tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם פוסקים הסבורים, שאם האישה יודעת שהיא בהריון מכוח בדיקה מהימנה, נחשבת מיד למסולקת דמים ואינה צריכה לפרוש סמוך לווסתה.
וכן במהלך ההיריון, אם ראתה דם, אף שנטמאת על ידי כך וצריכה לספור שבעה נקיים ולטבול, מכל מקום אינה צריכה לחשוש לראייה זו לעניין פרישה סמוך לווסת.
אישה שילדה, נחשבת מסולקת דמים במשך 24 חודשים מהלידה.
מדין התלמוד, קביעה זו זה אינה תלויה בהנקה בפועל, ואף אם אינה מניקה את התינוק בפועל נחשבת מיניקה למשך 24 חודשים.
ואף אם היה לה וסת קבוע לפני הריונה - אינה צריכה לפרוש בעונת וסתה.
אם במהלך 24 החודשים הללו רואה דם - עליה לפרוש בחודש הבא באותו תאריך עברי.
אם רואה פעם נוספת - עליה לפרוש בחודש הבא ביום החודש ובעונת ההפלגה, ויש אומרים שצריכה לפרוש גם בעונה בינונית.
אם במהלך 24 החודשים הללו קבעה וסת חדש, קביעות הווסת תקפה למשך 24 החודשים הללו, ולאחריהן חוזרת למה שהיה לפני ההיריון.
כאשר מסתיימים ימי ההנקה, 24 חודשים, עליה לחזור לכל הדינים שהיו לה לפני ההיריון.
אם היה לה וסת קבוע - עליה לפרוש ביום זה.
אם לא היה לה וסת קבוע, אין היא צריכה לפרוש בתאריכים הישנים שהיו לפני ההיריון אלא מתחילה לספור מחדש את ימי החודש וזמני ההפלגה.
אישה שהגיעה לגיל זקנה והפסיקה לראות דם במשך 90 יום נחשבת מסולקת דמים ואינה צריכה לפרוש יותר אף בימים בהם הייתה לה וסת קבועה.
ואף אם תראה שוב דם, אינה צריכה לפרוש שוב בחודש הבא.
אולם, אם תראה דם בתאריך בו הייתה לה וסת קבועה או שראתה דם במשך שלוש פעמים - אינה נחשבת מסולקת דמים וצריכה לחזור ולפרוש מבעלה כדיני הפרישה.
אישה כזו יכולה אף לקבוע וסת אחת ל-90 יום ותצטרך לפרוש כל תשעים יום.
אם לא ראתה דם במשך חצי שנה - אינה צריכה לפרוש יותר, ואינה צריכה לחשוש שוב לראיית דם.
מובא בספר חכמת אדם של הרב אברהם דנציג:
אכן, עצה זו חשובה ביותר, מפני שהווסתות באות בהפרשים של חודש (ולעיתים בהפרשים גדולים יותר) וקל לשכוח מתי היה הווסת האחרון ומתי צריך לפרוש.
בייחוד כאשר מדובר בווסת שאינו קבוע, או בצורך לקבוע וסת שבא במשך שלושה חודשים.
כדי לזכור את ימי הווסתות ולהקל על חישובם מוצע בספרי ההדרכה לזוגות כי בני הזוג ינהלו יומן או לוח שנה מיוחד לצורך זה.
בלוח זה ירשמו את ראיות הדם של האישה, את ההרגשות שחשה בעת הראייה ואת ימי הפרישה הבאים.
בצורה כזו יהיה קל יותר לבדוק אם ישנה עקביות בצורת הופעת הווסת ואם ניתן לקבוע וסת קבוע.
עוד מוצע בספרים, כי בחורות רווקות ינהלו יומן כזה עוד לפני האירוסין כדי שידעו ויכירו את צורת הווסת שלהן עוד לפני הנישואין ולפני שההתרגשות של ימי החתונה תשנה את הווסת.
פרישות משמעותה הִמנעות מענייני העולם הזה, התנזרות מהנאות, או נזירות חלקית עד מלאה.
משמעותו של המונח והמושג, ובכלל זה דרגת החומרה של הפרישות, וכן ההתייחסות אל משמעויותיו השונות, תוארו בהגות היהודית לדורותיה.
רבי פנחס בן יאיר ראה בפרישות אמצעי בדוק עבור האדם להגיע למדרגה רוחנית גבוהה.
וכך נכתב בברייתא הנודעת בתלמוד הבבלי:
פרישות היא נושא מרכזי בספרו של רבי בחיי בן יוסף אבן פקודה חובות הלבבות; הוא מגדיר את הפרישות:
ודן בסיבות לפרישות, תועליותיה וגדריה, אך מזהיר:
, דהיינו, הפרישות מונעת במידה רבה, את התפתחות התרבות האנושית, ומעכבת היבטים בחיי היחיד והציבור ושיכלולם.
רבי יהודה הלוי כתב בספרו הכוזרי על הפרישות מענייני העולם לגמרי, כלומר הנזירות, כתנאי לדבקות בענייני הרוח בדתות המונותיאסטיות; למשל, על נוהג .; אך הלוי טען כי אין זו דרך היהדות בדרך כלל, ובשיח המוצג בספרו שם בפי נציג היהדות את המילים:
בספרו "מסילת ישרים" הציג הרמח"ל את הפרישות כשלב בדרך שיטתית אשר עולה אל השראת שכינה על האדם, על פי הברייתא במסכת עבודה זרה.
לפי הרמח"ל הפרישות לא נועדה לכל אדם ולא כל אחד צריך לקיימה.
ישנם אנשים מסוימים שיקיימו את המידה הזאת ואת אלה שגדולות ממנה, ובכך יכפרו על העם כולו.
לדבריו מידת הפרישות היא המידה המקבילה לחסידות, בכך שפרישות היא התרחקות גדולה מהרע, וחסידות היא התקרבות גדולה אל הטוב.
במפנה המאות ה-18 - ה-19, נקראו "פרושים" תלמידי הגר"א שעלו לארץ ישראל, אף כי לא נהגו פרישות דרך-ארץ במובן חז"ל.
הפריקסה או א-פריקה הוא מאכל תוניסאי מסורתי, מעין לחמנייה מטוגנת ממולאת.
המילוי המקובל לפריקסה הוא טונה בשמן, ביצה קשה, אריסה ולימון כבוש.
ישנם גם מילויים נוספים אשר מקובל למלא בהם את הפריקסה כמו פלפל חריף, צלפים, זיתים, ומטבוחה.
בדרך כלל מרכיבי המילוי תלויים במסורת של אזורים שונים בתוניס.
על-פי חלק מהמסורות בעל פה ראשיתו של הפריקסה במאה ה-19, עם משפחות יהודיות בתוניסיה שחיפשו דרך להתגבר על הצורך בנטילת ידיים באין נמצא מים נקיים בכמות מספקת.
עם זאת מאכלים דומים ידועים גם בקרב קהילות של יהודיות לוב ואלג'ירה, כמו גם סוג בישול זה שהיה נפוץ במדינות ערב רבות ובפרט במגרב.
את הפריקסה התוניסאים נוהגים לאכול בעיקר בימי שישי ואירועים כמו חתונות, אזכרות ועוד.
תקופה נוספת בה מאכל זה נפוץ במיוחד היא חודש אב בו נוהגים במנהגי אבלות כמו אכילת ביצים ואי אכילת בשר דבר המאפיינים את מנת הפריקסה.
בישראל במקומות רבים המילוי המקובל של הפריקסה (טונה, תפוחי אדמה מבושלים, ביצה קשה, אריסה, לימון כבוש וזיתים) הוא למעשה הבסיס לסנדוויץ' תוניסאי, אם כי הסנדוויץ' התוניסאי מוגש בבגט.
פרישי מדברא (בעברית: פרושי המדבר) הוא מושג המופיע לראשונה בספר הזוהר, ומתאר קבוצת יהודים שנהגו להתבודד במדבריות ארץ ישראל ובעיקר במדבר יהודה.
במדרש הנעלם, חלק מספר הזוהר, נאמר על אנשי הקבוצה שחיים במערות במהלך השבוע ומגיעים מדי שבת לבתיהם.
על כך סיפר רבי חזקיה, כי הוא היה במדבר ב"אתריהון דערביא" (מקומם של דרי המדבר) וראה שם אנשים שגרו במקומות נסתרים, במערות שבין ההרים, ובאו לביתם רק בערב שבת, ומיד אחרי השבת חזרו למקומם במדבר.
כאשר הוא שאל אותם לפשר הדבר הם אמרו לו כי הם פרושים מהעולם, "פרישי עלמא", והם עוסקים בתורה מדי יום במשך כל היום, הם אוכלים עשבי המדבר לא מבושלים.
הזוהר שם מאריך במעלת העוסק בתורה מחוץ ליישוב.
רבי חיים ויטאל כותב כי קבוצה זו נקראת בתואר "פרושים", ומטרתם הייתה לעסוק בתורה יומם ולילה ללא מפריע, ולזמר להקב"ה את שירי ספר התהילים בהתלהבות ובשמחה עד שהדביקו מחשבותיהם בעולמות העליונים, עד שהגיעו על ידי מעשים אלו לרוח הקודש ולמדרגת הנבואה.
לפי פירוש אחד של הרב יעקב אטלינגר, גם בזמן האמוראים המשיכו מעשיהם של קבוצה זו.
בתלמוד הבבלי סיפר רב יוסף, שרב הונא בר ביזנא וכל גדולי הדור לא בירכו לישב בסוכה מכיוון שהיו במרעה עם בהמותיהם במשך כל ימי חג הסוכות.
הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק תמה על העולה מהגמרא שגדולי הדור לא קיימו את מצוות סוכה ולכן פירש שאכן ישבו בסוכה אבל לא ביום טוב שני של גלויות כי ידעו את זמן קידוש החודש הנכון.
