tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2022 חשפה את מחדל ההפריה באסותא ראשון לציון, פרשה שבמרכזה עמדה אישה שעברה הפריה חוץ-גופית וגילתה בחודש השמיני להריונה שהחזירו לה עובר ששייך לזוג אחר.
כהן אף ראיינה לראשונה את הזוג שלו קרה המחדל.
כהן זכתה בפרס המכון הישראלי לעיתונות לשנת 2024 על השמעת קולן של משפחות החטופים והנרצחים במלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2017 נישאה לאיש העסקים והתקשורת שי בן מאור.
באוקטובר 2025 הפכו להורים באמצעות הליך פונדקאות.
יולן אגירסבאלה אסטולס (בבסקית: Julen Agirrezabala Astúlez; נולד ב-26 בדצמבר 2000 בסן סבסטיאן שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ולנסיה מהלה ליגה בהשאלה מאתלטיק בילבאו.
אגירסבאלה גדל במחלקות הנוער של אנטיגוקו ואתלטיק בילבאו.
בשנת 2019 החל לשחק בבסקוניה, קבוצת הבת של אתלטיק בילבאו, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-16 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 0-0 נגד אלצ'ה במסגרת המחזור הראשון בלה ליגה לעונת 2021/2022.
ב-11 ביולי 2025 הושאללעונה אחת לולנסיה.
אגירסבאלה היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023, וערך הופעה אחת בטורניר.
יולנדה קושטה (בפורטוגזית: Iolanda Costa; נולדה ב-4 בנובמבר 1994), הידועה בשם הבמה יולנדה (Iolanda), היא זמרת-יוצרת פורטוגזית.
ייצגה את פורטוגל באירוויזיון 2024 עם השיר "Grito".
ב-2008, היא השתתפה בעונה הראשונה של תחרות הכישרונות Uma canção para ti.
ב-2012, היא השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המוזיקה הפורטוגזית, Ídolos, אך לא הגיעה לשלב ההופעות החיות.
ב-2014, היא הופיעה בעונה השנייה של The Voice Portugal, אך לא עברה מעבר שלב האודישן העיוור.
ב-31 במרץ 2023, היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Cura.
ב-18 בינואר 2024, היא הוציאה את הסינגל "Grito", עימו התמודדה בקדם האירוויזיון הפורטוגזי לאירוויזיון 2024. ב-24 בפברואר, היא הופיעה בחצי הגמר הראשון והגיעה למקום הראשון עם 22 נקודות.
ב-9 במרץ, היא הופיעה בגמר והגיעה למקום הראשון עם 22 נקודות, ולפיכך ייצגה את פורטוגל באירוויזיון 2024, שהתקיים במאי 2024.
יולנדה דיאס נולדה בסן ולנטין ב-6 במאי 1971, למשפחה של אנשי איגודים מקצועיים ידועים בגליסיה שהיו מעורבים באקטיביזם נגד המדינה הספרדית.
דיאס קבלה תואר שני במשפטים מאוניברסיטת סנטיאגו דה קומפוסטלה, ומאוחר יותר קיבלה תואר שלישי.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד כעורכת דין והתמחתה בדיני עבודה.
דיאס הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של ספרד בגיל צעיר, וב-2003 הפכה לחברה במועצת העירייה בפרול.
היא נבחרה לחברה בפרלמנט ה-9 של גליסיה, כמייצגת מחוז לה קורוניה.
דיאס התמודדה בבחירות הכלליות בספרד ב-2015 , והפכה לחברה בבית התחתון של הפרלמנט הספרדי.
היא שמרה על מקומה גם בבחירות הכלליות ב-2016, באפריל 2019 ובנובמבר 2019.
דיאס מונתה לשרת העבודה והכלכלה בממשלת סנצ'ס השנייה, והושבעה ב-13 בינואר 2020. דיאס, שהציבה את המאבק בעבודה מסוכנת כיעד העיקרי שלה, והבטיחה לבטל את הרפורמה בשוק העבודה מ-2012.
כשרת העבודה, דיאס השתתפה במשא ומתן שסלל את הדרך להעלאת שכר המינימום ל-950 יורו לחודש, בנוסף לאיסור של פיטורי עובדים בנסיבות רפואיות.
בתגובה למגפת COVID-19, דיאס ניהל משא ומתן עם איגודי עובדים ומעסיקים על יישום תוכנית חל"ת, וכן על חקיקת חוק העבודה מהבית.
ב-15 במרץ 2021, סגן ראש הממשלה פבלו איגלסיאס הודיע כי יעזוב את התפקיד כדי להתמודד כמועמד פודמוס בבחירות האזוריות במדריד, שהוקדמו עקב קריסת הממשלה השמרנית של איסבל דיאס איוסו שהוקמה על ידי המפלגה העממית ומפלגת האזרחים, בתמיכת ווקס.
כשהכריז על מועמדותו, העביר פבלו איגלסיאס את תפקיד סגן ראש הממשלה ליולנדה דיאס, שקיבלה את התפקיד באופן רשמי באותו יום.
בנובמבר, דיאס הודיעה על כוונתה ליצור פלטפורמה פוליטית להתמודדות בבחירות הכלליות הבאות בספרד.
באותו חודש, דיאס גם הודיעה כי עד סוף 2022 יבוטלו רפורמות העבודה מתקופת מריאנו רחוי.
זה אושר לבסוף ב-3 בפברואר 2022.
ב-18 במאי 2022, דיאס הכריזה בפומבי על איחוד מפלגות חדש בשם סומאר לקראת הבחירות, מתוך כוונה להתמודד בבחירות הכלליות בספרד ב-2023.
לאחר הבחירות, בנובמבר 2023, היא מונתה שוב לאותם התפקידים בממשלתו השלישית של פדרו סנצ'ס.
דיאס, עדיין חברה במפלגה הקומוניסטית של ספרד, נמנעת כעת מלהכריז על עצמה ככזו, אף על פי ששיבחה את משטרי פידל קסטרו בקובה והוגו צ'אבס בוונצואלה.
בשנת 2021 דיאס כתבה בחיוב על המניפסט הקומוניסטי.
במהלך קמפיין בחירות ב-2023 במדריד, היא הביעה את רצונה להיפרד מהפוליטיקה הדו-מפלגתית.
דיאס מתארת את עצמה כאתאיסטית, אך טוענת שהמפגש עם האפיפיור פרנציסקוס, המבקר בקביעות את הקפיטליזם, היה "המפגש החשוב ביותר" בחייה, והשניים שומרים על קשר כי "יש להם כל כך הרבה במשותף".
דיאס מתנגדת בתוקף לקיום משאל עם לעצמאות בקטלוניה ומדגישה שהפתרון היחיד הוא דיאלוג ופתרון של שלום לסוגיה.
היא מבקשת להפחית את שבוע העבודה מ-40 שעות ל-37.5 שעות, ללא כל הפחתה בשכר.
היא גם הציעה לפתוח "דיון חברתי גדול" על "רציונליזציה של שעות העבודה", בהתחשב בכך שעובדים ספרדים מסיימים בממוצע את יום העבודה שלהם מאוחר יותר מעמיתיהם האירופים.
מפלגות האופוזיציה הימניות התנגדו נחרצות לתוכנית זו.
ווקס (מפלגה) טענה שהממשלה רצתה להטיל "טרור קומוניסטי".
מספר ימים לאחר טבח שבעה באוקטובר, ב-12 באוקטובר 2023, גינתה יולנדה את "האפרטהייד הישראלי" נגד העם הפלסטיני.
ב-24 במאי 2024 אמרה כי "פלסטין תשוחרר מהנהר לים", שיש הרואים כסיסמה אנטישמית הקוראת להשמדת מדינת ישראל.
היא גם קראה לאיחוד האירופי לבטל את כל ההסכמים עם ישראל.
יוליסס סטיבנס סטון היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאוקלהומה בשנים 1929–1931.
סטון, שנולד ב-17 בדצמבר 1878 בחווה ליד ולדון, אילינוי, היה בנם של דייוויד ק.
הוא עבר עם הוריו לעיירה ג'ונס באוקלהומה בשנת 1894, ולמד בבתי ספר כפריים ובאוניברסיטת אוקלהומה בנורמן.
בשנת 1902 הוא התחתן עם מנור מיני באטלר, ונולדה להם בת אחת.
מ-1894 עד 1905 עסק סטון בבנקאות בג'ונס, ולאחר מכן עבד בתעשיית הנפט בנורמן ובאוקלהומה סיטי.
הוא ניסה להיבחר למושל אוקלהומה ב-1918 ולסנאט של ארצות הברית ב-1926, אולם נכשל בשני המרוצים.
סטון מת באוקלהומה סיטי ב-8 בדצמבר 1962. אפרו הוטמן בבית הקברות רוז היל בעיר.
יולנדה בלטראו דה אזוודו (בפורטוגזית: Yolanda Beltrao de Azevedo; נולדה ב-13 בינואר 1911) היא האדם החי הרביעי בגילו בעולם, אישה ברזילאית שהפכה לאדם החי המבוגר ביותר בברזיל מאז מותה של איזבל רוזה פריירה ב-24 בספטמבר 2025.
יולנדה נולדה בקורוריפה , אלגואס שבברזיל כבכורה מבין 15 אחים.
לאורך חייה הייתה עקרת בית מסורה, שהקדישה את זמנה לטיפול במשפחתה.
את יום הולדתה ה-113 חגגה עם אחותה היחידה שנותרה בחיים, אירמה, ילידת 1933, ושני ילדיה שנותרו בחיים - ז'ואאו (יליד 1932) ויולנדה מריה (ילידת 1933).
בראיון לרגל אותו יום הולדת סיפרה כי היא אוכלת מגוון רחב של מאכלים, נמנעת ממיץ פסיפלורה בשל רגישות בקיבה, וחובבת סריגה וקריאה.
ב-28 בינואר 2021 התחסנה לראשונה נגד COVID-19, והייתה לאחד האנשים המבוגרים ביותר בעולם שחוסנו.
יולנדה בלטראו דה אזוודו מתגוררת במסייאו שבברזיל.
ב־2025, לרגל יום הולדתה ה־114, הוענקה לה לוחית הוקרה של העיר.
יולנד זאוברמן (נולדה ב-23 במרץ 1955, בפריז) היא במאית קולנוע ותסריטאית צרפתייה ממוצא יהודי.
