tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערים וערים חשובות על הנהר הם Hoeryong ומחוז אונסונג בקוריאה הצפונית, טומן ונאנפינג בסין.
בשנת 1995 חתמו הרפובליקה העממית של סין, מונגוליה, רוסיה, קוריאה הצפונית ודרום קוריאה על שלושה הסכמים ליצירה של אזור הפיתוח הכלכלי על נהר הטומן.
ביולי 2024 דיווח האתר "אינטליג'נס אונליין" כי רוסיה וקוריאה הצפונית הסכימו לאפשר לסין גישה ישירה לים יפן ולצפון האוקיינוס השקט, דרך הנהר.
נוקטונדו, אי לשעבר (כיום למעשה חצי אי) בפתחו של טומן, יש עליו מחלוקת בין רוסיה וקוריאה הצפונית.
שושלת צ'ינג ויתרה על האי לרוסיה כחלק מחברת Primorsky Maritimes (מזרח טרטרי) באמנת פקין בשנת 1860. ב -1990 חתמו ברית המועצות לשעבר וקוריאה הצפונית על הסכם גבול שהגבול עובר דרך מרכז הנהר, ומשאיר את שטח האי לשעבר בצד הרוסי.
דרום קוריאה סירבה להכיר באמנה ודרשה כי רוסיה תחזיר את השטח לקוריאה.
טומן שימש במשך שנים על ידי פליטים צפון קוריאנים לברוח דרך הגבול הסיני.
רוב הפליטים מקוריאה הצפונית בזמן הרעב הצפון קוריאני של שנות התשעים ברחו דרך נהר טומן, והפליטים האחרונים גם השתמשו בו, שכן הרבה יותר קל לחצות אותו מאשר לחצות את האמנוק (נהר יאלו).
הנהר נחשב כדרך המועדפת לחצייה לסין, כי בניגוד לנהר אמנוק המהיר, העמוק והרחב, העובר לאורך רוב הגבול בין שתי המדינות, נהר טומן הוא רדוד וצר.
באזורים מסוימים ניתן לחצות אותו ברגל או בשחייה קצרה.
הוא גם קופא בחורף ומאפשר מעבר יבש.
מבריחים שרוצים לחצות את טומן לעיתים קרובות ורוצים להסתתר מפטרול הגבול המסוכן, מסוגלים לבלות שבועות אם לא חודשים או שנים מחכים להזדמנות המושלמת לעבור.
פליטים מעטים חוצים את נהר טומן לרוסיה.
הסיבה לכך היא כי קל הרבה יותר לסייר בשטח קטן (17 ק"מ).
בנוסף, הקהילה הקוריאנית האתנית ברוסיה היא הרבה יותר קטנה כדי לקבל תמיכה מספקת, לעומת סין, בה אוכלוסייה קוריאנית גדולה יותר.
כמו כן ישנם צפון קוריאנים המוצאים עבודה ברוסיה מנוצלים לעיתים קרובות על ידי האוכלוסייה המקומית.
כמו כן חוצים את הטומן באופן בלתי חוקי חיילים ואחרים המחפשים מזון וכסף.
כמה מהכפריים הסינים עזבו את אזור הגבול בשל ההתקפות.
המשבר ההומניטארי לאורך נהר הטומן הופיעה בסרט "Dooman River".
נהר מידל הוא נהר באזור אומינקה במרכז פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
בשפת קארייר, שפת האומה הראשונה (האבוריג'ינים) טאקל הנהר נקרא "דזיטיל'אייננלי קו".
שמו הנוכחי של הנהר אומץ רשמית ב-15 ביולי 1936.
הנהר זורם לכיוון דרום-מזרח ממוצא אגם טאקלה ונשפך אל אגם טרמבלאור.
אורכו של הנהר כ-35 קילומטרים.
דגי האלתית עולים במעלה הנהר (מסלול האלתית) שבין נהר סטויארט ואגם טאקלה.
לחופי הנהר ממוקמת העיירה מידל ריוור ("נהר מידל"), וכן שמורת האינדיאנים (שמורת האומות הראשונות) דזיטיליין לי 9 כמו גם שמורת האינדיאנים א-ק'איי ווה צ'ו 26.
הנהר הוא אתר שייט קיאק פופולרי.
נהר מידל הוא אזור טבע מוגן בעל חשיבות מיוחדת בשל המגוון הרחב של הציפורים ובעלי החיים שבו.
נהר ניישן שנקרא בעבר נהר טרייב , הוא נהר בחלקה הצפוני של מרכז פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
בעבר היה הנהר יובל של נהר פארסניפ, ואולם כיום זורם הנהר לאגם ויליסטון (מאגר מים שנוצר בעקבות הקמת סכר בנט).
הנהר מנקז את האזור הדרומי של הרי אומינקה.
לאורך מהלך הנהר מצויים ארבעת אגמי ניישן: אגם צאיטה, אגם אינדאטה, אגם צ'נטלו ואגם צ'וצ'י, המהווים אתר טבע מוגן במסגרת הפארק הפרובינציאלי אגמי ניישן.
הר ניישן המתנשא מצפון לנהר (מצפון לאגם צ'נטו) נקרא על שם הנהר.
שמו של הנהר ניתן לו על ידי סיימון פרייזר בשנת 1906 על שם שבט הסיקאני אחת מהאומות הראשונות שהתגוררו על גדת הנהר.
נהר טאדונג (בקוראנית: 대동강, בתעתיק לטיני: Taedong) הוא הנהר השני באורכו בקוריאה הצפונית, ובעל חשיבות כלכלית, תחבורתית וחברתית לתושבי המדינה כולה.
הנהר מתחיל בהרי ראנגנים שבצפון המדינה, ומשם חוצה את המדינה לכיוון דרום-מערב עד לעיר נאמפו, שם נשפך לים הצהוב.
בנתיבו, הנהר חוצה גם את עיר הבירה של קוריאה הצפונית, פיונגיאנג, כאשר לאורך הנהר ממוקמים מספר אתרים בעלי חשיבות היסטורית, תרבותית ותיירותית, ביניהם מגדל ג'וצ'ה וכיכר קים איל סונג.
אורך הנהר הוא 439 ק"מ, ולאורך מרבית נתיבו מתאפיין בקרקעית עמוקה.
זהו הנהר החמישי באורכו בחצי האי הקוריאני כולו, והשני באורכו בקוריאה הצפונית.
הודות לקרקעיתו העמוקה, הנהר משמש כאמצעי תחבורה מרכזי עבור תושבי קוריאה הצפונית.
במהלך שנת 1986, ממשלת קוריאה הצפונית השלימה את בנייתו של סכר באורך 8 ק"מ בשפכו של הנהר, סמוך לנאמפו.
מטרת הסכר היא לווסת את גובה פני הנהר כהגנה מפני שיטפונות, וכן להשקיית אדמות חקלאיות חדשות שהתגלו עקב נסיגה המים באזור מפרץ קוריאה.
עם זאת, הסכר פגע ביכולתו הטבעית של הנהר לניקוי מזיהומים, ומשכך יש צורך בעבודות תחזוקה שוטפות לשם טיהורו ממזהמים שונים.
סכרים אחרים שהוקמו לאורך הנהר, כגון סכר ניונגוון, נועדו לספק אנרגיית מים לקוריאה הצפונית.
לאורך פיונגיאנג, ישנם שישה גשרים על הנהר המחברים בין שתי גדותיו.
נהר נלסון הוא נהר שמוצאו באגם ויניפג שבפרובינציית מניטובה שבקנדה, אבל יש לו יובלים בארבע פרובינציות בקנדה ושתי מדינות בארצות הברית.
הנהר נקרא על שם רב חובל רוברט נלסון על ידי מגלה הארצות הולשי תומאס בוטון ב-1612. באותה תקופה, גרו אנשי הקרי על גדות הנהר וקראו לו פוביניגיו או פוביניני-גיו, מה שפירושו הוא: "נהר הזרים המהירים".
על השטח נלחמו על סחר הפרוות, אם כי הנהר הייז, אשר נמצא סמוך לנהר, הפך לנתיב הראשי ביבשת.
נמל נלסון, עמדת סחר היסטורית של חברת מפרץ הדסון, הייתה בשפת הנהר נלסון במפרץ הדסון והייתה עמדת סחר מרכזית בראשית המאה ה-18. לאחר שהקמים את חברת מפרץ הדסון, פייר אספריט רדיסון , ציין מגלה הארצות הצרפתי, שהוא היה מנהל המסחר הראשי בנמל נלסון במהלך אחת מתקופות השירות המתמשכות שלו באנגליה.
כיום, נמל נלסון כבר לא קיים.
נמל נלסון, נמל הספנות הנטוש, נותר בצד הנגדי של פה הנהר במפרץ הדסון.
הנפח העצום של הנהר נלסון והירידה הארוכה הופכים אותו לשימושי לייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
שיטפון שנגרם כתוצאה מפעולת נהר עורר בעבר מספר סכסוכים מרים עם האומות הראשונות, אף כי הסכם השיטפון הצפוני נוצר בשנות ה-70 של המאה ה-20 כדי לסייע בקיזוז הנזקים שנגרמו כתוצאה מההצפות.
נהר טוב (יידיש: נהרטב, נגרטב.
כיום: ברזניגובטה, אוקראינית, Березнегувате) הייתה מושבה חקלאית בפלך חרסון (מחוז מיקולאייב כיום), חלק מיהדות פלך חרסון.
עד לשואת יהודי אוקראינה נהר טוב היה שטעטל יהודי.
מספר שנים לאחר המלחמה והשמדת הקהילה היהודית, התמזג נהר טוב עם הכפר האוקראיני הסמוך ברזניגובטה ולמעשה חדל מלהתקיים כיישוב.
היישוב הוקם ב-1808 במסגרת ההתיישבות היהודית החקלאית בדרום אוקראינה.
המתיישבים הגיעו מפלך ויטבסק, פלך מוהילב ופלך מינסק.
היישוב הוקם על גדות הנהר דוברייה (Добрая) ושמו מהווה תרגום לשם הנהר.
ב-1810 התגוררו במושבה 384 יהודים, היוו 73 משפחות.
ב-1812 התפצל היישוב לשנים: נהר טוב הגדולה ונהר טוב הקטנה.
נכון ל-1815 התגוררו בנהר טוב הגדולה 560 נפשות (72 משפחות) ובנהר טוב הקטנה 183 נפשות (22 משפחות).
ב-1822 הגיע גל חדש של מתיישבים יהודים לפלך חרסון.
