tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(1923) הנושא העיקרי בציור הוא דמות גדולה של אישה שחורה עם שד בולט יחיד.
טרסילה עיצבה את הדמות והשטיחה את המרחב סביב, אותו מילאה בצורות גאומטריות.
נרגשת מהסגנון החדש שלה שפיתחה והרגישות הלאומנית שהתעצמה בה יותר ויותר, היא כתבה למשפחתה באפריל 1923:
"אני מרגישה את עצמי יותר ויותר ברזילאית.
אני רוצה להיות הציירת של ארצי.
כמה אסירת תודה הנני על שביליתי את כל ילדותי בחווה.
הזיכרונות מזמנים אלה הפכו יקרים לי.
אני רוצה, באמנות, להיות הילדה הקטנה מסאו ברנרדו, לשחק עם בובות קש, כמו בתמונה האחרונה עליה אני עובדת ...
אל תחשבו שנטייה זו נתפסת כאן באופן שלילי.
מה שהם רוצים כאן זה שכל אחד יביא את התרומה של המדינה שלו.
זה מסביר את הצלחת הבלט הרוסי, הגרפיקה היפנית והמוזיקה השחורה.
אוסוולד דה אנדרדה, שהפך לבן הלוויה שלה במסעה, ליווה את טרסילה ברחבי אירופה.
כשחזרו לברזיל בסוף 1923, טרסילה ואנדרדה נסעו ברחבי ברזיל כדי לחקור את מגוון התרבויות הילידיות, ולמצוא השראה לאמנותם הלאומנית.
במהלך תקופה זו, טרסילה רשמה רישומים של המקומות השונים בהם ביקרו שהפכו לבסיס לרבים מציוריה העתידיים.
בנוסף, הוא איתגר את האמנים להשתמש בגישה מודרניסטית באמנותם, מטרה שאליה חתרו במהלך שבוע האמנות המודרנית בסאו פאולו.
במהלך תקופה זו, צבעיה של טרסילה הפכו תוססים יותר.
למעשה, היא כתבה שמצאה את "הצבעים שהערצתי כילדה.
לימים לימדו אותי שהם מכוערים ולא מתוחכמים." הציור הראשוני שלה מתקופה זו היה "הרכבת המרכזית של ברזיל" "ECFB – Estrada de Ferro Central do Brasil)", (1924).
יתר על כן, באותה תקופה היה לה עניין בתיעוש ובהשפעתו על החברה.
בשנת 1926 התחתנה טרסילה עם אנדרדה והם המשיכו לנסוע ברחבי אירופה והמזרח התיכון.
בפריז, בשנת 1926, הייתה לה תערוכת יחיד ראשונה ב"גלריה פרייסייה".
עבודותיה זכו לשבחים וכונו "אקזוטיות", "מקוריות", "נאיביות" ו"אינטלקטואליות", ולהתייחסויות בנוגע לשימוש שעשתה בצבעים עזים ובתמונות טרופיות.
בהיותה בפריז היא נחשפה לסוריאליזם ולאחר שחזרה לברזיל, טרסילה החלה בתקופת ציור חדשה בה נטשה את התפאורה והנופים העירוניים, והחלה לשלב סגנון אומנותי סוריאליסטי באומנות הלאומנית שלה.
שינוי זה שהתרחש במקביל לגל אמנותי גדולה יותר ששטף את סאו פאולו ואזורים אחרים בברזיל שהתמקד בחגיגת ברזיל כארץ הערים הגדולות השפיע גם על יצירת אמנותה, כולל ייצוג אנכי של המבנים הגבוהים בערים גדולות, כמו סאו פאולו, שהפך את אמנותה לאייקונית.
יצירות אמנות אלה שיצרה כללו למשל מראות עירוניים קטנים, כמו משאבת דלק, או אלמנטים גדולים כמו בניינים.
תערובת הפרטים שלה הייתה חשובה מכיוון שאלו היו המרכיבים שהיוו את העיר.
בהתבססם על רעיונות תנועת פאו-ברזיל שקדמו לכך, שאפו אמנים לתת ביטוי הולם לסגנונות והשפעות אירופאיות ומתוכם לפתח מצבים וטכניקות שהיו ייחודיים להם וברזילאים.
תנועת פאו-ברזיל הייתה יצרה המשגה מודרניסטית של ברזיל.
הציור הראשון של טרסילה בתקופה זו היה "אבפורו" (1928 "Abaporu") – אוכל האדם, אותו העניקה לאנדרדה כציור ללא כותרת ליום הולדתו.
נשוא הציור הוא דמות אנושית גדולה ומסוגננת עם כפות רגליים עצומות היושב על האדמה ליד קקטוס עם שמש בצורת פרוסת לימון ברקע.
אנדרדה בשיתוף עם המשורר ראול בופ, היו מי שבחרו לציור את כותרתו, "אבפורו", שהוא כינוי אינדיאני ל"אוכל אדם".
זה קשור היה לרעיונות העכשוויים דאז לגבי מיזוג של סגנון אירופאי וההשפעות עליו.
זמן קצר אחר כך, אנדרדה כתב את "המניפסט האנתרופופגי" שלו, שקרא בפועל לברזילאים לטרוף סגנונות אירופיים, ובו זמנית לשחרר את עצמם מכל השפעות ישירות, וליצור סגנון ותרבות משלהם.
קולוניאליזם מילא תפקיד ביצירתה של טרסילה; והיא שילבה מושג זה באומנות שלה.
במקום להיטרף על ידי אירופה, הם יטרפו את אירופה בעצמם.
אנדרדה השתמש "באבפורו" לכריכת המניפסט כמייצג את האידיאלים שלו.
בשנה שלאחר מכן השפעתו של המניפסט המשיכה, וטרסילה ציירה את יצירתה שנשאה את השם "אנתרופופגיה" (Antropofagia" 1929), אשר הציגה את דמותו של "אוכל האדם" יחד עם הדמות הנשית מיצירתה הקודמת "השחורה" מ-1923, כמו גם את עלה בננה הברזילאי, הקקטוס, ושוב את שמש פרוסת הלימון.
בשנת 1929, טרסילה ערכה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בברזיל במלון פאלאס בריו דה ז'ניירו, ואחריה הגיעה תערוכה נוספת בסלון גלוריה בסאו פאולו.
בשנת 1930 היא הציגה בתערוכות בניו יורק ובפריז.
שנת 1930 ראתה גם את קץ הנישואים של טרסילה ואנדרדה, דבר שהביא לסיום שיתוף הפעולה ביניהם.
בשנת 1931 נסעה טרסילה לברית המועצות.
בהיותה שם, היא הציגה את עבודותיה בתערוכה במוסקבה במוזיאון לאמנות מערבית, ונסעה לבקר בערים נוספות ומוזיאונים אחרים.
העוני והמצוקה של העם הרוסי השפיעו עליה מאוד, כפי שניתן לראות בציור שלה "פועלים (אופרריוס)" (1933).
עם חזרתה לברזיל בשנת 1932, היא השתתפה במהפכה החוקתית בסאו פאולו נגד הדיקטטורה בברזיל, בראשות ז'טוליו ורגאס.
יחד עם אחרים שנתפסו כשמאלניים, היא נכלאה למשך חודש מכיוון שמסעותיה גרמו לה להחשב כאוהדת הקומוניזם.
בשארית הקריירה שלה היא התמקדה בנושאים חברתיים.
היצירה המייצגת של תקופה זו היא הציור "המעמד השני" ("Segundo Class" 1931), שמתאר גברים, נשים וילדים רוסים מרוששים כנושא.
היא גם החלה לכתוב טור שבועי לאומנויות ותרבות ל"דיאריו דה סאו פאולו", שנמשך עד שנת 1952.
בשנת 1938 טרסילה התיישבה לבסוף לצמיתות בסאו פאולו, שם בילתה את שארית הקריירה שלה בציור של אנשים ונופים ברזילאים.
בשנת 1950 הייתה לה תערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית, סאו פאולו, שם כינה אותה אחד המבקרים "הברזילאית ביותר מבין הציירים כאן, המייצגת את השמש, הציפורים ורוחות הנעורים של ארצנו המתפתחת, פשוטים כמו יסודות האדמה והטבע שלנו…".
היא נפטרה בסאו פאולו בשנת 1973. חייה של טרסילה הם נקודת ציון לאופי הברזילאי החם וביטוי של העושר הטרופי."
מלבד 230 הציורים, מאות רישומים, איורים, הדפסים, ציורי קיר וחמישה פסלים, מורשתה של טרסילה היא השפעתה על כיוון האמנות הלטינו אמריקאית.
טרסילה העבירה את המודרניזם לקדמת הבמה באמריקה הלטינית, ופיתחה סגנון ייחודי לברזיל.
בעקבות הדוגמה שלה, אמנים לטינו אמריקנים אחרים הושפעו ממנה והחלו לעשות שימוש בנושאים ברזילאיים ילידים, ולפתח סגנון משלהם.
מכתש אמארל על כוכב מרקורי נקרא על שמה.
בשנת 2018 המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק פתח תערוכת יחיד של יצירותיה, תערוכת הרטרוספקטיבה השמינית על אמני אמריקה הלטינית בעקבות תערוכות דומות שהוקדשו לדייגו ריברה, קנדידו פורטינרי, רוברטו מטה, מנואל אלוורס בראבו, ארמנדו רברון, חוסה קלמנטה אורוסקו וג'ואקין טורס גרסיה.
"הדייג", שנות העשרים, מוזיאון הרמיטאז', סנט פטרסבורג, רוסיה
"קוקה", 1924, מוזיאון גרנובל, צרפת
"הביצה", 1928, ז'ילברטו שאטובריאנד, ריו דה ז'ניירו
"אבפורו", "(אוכל האדם)" 1928, אדוארדו קונסטנטיני, מלבא, בואנוס איירס
"אנטרופופגיה", 1929, פאולינה נמירובסקי, קרן נמירובסקי, סן פבלו
"שקיעת השמש", 1929, אוסף פרטי, סאו פאולו
"המעמד השני", 1933, אוסף פרטי, סאו פאולו
"התמונה של ורה ויסנטה אזבדו", 1937, המוזיאון לאמנות ברזילאית, סאו פאולו
"נוף סגול עם 3 בתים" והרים, 1969–1972, ג'יימס ליסבואה אסקריטוריו דה ארטה, סאו פאולו
טרנציו גרוסי (באיטלקית: Terenzio Grossi; 25 בספטמבר 1832 – ספטמבר 1862) היה שודד דרכים איטלקי, ראש כנופיה ופורע חוק, עמד בראש כנופיית גרוסי, שפעלה בשנים
1861–1862. גרוסי וחבורתו היו מבצעים מעשי רצח רבים, מעשי שוד והתקוממויות מזוינות כנגד המדינה האיטלקית המתהווה ותמכו למעשה בניסיון להחזיר את השלטון האפיפיורי בארצות מארשה בתחילת איחוד איטליה.