זאוברמן נולדה וגדלה בפריז למשפחה יהודית שהגיעה ממזרח אירופה.
בילדותה למד יידיש כדי לתקשר עם סבתה.
בשנת 1986 שימשה כיועצת אמנותית להפקת הסרט "אסתר" של עמוס גיתאי, סרט עלילתי שבמרכזו פרשנות פוליטית אקטואלית לסיפור התנ"כי, עם מוחמד בכרי בתפקיד מרדכי היהודי.
בשנת 1987 ביימה את סרטה התיעודי הראשון שלה, "אנשים מסווגים", שעסק באפרטהייד בדרום אפריקה.
הסרט עוקב אחר האלימות והסתירות הפנימיות של משטר האפרטהייד, וצולם בסתר עם צוות דרום אפריקאי מקומי, בשל חשש המשטר שהיה אז בתהליך ההתמוטטות.
הסרט פותח בסצנה בו גבר לבן דרום אפריקאי מסרב להודות כי הסיווגים הגזעיים והסיווגים החברתיים שהוגדרו על ידי המדינה, בנוסף להיותם לא צודקים ושרירותיים, הם מלאכותיים במידה רבה.
בהמשך הסרט מתועד גורלו של גבר שסווג מחדש כ"שחור" לאחר שהיה נשוי והוליד ילדים עם אישה "לבנה".
הוא נאלץ לחיות בשכונת סווטו ונישא מחדש לאישה "שחורה", בעוד שבניו ה"לבנים" באים לבקר אותו.
הסרט זכה בפרס הגדול של פסטיבל הסרטים של פריז.
סרטה התיעודי השני, "קאסטה פלילית" (1989), צולם בהודו ונבחר להשתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן.
שלוש שנים לאחר מכן היא ביימה את סרטה העלילתי הראשון שלה, "אני איוון, אתה אברהם", שזכה בפרס הנוער בפסטיבל קאן בשנת 1993, ובפרס ג'ורג' הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-18 במוסקבה.
הסרט צולם בשחור־לבן, בבילורוסיה ובאוקראינה ומדברים בו יידיש, פולנית, רוסית וצוענית.
עלילתו מתרחשת בעיירה יהודית בפולין, בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20; גיבוריו הם שני ילדים, יהודי ופולני.
אברהם בן התשע מעדיף רכיבה על סוסים על פני לימוד גמרא ותפילה.
איוון, חברו הטוב ביותר, הוא שוליה הגר בביתו של אברהם ומדבר יידיש.
השניים משחקים בחדרו של איוון בעליית הגג, משווים את האבר הנימול לערל וחולמים על החופש.
כשאברהם גוזר את פאותיו, מעשה שאין ממנו חזרה, מחליטים שני הילדים לברוח יחד.
כך מתחילה הרפתקה שתביא את שני הילדים למחוזות הדמיון, הפחד והזרות.
לאחר מכן ביימה שני סרטים שהופצו ברחבי העולם, "מוכתם למוות" (1996) ו"המלחמה בפריז" (2001) בכיכובה של אלודי בושה, .
זאוברמן כתבה את התסריטים לסרטים "טנגוי" (2001) ו"אגאת קלרי" (2008), עבור הבמאי אטיין שאטייז וניהלה סדרת צילומים עבור מגזין "SPOON" והירחון "לה מונד דיפלומטיק".
היא המשיכה את המחקר היצירתי שלה עם "CATMASK", מצלמה המותקנת על "מסכת חתול", מה שהוביל אותה לעבוד עם אמנים ורקדנים.
בשנת 2011 נבחר סרטה התיעודי "האם הייתם שוכבים עם ערבי?", שביימה עם שותפה לחיים, הסופר הלבנוני-צרפתי סלים נסיב, בהפקתם של איב שאנווילאר ונדים שייח'רוחה, להשתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הסרט, שצולם בישראל, הוא שילוב ראיונות עם בו כל המרואיינים עונים על שאלות זהות: "האם היית מקיים יחסי מין עם ערבי?" ו"האם היית מקיים יחסי מין עם יהודי ישראלי?".
הסרט צולם בברים בתל אביב וברחובות ירושלים בשעות הלילה.
בשנת 2018 סרטה התיעודי "M" הוצג בפסטיבל לוקרנו.
הסרט שרובו ביידיש, עוקב אחר מנחם החוזר לעיר הולדתו החרדית בני ברק לאחר 15 שנים של גלות עצמית, שם הוא רוצה להתמודד עם חוויות הילדות הטראומטיות של התעללות מינית ארוכת שנים בתוך הקהילה.
הסרט חושף ודן בהסתרה של פדופיליה בחוגים יהודיים אורתודוקסיים בישראל.
בשנת 2020 היא קיבלה את פרס סזאר לסרט התיעודי הטוב ביותר עבור M.
בשנת 2024 הוצג סרטה התיעודי "היפה של עזה" על מאבקים של צעירים טרנסג'נדרים עזתים בתל אביב, בפסטיבל קאן.
עם זאת בוטלה הקרנתו בפסטיבל בבלגיה בטענה כי הוא "תורם לפינקוושינג ולנרטיב הקולוניאלי של רצח העם".
האם היית שוכב עם ערבי?
רבי גרשון שאול יום-טוב ליפמן הלוי הלר ולרשטיין (מכונה על שם ספרו "התוספות יום-טוב"; ה'של"ט, 1579 – ו' באלול ה'תי"ד, 1654) היה מגדולי חכמי אשכנז ופולין, פרשן ופוסק.
כיהן כמרא דאתרא וכאב"ד בווינה, בפראג ובקרקוב.
את פרסומו העיקרי קיבל מפירושו למשנה "תוספת יום טוב" שהפך אבן יסוד בפרשנות המשנה עד היום.
בנוסף, חיבר פירושים והערות על פסקי הרא"ש וחיבורים נוספים.
נולד בשנת 1579 בוולרשטיין שבבוואריה.
אביו רבי נתן ולרשטיין נפטר לפני שנולד.
גדל אצל סבו רבי משה ולרשטיין.
בצעירותו למד בפרידברג אצל רבי יעקב גינצבורג.
בהמשך למד בפראג אצל המהר"ל ונחשב לבכיר תלמידיו.
למד גם אצל הכלי יקר.
בנוסף לבקיאותו הרבה בש"ס ובפוסקים, עסק בקבלה, בפילוסופיה ובדקדוק ורכש השכלה נרחבת במתמטיקה, באסטרונומיה ובמדעי הטבע.
הוא כתב, כי איסורם של חכמים על חכמות חיצוניות איננו חל על מדעים המרחיבים את ידיעותינו אודות העולם.
בגיל 18 נתמנה לדיין בפראג בבית דינו של רבו המהר"ל - תפקיד בו כיהן כ-28 שנים.
ב-1624 (חשוון ה'שפ"ה) נתמנה לרב בניקלשבורג, ובר"ח אדר באותה השנה, כאב בית דין בווינה.
בטבת ה'שפ"ז נבחר לרב העיר פראג, ובניסן שב לפראג והחל בתפקיד.
לאחר כחצי שנה התמנה גם לראש ישיבה בפראג, אך כהונתו במשרות אלה לא ארכה.
שונאיו הלשינו עליו לפני הקיסר פרדיננד השני והאשימו אותו בזלזול בבית הבסבורג ובפגיעה בנצרות בדברים שכתב בספריו.
ב-1629 (ה'שפ"ט) נאסר והואשם בהפרת הוראות האפיפיור לשרוף את התלמוד הבבלי, ובמקום זאת הוציא ספר על התלמוד.
בית הדין גזר עליו גזר דין מוות, אולם לאחר תחינות ובקשות חנן אותו הקיסר ושחררו תמורת קנס נכבד והגבלת פעילות.
את יום מאסרו, ה' בתמוז, קבע כתענית לצאצאיו.
עד היום, רבים מצאצאיו ממשיכים מסורת זו.
את כל סיפור מאסרו, איגד התוספות יום טוב במגילה הנקראת "מגילת איבה".
הוא קרא לה כך על שם הפסוק ממגילת איכה - "איכה ישבה בדד העיר"
חיבורו המקורי על פסקי הרא"ש למסכת ברכות, הלכות קטנות, מסכת חולין, מסכת בכורות ומסכת נדה נקרא בתחילה מעדני מלך ולחם חמודות.
אולם במהדורה הבאה שינה את שם ספרו למעדני יום טוב ודברי חמודות "משום מעשה שהיה".
לפי פרשנות אחת המעשה הוא שנטען נגדו שרמוז בשם ספרו רצון לחדש את המלוכה בישראל, דבר שנתפס כמרידה במלכות.
אמנם לא כולם מסכימים עם פרשנות זו.
ב-1631 עבר לפולין וישב בלובלין, בריסק, נמירוב ובלודמיר.
תבע לחזק את החרם והתקנה שתוקנה יובל שנים לפני כן, שלא לקנות את הרבנות בכסף.
שונאיו שוב הלשינו עליו לשלטונות, וגזרו עליו גירוש מלודמיר.
גם גזירה זו בוטלה בהשפעתם של יהודי המקום.
ב-1644 (ה'ת"ד) נתמנה לרבה של קרקוב, ולאחר כמה שנים גם לראש ישיבתה.
את יום א' באדר שבו הוכתר לרב בקרקוב קבע ליום חג לצאצאיו עד ביאת הגואל.
רבות מתשובותיו בספרי השאלות ותשובות עוסקים בנושא התרת עגונות גזרות ת"ח ות"ט, להן סייע ובהן עסק, במשך תקופה ארוכה.
הוא קבע שהגזירות היו בעוון דיבורים בטלים בבתי-כנסיות, ותיקן מי שברך מיוחד למקפידים בכך.
נפטר ונקבר בעיר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב.
על מצבתו שהוקמה בשנת ה'תקצ"ה נכתב כך:
המצבה חודשה בחלוף השנים והתאריך הנקוב בה נשמר.
אך ככל הנראה מדובר בטעות.
התאריך המקובל הוא ו' באלול, כמופיע בפנקסי החברה קדישא.
אשתו הייתה רחל (רעכלי), בת נעכלי, בתו של רבי משה אהרן (לעמלין) תאומים מפראג, אבי משפחת תאומים.
רבי שמואל שהוסיף חלק נכבד במגילת איבה
(ומספר שם על חלקו בשחרורו של אביו)
בן נינו הוא רבי משולם פייבוש הלר.
רייזל, נישאה לר' יעקב יוסף כ"ץ מטריסק.
