tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רכיבים אלקטרוניים מזויפים מסכנים מגזרים כלכליים שונים, כולל הצבא.
על פי הערכה שפרסם ה-OECD בשנת 2017, 19% מן הטלפונים החכמים הנמכרים בעולם הם זיופים וחלקם של אלה הולך וגדל.
מייסד עליבאבא ג'ק מא אמר: "אנחנו חייבים להילחם בזיופים באותה דרך שבה נלחמים בנהיגה בשכרות." אולם רוב הצרכנים הם חסרי ידע ומיומנות להבדיל בין מוצר מזויף למוצר מקורי, דבר הדורש ידע טכני רב.
מכירות טלפונים חכמים מזויפים גורמות לנזקים לצרכנים ולמפיצים של מוצרים מקוריים גם יחד והפסד מיסים למדינה.
טלפונים חכמים מזויפים בנויים בדרך כלל ברמה טכנית נמוכה, עלולים להפיץ קרינה חזקה ולהכיל רמות מסוכנות של מתכות מזיקות, כגון עופרת.
צעצועים מזויפים חושפים ילדים לחומרים העלולים להיות רעילים ולמוצרים מסוכנים.
על פי הערכה שנעשתה בממלכה המאוחדת 10 עד 12 אחוז מכלל הצעצועים שנמכרו במדינה היו מזויפים, רובם יוצרו בסין.
הרשות האחראית לבטיחות צרכנים בממלכה המאוחדת, Trading Standards, החרימה אלפי צעצועים מזויפים ולא בטוחים מדי חודש.
בשנת 2016 החרימו רשויות האיחוד האירופי מוצרי יבוא מזויפים בשווי 670 מיליון יורו, מתוכם 17% היו צעצועים.
רשויות המכס וביקורת הגבולות בארצות הברית מצאו כי צעצועים היו ברשימת עשרת המוצרים המזויפים הנפוצים ביותר, מתוך 1.2 מיליארד דולר של מוצרים מזויפים שהוחרמו בשנת 2014.
על פי הערכה של ארגון הבריאות העולמי אחת מכל עשר תרופות במדינות בהן הכנסה ממוצעת נמוכה, או בינונית, הן תרופות מזויפות.
רבות מן התרופות המזויפות מכילות קמח תירס, קמח תפוחי אדמה, או גיר.
חלק מן התרופות המזויפות רעילות ומכילות רמות קטלניות של חומר פעיל, או חומרים פעילים שגויים.
תרופות מזויפות קשות מאוד לזיהוי כיוון שמראן החיצוני דומה, או זהה, לתרופות מקוריות.
ניתן לנסות ולזהות תרופות מזויפות על פי פגמים באיכות האריזה, או בכיתוב עליה (למשל, שגיאות כתיב, תאריכי תפוגה לא זהים על הקופסה ועל אריזת הגלולות).
לעיתים יש הבדלים דקים בצבע הגלולה, או ריח שונה.
כשליש ממדינות העולם חסרות במנגנון פיקוח יעיל על מוצרי רוקחות, עובדה ההופכת אותם ליעד לזייפני תרופות.
כמחצית מכלל התרופות המזויפות הנמכרות בעולם הן לטיפול במצבי בריאות מסכני חיים, כגון מלריה, שחפת, איידס ומחלות ממאירות.
על פי הערכות, כמיליון איש מתים מדי שנה בעולם כתוצאה משימוש בתרופות מזויפות רעילות.
עליית המכירות של תרופות ברשת האינטרנט מאפשרת למשווקי תרופות מזויפות למכור את סחורתם ישירות לצרכנים, במדינות רבות בעולם.
בחודש ספטמבר 2017, לאחר חקירה שנמשכה 10 שנים, האינטרפול סגר 3584 אתרי אינטרנט במדינות שונות, והסיר 3,000 מודעות באינטרנט, אשר קידמו מכירות תרופות מזויפות וכן עצר 400 בני אדם שהיו מעורבים בסחר התרופות המזויפות.
רוב האתרים שנסגרו לא דרשו מלקוחות הצגת מרשם לתרופה אותה בקשו לקנות.
אחת ממטרות החקירה הייתה הפצת גרסה מזויפת לתרופה פנטניל, משכך כאבים רב עוצמה וכן גרסאות מזויפות של אוקסיקודון.
דו"ח של המנהל לאכיפת הסמים קובע כי "צרכנים יכולים לרכוש ברשת תרופות פנטניל המיוצרות במעבדות סיניות בצורת אבקה, או גלולות" הנשלחות באמצעות הדואר, ישירות לצרכן.
לקוחות נמשכים לקניית תרופות ברשת כיוון שאתרי המכירות יוצרים רושם של אתרי מכירות מקצועיים, הם מציעים את התרופות במחיר זול ממחיר השוק המקומי ואינם דורשים מרשם כתנאי לקניית התרופה.
אולם בדיקות של רשויות החוק מגלות כי 90% מן האתרים למכירות תרופות ברשת פועלים ממדינות שונות מאלה עליהן הם מצהירים באתר.
על פי מחקר שפורסם על ידי KPMG בשנת 2017, 9% מכלל הסיגריות שנצרכו באיחוד האירופי בשנת 2016 היו מזויפות, או מוברחות.
המקור העיקרי להברחות הסיגריות באירופה הוא באוקראינה ובלארוס.
ארגוני פשע מאורגן מעורבים בסחר בסיגריות מוברחות ומזויפות.
במדינות בהן מחירי הסיגריות גבוהים, נורווגיה ואירלנד, למעלה מ-15% מן הסיגריות הנמכרות לציבור הן מוברחות או מזויפות.
יצרנים שונים פתחו אריזות המנסות להפחית את הסיכון של זיוף מוצרים בדרך של שימוש חוזר באריזת המוצר, בעוד שתוכנו מזויף.
חלק מן האריזות כוללות חותם המעיד על פתיחת המוצר, הולוגרמות וסימני ביטחון אחרים הקשים לזיוף.
זיוה שמרת (שולקיס) (נולדה ב-1937) היא דוגמנית עבר ישראלית.
נבחרה לסגנית שנייה, בתחרות מיס עולם 1959.
שמרת נולדה וגדלה בקריית חיים, בתחרות מלכת היופי 1959 הייתה לסגנית שנייה, בתחרות מיס עולם באותה שנה נבחרה לסגנית שנייה.
במסגרת ההכנות לתחרות בלונדון לקחה חלק באירוע למען מכון וינגייט שנערך במועדון ספורט לאומי בלונדון העיר בה נערכה בתחרות.
לאחר מכן נהייתה לדוגמנית מובילה ובין התצוגות שהופיעה בהן נמנות תצוגת שמלות כלה של מעצבים מובילים בתל אביב, תצוגת אופנה ישראלית ביריד ניו יורק, תצוגה של חברת אקרילן, ושל בית האופנה "גליה מודל" ותצוגה של הקונגרס הבינלאומי לפרוונים שנערכה בתל אביב,
ב-1972 לקחה חלק במשלחת ישראלית לארצות הברית במסגרת שבוע ישראל,
זיויה קיי היא חוקרת, אמנית, ומעצבת ישראלית.
קיי למדה בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
עסקה בסימולטורים באלביט ובהייטק בארצות הברית.
המשיכה בלימודי תואר שני ודוקטורט בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
קיי היא מרצה בכירה בבצלאל, ומרצה אורחת בטכניון.
קיי היא בעלת סטודיו בתל אביב, ועמיתה במכון ון ליר כחוקרת אתיקה חזותית ויודאיקה עכשווית.
קיי מתייחסת לעיצוב המוצר כחלק מתהליך יצירתי מתפתח, שכולל אמירה קונספטואלית שיש בה התייחסות לתולדות העיצוב והאמנות.
בהתאם למסורת דלות החומר ששלטה בעיצוב הישראלי, קיי משתמשת בחומרים פשוטים כמו דיקט ובד.
היא קוראת תיגר על המגמות האופנתיות "אלו שהן המילה האחרונה, שמדברים עליהן, עם חתימת האמן" היא כותבת בעלון התערוכה 'רוטונדה' שהציגו את עבודותיה בגלריה פריסקופ.
הכיסאות, המדפים והשולחנות שהיא יוצרת אינם בעלי משמעות סגנונית ואסתטית, אך יש בהם פשטות תנועה וחוויה רעיונית, שהופכת מוצר מוכר ונדוש ליצירה.
העבודה "נטילת ידיים" (2008) עוצבה יחד עם המעצב הישראלי דב גנשרוא.
העבודה הוצגה בתערוכה 'Reinventing Ritual' במוזיאון היהודי בסן פרנסיסקו ב־2010 ובמוזיאון היהודי בניו יורק ב־2009. העיצוב בוחן מחדש את מטרות ואילוצי הפולחן והתממש תוך דיאלוג המתמקד על אובייקטים, מבנה הפנים ומנהגים נוצריים, יהודיים ומוסלמים במסעדות ערביות.
העבודה "כליפות" (2002) מבקר את הרצון הישראלי להמיר ריטואלים פולקלוריים מזרחיים לתרבות גבוהה לכאורה.
הוצגה בתערוכות בישראל ומחוצה לה, באסכולה בית הספר לאמנות, בגלריה של חולון ובמוזיאון ארץ ישראל.
שם הכלי הוא מצירוף המילה "כלי".
קערת הגשה (קוטר 12 ס"מ) עשויה ביציקה קרמית, שנועדה להחזיק גרעיני חמניה וקליפות.
הקליפות מוחזרות לחלק אחר באותו הכלי.
