tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום מתרכז גידול הכוסמת בעיקר במזרח אירופה ובסין.
בכוסמת נמצא גם נוגד החמצון רוטין.
לכוסמת אין קשר בוטני לכוסמין ("Triticum spelta").
בעוד הכוסמין נמנה עם משפחת הדגניים, מכיל גלוטן ומשמש לאפיית מאפים, בכוסמת אין גלוטן והיא נמנית עם משפחת הארכוביתיים, הכוללת גם את החומעה ואת הרברבר.
בברטאן (במערב צרפת) נפוץ השימוש בקמח המיוצר מהכוסמת (Sarrasin, Blé noir) להכנת החביתית "Galette de sarrasin", וגם בספרד הוא מוכר בשם "קמח שחור" (harina negra).
הכוסמת משמשת במזרח אירופה להכנת דייסה מלוחה או מתוקה (קַאשַה) ופנקייק מזרח אירופאי (מלינצי), וביפן משתמשים בה להכנת אטריות סובה.
באיטליה היא משמשת להכנת פסטה הנקראת "פיצוקרי" , מאכל טיפוסי לצפון איטליה.
בישראל, מבשלת "מידן" שבכרמיאל החלה בבישול בירה על בסיס לתת כוסמת.
"כופר היישוב" היה מגבית לצורכי ביטחון היישוב שפעלה עד ימי קום המדינה.
את רעיון המגבית יזם הוועד הלאומי ביום 24 ביולי 1938. המגבית הוקמה בשל הצורך במימון ההוצאות הכבדות שהיו להנהגת היישוב וארגון ההגנה בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
הקרן פעלה על ידי הטלת מסים על היהודים ביישוב היהודי בארץ ישראל ואיסוף תרומות.
הכספים שנאספו שימשו לצרכים ביטחוניים, כגון גיוס מתנדבים לשורות ההגנה, הכשרת לוחמים, הקמת גדרות וביצורים ליישובים, סלילת צירי ביטחון וכיוצא בזה.
המס העקיף הוטל על נסיעות בתחבורה ציבורית, סיגריות, כניסה לבתי עינוגים וכדומה.
דרך נוספת למימון הקרן הייתה הטבעת מטבע פח בערך של חצי מיל.
המטבע שימש את היישוב כתחליף הילך חוקי על אף שלא היה כזה.
בשנה 1940 הוטל "מס חירום", ובשנת 1942 הוטלה "מגבית ההתגייסות", שפעלו כמיסים ישירים.
בשאר השנים פעלה המגבית באמצעות הטלת המיסים העקיפים.
אישור לתשלום המס העקיף הגיע בדמות בולים.
אנשי מחנות יריבים למחנה הנהגת היישוב נמנעו מתרומה לכופר היישוב או תרמו חלקית; דוגמת הרוויזיוניסטים שנהגו לתמוך בקרן תל חי, ואנשי העדה החרדית שהתנגדו למגבית.
כופר היישוב בוטל עם הקמת המדינה.
שמה של כיכר העצמאות ברמת גן, במפגש הרחובות קריניצי וביאליק, היה בעבר 'כיכר כופר היישוב'.
וזאת מפני שמשרדה הראשי של מנהלת המגבית שכן באחד מבתי הכיכר, ועל הבית הוצב שלט כחול גדול עם הכיתוב "כֹפר-הישוב".
רבים מתושבי הסביבה משתמשים בשם זה עד היום.
כופה היא עיר במחוז א-נג'ף שבדרום עיראק, המצויה כ-170 קילומטר דרומית לבגדאד, וכ-10 קילומטר צפון-מזרחית לנג'ף.
היא נמצאת על גדות נהר הפרת.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 היא מנתה 171,305 תושבים.
יחד עם כרבלא, נג'ף וסאמרא, כופה היא אחת מארבע הערים העיראקיות בעלות חשיבות גדולה למוסלמים שיעים.
העיר הייתה הבירה הסופית של עלי בן אבי טאלב.
כופה נוסדה ב-637–638 לספירה, בערך באותו זמן כמו בצרה.
חברו של מוחמד, סעד אבן אבי וואקאס ייסד אותה כמחנה צבאי, בצמוד לעיר הערבית חירה.
בקרב הלא-ערבים העיר נודעה כ"חירה" וגם כ"אקולה", עד לאיחודים של עבד אל-מאליכ ב-691. ב-638 היא הייתה בסיס לצבאות הערביים שלחמו בפרסים הסאסאנים במחוזא; הכופנים הצליחו והפילו את שערי מחוזה באותו שנה.
השבטים שהגיעו לכופה לאחר מכן בדרך כלל היו ערבים מתימן ומהמדבר, כמו אזדים וכנדים; היו גם מספרים גדלים והולכים של זרים (מואלי) שהיגרו מפרס כשארצם נכבשה.
אלה לא יכלו לטעון שמוצאם מישמעאל כמו הקורייש השולטים.
בשנות ה-40 של המאה ה-7, אנשי כופה טענו שהמושל של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, סעד, אינו מחלק את ביזת המלחמה באופן שווה.
ב-642, עומר זימן אליו את סעד לעיר מדינה עם מאשימיו.
עומר הדיח את סעד, וכך מנע משבר.
בתחילה עומר מינה את עמאר, ולאחר מכן את מייסדה של בצרה, אבו מוסא אבן אללה אבן קייס אל-אשרי; אך הכופנים לא קיבלו את שני אלה.
עומר והכופנים לבסוף הסכימו על מוע'ירה אבן שועבא.
לאחר מותו של עומר, יורשו עות'מאן בן עפאן החליף את מוע'ירה עם אל-ווליד אבן עוקבה ב-645.
בכל אותו הזמן הערבים המשיכו בכיבושיהם בפרס המערבית תחת עות'מאן אבן אבי אל-עאס מטוואג', אך בסוף שנות ה-40 כוחות אלה נחלו כמה מפלות.
ב-650 ארגן עות'מאן מחדש את החזית האיראנית; כופה ובצרה קיבלו מושלים חדשים (סעיד אבן אל-עאס במקרה של כופה), והמזרח נפל תחת השליטה של בצרה, כשהצפון נותר תחת שליטתה של כופה.
אך בעוד שהאגף של בצרה חזר לתנופת הכיבוש בחורסאן, האגף של כופה הפסיד בטבריסטאן, ובטריטוריה הכוזרית הוא נחל הפסד מוחץ ב-651. הרוב בכופה כעס על הירידה במעמדה של העיר, וב-654 הדיחו את סעיד ובחרו באבו מוסה, ועות'מאן הכיר בו.
כופה נותרה לא מרוצה בחלקה; ובמשך הזמן תחושה זו התפתחה להתנגדות למשפחתו של עות'מאן, האומיים.
ב-656 כשמצרים שלחה שליחים לעות'מן במדינה, אבו מוסא יעץ לנייטרליות, אך אנשי כופה תמכו בזכותו של עלי בן אבי טאלב לח'ליפות.
עלי הדיח את אבו מוסה ובמקומו הציב את קראזה אבן כעב.
זמן קצר לאחר מכן, עלי העביר את בסיסו לכופה כהכנה לקרב עם בן דודו של עות'מאן מועאויה אבן סופיאן, שהנהיג מרד בסוריה.
כופה נותרה נאמנה לעלי עד שהוא נהרג שם ב-661. בנו של עלי חסן ויתר על הח'ליפות לטובת מועאויה.
כסמל לניצחונו, מועאויה ציווה על המושלים לקלל את עלי במסגדים.
בכופה, מועאויה החליט למנות שוב למושל את מוע'ירה, בן ברית ותיק של עומר שכל הסיעות בעיר יכלו לתמוך בו: אומאיים, עליאיים, והתושבים הוותיקים יותר של כופה.
מוע'ירה ביצע את פקודותיו של מועאויה, אך מעצמו לא יזם מהלכים נגד העליאיים.
אולם הדבר עדיין היה פעיל בערים במזרח התיכון, ומוע'ירה נחלש; הוא ברח מכופה, אך שב ב-670. מועאויה אז מינה את המושל הבצרי הקשוח זיאד אבן אביהי.
זיאד מיד שינה את המבנה של העיר, לדוגמה בכך שאיחד את שבע השכונות לארבע.
בנקודה זו התומכים של עלי שעדיין נותרו בחיים, כמו הוג'ר אבן אדי, החלו לחשוב על מרד.
בכל התקופה האומאיית התושבים של כופה ימשיכו לתמוך בזכותם של צאצאיו של עלי לח'ליפות; לדוגמה, חוסיין, אל-מוח'תאר אלת'קפי (לטובת אבן אל-חניפיה), וזייד אבן עלי.
כופה גם תמכה במרד של עבד אל-רחמאן אבן מוחמד אבן אל-אשעאת' ב-699–702. בתגובה, האומאיים ו (בשנות ה-80 של המאה ה-7) המשיכו למנות את המושלים שלהם לכופה, כמו אל-חג'אג' בן יוסף ב-694. כל תנועות המרד דוכאו, וראשיהם נהרגו בקרב או הוצאו להורג.
ב-749, העבאסים כבשו את כופה ועשו אותה לבירה שלהם.
ב-762, הם העבירו את מושבם לבגדאד.
תחת האומאיים והעבאסים הראשונים, החשיבות של כופה עברה מהפוליטיקה הח'ליפית לתאוריה והמנהג האיסלאמיים.
וואל חאלאק מציין שבהשוואה למדינה וכן לסוריה, בעיראק לא הייתה אוכלוסייה מוסלמית באופן רציף מזמנו של הנביא.
לפיכך, לא ניתן היה להסתמך על מנהגי הקהילה (עמאל).
במקום זה, העיראקים הסתמכו על חברי הנביא שהתיישבו שם, ועל הסיעות מהחג'אז שכיבדו יותר מהאחרות.
מייסד ראשוני של הסונה, אבו חניפה, היה כופי שתמך במרד של זייד בשנות ה-30 של המאה ה-8; והאסכולה השיפוטית שלו התמסדה והומשכה על ידי כופים אחרים, כמו אל-שאייבני, שגם הגנו עליה מפני אסכולות אחרות (כמו המליכים).
ה"טקבט" של שירזי, חיבור ביוגרפי קדום שמוקדש למשפטנים, התייחס ל-84 "דמויות נישאות" של המשפט האיסלאמי; מתוכם 20 הגיעו מכופה.