נהר טוב הגדולה קלטה 290 מתיישבים חדשים (56 משפחות) ונהר טוב הקטנה 95 מתיישבים (14 משפחות).
בנוסף למתיישבים יהודים, הגיעו לכפרים גם מתיישבים חקלאיים גרמנים.
לפי המרשם ב-1835 התגוררו בשני היישובים 724 ו-231 נפשות בהתאמה.
למרות הפיצול, שני היישובים התפתחו יחדיו.
במאי 1840, בהוראת ממשל הפלך, נפתח ביישוב בית ספר יהודי, בו לימדו בין היתר רוסית.
ב-1846 בית ספר זה נסגר עקב חוסר עניין של ההורים בחינוך חילוני לילדיהם.
נכון ל-1845 בנהר טוב הגדולה היו 91 מבני אבן וארבעה מבני עץ, שהיו ברשות ציבורית.
פעלו שני בתי כנסת ושני מועדונים, מכולת ובית מרחץ.
בנהר טוב הגדולה היו 31 מבני אבן ציבוריים, בית תפילה אחד וחנות אחת.
היהודים ברובם שמרו על אורח חיים דתי, לצד עבודה בחקלאות.
הם קיימו קשרים עם הכפר האוקראיני הסמוך ברזניגובטה.
שפת הדיבור הייתה יידיש, ומרבית התושבים ידעו קרוא וכתוב.
ב-1853 הוקם בנהר טוב בית חולים מחוזי, עם 25 מיטות אשפוז.
בית חולים זה הפך את היישוב למרכזי מאוד בתחום הרפואה, כיוון שלפני כן בית החולים הקרוב ביותר היה בעיר הבירה חרסון, שהייתה מרוחקת 90 קילומטר מהאזור.
בבית החולים הגישו אוכל כשר.
הפוגרום הראשון ביישוב התרחש במאי 1881 והשני באפריל 1899. בפוגרום הראשון ניזוקו 144 בתי מגורים יהודיים ונגרם נזק כלכלי כבד.
39 פורעים, שהגיעו מהכפר ברזניגובטה הסמוך, נשפטו והורשעו.
לפי המרשם מ-1897 התגוררו בשני היישובים יחדיו 1,711 תושבים, מתוכם 1,571 יהודים.
פעל בית ספר חילוני בו למדו 41 בנים ו-17 בנות, פעלו שני מחסני עצים ושלוש חנויות.
בתקופת מהפכת 1905 התרחשו ביישוב פוגרומים נוספים.
ב-1907 נפתח בית ספר עם כיתת לימוד אחת בבית החולים המקומי, המוסד הכשיר נשים למקצועות רפואה.
התנועה הציונית מצאה את דרכה לנהר טוב ב-1913, ומספר תושבים אף עלו לארץ ישראל בהמשך.
נכון ל-1916 התגוררו בנהר טוב הגדולה 1,556 תושבים, ובנהר טוב הקטנה - 509 תושבים.
תקופת מהפכת אוקטובר מאופיינת בפוגרומים רבים, מחלות (לרבות כולירה וטיפוס הבטן), רעב, תמותה גבוהה וצמצום נרחב במספר חיות המשק.
ב-1920 השלטון הקומוניסטי כבר התבסס ביישוב.
הוקמו סניפים של המפלגה הבולשביקית וקומסומול, אליהם הצטרפו רבים מתושבי הכפר.
ארגונים יהודים ובינלאומיים כמו הג'וינט, יק"א ו-ARA סייעו בשיקום היישוב מנזקי תקופת המפכה.
הטרקטור הראשון הגיע לנהר טוב ב-1925, אך לא היה מי שידע לתפעל אותו.
רק ב-1926 שישה מתושבי הכפר נשלחו לחרסון לשם הכשרה בתפעול הכלי.
החצי הראשון של שנות ה-20 מאופיין בשיקום והרחבת היישוב.
הוקם בית יתומים ובית החולים הורחב ונקרא "בית חולים עממי של נהר טוב".
סגל בית החולים כלל שני דוקטורים, חמישה חובשים ואחיות, שישה אנשי צוות עזר.
ב-1926 נהר טוב הגדולה והקטנה אוחדו פורמלית ליישוב אחד בו התגוררו 1,748 תושבים.
ב-1928 הוקמה קומונה חקלאית "קים".
ב-1930 פעלו בנהר טוב שלושה קולחוזים יהודים: "קים", "על שם לנין" ו"על שם קירוב".
הגרמנים התאחדו לקולחוז נפרד "על שם ליבקנכט".
בסוף שנות ה-20 כלל מוסדות הדת של נהר טוב נסגרו והבניינים עברו לשימוש של חינוך סוציאליסטי.
החל מ-1922 התנועה הציונית פעלה ביישוב רק אופן מחתרתי.
בשנים 1932–1933 היה ביישוב רעב כבד, שהיה חלק מהרעב הסובייטי של שנות ה-30. ב-1935 בית הספר המקומי עבר למתכונות של שבע שנות לימוד.
בשנות ה-30 היה כבר חשמל ביישוב.
באותן השנים חלק מהתושבים הצעירים החלו לעזוב את היישוב אל ערי המחוז.
ערב מלחמת העולם השנייה פעלו ביישוב שלושה קולחוזים, מפעל גבינות, טחנת קמח, בית חיבוץ, בית ספר, מועדון ובית חולים מחוזי, המופעלים בעיקר בידי יהודים.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941 החל פינוי מהיר של התושבים.
קולחוז "קים" הצליח לפנות את מרבית תושביו יחד עם חיות המשק.
הקולחוזים "לנין" ו"קירוב" איחרו בפינוי ותושביהם, שלא הצליחו לחצות את נהר הדניפר, עקב הריסת גשר בידי צבא גרמניה.
ב-18 באוגוסט 1941 כוחות גרמניה הנאצית השתלטו על נהר טוב והנהיגו בו משטר צבאי.
בלילה של 14 בספטמבר 1941 כלל תושבי הכפר היהודים נדרשו להגיע באופן מרוכז למועדון במרכז היישוב.
ב-7 בבוקר החל מבצע ההשמדה.
היהודים חולקו לקבוצות של 25 אנשים, שנורו זו לאחר זו.
865 יהודים נורו למוות בבורות ירי במשך מספר שעות.
בור הירי כוסה לאחר מכן בסיוע של תושבי הכפר האוקראיני הסמוך ברזניגובטה.
היישוב שוחרר על ידי הצבא האדום במרץ 1944. כ-170 יהודים חזרו לנהר טוב.
שטח הכפר אוכלס מעתה על ידי אוקראינים בעיקר, שחלקם הגיעו מאזורים אחרים של ברית המועצות.
השורדים ביקשו מהנהלת הקולחוז אישור לקבורה מחודשת של הנספים.
בקשה זו התקבלה ושלדי הנרצחים הועברו לבית קברות היהודי של היישוב.
ב-1956 החולט לאחד את שטח נהר טוב עם הכפר האוקראיני ברזניגובטה.
ב-1982 הוקמה אנדרטה לזכר נספי השואה.
היישוב ברזניגובטה ממשיך להתקיים במחוז מיקולאייב.
נהר יוצא מעדן הוא ספר מדע פופולרי משנת 1995 מאת ריצ'רד דוקינס.
הספר עוסק באבולוציה ומסכם את הנושאים שכוסו בספריו הקודמים, הגן האנוכיי, הפנוטיפ המורחב והשען העיוור.
הוא חלק מסדרת המדעים לתואר שני והוא ספרו הקצר ביותר של דוקינס.
הוא מאויר על ידי לאלה וורד, אשתו דאז של דוקינס.
שמו של הספר נגזר מספר בראשית ב' 10, "ונהר יצא מעדן להשקות את הגן ומשם יפרד והיה לארבעה ראשים".
הפרק הראשון קובע את המסגרת שעליה בנוי שאר הספר, שהחיים הם כמו נהר של גנים הזורם בזמן הגאולוגי שבו יצורים חיים הם רק גופים זמניים.
הפרק השני מראה כיצד ניתן לאתר את מוצא האדם דרך מסלולי גנים רבים לאבות קדמונים משותפים אחרונים, עם דגש מיוחד על חוה המיטוכונדרית.
הפרק השלישי מתאר כיצד שיפור הדרגתי באמצעות ברירה טבעית הוא המנגנון היחיד שיכול ליצור את המורכבות הנצפית בטבע.
הפרק הרביעי מתאר את אדישותם של גנים כלפי אורגניזמים שהם בונים ומשליכים, שכן הם ממקסמים את פונקציות השימושיות שלהם.
הפרק האחרון מסכם אבני דרך במהלך התפתחות החיים על פני כדור הארץ ומשער כיצד תהליכים דומים עשויים לפעול במערכות פלנטריות זרות.
נהר המוהוק הוא נהר באורך של 240 קילומטר, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
זהו היובל הגדול ביותר של נהר ההדסון.
המוהוק זורם לתוך ההדסון בקוהוז, ניו יורק, כמה מיילים צפונית לאולבני, בירת המדינה.
הנהר קרוי על שם אומת מוהוק מברית האירוקוי.
במאה ה-19, עמק הנהר הנמשך ממזרח למערב שימש כבסיס לבניית תעלת אירי, ששיחקה תפקיד מרכזי בפיתוח מדינת ניו יורק.
היובל הגדול ביותר של נהר המוהוק הוא נחל סוכרי, שאחראי ליותר מרבע (26.83%) מאגן הניקוז שלו.
יובל חשוב נוסף הוא נחל ווסט קנדה, אשר מהווה 16.33% מאגן הניקוז.
מקורו של נהר המוהוק הוא במפגש של הזרוע המערבית של נהר מוהוק והזרוע המזרחית של נהר מוהוק בצפון מחוז אוניידה שבמדינת ניו יורק.
הנהר מתחיל לזרום בכיוון כללי דרום-מזרחי לכיוון האמלט הילסייד, שם הוא מקבל את נחל בלו, נחל מקמולן ונחל היינס.
בהמשך הוא מגיע למפגש עם לנסינג קיל, ולאחר מכן ממשיך לאזור האמלט נורת' ווסטרן וקולט את סטרינגר ברוק.
לאחר נורת' ווסטרן הוא מקבל את טאנרי ברוק ואת וולס קריק באזור האמלט פרנצ'וויל.
שם הנהר מתעקל לדרום-מערב לכיוון ווסטרנוויל, שם הוא מקבל את דינס גולף ונכנס למאגר דלתה.
לאחר היציאה מהמאגר הוא ממשיך דרומה לעיר רומא, שם הוא מקבל את נחל הורלבוט גלן ועובר סמוך למרכז לגידול דגים של רומא.
