tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חשיבות זו מתבטאת גם במצוות רבות אחרות שניתנו לגבי הלחם, בין אם זו מצוות הפרשת חלה, או ברכת המזון שלפי חלק מהדעות היא הברכה היחידה שחיובה מהתורה.
נוסח ברכת המוציא מבוססת על הפסוק:
ברכה זו מברכים על כל לחם, גם על פירורי לחם שאין בה כזית או כאלו שבושלו או טוגנו, ובלבד שיהיה עליהם "תוריתא דנהמא" - תואר לחם.
לעומת זאת, על מיני מזונות שנאפו באופן שנראה כי עשויים לשם אכילת עראי ולא לשם אכילת לחם - סעודת קבע, מברכים בורא מיני מזונות.
אם כי, אדם הקובע עליהם סעודה חייב לברך עליהם ברכת המוציא.
מחמת מצוות 'וקדשתו' יש להקדים כהן לברך ברכת המוציא במקרה שמסובים כמה אנשים יחד.
מיד לאחר הברכה יאכל מן הלחם.
ואם עבר ודיבר, אפילו מילה אחת, לפני שהתחיל לאכול, כיוון שהפסיק בדיבור – הפסיד את הברכה, וצריך לחזור ולברך שנית כדי לאכול.
ואם עבר ודיבר לאחר שהתחיל ללעוס את המאכל ולפני שבלע ממנו, לא יחזור לברך 'המוציא'.
וטוב שיאכל מיד אחר הברכה כשיעור 'זית' בלא להפסיק, כדי לתת כבוד לברכת 'המוציא'.
אמנם כשיש צורך, רשאי לדבר מיד לאחר שיבלע מעט מהלחם.
החזקת הלחם בשעת הברכה ביד ימין.
בעת שמתכוונים לאכול כמה סוגי לחם, נהגו לברך על הלחם המשובח יותר.
עדיפות לברכה על לחם פחות משובח ושלם מלחם משובח וחתוך.
בציעת הלחם במקום שנאפה יותר טוב (כיום, שכל הלחם נאפה יחד, מנהג זה פחות רלוונטי).
במקרה ששניים או יותר אוכלים יחד, נהגו שאחד מברך "המוציא" לכולם.
לפני אכילת הלחם נהגו להוסיף לו מעט מלח.
מאידך, כיום הלחם שלנו אפוי עם מלח ותבלינים, נמצא שהלחם שלנו נחשב משובח, ומצד הדין אפשר לברך עליו כפי שהוא בלא להטעימו במעט מלח או סלט.
אך רבים נוהגים להדר לטבול את הפת במלח או סלט, כדי שהאכילה שאחר הברכה תהיה באופן המשובח ביותר.
ברכת 'המוציא' על הלחם פוטרת את כל המאכלים והמשקים שרגילים לאכול בסעודה.
וגם אם הסעודה תימשך שעות רבות, ברכת 'המוציא' שבירכו בתחילה פוטרת את כל המאכלים שאוכלים בסעודה.
מי שהחליט באופן סופי לסיים את סעודתו, וחזר בו ורצה לאכול עוד, נחלקו הפוסקים אם עליו לברך לפני שימשיך לאכול.
וכדי לצאת מהספק, נכון שיימנע מלהמשיך לאכול.
ואם לאחר ברכת המזון ירצה לאכול ולשתות, יברך לפניהם ואחריהם.
אורח שחשב שנסתיימה הסעודה, וכבר הסכים בדעתו שלא לאכול עוד, והביאו לו אחר כך עוד מאכלים, כיוון שהוא סומך על דעתו של בעל הבית, לכל הדעות יכול להמשיך לאכול בלא לברך.
וכן דין איש שסומך בענייני האוכל על אשתו, וכן דינם של האוכלים בחדר אוכל שסומכים על מנהלי המטבח.
אבל אם האורח הסכים בדעתו, שאפילו אם יביאו לו עוד מאכלים, לא יאכל מהם יותר, ואחר כך חזר בו ורצה לאכול עוד, נכון שיימנע מלאכול ולשתות, אלא יברך ברכת המזון.
מי שהפסיק באמצע סעודתו להתפלל, כשחוזר לאכול אינו צריך לברך שוב, מפני שלא הסיח את דעתו מלהמשיך לאכול.
ומי שהתנמנם בסעודתו, אפילו למשך שעה, אין זה נחשב להפסק, וכשימשיך לאכול לא יברך שוב.
אבל אם הלך לישון שינת קבע על מיטתו, הרי זה כמי שהסיח דעתו מהאכילה, וכשיחזור לאכול יצטרך ליטול את ידיו בברכה ולברך לפני אכילתו.
מי שנטל את ידיו למים אחרונים, הרי הוא נחשב כמי שהתחיל בברכת המזון, וגם אם יימלך בדעתו וירצה להוסיף לאכול, יברך תחילה ברכת המזון, ואם ירצה אחר כך לאכול ולשתות, יברך לפניהם ואחריהם.
ומי שהתכוון בתחילה לאכול מהמאכלים שיש לו בבית, ולאחר שסיים את מה שהיה לו בבית נמלך וביקש שיביאו לו מאכלים נוספים מהחנות או משכנים, צריך לברך על אותם מאכלים, מפני שעליהם בוודאי לא התכוון כשבירך 'המוציא'.
ברכת בורא פרי העץ היא אחת מברכות הנהנין הנאמרת לפני אכילת אחד מפירות עץ.
יוצא מהכלל הוא היין שאף שנוצר מענבים קבעו לו חז"ל ברכה מיוחדת 'ברכת בורא פרי הגפן'.
הברכה האחרונה שיש לברך לאחר אכילת אחד מפירות האילן היא ברכת בורא נפשות, מלבד אם אכל פרי שהוא משבעת המינים שמחמת חשיבותם תיקנו לברך לאחר אכילתם ברכה מיוחדת ברכה אחת מעין שלוש.
בדיעבד, אדם שברך על פירות העץ "בורא פרי האדמה" יצא ידי חובתו, משום שגם העץ גדל באדמה וניזון ממנה.
ניתן לברך על פרי בורא פרי העץ רק אם נשלמו מספר תנאים:
רק שהפרי ניכר, אך אם התרסק לגמרי כגון מיץ תפוזים ברכתו שהכל נהיה בדברו
רק שנאכל בדרך שרגילים לאוכלו, אם בישל פרי שהדרך לאוכלו חי, כגון שבישל בננה, מברך בורא פרי האדמה.
קליפות של הפרי שאין דרך לאוכלם, כגון קליפות תפוז, אף אם המתיקו אותן מברך שהכל נהיה בדברו.
על פי הכלל 'מגע אש' ברכת בורא פרי העץ קודמת לברכת בורא פרי האדמה.
אך ברכת בורא פרי הגפן קודמת לה.
ההבחנה בין ברכת "בורא פרי העץ" לברכת "בורא פרי האדמה"
ההבחנה הבסיסית בין פירות עץ לפירות אדמה היא האם הצמח הוא חד-שנתי או רב-שנתי, כאשר שתי הגדרות ניתנו לכך:
האם הגזע איננו נובל משנה לשנה.
האם שורשיו מתקיימים כמה שנים או שנה אחת.
ישנם כמה פירות שדנו בהם הפוסקים האם דינם כפירות העץ או כפירות האדמה:
בננה ואננס - עצי בננה ואננס שונים משאר עצי הפרי, בכך שגזע העץ נובל בסוף העונה ואינו נשאר עד לעונה הבאה, אך מאידך, אין צריך לזרוע אותם בכל שנה ושנה כירק.
לדעת הרא"ש מברכים עליהם בורא פרי העץ, אך השולחן ערוך פסק כדעת הגאונים שיש לברך עליהם אדמה.
פפאיה - לגבי הפפאיה התעורר ספק, שכן בצדדים מסוימים הוא דומה לירק ובצדדים אחרים לפרי: מצד אחד גזעו מתקיים משנה לשנה כעץ, אך מצד שני הגזע חלול כגבעול וכן העץ נותן פירות כבר מן השנה הראשונה.
לאור ספק זה, הורו פוסקים רבים לברך על הפפאיה "אדמה", שכן כאמור, גם על פירות העץ אם ברך בדיעבד "האדמה" יצא ידי חובתו.
שוקולד - רוב הפוסקים סוברים שיש לברך על שוקולד "ברכת שהכל נהיה בדברו" משום שלא ניכרת בהם צורת פולי הקקאו.
עם זאת, ישנה דעה האומרת שהואיל וזוהי דרך אכילת הקקאו, יש לברך עליו בורא פרי העץ.
פסיפלורה - בפוסקים נחלקו בברכתו לדעת הרב אלישיב והרב מצליח מאזוז ברכתו בורא פרי העץ, לדעת הרב עובדיה יוסף ברכתו האדמה.
פירות נוספים שדנו בברכתם הם חמוציות הצלף קוצני, ועוד.
ברכת ברוך ה' לעולם (או: יראו עינינו, ברכת הפסוקים או ברכת המולך בכבודו) היא ברכה הנאמרת בחלק מנוסחי התפילה היהודיים בתפילת ערבית של חול לאחר ברכת השכיבנו או כחלק ממנה.
מבנה הברכה מורכב ממספר פסוקים הכוללים שמונה עשרה פעמים את שם ה' ובסופם חתימה בברכה.
בנוסחים שמקורם בארצות אירופה ברכה זו היא ברכה עצמאית הנוספת לאחר ברכת השכיבנו, בעוד שבנוסחים שמוצאם בארצות המזרח היא משולבת כחלק מברכת השכיבנו.
לאמירת ברכה זו קמו התנגדויות מפוסקים שונים במהלך הדורות, וכיום אמירתה נהוגה רק בחלק מן הקהילות.
המשנה במסכת ברכות מציינת את סדר ברכות קריאת שמע:
מדברי המשנה משתמע שלאחר קריאת שמע בערב מברכים רק שתי ברכות, הן ברכת "גאל ישראל" וברכת השכיבנו.
נראה כי בתקופת המשנה והתלמוד אכן נהגו לומר ברכות אלו לבדן.
החל מתקופת הגאונים נמצאות עדויות על אמירתה של ברכה נוספת.
המקורות חלוקים על זהותם של מתקני הברכה.
רב נטרונאי גאון בתשובה ארוכה על מהות הברכה מציין כי היא נתקנה על ידי "רבנן בתראי" כלומר חכמים מאוחרים.
פירוט של עמדה זו מובא בספר העתים ובספר האשכול המציינים כי אלו "רבנן בתראי דבתר הוראה" (העתים) או "דסוף הוראה" (האשכול), דהיינו הסבוראים.
מנגד מציין רבי אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג כי הברכה נתקנה על ידי אנשי מערב (כלומר ארץ ישראל, המערבית לבבל).