הוא זכור במסורות בעל פה כגיבור עם, הוא נרצח בבגידה על ידי איש כנופייתו ויד ימינו סנטה פרונטיני, שפעל בהסכמה סודית עם מחוז פזארו ואורבינו להסגרתו של מנהיג הכנופיה תמורת חנינה ופרס כספי.
טרנציו גרוסי נולד באורבניה ב-25 בספטמבר 1832, בעיירה מארצ'ה הינדרלנד עשרה קילומטרים מאורבינו.
היה הבכור מבין שני בנים (טרנציו ומרקו), הוא גדל במשפחה של איכרים חסרי קרקע ועבד באדמות של כמה חוות באזור.
עד מהרה טרנציו גרוסי התגלה כבלתי סובלני למצבו כחקלאי ובגיל ההתבגרות הוא ביצע את הפשעים הראשונים נגד רכוש וגנב נכסים מאולתרים מהמתיישבים ובעלי הקרקעות של המחוז.
בשנת 1854 כבר נעצר גרוסי מספר פעמים על ידי כוחות מדינת האפיפיור בגין גניבות והפרה של הצו הפוליטי שקבע באותה עת חובת העסקה בסחר הוגן ועמידה בעוצר משעות בין הערביים לעלות שחר.
במסמכים הוא תואר כבעל קומה גבוהה ובהיותו גאוותן, עקשן ויוזם בתגובה להאשמות נגדו.
גרוסי ברח שוב ושוב מבתי הכלא של פוסומברון וסן אנג'לו בוואדו, ולבסוף ממבצר סן ליאו בשנת 1858, לאחר שנידון ל-12 שנים בכלא.
נמלט וכועס על חומרת עונשי האפיפיור נגדו, גרוסי הסתתר במשך זמן מה ואז התנדב לשירות המהפכן גריבלדי בשנת 1860, השנה בה לחם לצד המהפכנים נגד מדינת האפיפיור.
סביר מאוד להניח שבאותה תקופה גרוסי קיווה לחנינה מהמדינה החדשה על פשעי עבר ושהוא יוכל איכשהו לחמוק מההרשעות הישנות נגדו על ידי לחימה למען אנשיו של גריבלדי.
אך החנינה של גרוסי ושאר פושעי בתי הכלא של האפיפיור לא הגיעה ובשנה שלאחר מכן התבססה המדינה האיטלקית באזור רומאניה ומארצ'ה עם מיסים חדשים והנהגת שירות צבאי חובה.
מאוכזב לאחר שסיכן את מותו כחייל בקרב על פוסומברון ב-10 בספטמבר 1860, חזר גרוסי לפשע והתפכח מהפוליטיקה בניסיון להתנגד לשליט פיידמונטה.
בשנים 1861–1862, טרנציו גרוסי וכנופייתו עמדו במרכזם של השתלטויות מזוינות רבות בעיירות ובערים באזור מרצ'ה, וכן ביצעו פעולות אלימות נגד הקרביניירי המלכותי והמשמר הלאומי.
בין הערים הכבושות היו מונטפברי, איזולה די פאנו, מונטצ'אטו ועוד.
השודים שביצעה הכנופיה נגד בעלי הממון ועסקים מסחריים הניבו רווחים עצומים שגרוסי העניק לעיתים קרובות את חלקם לפשוטי העם וזכה לחיבתם ובהכרת תודתם.
החבורה, שהורכבה בעיקר מעריקים ופושעים מזדמנים, מצאה אפוא את תמיכת האוכלוסייה הפחות אמידה, שסבלה יותר מכל ממוסד גיוס החובה שהונהג והתנגדה למדינת האפיפיור.
תהילתו של טרנציו גרוסי ושותפיו הלכה וגדלה ביחס לעליית כוחם, עד כדי כך שנדרשה הצבת כוחות חמושים גדולים בניסיון ללכוד אותם.
אף על פי כן, לאחר יותר משנה של מחקר טרנציו גרוסי עדיין היה פושע נמלט.
ב-9 בספטמבר 1862 סנטה פרונטיני, מעריץ אלים ואכזר של הכנופיה, הסכים עם ממשלת נפת פסארו דה אורבינו להסגיר את טרנציו גרוסי תמורת דרכון ומסמכי נסיעה ותגמול של אלף לירות.
טרנציו גרוסי, שלפני זמן מה סירב לאותה הצעה על מנת לא לבגוד בחבריו, נהרג בשתי יריות מאחור על ידי סנטה פרונטיני בדרך שמובילה לאיזולה די פאנו.
סנטה פרונטיני לא קיבל את החסינות המובטחת אך נשפט ונידון למוות בגיליוטינה.
טרסה ינינה קיארוצ'ינסקה (בפולנית: Teresa Janina Kierocińska; 14 ביוני 1885 – 12 ביולי 1946) הייתה נזירה ואם מנזר, מייסדת קהילת האחיות הכרמליטיות לילד ישו, שהוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת יהודים בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
ינינה קיארוצ'ינסקה נולדה בוויילון, פולין בשנת 1885, כבתם השביעית של אנטונייגו ואנטונינה לבית גלוביינקובסקה.
עד גיל שלוש הייתה אילמת, והחלה לדבר באופן בלתי צפוי כשאמה אנטונינה חזרה מהכנסייה.
כילדה נהגה בדרכה לבית הספר להיכנס לעיתים קרובות לכנסיית סנט.
כבר מהטקס הדתי הראשון בו השתתפה ב־9 ביוני 1895, הרגישה קרבה לישו ורצתה להתמסר לחלוטין לאלוהים.
עם זאת, היא נתקלה בהתנגדות מצד הוריה, ובמיוחד אביה התנגד בתוקף להצטרפותה לקהילת הנזירות.
בצעירותה התוודעה לחזיונה של סנט.
תרסה מאווילה, שבמהלכו נגלה לה מלאך מחייך שניקב את ליבה בחנית.
החזיון השפיע רבות על חייה הרוחניים והיא ניהלה חיים עמוקים של תפילה, התנזרות ואהבה לשכניה, למרות התנאים הקשוחים בבית הוריה.
לנוכח התנגדותו הבלתי פוסקת של אביה, ב־1903 החליטה ינינה בסתר לעזוב את הבית ולהצטרף למנזר האחיות לצדקה בוורשה.
היא שהתה שם כחודש ועבדה בבית חולים שניהלו האחיות.
בהוראת אביה, ששלח את אחיה סטניסלב להביא אותה, חזרה ינינה הביתה בצער.
כעבור ארבע שנים, ינינה דפקה על דלת המנזר של האחיות ברנרדין בוויילון, ובקשה שיקבלוה חזרה, אולם האחיות סירבו לקבלה מאימת אביה.
למרות הכישלונות הללו, ינינה המשיכה לנהל חיים אדוקים של תפילה, ועזרה לאמה במשק הבית וברקמה.
במשך תקופה מסוימת היא דאגה לילדי אחיה, שאשתו נפטרה.
בשנת 1909 פגשה נזיר כרמליטי בשם אנזל גדק בצ'רנה וזה הפך למדריכה הרוחני.
פגישה זו היוותה השפעה מרכזית על חייה של ינינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התנדבה לעבוד במוסד האחיות "הגן האנגלי", שנוהל על ידי האחיות אלברטין בקרקוב.
בתקופה זו התהדק הקשר בין ינינה לרוחניות הכרמליטית והיא הייתה משוכנעת שייעודה הוא להיות כרמליטית.
בשנת 1914 חברה לאחוות ישו התינוק מפראג.
לאחר מות אביה ב־17 במאי 1921, קיבלה אישור מאמה אנטונינה לבחור בחיים הרוחניים ולנסוע לקרקוב.
ב־31 בדצמבר 1921 בקרקוב, ייסדה ינינה את מנזר האחיות הכרמליטיות ושינתה את שמה ל"האם טרסה של סנט ג'וזף".
היא מילאה את תפקיד אם המנזר במשך 25 שנה עד מותה, גיבשה את הנזירות ברוחו של אלוהים וביצעה עבודות חסד בקרב העניים.
בתחילה עבדו הנזירות באגודות צדקה והתגוררו בצריפים בכנסיית הלב הקדוש של ישו.
הן סבלו מעוני קיצוני ומקור קשה.
רק בשנת 1925 קנתה האם טרסה בית לנזירות.
האם טרסה בקשה להענות לצורכי הקהילה המקומית, והקימה יחד עם הנזירות בית ילדים ב-1925 .
המנזר דאג לאוכל לילדים עניים ובשנת 1931 ייסדו בית ספר יסודי ובו בין היתר לימדו האחיות רקמה ותפירה.
בנוסף האחיות העבירו שיעורים פרטיים והכינו ילדים עניים דתיים לטקס הקונפירמציה.
בבית האחיות פעלו אגודה קתולית של נשים צעירות וגם מעגל לאימהות, אשר מנה בשנת 1932 מאה נשים.
מגיל גן, האם טרסה דאגה לא רק ללמד בנות לתפור ולרקום, אלא גם לגבש אותן ברוח דתית.
היא הייתה משוכנעת שתחיית החברה יכולה לבוא דרך ערכי המשפחה.
במהלך מלחמת העולם השנייה האם טרסה ארגנה עזרה לפליטים, מטבח לעניים ובית יתומים בו התחנכו ילדים שהוריהם נפטרו או נעלמו במהלך המלחמה כמו גם בנות שאיימו עליהן בגרוש לעבודות כפייה בגרמניה.
במהלך כיבוש פולין היא העניקה הגנה לפרטיזנים מצבא פולין.
בספטמבר 1942, פקיד הביא לנזירות הכרמליטיות תינוקת יהודייה כמעט גוססת בת כמה חודשים, שאמה הועברה למחנה ריכוז.
בזכות הטיפול המסור של האם טרסה קיארוצ'ינסקה והנזירות, התינוקת הבריאה.