בצד הדרומי של העיר, הנהר נכנס לתעלת אירי ומתחיל לזרום מזרחה.
לאחר רומא, הנהר ממשיך לזרום מזרחה דרך עמק המוהוק, עובר בערים יוטיקה, ליטל פולס, קנאג'והארי, אמסטרדם וסקנקטדי, עד שהוא נשפך לנהר ההדסון סמוך לקוהוז צפונית לאולבני.
הנהר והתעלה המחוברת אליו, תעלת אירי, מחברים בין נהר ההדסון ונמל ניו יורק לבין הימות הגדולות בבפאלו.
החלק התחתון של נהר המוהוק כולל חמישה סכרים קבועים, תשעה סכרים ניידים (עונתיים), וחמש תחנות כוח הידרואלקטריות פעילות.
היובלים המרכזיים של נהר המוהוק הם נחל סוכרי ונחל ווסט קנדה.
שניהם כוללים מספר סכרים משמעותיים, כולל סכר הינקלי על נחל ווסט קנדה וסכר גילבואה בקטע העליון של נחל סוכרי.
סכר גילבואה, שנבנה בשנת 1926 כחלק ממערכת אספקת המים של עיריית ניו יורק, נמצא כיום בתהליך שיקום פעיל ואינטנסיבי.
אגן הניקוז של נהר המוהוק מכסה חלק נרחב מהרי קטסקיל, עמק המוהוק עצמו, וחלק מהחלק הדרומי של הרי אדירונדק.
שלושת האזורים האלו מציגים גאולוגיית סלעי יסוד ייחודית, כאשר הסלעים נעשים צעירים יותר ככל שמתקדמים דרומה.
באופן כללי, חלק זה של ניו יורק מאופיין בסלעי משקע מהפלאוזואיקון התחתון, המכסים בצורה לא אחידה על סלעים מטמורפיים מתקופת האורוגנזה של גרנוויל (כ-1.1 מיליארד שנים).
לאורך נהר המוהוק, הסלעים כוללים קרבונטים (בעיקר אבן גיר) מתקופת הקמבריום והאורדוביק וכן אבן חול ופצלים מאמצע תקופת האורדוביק.
יובלי הנהר הדרומיים (כגון אלו בהרי קטסקיל) כוללים שכבת אבן גיר דקה מתקופת הדבון, המכוסה ברצף עבה של אבן חול ופצלים של דלתת קטסקיל.
במהלך תקופת הפלייסטוקן (כ-1.8 מיליון עד 10,000 שנה לפני זמננו), אגן הניקוז עבר שינויים משמעותיים בשל התקרחנות יבשתית.
תהליכים של שחיקת קרחונים והשקעת חומרים יצרו שכבות של סחף קרחוני עשיר בחלוקי נחל, חרסית, וטין.
בשלב הסופי של הפשרת הקרחונים, לפני כ-13,350 שנה, פריצת מים מאגם אירוקוי גרמה לזרימה מסיבית דרך עמק המוהוק, מה שיצר תופעות גיאומורפולוגיות כמו אי מוס (Moss Island) וסחף רחב של חול וחצץ שהפך למקור חשוב למי תהום באזורים כמו Scotia Delta.
נהר המוהוק קרוי על שם אומת מוהוק מברית האירוקוי.
במאות ה-17 וה-18, אומת המוהוק התגוררה בעמק המוהוק וסביב הנהר.
תחום מחייתם נמשך צפונה עד נהר סנט לורנס, דרומה עד ניו ג'רזי, מזרחה עד הרי גרין ומערבה לעבר אדמות המסורתיות של אומת אוניידה.
נהר מסקוט הוא יובל קצר של נהר קרוטון במחוזות פטנאם ווסטצ'סטר במדינת ניו יורק.
אורכו כ-21 ק"מ וזורם דרום-מזרחית באופן לא סדיר.
הוא שוכן בתוך אגן הניקוז של נהר קרוטון ומהווה חלק מאגן הניקוז של קרוטון במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
מקורות הנהר נובעים ממערב לאגם קירק, אגם מבוקר במערכת אספקת המים של ניו יורק, בכפר מאהופאק במחוז פטנאם, ניו יורק, בעיירה כרמל .
כ-1.3 ק"מ דרומה מהם, הם זורמים לאגם קירק וכ-300 מטר דרומה יותר, הם זורמים לאגם מאהופאק ברד מילס.
כ-1.1 ק"מ דרומית למפגש זה, מצטרף אגם מקגרגור, ועוד כ-900 מ' הלאה, זרימה של נחל סיקור, אל אגם סיקור לכיוון צפון-מערב.
הנהר פונה מעט דרום-מזרחית וחוצה את קו מחוז וסטצ'סטר כ-3 ק"מ הלאה , וממשיך בכיוון זה בנתיב מפותל ומתנקז כ-4.3 ק"מ מאוחר יותר למאגר אמאווק בעיירה סומרס .
עם עזיבתו את מאגר אמאוואק דרך שפך בסכר אמאוואק בקצהו הדרומי של המאגר, כ-4.45 ק"מ לאחר מכן, מצטרף נהר מוסקוט לנחל "האלוקס מיל" ממערב, כ-0.8 ק"מ במורד הזרם.
כ-4.8 ק"מ לאחר מכן הוא זורם לחלקים הצפון-מערביים של מאגר מסקוט, מערבית לווייטהול קורנרס ומצפון-מערבית לקטונה, ניו יורק , לאחר מסלול כולל של קצת פחות מ-21 ק"מ.
לאחר מכן, מימי מאגר מסקוט מתאחדים עם מימי מאגר ניו קרוטון לפני שהם נישאים לעיר ניו יורק דרך אמת המים החדשה של הקרוטון, או, בתקופות של עודף, דרך השפך בסכר ניו קרוטון אל נהר קרוטון, ומשם נישאים לנהר ההדסון בקרוטון על ההדסון בקרוטון פוינט, כ-50 ק"מ צפונית לניו יורק.
נהר טיטיקוס הוא נהר באורך 13.7 ק"מ בדרום מערב קונטיקט ובדרום מזרח מדינת ניו יורק, המתנקז למאגר טיטיקוס, והוא חלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הנהר, המהווה חלק מאגן הניקוז של נהר קרוטון.
אגן הניקוז שלו, משתרע על פני שטח של 62 קמ"ר.
זהו אחד הנהרות הבודדים בקונטיקט שהוא חלק ממערכת אספקת המים לניו יורק.
מקור הנהר הוא ברידג'פילד , קונטיקט.
כקילומטר וחצי במורד הזרם, הנחל מסמן את הגבול הדרומי של שמורת נחל קיאהס.
עוד 800 מטר במורד הזרם, הוא מתחבר לנחל קיאהס, ואז זורם קרוב למדי לכביש 116 .
לאחר שעבר את הגבול לניו יורק, נהר טיטיקוס עדיין זורם קרוב לכביש 116 בניו יורק עד שהוא מתרוקן למאגר טיטיקוס.
לאחר מאגר טיטיקוס, הוא זורם עוד 0.5 מייל, מתחת לכביש I-684 , ומתנקז למאגר מסקוט.
נהר פארה או מפרץ פארה (בפורטוגזית: Rio Pará) הוא הדלתה המשותפת לשפכי נהר טוקנטינס ולנהר האמזונאס.
המפרץ נמצא בצפון ברזיל לחופי באוקיינוס האטלנטי.
מצפון לו נמצא האי מרז'ו ועל גדתו הדרומית מצויה העיר בלם.
המפרץ נתון למשטר גאות חזק ואיים רבים בו מוצפים תדיר בשל כך.
נהר סוואן (Swan River, מילולית: ברבור) זורם במערב אוסטרליה, ועובר בעיר פרת', בדרום מערב הטריטוריה, לפני שהוא נשפך כ-15 ק"מ דרום-מערבית לעיר, בפרימנטל, לתוך האוקיינוס ההודי.
בשנת 1697 הפליג החוקר ההולנדי ווילם דה ולמינג אל תוך נהר הזורם במערב אוסטרליה וקרא לו בשם נהר סוואן (הולנדית: Swaanerivier) על שם הברבור השחור, עוף מים המקנן באזור הנהר שהוא מין אנדמי לאוסטרליה המערבית.
נהר הסוואן מתחיל בפארק הלאומי ואליוּנְגה (Walyunga National Park), מרחב עשיר בעצי אקליפטוס וצמחיית הספר האוסטרלי, הצומחים על שכבות גרניט, כ-50 ק"מ צפונית לפרת', במקורות מפרץ וּרוֹלוּ (Wooroloo) של נהר אבון.
לא מדובר על זרימה של שני הנהרות יחד, אלא על המשך של נהר האבון באמצעות נהר הסוואן.
באוסטרליה נקראים לעיתים הנהרות בשמות שונים בתוככי היבשת ובהתקרבם לחוף.
נהר קרוס הוא הנהר העיקרי בדרום מזרח ניגריה.
על שמו נקראת מדינת נהר קרוס.
אף על פי שאינו ארוך במונחים אפריקניים, הוא מנקז כמות רבה של מי גשמים ובאזורים מסוימים נעשה רחב מאוד.
ב-80 הקילומטרים האחרונים שלו הוא זורם דרך ביצות ויערות גשם ויוצר דלתה ברוחב 20 ק"מ ובאורך 50 ק"מ בין הערים אורון בגדה המערבית וקלאבר בגדה המזרחית.
שפך נהר קרוס חובר למספר נחלים נוספים ואורכו כ-30 ק"מ.
הוא נשפך אל האוקיינוס האטלנטי.
מדינת נהר קרוס מחוברת בכביש מהיר למדינתה השכנה אקווה איבום.
המרחק בין אורן וקלאבר הוא 21 ק"מ דרך הים וכ-200 ק"מ דרך היבשה.
האוכלוסייה המתגוררת בחלקו התחתון של הנהר משתמשת בנהר כעורק תחבורה מזה דורות רבים, ובעיר קלאבר יש נמל על גדות נהר קלאבר, כעשרה קילומטרים מהחיבור בינו לבין נהר קרוס וכ-55 ק"מ מהים.
נהר קרוס יוצר גבול בין שני אזורי יערות גשם טרופיים – יערות קרוס-ניז'ר, שנמצאים מערבית לנהר בינו לבין נהר ניז'ר ויערות קרוס-סנגה-ביוקו הנמצאים מזרחית לנהר, בינו לבין נהר סנגה בקמרון.
נהר ספרים היא הוצאה לאור ישראלית בבעלות הסופר ראובן מירן, המתמקדת בפרסום ספרים בעלי מסרים חברתיים ופוליטיים, ספרי עיון בנושאי תרבות וספרות מתורגמת.