שילוב של שתי דעות אלו מצוי בסידור רש"י ובמחזור ויטרי והוא שהברכה נתקנה על ידי אנשי בבל (או ראשי ישיבות בבבל) והם שלחו אותה לחכמי יבנה והיא ישרה בעיניהם.
על כל פנים ברור כי תקנת הברכה נעשתה לאחר חתימת התלמוד.
טעם התקנה אינו ברור לחלוטין וחכמים בתקופת הגאונים והראשונים העלו השערות שונות: רב נטרונאי גאון מציין כי מטרת התקנה היא משום שנקבעה הלכה כדברי האומרים שתפילת ערבית רשות, אך הסבר זה סתום במקצת.
הסבר מפורט נותן רבי אהרון הכהן מלוניל בספר ארחות חיים: כלומר פסוקים אלו נועדו להחליף את תפילת שמונה עשרה של ערבית במקומות בהם היה חשש להתפלל אותה בציבור, וכיוון שתפילת ערבית רשות - די בפסוקים אלו שהם שמונה עשר פסוקים כנגד שמונה עשרה ברכות של תפילת שמונה עשרה.
המחבר מביא את הרשב"א כמקור להסברו, אלא שבחידושי הרשב"א לפנינו ישנו שינוי מסוים בהסבר, לפיו הפסוקים היוו רק תחליף לתפילה בציבור, אך כאשר היו מגיעים לבתיהם - היו חוזרים ומתפללים את תפילת שמונה עשרה ביחידות.
עוד כותב הרשב"א כי תקנה זו יועדה לתקופה בה הייתה סכנה להישאר בבית הכנסת ("שעת השמד") אך לא לתקופות מאוחרות יותר.
הסבר אחר נותנים בעלי התוספות והמרדכי המאמצים עקרונית את הסיבה לכך שהתקנה הייתה מחשש סכנה, אבל לא סכנה של שעת השמד אלא סכנת מזיקין.
לפי שיטתם הברכה נועדה דווקא לעכב את המתפללים בבית הכנסת כדי שיצאו כולם יחד, כולל המאחרים (בדומה לתקנה דומה בברכה מעין שבע).
נימוקים השוללים את אמירת הברכה
התנגדויות לאמירת הברכה מוכרים כבר מתקופות קדומות.
ראשון המתנגדים שידוע לנו הוא רבי יצחק אבן גיאת הטוען כי הברכה סותרת את הכלל לפיו יש לסמוך גאולה לתפילה, דהיינו החובה להסמיך את ברכת הגאולה של ברכות קריאת שמע כמה שניתן לתפילת העמידה.
בשל העובדה שהברכה מפרידה בין ברכת הגאולה לתפילת העמידה, היא מהווה הפסק בין גאולה לתפילה, ולפיכך אין לאומרה.
נימוק זה נדחה על ידי חכמים אחרים, למשל בעלי התוספות בטענה שברכה זו מהווה כעין ברכת "גאולה ארוכה" ואינה מהווה הפסק, כשם שברכת השכיבנו (אשר גם ר' יצחק אבן גיאת מסכים עם אמירתה, משום שהיא נזכרת כבר במשנה) הנאמרת לאחר ברכת הגאולה אינה מהווה הפסק.
הרשב"א מצדד בעמדת ר' יצחק אבן גיאת ומשיב על דברי התוספות, שרק ברכת השכיבנו נחשבת כ"גאולה ארוכה", כיוון שקביעה זו נעשתה על ידי התלמוד עצמו.
אבל התקנה לומר את "ברוך ה' לעולם" היא תקנה לשעת השמד בלבד ולא לתקופות מאוחרות, לפיכך אינה נחשבת כ"גאולה ארוכה".
שיטת הפשרה - איחוד לברכה אחת עם ברכת השכיבנו
בדרך זו עוקפים את הטענה לפיה בתפילת ערבית נאמרות רק ארבע ברכות ולא חמש, שכן שתי הברכות (השכיבנו וברוך ה' לעולם) מאוחדות לכדי ברכה רביעית אחת.
שיטה זו הייתה מקובלת בתקופת הראשונים בכל קהילות המזרח, וביניהן בתכלאל הבלדי, בנוסח פרס, נוסח ארם צובא וכן בכמה קהילות בצפון אפריקה.
שיטה זו מובאת לראשונה בכתב היד של סידור רס"ג עליו בוססה מהדורת הדפוס בסדר תפילות החול, אך בסדר תפילות שבת מובאות דווקא שתי הברכות בנפרד (רס"ג גורס את הברכה גם בשבת - ראו לקמן בסעיף אמירתה במועדים שונים).
כתבי יד אחרים של סידור רס"ג גורסים אמירת שתי ברכות נפרדת גם בימות החול.
חוקר התפילה נפתלי וידר ביכר דווקא את הגרסאות הללו בשל הסתירה של כתב היד עליו בוסס הדפוס בין תפילות החול הגורסות ברכה אחת, לעומת תפילות שבת שגורסות שתי ברכות, והעובדה שאין סיבה לחלק בין תפילת שבת לתפילת החול.
לעומת זאת נוסח פרס, המבוסס רובו ככולו על דברי רס"ג, גורס ברכה אחת בין בחול ובין בשבת.
גם בסידור ר' שלמה בר' נתן ההולך במקרים רבים בשיטת רס"ג גורס אותה כברכה אחת.
בשיטה זו הלך גם הרמב"ם בסדר תפילותיו וכן מעיד בנו רבי אברהם בן הרמב"ם בשם אביו.
בתקופה מאוחרת ניהל מהרי"ץ התכתבות בנושא עם חכמי מצרים ובראשם החיד"א שישב שם באותה העת.
החיד"א סבר שלכתחילה עדיף שלא לומר את הברכה כלל, כמנהג ארץ ישראל, אך אם אומרים יש לומר כשתי ברכות נפרדות.
מהרי"ץ האריך לחלוק עליו והביא עדויות מכמה חכמים ובראשם הרמב"ם שצידדו באמירתה כברכה אחת.
השיטה הוזכרה גם על ידי מספר חכמים ספרדיים וצפון אפריקאיים.
הרשב"ש בתשובותיו מזכיר שהוא מנהג קהילות המזרח וכן מנהג קונסטנטין אך הוא דוחה את המנהג ומעדיף את המנהג שאינו אומר את הברכה כלל.
בשל ההתנגדויות לאמירתה, אמירתה אינה נפוצה כיום כבעבר.
ככל הנראה הראשונים שביטלו את אמירת הברכה היו קהילות הספרדים לאחר גירוש ספרד בראשית תקופת האחרונים.
כמה חכמים ספרדיים בולטים שפעלו בתקופה זו מעידים על כך שבמקומם ביטלו את אמירת הברכה בשל ההתנגדויות לאמירתה.
כך למשל מעיד ר' חיים בנבנישתי בספרו כנסת הגדולה על מנהג הספרדים בקושטנדינא ובתיריא שאינם אומרים את הברכה וכן מעיד הרב חיד"א בתשובתו למהרי"ץ שכך נוהגים בארץ ישראל, ובפועל כך נהגו ברוב ככל קהילות הספרדים.
עם זאת, הותירו את אמירת חצי הקדיש שלפני תפילת העמידה שבא בעקבות הברכה, הגם שההתנגדות כוונה גם על אמירת הקדיש.
ואכן יש שתמה על כך.
הקהילה הספרדית היחידה אצלה השתמרה אמירת הברכה היא יהדות מרוקו האומרת את הברכה באופן חלקי בלי הפסוקים, כאשר במקומם אומרים את פרק כט בתהילים ואחריו את הקטע יראו עינינו.
אצל יהודי אשכנז לעומת זאת אמירת הברכה השתמרה גם בדורות מאוחרים.
בין הבודדים שהתנגדו לאמירתה בקהילות אשכנז היה הגר"א.
כאשר עלו תלמידי הגר"א לארץ ישראל הנהיגו את המנהג שלא לומר את הברכה בשל דעת רבם, וכן בשל היותם מושפעים במקרים רבים ממנהג הספרדים, שהיה המנהג הרווח בארץ ישראל באותה עת.
בשל יסוד זה נוהגים עד היום רוב המוחלט של האשכנזים בארץ ישראל (כולל מתפללי נוסח ספרד) שלא לאומרה, אך מתפללי נוסח אשכנז שבחוץ לארץ אומרים ברכה זו גם כיום.
בארץ ישראל, הברכה נאמרת בבית כנסת ישורון בבני ברק ובקהל עדת ישורון בביתר עילית, על פי הוראת הרב בנימין שלמה המבורגר שבני אשכנז חייבים לאומרה גם בארץ ישראל.
כמו כן השתמרה אמירת הברכה בנוסח תימן הבלדי (במשולב עם ברכת השכיבנו, כמו שהביא הרמב"ם) ובנוסח איטליה, כאשר המתפללים בנוסחים אלו גורסים את הברכה גם בארץ ישראל.
בנוסח ספרד של תנועת החסידות נמצאו שיטות שונות באשר לאמירתה, חסידויות מסוימות אומרות אותה בעוד אחרות אינן אומרות אותה.
כאמור, כיום בארץ ישראל נוהגים גם החסידים כיתר יהדות אשכנז שלא לאומרה.
גם בין המצדדים באמירת הברכה בימות החול, רבים סבורים שאין לאומרה בשבת וחגים, שכן הברכה כוללת י"ח אזכרות של שם ה' כנגד שמונה עשרה ברכות בתפילת העמידה של ימות החול, בעוד שבשבת וחג לא נאמרות שמונה עשרה ברכות בתפילת העמידה, כי אם שבע בלבד.
טעם אחר מביא רב נטרונאי גאון שהשתדלו לסיים את תפילת ערבית בליל שבת מוקדם ככל האפשר לפני החשיכה מחשש לסכנה, ולכן העמידו הדבר על התקנה המקורית שאינה גורסת ברכה זו, המציין כי כך נהגו בישיבת סורא אך לא בשאר מקומות.
מנגד ישנם הסוברים שיש לומר את הברכה בנוסח מקוצר (שאינו כולל שמונה עשרה אזכרות) אף בשבת.
הנוסח המקוצר כולל את פסוקי "ושמרו בני ישראל את השבת" (הנאמרים גם כיום ברוב ככל המנהגים) לאחריו הקטע יראו עינינו וחתימה בברכה.
רב נטרונאי מזכיר מנהג זה כמנהג "שאר כנסיות ושאר מקומות" למעט ישיבת סורא, וכן סובר רס"ג ובהתאם לכך בנוסח פרס ונוסח ארם צובא.
גם ר' דוד אבודרהם מציין כי כך נהגו בספרד, אלא שבמקום "יראו עינינו" אמרו "ישמחו השמים ותגל הארץ".
