tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעת בחירתו לא נערכו עוד בחירות מוניציפליות בבית לחם.
הוא אף היה ראש העירייה היחיד אשר לא הזדהה עם הפת"ח ואשר לא הודח ממשרתו בעקבות הקמת הרשות הפלסטינית.
ערב חתימת הסכמי אוסלו אמר פריג' לראש ממשלת ישראל יצחק רבין כי אם לא תסופח בית לחם לירושלים הגדולה, העיר תהפוך לעיר שופעת כנסיות אך דלת נוצרים.
לאורך 25 שנים בהן כיהן כראש עירייה ניצל פריג' את קשריו הבינלאומיים כדי לגייס תמיכה כלכלית למפעלי תשתית, כולל בניית בתי ספר, בנייני מינהל ומערכות מים בתחומי בית לחם.
בזכות יוזמותיו קשרה בית לחם קשרי ערים תאומות עם אתונה, קורדובה ואסיזי.
פריג' אף שימש כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת בית לחם ונשיא לשכת המסחר המקומית.
הוא נסע לעיתים תכופות למדינות שונות בעולם, והיה חבר בצוות המשא ומתן הפלסטיני לוועידת השלום במדריד בשנת 1991. בשנת 1995 מונה לשר התיירות והעתיקות ברשות הפלסטינית, משרה שבה החזיק עד לשנת 1997.
אליאס סנבר הוא היסטוריון, מסאי ומשורר פלסטיני.
משמש כראש המכון ללימודים פלסטיניים בפריז וכשגריר הפלסטיני בארגון אונסק"ו.
סנבר נולד בחיפה ומשפחתו ברחה מהעיר במלחמת העצמאות ללבנון.
בשנת 1969 החל ללמד באוניברסיטת פריז ולאחר מכן לימד בלבנון ובאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית.
בשנת 1982 חזר לצרפת וייסד שם את כתב העת הצרפתי לנושאים פלסטינים, Revue d'études palestiniennes, ושימש כעורכו.
משנת 1988 הוא חבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
כיום משמש כשגריר הפלסטיני בארגון אונסק"ו.
תרגם משירי משוררים ערבים לצרפתית, בהם משיריו של מחמוד דרוויש.
משמש כשופט בתחרות פרס הרומן הערבי בצרפת.
אליאס לנרוט (בשוודית ופינית: Elias Lönnrot; 9 באפריל 1802 – 19 במרץ 1884) היה פילולוג, חוקר פולקלור, משורר ובוטנאי פיני, רופא בהכשרתו, שנודע בעיקר בחיבור אוסף גדול של שירי עם מסורתיים פיניים, שהפך לאפוס הלאומי "קלוולה".
על ידי פעילותו הספרותית מילא לנרוט תפקיד מכריע בהתעוררות הספרות הפינית ובעיצוב הזהות הלאומית של עמו.
אחרי מתרגם כתבי הקודש של הנצרות, מיקאל אגריקולה, מכנים אותו "אביה השני של השפה הפינית".
אליאס לנרוט נולד בשנת 1802 ביישוב סאמאטי במחוז אוסימה שבדרום פינלנד, אז חלק מדוכסות גדולה במסגרת שוודיה, כילד הרביעי מבין שבעה ילדים של החייט פרדריק יוהנא לנרוט ושל אשתו, אולריקה ואלברג.
כעבור 7 שנים פינלנד נכבשה במלחמה הפינית וסופחה לרוסיה.
הוא גדל בבית עני מאוד.
בילדותו נאלץ לעבוד לצד אביו ולפעמים אפילו לקבץ נדבות.
אולם מפני שבלט כילד מחונן שלמד, בין היתר, קרוא וכתוב כבר בגיל 5, התאמצו הוריו להבטיח לו השכלה ושלחו אותו לבית ספר.
בשנים 1818-1814 המשיך לימודיו בבתי ספר באקנס (טאמיסארי) ובטורקו (אז אובו).
למד לאחר מכן רפואה באוניברסיטת טורקו, לימים אוניברסיטת הלסינקי.
כשבשנה הראשונה ללימודיו נהרס בניין האוניברסיטה בדליקה הגדולה בטורקו, המוסד הועבר להלסינקי, עיר שהפכה לא מזמן למרכז המנהלי של פינלנד.
לנרוט סיים שם את לימודיו בשנת 1832.
משרתו הראשונה הייתה כרופא מחוזי של קאריאני במזרח פינלנד בתקופה שבה באזור שררו רעב ומגפות.
הרופא שקדם אותו בתפקיד התפטר ועזב דווקא בגלל שנות הבצורת הממושכות ומכת הרעב הנלווית שעשו שמות בבעלי חיים ובבני אדם.
בנוסף העדר בית חולים במקום הכביד מאוד על העבודה המקצועית.
לנרוט ראה את עצמו כרופא יחיד לארבעת אלפי אנשים או יותר, שרובם חיו בקהילות כפריות קטנות מפוזרות בכל רחבי המחוז.
נוכח יוקר ומגבלות בידע ובאמצעים של הרפואה הממסדית, רוב התושבים סמכו על רופאי אלילים ועל סמי המרפא הזמינים.
גם לנרוט עצמו נאלץ לסמוך על התרופות המסורתיות והשתמש בהן.
עם זאת הוא האמין ללא סייג כי רמת היגיינה טובה, הנקה טבעית של התינוקות והחיסון (נגד אבעבועות שחורות) הם אמצעי טיפול יעילים ביותר.
לצד עבודתו כרופא, תפס יותר ויותר מקום בחייו העיניין בשפה הפינית ובאוצרותיה.
בשנת 1827 התחיל לכתוב על השפה הפינית הקדומה ולאסוף סיפורי עם מהכפריים בני זמנו.
בשנת 1831 קמה החברה לספרות פינית ולנרוט, כאחד ממייסדיה, קיבל מימון לעבודתו לאיסוף אוצרות הפולקלור.
הוא התחיל לצאת לחופשות ארוכות ממרפאתו על מנת לסייר בכל רחבי מולדתו, בלפלנד רבתי (סאפמי) ובחלקים מקרליה הרוסית.
"קלוולה "הישנה", כלומר מהדורתה הראשונה "קנטולטר" (1840) "סאננלסקויה" (פתגמים) (1842) ו"קלוולה" במהדורה החדשה (1849).
על תרומתו בשימור המסורות בעל פה של פינלנד זכה לנרוט להכרה והתמנה בראש הקתדרה לספרות פינית באוניברסיטת הלסינקי.
לנרוט עבד גם על חיבור המילון הפיני-שוודי הראשון Finsk-Svenskt lexikon (1880-1866).
המילון כלל מעל 200,000 ערכים, כאשר הרבה מהמושגים בפינית נטבעו על ידי לנרוט עצמו.
הידע שלו בתחום השירה המסורתית הפינית זיכה אותו ביוקרה רבה כבעל סמכות בתחום בפינלנד.
הרבה מהמצאותיו הלשוניות התקבלו ושרדו את הדורות.
ההמשגה המדעית הפינית הושפעה במיוחד תרומותיו.
כתוצאה מעבודתו, הרבה מונחים מופשטים התחדשו בפינית כמילים שמקורן פיני, ולא בהשאלה מלטינית ומיוונית, כפי שנעשה בשפות אירופאיות אחרות.
כך לדוגמה כמה מונחים מתחום הבלשנות והרפואה: kielioppi בשביל "דקדוק"; kirjallisuus – "ספרות"; valtimo – "עורק".
לנרוט כתב בשנת 1860 גם את הספר הראשון בפינית בתחום הבוטניקה - "פלורה פאניקה" (Flora fennica) או "Suomen Kasvisto".
הוא נחשב גם לאחד הטקסטים המדעים הראשונים בפינלנד, הכתובים לא בלטינית, כפי שהיה נהוג בעבר, אלא בשפת העם.
מהדורה נרחבת שחוברה ביחד עם ת.
הספר של לנרוט כולל פרט לתיאורים של הצמחים למיניהם גם הערות שוליים על השימוש בהם.
שמו מוזכר עד היום בסיווג הסטנדרטי של הצמחים בנוגע למינים שתאר.
1850 - חבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית למדעים של פרוסיה בברלין
24 בינואר 1872 - חבר חוץ במסדר להצטיינות של פרוסיה, למדעים ואמנויות
דמותו נתנה השראה לסדרת השטרות של 500 מארקה בעיצובו של הגרפיקאי הפיני אריק ברוּן.
2002 - הונפקו בפינלנד מטבעות כסף לזכרונות של אליאס לנרוט.
בצד השני -נוצה -סמל של המלומד וחתימתו.
האפוס הלאומי קלוולה שחיבר לנרוט, שרת כמקור השראה לסופר ג'.ר.ר.
טולקין בספריו "הסילמריליון" ו"שר הטבעות".
הסופר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס בחר לקרוא "לנרוט" לגיבורו החוקר בספור "המוות והמצפן" (La muerte y la brújula), שלפיו הופק סרט מאוחר יותר, בבימויו של אלקס קוקס.
אליאס סבאדה הוא חוקר ומבקר קולנוע אמריקאי.
הוא נולד למורטון סבאדה, בעל חנות תקליטים מוכרת בניו יורק.
סבאדה הוא המייסד של החברה Motion Picture Information Service שמספקת להפקות קולנוע וטלוויזיה שירותי ייעוץ ומחקר בנושא זכויות יוצרים.
הוא חבר במכון הסרטים האמריקאי, והוא אף הכין את הקטלוג Catalog of Motion Pictures Produced in the United States: Film Beginnings, 1893-1910 שפרסם הארגון בשנת 1995, אשר מתעד את הסרטים שהופקו בארצות הברית בשנים 1893-1910. הביקורות שכתב הופיעו במגזין Film Threat וכן באתר Rotten Tomatoes.
