tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שכן, נמצאו תרכובות נדיפות בפרח (salycilate ו-Z (3)-Hexenyl acetate), המופרשים בדרך כלל מעלי צמחים הנפגעים מכנימות.
בנוסף לכך מייצרים הפרחים איזומר של הורמון האזעקה של הכנימות שכנראה תורם למשיכת העינפזים אל הפרחים.
מאידך, המצאות מערכת האבקה תלת רמות הזנה (תלת-טרופית) מצביעה על הדדיות הדוקה בין החרוב המצוי המפיק תועלת מהאבקה וניקוי העלים מכנימות לבין העינפזים המפיקים תועלת מטל דבש, מצוף ומגרגרי אבקה ומכנימות.
פרופסור אמוץ דפני דיווח כי נבדקו כל החומרים הנדיפים של פרחי החרוב בשיטות הכי מודרניות ולא נמצא זכר לקדברין (Cadaverine) ולא כל שכן שהוא מקור הריח העז של פרחי החרוב.
באוכלוסיות השונות אפשר לפגוש טיפוסים שונים של מיניות.
כרגיל החרוב הוא תלת ביתי, היינו האוכלוסייה מורכבת מפרטים דו ביתיים שכל פרחיהם זכריים, פרטים שכל פרחיהם נקביים, ולעיתים רחוקות פרטים חד-ביתיים שנושאים גם תפרחות זכריות וגם תפרחות נקביות.
אם העץ החד-ביתי נושא בנוסף לתפרחות הזכריות והנקביות גם תפרחות דו-מיניות הוא יחשב לפוליגמי.
הטיפוס הפוליגמי מתואר בספרות המדעית בספרד.
בספרד ובאיי מיורקה נמצאו פרטים הנושאים תפרחות עם פרחים דו-מיניים.
טיפוס נוסף הוא עץ אשר פרחיו דו-מיניים אך האבקנים שלו אינם פוריים.
טיפוס זה גדל במערב הים-התיכון, בספרד, פורטוגל ובאיי מדרה.
כל עצי החרוב במזרח אגן התיכון ובפרט בישראל הם דו-ביתיים ופרחיהם חד-מיניים למעט עץ אחד עם פרחים דו-מיניים שנמצא באוקטובר 2004 במבדד הנוצרי נטופה אשר ליד היישוב הררית.
לעיתים, ניתן למצוא עצי חרוב תרבות שהוכנו מצמחי נקבה אשר הורכבו על כנות זכריות.
ברבות הימים הם הוציאו "חזירים" מהכנות הזכריות, ועליהן התפתחו תפרחות זכריות.
בפריחת עצי חרוב אלה נראות הן תפרחות זכריות והן תפרחות נקביות, אך לא פרחים דו מיניים.
פרטים אלו נמצאים במטעי חרוב נטועים בשפלה (עמק האלה) וגם במשתלת קק"ל בצומת גולני, אך לא בקרב חרובי הבר.
פרי החרוב הבשל הוא תרמיל חום-כהה, ישר או קמור, פחוס ומאורך, שאורכו 8 עד 30 ס"מ, רוחבו 1.5 עד 2.5, עוביו עד 6 מ"מ.
קצהו האחד הוא העוקץ, קצהו השני הוא שריד של צלקת השחלה.
קליפתו עבה, ציפתו הבשרנית והדובשנית עוטפת 10 עד 15 זרעים, שמצויים בתאים מופרדים במחיצות.
הפרי של חרוב הבר קטן יותר, ציפתו אינה דובשנית, סיבית-יבשה ובלתי מתוקה, וזרעיו רבים יותר.
טיב הפרי תלוי בזן ובכמות הגשמים בחורף ובאביב.
בתנאים טובים, לדוגמה, עשוי פרי הזן הקפריסאי להיות עסיסי או דבשי מאוד ושיעור הסוכרים מגיע ל-72% מן המשקל היבש.
הזרעים חלקים, פחוסים, עגלגלים וקשים ביותר, תכונות המאפשרות להם לשרוד שריפות, ליצור "בנק זרעים" באדמה, לעשות פיזור הנבטה למשך תקופה ארוכה, ולעבור במעיים של בעלי החיים בלי להינזק.
ההפצה נעשית על ידי ציפורים, עכברים או בהמות.
זרעי החרוב קשים ביותר להנבטה, דבר הנובע מקליפת הזרע הדחוסה שלהם הכוללת 10 שכבות.
דבר זה שם את זרע החרוב במצב של תרדמה ולכן גם בהמצאות תנאים אופטימליים להנבטה (המצאות מים, חמצן, טמפרטורה וכו') הזרעים לא ינבטו.
את התרדמה ניתן לשבור בדרכים רבות וכיום מתקיימים והתקיימו ניסויים רבים על מנת למצוא את דרך ההנבטה הטובה ביותר.
בין השיטות, שחיקה מכנית (שפשוף בנייר זכוכית, חריץ עם קצהו של סכין בקליפת הזרע על מנת שהוא יתפח כשיגעו בו מים) והשריה כמה שעות במים שהרתיחו או בחומצה - לגבי הסוג והריכוז עדיין קיים דיון.
תנובת עץ אחד יכולה להגיע ל-120 קילוגרם פרי.
היבול נע בין 500 ל-750 ק"ג לדונם בבעל, ופי שניים בשלחין.
פרי החרוב משמש בראש ובראשונה למאכל בהמה.
כיום קולים וטוחנים את פרי החרוב, ויוצרים ממנו אבקת חרובים, שממנה מכינים מוצרים שונים בתעשיית המזון, כמו שוקולד חרובים או דבש חרובים, שנחשבים כחטיפי בריאות.
גומי המופק מפרי החרוב משמש בתעשיות שונות ובהן טקסטיל, מזון, תרופות, עור וקוסמטיקה.
האנדוספרם והעובר משמשים כחומר גלם לתעשייה, ומפיקים מהם חומרים רבים כגון גאלאקטומאנאן.
פרי החרוב ניזוק מעש החרוב (עַשְׂנוּר הֶחָרוּב, Ectomyelois ceratoniae ) בעודו על העץ ולרוב בפרי המאוחסן.
טל הדבש המופרש מכנימת הקמחיות על העלים מושך את עש החרוב.
הדור הראשון של עש החרוב מתפתח במטעים בתרמילי חרוב צעירים ממחצית אפריל עד סוף יוני.
הזחלים הוורדרדים נוברים בפרי הזחל ומתגלמים בתוכו, בתוך מטווה.
תרמיל נגוע ניתן לגלות לפי צבעו, כי הוא "מבשיל" כביכול בזמן ששאר התרמילים עודם ירוקים.
הזחלים מסוגלים להתפתח בפירות יבשים שבמחסן במשך כל השנה.
הזחלים מסוגלים לחדור לתוך תרמילי חרוב, רק אם קליפתם סדוקה.
הזחלים אוכלים את תוכן תרמילי החרוב בלי לפגוע בזרעים.
המיתוס כי זרעי החרוב דומים זה לזה במשקלם אינו נכון משום שמשקלם נע בין 180 מ"ג ל-210 מ"ג.
ולמרות זאת בתקופה העתיקה הם שימשו כיחידת משקל לזהב ולאבני חן, כנראה בגלל זמינותם, משקלם הנמוך ויכולת האדם למיין ולהסיר זרעים גדולים מדי או קטנים מדי.
נמצא שבני אדם יכולים להבחין בהצלחה בהבדלים במשקל זרעי חרובים של כ-5% לפי העין, מה שמוכיח את האפשרות להפחתת השונות הטבעית של זרעי החרוב במידה ניכרת.
הערבים קבעו את ערכו של מטבע הקִירַט כ-1/16 של מטבע הכסף דִּירְהָם.
השם קירט בא מזרעי עץ הקוֹרַל החבשי (החרוב) ששימשו במזרח הקרוב כיחידת משקל לזהב.
שם זה עבר ליוונית (kerátion) וללטינית ולאיטלקית (carato) והפך במערב לקרט (carat).
בימי הביניים, החל משנות ה-1570 נתקבל הקרט כיחידת משקל ליהלום שערכו נע בין 197 מ"ג ל-207 מ"ג - תלוי מקום.
בשנת 1907 ערכו נקבע בוועדה בין לאומית ל-200 מ"ג לפי השיטה המטרית.
שמו המדעי של חרוב מצוי "Ceratonia siliqua" מקורו מהמילה היוונית keras דהיינו "קרן" ומהמילה הלטינית siliqua דהיינו "תרמיל".
מקור השם האנגלי הנפוץ "carob" הוא מן העברית והארמית kharuv ומהן השם השתלשל לשפה הערבית kharrub ובתיווכה הוא הגיע אל לשונות אירופה המודרניות.
שם נפוץ במערב: locust tree (עץ נושא תרמיל), St.
John's bread - שם זה הפך לשם נרדף לחרוב שהיה אחד מהצמחים שהוצעו לזיהוי 'דבש היער' שהיה מזונו של יוחנן המטביל ().
השם חרוב איננו מוזכר במקרא אך מופיע פעמים רבות בספרות חז"ל.
מקור השם נתון לוויכוח בין החוקרים.
האם המקור הוא המילה "חרב" על שם צורת הפרי המזכיר חרב או המקור הוא מ"חורב" כלומר יובש בגלל מרקמו היבש של הפרי.
שם נרדף במקורות: חרוב, חרובה, חרובית וחרוביתא (שמות נקבה לחרוב).
החרוב משגשג בבתי גידול ברום נמוך עם אקלים ים תיכוני סובטרופי - קיץ ארוך חם ויבש וחורף עם גשמים מתונים, ומגלה סבילות לאזורי חוף חמים ולחים.
המאפיינים את בית הגדול המביאים אותו לידי שגשוג ורבייה הם כדלהלן:
טמפרטורה ועוצמת קרינת השמש – בתי גדול, המתאימים לחרוב צריכים להיות בעלי אקלים ים תיכוני סובטרופי המאופיין בחורפים קרירים אך לא קרים, עם אביבים חמימים עד חמים, וקייצים חמים עד חמים מאוד.
עץ בוגר אינו זקוק לקור חורפי, בשונה מעץ הזית הזקוק לקור חורפי לשם פריחה תקינה.
החרוב עלול להינזק כאשר הטמפרטורות יורדות מתחת ל־4C°- ולא לשרוד בטמפרטורות שאינן גבוהות מ־7C°-.
לדוגמה, בחורף 2013 נשברו עצי חרוב רבים או מתו כתוצאה מן השלג שפקד את ישראל.