לפיכך היא הייתה מרכז שרק מדינה עלתה עליו (22), אם כי בצרה הגיעה למקום קרוב (17).
כופים יכלו לטעון שהחברים החשובים ביותר של הנביא הגיעו משם: לא רק אבן אבו וואקס, אבו מוסה ועלי, אלא קם עבד אללה אבן מסעוד, סלמאן הפרסי, עמאר אבן יאסיר, וחוצייפה אבן יאמאן.
מבין המשפטנים לפני אבו חניפה, חלאק מציין את סעיד אבן ג'ובאייר, איברהים אל-נקהיי, וחמאוד אבן אבי סוליימן; ומחשיב את אמיר אל-שאבי לחלוץ במדע התקדים המשפטי.
בנוסף, אימאמים שיעים כמו מוחמד אל-באקר ובנו ג'עפר א-צאדק החליטו החלטות ממדינה שתרמו לחוק של כופה; ועד היום החוק השיעי הולך אחר הדוגמה שלהם.
אבו חניפה גם כן למד מאל-באקר ובמיוחד מא-צאדק.
כתוצאה מכך, אף על פי שהאסכולה החניפית היא סונית מבחינת עקרונותיה, הרי שבמונחים מעשיים החוק החניפי קרוב יותר לחוק האימאמי (השיעי) מאשר לאסכולות שהיו מבוססות במדינה - המאלכית, השאפעית וזו של אבן-חנבאל.
כופה הייתה גם בין המרכזים הראשונים של פרשנות הקוראן, שהכופיים ייחסו למוג'היד (עד שהוא ברח למכה ב-702).
משם גם הגיעו מסורות רבות של החדית'; במאה התשיעית, יחיא אבן עבד אל חמיד אל הימאני צירף מחדית'ים רבים אלה מוסנאד.
בשל ההתנגדות הכופית לדמשק (בירת האומאיים), להיסטוריונים הכופיים הייתה שיטה משלהם בהיסטוריה האומאיית.
ההיסטוריון אבו מיחנאף אל אזדי (מת 774) צירף את חיבוריהם להיסטוריה נגדית, שנעשתה פופולרית תחת שלטונו של בית עבאס.
היסטוריה זו לא שרדה עד היום, אך היסטוריונים מאוחרים כמו טאבארי ציטטו ממנה רבות.
כופה היא גם המקום בו הכתב הכופי התפתח, סוג הכתב הערבי המוקדם ביותר.
כפי שהמלומד בן אל-קאלקאשנדי טען, "הכתב הערבי הוא זה שהיום ידוע ככופי.
ממנו התפתחו כל הכתבים האחרים".
מקורו של הכתב הכופי מאחד מארבעת הכתבים הערביים הקדם-איסלאמיים, זה הקרוי אל-חירי.
הסופר המפורסם של הכיתאב אל-פירהיסט, אינדקס של ספרים ערביים, אבן אל-נאדים (מת בערך 999), היה הראשון שהשתמש במלה "כופי" ככינוי לכתב זה.
כופה החלה להיות מטרה של התקפות חוזרות ונשנות במאה ה-11 ולאחר זמן הדלדלה ואיבדה מחשיבותה.
במאה האחרונה, האוכלוסייה של כופה גדלה שוב.
היא אתר חשוב לעלייה לרגל למוסלמים שיעים.
כוסות רוח הן שיטת טיפול גופני בכוסות ואקום, שהייתה נפוצה באירופה, אסיה, אפריקה ובחלקים נוספים בעולם, וכיום משמשת ברפואה הסינית, ברפואה המשלימה והאלטרנטיבית, ולעיתים כחלק מטיפולי עיסוי, פיזיותרפיה וכדומה.
הטיפול נעשה לרוב על הגב ועל אזורי גוף חיצוניים אחרים.
השיטה היא פסאודו-מדעית ואין מחקרים המוכיחים את יעילותה.
כוסות רוח עשויות לרוב מזכוכית, פלסטיק או סיליקון, כמו גם מבמבוק, או מקרני חיה.
שולי הכוס מעוגלים כדי למנוע פגיעה בעור המטופל.
במהלך הטיפול נוצר תת-לחץ בחלל הכוס באמצעות אש או באמצעות משאבה.
הכוס מונחת על גבי העור של המטופל ושואבת את העור והרקמות אשר מתחתיו אל תוך חלל הכוס ומשפיעה על זרימת הדם.
כוסות רוח משמשות בניסיון לטיפול בהתכווצויות שרירים, בשלבים הראשונים של הצטננות ובמגוון מצבים אחרים.
הטיפול בכוסות רוח משולב לעיתים בהקזת דם, כאשר חלק הגוף המיועד ליניקה מנוקב.
הביטוי "כמו כוסות רוח למת" פירושו לעשות משהו חסר תועלת, בבחינת מעט מדי ומאוחר מדי.
כֻּסְמִין או חיטת הכוסמין (שם מדעי: Triticum spelta) היא מין הקסאפלואידי של חיטה, ששימש כמזון בסיסי בחלקים של המזרח התיכון ואירופה מתקופת הברונזה עד ימי הביניים, עד שפינה את מקומו לחיטת הלחם (Triticum aestivum), הקלה יותר לגידול ועיבוד.
אחוז החלבון (גלוטן) בכוסמין גבוה מאשר בחיטת הלחם, אך ריכוז הגלוטנין נמוך יותר, אחוז הסיבים התזונתיים נמוך מאשר בחיטת הלחם, ואחוז הוויטמינים דומה, אם כי בוויטמינים שונים.
המין הקרוי כיום כוסמין אינו מזוהה במחקר עם הכוסמין הנזכר במקורות.
כמו כן, שני מיני הכוסמין אינם קשורים לכוסמת.
הכוסמין הוא דגן מחמשת מיני דגן או דגן שאינו מחמשת מיני דגן, ואילו הכוסמת אינה דגן אלא מין קטנית ששמה התחדש בתקופה המאוחרת.
העדות הארכאולוגית המוקדמת ביותר של כוסמין היא מהאלף החמישי לפני הספירה בדרום הקווקז, מצפון-מזרח לים השחור, אם כי העדות הארכאולוגית השופעת והמתועדת ביותר לכוסמין נמצאת באירופה.
שרידי כוסמין נמצאו בכמה אתרים נאוליתיים מאוחרים יותר (2500–1700 לפני הספירה) במרכז אירופה.
בתקופת הברונזה התפשט הכוסמין באופן נרחב במרכז אירופה.
בתקופת הברזל (750–15 לפנה"ס), הפך הכוסמין למין חיטה עיקרי בדרום גרמניה ובשווייץ, וב-500 לפנה"ס הוא היה בשימוש נפוץ בדרום בריטניה.
ישנן עדויות לכך שהכוסמין גדל בבריטניה בתקופת הברזל, כאשר התיישבו באזורים לחים במדינה עם קרקעות כבדות שנסבלות על ידי כוסמין.
בימי הביניים תורבת הכוסמין בחלקים של שווייץ, טירול, גרמניה, צפון צרפת ודרום ארצות השפלה.
הכוסמין הפך לגידול מרכזי באירופה במאה ה-9 לספירה, סביר להניח משום שהוא מכוסה קליפה, בניגוד לדגנים אחרים, ולכן מתאים יותר לאקלים קר ומתאים יותר לאחסון.
הכוסמין הובא לארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-19. במאה ה-20 הוחלף הכוסמין בחיטת לחם כמעט בכל האזורים שבהם עדיין גדלה.
תנועת החקלאות האורגנית החייתה מעט את הפופולריות של הכוסמין לקראת סוף המאה, שכן כוסמין דורש פחות דשן.
מאז תחילת המאה ה-21 הפך הכוסמין לתחליף חיטה נפוץ להכנת לחם, פסטה ופתיתים מלאכותיים.
הדגן היה לגידול ומוצר צריכה פופולרי גם בבריטניה, קזחסטן ואוקראינה.
בהלכה היהודית נמנה הכוסמין עם חמשת מיני דגן, שנקבעו להם דינים מיוחדים בתחומי הלכה שונים, כגון: חיוב הפרשת חלה, איסור חמץ בפסח, מצוות אכילת מצה, איסור חדש, ברכת המזון, וברכת מעין שלוש.
הכוסמין מוזכר מספר פעמים בדברי חז"ל: במשנה, בתלמודים ובמקורות נוספים.
בין מפרשי המשנה הראשונים נפלה מחלוקת דבר זיהוי הכוסמין: לפי רש"י הכוסמין המוזכר במשנה הוא המין המכונה כך בימינו (Triticum spelta).
לעומת זאת, לדעת רבי נתן מרומי בספר הערוך, המין המכונה כיום בשם כוסמין אינו אלא השיפון המוזכר בדברי חז"ל.
(את המין המכונה כיום בשם שיפון מזהה הוא בתור שיבולת השועל המוזכרת בדברי חז"ל).
במחקר יש קונצנזוס כי הכוסמין המוזכר בדברי חז"ל היה מין אחר, כגון חיטת אמר או חיטה חד גרגרית, ואינו המין הקרוי בשם זה כיום (אשר לא היה מוכר בארץ ישראל בעת העתיקה).
יש מהחוקרים המזהים את הכוסמין עם חיטת אמר (Triticum dicoccum) המכונה גם אם החיטה, מין טטראפלואידי שהיה בשימוש בארץ ישראל עוד לפני תקופת בית ראשון.
צמחי בר של זן קדום זה התגלו על ידי אהרון אהרונסון באזור ראש פינה בתחילת המאה ה-20 כחלק ממחקרו הבוטני, באמצעותו קבע גם שהיא המין ממנו בויתה החיטה.
חוקרים אחרים מזהים את הכוסמין המוזכר במשנה עם מיני חיטה שונים.
הטענה העומדת בבסיס שלילת הזיהוי המסורתי לכוסמין היא שבארץ ישראל של תקופת בית שני לא גידלו את המין המכונה כיום כוסמין.
אמנם, אף לפי ההבנה שהזיהוי המסורתי של הכוסמין שגוי, ייתכן שהמין המכונה כיום כוסמין נחשב לאחד מחמשת מיני דגן, אך בתור סוג של חיטה, ולא בתור כוסמין.
להגדרות אלו זו ישנן השלכות הלכתיות, בפרט בתחום דיני הפרשת חלה, הפרשת תרומות ומעשרות, וכלאי זרעים.
