tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל דן המזוהה עם דן המקראית, נתגלה אתר פולחני מתקופת הברזל השנייה המתוארך למאה התשיעית לפני הספירה, תקופת אחאב.
בנוסף מבנה שנמצא בסמוך המתוארך לשלהי המאה העשירית לפני הספירה, זוהה על ידי חלק מהחוקרים כאתר הפולחן של ירבעם המתואר במקרא.
בית אל מוכרת מהמקרא ומהארכאולוגיה כמקום פולחן קדום.
בנוסף, שיער יהודה קיל, שמיקום אחד מאתרי פולחן העגלים בנחלת בנימין, הוא מתוך התחשבות מיוחדת בבני שבט זה, שנמצא בתווך שבין שתי הממלכות וסמוך למקדש בירושלים.
במסגרת ההתנתקות מהפולחן בירושלים ירבעם גם קובע חג חדש, שאינו מופיע בלוח החגים בתורה, בט"ו לחודש חשוון וממנה כוהנים במקדשיו שאינם מבני שבט לוי.
ירבעם בונה מקדשים חדשים, ממנה כוהנים חדשים ומכריז על חגים חדשים כחלק מהשינוי.
פולחן עגלים מוזכר כבר במקרא במעשה חטא העגל והתקיים גם בעמים השכנים, מה שמעלה את ההשערה שהיו מסורות קדומות לפולחן זה.
רבי דון יצחק אברבנאל הציע שהעגלים רמזו לברכת משה לבני יוסף, שבטו של ירבעם:
בכך הם דומים לאריות שבכיסא שלמה, שלדעת רבים באו לרמוז לברכות שבט יהודה.
יהודה קיל הציע שירבעם ראה בעגלים מעין הכרובים הסמוכים לארון הברית.
פירוש זה נסמך על חזון המרכבה של יחזקאל, בו מתוארות ארבע חיות שכף רגליהן ככף רגל עגל, ודמות פניהן פני אדם ופני אריה מימין (מדרום), ופני שור משמאל (מצפון, הצד של ממלכת ישראל).
ובחזונו השני של יחזקאל נחסרו פני השור, ובמקומו תוארו 'פני הכרוב'.
ישנם חוקרי ביקורת המקרא הסבורים ששני המקדשים היו קיימים עוד לפני ירבעם בן נבט, וסיפור ייסודם בספר נביאים הומצא בזמן רפורמות יאשיהו אשר ניסה לרכז את פולחן אלוהי ישראל בירושלים.
עדות מקראית לכך היא התיאור ב שמתאר שלושה אנשים שפגש שאול אחר משיחתו הראשונה למלכות.
אנשים אלו היו בדרכם לעלות מנחה לאלוהי ישראל:
כמו כן, העגל בשני המקדשים רומז על זיהוי ישראלי בין אל הכנעני לאלוהי ישראל.
במשך שנים רבות נהגו לזהות את האתר של "חלום יעקב" במצודה רומית ביזנטית "בורגק ביתין".
עם זאת, פרופ' זאב וילנאי, היה זה שזיהה את אתר חלום יעקב באתר שייח' עבדאללה על הר פסגת יעקב (ארטיס) שבסביבת בית אל, כמקום בו התרחש חלום יעקב.
עם זיהוי המקום, התגלו בו גם שרידים של מבנה ציבורי גדול, שנחשב כמקדש ירבעם, על פי צורתו ומידותיו (מידותיו כמידות המשכן), שרידים של במה לידו, ששימשה כנראה בסיס למזבח גדול, מגלול האבנים שלצידו (עדות להריסתו) ובית בד.
את זיהוי המקום מתאר ד"ר חגי בן ארצי בפרסומיו .
ד"ר חגי בן ארצי, מקדש ירבעם בבית אל , דף שבועי, אוניברסיטת בר-אילן
מקדש הרקולס בעמאן הוא מבנה ארכאולוגי במצודת רבת עמון (נקראה "פילדלפיה" בתקופת הפעילות במקדש).
המקדש נבנה בתקופת מרקוס אורליוס במאה ה-2, בערך באותה תקופה בה נבנה התיאטרון הרומי בעיר (162–166 לספירה).
בחזית המקדש היו שישה עמודים שהיו בגובה 10 מטר לפחות.
מידות המקדש היו 24 מטר רוחב על 30 מטר אורך, עם רחבה חיצונית של 72×121 מטר.
ליד המקדש נמצאו שרידי יד ענקית משיש אשר משערים שהיו חלק מפסל גדול של הרקולס.
הפסל, שגודלו המקורי מוערך בכ־12 מטר, נהרס כנראה ברעידת אדמה, וכל שנשאר ממנו הם שלוש אצבעות וחלק מהמרפק.
במהלך החפירות והשיקום שנעשה באזור, מציאת פסל היד של הרקולס ומטבעות המוקדשים לו הביאו למסקנה כי המקדש היה מוקדש ככל הנראה להרקולס (ולכן שמו).
חופרי האתר סברו שבניית המקדש לא הסתיימה, מכיוון שבינתיים לא נמצאו שרידי עמודים אחרים מסביב למקדש.
ניכר שלא בנו מעל המקדש בתקופות מאוחרות יותר, אולם ייתכן שחומרי בנייתו שימשו מחדש כחומר בנייה לכנסייה הביזנטית הסמוכה לו.
מקדש מהאבודהי (בהינדית: महाबोधि विहार, מילולית "מקדש ההארה הגדולה") הוא מקדש בודהיסטי עתיק, שנבנה מחדש ושוחזר פעמים רבות, בעיר בודגאיה שבמחוז במדינת ביהר שבצפון-מזרח הודו.
האתר המסמן את המקום שבו נטען כי בודהה זכה להארה הוכרז בשנת 2002 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האתר מכיל צאצא של שתחתיו זכה בודהה להארה, ומהווה יעד עלייה לרגל חשוב עבור ההינדים והבודהיסטים במשך יותר מאלפיים שנה, וכמה אלמנטים באתר מתוארכים ככל הנראה לתקופת אשוקה (מת בערך 232 לפנה"ס).
מה שנראה כעת על פני הקרקע מתוארך למעשה למאה ה-7, או אולי קודם לכן, כמו גם כמה שחזורים עיקריים מאז המאה ה-19. אולם ייתכן שהמבנה כולל כיום חלקים גדולים ממבנים קודמים, אולי מהמאה השנייה או השלישית לספירה.
רבים מהאלמנטים הפיסוליים העתיקים ביותר הועברו למוזיאון ליד המקדש, וחלקם, כמו קיר מעקה האבן המגולף סביב המבנה הראשי, הוחלפו בהעתקים.
הישרדותו של המקדש המרכזי מרשימה במיוחד, מכיוון שהוא היה עשוי בעיקר לבנים מכוסות בסטוקו, חומרים עמידים הרבה פחות מאבן.
עם זאת, ידוע כי מעט מאוד מהעיטור הפיסולי המקורי שרד.
מתחם המקדש כולל שני מגדלי גדולים שקירותיהם ישרים, הגדול ביותר בגובה מעל 55 מטר.
זה מאפיין סגנוני שהמשיך במקדשים הינדיים וג'ייניים עד היום, והשפיעה על ה במדינות אחרות, בצורות כמו הפגודה.
דיווחים מסורתיים מספרים כי בסביבות שנת 589 לפני הספירה סידהרטה גאוטמה, נסיך צעיר שראה את סבלו של העולם ורצה לסיים אותו, הגיע לגדותיו המיוערות של נהר הפלגו, סמוך לעיר .
שם ישב במדיטציה מתחת לעץ פיפול (Ficus religiosa, פיקוס קדוש) שנודע מאוחר יותר כעץ בודהי.
על פי כתבי הקודש הבודהיסטיים, לאחר שלושה ימים ושלושה לילות, זכה סידהרטה להארה ולתשובות שחיפש.
במקום זה, נבנה מקדש מהאבודהי על ידי הקיסר אשוקה בסביבות 260 לפנה"ס.
לאחר מכן הבודהה בילה את שבעת השבועות שלאחר מכן, בשבע נקודות שונות בסביבה במדיטציה וחשב על החוויה שעבר.
כמה מקומות ספציפיים במקדש מהאבודהי הנוכחי מתייחסים למסורות סביב שבעת השבועות הללו:
את השבוע הראשון בילה מתחת לעץ הבודהי.
במהלך השבוע השני נותר בודהה עומד והביט, ללא הפרעה, בעץ הבודהי.
נקודה זו מסומנת על ידי סטופת אנימשלוצ'ה, כלומר הסטופה או המקדש שאינו מהבהב, מצפון-מזרח למתחם מקדש מהאבודהי.
שם ניצב פסל של בודהה כשעיניו נעוצות בכיוון עץ הבודהי.
מסופר כי הבודהה הלך הלוך ושוב בין מיקומה של סטופת אנימשלוצ'ה לבין עץ הבודהי.
על פי האגדה צצו פרחי לוטוס לאורך מסלול זה; הקרוי עכשיו רטנאצ'קראמה או שביל התכשיטים.
הוא בילה את השבוע הרביעי ליד רטנגר צ'איטיה, בצד הצפון-מזרחי.
במהלך השבוע החמישי ענה הבודהה בפרוטרוט לשאלותיהם של ברהמינים מתחת לעץ אג'אפלה ניגודה, המסומן כעת בעמוד.
את השבוע השישי הוא בילה ליד בריכת לוטוס דרומית לאתר.
את השבוע השביעי בילה מתחת לעץ רג'יאטנה, מדרום-מזרח למקדש הראשי, המסומן כיום על ידי עץ.
עץ הבודהי בבודגאיה קשור ישירות לחייו של הבודהה ההיסטורי, סידהרטה גאוטמה, שזכה להארה או לתובנה מושלמת כשהוא עושה מדיטציה תחתיו.
המקדש נבנה ישירות ממזרח לעץ הבודהי, כביכול צאצא ישיר של עץ הבודהי המקורי.
על פי המיתולוגיה הבודהיסטית, אם שום עץ בודהי לא צומח במקום, האדמה סביב עץ הבודהי תהיה עקרה מצמחים למרחק של קריסה (karīsa) מלכותית אחת.
באוויר סביב עץ הבודהי שום יצור, אפילו לא פיל, יכול לעבור.
על פי אוסף סיפורי הג'טאקה טבור האדמה נמצא בנקודה זו, ושום מקום אחר אינו יכול לתמוך במשקל הגשמתו של הבודהה.
