tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1814, לאחר ניצחון שוודי-פרוסי ותהליך משא ומתן ארוך, הסכים פרדריק השישי, מלך דנמרק למסור את שטחי נורווגיה לשוודיה, זאת על מנת להימנע מסכנת כיבוש יוטלנד.
בכך נוצר למעשה האיחוד בין שוודיה לנורווגיה.
קושי פוליטי מרכזי בשנות קיומו של האיחוד היה כי לנורווגיה הייתה חוקה יותר דמוקרטית משוודיה, אשר שמה דגש נרחב יותר על הפרדת הרשויות וחיזוק הרשות המחוקקת.
בניגוד לכך, שוודיה הייתה מנוהלת על ידי אופי שלטון אוטוקרטי יותר.
פער זה הקשה מאוד על קיומה של מערכת פוליטית מאוחדת ואפשר לומר כי בסופו של דבר הביא לפירוק האחוד.
שיא הפער הגיע בשני העשורים האחרונים לקיום האיחוד.
למלך שוודיה היה זכות וטו מוחלטת בארצו בעוד שבנורווגיה זכות זו הייתה חלקית מאוד.
בשנת 1884 נורווגיה החילה משטר פרלמנטרי, אשר הביא את המלך לכדי תלות בפרלמנט.
לשם השוואה, שוודיה החילה את שיטת ממשל זו רק בשנת 1905, מעט לפני סיום האיחוד.
בתקופת שלטונו של אוסקר השני, מלך שוודיה, החלו להישמע קריאות נורווגיות להקמת שירות דיפלומטי נורווגי נפרד.
אמנם לנורווגיה הגיעה זכות זו בחוקה של שנת 1814, אך היא לא מימשה זאת בתחילה, בגלל בעיות כספיות.
אך בעשורים האחרונים לקיום האיחוד הכלכלה הנורווגית צמחה מאוד, ונשמעו טענות כי שירות דיפלומטי עצמאי יוכל לחזק את הכלכלה המתפתחת.
בעשור האחרון של המאה ה-19 נגלו גם מחלוקות כבדות בין המדינות סביב המדיניות הכלכלית המשותפת.
בבחירות השוודיות שנערכו בשנת 1900 נחלשו מאוד המפלגות השמרניות שקראו להמשך האיחוד והקולות הליברלים שתמכו בהפרדת השירות הדיפלומטי התחזקו מאוד.
בשנת 1905 בוטל האיחוד בין הממלכות כששוודיה הכירה בעצמאות נורווגיה.
ממשלת נורווגיה הציעה את כתר נורווגיה לנסיך הדני קרל.
לאחר משאל עם שאישר את המונרכיה, בחר הפרלמנט בקרל למלך פה אחד.
קרל שינה את שמו להוקון השביעי (Haakon VII) על שם מלכי נורווגיה העצמאית של ימי הביניים.
האיחוד הבין-לאומי למתמטיקה הוא ארגון מדעי בין־לאומי לא־ממשלתי וללא מטרות רווח, המוקדש לקידום שיתוף פעולה בין־לאומי בתחומי המתמטיקה.
האיחוד חבר במועצת המדע הבין־לאומית (ISC) שתומך בעקרון החופש, האחריות והאוניברסליות של המדע.
חברי האיחוד הם נציגי הארגונים הלאומיים למתמטיקה של 85 מדינות.
הארגון הוקם בשנת 1919, חדל לפעול בשנת 1936 והוקם מחדש בשנת 1951. נכון לשנת 2024, נשיא האיחוד הוא המתמטיקאי היפני, .
לקדם שיתוף פעולה בין־לאומי במתמטיקה.
לתמוך ולסייע לקונגרס המתמטיקאים הבין־לאומי (ICM) ולפגישות או כנסים מדעיים בין־לאומיים אחרים.
לעודד ולתמוך בפעילויות מתמטיות בין־לאומיות אחרות שנחשבות סבירות לתרום להתפתחות המדע המתמטי בכל אחד מהיבטיו, טהורים, יישומיים או חינוכיים.
האיטי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1924), אם כי כבר באולימפיאדת פריז (1900) התחרו שני סייפים האיטים באופן עצמאי.
היא השתתפה גם בשתי האולימפיאדות הבאות, נעדרה מהמשחקים בין 1936 ל-1956, שבה והשתתפה באולימפיאדת רומא (1960) ואחר כך שוב נעדרה משתי אולימפיאדות.
היא חזרה למשחקים באולימפיאדת מינכן (1972), ומאז השתתפה בכל המשחקים למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה, כמדינות רבות אחרות, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
האיטי השתתפה לראשונה באולימפיאדת חורף באולימפיאדת בייג'ינג (2022).
המשלחות של האיטי רשמו הישגים נאים בראשית דרכן, אך לא הצליחו לשחזר את ההצלחה.
שתי המדליות בהן זכו הספורטאים מהאיטי היו בשנות ה-20: באולימפיאדת פריז (1924) זכתה נבחרת קליעה במדליית ארד, ובאולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה סילביו קאטור במדליית כסף בקפיצה לרוחק.
האיטי ערכה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2022), על ידי גולש הסקי אלפיני ריצ'רדסון ויאנו.
האיחוד ליהדות רפורמית הוא ארגון הגג של קהילות היהדות הרפורמית בצפון אמריקה.
נכון ל-2021, באיחוד חברות 831 קהילות בארצות הברית, בקנדה, באיי בהמה, בפוארטו ריקו ובאיי הבתולה.
מוערך כי 880,000 בוגרים חברים בקהילותיו, בנוסף למספר גדול יותר של מזדהים: האיחוד אומד את כלל תומכיו ב-2.2 מיליון בהתבסס על סקרים.
הגוף הרבני המנהיג את האיחוד הוא הוועידה המרכזית של הרבנים האמריקנים (CCAR).
האיחוד נוסד ב-1873 בעיר סינסינטי שבאוהיו על ידי הרב יצחק מאיר וייז, והיו חברות בו 34 קהילות מ-28 ערים במערב התיכון ובדרום ארצות הברית.
שמו המקורי היה "איחוד הקהילות העבריות האמריקניות" ("Union of American Hebrew Congregations"), שם ששונה רשמית לשמו הנוכחי ב-2003.
ב-1875 הוקם בסינסינטי ההיברו יוניון קולג' כמוסד להכשרת רבנים, חזנים, מחנכים ועובדים קהילתיים של התנועה.
מאז 2011 נשיא האיחוד הוא הרב הרפורמי האמריקני, ריק ג'ייקובס.
ל-NFTY יש סניף בישראל המתפקד כעמותה עצמאית בשם "איגוד הקהילות האמריקאיות היהודיות תוכניות נוער בישראל".
עמותה זו הביאה לישראל בשנות קיומה עשרות אלפי בני נוער וסטודנטים אמריקאים ב-3 מסגרות עיקריות:
NFTY והעמותה פעלו כמארגן בפרויקט זה בשנים 2000-2018.
במסגרת הפעילות בישראל נחשפו ליהדות הרפורמית עשרות אלפי בני נוער וסטודנטים ישראלים.
בתוכניות הקיץ קיים המפגש עם בני נוער באותם גילאים (16) תחת תוכנית "קשרי נוער" שהוקמה ב 1993. בתוכנית הסמסטר בישראל HH / EIE התקיים אירוח בבתי הישראלים.
בפרויק תגלית יש מפגש מובנה בו סטודנטים / חיילים מצטרפים לחלק מהתכנית.
האיחוד הסלאבי הייתה תנועת ימין קיצונית נאו-נאצית ברוסיה התומכת בהקמת מדינה רוסית לאומנית, אחת מהתנועות הנאו-הנאציות הגדולות ברוסיה ואחת הפעילות ביותר לפני פירוקה בשנת 2010.
הארגון הוקם בספטמבר 1999 על ידי דמיטרי דיומוצ'קין והיה אחראי לשורת פיגועים על רקע לאומני ורציחות של מהגרים לא חוקיים ממרכז אסיה וכאלה בעלי מראה קווקזי.
האיחוד הסלאבי תמך במדיניות הגזענית של היטלר ואנשיה מעריצים את פועלו, אף שהיטלר עצמו ראה בגזע הסלאבי, כגזע נחות הראוי לשעבוד שאינו מסוגל לשלוט ולייצר תרבות.
באפריל 2010 בית המשפט העירוני של מוסקבה הכיר בתנועת "האיחוד הסלאבי" כארגון קיצוני שפעילותו אסורה בשטחי הפדרציה הרוסית וב-29 ביוני אותה שנה בית המשפט העליון של רוסיה אימץ את החלטת בית המשפט שנכנסה לתוקפה ועוד באותו היום הודיע דיומוצ'קין על פירוק הארגון.
ב-3 במאי 2011 דמיטרי דיומוצ'קין ואלכסנדר פוטקין (מ"התנועה נגד הגירה לא חוקית") הקימו את ארגון "הרוסים" (Русские), כארגון נאו-נאצי שמרני המאחד כ-40 תנועות נאו-נאציות שונות ברוסיה.
האיטי שלחה לראשונה משלחת ל בבייג'ינג (2008).
המשלחת כללה ספורטאית אחת בלבד, מרימת הכוח נפתלי ז'אן-לואי (Nephtalie Jean-Louis), אשר נשאה את הדגל הלאומי בטקס פתיחת המשחקים, אך לבסוף לא השתתפה בתחרויות.
במשחקי החורף לא השתתפה האיטי מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) שלחה האיטי שלושה ספורטאים, שלקחו חלק בתחרויות האתלטיקה והרכיבה באופני יד.
הספורטאים הנכים אותם שלחה האיטי למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
מפלגת האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה (בבולגרית: Български земеделски народен съюз, במקורות בעברית ידועה גם כמפלגת האיכרים של בולגריה) הוא שמה של מפלגה פוליטית בבולגריה, אשר נוסדה ב-1899 כאיגוד מקצועי ובהמשך פנתה לפעילות פוליטית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעה לשיא כוחה כאשר בין 1919 ל-1923 כיהן מנהיגה אלכסנדר סטמבוליסקי כראש הממשלה והמפלגה זכתה לרוב מוחלט בבחירות הכלליות שנערכו ב-1920. במהלך מלחמת העולם השנייה חברה המפלגה לחזית המולדת של בולגריה ובספטמבר 1944 הצטרפה לממשלה החדשה בראשות קימון גאורגייב.