רבקה, נישאה לרב צבי הירש מפראג, אבי משפחת אייכנשטיין, שממנה יצאה שושלת אדמור"י זידיטשוב וקומרנא.
בתו, נישאה לר' אהרן מירלש.
רבי חיים, מצאצאיו היא משפחת גולדברג הירושלמית המפורסמת.
חתן נוסף שלו היה הגאון רבי יואל יוסף סירקיש (נכדם של הב"ח והט"ז) שמצאצאיו נמנים יצחק אלעזרי וולקני ומאיר וילקנסקי.
מחשובי האחרונים, הרב יהודה כהנא הלר מחבר קונטרס הספקות ואחיו הרב אריה לייב הכהן מחבר קצות החושן.
מצאצאי קונטרס הספקות - משפחות אדמורים מחצר חסידות תולדות אהרן וכן משפחת כהנא מספינקא-זידיטשוב
הרב יצחק פייגנבוים, אב"ד ורשה.
ישנן כמה אגדות המסופרות על התוספות יו"ט.
המפורסמת בהן היא יוסל'ה קמצן קדוש על מותו של עשיר, קמצן ושנוא, ששמו ישראל וכינויו בפי כל "יוסל'ה קמצן", בגלל התנהגותו המתבדלת.
הוא נקבר בקצה בית הקברות, ועל קברו נרשם הכינוי.
למחרת כבר החלו זורמים אל הרב יהודים אשר לפתע הפכו לנזקקים, לאחר בירור הבין כי יוסל'ה תרם להם בסתר.
הרב ביקש להיקבר ליד הקבר הזה ולאחר מותו כך היה.
לכינוי "יוסל'ה קמצן" הוסיפו את המילה "קדוש".
המקורות לסיפור מפוקפקים למדי, אל חוסר המקורות התווספה התמיהה כי לצד קברו של רבי יום טוב לא נמצאה מצבה בשם זה.
פירושו על המשנה מוזכר בפואמה "הַוִּכּוּחַ" מאת היינריך היינה -וְשֵׁנִית עוֹנֶה הָרַב,
נְקֹם בּוֹ נִקְמַת כְּבוֹדֶךָ!יש לציין שהיינה טעה באנכרוניזם כששם בפיו של הרב דברים בשם התוספות יום טוב, שעה שהוויכוח ממוקם בספרד, בעוד התוספות יום טוב נולד כמעט מאה שנים לאחר גירוש ספרד.
קטע מתוך הציטוט לעיל מצוטט על ידי קארל מרקס בספרו הקפיטל (חלק שלישי, פרק 33).
תוספות יום טוב (במקור: תוספת יום טוב) – ספרו הנודע ביותר, פירושו למשנה, המביא בתמצית את הדיון התלמודי בבבלי ובירושלמי, וכן השלמות ודיון בדברי הפרשן ר' עובדיה מברטנורא.
הודפס לצד המשנה, במקביל לפירוש הברטנורא.
ברוב המשניות המודפסות, פירוש זה מובא בתמצית ונקרא 'עיקר תוי"ט'.
במהלך כתיבת החיבור מצא רבי יום טוב מפירושי רבי אליהו מלונדריש לסדר זרעים, והוא כותב: "ובא לידי משניות מסדר זרעים כתובים בקלף, ועל כל משנה פירוש קצר, ונראה מתוכו שהוא נקצר מפירוש הר"ש, ואחר כל מסכתא כתובים קצת חדושים לפרש בעניין אחר, וחותם תמיד את שמו על כל חדוש אליהו".
מעדני יום טוב – פירוש על פסקי הרא"ש במסכת ברכות, הלכות קטנות, מסכת חולין, מסכת בכורות ומסכת נדה ודברי חמודות – הרחבה ודיון בדבריו.
פלפולא חריפתא – פירוש על פסקי הרא"ש בסדר נזיקין.
אוצרות יום טוב – לקט מפירושיו על סדר פרשיות התורה.
מגילת איבה – על תולדות חייו.
מלבושי יום טוב – הערות והשגות על חיבוריו של רבי מרדכי יפה "בעל הלבושים".
טוב טעם – הערות על פירוש רבנו בחיי על התורה.
ביאור דברי הקבלה שברבנו בחיי על פי קבלת הרמ"ק.
תורת האשם – הערות על ספר תורת חטאת של הרמ"א.
ברית מלח – על הלכות מליחה.
חידושי הלבנה – [או: דרוש חידוש הלבנה] – ביאורי פסוקים ומאמרי חז"ל.
מאמר יום טוב – הערות על פירוש רבי אברהם אבן עזרא על התורה.
צורת בית המקדש – בירור אודות מידותיו וצורתו של בית המקדש.
פירוש על ספר בחינת עולם של רבי ידעיה הפניני.
הרב דוקטור יום-טוב לִיפְּמן צוּנְץ היה מלומד יהודי גרמני ונחשב לאבי תנועת "חכמת ישראל", חלוצת מדעי היהדות.
"חכמת ישראל" הייתה הניסיון הראשון לחקור בכלים מדעיים את התרבות וההיסטוריה של היהדות והיהודים כחלק מהתרבות האנושית.
בתחילת ימיו החזיק צונץ בעמדות רדיקליות לגבי הצורך בשינוי בהנהגות הדת והיה מקורב למבשרי היהדות הרפורמית.
אך לבסוף התנגד למכונניה, אברהם גייגר ושמואל הולדהיים, בין היתר בגלל הערצתו לתלמוד וסלידתו משלטון הרבנים.
הוא מיעט מלכתחילה לנסות להשפיע על הציבור, ולבסוף נסוג מכל מעורבות בחיים הפומביים והתמקד אך ורק במחקר.
צונץ נולד בעיר דֶטְמוֹלְד, בירת נסיכות לִיפֶּה שבאימפריה הרומית הקדושה (כיום בגרמניה), ב-10 באוגוסט 1794. שנה לאחר הולדתו עברו הוריו להמבורג, שם לימד אביו מנחם (מנדל) עמנואל (1759–1802), שהיה אברך בבית מדרש ופרנס את משפחתו הענייה.
האב עזב את ההוראה, לאחר שחלה בדלקת ריאות, ועסק בניהול מכולת; כעבור זמן לא רב, בשנת 1802, נפטר.
צונץ הקטן עבר להתגורר בבית יתומים בעיירה ווֹלְפֶנְבִּיטֶל (Wolfenbüttel), שם למד בין השנים 1803–1809 בבית הספר היהודי ע"ש פיליפ סמסון (Samson-Schule), וחי על מלגת לימודים.
אימו, הנדל לבית בהרנס (1773–1809), לא האריכה ימים אף היא ונפטרה בגיל 36, בהיותו בן 15. אחותו התאומה מתה בילדותה.
אחיו ואחיותיו האחרים לא האריכו ימים, וצונץ נותר ערירי.
בשנותיו הראשונות למד אצל אביו עברית, תורה עם רש"י ומשנה.
בוולפנביטל למד בתחילה בעיקר תלמוד, אבל לאחר שהתחלף מנהל בית הספר החל לרכוש גם השכלה כללית והצטיין בלימודיו, בעיקר במתמטיקה.
הוא היה היהודי הראשון שהתקבל לגימנסיה בעיר, וסיים את לימודיו בה בשנת 1811. עוד לפני סיום לימודיו בגימנסיה החל לעבוד כמורה בבית הספר שבו למד תמורת מזון ודיור.
כבר בצעירותו התבלט בכישורי המחקר והכתיבה שלו.
בשנת 1815 עבר לברלין, שם לימד בבית משפחה אמידה ולמד באוניברסיטת ברלין מתמטיקה, פילוסופיה, היסטוריה ובלשנות.
את לימודיו באוניברסיטת ברלין סיים בשנת 1819, ובשנת 1821 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת האלה.
בתקופת לימודיו הפורמליים עסק גם בלימוד כתבי יד עבריים.
ב-9 במאי 1822 נשא לאישה את אדלהייד לבית בירמן.
הפרנסה כמעט שלא הייתה מצויה בידו עד היותו כבן 50. כתלמיד בגימנסיה ומספר שנים לאחר מכן לימד בבית הספר שבו למד.
בתקופת האוניברסיטה לימד תחילה בבית משפחת הערץ, אך התפטר ממשרתו בשנת 1818 כשהוצע לו לשמש דרשן בבית הכנסת הרפורמי בהמבורג, ולבסוף ויתר על משרה זו.
בשנים אלה דרש בבית הכנסת שהקים ישראל יעקבסון בביתה של אמליה בר בברלין וחי ממלגה צנועה שקיבל מהקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1819 ייסד עם חבריו, ביניהם גם היינריך היינה, את האגודה לתרבות ולמדע של היהודים, וב-1822 החל לערוך את עיתון האגודה, "כתב העת לחכמת ישראל", אך כתב העת נסגר לאחר שנה מחוסר מזומנים.
בארבע השנים לאחר מכן היה חבר מערכת של עיתון אחר ובשעות אחר הצהריים לימד שיעורים פרטיים.
מתחילת שנת 1826 ובמשך ארבע השנים שלאחר מכן שימש כמנהל בית ספר יסודי.
את משרתו זו עזב לאחר ששינויים שביקש להכניס לא התקבלו.
בשנים שלאחר מכן ניסה היינה לסייע לו לקבל תפקיד כמורה בבית ספר חדש שהוקם בברלין, אך ללא הצלחה.
אחרים יזמו את התמודדותו לרבנות דרמשטאדט והסן ב-1834, אך למרות תמיכת הרוב בוועד הקהילה, שהיה בעל נטייה ליברלית, זכה במשרה יריבו הרב צבי בנימין אוירבך הנאו-אורתודוקסי, בעיקר בשל תמיכת קהילות השדה המסורתיות יותר.
ב-1830 קיבל סמיכה לרבנות מהרב אהרן חורין, שהיה קרוב להשכלה הרדיקלית.
ב-1835 נקרא לפראג לשמש כדרשן באגודה ששמה לה למטרה לשנות את נוהגי בית הכנסת הישן (אַלְטְשוּל), ששופץ והיה לבית הכנסת הספרדי, ושימש כבית הכנסת הרפורמי הראשון בפראג.
הוא נענה להזמנה, אולם החיים בפראג הרחיקו אותו מהסביבה התרבותית, המדעית והספרותית של ברלין, ולאחר שנה בתפקיד הוא התפטר ושב לברלין.
