tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2024 הוענק פרס ביטחון ישראל לכל השותפים בפיתוח ויצור נגמ"ש הנמ"ר, מנהלת המרכבה והרק"מ (מנת"ק) במשרד הביטחון, מחלקת אמל"ח וחטיבה הטכנולוגית ליבשה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, חטיבות גולני וגבעתי ופורום יצרני המרכבה בהתאחדות התעשיינים.
בשנת 2012 נשלח נמ"ר ישראלי לארצות הברית על מנת שמשרד ההגנה האמריקאי והצבא האמריקאי יבחנו אותו במסגרת תוכנית GCV Infantry Fighting Vehicle שמטרתה לבחור רכב קרבי משוריין (פיתוח חדש או פיתוח שכבר קיים) שישמש כנגמ"ש הלחימה העיקרי העתידי של צבא ארצות הברית.
הנמ"ר נבדק לצד 4 נגמ"שים נוספים ממדינות שונות, לבסוף הוחלט כי אף אחד מהנגמ"שים הללו אינו עומד בדרישות התוכנית וכי ההתאמות הנדרשות לכלים אלו הן בהיקף גדול מידי.
אזרבייג'ן ניהלה מגעים עם ישראל אודות האפשרות לרכישת הנמ"ר.
ישראל הציעה בעבר את הנמ"ר לקולומביה.
בניגוד לתפיסה הרווחת בעולם בפיתוח נגמ"שים כבדים, התפיסה של מפתחי הנמ"ר היא שייעודו להיות יותר נגמ"ש תובלה מאשר נגמ"ש לחימה.
כך שלוחמי החי"ר מובלים מאובטחים בשטח רווי איומים (פצמ"רים, ארטילריה ופגזים, מטעני גחון ומטעני צד, רקטות וטילי נ"ט, ירי מקלעים וצלפים), במקביל או ליד כוחות השריון, ופורקים רעננים סמוך ליעד הלחימה, שם הם מבצעים את משימתם ולוחמים רגלית, תוך הגברת שרידותם וצמצום הסיכון לפגיעה בהם באופן מקסימלי.
אלו סוברים כי לצורך לחימה תוך כדי תנועה, מספיק מקלע כבד M2 בראונינג בקליבר 0.5 שטווחו האפקטיבי הוא 2 ק"מ, ומקלע מאג שטווחו האפקטיבי הוא 1.2 ק"מ.
לאחר שהלוחמים פורקים, הנגמ"ש עדיין יכול לשמש כאמצעי לחימה לרתק או הסתערות על יעדים, תוך ניצול חסינותו, ובכך להעצים את כוח הצוות כולו.
אלו שמצדדים בתפיסה זו, חושבים כי מיותר לצייד נגמ"ש בתותח אוטומטי בינוני, כאשר הוא נלחם לצד טנקי מרכבה שיש להם כבר תותח מסיבי, או לצייד אותו במערכות טילים מתוחכמות, שיסרבלו את השימוש בו ויצריכו לימוד מקצועות נוספים, שיאריכו את זמן ההכשרה, ויעמיסו עומס מקצועי נוסף על לוחמי החי"ר.
יש הטוענים כי היה צריך לעצב את הנגמ"ש אחרת, כך שגם החיילים שבבטנו יוכלו להשתתף בלחימה מתוכו.
ויש הטוענים כי צריך היה לחזק את כוח האש של הנגמ"ש באופנים שונים, למשל החלפת המקלע הכבד בתותח קל, או הוספת מרגמה, מקלעים ואף טילים נוספים על גבי הסיפון.
מבקרים אלה כינו בעבר את הנמ"ר "מונית לחיילים" ו"אוטובוס שעולה 5 מיליון דולר".
בעקבות הטענות ולקחי מבצע "צוק איתן" פותח במנת"ק צריחון חיצוני ורסטילי עם תותח 30 מ"מ, מרגמה 60 מ"מ, ומיגון מעיל רוח, שיהיה אפשר להרכיבו על נגמ"שי נמ"ר ואית"ן קיימים.
טענה נוספת שעלתה היא שהנגמ"ש גדול מאוד ובעל צללית גבוהה, כך שניתן לפגוע בו מרחוק ביתר קלות באמצעות ירי של טנקים.
מנגד, יש לזכור שהנמ"ר הוא נכון להיום הנגמ"ש הכבד והממוגן ביותר בעולם.
הוא מצויד במיגון פסיבי, ריאקטיבי ואקטיבי ברמה של טנק מרכבה.
הנמ"ר תוכנן מלכתחילה ככלי רכב קרבי לחי"ר, שמצטיין בתכונות של מיגון ועבירות, והוא החלוץ במשפחה של כלי רק"ם כבדים המתוכננים לשמש את חטיבות צה"ל בשדה הקרב המשולב.
בנמ"ר חלל פנימי גדול והוא מיועד לשאת 11 חיילים: 3 אנשי צוות + 8 לוחמים ועוד שתי אלונקות.
כמו כן נבחנת האפשרות שבנמ"ר יותקן תותח אוטומטי בקוטר 30 מ"מ.
ואף הוצגו על ידי מנת"ק באמצע 2017 אבות טיפוס עם "צריחון" (צריח בינוני) נשלט מרחוק בעל תותח 30 מ"מ.
התקנתו תקנה לכלי יכולות חדשות, כגון פריצת מבנים ויכולת לכוון ירי לגובה בזווית חדה מאוד, ובכך תאפשר לכוחות החי"ר לפעול בעצמאות רבה יותר מול איומי חי"ר, מבלי להיעזר בטנקים.
בחלל הנגמ"ש בצמוד לדפנות מורכבים שמונה מושבים מרווחים ומצופים ספוג, 4 בכל צד.
המושבים יכולים להתקפל כדי לפנות מקום לציוד או פינוי במידת הצורך.
מדף המפקד הוא מסוג "קונכייה" — צריח תצפית פסיבי עם חלונות מזכוכית משוריינת המאפשר תצפית מסביב לכלי תוך הגנה מפני ירי.
כמו טנקי המרכבה, גם הנמ"ר חמוש במרגמה בקוטר 60 מ"מ ומצויד במדוכות עשן למיסוך עשן, ובמערכת גילוי וכיבוי אש מתקדמת.
הכלי מצויד גם במערכת מיזוג אוויר, מערכת הגנת אב"כ ומתקן למי-שתייה לרווחת הלוחמים השוהים בו.
כמו כן, מותקנות בו מערכות שליטה ובקרה ו-מערכת ניהול קרב אשר מופעלות על ידי 3 מסכים ו-8 מצלמות המאפשרות תצפית היקפית סביב הכלי.
יתרונו הגדול של הנגמ"ש על-פני הנגמ"שים המבוססים על תובת ה"שוט" הוא הדלת האחורית (כבש) המאפשרת פריקה נוחה ובטוחה מהכלי.
ממדי הכבש עוצבו במחשבה תחילה כדי לאפשר העמסה ופריקה מהירים של אלונקה עם פצוע.
הכבש מופעל הידראולית, ופועל גם ללא התנעת מנוע הנמ"ר.
מערכת גיבוי פנימית מאפשרת הפעלתו אפילו ללא מערכת חשמל, ואף לאחר התהפכות הנמ"ר.
על פי משרד הביטחון, הנמ"ר הוא הנגמ"ש הממוגן בעולם.
בטקס חשיפת הנמ"ר, ציין מפקד זרוע היבשה, אלוף אבי מזרחי, כי יכולת המיגון הגבוהה של הכלי מספקת מיגון מיטבי מול האיומים הקיימים בזירה (ובהם טילי הנ"ט הרוסיים מטיס וקורנט שבידי חזבאללה).
לכלי יש מיגון אף ממטעני גחון, וכן "מושבים צפים" שמסייעים לבלימת הדף, ולמעשה הוא נחשב לממוגן יותר מטנק מרכבה סימן 4.
ב-2009 אישר סגן הרמטכ"ל דן הראל התקנת מערכת הגנה אקטיבית "חץ דורבן" מתוצרת תע"ש על נגמ"שי נמ"ר.
החלטה זו לא יושמה, וכך גם החלטת מנכ"ל משרד הביטחון אודי שני מפברואר 2011 על מערכת הגנה אקטיבית שתפותח במשולב על ידי תע"ש ורפאל, מפתחת מעיל רוח.
ביולי 2011 פורסם בבמחנה כי בקרוב יצוידו הכלים במד טווח לייזר שיורכב על גבי עמדת הנשק הקטלנית ובמערכת משואה 600 ובכך הנמ"ר מטמיע בתוכו את מיזם צי"ד (צבא יבשה דיגיטלי).
במשולש הביצועים של הנגמ"ש הועדפו המיגון, והניידות על פני כוח האש שלו.
תפיסה שיש כאלו המבקרים אותה, וטוענים כי יש לחזק את עוצמת האש שלו באמצעות תותח בקליבר קטן או אף טילים, על חשבון המיגון.
בתחילת 2016, הוצג הדגם הראשון של הנגמ"ש עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח".
ביולי 2017 חשף צה"ל אב טיפוס של נמ"ר שמותקן עליו צריחון לא מאויש עם תותח 30 מ"מ, ומערכת הגנה אקטיבית.
חברת ניר-אור שהחלה לספק בסוף 2021 מערכות וידאו לנגמ"שים, תעדכן את המערכות בשיתוף חברת אקסון-ויז'ן על ידי הוספת רכיב של בינה מלאכותית לשיפור מודעות מצבית, לזיהוי ולהתבייתות על מטרות באופן אוטונומי.
נגמ"ש המרכבה פותח במספר גרסאות ייעודיות, לשימושים שונים.
להלן רשימת הדגמים והתצורות על בסיס נמ"ר סימן 1:
נמ"ר סימן 1 (חי"ר): נגמ"ש כבד החמוש במקלע מאג 7.62 מ"מ וכן במקלע כבד M2 בראונינג 0.5 בעמדת "קטלנית" של רפאל.
דגם זה מבוסס על תובת מרכבה סימן 3 ומנצל את המיגון הכבד והדלת האחורית של הטנק.
ייעודו העיקרי הוא תובלת חיל רגלים.
דווח כי צה"ל תכנן להצטייד כבר ב-2007 בלמעלה מ-100 יחידות של הכלי — צי כלים המאפשר לצייד שתי חטיבות חי"ר.
חטיבת גולני היא חטיבת החי"ר הראשונה שקלטה את הנמ"ר וחטיבת גבעתי השנייה.
