tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקשר עם בעלי החיים שובר לעיתים את חומת ההגנה שבנה המטופל ומאפשרת פריצת גשר בינו לבין המטפל בעזרת ווסת רגשי מכיל, לא שיפוטי שאינו דורש תקשורת מילולית.
אינטראקציה עם בעלי החיים מעודדת אמפתיה, מפחיתה חרדה ומועקה ומגבירה את תחושת האמון בין המטפל למטופל במסגרת הקשר עם בעלי החיים.
לטיפול בעזרת בעלי חיים קיימת גם תועלת בריאותית והוא יכול לשמש כאלטרנטיבה טיפולית למגוון מצבים רפואיים.
כמו הורדת לחץ דם למשל.
כמו כן, ניתן להיעזר בבעלי חיים לצורך קידום תהליכים טיפוליים פיזי ומוטוריים, כדוגמת ריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה.
לדוגמה, טיפול בעזרת בעלי חיים יכול להפחית את רמת הכאב אצל ילדים.
לעיתים המפגש עם בעלי החיים גורר ציפיות מוגזמות שחלקן עלולות לא להתממש.
בעקבות חוסר מימושן המטופל עלול לחוות אכזבה במהלך הטיפול, דבר אשר יכול להוביל לחוסר הצלחה בטיפול (קורינאלדי, 2016).
בנוסף, קיימת סכנת תאונות הן לבעל החיים והן למטופל וכן קיים חשש כי היחס לבעלי החיים יכול להוביל להפחתת המיקוד של המטפל במטופל (פירני, 2004; סיקולר, תמים-סיקולר, 2013).
יתרה מכך, תחום הטיפול הנעזר בבעלי חיים הוא תחום שנמצא בהתפתחות, לכן, עוד לא הוגדרו גבולות ברורים למקצוע, והטיפול בו עלול להתנגש עם מקצועות טיפוליים נוספים כגון טיפול באמנות וטיפול במוזיקה.
בנוסף לכך בישראל נעדרת הכרה חוקית בתחום ולכן אין פיקוח על תהליך ההתמחות אין מבחני רישוי והמדינה אינה קובעת את הגדרות המקצוע (גנדלמן, וסרמן, שפירו-פבלובסקי, 2013 מתוך פריש-פלס, 2009; סיקולר, תמים-סיקולר, 2013).
טיפול בהלם הוא הליך רפואי שבו נגרם למטופל הלם מסוג כלשהו, באופן מכוון ומבוקר, למטרת טיפול פסיכיאטרי.
מטרתו של טיפול בהלם היא לעורר את מצב ההלם באופן מלאכותי ובתנאים מבוקרים, בהנחה שמצבי הלם עשויים לשפר את מצבו הנפשי של המטופל לאחר התאוששותו.
סוגים שונים של טיפול בהלם היו נהוגים עד למחצית השנייה של המאה העשרים.
אולם, ספיקות שהתעוררו באשר ליעילותם של הטיפולים אלה לטווח ארוך, קשיים אתיים שעוררו טיפולים אלה, פיתוח תרופות פסיכיאטריות יעילות יותר וטיפולים פסיכותרפיים תומכים, הביאו לירידה רבה בשימוש בטכניקות טיפוליות בהלם.
טיפול בנזעי חשמל (הלם חשמלי או "שוק חשמלי") הוא הטיפול היחיד בהלם אשר מבוצע עדיין בהיקף משמעותי אף במאה העשרים ואחת, והוא נחשב לטיפול יעיל במקרים עמידים-לתרופות, בעיקר של דיכאון ומצבים פסיכוטיים, כמו גם במצבים מסכני חיים ואובדנות.
בטיפול זה ניתן זרם חשמלי קצר ומבוקר, תחת הרדמה ושיתוק שרירים, שמטרתו השראת פרכוס כללי, הנמדד בעזרת EEG (אלקטרואנצפאלוגרם).
הפרכוס עצמו, הוא אשר נחשב כבעל האפקט הטיפולי.
רופאים הבחינו לאורך אלפי שנות טיפול, כי מצבו הנפשי של האדם משתנה לעיתים באופן קיצוני לאחר התאוששות מהלם פיזיופתולוגי או מפירכוסים שמקורם במוח, בין אם מקור ההלם הוא פגיעת ראש, או מחלה המלווה בחום גבוה מאוד כמו מלריה למשל, או אובדן הכרה שנגרם מחשיפה לחומר כימי.
בימי האימפריה הרומית, לדוגמה, נעשה שימוש בדגים היוצרים זרם חשמלי כדי לתת מכת חשמל למטופלים.
כך, סקריביניוס לארגוס רופא החצר של הקיסר קלאודיוס השתמש בדג חשמל, בשנת 47 לספירה, כדי לטפל בכאבי ראש בלתי פוסקים.
נאמר כי הקיסר קלאודיוס עצמו היה אחד ממטופליו.
שימושים רפואיים אחרים בטיפול בהלם היו על ידי פאראצלסוס אשר גרם לפרכוסים שנגרמו מקמפור כדי לטפל בפסיכוזות במאה השש עשרה.
הרופאים ג'ין לרוי (צרפת, 1745), רוברט וויט (לונדון, 1751) ולאונרד ילנד (לונדון, 1917), עשו שימוש במכות חשמל קלות (שאינן גורמות לפרכוסים) כדי לטפל במחלות עצבים, או היסטריה וכן בחולים הסובלים מהלם קרב.
עם התפתחות מדע הרפואה ועליית הסברים ביולוגיים למחלות הנפש, בסוף המאה ה-19, גבר גם החיפוש אחר טיפולים ביולוגים.
בתקופה הקצרה שבין שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, פותחו מספר שיטות על ידי חוקרים אשר החלו לבצע ניסויים בטיפולי הלם.
עקב מחסור בשיטות יעילות לטיפול במחלות נפש וכן כיוון שטיפולים בהלם גרמו לשינויים קיצוניים במטופלים מיד עם תום הטיפול, התפשטה השיטה של טיפול בהלם והפכה לאחת מן השיטות המקובלות יותר לטיפול במחלות נפש במחצית המאה העשרים.
למרות שטיפול בהלם היה מקובל מאוד במחצית הראשונה של המאה העשרים, רוב שיטות הטיפול בהלם נחשבות היום לבלתי יעילות ומסוכנות לשימוש.
טיפול בנזעי חשמל (הלם חשמלי) היא עדיין שיטת טיפול הנמצאת בשימוש עד היום במקרים קשים ביותר של מחלות נפש מסכנות חיים, או כרוניות, שלא הגיבו לטיפולים אחרים.
טיפול בהלם קדחת מלריה כרוך בהחדרת תרכיב פרוטוזואה של מלריה לדם המטופל כדי לגרום לקדחת חום וחוסר הכרה, אשר אחריהן לעיתים מתרחשים אף פרכוסים.
שיטת טיפול זו תוארה על ידי הרופא האוסטרי יוליוס ואגנר-יאורג (1857-1940) בעשור הראשון למאה ובשנת 1927 הוענק לו על כך פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
תקופת מה נעשה שימוש בטיפול זה בחולים במחלת נפש הסובלים משיתוק כללי בשלב מתקדם של מחלת העגבת.
היום אין עוד שימוש בטיפול זה.
טיפול בהלם אינסולין כרוך בהזרקת כמות גדולה של אינסולין לחולה, דבר הגורם לפרכוסים ולתרדמת כתוצאה מהיפוגליקמיה במוח.
הטיפול התגלה על ידי הרופא והחוקר הפולני מנפרד סקל (1900–1957) בשנת 1933. הליך זה היה בשימוש עד לשנות החמישים כטיפול בדיכאון ובפסיכוזה.
אולם, תרדמת אינסולין עלולה להיות בלתי הפיכה ובשנת 1939 דווח על 1.3% של מקרי תמותה בעקבות תרדמת בלתי הפיכה לאחר שימוש באינסולין.
טיפול הלם במטרזול, סם הגורם לפרכוסים במהירות רבה.
הטיפול התגלה על ידי הרופא והחוקר ההונגרי לדיסלס י.
פון מדונה (1896–1964) בשנת 1934. זמן קצר אחר כך הועדף טיפול בנזעי חשמל על פני טיפול זה כיוון שסם זה עורר תופעות לוואי רבות וקשיים בבקרת החולה.
עוצמת הפרכוסים שנגרמו הייתה לעיתים כה רבה עד שנגרמו לחולים שברים בחוליות עמוד השדרה, במיוחד אצל אלה אשר סבלו כבר ממחסור בוויטמין D בגלל תזונה לקויה בבתי חולים פסיכיאטריים.
טיפול בהלם פרמקולוגי הוא מונח כללי המתייחס לטיפול בהלם הנגרם על ידי הזרקת חומר כימי כלשהו (כגון אינסולין או מטרזול) לגוף המטופל.
בשנות השלושים ביצעו פסיכיאטרים ניסויים בהזרקת חומרים נוספים לגוף מטופליהם, כגון קמפור, במטרה לגרום להלם.
טיפול בנזעי חשמל הוא טיפול הגורם לפרכוסים בחולה על ידי העברת זרם חשמלי דרך מוחו.
הליך טיפולי זה עדיין נמצא בשימוש מוגבל למקרים קשים של דיכאון והפרעה דו-קוטבית.
במקרים כגון אלה, הטיפול נחשב לטיפול בטוח ויעיל כאשר הוא מבוצע תחת הנחיות קליניות קפדניות הכוללות ניטור החולה באלקטרואנצפלוגרם, מתן תרופות להפחתת פעולת השרירים והרדמה כללית או טשטוש.
מנגנון הפעולה דרכו טיפול בהלם עשוי להותיר השפעה ארוכת טווח על המטופל איננו ידוע.
ייתכן ובנפש האדם קיים מנגנון הגנה לאחר כניסה למצב של הלם.
מנגד טיפול בהלם עשוי לעורר הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
ייתכן גם שטיפול בהלם גורם לשינוי או הפרעה, בדפוסי רשתות עצביות או דפוסי קוגניטיביים-התנהגותיים.
כאשר טיפולים בהלם היו בשיא תפוצתם ברפואה, לא עמדו לרשות מדע הרפואה כלים יעילים ללימוד השפעת טיפולים אלה.
יחד עם זאת, קיימים מחקרים פעילים באשר למנגנון הפעולה של טיפול בנזעי חשמל.
השערות רבות הועלו באשר לטיפול זה, אולם עד היום ההשפעה ארוכת הטווח של טיפול בנזעי חשמל עדיין לא נחקרה דיה.
