tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קשרם של אלקטרונים אלה לאטומים חלש יותר ולכן לאחר עירור תרמי הם מסוגלים להשתחרר, לנוע ולהעביר זרם חשמלי, חומרים אלו נקראים תורמים (donors).
מצד שני, על ידי הוספה של חומרים מהעמודה השלישית, נוצרים קשרים קוולנטיים בהם חסר אלקטרון, חומרים אלו נקראים אקספטורים (acceptors).
מחסור בקשר הקוולנטי באלקטרון נקרא חור והוא מתנהג כמו נושא מטען חיובי, כפי שיוסבר מיד בעזרת האנלוגיה הבאה.
תארו לעצמכם חדר עם הרבה אנשים חסרי נחת והרבה כיסאות, כך שישנו רק כיסא אחד פנוי.
מדי פעם, אדם שיושב סמוך לכיסא הריק, יקום מכיסאו ויתיישב עליו.
כעבור כמה זמן, אדם אחר יתיישב על כיסאו וכך הלאה.
מתבונן מבחוץ, שלא שם לב לאנשים, יראה כיסא ריק שזז ממקום למקום.
האנשים הם האלקטרונים (נושאי המטען השליליים) והכיסא הריק - כלומר אי הימצאותו של אדם עליו - הם החורים (המתנהגים כמו נושאי מטען חיוביים).
מאחר שאין נושאי מטען חיוביים ידועים, תופעה זו סקרנה חוקרים רבים עד שנמצא לה הסבר.
בהמשך לאותה אנלוגיה, צופה חיצוני הרואה אדם הקם מכיסאו ומתחיל לנוע רואה בעצם שני דברים: ראשית, את היווצרותו של אדם מהלך נוסף (נושא מטען שלילי) ושנית את היווצרותו של כיסא ריק נוסף (נושא מטען חיובי).
אירוע זה, בו נוצרים זוגות אלקטרון-חור, נקרא גנרציה.
האירוע ההפוך, בו אדם מתיישב על כיסא פנוי (או אלקטרון תופס את מקומו של החור), נקרא התאחות (או רקומבינציה).
הכמות וסוג נושאי המטען החופשיים בחומר תלויה בסוג הזיהום של המוליך למחצה ובשיעור הזיהום בו.
מוליך למחצה יכול להכיל נושאי מטען חופשיים מסוג אחד או משני הסוגים גם יחד, בשיעורים דומים או שונים, וכל זאת בהתאם לסוג ולמידת הזיהום שבו.
מוליך למחצה, שרוב נושאי המטען החופשיים בו הם אלקטרונים, נקרא חומר מסוג N.
מוליך למחצה, שרוב נושאי המטען החופשיים בו הם חורים, נקרא חומר מסוג P.
במוליכים, הזרימה המשמעותית היחידה היא זרם הסחיפה: כאשר שדה חשמלי (הנוצר על ידי מתח חשמלי) גורם לאלקטרונים להיסחף בכיוון מסוים.
זרם סחיפה ניתן לתיאור כמסדרון ארוך ובו הרבה אנשים.
האנשים שומעים קול הקורא להם להתקדם לכיוון מסוים והם מתקדמים בכיוון זה.
האנשים הם נושאי המטען, הקול הקורא להם להתקדם הוא השדה החשמלי.
במוליכים למחצה קיים סוג נוסף של זרימה הנקרא זרימת פעפוע (דיפוזיה).
זרימה זו נוצרת כאשר ריכוז נושאי המטען אינו אחיד.
יותר נושאי מטען נעים ממקומות בהם ריכוז נושאי המטען גבוה למקומות בהם ריכוזם נמוך, מאשר להפך.
באופן זה, זרימת הפעפוע מביאה לאחר זמן מה להשוואת ריכוזים.
הבדלים בריכוזים נוצרים בדרך כלל באופן מלאכותי על ידי אילוחים שונים.
זרם הפעפוע זניח לחלוטין במתכות, שם ההבדלים בריכוזים זעירים ביחס לכמות נושאי המטען.
אם מופעל מתח, זורם זרם הפעפוע במקביל לתנועה הכללית בכיוון השדה החשמלי (זרם הסחיפה).
לאינטראקציה בין שני סוגי הזרמים חשיבות עליונה בצומת ה-PN.
צומת PN הוא חיבור של חומר מסוג N עם חומר מסוג P (למעשה מדובר באותו גביש המזוהם בצורות שונות ולא בשני חומרים שונים המחוברים ביניהם).
בצד P של הצומת נושאי המטען החופשיים הם חורים, וריכוזם גבוה הרבה יותר מאשר בצד השני של הצומת.
בצד N נושאי המטען החופשיים הם אלקטרונים, וריכוזם גבוה הרבה יותר מאשר בצד השני של הצומת.
ניתן לראות את שני החומרים באיור.
כאשר נצמיד את החומרים, יתבצע פעפוע של אלקטרונים מצד N לצד P ופעפוע של חורים מצד P לצד N, כפי שניתן לראות בשלב השני באיור.
בקרבת הצומת, משני צדדיו, מתרחשת התאחות ונשארים רק סיגים מיוננים, כלומר אטומים לא נייטרליים מבחינה חשמלית.
בצד P נותרים סיגים נוטלים הטעונים במטען שלילי ואילו בצד N נותרים סיגים תורמים הטעונים במטען חיובי.
אזור זה נקרא אזור הדלדול (depletion zone), שכן בגלל תהליכי הגנרציה וההתאחות החוזרים ונשנים, נראה שאין בו נושאי מטען.
סיגים טעונים אלו יוצרים שדה חשמלי המנוגד לכיוון תהליך הפעפוע וכעבור זמן מה, שני התהליכים מאזנים אחד את השני ונמצאים בשיווי משקל תרמודינמי, כפי שניתן לראות בשלב השלישי באיור.
בראשון כמות מסוימת של כיסאות והמוני אנשים ובשני המצב הפוך.
התנהגות האנשים מוכתבת על ידי שני אינסטינקטים - "מיזנתרופיה" (הגורמת לרצון למצוא מקום נפרד, כלומר לבצע פעפוע) ו"אהבת מולדת" (הגורמת לרצון לחזור לביתו, כלומר השדה החשמלי הנוצר).
ראשית, האנשים מנסים למצוא מקום נפרד ומבצעים פעפוע לחדר השני, ובאותו אופן הכיסאות הריקים שגם שונאים את בני מינם, מבצעים פעפוע לחדר הראשון.
כעבור כמה זמן, כאשר הצפיפות משתנה אהבת המולדת משפיעה יותר, כך אנשים וכיסאות חוזרים לחדרם.
תנועתם מאוזנת, כלומר כמות ההולכים והשבים זהה, ונוצר מצב של שיווי משקל.
אנלוגיה זו מוגבלת ומתארת רק את מה שרואה מתבונן מהצד ולא את הגורמים לכך (כוחות משיכה חשמליים).
התנהגות הצומת נהית מעניינת ומועילה יותר כאשר מפעילים עליו מתח חיצוני ומנסים להעביר דרכו זרם חשמלי בכיוונים שונים.
מתח חיובי בצד ה-p ושלילי בצד ה-n, ידחוף נושאי מטען כלפי הצומת ויקל על מעבר הזרם, פעולה זו נקראת הפעלת מתח קדמי.
אם נפעיל מתח בכיוון המנוגד, נושאי המטען יתקשו עוד יותר לחצות את הצומת (משום שהם נמשכים הרחק ממנו על ידי המתח החשמלי המופעל) ולא יזרום זרם במעגל זה.
בהמשך לאנלוגיה ניתן לומר כי שינוי המתח מחזק או מחליש את מידת ההשפעה של אהבת המולדת על נושאי המטען.
בממתח קדמי, נושאי המטען ימשכו יותר לצד השני ויעבור זרם, התנגדות הצומת תשתנה עם השינוי במתח.
בממתח אחורי, נושאי המטען לא יעברו לצד השני וכך לא יהיה זרם.
כלומר הצומת מעביר זרם לכיוון אחד בלבד, ובכיוון השני חוסם את הזרם.
דרך ההתנהגות זו של הצומת שקולה לרכיב הדיודה, ומאפשרת את בניית הטרנזיסטור.
חשוב להבין שהמתח החיצוני המופעל על הצומת בממתח קדמי רק "עוזר" ליותר נושאי מטען לחצות את הצומת, והזרם הוא הזרם שנוצר רק על ידי פעפוע.
ככל שהממתח החיצוני יותר גדול (קדמי), יותר נושאי מטען מצליחים לחצות את הצומת, לכן הפרש הפוטנציאלים יותר גדול ולכן זרם הפעפוע יותר גדול (הזרם דרך הדיודה).
דרך אחרת לגרום לחומר להוליך חשמל היא לבצע עירור אנרגיה חיצוני.
לדוגמה על ידי העלאת הטמפרטורה (שנותנת לאלקטרונים יותר אנרגיה תרמית) או על ידי הארה (בליעת פוטונים מספקת לאלקטרונים מספיק אנרגיה לפרוץ מהקשר הכימי).
כאשר אלקטרון משתחרר "נוצר" גם חור, שלא כמו במקרה של זיהום בו נוסף רק נושא מטען אחד.
רגישות זו לשינויים חיצוניים משמשת לגילוי העירור עצמו ולא כדי להקנות לחומר תכונות כלשהן.
ניתן לבנות גלאי אור פשוט על ידי פיסת חומר מתאימה, להפעיל מתח חשמלי בין הדקיה ולמדוד את הזרם החשמלי הזורם דרכה, כאשר יפגע אור בלוח, ההולכה החשמלית שלו תשתפר והזרם יגדל.
רכיב זה נקרא פוטורזיסטור ומשמש למגוון יישומים בהן נדרשת מדידה של עוצמת אור, כגון מצלמות דיגיטליות, אמצעים לראיית לילה וטלסקופים.
באופן דומה קיימים חיישנים הרגישים לטמפרטורה.
שימוש חשוב נוסף למוליך למחצה הוא הלוחות הסולריים, ההופכים את אנרגיית הפוטונים הנבלעים בחומר לאנרגיה חשמלית.
ישנם מוליכים למחצה שיוצרים מפל טמפרטורה כאשר עובר בהם זרם חשמלי.
תופעה זו נקראת אפקט פלטייה ויש לה שימושים רבים בתעשייה וברפואה.