אמנם נראה כי בהשפעת בעל הטורים, שהתנגדותו התקיפה למנהג מובאת על ידי ר' דוד אבודרהם עצמו, השתנה המנהג בספרד בתקופה מאוחרת יותר שלא לברך את הברכה בשבתות.
בחגים כותב האבודרהם כי לא נהגו לומר את הברכה.
מנגד, בנוסח פרס כן נאמרת הברכה לאחר אמירת הפסוק "אלה מועדי ה'" בדומה לתפילות השבת (כלומר לאחריו אומרים "יראו עינינו" וחותמים בברכה).
בסידור רס"ג אין התייחסות לאופן החתימה במועדים.
בסידור ר' שלמה בר' נתן כתוב שיש לומר את הברכה כפי נוסחה בחול, ומסתימות דבריו נראה שלשיטתו אין שינוי כלל בין נוסח הברכה בחול לשבת וחג ויש לאומרה בנוסחה המלא הכולל י"ח אזכרות.
כן נראה מדברי הרמב"ם בסידורו שלא חילק בנוסח הברכה בין שבת וחג לחול.
למרות זאת, בנוסח תימן הבלדי, שעל פי רוב הולך כשיטת הרמב"ם, בסוגיה זו נוהג כמו המקובל ברוב הנוסחים ואינו גורס את הברכה בתפילת ליל שבת וחג.
בנוסחי התפילה הקיימים כיום שעודם אומרים את הברכה נתקבלה ללא עוררין העמדה לפיה אין לומר את הברכה בשבת.
בכמה קהילות חסידיות נמנעים מאמירתה גם במוצאי שבתות וחגים.
כיוון שהברכה מהווה חלופה לתפילת העמידה קיימים מספר מנהגים המושפעים מסיבה זו בעת אמירתה.
מנהג שהיה קיים בכמה מקהילות ספרד בתקופת הראשונים ומובא על ידי רבי ישראל אלנקאוה הוא לומר את הברכה בלחש, ככל הנראה בדומה לתפילת העמידה הנאמרת בלחש, זאת בניגוד למרבית התפילה אשר נהוג אצל הספרדים שהחזן אומר את כולה בקול רם.
בדומה לכך גם אצל המתפללים בנוסח האיטלקי אשר בדומה לספרדים אומרים את התפילה בקול רם, את ברכת ברוך ה' לעולם אומרים בלחש.
קיימת מחלוקת אם הברכה נאמרת בישיבה או בעמידה.
רס"ג בסידורו מדגיש כי יש לומר את הברכה בישיבה, וכן הביאו חכמים נוספים.
לעומת זאת חכמים אחרים סברו שיש לעמוד בעת אמירתה, בראשם הרמ"א.
שתי השיטות מתייחסות לכך שהברכה נתקנה משום תפילת העמידה, כאשר המצדדים באמירתה בעמידה סבורים כי משום שהיא נאמרת כנגד תפילת העמידה יש לאומרה בעמידה.
לעומתם הסבורים שיש לשבת טוענים שאם יעמוד מראה בדעתו כי הוא אומר את הברכה במקום תפילת העמידה ואם כן לא יוכל אחר כך להתפלל.
בניגוד לנוסח של יתר ברכות קריאת שמע, בשל תקנתה המאוחרת של הברכה מצויים בה חילופי נוסח למכביר.
את מרבית נוסחי הברכה ניתן לסווג לשני ענפים עיקריים הנבדלים זה מזה בפסוקים הנכללים בברכה ולעיתים גם בשאלת הכללתה של הברכה בתוך ברכת השכיבנו.
ביחס לחתימת הברכה השוני גדול יותר ואין אחידות אפילו בתוך הענפים עצמם:
ענף א' נמצא בסדר רב עמרם גאון (כפי שהוא מצוי בידינו כיום) ובמחזור ויטרי, והוא אשר מקובל בנוסחי התפילה אשר מוצאם בארצות אירופה ביניהם נוסח הספרדים, נוסח אשכנז, נוסח איטליה ואף בנוסחים שאינם משמשים עוד כנוסח הרומניוטים, נוסח פרובנס, נוסח קטלוניה ונוסח צרפת.
בענף זה על פי רוב ברכת השכיבנו וברכת הפסוקים נפרדות אחת מהשנייה, וכל אחת מהן חותמת בברכה בסופה.
ענף ב' נמצא בסידור רס"ג, בסידור ר' שלמה בר' נתן וכן בנוסח השני מבין שני נוסחי הברכה אותם מביא הרמב"ם בסדר התפילות שלו.
נוסחי התפילה שאימצו ענף זה הן של קהילות המזרח ביניהם נוסח תימן בלדי (אשר הוא זהה לחלוטין לנוסח השני שמביא הרמב"ם) וכן בנוסחים של קהילות המזרח שאינם קיימים כיום, כמו נוסח פרס ונוסח ארם צובא.
כאומר לעיל, הנוסחים המשתייכים לענף זה מאחדים את ברכת ברוך ה' לעולם עם ברכת השכיבנו, כך שברכת השכיבנו אינה חותמת ב"ברוך אתה ה' שמור עמו ישראל לעד" אלא רק "ברוך שומר עמו ישראל לעד", וממשיכים מיד לברכת "ברוך ה' לעולם".
סדר הפסוקים של ענף זה שונה מהותית מהענף הקודם, הן בהכללתם של פסוקים שונים והן בסדר הפנימי בין הפסוקים.
קיימים נוסחים נוספים שאינם משתייכים לאף אחד מענפים אלו וקצרים מהם: כך הוא הנוסח הראשון שמביא הרמב"ם בסדר התפילות שלו, אשר כולל רק חלק מן הפסוקים שאינם מגיעים לכדי שמונה עשרה אזכרות ולאחריהם הפסקה "יראו עינינו" אשר לא קיימת בנוסח השני של הרמב"ם.
כמו כן נוסח מקוצר אחר מצוי במנהג ארם צובא, אשר כולל שני נוסחים שונים, אחד לחול ואחד לשבת.
כמו הענף השני נוסחים אלו אינם חותמים בברכת השכיבנו.
אצל יהודי מרוקו לא נהוג לומר את הפסוקים, אלא אומרים מזמור לדוד הבו לה' שיש בו שמונה עשרה אזכרות, ואומרים רק את הקטע "יראו עינינו" עם חתימתו, כפי שהם בנוסח הספרדי (כולל שתי חתימות נפרדות לברכה זו ולברכת השכיבנו בדומה לענף האירופי).
להלן יובאו שינויי הנוסח המרכזיים בין שני הענפים העיקריים של הברכה.
בתוך הענף האירופי הובאו שינויי הנוסח בין נוסח הספרדים, נוסח אשכנז, נוסח איטליה, נוסח רומניא, נוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה.
בענף המזרחי הובא רק הנוסח התימני הבלדי ולא נוסחים שאינם משמשים כיום (כנוסח פרס, נוסח ארם צובא או סידור רס"ג).
סדרי הפסוקים הענף האירופי הענף המזרחיבָּרוּךְ ה' לְעוֹלָם אָמֵן וְאָמֵן.
בנוסח פרובאנס מדלגים שני הפסוקים הבאים, וממשיכים "כל גוים":יְהִי חַסְדְּךָ ה' עָלֵינוּ כַּאֲשֶׁר יִחַלְנוּ לָךְ.
בנוסח רומניא, נוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה לא אומרים פסוק זה:כִּי גָדוֹל אַתָּה וְעֹשֵׂה נִפְלָאוֹת אַתָּה אֱלֹהִים לְבַדֶּךָ.
בנוסח רומניא לא אומרים משפט זה:כִּי (בנוסח קטלוניה מוסיפים: אֲשֶׁר) בְּיָדְךָ נַפְשׁוֹת הַחַיִּים וְהַמֵּתִים.
בסידורי "תפלת החדש" שינה תוספת למוצאי שבת קודם "יראו עינינו" .
ובנוסח התושבים בפאס התוספת למוצאי שבת היא כדלהלן .
הקטע "יראו עינינו" קיים ברוב נוסחי הברכה לאחר אמירת הפסוקים, כך ברוב הנוסחים של אירופה (למעט נוסח איטליה, וגרסה אחת בנוסח רומניא, עיין לקמן), וכן בנוסח פרס ובנוסח הראשון שמביא הרמב"ם בסידורו.
בנוסח ארם צובא הקטע נאמר רק בשבתות.
בנוסח איטליה וכן בנוסח תימן (הזהה לנוסח השני של הרמב"ם) לא נכלל הקטע.
בנוסח תימן מובא משפט זה, אשר קיים בצורה דומה גם בנוסח לימות החול של ארם צובא:
בנוסח איטליה מובא משפט זה:
במחזור רומניא, ויניציאה רפ"ג, מופיע הערה שיש אומרים במקום קטע יראו עינינו:
"ברכת האדמה" (בנורווגית: "Markens Grøde") הוא רומן מאת הסופר הנורווגי קנוט המסון.
הספר זיכה את מחברו בפרס נובל לספרות לשנת 1920. תומאס מאן אמר על הספר: "ברכת האדמה הוא משהו חד־פעמי, מקרה בר־מזל ממדרגה ראשונה, יצירה של רב־אמן שתמיד תהיה לכבוד לספרות הסקנדינבית, לספרות האירופית כולה."
"ברכת האדמה" הוא האפוס של עובד האדמה המסור יצחק ואשתו אינגיר המקימים יחדיו, בלב אחד האזורים המוריקים והמבודדים ביותר של נורווגיה, את אחוזתם הדלה "סילנארה".
הזמן עובר, השנים חולפות, ולאחר הולדתם של הבנים אלישע וסיברט, נולדת בתם הראשונה.
כאשר מבחינה אינגיר כי לילדה ישנה "שפת ארנבת" שסועה, כפי שיש לה עצמה, היא ממיתה אותה כדי שלא תסבול מחיצי החברה הלעגנית.
הדבר מתגלה, אינגיר מושמת במשך שש שנים במאסר בעיר רחוקה, ושם נולדת בתה השנייה.
ימים אלו, בהם היא מבלה בכלא, הם לה הכרות ראשונה עם אנשים עירוניים, והיא לומדת מהם את גינוני החברה על הטוב והרע שבהם.
כאשר היא משתחררת וחוזרת לביתה, אשר הורחב מאז צאתה עשרות מונים, יצחק מתקשה להכירה: היא תופרת במקום לעבוד בשדה, מבקשת ממנו טבעות זהב, נחה ארוכות בצהריים, דורשת משרתת ועוד.
כאשר היא מבחינה כי אלישע, שגדל והיה כבר לגבר צעיר, חכם דיו כדי לעבוד בעיר, היא שולחת אותו לעבוד כפקיד בבית המהנדס.