בשנת 1995 יצא לאור הספר Dark Carnival: The Secret World of Tod Browning, Hollywood's Master of the Macabre ("קרנבל אפל: עולמו הסודי של טוד בראונינג, אומן היצירה המקברית של הוליווד"), שחיבר סבאדה יחד עם דייוויד ג'.
הספר Dark Carnival היה הביוגרפיה הראשונה באורך מלא שנכתבה על חייו של טוד בראונינג, שנודע בעיקר בתור הבמאי של הסרטים "פריקס" (1932), "דרקולה" (1931) בכיכובו של בלה לוגוסי וכן כמה סרטים בכיכובו של לון צ'ייני.
נורדן כתב על הספר בכתב העת האקדמי Journal of Popular Film & Television כי הוא מציג "ניתוח מעמיק ומרתק של אחד מבמאי סרטי הפולחן הראשונים של אמריקה".
אלפורד מהיוסטון כרוניקל (Houston Chronicle) כתב כי "הספר Dark Carnival מצליח להשיב את המוניטין האבוד של אחד מהדמויות החריגות של הוליווד, שהושלך מזמן לתהום הנשייה".
אליאס אנגל (בסרבית קירילית: Елиас Енгел; 9 במרץ 1912, יאיצה, בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 2 במאי 1944, סמוך לצ'אזמה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה.
ב-1953 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
אליאס אנגל נולד ביאיצה, בהמשך עברה משפחתו לסרייבו ובה רכש השכלה יסודית ותיכונית.
הוא היה פעיל בחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית וב-1930 נעצר לראשונה על ידי המשטרה היוגוסלבית.
בהמשך, יצא ללימודים אקדמיים בפראג.
ב-1936 התקבל כחבר מן המניין במפלגה הקומוניסטית ומאוחר יותר הצטרף לבריגדות הבינלאומיות אשר לחמו במלחמת האזרחים בספרד.
אנגל פיקד על גדוד דימיטרוב שלחם באזור מדריד.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הצטרף אליאס אנגל לכוחות הפרטיזנים, לחם באזורי בוסניה וקרואטיה ונודע בכינויו המחתרתי "איליה אנג'יץ'".
אנגל פיקד על גדוד פרטיזנים ובהמשך שרת בדרגת פוקובניק במפקדה הראשית של הפרטיזנים בקרואטיה.
ב-29 במאי 1944, נהרג אליאס אנגל כתוצאה מהפצצה גרמנית סמוך לכפר צ'אזמה.
ב-24 ביולי 1953 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה.
אליאס ג'יימס קורי הוא כימאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1990.
קורי נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית למהגרים לבנונים.
אביו נפטר שנתיים לאחר לידתו.
קורי חי באותו בית עם אמו, אחיו, שתי אחיותיו, דודו ודודתו.
שם משפחתו המקורי היה "".
בשנת 1944 החל ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם קיבל תואר ראשון ב-1948 ודוקטורט בשנת 1951. ב-1956 מונה לפרופסור מן המניין לכימיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנת 1959 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
קורי זכה בפרסים רבים: הבולט ביותר שבהם הוא פרס נובל לכימיה, אותו קיבל ב-1990 על פיתוח התאוריה והמתודולוגיה של סינתזה אורגנית, שפישטה תהליכי ייצור של פלסטיק, צבעים ותרופות.
פרס בולט נוסף שקיבל הוא פרס וולף לכימיה, בשנת 1986. ב-1989 זכה בפרס יפן.
בשנת 1998 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים.
כמו כן, ב-2004 העניקה לו האגודה האמריקאית לכימיה את עיטורה הגבוה ביותר, מדליית פריסטלי (Priestley Medal).
אליאס מואדב היה שחקן קומי יהודי-מצרי, אחד הגדולים של תור הזהב של הקולנוע המצרי.
נולד לאבא יהודי סורי ואמא יהודיה-מצרייה, בעיר טנטא.
כאשר היה בן ארבע, המשפחה עוברת לקהיר וגר ברובע היהודי העתיק של קהיר.
סיים את בית-הספר Lycée ב-1932
הופעת הבכורה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1947 בסרטים כמו חביב אל־עומר ("אהוב חיי") ו־סטאת עפארית ("נשים הן שדות").
בתוך חמש שנים השתתף בכ־20 סרטים והפך לדמות מפתח בקומדיה המצרית, לצד גדולי התקופה כמו אסמאעיל יאסין, ליילה מוראד, סמיה גמאל, טהיה קריוקה, שדיה ו־אנואר וגדי.
מואדב הרבה לגלם דמויות קומיות שדיברו במבטא שאמי, עד כדי כך שרבים סברו שהוא סורי או לבנוני, כשלמעשה היה מצרי שורשי שגר ברחוב פיראח (רחוב התרנגולות) שברובע היהודי (חארת אל-יהוד).
בנוסף לעבודתו בקולנוע, הופיע במקביל בכמה מועדוני לילה יוקרתיים, ביניהם גם "אל-אריוזנה" ו-"חלימה פאלאס".
כמו כן, לפרנסתו הופיע באירועים פרטיים כמו חתונות ובר מצוות עליהם קיבל שכר גבוה.
לאחר 1948 הופעל עליו לחץ מצד ארגונים ציוניים לעלות לישראל, אך הוא סירב ואמר: "מצרים היא מולדתי.
כאן נולדתי וכאן אקבר." אך הוא הקפיד על שמירת המסורת היהודית.
סבל מכאבי ראש כרוניים ובשנת 1952 נפטר במהלך ניתוח להסרת גידול במוח, בגיל 36 בלבד.
זכרו נותר חקוק ככוכב של תור הזהב של הקולנוע המצרי, ושמו הונצח בפסטיבלים קולנועיים במצרים, בהם פסטיבל לוקסור לסרטים מצריים ואירופיים.
1949 - אנשים מדברים (كلام الناس)
1949 - המטפחת של היפה (منديل الحلو)
1949 - רחוב אל-באהלואן (شارع البهلوان)
1950 - עיניי ממצמצות (عينى بترف)
1951 - עירני ורגוע (فايق ورايق)
1951 - הבנות מתוקות (البنات شربات)
הבית של נתאש (بيت النتاش)
אליאס ברוך (ברומנית: Elias Baruch; 17 ביולי 1921 – 6 בדצמבר 2011) היה ספורטאי יהודי רומני, שזכה באליפות רומניה בקפיצה משולשת (13,98 מטר) בשנת 1949 ומאמן, שחלק מחניכיו זכו במדליות בתחומי האתלטיקה.
בשנת 1949 עבר לאתלטיקה, שם הגיע להישגים מטעם אוניברסיטת קלוז'.
ברוך סיים ב-1961 לימודי הוראה לחינוך גופני וספורט במכון לתרבות פיזית בבוקרשט עם התמחות באתלטיקה.
ב-1971 עלה לישראל, ובהמשך ירד לקליפורניה להדריך ב-Long Beach City College.
אליאס אשמול היה עורך דין, כימאי, אנטיקווריאט (חוקר וחובב חפצים עתיקים), אח בלשכת הבונים החופשיים, וחבר החברה המלכותית.
בגיל 25 פרש מעבודה ומאז הלך בעקבות הדברים שעניינו אותו.
במהלך השנים 1645 ו-1646, שהיו מכריעות במלחמת האזרחים האנגלית, התפתחו במקביל הקריירות הפוליטית והצבאית של אשמול.
במרץ 1646 הוא נעשה קפטן בצבא המלך והיה עד למפלתו של המלך צ'ארלס הראשון על ידי קרומוול.
שלושה חודשים מאוחר יותר הוא עבר לסמולווד וב־16 באוקטובר 1646 קודש אליאס אשמול לבנייה החופשית בוורינגטון.
הוא כתב ביומנו "היום נעשיתי בונה חופשי", ובכך היה הראשון שתיעד אי פעם את הצטרפותו למסדר הבונים החופשים.
הוא הראשון שהשתמש במושג "בונים מקובלים"
במסגרת הסודית של פגישה מסונית יכול היה לפגוש עמיתים אינטלקטואלים, שאיתם שוחח על האספקטים האזוטרים וההרמטיים אותם למד, אשר היו עדיין במצב ניסיוני התחלתי בעולם המדע.
עד לשנת 1648 כבר הרחיב את לימוד האסטרולוגיה והאנטומיה שלו לבוטניקה ואלכימיה.
נושא אחרון זה העסיקו רבות בהמשך והוא כתב מספר ספרים על האלכימיה, הראשון שבהם ב־1650. הוא הוקסם מלימוד אזוטריה והרמטיקה.
אולם אשמול לא נתן להתלהבותו מהאלכימיה להאפיל על לימוד ההיסטוריה, ולעולם לא ראה עצמו כעוסק באלכימיה.
בנטייתו היה מלוכני והתנגד לקרומוול.
ההערכה היא כי ההצטרפות לבונים החופשים הייתה כנראה כסות להתארגנות מלוכנים בתאים מחתרתיים סודיים ולכן אין הרבה מידע כתוב על הנושא מאותה תקופה.
אשמול אשר התעניין באסטרולוגיה, אלכימיה ובוטניקה, רכש את האוסף "חדר הפלאות" ב-1659, וצירף אותו לאוסף כתבי היד שלו, בנושאי אסטרולוגיה, היסטוריה ורפואה.
בשנת 1675 תרם את כל אוספיו וספרייתו לאוניברסיטת אוקספורד, והתנה את תרומתו בהקמת בניין מתאים לאוסף.
על בסיס תרומתו הוקם מוזיאון אשמוליאן, המוזיאון האוניברסיטאי הראשון, אשר נפתח לציבור ב-1683.
אליאס היימן מלקמן (בהולנדית: Elias Hijman Melkman; 24 במאי 1903 – 3 בינואר 1942) היה מתעמל אולימפי הולנדי יהודי באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
מלקמן נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית.
