tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוב ההשתלות הכבד נכרת ומוצא מן הגוף והאיבר החדש מושם במקומו.
הניתוח מתבצע דרך חתך גדול בבטן העליונה.
הכריתה כוללת הפרדה של כל הרצועות הקשורות לכבד כמו גם צינור המרה, עורק הכבד ווריד שער הכבד.
בדרך כלל החלק מן הווריד החלול התחתון הקרוב לכבד מוסר גם הוא, אף על פי שקיימת טכניקה בשם "שק הקמח" שמאפשרת לשמר חלק זה.
לאחר שהאלוגרף מושם בגוף מחברים בחזרה את הוריד החלול התחתון, וריד שער הכבד ועורק הכבד.
לאחר שמחודשת זרימת הדם לכבד החדש צינור המרה מחובר מחדש.
ההליך נמשך לרוב בין חמש לשש שעות, אך עשוי להתארך או להתקצר בכפוף לקשיים שמתעוררים במהלך הניתוח ולמידת הניסיון של המנתח.
ברוב השתלות הכבד נעשה שימוש בכבד שלם שנלקח מתורם חסר חיים, בעיקר כאשר ההשתלה מבוצעת במבוגר.
בתחום השתלות הכבד לילדים נרשמה התפתחות משמעותית כאשר פותחה שיטת השתלת כבד מוקטנת, שיטה בה חלק מכבד של אדם בוגר מושתל בילד.
התקדמות נוספת בתחום זה כללה השתלת כבד חצוי בה משתמשים בכבד אחד עבור שני מושתלים, והשתלת כבד של אדם חי בה חלק מכבד של אדם בריא מוסר ומשמש בתור אלוגרפט.
כאשר ההליך האחרון מבוצע בילדים נעשה שימוש בכ-20% מהכבד.
כמו בהשתלת אלוגרפטים אחרים, האיבר המושתל ידחה על ידי גוף המושתל אלא אם יעשה שימוש בתרופות המדכאות את מערכת החיסון.
תהליך הדיכוי של מערכת החיסון דומה עבור השתלות איברים שונים, וכיום קיימות מגוון תרופות להשגת מטרה זאת.
רוב מושתלי כבד מקבלים קורטיקוסטרואידים בשילוב עם טקרולימוס או ציקלוספירין.
דחייה חריפה של האיבר המושתל היא פחות בעייתית כאשר מדובר בהשתלת כבד, לעומת השתלות של איברים מסוג אחר כמו לב או כליות.
השתלת כבד ייחודית בכך שהסיכוי לדחייה פוחת עם הזמן.
ישנם מטופלים שבטווח הארוך מצליחים להגמל מכל תרופה המדכאת את מערכת החיסון.
הסיבה לכך עדיין לא ברורה לגמרי והסברה היא שלכבד תפקיד שעדיין אינו ידוע בהתפתחות תאים מסוימים המהווים חלק ממערכת החיסון.
ישנו מחקר אחר לפחות שנערך על ידי צוותו של ד"ר שטרצל באוניברסיטת פיטסבורו, בו נלקחו ביופסיות של מח עצם ממטופלים שעברו השתלות ואלו הראו סימנים להיווצרות קשר גנוטיפי.
רוב מקרי המוות מתרחשים בשלושת החודשים הראשונים שלאחר ההשתלה.
על פי מחקר שנעשה בפינלנד, אחוז השורדים את השנה הראשונה הוא 83%, את חמש השנים הראשונות - 76%, ואת העשור הראשון - 66%.
דחייה של השתל קיימת אצל אחוז מסוים מן המושתלים, ומתפתחת במהלך השבועיים הראשונים שלאחר הניתוח.
סימנים קליניים לדחייה כוללים חום, כאב בטן ימני עליון וכן ירידה ברמות נפח המרה וצבעה.
בדיקות מעבדה המראות עליה ברמות אמינו-טרנספרזות ובילירובין יכולות להיות סימן לדחייה אולם גם לסיבוכים אחרים כגון חסימת דרכי מרה, הפטיטיס ויראלי, טוקסיות של תרופות הפועלות על הכבד וכן הלאה- כדי להבחין בסיבה המקורית יש לערוך הדמיה של הכבד או לקחת ביופסיה.
דחייה אקוטית נראית בביופסיה כתסנין מעורב של תאי דלקת ודלקת בתאי אנדותל הקרויה אנדותליאזיס.
דחייה כרונית של הכבד נדירה יחסית ומתבטאת בעימדון דרכי מרה, נמק של חלק מרקמת הכבד ותסנין של תאי דלקת מונונוקלאריים, כמו גם התהוות של פיברוזיס.
הטיפול בדחייה כרונית מוגבל והפתרון האופטימלי למצב זה הוא השתלה מחדש.
חזרה של המחלה הראשונית תועדה ואחוזי החזרה משתנים בהתאם למחלה הראשונית- כך למשל, בהשתלת כבד לאור דלקת כבד אוטואימונית, אצל עד כשליש מהמושתלים נמצאה חזרה של המחלה עצמה.
חזרה של כולנגיוקרצינומה קיימת אצל חולים רבים, ולכן מעט מרכזים רפואיים כיום מבצעים השתלת כבד במקרים של כולנגיוקרצינומה, ובחירת החולים הללו מתבצעת על בסיס הסטייג'ינג של המחלה ולאחר טיפול כימותרפי המשולב בקרינה.
לגבי חולים אשר סבלו מהפטיטיס B ועברו השתלת כבד, יש למנוע את חזרת המחלה על ידי מתן טיפול אנטי-ויראלי אשר הראה ירידה משמעותית בחזרת המחלה בהשוואה לשנים בהן טיפול זה טרם היה קיים.
לעומת זאת, חולים אשר סבלו מהפטיטיס C, כמעט תמיד יסבלו מחזרת המחלה, כאשר בחמש השנים הראשונות שלאחר ההשתלה ההשלכות הקליניות של חזרת המחלה מועטות, אולם גדלות לאחר מכן ומתבטאות בירידה דרמטית יותר בשיעורי השרידות בהשוואה לקבוצות מושתלים אחרות.
לאחר שהתקבלה ההחלטה על הצורך בהשתלת הכבד בדרך כלל על ידי הרופא למחלות כבד, המועמד הפוטנציאלי להשתלה חייב לעבור מספר בדיקות והערכות על מנת לקבל תמונה ברורה יותר לגבי מצבו.
הבדיקות כוללות בדיקה של כל מערכות הגוף החשובות הערכה של כשירותו הנפשית ואפשרויות התמיכה מסביבתו הקרובה של המועמד על ידי פסיכולוגית ועובדת סוציאלית.
לאחר מכן החולה המועמד להשתלה מוצג בפני ועדת השתלות בה יושבים רופאים מומחים בתחום אשר מאשרים או פוסלים את התאמתו להשתלה.
במקרה שהתקבל אישור נרשם החולה ברשימה הארצית של המרכז הלאומי להשתלות המרכז את נושא תרומת האיברים בישראל ועל חתימה על כרטיס אדי .
השתלת הכבד הראשונה בישראל בוצעה ב-1979, בתינוקת שאושפזה בבית החולים קפלן.
החל ב-1986 בוצעו בישראל השתלות על ידי ד"ר יגאל קם.
המנותחת הראשונה, מירה שמכטנר, נפטרה כעבור שבועיים כאשר מנגון קרישת הדם בגופה חדל מלתפקד; וגם שלושת ניסיונות הניתוח הבאים נחלו כישלון.
את השתלת הכבד המוצלחת הראשונה ביצע פרופ' אחמד עיד בשנת 1991.
השתלת ראש היא תהליך כירורגי הכולל החלפת ראש האורגניזם בראש חלופי.
התהליך בוצע עד כה רק בבעלי חיים.
תהליך זה שונה מהתהליך ההיפותטי הקרוי השתלת מוח.
לאורך השנים נעשו שורת ניסיונות על מגוון חיות, בהן כלבים וארנבים.
רק בשנות השבעים הושגה הצלחה של ממש, אז, קבוצת מדענים מאוניברסיטת Case Western Reserve בראשות רוברט ג.
וייט, פרופסור לניתוחי מוח שהושפע מעבודתו של ולדימיר דמיחוב (הצליח להשתיל ראש של כלב על גופו של כלב אחר), ביצעה את הניתוח מעורר המחלוקת של השתלת ראש קוף אחד על גופו של קוף אחר.
הניסיון הצליח עד לרמה מסוימת, כשהקוף הצליח להריח, לטעום, לשמוע ולראות את העולם סביבו.
הניתוח כלל צריבה זהירה של העורקים והוורידים במטרה למנוע היווצרות חוסר פלזמה בדם.
מפני שהעצבים כלל לא נפגעו, חיבור המוח לאספקת הדם שמרה אותו חי מבחינה כימית.
החיה שרדה זמן מה לאחר הניתוח ואפילו ניסתה לעיתים לנשוך את הצוות.
ב-2001 בוצע שוב הניתוח בהצלחה, גם הפעם על ידי פרופסור וייט.
השתלות ראש נוספות בוצעו ביפן בחולדות.
בניגוד להשתלות שהוזכרו לעיל, כללו השתלות אלו הוספת ראש, ויצירת חולדה דו ראשית.
מפני שעדיין לא ניתן לחבר מחדש את חוט השדרה, המטופל שראשו יושתל יהיה משותק בכל גופו, פרט לראש.
התהליך עשוי להועיל לאנשים המשותקים בכל גופם וסובלים מכשל מערכות נרחב, מה שיחייב שורת השתלות מורכבות.
ייתכן ויתאים גם לאנשים המבכרים שיתוק על מוות (בהינתן התקדמות הממשק מוח-מחשב).
אין כיום הסכמה בשאלת מידת האתיות של פרוצדורה זו.
ככל הנראה התהליך יכלול קירור המוח לנקודה בה תיפסק כל הפעילות הנוירונלית, זאת כדי למנוע את מות הנוירונים בזמן שהמוח מושתל.
לתהליך מסוכן זה אין תומכים רבים.
עם זאת, התומכים בו מציינים שהמוח, בניגוד לכבד, למשל, הוא איבר נייטרלי עבור מערכת החיסון ואין סכנת דחייה מצד הגוף החדש.
כאמור, שיקולים אתיים מנעו עד כה כל ניסיון להשתלת ראש אנושי.
תאי הגזע מוכרים היטב בעולם הרפואי ביכולתם להפוך לכל תא בגוף האדם.