בפועל, נהוג בקרב יהודים דתיים להתייחס למין הקרוי כיום כוסמין כאל אחד מחמשת מיני דגן לכל דבר.
על-אף הדמיון בשם, ואף על פי שבלשון חז"ל הכוסמין נקרא לפעמים "כוסמת", הוא אינו קרוב משפחה ואינו דומה לכוסמת.
הכוסמין הוא דגן מחמשת מיני דגן, ואילו הכוסמת היא מין קטנית ששמה התחדש בתקופה המאוחרת.
כּוּסִית (במלעיל) היא מילת סלנג עברית המשמשת להתייחסות לאישה מושכת מינית.
המילה נגזרת ממילת הסלנג "כוס" (שמקורה בערבית - كس), המשמשת לתיאור איבר המין הנשי.
לצד התקבלותה ההדרגתית של המילה "כוסית" כסלנג נורמטיבי אצל רבים, ובפרט צעירים, יש המסתייגים ממנה ומתנגדים לשימוש בה גם כאשר הוא נעשה בקונוטציה חיובית זאת בשל המיניות הבוטה והמופרזת, לשיטתם, שמייצגת המילה.
נוסף לכך יש המתנגדים לכינוי משום שהוא מתייחס לאישה כחפץ מיני בלבד.
בניגוד למילים כמו פרחה ושרלילה המילה כוסית אינה נושאת התייחסות לאופייה של הבחורה או להרגליה המיניים.
כאמור, מקורה של המילה הוא "כוס" (שמקורה בערבית - كس), המשמשת לתיאור איבר המין הנשי.
זוהי סינקדוכה, המתייחסת לאישה כולה על פי איבר המין שלה, הדומה למילה התקנית והלא בוטה "נקבה", הנגזרת אף היא מאותו איבר, המכונה גם "נקב".
התייחסויות לנשים על פי איברי הרבייה שלהן ניתן למצוא גם בתנ"ך.
בשירת דבורה מופיע שבו משתמשים במילה "רחם" במקום המילה "אישה", ומפרש פרשן הפשט "מצודת ציון": "רחם רחמתים - רוצה לומר, עלמה ושתי עלמות, וקראן בלשון בזיון, על שם הרחם".
שאול התבטא בחריפות כלפי בנו יהונתן על תמיכתו בדוד: , תוך שימוש בצירוף "ערוות אמך" לציון אמו של יונתן.
המילה עברה מספר גלגולים לפני ה"כוסית" של ימינו.
המילים הישנות "כוסה", "כוסייה" ו"כוסינה" נבעו ממקור דומה, אך ציינו כינוי גנאי לאישה.
יש המשערים שהמילה כוסית נבעה מגזירה לאחור לצורת יחיד של צורת הרבים של "כוסייה"- כוסיות.
מילות הסלנג המקבילות, בקירוב, באנגלית הן "cunt" או "cut", אך להן רק קונוטציה שלילית מאוד.
cunt משמשת באנגלית בריבוי משמעויות, הן כמקבילה ל"כוס" העברית, והן כמקבילה ל"כוסית" (ככינוי משפיל לאישה ולגבר).
הלשונאי רוביק רוזנטל מציע את מילת הסלנג האמריקאית babe כמקבילה לכוסית.
למילה זו אין קונוטציה שלילית.
בהשאלה מ"כוסית" נטבע הביטוי "כוסון" לגבר צעיר וסקסי, ו"כוסונית" הוא ביטוי חיבה והקטנה לכוסית.
שני ביטויים אלה נושאים עמם נימה חיובית והערכה לתכונותיו הגופניות של נשואן.
"סופיסטיכוסית" מהווה עוד גרסה של המילה, שבאה לציין אישה מושכת לא רק מבחינה מינית אלא גם שכלית.
המילה החלה להופיע בפיהם של דוברי עברית בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, ובשנותיה הראשונות נחשבה לניבול פה המהווה דרך וולגרית ופוגענית להתייחסות לאישה, דרך הרואה באישה חפץ מיני ותו לא.
המחשה לצורת שימוש זו ניתנת בפסק דינו של שופט בית המשפט העליון מאיר שמגר, העוסק בפרשה של אונס קבוצתי, שבתחילתו נאמר:
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה המילה מקובלת בקרב צעירים וצעירות, כשחלקם רואה בה ביטוי סלנג שגרתי, ללא קונוטציה מעליבה, ולעיתים אף רואים בה מחמאה.
ההתייחסות למילה כמחמאה ניכרת בביטויים כמו "כוסית שחבל על הזמן", הבאים לתאר אישה מושכת במיוחד, ובצורת הזכר "כוסון" (במלרע), המשמשת לתיאור גבר יפה תואר, במנותק מהמקור האטימולוגי שלה (דוגמה למילה אחרת שבה יש התייחסות דומה, במנותק מהמקור האטימולוגי: "כֵּלה" – צורת נקבה בסלנג של "כלי", שהוא כינוי לאיבר המין הזכרי).
המילה "כוסית" והטיות שונות שלה משמשות גם כשם תואר לחפצים (לדוגמה, "שמלה כוסית", "עיצוב כוסי") במשמעות "יפה מאוד" או "מושך מאוד".
שימושים אחרים במילה הם ככינוי גנאי לגבר העסוק בטיפוח חזותו החיצונית ומראהו, לרוב כאשר עיסוק יתר זה בא על חשבון תפקודו בתחום מסוים, או כלפי גבר שאינו מפגין את "גבריותו".
כך, לדוגמה, מתואר לעיתים שחקן כדורגל העסוק בטיפוח חזותו אך אינו מפגין קשיחות במגרש הכדורגל כ"כוסית".
כאשר הביטוי מופנה כלפי גבר, לעיתים קרובות הוא יבוא כמילה נרדפת ל"פחדן", "נמושה", "לפלף" ועוד.
התייחסות למילה כאל מילה לגיטימית לחלוטין הופיעה במאמרה של מאיה גור, "הולדת הסופיסטיכוסית", שהתפרסם בשבועון "Time Out תל אביב".
המאמר, העוסק בשינוי באופנה בתל אביב, מספר לקוראיו "2006 הייתה השנה שבה צצו המון כוסיות ברחבי העיר שמשדרות לוק מסוג אחר – אלטרנטיבי, אינטליגנטי, מתוחכם ומרענן" תיאור זה והמשכו אינו מתייחס אל הכוסיות כנשים המשדרות מיניות בוטה, אלא "כאלו שמוותרות על הצמודים והמחשופים לטובת גזרות סגורות ורחבות יותר".
גם המרואיינים במאמר משתמשים במילה בטבעיות.
"הכוסית הנוכחית היא משהו מאוד עירוני ...
הלוק הנוכחי מתרחק מהמודל הקלאסי של הכוסית המעודדת", אמרה נילי לנדסמן.
נמרוד פלד, מאפר ומביים תצוגות אופנה, אמר: "אצל הכוסיות החדשות האופי והאמירה חשובים יותר מהשאלה אם היא נכנסת למידה 32 או 34. יש מקום לגיטימי לשמוע מה יש להן להגיד, ובגלל שיש יותר נשים בעמדות מפתח באופנה, המוטו החדש הוא תהיי כוסית ואל תשתקי.
לא מספיק שהכוסית החדשה תהיה נורא יפה, היא חייבת גם איזשהו תוכן מאחוריה".
במאמר העוסק במנהגן של בנות 12 להכין בּוּק לעצמן, מסופר: "'את כוסית מדהימה', היא הברכה הרווחת ברוב האלבומים, ואין משמחת לב יותר ממנה".
ביולי 2013 התחוללה סערה זוטא, כאשר נודע שבחגיגת יום ההולדת 90 של הנשיא שמעון פרס לחש הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי על אוזנה של שדרנית הטלוויזיה אורלי וילנאי, "את אחלה כוסית".
בעקבות הפרסום שניתן לדברים אלה התנצל אשכנזי על דבריו אלה.
שימוש מובהק במילה כניבול פה נעשה בספר "סאות' פארק ופילוסופיה".
ברוח ניבול הפה הבולט כל כך בסדרת הטלוויזיה סאות' פארק, שבה עוסק הספר, קרוי אחד הפרקים בספר: "אפיסטמולוגיה של כוסיות היא לא פונקציה בשביל שמוקים".
לצד התקבלותה של המילה כסלנג נורמטיבי, רבים סולדים מן המיניות המופרזת, בעיניהם, שמייצג הביטוי, ומסתייגים מן המילה ומן השימוש בה.
יש הרואים בה דוגמה לחיפצון של מושא הכינוי בפרט ושל בני האדם, במיוחד נשים, בכלל.
שכן, לטענתם, מילה זו מעודדת אותנו לחשוב על אדם זה כעל אבר מין מהלך, ומפשיטה אותו מכל תכונה אנושית שיש לו.
במשאל שערך "הארץ" בשנת 2002 בקרב עשרים אנשי רוח, על התופעות הלשוניות המעצבנות אותם ועל התופעות הלשוניות החביבות עליהם, ציין המשורר נתן זך:
הסופר אהרן מגד התייחס אף הוא למילה זו:
בעקבות דברים אלה, וסלידתם של דוברים אחרים מהביטוי "חבל על הזמן", בחר העורך להכתיר את המשאל כולו בכותרת "כוסית חבל על הזמן".
שאלת מעמדה של מילה זו עלתה לדיון בבית המשפט המחוזי בחיפה, בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים, כאשר דן בעתירתו של אסיר שנענש על ידי שירות בתי הסוהר, לאחר שזה התבטא ביחס לעובדת סוציאלית של השירות, שלא בפניה אלא בשיחה עם חבר לכלא, כי היא "כוסית".
השופט עודד גרשון, שפסל את החלטתו של שירות בתי הסוהר, ציין בדבריו:
המחשה לחדירתה של המילה כמחמאה ולא כעלבון ניתנת בציטוט מפי אסתי זקהיים, שבו היא מבהירה: "אני לא שמנה.
אני כוסית אקסטרה-לארג'", כמו גם בדבריה ההומוריסטיים של שירי צוק, המתארת שלאחר הלידה היא "רצה לעלות על המשקל, לראות אם אני כבר שוב כוסית", ובדבריה של הדוגמנית רותם סלע: "אני שלמה עם הגוף שלי, אבל לא חושבת שאני כוסית-אש.
יש 20 אלף בנות שהן כוסיות יותר ממני".