הנזירות קראו לילדה בשם טרסה ידוויגה ג'בורסקה, שהוכר על ידי בית המשפט בסוסנוביץ, והיא נשארה במנזר עד סוף המלחמה.
משנת 1943, קיארוצ'ינסקה הסתירה ילדים ומבוגרים יהודים במנזר בסוסנוביץ, והצילה קבוצת ילדים שנשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ לאחר נפילת גטו ורשה.
האם טרסה סיפקה לחם ליהודים שהסתתרו במרתפי בתי המגורים, וכן ליהודים שהוחזקו על ידי הגסטאפו באצטדיון בסוסנוביץ ובמחנה המעבר לדולג, ששכן בבית הספר שהיה צמוד למנזר ושימש תחנת מעבר של היהודים למחנות עבודה.
אחת האחיות במנזר העידה שמהמחנה היו נשמעות צעקות, עינויים וגילויי אלימות כלפי היהודים ובהנהגת האם טרסה המנזר התגייסה לעזור, למרות הסכנה הכרוכה בכך.
בנוסף, עזרה האם טרסה לאסירי אושוויץ על ידי ארגון משלוח חבילות מזון למחנה.
סיפורי הצלה נוספים של האם טרסה והמנזר בהנהגתה היו של מרישיה ופינקוסובה וילצ'ינסקה, שהייתה ילדה יהודייה שהובאה יחד עם סבתה על ידי מיצ'יסלב זאוואצקי, כומר בקהילת סנט טריניטי בבנדין, למנזר על מנת להסתירן בחסות האם טרסה.
גם הילד אנדז'יי סימיאטקובסקי, בנה של אישה יהודייה בשם אסתר (מריה טרסה) פישר שהוטבלה, התארח בבית היתומים, כל פעם למספר ימים כשלמשפחתו נשקפה סכנה.
במרץ 1943 הובא יוזף בומבצקי למנזר בסוסנוביץ.
לא הייתה לו תעודת זהות, לכן קיבל זהות שאולה - שם משפחה ותאריך לידה, שאושרה רשמית על ידי בית המשפט גרודזקי בסוסנוביץ בשנת 1946. יוזף הצטרף לבית היתומים שנוהל על ידי האחיות הכרמליתיות ונשאר שם עד שהתבגר.
כעבור כמה שנים כתב בומבצקי בזיכרונותיו:
לאחר סיום המלחמה הצטרפו האם טרסה קיארוצ'ינסקה והמנזר בהנהגתה למשימות החדשות של הכנסייה.
האחיות החלו בקטכיזם בבתי ספר, ניהלו גן ילדים והתמסרו לעבודות צדקה.
הקהילה המקומית ראתה בטרסה כאימם.
בקיץ 1946 אמה של טרסה ידוויגה ג'בורסקה, אותה הצילה טרסה ששרדה את המחנה, לקחה את בתה ונסעה איתה לקטוביץ.
לאחר זמן מה גילו הנזירות שג'אורסקה נפטרה בבית החולים לילדים בקטוביץ.
מרישיה וילצ'ינסקה, אותה הצילה טרסה ביחד עם סבתה, נפטרה בדרכן לארץ ישראל כתוצאה מקדחת הארגמן.
טרסה נפטרה ב־12 ביולי 1946 בסוסנוביץ כתוצאה ממחלה, עקב סיבוכים שנגרמו על ידי דלקת הצפק המוגלתי.
שלושה ימים לאחר מכן, ב־15 ביולי, התקיים טקס הלוויה בקתדרלת סוסנוביץ.
תחילה נקברה בבית העלמין בסוסנוביץ באלג'ה מירצ'יקו ומ-31 במרץ 1982, שרידיה נטמנו בכנסיית הפנים הקדושות של ישוע המשיח בבית המסדר בסוסנוביץ.
בית היתומים שהקימה וניהלה המשיך לפעול עד שנת 1962 עד לחיסולו על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
ב־19 בפברואר 1992, הוענק לאם טרסה תואר חסידת אומות העולם על ידי יד ושם על שסיכנה את חייה במהלך הכיבוש הנאצי.
שמה חקוק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
ב־13 במאי 2013, חתם האפיפיור פרנסיסקוס על צו סגולותיה ההרואיות של האם טרסה.
ב־31 בדצמבר 2016, במלאת 95 שנה להקמת הקהילה, נפתח בסוסנוביץ מוזיאון על שמה של קהילת האחיות הכרמליטיות לילד ישו.
הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" ב-21 ביולי 2021.
המרשל סקוט טרנר ג'וניור נאלץ לעבוד למורת רוחו בשיתוף פעולה עם כלב סורר בשם הוץ', שעבד עם אביו לפניו; אך עם חלוף הזמן, סקוט מגלה שייתכן שהוץ' היה השותף לו הוא נזקק, לאחר שהשניים, יחד עם שאר בני משפחת טרנר, מגלים שייתכן שמותו של סקוט טרנר האב לא היה מקרי.
ג'וש פק – סקוט טרנר ג'וניור, מרשל קפדן ושאפתני; בנו של הבלש סקוט טרנר המנוח, שבסופו של דבר יורש את כלבו הסורר של אביו.
לינדסי פונסקה – לורה טרנר, אחותו של סקוט, המעבירה את הוץ' לחזקתו של סקוט, ומסייעת לו לחקור את מות אביהם.
קארה פיטרסון – ג'סיקה בקסטר, שותפה לעבודה של סקוט, שאישיותה מהווה "ניגוד חד" לאישיותו הקפדנית, ובעלת יכולת אלתור תוך כדי עבודה, שחוש ההומור שלה מרבה להוביל אותה לצרות.
ונסה לנגיס – אריקה מונייר, חובבת כלבים ומאמנת במתקן K-9 השייך לשירות המרשלים של ארצות הברית, שמאוהבת בסקוט ומסכימה להיות אחראית להכשרתו של הוץ'.
אנתוני רוביבר – ג'יימס מנדז, ראש שירות המרשלים של ארצות הברית והבוס של סקוט, שמכבד את סקוט וסולד בתחילה מהוץ', אך מסכים להעניק לו אישור לקבל הכשרה במתקן K-9 לאחר שהוא מסייע בפתרון מקרה.
ברנדון ג'יי מקלארן – חאווייר ווטקינס, מרשל וחייל קומנדו ימי לשעבר, המפתח חיבה להוץ' למרות היותו חובב חתולים.
אחד מהמרשלים המנוסים ביותר במשרד, המתואר כאדם "קריר, חידתי וקצת משונה ".
ג'רמי מגווייר – מתיו גרלנד, חובב כלבים ואחיינו של סקוט, שמתלהב מנוכחותו של הוץ' לאחר שסקוט יורש אותו.
בקה טובין – ברוק, בת זוגו לשעבר של סקוט ותובעת שמנצלת את מעמדה כבת למשפחה אמידה של עורכי דין חזקים, שמייצגת את "כל מה שסקוט חושב שהוא רוצה מהחיים".
מאט המילטון – טרנט האבלוק, סגנו הבכיר ושונא הכלבים של סקוט, שמקבל את כל התהילה ואת כל המקרים הגדולים.
פול קמפבל – גריידי גרלנד, בעלה לשעבר של לורה טרנר ואביו של מתיו, ושוטר בעל כוונות טובה שהגיע לשיאו בתיכון, שחולק יותר במשותף עם ילדו בן השמונה מאשר עם אשתו לשעבר.
כריסטינה רוזאטו – אוליביה, ארוסתו של חאווייר ווטקינס ושוטרת במחוז אוקלנד.
אישה חמה, רצינית ונלהבת - לכאורה ההפך הגמור מארוסה החידתי.
רג'ינלד ולג'ונסון – דייב סאטון, בלש משטרתי לשעבר וכיום ראש עיריית ברוש ביץ'.
בשנת 1990, פיתחה חברת ההפקות "Touchstone Television" פיילוט טלוויזיוני שהתבסס על הסרט "טרנר והוץ'", שהופקה על ידי חברת-האם שלה "Touchstone Pictures"; לפיילוט לוהקו תומאס פ.
וילסון לגילום דמותו של סקוט טרנר והכלב ביסלי הכלב, ששב לגלם את דמותו של הוץ' מהסרט.
עם זאת, לא הוזמנה סדרה מלאה, והפיילוט שודר כחלק מ"העולם המופלא של דיסני" ביולי 1990. בדצמבר 2019, הוכרז על פיתוח אתחול טלוויזיני לסרט על ידי היוצר והתסריטאי מאט ניקס, עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+ ולסדרה הוזמנו 12 פרקים; עוד דווח שהמפיק ג'וש לוי ייקח חלק בהפקת הסדרה.
בינואר 2021, נמסר כי מק-גי יהיה אמון על בימוי פרק הפיילוט, במקביל להיותו מפיק בפועל.
בפברואר 2020, דווח על ליהוקו של ג'וש פק לגילום דמותו של סקוט טרנר.
באותו חודש, דווח על ליהוקן של לינדסי פונסקה וקארה פיטרסון לצוות השחקנים הראשי.
ב-6 במרץ 2020, דווח על ליהוקה של ונסה לאנגיס לצוות השחקנים הראשי.
ב-22 בספטמבר 2020, יום תחילת הצילומים, הצטרפו אנתוני רוביבר, ברנדון ג'יי מקלארן וג'רמי מגווייר לצוות השחקנים הראשי, ואילו בקה טובין לוהקה לגילום דמותה של ברוק, תובעת מחוזית ובת זוגו לשעבר של סקוט טרנר.
בינואר 2021, לוהק פול קמפבל לגילום דמותו של גריידי גרלנד, בעלה לשעבר של לורה טרנר.
צילומי הסדרה התעתדו להתחיל ב-27 באפריל 2020, בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
לפי לוח זמנים זה, פונסקה נאלצה להשתתף בצילומי הסדרה במקביל לצילומי הסדרה "מוקד 911: טקסס".
מאוחר יותר, צילומי הסדרה נדחו ל-22 בספטמבר 2020, והסתיימו ב-19 באפריל 2021.
הסדרה התעתדה לעלות לשידור ב-16 ביולי 2021 בשירות הזרמת המדיה "דיסני+", בפורמט של שידור שבועי, ולהסתיים ב-1 באוקטובר 2021. עם זאת, בעקבות הצלחת הפצתה של הסדרה "לוקי" בימי רביעי, "דיסני+" הכריזה כי רוב תכניה המקוריים יועלו לשידור בימי רביעי להבא; כתוצאה מכך, הסדרה עלתה לשידור ב-21 ביולי 2021.