גייג' ממכון סאלק, הראה שניתן לגדל נוירונים חדשים ומתפקדים בהיפוקמפוס, מה שבעבר נחשב היה למגוחך.
במכון וויסטר של אוניברסיטת פנסילבניה נעשה שימוש בתאי הגזע לתיקון חוט השדרה של עכברים עד לרמה מתפקדת.
אם כן, ייתכן שהמטופל לא יסבול בהכרח משיתוק.
פיתוח טכנולוגיית תיקון חוט השדרה תאפשר ריפוי מגוון מחלות, החל בסרטן (לא מוחי), דרך סוכרת ועד מחלות לב באמצעות השתלת ראש.
כל מחלה שפוגעת בגוף לבדו תיוותר מאחור, כשהגוף החדש יאפשר למטופל המשך חיים בריאים וארוכים יותר.
השתלטות עוינת היא תהליך בו נרכשת השליטה בחברה ציבורית, שלא בהסכמת הנהלת החברה או בעל השליטה.
השתלטות עוינת מתבצעת באמצעות רכישת מניות החברה, בשיעור המאפשר החלפת ההנהלה הנוכחית של החברה וניהול ענייניה.
המונח "שליטה" מוגדר בסעיף 1 לחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968:
המעוניין לרכוש שליטה בחברה יכול לנקוט במספר פעולות כדי להשיג את מטרתו:
רכישת מניות החברה מבעלי המניות הנוכחיים.
רכישת נכסי החברה (מפעלים, קרקעות, פטנטים וכו') ובכך להחזיק ולשלוט בהם מבלי לרכוש את החברה עצמה.
ביצוע עסקת מיזוג או הסדר משפטי אחר להעברת הזכויות בחברה (למשל הסדר לפי סעיף 350 לחוק החברות).
עסקאות לרכישת נכסי החברה וכן מיזוג החברה, טעונות הסכמה של החברה.
לכן, כאשר ההנהלה או בעל השליטה בחברה מתנגדים להעברת השליטה, הדרך היחידה לרכוש שליטה היא באמצעות רכישת מניות החברה.
אדם המבקש לרכוש שליטה בחברה יצטרך להחזיק בשיעור גבוה של מניותיה.
לכאורה יהיה עליו לרכוש מעל 50% ממניות החברה, אבל כאשר מניות החברה מבוזרות מאוד ונמצאות בידי הציבור הרחב, די להחזיק בשיעור נמוך יותר כדי לשלוט בחברה.
עד שנות ה-60 המשתלט היה צריך לפנות באופן פרטני לבעלי המניות של החברה ולהציע להם למכור לו את מניותיהם.
שיטה זו הייתה מסורבלת מאוד.
בנוסף, הרכישה ההדרגתית של מניות החברה יצרה נראות של ביקוש, וגרמה לעלייה במחירי המניות.
לכן, ככל שתהליך הרכישה יתקדם, כך יעלה מחיר המניות, דבר שייקר את עלות ביצוע ההשתלטות העוינת.
בנוסף, התמשכות תהליך הרכישה מאפשרת למנהלי החברה לנקוט בצעדים כדי לסכל את ניסיון ההשתלטות העוינת.
הדרך היעילה והאפקטיבית ביותר לרכוש שליטה בחברה ציבורית היא באמצעות הצעת רכש (Tender offer).
הצעת רכש היא מכשיר משפטי באמצעותו פונה המציע לבעלי המניות של החברה בהצעה לרכוש את מניותיהם.
הצעת הרכש מאפשרת למשקיע לבצע פנייה מרוכזת לכל בעלי המניות של החברה.
שני היתרונות העיקריים של הצעת הרכש הם קיצור ופישוט התהליך והוזלת עלות הרכישה.
כיוון שרכישת השליטה בחברה מהווה לרוב עסקת ענק, לרוב החברות המשתלטות אין את ההון הנזיל הדרוש למימון העסקה.
לכן, רוב ההשתלטויות העוינת מבוצעות באמצעות רכישה ממונפת (Leverage buyout; נקראת גם השתלטות ממונפת) – החברה מממנת חלק מועט מעלות הצעת הרכש באמצעות הון עצמי, כאשר רוב העלות ממומנת באמצעות הלוואות.
על מנת לקבל הלוואות בהיקף של מאות מיליוני דולרים, המשתלט ממשכן את החברה הנרכשת ומחזיר את ההלוואה באמצעות רווחיה (באופן זה, ההלוואה אינה מכבידה על המשתלט עצמו).
חילופי שליטה בחברה מאיימים על הנהלת החברה ועל בעל השליטה בה, שכן השתלטות עוינת נעשית על מנת לשנות את אופן ניהול החברה, וזו תפקיע את כוחו של בעל השליטה הנוכחי.
בשל האיום על רווחתם האישית של מנהלי החברה, זכו מהלכים אלו לכינוי "השתלטות עוינת", שכן העברת השליטה נעשית בניגוד לעמדת ההנהלה.
השתלטות עוינת עשויה להיות יעילה ומועילה עבור החברה ובעלי המניות שלה, אך היא עלולה גם להזיק להם.
הצעת הרכש עשויה להכיל אלמנט כופה שייאלץ את בעלי המניות להסכים להצעה, גם בשעה בה היא אינה כדאית (למשל, בעלי המניות ימהרו למכור את מניותיהם אם הם חוששים שלאחר ההשתלטות, בעל השליטה החדש יפגע בערך החברה או בערך המניות שלהם).
לכן, יש למנהלים תמריץ מוצדק למנוע חלק מההשתלטויות העוינות, אך הם ייטו לסכל השתלטויות עוינת גם מתוך דאגה לאינטרס העצמי שלהם.
כיוון שהצעת הרכש מופנית לבעלי המניות של החברה ולא למנהליה או לחברה עצמה (שהם עומדים בראשה), לכאורה ההנהלה אינה יכולה להתנגד ולא לסכל את ההשתלטות העוינת.
למרות זאת, פיתחו מנהלי החברות מגוון אמצעי הגנה משפטיים כדי להתגונן מפני השתלטויות עוינת.
ישנם מגוון אמצעי התגוננות וטקטיקות אשר משמשים לסכל השתלטות עוינת:
הגדלת התחייבויות החברה – על מנת להפוך את החברה למטרה פחות אטרקטיבית.
גלולת רעל (poison pill ) – החברה מאמצת מדיניות של הענקת זכויות לבעלי המניות.
במקרה של השתלטות עוינת, שאינה מקבלת אישור מדירקטוריון החברה, תוכנית הזכויות מופעלת והחברה מחלקת מניות לכל בעלי המניות, פרט למשתלט.
גלולת הרעל גורמת לדילול חלקו היחסי של המשתלט ובכך מייקרת את ביצוע ההשתלטות העוינת בצורה ניכרת.
מצנחי זהב – התחייבות להעניק הטבות מרחיקות לכת למנהלים, אם יפוטרו לאחר השלמת ההשתלטות העוינת.
אביר לבן (white knight) – הצעה של חברת המטרה לגורם שלישי, לבצע השתלטות ידידותית (בדרך של רכישת מניות או מיזוג), במטרה שאותו גורם ישתלט על החברה במקום המשתלט העוין.
סחיטה בנקאית (Bankmail) – בנק שבשליטת חברת המטרה מסרב לממן את ההשתלטות העוינת.
הגבלת המימון מייקרת את ההשתלטות העוינת ומעכבת את ביצועה, ובכך מקנה לחברת המטרה זמן נוסף לאמץ אמצעי התגוננות נוספים.
הנפקה ידידותית (Whitemail) – הנפקת מניות לגורם ידידותי במחיר מופחת (או חלוקת מניות הטבה), על מנת לייקר את עלות ביצוע ההשתלטות העוינת תוך דילול חלקו היחסי של המשתלט.
Pac-Man – חברת המטרה פותחת בביצוע השתלטות עוינת על החברה המשתלטת.
ביצוע רכישה עצמית – חברת המטרה פונה לבעלי המניות שלה במטרה לרכוש את מניותיהם, בטרם המשתלט העוין יעשה זאת.
טכניקה זו מניחה שחלק מבעלי המניות לא ימכרו את מניותיהם בכל מקרה ולכן המאבק הוא על בעלי המניות שמוכנים למכור את מניותיהם למשתלט.
מנגנון התגוננות נוסף מכונה דירקטוריון מדורג (staggered board), לפיו בכל שנה ממונים חלק מחברי דירקטוריון החברה.
מנגנון זה יושם על מנת לעכב את האפשרות להחליף את דירקטוריון החברה, אשר לו ניתנת הזכות לבטל את אמצעי ההתגוננות השונים.
אם חברה מאמצת כלל של דירקטוריון מדורג, ידרשו מספר שנים לצבירת רוב בדירקטוריון ורק לאחר מכן יוכל המשתלט להסיר את אמצעי ההתגוננות ולבצע את ההשתלטות העוינת (למשל, אם כלל של דירקטוריון מדורג קובע כי בכל שנה ממונים שליש מחברי הדירקטוריון, ידרשו שנתיים לצבירת רוב).
עיכוב הליך ההשתלטות העוינת מייקר את עלות המהלך ומחקרים מצאו שלרוב די בעיכוב כשלעצמו כדי לסכל השתלטות עוינת (כיוון שמדובר בעסקאות ענק).
חוקיות השימוש באמצעי התגוננות מפני השתלטות עוינת
בתי המשפט בארצות הברית התמודדו עם שאלת החוקיות של נקיטת פעולות שמטרתן סיכול השתלטות עוינת.
כפי שהוצג לעיל, מחד הנהלת החברות ובעלי השליטה, ייטו לסכל השתלטויות עוינות כדי להגן על עצמם.
מאידך, לעיתים הצעת הרכש העוינת עלולה לפגוע בבעלי המניות ולכן יש לסכל אותה.
בשל שני שיקולי אלו, בתי המשפט בארצות הברית (ובראשם בתי המשפט במדינת דלאוור) עיצבו מבחן אשר מצוי בין "כלל שיקול הדעת העסקי" (Business Judgment Rule), המקנה להנהלה טווח פעולה רחב, לבין "מבחן ההגינות המוחלטת" (Entire Fairness), שקובע סטנדרט מחמיר אשר משמש לבחינת מצבים המאופיינים בניגוד אינטרסים מובנה.
הכלל הנהוג לניתוח מצבים של השתלטויות עוינות מכונה Intermediate Standard.
כלל זה עוצב בפרשת Unocal, על ידי בית-המשפט של מדינת דלאוור שבארצות הברית.