הרב יעקב אטלינגר תירץ שישבו במדבר בכוונה תחילה ונהגו כקבוצת ה"פרושי מדברא", וחזרו למקום יישוב לשמיני עצרת כדי להזכיר משיב הרוח ומוריד הגשם בתפילה.
גם בספרי החסידות מוזכרים ה"פרישי עלמא" ולומדים מהם הנהגות טובות.
פריקס הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1932 בבימויו ובהפקתו של טוד בראונינג, שדמויותיו הם "פריקים" המשתתפים בהופעות ראווה בקרקס.
הסרט הופק בידי חברת מטרו גולדווין מאייר (MGM) לפני החלתן של המגבלות שנקבעו בכללי קוד הייז בהוליווד.
התסריט מתבסס על סיפורו הקצר של טוד רובינס Spurs ("דורבנות") משנת 1923. בצעד יוצא דופן גייס בראונינג לדמויות הפריקים אמני קרקס אמיתיים שהופיעו במופעי מוזרויות (Freak shows), כולל גמדים ואנשים בעלי עיוותים ודפורמציות פיזיות, וזאת במקום ללהק שחקנים רגילים ולשוות להם מראה של פריקים באמצעות תלבושות ואיפור.
משמתגלה מזימתם נוקמים בהם הפריקים נקמה אכזרית.
בראונינג יצר את הסרט בשיא הצלחתו, לאחר שסרט האימה "דרקולה" (1931) בבימויו נחל הצלחה גדולה בקופות, אך "פריקס" לא זכה להצלחה דומה בקרב הצופים.
למעשה הוא זכה לביקורות קשות בעת יציאתו לאקרנים ונחשב לכישלון חרוץ בקופות.
רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 זכה הסרט לעדנה, לאחר הקרנתו בפסטיבל ונציה ב-1962, ותואר אז בידי המבקרים כסרט אנושי מלא חמלה.
כיום נחשב הסרט לאחד מגדולי סרטי האימה בכל הזמנים, וב-1994 אף הוכרז כסרט הראוי לשימור, והתווסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
סיפור העלילה המרכזי בסרט מתמקד בגמד הנס (הארי ארלס), המופיע במופע שוליים בקרקס.
הוא מאורס לגמדה אחרת המופיעה בקרקס, פרידה (דייזי ארלס), אך חושק באמנית הטרפז היפה קלאופטרה (אולגה בקלנובה), שאינה מגלה בו עניין.
אך כשנודע לקלאופטרה על הונו הרב, היא מפתה אותו ולבסוף גם מתחתנת אתו, במטרה לרשת את הונו ולברוח עם אהובה האמיתי הרקולס (הנרי ויקטור), איש השרירים.
בטקס קבלת הפנים בחתונתה עם הנס, מסיבים כל ה"פריקים" לשולחן ומחליטים לקבל את קלאופטרה אל קרבם על אף חריגותה בהיותה "נורמלית".
הם עורכים מעין טקס קבלה, שבו הם מעבירים מיד ליד גביע גדול מלא יין, וכל אחד שותה ממנו, כשהם שרים ללא הפסק "אנו מקבלים אותה!
Gooble-gobble, gooble-gobble!"; משפט שהפך לציטוט מפורסם מהסרט).
הטקס מעורר גועל אצל קלאופטרה, שפולטת בטעות כי היא מנהלת רומן עם הרקולס.
היא גם לועגת לפריקים, שופכת את היין בפניהם ומבריחה אותם.
אף על פי שהושפל, מחליט הנס להישאר עם קלאופטרה.
זמן קצר לאחר מכן, חש הנס ברע ונופל למשכב.
קלאופטרה הרעילה את כוס היין שלו בחתונה, והיא ממשיכה לטפטף טיפות רעל לתרופה שלו כדי להביא למותו.
באחת הפעמים שבהן דנים קלאופטרה והרקולס במזימת הרצח של הנס, שומעת אותם במקרה ונוס (ליילה היימס), אחת מאמניות הקרקס ה"נורמליות", ואצה לספר את ששמעה להנס ולשאר הפריקים.
בשיאו של הסרט, תוקפים הפריקים הזועמים את קלאופטרה ואת הרקולס באקדחים, בסכינים ובחפצים חדים אחרים, ומעוותים לחלוטין את גופם ופניהם של השניים לכדי חזות מעוררת חלחלה.
הרקולס אמנם אינו נראה שוב על המרקע, אולם בסופו המקורי של הסרט, הפריקים אף מסרסים אותו.
קטע זה הוסר מהסרט בשל התנגדות נמרצת של הצנזורה.
בסיום הסרט נחשף גורלה המר של קלאופטרה, שהפכה ל"ברווז אנושי" מקרקר.
הפריקים המיסו את ידיה והשחיתו אותן לצורה של רגלי ברווז, ופלג גופה התחתון כוסה לצמיתות בזפת ובנוצות.
לאחר השלמת הסרט הוסיפו לו ב-MGM "סוף טוב", שבו חי הנס חיי עושר בבית מפואר.
ונוס וחברה הליצן, פורסו (וולאס פורד), באים לבקר אותו בביתו יחד עם פרידה, שמנחמת את הנס כשהוא פורץ בבכי.
מעבר לסיפור העלילה הראשי, כלולים בסרט קטעים המציגים מראות "אותנטיים" של חיי הפריקים המופיעים בקרקס.
האישה המזוקנת, אהובתו של "השלד האנושי", יולדת את בתם המשותפת.
ויולט, התאומה הסיאמית של דייזי, שנשואה לאחד מליצני הקרקס, מתארסת בעצמה לבעלים של הקרקס.
כאשר ויולט מתנשקת עם אהובה, נראה שדייזי מגיבה לכך בעוררות מינית, וויולט, שעוצמת את עיניה, מרגישה כאשר הוא נוגע בכתפה של אחותה דייזי, מה שמרמז על כך שכל אחות חווה את תחושותיה של האחרת.
הנסיך רנדיאן, "הזחל האנושי", שחסר את כל ארבע גפיו, אוחז באמצע שיחה בסיגריה, ומצית אותה באמצעות פיו בלבד.
בסצנה המקורית הוא אף מגלגל את הסיגריה באמצעות פיו בלבד.
רוז דיון בתפקיד מאדאם טטרליני
דלמו פריץ בתפקיד בולע חרבות
אדוארד ברופי ומאט מקיו בתפקיד האחים רולו
דייזי הילטון – תאומה סיאמית
ויולט הילטון – תאומה סיאמית
ג'וזפין ג'וזף – חצי אישה-חצי גבר
ג'וני אק – "חצי אדם"
פרנסס או'קונור – חסרת זרועות
פיטר רובינסון – השלד האנושי
אולגה רודריק – אישה מזוקנת
הנסיך רנדיאן – הזחל האנושי
אנג'לו רוסיטו בתפקיד א'נגלנו (גמד)
מרתה מוריס – אשתו חסרת הזרועות של אנג'לנו
אלבירה סנואו – "ראש הסיכה" פיפ
ג'ני לי סנואו – "ראש הסיכה" זיפ
אליזבת' גרין – אשת הציפור
באמצע שנות ה-20 רכשה MGM תמורת 8,000 דולר את הזכויות לסיפורו הקצר של רובינס "דורבנות" שפורסם בכתב העת Munsey's Magazine, בשכנועו של בראונינג, שעבד באותה תקופה בבימוי סרטים אילמים באולפני MGM.
הארי ארלס, הגמד ששיחק בסרט את דמותו של הנס ושיתף פעולה עם בראונינג עוד בסרט The Unholy Three (1925), הוא שהציע לבראונינג לקרוא את סיפורו של רובינס.
"דורבנות" עסק במסע נקם של גמד קרקס באנשים "נורמליים" שניסו לנשל אותו מירושתו.
בראונינג, שהיה בעצמו אמן קרקס בראשית ימיו, התלהב מהסיפור, וכבר באביב 1927 החל לעבד אותו לתסריט קולנועי.
הסיפור הקצר של רובינס מספר על גמד בשם ז'אק קורבה (Jacques Courbé) שמתאהב ברוכבת הסוסים ז'אן מארי (Jeanne Marie).
היא מתחתנת איתו רק משנודע לה שירש לאחרונה הון רב.
היא סבורה שגמדים מזדקנים במהירות ומתים בגיל צעיר, ומתכננת להינשא לאהובה האמיתי, סימון לפלר (Simon LaFleur), עם מותו של ז'אק.
במסיבת החתונה הסואנת מעליבה ז'אן השיכורה את ז'אק, ואומרת שהיא יכולה לשאת על כתפיה את ה"קוף הקטן שלה" לאורך צרפת כולה.
שנה אחר כך, לאחר שלא ראה אותה זמן רב, סימון מופתע לגלות את ז'אן בפתח העגלה שבה הוא נוסע, כשהיא לבושת בלויים.
היא מתחננת בפניו לעזרה ולהגנה מפני בעלה, שמאלץ אותה לעמוד ב"התחייבות" שלה מטקס החתונה, ולשאת אותו על כתפיה, פשוטו כמשמעו, לאורך צרפת.
לפתע נכנס ז'אק לעגלה, ובמאבקו של סימון המנסה להרחיק את ז'אק מז'אן, הורג ז'אק את סימון בחרבו.
ז'אן נאלצת להשלים עם גורלה, מרכיבה את בעלה ז'אק על כתפיה וממשיכה בדרכה לאורך צרפת.
בראשית שנות ה-30 עבר בראונינג לביים כמה סרטים באולפנים המתחרים, סרטי יוניברסל.
אולם ביוני 1931 פנה אליו המפיק הראשי של MGM, אירווינג תלברג, בהצעת עבודה.