אלישע משחית את נפשו, מבקש סכומי כסף עצומים מהוריו, הולך אחר בנות העיר ונעשה ל'עירוניסט' של ממש.
סיברט לעומתו נותר בבית יחד עם אביו, ועוזר לו במשק הגדל מיום ליום מתוך שמחה אמיתית של עבודת אדמה טהורה.
עם הריחוק מהעיר הסואנת ומתוך הקרבה לשקט שמעניקה לה האחוזה, נעשית אינגיר דתייה אדוקה, מצטרפת במלא המרץ לעבודה בשדה, ואף מנסה לגרום לאלישע לחזור לדרך האמונה – אך ללא הועיל.
בעוד היבולים פורחים, הבקר מתרבה, ו"סילאנרה" הופכת למעצמה אזורית בזכות התמקדותו של יצחק בחיי האדמה ללא פניות מיותרות, אלישע נאלץ לחזור הביתה לאחר שכילה את כל כוחותיו בעיר.
הוא לא מוצא את עצמו בחווה, ומתוך רתיעה של ממש נמנע מעבודת כפיים.
יצחק קונה עבורו בית-ממכר (שלא ברצון), אך במקום להשתקע בעבודה החדשה שוקע אלישע בתהליך דקדנטי הרסני שמוביל אותו לעוגמת נפש מהורהרת ולמאיסה בחיים.
"אלישע אינו מתעניין במיוחד בנערות...
ייתכן כי מעולם לא השתוקק לאהוב ממש...
אדם מוזר מאוד בין אנשי האחוזות: אדון בעל ידיים ענוגות של פקיד, שנוטה כמנהג הנשים אחר תפנוקים, ומתהלך עם מטרייה וערדליים...
הוא חי באווירה מלאכותית ואיבד את דרכו.
מכל מקום, הוא עומד לפנינו – חלוש, אדיש, חסר-תאווה.
היה עליו לקנא בכל גבר שבין האיכרים, אבל גם לכך לא מצא כוח." אלישע מחליט לנסוע לאמריקה, ממנה הוא לא ישוב עוד.
הרומן נחתם בדמות בה נפתח, ביצחק, הזורע בשדות כשהוא שרוי בהרמוניה מושלמת עם הטבע ועם החיים.
"הוא מפריח את השממה מטבעו, והוא איכר מכף רגל ועד ראש.
אדם קדמון – שקם לתחיה ומביא אתו בשורה לעתיד, אדם מהתקופה הראשונה לעבודת-האדמה.
הוא ידוע מאוד, מניין שנותיו הוא תשע מאות שנה [כאדם הראשון], אבל הוא בן זמננו."
ברכת האדמה, תרגם ניסן טורוב, הוצאת שטיבל, 2 כרכים, 1922
ברכת האדמה, תרגם ניסן טורוב, הוצאת שוקן, 363 עמודים, 1979.
ברכת הים הגדול היא ברכה שנקבעה על ראיית ים גדול בה האדם מביע את התפעלותו מגודל הים ומברך את ה' על יצירתו.
מקור ברכה זו, מופיע במשנה במסכת ברכות:
המשנה קובעת שקיימת ברכה כללית על ראיית ים, ברכה שמשותפת לתופעות טבע ונופים אחרים, והיא: "בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם עוֹשֶׂה מַעֲשֶׂה בְּרֵאשִׁית".
רבי יהודה מוסיף, שקיימת ברכה חלופית ומיוחדת על ראיית הים הגדול, וחתימתה במילים: "שֶׁעָשָׂה אֶת הַיָּם הַגָּדוֹל".
זאת, בתנאי שהוא רואה אותו מדי פעם ("לפרקים").
בתלמוד הבבלי ובירושלמי פירשו אמוראים ש"לפרקים" הוא מי שלא ראה את הים במשך שלושים יום.
הראשונים מפרשי המשנה ופוסקי ההלכה דנים על שתי נקודות:
האם דברי רבי יהודה מוסכמים, והוא בא להשלים פרט שלא הוזכר בדברי המשנה הסתמית (תנא קמא), או שהוא חולק על המשנה הסתמית?
לשון אחרת: האם המשנה שאמרה בתחילה "ימים" התכוונה גם לים הגדול, או רק לימים קטנים ורגילים?
אם אכן זוהי מחלוקת, הרי שההכרעה המקובלת היא כדעת המשנה הסתמית, שמבטאת בדרך כלל את דעת רוב החכמים.
בהקשר זה ציינו כמה מפרשים, שיש לרבי יהודה שיטה עקבית לפיה כל מקרה פרטי ראוי לברכה מיוחדת, בניגוד לדעת רוב התנאים, שקבעו ברכות מכלילות יותר.
מתבקש, אפוא, שדבריו כאן הם על פי שיטתו המיוחדת, ואינם מוסכמים.
מהו "הים הגדול" שעליו מדבר רבי יהודה?
האם כוונתו לים התיכון, שהוא סתם "הים הגדול" במקרא ובדברי חז"ל, או כוונתו לאוקיינוס דווקא, שגודלו העצום מצדיק ברכה בפני עצמה?
קיים קשר בין שתי השאלות: אם רבי יהודה מדבר גם על הים התיכון - סביר יותר שדבריו שנויים במחלוקת, כי קשה להניח שהמשנה הסתמית שאמרה "ימים" התעלמה מן הים התיכון, שהיה הים המרכזי בתקופת המשנה.
בשולחן ערוך נפסק שיש לברך את ברכת הים הגדול, וזאת על הים התיכון ("הים שעוברים בו לארץ ישראל ולמצרים").
לעומתו, רבים מהפוסקים קבעו שהכוונה לאוקיינוס.
לדעתם, גם אם קבעו ברכה מיוחדת על הים התיכון - ניתן לצאת ידי חובת הברכה בדיעבד גם בברכה בנוסח הכוללני יותר, "עושה מעשה בראשית".
דעה זו מקובלת יותר בין פוסקי ההלכה, אם כי יש גם הנוהגים כדעת השולחן ערוך.
ברכת הגשמים היא ברכת הודאה שמברכים על ירידת גשם.
המקור לברכת הגשמים הוא במסכת ברכות: .
רש"י בפירושו לתלמוד, מסביר שהאלגוריה מכוונת לשלולית מים המקפצת לקראת כל טיפה הנופלת עליה: .
התלמוד מתחיל את הדיון בשאלה מתי יש לברך ברכה זו בסתירה בין משנה לברייתא.
במשנה כתוב כי יש לברך ברכת הטוב והמטיב, ואילו בברייתא מובא נוסח ברכת הגשמים.
במסקנת הדיון בתלמוד ישנן שתי אפשרויות להסביר את הסתירה:
האפשרות הראשונה תלויה בכמות: אם יורד הרבה גשם - אז מברכים ברכת הגשמים, ואם יורד מעט - אז מברכים ברכת הטוב והמטיב.
האפשרות השנייה תלויה במניע: אם יש לאדם קרקע חקלאית הזקוקה לגשם - עליו לברך ברכת הטוב והמטיב, ואם אין לו - עליו לברך ברכת הגשמים.
התלמוד הירושלמי דן בשאלה של העונה בה יש לברך ברכה זו.
מובאת שם מחלוקת בעניין, בין רבי יוסה בשם רבי זעירא לבין רבי תנחום.
רבי יוסה אומר כי ברכה זו תוקנה רק למקרה בו הייתה בצורת וחכמים גזרו תענית, ואז כשיורד הגשם יש לברך את ברכת הגשמים.
לעומתו, רבי תנחום סבור שבכל פעם שמתחיל לרדת גשם - יש לברך ברכת הגשמים.
להלכה נפסק שברכת הגשמים אינה קשורה דווקא לתענית לאחר בצורת, אלא בכל פעם שיורדים גשמים יש לברך אותה.
הרמב"ם פוסק בהלכות תעניות שכאשר יש בצורת והציבור מתענה ויורדים גשמים - יש לקרוא הלל, וכלל אינו מזכיר בהלכות אלו של תעניות את ברכת הטוב והמטיב או ברכת הגשמים.
השולחן ערוך פוסק באופן שמשתמע לשתי פנים: בלשונו ניתן לראות כי מדובר בברכת הגשמים, שכן הוא מזכיר את ההגדרה "שיעלו עליהם אבעבועות מן המטר וילכו זה לקראת זה" הדומה מאוד בצורתה להגדרת התלמוד בנוגע ל"משיצא חתן לקראת כלה".
לכאורה ניתן לראות כי הוא חולק על הרמב"ם, שכן הוא מזכיר שיש לברך את הברכה רק לאחר עצירת גשמים ולא בכל מקרה, אך הרב משה צבי נריה מפרש כי לא מדובר בבצורת ממש, אלא בכל פעם ששמחים בירידת גשמים לאחר שהם חסרו - ניתן לברך.
בתלמוד לאחר שמביא את הנוסח הברכה, דן בנוגע לחתימתה:
ברכת המלכים היא ברכה המשתייכת לברכות הראייה הנאמרת בעת ראיית מלך.
קיימים שני נוסחים לברכה, האחד על ראיית מלכי ישראל והאחר על ראיית מלך ממלכי הגויים.
משמעות הברכה היא שמברכים את האל על כבוד המלכים אשר מקורו הוא בכבודו של האל עצמו אותו הוא חולק עמם.
הגדרת מלך אצל מרבית הפוסקים כוללת שלשה תנאים נדרשים: שהוא חשוב בשלטון ובנשיאות כמלך, והורג במשפט, ואין מי שימחה בידו לשנות דברו.
המצווה על ברכת ראיית מלך, אינה תלויה בהיותו של המלך צדיק או רשע.
בימינו עולה השאלה האם יש לברך על ראיית מלכים מערביים שלהם מעמד סמלי בלבד ואינם שליטים בלעדיים המסוגלים להחליט על הוצאה להורג.
המקובל הוא להימנע מלברך כיוון שגם אם קיים ספק בדבר הרי שספק ברכות להקל.
אך גם כיום קיימים מלכים שמשמשים כשליטים בפועל, לרוב במדינות שאינן דמוקרטיות (אבסולוטיזם מלא או חלקי), ומוסכם שעל ראייתם יש לברך, כדוגמת מלך ירדן או מלך ערב הסעודית.
לגבי נשיא ארצות הברית, קיימת מחלוקת האם יש לברך.
כיוון שמצד אחד כבודו רב וכוחו רב (בעל הקהילות יעקב), ומצד אחר בסמכות בית הנבחרים להדיחו ואין בכוחו להמית (הציץ אליעזר) ויש הפוסקים שיש לברך ללא שם ומלכות.