שימוש מיוחד במילה נעשה בפיהם של לוחמים במחלקות הסיור בפלוגות המסייעות של חטיבות החי"ר בצה"ל המכנים עצמם "הכוסיות של מחלקה 5".
בריאיון שערכה עמליה רוזנבלום עם אריק איינשטיין ועלי מוהר הוזכרה המילה מספר פעמים.
איינשטיין ביקר את המילה בחריפות: "זו טרחה לדבר שוב על אובדן התמימות, אבל זה זה, זה זה.
יש עדיין איים, יש כוחות שלא מוותרים, שממשיכים כל הזמן להיאבק, אבל זה מדהים איך הכל השתנה.
קחי את צורות הביטוי, למשל.
אני לא יודע אם אני גולש קצת, אבל היום אומרים 'כוסית' ואני שומע את זה ואני מזועזע.
ואני עוד אחד שאוהב לנבל את הפה...".
מוהר הסכים איתו ואמר ש"המלה כוסית באמת חושפת גסות לב שלא תתואר.
זה לא סתם ניבול פה, שיכול גם להיות תמים.
מי שיכול לקרוא ככה לבחורה...".
איינשטיין הביע את תסכולו במילים "למה 'כוסית', כוסאוחתו...", אמירה שמאוחר יותר תיכנס לספרם של רוזנבלום וצבי טריגר "ללא מילים - התרבות הישראלית בראי השפה", שבו טענה רוזנבלום כי "'כוס' היא לא בהכרח פוגענית.
'כוסית', כן, והתקינות הפוליטית לא תמיד יכולה להבדיל בין המקרים, דווקא במקום שבו בני אדם יכולים".
כניסתה של מילת סלנג למילוני השפה התקנית מצריכה התגברות על מחסומים אחדים.
בין מילוני השפה התקנית יש המסתייגים מהכללתן של מילות סלנג, ומציינים רק את הבולטות שבהן.
מילת סלנג הנחשבת ל"מילה גסה" צריכה לעבור מחסום נוסף, מחסום המהוגנות, קודם שהיא נכללת במילון.
שני מחסומים אלה אינם קיימים במילוני סלנג, שהרי מטרתם היא לכלול מילים כאלה.
בכרך השני של "מילון עולמי לעברית מדוברת", יצירתם של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה עדיין לא מופיעה המילה "כוסית", אף שכבר הייתה בשימוש (לא נרחב, כנראה) בשנים שקדמו לשנת 1982, שבה המילון יצא לאור.
המילון מכיל שתי מילים שמקורן דומה ואינן בשימוש בימינו, "כוסה" ו"כוסייה", ואת שתיהן הוא מתאר כמילות גנאי.
אברהם אבן-שושן מיעט לכלול מילות סלנג במילונו, "המילון החדש", ורק במהדורת המילון שיצאה לאור בשנת 2003 (כעשרים שנה לאחר פטירתו של אבן שושן) ניתן ייצוג נרחב למילות סלנג.
בהתאם לכך, במהדורת 2000 של המילון לא נכללו המילים "כוסית" ו"כוסון", אך גם לא "זין" הוותיקה ונפוצה יותר.
במהדורת 2003 מופיעה המילה "כוסית", והגדרתה: "כינוי לבחורה מושכת (בלשון הדיבור)".
ב"מילון ההווה" של שושנה בהט ומרדכי מישור, שיצא לאור בשנת 1987, מופיעה המילה "כוס", אך לא מופיעות נגזרותיה.
במילון "רב מילים" של פרופ' יעקב שויקה, שיצא לאור בשנת 1997, נכללת המילה "כוסית", אך נעדרת המילה "כוסון".
המצב דומה ב"מילון ספיר" של איתן אבניאון, שיצא לאור בשנת 1998. הגדרתה של "כוסית" במילון זה, "כינוי לבחורה אטרקטיבית, חטובה, 'חתיכה' (המוני)".
בדומה למילונים אחרים, ההגדרה מתעלמת מהמשמעות המשפילה המיוחסת לעיתים למילה זו.
"מילון הסלנג המקיף" של רוביק רוזנטל, שיצא לאור בשנת 2006, כולל את המילים "כוסית" ו"כוסון", ומוסיף עליהן "כוסית על" ("סמל מין נשי"), "כוסון על" ("סמל מין גברי"), "כוסי" ("גבר מושך") ו"כוסייה" ("צעירה מינית, בסלנג מיושן").
בגרסה 5 של המילון המקוון בבילון, משנת 2004, מופיעות מילות סלנג רבות, ובהן זין והטיותיה, אך המילים "כוסית" ו"כוסון" נעדרות מהמילון.
במילון המקוון מורפיקס מופיעות מילים אלה.
"כוסית" מתורגמת לאנגלית "sexy girl" (בחורה סקסית) תוך ציון שמדובר בסלנג גס ("coarse slang").
"כוסון" זוכה ליחס דומה, ומתורגם ל-"sexy man, attractive well-built man, hunk" (בחור סקסי, בחור מושך וחטוב, חתיך).
גם בספרות העברית נעשה שימוש במילה זו, בטקסט המשקף את דיבורן וחשיבתן של צעירות.
כך במשפט הפתיחה של ספרה של שירי צוק, "15 דקות" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2002): "אני לא ממש יודעת מה גרם לי לבוא לבוס השחצן שלי, חמישה שבועות לפני שהקוּסית שבי יוצאת לפנסיה (גיל שלושים) ולומר לו: ...".
המילה מופיעה במספר לא מבוטל של שירי פופ ישראליים, בחלקם הגדול נעשה שימוש בביטויים וולגריים ובתוך הקשר מיני.
"איזה כוסית" הוא שירו של שיקו חייק, בביצועו של יובל פרי, ובו מופיעה השורה "איזה כוסית משגעת, את הגוף מנענעת".
בשירם הבוטה והמיני של הלהקה "הישראלים" "תזיזי ת'ישבן".
מופיעה השורה "תגידי מה איתך, איפה את איך גדלת?
/ נעשית כוסית, רוצה בטוסיק?".
בשיר "אף אחד" של הדג נחש ומזי כהן, מתוך האלבום המכונה של הגרוב נאמר על "מנשה המגניב" כי "אז הוא יוצא עם חברים לעיר / יש ים של כוסיות המגוון נדיר".
ב-2007 הוציא הזמר עירד עתיר ("השרוט") סינגל בשם "כוסית" שהושמע גם בפריים טיים של ערוץ 2, בתוכנית "כישרון או כישלון" בהנחיית טל ברמן ושלום אסייג.
מה שגרר תגובות נזעמות, בין היתר של חברת הכנסת זהבה גלאון.
בעקבות המשפט שהתנהל על לגיטימיות השימוש במילה (כמתואר לעיל), מתחה אסתר הרצוג ביקורת על השימוש בביטוי בתרבות הפופולרית: "השימוש במילה כוסית הרבה יותר נפוץ בטלוויזיה ובעיתונות, ואני הייתי מצפה שחינוך הציבור יתחיל במקומות היותר 'נאורים' הללו ולא ביחסים בין סוהר ואסיר".
כופר או כופר נפש הוא דרישה לתשלום עבור חייו או חירותו של אדם.
הביטוי מוזכר בתורה: "ואם שור נוגח הוא וכו' והמית איש או אישה, השור יסקל וגם בעליו יומת.
אם כופר יושת עליו, ונתן פדיון נפשו ככל אשר יושת עליו".
בהשאלה, גם אדם יכול להוות כופר עבור אדם אחר אם הוא נענש במקומו.
"כופר לצדיק – רשע, ותחת ישרים – בוגד"
בהקשר המודרני, מדובר גם על דרישות שאינן דווקא כספיות, כגון דרישת שחרור אסירים ושבויים עבור שבויי צה"ל.
בחברה הערבית לכופר נפש (דייה) יש גם משמעות של תשלום פיצוי לקרובי משפחה של נרצח.
בתקופות קדומות שבויים היו נחשבים כרכוש השובה, אשר היה יכול לעשות איתם כרצונו – להורגם או להופכם לעבדים.
בהקשר הזה, אפשר היה לפדות את השבוי על ידי קנייתו, כמו כל עבד אחר, אולם זאת לא הייתה מטרת השבייה.
בהמשך, ככל שאנשים היו מוכנים לשלם עבור חייהם או חירותם, שלהם או של אחרים, התפתח המנהג לחטוף בני ערובה על מנת לדרוש כופר נפש בהמשך.
מנהג השבי הביא להתפתחות מצוות פדיון שבויים בהלכה.
עקב מספר השבויים הרב במרד הגדול ובמרד בר כוכבא ניסחו חז"ל כללים ברורים לפדיון שבויים במשנה: "אין פודין את השבויים יתר על כדי דמיהן, מפני תיקון עולם".
נכונות היהודים לשלם כופר נפש הביאה לכך שרבנים ופרנסי קהילה נלקחו כבני ערובה.
במאה ה-13 המהר"ם מרוטנברג נכלא על ידי הקיסר רודולף הראשון בדרישה לכופר נפש.
המהר"ם סירב לתת לתלמידיו לפדותו עקב הכלל המובא במשנה והחשש שפדייתו תביא לחטיפת רבנים חשובים אחרים והתרוששות הקהילה היהודית.
עקב כך הוא נשאר בכלא שבע שנים עד מותו.
רק ארבע עשרה שנה לאחר מכן גופתו נפדתה.
לעומת זאת, עבור האבירים האירופאים אשר היו נלקחים בשבי בקרב היו משלמים כופר נפש רק עבור החזרתם בחיים.
נוהג זה עודד את התפתחות שלטי הגיבורים שנועדו ליידע את היריב את מי בשדה הקרב עדיף לשבות במקום להרוג, כדי לאפשר דרישת כופר נפש בשוך הקרב.
עד המאה ה-19, בעלי חוב היו נכלאים עד ששילמו את חובם.
חוקים אלו אפשרו דרישת כופר נפש על ידי בדיית חוב, או דרישת ריבית קצוצה שמנעה מהחייב לשלם את חובו.
ההלכה היהודית אינה מבדילה בין אנשים שנכלאו למטרת סחיטה ובין אנשים שנכלאו בגין חוב אמיתי.
אל-כּוֹפָחָ'ה או כּוֹפָחָ'ה, ללא אל-היידוע היה כפר ערבי-מוסלמי בספר המדבר, בצפון-מערב הנגב, כ-19 ק"מ מזרחית לעיר עזה.
