tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעזרת תוכנות לעיבוד אמנותי של תמונות כמו פיינטבוקס בשנות השמונים ואדובי פוטושופ, קוראל פיינטר ומאיה (Maya) מאז שנות התשעים, העבודה האמנותית נעשתה אינטואיטיבית יותר, נגישה ליוצרים רבים יותר והפופולריות שלה עלתה.
משנות ה-2020 חלה התפתחות מהפכנית נוספת בתחום עם עליית הבינה המלאכותית.
הAI שינתה את תפיסת היצירתיות שלנו על ידי טשטוש הגבול בין אמנות אנושית לאמנות שנוצרה על ידי מחשב.
ההתקדמות באלגוריתמי הבינה המלאכותית אפשרה למחשבים ליצור גרפיקה מדהימה מבחינה ויזואלית ומרשימה מבחינה טכנית.
לדוגמה, אלגוריתם AI המכונה "למידה חישובית" -GAN .
Generative Adversarial Networks -יכול ליצור תמונות שנראות כאילו נוצרו על ידי בני אדם, אך עם וריאציות ושינויים בלתי צפויים המאתגרים את המושגים המסורתיים של יצירתיות.
ה-AI אפשרה יצירת דימויים באמצעות הוראות מילוליות, יצירת תמונות חדשות על ידי שילוב אלמנטים מציורים ודימויים קיימים, עיוות תמונות על ידי הגברת תכונות מסוימות בהן ואפשרויות רבות אחרות.
להלן מספר כלי AI בולטים הנמצאים בשימוש בעולם האמנות כיום כדי ליצור אמנות בדרכים חדשות וחדשניות.
הDeepDream: תוכנת יצירת תמונות ממוחשבת שפותחה על ידי גוגל.
משתמשת ברשת עצבית קונבולוציונית כדי למצוא ולשפר דפוסים בתמונות באמצעות פארידוליה אלגוריתמית, ובכך ליצור מראה דמוי חלום המזכיר חוויה פסיכדלית בתמונות שעברו עיבוד יתר בכוונה.
Neural Style: אלגוריתם למידה עמוקה שיכול להעביר את הסגנון של תמונה אחת לאחרת.
ניתן להשתמש ב־Neural Style ליצירת יצירות אמנות חדשות על ידי מיזוג סגנונות של תמונות שונות יחד.
Artbreeder: כלי מקוון המשתמש ב-GANs כדי ליצור תמונות חדשות על ידי שילוב אלמנטים מציורים ודימויים קיימים.
ניתן להשתמש ב-Artbreeder ליצירת תמונות ייחודיות ויצירתיות.
AI Painter: כלי ציור מבוסס בינה מלאכותית שיכול להפוך כל תמונה לציור במגוון סגנונות.
AI Painter משתמש באלגוריתמי למידה עמוקה כדי ליישם את הסגנון של אמנים מפורסמים, כמו ואן גוך, על התמונות המוצגות.
מוזיאון האדריכלות הגרמני (DAM) בפרנקפורט, מציע רשימת מאמרים ורשימה מבוססת של האמנים שעיצבו את האמנות הדיגיטלית.
אמנות דיגיטלית היא יצירה או פרקטיקה אמנותית המשתמשת בטכנולוגיה דיגיטלית כחלק מתהליך היצירה או ההצגה.
מאז שנות השישים של המאה העשרים התחילו לתאר את תהליך היצירה באמנות הדיגיטלית, התחילו להשתמש בשמות אמנות מחשבים ואמנות מולטימדיה.
האמנות הדיגיטלית עצמה נמצאת תחת המונח הרחב יותר אמנות מדיה חדשה.
רק בשנות התשעים של המאה העשרים המונח אמנות דיגיטלית הפך נפוץ.
לאחר התנגדות ראשונית מסוימת, השפעת הטכנולוגיה הדיגיטלית הפכה פעילויות כגון ציור, רישום, פיסול ומוזיקה בתחום הקול, בעוד שצורות חדשות, כגון אמנות אינטרנט, אמנות מיצב דיגיטלית ומציאות מדומה, הפכו לאמנותיות מוכרות ובשימוש נרחב.
באופן כללי יותר המונח אמן דיגיטלי משמש לתיאור אמן העושה שימוש בטכנולוגיות דיגיטליות לייצור אמנות.
במובן רחב יותר, "אמנות דיגיטלית" היא אמנות עכשווית המשתמשת בשיטות הייצור ההמוני או המדיה הדיגיטלית.
של תצלומים עם מניפולציה דיגיטלית.
הטכניקות של האמנות הדיגיטלית משמשות בעיקר כמדיה מרכזית בעולם הפרסום, בשימוש יוצרי סרטים כדי לייצר אפקטים חזותיים.
לתוכנת ההוצאה לאור השולחנית הייתה השפעה עצומה על עולם הפרסום, מעצם היותה קשורה לעיצוב גרפי.
גם אמנים דיגיטליים וגם אמנים מסורתיים משתמשים במקורות רבים של מידע אלקטרוני ותוכנות ליצירת עבודותיהם.
בהשוואה בין אמנות חזותית למוזיקלית, סביר מאוד שערך האמנות החזותית הדיגיטלית תתקדם לפחות באותה מידה כמו ההטמעה המוגברת של מוזיקה בהפקה אלקטרונית בשלושת העשורים האחרונים.
נתוני טקסט, דיגיטציה והקלטות אודיו ווידאו גולמיות אינם נחשבים בדרך כלל לאמנות דיגיטלית בפני עצמם, אלה יכולים להיות חלק מפרויקט הגדול יותר של אמנות מחשבים ואמנות מידע .
יצירות אמנות נחשבות לציור דיגיטלי כאשר הן נוצרות בצורה דומה לציורים שאינם דיגיטליים אך משתמשות בתוכנה על פלטפורמת מחשב ובהפקה דיגיטלית של התמונה המתקבלת, כפי שהיא מצוירת באופן מסורתי על בד קנבס.
אנדי וורהול יצר אמנות דיגיטלית באמצעות מחשבים מהדגמים הראשונים מסוג קומודור אמיגה, שם הוצג המחשב בפומבי במרכז לינקולן, ניו יורק, ביולי 1985. תמונה של דבי הארי צולמה במונוכרום (שחור לבן) ממצלמת וידאו ודיגיטציה לתוכנית גרפית בשם ProPaint.
וורהול בצע מניפולציה על התמונה תוך הוספת מילוי צבע בשיטת ההצפה.
שיטה זו מקובלת לשחזור צבעוניות לצילומי שחור לבן גם בשנת 2020.
על רקע הדעות המגוונות על היתרונות והחסרונות של הטכנולוגיה הדיגיטלית באמנויות, נראה שקיימת הסכמה חזקה בקהילת האמנות הדיגיטלית שהיא יצרה "הרחבה עצומה של תחום היצירה", כלומר שהרחיבה מאוד את היצירתיות.
הזדמנויות העומדות בפני אמנים מקצועיים ולא מקצועיים כאחד.
אמנות דיגיטלית היא חלק מאמנות המדיה החדשה.
בהתייחס לאמנות דיגיטלית משתמשים לעיתים במונחים חופפים:
אמנות אלקטרונית יכולה להיות כל היצירות האמנותיות המכילות אלקטרוניקה אנלוגית או דיגיטלית מופעלת, בין אם זה בז'אנרים אמנותיים כמו אדריכלות, מייצג, מחול, פיסול ומוזיקה, או בתחומים חדשים כגון, רובוטיקה או אנימציה ממוחשבת.
אמנות אלקטרונית הייתה אנלוגית בראשית דרכה ואינה חייבת להיות דיגיטלית.
אמנות מחשבים הייתה בתחילה, מונח קיבוצי לכל האמנות המיוצרת עם מחשב, כשהוא בתפקיד הכלי המרכזי.
לא תמיד זה היה דיגיטלי, במיוחד בראשית הדרך; ניתן להשתמש במחשבים אנלוגיים.
לדוגמה, השימוש במחשבים ככלי נגינה חי נחשב לאמנות מחשב בתחום השמע.
אמנות דיגיטלית מבוססת על מידע מקודד, דיגיטלי.
המידע מעובד ברובו בצורה דיגיטלית על ידי המחשב ומוצג מבחינה אמנותית.
ניתן לבצע דיגיטציה של מידע באמצעות מכשירי קלט, כגון: סורקים, מקלדות, מצלמות דיגיטליות, מכשירי מדידה ועוד.
צורות רבות של אמנות דיגיטלית מוגדרות על ידי ההבדל בין סוגי היצירה הדיגיטלית גרידא, הקבצים הבינאריים, והייצוג הנראה שלהם.
אם יצירות זמינות בצורה מקודדת ומאוחסנות דיגיטלית, בצורת קובצי תמונה, קובצי קול, אלגוריתמים, היפרטקסטים, תוכניות הפעלה או קוד לדפי אינטרנט, אנו יכולים לדבר על אמנות דיגיטלית במובן הצר יותר.
במקרים מסוימים, הקבצים והפעולות הדיגיטליות הם למעשה יצירת האמנות בפועל.
סימון בכתב יד של קוד דיגיטלי בעל משמעות אמנותית יכול כבר להיות אמנות דיגיטלית.
אם יצירות האמנות הדיגיטלית אינן שלמות, ניתן לשנות אותן באופן אמנותי על ידי שימוש בחומרה ותוכנה נבחרים לדוגמה ניתן לסרוק צילום מעיתון ולבצע בהמשך עיבוד אמנותי של הצילום בעזרת תוכנת אדובי פוטושופ.
ייצוג הקובץ אינו חייב להיות מוגבל להפעלה באמצעות רמקולים, צגים והקרנות: הוא יכול לכלול פסלים חומריים תלת־ממדיים (כגון, תוצרי מדפסות תלת־ממדיות), מייצבי תאורה או אירועי מולטימדיה.
בשנת 2001, בביאנלה ה-49 בוונציה, הופעל וירוס מחשבים בשם ב-biennale.py, שגרם לבהלה בקרב המבקרים בביאנלה.
באירוע זה המייצב האמנותי היה מורכב מהופעת מולטימדיה קולקטיבית בה הקהל והתקשורת, לא הבינו, שהם הפכו לשחקנים חיוניים במופעה אמנותי.