אך כעבור שנה, כשפגש אומן את עבדאללה השני, מלך ירדן ב-2006, בירך אומן את הברכה כיוון שלצד תואר המלוכה מלכי ירדן הם גם שליטים לכל דבר, ולפי כל הפוסקים על הרואה אותם לברך את הברכה.
לקראת ביקור נשיא ארצות הברית ברק אובמה, במרץ 2013, הורה הרב עובדיה יוסף כי בראיית נשיא ארצות הברית יש לברך את הברכה על מלך גוי.
ברכת בתולים או אשר צג אגוז, היא ברכה שהוזכרה כבר בזמן הגאונים, שיש לבעל לברך לאחר הבעילה הראשונה שבעל חתן את אשתו הבתולה, וקרע את בתוליה.
ברכה זו לא הוזכרה בתלמוד, אך הובאה בחלק מספרי הראשונים.
כיום יש שנוהגים לברכה אך בלא הזכרת שם ומלכות.
ברכה זו הוזכרה כבר בחיבורי הגאונים כדוגמת בעל הלכות גדולות, וכן הביאה רבנו תם בספר הישר בשם רבי יהודאי גאון.
בשולחן ערוך כתב שיש לברך ברכה זו רק לאחר שראה הבתולים, ובספר חלקת מחוקק כתב שהטעם שאין לברך קודם לבעילה מדין 'עובר לעשייתן', הוא מטעם שאינו יודע האם אכן שמרה בתוליה.
מתשובות הרמב"ם עולה שבחלק מהמקומות המנהג היה שהחתן אינו יוצא מביתו במשך שבעת ימי המשתה שלאחר החתונה, ובשבת הציבור היה נאסף לשם להתפלל או לברכו, ואחד מהם היה מברך ברכה זו על כוס יין ועל בשמים.
במקומות אחדים נהגו שלא לחתום על הכתובה עד לאחר בעילת המצווה, ורק במעמד ברכת הבתולים, חתמו על הכתובה.
התנגדות לברכה הובעה משני גורמים.
האחד, מפני שזו ברכה שלא נזכרה בתלמוד, ולדעת פוסקים רבים לא ניתן לחדש ברכות שלא מופיעות בתלמוד, ומשכך, זו ברכה לבטלה.
מלבד זאת, הרמב"ם התנגד לברכה גם בשל האזכור הפומבי של הבתולים (על פי המנהג בימיו לברך את הברכה בציבור) דבר המהווה חוסר צניעות, ואף כתב שיש לבטלה:
מחמת חשש זה, יש שכתבו לברך ברכה זו בין בני הזוג לאחר שמצא בתולים ולא בציבור, כדי למנוע את בעיית הצניעות.
בשולחן ערוך הביא ברכה זו בשם יש אומרים: .
אמנם הרמב"ם והרי"ף לא הזכירו ברכה זו.
יש שכתבו שטעם הדבר הוא משום שהברכה לא נזכרה בתלמוד, ואין לנו לחדש ברכות מעצמנו.
כיום יש שנהגו שלא לברכה כלל, ויש נוהגים לברכה בלא הזכרת שם ומלכות.
ברוך שפטרני מעונשו של זה, היא ברכה שנוהגים שאבי הנער מברך, ללא הזכרת שם ומלכות, בשעה שבנו הגיע לגיל שלוש עשרה (בר מצווה), המנהג לברך ברכה זו, מיד לאחר שהנער עולה לתורה.
שלא כמרבית הברכות, העוסקות בחוויית האדם עצמו, בין אם זו הנאה פיזית, תופעה גשמית, חוויה משמעותית בחיים, קיום מצווה כלשהי, וכך הלאה – ברכת "ברוך שפטרני" קשורה דווקא לבנו של האדם.
המקור הראשון לברכה זו הוא במדרש רבה על פרשת תולדות.
על הפסוק "וַיִּגְדְּלוּ הַנְּעָרִים וַיְהִי עֵשָׂו אִישׁ יֹדֵעַ צַיִד אִישׁ שָׂדֶה וְיַעֲקֹב אִישׁ תָּם יֹשֵׁב אֹהָלִים", מבאר רש"י שהתכונות השונות של יעקב ועשו משקפות כיוון שונה בחייהם: יעקב פנה ל"אוהלה של תורה", לעבוד את ה', ואילו עשו פנה לעבודה זרה.
על כך כותב המדרש "רבי פינחס בשם רבי לוי:
מתוך לשון המדרש, לאו דווקא משתמע שרבי אלעזר התכוון לפסק הלכה ממש שיש לברך ברכת "ברוך שפטרני".
המילים "מכאן ואילך", ייתכן שמשמעותן שלאורך חיי האדם, מגיל י"ג שנה ואילך, עליו להכיר תודה כלפי הקב"ה – אך לא בהכרח לברך ברכה על אירוע מסוים.
אולם, במספר מקורות מוקדמים אנו מוצאים שמדובר בברכה ממש.
בדברי רבי אהרן הכהן מלוניל, הוסיף לבאר: "ויש אומרים אותה בפעם ראשונה שעולה הבן לקרות בתורה.
והגאון רבי יהודאי ז"ל קם על רגליו בבית הכנסת ובירך ברכה זו בפעם ראשונה שקרא בנו בתורה".
בפסקי רבנו יחיאל מפריז הובאה הלכה זו בשם אחד מחכמי אשכנז במאה ה-11, רבי יהודה בן ברוך: "מי שיש לו בן והגיע לשלוש-עשרה שנה, פעם ראשון שעומד בציבור לקרות בתורה צריך האב לברך ברוך אתה ה' אשר פדאני מענשו של זה.
והגאון רבי יהודה ברבי ברוך קם בעמידה בבית הכנסת ובירך ברכה זו כשעמד בנו וקרא בתורה תחילה, וברכה זו חובה היא".
רבי יצחק אייזיק מטירנא כתב בדומה בספר המנהגים (קריאת התורה ה) למהרי"ל: .
אחרים חולקים וסוברים שמאחר שברכה זו אינה מוזכרת בתלמוד אין לברך אותה בשם ומלכות.
למשל, כך נכתב בספר לקט יושר (ח"א עמוד מ עניין ה).
מעבר למקור במדרש, נראה שמדובר במנהג אשכנז עתיק.
אמנם, הברכה לא מוזכרת בגדולי ראשוני הפוסקים ואף לא בספרות הגאונים, אך היא מובאת, בהתאם למסורת אשכנז, בדברי הרמ"א.
המגן אברהם כתב שני פירושים לבאר את הלשון "שפטרני מעונשו של זה":
הפירוש הראשון - הכוונה שעד בר המצווה האב נענש כאשר הבן חטא, משום שלא חינך את הבן להתנהג כראוי.
מהגיעו לגיל מצוות נעשה הבן אדון לעצמו, ושוב אין האב נענש על מעשי בנו, כי "מחויב הוא להתחזק בעצמו למצוות השם יתברך.
נמצא, אם כן, שכיון שנעשה פטור מעונש, מברך האב "שפטרני מעונשו של זה".
במשנה ברורה הוסיף שעדיין מוטלת על האב אחריות מסוימת עבור בנו: "ודע דאע"פ ששוב אין עליו עניין חינוך, מכל מקום יש על האב מצות הוכחה כשרואה שאינו מתנהג כשורה, וכשאינו מוחה בידו נענש עליו".
אולם, אין בכך כדי לעכב ברכת "ברוך שפטרני", שכן אחריות זו אינה מיוחדת רק לבנו, אלא משותפת לכל ישראל: "דלא גרע משאר ישראל".
הפירוש השני - מביא המגן אברהם בשם הלבוש, שעד עתה נענש הבן בעוון האב, ואילו מכאן ואילך שוב אין הבן נענש בעוון האב.
לפי ביאור זה, לכאורה, היה על הבן לברך את הברכה, ולא על האב, שכן הבן נפטר מעוון אביו, ולא האב מעוון בנו.
אכן, בשו"ת שואלים ודורשים הובא מפירוש הש"ך שהבן מברך ברכה זו בהגיעו למצוות.
לפי המדרש וכל הראשונים המזכירים את הברכה ברור שהאב הוא זה שמברך.
בדברי חמודות בואר שהכוונה היא שאם נענש הבן בשביל עוון האב, בוודאי שגם האב נענש עבור כך (כלומר, שנענש עבור מה שבנו נענש עבורו), ואף הוא מסיים שפירוש זה דחוק.
בשולחן ערוך לא הוזכר כלל קיומה של ברכה זו, אך בהגהות הרמ"א בהסתמכו על מנהג המהר"י סגל, הנ"ל, כתב: "יש אומרים מי שנעשה בנו בר מצווה יברך ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם שפטרני מעונשו של זה".
אך הרמ"א עצמו הסתייג מהברכה והוסיף מדעת עצמו "אך טוב לברך בלא שם ומלכות".
הרב יחיאל מיכל אפשטיין בספרו ערוך השולחן כתב "והרבה נהגו לברכה בשם ומלכות בעת קריאת התורה שקוראים נער בר מצווה לעלות לתורה".
הגאון מווילנא בביאורו לשולחן ערוך (סימן רכה ג) כתב למעשה שיש לברך בשם ומלכות.
דעה נוספת ומפשרת כתב רבי יוסף חיים מבגדאד בספרו "בן איש חי": "ביום הראשון של שנת י"ד יתפוס האב את בנו בידו ויאמר ברוך שפטרני מעונשו של זה, ויהרהר שם ומלכות בלבבו".
מנהג רוב האשכנזים לברך ברכה זו בלא שם ומלכות, כפי הכרעת הרמ"א, ויש המברכים בשם ומלכות כדעת הגר"א.
לגבי מנהג בני ספרד, יש שכתבו שלא נתקבלה ברכה זו כלל, אך יש שנהגו לברך בלא שם ומלכות, וכן פסק ביביע אומר.
יש שכתבו שיש לברך הברכה מיד שנעשה בן י"ג.
מנהג האשכנזים הוא לברך בשעה שהנער עולה לתורה, כפי המובא בספר אורחות חיים (ברכות סימן יח).
הטעם למנהג זה כתב במגן אברהם (אורח חיים סימן רכה ב), מפני שאז נודע לרבים שהוא בר מצווה.
טעם מחודש למנהג הברכה לאחר קריאת התורה, כתב אחד האחרונים מאחר שצריך לברך ברכה זו בפני עשרה גדולים, ודינה כברכת הגומל שאף אותה נוהגים לברך בשעת קריאת התורה.
תאומים - בספרי הפוסקים דנו בבר מצווה של תאומים, יש שכתבו שיברך האב פעמיים את הברכה, אך יש שכתבו שיכול לברך בפעם אחת בלשון רבים 'ברוך שפטרני מעונשם של אלה'.