בהמשך, פעלה המפלגה הקומוניסטית של בולגריה באופן אלים להשתלטות על המדינה וב-1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב מנהיג מפלגת האיכרים, והיא אוחדה בכוח עם המפלגה הקומוניסטית.
ב-1989, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי שבה המפלגה לפעילות פוליטית עצמאית ובבחירות שנערכו זכתה ל-30 מושבים מתוך 240 באספה הלאומית של בולגריה.
התמיכה במפלגה הלכה ופחתה ובבחירות שנערכו במאי 2013 לא זכתה המפלגה למושב באספה הלאומית.
מראשית פעילותה ועד מלחמת העולם השנייה
האיגוד המקצועי של חקלאי בולגריה נוסד ב-1899 ובראשית דרכו פעל להקלת המיסוי על חקלאי הנסיכות.
כך בהדרגה צבר כוח פוליטי וב-1901 הפך רשמית למפלגה פוליטית.
ב-1908 התמנה אלכסנדר סטמבוליסקי לראש המפלגה והוא הוביל קו נוקשה נגד מדיניות החוץ הבולגרית והכניסה למלחמת הבלקן הראשונה ובהמשך למלחמת העולם הראשונה.
סטמבוליסקי נעצר, נשפט ונדון למאסר עולם.
אך ככל שהתארכה המלחמה וגדל מניין האבדות בקרב הבולגרים, גברה התמיכה במפלגת האיכרים ולאחר התבוסה הבולגרית בקרב דוברו פולה, פרץ מרד נגד המלך פרדיננד הראשון שהובל על ידי ראייקו דאסקלוב מראשי המפלגה ואלמנטים מצבא בולגריה.
המרד דוכא על ידי יחידות בולגריות וגרמניות.
סטמבוליסקי אשר ניסה למנוע את המרידה שוחרר מהכלא וב-1919, לאחר התפטרות תאודור תאודורוב התמנה לראש ממשלת בולגריה ובמסגרת תפקידו חתם על חוזה ניי.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1920 זכתה מפלגת האיכרים ברוב מוחלט וממשלתו של סטמבוליסקי פעלה להעמדתם לדין של קציני צבא ופוליטיקאים אשר היו לשיטתה אחראים לתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
הקו הנוקשה של ממשלת סטמבוליסקי הוביל להפיכה צבאית ולהדחתו ורציחתו של ראש הממשלה.
לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה פעלו מנגנוני הביטחון של ממשלו של אלכסנדר צאנקוב לדיכוי גורמי האופוזיציה בממלכה, תוך הפעלת מיליציות חצי צבאיות.
בתקופה זו חל פילוג במפלגת האיכרים, כאשר פלג מיעוט קיצוני חבר למפלגה הקומוניסטית והשתתף בפעולות צבאיות נגד השלטון.
עם זאת, מרבית חברי המפלגה התאחדו תחת מנהיגותו של קונסטנטין מוראבייב שהפגין עמדות מרכז פוליטי מתונות.
רבים מחברי הפלג הקיצוני וראשיו נהרגו או נכלאו על ידי ממשל צאנקוב.
בראשית שנות ה-30 הייתה מפלגת האיכרים חברה בממשלות הקואליציה של אלכסנדר מלינוב וניקולה מושאנוב.
ב-1934 התחוללה בבולגריה הפיכה צבאית אשר הובלה על ידי הליגה הצבאית של בולגריה, הפרלמנט פוזר ונאסר על פעילות פוליטית.
מפלגת האיכרים התנגדה להתקרבותה של בולגריה לגרמניה הנאצית ולאחר חתימתה של הממלכה על ההסכם התלת-צדדי הצטרפה המפלגה לחזית המולדת של בולגריה וחלק מראשיה כגון גאורגי מיחוב דימיטרוב, גלו מבולגריה ופעלו לצד בעלות הברית.
ב-2 בספטמבר 1944, כאשר הצבא האדום התקרב במהירות לגבולות בולגריה מונה קונסטנטין מוראבייב לראש הממשלה וזאת כדי למצב את המשטר כשונה מקודמו ואוהד את ברית המועצות, אך ללא הועיל.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת וזכתה לגיבוי הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה בערבו של היום.
קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה ומפלגת האיכרים שהייתה שותפה לחזית, זכתה במספר תיקים ובכללם תיק התחבורה.
עד מהרה החלו עימותים מול המפלגה הקומוניסטית על רקע התנגדותו של גאורגי מיחוב דימיטרוב להשתלטותה ההדרגתית על בולגריה.
סוגיה זו יצרה עימות בתוך מפלגת האיכרים ובסיומו הודח דימיטרוב ונאלץ לגלות מבולגריה מחשש לחייו וניקולה פטקוב מונה תחתיו.
גם גורלו של פטקוב לא שפר עליו.
ב-1947 פתחו הקומוניסטים במסע טיהור פוליטי ברחבי בולגריה שמטרתו חיסול כל ראשי המפלגות החברות ב"חזית המולדת" והעברת רסן השלטון באופן מוחלט אליהם.
ב-23 בספטמבר 1947 הוצא פטקוב להורג.
דמיאן וולצ'ב מנהיג מפלגת "זבנו", נמלט מבולגריה וקוֹסְטָה לוּלְצֶ'ב מנהיג הסוציאל-דמוקרטים נידון ל-15 שנות מאסר.
עשרות חברי המנגנונים של שלוש המפלגות הוצאו להורג ללא משפט.
לאחר הוצאתו להורג של פטקוב השתלטו הקומוניסטים על מפלגת האיכרים והיא אוחדה בפועל לתוך המפלגה הקומוניסטית.
ב-1989 חזרה המפלגה לפעילות עצמאית בשם "מפלגת האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה על שם ניקולה פטקוב".
בבחירות שנערכו ב-1990 זכתה המפלגה ל-30 מושבים מתוך 240 באספה הלאומית של בולגריה.
ב-1993 חל פילוג במפלגה וחלק מחבריה הקימו את "האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה על שם אלכסנדר סטמבוליסקי" וב-1996 חל פילוג נוסף כאשר הוקמה מפלגת איכרים נוספת בראשותה של אנסטסיה מוזר בתו של גאורגי מיחוב דימיטרוב.
כוחה האלקטרולי של מפלגת האיכרים הלך ונחלש ובבחירות שנערכו ב-2009 זכתה המפלגה למושב אחד בפרלמנט.
בבחירות 2013 לא עלה בידיה לזכות במושבים בפרלמנט.
האיחוד הערבי היה איחוד פוליטי בין ירדן ועיראק בשנת 1958. האיחוד הוקם ב-14 בפברואר 1958, כתגובת-נגד לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם או קע"ם), אך התמוטט לאחר פחות מחצי שנה בעקבות הדחת בית המלוכה העיראקי בהפיכה צבאית ב-14 ביולי 1958.
למן הקמתן, היחסים בין ממלכת ירדן ובין ממלכת עיראק היו יחסים אוהדים.
הסיבה לכך הייתה ההשתייכות המשותפת של בתי המלוכה לשושלת ההאשמית.
פייסל הראשון, מלך עיראק ועבדאללה הראשון, מלך ירדן היו אחים, בניו של השריף חוסיין בן עלי ממכה.
שתי השושלות נהנו מתמיכה בריטית רחבה, והן ראו עין בעין בעניינים כלכליים ומדיניים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היוו שתי מדינות אלו מוקד כוח פרו-האשמי ששאף להגדיל את כוחו, שמולו התייצבו בעיקר מצרים וסוריה.
שיתוף הפעולה בין המונרכיות המשיך גם לאחר מותם של המייסדים, אותם ירשו פייסל השני בעיראק והמלך חוסיין בירדן.
בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים במצרים שהעלתה לשלטון את גמאל עבד אל נאצר נוסף גם נופך אידאולוגי לברית בין שתי המדינות.
עתה ניצבו המונרכיות ההאשמיות כנגד איום הנאצריזם, שקרא לסוציאליזם ולפאן-ערביות תחת הגמוניה מצרית, שפירושה בפועל היה חתירה להפלת משטרים מונרכיים שמרנים שהתנגדו לאיחוד.
נאצר גם פנה בהדרגה נגד המערב ולכיוון הגוש הקומוניסטי, בעוד ירדן ועיראק נקטו במדיניות פרו-מערבית ברורה ונהנו מיריעת ביטחון בריטית.
ב-1 בפברואר 1958 נאצר הגביר את מאמצי האחדות הערבית בראשותו, כאשר הוכרז על איחוד בין סוריה ומצרים תחת השם הרפובליקה הערבית המאוחדת.
תנועות פרו-נאצריות שכנו במדינות ערב רבות, ובכלל זאת ירדן ועיראק.
תחת החשש שההגמוניה המצרית תחסל אותן, פעלו שתי המונרכיות ההאשמיות ליצור איחוד נגדי כדי שיהווה אלטרנטיבה לנאצריזם.
"האיחוד הערבי" בין ירדן ועיראק הוקם ב-14 בפברואר 1958, פחות משבועיים לאחר הקמת רע"ם בידי נאצר.
היחסים בין מנהיגי המדינות היו קרובים.
שכן חוסיין, מלך ירדן ופייסל השני, מלך עיראק היו בני דודים, והתחנכו באותם המוסדות באנגליה.
הם רצו להציג את האיחוד כמייצג האמיתי של הלאומיות הערבית, שלא כמו האיחוד המצרי-סורי, אותו ראו כהשתלטות נאצריסטית על המזרח התיכון.
בטקס הקמת האיחוד בבגדאד הונף דגל האיחוד, שהיה זהה בצבעיו לדגל המרד הערבי הגדול מימי מלחמת העולם הראשונה כסימן לקוממיות הערבית המאוחדת.