נמ"ר אחזקה: נגמ"ש מרכבה לאחזקת רק"ם והובלת צוותי אחזקה וחימוש בשדה-הקרב.
במקום חיילים הוא נושא ציוד תיקונים.
על סיפונו העליון הותקן מתקן נושא לחלקי חילוף גדולים, וכן מסילה וכננת לפריקת החלקים בשטח.
בתוך התא הפנימי מותקנים תאים לכלי עבודה, ציוד וחלקי חילוף.
נמ"רבולנס: נגמ"ש אמבולנס, שתוכנן בהתאם לצרכים של התאג"דים וישמש לפינוי פצועים משדה הקרב.
הצורך בכלי לפינוי נפגעים הודגש במסגרת תחקירי צה"ל לאחר מבצע "עופרת יצוקה".
הנמ"רבולנס יאפשר לפנות מהשטח עד שני פצועים על אלונקות ויכיל את כל הציוד הדרוש לטיפול רפואי בשטח.
נמ"ר הנדסי (נמר"ה): נגמ"ש מרכבה עם מיגון משופר ו"מעיל רוח" המדוגם באמצעים הנדסיים כגון מערכות לפריצת שדות מוקשים ותאי זיווד לציוד הנדסי, ונועד לשרת כרכב הנדסה קרבית ונגמ"ש פלסים עבור גדודי ההנדסה הקרבית של צה"ל.
הנמ"ר ההנדסי נכנס לשירות בחיל ההנדסה הקרבית בסוף 2016 ונקלט בגדודים 603 ו-601. מכונה לעיתים בקיצור נמר"ה, ראשי תיבות של נמ"ר הנדסי.
נמ"ר לחימה: אב-טיפוס של הנמ"ר עם צריח בלתי-מאויש החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, משגר טילי ספייק, מקלע מקביל ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח", מיועד לשמש כנגמ"ש לחימה (IFV).
נמ"ר חילוץ: טנק חילוץ על בסיס תובת הנמ"ר, הכולל מנוף כבד בעל קיבולת 88/36 טון-מטר, תוצרת חברת "איל", כננת חילוץ עם יכולת משיכה של 63 טון-כוח באורך 100 מ' לפני הכפלה.
הכבל של כננת החילוץ מאוד כבד, ולכן מותקנת גם כננת עזר למשיכתו.
לצורך התאחיזה של הנמ"ר בקרקע, וכן לייצוב בהפעלת המנוף - קיים גם מעדר אחורי, המוחדר לקרקע לפני תחילת העבודה.
נכנס לשירות ב-2022 תחילה בחטיבה 7 ולאחר מכן בחטיבות נוספות.
נמ"ר החילוץ משתתף במלחמת חרבות ברזל.
באמצע שנת 2023 הושק נמ"ר סימן 2 - דגם משופר של הנמ"ר.
הנגמ"ש הושק בגדוד 13 של חטיבת גולני.
בינואר 2010 החלו נגמ"שי נמ"ר של גדוד 13 של חטיבת גולני להיכנס לפעילות בט"ש סביב ציר הוברס המקיף את רצועת עזה, כאשר גם בגדוד 12 של החטיבה תתחיל הפעילות בתחילת 2011.
במהלך מבצע צוק איתן נפגע נגמ"ש צה"ל מסוג M-113 מרקטת RPG-29 וכתוצאה מכך נהרגו 7 חיילי צה"ל, לעומת זאת בשלושה מקרים לפחות נגמ"שי נמ"ר הצילו את חיי הלוחמים.
במקרה אחד נגמ"ש נמ"ר ספג מספר פגיעות מרקטות RPG, שלא גרמו לנזק.
במקרה אחר הופעל מטען חבלה במשקל שבין חצי טון לטון חומר נפץ ומוטט בית על הנגמ"ש.
גם במקרה זה לא אירע דבר לנגמ"ש ולחיילים, שהמשיכו במשימתם.
במקרה שלישי נורה נגד הנגמ"ש טיל נ"ט (כנראה מסוג קורנט), במקרה זה הנגמ"ש הושבת אך הטיל לא חדר וחיי החיילים ניצלו.
אירועים אלו הגבירו את השיח סביב הצורך בנגמ"ש הנמ"ר.
במסגרת מבצע "צוק איתן" הנמ"ר לא שימש להובלת כוחות בלבד, ונעשה בו שימוש לנגוח קירות חיצוניים של בתים שמהם ירו מחבלים, ואף לחדור איתו לתוך הבתים עצמם.
בנוסף, בשל המיגון הכבד שלו, הכוחות שנלחמו בו יכלו לקבל סיוע ארטילרי בטווח קרוב של כ-200 מטרים, תוך צמצום מרחקי הביטחון.
במתקפת 7 באוקטובר חיילי חטיבת גולני, שהחזיקו את רוב גבול רצועת עזה, עשו שימוש ונלחמו באמצעות נגמ"שי מרכבה במספר זירות.
במלחמת חרבות ברזל נעשה שימוש רב בנגמ"שים אלה, ללחימה, הובלה ופינוי.
ב-31 באוקטובר 2023, במלחמת חרבות ברזל נמ"ר של חטיבת גבעתי נפגע מטיל נ"ט ואחד עשר לוחמים נהרגו.
מהתחקיר שערך צה"ל התגלה כי הטיל פגע בתא הלוחמים שבתוכו הונחו תחמושת ואמצעי לחימה רבים, שהתפוצצו בתוך התא עם פגיעת הטיל.
הנמ"ר הועבר למש"א לצורך תיקון הנזקים, ובמרץ 2024 הוחזר לשירות.
בנוסף, ב-14 ביוני 2024 נמ"ר הנדסי של גדוד 601 נפגע בעקבות פיצוץ ושמונה חיילים נהרגו.
נלסון רוֹלִיהְלַאלַה מנדלה היה מדינאי ומהפכן דרום אפריקאי, הנחשב בהווה כאבי האומה הדרום-אפריקאית.
הוא היה אחד המנהיגים של המאבק נגד המערכת הפוליטית הממוסדת של ההפרדה הגזעית (האפרטהייד) לאחר מאבקו ארוך השנים באפליה הגזעית, כיהן כנשיא דרום אפריקה בשנים 1994–1999 והיה חתן פרס נובל לשלום.
מנדלה נולד ב-18 ביולי 1918 במבזו (Mvezo) שבמחוז טרנסקאי (Transkei) בדרום אפריקה.
הוא היה בן שבט ת'מבו (Thembu) הדובר את שפת הקוסה (Xhosa).
משמעות שמו האפריקאי "רוֹלִיהְלַאלַה" הוא "תלישת ענף מעץ", שמשמעותו "עושה צרות" – כינוי לפוחזים.
לעדותו, בגיל 16, כשעבר את טקס המילה כמסורת השבט, הוענק לו השם "דָלִיבּוּנגָה" שפירושו "מייסד הבונגה" - הגוף השליט המסורתי בטרנסקאי.
ואילו כינויו האנגלי המפורסם "נלסון", ניתן לו רק ביום הראשון ללימודיו על ידי מורה בבית הספר.
אביו, הנרי מגדאדלה מנדלה, היה ראש כפר הולדתו ובמשך שנים שימש כיועץ למנהיגיו של שבט ת'מבו.
עם מות אביו הפך מנדלה לבן חסותו של צ'יף שבט ת'מבו, והיה מיועד לכהן כצ'יף במקומו בבוא היום.
תהליך יישוב המחלוקות בחצרו של הצ'יף השפיע על מנדלה הצעיר, שבחר ללמוד משפטים.
הוא החל את לימודיו בפורט הייר, אולם לאחר שהשתתף בשביתת סטודנטים הושעה מהלימודים וסולק מהמוסד.
ב־1940 השלים את לימודיו בהתכתבות, התמחה במשרד עורכי דין בבעלות עורך הדין היהודי לייזר סידלסקי ביוהנסבורג, ונרשם ללימודי תואר ראשון במשפטים.
מנדלה הכיר תודה לסידלצקי, ובזמן כהונתו כנשיא דרום-אפריקה הגיע לנחם את המשפחה לאחר פטירתו של סידלסקי.
ב־1942 הצטרף מנדלה לשורות מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC), תנועה שנועדה להגן על זכויותיו של הרוב השחור.
ב־1944 סייע להקמת ליגת הנוער של ה־ANC.
ב־1952 נבחר לרכז את המתנדבים במסע ההתנגדות למשטר האפרטהייד.
הוא נסע ברחבי דרום אפריקה וארגן פעילות מחאה נגד חוקי ההפרדה הגזעית המפלים נגד השחורים.
מטרתו העיקרית של מנדלה הייתה להגיע לשוויון בין סוגי האוכלוסייה השונים במדינה בדרכים לא אלימות, כלומר לפעול באופן אקטיבי נגד האפרטהייד באמצעות חרמות, שביתות ואי-ציות להוראות השלטון.
המאבק כלל הפגנות מול מוקדי שלטון ברחבי המדינה עקב חקיקות מפלות, שביתות המוניות אשר איגודים מקצועיים החלו במטרה לשבש את התנהלות המדינה, והתכנסויות המוניות של תומכי הארגונים שלקחו חלק במאבק.
הגורם העיקרי אשר השפיע על הצטרפותו של מנדלה למאבק היה חשיפה לרעיונותיו של אנטון למבדה (מכר של מנדלה) במהלך שיחה שניהלו ביניהם.
למבדה טען כי ההיסטוריה של העת החדשה היא ההיסטוריה של הלאומנות, וראה בלאומנות כפתרון היחיד לאימפריאליזם.
מנדלה האמין בגישה של למבדה, ובמקום לשתף פעולה עם השלטון הלבן, הבין כי עליו למחות נגדו.
הוא הועמד לדין על חלקו בארגון המחאה ונידון לעונש מאסר על תנאי.
לאחר מכן הוטל עליו צו הגבלה, שאסר עליו לצאת מאזור יוהנסבורג למשך חצי שנה.
במהלך תקופה זו הוא טווה תוכנית לביזור מבנה ה־ANC לתאים מחתרתיים.
ב־1952 הקים מנדלה, יחד עם חברו אוליבר טמבו, ביוהנסבורג, את המשרד הראשון בבעלות עורכי-דין שחורים בדרום אפריקה.
בשלביו הראשונים של המאבק העממי זכה מנדלה לתמיכה מלאה מהאוכלוסייה השחורה.
מאות אלפי אנשים יצאו להפגנות המוניות נגד השלטון הלבן, והתמיכה ב-ANC הלכה והתעצמה עד כ-100 אלף תומכים פעילים.