טרסבה (באוקראינית: Тересва) היא עיירה, אשר נמצאת בקצה הדרומי המערבי של אוקראינה.
היישוב הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-14. בעבר היה בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר פירוקה נכלל בצ'כוסלובקיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה לשליטת ברית המועצות וכיום היא שטח השייך לאוקראינה.
נמצאת באזור מרמורוש, חבל ארץ הררי באזור מזרח הונגריה.
כיום טרסבה, נמצאת סמוך לגבול הסלובקי והרומני.
לפני מלחמת העולם השנייה, חיו בה הונגרים, אוקראינים, גרמנים ויהודים יחד.
הרישומים הראשונים של יהודים בטרסבה מגיעים משנת 1768. בשנת 1921, ידוע על 768 יהודים וב-1941 תחת שלטון צ'כוסלובקיה מספרם עלה ל-983 יהודים.
היהודים היו קהילה מעורבת, חלקם הלכו לבתי ספר עממיים יחד עם האוכלוסייה הנוצרית ואילו אחרים הקפידו להשתתף בתלמוד תורה.
מקורות הפרנסה של הקהילה היו מגוונים, ידוע על יהודים שהיו בעלים של טחנות רוח ובתי מלאכה.
בנוסף, היו תנועות נוער ציוניות ושל אגודת ישראל.
ב-1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה, הונגריה כבשה את העיירה.
ההונגרים החלו עם גזירות כנגד היהודים ואספו גברים צעירים לפלוגות עבודה בשנת 1941. רובם נשלחו לחזית המזרחית, חלקם נספו בשל עבודות כפייה קשות והתעללות של חיילים הונגרים.
באוגוסט 1941, נשלחו כמה עשרות משפחות של יהודים לאזור פולין, ככל הידוע הם נרצחו שם על ידי הגרמנים.
באמצע מאי חוסלה העיירה היהודית, היהודים שנותרו במקום נשלחו ברכבת לאושוויץ בירקנאו.
נשלחו מאות יהודים למחנה, מעטים חזרו.
ביד ושם כתובות 723 שמות של קורבנות העיירה.
טרנקוויליטי הוא מודול של תחנת החלל הבין-לאומית.
המודול שוגר בהצלחה אל תחנת החלל במשימה STS-130 ב-8 בפברואר 2010 על ידי מעבורת החלל אנדוור.
חברי משלחת מס' 22 לתחנת החלל הבין-לאומית ששהו בתחנת החלל פעלו לשילובו במערכות תחנת החלל.
ביחד עם המודול שוגר מודול נוסף "קופולה".
בעת חיבור "טרנקוויליטי" לתחנת החלל עלה נפח המחיה של התחנה מ-420 מטרים מעוקבים ל-490 מ"ק, גידול של כעשרים אחוזים בנפח המחיה.
באפריל 2009 הסתיימה התחרות פתוחה לקביעת השם.
סוניטה ויליאמס הודיעה ששם הנבחר הוא "טרנקוויליטי" לכבור 40 שנים לנחיתה של "אפולו 11" בים השלווה.
המודול נבנה על ידי Thales Alenia Space במפעל שלה בטורינו.
הוא היה חלק של הסכם בין נאס"א לבין סוכנות החלל האירופית בהקשר לבניית וניצול של תחנת החלל.
מודול נבנה מאלומיניום ומהווה גליל באורך של כ-6.7 מ' וקוטר 4.48 מ'.
מודול כולל מספר תאי עגינה, בתוכו הותקנו מערכות תומכות חיים, מדפי ציוד וציוד נוסף.
2017 - יחידה Nanoracks Bishop Airlock לשחרור לווייני קיובסאט לחלל
2015 - מודול לוגיסטי רב תכליתי Leonardo
טרס שרנקו (נולד בשנת 1989), הוא אתלט עבר ישראלי, פעמיים ברציפות אלוף ישראל (2008 ו-2009), מקום שישי בעולם עד גיל 20 ושיאן ישראל עד גיל 20 בריצת 400 מטר משוכות, אלוף ישראל (2009) בריצת 400 מטר ושותף לשיא ישראל (2009–2012) בריצת שליחים 4x400 מטר.
בנוסף, שרנקו הוא אמן רב תחומי המשלב בפסליו חומרים תעשייתיים כברזל ובטון ועליהם הוא משבץ פסיפס של קרמיקה וזכוכית.
פסלו "ספסל המזל" במדרחוב נחלת בנימין נמנה עם יצירותיו המפורסמות.
שרנקו נולד ב-1989 בקירגיזסטן למשפחת אמנים, אלה ויבגני שרנקו.
עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1993. אימו, אלה, עסקה בקירגיזסטן באמנות ובספורט וכיום מטפלת בעיסוי.
אביו, יבגני, אמן רב תחומי, מייצר עבודות פסיפס, ציורי קיר ענקיים, איורים, פסלי מתכת, ועוד.
מקום שישי באליפות העולם לנוער
באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ', פולין ב-11 ביולי 2008 סיים במקום שישי בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי לנוער של 51.35 שניות ובכך היה לרץ הישראלי הראשון שהשתתף בריצת גמר באליפות העולם לנוער.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש לנוער של 51.44 שניות.
באליפות אירופה דרג ד' שנערכה בסרייבו בוסניה והרצגובינה ב-21 ביוני 2009 זכה במדליית כסף בריצת שליחים ביחד עם גרמן פלורנץ, יורי שפסאי וגיל שלג בשיא ישראלי חדש של 3:10.34 דקות, שיפור לשיא הישראלי בן 5 השנים (3:10.47 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתחילת יולי היה לאחד האתלטים המצטיינים של האליפות, לאחר שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 47.58 שניות ובריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 51.55 שניות.
בשל פציעת גב נאלץ לפרוש מספורט תחרותי.
לאחר פרישתו החליט להתמקד באומנות.
הוא עבר לירושלים ועבד, בין השנים 2013–2015 כשוליה אצל האמן רוסלן סרגייב.
כמו סרגייב, גם הוא משלב בפסליו חומרים תעשייתיים כברזל ובטון ועליהם הוא משבץ פסיפס של קרמיקה וזכוכית.
ב-2121 החל בפרויקט ציורי קיר ענק של סלעים בבית העלמין ירקון בפתח תקווה.
ספסל המזל – פסל עשוי ברזל, בטון ופסיפס מקרמיקה וזכוכית.
הפסל כולל מספר פרטים, הפסל עצמו – דמות של אישה בשמלה משתפכת ההופכת לספסל מזמין.
סביב הפסל ובמורד רחוב מוהליבר "ערוגות" פסיפס סביב 7 עצים.
רחוב מוהליבר 40, תל אביב.
ריטה – חידוש של שעון השמש של אדריכל סעדיה מנדל.
קוראלים – שיתוף פעולה עם אביו יבגני שרנקו, שני פסלי פסיפס הממוקמים ביבנה הירוקה.
טרסטינה (בפולנית: Trzcianne, ביידיש: טרעסטינע) היא עיירה בצפון-מזרח פולין, במחוז מונקי שבפרובינציית פודלסיה, כ-40 קילומטרים צפונית-מערבית לביאליסטוק.
בעיירה התקיימה עד השואה קהילה יהודית עתיקה ומשגשגת.
העיירה נוסדה במאה ה-18 מאיחוד של שלושה כפרים.
לאחר חלוקת פולין השלישית (1795) נכללה בתחום שליטת פרוסיה, ובשנת 1807 סופחה להאימפריה הרוסית.
בין השנים 1915–1918 הייתה תחת כיבוש גרמני, ולאחר מכן נכללה בהרפובליקה הפולנית השנייה.
בסוף המאה ה-19 מנתה טרסטינה כ-2,300 תושבים, מתוכם כ־98% יהודים.
כלכלת העיירה התבססה על מסחר זעיר, רוכלות, עגלונות ומלאכות מסורתיות.
יהודים התיישבו בטרסטינה בראשית המאה ה־18, ובמהלך המאה ה־19 הפכה העיירה לשטעטל שרוב תושביו יהודים.
בעיירה פעלו שני בתי כנסת, מוסדות חינוך יהודיים וארגוני סעד.
בין רבני העיירה נמנו הרב בנימין לוזדמן, הרב ברוך אליהו הלפרין, ובהמשך הרב בנימין אליהו רמיגולסקי (תרל"א–תר"ץ), ממייסדי תנועת המזרחי בפולין ומחבר הספר "הדרת בנימין".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן כרבה של טרסטינה הרב יהודה לייב מאשבוים, מתלמידי הרב משה סוקולובסקי מישיבת תורת חסד (בריסק).
עם עליית האנטישמיות בשנות ה-30 גברו ההגבלות הכלכליות על היהודים, אך הקהילה שמרה על חיי תורה וחברה תוססים.
בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה טרסטינה כ-2500 יהודים.
העיירה נכבשה בידי הצבא האדום, אך ביוני 1941 עברה לשליטת גרמניה הנאצית.
זמן קצר לאחר הכיבוש ריכזו הגרמנים מאות מיהודי העיירה בבור חצץ סמוך ליישוב, שם הוחזקו שמונה ימים ללא מזון או מים ולבסוף נורו למוות.
באוקטובר 1941 הוקם בגבולות העיירה "גטו טרסטינה", וב-2 בנובמבר 1942 גורשו יושביו ל"מחנה מעבר בוגוז'ה" ומשם למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
מתוך כל יהודי העיירה שרדו רק כ־25.
אפר מהנספים בשואה מבני העיירה הובא לקבורה בישראל, ונטמן תחת אנדרטת מצבה שהוקמה לזכרם בבית העלמין הדרום שבעיר בת ים.
טרסה וד'רספון היא כדורסלנית אמריקאית ששיחקה בעמדת גארד במספר קבוצות מליגת ה-WNBA ובנבחרת ארצות הברית.וד'רספון זכתה מדליית זהב אולימפיות ובאליפות העולם בכדורסל נשים.
ב-2010 וד'רספון נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים וב-2019 להיכל התהילה של הכדורסל
טרסה וד'רספון נולדה בעיירה פיינלנד שבטקסס.
ביה היה שחקן בייסבול מצליח.
בשנים 1984 עד 1988 וד'רספון למדה תואר ראשון באוניברסיטת טכ לאויזיאנה ושיחקה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה.