מסורת בודהיסטית אחרת טוענת שכאשר העולם ייחרב בסוף עידן קלפה, הבודהימנדה (אתר המקדש) היא המקום האחרון שיעלם, ויהיה הראשון שיופיע כשהעולם יצמח מחדש.
המסורת טוענת גם כי לוטוס יפרח שם, ואם ייוולד בודהה במהלך הקלפה החדשה, יפרחו פרחי הלוטוס בהתאם למספר הבודהות הצפויים לקום לתחייה.
על פי האגדה, במקרה של גאוטמה הבודהה, עץ בודהי צמח ביום שנולד.
בסביבות 250 לפנה"ס, כ-200 שנה לאחר שהבודהה הגיע להארה, ביקר הקיסר אשוקה מהאימפריה המאורית בבודגאיה במטרה להקים מנזר ומקדש במקום הקדוש, שלא שרדו.
אולם נותר "כס היהלום", אותו הקים למרגלות עץ הבודהי.
כס היהלום, או וג'ראסנה (Vajrasana), נבנה על ידי הקיסר אשוקה מאימפריית מאוריה בין 250 ל-233 לפנה"ס במקום בו הגיע הבודהה להארה.
סוגדים למבנה זה גם כיום, והוא מהווה מרכז לחגיגות רבות במקדש.
תבליטים של מבנה המקדש הקדום שנועדו להגן על עץ הבודהי נמצאים בסאנצ'י, על הטוראנות של הסטופה הראשונה, המתוארכות לסביבות שנת 25 לפנה"ס, ועל גילוף תבליט ממעקה הסטופה מ, מתקופת המוקדמת (סביב בערך 185–73 לפנה"ס).
עמודים עם בסיסים בצורת קנקן
מבנים נוספים הוקמו על ידי שליטי בפרט, סביב כס היהלום נמצאו עמודים עם בסיסים בצורת קנקן.
עמודים אלה מתוארכים למאה הראשונה לפני הספירה, לקראת סוף השושלת.
עמודים אלה, שנמצאו באמצעות מחקר ארכאולוגי בשביל בודהה במקדש מהאבודהי, תואמים באופן מדויק את העמודים המתוארים בתבליטים שנמצאו בעמודי הכניסה.
גם המעקה סביב מקדש מהאבודהי בבודגאיה הוא עתיק למדי.
מדובר בעמודי אבן חול עתיקים המתוארכים לשנת 150 לפנה"ס, תקופת שושלת סונגה.
ישנם פאנלים מגולפים כמו גם מדליונים, עם סצנות רבות הדומות לאלה של מעקות סונגה בני אותה תקופה מ (150 לפנה"ס) ובסאנצ'י (115 לפנה"ס), אם כי התבליטים בסאנצ'י סטופה מספר 2 נחשבים לעיתים כעתיקים מכולם.
המעקה הורחב במהלך המאה שלאחר מכן, עד סוף תקופת ממלכת גופטה (המאה השביעית), עם גרניט גס מעוטר בקישוטי עלים משוכללים ודמויות קטנות וכן סטופות.
חלקים רבים מהמעקה הראשוני פורקו וכעת הם נמצאים במוזיאונים, כמו המוזיאון ההודי בקולקטה, והוחלפו בעותקים מגבס.
בעוד שאשוקה נחשב למייסד מקדש המהאבודהי, המבנה הפירמידלי הנוכחי מתוארך לאימפריה של גופטה, במאות החמישית והשישית לספירה.
עובדה זו אושרה על ידי חפירות ארכאולוגיות בבודגאיה.
ההערכה היא כי המקדש בצורת פירמידה קטומה נגזר מעיצוב הסטופות המדורגות שהתפתחו בגנדהארה.
מקדש מהאבודהי התאים את העיצוב הגנדהארי לרצף של קומות דמויות מדרגות עם גומחות המכילות פסלים של בודהה, המתחלפים לסירוגין עם עמודיפ בסגנון יווני-רומי, ומעליהם סטופה, כפי שנראה בסטופות של המנזר ההרוס בג'אוליאן (כיום בפקיסטן).
המבנה מסתיים בסטופה בצורת חצי כדור ומעליה קישוטים, תוך יצירת התארכות הגיונית של הסטופות הגנדהאריות המדורגות.
עיצוב פירמידה קטום זה סימן גם את האבולוציה מהסטופה ה (איסור על הצגה של תמונות או פסלי אלים) המוקדשת לפולחן שרידים, למקדש האייקוני עם פסלים רבים של בודהה ובודהיסטוות.
עיצוב זה השפיע מאוד על התפתחותם של מקדשים הינדים מאוחרים יותר.
מגדל ה"" עם אמאלאקה בסמוך לראשו נחשבים כיום לאופייניים יותר למקדשים הינדים.
המקדש שוחזר על ידי הבריטים והודו לאחר קבלת העצמאות.
הבודהיזם דעך בהודו כאשר השושלות שתמכו בו דעכו, בעקבות פלישות ההונה וה הערביות המוקדמות כמו זו של .
תחייה משמעותית של הבודהיזם התרחשה תחת בצפון-מזרח תת-היבשת (במקום בו נמצא המקדש).
בודהיזם מהאיאנה פרח תחת קיסרי השושלת בין המאה ה-8 למאה ה-12. עם זאת, לאחר תבוסת שושלת פאלה בידי ההינדית, מצבו של הבודהיזם החל שוב להידרדר ונכחד כמעט בהודו.
במהלך המאה ה-12 פלשו לבודגאיה ולאזורים הסמוכים צבאות טורקים מוסלמים, ובראשם ו מסולטנות דלהי.
במהלך תקופה זו, מקדש מהאבודי הוזנח וננטש במידה רבה.
במהלך המאות הבאות קיבל בעל האדמות העיקרי באזור, שטען לבעלות על שטחי מקדש מהאבודהי, את כהונת אב המנזר או המאהאנט.
במאה ה-13, בנו בודהיסטים בורמזים מקדש באותו שם המבוסס על מקדש מהאבודהי המקורי.
במהלך המאה ה-13 ושוב במאה ה-19, ביצעו שליטי בורמה שיקום מתחם המקדש והחומה הסובבת אותו.
בשנות השמונים של המאה העשרים, החל הממשל הקולוניאלי הבריטי של הודו לשחזר את מקדש מהאבודהי בהנהלתם של סר ועוזרו ג'וזף דייוויד בגלאר (Joseph David Beglar).
בשנת 1884 הוחזר פסל בודהה גדול מתקופת שושלת פאלה, שהועבר ככל הנראה בשלב מוקדם יותר למעונו של מאהאנט (אב המנזר), אל קודש הקודשים במקדש.
הכן של הפסל שוחזר באותה עת וחלקים מכתובת ההקדשה הוכנסו למיקומם הנוכחי.
הכתובת מתעדת את ההקדשה מחדש של הפסל על ידי פיג'יפאטי ג'ייאסנה במאה ה-13. בשנת 1886 ביקר באתר סר ובהנחיית וליגאמה סרי סומנגלה, הכוהן הגדול של הבודהיסטים בציילון פרסם כמה מאמרים שהפנו את תשומת לבם של הבודהיסטים לתנאים העגומים של בודגאיה.
הפסל תוקן מאז, צויר והוזהב והוא חלק מהפולחן הפעיל בקודש הקודשים.
מקדש מהאבודהי הוא מבנה לבנים בגובה 55 מטרים, אחד ממבני הלבנים העתיקים ביותר במזרח הודו.
החזית החיצונית בנויה משבעה מפלסים ומעוטרת בפסלים רבים של בודהה.
באפריז המשתרע סביב בסיס המקדש משלושה צדדים מופיעים 85 פסלי בודהה מאבן חול מתקופת שושלת סונגה (המאה ה-1 לפני הספירה).
בתוך המקדש יש פסל מוזהב של הבודהה במדיטציה.
המגדל המרכזי מוקף בארבעה מגדלים קטנים יותר, הבנויים באותו סגנון.
בצידו הצפוני של המקדש משתרע שביל התכשיטים (Chankramanar), המורכב מ-19 פרחי לוטוס מאבן, המסמנות את השביל בו, על פי המסורת, התאמן בודהה במדיטציה בהליכה בשבוע השני לאחר ההארה מתחת לעץ הבודהי.
חצר המקדש מכילה סטופות רבות.
מקדש מהאבודהי מוקף מכל ארבעת הצדדים במעקות אבן, שגובהם כשני מטרים.
המעקות בנויים משני סוגים נפרדים, הן בסגנון והן בחומרים ששימשו לבנייה.
העתיקים יותר, עשויים אבן חול, ותוארכו לשנת 150 לפנה"ס, והאחרים, שנבנו מגרניט גס לא מלוטש, משויכים לתקופת גופטה.
במעקות העתיקים יש סצנות כמו לקשמי, אלת העושר ההינדית / בודהיסטית, כשפילים רוחצים אותה; וסוריה (אל השמש ההינדי), רוכב על מרכבה רתומה לארבעה סוסים.
במעקות החדשים יותר יש ייצוגים של סטופות (מקדשים עם שרידי קדושים) וגארודות (עיטים).
תבליטים של פרחי לוטוס נפוצים גם הם.
בשנת 1891, התחיל קמפיין, שביקש להחזיר את השליטה במקדש לבודהיסטים, מול ההתנגדות של המאהאנט (אב המנזר) ההינדי.
סר , מחבר הספר "האור של אסיה" על הבודהיזם, החל לדון בשיפוץ האתר והחזרתו לשליטה בודהיסטית.
ארנולד הושפע מווליגאמה סרי סומנגלה, הכוהן הגדול של הבודהיסטים בציילון.
בשנת 1891 הגיע , נזיר בודהיסטי מסרי לנקה, למקדש מהאבודהי (ששוחזר לאחרונה) כעולה לרגל.
כאן הוא חווה זעזוע כשמצא את המקדש בידי כוהן שיוויסטי, פסל הבודהה הפך לאייקון הינדי ובודהיסטים היו מנועים מקיום פולחן במקום.
כתוצאה מכך הוא הקים באותה שנה את אגודת מהאבודהי (Maha Bodhi Society) בקולומבו, בירת סרי לנקה, אך משרדיה הועברו במהרה לקולקטה, שנה שלאחר מכן בשנת 1892. אחת ממטרותיה העיקריות הייתה השבת השליטה הבודהיסטית על מקדש מהאבודהי בבודגאיה, האתר החשוב ביותר בין ארבעת האתרים הבודהיסטים הקדושים הקדומים.