עם זאת, החרוב יכול לשרוד טמפרטורה של 40 מעלות צלזיוס ורוחות יבשות חמות במהלך הקיץ.
צמיחת העץ מואטת מתחת ל־10C°, ולהבשלת התרמילים דרושות בין 5,000 ל-6,000 שעות מעל C°9. רוחות חזקות עלולות לשבור ענפי עצים בוגרים ולנתק תרמילים וגם לפגוע בעצים צעירים.
גשמי סתיו עלולים להזיק להאבקה ולהפחית את יבול הפירות.
לחות גבוהה באביב מעודדת הדבקה בפטריות (Oidium ceratoniae) גם בעלים וגם בתרמילים.
סוגי קרקע - שורשיו העמוקים של עץ החרוב מאפשרים לו קיום במגוון רחב של סוגי קרקע: מקרקעות חוליות, עניות בחומרים אורגנים ומדרונות סלעיים ועד קרקעות עמוקות אבל מנוקזות היטב.
הוא אינו עמיד להצפה ולריבוי מים באזורי השורשים.
באזורים עם קרקע סלעית רדודה - העצים קטנים והיבול נמוך.
הקרקע הטובה ביותר לחרוב היא קרקע חולית עשירה בחומר אורגני ומנוקזת היטב, אך גם קרקע גירנית עם תכולת גיר גבוהה וקרקע מלוחה מתאימות.
לחרוב סבילות גבוה לריכוזי מלח (NaCl) בקרקע עד 3%.
כמות משקעים - עץ החרוב מותאם היטב לסביבות יבשות עם כמות משקעים שנתית ממוצעת בין 250 ל-500 מ"מ בשנה, והוא מסוגל לשרוד באקלים יבש ללא השקיה.
החרוב אינו נושא גידולים מסחריים, אלא אם כן הוא מקבל לפחות 500 עד 550 מ"מ בשנה בין בהשקיית בעל או בהשקיית שלחין.
אם כי, 350 מ"מ בשנה עדיין מספיקים להעמדת פרי.
לעצי חרוב ותפוז יש דרישות טמפרטורה דומות, אך החרוב מגלה יותר סבילות לקרקעות עניות, וזקוק להרבה פחות מים.
רק עץ הפיסטוק עולה על החרוב בעמידותו לסביבות יבשות.
התפוצה של החרוב עדיין לא מובנת במלואה, משום שהוא טופח והופץ כגידול חקלאי על ידי האדם לפני אלפי שנים אין יודעים בבירור עד היכן גבולות תפוצתו הטבעית מגעת ומהם תחומי תפוצתו על ידי האדם.
לעת עתה הבוטנאים חלוקים בדעתם לגבי מוצא החרוב.
חלקם משערים, שמוצאו של החרוב המצוי הוא טרופי-סודני, מהרי תימן, ופריחתו בסתיו היא תכונה שרידית שהייתה מותאמת בעבר לתנאים של גשמי מונסון, ונשארה מאז תקופת המיוקן, עת שלטה הצמחייה הטרופית-סודנית באגן הים-התיכון ועד היום.
חלקם משערים שמוצאו בדרום מזרח אסיה שגם שם מרובים גשמי סתיו ומינים נוספים ודומים לו בתכונותיהם גדלים שם.
ואחרים טוענים שמוצאו מאגן הים התיכון ופריחתו בסתיו ותכונות אחרות הן התאמה אקולוגית עכשווית לפריחה בסתיו - עונה דלה יחסית במאביקים.
מחלוקת קיימת גם לגבי מקום הביות של החרוב בין הסוברים שהוא בוית במזרח הקרוב לבין הסוברים שהביות התרחש בערב ובקרן אפריקה.
עץ החרוב גדל בר ובתרבות מאז העת העתיקה ברוב מדינות אגן הים התיכון, בדרך כלל במקומות בהם חורף גשום ונוח וקיץ חם ויבש ועל קרקעות דלות.
אין ספק שהחרוב היה נפוץ במזרח הקרוב וערכו הכלכלי הוכר על ידי היוונים הקדמונים, והערבים.
היוונים הביאו אותו מהמזרח התיכון ליוון ואיטליה, והערבים הפיצו אותו לאורך ארצות צפון אפריקה ומשם צפונה לדרום ומזרח ספרד ופורטוגל משם נדד לדרום מזרח צרפת.
התפוצה של חרוב הבר במזרח התיכון כוללת: טורקיה, סוריה, לבנון, ישראל, דרום ירדן, עיראק ואיראן.
באירופה חרוב מצוי גדל בארצות השוכנות לחופי הים התיכון: דרום פורטוגל, דרום וממזרח ספרד, דרום מזרח צרפת, איטליה, יוון, מלטה, אלבניה ובאיים הים תיכוניים כגון הבלארים, האיים האגאיים וקפריסין.
בצפון אפריקה חרוב מצוי גדל במרוקו, באלג'יריה, בתוניסיה, בלוב, ובמצרים (רק בסיני).
בעת החדשה החרוב אוקלם בהצלחה באזורים של העולם עם אקלים ים תיכוני: בארצות הברית (אריזונה וקליפורניה), מקסיקו, ארגנטינה, צ'ילי, דרום אפריקה, דרום אוסטרליה והודו.
אמנם אוכלוסיית החרוב גדולה ואין סכנה להישרדותה, אך כמות העצים הולכת ומתמעטת, מכיוון שהגידול החקלאי של החרוב בעולם ירד באופן ניכר בשמונים השנים האחרונות.
מרבים לגדל חרובים ולייצאם בעיקר בספרד במרוקו ובקפריסין.
עץ החרוב נפוץ בארץ כעץ חורש ים תיכוני וכעץ יער פארק פתוח ברום נמוך של עד 400 מטרים בשדרת ההר המרכזי, לאורך החוף, בשפלה, ובעמקים.
וכן מצוי בנגב, בסיני, בגולן ובחרמון, בגלעד ובאדום.
מקובל כי החרוב גדל בר בעיקר מתחת לרום של 400 מטרים, אך בעקבות הריסת החורש פלש החרוב לגבהים והוא גדל במפוזר עד רום של 800 מטרים.
עצים יחידים או קבוצות קטנות פזורים כמעט בכל אזורי ההר.
אומנם מקובל כי החרוב אופייני רק לשפלה ולגבולה עם הרי ירושלים, שכן מוצאו טרופי והוא אינו מותאם לקור השורר בהרים - אולם נוכל למצוא באזור ירושלים עשרות חרובי בר הפורחים ועושי פרי וגם הרבה עצי חרוב נטועים בתוך ירושלים עצמה.
עץ החרוב יוצר יחד עם אלת מסטיק חברות מפותחות של "יער פארק פתוח" על קרקעות טרה-רוסה ברום נמוך של עד 300 במפנים מזרחיים ומערביים של ההרים ובמפנים דרומיים ברום גבוה יותר, שאקלימם חם ויבש, שם עצים מקבלים קרינה חזקה ויעילה של השמש.
חברות צומח אלה שולטות בשפלת יהודה הנמוכה על קרקעות רנדנזיות, באזור טובאס-הגלבוע שולט החרוב באשדות המזרחיים של השומרון המזרחי בכמות משקעים של 300–400 מ"מ, במישור החוף על קרקעות כורכר (למשל רכס הכורכר מצפון לנתניה) ובמורדות הכרמל.
מלווה נוסף של החברה במקומות סלעיים בכרמל ובגליל הוא עץ זית אירופי הגדל בר.
המלווה העיקרי של החרוב בדרום שפלת יהודה והרי יהודה הוא אשחר ארץ-ישראלי.
עצים רבים בקרבת החוף קיבלו צורה ייחודית כאשר עיקר הנוף מוטה לכוון של נגד הרוח (צורת דגל).
הענפים הצעירים מול הרוח נצרבים ממלח הים, בעוד שבעורף, ענפי העץ מוגנים יותר.
יש המפקפקים בעצם היותו של יער הפארק של החרוב בארץ יחידת צומח טבעית ולא כל שכן כמי ששייכת לחורש הים תיכוני.
ישנה סברה שהחרוב הוא עץ שהגדיל את תפוצתו רק במאות השנים האחרונות, משקטן הלחץ של התערבות האדם, עצי החרוב מתנוונים ומוחלפים בהדרגה על ידי עצי חורש אחרים.
מכאן ייתכן, שעצם קיומה של החברה מבטא פעילות של האדם ולאו דווקא קשר לתנאים אקלימיים.
אזור הצמיחה של החרוב המצוי הוא כיום חורש של מדרגת הרום הנמוכה בכל אגן הים התיכון, באזורים הסמוכים לחופי הים התיכון.
בטורקיה, יוון וכרתים נפוץ בה מאוד לצד החרוב ערער אדום, ובמערב הים התיכון, זית אירופי.
החרוב אינו מוזכר בתנ"ך, ואף לא זכה להיכלל בין הפירות שארץ ישראל נשתבחה בהם.
הממצא הבוטני ארכאולוגי מתקופת המקרא הוא דל ונראה שרק בתקופת המשנה והתלמוד הוא הפך לעץ נפוץ ונמנה עם עצי הפרי החשובים של ארץ ישראל.
החרוב נזכר פעמים רבות במקורות ההלכה והאגדה שבספרות חז"ל.
בתקופה זו ואחר כך בימי הביניים, החרוב נמנה עם "הפירות היבשים" שניתנים להעברה ממקום למקום בלי שיתקלקלו ומתאים גם לייצוא.
כמו כן, פרי החרוב נחשב למרכיב מזון בסיסי של דלי העם והנזירים במדבר.
החרוב היה גידול חקלאי בעל משקל משני בארץ ומעמדו בתרבות החקלאית של ימי הביניים - החל משלהי התקופה הביזנטית ועד לראשית התקופה העות'מאנית - לא רק שנשמר אלא אף התחזק.
בתקופה זו הגיע החרוב לשיא תפוצתו ויוקרתו והמקורות מזכירים אותו פעמים רבות כעץ חשוב בתרבות האנושית בארץ ישראל.
תפוצת החרוב, שלפני כן היה נפוץ כעץ בר ותרבות בבתי גידול המתאימים לו, התרחבה לאחר הכיבוש הערבי (640 לספירה) לאזורים נוספים.
הכנסתו לתרבות החקלאית כעץ תרבות נטוע הביאה להתרחבות תפוצת עצי החרוב גם לכל אזורי ההר הים תיכוני, כמו בהרים הגבוהים והקרירים של השומרון.
כיום הוא נמצא שם רק כתופעה שרידית.
