tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא זו בלבד שהפרלמנט ובתי משפט ריבוניים נוספים בעיר הגדולה נהנו מסמכויות ומתחומי שיפוט נרחבים יותר בהשוואה למקביליהם בפרובינציות.
אצולת הגלימה הפריזאית אף סיפקה את מרבית האצילים שהתקדמו למשרות נציבים יועצים מדיניים ושרים.
פרלמנט נשים - במה חודשית לפוליטיקה מזווית אחרת הוא במה לדיון ביקורתי ופמיניסטי על המדיניות השלטת והשיח הציבורי הרווח בישראל.
פרלמנט נשים הוקם בנובמבר 1999, על ידי תנועת ש.י.ן (התנועה לשוויון בייצוג נשים), ה"ן (הרצליה נשים), קרן פרידריך אברט, מכללת בית ברל ועיריית הרצליה.
מאז הקמתו של הפרלמנט בנובמבר 1999 ועד אוקטובר 2006, הוא קיים 44 מושבים.
יצירת בולטות בשיח הציבורי לפן הפמיניסטי ולעמדות מקוריות וביקורתיות של נשים ממגוון מסגרות השתייכות ופעילות.
השגת בולטות לנשים מוכשרות בעלות תרומה ייחודית והישגים חברתיים ומקצועיים בחיים הציבוריים בישראל.
למעלה מ-220 דוברות הציגו עמדות, עדויות, ופרשנויות במושבי הפרלמנט.
הן ייצגו קולות של נשים בישראל, מתחומי הפרופסיות, האקדמיה, הפעילות החברתית והיצירה האמנותית.
הדוברות באו מקבוצות שונות: יהודיות, ערביות, מזרחיות, אשכנזיות, ותיקות, עולות חדשות, צעירות, מבוגרות, דתיות, חילוניות, לסביות, ימניות, שמאלניות ועוד.
פמיניזם צומח ארגון מושבי הפרלמנט במקומות שונים בארץ וההתמדה בקיום ששה מושבים מדי שנה,.
בהשפעת דיוני הפרלמנט נערכו דיונים, כנסים ופעילויות נוספות.
בהמשך לדיוני הפרלמנט בנושאים הקשורים למקומה של הזנות בחברה ולטיפולן של הרשויות בזנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה, קיימה תנועת ש.י.ן, בשיתוף עם התנועה לגבריות חדשה, שלושה כנסים.
בעקבות דיוני הפרלמנט בנושא הפורנוגרפיה הוקמה קואליציה של ארגוני נשים וארגונים חברתיים למאבק בפורנוגרפיה.
בזכות פעילות זו ובזכות תמיכה שלה המפלגות הדתיות עבר בכנסת חוק נגד שידורי פורנוגרפיה בטלוויזיה;
בעקבות מושב הפרלמנט שהתקיים בפקיעין ועסק במקומן של נשים ביחסים בין העדות והדתות התקיים בחיפה כנס ראשון של נשים מוסלמיות, דרוזיות ונוצריות;
דיוני הפרלמנט על יחסי יהודים-ערבים הצמיחו רשת נשים מנהיגות, יהודיות וערביות - "אנואר" (אורות, בערבית), הפועלת לקידום נשים בישראל ולמען שוויון בין הקבוצות.
אנואר ארגנה עד כה סמינרים וכנסים משותפים בשפיים, בפקיעין, בכפר ערה, בבית ברל, בקלנסואה, בהרצליה ובנצרת.
בעקבות דיוני הפרלמנט בראש העין על הוצאת ילדים מרשות הוריהם, מאז פרשת ילדי תימן ועד היום, הוקמה קואליציה של ארגוני נשים וארגונים חברתיים, שפועלת לשינוי המדיניות הממשלתית בסוגיה זו ולהעברת מרכז הכובד של הטיפול ברווחת הילד למשפחה ולקהילה.
חנה בית הלחמי, פרופ' אסתר הרצוג ופרופ' סמדר לביא הובילו החל מ-2004 להקמת קואליציית ארגוני נשים למען אמהות וילדים, נגד השינוי בסעיף הנקרא "חזקת הגיל הרך", הקובע כי ילדים עד גיל 6, להורים מתגרשים, יישארו בהיעדר הסכמה בין ההורים אצל אימם.
הקואליציה הצליחה לעורר דיון ציבורי נרחב וביקורת קשה על כוונת שרת המשפטים, ציפי לבני, לבטל את הסעיף.
פרלמנט נשים היה שותף להקמת קואליציית ארגונים פמיניסטיים לקראת הבחירות לכנסת ב-2006 וערך מושב שבו הציגו חברות הקואליציה "עקרונות חברתיים כלכליים" בפני נציגי הסיעות המתמודדות.
הפרלמנט פתח בקמפיין למען בחירת אישה ראשונה לנשיאת המדינה.
בעקבות המושב שעסק בנושא זה, ואשר בו הוצגה מועמדותן של שש נשים, הודיעה ח"כ קולט אביטל על התמודדותה.
פְּרָלִין (מצרפתית: Praline) הוא שקד המצופה בקרמל.
משמעות המילה עברה מספר שינויים מאז המצאתה במאה ה-18, ובשפה העברית היא משמשת כיום ככינוי כולל לממתקי שוקולד ממולאים (ידועים בשפות אחרות גם כפרלינים בלגיים: pralines belges).
המושג פרלין שימש במקור לתיאור שקדים מצופים בקרמל, נפרדים אחד מן השני (להבדיל מהנוגט, שהוא שכבה של שקדים לכודים בתוך לוח קרמל שלם).
יש הגורסים כי הפרלין נקרא על שם מרשל דו פלסי-פרלין (Maréchal du Plessis-Praslin; 1598–1675), והומצא על ידי הטבח שלו, קלמנט לסניה.
השם קיים בוודאות מאז המאה ה-18, אולם הקשר למרשל או לטבח שלו אינו ודאי.
עם הזמן החלו קונדיטורים לטחון את הפרלין לאבקה, ומאוחר יותר למחית; מחית הפרלין הפכה לנפוצה ופופולרית יותר מהפרלין המקורי.
המחית, לעיתים בתוספת שמנת, משמשת כקרם או מילוי בקינוחים ובעוגות.
המחית הנמכרת כחומר גלם מכונה במקומות שונים "פרלינה" או "נוגט".
באזורים שונים מייצרים את המחית לא רק משקדים אלא גם מאגוזי לוז (באירופה), או מפקאן (בארצות הברית).
מחית הפרלין התחבבה מאוד על השוקולטיירים באירופה, והפכה למילוי פופולרי לשוקולדים שבתורם אימצו את השם פרלין.
עם הזמן התרחב המושג, וכיום כאמור הוא משמש שם כולל לשוקולדים ממולאים.
פרלוד לחולית (שנקראת גם סדרת הבתים) היא טרילוגיית ספרי קדימונים מאת בריאן הרברט וקווין ג'יי.
אנדרסון, שמתרחשת ביקום של חולית שיצר פרנק הרברט.
הטרילוגיה מבוססת בחלקה על רשומות שפרנק הרברט השאיר לפני מותו.
הסדרה מתרחשת בשנים שהובילו לאירועי חולית המקורי.
קדימונים לסדרת חולית של פרנק הרברט
האירועים בתחילת טרילוגיית פרלוד לחולית מתרחשים כשלושים וחמש שנים לפני תחילת האירועים בחולית.
הטרילוגיה נותנת הרבה מידע על דמויות רבות המופיעות בסדרה של פרנק הרברט.
בעוד שחלק מן המידע המוצג בטרילוגיה תואם למידע שניתן בספריו של פרנק הרברט, חלק ממנו סותר אותו ישירות.
הטרילוגיה מציגה את עברן של דמויות רבות.
הברון ולדימיר הארקונן, דנקן איידהו וגורני האלק המשועבדים אצל ההארקוננים, הדוכס לטו אטריידיס הצעיר, הגבירה ג'סיקה בתור מתלמדת במסדר בנות גשרית, שאדם הרביעי בצעירותו ועוד.
הטרילוגיה תורגמה לעברית על ידי דורית לנדס.
הטרילוגיה זכתה לשיווק רחב והובילה ליצירת דור חדש של מעריצי חולית.
עם זאת, קוראים רבים, בעיקר אלה שקראו את הסדרה של פרנק הרברט, ביקרו את הסדרה לרעה.
רבים טוענים כי כתיבתם של בריאן הרברט וקווין ג'יי.
אנדרסון אינה עמוקה ופילוסופית כמו כתיבתו של פרנק הרברט, וכי הסתירות בין הקדימונים לסדרה המקורית מפריעים.
פֶּרלָה נשר (אַדָן) (24 בפברואר 1930 – 7 בינואר 2026) הייתה פרופסור באוניברסיטת חיפה, חוקרת של למידה והוראת המתמטיקה, כיהנה כמדענית הראשית במשרד החינוך ויועצת לשר החינוך.
נשר נולדה כפרלה אדן בתל אביב, בתם של שרה לבית טישלר ומשה אידלסון (אדן).
מילדותה רצו הוריה שתהיה מורה, ומשסיימה את לימודיה בבית הספר העממי ביקשו שתעבור ללמוד בבית מדרש למורות וגננות.
תיאודור הולדהיים, שהיה חברה מקן צפון תל אביב של "השומר הצעיר", שִכנע את הוריה שתלמד בגימנסיה, והלימודים שם הובילו להתעניינותה הרבה במתמטיקה.
משנת 1948 ועד 1974 הייתה חברת קיבוץ נירים.
באותה שנה שבה לארץ, והחלה לעבוד כיועצת במשרד החינוך ובמרכז לטכנולוגיה חינוכית ולפעול ליישום רעיונות התפישות המודרניות של החינוך, לפיהם הילד אינו "מבוגר קטן" או "לוח חלק", ויש להתאים את ההוראה ליכולות שלו ולתפישותיו, בבתי הספר הישראליים, באמצעות ספרי "אחת, שתיים ו..
שלוש", ו"ועוד אחת" של מטח.
נשר ייסדה את תחום החינוך המתמטי לבית הספר היסודי כתחום אקדמי והדריכה תלמידים רבים בתחום הממלאים תפקידים בולטים במערכת החינוך, בהם: פרופ' רוחמה אבן, שרה הרשקוביץ, ליאורה לינצבסקי, ענת קלמר, סגל דסי, ישראלה שפיר, דוד בן חיים, פרופ' צביה ברזניץ, רלי בריקנר, רינה גפני, איבי מכמנדרוב ועוד רבים.