כדי להשיג זאת, יזם דהרמאפלה תביעה משפטית נגד הכוהנים הברהמינים ששלטו באתר במשך מאות שנים.
המאמץ צלח לאחר מאבק ממושך, רק לאחר שהודו קיבלה עצמאות (1947) ושש עשרה שנים לאחר מותו של דהרמאפלה עצמו (1933), עם השבתו החלקית של האתר להנהלת אגודת מהאבודהי בשנת 1949. ניהול המקדש של בודגאיה הופקד בידי ועדה המורכבת ממספר שווה של הינדים ובודהיסטים.
הקמפיין הצליח חלקית בשנת 1949, כאשר השליטה עברה מהמהאנט ההינדי לממשלת מדינת ביהר, שהקימה את ועדת ניהול מקדש בודגאיה (Bodh Gaya Temple Management Committee, בראשי תיבות BTMC) במסגרת חוק מקדש בודגאיה משנת 1949. הוועדה מנתה תשעה חברים, שרובם, כולל היו"ר, חייבים על פי החוק להיות הינדים.
הנזיר הראשי הראשון של מהאבודי בוועדת הניהול היה אנאגאריקה מונידרה (Anagarika Munindra), מבנגל שהיה חבר פעיל באגודת מהאבודהי.
בשנת 2013 תיקנה ממשלת ביהר את חוק מקדש בודגאיה משנת 1949, ואפשרה לאדם שאינו הינדי לעמוד בראש ועדת המקדש.
כמו כן, בשנת 2013, אלף בודהיסטים הודים הפגינו באתר מקדש מהאבודהי כדי לדרוש כי השליטה עליו תינתן לבודהיסטים.
בודהיסטים אלה כללו מנהיגים כמו בהאנטה אנאנד (Bhante Anand, נשיא גוף משפיע של נזירים), וכן את נשיא בודגאיה מוקטי אנדולן סמיטי.
בנוסף, סוראי סאסאי יליד יפן התגלה כמנהיג בודהיסטי חשוב בהודו, שכן גם הוא וגם בהאנטה אנאנד הפכו לשניים מהמנהיגים הידועים ביותר בקמפיין זה לשחרור המקדש משליטת הינדים.
ממשלת מדינת ביהר לקחה על עצמה את האחריות להגנה, ניהול ופיקוח על המקדש ונכסיו כאשר הודו קיבלה את עצמאותה.
בהתאם לחוק מקדש בודגאיה משנת 1949, תחומי אחריות כאלה משותפים לוועדת ניהול מקדש בודגאיה, ולוועדה מייעצת.
על הוועדה, המכהנת לתקופת כהונה של שלוש שנים, לכלול על פי החוק ארבעה נציגים בודהיסטים וארבעה נציגים הינדים.
תיקון משנת 2013 לחוק ניהול מקדש בודגאיה מאפשר לשופט מחוז גאיה להיות יו"ר הוועדה, גם אם אינו הינדי.
הוועד המייעץ מורכב ממושל מדינת ביהר ועשרים עד עשרים וחמישה חברים נוספים, מחציתם ממדינות בודהיסטיות זרות.
ביוני 2002 הפך מקדש מהאבודהי לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כל הממצאים של חפצים דתיים באתר מוגנים כחוק על פי חוק האוצר משנת 1878.
הנזיר הראשי של המקדש, בהיקו בודהיפאלה (Bhikkhu Bodhipala), התפטר בשנת 2007 לאחר שהואשם בגיזום ענפי עץ הבודהי הקדוש באופן קבוע ובמכירתם לזרים תמורת סכומי כסף משמעותיים.
בעיתון נטען כי קונים תאילנדים עשירים קנו ענף בשיתוף בכירי ועד הניהול של המקדש.
בעוד שדובר המקדש הצהיר כי בוטנאים גזמו את העץ, הורה שר הפנים של ביהר לבחון את העץ.
נגד בודהיפאלה הוגש כתב אישום פלילי.
לאחר תום כהונתה של הוועדה בספטמבר 2007, עיכבה ממשלת ביהר מינוי ועדה חדשה, ושופט בית המשפט המחוזי ניהל את המקדש עד למינוי כזה.
בסופו של דבר, ב-16 במאי 2008, הודיעה הממשלה על מינויה של ועדה חדשה לניהול המקדש.
בשנת 2013, חופה חלקו העליון של המקדש ב-289 קילוגרם זהב.
הזהב היה מתנה של מלך תאילנד ומאמינים מתאילנד, והותקן באישור הסקר הארכאולוגי של הודו.
ב-7 ביולי 2013 התפוצצו עשרה מטעני חבלה קטנים במתחם המקדש ופצעו 5 בני אדם.
פצצה אחת הייתה ליד פסל בודהה ואחרת הייתה ליד עץ המהאבודהי.
שלוש פצצות שלא התפוצצו אותרו ונוטרלו.
הפיצוצים התרחשו לפנות בוקר בין השעות 05:30 - 06:00. המקדש הראשי לא נפגע.
ייתכן שלשכת המודיעין של הודו התריעה בפני גורמי המדינה על איומים אפשריים בערך 15 יום לפני הפיצוצים.
ב-4 בנובמבר 2013 הודיעה סוכנות החקירות הלאומית כי ארגון הטרור האסלאמי המוג'האדין ההודי אחראי להטמנת הפצצות.
מקדש השמש בקונארק (באורייה: କୋଣାର୍କ ସୂର୍ଯ୍ୟ ମନ୍ଦିର) הוא מקדש מהמאה ה-13 לספירה (שנת 1250) ב, כ-35 קילומטרים צפונית-מזרחית לפורי על קו החוף של אודישה בהודו.
המקדש מיוחס למלך נראסימאדבה הראשון משושלת גנגה המזרחית בסביבות 1250 לספירה.
המבנה מוקדש לאל השמש ההינדי סוריה, ומה שנותר ממתחם המקדש נראה כמרכבה בגובה 30 מטר עם גלגלים וסוסים עצומים, כולם מגולפים באבן.
במקור היה גובהו של המקדש מעל ל-60 מטרים, אבל רוב המקדש נהרס, בפרט מגדל ה הגדול מעל קודש הקודשים.
בתקופה מסוימת הוא היה הרבה יותר גבוה מהמנדאפה שנותרה.
המבנים והאלמנטים ששרדו מפורסמים בזכות יצירות האומנות המורכבות שלהם, האיקונוגרפיה והנושאים שלהן, כולל סצנות (תשוקה) ו ארוטיות.
המקדש, הקרוי גם "סוריה דוולייה", הוא דוגמה קלאסית של סגנון אדריכלות של אודישה המכונה .
הסיבה להרס מקדש קונארק אינה ברורה ועדיין נותרה מקור למחלוקת.
התאוריות נעות בין נזק טבעי לחורבן מכוון של המקדש במהלך מסעות הכיבושים של צבאות מוסלמים שהתרחשו מספר פעמים בין המאות ה-15 וה-17. מקדש זה נקרא בדיווחים של המלחים האירופאים "הפגודה השחורה" כבר בשנת 1676 מכיוון שנראה כמגדל רב מפלסי גדול שנראה שחור.
באופן דומה, נקרא בפורי "הפגודה הלבנה".
שני המקדשים שימשו כנקודות ציון חשובות עבור המלחים במפרץ בנגל.
המקדש שקיים היום שוחזר בחלקו על ידי מאמצי השימור של צוותים ארכאולוגיים מתקופת הודו תחת שלטון בריטניה.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1984, הוא נותר אתר עלייה לרגל גדול עבור ההינדים, שמתכנסים כאן מדי שנה לקראת "צ'נדרבהאגה מלה" בסביבות חודש פברואר.
תבליט של פרט ממקדש השמש בקונארק מאויר בצד האחורי של שטר של 10 רופי הודי כדי לסמן את חשיבותו למורשת התרבות ההודית.
השם קונארק נובע מהלחם המילים בסנסקריט "קונה" (פינה או זווית) ו"ארקה" (השמש).
ההקשר של המונח "קונה" אינו ברור, אך ככל הנראה מתייחס למיקום הדרום-מזרחי של מקדש זה בתוך מתחם מקדש גדול יותר או ביחס למקדשי שמש אחרים בתת-היבשת.
ה"ארקה" מתייחס לאל השמש ההינדי סוריה.
הסבר אחר למונח "קונה" הוא שמקדש השמש בקונארק, מקדש ג'אגנאת בפורי ומקדש לינגראג' בבובנשוואר יוצרים משולש שווה-שוקיים, ומקדש קונארק, הוא קונה אחד (קודקוד) במשולש.
המקדש ממוקם בעיירה באותו שם (כיום אזור NAC), כ-35 קילומטרים צפונית-מזרחית לפורי ו-65 קילומטרים דרום-מזרחית לבובנשוואר על קו החוף של מפרץ בנגל במדינת אודישה בהודו.
שדה התעופה הקרוב ביותר הוא שדה התעופה בבובנשוואר.
גם פורי וגם בובנשוואר הם צומתי רכבות גדולים המחוברים לרשת הרכבות ההודיות.
מקדש השמש בקונארק נבנה בשנת 1250 לספירה בתקופת שלטונו של נראסימאדבה הראשון משושלת גנגה המזרחית 1. המקדש בנוי בסגנון המסורתי של .
הוא מכוון לכיוון מזרח כך שקרני הזריחה הראשונות פוגעות בכניסה הראשית.
המקדש, שנבנה מסלעי חונדליט, נבנה במקור בפתחו של נהר צ'נדרבהאגה, אך קו המים נסוג מאז.
המקדש נבנה בצורת מרכבה ענקית מעוטרת והוקדש לאל השמש, סוריה.
באיקונוגרפיה הוודית ההינדית סוריה מיוצג כמי שעולה במזרח ודוהר במהירות על פני השמים במרכבה רתומה לשבעה סוסים.
הוא מתואר בדרך כלל כאדם מרהיב ביופיו כשהוא עומד ומחזיק פרח לוטוס בשתי ידיו, רוכב במרכבה המובלת על ידי הרכב ארונה.
שבעת הסוסים נקראים על שם שבע המשקולות בשירה בסנסקריט: גאיטרי, בריהטי, אושנייה, ג'גאטי, טרישטובה, אנושתובה ופנקטי.
בדרך כלל מציגים את סוריה כשמשני צדדיו שתי נשים המייצגות את אלות השחר, אושה ופרטיושה, כשהן יורות חצים, סמל ליוזמתן לאתגר את החושך.