אחת מתופעות הלוואי של טיפול זה היא אובדן זיכרון.
טיפול במוזיקה הוא שיטה בפסיכותרפיה בה נעשית התערבות טיפולית תוך שימוש בכלי נגינה, ביצירות מוזיקה או באלמנטים שונים מעולם המוזיקה על ידי מטפל בעל התמחות בתחום.
שיטת טיפול זו נכללת בתחום הרחב של טיפול באמנויות, לצד פסיכודרמה, טיפול בתנועה ומחול, טיפול באמצעות אמנות חזותית ועוד.
התרפיה משלבת תאוריות מסורתיות של פסיכותרפיה, טכניקות מתחום הפסיכולוגיה ותאוריות הנוגעות לתהליכי יצירה והמאפיינים השונים של כלי הנגינה והשימוש בהם.
טיפול במוזיקה עשוי לעשות שימוש באלמנטים מוזיקליים מגוונים כגון הרמוניה, מקצב, קצב, מפתח, דינמיקה, גוון (טימבר) ועוד.
הרציונל העומד מאחורי טיפול במוזיקה הוא שהמוזיקה היא צורת ביטוי ספונטנית ונלמדת בקלות רבה יותר מאשר השפה הוורבלית.
ניתן להשתמש בה כשפה אוניברסלית המעבירה רגשות בצורה נגישה פחות או יותר, וכך ניתן באמצעותה לטפל בקשיים רגשיים.
המוזיקה אינה המטרה בטיפול, בו המטפל אינו בהכרח מלמד מוזיקה, שירה או נגינה, אלא היא משמשת אמצעי להשגת מטרות הטיפול השונות.
כבשיטות תרפיה אחרות ניתן לערוך טיפול הן באופן פרטני בו שותפים מטפל ומטופל, והן באופן משפחתי או קבוצתי.
הטיפול במוזיקה יכול להתאים לבני 3 ומעלה לערך.
כבכל שיטת טיפול המטופלים מגיעים לרוב בשל קושי מסוים: פיזי (חישתי, מוטורי, כאב וכיוצ"ב), נפשי, תקשורתי, התנהגותי, חברתי, שכלי או רוחני.
טיפול במוזיקה ניתן במסגרות שונות, כגון: מחלקות שונות בבתי חולים, גני ילדים, בתי ספר בחינוך הרגיל והמיוחד, בתי אבות, מרכזים ללקות ראייה או שמיעה, בתי סוהר, הוספיסים, קליניקות פרטיות ועוד.
תרפיה במוזיקה נעשית במסגרות שונות, כאשר בכל אחת מהן מטרות ודגשי טיפול שונים ובהם פסיכותרפיה במוזיקה, מוזיקה ורפואה ותרפיה במוזיקה בחינוך המיוחד.
בפסיכותרפיה באמצעות מוזיקה הדגש הוא על טיפול בבעיות רגשיות שמתבטאות בהפרעות חשיבה, הרגשה, התנהגות ומערכת הקשרים של המטופל.
ברפואה מטרת השימוש במוזיקה היא כדי לשפר מדדים פיזיולוגיים כמו דופק לב, לחץ דם, נשימה, גלי מוח, רמות הורמונליות, מערכת חיסונית, הפחתת כאב, הורדת רמת חרדה, ירידה במתח ועלייה ברגיעה, הגברת רמת האנרגיה והפחתת מידת העייפות.
בחינוך מיוחד הדגש בטיפול הוא קוגניטיבי ומטרתו שיפור יכולת הריכוז ומיקוד הקשב, בשיפור הידע בתחומים שונים כגון: קריאה, כתיבה, חשבון וידע כללי; שינוי ושיפור תבניות חשיבה, פיתוח ושיקום שפה ותקשורת ועוד.
הטיפול במוזיקה נחלק לשלושה שטחי טיפול עיקריים:
1. פסיכותרפיה באמצעות מוזיקה - טיפול בבעיות רגשיות שונות שיכולות להתבטא בהפרעות חשיבה, התנהגות ומערכת הקשרים של המטופל.
הטיפול מתבצע מתוך הסכמה הדדית של שני הצדדים המעורבים.
הקשר ביניהם נרקם באמצעות מוזיקה ובדיבור.
המטרה העיקרית היא שינוי דפוסי חשיבה, חיזוק צמיחה והתפתחות אישית על מנת להביא לשינוי הפוטנציאל של אותו מטופל.
2. מוזיקה ורפואה - שימוש בטיפול במוזיקה בבתי חולים.
כאשר הדגש הוא על יכולת ההרגעה של המוזיקה.
טיפול זה יכול להינתן כטיפול עיקרי בבית חולים או כטיפול תומך לטיפול הרפואי.
תחום תחושתי-מוטורי כגון: שיווי משקל ואיזון, מוטוריקה גסה ועדינה ועוד.
תחום פיזיולוגי תוך התייחסות למצבים פיזיולוגים כגון: נשימה, מערכת חיסונית, דופק ועוד.
תחום פסיכו-פיזיולוגי: הורדת מתח וחרדה.
3. טיפול במסגרות החינוך המיוחד - התמקדות בנושאים של תפיסה, יכולת לימודית וקואורדינציה.
מטרות הטיפול במוזיקה רבות ומגוונות, אך עומדות תחת מטרת-על שהיא: הכרה של המטופל בצדדים הבריאים והחיוביים שבו והתמקדות בהם, על מנת לאפשר מימוש הפוטנציאל הגלום בו.
המוזיקה היא כלי לביטוי בהבעה רגשית עבור אלו שנושאים על גבם טראומות מתמשכות ומתקשים לספר את סיפורם.
בנוסף היא מאפשרת הבעה ועיבוד של תכנים רגשיים וכלי ליצירת חיבור וזהות משותפת בקרב חברי הקבוצה, בטון אישי.
האמצעים לכך, הם: תמיכה בבריאות הנפשית ופיזית של המטופל, שינוי דפוסי חשיבה שליליים, שינוי דפוסי התנהגות הרסניים, לימוד כלים אלטרנטיביים להתמודדות עם המציאות, לימוד טכניקות רגיעה, הכרת העצמי של המטופל, לימוד כלים ליצירת קשרים בינאישיים ופיתוח יכולת להבעת מגוון רגשות ושיפור יכולת זו.
בעבודה עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, קיימות מטרות קוגניטיביות נוספות, כגון: שיפור יכולת הריכוז ומיקוד הקשב, שינוי ושיפור תבניות חשיבה, פיתוח ושיקום שפה ותקשורת ועוד.
אמצעים אלה משולבים עם מוזיקה באופן הבא:
העשרת ההבעה המוזיקלית- הרחבת השימוש באלמנטים שונים של המוזיקה (קצב, מהירות, גובה וכו') בקול ובמגוון כלים.
הכרות עם ה"אני" המוזיקלי הפנימי, פיתוחו וביסוסו.
שיפור הקואורדינציה המוטורית לכלל סוגיה:
פיתוח יכולת לשיתוף אחרים בתחושות ורגשות אישיים.
יצירת קשר עם החלק הרוחני- פנימי ושיפורו.
יצירת קשר עם היצירתיות הפנימית והרחבתה.
מימוש היכולת לחוות חוויה עילאית ולהגיע להנאה מקסימלית.
שיפור הביטחון העצמי ויצירת הערכה עצמית חיובית.
פיתוח יכולת ההנאה ושמחת החיים.
פיתוח ושיפור היכולת להביע מגוון רחב של רגשות ואף להבין מה מקורם.
שיפור ההבחנה והזיכרון השמיעתיים ושיפור היכולת לחקות.
פיתוח היכולת להביע רצונות וצרכים.
בניית אוצר מילים ועיצוב דיבור.
7. בתחום הקוגניטיבי - הכרת העולם שבו אנו חיים ומתפקדים
המטפל נשען על זרם פסיכולוגי מסוים או משלב מספר זרמים על מנת לפרש ולהבין את כל שלבי התהליך הטיפולי.
שימוש בטיפול במוזיקה על מנת לעצב, למתן, להרחיב או להפחית תבניות התנהגותיות.
המוזיקה משמשת כחיזוק חיובי או שלילי.
המוזיקה במקרה זה יכולה להעלות רגשות עמוקים אצל שני הצדדים ולסייע לניתוח מעמיק יותר של ההעברה וההעברה הנגדית.
הבנת חוויות המטופל בעולם באמצעות המוזיקה שהוא יוצר.
ההתבוננות במטופל מתרחשת בשלושה מישורים:
פסיכולוגי - בחינת עולמו הפנימי של המטופל, למשל על ידי הסתכלות על הכלים שבהם הוא משתמש.
חברתי - בחינת הקשר של המטופל עם המטפל או מטופלים אחרים, למשל על ידי הסתכלות על התפקידים שהוא לוקח על עצמו באלתור.
פיזי - בחינת ההתארגנות של המטופל במרחב, למשל על ידי הסתכלות על סדר הנגינה בכלים והבהירות שלו באלתור.
כלי הנגינה בהם נהוג לטפל
זהו כלי גדול ומסיבי הדורש את תשומת הלב של הנוכחים, והדומיננטי ביותר בחדר הטיפול.
יש המגיבים לנוכחותו ברצון לגשת אליו ולהפיק ממנו צלילים, אך יש הנרתעים ממנו ותופסים אותו כמאיים ומפחיד.
ניתן להשתמש בכלי הקשה רבים: תוף מרים, דרבוקה, קסטנייטות, תופים אפריקאיים, פעמוני רוח, פעמונים טיבטיים, פעמונים סיניים, מצילות, קסילופון, סנר, טימפאני, תופי בונגו, תופי קונגה, טמבורין, מנענעים, קבסה, קשקשנים (מרקס), צלצלי אצבע, פעמוני עץ, תיבה סינית, מקלות עץ, מטלופון, צלילון וסנסולה.
תפקידם העיקרי של כלי ההקשה הוא מתן הקצב, אלמנט בסיסי ומרכזי בכל סוגי המוזיקה.
מבין כלי ההקשה, התוף על סוגיו השונים נקשר אסוציאטיבית עם פעימות הלב.
קסילופונים ומטלופונים נחשבים לכלי הקשה, אך הם גם כלים מלודיים שאפשר לנגן בהם מנגינות קיימות וכן ליצור מנגינות חדשות.
לגונגים, לקולנים ולפעמונים טיבטיים וסיניים יש אפקט מהדהד, השימוש בהם הוא בעיקר לרגיעה והרפיה.