נשר לימדה במשך חמש שנים בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ובו-זמנית לימדה גם בבית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, שם כיהנה בין השנים 1983–1988 כראש בית הספר לחינוך.
נשר הייתה היועצת המדעית של ספרי לימוד במתמטיקה הנותנים מענה לתוכנית הלימודים במתמטיקה כפי שהוגדרה בכל תקופה על ידי משרד החינוך:
הסדרה "אחת שתיים ו...שלוש" (בהוצאת מטח) – סדרת ספרי לימוד במתמטיקה לבית הספר היסודי (א-ו) שהייתה נפוצה בין 1972 לסוף שנות התשעים.
הסדרה עודכנה לאורך השנים ויצאה ב-3 מהדורות.
הסדרה "ועוד אחת" (בהוצאת מטח) – סדרת חוברות לימוד במתמטיקה לבית הספר היסודי שהייתה נפוצה בין השנים (1976) ועד סוף שנות התשעים.
סדרה זו הייתה "מקבילה" לסדרה "אחת שתיים ו...שלוש" והותאמה לכיתות בהן נתן מענה לשונות שבין התלמידים.
הסדרה "שבילים" בהוצאת מטח - סדרת ספרי לימוד במתמטיקה לבית הספר היסודי (א-ו).
הסדרה פותחה בין השנים 2002 – ל 2008, ונפוצה כיום בבתי ספר רבים.
כל אחת מהסדרות הללו כללה את חומרי הלימוד הנדרשים: בחשבון ובגאומטריה, לוותה במדריכים למורה, מערך מבחנים ומערך השתלמויות מורים.
בשנים 1987–1989 כיהנה כנשיאת הארגון הבינלאומי המרכזי לחקר הלמידה המתמטית.
בשנים 1993–1995 כיהנה כמדענית ראשית של משרד החינוך והתרבות, והייתה המדענית הראשית הראשונה שהגיעה מתחום מחקר המתמטיקה.
במסגרת תפקידה ערכה, לאחר שנים רבות, את מפקד תנועות הנוער המשמש להקצבת משרד החינוך לתנועות הנוער, כמו כן יזמה שינוי בהגדרת טעוני טיפוח ויצרה סולם חדש להעדפת בתי הספר בפריפריה, כן קידמה את הרעיון של משוב פנימי בבתי הספר ומשוב ארצי מדגמי בלבד.
היא אחותו הצעירה של האלוף אברהם אדן ("ברן").
בעלה השני היה גבי ורבורג, פרופסור להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה ורקטור האוניברסיטה (ונכדו של אוטו ורבורג), ממנו התאלמנה ב-2022. הייתה אם לשתיים: שלומית טָרֶם, פרופסור לפיזיקה בפקולטה לפיזיקה בטכניון, ומיכל שכטר, קלינאית תקשורת.
(יחד עם חברי הצוות למתמטיקה בכיתות היסוד: מ.
גרוסמן, עליזה בר לב), דפדפת ניקוב, ירושלים: המכון לאמצעי הוראה, משרד החינוך והתרבות - מרכז לתוכניות לימודים, 1974.
(יחד עם צוות המתמטיקה במרכז לטכנולוגיה חינוכית), מספרים מכוונים, רמת אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, תשמ"א 1980.
(יחד עם אורי לירון ורינה צצקיס), מדריך לעסקי צבים: גרפיקה, פתרון בעיות ותיכנות מבני בשפת לוגו, תל אביב: - BUG המרכז לספרות עזר ותוכנה למחשבים, תשמ"ד 1984.
מדד הטיפוח: עקרונות להקצאה - התשנ"ה, ירושלים: מחלקת הפרסומים - משרד החינוך, התרבות והספורט, תשנ"ו 1996
"תלמידים מחוננים: בחינת ההגדרות, האיתור ודרכי הטיפול", ירושלים: ,משרד החינוך התרבות והספורט - לשכת המדען הראשי, מחלקת הפרסומים, תשנ"ו 1996. (חוברת)
פֶּרלי פֶּלציג (Perli Pelzig; מאי 1917 – 19 בינואר 2009) היה אמן ישראלי-אמריקאי רב-תחומי, צייר, פסל ומוזאיקן, מחלוצי אמנות הפסיפס החדשה בישראל.
לאחר שלמד בבית ספר לגננות באָלֶם (Ahlem) שליד הנובר (כיום חלק מהנובר), היה לשוליית צייר.
בשנת 1936 נסע להמבורג, להזמנת ידידו דן גֶלבַּרט.
שם ארגנו השניים תערוכה בבית הקהילה היהודית בשם "אנו, היהודים הצעירים" (Wir Jungen Juden).
האמן היהודי-גרמני פרידריך אדלר התרשם ממנו, והציע לו להשתלם כתלמידו, עם מלגה.
פלציג למד אצלו ציור, ובפרט בָּטיק.
כעבור זמן לא רב נטש פלציג את מלאכת הרישום ופנה לעצב את הריקוד הגרוטסקי "הדחליל" ("Die Vogelsbeuche") של אריקה מילה (Erika Milee).
ב-1937–1938 כיהן כמעצב הבמה בפועל של סניף האגודה היהודית לתרבות (Jüdischer Kulturbund) בהמבורג, וליווה את להקות התיאטרון במסעי ההופעות.
ב-28 באוקטובר 1938 נעצר במסגרת האקציה הפולנית (Polenaktion, פּוֹלֶנאקציון), ביחד עם עוד אלפי היהודים בעלי אזרחות פולנית שהתגוררו בגרמניה, וגורש לעיירת הגבול זבונשין.
משם נסע לבירת פולין ורשה, וממנה עלה לארץ ישראל באוניית מעפילים ב-1939 והתיישב בקיבוץ גליל ים (שאז ישב בשכונת בורוכוב).
אחר-כך חי במשך שנים רבות בבית אלפא.
בישראל שלח ידו ביצירה אמנותית מגוונת.
בין היתר הורה בסמינר הקיבוצים בָּטיק, על פי דרכו של פרידריך אדלר.
לאחר תום המלחמה עבד ברישום, בעיצוב במה, באדריכלות, בעיצוב פנים ובפיסול, בין היתר אייר את הספרים "תבת נח" (תש"ה), "הענק וגנו" (עיבוד על פי סיפורו של אוסקר ויילד; 1945) ו"שירת הים: ספורים מימי קדם" מאת מאיר פרבר (תשט"ז).
בשנת 1948 עבד ברשות העתיקות בשחזור פסיפסים.
בהמשך היה ממייסדי המכון לאמנות במכללת אורנים.
בשנת 1996 עזב את הארץ, היגר לארצות הברית והתאזרח בה.
תחילה התגורר בבוורלי הילס ואחר-כך בלוס אנג'לס.
לפרלי שני בנים, אריק ורוני.
בנו אריק פלציג הוא פסל אבן וחרס, ומתגורר בהר ציון, בבית עתיק המכונה "נבל דוד", שגילה אביו והתגורר בו מסוף שנות ה-60.
נכדתו תמר פלציג היא שחקנית בניו יורק, ואחותה יערה פלציג היא שחקנית בישראל.
פרס הטריאנלה לאמנויות מטעם המכון האמריקאי לאדריכלות
1971 – פרס ירושלים לאמנות הפיסול ע"ש א' ארסט
פרס אגודת האדריכלים, ארצות הברית (פעמיים)
פרליטיטאן (שם מדעי: Paralititan) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מהענף טיטאנוזאוריה שנודע בגודלו העצום וייתכן שהוא שייך למשפחת הסלטזאוריים.
פרליטיטן חי בצפון אפריקה (שרידיו נתגלו במצרים) בתקופת הקרטיקון העליון, כ-98 עד 93 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש שמו הוא "טיטאן הגאות" או "ענק הגאות".
בכתבה של נשיונל ג'יאוגרפיק תואר הפרליטיטן כחיית היבשה השנייה בגודלה שחיה אי-פעם אך תיאור זה אינו מדויק.
דינוזאור זה נקרא Paralititan stromeri, ופירוש שמו "טיטן הגאות של שטרומר".
שם הסוג מורכב מהמילים היווניות "פרא" ו"הלוס" שפירושו "ליד הים" ו"טיטאן" על שם הטיטאנים מהמיתולוגיה היוונית.
השם ניתן לו על ידי ג'ושוע סמית', מתיו למאנה, קנת' ג'.
לאקוברה, פיטר דודסון, ג'ניפר ר.
סמית, ג'ייסון פול, רוברט ג'יגנגק ויורי עטיה ב-2001 לכבוד ארנסט שטרומר, פלאונטולוג וגאולוג גרמני שגילה דינוזאורים באזור זה.
מאובן הפרליטיטאן הראשון שנתגלתה היה עצם הזרוע באורך 1.69 מטר, גדול יותר מכל זאורופוד אחר שהיה ידוע אז, דבר שגרם לראש משלחת המחקר סמית' להכריס שמדובר ב"דינוזאור עצום בכל קנה מידה."
מאז נתגלו מאובנים נוספים אך עדיין הפרליטיטאן ידוע מחומר מאובנים חלקי ביותר, דבר המקשה לדעת על גודלו ואורחות חייו.
עם זאת, נעשו ניסיונות להעריך את גודלו: משקלו הוערך בכ-59 טון מטרי, דבר ההופך אותו לאחד הדינוזאורים הכבדים ביותר הידועים כיום, ואורכו הוערך כנע בין 26 ל-30 מטר.
קנת' קרפנטר השתמש בסלטזאורוס כמודל לפרליטיטאן ועל ידי שינוי סקלה איזומטרי העריך את אורכו ב-26 מטר.
מבנה גופו היה כנראה דומה לטיטאנוזאורים אחרים.
הוא היה בעל חזה רחב, דבר שגרם לרווח גדול בין רגליו.
ייתכן שהיה אף מכוסה באוסטאודרמים, קשקשי עצם מצופים בקרטין ששימשו כשריון גוף נגד טורפים.
כמו יתר הזאורופודים, הוא היה אוכל צמחים.
המאובנים של הפרליטיטאן שנמצאו מקורם בשלד של גווייה שנטרפה על ידי אוכלי נבלות.
הוא נשמר בסלעי משקע שמקורם בגאות (מכאן שמו המדעי).