2018 – פוסט-דוקטורט, המוסד לארכיטקטורה, תכנון, בנייה וסביבה, האוניברסיטה הטכנית של ברלין
2012–2017 דוקטורט, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, הטכניון, מכון טכנולוגי לישראל
2003–2005 .M.Sc הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, הטכניון, מכון טכנולוגי לישראל
1993–1997 .B.Ds המחלקה לעיצוב תעשייתי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ולעיצוב
1980–1984 .B.Sc הפקולטה למדעי המחשב, הטכניון, מכון טכנולוגי לישראל
2019 קרן רענן וניקול אגוס, מחקר חדשני ביודאיקה עכשווית
2012-2015 מפעלות פיס לתרבות, מחקר חזותי פורץ דרך
2006 פרס ראשון תחרות מרכז הספר והספריות, לאובייקט נושא בכותר אלון, ראשון לציון
2001 מלגה תחרותית לתוכנית עמיתים, מרכז השל לחשיבה, מנהיגות וסביבה
2000 פרס ארתור גולדרייך, 'ת'ארוחה -מסעדה מזרחית, שם זמני', גלריה עמי שטייניץ
2000 פרס ראשון מאיגוד יצרני העץ, קונספט חדשני לריהוט, ריהוטים 2000
1997, 1995 קרן אמריקה ישראל, פרס הצטיינות בעיצוב תעשייתי
1996 פרס הצטיינות, המחלקה לעיצוב תעשייתי, בצלאל
1996 פרס מייזלר, עיצוב מצטיין, בצלאל
1995 פרס הצטיינות, המחלקה לעיצוב תעשייתי, בצלאל
1995 פרס גלאס, המחלקה לעיצוב תעשייתי, בצלאל
2019 טקס | טקסט | טקסטיל ברלין וניו-יורק
2018 טקס | טקסט | טקסטיל, לושי אמנות ופרויקטים, תל אביב
2016 'חתימת ההופעה', לושי אמנות ופרויקטים, תל אביב
Tailor Woman 2014 לושי אמנות ופרויקטים, תל אביב
2007 ירוק ירוק זית, בית האמנים, תל אביב
2003 מנדלה, במסגרת פרויקט הלווין לתערוכת ריהוטים, תל אביב
2002 מהכיוון ההפוך, הגלריה הציבורית של אסכולה, תל אביב, קטלוג
2002 רוטונדה, פריסקופ, תל אביב מהכיוון ההפוך, אסכולה, תל אביב
2000 ת'ארוחה, עם דב גנשרוא, גלריה עמי שטייניץ, תל אביב
2023 "לבוש לנצח", גלגולם של תכריכים בתרבות היהודית, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2020 יודאיקה עכשווית, תערוכת רעשנים, מרכז צימבליסטה, אוניברסיטת תל אביב, קטלוג
2018 גאלה-פופ אפ, תערוכה של המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית, טולמנ'ס, הרצליה
2012 תערוכת מרצים, המחלקה לצורפות ואופנה, בצלאל
2007 "למה קובע", מוזיאון אשדוד
2006 "רה-אורינט", ביאנלה לעיצוב בינלאומי בסנט אטיין, אוצר אלי רוזנברג
2006 "עיין ערך עיצוב", קהילת המעצבים מגדירה עיצוב, קטלוג זהב שחוט, הביאנלה לתכשיט ישראלי, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2004 הביאנלה השלישית לקרמיקה ישראלית, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2004 "Cienporcientodise" תערוכת עיצוב בין לאומי, בואנוס איירס, ארגנטינה
2003 "קומבינה קומפלט", תערוכת עיצוב לרגל אירועי "ארט פוקוס",פריסקופ, תל אביב
2003 "שומר ראש", הגלריה של בצלאל, תל אביב,
2002 "ים של כיסאות", תערוכת בינלאומית לכיסאות, דיזיין סנטר, תל אביב, ריהוטים, תל אביבStander
1999 "ארטיק", תערוכה לזוכי קרן שרת, מוזיאון רמת-גן
זיוף ספרותי הוא זיוף שבו יצירה ספרותית מוצגת על ידי מחברה כאילו נכתבה על ידי אדם אחר.
לא מדובר בשם עט, שבו המחבר מסתיר את זהותו באמצעות בחירה בשם אחר, אלא בייחוס היצירה לאדם שחי בתקופה קודמת.
זיוף ספרותי יכול להיות יצירה בדיונית (סיפורת או שירה) שהזיוף בה הוא רק ייחוסה לאדם אחר, ויכול להיות יצירה לא-בדיונית, כגון יומן או ספר זיכרונות, שבה גם העובדות המוצגות הן זיוף.
לשם יצירת זיוף ספרותי על הזייפן לחקות את סגנונו של האדם שלו הוא מייחס את הזיוף, ובין השאר להקפיד על אוצר מילים מתאים.
להגברת המראה האותנטי של הזיוף יש להשתמש גם בחומרי גלם (נייר, דיו וכדומה) בני התקופה.
לזיוף ספרותי מתקיימים מניעים שונים, כפי שמלמדות הדוגמאות שבהמשך.
מרכיב מרכזי בזיוף ספרותי הוא פסאודואפיגרפיה - יצירה ספרותית המיוחסת לתקופה קדומה יותר מכפי שהיא או לכותב אחר (נכבד ואמין יותר בדרך כלל) מאשר מחברה המקורי.
בעיקר אמורים הדברים לגבי ספרים דתיים כמו המדרשים והספרים החיצוניים, המיוחסים לדמויות כמו חנוך (דמות מספר בראשית), אברהם, משה ועוד, אף על פי שנכתבו בימי בית שני.
גם ספרות מימי הביניים, כגון ספר הזוהר, יוחסה פעמים רבות לדמויות קדומות.
הסיבה הראשונית לכתיבה פסאודואפיגרפית היא לתת לקוראים סיבה ועניין לקרוא את הספר.
איש לא יתעניין בנבואה או חזון של כותב פלוני ולא מוכר, אולם אם יספר הכותב כי "גילה" או "תרגם" חזון קדום של אישיות מוכרת ולרוב קדושה יעורר הדבר עניין.
זיוף ספרותי התקיים כבר בעת העתיקה.
במאה השלישית אדם בשם ספטימיוס הציג תרגום ללטינית של עדות ראייה במלחמת טרויה של אדם בשם דיקטיס מכרתים , וטען שהמקור ביוונית התגלה כאשר רעידת אדמה גרמה לפתיחת קברו של דיקטיס מכרתים ולגילוי המקור, שנמסר למושל כרתים, פובליוס רוטיליוס רופוס, וזה מסר אותו לנירון קיסר בעת ביקורו בכרתים.
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של חכמת הקבלה.
הספר הופיע בשלהי המאה ה-13 בספרד.
על פי רבי משה די לאון, שפרסם את הספר, הספר חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 ותלמידיו, המוזכרים לכל אורך הספר.
כבר סמוך לפרסומו עלו ספקות באשר למקורו הקדום של הספר, והמחלוקת סביב שאלה זו נמשכה במאות השנים הבאות.
בימינו רוב החוקרים סבורים שמדובר ביצירה מאוחרת, שנכתבה במאה ה-13 על ידי משה די לאון ומחברים נוספים בני תקופתו.
הפרוטוקולים של זקני ציון הם זיוף שהוא המסמך האנטישמי הנפוץ ביותר בעולם.
הזיוף נעשה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית שפעלה בשירות הצאר הרוסי, ופורסם לראשונה בעיתון "זנאמיה" (הדגל), בעריכתו של פאבל א.
קרושוואן, שנודע כאנטישמי מיליטנטי, בסנט פטרבורג ב-1903. בשנת 1921 הוכיח העיתונאי הבריטי פיליפ גרייבס שמדובר בזיוף.
הסופר חורחה לואיס בורחס השתמש גם בטכניקה של זיוף ספרותי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר שימש כמבקר הספרותי של העיתון "אל אוגר", פרסם יצירות מקוריות שהיו בסגנונו של הסופר עמנואל סבידנבורג או בסגנון הספר "אלף לילה ולילה" כשהוא טוען שאלו תרגומים לסיפורים נדירים אותם מצא במסגרת קריאתו.
חלק מסיפורים אלו התפרסמו בספרו "דברי ימי תועבת העולם".
הוא המשיך בקו זה לאורך כל הקריירה שלו, ולמשל פרסם שלושה סיפורים קצרים שלו, המתחזים לתרגומים מסופרים אחרים, באנתולוגיה ספרותית שערך.
סוג אחר של זיוף ספרותי הוא ספר זיכרונות, שבו המחבר מציג מידע בדיוני על חייו כאירועים שהתרחשו.
דוגמה לכך היא ספרו של ג'יימס פריי משנת 2003, "מיליון רסיסים קטנים", המספר את קורותיו של המחבר, שבגיל 23 נכנס לכאורה למוסד גמילה אחרי שהתמכר לאלכוהול וסמים קשים.
בספר טען פריי כי ישב בכלא במשך 87 ימים, כאשר למעשה בילה רק מספר שעות בחדר ההמתנה של בית מעצר, לאחר שנמצא נוהג בשכרות.
עוד התברר כי מסכת ההתנגשויות האלימה שלו עם אנשי חוק הייתה פרי דמיונו, כמו גם התיאור הגרפי המצמרר של טיפול שורש שהתבצע כביכול בשיניו הקדמיות ללא הרדמה.
לאחר שהתגלתה התרמית רואיין פריי בתוכניתה של אופרה וינפרי, והודה ששיקר לקוראיו.
בתחילת 2009 עמד לצאת לאור בארצות הברית הספר "מלאך בגדר: סיפורה האמיתי של אהבה ששרדה" , ספר זיכרונות על תקופת השואה מאת הרמן רוזנבלט, אך התוכנית בוטלה לאחר שהתברר שהספר הוא ספר בדיוני.
נפת זְיוּזִינוֹ היא נפה במחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בשטח הנפה יש 3 בריכות, שבאחת מהן יש גדות טבעיות.
יש הרבה כיכרות, שדרות וסמטאות באזור.
בשנת 2014, במסגרת תוכנית ליירוק העיר, חודש פארק זיוזינו.
בדרום גובלת הנפה בפארק היער ביטבסקי ובצפון זורם נהר קוטלובקה.
רחובות הנפה קרויים על שם ערי קרים ואזור הים השחור.
תחנות מטרו "נחימובסקי פרוספקט" , "סבסטופולסקאיה" ו"זיוזינו" .
רוצחת מריה פטרובה הייתה ידועה בכינוי "זיוזינסקאיה מניאצ'קה" משום שפעלה בראין זיוזינו.
זיוית דוידוביץ (נולדה ב-19 בדצמבר 1966) היא אשת תקשורת וניהול ישראלית.
בשנת 2019 הייתה דוידוביץ המפיקה הראשית של אירוויזיון 2019, בעברה שימשה כסמנכ"לית תוכן והפקה של ערוץ עשר ורשת 13.