בשנת 1988 קבוצתה זכתה בטורניר אליפות המכללות בכדורסל נשים.
לאחר סיום הלימודים וד'רספון שיחקה באיטליה, צרפת ורוסיה.
טרסה וד'רספון החלה לשחק בליגת WNBA החל מעונת 1997 ב-WNBA כאשר נבחרה על ידי בקבוצת ניו יורק ליברטי.
בעונות ב"ניו יורק ליברטי" היא זכתה במספר תארים אישיים.
לקראת עונת 2004 ב-WNBA טרסה וד'רספון עברה ללוס אנג'לס ספארקס בה שיחה עונה בודדת.
החל משנת 2005 וד'רספון עוסקת באימון.
היא אימנה מספר קבוצות בליגות נמוכות ובליגת המכללות.
בשנים 2023-2024 היא הייתה מאמנת של שיקגו סקיי.
טרסה וד'רספון הייתה חברה בנבחרת ארצות הברית בכדורסל עם הנבחרת היא זכתה בסיאול 1988 ובאליפות העולם בכדורסל נשים 1986.
בגאומטריה, טְרָפֶּז הוא מרובע בעל זוג צלעות מקבילות אחד בלבד.
שתי הצלעות המקבילות נקראות "בסיסי הטרפז" (לפעמים קרויה "בסיס" רק הצלע הארוכה יותר), ושתי האחרות "שוקי הטרפז".
בטרפז ניתן להמשיך את שוקי הטרפז עד שהן ייפגשו בנקודה, ובצורה זו נוצר משולש המכיל את הטרפז.
הזוויות הסמוכות לכל אחד מהבסיסים נקראות זוויות הבסיס.
על פי הגדרה נוספת ("הגדרה מרחיבה"), הטרפז הוא מרובע בעל לפחות זוג אחד של צלעות נגדיות מקבילות.
לפי הגדרה זו, במקרה שבו גם שוקי הטרפז מקבילות, המקבילית היא מקרה פרטי של טרפז.
מקור המונח "טרפז" במונח היווני τραπέζιον, טרפזיון, שמשמעותו "שולחן קטן".
זוהי צורת ההקטנה של τράπεζα, טרפזה, שמשמעותו "שולחן".
גם המילה "טרפזה" מורכבת משתי מילים: τετράς, טטרס (ארבע) ו-πέζα, פזה (רגל), כלומר "טרפזה" משמעו "בעל ארבע רגליים".
מרובע הוא טרפז אם ורק אם יש לו שתי זוויות סמוכות שסכומן 180 מעלות.
סכום הזוויות הנמצאות על אותה שוק הוא 180 מעלות
היחס בין החלקים של האלכסונים שווה ליחס בין הבסיסים:
קטע אמצעים בטרפז, הוא קטע אשר מחבר בין אמצעי שוקי הטרפז.
קטע האמצעים בטרפז מקביל לבסיסי הטרפז ואורכו הוא ממוצע האורכים שלהם.
הזווית בין הצלע לאלכסון שווה לזווית שבין הצלע הנגדית לאותו אלכסון.
האלכסונים חותכים את המרובע לארבעה משולשים שמתוכם לזוג אחד מנוגד יש שטחים שווים.
מכפלת השטחים של שני המשולשים הנוצרים על ידי אלכסון אחד שווה למכפלת שטחי שני המשולשים הנוצרים על ידי האלכסון השני.
את שטח הטרפז ניתן לחשב כמכפלת המרחק בין שתי הצלעות המקבילות (זהו גובה הטרפז) והממוצע החשבוני של אורך הצלעות הללו.
כך ניתן להגיע לנוסחה הידועה של שטח משולש, כאשר אנו מחשיבים את המשולש כטרפז בו אחת הצלעות המקבילות מכווצת לנקודה בודדת (כלומר בעלת אורך 0).
נוסחאות לחישוב שטח טרפז כלשהו (כאשר a,b מציינים בסיסים; ו-c,d מציינים צלעות):
האלכסונים יוצרים ארבעה משולשים: מכפלת שטח שני המשולשים הנוצרים עם הבסיסים שווה למכפלת שטח שני המשולשים הנוצרים עם השוקיים.
טרפז נקרא שווה-שוקיים אם שתי השוקיים שלו שוות זו לזו באורכן.
בטרפז שווה-שוקיים מתקיים כי שתי זוויות הבסיס שוות זו לזו וכן שני האלכסונים שווים.
כל טרפז החסום במעגל הוא שווה-שוקיים משום שסכום הזוויות הנגדיות בכל מרובע החסום במעגל שווה ל-180 מעלות (וכן סכום זוויות סמוכות בטרפז שווה ל-180 מעלות) .
טרפז נקרא ישר-זווית אם יש לו שתי זוויות השוות כל אחת ל-90 מעלות.
במקרה זה, גובה הטרפז הוא השוק עליה נשענות שתי הזוויות הישרות.
לטרפז חד זווית יש שתי זוויות חדות צמודות בקצה הבסיס הארוך יותר שלו.
לטרפז קהה זווית לעומת זאת, יש זווית חדה אחת ואחת קהה בכל בסיס.
טרפז משיק הוא טרפז בעל מעגל חסום.
בהגדרת הטרפז לעיל נעשה שימוש בהגדרה "המצמצמת" של טרפז, כלומר, הגדרת טרפז כ"מרובע שבו יש זוג יחיד של צלעות המקבילות זו לזו" (או, "מרובע אשר לו זוג אחד בלבד של צלעות מקבילות").
מגוון מקורות העוסקים בגאומטריה (ובהם האנציקלופדיה העברית והאתר של משרד החינוך בישראל) משתמשים בהגדרה זו.
הגדרה זו מוציאה את המקבילית ממשפחת הטרפזים, ויש לה מספר חסרונות בולטים:
בעוד שכל ריבוע הוא סוג מיוחד של מלבן וכל מעוין הוא סוג מיוחד של דלתון, הרי על-פי ההגדרה המצמצמת, המקבילית איננה טרפז.
בין משפחות המרובעים שוררים יחסי הכלה, וההגדרה המצמצמת הופכת את הטרפזים לחריג.
שוויון הנכון לכל הטרפזים (במובן הצר) נכון תמיד גם עבור מקביליות.
ההגדרה שהובאה בתחילת הערך מאפשרת לנסח את שתי התוצאות במשפט אחד, בעוד שבהגדרה המצמצמת יש צורך לחזור על הטענה (וההוכחה) פעמיים.
כל סוגי המרובעים מוגדרים על-פי שוויון (צלעות שוות, זוויות שוות, זווית ישרה), ורק הגדרה מצמצמת של הטרפז תדרוש אי-שוויון.
הסעת קודקוד אחד של הטרפז לאורך אחת הצלעות המקבילות תשמור על תכונות הטרפז עד ששניים מקודקודיו מתלכדים.
הגדרה מצמצמת תוסיף לתהליך כזה נקודה מיוחדת שבה הטרפז חדל לרגע מלהיות טרפז - תופעה שאין לה אח ורע במשפחות המרובעים האחרות (וגם לא בהגדרות גאומטריות כלליות יותר).
עם כל זאת, יודגש שהשאלה איזו הגדרה "נכונה" יותר היא תלוית הקשר.
כלומר, הגדרה נבחנת בכך שהיא מפשטת את הדיון במונחים שאליהם היא מתייחסת.
הטרפז משמש בתחומים שונים, בהם מתמטיקה, פיזיקה והנדסה, בשל תכונותיו הגאומטריות הייחודיות.
בתחום המתמטי, הטרפז משמש לחישוב שטחים בשיטות נומריות, כגון שיטת הטרפז, המשמש להערכת שטחים מתחת לעקומות במסגרת אינטגרציה נומרית.
בגרפיקה ממוחשבת נעשה שימוש בצורת הטרפז לצורך יצירת עיוותי פרספקטיבה ואפקטים ויזואליים נוספים.
בהנדסה, צורת הטרפז תורמת לעמידות מבנים כמו גשרים ותמיכות, בזכות בסיסיו השונים המסייעים לחלוקת עומסים יציבה.
באדריכלות המילה משמשת להתייחסות לדלתות, חלונות ומבנים סימטריים הבנויים רחבים יותר בבסיסם, מתחדדים לכיוון העליון, בסגנון מצרי.
אם לאלה יש צדדים ישרים ופינות זוויתיות חדות, הצורות שלהם הן בדרך כלל טרפז שווה-שוקיים.
זה היה הסגנון הסטנדרטי של הדלתות והחלונות של האינקה.
טרפז שווה־שוקיים הוא טרפז שהשוקיים שלו שוות זו לזו באורכן (AB=CD).
הגדרה שקולה היא טרפז שזוויות הבסיס שלו שוות זו לזו.
על-פי ההגדרה המרחיבה, ניתן לראות במקבילית סוג של טרפז.
ואז מתקיים כי מקבילית שהיא גם טרפז שווה-שוקיים היא בהכרח מלבן.
וכל מלבן הוא טרפז שווה-שוקיים.
כמו בכל טרפז, השטח של טרפז שווה־שוקיים שווה לממוצע חשבוני של אורך הבסיסים כפול הגובה.
זוויות הבסיס שוות זו לזו (בטרפז יש שני זוגות של זוויות בסיס, ואם הזוויות שוות בזוג אחד, הן שוות גם בזוג השני).
זוויות נגדיות משלימות ל-180 מעלות.
הגובה העובר דרך מפגש האלכסונים הוא ציר סימטריה של הטרפז שווה השוקיים.
לפיכך, הגובה העובר דרך מפגש האלכסונים - חוצה את הבסיסים.
אלכסוני הטרפז שווה-השוקיים שווים זה לזה (AC = BD).
האלכסונים יוצרים עם הבסיסים משולשים שווי-שוקיים (, ) ועם השוקיים שני משולשים חופפים.
היחס בין החלקים של האלכסונים שווה ליחס בין הבסיסים: (משפט תאלס).
נסמן ב- וב- את ארכי הבסיסים, וב- את אורך השוק.
אורך האלכסונים הוא (תוצאה של משפט פיתגורס במשולשים BDM ו-ABM).
כל טרפז שווה-שוקיים הוא מרובע ציקלי, כלומר מרובע שניתן לחסום אותו במעגל.
כל טרפז שניתן לחסום אותו במעגל הוא שווה-שוקיים.
טרפז שווה-שוקיים חוסם מעגל אם ורק אם השוק שווה לקטע האמצעים.