בנאום ברדיו הצהיר המלך חוסיין כי האיחוד מתבסס על שוויון אמיתי, בניגוד לרע"ם, שבה מדינה אחת דומיננטית ומדינה אחת גרורה.
אחת הבעיות הפוליטיות בהקמת האיחוד הייתה שותפותה של עיראק בברית בגדאד, ברית פרו-מערבית בחסות בריטית-אמריקנית שרשמית נועדה לתת מענה ביטחוני כנגד הקומוניזם הסובייטי אולם בפועל הייתה גם גורם מפלג בתוך העולם הערבי עצמו.
בריטניה ועיראק לחצו על ירדן להצטרף לברית, אולם הדבר גרר מהומות קשות והפיל מספר ממשלות, עד שהכריז חוסיין בראשית 1956 על אי-היכנסה של ירדן לברית.
עתה, משהקימו שתי המדינות שלטון משותף, חוסיין חשש שהמהומות על הצטרפות לברית בגדאד תתחדשנה.
הדרך למנוע זאת הייתה באמצעות סעיף בחוזה האיחוד שקבע כי כל הסכם בינלאומי שאחת המדינות חתמה עליו לפני הקמת "האיחוד הערבי" לא יהיה מחייב ביחס למדינה אחרת באיחוד.
כך נמנעה הצטרפותה של ירדן לברית בגדאד, ואפשר היה להוציא לפועל את "האיחוד הערבי".
במסגרת האיחוד כל אחת משתי המדינות שמרה על מוסדותיה העצמאיים - הממשלה, הרשות השופטת, הריבונות והגבולות הנפרדים.
עם זאת, הוחלט על הקמת ממשלת איחוד משותפת, שהייתה אמורה לשבת לסירוגין חצי שנה בבגדאד וחצי שנה בעמאן, וכן בית נבחרים משותף של האיחוד.
כמו כן, המדינות אמורות היו לשתף פעולה בענייני מדיניות חוץ וכלכלה, ובנוסף גם להפקיד את הצבאות תחת מטה פיקוד משותף.
עיראק, שהייתה גדולה יותר מבחינה כלכלית ודמוגרפית, התחייבה ל-80% מסך הוצאות האיחוד, וירדן התחייבה ל-20% הנותרים.
בראש האיחוד הערבי עמד פייסל (כראש המדינה הגדולה), ובהיעדרו היה חוסיין ממלא מקומו.
ב-19 במאי 1958 הוקמה ממשלת האיחוד הראשונה.
לראש ממשלת האיחוד מונה נורי א-סעיד העיראקי, שהיה לפני כן ראש ממשלת עיראק (בתפקיד זה החליפו אחמד מח'תאר באבאן).
סגן ראש הממשלה היה אבראהים האשם הירדני, שהיה לפני כן ראש ממשלת ירדן (הוא הוחלף בידי סמיר א-ריפאעי).
ירדן ועיראק היו מודעות לחולשה היחסית של הפדרציה ההאשמית בהשוואה לרע"ם, ולכן פעלו להרחיב את שיתוף הפעולה עם מדינות נוספות בעולם הערבי.
מונרכיה נוספת שסבלה קשות מהנאצריזם הגואה במזרח התיכון הייתה סעודיה, שבראשה עמד המלך סעוד.
היחסים ההיסטוריים בין בית סעוד לבין השושלת ההאשמית היו בעייתיים, זאת על רקע גירוש השריף חוסיין בן עלי ממכה בידי עבד אל-עזיז אבן סעוד בשנת 1924. אולם, באמצע שנות ה-50, לאור האיום הנאצריסטי, היחסים השתפרו בצורה ניכרת.
שיחות על שיתוף פעולה פוליטי בין ירדן, עיראק וסעודיה התקיימו כבר בדצמבר 1957. לאחר הקמת רע"ם חוסיין הפציר בסעודים להצטרף לברית עם ההאשמים בכל מסגרת אפשרית - פדרציה, קונפדרציה ואפילו הסכם הגנה הדדי.
למרות הפצרות אלו, המלך סעוד לא הסכים להצטרף לברית.
אף שהיה מודע לסכנות מצד נאצר ונטה לטובת הצד המלוכני, העדיף סעוד לשבת על המדוכה ולא לנקוט צד בין שני הגושים האזוריים שנוצרו.
במרץ 1958 נחשף ניסיון הפיכה בסוריה שבמסגרתו תוכנן להתנקש בחייו של נאצר.
בעקבות חשיפה זו, לצד בעיות פנימיות כלכליות, סעוד נאלץ לפנות את הכס לטובת אחיו פייסל, שהיה פרו-מצרי והעמיק עוד יותר את הפער בין סעודיה לבין "האיחוד הערבי".
מדינה נוספת אותה ניסו למשוך עיראק וירדן לברית הייתה שייח'ות כווית.
ראש ממשלת האיחוד נורי א-סעיד ושר החוץ של האיחוד תופיק א-סוידי ניסו ללחוץ על השייח' הכוויתי עבדאללה א-סבאח להצטרף לברית, זאת במטרה להוסיף לברית יוקרה פוליטית בזירה הערבית וכן עוצמה כלכלית.
שרי האיחוד ניסו גם להפעיל לחץ על בריטניה, שכווית הייתה תחת המנדט שלה, אולם ניסיונות אלו עלו בתוהו לאחר סירוב בריטניה והאמיר של כווית.
שיתוף הפעולה הפוליטי בין ירדן לעיראק היה קצר ימים, זאת בגלל נפילת בית המלוכה העיראקי חמישה חודשים בלבד לאחר הקמת "האיחוד הערבי".
ב-14 ביולי 1958 ביצעו מספר קצינים נאצריסטים הפיכה צבאית בבגדאד, ובמהלכה נרצחו פייסל ויורש העצר העיראקי עבד אל-אילה, כמו גם ראש ממשלת הפדרציה נורי א-סעיד.
עוד באותו יום נרצחו בשדה התעופה בבגדאד סגן ראש ממשלת האיחוד אבראהים האשם, וכן שר ההגנה של ממשלת האיחוד סולימאן טוקאן.
למחרת ההפיכה, הודיע מנהיג הקצינים העיראקים המורדים עבד אל-כרים קאסם על פרישתה של עיראק מן "האיחוד הערבי" ולמעשה על סיומו.
חוסיין לקח לעצמו את התואר באופן רשמי, אך ביטל סופית את "האיחוד הערבי" ב-2 באוגוסט 1958, לאחר שהתייאש מניסיונות להשבת ההאשמים לשלטון בעיראק ומשנוכח לדעת שסכנות כבדות הרבה יותר אורבות לו מבית.
האיחוד המערב אירופי היה ארגון בינלאומי לשיתוף פעולה בין מדינות מערב אירופה.
הארגון הוקם בתקופת המלחמה הקרה כדי לאחד את מערב אירופה הדמוקרטית כנגד ברית המועצות והגוש המזרחי הקומוניסטי במזרח אירופה.
הארגון היה קיים מאוקטובר 1954 עד ליוני 2011 ומטהו שכן בבריסל שבבלגיה.
תקציבו השנתי עמד על כ-13.4 מיליון אירו.
הארגון נוהל על ידי מועצת שגרירים ואספה שהורכבה ממשלחות פרלמנטריות.
בשנותיו האחרונות, הארגון התמזג אט אט לאיחוד האירופי, עד אשר הוחלט לפרקו באופן סופי.
לאיחוד היה סוכנות חימוש שהוגבלה לתמיכה במחקר וטכנולוגיית הגנה.
סוכנות זו הוקמה בשנת 1996 ופורקה בשנת 2006.
האיטי משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
האיטי החלה להשתתף במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לוזאן (2020).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מהאיטי מדליית כסף יחידה בענף הכדורגל
המשלחת הראשונה של האיטי למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והייתה משלחת הגדולה ביותר שהאיטי שלחה עד כה.
המשלחת כללה 22 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
נבחרת נערים בכדורגל זכתה במדליית כסף בטורניר לאחר שהפסידה לבוליביה.
ספורטאי המשלחת העפילו לרבע הגמר בענף הטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג לנערים.
המשלחת התחרתה גם בענפים אתלטיקה וג'ודו אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפים, אתלטיקה וג'ודו.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים והשתתפותם הייתה סמלית.
האיחוד נגד איראן הגרעינית (UANI) הוא איחוד דו-מפלגתי ללא כוונת רווח ארגון סנגור בארצות הברית שמטרתו היא "למנוע מאיראן להגשים את שאיפתה להפוך למעצמת-על אזורית בעלת נשק גרעיני".
הארגון יזם מסעות הסברה והוביל את המאמצים להפעיל לחץ על חברות מסחריות להפסיק את פעילותן באיראן כאמצעי להפסקת תוכנית הגרעין האיראנית ופיתוחה הגרעיני.
בשנת 2014, מחלקת המשפטים של ארצות הברית התערבה בתביעה פרטית שהוגשה נגד UANI והציעה לדכאו בטענה כי ההתדיינות משפטית המתמשכת על התיק מסכנת את הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
הצעה זו ניתנה על ידי שופט פדרלי בשנת 2015, המציע הרחבה נדירה של זכויות סודיות המדינה לתוך ליטיגציה אזרחית פרטית שבה לממשלה לא היה צד.
מנכ"ל UANI הוא מארק וואלאס, שהיה בעבר שגריר ארצות הברית באו"ם, נציג האו"ם ורפורם.
כיו"ר הארגון, משמש מקונטיקט ג'ו ליברמן, סנאטור ארצות הברית לשעבר.
השגרירים ריצ'רד הולברוק ודניס רוס היו המייסדים המקוריים של UANI.
במאי 2012, UANI יצרה שותפות טרנס-אטלנטית עם המכון לדיאלוג אסטרטגי כנגד איראן הגרעינית.
אוגוסט האנינג, לשעבר נשיא שירות המודיעין הפדרלי (BND) בגרמניה, מונה ליועץ הבכיר ליוזמה.
התורמים המובילים ל- UANI הם המיליארדר תומאס קפלן והקרן המשפחתית של התורמים הרפובליקנים שלדון ומרים אדלסון.
המימון של קפלן ואדלסון היווה יותר משלושה רבעים מהכנסות האיחוד.