נולדה בשם זיוית הראלי בסינגפור.
כאשר הייתה בת שנה, עלתה לישראל עם שני הוריה.
היא גדלה בתל אביב ולמדה בבתי הספר "ארזים" ו"אליאנס".
בגיל 15 עברה עם משפחתה לסיאטל ארצות הברית.
כשחזרה לישראל סיימה את לימודיה בתיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב.
דוידוביץ שירתה במודיעין חיל האוויר.
עם סיום שירותה הצבאי בשנת 1986 דוידוביץ החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה, ב-1988 נישאה לד"ר משה דוידוביץ, ועברה להתגורר עימו בארצות הברית.
דוידוביץ סיימה את התואר הראשון בארצות הברית, והחלה את לימודי התואר השני ב- Emerson college בבוסטון שאותם סיימה בשנת 1992.
באוגוסט 1992 החלה לעבוד בערוץ 6 בתחנת הטלוויזיה wtvr של CBS בריצ'מונד (וירג'יניה).
דוידוביץ התחילה כצלמת אולפן ומשם המשיכה את דרכה ומונתה כמפיקת תוכנית הבוקר של סופי השבוע.
בפברואר 1994 נולדה בתה הבכורה ובשנה לאחר מכן, חזרה לישראל.
בין השנים 1995–2004 דוידוביץ עבדה באולפני הרצליה.
שם התחילה כמפיקה בפועל של שידורים חיים.
ב-1997 עלתה לראשונה בישראל תוכנית אירוח לילית "פרפר לילה" בהנחיית טל ברמן.
דוידוביץ הייתה אחראית על פיתוח התוכנית שלקח כשנה ועל הפקתה אך לאחר התוכנית הרביעית העבירה את המושכות הלאה כיוון שיצאה לחופשת לידה ללידת בתה השנייה.
ב-1998 עלתה לשידור הדרמה "משפחה וחצי" שנכתבה על ידי גלילה רון־פדר-עמית, וב-2001 עלתה לשידור סדרת הדרמה "ד.נ.
גליל מערבי" שגם היא נכתבה על ידי גלילה רון־פדר, וכן "סופי וטופי" ו"איפצ'י ודיפצ'י".
ב-2000 דוידוביץ מונתה למפיקה הראשית באולפני הרצליה והייתה אחראית על פרויקטים רבים, ביניהם דרמות יומיות כגון: "אהבה מעבר לפינה" ששודרה בערוץ 2 על כל הפלטפורמות (רשת, קשת וטלעד), "ראש גדול", "הילדים מגבעת נפוליאון", "דוח אינטימי" ו"סקס ישראלי".
בין השנים 2004 ל-2018 עבדה דוידוביץ בערוץ 10. תחילה כמפיקה ראשית וב-2008 מונתה לסמנכ"לית הפקה.
ב-2012 מונתה לסמנ"לית תוכן והפקה.
כל תוכניות ערוץ 10 (מלבד תוכניות בהפקתה חברת החדשות) בין השנים 2004 עד 2018 היו תחת ניהולה, ובהן "הישרדות", "היפה והחנון", "הרווק", "לעוף על המיליון", "בייבי בום", "גיבורים", "החברים של נאור", "מעושרות", "המסע המופלא של אהרוני וגידי", "חברות", "בני ערובה", "אחת אפס אפס" ו"עושות חשבון".
שימשה המפיקה הראשית של אירוויזיון 2019 שהתקיים במאי 2019 בתל אביב.
דוידוביץ נשואה לד"ר משה דוידוביץ ולהם שלוש בנות.
זיוף הוא חיקוי מסמכים, מוצרים וחפצים אחרים, בין היתר בגדים, תיקים, נעליים, תרופות, שעוני יד, כספים, יצירות אמנות, צעצועים ועתיקות, למטרות הונאה, הטעיה וגנבה.
בדרך כלל, מוצרים שזויפו, נוצרו כהעתק לא מורשה של המוצר האמיתי.
מוצרים שזויפו נוטים להיות בעלי לוגו ומותג של חברות מזויפות, ולכן נוטות לפגוע בפטנט ובסימן מסחר של המוצר האמיתי.
בדרך כלל, למוצרים אלו יש איכות נמוכה יותר.
לפעמים, מוצרים אלו עובדים בצורה לא טובה או מכילים חומרים רעילים, כגון עופרת.
למוצרים או לאריזתם מתווספות טכנולוגיות נגד זיופים בכדי לאפשר לצרכנים או לפקחים לבדוק אם המוצר אותנטי.
משרד הקניין הרוחני של האיחוד האירופי פיתח מדריך טכנולוגי למניעת זיופים, על מנת להתמודד עם חוסר המידע על פתרונות טכנולוגיים הקיימים בשוק ולסייע לחברות לשפר את ההגנה מפני זיופים.
במדריך זה, מתוארות הטכנולוגיות העיקריות נגד זיוף הקיימות כיום בשוק שסווגו לחמש קטגוריות עיקריות:
ארגון התקינה הבינלאומי פרסם גם הוא תקנים הקשורים ליישום פתרונות נגד זיופים, כולל ISO 12931 ו-ISO 22381.
זיוה ילין (נולדה ב-4 ביוני 1962) היא אמנית, חברת קיבוץ בארי, אוצרת גלריה בארי לצד סופי ברזון מקאי.
הציגה תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות.
עבודתה "כביש מתעקל" מוצגת בתצוגת הקבע של המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
ראש מסלול התמחות באמנות במכללת קיי בבאר שבע ומרצה לאמנות במכללת ספיר.
ילין נולדה וגדלה בקיבוץ בארי.
בשנים 1984–1987 למדה במדרשה למורים לאמנות רמת השרון, והשלימה תואר B.ED בהוראת אמנות.
לאחר מכן רכשה תואר שני ושלישי בלימודי פרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן.
הקימה את מגמת האמנות בבית הספר "נופי הבשור" ולימדה בו שנים רבות.
מרצה לאמנות במכללת ספיר, בבית הספר לאמנות וחברה.
הציגה בתערוכות יחיד רבות, בין היתר במוזיאון ערד, בגלריה הקיבוץ, גלריה נופר וגלריה שרה ארמן בת"א, ובגלריה כברי בקיבוץ כברי.
כן הציגה בתערוכות קבוצתיות במוזיאון אשדוד, בביתן אייל עופר, במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, בבית האמנים בתל אביב ועוד.
שימשה מנהלת ואוצרת גלריה בארי משנת 1993 עד אוקטובר 2023, ומאז מכהנת כאוצרת הגלריה.
1987-1984 - לימודים במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
2015-2006 - לימודי תואר שני ושלישי בבר-אילן במחלקה הבינתחומית, לימודי תרבות ופרשנות.
בטבח בבארי, שהיה חלק ממתקפת הפתע הרצחנית של החמאס, נופצו חלונות הסטודיו וקליעים חדרו וחוררו את הציורים.
הציור "כביש מתעקל", אקריליק וצבעי קיר על בד שילין ציירה ב-2010, מוצג מ-12 בנובמבר 2023 בתצוגת הקבע של המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל בירושלים.
בציור שצבוע אדום, נראות עכשיו גם שתי נקודות לבנות שנוצרו מרסיסים שפגעו בו.
הציור הוצב סמוך ליצירותיהם של אורי ריזמן ויוחנן סימון.
ד"ר אמיתי מנדלסון, אוצר בכיר וראש המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, התייחס למיקום הציור: "היצירה בקדמת הגלריה, בלב תצוגת הקבע של האמנות הישראלית, מוקפת בציורים של גדולי האומנים הישראלים.
ציורה של ילין טבול בתחושה של אסון מתקרב ובא.
הרסיסים שדבקו לבד של הציור הזה ב-7 באוקטובר הם עדות לזוועה שהתרחשה שם, לרצון הרצחני להרוס ולחסל.
אך הציור הפגוע והצגתו כאן הם ביטוי לרוחו של האדם במאבקו עם הרוע ולכוחה של האמנות להפיח תקווה גם ברגעים הכי קשים".
בעיני האוצרת ומבקרת האמנות סמדר שפי, ילין משתמשת בחומרים נוסטלגיים, משבשת אותם, מתעמתת, מוחקת, מחברת מחדש קטעי מראות מנופי הקיבוץ לכדי מציאות בדויה.
"על רקע אדום עז ועמוק ציירה בזפת שחורה את נופי הקיבוץ של פעם...
בשלב האחרון מהלה זפת קרה בטרפנטין ונתנה לה לנזול במורד הציור, מוחקת ומעוותת את הצבע שמתחתיה....".
השפה האישית שפיתחה ילין נעה בין הריאליסטי לפואטי ולאקספרסיבי, כשהיא נוגעת בעיקר במקומות בהם הדימוי המקורי מתפרק, מתמוסס ונעלם, במקום שבין זיכרון לשכחה.
ב-2021 הציגה ילין בגלריה התל אביבית "מקום לאמנות", תערוכת יחיד בשם "קליפות", אותה אצרה סופי ברזון מקאי.
ילין הציגה מיצב פיסול בקיר המצופה כולו בנייר אריזה חום ועליו רישומים בלבן, המשחזר את בית ילדותה בקיבוץ.
מן הקיר בקעו חפצים תלת־ממדיים, בהם מדפים עם ספרים, קרניז ווילון, עציץ מטפס ותמונה ישנה.
על נייר האריזה מצויר נוף הקיבוץ.
1994 - ציורים, גלריה שרה ארמן, תל אביב
1996 - קרוסלה, הקיבוץ גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב
1999 - אני לא יודעת למה אני זוכרת את זה, הגלריה בכברי, קיבוץ כברי
2015 - רק העצים נשארו כפי שהיו, גלריה בארי, קיבוץ בארי
2016 - שדרות הברושים ציאורים גלריה לאמנות, קיבוץ אורים
2016 - שבילים שבילים, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב
2021 - קליפות, גלריה "מקום לאמנות".
