tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השופט חשין חלק על קביעה זאת.
ביקורת שיפוטית: נקבעה סמכותו של בית המשפט לבקר את חוקי הכנסת ולהכריז על בטלותם במקרה של סתירה לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו או לחוק-יסוד: חופש העיסוק.
נקודה נוספת בפסק הדין עסקה במבחן המידתיות שבפסקת ההגבלה בחוקי היסוד.
הכרעת השופטים בשאלה זאת הרחיבה את שיקול הדעת של בית המשפט בבואו לדון בחוקתיותו של חוק: בפסקת ההגבלה שבחוקי היסוד, מתוארת פגיעה אפשרית בזכויות המנויות בחוקי היסוד: .
בפסק הדין נקבע כי למידתיות שלושה מבחנים:
הנשיא לשעבר שמגר סבר כי יש להשתמש רק בשני המבחנים הראשונים, וכי אין זה מתפקידו של בית המשפט לדון בשאלת האיזון הראוי בין התכלית לפגיעה.
הנשיא ברק סבר כי יש להוסיף גם את המבחן השלישי.
מבחן זה העניק לבית המשפט שיקול דעת רחב בשאלה הערכית של האיזון בין התועלת לבין הפגיעה.
הנשיא שמגר סיכם בסוף דבריו את עיקרי הדברים שנקבעו בפסק דינו:
החקיקה בישראל בנויה על פי מדרג נורמטיבי.
בראש הסולם של המדרג הנורמטיבי עומדת החקיקה החוקתית.
החקיקה החוקתית שלנו ביטוייה כיום בחוקי יסוד.
אלה יתאחדו בבוא היום לחוקה שלמה ומשולבת אחת.
חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הם חקיקה חוקתית.
המחוקק הריבון העליון הוא הכנסת: היא המוסמכת לחוקק חקיקה חוקתית והיא המוסמכת לחוקק חקיקה רגילה.
היא גם מוסמכת להתקין תקנות אם היא קובעת כך בחוק.
אין משנים או מבטלים הוראה הכלולה באחד משני חוקי היסוד הנ"ל, אלא בחוק יסוד או מכוחו.
מן הנכון לאמץ עיקרון זה לגבי כל חוקי היסוד.
אין פוגעים בהוראה הכלולה באחד משני חוקי היסוד הנ"ל, אלא בחוק יסוד או מכוחו.
הכנסת מוסמכת לכבול בחקיקתה את חקיקת העתיד, הן זאת החוקתית והן זאת הרגילה.
הכבילה יכול שתהיה צורנית או מהותית.
תיקון לחוק קיים שהוחק אחרי תחילתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו כפוף להוראותיו של חוק היסוד האמור.
סמכות הביקורת המשפטית על חוקתיות החקיקה היא בידי בית המשפט.
על מהותה של המהפכה החוקתית
הנשיא הפורש שמגר כתב בסוף פסק דינו:
הנשיא ברק תיאר את המהפכה בתפיסתו:
לעומתו השופט מישאל חשין סבר בדעת מיעוט כי אין לכנסת סמכות לכונן חוקי יסוד בעלי מעמד גבוה יותר מחקיקה רגילה.
עם זאת, חשין סבר כי בידי הכנסת סמכות לכבול את עצמה ללא כינון חוקה, ולקבוע כי ניתן לשנות חוק מסוים רק ברוב מוחלט ובפרוצדורה מסוימת.
לפיכך הוא הצטרף לשמגר ולברק במסקנה המעשית בנוגע לביקורת השיפוטית על חוקי הכנסת:
כדי לאפשר לנשיא הפורש שמגר לכתוב את פסק הדין בעניין בנק המזרחי, היה צורך לפרסמו בתוך שלושה חודשים.
כתוצאה מכך, פסק הדין ניתן חמישה ימים לאחר רצח רה"מ יצחק רבין, שעה שתשומת לב העיתונות והציבור בישראל הייתה נתונה לרצח ולא הייתה פנויה לדיון בפסק הדין מייד עם נתינתו, אך פסק הדין זכה לדיונים רבים מאוחר יותר.
ברמה המהותית, המהפכה החוקתית מתאפיינת במתן מעמד מיוחד לזכויות האדם, ובכלל זה זכויות שלא נמנו במפורש בחוקי היסוד או בחקיקה בכלל.
זכויות האדם בישראל הוכרו בפסיקה עוד לפני חוקי היסוד.
כך, חופש הביטוי נקבע כזכות יסוד בעניין קול העם, וחופש העיסוק הוכר בפסק הדין בעניין בז'רנו, הגם ששתי הזכויות האלה לא הופיעו בחקיקה כלשהי באותה העת.
הגנה זאת ניתנה מכוח עקרונות הצדק הכלליים ועל-פי עקרונותיה של מגילת העצמאות.
משמעות ההגנה הייתה בדיקת החלטות שלטוניות, כמו סגירת עיתון בעניין קול העם, או הגבלת עיסוק, בעניין בז'רנו, אך ללא סמכות לביקורת שיפוטית של חוקים.
לפיכך, עד המהפכה החוקתית של 1992 יכלה הכנסת לחוקק חוק שיפגע בזכויות האדם, מבלי שניתן יהיה לבחון את החקיקה בבית המשפט.
המעמד ה"על-חוקי" שניתן לחוקי היסוד העוסקים בזכויות האדם חיזק את ההגנה עליהם.
חופש העיסוק, זכות הקניין, החירות האישית, חופש התנועה (כלומר הזכות של אזרחים ישראלים להיכנס ולצאת מהמדינה), והזכות לפרטיות, נקבעו במפורש בחוקי היסוד האמורים ומוגנים מכוחם.
קיימת מחלוקת באשר לזכויות יסוד מוכרות אחרות, שלא נמנו במפורש בחוקי היסוד, כגון הזכות לשוויון, חופש הדת, וחופש הביטוי – יש הגורסים כי יש לפרש את ההגנה על "כבוד האדם" במובנו הרחב הכולל גם זכויות אלה, ויש הגורסים כי יש להגביל את ההגנה השיפוטית רק לזכויות המפורטות במפורש בחוקי היסוד.
המהפכה החוקתית מתאפיינת במתן יכולת לבית המשפט לבחון, לבקר ולפסול חקיקה של הכנסת, כאשר חקיקה זאת עומדת – להבנתו של בית המשפט – בסתירה לחוקי יסוד ושלא על פי פסקת הגבלה.
היכולת לפסול חקיקת משנה הייתה נתונה לבתי המשפט מאז ומתמיד, בהתאם לעקרונות המשפט המנהלי.
המהפכה החוקתית הרחיבה את היכולת הזאת גם לפסילתה של חקיקה ראשית.
אולם, פסק הדין בעניין בנק המזרחי לא עיגן פסילת חוק לפי כלל חוקי היסוד, אלא רק לפי חוקי היסוד המשוריינים או אלה שיש בהם פסקת ההגבלה.
ולכן, במשך מספר שנים לאחר מתן פסק הדין בעניין בנק המזרחי, סירב בית המשפט לדון האם חוקים הסותרים חוקי יסוד לא משוריינים או חסרי פסקת הגבלה הם בטלים.
פסקת הגבלה – תנאים לחקיקה הפוגעת בזכויות המוגנות בחוקי היסוד
העיקרון שקבע הנשיא ברק בפס"ד בנק המזרחי אומר: "סתירה בין האמור באחד משני חוקי היסוד לבין האמור בחוק רגיל גוררת אחריה בטלותו של החוק הסותר".
עם זאת, אין פירוש הדבר שהכנסת איננה יכולה לחוקק חוק הפוגע בזכויות המוגנות בחוקי היסוד – הכנסת יכולה לעשות זאת, ובתנאי שתעשה זאת בדרך הנכונה.
העיקרון שקבע הנשיא ברק נובע מסעיף 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו שבו נאמר: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאיננה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
סעיף זה קרוי "פסקת ההגבלה".
הסעיף אוסר פגיעה בזכויות שלפי חוק יסוד זה, אך מתיר פגיעה הנעשית בחוק שמקיים ארבעה תנאים:
חוקיות – הפגיעה בזכות נעשית בחוק או על פי חוק מכוח הסמכה מפורשת.
החוק הולם את ערכיה של מדינת ישראל.
הפגיעה בזכויות היא במידה שאיננה עולה על הנדרש.
סעיף 4 בחוק יסוד: חופש העיסוק מכיל הגבלה דומה ביחס לזכויות המוגנות בחוק יסוד זה.
על מנת להביא את בית המשפט לקביעה שחוק בשלמותו, או שסעיפים מסוימים לחוק, בטל, יש להראות שהחוק אינו מקיים את אחד מהתנאים המופיעים בפסקת ההגבלה.
דוגמה לדיון מסוג זה היא בג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל, שבו הועלתה תביעה להכריז על בטלתו של סעיף 56 לחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (הסעיף קרוי בהמשך "פרק החקלאות").
פסק דינה של השופטת דורית ביניש מציג את הטענות של העותרים:
החלטתה של השופטת ביניש מתמצתת את פסק דינה:
בפסק דין זה הונחה תשתית משפטית לגורם נוסף להכרזה על בטלתו של חוק: הליך חקיקה שיש בו "פגם היורד לשורש ההליך".
חרף הביקורת החריפה שמתח בית המשפט על הליך חקיקתו של החוק שנדון בפסק דין זה, עדיין לא מצא פגמים אלה כחריפים במידה שתצדיק את ביטול החוק.
פגם בהליך החקיקה נמצא בחוק שהטיל מס ריבוי דירות והביא לביטול החוק בבג"ץ קווטינסקי נגד כנסת ישראל.
בפסק דין אחר מתח השופט יצחק זמיר ביקורת על השימוש המופרז שעושים לעיתים עורכי דין בחוקי היסוד:
אף שפעמים רבות עתירה לביטולו של חוק מוגשת לבג"ץ, הרי הסמכות לבטל חוק נתונה לכל בית משפט.
דוגמה לכך היא פסק דין הנדלמן של בית משפט השלום בתל אביב, שבו בוטל סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא נמצא בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק.
בספרות המשפטית ואף בהצעת חוק יסוד: החקיקה הוצע לקבוע שסמכות זו תינתן רק לבית המשפט העליון.