בטרפז שווה-שוקיים שבו האלכסונים ניצבים זה לזה, הגובה שווה לקטע האמצעים, והשטח שווה .
הסיבה לכך היא שהבסיסים יוצרים עם האלכסונים שני משולשים שווי-שוקיים וישרי זווית - בהם הגובה הוא תיכון ליתר (בסיס), ולכן שווה למחצית היתר.
לכן גובה הטרפז שווה למחצית סכום הבסיסים.
בטרפז שווה-שוקיים שבו אחד הבסיסים שווה לשוק, האלכסונים חוצים את זוויות הבסיס השני.
הטְרָפֶּז הוא מכשיר המשמש לוליינים לביצוע מופעי אקרובטיקה.
הוא בנוי כנדנדה עם חבלים תלויים ממתקן גבוה וביניהם מקל עץ שנקרא "בר".
יש שלושה סוגים שונים של מופעי טרפז:
טרפז רגיל, שעומד במקום ועליו מבצעים תרגילים.
סווינג טרפז יחיד, שבו מבצעים תרגילים על טרפז יחיד המתנדנד באוויר.
טרפז מעופף (flying trapeze), שבו מספר אמנים המתנדנדים על שני טרפזים ומבצעים עזיבות וסלטות והוא נפוץ במופעי קרקס.
בעבודה עם פליינג טרפז, יש תופס (Catcher), ומעופפים (Fliers).
המעופפים מתנדנדים על הטרפז שלהם ומבצעים סלטות ומיני אקרובטיקה שונים.
התופס תלוי על הטרפז שלו ברגליו, והוא תופס את המעופפים, ושב ומשחרר אותם בחזרה אל הטרפז שלהם.
טרפאני (באיטלקית: Trapani) היא בירת נפת טרפאני במחוז סיציליה, שבאיטליה.
היא משמשת גם כעיר נמל.
טרפאני נוסדה בשנת 800 לפני הספירה על ידי היוונים.
שמה היווני של העיר היה דראפנון (Drepanon) שמשמעותה מגל, בשל צורת הנמל שלה.
בשנת 260 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הפיניקים.
במהלך המלחמה הפונית הראשונה, העיר נכבשה (בשנת 241 לפני הספירה) על ידי הרפובליקה הרומית.
בשנת 1077 נכנעה העיר לנורמנים, לאחר שאלו השתלטו על כל מקנה העיר.
קתדרלת טרפאני סן לורנצו באיטלקית: Catedrale San Lorenzo
סנטה מריה דל ג'סו באיטלקית: Santa Maria del Gesù
סן אלברטו באיטלקית: San Alberto
סן אנדראה באיטלקית: San Andrea
סן דומניקו באיטלקית: San Domenico
סנטה לוצ'ייה באיטלקית: Santa Lucia
סן פייטרו באיטלקית: San Pietro
בטרפאני התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית:
גטו גדול של טרפאני באיטלקית: ג'ודקה (Giudecca)
בית כנסת גדול של טרפאני באיטלקית: סינגוגה מוסקאה (Sinagoga detta Moschea)
נפת טרפאני (באיטלקית: Provincia di Trapani) היא נפה במחוז האוטונומי סיציליה שבאיטליה.
נפת טרפאני בממלכת שתי הסיציליות התקיימה בין השנים 1818 - 1860. היא שכנה במערב האי סיציליה, וגבלה בנפת אגריג'נטו ממזרח-דרום ובנפת פלרמו ממזרח.
בירת נפת קלטניסטה הייתה העיר טרפאני.
שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרננדו (פרדיננד) הרביעי, אשר לאחר שינוי שמה נודע כ"פרננדו (פרדיננד) הראשון, מלך שתי הסיציליות".
נפת טרפאני שוכנת בצפון-מערב סיציליה.
היא גובלת בנפת פלרמו ממזרח, בנפת אגריג'נטו מדרום-מזרח, ובים תיכון ממערב.
הערים העיקריות בנפה הן טרפאני, מרסלה ומדזארה דל ואלו.
האיים האגאדיים והאי פנטלריה שייכים גם הם לנפת טרפאני.
הגידולים החקלאיים העיקריים בנפה הם זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה, ועוד.
בנפה מגדלים גם בעלי־חיים כמו כבשים, עזים ובקר.
ענף הדיג מבוסס על דיג סרדיניים, תמנונאים, סרטנאים עפיינים ודגי טונה וחרב.
בנפה מפיקים מלח מאובן, גופרית ושיש.
טרפה היא בהמה או אדם שסופם למות מחמת פציעה או חולי מסוימים, ודיניהם ההלכתיים שונים מבהמה או אדם רגילים בחלק מההלכות.
המילה "טרפה" משמשת גם לתיאור פציעה הגורמת לבהמה להיות מוגדרת כטרפה.
המילה טרפה משמשת בהשאלה בלקסיקון היהודי לתיאור דבר פסול מעיקרו.
איסור אכילת טרפה מופיע בתורה בפרשת משפטים שבספר שמות: .
פשט הפסוק עוסק בבהמה שמתה כתוצאה מטריפה, אולם מכיוון שבהמה שמתה באופן זה אסורה כבר משום איסור נבלה, דרשו חכמים שהפסוק עוסק בבהמה שנוצר בה מום משמעותי כתוצאה מהטריפה, שצפוי לגרום למותה, שאף היא אסורה באכילה מהתורה.
המקור לכך שלטרפה יש מעמד מיוחד בהלכה מופיע בגמרא המביאה את הפסוק "זאת החיה אשר תאכלו" שנדרש באופן שניתן לאכול רק בהמה המסוגלת להמשיך לחיות, ואילו טרפה אינה מסוגלת לחיות יותר משנה.
לדעת הסוברים שטרפה יכולה לחיות יותר משנה, נדרש הפסוק "בין החיה הנאכלת ובין החיה אשר לא תאכל", שיש בהמה שאף על פי שהיא מסוגלת לחיות, אינה מותרת באכילה.
אטימולוגיה – עם השנים המילה הפכה למושג גנרי לתיאור מאכלים שאינם כשרים.
שימוש במילה טרפה באופן זה הוא נפוץ אך שגוי (בדומה לשימוש השגוי במילה "בת יענה" לתיאור יען, במילה "אקמול" לתיאור תרופה המכילה פרצטמול, או שימוש מקצועי במילה "נמס" לתיאור התכה, "נורא יפה" לתיאור דברים חיוביים וכו')
בתורה מפורש רק סוג אחד של טרפה – בהמה שהותקפה על ידי בעל חיים טורף, המכונה בלשון חז"ל "דרוסה".
סוגי טרפות נוספים נמסרו בתורה שבעל פה על ידי הלכה למשה מסיני.
המכנה המשותף לכל סוגי הטרפות הוא שהבהמה עתידה למות מחמת הפציעה, ופירוט הסוגים השונים של הפציעות הממיתות נמסר במסורת.
על מספרן המדויק של הטרפות ניטשת מחלוקת בין האמוראים והראשונים, אך החלוקה המקובלת היא לשמונה טרפות שנמסרו בהלכה למשה מסיני, אשר חז"ל פרטו אותן לשמונה עשרה טרפות הנחלקות לשבעים מיני טרפות:
נקובה – עשרים ושש טרפות.
חסירה – עשרים ושלוש טרפות.
בהמה שנוטה למות מחמת חולי ואין בה פגיעה באחד מהאיברים אינה נחשבת טרפה, אלא מוגדרת בהלכה כ"מסוכנת", וניתן להקדים ולשחוט אותה.
גם בהמה ששאפה עשן, שאכלה רעל או שהוכשה על ידי נחש נכנסת תחת הגדרת "מסוכנת" ואינה נחשבת טרפה.
הסיבה היא משום שטרפה נחשבת רק מה שדומה לדוגמת הטרפה הכתובה בתורה, בהמה שנטרפה על ידי חיית טרף וחסר בה איבר או חלקו, ולכן כל חולי שאין בו חסרון איבר לא נחשב טרפה.
כטרפה נחשבת רק בהמה שיש בה פציעה שמנו חז"ל ברשימת הטרפות.
כאשר יש בה פציעה שאיננה ברשימת הטרפות – היא לא נחשבת טרפה אף על פי שהיא עתידה למות כתוצאה ממנה.
יש פוסקים שסוברים שכלל זה נאמר רק לגבי חוליים שלא ברור שהבהמה תמות מהם, אך כאשר יש פציעה שברור שהבהמה עתידה למות ממנה – הרי זו טרפה ולא נצרך כלל שחכמים ימנו אותן במניין הטרפות.
ואכן, גאונים וראשונים מנו כמה טרפות שלא הוזכרו בתלמוד.
פציעה לא קטלנית שנמצאת ברשימת הטרפות
כאשר יש מקרה הפוך, בו פציעה מסוימת נמנתה במניין הטרפות, ומדע הרפואה כיום קובע כי אין פציעה זו ממיתה בהכרח – נחשבת הבהמה כטרפה בכל זאת משום שבנוגע לדברי הלכה נאמר הפסוק "על פי התורה אשר יורוך".
בהמה שיש לה פציעה שעתידה להחמיר ולהיעשות טרפה, כגון שהתחיל להיקרע איבר ועתיד להיקרע לגמרי ולהיחשב טרפה, דינה כטרפה מעכשיו.
אך יש פוסקים שסוברים שהיא נחשבת מיד טרפה
כאשר חולי שיש בבהמה עתיד להמיתה מחמת חולי במקום אחר, כגון שנפגעה בפיה באופן שלא מסוגלת לאכול ועתידה למות מרעב, יש ראשונים שכתבו שהיא טרפה, ויש ראשונים שכתבו שזה נחשב כבהמה מסוכנת שמותרה.
כאשר יש איברים בעוף השווים בצורתם לאיברי בהמה גדר הטרפה בו שווה לבהמה.
גם כאשר יש איבר בעוף שלא נמצא בבהמה, אך תפקודו שווה לתפקוד של איבר אחד בבהמה – חסרון בו דומה לחסרון בבהמה, ולכן כל מה שפוסל בקיבות הבהמה המכונות "בית הכוסות" ו"כרס", פוסל בעוף בזפק ובקיבת השרירים (קורקבן).
לעומת זאת, איברים השונים בצורתם מצורת בהמה אינם נטרפים כאיברי בהמה, ולכן אף על פי שאחד הטרפות הפוסלות בבהמה הוא חסרון במספר אונות הריאה, אין בעוף טרפה כזאת, משום שהחלוקה לאונות שונה מהחלוקה בבהמה.