בסלעים אלה נשמרו גם מאובני מנגרובים ששכנו בחוף הדרומי של ים תטיס.
הפרליטיטאן הוא הדינוזאור הראשון שידוע שחי בביום של ביצות מנגרובים.
הפרליטיטאן שימש כנראה טרף לקרכרודונטוזאורוס הענק.
לצדו חיו גם התרופוד ספינוזאורוס והזאורופוד אג'יפטוזאורוס.
דינוזאור זה הופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם נראה פרט צעיר שניצל על ידי העדר שלו מסרקוסוכוס וקרכרודונטוזאורוס.
בנוסף הוא מופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה.
Parlophone Records היא חברת תקליטים שהוקמה בגרמניה בשנת 1896 על ידי קארל לינדשטרם בשם "Parlophon".
הסניף הבריטי של החברה הוקם בשנת 1923 בשם "Parlophone Records" וצבר בשנות העשרים מוניטין כחברת התקליטים המובילה בתחום הג'אז.
בשנת 1926 נקנתה החברה על ידי חברת התקליטים "Columbia Graphophone Company", ששינתה את שמה מאוחר יותר לקולומביה רקורדס, ואוחדה מספר שנים אחר כך עם חברת התקליטים EMI.
פרליס (במלאית: Perlis) היא מדינה במלזיה.
פרליס נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בחצי האי המלאי, והיא גובלת בתאילנד בצפון, בקדה בדרום-מזרח ובמצר מלאקה בדרום-מערב.
פרליס משתרעת על שטח של 821 קילומטרים רבועים, מה שהופך אותה לקטנה ביותר מבחינת שטח במלזיה.
בניגוד למדינות מונרכיות אחרות במלזיה בראש פרליס לא עומד סולטאן אלא ראג'ה.
מקום מושבו של הראג'ה הוא באראו.
שמה המורחב של המדינה הוא פרליס אינדרה קאיאנגן (במלאית: Perlis Indera Kayangan, בג'אווי: ڤرليس ايندرا كايڠن).
עד המאה ה-19 פרליס הייתה חלק מסולטנות קדה.
בריטניה, שחששה מפגיעה באינטרסים שלה בפרק, חתמה ב-1826 על חוזה ברני עם סיאם בו נקבע בין היתר שסיאם תשלוט על קדה, טרנגנו וקלנטן ולא תמשיך להתפשט בחצי האי המלאי וכן שסולטאן קדה יורשה להישאר ולשלוט באופן אוטונומי.
סולטאן קדה ניסה למנוע את המשך השליטה הסיאמית בקדה ולא הסכים לתנאי החוזה, אך הסכים לבסוף ב-1842. עם זאת, הסיאמים החליטו לפצל את שטחי פרליס מקדה ושמה בתקופת שלטונם היה פליט (ปะลิส).
סיאם מינתה את סייד חוסיין ג'מלולאייל (Syed Hussain Jamalullail) להיות הראג'ה של פרליס שהיה כפוף ישירות אליהם.
שושלת ג'מלולאייל מושלת בפרליס מאז ועד היום.
ב-1909 נחתם חוזה נוסף בין בריטניה וסיאם במסגרתו הועברו מספר שטחים סיאמיים, בהם פרליס, לידי הבריטים.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פרליס נכבשה כמו יתר חצי האי המלאי על ידי האימפריה היפנית.
היפנים העבירו את פרליס עם עוד מספר שטחים מלאים לבעלת בריתם תאילנד והיא חזרה להיקרא בתקופת שלטונם פליט.
ב-1945, עם סיום המלחמה, פרליס הוחזרה לבריטניה.
ב-1946 קדה צורפה לאיחוד המלאי, שהפך ב-1948 לפדרציית מלאיה.
פרלימו - החזית לשחרור מוזמביק (בפורטוגזית: FRELIMO - Frente de Libertação de Moçambique) היא מפלגת השלטון הפוליטית הנוכחית במוזמביק.
המפלגה נוסדה ב-1962 ומטרתה הייתה לפעול לאחדות לאומית, למאבק בשחיתות ולצמצום חוסר שוויון חברתי במוזמביק.
פרלימו נוסדה כתנועת גרילה אשר נלחמה על עצמאות מוזמביק מול השלטון הפורטוגזי ועלתה לשלטון לאחר השגת העצמאות ב-1975. ב-1977 הפכה פרלימו לתנועה מרקסיסטית-לניניסטית ואימצה תוכניות כלכליות וחברתיות שאפתניות.
מאז שלטה פרלימו במדינת מוזמביק כמפלגה יחידה בהתאם ליישום אידאולוגיית הלניניזם.
עם זאת, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים במוזמביק, בין השנים 1976–1992 נחלש כוחה של המפלגה לאחר שחוותה קשיים במהלך הלחימה מול רנמו - תנועת ההתנגדות הלאומית במוזמביק.
ב-1986 נהרג נשיא פרלימו, סמורה מאשל, בהתרסקות מטוס.
שלוש שנים מאוחר יותר, לאחר התמוטטות הגוש המזרחי, חדלה המפלגה להיות מרקסיסטית-לניניסטית והפכה לדמוקרטית.
ב-1990 אישרה המפלגה חוקה חדשה, המאפשרת מערכת פוליטית רב-מפלגתית.
לאחר הבחירות ב-1994 נבחרה כמפלגת רוב בפרלמנט של מוזמביק.
מלחמת העצמאות לשחרור מוזמביק החלה ב-25 ספטמבר 1964 ונגמרה כתוצאה מהפסקת אש ב-8 ספטמבר 1974 שהובילה לקבלת העצמאות ב-1975. המלחמה התרחשה בין כוחות הגרילה של פרלימו לבין הפורטוגלים.
תחילתה של מלחמת העצמאות נבעה כתוצאה מרטוריקה אנטי-קולוניאלית ומאידיאלים קומוניסטיים שהחלו להשתלט על מדינות רבות באפריקה.
במקרה של מוזמביק, הפורטוגלים ששלטו במדינה נהנו ממדיניות של ניצול המדינה, כאשר עיקר המשאבים הופנו לרווחת המתיישבים הלבנים והממשלה עצמה.
הילידים סבלו מהפליה ומחוסר התחשבות מצד השלטון.
כתגובה החלו התקוממויות פרטיות ביוזמת הילידים המקומיים בטענה כי השלטון הפורטוגזי מפלה אותם.
ההתנגדות לשלטון התחזקה בעת שבו הוקמה תנועת פרלימו.
פרלימו הוקמה ב-25 ביוני 1962 בדאר א-סלאם, בירת הרפובליקה של טנגנייקה (כיום טנזניה) ונוצרה כקואליציה של שלושה ארגונים מהפכניים לאומיים.
אדוארדו מונדלאנה נבחר להיות נשיא החזית ב-1963 אך נרצח ב-1970 ולאחריו נבחר סמורה מאשל.
המאבק בין פרלימו (בהנהגתו של אדוארדו מונדלאנה) ובין הפורטוגלים החל בספטמבר 1964 לאחר שבוצעו התקפות גרילה על יעדים בצפון מוזמביק.
טקטיקת לוחמי הגרילה התבססה על מארבים, חבלה בקווי תקשורת ובקווי רכבות ותקיפות של פגע וברח.
בנוסף, תנועת פרלימו קיבלה תמיכה וסיוע צבאי בעיקר מסין ומברית המועצות, אשר תרמו למאמצי האנטי-קולוניזציה ברחבי אפריקה באותה עת.
למרות התרומות הרבות שפרלימו קיבלה היא עדיין סבלה ממחסור בכוח אדם, כאשר נלחמה עם 7000 חיילים מול 24000 חיילים שהיו ברשות הפורטוגלים.
לאחר התקפותיה הראשונות של פרלימו במחוז קאבו דלגאדו , המלחמה התפשטה עד למרכז מוזמביק - עד לניאסה ולטטה.
פרלימו פעלה לעיתים בקבוצות קטנות של עשרה-עד חמישה עשר חיילים.
האופי המפוזר של ההתקפות היווה ניסיון להפריד את כוחות הפורטוגליים ולהדגיש את כוחו של המרד.
הכוחות הפורטוגליים החלו לצבור הפסדים החל מנובמבר 1964, כך שבעזרת תמיכתה של האוכלוסייה המקומית לפרלימו היה קל להתקדם לעבר דרום מוזמביק.
ב-1965 כוחה של פרלימו התחזק בעקבות גיוס רב של תושבים ופליטים מטנזניה.
בנוסף, החלו לפעול בטקטיקות של שימוש בכ-100 לוחמים כאשר פשטו על שטחים רחבים ושלטו בתשתיות של הצבא הפורטוגלי.
כתוצאה מכך, הפורטוגלים החלו לנטוש אזורים מרוחקים ומאוכלסים לאורך הגבול עם טנזניה.
ב-3 בפברואר 1969, נשיא פרלימו אדוארדו מונדלאנה נהרג כאשר סדרה של פצצות נשלחו אליו כחבילה.
למרות החקירה האינטנסיבית על ידי ארגוניים בינלאומיים, זהות המתנקשים לא אותרה אך האשמות נעו בין המשטרה החשאית הפורטוגזית לבין גורמים קומוניסטיים בתוך פרלימו.
תחת שלטונו של מונדלאנה, חיילי הגרילה הראו רחמים לפורטוגזים שהתגוררו במוזמביק, אך מצב זה נגמר בשנת 1973, לאחר שסמורה מאשל מונה להיות ראש התנועה.
לאחר מינויו, הלחימות בין פרלימו והפורטוגלים התעצמו.
המלחמות הקולונאליות גרמו לחריגה בכ-44% מהתקציב של פורטוגל ולאי שקט במחנה האירופאי עד לסיומן ב"מהפכת הציפורנים" (Carnation Revolution) שהתרחשה ב-1974.
באפריל 1974 "מהפכת הציפורנים" הפילה את משטר אסטאדו נובו הפורטוגלי בהנהגתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר והמדינה התנגדה לתמיכה במלחמה הקולוניאלית הארוכה במוזמביק.
הגנרל אנטוניו דה ספינולה, ראש הממשלה החדש בפורטוגל, קרא להפסקת אש שהובילה לקיום המשא ומתן בין הפורטוגזים לבין פקידי פרלימו והסתיימה בחתימת הסכם לוסקה ב-7 בספטמבר 1974. הסכם זה העיד באופן רשמי כי כל כוח השליטה במוזמביק יועבר לפרלימו ללא בחירות ועצמאות המדינה החלה ב-25 ביוני 1975.