האיזון בין הרשות השופטת לרשות המחוקקת
הכוח שהעניקו שני חוקי היסוד לבית המשפט להכריז על בטלותו של חוק שחוקקה הכנסת – מגביר את כוחה של הרשות השופטת, ועלה חשש שהופר האיזון בין הרשות השופטת לרשות המחוקקת במדינת ישראל.
בתגובה לחששות אלו, כלל אהרן ברק בדבריו בפס"ד בנק המזרחי את ההצהרה הבאה:
פעמים אחדות בוטלו סעיפים בחוק, תיקון לחוק ואף חוק בשלמותו ("חוק טל").
באחד ממקרים אלה, שבו בוטל תיקון לפקודת מס הכנסה, נימק הנשיא אשר גרוניס צעד זה במחדלים של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת:
חרף דברים אלו, נשמעו טענות בחוגים שונים של הציבור בישראל כי הכוח שבית המשפט עושה בו שימוש מפר את האיזון.
עם התמנותו של דניאל פרידמן לשר משפטים בפברואר 2007, הועלה הנושא לדיון ציבורי בולט, ופרידמן החל לפעול במטרה לסייג את כוחו של בית המשפט.
בין היתר טען פרידמן כי במקרים רבים, כמו במקרה של ביטול חוק שהכנסת חוקקה – נוטל לעצמו בית המשפט סמכות שלא הוקנתה לו.
נגד המהפכה החוקתית התייצבו כאלה שהתנגדו לפרשנות שניתנה בבית המשפט העליון לשני חוקי היסוד.
הביקורת נמתחה הן כלפי תפיסות היסוד של המהפכה החוקתית והן כלפי אופן יישומה.
המבקרים שללו את הטענה שלחוקי היסוד יש מעמד חוקתי על-חוקי, ערערו על סמכותו של בית המשפט לדון בחוקתיותו של חוק, וכן ביקרו את היקף הביקורת השיפוטית שנקט בית המשפט.
שר המשפטים לשעבר, דניאל פרידמן כתב:
היו שהעלו שאלה לגבי האם התכוונו חברי הכנסת להעניק לחוקי היסוד מעמד על-חוקי, והאם ציפו שהפרשנות שתינתן להם על ידי בית המשפט תהיה כפי שהתבררה לאחר מכן.
חלק מחברי הכנסת טענו כי הוטעו על ידי יוזמי החוקים, בהם לין.
טענת ההטעיה בגרסתה החריפה היא שחברי הכנסת אמנון רובינשטיין ואוריאל לין הטעו את חברי הכנסת והעלימו מהם את המשמעות המכוונת של החוקים.
כך לדוגמה תיאר חבר הכנסת מיכאל איתן את הליך חקיקתם:
הטוענים להטעיה מציינים אמירה של חבר הכנסת לין במהלך החקיקה, בהם דברים שהשיב למיכאל איתן בדיון לקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת:
מנגד, חברי הכנסת רובינשטיין ולין דחו את הטענות בדבר הטעיה או טָעות של חבר הכנסת.
רובינשטיין מביא ציטוטים של הטוענים להטעייה מהדיונים על החוק בוועדה ובמליאה, בהם התייחסות מפורשת לנושא הביקורת השיפוטית על החקיקה כראיה לכך שחברי הכנסת היו ערים למשמעות החקיקה בעניין זה.
לדברי לין, כדי שבית משפט יהיה במעמד היכול לבטל חוקים של הכנסת, עליו להיות בעל משקל רב, ונהנה מאמון הציבור.
לין אמר שסבר אז כי רעיון הקמת בית משפט לחוקה אינו צריך להיות כלול בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אלא בחוק יסוד: החקיקה.
בדיון אמר לין גם כי "החוק צריך להיעשות לתכלית ראויה, לא סתם חוק שרירותי, משום שאלה חירויות היסוד של הפרט, שכולנו מאמינים בהן".
אחר כך המשיך לין: "באנו וקבענו באופן מפורש שהחוק הזה לא פוגע בתוקפו של דין קיים ערב תחילתו של חוק יסוד".
לין חיבר ספר שמתאר את חקיקת חוקי היסוד ובו התייחס לטענות ההטעיה ושלל אותן בתוקף.
לשיטתו יש בהן "לא רק משום עלבון לכנסת אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת".
פרופ' גדעון ספיר העלה הצעה שמאמצת גרסה מרוככת של טענת ההטעיה.
לפי הצעה זאת, מקדמי החוק השרו עמימות מכוונת ונקטו בהתבטאויות דו-משמעיות באשר לפוטנציאל המהפכני של חוקי היסוד, מה שהקל את ההתנגדות לחוקי היסוד, בפרט על רקע עמימות הדוקטרינות החוקתיות וחוסר המודעות הכללית לעניינים חוקתיים באותה תקופה.
בנוסף, גם בין המשפטנים האפשרות של ביקורת שיפוטית שיטתית על בסיס חוק יסוד משוריין (כמו חוק יסוד: חופש העיסוק) נחשבה לספקולטיבית, ולגבי חוק יסוד שאיננו משוריין (כמו חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו) שררה הסכמה כי אין לו כל מעמד עליון.
דן מרידור שלל טענות מסוג זה בזמן המהפכה ואמר במרץ 1994 במהלך דיון בכנסת:
במרץ 1994, בעקבות סיכום עם מפלגת ש"ס, אישרה הכנסת גרסה חדשה של חוק יסוד: חופש העיסוק, ונוספה לו 'פסקת ההתגברות' שהתייחסה להתנהלות בעת פסילת חוקים הסותרים חוק זה.
גם לחוק כבוד האדם וחירותו נוסף סעיף העוסק בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
הוא אושר ברוב של מעל שישים חברי כנסת.
המבנה החוקתי שיצרה המהפכה החוקתית, הוא של חוקי יסוד במעמד של חוקה, שיש להם עליונות על חוקי הכנסת, שנתונים לביקורת שיפוטית בידי בית המשפט העליון.
בית המשפט יכול לפסול חוקים העומדים בסתירה לחוק היסוד.
העיקרון שבבסיס המודל הזה (הדומה בחלק זה למודל האמריקאי), הוא כי מלבד העיקרון של שלטון העם באמצעות נבחריו, יש למדינה ערכי יסוד עליונים, ויש להגן עליהם מפני פגיעתו של המחוקק.
פרופסור גדעון ספיר מנה את חסרונותיה הבולטים של גישה זאת, לשיטתו:
אי הסכמה ערכית: גם אם מקבלים את ההנחה שישנם ערכים עליונים לחברה שראוי לשריינם, בחברה המערבית הפלורליסטית יש מגוון דעות באשר לשאלה מהם אותם ערכים.
בהנחה שחוקה צריכה להתקבל בהסכמה רחבה, לא ברור כיצד ניתן לגשר על אי ההסכמות ולקבל חוקה.
שאלה זאת מחריפה בהקשר הישראלי, בחברה שסועה בשאלות חברתיות ערכיות.
פגיעה בעיקרון הדמוקרטי: כיוון שערכיו ותפיסותיו של השופט משפיעים על הכרעותיו השיפוטיות, מסירת ההכרעה הסופית בשאלות ערכיות של חוקתיות לידי בית המשפט, מציבה למעשה תחליף לעקרון היסוד הדמוקרטי לפיו ההכרעה במחלוקות ציבוריות נעשית בדרך של הכרעת רוב.
פגיעה במעמד בית המשפט: מסירת הסמכות להכריע בשאלות ציבוריות ערכיות לידי בית המשפט, תיצור אצל הציבור את הרושם כי בית המשפט אינו אלא שחקן נוסף במגרש הפוליטי.
אל מול הטענה בדבר אי הסכמה ערכית טען אהרן ברק כי עוד קודם לחקיקת חוקי היסוד "היו לנו כמובן זכויות אדם, והן ממשיכות להיות.
חלקן סטטוטוריות, כגון: חוק שיווי זכויות האישה, תשי"א-1951, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, תשמ"ח-1988, רובן הלכתיות, עבודה של מערכת בתי המשפט בישראל, בראשם בית המשפט העליון.
חולשתן של הלכות אלה הייתה בכך שחוק רגיל יכול היה לשנותן ובלבד שהדברים ימצאו ביטוי מתאים".
אל מול הטענה של פגיעה בעיקרון הדמוקרטי ניצבת הטענה שלפיה יש להגן מפני עריצות הרוב, שעלולה להוביל לחקיקת חוקים ללא כל בקרה.
היו שהגדירו את היסוד שעליו נבנתה המהפכה החוקתית – הגדרתם של חוקי היסוד כחוקה שיש לה עליונות על החוקים הרגילים – כיסוד שנוי במחלוקת מעת שהוצב לראשונה.
נטען כי חברי הכנסת לא התכוונו בחקיקת חוקי היסוד ליצור חוקה ולהעניק לחוקים הללו מעמד על-חוקי.
העובדה שחוקי היסוד עברו ברוב קטן ולא מוחלט (חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו עבר ברוב של 32 מול 21), שימשה לערעור על המעמד החוקתי שיוחס לחוק היסוד.
חבר הכנסת מיכאל איתן (שהתנגד לחוקי היסוד בזמן הדיונים וציין את האפשרות לפסילת חוקים) אמר:
דברים דומים אמר גם חבר הכנסת חיים רמון (שלא נכח בדיונים סביב חוקי היסוד פרט לדיון יחיד שבמהלכו התפלמס עם איתן).
גם יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, תקף את המהפכה החוקתית ואמר בתגובה לפסילת חוק בידי שופט בית משפט השלום:
גם נשיא בית המשפט העליון בדימוס משה לנדוי סבר כי .
לנדוי התנגד להסתמכות על פסק הדין מרבורי נגד מדיסון, שייסד את הביקורת השיפוטית בארצות הברית, ונימק: דן מרידור שלל גישה זו ואמר במרץ 1994 בעת דיון בכנסת:
במרץ 1994, בעקבות הסדר עם מפלגת ש"ס, אישרה הכנסת גרסה חדשה של חוק יסוד: חופש העיסוק, ונוספה לו 'פסקת ההתגברות' שהתייחסה להתנהלות בעת פסילת חוקים הסותרים חוק זה.
איתן נמנע, רמון ומרידור היו בין התומכים (הסתייגותו של מרידור בנוגע לאופן ההליך המתואר ב'פסקת ההתגברות' – נדחתה).
נטען גם כי מבחינה משפטית חוקתית, לכנסת אין סמכות של רשות מכוננת, היכולה לכונן חוקה.
