tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיפושים נערכו גם בבארות יצחק בכנרת ובמעגן.
בסך הכל, בפעולות הבריטים בימים שלאחר פיצוץ הגשרים, נהרגו ארבעה יהודים, נפצעו 18 ומעל ל-100 נעצרו.
במקביל, החלו הבריטים בתכנון פעולה נרחבת אשר הייתה מיועדת לפגוע פגיעה חמורה בתנועות המרי העבריות ובמנהיגיהן.
המבצע הבריטי, שנקרא "מבצע אגאתה", נערך בשבת, 29 ביוני, וזכה ביישוב העברי לכינוי "השבת השחורה".
עד ליל הגשרים התמקדו, בדרך כלל, פעולות ההגנה בנושאים אשר היו קשורים להעפלה, כגון: שחרור מעפילים ממחנה המעצר בעתלית, פיצוץ סירות משמר החופים הבריטי בליל הרכבות, פיצוץ תחנות הרדאר בחיפה ותקיפת תחנות משמר החופים בגבעת אולגה ובסידנא עלי.
ליל הגשרים הייתה עליית מדרגה בפעילות תנועת המרי העברי ממספר סיבות.
הפעולה כוונה לעבר 11 יעדים בו זמנית, מספר גבוה יחסית לפעולות קודמות.
חלק מהמטרות שנבחרו היו מרוחקות מאוד ממרכזי היישוב היהודי שיכלו לשמש כבסיסי יציאה.
בנוסף, למטרות שנבחרו, הגשרים, לא היה קשר ישיר למאבק בהעפלה.
יזהר סמילנסקי (בן דודו של יחיעם ויץ) כתב על "ליל הגשרים":
עשרים שנה לאחר מכן כתב שלמה גינוסר כי בעקבות המבצע, ממשלת בריטניה "הבינה סוף סוף כי המאבק בארץ ישראל אינו פעולה של קומץ אנשי מחתרת, כי אם מדיניות ברורה של מוסדות היישוב הנבחרים".
הפעולה המוצלחת גרמה נזק כספי רב לבריטים וזכתה להדים תקשורתיים בעולם כולו.
הנזק הכספי מהרס הגשרים ומהשיתוק הזמני של המסחר שעבר עליהם מוערך בכ-250,000 לירות ארצישראליות.
הוכחה בה יכולתם המבצעית של ההגנה והפלמ"ח לבצע משימות מורכבות ולפגוע במטרות אסטרטגיות.
זאב מייזלר, שנטל חלק בפיצוץ גשר שיח' חוסיין, כתב אחרי הפעולה את "שיר הגשר" ללחן עממי רוסי.
השיר "דחילק מוטקה", שקיבל נוסח עברי על ידי חיים חפר (במקור, "Put the Blame on Mame",, מתוך הסרט גילדה, מילים ולחן: דוריס פישר ואלן רוברטס).
השיר, אשר בוצע על ידי הצ'יזבטרון, מזכיר את המבצע במילים: "בשש עשרה לחודש יוני ארבעים ושש, בטרם הוא הלך לגשר והריח אש ..."
בשירה "בכל שנה בסתיו", הזכירה נעמי שמר את "יחיעם", הוא יחיעם וויץ שנפל בליל הגשרים.
המבצע מוזכר בספרה של דבורה עומר "לאהוב עד מוות".
הספר מספר את סיפור אהבתם של שמואל קופמן וזהרה לביטוב, שהשתתפה במבצע כחובשת בגשר א-זיב.
בסדרה "פלמ"ח" של Yes בערוץ TeenNick המגוללת את סיפורם של בני נוער ומעפילים בתקופה שלפני הקמת המדינה, הם יוצאים למבצע "ליל הגשרים" בפרקים 25-26.
ליל הגלשונים הוא פיגוע טרור שהתרחש ב-25 בנובמבר 1987 בקרבת הגבול בין ישראל ללבנון בו נהרגו 6 חיילי צה"ל ו-10 נפצעו מאש מחבל שחדר לישראל בעזרת גלשן אוויר.
ב-25 בנובמבר 1987 יצאו מלבנון לעבר ישראל על גלשני אוויר שני מחבלים מארגונו של אחמד ג'יבריל, "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית".
אחד המחבלים נורה והופל באמצעות פצצת תאורה ידנית סמוך לכפר יובל, כ-300 מטרים לתוך רצועת הביטחון, ונהרג על ידי כוחות צה"ל.
המחבל השני הצליח לחדור לתחום ישראל ונחת בשדה קוצים ממזרח לקריית שמונה, בסמוך למנחת המסוקים גיבור.
הוא פתח באש לעבר טנדר צבאי שהיה בקרבת מקום, הרג את נהגו, קצין צה"ל, ופצע חיילת נוספת שישבה לצידו.
לאחר מכן הסתער המחבל על מאהל צבאי קטן סמוך (בקרבת בסיס "גיבור"), אשר אויש בחיילי נח"ל.
השומר שבשער המחנה נס מעמדתו כשזיהה את המחבל, ואפשר בכך למחבל לחדור למאהל ללא קושי.
המחבל פתח בירי והשליך רימוני יד אל עבר החיילים ששהו במקום.
המחבל הספיק להרוג עוד חמישה חיילים ולפצוע שבעה נוספים עד שנהרג מאש שירה הרס"פ גדעון בשארי (שנפצע אף הוא במהלך האירוע).
בשארי סיפר כי עם היריות הראשונות שנשמעו (כנראה היריות שנורו על הטנדר הצבאי) קיבל טלפון ממפקדו הישיר שהודיע על התראה.
עם שמיעת יריות מכיוון ש"ג המחנה, רץ בשארי עם נשקו האישי לחפש את המחבל, שכבר עבר לצד אחר והחל לטווח חיילים.
בשארי זיהה אותו יורה ממרחק מטרים ספורים וחיסל את המחבל בירי אוטומטי.
בשל האנדרלמוסיה הכללית, מתנדב מקיבוץ סמוך נורה ונפצע, לאחר שזוהה בטעות כמחבל.
האירוע סימל, לדעת רבים, את השאננות וחוסר המוכנות של צה"ל.
כמו כן, בדיעבד התברר כי הייתה התרעה מודיעינית על הפעולה, אך חשיבותה לא הובנה בזמן.
ימים ספורים לאחר האירוע פרצה האינתיפאדה הראשונה.
בעקבות האירוע הדיח הרמטכ"ל דן שומרון את מפקד חטיבת הנח"ל, יעקב סלע שנכנס לתפקידו חודש ימים קודם לאירוע, אך תשומת הלב הציבורית התמקדה בתפקודו של הש"ג, רוני אלמוג.
בעקבות הביקורת הציבורית והצבאית הקשה שהוטחה באלמוג, הסתנן אביו, יצחק, אל תוך מפקדת פיקוד צפון.
לאחר מעשה אמר האב כי עשה זאת על מנת להוכיח שניתן לחדור אל המחנה גם ללא היתקלות ישירה בש"ג שבשער, ועל כן יש להסיק מסקנות חמורות גם כלפי גורמים אחרים שכשלו בתחומי המודיעין והאבטחה ולא להתמקד בבנו דווקא.
רוני אלמוג עצמו נשפט לשנה וחצי מאסר בפועל ולאחר שריצה את עונשו, עזב את ישראל.
מפקד פיקוד הצפון, יוסי פלד נפגש עם שר הביטחון יצחק רבין בעקבות טענות מדוע לא ננקטו נגדו כל צעדים.
הוא אמר לרבין כי כדי להרגיע את ההיסטריה והפאניקה הוא מוכן לעזוב את תפקידו לאלתר.
כחלק מלקחי האירוע, תוגברו כוחות מערך הנ"מ ברצועת הביטחון.
מוצבים כמו מוצב הרדוף בגזרה המערבית ומוצב חממה בגזרה המזרחית הועברו לפיקודן של סוללות נ"מ מתנייע.
אלה איישו את המוצבים דרך קבע ותפסו, במקביל לכוננות הקרקעית, גם כוננות אווירית בעזרת מערכות נשק לטווח קצר כגון דרקון, ברקן ומחבט, שיועדו לסכל חדירות בכלי טיס זעירים, כמו גם מטוסי ומסוקי אויב.
סמוך לקריית שמונה ישנה אנדרטה לזכר הנופלים אשר הוקמה ביוזמת המשפחות השכולות.
מפקד הפיגוע, עבד א-רחמן אחמד עתיק, נהרג בסוריה באפריל 2017.
הביטוי "תסמונת הש"ג", או "להאשים את הש"ג" המשמשים ככינוי ביקורתי לנטייה להעביר אחריות למחדל לגורמים הזוטרים ביותר בשרשרת הפיקוד, מקורם בתקרית ליל הגלשונים.
ליל ההלקאות הוא שמה של פעולה של האצ"ל שנערכה ב-29 בדצמבר 1946, אור לז' בטבת תש"ז, ובה הולקו קצינים וחיילים בריטיים כפעולת תגמול על עונש דומה שהטילו שלטונות המנדט על לוחמי האצ"ל.
ב-13 בספטמבר 1946 ביצע האצ"ל התקפה על בנק עותומן ביפו, שבה נתפסו חמישה מלוחמיו: יהודה כ"ץ, אהרון יפה, בנימין נס, אליעזר סודיט ובנימין קמחי (יוסף מונצ'ש).
כ"ץ וקמחי היו אמורים להישפט יחד ב-11 בדצמבר אך בגלל שהעד שזיהה את כ"ץ נעדר, נשפט קמחי לבדו.
הוא הואשם בנשיאת נשק, ביצוע שוד ופציעת סגן מנהל הבנק.
קמחי סירב להודות באשמה, כפר בסמכות בית המשפט הבריטי לשפוט אותו ונידון ל-18 שנות מאסר ו-18 מלקות.
למחרת היום נשפטו נס וסודיט, שבהוראת מפקדת האצ"ל נדרשו לנהל משפט רגיל, ונידונו ל-15 שנות מאסר.
ב-14 בינואר 1947 נשפט יהודה כ"ץ על חלקו בשוד.
כ"ץ סירב להכיר בסמכות בית המשפט ונידון למאסר עולם.
עונש של 12 מלקות הוטל באותה עת גם על פעיל האצ"ל אהרון כהן, על החזקת חומרי תעמולה מחתרתיים.
אהרון יפה בהוראת מפקדיו הכחיש מעורבות בשוד ומפאת גילו הצעיר הוגלה למחנה גילגיל בקניה.
עונש המלקות היה נפוץ אותו זמן ברחבי האימפריה הבריטית, הן בארצם והן במושבותיהם.