בתקופה זו החרוב הוכר על ידי החקלאים בארץ כעץ פרי שיש לקיימו.
החקלאים טיפחו זני חרובים משובחים, נושאי פירות עתירי סוכר, בעלי ציפה רכה ומתוקה יותר מאלה של הזנים המצויים כיום בארץ.
מזני אותם פירות התקיימה תעשייה גדולה להפקת מגדנות, ובמיוחד 'דבש החרובים', תעשייה שנשאה רווחים רבים ורוב תוצרתה נשלח לייצוא.
הגאוגרף הירושלמי בן המאה ה-10 מוקדסי מתאר את החרוב כאחד הגידולים הנפוצים באזור.
הוא מובא אצל עוד כותבים בני התקופה כמו הרופא הירושלמי אלתמימי שמונה שלושה זנים לחרובים ומתאר את תכונותיהם הבוטניות והרפואיות.
גם איבן סינא משבח את תכונותיו הרפואיות של החרוב ה"שאמי".
עדות נוספת לתפוצתן של החרוב היא העובדה שמסקירה של מקורות היסטוריים מימי הביניים עולה שמתוך עצים שנשמרו במקומות קדושים תפס החרוב את המקום השני (אחרי אלה ולפני אלון).
בראשית התקופה הממלוכית (1260–1517) המשיך החרוב להוות עץ חשוב בתרבות החקלאית.
החרוב נמנה בין גידולי סוריה רבתי (אלשאם) אשר היו חייבים במס לשלטונות.
התעשייה הארץ ישראלית של מגדנות החרוב, שהייתה מפורסמת בכל עולם האסלם כבר מהתקופה הערבית הקדומה, המשיכה לשגשג בתקופה הממלוכית.
גידול זה התאים לתקופה בה מעמד החקלאות בכללותה נמצא בשפל, שכן תעשייה זו לא דרשה משאבים והשקעה גדולה.
העיר שכם הייתה מפורסמת במיוחד בתעשיית הממתקים המיוצרים מהחרוב.
על רקע המחסור במוצרי מזון בארץ בסוף התקופה הממלוכית, מציינים מקורות אחדים את דבש החרובים כאחד מהמאכלים הבסיסיים הנפוצים בארץ.
החל מתקופת ימי הביניים מופיע החרוב כאחד מהצמחים שהוצעו לזיהוי 'דבש היער' שהיה מזונו של יוחנן המטביל (מתי, ג ד).
מסורת זו היא אשר הקנתה לחרוב בתרבות הנוצרית ובלשונות האירופיות את הכינוי 'לחם יוחנן המטביל'.
הודות לייחוס זה היה החרוב מצרך שנמכר באירופה בין מיני התבלינים שהובאו מהמזרח.
נראה שרק בשלהי התקופה הממלוכית ואילך, התחילה לרדת חשיבותו של החרוב בתרבות החקלאית.
תהליך זה היה איטי וטרם הורגש באופן משמעותי באותה עת.
מאז החרוב נמצא בנסיגה הדרגתית מאזורי ההר הגבוהים, והוא נותר להיות עץ מרכזי בנוף רק באזורים החמים יותר.
מכל מקום כנראה שעם הזמן נעלמו הזנים המשובחים של החרוב, שהיה להם מוניטין כה גדול בתקופות הקדומות.
בשנת 1948 היו כ-250 אלף עצי חרוב, בשנת 1963 היו בישראל 750 אלף, מהם 200 אלף בחורש טבעי, והשאר מורכבים על שטח של 22 אלף דונמים במטעים.
בשנות החמישים, קרן קיימת לישראל, ייערה שטחים לא גדולים בחרוב מזן קפריסין, כמקור תזונה להאבסת פרות החלב ועופות ולחומר גלם לתעשיות השונות, ליערות אלה לא הייתה הצלחה והייעור בעצי חרוב לא התפתח.
אוסקר שינדלר נטע עץ חרוב על שמו בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם בשנת 1962.
בישראל, קק"ל מתחזקת כ-50 אלף דונם חורשים של עצי חרוב.
חלקם נמצאים בפארק בריטניה וביער בן שמן, ליד תל חדיד.
יבול החרובים בישראל מגיע לכמה אלפי טונות בשנה.
בשנת 2021 החלו נטיעות של כ-700 דונם של מטעי חרוב ראשונים בגליל העליון בשל מגמה כלל עולמית של עלייה בצריכתם של מוצרי פירות וירקות המוגדרים כפירות-על והעלייה במודעות לתכונות הבריאותיות של החרובים חלה עליה בצריכת החרובים בעולם ובעקבותיהם עליה בהרחבת מטעי החרוב בדומה לרימון.
כיום, השוק העולמי של תעשיית זרעי החרוב, שנמצא בראשיתו, כבר צורך כיום מעל 40,000 טון (קצב שיעור גידול שנתי ממוצע של 5%) שהם כ-200 אלף דונם של גידול אינטנסיבי.
נימוקים נוספים להפיכת גידול החרוב כתחליף לגידולי שדה אחרים, שרווחיותם הולכת ופוחתת בעמק החולה הם: 1. תמורה גבוה לדונם ביחס לעלויות נמוכות במים ובהוצאות הגידול במטע (גיזומים מועטים, קטיף מכני).
שימוש בקרקעות עניות ושוליות; תרומה נוספת לכלכלת האזור בתחומי תעשיית המזון, המשקאות, הפארמה, תוספי המזון (פרוביוטיקה).
3. תרומה להגדלת "שטחי רעייה" בסתיו - תקופה בה יש מיעוט פרחי צוף ואבקה - לדבורי הדבש, לחיזוק מושבות הדבורים הנכחדות, החיוניות להאבקת גידולי החקלאות והבר.
עץ החרוב הוא רב ערך בתקופת הסתיו שהיא המועד להחלפת המלכות ולפיצול נחילים.
4. תרומה למחקרים קליניים בגליל העליון בתחומי מערכת העיכול, תחום הנמצא בביקוש אדיר בעולם, כמו גם מזון לחולי סוכרת, מצבי שובע ולבריאות הפה.
תעשיית המזון מייצרת מהחרוב שימושים מרובים: דבש חרובים, מולסה, בסיס סוכר, סיבי חרוב וגם קוסמטיקה.
זרעי החרוב מכילים רכיב ייחודי שהוא ג'לטין מן הצומח הנקרא "גאם" (GUM) ומשמש בתעשיית הגלידות האיכותיות, יוגורט ומזון לתינוקות כמייצב מזון הנחשב לאיכותי מבין מייצבי המזון.
בניגוד לאי-אזכורו בתנ"ך, החרוב מוזכר פעמים רבות בתלמוד ובספרות המדרשית.
כך בסוגיית תנורו של עכנאי מסופר על רבי אליעזר, שעשה נס בחרוב וגרם לו לזוז ממקומו.
עוד מסופר על רשב"י ובנו שברחו למערה בגליל מפני הרומאים, וניזונו שנים ארוכות מפרי עץ זה.
עוד מוזכר שחוני המעגל ראה אדם נוטע חרוב ותמה עליו, כיוון שהעץ היה אמור לתת פירות רק לאחר 70 שנה מזמן נטיעתו כפי שמוזכר בבבלי, (נתון זה עומד בסתירה לעובדה שהחרוב מניב כבר לאחר כשש שנים.
יש המסבירים זאת לאור העובדה שהחרוב הוא עץ דו-ביתי, ונדרשים לפחות שני עצים, זכרי ונקבי, כדי לתת פרי.
אולם אחת לכ-70 שנים העץ עשוי לשנות את מינו ולהפוך לדו-מיני.
חוקרים טוענים שאין עדות לתופעה.
לכן, אדם שנוטע עץ חרוב בודד ייאלץ לחכות 70 שנים עד שעץ זה יוכל להניב פירות).
על כך ענה אותו אדם לחוני: "כשם שנטעו אבותי לי, כן נוטע אני לבני".
למרות האמור, על פי רב סעדיה גאון הנכאת המוזכרים בין זמרת הארץ () הם החרוב.
כמו כן, יש המוצאים רמז לחרוב בספר ישעיהו פרק א' - "אם תאבו ושמעתם טוב הארץ תאכלו ואם תמאנו ומריתם חרב תאכלו, כי פי ה' דבר" (אם כי ע"פ המסורה יש לקרוא: חֶרֶב תְּאֻכְּלוּ).
פירות החרוב הגמלים בחודשי תמוז-אב, שימשו על פי רוב מאכל לעניי העם.
רבי חנינא בן דוסא למשל היה מסתפק בקב חרובים מערב שבת לערב שבת, "דאמרי רב יהודה אמר רב: בכל יום ויום בת קול יוצאת מהר חורב ואומרת: כל העולם כולו ניזונין בשביל חנינא בני, וחנינא בני די לו בקב חרובין מערב שבת לערב שבת" ().
יש הטוענים שהארבה אשר אכל יוחנן המטביל היו בעצם חרובים.
במשך השנים השתרש מנהג אכילת חרובים בט"ו בשבט, מכיוון שהפרי היבש משתמר לאורך זמן רב ואפשר להעביר אותו ממקום למקום בלי שייגרם לו נזק.
ברפואה העממית יש המשתמשים בחרוב כתרופה נגד שלשול, פצעים בפה, סוכרת, מחלות כלי הנשימה, שיעול חריף ולמניעת דימומים פנימיים.
חרוז הוא חפץ בעל נקב מפולש.
החרוז מחובר בדרך כלל לחרוזים אחרים באמצעות חוט או חבל בטכניקה הנקראת חריזה.
החרוזים נעשים בצורות שונות ובגדלים שונים.
גודלם של החרוזים משתנה בין מילימטרים בודדים למספר סנטימטרים.
חרוזים עשויים מחומרים שונים כגון: זכוכית, פלסטיק, פימו, אבן, אבני חן, אבנים יקרות ואף מזרעים, מתכות, חרס, עיסת נייר, עץ ושרף.
חרוזים קדומים נתגלו מחומרים טבעיים של קונכיות, צדפים, עצמות בעלי חיים, חרס וזכוכית.
חרוזים ידועים כאחת מצורות המסחר הקדומות ביותר של המין האנושי.
שימוש ומסחר בחרוזים התקיים לאורך כל ההיסטוריה האנושית.
הממצא העתיק ביותר של חרוזים הוא ממרוקו, ומתוארך לכ-150,000 שנה לפני זמננו.
חרוזי זכוכית הופיעו לראשונה כ-6,000 שנה לפני זמננו במסופוטמיה וצפון סוריה.