תפישה זו היא שעמדה ביסוד חוות הדעת של השופט מישאל חשין בפסק דין בנק המזרחי.
בפסקי דין מאוחרים יישר חשין קו עם דעת הרוב בפס"ד המזרחי, אך בדברים שנשא בכנס שנערך לכבודו בשנת 2007 אמר חשין:
באקדמיה, מבקרת בולטת של פרשנות חוקי היסוד כחוקה הייתה פרופסור רות גביזון, ששללה את תאוריית הסמכות המכוננת של הכנסת.
דניאל פרידמן כתב על כך:
נטען כי עד לחקיקת שני חוקי היסוד העוסקים בזכויות אדם לא יוחסה לחוקי היסוד עליונות על חוקים רגילים, אלא רק לסעיפים המשוריינים שבהם ("חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו" אינו משוריין אך ההצבעה בנושא שריון החוק נפלה על חודו של קול).
נשיא בית המשפט העליון בדימוס משה לנדוי ציין מנגד שהסוגיות החוקתיות העקרוניות שהועמדו על הפרק בפסק הדין בנק המזרחי לא נידונו עד אז ולא הייתה פסיקה נהוגה בנושא.
טענה נוספת שהעלו מתנגדי המהפכה החוקתית היא כי גם אם יש לחוקי היסוד מעמד עליון על פני חקיקה רגילה, והכנסת אכן אינה יכולה לחוקק חוקים המנוגדים להם – הזכות לקבוע כי חוק פלוני סותר חוק יסוד ולהכריז על בטלותו, לא נמסרה לבית המשפט העליון.
מלבד הביקורת הבסיסית על קביעת בית המשפט העליון כי חוקי היסוד מהווים חוקה וכי בסמכותו לקיים ביקורת שיפוטית מכוחה, נמתחה ביקורת על האופן שבו בית המשפט פירש את חוקי היסוד.
בית המשפט העליון הרחיב במספר רב של פסיקות את מניין הזכויות המוגנות מכוח "חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו".
על גישה זאת נמתחה ביקורת מצד מתנגדים לאקטיביזם השיפוטי, ובפרט על הנוהג של "קריאה לתוך" (reading in) חוק היסוד זכויות שאינן מנויות בו, ואף כאלה שהוצאו מנוסח החוק במכוון.
כך לדוגמה נפסק כי הזכות לשוויון מוגנת מכוח האיסור לפגוע בכבוד האדם, שכן פגיעה בשוויון פוגעת בכבודו של המופלה לרעה.
זאת אף שהזכות לשוויון הייתה חלק מהנוסח המקורי של חוק היסוד והיא הוצאה ממנו במכוון במהלך הדיונים בכנסת.
מבחן זה מכונה "מבחן המידתיות הצר".
בקביעה זאת הוענקה לבית המשפט סמכות לבחינה ערכית, האם מטרה פלונית (שהוגדרה כבר כראויה וכתואמת את ערכיה של המדינה), מצדיקה את הפגיעה שתיגרם מן החוק.
המבקרים טענו כי בכך מעמיד עצמו בית המשפט כ"מחוקק על" השוקל את שיקוליה של הרשות המחוקקת, "האם ראוי לפגוע בערך פלוני לשם השגת ערך אלמוני".
הנשיא הפורש שמגר התנגד בפסק הדין להכללת הבחינה הזאת בדרישת המידתיות, וכתב כי
במהלך השנים שחלפו מראשית המהפכה החוקתית, עלו מספר הצעות לשינוי המצב החוקתי כדי לאזן או אף לבטל כליל את המהפכה החוקתית.
בשנת 1993 פסק בג"ץ כי ההסדר (הזמני) שמנע מחברת "מיטראל" לייבא בשר לא כשר אינו ענייני ודינו להתבטל.
השופט תאודור אור ציין באמרת אגב כי מניעת ייבוא בשר על ידי חברת מיטראל פוגעת בחופש העיסוק שלה, המוגן בהוראות חוק יסוד: חופש העיסוק.
הערה זאת חידדה את ההבנה אצל חברי הכנסת כי גם חקיקה ראשית בחוק רגיל שתסדיר את הסטטוס קוו שמנע ייבוא בשר טרף לישראל, צפויה להתבטל בבית המשפט.
פסק הדין עורר משבר פוליטי, ודרישה מצידה של מפלגת ש"ס להשיב את הסטטוס קוו בנושא על כנו.
כמודל לסעיף זה שימשה הוראה דומה בצ'רטר הקנדי על הזכויות והחירויות.
המשנה לנשיא בית המשפט העליון באותה העת, אהרן ברק, תמך בהוספת הסעיף לחוק היסוד.
לאור סעיף השריון בחוק-היסוד המקורי, חוק היסוד החדש התקבל ברוב מוחלט, 67 נגד 9. נוסף על כך הוגדר תיקון לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, שהוסיף לו סעיף עקרונות-יסוד המפנה להכרזת העצמאות (סעיף 1 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו בנוסחו הנוכחי).
סעיף זה התקבל בקריאה השנייה פה אחד (75 בעד).
בהמשך 1994 נחקק חוק יבוא בשר קפוא, התשנ"ד–1994, שבסוף אותה שנה שונה שמו לחוק בשר ומוצריו, התשנ"ד–1994, הקובע שאין לייבא בשר לישראל, אלא אם כן ניתנה לו תעודת הכשר.
סעיף 5 לחוק קובע במפורש "תוקפו של חוק זה הוא על אף האמור בחוק-יסוד: חופש העיסוק", כפי שנדרש בסעיף 8 לחוק יסוד: חופש העיסוק.
מפעם לפעם עולה, בעיקר במערכת הפוליטית, הצעה להוסיף פסקת התגברות גם בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ובכך לאפשר לכנסת לחזור ולחוקק חוקים שנפסלו על ידי בית המשפט על פי חוק יסוד זה.
בשנת 2007 עם התמנותו לתפקיד שר המשפטים ביקש דניאל פרידמן לגבש הצעת חוק שתגביל את סמכות בג"ץ בביטול חוקים, לפי הצעת פרידמן חוקים שבג"ץ יבטל יועברו לעיון מחודש בכנסת, שתדון בהם במשך תקופה במהלכה החוק יושעה.
אם הכנסת לא תעשה דבר, החוק יבוטל, ואם היא תרצה להותירו בתוקף, עליה לחוקק פסקת "התגברות"
בשנת 2012 הגיש שר המשפטים יעקב נאמן הצעת חוק לפיה ניתן יהיה להכשיר חוק שנפסל בבג"ץ בהצבעה בכנסת ברוב של 65 חברי כנסת, נשיא העליון דאז השופט גרוניס ביקר את החוק ודרש רוב של 70 חכי"ם, נאמן אף מתח ביקורת על היועצים המשפטיים במשרדי הממשלה וביקש להגביל את כוחם.
בשנת 2021 גיבש גדעון סער את "ועדת ההתגברות" שביקשה להסמיך את הכנסת לחוקק מחדש חוק שבוטל על ידי בג"ץ.
חברי הכנסת פעילים במיוחד בכך היו משה גפני ואיילת שקד, לימים שרת המשפטים, שהציעה לאפשר לכנסת לחוקק מחדש את החוק לפרק זמן מוגבל.
בנוסף למחלוקת הבסיסית האם ראוי להוסיף לחוק היסוד פסקת התגברות, בקרב התומכים בהצעה יש מחלוקת מהו הרוב שיש לדרוש כדי לשוב ולחוקק חוק שבוטל.
האם רוב רגיל, רוב מוחלט בדומה לפסקה בחוק יסוד: חופש העיסוק, או רוב מיוחס.
ביטול מוחלט של הביקורת השיפוטית
ההצעה החריפה ביותר שעלתה על ידי נבחרי ציבור ומשפטנים הייתה לבטל כליל את המהפכה החוקתית באמצעות נטילת סמכות הביקורת השיפוטית מבית המשפט.
הצעה זאת הועלתה, בין השאר, על ידי פרופסור רות גביזון.
גביזון סָבְרה שגם במדינות שיש בהן חוקה, אומנם צריכה להתקיים ביקורת שיפוטית על המחוקק אך היא צריכה להיות מינימלית.
פרופסור רות גביזון העלתה גם מספר אפשרויות לפשרה בין תומכי הביקורת השיפוטית ובין מתנגדיה.
באפשרויות שהציעה, זכויות שונות מקבלות מידה שונה של הגנה מבית המשפט:
לעיתים מוצע לשלול את סמכות ביטול החוקים מבית המשפט העליון, אך לאפשר לבית המשפט להצהיר כי חוק שהתקבל אינו תואם את החוקה לדעתו, ולהמליץ לכנסת לתקנו.
במודל זה, המכונה "המודל הבריטי", לבית המשפט יש סמכות לנפק "הצהרת אי התיישבות" הקובעת כי חוק מסוים אינו עולה בקנה אחד עם חוק זכויות האדם, לדעתו.
הצעות חוק ברוח זאת הועלו מספר פעמים, והצעה כזאת הועלתה לדיון ציבורי גם על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר התיירות יריב לוין באפריל 2018.
מספר הצעות חוק ביקשו לקבוע מספר מינימלי של שופטים בהרכב הנדרש לשם פסילת חוק.
בדרך כלל נוספה גם דרישה לרוב מוצק (למשל, שני שלישים) שיפסקו בעד הפסילה.
הצעות אלה ביקשו להקשות על פסילת חוקים, מתוך הנחה כי צעד כזה ראוי שיתבצע רק במקרים קיצוניים, וכן כדי לצמצם את האפשרות שנשיא בית המשפט העליון ישפיע על הפסיקה במקרה הנדון באמצעות קביעת ההרכב.
המהפכה הכתומה (באוקראינית: Помаранчева революція) הייתה גל מחאות והתנגדות אזרחית לא-אלימה באוקראינה בשנים 2004–2005, בעקבות טענות לשחיתות וזיופים בבחירות לנשיאות בין ויקטור יושצ'נקו הפרו-מערבי לוויקטור ינוקוביץ' הפרו-רוסי.
מרכז ההתרחשות היה בכיכר העצמאות בקייב, שם התכנסו אלפי מפגינים מדי יום, ובכל רחבי המדינה נערכו חסימות כבישים והשבתות ביוזמת האופוזיציה.
