tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבידוד מופעל כדי להפריד ולבודד רגשות מהאירוע המסעיר, כשהמטרה שליטה בתגובה הרגשית.
קיבעון (fixation) ותסוגה (regression) — מופעלים כשהמטרה התמודדות עם החרדה בכלים רגשיים משלבי התפתחות קודמים כדי לרכוש מחדש תחושת שליטה באמצעים מוכרים ובטוחים.
(2) מנגנוני הגנה במערכת ההתקשרות
השלכה (projection), פיצול (split), התקה (displacement), הערצה (admiration) חשדנות ושנאת הזר — מופעלים כהגנה נגד תחושות רעות ומעיקות, כמו זרות ותוקפנות, הפוגעים בשלמות האובייקט או ביחסים עמו.
תחושות פנימיות אלה (א) מושלכות על האובייקט הנחווה כמאיים; (ב) מפצלות את האובייקט לטוב ולרע; (ג) מוסטות אל זרים; (ד) גורמות להערצה של האובייקט הנחווה כעריץ (ה) מעוררות חשדנות כלפיו עד כדי שנאת הזר ודמוניזציה שלו.
מנגנונים קיצוניים אלה מאפשרים מחד שמירה על דמות טובה ונערצת ומאידך הרחקה של דמות זרה, עוינת ומאיימת.
סימביוזה וניכור — מופעלים כהגנה בפני אובדן האובייקט, דחייה או בפני חרדת הנטישה.
הפרט נצמד לאובייקט המאיים בנטישה או מתנכר לו.
התנגדות (resistance), וביטול העשייה (undoing) — מופעלים כהגנה נגד השתלטות האחר על הפרט ונגד האשמה, כעס ועונש על מעשה שנעשה.
מגוון אמצעי הגנה כמו: "לא, לא", "לא רוצה", "לא עשיתי", שתיקה, סירוב, תוקפנות פסיבית, עצירות פיזית או רגשית.
כאשר אנו פועלים מתוך רעיון או דחף ולאחר מכן מתחרטים אנו עשויים לנקוט במנגנון הגנה של ניסיון "לבטל" את המעשה במטרה להגן על האגו מרגשות אשמה או בושה, בדרך כלל נעשה זאת על ידי התנצלויות חוזרות או הגשת עזרה.
הזדהות עם התוקפן או הימשכות למצבי אלימות ולמצבי סיכון — מופעלים כהגנה נגד אובדן התדמית הנערצת של ההורה והיחסים עמו.
את מקום הזעם וחוסר האונים נוכח הורה אלים תופסת משיכה לאלימות או משיכה להיות קורבן לאלימות.
(3) מנגנוני הגנה במערכת החיסונית נרקיסיסטית
הכחשה, זיוף העצמי (false self), פֶטִיש, קמע וניצני פרברציה (fetishism & perversion) — מופעלים כהגנה נגד פגיעה בתחושת שלמות העצמי, שלמות האובייקט ושלמות היחסים עמו.
התעלמות (ignoring) והימנעות (avoidance) — מופעלות כהגנה נגד תחושות של איום והיפגעות.
פעולת מנגנונים אלה היא, בדרך כלל, תגובתית לסכנה מוחשית.
רציונליזציה (rationalization) ואינטלקטואליזציה — מופעלות כהגנה נגד אובדן שליטה במצבים של לא־מוכר, לא־ידוע ובלתי מובן במסווה של אידאולוגיה והגנה על עקרונות מוכרים.
תהליכים אוטואימוניים רגשיים — מופעלים כהגנה מפני חרדה מחוסר אונים וחרדה מאובדן שליטה על התוקפנות (של עצמו או של הזולת).
במקום שמירה על העצמי מופיעים תסמינים פיזיים או רגשיים הפוגעים בפרט עצמו.
אלה תסמינים לא מודעים של הרסנות עצמית, הכוללים פגיעה בערך העצמי, עונשים עצמיים, מחשבות טורדניות, הכשלה, השפלה עצמית והתנהגות כפייתית, וגם תסמינים גופניים, כמו טיקים, עצירות כרונית, מריטת שיער כסיסת ציפורניים, ומחלות פסיכוסומטיות.
הופעת התסמינים מקנה רווח רגשי משני, כמו פטור ממטלות מעוררות חרדה או תחושת שליטה באובייקט המודאג.
ישנו שימוש נרחב במושג מנגנוני ההגנה בקרב פסיכואנליטיקאים, הן במחקר והן בטיפול הנפשי, אך ישנם חוקרים הטוענים כי אין ביסוס מדעי אמפירי מספק למושגים אלה.
לדוגמה, קיים ויכוח מחקרי עם דעות וממצאים מנוגדים בנוגע להוכחת קיומם של זיכרונות מודחקים.
מנדולינה היא כלי פריטה ממשפחת ה"לאוטה קצרת הצוואר", קרובה של העוד.
היא בעלת ארבעה זוגות מיתרים וסריגים.
צורתה של המנדולינה דומה לצורת שקד, ומכאן נובע שמה (באיטלקית "mandorla" - שקד).
המנדולינות בנויות מעץ ומנגנים עליהן בעזרת מפרט.
כיונון ארבעת הזוגות בקוינטות כארבעת מיתרי הכינור כלומר, מי, לה, רה, סול, (מגבוה לנמוך), כאשר כל זוג מיתרים מכוונן באוניסון (אותו צליל).
איטליה נחשבת כארץ המקור של המנדולינה, שם היא הופיעה בתקופת הרנסאנס כהתפתחות של כלי פריטה מזרחי ושימושה היה בעיקר ככלי נגינה עממי.
קיימים סוגים שונים של מנדולינות לפי מקור המוצא: מנדולינה נפוליטנית, מנדולינה רומית, מנדולינה מילאנזית (לומברדו).
הנפוצה ביותר היא המנדולינה הנפוליטנית.
היא מכוונת כמו הכינור, בעלת מיתרי מתכת, סריגי מתכת, גשר ניתן להזזה ובטן בצורת שקד.
באמצע המאה ה-18 קבלה המנדולינה באיטליה את צורתה הסופית בידי משפחות בוני כלים Vinaccia ו-Ferrari.
גם בוני הכינורות הידועים יצרו מנדולינות.
בסוף התקופה הקלאסית ובראשית התקופה הרומנטית נודע בונה המנדולינות Calace בנאפולי, מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-20 (De Santi (1834–1916 ברומא ו- Luigi Embergher וכן Silvestri, שפעל בקטניה, סיציליה.
קרובת משפחה של המנדולינה היא המנדולה.
המנדולה בנויה כמו מנדולינה גדולה ומפיקה צלילים יותר נמוכים.
נגני מנדולינה וירטואוזים ובוני כלים היגרו מאיטליה לארצות שונות באירופה, במזרח ובארצות הברית ובכך תרמו להתפשטות העולמית של המנדולינה.
כיום הכלי נפוץ בכל העולם ומיוצר בייצור המוני.
בישראל נודעו בוני הכלים סגל (גבעתיים), ג.
רון (קריית חיים) וכיום אריק קרמן (תל אביב).
בעקבות הפצת המנדולינה בעולם נוצרו גם אסכולות נגינה נוספות על זו האיטלקית ובכך חלו שנויים במבנה הכלי.
הבולט ביותר הוא שינוי מבנה גב המנדולינה הנפוליטנית המסורתית.
המנדולינה החדשה היא בעלת גב שטוח ולא בעלת גב עגול (כלי זה הפך למקובל מאוד באמריקה).
כיום קיימות בעולם מספר שיטות - אסכולות מרכזיות של נגינה במנדולינה.
ראשית, האסכולה האיטלקית האותנטית שמנגנים בה במנדולינות נפוליטניות ומנדולינות איטלקיות אחרות.
האסכולה הגרמנית דומה מאוד לאסכולה האיטלקית ומעודדת כתיבה של מוזיקה חדשה.
האסכולה היפנית מתמחה בנגינה וירטואוזית ובמוזיקה מודרנית.
בארצות הברית מנגנים לרוב במנדולינות שטוחות בעלות פתחי תהודה דומים (אך יותר פתוחים) לאות f (בדומה לפתחי הכינור) מפתוח בוני הכלי Gibson מוזיקת בלוגראס, קאנטרי וג'אז.
האסכולה "הרוסית" הגיעה ארצה עם העלייה והתבססה בבאר שבע .
מלחינים רבים כתבו יצירות מיוחדות למנדולינה או השתמשו בכלי ביצירותיהם.
ויואלדי, דומניקו סקרלטי, מוצרט, בטהובן, ורדי, הומל, מאהלר, איגור סטרווינסקי, הינדמית, ארנולד שנברג, וברן ובולז.
בישראל המנדולינה נחשבת לכלי עממי.
ביניהם: פאול בן-חיים, צבי אבני, חיים אלכסנדר, אייל אדלר, עודד זהבי, אבנר דורמן, משה יעקובסון בנימין בילסקי ומיכאל וולפה.
תזמורות של חובבי נגינה בכלי נוסדו החל משנות ה-20 של המאה ה-20 בהתיישבות החלוצית בעמק יזרעאל ובעמק הירדן במועצה אזורית מגידו.
התזמורת בעמק הירדן ובמועצה אזורית מגידו, ממשיכות פעולתן גם כיום.
הוותיקה בין התזמורות, שממשיכה פעולתה ברצף משנות ה-40 ועד היום היא תזמורת שפיה, הידועה גם כ"אנסמבל הישראלי לכלי פריטה" מיסודו של משה יעקובסון, שכתב ספרי לימוד לכלי ועיבד מאות יצירות לכלי פריטה.
תזמורת זאת הוציאה גם תקליטים.
ביניהם, אחד עם יצירות מוצרט, ויולדי, דאולנד, פרסל, בריטן ואחרים ועוד תקליט ובו שירי עמים.
בסמוך למפעל נשר חיפה שבעיר נשר, פעלה תזמורת כלי פריטה בשנות ה-20 של המאה ה-20. חברים מן התזמורת המשיכו בנגינה בתזמורת "מצלול" בחיפה, אשר קיימת עד היום.
"תזמורת כלי הפריטה הישראלית" קמה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בראש העין, ומוסיפה להיות פעילה במופעים ופסטיבלים בארץ ובחו"ל.
במועצה האזורית מגידו, קמה תזמורת הר ועמק בשנת 1987, על ידי ראשוני הבנים והבאים אחריהם, בתנועה הקיבוצית וכן תזמורת חובבים קטנה באזור נתניה ומודיעין.