גם בארץ ישראל הופעל החוק המתיר להלקות עבריינים קטינים.
למנחם בגין היו זיכרונות מרים בקשר לעונש המלקות.
בגיל שבע צפה בהלקאות פומביות של יהודים בעירו בריסק וכן הושפע מפרשת הירש לקרט שהוצא להורג לאחר שהתנקש בחיי המושל הרוסי שציווה להלקות בפומבי עצירים פוליטיים יהודים.
עם קבלת הידיעה על העונש, פרסם האצ"ל הודעה בעברית ובאנגלית:
חייל עברי שנפל בשבי האויב, "נידון" על ידי "בית דין" של צבא הכיבוש הבריטי למלקות.
אנו מזהירים את ממשלת הדיכוי מפני הוצאה לפועל של עונש משפיל זה.
אם הוא יוצא אל הפועל, יוטל אותו עונש על קציני הצבא הבריטי.
כל אחד מהם יהיה עלול ללקות 18 מלקות.
הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל.
ביום שבת, 28 בדצמבר 1946, הולקה בנימין קמחי 18 פעמים בשוט.
ביום ראשון בערב יצאו לפעולה חוליות לוחמי האצ"ל כדי "לתפוס בעלי דרגה בריטיים ולהוכיח להם כי גם לשוט שני קצוות".
בנתניה נכנסה חוליית אצ"ל חמושה למלון "מטרופול", ופקדה על קצין בריטי בדרגת רב-סרן שיגיע עמה.
הקצין הובל לחורשת אקליפטוסים, שם הוסבר לו עונשו והוא ספג 18 מלקות.
לאחר שעה חזר הקצין בתחתוניו למלון.
בראשון לציון נתפס סרג'נט מהדיוויזיה המוטסת והולקה ברחוב.
בתל אביב נחטפו שני סמלים בריטיים ברחוב הירקון, והובלו לגן הדסה.
שם ספג כל אחד מהם 18 מלקות.
באותו זמן נתפסו גם שני סמלים ליד מלון "ארמון" ובצפון העיר הולקו גם הם כל אחד 18 מלקות.
משעה 22:00 עד 01:00 עברו ברחובות תל אביב מכוניות צבאיות ופקדו על כל החיילים המסתובבים ברחובות לחזור אל בתיהם.
באזורים מלוד ועד נתניה הודיעו ברמקולים כי על כל אנשי הדיוויזיה המוטסת לעזוב את יישוביהם ולחזור למחנותיהם.
במחסום שהוקם באזור וילהלמה נתפסה מכונית ובה חמישה לוחמי אצ"ל חמושים אשר היו בדרך לביצוע עונש המלקות.
החמישה היו: אברהם מזרחי, שנפצע מהאש שנפתחה בצומת וילהלמה ונהרג בכלא עכו לאחר עינויים, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר (שנתפס בשם הבדוי דב רוזנבאום) וחיים גולובסקי.
משפטם של הארבעה נערך ב-10 בפברואר 1947 והארבעה סירבו להכיר בסמכות בית המשפט.
יחיאל דרזנר וחיים גולובסקי קראו הצהרות פוליטיות, ובית המשפט גזר עונש מוות על אלקחי, דרזנר וקשאני, ומאסר עולם נגזר על גולובסקי מפאת גילו.
אלקחי, דרזנר וקשאני הועלו לגרדום יחד עם דב גרונר ב-16 באפריל 1947 בכלא עכו.
פעולת ההלקאות יצרה זעזוע בבריטניה.
היה מדובר בהשפלה ראשונה מסוגה לצבא ולקצונה הבריטית בתולדות האימפריה.
בפריז פורסמה באחד העיתונים קריקטורה שבה נראה חייל בריטי המגן בכובע הפלדה שלו על עכוזו.
לאחר ההלקאות פרסם האצ"ל אזהרה נוספת שנועדה למנוע את הלקאתו של אהרון כהן.
עונש המלקות על אהרון כהן בוטל, משום שמיד אחרי אירועי התגמול שונה החוק הבריטי ועונש המלקות הוגבל לצעירים שטרם מלאו להם 16 שנים.
מאוחר יותר הורה מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל לא להטיל עוד את עונש ההלקאה.
צ'רצ'יל, שחרד לכבוד הבריטי, כעס על עניין ה"התקפלות", ואמר כי מדובר בדרך "למפלה מחפירה" ("abject defeat").
עונש המלקות אכן לא הוטל עוד בימי המנדט הבריטי אחרי כן.
בכרוז שפרסם בגין לאחר מכן נכתב:
ליל הברווזים הוא פרשת תרגיל לגיוס כוחות מילואים שהתרחשה ב-1 באפריל 1959. בתרגיל שודרו ברדיו בדרמטיות סיסמאות לגיוס מילואים פומבי, מבלי שקדמה לכך כל מתיחות צבאית.
הפרשה זכתה לכינוי "ליל הברווזים" על שם אחת הסיסמאות - "ברווזי מים".
במשך כל שעות היום של 1 באפריל 1959 הוכרז במהדורות החדשות של "קול ישראל" כי בערב עומדת להתפרסם "הודעה חשובה ביותר".
בימים אלו טרם החלו שידורי טלוויזיה בישראל, ושידורי "קול ישראל", אשר שידר אז ברשת אחת בלבד, זכו לשיעורי האזנה גבוהים.
ההכרזה זרעה בהלה בישראל והתרגשות בין חברי הכנסת, שהיו מכונסים אז לישיבה רגילה של הכנסת.
אחדים מחברי הכנסת דרשו להכריז על הפסקה לשם התייעצות דחופה.
בחדשות השעה 21:00 ב"קול ישראל" פורסמה הודעת גיוס פומבי, שקראה להתייצבותן של שלוש יחידות מילואים שסיסמאות הגיוס שלהן היו "להקת אמנים", "ארשת חשיבות" ו"ברווזי מים".
הסיסמאות שודרו בעברית ובשמונה שפות נוספות, ללא הודעה על כך שמדובר בתרגיל.
ההכרזה הדרמטית זרעה בהלה רבה בישראל, עוררה מתיחות מיידית בין ישראל לבין שכנותיה, וגרמה לגיוסי חירום בצבאות מצרים וסוריה ולמצב כוננות בירדן.
בישראל היו משוכנעים כי מלחמה עומדת לפרוץ בכל רגע.
גם באירופה ובארצות הברית דיווחו על "גיוס כללי" בישראל.
מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות שבאופוזיציה, הצהיר מעל במת הכנסת: "אם צבאנו המגויס, כתוצאה ממה שאירע, ייקרא לפעולה, כולנו נעמוד מאחוריו".
שר האוצר לוי אשכול התקשר מבניין הכנסת, ששכנה אז ב"בית פרומין" בירושלים, לביתו של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בתל אביב וחזר לאולם המליאה והודיע מעל הבמה כי להודעת הגיוס אין כל משמעות, וכי הממשלה מצטערת על אופן הפרסום.
למחרת היום, ב-2 באפריל, הודיע דובר צה"ל שהודעת הגיוס הייתה קריאה רגילה לאימונים שגרתיים, ופרסומה בפומבי בא לבחון את מהירות התגייסותן של יחידות המילואים בקריאה פומבית.
בסדרת התעודה "הרמטכ"לים" נטען כי מטרת הגיוס הייתה למשוך את המצרים למארב אווירי, המצרים נהגו באותה עת לבצע גיחות סיור וצילום, כולל באזור הקריה למחקר גרעיני.
עזר ויצמן הציע להכריז על תרגיל גיוס פיקטיבי, ולארוב למטוסי חיל האוויר המצרי שיבואו לברר במה העניין.
אולם המצרים לא נפלו במלכודת ולא שלחו את מטוסיהם.
שלוש מסיעות הכנסת, חרות, המפד"ל והציונים הכלליים, העלו ב-3 באפריל הצעת אי-אמון בממשלה על רקע הודעת הגיוס, שגרמה בהלה בארץ ומתיחות במדינות ערב.
בתגובה לביקורת, ראש הממשלה דוד בן-גוריון כינס את הרמטכ"ל חיים לסקוב ואת ראשי אגפי המטכ"ל לישיבה דחופה שבה הוחלט על הקמת ועדת חקירה לבירור התקלה.
ועדת החקירה, בראשותו של עו"ד יעקב שמשון שפירא, היועץ המשפטי של משרד הביטחון, משה נכט ומנכ"ל משרד העבודה, אלוף (מיל.) יוסף אבידר, הגישה ב-6 באפריל לראש הממשלה את מסקנותיה, שהטיחו ביקורת קשה על התנהלות צה"ל.
בעקבות המלצות הוועדה החליט בן-גוריון באותו יום להדיח מתפקידיהם את ראש אג"ם, האלוף מאיר זורע, ואת ראש אמ"ן, האלוף יהושפט הרכבי.
זורע, שהיה מועמד לתפקיד הרמטכ"ל, הועבר לפיקוד הצפון במקום יצחק רבין, שמונה לראש אג"ם.
הרכבי יצא לחופשת לימודים ולאחריה פרש מהצבא.
במקומו מונה חיים הרצוג לראש אמ"ן, בפעם השנייה, לאחר שעמד בראשו בשנים 1948–1950.
ליל גאי פוקס, המכונה גם ליל המדורות, ליל הזיקוקים או ליל המזימה הוא חג שנתי (לא רשמי) הנחוג מדי שנה ב-5 בנובמבר בבריטניה, בניו זילנד, בדרום אפריקה, באי ניופאונדלנד שבקנדה ובאוסטרליה.
החג אף נחוג במושבות ניו אינגלנד לימים ארצות הברית.
החג מנציח את הכשלתה של מזימת אבק השרפה בה ניסתה קבוצת קושרים קתוליים ובהם גאי פוקס לרצוח את המלך האנגלי ג'יימס הראשון על ידי פיצוצו של בית הלורדים שבלונדון.
מנהגי החג דומים למנהגי ל"ג בעומר וכוללים הדלקת מדורות וכן ירי זיקוקין די-נור.
במדורות נהוג לשרוף בובות בדמותו של גאי פוקס, מומחה אבק השריפה אשר היה אמור להפעיל את הפצצה שהכין במרתפי בית הלורדים (במעט אזורים מסורתיים, מקפידים גם על שריפת צלם האפיפיור).
נוסף על הדלקת המדורות, נהוג בבריטניה לאכול ממתק שנקרא "טופי מדורה", תפוח קרמל וכן עוגת פרקין.