ההוצאה הוקמה בספטמבר 2003 על ידי ראובן מירן, צוות ההוצאה הוא מירן, העוסק בתרגום ועריכה, ואשתו שושי, העוסקת בעריכה לשונית, בנוסף מועסקים בה מתרגמים פרילנסרים לעת צורך.
ההוצאה מקבלת לעיתים תמיכה כלכלית מהמפעל לתרגום ספרות מופת או מהמכון הצרפתי לתרגום ספרים.
ההוצאה מתמקדת בספרים בעלי מסרים חברתיים ופוליטיים, ספרי עיון בנושאי תרבות וספרות מתורגמת.
ההוצאה פועלת מבית משפחת מירן בבנימינה.
מירן הסביר על האידאולוגיה מאחורי הקמת ההוצאה: "שם ההוצאה – שהנו שורש של מילה אכדית שעברה לארמית וממנה לעברית ולערבית – הוא כבר ביטוי ראשון לאידאולוגיה העומדת מאחוריה: הוא בא לבטא זרימה, אור, נהרה, הבהרה, הַנְהרָה.
השם נובע מהמחשבה שעמדה ועומדת עדיין מאחורי "תפיסת המו"לות" כפי שהיא נראית לנו, לפיה להוציא ספרים לאור פירושו להיות מעורב, מחויב, לנסות להשפיע על הסביבה האזרחית באמצעות אמירה תרבותית, פילוסופית, חברתית, אינטלקטואלית, אידאולוגית".
הספר הראשון שיצא בהוצאה היה הספרון "בוקר חום" מאת פרנק פאבלוף, שעסק בפאשיזם וזכה להצלחה.
"הזכות לעצלות" של פול לפארג ו"אני נכון למות" של נלסון מנדלה.
ההוצאה פרסמה בין השאר ספרים מתורגמים מאת פול גוגן, פרדריק דאגלס, אלבר לונדר, אלפונס דודה, ראלף וולדו אמרסון, תומאסו קמפנלה, פרוספר מרימה, וולטר וגי דה מופאסאן, וספרים מקוריים מאת ראובן מירן, סמי שלום שטרית, מתי שמואלוף, בועז עברון ונורית זרחי.
ב-2011 יצאו בהוצאה ספרים בסדרת "זמן לפילוסופיה" מאת אפיקורוס (על האושר וההנאות האמיתיות), סנקה (על החיים המאושרים) ואפיקטטוס (המדריך).
נהר סובט הוא נהר בחבל ארץ הנילוס העליון הגדול שבצפון מזרח דרום סודאן, אפריקה.
הנהר הוא היובל הדרומי של הנילוס.
נהר סובט נוצר על ידי התמזגות של נהר בארו ממערב ונהר פיבור מצפון ונמצא בסמוך לגבול הבינלאומי עם אתיופיה.
נהר סובט נשפך לנילוס הלבן בהר דולייב, בסמוך לעיר מלאקל שבמחוז מדינת הנילוס העליון.
נהר סובט נשפך אל ביצת סוד ולאחר ביצת סוד המים נעשים צלולים יותר ומכאן מקור השם "נילוס לבן".
אגן הניקוז של הנהר הוא כ-225,000 קמ"ר וספיקתו היא 412 מ"ק לשנייה.
נהר קוּשק (נקרא בטורקמניסטן נהר גושגי (Guşgy)) הוא נהר המהווה, בחלק ממסלולו, את הגבול בין אפגניסטן לבין טורקמניסטן.
בעבר סימן את הגבול הדרומי של האימפריה הרוסית ושל ברית המועצות.
מקורות נהר קושק בצפון-מערב אפגניסטן, והוא זורם לתוך נהר מורגאב.
על שם הנהר קרויה העיר קושק בצפון אפגניסטן, והמוצב הצבאי קושקה בגבול טורקמניסטן.
מעל לנהר עובר גשר שנבנה בשנת 1960, ובו מסילת רכבת המובילה למוצב הצבאי.
מאוחר יותר נוסף לגשר גם כביש גישה לרכבים.
נהר פראי או זרמי זעם הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1960, בבימויו של איליה קאזאן, ובכיכובם של מונטגומרי קליפט, לי רמיק, ג'ו ואן פליט, אלברט סאלמי וג'יי סי.
התסריט הוא אדפטציה של התסריטאי פול אוסבורן על פי שני רומנים: Dunbar's Cove מאת בורדן דיאל ו-Mud on the Stars מאת ויליאם בראדפורד היואי.
עלילת הסרט משלבת את עלילתו של דיאל, אודות מאבק ירושה בין רשות עמק טנסי לבין בעלי אדמות, ואת הדמויות של היואי - בני משפחה מטריארכלית דרומית כפרית המתמודדים עם הרס אדמותיהם.
בסרט זה עשה ברוס דרן את הבכורה הקולנועית שלו.
בשנת 2002 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס בשל היותו "בעל חשיבות מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
שם השחקן/ית שם הדמות הערות מונטגומרי קליפט צ'אק גלובר לי רמיק קרול גארת' בולדווין ג'ו ואן פליט אלה גארת' אלברט סאלמי ר.
פליפן המילטון גארת' ג'יימס וסטרפילד קל גארת' ברברה לודן בטי ג'קסון פרנק אוברטון וולטר קלארק מלקולם אטרבורי סיי מור ברוס דרן ג'ק רופר זוהי הופעת הבכורה הקולנועית של דרן רוברט ארל ג'ונס סם ג'ונסון
צילומי החוץ של נהר פראי נערכו על קון דנטון איילנד שבנהר היוואסי, במעלה הנהר מצ'ארלסטון, טנסי; ברובע העסקים הישן של העיר; ועל חצי אי מערבית לקליבלנד, טנסי, על אגם צ'יקמאוגה.
צילומי הפנים נערכו באולפן שנבנה בקליבלנד.
נהר הרובירונצה (או לוויורנצה) הוא נהר באפריקה, שנחשב בעיני חלק מהחוקרים למקור הרחוק ביותר של הנילוס, אחד משני הנהרות הארוכים בעולם (לצד נהר האמזונאס).
הוא נובע מהר קיקיזי בבורונדי, וזורם דרך נהר הרורובו אל נהר קאגרה בטנזניה, ומשם אל אגם ויקטוריה.
מקום נביעת הנהר מסומן בפירמידה.
נהר פקוד הייתה עיירה בבבל קרוב לעיר נהרדעא, בה התקיימה קהילה יהודית.
בנהר פקוד ייסד חנניה בן אחי רבי יהושע ישיבה, מה שהוביל אלפי יהודים מתושבי פרובינקיה יודיאה להתיישב בעיירה לאחר מרד בר כוכבא.
חנניה אף ניסה להקים במקום בית מדרש וסנהדרין עם סמכות לנהל ולשנות את לוח השנה היהודי, אך לאחר חידוש ההנהגה בארץ ישראל, מנעו חכמי ארץ ישראל את המהלך.
חנניה נפטר ונקבר בנהר פקוד.
הקהילה בעיירה חוותה עידן פריחה נוסף בתקופת הגאונים, כאשר עשרות אלפי יהודים מסוריא הגיעו לנהר פקוד כדי ללמוד.
כמה גאונים מישיבת סורא התחנכו או נולדו בנהר פקוד, כולל:
חנינא מנהר פקוד, גאון סורא משנת 689 עד 694.
יעקב הכהן מנהר פקוד, גאון סורא משנת 712 עד 730.
מרי הכהן מנהר פקוד, גאון סורא משנת 748 עד 756.
ביבוי הלוי, גאון סורא משנת 778 עד 789.
עד המאה ה-9, רוב הקהילה בנהר פקוד עבר לסורא.
נהר שייר הוא הנהר הארוך ביותר במלאווי, ומהווה את המוצא היחיד של אגם מלאווי.
נהר שייר זורם דרומה לכיוון הנהר זמבזי, הזורם במוזמביק ומתאחד איתו.
אזור אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 124,500 קילומטרים רבועים.
מקור נהר שייר באגם מלאווי, והוא זורם כ-12 קילומטרים לפני שהוא נכנס לאגם מלומבה .
הוא מנקז את אגם מלומבה, וזורם דרומה דרך הפארק הלאומי Liwonde .
לאורך חופי האגם ישנם ריכוזים גדולים של היפופוטמים ותנינים.
בין הערים מאטופה וצ'יקוואווה, גולש הנהר מגובה של 400 מטרים דרך סדרה של מפלים וגאיות, כולל גם מפלי קאפאצ'ירה.
באזור זה משנה הנהר את אופי זרימתו בגלל הפרשי הגבהים ולכן הוקמו לאורכו שני סכרים, הכוללים תחנות כוח הידרואלקטריות מצפון-מערב לעיר בלנטייר.
תחנת הכוח הראשונה הוכנסה לפעולה בשנת 1967, והתחנה השנייה החלה לפעול בשנת 1973.
לאחר שהנהר עובר את העיר צ'יקוואווה, הוא פונה לדרום-מזרח, ונכנס למישור מוזמביק השטוח.
היובל הגדול של נהר שייר הוא נהר רואו , שהוא אחד מיובליו הבודדים הזורמים כל השנה, נהר רואו, מצטרף לנהר שייר סמוך לעיר המלאווית צ'ירומו.
אזור זה הוא אזור שטוח, על כן זרימת הנהר איטית מאוד והמים בוציים.
הם זורמים באיטיות דרך אזור המכונה ביצת הפיל לפני שהם מגיעים למפגש עם נהר זמבזי מדרום לעיירה סנה, שבמוזמביק.
בשנת 1859 הפליגו אנשי משלחת הזמבזי השנייה, של דייוויד ליווינגסטון במעלה נהר שייר.
נהר ראשי בהידרולוגיה הוא הערוץ העיקרי במורד הזרם של נהר, בניגוד ליובליו.
הנהר הראשי משתרע לאורך כל הדרך מהמקור שלו ועד למוצא הנהר לבסיס הסחיפה הסופי, שהוא בדרך כלל אוקיינוס או ים.
כל השטח שעליו זורם הנהר הראשי ויובליו, לרבות המדרונות שתורמים לזרימת היובלים, נקרא אגן הניקוז של הנהר הראשי.
אחד ההיבטים החשובים ביותר של הגאוגרפיה הפיזית הוא חקר הסביבה הטבעית והמשאבים של העולם – אחד מהם הוא מים.