המילה "חרוזים" מוזכרת בתנ"ך פעם אחת בלבד.
בשנת 2022 התגלה חרוז זהב בירושלים מתקופת בית ראשון.
חרוזי הזכוכית העתיקים נוצרו בטכניקה שנקראת ליבה, שהיא טכניקה מורכבת לייצור ולכן אינה נפוצה במיוחד.
הזכוכית עצמה עשויה מחומר טבעי שהוא תרכובת של קוורץ, סיד ומלחת.
בתקופות קדומות לאחר הכנת תרכובת הזכוכית היו שופכים אותה לתוך קונוס העשוי חרס, ולאחר ההתקרשות היו שוברים את החרס על מנת להפריד את הזכוכית מהקונוס.
בני אדם משתמשים בחרוזים החל מהתקופה הפרהיסטורית לצורכי אמנות, אומנות, לשיבוץ בתכשיטים, בביגוד ובמגוון חפצי נוי, אביזרים וחפצים שימושיים.
חרוזים שימשו גם באביזרי דת (לדוגמה - במחרוזת תפילה), וכקמעות מזל.
חרוז לבן הוא סגנון שירה שהתפתח במאה ה-16 ובו כל שורה מורכבת מתשע עד שתים עשרה הברות המאורגנות לרוב בפנטמטר יאמבי, משקל שבו מופיעות לסירוגין הברות לא מוטעמות והברות מוטעמות, וכוללת בסך הכל חמש הדגשות.
המיוחד בחרוז לבן הוא שאין חריזה בין השורות השונות, כך שתשומת הלב מועברת למקצב.
כריסטופר מרלו החדיר לעולם התיאטרון האנגלי את השימוש בחרוזים לבנים, שאפשר דיבור דרמטי הקרוב למציאות הרבה יותר מהשירה המחורזת של המחזאים שקדמו לו.
לפסגות השימוש בסגנון זה בספרות האנגלית הגיעו שייקספיר במחזותיו וג'ון מילטון ב"אפסוס".
חָרוּט (בלועזית קוֹנוּס, מיוונית: κώνος; לעיתים רחוקות גם חַדּוּדִית) הוא גוף גאומטרי תלת-ממדי, המוגדר על ידי עקומה דו-ממדית, סגורה, כלשהי, הקרויה מכוון, ונקודה במרחב, הנמצאת מחוץ למישור בו נמצא המכוון, הקרויה קודקוד.
הצורה הגאומטרית התחומה על ידי המכוון קרויה בסיס.
החרוט הוא המקום הגאומטרי של כל הקטעים ("הקווים היוצרים") המחברים בין המכוון לקודקוד.
משטח הנוצר כאשר הקווים היוצרים הם קרניים, או ישרים נקרא גם הוא חרוט.
במקרה זה, החרוט המתקבל הוא משטח אינסופי פתוח.
עצם אשר צורתו היא חרוט, מכונה "חרוטי" או "קוני".
גובה החרוט הוא האנך לבסיס העובר דרך הקודקוד.
גם אורך האנך נקרא "גובה".
פעמים רבות משתמשים בשם "חרוט" או "חרוט ישר" לציון חרוט שבסיסו עיגול ויש לו ציר סימטריה העובר דרך מרכז העיגול (הקודקוד נמצא בדיוק "מעל" מרכז המעגל).
חרוט ישר הוא גם גוף סיבוב של משולש ישר-זווית סביב אחד הניצבים.
חרוט עיגולי שצירו אינו מאונך לבסיסו קרוי חרוט משופע.
פני החרוט הם משטח ישרים.
הנפח של חרוט שגובהו ושטח בסיסו הוא .
בפרט הנפח של חרוט עיגולי שלבסיסו רדיוס הוא 1/3 מנפחו של גליל בעל אותם ממדים, כלומר .
מרכז המסה של חרוט עיגולי (בהנחה שהחרוט מלא בצפיפות אחידה) ממוקם על צירו, ברבע המרחק מן הבסיס לקודקוד.
שטח פניו של חרוט עיגולי הוא , כאשר הוא המרחק מן הקודקוד אל היקף הבסיס (לפי משפט פיתגורס).
השטח כולל שני חלקים: שטח הבסיס שהוא , ושטח פני הצד שהוא .
חתך חרוט הוא הצורה החד-ממדית המתקבלת על שפת החרוט ישר כאשר מישור חותך אותו.
צורת חתך החרוט תלויה בזווית שבה המישור חותך את החרוט.
קיימים שלושה חתכי חרוט: אליפסה (כולל מעגל, ונקודה), פרבולה והיפרבולה (כולל זוג ישרים נחתכים).
פריסה של חרוט בנויה מגזרת מעגל ומעיגול הצמוד אליה.
גזרת המעגל היא מעטפת החרוט לאחר ששוטחה, והעיגול הוא בסיס החרוט המשמר את צורתו.
רדיוס גזרת המעגל שווה לאורך הקו היוצר של החרוט, ואורך הקשת שלה שווה להיקף עיגול הבסיס.
זווית הגזרה, ברדיאנים, שווה ליחס בין היקף מעגל הבסיס, לאורך הקו היוצר.
ניתן להכליל את בניית החרוט הגאומטרי כך שהבסיס עליו נבנה החרוט יהיה מרחב טופולוגי כלשהו.
בלשון לא פורמלית, בונים גליל שמורכב מעותקים של המרחב "זה על גבי זה" ומכווצים את החלק העליון של הגליל לנקודה אחת.
בניסוח פורמלי, בהינתן מרחב טופולוגי X, החרוט על X מסומן ומוגדר בתור מרחב המנה: , כאשר הוא יחס השקילות המזהה את כל הנקודות ב- כנקודה אחת.
רוב הטילים והרקטות מסתיימות בראש קוני, וזאת על מנת לשפר את האווירודינמיות שלהם.
מטען חלול מבוסס על חרוט נחושת הפוך, שנהפך ל"ליינר" לוהט בעקבות פיצוץ חומר נפץ שנמצא בחודו.
מדורת עצים נבנית לרוב בצורת חרוט, על מנת לאפשר בעירה טובה יותר של העץ.
כובעים טיפוסיים של ליצנים וכובעי גמדי הגינה הם בצורת חרוט.
חרוט קטום (חרוט שחתכו את חלקו העליון באמצעות מישור), לרוב בצבעי אדום-כתום, משמש לסימון מסלולים בספורט ובתחבורה ונקרא בשפת היומיום "קונוס" .
לעיתים, מודבק הכינוי "קונוסים" לקבוצת כדורגל או כדורסל חלשה במיוחד, כמטפורה על כך שסיפקו התנגדות למשחק היריב כמו קונוסים - עצמים נייחים שלא רצים ולא מהווים אתגר עבור שחקני היריב.
חרובית הייתה התנחלות ויישוב ישראלי בחצי האי סיני בפתחת רפיח אשר פונה כחלק מהסכם השלום עם מצרים ופינוי חבל ימית.
בתחילה היה היאחזות נח"ל שנקראה בשם חרובה, אולם החיילים קראו לו חרובית.
שם זה לא התקבל באופן רשמי, בגלל שהוא הוקצה כבר למעברת חרובית בשפלת יהודה, ולמרות שהמעברה כבר לא הייתה קיימת, השם חרובית ניתן ליער חרובית ונחל חרובית באותו אזור.
היישוב נקרא אחר כך באופן רשמי: "תרס"ג", על שם השנה שבה הציע הרצל ליישב את אזור אל-עריש.
חרובית הוקם כהיאחזות נח"ל בדצמבר 1975 ואוזרח כמושב שיתופי של תנועת החירות-בית"ר בקיץ 1977. בתחילת 1978 הוא הורחב במסגרת תוכנית הממשלה לעבות אזור חיץ ברוחב של כ-40 קילומטר בין ישראל למצרים, בתקווה שאזור זה יישאר בשליטה ישראלית גם לאחר הסכם שלום עם מצרים.
אולם, בניגוד לציפיות, לא הוחל בהקמת יישוב הקבע.
בנובמבר 1978 אומץ היישוב בידי מושב אביגדור במסגרת ניסיון לחזק את יישובי פתחת ימית אל מול אי הוודאות בתקופת השיחות עם מצרים.
ליד המושב התגלה אתר ארכאולוגי מתקופת הממלכה המצרית החדשה.
רשות העתיקות כינתה את האתר (שבחפירתה עסקה ב-1979) "מצודת חרובית".
היישוב חד נס ברמת הגולן, שבהכנות להקמתו החלו ב-1982, היה אמור לקלוט חלק ממפוני חרובית.
שם המושב הוא ראשי תיבות של שלושה יישובים שננטשו בסיני: חרובית, דקלה ונאות סיני.
בסופו של דבר, לא התיישבו מפוני חרובית במקום.
חרוז אלכסנדריני הוא סוג של טור שירה במשקל הסילאבי.
השם נובע מהאפוס הצרפתי "רומאנס אלכסנדר" מהמאה ה-12, שבו נעשה שימוש במשקל האלכסנדריני הצרפתי.
במקור הצרפתי, הטור הוא בן שתים-עשרה הברות הנחלקות באמצע באמצעות פסק (צזורה).
במסורות מסוימות של המשקל האלכסנדריני קיימת הטעמה הנופלת על ההברה האחרונה ועל השישית, זו שלפני הפסק.
ברומאנס הצרפתי, היה נהוג להשתמש בחריזה מסורגת, עם חרוז זכרי-נקבי, שבו מתחרזות לסירוגין שורות המסתיימות בהברות מודגשות (זכריות) וכאלה שאינן מודגשות (נקביות).
המשקל הצרפתי הא משקל סילאבי, בן תריסר הברות, ללא דגש פרוסודי (רגל משקלית).
בשירה האנגלית ובשפות אחרות (בהן השירה העברית), החרוז האלכסנדריני הוא טור בן שתים-עשרה הברות, במשקל הקסמטר יאמבי, עם פסק באמצע, לאחר ההברה השישית.
בשירה האנגלית, הגרמנית והסלאבית, המשקל הוא סילבו-טונאלי.
במשקל זה יש דגש פרוסודי, כך שסירוג של שורות זכריות ונקביות ידרוש החלפת משקל.
החריזה המסורגת בחרוז האלכסנדריני האנגלי והגרמני היא במשקל יאמבי (הדגש הוא על כל הברה שנייה), כלומר חריזה זכרית.
גם בשירה הצרפתית המודרנית, משוררים כמו ויקטור הוגו ושארל בודלר השתמשו במשקל אלכסנדריני בן 12 הברות.