מנדלה ותומכיו פעלו נגד הממשל הלבן במדינה ומדיניות האפרטהייד בפעולות מחאה לא אלימה, שנועדה להקל על מצבם ולהביא לשוויון.
לאחר טבח שארפוויל ב־1960, הוצא ה־ANC אל מחוץ לחוק בדרום אפריקה, ומנדלה נעצר בגין השתתפות במחאות אלימות וביצוע מעשי טרור.
הוא הוחזק במעצר עד 1961. לאחר שחרורו, היה ברור שהמדיניות של הקונגרס, לפיה יש לחתור בדרכי שלום למדינה שוויונית שלא תתבסס על מוצא גזעי, לא השיגה את התוצאות המקוות.
נוכח התגובה האלימה של השלטון והטלת העונשים על השחורים המוחים, החליט הקונגרס לעבור למאבק אלים בדרכי טרור.
אחד הגורמים שהשפיעו על מעבר הקונגרס לפעילות אלימה היה תגובות הציבור למאבק הלא אלים.
היה ברור שהתומכים במדיניות אי האלימות החלו לאבד את אמונם בגישה זו, ופנו לדרכים הכוללות שימוש בטרור.
בשלב זה הציבור השחור שתמך ברעיונותיו של מנדלה התקומם נגד פעילותו של הקונגרס בטענה שאינו פועל בצורה נכונה נגד תגובות השלטון הלבן, שנועדו לדכא את האוכלוסייה השחורה באמצעות אלימות וטרור, ולכן תגובה לא אלימה לא הייתה פתרון נכון למתרחש.
תגובות השלטון למחאות הלא אלימות של מנדלה היוו גורם נוסף להחלטה למעבר למחאה אלימה כלפי השלטון הלבן והוקמה למפלגה זרוע צבאית.
לאחר טבח שארפוויל הוצאו ה-PAC וה-ANC מחוץ לחוק ודוכאו על ידי השלטון במדינה.
בנוסף, נאסרה פעילותם של איגודים מקצועיים של הציבור השחור.
עקב החקיקות ופעולות הדיכוי נוצר בקרב האוכלוסייה השחורה משבר כלכלי חמור ותסכול רב, והדרך לפתור אותו הייתה להחיות את תנועות המאבק נגד האפרטהייד.
טענה של הקונגרס שהוצגה במשפט נגד הארגון:
בעקבות הלך רוח הציבור עבר נלסון מנדלה לפעילות אלימה נגד השלטון.
לטענתו זוהי האפשרות היחידה שנותרה כדי לשנות את גורל האוכלוסייה השחורה במדינה.
שמו של הארגון הצבאי החדש שקם היה אומקונטו (MK) וסמלו היה חנית.
בראש הארגון עמדו מנדלה, וולטר סיסולו וג'ו סלובו, אשר תמכו גם הם באופן פעיל בהתנגדות למדיניות האפרטהייד.
האסטרטגיה של הזרוע הצבאית הייתה לערוך פשיטות על מתקנים צבאיים של השלטון במדינה, תחנות כוח, קווי טלפון וצירי תחבורה וזאת לא רק על מנת לפגוע ביכולת הצבאית של המדינה, אלא גם להפחיד את תומכי המפלגה הלאומית ולהחליש את הכלכלה במדינה.
הארגון רצה לצמצם את הפגיעות בנפש, אך הבהיר שאם מעשי החבלה לא יביאו לביטול מדיניות האפרטהייד, השלב הבא יהיה מעבר לדרכי טרור ולוחמה.
הזרוע הצבאית ערכה אימונים צבאיים והכשרות במדינות שונות ברחבי היבשת ואף באירופה במטרה להכשיר את תומכיה ומפקדיה לפעולות אלימות נגד השלטון במדינה.
הלוחמים ב-MK עברו אימוני ירי ברובים ובאקדחים, לימוד חבלה וירי במרגמה, הכנת פצצות ומוקשים ומסעות ניווט עם נשק בזמן קצוב.
מנדלה ניהל בעצמו את ההגנה במשפטו.
בנאומיו הצהיר כי הוא מוכן למות כדי לקדם את מטרתו.
בנובמבר 1962 הורשע ונידון למאסר של חמש שנים.
באותה עת הוכר על ידי אמנסטי אינטרנשיונל כאסיר מצפון.
ב-1963 פשטה המשטרה על חוות ליליסליף שהייתה בבעלותו של הפעיל היהודי נגד האפרטהייד ארתור גולדרייך, וחשפה מסמכים שהצביעו על מעורבותו של מנדלה בפעולות שונות.
יחד עם גולדרייך נתפס פעיל יהודי נוסף, דניס גולדברג.
כתוצאה מכך הוגש נגדו כתב אישום נוסף, והוא הואשם בפעילות חבלנית ובקשירת קשר נגד השלטון.
משפטו התנהל בפרטוריה ונודע כמשפט ריבוניה (Rivonia Trial).
ב-11 ביוני 1964 הורשע, ונדון למאסר עולם, לאחר שהשופט דחה את דרישת התביעה לעונש מוות.
המשפט גונה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
מנדלה היה כלוא בבתי כלא שונים של דרום אפריקה במשך 27 שנים, מתוכן 18 שנים, עד מרץ 1982, ברובן איילנד.
יחד עם שלושה מנהיגים אחרים של הקונגרס הלאומי האפריקאי הועבר מנדלה ביום 31 במרץ 1982 לכלא פולסמור (Pollsmoor) באחד מפרווריה הדרומיים של קייפטאון, ובו ריצה מנדלה את עונש המאסר עד סוף שנת 1988. בתחילת דצמבר 1988 הועבר מנדלה לבית הסוהר ויקטור פרסטר (Victor Verster) ליד העיר פארל שבדרך היין.
את צעדיו הראשונים לעבר החירות עשה מנדלה ביום 11 בפברואר 1990 מבית סוהר זה.
בכניסה לבית הסוהר מוצב כיום פסל דיוקן של מנדלה, על בסיס צילום שצולם בעת יציאתו מבית הסוהר.
במהלך תקופת מאסרו הפך מנדלה לסמל המאבק באפרטהייד, שמו התפרסם בעולם כולו, והחל מאבק בינלאומי לשחררו.
בתקופה האחרונה של מאסרו החל מנדלה לקיים מגעים חשאיים עם אישי ממשל בכירים, ובהם הנשיא פרדריק וילם דה קלרק.
מנדלה שוחרר מהכלא ב־11 בפברואר 1990, לאחר שהוא וחבריו ל־ANC הסכימו להשעות את המאבק המזוין ולקיים משא ומתן עם השלטון.
מנדלה ודה קלרק הובילו את דרום אפריקה לפירוק משטר ההפרדה הגזעית ולעריכתן של בחירות דמוקרטיות אמיתיות ראשונות ב־1994, שבהן הותר לראשונה לאזרחים שחורים ולצבעוניים (בני תערובת) להצביע.
על פעילותם זו זכו מנדלה ודה קלרק בשנת 1993 בפרס נובל לשלום.
בבחירות שנערכו בין 26 ל-29 באפריל 1994 זכה ה־ANC לרוב בפרלמנט, אולם רוב קטן משני שלישים מהחברים הדרוש לשנות את החוקה.
ב־9 במאי בחר בקייפטאון הפרלמנט החדש במנדלה לנשיאה השחור הראשון של דרום אפריקה, כאשר הנשיא היוצא דה קלרק נבחר לסגנו.
ההשבעה נערכה למחרת בפרטוריה בהשתתפות מנהיגים רבים מהעולם, בהם סגן נשיא ארצות הברית אל גור, מזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי ומנהיג קובה פידל קסטרו.
אחת מפעולותיו הראשונות כנשיא הייתה הקמת ועדת אמת ופיוס במתכונת ועדת האמת והפיוס של צ'ילה, שחקרה כמה שנים קודם לכן את הפרות זכויות האדם תחת משטרו של אוגוסטו פינושה.
ועדת האמת והפיוס הדרום אפריקאית בראשות חתן פרס נובל לשלום דזמונד טוטו, חקרה את עוולות תקופת האפרטהייד הן מצד השלטון הלבן והן מצד ארגוני ההתנגדות השחורים, תוך מתן חנינה למי שהודה בפשעיו.
תקופת נשיאותו של מנדלה הוקדשה להקמת חברה שוויונית וצודקת, ברוח של איחוד לאומי ופיוס בין הקבוצות האתניות השונות במדינה.
בחודש יוני 1999 פרש מהפוליטיקה, והתגורר באזור שבו נולד, קונו, שבחבל טרנסקאי.
לאחר פרישתו מהנשיאות ב־1999 היה מנדלה מעורב במספר רב של ארגונים חברתיים ובארגוני זכויות אדם.
הוא אף זכה במספר רב של תוארי כבוד מממשלות שונות על פעילותו הפוליטית והחברתית לאורך השנים.
ב־2003 נשא מנדלה מספר נאומים מעוררי מחלוקת, בהם תקף את מדיניות החוץ של ג'ורג' בוש.
ביוני 2004, בגיל 85, הודיע מנדלה כי הוא פורש מהחיים הציבוריים.
בשנותיו האחרונות הידרדרה בריאותו, ולדבריו רצה ליהנות מהזמן עם משפחתו ככל שבריאותו תרשה זאת.
למעשה, היוצא מן הכלל היחיד היה התחייבותו למאבק נגד האיידס.
ביולי 2004 הוא טס לבנגקוק כדי לשאת דברים בוועידת האיידס הבינלאומית.
במהלך ינואר 2005 הודיע מנדלה כי בנו אף הוא נפטר מאיידס.
הפרסום נועד להגברת המודעות למחלה ולשבירת הטאבו המתלווה אליה.
בשנת 2010 השתתף מנדלה בטקס נעילת משחקי המונדיאל שנערך בדרום אפריקה, באחת מהופעותיו הציבוריות האחרונות.
ב-2008 הוציאה ארצות הברית את מנדלה מרשימת הטרוריסטים בה נכלל כאחד ממנהיגי ה-ANC, שמנעה ממנו כניסה למדינה.
מנדלה טען כי הוא "מבין היטב מדוע ישראל כבשה אדמות אלו (יהודה ושומרון).
הייתה מלחמה." אך מנגד התנגד לשליטה המתמשכת בשטחים אלו ואף הצהיר בביקור בעזה כי "אין טעם לדבר על שלום כל עוד היא (ישראל) עדיין מחזיקה בשטחים".
הוא האמין שיאסר ערפאת רצה בשלום עם ישראל וראה בו דמות הירואית.