מכיוון שתחום זה כל כך חשוב, גאוגרפים, גאולוגים והידרולוגים כאחד משתמשים במיון וסיווג סדרי הנחלים והנהרות, כדי לחקור ולמדוד את גודלם של נתיבי המים בעולם.
מערכות סיווג הידרולוגיות מקצות מספרים ליובלים ולנהרות הראשיים בתוך אגן ניקוז.
בשיטת הסיווג על שם סטראלר המקובלת בגאומורפולוגיה מאז 1957, ערוצים ללא יובלים נקראים ערוצים "מסדר ראשון"; כששני ערוצים מסדר ראשון נפגשים, הם יוצרים ערוץ מסדר שני; כאשר שני ערוצים מסדר שני נפגשים, הם יוצרים ערוץ מסדר שלישי; וכן הלאה.
ערוץ הנהר הראשי מסווג בסדר הגבוה ביותר, רק מאותו קטע של הנהר הראשי, שקולט את היובל מהסדר הגבוה ביותר מבין היובלים.
בארצות הברית, הערוץ הראשי של נהר המיסיסיפי מקבל את מספר סטראלר של 10. כלומר, ערוץ מסדר עשירי.
זה הערך הגבוה ביותר שמקבל נהר ראשי בארצות הברית.
שמונה נהרות, בהם נהר קולומביה, מגיעים לסדר תשיעי.
נחלים מסדר ראשון, ללא יובלים כלל, הם הנפוצים ביותר.
יותר מ-1.5 מיליון מהנחלים הקטנים הללו, עם אגני ניקוז ממוצעים של 2.6 קמ"ר בלבד, זוהו בארצות הברית בלבד.
מחוץ לארצות הברית, נהר האמזונאס מגיע לערוץ מסדר 12, מה שהופך אותו לנהר בעל הסדר הגבוה ביותר בעולם.
סדר הערוצים השונים באגן הניקוז, עוזר גם לביוגאוגרפים וביולוגים כדי לקבוע אילו סוגי חיים עשויים להיות נוכחים בנתיב המים.
זהו הרעיון מאחורי קונספט "רצף הנהר" (River Continuum) – מודל המשמש לקביעת מספר וסוגי האורגניזמים הנמצאים בערוץ בגודל נתון.
יותר סוגי צמחים, למשל, יכולים לחיות בנהרות מלאי משקעים הזורמים לאט יותר (זרימה שכבתית/למינרית) כמו המיסיסיפי התחתון, מאשר יכולים לחיות ביובל בעל זרם מהיר (טורבולנטי) של אותו נהר.
לאחרונה, סדר הנחלים שימש גם במערכות מידע גאוגרפי (GIS) למיפוי רשתות נהרות.
האלגוריתם, שפותח ב-2004, משתמש בווקטורים (קווים) כדי לייצג את הזרמים השונים, ומחבר אותם באמצעות צמתים (המקום במפה שבו שני הווקטורים נפגשים).
על ידי שימוש באפשרויות השונות הזמינות ב-ArcGIS, המשתמשים יכולים לשנות את רוחב הקו או הצבע כדי להציג את סדרי הזרם השונים.
התוצאה היא תיאור נכון טופולוגית של רשת הזרמים שיש לה מגוון רחב של יישומים, בין אם הוא משמש GIS, ביוגאוגרף או הידרולוג, סדר זרמים הוא דרך יעילה לסווג את נתיבי המים בעולם, ומהווה שלב מכריע בהבנה וניהול של ההבדלים הרבים בין נחלים בגדלים שונים.
נהר קרוטון הוא נהר בדרום מדינת ניו יורק עם שלושה יובלים עיקריים : היובל המערבי, היובל התיכון והיובל המזרחי.
מי הנהר, שהם חלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, מצטרפים למערכת במורד הזרם ממאגר מפלי קרוטון.
יחד עם מאגרי המים המקושרים אליהם, מייצגים מי הנהר את הקטע הצפוני של מערכת המים של העיר ניו יורק - היא אגן הניקוז קרוטון.
היובלים התיכון והמערבי של נהר הקרוטון נפגשים מדרום למאגר מפלי קרוטון (מסומן במפה) עם היובל המזרחי, ויוצרים את נהר קרוטון עצמו.
הנהר, יחד עם יובלו, נהר מסקוט, מתנקזים אל מאגר מסקוט, ולאחר מכן מתנקז הנהר למאגר ניו קרוטון (מסומן במפה), המזין את אמת המים החדשה של הקרוטון, המספקת מים לעיר ניו יורק.
עודפי מים עוזבים את הנהר בסכר ניו קרוטון (לא מסומן במפה - ראו ביאור אודות המיקום), ונשפכים לנהר ההדסון בעיירה קרוטון על ההדסון, ניו יורק, בקרוטון פוינט, כ-50 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק.
אגן הניקוז של הנהר משתרע על פני 971 קמ"ר.
אמת המים החדשה, הגדולה יותר של קרוטון, נפתחה ב-1890. אמת המים העתיקה של קרוטון נשארה בשירות עד שנת 1955.
אמת המים העתיקה הגיעה עד לרובע הברונקס, לשכונת הייברידג' דהיום, וכדי לאפשר חצייה של נהר הארלם לכיוון מנהטן, בנו את הגשר הגבוה (ניו יורק) שאליו חוברה אמת המים באמצעות צינור גדול, שהוביל את המים למנהטן.
בניית הגשר והעברת קו המים הצמוד אליו הושלמו בשנת 1848. זהו הגשר העתיק ביותר בעיר ניו יורק מרובת הגשרים, שעדיין עומד על תילו.
בשנת 1863 אישר בית המחוקקים בניו יורק את בניית מאגר הייברידג' מנהטן ומגדל המים, כדי לספק לחץ מים לבניינים הממוקמים בגובה רב באזור שמסביב.
אמת המים העתיקה המשיכה למאגר מים באתר של סנטרל פארק דהיום.
המאגר התפרס על פני שטח של שבעה בלוקים מלאים בין רחוב 79 לרחוב 86. הם היו בשימוש עד שמולאו בעפר במהלך שנות ה-30, כדי ליצור את המדשאה הגדולה בפארק.
אמת המים העתיקה הסתיימה היכן שהיום הסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק בשדרה החמישית וברחוב 42. זה היה מאגר ההפצה של אמת המים העתיקה של קרוטון, ונקודת הסיום שלה.
בתוך קירות הגרניט העבים של יותר מ-8 מטרים, היה אגם מלאכותי בן כ-16 דונם.
בשאיפה להרחיב את אספקת המים של העיר, מהנדסי ועדת אקוודוקט העיר תכננו בשנת 1884 סכר בגובה 84 עד 91 מטר, המשתרע על נהר קרוטון ליד פתחו.
מאגר האגירה שהתקבל, מאגן ניקוז של 41 קמ"ר, הכיל 54 מיליון מ"ק בתפוקה מלאה.
סכר זה, הידוע כיום כסכר ניו קרוטון החדש, הושלם בשנת 1906. במעלה הזרם נסכרו שני היובלים המערבי והתיכון של הקרוטון, ויצרו את מאגר מפלי קרוטון, שהוכנס לשירות ב-1911.
בשנת 2004, החל פרויקט לשיקום אמת המים החדשה של קרוטון ובניית מפעל סינון המים קרוטון, שהחל לפעול במאי 2015. בתחילת המאה ה-21 מערכת הקרוטון סיפקה 10% מהמים של העיר.
נהר סנט ג'ון הוא נהר באורך 673 ק"מ הזורם מאזור הרי נוטרדאם ליד גבול מיין-קוויבק דרך מערב ניו ברנזוויק אל החוף הצפון מערבי של מפרץ פאנדי.
סנט ג'ון הוא הנהר הארוך ביותר במזרח קנדה.
אגן הניקוז שלו הוא אחד הגדולים בחוף המזרחי עם שטח של כ-55,000 קמ"ר.
הנהר ואחד מיובליו מהווים את הגבול בין מדינת מיין, לפרובינציות ניו ברנזוויק וקוויבק, וממילא את הגבול באזור זה בין ארצות הברית, לקנדה.
הנהר והיובל נקבעו כגבול במסגרת הסכם ובסטר-אשברטון בעקבות מלחמת ארוסטוק .
הגבול בין ניו ברונסוויק למיין הוא לאורך 130 ק"מ מהנהר, בעוד יובלו יוצר 55 ק"מ מהגבול בין מיין לקוויבק.
עיירות מיין לאורך הנהר כוללות את: פורט קנט , מדאוואסקה , וואן בורן .
יישובי ניו ברנזוויק שדרכם הוא עובר כוללים את הערים: אדמונדסטון, פרדריקטון (בירת ניו ברנזוויק), אורומוקטו וסנט ג'ון.
מי הנהר מווסתים על ידי 3 סכרים הידרואלקטריים בתחומי פרובינציית ניו ברנזוויק: הדרומי ביותר סכר מָאטָאקְוֶוק , ביצ'ווד , והסכר שבסמוך לגרנד פולס , ניו ברנזוויק.
מקורות הנהר נמצאים ביערות ניו אינגלנד/אקדיה של מיין וקוויבק כולל הענפים הדרום-מערבי , והצפון-מערבי של הנהר, ענפי נהר בייקר , ונהר אלאגאש הזורמים כולם לניו ברנזוויק באדמונדסטון, שם מצטרף אליהם נהר מאדוואסקה .
הגבול הדרומי של האגן הוא בנקודת הצטרפות היובל של נהר ארוסטוק , מדרום לסכר והתחנה ההידרואלקטרית של גראנד פולס.
האגן התיכון עובר ממפגש הנהרות ארוסטוק וטוביק , הזורמים דרום מזרחה עד לסכר מָאטָאקְוֶוק.
יובל נוסף בקטע זה הוא נהר מֶדוֹקְסְנִיקָאג .
אזור זה הוא המקום היחיד בקנדה האטלנטית בו נמצא יער האפלצ'ים .
צמחים נדירים בו כוללים ג'ינג'ר בר, פטל שחור, קפה בר, שרך עלמה , סחלבים ראוותניים ואחרים.
סוג יער זה, הידוע גם בשם יער "הפרקט" של עמק נהר סנט ג'ון, התפשט בעבר על חלק גדול מהשטח, והצטמצם לפחות מאחוז אחד משטח האדמה, בגלל פעילות אנושית.
זהו אזור של גבעות נמוכות בשיפוע מתון, וקרקעות שהן פוריות מאד ומעובדות בהיקף נרחב.
הקרקעות הן עדינות גרגר, הכוללות גם טיל קרחוני, המונחות על סלעי גיר ואבן חול.
האקלים שם יבש, וחם יותר מהאזורים שמסביב.