צורתה וצליליה של הגיטרה אטרקטיביים.
היא כלי נייד וגודלה אינו נתפס כמאיים.
היא מאפשרת תנועתיות תוך הנגינה בה, דבר המאפשר יצירת קשר תנועתי בין המטופל לכלי ולמטפל.
יש החווים את צלילי הצ'לו כטרגיים, עצובים ואפילו מדכאים.
מכאן השימוש בכלי זה נעשה לחקר רגשות כמו עצב ולעיבוד סיטואציות שגרמו לדיכאון.
יש החווים את צלילי הצ'לו כשמימיים - צלילים המביאים לתחושת התעלות.
הכוונה לכלי נשיפה קטנים, או למשרוקיות ממינים שונים כגון: משרוקית קוקייה, משרוקית רכבת, משרוקית אזעקה, אוקרינה, חליל, משרוקית מים עם קולות של ציפורים, חליליות סופרן ואלט.
אלו כלים אוראליים, להפקת צליל יש להכניסם לפה, אזור זה מרכזי בהתפתחות האישיות.
הכלים כולם אינם מצריכים ידע מוקדם של המטופל ומיומנות בשימוש בהם.
כלים נוספים בהם נעשה שימוש במהלך הטיפול הם שירים וכן מוזיקה מוקלטת.
השירים הם כלי הבעתי נוסף ופועלים כגורם מתווך בין המטפל למטופל, או בין מטופלים בקבוצה.
פעמים רבות השיר הוא ראי לעולמו הפנימי של המטופל בתקופה מסוימת.
כאשר נעשה שימוש בשירים קיימים, חשיפת הרגשות בשיר נעשתה על ידי המשורר, והמטופל מביע רגשותיו כתגובה.
המטרות בשימוש במוזיקה מוקלטת ללא מלל - כגון מוזיקה קלאסית או מוזיקת העידן החדש - שונות ומגוונות: ניתן לעשות במוזיקה זו שימוש להרפיה ורגיעה, או לשם גריית תנועתיות; מוזיקה מוקלטת מעוררת אסוציאציות, זיכרונות ופנטזיות אצל המטופל, וכן מגוון רגשות.
אפשרות נוספת היא האלתור בו מתחבר המטופל עם החלק היצירתי שבו.
מטפל במוזיקה הוא מי שסיים לימודים לתואר שני בטיפול במוזיקה או שהוא בעל תואר שני מתחום הטיפול וסיים לימודי הסמכה במסלול דו או תלת שנתי לטיפול במוזיקה ובנוסף חלה עליו חובת התנסות כחלק מתוכנית הלימודים.
בוגר תוכנית לימודים בטיפול במוזיקה המוכר על ידי האיגוד המקצועי והרשויות המתאימות, העומד בתנאים הבאים:
בעל בקיאות בסגנונות המוזיקה השונים
ידע בנגינה בכלים מגוונים וכן ידע באלתור
בעל הכשרה פסיכולוגית בכלל, ומוזיקלית בפרט
בעל כלים לבצע איבחון מוזיקלי, לבנות תוכנית טיפולית וכן להעניק הערכה
בעל יכולת התאמת הטיפול לצורכי המטופל
התרומות של התרפיה במוזיקה הם בתחומים רבים: קוגניטיביים, פיזיים, רגשיים, וחברתיים.
ההשפעות משתנות בהתאם לגיל המטופל, היכולות והמטען הרגשי שאיתו הוא מגיע.
טיפול במוזיקה עם חולים מתאפיין בעיקר בעבודה שיקומית, ותפקיד המוזיקה לשמש גורם מדרבן ומעורר.
בנוסף הטיפול במוזיקה מספק אפיק לביטוי רגשות.
עשייה מוזיקלית תורמת להתמודדות עם בעיות והתנסות עם התנהגות שונה.
זה ניתן לבדיקה במסגרת טיפול קבוצתי המאפשר ליצור קשר באופן בטוח ומובנה.
לטיפול במוזיקה יש השפעה בהפחתת כאב המבוססת על קשר פסיכו-נוירולוגי בין מוזיקה וכאב.
מחקרים מראים על יכולתה של המוזיקה לשכך כאבי ראש, כאבי שיניים, כאבי גב ובטן ואפילו כאבים בזמן הלידה.
עובדה זו מתבססת על מחקר שנערך בבית חולים בבוסטון, כאשר נחקרו 110 נשים הרות.
בלידה חילקו את הנשים לשתי קבוצות - לקבוצת הניסוי השמיעו בזמן הלידה מוזיקה רוגעת.
תוצאות המחקר הראו כי הנשים בקבוצת המוזיקה סבלו פחות מכאבים ולחץ.
מחקר נוסף נערך בבית חולים בטורונטו בו 42 חולי סרטן, לאחר השתלת מח עצם חולקו אף הם לשתי קבוצות, רק המטופלים של אחת הקבוצות נפגשו פעמיים בשבוע לטיפולי מוזיקה ואף הם דיווחו על פחות כאבים ובנוסף החלו לייצר מהר יותר תאי דם לבנים.
טיפול באמצעות תרפיה במוזיקה נמצא יעיל לילדות הסובלות מתסמונת רט, הטיפול מעניק לילדות רגיעה תוך פתיחת ערוץ תקשורת רגשית.
שיטת MIT מנוצלת לטיפול בחולי אפאזיה.
טיפול הורמונלי הוא טיפול המשתמש בהורמונים בטיפול רפואי.
בין הטיפולים ההורמונלים הנפוצים כוללים טיפול הורמונלי חליפי (HRT) המתייחס לטיפול בנשים בגיל המעבר וכן לטיפול הורמונלי מתקן לנשים ואנשים טרנסג'נדרים.
קיימים הורמונים נוספים שניתנים בטיפול הורמונלי, ומתאימים לנשים ולגברים עבור בעיות שונות.
בטיפולים קיימים הורמונים סינתטיים (שאינם זהים להורמונים בגוף האדם) והורמונים טבעיים (זהים להורמונים המופיעים בגוף האדם), וקיימת מחלוקת על איזה טיפול עדיף.
הטיפולים ההורמונליים נועדו ברובם להשלים מחסור אשר נוצר בגוף האדם, אם זה עקב הזדקנות או עקב בעיות פיזיולוגיות שונות.
הטיפולים משפרים בדרך כלל סימפטומים שונים אשר מקושרים לחוסר בהורמון הרלוונטי.
טיפול הורמונלי לגיל המעבר לנשים
טיפול הורמונלי חליפי (HRT - Hormone Replacement Therapy), מהווה מערכת של טיפולים רפואיים לנשים בגיל המעבר אצל נשים (מנופאוזה), בזמן הפרימנופאוזה (perimenopause - מצב המתחיל מספר שנים לפני המנופאוזה), ובמידה מופחתת במצב הפוסט-מנופואזה (כאשר הסימפטומים של המנופאוזה נעלמו).
הטיפול מבוסס על ההנחה שהוא יכול למנוע חוסר נוחות הנובעת מהירידה ברמות ההורמונים אסטרוגן ופרוגסטרון, האופיינית לתקופות אלה.
סימפטומים אופייניים לנשים במצבים אלה הם גלי חום, הזעה מוגברת, האצת פעימות לב, יובש בנרתיק, עלייה במשקל, שינויים במצב הרוח, עצבנות, חרדות, דיכאון ועוד.
כמו כן קיימים סיכונים למחלות לב ודלדול עצם (אוסטאופורוזיס).
בטיפול משתמשים בתרופות המעלות בצורה מלאכותית את רמות ההורמונים.
סוגי ההורמונים העיקריים שבשימוש הם אסטרוגן, פרוגסטרון, פרוגסטין ולעיתים טסטוסטרון.
האסטרוגנים הם למעשה משפחה של הורמונים, הכוללת את ההורמון הטבעיים אסטריול, אסטרדיול ואסטרון, והורמונים סינתטיים נוספים.
הפרוגסטרון הוא הורמון טבעי, להבדיל מפרוגסטין שהוא גרסה סינתטית של ההורמון, אשר אינה מופיעה באופן טבעי בגוף.
טיפול הורמונלי קיים במספר צורות.
באופן כללי בדרך כלל מדובר בנטילת אסטרוגן מסוג כלשהו, ובדרך כלל נוסף אליו פרוגסטרון, או שקול כימי סינתטי שלו, הנקרא פרוגסטין.
בנשים שעברו ניתוח להסרת הרחם, ניתן בדרך כלל אסטרוגן ללא פרוגסטרון.
ניתן לקבל את הטיפול בכדורים, מדבקות עוריות (transdermal patch), קרמים, טבעות נרתיק (vaginal rings) או, במקרים נדירים, בזריקה.
המינון בדרך כלל עובר שינויים מחזוריים, כאשר אסטרוגן ניטל באופן יומי, ופרוגסטרון או פרוגסטין נלקח כשבועיים בכל חודש או חודשיים.
בשיטה אחרת, ניטלים מינונים קבועים של כל ההורמונים.
לעיתים מוסיפים אנדרוגן, בדרך כלל טסטוסטרון, כדי לטפל בחשק מיני שנפגע.
הוא יכול גם לעזור בטיפול ברמת אנרגיה מופחתות ועוזר להפחית אוסטאופורוזיס לאחר גיל הבלות.
הטיפול ההורמונלי החליפי בדרך כלל משמש להקלה קצרת-טווח (שנה עד שנתיים, בדרך כלל פחות מ-5 שנים) מהתסמינים של גיל המעבר: גלי חום, מחזור לא תקין וכו'.
בנשים צעירות בעלות בעיה בתפקוד השחלות, או לאחר ניתוח להסרתן, ניתן להשתמש בטיפול הורמונלי לשנים רבות.
על פי ממצאים מחקריים המציגים תוצאות רבות ומנוגדות לסיכונים והתועלת בטיפול ההורמונלי החלופי, ניתן להסיק כי תוצאות הטיפול תלויות בהורמון המדויק שניתן (סוג האסטרוגן או פרוגסטרון) ושיטת הנתינה שלו (כדורים, קרם, וכו') ויש לבדוק באופן ספציפי כל טיפול מול מחקר שבו ניתן טיפול זהה לחלוטין, אחרת ייתכן שהבדיקה לא נכונה.
היסטורית הטיפולים הנפוצים ביותר הם ההורמונים הסינתטיים: אסטרוגנים שמקורם בבעלי חיים, ופרוגסטין, שהוא הורמון סינתטי בעל השפעה דומה לפרוגסטרון.