הכפר הוחרב בשנת 1948 במהלך מלחמת העצמאות וכחלק מהנכבה, ותושביו גורשו לעזה.
על אדמותיו הוקם מושב ניר עקיבא.
בשטח הכפר נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מן התקופה הרומית-ביזנטית ועד לימי הביניים.
הכפר המודרני הוקם במאה ה-19 על ידי תושבים עזתים, כולם מוסלמים.
בשטח הכפר נחפרו שתי בארות מים ולקראת סוף המאה ה-19 נבנה בכפר בהוראת הסולטאן עבדול חמיד השני מסגד בעל צריח שהיה המבנה הגבוה בכפר.
כמו כן פעל בכפר בית ספר יסודי.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה ועל פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 500 נפשות.
בתוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947, הכפר יועד להיכלל במדינה העברית.
במלחמת העצמאות הוחזק הכפר על ידי הצבא המצרי.
בלילה שבין 27 ו-28 במאי 1948, התקיפו את הכפר יחידות של חטיבת הנגב הוא נכבש ותושביו פונו.
בתי הכפר נהרסו והשריד היחיד שנותר ממנו הוא המסגד שצריחו נקטם במהלך הקרבות.
על אדמות כופח'ה הוקם ב-1953 מושב ניר עקיבא.
כופח הוא מתקן קטן לאפייה ובישול מזמן התנאים.
במקורות התנאיים מתואר המתקן כמשמש לחלופין לבישול או לאפייה, ניתן להניח עליו או בתוכו קדירה, ולאפות בו מין מאפה – "מאפה כופח".
המתקן עשוי חרס, והוא בעל פתח – "עין של כופח".
ממיעוט המקורות המתייחסים לכופח, ומסדר הופעתו במקורות, נראה שהיה משני בחשיבותו לכירה ולתנור, אולם חשוב יותר ממתקני האפייה 'רעפים' ו'יורות הערבים'.
כבר בזמן האמוראים זהות הכופח הייתה עמומה, ובתלמוד ביארו שמדובר בכירה קטנה עליה ניתן להניח קדרה אחת בלבד, ולא שתי קדרות כבכירה רגילה, ובאופן זה פרשו המפרשים.
החוקרים בדורות האחרונים הציעו כמה זיהויים אפשריים לכופח.
דלמן זיהה את הכופח עם הטאבון המשמש במשק הבית הערבי המסורתי.
פרנקל סבר כי היו שני סוגי כופח – אחד המשמש לאפייה, והשני לבישול, ושניהם מתקנים ניידים.
דיקשטיין הציעה לזהות את הכופח עם אחד משני טיפוסי מתקנים שנמצאו בסמוך לתנור בחפירות מצדה.
הראשון – מתקנים שכונו על ידי הארכאולוג "תנורי אפיה קטנים (טאבון)", הדומים בצורתם לתנור, אך ניתן לשפות על גבם גם קדרה.
למתקנים אלו יש "עין" בצידם הקדמי.
השני – כירות עגולות שנמצאו במצדה ובבית השרוף.
כירות אלה מיועדות ככל הנראה לקדרה אחת.
יש להן 'פטפוטים' (בליטות שנועדו להחזיק את הקדרה), וכאשר מכסים את הפתח הן יכולות לשמש לאפייה.
לכירות אלה פתח עליון בלבד, ללא 'עין', אך ייתכן שה'עין' במקרה זה היא הפתח העליון, אותו מכסים או מגלים לפי הצורך.
במשנה בשבת נקבע שכאשר מסיקים אותו ב'קש ובגבבא' (גבעולים וזרדים) דינו ככיריים – שדינם חמור פחות מתנור לעניין השהייה בשבת.
ואילו כאשר הוא מוסק בגפת (פסולת הזיתים) ובעצים – דינו כתנור שמחמירים בו מפאת חומו הרב.
לדעת המפרשים, חלוקה זו נוצרת מכיוון שחומו של הכופח הוא באמצע – בין חום התנור הרב (בגלל צורתו (קונוס)) ובין חום הכירה שכתוצאה מרוחבה – הבלהּ מועט.
ולכן כשמסיקים אותו בגפת ועצים – שבוערים זמן רב ולא מתכלים ויש חשש שיחתה בהם אזי החמירו בו לעשות דינו כתנור, משא"כ כשמסיקו בקש וגבבא – שנשרפים מהר ללא השארת גחלים שניתן לחתות בהם.
כופר לבן (שם מדעי: Lawsonia inermis או Lawsonia alba) הוא צמח ממשפחת הכופריים המוכר גם בשם חינה, על שם הצבען המופק ממנו, המשמש לצביעת שיער, עור, צמר ועוד, ומהווה מרכיב מרכזי בטקס החינה.
כופר לבן הוא מין יחיד בסוג כופר.
זהו שיח או עץ קטן שגבהו 6-1 מטרים הנפוץ באזורים טרופים וסוב-טרופים צחיחים למחצה באפריקה, אסיה וצפון אוסטרליה.
בארץ ישראל מגדלים אותו בתרבות לצורך שימוש בצבען המופק ממנו, וכן כצמח נוי.
הצמח זקוק לחום, ובטמפרטורת החורף בישראל הוא משיר את עליו.
צמח הכופר נזכר בשיר השירים בצורת היחיד "כֹּפֶר", ובצורת הרבים "כְּפָרִים":
- הביטוי "אשכול הכופר" מתייחס לפירות הצמח שהופעתם על השיח נראית כמו אשכול.
זוהי מולקולה הנקשרת בתמיסה חומצית בקשר קוולנטי (קישור קבוע) לחלבון קרטין ולכן החינה צובעת ביעילות שיער, עור, ציפורניים ומשי, הבנויים מקרטין, והצבע יציב עד אשר תתחדש שכבת האפידרמיס או יצמח שיער חדש.
lawsone בולע ביעילות קרינת UV.
הריכוז הגבוה של החומר הפעיל הוא בעלים ובפרט בעוקץ העלה.
החינה נראית כאבקה חומה-ירקרקה, שמערבבים אותה עם מים ליצירת משחה דמוית בוץ.
החינה משמשת בטקס החינה וכתכשיר לצביעת שיער בגוון אדמדם ולצביעת ציפורניים בעדות המזרח.
יש הנוהגים אף לעשות קעקוע מדומה הנצבע על העור.
החינה משמשת כחומר צביעה טבעי לשיער.
החינה הטהורה היא אדומה עד גוני כתום כהה.
יש לשים לב- מוצרים המשווקים בתור חינה שחורה מכילים בתוכם חומרי צבע אחרים (כנראה סינתטיים) שאינם חינה.
לצביעת שיער באורך אמצע הגב דרושה כמות של כ-100 גרם חינה.
לאבקה מוסיפים תה חם וחזק וביצה, וכן חומרים נוספים, על פי מתכונים ומסורות שונות:
סומאק (אוג הבורסקאים) או פפריקה (פלפלת), להדגשת הצבע האדום
חליטת פירות אדומה להדגשת הצבע האדום
החינה האדומה צובעת שיער לבן בצבע כתום בוהק.
לשיער כהה היא מעניקה ברק כתום לאור השמש.
צביעת שיער לאחר חינה עשויה להניב צבעים בלתי צפויים.
תהליך הצביעה כולל מריחה של העיסה על שיער לח או שיער יבש, החל בשורשים, והשארתו על הראש, עטוף במגבת למניעת לכלוך, למשך מספר שעות - משעה ועד ללילה שלם.
לאחר מספר חפיפות ראש מתקבע הצבע.
בשיר השירים מכנה הרעיה את הדוד "אשכול הכופר", ועל פי הפרשנות היהודית המקובלת לספר, הדוד מייצג את ה'.
לכן, הפך הביטוי "אשכול הכופר" להיות כינוי לה' בפי הפייטנים.
הפסוק משיר השירים על אשכול הכפר מוביל את הפיוט העתיק של רבי אלעזר הקליר לשבת שקלים, במשמעות של נטילת 'כופר נפש' ובמשחק מילים בין משמעות אשכול ו"אשקול" פיוט 'אשכול הכופר' נאמר בתפילת מוסף לשבת שקלים לפי נוסח אשכנז ונוסח החסידים.
הצמח מופיע במשמעות של ביטוי פיוטי לשמו של הקב"ה בפיוטים אחדים כמו ביוצר ליום ראשון של פסח, בפיוט 'מלא פי' של קהילת ארם צובא (מהעיר חלב שבסוריה) ופיוט
'אבני אקדח' של יהודי בבל, ופיוט 'אומֵן בשמעו', יוצר לפרשת שקלים בנוסח אשכנז.
הצמח אשכול הכפר או בכתיב מלא 'אשכול הכופר' שימש כשמם של ספרים אחדים.
המילה "כופר" שמשמעותה המקורית "חומר ציפוי וכיסוי" ("כפורת" בלשון המקרא פירושו מכסה), שימשה בשמות ספרים פעמים רבות במובן "כפירה" - מרידה או אי הסכמה.
אשכול הכפר הוא שם הספר הקראי של יהודה הדסי מקבוצת אבלי ציון, ושמם של ספרים נוספים לאורך הדורות, ספרים הלכתיים, ספרות תלמודית או פרשנות על המקרא.
בתקופת תור הזהב בספרד, נכתב ספר בשם זה על מגילת אסתר (ומשמעות שמו דומה למשמעות שניתנה לו בפיוט לשבת שקלים).
כתב היד הוסתר בפורטוגל אחר גירוש ספרד, אבד בגירוש פורטוגל, ואחרי תלאות נמצא שוב.
ב-1964 כתב נתן אלתרמן את שיר הפיוס כחלק מהצגת 'שלמה המלך ושלמי הסנדלר', שיר בו משמשים ביטויים משיר השירים כביטויי חיבה בין שלמי ורעייתו, מעורבים עם ביטויים מעולמו של הסנדלר שרוכיו ונעליו.
'אשכול הכופר' משמש בשיר זה במשמעות 'אהוב ליבי', כצמח המשמש תכשיט ותלוי על ליבה של הרעיה.
בגמרא נזכר הצמח כחלק ממרקחת של תרופה לאבנים בדרכי השתן: "תלת ניטופייתא מישחא דכופרא" (שלוש טיפות של משחת כופר).
כוספא (כֻּסְפָּה) היא שם כולל לפתיתי מזון עשירים בחלבון והנוצרים מעיבוד תעשייתי של גרעינים ומיצוי השמן מהם.