האגן התחתון, אורכו כ-140 קילומטרים, מסכר מָאטָאקְוֶוק לנמל סנט ג'ון על מפרץ פאנדי, המורכב מאגמים, איים, אדמות ביצה ושפך גאות ושפל.
יובלים בקטע זה כוללים את הנהרות נאשוואק ונרפיס ומפרץ בלייסל .
היובל האחרון, נהר קֶנֶבֶּקָאסִיס , הוא פיורד עם שרטון או התרדדות ליד שפך הפיורד, שנגרם על ידי מורנת קצה.
מגראנד ביי (ניו ברונסוויק) , נתיב המים הופך צר ועמוק יותר, ויוצר ערוץ שבו ב"מפלי ריברסינג", הגאות הנכנסת מאלצת את זרימת המים להתהפך כנגד הזרם של מורד הנהר למפרץ.
מדובר בתופעה המכונה "קדח גאות ושפל" (Tidal bore), שבו נהרות היוצאים לים, מתהפכים, ומתחילים לזרום בחזרה במעלה הזרם עם הגאות הנכנסת.
חדירת מי מלח במעלה נהר סנט ג'ון משתרעת עד אוק פוינט.
במיקום זה, הנהר מתנשא כבר לעומק של פחות מ-10 מ' למשך מספר קילומטרים, ולכן אין הזדמנות נוספת לטריז המלח לחדור.
הפריקה הממוצעת היא 1,100 ממ"ק/שנייה.
זרימת המים הנמוכה ביותר היא בסתיו, וגבוהה במידה ניכרת מהממוצע במהלך האביב ב-6,800 מ"ק לשנייה.
בתחילת האביב, חלקים עליונים של הנהר יכולים לחוות מחסומי קרח, הגורמים להצפות.
בחלקים התחתונים במישור ההצפה הרחב יותר, במהלך האביב, עלולות להיווצר הצפות מנפח המים שחייב לעשות את דרכו בערוץ הצר ב"מפלי הריברסינג" (תופעת קדח גאות ושפל).
מבחינה חוקית ,כל הנהר במורד הזרם בין פרדריקטון לפארק הפרובינציאלי של מקטקוואק נחשב לגאות.
הנהר רגוע ברובו, למעט מפלים באזור גרנד פולס ובסכר ביצ'ווד.
באביב, כאשר זרימת המים במעיין היא פי שישה מהקצב הממוצע, העמק תמיד מועד להצפות.
נגר עילי מגשמים עזים הוא הגורם העיקרי להצפות, ויכול להחמיר על ידי מחסומי קרח, גאות ושפל והפשרת שלגים מהירה.
שיטפונות תועדו כבר יותר מ-300 שנה.
הצפות התרחשו באדמונדסטון, גרנד פולס, פרת'-אנדובר , הארטלנד , וודסטוק , והקשה ביותר סביב פרדריקטון וסנט ג'ון.
שיטפונות גדולים התרחשו בשנת 1923, עם מים בגובה 8 מטרים מעל שפל החורף הרגיל.
ב-1936, הטמפרטורות הגבוהות האיצו את הפשרת השלגים, וגשם כבד העלה את מפלס המים ל-8.9 מטר, כ-7.6 מטר מעל פני מפלס הקיץ הממוצע.
נסיבות דומות הובילו לאותה רמת מים גבוהה בשיטפון של 1973. הצפות גדולות דומות התרחשו שוב ב-2018 וב-2019.
חומרת ההצפות ותדירותן צפויות לעלות, עם שינויי האקלים.
ההערכה היא שהטמפרטורה הממוצעת של ניו ברונסוויק תעלה ב-5 מעלות צלזיוס עד שנת 2100, וכי המשקעים יגדלו.
בסוף תקופת הקרחון האחרונה, בעקבות נסיגת משטח הקרח לורנטייד לפני כ-13,000 שנה, הופשט האזור מצמחייה ואדמה.
אף על פי שהאגן נתון להשפעה אנושית במשך אלפי שנים, ההשפעה האינדיאנית הייתה מזערית, וזאת עקב מספרם הקטן, וגם בגלל שהם עסקו בחקלאות בעצימות נמוכה.
הפרעות גדולות החלו רק בתחילת המאה ה-19, עם הגעתם של מספר גדול של אירופאים.
לשפות האלגונקווין המזרחיות היו ניבים שונים הקשורים לכל אחת ממערכות הנהרות העיקריות של ניו אינגלנד ושלושת הפרובינציות הקנדיות המזרחיות (ה - the Maritimes ), ולעיתים קרובות הייתה התפצלות לשונית בין תושבי האגן העליון של הנהר לבין אלה שחיים לאורך החוף ולצד שפך הגאות והשפל.
אומת ה-Passamaquoddy צדו יונקי ים לאורך החוף הצפון-מערבי של מפרץ פאנדי, בעודם מדברים בניב מובן הדדית עם שכניהם ה-Wolastoqiyik (להלן ה-וולסטוקייק) שהיו ציידים בפנים הארץ לאורך נהר סנט ג'ון העליון ויובליו.
הוולסטוקייק התמודדו עם ההצפות בכך שהכפר שלהם היה מעל מישור הההצפה, למשל ה-Meductic , תוך כדי עיבוד בגובה נמוך יותר, שם התעשרו השדות במי השיטפונות.
הוולסטוקייק זיהו את עצמם כתושבי הנהר ששטו בסירותיהם לציד, דיג ומסחר.
עדויות ארכאולוגיות הן שלוולסטוקייק היו קשרים כלכליים ותרבותיים עם חלקים גדולים מצפון אמריקה, מבסיס הבית של ארצם בתוך מדינת מיין דהיום.
סחר פרוות של תחילת המאה ה-16 עם דייגים צרפתים, עודד עניין מוגבר ביובלים הקטנים יותר ובמי השפכים שבהם מחסור של טרף אכיל, שמר על צפיפות אוכלוסין נמוכה.
לאחר שבילו את החורף בציד ולכידה בפנים הארץ, הכפרים Ouigoudi בשפך הנהר ואוקפאק בראשו, היו מקומות התכנסות קיץ נגישים לסוחרי פרוות אירופאים.
סוחרי פרוות הביאו מחלות אירופיות והפחיתו את אוכלוסיית הוולסטוקייק המוערכת לפחות מאלף עד 1612, אך תרומתם של סוחרי הפרוות למאגר הגנים של האומות הראשונות, סיפקה עמידות מסוימת למחלות.
אף וולסטוקייק או פאסאמקוודי עם דם טהור לא שרדו את המאה ה-20.
כשהאירופאים הגיעו לוולסטוקוק, שטח האבות של הוולסטוקייק, ואגן נהר סנט ג'ון, הם מצאו את המקומיים צדים, אוספים ומקיימים חקלאות ליד גדות הנהר.
יריבות בין סוחרי פרוות אנגליים וצרפתים קדמה לקולוניזציה של צפון אמריקה.
האומות הראשונות התייחסו לסוחרי הפרוות בצורה חיובית יותר מאשר מתיישבים מאוחרים יותר, שהחלו לקחת את אדמתם, ולמנוע מהם את השימוש ההיסטורי בה לקיום.
ייתכן שהקולוניסטים האירופיים השתמשו בשדות ובאתרי עיירות שהוכנו על ידי הילידים.
לחץ הקולוניזציה היה פחות חמור לאורך נהר סנט ג'ון, שם עירבול המים הקרים של מפרץ מיין, שמר על עונת גידול קצרה יותר ממסצ'וסטס וחצי האי נובה סקוטיה, הקרובים יותר לזרם הגולף החם.
האקאדים (קייג'ון) הקדומים ביותר היו צאצאים של הספנים ויוצרי הספינות הצרפתים, שהתמקדותם בדיג, מסחר ותיקון סירות במקום בחקלאות, צמצמה את עימותי השימוש בקרקע.
האקאדים הללו שמרו על יחסים נוחים עם האומות הילידיות, בעוד ש"מלחמתו של המלך פיליפ" עודדה את הוולסטוקייק להצטרף לקונפדרציית וואבנקי, בפעולה צבאית נגד ניו אינגלנד.
מתנחלים צרפתים אכלסו את עמק הנהר התחתון כחלק מאקדיה.
הוולסטוקייק הפכו לבעלי ברית של האקאדים במהלך מלחמות צרפת עם האינדיאנים שלאחר מכן (בין השנים 1754 – 1763), ועמק נהר סנט ג'ון שלהם, הפך לנקודת האחיזה האחרונה של סירוב אקדיאני להצהיר אמונים למלוכה הבריטית.
כנהר הארוך ביותר בין מפרץ צ'ספיק למפרץ סנט לורנס, נהר סיינט ג'ון הציע את אחד ממסדרונות התחבורה הטובים ביותר עבור פליטי האומות הראשונות, לסגת מהקולוניזציה האנגלית של החוף האטלנטי של צפון אמריקה.
כאלף בני וולסטוקייק העניקו מקלט למאה משפחות אקדיאניות שנסוגו במעלה הנהר כדי להימנע מהגירוש האקאדי , כאשר קמפיין נהר סנט ג'ון שרף יישובים אקדיאניים והרג חיות משק במעלה הזרם עד סנט-אן דֶה פֶאִי-בָּא, היא פרדריקטון דהיום.
עם תם המלחמה, הוגלו אלפי אקאדיאנים למקומות שונים ביבשת, חלקם נמלטו לקוויבק ומונטריאול, כאשר אלה שהוגלו ללואיזיאנה, הם אבות אבותיהם של הקייג'ון שחיים שם היום.
בעוד שבני הוולסטוקייק במעלה הזרם, ובני בריתם האקאדים דחו את ריבונות קנדה וארצות הברית לאחר ניצחונות אנגליה במלחמת צרפת והאינדיאנים, פליטים נאמנים/לויאליסטים לכתר הבריטי רבים ממלחמת העצמאות האמריקאית התיישבו מחדש בסנט ג'ון, בשפך הנהר, ובסנט אן דה פאי-באס ששמה שונה לפרדריקטון.
נהר סנט קרואה היווה את גבול החוף האטלנטי בתום המלחמה, תוך שמירה על נהר סנט ג'ון בקנדה, בעוד נהר פֶּנוֹבְּסקוֹט הוקצה למסצ'וסטס.
חוזה פריז (1783) הגדיר את גבולה המזרחי של מסצ'וסטס כקו הנמשך צפונה ממקור נהר סנט קרואה, ועד לשפך של נהר סנט לורנס.
כאשר הקרח סגר את נהר סנט לורנס, קנדה בחרה לפרש את כוונת האמנה כשמירה על כל אגן הניקוז של סנט ג'ון בשליטה קנדית.