במדורה נהוג לשים תפוחי אדמה עטופים בנייר כסף ולאכול אותם לאחר שנאפו במדורה.
באוסטרליה מכונה הלילה "ליל הנפצים" ("Cracker Night"), בשל השימוש הרב בזיקוקים מסוג זה.
החג היה פופולרי ביותר ונפוץ עד שנות ה-60 של המאה ה-20, אולם מאז דעכה הפופולריות שלו, בעיקר משום שהמדינות השונות באוסטרליה אסרו על ירי זיקוקים על ידי הציבור הרחב.
לעומת זאת בניו זילנד עד היום חוגגים את היום על ידי זיקוקים.
ליל הברווזים הוא שמה של ישיבה מיוחדת שקיימה ממשלת ישראל בראשות מנחם בגין ב-17 ביולי 1979. מטרת הישיבה הייתה לבצע שינויים במדיניות הכלכלית, בהם הסרת הסבסוד של מוצרי מזון ודלק.
בשל מחלוקות שהתגלעו בין השרים, הישיבה הסתיימה ללא החלטות מעשיות, וסוכם שיש להקים ועדות מיוחדות לטיפול בעניין.
עוד לפני הישיבה, רווחה בקרב הציבור הדעה שהממשלה תנקוט צעדים שיגרמו להתייקרות מוצרים, ואנשים רבים הזדרזו וקנו מוצרים ואף מילאו את מכלי דלק של מכוניותיהם.
הממשלה לא הגיעה להחלטה, וציפיות הציבור התבדו.
ליל הברווזים היה בעיני הציבור סמל להססנות של ממשלת בגין לקבל החלטות חשובות.
מקור השם "ליל הברווזים" לא ברור.
יש הטוענים שהוא נקרא כך על שם הביטוי "ברווז עיתונאי" שמשמעותו ידיעה חסרת-שחר ולא מבוססת; ויש הטוענים שהוא נקרא על שם ליל הברווזים משנת 1959, שגם בו נתקף הציבור בבהלה.
ליל היא עיר בצרפת עם 1.1 מיליון נפש במטרופולין.
העיר משמשת כבירת החבל או-דה-פראנס.
העיר הוקמה על אי (isle בצרפתית עתיקה) שעל הנהר דל, ומכאן השם ליל.
היא ממוקמת כ-200 קילומטר מצפון לפריז במרכזו של אזור תעשייתי בצפון צרפת בסמוך לגבול צרפת – בלגיה בפלנדריה ההיסטורית, ומשמשת כעיר הראשית של חבל ארץ נור פה דה קאלה.
ב-1445 מנתה ליל כ-25,000 תושבים בהיותה מרכז פיננסי ומנהלי של דוכסות בורגונדיה.
ב-1804 התגוררו בעיר כ-53,000 תושבים והיא הפכה לבירת מחוז נור שבצפון צרפת.
ליל נהנתה מן המהפכה התעשייתית ומספר תושביה ב-1872 הגיע ל-158,000 וב-1912 ל-217,000. נכון ל-2004 התגוררו בעיר 226,800 תושבים, אך יחד עם הפרברים מתגוררים בשטח המטרופולין למעלה ממיליון תושבים.
ליל נוסדה ב-640 על ידי לידריק שהיה מאנשי חצרו של דאגובר הראשון, מלך הפרנקים.
בימי הביניים התפתחה הודות למיקומה והודות לקשריה עם ערים אחרות של רוזנות פלנדריה.
במאה ה-12 התפרסמה בשל תעשיית הבדים שלה וכעיר יריד של מסחר באריגים.
ליל הפכה לראשונה לנחלתם של מלכי צרפת אחרי קרב מונס-אן-פוול (18 באוגוסט 1304) שבו הובסו הפלמים בידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
ב-23 ביוני 1305 הם נאלצו לקבל את תנאי שלום אטי-סור-אורז' שלפיו הערים ליל, בתון ודואה עברו לשליטת צרפת.
אחרי נישואיו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה למרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה שהייתה בתו של לואי השני, רוזן פלנדריה (19 ביוני 1369), ליל הפכה לאחת משלוש הבירות של דוכסות בורגונדיה (יחד עם בריסל ודיז'ון).
ב-1477, אחרי מותו של שארל האמיץ, בתו מארי, דוכסית בורגונדיה נישאה למקסימיליאן הראשון מבית הבסבורג, ובכך עברה ליל לשלטון אוסטריה וספרד.
ב-1667, לואי הארבעה עשר מלך צרפת הטיל מצור על העיר, ועל פי הסכם אאכן (2 במאי 1668) עברה ליל לשלטון צרפת.
וובאן, המהנדס הצבאי של המלך, הקים בעיר מערכת ביצורים ששרדה עד ימינו אלה (וביניהם מצודת ליל ומצודת סקלן).
אחרי המהפכה הצרפתית, אוסטריה ששלטה בפלנדריה, הטילה מצור על העיר והפגיזה אותה בתותחים, ואם כי נגרם לה נזק כבד, ליל לא נכנעה.
במאה ה-19 נהנתה ליל מן המהפכה התעשייתית ובייחוד מפיתוח מנוע קיטור ושימושו בתעשיית הטקסטיל.
במלחמת העולם הראשונה נגרם לעיר נזק כבד כתוצאה מהפגזת תותחים והיא נפלה בידי הגרמנים.
היא שוחררה על ידי הבריטים ב-17 באוקטובר 1918. במלחמת העולם השנייה נפלה העיר בידי הגרמנים ב-1940, ושוחררה על ידי צבא בעלות הברית בתחילת ספטמבר 1944.
הוא מהווה צומת דרכים חשוב ומרכזי באירופה, וניתן להגיע ממנה לגרמניה, להולנד, לבלגיה ולאנגליה.
ב-1993 נחנך קו מסילת הברזל TGV פריז-ליל, ועם פתיחת מנהרת התעלה ב-1994 היא מקושרת ישירות עם לונדון.
ליל היא מקום משכנה של אוניברסיטת ליל.
בעיר גן חיות ובו מאות בעלי חיים.
בעיר קבוצת כדורגל הנושאת את שמה, המשחקת בליגה הבכירה בצרפת.
ליל היא עיר תאומה של הערים:
במשך כ-20 שנה, עד שנת 2014, הייתה לליל ברית ערים תאומות גם עם העיר צפת.
בעקבות מבצע צוק איתן החליטה מועצת העיר ליל, המקיימת ברית דומה עם שכם, להקפיא חד-צדדית את ברית הערים התאומות, כמחאה על פעולותיה של ישראל ברצועת עזה.
ליל האיגואנה שייך לקלסיקת המחזות של טנסי ויליאמס, וחותם את קאנון המחזות המאופיינים כפואטיים.
מחזה זה, שזכה בפרס מבקרי הדרמה של ניו יורק, הוא האחרון מבין שלל המחזות של ויליאמס שזכה להצלחה בימתית גדולה.
במחזה, שבויים לראשונה על ידי פרנק קורסרו, ככבו פטריק אוניל, כשנון, בטי דייוויס, כמקסין, ומרגרט לייטון, שזכתה בפרס טוני, כחנה ג'קלס.
המחזה עלה לראשונה על הבמה בדצמבר 1961, וזכה להצלחה בימתית עם 316 הופעות.
המחזה מתרחש בשנות הארבעים בבית מלון בקוסטה בראווה במקסיקו.
במרכז העלילה דמותו של לורנס שאנון, כומר לשעבר שנאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות האשמות בגין אונס וכפירה.
בתפקידו החדש כמדריך טיולים, מגיע שנון לבית מלון, אשר בו התאכסן גם בעבר, עם קבוצת נוצריות אמריקאיות אדוקות בחופשה.
אך גם בתפקיד זה רודפות אותו שערוריות בעלות אופי מיני.
שנון, העומד על סף התמוטטות עצבים, אינו מצליח להשתלט על קבוצת הנשים, המחליטות לעזוב את המלון בלעדיו.
במקום זאת, הוא משתכן במלון לבדו ומתעמת עם שתי נשים: מקסין, אלמנה המעוניינת בו כמאהב, וחנה ג'קלס, ציירת שמעולם לא ניהלה מערכת יחסים עם גבר ושמטיילת בעולם בעודה מסיעה בעגלה את סבה המשורר הנכה.
המחזה עובד לקולנוע בשנת 1964, בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של ריצ'רד ברטון ככומר שנון, אווה גרדנר כמקסין, דברה קר כחנה ג'קלס וגרייסון הול כמיס ג'ודית פלווס.
ג'ונתן מורטימר סמית' הידוע כליל ג'ון , הוא זמר ומפיק היפ הופ אפרו-אמריקאי.
ידוע כמייסדו של תת-הז'אנר בראפ - "קראנק", שילוב של ההיפ הופ הדרומי הקשוח "דירטי סאות'" והיפ הופ המועדונים של מיאמי וניו אורלינס.
ליל ג'ון מוכר כיום כאחד הראפרים הסקסיסטים והבוטים ביותר בתחום ושיריו מצטיינים בשימוש תכוף בשפה גסה וגרפית.
להקתו "Lil Jon & the East Side Boyz" היא אחת מלהקות היפ הופ המועדונים המצליחות ביותר כיום.
ליל ג'ון נולד בקלארקסדייל שבמיסיסיפי, אך את שנות ההתבגרות העביר באטלנטה שבג'ורג'יה.
לאחר סיום לימודיו החל ליל ג'ון להגיש תוכנית רדיו באזור מגוריו ובמקביל החל לעבוד כדי ג'יי עבור ראפרים אחרים.
ב-1993 הוחתם בלייבל ההיפ הופ "So So Def Recordings" כראפר ודי ג'יי.
ב-1997 יצר את אלבומו הראשון "Get Crunk, Who U Wit: Da Album", אך זה כשל במכירות.
אלבומו השני "!We Still Crunk", אשר יצא לאור ב-2000, אף הוא לא זכה להצלחה מרשימה.
בשנת 2001 יצר ליל ג'ון את אלבומו השלישי "Put Yo Hood Up" ("שים את הקפוצ'ון שלך").
עטיפת האלבום עוררה סערה זוטא עקב התעטפותו של ליל ג'ון בדגל הקונפדרציה - סמל לעבדות בעיני רבים מהקהילה השחורה בארצות הברית.
האלבום, אשר התאפיין בשירי היפ הופ מועדונים, זכה להצלחה בינונית והושמע בעיקר במסיבות.
ליל ג'ון הצליח לבסוף לפרוץ לתודעת הציבור ב-2002, עם הפצת אלבומו הרביעי "Kings of Crunk" ("מלכי הקראנק").