UANI מנהלת את ה- Business Business Registry) IBR) - מוסד נתונים של מדיה ודוחות אקדמיים של תאגידים בינלאומיים שעוסקים באירן.
UANI מעודדת אזרחים להשתמש בIBR כדי להגדיל את המודעות לפועלה וליצירת קשר עם עסקים ונבחרי ציבור.
כמו כן, היא קוראת לחברות לחתום על הצהרה שמאשרת אי עשיית עסקים עם איראן.
יותר מ -500 חברות משתתפות בדף ה- IBR של UANI.
בחודש ספטמבר 2009, ג'נרל אלקטריק (GE) חתמה על טופס שבו התחייבה לא לנהל עסקים עם איראן.
כחלק מההתחייבות שלה, GE תרמה לארגוני צדקה מרווחיה ממכירת מוצרי בריאות הומאניטאריים לאיראן.
בינואר 2010, לאחר לחץ מצד UANI, התחייבה חברת הכימיקלים האמריקנית האנטסמן להפסיק את מכירותיה באיראן.
אך, מUANI דווח כי אחת מחברות הבת של האנטסמן מכרה פוליאוריתנים באיראן.
חומר בעל שימוש כפול, שניתן להשתמש בו גם בפיתוח של דלק טילים מוצק.
בהצהרה, אמר האנטסמן, כי עשיית עסקים קטנים באיראן, אינו מצדיק את סיכון המוניטין שיש כיום לעשיית עסקים עם גופים באיראן.
בשל החשש הבינלאומי מהמשטר הנוכחי.
בעקבות קמפיין הלחץ של UANI, יצרנית הציוד הכבד קטרפילר הפסיקה את פעילויותיה של חברות הבת הלא אמריקאניות שלה באיראן.
כחלק מהקמפיין, הקים UANI לוח מודעות לצד הכביש ליד מטה החברה בפאוריה, אילינוי, אשר הציג חוקר של קטרפילר לצד תמונתו של מחמוד אחמדינז'אד עם הסיסמה "עבודה של היום, איראן הגרעינית של מחר".
UANI ביקשה לקשר את פעילותה של חברת Lovat, יצרנית מכונות לכריית מנהרות, חברת בת בבעלות מלאה של קטרפילר, לבניית מנהרות באיראן.
במטרה לטשטש ולהגן על מתקני הגרעין באיראן.
בנוסף, החברה האיראנית Arya Machinery, משווקת את עצמה באתר האינטרנט שלה כחברה היחידה שסוחרת במכונות קטרפילר באיראן.
Arya Machinery רכשה ציוד קטרפילר מחברת הבת של קטרפילר באירופה.
בחודש מרץ 2010, UANI גם הצליח ללחוץ על תאגיד הייצור האמריקאי Ingersoll Rand להפסיק לעשות עסקים באיראן.
במכתב נגד איראן הגרעינית, אמר מנכ"ל אינגרסול רנד, מייקל ליימק, כי מיד לאחר מכן, תדרוש החברה מכול חברות הבת הזרות שלה להפסיק כל עסקה עם איראן לנוכח חששות לגבי כוונות המשטר הנוכחי באיראן .
העסקיים המדוברים היו מדחסי האוויר אינגרסול רנד ששימשו במפעלי תעשייה שנוהלו על ידי חברת הנפט הלאומית האיראנית .
בתגובה לפעילותה של ממשלת איראן ב -2011, השיקה עמותת מסע מנופים במטרה ללחוץ על יצרני עגורנים ברחבי העולם לסיים את עסקיהם באיראן כדי למנוע את השימוש בציודם בהוצאות להורג פומביות.
באמצעות הקמפיין שלה, UANI הצליחה ללחוץ על Terex (ארצות הברית), Tadano (יפן), Liebherr, UNIC (יפן), ו Konecranes (פינלנד) לסיים את עסקיהם באיראן.
Tadano ו- UNIC, שניהם ביפן, סיימו את מכירותיהם באיראן לאחר שUANI הציגה ראיות צילומיות גרפיות לכך שעגוריהן מנוצלים בהוצאות להורג פומביות במדינה.
ביולי 2013, הגיש סגן המשלוח היוונית ויקטור רטיס תביעה להשמצה נגד UANI בטענה כי חברותיו היו אנשי חזית לפעילות האסורה של המשטר האיראני.
בספטמבר 2014, הגישה ממשלת ארצות הברית (שלא הייתה צד למקרה) בקשה להצהיר על זכותה להתערב בהליכים ולבקש לבטל את תלונתו של רטיס משום שלטענתה, המשך התדיינות משפטית תיחשף לעניינים רגישים הנוגעים בדבר לביטחון לאומי.
השופט אדגרדו ראמוס ציין ארבעה מקרים קודמים שבהם בית משפט בארצות הברית דחה תביעות על בסיס סודות מדינה כאשר המקרה לא היה מעורב ישירות בממשלה.
אך, זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה, כאשר המקרה לא כלל את הממשלה עצמה ולא כקבלן הגנה.
מערכת מעקב של ספינות איראניות
ביוני 2013, UANI השיקה את רשת המודיעין הימי של הרשת Rogue Vessel Analysis) MINERVA).
הניו-יורק טיימס תיאר זאת כשידורים ללוויינים ציבוריים, שמספקים מידע על מהירות, זהות, כיוון ויעד, וקושרים את המידע לנתוני ניווט אחרים ולאלגוריתמים ממוחשבים כדי לעקוב אחר כלי שיט איראניים שעלולים לפגוע בסנקציות.
לאחר מכן, המערכת יוצרת פרופילי התנהגות של כלי שיט שיכולים לזהות פעילויות מפוקפקות, גם אם הטרנספונדרים הופסקו באופן זמני.
לדברי הארגון, המערכת חשפה הפרות של סנקציות אפשריות שהחברה פרסמה אז, ואילצה את האיראנים ואת שותפיה לשנות תוכניות.
באוקטובר 2009, רון קליין וג'ון מיכה (Rica) הציגו את בית הנבחרים של ארצות הברית בנוגע לחובות העסקיות באיראן (חוק ABC Iran), אשר ימנע מחברות שמנהלות עסקים באיראן לקבל חוזים מממשלת ארצות הברית.
החקיקה נועדה למנוע שותפים עסקיים איראנים כמו נוקיה סימנס מקבלת חוזים ממשלתיים גדולים, וגם למנוע מבנקים זרים כמו קרדיט סוויס מלקבל את כספי החילוץ הפדרלי.
קליין אמר כי צריכים לשלוח מסר חזק לתאגידים שלא ימשיכו להם לתמוך בכלכלה האיראנית.
קליין הזמין את UANI לסיוע בהכנת הצעת החוק.
המעשה נחתם בסוף הפגישה ב-2009 בקונגרס.
במהלך העצרת הכללית של האו"ם בספטמבר 2009, קרא ארגון UANI למלונות ולמקומות אירוח בניו יורק לסרב לארח את נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
בקמפיין החרם שלה הצליחה UANI להזמין את מלון הלמסלי לבטל את הזמנתו וכן, גם את אסקס בית דובאי בעקבותיו.
אלירזה מיריוזופי, דובר המשלחת הקבועה של האו"ם, אמר כי ממשלת איראן רואה בפעולותיה של UANI תוצר שלילי ומנוגד למדיניות שהכריז הממשל החדש בתחילת 2009, שביקש לקיים אינטראקציה דיפלומטית עם איראן.
סאסאן פייאזמאנש, פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת קליפורניה, קרא ל- UANI ארגון ניאו - שמרני .
פייזמנש הצהיר כי פרסומת וידאו שנוצרה על ידי UANI השתמשה בעיקר בחדשות כוזבות ומפורטות כדי לעודד תגובה דחופה לתחזיותיה המפחידות על איראן הגרעינית.
בסרטון הוצגו מוזיקה מתוחה, תמונות פרובוקטיביות של מחמוד אחמדינז'אד, רוחאללה ח'ומייני, המהפכה האיראנית ומשבר בני הערובה, ההמונים המשחיתים את דגל ארצות הברית, הפצצות המוניות מעיראק והפגנות ה-PMOI נגד ממשלת איראן, המעורבות בתמונות של מתקני הגרעין של איראן.
האיחוד הצמחוני האירופי (EVU) הוא ארגון גג ללא מטרות רווח, שאינו ממשלתי לחברות וקבוצות צמחוניות באירופה.
האיגוד נוסד ב-1988, עובד בתחומי הצמחונות, התזונה, הבריאות, ההגנה על הצרכן, הקמפיין לזכויות בעלי חיים, אקולוגיה, מידע כללי וכנגד רעב עולמי.
המטה נמצא בווינטרטור שבשווייץ, יחד עם הארגון השווייצרי Swissveg.
ה-EVU מפיץ את הסרט "לטרוף את כדור הארץ" על ההשלכות הגלובליות של צריכת בשר.
הסרט הופק על ידי האגודה הצמחונית, נכתב על ידי טוני ווארדל והוקרן על ידי פול מקרטני.
באוקטובר 2011 דיווח רנאטו פיצ'לר, נשיא ה-EVU, כי הצו של הממשלה הצרפתית 1227–2011 וההחלטה המנהלית המשויכת אליו (30 בספטמבר 2011) חוקרים למעשה על הגשת ארוחות טבעוניות בכל בית ספר ציבורי או פרטי בצרפת.
צווים דומים מוצעים לגני ילדים, בתי חולים, בתי כלא ובתי אבות.
הפעילויות העיקריות של ה-EVU הן:
לתמוך ולייצג חברות אשר הן חברות ברמה אירופאית, ולהציע במה לשיתוף פעולה הדוק;
לעורר מודעות ציבורית לקידום צמחונות, סוגיות צמחוניות והיתרונות של אורח חיים צמחוני;
לשדל ממשלות, מוסדות וארגונים אירופאים להכרה רבה יותר בנושאים צמחוניים בהחלטות מדיניות;
לקדם עוד יותר את תוכנית ה-V-label (סמל צמחוני אוניברסלי), לטובת כל הצרכנים הצמחוניים והטבעונים ברחבי אירופה ושאר העולם.