תלברג שאף לתפוס נתח מתחום סרטי האימה, שהיה בתקופת פריחה, ופנה אל בראונינג לאחר הצלחתו הגדולה בסרט האימה "דרקולה" (1931) שביים ב"יוניברסל", בכיכובו של בלה לוגוסי ("יוניברסל" היו אז אולפנים קטנים, שהוציאו תחת ידם גם את סרט האימה המצליח "פרנקנשטיין" בכיכובו של בוריס קרלוף, שהיה בשלבי עבודה במקביל ל"פריקס").
ב-7 ביוני 1931 נחתם החוזה בין בראונינג ל-MGM.
תלברג הציע לבראונינג לעבד לקולנוע את מעלליו של הפורץ ארסן לופן, דמותו הספרותית של מוריס לבלאן, בסרט בכיכובו של ג'ון ברימור.
יום לאחר חתימת החוזה הודיע בראונינג לתלברג כי לא התלהב מהרעיון לסרט העוסק בארסן לופן, ואמר שיעדיף לעבד לקולנוע את סיפורו של רובינס "דורבנות".
את "ארסן לופן" (1931) ביים בסופו של דבר ג'ון קונוויי (John Conway) בהפקה של MGM.
תלברג לא היה משוכנע כי "דורבנות" ראוי לעיבוד קולנועי, אך הסכים לתת לבראונינג הזדמנות לנסות להפוך את סיפור הנקמה מכמיר הלב ל"סיפור אנושי" מרגש.
תלברג הפקיד על הסרט את שני התסריטאים שביקש בראונינג, ויליס גולדבק ואליוט קלוסון, ולאחר מכן הצטרפו לצוות הכותבים אף ליאון גורדון, אדגר אלן וולף, אל בוסברג, וכן צ'ארלס מקארתור שלא זכה לקרדיט כתסריטאי.
כתיבת התסריט ארכה חמישה חודשים.
בסיפורו המקורי של רובינס נערכו שינויים מהותיים, ולמעשה נותר ממנו בסרט רק סיפור החתונה של גמד ואישה בגובה רגיל, וסיפור סעודת החתונה הרועשת.
לדברי ויליס גולדבק, הוא עבד על כתיבת התסריט כמעט לבדו, ושיתוף הפעולה שלו עם בראונינג היה "מוגבל מאוד".
הוא גם טען שלא נעזר כלל בסיפור "דורבנות".
הוא סיפר: "אירווינג תלברג קרא לי למשרדו, לאחר ש'דרקולה' היה להצלחה כבירה בקופות, וביקש ממני לנסות לחשוב על סיפור אימה נוראי יותר מכל השאר.
לאחר ששלחתי לו תסריט מוגמר הוא קרא לי שוב למשרדו, וכשנכנסתי פנימה היה ראשו טמון בין זרועותיו על השולחן, כאילו מוכנע.
הוא הביט בי בעצבות, נענע בראשו ונאנח, 'ובכן, זה אכן נוראי'".
הארט ג'וניור, לא אהב בראונינג את סיום הסרט, ודרש מהאולפנים לשנותו.
אולם הסוף נותר ללא שינוי.
לדבריו, בראונינג רצה שהסרט יהיה בעל סיום מלנכולי שידגיש "את העצבות של האנשים המסכנים הללו שלעולם לא יוכלו להיות כמו כולם.
את הנקמה המופרעת הזו, כדי שיהיה לסרט סוף מקברי".
תחילה יועדו תפקידיהן של קלאופטרה וונוס לכוכבות הקולנוע מירנה לוי וג'ין הארלו בהתאמה, אך לבסוף החליט תלברג שלא ללהק לסרט שחקנים מוכרים.
סקאל ואליאס סבאדה, ייתכן שהסיבה לכך היא שתלברג זיהה את הבעייתיות שבתסריט.
לתפקיד קלאופטרה לוהקה אולגה בקלנובה, שהייתה כוכבת עבר בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ועמדה לפרוש מהקריירה ההוליוודית שלה.
לתפקיד ונוס לוהקה, במקום ג'ין הארלו, השחקנית ליילה היימס, שהייתה מוחתמת ב-MGM והייתה בעלת מראה מושך וכישרון משחק, אך לא הייתה מפורסמת.
בראונינג שילב בסרט גם כמה שחקנים ששיחקו בסרטיו הקודמים.
המלהק בן פיאזה (Ben Piazza) חיפש במשך כחודש בניו יורק ובחוף המזרחי של ארצות הברית אמני קרקס שהופיעו במופעי מוזרויות.
הוא שלח לאולפנים בהוליווד תמונות ותצלומי וידאו של שחקנים פוטנציאליים, ובראונינג בחר לבסוף מביניהם את צוות השחקנים של הסרט.
דמויות ה"פריקים" שהופיעו בסרט כוללות את פיטר רובינסון ("השלד האנושי"), אולגה רודריק ("האישה המזוקנת"), פרנסס או'קונור ומרתה מוריס (שהיו חסרות זרועות), והתאומות הסיאמיות ויולט ודייזי הילטון.
בסרט הופיעו גם "ראשי הסיכה" (אנשים בעלי ראש קטן מהרגיל) זיפ וזופ (אלבירה וג'ני ליי סנואו) ושליצי, גבר ששמו האמיתי סיימון מץ שהיה לבוש שמלה - ייתכן מהסיבה שהייתה לו שלפוחית שתן רגישה, אך הדבר נתון במחלוקת.
מבין שחקנים אלו, התאומות דייזי וויולט הילטון כבר היו אמניות במה ידועות.
באוקטובר 1931 החלו צילומי הסרט, שארכו 36 ימים בלבד.
הסרט צולם על הסט של הסרט "סוזאן לינוקס: נפילתה ועלייתה" שטרם פורק, שהופק בידי MGM וכיכבה בו גרטה גרבו.
בדומה לעלילת הסרט עצמו, חלה הפרדה בין הפריקים לאנשים ה"נורמליים".
גם ותיקי תחום הבידור חשו "זעזוע ובעתה" לנוכח דמותם של הפריקים, ואלו אכלו את ארוחותיהם בנפרד משאר הצוות.
על אף התלונות והמחאות מצד העובדים על הסט, החליט תלברג להשלים את הסרט עם הליהוק המקורי.
כמה מבכירי MGM סברו שיש לבטל את ההפקה, לרבות מנכ"ל האולפנים לואי ב.
מאייר, שזעם על כך שתלברג ממשיך בהפקת הסרט.
במהלך הצילומים עצמם ניתנה לבראונינג יד חופשית במידה רבה, מאחר שתלברג סמך עליו שייצר שובר קופות כפי שעשה ב"דרקולה".
לדברי עובדי MGM באותה תקופה, "אנחנו לא זוכרים שהוא היה נלהב יותר לגבי שום דבר אחר כמו שהוא נלהב כעת לגבי סרט זה.
כך, שככל הידוע לנו, מדובר בערובה ודאית לכך ש'פריקס' יהיה אחד משוברי הקופות של שנת 1932".
אף שתלברג היה בטוח שהסרט יזכה להצלחה מסחרית, הקרנות הניסיון שלו בינואר 1932 גררו תגובות קשות מצד הקהל, שנטש בהפגנתיות את האולם, ואחת הצופות אף איימה על MGM בתביעה משפטית בטענה שהסרט גרם לה להפלה.
אולפני MGM נאלצו לפסול את הסרט ולדחות את מועד הפצתו המקורי, שנקבע ל-20 בינואר.
עוד לפני כן המליצו כתבי עת מקצועיים לבעלים של בתי קולנוע שלא להקרין את הסרט אלא אם כן יצפו בו קודם.
בעקבות כישלון הקרנת הניסיון, הוחלט ב-MGM לקצץ את הסרט מ-90 דקות לכ-64 דקות בלבד.
קוצץ חלק ניכר מהסצנה שבה תוקפים הפריקים את קלאופטרה בעודה שוכבת מתחת לעץ, קוצצה סצנת סירוסו של הרקולס, וכן כמה קטעים קומיים וחלק ניכר מסוף הסרט.
ב-MGM החליפו את סצנת הפתיחה לסצנה בכיכובו של כרוז הקרקס, וכך גם הוחלפה סצנת הסיום בסצנה שבה משלימים הגמדים האוהבים.
הגרסה המקוצרת, באורך 64 דקות בלבד, הוקרנה בהקרנת בכורה בתיאטרון פוקס בלוס אנג'לס ב-10 בפברואר 1932.
למרות הקיצוצים הנרחבים, קהל הצופים עדיין קיבל את הסרט בצורה שלילית, והוא עורר ביקורת רבה.
ב-MGM הוחלט להפסיק את הפצת הסרט, במהלך שהוביל להפסדים של 164,000$, ולהסיר ממנו את לוגו החברה.
הקטעים שקוצצו מהסרט נחשבים כיום קטעים אבודים.
בראונינג התפרסם לפני הסרט כבמאי מצליח ובמאי סרטי אימה מהשורה הראשונה, בשל שיתופי הפעולה שלו עם לון צ'ייני ובשל הסרט "דרקולה" שביים, אך מפלתו של הסרט בקופות פגעה קשות בתדמיתו, ולמעשה הקריירה שלו מעולם לא התאוששה ממפלה זו.
הסרט אף פגע בתדמיתם של אולפני MGM.
צוות השחקנים המעוות גופנית היה קשה לעיכול בעבור קהלי הקולנוע של התקופה, ובממלכה המאוחדת היה הסרט אסור להקרנה במשך 30 שנה.
בעקבות הסרט אף גברו בארצות הברית הקולות הקוראים לאכיפת צנזורה בקולנוע.
מעבר לכישלון הקופתי, היה הסרט מושא למחאה חריפה בשל אופיו, היווה זרז להתחזקות הדרישה ליישם קודים מגבילים לתכני הקולנוע ואף צונזר בבתי קולנוע שונים.