מיד לאחר השגת העצמאות ועליית פרלימו לשלטון, חלקים נרחבים מהחברה סירבו להכיר בפרלימו כממשלה החדשה והתעוררו התקוממויות.
הסיבות העיקריות לפרוץ המלחמה נבעו כתוצאה מגישתה המרקסיסטית-לניניסטית של המפלגה.
כחלק מאימוץ גישה זו, המפלגה קיימה שלטון יחיד ויישמה מגוון אמצעים המגבילים התנגדות לשלטון.
בנוסף, אימצה את גישת הפורטוגלים ויצרה הפרדה בין האוכלוסייה לבין המורדים.
נפילת השלטון הפורטוגלי גרמה ליצירת התקוממות של האוכלוסייה השחורה ולערעור שלטון המיעוט הלבן.
כתוצאה מכך, שר הביטחון של רודזיה, קן פלאוור הגה את הרעיון של לחולל את מלחמת האזרחים ולפעול נגד פרלימו על ידי הקמת תנועה יריבה.
תחת סיוע מדרום אפריקה ומרודזיה, התנועה האנטי קומוניסטית נוסדה ב-1974 ונקראה "רנמו" (ההתנגדות הלאומית של מוזמביק).
מלחמת האזרחים החלה בשנת 1977 והסתיימה ב-1992. המלחמה גבתה קורבנות רבים שמתו מרעב, מהקרבות ורבים נעקרו מבתיהם.
בנוסף, ההפסד הכלכלי מדיני נאמד בין 15 ל-20 מיליון דולר.
הקרבות היו קשים ופרלימו נחלה כישלונות רבים במהלך הלחימה אך בעזרת סיוע צבאי ממדינות שכנות כגון זימבבואה ומארצות מערב: ארצות הברית ובריטניה, הצליחה להתגבר על תבוסותיה מול רנמו.
ב-1986 מטוסו של הנשיא מאשל התרסק בפתאומיות ולאחריו עלה לשלטון ז'ואקים שיזאנו , אשר החל להגות את רעיון הבחירות הרב מפלגתיות במוזמביק.
מלחמת האזרחים נגמרה בשנת 1992, במסגרת הסכמי השלום ברומא.
השנים הרבות של המלחמה הותירו אחריהן נזק חברתי וכלכלי והקשו על הממשלה להשיג מטרות חברתיות ולשפר את רווחת תושביה.
בשנים מאוחרות יותר, כשפרלימו החלה לפעול בצורה דמוקרטית-חברתית היא קיבלה תמיכה מממשלתה של מרגרט תאצ'ר בבריטניה.
מוזמביק הפכה לחברה בחבר העמים הבריטי וסימלה מושבות עצמאיות.
בשנת 1977 פרלימו אימצה את המרקסיזם-לניניזם בתור האידאולוגיה הרשמית של הארגון וגם בתור האידאולוגיה הרשמית של המדינה וכך נהפכה למפלגה חלוצה-מפלגת פרלימו ולא חזית כפי שנקראה בעבר.
השינוי מתנועת שחרור למפלגה מרקסיסטית-לניניסטית הביא להשלכות ארוכות טווח כפי שאמר קרבון (carbone 2005): "הרעיון הלניניסטי של מפלגת שלטון אחת, עם הגבלת חברים במפלגה ועליונות המפלגה על פני המדינה, רמז על ההחלטה לחסל ולדכא ארגונים המשתייכים לאופוזיציה".
למדיניות החברתית-כלכלית והחקלאית המתוכננת שאומצה על ידי פרלימו היו השלכות חברתיות כמו הזנחה באזורים כפריים רבים שבהם רנמו שגשגה.
הדבר ניכר במיוחד במחוזות שנמצאים במרכז ומרכז צפון: סופאלה, מאניקה, זמבזיה, טטה ונאמפולה.
מדיניותה של פרלימו, כללה זכויות שיטתיות הניתנות למגזרים עירוניים ותעשייתיים על ידי סובסידיות ממשלתיות ישירות או עקיפות, בשילוב עם "כפיית מודרניזציה" עבור קהילות כפריות.
פרלימו הייתה אחראית להלאמת קרקעות ורכוש עירוני שבעבר היו בבעלות של ספקולנטים (קוני סחורות במטרה להגדיל את רווחיהם), כל זאת על מנת לערער את הבורגנות הלאומית שהמפלגה התייחסה אליהם כעושקים.
אימוץ גישת המרקסיזם-לניניזם התרחש באופן רשמי בשנת 1977 במהלך הקונגרס השלישי של פרלימו, אך למרות זאת כבר היה קיים "סוציאליזם שקט" בפרלימו מאז 1968. אחת הטענות האנטי-קומוניסטיות הסבירו כי המרקסיזם של פרלימו נבע מתלותה בברית המועצות או בסין.
אקינו דה בראגאנסה , תאורטיקן בולט מפרלימו ומשרתו של הנשיא מאשל אשר נהרג איתו בתאונת המטוס, היה מבין הראשונים שהצהיר כי פרלימו מתקדמת לעבר סוציאליזם מרקסיסטי-לניניסטי.
פרלימו הייתה תנועת איכרים עד הליברליזציה הלאומית שקרתה בדרום מוזמביק ב-1980. לאחר הליברליזציה ניתן היה לפתור את הדילמה של יישום הסוציאליזם בחברה בה היו מספר קטן של פועלים.
על מנת לבנות ברית פועלים-איכרים שתתחיל מהפכה של ממש, 90% מכוח העבודה הורכב מאיכרים.
פרלימו דבקה במרקסיזם וראתה בה כאידאולוגיה מדעית ודחתה את הגרסאות האחרות של המרקסיזם באפריקה אשר ניסו ליישם תורות מרקסיסטיות, כלכליות וחברתיות שונות כמו "המרקסיזם האפריקאי", "המרקסיזם הקהילתי" ו"המרקסיזם האסלאמי".
התמשכות המאבק המזוין אפשרה את ההקצנה של המרקסיזם לא רק במושבות הפורטוגליות, אלא גם בקרב תנועות לאומיות אפריקאיות אחרות, כמו אלה של דרום אפריקה, זימבבווה, נמיביה והסהרה המערבית.
לאחר שז'ואקים שיזאנו עלה לשלטון, הוא לא דגל בגישה המרקסיסטית אף על פי שבעבר ראה בגישה זו כהשראה ממדינות הגוש הקומוניסטי.
בעקבות התמוטטות הגוש המזרחי ב-1989 הוא ראה באידאולוגיה המרקסיסטית כמיושנת מידי בשביל העולם המודרני.
עקב זאת, הוא תמך בחוקה מתוקנת- דמוקרטית אשר אומצה בשנת 1990. לאחר שמלחמת האזרחים של מוזמביק (1976-1992) הסתיימה, השלטון של מוזמביק קרא לבחירות דמוקרטיות ורב-מפלגתיות ב-1994. מפלגת פרלימו זכתה בבחירות הראשונות ברוב גדול של קולות.
המפלגה סברה שיש צורך לצמצם עקבות של ההשפעה הסוציאליסטית.
חברי המפלגה פעלו לשכתב את ההיסטוריה הרשמית של מלחמת העצמאות של מוזמביק.
מאחר שפרלימו הזדקקה לכמה שיותר קולות היא החלה לנסות להשיג קולות נוספים מקבוצות שלא אהדו אותה בעבר כגון מנהיגים מסורתיים, קהילות דתיות ואנשי עסקים והודיעה על כוונתה לקבץ מוזמביקאים מכל המעמדות והרבדים החברתיים.
בבחירות בסוף 1999, הנשיא שיזאנו נבחר מחדש עם 52.3% מהקולות ופרלימו הבטיחה 133 מתוך 250 מושבים לפרלמנט.
בשל האשמות של הונאה בבחירות וכמה מקרים של שחיתות, ממשלת שיזאנו זכתה לביקורת נרחבת.
תחת הנהגתו של שיזאנו, מוזמביק המשיכה להיחשב כמודל לצמיחה כלכלית מהירה ובת קיימא.
שיזאנו החליט לא לעמוד בבחירות לנשיאות ב-2004, למרות שהחוקה אפשרה לו לעשות זאת.
בשנת 2002, במהלך הקונגרס השמיני שלה, המפלגה בחרה את ארמנדו גבוזה כמועמד שלה בבחירות לנשיאות שנערכו ב 1-2 בדצמבר 2004. ארמנדו זכה והמפלגה זכתה בכ-60% מהקולות וב-160 מתוך 250 מושבים באספה הלאומית.
רנמו וכמה מפלגות אופוזיציה אחרות התלוננו על הונאת בחירות וגינו את התוצאות.
משקיפים בין-לאומיים (בין השאר, חברי משלחת תצפית הבחירות של האיחוד האירופי למוזמביק ומרכז קרטר) תמכו בטענות האלה ומתחו ביקורת על ועדת הבחירות הלאומית (CNE) על כך שלא ניהלו בחירות הוגנות ושקופות.
הם פירטו מקרים רבים של התנהגות בלתי הולמת של רשויות הבחירות שהטיבו עם פרלימו.
עם זאת, משקיפי האיחוד האירופי הגיעו למסקנה כי הפגמים בבחירות כנראה לא השפיעו על התוצאה הסופית של הבחירות לנשיאות.
פרלאן מנדי הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן השמאלי בריאל מדריד מהלה ליגה ובנבחרת צרפת.
מנדי נולד במולאן-אן-איוולין שבצרפת, להורים ממוצא סנגלי.
בגיל 15 מנדי הושב על כיסא גלגלים ונאמר לו כי לא יוכל לשחק כדורגל אי פעם בעתיד.
בעונת 2016/2017 שיחק בקבוצת לה הבר מהליגה השנייה, בה ערך 35 הופעות.
ב-19 באוגוסט 2016 כבש את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 1–3 לטרואה במסגרת הליגה השנייה.
ב-29 ביוני 2017 חתם באולימפיק ליון מליגה הראשונה על חוזה לחמש שנים תמורת חמישה מיליון אירו.
הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה ב-15 בספטמבר במשחק מול קן במסגרת הליגה.