הוא התאמן במועדון ההתעמלות ארנהם 1896 ובמועדון ההתעמלות אפלטון באמסטרדם.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוא סיים במקום שמיני בתחרות הקבוצתית, לאחר שהיה המתעמל המצטיין בקבוצה ההולנדית שכללה 8 מתעמלים וביניהם שני מתעמלים יהודים נוספים, מוזס יעקובס וישראל ויינסחנק ומאמן הנבחרת חריט קלירקופר שאף הוא היה יהודי, כל הארבעה נספו בשואה.
הוא סיים במקום 56 בקרב-רב אישי בתוצאה של 199.500 נקודות.
מקצוע מיקום קרב-רב אישי 56 קבוצתי 8 סוס קפיצות 55 מקבילים 64 מתח 39 טבעות 41 סוס סמוכות 65
מלקמן היה יהלומן במקצועו ונספה במחנה הריכוז אושוויץ במלחמת העולם השנייה.
אליאס ג'וליאניוס הוא זמר ערבי-ישראלי שגר בחיפה.
אליאס ג'וזיף ג'וליאנוס, זמר ערבי ישראלי, יליד חיפה וגר באותה עיר.
את לימודיו התחיל בבית ספר נזירות נצרת ביסודי שם המשיך גם בתיכון.
כבר בגיל 10 השתתף בתחרות הזמר הארצית לשיר הצרפתי וזכה במקום הראשון כאשר שר את השיר "אמא" של הזמר לואיג'י ורדרמה.
את לימודיו האקדמיים החל בפקולטה למשפטים ואף סיים תואר ראשון במשפטים, אך לא עסק בתחום.
בהמשך החליט להתמקד בתחום המוזיקה והעמיק בתחום באוניברסיטת חיפה, בחוג למוזיקה ובחוג ללימודים רב תחומיים, קיבל תואר ראשון בשנת 2016, ואת התואר השני קיבל בשנת 2019.
בשנת 2004 ניסה להתקבל לתחרות המוזיקה "סופר סטאר" של תחנת הטלוויזיה הלבנונית "אל-מוסתקבל" אך נדחה בשל אזרחותו הישראלית.
ביוני 2020 הופיע אליאס ג'וליאנוס בפני ועדת החינוך והתרבות כנציג האמנים הערביים בישראל בכדי להציג עמדתם, מצבם והאתגרים העומדים בפניהם בזמן הקורונה.
בשנת 2022 הוא הוציא שיר על אלימות בחברה הערבית.
בחודש אוקטובר 2025 עלתה לשידור תוכנית הריאליטי "המיקרופון שלך" .
אליאס ג'וליאנוס היה חלק מצוות השיפוט בתוכנית שכלל גם את הזמרת אסאלה יוסף (اصالة يوسف) והאומן נאסר ח'ליאלה (ناصر خلايلة).
ג'וליאנוס נישא בשנת 1998 לננסי, אותה הכיר כבר בבית הספר.
לזוג שלושה ילדים ג'וזף, ג'נא ואימאן
בנדכ היה בן לאחת המשפחות המיוחסות והעשירות בבית לחם.
בבעלותו היו אדמות באזור בית לחם ובמזרח ירושלים ונגריה גדולה.
הוא נבחר לראשונה לראש עיריית בית לחם בשנת 1951, והחליף אז בתפקיד את בן דודו עיסא בנדכ.
הוא הודח על ידי השלטון הירדני, אך שב לכהן בתפקיד בין 1953-1957. הוא שב לתפקיד ראש העיר בשנת 1963. משנת 1970 הוא כמעט ולא תפקד לאור מחלת הסרטן ממנה סבל שהביאה אותו לאשפוזים ממושכים בבית החולים הדסה.
לאור מצבו הבריאותי הוא התכוון לפרוש מתפקידו ולא להתמודד בבחירות ב-2 במאי 1972. אך לאחר שאיוב מוסאלם הודיע על התמודדותו החליט בכל זאת להתמודד על התפקיד.
ב-26 באפריל 1972, כמה ימים לפני הבחירות, הוא נפטר, ובמקומו התמודד אליאס פריג' על התפקיד.
הלווייתו התקיימה ב-27 באפריל בבית לחם.
בנדכ נחשב למי שידע להסתדר עם כולם, השלטונות הירדניים והישראלים, כמו גם תושבי בית לחם, מוסלמים ונוצרים כאחד.
הוא נהג לאמר דברים דו משמעיים שיספקו את כל הצדדים.
אליאס ליצן החצר היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית שנוצרה על ידי Cosgrove Hall Films, המשודרת ב-13 פרקים ב-ITV החל מ-13 בנובמבר 1985. תאגיד השידור האוסטרלי שידר את התוכנית בשנת 1987 במהלך שעות הלימודים ונחשב לאחת מתוכניות ABC הקלאסיות.
GBC TV בגיברלטר שידרה את הסדרה מספר פעמים בסוף שנות ה-80, בעיקר כפילר במהלך משבצת הילדים של 18:30-19:30 בימי חול.
בישראל, הסדרה שודרה בתחילת שנות ה-90 בערוץ הילדים בדיבוב עברי, ומאוחר יותר ב-2004 בדיבוב עברי חדש בערוץ הופ!
תחת השם "חוצוני ליצן החצר".
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של נוסע בזמן בשם אליאס ובן לוויה דמוי הכלב שלו בוסוול.
לאחר שספינת החלל שלהם נתקעת בקוטב המגנטי של כדור הארץ, הם מתרסקים בממלכה של ימי הביניים בשם Houghton Bottoms, הנשלטת על ידי המלך הזעיר ארתור והמלכה שלו אדית.
כשהוא מקבל זהות סודית בתור "אליאס ליצן החצר", הוא מקבל עבודה בחצר המלכות ומתיידד עם אשף החצר המטומטם מרדית'.
כשהמצב מחייב זאת, אליאס חוזר מיד למדים האדומים שלו, המאפשרים לו לעוף, ומידת כוח על, שבה הוא יכול להשתמש כדי להתמודד עם הנבלים השונים של התוכנית.
כל פרק מסתיים בהכרח עם ארתור שמפטר את אליאס ומרדית' (יוצא מן הכלל הוא הפרק הראשון בסדרה בו ארתור מכריז "אתה התקבלת").
אליאס ליצן החצר – "נוסע בזמן נועז" כפי שנאמר בשיר הכותרת.
לאחר שהתרסק בימי הביניים הוא מקבל עבודה בתור ליצן חצר עבור המלך ארתור.
הוא גם נלחם בפשע בתור האביר האדום, שהקוסם מרדית' מאמין שזימן.
כינוי הוא גיבור סטריאוטיפי במובנים רבים, בעל דחף לעשות מה שנכון, אולם יש לו גם יתרון סרקסטי מובהק אך עדין, שבו הוא משתמש לפעמים בשיחה, במיוחד עם מרדית.
נראה שהנוצות על ראשו הן חלק מראשו ולא מהחליפה שלו, מכיוון שהן נראות זזות ויכולות להיות מקור המעוף שלו.
בוסוול - בן לוויה חייזר דמוי כלב של אליאס, ככל הנראה בעל אינטלקט גבוה למדי מכיוון שהוא מסוגל להבין כינוי ולקבל פקודות.
עם זאת, הוא מסוגל לתקשר רק עם צלילי צפצוף וצפירה, שככל הנראה מרכיבים את השפה שלו.
לעיתים קרובות הוא בין הראשונים שחשים בסכנה.
מרדית' - אשף החצר המטומטם אך בעל כוונות טובות של המלך ארתור.
בניסיון להציל את הממלכה מאויביה השונים, הוא ניסה לזמן אביר אדום קסום.
באותו רגע, לגמרי במקרה, הספינה של אליאס התרסקה.
מנקודה זו ואילך, מרדית' מאמין שהוא הגיבור שהוא זימן.
המלך ארתור - מלך נמוך קומה ורגזן אשר מפטר את אליאס ומרדית בסוף כל פרק.
המלכה אדית - מלכה אשר לובשת ירוק ואשתו של ארתור.
הנסיכה אמאראנת - נסיכה יפה שלובשת כחול ובתם של ארתור ואדית.
סר פינקלי - האביר המלכותי של ארתור.
ריצ'רד בריירס בתור אליאס, הנג'ר השחור
ג'ימי היברט בתור בוסוול, המלכה אדית, סר פינקלי
מייפאני טאלוג בתור הנסיכה אמאראנת'
בריאן טרומן בתור המלך ארתור, הוויקינגים
אליאס ילרט כריסטנסן (בדנית: Elias Jelert Kristensen; נולד ב-12 ביוני 2003 בווירום שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת גלאטסראיי ובנבחרת דנמרק.
ילרט גדל במחלקות הנוער של וירום-סורגנפרי בולדקלוב ופ.צ.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פ.צ.
אליאס נלסון קונוויי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו החמישי בשנים 1852–1860.
אליאס נלסון קונוויי נולד בגרינוויל, טנסי למשפחה שהייתה מעורבת בפוליטיקה.
הוא היה אחיהם הצעיר של הנרי וורטון קונוויי, שכיהן כנציג טריטוריית ארקנסו בקונגרס ושל ג'יימס סווייר קונוויי, שכיהן כמושל ארקנסו הראשון, כאשר היא התקבלה כמדינה בארצות הברית ב-1836. אח אחר של המשפחה, ויליאם קונוויי, כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארקנסו.
כשהיה קונוויי נער, עברה המשפחה מטנסי למיזורי.
הוא התחנך באקדמיית בון פם במחוז בון שבמיזורי.
ב-1827 נהרג אחיו הגדול הנרי כתוצאה מדו-קרב עם ידיד לשעבר, רוברט קריטנדן.
ב-1833 עבר קונוויי לליטל רוק, שם אחיו הגדולים התיישבו.
הוא למד את מקצוע המדידה.
ב-1835 הוא מונה כמבקר של ארקנסו, תפקיד בו הוא שימש עד 1849.
ב-1844 הוצעה לקונוויי מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו, אך הוא דחה את ההצעה.
ב-1852 כאשר הוצעה לו המועמדות שוב, הוא נעתר.