אמנות שנוצרה על ידי מחשב נוצרת על בסיס ז'אנרים מסורתיים וצורות אמנות עם המחשב ככלי.
תחומים אנלוגיים בעבר של אמנות חזותית כמו הדפסה, ציור וצילום הומרו והפכו לדיגיטליים.
כמו כן, יצירות אמנות בתחום הדימויים הנעים, הווידאו והקולנוע ושידורי הרדיו והטלוויזיה שהיו אנלוגיים בעבר מוסבים להיות דיגיטליים.
כך גם לגבי "מוזיקה אלקטרונית או דיגיטלית שנוצרה בעזרת המחשב".
לעומת זאת, "אמנות במדיה דיגיטלית" המשתמשת במחשבים וברשתות האינטרנט או במכשירים דיגיטליים אחרים כמו טלפונים ניידים, כמדיום עצמאי, יצרו צורות אמנות משלהם כגון אמנות הנט או הרשת כמו גם אמנות התכנה .
דבר שהביא ליצירת מייצבים דיגיטליים ויצירות אמנות בתחום המציאות המדומה.
פסטיבל ארס אלקטרוניקה המתקיים מדי שנה בעיר לינץ באוסטריה עוסק בהתפתחויות המכריעות בכל תחומי האמנות האלקטרונית.
אמנות מחשבים ואמנות דיגיטלית הם מוקדים קבועים באירועי הפסטיבל.
ארס אלקטרוניקה העניקה השראה ליצירה אמנותית הדיגיטלית ומקדמת אמנים באמצעות פרס ארס אלקטרוניקה , המכונה לפעמים "אוסקר האמנות הדיגיטלית".
מבקריה של האמנות הדיגיטלית טוענים כי זוהי אמנות הנוצרת בלחיצת כפתור, בדומה לטענות שהועלו כלפי אמנות הצילום בתחילת דרכה.
בפועל, יצירה דיגיטלית דורשת מיומנות טכנית ושעות עבודה רבות.
מהות הטענות כנגד סוגי אמנות שבהם מעורב אמצעי מכני היא כי אין צורך במיומנות כדי ליצור.
המכשיר "עושה את העבודה" בשביל האמן.
ראשית, יש לרכוש מיומנות רבה בהפעלת המכשיר עצמו כדי להגיע לתוצאות ברמה גבוהה ומעבר לכך, וחשוב יותר, איכות התוצאה, כלומר היצירה עצמה תלויה, כמו בכל מדיום אמנותי אחר, בכישרונו, בדמיונו וביכולתו של האמן כאמן ולא כטכנאי.
באופן כללי התפתחו כמה סוגי אמנות דיגיטלית, המושפעים מההתפתחויות הטכנולוגיות, דהיינו, מהתפתחות הכלים העומדים לרשות האמנים.
בראשית הדרך, היו אמנים שעבדו באמצעות תכנות, בניסיון להביא נוסחאות מתמטיות כדי ליצור צורות ויזואליות.
עיקר הביקורת כנגד האמנות הדיגיטלית נובעת מסוג מוקדם זה, שבו המחשב יוצר את הצורות בעוד האמן עסוק בחישובים ובהקלדת נתונים.
בתחילת הדרך היצירות היו מודפסות על נייר, ומאוחר יותר הוצגו על מסכי וידאו או מחשב.
רשת האינטרנט משמשת מוזיאון וירטואלי ליצירות רבות מסוג זה.
אמנות חזותית דיגיטלית מורכבת ממידע חזותי דו-ממדי המוצג בתצוגה חזותית אלקטרונית או ממידע המתורגם באופן מתמטי למידע תלת-ממדי, הנצפה באמצעות הקרנת פרספקטיבה על גבי תצוגה חזותית אלקטרונית.
הפשוטה ביותר היא גרפיקה ממוחשבת דו־ממדית המנסה להידמות לאופן בו ניתן לצייר באמצעות עיפרון ופיסת נייר.
אולם במקרה של המדיה הוויזואלית הממוחשבת, התמונה מופיעה על מסך המחשב והמכשיר שאתו מציירים עשוי להיות עפרון טאבלט או עכבר.
מה שנוצר על המסך עשוי להיראות מצויר בעיפרון, עט או מכחול.
הסוג השני הוא גרפיקה ממוחשבת בתלת מימד, כאשר המסך הופך לחלון לסביבה וירטואלית, שם מסדרים חפצים ש"יצולמו" על ידי המחשב.
בדרך כלל גרפיקה ממוחשבת דו-ממדית משתמשת בגרפיקה רסטרית כאמצעי העיקרי לייצוג נתוני מקור, ואילו גרפיקה ממוחשבת תלת-ממדית משתמשת בגרפיקה וקטורית ביצירת גופים מציאותיים וירטואליים.
פרדיגמה שלישית אפשרית היא ליצור אמנות בדו מימד או בתלת מימד באמצעות ביצוע אלגוריתמים המקודדים על ידי תוכנות מחשב.
זה יכול להיחשב לצורת האמנות הטבעית של המחשב.
אמנות פרקטלית , אמנות אלגוריתמית בזמן אמת אמנות גנרטיבית הן רק דוגמאות.
להמחשה מידית ניתן לצפות בציורים של האמנית הישראלית יונה לוי גרוסמן, המצורפים לגלריית התמונות הבאה באמצעות הסמרטפון והאפליקציה שנקראת ARTIVIVE.
תמונות סטילס תלת־ממדיות שנוצרו על ידי המחשב
גרפיקה תלת־ממדית נוצרת באמצעות תהליך עיצוב תמונות מצורות גאומטריות, מצולעים או עקומות NURBS ליצירת אובייקטים ותמונות תלת־ממדיים לשימוש במדיות שונות כמו קולנוע, טלוויזיה, הדפסה, משחקים / סימולציות ובמיוחד אפקטים חזותיים.
ישנן תוכנות רבות שעשות זאת.
הטכנולוגיה יכולה לאפשר שיתוף פעולה, להשאיל את עצמה לשיתוף והגדלה על ידי מאמץ יצירתי בדומה לתנועה הקוראת לשימוש בקוד פתוח, והמוסד קריאטיב קומונס בהם משתמשים יכולים לשתף פעולה בפרויקט ליצירת אמנות.
האמן הפופ סוריאליסטי ריי קיסר עובד בתוכנת מאיה (תוכנת עיצוב תלת מימד המשמשת לאנימציה דיגיטלית), כדי ליצור את דמויותיו כמו גם את המרחבים הווירטואליים שבהם הם קיימים.
NFT או אסימונים שאינם ניתנים לשינוי (non-fungible tokens), הופיעו לאחרונה כדרך חדשה לקנות, למכור ולסחור באמנות דיגיטלית.
שלא כמו צורות מסורתיות של רכישה ובעלות של יצירות אמנות בעולם שאינו דיגיטלי, המבוססות בעיקר על החזקה פיזית - NFT מאפשרים רכישה, בעלות והעברה של "נכסים דיגיטליים ייחודיים" כלומר - יצירות אמנות דיגיטליות באמצעות טכנולוגיית בלוקצ'יין.
בעוד ש-NFT עורר התרגשות ומחלוקת רבות בעולם האמנות, ההשפעה ארוכת הטווח על תחום האמנות הדיגיטלית טרם נחשפה במלואה.
כפיתוח חדש יחסית, חשוב לקהילת האמנות להמשיך לבחון ולדון ביתרונות ובחסרונות הפוטנציאליים של NFT ביחס לאמנות דיגיטלית.
אנימציות שנוצרו על ידי מחשב הן אנימציות ממוחשבות, ממודלים דיגיטליים שנוצרו על ידי אמני התלת מימד או נוצרו באופן פרוצדורלי.
המושג אנימציה ממוחשבת מיוחס בדרך כלל לעבודות שנוצרו כולן עם מחשב.
בסרטים עושים שימוש נרחב בגרפיקה שנוצרה על ידי מחשב; הם נקראים דימויים ממוחשבים (CGI) בתעשיית הקולנוע.
בשנות התשעים ותחילת שנות ה-2000 השימוש ב-CGI התקדם מספיק, כך שלראשונה ניתן היה ליצור אנימציה ממוחשבת תלת־ממדית, אם כי בסרטים השתמשו בתמונות מחשב נרחבות מאז אמצע שנות ה-70. מספר סרטים מודרניים צוינו בגלל השימוש הרב שלהם ב-CGI פוטו ריאליסטי.
אמנות המייצב הדיגיטלי מהווה תחום פעילות רחב ומשלבת צורות רבות.
חלקם דומים למייצבי וידאו, במיוחד עבודות בקנה מידה גדול הכוללות הקרנות וצילום וידאו חי.
על ידי שימוש בטכניקות הקרנה המשפרות את התרשמות הקהל מהמעטפת החושית.
מתקנים דיגיטליים רבים מנסים ליצור סביבה סוחפת.
אחרים מרחיקים לכת ומנסים לגרום למשתמש אפילו טבילה או התמזגות מוחלטת במרחבים הווירטואליים של המציאות המדומה.
סוג מייצב זה הוא בדרך כלל ספציפי לאתר או למקום, כלומר ניתן להגדיר אותו מחדש כך שיתאים לחללי תצוגה שונים.
"המסך" של נועה וורדריפ-פרוין (2003) הוא דוגמה לאמנות מייצב דיגיטלית אינטראקטיבית המשתמשת בסביבה וירטואלית אוטומטית בדמות מערות או חדרים צרים ליצירת חוויה אינטראקטיבית.
"פונקציות הגבול" של סקוט סניב היא דוגמה לאמנות מייצב דיגיטלית של מציאות רבודה, המגיבה לאנשים שנכנסים למייצב באמצעות ציור קווים בין אנשים המציינים את המרחב האישי שלהם.
תאורטיקנים והיסטוריונים של האמנות הדיגיטלית
ארס אלקטרוניקה המתקיים מדי שנה בעיר לינץ באוסטריה
אמנות בלונים, ידועה בשם המקצועי טוויסטינג, היא פעולת קיפול, סיבוב ועיצוב בלונים לצורות, לרוב של חיות.
הבלונים בדרך כלל ארוכים ולעיתים עגולים או בצורות מיוחדות.
היצירה יכולה להכיל בתוכה בלון אחד מעוצב בדרכים שונות או מספר בלונים יחדיו ליצירת צורות גדולות ומורכבות יותר.