הכוספא משמשת להעשרת מזון בעלי החיים בחלבון מן הצומח.
הכוספא הנפוצה ביותר כיום היא מסויה, ובנוסף קיימות כוספאות מהגרעינים הבאים (מן הנפוץ לנפוץ פחות): תירס, לפתית, חיטה, שעורה, חמניות ועוד.
הכוספא היא סחורה (commodity) הנסחרת בבורסת הנגזרות של שיקגו (CBOT) כלומר, מחירה מושפע מהיצע וביקוש עולמיים, מזג אוויר, מחירי אמצעי ייצור כגון נפט ומתנועות ספקולטיביות שונות.
על אף ששימושה העיקרי של הכוספא הוא להעשרת מזון בעלי חיים, היא נמכרת בשווקים גם כתחליף בשר עשיר בחלבון בתור 'פתיתי סויה' או 'שבבי סויה'.
את המוצר היבש נהוג לרכך במים חמים, לתבל ואז לבשל, לאפות או להקפיץ.
בתהליך הייצור של השמן מן הגרעינים נוצר כתוצר לואי חומר מוצק בעל תכולת חלבון גבוהה.
תהליך ייצור הכוספא מהחומר כולל מספר שלבים ובהם:
מיצוי השמן מהגרעינים (סוג של סחיטה)
הוצאת רעלים וחומרים שנועדו למיצוי השמנים מתוך המסה שנותרה
קירור החומר באמצעות מים וייבושו
ניפוי וגריסה של החומר לפתיתים בגודל של כ-4 מילימטרים
בתלמוד מופיעה המילה "כוספא" לתיאור שארית מוצקה של פרי או צמח שנסחטו ממנו הנוזלים.
(למשל במסכת שבת דף נ' ע"א, ורש"י תרגם מופע זה כ"פסולת שומשומין" כלומר פסולת מוצקה שנותרה מסחיטת שמן משומשום).
כמו כן מוכר הביטוי "כוספא דתמרי" כלומר גוש מוצק של תמרים, שהיווה מזון מרוכז ועשיר ושימש נוודים.
כוסות רוח לאבא הוא סרט מתח-תעודי ישראלי משנת 2008 המתאר מסע של הבמאית טליה פינקל לחקירת נסיבות מותו של אביה.
הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר, בפסטיבל וושהאוגל הבינלאומי במדינת וושינגטון ובפרס הסרט התיעודי בפסטיבל סקוטלנד.
בילדותה, הייתה לטליה ולמשפחתה דילמה לגבי טיבו של דודהּ, סטריק.
מחד, אביה טען כי אחיו נרצח בהיותו בכלא באוקראינה והוחלף בסוכן שתול של הק.ג.ב.
אביה הציג חיזוקים לטענותיו ולדבריו היה היגיון פנימי.
מאידך, טענות מסוג זה נחשבות למטורפות, התנהגותו של סטריק הייתה מוזרה לפעמים והדוד עשה רושם שאינו קרוב משפחה חף מפשע.
לאב שהיה במשך שנים אזרח עובד צה"ל היה עבר בניסיון לחשיפת מחדלים במערכת, ולכן פוטר.
שמואל פינקל טען בתוקף: "גם אם אני חולה נפש - זה לא אומר שמה שאני אומר זה לא נכון, למשל: בן אדם יכול להיות גם חולה נפש וגם חולה לב".
לאחר מותו מעורר החשד של אביה, הדילמה רק הלכה וגדלה.
האב נמצא מת בחדר הרחצה בבית החולים, ביום הראשון לאשפוזו במחלקה פסיכיאטרית.
חמש שנים לאחר מותו שכרה בתו, הבמאית טליה פינקל, בלש פרטי והשניים החלו לחקור את קורות חייו ונסיבות מותו המעורפלות של אביה.
הם ניהלו מעקבים אחרי הדוד ויצאו במסע לארכיוני הק.ג.ב.
המסע בדק שאלות שעלו בקו התפר שבין דמיון למציאות, בגבול שבין השפיות לטירוף.
לבד מצילומי החקירה שבמסע מופיעים בסרט צילומים מחייו של האב, שהתמקדו בטעוניו, כשנתיים לפני מותו.
הסרט מלווה בפסקול מקורי שיצר הזמר ערן צור.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בפסטיבל אידפא באמסטרדם ועוד.
כופר הוא סרט מותחן אמריקאי משנת 1996 בבימויו של רון הווארד, אודות זוג הורים המנסים להתמודד עם חטיפת בנם.
בסרט מככבים אנסמבל שחקנים כדוגמת מל גיבסון, רנה רוסו, דלרוי לינדו, גארי סיניז, לייב שרייבר, דוני וולברג, לילי טיילור, אוון הנדלר ובראוולי נולטי.
הסרט זכה להצלחה רבה ולמועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה על תפקידו של גיבסון.
הסרט מבוסס על הסרטים "Ransom!" ו"High and Low".
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בנובמבר 1996, ובישראל ב-10 בינואר 1997.
במהלך יריד מדעים שאליו מגיע טום מאלן (מל גיבסון), בנו שון (בראוולי נולטי) נחטף.
לאחר מספר שעות טום מקבל דואר אלקטרוני שבו מפורטת בקשת כופר של שני מיליון דולרים תמורת שון.
טום, בעליה של חברת תעופה ובעצמו טייס קרב בחיל האוויר האמריקני לשעבר שלחם במלחמת וייטנאם, ואשתו קייט (רנה רוסו) מחליטים לדווח על האירוע ל-FBI למרות הסכנות.
סוכני הבולשת, בפיקוד לוני הוקינס, מקימים בביתם מרכז פיקוד ושליטה ומנחים אותם כיצד לשוחח עם החוטפים.
האחראי על החטיפה הוא השוטר ג'ימי שאכר (גארי סיניז).
ג'ימי מנחה את טום להיכן לבוא עם הכופר.
במהלך העברת הכופר, צוות ה-FBI- מתערבים והורגים את שליחו של ג'ימי.
בעקבות זאת, טום מחליט לשנות גישה ובמקום לתת את הכופר לחוטפים הוא מכריז שמי שיביא את החוטפים אליו יקבל את סכום הכופר.
אנשי ה-FBI לא מרוצים מהחלטתו של טום והם מנסים לשכנע את קייט לגרום לטום לשלם את הכופר.
אחרי ששום דבר לא מצליח, ג'ימי הורג את חבריו במטרה לזכות בסכום הכופר.
לבסוף, כשג'ימי מגיע לבית משפחת מאלן, שון מזהה אותו בתור החוטף.
מתפתח מאבק בין ג'ימי לבין טום, שבסופו יורים לוני וטום בג'ימי למוות.
מל גיבסון בתפקיד טום מאלן
גארי סיניז בתפקיד ג'ימי שאכר
רנה רוסו בתפקיד קייט מאלן
בראוולי נולטי בתפקיד שון מאלן
דלרוי לינדו בתפקיד לוני הוקינס
לילי טיילור בתפקיד מאריס קונר
לייב שרייבר בתפקיד קלארק בארנס
דוני וולברג בתפקיד קאבי בארנס
אוון הנדלר בתפקיד מיילס רוברטס
דן הדייה בתפקיד ג'קי בראון
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות עם ציון גבוה של 71% על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes".
בנוסף, מל גיבסון וגארי סיניז קיבלו ביקורות חיוביות על הופעתם בסרט.
הסרט נחשב כהצלחה כלכלית גדולה בהשוואה לתקציב 80 המיליון דולר שלו.
הוא הכניס 136,492,681 דולר בארצות הברית וכ-173 מיליון דולר בשאר העולם.
בסיכום הכנסותיו, הסרט התברג כסרט השביעי המכניס ביותר בארצות הברית לשנת 1996.
הסרט זכה בפרס איגוד ה-ASCAP לשובר הקופות הטוב ביותר.
בנוסף הסרט היה מועמד לכמה פרסים; פרס סאטורן לסרט פעולה/הרפתקה/מותחן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (מל גיבסון), פרס איימג' (Image Awards) לשחקן המשנה הטוב ביותר (דלרוי לינדו) ופרס האמנים הצעירים לשחקן המשנה הטוב ביותר (בראוולי נולטי).
תשלום כופר הוא אפשרות הניתנת לעיתים לחשוד בעבירה כלכלית, ובפרט השתמטות ממס, כתחליף להעמדתו למשפט פלילי.
בקשה לתשלום כופר מוגשת על ידי החשוד, וההחלטה האם להיענות לבקשה (או לדחותה ולהגיש כתב אישום) וקביעת גובה הכופר הן בסמכותה של ועדה של רשות המיסים.
תשלום הכופר בא בנוסף לתשלום מלוא המס הנדרש על פי חוק.
השיקולים לבחירה במסלול הכופר הוצגו על ידי רשות המיסים
חקיקה שבה ניתנת אופציית כופר:
מתיר לרשות המיסים לגבות, בהסכמתו של החשוד, כופר שלא יעלה על פי שניים מהקנס הגבוה ביותר שמותר להטיל בשל אותה עבירה.
מתיר לרשות המיסים לגבות, בהסכמתו של החשוד, כופר שלא יעלה על הקנס הגבוה ביותר שמותר להטיל בשל אותה עבירה.
: "נוכח המנהל כי אדם עבר על הוראה מהוראות חוק זה, רשאי הוא, בהסכמתו של האדם, לקחת מידו כופר-כסף, שלא יעלה על הקנס הגבוה ביותר שמותר להטילו בשל אותה עבירה".
עקרון תשלום הכופר מוזכר בתורה, לפיו נאסר על הדיינים לקחת מאדם שנגזר עליו עונש מוות, להמיר את עונשו בתשלום ממון:
כמו כן נזכר תשלום זה בתורה כעונש לאדם שהשור שברשותו הרג אדם:
כופין על מידת סדום הוא כלל הלכתי לפיו כאשר אדם אינו מסכים לעשות לחברו טובה שאינה כרוכה בשום טרחה, הפסד או צער, בית הדין כופה את האדם לקיימה.
הכפייה נועדה לאפשר לבית הדין למנוע שימוש לרעה בזכות ולשרש תופעות של שרירות לשמה בתחום הקניין הפרטי.
מדיניות זו של בית הדין, נובעת מתפיסת הבעלות כזכות להשתמש בנכס, להבדיל מזכות להשתרר על הזולת.