עם פטירת ערפאת ספד לו ואמר כי "ערפאת היה אייקון ואחד הטובים בעולם".
באפריל 2016 נחנכה ברמאללה כיכר על שמו של מנדלה ובמרכזה פסל בדמותו.
את הפסל שגובהו 6 מטרים מימנה עיריית יוהנסבורג.
מצד שני גם אמר "אינני צופה מצב בו ישראל נסוגה משטחים כל עוד מדינות ערב אינן מכירות בגבולות מדינת ישראל ומניחים לה להתקיים בבטחה."
מנגד, מנדלה סיפר שספרו של מנחם בגין "המרד" היווה מקור השראה עבורו והוא תיאר את דוד בן-גוריון כמנהיג משכמו ומעלה.
הוא הביע סימפתיה לעם היהודי ולמדינת ישראל, ואמר כי "למרות הסבל והקשיים האדירים שפקדו את העם היהודי ומדינת ישראל לאורך השנים, תמיד שמתם דגש מיוחד על החינוך וההשכלה, וזהו סוד הצלחתכם.
אני קורא לבני עמי לראות זאת כמודל לחיקוי".
במהלך שנת 2013 אושפז מנדלה מספר פעמים בשל זיהום בריאות.
ב-5 בדצמבר 2013 הוא נפטר בביתו ביוהנסבורג.
ב-10 בדצמבר 2013 נערך באצטדיון סוקר סיטי ביוהנסבורג טקס אשכבה למנדלה, בו נכחו מנהיגים ממדינות רבות, בהם נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ב-15 בדצמבר הוא הובא לקבורה בטקס ממלכתי בכפר ילדותו קונו שבפרובינציית הכף המזרחי.
מנדלה נחשב ממנהיגי המאבק נגד משטר האפרטהייד ונבחר על ידי תושבי דרום אפריקה כ"אבי האומה".
מנדלה היה ידוע כאדם מוערך בעולם וזכה בפרסים רבים, כמו: פרס נובל לשלום לשנת 1993, פרס סחרוב לחופש המחשבה לשנת 1988, מסדר ההצטיינות הבריטי, מדליית החירות הנשיאותית ומדליית הזהב של הקונגרס של ארצות הברית, ואף נבחר לאיש השנה של המגזין טיים.
אודות מנדלה נכתבו ביוגרפיות רבות, ואף הופקו מספר סרטים על חייו.
אחד מראשי המאבק הבינלאומי למענו היה העיתונאי הליברלי ריצ'רד סטנגל, כיום העורך הראשי של טיים מגזין.
סטנגל אף היה סופר הצללים שכתב יחד עם מנדלה את האוטוביוגרפיה שלו, שיצאה לאור ב-1993 בהוצאת ליטל, בראון - Long Walk to Freedom (הספר תורגם גם לעברית ויצא לאור בישראל ב-1994), שעובד לסרט קולנוע בשם "ארוכה הדרך לחירות", בכיכובם של אידריס אלבה ונעמי האריס.
ב-1996 היה סטנגל מפיק שותף של הסרט הדוקומנטרי "מנדלה", שהיה מועמד לפרס אוסקר.בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "אינוויקטוס", המתאר את ראשית תקופת נשיאותו של מנדלה, שגולם בידי השחקן מורגן פרימן ובוים בידי קלינט איסטווד.
בנובמבר 2012 הנציחה הממשלה את דמותו על שטרות הראנד הדרום-אפריקאי.
בשנת 2017 הופקה סדרת טלוויזיה ביוגרפית על חייו בשם "מדיבה", בכיכובו של לורנס פישבורן.
ב-2024 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "זכויות אדם, שחרור ופיוס: אתרי מורשת נלסון מנדלה", הכולל מספר אתרים ברחבי דרום אפריקה הקשורים לחייו ולפועלו של מנדלה.
מנדלה היה נשוי לאוולין , אשתו הראשונה משנת 1944 עד 1958, אם ארבעת ילדיו הראשונים.
התחתן עם אשתו השנייה ויני מדיקיזלה-מנדלה בשנת 1958 ממנה היו לו שתי בנות.
ויני מנדלה ליוותה אותו במהלך מאסרו ופעלה לשחרורו.
הם נפרדו לאחר ששוחרר ב-1994 (לפני בחירתו לנשיא הרפובליקה) והתגרשו ב-1996. הוא התחתן עם אשתו השלישית גראסה מאשל , אלמנתו של נשיא מוזמביק, בשנת 1998.
בסיס חיל-האוויר נליס הוא בסיס צבאי של חיל האוויר האמריקני השוכן במחוז קלארק, נבדה, בצידה הצפון-מזרחי של העיר לאס וגאס.
בשנת 2000 מנתה אוכלוסיית הבסיס 8,896 איש.
נליס משמש כבסיס אימון עבור טייסי מטוסי הקרב של חילות האוויר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וחילות אוויר זרים.
הבסיס מארח מספר פעמים בשנה מאז 1975 את תרגיל הרד פלאג הבינלאומי.
הבסיס נקרא על שם ויליאם הראל נליס, תושב לאס וגאס וטייס P-47 שנפל בקרב הארדנים במלחמת העולם השנייה.
שטח הבסיס הוא 46 קמ"ר.
62 אחוז מתוכו לא מפותח, והיתר סלול או כולל מבנים.
הבסיס כולל שלושה אזורים תפקודיים עיקריים:
אזור 1 כולל את שדה התעופה ואת מרבית פונקציות התמיכה המבצעית.
אזור 2 הוא ממזרח לאזור 1 וכולל את אזור התחמושת.
אזור 3 הוא מעבר לשדרת לאס וגאס.
הוא כולל את המגורים, בית החולים של הבסיס ושטח פתוח.
מטווח נליס המסונף לבסיס שוכן ממערב במחוז ניי ובמספר מדינות נוספות.
הבסיס מופיע במשחק הווידאו: Fallout New Vegas כמקום מושבם של הבומרס.
מטווח חיל-האוויר נליס (Nellis Air Force Range - NAFR) הוא מתקן אימונים של חיל האוויר האמריקני השוכן במדבר של דרום נבדה בארצות הברית, בסמוך לבסיס חיל-האוויר נליס.
מטווח נליס הוא הגדול ביותר מסוגו בארצות הברית ושטחו 12,139 קמ"ר.
סמוך לגבול הצפוני-מזרחי של המטווח ממוקם גרום לייק - בסיס סודי, הידוע בכינוי אזור 51, המשמש לפיתוח וניסוי כלי טיס צבאיים סודיים.
המטווח משמש את חילות האוויר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ובעלות בריתה כשטח אש בתרגיל הרד פלאג ללוחמה אווירית הנערך שם לפחות פעם בשנה.
המטווח משמש גם בתרגיל בגרין פלאג הדומה לרד פלאג, בו מושם הדגש על ההיבטים האלקטרוניים של הלוחמה אווירית.
הרב נלסון גְלִיק (Nelson Glueck; 4 ביוני 1900, סינסינטי, אוהיו – 12 בפברואר 1971, שם) היה ארכאולוג יהודי-אמריקאי, רב רפורמי ומחנך.
תלמידו של הארכאולוג ויליאם אולברייט.
מראשוני הארכאולוגים של ארץ ישראל.
בוגר אוניברסיטת סינסינטי ב-1920. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת יינה שבגרמניה ב-1926. בין 1,000 האתרים שסקר במזרח התיכון ניתן למנות את מכרות הנחושת של בקעת תמנע, אותן ייחס למלך שלמה.
תקופה ארוכה לאחר מכן סברו רוב המומחים כי אין לטענה זו תוקף, אולם בשנים האחרונות היא אוששה באופן חלקי.
שיא פעילות האתר תוארכה למאה העשירית לפני הספירה, תקופתו של שלמה, אך מיוחסת כיום לפעילות מקומית ולא לפעולת מלכי בית דוד.
בין מכריו היו: דוד בן-גוריון, אבא אבן, גולדה מאיר והנרייטה סאלד.
בין השנים 1945-1941, שימש כסוכן במזרח התיכון של שירות המודיעין האמריקני, ה-OSS, תוך שהוא מנצל את היותו ארכאולוג.
ב-1947 נתמנה לנשיא ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
מ-1950 שימש כנשיא האיחוד של ההיברו יוניון קולג' והמכון היהודי לדתות.
כתב מספר ספרים על ארכאולוגיה, וכן עבודת דוקטורט חשובה על המושג "חסד" במקרא, שיצאה כספר.
בשנת 1963 הקים גליק בירושלים את "בית הספר למקרא ולארכאולוגיה של ההיברו יוניון קולג'", היום המכון לארכאולוגיה ומקרא ע"ש נלסון גליק המכון הוקם כדי לאפשר בסיס לחוקרים אמריקאים העוסקים בנושא, לאחר שמכון אולברייט לארכאולוגיה נשאר בצידה המזרחי של ירושלים.
החפירות בתל-אל-חלייפה, היא אילת הקדומה
נלסון גליק היה החופר העיקרי של תל אל חלייפה, כיום בין אילת לעקבה, בצד העבר ירדני.
בשנת 1934, החל נלסון גליק בחפירות ומצא שם מצודה ישראלית מתקופת מלכי יהודה שנבנתה ונחרבה ונבנתה שוב.
על פי החרסים המיוחדים וחומות העיר ושעריה, קבע גליק כי תל-אל-חלייפה היא העיר אילת או עציון גבר, אותה בנה שלמה המלך ולאחר מכן המלכים אמציה, עוזיה ואחז.
בחפירותיו נמצאו כבשנים להתכת נחושת, כולל תנורים שהשתמשו ברוחות הערבה לליבוי האש.
בחפירות אלו גם נמצאה חותמת "ליתם", המיוחסת ליותם המלך בן עוזיה או לפקיד ממונה מטעמו.
גליק גם איתר כ-500 אתרים ארכאולוגיים בנגב, כולל מספר רב של מצודות מתקופת הברזל ב', תקופת מלכי יהודה, ואישש בזה את שליטת מלכי יהודה בכל רחבי הנגב, מערד בצפון, דרך ירוחם וקדש ברנע בואכה אילת.
על פי כמות החרסים ואיכותם, אותם מצא גליק באילת העתיקה, הוא קבע כי אילת הייתה עיר המחוז באדום וסביבתה וכתב כי :"עציון גבר הייתה המרכז של חבל גדול".
עבר הירדן המזרחי, מוסד ביאליק, תש"ו.
אפיקים בנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ך.
מעבר לירדן: סקר ארכאולוגי בגלעד ובעמק הירדן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ך.