ייצורם של חומרים מוליכים למחצה, בעלי תכונות חשמליות אחידות וצפויות, היא משימה קשה משתי סיבות עיקריות:
רמת הטוהר הכימית הדרושה בזמן התהליך - נוכחותם של חומרים זרים, גם בכמויות מזעריות, יכולה להשפיע בצורה הרסנית על תכונות החומר.
החדרים הנקיים, הנקיים בסדרי גודל מחדרי ניתוח, אינם מספיקים ותהליך הייצור כולל תהליכים נוספים שמטרתם לשמור על טוהר החומר.
לדוגמה, בתהליך zone refining מתיכים חלק מהגביש, זיהומים שונים נוטים להתרכז באזור המותך ושאר החומר נותר טהור יותר.
שלמות הגביש הדרושה - חריגות מהמבנה הגבישי יפגמו באיכות החומר ובביצועיו, בתהליך הייצור מגדלים גבישים גליליים וחותכים אותם לפרוסות.
שמירה על שלמות הגביש נהיית מסובכת ככל שמגדילים את קוטר הגליל.
כרגע מגדלים גבישים בקוטר של 20 או 30 סנטימטר, כאשר חוזים מעבר ל-45 סנטימטר בעוד מספר שנים.
תהליך ייצור מודרני של מוליכים למחצה בדיוק גבוה (3nm, נכון ל־2023) הוא תהליך מורכב ויקר וכיום יש רק ארבע חברות בעולם שיש להן מפעלי ייצור עבור רכיבי מוליכים למחצה בחזית הטכנולוגיה.
התכונות המיוחדות של חומרים מוליכים למחצה אפשרו התקדמות אדירה בתחום המיקרואלקטרוניקה.
בפרט, נוצרו התקנים חדשים כדוגמת הטרנזיסטור והדיודות אשר החליפו את שפופרות הריק ואפשרו התפתחות טכנולוגית חסרת תקדים ואת תחילת העידן הדיגיטלי.
נוצרו גלאי אור חדשים, לדוגמה גלאים בתחום האור הנראה המשמשים למצלמות דיגיטליות וכן גלאים בתחום התת אדום המשמשים לראיית לילה.
ישנו ניסיון למצוא חומרים חדשים בעלי תכונות משופרות החל מחומרים מורכבים וכלה בניסיונות למצוא ולנצל חומרים ביולוגיים המציגים התנהגות של חומרים מוליכים למחצה (כדוגמת המלנין).
חוקרים רבים, ביניהם פיזיקאים, כימאים ומהנדסי חשמל שוקדים על פיתוח התקנים חדשים ועל לימודם לעומק של הקיימים.
כמו כן קיימים ניסיונות לשפר את תהליכי הייצור במיקרואלקטרוניקה שיאפשרו ליצור התקנים קטנים יותר ופרוסות סיליקון טהורות וגדולות יותר.
מוליכות חום היא תכונה של חומר להעביר חום, כאשר מעבר החום הוא מעבר האנרגיה התרמית בחומר, מאנרגיה גבוהה לאנרגיה נמוכה.
האנרגיה התרמית של חומר מסוים גדלה עם הטמפרטורה.
באופן מדויק יותר, לאטום בחומר בעל טמפרטורה גבוהה יותר תהיה אנרגיה קינטית גבוהה יותר מאשר לאטום בחומר בעל טמפרטורה נמוכה יותר.
שני המנגנונים העיקריים הנוספים להעברת אנרגיית החום הם קרינה והסעה.
הולכת חום הוא תהליך שבו אנרגיה תרמית עוברת דרך מגע ישיר בין חומרים שונים או בתווך של החומר עצמו עקב הפרשי טמפרטורה (הגדרה זו תקפה לכל מצב הצבירה).
חימום חפץ בקצה אחד ייצור מפל טמפרטורות מהקצה החם אל קצהו הקר של החפץ כאשר מוליכות החום של החומר משפיעה על השיעור המדויק של מפל הטמפרטורות.
ככל שתגדל מוליכות החום כך יקטן מפל הטמפרטורות הנדרש להזרמת כמות החום מנקודת הטמפרטורה הגבוהה אל נקודת הטמפרטורה הנמוכה.
לדוגמה, סיר המתחמם על להבה מוליך את אנרגיית החום מתחתית הסיר אל הסיר כולו, שמתחמם עם הזמן.
הטמפרטורה שלו תלויה במקדם הולכת החום שמשתנה מחומר לחומר.
המבנה האטומי של המתכות הופך אותן מוליכות חום טובות.
לכל אטום ישנה ליבה יציבה של אלקטרונים המקיפים את גרעין האטום.
האלקטרונים החיצוניים ביותר חופשיים יותר מן האלקטרונים הפנימיים של האטום, ולכן הם יכולים לנוע במהירות רבה יותר בין כלל האטומים של אותה מתכת.
כאשר מחממים את המתכת - האלקטרונים החופשיים נעים מהר יותר ומתנגשים באטומים אחרים בתדירות ובעוצמה רבה, וכך מועברת אנרגיית החום לכל חלקי המתכת.
בדרך זו מתבצעת גם מוליכות החשמל וגם מוליכות החום, ולכן המתכות נחשבות מוליכות טובות - הן של חשמל והן של חום.
לעומת זאת, במוצקים אחרים שהם מוליכי חום רעים, האלקטרונים קשורים לאטומים שלהם ואינם יכולים לנוע בחומר כולו, וכך אנרגיית החום מתפשטת באטיות.
הנוסחה לחישוב מוליכות החום היא:
או בעברית: מוליכות חום שווה לקצב זרימת החום בשטח מסוים מכפלה וקטורית בהפרש הטמפרטורות.
יחידת המידה התקנית של מוליכות החום היא ואט למטר קלווין .
השוואה בין סוגי חומרים שונים
רוב המתכות הן מוליכות חום טובות.
מוליכותן של המתכות גבוהה פי 1000 ממוליכותם של מוצקים אחרים כמו בד שעם ועץ, וגדולה פי 10,000 ממוליכותם של הגזים.
מוליכות החומר נקבעת, בין היתר, על ידי כמות האוויר הנמצאת בתוך החומר.
ככל שהאוויר בתוכו רב יותר, כך יהיה מוליך רע יותר (כלומר, מבודד טוב יותר).
חומר יהיה מוליך טוב ככל שכמות האוויר בתוכו פחותה.
האוויר עצמו הוא מוליך גרוע ולכן החומרים הנקבוביים והשעירים גם הם מוליכים גרועים, בגלל האוויר הרב הכלוא בהם ומונע מן החום להתפשט בחומר.
מתכת מפוררת תוליך פחות טוב עקב האוויר שנמצא לצד המתכת.
האל מתכות מוליכות חום גרועות או מבודדות.
שעם, זכוכית, אזבסט, עץ, צמר, פוליאותירן מוקצף, נוצות, צמר סלעים, וקש הם מוליכי חום גרועים ולכן משמשים כחומרי בידוד.
נוזלים וגזים הם בדרך כלל מוליכי חום גרועים (יוצא דופן הוא גז המימן).
תכונות הולכת החום של מבודדים נמדדת על פי סולם ערכי U הנעים מ-0 ל-5. ככל שערך ה־U נמוך יותר, כך המבודד טוב יותר.
טבלת מוליכות חום ביחס ליהלום:
גוף הרדיאטור, המגהץ, קולט שמש והסיר מיוצרים ממתכות המוליכות חום ביעילות משום שנועדו להוליך חום.
מנגד, חומרים בעלי מוליכות חום נמוכה משמשים כמבודדים, למשל ידיות האחיזה של סירים מיוצרות מחומרים מבודדים כדי שידי המשתמש לא ייכוו מהחום.
קיימים תקנים בעולם לבידוד קירות חיצוניים במבנים.
בשוודיה התקן דורש שערך ה־U המרבי לקירות חיצוניים יעמוד על 0.3, ואילו בארצות הברית התקן עומד על 0.6.
אוויר הוא מבודד חום מעולה ולכן יש לו שימושים שונים בתור מבודד, בין היתר, בבנייה ובביגוד.
שכבת אוויר הנלכדת בין שני לוחות זכוכית מסייעת להקטנת כמות החום הנפלטת דרך החלונות.
שימוש נוסף בבנייה הוא הכנסת חומר מבודד (כגון פוליאוריתן מוקצף) בין שתי דפנות בקיר פנימי של בניין, במטרה למנוע אובדן חום.
מוֹליזֶה (באיטלקית: Molise) הוא מחוז באיטליה.
המחוז גובל במחוז אברוצו בצפון-מערב, לאציו במערב, קמפניה בדרום, פוליה בדרום מזרח ובים האדריאטי מצפון-מזרח.
עד שנת 1963 היה המחוז חלק מהמחוז הגדול "אברוצי אה מוליזה" אשר חולק באותה שנה לשני המחוזות שהרכיבו אותו וקיבלו מעמד עצמאי.
המחוז מורכב מהנפות קמפובאסו ואיסרניה.
הגזרה המערבית של האזור היא חלק מהאפנינים ההרריים; הוא מנוקז על ידי נהר וולטורנו מערבה לים הטירני.
שאר מוליזה מורכבת ברובה מהרים נמוכים וגבעות, עם רצועת שפלה צרה לאורך חוף הים האדריאטי.
במחוז חיים שני מיעוטים: המוליזים הקרואטים (2,500 במספר, דוברים ניב ישן של שפה קרואטית-דלמטית) והמוליזים האלבנים אשר דוברים ניב ישן של השפה האלבנית, ניב אשר כיום שונה ביותר מהאלבנית המדוברת בצידו השני של הים האדריאטי.
הדת האורתודוקסית היא הדת השלטת בקרב המיעוט המוליזי אלבני.
בירת המחוז היא העיר קמפובאסו.
שטחו של המחוז חופף פחות או יותר לשטח "קוֹנְטָּדוֹ דִּי מוֹליזֶה" ( Contado di Molise).
מוליכים למחצה מאולחים או מוליכים למחצה אקסטרינזים הם מוליכים למחצה הנזרעים באטומים זרים בכוונה תחילה כאשר האטומים המאלחים מסוגלים לספק לחומר תוספת אלקטרונים או חורים.
הזרעה זו יוצרת עודף של נושאי מטען שלילי או חיובי בחומר.