לאחר מסע בחירות מוצלח, הוא נבחר לתפקיד, וב-1856 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
ממשלו של קונוויי התמקד בעבודות הציבוריות במדינה, כמו סלילת כבישים ובניית תשתיות אחרות לקידום הפיתוח.
הוא יצר בתי משפט נפרדים (Chancery Courts) והקל את בעיותיה הפיננסיות של המדינה.
כאשר סיים קונוויי את כהונתו ב-1860, נותר אוצר המדינה של ארקנסו עם עודף.
קונוויי הקים את הסקר הגאולוגי של ארקנסו, ומינה לתפקיד הגאולוג הראשי את דייוויד דייל אוון לסקור את השטח שממערבה לליטל רוק ולהגיש דוח עליו.
"המדרגות הטבעיות" (Natural Steps) דווחו לראשונה על ידי אוון בדוח שהגיש ב-1859.
קונוויי היה דודן מדרגה ראשונה של הסנאטור אמברוז הנדלי סווייר ושל המושל הנרי מאסי רקטור.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, חי קונוויי חיי התבודדות.
אליאס נלסון קונוויי נפטר בליטל רוק ב-28 בפברואר 1892. הוא נטמן בבית הקברות ההיסטורי מאונט הולי שבעיר.
אליאס דוד קוריאל (9 באוגוסט 1871 – 28 בספטמבר 1924) היה משורר וסופר ונצואלי.
הוא נחשב לאחד מהמשוררים הבולטים בוונצואלה במאה ה-20.
קוריאל נולד ב-1871, לדוד קוריאל ואקסילדה אבנאטאר דה קוריאל.
הוא למד בקולג' הפדרלי, שם ייסד מקהלה.
המשורר אנטוניו חוסה הרמוסו, הוא יצר את העיתון שבועי, La Cantera.
קוריאל שימש גם כעורך הראשי של העיתון El Día.
קוריאל חיבר את המילים של ההמנון של מדינת פלקון בוונצואלה.
אליאס בן סגיר הוא כדורגלן מרוקאי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת באייר לברקוזן מהבונדסליגה ובנבחרת מרוקו.
בן סגיר נולד בצרפת למשפחה ממוצא מרוקאי.
הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן סלים בן סגיר .
בן סגיר גדל במחלקות הנוער של SC קוגולינואז, פרז'וס סן-רפאל ומונקו.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם על חוזה מקצועני ראשון במונקו.
ב-3 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-1 על הכוכב האדום בלגרד במסגרת המחזור השישי בשלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2022/2023. ב-28 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בניצחון 3-2 על אוסר במסגרת המחזור ה-16 לעונת 2022/2023, בו הבקיע צמד שערים.
הוא ערך 19 הופעות ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-31 באוגוסט 2025 חתם בן סגיר על חוזה ל-5 שנים בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
בן סגיר שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת.
אליאס ואן פראג (בהולנדית: Elias van Praag; נולד ב-7 ביוני 1884 באמסטרדם; נרצח ב-16 בדצמבר 1942 במחנה הריכוז מאוטהאוזן) היה שחקן יהודי-הולנדי.
ואן פראג היה בנם של סלומון ואן פראג ואווה לבית פימנטל (Pimentel).
לאחר השירות הצבאי בשנת 1904, החל ללמוד רפואה ולאחר מכן למד בבית ספר לתיאטרון עד 1907. ואן פראג עבד כשחקן תיאטרון בהרכבים שונים והחל לעבוד גם ברדיו ב-1926. הוא גם הופיע בכמה סרטים בשנות ה-30.
לאחר הכיבוש הגרמני של הולנד ב-1940, פעילותו הוגבלה באופן דרסטי מסיבות גזעניות ואנטישמיות.
ואן פראג היה המנהל האמנותי של התיאטרון ההולנדי באמסטרדם.
בשנת 1942 גורש ואן פראג למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם נפטר בדצמבר כתוצאה מהתעללות, כולל דלקת בכליות והרעלת שתן.
אשתו קתרינה קרולינה רנטמסטר (Catharina Carolina Rentmeester) שרדה את המלחמה.
קיי וניגר: בין הבמה לצריפים.
לקסיקון של אמני תיאטרון, קולנוע ומוזיקה נרדפים, 1933 עד 1945. הקדמה מאת פאול שפיגל.
אליאס האוול היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן לכהונה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאוהיו בין השנים 1835 ל-1837.
האוול נולד ב-17 באוגוסט 1785 בניו ג'רזי, למד בבתי הספר הציבוריים ובשנת 1819 עבר לניוארק, אוהיו.
הוא היה חבר בסנאט של אוהיו בין השנים 1830 עד 1832 ונבחר כאנטי ג'קסוני לקונגרס ה-24 של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1835 ועד 3 במרץ 1837.
הוא לא הועמד למינוי מחדש, ומת ליד ניוארק, אוהיו ב-12 במאי 1844. בנו של האוול, ג'יימס ברואן האוול, היה סנאטור אמריקאי מאיווה.
אליאס הוטר היה הבראיסט גרמני.
מחברן של מהדורות רב־לשוניות של המקרא.
הוטר למד בשטרסבורג, לאחר מכן למד שפות מזרחיות באוניברסיטה הלותרנית של ינה.
כיהן כפרופסור לעברית באוניברסיטת לייפציג.
בעקבות פרסום המילון העברי-גרמני שלו ב-1578, הוזמן על ידי הנסיך הבוחר אוגוסט מסקסוניה לשמש כמורה פרטי לעברית בדרזדן.
מתוך אמונה דתית אך גם מונע מתחושת שליחות בלשנית-פדגוגית, האמין הוטר בצורך לקרוא את התנ"ך בשפות שונות ומתוך השוואה ביניהן, בחיפוש אחר מימון למיזמי ההדפסה שלו בתחום העברית, עבר ב-1583 לליבק וכעבור שנתיים (ב-1585) להמבורג.
שם הצליח להוציא לאור את התנ"ך בשפת המקור החל משנת 1586. המיזם לא זכה להצלחה כלכלית משמעותית.
משנת 1594 ניסה את מזלו בנאומבורג, ומ-1597 בנירנברג, כמדפיס וכסוחר ספרים.
בנירנברג חזר הוטר להוראת שפות (בין תלמידיו בתקופה זו: האוריינטליסט הגרמני דניאל שוונטר , שלימים היה פרופסור באלטדורף הסמוכה נירנברג).
בין השנים 1598 ל-1603 הצליח לפרסם מספר יצירות, כל אחת מהן לפחות בארבע שפות.
ב-1604, בשל חובות, נאלץ לעזוב את נירנברג ועבר זמנית לפרנקפורט על נהר מיין.
על שנותיו האחרונות של הוטר לא ידועים פרטים, ידוע רק שהיה עדיין בחיים ב-1605, אך כבר לא חי ב-1609.
"Via Sancta" – מהדורת תנ"ך בעברית, הכוללת נספח של מזמור קי"ז בתהילים ב־30 שפות
"Opus Quadripartitum" – מהדורת המקרא בארבע שפות: עברית, יוונית, לטינית וגרמנית, שהודפסה על ידי דוד וולטר בהמבורג ב־1596
פוליגלוטה של הברית החדשה (המכונה לעיתים "הפוליגלוטה של נירנברג") בשני כרכים (1599, נירנברג).
ב-12 שפות: סורית, עברית, יוונית, לטינית, גרמנית, צ'כית (ניב בוהמי), איטלקית, ספרדית, צרפתית, אנגלית, דנית ופולנית.
אליאס בודינו היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, עורך דין, מדינאי ותומך מוקדם בביטול העבדות וזכויות הנשים, שמוצאו מאליזבת, ניו ג'רזי.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שימש כקצין מודיעין וכמפקח על שבויי מלחמה תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון, ופעל לשיפור תנאי הכליאה של שבויים משני צדי הסכסוך.
בשנת 1779 נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ולאחר מכן כיהן כנשיא קונגרס הקונפדרציה בין השנים 1782–1783, במהלך סיום המלחמה.
בודינו נבחר לשלושה מחזורי כהונה בקונגרס האמריקאי הראשון, השני והשלישי, ושירת בו בין 1789 ל-1795. לאחר מכן מונה על ידי הנשיא וושינגטון למנהל המטבעה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד 1805 גם תחת הנשיאים ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון.
בודינוט, שהיה פרסביטריאני אדוק, היה מתנגד קולני לעבדות גם כחבר קונגרס וגם כאזרח פרטי.
הוא קידם את מעורבותן הפוליטית של נשים בניו ג'רזי בשנות ה-90 של המאה ה-18 כחלק מקמפיין פדרליסטי רחב.
בשנת 1816 היה ממייסדי אגודת התנ"ך האמריקאית ושימש כנשיאה הראשון במשך חמש שנים.
בנוסף, הוא היה חבר פעיל במועצת הנאמנים של אוניברסיטת פרינסטון בין 1772 ועד מותו בשנת 1821.
בשנת 1760 התקבל בודינו למקצוע עריכת הדין והחל לעסוק בו בעיר אליזבת שבניו ג'רזי.
הוא היה בעל קרקעות סמוך לדרך שחיברה בין אליזבתטאון לעיירת וודברידג' שבניו ג'רזי.
בשנותיו המאוחרות השקיע בודינו וסחר בקרקעות.
הוא היה בעל שטחים נרחבים באוהיו, כולל רוב שטח גרין טאונשיפ, הממוקם כיום בפרברים המערביים של סינסינטי, שם רחוב נושא את שמו.
עם מותו, הוריש 13,000 אקרים (53 קמ"ר) לעיר פילדלפיה לצורכי פארקים ושימושים עירוניים.
הוא נקבר בחצר הכנסייה של כנסיית סנט מרי בעיר ברלינגטון, ניו ג'רזי.