V-Label הוא תווית צמחונית אירופאית סטנדרטית של ה-EVU במטרה לזהות בקלות מוצרים ושירותים צמחוניים.
ככל שהביקוש למוצרים טבעוניים וצמחוניים באירופה המשיך לגדול, האיחוד הצמחוני האירופי ניסה להגדיר כיצד לתייג פריטים "צמחוניים" ו"טבעוניים".
הם טענו שלתווית הטבעונית על מוצר צריכה להיות משמעות ברורה וסטנדרטית.
הם הציבו 2 דרישות עיקריות:
"יש לשלול את השימוש המכוון בחומרים לא טבעוניים או לא צמחוניים."
"נוכחותם (הפוטנציאלית) של עקבות של חומרים לא טבעוניים או לא צמחוניים שלא בכוונה לא אמורה להוות מכשול לתיוג מוצר כטבעוני או צמחוני, בתנאי שזיהום כזה מתרחש למרות תהליך ייצור קפדני העומד בשיטות העבודה המומלצות מדינת האומנות."
למרות מאמצי הארגון, הנציבות האירופית סירבה בתחילה לחוקק שינויים כלשהם.
ה-EVU המשיך לשדל את ממשלות המדינה, במיוחד בגרמניה מכיוון שהמדינה חוותה תמיכה רחבה יותר בחקיקת התיוג.
כתוצאה מכך, "שרי הגנת הצרכן של מחוזות גרמניה הגרמני הסכימו פה אחד על הצעה לנסח להגדרת המונחים" טבעוני "ו"צמחוני" לתיוג מזון והביאו אותה לתוקף עבור רשויות בקרת המזון שבתחום השיפוט שלהן.
"דו"ח שפורסם לאחרונה בשנת 2018 צופה כי תוויות "טבעוניות" ו"צמחוניות "יידרשו לעמוד בקריטריונים של ה-EVU עד שנת 2020.
האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה (במקדונית: Социјалдемократски сојуз на Македонија) הוא אחת משתי המפלגות הפוליטיות העיקריות בצפון מקדוניה (השנייה היא VMRO-DPMNE).
המפלגה מחשיבה את עצמה כיורשת המפלגה הקומוניסטית המקדונית, שהפסיקה להתקיים עם קריסת יוגוסלביה.
כבר בשנת 1989 הוחלף שם איחוד הקומוניסטים של מקדוניה ל"איחוד הקומוניסטים של מקדוניה - המפלגה למען שינויים דמוקרטיים" ובמסווה זה לקחה חלק בבחירות הרב-מפלגתיות ברפובליקה בשנת 1990. בקונגרס XI של המפלגה (שנערך ב-21 באפריל 1991) הוחלט לשנות את שם התנועה ל"איחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה".
מספר חברי מפלגה נפרדו ממנה בשנת 1992 והקימו את "איחוד הקומוניסטים של מקדוניה - התנועה לחופש".
האיחוד הלאומי של יוון הייתה מפלגה פשיסיטית ואנטישמית שפעלה ביוון בשנים 1927 עד 1944.
האיחוד הלאומי (EEE), שנרשם כחברה לעזרה הדדית, הוקם על ידי סוחרים פליטים מאסיה הקטנה, בעיר סלוניקי שביוון.
על פי חוקת הארגון, רק נוצרים יכלו להצטרף.
חבריה התנגדו לאוכלוסייה היהודית המהותית בסלוניקי.
הוא הובל על ידי גאורגיוס קוסמידיס (Γιώργος Κοσμίδης), פקיד בנק.
מנהיגי המפלגה היו הנאשמים העיקריים במשפט שנערך לאחר "מהומת קמפבל" ב-29 ביוני 1931, בו תקפו אספסוף לאומנים יוונים את היישוב היהודי קמפבל בעיר.
(נאשם משותף היה ניקולאוס ניקוס פרדיס (Νίκος Φαρδής), העורך הראשי של עיתון "מקדוניה").
ההערכות העמידו את כוח המפלגה בכ-7,000 חברים בשנת 1932; בשנת 1933 היו בו 3,000 חברים שצעדו לאתונה, בחיקוי לכאורה של צעדתו של בניטו מוסוליני ברומא בשנת 1922. עם זאת, המפלגה כשלה בבחירות בסלוניקי בשנת 1934, ובשנת 1935 המפלגה עמדה על סף פירוק כתוצאה מאי הסכמות פנימיות.
המפלגה הושבה לתחייה על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים בשנת 1942, במהלך כיבוש יוון בידי מדינות הציר; רבים מחברי ה-EEE הפכו למשתפי פעולה בולטים של הנאצים, ורבים נוספים הצטרפו לגדודי הביטחון וסייעו בזיהוי יהודי יוון.
בשל המדים והארגון הצבאי שלה, המפלגה כונתה בדרך כלל "שלושת האפסילונים" (τα Τρία Εψιλον) או "הסטילהמטס" (οι Χαλυβδόκραν), ברמיזה לארגון הצבאי הגרמני "Der Stahlhelm" (קסדת הפלדה).
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של גרמניה הייתה מפלגה מזרח-גרמנית שנוסדה ב-1945. היא היוותה חלק מ"החזית העממית" עם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והייתה מפלגת לווין עד 1989.
היא התמודדה בבחירות החופשיות הראשונות לפולקסקאמר ב-1990 כסניף המזרח-גרמני של המפלגה הנוצרית הדמוקרטית של גרמניה המערבית, אליה היא גם התמזגה לאחר איחוד גרמניה מחדש מאוחר יותר באותה שנה.
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של גרמניה היה במקורו דומה מאוד למקבילה המערב-גרמני.
כמו המפלגה הנוצרית הדמוקרטית המערב גרמנית, רוב תמיכת המפלגה הגיעה מנוצרים ממעמד הביניים.
עם זאת, המפלגה נטתה שמאלה ביחס למקבילתה המערב גרמנית.
יושב הראש הראשון של המפלגה היה אנדראס הרמס, שהיה חבר בולט של מפלגת המרכז הגרמנית בזמן רפובליקת ויימאר ושירת כשר בה שלוש פעמים.
הוא ברח למערב ב-1946 והוחלף על ידי יעקב קייזר, גם הוא חבר לשעבר במפלגת המרכז שהיה ממובילי תנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם במשך מלחמת העולם השנייה.
קייזר היה חבר בולט במחנה השמאלי של המפלגה, והעדיף הלאמה של תעשיות כבדות וקולקטיביזציה שהציעו הקומוניסטים.
למרות זאת, הביקרות שלו על הקומוניסטים נגמרה בכך שהוא פוטר ב-1947 והוחלף באוטו נושקה חבר המפלגה הדמוקרטית הגרמנית לשעבר, המתון יותר.
נושקה ותומכיו הוציאו בהדרגה את חברי האיחוד הנוצרי-דמוקרטי שלא היו מוכנים לשתף פעולה עם הקומוניסטים.
מהלך זה הגיע לשיאו במושב המפלגה השישי ב-1952, שבו המפלגה נעשתה באופן רשמי בעלת ברית נאמנה של הקומוניסטים.
באספה היא הצהירה עצמה כ"מפלגה סוציאליסטית ללא כל גבולות" בהתאם לקו הפוליטי האחר של המפלגה של "ריאליזם נוצרי".
בתוכנייה שהוציאה המפלגה, "22 תזות על ריאליזם נוצרי", האיחוד הנוצרי-דמוקרטי התחייב לחזון "שינוי החברה הסוציאליסטי".
תוך כדי שימת דגש על ה"הריאליזציה המזהירה" בכתביו של קרל מרקס, "בניית סדר חברתי חדש, יותר טוב" בברית המועצות, בספר הוכרז על כך שהסוציאליזם באותה תקופה הציע את "ההזדמנות הטובה ביותר ליישום דרישותיו של ישו ותרגול הנצרות".
התוכניה גם הכריזה על תמיכת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי במעמד הפועלים ובכך לקיחת חלק פעיל בבנית הסוציאליזם, התפתחות שהמפלגה ייחסה לה חשיבות רבה, וממושב המפלגה השישי והלאה התייחסה אליו כ"חיוני מבחינה היסטורית ועקבי".
סגני המפלגה, כמו שאר הסגנים במפלגות מזרח-גרמניות, הצביעו באופן עקבי בעד הצעות הממשלה בפולקסקאמר.
ההסתייגות היחידה לכך קרתה ב-9 במרץ 1973 בהצבעה שנערכה בנוגע לחוק הפלות, שבו 14 נציגים של המפלגה הצביעו נגד, ו-8 נעדרו מההצבעה.
לאחר מותו של מנהיג המפלגה נושקה, אוגוסט בוך, חבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית גם הוא, הוביל את המפלגה למשך שארית שנות החמישים.
ב-1966 המזכיר הכללי של המפלגה, גרלד גוטינג, נבחר ליושב ראש המפלגה.
גוטינג, שהיה יושב ראש הפולקסקאמר (ודה פקטו, סגן נשיא הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית) בין 1969 עד 1976, המשיך בקו הפרו-ממשלתי של המפלגה.
גוטינג נשאר יושב ראש המפלגה ובעל ברית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה עד שאריך הונקר פוטר לטובת אגון קרנץ באוקטובר 1989. ב-2 בנובמבר 1989, גוטינג הודח על ידי המחנה הרפורמיסטי של המפלגה.
בדצמבר 1989 לות'אר דה מאיזייר, עורך דין וסגן יושב הראש של הכנסייה האוונגלית של גרמניה המזרחית נבחר ליושב הראש.
מאותה נקודה והלאה המפלגה הדיחה (ולאחר מכן סילקה) את מנהיגיה הבולטים, ונהייה החסידה הבולטת ביותר של תהליך איחוד גרמניה מחדש.
במרץ 1990, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי נהיה המרכיב החשוב ביותר של "ברית עבור גרמניה" קואליציית מרכז-ימין בגרמניה המזרחית.
האיחוד ניצח בבחירות הראשונות (והיחידות) החופשיות ונהיה המפלגה הגדולה ביותר בפולקסקאמר.