ללא אילוח, התכונות החשמליות של מוליך למחצה טהור אינן שימושיות לרוב.
האילוח גורם לשינוי התכונות הפיזיקליות של החומר, כך שהוא יהפוך, למשל, לחומר מוליך במתח חשמלי מסוים או בטמפרטורה מסוימת, אך מבודד בתנאים אחרים, או שיהיה בולע אור באורכי-גל מסוימים.
הצמדה של מוליכים למחצה מאולחים מסוגים שונים (p,n חיובי ושלילי, ראו בהמשך) יכולים ליצור דיודה, או טרנזיסטור, או התקנים אלקטרוניים חיוניים אחרים.
מוליך למחצה מוגדר על ידי ההתנהגות הייחודית של המוליכות החשמלית שלו.
מתכות מוליכות היטב משום שברמת הפרמי שלהן יש צפיפות גדולה יחסית של מצבים אנרגטיים פנויים אשר כל אלקטרון יכול למלא, וכך האלקטרונים יכולים לנוע בחופשיות בין רמות האנרגיה ללא איבוד אנרגיה גדול.
המוליכות של מתכות יורדת כאשר עולה הטמפרטורה, שכן אז מתחזקות התנודות התרמיות בגביש, והן מפריעות לתנועה החופשית של האלקטרונים.
מבודדים, לעומת זאת, מוליכים בצורה גרועה ביותר, בגלל הפרש אנרגיה גדול בין הרמות האנרגטיות המאוכלסות על ידי אלקטרונים לבין הרמות הפנויות, כך שמעשית תנועת אלקטרונים אינה אפשרית.
המוליכות של מבודד עולה עם הטמפרטורה מכיוון שהאנרגיה אשר נמסרת לחומר כתוצאה מהחום מקדמת את האלקטרונים ומקטינה את הפרש האנרגיות לעבר הרמה בה מתאפשרת הולכה (פס הולכה).
במוליכים למחצה לעומת זאת, יש רמת ביניים של אלקטרונים מוליכים בהשוואה למתכות או מבודדים.
הפרש האנרגיה שלהם קטן מספיק כדי שעלייה קטנה בטמפרטורה מקדמת מספיק אלקטרונים (דבר אשר מתבטא בזרם מדיד) מרמות האנרגיה הנמוכות (פס ערכיות) לעבר פס ההולכה.
קידום זה יוצר חורים, או רמות בלתי מאוכלסות בפס הערכיות.
בטמפרטורת החדר המוליכות של מוליך למחצה אינטרינזי היא נמוכה יחסית למוליך.
המוליכות גדלה מאוד בתהליך שנקרא זיהום, אשר בו אלמנטים אחרים מוכנסים לגביש הטהור בכמויות קטנות מאוד.
מוליכים למחצה מאולחים מסוג p ומסוג n
כאשר מוליך למחצה מזוהם, כלומר מוסיפים לתוכו אטומים בעלי מספר גדול יותר של פרוטונים (ואלקטרונים) בכל גרעין, כך שהמזהם מגדיל את כמות האלקטרונים שיכולים להפוך לאלקטרונים חופשיים בקלות, החומר ייקרא מוליך למחצה מסוג n.
כאשר המזהם יוצר חוסר באלקטרונים (כלומר, יוצר חורים), החומר ייקרא מוליך למחצה מסוג p.
התהליך של הזיהום מתואר כקידום רמות האנרגיה בתוך האזור האסור של הפרש האנרגיות.
כך נוצר מצב שבו עבור מוליך למחצה מסוג n, יש רמת אנרגיה קרובה יותר לפס ההולכה כך שאפילו זרם תרמי קטן ביותר יכול לשחרר אלקטרונים לתוך פס ההולכה, ועבור סוג p, החורים יהיו קרובים יותר לפס הערכיות.
מוליכות הידראולית היא תכונה של הקרקע המלמדת על כושר הקרקע להוליך נוזל ביחידת זמן כאשר ברוויה תכונה זו נשארת קבועה וייחודית לכל קרקע.
מוליכות הידראולית היא תכונה אנאיזוטרופית, כלומר, תלויה בכיוון.
אם נציף ולאחר מכן נייבש דגימת קרקע (על ידי יניקה בלחץ שלילי) נקבל שני עקומים שונים של תכולת רטיבות כתלות בלחץ.
המוליכות ההידראולית של הקרקע תלויה בעיקר בגודל הגרגרים ממנה עשויה הקרקע.
גודל הגרגרים מסווג לפי שלושה גדלים עיקריים: חרסית - גודל הגרגר הקטן ביותר.
טין - גודל גרגר בינוני.
חול - גודל גרגר גדול.
ככל שיהיה גודל הגרגר ממנו עשויה הקרקע גדול יותר - כך תגדל גם המוליכות ההידראולית של הקרקע והנוזל יזרום מהר יותר דרכה.
חול לדוגמה, עקב מוליכותו ההידראולית הגבוהה, משמש לטיהור מים.
במפעל השפד"ן, על ידי הזרמת מי קולחין ברמת טיהור שניוני (ללא מוצקים וחומר אורגני) דרך אגני חול וחלחולם המהיר יחסית - (למים לוקח שנה להגיע אל מי התהום) מתקבלים מים ברמת טיהור שלישוני כך שניתן אפילו לשתות אותם.
בפועל משמשים מי השפד"ן להשקיה באזור הנגב המערבי בלבד ואסורים לשתייה למרות שהם נקיים ומותאמים גם לשתייה.
מוליגטוני הוא מרק בסגנון הודי שפותח במטבח האנגלי בהתבסס על מתכון הודי, והפך לאחת המנות הפופולריות ביותר במטבח זה.
במקור שמו של המרק בטמילית: "מילאגו" - மிளகு משמעו פלפל חריף ו"תאני" தண்ணீர் משמעו מים, היינו "מי פלפל חריף".
במערב נשמר השם אך התוכן השתנה - מרק זה שונה מהמרק הטמילי המקורי, ודומה יותר למרק טמילי בשם ראסאם (ரசம்) הסמיך יותר ומבוסס על תמרהינדי ועגבניות.
המתכון האנגלי של המרק הופיע לראשונה בספר הבישול האנגלי "Modern Cookery for Private Families" משנת 1845.
המרק האנגלי כולל עדשים וציר בקר או עוף, ומקבל את צבעו הצהוב בשל השימוש בכורכום (המתכון ההודי המקורי היה של מרק צמחוני שכלל עדשים ותבלינים בלבד).
כמו כן למרק מוסיפים שמנת (בגרסאות המוקדמות היה מדובר ככל הנראה בחלב קוקוס) והוא מוגש עם אורז.
בהלכות שבת ויום טוב, איסור מוליד הוא גזירת חכמים האוסרת לעשות מעשים היוצרים ('מולידים') דבר חדש שלא היה קיים בעולם קודם לכן.
בין המעשים הנמנים עם איסור זה הם: הדלקת אש חדשה, הספגת בגדים או כלים בריח בדרכים שונות, וכן המסת קרח לחלק מהדעות.
לדעת פוסקים רבים איסור זה שייך אף בשימוש בחשמל בשבת.
במסכת ביצה, מבואר שאסור להדליק אש ביום טוב משום איסור 'מוליד', והכוונה שאסרו חכמים ליצור ביום טוב דבר חדש.
ושם מבואר שאסור להספיג בגדים או כלים בריח משום איסור 'מוליד'.
לדעת רש"י, טעם איסור מוליד הוא משום שמעשה ההולדה יוצר דבר חדש שלא היה קיים קודם לכן, ובכך הוא דומה לעשיית מלאכה שנאסרה בשבת ויום טוב.
לדעת רבה ורב יוסף אסור להוליד ריח בכל כלי שהוא, כמו על ידי הנחת עשבי בשמים על בגד או על כלי כדי שהכלי יספוג את הריח.
כך למשל, היה נהוג בעבר לשפוך חומר ריחני לתוך המים שיצקו על ידי הכוהנים לפני ברכת כוהנים, אך כמה פוסקים אסרו זאת, חלקם בטענה שאסור להוליד ריח במים וחלקם בטענה שאסור להוליד ריח על ידיהם של הכוהנים.
הרמב"ם והרי"ף לא הביאו את האיסור של מוליד ריח, ולדעת רבי חיים בן עטר איסור זה לדעתם לא נפסק להלכה כי רבא חלק על כך.
לעומת זאת הרמ"א הביא איסור זה להלכה וכן המגיד משנה הבין בדעת הרמב"ם שאיסור זה נוהג גם לדעתו.
ישנן דעות באחרונים כי אסור להפוך מים לקרח על ידי הנחת מים במקפיא מטעם מוליד, אך רוב הפוסקים התירו.
מסיבה זו אוסרים הפוסקים, לשפשף שלג ולהפכו למים לצורך נטילת ידיים.
הרב יצחק יהודה שמלקיש חידש כי הדלקת חשמל בשבת נחשבת עבירה על איסור מוליד.
דעה זו התקבלה על פוסקים רבים, ומהווה אחת הסיבות העיקריות לאיסור בשימוש בחשמל בשבת וביום טוב.
מוליכי-על בטמפרטורות גבוהות הם חומרים המקיימים את אותם המאפיינים של מוליכות-על שהם התנגדות חשמלית שווה לאפס ודיאמגנטיות מושלמת (התנגדות לחדירת שדה מגנטי חיצוני), תכונה המתקיימת בברזל ובמגוון חומרים קרמיים מבוססי נחושת אחרים.
בשונה ממוליכות-על שטווח הטמפרטורות שלה משתרע בין האפס המוחלט (273.15- מעלות צלזיוס) עד טמפרטורה של 30 קלווין (243.15- מעלות צלזיוס), מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות מוגדרת החל מ-30 קלווין.
בשנת 1911 האיקה קמרלינג אונס מגלה את תופעת העל-מוליכות.
בשנת 1986 השתמשו לראשונה במונח: מוליכי-על בטמפרטורה גבוהה כדי לתאר משפחה חדשה של חומרים קרמים מבוססי נחושת (Cuprates), שהתגלו על ידי המדענים יוהנס גאורג בדנורץ וקרל אלכסנדר מילר, חוקרים של חברת IBM, תגלית זו זיכתה את מגליה בפרס נובל בפיזיקה בשנה העוקבת.
