויצמן לטניס, בהשקעה של למעלה מ-70 מיליון שקל, בתכנון של משרד האדריכלים HQ, ובביצוע של חברת מוריה.
המתחם נחנך ביולי 2025, וצפוי להיפתח במלואו לקראת שנת 2026.המבנה המשתרע על שטח כולל של כ-9,000 מ"ר, הוא בן שתי קומות תת-קרקעיות ושתי קומות מעל פני הקרקע.
חזיתו של המבנה פונה לתחנת הרכבת הקלה וכוללת כניסה דרומית חדשה למרכז הטניס, בנוסף לכניסה הקיימת.
המבנה עושה שימוש במערכות אוורור טבעיות לשם מיזוג אוויר.
במפלס העליון נבנו שישה מגרשי טניס, ארבעה מהם מקורים עם גגות נפתחים, ושניים פתוחים.
חזית המבנה של המגרשים המקורים בנויה מרפפות המאפשרת סגירה חלקית תוך שמירה על אוורור לאורך השנה אך בו זמנית באופן שלא תשנה את מסלול הכדורים ותפריע למשחק הטניס.
במבנה קיימים ארבעה אולמות סקווש, אולם ג'ודו, חדר כושר, שטחי מסחר והסעדה, מרפאה וחדרי טיפולים, משרדי הנהלה, מחסני ציוד וחדרי הלבשה.
בנוסף, פורסם בעבר על תכנון עתידי לשדרוג האצטדיון המרכזי על ידי כיסויו בגג נפתח והרחבתו ל-2,400 מקומות ישיבה.
בדצמבר 2018 חזר מרכז הטניס לארח את אליפות ישראל בטניס לאחר שנים רבות שלא התקיימה בה.
מרכז הטניס אירח שוב את אליפויות ישראל 2024 ו-2025.
במהלך השנים גדלו במרכז בירושלים עשרות שחקנים ושחקניות שזכו בתארים של אלופי ישראל לנוער ובתחרויות ארציות רבות.
השחקן המפורסם ביותר שגדל במרכז הוא אנדי רם, שחקן נבחרת הדייוויס של ישראל, שעשה את צעדיו הראשונים על המגרשים בירושלים כבר בגיל חמש וחצי.
גם יוליה גלושקו, שזכתה באליפויות ישראל לנוער ולבוגרים ומייצגת את ישראל בגביע הפדרציה, עשתה את צעדיה הראשונים במרכז בירושלים.
מרכז החלל טנגשימה (ביפנית: 種子島宇宙センタ), הוא מרכז שיגור ופיתוח הנמצא באי טנגשימה, במחוז קגושימה שביפן.
המרכז הוא אתר השיגור הגדול ביותר ביפן והוא הוקם בשנת 1969, לאחר הקמת סוכנות פיתוח החלל הלאומית של יפן (NASDA).
כיום המרכז מנוהל בידי JAXA.
המתקנים באתר כוללים מתחם טילים, אתר שיגור לטילים גדולים, בדיקות לרכבי חלל ובניינים להרכבה.
בעזרת שימוש במתקנים אלו מבוצעות באתר בדיקות תחזוקה, בחינות אחרונות של לוויינים, הטענת לוויינים על רכבי שיגור, שיגורים ומעקב רכבי שיגור אחרי המראתם.
מרכז החלל טנגשימה משחק תפקיד מכריע בשיגור לוויינים לפעילויות פיתוח החלל של יפן, מכיוון שהרבה מבצעים ושיגורים מתבצעים מהאתר.
שיגורים עם מערכת השיגור H-II A
H-IIA היא מערכת שיגור המתופעלת על ידי החברה Mitsubishi Heavy Industries, בשביל הסוכנות היפנית לחקר החלל.
לצורכי השיגור הותאם כן שיגור Y1.
בפברואר 2005, שוגר טיל ממערכת השיגור, שכלל לוויין רב שימושי שמטרותיו הן ניווט ותצפית מזג אוויר למסלול.
במרץ של אותה השנה, שוגרה חללית במסגרת אותו הפרויקט שנשאה לוויין דו שימושי המשמש לניווט וחיזוי מזג אוויר.
בנוסף, בפברואר 2006 שוגר לוויין גאוסטציונרי המשמש כלוויין גיבוי ללוויין מזג אוויר אחר, וכסייען במעקב אחרי השמיים הצפופים באזור האוקיינוס השקט.
מרכז החלל טנגשימה הוא מרכז השיגור הגדול ביותר ביפן, שטחו כ-9.7 מיליון מטרים רבועים.
במרכז ישנם מבנים, יחידות, ומגדלים רבים והם:
מוזיאון החלל: בתוך המרכז ישנו מוזיאון שנקרא "מוזיאון החלל" (נקרא גם "אולם התצוגה").
בתוכו ניתן לראות מבחר תצוגות בתחום הפיתוח בחלל כמו לוויינים, מתקני שיגור ועוד.
בניין הרכבת מתקני שיגור בקנה מידה גדול (VAB): בבניין זה מרכיבים, מציידים ובוחנים מתקני שיגור שנשלחו מהמפעל.
הבניין בגובה 81 מטרים, ברוחב 64 מטרים ובאורך 34.5 מטרים.
יחידת השיגור יושינובו למתקני שיגור בקנה מידה גדול: ביחידה זו מורכבים, מצוידים, נבדקים, מתמלאים בדלק ומשוגרים המתקנים של H2-A ו־H2-B.
מתחם טקסאקי למתקני שיגור קטנים: במתחם זה ישנם מתקנים להרכבה, בדיקה ופיקוח על שיגורים של מתקני שיגור בינוניים.
מרכז הבקרה של מתחם טקסאקי (RCC): המתחם נועד לשלוט על מתקני השיגור ועל שיגורים.
יחידת השיגור אוסאקי למשגריםבגודל בינוני: קיים כן שיגור Y1 לשיגור משגר מדגם "H-IIA" וכן שיגור Y2 לשיגור משגרים מדגם "H-II B" ו-"H-3".
מגדל מטאורולוגי: המגדל, שגובהו 80 מטרים, נחוץ להפיכת השיגורים לבטוחים יותר על ידי חיזוי של מזג האוויר.
בניין בדיקת והרכבת רכבי חלל (STA) ובניין הרכבת מעטפת אווירודינמית (SFA): הבניינים משמשים להרכבה ובדיקה של לוויינים וכמו כן כיסויים במעטפת אווירודינמית המגנה עליהם.
עמדת יושינובו לבדיקת שיגורים של מדחפים עם דלק נוזלי: שימש כבדיקת שיגורים למתקנים הראשונים של H-2 ולאחר מכן כבדיקת השיגור של מתקני H-2A.
בדיקות מנועי טילים עם דלק מוצק בטקסאקי: מתקן זה נועד לבדיקות של טילים כוח דחף או הנעה חזקים.
המתקן מיועד לביצוע בדיקות קרקע על טילים בעלי דלק מוצק של מתקני השיגור H-2A.
נקודת התצפית טקסאקי: בזמן שיגור הטיל, הבניין הופך למרכז העיתונות.
הבניין מצויד בעליית גג, חדר תדריכים וחדר חדשות.
תחנת המעקב האופטי קאדוקורה: תחנה זו היא מתקן הפועל ומריץ מעקב אופטי על טילים משוגרים ושליחת מידע המעקב למרכז המעקב של טקסאקי.
מרכז המכ"ם יוצ'וגאוקה: מרכז המכ"ם מקבל את נתוני המעקב מכלי הרכב המשוגרים ושולח את המידע הנרכש למרכז הבקרה בטקסאקי.
מרכז המעקב והתקשורת מסודה: המרכז מהווה תחנה נפרדת של רשת מעקב אחר לוויינים שמטרתו לנהל מעקב ולקבל נתוני מעקב מהם.
מרכז הטניס הלאומי בילי ג'ין קינג הוא מכלול של מגרשי טניס ומתקני עזר השוכן בפארק פלאשינג מדוז ברובע קווינס שבעיר ניו יורק בארצות הברית.
מאז הוקם בשנת 1978, מארח המרכז מדי שנה את אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
המרכז מנוהל על ידי אגודת הטניס של ארצות הברית (USTA).
באתר בו קם המרכז נבנה בשנות השישים אצטדיון בשם Singer Bowl.
הרעיון להקמת המרכז עלה בשנת 1977, כאשר אגודת הטניס של ארצות הברית חיפשה אתר חדש לאירוח אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס במקום מועדון הטניס וסט סייד בקווינס.
נשיא האגודה ראה את האצטדיון מהאוויר במהלך טיסה אל נמל התעופה לה גוארדיה הסמוך.
עיריית ניו יורק הסכימה להעמיד את האצטדיון ושטחים סביבו לרשות האגודה.
בשנת 2006 נקרא המרכז כולו על שמה של הטניסאית בילי ג'ין קינג.
המרכז מארח מדי שנה גם את אליפות הטניס של בתי הספר התיכוניים של ניו יורק.
ברוב ימי השנה – למעט הזמנים שבהם הוא מארח תחרויות טניס – פתוחים מתקניו לשימוש הציבור הרחב.
המרכז אירח גם תחרויות כדורסל.
במהלך השנים גדל שטח המרכז והוקמו בו מתקנים חדשים רבים.