הסינגל הראשון ממנו "Don't Give a Fuck" ("לא שם זין") הפך במהרה ללהיט מועדונים, אך היה זה הסינגל השני "Get Low" ("תרדי למטה") שהפך את ליל ג'ון לכוכב עולה בשמי הראפ האמריקאי.
הצליל המחוספס והמילים הכה סקססטיות, על סף הפארודיה, שהציג ליל ג'ון, התחבבו על באי המועדונים בארצות הברית והשיר זכה שם להצלחה במצעדים, וכן בבריטניה, ג'מייקה, גרמניה ואוסטרליה.
האלבום עצמו זכה בפלטינה כפולה (מכירות של 2 מיליון עותקים בארצות הברית) ומיצב את מעמדו של ליל ג'ון כמוביל אופנתי.
שנה לאחר מכן יצא לאור אלבומו החמישי "Part II" ("חלק שני").
ב-2004 הפיק יחד עם אשר את השיר "!Yeah", אשר הגיע למקום הראשון במרבית מצעדי הלהיטים בעולם ושהה שם שבועות רבים.
באותה שנה הפיק ליל ג'ון את אלבומו השישי "Crunk Juice" ("מיץ קראנק").
בשנת 2009 הוציא את השיר המצליח "Shots" ביחד עם הלהקה LMFAO, השיר הצליח וקיבל הרבה תגובות.
בשנת 2012 הוציאו ליל ג'ון וLMFAO את השיר "drink".
בשנת 2014 הוציא את אחד משיריו הידועים ביותר עד כה, "Turn Down for What" ביחד עם די.ג'יי.
הווידאו קליפ לשיר זכה בתואר "ההפקה הטובה ביותר" בטקס הVMA של MTV באותה שנה.
סגנונו הבוטה והסקסיטי של ליל ג'ון הוא כמעט ייחודי בקיצוניותו בקרב הראפרים אשר פועלים בארצות הברית.
שיריו אינם עוסקים במחאה חברתית, כמו מקביליו בשנות ה-90, אלא רק בבילויים, מועדונים, סמים, האדרה עצמית ומעל הכול - מין.
הנשים בשיריו מוחפצות תדיר ותיאורים גרפים מפורטים נשמעים לרוב.
בכך הולך ליל ג'ון במתווה של ראפרים דומים בני תקופתו, כדוגמת 50 סנט ולודקריס, אך באופן קיצוני מהם.
כך לדוגמה פזמון השיר "Get Low":
למרות, ואולי בשל, מילות השיר, מהסקסיסטיות שאי פעם נשמעו על רחבות המועדונים, באי המועדונים קיבלו אותו בהתלהבות.
הבדרן כריס רוק אף ציין במופעו מ-2004 "Never Scared" כי "על כולנו להתבייש בעצמנו שאנחנו אוהבים את השיר המזורגג הזה".
למעשה, ברוב שיריו ובשיתופי הפעולה שלו עם אמנים אחרים לילי ג'ון כלל לא שר.
לרוב הוא מספק קולות רקע כדוגמת: יאא!
ו-או-קיי!, אוצר המילים הכה מוגבל שהוא מפגין בשירים היווה מקור בלתי נדלה לפארודיות וחיקויים בתוכניות בידור כדוגמת סאטרדיי נייט לייב ובתוכנית של הבדרן דייב שאפל.
במהלך השנים מיצב עצמו ליל ג'ון כמוביל אופנתי בארצות הברית.
סגנון לבושו הצעקני, שיניו המלאות יהלומים וזהב, ו"גביע הקראנק" - מעין גביע מתכתי משובץ אבנים טובות עמו הוא נוהג להסתובב לכל אשר ילך, הפכו אותו לתופעה שלא היה ניתן להתעלם ממנה בסצנת ההיפ הופ.
בדומה לראפרים אחרים, כדוגמת פאף דדי וסנופ דוג, גם ליל ג'ון שואף להרחיב את מותג שמו ומותג ה"קראנק" אל מעבר לגבולות המוזיקה.
כך לדוגמה, קווי אופנה ולבוש שלמים הנושאים את חותמתו נמכרים ברחבי ארצות הברית, עותקים של "גביע הקראנק" מוצעים למכירה ומשקה אנרגיה בשם "קראנק!!!" אף הוא משווק על ידו ב-14 מדינות בארצות הברית.
בשנת 2004 שיחק בתפקיד עצמו בקומדיה "הכל כלול" לצד קווין הארט וסנופ דוג.
ליל הבכורה הוא סרט אימה קנדי משנת 1980, שבוים על ידי פול לינץ' ונכתב על ידי ויליאם גריי ורוברט גאזה ג'וניור.
הסרט צולם בטורונטו שבפרובינציית אונטריו, קנדה.
לסרט יצאו 3 המשכים, ורימייק, שיצא ב-10 באפריל 2008. בסרט מככבים לזלי נילסן וג'יימי לי קרטיס.
בשנת 1974, 4 ילדים בני 11 - וונדי ריצ'רדס, ניק מק'בירד, ג'וד קנינגהאם וקלי לינץ' שיחקו במשחק מחבואים במבנה ישן.
כאשר ילדה נוספת בשם רובין ביקשה לשחק עימם, אלו התחילו להציק לה עד אשר היא נפלה למותה מחלון מהקומה השנייה.
4 החברים מבטיחים זה לזה שלא לספר על שאירע וממשיכים בחייהם.
6 שנים מאוחר יותר, אותם הילדים, כמו גם קים ואלכס - האחים של רובין, התבגרו ומתכוננים לקראת נשף הסיום של בית ספרם.
לאחר מספר רמזים מאיימים, מתחילים הנערים להירצח בזה אחר זה.
לאחר שוונדי, קלי וג'ודי נרצחות יחד עם בני זוגן (דרו, סימור ולו), נותרו רק ניק וקים, אשר מתכוננים להכתרתם כמלך ומלכת הנשף.
הרוצח מנסה לרצוח את ניק, אך בקטטה בין קים, ניק והרוצח, זה האחרון נוחל תבוסה.
אז מתגלה זהותו האמיתית - אלכס, אחיה של קים ורובין, אשר רצה לנקום בנערים שהביאו למותה של אחותו.
לזלי נילסן - מר האמונד
ג'יימי לי קרטיס - קים האמונד
קייסי סטיבנס - ניק מקברייד
אן-מארי מרטין - וונדי ריצ'רדס
מייקל ט'ו - אלכס האמונד
דייוויד מאסי - לו פארמר
מארי בת' רובנס - קלי לינץ'
ג'ורג' טוליאטוס - סגן מקברייד
דייוויד גרדנר - ד"ר פיירצ'יילד
ג'וי תומפסון - ג'וד קנינגהאם
אנטואנט בוור - גברת האמונד
תמי באורן - רובין האמונד
"ליל הבכורה" הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2008, אשר בוים על ידי נלסון מקורמיק ונכתב על ידי ג'יי.
הסרט הוא חידוש רופף לסרט קנדי בעל אותו השם משנת 1980. בעת יציאתו לקולנוע, הסרט קיבל דירוג של "בהשגחת הורים לילדים מתחת גיל 13", בעקבות שימוש במילים גסות ואלימות.
בשנת 2005, דונה קפל חוזרת הביתה ומוצאת את אחיה ואביה מתים.
היא מסתתרת מתחת למיטה כשריצ'רד פנטון, המורה שלה לשעבר, הורג את אימה לפניה.
כעבור שלוש שנים, היא נמצאת בטיפולים ומספרת למטפלת שלה על החלום החוזר של אותו לילה.
דונה מתגוררת כעת עם דודתה ודודה, וכן עומדת לסיים תיכון.
היא וחבריה מתכוננים להשתתף בנשף הסיום שלהם באותו לילה.
בעוד בסלון יופי עם החברות שלה, היא חושבת שהיא רואה את פנטון מתבונן בה מהצד השני של הרחוב, אבל כאשר מכונית חולפת, הוא נעלם.
החבר של דונה, בובי, מגיע אל ביתה, יחד עם חברותיה ליסה, קלייר, והחברים שלהן, רוני ומייקל.
בבית הכלא של העיר, פאנטון רוצח את שותפו לתא.
המהומה גורמת להסחת דעת שבעזרתה פנטון מצליח לברוח.
הבלש וין מגלה על הבריחה ומספר את זה לדודים של דונה.
בנשף, פנטון מגיע למלון מוסווה כמר רמזי, ולוקח חדר בקומה של דונה והורג את החדרנית כדי לקבל את המפתח הראשי.
על רחבת הריקודים, לקלייר יש מריבה עם החבר שלה מייקל ועולה לחדרה עם דונה כדי להירגע.
אחרי שדונה עוזבת, קלייר לבדה ושומעת קולות.
היא אז רואה את פנטון, שגורר אותה לחדר, דוקר אותה והורג אותה.
כאשר קלייר לא חוזרת, מייקל עולה למעלה כדי לראות אותה.
בעודו בחדר, פנטון מסתתר, ואז הורג את מייקל.
הבלש וין מגיע ומזהיר את צוות המלון להיות בכוננות.
פנטון הורג עובד מלון המחפש את החדרנית ולוקח את מדיו.
כשליסה ורוני עולים למעלה לחדר, ליסה נתקלת בפנטון במעלית.
בחדר, ליסה מבינה שזה פנטון והולכת להזהיר את דונה, אבל לאחר שלוקחת את המדרגות היא נתפסת על ידי פנטון.
היא נרדפת למרתף של המלון שבו בנייה מתרחשת והיא מסתירה את עצמה מפני פנטון, אך לאחר שהחבר שלה קורא את שמה מן המעלית, פנטון מוצא אותה והורג אותה.
וין ועוזרו נאש מוצאים את גופתו של אדם בשם מר רמזי במכונית בחניון של המלון.
וין עולה למעלה לחדר ומגלה את גופתה של החדרנית.
יודע בוודאות שפנטון נמצא בבניין, וין משמיע את אזעקת החירום ואורחי המלון מפונים החוצה.
דונה חוזרת לחדר כדי לקחת את הצעיף של אימה ונתקלת בפנטון.
משהבין כי דונה עדיין בפנים, וין רץ בחזרה לחדר.
דונה נמלטת מפנטון, ווין מגלה את גופו של העובד שפנטון הרג מוקדם יותר.
וין מבין שפנטון עזב את המלון במדים של העובד.
וין עכשיו רץ בחזרה לביתה של דונה ומוצא את הבלש נאש מת בניידת שלו.