אמנות זו זוהתה בעבר בעיקר עם קוסמים וליצנים בימי הולדת של ילדים וכן במופעי קרקס ומופעי רחוב נודדים, אולם עם התפתחות התחום ישנם בעלי מקצוע המתמחים באמנות בלונים ומסוגלים ליצור גם יצירות ענק מבלונים.
קובי קלימיאן שמקדם את הנושא בישראל הציג מספר תערוכות בהאנגר 11 בתל אביב.
הבסיס לאמנות בלונים הוא הקשר הפשוט הנוצר על ידי תפיסת הבלון וסיבובו לשני כיוונים שונים.
סיבוב זה גורם לבלון להתהדק ל"קשר" קטן.
הבלון הארוך אינו מתפוצץ בעת תמרונו משום שהוא אינו מנופח עד סופו; האמן משאיר שארית בסוף הבלון הנקראת "זנב" וכאשר הבלון מתהדק לקשר, האוויר שהיה בקשר עובר לשארית וכך הלחץ בבלון לא גדל.
ככל שמסובבים יותר קשרים בבלון, הזנב מתקצר משום שהוא מתמלא בכמות גדולה יותר של אוויר.
לכל דגם יש מספר שונה של קשרים ולכן השארית שמשאירים בבלון שונה לכל דגם.
אמנות גאומטרית היא כינוי לתקופה באמנות יוון העתיקה, המאופיינת בעיקר על ידי מוטיבים גאומטריים וקווים ישרים בציור (בעיקר על אגרטלים).
מוטיב שהחל באתונה, והתפזר בין ערי המסחר של הים האגאי.
תקופה זו, בסביבות 900 לפנה"ס עד 700 לפנה"ס, הייתה שלהי תקופת המעבר ביוון.
"אמנות אדמה" היא צורת אמנות פיסולית אשר התפתחה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20.
באמנות זו נעשה שימוש בחומרים טבעיים, כדוגמת אדמה, סלעים, עצים (הן כחומר גלם והן כצמח), לצד חומרים מלאכותיים, לשם יצירת סביבה פיסולית.
"אמנות האדמה", בשונה מפסל רגיל וממיצב, מתקיימת בתוך מרחב פתוח, שלרוב איננו מרחב עירוני.
בשל החומרים שמהן עשויות עבודות האדמה, קיומן של רבות מהן הוא ארעי, ולכן משמש מדיום הצילום כאמצעי לתיעוד ולהצגה של עבודות רבות.
למרות שנהוג לתאר את התפתחות תחום "אמנות האדמה" עם שנות השישים והשבעים של המאה ה-20, ניתן למצוא כמה תקדימים היסטוריים לתחום הקשורים, למה שמכונה לעיתים, כ"פיסול סביבתי".
אחד מן התקדימים המרכזיים היה הפארק הפיסולי אותו עיצב הפסל הרומני קונסטנטין ברנקושי.
בשנת 1938 סיים ברנקושי לעצב את הפארק בטרגו ז'יו, שבו הציב ברנקושי פסלים כגון "העמוד האינסופי", "שער הנשיקה" ו"שולחן השתיקה".
פסלים אלו הוצבו בתוך מרחב נוף אשר עובד והותאם כרקע פונקציונלי ואסתטי לפסלים.
בתכנון הפארק ה"נוף" לא נתפש רק כרקע לעבודות, אלא כשותף מלא להן.
תקדים נוסף ניתן למצוא בעבודותיו של האמן האמריקאי-יפני איסאמו נוגוצ'י (Isamu Noguchi).
נוגוצ'י, לצד עבודותיו כפסל מודרניסטי, יצר גם פרויקטים בתחום של אדריכלות נוף, בה הופיעו השפעות של עקרונות תכנון מן הגן היפני המסורתי.
עם לידתה של האמנות המינימליסטית, בעיקר בארצות הברית, חשו אמנים רבים כי גבולות התצוגה בגלריה או במוזיאון אינן עונות עוד על דרישותיהם.
הפיסול המינימליסטי עסק בבדיקת גבולות התצוגה על ידי מיצבים ופעולות אמנותיות אחרות, ויציאה אל מחוץ לגבולות החלל הממוסד הייתה מהלך מתבקש עבור רבים מהם.
לקראת סוף שנות השישים החלה מגמה של תיעוד ושל חשיבה אסתטית וביקורתית סביב אמנות האדמה.
בשנה זו גם פורסם במגזין האמנות מאמר מאת רוזלינד קראוס ושמו "פיסול בשדה המורחב", אשר הציג נקודת מבט אסתטית על אמנות זו.
רוברט סמיתסון היה בין האמנים הידועים בתחום אמנות זה.
חשיבותו הרבה של סמיתסון נבעה בין היתר גם מעובדת היותו מבקר אמנות, ומאמריו בירחון "ארטפורום" ( Artforum) עזרו לביסוס מסגרת תאורטית לתחום.
בין עבודותיו הידועות של סמיתסון בולטת העבודה "מזח לולייני" (Spiral Jetty), הנחשבת לסמלה הבולט של אמנות זו.
העבודה נבנתה בשנת 1970 במשך שישה ימים בחודש אפריל, על חופו של אגם ביוטה שבארצות הברית.
עליית מפלס האגם במשך השנים גרמה להרס של העבודה ולהיעלמותה המוחלטת.
בשנת 1999 נרכש אזור האגם על ידי מרכז האמנות "די אי איי" (Dia Art Foundation) מניו יורק והעבודה נבנתה מחדש.
במסגרת העבודה "שלילה כפולה" (Double Negative) של מייקל הייזנר, שנבנתה בין השנים 1969–1970, נחפרו באתר ליד אוברטון (Overton) במדינת נבדה שלוש שוחות.
מן השוחה האמצעית, שעומקה 15.2 מטרים, רוחבה 9.1 מטרים ואורכה 457 מטרים, הוצאו 240,000 טון של אדמה אשר שימשו למילוי שתי השוחות הנוספות.
ה"שלילה" שבעבודה מתייחסת הן ליחס בין הסימנים - יחס בין שוחה "מלאה" לשוחה "חסרה" המתערער כתוצאה מפרקטיקת עשייתן, והן ליחס המורכב בין העבודה כיצירה אמנותית "פיסולית" לבין הטבע עצמו.
בין אמני האדמה שאינם אמריקאים בולטים האמנים אנדי גולדסוורט'י (Andy Goldsworthy), שנהג ליצור מבנים מורכבים העשויים מחומרים טבעיים, וריצ'רד לונג (Richard Long).
עבודותיו העיקריות של לונג בתחום זה עסקו בקשר שבין האדם לטבע.
עבודותיו תיעדו ויצרו מסלולי הליכה אותם יצר במקומות שונים על ידי רמיסת צמחייה בנעליו או בשיטות אחרות.
את המיצגים הללו תיעד בתצלומים.
סוג אחר של תצוגה כלל יצירת מסלולי הליכה העשויים מחומרים טבעיים.
לונג החל ביצירתם בטבע בשנת 1974 מחומרים כגון אבני צפחה.
מאוחר יותר הציב לונג מסלולים כאלו גם בתוך חללי אמנות ממוסדים.
גם כמה מעבודותיו של האמן כריסטו נחשבות כחלק מן התחום.
בעבודות אלו, ביצע כריסטו פעולות של עטיפה וסימון של מקומות בטבע.
פעולות סימון אלו, הדומות לפרויקטים עירוניים שביצע, הם חלק מתהליך אמנותי השם דגש על פעולת התקשורת הבין-אישית שבהכנת הפרויקטים המורכבים.
אחת מעבודות האדמה השאפתניות ביותר היא עבודתו של האמן ג'יימס טורל (James Turrell).
טורל יצר בתוך אתר באריזונה שבארצות הברית עבודה בשם "Roden Crater".
בעבודה, חצב טורל בתוך אדמת ההר והפך אותו לאתר של מצפה כוכבים נטול טכנולוגיה.
עבודה דומה של טורל בשם "החלל הרואה" (1992) מוצגת בגן הפסלים של מוזיאון ישראל.
לפני גיבוש החברה הרומית התקיימה באזור טוסקנה החברה האטרוסקית אשר שלטה במרכז איטליה, מהמאה ה-8 עד למאה ה-2 לפנה"ס.
בנוסף, פיתחה תרבות עצמאית בתקופה המקבילה להתפתחות מצרים ויוון העתיקה.
החוקרים מצאו מגוון ביטויים של השפעות החברה היוונית על התרבות האטרוסקית.
חוקרים משערים כי פגישתם של האטרוסקים עם היוונים התרחשה כבר בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, עם יישובה של יוון.
אולם, השפעה ברורה יותר החלה בתקופה שבין 550–460 לפנה"ס, אז ביססו האטרוסקים משטר יציב, במסגרתו התפתחו מאוד קשרי המסחר עם הערים היווניות.
בסופה של אותה תקופה התרופפו קשרי המסחר והשפעת האמנות היוונית נעלמה עד לשנת 300 לפנה"ס.
רק בשנת 150 לפנה"ס חזרה ההשפעה היוונית לאמנות האטרוסקית, עם כיבוש הערים האטרוסקיות בידי הרומאים.
מן הממצאים הארכאולוגים עולה תמונה של אמנות דתית בעיקרה.
בין הנושאים הפופולריים באמנות זו היו נושאים הקשורים לאלים, לפולחן המוות ולפולחן אבות המשפחה המתים.
יש לציין כי מרבית העדויות על האמנות הגיע מחפירות בשטחי בתי קברות אטרוסקים, על כן יכולה להיווצר תמונה לא שלמה של אמנות זו.
בין הממצאים בולטת קבוצה של כדים עליהם מופיעות מסכות ופני דמויות שונות המתוארים עם מאפיינים ריאליסטים שונים.
כדים אלו שימשו לפולחן המוות.
דיוקנאות הופיעו גם בתיאורים על גבי סרקופגים אטרוסקים.
רוב הסרקופגים שנשתמרו עשויים מטרקוטה צבועה ועל המכסה העליון שלהם מופיעות דמויות הנמצאות בתנוחת הסבה.
בסרקופג הידוע בשם "סרקופג הזוג הנשוי", מסוף המאה ה-6 לפנה"ס מופיעים בני זוג בתנוחת הסבה.