עם הקמתו חולק אצטדיון Singer Bowl לשני מבנים שאחד מהם נקרא על שמו של המוזיקאי לואי ארמסטרונג, שהיה תושב קווינס.
בשנת 1997 נפתח במרכז אצטדיון על שם הטניסאי ארתור אש שבו 23,200 מקומות ישיבה – אצטדיון הטניס הגדול בעולם.
בהמשך הוקטן מספר מקומות הישיבה באצטדיון לואי ארמסטרונג מ-18 אלף לכ-10,000. במרכז גם שני מגרשים גדולים נוספים – הגראנדסטנד (Grandstand) ומגרש 17 – ובהם 6,100 ו-3,000 מקומות ישיבה, בהתאמה.
בשנת 2008 הושלמה הקמתו של היכל מקורה בשטח של למעלה מ-22 דונם ובו 12 מגרשי טניס ומגוון של מתקני עזר, לרבות מרכז מבקרים ומוזיאון.
כיום משתרע המרכז על פני שטח של 188 דונם, המכילים 22 מגרשי טניס והוא מפעיל בשטח סמוך אליו עוד 11 מגרשים – בסך הכל 33 מגרשי טניס.
בשנים הקרובות אמור להיבנות מחדש אצטדיון ארמסטרונג ולהכיל 15 אלף מקומות ישיבה.
מעליו ומעל אצטדיון ארתור אש מיועדים להיבנות גגות ענק נפתחים.
בשכנות למרכז ממוקם אצטדיון סיטי פילד.
מרכז הידע לחקר הזדקנות האוכלוסייה בישראל הוא מכון מחקר וידע הפועל מתוך מטרה להרחיב את המחקר ואת הידע בתחום הגרונטולוגיה על ידי ריכוז נתונים הקשורים לאוכלוסיית הגיל השלישי וחיבור בין חוקרים ממוסדות מחקר ומאוניברסיטאות.
מרכז הידע נועד לקדם הבנה טובה יותר של תהליכי ההזדקנות של האוכלוסייה בישראל מבחינה חברתית, כלכלית ובריאותית.
מרכז הידע הוקם בשנת 2002 כמרכז הידע התשתיתי היחיד בתחום מדעי החברה מבין שנים-עשר מרכזי ידע שהוקמו ביוזמת משרד המדע והטכנולוגיה.
החל מינואר 2008 מרכז הידע פועל בשיתוף פעולה עם המשרד לשוויון חברתי בביצוע מיזם משותף.
מרכז הידע ממוקם בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את המרכז הקים פרופ' הווארד ליטווין, יוזם המרכז וראש פרויקט SHARE-Israel, וכיום עומדת בראשו פרופ' שרון שיוביץ-עזרא.
במרכז הידע פועלים אנשי מקצוע מתחומי מדעי החברה, הבריאות והגרונטולוגיה, ובשיתוף חוקרים מאוניברסיטאות נוספות בארץ, המשרד לשוויון חברתי, אשל, מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל ועוד.
מרכז הידע קם על מנת לאפשר התמודדות עם האתגרים הרבים שהזדקנות האוכלוסייה והעלייה בתוחלת החיים בישראל מציבות.
המרכז נועד לספק תשתית מחקר נרחבת, באמצעות מסדי נתונים, כדי לבחון את תהליך ההזדקנות על היבטיו החברתיים, הבריאותיים והכלכליים.
הידע המצטבר במרכז לאורך השנים מאפשר לבצע מחקרים היכולים לענות על סוגיות מגוונות הנוגעות להיבטים שונים של הזקנה, לאפשר היערכות והתמודדות עם תהליך ההזדקנות ולסייע לתהליכי קבלת החלטות בקרב קובעי מדיניות.
מסדי הנתונים והידע הנאספים במרכז הידע עומדים לרשותם של חוקרים, סטודנטים, קובעי מדיניות, אוכלוסיית הגיל השלישי ובעלי עניין.
גישת המרכז היא רב-תחומית והשוואתית.
מרכז הידע מרכז מחקרים בנושא הגרונטולוגיה ופועל לאיסוף, הצגה, שיפור, הרחבה והעמקה של התשתית המדעית לחקר הזדקנות האוכלוסייה.
מרכז הידע פועל להפיץ ולהנגיש את המידע על הזדקנות האוכלוסייה בישראל בקרב סטודנטים, חוקרים, קובעי מדיניות ובעלי עניין.
המרכז יוזם ומבצע מחקרים אמפיריים ללימוד נסיבות חייהם של מבוגרים בישראל ומקדם השוואה בין מצבם של המבוגרים החיים בישראל למצבם של מבוגרים במדינות מפותחות אחרות.
גישה זו הכרחית לניתוח ההשפעות הקצרות וארוכות הטווח של מדיניות הרווחה בישראל.
המרכז מפיץ עלוני מידע רבעוניים ל-4,000 רשומים.
העלונים כוללים חדשות ממרכז הידע, חדשות מפרויקט SHARE-Israel, עדכונים מהזירה הגרונטולוגית, פרסומים עדכניים במאגר הביבליוגרפי, הודעות על כנסים בישראל וכנסים בין-לאומיים.
מרכז הידע מוציא לאור פרסומים שונים על הזדקנות האוכלוסייה בישראל, המבוססים על מחקרים שבוצעו באמצעות מסדי הנתונים של המרכז ומונגשים לציבור באמצעות אתר המרכז.
סקר SHARE האירופאי הוא סקר אורכי רב תחומי, העוסק בהיבטים כלכליים, בריאותיים וחברתיים של תהליך ההזדקנות באירופה ובישראל, ומבוצע בכ-28 מדינות.
מדינת ישראל שותפה לארגון SHARE ERIC בהתאם להחלטת ממשלה מס' 5146 מיום 14 באוקטובר 2012.
הסקר נוצר כדי להתמודד עם המשימות שמציבה "מהפכת הגיל" (הזדקנות האוכלוסייה בעולם המודרני).
לשם כך ייסדו מדינות אחדות בעולם מאגרי נתונים אורכיים לחקר הזדקנות האוכלוסייה.
הסקר אוסף נתוני מיקרו אורכיים על בריאות, מעמד סוציו-אקונומי ומצב חברתי ורגשי בקרב מבוגרים בני 50 ומעלה במדינות אירופה.
כוחו המדעי של הסקר גלום בנתוני האורך, המאפשרים לתפוש את האופי הדינמי של השינויים במהלך ההזדקנות.
איסוף נתוני הגל הראשון בישראל נערך בין אוקטובר 2005 ליולי 2006 בקרב 1,771 משקי בית בישראל.
הגל השני של איסוף הנתונים החל באוגוסט 2009 והסתיים באוגוסט 2010. הגל השלישי בישראל נאסף במקביל לגל ה-5 באירופה במהלך 2013. הגל הרביעי בישראל נאסף במקביל לגל ה-6 באירופה, במהלך 2015. עד כה נערכו במסגרת הסקר 10,000 ראיונות שנאספו בקרב למעלה מ-3,800 משיבים, בארבעה גלי מחקר לאורך כעשר שנים.
הסקר נערך בחסות המרכז ואיסוף הנתונים מתבצע על ידי מכון ב.י.
הסקר נתמך על ידי מדינת ישראל באמצעות המשרד לשוויון חברתי.
מרכז הידע מנהל מגוון מאגרי מידע שנועדו להנגיש מידע בנושאי גרונטולוגיה וזקנה עבור סטודנטים, חוקרים, אנשי מקצוע וקובעי מדיניות.
כל אחד מהמאגרים משמש בסיס לפרסומים מדעיים בתחום הגרונטולוגי, שיצאו לאור בישראל ואף בעולם.
המאגר הביבליוגרפי, הסטטיסטי ומאגר נתוני הדאגות הם בעלי אופי אפידמיולוגי רחב, ואילו מאגרי נתוני אוריינות כללית ונתוני פנאי ותקשורת עוסקים בהסתגלות נפשית בהיבטים שונים.
המאגר הביבליוגרפי - מאגר ביבליוגרפי דו-לשוני המספק מידע על מקורות ביבליוגרפיים מגוונים ועדכניים מהספרות המקצועית בתחום הזקנה וההזדקנות בישראל.
במאגר למעלה מ-6000 רשומות ביבליוגרפיות הכוללות פרסומים מגוונים בעברית ובאנגלית (ספרים, מאמרים מכתבי עת, דו"חות מחקר, עבודות מוסמך, דוקטורט ועוד), שיצאו לאור החל משנת 2000 ונכתבו על ידי חוקרים ישראלים או עוסקים ישירות בישראל.
מאגר סטטיסטי - מערכת מידע ממוחשבת שהוקמה על ידי 'משאב' – מאגר מידע לתכנון בתחום הזקנה מיסודו של מאיירס-ג'וינט מכון ברוקדייל.
המערכת כוללת סדרות נתונים היסטוריים והשוואות בין-לאומיות.
המאגר כולל נתונים סטטיסטיים דמוגרפיים, בריאותיים, חברתיים וכלכליים וכן נתונים על מערכת השירותים לקשישים, השוואות בין-לאומיות.
מאגר נתוני דאגות - מאגר נתוני דאגות מבוסס על נתוני סקר שנערך בשנת 2011 על ידי מרכז הידע ובו נבחנו התחומים שמדאיגים את האזרחים הוותיקים בישראל.