לדעת החולקים אין לברך בלשון זה מאחר שאין לשנות ממטבע שטבעו חכמים בברכות.
נכד- דנו בפוסקים האם סב צריך לברך ברכה זו על נכדו שנעשה בר מצווה או לא.
בת - כמו כן דנו בפוסקים האם אף על בת שהגיעה לגיל בת מצווה, מברכים ברכה זו או לא.
ברכת הבית היא תפילה שבה מבקשים שבבית לא יהיה צער, צרות, מחלוקות ושאר דברים רעים.
נוסח הברכה נתלה באופן מסורתי על הקיר ליד דלת הכניסה.
נכתב לעיתים על חפץ דקורטיבי לתלייה על הקיר והוא מוענק במתנה לחנוכת הבית.
קיימת גם ברכת העסק, ברכה דומה בתוספת תפילה שהעסק יצליח.
לתפילה זאת אין כל מקור בספרות היהודית, אך יש שציינו לדברי הרב משה טייטלבוים אשר בקמיע שכתב ב-1925 נגד מגפה יש נוסח דומה לתפילה זו.
הרב מאיר ניסים מאזוז טוען שהתפילה "מיוחסת לרבנים גדולים" אך לא הביא מקור לדבריו.
הרב שלמה אבינר סבור שזו אינה תפילה יהודית מקורית, שכן אין בה נוסחאות של בקשה אלא הוראה, הוא משער שמקורה של תפילה זו משיר שכתב רודיארד קיפלינג.
רבי יוסף אבן זבארה כתב בספרו ספר שעשועים כך:
ברכת החיים, היא ביטוי לוואי של ברכה, הנוסף לשמו של אדם בחייו.
יסודה של ברכת החיים במאמר המדרש: "אמר רבי יצחק: כל מי שהוא מזכיר את הצדיק ואינו מברכו עובר בעשה, מה טעמיה?
לדעתו של ר' יאיר חיים בכרך מאמר זה נסוב על צדיק בחייו, שכן חובה זו לברך נדרשת בבבלי מפסוק שנאמר על אברהם אבינו בעודו בחייו, ומכאן "דזֵכֶר צַדִּיק לִבְרָכָה בחי מיירי (מדובר)".
אף לדעתו של החוקר שמואל וינגרטן: "אין כל הכרח לדייק ש'מזכיר את הצדיק' לאחר מותו דווקא".
בספרות חז"ל מצאנו את הברכה 'זכור לטוב' המוצמדת בדרך כלל לאליהו הנביא וזאת על יסוד המסורת שאליהו הנביא חי חיי נצח: "אליהו חי הוא".
מקורות חז"ל רבים משתמשים בברכה זכור לטוב בהתייחס לפעילות אנושית של אליהו בהווה.
כך הוא במדרש: "הוא אליהו זכור לטוב שלא חטא הוא חי וקים", כך הוא גם נוסח הההכרזה בברית מילה: "זֶה הַכִּסֵּא שֶׁל אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא זָכוּר לַטּוֹב".
הברכה זכור לטוב, בעברית או בארמית, מופיעה בכתובות הכרת תודה לנדיבים בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל, כמו בית הכנסת בכורזים, בכפר קנא, בעין גדי, בחמת גדר, בנערן, ועוד.
כל האזכורים יכולים להתפרש כברכה לנדיבים בחייהם.
הברכה זכור לטוב נזכרת גם בתעודות מהגניזה הקהירית בהתייחס לאדם חי.
מספר חסידים עולה כי ניתן להשתמש בברכה זכור לטוב אף לאדם בחייו ואף לשאינו-יהודי: "אם אדם מדבר בשבח צדיקים, בין יהודים בין גויים, כגון אותו פלוני עשה לישראל אותה הטובה, רשאי לומר זכור לטוב".
ברכת החיים מתקופת האמוראים נזכרת בבבלי ביחס לאמורא רב, ונאמרה עליו, כפי הנראה, בחייו: "דבר זה רבינו הגדול אמרו, המקום יהיה בעזרו".
ניתן לאפיין ולתקף את צורות השימוש של ברכת החיים באופן כרונולוגי, על דרך כלל:
ברכת החיים הרווחת בתקופת הגאונים היא נַטְרֵיהּ רַחֲמָנָא (ישמרהו צורו), בראשי תיבות: נ"ר; באיגרת שכתב רב האי גאון על אודות ר' שמריה בן אלחנן: "ועמדנו על אשר הזכיר אלוף נט' רח' [נטריה רחמנא], משבחו של רב המובהק אדירנו איתננו רבנו שמריה ראש שורת נהרדעאי [...] יאמצהו קדושנו ויסעדהו ויעזהו ויעודדהו".
בקרב חכמי ספרד, בייחוד בתקופת תור הזהב, נפוץ היה השימוש בברכה נטריה רחמנא, וגם ביטוי בנוסח דומה: נַטְרֵיהּ רַחֲמָנָא וּפַרְקֵיהּ (ישמרהו צורו ויגאלהו), בראשי תיבות: נר"ו.
נוסח זה נזכר כבר בשו"ת ר"י מיגאש, והוא רווח מאוד בכתבי רמב"ן ביחס לרבו ר' יהודה בר יקר, ובכתבי הרשב"א ביחס לרמב"ן.
ביטוי זה נזכר גם אצל ראשונים שאינם מספרד, כמו בחיבור 'שבולי הלקט' לר' צדקיה בן אברהם.
ברכת החיים נר"ו שגורה מאוד גם בקורפוס ההלכתי של ר' יוסף קארו, על רבותיו וחבריו.
הברכה נר"ו באה לידי שימוש רווח בתרגום העברי שלה: ישמרהו צורו ויחיהו, בראשי תיבות יצ"ו, י"צ או ישצ"ו.
אפשרות נוספת לפענוח היא: יחיה צדיק וזרעו.
השימוש בברכה זו חוצה תקופות וגבולות.
האזכורים המוקדמים ביותר הם בתשובות הרמב"ם הרשב"א והרא"ש, ונוכחים באופן בולט במאה הט"ו אצל גדולי פוסקי אשכנז, איטליה ואלג'יר.
ברכת החיים: יצ"ו הייתה נוכחת גם בחוג גורי האר"י.
במקביל, למן תקופת הגאונים ועד ראשית תקופת האחרונים, רווחה בקרב יהודי ארצות האסלאם, (ובהשפעת התחביר המוסלמי), הברכה שמרהו צורו, ובראשי תבות ש"צ.
הברכה מופיעה באגרותיו של הרמב"ם, ובכתביהם של תלמידי הרי"ף, הרמב"ן, וחכמים נוספים.
ראשי תיבות אלו גרמו לטעויות לעיתים כשנפתרו "שליח ציבור".
באשכנז הקדומה נעשה שימוש בברכת החיים: שיחיה, ביטוי זה מופיע לראשונה בתשובות רש"י נזכר גם על-ידי הראב"ן ונוכח מאוד בתשובות מהר"ם מרוטנבורג, בייחוד בצורת חתימתו: 'מאיר בן ברוך שיחיה', בתוספות בחלק ממסכתות התלמוד נזכר הביטוי משי"ח, שפתרונו: מורי שיחיה.
ורסיה נוספת של ברכת 'שיחיה' הייתה נהוגה בפרובאנס בנוסח: צב"י (צדיק באמונתו יחיה).
ר' מרדכי בן הלל, תלמידו של מהר"ם, משתמש אף הוא בברכת 'שיחיה' או בקיצור: שי', על רבותיו, ולעיתים מרחיב הברכה בנוסח: שיחיה נצח, בראשי תיבות: ש"ן.
שימוש בביטוי זה עושים במאה הט"ז חכמי פולין, הרמ"א ור' יואל סירקיש.
בקרב אבות תנועת החסידות מזכיר ר' יעקב יוסף מפולנאה כמה פעמים את מורו הבעש"ט בברכת החיים: ש"ן.
בקרב האחרונים בולט מאוד השימוש בברכה ש"ן בספר 'קצות החושן' של ר' אריה לייב הלר ובספר 'קונטרס הספיקות' של אחיו ר' יהודה כהנא הלר.
באזכורים ספורים בתשובות הרשב"א ומהר"ח אור זרוע, נזכרת ברכת החיים: יש"ב, שמשמעותה ישא ברכה, יהי שמו ברוך או יהי שלום בחילו.
מאשכנז של המאה הט"ו ידועה לנו גם ברכת החיים: שלי"ט או שליט"א (שיחיה לאורך ימים טובים אמן), המהווה התפתחות לברכת החיים האשכנזית 'שיחיה'.
נזכרה לראשונה אצל ר' ישראל איסרלין ותלמידו ר' ישראל ברונא.
בהגהות המפה מציין הרמ"א שני נוסחים של ברכת החיים שהיו שגורים בימיו: "אם ב' יוסף בן שמעון בעיר אחת והאחד מת אביו, וכתב בשטר יב"ש [יוסף בן שמעון] שלי"ט או נר"ו וכמו שכותבין על מי שאביו חי".
כך היא גם חתימתו באחת מתשובותיו: "נאום משה בן לא"א מורי כמר ישראל שלי"ט הנקרא משה איסרלש מקראקא".
ברכת החיים הקדומה לנשים הינה: מנשים באהל תבורך או מנשים תבורך, בראשי תיבות: מנב"ת, מב"ת או מ"ת, על משקל שירת דבורה: "תְּבֹרַךְ מִנָּשִׁים יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר הַקֵּינִי מִנָּשִׁים בָּאֹהֶל תְּבֹרָךְ" ברכה זו נזכרה בשו"ת הריב"ש, 'תרומת הדשן' ומהר"י מינץ.
הרא"ש משתמש בברכה זו אף לשאינה-יהודיה: 'בצווי גבירתנו המלכה מב"ת'.
ברכת החיים לנשים: שתחיה, נזכרה אצל המהרי"ל.
בקרב חכמי הספרדים, ערב הגירוש ולאחריו, הייתה רווחת גם ברכת החיים: ס"ט.
כך פותח ר' דוד אבודרהם את ספרו: "אמר דוד בר יוסף ס"ט בר דוד נ"ע (נוחו עדן או נשמתו עדן) בן אבודרהם", מכאן שס"ט היא ברכת החיים ונ"ע ברכת המתים.
משמעות ס"ט בהקשר זה הינה: סופו טוב.
פעמים שבברכה זו מברך הכותב את עצמו.
על ברכת החיים שנהגה בקרב התימנים במאה הי"ט, מספר הנוסע והאתנוגרף היהודי, יעקב ספיר:
ברכת החיים ידועה נוספת היא: נרו יאיר.
נראה שהברכה נרו יאיר היא התפתחות של הברכה נר"ו, שהייתה, כאמור, רווחת בימי הביניים.