בשהייתו בפראג הספיק להתקין את תקנון בית הכנסת.
צונץ ערך מספר מסעות לצורכי מחקריו.
הוא האמין שכדי לבצע מחקר ראוי עליו לחקור את כתבי היד המקורים, אותם מצא בספריות של מוזיאונים או אוניברסיטאות.
נוסף לספריות בגרמניה ביקר פעמיים במוזיאון הבריטי, בשנת 1846 ולאחר מכן בשנת 1855. בביקור השני שהה גם באוקספורד, ובהמשך פגש בפריז את ידידו היינריך היינה.
בשנת 1863 נסע לפארמה שבאיטליה, כדי לבחון את אוסף די רוסי – אוסף כתבי יד עבריים המצוי בספריית פאלאטינה.
הוא רצה לבקר בוותיקן, אך לא הורשה לעשות זאת.
רק בשנת 1840 מצא צונץ משרה קבועה.
בברלין הוקם סמינר למורים, ובהמלצת אלכסנדר פון הומבולדט (חוקר טבע ומגלה ארצות גרמני) בחרה בו קהילת יהודי ברלין לעמוד בראש הסמינר.
מיום זה ואילך סרה ממנו דאגת הפרנסה והוא שימש בתפקיד עד שנת 1850, אז פרש לגמלאות.
ב-18 באוגוסט 1874 נפטרה אדלהייד, אשתו ובת לווייתו הנאמנה והאהובה.
מכאן ואילך לא התאושש עוד, ופעילותו הספרותית הצטמצמה לפיקוח על ההוצאה לאור של כתביו.
יום הולדתו התשעים צוין ברחבי העולם, אך למרות זאת הוא הרגיש בודד ונשכח, ושמר על קשר מועט עם ידידיו.
ב-18 במרץ 1886, בעקבות נפילה, הלך לעולמו והוא בן 92 כשהוא במלוא כושרו המנטלי.
באוגוסט 1819 החלו בגרמניה פרעות "הפ-הפ".
בעקבות הפרעות, צונץ וכמה מחבריו הצעירים – אדוארד גנז (בן למשפחה יהודית עשירה מברלין, דוקטור למשפטים ומתלמידיו של הפילוסוף הגל), משה מוזר (איש עסקים), עמנואל וולף, לודוויג מרקוזה והיינריך היינה – ייסדו את "האגודה לתרבות ולמדע של היהודים" (Verein für die Cultur und die Wissenschaft der Juden).
מטרת חברי האגודה הייתה לעסוק במחקר ההיסטוריה, הספרות, הדת וההוויה היהודית תוך חינוך דור צעיר, כך שבאמצעות "תרבות וחינוך יביאו את היהודים ליחסים הרמוניים עם האומות והתקופה בה הם חיים".
חברי האגודה – בהם כחמישים מחשובי ההוגים היהודים של הזמן ובכללם היינה (שכינה את המייסדים "ישראל הצעיר") – דנו בדרך שבה יש לפעול, בשינויים הראויים במנהגים ובדרך התנהלות היהודים, ובאופן הנחלת תרבות זו לצעירים יהודים שיצאו מהגטו הרוחני והפיזי והם עומדים בפני הפיתוי להמיר את דתם.
ככלל ראשון קבעו לעצמם שלא יתנצרו.
באופן מעשי ייסדו את "כתב העת לחכמת ישראל" בעריכתו של צונץ, הקימו מכון מחקר וניהלו בית ספר.
למרות השאיפות הגדולות לא עלה בידם להרים משא זה.
בדיוניהם הם עסקו בסוגיות פילוסופיות מבית מדרשו של הגל וכן קשרו קשר עם מרדכי מנואל נח, אבי הרעיון להקמת מדינה יהודית במדינת ניו-יורק שבארצות הברית ("אררט").
הם לא חסכו בביקורת עצמית שהייתה נגועה בסטריאוטיפים אנטישמיים.
צבי גרץ, ההיסטוריון היהודי בן תקופתם, כתב עליהם בספרו "דברי ימי ישראל":
כתב העת שייסדו נסגר לאחר שנה מחוסר תקציב.
אדוארד גאנס נטש את הדרך והתנצר אחרי מאבק ארוך להשגת משרה באוניברסיטה.
בשנת 1829 באה האגודה לקִצהּ.
אולם צונץ צעד הלאה בדרכה של האגודה והמשיך לחקור ולפתח את "המדע של היהודים" או "חכמת ישראל" (Wissenschaft des Judentums).
הגותו של צונץ הייתה מכוונת לעורר את היהודים לצאת מבידולם ולהתערות בעולם הנוצרי הסובב אותם, אולם מספר כתבים שלו כוונו דווקא לשלטונות או לציבור הרחב.
כאשר נאסר על יהודי פרוסיה, בצו מלכותי, לשאת שמות נוצריים, כתב ספר על תולדות שמותיהם של היהודים בארצות מגוריהם ובו ניסה להוכיח שמאז ומעולם אימצו היהודים את שמות שכניהם.
בהקדמה לספרו "לקורות העתים והספרות" רמז שהיעדר מחלקות ללימודים יהודיים באוניברסיטאות מקורו בבורות ובדעות קדומות, והציע את ספרו כטקסט שיכול להאיר את עיני המלומדים הנוצרים בנושא זה.
בשנים 1840, 1843 ו-1848 שלח פניות למלך פרוסיה ולשר הדת והחינוך, בדרישה להקים קתדרות ללימודי היהדות ונענה בשלילה.
כתיבתו התפרשה גם לתחומים אחרים: במאמר שכתב בשנת 1872 קרא להגנה על טוהר השפה הגרמנית מפני סופרים גרמנים הפוגעים בה.
בשנת 1848 פרצו ברחבי אירופה מרידות אביב העמים בדרישה לשוויון.
צונץ הנלהב האמין שעתה הגיע הליברליזם והשוויון המיוחל גם ליהודים.
הוא הצטרף למפגינים בברלין ובעידודו פרצו אלה למחסן נשק והתחמשו.
אך דרישתו להקים קתדרה ללימודי יהדות באוניברסיטת ברלין לא נענתה.
המהפכה נכשלה וחלק ממנהיגיה בברלין, רובם יהודים, הוצאו להורג.
בהמשך אותה שנה נשא צונץ דברים לזכרו של אחד מהם: רוברט בלום.
צונץ נבחר לנציג בוחר (Elector) במחוזו בבחירות לבית הנבחרים הפרוסי, ולאחר מכן נבחר כיושב ראש במועצה בברלין.
בתפקידים אלה זכה להערכה רבה, ופקידי הממשל הפרוסי נועצו בו לגבי חוקים המסדירים את זכויות היהודים.
עקיבא ארנסט סימון תיאר את צונץ כמי שהגדיר את ההיסטוריה היהודית כ"ספרים וייסורים".
לצונץ הייתה משנה סדורה לגבי התרבות וההיסטוריה היהודית, והוא סבר שהכלים המדעיים המודרניים מתאימים לעיסוק ביהדות וביהודים, כלומר בחקר הספרות, הדת ועבודת האלוהים, המוסר והחינוך ואף בתרומת היהודים לתרבות המדע והטכנולוגיה של העולם.
במסגרת זו הוא חקר גם את היהודים בזמנו ואת מנהגיהם, אף שמנהגים רבים לא עלו בקנה אחד עם מה שנראה לו כנכון לבן תרבות מודרני.
צונץ חילק את המדעים לשבע קבוצות אלה:
מדעים מוגדרים על ידי הכנסייה – תאולוגיה, מיתולוגיה, דוגמטיקה, דת, אורחות ומנהגים וליתורגיה.
מדעים המוגדרים על ידי המדינה – חקיקה, תקדימים שיפוטיים, מינוח משפטי השוואתי, לטינית, יוונית ועברית.
מדעים המבוססים על הכרת הטבע – טכנולוגיה, תעשייה ומסחר.
מדעים המבוססים על השימוש בהכרת הטבע – מתמטיקה, גאוגרפיה, אסטרונומיה, כרונולוגיה ורפואה.
מדעים העוסקים בייפוי המצב הטבעי – שירה, אדריכלות, טיפוגרפיה והמצאות.
מדעים המבטאים את האוניברסליות של חיי האומה – היסטוריה, עתיקות ומינוח היסטורי ועתיקות.
מדעים משניים – אספנות כתבי יד, קטלוגים של ספריות וכדומה.
מחקריו חשפו לצעיר היהודי עולם תרבות יהודי המאפשר למשכיל היהודי להישאר נאמן לעמו ועם זאת לרכוש השכלה.
הוא הקדיש את מחקריו לעבודת האלוהים בבית הכנסת, חקר את ספרות המדרשים והפיוט, ואת תולדות העבודה והדרשה בבית הכנסת.
הוא צידד ברפורמה, שימש כדרשן בבית הכנסת הרפורמי "בער" בברלין והניח בכתביו מצע ליהדות הרפורמית שהוקמה שנים רבות לאחר מכן.
עם זאת התנגד נמרצות לרבנות הרפורמית, ובעיקר לשמואל הולדהיים ואברהם גייגר.
הוא תיעב את שאיפתם ל"כמורה" וחשש משלטון רבני.
הוא התנגד ליחסם השלילי לתלמוד – את התלמוד ראה כנכס תרבותי יהודי חשוב – ולסמלים יהודיים נוספים.
הוא לא האמין בקדושת הלכות הדת, אולם צידד בקיום הטקסים והסמלים.
ספרו הראשון של צונץ נכתב ב-1818 ועסק בספרות היהודית ההיסטורית.
הוא כתב מספר ספרים, וכן דרשות ומאמרים רבים בכתבי עת שונים.
בשנת 1838 הקים צונץ אגודה לתרגום חדש של התנ"ך לגרמנית, ובמסגרתה תורגם ספר דברי הימים.
תחת ידיו נדפסה מהדורה מתורגמת של התנ"ך כולו, במסגרתה ביקש צונץ להבליט את האלמנטים ה"פרוטסטנטיים" של היהדות, על חשבון אלמנטים "קתוליים" שנדחו בעיניו כפסולים.
צונץ היה מראשוני מבקרי המקרא.
הוא חקר את ספר יחזקאל ואת מגילת אסתר, ומתוך החומש חקר את ספרי בראשית, ויקרא ודברים.
את כתיבתו הענפה חתם בשנת 1875, עת כינס את כתביו במספר כרכים.