באפריל דה מאיזייר נהיה ראש הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, והוביל קואליציה גדולה שבאופן מיידי פעלה לאחד את גרמניה המזרחית עם גרמניה המערבית.
באוגוסט 1990, "התחייה הדמוקרטית", חברת קואליציה מינורית בממשלה, התמזגה לתוך האיחוד הנוצרי-דמוקרטי.
המיזוג הביא לכך שדוברת "התחייה הדמוקרטית" וקאנצלרית בעתיד של גרמניה, אנגלה מרקל, תצטרף למפלגה.
באוקטובר 1990, האיחוד הנוצרי דמוקרטי המזרח-גרמני התמזג לתוך המפלגה הנוצרית הדמוקרטית המערב גרמנית.
ה עיתון הרשמי של האיחוד הנוצרי-דמוקרטי היה ה"נויה צייט", שיצא לאור על ידי "יונין: ורלאג".
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי שימר יחסים קרובים עם מפלגות נוצריות-דמוקרטיות אחרות בגוש המזרחי.
למשל עם "איגוד פאקס" הקתולי בפולין, ומפלגת העם הצ'כוסלובקית.
אף על פי שהאיחוד הנוצרי-דמוקרטי המזרח-גרמני ומקבילו המערב-גרמני, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, לא הגיעו להסכמות כל הזמן, הם ניהלו יחסים רשמיים.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (בכורדית: یەکێتیی نیشتمانیی کوردستان; בתעתיק: יקיטי נישטמאני כורדיסטן ובאנגלית Patriotic Union of Kurdistan ובקיצור PUK), היא מפלגה פוליטית לאומית וסוציאליסטית שבסיסה בכורדיסטן העיראקית.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן נוסדה בדמשק בשנת 1975 כתוצאה מפיצול במפלגה הכורדית הדמוקרטית בעיראק על-ידי ג'לאל טאלבאני ובכירים נוספים במד"כ.
יעדיה היסודיים של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן התמקדו בהגדרה עצמית לכורדים, בזכויות אדם, בדמוקרטיה ובשלום לעם הכורדי בכורדיסטן העיראקית.
המפלגה נמצאת כיום בהנהגה משותפת של באפל טאלבאני, בנו של מייסדה ג'לאל טאלבאני, ושל בן דודו לאהור.
המאבק הלאומי הכורדי בעיראק התמסד בשנת 1946 עם הקמת מפלגת מד"כ בראשות מלא מוסטפא בארזאני.
הכורדים-העיראקים שהיוו כ-20% מאוכלוסיית עיראק בשנות ה-50 האמינו כי עבד אל-כרים קאסם, שליט עיראק, שהיה חצי כורדי, יפעל לשינוי המדיניות לטובתם ויקדם זכויות ללאום הכורדי.
בפועל, חוו הכורדים בשנים אלה מגמות של התקרבות לממשל לצד הגליית מנהיגיהם ומאבק כנגד המשטר בעיראק.
בשנת 1963 עלתה מפלגת הבעת' לשלטון בעיראק, הבעת' חש כי המאבק הכורדי הפך למרד מזוין המכרסם בלכידות הלאומיות העיראקית, כאויב מבפנים הפועל להקמת אוטונומיה בתוך המדינה.
לעיתים, המרידה נתפסה בעיני הממשל כמלחמת פרוקסי בשם איראן, שהיו בני בריתם של הכורדים.
המשטר החדש, כמו ממשלות ערביות קודמות, לא יכול היה להרשות לעצמו להיענות לדרישות הכורדים שכן מתן אוטונומיה פירושו, לשיטתו, כניעה ופגיעה במחויבותו לאינטרסים ערביים.
כדי להוכיח את הלאומיות הערבית, פתח הבעת' במסע הרסני נגד הכורדים, בעוד האחרונים נקטו במרד אלים בין השנים 70–1959 להשגת אוטונומיה כורדית בחבל הארץ ההררי בצפון עיראק.
עם עלייתו של אחמד חסן אל-בכר לשלטון עיראק, פעל בן דודו סדאם חוסיין (לימים נשיא עיראק) להטיל מרות על גורמים מרדניים במטרה לשמור על שלמות המדינה.
הכורדים היוו בעיה משמעותית עבור הממשל עקב הצורך המתמשך בשימוש במשאבים רבים לדיכוי ההתנגדות שהובילו בארזאני, ניסה להוביל מדיניות להבטחת זכויות הכורדים ובמארס 1970 הגיע להסכם עם סדאם הקרוי "הצהרת מארס", במסגרתו הובטחה לכורדים הלכה למעשה הקמת שלטון נפרד בצפון עיראק כמיעוט הזכאי לזכויות פוליטיות, תרבותיות וכלכליות.
מאידך, בשעה שהכורדים קיוו ליישום "הצהרת מארס", הוביל סדאם לשערוב שיטתי באזורים הכורדים ולהטמעת האוכלוסייה הכורדית באוכלוסייה הכללית.
בו בזמן, החלה התנגדות בתוך המפלגה לשיתוף פעולה עם הבעת' משום שחלק גדול מבכירי התנועה ראו בהסכם קנוניה של מדינות האזור ועיראק כנגד המדיניות הכורדית.
הבולטים מבין המתנגדים היו אחמד איברהים וג'לאל טאלבאני מבכירי המפלגה.
הסכם אלג'יר שנחתם ב-1975 בין עיראק לאיראן הדגיש את המשך מדינות סדאם לדיכוי הכורדים, במסגרתו הוסדר סכסוך הגבולות בין המדינות ובנוסף סוכם שאיראן תיסוג מסיועה לכורדים.
כך עלה בידי סדאם לחבל במאבקם של הכורדים להשגת אוטונומיה.
בעקבות זאת, ג'לאל טאלבאני, מבכירי מפלגת מד"כ, מהפכן ובמקור מאזור סולימאניה בדרום כורדיסטן העיראקית, הקים את מפלגת האיחוד הפטריוטי תוך קריאת תיגר על מפלגת המד"כ.
הקמת מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הוכרזה ב-1.6.1975 בדמשק ביחד עם נושירוואן מוסטפא תחת הסיסמה "אוטונומיה לכורדים דמוקרטיה לעיראק".
אם כן, יעדי המפלגה עוד בראשיתה התמקדו בהקמת אוטונומיה כורדית בטריטוריה העיראקית בעוד שהלאום הכורדי נחלק בין ארבע מדינות שונות בעקבות "הסכמי לוזאן" שנחתמו בתום מלחמת העולם הראשונה ודחקו את זהות הלאום הכורדי.
עמדת מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הביאה כורדים רבים להתקומם נגד מדיניותה שכן ראו בה כניעה לסטטוס קוו.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הוקם ברקע תבוסת הפשמרגה בראשות בארזאני וכאשר כוחות המד"כ התבססו באיראן.
טאלבאני ועמיתיו הקימו את מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן החדשה כמסגרת שתמלא את החלל ותספק "מנהיגות חלופית" לכורדים בעיראק.
עם הקמתה, האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הייתה קבוצת מטרייה של ארגוני שמאל שונים בכורדיסטן העיראקית וחרתה על דגלה עקרונות מרקסיסטים.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן קיבלה תמיכה מהשכבות האינטלקטואליות הכורדיות ומהאזוריים הדרומיים בחבל הכורדי.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן חרתה על דגלה עקרונות סוציאליסטיים וככזאת דאגה לייצר מנגנון מפלגתי בשליטה עממית המנסה לחסל את הבדלי המעמדות וליצור שותפות חברתית מלאה במנגנוני השליטה.
כמענה לכך הוקם מנגנון הבוחן עמידה של המפלגה בזכויות אדם ובעקרונות שלטון החוק והדמוקרטיה, הלשכה הוכפפה ישירות למזכ"ל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
בנוסף לכך, נוסדה לשכה לענייני חברה אשר בשיתוף עם הרשויות האזוריות, פעלה ליישב סכסוכים חברתיים, במיוחד בכל הנוגע לענייני קרקע ושבטים.
בין השנים 1975–1992 הייתה המפלגה תנועה לוחמת למען שחרור כורדיסטן והפלת השלטון העיראקי ואילו מאז 1992 ועד ההווה מקדמת המפלגה שותפות פוליטית עם המד"כ.
במלחמת איראן-עיראק 1980-1988 הקים המד"כ בסיסים באיראן וסייע לה במלחמה כמעין מוצב קדמי שלה בעיראק, בעוד מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן נקטה בגישה של הידברות וחתרה להסכם פיוס מדיני וביטחוני עם המשטר העיראקי.
במרץ 1988 ביצע הצבא את מבצע אל-אנפאל כנגד המורדים הכורדים, שבמסגרתו השתמש סדאם בנשק כימי כנגד לוחמי הפשמרגה ומשפחותיהם בעיירה חלבג'ה וגרם לכ-6000 הרוגים כורדים מתוך כ-200,000 במבצע כולו.
מאורע זה הוביל במאי 1988 לכינונה של ברית כורדית בין טאלבאני למסעוד בארזאני (בנו של מלא מוסטפא ומנהיג המד"כ) במטרה להפיל את שלטון הבעת'.
הכרזת האמריקאים על אזור אסור לטיסה (no-fly zone) מעל כורדיסטן העיראקית, הגנה על הכורדים מפני מתקפות צבא עיראק.
שיתוף הפעולה בין הצדדים לא הוביל לתוצאות משמעותיות ברמה המדינית וכוחות הכורדים הותקפו על-ידי טורקיה ואיראן ומבפנים בהתקפות הרסניות של צבא עיראק, מה שהוביל לאבדן הלגיטימציה של השותפות ולחלוקת השטח בין המפלגות KDP-PUK.
ההסדר קרס ופרצה מלחמת אזרחים כורדית בין השנים 1994–1998, שהובילה להרג כ-2000 כורדים כתוצאה מקיטוב פוליטי וסכסוך בעניין הבעלות על הטריטוריות.
במהלך ההתקוממויות קוסרת רסול-עלי, יליד ארביל, שימש מפקד בכוחות הצבא של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, הכוחות בראשותו הובילו בשנת 1996 לשחרור הערים ארביל וכירכוכ.