דוגמה למחאה שהופגנה כנגד הסרט ניתן לראות בקטע זה ממכתב ששלחה פרנסס דייל, ראש ארגון הנשים "Open Door Coalition", לוויל הייז, שעמד בראש "איגוד מפיקי ומפיצי הקולנוע":
"בתקופה שבה נעשה כל מאמץ להעלות את הסטנדרטים של הקהל, ישנה חברה שמנסה להערים על הציבור ולמכור לו את צורת הבידור הנמוכה ביותר שיש - מופע שוליים בקרקס שבו יכול הצופה לשזוף את עיניו בעיוותים ובסטיות של האנושות.
דבר זה הוא אכזרי ומקומם, ואנו מגישות בזאת את מחאתנו.
אנו מעוניינות לראות כמה שיותר מחאות נשלחות למשרדי מטרו-גולדן-מאייר בקולבר סיטי, קליפורניה.
אנו מאמינות כי הציבור בכללותו הוא בעל חוש טעם ובעל הגינות בסיסית, כך שיתרעם על הפקה שכזו, שהיא במהותה רעה וחולנית."
כאשר חזר בראונינג לביים ב-MGM ביוני 1931, הוא הוחתם בחוזה על בימוי שני סרטים נוספים תוך שנה.
למרות זאת, לאור הכישלון החד-משמעי של "פריקס" בקופות, במהלך רוב שנת 1932 נותר בראונינג בחוסר מעש, בציפייה שהאולפנים יפקידו אותו לעבודה על הפרויקט הבא.
סרטו הבא, Fast Workers, יצא לאקרנים בשנת 1933, ובסך הכול הוא יצר לאחר "פריקס" ארבעה סרטים בלבד, כאשר האחרון שבהם, Miracles for Sale, יצא לאקרנים בשנת 1939.
"פריקס" אמנם חולק מאפיינים משותפים עם סרטי האימה של תקופתו - למשל במוטיב העלילתי של נקמה, בהצגתם של "אחרים" ובהצגת סביבה זרה ושונה - אך הוא גם נבדל מהם בצורה מהותית, בשל השימוש באמני קרקס אמיתיים שהופיעו במופעי מוזרויות.
לעומת סרטי אימה אחרים של התקופה, שבהם הקהל היה מודע היטב לכך שהדמויות שבהן הוא צופה מגולמות על ידי שחקנים בעלי מראה נורמלי שאופרו והולבשו לכדי מראה אקסצנטרי וחריג, או שהמראות על המסך הם תוצאה של אפקטים מיוחדים, אין כך היה הדבר ב"פריקס".
מעבר לכך, בחרה מחלקת יחסי הציבור של MGM להדגיש את היסוד ה"אותנטי" של הדמויות בסרט, וכך למשל הפרסומות לסרט הציגו את כוכביו כ"אנשים וחצי-אנשים" ותיארו את הסרט כ"דרמת מסתורין שמתנהלת מאחורי הקלעים של מופע קרקס, הכולל פריקים מוזרים וגרוטסקיים ודמויות מפלצתיות בתפקידים ראשיים".
בנוסף, הסרט יצא בתקופה שבה ירדו מקרנם מופעי השוליים, ובהם מופעי המוזרויות.
צורת בידור זו הייתה בשיא הפופולריות שלה בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, אך עד אז תפס את מקומה המדיום הקולנועי, והציבור החל למאוס בהופעות קרקס ובמופעי וודוויל.
מעבר לכך, הסרט הציג את ה"פריקים" באופן מנוגד למופעי השוליים ולאופן שבו תפס הציבור את אותם חריגים עד כה - הוא הציג אותם כאנשים רגילים לכל דבר, שאוכלים, שותים, צוחקים, מתחתנים ואף מולידים ילדים.
הציבור היה מורגל לחשוב על הפריקים כיצורים אקזוטיים, שמטרתם שעשוע, ולבחון אותם כמוצגים מוזיאליים.
לפי חוקר מופעי השוליים רוברט בודגן (Robert Bodgan), שיטות הפרסום של מופעי השוליים חסכו מהקהל את הצורך לחוש רגשות אשם על השעשוע והריתוק שעוררו אצלם הפריקים, וחסכו מהם את ההבנה שהפריקים הם אנשים בעלי תחושות ומחשבות, גם אם בעלי גוף מעוות.
בשנות ה-60 התגלה הסרט מחדש: הוא הוצג ב-1962 בפסטיבל ונציה, וזכה לביקורות חיוביות של מבקרי הקולנוע, שראו בו סרט אנושי ומלא חמלה.
הסרט הוקרן אז על רקע שערוריית התרופה תלידומיד, שנשים הרות נטלו אותה להקלת בחילות בוקר, אך ילדו תינוקות מעוותים ובעלי מומים.
במגזין הצרפתי הנחשב "מחברות הקולנוע" נכתב, לדוגמה, כי הסרט הוא "אנושי, אנושי מדי"; טום מיילן ממגזין Sight & Sound כתב כי "גם אם הסצנות האחרונות של הסרט מזוויעות מספיק כדי להביא הנאה לאלו בעלי הטעם המחריד ביותר, הסרט חושף את טבעו האמיתי בחום ובאנושיות שלו".
מבקר הקולנוע אנדרו סאריס אף תיאר את הסרט כ"אחד מהסרטים הכי מלאי חמלה שנוצרו אי פעם".
הוא אף הפך לסרט פולחן של תרבות הנגד, שאימצה את מושג ה"פריק" כמרכיב זהות.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הרבו להקרין את הסרט בבתי קולנוע שונים בארצות הברית בהקרנת חצות, והוא מהמייצגים המובהקים ביותר של סרטי קולנוע החצות.
בשנת 1988 עובד הסרט למחזה תיאטרון בבימויה של ג'נוויב דה קרמבון (Geneviève de Kermabon).
ב-1994 נבחר "פריקס" כסרט לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל "חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
ב-2004 דורג במקום ה-15 ברשימת "100 הסרטים המפחידים ביותר" של ערוץ Bravo האמריקאי.
גוּבּל-גוֹבּל, גוּבּל-גוֹבּל!") הלקוחה מסצנת סעודת החתונה הפכה לאמרת כנף קומית המשמשת לתיאור טקס חניכה, וזכתה לאזכורים בתרבות הפופולרית, למשל ב"סאות' פארק" ובסדרת האנימציה של "מוכרים בלבד".
הסרט צולם ב-1932, שנתיים בלבד לאחר מותו של השחקן לון צ'ייני, "האיש בעל אלף הפרצופים" ומהשחקנים הבולטים בסרטי האימה, שעמו הרבה בראונינג בשיתופי פעולה.
בראונינג הרבה להשתמש במוטיב הנקמה בסרטיו, ובסרטים שיצר עם צ'ייני בפרט, אך בעקבות מותו של צ'ייני נאלץ בראונינג לשנות כיוון אמנותי ולבחון מחדש גם את מוטיב הנקמה בסרטיו.
ב"פריקס" החליט לשנות את מוטיב הנקמה מנקמה של אדם בודד לנקמתם של רבים, וכך כותבים מרטין פ.
"בסרטיו המוקדמים יותר, דמותו של צ'ייני מתחילה את הסרט כאדם רגיל פיזית, שחווה לאחר מכן תאונה קשה וטראומטית, ואז יוצא לחפש נקמה; במקרה של "פריקס", השחקנים והשחקניות מעוותים בגופם כבר בתחילת הסרט (רובם המכריע מעוותים בשל פגמים גנטיים).
מאחר שכה רבים מהם חסרי רגליים, סובלים מהפרעות גדילה, או בעלי גולגולת קטנה בצורה לא פרופורציונית, נראה שהסרט מרמז שבאופן אינדיבידואלי כולם "בלתי שלמים" (כלומר, חסרי תועלת) אבל יחד הם מהווים שלם רב-עוצמה, שמסוגל להוציא לפועל גם את תרחישי הזוועה המחרידים ביותר."
ג'ון ברוסנן, מחבר הספר The Horror People (1976), מתאר בספרו את סצנת הסיום של הסרט, כך:
"נקמה זו של הפריקים, אף על פי שיש לה הצדקה מסוימת, מהווה פגם משמעותי של הסרט.
עד לנקודה זו טיפח בראונינג את אפיונם [של הפריקים] כאנשים "נורמליים" בטבעם, על אף המגבלות הפיזיות שלהם...
וכדמויות הראויות יותר לאהדה מאשר שני האנשים המושלמים פיזית.
אך בכך שבחר לבסוף להגשים את התדמית העממית של אמני הקרקס הפריקים המציבה אותם כיצורים מוזרים ומרושעים, הוא הרס את כל העבודה הטובה שהשקיע, ובו-בזמן חשף את עצמו למעשה לאפשרות האשמתו בניצול דמויות הפריקים - אם כי, למען ההוגנות, הרעיון לסיפור היה למעשה פרי מוחו של הגמד הארי ארלס."
ויאירה עמד במגזין Bright Lights (1993) על כך שפתיח הסרט, שמצהיר כי "אהבת היופי היא דחף טבוע-היטב שמקורותיו עוד בראשית הציוויליזציה", הוא אירוני לאור תוכנו של הסרט, שבו מציג בראונינג את החריגים כגיבורים האמיתיים, ואינו מדגיש דווקא את היופי שבדמויות כמו קלאופטרה והרקולס.
הוא הרחיב עוד על הדרך שבה מוצג החריג בסרט, וכתב:
"הקריירה של בראונינג שופעת ניסיונות לחתור תחת נורמות המוסר, בדגש על היחס למומים גופניים ("The Unknown", "The Unholy Three").