בעקבות הלחץ הציבורי והבינלאומי, בית המשפט העליון פסל את תוצאות הבחירות והורה על קיום בחירות חוזרות בדצמבר 2004. הבחירות החוזרות נחשבו הוגנות וחופשיות, ובסיומן ניצח יושצ'נקו (52% מול 44%), והוא הושבע כנשיא בינואר 2005.
המהפכה סימלה את התחזקות ההשפעה המערבית והכוחות הדמוקרטיים באוקראינה, את היחלשות ההשפעה הרוסית, ואת התעצמות התודעה הלאומית במדינה – תהליכים שבאו לידי ביטוי גם בהמשך באירועי יברומאידאן.
ההפגנות החלו ערב הסיבוב השני של ההצבעה לבחירות, שכן הספירה הרשמית הייתה שונה במידה ניכרת מתוצאות מדגם ההצבעה (שהתקיים ביציאה מהקלפיות) שהעניק ליושצ'נקו יתרון של עד 11%, בעוד שהתוצאות הרשמיות העניקו לינוקוביץ' את הניצחון בבחירות ב-3%.
תומכי ינוקוביץ' טענו כי הקשרים של יושצ'נקו בתקשורת האוקראינית מסבירים את הפער הזה, אך צוות של יושצ'נקו פרסם עדויות על מקרים רבים של הונאה בבחירות לטובת ינוקוביץ' שנתמך על ידי הממשלה, וזאת בהתבסס על ראיות של משקיפים מקומיים וזרים רבים.
קמפיין יושצ'נקו קרא בפומבי למחאה בשחר יום הבחירות, 21 בנובמבר 2004, כאשר האשמות על הונאה החלו להתפשט בצורה של עלונים שהודפסו והופצו על ידי קרן 'יוזמות דמוקרטיות', והודיעו כי יושצ'נקו ניצח - על בסיס מדגם ההצבעות.
החל ב-22 בנובמבר 2004, החלו הפגנות מאסיביות בערים ברחבי אוקראינה: הגדולה ביותר, במאידאן נזאלז'נוסטי (כיכר העצמאות) בקייב, משכה כ-500,000 משתתפים.
ב-23 בנובמבר 2004, צעדו אלפי מפגינים בשלווה מול המטה של הפרלמנט האוקראיני, רבים לובשים דגלים כתומים או נושאים דגלים כתומים, בצבע קואליציית הקמפיין של יושצ'נקו.
אחת הפעילות הבולטות של אותה תקופה הייתה פאראסקה קורוליוק שקיבלה לאחר מכן את מסדר הנסיכה אולגה.
מ-22 בנובמבר ארגון "פורה!" נטל על עצמו את ניהול ההפגנות בקייב עד תום המהפכה.
פורה הייתה תנועת נוער, שבהמשך הפכה גם למפלגה, שטענה כי באוקרינה באותה תקופה התקיים שלטון דכאני, ודגלה בהתנגדות בלתי אלימה כדרך לקדם דמוקרטיה במדינה.
המועצות המקומיות בקייב, לבוב, ובכמה ערים נוספות העבירו, בתמיכה העממית הרחבה של אזור הבחירה שלהן, סירוב סמלי ברובו לקבל את הלגיטימיות של תוצאות הבחירות הרשמיות.
יושצ'נקו נשבע נשיאותית בצורה סמלית.
ל"שבועה" זו שנשא יושצ'נקו בחדרי הפרלמנט הריקים למחצה, בהיעדר המניין הנדרש, מכיוון שרק הפלגים הנוטים ליושצ'נקו נכחו, לא הייתה יכולה להיות כל השפעה משפטית.
אבל זו הייתה מחווה סמלית חשובה שנועדה להפגין את הנחישות של קמפיין יושצ'נקו שלא לקבל את תוצאות הבחירות.
בתגובה, מתנגדיו של יושצ'נקו גינו אותו על שבועה בלתי לגיטימית, ואפילו כמה מתומכיו המתונים היו אמביוולנטיים לגבי מעשה זה, בעוד שצד רדיקלי יותר במחנה יושצ'נקו דרש ממנו לפעול ביתר שאת.
במקביל, פקידים מקומיים במזרח ובדרום אוקראינה, מעוזו של ויקטור ינוקוביץ', החלו בשורה של פעולות הרומזות לאפשרות של התפרקות אוקראינה או פדרליזציה חוץ-חוקתית של המדינה, אם לא תהיה הכרה בניצחונו הנטען של המועמד שלהם.
הפגנות תמיכה פומביות בינוקוביץ' נערכו ברחבי מזרח אוקראינה וכמה מתומכיו הגיעו לקייב.
בקייב היה מספרם של המפגינים בעד ינוקוביץ' קטן בהרבה מתומכי יושצ'נקו, ששורותיהם גדלו על ידי מפגינים חדשים מאזורים רבים באוקראינה.
היקף ההפגנות בקייב היה חסר תקדים.
לפי הערכות רבות, בימים מסוימים הם משכו עד מיליון אנשים לרחובות, במזג אוויר קפוא ומושלג.
בסך הכול טענו 18.4% מהאוקראינים שהם השתתפו בפועל בהפגנות שהיו במהפכה הכתומה ברחבי אוקראינה.
למרות שיושצ'נקו נכנס למשא ומתן עם הנשיא היוצא ליאוניד קוצ'מה במאמץ לפתור את המצב בדרכי שלום, המשא ומתן התפרק ב-24 בנובמבר 2004.
ינוקוביץ' אושר רשמית כמנצח על ידי ועדת הבחירות המרכזית, שלכאורה הייתה מעורבת בזיוף תוצאות הבחירות על ידי מניעת המידע שקיבלה ממחוזות מקומיים והפעלת שרת מחשבים בלתי חוקי מקביל כדי לתמרן את התוצאות.
למחרת בבוקר לאחר ביצוע ההסמכה, יושצ'נקו שוחח עם תומכים בקייב, וקרא להם להתחיל בשורה של הפגנות המוניות, שביתות כלליות בכוונה לשתק את הממשלה ולאלץ אותה להודות בתבוסה.
לאור האיום בעליית ממשלה לא לגיטימית לשלטון, הכריז מחנהו של יושצ'נקו על הקמת "ועדת הישועה הלאומית" שהכריזה על שביתה פוליטית כלל ארצית.
ב-1 בדצמבר 2004 העביר הפרלמנט האוקראיני החלטה שגינתה בחריפות פעולות פרו-בדלניות ופדרליזציה, והעבירה הצבעת אי אמון בקבינט השרים של אוקראינה, החלטה שראש הממשלה ינוקוביץ' סירב להכיר בה.
לפי חוקת אוקראינה, הצבעת אי האמון חייבה את התפטרות הממשלה, אך לפרלמנט לא היו אמצעים לאכוף התפטרות ללא שיתוף הפעולה של ראש הממשלה ינוקוביץ' והנשיא היוצא קוצ'מה.
ב-3 בדצמבר 2004, בית המשפט העליון של אוקראינה שבר סופית את המבוי הסתום הפוליטי.
בית המשפט החליט כי בשל היקף הונאת הבחירות אי אפשר היה לקבוע את תוצאות הבחירות.
לכן השופטים פסלו את התוצאות הרשמיות שהיו מעניקות ליאנוקוביץ' את הנשיאות.
בית המשפט הורה על קיום סבב שני נוסף של הבחירות ב-26 בדצמבר 2004. החלטה זו נתפסה כניצחון למחנה יושצ'נקו בעוד ינוקוביץ' ותומכיו העדיפו קיום חוזר של כל הבחירות ולא רק את הסיבוב השני, כאופציה השנייה בטיבה ביותר אם ינוקוביץ' לא יזכה בתפקיד הנשיאות.
ב-8 בדצמבר 2004 תיקן הפרלמנט חוקים כדי לספק מסגרת חוקית לסבב הבחירות החדש.
הפרלמנט גם אישר את השינויים בחוקה, תוך יישום רפורמה פוליטית בגיבוי הנשיא היוצא קוצ'מה כחלק מפשרה פוליטית בין הרשויות הפועלות לאופוזיציה.
בנובמבר 2009 הצהיר ינוקוביץ' כי למרות שניצחונו בבחירות "נלקח", הוא ויתר על ניצחון זה כדי למנוע שפיכות דמים.
"לא רציתי שאמהות יאבדו את ילדיהן ונשים את בעליהן.
לא רציתי שגופות מתות מקייב יזרמו במורד הדניפרו.
לא רציתי לקבל את השלטון באמצעות שפיכות דמים."
ההצבעה לבחירות ב-26 בדצמבר נערכה תחת בדיקה אינטנסיבית של משקיפים מקומיים ובינלאומיים.
התוצאות הראשוניות, העניקו ליושצ'נקו יתרון ברור של 51.99% מול 44.20% עבור ינוקוביץ'.
צוותו של ינוקוביץ' ניסה להציב אתגר משפטי נרחב לתוצאות הבחירות תוך שימוש הן בבתי המשפט באוקראינה והן בהליכי התלונה של ועדת הבחירות.
עם זאת, כל תלונותיהם נדחו כלא ראויות הן על ידי בית המשפט העליון של אוקראינה והן על ידי ועדת הבחירות המרכזית.
ב-10 בינואר 2005 ועדת הבחירות הכריזה רשמית על יושצ'נקו כמנצח בבחירות לנשיאות כאשר התוצאות הסופיות נופלות בטווח של 0.01% מהתוצאות המוקדמות.
הודעת ועדת הבחירות פינתה את הדרך להשבעה של יושצ'נקו כנשיא אוקראינה.
הטקס הרשמי התקיים בבניין הפרלמנט ב-23 בינואר 2005, ואחריו "השבעתו הפומבית" של הנשיא המושבע הטרי במאידאן נזאלז'נוסטי (כיכר העצמאות) לעיני מאות אלפי תומכיו.
אירוע זה הביא את מהפכת התפוזים האוקראינית לסיומה השליו.
הישגיה של המהפכה הכתומה התמוססו עם בחירתו של ינקוביץ' לתפקיד הנשיאות בשנת 2010, ופתיחתו של מסע רדיפות פוליטיות נגד יוליה טימושנקו שהתמודדה על תפקיד הנשיאות לאחר שכיהנה כראש הממשלה תחת נשיאותו של יושצ'נקו.
טימושנקו נכלאה לאחר שהואשמה בכך שהורתה לחברת הגז הלאומית של אוקראינה לחתום על חוזה עם רוסיה, כאשר היא עצמה גרפה רווחים מהעסקה המפוקפקת, כך לפי טענת התביעה.