בפנים, דונה חוזרת מחדר האמבטיה ומגלה שגרונו של בובי שוסף.
היא רואה צל במסדרון ומסתתרת בארון הבגדים שלה, במחשבה שהצל הוא של פנטון.
האדם שבמסדרון הוא הבלש וין ופנטון תופס את דונה בארון.
וין עומד לפתוח את הארון אבל אז שומע צעקה מדודתה של דונה, משהבחינה בשוטר המת על הקרקע בחוץ ככה שוין רץ לחדר השינה שלה.
דונה נושכת אותו על היד ומנסה להימלט מהארון אבל נופלת על הרצפה.
פנטון מנסה להחזיק אותה אבל דונה ממשיכה להיאבק ולבעוט בו.
וין רץ פנימה ויורה בפנטון, והורג אותו.
דונה בוכה על גופתו של בובי ווין אומר לה שזה נגמר.
בריטני סנואו - דונה קפל
דיינה דייוויס - ליסה היינס
קולינס פני - רוני הפלין
ג'יימס רנסון - הבלש נאש
בריאן דייוויס - כריסי לין
קלן לוץ - ריק לילנד
מרי מארה - גברת וות'רס
מינג-נה ון - ד"ר אלישה קרו
ג'ונתן סקץ' - ריצ'רד פנטון
אידריס אלבה - הבלש וין
ג'סלין גילסיג - דודה קרן טרנר
לינדן אשבי - דוד ג'ק טרנר
תקציב הסרט הוא 20 מיליון דולר.
הסרט הופק על ידי "Original Film" ו"Newmarket Films" בשיתוף עם "Alliance Atlantis", שמחזיק בזכויות לסרט המקורי.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית על ידי "Screen Gems", בקנדה על ידי "Alliance Films", ובאוסטרליה על ידי סרטי סוני.
הסרט צולם בדרום פסדינה, קליפורניה.
ליל – מועדון לספורט אולימפי הוא מועדון כדורגל צרפתי שהוקם בשנת 1944 מאיחודם של אולימפיק ליאוליס ופיבאס ומייצג את העיר ליל.
המועדון משחק בליגת העל הצרפתית בכדורגל.
הקבוצה נוסדה ב-1944 וזכתה בארבע אליפויות, שישה גביעים והגיעה לגמר הגביע הצרפתי פעמיים נוספות.
במסגרת המפעלים האירופאיים השתתפה הקבוצה שלוש פעמים בליגת האלופות, שלוש פעמים בגביע אופ"א ופעמיים בגביע האינטרטוטו.
הישג השיא של המועדון באירופה הוא זכייה בגביע האינטרטוטו ב-2004.
בשנת 2012 הקבוצה עברה לשחק באצטדיון החדש, אצטדיון פייר מורואה, המכיל כ-50,000 מקומות ישיבה, בקומונה וילנב-ד'אסק הסמוכה לליל.
בדצמבר 2020 עברה הבעלות על המועדון לידי קרן ההשקעות הלוקסמבורגית Merlyn Partners SCSp.
בעונת 2020/2021 זכתה ליל באליפות צרפת הרביעית בתולדותיה והראשונה מזה עשור.
בליגת האלופות סיימה במקום ה-7 לאחר שגברה בין היתר על ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד והביסה את פיינורד 1-6. בשלב שמינית הגמר הודחה ליל על ידי בורוסיה דורטמונד.
בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-5.
ליל האימה , הידוע גם בשם מי מפחד מהשכן ממול, הוא סרט אימה-קומי אמריקאי בבימויו של טום הולנד והפקתו של הרב ג'אף.
ב-1988 יצא סרט המשך בשם "ליל האימה 2" וב-2011 יצא סרט מחודש בעל אותו השם.
הסרט זכה בפרס סאטורן בקטגוריית סרט האימה הטוב ביותר לשנת 1985.
צ'ארלי ברוסטר (ויליאם רגסדייל) הוא חובב מושבע של סרטי אימה עד שהוא מגלה כי השכן שלו, ג'רי דנדארידג' (כריס סרנדון), הוא ערפד.
בשל הגילוי המפתיע, צ'ארלי תר אחר עזרה, הוא מספר לאמו (שלא מקשיבה לו), לחבריו ואף קורא למשטרה ומחפש אחר צייד ערפדים, אדם פיטר וינסנט (רודי מקדואל).
חברתו, איימי פיטרסון (אמנדה בירס), שוכרת בכספה את פיטר, תוך ניסיון נואש "להוכיח" כי ג'רי הוא לא ערפד בכך שהיא גורמת לו לבלוע "מים קדושים".
פיטר וינסנט בטעות מגלה את טבעו האמיתי של ג'רי לאחר שהוא מבחין כי אין לו השתקפות במראת הכיס.
עם המידע החדש, פיטר מחליט לברוח, אבל ג'רי לומד על הגילוי של פיטר לאחר שמצא שבר של מראת כיס על הרצפה.
ג'רי רודף אחר חברו של צ'רלי, אדוארד "אד הרשע" תומפסון (סטיבן ג'יאופייריס) והופך אותו לערפד, לאחר שזה האחרון מנסה ללא הצלחה לתקוף את פיטר.
ג'רי מוקסם מאיימי ומהפנט אותה, לאחר שהוא מבחין כי היא דומה לאהבתו האבודה.
מבלי לדעת לאן לפנות, צ'רלי מחליט ללכת פיטר וינסנט בפעם השנייה.
פיטר מסרב בתחילה, אבל אז בחוסר רצון הוא מספר את קורות חייו כ"רוצח הערפדים".
השניים מבינים כי הם מסוגלים להדוף את התקפותיו של ג'רי באמצעות צלב.
פיטר הורג את אדוארד אחרי שהוא אורב לו ונועץ את הצלב בלבו (ומסירו לאחר מכן כדי להשתמש כנשק נגד ג'רי), בעוד צ'רלי מוצא את איימי כבר בעיצומה של המרתה לערפד.
פיטר בטוח שהתהליך יכול להתהפך, אבל רק אם הורגים את ג'רי לפני עלות השחר.
השניים הורגים את שותפו של ג'רי, בילי קול שהוא גם שומר הראש של הערפד (כשהוא עצמו אינו ערפד, אלא משרת לא-אנושי המסוגל ללכת באור יום), וממיסים אותו לאבק.
הם מניפים את הצלב בפעם השנייה ופיטר מצליח לפתות את ג'רי אל החלון וממש לפני שאור השמש מעלה אותו באש, ג'רי הופך לעטלף ובורח אל ארונו שבמרתף, בעוד איימי משלימה את המהפך שלה ותוקפת את צ'ארלי.
תוך שבירת החלונות במרתף פיטר וצ'רלי מצליחים לחשוף את ג'רי אל אור השמש ולהרוג אותו אחת ולתמיד בפיצוץ מפלצתי.
איימי חוזרת לצורתה האנושית ופיטר וינסנט מכריז בטלוויזיה כי אין עוד ערפדים.
ליל האימה הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 2011 המבוים על ידי קרייג גילספי.
זהו רימייק לסרטו של טום הולנד באותו שם משנת 1985. הסרט עוקב אחר נער תיכוניסט בשם צ'רלי ברוסטר העובר לגור בפרבר בנבדה ,שם, הוא מגלה ששכנו החדש ג'רי דנדריג' הוא בעצם ערפד, ולכן הוא יוצא למלחמה נגדו לפני שיגרום עוד נזק.
בסרט מככבים אנטון ילצ'ין, קולין פארל, כריס מינץ-פלאס, דייוויד טננט, אימוג'ן פוטס, טוני קולט ודייב פרנקו.
הסרט יצא לאקרנים ב-19 באוגוסט ,2011 בתלת מימד וב-2D בידי Touchstone Pictures בעוד הסרט נמצא תחת ההפקה של דרימוורקס ו-Reliance Entertaiment.
עם יציאתו לאקרנים, הסרט קיבל ביקורות משבחות מאוד מצד מבקרי קולנוע ששיבחו בעיקר את המתח, ההומור, הופעות השחקנים בעיקרון את הופעתו וצורת משחקו של פארל, העלילה וכמובן האפקטים ואת הפסקול מאת ראמין דג'וואדי בסרט.
למרות קבלת תגובה ביקורתית חיובית לא רק מצד מבקרים אלא גם מצד חובבי קולנוע, הסרט היה כישלון קופתי צורב כשגרף אחריו 41 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 30 מיליון דולר בלבד.
צ'רלי ברוסטר הוא נער החי בפרבר של לאס וגאס, נבדה, המגלה כי שכן חדש עבר לגור בשכנות אליו.
חברו לשעבר של צ'רלי, אד "רשע" לי, מודיע לו כי רבים מחבריהם ללימודים נעלמו.
כאשר צ'רלי חוזר הביתה אחרי בית הספר, אמו מציגה אותו בפני ג'רי דנדריג', השכן החדש שלהם.
צ'רלי מתחיל להימאס מאוד אחרי שהוא טוען כי ג'רי הוא ערפד.
בדרכו הביתה, אד מתעמת מול ג'רי, אשר נושך אותו.
למחרת, צ'רלי מבין כי אד חסר ומחליט לחקור.
כשג'רי מתחיל לתקוף יותר אנשים ברחבי השכונה, צ'רלי מתגנב לביתו של ג'רי ומגלה שהוא שומר על קורבנותיו בחדרים סודיים.
צ'רלי הולך לקוסם פיטר וינסנט, שאמור להיות מומחה לערפדים.
פיטר לא לוקח אותו ברצינות, ומסלק אותו.
ג'רי מגיע לבית של צ'רלי ומעלה אותו באש.
צ'רלי, אמו, וחברתו, איימי פיטרסון, נמלטים למדבר במיניוואן שלהם.
ג'רי משיג אותם, אבל הוא נפצע על ידי אמו של צ'רלי (עם יתד של שלט נדל"ן).
אמו של צ'רלי מתאשפזת בבית החולים, שם צ'רלי נקרא על ידי פיטר.
בהגיעם לפנטהאוז של פיטר, ג'רי ואד, שעכשיו הוא ערפד, תוקפים אותם.
צ'רלי הורג את אד ואז רץ עם איימי למועדון, שם הם מופרדים בקהל, ואיימי ננשכת ונלקחת על ידי ג'רי.
פיטר מסרב לעזור צ'רלי ומגלה ששני הוריו נהרגו על ידי ערפד (שמאוחר יותר מתברר שזה ג'רי).