אנשי סדום היו מתנהגים ברשעות, לא היו מעניקים צדקה כלל, לא היו עושים טובה לאיש, ולא היו מעוניינים באורחים גם באופן שהדבר לא עלה להם בממון –
מקראות התורה והנביאים שהובאו לעיל הובילו את חז"ל לדרוש את מידותיהם הרעות של אנשי סדום:
על פי התוספתא, הקב"ה העניק לאנשי סדום שפע, אולם הם לא היו מוכנים לשתף אותו עם אחרים, כדי שלא יגרעו להם ממנו.
על כן, מידה כנגד מידה, כשם שאנשי סדום הדירו בני אדם מעושרם, כך מנע הקב"ה את השפע והעושר מאנשי סדום עצמם.
מכאן שסדום מסמלת חברה המכוונת לשמור לעצמה את כל העושר הגלום באוצרותיה, תוך גילויי רוע, המבוסס על הדרת זרים ובמיוחד כשהם אורחים ומבקשי סעד למיניהם.
על מנת למגר את התופעה החברתית האמורה, נוצרה בחז"ל הנורמה של "כפייה על מידת סדום", אשר מעמידה את סדום כאנטי תזה למשפט העברי ולמוסר היהודי.
נורמה הלכתית זו מאפשרת אכיפת התנהגות ההולמת את מידת החסד היהודית, והמנוגדת למידתם של אנשי סדום.
מידתם השלילית של אנשי סדום מזוהה במשנה (אבות ה, יג) עם מי שאומר: "שלי שלי ושלך שלך".
הצבת מחיצה בין נכסי האדם לבין נכסי זולתו עשויה להיחשב הגינות (אבות שם: "מידה בינונית"), אך היא עלולה גם לדרדר לאנוכיות ולהתנערות ממצוקת הזולת, עד שתגיע למידת סדום.
במשנה אבות ה, י שנינו: "האומר שלי שלי ושלך שלך – זו מדה בינונית, ויש אומרים זו מדת סדום".
יש האומרים שכפייה זו מקורה במצוות התורה ועשית הישר והטוב (דברים ו יח), או בציווי ואהבת לרעך כמוך.
לפי דעה אחרת, מדובר באכיפה אתית, הנובעת ממידת החסד שאופיינית לעם ישראל:
"לפי שאנחנו קהל עדת ישראל, אנו גומלי חסדים, ואין אנחנו כמדת סדום קפדנים, וכל דבר שזה נהנה וזה אינו חסר, כל מי שמקפיד בו – הוא ממדת סדום, וראוי עלינו שלא להקפיד בזה".
לכלל כופין על מידת סדום, ישנן כמה מקורות בתלמוד:
1. "הרי שכלו פירותיו מן השדה, ואינו מניח בני אדם ליכנס בתוך שדהו, מה הבריות אומרות עליו?
מה הנאה יש לפלוני, ומה הבריות מזיקות לו!
עליו הכתוב אומר: מהיות טוב אל תקרי רע".
ובמאירי שם פירש: "למדת, שכל שאין הזק לאדם בו, ויש הנאה לאחרים – ראוי לו שלא למנוע".
2. "כאן שנה רבי: לא ישפוך אדם מי בורו ואחרים צריכים להם".
כלומר: יש להעדיף התנהגות שעשויה להיטיב יותר עם אחרים.
כאמור, אכיפת החובה להיטיב עם הזולת, תלויה בכך שאינה כרוכה בהפסד כלשהו למיטיב.
כך ראינו לעיל (המאירי: "כל שאין לאדם היזק בו"), וכך עולה מן ההקבלה שבין הכלל כופין על מידת סדום לבין הכלל "זה נהנה וזה לא חסר" – דווקא כשאינו חסר.
דין 'כופין על מידת סדום' הוא מדרבנן.
מדין תורה אין לכפות אדם לוותר על זכויותיו, שכן בכך אנו פוגעים בזכות הבעלות שלו.
עמידה דווקנית על זכות חוזית
בתלמוד נידונה פרשנותו הראויה של הסכם, כשלפי פרשנות לשונית דווקנית שלו ניתן לשלם דמי שכירות באמצעות מצרכים.
כך, לדוגמה, אדם שכר רחיים מחברו והוסכם שאת דמי השכירות "ישלם" באמצעות עבודתו: טחינת תבואה עבור המשכיר.
לימים התעשר המשכיר, ולא היה זקוק עוד ל"שירותי הטחינה" של השוכר.
לפיכך, תבע מהשוכר שישלם לו את דמי השכירות בכסף ממש.
התלמוד קובע שאם יש לשוכר אפשרות לשלם בכסף ולא בעבודה עליו לעשות כן, אף שהדבר אינו מתחייב מן ההסכם שבין הצדדים.
הואיל ולמשכיר אין צורך בעבודת הטחינה והואיל והשוכר אינו מפסיד מהשינוי בצורת התשלום, "כופין על מידת סדום" ומחייבים אותו לשלם למשכיר בכסף.
בנסיבות אלו, בית הדין ימנע מן השוכר להשתמש לרעה בזכותו החוזית.
דוגמה נוספת לפרשנות הסכם בהתאם לכלל "כופין על מידת סדום" נדונה בהקשר להתחייבות חוזית לפרוע חוב במקום מסוים.
פרעון החוב באותו מקום סוכלה, מחמת אונס ידוע לרבים שבגינו הוצרך החייב לצאת מן העיר.
בנסיבות אלו יכול החייב לדחות את הפרעון למועד שבו יוכל להגיע למקום עליו הוסכם, או לחלופין, לפרוע את הכסף במועד, אלא שבמקום אחר מזה שעליו הוסכם.
בעניין זה פסק המהרי"ק כי אם המקום החלופי רחוק מזה שנקבע בחוזה, יש לדחות את מועד הפרעון.
עמידה דווקנית של הנושה על המועד והמקום המוסכמים אינה צודקת, והיא בגדר שימוש לרעה בזכות חוזית.
מנגד, אם המקום החלופי קרוב למקום המוסכם, נדרש פרעון במועד ובמקום החלופי, ועל כך כופים את הנושה על מידת סדום.
חלוקת רכוש בין שותפים או יורשים
התלמוד דן בשאלה כיצד לחלק קרקע שהתקבלה בירושה בין אחים, בנסיבות שבהן לאחד האחים קרקע סמוכה לקרקע שבירושה.
אותו אח מעוניין שהחלק שיקבל בירושה יהיה סמוך לקרקע שלו, כדי להשיג רצף בין השדות.
בתלמוד נחלקו בדבר: רבא אומר כי יש להיענות לבקשתו של אותו אח, באומרו: "כגון זה כופין על מידת סדום".
מנגד, רב יוסף סבור שיתר האחים יכולים להתנגד לבקשת האח, גם ללא סיבה מיוחדת.
לפי התלמוד שם המחלוקת היא גם כאשר לכל אחת מהקרקעות יש מקור מים המשקה אותה.
רבה דבק בעמדתו שיש לתת את הקרקע הסמוכה לאח המבקש אותה על פי הכלל "כופין על מידת סדום", ואילו רב יוסף סבור שגם במקרה כזה, זכאים האחים להתנגד לבקשת האח בטענה שהקרקעות אינן שוות זו לזו, מחמת ההבדל בין מקורות המים באיכות ההשקיה שלהם ולכן אין כאן מידת סדום.
בתלמוד נקבע דהלכה היא רב יוסף, כלומר לא כופין על מידת סדום שכן לאחים יש טענה טובה הנשענת על הבחנה בין הקרקעות.
המשכיר ספינה לחברו להוביל בה סחורה מסוימת, אינו יכול להתנגד להחלפת הסחורה המוסכמת בסחורה דומה, כשאינו ניזוק על ידי כך.
הנימוק לכך הוא שאין למשכיר שום הצדקה מוסרית להתנגד להחלפה.
אומנם הוסכם על הובלת סחורה מוגדרת, אך אסור לו לנהוג 'מידת סדום' ולעמוד על קיומו הדווקני של ההסכם, שהרי הוא חייב להוביל את היין המוסכם, וסירובו להחליף את הסחורה אינו אלא רשעות גרידא – מניעת הנאה מן הזולת כשלו עצמו לא נגרם הפסד.
מנגד, אם השכיר אדם ספינה בלתי מסוימת להובלת יין מסוים, וטבעה הספינה על תכולתה – כאן יש הצדקה למשכיר לעמוד על קיומו הדווקני של ההסכם ולסרב להעמיד לשוכר ספינה חלופית להובלת היין השונה מן המוסכם, משום שסיכול ההסכם המקורי כרוך גם בנזק לרכושו שלו.
סייגים לכלל 'כופין על מידת סדום'
ישנם ראשונים שסוברים כי כפייה על מידת סדום היא רק כאשר האדם אינו חסר כלום, ואין לו שום הפסד משום צד ולא טרחה כלל.
ואפילו אם אינו חסר אלא דבר מועט אין לחייבו, כי יש אנשים שאפילו חסרון קטן מפריע להם.
גם מדברי התוספות במסכת כתובות ניתן להוכיח שבכל הפסד, גם הקטן ביותר אנו אומרים שדינו כ'זה נהנה וזה חסר' ולא כופים על מידת סדום.
כך כתב אף הרשב"א: "אם ראובן חושש שמא יגיענו שום הפסד בדבר זה – אין כאן משום מדת סדום".
כך נפסק באחרונים: "אף על גב דאינו היזק ממש, כל שחסר קצת ומיעוטא דמיעוטא נמי – תו לא הוי ממדת סדום".
בין שהחיסרון הוא בענייני הגוף ובין שהוא בענייני הנפש, אין מחייבים את האדם משום 'מידת סדום'.
אף כשאין החיסרון בעצם הדבר שנותן לחברו, אלא שבסופו של דבר ייגרם לו הפסד, כגון שחברו בא להשתמש בפעולתו ליצור חפצים ולמוכרם לאחרים, ומשום כך לא יקנו ממנו את הדברים שהוא עושה, אין בו משום מידת סדום.
לעומת זאת, יש שסברו כי כאשר יש טרחה מועטה עדיין ניתן לכפות על מידת סדום.
כך לדוגמה מי שנתחייב להביא לחברו עָרֵב מסוים לשותפות ביניהם, יש מן הראשונים שסוברים שאין זו מידת סדום להקפיד שלא לקבל ערב אחר, כי האדם הסכים לשותפות על סמך ערב זה דווקא שהוא יודע שיש לו נכסים רבים שאין עליהם עוררים.