שימוש בחרוז אלכסנדריני בשירה העברית
השימוש בחרוז האלכסנדריני בפרט, ובמשקל היאמבי בכלל, נחשב חדש יחסית בשירה העברית המודרנית, ולא שגור.
בין הסיבות למיעוט השימוש בחרוז האלכסנדריני: ראשוני הכותבים בשפה העברית כתבו בהגייה אשכנזית, שלה הטעמה מלעילית (כלומר רגל טרוכאית, או אמפיבריכית ולא יאמבית).
הכותבים שאחריהם התחילו לאמץ חריזה חופשית ללא הקפדה על משקל.
נתן אלתרמן, שלמד אגרונומיה בפאריס, השתמש בטור האלכסנדריני הקלאסי (עשר ההברות) בתרגומים ליצירות צרפתיות נאו-קלאסיות (התרגום ל"פדרה" של רסין).
הוא כמעט ולא השתמש בחרוז האלכסנדריני המודרני, אבל הוא כן עושה בו שימוש בפואמה "שירי מכות מצרים", בחלק העיקרי, "שירי המכות" ובחלק האחרון, "איילת".
אהרון שבתאי עושה שימוש בחרוז האלכסנדריני לעיתים, כמו בחלק מהשירים שפורסמו בקובץ "בחודש מאי הנפלא".
משוררים נוספים העושים שימוש בחרוז האלכסנדריני הם דורי מנור וסיוון בסקין.
חָרוּט אַרְסִי (שם מדעי: Conus textile, כלומר חרוט הטקסטיל) הוא מין רכיכה ארסית של חלזון ים, ממשפחת החרוטיים.
נפוץ בים התיכון, בים סוף, בים הקריבי, באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס האטלנטיממזרח אפריקה ועד להוואי ולפולינזיה הצרפתית.כינויו, Cone Snail.
אורכה הטיפוסי של הקונכייה של חרוט ארסי בוגר נע בין 9 ס"מ ל-10 ס"מ.
האורך המקסימלי של הקונכייה של מין זה הוא 15 ס"מ.
דפוס צבע הצדף של החרוט הארסי דומה לאוטומט התאי חוק 30. שמו המדעי של החרוט מגיע מלטינית: cōnus (חרוט) המתאר את צורת הקונכייה ו-textilis (טקסטיל) על שום הדוגמה הצבעונית על הקונכייה.
הנקבה מטילה כמה מאות ביצים בכל הטלה, אשר בוקעות לאחר כ-16 או 18 ימים.
לאחר מכן, הזחלים צפים עם הזרם במשך כ-16 יום.
אחר כך הם מתיישבים בתחתית האוקיינוס.
חרוט ארסי הוא מין טורף, ומשתמש במחטים מקרוסקופיים על מנת להזריק קונוטוקסין כדי להרוג את טרפו.
החדק, שבקצהו מוחזקת השן הארסית, מסוגל להתארך לכל חלק מקונכייתו של החרוט הארסי.
הוא משתמש בהזרקת הארס הקטלני כדי להמית ולשתק את טרפו לפני שהוא בולע אותו.
טיפה אחת מהארס שלהם מספיקה להרוג לא פחות מ-20 בני אדם.
לכן, בעל חיים זה מהווה סיכון לכל אדם שלא נקט באמצעי כלשהו על מנת להגן על עורו החשוף, ומספר מקרי מוות יוחסו למין זה.
חרוט געשי הוא אחד הצורות הגעשיות הפשוטות והנפוצות ביותר והמבנה האופייני במרבית הרי הגעש.
החרוט נוצר מהתפרצות געשית הנערמת סביב לוע הר געש בצורת חרוט עם שקע במרכז פסגתו.
חרוטים געשיים נבדלים זה מזה בהרכב ובגודל החלקיקים הבונים אותם ובהתאם לאופי וגודל השברים הנפלטים במהלך ההתפרצות.
ומהבולטים שבהם הוא חרוט האפר שהוא גם הנפוץ שבהם וגובהו אינו עולה על כמה מאות מטרים.
בהר געש בו הלבה הנשפכת דלה בגזים, בדרך כלל יתקבל חרוט געשי שטוח במיוחד הנקרא חרוט מגן.
חרוטי מגן נפוצים בהוואי ואף בכמה מקומות ברמת הגולן, למשל ברכס דלוה, הנמצא בסמוך לחורבות הכפר דלוה.
חרוט אפר הוא הסוג הפשוט והנפוץ ביותר של החרוט הגעשי.
הוא בנוי מחלקיקים וגושים של לבה קרושה שנפלטת מסוללה אחת.
בדומה לגז טעון, הלבה מתפוצצת בכוח רב באוויר ונשברת לרסיסים קטנים המתגבשים ונופלים בצורת גחלים סביב פתח האוורור ויוצרים חרוט עגול או סגלגל.
במרבית החרוטים הגעשיים יש מכתש קעור בפסגתו וגובהו מגיע לכמה מאות מטרים בלבד.
חרוט אפר מפורסם הוא פריקוטין שנוצר בשנת 1943 לנגד עיניהם של איכרים מהכפר הסמוך הממוקם במקסיקו.
חרוט סוכר או כיכר סוכר הוא הצורה בה יוצר ונמכר לצרכנים סוכר מזוקק לפני שפותחו מוצרי הסוכר המודרניים - קוביות סוכר וסוכר בגרגירים.
חרוט הסוכר הגבוה, בעל הקצה המעוגל, היה מוצר-הקצה של תהליך זיקוק הסוכר הגולמי העשיר במולסה מקני סוכר שיובאו מאזורים כגון ברזיל והקריביים.
באזורים שונים בעולם נמכרו חרוטי סוכר עד סוף המאה ה-19 או אמצע המאה ה-20. חרוטי סוכר היו מוצר מוכר בכל בית, עד כדי כך שהרים וגבעות ביבשות אירופה, אמריקה אסיה ואוקיאניה, המזכירים במראם צורת חרוט סוכר, נקראו בשם זה.
ביניהם הר הסוכר בריו דה ז'ניירו בברזיל.
במקומות רבים נמכרו חרוטי סוכר עטופים בנייר צבוע באינדיגו - כחול עז.
לאחר השימוש בסוכר היו שמיחזרו את הצבע מתוך הנייר על ידי טבילתו במים.
בצבע שהופק צבעו חוטים ואריגים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על גידול קני סוכר בארץ ישראל החל מהמאה ה-8. הצלבנים במדינות הצלבניות במזרח התיכון למדו את סודות ייצור הסוכר מהמקומיים, ובתקופתם שגשגה תעשיית סוכר מפותחת.
בתהליך הייצור זוקק הסוכר, והנוזל נוצק לכלי חרס שראשם רחב ותחתיתם צרה.
חור בתחתית הכלי אפשר לנוזל המולסה לנטוף לכלי תחתון, בעוד הסוכר נותר בכלי העליון והתגבש בו ימים רבים.
בתום ההתגבשות שוחרר חרוט הסוכר מהכלי בו נוצק, אם כי בחלק מהמקרים נאלצו לשבור את הכלי לשם שחרור הסוכר.
חרוטי סוכר שנוצרו בתהליך זה לא הכילו סוכר לבן מזוקק לחלוטין אלא סוכר חום, שהומס, בושל וסונן שוב מספר פעמים, לקבלת סוכר לבן.
כאשר החלו לייצר באירופה סוכר מזוקק מסלק סוכר ב-1799 יצרו ממנו חרוטי סוכר באופן דומה.
באזורים מסוימים עדיין מיוצרים חרוטים אלו, בעיקר בגרמניה בה הם משמשים למשקה הטיפוסי לעונת חג המולד - (מילולית - פונץ' לשונות אש).
עד אמצע המאה ה-19 השתמשה הממשלה הבריטית בשיטת מיסי עונשין כדי לא לאפשר ליצרנים מהקולוניות שלה בקריביים לזקק בעצמם את הסוכר שלהם ולספק לבריטניה חרוטי סוכר מוגמרים.
גם התעשייה באמסטרדם הגנה על עצמה באופן דומה מיבוא סוכר לבן מהודו המזרחית.
במקום זאת נשלח לאירופה (בשלב השלישי של הסחר המשולש) סוכר חום גולמי שיוצר במטעים באמצעות הרתחה ראשונית של עסיס הקנים המתוק.
הסוכר הגולמי זוקק בסדרת תהליכי הרתחה וסינון.
כאשר בהרתחה האחרונה נמצא מתאים לגיבוש הוא נמזג לתוך תבניות חרס או ברזל בצורת חרוט הפוך, שהועמדו מעל קערות איסוף.
במהלך מספר ימים הסירופ החום והחומר הבלתי מתגבש טפטפו דרך חור קטן בתחתית תבנית החרוט אל קערת האיסוף.
כדי לשפר את לובן המוצר שפכו לראש התבנית תמיסת חימר לבן או תמיסה של חרוט סוכר שהומס במים חמים.
תמיסה זו טפטפה דרך החרוט, אוספת בדרכה את כל המולסה שנותרה וחומרי צבע אחרים ומורידה אותם אל קערת האיסוף.
עם סיום התהליך שוחררו החרוטים מהתבנית, יובשו בחדר תנורים שהכיל מאות חרוטים, שוייפו לצורתם הסופית ונעטפו לרוב בנייר כחול, כדי להאיץ את הלבנתם.
תבניות הגיבוש, ולפיכך גם החרוטים היו במגוון גדלים.
ככל שהחרוט היה גדול, שיעור הסוכר בו קטן.
שיעור הסוכר קבע את מחיר החרוט, לכן חרוטים נמכרו על פי משקלם ויצרן הסוכר שילם מס לפי משקל הסוכר שנמכר.
כשאצוות סוכר גולמי חדשה זוקקה, הסוכר הטוב ביותר נבע מההרתחה הראשונה.
לאחר מכן, הפסולת והשאריות של ההרתחה הראשונה הוחזרו לתחילת התהליך ועורבבו עם סוכר גולמי נוסף להרתחה שנייה, וככל שנמשך תהליך זה עד סיום האצווה, איכות הסוכר הלכה וירדה.
ככל ששיעור הסוכר פחת קשה היה לגבשו ולכן נדרשו תבניות גדולות יותר.
לפיכך, חרוטים קטנים (כ-13 ס"מ בקוטרם ובגובה 13 ס"מ) הכילו את הסוכר האיכותי ביותר, שהיה יקר מאוד.
סוכר באיכות נמוכה גובש בחרוטים שקוטרם 25–36 ס"מ וגובהם כ-76 ס"מ ומשקלם עד כ-16 ק"ג.