סצנות אלו ואחרות, שמציגות את חיי המין והאהבה הפרועים של חברי הקרקס, קוראות תיגר על עולם המושגים של הקהל בענייני רומנטיקה, ומותחות את גבולותיו של הסגנון הבוטה של ימי קדם קוד הייז."
פרישטאק (בפולנית: Frysztak; ביידיש: פרישטיק או פריסטיק) הוא כפר במחוז סטז'יז'וב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1259, עת היו בבעלותו זכויות עיר.
בשנת 1474 נהרס היישוב בידי ההונגרים.
בשנת 1932 ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
קהילה יהודית מאורגנת מתועדת בכפר מאמצע המאה ה-17. בשנת 1898 נערכו ביהודי היישוב פרעות בידי איכרי הסביבה.
בכפר פעל רבי מנחם מנדל מרימנוב.
בין מלחמות העולם חיו בכפר כ-1,300 יהודים, כשלושה רבעים מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציוניות, לרבות קיבוץ הכשרה.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיו.
בראש השנה שלאחר הכיבוש רצחו הגרמנים מתפללים בבית הכנסת המקומי, ושרפו את תשמישי הקודש במקום.
יודנרט שמונה בהמשך ביישוב נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים בני 15 עד 60, ובינואר 1940 נצטוו יהודי היישוב לענוד סרט זרוע והוטלו עליהם מגבלות תנועה.
ביולי 1941 הוקם בכפר מחנה עבודה, אליו הובאו כ-2,000 יהודים מאזור ורשה.
במחנה זה נרצחו מעת לעת עובדים, ופשו בו מגפות, ובנובמבר 1941 הוא חוסל.
באותו חודש רוכזו כ-1,600 יהודי היישוב והפליטים היהודים שהגיעו אליו בגטו שהוקם בו.
ב-3 ביולי 1942 נערכה בגטו שביישוב סלקציה, בה כ-850 נשים, קשישים וילדים יהודים הופרדו, ונרצחו ביער ליד היישוב הסמוך וז'יצה.
ב-12 ביולי 1942 נרצחו כ-260 יהודים נוספים מהיישוב וסביבתו ליד הכפר קריוביצה.
בין ה-16 ל-18 באוגוסט 1942 הועברו אחרוני יושבי גטו פרישטאק ליאסלו, ומשם שולחו כעבור ימים ספורים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
פריקלס הוא מחזה שנכתב לפחות בחלקו על ידי המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר למרות שלא ידוע בוודאות בעיקר משום שהמחזה לא הופיע במהדורת הפוליו הראשונה של שייקספיר.
ההנחה המקובלת היא ששייקספיר כתב את המחזה ביחד עם המחזאי האנגלי ג'ורג וילקינס.
המחזה תורגם לעברית בידי דורי פרנס.
בשנת 1991 הצגת המחזה זכתה בפרס אוליבייה.
תאיס - נסיכת פנטופוליס ואשתו של פריקלס.
מרינה - בתם של פריקלס ותאיס.
סימונידס - מלך פנטופוליס, ואביה של תאיס.
דיוניזיה - ידידה של פריקלס.
פילוטן - בתה של דייונזה.
קלאון - בעלה של דיינוזה.
גוואר - לא משתתף במחזה, אלא רק מספר את המחזה במקהלה.
המחזה מתחיל כשפריקלס, נסיך צור מקבל על עצמו אתגר לפתור חידה ולזכות בבתו של אנטיוכוס מלך אנטיוכיה.
בשלב זה מסופר לנו שיופייה כל כך גדול עד שאפילו אנטיוכוס מקיים איתה יחסים של גילוי עריות, וכדי להיפטר מכל המחזרים, הוא פיתח להם חידה שרק מי שיפתור אותה יוכל לשאת את בתו, ובמידה שמישהו נכשל הוא מוצא להורג.
פריקלס, בנוכחות המלך ובתו פותר את החידה ומגלה את הסוד של גילוי העריות ובעקבות זאת פריקלס מבין שהוא בסכנה ובורח לצור.
בצור, מקבל פריקלס את תפקיד ניהול הממשל עבור שליט צור, הליקנוס.
בדיוק כשמגיע לפריקלס רוצח כדי לחסל אותו הוא מפליג לתרשיש.
בתרשיש באותה תקופה היה רעב כבד ושליט העיר חשב שפריקלס מעוניין לנצל את המצב ולהכריז מלחמה על תרשיש.
אך פריקלס ממהר להרגיע אותו ואומר לו שהידיעות על הרעב הגיעו עד צור ויש לו בספינה מספיק תבואה כדי להציל את תרשיש.
לאחר שפריקלס מציל את תרשיש הוא מפליג שוב, אך ספינתו נטרפת ליד פנטפוליס ולא ניצל איש חוץ ממנו.
דייגים מצליחים למשות את שריונו כדי שיוכל להשתתף בתחרויות שנערכות לכבוד הנסיכה תאיס, בתו של מלך פנטופוליס, סימונידס.
פריקלס מנצח חמישה לוחמים וזוכה בפרס הראשון ופריקלס ותאיס מתחתנים.
באותו זמן הגיעו ידיעות שמלך אנטיוכיה ובתו מתו ומתכוונים להמליך את הליקנוס כמלך צור, אלא אם כן פריקלס יחזור תוך שנה, ופריקלס מחליט לחזור.
במהלך הפלגתו חזרה נמסר לו שתאיס מתה כאשר היא ילדה.
הארון שלה נזרק לים עד לפסוס ושם רופא בשם צרימון מגלה את הארון ומגלה שתאיס לא מתה ומצליח להחיותה.
תאיס הופכת לכוהנת במקדש של האלה דיאנה.
פריקלס השאיר את בתו מרינה בתרשיש אצל זוג ידידיו קלאון ודיוניזה, והפליג לצור.
אחרי שנים מרינה הופכת לנערה יפהפייה וחכמה ודיוניזה מקנאת כי מרינה עולה על בתה, פילוטן ביופייה וחוכמתה ולכן היא מצווה על משרתה, לאונין, להרוג את מרינה.
אך לפני שאונין מספיק להרוג את מרינה שודדי ים חוטפים אותה ומוכרים אותה לבית בושת במיטלין.
יום אחד פריקלס בא לתרשיש כדי לבקר את בתו ומשאיר את אסקנס, מאצילי צור לשליט צור.
דיוניזה משקרת לפריקלס שהיא מתה ממחלה וגם מכינה מצבה מזויפת, פריקלס מבקר במצבה וחוזר לצור.
בעלי בית הבושת במיטלין, וביניהם ליסימכוס, מושל מיטלין מרחם על מרינה ומתיר לה לעבוד כמורה, שחקנית וזמרת.
בדרכו לצור, פריקלס, מגיע למיטלין בגלל רוח שדחפה את ספינתו ולליסימכוס נודע שפריקלס איבד את בתו ואשתו ושהוא מתאבל עליהם כבר 3 חודשים.
ליסימכוס מביא אותו למרינה כדי שתנסה לנחם אותו.
מרינה, בלי שהיא יודעת שהיא מדברת עם אביה, מספרת לו שהיא מבינה את צערו והיא מספרת לו את הסיפור שלה ופריקלס מבין שזאת בתו האבודה והם מתחבקים.
מאוחר יותר כשפריקלס הולך לישון, נתגלה לפניו האלה דיאנה שאומרת לו להקריב קורבן במקדשה שבאפסוס ואז לספר לכוהנת שם כיצד איבד את אשתו.
פריקלס אכן עושה כך וברגע שהוא מספר לכוהנת את סיפורו היא מבינה שזה בעלה האבוד ושניהם מתחבקים.
מרינה נישאת בסוף לליסמכוס והם הופכים ביחד לשליטי צור.
פריקלס ותאיס מושלים בפנטפוליס לאחר שאביה של תאיס, המלך סימונידס, נפטר.
פרישתה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי (מכונה גם: ברקזיט או ברקסיט; מאנגלית: Brexit, הלחם בסיסים של: Britain Exit) יצאה לפועל ב-31 בינואר 2020 בשעה 23:00 (לפי שעון לונדון; חצות לפי שעון בריסל) והביאה לסיומן של 47 שנות חברות הממלכה המאוחדת במוסדות האירופיים.
הממלכה המאוחדת הייתה חברה במוסדות האירופיים החל מ-1973, אז הצטרפה לקהילה הכלכלית האירופית, הארגון שהפך מאוחר יותר לאיחוד האירופי.
תהליך הפרישה החל ב-29 במרץ 2017 עם הפעלתו של סעיף 50 באמנת ליסבון, לאחר שבמשאל עם שהתקיים ב-23 ביוני 2016 הצביעו רוב תושבי הממלכה המאוחדת בעד פרישה מן האיחוד והכרעתם אושרה על ידי פרלמנט הממלכה המאוחדת.
התהליך היה אמור להסתיים ב-29 במרץ 2019, אך המועצה האירופית אישרה, לבקשת הממלכה המאוחדת, דחייה של המועד ל-31 בינואר 2020. הסדרי הפרישה מעוגנים בהסכם שאושר על ידי מדינות האיחוד והממלכה המאוחדת.
עם כניסת הפרישה לתוקף ב-1 בפברואר 2020, החלה תקופת מעבר עד סוף השנה.
ב-24 בדצמבר נחתם הסכם סחר מקיף בין בריטניה לאיחוד, שנכנס לתוקף עם סיום תקופת המעבר ב-31 בדצמבר 2020, בשעה 23:00 שעון לונדון, אז פרשה בריטניה סופית ומעשית מהאיחוד האירופי, ואינה כפופה יותר למוסדות האיחוד ולחוקיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו מאמצים מצד מדינות מערב אירופה לכונן ארגונים בינלאומיים שיובילו לשיתוף פעולה ואינטגרציה בין המדינות.