הרכב נוסף הוא רביעיית קרמן.
בעיר באר שבע קמה "אסכולה", אשר מתייחסת לכלי ככלי אמנותי לכל דבר כאחיו של הכינור והצ'לו, כלומר כלי נגינה אמנותי ווירטואוזי.
אסכולת נגני באר שבע במנדולינה, נוסדה והתפתחה החל משנת 1970 על ידי המורה לכינור ולמנדולינה שמחה נתנזון בקונסרבטוריון העירוני בעיר.
בשל היותו כנר לימד נתנזון את תלמידיו את מיטב הרפרטואר לכינור וספרי המתודות של גדולי הכנרים, לצד הרפרטואר המקורי למנדולינה.
נגינה זו מתאפשרת בשל הכוונון השווה של שני הכלים.
במרוצת השנים נרקמה טכניקת נגינה חדשה במנדולינה, המבוססת על נגינה וירטואוזית ואמנותית של הרפרטואר הכנרי בנוסף על רפרטואר המנדולינה.
נגני המנדולינה מנגנים את מרבית יצירות הסולו של תזמורת המנדולינות העירונית בבאר שבע.
אחת הדוגמאות לשינוי טכני בנגינה היא אחיזת המפרט.
את המפרט אוחזים בין שתי אצבעות לאגודל ובזווית למיתר.
האחיזה המקובלת ברוב העולם היא אחיזה אנכית למיתר באצבע אחת ואגודל.
שיטת נגני באר-שבע מאפשרת למפרט לנוע בחופשיות, ליצור גוונים שונים בצליל, לנגן קטעים מהירים בחופשיות, וליצור טרמולו (רעדוד) מהיר ואחיד המחקה את משיכת הקשת על מיתרי הכינור.
המנדולה היא כלי פריטה הדומה מאוד למנדולינה, אך גדול ממנה במקצת.
בדומה למנדולינה, למנדולה שמונה מיתרים בארבע קבוצות כפולות, אולם בשונה מהמדולינה, למנדולה מיתרים באורך של כ-42 סנטימטרים והיא מפיקה צלילים נמוכים ביחס למנדולינה, בטון אחד פחות.
נהוג לנגן על המנדולה בעזרת מפרט.
מַנְדָּאִים (משעמדים, במנדאית: ࡌࡀࡍࡃࡀࡉࡉࡀ, מאנדאייא.
[המילה למינדע בארמית פירושה לדעת]) הם בני קבוצה אתנו-דתית בעלת דת ולשון ייחודיים.
דתם דוגלת בהשקפת עולם דואליסטית-גנוסטית.
המנדאים מאמינים כי יוחנן המטביל הוא הנביא החשוב ביותר, ורואים באדם, הבל, שת, אנוש, נח, שם וארם קדושים.
המנדאים ישבו בעיקר בדרום עיראק ובפרובינציה האיראנית ח'וזסתאן.
מספרם הכולל אינו עולה על 50 עד 100 אלף איש.
בשל רדיפות בעיראק ובאיראן היגרו אלפים רבים מהם לשוודיה, לירדן לאוסטרליה ולצפון אמריקה, הולנד, גרמניה ועוד, ולמעשה מיעוטם נותרו בעיראק ואיראן ורובם היגרו לפזורה בעקבות מלחמת האזרחים השנייה בעיראק.
חלק מההיסטוריונים סבורים כי מקורם של המנדאים מקבוצת יהודים מארץ ישראל שהגרה במאות הראשונות לספירה לאזור דרום מסופוטומיה.
תיאוריה זו מבוססת על שלל עדויות: כהני הדת המנדאים מכונים "רבי", אתרי תפילה מכונים "משכנה", ואתרי טבילה מכונים "ירדנה".
בנוסף, המנדאים עושים שימוש במושגים ורעיונות המזוהים עם כת האיסיים של תקופת בית שני, ועם מונחים המוזכרים במגילות מדבר יהודה.
טענות לקשר מסוים לעם היהודי הועלו גם כן על ידי מספר מקורות ומנהיגי דת מנדאים.
הכינוי "מנדאים" הוא שמה של העדה בשפה המנדאית.
פירוש המילה "מנדאים" בשפה המנדאית הוא ה"יודעים", מהמילה הארמית מַנְדַּע, ידע.
הדת המנדאית חולקת מאפיינים רבים עם כתות גנוסטיות שהיו נפוצות במזרח התיכון, במאה הראשונה לספירה ובמאות שלאחר מכן.
המנדאים הם העדה היחידה, מאז שלהי העת העתיקה, שמזהים את עצמם כגנוסטים ("גנוסיס" פירושו ביוונית "דעת").
יש להדגיש שהזיהוי כגנוסטים הוא בעיקר תוצאה של מחקר אקדמי מערבי, ולא היה מקובל בקהילה המנדאית עצמה עד לאחרונה.
על-פי תיאוריה שהוצעה לראשונה במאה ה-17 על ידי הנזיר הכרמליתי איגנציוס, מקור המנדאים בארץ ישראל, ומשם הם היגרו מזרחה לאזור דרום מסופוטמיה.
התיאוריה הזו ננטשה בהדרגה במאות הבאות אך קמה לתחייה בראשית המאה ה-20 בזכות התרגום הראשון של הכתבים הקדושים למנדאים.
חוקרי מקרא כדוגמת רודלף בולטמן גרסו כי כתבים אלו עשויים לשפוך אור על הנצרות הקדומה.
תיאוריה זו נדחתה בהמשך על ידי רוב חוקרי הברית החדשה, וננטשה לאחר מלחמת העולם השנייה, אך זכתה לתחייה מחודשת בשנות ה-60 ומאז קודמה על ידי מספר חוקרים.
החוקר הגרמני קורט רודולף גרס שמקורם של המנדאים בכת יהודית שהיגרה לעיראק במאה השלישית לספירה, והחוקר הסלובקי רודולף מאקוך כתב כי המנדאים היגרו מארץ ישראל למסופוטומיה במהלך המאה הראשונה לספירה.
על-פי מספר מקורות מנדאים, הנצוראיא התגוררו במאה הראשונה לספירה באזור נהר הירדן ובירושלים.
ניתן לזהות באמונה ובמסורות המנדאיות רמזים לקשר יהודי, עברי וארץ ישראלי קדום.
המילה "ירדנה", הקשורה לשונית למילה העברית ירדן, משמשת בדת המנדאית לתיאור אתרי טבילה.
"מרה רבותא", אחד משמות האל בדת המנדאית, מוזכר גם במגילה החיצונית לבראשית (1Q20, II, IV) שנתגלתה בקומראן.
המנדאים מכנים את עצמם "נצוראיא" - משורש נ.צ.ר - כלומר: אלו ששומרים על ידע סודי.
בעבר הרחוק, המנדאים השתמשו גם במונח "בחירי צדקה" כדי לתאר את עצמם.
המנדאים סבורים שהם "בני נהורא" (בני אור), מושג ששימש את כת האיסיים בימי בית שני.
כהני הדת המנדאים נושאים בתואר "רבי" ומקום התפילה מכונה "משכנה".
השפה המנדאית נחשבת לניב של השפה הארמית שקרוב במיוחד לזו של התלמוד הבבלי.
כיום, חוקרים רבים סבורים שמוצאם של המנדאים הוא בארץ ישראל.
רבים סבורים שלמנדאים יש קשר היסטורי עם המעגל הפנימי של יוחנן המטביל.
הבלשן צ'ארלס הברל, שחקר את השפה המנדאית, טוען שזו מצביעה על כך שהמנדאים "חולקים היסטוריה ארץ ישראלית עם היהודים".
חוקרים אחרים גם הם מצביעים על מוצא מאזור יהודה או בקעת הירדן.
החוקרים ג'יימס מקגראת' וריצ'רד תומאס מאמינים כי קיים קשר ישיר בין המנדאיזם לבין היהדות לפני חורבן בית שני ואף לפני גלות בבל.
דראוור גרסה כי הנצרות הקדומה היא "זרם מינות מנדאי".
הסופר המנדאי עזיז סבאחי כתב כי סביר שהמנדאיזם הושפע מדתות אחרות במסופוטומיה ובאזור ים המלח, והתפתח בסביבה בה פעלו יחדיו השפעות בבליות, הלניות, גנוסטיות ויהודיות.
לא כל החוקרים מקבלים את התיאוריה על מוצאם הארץ ישראלי של המנדאים.
החוקר קווין ואן בלאדל סבור שהקהילה המנדאית יסודה בעיראק תחת השלטון הסאסאני במאה החמישית לספירה.
על-פי קרלוס גלברט, המנדאים היוו קהילה תוססת באדסה בשלהי העת העתיקה.
אדווין יאמאמוצ'י סבור כי המנדאיזם נולד בעבר הירדן, ומשם קבוצה "לא יהודית" היגרה למסופוטמיה בסוף המאה השנייה ושילבה את האמונות הגנוסטיות שלה עם אמונות מסופוטמיות מקומיות.
על-פי הכתבים הקדושים של המנדאים, הם צאצאיו של שם, בנו של נח, במסופוטומיה, וגם צאצאי תלמידיו של יוחנן המטביל בירושלים.
בריכה נצוראיה, כהן מנדאי, תומך בתיאוריה של "מוצא כפול", על-פיה המנדאים מקורם בקבוצה שהיגרה מבקעת הירדן לעיראק, שם היא התמזגה עם קהילה גנוסטית ילידת האזור.
ב-2015, ג'רארד ראסל, דיפלומט בריטי, ציטט בספרו את המנהיג המנדאי סתאר ג'באר חילו: "אמונתנו היא הקדומה בעולם, ראשיתה באדם הראשון".
הוא כתב כי חילו סבור שתולדות המנדאים נעוצים בבבל, אך ייתכן שיש להם קשר מסוים עם יהודי ירושלים.
מנהיג הקהילה המנדאית באוסטרליה, סלאח צ'והיילי, קבע כי "המנדאים הם חסידיו של יוחנן המטביל.
אבותיהם ברחו מבקעת הירדן לפני כאלפיים שנה והתיישבו על גדות נהר הפרת, החידקל והכארון, בעיראק ואיראן של ימינו.
הטבילה היא הטקס המרכזי ביותר בדת המנדאית וניתן לקיימה אך ורק במים מתוקים."