הם גילו את המוליך על הראשון, חומר מבוסס לנתן המכונה LaBaCuO, שמגיע למצב של הולכת על ב-35 מעלות קלווין שהיא מעל לערך התאורטי העליון שהיה מקובל באותה התקופה לטמפרטורה קריטית של מוליכי על, שהוא 30 מעלות קלווין.
הדבר עורר תסיסה והתרגשות רבה בקרב הקהילה המדעית, שהתחילה לעבוד בקדחתנות על מנת למצוא מוליכי על בטמפרטורות גבוהות יותר.
בשנת 1987 גילה צ'ינג וו-צ'ו תרכובת דומה בה מוחלף הלנטנום באיטריום, חומר המכונה YBCO, שהוא בעל טמפרטורה קריטית של 92 מעלות קלווין.
בשנת 1988 התגלה BSCCO שהוא בעל טמפרטורה קריטית של 108 מעלות קלווין, ובהמשך אותה שנה התגלה TBCCO שהוא בעל טמפרטורה קריטית של 127 מעלות קלווין.
בשנת 2009 התגלה HgBa2Ca2Cu3Ox בעל טמפרטורה הקריטית הגבוהה ביותר שהתגלתה עד היום שהיא 135 מעלות קלווין, כאשר תחת לחץ חזק הוא יכול להגיע אף ל-164 מעלות קלווין.
מכיוון שבהולכה חשמלית כמות גדולה של אנרגיה הופכת לאנרגיית חום (ולכן היא מתבזבזת), הפוטנציאל הכלכלי של בניית מתקנים חשמליים שעשויים מחוטים אלו, שיוכלו לספק יתרונות אנרגטיים וסביבתיים בשל יכולתם להגביר באופן משמעותי את יעילות העברת החשמל ברכיבים אלקטרוניים או באחסון חשמל-עודף בשעות בהן הצריכה נמוכה לשימוש מאוחר יותר, הוא עצום.
אולם, עקב האנרגיה הרבה שנצרכת כדי להביא את החומרים האלו למצב של על- מוליכות (על ידי קירור מאוד יקר)- השימוש בטכנולוגיה הזאת לא כדאי מבחינה כלכלית.
עם זאת, לאחר גילויו של YBCO שהוא החומר הראשון שהתגלה שעבר את ה-77 קלווין, משום שטמפרטורה זו הנה מעל לטמפרטורת הרתיחה של החנקן ולכן ניתן להגיע אליה על ידי קירור בעזרת חנקן נוזלי שהוא יחסית זול ופשוט לשימוש וייצור, אפשר לומר שנכנס בסיס תאורטי לבניית אי-אלו שימושים מעשיים בשוק.
מאז התגלו על-מוליכים נוספים בטמפרטורות גבוהות, אך טרם נמצא הסבר תאורטי המקובל בקהילה המדעית למנגנון היוצר את על-המוליכות בטמפרטורות אלו.
אחרי גילוי העל-מוליכים בטמפרטורה גבוהה ב-1986, חשבו להסביר את תופעת העל מוליכות בטמפרטורות גבוהות על ידי תיאורית על מוליכים בטמפרטורות נמוכות.
התאוריה מתארת את הגורם המתווך באינטראקציה בין האלקטרונים הוא התנודות בסריג היונים החיוביים של המתכת.
אלקטרון אחד מעוות את הסריג כשהוא עובר דרכו, וכעבור כמה מיקרו-שניות משפיע העיוות על בן זוגו של האלקטרון, כשהוא מגיע למקום.
תנודות הסריג נקראות פונונים – הן מתנהגות בדיוק כמו חלקיקים, ובליעתן על ידי האלקטרונים ופליטתן שוב מחוללות אינטראקציית משיכה חלשה.
הפיזיקאים מתארים את הדגם המקובל הזה בשם תאוריית BCS, לפי שמות המדענים שפיתחו את המתמטיקה שלה ב-1957.
עד מהרה הבינו כי תאוריית BCS כפשוטה אינה מסוגלת להסביר את התנהגות החומרים החדשים הללו.
ראשית, התנודות התרמיות שמקורן בטמפרטורות הגבוהות היו צריכות להטביע כל כוח משיכה שמחוללים הפונונים.
שנית, החלפת האיזוטופים המרכיבים את העל-מוליך מטיפוס BCS משנה את מאפייני הפונונים (מפני שאטומים כבדים יותר אמורים להתנודד לאט יותר), ולכן משנה את הטמפרטורה הקריטית במידה שאפשר לחשבה במדויק, ואילו מידות השינוי בעל-מוליכים בטמפרטורה גבוהה הן אחרות.
יתר על כן, יש עוד פרטים אופייניים שקשה להסבירם באמצעות BCS.
לאחר בדיקות של חומרים שונים וניתוח הגרפים המתארים אותם, התגלה כי ישנה קפיצה חדה באנרגיות של זוגות אלקטרונים, והחל חיפוש אחר רמזים לכוחות הגורמים להיווצרות הזוגות.
חוקרים רבים ייחסו את הקפיצה לסוג מסוים של מצב משותף לאלקטרונים, הקרוי תהודה מגנטית.
קבוצת ניסוי אחת טענה כי הפונונים הם הגורמים לקפיצה – תוצאה שאילו אומתה, הייתה הופכת על פיה את הדעה המקובלת בדבר על-מוליכים מן הסוג המקובל.
אך, תוצאות שקיבלו נסיינים באוניברסיטת מקמסטר ובמעבדה הלאומית ברוקהייבן מפריכות כנראה גם את התהודה המגנטית וגם את הפונונים כדבק המבוקש.
כיום, חוקרים רבים מנסים למצוא את ההסבר לתופעה.
למרות התאוריות שהועלו, לא נמצאה עד היום תאוריה מקיפה שמסבירה את התופעה.
השאלה נותרה אחת מהשאלות הלא פתורות העיקריות של פיזיקת המצב המעובה.
המנגנון שגורם לאלקטרונים בחומרים האלו לנוע בתבנית של זוגות בטמפר' הגבוהות האלו לא ידוע.
אחת מהסיבות לכך היא שהחומרים, המגלים תכונות על מוליכות בטמפרטורה גבוהה, הם גבישים מורכבים.
חלקם עשויים מגבישים רב שכבתיים, שהופכים את המודל התאורטי למסובך מאוד.
למרות הקושי במתן הסבר לתופעה, חוקרים עובדים על שיפור האיכות והכמות של המוליכים, בין על ידי שיפור איכות החומרים הקיימים כיום ובין על ידי סינתזה של חומרים חדשים.
מטרת המחקרים האלו היא מציאת שיטות להוזלת העלויות, ויעילות צורת הייצור של החומרים –על מנת שיוכלו לייצרם במהירות כדי לשלבם בתעשייה בצורה טובה יותר.
אחד השימושים המבטיחים ביותר הוא הרמה מגנטית.
כלי רכב כדוגמת רכבות יכולים "לרחף" בעזרת מגנטים חזקים של מוליכי על, ובכך להקטין בצורה משמעותית את החיכוך בינם לבין הפסים.
מוליכי העל עומדים במשימה בצורה הרבה יותר טובה, זולה ואיכותית מאשר אלקטרומגנטים רגילים.
שימוש נוסף הוא בתחום הרפואה (דימות תהודה מגנטית - MRI).
שדה מגנטי חזק (שנוצר על ידי הזרם במוליך-על) מופעל על גוף האדם, עקב כך נוצרות במולקולות המים והשומן הפרש ברמות אנרגיה שניתן למדוד באמצעות גלים אלקטרומגנטיים.
כך ניתן ליצור סריקה ממוחשבת של גוף הפציינט.
השיטה מניבה תוצאות עדיפות מצילומי רנטגן רגילים, אך עלותה גבוהה.
שימוש אחר של מוליכי-על הוא בתחום של מחוללי זרם חשמלי.
מחולל הבנוי מחוטים שהם מוליכי-על – נצילותו מגיעה לכדי 99%, כאשר גודלו כמחצית מגודלו של מחולל רגיל.
כמו כן החל שימוש בשנאים הבנויים ממוליכי-על ובמתקני כוח חשמלי אחרים, שמסוגלים לאגור אנרגיה חשמלית בכמויות גדולות לשימוש בשעת חירום.
מולייטאי (בליטאית: Molėtų rajono savivaldybė) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא.
רשות מקומית מולייטאי משתרעת על פני 1,368 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2011, למעלה מ-20,000 תושבים.
העיר הגדולה ביותר ברשות המקומית היא העיר מולייטאי, המשמשת כמרכז המנהלי שלה.
רשות מקומית שוכנת בדרומו של מחוז אוטנה במעין מובלעת בשטחו של מחוז וילנה, וגובלת בארבע רשויות מקומיות של מחוז זה.
מולייטאי (, בפולנית: Malaty, ביידיש: מאַליאַט) היא עיר בחבל אוקשטאיטייה ומרכז מנהלי של הרשות המקומית מולייטאי במחוז אוטנה שבמזרח ליטא.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו במאליאט כ-1,300 יהודים, שהיוו כ-75% מתושבי העיירה.
רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר וממלאכה.
ארבע מחמש המסעדות בעיירה היו בבעלות יהודים.
יהודים היו רוב יצרני הבגדים ומשווקיהם בעיירה.
בין יהודי העיירה היו ציונים, אנשי הבונד ופועלים, וכן חרדים.
בעיירה פעלו מוסדות חינוך מכל הזרמים: תלמוד תורה, בית ספר ביידיש של ה"קולטור ליגע" ובית ספר בעברית של רשת "תרבות", שנפתח בשנת 1925.
בשנת 1940, עם סיפוח ליטא לברית המועצות, הולאמו כל החנויות ובתי המלאכה בעיר, כולל אלה שהיו בבעלות יהודים.
פעילותן של המפלגות הציוניות נאסרה ומוסדות החינוך העברי נסגרו.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את מאליאט ובסוף יוני ובתחילת יולי רצחו עשרות צעירים יהודים מבין תושביה.
באוגוסט נכלאו יתר יהודי מאליאט בבית המדרש המקומי.
לאחר שלושה ימים בלי מזון ומים גורשו היהודים בכיוון וילנה.
כקילומטר מחוץ לעיר נורו היהודים על ידי שכיניהם הליטאים ונקברו בקבר אחים.