הארכיטקטורה גם היא סמלית, כאשר שנים עשר זוגות הגלגלים של המרכבה תואמים ל-12 החודשים של לוח השנה ההינדי, כל חודש מחולק לשני מחזורים (שוקלה וקרישנה).
מקדש קונארק מציג איקונוגרפיה זו בקנה מידה גדול.
יש בו 24 גלגלי אבן מגולפים בפירוט שקוטרם 3.7 מטרים כשהוא נמשך על ידי דבוקה של שבעה סוסים.
הגלגלים המגולפים של המקדש הם שעוני שמש, שניתן להשתמש בהם כדי לחשב את הזמן עד לדיוק של דקה.
במבט מהיבשה עם הזריחה נראה כי המקדש בצורת מרכבה מגיח ממעמקי הים הכחול כשהוא נושא את השמש.
תוכנית המקדש כוללת את כל האלמנטים המסורתיים של מקדש הינדי המבוסס על תוכנית ריבועית.
לדברי היסטוריונית האומנית ההודית קפילה וטסיאיאן (Kapila Vatsyayan), עוקבת תוכנית המקדש, כמו גם פריסת הפסלים והתבליטים, אחר הגאומטריה הריבועית והמעגלית, צורות שנמצאו בטקסטים על עיצוב מקדשים באודישה כמו הסילפסאריני (Silpasarini).
מבנה מנדלה זה השפיע על התוכניות של מקדשים הינדים אחרים באודישה ובמקומות אחרים.
המקדש הראשי בקונארק, הנקרא מקומית דאול (deul), כבר לא קיים.
הוא היה מוקף במקדשי בת המכילים גומחות המתארות אלים הינדים, במיוחד סוריה ברבים מהיבטיו.
הדאול נבנה על משטח גבוה.
המקדש היה במקור מתחם המורכב מהמקדש הראשי, שנקרא רקה דאול, או באדה דאול (קודש הקודשים הגדול).
לפניו היה בהדרא דאול (קודש הקודשים הקטן), או ג'גאמוהנה (אולם הכינוסים של העם) (נקרא מנדאפה בחלקים אחרים של הודו).
המשטח הצמוד נקרא פידה דאול, שהורכב ממנדאפה ריבועית עם גג פירמידלי.
כל המבנים הללו היו ריבועים בבסיסם, ועל כל אחד מהם היה מבנה שתוכניתו מכונה "פנצ'ארתה", כלומר שלושה צדדים המורכבים מחמישה קירות כל אחד, שהיה לו מראה חיצוני מגוון.
הצד הרביעי שהכיל במרכזו בליטה קדימה, הנקראת ראהה, הבולטת יותר מהבליטות בקירות האחרים, המכונה קניקה-פאגה (kanika-paga), סגנון שמטרתו ליצור יחסי גומלין של אור שמש וצל ומוסיף למשיכה החזותית של המבנה במהלך היום.
מדריך העיצוב לסגנון זה נמצא בטקסטים של "שילפה שסטרה" (Shilpa Shastra) של אודישה העתיקה.
אורך קירות הג'גאמוהנה כפול מגובהם, 30 מטרים.
במבנה ששרד שלושה מפלסים של שישה פידות כל אחד.
הם פוחתים באופן הדרגתי וחוזרים על הדפוסים התחתונים.
על כל אחת מהטרסות הללו ניצבים פסלים של דמויות של מוזיקאים.
המקדש הראשי ומרפסת הג'גאמוהנה מורכבים מארבעה אזורים עיקריים: המשטח, הקיר, הגוף והקומה העליונה המכונה מסטקה (mastaka).
שלושת המפלסים ריבועיים ואילו המסטקה מעגלית.
המקדש הראשי והג'גאמוהנה נבדלו בגודל, בנושאים דקורטיביים ובעיצוב.
זה היה הגוף העיקרי של המקדש, שנקרא בטקסטים אדריכליים הינדים מימי הביניים, הגנדהי, שנהרס מזמן.
קודש הקודשים של המקדש הראשי הוא כעת ללא גג וללא רוב החלקים המקוריים.
בצד המזרחי של המקדש הראשי נמצא הנטא מנדירה ("מקדש הריקודים").
הוא ניצב על משטח גבוה ומגולף.
התבליטים על המשטחים דומים בסגנונם לאלו שנמצאים על קירות המקדש ששרדו.
על פי טקסטים היסטוריים היה עמוד מקושט, ה"ארונה סטמב" (העמוד של ארונה), בין המקדש הראשי לנטא מנדירה, אך הוא כבר אינו שם מכיוון שהוא הועבר למקדש ג'אגנאת בפורי מתישהו במהלך ההיסטוריה הבעייתית של מקדש זה.
לדברי ג'יימס הארלה (James Harle) שהתמחה באומנות הודית מצביעים הטקסטים על כך שבמקור המתחם היה סגור בתוך חומה שממדיה 264 מטרים על 160 מטרים, עם שערים משלושה צדדים.
מקדש השמש היה בנוי משלושה סוגי אבן.
כלוריט שימש למשקופי הדלתות ולמסגרות וכן לכמה פסלים.
לטריט שימש לליבת המשטח וגרמי מדרגות ליד היסוד.
החונדליט שימש לחלקים אחרים של המקדש.
לטענת מיטרה, אבן החונדוליט מתבלה מהר יותר לאורך זמן, וייתכן שזה תרם לסחיפה והאיץ את הנזק כאשר חלקי המקדשים נהרסו.
אף אחד מסוגי סלעים הללו לא קיים באופן טבעי בקרבת מקום, והאדריכלים ובעלי המלאכה ודאי רכשו והעבירו את האבנים ממקורות רחוקים, כנראה באמצעות נהרות וערוצי מים הסמוכים לאתר.
הבונים סתתו אותן לאבני גזית מלוטשות ברמת גימור כזו שהחיבורים בין האבנים כמעט לא נראים לעין.
במקדש המקורי היה קודש הקודשים הראשי שמעליו וימאנה, מגדל שגובהו נאמד ב-70 מטר.
הווימאנה הראשית התמוטטה בשנת 1837. המנדאפה המשמשת אולם הקהל המרכזי (ג'גאמוהנה), שגובהה כ-39 מטרים, עדיין עומדת, והיא המבנה העיקרי בחורבות ששרדו.
בין המבנים ששרדו עד היום ניתן למנות את אולם הריקודים (נטא מנדירה) וחדר האוכל (בהוגה מנדאפה).
במתחם מקדש השמש בקונארק יש חורבות של מקדשי בת רבים ומונומנטים סביב המקדש הראשי.
מקדש מאיאדווי – ממוקם דרומית-מערבית למקדש הראשי ומתוארך לסוף המאה ה-11, מוקדם יותר מהמקדש הראשי.
הוא מורכב מקודש הקודשים, מנדאפה ולפניה משטח פתוח.
הוא התגלה במהלך חפירות שנערכו בשנים 1900–1910. תאוריות מוקדמות הניחו כי הוא הוקדש לאשתו של סוריה ומשום בכך נקרא מקדש מאיאדווי.
עם זאת, מחקרים מאוחרים יותר העלו כי גם זה הוא מקדש סוריה, אם כי עתיק יותר, שהתמזג במתחם בעת הקמת המקדש המונומנטלי.
במקדש זה יש גם גילופים רבים ומנדאפה ריבועית מכוסה בספטה-ראתה.
בקודש הקודשים של מקדש סוריה זה יש נטארג'ה (שיווה כאדון הריקוד).
אלים אחרות בפנים כוללים את פסל סוריה המחזיק לוטוס שניזוק, יחד עם אגני, וארונה, וישנו וויו.
מקדש וישנו – ממוקם דרומית-מערבית למקדש מאיאדווי כביכול, הוא התגלה במהלך חפירות בשנת 1956. גילוי זה היה משמעותי מכיוון שהוא אישר כי מתחם מקדש השמש בקונארק מכבד את כל המסורות ההינדיות העיקריות, ולא היה מקום בלעדי לפולחן הסאורה (פולחן שהעמיד את סוריה במרכז) כמו שהניחו בעבר.
זהו מקדש קטן שבקודש הקודשים התגלו פסלים של , , ו–טריוויקרמה, ומסמן אותו כמקדש המוקדש לווישנו.
פסלים אלה גולפו כשהם לובשים דוטי ועונדים תכשיטים רבים.
פסל האל העיקרי של המקדש חסר, כמו גם פסלים מכמה גומחות במקדש.
על משמעותו של האתר כמקום עלייה לרגל של הווישנויזם מעידים טקסטים עתיקים.
לדוגמה, צ'יטניה, מלומד וישנו מראשית המאה ה-16 ומייסד גאודיה וישנויזם, ביקר במקדש קונארק והתפלל בשטחו.
מטבח – מונומנט זה נמצא מדרום לבהוגה מנדאפה (אולם האוכל).
גם הוא התגלה בחפירות בשנות החמישים.
הוא כולל אמצעים להבאת מים, בורות מים לאגירת מים, ניקוזים, רצפת בישול, שקעים ברצפה ככל הנראה לטחינת תבלינים או דגנים, וכן כמה תנורים משולשים (צ'ולות) לבישול.
ייתכן שמבנה זה היה לאירועים חגיגיים או לחלק מאולם האוכל של הקהילה.
לדברי תומאס דונלדסון (Thomas Donaldson), ייתכן שמתחם המטבח התווסף מעט אחרי בניית המקדש המקורי.
באר מספר 1 – מונומנט זה ממוקם צפונית למטבח, לכיוון האגף המזרחי שלו, ונבנה כנראה כדי לספק מים למטבח הקהילתי ולבהוגה מנדאפה.
ליד הבאר מנדפת עמודים וחמישה מבנים, חלקם עם מדרגות חצי עגולות שתפקידם אינו ברור.
באר מספר 2 – מונומנט ומבנים נלווים אלו נמצאים בקדמת גרם המדרגות הצפוני של המקדש הראשי, עם משענות רגליים, משטח רחצה ומערכת ניקוז מי שטיפה.
נראה שתוכנן לשימוש עולי רגל המגיעים למקדש.
קירות המקדש, מבסיס המקדש ועד האלמנטים שבפסגתו, מעוטרים בתבליטים, רבים מהם גולפו לפרטי פרטים ברמת מיניאטורות איכותיות.
הטרסות מכילות פסלי אבן של נגנים ונגניות המחזיקים בכלי נגינה שונים, כולל הווינה, המרדלה והג'יני.