המאגר מבוסס על מדגם ארצי שהועבר בקרב בני 65 ומעלה.
מאגר נתוני אוריינות כלכלית - מאגר נתוני אוריינות כלכלית מבוסס על נתוני סקר שנערך בשנת 2012 על ידי מרכז הידע עבור מחקר הערכה שבוצע לבקשת המשרד לאזרחים ותיקים.
המחקר ביקש לבדוק את הידע והיישום הכלכלי לקראת פרישה שיש לאזרחים ותיקים בישראל.
המדגם כולל מאות משיבים בני ובנות 46–61.
מאגר נתוני פנאי ותקשורת של האזרחים הוותיקים בישראל - מאגר נתוני פנאי מבוסס על נתוני סקר שנערך בשנת 2013 על ידי מרכז הידע עבור מחקר הערכה שבוצע לבקשת המשרד לאזרחים ותיקים.
במחקר נבחנו דפוסי הפנאי והשימוש באמצעי התקשורת של האזרחים הוותיקים בישראל.
במדגם הארצי המייצג 545 משיבים בני 60 ומעלה שפרשו מעבודתם.
מאגרים משולבים - פרויקט המאגרים המשולבים הוא תוצר של שיתוף פעולה בין מרכז הידע למכון הרצג לחקר ההזדקנות והזקנה בישראל באוניברסיטת תל אביב.
מטרת הפרויקט היא ליצור מאגר נתונים הרמוני שיאפשר עבודת מחקר מקובצת ומשווה במשתנים מקבילים מחמישה מאגרי נתונים גדולים על אוכלוסיות זקנות בישראל.
מרכז הכנסים הבין-לאומיים של סטוקהולם (בשוודית: Stockholmsmässan) הוא מרכז קונגרסים בסטוקהולם.
הוא מהווה את אחד ממרכזי הירידים הגדולים ביותר במדינות הנורדיות.
ההחלטה להקמת המבנה עלתה ב-1966, וב-1971 נחנך המקום באופן רשמי על ידי גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה.
המקום אירח את אירוויזיון 1975. תחרויות המלודיפסטיבלן נערכו בו ב-1996 ו-1999.
ב-2006 נבנה מלון סקנדיק טוק המחובר ישירות אל תוך המרכז.
ב-2011 התקיים בו טקס פרסי הטלוויזיה של שוודיה "Kristallen".
המקום מוחזק בבעלות עיריית סטוקהולם.
מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו הוא אולפן טלוויזיה ומרכז טכני במוסקבה, רוסיה.
המרכז מעניק תמיכה טכנית שוטפת למספר שדרים במדינה ומאז נבנה בשנת 1967 זהו קומפלקס השידורים הגדול ביותר באירופה.
המרכז ממוקם ברחוב האקדמאי קורוליוב 12, בחלק ההיסטורי של העיר מוסקבה, סמוך לארמונו של שרמטייב ומרכז התערוכות הלאומי.
זהו בניין בן 13 קומות הבנוי מזכוכית ובטון.
קצה המבנה, הפונה לכיוון בריכת אוסטנקינו, שונה מכל הצדדים האחרים.
נפח הבניין עולה על מיליון מטר מעוקב.
הגובה הכולל של הבניין הוא 52 מטר ושטחו 154 אלף מ"ר.
הוא משמש בעיקר כמשרדי NTV והערוץ הראשון ברוסיה, אך לא רק.
בשנת 2005 ובשנת 2013 אירעו שריפות במקום, ואלה גרמו להפרעות בשידורי חלק מהערוצים שנמצאו בו כאשר פרצו השריפות.
מתחם לשידורי רדיו וטלוויזיה — המשמש את הערוץ הראשון לשידורי תוכניותיו
מתחם הפקות טלוויזיה — ובו:
מתחם תקשורת — ובו רכיבי תקשורת, מערכות סאונד וכבלים
המרכז משמש כיום את ערוץ NTV והערוץ הראשון ברוסיה, כמו גם את ערוץ הספורט Match TV, ערוץ הדת "ספאס", ערוץ הילדים "קרוסלה", הטלוויזיה הציבורית הרוסית, ערוץ "נוסטלגיה" וחברות הטלוויזיה VID, "הריבוע האדום", חברת Meteo-TV וחברת ASS-TV וכמעט 200 חברות טכניות שונות עובדות במתחם.
המרכז מאכלס גם את המכון הבינלאומי לקולנוע, טלוויזיה ורדיו (MIKTR).
מרכז החלל הלאומי הוא קומפלקס מבנים במוסקבה, ברחוב מיאסישצ'בה בנפת פיליובסקי פארק, בשטחו של מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל, המשמש כמטה סוכנות החלל הרוסית מאז ספטמבר 2025.
מרכז החלל הוא יוזמה שעלתה ב-22 בפברואר 2019 על ידי מנהל תאגיד רוסקוסמוס דמיטרי רוגוזין כפרויקט משותף עם עיריית מוסקבה שבו ימוקם מטה סוכנות החלל הממשלתית, מרכז בקרת הטיסה ועובדי רוסקוסמוס.
אליהם יצורפו 17 מפעלים וחברות חלל.
מרכז החלל הלאומי נועד לאגד, תחת קורת גג אחת, 18 מתוך 30 לשכות העיצוב של מוסקבה ומפעלי תעשיית החלל במוסקבה: בסך הכל כ-12 אלף עובדים חדשים (וכך, יחד עם 8 אלף עובדי מרכז חרוניצ'וב, המתחם יאכלס 20,000 עובדים).
המרכז יהווה חלק מהאזור הכלכלי המיוחד המכונה טכנופוליס "מוסקבה" המאגד פארקי תעשייה וטכנולוגיות בעיר הבירה של רוסיה.
פרט לתאגיד רוסקוסמוס שימקם במתחם את משרדיו הראשיים יועברו לכאן גם חברות חלל כמו תאגיד הטילים והחלל המאוחד, TsENKI, Glavkosmos ותאגידי חלל אחרים.
משרדי רוסקוסמוס ימוקמו במגדל, בשטח כולל של 250,000 מ"ר, שיהיה דומיננטי וגובהו יגיע ל-288 מטרים, המגדל בעל מראה משולש יכלול בניינים אופקיים המחוברים אליו.
לבנייה הוקצה שטח של 6.9 דונם.
לאחר הבנייה, בניין המרכז יועבר לידי מרכז חרוניצ'וב, בצעד שנועד לסייע בשיפור מצבו הכלכלי.
ריכוז המפעלים והתעשיות בענף החלל נועד ליצור אפקט סינרגיסטי מגידול בעוצמת האינטראקציה ושיתוף הפעולה ביניהם, יצירת סביבה חדשה באופן איכותי וצמצום העלויות הכלכליות של המפעלים (מתוכנן חיסכון כולל של כמיליארד רובל לשנה).
הרעיון של יצירת מרכז חלל לאומי הוצע בשנת 2018 על ידי ראש רוסקוסמוס דמיטרי רוגוזין; על משימת הקמתו הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בנאומו בפני האספה הפדרלית בפברואר 2019 והרעיון להציב את המרכז בשטחו של מרכז חרוניצ'ב הציע ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין.
בניית מרכז החלל הלאומי מתבצעת על ידי חברת החזקות הבנייה וההנדסה "Mosinzhproekt".
הבנייה החלה בשנת 2019, סיום הבנייה מתוכנן בשנת 2022 ובשנת 2023 ארגוני התעשייה השונים יעברו אליו.
בניית המרכז נמשכה גם בתקופת מגפת הקורונה ברוסיה, למרות הודעת העירייה על הפסקת עבודות בנייה במוסקבה.
בספטמבר 2025, נחנך המרכז בטקס חגיגי ובאוקטובר הוחלט כי שמו הרשמי יהיה "מרכז החלל הלאומי על שם האישה הראשונה בחלל ולנטינה טרשקובה".
מרכז הטילים והחלל פרוגרס הוא מפעל טילים וחלל רוסי, אחד המפעלים המובילים בתעשיית החלל הרוסית.
עד 1992 הוא נקרא על שם דמיטרי אוסטינוב.
המרכז הוקם בשנת 1996 באמצעות מיזוג לשכת העיצוב המרכזית "פרוגרס".
המשרד הראשי של הארגון ממוקם בעיר סמרה.
המרכז מפעיל מפעלים בבייקונור, קזחסטן, בקרסנוזנאמנסק, מחוז מוסקבה, כמו גם חברות בת כדוגמת חברת מחקר וייצור "מתחמים ומערכות אופטואלקטרונים" (בזלנוגרד, מוסקבה), חברת "ספקטר" בריאזאן.
פרוגרס גם מפעילה סניפים בקוסמודרום פלסצק במירני, מחוז ארכנגלסק ובמוסקבה.
החברה מייצרת, בין השאר, את חלליות המטען פרוגרס.
מרכז החלל סאטיש דאוון (בהינדי: सतीश धवन अंतरिक्ष केंद्, Satish Dhawan Space Centre) הוא נמל חלל במדינת אנדרה פרדש שבהודו.
בשנת 2002 שונה שמו של המתקן לשם הנוכחי לכבוד סאטיש דאוון, ראש תוכנית החלל ההודית בעבר.