כיבוש ערים משמעותיות אלה הוביל את כוחות המד"כ בראשות בארזאני לבקשת סיוע מסדאם חוסיין בכיבוש הערים מחדש.
מלחמת האזרחים הסתיימה בהסכם בתיווך אמריקאי שנחתם בוושינגטון בשנת 1998. בשנת 2005, ברקע הפלישה האמריקאית לעיראק נחתם הסכם נוסף לממשלת אחדות בין המפלגות, כאשר טאלבאני הורחק מן הזירה הפוליטית הכורדית במהלך אסטרטגי של המד"כ ונבחר לנשיא הזמני של עיראק.
כחלק מההסכם הובטח כוח שוויוני בממשלה הכורדית לשתי המפלגות ורוטציה בתפקידים מרכזיים.
החל מהרחקת טאלבאני בשנת 2005 ובעיקר לאחר מותו בשנת 2013 נוצר חלל בהנהגת המפלגה שהביא לחיכוכים פנימיים רבים.
כחלק מהמאבקים, הקים נושירוואן מוסטפא, ממייסדי האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן את מפלגת גוראן ("השינוי") בשנת 2009. המפלגה זכתה בבחירות לפרלמנט ל25 מושבים והפכה למפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר בחבל.
המפלגה הוקמה במטרה מוצהרת לפרק את מונופול הכוח בהנהגה הכורדית תחת מפלגות KDP-PUK ובמחאה על התפשטות השחיתות בקרב מנהיגיהן.
מפלגת ה"שינוי" אף נוסדה כהתרסה כנגד האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן שהדגישה את היותה מפלגה סוציאליסטית-מרקסיסטית לאורך הדרך, אך הנהגתה נשלטת בידי משפחת טאלבאני לאורך כארבעה עשורים.
שלושה מוקדי כוח התפתחו במפלגת ה-האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, הראשון כוח בראשות קוסרת רסול-עלי, שלו השפעה רבה בנפת אירביל.
השני, בראשות הרו אבראהים, אלמנתו של טאלבאני, ובנה באפל ובן הדוד לאהור וכוח נוסף בראשות יו"ר הפרלמנט אבראהים סאלח והטכנוקרטים.
שלושת מוקדי הכוח הנזכרים לעיל, לצד מפלגת גוראן הפורשת ועוד כ-30 מפלגות נוספות שהוקמו בזירה הכורדית-עיראקית לאחר מות טאלבאני, עלו על רקע ערעור היציבות במפלגה שהוביל להתחזקות המעוזים השבטיים והשמרניים של החבל, המזוהים מסורתית עם המד"כ.
רסיסי מפלגות חדשות אלה הוקמו כפיצולי פיצולים של מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן ומשורותיה בלבד.
המשבר באיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הוביל לירידה בתנאי המחיה בשטחים שבשליטת המפלגה, להידרדרות באספקת השירותים, לליקויים בתפקודם של מוסדות הציבור ולקיפאון כלכלי שפקד את האזור.
בשנת 2017 הונהג משאל עם על עצמאות החבל הכורדי בעיראק וזאת בידי המד"כ ובארזאני בחבל הארץ הכורדי שזכה לתמיכת 92% מהאוכלוסייה הכורדית-עיראקית.
מאידך, מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן שהוקמה במטרה ליצור אוטונומיה כורדית, ניסתה לטרפד מהלך זה כל העת יחד עם הממשל העיראקי.
חרף הרוב המוחץ שתמך ברצון לאוטונומיה בקרב הכורדים, ניכר כי לא הייתה היתכנות ממשית למהלך זה במרחב הכורדי-עיראקי.
זאת בשל מעורבות משמעותית של כוחות חיצוניים, ווטו מוחלט של הממשל העיראקי כנגד המהלך והשיסוי הפוליטי הגובר בזירה הפנים כורדית.
הקיטוב בין מד"כ למפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן והקרב על דעת הקהל הוא שהנחה אירוע מכונן זה.
בדצמבר 2019 קיימה מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן את ועידתה הכללית הרביעית תחת הסיסמה "התחדשות" במטרה לשים קץ למבוי הסתום בו הייתה נתונה המפלגה.
בוועידה הוחלט על מנגנון חלוקה מסודר למועצת המפלגה בין מוקדי הכוח, כאשר רסול עלי נבחר למזכ"ל המפלגה.
אולם, למרות החלטות הוועידה, מאבק הכוחות על השליטה במפלגה נמשך בין קוסרת רסול עלי, שראה עצמו המועמד הטבעי לרשת את השליטה במפלגה ובין בנו של טאלבאני, באפל ובן דודו לאהור, בגיבוי אלמנתו של טאלבאני.
משפחת טאלבאני, שלה חשבון ארוך שנים עם קוסרת, הצליחה לסלק אותו מהתפקיד ולהשתלט על ראשות המפלגה.
בכירים באיחוד הפטריוטי של כורדיסטן
ג'לאל טאלבאני: פוליטיקאי כורדי-עיראקי שכיהן כנשיא עיראק בשנים 2005–2014. מייסד האיחוד הפטריוטי הכורדי ומזכ"ל המפלגה בין השנים 1975–2005.
נושירוואן מוסטפא: ממקימי האיחוד הפטריוטי הכורדי ומייסד מפלגת ה"שינוי" גוראן בשנת 2005.
באפל טאלבאני: מזכ"ל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הנוכחי ובנם של ג'לאל והרו טלאבני.
לאהור טאלבאני: מזכ"ל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הנוכחי ואחיינו של באפל.
קוסרת רסול-עלי: לשעבר מזכ'"ל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן ומפקד בכוחות האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן שהוביל לשחרור הערים כירכוכ וארביל בשנת 1996
אבראהים סאלח: פוליטיקאי כורדי-עיראקי כיהן כראש מממשלת עיראק בשנים 2006–2009 והיה נשיאה השמיני.
הצטרף למפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן ב-1976 וניהל את יחסי החוץ של המפלגה בלונדון.
האיחוד הפאן-אירופי הבינלאומי, המכונה גם התנועה הפאן-אירופית, היא תנועת איחוד אירופה הוותיקה ביותר.
תחילתה עם פרסום המניפסט של הרוזן ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי (1923), פאנאירופה (Paneuropa), שהציג את הרעיון של מדינה אירופית מאוחדת.
קודנהובה-קלרגי היה הדמות המרכזית ונשיא הארגון עד מותו ב-1972.
הארגון אינו תלוי באף מפלגה פוליטית, אך יש לו ארבעה עקרונות בסיסיים לפיהם הוא מעריך פוליטיקאים, מפלגות ומוסדות: שמרנות ליברלית, נצרות, אחריות חברתית ופרו-אירופיות.
הארגון נאסר על ידי גרמניה הנאצית ב-1933, והוא נוסד שוב לאחר מלחמת העולם השנייה.
אוטו פון הבסבורג, ראש בית הבסבורג ונסיך הכתר לשעבר של אוסטרו-הונגריה, התחבר לאיחוד הפאן-אירופי בשנות ה-30, נבחר לסגן הנשיא שלו ב-1957 והפך לנשיא הבינלאומי שלו ב-1973, לאחר מותו של קודנהוב.
נשיא האיחוד מאז 2004 הוא אלן טרנואר, לשעבר חבר הפרלמנט הצרפתי והפרלמנט האירופי ומנהל האיחוד הצרפתי של פאן-אירופה.
אוטו הבסבורג הפך לנשיא הכבוד הבינלאומי של האיחוד הפאן-אירופי הבינלאומי ב-2004. סגנית הנשיא שלו היא וולבורגה הבסבורג דאגלס, חברת הפרלמנט השוודי.
לאיחוד סניפים במדינות רבות באירופה, כאשר המזכירות הכללית ממוקמת במינכן, גרמניה.
בצרפת, האיחוד הפאן-אירופי נוסד על ידי הנשיא ז'ורז' פומפידו מאוחר יותר, ולאחר מכן שר הקבינט לואי טרנואר, בתמיכתו של שארל דה גול.
וינסטון צ'רצ'יל שיבח את פועלה של התנועה למען אירופה מאוחדת לפני המלחמה בנאומו בציריך ב-1946.
בשנת 1947, הקבוצה שהוקמה סביב דאנקן סנדיס, וינסטון צ'רצ'יל, אדווארד בנש ואחרים התפצלה לתנועה אירופית שהתנגדה לימין הנוצרי של האיחוד.
האיחוד הפאן-אירופי, המבוסס על ערכים ליברליים, נחשב לאנטי-קומוניסטי נחרץ מראשיתו ובמיוחד במהלך המלחמה הקרה.
מסיבה זו, הארגון זכה לגנאי רב על ידי המשטרים הקומוניסטיים של הגוש המזרחי.
הארגון התפרסם בזכות תפקידו בארגון הפיקניק הפאן-אירופי, אירוע חשוב במהלך סתיו העמים.
האיחוד הפאן-אירופי הוא אחד הארגונים הגדולים באירופה, ונכון לאפריל 2023 יש לו ארגונים חברים ב-31 מדינות:
הרוזן ריצ'רד פון קודנהובה-קלרגי, נבחר לנשיא הבינלאומי הראשון ב-1926 (1923–1972)
אוטו פון הבסבורג, חבר הפרלמנט האירופי, יורש העצר לשעבר אוטו מאוסטרו-הונגריה (1973–2004)
אלן טרנואר, לשעבר חבר הפרלמנט הצרפתי והפרלמנט האירופי (2004–)
האיחוד הלאומי של נשים סהראוויות ( בספרדית : Unión Nacional de Mujeres Saharauis, UNMS) הוא אגף הנשים של חזית פוליסריו שהיא חלק מרפובליקת סהרה הערבית.
הארגון הוקם ב-1974, ונטען כי יש בו 10,000 חברות, במחנות הפליטים הסהראווים השונים, השטחים המשוחררים, החלק הכבוש במרוקו של סהרה המערבית והפזורה של תושבי הסהרה בספרד, מאוריטניה וצרפת.