תולדות רבינו שלמה יצחקי: המכונה בשם רש"י, תורגם לעברית בידי שמשון בלוך הלוי, למברג, 1840.
הדרשות בישראל והשתלשלותן ההיסטורית (Die gottesdienstlichen Vorträge der Juden geschichtlich entwickelt) - ספרו הגדול על ספרות המדרשים שראה אור בשנת 1832. נוסף על ניתוח מדרשי האגדה בספרות התלמודית ומקורות אחרים, עוסק הספר גם בתולדות דרשנים ידועים מימות קדם ועד לזמן כתיבתו.
המהדורה השנייה של הספר, משנת 1892, תורגמה לעברית בידי בשם 'הדרשות בישראל והשתלשלותן ההיסטורית' (עריכה ותוספות: חנוך אלבעק, מוסד ביאליק, 1947; מהדורה ב'- 1954).
עד ימינו אלה זהו ספר יסוד לחקר מורשתם הפייטנית של פייטני ימי הביניים בכל תפוצות ישראל.הספר השני תורגם לעברית בשם "מנהגי תפילה ופיוט בקהילות ישראל" ולאנגלית בשם "The Prayer Rites of Synagogal Worship and their Historical Development".
קורות העתים והספרות (Zur Geschichte und Literatur) – בספר זה, משנת 1845, כינס מאמרים שונים על תולדות היהודים בארצות שונות.
אוסף המאמרים מתחומי שונים מקבל צביון אחיד דרך הצגה שיטתית של עובדות והוכחות, ומטרה משותפת לבטא את החיים היהודיים לאורך ההיסטוריה.
ארכיון יום טוב ליפמן צונץ מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
יום-טוב שמחה עהרליך (ה'תרע"ה, 1914 – כ"ז בתמוז ה'תש"ן, יולי 1990) היה מלחין, משורר עממי וזמר חסידי ביידיש.
נולד בעיירה קוז'נהורודוק וגדל בעיר דויד-הרדוק.
היה דור שביעי של חסידי קרלין-סטולין.
אביו, משה, היה אף הוא מוזיקאי ובעל תפילה בחצר קרלין.
במלחמת העולם השנייה, כשנכבשה מזרח פולין בידי הרוסים, הוגלה עהרליך עם רבים אחרים לסמרקנד שבאוזבקיסטן, שם שהה בשנות המלחמה.
המאורעות שחווה בשנים אלו מצאו את ביטויים בשיריו, בעיקר באלבום חבלי משיח.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית ושם נישא לחנה ונולדו להם חמישה ילדים.
בשנת תשמ"ז (1986) עלה לישראל והתיישב בירושלים, שבה גר עד פטירתו בתמוז תש"ן (1990) מהתקף לב ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
עהרליך הרבה להביע בשיריו געגועים לעיירה היהודית הישנה ויצא כנגד נזקי הטכנולוגיה המודרנית.
כמו כן, הוא התנגד לקומוניזם.
והשקפות אלו מוצאות את ביטוין בשיריו.
עהרליך הוציא לאור סדרת קלטות תחת השם "יידיש נחת" הכוללת 36 תקליטים של שירים שרובם הולחנו על ידו.
שיריו הם כולם ביידיש, ותוכנם גדוש סיפורי חסידים.
הוא ביקש מבנו, אלימלך, להפיק תקליט משיריו בעברית תחת השם "הלו זאת ירושלים?".
מבחר משיריו יצא לאור בתקליט "איך האב געװאַרט" של הזמר החסידי מרדכי בן-דוד.
תשעה עשר משיריו הושרו על ידי הזמר החסידי אברהם פריד בשני תקליטים בשם "יידישע אוצרות" ובתרגום לעברית בתקליטים "אוצרות יהודיים".
בשנת תש"ע הוציא ירמיה דמן אוסף משיריו בתקליט בשם "עהרליכע ניגונים" (במשמעות כפולה ביידיש, ניגוניו של עהרליך וניגונים כשרים).
בשנת תשפ"ג הזמר לוי פולקוביץ הוציא אלבום בשם "א עהרליכן ליד", ובו 10 משירי יום טוב עהרליך.
שיריו של עהרליך הפכו לנכסי צאן ברזל בעולם הזמר היידישאי.
האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים התבטא עליו: "היכן שהולך נהיה יום טוב (=חג), ובכל מקום שהוא נמצא כולם ב"שמחה" וכל מעשיו כראוי ביראת שמים (ביידיש: עהרליך)".
הבעל שם טוב (3 חלקים)
יום הוא מכלול של שעות היממה המוארות, מזריחת השמש ועד שקיעתה, להבדיל מלילה.
לעיתים קרובות מושג המילה "יום" מורחב להכליל את שעות הלילה (כהגדרת "יממה"), למשל בחלוקת השבוע: יום ראשון, יום שני וכו'.
להלן נייחס את המושג "יום" למשמעות הראשונית – שעות היממה המוארות.
גם לאחר התרחבות השימוש בתאורה מלאכותית, עיקר פעילותם של בני האדם הוא בשעות היום.
על מנת להפחית את הצורך בתאורה מלאכותית, נהוג במדינות רבות לעבור לשעון קיץ, כך ששעות פעילות בני האדם תהא בשעות היום.
אורך היום משתנה במהלך השנה: בחצי הכדור הצפוני, היום הקצר ביותר הוא 21 בדצמבר, והיום הארוך ביותר הוא 21 ביוני.
בחצי הכדור הדרומי, היום הקצר ביותר הוא 21 ביוני, והיום הארוך ביותר הוא 21 בדצמבר.
בשני ימים בשנה, אורך היום שווה לאורך הלילה – ימים אלה מתרחשים בנקודת השוויון.
בשני הקטבים היום והלילה נמשכים כל אחד שישה חודשים.
כאשר בקוטב אחד יש אור יום, בקוטב השני חושך, לאחר חצי שנה המצב מתחלף.
ביהדות (בנוגע לרוב המצוות חוץ מדיני קדשים) היום הולך אחר הלילה.
היינו זמן התחלפות התאריך הוא בתחילת כל לילה.
היום מתחיל עם עלות השחר – זמן הופעת אור השמש על פני השמיים, למרות שהשמש עצמה איננה נראית, ועודנה מתחת לאופק אך לכתחילה היום מתחיל מהנץ החמה – זמן הופעת השמש בפועל.
היום מסתיים עם שקיעת החמה, שלאחריה מתחיל זמן "בין השמשות" עד צאת הכוכבים.
שעה בהלכה על פי רוב היא חלוקה של היום ל-12 שעות זמניות (ולא של היממה ל-24), ולכן אורכה של שעה זמנית משתנה בהתאם להשתנות אורך היום על פני עונות השנה.
על פי התיאוגניה מאת הסיודוס "יום"-המרה היא נקבה והיא בתם של ניקס (הלילה) ושל אחיה ארבוס (העלטה), שניהם צאצאיו של כאוס.
בתיאורו את טרטרוס, מתייחס הסיודוס להמרה כאחותה של ניקס ולא כבתה.
רבי יום-טוב צהלון נולד לרבי משה צהלון.
היה תלמידם של רבי יוסף קארו ורבי משה מטראני (המבי"ט).
נסמך לרבנות על ידי רבי משה אלשיך.
רבי יום-טוב עצמו סמך לרבנות את רבי אהרן ברכיה ממודינה.
שימש כדיין וראש ישיבה בעיר צפת.
בין השנים 1590 -1600 יצא לשמש כשד"ר באיטליה והולנד.
לאחר מכן יצא בשליחותה של צפת כשד"ר למצרים ולאיסטנבול.
במהלך תקופה זאת כתב מאות תשובות הלכתיות.
תשובות אלו כונסו בספר שו"ת שהוציא לאור נכדו - רבה של איסטנבול - שנקרא על שמו יום טוב בן עקיבא צהלון.
ספרו של רבי יום טוב צהלון - לקח טוב - נדפס בשנת 1577 (היה עזר לי לפ"ק - של"ז.
בשנה זו מחבר הספר היה בן י"ח שנים) בצפת והיה כנראה הספר הראשון שנדפס בארץ ישראל.
נקבר ככל הנראה בבית הקברות בצפת.
קבר הנושא שם דומה (רבי יום טוב ב"ר עקיבא צהלון נפטר תנ"ז) נמצא בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים, אך אין זה קברו ולא זו היא שנת פטירתו.
ספר 'לקח טוב' - חיבור על מגילת אסתר (הספר הראשון שהודפס בדפוס עברי בצפת ובארץ ישראל.
בהקדמתו מביע המחבר את שמחתו על כך שקם בית דפוס עברי בארץ הקודש
שו"ת מהרי"ט צהלון, או מהריט"ץ
תשובות לקהילת עאנה לרבי יום טוב צהלון
ספר 'מגן אבות' על אבות דרבי נתן (יצא לאור בעריכת מאיר זאב אתרוג, בני-ברק תש"ע)
יום אהבה קטלני הוא סרט אימה משנת 2001, שבוים על ידי ג'יימי בלאנקס, הבמאי של "אגדה עירונית".
הסרט נכתב על ידי טום סווג' ודונה פאוורס.
הסרט נפתח בשנת 1988, במסיבת יום האהבה של חטיבת ביניים, שבה הילד ג'רמי מלטון מנסה להזמין קבוצה של ילדות (פייג', שלי, לילי וקייט) לרקוד איתו, אך כולן (מלבד קייט) דוחות אותו ומעליבות אותו.
רק דורותי, ילדה שמנמנה מסכימה לרקוד עמו, והם מתנשקים מאחורי המדרגות עד שקבוצה של בנים מוצאת אותם ומעליבה אותם.
דורותי הנבוכה ממהרת לספר להם שג'רמי תקף אותה ונישק אותה בניגוד לרצונה.
בתגובה, הילדים שופכים על ג'רמי קערה של פונץ', מורידים לו את המכנסיים ומרביצים לו לפני כל הילדים.
כעבור 13 שנה, אותן הילדות מקבלות כרטיסי ברכה מאיימים ליום האהבה ונרצחות זו אחר זו יחד עם בני זוגן על ידי רוצח במסיכה.
בסוף הסרט מתברר שהחבר של קייט (שנשארת בחיים) הוא בעצם ג'רמי שגדל, והוא זה שרצח את כולן.