פני הדמויות מזכירים את סגנון הפיסול היווני הארכאי.
על פני הדמויות מופיע לעיתים "חיוך ארכאי" ועיניהן מודגשות וגדולות.
תיאור דמות דומה נמצא בפסל "אפולו מוואי" (Apollo of Veii), בו נוספת לתיאור הדמות ה"ארכאית", גם עיטור דקורטיבי בין רגליה של הדמות העומדת.
בפסל "מארס מטודי", לעומת זאת, בולטת ההקבלה בין הפיסול האטרוסקי ליווני והנטייה הארכאית הופכת למעודנת יותר.
על רקע הרמה הטכנית הגבוהה של יציקת הפסלים (בדומה לפיסול היווני), בולטת ההשפעה ה"מזרחית" על הפיסול האטרוסקי.
השפעה זו ובה הנטייה לדקורטיביות ולסגנון צורני לא נעלמה, כמו בתרבות היוונית, אלא המשיכה להתקיים זמן רב.
נטייה זו בולטת גם בתאורי האלים האטרוסקים.
למשל, פסל "הכימרה מארצו" מן המאה ה-5 לפנה"ס, העשוי מברונזה.
פסל זה מציג שילוב בין תיאור מיתולוגי-פנטאסטי מסוגנן לבין ריאליזם בתיאור הפרופורציות והמבנה האנטומי.
העניין של האמנים האטרוסקים בתיאור מפלצות בולט על רקע זניחת סוגי תיאור כזה באמנות היוונית.
עם שקיעתה של סירקוזה בעקבות המלחמה הפונית השנייה, בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס, החלה השפעה חזקה של הפיסול היווני ההלניסטי.
אמנים יוונים חזרו להתיישב ברומא החל משנת 146 לפנה"ס, עם כיבושם של שטחי התרבות היוונית.
מלבד אימוץ והתאמה של המיתולוגיה היוונית, הפכו גם הפסלים היוונים למצרך אופנתי בחוגי החברה הרומית.
למרות השפעות אלה בולטת בפיסול של תקופה זו, לצד הריאליזם בתיאור, הנטייה לתיאור דיוקן הבעתי.
לעיתים הדבר מודגש על חשבון הדיוק האנטומי.
בפסל "הנואם", לדוגמה, מן המאה ה-1 לפנה"ס, מופיעה דמות גבר מבוגר המניף את ידו בהבעה.
אמנות גותית הוא סגנון אמנותי שהיה נפוץ במשך כ-200 שנים בשיא ימי הביניים.
מקורו של סגנון זה בצרפת בשלהי התקופה הרומנסקית במאה ה-12. האמנות הגותית החלה בסגנון אדריכלי חדש שהתאפיין בעיקר בבנייה לגובה ובהוספת תומכות דואות (flying buttresses) שהקלו על מסת המבנה ואפשרו שילוב חלונות שעוטרו בדימויים מהברית הישנה והחדשה.
הקתדרלות הגותיות הראשונות נבנו ברחבי צרפת ובמהרה התפשט סגנון הבניה החדש ברחבי אירופה והיה נפוץ בה במשך כ-200 שנים.
בשלהי המאה ה-14 הפך הסגנון הגותי לסגנון המכונה סגנון גותי בינלאומי.
סגנון אמנות זה היה הסגנון האמנותי העיקרי באירופה עד שלהי המאה ה-15 וראשית תקופת הרנסאנס.
הסגנון הגותי התבטא באדריכלות, בפיסול, ואף ניתן היה לראותו בריהוט, בצורפות, בויטראז'ים ובפרסקאות.
הסגנון כלל אלמנטים דתיים רבים, ומטרתו הייתה להמחיש את חשיבות הדת והסיפורים הדתיים והשפעתם על כל הפנים של החברה.
הנחת היסוד הייתה שתושבי אירופה ברובם אינם יודעים לקרוא, והסגנון ניסה להעביר את סיפורי הקודש באמצעות המחזתם - הן באמצעות תיאורים ישירים והן באמצעות אלגוריות.
מסיבה זו סגנון זה היה נפוץ בעיקר בכנסיות ובקתדרלות.
האמנות הגותית נולדה והתפתחה כאמנות דתית, שמטרתה לעטר מוסדות ומבני דת (כגון כנסיות, קתדרלות ומנזרים), ולהעביר את תפישת העולם של הכנסייה.
רק בשלהי ימי הביניים, עם התפתחות המסחר והתפתחותו של מעמד ביניים בורגני נוצר סגנון גותי חילוני, ששימש במילון הצורני והטכניקות של האמנות הגותית כדי לעטר גם מוסדות, מבנים וחפצי אמנות חילוניים כגון טירות, ארמונות, בתי עיריות, רהיטים וכדומה.
הסגנון הגותי החילוני התפתח באיטליה לכדי סגנון הרנסאנס.
הוגה המונח אמנות גותית הוא האדריכל והצייר האיטלקי ג'ורג'ו וזארי.
וזארי טבע מונח זה ככינוי גנאי לתקופה שקדמה לרנסאנס, מאחר שראה בה מנותקת מהיסודות הקלאסיים של האומנות והאדריכלות של יוון ורומא.
מקור השם הוא בשבטים הגותיים הגרמאניים.
האדריכלות הגותית הייתה סגנון אדריכלי שהופיע באמצע המאה ה-12 בצרפת, והתפשט בגרסאות שונות ברחבי אירופה עד דעיכתו ההדרגתית במאה ה-16. האדריכלות הגותית החלה כאדריכלות כנסיות, מנזרים וקתדרלות אך בהדרגה התפשטה גם לטירות, מבני ממשל וציבור ואף מבנים פרטיים.
האדריכלות הגותית התאפיינה במבנים תמירים, מורכבים ומפוארים, שהיו מפותחים, יפים, מלאי אור, נועזים ואווריריים יותר מאדריכלות הרומנסק שקדמה לה.
מטרת האדריכלות הגותית הייתה לפאר את אלוהים באמצעות בניית כנסיות בעלות אדריכלות נועזת, גדולה ומורכבת - שגם תכניס יראת שמיים בקרב האוכלוסייה המבקרת בכנסייה.
האדריכלות הגותית נחשבת על ידי רבים לשיא שאליו הגיעה האדריכלות בימי הביניים ושיא של יכולתו הטכנולוגית של האדם בבנייה מלבנים.
הסגנון והאווירה הרוחנית המיוחדת שהוא יוצר בחללי הפנים של המבנים הפכו את האדריכלות הגותית למושא השראה חשוב בקרב אדריכלים ואמנים רבים.
סביב האדריכלות הגותית התפתחה האמנות הגותית, שהתבטאה בפיסול, ציור, צורפות, עיצוב רהיטים וחפצי קודש, זיגוג חלונות ויטראז' ועוד.
ראשיתה של האמנות הגותית בפסלים שהוצבו בכנסיות הגותיות שנבנו בצרפת.
לקראת המאה ה-12 החלה באירופה תקופה של פריחה דתית, תרבות, אדריכלית וכלכלית.
סגנון הפיסול הצרפתי התפשט לגרמניה עת נבנתה קתדרלת במברג בשנת 1225 ובהדרגה גם הגיע לאנגליה ולאיטליה.
בין השנים 1140 עד למאה ה-16 (שיא ושלהי ימי הביניים), רוב הקתדרלות במערב אירופה נבנו בסגנון גותי ועוטרו בפיסול גותי ואמנות גותית.
בניגוד לפיסול הרומנסק המפורט, הרגשני והאינדיוודואלי, הפיסול הגותי הוא חלק מתוכנית כוללת בה כל פרט הוא חלק מאחדות אורגאנית שמטרה העברת מסר דתי בצורה תמציתית, מנומקת ורציונלית ללא רגשנות, קישוטים ופירוט יתר.
הפיסול הגותי נועד לקריאה הן על ידי פשוטי העם שמתמקדים רק בדימויים המרכזיים והן על ידי המלומדים שיודעים לקרוא את פיסול השוליים כהנמקה וחיזוק למסר המרכזי.
אמנות חלונות הויטראז' החלה עוד בתקופת הרומנסק אך הגיעה לשיאה בתקופת האדריכלות הגותית, שבאמצעות חידושיה הטכנולוגיים אפשרה בניית חלונות ענק במבנה.
דבר זה אפשר יצירת ויטראז'ים מורכבים יותר, עשירים יותר וצבעוניים יותר.
החלונות סיפרו במשחקי אור וצבע סיפורים מהתנ"ך והברית החדשה לצד סיפורי קדושים נוצריים.
חלק מהחלונות הכילו את הסמלים של מי שתרם את הכסף ליצירתם.
חלון הרוזטה הוא חלון עגול בצורת פרח שאפיין את האדריכלות הגותית, בעיקר בצרפת.
הציור הגותי החל כאמצעי להמחשת מסרים תאולוגיים וסצנות דתיות מהברית הישנה, הברית החדשה וסיפורי קדושים.
בהמשך, התפתח הציור הגותי ותיאר גם סצנות חילוניות כגון חקלאות, סיפורי אבירים ועוד.
בתחילת דרכו התאפיין הציור הגותי בתשומת לב לפרטים (בייחוד מעולם הטבע), אך שימוש בפרספקטיבה דו-ממדית ("דמויות שטוחות").
ככל שהתפתח הציור הגותי, ובפרט בסוף ימי הביניים ובאיטליה, נוספה גם פרספקטיבה יותר טבעית לציורים.
לעיתים קרובות השתמש הציור הגותי באלמנטים אדריכליים (עמודים וקשתות) או צמחיים (עצים, פרחים, צמחים מטפסים) כדי ל"מסגר" תמונה או כדי להפריד בין סצנות שונות שמופיעות באותו ציור.
אמנות האג הן הסכמים בינלאומיים שנוסחו בוועידות השלום הראשונה והשנייה שנערכו בעיר האג בהולנד בשנים 1899 ו-1907, ולצד אמנות ז'נבה הן מכילות את הניסוחים הרשמיים הראשונים של דיני מלחמה ופשעי מלחמה כחלק מן המשפט הבינלאומי הפומבי.