הארגון פעיל בעיקר במחנות הפליטים הסהרוואים בטינדוף, אלג'יריה.
כתוצאה מפעילותו, ומתוך הנסיבות המיוחדות של שנות המלחמה בסהרה המערבית, חל שיפור ניכר במצבן של הנשים בסהרה.
כיום ישנן שתי נשים בממשלת הרפובליקה, שרת התרבות חדיג'ה חמדי ושרת החינוך מרים סאלק חמאדה .
האיחוד מנוהל על ידי "ועדה לאומית" בה ישנן 66 חברות, הנבחרות בקונגרס של האיחוד כל 5 שנים.
המחלקה לקשרי חוץ ושיתוף פעולה
ישנן גם מחלקות לכל וילאייט (מחוז).
בראש הוועדה הלאומית עומדת מזכ"לית, שנבחרת במסגרת הקונגרסים והיא חברה במקביל גם בוועדה הלאומית של חזית פוליסריו.
קלטום חיאתי, המזכ"לית הקודמת של האיחוד ברחה למרוקו והפכה למתנגדת לחזית פוליסריו.
פאטמה אל מהדי חסן היא המזכ"לית מאז 2002.
האיחוד חבר בפדרציה הדמוקרטית הבינלאומית לנשים (WIDF) ובפדרציה הכללית של נשים ערביות מאז 1977 ובארגון הנשים הפאן-אפריקאי (PAWO) מאז 1980.
ברמה הלאומית, יעדי האיחוד הם:
לתת מענה לנשים סהראוויות לגבי תפקידן במאבק לשחרור ועצמאותה של סהרה המערבית
להנחות נשים בתחומים החברתיים והפוליטיים לשיפור רמת ההשכלה וההכשרה שלהן (קמפיינים לאוריינות, הכשרה לימודית ומקצועית, סמינרים פוליטיים ועוד )
להעלות מודעות לזכויותיהן החברתיות והפוליטיות של נשים, כדי להבטיח השתתפות יעילה בהווה ובעתיד.
העמקה בתפקיד המשפחה, במיוחד ברמה החינוכית, הבטחת חינוך שוויוני בין בנים לבנות, על בסיס כבוד ושוויון בחברה
דאגה לנשים לגבי חשיבות המניעה בתחום הבריאות
סולידריות עם בני הסהרה באזורים הכבושים.
ברמה הבינלאומית, יעדי האיחוד הם:
יישום החלטות ואסטרטגיות הנוגעות לנשים, במיוחד " האסטרטגיה של ניירובי ".
כינון ביטחון ושלום בעולם, שוויון בין המינים כבסיס לכל התקדמות ופיתוח וחיזוק זכויות האדם והדמוקרטיה.
מעקב אחר מצבן של הנשים בעולם, מתוך ידיעה שכולן פועלות למען אותן מטרות, למרות המצב הדתי, הפוליטי או החברתי.
שיפור היחסים עם כמה שיותר ארגוני נשים ברחבי העולם, במטרה:
להרחיב את בסיס הקואליציה והסולידריות עם המאבק של הסהראוותים
השג תמיכה חומרית וכספית לפרויקטים של האיחוד לגיבוש נשים במחנות הפליטים
להוקיע את המלחמה והגזענות, שבה נשים וילדים הם הקורבנות הראשונים
להוקיע את הפרת זכויות הנשים
קונגרס שלישי: "שהיד בטול סידי סידלי" (24–26 בפברואר 1996).
הקונגרס הרביעי: "שהיד פאטימאטו אחמד-סאלם באד" (29–31 במרץ 2002)
קונגרס 5: "שהיד מימונה עבדאללהי מוחמד לאמין" (5–7 באפריל 2007)
קונגרס 6: "נשים סהרוויות מנציחות את רוח גדיים איזיק" (20–24 באפריל 2011)
האיחוד המלאי (במלאית: Kesatuan Malaya) היה איחוד של מדינות מלאיות ומושבות המצרים של פנאנג ומלאקה.
האיחוד היה היורש של מלאיה הבריטית ונועד לאחד את חצי האי המלאי תחת ממשלה אחת כדי לפשט את הממשל.
בעקבות התנגדות של המלאים האתניים, האיחוד אורגן מחדש כפדרציית מלאיה ב-1948.
לפני מלחמת העולם השנייה, מלאיה הבריטית הייתה מורכבת משלוש קבוצות פוליטיות: מדינת החסות של המדינות המלאיות המאוחדות, חמש מדינות מלאיות ללא פרוטקטורט ומושבות המצרים של הכתר.
ב-1 באפריל 1946, האיחוד המלאי הוקם באופן רשמי עם סר אדוארד ג'נט כמושל שלו, ושילב את המדינות המלאיות המאוחדות, המדינות המלאיות ללא פרוטקטורט ומושבות המצרים של פננג ומלאקה תחת ממשל אחד.
בירת האיחוד הייתה קואלה לומפור.
מושבת המצרים לשעבר של סינגפור נוהלה כמושבת כתר נפרדת.
רעיון האיחוד הובע לראשונה על ידי הבריטים באוקטובר 1945 (התוכניות הוצגו לקבינט המלחמה כבר במאי 1944) לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי המינהל הצבאי הבריטי.
סר הרולד מקמייקל קיבל את המשימה לאסוף את אישור שליטי מדינת מלזיה לאיחוד המלאי באותו חודש.
תוך פרק זמן קצר הוא הצליח להשיג את אישורם של כל השליטים המלאים.
הסיבות להסכמתם, למרות אובדן הכוח הפוליטי שהיה כרוך בכך עבור השליטים המלאים, נדונו רבות; נראה שהקונצנזוס הוא שהסיבות העיקריות היו שכיוון שהשליטים המלאים נותרו בתפקידם בתקופת הכיבוש היפני, הם היו פתוחים להאשמות שיתוף פעולה, ואיימו עליהם בהדחה.
לפיכך ניתן האישור, אם כי זה היה בהסתייגות מרבית.
כשהאישור נחשף, האיחוד המלאי העניק זכויות שוות לאנשים שרצו להגיש בקשה לאזרחות.
היא ניתנה אוטומטית לאנשים שנולדו בכל מדינה במלאיה הבריטית או סינגפור וחיו שם לפני 15 בפברואר 1942, שנולדו מחוץ למלאיה הבריטית או למושבות המצרים רק אם אבותיהם היו אזרחי האיחוד המלאי וכאלה שהגיעו לגיל 18 ואשר חיו במלאיה הבריטית או סינגפור "10 מתוך 15 שנים לפני 15 בפברואר 1942".
קבוצת האנשים הזכאים לבקשת אזרחות נאלצה להתגורר בסינגפור או במלאיה הבריטית "במשך 5 מתוך 8 שנים שקדמו לבקשה", הייתה צריכה להיות בעלת אופי טוב, להבין ולדבר את השפה האנגלית או המלאית ו"צריכה לקחת שבועת אמונים לאיחוד המלאי".
עם זאת, הצעת האזרחות מעולם לא יושמה בפועל.
בשל התנגדות להצעת האזרחות, היא נדחתה ואז שונתה, מה שהקשה על תושבים סינים והודים רבים לקבל אזרחות מלאית.
הסולטאנים, השליטים המסורתיים של מדינות מלאיות, ויתרו על כל סמכויותיהם לכתר הבריטי למעט בעניינים דתיים.
האיחוד המלאי הושם תחת סמכות השיפוט של מושל בריטי, המסמל את ההשבעה הרשמית של השלטון הקולוניאלי הבריטי בחצי האי המלאי.
יתרה מזאת, בעוד מועצות המדינה עדיין תפקדו במדינות המלאיות המאוחדות לשעבר, הן איבדו את האוטונומיה המוגבלת ממנה נהנו, המשיכו לנהל רק כמה היבטים מקומיים פחות חשובים של הממשל, והפכו ליד ארוכה של הממשל הפדרלי בקואלה לומפור.
כמו כן, תושבים בריטים שהחליפו את הסולטאנים כראש מועצות המדינה הביאו לכך שמעמדם הפוליטי של הסולטאנים הצטמצם מאוד.
בית משפט עליון הוקם בשנת 1946 אשר הרולד קורון ווילן היה השופט הראשי היחיד בו.
התנגדות, פירוק האיחוד המלאי והקמת פדרציית מלאיה
המלאים התנגדו בדרך כלל להקמת האיחוד.
ההתנגדות נבעה מהשיטות בהן השתמש סר הרולד מקמייקל כדי להשיג את אישורם של הסולטאנים, צמצום סמכויות הסולטאנים והענקת אזרחות קלה למהגרים.
הארגון הלאומי המלזי המאוחד או UMNO, אגודה פוליטית מלאית שהוקמה על ידי דאטו און בן ג'עפר ב-10 במאי 1946, הובילה את האופוזיציה נגד האיחוד המלאי.
המלאים גם לבשו רצועות לבנות סביב ראשיהם, המסמלות את אבלם על אובדן הזכויות הפוליטיות של הסולטאנים.
לאחר כינון האיחוד המלאי, המשיכו המלאים, תחת UMNO, להתנגד לאיחוד המלאי.
הם השתמשו באי ציות אזרחי כאמצעי מחאה על ידי סירובם להשתתף בטקסי ההשבעה של המושלים הבריטיים.
בנוסף, הם גם סירבו להשתתף בישיבות של המועצות המייעצות, ובכך גרמו שההשתתפות המלאית בביורוקרטיה הממשלתית והתהליך המדיני נעצרה לחלוטין.
הבריטים הכירו בבעיה זו ונקטו באמצעים להתחשב בדעות הגזעים הגדולים במלאיה לפני ביצוע תיקונים לחוקה.
האיחוד המלאי פורק והוחלף על ידי פדרציית מלאיה ב-1 בפברואר 1948.
האיים האַזוֹרִיים (בפורטוגזית: Açores) הם ארכיפלג של תשעה איים געשיים במרכז האוקיינוס האטלנטי המשתייכים לפורטוגל.
האיים נמצאים במרחק 1,500 קילומטר מליסבון ובערך 3,900 קילומטר מהחוף המזרחי של אמריקה הצפונית.