האי סריחאריקוטה נבחר להקמת מרכז שיגורים לחלל בשנת 1969. בשנת 1971 לראשונה שוגר טיל לטיסה תת-מסלולית.
בשנת 1979 לראשונה בוצע שיגור חללית לחלל, אך עקב בעיה בשלב השני של משגר החללית לא הגיע למסלול המתוכנן.
השיגור המוצלח הראשון בוצע ב-18 ביולי 1980. כן שיגור SLV3 היה פעיל עד לשנת 1994. בסך הכול בוצעו ממנו 8 שיגורים מהם 3 נכשלו.
בשנת 1993 החלה הפעלת כן שיגור נוסף - First Launch Pad.
הוא היה מיועד למשגר מדגם PSLV ובהמשך הותאם למשגרים אחרים.
בשנת 2013 בכן שיגור זה שוגרה גשושית הודית למאדים Mars Orbiter Mission.
הוא עובר שדרוג ועם סיומו יהיה מתאים ל-15 שיגורים שנתיים.
נכון לשנת 2022 שוגרו מכן זה 44 שיגורים מהם 3 נכשלו.
בשנת 2003 החל לפעול כן שיגור Second Launch Pad.
מכן שיגור זה בשנת 2008 שוגרה גשושית הודית ראשונה לירח צ'אנדריאן 1. נכון לשנת 2022 שוגרו מכן זה 31 שיגורים מהם 5 נכשלו.
בשנת 2012 החלו עבודות תכנון להקמת כן Third Launch Pad.
הוא מיועד לשיגור חללית מאוישת הודית ראשונה בשנת 2024.
הוא ממוקם באי וקשור עם היבשת בכביש שאורכו 16 ק"מ.
בנוסף לכני שיגור באתר ממוקמים מתקני הרכבה, מתקני אחסון דלק ומרכז בקרה.
במרץ 2019 הסתיימה בניית גלריה לצופים שמאפשרת לכ-5,000 אנשים לצפות בשיגור.
מרכז החלל נרו (בקוריאנית: 나로우주센터, Naro Space Center) הוא מרכז שיגורים של קוריאה הדרומית.
עבודות בניה באתר החלו בשנת 2003 ובשנת 2009 האתר היה מוכן לשיגור.
המרכז כולל כני שיגור, מגדל בקרה, מתקנים להרכבה ובדיקת משגרים וחלליות, מתקנים תומכים כולל מרכז מבקרים.
השטח הכולל של האתר הוא כ-5.5 קמ"ר.
האי בו הוא נבנה קשור ליבשה עם מערכת גשרים.
במטרה לשפר יכולות תקשורת עם הלוויינים בשנת 2019 נכנס לניצול מרכז תקשורת באי פאלאו.
ב-25 באוגוסט 2009 בוצע שיגור ראשון של משגר מדגם נרו 1. השלב הראשון של המשגר הגיע מרוסיה.
בשיגור השני שבוצע בשנת 2010 הקשר עם החללית אבד לאחר 137 שניות.
השיגור שבוצע ב-30 בינואר 2013 הסתיים בהצלחה וקוריאה הדרומית הצטרפה למועדון מצומצם של מדינות בעלי יכולת לשגר חלליות.
בהמשך סוכם לעבור לפיתוח משגר חדש תלת-שלבי מדגם נורי בעל יכולת להביא למסלול לוויינים במשקל של כ-3,300 ק"ג.
לדעת המומחים פיתוח זה קשור לכוונות קוריאה הדרומית להיות בעלת יכולת שיגור טיל בליסטי שיגור ניסוי מוצלח לתת-מסלול בוצע בשנת 2018. השיגור המוצלח של לוויינים בוצע בשנת 2022.
כן שיגור LC-1 תמך בשיגורי נרו 1 וניסוי נורי.
מתכננים להסב אותו למשגר מדגם חדש.
השיגור הראשון מתוכנן לשנת 2025.
כן שיגור LC-2 מתואם לשיגור משגר נורי.
מרכז החלל שאהרוד (בפרסית:پایگاه فضایی شاهرود) הוא נמל החלל של איראן.
ממנו משוגרים לחלל משגרי הלוויינים לצרכים צבאיים לפי תוכנית של משמרות המהפכה.
המרכז נבנה בשנת 2010 והוא שימש לשיגורי ניסוי של טילים.
בהמשך באתר נבנה מגדל שירות ומשטח שיגורים בגודל 200*140 מ'.
במרכז לא נבנו מכלי דלק נוזלי וזה מראה שהוא מיועד לשיגורים של משגרים בדלק מוצק בלבד.
המתקן הוקם על ידי אבי תוכנית הטילים האיראנית חסן טהרני מוקדם וזוהה לראשונה בשנת 2018 .
ב-2019 נהרגו שלשה מדענים בשריפה שפרצה בבסיס.
השיגור הראשון בוצע בשנת 2020 כאשר שוגר לוויין ריגול ראשון של איראן - נור 1. השיגור בוצע ממתקן נייד בעזרת משגר מדגם "קאסד".
בהמשך בוצעו שיגורים נוספים תוך שימוש באותו משגר.
בשנת 2021 במרכז בוצעו עבודות הרחבה משמעותיות והסתיימה בניית מתקני ניסוי והרכבה חדשים.
בשנת 2022 בוצע ניסוי שיגור משגר מסדרה Qaem 100. זה היה שיגור לטיסה תת-מסלולית שהסתיים בהצלחה.
ניסיון לשגר לוויין שבוצע בשנת 2023 נכשל.
באוקטובר 2024 במהלך מבצע ימי תשובה הותקף המרכז ולפי צילומי לוויין מספר בניינים במתקן נהרסו.
מרכז החלל לואיג'י ברוליו (באיטלקית: Centro spaziale Luigi Broglio, בעבר: San Marco Equatorial Range ) היה נמל חלל ששירת את איטליה לשיגורים לחלל.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1967 ואחרון בשנת 1988.
המרכז פותח בשנות ה-60 של המאה ה-20 מזרחית לחופי קניה.
הפרויקט היה ביוזמת לואיג'י ברוליו וספיינצה – אוניברסיטת רומא שהייתה אחריות על הפעלת המתקנים.
בשנת 1962 נחתם הסכם עם נאס"א על שיתוף פעולה בפרויקט.
צוות איטלקי עבר השתלמויות במתקן הטיסות וולופס.
המתחם כלל פלטפורמה ראשית San Marco platform ממנה בוצעו רוב שיגורים, פלטפורמת עזר Santa Rita platform בה הותקנו מתקני בקרה ובוצעו חלק מהשיגורים ופלטפורמה Santa Rita II בה הותקן מכ"ם.
מתקנים אלו במקור פעלו כאסדות קידוח.
על היבשה הוקם מרכז תקשורת.
בהתאם להסכם עם נאס"א פרויקט לימודים של צוות איטלקי כלל שיגורים לטיסה תת-מסלולית ממתקן הטיסות וולופס ומפלטפורמה ראשית, שיגור לוויין ממתקן וולופס ושיגורים שגרתיים מפלטפורמה ראשית.
שיגורי לוויינים בוצעו בעזרת משגר לוויינים וחלליות סקאוט מדגמים שונים.
בשנת 1970 בוצע שיגור עבור נאס"א בה שוגר לוויין אוהורו.
לאחר הפסקת השיגורים תחנת תקשורת המשיכה לפעול והיא תומכת לתקשורת עם לוויינים של נאס"א, סוכנות החלל האירופית ושיגורים מאוישים של סין.
מידע מחללית BeppoSAX הייתה מועברת למחשבי המרכז.
הוא מהווה תחנת תקשורת ראשית של טלסקופ החלל סוויפט.
בשנת 2003 המתחם עבר לאחריות סוכנות החלל האיטלקית ושמו שונה לשם הנוכחי.
מרכז היידר אלייב (באזרית - Heydər Əliyev Mərkəzi) הוא מתחם תרבות גדול בבאקו, המתחם נקרא על שם היידר אלירזה אוגלו אלייב, שהיה נשיאה הראשון של אזרבייג'ן.
היידר אלייב נפטר בדצמבר 2003 במרפאה בארצות הברית, אך עוד חודשים אחדים לפני כן פרש מכס הנשיאות מטעמי בריאות.
בנו אילהאם אלייב נבחר אחריו לנשיאות אזרבייג'ן.
בסוף דצמבר 2006 חתם הנשיא אילהאם אלייב על צו נשיאותי, לבניית מרכז תרבות לזכר אביו, הנשיא היידר אלייב.
עבודות התכנון והבניה החלו ב-2007. תכנון המבנה נמסר לידיי האדריכלית העיראקית - בריטית זאהא חדיד, שהייתה ידועה בסגנון תכנון ייחודי ומודרני.
זאהא חדיד הייתה האישה היחידה שזכתה בפרס פריצקר (2004- Pritzker), וזכתה גם בפרסים בינלאומיים נוספים.
עבודות התכנון והבנייה נמשכו קרוב לחמש שנים, והמבנה נחנך בעשרה במאי 2012, ביום שהיה אמור להיות יום הולדתו ה-89 של היידר אלייב.
ביולי 2012 כחודשיים בלבד לאחר חנוכתו, פרצה במרכז שריפה.
השריפה כובתה על ידיי צוותים רבים של לוחמי אש, והנזקים תוקנו.