השפה המנדאית נחשבת לניב של הארמית הדרום-מזרחית והיא קרובה במיוחד לארמית הבבלית של התלמוד הבבלי ולנבטית.
ניכרות בה השפעות מצד הארמית של התלמוד הירושלמי, של ארמית שומרונית, עברית, יוונית, לטינית, וכן אכדית ופרתית.
שפה זו משמשת כיום בעיקר כשפת תפילה, ורוב המנדאים מדברים כיום בערבית ובפרסית, תלוי בארץ מגוריהם.
המנדאיזם היא דת גנוסטית עם השקפת עולם דואליסטית.
דמותו של יוחנן המטביל היא המרכזית ביותר, אך חסידיה מעריצים גם את אדם, הבל, שת, אנוש, נח, שם וארם, אותם הם רואים כנביאים.
אדם נחשב למייסד הדת המנדאית, בעוד יוחנן המטביל הוא הנביא האחרון והגדול מכולם.
המנדאים אינם נוהגים למול את ילדיהם.
אחת מחוקרות המנדאים הבולטות היא ליידי אי.
היא מציינת בהקדמת ספרה,'The Secret Adam', כי יש לגנוסיס המנדאי תשעה מאפיינים עיקריים, אשר קיימים גם בכתות גנוסטיות אחרות:
ישות עליונה חסרת-צורה, שהביא ליצירה של עולמות רוחניים וחומריים.
ישות זו אינה יוצרת את העולם בעצמה, אלא בידי ישות או ישויות יוצרות שמקורן בו.
הקוסמוס נוצר על ידי אדם ארכיטיפי, שמעצב אותו על פי דמותו.
דואליזם: אם ואב קוסמיים, אור וחושך, ימין ושמאל.
כמאפיין של דואליזם זה, גם עולם רעיונות המורכב מניגודים.
הנשמה מוצגת כגולה, במאסר: ביתה ומקורה הם הישות העליונה שאליה היא חוזרת לבסוף.
הכוכבים משפיעים על הגורל ועל בני האדם, והם גם המקומות שאליהם תגענה הנשמות לאחר המוות.
נשמות או אנשים גואלים שעוזרים לנשמה בדרכה בחיים ולאחר מכן אל "עולמות האור".
'מיסטריות', כלומר טקסים העוזרים לנשמה ומטהרים אותה, על מנת להבטיח שהיא תיוולד מחדש לגוף רוחני, ותצא מעולם החומר.
אלה הם לעיתים קרובות התאמות של טקסים מסורתיים, שנוספה להם פרשנות אזוטרית.
חברי הכת מחויבים לסודיות; הסברים לסעיפים 1, 2 ו-8 שמורים רק לאלה שנחשבים כמסוגלים להבין ולשמר את הגנוסיס.
המנדאים רואים את הקיום האנושי כמחולק לשניים: אור וחושך.
הם מחזיקים בתפיסת עולם דואליסטית, שכוללת טוב ורע; כל הטוב הגיע מעולם האור, וכל הרשע מעולם החושך.
המנדאים מחשיבים את הגוף, החומר ואת העולם הגשמי כולו כמי שהגיעו מהחושך, ואת הנשמה כתוצר של עולם האור.
המנדאים מאמינים כי בעולם מתחולל קרב בלתי-פוסק בין כוחות הטוב והרשע.
כוחות הטוב מיוצגים בידי נהורא (אור) ומיא חיי (מים חיים), בעוד שכוחות הרשע מיוצגים בידי חשוכה (חושך) ומיי תהמי (מים עכורים).
שני סוגי המים מעורבבים בכל דבר על מנת לייצר איזון בעולם.
המנדאים גם מאמינים בעולם הבא, שנקרא "עלמא דנהורא" (עולם האור).
במנדאיזם, עולם האור נשלט בידי אל עליון, "חיי רבי" ("החיים הגדולים").
כינויים נוספים לאל הם "מרא דרבותא", "מנא רבא", "מלכא דנהורא" ו"חיי קדמאי".
האל הוא כה גדול, נורא ובלתי-נתפס כך שלא ניתן לתאר את גדולתו במילים.
האל מוקף במספר אינסופי של מלאכים שנוצרו מן האור.
עולם החושך נשלט בידי אדון החושך, קרון, שנוצר ממים כהים המייצגים את הכאוס.
אחד ממגני עולם החושך הוא דרקון או מפלצת ענקית בשם אור, ושליטה בשם רוחא.
המנדאים מאמינים כי שליטים אלו יצרו שדים שמחשיבים עצמם לבעלי שבעת כוכבי הלכת ושנים עשר המזלות.
מרכז הדת המנדאית הוא הפולחן.
אתרי הפולחן המסורתיים הם המוקדים העיקריים של הקהילות המקומיות.
הם ממוקמים תמיד ליד נהרות או תעלות.
הטקסים החשובים והוותיקים ביותר הם "טבילת" (מעברות, פרון, מעווטה) ו"העלייה".
בניגוד לנצרות, בה הטבילה היא אירוע חד-פעמי, במנדאיזם טבילות נערכות, על-פי המסורת, כל יום ראשון, ונחשבות נחוצות לגאולת הנפש.
יוחנן המטביל נקרא "תלמיד" או "כומר", והוא ידוע במספר הטבילות שביצע וסייעו לישועה.
יום ראשון, כמו במסורות דתיות אחרות, הוא יום הקודש, שמרכזו אמונות מיתולוגיות.
הספרות המנדאית, אף שהיא נרחבת למדי, עוסקת בנושאים כמו אסכטולוגיה, ידיעת האל, והחיים שלאחר המוות, וידועה בעיקר לאנשי הדת.
המנדאים מאמינים בנישואין ובילודה, בחשיבות של סגנון חיים אתי ומוסרי בעולם הזה, ומדגישים את חיי המשפחה.
עם זאת, הם נמנעים ממשקאות חריפים או בשר אדום.
אף שהם מסכימים עם הכתות הגנוסטיות האחרות בכך שהעולם הוא כלא שנשלט על ידי ארכונים - כוחות נמוכים, הם עדיין לא רואים בו מקום אכזרי ומרושע בהכרח.
המנדאיזם מדגיש בחריפות את התנגדותו ליהדות, לנצרות ולאסלאם, ורואה בנביאיהן מלאכי-חבלה שבאו להטעות את בני האדם.
התיעוד הקדום ביותר של השפה המנדאית נמצא על גבי קערות השבעה מאגיות, מן המאות 5–6 לספירה.
למנדאים יש כמה כתבי קודש, שהחשובים בהם הם ה"גינזא רבא" (ࡂࡉࡍࡆࡀ ࡓࡁࡀ, "האוצר הגדול"), שבו אוסף של היסטוריה, תאולוגיה ותפילות.
הגינזה רבה מחולקת לשני חצאים - ה"גינזא שמאלא" וה"גינזא יאמינא".
על פי מידע שמצוי בכתבי יד של ספרים אלה, מקור הטקסט הוא בסוף המאה השנייה או תחילת השלישית לספירה.
אמנם, כתבי היד עצמם הם מאוחרים הרבה יותר (מן המאה השביעית).
על פי המסופר בכתבים אלה, המנדאים עזבו את ארץ ישראל במאה הראשונה לספירה לאחר חורבן המקדש בידי הרומאים ושכנו תחילה במדבר מזרחית לירושלים.
המנדאים נמלטו מרודפיהם אל עבר הירדן ושכנו שם מאות שנים לפי מקורותיהם לפני שהתיישבו באימפריה הארסדית בבבל.
ספר חשוב אחר הוא הקולסטה , ספר התפילה הקנוני של המנדאים.
ספר אחר הוא ספר "יוחנן המטביל", שכולל דיאלוג בין יוחנן וישו.
מנגרובים הוא שמה של קבוצה פרפילטית הכוללת מספר מיני צמחים ממספר משפחות שונות שהמשותף להם הוא היותם עצים, שיחים, ושרכים כגון האקרוסטיכום הזהוב הגדלים במי-ים או במים מליחים לאורך חופים.
המנגרובים גדלים באקלים טרופי או סובטרופי, בין קווי הרוחב 30° צפון ו-30° דרום.
יערות המנגרובים הם מערכת אקולוגית ייחודית, היושבת על התפר שבין הים והיבשה.
המנגרובים יוצרים חורשות צפופות של שורשים וענפים, וסביבתם מהווה בית גידול למינים רבים של בעלי חיים, כגון תנין הים וסרטנים.
הם גדלים בדרך כלל בחופים רדודים, בביצות מלחה או בשפכי נהרות.
המנגרובים נמנים עם מספר משפחות צמחים שהבולטת בהם היא משפחת הריזופוריים (מסדרת המלפיגאים).
קיימים כ-110 מינים, מתוכם רק 54 הם מנגרובים אמיתיים החיים רק בחורשות מנגרובים.
מכלל השטח המיוער על פני כדור הארץ, רק 0.39% מיוער על ידי צמחיית מנגרוב.
בישראל לא קיימת צמחיית מנגרובים, אך בראס מוחמד שבחצי האי סיני, ובמיוחד בנבק שמצפון לשארם א-שייח', קיימות חורשות של המין אביסניה ימית .
ניתן לראות במנגרובים דוגמה לאבולוציה מתכנסת, שכן מינים שונים ממשפחות שונות אימצו טקטיקות הישרדות דומות באקלים דומה.
בחופי פנמה נמצא שמנגרובים יחד עם שוניות של אלמוגים משמשים כבתי גידול לאוכלוסיות של דגים.
המנגרובים הם צמחים בעלי תכונות ייחודיות, המאפשרות גדילה בסביבתם הטבעית, המסוגלים להתקיים בסביבה מלוחה, דלת חמצן ושרויה בקרינת שמש חזקה במרבית ימות השנה.
המנגרובים פיתחו מספר פתרונות להתמודדות עם הסביבה העוינת:
סביבת מים מלוחים: יכולתם לשרוד במי-ים מלוחים נובעת ממנגנונים תוך-תאיים המאפשרים סילוק המלח.
בשורשיהם קיימות ממברנות מיוחדות המסננות את מי-המלח.
בסוגים שונים של מנגרובים אפורים כגון Avicennia marina קיימות בעלים בלוטות המפרישות מלח.
מינים אחרים אוגרים את עודפי המלח בעלים ומשירים אותם בבוא העת.
צמחי המנגרוב בעלי יכולת לנהל את משק המים שלהם בסביבה מלוחה באמצעות מספר מנגנונים.