לעומתם יש הסוברים שבמקרה כזה אפשר לכפות על האדם להסכים לכך ששותפו יביא ערב אחר חשוב כמו זה שהתנו עליו, ואין זה נחשב חסרון, ומידת סדום היא שלא לקבלו.
1. בפני בית המשפט המחוזי נידונה השאלה: כיצד יש לחלק בין שני שותפים שני חלקים השווים מבחינת ערכם הכספי?
האם החלוקה תיעשה על פי גורל או שיש לתת לאחד השותפים את הזכות לבחור באותו חלק שיש לו כלפיו סנטימנט אישי, כשהשותף השני אינו מפסיד מכך מבחינה כספית?
שופט בית המשפט המחוזי, השופט לם, החליט שלא ללכת בעניין זה בעקבות המשפט האנגלי השולל זכות בחירה זו מאותו שותף, ובמקום זה פנה למשפט העברי הקובע שהשותף רשאי לבחור חלק זה משום ש"עיכוב בדבר זה - מידת סדום היא".
בפסק הדין הובאו דברי הרמב"ם ב"משנה תורה" בעניין זה (הלכות שכנים, פרק יב, הלכה א):
האחין או השותפין שבאו לחלוק את השדה וליטול כל אחד חלקו, אם הייתה כולה שווה ואין שם מקום 'טוב' או מקום 'רע', אלא הכל אחד – חולקין לפי המידה בלבד.
ואם אמר אחד מהם: תנו לי חלקי מצד זה כדי שיהא סמוך לשדה שלי ויהיה הכל שדה אחת - שומעין לו, וכופה אותו [=את אחיו או שותפו] על זה, שעיכוב בדבר זה מידת סדום היא.
2. בעניין אחר, נידון עניינה של ילדה בת שלוש שסבלה ממחלה חשוכת מרפא.
לפי עדות הרופאים, הייתה הילדה צפויה למות תוך זמן קצר, אם לא יושתל בגופה מח עצמות שיילקח מאחותה בת התשע.
לדעת הרופאים, תהליך ההשתלה כמעט ואינו מסכן את התורם, אך הוא עלול לזרז את מות החולה במקרה של אי-הצלחה.
היועץ המשפטי לממשלה והורי הילדה פנו לבית המשפט בבקשה שיורה לרופאים לבצע את ההשתלה.
השופט צבי טל נתן דעתו גם על עמדת המשפט העברי במקרה זה, ולפיה חלה חובה מן התורה להציל אדם הנתון בסכנת חיים.
חובה זו חלה גם כשההצלה כרוכה בצער מסוים למציל, ובמקרים מסוימים אף ניתן לכפותו להציל משום שאי-ההצלה נחשבת כ"מידת סדום", ובמקרה כגון זה "כופין על מידת סדום" (תלמוד בבלי, בבא בתרא יב ע"ב).
3. בפסק דין שניתן בבית המשפט העליון נידון חיובם של מנהלי חברה שערבו אישית לחובותיה כלפי הבנק המשיב.
המערערים טענו כי על פי ההסכם בינם לבין הבנק, הבנק היה חייב לעשות להקטנת הנזק ללקוחותיו על ידי "כיסוי" יתרת החוב בחשבון באמצעות כספי החסכונות של מנהלי החברה.
השופט טל קבע שבמקרה זה, שבו "זה נהנה [=הלקוח] וזה [=הבנק] לא חסר", יש מקום להחיל את הכלל "כופין על מידת סדום" ולחייב את הבנק בהקטנת הנזק, כאמור.
4. במקרה נוסף, דן בית המשפט העליון בערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי.
המערערים בנו תוספת לדירתם על שטח ה"רכוש המשותף" של המשיבים – שאר דיירי הבניין.
המשיבים הוציאו צו המחייב את המערערים להרוס את תוספת הבנייה לדירתם ולהשיב את המצב לקדמתו.
הערעור על תקפות הצו נדחה בבית המשפט המחוזי.
השופט י' אנגלרד סבר, בדעת מיעוט, שבמקרה זה, למרות שתוספת הבנייה נבנתה על שטח "הרכוש המשותף", שלא כדין, יש לבית המשפט שיקול דעת באשר למתן הסעד המבוקש, ובכוחו למנוע את הריסת תוספת הבנייה תוך מתן פיצוי כספי לשאר הדיירים שניזוקו.
הוא עיגן עמדה זו בעיקרון "כופין על מידת סדום".
לדעתו, "היקף תחולתו של דין "כופין על מידת סדום" במסגרת העיקרון של "זה נהנה וזה לא חסר" עשוי להיות רחב יותר מזה של הדוקטרינה המקובלת של שימוש לרעה בזכות", והוא מוסיף:
'מן הראוי כי המשפט היהודי ישמש מקור השראה בפרשנותו של הוראת סעיף 14 לחוק המקרקעין, תשכ"ט-1969, ולאו דווקא משום שלשונה של זו סתומה ומגומגמת.
נראה לי כי המגמה המוסרית המובהקת המצויה במסורת המשפטית היהודית לגבי מושג הבעלות, ואשר מטרתה להגביל את שלטונו של אדם על נכסיו, תמצא ביטוי במשפט של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
יצוין כי מעבר למימד המוסרי-אינדיבידואלי של העיקרון "כופין על מידת סדום", מצוי בו גם, ואולי הוא עיקר, מימד חברתי חשוב.
כי הלוא בשל חסרונו של מימד חברתי זה, נחתם גזר דינם של אנשי סדום, שעל מידתם הרעה נקרא העיקרון'.
לעומתו, סבר השופט י' טירקל, וכמוהו נפסק בדעת הרוב, כי אין בנסיבות המקרה משום הצדקה לפגוע בזכויות הקניין של שאר הדיירים ברכוש המשותף על יסוד עקרון 'כופין על מידת סדום', וכי יש לקיים את צו בית המשפט בערכאה הראשונה, שהורה על הריסת תוספת הבנייה והשבת המצב לקדמותו.
5. הדים לעקרון 'כופין על מידת סדום', ניתן למצוא גם בסעיף 17 לחוק השכירות והשאילה, התשל"א-1971, שעל פיו ה"שוכר חייב לאפשר למשכיר, בכל עת סבירה, לבדוק את המושכר".
הסדר זה עולה בקנה אחד עם עמדת המשפט העברי ולפיה כשלא נגרם לשוכר נזק כלשהו מבדיקת המושכר, יש בהתנגדותו לבדיקה זו משום "מידת סדום".
זאת, על אף שלפי הדין הנוהג במשפט העברי אין הוא חייב לאפשר אותה.
ברוח זו אף נקבע, שהמשכיר אינו רשאי להתנגד להשכרת המושכר בשכירות-משנה כשלא נגרם לו כל נזק עקב כך.
יישום הכלל בפסקי דין רבניים ופסיקה אקטואלית
בתי הדין הרבניים מיישמים את הכלל 'כופין על מידת סדום' בנסיבות שונות.
1. פלוני קנה מקרר גדול ולא הייתה לו אפשרות להכניסו לביתו אלא דרך מעבר במרפסת של שכנו, והלה התנגד לכך.
בית הדין הרבני בנתניה הגיע למסקנה שמאחר ש"רוב בני אדם" אינם גובים תשלום עבור מעבר חד-פעמי בתוך רשותם, ואינם רואים בדבר פגיעה בבעלותם, יש בהתנגדות השכן משום "מידת סדום", וניתן לכפותו לאפשר את מעבר המקרר דרך מרפסת ביתו.
2. באחת משכונותיה ההרריות של ירושלים, מצויים שני רחובות מקבילים כשביניהם הפרשי גובה.
ברחוב עליון מצויים מרכזי מזון, בית כנסת וגני ילדים.
וכדי להגיע אליהם מהרחוב התחתון, נדרשים התושבים להקיף את הבניינים ולטפס במעלה הרחוב.
אחת התושבות מצאה דרך פשוטה להקל עליה את הדרך לגני הילדים עם עגלות ילדיה, היא נכנסה לאחת הכניסות של הבניינים, ועלתה במעלית הבניין לקומת מפלס הרחוב העליון, ויצאה לרחוב.
בכך חסכה מעצמה את מאמץ הטיפוס וזמן היקף הרחוב.
כך החלו מתפללי בית הכנסת לנהוג, וכן אלו שביקשו לערוך קניות – קיצרו את דרכם באמצעות מעליות הבניינים הפרוסים ברחוב.
דיירי הבניינים מחו על כך, ואסרו את הכניסה לתחומם ואף עשו נעילת קודן לדלת כניסת הבניין.
אלא שאחד הדיירים, גילה לאם הילדים את הקוד, בטענה שהיא אורחת אישית שלו.
ועד הבית טען כי אין רשות לדייר בבניין לאשר לזר קיצור דרך על בסיס קבע, הגם שבוודאי רשאי להזמין לבית אורחים על בסיס קבע.
מנגד, טען הדייר כי קיימת זכות לכל דייר בבניין לארח, ובכלל זה להתיר למכרים שלו להשתמש במעלית הבניין על בסיס קבע.
נקבע כי ראוי לנהוג בעין טובה בזולת ולאפשר לשכנים להנות מהמעבר ברשות הפרטית, כל עוד לא נגרע מהבעלים דבר, כגון מעבר במקום שאינו מיועד לשימוש משפחתי או כשאין במעבר פגיעה באיכות דיירי המקום.
אומנם לפי שורת הדין, זכות דיירי המקום למחות ולעכב מלעבור ברשותם, ואף אין הם עוברים על מידת סדום, אם בידם טענות ממשיות התומכות בעמדתם.
3. יש הפוסקים כי בערים שבהן יש התנגדות לעירוב חצרות על ידי אנשים המתנגדים לעירוב מטעמים שלהם, יכול כח בית דין לזכות לאוסרים את פת העירוב, מדין 'כופין על מדת סדום'.
שהרי המתירים בוודאי מותרים לעשות עירוב לעצמם לפי פסק רבניהם, ואין בכוח האוסרים לאסור עליהם, וממילא 'כופין על מדת סדום' ומזכים להם את העירוב על ידי בית דין.
כּוֹפְרָה היא נוזקה המגבילה גישה למערכות המחשב הנגוע, ומשמשת לסחוט מהמשתמש תשלום כסף (דמי כופר) על מנת שתוסר מגבלת הגישה.