יצירות אמנות מרכזיות אחרות כוללות פסלים של אלים הינדים, אפסארות (רוחות נשיות של עננים ומים) ודמויות מחיי היומיום ותרבותם של האנשים (סצנות ארתה ודהרמה), בעלי חיים שונים, יצורים מימיים, ציפורים, יצורים אגדיים ואפריזים המתארים סצנות מהטקסטים ההינדים.
הגילופים כוללים תבניות גאומטריות דקורטיביות בלבד ומוטיבים של צמחים.
בחלק מהפאנלים מופיעים תמונות מחייו של המלך, למשל מראה אותו מקבל עצה מגורו, שם האומנים תיארו באופן סמלי את המלך קטן בהרבה מהגורו, כשחרבו של המלך מונחת על הקרקע לידו.
שכבת האוּפָּנה (upana) בתחתית הפלטפורמה מכילה אפריזים של פילים, חיילים צועדים, מוזיקאים ודימויים המתארים את החיים החילונים של האנשים, כולל סצנות ציד, שיירה של בעלי חיים מבויתים, אנשים הנושאים אספקה על ראשם או בעזרת עגלה הרתומה לשוורים, מטיילים שמכינים ארוחה לצד הדרך ותהלוכות חגיגיות.
על קירות אחרים נמצאים תבליטים המתארים את חיי היומיום של האליטה כמו גם את פשוטי העם.
מקדש קונארק ידוע גם בפסליו הארוטיים של מאיתונה.
אלו מראים זוגות בשלבים שונים של חיזור ואינטימיות, ובמקרים מסוימים הזדווגות.
ידועים לשמצה בעידן הקולוניאלי בזכות חגיגת המיניות חסרת המעוצרים שלהם, פסלים אלה נכללים בהיבטים אחרים של חיי האדם, כמו גם באלים הקשורים בדרך כלל לטנטרה.
עובדה זו הביאה את חלקם לשער שהפסלים הארוטיים נקשרים למסורת הוומה מרגה (טנטרה שמאלית).
עם זאת, הדבר אינו נתמך על ידי מקורות ספרותיים מקומיים, ופסלים אלה עשויים להיות אותן סצנות קאמה ומאיתונה שנמצאו משולבות באומנות של מקדשים הינדים רבים.
הפסלים הארוטיים נמצאים בשיקרה של המקדש, ואלה ממחישים את כל התנוחות המתוארות בקאמה סוטרה.
פסלים גדולים אחרים היו חלק משערי מתחם המקדש.
אלה כוללים אריות בגודל טבעי המכניעים פילים, פילים המכניעים שדים, וסוסים.
עמוד מרכזי המוקדש לארונה הרכב של סוריה, שנקרא ארונה סטמב, עמד בעבר מול המדרגות המזרחיות של המרפסת.
גם הוא גולף בצורה מורכבת עם אפריזים אופקיים ומוטיבים.
כעת הוא ניצב מול מקדש מקדש ג'אגנאת בפורי.
ניתן לצפות באוסף של פסלים שנפלו במוזיאון הארכאולוגי של קונארק, שמתוחזק על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו.
משערים שהחלק העליון שנפל היה משובץ בכתובות רבות.
המפלסים העליונים והטרסה של מקדש השמש בקונארק מכילים יצירות אמנות גדולות ומשמעותיות יותר מהמפלס התחתון.
אלה כוללים פסלים של מוזיקאים ונרטיבים מיתולוגיים, כמו גם פסלים של אלים הינדים, כולל האלה דורגה בצורת מהישהאסוראמרדיני שלה, הנלחמת בשד עם ראש של תאו (שאקטיזם), וישנו בצורת של (וישנויזם), ושיווה כלינגאם (פגום במידה רבה) (שיוויזם).
חלק מהאפריזים והפסלים שנשמרו בצורה הטובה ביותר הוסרו והועברו למוזיאונים באירופה ובערים הגדולות של הודו לפני 1940. [30]
האלים ההינדים מתוארים גם בחלקים אחרים של המקדש.
לדוגמה, המדליונים של גלגלי המרכבה של מקדש סוריה, כמו גם יצירות האמנות של הג'גאמוהנה (אולם הכינוסים של העם), מציגים את וישנו, שיווה, גג'אלקשמי (לקשמי כשמשני צדדיה פילים), פרוואטי, קרישנה, נראסימה (וישנו בצורת אריה-אדם), ואלים אחרים.
[31] כמו כן נמצאים בג'גאמוהנה פסלים של אלים ודים כמו אינדרה, אגני, קוברה, וארונה ואדיטיאס.
טקסטים קדומים על האל סוריה
המזמורים הוודים העתיקים ביותר ששרדו, כמו פיוט 1.115 של הריג ודה, מזכירים את סוריה ביראת כבוד מיוחדת ל"שמש העולה" וסמליותו כמגרש החושך, וכמי שמעצים ידע, הטוב וכל החיים.
עם זאת, ההתייחסות לאל היא תלוית הקשר.
בחלק מהפיוטים המילה סוריה פירושה פשוט שמש כאובייקט דומם, אבן או אבן חן בשמיים (מזמורים מספר 5.47, 6.51 ו-7.63), ואילו באחרים הכוונה היא לאל המגלם את השמש.
בטקסטים הוודים, סוריה הוא אחד מכמה שילושים יחד עם אגני ויחד עם ואיו או אינדרה, המוצגים כאייקון מקביל והיבט של המושג המטאפיזי ההינדי הנקרא ברהמן.
בשכבת בספרות הוודית מופיע סוריה עם אגני (אל האש) באותם מזמורים.
סוריה נערץ בשל היום ואגני על תפקידו במהלך הלילה.
על פי קפילה וטסיאיאן, הרעיון של מערכת יחסים בין סוריה לאגני מתפתח, ובספרות מאוחרת יותר מתואר סוריה כאגני המייצג את העיקרון הראשון ואת זרע היקום.
בשכבת הברהמנה של הוודות, ובאופנישדות סוריה קשור במפורש לכוח הראייה, ולתפיסה ויזואלית וידע.
לאחר מכן הוא הופנם ונאמר שהוא העין, שכן חכמי הינדו קדומים הציעו לנטוש טקסים חיצוניים לאלים לטובת הגיגים פנימיים ומדיטציה של האלים בפנים, במסעו של האדם למימוש האטמן (נשמה, עצמי).
אפוס המהאבהארטה פותח את הפרק על סוריה בכך שהוא מכנה אותו ביראת כבוד "עין היקום, נשמת כל הקיום, מקור כל החיים, מטרת הסמכיאס והיוגיס, וסמל החופש והשחרור רוחני".
במאהבהארטה, קרנה הוא בנו של סוריה ונסיכה לא נשואה בשם קונטי.
האפוס מתאר את חייה הקשים של קונטי כאם לא נשואה, וכיצד נאלצה לנטוש את קרנה, מה שציער אותה כל חייה.
קרנה התינוק הנטוש התגלה, אומץ, וגדל והפך לאחת הדמויות המרכזיות ב שם הוא נלחם באחיו למחצה.
קונארק, המכונה בטקסטים הודים גם בשם קאינאפרה (Kainapara), היה נמל מסחר משמעותי במאות הראשונות לספירה.
מקדש קונארק הנוכחי מתוארך למאה ה-13, אם כי עדויות מצביעות על כך שמקדש שמש נבנה באזור קונארק לפחות במאה ה-9. כמה מזכירות מרכזי פולחן לסוריה במונדירה, שאולי היו השם הקודם עבור קונארק, קלפריה (מתורה) ומולטן (כיום בפקיסטן).
הצליין הבודהיסטי הסיני והנוסע שׂוֵאנְדְזָאנְג מזכיר עיר נמל באודישה בשם צ'ריטרה.
הוא מתאר את העיר כמשגשגת, עם חמישה מנזרים ו"מגדלים רבי קומות גבוהים מאוד ומגולפים בדמויות קדושות שעשויות להפליא".
כיוון שביקר בהודו במאה השביעית, לא ייתכן שהתייחס למקדש של המאה ה-13, אך מתיאורו עולה כי בקונארק או בעיר נמל אחרת באודישה היו כבר מבנים נישאים עם פסלים.
לדברי מדאלה פנג'י, היה בתקופה מסוימת מקדש נוסף באזור שנבנה על ידי פונדארה קסארי.
ייתכן שהוא היה פורנג'איה, שליט שושלת סומאוואסמי מהמאה ה-7.
המקדש הנוכחי מיוחס לנראסימאדבה הראשון משושלת גנגה המזרחית, שלט 1238–1264 לספירה.
זהו אחד המקדשים ההינדים הבודדים שרשומות התכנון והבנייה שלו שנכתבו בסנסקריט בכתב אודיה נשמרו בצורת כתבי יד של עלי דקל שהתגלו בכפר בשנות השישים ותורגמו לאחר מכן.
המקדש היה בחסות המלך, ועל בנייתו פיקח סיווה סמנטאראיה מהפאטרה.
הוא נבנה ליד מקדש סוריה העתיק.
הפסל בקודש הקודשים של המקדש הישן הוקדש מחדש ושולב במקדש החדש והגדול יותר.
כרונולוגיה זו של התפתחות אתר המקדש נתמכת על ידי כתובות רבות של לוחות נחושת מהתקופה בה מכונה מקדש קונארק "הקוטג' הגדול".
לדברי ג'יימס הארלה, המקדש כפי שנבנה במאה ה-13 הורכב משני מבנים עיקריים, המנדאפה של המחול והמקדש הגדול (דאול).
המנדאפה הקטנה יותר היא המבנה ששרד; הדאול הגדול קרס מתישהו בסוף המאה ה-16 או אחריו.
לטענת הארלה, המקדש המקורי "בוודאי עמד לגובה של כ-69 מטרים", אך נותרו רק חלקים מקירותיו ועיצוביו הדקורטיביים.
המקדש היה הרוס לפני שיקומו.
השערות באשר לסיבת הרס המקדש מועלות חדשות לבקרים.
תאוריות מוקדמות הצהירו כי המקדש מעולם לא הושלם והתמוטט במהלך הבנייה.
הדבר מנוגד לראיות טקסטואליות ולראיות מכתובות.
נראה שכתובת לוחית הנחושת של קנדולי משנת 1384 לספירה מתקופת נראסימה הרביעי מעידה על כך שלא רק שהמקדש הושלם, אלא שהיה אתר פולחן פעיל.
כתובת אחרת קובעת כי אלות שונות במקדש הוקדשו, מה שמרמז שבניית המקדש הושלמה.