על פי דו"ח של קארל יגר , מפקד איינזקומנדו a3, מעל 3,500 יהודים ממאליאט ומאוטנה הקרובה - כמעט 90% מהם נשים וילדים - נרצחו מחוץ למאליאט ב-29 באוגוסט 1941.
לאחר המלחמה נחשף קבר אחים ובו גוויותיהם של כ-700 גברים, נשים וילדים.
בתחילת שנות ה-90' הוצבה מצבה על קבר האחים ועליה הכתובת, ביידיש ובליטאית: "במקום זה רצחו הרוצחים ההיטלראים ועוזריהם המקומיים ב-29 באוגוסט 1941 בערך 700 יהודים, גברים, נשים וילדים".
במולייטאי הוקם בעיר מצפה האסטרונומי מודרני, שנוא המתקן היחיד מסוג זה בליטא.
ובנוסף ישנו המוזיאון הליטאי לאתנו-קוסמולוגיה - סוג המוזיאון הראשון בעולם.
מולייטי מקיימת קשרי ערים תאומות עם:
מוליך למחצה דו־ממדי (2D semiconductor) הוא משפחה של מוליכים למחצה טבעיים בעובי בסדר גודל אטומי.
גים, נובוסלוב ואחרים היו חלוצי התחום כאשר בשנת 2004 דיווחו על חומר מוליך למחצה חדש שיקרא גרפן, אשר בנוי משכבה אטומית של אטומי פחמן המסודרים בשריג דמוי חלת דבש.
מוליכים למחצה בשכבה דו-ממדית הוא תחום ייחודי עקב התכונות החשמליות שנוצרות בו.
לגרפן, המורכב מיריעות בודדות של אטומי פחמן, ניידות אלקטרונים ומוליכות תרמית גבוהים.
בגרפן פער האנרגיה אינו קיים עקב הימצאות קונוסי דיראק, מה שמייצר אתגר בתחום האלקטרוניקה שתכונות ההולכה בו אינן נשלטות במלואן.
שכבות ננומטריות של אלמנטים טור IV אחרים (Si, Ge ו-Sn) מציגים מאפיינים מבניים ואלקטרוניים הדומים לגרפן.
בורון ניטריד חד-שכבתי משושה (h-BN) הוא מבודד עם פער אנרגיה גבוה (5.97 eV).
עם זאת, הוא יכול גם לתפקד כמוליך למחצה עם מוליכות משופרת בשל הקצוות החדים במבנה הזיגזג שלו וכן באמצעות היעדרויות.
h-BN משמש לעיתים קרובות כמצע וכמבודד.
ל-h-BN יש גם מוליכות תרמית גדולה.
שכבות אטומיות של מתכת דיכלכוגנידית (dichalcogenide), כמו TMD או TMDC, הן סוג של חומרים דו-ממדיים בעלי הנוסחה הכימית MX 2, כאשר M מייצג מתכות מעבר מקבוצה VI, V ו-VI, ו-X מייצג כלכוגן כגון גופרית, סלניום או טלוריום.
כל שכבה בעלת קשרים כימיים חזקים בינה לבין עצמה, אבל חלשים בין שכבות.
לכן, ניתן לקלף (exfoliate) בקלות את אותן מתכות לשכבות דקות אטומיות.
חומרים אלו בעלי מאפיינים אופטיים וחשמליים התלויי בעובי השכבה.
כאשר אלו בשכבה בודדת, פער האנריגה של חלק מחומרים אלו עובר מעקיף לישיר, מה שמוביל ליישומים נרחבים באלקטרואופטיקה, ומחשוב קוונטי.
מוליכים למחצה דו-ממדים מסונתזים לעיתים קרובות בשיטת CVD.
מכיוון ש־CVD יכול לספק גידול שכבתי בשטח רחב, ובצורה איכותית ומבוקרת היטב.
כאשר מייצרים התקנים על ידי מספר שכבות חד-ממדיות אחת על גבי השנייה, משתמשים לעיתים קרובות בשיטת אקספוליאציה.
מוֹלִיכוּת עוֹר היא תכונה של גוף האדם אשר גורמת לשינוי מתמשך במאפיינים החשמליים של העור.
היסטורית, מוליכות עור ידועה גם בתור תגובה עורית גלוונית (GSR), תגובה אלקטרודרית (EDR), רפלקס פסיכוגלווני (PGR), תגובת מוליכות עורית (SCR), תגובת עור סימפתטית (SSR) ורמת מוליכות עור (SCL).
ההיסטוריה הארוכה של מחקר על התכונות החשמליות האקטיביות והפאסיביות של העור על ידי מגוון דיסציפלינות הביאה לעודף שמות, אשר מתוקננים כעת למוליכות עור (EDA).
התיאוריה המקובלת ביחס למוליכות עור גורסת שהתנגדות העור משתנה בהתאם למצב בלוטות הזיעה בעור.
ההזעה נשלטת על ידי מערכת העצבים הסימפתטית ועל פי הפסיכופיזיולוגיה, מידת המוליכות של העור היא אינדיקציה לעוררות פסיכולוגית או פיזיולוגית.
אם הענף הסימפתטי של מערכת העצבים האוטונומית נמצא בעוררות גבוהה, אזי גם פעילות בלוטות הזיעה גוברת וכך מוגברת מוליכות העור.
בדרך זו, מוליכות העור יכולה להיות מדד לתגובות רגשיות.
מחקרים עדכניים יותר ותופעות נוספות (פוטנציאל, עכבה, מוליכות עור אלקטרוכימית ומתירות) מצביעים על כך שמוליכות עור מורכבת יותר ממה שנדמה והמחקר המתמשך על מקורה ומשמעותה של מוליכות העור.
בשנת 1849, הפיזיקאי והפיזיולוג הגרמני אמיל דה בויס-ריימונד הבחין לראשונה שעור האדם פעיל חשמלית.
הוא טבל את גפיים של נבדקיו בתמיסת אבץ סולפט ומצא שזרם חשמלי זורם בין איבר עם שרירים מכווצים לבין איבר רפוי.
לכן הוא ייחס את התצפיות הללו לתופעות הקשורות בשרירים.
כשלושים שנה מאוחר יותר, בשנת 1878 בשווייץ, הרמן ולוצזינגר הדגימו קשר בין מוליכות עור לבלוטות הזיעה.
הרמן הוכיח מאוחר יותר שהאפקט החשמלי היה החזק ביותר בכפות הידיים, ממצא שמרמז שהזיעה היא גורם חשוב במוליכות העור.
בשנת 1879 החוקר הצרפתי Vigouroux , שעבד עם חולים במצוקה רגשית, היה הראשון שקשר את מוליכות העור לפעילות פסיכולוגית.
בשנת 1888, הנוירולוג הצרפתי Féré הראה שניתן לשנות את פעילות ההתנגדות של העור על ידי גירוי רגשי וכי ניתן לעכב את הפעילות הזו על ידי תרופות.
בשנת 1889 ברוסיה, הפיזיולוג איוואן טרכנישווילי צפה בשינויים בפוטנציאל החשמלי של העור בהיעדר גירויים חיצוניים כלשהם ואף פיתח אמצעי מדידה של השינויים הללו בזמן אמת.
המחקר המדעי של מוליכות העור החל בתחילת המאה ה-19. אחד החלוצים לשימוש במכשירי מדידת מוליכות עור בפסיכואנליזה הוא יונג, אשר ביחד עם עמיתיו השתמש באמצעי מדידה כדי להעריך את הרגישות של מטופלים לרשימות של מילים במהלך שיוך מילים .
יונג התרשם כל כך מהניטור של מוליכות העור, שלטענתו קרא, "אהה, מבט אל תוך הלא מודע!" יונג תיאר את השימוש שלו במכשיר בתהליך הטיפולי בספרו, Studies in Word Association .
הפסיכואנליטיקאי האוסטרי השנוי במחלוקת וילהלם רייך חקר את מוליכות העור בניסוייו במכון הפסיכולוגי באוניברסיטת אוסלו, בשנים 1935 ו-1936, כדי לאשר את קיומו של מטען ביו-חשמלי בהתאם לרעיון שלו של "זרימות" צימחיות ומהנות.
עד שנת 1972 פורסמו יותר מ-1500 מאמרים על מוליכות עור וכיום היא נחשבת לשיטה הפופולרית ביותר לחקר תופעות פסיכופיזיולוגיות אנושיות.
נכון לשנת 2013, השימוש בניטור מוליכות העור עדיין נמצא בעלייה ביישומים קליניים.
מוליכות העור אינה בשליטה מודעת.
היא מווסתת באופן אוטונומי על ידי פעילות סימפתטית אשר מניעה את ההתנהגות האנושית, כולל ביטויים של מצבים קוגניטיביים ורגשיים, ברמה תת-מודעת.
מוליכות העור, אם כן, מציעה תובנות ישירות לגבי ויסות רגשי אוטונומי.
הגפיים האנושיות, כולל אצבעות, כפות ידיים וכפות רגליים מציגות תופעות ביו-חשמליות שונות.
ניתן לזהות אותן באמצעות מד מוליכות עור, מכשיר אשר מציג את שינוי המוליכות החשמלית בין שתי נקודות לאורך זמן.
שני נתיבי הזרם נמצאים לאורך פני העור ודרך הגוף.
מדידה אקטיבית כוללת שליחת כמות קטנה של זרם דרך הגוף.
קיים קשר בין עוררות רגשית לפעילות סימפתטית, אם כי השינוי החשמלי לבדו אינו מאפשר לזהות באיזה רגש ספציפי מדובר.
שינויים סימפתטיים אוטונומיים אלו משנים את מידת ההזעה ואת זרימת הדם, אשר בתורם משפיעים על פוטנציאל העור הגלווני.
כמות בלוטות הזיעה משתנה על פני גוף האדם, כאשר הריכוז הגבוה ביותר נמצא באזורי הידיים והרגליים (200–600 בלוטות זיעה לסמ"ר).
התגובה של העור ורקמת השריר לגירויים חיצוניים ופנימיים יכולה לגרום לשינוי המוליכות במספר מיקרוסימנס.
מכשיר מכויל נכון יכול להקליט ולהציג את השינויים העדינים הללו.
מוליכות העור משקפת הן פעילות סימפטטית טונית אשר משתנה באופן איטי והן פעילות סימפטטית פאזית אשר משתנה במהירות.