בעולם המערבי הגיבו בדאגה גוברת לנוכח הרדיפה הפוליטית והפגיעה החמורה בזכויותיה של טימושנקו, שאף נכלאה בפועל עוד לפני שהורשעה בניגוד לחוקה האוקראינית.
במקביל העביר הפרלמנט האוקראיני חקיקה הקובעת כי השפה הרוסית תיחשב לשפה רשמית באוקראינה, דבר שיצא נגד ההתעוררות הלאומית של האוקראינים ה'כתומים'.
טימושנקו עתרה לבית הדין האירופי לזכויות אדם בטענה שזכויותיה נרמסו על ידי מערכת המשפט האוקראינית תחת שלטונו של ינקוביץ', אך התביעה האוקראינית הקדימה והאשימה אותה ברצח של חבר פרלמנט בשנת 1996, כדי להשאיר אותה כלואה גם אם עתירתה בנושא עסקת הגז תתקבל בבית המשפט האירופי לזכויות אדם.
בעקבות מאורעות יברומאידאן בשנים 2013-2014, הודח ינקוביץ' על ידי הראדה העליונה וטימושנקו שוחררה.
אוקראינה החלה במדיניות פרו-מערבית והידקה את קשריה עם אירופה והמערב בכלל.
עם זאת הרצון של רוסיה להשפיע או לשלוט על אוקראינה נמשכה - דבר שהוביל לסיפוח חצי האי קרים ב-2014, ובהמשך למלחמת אוקראינה–רוסיה בשנת 2022.
המהפכה הטקסנית הייתה מלחמת עצמאות בשנים 1835-1836 של המתיישבים האמריקאים בטקסס לבין מקסיקו, שהייתה הריבון בשטח.
מלחמת העצמאות של טקסס החלה ב-2 באוקטובר 1835 והסתיימה ב-21 באפריל 1836. במלחמה זו נלחמו מתיישבים אמריקאים בטקסס נגד מקסיקו, ששלטה בשטח.
המלחמה הסתיימה בניצחון המתיישבים ובהקמתה של רפובליקת טקסס.
ידוע במיוחד הוא קרב אלמו שהתרחש בפברואר-מרץ 1836, בו נצרו כוחות מקסיקניים בהנהגת גנרל סנטה אנה קבוצה קטנה של מגנים טקסנים במצודת אלמו בסן אנטוניו.
כל המגנים נהרגו, וזעקת הקרב "זכרו את אלמו!" הפכה לסמל למאבק הטקסני לעצמאות ונחרט על סמל טקסס.
הקרב המכריע היה קרב סן חסינטו שהתרחש ב-21 באפריל 1836, בו כוחות טקסנים בפיקודו של סם יוסטון תקפו בהפתעה את הכוחות המקסיקניים והביסו אותם במהירות.
בקרב זה נתפס גם גנרל סנטה אנה, והוא אולץ לחתום על הסכם המכיר בעצמאותה של טקסס.
לאחר שמקסיקו קיבלה עצמאות מספרד ב-1821, היא עודדה הגירה אמריקאית לאזור טקסס כדי לאכלס ולפתח אותו.
המתיישבים קיבלו קרקעות בתנאי שיהיו נאמנים למקסיקו ויקבלו על עצמם את הדת הקתולית.
עם הזמן, מספרם גדל באופן משמעותי והם החלו לעלות במספרם על האוכלוסייה המקסיקנית המקומית.
נוצרו מתחים בין הממשלה המקסיקנית המרכזית למתיישבים האמריקאים.
אחת הסיבות העיקריות למתח הייתה ביטול חוקת 1824 על ידי נשיא מקסיקו, אנטוניו לופז דה סנטה אנה, והפיכתו לשליט דיקטטורי, שביטל את פדרציית "ארצות הברית המקסיקניות", מה שפגע בזכויות המתיישבים, שדגלו בפדרליזם ונהנו מרמה גבוהה של אוטונומיה.
נושאים נוספים כללו את האיסור של מקסיקו על העבדות, שכן מתיישבים רבים הביאו איתם עבדים, וסכסוכים על מיסים.
המלחמה החלה ב־2 באוקטובר בקרב גונזלס, פשיטה שערכו מתיישבים טקסנים על כוח מקסיקני שנשלח לפרקם מנשקם – תותח בודד שמשקלו קילוגרם אחד.
בתחילה השיגו הטקסנים ניצחונות בלה באהיה ובסן אנטוניו, אך בהמשך ספגו שם גם הפסדים כבדים.
המלחמה הסתיימה בקרב סן חסינטו, שבו הוביל סם יוסטון את צבא טקסס לניצחון ולשבייתו של הגנרל סנטה אנה, שנאלץ לחתום על "אמנות וולסקו".
בסוף המלחמה הוקמה רפובליקת טקסס, שהכריזה על עצמאותה בעקבות ביטול חוקת 1824 בידי סנטה אנה.
מקסיקו לא הכירה בעצמאות הרפובליקה, וגורלה נחתם רק לאחר שסופחה לארצות הברית ב־1845. סיפוח זה הביא למלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) הביאה לסיפוח שטחים נרחבים נוספים: קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, וחלקים מוויומינג, קולורדו וניו מקסיקו, שחלקם נרכשו מאוחר יותר ברכישת גדסדן.
המהפכה האיראנית (בפרסית: انقلاب ۱۳۵۷ ایران, מהפכת 1357 באיראן, בהתאם ל, או انقلاب بهمن ۵۷, מהפכת [חודש] בהמן [שנת] 57) היא מהפכה שהתרחשה בשנת 1979, שהפכה את איראן ממדינה אוטוקרטית פרו-מערבית תחת שלטונו של השאה מוחמד רזא פהלווי, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית טוטליטרית תחת שלטון האייתוללה ח'ומייני.
למהפכה היו שני חלקים: בחלקה הראשון גורש פהלווי מהמדינה על ידי קואליציה של אנשי דת מוסלמים, פעילים סוציאליסטים ואנשי שמאל.
בחלק השני, המכונה המהפכה האסלאמית, הועלה לשלטון האייתוללה ח'ומייני.
מוחמד רזה פהלווי הועלה לשלטון ב-1941, אך החל לקחת חלק מרכזי בהנהגת המדינה רק ב-1953, לאחר הפיכת 1953. נוכח ההפיכה בסיוע מערבי (בריטניה וארצות הברית) שהחזירה את השאה למלוכה, החל העם לראות את השאה כשליט בובה של המערב.
במהלך שנות ה-60 וה-70 סבל שלטונו מהתנגדויות שונות מצד אנשי דת, בני המעמד הבינוני ואנשי שמאל.
בני המעמד הבינוני והשמאל ראו את שלטונו של השאה כבזבזני וכלא שוויוני מספיק, התנגדו לחוקי הצנזורה הנוקשים, למאסרם של מאות פעילים פוליטיים קומוניסטים וכורדים ולפעולת הסאוואכ, המשטרה החשאית של השאה שנתפסה כאכזרית.
אנשי הדת מצדם, התנגדו לשלטונו נוכח המהפכה הלבנה הפרו-חילונית והמערבית שהנהיג.
בנוסף, התנגדו אנשי הדת למדיניות קידום מעמד האישה אשר נחווה כאיום הולך וגובר על מעמדם של רבים מהגברים במדינה וכמוהו קידום זכויות המיעוטים, שנתפס על ידיהם כפגיעה בערכי דת האסלאם.
בשנת 1978 החלה סדרה של מחאות אלימות, שהוצתה בעקבות כתבה בעיתונות הרשמית אשר תקפה את ח'ומייני בהיותו סוכן בריטי ו"משורר הודי מטורף" הפועל בשירות המערב להפיל את משטר השאה.
לחציו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בנוגע להפרת זכויות האדם מצד המשטר, גרמו לשאה לא להורות על אמצעים אלימים לפיזור ההפגנות ולאפשר את קיומן, למרות עצות יועציו הצבאיים.
המחאות הקטנות שהחלו, צברו אט אט תאוצה כשיותר ויותר אזרחים מצטרפים ויצרו גל מחריף של אלימות קשה, עד שב-12 בדצמבר מילאו יותר משני מיליון איש את רחובות הבירה טהראן.
חלק גדול מהמחאות רוכז בכיכר אזאדי בעיר.
הצבא החל להתפורר כאשר חיילים סירבו לפתוח באש כנגד מפגינים והחלו לתמוך בהם.
נראה כי השאה סמך על ארצות הברית שתגן על שלטונו ולא היה מודע לחומרת המצב, בשל הימצאותו בשלביה הסופיים של מחלת הסרטן.
השאה הסכים להציג חוקה מתונה יותר, אך היה זה מאוחר מדי לפשרות.
רוב האוכלוסייה כבר הייתה נחושה להפיל את שלטונו המערבי של השאה תוך קריאה להביא לסופה של המונרכיה.
השאה, בעצת שגרירות ארצות הברית, בריטניה וצרפת עזב את איראן לגלות ב-16 בינואר 1979, והותיר את המדינה בידי ממשלה זמנית בראשות שאפור בח'תיאר.
בח'תיאר ביקש להפעיל את הצבא נגד המפגינים, אך נכשל מאחר שהשאה כבר עזב את איראן ולא היה ניתן להשיגו לקבלת צו ההוראה לצבא לאישור דיכוי המרד.
ח'ומייני שב לאיראן מצרפת ב-1 בפברואר.
הוא הוחזר על ידי קבוצת מתנגדי השאה מבעוד מועד, ויצר את הרפובליקה האסלאמית כאשר הוא עומד בראשה כמנהיג הרוחני.
מוחמד רזא פהלווי הועלה לשלטון ב-1941 אך בשנים הראשונות לא לקח חלק מרכזי בהנהגת המדינה.
ב-1953 הוא נמלט בעקבות ניסיון לפטר את מוסאדק, והוחזר לשלטון באמצעות מבצע AJAX של סוכנות הביון המרכזית (CIA) וה-MI6 שבו הופל שלטונו של מוחמד מוסאדק, בשל רצון המעצמות להשיג את השליטה המחודשת על מצבורי הנפט האיראנים וחשש מהתקרבותו לברית המועצות.
לאחר 1953 נותר השאה ביחסים טובים עם ארצות הברית, אך רפורמות המהפכה הלבנה הובילו למאבק בין הדעות האיסלאמיות המסורתיות.