מקור טקסטואלי שאינו הינדי, הטקסט "עין-אי-אכברי" מתקופת אכבר מאת עבדול פאזל המתוארך למאה ה-16, מזכיר את מקדש קונארק ומתאר אותו כאתר משגשג עם מקדש שגרם למבקרים "תדהמה מהמראה", ללא אזכור של חורבות.
כעבור 200 שנה, בתקופת שלטון האימפריה המראטהית באודישה במאה ה-18, מצא אדם קדוש את המקדש נטוש ומכוסה בצמחייה.
שליטי האימפריה העבירו את "ארונה סטמב" (עמוד עם ארונה, הרכב של סוריה, היושב עליו) לכניסה לשער האריות של מקדש ג'אגנאת בפורי.
טקסטים מהמאה ה-19 אכן מזכירים חורבות, מה שאומר שהמקדש ניזוק בכוונה או מסיבות טבעיות מתישהו בין השנים 1556 ל-1800. תאוריית הנזק בכוונה נתמכת על ידי דיווחים מתקופת האימפריה המוגולית המזכירים את הפולש המוסלמי קלפהאד שתקף והשמיד את מקדש ג'אגנאת בפורי ואת מקדש קונארק.
טקסטים אחרים קובעים כי המקדש נבזז מספר פעמים על ידי צבאות מוסלמים בין המאות ה-15 וה-17. טקסטים אסלאמיים המתארים את פשיטות קלפהאד מזכירים את הניסיון הראשון של צבאו להרוס את המקדש בשנת 1565, אך הם נכשלו.
הם גרמו נזק קל בלבד ולקחו את קישוט הנחושת דמוי הכד שעל גגו.
הטקסט ההינדי מדלה פנג'י (Madala Panji) והמסורת האזורית קובעים כי קלפהאד תקף שוב ופגע במקדש בשנת 1568. לאחר שמקדש השמש הפסיק למשוך מאמינים, הוא ננטש, ונשאר להיבלע על ידי יערות צפופים במשך שנים.
תאוריית הנזקים הטבעיים נתמכת על ידי קרבת המקדש לחוף והמונסונים באזור שעלולים לגרום נזק.
על פי ספר ההיסטוריה של NCERT, השיקרה (המגדל) של המקדש הגיעה עד לגובה של 70 מטרים, מה שהוכח ככבד מדי לאתר והיא התמוטטה במאה התשע עשרה.
עם זאת, קיומם של מקדשי אבן סמוכים באזור אודישה שנבנו קודם לכן ועמדו ללא נזק מעורר ספקות לגבי תאוריה זו.
Parya), מספר הטבעות של גידול אזוב וחזזית שנמצא על הריסות האבן מעיד על הנזק שאירע מתישהו בסביבות שנות ה-70 של המאה ה-16, אך גישה זו אינה מצביעה מדוע או על ידי מי.
ברבע האחרון של המאה ה-18 הוסר העמוד "ארונה סטמב" (עמוד ארונה) מהכניסה למקדש קונארק והוצב ב"סינגה-דווארה" (שער האריות) של מקדש ג'אגנאת בפורי על ידי נזיר מהאימפריה המראטהית בשם גוסוויין (או גוסוואמי).
העמוד, העשוי כלוריט מונוליתי, גובהו 10.26 מטרים והוא מוקדש לארונה, הרכב שנוהג במרכבתו של אל השמש.
בשנת 1803 ביקשה החברה הימית של הודו המזרחית (East India Marine Society, ארגון מחקר וחינוך אמריקני) מהמושל הכללי של בנגל לבצע מאמצי שימור.
עם זאת, אמצעי השימור היחיד שהופעל אז היה לאסור הסרה נוספת של אבנים מהאתר.
מכיוון שהיה חסר תמיכה מבנית, החלק האחרון של המגדל הראשי שעדיין עמד, קטע מעוקל ושבור קטן, קרס בשנת 1848.
הראג'ה של ח'ורדה, שהייתה לו סמכות שיפוט על אזור זה בתחילת המאה ה-19, הסיר כמה אבנים ופסלים לשימוש במקדש שבנה בפורי.
כמה שערים וכמה פסלים נהרסו בתהליך.
בשנת 1838 ביקשה החברה האסיאתית של בנגל (Asiatic Society of Bengal) לבצע מאמצי שימור, אך הבקשות נדחו, ורק הופעלו אמצעים למניעת ונדליזם.
בשנת 1859 הציעה האגודה האסיאתית של בנגל להעביר ארכיטרב של מקדש קונארק המתאר את ה למוזיאון ההודי בכלכותה, ובשנת 1867 ניסתה לבצע הצעה זו.
ניסיון זה נזנח כיוון שנגמרו הכספים.
בשנת 1894 הועברו 13 פסלים למוזיאון ההודי.
האוכלוסייה ההינדית המקומית התנגדה לפגיעה נוספת והסרה של הריסות המקדש.
הממשלה הוציאה צווים לכבד את התחושות המקומיות.
בשנת 1903, כאשר בוצעה חפירה גדולה בקרבת מקום, הורה מושל בנגל, ג'.
בורדילון, לאטום את המקדש ולמלא אותו בחול כדי למנוע את התמוטטות הג'גאמוהנה.
עד שנת 1905 תוקנו המוקאסלה והנטא מנדירה.
בשנת 1906 נשתלו עצי קזוארינה וקלופילום אינפילום (Calophyllum inophyllum) מול הים כדי לספק חיץ נגד הרוחות שהסיעו חול לאתר.
בשנת 1909 נתגלה מקדש מאיאדווי תוך הסרת חול ופסולת.
המקדש קיבל מעמד של אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1984.
מקדש השמש של קונארק דורג כאחד מפלאי האדריכלות הגדולים ביותר של תת-היבשת ההודית.
על פי קומאראסוואמי (Coomaraswamy), מקדש השמש קונארק מייצג את השיא של סגנון אודישה של אדריכלות נגארה.
חתן פרס נובל לספרות טאגור כתב:
ההתייחסות אל המקדש בתקופה הקולוניאלית נעה משבחים ועד לעג.
הלך הרוח הוויקטוריאני ראה פורנוגרפיה ביצירות של קונארק ותהה מדוע אין "בושה ואשמה בעונג הזה בלכלוך", בעוד שאלן ווטס (Alan Watts) קבע כי אין סיבה מובנת להפריד בין הרוחניות לאהבה, למין ולאמנות דתית.
לדברי היסטוריון האומנות האנגלי ארנסט בינפילד האוול (Ernest Binfield Havell; 1861–1934), מקדש קונארק הוא "אחת הדוגמאות הגדולות ביותר של פיסול הודי קיים", והוסיף כי הם מביעים "אש ותשוקה כמו האמנות האירופית הגדולה ביותר" כמו זו שנמצאה בוונציה.
הדת נמצאת לעיתים קרובות במרכז הביטוי התרבותי של אודישה (בעבר אוריסה), וקונארק תופס בה מקום חשוב כחלק ממשולש הזהב ( בפורי, ומקדש לינגראג' בבובנשוואר משלימים אותו) המייצג את פסגת אודישה באדריכלות ובבנייה של מקדשים.
מקדש השמש של קונארק מופיע בסיפורים ובשירים שנכתבו על ידי סופרים ומשוררים בני המקום, ובהם סצ'ידננדה רוטראיי (Sachidananda Routray) ומאיאדהר מאנסינג (Mayadhar Mansingh).
מקדש השמש משמש רקע לסיפור "פרשן המחלות" של הסופרת האמריקאית ממוצא בנגלי ג'ומפה להירי שזכתה בפרס פוליצר על אוסף הסיפורים הקצרים הקרויים גם הם "פרשן המחלות".
פסל הלוחם והסוס שנמצא בשטח המקדש מהווה את הבסיס לסמל המדינה של אודישה.
מקדש השומרונים בהר גריזים הוא המקום בו שכן לפי העדויות מקדש לעדה השומרונית על פסגת הר גריזים.
לפי האמונה השומרונית, המקדש בהר גריזים הוא "המקום אשר יבחר ה'" המוזכר בתורה, ולא בית המקדש היריב שבהר הבית בירושלים.
העיקר החשוב ביותר באמונה השומרונית הוא שביום הדין יוקם המקדש.
במקום התרחש על פי התורה מעמד הר גריזים והר עיבל.
על הר גריזים נשא יותם בן גדעון את משל יותם לפני בעלי שכם על דרך מינויו של שופט חדש לאחר מות אביו, השופט גדעון, לאחר שהמליכו עליהם את אבימלך בן גדעון.
לפי המסורת השומרונית, התקיים משכן על הר גריזים מזמן כניסת בני ישראל לארץ כנען.
לפי מסורת זו, הוא נסגר 261 שנה לאחר כניסת בני ישראל לארץ כנען בעקבות הקרבת הקרבנות שלא בהר גריזים והפילוג בין עוזי בן בחקי (כהן הר גריזים) לבין עלי הכהן שנטש את המקדש בהר גריזים ועבר למשכן שילה.
המסורת השומרונית מתנגדת לדוד המלך וטוענת כי בניית בית המקדש בירושלים בעייתית.
אבו אל-פתח הציג שתי מסורות מנוגדות שניסו להסביר מה היה המקום המקודש שאליו נהג דוד לעלות לרגל לפני שקנה את הגורן בירושלים: לפי מסורת אחת, דוד נהג לעלות לרגל להר גריזים עד שקנה את הגורן בירושלים וקבע אותו כמקום מקודש.
לפי המסורת השנייה, דוד לא הכיר כלל בשום מקום מקודש עד שבסוף ימיו החליט לקבוע את הגורן בירושלים כמקום קדוש.
לעומת זאת, ספר הימים השומרוני טען כי בזמן שדוד ברח מפני שאול הוא נמנה עם נאמני הר גריזים.
תיאוריו של יוסף בן מתתיהו הם עדות להקמתו ולחורבנו של המקדש השומרוני על הר גריזים.
קיימות מספר דעות מהו זמן הקמת המקדש השומרוני:
בספרו קדמוניות היהודים מספר יוסף בן מתתיהו שאנשי ירושלים כעסו על מנשה, אחיו של הכהן הגדול, על שנשא לאישה את בתו של סנבלט מושל שומרון, בניגוד לחוקי התורה האוסרים על כוהן לשאת אישה זרה.
הם דרשו ממנו לעזוב את אשתו השומרונית או שלא יוכל לזבוח במקדש בירושלים.
מנשה סיפר לחותנו על הדילמה שהוא עומד בפניה וטען כי הוא אמנם אוהב את אשתו, אך אינו רוצה לאבד בגללה את המשרה החשובה של הכוהן הגדול בירושלים.