2022 - שמורת טבע, הגלריה לשלום, המרכז לאמנויות גבעת חביבה
2022 - שמורת טבע II, גלריה בארי, קיבוץ בארי
2024 - צללי הברושים על הכביש מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
1996 - פרויקט פיסול בדרך נחאביר וכביש הבטון, הגלריה בכברי, קיבוץ כברי
1996 - תחנה בתנועה - פרויקט מס' 3 תחנה בתנועה - פרויקט מס' 3, קניון תל אביב בתחנה המרכזית החדשה, תל אביב
1998 - שבת בקיבוץ - 1922 – 1998, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
1998 - זיכרון, מוזיאון אשדוד ע"ש קורין ממן, אשדוד
2005 - דגל אדום, סדנת התחריט ע"ש זאב וולפגנג מאיר, קיבוץ נירים
2005 - לינה משותפת: קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן אייל עופר, תל אביב
2007 - מעל ומעבר הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב
2009 - זמן קיבוץ: חדר האוכל כמשל, קיבוץ יפעת
2010 - AC118R אדום על בסיס מים צבע אידאולוגי, מכון - סדנת התחריט ע"ש זאב וולפגנג מאיר, קיבוץ נירים
2011 - משק-בית, ציאורים גלריה לאמנות, קיבוץ אורים,
2015 - מקלטים, גלריית הסנט, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע
2020 - שדה ראייה, בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
2021 - איש החול, זוזו – גלריה להנעה תרבותית, עמק חפר
זיוון אביעד בר (נולד ב-12 ביולי 1979) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, רופא צבאי מומחה ברפואה פנימית, המשמש קצין הרפואה הראשי של צה"ל.
תא"ל ד"ר אביעד בר, יליד רמת גן, הוא בוגר הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית כעתודאי.
בשנת 2016 סיים התמחותו ברפואה פנימית במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי.
שימש רופא גדודי של גדס"ר גולני במלחמת לבנון השנייה והשתתף בקרבות במארון א-ראס ובינת ג'בייל.
היה קצין רפואה של חטיבת גולני, רופא ביחידה מבצעית מיוחדת, קצין הרפואה של אוגדה 162 וראש ענף מיון רפואי בצה"ל.
בתפקידו כראש ענף מיון רפואי, היה אחראי על הוועדות הרפואיות למשרתים ולמועמדים לשירות ביטחון וקביעת מדיניות ספר הפרופילים בצה"ל.
ביוני 2020 נכנס לתפקיד מפקד הרפואה של פיקוד דרום, תפקיד אותו ביצע עד ינואר 2024. כמר"פ דרום היה אחראי על כלל שירותי הרפואה ובריאות הנפש במרחב, על הקמת "מרכז רפואי ערבה" שמספק שירותי רפואת מומחים, רפואת שיניים, פיזיותרפיה ודימות לחיילים המשרתים בערבה, וכן על אימון כוחות הרפואה והכנתם למלחמה.
במסגרת תפקידיו כקצין רפואה של אוגדה 162 ובהמשך כמפקד הרפואה של פיקוד הדרום עסק רבות בקידום תחום בריאות הנפש בצבא, בקידום השיח והמודעות בקרב מפקדים לאבחון וטיפול בחיילים.
בתקופה זו הוטמעו תהליכים רוחביים להגברת החוסן הנפשי בקרב המשרתים לצד מתן לגיטימציה לשיח בנושא קשיים נפשיים מתוך ראייה טיפולית מחזקת ומעצימה.
בחודש דצמבר 2021, אז כיהן כמפקד הרפואה של פיקוד הדרום, פיקד על תרגיל פתע בפיקוד דרום, אשר תוכנן בדרג מטכ"לי, ובו תורגל תרחיש "הסלמה ברצועת עזה".
בתרגיל זה שונתה שיטת פינוי פצועים שהייתה נהוגה בצה"ל.
בעוד שבעבר פונו פצועים לתאג"ד, שונתה השיטה למינימום טיפול בשטח, למעט טיפול מציל חיים, ופינוי מהיר מוסק או רכוב לבית חולים.
במהלך החודשים הראשונים של מלחמת חרבות הברזל ב-2023, הוביל תא"ל ד"ר אביעד בר את המענה הרפואי בפיקוד הדרום, וניהל את מערך הטיפול והפינוי הרפואי ברצועת עזה תוך תיאום פריסת צוותים רפואיים בשטח הלחימה וטיפול תחת אש.
הגישה החדשה לטיפול רפואי בשדה הקרב, אשר נוסתה לראשונה ב-2021, יושמה במהלך מלחמת חרבות הברזל ותרמה לשיפור שיעורי ההישרדות של הפצועים.
בינואר 2024 נכנס לתפקיד מפקד המרכז לשירותי רפואה (משר"פ) שמשמש כקופת החולים של צה"ל, ופיקד על שירותי רפואת השגרה ורפואת השיניים בצה"ל, איכות ובטיחות הטיפול והתקשרויות וההסכמים עם ספקי השירותים השונים שנותנים מענה למשרתי צה"ל.
תפקיד זה ביצע למשך חצי שנה עד לכניסתו לתפקיד קצין הרפואה הראשי.
ב-10 ביולי 2024 הועלה לדרגת תא"ל, ונכנס לתפקידו כקצין הרפואה הראשי.
בתפקידו זה הוביל את המענה הרפואי בלחימה בעזה במקביל להרחבת המלחמה בחזית הצפונית במסגרת "חיצי הצפון", שם, למרות מרחקי הפינוי הארוכים והמורכבות המבצעית, הצליח חיל הרפואה לעמוד באותם אחוזי הצלחה של הצלת פצועים בהם עמד בחזית המלחמה בעזה, עם זמני פינוי מוסק שעומדים על שעה.
לצד התמקדות בהצלת חיים בשדה הקרב הוביל ד"ר אביעד בר את תחום בריאות הנפש לחזית העשייה של חיל הרפואה.
בתקופתו נכנסו קב"נים לראשונה למרחב הלחימה בעזה ובלבנון למתן מענה ראשוני וכלים למפקדים להתמודדות עם אירועים מורכבים ותגובות קרב בקרב חיילים.
לצד זאת הוביל חיל הרפואה מדיניות של ביצוע שיחות הכנה ללוחמים לפני כניסה ללחימה וביצוע שיחות עיבוד לצוותים הלוחמים ביציאה להתרעננות.
וקטור נוסף שהוביל הוא התחקור והלמידה מכל אירוע מבצעי, עם דגש על יישום לקחים באופן רוחבי והשתנות תוך כדי המלחמה.
ביולי 2024, עם כניסתו לתפקיד קרפ"ר הקים את מכון מחקר הנתונים בחיל הרפואה, מכון מחקר ייחודי שתפקידו להנגיש את מאגרי המידע הרפואי בתחומי הרפואה המבצעית, רפואת השגרה ובריאות הנפש, לטובת מחקר שיוביל לקביעת מדיניות מבוססת מידע ונתונים.
לצד זאת מקדם קצין הרפואה הראשי שיתוף פעולה אקדמי ומקצועי עם חילות הרפואה של צבאות נאט"ו.
עם כניסתו לתפקיד קרפ"ר פעל להקמת מרכז ההחלמה והשיקום לפצועי צה"ל שנפתח בפברואר 2025. מרכז ההחלמה נועד לרכז מעטפת רפואית, נפשית ותפקודית לחיילים לאחר פציעה או מחלה קשה משלב השחרור מבית החולים ועד החזרה המלאה לתפקיד פעיל בצבא.
באוגוסט 2025 הקים את מרכז בריאות אונליין בצה"ל, שמטרתו להנגיש שירותים רפואיים מרחוק באמצעות פלטפורמות דיגיטליות ולאפשר מענה מהיר וזמין יותר לחיילים בכל מקום.
שני המיזמים מהווים נדבך משמעותי בשיפור השירות הרפואי בצה"ל ובהנגשתו.
ב־13 באוקטובר 2025, במסגרת מבצעי השבת החטופים לישראל, הוביל תא"ל ד"ר אביעד בר כקצין רפואה ראשי את המערך הרפואי של קליטת וליווי החטופים שהושבו באותו יום.
במסגרת המבצע קלט חיל הרפואה עשרים חטופים חיים, וצוותי הרפואה של החיל היו הראשונים לפגוש אותם עם שובם לישראל.
אנשי הרפואה העניקו לחטופים מענה רפואי ראשוני, ליווי רפואי ופסיכולוגי רציף, עד להעברתם להמשך טיפול בבתי החולים ברחבי הארץ.
תא"ל ד"ר אביעד בר בעל תואר דוקטור לרפואה בוגר הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ומומחה ברפואה פנימית.
את התמחותו ביצע במרכז הרפואי תל אביב (איכילוב).
הוא בעל תואר שני במנהל מערכות בריאות (MHA) מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במנהל עסקים (MBA) מאוניברסיטת תל אביב.
תא"ל ד"ר אביעד בר מלמד ומרצה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ופועל לקידום דור המנהיגות הרפואית במסגרת העתודה לרפואה צבאית במסלול צמרת.
נשוי לארז, פסנתרן ומורה לפסנתר, ואב לשניים.
זיוף תעודות, ניירות וחותמות הייתה אחת מהפעולות החשובות שביצעה תנועת הבריחה, באירופה שאחרי השואה ומלחמת העולם השנייה, כדי לסייע בהגירת יהודים מהיבשת.
תנועת הבריחה פעלה באופן חשאי ולא חוקי, וניצולי השואה ושארית הפליטה, להם סייעה, יצאו למסע הבריחה מאירופה לארץ ישראל כשהם, למעשה, אנשים 'שקופים' מאחר שכניצולי שואה רובם היה חסר תעודות זהות או דרכונים, ובנוסף לא הוכרו כאזרחים של מדינה כלשהי כך שהתקשו לבקש תעודות חדשות.
לפתרון בעיה זו הקימה תנועת הבריחה, ברחבי אירופה, שורה של מעבדות זיוף חשאיות שזייפו תעודות בהיקף גדול מאוד.
תנועת הבריחה הייתה התארגנות ציונית, שהחלה בפולין, וניהלה את ההגירה הבלתי-חוקית של יותר משלוש מאות אלף ניצולי שואה יהודים בדרכם לארץ ישראל.
התנועה פעלה החל משלהי מלחמת העולם השנייה ועד 1949 וטיפלה בפליטים כדי להביאם מרחבי אירופה אל ארצות הים התיכון שם חיכו להם אוניות מעפילים כדי להביאם לארץ ישראל.