בסיפורו של חיים נחמן ביאליק, "החצוצרה נתביישה", מוזכר חרוט סוכר עוטה נייר כחול: "כובע סוכר בנרתיקו הכחול".
חרוזים אנאליים מעוצבים בצורות רבות.
קוטר כדור בודד הוא בין 25 מ"מ עד ל-125 מ"מ ויותר.
הגודל הנפוץ הוא כ-45 מ"מ אך לרוב המשתמשים בחרוזים נוהגים להחליף מדי פעם את החרוזים לקוטר גדול יותר כדי להעצים את התחושה.
החרוזים עשויים ממגוון חומרים כגון סיליקון, פלסטיק, גומי, לטקס, זכוכית או מתכת ומחוברים ביניהם בחוט, מוט קשיח או גמיש.
בסופה של השרשרת קיימת לרוב ידית המאפשר אחיזה נוחה בזמן המשיכה או ההכנסה אם החיבור של הכדורים קשיח או קשיח למחצה.
אם הכדורים מחוברים בחוט או חומר גמיש לחלוטין הכנסתם אפשרית רק בצורה בודדת כדור אחר כדור.
שרירי פי הטבעת בעלי עצבים רבים והשימוש בחרוזים גורם להנאה מינית אצל אילו אשר נהנים ממין אנאלי, נשים וגברים כאחד.
ההנאה נגרמת בזמן ההכנסה של הכדור ובעיקר בזמן המשיכה כאשר היא נועדה להעצים את האורגזמה.
אצל נשים השימוש בכדורים מגביר את ההנאה בקיום יחסי מין נרתיקים מאחר שככל שמכניסים מספר רב יותר של כדורים לפי הטבעת רוחב הנרתיק צר יותר ותחושת הכדורים מורגשת דרך דפנות הנרתיק ויוצרת חיספוס נוסף לגבר והאישה.
כמו בכל פעילות אנאלית חייבים לשמן היטב את האביזר ופי הטבעת כדי למנוע נזק לרקטום שעלול להיפצע.
גם לאחר השימון אין למשוך את הכדורים החוצה במהירות או בחוזקה מאחר שפעולה זו עלולה לקרוע את הרקטום.
יש לרחוץ היטב את האביזר לאחר השימוש בסבון ומים ולאפשר לו להתייבש לפני שימוש נוסף כדי למנוע מעבר של חיידקים.
ניתן גם להכניס את החרוזים לתוך קונדום כדי למנוע מחלות.
לפני השימוש יש לוודא שהחרוזים מחוברים היטב ואינם יכולים להתנתק מהשרשרת ולהישאר בגוף.
אם חרוז נתקע יש לפנות לרופא כדי להוציא אותו בפעילות כירורגית.
חרוט טיילור הוא צורת החרוט אשר נצפה כאשר טיפת מים מושפעת על ידי שדה חשמלי חיצוני.
חשיבותו נובעת מהשימושים הרבים שנגזרו מתופעה זו ומהעובדה שהטיפה המיוננת פולטת סילון של נוזל מעבר למתח סף מסוים, כגון תהליך הנקרא electrospraying (התזת נוזל על ידי שימוש במתח חשמלי), electrospinning (יצירת סיבים מנוזל) ותהליכי ריסוס הידרודינמיות שונות.
בנוסף, חרוט טיילור חשוב במדחפי FEEP וקולואיד אשר משמשים בבקרה יעילה של דחף חלליות.
תופעה זו תוארה על ידי סר ג'.
טיילור בשנת 1964 מבחינה מתמטית במאמר.
המאמר נבע מתופעות שתועדו במאמרים קודמים, כגון עבודתו של זלני, שצילם קונוס-סילון של גליצרין תחת שדה חשמלי גבוה, וכן עבודות אחרות של כמה מדענים אחרים: וילסון וטיילור (1925), נולאן (1926) ומקי (1931).
טיילור היה מעוניין בעיקר בהתנהגות של טיפות מים בשדות חשמליים חזקים, כמו בסופות רעמים.
כאשר נפח קטן של נוזל מוליך חשוף לשדה חשמלי, צורת הנוזל מתחילה להתעוות מהצורה הסטנדרטית של טיפה, שנובעת ממתח פנים וגרוויטציה בלבד.
שדה חשמלי קטן יגרום לטיפה להתחיל לקבל צורה של חרוט, עם צדדים קמורים וקצה מעוגל.
עם הגדלת השדה החשמלי הקצה של החרוט מתחדד, עד שמתקבל חרוט עם קצה חד יותר במצב שיווי משקל, כאשר הזווית בקצה היא 98.6 מעלות.
כאשר מגדילים את המתח (ובכך את השדה החשמלי) מעבר למתח סף מסוים נוצר היפוך בקצה החרוט ונפלט מהקצה סילון של הנוזל.
זה נקרא חרוט-סילון ומהווה את תחילתו של תהליך ה-electrospraying, שבו הנוזל המיונן עשוי להיות מועבר לשלב הגז.
נמצא כי על מנת להשיג קונוס-סילון יציב צריך להשתמש במתח גבוה במעט ממתח הסף.
הפעלת מתח גדול בהרבה יכול ליצור מצבים אחרים של התפוררות החרוט.
טיילור תיאר את התופעה לראשונה בשנת 1964 באופן תאורטי, כאשר המחקר נשען על שתי הנחות כלליות: (1) פני השטח של החרוט הוא משטח שווה פוטנציאל, ו-(2) הקונוס קיים במצב של שיווי משקל יציב.
טיילור מצא כי על מנת לענות על שני קריטריונים אלו המתח צריך להיות אקסי-סימטרי מבחינת האזימוט וכן נדרש שיהיה לפוטנציאל תלות בשורש הרדיוס העקמומיות של החרוט .
טיילור מצא כי הפוטנציאל הנדרש הוא:
כאשר הוא פולינום ליג'נדר מסדר חצי, ו הוא האפס הראשון של פולינום זה.
מהביטוי הזה לפוטנציאל נובע כי כאשר מגדילים את המתח למתח הסף כך שמשטח החרוט יהיה שווה פוטנציאל, ייווצר חרוט מושלם בזווית של , או 98.6°.
חרדתו של המלך סלומון הוא ספר מאת הסופר היהודי-צרפתי רומן גארי אשר היה האחרון להתפרסם תחת הפסבדון אמיל אז'אר, שנכתב בשנת 1979. הספר הוא רומן העוקב אחר מעלליו של ז'אנו, נהג מונית פריזאי צעיר ומעורבותו עם סלומון רובינשטיין, יהודי מבוגר בן 84 בפנסיה, המפעיל קו סיוע נפשי טלפוני לאנשים במצוקה.
הספר תורגם לעברית על ידי אביטל ענבר, ויצא בהוצאת עם עובד ב-1980, ומאוחר יותר זכה לתרגום והוצאה מחודשת בידיעות ספרים על ידי ניר רצ'קובסקי ב-2010.
חרוט אנקור או פסגת אנקור הוא הר ברכס דוכסית דופרן, תת-רכס של רכסי קיטימט בהרי החוף של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 647 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 177 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם בצידו הדרומי של מפרצון לואו ושל תעלת גרנוויל, מדרום-מערב לעיירה קיטימט.
שמו של ההר ניתן לו רשמית ב-11 במאי 1946. ההר נקרא על שם קפטן דניאל פנדר (Daniel Pender), אשר מיפה את האזור בשנת 1870, עבור הצי המלכותי הבריטי.
חרובסק היא עיר במחוז משנה חרובסק במחוז וולוגדה שברוסיה.
העיר ממוקמת על גדתו השמאלית של נהר קובנה, כ-90 ק"מ מצפון לעיר וולוגדה.
בשנת 1894 החלה בנייתה של מסילת הרכבת בין הערים וולוגדה וארכנגלסק – הוחלט שהיא תעבור בנתיב הקצר ביותר, ולא דרך יישובים קיימים, ובסופו של דבר היא עברה במיקומה הנוכחי של חרובסק.
תחנת הרכבת במקום נפתחה בשנת 1894 וכונתה "קובינו"; לאחר מכן שמה שונה ל"לשצ'ובו" , וב-1914 שמה שונה בשנית ל"חרובסקיה".
היישוב חרובסקיה , שנודע גם בשם חרובסקי , הוקם באזור תחנת הרכבת בשנת 1903, יחד עם הקמתו של מפעל זכוכית.
ב-1919 הוקמה ביישוב גם מנסרה.
בשנת 1929 הוקם מחוז משנה חרובסק כמסגרת אדמיניסטרטיבית בתוך מחוז וולוגדה והיישוב הפך למרכז המנהלי של מחוז המשנה החדש.
לאחר שאוכלוסייתו התפתחה ונבנו בו מפעלים נוספים, בשנת 1954 הוא קיבל מעמד של עיר, אשר שמה שונה לשמה הנוכחי - חרובסק.
חָרוּט (שם מדעי: Conus) הוא סוג של חלזונות ימיים טורפים במשפחה החרוטיים הכולל כמה מהמינים הארסיים ביותר של חלזונות בעולם.
עד שנת 2009, נהוג היה לכלול את כל המינים תחת הסוג חרוט (Conus), אך מחקרים מאוחרים יותר הציעו לפצל את המינים לכמה סוגים.
מינים בסוג Conus ניתן למצוא בימים הטרופיים והסובטרופיים של העולם, בעומקים הנעים בין אזור התת-כרית ל-1,000 מ'.
הקונכייה בעלת מאפיינים מגוונים, כגון הבליטות על הצריח, צורת הפיתול, שכבות ודפוס צבע.
ידועים מינים רבים של מאובנים המופיעים לראשונה בשכבות הקרטיקון.
חרוט פאראסייט הוא חרוט טפילי קטן, ברכס מאונטניר, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
החרוט ממוקם 12 קילומטרים מהמדרונות הצפון-מערביים של הר אוברלורד.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הקבוצה הצפונית (northern party) של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
חרוט צ'סטר או קונוס צ'סטר היא גבעה, שאינה מכוסה קרח בחלקו המרכזי של חצי האי ביירס, באי ליווינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים באנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 188 מטרים מעל פני הים.
הפסגה מתנשאת מעל אגם מידג' שמצפון-מערבה לה.
פסגת חרוט צ'סטר ממוקמת 8.56 קילומטרים דרומית-מזרחית לנקודת סטארט, 6.32 קילומטרים צפונית-מזרחית לנקודת דבילז, ו-4.2 קילומטרים ממערב לגבעת צ'אמבלאק.