ב-19 ביוני 2019 חתם בריאל מדריד על חוזה לשש שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בריאל מדריד ב-1 בספטמבר 2019, במשחק במסגרת הליגה הספרדית מול ויאראל אשר הסתיים בתיקו 2-2. ב-12 בינואר 2020 היה שותף לזכייה של ריאל מדריד בסופר קאפ הספרדי, כששיחק בשני המשחקים, חצי הגמר והגמר.
ב-13 ביולי 2020 כבש שער בכורה במשחק מול גרנדה.
בנובמבר 2018 זומן מנדי לבחרת צרפת וערך את הופעתו הראשונה ב-20 בנובמבר 2018, כאשר נכנס כמחליף במסגרת משחק ידידות מול נבחרת הולנד.
פרלמנט הדתות העולמי הוא סדרת כינוסים משנת 1893, שמהווה ניסיון ליצור דיאלוג גלובלי של אמונות ודתות שונות.
הכינוס הראשון נערך כחלק מהתערוכה העולמית של שיקגו.
ארגון התיאום הוקם בשנת 1988 כדי לבצע את המסורת של הפרלמנט תוך ציון 100 שנה לפרלמנט הראשון.
חבר הנאמנים שלה נבחר מקהילות של דתות שונות.
פרלה ליברטורי (באיטלקית: Perla Liberatori; נולדה ב-10 בנובמבר 1981) היא מדבבת איטלקית, שמוכרת בדיבוב הדמויות סטלה וצ'אטה בסדרת ההנפשה "מועדון ווינX".
ליברטורי נולדה בשנת 1981 ברומא, בירת איטליה, היא נכדתם של השחקנים פרנצ'סקה ומרקו גואדג'נו.
ליברטורי דיבבה בשפה האיטלקית שחקניות רבות, ביניהן הילרי דאף בסדרה "ליזי מקגוויר", סופיה בוש בסדרה "מגרש ביתי", סקרלט ג'והנסון בסרט "שכחו אותי בבית 3" וקירסטן דנסט בסרט "ג'ומנג'י".
בשנת 1995 היא שיחקה בסרט הטלוויזיה האיטלקי "Una bambina di troppo" בבימויו של דמיאנו דמיאני.
בשנת 2006 היא זכתה בפרס "הקול הטוב ביותר בסרט מצויר" בכנס Romics, ובשנת 2008, באותו כנס, היא זכתה בפרס "קול נשי בסרט מצויר" עבור דיבובה בסדרת האנימה "Black Lagoon".
בשנת 2011 היא זכתה בפרס Leggio d'oro בקטגוריית "ההופעה הנשית הטובה ביותר".
באביב 2010 היא התחתנה עם המדבב ג'אנלוקה קריסאפי, איתו נולד לה בן.
פרלי מקגיל מואט היה סופר קנדי ופעיל למען איכות הסביבה.
יצירותיו תורגמו ל-52 שפות, והוא מכר יותר מ-17 מיליון ספרים.
הוא זכה לתהילה עם פרסום ספריו על הצפון הקנדי, ביניהם "People of the Deer" (1952) ו-"Never Cry Wolf" (1963).
בו סיפר על חוויותיו עם זאבים בקוטב הצפוני.
הספר גם עובד לסרט באותו שם שיצא לאקרנים ב-1983. על מכלול יצירותיו בספרות זכה בפרס ויקי מטקאלף השנתי לספרות ילדים בשנת 1970.
פעולותיו של מואט למטרות סביבתיות זיכו אותו בשבחים, אך הודאתו, לאחר שחלק מהטענות שהעלה בספריו הופרכו, כי הוא "מעולם לא נתן לעובדות להפריע לאמת" ספגה ביקורת נוקבת.
מואט נולד ב-12 במאי 1921 בבלוויל, אונטריו וגדל בריצ'מונד היל, אונטריו.
אביו, אנגוס מואט, היה ספרן שלחם בקרב רכס וימי.
אמו הייתה הלן ליליאן תומסון מטרנטון, אונטריו.
מואט החל לכתוב, במילותיו "בעיקר שורות [שיר]", כאשר משפחתו התגוררה בווינדזור מ-1930 עד 1933.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עברה משפחת מואט לססקטון, שם, כנער, כתב מואט על ציפורים בטור של "ססקטון סטאר-פניקס".
במהלך תקופה זו הוא גם כתב את עלון הטבע שלו, "Nature Lore".
בשנות ה-30 מואט למד זואולוגיה באוניברסיטת טורונטו אך מעולם לא השלים את לימודיו לתואר.
במשלחת האיסוף הראשונה שלו בקיץ 1939 לססקטון השתתף גם הסטודנט לזואולוגיה פרנק בנפילד, שאסף נתונים לגבי יונקים; מואט התמקד בציפורים.
כדי לממן את הטיול שלהם, הם מכרו את הפריטים שאספו למוזיאון המלכותי של אונטריו.
בנפילד פרסם את הערות השטח שלו ב-"Canadian Field-Naturalist" לפני שהתגייס לצבא.
מואט פרסם את ממצאיו שלו כשחזר ממלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מואט הצטרף לצבא הקנדי ושירת בגדוד השני, גדוד הייסטינגס והנסיך אדוארד ב-19 ביולי 1940. הוא יצא לחו"ל כקצין תגבור עבור הגדוד הזה, והצטרף לצבא הקנדי בבריטניה.
ב-10 ביולי 1943, הוא היה מפקד משנה על כיתת רובים והשתתף בנחיתות הראשונות של מבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה.
מואט שירת לאורך כל המערכה כמפקד מחלקה ועבר לאיטליה בספטמבר 1943, תוך כדי קרבות נוספים עד דצמבר 1943. במהלך מסע נהר מורו, חלק מהמערכה האיטלקית, הוא סבל מלחץ קרב, שהתגבר לאחר תקרית ביום חג המולד מחוץ לאורטונה, איטליה, כאשר הוא נותר בוכה לרגליו של חבר מחוסר הכרה.
לאחר מכן קיבל תפקיד כקצין מודיעין במטה הגדוד, ולאחר מכן עבר למפקדת החטיבה.
הוא שהה באיטליה עם דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה במשך רוב המלחמה, ובסופו של דבר הועלה לדרגת קפטן.
מואט עבר עם האוגדה לצפון מערב אירופה בתחילת 1945. שם הוא עבד כסוכן מודיעין בהולנד ועבר את קווי האויב כדי להתחיל במשא ומתן לא רשמי על הנחתות מזון עם גנרל בלסקוביץ.
הנחתות האוכל, בשם הקוד מבצע מן, הצילו את חייהם של אלפי הולנדים.
מואט שוחרר ב-1945, בתום מלחמת העולם השנייה, בדרגת קפטן.
הוא דחה את ההצעה להעלותו בדרגה נוספת מכיוון שהייתה מחייבת אותו להמשיך ו"להתנדב" בצבא עד ש"לא יהיה צורך יותר", אמירה שמואט פירש כשירות בחיל הכיבוש של הצבא הקנדי (CAOF) (אך ייתכן שכוונה לסיום המלחמה עם יפן).
הוא היה זכאי למדליות הבאות כתוצאה משירותו: כוכב 1939–1945, כוכב איטליה, כוכב צרפת וגרמניה, מדליית ההגנה, מדליית שירות המתנדבים הקנדי ומדליית המלחמה 1939–1945.
בשנת 1947 מואט עבד כטכנאי השטח של חוקר הטבע האמריקאי פרנסיס הארפר במחקר על קאריבו באזור אגם נואלטין (כעת מחוז קיווליק של נונאווט).
בסוף שנות ה-40, מואט נשכר על ידי פרנק בנפילד - אז החוקר הראשי בתחום היונקים בשירות חיות הבר הקנדי - כעוזר שטח במחקר רב-שנתי על הקאריבו העקר, אשר הביא לפרסום רב ההשפעה של בנפילד משנת 1951 בשם "The barren-ground caribou".
מואט, שהיה חלק מצוות של ארבעה חוקרים, פוטר על ידי ראש שירות חיות הבר הקנדי בגלל תלונות מהאוכלוסייה המקומית והיעדר אישור רשמי לפעילויות מסוימות.
לאחר שירותו במלחמת העולם השנייה, מואט למד באוניברסיטת טורונטו.
ספרו הראשון של מואט, "People of the Deer" (1952), נכתב בהשראת מסע שטח לאזור הארקטי הקנדי שערך במהלך לימודיו.
מואט זעם על התנאים שסבלו האינואיטים שחיו בצפון קנדה.
הספר הפך את מואט לדמות פופולרית אך שנויה במחלוקת.
בשנת 1963 כתב מואט תיאור אולי בדיוני על חוויותיו בקוטב הקנדי עם זאבים ארקטיים בשם "Never Cry Wolf" (תורגם לעברית בשם ידידיי הזאבים), שלדעתו סייע בשינוי הגישה הרווחת כלפי בעלי החיים.
בשנת 1985החל מואט במסע קידום ספרים בארצות הברית כדי לקדם את ספרו "Sea of Slaughter".
סוכני המכס מנעו את כניסתו בנמל התעופה הבינלאומי טורונטו-פירסון בטורונטו, באמצעות חוקים שאפשרו לפקידי מכס אמריקאים למנוע כניסת אנשים שחשבו שהם "אוהדים קומוניסטים".
מואט האמין שמאחורי מניעת כניסתו עומדים שתדלני נשק, והוא פרסם בפומבי את חשדו.
החוק בוטל ב-1990, ומואט כתב על הניסיון שלו ב-"My Discovery of America" (1985).
רבות מיצירותיו של מואט הן אוטוביוגרפיות, כמו "ינשופים במשפחה" (1962, על ילדותו), "הסירה שלא צפה" (1969, אחד משלושה ספרים על תקופתו מגוריו בניופאונדלנד), ו-"No Birds Sang" (1979), על חוויות המלחמה באיטליה במלחמת העולם השנייה).
בביקורת ספרים משנת 1964 שפורסמה ב-"Canadian Field-Naturalist", פרנק בנפילד מהמוזיאון הלאומי של קנדה פקפק באופי המדעי של חיבוריו של מואט, ואף השווה את ספריו לאגדת כיפה אדומה.
מואט הגיב לביקורות של בנפילד במכתב לעורך ה-"Canadian Field-Naturalist", וחתם עליו "אלברט, הדוד הזאב של מואט".