שחקן תפקיד דניס ריצ'רדס פייג' פרסקוט דייוויד בוריאנז אדם קאר מארלי שלטון קייט דייוויס ג'סיקה קאפשו דורותי וילר קתרין הייגל שלי פישר הדי בורס רותי ווקר ג'סיקה קאופיל לילי ווייט דניאל קוסגרוב קמפבל מוריס ג'וני ויטוורת' מקס פולויו ססר הבלש לאון וויגן
הרב יום-טוב אלגאזי (המהרי"ט אלגאזי, תפ"ז, 1727, איזמיר – ב' באדר א' תקס"ב, 1802, ירושלים) היה הראשון לציון, שד"ר וראש ישיבת המקובלים בית אל.
נודע במיוחד בספרו על הלכות בכורות וחלה לרמב"ן.
נולד לרב ישראל יעקב אלגאזי.
בילדותו עלה עם אביו לירושלים, ושם כיהן אביו כראשון לציון.
הוא למד תורה אצל אביו, וכן למד בישיבת בית יעקב פירירה אצל ר' יונה נבון (המכונה בעל ה"נחפה בכסף") ובישיבת בית אל אצל הרש"ש שהיה גדול המקובלים.
נחשב כעילוי, היה חברו של החיד"א והיה צעיר ממנו בשלוש שנים, ושל ר' משה יוסף מרדכי מיוחס.
בשנת תקי"ח (1758) כבר נמנה בן חכמי ישיבת "נוה שלום" בירושלים והשתייך לחברת "אהבת שלום" בראשה עמד הרש"ש.
באותה תקופה התמנה לתפקיד חבר בית הדין הגדול שבירושלים, והיה ממנהיגיה של הקהילה הספרדית בעיר.
בשנים תק"ל - תקל"ה (1770-1775) יצא יחד עם ר' יעקב חזן כשד"ר בשליחות העיר ירושלים.
שליחותם נמשכה כשש שנים בזמן זה הם עברו בטורקיה, איטליה, צרפת, הולנד, גרמניה, פולין, וארצות נוספות באירופה וצפון אפריקה.
כמו כן שלחו איגרות לבקשת עזרה מיהודי ניו יורק.
במסגרת מסעם עזרו לקהילות שונות בהנהגה והלכה, הסמיכו רבנים, נתנו הסכמות לספרות תורנית מגוונת ופעלו כשד"רים רבים אחרים לחיזוק הקהילות וזיקתם ליישוב היהודי בארץ.
במהלך שליחותם מצאו כתב יד של הרמב"ן על הלכות בכורות, נדרים, חלה ועוד, עליו כתב ר' יום טוב את חיבורו "הלכות יום טוב", על חיבור זה כתב החתם סופר שגם נפגש עמו בשנת תקל"ד: "כי מיום חיבור המשנה למלך, לא נראה כחיבור הזה".
בנוסף מצא כתבי-יד נוספים של גדולי ישראל, ביניהם כתב היד של הספר "יד רמה" לרמ"ה על מסכת בבא בתרא שנדפס לראשונה בסלוניקי בשנת תק"ן על פי עותק זה.
בשנת תקל"ג (1773), לאחר פטירת חמיו (בזיווג שני), רבי רפאל משה בולה, מונה לתפקיד הראשון לציון בהיותו כשד"ר באירופה, ובחזרתו ארצה הוענק לו מחדש.
בשנת תקל"ז, לאחר פטירת הרש"ש, התמנה לראשות ישיבת המקובלים בית אל ושימש בתפקיד זה עד פטירתו בתקס"ב.
בזמנו נוסדו בירושלים הישיבות יפאר ענווים, נווה שלום, חסד לאברהם ודמשק אליעזר.
בשנת תקנ"ו נסע לאיזמיר בשליחות מצווה כדי לתווך ולהשכין שלום בין רבני העיר הרב רפאל יצחק מאיו, מחבר ספר שרש"י הי"ם, והרב רפאל יוסף חזן, בעל ספר חקרי לב.
במהלך התיווך נכתב 'שטר השוואה' בין שניהם, ובין היתר סיכמו בו כי כאשר יהיו חלוקים בדבר איסור והיתר, המתיר יבטל דעתו בפני האוסר.
בשנת תקנ"ח, (1798) החל מסע נפוליאון בארץ ישראל בעקבותיו היו היהודים בירושלים נתונים בסכנה מצד הערבים שחשדו בהם שהם נוטים לטובת הצרפתים, במיוחד לאחר שנפוליאון פרסם שבכוונתו להחזיר ליהודים את ארץ ישראל.
בהנהגת הרב אלגאזי התכנסו היהודים בכותל המערבי לתפילה נגד המלחמה.
וכן הציעו לערבים את התנדבותם לבצר ולחזק את חומות העיר והגנותיה.
פעולות אלה הרגיעו את המתח שהיה מופנה נגדם.
בעקבות המלחמה שררו בארץ רעב ומגפות ובשל כך נאלץ הרב אלגאזי לצאת כשד"ר לאסוף כספים למען הקהילה, וזאת למרות גילו.
שליחותו זו לחו"ל ארכה כשנה.
בב' באדר א' תקס"ב (1802) נפטר ר' יום טוב אלגאזי, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים, ליד קברו של אביו וקברו של הרש"ש.
אביו היה הרב ישראל יעקב אלגאזי.
חתניו הם: הרב משה יוסף מרדכי מיוחס, בעל הספר "שער המים", שכיהן כראשון לציון תחתיו; הרב שלמה חסאן; והגביר הרב נסים פרחי.
בנו היה רבי יעקב, שבשנת תקנ"ז נלקח בשבי על ידי נושים ערבים בשל חוב של הקהילה היהודית בחברון שהוא היה ממנהיגיה, ורבי יום טוב פעל רבות לשחרורו.
הלכות יום טוב - פירוש על הלכות בכורות וחלה של הרמב"ן.
נדפס ברוב מהדורות הרי"ף שבסוף התלמוד מאז שנת תקצ"ו, בלי שם של החיבור כי אם בכותרת "רי"ט אלגאזי".
שמו "הלכות יום טוב" מופיע במהדורה הראשונה, ליוורנו תקנ"ד.
בדרך כלל נקרא ספר זה על שם מחברו, מהרי"ט אלגאזי.
"שמחת יום טוב" - ספר חקירות ושאלות ותשובות.
"קדושת יום טוב" - שאלות תשובות וחידושים
"יום טוב דרבנן" - ספר דרושים
פירוש לתורה בשם "פירוש מהרי"ט", נדפס בתוך המהדורות הנפוצות של המקראות גדולות
כמו כן במסגרת תפקידו חתם על אגרות שליחות רבות ונתן הסכמות לספרים רבים שכתבו חכמי ירושלים.
יולנדה פולסיו (בספרדית: Yolanda Pulecio; נולדה ב-31 בדצמבר 1939) הידועה כ"מאמא יולנדה", היא מלכת יופי ואשת ציבור קולומביאנית.
פולסיו הייתה מיס קולומביה בצעירותה; בהמשך כיהנה בקונגרס וייצגה את בני המעמד הנמוך.
ידועה בקולומביה בזכות פעילותה למען ילדי שכונות העוני של עיר הבירה בוגוטה.
מקלט שהקימה עבור ילדי רחוב זכה ב"פרס החברה האזרחית" מטעם האו"ם.
בעלה, גבריאל בטנקור, היה שגריר ארצו ליד מוסדות אונסק"ו בפריז.
השניים הם הוריה של אינגריד בטנקור, פוליטיקאית ומועמדת לנשיאות קולומביה שנחטפה ב-2002 על ידי מחתרת ה-FARC ושוחררה ב-2 ביולי 2008.
מאז החטיפה הייתה פולסיו פעילה מאוד במאמצים לשחרור בתה ומדי בוקר הקפידה לשדר לה דרישת שלום באמצעות תחנת רדיו בקולומביה המעבירה דרישות שלום לכ-3,000 אזרחים קולומביאנים שנחטפו במרוצת השנים.
פולסיו כתבה ספר על פרשת חטיפת בתה וגעגועיה אליה.
הספר, שנכתב בשפה הצרפתית, נקרא: "Ingrid ma fille, mon amour" (תרגום: אינגריד בתי, אהובתי).
יום-טוב לוינסקי (בכתיב יידי: לעווינסקי; ד' באב תרנ"ט, יולי 1899 – כ"א באדר ה'תשל"ג, 23 בפברואר 1973) היה מורה וסופר ישראלי, ד"ר להיסטוריה ולתרבות המזרח וחוקר פולקלור יהודי, ממייסדי חברת "ידע עם" לפולקלור יהודי.
לוינסקי נולד בשנת 1899 בזמברוב שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) למשפחה יהודית אורתודוקסית, בנם של צפורה בת ר' נחמן יעקוב מזמברוב וישראל מרדכי לוינסקי, משכיל ופעיל ציוני, מנהל בית ספר עברי בעיר.
בשנת 1913 החל לוינסקי ללמוד בישיבת לומז'ה, אך לאחר שנה עבר ללמוד בגימנסיה העברית, וכן למד הוראה בסמינר למורים של "תרבות" בווילנה.
בשנת 1924 נסע לבלגיה ללמוד היסטוריה ומדעי המזרח באוניברסיטאות בריסל ולייז'.
בתום לימודיו קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1929 ערך את כתב העת היידי "דיא יידישע צייטונג", שבועון לספרות ולשאלות חברתיות, וכן נמנה עם עורכי את כתב-העת העברי שיצא לאור בבלגיה - "מאזניים".
בשנים 1930–1931 היה עורכו הראשי של "דער בעלגישער טאג", שיצא באנטוורפן.
ב-1942 נמנה עם מקימי החברה העברית ל"ידע-עם", כשבמהרה הפך למוביל דרכה.
החברה מנתה באותה עת מאות פעילים שעסקו בתעוד הפולקלור היהודי בתפוצות ישראל, וכן הפולקלור שהתהווה בארץ, כמו-גם העלאתם על-נס של מנהגים יהודיים שונים.
במסגרת פעילותה של החברה נהג לוינסקי להרצות בנושאי הפולקלור היהודי (מועדים, חגים ומנהגי מעגל החיים היהודי) בפני קהלים שונים בארץ, וכן ייצג את החברה בכנסים מדעיים בחוץ-לארץ.
בנוסף לעריכת כתב העת "ידע-עם" שגליונו הראשון ראה אור ב-1948, לקח לוינסקי חלק בעריכת מאספי 'רשומות' - סדרה שנייה בין השנים 1945–1953 (יחד עם דב סדן; את הסדרה הראשונה ערכו אלתר דרויאנוב, חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי).