האדריכלית זאהא חדיד תכננה את מרכז התרבות בצורה ייחודית כמבנה קליפה, כך שאין בו אף לא פינה אחת בזווית ישרה של 90 מעלות, ואין ולו קיר אחד או תקרה בקו ישר, כלומר, כל חלקי המבנה עגלגלים וסגלגלים.
החלק הבנוי של מרכז התרבות משתרע על-פני שטח של 57,519 מטר מרובע, לפי האתר הרשמי של המרכז, השטח הפנימי מגיע אל מעבר ל־101,000 מטר מרובע.
צורת המבנה מזכירה גל שעולה לכיוון השמיים ובהדרגה יורד חזרה לכוון הקרקע.
המבנה תוכנן לייצג מודרניות וקידמה, ונועד להרחיק את אזרבייג'ן ואת הבירה באקו, מסגנונות בניה וחיים שהיו נהוגים בעת השלטון הסובייטי.
למבנה שלושה חלקים עיקריים לפי אזורים, ולכל אזור שימוש שונה.
מוזיאון - למוזיאון שלוש קומות, בו מצויים תמונות ענק, חפצים ודברים המייצגים את חייו ומורשתו של היידר אלייב.
במסגרת זו מוצגות גם חלק מהמכוניות בהן נהג היידר אלייב להשתמש.
תערוכות - בתשע קומות תערוכה, יש מוצגים המשקפים את ההיסטוריה של אזרבייג'ן, את מורשתה, ואת התרבויות המתקיימות בה.
בתצוגה יש תמונות, תצלומים, ביגוד, ציורים, מאות בובות במלבושים מסורתיים וגם בלבוש מודרני, ספרים, כלי נגינה אזריים, וחפצים שונים.
יש גם אזור "מיני אזרבייגן", המציג בהעתק קטן ומדויק, אתרים ובניינים ידועים במדינה, כולל דגם ממוזער של מרכז היידר אלייב עצמו.
בין המוצגים הקבועים יש גם ספר תנ"ך בשפה העברית.
פרט לתצוגה הקבועה של המוזיאון, יש מקום גם לתצוגות מתחלפות.
אולמות - במרכז מספר אולמות, בהן מתקיימות פעילויות תרבות, הרצאות, כנסים, פסטיבלים, מופעים וקונצרטים.
המרכז מארח מגוון אומנויות ואומנים מאזרבייג'ן וממקומות אחרים בעולם.
במאי 2019 התארחה במרכז תערוכת אומנות מודרנית "ממדים אפשריים" (Possible Dimensions) של האומן, הפסל והצייר זורב טסרטלי (Zurab Konstantinovich Tsereteli) .
ב-2017 אירח המרכז תערוכת אומנות עכשווית, של מספר אומנים מטורקיה במאי 2024 קיימו במקום מופע של אומן הג'אז אלפרדו רודריגז (Alfredo Rodriguez) ושלישייתו, ובפברואר 2024 נערך קונצרט של הפסנתרן והמלחין סטיב בראקאט (Steve Barakatt).
בנוסף לאלה קיימים במקום מרכז מדיה, אזורי ישיבה ומנוחה, שירות לקהל, ומסעדה/בית קפה.
מרכז היידר אלייב ממוקם מעט מחוץ ללב העיר, במרחק של כשלושה קילומטרים מהמרכז.
ניתן להגיע באוטובוסים ציבוריים מספר 1, 13 ואקספרס: M3, H1, M1A, M8 ,M2A ,M9, E1. תחנות האוטובוס קרובות מאד לכניסה.
אפשרות אחרת היא להגיע עם קו המטרו הירוק לתחנת Nariman Narimanov.
התחנה מרוחקת כקילומטר וחצי מהכניסה הראשית למרכז.
תמיד ניתן להגיע רגלית, באופניים או במונית.
מרכז הטכנולוגיה של מקלארן הוא המטה של קבוצת מקלארן וחברות הבת שלה, הממוקם על שטח של 500,000 מ"ר בווקינג, סארי, אנגליה.
המתחם מורכב משני בניינים: מרכז הטכנולוגיה המקורי של מקלארן, המשמש כמטה הראשי של הקבוצה, ומרכז הייצור החדש יותר של מקלארן, המשמש בעיקר לייצור המכוניות הסדרתיות של החברה.
הבניין הראשי הוא בניין גדול, בצורת חצי עיגול, בעל קירות זכוכית, שתוכנן על ידי האדריכל נורמן פוסטר.
מרכז הטכנולוגיה משמש גם כביתן של קבוצת המרוצים מקלארן, מקלארן אוטומוטיב וחברות אחרות של קבוצת מקלארן.
בשנת 2011 הוכפל גודל המרכז לאחר שנבנה בניין שני, מרכז הייצור של מקלארן בשטח של 34,500 מ"ר (371,000 רגל רבוע).
באוקטובר 202 החלה לפעול בבניין מנהרת רוח המשמשת את קבוצות המרוצים.
מקלארן הגישה בקשה לבניית המטה בשנת 1995 ולא נתקלה בהתנגדות מצד מועצת רובע ווקינג.
אולם פיתוחו של אזור תעשייתי גדול בתוך "חגורה ירוקה" הוביל את המשרד לאיכות הסביבה להורות על בדיקה ציבורית של הנושא.
במרץ 1997 אישר השר את הבנייה "בנסיבות מיוחדות מאוד" בשל התרומה של המבנים לתעשייה והכלכלה של האזור.
העבודה על הפרויקט, שנודע במקור בשם מרכז הטכנולוגיה פאראגון, החלה בשנת 1998 וכ-4,000 עובדי בניין היו מעורבים בעבודה.
בפברואר 2000, דיימלר-קרייזלר רכשה 40 אחוז מקבוצת מקלארן ומקלארן הודיעה לאחר מכן כי תבנה את מרצדס-בנץ SLR מקלארן במתקן החדש.
הבניין, שעלות בנייתו הגיעה לכ-300 מיליון ליש"ט נפתח במאי 2003 בטקס בהשתתפות המלכה אליזבת השנייה
הבניין השני, מרכז הייצור של מקלארן, נבנה לצד מרכז הטכנולוגיה של מקלארן בשנת 2011 ומשמש כאתר הייצור של מכוניות הכביש של מקלארן אוטומוטיב.
הבניין נחנך בנובמבר בהשתתפות ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון.
באפריל 2021 מכרה מקלארן את המרכז לקרן הנדל"ן האמריקאית "גלובל נט ליס" תמורת 170 מיליון ליש"ט.
העסקה שנעשתה בסגנון "מכור ושכור", נועדה לאפשר הזרמה של כסף מזומן לטובת המשך פעילות החברה, תוך שהיא שוכרת את המקום בעסקת ליסינג מהקונה
הבניין מלווה בסדרה של אגמים מלאכותיים: אגם גדול שמשלים את הבניין למעגל, ועוד ארבעה אגמים "אקולוגיים".
מים אלה נשאבים דרך סדרה של מחליפי חום כדי לקרר את הבניין ולפזר את החום המופק על ידי מנהרות הרוח.
חלל העבודה הראשי של הבניין מחולק לחלקים ברוחב 18 מטר המכונים "אצבעות", המופרדים על ידי מסדרונות ברוחב שישה מטרים המכונים "רחובות".
המתקנים לעובדים כוללים מסעדה עם 700 מקומות ישיבה, בר מיצים וקפה, בריכת שחייה וחדר כושר.
מרכז מבקרים ומרכז למידה תת-קרקעי מחוברים לבניין הראשי באמצעות שביל.
מנהרת רוח בצורת אליפסה באורך 145 מטר ממוקמת בקצה אחד של הבניין.
צוות מקלארן משתמש בה לבדיקות ופיתוח של חלקים אווירודינמיים, כמו גם לבדיקת מערכים אווירודינמיים.
המנהרה מכילה 400 טון פלדה והאוויר מונע על ידי מאוורר ברוחב ארבעה מטרים שמסתובב במהירות של עד 600 סל"ד.
מרכז הליכוד הוא המוסד העליון של מפלגת הליכוד, הרשאי להחליט בכל ענייני התנועה בין ועידה לוועידה.
המרכז הוא הגוף הסמכותי בין ועידה לוועידה.
המרכז רשאי ברוב של חבריו לשנות החלטה של הוועידה.
כל החלטה כזו של המרכז תובא לידיעתה של הוועידה הבאה שלאחר קבלת אותה החלטה ותוקף החלטת המרכז יפקע, אם לא תאושר על ידי הוועידה.
החלטה על התקשרות של התנועה עם גוף פוליטי אחר תתקבל במרכז, והיא טעונה רוב של חברי המרכז.
בית הדין של הליכוד בהחלטה מ-2022, קבע כי חברי המרכז לא נבחרו מחדש מאז 2012, למעלה מעשור.
ב-25 בנובמבר 2025 בחרו מתפקדי הליכוד את חברי הוועידה החמישית, שיהיו לחברי המרכז בסיום מושב הוועידה הצפויה להתכנס בתחילת שנת 2026.
הליכוד הוא הסניף הישראלי של הליכוד העולמי ולכן חברי המרכז חברים בהסתדרות הציונית העולמית.
המרכז בוחר את נציגיו כצירים בהסתדרות העולמית.
חברי הליכוד שצברו ותק של 16 חודשים (שנה ו-4 חודשים) מהתפקדותם למפלגה זכאים לבחור בבחירות למרכז.