David Mech, מומחה לזאבים, ציין שאף מדען - למעט מואט - מעולם לא נתקל באוכלוסיית זאבים שמתקיימת בעיקר מטרף קטן, כפי שנטען בספרו של מואט.
Mech קובע בנוסף, "...מואט אינו מדען, והספר שלו, אף על פי שהוא מוצג כאמת, הוא בדיה."
שנות ה-50: "Lost in the Barrens", (Little, Brown, 1956), רומן הרפתקאות המתרחש בצפון מניטובה ובדרום מערב צפון מערב הטריטוריות זכה בפרס המושל הכללי לספרות נוער לשנת 1956 ובפרס ספר השנה לילדים של איגוד הספריות הקנדי לשנת 1958.
בשנת 1952 זכה מואט באוניברסיטת מערב אונטריו בקטגוריית הסיפור הקצר הטוב ביותר עבור "אביב אסקימו".
בשנת 1953, הוענק זכה הספר "אנשי הצבי" בפרס אניספילד-וולף.
בשנת 1956 זכה מואט בפרס המושל הכללי.
ובשנת 1957, פרס ספר השנה, האגודה הקנדית של ספרני ילדים, עבור "אבודים בישימון הקרח".
כמו כן, בשנת 1958 זכה מואט בפרס מועדוני הנשים הקנדיים על ספר הילדים "הכלב שלא היה" ובפרס הבינלאומי ע"ש הנס כריסטיאן אנדרסן.
שנות ה-60: ב-1962, הוא זכה בפרס ספר הצעירים של מועדוני הבנים של אמריקה עבור "ינשופים במשפחה".
ב-1963 זכה בפרס האיגוד הלאומי לבתי ספר עצמאיים.
בשנת 1965, הוא נכנס לרשימת ההצטיינות של הנס כריסטיאן אנדרסן, לספרי נוער.
שנות ה-70: ב-1970, "הסירה שלא צפה" זכה במדליית ההומור לסטיבן ליקוק ובשנת 1972, היא נכנסה לרשימת הכבוד של L'Etoile de la Mer.
מואט גם זכה בפרס ויקי מטקאלף, 1970; פרס מארק טוויין, 1971; ופרס Curran, 1977, על "תרומות להבנת זאבים".
שנות ה-80: הוא קיבל את אות ההצטיינות "אביר מארק טוויין" ב-1980.
בשנת 1985, הוא קיבל את פרס המחבר מטעם הקרן לקידום ספרות קנדית עבור "Sea of Slaughter".
בשנת 1988 הוכתרה "וירונגה" כספר השנה מטעם הקרן לקידום הספרות הקנדית.
ב-1989 הוא זכה בפרס ג'מיני לתסריט התיעודי הטוב ביותר, עבור "הצפון החדש".
שנות ה-90: ב-1991, "מועצת הקנדים" העניקה לו את פרס Back the Nation.
מואט ביקר בה לעיתים קרובות כדי לסייע למשימתה וסיפק תמיכה כספית לקבוצה.
בשנת 2005, מואט קיבל פרס עבור הכרה במפעל חיים מטעם ועדת הפרס הלאומי לספרות סְפַר וחוּץ (National Outdoor Book Award).
ב-8 ביוני 2010, הוכרז שמואט יקבל כוכב בשדרת התהילה של קנדה.
שנות ה-2010: ב-2014, שבועות בלבד לאחר מותו, נחשף באוניברסיטת ססקצ'ואן, ססקטון, פסל של פרלי מואט שיצר האמן הקנדי ג'ורג' ברתולומיאו בוילאו (George Bartholomew Boileau).
אשתו קלייר נכחה בהסרת הלוט מעל הפסל.
מואט ראה את תבנית החימר המוגמר בסטודיו של האמן, מספר חודשים קודם לכן.
מואט מת ב-6 במאי 2014, כשבוע לפני יום הולדתו ה-93.
הוא המשיך להתעניין באזורי השממה של קנדה לאורך כל חייו וניתן היה לשמוע אותו כמה ימים לפני מותו בתוכנית CBC Radio One "The Current", מדבר נגד מתן שירות Wi-Fi בפארקים לאומיים.
הוא נקבר בבית הקברות ההיסטורי של כנסיית סנט מרקו האנגליקנית בפורט הופ.
תל אביב: זמורה ביתן, 1982
אבודים בישימון הקרח (Lost in the barrens).
קללת הקבר הוויקינגי, מאנגלית: חנה לבנת.
תל אביב: זמורה ביתן, 1986
פרליגטור (שם מדעי: Paralligator; מילולית: "קרוב לאליגטור") הוא סוג זוחל דמוי-תנינאי גדול, אשר התקיים במשך הקרטיקון העליון של מונגוליה שלפני 96 עד 70 מיליון שנה מזמננו (במשך הקנומן עד המאסטריכט).
המאובנים של דמוי-תנינאי זה התגלו בתצורות ביאן שירן ובתצורות נמגט שבמונגוליה.
הסוג תואר למדע בידי החוקר Konzhukova ב-1954 ונכללו בו 2 מינים: Paralligator gradilifrons ו-Paralligator major, כשבעבר נכללו בסוג גם המינים המוטלים בספק: Paralligator sungaricus ו-Paralligator ancestralis, שהתגלו בסין אך כיום שרידיהם נחשבים ללא מזוהים מספיק כדי להיכלל כעצמאיים.
הזוחל הגיע לאורך של 4 מטרים וככל הנראה היה טורף-על באזור מחייתו.
מבנה לסתותיו היו עבות כשל אליגטור אך הגולגולת הייתה חסרת התמחות למארב תת-מיימי אמפיבי, כך שמניחים שהזוחל צד יצורים קשי שריון כסרטנים, צדפות וחלזונות ואולי גם גיוון בחולייתנים איטיים.
סוג זה קרוב מאוד לשמוסוכוס מאותו אזור.
פאר (פרל'ה) דנוך־צוקרל (נולדה ב-30 בינואר 1989) היא שחקנית, קומיקאית, חקיינית, טיקטוקרית ויוטיוברית ישראלית.
דנוך נולדה בטבריה והיא הבת של הזמר רמי דנוך מלהקת צלילי העוד.
כשהייתה בת שנתיים עברה המשפחה לראשון לציון.
לא התגייסה לצה"ל מחמת תת-משקל.
בשנת 2013 השתתפה בשלב האודישנים של התוכנית "זה לא אמיתי" ששודרה בערוץ 24.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "להיות איתה" ששודרה בערוץ 2 וגילמה את פרלה.
באותה השנה גילמה את איב המאפרת בתוכנית הרשת שיצרו רן סופר ורוני ששון, "בסלון אצל ששון".
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "בת אל הבתולה" ששודרה בחברת הכבלים של HOT בתפקיד סיגלית.
באותה השנה שיחקה גם בסדרת הטלוויזיה "דוז פואה".
בשנת 2020 דיבבה את מאמא בסדרה "חבורת חיות המחמד".
באותה השנה השתתפה גם בתוכנית הילדים של מני, בעלה, שנקראת "מני ממטרה והמלון המטורף".
בשנת 2021 גילמה את אדווה בסדרה "מה שבע" ששודרה בערוץ קשת 12. באותה השנה השתתפה לצד מני בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי "זוג מנצח VIP" ששודרה בערוץ רשת 13.
בחנוכה של שנת 2022 השתתפה במחזמר "הצגה של משפחה" לצד מני, מיכאל ושירן ספיר והשחקן מני צור.
באותה השנה גם התארחה בסדרה הקומית של קשת 12 "צומת מילר" בתפקיד יולדת.
בשנים 2022–2024 שיחקה בשתי העונות של הסדרה הקומית המצליחה "שנות ה-90" ברשת 13 בתפקיד פרח פנסו.
בשנת 2023 התארחה בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "קופה ראשית" בערוץ כאן 11 שם גילמה את לירי כהן, מועמדת רפת-שכל להחלפה זמנית של שירה (נועה קולר), שגם התקבלה לתפקיד אולם הגיעה לעבודה רק לאחר ששירה חזרה.
בשנת 2024 גילמה את עדן בעונה השנייה של סדרת הדרמה "בלקספייס" ששודרה ברשת 13. באותה השנה גם דיבבה בסדרת הטלוויזיה "ברבי: מגע של קסם".
דנוך נישאה בשנת 2021 לכוכב הילדים מני צוקרל, המוכר בשם הבמה "מני ממטרה", ולהם בת.
פרלמנט תלוי הוא מונח המשמש בבתי מחוקקים בעיקר בשיטת וסטמינסטר (בדרך כלל תוך שימוש בבחירות בשיטה הרובנית) כדי לתאר מצב שבו לאף מפלגה פוליטית או קואליציה קיימת אין רוב מוחלט של מחוקקים (הידועים בדרך כלל כחברים או מושבים) בפרלמנט או בבית מחוקקים אחר.
מצב זה ידוע גם כפרלמנט מאוזן, או - בשלטון המקומי בבריטניה - פרלמנט ללא שליטה כוללת (NOC).
פרלמנט תלוי עשוי להוביל לממשלת קואליציה, ממשלת מיעוט או בחירות בזק, אם לא ניתן להקים ממשלה.
במערכות רב-מפלגתיות, במיוחד כאשר נעשה שימוש בייצוג יחסי, נדיר שמפלגה אחת מחזיקה ברוב המושבים, וכמו כן נדיר שמפלגה אחת מרכיבה ממשלה בעצמה (כלומר, ממשלת קואליציה היא הנורמה).
כתוצאה מכך, המונח בדרך כלל אינו בשימוש במערכות אלה, שכן בית מחוקקים ללא רוב חד-מפלגתי הוא הנורמה ולכן כל פרלמנט הוא במידת מה "תלוי".
בשיטת וסטמינסטר, בהיעדר רוב ברור, לאף מפלגה או קואליציה אין זכות חוקתית אוטומטית להרכיב ממשלה.
זה יכול להוביל להקמת ממשלת קואליציה של מפלגות שיכולות לזכות יחד ברוב, או להקמת ממשלת מיעוט, שבה מפלגת השלטון מגיעה להסכמי אמון ותקציב עם מפלגות קטנות יותר או עם מחוקקים עצמאיים, במסגרתו הם מצטרפים אליה בהצבעות חיוניות, בתמורה לדרישות ספציפיות.