בשונה מכלל שיקול הדעת העסקי, לפיו נהוג לבחון את פעולות הנהלת החברה, מבחן זה מאפשר לבחון בצורה מעמיקה ומהותית את תוכן ההחלטה ואת הסבירות שלה ביחס לנסיבות.
מבחן ה־Intermediate Standard מורכב משני מבחני משנה:
על הדירקטורים להוכיח שסיכלו את הצעת הרכש כדי להסיר איום שנשקף לחברה ולמדיניות שלה או לבעלי המניות.
על הדירקטורים לשכנע את בית-המשפט כי אמצעי ההתגוננות שננקט נחשב לסביר ביחס לאיום.
בפרשת Moran, פסק בית המשפט העליון של מדינת דלאוור כי אימוץ מנגנון של "גלולת רעל" חוקי כשלעצמו.
עם זאת, השימוש ב"גלולת רעל" ייבחן לפי מבחן ה־Intermediate Standard.
עם זאת, בית המשפט קבע כי כאשר החברה עומדת למכירה, אסור למנהלים לנקוט באמצעי התגוננות (כדי לסייע לרוכש זה או אחר), אלא עליהם להשיא את השווי שיקבלו בעלי המניות בעסקה.
בפסק הדין בעניין Revlon, בית-המשפט העליון של דלאוור הבחין בין מצבים בהם יש להגן על החברה ועל בעלי המניות שלה, לבין מצבים בהם אין לחברה עתיד במבנה הקיים ולכן תפקיד ההנהלה אינו לחסום הצעות רכש אלא לעודד אותן.
יתרונות וחסרונות של השתלטויות עוינות
ישנם מספר יתרונות וחסרונות אופייניים להשתלטויות עוינות.
הגדלת המכירות או הרווחיות של הפירמה המאוחדת
רכישת חברה על מנת לחדור לשוק או לתחום פעילות חדש
רווחיות קיימת או פוטנציאלית של החברה הנרכשת
צמצום תחרות על ידי רכישת מתחרה
הרחבת וגיוון המותגים של הפירמה המאוחדת
הגברת היעילות כתוצאה מסינרגיה בין שתי החברות (וצמצום הוצאות חופפות, כמו מטה, שיווק וכו')
תשלום מחיר גבוה אשר עולה על שווי השוק של החברה הנרכשת
עימותים והתנגשויות בין העובדים והמנהלים של החברות השונות
פגיעה בתחרות בשווקים הרלוונטיים (זהו חיסרון עבור הצרכנים, אך מדובר ביתרון מנקודת המבט של החברה)
צורך בביצוע קיצוצים ופיטורים (הן בשל תשלום מחיר גבוה על החברה הנרכשת והן במטרה להתייעל ולצמצם פעילויות חופפות)
חבויות (liabilities) כלכליות ומשפטיות של החברה הנרכשת, שהתגלו בדיעבד
היעדר מוטיבציה של העובדים בחברה הנרכשת
ההשתלטויות מתבצעות במסגרת שוק השליטה בחברות.
זהו שוק המתקיים במקביל לשוק התחרותי הרגיל במסגרתו מתחרות החברות.
בשוק השליטה מתחרים המנהלים ובעלי השליטה בינם לבין עצמם על שווי החברה אותה הם מנהלים או שבה הם שולטים.
כאשר חברה מנוהלת באופן לא יעיל, שוויה יפחת ויהיה זול לרכוש די מניות כדי לשלוט בה.
לכן, נהוג להניח שניהול גרוע יגרע משווי המניות ויעודד השתלטות עוינת.
לפי גישה זו קיומו של שוק השליטה משפר את רמת הניהול של החברות והוא אף מרסן את ההנהלה ואת בעלי השליטה מלנצל את מעמדם ועל כן יוצר זהות אינטרסים בין המנהלים לבעלי המניות.
ניתן לזהות שלוש קבוצות עיקריות של "משתלטים עוינים" אשר מניעות את שוק השליטה באמצעות הצעות רכש:
שתי קבוצות מנהלים מתחרות על ניהול החברה.
קבוצת קרנות גידור (hedge fund) חוברת לבעלי-מניות על-מנת להחליף את ההנהלה.
קרנות הגידור אינן בהכרח רוצות לנהל את החברה אלא רק מעוניינות למכור את מניותיהן ברווח לאחר השבחת החברה.
חברה יוזמת השתלטות עוינת על חברות אחרות, בשל רצון המנהלים לבנות אימפריות עסקיות.
מהלכים כאלו עשויים לנבוע מתוך רצון של המנהלים לעמוד בראש קונצרן גדול ולא משיקולים עסקיים.
נהוג להניח שרכישות כאלות מבוצעות במחיר העולה על שווי החברה הנרכשת ולכן פעולה כזו מזיקה לחברה הרוכשת (ועל-כן מהווה פגיעה באינטרסים של בעלי-המניות שלה).
הנרי מאנה (Henry Manne) מסביר שמיזוג בין שתי חברות גורם למעשה לרכישת השליטה בחברת המטרה (החברה שנעלמת עם השלמת המיזוג), אך בשונה מהשתלטות עוינת, מיזוג נעשה בהסכמת הנהלת חברת המטרה ולרוב בעסקת מיזוג משולמת תמורה גבוהה יותר מאשר בהצעת רכש עוינת.
לגישתו, מיזוגים עדיפים בדרך כלל על סוגי השתלטות אחרים משום שאינם מצריכים מסחר יקר במניות והם מבטיחים שיתוף פעולה ושימור דרג הניהול של החברה הנרכשת.
עם זאת, כאשר משא ומתן לקראת מיזוג אינו מבשיל, הצדדים עשויים לבחור לבצע השתלטויות עוינות.
הירש (Hirsch) מונה גם מספר הבדלים בין מיזוג והשתלטות: מיזוג נעשה בדרך כלל בין חברות מאותו ענף, ואילו השתלטות יכולה להיעשות על ידי חברות מענפים שונים לגמרי.
בנוסף, כיוון שהמיזוג נעשה בהסכמה הוא לא כרוך לרוב בשינויים קיצוניים בניהול החברה.
מנגד, בהשתלטות עוינת המשתלט תופס שליטה מלאה על החברה הנרכשת במטרה להחליף את ההנהלה.
מאפיינים של חברות המהוות מטרה להשתלטות עוינת
מחקרים משפטיים אמפיריים וכן מחקרים משדה הניתוח הכלכלי של המשפט זיהו שהתנאים הבאים מגדילים את החשיפה של חברה להשתלטויות עוינות:
אמצעי ההתגוננות המשפטיים של החברה, ביחס לחברות דומות.
אם חברה פלונית אינה מאמצת מנגנוני הגנה משפטיים – כמו "גלולת רעל" – או מאמצת מנגנונים חלשים, אך חברות דומות לה אימצו מנגנוני הגנה משפטיים, אותה חברה תמשוך משתלטים עוינים.
על כן, כאשר ניתן לזהות שחברות ממגזר עסקי מסוים מאמצות את אותו היקף של אמצעי התגוננות משפטיים.
קיומו של בעל שליטה המחזיק בדבוקת שליטה משמעותית מקטינה את הסיכוי לקיומה של הצעת רכש.
לעיתים די בכך שבעל השליטה יחזיק ב-30% ממניות החברה כדי להסיר את איום ההשתלטויות העוינות.
מחקרים פיננסיים מתארים מספר מאפיינים המגדילים את הסיכויים שחברה תהפוך מטרה להשתלטות עוינת:
חברה בעלת הון נזיל – הון נזיל מקל על המשתלט להחזיר את ההלוואה שנלקחה כדי לממן את ההשתלטות.
בנוסף, קיומו של הון נזיל רב מעיד על כך שלא נעשה שימוש מיטבי בהון העומד לרשות החברה כדי לפתח את עסקיה.
חברה שמנוהלת באופן שמרני – כאשר כוח העבודה (ובעיקר ההנהלה) של חברה ותיקה ושמרנית נמנע מלהשתמש במשאבים העומדים לרשותה ביעילות ואינו מסתגל היטב לשינויים, ניתן להשביח ולייעל בקלות יחסית את פעילות החברה ומכאן התמריץ להשתלט עליה.
חברה כושלת – ככל שחברה מצליחה יותר, כך יקר יותר להשתלט עליה ויהיה קשה יותר להשביח אותה.
מנגד, מניותיה של חברה כושלת יהיו לרוב זולות וכן יהיה פוטנציאל להשביח אותה או למכור את נכסיה במחיר העולה על שווי מניות החברה.
בארצות הברית, חברות ציבוריות הפעילות בשוק התקשורת והמדיה חשופות ליותר איומים של השתלטויות עוינות.
מחקרים שנערכו לפי תאוריות ארגוניות העלו שמאפיינים אלו יקטינו את הסיכויים שחברה תהפוך מטרה להשתלטות עוינת:
מנכ"ל בעל רקע בייצור ושיווק ייטה להרחיק את החברה מאיומים של השתלטויות עוינות.
לפי גישה זו, מנכ"ל המגיע מאגפי הפיתוח, הייצור והשיווק, יראה בארגון יחידה אורגנית ויתקשה למכור אותה או לתמכר אותה.
אולם אם המנכ"ל בעל רקע פיננסי, הוא ייטה לראות את הארגון כאסופת נכסים שיחסיה מוסדרים בחוזים, שלכולם שווי שוק.
ועל כן מנכ"ל בעל רקע פיננסי עשוי לראות בחברה נכס שעומדת למכירה בכל עת, בהינתן מחיר הולם.
כאשר החברה נמצאת בשליטה משפחתית, הנהלת החברה ובעל השליטה בה (אם קיים) ייחסו לארגון ערך סנטימנטלי ולכן יתקשו להיפרד ממנה.
בשנות האלפיים, ההשתלטויות מהוות מהלך דומיננטי בשוק האמריקאי, אולם זה אינו המצב מאז ומעולם.
על פי הירש, עד תחילת שנות השבעים נחשבו ההשתלטויות לפעולה חריגה, לא לגיטימית ולא מכובדת, אשר מחזיקים בה רק גורמים שאינם חלק מעולם העסקים המכובד וההגון.
תפיסה זו וחששן של חברות קטנות מהשתלטויות הביאו ללחץ ולחקיקה מסיבית למניעתן.
על אף כל המאמצים, הפכה טכניקת ההשתלטות למכשיר לגיטימי ונפוץ.