נלצ'יק היא עיר באזור הקווקז, בדרום רוסיה, ובירתה של רפובליקת קברדינו-בלקריה והעיר הגדולה ביותר באזור זה.
העיר נמצאת בגובה 512 מטר מעל פני הים ליד מדרונות רכסי הקווקז הגדול, ודרכה זורם נהר נלצ'יק, אחד מיובליו של טרק.
שם העיר בא ממיקומה של העיר המקורית בעמק בין שני רכסי קווקז.
המיקום המזכיר את הפרסה, אשר הפכה לסמל העיר.
ב-1724 נסיך קברדה אסלנבק קייטוקין העתיק את מגוריו למקום זה, שהפך בעקבות זאת למרכז האדמיניסטרטיבי של קברדה.
ב-1818 החיילים הרוסים הקימו במקום מבצר, שאוכלס ב-1838. ב-1862 התגוררו במקום 2300 איש.
במעמד של עיר מ-1921. בתקופת מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני, שנמשך בין 28 באוקטובר 1942 ל-3 בינואר 1943, העיר נהרסה ברובה.
על העיר התנהלו קרבות עקובים מדם.
בעיר הוקם גטו קטן ומאות אנשים נהרגו בבורות הירי שהנאצים הכריחו לחפור.
חלק מקברי החיילים נמצאים בשטח העיר כיום.
בשנת 2003 זכתה נלצ'יק בתחרות העיר הנקיה ביותר ברוסיה.
ב-13 באוקטובר 2005 אירעה בעיר מתקפה של חמושים צ'צ'נים נגד כוחות הביטחון הרוסיים.
היהודים מתגוררים בעיר משנות ה-70 של המאה ה-19 בשכונת "קוֹלוֹנקָה" (המושבה "היהודית").
רובם שייכים לעדה של יהודי ההרים.
בפלישת הגרמנים לעיר ב-28 באוקטובר 1942 הוקם בעיר גטו ונחפרו בורות ירי.
מאות יהודים נהרגו בבורות הירי שהוקמו מסביב לעיר, בתים נהרסו, ובעלי חיים ומזון הוחרמו.
בית הספר שהופצץ הפך למשרדי הנאצים וילדי הגטו הוכרחו לנקות יחפים את בית הספר.
תושבי העיר שלחו מכתב לברלין שבו כתוב כי הם לא יהודים אלא טטים (כינוי ליהודים בקווקז) בתמורה לשליחת המכתב נערכו לחיילים הנאצים סעודות מהאוכל האחרון של היהודים התשובה הייתה מפתיעה :"כלב לבן וכלב שחור הוא עדיין כלב" פירוש יהודי כזה ויהודי כזה, הוא עדיין יהודי.
ביום הגעת הנאצים לעיר 10 דקות לפני האיסוף למחנה ההשמדה הצבא האדום תקף את הנאצים והיהודים ניצלו, שיקום העיר היה ארוך והקהילה היהודית שוקמה במשך שנים רבות.
קבוצת הכדורגל המקומית ספרטק נלצ'יק משחקת כיום (2010) בליגת העל הרוסית.
אצטדיונה העירוני נקרא אצטדיון ספרטק.
ב-28 בספטמבר 2012 בעיר נלצ'יק התקיימו המשחקים הקווקזיים בהם השתתפו כ-2,000 אתלטים מכל הרפובליקות הקווקזיות.
העיר מהווה את המרכז התרבותי של הרפובליקה.
בשנת 1957 בעיר הוקמה אוניברסיטה.
כמו כן, בעיר פועלים מספר מוזיאונים ותיאטראות.
בשנת 2015 באזור נלצ'יק נערכו צילומי סרט יחף בשמיים שרובו צולם בתחום הרפובליקה והשתתפו בו שחקנים מקומיים ללא תשלום.
נלסון אולדריץ' רוקפלר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כסגן נשיא ארצות הברית ה-41 תחת הנשיא ג'רלד פורד בין 1974 ל-1977, וכמושל ניו יורק ה-49. בנוסף שירת בממשליהם של הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט, הארי טרומן ודווייט אייזנהאואר.
השתייך למשפחת רוקפלר, אחת המשפחות העשירות בעולם, והיה גם נדבן, אספן אמנות ואיש עסקים.
בנוסף ניהל את מרכז רוקפלר.
רוקפלר הנהיג את האגף הליברלי של המפלגה הרפובליקנית ושימש כמושל מדינת ניו יורק בשנים 1959–1973, תקופה שבה יזם מפעלי בנייה רבים, מודרניזציה של שירותי המדינה, הרחבת אוניברסיטת המדינה של ניו יורק (SUNY), חוקים למען איכות הסביבה, העלאת תקציב הבריאות והקמת מועצת האמנויות של מדינת ניו יורק (NYSCA).
שלוש פעמים בחייו עשה ניסיונות חוזרים להיבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות (ב-1960, 1964 וב-1968), אך נכשל.
בשנת 1974 מונה לסגנו של הנשיא ג'רלד פורד, ללא שנבחר על ידי הציבור.
פורד מונה להיות סגן הנשיא מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, ועם התפטרותו של ריצ'רד ניקסון עקב פרשת ווטרגייט באוגוסט 1974, הפך לנשיא ובחר ברוקפלר כסגנו.
רוקפלר שירת במשרה זו בשנים 1974–1977. הוא לא הצטרף לניסיונו של פורד להיבחר לתקופת כהונה שנייה בשנת 1976, ופרש מן החיים הפוליטיים.
רוקפלר הוא סגן הנשיא היחיד שסירב לנסות להיבחר מחדש.
כאיש עסקים היה נשיא ויושב ראש מרכז רוקפלר, והקים את תאגיד הכלכלה הבסיסית הבינלאומי ב-1947. רוקפלר היה אספן אמנות ידוע וקידם את האמנות בתפקידיו.
הוא היה נאמן, אוצר ונשיא המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA), והקים את המוזיאון לאמנות פרימיטיבית ב-1954. בתחום הנדבנות, הקים את קרן האחים רוקפלר (RBF) ב-1940 עם ארבעת אחיו, והקים את האיגוד האמריקני הבינלאומי לפיתוח כלכלי וחברתי ב-1946.
רוקפלר נולד בעיירה בר הארבור שבמדינת מיין ב-1908. הוא היה בנם השני של איש העסקים והנדבן, ג'ון דייווידסון רוקפלר הבן, ושל הנדבנית ואשת החברה הגבוהה, אבי אולדריץ' רוקפלר.
אביהם ג'ון היה בנו היחיד של מייסד חברת הנפט סטנדרד אויל, ג'ון דייווידסון רוקפלר האב והמורה לורה סלסטיה "קטי" ספלמן.
אמם אבי הייתה בתו של הסנטור נלסון אולדריץ', חבר המפלגה הרפובליקנית מרוד איילנד, ואביגיל פירס טרומן "אבי" צ'פמן.
רוקפלר למד בבית הספר לינקולן בניו יורק סיטי, בית ספר ניסיוני שנוהל בידי מורים מאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1930 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' עם תואר בכלכלה והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר לימודיו, עבד רוקפלר תקופת מה בחברות ובמפעלי צדקה השייכים למשפחתו בטרם החל בפעילות ציבורית.
לאחר מכן הצטרף לחבר הנאמנים של מרכז רוקפלר ב-1931, וכיהן כנשיאו בין 1938–1945 ו-1948–1951, וכיושב הראש בין 1945–1953 ו-1956–1958. לאחר מכן עבד בסניף של חברת הנפט המשפחתית בוונצואלה בין 1935–1940. בין השנים 1932–1979 שימש כנאמן המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שאותו יסדה אמו.
רוקפלר היה חבר במועצת הבריאות של מחוזו בין 1933–1953. שירותו בחברת הנפט הוביל לעניין רב שגילה באמריקה הלטינית, והוא ידע לדבר ספרדית באופן שוטף.
ב-1940, לאחר שהביע את דאגתו בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לגבי ההשפעה הנאצית באמריקה הלטינית, מינה אותו הנשיא למתאם מבצעים בין-אמריקניים.
רוקפלר היה אמון על פיקוח על תוכנית אמריקנית לשיתוף פעולה עם מדינות אמריקה הלטינית כדי להעלות את רמת החיים ולהשיג יחסי חוץ טובים שימנעו השפעה נאצית באזור.
באותה התקופה, אימץ ממשל רוזוולט את מדיניות השכן הטוב ועודד את הוליווד להפיק סרטים שיעודדו מערכת יחסים טובה עם אמריקה הלטינית.
רוקפלר דרש שינויים בסרטים שנחשבו בעיניו לפוגעניים כלפי מדינות אמריקה הלטינית.
כך, למשל, נאסרה הקרנתו של הדיקטטור הגדול, סרטו של צ'ארלי צ'פלין, בכמה מדינות.
באביב 1943, תמך רוקפלר במשא ומתן ובפועלה נרחבת לשיפור היחסים עם אמריקה הלטינית.
הוא שכנע את אביו, ג'ון, לתרום אדמות בניו יורק למדינה, ואלו הפכו בעתיד למשרדי האומות המאוחדות.
ב-1944, מינה הנשיא רוזוולט את רוקפלר לעוזר מזכיר המדינה לנושאי רפובליקות אמריקניות.
רוקפלר יזם ועידה בין-אמריקנית בנושא מלחמה ושלום ב-1945. הוועידה התוותה מסגרת כלכלית, חברתית וביטחונית לשיתוף פעולה בין המדינות, וקבעה שהתקפה על מדינה אחת תיאלץ את כל שאר המדינות להיחלץ להגנת המותקפת.
רוקפלר היה ציר לוועידת האומות המאוחדות הראשונה בסן פרנסיסקו ב-1945. רוקפלר הצליח לשכנע את האו"ם בצורך שבבריתות אזוריות, ואפשר את אשרור הברית הכלל-אמריקנית.
בנוסף לכך הצליח לשכנע את האו"ם להקים את משרדיו בניו יורק.
הנשיא טרומן פיטר את רוקפלר, שינה את המדיניות שלו וסגר את המועצה לתאום מבצעים.
רוקפלר הרגיש מנודה בוושינגטון וחזר לניו יורק.
הוא הקים את האיגוד האמריקני הבינלאומי לפיתוח כלכלי וחברתי ב-1946, ואת תאגיד הכלכלה הבסיסית הבינלאומי ב-1947, כדי להמשיך את חזונו כמתאם העניינים הבין-אמריקניים.