סביבה דלת חמצן: חלק מהשורשים הם שורשי אוויר, הנחשפים במהלך שפל ומספקים חמצן.
שורשים אלה נראים כמו קשיות, המזדקרות לגובה של בין 30 סנטימטרים ל-3 מטרים.
לפיכך המנגרובים משגשגים באזורים שבהם הגאות והשפל משמעותיים.
מחסור במים מתוקים: היעדר נגישות למים פיתח במנגרובים מנגנונים לחיסכון במים.
פתיחת הפיוניות בעלים מצומצמת למינימום, והעלים אינם פונים לכיוון השמש למזעור ההתאיידות.
נראה שגם הגשמים התכופים באזורים הטרופיים מסייעים לשמירה על משק המים של הצמח.
מנדאית היא דיאלקט של הארמית, המשמש את המנדאים, דת גנוסטית שמאמיניה נמצאים בעיקר בתחומי עיראק ואיראן.
הניב משתייך לענף המזרחי של הארמית המאוחרת, שזמנה הוא מהמאה הרביעית עד המאה השביעית לספירה, ושלב מודרני שלו קיים גם היום.
מאפייני המנדאית דומים לניבים האחרים של הארמית המאוחרת המזרחית, ארמית בבלית וסורית.
היא שימשה כלשון ליטורגית ומצויים בידינו היום טקסטים בניב זה מן המאות הראשונות לספירה הכוללים לחשי השבעה, תפילות ופרקי הגות.
הניב המודרני של המנדאית הוא ניב מדובר ויש בו קבוצה קטנה של דוברים, רובם בעיר אהוואז במחוז ח'וזסתאן באיראן ובסביבתה ומיעוטם בתפוצות.
הניב המודרני מושפע רבות מן הפרסית.
למנדאית יש גם אלפבית מיוחד, הנקרא .
חוקר השפה הבולט ביותר במאה ה-19 היה תאודור נלדקה, ובמאה ה-20 היה רודולף מצוך .
ראס מנגשה יוהנס (1868–1906) היה בנו המאומץ של יוהנס קיסר אתיופיה, הראס של תיגראי, וכטוען לתואר קיסר אתיופיה לעיתים קרובות השתמש בתואר נסיך.
הוא הוכרז כבנו ויורשו על ידי אביו יוהנס לאחר קרב מטמה (שבו הקיסר נפצע אנושות ומת).
תיגראי נכנסה לתוהו ובוהו ומרידות במנגשה.
ראס מנגשה סירב להכיר במנליק כקיסר וניסה מאוחר יותר ליצור ברית עם השכנים האיטלקיים (האיטלקים כבשו את אריתריאה מהאתיופים וכוננו את קולוניית אריתריאה בשנת 1890) בתקווה שהם יתמכו במרד כנגד הקיסר מנליק.
עם זאת, לאחר שהבין שהאיטלקים החלו לחדור לתחום שליטתו והעוינות הקודמת עם יוהנס אביו, הבין ראס מנגשה כי המטרה הסופית שלהם הייתה לכבוש אתיופיה כולה והוא הכיר לבסוף במנליק כקיסר על מנת לשלב כוחות עמו בקרבות כנגד האיטלקים.
מנגשה היה נשוי לקפאי וולה, אחיינית של הקיסרית טאיטו בטול.
הוא מרד שוב נגד מנליק כאשר נמנע ממנו לקבל את התואר "נגוס ציון" (הצאצאים שלו ייצאו מכילם עשרות שנים מאוחר יותר כאשר ראס מיכאל יקבל תואר זה על ידי בנו ליג' ייאסו).
מנליק שם את ראס מנגשה במעצר בארמון המלכותי הישן שבאנקובר.
בנו הבכור והלגיטימי של יוהנס, ראס אראייה סלאסיה ילד את ראס גוגסה אראייה בנו דג'אזמאץ' היילה סלאסיה גוגסה שלט במזרח תיגראי מ-1930 ואילך והיתחתן עם ביתו של היילה סלאסי הנסיכה זנבוורק היילה סלאסיה ב-1936 לאחר מות אשתו דג'אמאץ' היילה סלאסיה בגד במדינתו והיצטרף לאיטליה הפאשיסטית נגד אתיופיה.
בתקופת הכיבוש האיטלקי הוא הועלה לדרגת ראס על ידי "מלך איטליה באתיופיה" אולם לאחר שחרור אתיופיה ב-1941 הוא הושם במעצר בית וקיבל יחס של בוגד, הוא מת זמן קצר לאחר ששוחרר מהמעצר על ידי שלטון הדרג ב-1974.
ראס מנגשה סיים את חיו במעצר בית בגלל מרידות חוזרות ונשנות במנליק השני.
בנו של מנגשה, ראס סיום, היה בהתחלה שליט מערב תיגראי.
אולם, בעקבות בגידת דודנו דג'אזמאץ' היילה סלאסיה, הוא נהפך לשליט כל תיגראי בשנת 1936. הוא פיקד וניהל קרבות נגד האיטלקים, אולם נכנע לבסוף לאיטלקים, וב-1937 הוא הוגלה יחד עם משפחתו לרומא.
ביוני 1939 הוא הוחזר על ידי האיטלקים, שקיוו כי הוא יעזור להם להדוף את הצבא הבריטי, לאתיופיה.
עם זאת, הוא צידד בבריטים וסייע להם לסיים את הכיבוש האיטלקי באתיופיה.
ב-1941, לאחר תבוסת האיטלקים, הוכר ראס סיום כשליט הבלעדי של תיגראי.
אף על פי כן, בשנים 1941–1947 הוא היה נתון במעין מעצר בית באדיס אבבה.
מ-1947 עד מותו, באירועי ניסיון ההפיכה הכושל ב-1960, הוא שלט בתיגראי.
בנו מנגשה סיום ירש את מקומו ושלט בתגראי עד עליית שלטון הדרג באתיופיה ב-1974. ראס מנגשה סיום הקים את הארגון האיחוד הדמוקרטי-אתיופי (EDU) כדי להילחם בשלטון הדרג וזוהי המפלגה הוותיקה ביותר באתיופיה.
מנדוסה (בספרדית: Mendoza) היא עיר במערב ארגנטינה, למרגלות הרי האנדים, המשמשת גם כבירתה של פרובינציית מנדוסה.
בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-115,000 בני אדם, ובמטרופולין המקיף אותה חיים כמיליון בני אדם, מה שהופך אותה למרכז המטרופוליטני הרביעי בגודלו בארגנטינה.
העיר וסביבתה מהוות את מרכז הכרמים וייצור היין הגדול ביותר בארגנטינה ובאמריקה הלטינית כולה.
עד הגעתם של הספרדים גרו באזור הקוז'ו, בו שוכנת מנדוסה, בני הווארפֶּה.
ב-1551 הגיע לאזור פרנסיסקו ויאגרה, שנשלח בידי פדרו דה ואלדיביה מקוסקו, והגיע דרך צ'ילה.
הוא שהה במקום עם חייליו במחיצת בני הווארפה במהלך החורף, ושב לצ'ילה.
ב-1561 הגיע לאזור פדרו דל קסטיו, וכבש את השטח.
ב-2 במרץ הוא ייסד את העיר, לה קרא סיודד דה מנדוסה דל נואבו ואיה דה לה ריוחה (Ciudad de Mendoza del Nuevo Valle de La Rioja), על שמו של מושל צ'ילה, גארסיה אורטאדו דה מנדוסה.
העיר הוכפפה למושל צ'ילה, שהיה בעצמו כפוף למלכות המשנה של פרו.
ב-28 במרץ 1562 הוסט מעט מיקומה של העיר, ממערב לתעלת קאסיקֶה גוּאָיְמָאזֶ'ן.
חשיבותה הייתה בשל מיקומה בדרך מאזור ריו דה לה פלטה לסנטיאגו דה צ'ילה.
בניגוד למושבות ספרדיות אחרות, חיו התושבים הספרדים בשלום עם שכניהם בני הווארפה, שנטמעו בהם בהדרגה.
עם הקמתה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה הועבר האזור שממזרח להרי האנדים, לרבות מנדוסה, לשליטתה.
ב-1782 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, אך היא פורקה כבר ב-1783, ומנדוסה הייתה לחלק מהאינטנדנסיה של קורדובה וטוקומאן.
לאחר הכרזת העצמאות של ארגנטינה, החליט הטריומוויראט השני שעמד בראש המדינה לחלק מחדש את האינטנדנסיות במדינה ב-1813. האינטנדנסיה של קוז'ו הוקמה, וכללה גם את הערים סן חואן וסן לואיס.
ב-1814 מונה חוסה דה סן מרטין למושל קוז'ו, וב-1817 השלים את כיבוש קוז'ו מידי הספרדים, בדרכו לשחרורן של צ'ילה ופרו.
ב-1 במרץ 1820 פורקה האינטנדנסיה ל-3 פרובינציות נפרדות - סן חואן, סן לואיס ומנדוסה, שהעיר מנדוסה הייתה לבירתה.
ב-20 במרץ 1861 פקדה את מנדוסה רעידת אדמה חזקה.
5,000 בני אדם נהרגו, ומרבית המבנים בעיר נחרבו.
היא הוקמה מחדש כקילומטר דרומית-מערבית למיקומה הקודם.
העיר החדשה החלה לקלוט מהגרים רבים בסוף המאה ה-19, ובהם איטלקים, ספרדים, יהודים וערבים.
פלאסה אינדפנדנסיה היא הכיכר המרכזית של העיר, וממנה יוצאות שדרות מיטרה (צפונה ודרומה) ושדרות סרמיינטו (מזרחה ומערבה).
חלקן המזרחי של שדרות סרמיינטו, לאורך שלושה בלוקים, הוא מדרחוב.
שטחה של פלאסה אינדפנדיינטה הוא כ-40 דונם, ובמרחק של שני בלוקים מכל אחד מקצותיה מצויות כיכרות נוספות - סן מרטין, אספניה, איטליה וצ'ילה, כל אחת מהן בשטח של 10 דונם.
רחובותיה של העיר מאופיינים בעצים רבים, המושקים באמצעות תעלות שלאורך הרחובות.
הריאה הירוקה של העיר, פארק סן מרטין, משתרע על פני כ-4,200 דונם במערב העיר.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2001 נמצא כי מתגוררים בעיר כ-111 אלף תושבים.