ועידת שלום שלישית אשר נועדה להתכנס בשנת 1914 (ונדחתה לשנת 1915), לא התכנסה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-29 באוגוסט 1898 יזם הצאר ניקולאי השני כינוס ועידת שלום.
הוועידה התכנסה בין המועדים 18 במאי ועד 29 ביולי 1899. ביומה האחרון נערך מעמד החתימה על האמנה אשר נכנסה לתוקף ב-4 בספטמבר 1900. אמנת האג משנת 1899 מכילה ארבעה פרקים ושלוש הצהרות נוספות (הפרק האחרון זהה משום מה להצהרה הראשונה):
פרק ראשון – ישוב סכסוכים בינלאומיים בדרכי שלום
פרק שני – דינים ומנהגים של מלחמה ביבשה
פרק שלישי – יישום עקרונות ועידת ז'נבה משנת 1864 למלחמה בים
פרק רביעי – איסור על שיגור קליעים וחומרי נפץ מכדורים פורחים
הצהרה ראשונה – על שיגור קליעים וחומרי נפץ מכדורים פורחים
הצהרה שנייה – על שימוש בקליעים אשר מטרתם פיזור גז הגורם חנק או הזיות
הצהרה שלישית – על שימוש בקליעים המתרחבים או נמעכים בקלות בגוף האנושי
ההשפעה העיקרית של אמנת האג משנת 1899 הייתה באיסור על שימוש באמצעים צבאיים מסוימים, פרי הטכנולוגיה המודרנית: הפצצות מן האוויר, נשק כימי וקליעי הולופוינט.
האמנה אף יצרה את בית הדין הקבוע לבוררות אשר מקום מושבו בהאג.
הוועידה השנייה לשלום התכנסה בשנת 1907 בעקבות קריאה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בשנת 1904, אולם מועד כינוסה נדחה עקב פרוץ מלחמת רוסיה–יפן.
הוועידה התכנסה ב-15 ביוני 1907 וננעלה ב-18 באוקטובר ומטרתה הייתה להרחיב את אמנת האג משנת 1899, לשנותה בהתאם לנסיבות ולהוסיף לה חלקים נדרשים, תוך התמקדות במלחמה בים.
הבריטים ניסו בוועידה להגביל את השימוש בסוגי נשק שונים, אולם לא זכו לשיתוף פעולה של המעצמות האחרות ובראשון גרמניה אשר חששה כי הבריטים מנסים לחבל בצמיחת הצי הגרמני.
גרמניה אף דחתה הצעה לבוררות חובה.
אולם הוועידה הרחיבה את מנגנון הבוררות מרצון וקבעה תנאים לגביית חובות, דיני מלחמה, וכן זכויות וחובות של מדינות נייטרליות.
ב-18 באוקטובר 1907 נחתם הנוסח הסופי של אמנת האג השנייה והוא נכנס לתוקפו ב-26 בינואר 1910. לאמנה 13 פרקים, 12 מתוכם אושררו ונכנסו לתוקפם:
פרק 1 – ישוב סכסוכים בדרכי שלום
פרק 2 – הגבלות על השימוש בכוח לגביית חובות חוזיים
פרק 3 – פתיחה במעשי איבה
פרק 4 – דינים ומנהגים של מלחמה ביבשה
פרק 5 – הזכויות והחובת של אנשים וכוחות נייטרליים בעת מלחמה ביבשה
פרק 6 – מעמד אוניות סוחר של האויב בפרוץ מעשי איבה
פרק 7 – הסבת אוניות סוחר לאוניות מלחמה
פרק 8 – הטמנת מוקשים תת-מימיים אוטומטיים
פרק 9 – הפצצות מכוחות צי בעת מלחמה
פרק 10 – יישום עקרונות אמנת ז'נבה למלחמה בים
פרק 11 – הגבלות מסוימות ביחס לזכות לתפיסת רכוש בעת מלחמה בים
פרק 12 – יצירת בית דין בינלאומי לשלל מלחמה (לא אושרר)
פרק 13 – זכויות וחובות של כוחות נייטרליים בעת מלחמה ימית
הצהרה ראשונה – הרחבת ההצהרה השנייה מוועידת האג משנת 1899 לכלי טיס נוספים
הצהרה שנייה – על בוררות חובה
אף שפרוטוקול ז'נבה לא הוסכם בעת ועידת השלום בהאג, הוא נחשב לתוספת לאמנה.
הפרוטוקול נחתם ב-17 ביוני 1925 ונכנס לתוקפו ב-8 בפברואר 1928. הפרוטוקול מטיל איסור קבוע על השימוש בכל סוגי הנשק הביולוגי.
שמו המלא של הפרוטוקול הוא "פרוטוקול לאיסור על השימוש בנשק כימי חונק, מרעיל או אחר ובשיטות מלחמה בקטריולוגיות" .
פרוטוקול זה בא על רקע דאגה ציבורית גוברת כנגד השימוש בנשק כימי לאחר השימוש בגז חרדל וכלי נשק דומים במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחשש כי שימוש בכלי נשק כימי וביולוגי עלול להוביל לתוצאות הרות אסון במלחמה עתידית.
אמנות (צרפתית: Art) הוא המחזה השלישי של המחברת הצרפתיה יסמינה רזה.
המחזה עלה להצגת בכורה בשנת 1994 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז והפך עד מהרה להצלחה ברחבי העולם; הוא הוצג בזה אחר זה בבירות ערים רבות בעולם, זכה במספר פרסים (פרס מולייר, פרס טוני ופרס לורנס אוליבייה) ותורגם לכ-35 שפות, כולל עברית.
המחזה, המעלה שאלות על קו התפר שבין רעות גברית ואמנות, עוסק בידידות ארוכת שנים בין שלושה גברים שמועמדת למבחן על ידי ציור.
אחד מהשלושה, סרג', רוכש ציור מודרני שכולו מלבן לבן – בסכום עתק של לא פחות מ-200,000 פרנקים.
הוא מגן על הבחירה שלו, אך חברו הטוב מארק מזדעזע מכך שהוא קורא ל"חתיכת בד צבועה לבן" אמנות ותוקף את החלטתו.
בתווך עומד החבר השלישי איוואן המנסה לפייס בין השניים.
המחזה אינו מחולק למערכות ולסצנות מסורתיות, אך מפוצל בכל זאת לחלקים ממוספרים.
חלק אחד הוא דיאלוגים בין שתי דמויות, חלק נוסף כולל מונולוגים שאחת הדמויות מפנה ישירות לקהל, וחלק אחר הוא שיחה בין כל השלושה.
בתחילת הסוף של המחזה, וברוב הסצנות המתרחשות בדירה של סרג', מוצג ציור לבן גדול באופן בולט.
הגרסה העברית של המחזה בתרגום של נסים אלוני הוצג בתיאטרון בית ליסין בשנת 1996, בהשתתפות השחקנים יוסי בנאי וששון גבאי.
המחזה עלה שוב בדצמבר 2011 בתיאטרון חיפה בכיכובם של נתן דטנר בתפקיד מרק, נורמן עיסא בתפקיד איוואן ואוהד קנולר בתפקיד סרג'.
בינואר 2019 הועלה המחזה פעם נוספת באותו תרגום בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
הגרסה המקורית בצרפתית בוימה בין היתר על ידי פטריס קרברה, והשתתפו בה השחקנים פייר ואנק (מארק), פבריס לוקיני (סרג') ופייר ארדיטי (איוואן).
הנוסח האנגלי של המחזה, שחובר על ידי כריסטופר המפטון, עלה ב'תיאטרון ווסט אנד' בלונדון באוקטובר 1996, בכיכובו של אלברט פיני.
בפברואר 1998 הוא הוצג בברודוויי בניו יורק בהשתתפות אלן אלדה (מארק), ויקטור גרבר (סרג') ואלפרד מולינה (איוואן), והמשיך להופיע 600 פעמים.
גרסאות מקומיות של המחזה הוצגו בין היתר בערים ברלין, שיקגו, טוקיו, ליסבון, סנט פטרסבורג, בומביי, יוהנסבורג, בואנוס איירס, תוניסיה וברטיסלאבה.
אָמָּנוּת אֶקְלֶקְטִית (נקרא גם: לַקְטָנוּת, פירוש בעברית: "לקטני/ליקוטי", כלומר: "אספני" - אוסף של סגנונות יחדיו) היא סוגה של אמנות מתוך הזרם הקרוי: אקלקטליזם השואלת מתרבויות שונות ומסגנונות שונים, ומשלבת אותם יחדיו.
מקור המילה "אקלקטיות" מהשפה היוונית (eklektos) ומשמעותה "לבחור".
אמנות זו אינה משלבת סוגות מסוימות של אמנות, והמונח מתאר למעשה כל שילוב בין סגנונות שונים, הן בתחום האמנות החזותית, הן בתחום האדריכלות, והן בתחום המוזיקה.
המונח בעיקר משמש לתאר שילוב בין סגנונות אמנות, אדריכלות או מוזיקה קלאסיים, לבין סגנונות מודרניים, או לשאילה או ציטוט אלמנטים קלאסיים בסוגות אמנות מודרניים.
השימוש במונח אמנות אקלקטית מיוחס ליוהאן יואכים וינקלמן; הוא תיאר בו את אמנותם של בני משפחת קרצ'י, אשר שילבו ביצירותיהם סגנונות קלאסיים (ובייחוד סגנון יווני קלאסי) עם עקרונות הרנסאנס.
אחד האמנים הידועים שעודדו התפתחות סגנון זה במאה ה-18 היה סר ג'שואה ריינולדס, ראש האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
היצירות המוקדמות של פבלו פיקאסו, אשר שילבו בין אלמנטים מסורתיים מהאמנות האפריקאית לבין הסגנון המסורתי האירופי, הן דוגמה לציור אקלקטי.
באדריכלות, הסגנון האקלקטי מתאר את סגנונות הבנייה של שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, במסגרתם ניסו לשלב סגנונות בנייה שונים.
דוגמה לסגנון אדריכלי זה הוא הסגנון האקלקטי בארץ ישראל, אשר שילב אדריכלות מערבית עם סגנונות קישוטיים ממספר רב של מקורות השראה - האדריכלות הקלאסית (יוון-רומא-רנסאנס-בארוק), אדריכלות של המזרח הרחוק, אר דקו, המזרח הקרוב, הסגנון הספרדי-מורי (אלהמברה), אר-נובו ואדריכלות מזרח-תיכונית עתיקה.