להלכה יש שני סימנים המוכיחים כי הבהמה איננה טרפה: כאשר היא נותרת בחיים במשך פרק זמן מסוים, וכאשר היא יולדת.
על סימן החיות חלקו תנאים.
יש שאמרו שייתכן שטרפה תיוותר בחיים, ולכן העובדה שבהמה נותרה בחיים לא מוכיחה שהיא אינה טרפה, ויש שאמרו שלא ייתכן שתהיה טרפה שתישאר בחיים, ולכן אם רואים שנותרת בחיים במשך פרק זמן מסוים, סימן הוא שהיא אינה טרפה.
ההלכה היא שטרפה לא יכולה לחיות, ונחלקו לגבי משך הזמן בו היא יכולה להחזיק מעמד בחיים.
ההלכה היא שמשך הזמן הוא שנים עשר חודשים.
בתלמוד מובאים דברי רב הונא ש"סימן לטרפה – י"ב חודש".
ובארו מפרשי התלמוד שהכוונה היא שכאשר ישנו ספק אם בהמה נטרפה או לא, כגון שרדפה אחריה חיית טרף וספק אם פגעה בה והטריפה אותה, ניתן להשהות את הבהמה שנים עשר חודשים מעת הספק, ואם חיה במשך שנה – הרי שאיננה טריפה.
בראשונים מבואר שבדיקה זו מועילה רק במקרים של ספק, אך לבהמה שנטרפה בוודאות לא מועילה בדיקה זו, וכך נפסק להלכה.
נחלקו האחרונים האם בדיקה זו מועילה גם בספק הנובע ממחלוקת הפוסקים: לרוב האחרונים בדיקה זו מועילה גם במקרה של מחלוקת פוסקים, אך יש אומרים שרק לספק מציאותי היא מועילה, ולא לספק בהלכה.
גם על סימן הכשרות בלידה נחלקו תנאים ואמוראים, וההלכה היא שלידה היא סימן כשרות כמו בחיות של שנים עשר חודש – היא סימן בספק טרפה ולא בטרפה ודאית.
כאשר השתנה טבע הבהמות מימי התלמוד בנוגע לסימן החיות, אין ראיה בטרפות אלו גם בסימן הלידה.
בעוף – סימן הכשרות של הלידה הוא בהטלת ביצים, ככל גדרי לידה בבהמה.
בהמה שנטרפה אסורה באכילה, על פי דברי הפסוק "ובשר בשדה טרפה לא תאכלו לכלב תשליכון אותו".
יש שדורשים מהפסוק "לא תאכלו כל נבלה", שהמילה "כל" מרבה אף איסור על אכילת טרפה.
פרט לאיסור הלאו עליו עובר האוכל טרפה, עובר גם על מצוות עשה של "זאת החיה אשר תאכלו", אשר מרמז כי אין לאכול בהמה שאיננה מסוגלת לחיות.
מותר ליהנות מבשר הטרפה, משום שכתוב בתורה "לכלב תשליכון אותו".
ההנאה לא חייבת להיות דווקא בצורה של נתינתה לכלבים, אלא אפשר אף למוכרה לגוי או לתת לו אותה במתנה.
כאשר טרפה נשחטה שחיטה כשרה, אף על פי שהבשר אסור באכילה אין עליו דין של נבילה והוא לא מטמא כנבילה.
עם זאת, יש שכתבו שיש איסור נוסף באכילת נבילה של בהמה שלא נשחטה, ואיסור זה על אף על טרפה.
להלכה, ולד של טרפה מותר באכילה, אך ביצה של עוף שנטרף וחלב של בהמה שנטרפה אסורים באכילה.
הסיבה שוולד הטרפה אינו חשוב כטרפה הוא משום שלהלכה, איסור הטרפה משמעו שאין בעל החיים יכול לחיות, ואין כל סברה להשליך מאיסור האם אל העובר שמסוגל לחיות כרגיל.
אף על פי שוולד בהמה טרפה מותר, ביצת עוף טרפה אסורה, משום שעד שנגמרת צורתה היא חלק מגוף העוף, ולכן היא מקבלת את דיניו האיסוריים.
בהמה ועוף שיש בהם טרפה אסורים להקרבה על המזבח.
מהפסוק "ממשקה ישראל" דרשו בגמרא שמותר להקריב על המזבח רק דברים שכשרים לאכילת ישראל.
מהפסוק העוסק במעשר בהמה "כל אשר יעבור תחת השבט" דורשים שבהמה הכשרה לקרבן מעשר בהמה היא רק בהמה המסוגלת לעבור, וטרפה אין לה חיות ואינה נחשבת כעוברת.
יש דורשים שהלימוד מהפסוק הזה הוא שבהמה שכשרה לקרבן מעשר בהמה היא רק בהמה המסוגלת ללכת, אך בהמה שנחתכו רגליה אינה מסוגלת ללכת.
בהמה כזאת נחשבת טרפה, וממנה נלמדות שאר הטרפות.
מהפסוק "הקריבהו נא לפחתך, הירצך או הישא פניך" לומדים שאין להקריב על המזבח בהמה שאינה מושלמת, ולכן אין להקריב טרפה.
כאשר נקבת עוף טרפה הטילה ביצים בקן, חלה מצוות שילוח הקן בכל זאת.
לעומת זאת, כאשר האפרוחים עצמם נטרפו, אין מצווה בשילוח הקן.
כאשר הביצים הוטלו בזמן שהאם הייתה טרפה, הרי שגם דינם הוא כטרפה ולכן לא חלה מצוות שילוח הקן.
בטרפת צאן יש להלכה מצוות ראשית הגז, משום שהמצווה חלה, כלשון הפסוק, על "צאנך", והעובדה שהצאן נעשה טרפה לא משנה את המצב הזה.
אמנם יש דעה בגמרא שמקישה את מצוות ראשית הגז למצוות מעשר בהמה שאינה נוהגת בטרפה, אך אין הלכה כך.
פטר חמור, שאמורים לפדותו בשה ולתת אותו לכהן, אין לפדות בשה טרפה, משום שהפסוק מצווה "תפדה בשה", וטרפה אינה בכלל שה משום שהיא עומדת למות.
לעומת זאת, אם החמור הוא טרפה יש לפדות אותו, משום שמהות המצווה היא לתת את שווי החמור לכהן כמתנות כהונה, ואף על פי שהחמור הוא טרפה יש לו שווי.
קדושת ישראל – התורה עצמה מנמקת את איסור אכילת הטרפה מצד קדושת ישראל: "וְאַנְשֵׁי קֹדֶשׁ תִּהְיוּן לִי – וּבָשָׂר בַּשָּׂדֶה טְרֵפָה לֹא תֹאכֵלוּ".
בשמירה מהטרפה יש אפוא קדושה.
הבדלת ישראל מן העמים – להבדיל את ישראל מן הגויים אפילו במאכלם: הם צדים על יד הכלבים, הורגים את החיות שפצעו כלביהם ואוכלים אותם – ואתם לא תאכלו, אלא אדרבה, תשליכו אותם לכלבים.
הדגשת ערך האדם – אכילה משאריות טרפת החיה נובעת מתכונה נפשית פחותה ושפלה שאינה ראויה למעלת האדם, "ואדם המכיר במעלתו איננו קרוב להתגאל במעשים מכוערים".
לכך נוסף: "לכלב תשליכון אותו" – אל תשוו עצמכם לכלב, שהטרפה והנבלה הן מזונו – ולא מאכל אדם.
ריחוק מן הטומאה – הימנעות מאכילת טומאה, הפוגעת בקדושה.
סכנה בריאותית – מחשש לארס הנמצא בדמה מהחיה שפצעה אותה או שפציעתה מעידה על קלקול כלשהו שיש בה, העלול להזיק לאוכלה.
על פי הרפואה המודרנית אפשר להבין כי פציעת הטרפה עלולה לגרור אחריה לזיהום, דלקת או חולי אחר שיגרום נזק לניזון ממנה.
סכנה נפשית ורוחנית – מחשש שנמצא בה מארס הטורף העלול להוליד באדם "מזג רע ומושחת".
חינוך לחמלה על בעלי החיים – איסור הטרפה משריש באנושות במשך דורות את ההרגשה שאין לנצל את חולשת פציעתם של בעלי החיים כדי לאוכלם.
הרחקה ערכית בין האדם לטורף – הדגשה לאדם שלא ראוי לו להיות שותף עם בעלי החיים הטורפים במעשיהם, וכי הוא נבדל מהם ערכית.
אדם הוא טרפה אם יש לו פציעה באיברים מסוימים.
הטרפה נחשב כאדם חי, פרט לדינים מסוימים.
יש כמה דעות בראשונים בנוגע ליחס שבין טרפות הבהמה לטרפות אדם:
יש דעה שכל מה שנחשב טרפה בבהמה נחשב גם טרפה באדם, בהבדלים קלים שנובעים משינויים בין טבע האדם לטבע הבהמה.
לדוגמה: בהמה אשר ניקב לה הקרום החיצוני של המוח נחשבת טרפה.
לעומת זאת, אדם שינקב לו הקרום החיצוני של המוח לא ייחשב טרפה, משום שאצל האדם הקרום הפנימי חזק מספיק כדי להגן על המוח לבדו.
למרות ההבדלים – מהות הטרפה זהה באדם לבהמה, ולכן אם ינקב גם הקרום הפנימי של המוח – האדם ייחשב כטרפה, בדומה לבהמה שניקב לה הקרום החיצוני, המקביל בתפקודו למכלול הקרומים שבאדם.
יש דעה שיש טרפות שיש בבהמה ואין כלל לאדם, משום שאדם מחזיק מעמד יותר מבהמה, ולכן אין שום נקיבה של קרום המוח שתטרוף את האדם.
כדי שהחסרון של קרום המוח יטרוף את האדם צריך, לשיטה זו, שגם חלק מהגולגולת יחסר.
יש דעה שהאדם נטרף יותר בקלות מבהמה, ולכן אפילו אם חסר רק חלק מהגולגולת בלי שינקב קרום המוח – האדם נחשב טרפה, בעוד שבהמה במצב כזה לא תחשב טרפה.
יש דעה שגדר הטרפה באדם שונה לחלוטין מזה של בהמה.