בעקבות זאת, סנבלט הבטיח לחתנו היהודי, מנשה, לבנות מקדש בהר גריזים על פי תבנית המקדש בירושלים ולמנות אותו לכוהן הגדול במקדש ולמושל על ארץ שומרון.
לדברי יוסף בן מתתיהו, ההבטחה מומשה בזמן כיבוש הארץ בידי אלכסנדר מוקדון (332 לפנה"ס), כאשר השומרונים בראשותו של סנבלט הגישו סיוע לאלכסנדר הגדול בעת המצור על צור.
לפי דבריו, כאשר הגיע אלכסנדר מוקדון אל למבואות צור, אסף סנבלט מנהיג השומרונים את צבאו ויצא אל צור כדי להודיע על כניעתו, ובאותה הזדמנות ביקש ממנו אישור לבנות מקדש על הר גריזים.
ממצאים ארכאולוגים מראים כי המקדש קדם ביותר ממאה שנה לימיו של אלכסנדר מוקדון.
לפי הממצאים הוא הוקם בתחילת ימי בית המקדש השני, בזמנו של נחמיה, באמצע המאה החמישית לפנה"ס, והנישואים שעליהם מספר בן מתתיהו נערכו בימי סנבלט החורני, שחי בימי נחמיה.
לדעת יהושע גוטמן הקמת המקדש השומרוני קשורה למאורעות מימי ארתחששתא השלישי בשנת 350 לפנה"ס.
כישלונו של המלך לכבוש את מצרים בשנת 351 לפנה"ס עורר מרידה בערי קיפרום ובערי פיניקיה בהנהגתו של תנית מלך צידון ובסיועו של פרעה נכתנבו השני מלך מצרים.
לדעת גוטמן הצטרפו היהודים להתקוממות.
עדות לכך הוא מצא אצל אוסביוס מקיסריה ובכרוניקות מאוחרות אחרות, שמצוין בהן חורבן יריחו והגליית תושביה בידי הפרסים להורקניה שלחוף הים הכספי, וייתכן שבמהלך המאורעות חרבו עוד ערים בארץ ישראל.
אירועים אלה הביאו לערעור היחסים בין היהודים לשלטון הפרסי, ועקב כך גם התעוררו בקרב השומרונים תקוות שמקדש ירושלים יאבד את מעמדו המיוחד והם יוכלו להקים את מקדשם באישור השלטון הפרסי.
יצחק מגן וחנן אשל העלו את "תאוריית שני המקדשים".
בהתבסס על ממצאי החפירות הארכאולוגיות שנערכו עד אז בהר גריזים ועל פי מטבעות שומרוניים - המאירים באור חדש את עדותו של יוסף בן מתתיהו - טענו יצחק מגן וחנן אשל לקיומם של שני מקדשים שומרוניים.
המקדש השומרוני השני הוקם במאה השנייה לפנה"ס, עם הקמת העיר ההלניסטית בהר גריזים.
מקדש זה נהרס בידי יוחנן הורקנוס הראשון ברבע האחרון של המאה השנייה לפנה"ס, כשמונים שנה לאחר שנבנה.
המתחם המקודש נבנה במקום הגבוה ביותר בהר גריזים, פתוח וצופה אל שכם העתיקה, אל העמקים ממזרח, אל הר עיבל ואל הצומת המרכזי של השומרון.
ההר אינו מתאים לבניית עיר מרכזית, הוא גבוה, קר וצחיח, ללא מקורות מים ולא מתאים לחקלאות.
יישוב הר גריזים נעשה מסיבות דתיות פולחניות, ולא משיקולי איכות חיים.
לפי הממצאים הארכיולוגיים, המקדש הוא המבנה הראשון שנבנה על הר גריזים, וסביבו נבנתה עיר גדולה.
לפי יצחק מגן, המקדש הראשון על הר גריזים נבנה מאבני גוויל שפורקו מהשכבה העליונה של הסלע, ותוכניו הייתה דומה למקדש בירושלים.
לאחר שהמקדש נבנה מחדש בוצעו בו שינויים והוא נבנה בסגנון יווני.
בית מקדש השומרוני הפך למרכזם הדתי והמדיני של בני העדה השומרונית.
בימי התקופה הפרסית וההלניסטית בארץ ישראל נמשך מצב זה בו ניצב על הר גריזים מקדש וסביבו הייתה עיר גדולה.
יוסף בן מתתיהו סיפר שתלמי הראשון כבש את שומרון ולקח ממנה שבויים למצרים.
בין יהודי מצרים לשומרוני מצרים פרצו חילוקי דעות אם לשלוח את הקרבנות לירושלים או להר גריזים.
פולמוס נוסף בין העדות התרחש בזמן תלמי השישי.
הרדיפות של אנטיוכוס הרביעי פגעו בשומרונים כמו בשאר היהודים, אולם הם ככל הנראה נכנעו.
לפי יוסף בן מתתיהו הם ביקשו מאנטיוכוס שיקרא את מקדשם על שם אלוהי יוון.
אנטיוכוס קרא למקדש "מקדש זאוס מכניס האורחים".
באי דלוס נמצאו שתי כתובות הקדשה ביוונית המזכירות תרומות שהרימו שומרונים להר גריזים.
שתיהן נפתחות במשפט: "הישראלים אשר בדלוס, המעלים מנחה להרגריזים הקדוש".
הכתובות פורסמו בשנת 1982 והן מתוארכות לשנים 250–175 לפסה"נ ו-150–50 לפסה"נ בקירוב.
חכמי התלמוד סברו שבמקדש השומרונים הייתה דמות יונה, שסימלה את אלת הכותים, והם היו עובדים אותה.
במגילות קומראן נמצאה מגילה המתייחסת ככל הנראה למקדש הר גריזים.
במגילה, ששמה "תפילת יוסף", מתואר שבט יוסף כחסר כוח "מוטל בארצות לא י[דע...]", בעוד "[...
נבלים ישבים בארצם] ועשים להם במה על הר גבה" ומדברים "להכעיס ללוי וליהודה ולבנימן".
מהדירי התעודה רואים בה ביטוי לפולמוס עם השומרונים, הבונים מקדש על הר גריזים ומתנכלים לשבטים שנותרו מרוכזים סביב ירושלים.
מלבד בספר קדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו, הוזכר המקדש בספרים נוספים.
המקדש נזכר גם בספר חשמונאים ב שם נאמר שאנטיוכוס אפיפנס מינה שני אחראים למקדשים, את פיליפוס הפריגי למקדש בירושלים ואת אנדרוניקוס למקדש בהר גריזים.
במקום נוסף מוזכר כי שם המקדש שונה ונקרא על שמו של זאוס כסנוס מכניס האורחים.
אוסביוס מקיסריה הביא קטע מספר של מחבר שומרוני לפיו .
גם אם טקסט זה משובש, הוא מעיד כי על הר גריזים עמדו עיר ומקדש, שהמחבר מייחס את ראשיתי לימי אברהם.
בסוף המאה השנייה לפני הספירה חרבה העיר בידי השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון.{{הערה|יצחק מגן, יצחק מגן, מקדש יהוה בהר גריזים.
בתוך: ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה', כרך עשרים ותשעה, ירושלים ה'תשס"ט, עמוד 277}} הוא הגיע בשנת 128 לפני הספירה והרס את המקדש עד היסוד.
לפי המקורות היהודיים החורבן התרחש בכ"א בכסלו, ובשל כך נקבע במגילת תענית "יום הר גריזים" שנאסר במספד ובתענית.
לפי חלק מן האגדות היהודיות, מחריב המקדש היה שמעון הצדיק.
זמן קיום המקדש נתון במחלוקת בין החוקרים, והוא ככל הנראה התקיים בסביבות ה-200 שנה, ומעולם לא נבנה מחדש.
ב, בין ימי אנטונינוס פיוס לימי יוליאנוס הכופר, התקיים על הר גריזים מקדש לזאוס.
בימי הקיסר קונסטנטינוס (המאה ה-4) שבו השומרונים להר וחידשו בו את פולחנם.
במאה ה-5 לספירה בנה ככל הנראה זנון, קיסר האימפריה הביזנטית מתחם מבוצר ובמרכזו כנסייה מתומנת מפוארת.
הכנסייה הביזנטית הוקדשה למאריה תיאותוקוס, יולדת ישו.
בנימין מטודלה כתב על השומרונים כי הם "עושים זבח ומעלים עולה בכנסת שלהם בהר גריזים", וטוענים כי "הוא בית המקום ברוך הוא".
ההר נשאר עד היום קדוש בעיני השומרונים, המייחסים לו את קדושת הר המוריה ומכנים אותו "הר המבחר", ואף מראים על סלע בראש ההר כעל מקום עקדת יצחק.
בערב חג הפסח עולים הם אל הר גריזים להקריב קרבן הפסח על מזבח המיועד לכך, ולאכלו, ככתוב בתורה, צלי אש.
השומרונים עולים אל המקדש בשלושת הרגלים: פסח, שבועות וסוכות.
בתקופת חודש ניסן, יממה לפני ליל הסדר היהודי, עוטים זקני העדה את הגלימה המסורתית, וכוהני הדת אוחזים בסכינים ומשספים את גרונות בהמות זבח הפסח.
הטקס הוא ססגוני, סוער ומלא התלהבות דתית, תוך קריאות רמות ונשיאת כפיים לאל, שוחטים בני העדה השומרונית קורבן פסח כאשר עשרות כבשים נשחטות במהלך הטקס.
בחפירות הארכאולוגיות בהר גריזים נמצא מתחם גדול המזוהה כמקדש השומרונים.
לפי החפירות, נראה שעל הר גריזים נבנו שני מקדשים.
הראשון ב, והשני, גדול יותר, בראשית המאה ה-2 לפנה"ס.
מסביב למקדש הוקמה עיר גדולה ששטחה למעלה מ-400 דונם ושאוכלוסייתה נאמדת בלמעלה מעשרת אלפים איש.
בחפירות נתגלו למעלה מארבע מאות אלף שברי עצמות קורבנות שכללו את בעלי החיים שהקריבו: כבשים, עזים, מעט פרות ותורים – בני-יונה.
למעלה מ-90% מהעצמות הן עצמות עיזים וכבשים, והשאר פרים ויונים.
בחפירות נתגלו כשבעה-עשר אלף מטבעות זהב, כסף וברונזה, אלפי כלי חרס, כלי אבן, כלי נחושת כסף וזהב.