בסרט הולך על כל הקופה (Other People's Money) משנת 1991 של נורמן ג'ואיסון, "לארי המפרק" (דני דה ויטו), בעל חברת השקעות גדולה בניו יורק, מבצע השתלטות עוינת על מפעל בשם "ניו אינגלנד ווייר אנד קייבל" (New England Wire & Cable), בעוד בעלי המפעל, ג'ורגי (גרגורי פק), ומשפחתו מנסים למנוע זאת.
נראה שמקורם של רוב סוגי האלפבית ברחבי העולם בכתב אחד או במספר מצומצם של כתבים.
ההשערה השלטת במחקר ההיסטוריה של הכתב היא שרוב האלפביתים בעולם השתלשלו מהכתב הפרוטו-כנעני, שהוא האלפבית הקדום ביותר שנמצא עד כה.
בין האלפביתים שמשערים כי השתלשלו ממנו: האלפבית הלטיני שממנו נגזרו אלפביתים רבים בשימוש כיום, האלפבית העברי, הערבי, הקירילי, הגרמאני, ההונגרי, האתיופי, הדוונגרי שבשימוש בהודו וכן כתבים מקומיים בפיליפינים ובאינדונזיה.
לפי השערות מסוימות ובצורה מלאכותית ורופפת יותר, מאלפביתים אלה נגזרו הכתבים ההברתיים קרי בקנדה וצ'רוקי בארצות הברית.
לא כל האלפביתים השתלשלו מהאלפבית הפרוטו-סינאי, לדוגמה הכתב הקוריאני הנגול והכתב הפונטי הסיני ג'ו-יין הומצאו באחת על ידי שליט.
האלפבית בתקופת הברונזה שאלו מכתב החרטומים המצרי ועברו התאמות לשפות שהם מייצגים.
הכתב הפרוטו-סינאי נגזר ברובו מכתב הציורים המצרי, שעבר הסדרה פונטית לכדי אותיות, בתהליך אקרופוניה.
הכתב המרואיטי, שהוא ככל הנראה אלפבית עצמאי, נגזר גם הוא מההירוגליפים המצריים, אך בצורה רופפת יותר, ועל כן יש הסוברים שגם הוא מקורב ל"שושלת הפרוטו-סינאית".
כתבים משתלשלים זה מזה באמצעות מניעים חוץ-לשוניים.
כיבוש צבאי ומדיני, שבמהלכו מכפיף השליט את המאפיינים התרבותיים שלו על העם הנכבש.
לדוגמה, בכיבושי האימפריאליזם, פעמים רבות המדינות הקולוניאליות בעולם החדש ובעולם השלישי ספגו את שפת העם הכובש - פורטוגזית, הולנדית, ספרדית, איטלקית וכדומה.
כיבוש תרבותי, שבמהלכו לא מתקיים כיבוש צבאי, אלא רק כפייה תרבותית, כמו בחלק מהמדינות שסביב ברית המועצות לשעבר וסביב סין.
השפעה תרבותית, כמו זו המניעה את התפשטות האנגלית בעידן הגלובליזציה.
הפצת דת, הכוללת פעמים רבות את הפצת כתבי הקודש ושפתם, כמו במקרה של המיסיונרים הנוצרים אשר הפיצו את הלטינית.
מסחר בין מדינות מתבצע לרוב תוך שימוש במסמכים כתובים.
כך עמים רבים לומדים להכיר כתבים של שכניהם.
לינגואה פרנקה: במקרים רבים עמים שכנים אינם דוברים אותה שפה ואף אינם יודעים את שפתו של שכנם, ונאלצים לתקשר באמצעות שפה שלישית.
כדי לכתוב זה לזה, יצטרכו להשתמש בכתב של הלינגואה פרנקה.
הרשימה הגנאלוגית-פילולוגית שלהלן מפרטת את "אילן היוחסין" של מערכות הכתב שהשתלשלו, כפי המשוער במחקר, מהאלפביתים בתקופת הברונזה, ובעיקר כתובות שנמצאו בוואדי אל-חול שבמצרים, המתוארך ל-1800 לפנה"ס, וכתובת שנמצאה בסיני.
ואדי אל-הול והכתב הפרוטו-סינאי - בערך 2000 לפנה"ס (מצרים)
הכתב האוגריתי - בערך 1200 לפנה"ס (סוריה)
הכתב הפרוטו-כנעני - בערך 1200 לפנה"ס (ישראל)
הכתב הפיניקי / כתב עברי עתיק - בערך 1000 לפנה"ס (לבנון, ישראל)
הכתב הארמי - בערך 900 לפנה"ס (סוריה)
הכתב הברהמי - בערך 600 לפנה"ס (הודו, סרי לנקה)
הכתב הצ'אמי - בערך בשנת 200 (וייטנאם, קמבודיה)
כתב גופטה - בערך בשנת 400 (צפון הודו)
כתב סידהם - בערך בשנת 600 (צפון הודו)
הכתב הטיבטי - בערך בשנת 650 (טיבט)
כתב פהאגספה - שנת 1269 (מונגוליה)
הכתב הלפצ'י (רונג-רינג) - בערך בשנת 1700 (בהוטן)
הכתב הלימבואי - בערך בשנת 1740 (מדינת סיקים בהודו)
כתב נגארי - בערך בשנת 750 (הודו)
הכתב הבנגלי - בערך בשנת 1050 (מזרח הודו, בנגלדש)
כתב אורייה - בערך בשנת 1100 (מזרח הודו)
כתב דוונגרי - בערך בשנת 1100 (מזרח הודו)
כתב רנג'אנה / נווארי - בערך בשנת 1150 (נפאל)
כתב גוג'ראטי - בערך בשנת 1500 (הודו)
כתב סויומבו - בערך בשנת 1686 (מונגוליה)
כתב קרי (משמש שפות קנדיות ילידיות נוספות) - שנת 1841 (קנדה)
כתב שראדה - בערך בשנת 770 (פקיסטן)
כתב גורמוכי - בערך בשנת 1539 (פקיסטן, צפון הודו)
כתב פלאווה / הכתב הטמילי - בערך בשנת 400 (דרום הודו)
הכתב הקמרי - בערך בשנת 600 (קמבודיה)
הכתב הלאי - בערך בשנת 1350 (לאוס)
הכתב המוני - בערך בשנת 700 (מיאנמר)
הכתב הבורמזי - בערך בשנת 1050 (מיאנמר)
כתב קאווי עתיק - בערך בשנת 775 (אינדונזיה)
הכתב הג'אוואני - בערך בשנת 900 (אינדונזיה)
הכתב הבאלי - בערך בשנת 1000 (אינדונזיה)
הכתב הבטקי - בערך בשנת 1300 (אינדונזיה)
כתב באיבאין / אליבטה (כתב הטגלוג הישן) - בערך בשנת 1300 (הפיליפינים)
הכתב הבוהידי - בערך בשנת 1300 (הפיליפינים)
כתב הנונואו - בערך בשנת 1300 (הפיליפינים)
כתב טגבנווה - בערך בשנת 1300 (הפיליפינים)
כתב הבוגית - בערך בשנת 1600 (אינדונזיה)
כתב רג'אנג - לא ידועה שנה (אינדונזיה)
כתב קדמבה - בערך בשנת 450 (דרום הודו)
כתב קאנדה - בערך בשנת 1500 (דרום הודו)
כתב טלוגו - בערך בשנת 1500 (דרום הודו)
כתב קלינגה - בערך בשנת 500 (מזרח הודו)
כתב גרנתה - בערך בשנת 500 (דרום הודו)
הכתב הסינהלי - בערך בשנת 700 (סרי לנקה)
כתב דיבהי - בערך בשנת 1100 (המלדיביים)
הכתב הטמילי - בערך בשנת 700 (הודו, סרי לנקה)
כתב סוראשטרה - בערך בשנת 1900 (דרום הודו)
כתב מלאיאלאם - בערך בשנת 1100 (דרום הודו)
כתב טוכריאן - בערך בשנת 500 (מערב סין)
כתב אהום / אסאם - בערך בשנת 1250 (מזרח הודו)
האלפבית העברי - בערך 300 לפנה"ס (ישראל)
הכתב הפַּהְלַוִוי (כתב הפרסית התיכונה) - בערך 250 לפנה"ס (איראן)
הכתב של הפסלטר הפהלווי - בערך בשנת 400 (צפון-מערב סין)
הכתב האווסטני - בערך בשנת 400-600 (איראן)
כתב קהרוסטהי / גנדהרי - בערך 250 לפנה"ס (פקיסטן, אפגניסטן)
הכתב הפָרתי - בערך 200 לפנה"ס (איראן)
הכתב הסורי - בערך בשנת 1 לספירה (סוריה, עיראק)
הכתב הסוגדי - בערך בשנת 100 (אוזבקיסטן)
הכתב הגאורגי - בערך בשנת 100 ?
כתב אורחון - בערך בשנת 700 (מונגוליה)
הכתב ההונגרי העתיק - בערך בשנת 900 (הונגריה)
הכתב האויגורי - בערך בשנת 1000 (צפון-מערב סין)
הכתב המונגולי - בערך בשנת 1100 (מונגוליה)
הכתב המנצ'ורי - שנת 1599 (צפון-מזרח סין)כתב טודו - שנת 1649 (צפון-מערב סין)
הכתב הנבטי - בערך בשנת 50 לספירה (ירדן)הכתב הערבי - בערך בשנת 328 (ירדן, צפון חצי האי ערב)כתב ג'אווי - בערך בשנת 1300 (במלאית/אינדונזית: מאלסיה, ברוניי, אינדונסיה, סינגאפורא, לפי קרי שמן הנכון במלאית)הכתב המנדאי - בערך בשנת 100 לספירה (איראן)הכתב השומרוני - בערך 600 לפנה"ס (ישראל)
כתבים באסיה הקטנה - בערך 800 לפנה"ס (אנטוליה)האלפבית היווני - בערך 800 לפנה"ס (יוון)
כתב קומאי - בערך 750 לפנה"ס (יוון, איטליה)
הכתב האטרוסקי - בערך 725 לפנה"ס (איטליה)
הכתב הווֶנֶטי - בערך 700 לפנה"ס (איטליה)
הכתב הרוני - בערך בשנת 150 לספירה (גרמניה, סקנדינביה)הכתב הלטיני - בערך 600 לפנה"ס (איטליה)
הכתב הפָליסקי - בערך 400 לפנה"ס (איטליה)
הכתב האוסקי - בערך 600 לפנה"ס (איטליה)
הכתב המֶסָפִּי - בערך 550 לפנה"ס (איטליה)הכתב הקופטי - בערך 200 לפנה"ס (מצרים)
הכתב הגותי - בערך בשנת 350 (אוקראינה)הכתב הארמני - בשנת 405 (ארמניה)
הכתב הגלגוליתי - בשנת 863 (בולגריה)הכתב הקירילי - בשנת 863 (בולגריה, רוסיה)
הכתב הפרמי העתיק - בשנת 1372 (סיביר)
הכתב האבחזי - בשנת 1865 (מחוז אבחזיה בגאורגיה)
הכתב האיבֶּרי - בערך 600 לפנה"ס (ספרד, פורטוגל)
הכתב הקלטי-איבֶּרי - בערך 500 לפנה"ס (צפון ספרד)כתב תיפינאג / טיפינאר - בערך 250 לפנה"ס (צפון-מערב אפריקה)
כתב טורדטאן - בערך 250 לפנה"ס (ספרד, פורטוגל)כתב נאו-תיפינאג - בערך בשנת 1965 (מרוקו)
הכתב הדרום-ערבי - בערך 900 לפנה"ס (אתיופיה, אריתריאה, דרום חצי האי ערב)
כתב געז העתיק (אבג'ד) - בערך 400 לפנה"ס (אתיופיה, אריתריאה)כתב געז (אבוגידה) - בערך בשנת 300 (אתיופיה, אריתריאה)
הכתב התמודי - בערך 200 לפנה"ס (צפון חצי האי ערב)
מקורות: בעיקר האתרים "Ancient Scripts", ו"אומניגלוט", שלעיתים חלוקים ביניהם.