הסגנון האקלקטי ('לקטני' בעברית) בישראל הוא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בשנות ה-20, ועיקרו שילוב של אדריכלות מערבית עם סגנונות קישוטיים ממספר רב של מקורות השראה.
סגנון אקלקטי במוזיקה מתאר שימוש בסגנונות מוזיקליים שונים מסגנונו העיקרי של היוצר, או שילוב מספר סגנונות היסטוריים.
בתרבות העכשווית סגנון תקלוט אקלקטי הוא סגנון בו התקליטן משלב יצירות ממגוון סוגות מוזיקליות לכדי יצירה אחת.
לעיתים משתמשים במונח זה על מנת לתאר (בזלזול) יוצר לא מקורי המשתמש בסגנונות של יוצרים אחרים.
אמנות דקורטיבית היא מונח המשמש, באופן מסורתי, לעיצוב וייצור של אובייקטים פונקציונליים שברובם הם חלק מאמנות שימושית.
האמנות כוללת עיצוב פנים, אבל בדרך כלל לא אדריכלות.
האמנויות הדקורטיביות מסווגות לעיתים קרובות בניגוד לאמנות יפה, כלומר, אינן ציור, רישום, צילום, ופיסול בקנה מידה גדול, אשר בדרך כלל אין בו פונקציה אחרת מאשר נראותו.
ההבחנה בין אמנות דקורטיבית לאמנות יפה מגיעה מאמנות פוסט הרנסאנס של המערב.
משתמשים בה הרבה פחות באמנות של תרבויות ותקופות אחרות, בהן מרבית היצירות הנחשבות כוללות אלמנטים דקורטיביים.
לדוגמה, אמנות מוסלמית מתקופות שונות מורכבת כולה מאמנות דקורטיבית, כפי שקיימת בתרבויות מסורתיות.
באמנות סינית אין הבחנה בין אמנות דקורטיבית ללא דקורטיבית.
ובאמנות ימי הביניים, בהם התקיימה אמנות יפה כדוגמת פיסול מונומנטלי, העבודות היוקרתיות ביותר שהוזמנו ממיטב האמנים נטו להיות עבודות של צורפות, מתכות יצוקות כגון ברונזה או שנהב מגולף.
ציורי קיר גדולים הוזכרו רק לעיתים רחוקות במקורות מודרניים, כיוון שנתפסו בתחילה כתחליף זול לפסיפס.
ניתן לייחס לתקופת הרנסאנס את הקידום של האמנות היפה מעל לזו של הדקורטיבית במחשבה אירופית, כאשר תאורטיקנים איטלקים כמו ג'ורג'ו וזארי קידמו ערכים אמנותיים שהודגמו על ידי אמני הרנסאנס, והעניקו ערך מועט לעלות החומרים או כמות ומיומנות העבודה הנדרשת כדי לייצר את האובייקט.
הם העריכו את המגע האישי של יד האמן כדוגמת מיכלאנג'לו, רפאל ולאונרדו דה וינצ'י, שהחיה, במידה מסוימת, את הגישה של ימי קדם.
אמנות אירופית בימי הביניים יוצרה תחת קבוצות שונות מאוד של ערכים, בגישה אחרת, חומרים יקרים וטכניקות מיוחדות וקשות לביצוע היו מוערכות מאוד.
לעומת זאת, בסין שתי הגישות התקיימו יחדיו במשך מאות שנים, מחד, בעיקר בציורי דיו של נופים, שביטאו את דמיונו של האמן, ומאידך תחומים אחרים עיקריים של האמנות, הכולל את הקרמיקה הסינית שיוצרה ביעילות בתנאים תעשייתיים על פי סט שונה לגמרי של ערכים אמנותיים, וזכתה לפופולריות.
המעמד הנמוך יחסית, שניתן ליצירות אמנות דקורטיביות, בניגוד לאמנות יפה, הצטמצם עם עלייתה של תנועת האמנויות והאומנויות.
התנועה האסתטית של המחצית השנייה של המאה ה-19 שנולדה באנגליה בהשראתם של ג'ון ראסקין וויליאם מוריס, ייצגה את תחילתה של הערכה גוברת לאמנות הדקורטיבית ברחבי אירופה.
בשנת 1882 התנועה הובילה לדור חדש שהתנגד לקישוט המוגזם באותה תקופה ודיבר על חזרה לעבודה בגילדות כמו בימי הביניים.
השינוי החיובי והמעמד הגבוה יותר לו זכתה האמנות הדקורטיבית מופיע בחוק זכויות יוצרים שעודכן בשנת 1911 ובו נוסף כי יצירת אמנות דקורטיבית זכאית לתקופה מלאה של הגנה על זכויות היוצרים שלה בדומה לאמנות יפה, ובשונה מהמצב הקיים בתחום העיצוב.
אמנות אקולוגית היא סוגה בתחום אמנות עכשווית המציגה עשייה אמנותית שהחלה בתגובה למשבר הסביבתי העולמי.
אמנות זו ממזגת יצירת אמנות אסתטית, הסברתית וחינוכית השואפת לקידום מודעות סביבתית ומעורבות קהילתית בשיקום סביבתי בטבע.
אמנות אקולוגית מתבטאת במגוון שיטות יצירה אמנותיות כמו פיסול, ציור, צילום, וידאו ארט, אסמבלאז', מיצב סביבתי, פיסול סביבתי, שירה, קולנוע, רדי מייד, קולאז', כתיבה\ מיחזור ושימוש חוזר.
בתוך הז'אנר של אמנות אקולוגית קיימות קטגוריות נוספות, כגון אמנות שיקום הקרקע ואמנות סביבתית, שעיקרן הוא שיקום הסביבה בצורה אסתטית, שיחזור מערכות אקולוגיות בדרכים אמנותיות המשלבות שיתוף פעולה עם מגוון קבוצות כמו אמנים, גאולוגים, ביולוגים, מהנדסים, מדענים, אדריכלים, תנועות חברתיות וקבוצות שונות בקהילה.
אמן בתחום האמנות האקולוגית מנסה על פי רוב, באמצעות אמנותו, להציג את נקודת המבט הפילוסופית שלו ולעורר מודעות בחברה לחשיבות שימוש מושכל במשאבי הטבע, נזקי האדם למים, לאוויר, לאדמה, נזקי האדם לסביבה כתוצאה מתרבות הצריכה.
האמנות האקולוגית שואפת לקדם שינוי במודעות האדם במטרה לחיזוק קשרי הגומלין בין אמנות, תרבות וקיימות.
אמנות אקולוגית מכוונת תחילה לתוצר, שאינו רק מעבר לאסתטיקה, אלא רוצה להשיג התערבות ממשית בטבע ולמען הטבע.
החל משנות השישים של המאה ה-20, החלו אמנים אחדים, רובם גרמנים, כגון ניקולאוס לאנג, לילי פישר, הנס האקה, יוזף בויס ואלן סונפיסט, ביצירת אמנות חדשה השמה דגש על קשר עם סביבת המחיה של האדם.
כחלק מעבודתם האמנותית, הם ניסו לחקור את החומרים בשטח, את הקרקע ואת הנוף.
עבודתם הייתה בעיקר אמנות החוקרת את הצורך בהגנה לשיפור הסביבה בה חיים בני האדם.
חלק מאמנים אלו החלו באיסוף מתמיד של פרטי מציאות, חפצים יומיומיים, שרידי נופים, אתרים ועוד.
בניסיונם לגשר על הפער בין חיים לאמנות.
הם שילבו בעבודותיהם גם מיצגים בעלי היבטים אקולוגיים.
לאנג למשל, הציג בתצוגה כמו מוזיאלית אוסף חפצים שאסף ברחבי העולם כולל דוחות יבשים מהשטח על פעילות השיטוט והאיסוף.
תצוגתו כללה שרידים מתרבויות שהאדם הלבן גרם להכחדתן.
פישר, שפעלה בעיר המבורג, יצאה למסעות לגילוי חפצים משומשים וישנים כאשר עברה מבית לבית והציעה מברשות חדשות תמורת הישנות.
את המברשות הישנות שאספה, שילבה בהמשך במיצגים שלה כאשר ניסתה להדגים בכך, שלחפצים ולטבע יש סגולות משלהם המקבלות עומק ומשמעות מיוחדים כאשר עוסקים בהם לאורך זמן.
בויס, האקה וסונפיסט היו האמנים החלוצים הראשונים שבחנו סוגיות אקולוגיות חברתיות באמצעות אמנות המתייחסת לבעיות בזמן אמת הנוגעות לפוליטיקה, מערכות כלכליות, אקולוגיה, תעשייה, וחוויות חיים יומיומיות אחרות.
בויס המציא את המונח המהפכני "Everyone is an artist" (בתרגום חופשי: "כל אחד הוא אמן") ופעל לעורר שינוי בחברה לעידוד הפיסול החברתי לפתרון בעיות סביבתיות, לטיפול בבעיות קהילתיות הקשורות לאקולוגיה עירונית.
בנוסף פעל בויס נגד כריתת יערות והרס בתי גידול ושימש מודל לדור של אמנים צעירים בעולם.
"פעולת נטיעת העצים של יוזף בויס, לה קרא "פיסול חברתי" והוצגה בדוקומנטה השביעית בקאסל, 1982, היא דוגמה טובה לסוג האמנות הזה".
חוקרים ומבקרי אמנות, מציינים כי תפיסתו של בויס את "הפיסול החברתי" ואמרתו המפורסמת "כל אחד יכול להיות אמן", הם אלמנטים מרכזיים המניעים את דרכי הפעולה החברתיות של ימינו.
שני עקרונות אלו הם ביטוי מובהק למה שנתפס כי חזונו האוטופי של בויס ששאף לפתח אורגניזם חברתי שיהפוך את האמנות לכוח מהפכני בעל משמעות קונקרטית לחברה (מודל אותו הוא כינה Expanded Art).
אמנות מבוססת הקהילה – בדומה ליצירתו של בויס – היא ספקטרום רחב של עשייה אמנותית.
בויס היה שותף להקמת ארגונים ומוסדות רבים ובהם הארגון לדמוקרטיה ישירה באמצעות משאל-עם והמפלגה הירוקה בגרמניה.