הנהגת התנועה פעלה בדרכים רבות ומגוונות, חוקיות ולא חוקיות, כדי למלא את יעודה ולהציל את מרב השורדים.
אחת הדוגמאות לפעילות לא חוקית של התנועה הייתה ייצור ואספקה של תעודות מזויפות שאיפשרו לניצולים לנוע בביטחה (יחסית) בדרכי אירופה ובמעברים בין מדינות.
דבר זה נדרש מאחר שבמסע הנדודים בנתיבי הבריחה ברחבי אירופה נאלצו השורדים לעבור גבולות רבים ובמעברים מארץ אחת לבאה אחריה נזקקו, לא פעם, לשלוש או ארבע תעודות שונות המזהות אותם כאנשים שונים עם מטרות מסע שונות וארצות יעד שונות.
מה שקבע את ה"רשמיות" של תעודות ונתן להן תוקף היה סוג הנייר ובעיקר החותמות.
מוסדות הרשמיים שונים השתמשו בטפסים ותעודות מודפסים על ניר מיוחד, אך במקרים רבים נייר רגיל שימש בעותקים של המסמך המקורי.
תעודות ש"עברו" גבול מספר פעמים וצברו חותמות רבות הפכו לתעודות "כשרות למהדרין".
למעשה החותמת (פיאצ'ט) היא שהוערכה על ידי שומרי הגבול, ככל שהחותמת הייתה גדולה יותר כך היא עשתה רושם טוב יותר על הפקידים והשוטרים.
בפעילות הבריחה היה צורך בסוגים רבים של אישורים רשמיים כגון אישורי עירייה, אישורי משטרה, רישיונות נסיעה, רישיונות מעבר, רישיונות לנשיאת נשק, רישיונות נהיגה וכמובן תעודות זהות.
התחלת תהליך הזיוף בתנועת הבריחה נעשתה על גבי טפסים אמיתיים שנגנבו על ידי חברים, שעבדו או ביקרו במשרדים ממשלתיים או במשרדי הצלב האדום.
כך למשל לאה פרזמה-שפר עבדה כמזכירה של שר החינוך של לטביה כשאחד מתפקידיה היה להחתימו על מסמכים שונים.
בין המסמכים לחתימה הייתה מגניבה שפר תעודות מעבר מזויפות עליהן חתם השר מבלי לשים לב ובכך סייעה בהעברת יהודים רבים מלטביה לפולין.
עם התרחבות פעילות תנועת הבריחה והתגברות הצורך בתעודות מזויפות הוקמו ה"מסגריות" שהיו שם קוד למפעלי הזיוף בהם יוצרו החותמות והוטבעו על גבי הטפסים האמיתיים או המזויפים.
מטעמי שמירת סודיות הועברו המעבדות ממקום למקום לעיתים תכופות.
כך למשל, "המסגריה" הראשונה הוקמה ב-1945 בקרקוב, בדירה של הבריחה ברח' נאד-וויסליאנקה 32 ובהמשך הועברה לרחוב אופיצרסקה.
הזייפנים הראשונים, שגויסו בפולין במסגרת הבריחה, היו אריה באואר, יעקב שוורץ ודויד רייזר והם שכללו את שיטות העבודה באופן משמעותי והפכו את עניין החותמות לאומנות של ממש.
"אסטרטגית הזיוף", לגישת הזייפנים, הייתה לא להעתיק תעודות, אלא לייצר אותן מהדמיון, כלומר להמציא את העימוד, הכותרת, התוכן, המוסד השולח, החתימות ובמיוחד החותמות שהיוו את מהותו של הטופס.
השיטה הייתה להעתיק בדיוק מרבי את החותמת על ניר פרגמנט, להכין בעזרת ג'לטין שקוף ומעט גליצרין חומר נוזלי, אותו היו מחליקים על ניר זכוכית.
מכאן אפשר היה להטביע על המטריצה שנוצרה את החותמת, שצוירה על ניר הפרגמנט.
ממטריצה אחת אפשר היה להפיק כ-20–30 חותמות.
בחירת פרטי המידע לתעודה הייתה מאתגרת.
כך למשל שורדים היו צריכים להחליט אם השם בתעודה יהיה השם המקורי שנתנו להם הוריהם בלידתם, או השם בו חיו בזמן המלחמה כבני הגזע הארי, או השם הבדוי בו הכירו אותם הפרטיזנים.
לגבי ילדים היה לא פעם גם השם שניתן להם במנזר או בבית המשפחה הנוצרית אצלה הסתתרו.
לאחר ההחלטה היה עליהם לשנן היטב את הזהות הבדויה שניתנה להם.
השורדים נדרשו לעבור במסעם בין ארצות ובין אזורי שליטה של בעלות הברית, והתעודות שניתנו להם היו אמורות להתאים לאותם מעברים.
כך למשל, באוסטריה נדרשו לעיתים לעבור מאזור השליטה של הצבא הבריטי לזה של הצבא האמריקני ולזה של הצבא הצרפתי בדרך לאיטליה או לצרפת, שם חיכו האוניות.
עניין אחר היה הצורך התמידי להתאים את התעודות המזויפות לדרישות המשתנות של הרשויות.
כך למשל, בשלב מסוים, הורו שלטונות הצבא האמריקאי, לקלוט למחנות העקורים בגרמניה רק פליטים יוצאי פולין, דבר שאילץ את מפעלי הזיוף להנפיק תעודות של זהות פולנית לשורדים.
עם התחזקות דרישת השורדים לצאת מגרמניה, התגבר הצורך למצוא פתרון מהיר ויעיל לבעיית התיעוד.
באותה תקופה נדדו מיליונים ברחבי אירופה בדרכם לשוב לארצותיהם ולבתיהם (שבויים משוחררים, אסירי מלחמה, אסירי מחנות, עקורים, ועוד) ופעיל הבריחה משה המאירי ("בן") סיפר על יוזמה לשלב את היהודים בין אותם נודדים.
לדברי המאירי הוציא האו"ם באותה תקופה הוראה לאפשר ליוונים לחזור ממחנות ריכוז לארצם (רה-פטריאציה) והוא הציע "להפוך" את השורדים היהודים ליוונים כאילו הם שבים ליוון.
הרעיון יצא מהכוח אל הפועל, תעודות מזויפות הוכנו עבור "היוונים" וניצולים החלו לעבור את הגבול תוך ניצול העובדה ששומרי הגבול הפולנים, הרוסים והצ'כים לא הבחינו בין יוונית ועברית.
בתהליך "התייוונות" זה נאלצו אותם יהודים שברחו מערבה ונלחמו בשורות הצבא הרוסי לוותר, לא פעם, על המדליות והאותות של הצבא האדום שהוענקו להם במלחמה במסגרת הדילמה "מדליות או נסיעה".
אבא גפן, שהיה למפקד הבריחה בזלצבורג ועשה את הדרך הזו סיפר: .
אירועי פוגרום קיילצה גרמו לבריחה המונית מפולין.
מסלול הבריחה העיקרי היה דרך הגבול לצ'כוסלובקיה, אך מסלול זה לא ענה על הדרישה של הניצולים לצאת מפולין וארגון הבריחה השתמש במסלול בצפון פולין, דרך העיר שצ'צ'ין לגרמניה.
העברת יהודים במסלול זה התאפשרה תוך ניצול קיומו של מבצע פולני לגרוש גרמנים תושבי פולין לגרמניה.
כך צורפו לטרנספורטים הגרמניים ברכבות הפולניות מערבה גם שורדי שואה שזוהו כגרמנים בעזרת תעודות מזויפות.
למרות הקושי הנפשי של המסע ברכבת כגרמנים עם גרמנים, הייתה זו אחת מדרכי הבריחה הנוחות והבטוחות.
במסגרת פעילות הבריגדה היהודית עלה רעיון של נישואין פיקטיביים בין חיילי הבריגדה לבין נשים שורדות שואה ממחנות העקורים.
מצב זה איפשר ל"נשות" החיילים הבריטיים של הבריגדה לחזור באופן לגאלי (לכאורה) לארצן (כלומר לפלשתינה).
בתקופת המבצע במחנות העקורים נערכו לפעמים כ-40 חתונות ביום.
האיסור הבריטי שחל על חיילי צבא הוד מלכותו הבריטי לשאת אישה מארץ אויב (כלומר ארץ שהשתתפה במלחמה נגד הבריטים) אילץ את מפעלי הזיוף להנפיק לכלות המיועדות תעודות מזויפות המעידות שמוצאן אינו ארץ אויב.
במסגרת מבצע זה הגיעו לארץ ישראל כ–700 נשים ניצולות שואה.
אחת הדרכים למעבר גבול באופן לא לגאלי הייתה שיטת התעודות הקולקטיביות עבור קבוצות "מטיילים".
לפי שיטה זו הוכנה מבעוד מועד רשימה של שמות וזהויות של "המטיילים" העומדים לעבור את הגבול כקבוצה וכן תעודות מזויפות של אלו הנכללים ברשימה.
פעילי הבריחה שהובילו את הקבוצות השתמשו, לפעמים, בתעודה קולקטיבית אחת מספר פעמים.
כדי למנוע משומרי הגבול מלהחתים את התעודה הקבוצתית (דבר שהפך אותה ללא שמישה יותר) שיחדו פעילי תנועת הבריחה את שומרי הגבול (בסיגריות ואלכוהול) כדי ש"ישכחו" להחתים את התעודה או שיחתמו רק על ההעתק.
תעודה לא מוחתמת כזו איפשרה להעביר בעזרתה קבוצות נוספות.
דוגמה לפעילות כזו היא מעברי הגבול מגרמניה לצרפת של השורדים שהפליגו באוניה אקסודוס.
רשימות קולקטיביות כללו, לעיתים, גם "משפחות", כלומר מארגני הרשימה יצרו משפחות פיקטיביות ממספר שורדים ללא קשר משפחתי ביניהם.
דבר זה חייב את אותם "בני משפחה" ללמוד בע"פ את הפרטים על בני המשפחה האחרים.
הזייפנים ניצלו את ריבוי התעודות והחותמות ואת חוסר ההיכרות של שומרי הגבולות עם מגוון זה כדי לכלול בדיחות פנימיות בטפסים.