הוא כיהן כנשיא שתי האגודות עד 1958. האיגוד האמריקני היה ארגון נדבנות שתמך בצורה טכנית ובמשלוחי ציוד למדינות המתפתחות, כדי לחסל את הבערות, המחלות והעוני.
התאגיד היה עסק רווחי שהקים תאגידים שנועדו להתניע את הכלכלה במדינות המתפתחות.
רוקפלר קיווה שהצלחת התאגידים תסייע למשקיעים להשקיע במדינות הללו ולעודד את הכלכלה המקומית.
הוא הקים בעזרת האגודות חוות בוונצואלה, אקוודור וברזיל.
הוא גם שמר על בית בחווה בוונצואלה.
רוקפלר חזר אל השירות הציבורי ב-1950 כשהנשיא הארי טרומן מינה אותו ליושב ראש מועצת היועצים לפיתוח בינלאומי.
המועצה הייתה חלק מתוכנית Point Four Program, אותה יזם הנשיא טרומן לסיוע כלכלי למדינות מתפתחות.
ב-1952, ביקש הנשיא הנבחר דווייט אייזנהאואר שרוקפלר יעמוד בראשות הוועדה המייעצת לארגון ממשלתי, שתמליץ על דרכים לשיפור יעילות הממשלה.
רוקפלר המליץ על שלוש עשרה תוכניות לארגון מחדש, שכולן אומצו.
התוכניות הובילו לשינוי ארגוני במחלקת ההגנה ובמחלקת החקלאות.
המלצותיו גם הובילו להקמת מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה.
רוקפלר מונה לסגן המזכיר ב-1953. הוא היה פעיל בהעברת חוקים מהמחלקה והוסיף אל תוכנית הביטוח הלאומי עוד עשרה מיליון אמריקנים.
ב-1954, מונה ליועצו המיוחד של אייזנהאואר לנושאי חוץ.
הוא סיפק לנשיא עצות וסיוע בפיתוח תוכניות שבעזרתן יכלה הממשלה להתמודד עם האתגרים של ברית המועצות בתחומי חוץ.
כחלק מאחריותו מונה אל המועצה לתאום מבצעים - שהיא ועדה הפועלת במסגרת המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית והאחראית בין היתר על הפיקוח על פעולות ה-CIA.
מטרתה הייתה לפקח על שיתוף הפעולה בין המחלקות בנושאי ביטחון ובנושאים חשאיים.
רוקפלר תמך בסיוע כלכלי למדינות חיצוניות כדרך לחזק את הביטחון הלאומי.
רוב יוזמותיו נחסמו בידי מזכיר המדינה, ג'ון פוסטר דאלס, וסגנו הרברט הובר הבן.
שניהם היו מסורתיים ולא רצו התערבות מבחוץ., גם העלות התקציבית של היוזמות הובילו לביטולן.
ביוני 1955 ניהל רוקפלר ועידת מומחים מתחומים שונים כדי לדון בנושא המלחמה הקרה ופיתוח הצעות שיוכלו לסייע לארצות הברית.
כהצעה נגדית להצעת הפירוק מנשק של ברית המועצות, הציעה הוועידה מדיניות בה שתי המעצמות יחליפו ביניהן שרטוטים של בסיסים צבאיים ויסכימו לחופש טיסות מעליהן, מה שיקטין את תקיפות הפתע.
התחושה הייתה שהסובייטים לא יוכלו לסרב לכך אם היו רציניים בנוגע לפירוק מנשק.
במרץ 1955, הציע רוקפלר הקמת קבוצה שתתכנן מבצעים לביטחון לאומי.
הקבוצה נועדה להכיל את סגן מזכיר המדינה, סגן מזכיר ההגנה, יו"ר ה-CIA ואת רוקפלר כיושב ראש.
מטרתה הייתה לפקח על ה-CIA ועל הפעולות נגד הקומוניזם.
מחלקת המדינה ויו"ר ה-CIA, אלן דאלס, סירבו לשתף פעולה עם הקבוצה.
בספטמבר ביטל רוקפלר את הקבוצה והתפטר מתפקידו כיועץ מיוחד לנשיא.
בשנת 1956 ייסד את הפרויקט למחקרים מיוחדים (Special Studies Project) שנוהל על ידי הנרי קיסינג'ר ומומן על ידי קרן האחים רוקפלר שבראשה עמד באותה עת.
מטרת הפרויקט הייתה לזהות ולהגדיר את הבעיות המרכזיות וההזדמנויות שבפניהן תתייצב ארצות הברית ולהבהיר את המטרות הלאומיות.
תוצאות המחקר פורסמו בדוח בשנת 1961.
המחקר בלט בהמלצתו להרחבת הצבא כדי להתמודד עם האיום הצבאי מצד ברית המועצות.
הוא פורסם רק חודשיים לאחר שיגור ספוטניק 1 ואייזנהאואר אימץ אותו בנאום מצב האומה בינואר 1958.
עבודתו במסגרת פרויקט זה עם הנרי קיסינג'ר התפתחה ליחסים הדוקים לשארית חייו.
הנרי קיסינג'ר תארו מאוחר יותר כעמיתו האינטלקטואלי הקרוב ביותר.
מאותה עת העסיק רוקפלר את קיסינג'ר כיועץ במשרה חלקית, במיוחד בתחום מדיניות החוץ, עד שהחל לעבוד עבורו במשרה מלאה בשנת 1968.
בשנת 1956 עזב רוקפלר את עבודתו עבור הממשל הפדרלי והחל עוסק בפוליטיקה המקומית של מדינת ניו יורק ומקומה בין מדינות ארצות הברית.
בין ספטמבר 1956 ובאפריל 1958, עמד בראש ועדה זמנית לגבי חוקת ניו יורק.
לאחר מכן עמד בראש ועדה מיוחדת לנושאי חקיקה.
בשנת 1958 נבחר למושל ניו יורק, כשהוא גובר על המושל הקודם הרימן בהפרש של 600,000 קולות, למרות הניצחונות של המפלגה הדמוקרטית באותה השנה.
כדי לשלם על ההוצאה הממשלתית, נאלץ רוקפלר להעלות את המיסים, ולהנהיג מס מכירות.
שלוש שנים לאחר תחילת כהונתו הרביעית, התפטר כדי לעבוד בוועדה לבחירות קריטיות עבור האמריקנים.
למרות הונו, רוקפלר הצטייר כאדם נגיש להמונים, חסר גינונים, שרקם מערכת יחסים טובה עם העיתונות.
העיתונאים נמנעו מלהרחיב בחופשותיו התכופות, אף כאשר הופיע שזוף היטב במהלך החורף הניו יורקי.
רוקפלר היה הכוח המניע שהפך את אוניברסיטת המדינה של ניו יורק למערכת ציבורית של השכלה גבוהה הגדולה ביותר בארצות הברית.
הוא הגדיל אותה מאוניברסיטה בת עשרים ותשעה קמפוסים ו-38,000 סטודנטים לשבעים ושניים קמפוסים ו-232,000 סטודנטים.
הוא הכפיל פי ארבעה את הסיוע לבתי ספר, תקצב טלוויזיה חינוכית ודרש חינוך מיוחד לילדים עם צרכים מיוחדים בבתי הספר הציבוריים.
בגלל העניין האישי שלו בעיצוב ותכנון, קידם רוקפלר יוזמות בתחום שימור הסביבה ותרם להרחבת מערכת הפארקים של מדינת ניו יורק ושיפור המתקנים הציבוריים בפארקים הקיימים.
הוא שכנע את ציבור הבוחרים בצורך בחקיקה למכירת איגרות חוב ביותר מ-300 מיליון דולר לצורך רכישת יערות לטובת הציבור, והחל בבנייה של חמישים וחמישה פארקים חדשים.
יזם סקרים סביבתיים, כך למשל בנושא אובדן קרקעות חקלאיות לטובת פיתוח עירוני.
בנוסף החל בטיהור מים, הקים מחלקה לשימור הסביבה, אסר על שימוש בדי-די-טי ובחומרי הדברה אחרים, והקים משרד לשימור פארקים.
ב-1967 הצליח רוקפלר לגייס באיגרות חוב 2.5 מיליארד דולרים עבור פיתוח התחבורה הציבורית.
רוקפלר יזם בניית אוטוסטרדות רבות והרחבת כבישים ראשיים אחרים, דבר ששיפר באופן משמעותי את זרימת התנועה בניו יורק.
הוא סלל 35,000 קילומטרים של כבישים.
רוקפלר היה הראשון שתקצב על חשבון המדינה את התחבורה הציבורית.
הוא שינה את מערכת התחבורה הציבורית בניו יורק והקים רשות לפיקוח על התחבורה ב-1965. בנוסף לכך הקים מחלקה לתעבורה.
האגרה שנגבתה מהגשרים והמנהרות, שבעבר סייעה לבנייה של עוד גשרים ומנהרות, הובילה לתמיכה בתחבורה הציבורית.
רוקפלר ביטל תוכנית להקמת גשר במנהטן עקב התנגדות סביבתית.
רוקפלר יזם הקמת חברה ממשלתית לפיתוח אורבני לצורך בניית דיור מוזל.
עד 1973, מספר התחלות הבנייה עלה על 88,000 יחידות למשפחות בעלות הכנסה נמוכה ולקשישים.
בנושא הסיוע הציבורי, החל ממשל רוקפלר בתוכנית הביטוח הרפואי לנזקקים הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית תחת מדיקאייד.
הוא הוביל להורדת מספר הנתמכים במדינה, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, ודרש מהנתמכים לעבוד או לעבור הכשרה תעסוקתית.
בנוסף הפעיל מפעלי הזנה לילדים באזורים בעלי הכנסות נמוכות והקים את קרן ההלוואות הראשונה למרכזי טיפול יום.
רוקפלר אסר על כל אפליה בדיור ובמרחבים הציבוריים.
רוקפלר הקים את מועצת האמנות המקומית הראשונה במדינה.
הוא פיקח על הקמת מוזיאונים לאמנות.
בתקופתו כמושל, הכפיל רוקפלר את מספר השוטרים, הקים אקדמיה לשוטרים, חיזק את סמכויות השוטרים והקים עוד בתי משפט.
ניו יורק הייתה המדינה האחרונה שחייבה מתן עונש מוות לרצח מדרגה ראשונה.
ב-1963 חתם רוקפלר על חוק שביטל את השיטה והנהיג שיטת משפט בת שני שלבים לרוצחים.
רוקפלר תמך בעונש המוות וחתם, בתוקף סמכותו כמושל, על 14 צווים של הוצאה להורג בכיסא חשמלי.