פעילות טונית יכולה לבוא לידי ביטוי ביחידות של SCL, בעוד שפעילות פאזית מתבטאת ביחידות של EDR או SCR.
שינויים פאזיים (EDR) הם שינויים קצרי טווח במוליכות העור אשר מופיעים כתגובה לגירוי מובהק.
שינויים ב-EDR יכולים להופיע גם באופן ספונטני ללא גירוי חיצוני.
סוגים אלה של EDR מכונים "EDR לא ספציפי".
ה-SCR הפאזי שימושי בעת חקירת תהליכי קשב.
מדדי מוליכות עור נמצאים במתאם עם מדדים פסיכופיזיולוגיים ונוירוארגונומיים שונים, כגון כוח אחיזה, שונות קצב לב, קוטר אישון, אלקטרואנצפלוגרם ועוד.
מוליבדן מונופוספיד היא תרכובת אי-אורגנית בינארית המורכבת ממוליבדן ומזרחן, שהנוסחה הכימית שלה היא MoP.
ניתן להשיג מוליבדן מונופוספיד מאלקטרוליזה של מוליבדן הקסאמטאפוספט מותך:
ניתן להכין אותו גם מחימום של תערובת של מוליבדן וחומצה מטאפוספורית בכור היתוך פחמן:
ידועות גם תגובות אחרות להכנת החומר.
מוליבדן מונופוספיד נוצר כגבישים שחורים הקסאגונליים עם חבורת הסימטריות המרחבית P6m2. הוא אינו מסיס במים.
מוליבדן מונופוספיד מתפרק כאשר מחומם באוויר:
המולן רוז' הוא שמו של תיאטרון בפריז שבו מוצגים מופעי קברט צרפתי מסורתי.
התיאטרון נבנה בשנת 1889 על ידי חוזה אולה (Joseph Oller) בשדרת קלישי (Boulevard de Clichy) ברובע ה-18 של פריז, בקרבת מונמארטר ופיגאל.
תיאטרון מסורתי זה הפך לסמל של התרבות הבוהמיינית הצרפתית וכמקור לחיקוי.
במועדון הופיעו לה גולו, ג'וזפין בייקר, פרנק סינטרה, איבט גילבר, ז'אן אברי, אדית פיאף וזמרים רבים אחרים.
גם כיום מתקיימים במולן רוז' מופעי קברט בסגנון הצרפתי המסורתי, והוא מהווה מוקד תיירותי מרכזי בפריז.
התיאטרון ידוע בטחנת הרוח האדומה המצוייה על גג המבנה.
ב-25 באפריל 2024, בשעה 1:45 לפנות בוקר, קרסו הכנפיים של המולן-רוז'.
לא היו נפגעים בעקבות הקריסה.
ז'אן-ויקטור קלריקו, המנהל הכללי של מולן-רוז', הודיע שהיה מדובר בבעיה טכנית, למרות ביצוע תחזוקה כל חודשיים.
המועדון היה מושא ציורם של ציירים פוסט אימפרסיוניסטים רבים ובהם הצייר טולוז לוטרק.
בנוסף, היה המועדון השראה למספר רב של סרטים.
שישה סרטים נקראו בשם ה"מולן רוז'":
סרט משנת 1928 בבימוי אוואלד אנדרה דופון
סרט משנת 1934 בכיכובן של סידני לאנפילד בו השתתפה גם לוסיל בול.
סרט משנת 1939 בבימוי אנדרה הוגון
סרט משנת 1944 בבימוי איב מירנד
"מולן רוז'" סרט משנת 1952 בבימוי ג'ון יוסטון
"מולין רוז'" סרט משנת 2001 בבימוי באז לורמן
ב-1962 הוקלטה תוכנית טלוויזיה של אד סליבן במולן רוז'.
בתוכנית השתתפו הזמרים קוני פרנסיס וג'וני האלידיי.
ב-2019 עלה בברודוויי מחזמר המבוסס על הסרט משנת 2001.
מֹלֶךְ הוא מונח המופיע במקרא בהקשר לפולחן פוליתאיסטי בשני הקשרים שונים.
האחד, פולחן כלשהו הכרוך ב"העברת הבנים באש".
על פי חלק מפירושי המקרא ביהדות, הכוונה לקרבן אדם.
לפי גישה אחת במחקר, מולך הוא שמו או כינויו של האל שלכבודו נערך פולחן זה; ולדעה אחרת, זהו מונח המתייחס לאופן ביצוע הפולחן.
בהקשר נוסף, נזכר השם מֹלֶךְ פעם יחידה במקרא כשמו של אלוהי העמונים, המכונה במקום אחר במקרא ובכתובות עמוניות גם מִלְכֹּם.
הפרשנות המסורתית מזהה אל זה עם האל שלכבודו נערך פולחן המולך ולפיה שני ההקשרים מקורם אחד; אולם במחקר יש חילוקי דעות בנוגע לזיהוי זה.
יש פרשני מקרא מודרניים שמייחסים את ההקרבה לה', וסוברים שיש לקרוא מלך ולא מולך.
שמות דומים לשם מולך, הגזורים כנראה מהשורש השמי-מערבי מל"ך, מתועדים כשמות של ישויות אלוהיות במזרח הקדום, וקיימות סברות שונות הקושרות אותן אל המולך.
דעה נפוצה במחקר המודרני היא שהמולך הוא שמה של שיטת הפולחן ולא האל אליו יועדה.
בירושלים וסביבתה לא נמצאו ראיות ארכאולוגיות לפולחן של הקרבת ילדים.
בתקופה המודרנית משמש המולך כדימוי לגורם רב כוח אשר מדכא ומשמיד את גופם ו/או רוחם של בני אדם.
לכל קריאה לאל מוקדש קטע ביצירה, כאשר ההבדל בין הקטעים הוא רק בשם האל ומעונו; לאל "מלך" מוקדש הקטע השמיני מבין קטעים אלה, ומעונו הנזכר בלוח הוא "עתֿתרת", כלומר עשתרות.
בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו כאוספי ה"חמה" מוזכרים שוב "מלך ב עתֿתרת" (כלומר מלך מעשתרות), וזאת בניגוד לשאר האלים שמוזכרים רק בשמם הפרטי (ורובם מוזכרים בזוגות).
המולך מוזכר כמה פעמים במקרא.
בספר ויקרא קיים איסור מפורש על עבודתו, והעונש מנוסח באריכות יתרה (ויקרא כ, ב'-ה'; יח, כ"א).
בספר דברים מוכפל האיסור .
האיסור מוזכר במילים מאפיינות "לתת/להעביר מזרעו למולך".
ייתכן שהדגש המיוחד במקרא על פולחן פוליתאיסטי זו מוסבר בפירוש בפסוק בדברים, כי זביחת הבנים בפרט הוא דבר שמתועב ושנוא לפני ה'.
ישנו מאמר מחקרי הטוען כי האל למענו ביצעו בני ישראל את פולחן המולך הוא ה' אלוהי ישראל, ורק שם העבודה הוא מולך.
בספר ישעיהו מזכיר הנביא קורבן "לַמֶּלֶךְ", ששריפתו מתבצעת במקום הנקרא "תָּפְתֶּה".
ייתכן ששני שמות אלה מציינים את מקום הקורבן ומקבלו, לפני ששובשו לשמות גנאי לעגניים על משקל "בושת" בעת ניקוד הטקסט בידי בעלי המסורה: "תָּפְתֶּה" הפכה ל"תֹּפֶת" ו"מֶּלֶךְ" הפך ל"מֹּלֶךְ".
בתנ"ך מוזכר שנעבד בין היתר גם בגיא בן הינום בירושלים ב"במות התופת": .
פסוק דומה מובא בהמשך הספר, וממנו ניתן להבין שיש קשר בין פולחן המולך לבין הבעל: .
על אחז ועל מנשה מלכי יהודה כתוב בתנ"ך שהעבירו את בניהם באש; בהמשך נכתב שהמלכים שירשו אותם היו בניהם, כך שההעברה באש לא כללה את המתת הבנים.
על יאשיהו המלך סופר כי השבית פולחן זה מגיא בן הינום, .
על פי המתואר בתנ"ך, שמו של האל העמוני היה מֹלֶךְ (לפי ניקוד המסורה) או מִלְכֹּם.
על שלמה המלך בערוב ימיו נאמר: .
לפי ההשלמה המקובלת, כתובת מצודת רבת עמון (שהיא כנראה שריד למצבה מלכותית במקדש מלכם) מזכירה את "[מ]לכם", המצווה על המלך לבנות "מבואות סובבות", מבטיח לו ניצחון על אויביו, מצווה סדרי מקדש ויראת האלים, ומסיים בברכה למלך ולביתו.
מספר קטן מהשמות התאופוריים בחותמים וכתובות עמוניות מזכירים את מלכם, למשל "מלכמית" (בדומה ל"כמשית" אבי מישע מלך מואב), "בדמלכם" (בְיד מלכם), "מלכמגד" ו"מלכמאור", וכן כמה חותמים עליהם נכתב "חתם [שם בעל החותם] ברך למלכם", כלומר "החותם של [בעל החותם], ברוך לְמלכם", כאשר שמות בעלי החותמים האלה היו כנראה אשוריים.
במחצית השנייה של המאה העשרים התגלו בשטח שדה התעופה של עמאן שרידי מבנה ובו מערך אבנים עם מספר רב של עצמות אדם שרופות.
בין ארכאולוגים יש מחלוקת האם מדובר בעדות לפולחן של קורבנות אדם (ושל ילדים בפרט) או במשרפה (קְרֶמָטוֹרְיוּם) של גופות נפטרים.
המחלוקת המחקרית על הקרבת ילדים במושבות פיניקיות
בכמה מושבות פיניקיות בים התיכון (אך לא בפיניקיה עצמה, וגם לא במושבות באיבריה ובמאורטניה) התגלו בתי קברות ובהם כדים רבים עם עצמות ילדים, וכן עצמות בעלי חיים.
על מרבית השרידים נכרו סימני שריפה.
כן נמצאו בבתי הקברות מצבות עם הקדשות לתנת ולבעל חמון.