אחד ממפעליו הגדולים ביותר של בויס היה הקמתה של האוניברסיטה הבינלאומית החופשית, שקידמה צורות של פדגוגיה ניסיונית.
האוניברסיטה שימשה מסגרת רב-תחומית שכללה לימודי תרבות, סוציולוגיה וכלכלה שהתבססה ברובה על דיונים ושיחות שהיו פתוחים לקהל ללא תנאי קבלה או שכר לימוד.
בויס גרס שהשכלה גבוהה צריכה להיות נגישה לכל וכי מדובר במסגרת בה היחיד אמור למצוא את הפוטנציאל היצירתי הגלום בו.
גם בישראל ניכרת השפעתו הרבה של יוזף בויס.
השם "בויס" הגיע לשדה האמנות הישראלי בסוף שנות ה-60 ושלהי שנות ה-70. השפעתו של בויס על אמנים ישראלים, החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים והגיעה לשיאה לאחר מלחמת יום כיפור.
בשנת 1970 נסע לגרמניה האמן הישראלי יצחק דנציגר כיועץ של "בצלאל" ופגש שם את בויס.
בעקבות המפגש, החלו השניים לשתף פעולה ותכננו פרויקטים סביבתיים ששילבו שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות ליצירת אמנות אקולוגית.
השפעתו של יוזף בויס על האמנות הישראלית מגוונת, והיא נעה בין השפעה ישירה לעקיפה.
השפעתו של בויס על האמנות הישראלית הוצגו בתערוכות אומנות בתערוכות שונות לאורך השנים ברחבי הארץ.
במקביל להתפתחות תחום האמנות האקולוגית בגרמניה, ייסד אמן אמריקאי לותרני בשם ג'ורג' מקיונאס בארצות הברית את קבוצת "פלוקסוס" שחבריה דגלו בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשים בשילוב עם אקטיביזם פוליטי.
אמנים אלו היו מפוזרים בכמה מדינות באירופה ובארצות-הברית וכונו "קבוצת פלוקסוס".
הקבוצה דגלה בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשות בשילוב עם אקטיביזם פוליטי.
הפעילים בקבוצה היו חברים בארגונים פוליטיים שונים שפעלו להביא לפתרון בעיות אקולוגיה בקהילה ואקולוגיה עירונית ופעלו עם קהילות שונות לנטיעת עצים ופעילויות נוספות.
אמני "קבוצת פלוקסוס" עודדו גישה של יצירה בסגנון "עשה זאת בעצמך" (DIY (do it yourself –וערכים של פשטות.
חבריה ביקרו את המסחור המערבי ועבדו בחומרים יומיומיים שהם מצאו.
פעילותם של חברי הקבוצה נעשתה מחוץ לגלריות המסחריות.
קיים קושי להגדיר מכנה משותף אחד לסגנונה של קבוצת אמני "פלוקסוס" שכן חלקם עסקו באיסוף והרכבה ויצירה מחומרי זבל כמו בדלי סיגריות ועטיפות של ופלים (כיום מכונה אמנות זה בשם "אומנות המיחזור") וחלקם עסקו בסרטוני וידאו-ארט, רישומים, יצירות מוזיקליות וספרותיות.
בשנת 1962 פורסם הספר "האביב הדומם".
הספר, שנכתב על ידי החוקרת הזואולוגית הימית רייצ'ל קרסון, תיעד את ההשפעות המזיקות על הסביבה בשימוש חסר הבחנה בחמרי הדברה.
קרסון טענה בספרה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה המכוונים להשמיד חרקים משפיעים בסופו של דבר על מארג המזון כולו וכי חלק מהחומרים, כגון DDT, פוגעים בבריאותם של בני האדם.
הספר זכה להצלחה מסחרית גדולה בעולם והביא את קרסון להרצות בנושא ברחבי העולם.
הספר עורר סערה והיה אחד הגורמים לשינוי במדיניות ההדברה הלאומית בארצות הברית כשבשיאו התקבל איסור ארצי לשימוש בחמרי ההדברה DDT לשימושים חקלאיים.
הספק גם היווה ההשראה להקמת של הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית.
בעקבות ספרה של קרסון החלו האמנים הלן מאיר וניוטון הריסון ליצור אמנות חדשנית.
אחד הפרויקטים הראשנים שלהם היה פרויקט "בוסתן נייד" שבו המבקרים יכלו לחוות גידול צמחים טבעי ולהיות מודעים לאופן בו התושבים העירוניים ביותר הרחוקים מהתהליכים הטבעיים של החקלאות יחשפו לכך בחללי אמנות מקורה.
הפרויקטים שלהם היו בינלאומיים הן ביצירת אמנות ובכתיבת מאמרים העוסקים בחינוך ליצירת אמנות אקולוגית, אמנות ירוקה, אמנות חזותית וחינוך לאמנות המשמשת להעלאת מודעות והתקשרות עם מושגים ונושאים סביבתיים.
בשנת 1980, חברים בארגון הסביבתי כדור הארץ היו הראשונים שיצרו אמנות המתייחסת למצב כדור הארץ.
באמנותם ביטאו את הערך של האמנויות שעזרו לנו לזכור שיש לא רק פחד, צער ואובדן מנזקי האדם לסביבה אלא יש צורך עצום לתקווה, ליופי וליצירה באמצעות האמנות שהועברה בסדנאות, סמינרים, כתיבה ויצירה.
בשנת 1989 פורסם מאמר מפי האמנים כריסטוף ברונר, רוברטו ניגרו וג'רלד ריוניג בו הציגו פרקטיקות אסתטיות, שכינו אותם לראשונה כאמנות אקולוגית, החוקרת צורות עכשוויות של אקטיביזם בטכניקות שונות.
לראשונה הם מציעים לשלב את האמנות האקולוגית בטכנולוגיות כחלק מ"עידן פוסט-מדיה".
עידן פוסט-תקשורת שבו טכנולוגיות וטכניקות אמנות אקולוגיות יוצרות אמנות סובייקטיבית המתבטאת גם בקולות וצלילים, באמנות וירטואלית לקידום הצדק החברתי והצדק הסביבתי באמצעות האמנות.
בשנת 2006 הוקם בוונקובר שבקנדה צוות חשיבה לאמנות וקיימות על ידי מועצת קנדה לאמנויות, הוועדה הקנדית לאונסק"ו, קרן ונקובר והחברה המלכותית לעידוד האמנויות, ייצור והמסחר בלונדון, בריטניה).
כל הגופים עבדו בשיתוף פעולה להוצאת מסמך ראשוני שבחן את הבעיות הסביבתיות והציע שיתופי פעולה לפתרון באמצעות האמנות האקולוגית.
הוועדה פרסמה מסמך ראשוני שבחן במחקר את המגמות, הבעיות והתפתחויות באמנות האקולוגית, שיתופי פעולה בין אמנים, ארגונים סביבתיים, קהילות ומדענים.
הוועדה חקרה את התהליך שהחל בשנות ה-60 ואף על פי שהטרמינולוגיה של אמנות זו אינה מוגדרת במדויק, המוקד הספציפי שלה בא לידי ביטוי בקשר בין האמנות ואיכות הסביבה.
בסופו של תהליך המחקר פורסם המאמר במספר סעיפים שבהם נוגעת האמנות האקולוגית:
אמנות מתקנת - או אמנות לשחזור אדמות, מים, המתרחשות באופן טבעי למערכות ובתי גידול.
אמנות מבוססת קהילה - פרויקטים המשלבים בתהליך היצירה והעבודה בשיתוף פעולה עם הקהילה.
אמנות עבודות קרקע - סוג של אמנות עכשווית המשתמשת בנוף, באדמה או בסביבה, כמדיום Science, Technology, Industry) STI).
אמנות אקולוגית (אמנות ירוקה) - יצירות המבקשות לשנות, לתווך או ליידע את האידאולוגיות תרבותיות / חברתיות / או אמונות והתנהגויות.
מדע / אומנות - שיתופי פעולת בין אמנות למדע מבחינה אקולוגית וטכנולוגית.
פיתוח בר קיימא -אמנות המתייחסת לפיתוח אשר עונה על הצרכים של ההווה מבלי לפגוע ביכולת של הדורות הבאים לספק את הצרכים שלהם.
רוב הפרויקטים של האמנות האקולוגית הם שיתופיים, בין אם ביוזמת אמנים, ארגונים סביבתיים, מוזיאונים או קהילות מקומיות ונוטים להיות מחוברים לתחושה של מקום, וחששות מקומיים מזיהום הסביבה מפסולת, ממים מזוהמים, מזיהום האוויר, סחף קרקע, אובדן בתי גידול, כריתת עצים וניצול יתר של משאבי הטבע.
פרויקטים אלה פחות מוצגים בגלריות אלא בעלי נראות בשטח במטרה לחזק את המודעות ומעורבות הקהילה לשמירת הסביבה.
אמנות זו משולבת גם עם חינוך לאמנות בחינוך סביבתי כאמצעי לפיתוח מודעות ואינטראקציה עם מושגים סביבתיים ונושאים, כגון שימור ושיחזור מבנים, שיקום וקיימות.
באמצעות למידת האמנות האקולוגית, מונחלת גישה חדשנית לחינוך אקולוגי וסביבתי שיניבו פרויקטים עתידיים ושיתופי פעולה מרכזיים העוסקים בנושאים גלובליים, כגון השינויים באקלים וחיזוק הקשר הגלובלי של בני אדם עם כדור הארץ.
בצורת, כריתת יערות, עליית מפלס המים, שריפות יער, משבר מגוון ביולוגי ועוד, מציגים כי כדור הארץ שלנו פגיע להרס הזה יותר מתמיד.
אמנים עכשוויים רבים מנסים להעלות את המודעות הציבורית לסוגיות סביבתיות אלה באמצעות שימוש באמנות אקולוגית כשפה אוניברסלית, כדי לעורר נושאים הקשורים לפגיעת האדם בטבע.
בספרה של הסופרת האמריקאית לינדה וינטראוב משנת 2006 הנקרא "נושאים אקו-צנטריים: נושאים חלוצים של אמנות אקולוגית", בו סקרה את יסודות האמנות האקולוגית מנקודות מבט מאתגרות ומגוונות של אמנים עכשוויים.