בעוד שבהמה זהות הפציעות המטריפות נמסרה בהלכה למשה מסיני, הרי שבאדם הדבר תלוי במציאות, ולכן הגדרת הטרפה תלויה בחוות דעתו של רופא.
כלל זה לא כולל טרפות באדם שפורשו בתלמוד, שנחשבות לטרפה גם אם הרופאים סבורים כי הפציעה אינה ממיתה בהכרח.
אפשרות החיות של אדם טרפה
המחלוקת בנוגע לאפשרות החיות של בהמה טרפה זהה גם בנוגע לאדם טרפה.
ההלכה היא, בדומה לבהמה, שהוא מסוגל לחיות רק שנים עשר חודשים.
אדם שספק האם הוא טרפה שחי יותר משנים עשר חודש – ודאי שאינו טרפה משום שאם לא כן לא היה נשאר בחיים.
למרות זאת, אם הוא ודאי טרפה – הוא נשאר בגדר זה אף אם חי למעלה משנים עשר חודש.
לעניין רוב ההלכות הטרפה נחשב כאדם רגיל, אך יש הלכות מסוימות בהן חל שינוי במעמדו ההלכתי של הטרפה יחסית לאדם רגיל.
לאדם רגיל יש חזקת חיים, ולכן אדם נשוי שלא ידוע מה עלה בגורלו – אשתו אסורה להינשא לאחר משום שמניחים כי הבעל עדיין בחיים והיא אשת איש.
טרפה שלא ידוע מה עלה בגורלו – מניחים לאחר שנים עשר חודש מרגע הטרפה כי הוא כבר מת, ומותר לאשתו להינשא לאחר.
אדם הרוצח טרפה פטור ממיתת בית דין, משום שהטריפה נחשב כאדם מת; אך הוא חייב מיתה בידי שמים, בניגוד לאדם רגיל שמתחייב מיתה בבית דין על ידי הרג.
בית הדין יכולים בהוראת שעה להוציא להורג אדם שרצח טרפה.
גם אדם שרצח טרפה בשוגג פטור מגלות.
אדם שפגע באדם אחר ועשאו טרפה – חייב מיתה, אפילו אם מת מחמת דבר אחר.
אדם טרפה שהרג אדם אחר פטור ממיתה משום שאי אפשר לקבל עדות שמרשיעה אותו מפני שהיא עדות שאי אתה יכול להזימה, אך במקרה בו מעשה הרצח התרחש בפני דייני בית הדין ולא צריך שיעידו בפניהם על המקרה הוא יתחייב מיתה.
אדם טרפה הוא כאדם חי לעניין קידושי וגירושי אישה, הוא יכול לעסוק במקח וממכר ואשתו נחשבת כאשת איש.
טרפה הוא כאדם חי גם לעניין דחיית מצוות התורה כדי להציל את נפשו משום שדוחים את המצוות גם למען חיי שעה.
חיי אדם טרפה שווים לחיי אדם רגיל ואין להרוג אותו כדי להציל את האדם הרגיל.
עדות של אדם טרפה אינה מתקבלת בדיני נפשות, אך בדיני ממונות היא מתקבלת.
טרפדת (ספינת טורפדו ובראשי תיבות סט"ר) היא ספינה קטנה יחסית ומהירה, שנועדה לשאת טילי טורפדו לקרב ימי.
ספינות הטורפדו הראשונות, במאה ה-19, נשאו מעין מטען נפץ על קורה שבלטה מחרטומן; הן היו נוגחות את ספינת האויב ומחברות אליו את המטען.
ספינות הטורפדו של סוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 נשאו טילי טורפדו.
מטרתן הייתה להתמודד עם אוניות מערכה, סיירות מערכה וסיירות, אוניות שטח כבדות ואיטיות.
ספינות הטורפדו היו אמורות להתמודד עם האוניות הגדולות בהרבה מהן באמצעות זריזותן ומהירותן, ולהכריע אותן באמצעות טילי הטורפדו.
היווצרותן של ספינות הטורפדו הביאה להכנסתן לשירות של אוניות גדולות מהן, שנועדו להילחם בספינות הטורפדו.
ספינות אלו נקראו "משחיתות ספינות טורפדו", או "משחתות", כפי שהתקבע שמן עד היום.
סוגים שונים של אוניות מלחמה קטנות נבנו במנעד שבין הספינות הקטנות, המוגדרות ספינות טורפדו, ובין המשחתות הגדולות מהן; ערך זה יעסוק בעיקר בספינות הטורפדו הקטנות והמהירות.
מלחמת האזרחים האמריקנית הביאה עמה כמה וכמה חידושים בתחום הלוחמה הימית, בהם הסוג הראשון של ספינות טורפדו.
ב-1861 הודיע נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, על הטלת מצור ימי על מדינות הקונפדרציה.
השפעות המצור על כלכלת הקונפדרציה היו קשות, אך לצי הקונפדרציה לא היה כוח ימי שיוכל להתמודד עם צי מדינות האיחוד.
מפקדי צי הדרום חיפשו פתרונות יצירתיים כדי להתמודד עם טבעת החנק הימית, חיפוש שהוביל לכמה פתרונות יצירתיים שהיו פורצי דרך בתחומם.
בין השאר יצרו המהנדסים את אוניות המערכה הראשונות, שהיו אוניות מחופות שריון (Ironclads).
ספינות הטורפדו היו חידוש נוסף שהמציאו מהנדסי צי הדרום.
ספינות הטורפדו הראשונות מסדרת דייוויד היו, כפי שניתן לראות בתרשים, גם מבשרות הצוללות הראשונות.
הן היו מונעות בקיטור, ובנויות כך שכאשר מכלי מי הנטל יהיו טעונים במלואם, תהיינה הספינות שקועות כמעט לגמרי: רק הארובה וכמה סנטימטרים היו מעל המים.
בלילה חשוך היה כמעט בלתי אפשרי לראות את הספינות.
טיפוסים אחרים של ספינות טורפדו נבנו גם הן כך שתהיינה בעלות צללית נמוכה מאוד, אך ללא מכלי זבורית.
בקצה הקדמי של הספינה הותקנה מעין קורה, שבלטה קדימה כמה מטרים.
בקצה הקדמי של הקורה הותקן מטען חומר נפץ, עטוף בכיסוי עמיד למים.
ספינת הטורפדו הייתה נוגחת את ספינת האויב, ונועצת בו את המטען באמצעות ווים; כעת הייתה ספינת הטורפדו נסוגה לאחור, כשהיא מותירה את מטען הנפץ מוצמד לאוניית האויב.
במרחק בטוח היה צוות ספינת הטורפדו מפעיל את המטען, באמצעות כבל שנותר קשור אליו.
ככלל, לא היה חידוש זה מוצלח במיוחד.
הסיפון הנמוך של הספינות עשה אותן מועדות להצפה בים גבה גלים, ואף היה מצב בו כיבו הגלים את דוודי מנוע הקיטור.
מטען הנפץ התפוצץ לעיתים מוקדם מדי, ולעיתים לא התפוצץ לאחר הצמדתו לספינת האויב.
ב-1866 הדגימו ג'יובאני לופיס הקרואטי ורוברט וייטהד הבריטי את הטורפדו היעיל הראשון.
וייטהד שיפר את הדגם של לופיס, והדגם שהוצג הונע בעזרת אוויר דחוס.
בטורפדו הותקן מנגנון ששמר על כך שיישאר בעומק שתוכנן מראש; לדגמים הראשונים היה טווח של כ-900 מטרים, ומהירותם עלתה מ-6 קשר (כ-11 קמ"ש), מהירות הדגם הראשון ב-1870, ל-30 קשר (כ-56 קמ"ש) ב-1890.
את מקום המפרש החליף מנוע הקיטור; גוף העץ של האוניות צופה בשריון כבד, ולאחר מכן נבנה גם הגוף ממתכת.
כך הלכה והתהוותה אוניית המערכה: אוניות המלחמה הראשונות שהחליפו את אוניות הקו היו אוניות מחופות שריון, שהופיעו בשנות ה-60 וה-70 של המאה.
לקראת סוף המאה הופיע טיפוס משוכלל ומתקדם יותר של אוניות מערכה, שנקראו אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
אוניות אלו היוו את עיקרו של כל צי מודרני; הן היו גדולות מאוד, חמושות בחימוש הכבד ביותר, משוריינות בשריון הכבד ביותר, וגם יקרות מאוד.
ציי המעצמות הצטיידו במספר גדל והולך של אוניות מטיפוס זה.
אוניות המערכה היו, כאמור, בעלות שריון כבד מאוד, ולפיכך גם איטיות; התותחים הכבדים שעליהן היו בעלי קוטר גדול וקצב אש איטי, ונועדו לקרב עם אוניות מערכה אחרות.
בשל כך, לא היו יכולים לפגוע בספינות קטנות וזריזות.
הרכבת טורפדו על ספינות מהירות, זולות וזריזות, הייתה יכולה ליצור איום משמעותי על אוניות המערכה הגדולות.
הספינה הראשונה שהותאמה לשאת טורפדות הייתה הספינה הבריטית אה"מ לייטנינג, שהושקה ב-1877. הספינה הייתה באורך כ-30 מטרים, הונעה במנוע קיטור, ונשאה שני צינורות לשיגור טורפדו.
ב-1878 השיק הצי הצרפתי את ספינת הטורפדו הראשונה שלו, Torpilleur No 1. ספינות טורפדו השתתפו לראשונה בקרב ימי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878); ספינה רוסית שיגרה טיל טורפדו אל הספינה הטורקית אינטיבה.
ספינות טורפדו נבנו בציים רבים לקראת סוף המאה.
יחד עם ההבטחה הרבה שהייתה גלומה בספינות אלה, הן סבלו עדיין מבעיות רבות.
בשל ממדיהן הקטנים לא היו ספינות אלה יכולות להפליג באוקיינוס הפתוח, ותפקידן הצטמצם להגנת חופים.
שנית, הטווח הקצר של טילי הטורפדו ואיטיותם חייבו את ספינות הטורפדו להתקרב עד כדי מאות ספורות של מטרים אל האויב, משימה שגבלה בהתאבדות.
פתרון אפשרי לבעיה היה הסתייעות בספינת סיוע (Torpedo Boat Tender), שנשאה את ספינות הטורפדו על סיפונה אל אזור הקרב.
כניסתן של ספינות הטורפדו לשירות הביאה לפרץ של פעילות קדחתנית בציי העולם, בניסיון למצוא מענה לאיום החדש על אוניות השטח.