הפסגה נקראת על שם קפטן צ'סטר, האמריקאי, אשר היה רב החובל של אוניית ציד כלבי הים אסקס (Essex), אשר הגיעה לאיי שטלנד הדרומיים בעונת הקיץ האנטארקטי 1821–1822.
חרוז מלכותי היא צורת בית מחורז שהוכנסה לשירה האנגלית על ידי ג'פרי צ'וסר.
הצורה זכתה להצלחה משמעותית מן המאה החמש עשרה ועד המאה השש עשרה.
צורתו של החרוז המלכותי מורכב משבע שורות, בדרך כלל בפנטמטר יאמבי.
בפועל, הבית יכול להיות בנוי או כטרצט ושני קופלטים (ABA BB CC) או כקוורטט וטרצט (ABAB BCC).
עובדה זו מאפשרת גיוון, במיוחד כאשר הצורה משמשת לשירים סיפוריים ארוכים יותר.
הודות לריווח הצורה בהשוואה לבתים מרובעים, ותחושת הסיום שמציע צמד החרוזים בשורות השישית והשביעית, היא נחשבת בעלת איכות מחזורית, רפלקטיבית.
צ'וסר השתמש לראשונה בחרוז המלכותי בשיריו הארוכים "טרוילס וקרסידה" וכן ב"פרלמנט השוטים", שנכתבו במאה הארבע-עשרה המאוחרת.
הוא גם השתמש בו במספר מסיפורי קנטרברי.
ייתכן שהוא עיבד את הצורה מצורת הבית של הבלדה הצרפתית או מהאוטאבה רימה האיטלקית, עם השמטת השורה החמישית.
בן זמנו ומכרו של צ'וסר, ג'ון גואר, השתמש בחרוז מלכותי ב-In Praise of Peace ובחלק קצר אחד, תחינת המאהב, ב-Confessio Amantis .
במאה החמש עשרה, החרוז המלכותי ימשיך להפוך לצורת נרטיבית סטנדרטית בשירה האנגלית התיכונה המאוחרת לצד הקופלט.
ג'יימס הראשון מסקוטלנד השתמש בחרוז המלכותי בשירו הצ'וצ'ריאני The Kingis Quair.
ייתכן כי מקור שמו של החרוז המלכותי נובע משימוש זה, אם כי ניתן לטעון כי שם זה נובע מהשימוש בשירה למטרת פניה לבני המלוכה בחגים וטקסים.
משוררים אנגלים וסקוטיים הושפעו מאוד מצ'וסר במאה שלאחר מותו ורבים עשו שימוש בצורה לפחות בחלק מיצירותיהם.
ג'ון לידגייט השתמש בצורה זו ברבים משירי האהבה שלו, ולאורך 36,000 השורות שלו נפילת נסיכים.
החרוז המלכותי נבחר גם על ידי משוררים כמו תומאס הוקליב, ג'ון קאפגרייב, ג'ורג' אשבי והמחבר האלמוני של "הפרח והעלה".
המשורר הסקוטי רוברט הנריסון השתמש באופן עקבי בחרוז המלכותי לאורך שתי יצירותיו הארוכות ביותר, ה"מורל פביליס " וה"ברית של קרסייד ".
כמה רומנים אנגליים מהמאה החמש עשרה משתמשים בצורה זו גם כן: ג'נרידס, אמוריוס וקליפס, והרומאים מפרטנאי .
בתחילת המאה השש עשרה המשיך החרוז המלכותי להופיע ביצירותיהם של משוררים כמו ג'ון סקלטון (למשל ב-The Bowge of Court), סטיבן האווס (בילוי של עונג), תומאס סאקוויל (בהקדמה ל"מראה לשופטים"), אלכסנדר.
ברקלי (ספינת השוטים), ויליאם דנבר (The Thrissil and the Rois) ודייוויד לינדסיי (Squyer Meldrum).
הבית בן שבע השורות החל לשמש בתדירות נמוכה יותר במהלך התקופה האליזבתנית, אך עדיין בא לידי שימוש בשירהם של ג'ון דייוויס ושל וויליאם שייקספיר.
המשורר מן המחצית השנייה של המאה השש-עשרה אדמונד ספנסר כתב את "מזמור היופי השמימי" שלו באמצעות חרוז מלכותי, אבל הוא גם יצר את הבית הספנסריאני שלו, מחורז ABABBCBCC, בין השאר על ידי עיבוד של החרוז המלכותי.
הבית הספנסריאני משתנה מחומש יאמבי בקו הסופי שלו, שהוא קו של הקסמטר יאמבי, או במילים אחרות חרוז אלכסנדרוני אנגלי.
במאה השבע-עשרה, ג'ון מילטון התנסה בהרחבת השורה השביעית של בית המלוכה החרוז עצמו חרוז אלכסנדרוני ב"על מותו של תינוק נאה שגוסס משיעול" ולבתי המבוא של "בוקר הולדת ישו".
כמו צורות בתים רבות, החרוז המלכותי יצא מהאופנה במהלך הרסטורציה האנגלית המאוחרת של המאה השבע-עשרה, ומאז מעולם לא נעשה בו שימוש נרחב.
במאה השמונה עשרה, השתמש תומאס צ'טרטון בחרוז המלכותי המעודן של מילטון עם חרוז אלכסנדוני עבור כמה משיריו המזויפים באנגלית, כגון "אלינוורה וג'וגה" ו"An Excelente Balade of Charitie".
הסופרים הרומנטיים ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג', שניהם דמויות שהושפעו מצ'טרטון, אימצו את החרוז המלכותי המתוקן של מילטון בכמה יצירות, כמו "רזולוציה ועצמאות" של וורדסוורת' ו"פסיכה" של קולרידג'.
במאה התשע-עשרה המאוחרת כתב ויליאם מוריס, שהושפע מאוד מצ'וסר, חלקים רבים של גן העדן הארצי עם ערכת החרוזים הקשורה ABABBCBCC.
בארצות הברית, אמה לזרוס כתבה כמה קטעים קצרים משירת המחזור שלה "תקופות" בחרוז מלכותי.
שירים בולטים מהמאה העשרים בחרוז מלכותי אורתודוקסי הם המכתב של ויסטן יו אודן ללורד ביירון (כמו גם כמה מהבתים ב-The Shield of Achilles), A Bronze Head של ויליאם בטלר ייטס ו-Dauber של ג'ון מייספילד .
"סיפורו של פרח-הכהונה", מתוך סיפורי קנטרברי מאת ג'פרי צ'וסר בתרגום שמעון זנדבק:
החרוז המלכותי נדיר למדי בשפה העברית, אך עם זאת ניתן למצוא מספר דוגמאות.
אחת מהן היא שירו "הגליל..." של שאול טשרניחובסקי, אשר בו חרוז מלכותי כמעט מושלם, אם כי השורה החמישית שלו היא מחרז A ולא חרז B כמצופה:
חרוטה סחור (בהולנדית: Groote Schuur, "צריף גדול") היא אחוזה בקייפטאון, דרום אפריקה.
בשנת 1657 האחוזה הייתה בבעלות חברת הודו המזרחית ההולנדית שהשתמשה בה בחלקה כאסם.
מאוחר יותר נמכרה החווה לידיים פרטיות.
חרוטה סחור נרכשה מאוחר יותר על ידי ויליאם דה סמידט, ונשארה ברשות המשפחה עד שנמכרה על ידי אברהם דה סמידט, המודד הכללי של מושבת הכף, ב-1878, ונרכשה על ידי הסטר אנה ואן דר בייל ממשפחת ואן דר בייל/קוטסי הידועה.
בשנת 1891 חכר ססיל רודס את האחוזה ממנה.
מאוחר יותר, בשנת 1893, הוא קנה אותה ממנה תמורת 60,000 פאונד, ושיפץ אותה ביחד עם האדריכל סר הרברט בייקר.
בניין הכף ההולנדי, הממוקם ברונדבוש, על מורדות פסגת השטן, הכתף המרוחקת של הר השולחן, היה במקור חלק מהאסם של חברת הודו המזרחית ההולנדית שנבנה במאה השבע-עשרה.
מעט מהבית המקורי נותר לאחר השריפה ב-1896. גג הסכך המסורתי הוחלף בלווחות חזקה יותר.
רודס לא נתן הנחיות קפדניות לגבי מה הוא רוצה מבייקר.
רודס תיעב כל פריט מכני (כגון צירים לחלונות) בבית והחל להסיר אותם ולהחליף אותם בפריטי פליז וארד.
בייקר החליף את חזית הבית, הוסיף מרפסת ארוכה מאחור ובנה אגף חדש.
האגף הכיל חדר ביליארד וחדר שינה ראשי בקומה השנייה שהכיל חלון מפרץ גדול המשקיף על פסגת השטן.
הוא גם הוסיף אולם מפואר עם אח גדול.
סר הרברט בייקר גם מילא תפקיד משמעותי בריהוט הבית.
לאחר שריהט בהתחלה עם ריהוט מודרני מלונדון, רודס, בהשפעת בייקר, החל במעבר מריהוט כף מודרני למסורתי יותר.
זה סימן את תחילתו של אוסף הריהוט הקולוניאלי של ססיל רודס.
הגנים של הבית היו, כפי שרודס דרש, 'מלאי צבע'.
מסביב לבית הייתה מסה של ורדים, הידרנג'אות, קאנות, בוגנוויליות ופוקסיות.
רחוק יותר מהבית, על מורדות פסגת השטן, רודס שמר אנטילופות, זברות, אילנדים, גנו ויענים.
רודס השתמש במעון הן מטה עסקי ופוליטי והן כבית.
משנת 1910 עד 1984, זה היה מעון קייפטאון הרשמי של ראשי ממשלת דרום אפריקה והמשיך כמעון נשיאותי של פיטר וילם בותה ופרדריק וילם דה קלרק.
עם זאת, בותה מעולם לא התגורר שם, והעדיף לגור בווסטברוק.
במאי 1956, דיווח המגזין "טיים" כי "נערכה בחרוטה סחור מסיבה לראש הממשלה הלאומני של דרום אפריקה, יוהנס סטריידום, לאחר שזכה בקמפיין הפרלמנטרי להמשך עליונות הלבנה בארץ של 2.6 מיליון לבנים ו-10 מיליון לא-לבנים.
המפלגה ניתנה על ידי כמה מהלאומנים הצעירים ונשותיהם כדי לכבד אותו.
הם ארגנו שיירה של 130 כלי רכב ולאט לאט נסעו עד לחרוטה סחור.