כך למשל רשמו הזייפנים, במקום המיועד לרישום העיסוק, את האותיות .B.G שמשמעותן "בריחה געשעפטן" (עסקי בריחה), או את האותיות J.Z.שמשמעותן "ידישע צורס" (צרות יהודיות).
ככל שהתעודות עברו את הגבולות יותר פעמים והוחתמו בחותמות שונות, לפעמים במעברי גבול שונים, וכך הן הפכו לאמינות יותר.
במקרים מסוימים שינו עובדי מפעלי הזיוף את משמעותם של מסמכים.
כך למשל קיבל ארגון הבריחה מכתב אמיתי מהוותיקן, בו נאמר כי "מזכירות המדינה של הוותיקן תומכת בפעולה של הצלת ילדים יהודים ומבקשת משלטונות פולין, צ'כיה ורומניה להגיש את העזרה האפשרית בפעולה אנושית זו".
לדעת הארגון המכתב לא היה מספיק חד משמעי כדי לאפשר הוצאת ילדים מפולין ולכן הוחלט "לשפרו" ובהתאם לכך שיפצו זייפני הארגון את המכתב והנוסח "המתוקן" שלו כלל את המשפט ש"הוותיקן מתחייב לקבל את הילדים על אחריותו" והופץ בין פעילי הארגון.
במקרה נוסף (לפי עדותו של אבא גפן, מפקד הבריחה בעיר זלצבורג) נאסר מעבר פליטים שמגיעים ברכבת מזלצבורג לגרמניה, ולכן זוייפו ניירות עבור הפליטים ש"הוכיחו" שהם כבר גרים במחנה עקורים בגרמניה ורק "חוזרים לשם" דבר שאיפשר להם לעבור את ביקורת.
במקרה נוסף השיג אחד מחברי ארגון הבריחה תעודה למעבר הגבול מפולין לווילנה בה נרשם שהוא ראשי לקחת עמו איש נוסף (נרשם בתעודה "1 איש נוסף").
אותו פעיל נעזר במפעלי הזיוף כדי לשנות את התעודה כך שיכתב בה "11 איש נוספים" וכך יכול היה להעביר 11 אנשים מברית המועצות לפולין.
אותו פעיל השתמש בתעודה מספר פעמים נוספות והבריח עשרות יהודים לפולין.
תהליך זיוף התעודות לא היה נקי משגיאות או מחוסר בחותמות דבר שאיתגר את חברי ארגון הבריחה ואילץ אותם לאלתר פתרונות.
כך למשל שליח הבריחה בפראג, אלחנן גפני, זומן למשרדו של קצין צ'כוסלובקי בכיר במשטרת הגבולות לבירור למה בחותמת (המזויפת) של הקונסוליה הצ'כית בוורשה חסרה לאריה, סמל המדינה הצ'כית, ציפורן ברגלו השמאלית.
טעות זו הועברה לטיפול מפעל הזיוף שתיקן את החותמת.
במקרה אחר, בגבול אוסטריה גרמניה, סירב מפקד תחנת הגבול להעביר טרנספורט של הבריחה בגלל חוסר בחותמת מסוימת.
מפקד הבריחה בזלצבורג, אבא גפן, התייצב בתחנת משטרת הגבול כשהוא לובש מדים של ארגון CAJR - Committee for Assistance to Jewish Refugees שלא היה קיים כלל.
המדים הרשימו את שומרי הגבול, וגפן שיכנע את השומרים לתת לו דוגמה של החותמת ודוגמה זו עברה מייד למפעל הזיוף כדי לייצר ממנה חותמת חדשה.
היקף פעילות הזיוף של הבריחה
תנועת הבריחה העבירה כ-300,000 פליטים יהודים ברחבי אירופה.
כל פליט עבר בדרכו מספר גבולות ובחלקם הגדול של מעברי גבול נדרש הפליט להציג ניירות שיניחו את דעתם של שומרי הגבולות כשרוב הניירות האלו היו מזויפים.
זיוה קונדה (13 ביוני 1955 – 24 בפברואר 2004) הייתה פסיכולוגית חברתית ופרופסור באוניברסיטת ווטרלו.
קונדה ידועה בעבודתה בקוגניציה חברתית ובחשיבה מונעת.
מאמרה המכונן המקרה של חשיבה מונעת (באנגלית The Case for Motivated Reasoning), שפורסם ב-Psychological Bulletin ב-1990, זכה לאחר מותה בפרס ההשפעה המדעית מהאגודה לפסיכולוגיה חברתית ניסויית.
קונדה כתבה את הספר קוגניציה חברתית: מציאת הגיון באנשים .
זיוה קונדה נולדה בתל אביב.
הוריה היו מאאודטסהורן, עיירה קטנה בדרום אפריקה.
הם היגרו מאירופה לאודטהורן כדי למצוא מקום מקלט מרדיפות היהודים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
באוטוביוגרפיה של קונדה היא משתפת ברקע של הוריה, ברקע של הוריהם ובשנות ילדותה.
בשנת 2004, קונדה מתה מסרטן.
היא הותירה אחריה את בעלה פול תאגארד, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ווטרלו, ושני בנים.
קונדה קיבלה את התואר הראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בשנת 1978, ואת ה-M.A והדוקטורט בפסיכולוגיה בשנת 1985 באוניברסיטת מישיגן.
לאחר סיום הדוקטורט שלה, מונתה למרצה באוניברסיטת פרינסטון במחלקה לפסיכולוגיה.
ב-1992 עברה קונדה לווטרלו, אונטריו, שם הייתה פרופסור חבר לפסיכולוגיה באוניברסיטת ווטרלו.
ב-1997 התמנתה לפרופסור מן המניין.
הפרופיל של קונדה ברשת הפסיכולוגיה החברתית מתעדכן על ידי הפסיכולוג החברתי סקוט פלוס, על מנת לספק מקור מידע למתעניינים בעבודתה של קונדה.
מאמרה של קונדה משנת 1990, המקרה של חשיבה מונעת, מתווה מערך מקיף של מחקרים ותיאוריות המספקים ראיות לכך שהמוטיבציות לקבלת תוצאה רצויה משפיעות על תהליך החשיבה, כולל על היווצרות רשמים, אמונות ועמדות של האדם, הערכת ראיות וקבלת החלטות.
קונדה עושה הבחנה בין שתי קטגוריות עיקריות של התופעה: חשיבה מונעת מכוונת-דיוק וחשיבה מונעת מכוונת-מטרה:
חשיבה מונעת מכוונת דיוק- קונדה מספקת ראיות התומכות בחשיבה מכוונת דיוק.
בתהליך חשיבה מסוג זה אנשים משקיעים מאמץ קוגניטיבי רב יותר.
השימוש בתהליך החשיבה זה קיים כשיש לאנשים מוטיבציה לדייק בבואם לפסוק, כגון כאשר הם מצפים להיות במצב בו הם מוערכים, כשעליהם להצדיק את החלטתם בפני אחרים, כשהם צפויים לפרסם את עמדתם בפומבי, או כאשר החלטותיהם משפיעות על חייו של אדם אחר.
אנשים שמונעים על ידי דיוק צורכים יותר זמן בלקיחה בחשבון ושקילת מידע רלוונטי ומסתמכים פחות על קיצורי דרך קוגניטיביים ואסטרטגיות כגון כללים היוריסטים.
חשיבה מונעת מכוונת מטרה- קונדה ממקדת את רוב הראיות לחשיבה מונעת בהנמקה מכוונת או מכוונת מטרה, שבה תהליכים קוגניטיביים המשמשים להצדקת היגיון או שיפוט, מוטים על ידי המוטיבציה להגיע למסקנה רצויה.
קונדה כותבת שמטרות כיווניות "משפיעות על ההיגיון בכך שהן משפיעות על המידע שיילקח בחשבון בתהליך החשיבה".
היא מציגה מחקר המצביע על האופן שבו מטרות כיווניות עשויות להטות שלושה תהליכי חשיבה קוגניטיביים:
גישה ובנייה של אמונות לגבי העצמי, אנשים אחרים ואירועים.
קונדה שמה דגש על ההשפעות של מוטיבציה, על חיפוש הזיכרון אחר אמונות קיימות מראש, ועל ידיעה עצמית כקשורה לגישה רצויה לגבי עצמך, אחרים ואירועים או משימות.
דוגמאות: המוטיבציה להפחית דיסוננס קוגניטיבי, תוצאה רצויה שתלויה בדרך כלשהי באדם אחר (כלומר, תלות בתוצאה), והכדאיות לתוצאה מסוימת של אירוע כלשהו (למשל של משחק ספורטיבי).
קונדה מתייחסת למחקרים המצביעים על התופעה בה כשמטרתם של אנשים היא בכיוון מסוים זה יכול להוביל אותם להשתמש בכלים היוריסטיקים סטטיסטים מסוימים כדי לתמוך בדעתם.
דוגמה לשימוש כלים היוריסטים היא שימוש של אנשים במידע על שיערוך הבסיס או כלל הייצוגיות בתהליך החשיבה, כאשר הוא מתיישר עם המטרה המכוונת או השיפוט הרצוי של האדם.
הערכת ראיות מדעיות על ידי הטיית הבחירה של אמונות וכללים כאחד.
קונדה מספקת ראיות כדי להדגים כיצד הרצון של אנשים להאמין או לא להאמין למידע מדעי, משפיע על הגיוס של אמונות קודמות ועל מסקנות לגבי המידע.
לדוגמה, כאשר הראיות המדעיות מצביעות על כך שהתנהגות אינה בריאה, מי שעוסק בהתנהגות זו יראה את המידע הזה כפחות אמין יחסית למי שלא עוסק בה.
קונדה מגיעה במחקרה למסקנה שכאשר בני אדם מונעים לכיוון מסקנה או תוצאה מסוימת, הם מרגישים מחויבים לבנות לה הצדקה, ולשם כך הם מתייחסים רק לתת-קבוצה מוטה של אמונות וכללים רלוונטיים כדי להגיע לתוצאה הרצויה מבחינתם.
בשנת 1999, קונדה כתבה את ספר הלימוד קוגניציה חברתית: מציאת הגיון באנשים, אחד הספרים שבהם היא ידועה.