דבר היכול להעיד על הבאת מתנות לבית המקדש.
בתקופת בית המקדש השני שמרו בני ישראל בקפידה רבה על דיני טומאה וטהרה.
לפי חז"ל דקדקו הכותים (השומרונים) בהלכות אלו אף יותר משאר עם ישראל.
בכל מבני המגורים שהקיפו את מקדש הר גריזים, בהם התגוררו ככל הנראה משפחות כוהנים, היו אמבטיות, כדוגמת ירושלים.
קרוב לוודאי שגם במקדש עצמו היו אמבטיות, מלבד אלו שבבתים הפרטיים.
בכניסה לבית הבד ממערב למקדש נמצאה אמבטיה גדולה, בה רחצו העובדים לפני הכניסה.
השומרונים הקפידו על ייצור יין ושמן בטהרה.
עדות נוספת היא העדר כמעט מוחלט של כלים מיובאים על הר, מחמת החשש מטומאת נוכרים.
תגלית המעידה על קיומו של מקדש בראשות כהן גדול היא פעמון קטן מזהב בעל ענבל של כסף, שככל הנראה היה שייך לאפוד של הכהן גדול.
בכתובות רבות הכתובות בכתב עברי עתיק שהתגלו באזור המקדש מופיעים שמות הכהנים ותאריהם.
נמצאו גם כתובות רבות המוכיחות באופן ברור את קיומו של המקדש.
בין הכתובות ניתן למצוא כתובת אחת בה מופיע הנוסח .
המונח "לפני האלוהם" מכוון לנוכחות אלוהית פיזית - כלומר מקדש.
בכתובת המזכירה במפורש קיומו של מקדש נכתב: .
ישנם חוקרים שכפרו בקיומו של מקדש הר גריזים.
לדעתם, במחצית הראשונה של המאה הרביעית לפנה"ס לא עמדו לרשות השומרונים אמצעים מספקים לבניית מקדש.
טענה זו בעייתית מפני שהיו מקדשים נוספים בתקופה זו, כמו מקדש חוניו ומקדש יב.
טענה נוספת הציג פנחס חורגין.
הוא קשר את התנגדותם של השומרונים למקדש ירושלים בכך שהם התנגדו עקרונית לכל מקדש.
הם נימקו את התנגדותם בכך שהם שרויים בתקופת הסתר הפנים.
לדעתו, הסתפקו השומרונים בהקמת מזבח.
מקדש מוצא (או מקדש תל מוצא) הוא מקדש שנמצא בחפירות ארכאולוגיות בתל מוצא.
בשנים 1993–2003 נערכו שלוש עונות חפירה שבהן נחפר בתל מוצא שרידי יישוב מתקופת הברזל 2א', בערך מהמאה ה-9 לפנה"ס.
הממצאים עוררו שאלות רבות בקרב החוקרים, מדוע ישנו מקדש כה גדול בעיר שולית ביהודה, שלא נמצאת על הדרך הראשית - דרך גב ההר, ובמיקום קרוב אך לא קרוב מדי לירושלים.
לאחר השחתת בית הבעל, כמתואר במלכים, ייתכן שהוסב הבית למטרה אחרת אך חזר בהמשך לאתר פולחני כחלק מפולחן הבמות.
מקדש יונו רג'ינה היה מקדש שהוקדש לאלה הרומית יונו רג'ינה.
המקדש ממוקם ליד קרקס פלאמיניוס ברומא העתיקה.
הוא נחנך ונפתח ב-23 בדצמבר של שנת 179 לפני הספירה.
המקדש מקושר באמצעות אכסדרה למקדש פורטונה ואולי גם היה מקושר למקדש פורטונה אקווסטריס.
מאוחר יותר הוא קושר למקדש יופיטר סטטור.
שני המקדשים היו מוקפים בפורטיקו של מטלוס.
האכסדרה ושני המקדשים נבנו מחדש על ידי אוגוסטוס קיסר כ-אכסדרת אוקטביה אחרי 27 לפני הספירה.
מקדש השמש של אוסר כאף היה מקדש מצרי עתיק שהוקדש לאל השמש רע שנבנה על ידי פרעה אוסר כאף, מייסד השושלת החמישית של מצרים, בתחילת המאה ה-25 לפני הספירה.
מקדש השמש של אוסר כאף שוכן בין מתחם הפירמידות של אבו סיר מדרום ליישוב אבו גוראב מצפון, כ-15 קילומטרים דרומית לקהיר של ימינו.
שמו הקדום של המקדש היה "נחן-רע" (Nekhen-Re) כלומר "מבצר רע".
מתחם המקדש כלל מספר חלקים: על גבעה נמוכה שנמצאת בקצה המדבר היה המקדש הראשי שאליו ניתן היה לגשת דרך שביל ממקדש עמק, הממוקם קרוב יותר לאזור העיבוד והנילוס.
מקדש השמש של אוסר כאף התגלה על ידי קארל ריכרד לפסיוס בשנת 1842, אז מנהל המשלחת הפרוסית למצרים.
לפסיוס לא זיהה את מקדש השמש ככזה, אלא כלל אותו ברשימת הפירמידות החלוצית שלו, תחת המספר XVII (בספרות רומיות: 17).
לפסיוס חקר את האנדרטה רק באופן שטחי והחפירות הראשונות של המקדש נערכו הרבה יותר מאוחר, ב-1907 וב-1913, בניהולו של לודוויג בורכהרד .
אולם עבודתו העיקרית של בורכהרד הייתה על בית הקברות המלכותי הסמוך באבו סיר.
המקדש היה מוקד של חפירה ייעודית רק 40 שנה מאוחר יותר, בין השנים 1954 ל-1957, הפעם ביוזמת המשלחת הגרמנית-שווייצרית בראשות הרברט ריקה .
מקדש סאנו שינטו הוא מקדש הממוקם כ-800 מטרים דרום-מזרחית לגראונד זירו של הפצצה האטומית בנגסאקי, והידוע בזכות טוריאי האבן בעל הרגל האחת בכניסה אליו.
הפירוש המילולי של השם מקדש סאנו הוא "מלך ההר", והוא נקרא גם קבר סאנו הקדוש.
חלקו המרכזי של המקדש ממוקם ממש מאחורי צלם התמונה שמשמאל.
המקדש נבנה בשנת 1652 ונקרא על שם מקדש סאנו שינטו שבטוקיו, הן בגלל הדמיון בתוואי השטח עליו הוקמו שני המקדשים, והן כיוון ששניהם הוקמו במקומות שנקראו סאקמוטו.
מקורות אחרים מציינים את שנת ההקמה כ-1638, ומוסיפים כי הוא הוקם על ידי .
המקדש הוקם על הנתיב בו השתמשו נוסעים בני תקופת אדו כדי להיכנס לנגסאקי מצפון.
מקום המקדש המקורי הועתק בשנת 1652 למרחק קצר, אל מיקומו הנוכחי.
ב-1802 נשרף המחסן של המקדש.
עשרים שנה מאוחר יותר, ב-1828, מוטט טייפון את פנים המקדש והפיל את עצי הארז שגדלו בשטחו.
בשנת 1837 הוקם מחדש שער טוראי ומבנה המקדש עצמו נבנה מחדש ב-1849. מאז היוסדו, הוא שימש מקדש סינקרטי של שינטו ובודהיזם, אך עם רסטורציית מייג'י הפך למקדש כפרי.
ב-1868–1869 הורחב מקדש סאנו על ידי תרומת קרקעות והרחבות בנייה.
ב-1874 גרם טייפון נוסף לנזק נרחב ובלתי ניתן לתיקון והפעילות בו הצטמצמה לטקסי אביב וסתיו בלבד, ולבסוף בינואר 1884הוא שוב הועבר למיקום חדש.
בשנת 1924, נהרס הכביש הישן והוחלף בכביש חדש במורד ההר והמקדש נותק ממערכת הכבישים, אז נקנתה קרקע ועליה נסלל כביש הגישה החדש.
בתקופה זו נערכו במקום פסטיבלים קטנים בכל 1 ו-17 בחודש, ובכל 17 בחודש ניתנו גם הרצאות, יחד עם חלוקת סאקה קדוש.
פסטיבלים גדולים נערכו כל שנה ב-18 באפריל וב-18 באוקטובר וכללו בין היתר ריקודים והאבקויות סומו למבוגרים.
בפיצוץ פצצת האטום ב-9 באוגוסט 1945 הושמד המתחם לחלוטין.
המקדש עצמו הוקם מחדש במהירות.
ב-1950 נבנה מחדש האולם הראשי, ומבנים נוספים נבנו בהדרגה בעיקר עד 1976.
לאורך כל התקופה המקום היה ידוע בשמות רבים.
במקדש היו ארבעה שערי טוריאי, שניים מהם שרדו את הפצצה.
האחד הושמד בתאונת דרכים בשנת 1962. הטוריאי השני של המקדש הפך לבעל רגל אחת בפיצוץ פצצת האטום ב-1945, אך שרד.
מוקד עוצמת ההרס של הפצצה היה מרוחק כ-800 מטרים מהמקדש.
טוריאי האבן הוקם בקצהו העליון של גרם המדרגות המוביל למקדש כדי לסמן לעולים לרגל, כמקובל, שהם מתקרבים לאזור קדוש.
אחד משני עמודי התמיכה שלו נפל בפיצוץ האטומי אך העמוד השני נותר על עומדו, כשהוא שומר על השער יציב אם כי שבור לשניים.
עוצמת גל ההלם סובבה את הטוריאי על בסיסו כ-30 מעלות.
שרידי העמוד שנהרס מוצגים בסמוך לטוריאי בעל הרגל האחת.
העמוד הבודד שנותר מסמל עבור התושבים את החוסן והחוזק אותו גילו בתקופה הקשה שעברה עליהם.
העצים ששרדו ממקדש סאנו, כמו גם עצים אחרים ששרדו בעיר, הפכו לדוגמה חיה נוספת של הרס, צמיחה מחדש ותקווה לשלום.
בפיצוץ, נשרפו שני הגדולים, בני כחמש מאות שנה, שעמדו במתחם המקדש ואיבדו את כל עליהם.
כשליש מהעצים הועף בפיצוץ והשאר נשרף לגוש שחור, אך לאחר שנתיים הם חזרו ללבלב.
למרות החשש ליכולתם לשרוד, העצים התאוששו וכעת הם מכוסים בצמיחה חדשה וצפופה והתאוששותם שימשה השראה לניצולים האנושיים.