נתון זה מעיד על ירידה של כ-9% במספר התושבים לעומת המפקד שנערך ב-1991, ושלפיו התגוררו בעיר כ-122 אלף תושבים.
ההגירה השלילית נובעת מכך שתחום שיפוטה של העיר מצומצם יחסית, ושטחי מסחר ועסקים החליפו בהדרגה את שטחי המגורים.
תושבים רבים עברו לפרוורי העיר, ובמטרופולין שלה התגוררו כ-847 אלף תושבים ב-2001.
העיר מנדוסה נחשבת למרכז כרמים וייצור יין בעל מוניטין עולמי, בין היתר בזכות מיקומה למרגלות הרי האנדים והאקלים המתאים באופן אידיאלי לגידול גפנים.
בנוסף, בבטן האדמה של חבל קוז'ו, שמנדוסה נחשבת בירתו, נאמד כי קיימים 56 אחוזים מסך הנחושת בארגנטינה, 53 אחוזים מן הזהב, 50 אחוזים ממרבצי המוליבדן (מינרל חשוב המשמש בתעשיות הפלדה, הפלסטיק והגומי העולמיות) ו-9 אחוזים ממרבצי הכסף במדינה.
עושר אוצרות הטבע במנדוסה ובסביבתה הביא תושבי חוץ רבים לרכוש קרקעות באזור, אולם חוקים מקומיים מטילים מגבלות ומכסים על הכרייה, עד למצב בו 92 אחוזים מן הכורים המתגוררים בעיר מחוסרי עבודה ו-30 אחוזים מן התושבים בעיר חיים מתחת לקו העוני.
נמל התעופה הבינלאומי גוברנדור פרנסיסקו גבריאז'י הוקם ב-1954 כ-8 ק"מ צפונית-מזרחית למנדוסה.
מנמל התעופה יוצאות טיסות סדירות לבואנוס איירס, קורדובה, נאוקן וסנטיאגו.
שני כבישים ראשיים נפגשים במנדוסה.
כביש 7 מחבר את מנדוסה עם בואנוס איירס וסן לואיס במזרח, ועם הגבול הצ'יליאני, במעבר אגווה נגרה שלמרגלות האקונקגווה, במערב, בואכה סנטיאגו ועיר הנמל ולפראיסו.
כביש 40, הארוך בכבישי ארגנטינה, מחבר את מנדוסה עם סן חואן, סלטה וחוחוי בצפון, ועם בארילוצ'ה בדרום.
סמיכותה של מנדוסה לדרכים אלה, הופכת אותה למרכז תעבורתי חשוב.
רכבות פעלו בעבר על מסילת הברזל הטרנס-אנדינית, שחיברה את מנדוסה עם סנטה רוסה דה לוס אנדס שבצ'ילה, ואולם שירות זה הופסק ב-1984.
מנדוסה היא עיר הבית של קבוצת הכדורגל אינדפנדיינטה ריבדביה המשחקת בליגת המשנה הארגנטינאית.
בעיר גודוי קרוס, שנמצאת במטרופולין של מנדוסה, נמצאת קבוצת גודוי קרוס המשחקת בליגת העל הארגנטינאית.
מנדוסה (בספרדית: Mendoza) היא פרובינציה באזור הקוז'ו במערב ארגנטינה.
היא גובלת בפרובינציית סן חואן בצפון, בסן לואיס במזרח, בלה פמפה בדרום-מזרח, בנאוקן בדרום ובצ'ילה במערב.
מנדוסה היא אחת הפרובינציות המאוכלסות בארגנטינה, ובשנת 2001 התגוררו בה למעלה ממיליון וחצי תושבים.
הפרובינציה קרויה על שם עיר הבירה שלה, מנדוסה.
במזרח הפרובינציה מתנשאות כמה מהפסגות הגבוהות בהרי האנדים, ובהן ההר הגבוה ביותר ביבשת אמריקה כולה, אקונקגווה, הממוקם בקצה הצפון-מערבי של הפרובינציה, וגובהו 6,960 מ' מעל פני הים.
תוואי הקרקע נעשה מישורי יותר ככל שמתקדמים מזרחה, ואולם בדרום הפרובינציה מתנשאים שני הרים נוספים הקוטעים רצף זה, נוואדו (3,810 מ') ופָּז'וּן (3,680 מ').
מספר נהרות מרכזיים זורמים במנדוסה, ובהם דסגואדרו, המהווה את גבולה של הפרובינציה עם סן לואיס, אטואל הזורם במקביל לו בדרום הפרובינציה (ונשפך לתוך דסגואדרו בלה פמפה).
מספר נהרות זורמים מהרי האנדים מערבה ונשפכים לדסגואדרו, ובהם מנדוסה, טוּנוּזָ'אן ודִיאָמָנְטֶה.
האקלים בפרובינציה יבש, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 150 ל-350 מ"מ.
משרע הטמפרטורות בין היום ללילה קיצוני.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהאזור היה מיושב כבר לפני כ-4,000 שנה.
בעת הגעת הספרדים, במאה ה-16, התגוררו באזור עמי הווָרְפֶּה והפּוּאֶלְצֶ'ה.
ב-1561 הגיע פדרו דל קסטיו, כבש את השטח וסיפח אותו למלכות המשנה של פרו.
ב-2 במרץ הוא ייסד את העיר מנדוסה, או בשמה המלא: סיודד דה מנדוסה דל נואבו ואיה דה לה ריוחה (Ciudad de Mendoza del Nuevo Valle de La Rioja), על שמו של מושל צ'ילה, גארסיה אורטאדו דה מנדוסה.
לאחר הקמתה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776, סופחה אליה מנדוסה, בה התגוררו באותה העת כ-30 אלף תושבים.
ב-1782 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, אך היא פורקה כבר ב-1783, והחל מאותה שנה הייתה מנדוסה חלק מהאינטנדנסיה של קורדובה וטוקומאן.
ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו מחדש, והיא כללה את מנדוסה, סן חואן וסן לואיס של ימינו.
ב-1 במרץ 1820 פורקה האינטנדנסיה ל-3 פרובינציות נפרדות - סן חואן, סן לואיס ומנדוסה.
ב-14 בדצמבר 1854 הייתה מנדוסה לפרובינציה הראשונה בארגנטינה שמכוננת לעצמה חוקה.
העיר מנדוסה נחרבה כמעט לגמרי, והוקמה מחדש במרחק של כקילומטר ממיקומה הקודם.
ב-1885 הושלמה הקמתה של מסילת ברזל שקישרה את הפרובינציה עם בואנוס איירס, ואפשרה שינוע מהיר יותר של היין שיוצר בה לנמל בואנוס איירס.
התפתחות תעשיית היין הביאה לפיתוח מואץ בפרובינציה בראשית המאה ה-20, ומהגרים רבים זרמו אליה, ובהם איטלקים, ספרדים, יהודים וערבים.
בשנות השישים של המאה ה-20 עלה כוחה של המפלגה הדמוקרטית, בהנהגתו של פרנסיסקו גבריאז'י.
מפלגה זו, בעלת השקפות שמרניות קמה ביוזמתם של בעלי אדמות שהתנגדו לרפורמות שהנהיג נשיא ארגנטינה חואן פרון, ושבמסגרתן הוקצו יותר משאבים לערים על חשבון המגזר הכפרי.
גבריאז'י נבחר למושל הפרובינציה ב-1961 והודח במהלך ההפיכה הצבאית שאירעה בארגנטינה ב-1966. הממשל הצבאי עצמו מינה אותו מחדש למושל ב-1970. בקדנציה החדשה שלו הנהיג גבריאז'י קו תקיף נגד האופוזיציה, והשתמש במשטרה לדיכוי מתנגדים.
בנוסף, החל לגלות מעורבות בענייני חוץ, ותמך במורדים שפעלו נגד נשיא צ'ילה, סלוודור איינדה.
בעקבות הפגנות נגדו ב-1972 נאלץ להתפטר.
בשנת 2001 התגוררו במנדוסה כמיליון ו-580 אלף בני אדם, מה שהופך אותה לפרובינציה החמישית בגודלה בארגנטינה.
הבירה מנדוסה היא העיר הרביעית בגודלה בפרובינציה, ומתגוררים בה כ-111 אלף תושבים, אך במטרופולין שלה מתגוררים כ-60% מתושבי הפרובינציה, כ-849 אלף בני אדם.
מבחינה מינהלית מחולקת הפרובינציה ל-18 דפרטמנטוס.
גוֹדוֹי קרוס (כ-182 אלף תושבים)
סן רפאל (כ-105 אלף תושבים)
כלכלתה של מנדוסה היא החמישית בגודלה בארגנטינה, והתמ"ג בשנת 2006 נאמד בכ-13.8 מיליארד דולרים.
בממוצע, מדובר בכ-8,720 דולר לנפש, שיעור דומה לממוצע הארצי בארגנטינה.
מנדוסה מפורסמת בתעשיית היין שלה, ומדי שנה מיוצרים ב-1,200 היקבים שבה למעלה ממיליארד ליטר יין, שהם כ-70% מהתוצרת בארגנטינה כולה.
תעשיות בולטות נוספות כוללות שימורי פירות, זיקוק נפט וצמנט.
תעשיית הדבש אף היא ענף בולט בפרובינציה, שבה כ-30 אלף כוורות.
הגידולים החקלאיים הנפוצים בפרובינציה כוללים תפוחים, אגסים, עגבניות, בצלים, שזיפים, זיתים, דובדבנים וחבושים.
כ-14% מרזרבות הנפט של ארגנטינה מקורן במנדוסה, ומחצבים נוספים כוללים אורניום וסיד.
בעקבות המשבר הכלכלי שפקד את ארגנטינה בראשית המאה ה-21 וצניחת שער הפסו, הפכה הפרובינציה ליעד אטרקטיבי יותר לתיירים, ומאז 2002 חל גידול מתמיד במספר התיירים הפוקדים אותה.
התיירות מבוססת על אתרי סקי (הבולט שבהם לאס לניאס), תיירות יין, וכן מטפסי הרים המעפילים לפסגת האקונקגווה.
בשנת 1997 צולם בעיירה הקטנה אוספז'אטה (Uspallata) הסרט המפורסם "7 שנים בטיבט" בכיכובו של בראד פיט.
בסרט ניתן היה להבחין בנופים ההרריים המרהיבים ביופיים, בחלקם מושלגים ובחלקם מדבריים.