החוקרים שגילו את בתי הקברים כינו אותם "תופת" (מונח מקראי) וקישרו אותם לתיאורים של סופרים קלאסיים יוונים ורומאים על קרבן ילדים בקרב הקרתגנים.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 התפתחה נחלקו החוקרים, האם מדובר בילדים שהוקרבו לאלים, או בילדים שמתו בצורה טבעית (במסגרת זאת נידונה התפלגות הגילאים); וכן האם המקורות הקלאסיים המייחסים לתושבי קרתגו מנהג כזה הם דיווח עובדתי, או השמצה של הקרתגיים בידי אויביהם והרומיים.
מקרב החוקרים הטוענים לקרבנות ילדים, ההיסטוריון פאולו קסלה משער שמקורו של המנהג בצור, והוא התקיים ואף התחזק במושבות הפיניקיות של יוצאי צור גם לאחר שבטל ונשכח במולדתו.
הוא מצטט את ההיסטוריון הרומאי קורטיוס רופוס אשר מספר כי כאשר אלכסנדר מוקדון צר על צור, היו בין תושביה מי שהציעו לחדש מנהג קדום של הקרבת ילדים, אך מועצת העיר דחתה זאת.
מנהג פיניקי זה הוא, לדעתו, מה שעומד ביסוד ההתייחסויות המקראיות לפולחן המולך.
פרשני המקרא נחלקו בשאלה האם הבנים רק הועברו באש, מבלי שקרה להם כל דבר רע, או שמא הם נשרפו חיים במדורות הפולחן.
הקושי טמון בתיאורי המקרא: האם האב רק , או שמא ?
על המלך מנשה נכתב שהעביר את בנו באש, ולאחר מכן בנו אמון ירש אותו ומלך על יהודה.
לעומת זאת, בתיאור המופיע בספר ירמיהו עולה כי מדובר בשריפה: , וכך מפרשים הרמב"ן והרד"ק אף שלא נאמר דבר במפורש על מוות.
לעומת דעות אלו, רש"י והרמב"ם, בהסתמכו על הפסוק "לא יימצא בך, מעביר בנו ובתו באש", סובר כי הבן היה רק מועבר מעל להבות המדורה, אך לא נשרף למוות.
עוד כותב בהקשר לזה הרמב"ם (מורה הנבוכים), כי כהני המולך היו מאיימים על מי שלא יעבוד באופן הזה את המולך כי בניו ימותו, ולכן התורה הזהירה באזהרה נגדית שמי שיעבוד למולך יוכרת זרעו.
יש הסוברים כי היו מעבירים את הקורבן בשַׁלְהֶבֶת המדורה עד שנשרף (מלבי"ם), יש הסוברים כי בפולחנו נהגו להניח את הקרבן בכפות ידיו של פסל ברזל מלובן בדמות אדם יושב, ואילו רלב"ג בדומה לרמב"ם, סובר כי כהני המולך היו מעבירים את האנשים בין שתי מדורות.
פולחנו, לפרשנות חז"ל מתואר במדרג של שבעה קרבנות אפשריים: הפשוט ביותר היה עוף, לאחריו עז וכן הלאה: השישי – שור, והשביעי – הבן, שנחשב למובחר ביותר.
על פי מדרש ילקוט שמעוני כלל מבנה במות התופת שבע מחיצות סורגים, שביניהן פסלו של האליל, שהיה חלול ומוסק מבפנים באש.
לפסל היו פני עגל, וידיו היו פשוטות לקבלת הקרבנות.
לבמה היו שבעה תחומים אחד לפנים מהשני, להקרבת קרבנות העבודה הזרה.
הראשון – להקרבת עופות; השני – להקרבת צאן; השלישי – להקרבת שה; הרביעי – להקרבת עגל; החמישי – להקרבת פר; השישי – להקרבת שור; השביעי – להקרבת קרבנות אדם.
לפני שהאב היה מכניס את בנו לתחום השביעי הפנימי מכולם, הוא היה מנשקו, ולאחר מכן המולך (האדם שעבד בעבודה הזו) היה נותן את הבן על כפות ידיו המלובנות של המולך ושורפו באש.
עוד על פי ילקוט שמעוני נקרא גיא 'בן הינום' בשמו, מפני שקולו של התינוק המוקרב היה 'נוהם מכח האש', בזמן שהיו מתופפים בתופים (גי התופת) כדי להחריש את קולו, או לפי פירוש נוסף מפני שהנאספים היה נוהמים ואומרים לאב המקריב "ינהם לך, יערב לך".
על פי פרשנים שונים כמצודות (שם) הרמב"ן והמלבי"ם, העברת בני אחז ומנשה באש הייתה עבודת המולך, בשל הטכניקה והדמיון המילולי, אף שהיא אינה מוזכרת בפירוש בשמה.
לדעת אחדים מהמפרשים, כשנאמר לאחר מלחמת דוד בחנון בן נחש מלך עמון, אין הכוונה לעטרתו של המלך חנון אלא לעטרת שהייתה שייכת לאל העמוני מלכם.
לדעת פרשני המקרא היהודים, מקור השם "תופת" היה בכך שכהני המולך היו מקישים בתופים כדי להחריש את זעקותיו של הבן הנשרף.
בפואמה "גן העדן האבוד" של המשורר האנגלי בן המאה ה-17 ג'והן מילטון מזמן השטן, אשר נכלא על ידי האל בגיהנום, את פמלייתו להתייצב לפניו
ספרו של גוסטב פלובר "סלמבו" (1862) שואב את השראתו מהמקורות הקלסיים על הקרבת ילדים בקרתגו.
לאחר ששכירי חרב שהתמרדו מטילים מצור על קרתגו, מוקרבים ילדים (פרק 13) למולך על ידי הטלתם לכבשן יוקד.
הספר היווה השראה למספר אופרות, סרטים ומחזות.
בתקופה המודרנית משמש מושג המולך כמטפורה לכוח – בדרך כלל, חברתי, צבאי או פוליטי - אשר רומס את הקיום האנושי.
בסרטו של פריץ לנג "מטרופוליס" (1927) המפעל התעשייתי מוצג כאליל מפלצתי השוחק את גופם ונשמתם של הפועלים.
בפואמה "יללה" ("Howl") משנת 1956 של האמריקאי אלן גינסברג מקונן המשורר על כך ש (דהיינו, העיר האמריקנית) כילה את נשמותיהם של "הטובים בבני דורי".
מולן דה לה גאלט היא טחנת רוח הממוקמת במונמארטר בצפונה של פריז בירת צרפת.
הטחנה צוירה על ידי אמנים רבים ובהם פייר-אוגוסט רנואר, אנרי דה טולוז-לוטרק, ראמון קאסאס, וינסנט ואן גוך ופבלו פיקאסו.
בשנת 1939 הוכרזה הטחנה כאתר היסטורי.
בסמוך למולן דה לה גאלט הייתה ממוקמת מסעדה וכן אתר הרקדה שהיה פופולרי בשלהי המאה ה-19. בראש המסעדה ניצבת טחנת רוח נוספת בשם מולן ראדט.
מסעדה זו הונצחה בציורו המפורסם של רנואר הנשף במולן דה לה גאלט.
מוֹלֶךְ קוצני (שם מדעי: Moloch horridus) הוא המין היחיד בסוג מולך, השייך לתת-סדרת הלטאות.
חי במדבריות מרכז אוסטרליה כדוגמת מדבר טאנאמי, מדבר גיבסון ומדבר החול הגדול.
הוא ידוע גם בשם דרקון קוצני, לטאה קוצנית, שטן קוצני ושטן ההר.
שם הסוג מגיע מהמילה מולך.
אורכו מגיע עד כ-20 ס"מ, ומופעו בגוני החום עוזר לו להסתוות בנוף המדברי.
קוצים מכסים את כל חלקו העליון, ומשמשים כאמצעי הגנה נגד טורפים.
הוא מסוגל לשנות את צבעו בהתאם לטמפרטורה בו הוא נמצא: צבעו חום בהיר כשחם, והופך לכהה ככל שהטמפרטורות יורדות.
כאמצעי הגנה, נושא המולך על צווארו ראש מדומה, אשר בעת סכנה הוא מרכינו ומציגו כאילו היה ראשו אמיתי.
עורו מחורר בתעלות קטנות היכולות לספוג מים, ולהובילם אל פיו.
הוא אוכל בעיקר נמלים, ומסוגל לאכול עד כ-1500 ביום.
כדי להרוות צימאונו הוא שותה מים המצטברים על עלי צמחים מדבריים במשך הלילה.
גודל התטולה הוא בדרך כלל בין שלוש לעשר ביצים, אשר מוטלות בין ספטמבר ודצמבר (אביב עד קיץ).
הן נקברות מתחת לאדמה, ובוקעות לאחר שלושה חודשים.
מוּלָן רוּז' הוא סרט משנת 1952 בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של חוזה פרר, ז'ה ז'ה גאבור וקולט מרשאן.
הסרט הוא עיבוד חופשי לרומן הביוגרפי מאת פייר לה מיר (La Mure) על אודות הצייר הצרפתי אנרי דה טולוז-לוטרק, שהופיע ב-1950.
את ימיו של לוטרק בפריז הקים יוסטון לתחייה בעזרת שיחזור תקופתי ותלבושות.
ולתוך כל ההתרחשויות, הבנויות סביב מועדון הלילה הפריזאי המפורסם, המולן רוז', רקם יוסטון את שלל הדמויות שאכלסו את המועדון ומצאו להן מקום של כבוד ביצירותיו של הצייר.
הסרט עוקב בעיקר אחרי שתי אפיזודות ידועות מחייו של לוטרק, פרשיית אהבים סוערת עם זונת רחוב ומערכת יחסים סבוכה שהוא יוצר אחר כך עם הדוגמנית לה גולו.
ישנו ערך רב למוטיבים החוזרים בסרט זה, המסייעים להבין לעומק את יצירתו הפוסט-מודרניסטית של בז לורמן מ-2001, סרט המכונה גם הוא מולין רוז'.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, שמתוכם זכה בשניים – בקטגוריות "עיצוב התלבושות הטוב ביותר" ו"עיצוב ההפקה הטוב ביותר".
שניהם בוצעו על ידי הצייר, מאייר, מעצב תפאורה ההונגרי-יהודי-צרפתי מרסל ורטש.
בנוסף הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לשלושה פרסי באפט"א.
מולין רוז' הוא סרט מוזיקלי עטור פרסים משנת 2001 בבימויו של באז לורמן.