בעוד השאה ניסה להרחיב את זכויות האדם במדינה, אנשי הדת התנגדו להעניק זכויות שוות בשוק העבודה ובמיוחד בעמדות מפתח, שיפוט והנהגה לנשים ולא-מוסלמים.
בנוסף התנגדו האחרונים לאיסור השאה על הנשים לעטות צ'אדור, כמו לשתית אלכוהול, הימורים ויחסי מין לפני נישואין - אותם השאה לא הסכים לאסור בחוק.
באותה העת, השלטון החל להיתפס כמושחת וכשלא מקדם מספיק את נושא זכויות האדם, דבר שהוביל להתנגדות רבה באיראן ולביקורת מצד חלקים נרחבים בקהילה הבינלאומית.
ההתנגדות לשלטון השאה הייתה ברבים ממגזרי החברה, בין השאר מעמד חכמי הדת, העולמא, ומעמד הביניים של מוכרי הבזאר.
חשובות במיוחד היו הדמויות הדתיות שצמחו לאופוזיציה חזקה באיראן.
מאז מחאות הטבק במאה ה-19, גדלה ההשפעה הפוליטית והדתית של העולמא.
התאולוגיה השולטת באיראן חיברה באופן הדוק בין עניינים דתיים לחילוניים, והייתה לה היסטוריה ארוכה של אקטיביזם חברתי.
לדוגמה, התנגדות לברוטליות של המשטר ומחויבות למאבק בעוני.
אקטיביזם זה לווה בשמרנות רבה כלפי ערכים אסלאמיים.
עם צמיחתה של אופוזיציה זו, השאה הכה קשות במתנגדיו.
ב-1963, לדוגמה, הוא התקיף תלמידים לתאולוגיה שניסו למנוע פתיחת חנות משקאות.
האייתוללה ח'ומייני הנהיג התנגדות באזור קום נגד השאה, וטען כי משטרו דיקטטורה אנטי-אסלאמית.
לאחר מעצרו של ח'ומייני וגירושו מאיראן ב-1964, גברו המהומות בקרב תומכיו.
פהלווי לעיתים קרובות הגיב למהומות באלימות, מעצר או הרג מפגינים.
לא ידוע כמה נהרגו בתקופה זו; ממשל פהלווי טען כי מדובר ב-86 איש, ואילו גולים איראנים ניפחו את המספרים לעשרות אלפי אנשים.
בין השנים 1963 ל-1967, הכלכלה האיראנית גדלה מאוד, בשל עליית ערכו של הנפט וכן בזכות ייצוא הפלדה.
אך באותו הזמן גם האינפלציה גברה, והצמיחה הכלכלית לא שיפרה את מצבם של האיראנים בני המעמד הנמוך והבינוני.
רבים מכספי הצמיחה הוקצו לקידום נקודות המהפכה הלבנה תוך קידום החינוך והטכנולוגיה, אך עדיין חלק גדול מההון הגיע לשימושם הפרטי של השאה ותומכיו.
מנהיגי משטר השאה, יחד עם אלה שפעלו כמתווכים בינו לבין החברות המערביות, נהגו בראוותנות בזבזנית וכך הגבירו את חמתם של אלה שלא נהנו מהעושר.
הממשל גם החל להוציא כמויות גדולות של כספים על רכישת מערכות נשק מתקדמות, בעיקר מארצות הברית.
כשהוא ניצב בפני התנגדות גוברת מצד המנהיגים הדתיים, שנתמכו בידי מנהיגים עסקיים ב-1975, החל השאה במאמץ חדש לחזק את שלטונו על החברה האיראנית.
ניסיון זה כלל את הקטנת תפקיד האסלאם בחיי הממלכה, והדגשת התרבות הקדם-אסלאמית, במיוחד האחמנית.
ב-1976 בוטל השימוש בלוח המוסלמי המבוסס על מחזור הירח, והוחלף בלוח הפרסי המבוסס על השמש והירח.
הייתה גם צנזורה רחבה של פרסומים אסלאמיים ומרקסיסטיים.
הרפורמות של השאה ידועות כ"מהפכה הלבנה", או "מהפכת המלך".
הוא גם ביטל את השיטה הפיאודלית (דבר שבין השאר גרם להקטנת הכנסותיהם של אנשי הדת השיעים) והעניק זכות בחירה לנשים, דבר שאנשי הדת התנגדו לו כניסיון "להוציא את הנשים לרחובות".
המגזר העני ביותר של האוכלוסייה האיראנית הייתה האוכלוסייה הכפרית שהייתה גם הדתית ביותר, וזו שהתנגדה ביותר למה שנראה כאימפריאליזם זר.
הכפריים שעברו לגור בערים הקימו שכונות עוני, בעיקר בבירה טהראן.
הם רצו לשוב לסגנון החיים האסלאמי הבסיסי, והתנגדו למאמציו של השאה לכיוון המודרניזם והקידמה, אותם ראו כחלק מהאימפריאליזם.
בנוסף, רבים חשבו שהעושר שנוצר על ידי תעשיית הנפט מעמיק את הפערים בין העשירים לעניים.
עם החינוך, העיור והחשיפה למודרניות של מעמדות הביניים, רבים החלו לראות במשטר חלק מהבעיה, בשל השחיתות והדספוטיזם של משטרו.
בתחילת שנות ה-70, עם עליית מחיר הנפט, גדל הכעס כלפי המשטר והשחיתות שלו.
השחיתות הפנימית התבטאה, לדוגמה, בטקסים לציון 2,500 שנה להיווסדה של האימפריה הפרסית שנערכו בפרספוליס ומנהיגי העולם הוזמנו אליהם, אולם לא העם האיראני.
החגיגות באוקטובר 1971 ארכו שלושה ימים, ואף שעל פי הפרסומים הרשמיים עלותן הייתה 40 מיליון דולר, משערים כי הסכום היה קרוב יותר ל-120 מיליון.
המסיבה כללה כטון קוויאר, ומטעמים שהוכנו על ידי 200 שפים שהוטסו מפריז.
הלחץ בשנים אלו לשינוי במדיניות הממשלה נעשה חזק יותר.
אפילו המגזרים הפרו-מערביים באיראן התנגדו לסגנון האוטוריטרי של המשטר ולשימוש הרחב במשטרה החשאית (הסאוואכ).
רבים ברחו מאיראן לפני המהפכה, ואחרים החלו להתארגן.
באותו זמן, תנועה פופוליסטית רחבה יותר החלה להתארגן במסגדים ובהטפה שביקרה את אורח החיים המערבי.
ההתנגשות בין האוכלוסייה הצעירה והגדלה, לבין מבנה חברתי שלא איפשר את ההתקדמות של מדינה מודרנית או את היציבות של מדינה מסורתית, יצרה את התנאים למהפכה.
ב-1977, לאחר לחץ בנושא זכויות אדם מהנשיא האמריקני ג'ימי קרטר, שאיים להפסיק את משלוחי הנשק, בוצעו כמה צעדים לקידום זכויות אדם: יותר מ-300 אסירים פוליטיים שוחררו, הצנזורה פחתה, ונעשתה רפורמה במערכת המשפט.
הרפורמה ביקשה להרחיב את זכויות הנשים וסובלנות דתית כלפי והלא-מוסלמים ולאפשר להם תפקידי הנהגה, שיפוט וסמכות.
שחרור ההגבלות והדיבור על הרחבתם, הובילו לחיזוק ההתנגדות הדתית, ובמקביל להגברת הלחץ על הוצאתם לפועל ובעד זכויות אזרח נוספות ונגד המשטר.
כמו כן, מדיניות רפורמת הקרקעות שיושמה על ידי השאה, שגם היא הייתה פרי של לחץ אמריקאי, הכעיסה מאוד את המולות, ואלו הכריזו על מלחמת קודש כנגד השאה והוסיפו על בעיותיו.
אופוזיציה מוקדמת זו הונהגה בידי מהדי בזרגאן ו"התנועה לחירות איראן" שבראשה עמד.
הייתה זו קבוצה ליברלית וחילונית שהייתה מקורבת לתנועתו של מסגדה משנות ה-50. לקבוצה זו הייתה תמיכה משמעותית באיראן ובמערב.
יותר רדיקלי ממנו היה עלי שריעתי, שאיחד בין מרקסיזם לבין השיעה, וכך יצר תנועה מהפכנית ששאבה את השראתה מהמהפכות בקובה ובאלג'יר.
הרצח לכאורה של שריעתי בלונדון ב-1977, בו הואשמו סוכני הסאוואכ - המשטרה החשאית, הגביר מאוד את המתח.
העולמא היו חלוקים בדעותיהם - חלקם תמכו בחילונים הליברלים, וחלקם במרקסיסטים.
ח'ומייני, שהיה בגלות בעיראק, הוביל סיעה קטנה שתמכה בהפיכה וביצירת מדינה תיאוקרטית.
בסוף 1977, בנו של ח'ומייני, מוסטפא, נמצא מת בנסיבות לא ברורות; שוב הואשמו כוחותיו של השאה.
היו גם מנהיגים דתיים דוגמת אחמד בהשתי שהתנגדו למדיניות של הממשל ואף נעצרו על כך.
רוב הקבוצות האנטי-ממסדיות פעלו מחוץ לאיראן, בעיקר בלונדון, פריז, עיראק וטורקיה.
נאומים מאת מנהיגי הקבוצות האלה הוברחו בקלטות לאיראן, כך שגם האוכלוסייה שאינה יודעת קרוא וכתוב תוכל להאזין להם.
החל משנת 1964 הקלטות כללו האשמות לניוון מוסרי במשפחת המלוכה, בעיקר נגד שמס פהלווי שהמירה דתה לקתוליות.
בנוסף הציגו בדיות כי מוחמד רזא שאה פהלווי המיר את דתו לזורואסטריות, או שהוא ישראלי וגויר ליהדות, או שקיבל אזרחות אמריקאית ומתוך כך הפך ל"סוכן של ארצות הברית" ואינו נאמן לאיראן.
ח'ומייני זכה לתמיכה רחבה מצרפת, ארצות הברית, ובריטניה ובמיוחד לבמה רחבה בטלוויזיה להפצת תעמולה נגד השאה.
בתקופה שעד 1978, האופוזיציה לשאה הגיעה בעיקר מהמעמד הבינוני העירוני, מגזר מהאוכלוסייה שהיה חילוני למדי, ושהיה תומך במלוכה חוקתית.
היו אלה הקבוצות האסלאמיות שהצליחו לאסוף את המסה הגדולה של האוכלוסייה נגד השאה.