כמו כן ערך את כרכי ספר המועדים ובהמשך את האנציקלופדיה להווי ומסורת ביהדות.
בנוסף נטל חלק בחיבור מילונים מהשפה העברית לשפות רוסית, יידיש, אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית וגאורגית.
בנוסף לפעילותו הפולקלוריסטית לוינסקי עסק בפעילות חינוכית מגוונת שכללה הוראה בבתי ספר יהודיים בארץ ובעולם.
בשנת (תשל"ב (1972) זכה בפרס רמת גן לפולקלור ע"ש ש.
אנסקי, עבור מפעל חייו וספרו "אלה מועדי ישראל".
היה נשוי ליוטה בת רבי הלל לרמן מפינסק עד מותה בשנת 1959, אב לשתי בנות: שולמית חרובי ואסתר לוי, וסב לנכדים.
נכדו הוא חוקר יחסי צבא-חברה, פרופסור יגיל לוי.
נכדתו נירה נשואה לישראל ברטל, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר יהדות מזרח אירופה.
לוינסקי נפטר בתל אביב בחורף 1973, בן 73 במותו.
כיצד הכו את המן בתפוצות ישראל: ילקוט פולקלורי לפורים, תל אביב: החברה העברית לידע עם, תש"ז (כתבי ידע עם, א)
הגדה של פסח: כוללת נוסחי ההגדות לכל עדות בני ישראל, מעוטרת בציורים מהגדות עתיקות; התקינה לדפוס והוסיף הארות ופירושים יום-טוב לוינסקי, תל אביב: ידיעות אחרונות, תש"ך
שבתות מיוחדות בלוח השנה, תל אביב: תרבות וחינוך: משרד החינוך והתרבות – המרכז לטיפוח התודעה היהודית, תשכ"ט
אנציקלופידה של הווי ומסורת ביהדות: אוצר ידיעות על ערכי יסוד, הליכות חיים, מטבעות לשון, נימוסים ומנהגי העדות בישראל, 2 כרכים, תל אביב: דביר, תש"ל
אלה מועדי ישראל; איורים: א' כרמלי, תל אביב: אחיאסף, תשל"א 1971
סדר תעניות, חורבן בית ראשון, חורבן בית שני, תשעה באב; כרך ח: מחורבן לחורבן, זכר לחורבן אחרון, חג העצמאות)
דניאל פרסקי, קול המועד: ילקוט פיליטונים למועדי ישראל (לוקט בידי יו"ט לוינסקי), תל אביב: דביר, 1957 (ספריית דביר לעם)
חנוכה: חג האורים, מקורות לבתי הספר הממלכתיים; ליקט והקדים מבואות קצרים יום טוב לוינסקי, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המרכז לטיפוח התודעה היהודית, תשכ"ח.
(חוברת; "משלים את חוברת ההדרכה למורים בבתי הספר הממלכתיים, שיצאה לאור לקראת ימי החנוכה תשכ"ז")
יום טוב לוינסקי (עורך), עטרת צבי: גלעד לזכר צבי בר' בן ציון מצמן, תל אביב: בהוצאת אשתו, האחים והקרובים (דפוס המרכז), תשל"ב.
יום-טוב לוינסקי (עורך), ספר זיכרון לקהילת לומזה, תל אביב: ארגון עולי לומזה בישראל, תשי"ג 1952.
יום טוב לוינסקי (עורך), ספר זאמברוב: זעמבראווע זיכרון לקהילת הקודש שהושמדה: צום אנדענק דער פארטיליקטער קהילה, תל אביב: הארגונים של יוצאי העיר בארצות הברית, ארגנטינה וישראל, תשכ"ד 1963. (עברית, יידיש, מעט אנגלית)
אנה לנגפוס, גפרית ומלח; מצרפתית: אלה אמיתן; ערוך בידי יו"ט לוינסקי, 2 כרכים, תל אביב: מור, תשכ"ג 1963
יום-טוב לוינסקי (עורך), מילון רב-לשוני: עברית, יידיש, אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית, רוסית, תל אביב: עדי, תשל"ב
יום-טוב לוינסקי (עורך), מילון עברי-רוסי; תרגום לרוסית: יוסף גורי, ירושלים: ברית עברית עולמית על ידי ביבלוס, תשל"ג.
(עברית ורוסית עמודה מול עמודה)
יום טוב לוינסקי, גרשון מגרלישוילי, יצחק דוד, מלון עברי-גרוזי, תל אביב: הלשכה הכלארצית של עולי גאורגיה ע"ש יוסף טרומפלדור בארגון הבינלאומי "בני ברית", תשל"ו 1976. (עברית וגרוזינית עמודה מול עמודה)
"על הישיבה הגדולה בלומז'ה לפני יובל שנים", בתוך: עמנואל אטקס ושלמה טיקוצ'ינסקי (עורכים), ישיבות ליטא פרקי זכרונות, ירושלים: מרכז זלמן שזר ומרכז דינור, 2004
יום אוסטרליה הוא החג הלאומי הרשמי של אוסטרליה הנחגג כל שנה ב-26 בינואר.
התאריך מציין את היום בו הצי הראשון הגיע למפרצון סידני בשנת 1788, שם הונף דגל בריטניה על ידי מושל ניו סאות' ויילס הראשון ארתור פיליפ, שהכריז ריבונות בריטית על חופה המזרחי של אוסטרליה.
באוסטרליה של היום החגיגות משקפות את החברה הרבגונית של האומה והן מצוינות באירועים קהילתיים ומשפחתיים, באירועים המשקפים את ההיסטוריה של אוסטרליה, בטקסי הענקת פרסים קהילתיים ואזרחיים המקדמים בברכה חברים חדשים בחברה האוסטרלית.
המשמעות והחשיבות של יום אוסטרליה התפתחו והיו שנויות במחלוקת במשך השנים, ולא כל המדינות והטריטוריות של אוסטרליה חגגו את היום בעל המשמעות ההיסטורית עבורן באותו תאריך.
באופן בלתי רשמי ומבחינה היסטורית, נקרא יום זה בשמות שונים כמו "יום השנה" (Anniversary Day), "יום ההקמה" (Foundation Day) ו"יום אגודת ילידי אוסטרליה" (Australian Natives' Association Day, או ANA Day).
הוא גם ידוע כ"יום הפלישה" (Invasion Day) ו"יום האבל הלאומי" (National Day of Mourning).
התאריך 26 בינואר 1788 מציין את ההכרזה על הריבונות הבריטית על החוף המזרחי של אוסטרליה (שנודע אז בשם "הולנד החדשה").
אף על פי שהשם "יום אוסטרליה" לא היה בשימוש אלא רק כמאה שנה לאחר מכן, התיעוד המוקדם ביותר לחגיגות בתאריך זה קיים משנת 1808, והחגיגות הרשמיות הראשונות לציון ייסודה של ניו סאות' ויילס התקיימו ב-1818. ב-1 בינואר 1901 התאחדו מושבות אוסטרליה, וזהו יום לידתה של אוסטרליה המודרנית.
בשלב זה החלו מחשבות על קביעת יום חג לאומי של אחדות וחגיגות.
רק ב-1935 אימצו כל המדינות והטריטוריות של אוסטרליה את השימוש במונח "יום אוסטרליה" כדי לציין את התאריך, ורק ב-1994 הפך היום לחג ציבורי בתיאום של כל המדינות והטריטוריות.
כיום מצוין החג בהענקת פרס "אוסטרלי השנה" בערב החג ובהכרזה על תוארי הכבוד שמוענקים באותה שנה על ידי המושל הכללי וראש הממשלה.
זהו יום חג רשמי בכל המדינות והטריטוריות.
היום רצוף בחגיגות קהילתיות, קונצרטים וטקסי קבלת אזרחות, והוא נחגג בקהילות גדולות וקטנות ובערים בכל רחבי הארץ.
יום אוסטרליה הפך לאירוע האזרחי הגדול ביותר באוסטרליה.
כמה מהאירועים הקשורים לאבוריג'ינים נכללים גם הם באירועי היום.
עם זאת, מאז 1938 לכל הפחות, מצוין יום אוסטרליה גם על ידי האבוריג'ינים ועל ידי אלו שתומכים במטרתם, כיום אבל על מה שנתפש מבחינתם כפלישה לארץ על ידי הבריטים ותחילת הקולוניאליזם, והם מקיימים אירועי מחאה על כך שיום זה נחגג כחג לאומי.
קבוצות אלו מכנות לעיתים את 26 בינואר כ"יום הפלישה", "יום ההישרדות" (Survival Day), או "יום האבל" (Day of Mourning) כדי לקדם את גישתן שיש לשנות את תאריך החג או לבטלו לחלוטין.
ב-13 במאי 1787 יצא צי של 11 ספינות, שנודע בשם הצי הראשון לאוסטרליה, מספיטהד, פורטסמות', אנגליה.
הצי נשלח על ידי האדמירליות הבריטית מבריטניה לאזור שהיה ידוע בשם "הולנד החדשה".
הצי הגיע ליעדו בין 18 ו-20 בינואר 1788, אך עד מהרה התברר שמפרץ בוטאני הוא לא אתר מתאים ליעודו.
ב-21 בינואר יצאו פיליפ ועמו כמה קצינים למפרץ ג'קסון, 12 ק"מ צפונה, כדי לבדוק מיקום מתאים יותר ליישוב.
הם נשארו שם עד 23 בינואר.
פיליפ קרא לנקודת הנחיתה שלהם מפרצון סידני, על שמו של מזכיר הפנים תומאס טאונסנד, ויקונט סידני הראשון.
הקבוצה גם יצרה קשר עם האבוריג'ינים המקומיים.
פיליפ ואנשיו שבו למפרץ בוטאני ב-23 בינואר והוא פקד על הספינות להפליג למפרצון סידני למחרת בבוקר.
באותו יום התחוללה סערה עזה ועזיבת מפרץ בוטאני הייתה בלתי אפשרית, כך שהוחלט להמתין ליום המחרת, 25 בינואר.
עם זאת, ב-24 בינואר הם הבחינו בספינות "אסטרולב" ו"בוסול" , שהניפו את דגל צרפת, בכניסה למפרץ בוטאני.
שתי ספינות אלו התקשו להיכנס למימי המפרץ באותה מידה בה התקשו הספינות הבריטיות לצאת ממנו.