עם הזמן, פורסמו מחקרים רבים שהראו שסכנות מסוימות מקושרות לטיפול בפרוגסטין בשילוב האסטרוגן שמקורו בסוסים.
בנוגע לטיפול בהורמונים הטבעיים של האדם, אסטרוגן ופרוגסטרון, קיימים מעט מאוד מחקרים.
האבחנה היא חשובה, משום שתופעות הלוואי שמיוחסות להורמונים הסינתטיים אינן בהכרח תקפות גם עבור ההורמונים הטבעיים.
אסטרוגן באופן כללי ידוע כמסרטן.
נמצא שפרוגסטרון סינתטי (פרוגסטין) פועל בגוף בצורה שונה מפרוגסטרון טבעי.
הגישה לגבי השימוש בטיפול ההורמונלי החליפי השתנתה משמעותית בשנת 2002, כאשר הכריז ארגון הנשים WHI (Women's Health Initiative), אשר הוקם על ידי ה-FDA, על תוצאות המחקר שלו לגבי השימוש בהורמונים.
בוצע מחקר בו ניתן טיפול של אסטרוגן סינתטי בשילוב עם פרוגסטין (פרוגסטרון סינתטי).
המחקר הופסק באמצע כי היה ברור שהטיפול שניתן הוא מסוכן.
נמצא שהטיפול באסטרוגן (מסוג התרופה פרמרין) מעלה באופן משמעותי את הסיכוי לסרטן השד, התקף לב ושבץ.
מאז שהוכרזו תוצאות המחקר הופסק הייבוא של פרמרין לישראל.
ממצאי ה-WHI אושרו במחקר רחב היקף, ארצי, אשר נערך בבריטניה, שנקרא The Million Women Study, וכלל מעל מיליון נשים.
כתוצאה ממסקנות אלה, מספר הנשים שנטלו טיפול הורמונליים צנח בכמעט חצי.
האזהרה שהופיעה לאחר ההכרזות, בעיתון Journal of the American Medical Association ובמקומות אחרים, היא שעל נשים בגיל הבלות (שלא הוסרו השחלות שלהן) לקחת טיפול הורמונלי חלופי במינון המינימלי האפשרי, ולפרק הזמן הקצר ביותר שניתן.
כדי לטפל בבעיות בריאות הקשורות בגיל הבלות, כגון אוסטאופורוזיס, הומלצו שינויים באורח החיים ו\או טיפולים אחרים, במקום הטיפול ההורמונלי.
התרופה פרמרין (Premarin) מכילה אסטרוגן סינתטי המופק משתן של סוסות הרות (דומה לאסטריול אך לא זהה).
הסוסות בתעשיית הפרמרין סובלות מתנאי ניצול מחפירים, ללא יכולת לנוע בחופשיות, במצב צמא מתמיד ובהריונות תכופים, כאשר הסייחים נלקחים מהן לתעשיית הבשר.
במחקר פיילוט נמצא שאסטרוגן סינתטי גורם לקרישת דם, אך אסטרוגן טבעי שהיה בשימוש במחקר לא גורם.
אסטרוגנים סינתטיים נמצאו קשורים לסיכון לקרישה בוורידים.
לעומת זאת, שימוש באסטרוגן טבעי לא הראה קשר לכך.
כמו כן חברת התרופות המייצרת אותה Wyeth הונחתה לצרף לתרופה אזהרה על השימוש בה והסכנות.
על התרופה יש להצהיר כי היא לא נועדה לטיפול בבעיות לב, ויש לציין את תוצאות מחקר ה-WHI לפיו השימוש מעלה את הסיכון לאירועי לב, שבץ, סרטן השד, קרישיות דם ועוד.
החברה ספגה פגיעה קשה כתוצאה מפרסום תוצאות המחקר של ה-WHI.
עקב ההפחתה בצריכה בהורמון הסינתטי פרמרין (ומעבר להורמונים טבעיים), צנחו רווחי החברה ממכירת התרופה מכ-4 מיליארד דולר למיליארד דולר בתור כשנתיים.
החברה הגישה בקשה ל-FDA לאסור את מכירת ההורמונים הטבעיים, משום שאינם "מוכחים מדעית" ומאושרים כתרופות.
התרופה פרוברה (Provera) מכילה פרוגסטרון סינתטי.
חברת Pfizer המייצרת את התרופה חויבה על ידי ה-FDA לרשום אזהרה מצורפת לתרופה על הסכנות בשימוש בה.
ידוע שהתרופה גורמת לאיבוד מסת העצם.
נמצא שנתינת התרופה בזריקה גורמת להחמרת אוסטאופורוזיס, האפקט המזיק נשאר זמן רב אחרי הפסקת הזריקות, וייתכן שהוא בלתי הפיך.
עם זאת, במחקרים אחרים טוענים שניתן להמשיך בטיפול זה.
עקב הנזקים האפשריים, ה-FDA וחברת Pfizer ממליצים לא להשתמש בתרופה לטווח ארוך משנתיים, עקב חששות מאיבוד עצם.
בנוסף, דרך החדרת החומר לגוף יכולה להיות חשובה גם כן.
במחקר גדול שפורסם, נמצא שאסטרוגן בכדורים (לעומת אסטרוגן במדבקה על הגוף) קשור להעלאה פי 3 בסיכון לקרישיות בוורידים, לעומת האסטרוגן במדבקה שלא הגביר את הסיכון כלל.
הסיבה היא כנראה משום שאסטרוגן שניטל בכדורים עובר שינויים בכבד לפני שמגיע למחזור הדם.
נמצא שטיפול בפרוגסטין ואסטרוגן בכדורים יכול להגביר סיכון להחמרה במחלות בכבד ובכיס המרה וקרישי דם מסוכנים.
טיפול ארוך טווח כנראה גם מעלה את הסיכון לסרטן השד.
בנשים בעלות רחם, טיפול באסטרוגן סינתטי ללא פרוגסטרון, מעלה את הסיכון לסרטן הרחם.
השילוב יכול להשפיע על רמות הטריגליצרידים בגוף ומעלה את הסיכון לאירועי לב.
ארגון הלב האמריקאי (American Heart Association - AHA) פרסם הנחיות לפיהן אין להסתמך על הטיפול המשולב הזה לשפר בריאות לב או להוריד את הסיכון למחלות לב.
היתרון הגדול בשימוש בהורמונים הסינתטיים, הוא שכולם רשומים כתרופות, ומאושרים על ידי ה-FDA.
בנטילת הורמון סינתטי, ידוע שהוא יוצר על ידי חברת תרופות גדולה ושתוכנו הוא כפי שכתוב על הקופסה.
זאת לעומת הורמונים טבעיים, אשר בדרך כלל מיוצרים על ידי בתי מרקחת ורוקחים פרטיים.
בנוסף להורמונים הסינתטיים, קיימים גם הורמונים הנקראים "טבעיים" או ביו-זהים (bioidentical).
הם נקראים כך משום שאלה הורמונים זהים מולקולרית לאלו המיוצרים בגוף.
זאת בניגוד להורמונים הסינתטיים, שנוצרו במעבדה ואינם קיימים בטבע, או שהם "טבעיים" עבור בעלי חיים אחרים (כגון סוסים).
עד שנת 2004, היתרון היחסי של ההורמונים הטבעיים על פני הסינתטיים נחשב כ"לא מוכח".
טיפול בהורמונים טבעיים ניתן בדרך כלל בעזרת מריחה על העור של קרם או ג'ל.
כך מופחתים הסיכונים להמרה מסוכנת בכבד (כמו באסטרוגן) או סיכונים אחרים בטיפול דרך הפה.
כמו כן בנטילת כדורים ההורמונים הטבעיים אינם מגיעים לזמינות ביולוגית (bioavailability) מספקת לאחר מעבר בקיבה.
אף על פי שההורמונים הטבעיים הם זהים לחלוטין להורמונים שמפיק גוף האדם, שיטת הנטילה שלהם לא יכולה לחקות את השיטה בה מעביר אותם הגוף ליעדם, ואת הכמויות הדרושות לגוף בפועל.
גוף האדם כולל מעל 25 סוגים שונים של אסטרוגן, אסטרדיול ואסטריול ובשימוש נמצאים שלושת הסוגים הנפוצים ביותר בלבד.
עם זאת, ידוע שהגוף מסוגל להמיר אסטרוגנים לסוגים שונים של הורמונים, במידה מסוימת.
כיוון שמבנה ההורמונים הטבעיים קיים בטבע, לא ניתן לרשום עליהם פטנט.
אחת הסיבות להתעניינות הגדולה בהורמונים טבעיים (בארצות הברית בפרט) היא עקב קידומם על ידי השחקנית סוזאן סמרס, אשר כתבה עליהם ספרים והתראיינה בתקשורת האמריקאית וסיפרה על היתרונות שלהם.
החסרון של ההורמונים הטבעיים הוא שאינם מהווים תרופות מאושרות על ידי ה-FDA.
מאחר שלא ניתן לרשום עליהם פטנט, אף חברת תרופות לא טרחה להגיש בקשה לרישומם כתרופה, וגם לא ערכה עליהם מחקרים רחבי היקף כדי לבדוק את יעילותם ובטיחותם.
ההורמונים מיוצרים על ידי רוקחים ובתי מרקחת פרטיים, ולכן קיימת פחות אמינות בנוגע למינונים ותוכן הכדורים.
עם זאת, קיים יתרון בכך שרוקח פרטי יכול "לרקוח" את ההורמונים במינונים שונים על פי צורכי הלקוח, לעומת ההורמונים הסינתטיים שניטלים בכדורים במינונים סטנדרטיים.
ה-FDA מתנגד לשימוש בהורמונים טבעיים, עקב היותם לא מוכחים מדעית, וטוען שהשם "הורמונים טבעיים" הוא "לא מדעי".
ישנם הורמונים טבעיים אשר מאושרים לשימוש על ידי ה-FDA.
אסטרוגן ופרוגסטרון טבעיים קיימים באופן המאושר על ידי ה-FDA כמרכיבים במספר תרופות.
ההורמון אסטריול אינו מאושר לשימוש על ידי ה-FDA.
אחד המחקרים הגדולים ביותר עד היום שהשוו את הסיכון לסרטן השד בשימוש בהורמונים טבעיים ובהורמונים סינתטיים, מראה ששימוש בהורמונים הטבעיים כרוך בסיכון נמוך בהרבה לחלות בסרטן השד.
המחקר שפורסם ב-2007 בעיתון Breast Cancer Research בדק יותר מ-80,000 נשים שעקבו אחריהן במשך יותר מ-8 שנים.