אם אף אחד מהפתרונות הללו לא מעשי, ראש המדינה רשאי לפזר את הפרלמנט (בדרך כלל בעצת ראש הממשלה), ולגרום לבחירות בזק.
בקנדה בדרך כלל לא משתמשים במונח, מכיוון שזה אופייני למפלגה הגדולה ביותר (אך לא משיגה רוב) להקים ממשלת מיעוט.
מצבים אלה נקראים בדרך כלל "ממשלת מיעוט" בתקשורת הקנדית, ובדרך כלל, מפלגת השלטון עובדת עם מפלגות אחרות על בסיס של כל מקרה לגופו.
מטרה נורמלית בדמוקרטיה פרלמנטרית היא הקמת ממשלה יציבה (כלומר, באופן אידיאלי, כזו שתחזיק מעמד במשך כהונה פרלמנטרית מלאה, עד לבחירות הבאות).
זה דורש מצב בו הממשלה תהיה מסוגלת לגייס מספיק קולות בפרלמנט כדי להעביר הצעות קריטיות, במיוחד הצעות אי-אמון והצעות חוק תקציביות.
אם הצעות כאלה נכשלות, הן בדרך כלל מובילות לפיזור הפרלמנט ולבחירות חדשות.
עם זאת, בחלק מהמערכות הפרלמנטריות ניתן להקים ממשלה חדשה ללא צורך בבחירות - אם, למשל, מפלגה קטנה מהווה לשון מאזניים פוליטית, היא יכולה להצטרף בפומבי לאופוזיציה, ובכך ליצור רוב חדש.
המונח "פרלמנט תלוי" משמש לרוב בפרלמנטים הנשלטים על ידי מערכת דו-מפלגתית או קואליציות גדולות.
בחירות כלליות במערכות כאלה מביאות בדרך כלל לרוב מוחלט של מפלגה אחת והיא מקימה ממשלה חדשה במהירות.
ברוב המערכות הפרלמנטריות, פרלמנט תלוי נחשב יוצא דופן ולעיתים קרובות נתפס כבלתי רצוי.
בהקשרים אחרים, פרלמנט תלוי עשוי להיתפס כאידיאלי - למשל, אם הדעות בקרב ציבור הבוחרים מקוטבות לגבי נושא אחד או יותר, פרלמנט תלוי עשוי להוביל להופעת פשרה או להשגת קונצנזוס.
במדינה בה קיים בית מחוקקים דו-ביתי, המונח "פרלמנט תלוי" משמש בדרך כלל רק ביחס לבית התחתון.
במערכת רב-מפלגתית שבה מחוקקים נבחרים על ידי ייצוג יחסי או מערכות דומות, בדרך כלל נדיר שמפלגה כלשהי משיגה רוב מוחלט לבדה.
לפיכך, במצבים כאלה, כל פרלמנט הוא "תלוי" וממשלות קואליציה הן המצב הנורמלי.
עם זאת, ניתן להשתמש במונח כדי לתאר בחירות שבהן אף קואליציה לא זוכה ברוב מוחלט (כמו הבחירות הכלליות בגרמניה 2005 או הבחירות הכלליות באיטליה 2018).
המונח הופיע ככל הנראה בבריטניה, בסביבות בחירות 1974, באנלוגיה ל, כלומר כזה שאינו מסוגל להגיע להכרעה.
עם זאת, בעוד שחבר מושבעים תלוי מביא לתוצאה בעייתית המחייבת משפט חדש, אין כלל פוליטי ולפיו היעדר רוב ברור מחייב בחירות חדשות.
בשנים האחרונות, רוב הפרלמנטים התלויים כיהנו את מלוא תקופת כהונתם.
הפרלמנטים האוסטרליים בנויים על פי שיטת וסטמינסטר, עם פרלמנט תלוי המוגדר בדרך כלל כהיעדר רוב פרלמנטרי בבית התחתון של מפלגת הלייבור האוסטרלית או של המפלגה הליברלית של אוסטרליה.
ירידה בתמיכה במפלגות הגדולות בתקופה האחרונה מובילה ליותר תוצאות לא-רוביות בבחירות.
בבחירות הפדרליות של 2010, שהסתיימו בתיקו של 72-72 מושבים בין הלייבור לליברלים, השיגה ראש הממשלה המכהנת ג'וליה גילארד את תמיכתם של ארבעה מתוך ששת החברים העצמאיים והירוקים והמשיכה למשול עד 2013.
אחרי הבחירות הפרלמנטריות באוסטרליה 2016 נמנע פרלמנט תלוי רק בקושי, כאשר הליברלים זכו ב-76 מושבים, המינימום הנדרש להקמת ממשלת רוב.
ממשלת הקואליציה איבדה את מעמדה כממשלת רוב לאחר בחירות ביניים ב-2018, אך השיגה מחדש את הרוב שלה ב-2019.
לקראת בחירות 2025, תוצאות סקר של מכון אוסטרליה הראו כי יותר מפי שניים אוסטרלים תומכים בהסדר של חלוקת כוח בקדנציה הבאה של הפרלמנט מאשר מתנגדים (41.7% לעומת 19.7%).
ניתוח של 25 פרלמנטים של חלוקת כוח באוסטרליה, מראה שהחברים העצמאים מנהלים משא ומתן על מגוון רחב של ויתורים כדי להגיע לסיכומים של אמון ותקציב.
המשא ומתן כולל רפורמות פרלמנטריות ומדיניות, תוספת כוח אדם ומשאבים ועוד.
בקנדה בדרך כלל לא משתמשים במונח פרלמנט תלוי, מכיוון שזה אופייני שהמפלגה שזוכה בהכי הרבה מושבים אינה משיגה א רוב המושבים בפרלמנט, והיא מקימה ממשלת מיעוט ומגיעה להסדרים עם מפלגות אחרות בכל נושא לגופו.
פרלמנטים של מיעוטים ברמה הפדרלית והמחוזית הם תופעה נדירה אך לא יוצאת דופן בקנדה.
שש מתוך שמונה מערכות הבחירות הפדרליות האחרונות הסתיימו בפרלמנטים תלויים, ולאחר כל שש מערכות הבחירות שלטה המפלגה הגדולה ביותר כממשלת מיעוט.
אף על פי שממשלות המיעוט הקנדיות נטו להיות קצרות מועד, שתי הממשלות בראשות סטיבן הרפר הצליחו להחזיק בשלטון מפברואר 2006 ועד להצבעת אי אמון במרץ 2011. בבחירות שלאחר מכן נבחר רוב בפרלמנט כאשר המפלגה השמרנית של קנדה בראשות הרפר זכתה ברוב של 24 מושבים.
בעוד רוב ממשלות המיעוט הקנדיות מסתיימות בפירוק באמצעות הצבעת אי אמון או הליכה לבחירות בזק, היו כמה ניסיונות לעבור לממשלה חדשה מבלי לחזור לקלפי.
הבחירות הפדרליות בקנדה ב-2008 הסתיימו ב.
בעוד שלמפלגה השמרנית היה רוב מושבים, המפלגה הליברלית של קנדה והמפלגה הדמוקרטית החדשה (NDP), שנתמכו על ידי בלוק קבקואה, הסכימו להביס את השמרנים לטובת ממשלת קואליציה.
ב-4 בדצמבר 2008 נענתה המושלת הכללית מיקאל ז'אן לבקשתו של ראש הממשלה סטיבן הרפר של הפרלמנט, בתנאי שהפרלמנט יתכנס מחדש בתחילת השנה החדשה.
בכך הסתיים המושב הראשון של הפרלמנט ה-40, שבסופו של דבר נמנע מהצבעת אי-אמון.
מאז כינון שיטת הבחירות של הצבעה בשני סיבובים לפרלמנט ב-1958, פרלמנטים תלויים הם יוצאי דופן במסגרת הרפובליקה החמישית.
בכל זאת, 2 בחירות כלליות מתוך 16 הביאו לתצורה פרלמנטרית כזו מאז 1958:
הקומוניסטים והחברים העצמאים הפכו בסופו של דבר לממליכי מלכים פוטנציאליים באספה החדשה שנבחרה.
: פחות מחודשיים לאחר שנבחר מחדש לנשיאות, עמנואל מקרון וממשלתו, בראשות ראשת הממשלה אליזבת בורן, התמודדו בבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-12 וב-19 ביוני.
בסיבוב השני, של מקרון איבדה במפתיע את הרוב שלה באספה הלאומית והפכה לגוש הגדול ביותר (עם 251 מושבים) בפרלמנט תלוי.
ממשלתו של מקרון, שנכנסה לבחירות עם רוב של 115 מושבים, איבדה 38 מושבים מהרוב המוחלט בבית התחתון של הפרלמנט, הנפילה הגדולה ביותר לממשלה צרפתית כלשהי מאז 1958. בעוד שגם מפלגת השמאל וגם מפלגת הימין האיחוד הלאומי רשמו הישג נאה, הרפובליקנים מהמרכז-ימין היו לשון המאזניים, למרות שהם נחלשו משמעותית בבחירות.
לאחר הבחירות, מקרון סירב להצעות ה-NUPES להקמת ממשלה ומינה את מישל ברנייה לראשות הממשלה, אך ממשלתו קרסה ב-4 בדצמבר 2024 לאחר הצבעת אי אמון על הצעת חוק התקציב, והוא הוחלף על ידי פרנסואה ביירו ב-13 בדצמבר 2024.
כל הבחירות לפרלמנט בישראל הסתיימו בפרלמנטים תלויים, מאחר שהכנסת מונה 120 חברי כנסת ומספר המושבים הגבוה ביותר שקיבלה סיעה אחת אי פעם היה 56 עבור המערך.
כאשר הוקמה אותה סיעה בינואר 1969 היא מנתה 63 חברים לתקופה קצרה, וזה היה המקרה היחיד עד כה של סיעה שהחזיקה רוב מוחלט בכנסת.
מספר המנדטים הנמוך ביותר שקיבלה הסיעה הגדולה ביותר היה 26 מנדטים שקיבלה ישראל אחת במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה.
בממלכה המאוחדת, לפני מלחמת העולם הראשונה, התקיימה במשך דורות מערכת דו-מפלגתית יציבה.
באופן מסורתי, רק השמרנים והוויגים, או מאמצע המאה ה-19 המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית, הצליחו להביא חברי פרלמנט במספרים משמעותיים.