הספר דן בעבודותיהם המרתקות של עשרה אמנים עכשוויים העוסקים בנושאים חלוצים של ערכים תרבותיים המלווים באימוץ שיקולים סביבתיים.
הספר כולל גם חקירות המזמינות את הקורא לעסוק בנושאים באמצעות מחקר, דיון ויצירת יצירות אמנות.
בשנת 2012 פרסמה לינדה וינטראוב את ספרה הנקרא: "לחיים!
אמנות אקולוגית במרדף אחר כוכב לכת בר-קיימא" - בו מציגה וינטראוב נושאים חלוצים של אמנות אקולוגית ואת המרדף אחר כוכב לכת בר-קיימא.
בספרה היא מתעדת את תנועת האמנות האקולוגית הפורחת ומציגה פנורמה של תגובות אמנותיות לדאגות סביבתיות, החל מהתעלולים האנטי-צרכניים של "חוות הנמלים" בשנות ה-70 ועד לאנימציה של מרינה זורקוב משנת 2007, הצופה את ההרס שנגרם לכדור הארץ עקב ההתחממות הגלובלית.
טקסט זה הוא הסקירה הבינלאומית הראשונה של אמנים מהמאה העשרים וה-21, אשר משנים את האתגרים הגלובליים העומדים בפני האנושות ומערכות החיים המגוונות של כדור הארץ.
חקירותיהם החלוציות ממוקמות בחזיתות התרבותיות, המדעיות, הכלכליות, הרוחניות והאתיות של ימינו.
הטקסט בספרה מנחה סטודנטים לאמנות, עיצוב, לימודי סביבה ולימודים בין-תחומיים לשלב מודעות סביבתית, אחריות ואקטיביזם בחייהם המקצועיים והאישיים.
הוא אמן המייצבים הניסויים, בהשראת תופעות טבע, כפי שעשה בפרויקט המפורסם עם "פרויקט מזג האוויר" בו התייחס להשפעת הסביבה על בני האדם שהיא ציר מרכזי ביצירתו.
האמן הברזילאי ויק מוניז ידוע בשימוש חוזר בפסולת מגוונת ליצירת עבודותיו.
הוא יוצר מחומרים רבים בשימוש חוזר כמו נייר, בדלי סיגריות, מגנטים, צעצועים, אבק וכו', כחלק מהמסר לצמצום הצריכה וכי באמצעות הפסולת ניתן להפוך כל חפץ למדיום מתוחכם ליצירת אמנות.
אמנים רבים בז'אנר האמנות אקולוגית מתעניינים במיחזור חפצים ליצירת יצירות אמנות.
דוגמה נוספת היא גוארה דה לה פאס, קולקטיב של שני אמנים קובנים.
אלן גוארה ונראלדו דה לה פאס המשתמשים בבגדים ישנים כדי ליצור את פסליהם.
עבודותיהם מרשימות ומייצגות את הבזבזנות של חברת הצריכה שלנו ביחס לתעשיית האופנה הגורמת נזק אדיר לסביבה ונחשבת היום לתעשייה השנייה הכי מזהמת ומנצלת בעולם ולאחת מבעיות האקלים הגלובליות הבוערות ביותר כיום.
במאמר מטעם המכון לתולדות האמנות, אוניברסיטת פיליפס מרבורג, בעיר מרבורג בגרמניה, נעשה מחקר שעקב אחר שיטות יצירה שונות של אמנות אקולוגית עכשווית, במונחיי המושגים של חיבור לטבע ו"טבע הוגן" ואמנות למען הטבע.
המאמר דן בשלוש סוגיות יסוד: חשיבות החומר בתורת האמנות מאז התקופה הטרום-מודרנית; המטרה הכללית של האמנות, שהיא חיונית לאמנות אקולוגית, שכוונותיה חורגות מאסתטיקה.
האפקטיביות של אמנות אקולוגית לא רק מגיעה למציאות החברתית של החיים, אלא גם לנסיבות הפיזיות האקולוגיות הממשיות.
היא לא רק יותר מ"אמנות למען אמנות", אלא "אמנות למען הטבע".
המאמר מציג כי באמנות אקולוגית, קיים קשר ליניארי בין חומר ליצירה אמנותית, בכך שהאמן הופך את החומר לצורתו הסופית, דהיינו יצירת אמנות.
המטרה היא תהליך מתמשך שבו לחומר יכולים להיות היבטים שונים: החומר יכול להיות כלי עזר בלבד, אובייקט האמנות עצמו יכול להפוך לחומר למשהו אחר, ואת החומר באופן כללי ניתן להבין כמטרה ומניע לחיזוק הקשר בין האדם לטבע.
האמנות האקולוגית משלבת ביצירות שאיפה ל-"צדק חברתי", "שלמות אקולוגית", "קיימות" ו"פיתוח בר קיימא".
ישנן מילות מפתח רבות ושונות המתייחסות לצורות אמנות אקולוגית העוסקות בנושאים אקולוגיים, אקלימיים או הקשורים לטבע, וניתן לכלול אותן תחת המונחים הכלליים או הפופולריים לאמנות אקולוגית ואמנות אקלים.
קיימת זה מכבר קבלה ביקורתית המנסה להגדיר את הז'אנרים ותת-הז'אנרים של צורות אמנות אלו.
לדוגמה, מבחינים בז'אנרים כמו אמנות סביבתית, עיצוב סביבתי, אמנות אדמה, שיקום אקולוגי, עיצוב בר-קיימא.
אמנות בין־לאומיות בנושאי זכויות אדם הן אמנות והסכמים משפטיים בין מספר רב של מדינות העוסקים בהגנה על זכויות האדם.
באמנות מפורטות הן זכויות של הפרט והן זכויות קולקטיביות, כמו הזכות להגדרה עצמית.
כמו אמנות חרות, אמנות זכויות אדם מחייבות את המדינות אשר חתמו עליהן וכן אשררו אותן (או הצטרפו אליהן לאחר שהתקופה לחתימה ואשרור הסתיימה).
חלק מהאמנות רלוונטיות לכלל מדינות העולם, וחלקן מוגבלות למדינות באזור מסוים של העולם.
האמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR)
האמנה הבין־לאומית בדבר דיכוי ושפיטה של פשעי האפרטהייד (ICSPCA)
האמנה הבין־לאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (ICESCR)
האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית (ICERD)
האמנה לביעור כל צורות האפליה נגד נשים (CEDAW)
אמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם (MWC)
אמנה בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות (CRPD)
האמנה הבין־לאומית להגנה על כל בני האדם מפני היעלמות כפויה
אמנת עמים ושבטים ילידיים (ארגון העבודה הבין־לאומי, 1989)
ישנן אמנות שעוסקות בנושאים המשיקים לדיני זכויות האדם הבין־לאומיים:
אמנה בדבר מעמדם של פליטים
האמנה בדבר מניעה והענשה של הפשע השמדת עם
אמנות זכויות אדם הפתוחות להצטרפות של מדינות אפריקה
האמנה האפריקאית בדבר זכויות האדם והעמים
הצ'רטר האפריקאי בדבר זכויות הילד ורווחתו
אמנות זכויות אדם הפתוחות להצטרפות של מדינות אמריקה
האמנה הבין-אמריקאית למניעת עינויים וענישתם
האמנה הבין-אמריקאית להגנה מפני היעלמות בכפייה
האמנה הבין-אמריקאית למניעה, ענישה ומיגור אלימות נגד נשים
האמנה הבין-אמריקאית בדבר ביעור כל צורות האפליה נגד אנשים עם מוגבלויות
אמנות הפתוחות להצטרפות של מדינות אירופה
מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי
אמנה בדבר פעולה למאבק בסחר בבני אדם
המגילה האירופית לשפות אזוריות או שפות מיעוט (ECRML)
האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR)
האמנה האירופית למניעת עינויים, השפלה וענישה לא-אנושית (CPT)
אמנת המסגרת להגנת מיעוטים לאומיים (FCNM)
גריעה מזכויות נוכח מצב חירום
קיימים מצבים לא שיגרתיים, מצבי חירום, אשר בגינם תתאפשר גריעה מזכויות האדם.
חשוב להדגיש, שהגריעה תהיה באופן מידתי ועל-פי מערך עדיפויות תועלתי, אשר יצדיק את הפגיעה בזכות, לטובת קיומה של זכות עדיפה אחרת או קיומו של אינטרס חברתי.
יחד עם זאת, קיימות זכויות אדם שלא ניתן להפרן, גם לטובת זכות או אינטרס חברתי אחרים.
גריעה מזכויות על פי המשפט הבין לאומי
ההגדרה הבין־לאומית המוזכרת בספרה של רות גביזון, "זכויות האדם בישראל", מתבססת על מסמכים בין־לאומיים הדנים במצבי חירום ומאפיינים באופן צר מתי חל מצב חירום: מצב חירום חל, כאשר קיימת סכנה מסוימת על המדינה, כגון איומים פיזיים מידיים, סכנה מוחשית למלחמה או למהפכה אלימה.
בנוסף, יש המנסים להכליל את האפיון כך שיכלול גם סכנות כלכליות-חברתיות או סכנות ביטחוניות כלליות, שאינן מתבטאות דווקא בחשש מידי להתפרצות אלימה.
על פי ההגדרה, קיים קונצנזוס רחב של הציבור, לאפשר לגורמי הביטחון להפעיל סמכויות חירום מופרזות, תוך פגיעה בזכויות האדם במטרה, להגן על ביטחון המדינה ועל ביטחון תושביה.
בנוסף, כל מדינה שהיא צד לאמנה ונוקטת בזכות הגריעה, מחויבת לדווח לשאר המדינות, אשר גם הן צד לאמנה, על ההוראות שמהן גרעה, ועל הטעמים שהביאו אותה למעשה הגריעה.
כדי לפעול כנגד ניצול כוחה של הממשלה כנגד האזרחים, האמנות הבין־לאומיות בדבר זכויות האדם, קובעות רסנים על סמכויות החירום, שיצמצמו את החשש לפגיעה שלא כדין בזכויות.
כך, ניתן להצר זכות מוגנת רק כאשר האמצעי הפוגע הוא "במידה הנדרשת, במדוקדק ומפאת חומרת המצב".