אליאס ארל היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ארל נולד ב-19 ביוני 1762 במחוז פרדריק שבמושבת וירג'יניה, למד בבית ספר פרטי ועבר למחוז גרינוויל, קרוליינה הדרומית, בספטמבר 1787. הוא היה אחד מיצרני הברזל הראשונים בדרום, ועסק בחיפושי ברזל ובניהול משא ומתן באזור הברזל של ג'ורג'יה.
אליאס ארל היה בנם של סמואל ארל השלישי, חבר בית הבורגס בווירג'יניה מ-1742 עד 1747, (1692 מחוז וסטמורלנד, וירג'יניה – 1771 מחוז וורן, וירג'יניה) ואליזבת הולדברוק.
אליאס התחתן עם פרנסס וילטון רובינסון (26 במרץ 1762 – 12 בספטמבר 1823) ב-17 בספטמבר 1782 במחוז קינג ג'ורג', וירג'יניה.
היא הייתה בתם של ג'רארד רובינסון (1725 - 1770) ואליזבת' מונטית'.
אחייניו של אליאס ארל, סמואל ארל וג'ון בייליס ארל, כמו גם הנינים ג'ון לורנס מאנינג אירבי וג'וזף היינסוורת' ארל, כיהנו גם כחברי הקונגרס של ארצות הברית.
ביתו, בית העיר ארל, התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1969. אחוזתו פותחה בין השנים 1915 ל-1930, ובשנת 1982 הוכרזה כ"רובע ההיסטורי קול.
אליאס עאשורי הוא כדורגלן תוניסאי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר בפ.צ.
עאשורי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של סנט אטיין ובגיל 17 הצטרף לוויטוריה דה גימארייש.
בקיץ הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ חתם באשטוריל מהליגה הפורטוגזית השנייה.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל לטרופנסה.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד קאזה פיה.
ב-5 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-1 נגד אקדמיקו ויזאו.
ב-31 באוגוסט 2022 אשורי חתם לשלוש שנים בוויבורג מליגת העל הדנית.
אשורי נולד בסן-דני, צרפת לאב תוניסאי ולאם אלג'יראית והיה זכאי לייצג את שלושת המדינות.
ב-2 ביוני 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה בניצחון 0-4 נגד .
ב-10 בינואר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד .
השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2023.
אליאס דולה (בשוודית: Elias Dolah, בתאילנדית: เอเลียส ดอเลาะ; נולד ב-24 באפריל 1993) הוא כדורגלן תאילנדי-שוודי המשחק בעמדת הבלם בבאלי יונייטד מליגת העל האינדונזית.
דולה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת כדורגל מקומית בעיר הולדתו לונד ובגיל 18 הצטרף לקבוצה הבכירה של העיר.
בשנת הצטרף לקבוצת הכדורגל רוזנגארד במדיה לא רשם דקות משחק ובסיום העונה חתם בסונגקהלה יונייטד.
בשנת הצטרף לפורט מליגת העל התאילנדית.
ב-11 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ראצ'טאבורי.
ב-29 בספטמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-5 נגד נאבי.
בעונת זכה עם הקבוצה בגביע.
בינואר חתם בבאלי יונייטד מליגת העל האינדונזית.
דולה נולד בשוודיה לאם שוודית ולאב תאילנדי ממוצא מלזי ולכן היה זכאי לייצג את שלושת המדינות בזירה בינלאומית.
ב-10 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תאילנד בתיקו 1-1 נגד .
ב-18 בדצמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד .
השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2023.
האב ד"ר אליאס דאו (נולד ב-1967) הוא משפטן, נשיא בית הדין הכנסייתי לערעורים של הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית, תחת הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים, וסגן הארכיבישוף הלטיני לענייני בתי הספר של הכנסייה היוונית קתולית, עמית הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
משמש גם כמנהל בית הספר טרה סנטה בנצרת.
אליאס דאו נולד ב-1967 וגדל בכפר ראמה.
בוגר בית הספר התיכון חנא מואיז.
סיים תואר ראשון בפילוסופיה (1991) ותואר ראשון בתאולוגיה (1994) באוניברסיטה ברומא, איטליה.
קיבל תואר שני במשפט הקאנוני באוניברסיטת ברומא, איטליה (1996), ותואר שלישי במשפט הקאנוני (2002) באותה האוניברסיטה.
בשנת 2001 סיים תואר ראשון במשפטים ב.
היה מורה בבית הספר טרה סנטה בנצרת במקצועות: דת נוצרית ואזרחות (מ-2004) וגם בבית הספר לנזירות "סליזיאן" בנצרת (2004–2009).
בשנים 2010–2023 שימש סגן מנהל ורכז פדגוגי בבית הספר טרה סנטה נצרת.
בשנים 2002–2013 שימש כמרצה ב־Mar Elias Educational Institutions Department of Divinity & Holy Land Studies, בתחומים: תאולוגיה, היסטוריה כנסייתית ומשפט קאנוני ופילוסופיה מודרנית.
בשנת 2012 קיבל תעודת הוראה באזרחות ממכללת אורנים ובשנת 2017 קיבל תעודת הכשרה למנהלי בית ספר ממכון אבני ראשה במכללת אורנים.
משנת 2023 הוא משמש כמנהל תיכון טרה סנטה בנצרת.
משנת 2004 הוא עמית הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה (למעט שנת הלימודים תשע"ז).
הדריך בקורסי השתלמות לעורכי הדין דרך לשכת עורכי הדין בישראל בנצרת, ונתן הרצאות בבתי חולים (רמב"ם – הקריה הרפואית לבריאות האדם, בית חולים נהריה ובית החולים האנגלי בנצרת) בנושא תרומת איברים על פי הנצרות.
שימש כמלווה צליינים איטלקיים בישראל (1998–2000).
היה חבר במועצת כהני הכנסייה המקומית, ראש ועדת המשפחה בכנסייה היוונית מלכיתית קתולית וחבר במועצת היועצים הכנסייתיים בכנסייה (2008–2013)
מיוני 2014 ועד יוני 2020 שימש כסגן הארכיבישוף הלטיני לענייני בתי ספר של העדה היוונית קתולית בישראל.
בתפקידו כסגן הארכיבישוף, אישר את הספר 'פסיפס - דתות ועדות בצה"ל' של הרבנות הצבאית, המפרט בין היתר את מנהגיהם של בדואים, יהודים קראים, נוצרים ומוסלמים.
מאז נובמבר 2023 הוא גם כהן דת של הקהילה היוונית מלכיתית קתולית בטורעאן.
בשנת 2001 מונה לדיין בערכאה הראשונה בבית הדין הדתי של העדה היוונית קתולית בישראל.
משנת 2013 שימש כנשיא בית הדין, ערכאה ראשונה של הכנסייה המרונית בישראל.
משנת 2020 משמש יועץ משפטי לארכיבישוף יוסף מתא – ארכיבישוף של הכנסייה יוונית קתולית.
ביולי 2023 מונה כנשיא בית הדין לערעורים של העדה היוונית קתולית בישראל.
חבר ועדת האתיקה מחוז הצפון של לשכת עורכי הדין בישראל (משנת 2018).
ביוני 2020 מונה כחבר בוועדת האתיקה לפי חוק זכויות החולה.
חבר בארגון המשפטנים הקאנונים המזרחים הקתולים בעולם, וראש הוועדה המשפטית הקתולית של מועצת ראשי הכנסיות הקתוליות בארץ הקודש (מאז 8/2013).
השתתף בכנסים כנסיתיים בינלאומיים: Symposium בנושא המשפט הקאנוני בוותיקן (2000); מינוי מטעם האפיפיור בנדיקטוס כמומחה בכנס הבינלאומי לראשי הכנסיות הקתוליות במזרח התיכון שðערך בוותיקן (2010), בכנס ענייני משפחה – מקסיקו (2010), משפט הקאנוני הקתולי, רומא, איטליה (2017).
נשוי לאמל ולהם שני ילדים.
אליאס אנריקה מונטייל אבאלוס (בספרדית: Elías Enrique Montiel Ávalos; נולד ב-7 באוקטובר 2005 בטולה דה איינדה שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פצ'וקה מליגת העל המקסיקנית.
מונטייל גדל במחלקת הנוער של פצ'וקה.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המקסיקנית.
הוא זכה עם המועדון בליגת האלופות של CONCACAF בעונת .
אליגטוריים (שם מדעי: Alligatoridae) היא משפחה של זוחלים מסדרת התנינאים.
במשפחה שתי תת-משפחות: קיימנים (Caimaninae) ואליגטורים (Alligatorinae), בה שרד סוג יחיד – אליגטור.
משפחה זו שייכת לענף דמויי אליגטור והיא המשפחה היחידה ששרדה מענף זה.
ההבדלים הבולטים בין האליגטורים לבין התניניים הם חוטם רחב וקצר יותר וכן העובדה שהשן הרביעית בלסת התחתונה, שהיא השן הגדולה, נכנסת לגומה מתאימה בלסת העליונה, וכך היא נותרת חבויה כשהפה סגור.
אצל התניניים, לעומת זאת, השן בולטת אל מחוץ לפה גם כשהפה סגור.
בנוסף, אצל התניניים יש איברי חישה עוריים (Integumentary sense organs) המצויים בכל הגוף (נראים כנקודות שחורות על הקשקשים) ואילו באליגטוריים הם מוגבלים רק לראש.
בניגוד לתניניים, לאליגטוריים אין בלוטות המפרישות מלחים, דבר שמגביל אותם בעיקר לבתי גידול של מים מתוקים.
האליגטוריים ה"אמיתיים" כוללים כיום שני מינים בלבד: אליגטור אמריקני ואליגטור סיני.
האליגטור האמריקני נפוץ בארצות הברית, כפי שרומז שמו, והאליגטור הסיני חי בסין לאורך נהר היאנגצה אך נמצא בסכנת הכחדה חמורה.
במרכז ובדרום אמריקה האליגטוריים מיוצגים על ידי שישה מיני קיימנים המחולקים לשלושה סוגים.