מתפקדי הליכוד משויכים לסניפים מקומיים בהתאם למקום מגוריהם, ולכל סניף ניתנים מספר נציגים על פי כמות בעלי זכות ההצבעה הרשומים במקום, ביחס משולב עם מספר המצביעים לליכוד ביישוב.
הבחירות למרכז הן לפי סניפים, כאשר בכל סניף מתמודדות רשימות מועמדים שנקראות על שם המועמד הראשון באותה הרשימה.
בסניף בו מוגשת רשימה אחת, לא מתקיימות בחירות והמועמדים הכלולים ברשימה נבחרים לכהונה במרכז.
זכאות להיבחרות למרז מוקנית למי שצבר ותק של שלוש שנים כחבר התנועה.
לבד מן החברים הנבחרים, במרכז הליכוד חברים בעלי תפקידים בשלטון המרכזי והמקומי בישראל - חברי הכנסת, השרים, ראשי הרשויות וסגניהם - מכוח כהונתם בתפקיד, ולכל חייהם לאחר מכן, כל אימת שהם חברים רשומים במפלגה.
כמו כן, זכאים למעמד זה בעלי תפקידים במוסדות דתיים, בהסתדרות הציונית, בסוכנות היהודית ובמוסדות לאומיים נוספים.
בזמן התכנסותו הראשונית של המרכז לאחר בחירתו נקרא מוסד זה ועידת הליכוד.
בזמן זה ניתן לקבוע חוקים בהליך פשוט ביחס להמשך הן מצד הרוב הדרוש והן מצד הליך כינוס החברים.
במרכז חברים כ-4,000 צירים המורכבים מחברי ליכוד שנבחרו בבחירות בסניפי התנועה בערים ומצירים מתוקף תפקידם.
לאחר תקופת ועידת הליכוד המרכז ממשיך לפעול עד בחירת מרכז חדש ולקיום ועידה נוספת.
המרכז רשאי ברוב של חבריו לשנות החלטה שנתקבלה בוועידה.
החלטות המרכז נותרות בתוקף במהלך תקופת כהונתו, ומובאות לאשרור בוועידה הבאה לאחר קבלתן.
אם הוועידה אינה מאשרת את תוקף החלטות המרכז היוצא, הן פוקעות.
עד 2006 היה המרכז אמון על בחירת חברי הכנסת של התנועה, אולם מספר שבועות לפני הבחירות הכלליות ב-2006 בחר המרכז לקבל את הצעתו של היו"ר דאז, בנימין נתניהו, ולשנות את חוקת התנועה כך שהסמכות לבחירת הח"כים תועבר למתפקדים.
חברי המרכז בוחרים את תאריך ההצבעה לראשות התנועה ולהרכבת הרשימה, וכן החלטה על התקשרות של מפלגת הליכוד עם גוף פוליטי אחר דורשות החלטת מרכז ברוב קולות.
בתנועת הליכוד כ-118 אלף מתפקדים נכון לשנת 2019. מתפקדים אלו בוחרים את יו"ר התנועה ואת הרכב הרשימה.
לפי חוקת הליכוד, המרכז צריך להתכנס מדי שישה חודשים ולפחות פעם אחת בשנה.
כיום יו"ר המרכז הוא חיים כץ.
ראשי מרכז הליכוד קובעים את סדר היום בישיבות המרכז בתיאום עם יו"ר המפלגה.
במקרים של חילוקי דעות מכריעה עמדת יו"ר המפלגה.
מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום הוא בונקר תת-קרקעי מוארך בצורתו המצוי במרתף הבית הלבן, משכן נשיא ארצות הברית בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
המבנה הוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה עבור הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, והוא ככל הנראה מסוגל לעמוד בפני מתקפה של נשק גרעיני על ארצות הברית (אף שבמקרה של צפי למתקפה כזו יפונה הנשיא מהבירה).
יש להבדיל בין חדר זה לחדר המצב המצוי באגף המערבי של הבית הלבן ונעשה בו שימוש קבוע, בעוד שבמרכז המבצעים נעשה שימוש רק בעת חירום.
בעת פיגועי 11 בספטמבר 2001 נעשה שימוש במרכז המבצעים ונכחו בו דיק צ'ייני, לין צ'ייני וקונדוליזה רייס.
ניסיון לדמות את הבונקר על שלל מאפייניו, נעשה בסרט וושינגטון על הכוונת.
מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) הוא גוף מחקר הפועל בכנסת על מנת לספק לחברי הכנסת ולוועדותיה מידע אובייקטיבי ובלתי תלוי הדרוש להם לשם עבודתם.
בהיעדרו של מידע כזה, תלויים חברי הכנסת והוועדות במידע המתקבל ממשרדי הממשלה ומשדלנים, שעשוי להיות מוטה לכיוון אינטרס מסוים.
המרכז מספק נתונים, מסמכי רקע, מסמכים ומחקרים מקיפים.
מטרת המסמכים לעבד ולנתח נתונים בנושאים הנמצאים על סדר יומם של הכנסת, ועדותיה וחבריה, על פי דרישה או באופן יזום.
מרכז המחקר והמידע מכין סקירות, השוואות בינלאומיות, מסמכים כלכליים ואומדני עלות של הצעות חוק המונחות על שולחן הכנסת.
כמו כן, מבצע המרכז מעת לעת מעקב אחר יישומם של חוקים שהתקבלו בכנסת.
המרכז הוקם ביוזמת יושב ראש הכנסת אברהם בורג בשנת 2000. בראש צוות ההקמה עמד אל"ם במיל' דוקטור יעקב ורשבסקי, והוא עמד בראש המרכז עד שנת 2005.
בשנת 2003 עוגנה לראשונה אחת מסמכויותיו בתקנון הכנסת, כאשר נקבע כי אם חבר הכנסת חולק על הערכת משרד האוצר באשר לעלותה התקציבית של הצעת חוק, הוא רשאי לבקש הערכה חלופית מהמרכז.
בשנת 2008 עוגן מעמדו גם בחוק הכנסת, עם חקיקתו של סעיף המחייב רשויות ציבוריות לספק לו מידע הדרוש לו ללא דיחוי, למעט מידע שהעברתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה או ביחסי החוץ שלה, מידע שהכנתו כרוכה בהקצאת משאבים בלתי סבירה, מידע בעניין הליך משפטי תלוי ועומד, וכן טיוטות והתייעצויות פנימיות.
מאז 2017 בראש המרכז עומדת עו"ד הודיה קין.
במרכז פועלים כ-40 רכזי מחקר ומידע, רובם בעלי תואר שני או שלישי בתחומי המשפט, הכלכלה ומדעי החברה והרוח.
במרכז מחלקה לפיקוח תקציבי, צוות למחקר משפטי-השוואתי וחמישה צוותים רב-תחומיים, החוקרים סוגיות בנושאים שונים.
חוקרי המרכז מנפיקים כ-300 דו"חות בשנה, שנערכים לפי בקשת הח"כים או ועדות הכנסת.
המרכז עוסק גם במחקר בין-פרלמנטרי, במסגרת תפקידו כמשקיף במרכז המחקר והמידע של הפרלמנט האירופי (ECPRD).
מרכז הכרמל (או כרמל מרכזי) שבחיפה, היא שכונה, אזור תרבות ופנאי על רכס הכרמל.
גבולותיה של השכונה הם: במזרח – כיכר רוטרי במפגש הרחובות קיש, יפה נוף, ווג'ווד.
בצפון – רחובות הנרייטה סולד, יפה נוף וטיילת לואי.
במערב – הצטלבות הרחובות איריס, דפנה ושדרות הנשיא, הצטלבות הרחובות הצופים ודרך הים וכן רחוב ניצנים לכל אורכו, כולל שדרות הצבי, ובדרום – הצטלבות הרחובות וולפסון ומוריה.
עד אמצע המאה ה-19 לא שימש רכס הכרמל למגורים, פרט למגורים ארעיים של רועים ומתבודדים, משום שהיה מרוחק מאזור החוף שבו התקיים היישוב חיפה העתיקה עד שנת 1761, וגם לאחר מכן נותר האזור מרוחק מהעיר שנבנתה והוקפה חומה על ידי דאהר אל עומר, במקום שבו נמצאת העיר התחתית.
הבעלות על אדמות רכס הכרמל התחלקה בין המדינה, המסדר הכרמליתי ותושבי הכפר הערבי א-טירה (במקום בו כיום נמצאת העיר טירת כרמל).
על ההר התפרסה דרך משובשת אחת הידועה בשם "הדרך העליונה" (בניגוד ל"דרך התחתונה" הנקראת כיום "דרך ההגנה").
במהלך המאה ה-19 רכש המסדר הכרמליתי נחלות בסטלה מאריס ובוואדי שיח.
התיישבות הגרמנים הטמפלרים על הכרמל בסוף המאה ה-19 סימנה את תחילת פיתוח המקום.
קניית אדמות האזור על ידי חברת הכשרת היישוב, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, הביאה לפיתוח האזור כשכונה יהודית מוקפת גנים, כפי שהיא מוכרת כיום.