לפי תוצאות המחקר, בהשוואה לנשים שלא נטלו מעולם כל טיפול הורמונלי, נשים שנטלו אסטרוגן בלבד העלו את הסיכון שלהן לחלות בסרטן השד פי 1.29 בהשוואה לנשים שלא נטלו כל טיפול.
אם השתמשו בפרוגסטין סינתטי בשילוב עם אסטרוגן, הסיכון עלה לפי 1.69 בהשוואה לנשים שלא נטלו כל טיפול.
אם, לעומת זאת, אישה נטלה פרוגסטרון טבעי בשילוב עם אסטרוגן, הסיכון המוגבר לסרטן השד נעלם, ולא הייתה כל העלאה בסיכון בהשוואה לנשים שלא נטלו אסטרוגן.
בנוסף, כאשר ניתן טיפול באסטריול נמצא שהטיפול מגן נגד סרטן השד, ומקטין את הסיכון לחלות בו בהשוואה לנשים שלא נטלו כל טיפול הורמונלי.
נמצא שבמעבר מפרוגסטין לפרוגסטרון נשים דיווחו על שיפור באיכות החיים.
במחקר אחר נמצא שבנשים שנטלו אסטרוגן טבעי, הוספת פרוגסטרון טבעי, אך לא הוספת פרוגסטין (Provera) שיפרה את הביצועים שלהן במבחן ריצה.
מסקנות המחקר הן שהתוצאות מצביעות על כך שבנתינת פרוגסטין לנשים הסובלות ממחלות לב יש לשקול בזהירות את נתינת הפרוגסטין.
פרוגסטין צפוי להעלות את הסיכון להתקף לב ולשבץ בעוד שפרוגסטרון לא צפוי לגרום לכך.
מחקר נוסף בדק את השפעת נתינת אסטרוגן ופרוגסטרון מול נתינת אסטרוגן ופרוגסטין (מסוג Provera) על ההגנה על המערכת הקרדיו-וסקולארית.
נמצא שכאשר שולב פרוגסטין עם אסטרוגן, כמעט כל היתרונות הקרדיו-וסקולאריים המגינים (הפחתה בפלאק של טרשת העורקים), נעלמו, בניגוד לטיפול עם פרוגסטרון טבעי.
נמצא שפרוגסטין סינתטי מעלה את רמות האינסולין והסוכר בדם, ובכך מעלה את הסיכון למחלות לב, התקף לב ושבץ.
מחקרים נוספים הראו שפרוגסטרון לבד, או עם אסטרוגן, מעכב יצירת פלאק טרשתי בעורקים.
פרוגסטרון סינתטי לעומת זאת, הוא בעל השפעה הפוכה לחלוטין.
הוא מעודד יצירת פלאק טרשתי בעורקים ומעכב את ההשפעה החיובית של אסטרוגן.
בוצע מחקר שבדק את ההבדל בטיפול בין אסטרוגן ופרוגסטרון לבין אסטרוגן ופרוגסטין (Provera) להשפעה על רמות הכולסטרול מסוג HDL (הכולסטרול הטוב).
במחקר השתתפו 875 נשים, ונמצא שלפרוגסטרון טבעי אפקט מועיל בהרבה משל פרוגסטין.
רמות ה-HDL עלו ב-9% בשימוש בהורמון הטבעי, לעומת עלייה של 3-4% בשימוש בהורמון הסינתטי.
נמצא שההורמון האסטרוגני הטבעי אסטריול, הוא אסטרוגן בטוח בהרבה מאסטרדיול (אסטרוגן טבעי אחר) ומפרמרין (אסטרוגן סינתטי).
רמות האסטריול בנשים הן בעלות קורלציה הפוכה לסיכון לסרטן השד.
רמות נמוכות מקושרות לסרטן ורמות גבוהות מגנות מסרטן השד.
הראו שטיפול באסטריול מוריד את הסיכון לחלות בסרטן השד.
בדצמבר 2008 פורסמה סקירה מקיפה המשווה בין ההורמונים הטבעיים לבין הסינתיים בטיפול לתופעות גיל המעבר וגם בה הודגש היתרון הגדול של ההורמונים הטבעיים.
נמצא שטסטוסטרון בנשים יכול לעורר רגשות מיניים.
ההורמון גורם לפנטזיות ועוררות בנרתיק האישה.
הדבר יכול, לפי המאמר, להיות טיפול המעלה מיניות לנשים אשר יש להן בעיות מסיבות שונות להגיע לעוררות מינית.
המחקר שבוצע היה כפול סמיות, ויש להבין כיצד נערך כדי להבין את משך הזמן שלוקח לטיפול להשפיע.
נמצא שנטילת 0.5 מ"ג טסטוסטרון בכדור תת-לשוני, וצפייה בסרט של 5 דקות המציג קיום יחסי מין, גרמה לעלייה תלולה ברמות הטסטוסטרון בדם תוך 15 דקות.
רמות ההורמון ירדו לאחר 90 דקות.
לעומת זאת, נמצא ש-4.5 שעות לאחר הטיפול, הייתה עלייה חזקה בעוררות באזור הנרתיק, והנשים דיווחו שהן חוו תשוקה מינית.
ייתכן שההשהייה קרתה משום שהורמונים סטרואידים (כגון טסטוסטרון) גורמות לשינויים באזורי החישה של המוח, תהליך שיכול לקחת מספר שעות עד מספר ימים.
כמו כן נמדדה רמת העוררות של הנרתיק במשך 4.5 השעות עד להשפעה ונמצא שהיא עלתה בהדרגה.
טיפול הורמונלי לגיל המעבר לגברים
לאחרונה מתחילים להכיר בקיומו גיל המעבר אצל גברים, כאשר הוא מאופיין בעיקר בירידה ברמת הטסטוסטרון.
על כן מוצע לבדוק את רמות הטסטוסטרון החופשי בדם, ובמקרה בצורך לטפל במחסור.
נמצא שטסטוסטרון חופשי ברבעון הרביעי התחתון בבדיקות הדם הוא בעל קשר סטטיסטי לדיכאון, בגברים מבוגרים.
במחקר אחר של גברים מבוגרים (גיל 50–91), נמצא שטסטוסטרון חופשי גבוה יותר מקושר לתוצאות טובות יותר במבחנים של זיכרון חזותי ומילולי, ועוד.
לא נמצא קשר בין טסטוסטרון כולל (total testosterone) לבין הטסטוסטרון החופשי ולבין המדדים שנמדדו.
נמצא שהעלאת רמות הטסטוסטרון מרמות נמוכות (אך נורמליות) לרמות גבוהות (אך נורמליות) מורידה את הסיכון למחלת לב ב-60%.
כמו כן טיפול בטסטוסטרון משפר את הזיכרון.
בלוטת התריס, הנקראת גם בלוטת המגן, היא בלוטה המפרישה הורמונים המשפיעים על קצב המטבוליזם בגוף.
החשובים שבהם הם תירוקסין ותריודוטירונין.
הם משפיעים על הגדילה וקצב התפקוד של מערכות רבות בגוף.
הבעיות הנפוצות בבלוטת התריס הן תת-פעילות ויתר פעילות.
במקרה של תת-פעילות, כאשר בלוטת התריס אינה מפיקה את ההורמונים בכמות הנדרשת, ניתן ליטול את ההורמונים הדרושים בטבליות.
בלוטת יותרת הכליה מפרישה מספר הורמונים, שרמתם לעיתים פוחתת עם הגיל.
בנוסף לפרוגסטרון, שהוא הורמון סטרואידי המופרש מבלוטת יותרת הכליה, קיימים הורמונים סטרואידיים נוספים.
מחסור באחד או יותר הורמונים יכול להתבטא בסימפטומים ולהשפיע על הבריאות הכללית ועל כל מיני סיכונים למחלות.
הורמונים אלה הם קורטיזול (נקרא גם הידרוקורטיזון), אלדוסטרון, DHEA.
גם הורמונים אלו ניתן להשלים בנטילת כדורים.
בטיפול במחסור בקורטיזול, עדיף ליטול קורטיזול טבעי ולא את ההורמון הסינתטי האנלוגי פרדניזון, אשר השימוש בו מקושר לתופעות לוואי מטבוליות בשימוש לטווח ארוך.
הטיפול בפרדניזון או הידרוקורטיזון נפוץ לטיפול בבעיות ראומטיות ודלקתיות, ואז הם ניתנים במינונים גבוהים מהמינונים הטבעיים של הגוף בערך פי 10 עד 20. הדבר גורם לתופעות לוואי קשות כגון איבוד מסת עצם, דיכוי מערכת החיסון ועוד.
בטיפול הורמונלי בו קיים מחסור של ההורמונים בגוף ניתנים מינונים נמוכים בהרבה, מינונים פיזיולוגיים, המתאימים לתפקוד תקין של הגוף.
לכן אין סכנה לתופעות הלוואי הללו, כל עוד רמות ההורמונים בגוף לא עולות על הרמות התקינות באופן משמעותי.
הורמון טבעי נוסף, פרגננולון, נוצר מכולסטרול והוא הורמון המוצא לכל ההורמונים הסטרואידיים.
בארצות הברית ניתן לקנות ללא מרשם את ההורמונים DHEA ופרגננולון (ובמדינות מסוימות גם פרוגסטרון), והם נחשבים תוספי מזון.
בישראל הנושא לא הוסדר משפטית וניתן להשיג את ההורמונים עם מרשם מבתי מרקחת פרטיים המייצרים או מייבאים את ההורמונים במיוחד, אך לא דרך קופות החולים.
ההורמון אלדוסטרון אינו קיים בצורת כדורים לנטילה עקב הזמינות הביולוגית הנמוכה שלו והנטייה שלו להשפעה לזמן קצר מאוד.
לכן קיים אנלוג סינתטי שלו הנקרא פלודרוקורטיזון הניתן בתרופה פלורינף ולו השפעה לטווח ארוך יותר.
לעיתים קיים מחסור בהורמונים של בלוטת יותרת המוח.
הגורמים לכך יכולים להיות מגוונים, וכוללים פגיעת ראש, גידולים, ניתוחים ועוד.
מאחר שבלוטה זו מפרישה הורמונים המבקרים את פעילות שאר הבלוטות האנדוקריניות בגוף, נהוג לאתר את הבלוטות שנפגעו מכך ונתינת טיפול נקודתי למחסור ההורמונלי בכל בלוטה בנפרד.