הקיימנים נבדלים מהאליגטורים האמיתיים בכך שבין הנחיריים שלהם לא קיימת מחיצה עצמית.
כמו כן, השריון הבטני שלהם מורכב מקשקשים גדולים, עצמיים וחופפים, כאשר כל אחד מקשקשים אלה מורכב משני חלקים המחוברים בתפר.
סוג אלוגנתוסוכוס (Allognathosuchus) – נכחד
סוג צרטוסוכוס (Ceratosuchus) – נכחד
סוג ומין יחיד קיימן שחור (Melanosuchus niger)
סוג מורסוכוס (Mourasuchus) – נכחד
סוג פורוסזאורוס (Purussaurus) – נכחד
אליגטור (שם מדעי: Alligator) הוא סוג זוחל טורף ממשפחת האליגטוריים החי בביצות ובמקווי מים מתוקים.
האליגטור דומה מעט לתנין וקיים בלבול רב ביניהם, אך הוא בעל לסתות רחבות יותר, שיניים פחות בולטות והוא נפוץ רק באזורים מוגבלים למזרח ארצות הברית ובסין.
הסוג כולל כיום שני מינים:
בעבר נכללו בסוג עוד 6 מינים:
האליגטורים מאופיינים בחוטם רחב יותר מאשר חוטמם של חברי משפחת התניניים, וכן בכך שעיניהם ממוקמות קרוב יותר לגבם.
צבעם של שני המינים החיים כהה יותר משל התניניים, ועל אף התלות במים בהם הוא חי, צבעו נוטה להיות בגווני שחור.
מים עם הרבה אצות מביאים לצבע ירוק יותר, בעוד אליגטורים הגדלים במים הרוויים בטאנין (tannic acid) נוטים להיות בעלי צבע כהה יותר.
כאשר לסתותיו סגורות, ניתן לראות רק את שיניו העליונות, בניגוד לתניניים, שאצלם ניתן לראות במצב מקביל הן את השיניים התחתונות והן את השיניים העליונות, אם כי יש פרטים היוצאים מכלל זה.
כאשר תוארנה, עיניו של אליגטור בוגר יזהרו בצבע אדום, בעוד שעיניו של אליגטור צעיר יזהרו בצבע ירוק.
תכונה זו מנוצלת לזיהוי אליגטורים בלילה.
משקלו הממוצע של אליגטור אמריקני הוא , ואורכו ארבעה מטרים.
לפי האתר של הפארק הלאומי אוורגליידס, האליגטור הגדול ביותר שנצפה אי פעם בפלורידה היה באורך של 5.3 מטרים, ואילו הפרט הגדול ביותר שנצפה אי פעם בעולם נראה במארש איילנד (Marsh Island), לואיזיאנה ואורכו היה .
הפרטים הגדולים ביותר עשויים להגיע למשקל של יותר מטון.
האליגטור הסיני קטן יותר באופן ניכר: אורכו לרוב לא עולה על ומשקלו הוא .
שתי המדינות היחידות בהן חיים אליגטורים הן ארצות הברית וסין.
האליגטור הסיני נמצא בסכנה, וחי רק בעמק נהר היאנגצה.
עם זאת, בזמן האחרון מספר פרטים מוחזקים בשבייה בדרום לואיזיאנה בניסיון לשמר את המין.
האליגטור האמריקני נפוץ בדרום מזרח ארצות הברית, מקרוליינה הצפונית, לאורך חוף המפרץ עד לפלורידה ומשם מערבה, דרך לואיזיאנה ומדינות נוספות עד למזרח טקסס.
מרביתם חיים בפלורידה ובלואיזיאנה, כמיליון פרטים בכל אחת מהן.
האליגטור האמריקני חי בסביבת מקווי מים מתוקים, כמו שלוליות, אדמות ביצה, נהרות וביצות.
בסין, האליגטורים חיים בצד מימיו המתוקים של נהר היאנג טסה, ורק שם.
אליגטורים זכרים גדולים הם בעלי חיים טריטוריאליים וחיים בגפם.
אליגטורים קטנים יותר יכולים להימצא לעיתים קרובות בקבוצות גדולות יותר ובסמיכות רבה יותר זה לזה.
האליגטורים הגדולים ביותר, זכרים ונקבות גם יחד, יגנו על שלמות הטריטוריה.
לאליגטורים הקטנים יותר יש סובלנות רבה יותר כלפי פרטים בגודל דומה לשלהם.
לאליגטורים גוף כבד ומטבוליזם איטי, ולמרות זאת הם יכולים להגיע לזמן קצר למהירויות שעולות על 45 קילומטרים בשעה.
הטרף העיקרי של האליגטורים הוא חיות קטנות יותר מהם, אותן הם יכולים להרוג בנשיכה אחת.
עם זאת, הם מסוגלים לתפוס חיות גדולות יותר, ואז לגרור אותן למים ולהטביע אותן למוות.
כדי לעכל מזון שדורש יותר מנגיסה אחת, האליגטורים יתנו לו להירקב, או שינשכו אותו ויסחררו אותו עד לקריעתו לחתיכות קטנות.
האליגטורים הם אכלנים סתגלניים, באוכלם את מרבית מה שביכולתם לתפוס.
כשהם צעירים, הם אוכלים דגים, חרקים, שבלולים וסרטנים.
ככל שהם גדלים, כך הם ניזונים מבעלי-חיים גדולים יותר, ביניהם דגים גדולים יחסית (כמו דגי תנין, Lepisosteidae), צבים, יונקים שונים, עופות וזוחלים אחרים.
בקיבותיהם נמצאות לרוב אבני קיבה.
במידת הצורך והרעב הם יאכלו אפילו פגרים.
אליגטורים בוגרים יאכלו חזירי בר ואיילים, ולעיתים אף יהרגו ויאכלו אליגטורים קטנים וחלשים יותר.
במקרים מסוימים נודע כי האליגטורים צדו פומות הרים בפלורידה ודובים, עובדה שהופכת אותם ל"טורפי-על" בתחום תפוצתם.
ידוע על מספר מועט של מקרים בהם תקפו האליגטורים בני-אדם שחדרו לתחום מחייתם.
בניגוד לתניניים גדולים, האליגטורים לא רואים באדם טרף טבעי.
מספר המקרים בהם גרמו אליגטורים למוות של בני אדם גדל לאחרונה.
בעוד שבין שנות ה-70 לשנות ה-90 של המאה ה-20 התרחשו כתשע תקיפות קטלניות בארצות הברית, מ-2001 ועד 2006 נהרגו 11 אנשים.
האליגטורים אכן פוחדים מבני אדם, אולם פלישה מתגרה לבית הגידול של האליגטור יכולה להביא בסופו של דבר לתקיפת הפולש.
הגיל בו מגיע האליגטור לבגרות מינית תלוי יותר בגודלו הפיזי מאשר בגילו.
אליגטור נחשב לבוגר מינית כאשר הוא מגיע לאורך של מטר ושמונים סנטימטרים או יותר.
עונת הייחום מתרחשת באביב כאשר המים חמים.
הנקבה בונה קן הבנוי מצמחייה שנרקבה, ושם היא דוגרת על הביצים.
הנקבה תגן על הקן מפני טורפים, ותסייע לצאצאיה להגיע למים מרגע שהם בוקעים מהביצה.
היא תשמור עליהם במשך שנה במידה ויישארו באזור מחייתה.
אליגטור אמריקני (שם מדעי: Alligator mississippiensis), אחד משני מינים חיים בסוג אליגטור שבסדרת התנינאים.
האליגטור האמריקני נפוץ באזור דרום-מזרח ארצות הברית בלבד, ומכאן שמו.
הוא גדול יותר מהמין האחר בסוג זה, האליגטור הסיני.
גופו של האליגטור האמריקני גדול ומעוגל במקצת.
ראשו רחב, וזנבו חזק למדי.
האליגטור משתמש בזנבו בעיקר על מנת להתקדם במים, אולם יש לו מספר שימושים נוספים, בהם הפלה של אויביו או פיתוי לדגים.
זנבו של האליגטור האמריקני מהווה כמחצית מאורך גופו של האליגטור.
האליגטור הוא בעל חרטום רחב ומעוגל בצורת האות U והלסת העליונה חופפת מעל הלסת התחתונה כך שכאשר פיו סגור רואים רק את השיניים העליונות.
סימנים אלו מבדילים ויזואלית בינו לבין התנין (שלו חרטום מחודד יותר בצורת האות V).
על מנת להתאים לחיים המימיים, עיניו ואפו מתבלטים מהמים ויש לו שיטה מיוחדת לנשימה.
הוא יכול אף לפתוח את פיו במים ומים לא יכנסו לקנה הנשימה שלו (להסבר נוסף ראו פסקת ה"שיניים ולסתות" בערך תנינאים).
צבע העור של אליגטור בוגר הוא אפור עד אפור כהה מאוד.
אליגטורים צעירים הם בעלי פסים בהירים וכתמים.
מטרת דגמי הצבע של האליגטורים היא הסוואה.
האליגטור האמריקני הוא תנינאי בינוני-גדול.
משקלו הממוצע הוא , ואורכו .
אורכו המרבי של האליגטור הוא כ- ומשקלו המרבי כ-.
לפי האתר של הפארק הלאומי אוורגליידס, האליגטור הגדול ביותר שנצפה אי פעם בפלורידה היה באורך של .
האליגטור הגדול ביותר שנצפה אי פעם בעולם היה באורך , והוא נראה במארש איילנד (Marsh Island), לואיזיאנה, אך מאחר שלא נמדד מדעית, הערכה זו שנויה במחלוקת.
אם היא נכונה, פרט זה שקל בסביבות טונה (כ-1,000 ק"ג).
הנקבות קטנות יותר ואורכן הממוצע הוא כ- ומשקלן עד כ-100 ק"ג.
האליגטור האמריקני הוא המין השני בגודלו במשפחת האליגטוריים, אחרי הקיימן השחור (אורכו הממוצע של האחרון הוא 4–5 מטר ומשקלו 300–500 ק"ג).