כחלק מהתיישבות נתיני המעצמות בארץ ישראל, גם הר הכרמל החל להיות מיושב בשלהי המאה ה-19. בדומה למה שקרה בחיפה התחתית, בירושלים ובמקומות אחרים בארץ ישראל, החלו נתיני המעצמות לנסות ולהתיישב בהר הכרמל, אזור שכאמור היה ריק כמעט לגמרי (למעט בתים בודדים – בעיקר של חקלאי קיץ).
ההתיישבות לוותה במאבקים פיזיים ומשפטיים רבים, ואף באיום בפתיחה במלחמה בין גרמניה וצרפת, בעקבות מה שלימים כונה "משפט קרקעות הכרמל".
במשפט זה הועלתה, לראשונה, חוקיות בעלות המסדר הכרמליתי על הקרקע בכרמל.
לבסוף נפלה ההחלטה בסיכום של האפיפיור לאו השלושה עשר וביסמרק לחלוקת הכרמל בין הכרמל הצרפתי לכרמל הגרמני.
טמפלרים, תושבי המושבה הגרמנית בחיפה, שרצו לבנות לעצמם שכונת בתי קיץ, הבחינו במעלות הטובות של הכרמל והיו מעוניינים בהשתקעות באזור.
הטמפלרים הצליחו לקבל את "מתנת הכרמל" מידי מושל דמשק, אך מתנה זאת לא התממשה מעולם, בעיקר בגלל התנגדות הממשל המקומי בחיפה.
ב-1883 החלו הטמפלרים לרכוש בכרמל אדמות (בתחילה כ-1,800 דונם) וכך החלה לפרוח במקום שכונת "כרמלהיים" (Karmelheim).
בראש הטמפלרים שבכרמל עמד פרידריך קלר , סגן קונסול פרוסיה, קצב במקצועו, שכונה לימים "מלך הכרמל".
הוא קבע את ביתו בקצה הדרך המובילה מהמושבה הגרמנית ה"תחתונה" (כיום סמוך לקצה הדרומי של "שדרות הנשיא"), בחלקת קרקע שהייתה שייכת לידידתו ברטה פון באנוורט.
ארבע שנים מאוחר יותר בנה קלר את בית המרגוע "לופטקורהאוס" (אשר נהרס לימים).
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 בנתה משפחת היימן בפאתי כרמלהיים (בשדרות הצבי של היום) מבנים ששימשו כבתי הארחה מוקפי עצים וגינות.
שאר בתי השכונה נבנו מסוף שנות ה-30 ואילך.
במורד הרחוב נבנו מספר מבנים בבנייה רוויה, אולם רוב בתי השכונה נבנו בבנייה נמוכה ובאחוזי בנייה נמוכים.
לאורך הרחוב עצי אורן וברוש בני כ-100 שנים, המשרים על הרחוב אווירה מיוחדת.
מיסיון הכרמל, בניהול מרטין שניידר, החל לפעול בכרמל הגרמני ב-1903. הוא החל בקניית מלון פרוס (כיום בית הכט) ולאחר מכן התרחב למתחם שכלל בתי מגורים (בית מיינץ ובית הפסטור שניידר) ואכסניה לצליינים.
היה זה גננו של המיסיון שהחל בנטיעת האורנים הרבים בכרמל.
הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית נכחה בחיפה כבר במהלך המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20, לאחר משא ומתן עם הטמפלרים, רכשה הכנסייה חלקה מעל שלוחה צפונית של נחל לוטם (ואדי טטאר), בין צומת שדרות הנשיא / הציונות עד אזור רחוב החורשה של היום, והקימה בו כנסייה קטנה ואכסניה לעולי רגל.
המבנה הנוכחי, בשדרות הנשיא 30, נחנך ב-1913.
לאחר מכן עברה האכסניה לבעלות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
מאוחר יותר שימשה את הסוכנות היהודית כמעון קליטה בשנות ה-90. המתחם שימש את עמותת נדר (נוצרים דוברי רוסית) של קהילת היהודים המשיחיים אשר מסייעת למכורים לסמים או לאלכוהול (בעיקר מקרב עולי ברית המועצות).
נכון ל-2023 ננטש המקום ומסביבו בנייה מסיבית של חברת גד זאבי.
שלהי מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הבריטי
בשלהי מלחמת העולם הראשונה החלו הגרמנים להרגיש שהאדמה נשמטת מתחת לרגליהם, והם החלו למכור את אדמותיהם על הכרמל.
משפחת קלר (יורשיו של פריץ ואחיו) החלה למכור את אדמותיה.
בתחילה ניסו למכור את המגרשים לפרידריך בירינג (מיסיונר שוודי פרוטסטנטי) ואלכס אנגלהרדט שתכננו לקנות את שלוחת בתי הזיקוק בשדרות הצבי של היום ולבנות במקום כפר נופש.
בירינג כבר הביא צריפים שוודיים שיהוו את מגורי כפר הנופש, אך המלחמה תפסה אותו לפני שהשלים את תוכניתו.
בתכנונם היה לבנות גם רכבל (תוכנית הרכבל לא הייתה חדשה לחיפה והוצגה גם בספרו של הרצל "אלטנוילנד" ובתכנונים מאוחרים יותר של פטריק גדס וריכרד קאופמן).
במהלך המלחמה גורשו השניים וככל הנראה הופסקו התשלומים על הקרקע.
הפסקה זאת גרמה למוכרי הקרקע לראות בכך הפרת ההסכם.
אפ"ק והכשרת היישוב, באמצעות יחיאל ויצמן, יהודה גרזובסקי וארתור רופין החלו בקניית השטחים במאמץ בין-לאומי והצליחו לבסוף לקנות את רוב שטחי קלר, אונגר (אחד מעשירי המושבה הגרמנית שביתו נמצא ברחוב יפו ושנרצח על רקע סכסוכי קרקעות על ידי תושב טירה) ויונג.
כאן הופיע לראשונה השם "כרמל מרכזי" כשם שמייצג את האדמות הללו.
מקור המימון היהודי היה ביתרות מזומנים שנשארו בסניף החיפאי של בנק אנגלו-פלשתינה שנותק מסניפיו האחרים בדרום הארץ ועל מנת שהכסף לא יאבד את ערכו השתמשו בו לרכישת קרקעות על הכרמל.
רכישות נוספות בוצעו על ידי משפחת גבריאלוביץ ויצחק לייב גולדברג שקנה את ביתה של פון באנוורט.
גולדברג הרס את הבית המקורי ובנה תחתיו בית חדש ושמו "בית רחל".
בית זה עמד שנים שומם ונהרס בשנות ה-90. על שמו של גולדברג נקרא רחוב שדרות יצחק הניצב לרחוב קלר ובו בתים רבים שנבנו על ידי היהודים קוני המגרשים.
בבניין ליד בית רחל נפתח ב-1934 "קפה פרנק".
במלחמת העולם השנייה נסגר בית הקפה ובמקומו נפתח בית קפה ומועדון ריקודים בשם "טברנה".
על פי התוכנית של צבא בריטניה, אמור היה הגדוד ההודי של חטיבה 15 של צבא הוד מלכותו, לכבוש את התותחים הגרמניים (שנמצאו באזור הכניסה לגנים הבהאים של היום) מכיוון נשר של היום לאורך ה"דרך העליונה" עד כרמלהיים.
העלייה הקשה נתנה אותותיה בסוסים ורק 15 מהם הבקיעו את המערך הגרמני על הכרמל.
הבריטים נתקלו בהתנגדות באזור כיכר הקיסר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה חברת הכשרת היישוב במכירת הקרקעות שרכשה.
תחילה פנתה לפטריק גדס, הוגה תוכנית גדס בתל אביב, על מנת שיתכנן עבורה את השכונה החדשה.
גדס ועוזרו מירס לא הצליחו לסיים את העבודה אך סימנו כ-250–300 מגרשים בעלי שלושה דונם כל אחד.
כמו כן תכננו השניים דרך משכונת הדר הכרמל לכרמל המרכזי.
הרעיון לרכבל שיוביל נוסעים מהעיר אל הכרמל עלה שנית.
פיתוח הדרך דרומה על פסגת הרכס (לימים ציר מוריה) ולכיוון הים (לימים שכונת כרמל מערבי).
בניית בתים תיעשה רק על הרכס, כך שהתושבים ייהנו מהאוויר הפתוח ומהנוף.
בשטחים אלו יש לבנות שכונה בתבנית של עיר גנים.
החורשה שמתחת לבית שניידר (וואדי טאטר או נחל לוטם) תשמש כשטח ירוק.
גדס לא סיים, כאמור, את עבודת התכנון, ואת המשך התכנון ביצע ריכרד קאופמן, שהשתמש בתוכניותיו של גדס כבסיס לעבודתו.
לרשותו עמדו כ-1,500 דונם טורקיים (כ-1,380 דונמים מטריים) מחולקים ל-200–300 מגרשים בני שני דונם כל אחד.
עיר הגנים, שהיוותה מאפיין מובהק של תכנוני קאופמן בחיפה, היוותה גם כאן את הבסיס המרכזי בתכנון השכונה.
כבהדר, בת גלים ונווה שאנן, תכנן קאופמן יצירת רחובות על בסיס קווי הגובה הטופוגרפיים הטבעיים, ובקצותיהם גנים.
רעיון זה, שדוגמתו הקלאסית היא בהדר ברחובות הרצל, פבזנר ואחרים, והגנים גן בנימין וגן הטכניון, נוסה גם כאן בכרמל.