לאחר שהגיעו למעון, הם החלו לשיר שירי מלחמה ישנים של בורים - ההמנון הלאומי של טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית.
גברת ד"ר קוסטר, חברת הפרלמנט היחידה, נשאה נאום ובו אמרה כי 'כל אישה לבנה וכל אם לבנה מודים לך מעומק ליבה'.
תגובתו של סטריידום לכך הייתה, 'אסור לנו להדוף מהמטרות שלנו...
ב-4 במאי 1990, נחתם במקום הסכם "דקת החורטה סחור" ההיסטורית בין נלסון מנדלה, מהקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), ופרדריק וילם דה קלרק, נשיא דרום אפריקה.
המסמך היה מחויבות בין שני הצדדים לפתרון האקלים הקיים של אלימות והפחדה וכן מחויבות ליציבות ולתהליך של משא ומתן שלו.
כתוצאה מההסכם הוקמה קבוצת עבודה כדי לחקור את מתן החסינות הזמנית ללניניסטים מהקונגרס הלאומי האפריקני, לייעץ כיצד להתמודד עם שחרור אסירים פוליטיים ולהמליץ על הגדרה עבור עבירות פוליטיות.
תחת נלסון מנדלה כנשיא דרום אפריקה, הפך בניין גנדנדל (שנקרא בעבר ווסטברוק) למעונו של נשיא דרום אפריקה בקייפטאון.
חרוטה סחור הוא כיום מוזיאון ופתוח לציבור רק בתיאום מראש.
חרוד הוא יישוב מקראי משוער, ככל הנראה מקום מוצאם של שניים מגיבורי דוד: : "שַׁמָּה הַחֲרֹדִי אֱלִיקָא הַחֲרֹדִי".
בפסוק המקביל ב חרוד אינה נזכרת, אך גרסת ספר שמואל עדיפה.
ייתכן מאד שהוא זהה לבית-חרודו המאוחר (נוסח אחר חדודו, חורדן, בית-חרודי); מקום זה נזכר במשנה (יומא ב, ח) במרחק 3 מילין מירושלים, ולשם נלקח השעיר המשתלח.
הצעת הזיהוי העיקרית היא בחורבת אל-ח'ריד'אן, כ-5.5 ק"מ דרום-מזרחית לירושלים, חורבה המתנשאת מעל עיקול ו' נר ('נחל קדרון').
חרדת סירוס הוא סרט קומדיה רומנטית מונפשת למבוגרים אמריקאי שבוים על ידי גנאדי טרטקובסקי על פי תסריט שכתב יחד עם ג'ון ויטי והפיק יחד עם מישל מרדוקה.
בסרט, שהופק על ידי "סרטי סוני הנפשה", מדבבים אדם דה-ויין, אידריס אלבה, קתרין האן, פרד ארמיסן, בובי מויניהן ובק בנט, ועלילתו עוקבת אחר כלב שמגלה שהוא עתיד לעבור תהליך סירוס בבוקר המחרת.
זהו סרט האנימציה למבוגרים הראשון מבית "סרטי סוני הנפשה", כמו-כן גם סרט האנימציה המסורתי הראשון שלהם.
תהליך הפקתו של הסרט החל בשנת 2009; בעקבות הצלחותיהם של "מפלצת של מלון 3: יוצאים לחופשה" (2018) ועונתה החמישית והאחרונה של "סמוראי ג'ק" (2017), טרטקובסקי חתם על חוזה לבימוי הסרט עבור "סרטי סוני הנפשה".
במהלך הפקת הסרט, נמנע טרטקובסקי מלהסתמך על בדיחות הקשורות לתרבות פופולרית על מנת להתמקד יותר בהומור ממוקד-דמויות, דבר שיאפשר לסרט להתבלט בין סרטי הנפשה אחרים בעלי דירוג R.
על ליהוקם של צוות המדבבים הוכרז לראשונה ביוני 2023.
במקור, אולפני "האחים וורנר" היו אמורים להפיץ את הסרט באמצעות "ניו ליין סינמה", אך הפצת הסרט בוטלה באוגוסט 2024 כחלק מצעדים שנקטו "האחים וורנר דיסקברי" במטרה לצמצם את הגירעון שנוצר להם, ועלייתו לאקרנים בוטלה.
בהמשך נרכשו זכויות הפצת הסרט על ידי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס", והוא עלה לשירות ב-13 באוגוסט 2025.
באחד מן הימים, מגלה בול, כלב דם ממוצע וטוב-לב, שהוא עתיד לעבור תהליך סירוס בבוקר המחרת.
ככל שהחרדה שלו מכך מתחילה להתעצם, כך מבין בול שהוא זקוק להרפתקה אחרונה עם להקת חבריו הטובים ביותר, שכן אלו הן 24 השעות האחרונות שלו עם כיס האשכים שלו.
אדם דה-ויין – בול, כלב דם כחול, חלקלק ומהיר מחשבה, שמגלה שהוא עומד לעבור תהליך סירוס.
אידריס אלבה – רוקו, כלב בוקסר בעל ביטחון עצמי מופרז.
קתרין האן – האני, כלבת תצוגות ואהובתו של בול.
פרד ארמיסן – פץ', כלב תחש ומשפיען-וונאבי.
בובי מויניהן – לאקי, כלב ביגל מתוח ומגושם.
ב-25 ביולי 2018, דווח על ידי "Deadline Hollywood" כי טרטקובסקי עתיד לכתוב ולביים את הסרט, בעוד שעל הפקתו תופקד המפיקה מישל מרדוקה.
עוד נמסר כי חברת ההפקה שתהיה מעורבת בהפקת הסרט תהיה "סרטי סוני הנפשה", וכי סרט זה יהיה הראשון שהפיקו שזוכה לדירוג R.
טרטקובסקי יצר והפיק את סרטי "מפלצת של מלון" עבור האולפנים.
פרטים נוספים על הסרט נחשפו ביוני 2019, במהלך פסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי.
ביולי 2022 הצהיר טרטקובסקי כי על אף שהסרט מופק על ידי "סרטי סוני הנפשה", על הפצתו תופקד החברה "ניו ליין סינמה".
נוסף לכך, לדברי טרטקובסקי, פיתוחו של הסרט החל לראשונה בשנת 2009, כסרט חבר'ה תחת השם "Buds".
ביוני 2023, הצהיר טרטקובסקי כי ה"חברות" בין הדמויות תושפע מסרטי ג'אד אפאטאו, כמו "בתול בן 40" (2005) ו"הדייט שתקע אותי" (2007).
ב-13 ביוני 2023, במהלך פסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי, אושר כי לצוות המדבבים של הסרט לוהקו אדם דה-ויין, אידריס אלבה, קתרין האן, פרד ארמיסן, בובי מויניהן, בק בנט, ריבר גאלו ומישל בוטו.
עבודות ההנפשה בוצעו על ידי חברות ההנפשה "Renegade Animation" ו-"Lightstar Studios".
על התהליך פיקח המפקח החזותי סקוט וילס, שעבד עם טרטקובסקי על "סמוראי ג'ק" ו-"Primal".
העבודה על הפקת הסרט החלה ביולי 2022, והתעתדה להסתיים בספטמבר 2023 כאשר הוכרז צוות המדבבים.
על אף שטרטקובסקי רצה במקור שהסרט יופק באמצעות הנפשה מסורתית, הוא שקל בהמשך להשתמש בהנפשה ממוחשבת במטרה "לשווק טוב יותר את הסרט".
בסופו של דבר, הוא החליט לשמור על ההנפשה המקורית שתוכננה עבור הסרט, מה שהופך אותו לסרט המונפשת-קלאסית הראשון שהופק על ידי "סרטי סוני הנפשה", בשל האסתטיקה שהשתלבה טוב יותר עם עלילת הסרט.
טרטקובסקי רצה שהנפשת הסרט תזכיר את "היפהפייה והיחפן" (1955) מבית אולפני וולט דיסני, ובמקביל שאב השראה מעבודותיהם של טקס אייברי וצ'אק ג'ונס בסרטי "לוני טונס", במיוחד בשל הדגש ששמו על הנפשה אקספרסיבית.
העבודה על הפקת הסרט הסתיימה בספטמבר 2023.
טיילר בייטס וג'ואן היגינבוטום, שעבדו עם טרטקובסקי על פרויקטים קודמים שלו, הופקדו על הלחנת הפסקול.
הסרט התעתד לעלות לאקרנים בתאריך לא ידוע בהפצת אולפני "האחים וורנר" ו"ניו ליין סינמה".
כשדיבר על הסרט בפודקאסט "This Is Important" ב-7 במאי 2024, הצהיר דה-ויין שהסרט יעלה לאקרנים במהלך שנת 2025. בריאיון שהתקיים ביוני 2024 עם "Animation Magazine", הצהיר טרטקובסקי כי מצב הפצת הסרט נמצא בתהליכי בירור.
ב-9 באוגוסט 2024 דווח כי "האחים וורנר" ו"ניו ליין סינמה" לא יפיצו עוד את הסרט כחלק מצעדים שננקטו על ידי חברת-האם "האחים וורנר דיקסברי".
זכויות ההפצה חזרו ל"סרטי סוני הנפשה", והסרט הועמד במכרז למכירה עבור אולפנים ושירותי הזרמת מדיה אחרים.
דיווח זה היה מפתיע בהתחשב בהיסטוריה של טרטקובסקי עם רשתות "Cartoon Network" ו-"Adult Swim".
נטפליקס נחשבה כאחת האפשרויות הפוטנציאליות בהן Fixed עשוי להגיע לאור שיתופי הפעולה הקודמים של SPA עם החברה, בעוד שמאט בלוני דיווח כי אם המשא ומתן לא יצלח, הסרט יתבטל וייגנז באופן דומה לסרטים "באטגירל ו"קויוטי נגד אקמי" (שגם הוא נגנז באותה תקופה).
ב-1 באוקטובר 2024, בעת שהשתתף בפסטיבל האנימציה של מכללת סוואנה לאמנות ועיצוב עבור קבלת פרס המצוינות בהנפשה, הרגיע טרטקובסקי את סטיב וינטראוב מ-Collider בהצהרה כי הפקת הסרט הושלמה וכי כעת נותר למצוא מפיצה חדשה.
ב-16 באפריל 2025 רכשה "נטפליקס" את זכויות הפצת הסרט והודיעה כי הסרט יופץ ב-13 באוגוסט 2025. בכתבה בלעדית של "TheWrap", נחשף כי הפצת הסרט בוטלה בשנת 2023, לאחר שהפקת הסרט הושלמה באותה שנה.