בספר זה, קונדה מתחילה בתיאור תמונה של היווצרות הפסיכולוגיה החברתית והפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
לפני התבלטותם של תחומים אלה, הפסיכולוגיה נשלטה על ידי פסיכולוגיה התנהגותית שהתמקדה בחקר התנהגות אנושית נצפית בלבד.
הקופסה השחורה של BF Skinner מסגרה כל התרחשות פנימית של המוח האנושי כחידה שאין דרך לחקור אותה.
עם זאת, קונדה מדגישה בספר כיצד, עם עליית חקר הקוגניציה בשנות ה-50 ואילך, עקב הגידול בכלי מחקר טכנולוגיים (fMRI, EEG וכולי), מדענים קוגניטיביים החלו לשבור את המחסומים להבנת הקוגניציה האנושית.
קונדה מכסה נושאים רבים בספר, החל מסטריאוטיפים והשפעות רגשיות על קוגניציה וכלה בשיפוטים והתנהגות.
היא מציינת כי נושא הקוגניציה החברתית, הייחודי בכך שרוב בני האדם מקיימים אינטראקציה עם בני אדם אחרים ולכן יש להם התנסויות אישיות רבות עם תחום המחקר הזה, אוסף הנחות רבות מ"הדיוטות" ופסיכולוגים כאחד.
לכן קונדה מדגישה לא רק מהן התיאוריות של קוגניציה חברתית, אלא גם כיצד פותחו התיאוריות ומציגה ממצאים האמפיריים כדי להדגיש את יעילות התחום.
קונדה כתבה כסקירה כללית של המחקר שלה:קו אחד בעבודתי בוחן כיצד סטריאוטיפים מופעלים, משתנים וכיצד נעשה בהם שימוש.
באילו נסיבות, למשל, יעלו בראש הסטריאוטיפים בנוגע לקבוצה אתנית או תעסוקתית כאשר אדם מקיים אינטראקציה עם חבר מקבוצות אלו?
כיצד התנהגותו של אדם תשפיע על הסטריאוטיפים הרלוונטיים לאותו אדם ושעולים במודעות?
באילו נסיבות ישפיעו סטריאוטיפים רלוונטיים על הערכתו של אדם?
קו נוסף בעבודתי בוחן כיצד אנשים מצטיינים משפיעים על תפיסת העצמי של אנשים ועל המוטיבציה שלהם.
מתי כוכב-על יביא להשראה ולשיפור עצמי, ומתי יוביל לייאוש ולהוצאת הרוח מהמפרשים?ההבנה ההקשרית הזו של האופן שבו אנשים יוצרים סטריאוטיפים הוסיפה מימד חדש לגוף העבודה הזה.
באופן ספציפי, עבודתה של קונדה עם סטיבן ספנסר בחנה היבטים זמניים של סטריאוטיפים, במאמרם מתי סטראוטיפים עולים לתודעה ומתי הם משפיעים על השיפוט?.
הם מצאו שכאשר מישהו מתקשר עם אדם אחר בקבוצה סטריאוטיפית, אותו אדם לא חושב תמיד על הסטריאוטיפ של הקבוצה.
כשאנשים כן חושבים על הסטריאוטיפ, הוא לא תמיד משחק תפקיד בעיצוב תפיסתם.
קונדה מצאה גם שכאשר סטריאוטיפים משתנים, זה קורה בדרך כלל בהדרגה או באמצעות חשיבה סיבתית.
עבודתה המכוננת של קונדה על חשיבה מונעת השפיעה על מספר תחומים של חקר תקשורת כולל: מסגור מדיה, תקשורת סיכונים, דעת קהל, תקשורת פוליטית, מידע מוטעה, השפעות של מדיה חברתית, תקשורת מדעית, ותקשורת לשינויי אקלים.
זיז שָׂדַי (או בקיצור זיז) הוא יצור מיתולוגי מעופף המוזכר – לפי פרשנויות אחדות – בספר תהילים, ומתואר בהרחבה בספרות חז"ל.
הוא מתואר כעוף עצום ממדים, שיכול לחסום את השמש עם כנפיו הפרושות, או שהוא גבוה דיו כך שרגליו עומדות על קרקעית הים וראשו מגיע לרקיע.
על פי המסורת היהודית הזיז הוא עוף טהור, ובשרו יוגש יחד עם הבהמות והלווייתן, בסעודת אחרית הימים.
על פי פרשנים מימי הביניים מנהג הבאת הביצה בליל הסדר, הוא כנגד עוף זה.
ייתכן שזיז דומה במידת מה לרוק.
ישנו עוף-ענק אחר המוזכר על ידי חז"ל, הקרוי "בר-יוכני".
חז"ל אף ראו בו את העוף המכונה בספר איוב: "כנף רננים".
קצת קשה לדעת אם אכן אותו "בר יוכני" הוא גם ה"זיז" המוזכר בספר תהילים והוזכר בשני המקומות בשמות נפרדים.
עוף-ענק זה מוזכר בתלמוד: "פעם אחת נפלה ביצת בר יוכני, וטבעה שישים כרכים, ושברה שלוש מאות ארזים".
אף שמספרים אלו הם בדרך גוזמה - כמשל, מכל מקום המשתמע מכך הוא שאותו "בר יוכני" היה אדיר ממדים.
זיז (או בלועזית קונזולה) הוא קורה המחוברת למבנה בצדה האחד בלבד.
לרוב, נבדלת קורה זיזית מקורה רגילה בכיוון מומנט הכפיפה אשר נוצר בסמכיהן.
המומנט בקורה זיזית הוא שלילי לעומת מומנט חיובי הקיים לרוב בקורה רגילה בין שני סמכים.
במקרה של עמוד, מגדילה היותו של הרכיב זיז את אורך הקריסה שלו ואת מומנט הכפיפה בבסיסו במקרה של כוחות אופקיים שונים.
השיטות להתמודד עם האתגר ההנדסי שמהווה זיז הן רבות ומגוונות ועשויות להשתלב היטב גם בתכנון האדריכלי.
מלבד הגדלת מומנט ההתמד של הקורה, ניתן לתמוך אלמנטים זיזיים כגון מרפסות או חלקי מבנה דומים במוטות אלכסוניים התומכים את קצה הקורה מלמטה על ידי לחיצה או מלמעלה על ידי מתיחה.
בשימוש בבטון מזוין לדוגמה מחוזקת הקורה על ידי מוטות פלדה בחלקה העליון שתפקידם להתנגד למאמץ המתיחה הפועל בו.
כדי להקטין את מומנט הכפיפה הנקודתי הפועל בבסיס הזיז ננקטות מספר פעולות אפשריות:
ריתום חזק ומאסיבי יותר של החיבור – בהתאם לחומר וטכנולוגיית הבניין.
הקטנת עובי הקורה הזיזית ככל שהיא רחוקה יותר מהחיבור.
באופן זה קטן המשקל הנישא ומתקבלת צורה אופטימלית מבחינה מבנית ובעלת פוטנציאל אסתטי רב.
פעמים רבות משווים שיטה זו לאופן בו בנויים זיזים בטבע, כדוגמת ענפים של עץ או גפיים.
הפעלת משקל נגד מצדה השני של הקורה כמנוף.
תומז סוארס דה סילבה (בפורטוגזית: Thomaz Soares da Silva; 14 בספטמבר 1921 – 8 בפברואר 2002), שנודע בכינוי זיזיניו, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני.
נחשב לאחד מטובי השחקנים בעולם בתקופתו, הודות ליכולות משובחות של כדרור, מסירות והבקעת שערים.
פלה תיאר אותו במילים: "הוא היה השחקן המושלם.
הוא שיחק בקישור ובהתקפה, הבקיע שערים, היה מסוגל לשמור, לנגוח ולהגביה".
זיזיניו הבקיע 146 שערים במדי פלמנגו, מה שהופך אותו למלך השערים של הקבוצה.
בנוסף, הוא סגן מלך השערים של ליגת העל הברזילאית, עם 352 שערים במדי פלמנגו, בנגו וסאו פאולו.
לאחר פלה עם 504 שערים, ואדמיר עם 365 שערים.
זיזיניו נולד בניטרוי שבריו דה ז'ניירו.
בשנת 1939 נסע להיבחן בפלמנגו, ממועדוני הכדורגל הבכירים במדינה.
הוא התקבל לקבוצה לאחר שהחליף באחד מהמשחקים את כוכב הקבוצה, לאונידס דה סילבה, עשר דקות לפני הסיום, והספיק להבקיע שני שערים.
לאחר עזיבתו של לאונידס הפך זיזיניו לשחקן המרכזי של פלמנגו, והצעיד את הקבוצה לשלוש זכיות רצופות באליפות הקריוקה, בשנים 1942 עד 1944. החל מ-1942 כיכב זיזינו גם במדי נבחרת ברזיל.
יש הטוענים כי חוליית ההתקפה של ברזיל בשנות ה-40, שבה שיחק זיזינו לצד שחקנים כמו ז'איר ואדמיר, הייתה אחת מהטובות בהיסטוריה.
אולם, בשל מלחמת העולם השנייה לא עלה ביכולתה של הנבחרת להפגין את כשרונה על הבמה העולמית.
זיזיניו היה שותף לזכיית הנבחרת בגביע רוקה ב-1945 – מפגש מסורתי בו התמודדה מול – ובקופה אמריקה בשנת 1949.
נבחרת ברזיל ארחה את טורניר הגביע העולמי ב-1950, שהתקיים בפעם הראשונה מאז פרוץ המלחמה, ונחשבה למועמדת הבכירה לזכייה בו.
עקב פציעה ממנה סבל זיזיניו לא נטל חלק בשני המשחקים הראשונים, ושותף לראשונה במשחק ההכרעה של שלב הבתים, מול נבחרת יוגוסלביה.
עם כניסתו להרכב הופקד על ניהול משחק ההתקפה של הנבחרת הברזילאית, שבהנהגתו הציגה סגנון משחק וירטואוזי ואטרקטיבי במיוחד.
זיזינו עצמו משך את עיני הקהל האירופאי בביצועיו המרשימים, ותואר על ידי הגזטה דלו ספורט האיטלקי כמקביל ללאונרדו דה וינצ'י.
הוא הבקיע שני שערים במהלך הטורניר וסייע לברזיל להשיג ניצחונות גבוהים במיוחד – בבית הגמר (שהפגיש בין ארבע קבוצות) הביסה הנבחרת 1-7 את ו-1-6 את , על אף שהאחרונה נחשבה לאחת מהנבחרות המיומנות באירופה.