לדגמא, אם קיימת הפרשה מופחתת של ההורמון ACTH אשר מגרה את בלוטת יותרת הכליה, ההשלמה ההורמונלית היא בהורמון קורטיזול שחסר.
אם קיימת הפחתה בהפרשת TSH, ההורמון שמגרה את בלוטת התריס, הטיפול הוא בהורמוני בלוטת התריס.
באופן דומה ניתן לטפל במחסור בהורמוני מין, אם הבקרה עליהם מופחתת.
תת-פעילות שכזו אשר נובעת מבלוטת יותרת המוח, אשר נובעת ממקור מרכזי זה, נקראת "שניונית", להבדיל מתת פעילות ראשונית שבה הבעיה היא בתפקוד הבלוטה האנדוקרינית.
כאן ייתכן שהבלוטה (למשל בלוטת התריס) תפעל באופן תקין, אך לא תפריש את ההורמונים בכמות הדרושה עקב המחסור בהורמון הבקרה של בלטת יותרת המוח.
טיפול במשחק הוא טיפול מתחום הפסיכותרפיה בו נעשה שימוש במשחק במסגרת התהליך הטיפולי.
המשחק מאפשר למטופל להביע את עצמו, באופן המאפשר הבעה רגשית ותקשורת עם המטפל.
אלו מתאפשרות אם במהלך המשחק נוצר מרחב בטוח ומוגן.
המשחק מעלה תכנים פנימיים, לעיתים באמצעות סמלים, וכן מתרחש תהליך בינאישי בין המטפל למטופל במהלך המשחק שתפקידו לסייע למטופל בפתרון בעיות ולהשיג צמיחה אישית והתפתחות מיטבית.
טיפול במשחק מתאים בעיקר לילדים.
הם מבטאים באמצעותו יכולות שונות, כגון חשיבה, דמיון, תכנון, זיכרון ועוד.
לילדים קל יותר לתקשר באמצעות משחק מאשר במילים, וגם קל להם ליצור קשר מהיר עם האחר באמצעותו.
לכן בטיפול בילדים מעדיפים מטפלים רבים להשתמש במשחק כדי ליצור דיאלוג עם הילד, בו הילד יכול לשתף את המטפל בחוויות, התנסויות ורגשות, והמטפל יכול לתמוך בו ולסייע לו.
הטיפול במשחק שם דגש על עידוד היצירתיות, מעורבות פעילה וביטוי עצמי אותנטי.
במהלך המשחק, החשיבה הרציונלית לא עוצרת את הביטוי החופשי של רגשות, כגון: כעס, פחד, אשמה וקנאה, שאולי נחשבים "לא לגיטימיים".
המשחק יוצר מרחב חופשי, בו הילד יכול להתנסות בלי לפחד מכישלון ומביקורת.
המסגרת הטיפולית, אשר מגדירה "מה מותר ומה אסור", מאפשרת לילד מרחב בטוח בו הוא יכול להתנהל בחופשיות, בלי לחשוש לביטחונו הפיזי והרגשי.
רק כאשר הילד מרגיש מוגן, הוא יכול לאפשר לעצמו להביע את הרגשות המודחקים, שהם לב לבם של קשייו.
ביטוי רגשי כנה, מהווה את הבסיס לריפוי.
הטיפול במשחק מתקיים לרוב אחת לשבוע, במשך 30–50 דקות, באופן קבוע ועקבי.
הוא נעשה בחדר טיפולים הכולל משחקים רבים ומגוונים, ויכול להתקיים במסגרת טיפול אישי או טיפול קבוצתי (עם קבוצת ילדים).
משחקים נפוצים בחדר הטיפולים הם בובות ובית בובות, פלסטלינה, שולחן חול, משחקי קופסה, משחקי קלפים, משחקי כדור, תחפושות ועוד.
הטיפול ניתן על ידי מטפלים שהוכשרו לכך, כגון פסיכולוגים, מטפלים באמנויות, יועצים חינוכיים ועוד.
המשחק גם מאפשר נגיעה במורכבויות רגשיות בשילוב הומור, קלילות, יצירתיות ודמיון, שקיימים בכל משחק.
במהלך המשחק יכול המטופל לתרגל מיומנויות חברתיות ורגשיות, ולעסוק בתחומים כגון הערכה עצמית, ניהול כעסים, עיצוב התנהגות, כישורי חיים ועוד.
בטיפול במשחק עם ילדים קיים הבדל בין משחק ה-Game למשחק ה-Play.
משחקי ה-Play הם בין היתר משחקי דרמה, תנועה ויצירה.
אלו משחקים סימבוליים, הם מדגישים ומפתחים את יכולת ההבעה היצירתית והספונטנית של הילד.
הם מסייעים לו ליצור עולמות של 'כאילו' כסימולציה לחייו, ולהמחיש דרך הדמיון והחוויה את עולמו הרגשי הפנימי.
במשחקים אלו, בשונה ממשחקי ה-Game, אין מערך כללים.
לעומת זאת, משחקי ה-Game הם משחקים המוכתבים על ידי חוקים וכללים בעלי תוצאות מוגדרות, כמו משחקי ספורט, קלפים ומשחקי קופסה.
חשיבות המשחק נודעה עוד בתקופת אפלטון, שאמר כי "אתה יכול לגלות טוב יותר את אופיו של אדם במשך שעה אחת של משחק, מאשר במשך שנה שלמה של שיחה".
ב-1762 כתב ז'אן-ז'אק רוסו על ההתבוננות במשחק כדרך משמעותית ללמוד על התנהגות ילדים ולהבין אותם.
אך הטיפול המתועד הראשון שנעשה באמצעות משחק, מתואר על ידי זיגמונד פרויד ב-1909 - הוא כתב ניתוח פסיכואנליטי של הפוביה מסוסים ממנה סבל מטופלו הנס הקטן, דרך ניתוח משחקו.
מאז פיתחו פסיכולוגים רבים את שיטת הטיפול במשחק.
אנה פרויד השתמשה במשחק בשנות ה-40 כדי להקל על יצירת קשר ואמון בין המטפל לילד וכדי לגעת בעולמו הפנימי.
בשנות ה-50, מלאני קליין השתמשה במשחק כדי להבין התנהגות ילדים עד גיל שש, וטענה כי המשחק הוא הדרך ללא מודע שלהם כשם שאסוציאציות חופשיות היא הדרך ללא מודע של מבוגרים.
דונלד ויניקוט הדגיש את חשיבות המשחק לילדים בהבעת רגשותיהם במרחב הפוטנציאלי שבין הדמיון למציאות, ובהבנת גבולותיהם.
וירג'יניה אקסליין המשיכה ופיתחה את שיטת הטיפול במשחק, והדגישה את חשיבותו ליצירת קשר בטוח בין המטפל לילד, וליצירת מרחב מוגן בחדר הטיפולים שמאפשר לילד להביע את עצמו בדרכו שלו.
על פי הגישה ההתייחסותית, ג'יי בי פרנקל במאמרו "המשחק הוא הדבר" מדבר על טיפול בילדים.
הוא מציין כי מהותו של כל טיפול הוא המשחק והפעולה, ורואה בהם ככלי המרכזי בטיפול.
הוא אינו רואה בשיטת טיפול בילדים כשונה משיטת טיפול במבוגרים.
כמו כן, הוא אינו מבטל את תפקידו של הפירוש בטיפול בילדים אך גם אינו שם את הפירוש במרכז, כיוון שלדעתו המתרחש במפגש הטיפולי הוא עיקרו של הטיפול.
בנוסף, הוא לא רואה במשחק כשלב הכנה לטיפול, אלא כטיפול עצמו.
הוא רואה בטיפול כמפגש בין שני אנשים שמשחקים יחד ומציג עמדה יותר שוויונית והדדית בין המטפל למטופל, בה המטפל לא מחזיק את עמדת הידען והסמכות בתוך החדר.
בעקבות ההתקדמות בפיתוח הטיפול במשחק והצורך בקידומו כשיטה טיפולית, הוקמה ב-1982 "האגודה לטיפול במשחק" (Association for Play Therapy - APT), שמונה כיום כ-5000 חברים ברחבי העולם.
חוקרים רבים עסקו בבדיקת יעילות שיטת הטיפול במשחק, משנות ה-40 ועד היום.
במחקר מטא-אנליזה על 52 מחקרים שהשוו שיטות פסיכותרפיה שונות לילדים ומתבגרים הסובלים מדיכאון נמצא שטיפול במשחק וטיפול פסיכודינמי היו אפקטיביים פחות משאר הטיפולים.
עם זאת, קיימים מחקרים התומכים בטענה כי הטיפול במשחק מסייע לתמיכה ופתרון בעיות בקשיים של ילדים הקשורים בדחק בעקבות גירושי הורים, מוות של קרוב, מעבר דירה, אשפוז ומחלות, התעללות בילדים, אלימות במשפחה ועוד.
טיפול בשולחן חול הוא שיטה בפסיכותרפיה מתחום הטיפול באמנויות, בה הכלי העיקרי הוא שולחן החול - ארגז ובו חול.
הראשונה שתיארה את שולחן החול כשיטה טיפולית הייתה מרגרט לוונפלד, פסיכולוגית אנגלית, בשנת 1929. היא קראה לשיטה "טכניקת העולם".
הפסיכואנליטיקאית השווייצרית דורה קאלף פיתחה את השיטה וביססה את התאוריות שלה על עקרונות הפסיכולוגיה של הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג.
קאלף קראה לשיטה בשם "Sandplay" שמשמעותו משחק בחול.
שולחן חול הוא שולחן או ארגז העשוי לרוב מעץ ולו שוליים מוגבהים היוצרים חלל פנימי.
קלף ולוונפלד קבעו שפנים הארגז יהיה צבוע בכחול, כדי לדמות את המים או השמים כאשר פנים הארגז נחשף.
המידות המקובלות של הארגז הן בערך אורך של שבעים ס"מ, רוחב של חמישים ס"מ, ועומק של כשבעה ס"מ.
מידות אלו מאפשרות ליוצר להביט בכל שטח הארגז בלי להזיז את ראשו.
החול (לרוב חול ים) ממלא את הארגז עד מחצית גובהו.
חלק מהמטפלים משתמשים בשני מגשים נפרדים, כשבאחד החול יבש ובשני - לח.
השימוש בחול נשען על ההנחה שחומרים טבעיים כמו חול יוצרים תהליכים רגרסיביים ומעוררים חקירה של הסביבה תוך ניסוי וטעייה.
חקירה יצירתית זו והמגע עם החול מאפשרים העלאת תכנים נפשיים בלתי מילוליים מודחקים וזכרונות מוקדמים.