למרות זאת הוא נותן לצ'רלי יתד המבורך על ידי סנט מיכאל היכול להרוג את ג'רי ולהפוך את כל קורבנותיו בחזרה לבני אדם.
צ'רלי הולך לבית של ג'רי, שם פיטר מחליט להצטרף אליו אחרי הכל.
הם מובלים למרתף של ג'רי, שם הם מותקפים על ידי קורבנותיו הרבים של ג'רי, שעכשיו הם ערפדים, כולל איימי.
צ'רלי, לאחר שהלביש על עצמו חליפה דוחה אש, מצית את עצמו באש כדי לשרוף ולבלבל את ג'רי בזמן שהוא מנסה לשפד אותו.
פיטר מסייע לו על ידי ירי חור ברצפה מעל לאפשר אור השמש השורפת את ג'רי.
צ'רלי במהירות דוקר את ג'רי בלב והורג אותו באופן מיידי ומחזיר את קורבנותיו לצורה האנושית שלהם.
לאחר מכן, אמו של צ'רלי מתאוששת בבית החולים והולכת לקנות בית חדש כשצ'רלי ואיימי שוכבים בפנטהאוז של פיטר.
אנטון ילצ'ין - צ'רלי ברוסטר
קולין פארל - ג'רי דנדריג', האנטגוניסט הראשי של הסרט.
כריס מינץ-פלאס - אד "רשע" לי
דייוויד טננט - פיטר וינסנט
אימוג'ן פוטס - איימי פיטרסון
טוני קולט - ג'יין ברוסטר
ב-12 ביולי ,2007 ,דרימוורקס הכריזו כי הם רכשו את זכויות הסרט "ליל האימה" וכי הם מתכוונים לעשות רימייק עבור הסרט משנת 85'.
לאחר מכן, הפרויקט הפסיק לעבוד רק עד 2009. ב-2 ביוני ,2009 ,קרייג גילספי אושר כבמאי הסרט, בעוד מייקל דה לוקה צורף לסרט ב-10 ביוני של אותה השנה לצד המפיקה אליסון ר.
את התסריט כתב מרטי נוקסון.
הליהוק לסרט החל ב-19 בדצמבר ,2009; אנטון ילצ'ין לוהק לתפקידו של צ'רלי ברוסטר, בעוד קולין פארל לוהק לגלם את דמותו של ג'רי דנדריג'.
ב-20 בדצמבר ,2009 ,לוהק כריס מינץ-פלאסה לגלם את אד לי ואז דייוויד טננט הצטרף לצוות השחקנים של הסרט כפיטר וינסנט.
ב-22 בדצמבר ,2009 ,טוני קולט לוהקה לתפקידה של ג'יין ברוסטר ואז אימוגן פוטס צורפה בתור איימי פיטרסון.
דייב פרנקו הצטרף גם הוא לקאסט של הסרט ב-24 בדצמבר ,2009.
הצילומים לסרט החלו ב-26 ביולי ,2010 בריו ראנצ'ו שבניו מקסיקו.
הצילומים לסרט הסתיימו ב-1 באוקטובר ,2010 בלאס וגאס, נבדה.
ב-3 באוקטובר של אותה השנה, דווח כי היה שימוש במצלמות 3D במהלך צילומי הסרט.
סטיבן ספילברג תרם עסקה גדולה במהלך הפקת הסרט כגון סצנות סיפוריות ועזרה בעריכת הסרט.
ב-12 בנובמבר ,2010 ,נשכר ראמין דג'וואדי להלחין ולכתוב את פסקול הסרט.
בכתוביות הסיום של הסרט, ישנו שיר של הזמר הוגו שנקרא "99 Problems".
למרות שהסרט שוחרר ברחבי העולם ב-19 באוגוסט ,2011 ,הקרנה מוקדמת של הסרט נערכה בקומיק-קון, סן דייגו ב-22 ביולי ,2011.
ב-15 במאי ,2011 ,נחשף הטריילר הרשמי של הסרט ברחבי האינטרנט וזכה ליותר מ-40 אלף צפיות, לאחר מכן ב-6 ביוני ,2011 ,החל מסע שיווקי ברחבי העולם כשבאותו הזמן, יצאו לאור מספר פרסומות לקידום הסרט.
ב-27 ביולי ,2011 ,הטריילר הרשמי השני לסרט נחשף ברחבי יוטיוב וזכה ליותר מ-734 אלף צפיות.
הסרט שוחרר בידי Touchstone ב-13 בדצמבר ,2011 בדיסקי בלו-ריי, בלו-ריי 3D ו-DVD.
שתי האריזות המיוחדות של הסרט כללו חמש סצנות שנמחקו בעריכה, קטעי פספוסים וקליפ לא מצונזר עבור השיר "No One Believes Me".
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד מצד מבקרי קולנוע.
באתר הביקורות Metacritic ניתן לסרט ציון משוקלל של 64 מתוך 100 בהתבסס על 30 ביקורות באומרו "הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד".
רוברט קולר מטעם מגזין וראייטי כתב בביקורתו על הסרט; "שילוב חכם ביותר של צחוקים ופחד." .
"ליל האימה" פתח במקום ה-6 בקופות עם 7,714,388 מיליון דולר בסופ"ש הפתיחה שלו וסיים עם הכנסה מוערכת של 18,302,607 מיליון דולר ו-22,700,000 במדינות אחרות ולבסוף הגיע לסכום טוטאלי נקי של כ-41,002,607 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 30 מיליון דולר בלבד.
שנהפרסקטגוריהזוכהתוצאה2011Fright Meter Awardשחקן המשנה הטוב ביותרדייוויד טננט2011Golden Schomesסרט האימה הטוב ביותר של השנהליל האימה2011IGN Summer Movie Awardsסרט האימה הטוב ביותר של השנהליל האימה2012פרס טריילר הזהבהפרסומת לסרט האימה הטובה ביותרליל האימה
ליל האימה 2, הידוע גם בשם מי מפחד מהשכן ממול 2, הוא סרט ההמשך לליל האימה משנת 1985. הסרט יצא לאקרנים ב-1988 ובוים על ידי טומי לי וולאס.
ליל האימה 2 נפתח מיד לאחר אירועי הסרט הקודם.
צ'רלי ברוסטר (ויליאם רגסדייל) מאמין עכשיו כי ג'רי דאנדריג' (כריס סרנדון), לא היה אלא רוצח סדרתי שהתחזה לערפד.
כתוצאה מכך, הוא מאמין כי ערפדים מעולם לא היו קיימים ומסתבך שוב בפרשיית ערפדים כאשר ארבעה ערפדים רודפים אותו ואת חברתו החדשה, אלכס יאנג (טרייסי לינד) - כאשר מנהיגת הרביעייה, רגינה (ג'ולי כרמן), רודפת אותו באופן אישי וצ'ארלי שוב רותם את צייד הערפדים, פיטר ויליאמס לעזרתו במאבק מול הערפדים.
ליל הגנרלים הוא דרמת מתח קולנועית משנת 1967 בבימויו של אנטול ליטבק, על בסיס עלילת רומן בעל שם זהה מאת הנס הלמוט קירסט.
כוכבי הסרט הם השחקנים פיטר או'טול ועומר שריף.
רב-סרן גראו מן המודיעין הצבאי הגרמני פותח בחקירה פלילית בעקבות הירצחה של זונה בוורשה הכבושה בידי הנאצים בשנת 1942. הראיות מצביעות על הרוצח האפשרי כאחד מבין שלושת הגנרלים: גאבלר, קלנברג, וטאנץ.
החקירה נקלעת למבוי סתום, אך מתחדשת בשנת 1944 בפריז, בה נפגשים שלושת הגנרלים על רקע הקשר להתנקש בחייו של היטלר.
טאנץ, השוהה בפריז לרגל חופשה, מורה לנהגו לזמן לו מפגש עם זונה מקומית.
במהלך המפגש הוא רוצח אותה ומאיים על הנהג כי יפליל אותו אם יגלה דבר מן האירוע.
למרות זאת הוא מניח לו להימלט ולהיעלם.
כאשר נודע לגראו על הרצח הנוסף של הזונה בפריז, הוא מחדש את חקירתו ועולה על עקבותיו של הגנרל טאנץ.
הוא מזמן את עצמו לפגישה במשרדו של הגנרל בדיוק ביום ההתנקשות בהיטלר.
טאנץ רוצח אותו, ומכריז כי גראו הוא אחד מן הקושרים נגד הפיהרר.
בשנת 1965 נרצחת זונה בהמבורג והמקרה מעורר את תשומת לבו של חוקר האינטרפול מוראן, אשר בתקופת המלחמה היה חבר המחתרת הצרפתית ושיתף פעולה עם החוקר גראו.
מוראן פותח את התיקים ומחדש את חקירת הרציחות מתקופת המלחמה.
הוא מאתר את נהגו לשעבר של טאנץ אשר היה עד לרצח הזונה בפריז, ומשכנע אותו להעיד נגד טאנץ.
האינטרפול מבצע מעצר של טאנץ במהלך נשף של ותיקי המלחמה בו הוא משמש כאורח הכבוד.
טאנץ מבין כי החוקרים עלו על עקבותיו ומעדיף להתאבד.
הסרט הופק על ידי סם שפיגל והמוזיקה הולחנה על ידי מוריס ז'אר.
את התסריט כתבו פול דן וג'וזף קסל אשר נעזרו גם בגור וידאל.
רוב צילומי החוץ נערכו בווארשה, אשר בתקופת המלחמה הקרה לא נחשבה כאתר צילום מועדף עבור סרטים מערביים.
דמותו של הגנרל טאנץ מבוססת על דמותו של קולונל האס אס יואכים פייפר (Joachim Peiper), אשר הורשע ברצח שבויי מלחמה אמריקנים בטבח מלמדי.
ליל האירוע היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה ברשת הכבלים HBO ב-2016. את הסדרה יצרו סטיבן זאיליאן וריצ'רד פרייס על בסיס הסדרה הבריטית "צדק פלילי" ששודרה ב-BBC.
הסדרה עוקבת אחר חקירתו ומשפטו של צעיר אמריקאי ממוצא פקיסטני שמואשם ברצח בחורה עמה בילה בליל האירוע.
נאזיר "נאז" קאן הוא צעיר אמריקאי ממוצא פקיסטני המתגורר עם הוריו ואחיו בקווינס שבניו יורק.
הוא מוזמן למסיבה ולאחר שההסעה שלו לשם התבטלה, מחליט לקחת ללא רשות את המונית של אביו.
נאז טועה בדרכו ולמונית עולה במנהטן בחורה צעירה, אנדראה.