האליגטור האמריקני אוכל כמעט הכל, אולם תזונתו מורכבת בעיקר מדגים, עופות, צבים ודו-חיים.
תזונתם של האליגטורים הצעירים מורכבת בעיקר מחסרי חוליות, כמו חרקים, חלזונות, סרטנים, עכבישים ותולעים.
בנוסף הם אוכלים דגים קטנים כאשר הם מצליחים לתפוס אותם.
ככל שהם גדלים, הם ניזונים מדגים יותר גדולים, מרכיכות, מחסרי זנב שונים, וכן מיונקים קטנים כמו חולדות ועכברים.
קרוב לבגרותם מגוון הטרף של האליגטורים יגדל, ויכלול בין היתר גם יונקים כמו דביבונים.
עם הגיעו לבגרות, האליגטור רואה בכל חיה שחיה במים או שמתקרבת למים כדי לשתות טרף פוטנציאלי.
אליגטורים בוגרים יאכלו חזירי פרא (שהגיעו לאמריקה בידי האדם), אייליים, עופות שונים, זוחלים קטנים מהם וחיות מבויתות כמו בקר וחיות מחמד וייתכנו מקרים בהם הם יאכלו אליגטורים קטנים יותר וגם דגים.
אליגטורים זכרים גדולים במיוחד תקפו בעבר פומות של פלורידה ודובים, מה שהפך אותם לטורפי-העל באזור תפוצתם.
למרות השיתוף הגדול יחסית של בתי הגידול של אליגטורים ובני-אדם, התקפות האליגטורים על האדם נדירות יחסית.
מרבית האליגטורים פוחדים מהאדם בשל ציד; התקיפות הן לרוב על רקע של האכלה.
הסיבה לכך כנראה נעוצה בעובדה שברגע שאליגטור מואכל על ידי אדם אחד, כאשר יראה אדם אחר הוא יצפה למזון גם ממנו.
כיום, האליגטורים האמריקנים נפוצים בדרום-מזרח ארצות הברית; החל מהפארק Merchants Millpond שבצפון קרוליינה ועד לטקסס ודרומית לאוקלהומה.
כמו בתקופת המזוזואיקון, האליגטורים חיים באגנים ירוקים, שכן בית-גידול זה חיוני להישרדות הממושכת שלהם.
האליגטורים תלויים באגנים הירוקים, וגם האגנים הירוקים תלויים באליגטורים.
כטורפי-על במארג המזון בבית הגידול, הם מסייעים בבקרה של אוכלוסיית המכרסמים וחיות אחרות שאוכלוסיותיהן עלולות להביא לניצול יתר של הצמחייה באדמות הביצה.
התרומה הגדולה ביותר של האליגטור האמריקני לאדמות הביצה ולבעלי החיים שבסביבה הם השקעים שפרטים בוגרים חופרים ומרחיבים במהלך תקופה של כמה שנים.
הם חופרים את השקע בעזרת פיהם והטופרים שלהם על ידי עקירת צמחים כדי לנקות את החלל; אחרי כן הם מעמיקים את השקע על ידי תחיבה של האדמה והצלפה בעזרת זנבם.
כך הם יוצרים שקע באדמה בו מצטברים מים בתקופה הגשומה, וכך הוא אוגר נוזלים לקראת התקופה היבשה.
במהלך התקופה היבשה, ובמיוחד במהלך בצורות מתמשכות, שקעי האליגטורים מספקים מים חיוניים לדגים, לחרקים, לסרטנים, לנחשים, לצבים, לעופות ולחיות אחרות, וכן לאליגטורים עצמם.
אף שלאליגטורים אין מיתרי הקול, הזכרים מסוגלים להשמיע שאגות על ידי שאיפת אוויר לריאותיהם ונשיפתו בשאגות קטועות בעלות טון נמוך.
מטרתן של השאגות היא כפולה.
הראשונה היא למשוך נקבות, והשנייה היא אזהרה לאליגטורים אחרים בה בעת.
הנקבה בונה קן מצמחים, מקלות, עלים ובוץ במקום מוגן במים או לידם.
היא מטילה 20 עד 50 ביצים לבנות שגודלן הוא כגודל ביצת אווז.
היא מכסה אותן בצמחייה נוספת, שבעת התסיסה מחממת את הביצים ובכך מסייעת בשמירת החום של הביצים.
בנוסף, הצמחייה שומרת על הלחות, ובכך שומרת על הביצים פן תתייבשנה.
הטמפרטורה בה מתפתחות ביצי האליגטורים קובעת את זוויג (זכר או נקבה) הוולדות.
מביצים שהתפתחו בטמפרטורה של 32.2–33.8 מעלות צלזיוס יבקעו זכרים, בעוד שמביצים שהתפתחו בטמפרטורה של 27.7–30 מעלות צלזיוס יבקעו נקבות.
בטמפרטורות שבין הטווחים הנ"ל בוקעים לרוב שני המינים בשילובים שונים.
הנקבה תישאר בסמוך לקן במהלך שישים וחמישה ימי הדגירה, על-מנת להגן על הביצים מפני טורפים כמו דביבונים, בואשים או אנפות.
כאשר הוולדות מתחילים לבקוע מהביצים, הם משמיעים קול צורמני, וכך הנקבה מוציאה אותם במהירות מהקן.
לאחר הבקיעה, הם מוצאים את דרכם במהירות אל מקור המים הקרוב.
למשך מספר ימים מקור התזונה שלהם יהיה מאגר של חלמון שנמצא בבטנם.
אצל המין צב קוטר פלורידה, חלק מהנקבות, המחפשות מקום מקלט לביציהם, חופרות בקן האליגטור ומטילות ביצים בתוכו (במרחק מביצי האליגטור) ואז מסתלקות מהר.
האליגטור האמריקני מגיע לבגרות מינית בין גיל שמונה לגיל 13, כאשר אורכם נע בין 1.8 ל-2.1 מטרים.
החל מגיל זה, קצב גדילתם יורד.
אורכם של זכרים בוגרים יכול להגיע ל- ומשקלם ל-510 ק"ג, וזאת בזמן חיים בן 30 שנים.
אליגטורים אמריקאים מסוגלים להרוג בני אדם.
זיהוי מוטעית המוביל לתקיפה אפשרי תמיד, במיוחד במים עכורים החביבים על האליגטורים או בסמוך להם.
בניגוד לתניני היאור ותניני הים, שהרבה יותר תוקפניים ויותר גדולים מהאליגטור ולכן יכולים לטרוף אדם בוגר, מקרי ההרג של האליגטור נובעים בעיקר מנשיכתו החזקה, היכולה להוביל לזיהום קטלני, גם כאשר ניתן לאדם המותקף טיפול רפואי.
ככל שאוכלוסיית האדם בפלורידה מתקרבת יותר למתחמי המחיה של האליגטורים, מפגשים של האדם עם האליגטורים הם בלתי נמנעים.
לפי כתבה שפורסמה ב-CNN, בין 1948 ל-2016 אירעו 257 תקיפות מתועדות על בני אדם בפלורידה, אשר הצריכו טיפול רפואי של האדם המותקף.
מתוכם 23 גרמו למוות, מהם 8 מקרים היו של ילדים מתחת לגיל 16. רק תשע התקפות קטלניות התרחשו בארצות הברית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, אך האליגטורים האמריקאים הרגו 12 בני אדם בין השנים 2001–2007 כאשר בחודש מאי 2006 הרגו התנינים האמריקאים שלושה תושבי פלורידה תוך פחות משבוע.
לפחות 28 התקפות קטלניות של אליגטורים אמריקאים התרחשו בארצות הברית מאז 1970.
כתוצאה מציד ומאובדן בתי גידול, מרבית האליגטורים נעלמו מאדמות ארצות הברית.
ב-1967, מעמד האליגטור הפך לשל מין בסכנת הכחדה בכול חלקי תפוצתו, או לפחות בחלק גדול מהם.
מאמצים משותפים של השירות האמריקאי לדגים ולחיות בר (United States Fish and Wildlife Service) ושל אגודות של חיות בר בדרום ארצות-הברית הביאו ליצירתן של חוות אליגטורים מסחריות וגדולות, ובכך להצלת החיה הייחודית.
ב-1973 נחקק חוק בארצות הברית שאסר בין היתר על ציד של אליגטורים, ובכך אפשר למין להתרבות באזורים רבים מהם הוא נעלם.
מצב המין הלך והשתפר, וחלק ממדינות ארצות הברית הקימו תוכניות לניטור מצבם של האליגטורים על מנת להבטיח שמספרם ממשיך לגדול.
ב-1987 הודיע שירות הדגים וחיות הבר כי המין השתקם לחלוטין, וכתוצאה מכך הסירו אותו מרשימת המינים הנמצאים בסכנת הכחדה.
עם זאת, השירות עדיין מפקח על הסחר בעורות אליגטורים ועל המוצרים שמופקים מהם.
כיום אוכלוסיית האליגטורים בדרום ארצות הברית מונה, לפי ההערכה, בין 2 ל-3 מיליון פרטים, דבר שהופך אותה לאחד ממיני התנינאים הנפוצים ביותר.
בישראל ניתן לראות אליגטורים בתנאי שבי בחוות התנינים בחמת גדר, המרכז הזואולוגי תל אביב-רמת גן ("הספארי"), בגן החיות חי-כיף בראשון לציון, בגן הזואולוגי (נגב Zoo) בבאר שבע, בגן החיות חי פארק בקריית מוצקין ובפינת החי בקיבוץ עין גדי.
אליגטור סיני (שם מדעי: Alligator sinensis) מין בסוג אליגטור.
האליגטור הסיני נפוץ בסין, והוא קטן מהאליגטור האמריקאי.
מבחינה פיזית, האליגטור הסיני הוא העתק מוקטן כמעט מושלם של האליגטור אמריקאי.