מנגנוני תנועה במערכת העיכול הם מנגנונים שונים אשר מסייעים למעבר האוכל ולתנועתיות לאורך מערכת העיכול.
מנגנונים אלו כוללים שרירים שונים במערכת העיכול, עצבוב, קיום תנועה פריסטלטית המסייעת בהעברת המזון ופירוקו, קיומם של ספינקטרים שונים ועוד.
תהליך הבליעה מחולק למספר שלבים - השלב האוראלי, והשלב הפרינגיאלי (של הלוע).
השלב האוראלי מתחלק לשני שלבים:
oral preperatory: ההכנה להכנסת האוכל (למשל, בעקבות ריח) - לפני התחלת הבליעה יש זיהוי סנסורי של האוכל, לפי גודלו וצמיגותו.
ככל שהמזון מוצק יותר, למשל, כך נבלע ממנו בכמויות קטנות יותר.
שלב זה כולל את ערבוב האוכל עם הרוק.
Oral - בשלב זה, לאחר הלעיסה, הלשון מעבירה את האוכל לחלק האחורי של הפה ולתוך הלוע.
זהו שלב רצוני, המורכב משרירים רצוניים.
השלב הפרינגיאלי עובד כרפלקס, כלומר, האוכל מגרה קולטנים בקיר הלוע האחורי, והם שולחים אינפורמציה למרכז הבליעה במוח (רצפת החדר הרביעי במוח) - גרעינים כגון Nucleus tractus solitarius, אשר מעריך את סוג הבליעה, ובהתאם מעביר גירוי לגרעין המוטורי של העצב התועה (vagus nerve) אשר מתחיל את תהליך הבליעה.
תהליך הבליעה כולל מספר תהליכים שונים הפועלים יחדיו.
באופן כללי, בזמן בליעה יש גל של תנועה פריסטלטית של התכווצות שרירי הלוע.
מיתרי הקול נסגרים זמן רב יחסית לפני שהאוכל מגיע ללוע עצמה, והבליעה אורכת מחצית שנייה (לשם השוואה מיתרי הקול סגורים בערך 2 שניות).
במהלך הבליעה, יש סגירה של הפתח האורו-נזאלי (בין האף לפה) כדי למנוע יציאה של אוכל מהאף.
תיבת הקול, עולה כלפי מעלה, ונסגרת על ידי מיתרי הקול על מנת שלא תהיה אספירציה לדרכי הנשימה.
הלשון זזה לחלק האחורי, ויש פתיחה של הספינקטר העליון של הושט - upper esophageal sphincter.
במהלך הבליעה, לא ניתן לנשום, ולכן באופן כללי לא ניתן לבצע יותר מ-3 בליעות רצופות ללא לקיחת אוויר בין לבין.
הוושט הוא צינור שתפקידו העברת מזון מהפה לקיבה.
המעבר בוושט אורך בין 7 ל-10 שניות, כאשר לוושט יש סוגר עליון וסוגר תחתון.
כאשר האוכל נמצא בלוע, יש התכווצות ראשונית בוושט (גל פריסטלטי ראשוני) וכאשר האוכל מגיע לוושט עצמו הספינקטר העליון נפתח ולאחר מכן נסגר שוב כדי שאוכל לא יעלה בחזרה.
לאחר מכן יש גל פריסטלטי נוסף (שניוני) אשר מביא לפתיחתו של הספינקטר התחתון בוושט,
זאת כדי לאפשר מעבר מהיר של מזון ובייחוד נוזלים אשר עוברים במהירות רבה.
מייד לאחר שהאוכל עובר לקיבה, נסגר הספינקטר התחתון של הוושט, כדי למנוע ריפלוקס (חזרה של אוכל מהקיבה).
הרפיה וכיווץ של הספינקטר הוושטי
פעולת הכיווץ וההרפיה של שרירי הוושט, מתווכת על ידי אצטילכולין אשר גורם לכיווץ הוושט, יחד עם גירוי של NO - nitric oxide, המשמש להרפיה של הוושט.
בדרך זו יש כיווץ למעלה והרפיה למטה, מה שמאפשר לאוכל לעבור.
ישנם גורמים שונים אשר משפיעים על התכווצותו של הספינקטר הוושתי התחתון, ה- LES: חלבונים, תרופות שונות, או הורמונים כגון גסטרין, ואזופרסין ומוטילין אשר מגבירים את כיווץ הספינקטר.
מאידך, ישנם גורמים המשפיעים על הרפיית הספינקטר, כמו אלכוהול, שומן, קפה, תרופות כגון אטרופין, חוסמי תעלות סידן, ניטרטים, תיאופילין או הורמונים שונים כגון סקרטין, פרוגסטרון, CCK וגלוקגון.
אכלזיה היא הפרעה בה אין כמעט הרפיה של ה-LES, אין הפרשה של NO הגורם להרפיה ויש רק כיווץ של אצטילכולין.
הפרעה נוספת היא Diffuse spasm of the esophagus - אין גל פריסטלטי אלא מפושט, כל הוושט מתכווץ בבת אחת.
מחלה דומה נוספת היא nutcracker esophagus בה עוצמת ההתכווצות של הוושט חזקה מאוד.
שתי המחלות אלו גורמות לכאב בזמן הבליעה.
בשונה משאר המעי, הקיבה מורכבת משלוש שכבות של שריר.
השכבה החיצונית ביותר מורכבת משרירים אורכיים, השכבה מתחתיה בנויה משרירים מעלים והשכבה הפנימית בנויה משרירים אלכסוניים (oblique).
פעילות הקיבה מתבטאת בגלי פריסטלטיקה, המתחילים בקרדיה (פי הקיבה) ונעים לעבר הפיילורוס (השוער התחתון).
כשהמזון מגיע לקיבה, הגלים מתחזקים בקרדיה ונחלקים בהגיעם לפיילורוס.
גלים אלו מתגברים בעוצמתם עם הזמן ונוטים להתחזק, כאשר הקצב הוא 4 גלים בדקה.
ההתכווצות הבסיסית של הקיבה נובעת מגירוי עצבי בתוך דפנותיה, המתחיל בגירוי של הרחבתה.
הקיבה מכילה קוצב, pacemaker, האחראי לפעילותה ונמצא באזור שבין הפונדוס לגוף הקיבה.
תפקידו לשלוח גירוי חשמלי לתאי הקיבה, המגיע לשכבות השריר דרך רשת של תאים הנקראים ע"ש cajal.
במצבי צום (חוסר אכילה) ישנו גל ארוך של התכווצות, אשר נקרא MMC (migrating motor complex).
זהו גל המאופיין בהעברת חלקיקים גדולים יחסית של עד 2.5 ס"מ.
לגל זה יש שלוש פאזות: הפאזה השקטה, האורכת 45 דקות.
הפאזה השנייה הכוללת התכווצויות לא מסודרות, 45 דקות נוספות של התכווצויות.
לאחר מכן מגיע שלב שלישי הכולל התכווצויות חזקות מאוד, במהלכן כל האוכל עובר לתריסריון.
זהו השלב הקצר ביותר ואורכו 10 דקות.
לאחר מכן יש הרפיה של התהליך, באופן בו כל מחזור הפעילות של הגל אורך שעתיים.
לאחר ארוחה, ישנה התכווצות אינטנסיבית, המאפשרת את פעולת הקטנת החלקיקים הנכנסים למעי כדי למקסם את יכולת פעילות הספיגה במעי.
בשונה מהתהליך המתרחש בצום, לאחר ארוחה ה- MMC נפסק ויש תהליך של 3 התכווצויות בדקה, המערבבות את המזון, עד להתפנותו מהקיבה.
לאחר האכילה יש שלב ביניים, הנקרא Lag, בין חצי שעה לשעה, ולאחריו הופעה של גלים חזקים אחת לשעתיים המפנים את שאריות המזון שנותרו בקיבה.
גלי ה-MMC, פועלים רק עד אזור התריסריון.
לאחר הגעת המזון לתריסריון, המהווה את תחילת המעי הדק, יש התכווצויות שאינן שיטתיות, אשר ממשיכות כל עוד יש מזון במעי.
ההתכווצות מתרחשת רק באזורים בהם יש מזון באותו הזמן, כדי למנוע התכווצות של כל המעי.
שלא בדומה לקיבה, ההתכווצות במעי היא אינטנסיבית יותר, 12 התכווצויות לדקה במהלך עיכול המזון ולא 3 לדקה.
במעי הגס ישנן גם התכווצויות אולם הן איטיות ולא סדירות, המחולקות להתכווצות בעת מנוחה, והתכווצות נוספת שתפקידה לדחוף את תוכן המעי הגס אל הרקטום התחתון והתעלה האנאלית.
ישנן מספר התכווצויות המתרחשות בעת מעבר המזון למעי הגס.
אלו הן התכווצויות סגמנטליות, המערבבות את הצואה ומאפשרות ספיגת מים.
תוכן מגיע מהמעי הדק לצקום (המעי העיוור המהווה את תחילתו של המעי הגס).
האוכל עובר במעי הגס מצד לצד, אולם ללא התקדמות קדימה.
תנועה זו מאפשרת ספיגה טובה של הנוזלים.
מפעם לפעם יש התכווצות חזקה בחלק הימני יותר של המעי הגס, גל המתחיל במעי הגס העולה עד אזור הסיגמואיד, כאשר גל זה מאפשר את דחיפת האוכל לצד ימין עם התקדמות האוכל קדימה- התכווצות זו מתרחשת פעמיים ביום.
הסוג השני של ההתכווצות הוא colonic cyclic motor event - בצד ימין, באזור ה- rectus-sigma, ודיסטלית (מרוחק) אליו, מתחיל גל כל בערך שעה וחצי עד שלוש שעות, שדחוף את התוכן כלפי מטה לאזור הרקטום והתעלה האנאלית.
זהו גל הנמשך בערך 10 דקות כל מספר שעות.
בלילה, גל זה מופיע בתדירות גבוהה יותר (כל 50-90 דקות).
גל זה אינו סינכרוני עם גל ה- MMC שתואר קודם לכן.
גל מעגלי זה מביא לצורך של האדם בצאייה.
אם אין צאייה כתוצאה מהימנעות, התוכן יעלה למעלה, לגל לא מעגלי, עד להופעת הגל המעגלי בשנית.
הגירוי הכי חזק לצאייה הוא ה-gastrocolic reflex.