ההוצאה להורג האחרונה במדינת ניו יורק התבצעה בשנת 1963..
חרף זאת, בשנת 1965 חתם על החוק המסיר את עונש המוות מספר החוקים, להוציא במקרים של רצח שוטר.
רוקפלר תמך במצע של ריצ'רד ניקסון שהבטיח "חוק וסדר".
כמושל, רוקפלר חוקק חוקים מחמירים כנגד החזקה או מכירה של סמים.
החוקים נועדו לטפל בעלייה הגדולה בהתמכרות לסמים ובפשע שנבע מכך.
ב-1962 הציע תוכנית לגמילה במקום כליאה.
המועצה המחוקקת אישרה זאת, אולם ב-1966 התברר שהתוכנית לא עבדה: רוב המכורים בחרו בתקופות קצרות בכלא במקום בשלוש שנות גמילה.
רוקפלר החליט לכפות טיפולי גמילה, שאמנם הצליחה לגמול את המכורים, אולם לא הקטינה את הסחר בסמים ואת הפשע.
רוקפלר האמין שהממשלה לא פעלה בנושא.
הוא נקט קו קיצוני, וב-1973 העביר חוקים מחמירים בנושא.
חוקים אלה, שנודעו בכינויים "חוקי הסמים של רוקפלר", נכנסו לתוקפם בשנת 1973 והם עדיין בתוקף, אף שעברו מספר שינויים שהפחיתו מחומרתם.
חוקים אלה הם בין המחמירים ביותר על עבירות סמים בין מדינות ארצות הברית.
הם קבעו מאסר עולם לכל סוחרי הסמים, משתמשי הסמים ואלו שפשעו בהשפעת הסמים.
בנוסף הציעו החוקים 1,000 דולר לכל אדם שיוביל להרשעת סוחרי סמים ומחקו עונשים לקטינים.
המכורים עדיין לא ניסו להיגמל, ונושא הסמים לא נפתר.
רוקפלר הקים ועדה לבקרה על הסמים במדינה וסייע למחקר בנושא.
ב-9 בספטמבר 1971, השתלטו אסירים מכלא אטיקה על התאים והחזיקו בשלושים ותשעה שוטרים כבני ערובה.
ב-13 בספטמבר 1971, לאחר ארבעה ימים של מהומות, הסכימה מחלקת המשטרה לרוב הדרישות של האסירים לביצוע רפורמות אולם סירבה להעניק למוחים חנינה ולפטר את מפקח הכלא.
לאחר שהתברר שבני הערובה בסכנה, ציווה רוקפלר על אלף שוטרים ואנשי משמר לאומי להסתער על הכלא ב-13 בספטמבר.
שלושים ותשעה איש נהרגו באירוע, מהם עשרה מתוך שלושים ושמונה בני הערובה שהחזיקו האסירים.
חקירה חשפה שרוב מקרי המוות אירעו כתוצאה מירי של אנשי כוחות הביטחון.
רק שלושה מקרים התרחשו בידי אסירים.
מתנגדי רוקפלר הטילו עליו באופן אישי את האחריות למקרי המוות, בין היתר כיוון שסירב להגיע לבית הכלא ולשוחח עם האסירים.
מנגד, תומכיו, ואף שמרנים רבים שמתחו עליו ביקורת בעבר, הגנו על פעולותיו כהכרחיות לשמירה על החוק והסדר.
רוקפלר טען שניסה כמיטב יכולתו להציל את בני הערובה והאסירים, להחזיר את הסדר ולמנוע פגיעה במעמד בתי הכלא.
בשיחה עם הנשיא ניקסון הצדיק רוקפלר את המוות בטענה שהחיים הם כאלה.
המושל רוקפלר יזם תוכניות בנייה גדולות ממדים בתחום התשתיות, שהותירו רישומן על מדינת ניו יורק.
הוא מצא עניין אישי בתוכניות הבנייה שיזם והתעניין בפרטיהן.
מתנגדיו טענו שהיה לו "תסביך בניינים".
הוא הקים קריית ממשלה ענקית, בתקציב של 2 מיליארד דולר, באולבני, בירת המדינה, הנקראת כיום על שמו.
הוא תמך בשיפוץ מרכז הסחר העולמי.
רוקפלר שיתף פעולה עם האיגודים המקצועיים לקידום תוכניות פנסיה לעובדי מדינה רבים, כגון מורים, מרצים, כבאים, שוטרים וסוהרים.
הוא קבע במדינת ניו יורק את שכר המינימום הגבוה ביותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית, שהועלה חמש פעמים בכהונתו.
הוא גייס כספים באמצעות מפעל פיס, ביצע רפורמות בטיפול בבתי החולים לחולי נפש, הקים משרד לפנסיונרים ובנה כמעט 12,000 בתים למבוגרים.
ניו יורק הייתה המדינה הראשונה שחייבה את נהגיה לחגור חגורות בטיחות.
בנוסף הקים מועצה להגנת הצרכן.
רוקפלר תמך בשינוי חוקי ההפלות בניו יורק החל מ-1968. הוא לא התכוון לבטל את האיסור הוותיק על הפלות, אלא התכוון להרחיב את ההפלות שאושרו למען בריאות האמהות או במקרים של מומים בעובר.
הרפורמות לא עברו, אולם ב-1970, כשעבר חוק שביטל את האיסור על הפלות, חתם עליו רוקפלר.
ב-1972 הטיל וטו על חוק שנועד להחזיר את האיסור על הפלות.
הוא טען שלאף קבוצה אין זכות לכפות את חזונה המוסרי על כל החברה."
רוקפלר נקט גישה פרגמטית ולא היה מחויב לאידאולוגיה כמו שהיה מחויב לפתרון בעיות ולתמיכת הציבור במהלכיו.
בתחילת כהונתו נקט במדיניות פיסקלית שמרנית, אולם בסיום כהונתו הרחיב את התקציב.
החלטותיו השמרניות בנושאים חברתיים היו שונות מהחלטותיו הליברליות בנושאי איכות הסביבה.
השמרנים במפלגה הרפובליקנית, כבארי גולדווטר ורונלד רייגן, התנגדו לרוקפלר הליברל.
כמושל, אף שנבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית, נקט בקו ליברלי בנושאים כלכליים והעלה את הוצאות השלטון המרכזי.
רוקפלר השקיע בתשתיות, קידם נושאים סביבתיים, עזרה לעסקים ונושאי ביטחון סוציאלי.
שלא כמו שמרנים רבים אחרים, שהתנגדו לאיגודים מקצועיים, רוקפלר שיתף פעולה עם האיגודים, במיוחד עם האיגודים בתחום הבנייה, שנהנו מן היוזמות הרבות שהחל בתחום התשתיות.
בנושאי חוץ, תמך רוקפלר במעורבות אמריקנית בארגון האומות המאוחדות ובסיוע חיצוני למדינות.
בנוסף תמך במאבק נגד הקומוניזם ובחברות בנאט"ו.
כתוצאה ממדיניותו, הוקמה המפלגה השמרנית בניו יורק, ובניגוד אליה, המפלגה הליברלית בניו יורק.
רבים טענו שרוקפלר ניסה לבצע יותר מדי פרויקטים בזמן קצר, והעלה את החוב של המדינה, מה שתרם למשבר הפיננסי ב-1975. רוקפלר יצר 230 רשויות לטובת הציבור, שהשתמשו באיגרות חוב בריבית גבוהה.
בשנה הראשונה לכהונתו (59–60) עמד תקציב המדינה על 2.04 מיליארד דולר בעוד שבשנה האחרונה לכהונתו (73–74) עמד תקציב המדינה על 8.8 מיליארד דולר.
רוקפלר העלה מיסים שמונה פעמים בחמש עשרה שנותיו בתפקיד." נטל המס עלה לרמה הגבוהה ביותר ברחבי ארצות הברית, והמיסוי עלה יותר למשלם המיסים.
אף שזכה פעמים חוזרות בבחירות למשרת מושל מדינת ניו יורק, שאיפתו של רוקפלר לאורך שנים הייתה להיבחר לנשיאות ארצות הברית.
הוא הוציא מכיסו מיליוני דולרים בניסיון לזכות בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1960, 1964 ו-1968. בשנת 1960 עזב את המירוץ עוד בשלבים המוקדמים לאחר שריצ'רד ניקסון זכה ביתרון משמעותי בסקרים.
לאחר שפרש, תמך באופן נלהב בניקסון והתרכז במיתון עמדותיו של ניקסון.
בבחירות המקדימות בשנת 1964 נחשב למועמד מוביל בהתמודדותו בתור מנהיג האגף המזרחי והמתון מול הסנאטור בארי גולדווטר מאריזונה, שהציג דעות שמרניות יותר והוביל את האגף הימני במפלגה הרפובליקנית.
ב-1963, שנה לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, התחתן רוקפלר עם מרגרטה "הפי" מרפי, גרושה עם ארבעה ילדים.
אולם גירושיו של רוקפלר ונישואיו בשנית פגעו באהדה אליו מצד מצביעים שמרנים ונשים נשואות.
הפוליטיקאים גינו את הפרשה, בעיקר פרסקוט בוש מקונטיקט, שטען שרוקפלר בגד באשתו.
רוקפלר סיים שלישי בבחירות המקדימות בניו המפשייר בחודש פברואר, כשהוא מפגר אחרי הנרי קבוט לודג' הבן וגולדווטר.
הוא המשיך וקיבל מעט קולות בבחירות המקדימות במספר מדינות נוספות, עד שזכה באופן מפתיע בבחירות המקדימות באורגון בחודש מאי.
רוקפלר הוביל בבחירות המקדימות בקליפורניה, ומטה הבחירות שלו היה סבור שהוא ינצח ולכן קיצץ בתקציב הפרסום בימים האחרונים במסע הבחירות.
אולם שלושה ימים לפני הבחירות נולד בנו מנישואיו השניים, דבר שהחזיר לכותרות את פרשת גירושיו.
בבחירות בקליפורניה שהתקיימו בתחילת חודש יוני, הפסיד רוקפלר בהפרש זעום לגולדווטר, ופרש מן המירוץ.
במהלך מערכת הבחירות הסביר ליועצו הפוליטי שהוא כל מה שנשאר מהאגף המזרחי של המפלגה.
הוא הגזים, אבל היה ברור שהאגף שלו במפלגה נמצא בקריסה.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית שנערכה ביולי בסן פרנסיסקו, קיבל רוקפלר חמש דקות לנאום בזכות חמישה תיקונים למצע שהאגף המתון הגיש נגד המצע של גולדווטר.