בסמוך לארגז מוצע למטופל אוסף של חפצים מיניאטוריים כגון צעצועים ממוזערים (חיות, אנשים, כלי רכב, גדרות, מפלצות וחיות אגדיות), חפצים מהטבע (עלים, אבנים, ענפים, צדפים), חומרים ליצירה (נייר, פלסטלינה, בד) ולמעשה כל חפץ שיכול לשמש ליצירת עולם סימבולי או קונקרטי.
במהלך הטיפול המטופל יוצר עולם כפי שהוא מוצא לנכון.
העולם יכול להיות תמונה סטאטית או התרחשות דינמית.
המטופל יכול לבחור אם להשתמש במיניאטורות או לעבוד עם החול והמים בלבד.
המטפל עוקב אחר העבודה ולעיתים גם מתעד אותה בכתב או בציור ללא כל התערבות מצידו.
לרוב, ישאיר המטופל בלכתו את התמונה הסופית על גבי שולחן החול, והמטפל יצלם את התמונה ויחזיר לקדמותו את שולחן החול.
בחירת המיניאטורות, כמו גם יצירת הדימויים והמצבים, הן בעלות ערך טיפולי סימבולי.
למשל, מטפלים בגישה יונגיאנית ימצאו בסימבולים אלו קשרים לארכיטיפים.
על פי הגישה הטיפולית, יש משמעות לבחירות מודעות ולא-מודעות הנוגעות הן לתכנים הישירים אותם מעלה המטופל והן לתכנים עקיפים המתייחסים לשולחן החול; ניתן להקבילם לאופן בו מתייחס מטפל באמנות לציור.
אסכולות שונות מציעות תפקידים שונים למטפל במהלך הטיפול בשולחן חול, ולכן המטפל יכול להיות צופה או מפרש, בהתאם לגישה הטיפולית שלו.
מטפלים בגישה היונגיאנית לרוב יימנעו ממתן כל תגובה במהלך העבודה, ולדידם עצם נוכחות המטפל היא זו שיוצרת סביבה המאפשרת תהליכים נפשיים.
מטפלים בגישה ההתייחסותית, תופסים את המטופל כמרכזי בהבנת היצירה שלו וכבעל הכלים לפרש את יצירתו, ולעומתו פרשנות המטפל, בדומה לשיטות המסורתיות, היא למעשה כפייה של עולמו של המטפל על המטופל.
בתפיסה זו המטפל יכול להציע את נקודת מבטו, אך היא תשמש כהצעה או השערה בלבד.
התיאוריה של יונג, עליה מבוסס הטיפול, סובלת מאותן בעיות של תיאוריות של פסיכואנליטיקאים אחרים כמו פרויד ואדלר.
קיימים גם הסברים חלופיים לטענותיו ביחס לארכיטיפים.
יונג טען שהארכיטיפים מועברים אל האדם באופן גנטי מהדורות הקודמים דרך הלא מודע הקולקטיבי.
עם זאת, קיים הסבר חלופי ולא פחות סביר לכך שהארכיטיפים נפוצים בתרבויות שונות מכיוון שהם מייצגים אלמנטים חיוניים בסביבה: אמהות, השמש, הירח.
מהסיבות האלה, מעמדה המדעי של התיאוריה היונגיאנית שנוי במחלוקת, כמו זה של התיאוריה הפרוידיאנית.
טיפול בטבע (או תרפיה בטבע) הוא מונח המתייחס לשיטות וגישות שונות של פסיכותרפיה המתקיימות בטבע, מחוץ למבנה, כגון גינון טיפולי, טיפול בעזרת בעלי חיים או טיפול אתגרי באמצעות השטח תוך שילוב חשיבה סביבתית.
במסגרת הטיפול נפגשים המטפל והמטופל במרחב טבעי כמו גינה.
מטרת התרפיה היא ליצור תהליך נפשי שיאפשר שינוי בחשיבה ובהתנהגות בחיי המטופל, לשפר את יכולותיו הפיזיות, הנפשיות והחברתיות.
קיימות מספר שיטות לתרפיה בטבע, ויש ביניהן הבדלים מהותיים הקשורים בתאוריות והמודלים שלהם, ביישומן בפועל, במטרות הטיפוליות שלהן ובהתייחסותן לאתיקה.
בישראל אין עדיין הכרה בקרב הרשויות בטיפול בטבע, כמו גם בשיטות השונות, אך מתקיימים טיפולים כאלו במסגרות שונות בארץ.
הכשרה למטפלים בטבע ניתנת כיום במכללות שונות בישראל, וכן מסלול של לימודי המשך באוניברסיטת תל אביב שפותח על ידי ד"ר רונן ברגר.
טיפול בטבע ניתן על ידי מטפלים מקצועיים שהוכשרו לכך.
כברוב הטיפולים הנפשיים מסגרת הטיפולי כוללת סדרת מפגשים בעבודה יחידנית או קבוצתית.
מטפלים אלו פועלים במגוון "סוגי טבע": מטבע פראי ומרוחק כמדבר ועד לטבע עירוני כחצר בית ספר או גינה עירונית; זאת ללא ניסיונות לתרבת או לעצב את המקום לטובת הפעילות.
טיפול ברימות הוא סוג של הכוללת הנחת רימות (זחלי זבובים) על עור שאינו מתרפא או על רקמה פצועה, במטרה לנקות את החלקים הנקרוטים ולעודד ריפוי.
הטיפול מתבסס על העובדה שהרימות אוכלות רק רקמה מתה.
טיפול בתנועה או טיפול במחול הוא שיטת טיפול רגשי המשלבת טכניקות תנועה שונות.
טיפול בתנועה זו דרך של הגוף לשלב בין תנועה לבין הנפש העוזר למטופל להתחבר לנפש באמצעות התנועה.
על פי הארגון האמריקאי של המטפלים בתנועה (ADTA), טיפול בתנועה הוא תהליך המקדם אינטגרציה רגשית גופנית חברתית קוגניטיבית של המטופל.
טיפול בתנועה ובמחול עוסק בצמיחה אישית דרך יחסי גומלין בין גוף לנפש והוא מושתת על התפיסה כי הגוף, היציבה והביטוי התנועתי של אדם משקף בעת ובעונה אחת רגשות ודפוסים פנים-נפשיים יחד עם דפוסים בין-אישיים ותרבותיים.
שימוש בחוויה תנועתית מאפשר להביע רגשות שקשה לתת להם ביטוי מילולי.
ניתן להתייחס למהות התנועה, לאיכות התנועה, להקשרה התרבותי ולהיבטים של תקשורת.
ניתן להתייחס לכוונה ולמניע שגורם לביצוע התנועה.
השימוש במחול כפולחן לצורכי ריפוי וביטוי רגשות הוא עתיק.
בתרבויות פרימיטיביות רבות הריקוד סיפק לאינדיבידואל משמעות ואפשר לו להביע את עצמו, לתקשר את רגשותיו לאחר, ולהתחבר לטבע.
עדויות לשימוש בריקוד בתרבויות הפרימיטיביות נמצאו בציורי קיר במערות פרהיסטוריות.
הריקוד מהווה אלמנט בולט בריקודי מרפאים ומרפאי אליל בתרבויות אלו.
הריקוד תפס מקום מרכזי בפולחנים ובתפילות של דתות שונות, בעיקר בטקסים שביטאו מעברים במהלך חיי האדם: לידה, בגרות, נישואין ומוות.
שורשי הטיפול בתנועה ומחול כתחום ממוסד התפתחו במקביל לצמיחת המחול המודרני בתחילת המאה ה-20. מרבית החלוצים של הטיפול בתנועה ומחול החלו את הקריירה שלהם כרקדנים במחול מודרני.
הניסיון שלהם כרקדנים שהופיעו על במה וכמורים למחול, הוביל אותם להבנה של היתרונות החבויים בשימוש בריקוד ותנועה כסוג של פסיכותרפיה.
החידוש שלהם היה התובנה כי ניתן לקשר את ההבעה התנועתית של הרקדן לתוכן רגשי–נפשי.
מבין המחדשים שהשפיעו באופן משמעותי על תנועת המחול המודרני, ובשל כך גם על הטיפול בתנועה ומחול, היה פרנסואה דלארטה (Francois Deslarte; 1811-1871), צרפתי שהחל את הקריירה שלו כזמר אופרה ואיבד את קולו.
הוא החליט להקדיש את חייו לניסיון ללמד זמרי אופרה להתנועע בצורה שתהיה טבעית יותר והרמונית עם רגשותיהם, בשונה ממה שהיה מקובל באופרה בתקופתו.
כך למד על הקשר בין מצבו הרגשי המודע והלא מודע של אדם לבין תנועות גופו, דבר שהשפיע לא רק על זמרי אופרה אלא גם על תחום הריקוד והתרפיה.
איזדורה דאנקן (Isadora Duncan; 1878-1927) הושפעה מדלארטה ופנתה לכיוון של שימוש במחוות מביעות, בהן השתמשו בתיאטרון היווני העתיק.
דאנקן הייתה חלוצה בהתייחסותה לריקוד כדרך ראשונית להבעת רגשות, בכך התרחקה מהבלט הקלאסי המובנה הכולל תנועות המוכתבות מראש.
לימים הפכה דאנקן לאחת מחלוצות המחול המודרני בארצות הברית.
עבודתו של סר ג'יימס ג'ורג' פרייזר (James George Frazer) בתחום האנתרופולוגיה, הייתה בעלת השפעה משמעותית על תנועת המחול המודרני.
ספרו "Golden Bough" שיצא לאור ב-1890, בחן את התפקיד של טקסיות הריקוד בתרבויות פרימיטיביות.
ספר זה יצר מהפכה אנתרופולוגית שהוסיפה לתסיסה של מהפכת המחול והשפיעה על התפתחות הטיפול במחול.
הטקסים הפרימיטיביים היוו השראה למחול המודרני, כאשר הקונספט הישן של הריקוד כמביע קסם, דת ורוחניות התעורר לחיים.
רקדניות כמו מארי ווייטהאוס (Mary Whitehouse) ומריאן צ'ייס (Marian Chace), הושפעו מהאינטראקציה בין הפן הפסיכולוגי והפן הגופני שנוצרת תוך כדי תנועה.
הן הביאו איתן גישה לא שיפוטית כלפי ההעדפות התנועתיות של האדם ובחרו להתמקד בפן הפסיכו-תרפויטי של הריקוד.