רפלקס זה מופיע עשרים דקות עד חצי שעה לאחר ארוחה- נוצר כתוצאה מגירוי הורמונלי.
פי הטבעת מורכב משני ספינקטרים- חיצוני ופנימי, הנמצאים אחד על גבי השני.
הספינקטר הפנימי אינו רצוני, והוא מעוצבב אוטונומית- הוא שומר על כך שתוכן הרקטום לא יצא החוצה- טונוס קבוע.
כאשר מתרחשת פעולת הצאייה, האדם מרפה רצונית את הספינקטר החיצוני.
מנגנון שער החליפין האירופי נוצר בסוף שנת 1978 כהסכם בין הבנקים המרכזיים של מדינות הקהילה האירופית והחל לפעול במרץ 1979 כחלק ממערכת מוניטארית רחבה יותר – המערכת המוניטארית האירופית (European Monetary System או EMS).
ה-ERM היה שיטת סחר חליפין בעלת שער קבוע למחצה המורכב משער חליפין מרכזי ורצועת ניוד בתוכה יכול השער לנוע.
מאז הסכם רומא, אשר התווה את הדרך לשוק משותף בקהילה האירופית, מדינות הקהילה ראו חשיבות ביציבות שערי החליפין.
יציבות זו נדרשה הן כדי לסייע לפעולתו התקינה של השוק האירופי המשותף והן כדי למנוע משברים כלכליים ברחבי היבשת, זכר לתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
יעד זה הושג בתחילה על ידי השתתפות מדינות הקהילה במערכת "ברטון וודס", אך לאחר התמוטטות המערכת בתחילת שנות השבעים, החלו מדינות הקהילה לנקוט בצעדים עצמאיים כדי להגיע ליציבות שער חליפין בין מדינות הקהילה.
החל משנת 1972 שערי החליפין בקהילה האירופית הוסדרו באמצעות מנגנון "הנחש במנהרה".
מערכת "הנחש במנהרה" היוותה מערכת של שערי חליפין ניידים בגבולות מסוימים בין המטבעות האירופים ובין הדולר.
בפועל, בשל היעדרותן של צרפת אנגליה ואיטליה מההסדר מדובר היה במערכת שבעיקר הסדירה את שער החליפין של המארק הגרמני אל מול המדינות הקטנות יותר בקהילה האירופית: הולנד, בלגיה ולוקסמבורג.
לאורך פעולת "הנחש" מספר מדינות עזבו והצטרפו למערכת בשל חוסר יכולתם לעמוד בשערי החליפין שנקבעו להן.
לקראת שנת 1978, מספר גורמים הובילו את מדינות הקהילה להגיע להסכם על הסדרה שונה של שערי החליפין ביניהם.
ראשית, שינויים בפוליטיקה הפנימית של צרפת וגרמניה הובילו להתחזקות הקולות הקוראים לייסוד מערכת מוניטארית אירופית קרובה יותר ומחייבת יותר מזו הקיימת באותה תקופה.
שנית, דאגה גוברת, בעיקר בגרמניה, מהתחזקות הקומוניזם באיטליה ורצון לקרב את איטליה יותר לאירופה המערבית.
שלישית, רצון אירופאי לנקוט בצעדים אשר יובילו בעתיד לעצמאות גדולה יותר ביחס לארצות הברית אל מול דרישה אמריקאית לשינוי המדיניות הגרמנית וניסיונות אמריקאיים לפחת את הדולר.
המדינות החברות בנחש החלו לחוש בלחצים על שערי החליפין והגיבו בפיחות או בפרישה.
מצד שני, דווקא בתקופה זו חלה התייצבות בשערי המטבעות שנשארו ניידים לחלוטין: הלירטה, הפרנק הצרפתי והליש"ט.
עובדה זו הפכה את האפשרות להשגת יציבות אירופאית, בניגוד ליציבות אל מול הדולר, לממשית ואפשרית.
היוזמה הצרפתית – גרמנית הוגשה למועצה האירופית בקופנהגן באפריל 1978. התוכנית גובשה על ידי נציגים שמונו באופן אישי על ידי ראשי גרמניה וצרפת ולא בצינורות המקובלים של מוסדות הקהילה האירופית.
ישנן טענות שדווקא עובדה זו סייעה להתממשות התוכנית בניגוד לתוכניות קודמות שלא הגיעו לכדי מימוש.
בנוסף, התוכנית למנגנון החדש הוצגה כתוכנית "הגנתית" שמטרתה יציבות מוניטארית ולכן לא חייבה צעדים פיסקאליים משותפים או מדיניות משותפת בתחומים שאינם קשורים לשער החליפין.
מאפיין זה הפך את התוכנית לקלה יותר לקבלה מבחינה פוליטית לעומת תוכניות שאפתניות יותר שקדמו לה.
מנגנון שער החליפין מורכב משער מרכזי, הנקבע במונחי ECU בצורה בילטראלית בין כל זוג מטבעות במערכת.
מסביב לשער זה, יש רצועה מסוימת בגודל משתנה שבתוכה שער החליפין רשאי לנוע.
כאשר השער הבילטראלי של זוג מטבעות מגיע לגבול הרצועה מותרת, נקבעה חובת התערבות, על פניו בלתי מוגבלת, על ידי הבנקים המרכזיים של 2 המדינות המעורבות, עד שהשער המרכזי הבילטראלי יחזור לגבולות המותרים.
כמו כן, הייתה קיימת אפשרות להתערבות גם כאשר המטבע היה עדיין בתוך התחום המותר, אולם לא הייתה חובה כזו.
בדצמבר 1978 כל המדינות החברות בקהילה האירופית באותה תקופה, למעט הממלכה המאוחדת, הצטרפו למנגנון שער החליפין (גרמניה, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, דנמרק ואירלנד).
מבין מדינות אלה רק איטליה השתמשה באפשרות שניתנה למדינות שלא היו חברות בנחש וקבעה לעצמה שוליים מוגדלים של 6% מסביב לשער המרכזי.
השוליים המותרים לגבי שאר המדינות נקבעו ב-2.25% מסביב לשער המרכזי.
לצד המנגנון, במסגרת המערכת המוניטארית הכללית, נוצרו מספר כלים מוניטאריים נוספים.
הראשון הוא ECU, יחידת מטבע אירופית, המורכבת מסל המטבעות של החברות בקהילה (גם אלה אשר לא היו חברות במנגנון שער החליפין).
ה-ECU שימש כיחידת מטבע היכולה להיסחר בין הבנקים המרכזיים בין המדינות ולהוות רזרבה ליתרות מטבע החוץ שלהן.
בעת קביעת המנגנון התקיים עימות מסוים, בעיקר בין צרפת וגרמניה, לגבי התפקיד שייועד ל-ECU במנגנון החדש.
צרפת רצתה שהשער המרכזי של כל מדינה יימדד ביחס ל-ECU.
במקרה כזה, גבולות המנגנון ייקבעו לכל מדינה ביחס לעצמה, ולא כפי שהיה ב"נחש" ביחס לכל זוג מטבעות, דבר שיאפשר לזהות את המדינה שסטתה מהשער המרכזי בקלות יותר.
במקרה כזה, ההתערבות במסחר תהיה רק של המדינה שהמטבע שלה סטה אל מול ה־ECU.
גרמניה לעומת זאת התנגדה (ביחד עם שאר המדינות החברות ב"נחש") ורצתה שהשער המרכזי ימשיך להיקבע ביחס לכל זוג מטבעות.
במקרה שכזה, קשה יותר לזהות מי המדינה אשר המטבע שלה סטה מן המרכז (מכיוון שמדובר תמיד בזוג מטבעות) ולכן גם ההתערבות במסחר תמיד תהיה של שתי מדינות בו זמנית.
בנקודה זו עמדתה של גרמניה התקבלה, אם כי הושגה פשרה (שהייתה חסרת כל משמעות ממשית) והשער המרכזי של כל זוג מטבעות ננקב בערכי ECU.
המנגנון השני הוא מנגנון אשראי בין מדינתי אשר אמור לסייע למימוש ההתערבויות הנחוצות בשערי המטבע.
עם הזמן חלו שינויים במנגנון אשראי זה והוא הוגדל על מנת להתמודד עם היקפי הסחר הגדלים ועל מנת לספק מענה טוב יותר לתרחישים שונים כגון מתקפות ספקולטיביות.
חוקרים נוהגים לחלק את הדיון במנגנון שער החליפין לארבע תקופות עיקריות ותקופת מעבר לאיחוד המוניטארי:
תקופת ההתגבשות של המנגנון התאפיינה בשינויים רבים של שערי החליפין.
מדובר היה בתקופה שבה התרחש משבר הנפט השני (1979–1980), תקופה בה ארצות הברית נקטה מדיניות מוניטארית מצמצמת והריבית האמריקאית עלתה.
בתקופה זו התרחשו שבעה עדכונים של שערי החליפין:
השינוי הראשון התרחש כבר בספטמבר 1979 כאשר הקורונה הדנית יוספה ב-5% ושאר המטבעות ייוספו ב-2% לעומת המארק הגרמני.
הבונדס בנק דרש שינוי זה כדי לאזן את הפיחות בדולר.
ההחלטה התקבלה לאחר משא ומתן משותף בין המדינות החברות.
השינוי השני התרחש כחודשיים לאחר מכן בנובמבר 1979 כאשר דנמרק ביצעה פיחות חד צדדי של 5%.
החלטה זו הייתה מעט יוצאת דופן מכיוון שהיא נומקה בצורך להגביר את התחרותיות בדנמרק ולא מסיבות של חוסר איזון בשערי החליפין של המדינות.
למרות זאת, הצעד של דנמרק אושר בלי בעיות מיוחדות בהתייעצות טלפונית מבלי אפילו לכנס פגישה של מועצת השרים.
השינוי השלישי התרחש לאחר תקופה יחסית ארוכה (18 חודשים) של יציבות, במרץ 81. איטליה ביקשה פיחות של 6% כדי לאזן את פערי האינפלציה בינה ובין שאר המדינות החברות ובקשה זו אושרה בלי בעיות מיוחדות.
העדכון הרביעי התרחש בספטמבר 1981. חלופי השלטון בצרפת, עם עלייתו של מיטראן במאי 1981, הובילו לחילוקי דעות עם גרמניה בדבר המדיניות המוניטארית הרצויה, ואחרי מספר חודשים של אי יציבות בשער הפרנק הצרפתי שהצריכו התערבות במסחר, הגיעו צרפת וגרמניה לפשרה בדבר עדכון שערי החליפין.