התיארוך הראשון של נרו יאיר אינו חד משמעי.
צירוף המילים נרו יאיר במילואם, ללא ראשי תיבות, אינו ידוע עד המאה הי"ז ונזכר לראשונה בספרי הלכה של פוסקים אשכנזים.
נרו יאיר בראשי תיבות: נ"י מופיע כבר בתשובות מהר"ם מרוטנבורג, ר' יהודה בן הרא"ש וב'שבולי הלקט'.
חרף זאת, אין לדעת בוודאות אם הכוונה לברכת החיים: נרו יאיר או לשבח הרבני: נר ישראל.
ברכת החיים: הי"ו (ה' ישמרהו ויחייהו) נזכרה, כנראה לראשונה, במאה הי"ח על-ידי החיד"א.
כיום רווחת ברכת החיים בעיקר בחוגים של יהדות אורתודוקסית: שליט"א על אדם חשוב; הי"ו כברכה שווה לכל נפש; נ"י או ני"ו (נרו יאיר ויזרח) לילדים ונערים.
לאישה מקובלת הברכה: תחיה, ולעיתים במליצה: מנב"ת.
השימוש בברכת החיים, והיפוכה ברכת המתים, מהווה אבן דרך במחקר לתיארוך זמנם של אישים ידועים.
למרות המוסכמה כי הביטוי 'זכרונו לברכה' נחשב כברכת-מתים מובהקת, יצאו על כך עוררין.
המקור הידוע הקושר את 'זכרונו לברכה' עם אדם מת נמצא בבבלי קידושין: "מכבדו בחייו ומכבדו במותו [...] במותו כיצד?
[...] אומר זכרונו לברכה לחיי העולם הבא".
המהרש"א ב'חידושי אגדות' על אתר, ציין: "גם בחייו מצינו שיש לומר זכרונו לברכה [...] ובמותו מוסיף לחיי עוה"ב".
עניין זה נידון בהרחבה במאה הי"ז בתשובה של ר' יאיר חיים בכרך, מחבר 'חוות יאיר', בנוגע להיתר עגונה על סמך תיעוד שבו נזכר הבעל בברכת המתים: ז"ל.
בפסיקתו ערער הרב בכרך על ההחלטיות של ההוכחה:
לדעתו של ר' יעקב ברלין, מחכמי פיורדא במאה הי"ח, ההסתייגות של מחבר 'חוות יאיר' יפה רק בנידון של עגונה "דהוי איסור אשת איש, מה שאין כן לעניין ממון אין כאן ספק", אפוא, בדיני ממונות מהווה הביטוי ז"ל ראיה מובהקת על מותו של אדם.
התייחסות נוספת לתשובה זו מהמאה הי"ט, נכתבה על-ידי ר' יצחק אבולעפיה: "ועם שראיתי להגאון הרב חוות יאיר שגם על החי ניתן ליאמר וליכתב ז"ל [...] כבר נהוג עלמא לכתוב על החי נר"ו ועל שוכני עפר נוחם עדן וז"ל, כידוע".
ברכת האורח היא תוספת ייחודית בברכת המזון, הנאמרת על ידי אורח כדי להודות ולברך את המארח על הכנסת האורחים והסעודה שסיפק.
ברכה זו מופיעה לאחר הברכה הרביעית בברכת המזון - ברכת הטוב והמטיב.
לגבי מקום אמירתה המדויק ישנן דעות שונות.
ברכת האורח מוזכרת בתלמוד בבלי, במסכת ברכות, בביאור דברי רבי יוחנן, שהאורח הוא זה שיברך את ברכת המזון כדי שיברך את בעל הבית.
בראשונים הובא בשם התוספתא שברכה זו נלמדת מהמילה 'את' שבפסוק 'ואכלת ושבעת וברכת את ה' אלוקיך', ממנו למדו חז"ל את חיוב ברכת המזון.
בתלמוד מבוא גם הנוסח אותו אומר האורח.
חלק מהנוסח נאמר על ידי רבי - כינויו של רבי יהודה הנשיא:
תחליתה של הברכה עוסקת בדברים רוחניים יותר, שלא יהיה מכשול לבעל הבית בעולם הזה ובעולם הבא, אך בהמשך נזכר גם ברכה בעניינים חומריים, שיצליח בעל הבית בעסקיו, ושיהיו קרובים לעיר, ולא יהיה לשטן שליטה על נכסיו.
בסיום הברכה היא חוזרת לעסוק בעניינים רוחניים, שלא יבוא בעל הבית ידי הרהור חטא ועבירה.
קרובים לעיר: בעניין המעלה בנכסים קרובים לעיר, כתב ברש"י בכדי שיוכל לפקח על נכסיו ולפעול בהם כפי הנדרש.
שלא יבוש: בטעם במברך האורח של יהיה לבעך הבית בושה, כתבו האחרונים, שהאורח שסמוך על שולחן המארח הרי הוא בוש מלאכול לחם חינם, ולכך מברכו שלא יגיע למצב כזה.
אחרים כתבו באופן דומה, שכשם שהאורח ניצל מבושה בחיפוש מאכל עקב בזכות בעל הבית, הרי הוא מברכו כנגד זה ששיזכה אף הוא להינצל מבושה.
בעבר, ברבים מנוסחי ברכות המזון שהופיעו בסידורים השונים, הופיע נוסח ברכת אורח שונה לגמרי מהנוסח המופיע בתלמוד:
ובמשנה ברורה תמה בשם ספר לחם חמודות מדוע אין אומרים את נוסח הברכה כפי שמופיע בתלמוד.
אמנם כיום רבים נוהגים לומר את נוסח התלמוד, והוא נדפס בסידורים רבים.
הנוסח של ברכת האורח תלוי בנוסחאות השונות, ספרד אשכנז ועוד, כשבכולם העיקרון המרכזי הוא ברכה למארח על טוב ליבו והכנסת האורחים שלו.
בספר הכלבו כלל את שתי הנוסחאות יחד בברכת האורח, ונראה שגם הקטע 'במרום' היווה חלק מברכת האורח:
הרמב"ם בספרו משנה תורה, אחר שהביא את תחילתו של הנוסח המוזכר בתלמוד, כתב .
בנוסח תימן ישנם תוספת שונות בברכה: בזמני שמחה נהוג להוסיף הוספות רבות לברכה, ובשאר הזמנים מסתפקים בברכה קצרה יותר.
בזמנים רגילים נוסח הברכה הוא:
בזמני שמחה, נאמר בעדות תימן, נוסח ארוך מאד, עם הוספות המותאמות לשמחה.
בתלמוד אמרו שעקב כך שעל האורח לברך ברכת האורח, ראוי לבעל הבית לכבד את האורח לברך ברכת המזון.
לדעת הרא"ש אף אם בעל הבית גדול יותר מהאורח, יש לו ליתן לאורח לברך על מנת שיוכל לברכו.
אמנם יש שכתבו שאם יש מי שגדול מהאורח, יש ליתן לו לברך, ורק כאשר כולם שווים יתן לאורח.
כאמור, בתלמוד ובעקבות כך בהלכה, הובא שיש לבעל הבית לכבד את האוחר בזימון ובברכת המזון, שעל ידי כך יברכו האורח.
יש שכתבו שהדבר נכון רק לזמן התלמוד ולאחריו, שאחד מברך והשאר יוצאים בברכתו מדין שומע כעונה, אך כיום שכל אדם מברך בעצמו את ברכת המזון, אין צורך לתת לאורח לזמן.
במגן אברהם כתב שהמנהג לתת לאורח לברך הוא רק כאשר מברכים ומזמנים על כוס.
במקרה שישנם כמה אורחים, יכול בעל הבית לתת למי שירצה, אף לקטן שבהם.
אם רצה בעל לוותר על ברכתו של האורח רשאי לכבד מישהו אחר.
בביאור הלכה דן האם במקרה כזה חוזר החיוב לכבד לגדול שבסעודה, או שיכול לכבד לכל מי שירצה.
יש שנהגו להוסיף את הברכה קודם אמירת 'במרום ילמדו' וכן הוא בסידורים המודפסים.
אמנם בסידור היעב"ץ מופיע לאמר .
ויש שכתבו לאומרה מיד אחר שמסיים 'לעולם אל יחסרנו', מאחר שברכת האורח היא חלק מברכת הטוב והמטיב.
בקהילות שונות קיימים מנהגים ייחודיים לגבי אמירת ברכת האורח.
יש הנוהגים שהאורח אומר את הברכה בקול רם, ויש הנוהגים שהמארח מצטרף לאמירתה.
בנוסף, ישנם נוסחים שונים לברכה בהתאם למנהגי העדות.
על פי הנדפס בסידורים, יש לאומר את הברכה לאחר סיום כל בקשות 'הרחמן'.
מלשון הרמב"ם דייק באבן האזל שיש להסמיך את הברכה לברכת הטוב והמטיב, מאחר שברכת האורח היא חלק מברכה זו, וכן נהג רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, והקפיד שלא יענו אמן לאחר "אל יחסרנו".
אמנם יש שכתבו שאין לשנות מהנדפס בסידורים.
הפוסקים דנו באורח שמשלם על אכילתו האם נחשב אורח לעניין חיוב ברכת האורח.
במגן אברהם כתב, שאדם שמשלם על מזונו, אינו נחשב אורח ואינו צריך לברך ברכת האורח.
ולפ"ז הוא הדין באוכל במסעדה או בית מלון וכדומה.
אמנם בספר מור וקציעה כתב שאף אם עוכל בתשלום נחשב אורח .
ברכת דוד הוא ספר חסידות שחיבר האדמו"ר רבי דוד מטאלנא.
הספר נדפס בפעמים הראשונה בשנת ה'תרכ"ב בבית הדפוס של "האחים שפירא" בזיטומיר.
הספר נחשב כספר סגולה בשל הבטחות המחבר למי שילמד בספרו.
בפתח הספר מופיעה הקדמת המחבר בה הוא מברך את מי שיקנה וילמד בספר.
הספר נכתב כספרי חסידות רבים אחרים על סדר פרשיות התורה והמועדים.
מהעניינים הנדונים בספר עבודת השם באהבה ויראה על פי שיטת החסידות, אמונה, ימות המשיח, עבודת הצדיקים, עניינם, מעלתם, בחינתם וההתקשרות אליהם.
במאמרי הימים נוראים שבסוף הספר מופיעים אזהרות ישרות שכתב הרב המחבר.
מהדורת ראשי בשמים, בית המעיינות דחסידי סקווירא, ניו יורק, 2017
ברכת המעריב ערבים היא אחת מברכות קריאת שמע של תפילת ערבית והראשונה שבהם.
ברכות קריאת שמע של ערבית, כוללות שתי ברכות קודם קריאת שמע: אחת ארוכה – 'ברכת המעריב ערבים', וברכה קצרה – 'אהבת עולם'.