בינואר 1978 פרסם העיתון "אטלעת" מאמר בו נטען שח'ומייני פועל בשירות המערב להפיל את משטר השאה.
ח'ומייני כונה במאמר "סוכן בריטי" ו"משורר הודי מטורף".
על פי מנהגי השיעה, ארבעים יום לאחר מותו של אדם עורכים לו אזכרה.
במסגדים ברחבי המדינה ערכו אזכרות לסטודנטים ההרוגים.
ב-10 במאי אירועים אלה חזרו שוב.
ההרס מההפגנות, יחד עם האינפלציה הגואה, פגעו עוד בכלכלה האיראנית.
השאה הנהיג משטר צבאי ואסר על הפגנות כלשהן.
ב-12 בדצמבר יצאו מעל שני מיליון איש לרחובות טהראן כדי למחות נגד השאה, בקריאות שונות "מוות לשאה", "מוות לאמריקה", "מוות לישראל".
במהלך ההפגנות ובעידוד חכמי הדת, הוצתו שמועות על "שליטה ישראלית ויהודית באיראן ותמיכה בשאה".
בראשית המהפכה יוסף סאנעי אף טען כי אם יהודי יניח אצבע בים, כל הים הופך לטמא.
מאוחר יותר ביקש ח'ומייני שלא לפגוע ביהודים אלא רק בישראלים והעביר את המסר דרך גרפיטי ברחובות טהראן.
הצבא החל להתפרק, כאשר החיילים סירבו לירות על המפגינים והחלו לתמוך בהם.
השאה הסכים לנסח חוקה ולמנות את שאפור בח'תיאר לראש ממשלה, אך רוב האוכלוסייה כבר התנגדה למלוכה ולשאה.
השאה בעצת שגרירות ארצות הברית, בריטניה וצרפת הפך את ממשלת בח'תיאר למועצת עוצרים ונמלט ב-16 בינואר 1979 מאיראן למצרים.
ח'ומייני שב לאיראן ב-1 בפברואר 1979, בהזמנתה של המהפכה שכבר הייתה קיימת בשטח ובאישורו של ראש הממשלה.
גם אם ח'ומייני היה הדמות הפוליטית הפופולרית ביותר, היו עשרות קבוצות מהפכניות, כל אחת עם דעה משלה.
היו סיעות ליברליות, חילוניות, מרקסיסטיות, אנרכיסטיות, סיעות כורדיות שביקשו עצמאות, וכן מגוון רחב של קבוצות דתיות.
בשנתיים הראשונות התפתחה ממשלה עם שני מרכזי כוח.
מהדי באזרגאן נעשה לראש ממשלה, ותנועת החרות שבראשה עמד פעלה ליצור ממשלה ליברלית חילונית.
מנגד, אנשי הדת בראשות ח'ומייני יצרו מרכז כוח אחר, מפלגת הרפובליקה האסלאמית.
שתי הקבוצות ניסו לשתף פעולה, אך המתח גבר ביניהם.
היו אלה אנשי הדת שהצליחו להביא לסדר במדינה, כשהתאים המהפכניים נעשו למועצות מקומיות.
קבוצות אלה, שהחל ממאי 1979 נודעו כמשמרות המהפכה, שלטו למעשה ברמה המקומית בכל איראן.
הם גם הצליחו להשתלט על בתי הדין ששפטו את אנשיו של השאה ואת הצבא שלו.
ביוני פרסמה תנועת החרות את טיוטת החוקה שלה; היא התייחסה לאיראן כרפובליקה אסלאמית, אך לא נתנה תפקיד רשמי לעולמא או לחוק האיסלאמי.
החוקה נשלחה למועצה המחוקקת החדשה, שנשלטה בידי תומכיו של ח'ומייני.
המועצה דחתה את החוקה, בהסכימה עם ח'ומייני שעל הממשלה החדשה להיות מבוססת "ב-100% על האסלאם".
נוסחה חוקה חדשה, שיצרה את התפקיד של "מנהיג עליון" עבור ח'ומייני, תפקיד שבאמצעותו הוא יוכל לשלוט בשירותי הצבא והביטחון, ולהטיל וטו על מתמודדים לתפקידים אחרים במדינה.
נשיא ייבחר אחת לארבע שנים, אך רק אלו שאושרו על ידי המנהיג העליון (באמצעות מועצת משמרות המהפכה) יוכלו להתמודד.
ח'ומייני עצמו נעשה לראש המדינה לכל ימי חייו, כ"מנהיג המהפכה" ולאחר מכן כ"מנהיג רוחני עליון".
כאשר חש שאין לו כל סמכויות, ובשל חוסר הסכמתו לכיוון החדש שנוצר, בזרגאן התפטר מראשות הממשלה בנובמבר.
במהלך 1979 נערכו שני משאלי עם.
במרץ 1979 על הקמת הרפובליקה האסלאמית ו-2 בדצמבר 1979 על החוקה החדשה .
השאה נדד ממצרים למרוקו, איי בהאמה, ומקסיקו.
בהמשך הגיע לארצות הברית, לתקופה קצרה, בתקופת הנשיא ג'ימי קרטר, כדי לקבל טיפול למחלת הסרטן שלו שהחמירה.
כשהגיע השאה לארצות הברית עלו קריאות רחבות באיראן, שדרשו מארצות הברית להסגיר את השאה לאיראן, כדי לשפוט אותו ולהוציאו להורג.
כשארצות הברית לא הסכימה, היא הואשמה על ידי גורמים איראניים בפעילות אנטי-מהפכנית.
רגשות אנטי-אמריקניים אלה הגיעו לשיא ב-4 בנובמבר 1979, במשבר בני הערובה, שבו השתלטו סטודנטים איראניים על שגרירות ארצות הברית בטהראן והחזיקו בשבי 52 דיפלומטים במשך 444 ימים.
בעקבות ההשתלטות על שגרירותה בטהראן, ניתקה ארצות הברית את יחסיה עם איראן.
היחסים נשארו מנותקים גם עם סיום המשבר ב־20 בינואר 1981.
במשבר בני הערובה באיראן השתמש ח'ומייני בסיסמה "אמריקה לא יכולה לעשות שום דבר נגדנו".
מנהיגי עיראק, כווית, ערב הסעודית ומדינות המפרץ גם הם לא אהדו את המהפכה האיראנית, מכיוון שבמדינותיהם היו השיעים מיעוט בעל זכויות פחותות (לבד מעיראק ובחריין, שם היו השיעים רוב), והמהפכה הייתה עלולה לגרור מהפכה אף בארצם הם.
מנהיגי אותן מדינות ראו את האייתוללה ח'ומייני כקיצוני, בכך שתמך בשינוי המשטר לא רק באיראן אלא גם בארצות השכנות.
ב-1980 תקפה עיראק את איראן בניסיון להפסיק את המהפכה בראשיתה.
התקפה זו התחילה את מלחמת איראן–עיראק, שתעלה בחייהם של מאות אלפי אנשים.
במהלך המלחמה זכתה עיראק לסיוע צרפתי, סובייטי, בריטי ואמריקאי ושל מדינות המפרץ העשירות כמו סעודיה וכווית.
התקפת עיראק עזרה לגבש את האומה האיראנית מאחורי המשטר החדש, והמחלוקות הישנות נעזבו לנוכח האיום החיצוני.
עבור אלה שהתנגדו למשטר, בעיקר קבוצות שמאלניות וכורדיות, המלחמה נעשתה לתירוץ ליחס קשה, כשהמשטר החדש משתמש בעינויים ובמעצרים בלתי חוקיים, בדיוק כמו השאה.
עיראק לא הצליחה לנצח במלחמה או להביא לנפילת משטר האייתולות באיראן, אולם המהפכה האסלאמית לא התפשטה מעבר לגבולותיה של איראן.
עם עלייתו של המשטר השיעי החדש, עשרות מהמשטרה החשאית ותומכים אחרים של השאה שלא הצליחו להימלט מאיראן הוצאו להורג (ובמיוחד על ידי סדגה חלח'אלי, מנהיג השריעה).
בנוסף הוצאו להורג מתנגדי משטר חדשים או אנטי-דתיים, וכן נשים ולא-מוסלמים עשירים, פוליטיקאים ומשפטנים, בהתאם לצו האסלאם שאוסר זאת.
נשים שביקשו לשמר את החירויות להן זכו בתקופת השאה, כמו לצאת בשיער פזור ולהתאפר לרוב היו מדוכאות ולאחר מספר מוגבל של התראות, מושלכות לכלא ומוצאות להורג.
השאה עצמו קיבל מקלט מדיני במצרים תחת אנואר סאדאת.
השאה, שכבר היה חולה סרטן, מת בקהיר ב-27 ביוני 1980. בנו רזא כורש עלי פהלווי הומלך תחתיו יומיים לאחר מות אביו על ידי קבוצת תומכיו הגולים.
בח'תיאר נמלט באפריל 1979 לפריז, שם קיבל מקלט מדיני, ומשם הנהיג את תנועת ההתנגדות הלאומית (NAMIR) כנגד משטרו של ח'ומייני.
ביולי 1980 נעשה ניסיון כושל להתנקש בחייו, והוא נרצח בהתנקשות בשנת 1991.
עד לשנות התשעים לערך התנועות הכורדית באיראן ברובן היו קומוניסטיות או לכל הפחות סוציאליסטיות.
בתקופת שושלת פהלווי, נעשו מספר ניסיונות להחלת ריבונות ומדינה כורדית עצמאית במספר מחוזות כורדים שונים באיראן, כולן ללא יוצא מהכלל דוכאו באמצעים אלימים.
אזרחים איראנים כורדים שנמצאו משתייכים לאחת מהמפלגות הקומוניסטיות הכורדיות היו נעצרים, ובכלא היו עוברים עינויים קשים על ידי הסאוואכ.
לכן כשהחלו המרידות נגד משטר השאה רבים מהכורדים הצטרפו להפגנות, מתוך אמונה כי לאחריה תינתן להם עצמאות מדינית, לאור תמיכתם בהפיכה.
עם הצלחת המהפכה ובתומה ניסו מנהיגים כורדים ושנים להשתלב בעמדות מפתח בממשלה ובמוסדות המדינה החדשה, אולם סורבו ומודרו.
ניסיונות לבקשת והחלת מדינה ריבונית כורדית בתחומי איראן גם נכשלו ורבים ממנהיגי ופעילי התנועות הכורדיות דוכאו, נרדפו, נכלאו, עונו והוצאו להורג לאחר המהפכה.