פליטי אקדיאן ו-וולסטוקיק המשיכו להתנגד לשלטון הבריטי, תוך שהם נעו במעלה הנהר לאתר הנחיתה של האקאדים , ממערב לגבול הסכם סנט קרואה, שם הצטרפו אליהם פליטים נוספים מאקדיה שברחו לקוויבק.
מספר גדול של אנשים החלו ליישב את האזור בתחילת המאה ה-19, רובם סקוטים ואירים, ועד סוף שנות ה-50 בוּאַר חלק גדול מעמק סנט ג'ון המרכזי מיער ראשוני לחקלאות.
לפני הופעת מסילות הברזל, הנהר היה נתיב מסחר חשוב, כולל "רפטינג עצים" .
לאחר שמדינת מיין קיבלה עצמאות ממסצ'וסטס ב-1820, סוחרי עצים במיין עודדו את פליטי אקדיה להקים את הרפובליקה העצמאית של מדאוסקה , והחלו להטות את מי ראש הנהר של סנט ג'ון לנהר פנובסקוט, כדי לאפשר ל"רפטינג העצים" שלהם, שחטבו באגן הניקוז העליון של סנט ג'ון, להגיע למנסרות בבנגור, מיין.
פרובוקציות אלו עודדו את הבהרת הגבול השנוי במחלוקת בין קנדה לארצות הברית על ידי הסכם וובסטר-אשברטון משנת 1842, אשר הקצה את הגדה הצפונית של נהר סנט ג'ון ממערב לנהר סנט קרואה לקנדה, בתמורה לשטח כלשהו מערבה יותר.
הכביש המהיר "חוצה קנדה" של היום, עוקב אחר התוואי של הכביש האנגלי המוצע לאורך הגדה הצפונית של הנהר, דרך החלק השנוי במחלוקת של אזור ניקוז הנהר למפרץ.
רוב הניקוז של סנט ג'ון על הגדה הדרומית השנויה במחלוקת הפך למחוז ארוסטוק, מיין, שם העיירה מדאוסקה עדיין חולקת את הניב הצרפתי האקאדי עם אדמונדסטון מעבר לנהר.
בידוד היסטורי עזר לשמר את הניב.
נהר אלאגאש וסניף בייקר של נהר סנט ג'ון במעלה הזרם של מדאוסקה זורמים דרך יערות הצפון המאוכלסים בדלילות של מיין .
יערות אשוח שחורים אלה, היו מקור עיקרי לעץ עבור מפעלי הנייר במיין לאורך המאה ה-20. המרחק מערי מיין עודד את בעלי הקרקעות להעסיק חוטבי עצים בקוויבק.
אדואר לקרואה פיתח שיטות תחבורה חדשניות לראשי הנהר, כולל כביש מ-אגם פרונטייר , קוויבק, לבניית מסילת Eagle Lake and West Branch Railroad ב-1927 ו"גשר תשעת המיילים" מעל הנהר ב-1931.
הנהר התחתון פותח עבור חקלאות ותעשייה.
אנשי קוויבק הפרנקופוניים עברו לעמק הנהר הצפוני.
בין שתי מלחמות העולם, חוות עתיקות רבות ננטשו עקב עיור, והותרו לייעור מחדש.
בשנת 1925 נבנה הסכר ההידרואלקטרי בגראנד פולס, ואחריו בשנת 1955 סכר ביצ'ווד וסכר מקטקוואק נבנה בשנת 1965. מאחורי הסכרים נוצרו מאגרים גדולים.
בניית שני הסכרים האחרונים גרמה לירידה חמורה בנדידה של הסלמון האטלנטי, ורשויות המשאבים פיתחו מעברים בסכרים עבור שימור נדידת הדגים.
האזורים המיוערים של היער הצפוני של מיין, שמהם נובע הנהר, אינם מיושבים ברובם.
לטריטוריה הבלתי מאורגנת של צפון מערב ארוסטוק , מיין, יש שטח של 6,910 קמ"ר ואוכלוסייה של 10, או אדם אחד על כל 690 קמ"ר.
הגדלת השימוש בפעילות פנאי בחלק העליון של הנהר עודד את ייעודו של נתיב המים כ"נתיב הטבע הפראי של (נהר) אלאגאש" , והכרה בכך שהנהר תומך בקהילות צמחים שנראים לעיתים רחוקות במקומות אחרים.
הפשרת שלגים באביב גורמת לשיגור גושי קרח לאורך הנהר העליון, ומותירה את הסלע מכוסה באדמה חומצית דקה וחלקה, התומכת באחד הריכוזים הגבוהים ביותר של צמחים נדירים במיין, שייחודיים לקנדה ולצפון מזרח ארצות הברית.
בשנת 2011, כל אגן הניקוז הוגדר כאתר היסטורי לאומי וולסטוק, כטריטוריה המסורתית של האומה הראשונה של וולסטוק.
נהר רריטאן הוא הנהר הארוך והגדול ביותר של מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
אגן הניקוז שלו מנקז חלק גדול מהאזור ההררי של אזור מרכז המדינה, וחלק קטן יותר מהאזור הצפוני שלה.
הנהר נשפך אל מפרץ רָריטַאן (שליד סטטן איילנד) שהוא חלק ממפרץ ניו יורק התחתון.
גאולוגים סבורים שנהר רריטאן התחתון היווה לפני כ-6,000 שנה את שפך נהר ההדסון.
לאחר סיום עידן הקרח האחרון, המֵצָרִים עדיין לא נוצרו, וההדסון זרם לאורך הרי הוואטצ'ונג עד לבאונד ברוק של ימינו, ולאחר מכן עקב אחר המסלול דהיום של הרריטאן מזרחה, אל מפרץ ניו יורק התחתון.
השם רריטאן נובע ככל הנראה מענף של אנשי הלנאפי הנקראים הנאריטיקונגים, האנשים הראשונים שידוע כי התיישבו בעמק הרריטאן לפני כאלף שנים.
בעקבות סכסוך עם המתיישבים ההולנדים שהגיעו, נאלצו ילידי האזור למכור את שטחם ליד מפרץ רריטאן, ולהתקדם יותר מערבה לאורך עמק הנהר.
כשהקולוניאליסטים האנגלים השתלטו על האזור, הם ניצלו את מיקומו של הנהר בין ניו יורק לפילדלפיה וכן רשת דרכים שפותחה על ידי הלנאפי, כדי להפוך את האזור למרכז תחבורה ומסחר.
כתוצאה מכך, נהר רריטאן הפך לנתיב מים חשוב עבור נסיעות ומסחר קולוניאלי, המאפשר פיתוח מרכזֵי סחר באתרים כמו Raritan Landing וניו ברונסוויק דהיום, שבהם ניתן היה למכור מוצרים חקלאיים וחומרי גלם.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, הנהר היה אתר מלחמת גרילה של אנשי מיליציה אמריקאים נגד סיורים בריטיים, שהגיעו לשיא בקרב על באונד ברוק, שבו כוח בריטי גדול תקף מוצב אמריקאי מדרום לנהר.
הצלחתה של תעלת אירי (שהושלמה בשנת 1825) עוררה "קדחת תעלות" בארצות הברית, וזירזה את בניית תעלת דלאוור ורריטאן (D&R) בין ניו ברונסוויק על נהר רריטאן לבורדנטאון על נהר הדלאוור.
תעלת ה-D&R הושלמה ב-1834 וסיפקה קישור משמעותי בין פילדלפיה (וכל שאר אזור האמצע-אטלנטי הגדול), לניו יורק, וצפונה לאזור ניו אינגלנד רבתי, שכן ערים אלו היו ממוקמים לאורך הנהרות דלאוור והדסון, בהתאמה.
הרוב המכריע של הסחורות שעברו לאורך התעלה היה פחם אנתרציט של פנסילבניה, והשאר היו בעיקר מוצרים חקלאיים וטקסטיל.
בשיאה, ב-1866 העבירה תעלת ה-D&R יותר מטען מאשר תעלת אירי.
בשנת 1932 נסגרה תעלת D&R לשימוש מסחרי.
בשנת 1974 פותחה התעלה כפארק מדינתי לשימוש פנאי, ונשארה בשימוש כאספקת מים למרכז ניו ג'רזי .
עיירות טחנה שונות נוצרו לאורך התעלה והנהר ויובליו.
אלה הן בעיקר (מדרום לצפון/מערב למזרח): טרנטון, קינגסטון, בלֶקוֶולְס מילס, גריגסטאון, הילסבורו, מנוויל, צ'סטר, ברנרדס, קלינטון, רריטאן, מילטאון ווודברידג'.
הנהר נוצר במפגש הענפים הצפוני והדרומי שלו ממש מערבית לסומרוויל בגבול העיירות ברידג'ווטר, ברנצ'בורג והילסבורו, כולן במחוז סומרסט שבניו ג'רזי.
הוא זורם כ-26 ק"מ לפני ההאטה במי הגאות בניו ברונסוויק, והשפך שלו משתרע לאורך עוד 23 ק"מ נוספים, ונכנס לקצה המערבי של מפרץ רריטאן בדרום אמבוי.
המחלקה להגנת הסביבה במדינה נקטה צעדים מקיפים לצמצום הזיהום, ולהגברת איכות המים.
פעולות אלו הועילו לאוכלוסיית הדגים הכוללת: בס גדול-לוע, בס קטן-לוע, חמנוניים, שפמנונאים, טרוטה, פורל, Chain pickerel, צלופחים אמריקאיים, קרפיון, טס צהוב ועוד.
ניתן למצוא זאב נהרות בשפע יחסי בחלקים מסוימים של הנהר כמו קלינטון וקאליפון.
מדי פעם הוצא מהנהר זאב נהרות מוסקי.
קטעי הגאות והשפל של הנהר (הסמוכים למפרץ), מארחים מיני דגי מים מלוחים נודדים כמו: בס מנומר, פלאונדר קיץ, פלאונדר חורף, Cynoscion וגומבר טורף.
לאחרונה נעשו מאמצים לשיקום אוכלוסיות דגים אנדרומיות, שבוצעו על ידי הסרת רבים מהסכרים המיושנים, ובניית ותשתית מעקפים לסכרים שנבנים.
כל זאת במטרה להביא לשיקום אוכלוסיות ה-Alosidae, באס מנומר וחדקניים בנהר.
סרטנים כמו סרטן טופר כחול, סרטני כנר וסרטנים ירוקים נמצאים גם כן בקטעי הגאות והשפל של הנהר.
סרטני נהרות ניתן למצוא במעלה הזרם.