פרלמנטים תלויים היו אפוא נדירים, במיוחד במהלך המאה ה-19. האפשרות לשינוי עלתה כאשר בעקבות חוק האיחוד של 1800, מספר חברי פרלמנט אירים תפסו מושבים בבית הנבחרים, אם כי בתחילה הם הצטרפו לחלוקות המסורתיות של הבית.
שני חוקי רפורמה (ב-1867 וב-1884) הרחיבו באופן משמעותי את זכות הבחירה ושרטטו מחדש את מחוזות הבחירה, ובמקביל התחולל שינוי בפוליטיקה האירית.
לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 1885, לאף אחת מהמפלגות לא היה רוב מוחלט.
הייתה לשון מאזניים והציבה את דרישות כתנאי לתמיכתה.
עם זאת, המפלגה הליברלית התפצלה בסוגיה, מה שהוביל לבחירות כלליות נוספות ב-1886, בהן זכו השמרנים ברוב המושבים ושלטו בתמיכת חברי המפלגה הליברלית המתנגדים לשלטון הבית, שפרשו והקימו את .
הן הבחירות של ינואר 1910 והן הבחירות של דצמבר 1910 הניבו פרלמנט תלוי עם מספר מושבים כמעט זהה של המפלגה הליברלית השלטת ושל המפלגה השמרנית.
זה נבע הן מהמשבר החוקתי והן מעלייתה של מפלגת הלייבור.
הבחירות של 1929 הביאו לפרלמנט התלוי האחרון מזה שנים רבות; בינתיים, הלייבור החליפה את הליברלים כאחת משתי המפלגות הדומיננטיות.
מאז 1929, שלוש מערכות בחירות כלליות הביאו לפרלמנטים תלויים בבריטניה.
הראשונה הייתה מערכת הבחירות בפברואר 1974, והפרלמנט שבא לאחר מכן החזיק מעמד רק עד אוקטובר.
השנייה הייתה מערכת הבחירות במאי 2010, שתוצאותיה היו פרלמנט תלוי עם המפלגה השמרנית כמפלגה הגדולה ביותר.
התוצאות עבור 3 המפלגות העיקריות היו: שמרנים 306, לייבור 258, ליברל-דמוקרטים 57. השלישית נבעה מבחירות בזק שנערכו ביוני 2017 ביוזמת תרזה מיי כדי לחזק את הרוב שלה לקראת המשא ומתן על הברקזיט בהמשך 2017. בניגוד למטרתה של מיי, הבחירות פגעו במפלגתה השמרנית ונוצר פרלמנט תלוי.
הקמת הקואליציה כתוצאה מבחירות 2010 הובילה לחקיקת ב-2011, שקבע חמש שנים לפרלמנט והעביר את הסמכות להכריז על בחירות מוקדמות מהמונרך בעצת ראש הממשלה - לפרלמנט עצמו.
זה היה הרעיון של ניק קלג, אז מנהיג הליברל-דמוקרטים, שרצה למנוי מראש הממשלה ומנהיג המפלגה השמרנית, דייוויד קמרון, להכריז על בחירות בזק כדי לסיים את הפרלמנט התלוי, כפי שביקשו שמרנים רבים.
חוק זה בוטל בשנת 2022 באמצעות שהחזיר את סמכויות הפירוק למונרך.
פרלמנטים תלויים יכולים להיווצר גם כאשר רוב ממשלתי זעום נשחק על ידי תבוסות בבחירות הביניים או עריקה של חברי פרלמנט למפלגות האופוזיציה, כמו גם התפטרות של חברי פרלמנט מבית הנבחרים.
זה קרה בדצמבר 1996 לממשלה השמרנית של ג'ון מייג'ור ובאמצע 1978 לממשלת הלייבור של ג'יימס קלהאן.
לדברי החוקרים אנדרו בליק וסטיוארט וילקס-הייג, הביטוי "פרלמנט תלוי" לא נכנס לשימוש נפוץ בבריטניה עד אמצע שנות ה-70. הוא שימש לראשונה בעיתונות על ידי העיתונאי בגרדיאן בשנת 1974.
במדינות שבהן פרלמנטים בשליטת הרוב הם הנורמה, פרלמנט תלוי נתפס לעיתים קרובות כתוצאת בחירות חריגה ולא רצויה, מה שמוביל לממשלה חלשה יחסית ולא יציבה.
תקופה של חוסר ודאות לאחר הבחירות היא דבר שבשגרה, כאשר מנהיגי המפלגות הגדולות מנהלים משא ומתן עם עצמאים ועם מפלגות קטנות כדי לבסס רוב יציב.
מי ששואף במקרה כזה לכהן כראש ממשלה, עשוי לנסות לבנות ממשלת קואליציה.
במערכות המתבססות על שיטת וסטמינסטר זה בדרך כלל כרוך בהסכמה על תוכנית חקיקה משותפת ומספר תפקידי שרים שיעברו לשותפות הקואליציוניות הקטנות, בתמורה לרוב יציב.
לחלופין, ניתן להקים ממשלת מיעוט, לבסס הסכמי אמון ותקציב בתמורה לוויתורים במדיניות שהוסכמו מראש, או להסתמך על תמיכה בכל מקרה לגופו.
בבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-1988 התכנס פרלמנט תלוי עם הסוציאליסטים כמפלגה הגדולה ביותר.
בבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-2022, נוצר שוב פרלמנט תלוי עם של הנשיא מקרון כגוש הגדול ביותר באספה הלאומית.
הן הנשיא והן ראש הממשלה ניהלו שיחות עם מנהיגי האופוזיציה כדי לנסות להקים ממשלת קואליציה עם המרכז-ימין (LR) והמרכז-שמאל (PS והירוקים), או לפחות להגיע איתם להסכם אמון והיצע.
השיחות נכשלו מכיוון שאף מפלגת אופוזיציה לא הביעה עניין בקידום ממשל מקרון.
ביולי 2022, ראש הממשלה אליזבת בורן שינתה את הקבינט שלה והקימה רשמית ממשלת מיעוט.
בבחירות הכלליות בפברואר 1974, אף מפלגה לא זכתה ברוב מוחלט בפרלמנט.
הלייבור זכתה ברוב המושבים (301 מושבים, 17 מושבים פחות מהרוב הכללי) והשמרנים קיבלו 297 מושבים, אם כי לשמרנים היה נתח גדול יותר מהקולות.
ראש הממשלה המכהן, אדוארד הית', נשאר בתפקידו בניסיון לבנות קואליציה עם הליברלים.
כאשר המשא ומתן נכשל, התפטר הית' והלייבור בראשות הרולד וילסון הקים ממשלת מיעוט.
בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2010 התקיים פרלמנט תלוי נוסף עם השמרנים כמפלגה הגדולה ביותר, ובעקבות כך התקיימו דיונים כדי לסייע ביצירת ממשלה יציבה.
הדבר הביא להסכמה על ממשלת קואליציה, שהייתה גם ממשלת רוב, בין המפלגה השמרנית, שזכתה במספר הקולות והמושבים הרב ביותר בבחירות, לבין הליברל-דמוקרטים.
בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2017, פרלמנט תלוי התרחש בפעם השנייה בשבע שנים, כאשר השמרנים היו שוב המפלגה הגדולה ביותר.
השמרנים בראשות תרזה מיי הקימו ממשלת מיעוט, שנתמכה על ידי הסכם אמון עם המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית של צפון אירלנד.
היו מקרים שבהם, למרות שהפרלמנט או האספה הלאומית היו תלויים מבחינה טכנית, למפלגה שהייתה בשלטון היה רוב מתפקד.
לדוגמה, בבריטניה, המסורת היא שיו"ר הפרלמנט וסגניו אינם מצביעים וחברי הפרלמנט של שין פיין לעולם אינם תופסים את מושביהם - בהתאם למדיניות ההימנעות שלהם, כך שניתן להפחית את החברים הללו ממספרי האופוזיציה.
פרלה קאופמן (4 ביוני 1936 – 19 באוגוסט 2023) הייתה אדריכלית ישראלית שפעלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 עד שנת 2018. הייתה שותפה להקמת משרד האדריכלות "קאדר", שהיה מהמשרדים הנשיים העצמאיים הראשונים בישראל.
הייתה פרופסורית בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
פרלה הקימה משרד – פרלה קאופמן ארכיטקטים – בשנת 1991 בחיפה.
כמו כן, הייתה חברת הוועדה הארצית – "אגודת האדריכלים והמתכננים העירוניים בישראל".
פרויקטים רבים של פרלה קאופמן זכו להכרה, זכו בפרסים, פורסמו בעיתונות המקצועית והוצגו בישראל ובעולם.
קאופמן נולדה ב-4 ביוני 1936, בסנטה פה, ארגנטינה.
את לימודי האדריכלות פרלה התחילה בבואנוס איירס, בפקולטה לאדריכלות ולתכנון עירוני בשנות 1959–1962. בשנת 1963 פרלה עברה לצרפת יחד עם בעלה אלברטו קאופמן, באותה שנה היא גם למדה בסורבון.
באוקטובר 1964 פרלה ובעלה עשו עליה לארץ.
בשנת 1968 פרלה סיימה תואר ראשון בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל.
משנת 1968 עד 1976 פרלה קאופמן הייתה אדריכלית במשרדו של פרופסור אל מנספלד בחיפה.
בשנת 1976, לאחר פרישתה ממשרדו של מנספלד, יזמה קאופמן את הקמת משרד האדריכלות "קאדר" יחד עם האדריכליות לנקה צדרבאום, חנה אפרת וגליה וייזר.
בתוך זמן קצר פרשה וייזר, וב-1980 עזבה גם אפרת.
המשרד נוהל על ידי קאופמן וצדרבאום עד שנת 1990, אז פיצלו את עבודתן וכל אחת פעלה באופן עצמאי.
לשם המשרד לא הייתה כוונה לייצג את שמות המייסדות, אלא להוות מונח פתוח, שמייצג קבוצת עבודה רב-תחומית.
לשתיים הייתה תפיסת עולם דומה בנוגע לחשיבותו של שיח בין-תחומי בתהליך התכנון קבוצת אדריכלים שפעלה בישראל והתמקדה בהתערבויות אדריכליות במרחב העירוני הקיים.
מטרת הקבוצה הייתה לרכז שיתופי פעולה בין אדריכלים, משוררים, אמנים ואנשי רוח, שיחד ייצרו פרויקטים מתוך דיאלוג יצירתי וביקורתי.