כתבים בשימוש מסומנים באותיות מודגשות, השאר נכחדו.
בסוגריים צוינו מדינה או שתיים, השוכנות בימינו באזור שבו הכתבים היו בשימוש, כפי המשוער.
בשל מחלוקות לגבי ההגדרות לסוגי הכתב - אלפבית טהור, אבג'ד, אבוגידה ושילוביהם, ברשימה זו לא צוין סוגו של כל כתב.
יש מקום לפרט את מצבו של כל כתב בערך שלו.
עבור כתבי השפות הגדולות, אשר להן ערך נרחב בוויקיפדיה, ניתנה הפניה לערך נפרד עבור הכתב.
הרשימה כוללת כתבים רבים שטרם נכתב להם ערך בוויקיפדיה; עבורם ניתנה הפניה לערך השפה שלכתיבתה שימש הכתב.
עבור כתבים שטרם נכתב עליהם בעברית, נבחרו שמות על פי החוקיות להלן: שם-כתב הזהה לשם-השפה שנכתבת בו הוא בתבנית תואר, "הכתב הXXXי".
שם-כתב אשר אינו מייצג גם שם-שפה נכתב לרוב בתבנית סמיכות "כתב XXX".
לעיתים, כאשר השפה מאוד לא מוכרת ושמה עדיין זר וקשה להטיה, בוצעה חריגה מתבנית התואר ונעשה שימוש גם עבורה בצירוף סמיכות, להקלת הקריאה.
השתמטות ממס (או התחמקות ממס או העלמת מס) היא עריכת צעדים בלתי חוקיים שמטרתם הקטנת גובה המס (להבדיל מהימנעות ממס, שעניינה דרכים חוקיות להקטנת גובה המס).
בחוק הישראלי השתמטות ממס היא עבירה פלילית שעונשה מאסר, אך רבים מתייחסים אליה כנורמטיבית.
דרכי ההשתמטות ממס תלויות במאפייניו של המס.
דרכים נפוצות להשתמטות ממס הכנסה הן:
העלמת הכנסות: הימנעות מדיווח על הכנסות מסוימות לרשויות המס, כך שההכנסה התקופתית המדווחת - קטנה יותר.
הוצאות פיקטיביות: הוצאות פיקטיביות משקפות עסקה שכלל לא נערכה, והן ניתנות להצגה באמצעות רכישת חשבוניות פיקטיביות בישראל.
במקרה זה הן נותן החשבונית והן מציג החשבונית הם עבריינים.
הצגת הוצאות פרטיות כהוצאות עסקיות: הצגת חשבונית בגין הוצאה פרטית כאילו היא משקפת הוצאה עסקית.
לעיתים נעשה צעד זה ללא ידיעתו של נותן החשבונית (למשל הצגת טיסה לטיול בחו"ל כטיסת עסקים, מבלי שסוכן הנסיעות או חברת התעופה יהיו מעורבים במהלך) ולעיתים הוא נעשה תוך שיתוף פעולה של נותן החשבונית (למשל רכישת ספרי קריאה כאשר המוכר רושם בחשבונית "ספרות מקצועית").
קבלת הקלת מס בעקבות מצג שווא: דיני מס הכנסה מעניקים הקלות מס למי שמתקיימים בהם תנאים מסוימים.
דוגמה: בישראל ניתנת הקלת מס לתושבי קריית שמונה.
דיווח על מגורים בקריית שמונה בזמן שלא זה המצב הוא מעשה של השתמטות ממס.
עסקה מלאכותית או בדויה: עשיית צעדים הנראים כממשיים, אך למעשה אין בהם ממש, וכל מטרתם הקטנת נטל המס.
דוגמה: כדי להימנע מכללי המס החלים על בני זוג נשואים, בני הזוג מתגרשים, אך ממשיכים לחיות כבעל ואישה.
בפסק דין פרומדיקו, הסבירה השופטת פרוקצ'יה כי בדיני המס קיים קו הבחנה בין "תכנון מס לגיטימי" לבין "התחמקות ממס" האסורה על פי החוק.
התחמקות ממס והימנעות ממס שתיהן נועדו להפחית מס, אך המבדיל ביניהם הוא השוני באמצעים שנעשה בהם שימוש.
הנמנע ממס ייזקק לאמצעים חוקיים בלבד וינקוט בראש וראשונה גילוי מלא ואמיתי של כל העובדות.
המתחמק ממס ישיג את מטרתו בדרך של הפרת החוק, שעיקרה הסתרת עובדות והעלאת מצגי שווא.
לדבריה, הגבול המפריד בין הימנעות ממס להתחמקות ממס הוא לעיתים דק, והוא יורד לשורש ההבחנה בין תכנון מס לגיטימי לבין התחמקות ממס שהיא אסורה ומהווה עבירה על החוק.
אולם אנשי פרקליטות מיסוי וכלכלה, מותחו ביקורת על פסק דין פרומדיקו, וטענו כי הוא חיסל כמעט לחלוטין את המימד הפלילי בתכנוני מס מתוחכמים.
והגביר את השימוש של חברות ואנשי עסקים ישראליים במקלטי מס (עליו התבסס "תכנון המס הלגיטימי" בפרשה זו).
עם זאת, במקביל החלו הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, האיחוד האירופי וארצות הברית לפעול נגד מדינות וטריטוריות המשמשות כמקלטי מס.
להשתמטות ממס השפעה כלכלית וחברתית שלילית:
גורמת להפרה של תנאי שוק הוגנים לשחקנים הפועלים בו ובכך להקטנה של היעילות הכלכלית בשוק (למשל יצרן המעלים מס נהנה מיתרון על פני יצרן אחר באותו הענף שמשלם מס כחוק ובכך מנהל עמו תחרות עסקית בלתי הוגנת ולפגיעה ביעילות כוחות השוק).
גורמת להקטנה בגביית המיסים בפועל ובכך למעשה מאלצת בעקיפין הגדלה של נטל המס על אזרחים שומרי חוק.
גוררת התנהלות כלכלית לא יעילה של הפרט המשתמט, בכך שהוא פועל להסתרת ההון שצבר ללא דיווח (הון שחור) (למשל אדם המעלים הכנסות נאלץ להימנע מהוצאות רשומות שיאפשרו את גילוי ההעלמה ועשוי להוציא את כספו הבלתי מדווח בנסיעה בזבזנית בחו"ל או ברכישת נכסים בחו"ל).
פוגעת בחלוקה צודקת של נטל המס ובכך פוגעת בחוסן החברתי.
חוקי המיסים כוללים גם סעיפים העוסקים בענישה על השתמטות ממס.
כנגד חשוד בהשתמטות ממס מוגש כתב אישום, על מנת שבית המשפט יפסוק בעניין ויקבע את העונש אם החשוד יימצא אשם.
הליך זה אינו שונה מהמקובל בעבירות אחרות.
לחלופין נערך הליך ייחודי לעבירות מס, והוא תשלום כופר - תשלום המוטל בהליך מנהלי על חשוד בהשתמטות ממס, על פי בקשתו של החשוד, בהתאם להחלטתה של ועדה המיועדת לכך.
בנוסף לענישה ישירה על השתמטות ממס, קיימים חוקים שמטרתם לצמצם את היכולת להשתמט ממס, והפרתם מאפשרת ענישה.
חוק איסור הלבנת הון, הכולל איסור על פעולות שונות של הלבנת הון, ובכלל זה הון שהושג בהשתמטות ממס.
חוק לצמצום השימוש במזומן, הגביל את השימוש במזומנים, משום שעסקאות במזומנים הן בסיס נפוץ להעלמת הכנסות.
השתלת ריאה היא פעולה השתלתית כירורגית שבה מוחלפות הריאות או חלקים מהן בגופו של חולה, בריאות או חלקים מהן מגופו של תורם.
פעולה זאת נעשית בדרך כלל במקרים של פגיעות קשות בריאות או מחלות ריאה סופניות.
לרוב מושתלת ריאה אחת ולפעמים שתיים.
ההשתלה נעשית מתורם חי או מת.
ריאה היא איבר שקשה לשמר זמן רב.
בשנות ה-40 המוקדמות והמאוחרות, בוצעו ניסויים בבעלי חיים והמסקנה הייתה שתהליך השתלה זה הוא תהליך בלתי אפשרי.
בשנת 1963 ביצע רופא באוניברסיטת מיסיסיפי את השתלת הריאה הראשונה.
ההשתלה בוצעה לאחר מות ליבו של התורם.
האדם שהשתילו בו את הריאה היה בן 57, והתגלה אצלו סרטן מסוג קרצינומה בריאה.
לא הייתה התאמת רקמות בין התורם למושתל והמנותח מת אחרי 18 יום, מכישלון כליות, עקב דיכוי מערכת החיסון שלו הייתה עם אזיותרפין, פרדניזון ורדיותרפיה.
למרות התאמת הרקמות הלא הולמת, בנתיחה לאחר המוות לא נראו סימני דחייה.
מאז פעולה זו עברו יותר מ-40 שנה עם שינויים בטכניקות הכירורגיות, ועד דיכוי קשה יותר של המערכת החיסונית.