ב-25 בינואר עדיין נמשכה הסערה.
הצי ניסה להפליג ממפרץ בוטאני, אך רק אה"מ "ספליי" הצליחה לעשות זאת, כשעל סיפונה ארתור פיליפ, פיליפ גידלי קינג, כמה נחתים וכ-40 נידונים.
באחר הצהריים של אותו יום הם עגנו במפרצון סידני.
בינתיים במפרץ בוטאני יצר קפטן ג'ון הנטר, מפקד אה"מ "סיריוס" , קשר עם הספינות הצרפתיות, והחליף ברכות עם מפקדן, קפטן דה קלונר.
ה"סיריוס" הצליחה לצאת ממפרץ בוטאני, אך שאר הספינות נתקלו בקשיים.
הספינה "שארלוט" נסחפה באופן מסוכן אל הסלעים.
הספינות "פרינדשיפ" ו"פרינס אוף ויילס" הסתבכו במימי המפרץ ואיבדו את המנורים והמפרשים שלהן.
למעשה ה"שארלוט" וה"פרינדשיפ" התנגשו, והספינה "ליידי פנרהין" כמעט ועלתה על שרטון.
על אף כל הקשיים הללו, עלה בידן של כל שאר הספינות לצאת ממפרץ בוטאני ולהפליג למפרצון סידני ב-26 בינואר.
הספינה האחרונה עגנה שם בשעה שלוש אחר הצהריים.
כך, ב-26 בינואר נחתו הספינות במפרצון סידני ועבודת סיקול השטח להקמת היישוב החלה באופן מידי.
הייסוד הרשמי של מושבת ניו סאות' ויילס לא התרחש ב-26 בינואר כפי שמקובל לחשוב.
המושבה הוקמה רק ב-7 בפברואר 1788, כאשר ההכרזה הרשמית על הקמת המושבה ומינויו של פיליפ כמושל ניו סאות' ויילס הוקראו.
החל מתאריך זה הוכרזה המושבה כנחלה של המלך ג'ורג' השלישי.
באלמנכים של ניו סאות' ויילס עד שנת 1808 לא היה אזכור מיוחד לתאריך 26 בינואר.
באותה שנה צוין התאריך על ידי המהגרים, בעיקר נידונים שקיבלו חנינה, ש"חגגו את אהבתם לארץ בה הם חיו בשתייה ובשמחה".
החגיגות החל מאותה שנה נשאו את אותם מאפיינים והן נפתחו בשעת שקיעת השמש ב-25 בינואר ונמשכו אל תוך הלילה, כשמי שהתכבד בהרמת הכוס הראשית היה מייג'ור ג'ורג' ג'ונסון.
ג'ונסון היה הקצין הראשון שירד לחוף בנחיתה של הצי הראשון.
בשנים הבאות החלו האלמנכים להזכיר את "יום הנחיתה הראשון" (First Landing Day), או את "יום ההקמה" (Foundation Day) ומהגרים שעשו חיל החלו לקיים ארוחות לציון האירוע.
ב-1817 דיווח העיתון "סידני גאזט" על אחת מההתכנסויות הבלתי רשמיות הללו בביתו של אייזיק ניקולאס :
ב-1818 נחגג יום השנה ה-30 לייסוד המושבה, והמושל לכלן מקווארי בחר לציין את היום בחגיגה הרשמית הראשונה.
המושל הכריז שבאותו יום יינתן לכל עובדי הממשלה יום חופש, ולכל אחד מהם תינתן "מנת בשר טרי של פאונד אחד (450 גרם)", והורה על ירי של 30 מטחי כבוד בדאווס פוינט, אחד לכל שנה משנות קיומה של המושבה.
מנהג זה נמשך כמסורת בתקופות כהונותיהם של המושלים הבאים.
יום ההקמה, כפי שהוא נקרא אז, המשיך להחגג באופן רשמי בניו סאות' ויילס, ובכך החל להתקשר לאירועי ספורט.
אחד מאירועים אלו נמשך כמסורת עד היום: ב-1837 התקיימה תחרות השיט הראשונה של יום אוסטרליה במפרץ ג'קסון.
חמישה מקצים נערכו לחמישה סוגים שונים של סירות, והקהל יכול היה לצפות בחגיגות, הן מהחוף והן מסיפוני הספינות בנמל.
הצלחת האירוע הובילה את המארגנים להפוך אותו למסורת שנתית.
עם זאת, בכמה מהאירועים הייתה אווירה של אליטיזם, שארוחת הערב של "האוסטרלים המאוחדים" הייתה מוגבלת להשתתפותם של אלו שנולדו באוסטרליה.
בתיאור הארוחה, הצדיק העיתון Sydney Herald את ההחלטה, באומרו:
ב-1838 צוין יובל החמישים לייסוד המושבה, וכחלק מהחגיגות הוכרז יום חג רשמי בפעם הראשונה.
שיט הסירות נערך בפעם השנייה והקהל התאסף על החופים כדי לצפות באירוע, או להצטרף לחמש אוניות קיטור כדי לצפות בהתקדמות הסירות במים.
בצהרי היום נורו חמישים מטחי כבוד מדאווס פוינט והנס המלכותי הונף.
בערב התקיימה תצוגת זיקוקי די-נור.
ארוחת הערב המרכזית הייתה מצומצמת יותר ובהשוואה ל-160 המשתתפים בשנה הקודמת, השתתפו בה 40 איש בלבד.
יום זה תואר בכללותו כ"יום של כולם".
עד 1888, 26 בינואר היה בעיקרו יומה של ניו סאות' ויילס, שכן כל אחת מהמושבות האחרות ציינה את יום היווסדה בתאריך אחר.
בטסמניה צוין בהתחלה יום השנה לנחיתתו של אבל טסמן בחודש דצמבר.
אוסטרליה הדרומית חגגה את "יום ההכרזה" ב-28 בדצמבר.
לאוסטרליה המערבית היה "יום ההקמה" משלה (כיום "יום אוסטרליה המערבית") ב-1 ביוני.
ב-1888 חגגו כל בירות מדינות אוסטרליה, למעט אדלייד, בירת אוסטרליה הדרומית, את "יום השנה" (Anniversary Day).
ב-1910 אימצה אוסטרליה הדרומית את 26 בינואר כ"יום ההקמה" (Foundation Day), במקומו של חג אחר שנקרא "יום ההכתרה", שנחגג ב-22 בינואר לציון עלייתו לכס המלוכה של אדוארד השביעי שנפטר במאי אותה שנה.
בפעם הראשונה בה נחגג היום לראשונה בשם "יום אוסטרליה", היה זה בתגובה למעורבותה של אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 חשבה אמם של ארבעה חיילים ששירתו אז בחזית על הרעיון של יום חג לאומי, שמטרתו הספציפית תהיה גיוס כספים למען החיילים הפצועים, והמונח נטבע כדי לעורר רגשות פטריוטיים.
באותה שנה הוקמה ועדה לחגיגות יום אוסטרליה והתאריך שנבחר היה 30 ביולי, שבו גויסו כספים רבים לסיוע למאמץ המלחמתי.
בתאריך זה נחגג יום אוסטרליה עד לתום המלחמה.
ויקטוריה אימצה את 26 בינואר כיום אוסטרליה ב-1931. ב-1935 כל מדינות אוסטרליה חגגו את 26 בינואר כיום אוסטרליה, אף על פי שהוא היה עדיין ידוע בשם "יום השנה" בניו סאות' ויילס.
השם "יום ההקמה" מקובל בשימוש מקומי.
יובל ה-150 שנה להתיישבות הבריטית באוסטרליה צוין ב-1938 בחגיגות רבתי.
ההכנות החלו כבר ב-1936 עם הקמתה של מועצת החגיגות.
באותה השנה הייתה ניו סאות' ויילס המדינה היחידה שנטשה את מסורת סוף השבוע הארוך, ויום אוסטרליה נחגג בתאריך האמיתי שלו, יום רביעי, 26 בינואר.
ממשלת אוסטרליה וממשלות המדינות הסכימו לאחד את החגיגות כ"יום אוסטרליה" ב-1946, אם כי אירועי החג עצמם התקיימו ביום שני הקרוב ביותר לתאריך המקורי.
ב-1988 נחגג יובל 200 השנים להגעת הצי הראשון בקנה מידה רחב, עם אירועים משמעותיים רבים שהתקיימו בכל הערים הראשיות.
כ-2 מיליון איש נכחו באירועים בסידני.
האירועים כללו מסיבות רחוב, קונצרטים, כולל הופעות על המדרגות ועל רחבת הכניסה של בית האופרה של סידני ובמקומות ציבוריים רבים אחרים, תחרויות אומנות וספרות, שחזורי אירועים היסטוריים, ופתיחתו של מוזיאון תחנת הכוח במשכנו החדש.
שחזור הגעתו של הצי הראשון התקיים בנמל סידני, ובו השתתפו ספינות שהפליגו שנה קודם לכן מנמל פורטסמות'.
מאז 1988 עלה שיעור השתתפות התושבים באירועי יום אוסטרליה, והחל מ-1994 החלו כל המדינות והטריטוריות של אוסטרליה לחגוג את היום כיום חג רשמי באופן אחיד בתאריך האמיתי שלו.
קודם לכן, חלק מהמדינות חגגו את היום בימי שני או שישי כדי להבטיח את קיומו של סוף שבוע ארוך.
במחקר שנערך ב-2007 דווח ש-28% מהאוסטרלים שנשאלו נכחו באירוע מאורגן של יום החג ו-26% חגגו את היום יחד עם בני משפחותיהם וידידיהם.
נתונים אלו משתקפים גם במחקר מוקדם יותר שהעלה ש-66% מהמשיבים בסקר שנערך בו ציינו שהם השתתפו באופן פעיל בחגיגות יום אוסטרליה של 2005.
קונצרטים תחת כיפת השמיים, ארוחות ברביקיו קהילתיות, תחרויות ספורט, חגיגות ותצוגות זיקוקי די-נור, הם חלק מהאירועים הרבים שנערכים בקהילות בכל רחבי אוסטרליה.
לאירועים הרשמיים הללו דואגת "מועצת יום אוסטרליה הלאומית" , מועצה רשמית שפועלת בכל אחת מהמדינות והטריטוריות וברשויות המקומיות.
בסידני, הנמל הוא מוקד האירועים ובו נערכים מרוצי סירות.