לאורך השנים מדיניות הממלכה המאוחדת הייתה אמביוולנטית כלפי מאמצים אלה.
וינסטון צ'רצ'יל קרא בנאום ב-1946 להקמת "ארצות הברית של אירופה" שתאחד בין צרפת, גרמניה ומדינות אירופה אחרות, אך בחזונו הוא ראה את הממלכה המאוחדת כידידה של קונפדרציה אירופית מסוג זה, ולא כחלק ממנה.
הממלכה המאוחדת הצטרפה ב-1948 לארגון לשיתוף פעולה אירופאי (OEEC) שנועד ליישם את תוכנית מרשל והפך לאחר מכן לארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD).
ב-1949 הצטרפה הממלכה המאוחדת למועצת אירופה כחברה מייסדת.
אולם, ב-1951 היא נמנעה מלהצטרף לקהילת הפחם והפלדה האירופית שהייתה היסוד של הקהילה הכלכלית האירופית שנוצרה בהסכם רומא ב-1957.
לאחר שלא לקחה חלק בכינון הקהילה הכלכלית האירופית, הקימה הממלכה המאוחדת יחד עם נורווגיה, שוודיה, דנמרק, פורטוגל, אוסטריה ושווייץ את איגוד הסחר החופשי האירופי כתחליף עבור מדינות שלא רצו להצטרף לקהילה הכלכלית.
אולם, היקף הסחר של הממלכה המאוחדת עם מדינות הקהילה נותר גדול מהיקף הסחר עם מדינות האיגוד.
בשנת 1961 הממלכה המאוחדת ניהלה מגעים להצטרפות לקהילה הכלכלית האירופית, אך המהלך כשל כיוון שנשיא צרפת שארל דה גול התנגד לו וכיוון שהממלכה המאוחדת סירבה להתגמש בנוגע לתנאי ההצטרפות.
ב-1967 הגישה הממלכה המאוחדת בקשה נוספת להצטרפות ונדחתה שוב על ידי דה גול.
ממשלתו השמרנית של אדוארד הית' דגלה בהצטרפות לקהילה האירופית ולשם כך העבירה חקיקה שהפכה את חוקי הקהילה האירופית למחייבים בממלכה המאוחדת.
בעקבות מהלכים אלה, הצטרפה הממלכה המאוחדת לקהילה האירופית ולארגוניה בשנת 1973, זאת למרות התנגדות מפלגת הלייבור.
שנתיים מאוחר יותר, תחת ראש־הממשלה מן הלייבור, הרולד וילסון, נערך משאל עם בשאלה האם להמשיך את חברותה של הממלכה המאוחדת בשוק המשותף.
בתמיכת המפלגה השמרנית, בהנהגת מרגרט תאצ'ר, ולמרות התנגדות רבים בלייבור, אושר המשך חברותה של הממלכה המאוחדת בארגון ברוב של יותר משני שלישים.
למרות תמיכתה בהישארות בקהילה האירופית, תאצ'ר הייתה אמביוולנטית כלפי התפתחות הארגון.
היא תמכה במדיניות שקידמה סחר חופשי בין המדינות, אך התנגדה להתפתחות של מערכת רגולציה אירופית שהיוותה לתפיסתה פגיעה בריבונות הבריטית ובשוק החופשי במדינה.
למרות זאת, ממשלת תאצ'ר צירפה את הלירה שטרלינג הבריטית למנגנון שער החליפין האירופי ב-1990 עד כישלון המנגנון ב-1992.
ג'ון מייג'ור שהחליף את תאצ'ר בתפקיד ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הנהיג מדיניות ידידותית יותר כלפי אינטגרציה אירופית ובהובלתו הממלכה המאוחדת חתמה על אמנת מאסטריכט שהובילה להקמת האיחוד האירופי, זאת למרות התנגדות ציבורית ופרלמנטרית שכמעט הביאה להפלת ממשלתו.
עם כניסת האמנה לתוקף ב-1993, הפכה הממלכה המאוחדת לחלק מהאיחוד האירופי, אך לא חתמה על הפרק החברתי באמנה והבטיחה לעצמה את הזכות להימנע מאימוץ המטבע האירופי בעתיד.
ממשלתו של טוני בלייר העמיקה את שיתוף הפעולה עם האיחוד האירופי בכך שאישרה את אמנת אמסטרדם, כולל הפרק החברתי שלא אושר קודם לכן, ותמכה בהרחבת האיחוד במסגרת אמנת ניס.
עם זאת, הממלכה המאוחדת בראשות טוני בלייר סירבה לצירוף המדינה לגוש האירו והותירה את המדינה מחוץ לאמנת שנגן.
בכך שמרה הממלכה המאוחדת על עצמאות הלירה שטרלינג ושמרה על עצמאות מערכת ביקורת הגבולות שלה.
הממשלה של גורדון בראון אישרה את אמנת ליסבון ב-2007.
לאחר המשבר הכלכלי ב-2008 והתפטרות בראון ב-2010, הממשלה של דייוויד קמרון החליטה להתנגד להעמקה של שיתוף פעולה אירופי.
הקואליציה בראשותו של קמרון דרשה בחינה מחדש של סעיפים הנוגעים להגירה ורגולציה באיחוד.
ברקע למדיניות היו המשבר הכלכלי ומשבר החוב האירופי, שהובילו להתגברות ההגירה לבריטניה מתוך מדינות האיחוד, חוסר ודאות לגבי יציבות האירו, השלכות חברתיות-כלכליות בתוך הממלכה המאוחדת וסימנים לעלייה של כוחות פוליטיים אירוסקפטים כגון מפלגת UKIP.
קמרון עצמו התנגד לפרישה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
ב-23 בינואר 2013 הוא נשא נאום בו הצהיר על תמיכתו בהיותה של הממלכה המאוחדת חלק מהאיחוד האירופי.
באותו הנאום הוא סקר את הבעיות הרבות שעומדות בפני האיחוד, הציע רפורמה מקיפה שתשנה את עקרונות האיחוד, הסביר כי ההסכמה הדמוקרטית בממלכה המאוחדת לאיחוד האירופי צרה מאוד, והכריז שהוא בעד קיומו של משאל עם על יציאה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד.
בקמפיין לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 2015 קמרון הבטיח כי ממשלתו תנהל משא ומתן על תנאי חברותה של הממלכה המאוחדת באיחוד.
לאחר שנבחר שוב, ניהל קמרון משא ומתן עם האיחוד האירופי והשיג ב-20 בפברואר 2016 הסכם שבו הכיר האיחוד בחלק ניכר מדרישותיו.
קמרון הצהיר כי הוא מרוצה מ"המעמד המיוחד" שההסכם מקנה לממלכה המאוחדת ושהוא מתנגד ליציאה מהאיחוד.
באותו היום הוא הכריז שמשאל עם על יציאה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד יתקיים ב-23 ביוני 2016.
נסיגה מן האיחוד האירופי היא זכות מוקנית של החברות באיחוד, לפי סעיף 50 של האמנה על האיחוד האירופי.
בשנת 1975 נערך בממלכה המאוחדת משאל עם על שאלת הישארותה של הממלכה המאוחדת בשורות הקהילייה האירופית.
המפלגות הגדולות התייצבו כאחת לצד ההישארות.
במפלגת הלייבור היו רבים שהסתייגו מהאיחוד – ובמיוחד בסיעה שהשתייכה לצד השמאלי של המפה במפלגה.
באפריל 1975 נערכה הצבעה פנימית בה הורו התוצאות על יחס של 1:2 לטובת התומכים ביציאה מהקהילייה האירופית.
הרולד וילסון, ראש הממשלה, העניק לחברי הקבינט חופש להביע את דעתם האישית באופן פומבי, ולא חייב אותם להתייצב מאחורי עמדתו שלו, שתמכה בהישארות.
שבעה מתוך 23 חברי הקבינט התנגדו לחברות בקהילייה האירופית.
מרגרט ת'אצ'ר, מנהיגת המפלגה השמרנית שבאופוזיציה, התייצבה בעד המשך החברות בארגון, וסחפה אחריה רבים במפלגתה.
ב-5 ביוני 1975 התבקש הבוחר הבריטי להשיב "כן" או "לא" על השאלה:
בכל אחד ממחוזות הבחירה בממלכה המאוחדת, מלבד איי שטלנד והאיים המערביים, השיבו רוב הבוחרים "כן" לשאלה, בתמיכה בהמשך החברות בקהילייה האירופית.
התמיכה הייתה נמוכה יחסית בסקוטלנד ובצפון אירלנד.
בעקבות משאל העם נותרה הממלכה המאוחדת חברה בקהילייה האירופית.
ראש הממשלה דייוויד קמרון הבטיח עוד בינואר 2013 כי אם תנצח המפלגה השמרנית בבחירות הכלליות במאי 2015, תשאף ממשלת הממלכה המאוחדת לקבל תנאי חברות חדשים באיחוד האירופי, וכן לערוך משאל עם בנושא הישארותה בארגון.
על רקע התחזקות גורמים לאומיים ואירו-סקפטיים, כגון ניצחונה של מפלגת UKIP בבחירות לפרלמנט האירופי במאי 2014 – בהן סיימה המפלגה השמרנית במקום השלישי – ולאחר ניצחונם של קמרון ומפלגתו בבחירות ב-2015, הבטיח ראש הממשלה כי משאל עם על עתידה של הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי יערך "עד 2017", בהתאם למצע מפלגתו.
עם זאת, התחייבות זו גובתה בהבטחה של קמרון כי המשאל יערך רק אם יושגו תנאי חברות חדשים במסגרת הישארותה של הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי, אשר ישפרו את מצבה בארגון ויפחיתו את הסיכוי לעזיבתה.