בשנת 1983 הצליח מנתח מאוניברסיטת טורונטו, להשתיל ריאה בודדת, והחולה שרד שש וחצי שנים.
לאחר פעולה זו משנות ה-90 מבצעים השתלות ריאה ואפילו השתלת שתי ריאות.
המצב במקרים רבים משפר את תוחלת החיים, והאדם חי טוב יותר למשך שאר חייו.
25,000 השתלות ריאה בוצעו ברחבי כל העולם, מתוכם 1,500 בילדים.
האינדיקציות העיקריות להשתלת ריאה בשנים האחרונות הן מחלת ריאות חסימתית כרונית- COPD, פיברוזיס ריאתי אידיופתי (כל אחת מהסיבות הללו מהווה כ- 30% מהשתלות הריאה בקירוב), ציסטיק פיברוזיס, ומחלות אחרות כגון מחסור באנזים אנטי טריפסין המביא לפיברוזיס ריאתי או יתר לחץ דם ריאתי עורקי.
כל אחת מן המחלות האמורות יש הנחיות ספציפיות באשר לצורך בהשתלה:
במחלת ריאות חסימתית כרונית, קיים אינדקס הקרוי BODE index ואשר כולל מספר פרמטרים (משקל גוף, מידת החסימה הריאתית, קוצר נשימה וכן היכולת לבצע מאמץ) ומשמש לצורך הערכת הפרוגנוזה והתמותה אצל חולים אלו.
BODE שהוא בין 7–10 למשל משמש אינדיקציה להשתלה, או לחלופין מבחנים ריאתיים המציגים רמה חסימתית קשה, עליה ברמת הפחמן הדו-חמצני בדם וריבוי של אשפוזים, או היווצרות יתר לחץ דם ריאתי וכשל לבבי למרות טיפול בחמצן.
במחלות כגון ציסטיק פיברוזיס, מצבים הקשורים להצטברות פחמו דו-חמצני בדם (היפרקפניה) ויתר לחץ דם ריאתי מהווים אינדיקציה, בין היתר, להשתלה.
יתר לחץ דם ריאתי אידיופתי- קיימות מספר אינדיקציות להשתלה, כגון חוסר תגובה לטיפול תרופתי, ירידה פונקציונלית משמעותית (מדד NYHA), וכן עליה בלחץ הנמדד בעליה הימנית (מעל 15 מ"מ כספית).
ההמתנה להשתלה תלויה בין היתר במידת חומרת המחלה וביכולת החולה לשרוד לאחר ההשתלה.
כיום מקובל בארצות הברית מדד הכולל ניקוד על פי גורמים אלו, אשר נבדק פעמיים בשנה לגבי כל חולה המיועד להשתלה.
אין לבצע השתלות ריאה אצל חולים הסובלים מאיידס, מהפטיטיס C או מהפטיטיס B אקטיבי, או מזיהום אחר שאיננו נשלט.
כמו כן עישון סיגריות פעיל, שימוש באלכוהול או בסמים אינם מאפשרים השתלה.
מחלות רקע קשות וכן מחלות פסיכיאטריות יכולות גם הן לשמש קונטרה-אינדיקציה להשתלה.
במרבית המקרים, השתלה נעשית מן המת, ולרוב אצל אנשים אשר מתו מוות מוחי.
ברוב המקרים, ההשתלה היא של שתי הריאות, כאשר השתלה מן החי היא בעלת תפקיד מוגבל אצל מבוגרים אולם כן נחשבת כמשמעותית אצל צעירים, (ילדים או נוער) בעיקר כאלו החולים בציסטיק פיברוזיס.
טיפול שלאחר השתלה כולל מתן תרופות מדכאות חיסון הכוללות טיפול אינדוקציה ראשוני וטיפול אחזקה להמשך הכולל ציקלוספורין או טקרולימוס, אימוראן או mycophenolic acid precursor, ופרדניזון (סטרואידים).
במרבית מן הפרוטוקולים מקובל גם לתת טיפול מניעתי נגד מזהמים שעלולים לפגוע בריאה, כגון Pneumocystis jiroveci וכן הדבקה בנגיף הציטומגלו
80-85% מן המושתלים חיים לפחות שנה.
75% חיים במשך 5 שנים ואף יותר.
הפרוגנוזה הצפויה תלויה במחלה עצמה, בגיל ובאופן ההשתלה- ההישרדות החציונית הכוללת למרבית המקרים היא בין 4–6 שנים לאחר ההשתלה, כאשר השתלת שתי ריאות היא משמעותית עדיפה למשל אצל חולים במחלות ריאה שונות.
התמותה שלאחר ההשתלה נגרמת לרוב לאור סיבוכי הניתוח, בעיות בשתל עצמו, וזיהומים.
בשנה הראשונה נפוצים בעיקר דחייה אקוטית וכן זיהום ב- CMV, ולאחר השנה הראשונה נפוצים יותר סיבוכים ממזהמים אחרים וכן דחייה כרונית של השתל.
זיהום ב- CMV הוא אחד המזהמים השכיחים והטיפול בו נעשה באמצעות מתן גנציקלוביר.
הריאות במשך הניתוח, ולפני הניתוח, חשופות.
לכן, הסיבוך הנפוץ ביותר הוא זיהום כמה שעות אחרי הניתוח לרוב ניתן לשליטה.
סיבוך נוסף, פחות נפוץ, הוא התחברות לקויה של נתיבי האוויר הסיבוך האקוטי יותר מבין השלושה האלה הוא שנתיבי האוויר נחסמים, חלקית בגלל רקמה צלקתית.
סיבוכי ההשתלה בין מבוגרים לילדים הם מאוד שונים.
חוסר תפקוד ראשוני של השתל עצמו, או Primary graft dysfunction- הוא למעשה סוג של פגיעה חריפה בריאה אשר באה לידי ביטוי במהלך 72 שעות שלאחר ההשתלה, ומאופיינת בתסנינים ריאתיים נרחבים והיפוקסמיה.
מידת החומרה של תהליך זה משתנה ועלולה להיות חמורה, והטיפול כולל לרוב אמצעים תמיכתיים בריאה בדומה לטיפול הסטנדרטי בפגיעת ריאה חריפה מסיבות אחרות (acute lung injury).
דחייה של השתל היא המגבלה העיקרית להישרדות ארוכת טווח.
דחייה היא תגובה של מערכת החיסון לשתל הזר, והיא נעשית הן במנגנון תאי והן במנגנון הכולל נוגדנים ("מנגנון הומורלי"- מנגנון שטרם הובן עד הסוף במקרים של דחיית השתלת ריאה).
דחייה תאית מושפעת על ידי תאי T לימפוציטים, ותגובה הומורלית נעשית על ידי יצירת נוגדנים, כל זאת בתגובה להצגת אנטיגנים זרים על גבי השתל.
דחייה מסווגות כדחייה חריפה או כרונית- דחייה חריפה מתווכת על ידי מנגנון תאי, והיא מתרחשת בעיקר ב-6 עד 12 החודשים הראשונים שלאחר ההשתלה.
מנגד, דחייה כרונית לרוב מתרחשת לאחר מכן.
הטיפול בדחייה חריפה כולל מתן סטרואידים במינון גבוה ועדכון הטיפול התרופתי האימונוסופרסיבי, כשלרוב נצפית תגובה טובה לטיפול.
דחייה כרונית היא הגורם הבעייתי העיקרי המשפיע על הישרדות לזמן ארוך, והיא משפיעה על שיעורי התחלואה ועל איכות החיים.
דחייה זו באה לידי ביטוי בהגבלה בזרימת האוויר והתהליך המתרחש בריאה נקרא bronchiolitis obliterans syndrome (אשר מודגם רק בחלק קטן מן המקרים בביופסיה).
האבחנה נעשית באמצעות הדגמה של ירידה בתפקודי הריאה (Spirometric criteria).
הסיכון לתהליך זה מגיע לכדי 50% מהמקרים בתוך 5 שנים, כאשר גורם סיכון לכך הוא דחייה אקוטית שאירעה בעבר, אולם גם זיהומים שונים וכן רפלוקס ושטי תוארו כגורמי סיכון.
מצב זה מטופל על ידי העלאת מינון התרופות האימונוסופרסיביות, אולם לא קיים קונצנזוס כיום לגבי הטיפול עצמו.
בשנת 1992 בוצעה לראשונה בישראל השתלת ריאה, על ידי פרופ' דב שמעון, פרופ' ג'ו בורמן ועמיתיהם במרכז רפואי הדסה.
השתלת כליה היא השתלת איברים הנעשית למי שסובל מאי-ספיקת כליות כרונית, ומקנה לו כליה תקינה.
הטיפול קיים מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
הניסויים הראשונים בהשתלת כליה בוצעו בין השנים 1930–1940 בבעלי חיים.
ב-17 ביוני 1950 בוצעה השתלת הכליה הראשונה בבני אדם על ידי ד"ר ריצ'רד לאולר.
המושתלת הייתה אישה בשנות הארבעים לחייה והכליה החדשה תיפקדה במשך כ-60 יום אך נדחתה על ידי גופה של המושתלת והוסרה כעבור 10 חודשים מיום הניתוח.
השתלת הכליה הראשונה שהצליחה נעשתה בין תאומים זהים (כך שלא היה צורך בתרופות מדכאות חיסון שלא היו קיימות אז) ב-23 בדצמבר ב-1954. המושתל מת כעבור 8 שנים.
בשנת 1963 החל שימוש באזתיאופרין, תרופה מדכאת חיסון.
למרות זאת, כ-30% מההשתלות נדחו בשלב מוקדם.
הכנסת הציקלוספורין ב-1983 הורידה את שיעור הדחייה המוקדמת לכ-20% ומסוף שנות ה-90 ירד שיעור הדחייה המוקדמת לכ-10%.
בישראל התבצעה השתלת כליה לראשונה על ידי פרופ' מוריס לוי בבית חולים בילינסון בדצמבר 1964, אז הועברה כליה של אם, נזירה לוי, לבנה.
בראשית 1966 בוצעה במרכז הרפואי רמב"ם על ידי הפרופ' דוד ארליק השתלת הכליה מן המת לראשונה בישראל.
הניתוח בוצע באישה במצב סופני והוא הסתיים במותה.
באותה עת לא היו בביה"ח מכונות דיאליזה ולא ניתן היה לשמור על חיי החולה עד למציאת כליה מתאימה.
עד ספטמבר 1966 בוצעו עוד שתי השתלות מהמת, אך גם הן נכשלו והסתיימו במות המושתל, בין השאר מפני שבאותה תקופה לרופאים לא היה מספיק מידע על התאמת הכליה לחולה.