אורכם הממוצע של האליגטורים הסינים הוא מטר וחצי, אולם לעיתים נדירות ניתן לצפות בפרטים שאורכם עולה על 2.1 מטרים.
הם בעלי ראש גדול יחסית לאליגטורים אמריקניים צעירים בעלי גודל דומה.
יש להם קשקשים מחוספסים יותר, ותבנית של פסים חלשים ובהירים על רקע גופם הכהה.
בעוד שבעבר האליגטור הסיני היה נפוץ במרבית אזוריה של סין, תפוצתו הנוכחית כוללת מספר קטן של שלוליות המכילות מספר מועט של פרטים שקטן לרוב מ-200. שלוליות אלו ממוקמות לאורך נהר היאנגצה התחתון על-יד המחוזות ג'יאנגסו, ג'ג'יאנג ואנחווי.
הגורם המרכזי להידלדלות שנצפתה באוכלוסייתו של האליגטור הסיני הוא המרת בתי גידול בהם הוא חי לשטחים חקלאיים.
גורם נוסף האחראי לכך הוא הרעלתן של חולדות, שהן מכרסמים מהן ניזון האליגטור.
בעשור האחרון נראו קני אליגטורים בודדים בלבד, ורק במעטים מהם גדלו אליגטורים המסוגלים להתקיים בעצמם.
האליגטור הסיני נמצא בנספח אחד של אמנת ה-CITES, מה שאומר שהגבלות חמורות חלות על סחר בו וייצוא שלו ברחבי העולם.
ארגון ה-IUCN מגדיר את מצבו כמין בסכנת הכחדה חמורה (Critically Endangered Species).
מאמצים רבים נעשים כיום על מנת להשיב לטבע פרטים שהורבו בשבי, אולם עד כה הם נחלו הצלחה מועטה בלבד.
האליגטורים הסיניים מתרבים היטב בשבי.
על פי ההערכות, מעל 10,000 פרטים חיים בשבי, רובם במרכז המחקר של אנחווי לאליגטורים סיניים, ובבנק לתנינאים שבמדראס, כמו גם במספר גני חיות.
הוא נחשב למין צייתן יחסית, אולם בדומה לתנינים אחרים הוא יכול לגרום לחבלות גופניות קשות למאלפים או מטפלים לא זהירים.
אליאס קָנֶטי היה סופר ומסאי בשפה הגרמנית ממוצא יהודי-בולגרי, שחי ופעל בעיקר באוסטריה, באנגליה ובשווייץ.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1981.
אליאס סלומון קנטי נולד ברוסה שבנסיכות בולגריה כבכור במשפחה בת שלושה ילדים.
בין 1905–1911 התגורר קנטי שכונה באותם הימים בשם החיבה "אליאצ'יקו", בעיר הולדתו, שם עסקה משפחתו במסחר.
הוריו היו ממוצא יהודי-ספרדי ודיברו בלאדינו.
האב, ז'אק אליאס קנטי (1912-1881) נולד באדירנה שבטורקיה, ואמו מטילדה מזל לבית ארדיטי (1937-1886), אשה משכילה ששלטה במספר שפות, הייתה ילידת רוסיה.
ב-1912 עקרה המשפחה למנצ'סטר, אנגליה, שם למד אליאס אנגלית וצרפתית.
כעבור שנה נפטר אביו, והתנסות זו תרמה ליחסו הבעייתי למוות.
לאחר מות האב עברו האם וילדיה לווינה.
תוך מספר חודשים למד קנטי גרמנית מאמו, איתה פיתח אחרי מות אביו קשר קרוב ביותר, ואף קנאי.
בשל מלחמת העולם הראשונה ובגלל מחלתה הממושכת של אמו, עברה המשפחה תחילה לשווייץ (1916–1921), אחר כך לגרמניה (1921–1924), שם סיים לימודיו בגימנסיה.
ב-1924 עבר לווינה, עד שהאנשלוס של אוסטריה עם הרייך השלישי אילצו לעקור ב-1939 לאנגליה עם אשתו הסופרת ווזה קנטי, שם נשארו עד תום מלחמת העולם השנייה..
כשאמו ואחיו עברו להתגורר בצרפת, בחר קנטי להתיישב בווינה, שם התחיל בלימודי כימיה שלא הציתו את דמיונו, ואותם סיים ב-1929. במקביל התמקד בתחומי העניין שלו, בהם ספרות, ועוד נושאים פילוסופיים.
כבר בהגיעו לווינה פגש במי שהייתה חברתו ומ-1934 גם אשתו, ווזה קנטי, (ונציאנה לבית טאובנר-קלדרון, 1963-1897); ווזה נולדה בווינה, חלקה איתו את האהבה לספרות ואף נודעה לימים כסופרת בעצמה.
היא עודדה אותו בתוכניותיו הספרותיות מרחיקות-הלכת.
עד אז כתב רק טיוטות ותרגילי כתיבה שונים, ובמהלך כל שנות העשרים נמנע מלפרסם את כתביו.
באותו זמן ביקר קנטי בהרצאותיו של העיתונאי והסאטיריקן רב-ההשפעה קרל קראוס, ונמנה עם מעריציו הנלהבים, כמו רבים אחרים מבני זמנו.
בנוסף, ליקט חומר לצורך מחקריו על תופעת ההמון, שהאמין כי לא זכתה לטיפול מספק מצד מדענים כגוסטב לה בון וזיגמונד פרויד.
התנסויותיו האישיות בהפגנות בפרנקפורט ובווינה חיזקו אצלו את העניין בתחום זה.
קנטי שקד להרחיב את מעגל מכריו, אף שנמנע מן החוגים השמרניים, הן בפוליטיקה והן בספרות.
בין מיודעיו היו פוליטיקאים מן השמאל.
את קיץ 1928 בילה בברלין, שם עבד עבור הוצאת Malik.
את שלושתם נמנע מלהוציא לאור, אבל בהקראות פומביות מתוך יצירות אלו זכה להכיר אמנים ואינטלקטואלים שונים, בהם הצייר פריץ וורטובה, הציירת אנה מאהלר (בתו של גוסטב מאהלר, שבה התאהב אהבה נכזבת), וכן הסופרים הרמן ברוך ורוברט מוסיל, והמלחין אלבן ברג.
פרסומו ההולך וגדל בציבור הביאו לבסוף לפרסום הרומן, אך הקריירה הספרותית שלו נתקלה בקשיים גדלים והולכים על רקע אווירת האנטישמיות המקצינה בשנות השלושים, ועם האנשלוס של אוסטריה אל הרייך השלישי ב-1938 נאלצו בני הזוג חסרי-האזרחות למצוא לעצמם דרך מילוט.
בני הזוג קנטי נמלטו בחורף 1938–1939 לאנגליה דרך צרפת.
הם התגוררו באתרים שונים, בלונדון ובקרבתה, כשלרוב הם גרו בנפרד.
כבר בווינה חרגו נישואיהם מהמוסכמות הבורגניות הרגילות – הקשר ביניהם היה בה-בעת קרוב ומרוחק, ערבוב של חברות וזוגיות.
אשתו לא רק תרמה תרומה משמעותית להכנסה הנמוכה למדי של בני הזוג, אלא אף שימשה כעין סוכנת של בעלה, וקידמה את יצירתו.
היא הייתה מודעת לגמרי לפרשיות האהבה של בעלה, שנמשכו לאורך שנים, לרוב במקביל: עם הסופרת פרידה בנדיקט (שנודעה בכינויה הספרותי אנה סבסטיאן), עם הציירת מרי-לואיז פון מוטסיצ'קי, ומאוחר יותר גם עם הסופרת והמרצה אייריס מרדוק..
גם בלונדון פגש קנטי אינטלקטואלים ואמנים שונים, אנגלים ומהגרים כאחד, בהם אריך פריד, ברטרנד ראסל, דילן תומאס וארתור ווילי.
לאחר המלחמה נשאר קנטי באנגליה, וב-1952 השיג אזרחות בריטית.
בשנות השישים הופיע סוף-סוף ספרו "ההמון והכוח", יצירתו המוקדמת יותר זכתה להדפסה מחודשת ותורגמה לאנגלית ולצרפתית, ופרסומו הלך וגדל..
ב-1963 נפטרה אשתו ווזה, וב-1971 נשא לאישה את הרה בושור.
שנה לאחר מכן נולדה בתו יוהנה.
קנטי החל מחלק זמנו בין לונדון וציריך, ובסוף ויתר על לונדון ועבר להתגורר בציריך.
הוא סבל מהפרסום הרב שהפריע לו בעבודתו, ואחרי זכייתו בפרס נובל לספרות (1981) חדל מהרצאות ומהקראת יצירותיו ואף סירב להתראיין.
מחלת הסרטן של רעייתו אילצה אותו לשוב לחיים הציבוריים.
קנטי העביר את ארכיונו לספרייה המרכזית של ציריך.
לבקשתו, חלק קטן מן הארכיון נחסם בפני הציבור, עד מלאת 30 שנים לפטירתו.
ב-1994 נפטר בציריך בן 89 ונטמן בבית עלמין בעיר.
אחיו הצעירים היו ז'אק קנטי (מפיק ומנהל אמנותי שנודע בצרפת בתרומתו הרבה לטיפוח השאנסון הצרפתי, מבצעיו ויוצריו), וז'ורז' קנטי (רופא ומדען במכון פסטר בפריז, חוקר ידוע של מחלת השחפת).
בעבודתו האוטוביוגרפית הרבה קנטי לתאר אישים שונים בדרך של התמקדות בפרטים ובהרגלים אופייניים שונים.
חלק מן הפורטרטים האלה נתפשו כהשמצות פוגעות של ממש.
כך למשל, הקטעים על אודות אהובתו לשעבר אייריס מרדוק ב"מסיבה בבליץ", כרך על שנותיו בלונדון שהופיע לאחר מותו.
רבים ממכריו סיפרו על הזדמנויות שבהן היה קנטי נרגן ומרושע כלפי אחרים.