הגנים שתכנן קאופמן היו גן האם וכיכר רקפות, ואילו הרחובות הם אותם רחובות שקיימים גם כיום.
שני המגרשים הראשונים (בשדרות הנשיא פינת רחוב אלחנן) נמכרו לאברהם ספקטור, בעל בית המרקחת היהודי הראשון בחיפה, וכך גם נטבע השם "מרכז הכרמל", שכן מכאן החלו להימנות המגרשים.
על אף המלחמה, רכשו רבים ב מגרשים על הכרמל ובהם הלל יפה, וילבושביץ, בלקינד, הצלם צבי פייגין, המורה מאיר בן-עמי ואנה טיכו.
אל הכרמל חזרו בתקופה זאת מקצת מהטמפלרים שעזבוה בתקופת המלחמה.
הבניינים הראשונים קמו בעיקר באזור המישורי (לימים מרכז הכרמל), שכן כאן הייתה קיימת, עדיין, התשתית הגרמנית.
המתיישבים החדשים הקימו את 'ועד הר הכרמל', ששימש בתחילה בעיקר כאגודת מים .
בראשות ועד זה עמד יעקב מושלי, שבתיו נמצאים כיום ברחוב מחניים 16. בתים אלו היו רק חלק ממתחם גדול יותר שהיה שייך למושלי, שכללו אף מגרש טניס.
מושלי תכנן ובנה בתים בצורת צלב, תוך ניצול מרבי של השטח (בתחילת רחוב שושנת הכרמל כיום).
האדמות סביב מגדל המים נקנו על ידי משפחת מרדכי בן-ציון ומקורביהם, וכונו במשך שנים שכונת בן-ציון.
האדמות נקנו בגיבוי בנק אמריקה-א"י שהוקם על ידי בן-ציון.
סביב מתחם ייחודי זה נבנו בתי מלון והוקמו תחנת כיבוי אש ותחנה מטאורולוגית.
מרכז הכרמל (המרכז המסחרי עצמו) נבנה מתוך ראייה אורבנית ארוכת טווח.
המרכז, שבבסיסו נשאר כפי שתוכנן, בנוי מפסאז', שורות חנויות ומעליהן שתי קומות מגורים.
בתחילה התנגדו התושבים לבניית המרכז המסחרי, בעיקר מסיבות של רעש.
באדמות בירינג הוקם בשנים 1946–1947 מתחם מגורים לעובדי בתי הזיקוק, אשר היה שכונה סגורה, מוקפת חומה ושמירה בשערה (כיום רחוב הצופים).
המתחם תוכנן על ידי האדריכל אלפרד גולדברגר (Alfred Goldberger), האדריכל שתכנן את בניין הקזינו בבת גלים.
חדר השמירה שופץ בסוף המאה ה-20.
פנחס רוטנברג בנה אף הוא את ביתו בשכונה (בשדרות הנשיא 77).
עם השלמת הבנייה הוא עזב את בית הטירה ועבר לבניין החדש, אך הוא הספיק להתגורר בבניין זה רק כשנה.
הבית תוכנן על ידי שמואל רוזוב ונחנך ב-1939. רוטנברג הוריש בצוואתו את הבית ואת הגן הנרחב מוקף החומה לטובת פעילות חברתית.
בבניין מרפסות גדולות, שאפיינו את בנייניו של רוזוב.
רוטנברג אף ביקש מרוזוב לתכנן גם הוא רכבל שיוביל מהדר הכרמל אל מרומי הכרמל.
בית זה היה שייך למשפחת נגלר שהיוותה חלק מקבוצה שרצתה לבנות יישוב עם בתים הדומים לבתי הקיץ שהיו ברשותם ב בגרמניה.
לאחר הקמת מדינת ישראל נקנה הבית על ידי קרן רוטנברג, שומר, והוא מהווה כיום חלק ממתחם בית רוטנברג.
בית נוסף שתוכנן על ידי רוזוב הוא הבית שנמצא כיום בשדרות הנשיא 139, שתוכנן בתחילה כבית מלון עם כ-40 חדרים ואף חמאם טורקי, אך בלחץ התושבים שונה ייעודו והפך לבית מגורים.
חברת קלאב כרמל ספורט, בניהולו של מר הורוביץ, יזמה הקמת מועדון ספורט על מגרש של 3.8 דונם ב-1941 באדמות בירינג.
התכנון הופקד בידי רוזוב, אך מתכנון זה נשארו רק מגרשי הטניס בשדרות הצבי.
בתקופה זו נפתחה שלוחה של בית הספר הריאלי בשכונה בהנהלת עמנואל יפה.
מיקומו נבחר כך שלא יילקח מקצבת המגרשים המיועדים למכירה.
השלוחה, שנקראה "המכינה" כללה בעת הקמתה רק כיתות א'–ד', ורק בהמשך נוספו כיתות ה'–ו'.
מקום בית הספר קרוב לשטח בו הקים פנחס כהן, מורה מבית הספר, את היסוד לגן החיות.
הוקמו מספר בתי חולים פרטיים כגון בית יולדות "בית יולדות מולדה" (כיום בית ההארחה של מכון רוטנברג) בניהולו של דר' רודולף (רפאל) מאיר ו"אמהוּת" (גימנסיה כרמל כיום) בניהולה של דר' פיניה רוטנברג.
בהמשך רחוב ישורון (כיום רחוב יאיר כ"ץ) עבר מהדר בית חולים בלומנטל (מוסד פסיכו-גריאטרי פרטי מיסודו של קורט בלומנטל).
ברחוב אלחנן 14 נפתח "בית הבראה לילדים" באמצע 1933 בניהולם של ד"ר גרטרוד וד"ר וילהלם מנסבכר.
בניית הבתים היהודיים בשכונה הייתה מהירה מאוד.
יזמים פרטיים כמו יוסף לוי, גאורג הרץ-שקמוני ומרדכי קרייתי (אחיו של שמואל מסטצ'קין) החלו לתווך במכירה ורכישה של הקרקעות.
ב-1933 הוקמו כ-20 בתים וב-1935 כבר הוקמו כ-200 בתים, בעיקר על ידי יוצאי גרמניה עולי העלייה החמישית.
ההתיישבות בשכונה חייבה הבאת מים לתושבים.
בחלק מן הבתים היו בורות מים, אך מספרם היה מועט.
מושלי, עובד הרכבת, הכיר את אספקת המים לתחנה הראשית ממעיין שיח.
בתחילה תכנן למשוך מצינור זה אל בריכת אגירה שניצבה במרומי ההר.
מאוחר יותר הוקמה האגודה ההדדית להספקת מים, והוקם ועד ששיתף בתוכו ניצים כגברת ניוטון וספקטור, שכן בעיית המים הייתה משותפת לכולם.
ב-1937 הקים מושלי מערכת שאיבת מים מנחל שיח למרומי הכרמל, אל מגדל מים שניצב כיום בכיכר היינריך היינה אותו תכננו יוחנן רטנר ועמנואל ילן (וילנסקי).
כמו בהדר הכרמל גם כאן שימשו המים "שוט" בידי ועד השכונה על מנת לכפות על התושבים לשלם את מסי הוועד ובכלל זה את "הגרוש הנוסף", ששימש לפיתוח השכונה.
בהמשך, בשנות ה-40, היווה עניין הבאת המים לשכונה על ידי מקורות מוקד לסכסוך בין האגודה לוועד הדר הכרמל.
לבסוף הוחלט שוועד הדר הכרמל יסכים להזרמת מים מצינור בעמק זבולון, שהיה בבעלות מפעל המים של הדר הכרמל, וגבול הרשויות יהיה ברחוב יפה נוף.
שירות כיבוי אש החל לפעול באזור מגדל המים של השכונה כרמליה בכיכר היינריך היינה.
התחנה (והמתנדבים שבה) שהייתה כפופה לתחנה ברחוב פבזנר, היוותה גורם חשוב ב ב-1948. התחנה נסגרה בשנות ה-50 ונפתחה מאוחר יותר על ידי כבאים בשכר חלק משירותי הכבאות וההצלה לישראל.
בשנים אלו החלה התיישבות עליית חסידות גור בחיפה.
חסידים אלו שלא רצו כל מגע עם הגופים הציוניים החלו להתיישב גם בכרמל המרכזי.
חלקם עסקו במלונאות, כמשפחת סגל על סעיפיה השונים (באחד מבתיה, מלון לובה סגל, נוסד לימים בית החולים "מולדה").
חלק אחר ניסה את כוחו בתחבורה ציבורית ובמסחר.
משפחת שוירץ, אף היא מן המשפחות החסידיות הראשונות על הכרמל, ניסתה אף היא לפתוח במקום בית מלון, ופתחה את בית הכנסת הראשון בשכונה (שדרות הנשיא 67 כיום).
בבתיהם של החסידים הראשונים על הכרמל, התאכסנו באותן שנים האדמו"ר מגור בביקורו בארץ ישראל והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
ההיאחזות בכרמל המרכזי של חסידות גור כשלה אומנם, אך מקצת מיורשיה עדיין מתגוררים במתחמים ההיסטוריים של המשפחה בכרמל.
כיום אין קהילה חסידית בשכונה אך בית הכנסת עודנו פועל ותוסס.
בתי המלון היהודיים בתקופת המנדט