בשנים 1966–1967 השתילו רופאי המרכז הרפואי רמב"ם תשע כליות ב-8 חולים; 3 מהחולים נפטרו, שניים זמן קצר לאחר הניתוח ואחד שמונה חודשים לאחר הניתוח.
בשנת 1971 הצטרף סורוקה לבתי החולים שעסקו בביצוע השתלות כליה.
כיום יש בישראל שישה בתי חולים המורשים לבצע השתלות איברים: מרכז רפואי הדסה בירושלים, תל השומר, בילינסון, סורוקה, רמב"ם ואיכילוב.
בשנת 1970 קבעה נזירה לוי תקדים נוסף, כאשר השופט יצחק שילה התיר לה לבצע השתלת כליה בבת אחת שלה מכליה שנלקחת מבת אחרת שסבלה מפיגור שכלי.
ההיתר ניתן לאחר שנקבע שטובתה של האחות המוגבלת לדאוג לאחותה שתוכל לדאוג לה בהמשך חייה.
השתלת כליה היא תחליף לדיאליזה וישנן כמה סיבות לכך שהשתלת הכליה עדיפה על פני דיאליזה:
שיפור באיכות חיים: ההשתלה משפרת בהרבה את איכות החיים יחסית לדיאליזה, חולים המטופלים בדיאליזה צריכים להגיע שלוש פעמים בשבוע לטיפול, לעומתם אצל מושתלי כליה החיים כמעט רגילים.
הארכת חיים: השתלה עשויה להאריך את חיי המושתל, אנשים שעברו השתלה נשארו בחיים יותר מאשר אלו שנשארו ברשימת ההמתנה.
פוריות: אי ספיקת כליות כרונית פוגעת בפוריות הגבר והאישה, ואילו אצל אדם מושתל, הכליה המושתלת מאפשרת פוריות.
מסיבה כלכלית: ההשתלה עם תרופות מדכאות חיסון עולה פחות מאשר דיאליזה לכל החיים.
באופן כללי, חולים בהם הושתלה כליה זוכים לתוחלת חיים ארוכה יותר מחולים המטופלים בדיאליזה.
תרומה מאדם חי נחשבה למשיגה תוחלת חיים ארוכה יותר מאשר תרומה מאדם מת.
בשנת 2002 עמד תוחלת התפקוד הממוצעת של שתל מקרוב משפחה על 11 שנים בעוד תוחלת התפקוד הממוצעת של שתל מהמת עמד על 8 שנים.
לשתל מהמת היה 90% סיכוי להמשיך לתפקד שנה אחרי ההשתלה, 60% אחרי חמש שנים ו-35% אחרי עשר שנים.
הסיכוי להישאר בחיים של המושתל עצמו עמדה על 95% שנה אחרי ההשתלה, 80% אחרי חמש שנים ו-60% אחרי עשר שנים.
כיום מעריכים שטיפול נכון בכליה שתשמר אותו ותמנע נזק לכליה מהמת תשיג תוצאות דומות לאלו המושגות מתורם חי.
במחקר שפורסם באפריל 1995 דווח שלא נמצא הבדל משמעותי בין שיעורי ההצלחה של כליות שנלקחו ממתים שלבם חדל לפעול לבין כליות שנלקחו ממתים שליבם עדיין פעם.
על פי הערכות, כ-25% מהפסקות התפקוד של כליות מושתלות במבוגרים נובעות מאי עמידת החולה במשטר התרופתי שנקבע לו.
בילדים ההערכה היא שמדובר בכ-44%.
בניגוד לאיברים אחרים הנלקחים אך ורק ממתים, השתלות כליה (ולעיתים גם השתלת כבד) נעשות גם מתורמים חיים, שכן ניתן לחיות חיים בריאים עם כליה אחת בלבד.
בהשתלה מתורם חי יש יתרונות בכך שניתן לעשות בדיקות התאמה יסודיות יותר.
בדיקת תוצאות השתלות מצאה שכליות מתורם חי תפקדו במשך שנים רבות יותר מאשר כליות מהמת.
עם התחלת ההשתלות ובטרם היה בנמצא ניסיון מחקרי לטווח ארוך, עלתה סברה בקרב קהילת הרופאים שתורם שנשאר עם כליה אחת בלבד, עלול לפתח בחלוף השנים "כשל כלייתי", אך לאחר מחקרים שונים בנושא, נמצא כי הסיכון הוא נמוך וכי אדם יכול לתפקד באופן מלא גם עם כליה אחת.
בשנים האחרונות החלו להוציא מהתורם כליה בלפרוסקופיה מבלי לפגום באיכות ההשתלה.
אדם שנתרמה ממנו כליה להשתלה בלפרוסקופיה, יוצא לאחר הניתוח לביתו להתאוששת ותוך זמן קצר חוזר לתפקוד מלא ללא צורך בקבלת תרופות.
תרומת כליה בצמדים היא שיטה לתרומת כליה להשתלה מן החי, המבוססת על צמדי תורם ונתרם והמאפשרת התאמת תרומות כליה מרובות.
לא פעם מעוניין אדם לתרום בעודו בחיים לקרוב משפחתו (בן זוג, אח ועוד) אחת מכליותיו להשתלה, אלא שכלייתו של התורם איננה מתאימה להשתלה בנתרם בשל סוג דם שונה או קיום נוגדנים מסוימים אצל אחד מהשניים.
שיטת תרומת כליה בצמדים מאפשרת לתורם לתרום את כלייתו לנתרם זר לו, שעבורו היא מתאימה, כאשר בתמורה מקבל קרובו תרומת כליה מתורם מתאים אחר.
המספר המינימלי של משתתפים הדרושים לתרומה בצמדים הוא ארבעה - שני תורמים ושני נתרמים.
עם זאת, בעולם המערבי הוצאו לפועל תרומות כליה בצמדים שלהן היו שותפים עשרות אנשים, לרבות תורמים אלטרואיסטים (כלומר אנשים שתרמו כליה להשתלה ללא תמורה כלשהי, גם לא תרומה של כליה לקרוב משפחה).
הרעיון של תרומת כליה בצמדים הועלה לראשונה בשנת 1986. ב-1991 נערכו בדרום קוריאה ההשתלות הראשונות מסוג זה.
באירופה נערכו ההשתלות הראשונות בשיטה זו ב-1999 ובשנה שלאחר מכן היא הגיעה גם לארצות הברית.
ב-2014 נערכה שם תרומת כליה המונית בצמדים, שבה השתתפו 70 איש.
בישראל, בוצעו בשנת 2011 שתי השתלות מוצלבות כאשר קרובה של חולה אחת תרמה כליה לחולה שני וקרוב של החולה השני תרם כליה לחולה הראשונה.
במושתל עוד לא מבצעים את הפעולה בלפרוסקופיה ולכן פותחים בבטן התחתונה.
החולה אמור להישאר כ-7–15 ימים בבית החולים, ואם מתגלים סיבוכים כלשהם בודקים אפשרות של דחייה או פגיעה של חיידק בגוף כי המערכת החיסונית מדוכאת.
לצורך ביצוע השתלת כליה יש צורך בהתאמה בסוג הדם ובעיקר במערכת סווג הרקמות.
מפני שסיכויי ההצלחה בהשתלת כליה שמקורה בתורם חי גבוהים, נהוג להשתיל כליה גם כאשר אין התאמה מלאה בין התורם למקבל (התאמה מלאה קיימת בין תאומים זהים).
כאשר מדובר בהשתלת כליה מתורם שנפטר ההתאמה חיונית מפני שסיכויי הדחייה גבוהים יותר.
לפעמים מתרחשת דחייה, גם כשההתאמה של ה-HLA היא ב-100% וגם כאשר ישנן תרופות מדכאות חיסון.
כשהרופאים לא משוכנעים הם משתמשים בביופסיית מחט.
אם שום טיפול לא עובד על הדחייה מתחילים בדיאליזה, ולפעמים אפילו מבצעים השתלה שנייה.
אסור להפסיק את הטיפול במדכאי החיסון מכיוון שהפסקתם עלולה לגרום לגוף לדחות את הכליה.
אירועי דחייה מתרחשים לאחר כמה חודשים מההשתלה ולעיתים נדירות גם כמה שנים.
סרטן הלימפומה נוטה לפעמים להתפתח אצל מושתלי כליה מסיבה שעדיין אינה ברורה, אבל יש חשד שזה בגלל הדיכוי של המערכת החיסונית.
הכשל בכליות המחייב דיאליזה או השתלה, איננו מצב המחייב התערבות רפואית גרידא.
להפך, התפישה שלפיה כל בעיותיו של אדם יפתרו לאחר ההשתלה והוא יחזור לתפקוד רגיל היא שגיה במידה רבה, היות שלתהליך כולו ולאופן בו הוא התנהל ישנן השלכות פסיכולוגיות על האדם ועל סביבתו.
חגי בועז, מושתל כיליה אומר בראיון איתו : "כחולה אתה חייב תמיד מישהו שיעזור לך, וזה מצב שעומד בניגוד לתפישה התרבותית שלנו אודות חברה שבנויה מיחידים...
אתה זקוק לעזרתם של אחרים בצורה קיומית...
צריך להבין מה זה אומר להיות אסיר תודה כל חייך למי שהציל אותך.
גם אם זה בן הזוג, מערכת היחסים משתנה, אבל מה קורה אם במקרה היחסים מתערערים?" בהמשך הראיון הוא מתייחס לתרומת הורים לילדיהם: הדגם הנפוץ הוא הורים שתורמים לילדים שלהם, נדיר יותר כאשר הילדים צריכים לתרום.
לפעמים ההורים לא מוכנים לקבל...
קשה לחשוב שהילד שלך ייכנס לחדר ניתוח עבורך.
יחסי הורים וילדים נמצאים במוקד כאן.
יש מקרים כמו זה של הרב אברהם רביץ המנוח, שהילדים שלו התווכחו מי יתרום לאבא החולה.
ויש גם מקרים הפוכים, שכולם מתחמקים.
בשנת 2006 בוצעו בישראל 141 השתלות כליה, 87 השתלות של כליות מאנשים שנפטרו ו-54 השתלות של כליות מתורמים חיים.
חוק האנטומיה והפתולוגיה קובע ששימוש בכליה מן המת הוא שימוש מציל חיים, אולם עדיין אחוז הכליות מן המת אינו מספיק לענות על הדרישה ותור הממתינים להשתלה בישראל עמד בינואר 2007 על 518 בני אדם.