תנועת זכויות האישה באיראן שהחלו בתקופתו של השאה האיראני דוכאו ונפגעו קשות לאחר המהפכה האסלאמית, עת בה הוקמו משמרת הצניעות במשמרות המהפכה האסלאמית.
כך תיארו בספריהן האוטוביוגרפיים אזאר נפיסי ומרינה נעמת.
נשים ששירתו בממשל או באקדמיה פוטרו במקרה הטוב או הוצאו להורג על התנהלות וניהול אורח חיים חסר צניעות.
כמו פרסום דברי חרפה נגד מה שראו אנשי הממשל והמדינה החדשים לאחר המהפכה כאנטי-אסלאם והשיעה בתקשורת, בין אם במאמרים או ספרים.
מרינה נעמת סיפרה בספרה על כך שסולקה מבית הספר בו למדה לאחר שכתבה מאמר שנתפס כאנטי-דתי נגד רעלות, טרם המהפכה, וכי נצפתה ללא רעלה.
כתנועות פוסט-מהפכניות התחזקו במאה ה-21 מחאת החיג'אב באיראן ותנועות האישה, חיים, חירות.
למרות דמוקרטיה מסוימת במבנה הפוליטי שלאחר המהפכה, הפגיעה בזכויות אדם תחת המשטר התיאוקרטי הגיעו לרמת ברוטליות גבוהה מזו של המשטר הקודם.
עינויים, מעצר מתנגדים ורצח של מבקרים חשובים הוא דבר שבשיגרה (מספר האסירים הפוליטיים שנרצחו בשנות ה-80 מוערך ב-15,000 עד 20,000).
האפליה של נשים נעשתה שכיחה מאז המהפכה, וכך גם האפליה של מיעוטים דתיים, במיוחד בני הדת הבהאית, שהוכרזו ככופרים.
יותר מ-200 בהאים הוצאו להורג או נרצחו, מאות אחרים נעצרו, ורבבות איבדו את עבודתם, עסקיהם או את האפשרות לחינוך גבוה.
כל המבנים האדמיניסטרטיביים הבהאיים נאסרו בידי הממשלה, ומקומות קדושים ובתי קברות נהרסו או הושחתו.
כתוצאה מהמהפכה התחזקה גם הצנזורה, שהייתה נוקשה עוד קודם לכן, והדבר הביא לצמצום משמעותי של היצירתיות האמנותית המקומית.
המהפכה והקמת משמרות המהפכה האסלאמית במטרה להחליש את כוחו של צבא איראן שסווג כנאמן לשושלת פהלווי, הותירה את איראן מבודדת בזירה הבינלאומית, מנודה מהעולם הקפיטליסטי והקומוניסטי, עם סנקציות מסחר משמעותיות שקיימות עד היום (בידי ארצות הברית).
מצד שני, המהפכה גם איפשרה מהפכה פנימית במערכת הפוליטית, במקום מהפכה בידי כוחות חיצוניים.
לדוגמה, ב-1997 נבחר הנשיא הרפורמיסטי מוחמד חתאמי.
אמנם, בבחירות 2009 שבהן נבחר בשנית אחמדינז'אד לנשיא רבים טענו שהבחירות זויפו, מה שמרוקן אותן מתוכן.
הרמה הגבוהה יחסית (עבור האזור) של חדירת האינטרנט (נכון ל-2004, היו באיראן קרוב ל-5 מיליון משתמשים באינטרנט) מאפשרת חדירה של רעיונות וארגונים פוליטיים לאיראן.
ב-9 ביולי 1980 נעשה ניסיון הפיכת נגד כנגד הרפובליקה האיסלאמית של איראן על ידי מספר אנשי צבא בכירים ומתנגדי משטר אחרים.
ניסיון זה נכשל ובעקבותיו בוצעה שורה נרחבת של מעצרים ואף הוצאות להורג בקרב מתנגדי המשטר שסייעה לממשלה האיראנית לבסס את כוחה ושליטתה המוחלטת במדינה.
המהפכה התרבותית באיראן (1980–1983) הייתה תקופה שלאחר המהפכה האיראנית, שבמהלכה טוהרה האקדמיה באיראן מהשפעות מערביות ולא-אסלאמיות, כולל דוקטרינות אסלאמיות מסורתיות שאינן פוליטיות, כדי ליישר קו עם האסלאם המהפכני והפוליטי.
השפעה על יחסי החוץ של איראן
בעקבות המהפכה הורעו היחסים של איראן עם העולם המערבי.
את הדומיננטית שבהן, ארצות הברית, משטר האייתוללות מכנה "השטן הגדול".
כפועל יוצא של המהפכה השתנו לגמרי יחסי איראן–ישראל.
בתקופת השאה היו אלה יחסים חמים וידידותיים תוך שיתוף פעולה מסחרי וצבאי, ואילו לאחר המהפכה הם הפכו ליחסי עוינות.
עם זאת, בשנותיה הראשונות של המהפכה עדיין נמשכו קשרים בלתי רשמיים מאחורי הקלעים, בעיקר במישור הצבאי, בין היתר במכירת אמצעי לחימה ישראליים לאיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק, ובפרשת איראן-קונטראס.
בעקבות המהפכה התערער גם מצבה של הקהילה היהודית באיראן.
המהפך הכלכלי הוא השם שניתן לתוכנית הליברליזציה הכלכלית שהציג שר האוצר שמחה ארליך ב-29 באוקטובר 1977, שבין מוביליה היה יחזקאל פלומין, זמן קצר לאחר המהפך הפוליטי שהעלה את הליכוד בראשות מנחם בגין לשלטון.
מטרת התוכנית הייתה לשחרר את המשק מכבלי המעורבות הממשלתית היתרה שאפיינו אותו עד אז, ולהפוך את כלכלת ישראל לכלכלת שוק חופשי ליברלי.
יש הרואים במהפך גורם מרכזי לאינפלציה הישראלית של שנות ה-80, ביחד עם הגידול בחוב הלאומי כתוצאה ממלחמת יום כיפור ומשבר הנפט.
עקרונות התוכנית הוגשמו לבסוף, באיחור ובהדרגה, בתקופות מאוחרות יותר בהתפתחות המשק.
על אף האינפלציה, התוצר הלאומי הגולמי הישראלי לאחר המהפך המשיך לגדול.
שווי התוצר המקומי הגולמי בשנת 1980 היה שווה 21 מיליארד דולרים אמריקאים
פחות מעשירית מערכו הנומינלי בשנת 2011, 258 מיליארד דולרים אמריקאיים
במשך כשלושה עשורים, מקום המדינה ועד 1977, נוהלו המדינה וכלכלתה בידי מפא"י וממשיכתה מפלגת העבודה.
המשטר הכלכלי הושתת על עקרונות סוציאל-דמוקרטיים וכלכלה קיינסיאנית, עם התערבות ממשלתית ניכרת בהכוונת הפעילות הכלכלית במשק.
למשטר כלכלי כזה היו יתרונות רבים בימיה הראשונים של המדינה, עם הצלחות בהתגברות על אתגרים לא פשוטים , וגם הישגים נאים במספר תקופות שגשוג וצמיחה שהוגדרו , עולמית, כ"נס כלכלי" .
אולם בטווח הארוך הנציחה השיטה עיוותים כלכליים, הקצאה לא יעילה של מקורות, תמריץ שלילי ליזמות עסקית פרטית, ונטל כבד על תקציב המדינה בדמות תמיכות וסובסידיות.
בנוסף, הטילה השיטה על הציבור הפרטי והעסקי איסורים והגבלות, בעיקר בתחום החזקת מטבע חוץ (מט"ח) ותנועות בו, בניסיון לשלוט במאזן התשלומים ולמנוע, או לפחות לצמצם, גירעון במאזן זה שמשמעותו הידלדלות יתרות המט"ח של המדינה.
כך, למשל, על הנוסעים לחו"ל הוטל מס נסיעות והם הורשו לקבל הקצבה זעומה של מט"ח.
עם הזמן נוצר מצב של "ריבוי שערים": הממשלה קבעה שערי מטבע שונים לתחומים שונים: שער ליבואנים, שער ליצואנים, שער לתנועות הון, שער לנוסעים וכדומה – לכל תחום פעילות שער שונה שגילם בתוכו סובסידיה או מס, ונקבע על-פי כוונת הממשלה לתמרץ חיובית או שלילית תנועות מט"ח בו.
שערי החליפין נשלטו ונקבעו בידי הממשלה, שלא על פי כוחות השוק (ועל פי רוב, כנגד כוחות השוק).
עד שנת 1974 שמרה הממשלה על מדיניות של שער חליפין קבוע של הלירה הישראלית (לעומת דולר אמריקני), אותו שינתה על ידי פיחותים גדולים, אחת למספר שנים, בניסיון להתאים את הלירה לערכה הריאלי ההולך וקטן, לצמצם את הביקוש למט"ח ולהגדיל את רווחיות היצוא.
בין פיחות לפיחות, ניסתה הממשלה לאזן את תנועות מטבע החוץ על ידי שינויים במדיניות תמריצי היצוא ושינוי השערים המיוחדים שמחוץ לשער הרשמי.
אחת התוצאות הייתה שבצד הכלכלה הרשמית פרח שוק שחור למט"ח, שנועד לתת מענה לעודף הביקוש של הציבור למט"ח, אשר הכלכלה הממוסדת הייתה מנועה מלספקו.
מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה בעקבותיה הביאו להידרדרות חמורה במצב הכלכלי.
התייקרות הנפט גררה גל התייקרויות גורף והאצה של התהליך האינפלציוני, בצד הגדלה ניכרת של הגירעון במאזן התשלומים והידלדלות מסוכנת של יתרות המט"ח.
ממשלת רבין הראשונה עם שר האוצר יהושע רבינוביץ יזמו פיחות גדול (מ-4.20 ל"י לדולר ל-6 ל"י לדולר) בנובמבר 1974. לאחר מכן, החל בשנת 1975, כדי למנוע זעזועים יזמה הממשלה פיחות מבוקר ("פיחות זוחל") בשער הלירה הישראלית.
צעדי הממשלה מיתנו מאוד את השפעת המיתון העולמי והגידול בהוצאות הביטחוניות על המשק הישראלי, אולם הוא לא חזר לצמיחה וליציבות שאפיינו אותו בשנים קודמות.