ברזיל הייתה זקוקה לתיקו בלבד במשחק האחרון, שהתקיים מול נבחרת אורוגוואי במרקאנה, אולם הפסידה ולא הצליחה לזכות בגביע.
ההפסד הפך עבור הברזילאים לטרגדיה לאומית, שקיבלה את הכינוי "אסון המרקאנה", וזיזיניו עצמו נפגע קשות מאובדן הזכייה.
לאחר שהבקיע 146 שערים במשך 12 שנות משחק בפלמנגו, בראשית 1951 הועבר זיזיניו לבנגו בניגוד לרצונו.
במשך תקופתו בקבוצה הוא לא הגיע להישגים משמעותיים, והושאר מחוץ לסגל הנבחרת שהשתתפה בגביע העולם ב-1954, בין היתר בשל ביקורת שהעביר על מנהלי התאחדות הכדורגל הברזילאית.
ב-1957 עבר זיזיניו לסאו פאולו במדיה שב להפגין את יכולתו המרשימה, והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הפאוליסטה באותה שנה.
אולם, הוא דחה הזמנה להשתתף עם הנבחרת בטורניר הגביע העולמי שנה מאוחר, על מנת לפנות מקום בסגל לשחקנים צעירים.
ב-1959 עבר זיזינו לקבוצה קטנה מאוברבה וכעבור שנתיים הצטרף לקבוצה צ'יליאנית, בטרם הודיע על פרישתו ממשחק ב-1962. לאחר הפרישה קיבל תפקיד במועצת עיר הולדתו, ניטרוי, בה עבר להתגורר, ניתק את קשריו עם עולם הכדורגל וחי בבדידות עד לפטירתו בפברואר 2002.
כדור הזהב של גביע העולם: 1950
השחקן הברזילאי הטוב ביותר במאה ה-20: מקום 4
השחקן הדרום אמריקאי הטוב ביותר במאה ה-20: מקום 10
מלך השערים בכל הזמנים של טורניר אליפות דרום אמריקה (קופה אמריקה) עם 17 שערים בצוותא עם נורברטו מנדס
זיזף חוטמני (שם מדעי: Platalina genovensium) הוא מין של עטלף חרקים יחיד בסוגו, האנדמי למדינת פרו שבאמריקה הדרומית וניזון בעיקר מצוף פרחי קקטוסים ומפירותיהם.
לא ידוע רבות על מין זה ותפוצתו, אבל מחקרים מעריכים שהוא קרוב לסיכון, עקב אובדן בית הגידול.
אורכו 7.2–8.9 ס"מ והוא בעל מוטת כנפיים של .
פרוותו של הזיזף בצבע חום בהיר בצד העליון ולבנבן בצד התחתון; בחלק האחורי של הגוף, יש מעט מאוד שיער ובין הרגליים האחוריות וסביב הזנב יש קרום עור דק.
לשונו ארוכה במיוחד וחוטמו מוארך ובעל עלה אפי בקצהו.
הזיזף החוטמני נפוץ בדרום הרי האנדים של פרו מפיורה בצפון לטאקנה בדרום.
הוא נפוץ עד גובה של 2,500 מטר וגם מותאם לחיי מדבר עם קקטוסים.
הזיזפים פעילים בלילה וניזונים מצוף ואבקות של פרחי הקקטוסים מסוג Weberbauerocereus שמהווים כמעט את כל תזונתם; בנוסף, הם ניזונים גם מפירות הקקטוס וכן מחיפושיות קטנות שנמצאות בפרחים.
הזיזפים מאביקים את הקקטוסים יחד עם כמה מיני קוליבריים ובשנה אחת יכולים להתקיים מקקטוס אחד עד חמישה זיזפים (בשנה גשומה).
זיזף חוטמני סוסיר (שם מדעי: Leptonycteris) הוא סוג של עטלפים החיים במדבריות ויערות דלילים באמריקה ומאביקים פרחי קקטוסים כמו קקטוס סגווארו (Carnegiea gigantea) והקקטוס Stenocereus thurberi, אותם הם מאביקים בלילות בנדידותיהם הליליות במדבר.
ביום הם נוהגים לנוח במערות.
זיזף חוטמני דרומי (Leptonycteris curasoae) - מצוי באמריקה הדרומית בקולומביה, בוונצואלה ובכמה איים.
זיזף חוטמני גדול (Leptonycteris nivalis) - מצוי במדבריות מקסיקו ובפארק הלאומי ביג בנד בדרום ארצות הברית.
זיזף חוטמני קטן (Leptonycteris yerbabuenae) - מצוי במדבריות מקסיקו ובדרום ארצות הברית.
זיזף ארך-לשון מקסיקני (שם מדעי: Choeronycteris mexicana) הוא מין של עטלף ממשפחת הזיזפיים שיחד עם בני הסוג זיזף ארך-חוטם הוא מעטלפי החרקים היחידים שניזונים מאבקת פרחים וכן מאביקי הקקטוס הענקי סאגווארו.
לעטלפים אלה לשון ארוכה שלא כרגיל, כדי להיכנס דרך פרחי הקקטוסים, בהם הם משתמשים כדי "לתדלק" במהלך מעופיהם הליליים במדבריות הקשים והאכזריים של אמריקה.
כמו כן הם נמצאים ביערות לחים באמריקה הלטינית.
הם נמצאים בארצות הברית (בקליפורניה, ניו מקסיקו ואריזונה), מקסיקו, הונדורס, גואטמלה, אל סלוודור וגבול תפוצתו הדרומי הוא בוונצואלה שבאמריקה הדרומית.
זיזיון (גם: זיזַיְן, בערבית: زيزون, תעתיק מדויק: זִיזוּן) הייתה עיירה יהודית בבשן, הנזכרת בספרות חז"ל ובכתובת רחוב.
היא מוזכרת בכתובת רחוב כאחת מ-8 העיירות בתחום נווה, שקיבל בעבר פטור ממצוות התלויות בארץ, אך לאחר מכן, נאסר (דהיינו - חויב במצוות).
היישוב הקדום מזוהה כיום עם הכפר הסורי זיזון, השוכן בסמוך לגבול ירדן, ליד ואדי זיזון המתחבר לירמוך - כ-20 ק"מ דרומית מערבית לנווא, וקרוב ל-20 ק"מ מזרחית למשולש הגבולות סוריה-ירדן-ישראל.
זִיזַיִם חֲשׂוּפִים (שם מדעי: Traganum nudatum) הוא שיח בן-שיח ממשפחת הסלקיים.
צבעו של הצמח ירוק ולו חמישה עלי כותרת ירוקים פשוטים.
עלי הצמח מסודרים בצורה מסורגת, קצותיהם מעוגלים, ממרכזם יוצא חוד טיפוסי, והם גליליים ובשרניים.
הצמח חסר קוצים ועלי לוואי.
גבעוליו של זיזיים חשופים הם עגולים ובעלי קליפה לבנה מבריקה, והוא בעל זרעים ופירות אחידים.
צמח זה גדל בעיקר בחודשים פברואר, מרץ ואפריל.
צמח זה גדל במדבר ובקרקעות מלוחות והוא מצוי בדרום הנגב, במערב הנגב, במדבר יהודה, בבקעת ים המלח ובבקעת הירדן .
זיזף חוטמני קטן (שם מדעי: Leptonycteris yerbabuenae) הוא מין של עטלף ממשפחת הזיזפיים, החי בדרום אמריקה הצפונית מאריזונה, קליפורניה וניו מקסיקו בצפון עד למקסיקו ולאמריקה המרכזית.
העטלפים נודדים מעל 1,600 קילומטרים בכל שנה בסביבתם.
במשך שנים נחשב לתת-מין של זיזף חוטמני דרומי (Leptonycteris curasoae), אך הופרד עקב מספר הבדלים.
זיזף זה בעל מבנה עלה אפי בעל קצה המופנה קדימה כמו קרן, ממנו קיבל את שמו.
הוא מגיע לאורך 8 סנטימטרים ולמשקל 15 עד 25 גרם.
העטלף בעל פרווה אפורה עם בטן צהובה בהירה.
הכנפיים בעלות קרום סגול כהה והם ארוכות יחסית.
לעטלף אין זנב אף על פי שיש בליטה של החוליות האחוריות.
מבנה הלסת של העטלף ולשונו הארוכה עוזרים לו לרחף מעל פרחי קקטוסיים כמו אגבה, Stenocereus thurberi והסגווארו, אותו הוא מאביק מהאוויר ומצליח להגיע את הצינורות העמוקים של הפרח.
העטלף מצוי בטבע באזורי מדבריות ואזורים צחיחים נוספים, בהם ישנם הרבה קקטוסים ולעיתים יימצא ביערות פתוחים באזורים הדרומיים של סביבתו.
הוא ניזון בעיקר מהצוף של קקטוסים אלה ולעיתים ניזון גם מפירות.
במשך היום העטלפים ישנים בקבוצות גדולות בחללים טבעיים או במערות ויצאו בחשכת הלילה.
רנה מרסל "זיזי" ז'נמייר הייתה רקדנית בלט, שחקנית וזמרת צרפתייה.
היא התפרסמה בשנות ה-50' אחרי ששיחקה בתפקיד הראשי בבלט "כרמן", שהופק בלונדון ב-1949, ובהמשך הופיעה בכמה סרטים הוליוודיים ובהצגות רביו פריזאיות.
ז'נמייר הייתה אשתו של הרקדן והכוריאוגרף רולאן פטי, שיצר בשבילה בלטים ומופעי רביו.
רנה מרסל ז'נמייר נולדה בפריז לאולגה רנה (לשעבר ברונוס) ומרסל ז'נמייר.
לאחר שנים כתבה באוטוביוגרפיה שלה: "כשהייתי קטנה, אמי קראה לי, מון ז'זו', שהתגלגל ל, מון זיזי'."
ז'נמייר פגשה את בעלה ושותפה לעבודה בהמשך שנים רבות, רולאן פטי, בבלט האופרה של פריז, כששניהם היו בני תשע.
היא רקדה ב-1944 ב"ערבית של מחול" בתיאטרון שרה ברנרד.