מדובר בשינוי הגדול ביותר בשערים שהתרחש עד נקודה זו.
הפרנק פוחת ב-3.5% והמארק יוסף ב-5% מה שהיווה בסך הכול שינוי של 8.5% בשער החליפין.
הגילדן ההולנדי ייוסף ב-5.5% ואילו המטבעות של בלגיה, לוקסמבורג, דנמרק ואירלנד פוחתו ב-2%.
עדכון זה הציג לראשונה דפוס של שינוי הדדי בשערי המטבעות על מנת לאזן את שערי החליפין כאשר גם הפרנק וגם המארק עודכנו בכיוונים הפוכים.
דפוס זה של פעולה נשמר גם בחלק מהעדכונים העתידיים.
העדכון החמישי שהתרחש בפברואר 1982 מסמל את ההתקרבות של המדינות ואת הפעולה המשותפת שלהן בנושאים מוניטריים.
בעקבות הפרת האיזון בשערי החליפין ובעקבות בעיות תחרותיות בחלק מהמדינות, בלגיה יזמה עדכון בשערי החליפין.
בלגיה בקשה את הפיחות הגדול ביותר, 12% דבר שהוביל לבקשה דנית לפיחות של 7%.
לאחר התייעצות ומשא ומתן עם שאר המדינות, שהיו מודאגות מפגיעה בתחרותיות שלהן ומעליה באבטלה נקבע פיחות קטן הרבה יותר מזה שבוקש בהתחלה.
בסופו של המשא ומתן הפרנק הבלגי פוחת ב-8.5% ואילו הקורונה הדנית פוחת ב-3%.
בעקבות צניחה של הפרנק הצרפתי התרחש השינוי השישי ביוני 1982. גם כאן מדובר בשינוי הדדי: ייסוף של המארק והגילדן ההולנדי ב-4.25% ופיחות של הפרנק הצרפתי לעומתם ב-5.75%.
סך הכול מדובר בשינוי הגדול ביותר עד לאותה נקודה, שינוי של 10% בשער החליפין של שתי המטבעות העיקריים באירופה – המארק והפרנק הצרפתי.
השינוי השביעי והאחרון לתקופה זו התרחש במרץ 1983 והקיף את כל המטבעות.
הפרנק פוחת ב-8% אל מול המארק, והשלים פיחות של 30% בשנה וחצי.
הפרנק הבלגי פוחת ב-3.9%, הקורונה הדנית פוחתה ב-2.9%, המטבע האירי פוחת ב-9.3% והלירה האיטלקית ב-8.2%.
התקדים בשינוי זה היה ההפרדה בין הגילדן ההולנדי והמארק.
עד לשלב זה ההולנדים הקפידו להיצמד למדיניות הגרמנית אולם הפעם הגילדן פוחת ב-2% לעומת המארק.
סקירה של שבעת השינויים בשערי החליפין שהתרחשו בתקופה הראשונה יכולה להצביע על שני תהליכים.
הראשון מדבר על מגמה הולכת וגוברת של קבלת החלטות רב-צדדית תוך ניסיונות לתיאום שיתוף פעולה ומשא ומתן.
השני קשור לגודל השינוי, שאינו בהכרח קשור לפערי האינפלציה בין המדינות הרלוונטיות ולפעמים נועד כדי להשיג מטרות כלכליות נוספות כגון הגברת התחרותיות של מדינה מסוימת.
לאחר התיקון שהתרחש במרץ 1983, אירופה (לפחות המדינות החברות בקהילה האירופית) נכנסה לתקופת רגיעה מסוימת בכל הקשור לשערי החליפין.
במשך השנתיים וחצי הראשונות לא התרחש אף תיקון בשערי החליפין.
בתקופה זו המדינות פעלו לקירוב המדיניות המוניטארית שלהן.
דבר זה נובע, בין היתר, מהדגש שהושם על יציבות שער החליפין.
השינוי הראשון בתקופה זו התרחש ביולי 1985, כאשר הלירה האיטלקית פוחתה ב-8%.
שינוי זה התקבל ללא כל התנגדות ונועד לפצות על פערי אינפלציה מתמשכים בין איטליה ובין שאר המדינות ולמעשה לאזן את שערי החליפין הריאליים במערכת.
השינוי השני התרחש באפריל 1986 כאשר הפרנק פוחת אל מול המארק והגילדן ב-6%.
הפיחות נבע משינויי מדיניות פנימיים בצרפת בעקבות הבחירות שהתקיימו במרץ אותה שנה והיה, כמו שינויים קודמים, הדדי: הפרנק והגילדן יוספו ב-3% והפרנק פוחת ב-3% על מנת להגיע לשינוי המבוקש.
השינוי השלישי התרחש באוגוסט 1986 והיה דומה מאוד לשינוי האיטלקי שהתרחש שנה קודם לכן.
הפאונד האירי פוחת ב-8% בשל פערי אינפלציה והשינוי התקבל ללא התנגדויות מצד המדינות האחרות.
השינוי הרביעי התרחש בינואר 1987 והוא היה שינוי יוצא דופן מבחינת הגורמים לו.
באותה תקופה, פיחות חד בדולר יצר לחץ חזק על המארק לייסף והצרפתים לא הצליחו לשמור את הפרנק מעל הגבול התחתון המותר, גם לא באמצעות התערבויות רבות.
אחרי התייעצויות ומשא ומתן בין המדינות הוחלט לייסף את המארק והגילדן בשלושה אחוזים ואת הפרנק הבלגי בשני אחוזים אל מול המטבעות האחרים.
תיקון זה נתפס בקרב המדינות כתיקון מסוג חדש – כזה שנגרם בגלל מתקפות ספקולנטיות ובגלל חולשה של הדולר ולא בגלל סיבות מקרו-כלכליות או אחרות שמקורן במדינות הקהילה האירופית עצמה.
חברות הקהילה האירופית החלו לבחון צעדים אפשריים על מנת למנוע הישנות של מקרים כגון אלו.
בתקופה זו כל המדינות החברות חוו ייסוף ריאלי אל מול המארק והגילדן והתיקונים שבוצעו בשערי החליפין המרכזיים הוגבלו לפערי האינפלציה בין המדינות ולא שימשו להשגת מטרות כלכליות נוספות מעבר ליציבות שערי חליפין.
מבחינה מקרו כלכלית התקופה מתאפיינת באינפלציה ממוצעת נמוכה שהגיעה בשיאה לכאחוז, לעומת שבעה אחוזים בתחילת התקופה.
גם פערי האינפלציה בין המדינות היו קטנים יותר מבעבר כאשר סטיית התקן של האינפלציה הממוצעת ירדה מארבעה אחוז לשני אחוז בלבד.
בנוסף, מבחינת המדיניות הפנימית באירופה, התקופה מתאפיינת בריסון תקציבי יחסי שהפחית את הגרעון התקציבי הממוצע אולם תהליך זה לא היה אחיד בקרב המדינות החברות.
כמו כן, בתקופה זו התרחש שינוי מסוים בשיטת ההתערבות של המדינות.
מדינות רבות עברו להתערבויות בשער החליפין עוד טרם שהמטבע הגיע לגבול המחייב התערבות וזאת על מנת למנוע הגעה לגבול זה.
צעד זה הוביל בתורו להתערבויות גדולות יותר ורבות יותר בשערי החליפין.
מבחינה פוליטית, בתקופה זו נחתם הסכם "אירופה אחת" (Single European Act) שסימל את חידוש המחויבות הפוליטית לכיוון הידוק האינטגרציה בין המדינות ואף הזכיר איחוד מוניטארי.
מצד שני, ההסכם הציב מגבלה פרוצדורלית בקובעו שכל שינוי מוסדי בהקשר המוניטארי יחייב הסכם חדש ונפרד, הכפוף לאשרור כל המדינות.
קביעה זו נתפסה כמכשול בפני שינויים נוספים במערכת, שנקבעה כזכור בהסכם בין הבנקים המרכזיים ללא אשרור מצד המדינות והעמים המעורבים.
בתקופה זו חוו מדינות הקהילה האירופית יציבות חסרת תקדים מאז שנות השישים בכל הקשור לשערי החליפין בתוך הקהילה, וזאת למרות ההצטרפות ההדרגתית של מטבעות חדשים למנגנון שער החליפין.
יציבות זו בשערי החליפין נבעה מיציבות אינפלציונית יחסית: על אף שהאינפלציה המוחלטת עלתה לעומת התקופה הקודמת, הפערים האינפלציוניים בין המדינות קטנו.
בנוסף, בתקופה זו ניתן גם להצביע על התלכדות מסוימת של שערי הריבית (למעט אירלנד) כאשר הפערים בריבית בין המדינות החברות בשנת 1990 היו כ-0.2 אחוז.
ליציבות זו תרם גם צמצום הפערים בין המדינות מבחינת מאזן סחר החוץ.
הגרעון המסחרי של דנמרק ואירלנד צומצם, כמו גם העודף של הולנד ובלגיה וגם מאזן סחר החוץ הצרפתי הגיע לכמעט איזון.
כאשר העודף הגרמני החל להצטמצם בשנת 1989 נוצר מצב מאוזן ובר קיימא מבחינת מאזני סחר החוץ של מדינות הקהילה.
בספטמבר 1987 נחתם הסכם בזל-נייבורג (Basel-Nyborg accords) שהכניס מספר שינויים במערכת המוניטארית האירופית, בעיקר בתחום האשראי, והגביר את התיאום המוניטארי בין המדינות.
אחד הגורמים להסכם היה ההתקדמות בהסרת המגבלות על תנועות הון בין המדינות, דבר שהצריך תיאום מוגבר יותר.
כחודש לאחר ההסכם, ב-19 באוקטובר 1987, התרחשה בארצות הברית ירידה חדה במניות, באירוע שנקרא לימים "יום שני השחור".
נפילת שערי המניות בארצות הברית לחצה את הדולר כלפי מטה בעיקר מול המארק.
במקביל, נוצר גם לחץ כבד על הפרנק הצרפתי, שנבלם על ידי שינוי ריבית מתואם בין גרמניה וצרפת.
במקרה זה ניתן לראות כיצד התיאום המוניטארי הקרוב יותר בין המדינות מנע את הצורך לשנות את שערי החליפין והוביל לשימוש בכלים מוניטאריים אחרים, ובכך תרם ליציבות המערכת.