היא משכנעת אותו ליטול עמה סמים ולוקחת אותו לדירתה באפר איסט סייד, שם הם מתנים אהבים וצורכים יחד אלכוהול וסמים נוספים.
נאזיר מתעורר ומוצא את גופתה של אנדראה לאחר שנדקרה פעמים רבות בכל חלקי גופה.
הוא לא זוכר את האירועים שקדמו לכך, נתקף חרדה ונמלט מהמקום.
במהלך הנסיעה נעצר נאז על ידי שוטרים לאחר שביצע עברת תנועה, בעודם מתחקרים אותו, השוטרים מוזעקים לזירת הרצח, הם לוקחים את נאז עימם מאחר שחושדים בו בנהיגה תחת השפעת אלכוהול.
נאז מובל לתחנת המשטרה שם נמצא על גופו סכין מגואל בדם, והוא מזוהה על ידי עד ראייה כמי שנכנס עם אנדראה לדירה, נאז נעצר ונחקר על ידי הבלש הוותיק דניס בוקס.
בתחנת המשטרה פוגש אותו במקרה ג'ון סטון, עורך דין "רודף אמבולנסים", המתמחה בסיוע לעצורים זוטרים בהגעה לעסקאות טיעון.
סטון ששהה במקום כמייצגו של עציר אחר מזהה את חוסר האונים של נאז ומתחיל לסייע לו.
נאז מועבר למעצר ברייקרז איילנד, בכלא הוא סובל מהצקות אסירים אחרים עד שנלקח תחת חסותו של פרדי נייט, אסיר רב השפעה.
נאז עובר בכלא מהפך נפשי וגופני, הוא הופך לעושה דברו של פרדי, משמש בלדר סמים עבורו, מגלח את ראשו ומקעקע את גופו ושוקע למעשי אלימות והתמכרות לסמים קשים.
עורכת הדין תאבת הפרסום אליסון קרו משכנעת את הוריו של נאז לא לשכור את ג'ון סטון כעורך דין אלא להעביר את ייצוג בנם אליה, תוך הבטחה שהשירות יינתן פרו בונו.
היא מגיעה להסדר טיעון מקל עם התביעה, אך נאז מסרב להודות באשמה, מה שמביא את קרו להפסיק לייצגו ללא תשלום ולהעביר את הטיפול לעוזרתה צ'נדרה קאפור.
סטון ממשיך לעקוב אחר המקרה, משיג ראיות חדשות ונשכר על ידי קאפור ליד ימינה בהגנה על קאן.
השניים מאתרים שלושה חשודים נוספים במעשה הרצח: קברן אלים שהתעמת עם אנדראה בערב הרצח, אביה החורג של אנדראה שהיה בסכסוך עמה והמוטב העיקרי מפירות הירושה הגדולה של אמה, ועבריין בעל היסטוריית פריצות ודקירות קורבנותיו שהיה עד לכניסתם של אנדראה ונאז לדירתה.
לפני שלב סיכום המשפט, מודלף לסטון סרטון של קאפור מתנשקת עם קאן בזמן ביקור בבית הכלא, הוא מבקש מהשופט לפזר את חבר המושבעים ולהורות על משפט חוזר, אך השופט מסרב ומורה לסטון לשמש כפרקליט המוביל ולשאת את נאום הסיכום.
הבלש דניס בוקס פורש לגמלאות אך ממשיך לחקור את פרשת הרצח ומאתר חשוד חדש, ריי הייל, מנהל ההשקעות של אנדראה שככל הנראה עקץ אותה.
חבר המושבעים לא מצליח להגיע להסכמה בעניין אשמתו של נאז והתובעת וייס מחליטה לא להמשיך עם התביעה בעקבות המידע שהעביר לה בוקס.
נאז משתחרר מהכלא, אך הוא מכור לסמים והסביבה עדיין רואה בו אשם.
וייס שוכרת את בוקס על מנת שימצא ראיות נגד הייל וסטון חוזר לפעילותו כעורך דין לעברות קטנות.
ריז אחמד - נאזיר "נאז" קאן, צעיר אמריקאי ממוצא פקיסטני המואשם ברצח בחורה
ג'ון טורטורו - ג'ון סטון, עורך דינו של קאן, סובל מאקזמה קשה
מייקל קנת' ויליאמס - פרדי נייט, מתאגרף לשעבר ואסיר רב השפעה הלוקח את קאן תחת חסותו
ביל קאמפ - דניס בוקס, הבלש החוקר את מקרה הרצח
ג'יני ברלין - הלן וייס, התובעת במשפטו של קאן
פימאן מעאדי - סלים קאן, אביו של נאזיר
גלן הדלי - אליסון קרו, עורכת דין מפורסמת המייצגת את קאן
אמארה קאראן - צ'נדרה קאפור, עוזרתה של קרו, ובהמשך עורכת הדין של קאן
סופיה בלאק-ד'אליה - אנדראה קורניש, קורבן הרצח
פול ספרקס - דון טיילור, אביה החורג של אנדראה
פאולו קוסטנזו - ריי הייל, מנהל ההשקעות של אנדראה
מוחמד בכרי - טאריק, נהג המונית
הסדרה מבוססת על הסדרה הבריטית מבית BBC "צדק פלילי" שיצר פיטר מופאט ושודרה ב-2008. HBO רכשה את הזכויות להפקת גרסה אמריקאית של הסדרה ב-2009, ולכותביה צוותו זוכה האוסקר סטיבן זאיליאן, וריצ'רד פרייס מהתסריטאים הראשיים של סדרת הטלוויזיה "הסמויה".
בתחילה תוכנן כי ג'יימס גנדולפיני שהיה שותף להפקה יגלם את דמותו של עורך הדין ג'ון סטון, בעקבות פטירתו לוהק לתפקיד רוברט דה נירו אך הוא ויתר על התפקיד בשל התנגשות עם צילומים אחרים והתפקיד ניתן לג'ון טורטורו.
הפיילוט צולם בניו יורק במהלך 2012, עם גנדולפיני בתפקיד סטון.
לאחר צפייה בפיילוט החליטה HBO לוותר על הפרויקט, והיוצרים היו במגעים עם נטפליקס ועם FX Networks למכירת הסדרה.
בשלב זה חזרה בה HBO והחליטה להזמין את הסדרה כסדרה מוגבלת בת שמונה פרקים.
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-HBO ב-10 ביולי 2016.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות מאוד מצד מבקרי הטלוויזיה והצופים, באתר Rotten Tomatoes קיבלה הסדרה דירוג של 95% מצד המבקרים ו-93% מצד הצופים.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה הטובה ביותר, ריז אחמד וג'ון טורטורו היו מועמדים לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני סדרה.
טורטורו ואחמד היו מועמדים גם לפרס גילדת שחקני המסך.
סטיבן זאיליאן זכה בפרס גילדת הבמאים על בימוי פרק הפתיחה של הסדרה.
הסדרה הייתה מועמדת ל-13 פרסי אמי כולל פרס למיני-סדרה הטובה ביותר.
ריז אחמד זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה.
ליל 4 באוגוסט 1789 היה אירוע בראשית המהפכה הצרפתית, בו התכנסה האספה המכוננת הלאומית בתאריך המצוין וביטלה בחוק את מושג הקורפורציות, או שדרות, מהן הורכבה החברה בממלכה ושלכל אחת מהן היו זכויות-יתר והתחייבויות שונות.
היא חיסלה למעשה את ההבדלים בין האצולה, הכמורה ופשוטי העם.
לאחר מכן הוצאה שורת צווים שפרטה עיקרון זה לפרטיו באמצעות החלת החקיקה המתחייבת בכל התחומים, ובמיוחד במערכת החובות של האיכרים לאדוניהם.
ליל 4 באוגוסט הניח את התשתית הן לשוויון בפני החוק של כלל האזרחים והן להקמתה של מדינה ריכוזית ואחידה בצרפת שעקפה את הפריבילגיות הקורפורטיביות.
האספה הגדירה את צעדיה כ"ביטול מוחלט של הפאודליזם", הגם שהמערכת הפאודלית בטלה בפועל מאות שנים לפני כן.
החדשות על נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי שחררו באחת את המתח שנאצר ברחבי צרפת בחודשים שלפני כינוס אספת המעמדות של 1789, כשהממשל הלך והתפורר.
אחרי חודשים של מחסור במזון ומהומות, שורה של הפיכות חפוזות החליפו את הגופים הקיימים במרבית הערים, שאיבדו את שרידי סמכותם.
כמו בבירה, הן הובלו לרוב על ידי האליטות המקומיות מן המעמד השלישי.
האירועים היו מלווים באלימות, אך האינטרס המשותף של שמירה על הסדר איגד את בעלי הרכוש לבקש קץ מהיר למהומה.
התקווה לישועה מאספת המעמדות השקיטה את האיכרים, אך הגעת הידיעות על פיטורי נקר ליבו גל שמועות על מזימה אריסטוקרטית להרעיב ולשדוד אותם.
לאלה נוספו הצהרת האספה הלאומית שכל המיסים בלתי-חוקיים במהותם והביטחון שמצבם יוטב במהרה על ידי שינוי מדיניות מקיף.
בקרב הכפריים החלו להתארגן קבוצות חמושות, שהיו משוכנעות כי מתקפה על ידי האצולה ממשמשת ובאה.
בשבוע האחרון של יולי פרץ באחת גל מהומות בכל הארץ, 'הפחד הגדול' (Grande Peur).
רכוש הושמד בקנה מידה עצום, והמתפרעים הקפידו לשרוף את ספרי האחוזות שתיעדו את מחויבותיהם לאדונים, לצד חווילות וטירות כפריות.
הדיווחים על ההרס ואובדן השליטה מצאו את האספה הלאומית ללא שום אמצעי להשיב את הסדר על כנו.
יחידות המשמר הלאומי החדשות שהלכו וקמו ברחבי הממלכה פיקחו בקושי על הערים; הצבא היה בתהליך התפוררות, כשהמשמעת של הדרגים הנמוכים לקציניהם האצילים נשחקת במהרה, והצירים התנגדו בכל מקרה לעירובו.
צעד כזה היה דוחף אותם לצד המלך נגד ההמון.
לא היה להם אמצעי להשיב את השליטה.
מאז פתיחת האספה המכוננת, הפטריוטים – אלו שדרשו זכות הצבעה שווה באספת המעמדות ועתה תבעו עוד רפורמות – ניסו לקדם הצהרה כללית על זכויות האזרח (ולא הנתין).