הוא נאלץ לנאום במשך שש עשרה דקות כשהקהל צעק לו בוז והוא התעקש על זכותו לדבר.
תומכי גולדווטר התעקשו שהצירים לא היו אלו שצעקו, אלא הצופים מהגלריה.
רוקפלר לא רצה לתמוך בגולדווטר בבחירות הכלליות.
העימות בין רוקפלר וגולדווטר המשיך במהלך הקריירה שלהם, וגולדווטר התנגד למינויו של רוקפלר לסגנו של פורד ב-1974 ומנע ממנו להיות המועמד ב-1976.
בשנת 1968 ניסה פעם נוספת לזכות בתמיכת מפלגתו כמועמד לנשיאות.
הוא התמודד מול ניקסון ורונלד רייגן.
תומכיו במפלגה נקראו "הרפובליקנים של רוקפלר".
הוא היה הליברלי מבין השלושה, בעוד רייגן ייצג את השמרנים ואילו ניקסון את המתונים שבמפלגה.
רוקפלר לא הכריז על ריצתו באופן רשמי אלא רק רמז בחצי הראשון של 1968 שירוץ.
מעט לפני הוועידה הלאומית, הודיע רוקפלר שיהיה מועמד וביקש למשוך צירים עצמאיים בטענה שהסקרים מראים שיצליח הרבה יותר משני המועמדים האחרים מול המועמד הדמוקרטי, יוברט המפרי.
ניקסון הוביל באופן ברור לאורך כל הדרך, בזכות ארגונו, והביס בקלות את רייגן ורוקפלר.
לאחר שג'רלד פורד מונה לנשיאות, הוכרז רוקפלר כסגנו.
הוא מילא תפקיד טקסי בלבד ולא התמודד ב-1976, כשבוב דול נבחר להיות סגנו המיועד של פורד.
בגלל שהברית לקדמה נכשלה, מעט לאחר שנכנס לתפקידו, ב-17 בפברואר 1969, הזמין הנשיא ריצ'רד ניקסון מחקר לגבי סיוע לאמריקה הלטינית.
ניקסון מינה את יריבו הוותיק, רוקפלר, לערוך את המחקר.
מערכת היחסים בין שניהם רמזה שניקסון לא יתעניין בתוצאות המחקר.
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים לא היה עניין רב בדרום אמריקה.
באפריל ובמאי 1969, לבקשתו של ניקסון, ביקרו רוקפלר ועשרים ושלושה יועצים בעשרים רפובליקות אמריקניות כדי להכריע את הצורך של כל מדינה.
רוקפלר המליץ לחתום על הסכמי סחר עדיף עם המדינות הלטיניות, לחזק את דירוג האשראי של האזור ולהסיר מחסומים ביורוקרטיים.
ממשל ניקסון לא השתמש בדו"ח.
רוקפלר טען בדו"ח שישנו כעס גדול באזור על חוסר בשיפור מהיר של איכות החיים, והטלת אשמה על ארצות הברית.
החלק המרכזי בדו"ח דרש הקטנת המעורבות האמריקנית בפוליטיקה הפנימית של האזור.
הייתה זאת הצדקה להקטנת הסיוע לאזור.
הדו"ח קרא להמשך חלק מהסיוע וליצירת תוכניות אפקטיביות יותר לסיוע.
במאי 1973 מינה הנשיא ניקסון את רוקפלר ליושב ראש הוועדה הלאומית לאיכות המים, שנועדה להכריע את ההשלכות בטיהור המים כתוצאה מחוק שעבר ב-1972. הוועדה כיהנה עד ליולי 1976, כשהגישה את הדו"ח שלה ורוקפלר העיד בפני הקונגרס.
הוועדה בנושא בחירות קריטיות לאמריקנים
בנובמבר 1973, הקים רוקפלר ועדה בנושא בחירות קריטיות לאמריקנים, וכיהן כיושב הראש של הוועדה עד דצמבר 1974. הוועדה הייתה פרויקט מחקר פרטי בנושא מדיניות לאומית ובינלאומית.
היא הורכבה מארבעים ושניים אמריקנים בולטים מתחומים שונים, כולל מנהיגי הרוב והמיעוט משני בתי הקונגרס.
הוועדה אספה מידע בנוגע להבנת הבעיות באמריקה, וכיצד להציג לציבור את ה"בחירות הקריטיות" בנושא הבעיות הללו.
רוקפלר התפטר מתפקידו כמושל ניו יורק בדצמבר 1973 כדי לכהן בוועדה ולהתכונן לתפקיד לאומי.
לאחר התפטרותו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, מינה הנשיא החדש ג'רלד פורד את רוקפלר לסגנו, זאת לאחר תהליך ארוך של בחינת מועמדים שונים לתפקיד.
בגיל 66 היה רוקפלר לסגן הנשיא ה-41 של ארצות הברית.
מתחרהו העיקרי של רוקפלר לתפקיד היה ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שמונה לאחר מכן לסגן נשיא בעצמו.
עוד ב-1973 שקל ניקסון למנות את רוקפלר לסגנו במקום ספירו אגניו, אולם בחר בפורד בסופו של דבר.
רוקפלר גם סירב להתמנות לסגנו של ניקסון ב-1960.
בגלל ששמרנים רבים התנגדו לרוקפלר, האמין פורד שיוכל לאזן אותו אם ירוצו ביחד ב-1976, וימשוך פועלים מאוגדים, שחורים, היספנים ועירוניים.
פורד גם רצה לבחור במועמד מוכר כרוקפלר לעבוד תחתיו.
רוקפלר הסכים לכהן כסגן נשיא בתחושה שישנו משבר אמון בין העם לבין השלטון, ושעליו להחזיר את האמון בממשלה.
פורד גם הבטיח להפוך אותו לשותף מלא בנשיאותו, בעיקר במדיניות פנים.
רוקפלר הופיע לשימוע ממושך בפני בית הנבחרים של ארצות הברית וגרם למבוכה רבתי כאשר התברר כי נתן מתנות נדיבות ליועצים בכירים בבית הלבן, כגון הנרי קיסינג'ר, והשתמש בהונו כדי לממן ביוגרפיה משמיצה נגד יריביו הפוליטיים.
בנוסף נטען שהעלים מיסים, והוא נאלץ לשלם כמעט מיליון דולר כדי להסדיר את העניין.
למרות זאת אישר בית הנבחרים את המינוי.
מיעוט מבין האגף השמרני במפלגה הרפובליקנית, בהם בארי גולדווטר, הצביעו כנגד המינוי.
שמרנים רבים התנגדו למינויו של רוקפלר.
גם מהצד השמאלי של המפה הוא חווה התנגדות, בטענה שהונו יוביל לניגוד אינטרסים.
רוקפלר החל בתפקידו ב-19 בדצמבר 1974, והיה האדם השני שמונה לתפקיד סגן הנשיא תחת התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית - כשפורד עצמו הוא הראשון.
בעת תקופתו בתפקיד התלונן רוקפלר לעיתים קרובות כי פורד לא האציל לו סמכויות והטיל עליו משימות מעטות בלבד.
המטה של פורד לא התכוון לחלוק סמכויות עם סגן הנשיא החדש.
דונלד רמספלד, ראש סגל הבית הלבן, היה זה שמנע מרוקפלר לשלוט במדיניות פנים.
רמספלד לא רצה שסגן הנשיא יתווך בין הנשיא לקובעי המדיניות.
רמספלד קיצץ תקציבים למועצות ולוועדות של נאמני רוקפלר.
רוקפלר מודר מתהליך קבלת ההחלטות, כמו למשל מהחלטת הקיצוץ בהוצאות ובמסים שפורד קידם.
בתגובה מינה אותו פורד לנהל כמה ועדות בנושאי מדיניות חוץ, ה-CIA, פריון העבודה, הפיצויים והזכות לפרטיות.
בנוסף מינה פורד את רוקפלר לאחראי על היוזמה למלחמה באינפלציה.
בעת כהונתו של רוקפלר נקבע לראשונה מעון רשמי לסגן נשיא ארצות הברית בעיר וושינגטון, מעגל מצפה הכוכבים מס' 1 (שהיה בעבר מעונו של ראש המבצעים הימיים).
סגני נשיאים קודמים היו אחראים לאחזקת ביתם על חשבונם, אולם הצורך הגובר במערכת אבטחה לסגן הנשיא, הפך מנהג זה לבלתי מעשי.
לרוקפלר היה כבר באותה עת בית מפואר בוושינגטון והוא מעולם לא עקר למעון הרשמי, אלא רק ערך שם מספר פגישות רשמיות.
עושרו איפשר לו לתרום מיליוני דולרים לצורך ריהוטו של הבית.
רוקפלר כמעט ולא עשה שימוש במטוס הרשמי שהועמד לשימושו כסגן נשיא והעדיף את מטוסו הפרטי, אף לצורך מילוי תפקידו הרשמי.
תחילה חש רוקפלר כי בכך הוא חוסך כספים למשלם המיסים.
לבסוף שכנעו השירות החשאי כי לצורך אבטחת שלומו בעת שהוא טס במטוסו הפרטי יש צורך בהוצאות גדולות הרבה יותר, כיוון שיש להטיס בנפרד סוכנים חשאיים ליעדי טיסותיו, כיוון שמטוסו קטן מלהכילם.
לפורד עצמו היה קשה להשיג תמיכה מטעם הרפובליקנים השמרנים בתור מועמדם לנשיאות ב-1976, והוא אותגר בידי רונלד רייגן.
פורד העדיף להחליף את סגנו ודיבר על כך עם רוקפלר.
בחודש נובמבר 1975 הודיע רוקפלר לפורד כי אינו מעוניין להתמודד לצדו לתקופת כהונה שנייה.
הוא הסביר זאת בכך שלא רצה לפגוע במאמציו של פורד להיבחר מחדש.
לאחר שפורד נבחר בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1976, התנו רייגן, בארי גולדווטר ושמרנים אחרים את תמיכתם בפורד בבחירת סגן נשיא מתאים.
פורד שקל כמה מועמדים, והחליט לבסוף לבחור בסנאטור בוב דול השמרן.
נכון ל-2022, פורד הוא הנשיא היוצא האחרון שלא מינה את סגנו לרוץ איתו לעוד כהונה.
פורד טען שהעובדה שלא בחר ברוקפלר הייתה טעות גדולה ו"אחד מהדברים הפחדנים המעטים שעשיתי בחיי."