בעקבות כך הונחו היסודות החוקיים לעריכת משאל העם בפרלמנט הממלכה המאוחדת בשנת 2015 דרך החוק "European Union Referendum Act 2015".
בפברואר 2016 נחתם הסכם שבמסגרתו הושגו הסכמות על רפורמות בנושאי הגירה, כלכלה וחוקי עבודה, אשר יעניקו לממלכה המאוחדת עצמאות רבה יותר ו"מעמד מיוחד" באיחוד האירופי, אם תבחר להישאר.
ברקזיט (גם ברקסיט; בכתיבה משמש גם האיות ברגזיט או ברגסיט; מאנגלית: Brexit, הלחם של: Britain Exit) היא סיסמת הקמפיין של המחנה שתמך בפרישה מהאיחוד; הסיסמה הפכה לכינוי מקובל לתהליך הפרישה הן בפי התומכים בפרישה והן בפי המתנגדים לה.
המונח אומץ מההלחם המקורי "גרקזיט" (הלחם של המילים Greece עם exit שפירושן "יוון" ו"יציאה"), שהיה לכינוי המקובל באנגלית לציון הקמפיין היווני שתמך בפרישת יוון מהאיחוד האירופי.
מילת היפוך, חדשה יותר, היא Brexin, במשמעות של הישארות באיחוד האירופי.
שורש מילה זו, שאיננה הלחם תקני, הוא המילה Brexit עצמה תוך הפיכת ה-"it" ל-"in" (בפנים), כדי לתת את המשמעות ההפוכה.
ב-16 ביוני 2016, במהלך הקמפיינים המקדימים, נרצחה חברת הפרלמנט ג'ו קוקס שתמכה בהישארות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי בידי תומאס מייר, בן 52, בעל עבר פסיכיאטרי וקשר לקבוצה נאו-נאצית אמריקאית.
מייר נדון בנובמבר 2016 למאסר עולם.
באנגליה ובוויילס תמכו רוב המצביעים ביציאה מהאיחוד האירופי, ואילו בסקוטלנד ובצפון אירלנד היה רוב להישארות.
ב-24 ביוני 2016, יום לאחר משאל העם, הכריז דייוויד קמרון על התפטרותו מראשות הממשלה.
בבחירות מקדימות לראשות המפלגה השמרנית תרזה מיי זכתה ברוב הקולות בסיבוב הראשון והשני.
אחרי הסיבוב השני המתמודדת היחידה שנותרה מול מיי, אנדראה לדסם, פרשה מהמירוץ.
מיי נותרה המתמודדת היחידה וב-11 ביולי היא הוכרזה רשמית כמנהיגת המפלגה.
יומיים לאחר מכן, ב-13 ביולי היא קיבלה את הזמנת המלכה להקים ממשלה.
בתקופה שקדמה למשאל העם מיי התנגדה לפרישה מהאיחוד האירופי, אך היא הבטיחה במהלך הקמפיין לראשות המפלגה ובישיבת הממשלה הראשונה שתפעל למימוש רצון המצביעים ולא תביא לקיומו של משאל עם נוסף.
ב-3 בנובמבר 2016 בית המשפט הגבוה לצדק פסק לגבי עתירה שהגישה ג'ינה מילר וקבע שאין בסמכות הממשלה להפעיל את סעיף 50 באמנת ליסבון ללא אישור הפרלמנט.
הממשלה ערערה על פסק הדין בטענה שענייני חוץ הם בסמכות הרשות המבצעת, אך ב-24 בינואר בית המשפט העליון דחה את הערעור וקיבל את החלטת בית המשפט הגבוה.
בית הלורדים אשרר את ההצעה עם תיקונים ב-7 במרץ, אך התיקונים נדחו על ידי בית הנבחרים.
משהושלם ההליך בפרלמנט, המלכה חתמה על החוק ב-16 במרץ.
בעקבות זאת, ב-29 במרץ שיגרה ראש הממשלה תרזה מיי את המכתב הרשמי למועצה האירופית, כנדרש בסעיף 50. בכך התחיל רשמית תהליך הפרישה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד.
תאריך היעד המקורי לפרישה מהאיחוד היה שנתיים מיום הפעלת סעיף 50, ב-29 במרץ 2019.
ב-18 באפריל הכריזה מיי על בחירות כלליות לפרלמנט.
תקוותה הייתה שבחירות חדשות יחזקו את הכוח של המפלגה השמרנית בבית הנבחרים וכך יאפשרו לה להשיג ממשלה יציבה שתוכל להשיג הסכם עם האיחוד האירופי ולאשרו בפרלמנט.
בנושא ברקזיט, מיי הבטיחה במהלך הבחירות לפעול לפרישה מהאיחוד האירופי ומהשוק האירופי ולצד זאת לפעול ליצירת יחסים "מיוחדים ועמוקים" עם מדינות האיחוד ולחתימה על הסכמי סחר עם המדינות.
היא הבטיחה שתפעל להשיג הסכם עם האיחוד ולהביאו לאישור בפרלמנט.
כמו כן היא הבטיחה שהממלכה המאוחדת תישאר חתומה על אמנות לזכויות אדם במהלך הפרלמנט הקרוב, אך תפעל להקטנת היקף ההגירה מאירופה לבריטניה.
בבחירות, שנערכו ב-8 ביוני, המפלגה השמרנית נותרה המפלגה הגדולה ביותר, אך כוחה נחלש והיא איבדה את הרוב בבית הנבחרים.
בעקבות תוצאות הבחירות, ממשלת מיי השנייה הייתה ממשלת מיעוט והיא נזקקה לתמיכה מבחוץ של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית הצפון אירלנדית כדי לשמור על השלטון.
ב-19 ביוני החל משא ומתן עם האיחוד האירופי.
המורדים הצביעו בעד תיקון לחוק שמצר את סמכות הממשלה ומגביר את היכולת של הפרלמנט לפקח על פעילות הממשלה.
ב-13 בדצמבר ממשלת מיי ספגה תבוסה ראשונה בבית הנבחרים לאחר שאחד עשר "מורדים", תומכי ברקזיט רך, מהמפלגה השמרנית הצביעו נגד עמדת הממשלה בנוגע לחוק שהיה אמור להסדיר נושאים הקשורים בפרישה מהאיחוד האירופי (כגון הפיכת החוק האירופי לחוק בריטי) ולקבוע תאריך יעד סופי לפרישה.
ביולי 2018 ניסחה הממשלה הבריטית את הצעתה להסכם עם האיחוד האירופי, המכונה "תוכנית צ'קרס" (Chequers Agreement) או "המסמך הלבן" (White Paper).
במסגרת התוכנית מיי פעלה להחליף את החברות של הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי בהסכם שותפות שיבטיח יחסים קרובים בין הממלכה המאוחדת לאיחוד, יבטיח את הגישה של הממלכה המאוחדת לשוק האירופי ואת השותפות הביטחונית בין המדינה לאיחוד וימנע יצירה של מעברי גבול בין בריטניה לאירלנד.
ימים ספורים לפני פרסום ההצעה התפטרו דייוויד דייוויס, מזכיר המדינה לענייני יציאה מהאיחוד האירופי, ובוריס ג'ונסון, שהיה עד אז שר החוץ בממשלת מיי.
מיי מינתה את דומיניק ראב למזכיר המדינה ליציאה מהאיחוד האירופי במקום דייוויס.
ב-21 בספטמבר הנושאים והנותנים מטעם האיחוד האירופי דחו את ההצעה של מיי, מהלך שנתפס כתבוסה צורבת עבור ממשלתה.
בספטמבר 2018 פורסם בעיתונות כי לנוכח המבוי הסתום המתמשך, משרד האוצר עורך הכנות לפרישה ללא הסכם (No-Deal Brexit), תחת השם "מבצע מקבת צהובה" (Operation Yellowhammer).
עד אוגוסט 2019, הממשלה הבריטית הוציאה 4.2 מיליארד ליש"ט (כ-4.86 מיליארד אירו) על הכנות לפרישה ללא הסכם והתחייבה להוצאה של 2.1 מיליארד ליש"ט נוספים.
הסכם ממשלת מיי עם האיחוד האירופי
ב-14 בנובמבר 2018 אישרה ממשלת בריטניה את הסכם הברקזיט לפרישה מהאיחוד האירופי, אך אשרור ההסכם דרש הצבעה בפרלמנט וכן את אישורן של כל המדינות החברות באיחוד.
בבוקר למחרת פרש דומיניק ראב מתפקיד המזכיר לענייני יציאה מהאיחוד האירופי, יחד עם שרת העבודה והפנסיות, אסתר מקווי, ושני סגני שרים.
סטיבן ברקלי מונה במקום ראב לתפקיד המזכיר לענייני יציאה מהאיחוד.
כל 27 מדינות האיחוד האחרות אישרו את ההסכם ב-25 בנובמבר, אבל מיי התקשתה להשיג תמיכה בפרלמנט.
הנושא הסבוך והרגיש ביותר בדיונים של הפרלמנט היה ההסדרים הקבועים בהסכם עם האיחוד האירופי לגבי מעבר הגבול עם אירלנד.
לפי בקשתה של מיי, היועץ המשפטי לממשלה ג'פרי קוקס סירב לחשוף בפני הפרלמנט את העצה המשפטית שכתב בנושא.
בתגובה, ב-4 בדצמבר הפרלמנט העביר ברוב של 18 קולות החלטה שמאשימה את הממשלה בבזיון הפרלמנט.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית של הממלכה המאוחדת שהחלטה כזו עברה.
על אף שההחלטה היא סימבולית בעיקרה, היא ביטאה את התמיכה הרעועה של הפרלמנט בהסכם שהממשלה קידמה.