בסרט מככבים יואן מקגרגור, ג'ים ברודבנט וניקול קידמן שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
גרסה ראשונה של הסרט הופקה בשנת 1952 בהשתתפות ז'ה ז'ה גאבור.
בספטמבר 2019, עלה בברודוויי מחזמר שמבוסס על הסרט.
ב-1899 האמן הצעיר, כריסטיאן (יואן מקגרגור), עובר למונמארטר שבפריז.
שם הוא נפגש עם חבורה של אמנים המנסים להציע מופע בשם "Spectacular Spectacular" לבמאי ה"מולן רוז'", הרולד זידלר (ג'ים ברודבנט).
האמנים מנסים לארגן פגישה עם הקורטיזנה סאטין (ניקול קידמן) כדי שהיא תשכנע את זידלר להפיק את המופע.
בינתיים בתיאטרון, זידלר הבטיח לדוכס עשיר שיוכל להפגש עם סאטין לפגישה ארוטית כדי שהוא יסכים לממן את המופע.
אך נוצרה אי הבנה וסאטין חושבת שכריסטיאן הוא הדוכס.
היא מנסה לפתות אותו, אף על פי שהוא מתעניין רק בשירה.
כאשר כריסטיאן שר לה, סאטין מתאהבת בו, אך אז היא מגלה שהוא אינו הדוכס.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן, שם הוא זכה לביקורות חיוביות.
על פי מכון הסרטים האמריקאי, הסרט נחשב לאחד מסרטי המיוזיקל הטובים ביותר בכל הזמנים.
בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-14.2 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
הסרט הצליח מאוד, בעיקר בחוץ לארץ, ואפילו יצא שוב לאקרנים באוסטרליה.
הסרט הכניס כ-57 מיליון דולר בארצות הברית וכ-120 מיליון דולר בחוץ לארץ מה שמסכם את הכנסותיו ב-179,213,434 דולר.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (ניקול קידמן)
פרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ים ברודבנט)
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ניקול קידמן)
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (באז לורמן)
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (יואן מקגרגור)
פרס גלובוס הזהב לשיר הנושא הטוב ביותר
מחזמר המבוסס על הסרט עלה על בימות ברודוויי, בתיאטרון Hirscheld, בספטמבר 2019. במחזמר מככבים ארון טבייט וקארן אוליבו בתפקידים כריסטיאן וסאטין בהתאמה.
מולין מריה אוקרמן (בשוודית: Malin Maria Åkerman; נולדה ב-12 במאי 1978) היא שחקנית ודוגמנית שוודית-קנדית-אמריקאית.
בילדותה ונערותה הופיעה במספר פרסומות טלוויזיה ועבדה כדוגמנית.
קריירת המשחק שלה החלה ב-1997, כשהופיעה בסדרת הטלוויזיה הקנדית "ארץ: הקונפליקט האחרון".
לאחר התפקיד הקטן שלה בסדרה, קיבלה תפקידים קטנים בסרטים "The Utopian Society" (2003) ו"הרולד וקומר משתוללים באמריקה" (2004).
התפקיד הראשי הראשון שקיבלה היה בסרט "אשת החלומות" (2007), לצד בן סטילר.
בשנה שלאחר מכן שיחקה בתפקיד משנה בסרט "27 שמלות", לצד קתרין הייגל.
הפריצה הגדולה שלה הייתה ב-2009 בסרט "השומרים", עליו הייתה מועמדת לפרס סאטורן.
היא השתתפה גם בסרטים "ההצעה", "טיפול זוגי", ו"בעין העדשה".
מלבד דיבור שוטף באנגלית ובשוודית, היא דוברת גם צרפתית וספרדית.
אוקרמן נולדה בסטוקהולם שבשוודיה למשפחה קתולית, אך גדלה כבודהיסטית.
אמה, פיה (לבית סנדסטורם), מורה לאירובי ודוגמנית, ואביה, מגנוס אוקרמן, סוכן ביטוח.
כשהייתה בת שנתיים, המשפחה עברה לקנדה.
ארבע שנים לאחר מכן הוריה התגרשו, ואביה חזר לשוודיה.
שני הוריה נישאו בשנית, והביאו לאוקרמן אח למחצה ושתי אחיות למחצה.
היא הגדירה את ילדותה כקשה, ואמרה: "אהבתי את אבי מאוד, וזכיתי לראות אותו רק בחגים.
עם זאת, אני חושבת שהפרידה שלהם (של הוריה) הייתה מועילה, מכיוון שהייתי אז צעירה מאוד, כך שיכולתי להתרגל לזה.
הקשרים שלי לשוודיה היו תמיד חזקים, ואני שמחה להיות חלק משתי תרבויות".
היא בעלת אזרחות שוודית מלידה, ובעלת תושבות קבע בקנדה.
מכיוון שנולדה בשוודיה וגדלה בקנדה, יש לאוקרמן "רגשות סותרים" כלפי שתי המדינות.
בראיון שנתנה לכתב העת "Toronto Star", אמרה: "בכל פעם שאני בקנדה אני מרגישה יותר שוודית, ובכל פעם שאני בשוודיה אני מרגישה יותר קנדית.
אני שייכת לשני המקומות, ואני אוהבת את שניהם במידה שווה.
זה מצחיק כי השוודים טוענים שאני הגאווה של המדינה שלהם והקנדים קוראים לי הילדה הקנדית שלהם.
כילדה, אוקרמן לא תכננה להיות שחקנית.
אמה קישרה את מולין לעולם הדוגמנות בעת לימודיה בבית הספר היסודי, ואוקרמן אף השיגה עבודות דוגמנות בכמה קמפיינים, אך בגיל 12 החליטה להפסיק לדגמן.
ארבע שנים לאחר מכן, היא חזרה לדגמן לאחר שסוכנות הדוגמנות "פורד מודלס" גילתה אותה בקניון.
אוקרמן חתמה על חוזה עם הסוכנות, וזכתה לדגמן לחברת הטיפוח "Noxzema".
בגיל 18 החליטה אוקרמן לשנות כיוון ולפנות לפסיכולוגיה התפתחותית.
היא למדה במשך שנה באוניברסיטת יורק שבטורונטו, אך בגלל כמה הצעות משחק בסרטים וסדרות טלוויזיה, החליטה לפרוש מלימודיה, לשנות כיוון ולהיות שחקנית.
לאחר שדגמנה לכמה קטלוגים ופרסומות, הוזמנה אוקרמן להופיע בתפקיד אורח במספר סדרות טלוויזיה.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בסדרת המדע הבדיוני הקנדית "ארץ: הקונפליקט האחרון" ב-1997, שבה שיחקה רובוט.
לפני כן, היא צילמה פיילוט לפרויקט ב-MTV יחד עם השחקנית רייצ'ל מקאדמס, אך הפרויקט לא יצא לאור.
בשנת 2000 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "אוצרות מן העבר", וביצעה תפקיד קטן בסרט הקנדי "מועדון הגולגולות".
בשנה שלאחר מכן, היא הופיעה בסדרות הקנדיות "Doc" ו"בנות הזהב".
ב-2001 היא עברה ללוס אנג'לס כדי לפתח את קריירת המשחק שלה.
במקביל למעברה ללוס אנג'לס, היא לוהקה לסרט "The Utopian Society" שיצא ב-2003.
ב-2003 הצטרפה אוקרמן ללהקת הרוק אלטרנטיבי "The Petalstones" כסולנית הלהקה.
ב-2005 הוציאה הלהקה אלבום, "Stung", אך אוקרמן עזבה לבסוף את הלהקה וחזרה למשחק, כי "זה היה מדהים וכיפי, אך אני לא חושבת שאי פעם אהיה זמרת.
ב-2004 הופיעה בסרט הקומדיה "הרולד וקומר משתוללים באמריקה" בתפקיד ליאן.
ב-2005, היא לוהקה לתפקיד ג'ונה בסדרה של HBO "הקאמבק" לצד ליסה קודרו.
הסדרה היא מוקומנטרית, ובכורתה הייתה ביוני 2005. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
אוקרמן סיכמה את זמנה בסדרה כך: "החוויה הכי מגניבה שעברתי בחיי.
ליסה קודרו היא האלילה שלי".
ב-2006 הופיעה אוקרמן בשני פרקים של הסדרה "הפמליה" (HBO).
ב-2007 שיחקה בסרט הקומי "האחים סולומון".
באותה שנה הופיעה בסרט "הפלישה" לצד ניקול קידמן, וכיכבה בסרט "אשת החלומות" לצד בן סטילר.
בסרט יוצאים השניים לירח דבש שמסתבך.
אוקרמן שיחקה בקומדיה הרומנטית "27 שמלות" (2008) לצד קתרין הייגל.
אוקרמן שיחקה את סאלי בסרט הקצר "Bye Bye Sally" (2009).
ב-2007 החלה הפקת הסרט "השומרים", שמבוסס על ספר בעל אותו שם.
בסרט אוקרמן מגלמת את הגיבורה הראשית, "סילק ספקטר II", תפקיד שאליו נבחנו מאות שחקניות.
במאי הסרט, זאק סינדר, טען שבחר את מולין לתפקיד מכיוון ש"אתה מרגיש שמולין יכולה להרביץ לך, אבל מצד שני, יש לה קצת תמימות, וזה משהו שאני אוהב".
ג'סיקה אלבה ומילה יובוביץ' היו המועמדות העיקריות לגילום התפקיד, אך סינדר הרגיש שהן מוכרות מדי לגילום תפקיד כה רציני.
לאחר שקיבלה את התפקיד, מולין הכריזה: "זה תסריט באמת, באמת, באמת כתוב היטב.
(זה) תפקיד באמת גדול, שאני כל כך מתרגשת לעשות, כי הוא הפוך מכל מה שאי פעם עשיתי.
היא התמודדה עם חודשים של אימונים מפרכים ודיאטה קפדנית.
הצילומים החלו באוקטובר 2007, והסתיימו בפברואר 2008. בסרט היה עליה לנעול נעליים גבוהות-עקב וללבוש חליפת לטקס.
אוקרמן הייתה מועמדת ל"פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר" ול"פרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי הילדים" על תפקידה בסרט.
חודש לאחר סיום צילומי הסרט, הוכרז שאוקרמן תשחק בסרט "ההצעה" לצד סנדרה בולוק וראיין ריינולדס.