הגישה הטיפולית שלהן לתנועה תומכת בפיתוח סגנון הבעה אישי תוך שימוש באימפרוביזציה.
כמו כן, הן ביקשו לעזוב את ההיבט האומנותי ששם דגש על הופעה (Performance) וכוריאוגרפיה.
בתקופה בה פעלו וויטהאוס וצ'ייס הייתה הסביבה בשלה לתרגום ההבעה התנועתית של האדם לתוך הפסיכותרפיה.
בתחילת שנות ה-40 היישום של טיפול במחול היה מוגבל בעיקר לבתי חולים פסיכיאטריים.
בשנות ה-50' החל להתפתח סוג חדש של תרפיה במחול, רקדנים לשעבר החלו ליישם את הטיפול בתנועה בסטודיו הפרטי שלהם, הם המשיכו את היישום של הטיפול בתנועה גם על אנשים נורמטיביים ונוירוטיים.
החלוצים המשיכו לחקור את הכוח של התנועה והמחול ככלי פסיכו-תרפויטי, הם חיפשו הבנות נוספות על טבע האישיות וכיצד זו מושפעת ומשפיעה על הגוף הנע והרוקד.
מחקריהם המוקדמים הובילו אותם לבחון מסגרות תאורטיות קיימות, במיוחד בפסיכולוגיה, באמצעותן יוכלו ליישם את הידע האינטואיטיבי שלהם ולקדם את השימוש בטיפול בתנועה ככלי פסיכו-תרפויטי; למעשה, הדיסציפלינה של התרפיה בתנועה שהתפתחה בשנות ה-40 ושנות ה-50 פותחה מתוך השילוב של המחול המודרני עם תאוריות קיימות בפסיכולוגיה.
הנחת היסוד הבסיסית היא כי הגוף והנפש מקיימים ביניהם מערכת של יחסי גומלין וכי הם קשורים זה בזה קשר הדוק ובלתי ניתן להפרדה.
התנועה עשויה להיות ביטוי של תכנים בלתי מודעים.
הגוף והנפש מקיימים ביניהם יחסי גומלין כך ששינוי בתנועה (בגוף) עשוי להוביל ולהשפיע על תפקודה של הנפש.
מערכת היחסים הטיפולית מתקיימת אף היא בצורה בלתי מילולית במישור התנועה.
אימפרוביזציה בתנועה מאפשרת למטופל להתנסות בדרכים חדשות של "הוויה" (being).
השאיפה לאיחוד של גוף-נפש בטיפול בתנועה יוצר תחושה של שלמות (wholeness) עבור האינדיבידואל.
איתור קונפליקטים רגשיים המעוגנים בגוף
פיתוח יכולת ויסות בהבעת רגשות
פיתוח יכולת דיבור מול אנשים
איתור כלים כיצד לפגוש את עצמנו מעבר לדפוסים או לבעיות היום יומיות שלנו
גישת מריאן צ'ייס לטיפול בתנועה
צ'ייס החלה את דרכה כרקדנית וכוריאוגרפית והייתה חלוצה בשימוש בריקוד ככלי טיפולי.
בתחילת שנות ה-40' של המאה ה-20 הייתה מהראשונות שהשתמשו בתנועה כתרפיה.
מתוך ניסיון עבודתה עם חולים פסיכיאטריים היא פיתחה עקרונות פרקטיים ומתודות שנחשבות כיום לבסיס התאורטי של דיסציפלינת הטיפול בתנועה.
למעשה, התנועה והריקוד שימשו אותה למציאת הדרך לשיפור יעילות הטיפול גם בחולים פסיכוטיים.
מעבר להתבססות על מודלים תאורטיים שמדגישים פתולוגיה היא חיפשה את התנועה הפיזית.
היא הדגישה את חשיבות האמפתיה התנועתית והשיקוף האמפתי שהיוו את אחת מתרומותיה המהותיות לעולם התרפיה בתנועה.
לפי צ'ייס, תנועה היא תקשורת היכולה לסייע לפרט במימוש צרכים רבים.
הידע וההבנה שלה במקצב ובמוזיקה המתלווים לתנועה סייעו לה לפתח את שיטתה שאפשרה לה לעורר חיות אצל המטופלים וליצור מפגשי תנועה משותפים.
בטיפול הקבוצתי השתמשה בריקוד ובתנועה ככלי ליצירת אינטראקציה, תקשורת והבעה.
מארי וייטהאוס, מייסדת זרם התנועה האותנטית, נחשבת לאחת החלוצות החשובות והמרכזיות בתחום התרפיה בתנועה.
וייטהאוס החלה את דרכה בשנות ה-50' של המאה הקודמת.
את השכלתה קיבלה בבית הספר של מארי ויגמן בדרסדן שבגרמניה ובהמשך עבדה ופעלה בחוף המערבי של ארצות הברית.
וייטהאוס רכשה השכלה בשני תחומים עיקריים: ריקוד מודרני בבית הספר בדרסדן וניסיון רב בתחום הפסיכותרפיה היונגיאנית.
היא התעניינה בריקוד ככלי להבעה עצמית וליצירת תקשורת וסברה כי קיימת חשיבות רבה למתן תשומת לב לסימבוליות ולפרשנות האישית שהאדם מעניק לתנועה.
היא שילבה את הניסיון שלה בתנועה וריקוד יחד עם התובנות שלה בניתוח היונגיאני כדי לתאר ולהבין את התנים המובעים בתנועה.
היא השתמשה במושג "Movement - in - Depth" כבסיס להתפתחות התנועה האותנטית אותה ייסדה.
שיטת התנועה האותנטית מזמינה את האדם הנע להתבוננות פנימית מעמיקה אל תוך עולם הנפש באמצעות תנועה טבעית.
הכוונה בתנועה טבעית היא לתנועה שאינה נצמדת לטכניקות תנועה מעולם הריקוד, אלא לכל תנועה הנובעת מהאדם עצמו.
ניתן ליישם את השיטה בטיפול פרטני או קבוצתי.
האדם הנע/ המטופל, עוצם עיניו כאשר העד/ המטפל צופה בו.
לתפקיד העד, הצופה באדם הנע יש ערך תרפויטי חשוב ומרכזי בטכניקה של תנועה אותנטית, העדות מעניקה למטופל תחושה של נוכחות ונראות.
האדם הנע רוקד ללא ההנחיה חיצונית של המטפל וללא מוזיקה, אלא מתוך הקשבה פנימית עמוקה לתחושות גוף, רגשות, זיכרונות, דימויים ואימפולסים גופניים.
תפקיד המטפל לאפשר למטופל לנוע בחופשיות ללא שיפוטיות וליצור עבורו סביבת תנועה בטוחה.
סביבת תנועה בטוחה תיווצר כאשר המטפל מתבונן, מקשיב, מכיל ומאפשר לאדם הנע לנוע בחופשיות וללא שיפוטיות.
במהלך התנועה המתנועע מגיב לתחושות, דחפים פנימיים, דימויים וזיכרונות שעולים מהתת מודע.
כאשר העבודה מעמיקה, התנועה מתארגנת בדפוסי תנועה מסוימים, בחלקי גוף מסוימים, במקצבים מסוימים ובתבניות מרחביות אופייניות.
בהדרגה התנועה מונעת על ידי רגשות ותחושות ופחות על ידי חשיבה מודעת ומתארגנת על פי התפקוד הדומיננטי של האישיות.
בסיום התהליך התנועתי המטופל מתבקש להביע בכתב או בציור את שחווה בתנועה.
תפקידו של שלב זה לארגן את החוויה התנועתית.
בשלב הבא ישתף המטופל את העד/ מטפל שצפה בו וביחד יעבדו את החוויה אשר חווה המטופל.
שלב העיבוד הוא שלב חשוב בתהליך הטיפולי וצריך להיעשות ברגישות ומיומנות רבה.
העד מגיב לביטויים הגופניים והרגשיים שעלו מתוך התנועה.
הוא מתאר ללא פרשנות ושיפוטיות את שראה ומשתף את המטופל בדימויים, תחושות ורגשות שעלו בו תוך כדי הצפייה.
השיקוף האמפתי שעושה המטפל מאפשר למטופל להיזכר בתנועות שעלו בו מתוך התת-מודע ולעשות עליהם רפלקציה (מדוע עלו?
תהליך הרפלקציה מאפשר למטופל להרחיב את "השדה המודע" שלו.
כלומר, חקירה מעמיקה ועימות עם תכנים שהודחקו אל הלא מודע תאפשר לאדם לשלב אותם באופן פתור ומעובד במודע כחלק אינטגרלי מאישיותו.
בלאנש אוואן ( Blanche Evan ) - בשנות ה-40' וה-50' של המאה ה-20, התמחתה בעבודה יצירתית עם ילדים.
ברוב שנות ה-60' וה-70' טיפלה במבוגרים נוירוטים.
היא סברה כי הריקוד הוא הכלי הטבעי של האדם לחיבור בין גוף לנפש והאמינה כי תרפיה בתנועה יעילה לטיפול באנשים עם נוירוזה.
ליליאן אספנק ( Liljan Espenak ) - ידועה בזכות אינטגרציה ייחודית ששילבה היבטים פסיכולוגיים אדלרייניים יחד עם תאוריות של טיפול בתנועה.
טרודי שופ ( Trudi Schoop ) - השימוש של שופ בפנטומימה והומור כדרך התמודדות עם קונפליקטים, הווה אבן דרך ביישום הטיפול בתנועה.
שופ יצרה אינטגרציה בין הלמידה והחקירה במהלך התהליך התרפויטי.
היא שילבה באופן עקבי את גישותיה עם יצירתיות, גמישות וחקירה.
כתוצאה מחקירתה את המשחקיות, ההבעתיות והאינטראקציות היצירתיות עם מטופליה היא פתחה טכניקות חדשניות רבות לתרפיה בתנועה.
שרון שייקלין ( Sharon Chaiklin ) - ב-1966 סייעה שייקלין לייסד את American Dance Therapy Association וכיהנה מאוחר יותר כנשיאת ארגון זה במשך כארבע שנים.
בשנים 1980-1981 סייעה בפתיחת התוכנית הראשונה בתרפיה בתנועה באוניברסיטת חיפה תוך שיתוף פולה ים נגה אראל.
במקביל סייעה באופן דומה לביסוס התוכנית האקדמית בטיפול בתנועה בארצות נוספות ביניהן יפן.
אירמגרד ברטנייף ( Irmgard Bartenieff ) - ברטנייף יצרה אינטגרציה בין התאוריה של רודולף לאבאן לתרפיה בתנועה.