ציפורים כמו דמויי-דרור, ציפורי שכשוך וברווזיים רבים חיים בנהר ולאורכו על גדותיו, כמו ברכייה, ברנטה קנדית, אנפה כחולה גדולה, קורמורן מצויץ ומרגון גדול.
ציפורי השיר הנפוצות כוללות את קיכלי אדום-חזה, דרור השירים, זמיר צפוני, חצץ מצוי ופזאי אדום-כנף.
הנהר משמש גם לשֵיט פנאי, כולל שימוש על ידי צוות החתירה של אוניברסיטת ראטגרס בניו ברונסוויק.
נהר רריטן הוא מקור חשוב למי שתייה עבור החלק המרכזי של ניו ג'רזי.
מפעל טיהור מים המופעל על ידי ניו ג'רזי אמריקן ווֹטֶר ממוקם בסומרסט, ושואב את מימיו במפגש של נהר רריטאן ויובלו הגדול ביותר נהר מילסטון, המספק בממוצע 500,000 מ"ק של מים ביום..
רשות אספקת המים של ניו ג'רזי מפעילה שני מאגרים מחוץ לנהר רריטן: מאגר ספרוס ראן ומאגר רונד ואלי, ושולטת בשחרור מים כדי להבטיח את "קצבי הזרימה המינימליים" שנאכפים על ידי המחלקה להגנת הסביבה של ניו ג'רזי.
בנוסף, תעלת דלאוור ורריטן, המנוהלת על ידי רשות אספקת המים של ניו ג'רזי, משמשת אספקת מים השואבת למעלה מ-380,000 מ"ק של מים מדי יום מנהר דלאוור לנהר רריטאן, ומשרתת למעלה ממיליון לקוחות לאורך הדרך
בנהר רריטאן קיימות תופעות הצפה מתמשכות כאשר גשם מעל הממוצע הרב שנתי מסופות, משפיע על אגן הניקוז של הנהר.
בעיית ההצפות משפיעה בעיקר על העיירה באונד ברוק, הבנויה בחלקה על מישור ההצפה הטבעי במפגש של כמה יובלים, ומנוויל, שבה יש שכונה גדולה הידועה בשם Lost Valley, השוכנת במישור ההצפה בין נהר רריטאן והיובל הגדול ביותר שלו, נהר מילסטון המוזכר לעיל.
עיירות אחרות באגן הניקוז של הנהר חוות גם הן הצפות, אך במידה פחותה.
שיטפונות שיא בעקבות הוריקן פלויד בספטמבר 1999 כשפסגת השיטפון הגיעה ל-12.84 מ' שהם 4.3 מ' מעל "מדרגת" השיטפון, גרמו להתעניינות מחודשת בפרויקט בקרת שיטפונות בשם פרויקט בקרת השיטפונות הירוקה של באונד ברוק, שנועד להגן על באונד ברוק מפני שיטפון בעל זמן חזרה של 150 שנה.
באוגוסט 2011, שיטפונות שיא התרחשו פעם נוספת לאחר שהוריקן איירין שטף את האזור.
בעיה זו הוחמרה עקב גשמים בכמות גבוהה מהממוצע שירדו בשבועות שלפני פגיעת הסופה, ודרבן את השלמת פרויקט בקרת השיטפונות של חיל ההנדסה.
נכון לשנת 2015, המצב הנוכחי של פרויקט זה הוא:
מערכת ה-R2 Levee הושלמה פונקציונלית - מערכת R2 Levee.
נועדה לספק לבאונד ברוק הגנה מפני רמת הצפה של שיטפון בעל זמן מחזור של 150 שנה.
שערי הסגירה לאורך הנהר הושלמו מבחינה פונקציונלית - סגירת השערים על פני מסילת הברזל של קו "ניו ג'רזי טרנזיט" בצד המערבי של באונד ברוק ובמעבר התת-קרקעי של רחוב סאות' הראשי, המוביל לגשר קווינס הושלמו, ומשמשים להרחקת מי השיטפונות מהעיירה.
גשר Talmadge Avenue החדש המחבר את באונד ברוק עם ברידג'ווטר, ניו ג'רזי, הושלם מבחינה פונקציונלית.
הגשר החלופי נבנה לגובה ה-R2 Levee כדי למנוע ממימי מידל ברוק(יובל של הרריטאן) ומימי נהר רריטאן להיכנס ל-באונד ברוק ממערב.
כדי לשפר את זרימת המים דרך באונד ברוק, הוסרו במהלך שנת 2007 גשר קונרייל שעבר מעל נהר Raritan וסוללת הרכבת הקשורה אליו שהיו ממזרח לבאונד ברוק.
הגשר והסוללה, כשהיו במקומם, פעלו לחסימת זרימת הנהר דרך אזור באונד ברוק.
כדי לבנות את סוללת Bound Brook R2 הראשית, היה צורך להסיר את הגשר והסוללה.
מעל הענף הראשי של הנהר 24 גשרים.
בנוסף להם 11 גשרים מעל הענף הדרומי ועוד 3 גשרים מעל הענף הצפוני של הנהר.
הגשרים הבולטים במיוחד אלה ארבעת הגשרים שנבנו בסמוך מאד לשפך הנהר:
גשר רריטאן ביי דראוברידג', שהוא גשר הרכבת של קו ניו ג'רזי טרנזיט, המשרת את קו החוף של צפון ניו ג'רזי הוא המזרחי ביותר מבין הארבעה, ומאפשר תנועת ספינות מתחתיו, בהיותו גשר נדנדה (Swing Bridge).
גשר הניצחון הנושא את הכביש המדינתי 35 (שמחבר את פרת' אמבוי וסיירוויל, ניו ג'רזי).
גם הוא מאפשר תנועת ספינות בהיותו גשר נדנדה.
גשר אדיסון, הנושא את הכביש הבינמדינתי 9 (המחבר את העיר וודברידג' וסיירוויל) והוא ממש צמוד ממזרח לגשר הבא (הרביעי);
גשר דריסקול, הנושא את הגארדן סטייט פארקווי (מחבר את העיירה וודברידג' וסיירוויל).
נהר קאלומת הוא מערכת של נהרות ותעלות מתועשות בכבדות באזור הצד הדרומי של שיקגו, אילינוי, והעיר גארי, אינדיאנה.
מבחינה היסטורית, נהר קאלומת הקטן ונהר קאלומת הגדול היו נהר אחד, הראשון זורם מערבה מאינדיאנה אל אילינוי, ואז פונה חזרה מזרחה עד שנשפך לאגם מישיגן בפארק מרקט בגארי.
כיום הנהר הוא חלק ממערכת נתיבי המים של אזור שיקגו ובאמצעות שימוש בסכרים, שונה כיוון זרימתו והוא זורם מימת מישיגן אל תעלת קאל-סאג'.
השם "Calumet" מקורו בשם קולוניאלי צרפתי לסוג מסוים של מקטרת טקסית אינדיאנית ששימשה כסימן אוניברסלי לשלום בקרב האיליניווקים, ואשר הוצגה לז'אק מארקט ב-1673.
במקור, בטרם השינוי המלאכותי, הנהר זרם מערבה ממחוז להפורט, אינדיאנה, בנתיב הנקרא נהר קאלומת הקטן, משם הנהר התעקל באי בלו, וזרם מזרחה לאורך המקטע הנקרא נהר קאלומת הגדול אל ימת מישיגן באזור מילר ביץ' בגארי, אינדיאנה.
בשל היות האזור מישורי במיוחד, תוואי הנהר ואפילו כיוון זרימת הנהר השתנו שוב ושוב.
ובשל השיפוע המתון, כח הזרימה בנהר חלש מאוד.
הפיתוח התעשייתי סביב נהר קאלומת החל בסביבות שנות ה-70 של המאה ה-20, ועד שנת 1890 היה האזור המערבי של נהר קאלומת הגדול מזוהם מאוד בפסולת תעשייתית של מפעלי פלדה, מפעלי יציקה, מפעלי אריזת בשר ומפעלי דבק ועמילן תירס.
התעשייה המשיכה להתפשט לאורך הגבול המזרחי של הנהר בין 1890 ל-1910 וההשלכות הסביבתיות היו דומות.
עשורים אלה של זיהום ללא אבחנה, הותירו את משקעי הנהר מזוהמים מאוד עד היום.
בספטמבר 2008, אזורים במחוז לייק ומחוז פורטר, באינדיאנה, הוכרזו כאזורי אסון לאומיים.
עקב קריסת סוללות העפר של נהר קאלומת הקטן, דבר שהביא להצפת חלקים מהעיירות מנסטר והיילנד, אינדיאנה.
בספטמבר 2019, חברת הפלדה הענקית מלוקסמבורג ArcelorMittal, הודיעה לגורמים רשמיים באינדיאנה על דליפה רעילה ממפעל הפלדה שלה ברנס הארבור.
הדליפה גרמה להזרמת שפכים לענף של נהר קאלומטת הקטן, והביאה לסגירה זמנית של שלושה ימים לחופי אגם מישיגן.
נהר קאלומת, בצד הדרומי של שיקגו, ניקז במקור את אגם קאלומת אל אגם מישיגן.
וכן תעלה המרחיבה אותו, אשר לפי האגדה נטען כי היא נוצרה על ידי voyageurs (סוחרי פרוות היסטוריים מהמאה ה-18) שהשתמשו בתכיפות במעבר, נחפרה וחיברה בין שני נהרות קאלומט בנקודה שבה השם משתנה כעת ממהר קאלומת הקטן לנהר קאלומת הגדול.
הסכר TJ O'Brien נבנה על הנהר בשנת 1960 כדי לשלוט בתנועת המים בין אגם מישיגן לנהר.
נהר קאלומת הגדול, שמוצאו במילר ביץ', זורם לאורך דרך הערים גארי, איסט שיקגו והאמונד, כמו גם קאלומט סיטי וברנהאם באילינוי.
רוב זרימת הנהר מתנקזת לאגם מישיגן דרך תעלת הספנות והנמלים של אינדיאנה, ומזרימה אל האגם כ-1,500 רגל מעוקב מים בשנייה.
כיום, חלק גדול מזרימת הנהר מקורו בשפכים עירוניים ותעשייתיים, מי קירור ותהליכים ומי ניקוז.
למרות שהזרמת השפכים צומצמה מאוד, מספר מזהמים ממשיכים לפגוע בנהר.
נהר קאלומת הקטן זרם במקור מהעיירה ניו דורהאם, מחוז להפורט, אינדיאנה, אל חיבורו עם הנהרות קאלומת וקאלומת הגדול.