לשם השוואה, בארצות הברית המתינו להשתלת כליה בשנת 2005 כ־65,000 חולים.
באותה שנה בוצעו 18,000 השתלות.
עד שנת 2000 הותר לקבל תרומת כליה מן החי רק מקרובי משפחה.
זאת מחשש לסחר באיברים, ובעיות אתיות של הפעלת לחץ על אדם לתרום את אחת מכליותיו עקב חובות, או פחד ממשפחת הנתרם.
משנת 2000 מותר לקבל תרומת כליה גם מאדם שאינו קרוב משפחה, בתנאי שהוח שהתרומה היא אלטרואיסטית.
בשנת 2011 התבצעה בישראל תרומת כליה משולשת שכללה שני קרובים ותורמת אלטרואיסטית מחוץ לארץ.
רוב השתלות הכליה האלורואיסטיות מתבצעות דרך ארגון מתנת חיים.
ישראל מובילה בעולם, בפער משמעותי, בתרומת כליה אלטרואיסטית.
כ-60 אחוז מתורמי הכליה מגיעים מהמגזר הדתי לאומי.
היישוב הדתי - לאומי חרשה, שבמערב בנימין, נמצא בראש טבלת תורמי הכליה פר נפש בישראל, בשנת 2024. חרשה מחליף את היישוב הדתי - לאומי יצהר שבשומרון, שהיה השיאן הקודם.
באפריל 2021, שברה ישראל את השיא העולמי עם אלף תרומות כליה אלטרואיסטיות, בעשר השנים האחרונות.
קבלת כליה בניתוחים מחוץ לישראל
בגלל המחסור בתרומות של כליות בישראל, ישראלים רבים יוצאים לבצע השתלת כליה בחוץ לארץ.
אם מדובר בתרומה מהמת, המועמד להשתלה נוסע למדינה התורמת וממתין שאדם שנפטר באותה מדינה ימצא יתאים לתרומה.
היות שלא ניתן לדעת את הדבר מראש, מדובר לרוב בזמן המתנה ארוך ושהות בת שבועות עד חודשים במדינה התורמת.
בעבר היה מקובל בארץ לנסוע למדינות שבהן היה שוק שחור של השתלות איברים, כמו סין, טורקייה ומצרים.
בשנת 2008 הייתה ישראל למדינה הראשונה בעולם שאסרה השתלות איברים ממדינות שאינן מקפידות על חוקים נגד סחר באיברים.
מאז, הפסיקו קופות החולים וחברות הביטוח לממן השתלות ממקורות שאינם עומדים בסטנדרטים אתיים.
כיום, חלק מקופות החולים נותנות למבוטחיהן בביטוח המשלים החזרים על הוצאות השתלות, אולם קופות אחרות, דוגמת קופת חולים מכבי אינן מכירות בהשתלת כליה טיפול מציל חיים שאינו ניתן בישראל, המצדיק מימון ההשתלה בחוץ לארץ.
בג"ץ קבע שהאמירה הגורפת שהשתלת כליה אינה טיפול מציל חיים אינה סבירה ויש לבדוק כל מקרה לגופו.
להסתכן או להצטער כדי להציל אחר
התייחסות ראשונה מפורשת בעניין זה נמצאה בדברי רבי מנחם רקנאטי בנידון: "אמר השלטון לאחד מישראל, הנח לי לקצץ לך איבר אחד שאינך מת ממנו, או אמית ישראל חבירך".
פוסק הרקנאטי, שחייב להניח להם לחתוך לו האבר ולהציל את חבירו, כיוון שאין חשש שימות מכך שיחתכו האבר.
הרדב"ז נחלק על דברי הרקנאטי, וכותב "דרכיה דרכי נועם" ולא יעלה על הדעת שתחייב התורה אדם לחתוך ידו או רגלו.
ולכן הכריע שאין חיוב לנהוג כך, אלא "מידת חסידות היא, ואשרי חלקו של מי שיוכל לעמוד בזה".
לדברי הרב יצחק זילברשטיין יש להבחין בין המקרה בו עוסק הרקנאטי שהאדם עומד בפני קטיעת איבר ולאחר מכן יחסר איבר בגופו ויהיה מוגבל, לבין מקרה אשר חסרון האבר לא יורגש אצל האדם בהמשך חייו.
במקרה כזה ייתכן שאף הרדב"ז יסבור שהאדם מחויב בכך, אם אין נשקפת סכנה לחייו.
הרמב"ם פסק, שאדם הרואה את חבירו בסכנה חייב להצילו, ומי שיכול להציל ולא מציל עובר על "לא תעמוד על דם רעך".
בהגהות מיימוניות הוסיף, שחייב האדם אפילו להכניס את עצמו בספק סכנה בשביל להציל חיי אדם אחר.
אך הב"ח ועוד רבים מהפוסקים נחלקו על דבריו והכריעו הלכה למעשה שאין לאדם להכניס את עצמו לספק סכנת חיים בשביל להציל את חיי חברו.
והוסיף הרדב"ז וכתב, שהמסכן עצמו כדי להציל חיי חבירו הרי הוא חסיד שוטה.
הרדב"ז במקום אחר מגביל את דבריו וכותב שאין להימנע מלהציל אלא במקום שהסיכון הוא גדול, אך במקום שאין הסכנה מצויה, אין להימנע מלהציל מחמת החשש הרחוק, ואין זה נחשב שמכניס את עצמו לסכנה.
המשנה ברורה הכריע כרוב הפוסקים, שאין לאדם להיכנס לסכנת נפשות כדי להציל אדם אחר, והוא מוסיף: "אולם צריך לשקול הדברים היטב אם יש בו ספק סכנה ולא לדקדק ביותר, וכמו שאמרו חז"ל המדקדק עצמו בכך בא לידי כך".
כמו כן, מצוי שבשביל הצלת אדם אחר, צריך המציל לסבול צער.
לדוגמה, כך כתב האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג לעניין תרומת דם במקרה ספציפי להצלת חיים: "אם זה רק נוגע לצער, או שיוחלש על ידי שיתן דם ואף אם יצטרך לשכב יום או יומיים, אם אין בזה שום חשש סכנה חייב להצטער כדי להציל חיי חבירו".
דברים דומים כתב הרב משה שטרנבוך.
הנידון ההלכתי ביחס לתרומת כליה, החל עם ביצוע השתלות הכליה הראשונות.
הרב יצחק יעקב וייס שנדרש לנושא זה בשנת תשכ"א (1961) עוד טרם נעשתה השתלת כליה לדבר מצוי, מתנגד לרעיון תרומת הכליה מאדם חי, בגלל הסכנה לחיי התורם מחד, וסיכויי הצלחת ההשתלה הנמוכים מאידך.
הוא מנמק את דבריו בהסתמכו על דברי הרדב"ז, שהמוותר על איבר בשביל להציל את חבירו, אם הוא מסכן בכך את חיי עצמו, הרי הוא חסיד שוטה.
לדעה זו הצטרף הרב אליעזר יהודה וולדנברג בשנת תשכ"ה (1965), ובתשובה בעניין זה הוא מתנגד לתרומת כליה מאדם חי על סמך מה ששמע מהרופאים באותה תקופה שיש בזה סכנת חיים לתורם.
אך בסוף תשובתו הוא מסייג את דבריו וכותב: "אלא אם כן סגל חבורה של רופאים מומחים יחליטו אחרי עיון מדוקדק שהדבר לא כרוך בספק סכנת נפש למנדב, וכולי האי ואולי".
כבר באותה תקופה (תשכ"ו) כשנשאל הסטייפלר על תרומת כליה, מתייחס הוא (על סמך דברי הרב השואל) לסכנת חיי התורם כאל דבר רחוק, וכותב שודאי באופן כזה "אין לדקדק ביותר" ואין לחוש לסכנה וכל מי שעושה כן, עושה מצווה גדולה והוא בכלל הצלת נפשות.
במשך השנים התפתחה הרפואה בצעדי ענק, וכבר בשנת תשל"ח (1978) מתייחס הרב עובדיה יוסף לדברי המנחת יצחק והציץ אליעזר, ולאחר שמצטט את דבריהם כותב: "אולם באמת שנמסר לנו מפי רופאים מומחים ויראי שמים שדרגת הסיכון בהוצאת הכליה לאדם התורם, היא מועטת מאד, וכתשעים ותשעה אחוזים מהתורמים חוזרים לבריאותם התקינה...
לכן נראה שהעיקר להלכה שמותר וגם מצווה לתרום כליה אחת מכליותיו להצלת חייו של אדם מישראל השרוי בסכנה במחלת הכליות.
וראויה מצווה זו להגן על התורם אלף המגן וכו', ושומר מצווה לא ידע דבר רע".
ככל שהתקדמה הרפואה וקטנה הסכנה בתרומת הכליה, ומנגד גדלו אחוזי ההצלחה בהשתלה, הכריעו שאר פוסקי ההלכה שמותר לתרום כליה ויש בזה מצווה.
בין הפוסקים שהכריעו כך: רבי משה שטרנבוך, רבי שלמה זלמן אוירבך, ורבי חיים קניבסקי.
השתלת שיער היא טכניקה כירורגית המתבצעת במטרה להשתיל שיער באזורים קירחים בגוף האדם.
הטכניקה מתבצעת על ידי הסרת עור המכיל זקיקי שיער או הוצאת זקיקים יחידים מאזור אחד בגוף (האזור התורם) והשתלתו באזור קירח (האזור המקבל).
בטכניקה זו משתמשים בעיקר על מנת לטפל בהתקרחות של גברים, שבעזרתה שתלים המכילים זקיקי שיער העמידים גנטית להתקרחות, לרוב מהחלק האחורי של הקרקפת, מושתלים על קרקפת קירחת.
טכניקה זו משמשת גם לשחזור ריסים, גבות ושיער הזקן, כמו גם לכיסוי צלקות שנגרמו על ידי תאונות וניתוחים כגון מתיחות פנים או השתלות שיער קודמות.
מאחר ששיער גדל באופן טבעי בזקיקים המכילים מקבצים של 1–4 שערות, הטכניקות המתקדמות ביותר כיום כוללות השתלת "יחידות זקיקי שיער" אלו בקיבוץ הטבעי שלהן., כלומר, מכל זקיק יוצאים כמה שערות, לפיכך, השתלות שיער מודרניות יכולות להשיג מראה שיער טבעי.
השיער לרוב נלקח מאזור העורף והזקן ובמקרים חריגים מאזור החזה.
התהליך כולל הרדמה מקומית ואינו כואב לרוב.