לאחריה שתי ברכות נוספות: 'ברכת גאל ישראל' ו'ברכת השכבינו'.
הברכה נקראת כך משום שהיא פותחת במילים: , וגם נחתמת במילים: .
בתחילת הברכה ישנו הבדל בין הנוסחאות השונות:
אמנם בנוסח עדות המזרח הנוסח הוא: .
מקור נוסח עדות המזרח הוא בדברי האר"י בשער הכוונות וכפי שהובא בשערי תשובה:
לגבי נוסח חתימת הברכה, בנוסח אשכנז ישנו משפט שנוסף על נוסח ספרד, ובטור הביא את שתי הנוסחאות, ובשם אחיו רבי יחיאל כתב שהנוסח הנכון יותר הוא נוסח ספרד:
בסידור רס"ג מופיע נוסח שונה לברכת המעריב ערבים, נוסח המיוחד לתפילת ערבית של ליל שבת, לדעת שולמית אליצור, נוסח זה התחיל כפיוט, עד שהתקבע כחלק מנוסח התפילה הקבוע.:
וכן נוסח שונה לתפילת ערבית של מוצאי שבת:
הקטע הפותח את הברכה המתחיל במילים 'בחכמה פותח שערים' נודע בלחנו של אלי פרידמן, בשיר בשם 'ומעביר יום'.
כן הולחנו מילים אלו בלחנים נוספים.
בִּרְכַּת הכֹּהֲנִים היא ברכה המופיעה בתורה בספר במדבר במסגרת ציווי על הכהנים לברך את בני ישראל, ואת בני ישראל להתברך מן הכהנים.
הברכה מורכבת משלושה פסוקים עיקריים ועל כן נקראת גם "ברכה משולשת, ופסוק נוסף שנאמר בסיום.
כיום, במהלך חזרת הש"ץ של תפילת העמידה, בין ברכת מודים לברכת שים שלום, הברכה נאמרת על ידי הכהנים בנשיאת כפיים, כאשר ידיהם מושטות כלפי הציבור.
פסוקי ברכת כהנים משמשים לברכה אצל יהודים גם בהזדמנויות אחרות, למשל בפדיון הבן.
לוחיות כסף ששימשו ככל הנראה כקמעות נמצאו במערת קבורה בכתף הינום בירושלים כשעל אחת מהן רשומים פסוקי ברכת כהנים בנוסח הדומה לנוסח המקרא.
ממצא ארכאולוגי זה הוא הטקסט המקראי הקדום ביותר שנמצא עד כה.
הלוחיות מתוארכות לשנת 600 לפנה"ס בקירוב, שלהי תקופת בית ראשון, והן מוצגות כיום במוזיאון ישראל.
הכהנים פונים אל כל אחד ואחד מבני ישראל ומברכים אותו שתחול עליו אהבתו של ה', כפי שמעיד נוסח הברכה שקבעו חז"ל - "לברך את עמו ישראל באהבה".
הברכה מתחילה ברמה בסיסית של אחוה בקהילה, עולה לאהבה שמתאימה בתוך המשפחה - והשיא הוא קבלה ללא תנאי כאדם ביחס לעצמו.
"יברכך ה' וישמרך" - ברכה בריבוי נכסים ושמירה על הקיים מנזק והפסד.
"יאר ה' פניו אליך ויחנך" - הארת פנים ונשיאת חן.
"ישא ה' פניו אליך וישם לך שלום" - נשיאת פנים וקבלה ללא תנאי, ושלום ושלווה פנימית.
על מנת לברך חייבים הכהנים בטהרת הידיים, ולכן נוהגים ליטול את ידיהם.
לפי מנהג שמקורו בספר הזוהר, הלויים שבקהל נוטלים את ידי הכהנים.
אם אין לויים, יש נוהגים שהבכורות נוטלים את ידי הכהנים, מפני שלפני חטא העגל הם שמשו כלוויים, ויש נוהגים שהכהנים נוטלים את ידיהם בעצמם, אך ישראל או כהן אחר לא יטול את ידיהם באף אופן.
הכהנים חייבים להתחיל ללכת לקראת הדוכן כבר בברכת רצה, הליכה המכונה בהלכה "עקירת רגליים".
לאחר מכן הכהנים חולצים את נעליהם, מכסים את ראשם בטליתות, ועולים סמוך לארון הקודש.
הם עומדים עם הגב לקהל, ומברכים על מצוות נשיאת כפיים: .
הכהנים פונים אל הקהל באמצע הברכה (באמרם 'וציוונו') או בסופה, כפי המנהגים השונים.
אחרי ברכת המצווה, החזן מקריא את שלושת הפסוקים של ברכת כהנים מילה במילה, והכהנים חוזרים אחריו.
מטרת ההקראה היא למנוע טעות של הכהנים.
לאחר קריאת כל פסוק הקהל עונה "אמן".
במהלך אמירת הפסוקים ידי הכהנים פשוטות לפנים, כנגד הכתפיים, ואצבעות ידיהם פרושות.
ישנם כמה מנהגים לגבי צורת פרישת האצבעות.
המנהג הנפוץ הוא הצמדת הזרת לקמיצה, והאמה לאצבע, בשתי הידיים, והצמדת אגודלי שתי הידיים זה לזה באמצעם כאשר ראשיהם כפופים זה מזה.
מטרת צורה זו היא להותיר חמישה חרכים בין האצבעות, ביניהם השכינה מברכת את הקהל, לזכר הפסוק "מציץ מן החרכים".
מנהג אחר הוא פריסה של הידיים כשכל האצבעות מופרדות זו מזו.
בדרך כלל מכסות הטליתות את הזרועות עד מעבר לכפות הידיים, אך יש הנוהגים להוציאן מחוץ לטלית, המכסה אך ורק את פני הכהן המברך.
במהלך הקראת הטקסט נהוג בחלק מהעדות להניע את הידיים הפרושות מצד לצד, בכל מילה המסתיימת באות "ך" (בה הכהנים מדברים ישירות אל הציבור), וכן ב"שלום".
נהוג שלא להביט על ידי הכהנים בשעת הברכה, בעקבות דברי חז"ל בתלמוד ירושלמי כדי שהעם לא יסיחו את דעתם.
מאמר חז"ל שכל המסתכל בכהנים בברכתם "עיניו כהות (= ראייתו מתעמעמת)", מפני שהשכינה שורה על ידי הכהנים בשעת הברכה, לא נאמר אלא בבית המקדש כשהיו מברכין בשם המפורש.
אך לזכר מעמד זה נהוג שהכהנים מתעטפים בטלית ומכסים פניהם וידיהם.
ויש נוהגים שהאבות שבקהל מכסים את בניהם בטלית בשעת הברכה.
ויש שיצאו נגד מנהגים אלה, ואף אמרו שזהו מנהג הבורים.
בתימן בצנעא, היו שני מנהגים עיקריים, לכסות רק את הפנים (והוא מנהג הרוב) או לא לכסות בכלל .
כהנים ששתו יין אינם רשאים להשתתף בברכת כהנים, כמו שאינם רשאים לעבוד במקדש.
לעומת זאת, כהן בעל מום רשאי לברך ברכת כהנים, ובלבד שמראהו לא יסיח את דעת העם מהברכה.
זאת בניגוד לעבודה במקדש האסורה על בעלי מומים.
כהן שגרם להריגת אדם, אסור לו לברך.
נוהגים שכל כהן המנוע מנשיאת כפיים, יוצא מבית הכנסת בזמן קיומה.
התלמוד במסכת סוטה כותב שהציבור צריך להיות קשוב לתפילה ומנמק: "כלום יש לך עבד שמברכין אותו ואינו מאזין".
לעומת זאת, במסכת ברכות מובא שיש לאמר תפילת הטבת חלום על חלום מטריד בעת ברכת כהנים.
התוספות במסכת סוטה כותבים שמכיוון שהתמודדות עם חלום היא שעת הדחק, התירו לאמר את התפילה למרות החובה להאזין לברכת כהנים, כמו שהתירו לצום בתענית חלום בשבת.
בבית יוסף מובא הסבר נוסף, שמכיוון שהאומר את התפילה מכוון לאמרה בזמן ברכת כהנים, הרי שהוא נחשב למאזין לברכה.
בחוץ לארץ, במקומות שבהם נהוג לומר את ברכת כהנים ברגלים, והתפילה נאמרת באריכות רבה עם ניגונים, הפכה תפילת הטבת חלום לחלק מהסדר הרגיל של הברכה.
במחזורים מודפסים גם פסוקים הנאמרים בזמן הניגון אחרי כל מילה של הברכה.
בימים רגילים, ברכת כהנים מתקיימת רק בתפילות הבוקר, כלומר בשחרית ובתפילת מוסף בימים שבהם יש תפילת מוסף.
בתעניות שהיו נהוגות בימי חז"ל, נשאו כפיים בתפילת נעילה, מכיוון שאין חשש שמצויים שתויים בזמן זה.
ביום כיפור, שנהוגה בו תפילת נעילה אף בימינו, נושאים כפיים בתפילת נעילה.
בשאר הצומות שלא נהוגה בהם תפילת נעילה, נושאים כפיים במנחה, אך רק במנחה שהיא בזמן תפילת נעילה (סמוך לשקיעה).
בתלמוד בבלי מסכת תענית מובאת מחלוקת תנאים בין רבי מאיר הסובר שיש לשאת כפים (כלומר לברך ברכת כהנים) בתפילת מנחה ובתפילת נעילה, רבי יהודה הסובר שאין לשאת כלל ורבי יוסי הסובר שיש לברך רק בנעילה אך לא במנחה.
התלמוד עצמו מביא מחלוקת אמוראים האם הלכה (או המנהג) כרבי מאיר או כרבי יוסי.
ככל הנראה בארץ ישראל נהגו כרבי מאיר, אך בבבל נהגו כרבי יוסי, וכן נפסק להלכה בשולחן ערוך שאין נושאים כפים, וכן המנהג כיום בכל הקהילות.
ברם בשל הדעות החולקות נפסק כי כהן שעלה בטעות לברך ברכת כהנים - נושא כפיו ואין מורידים אותו.
האשכנזים בחוץ לארץ, הספרדים במערב אירופה (למעט אמסטרדם, ראו לקמן), האיטלקים, קצת קהילות צפון אפריקה, וכן למנהג חב"ד אפילו בארץ הקודש נוהגים לברך ברכת כהנים רק בחגים ולא בימי חול ובשבתות.
הסיבה שניתנה למנהג זה, המבטלת קיום מצווה, היא שבחוץ לארץ אין שמחה אלא בחגים, ולא ניתן לברך את העם בלא שמחה.