הם נתקלו בהתנגדות מהאצולה ומהכמורה כמו גם ממספר ניכר של צירים מתוך המעמד השלישי, שיצירת שוויון בתוך האומה הייתה פוגעת ביתרונות מהם נהנו מתוקף זכויות-היתר שלהם.
במהלך יולי עלו אף קולות שדרשו רוב מיוחס של שני שלישים כדי להעביר החלטות גורפות כאלה, מעין שיבה לימים לפני איחוד השדרות.
כמה מהמנהיגים החלו להרהר בביטול הפריבילגיות כולן כצעד מקדים הכרחי לפני שאפשר לשבור את הקפאון באספה ולגבש חוקה.
המועדון שפתחו נציגי ברטאן הרדיקלים בקפה אמורי הפך למקום מפגש פופולרי מאז יוני, ומשך אליו אישי ציבור בולטים שפעלו באספה: ותיקי 'ועדת השלושים' כמו מירבו, סיאס ואדריאן דופורט, הציר אנטואן ברנאב מדופינה, ונציג אלמוני מאראס, מקסימיליאן רובספייר.
הם טיפחו עמדות פטריוטיות קיצוניות.
לאחר הסיכום על המתרחש מאזורי הכפר באספה, המנהיגים התכנסו במועדון בליל 3 באוגוסט.
הם צידדו עוד קודם בביטול זכויות-היתר כאמצעי למתן את הניגודים בתוך האספה לצורך ניסוח חוקה.
הקולות שהחלו לקרוא במהוסס לפיוס האיכרים באמצעות צעדים מקיפים היוו הזדמנות לכך.
שני צירים בולטים מברטאן, בולה ופריזו, כלל לא הזכירו את "הפחד הגדול" כשדיווחו על המהלך ביומניהם בימים הבאים.
דחיפת היוזמה מצד המעמד השלישי הייתה מתפרשת ככפייה ומביאה להתנגדות, והם בחרו תחת זאת לשוות לכך אופי וולונטרי: הדוכס ד'אֶגְיוֹן, איש 'ועדת השלושים' וליברל מובהק שהיה גם אציל בכיר ובעל האחוזות הגדולות ביותר אחרי המלך עצמו, היה אמור לוותר בפומבי על זכויות-היתר שלו ולדרבן בכך את היתר.
אנשי המועדון תכננו במדוקדק את המצג, שנקבע למחרת בערב, כשהנוכחות באספה הייתה חזויה להיות דלילה וחברם איזאק לה שפלייה יהיה יושב-הראש.
בלילה המיועד, כשד'אגיון התכונן לנאום שלו, הקדים אותו אציל עני וחסר קרקעות (שלא היה לו כמעט מה להפסיד מצעדים כאלה), הוויקונט דה נואיי, שכפי הנראה גילה את התוכנית.
הוא עלה לדוכן והוקיע את היתרונות והפטורים השונים.
ד'אגיון המופתע חידש מעט בתורו.
הוא הציע להחיל שוויון עקרוני בין המעמדות בענייני מיסים, ולבטל את כל האגרות וההתחייבויות השונות שהאיכרים ופשוטי העם נדרשו להעביר לאדוניהם – תמורת פיצוי הולם, לרוב כשהראשונים פודים אותן מהאחרונים.
סאת'רלנד, מתווה הפיצויים ששרטט ד'אגיון באופן בסיסי (עלות הפדיון הייתה אמורה להיות פי שלושים מההכנסה השנתית מזכות מסוימת) היה שווה לו ריאלית יותר מאחוזותיו עמוסות החוב, מה גם שישב בוורסאי ממילא.
רבים מהאצילים והכמרים הבכירים, שהיו מודעים לכך שאין שום אמצעי זמין לדכא בו את המהומות בכפר ממילא ושרכושם היה מופקר למשיסה, נסחפו באווירה שיצרו הנאומים הפותחים.
במשך שמונה שעות, כמעט עד שלוש לפנות בוקר, העלו הצירים בזה אחר זה הצעות לסדר שביטלו פריבילגיות שונות, שלהם ושל עמיתיהם.
אלה עברו כמעט פה אחד ובתשואות, במה שמירבו כינה "אורגיה" והנציג ז'אן פָּרִיזוֹ תיאר כ"סוג של קסם." הבישוף לוּבֶּרסׇק משארטר הציע להפקיע את זיכיונות הציד והדיג הבלעדיים של האצולה באדמותיה; זמן קצר לאחריו קם הדוכס משׇטֶלֶה והביא לביטול המעשר ממנו התקיימה הכמורה הזוטרה.
באופן דומה, אצילי מחוזות השדה דאגו לחסל את רוב הקצבאות של עמיתיהם-למעמד החצרנים, ואלה גמלו להם בהפקעת הזיכיונות וההיטלים באחוזות הכפריות.
אבל למרות הנקמנות ההדדית, המשקיפים דיווחו על רוח של אחווה כנה ששרתה בדיון, שמשתתפיו הקריבו יתרונות ניכרים שהיו להם מתוך תפישה חדשה של החברה: כתב ציר מברטאן; הרעיון של האומה כמחליפה כל זיקה מעמדית בוטא בבהירות, בגילוי חלוצי של לאומיות.
לצד שני המעמדות הבכירים, מיהרו נציגי הגילדות, הסוחרים, המחוזות וקבוצות האינטרס השונות במעמד השלישי להיפטר מזכויות-היתר המרובות שהיו גם להם.
המשרות הציבוריות הקנויות ונושאות רווח, עליהן נשען כל המנהל בממלכה מגובי המס ועד מערכת המשפט, בוטלו אף הן.
למעשה חוסל עקרון זכויות-היתר, היסוד למבנה החברתי הישן.
בתום הדיון, שלא נשמר ממנו פרוטוקול מסודר, אישרו המתכנסים שש-עשרה קטגוריות בהן פקעו פריבילגיות, כמצע לדיון מדוקדק בהמשך.
לצד הצעדים הרבים שאושרו נדחו מספר הצעות מרחיקות לכת, כמו שוויון מלא להוגנוטים וביטול העבדות.
הם צפו כי הקפאון באספה שמנע התקדמות, עם דרישות לרוב מיוחס, יישבר עתה.
משפטנים כמו מרלן דה דואה, שנתמנה אחר כך לראש הוועדה לענייני "פאודליזם" והופקד על היישום, יצרו הבדל בין "זכויות פרסונליות" כמו הקורווה, זיכיונות ציד וכולי ל"זכויות ריאליות" על היטלים ורכוש.
כביתר הממלכה, הופקעה זכות האדונים לשפוט את האוכלוסייה; תחת זאת, צווה להקים מנגנון של שופטים ממונים או נבחרים בשכר.
חוסלה גם חזקת ה"מאנמורט" (Mainmorte), אדמות שמיליון וחצי האיכרים שישבו עליהן לא יכלו להוריש את נחלותיהם, שריד אחרון לצמיתות שבטלה למעשה מזה מאות שנים.
גם מעשר הכמורה הושמט – המחוקקים קבעו שאנשי הדת ייתמכו ישירות על ידי המדינה כפקידים מטעמה, סימן לבאות.
אך למרות שחשיבות הפרט היחיד עמדה לנגד עיניהם, המומחים סירבו לחסל את האדמות המשותפות, שהיו בבעלות יוגב אחד אך לאחרים היו זכויות מרעה ועיבוד בהן.
בכך ובצעדים אחרים הם שימרו את האופי הקומונלי של אזורי הכפר, והחקלאות הצרפתית הוסיפה להתבסס על יחסים של כמעט-אריסות בין שכבות האיכרות השונות עוד שנים רבות.
הם גם אפשרו לאיכרים בעלי חלקות, שהיו אולי המרוויחים העיקריים מהחקיקה, להוסיף את המעשר המבוטל לסכומים שגבו מהחוכרים שלהם, שלא השיגו דבר משמיטתו.
מלבד זאת, העודפים החקלאיים שהועברו פעם לסניורים ולכנסייה עמדו להיגבות על ידי המדינה עצמה, במערכת מס חדשה.
לגבי ההתחייבויות שהיו יכולות להיפדות מהסניורים, האספה קבעה לבסוף נטל הוכחה נמוך: זכות כלשהי נחשבה שרירה וקיימת אם הועברו תשלומים בשלושים השנה הקודמות, והאיכרים היו צריכים להציג מסמכים כדי לְהָזֵם תביעות מהאדונים ולא להפך.
מ-5 ועד 11 בחודש הוציאה האספה שורה של צווים שסיכמו את החלטותיה והיוו מצע לעבודתה של הוועדה הפיאודלית.
בטקס יושר ההמנון להנצחת המהפיכה; האספה תחוקק חוקים הנובעים מהצווים.
בקרב האיכרים התקבלו ההצהרות באהדה עצומה.
רק מעטים טרחו לברר את הפרטים המדויקים של צווי אוגוסט, והרוב היה משוכנע שכל ההתחייבויות פקעו, כולל פרטים כמו האיסור להשתמש במתקנים מחוץ לאחוזה (Banalité) לצרכים כטחינת קמח, שלא נדונו כלל באספה.
כשנתחוור שההיטלים השונים צריכים להיפדות מידי האדונים ושייגבו כל זמן שלא יעשה כן – בינתיים, הרשויות החזירו לעצמן מידה מסוימת של שליטה ואכיפה – התחדשה ההתמרמרות ביתר שאת.
מצפון לטולוז בלבד, נשרפו בראשית 1790 יותר ממאה בתי אחוזה.
סירוב לשלם את ההיטלים השונים והתעצמות ההתפרעויות דחקו באספה הלאומית לבטל במרץ 1790 את ה-Banalité והגבלות אחרות ללא פיצוי.
רק ב-25 אוגוסט 1792, ערב מלחמה ומתוך הצורך לגייס את תמיכת האיכרים, הועברו תקנות שחיסלו את הסניוריאליזם כליל: נאסרו מסי יבול, האדונים נדרשו לספק מסמכים שיוכיחו את זכאותם לדרוש תשלומים שונים ובוטלה החזקה לפיה הונח מראש שאין אדמה ללא אדון.
ב-17 ביולי 1793, בעיצומו של משבר קשה עוד יותר, הורתה הוועידה הלאומית על שריפת כל הרישומים הסניוריאליים וביטול כל הזכויות הנובעות מהם ללא פיצוי.
הצווים החליקו את הדרך לניסוח הצהרת זכויות האדם והאזרח, אחד מהמסמכים היסודיים ביותר של המהפכה הצרפתית, המגדיר את הזכויות של כל יחיד ואת הזכויות הקולקטיביות של האומה.