העצה המשפטית פורסמה יום לאחר ההצבעה, ולפיה הממלכה המאוחדת לא תוכל לבטל את הסדרי הגבול באופן חד צדדי ולכן ההסדרים האלה יישארו בתוקף תמיד, אלא אם יושג הסדר אחר במקומם.
בעקבות היעדר תמיכה בפרלמנט, מיי דחתה את ההצבעה לאישור ההסכם, שהייתה מתוכננת ל-10 בדצמבר.
ב-19 בדצמבר המועצה האירופית הכריזה על תוכנית גיבוי למקרה שהפרלמנט הבריטי לא יאשר את ההסכם והממלכה המאוחדת תפרוש ללא הסכם.
ב-15 בינואר 2019 הועלתה הצעת חוק לאישור ההסכם בפרלמנט, אך היא נדחתה ברוב גדול.
202 חברי פרלמנט הצביעו בעד ההסכם ו–432 הצביעו נגד.
זהו ההפסד הגדול ביותר של ראש ממשלה בעידן הדמוקרטי של הממלכה המאוחדת.
באותו היום הונחה הצעת אי-אמון בממשלה.
היא נדחתה יום לאחר מכן ברוב של 325 מתנגדים מול 306 תומכים.
ב-24 בפברואר הכריזה מיי שהיא תעמיד שוב את ההסכם להצבעה ב-12 במרץ, 17 יום בלבד לפני המועד הקבוע ליציאה מהאיחוד האירופי.
ההסכם נדחה שוב ברוב של 391 מתנגדים מול 202 תומכים.
בעקבות התבוסה כתבה מיי לנשיא המועצה האירופית דונלד טוסק בקשה לדחות את הדדליין ליציאה מהאיחוד האירופי.
המועצה הציעה בתגובה שתאריך היעד יהיה 22 במאי 2019, אם יהיה הסכם מאושר, ו-12 באפריל 2019, אם לא יהיה הסכם מאושר עד אז.
תאריכים אלה אושרו על ידי בית הנבחרים הבריטי.
ב-29 במרץ הובא ההסכם שוב לאישור הפרלמנט, והוא נדחה בפעם השלישית ברוב גדול.
בעקבות זאת, תאריך היעד ליציאה היה 12 באפריל.
יומיים לפני תאריך זה, מיי ביקשה מהמועצה האירופית עוד הארכה, ולאחר דיונים נקבע תאריך יעד חדש: 31 באוקטובר 2019.
התפטרות מיי ובחירות לראשות המפלגה השמרנית
ב-24 במאי 2019, לאחר כישלון של שלושה ניסיונות לאשרר את הסכם הפרישה של הממלכה המאוחדת מול האיחוד האירופי, הודיעה מיי שהיא תתפטר מראשות המפלגה השמרנית ב-6 ביוני.
היא המשיכה לכהן כראשת הממשלה תוך כדי שהמפלגה ערכה בחירות פנימיות לקביעת מחליפה.
עם ההודעה של מיי על התפטרותה מראשות המפלגה השמרנית החל המרוץ לקביעת זהות מחליפה בתפקיד ראש המפלגה וראש הממשלה.
שני המתמודדים העיקריים, מתוך עשרה, היו בוריס ג'ונסון וג'רמי האנט.
האנט ייצג במרוץ עמדה מתונה ביחס לפרישה מהאיחוד האירופי.
כמו מיי, הוא תמך בהישארות באיחוד במהלך הקמפיין שהוביל למשאל העם.
אחרי המשאל הוא תמך למשך תקופה בקיום משאל עם חוזר, אך שינה את עמדתו ותמך ב"ברקזיט רך".
הוא תמך גם באישור ההסכם של מיי עם האיחוד האירופי.
ג'ונסון, לעומת זאת, ייצג עמדה בלתי מתפשרת בעד הפרישה.
הוא אמר במהלך הקמפיין שלא יסכים לדחייה נוספת של תאריך הפרישה, גם במחיר של פרישה ללא הסכם, והוא היה מהמבקרים החריפים של ההסכם שמיי הציעה לאישור הפרלמנט.
ב-20 ביוני, בסיבוב החמישי להצבעת חברי הפרלמנט, נבחרו ג'ונסון (עם 160 קולות שהם 51.1% מחברי הפרלמנט השמרנים) והאנט (עם 77 קולות, שהם 24.6% של חברי הפרלמנט השמרנים) כשני המועמדים בבחירות שבהם יצביעו מתפקדי המפלגה.
ב-23 ביולי ג'ונסון ניצח את האנט במרוץ, כשקיבל 66.4% מקולות המתפקדים.
ב-24 ביולי 2019, יום לאחר ניצחונו, מונה בוריס ג'ונסון לראש הממשלה.
בנאומו הראשון הוא חזר על הבטחתו שהממלכה המאוחדת תפרוש מהאיחוד ב-31 באוקטובר עם או בלי הסכם.
הוא טען שהממלכה ערוכה למצב של פרישה ללא הסכם כיוון שיש לה "הסכמים צדדיים" עם מדינות אירופאיות בנפרד מההסכם עם האיחוד; בכירים באיחוד השיבו שהטענה בדבר הסכמים צדדיים אלה היא "קשקוש מוחלט".
שני בתי המחוקקים יצאו לפגרה ב-25 ביולי והיו אמורים לחזור לפעילות ב-3 בספטמבר.
ב-28 באוגוסט הכריז ג'ונסון שבכוונתו לבקש מהמלכה להשבית (prorogue) את הפרלמנט עד ל-14 באוקטובר.
המהלך התפרש כניסיון לקצר את הזמן שבמהלכו יכולים המחוקקים להתנגד לפרישה ללא הסכם.
המלכה הודיעה שתפעל לפי עצתו של ראש הממשלה.
החלטת המלכה נתפסה כחלק מההליך החוקתי המקובל שלפיו בית המלוכה שומר על נייטרליות בעניינים פוליטיים ופועל לפי עצת ראש הממשלה.
על אף ההשבתה של הפרלמנט, בית המחוקקים התכנס ב-3 בספטמבר לאחר שהונחה הצעה לסדר היום לדיון חירום.
21 "מורדים" מהמפלגה השמרנית הצביעו בעד ההצעה לסדר היום (כלומר בעד קיום דיון החירום) והמשיכו להצביע נגד הממשלה בימים שלאחר מכן.
כתוצאה מכך, ג'ונסון ספג שורה של הפסדים בבית הנבחרים.
האופוזיציה, יחד עם המורדים השמרנים, העבירו ב-4 בספטמבר הצעת חוק של הילרי בן שדורשת מראש הממשלה לבקש מהאיחוד האירופי לדחות את מועד היציאה מהאיחוד ל-31 בינואר 2020 אם לא יצליח להשיג הסכם ולאשרו בפרלמנט עד 19 באוקטובר.
הצעה זו נחתמה על ידי המלכה והפכה לחוק ב-9 בספטמבר.
הצעת חוק נוספת שעברה ב-9 בספטמבר דורשת מבכירים בממשל להציג בפני בית הנבחרים את ההתכתבויות הפרטיות שלהם לגבי ההשבתה של הפרלמנט.
ג'ונסון הודיע בתגובה לתבוסות בבית המחוקקים שהוא יבקש בחירות בזק לפרלמנט, אך הוא הובס גם בשתי הצעות חוק להקדמת הבחירות היות שלא הצליח להשיג תמיכה של שני שלישים מהצירים בבית הנבחרים.
בנוסף, ג'ון ברקו הודיע שיפרוש ב-31 באוקטובר מתפקידו כיושב ראש בית הנבחרים.
בתגובה להשבתת הפרלמנט הוגשו מספר עתירות לבתי משפט בממלכה המאוחדת.
בית המשפט הגבוה של אנגליה וויילס החליט לדחות את העתירות בטענה שהסוגיה אינה שפיטה, ואילו בית המשפט הגבוה של סקוטלנד החליט שהסוגיה שפיטה ושההשבתה אינה חוקית.
בעקבות זאת הוגשו עתירות לבית המשפט העליון, אחת של ג'ינה מילר שערערה על החלטת בית המשפט הגבוה של אנגליה וויילס, ושנייה של הממשלה שערערה על החלטת בית המשפט הגבוה של סקוטלנד.
ב-24 בספטמבר בית המשפט העליון החליט פה אחד, בהרכב מיוחד של אחד עשר שופטים, שהסוגיה שפיטה וההשבתה אינה חוקית.
בהחלטת בית המשפט, שרבים כינו "היסטורית" ו"חסרת תקדים", נקבע שעצתו של ראש הממשלה למלכה היא "לא חוקית, בטלה, וללא השפעה", כיוון שלא ניתנה הצדקה סבירה לפעולה, שיכולה הייתה לערער באופן קיצוני את יסודות הדמוקרטיה בממלכה המאוחדת.
לכן, לפי השופטים, גם ההשבתה עצמה לא חוקית ובטלה.
הסכם ממשלת ג'ונסון עם האיחוד האירופי
ב-17 באוקטובר 2019 הכריזו נציגי האיחוד האירופי ונציגי ממשלת ג'ונסון על הסכם חדש בין הצדדים.
ההסכם מבוסס על ההסכם הקודם בין ממשלת מיי לאיחוד, אך כולל מספר שינויים, החשוב ביניהם נוגע לגבול בין בריטניה לאירלנד.
לפי ההסכם הממלכה המאוחדת כולה, כולל צפון אירלנד, תהווה אזור מכס ורגולציה נפרד מהאיחוד האירופי, אבל צפון אירלנד תיישם את תקנות המכס והרגולציה של האיחוד האירופי לתקופה של ארבע שנים לאחר סיום תקופת המעבר (דצמבר 2020).
לפני תום ארבע השנים האספה של צפון אירלנד תוכל להצביע על המשך ההסדר.
ממשלת ג'ונסון והאיחוד האירופי צרפו להסכם הצהרה פוליטית בלתי-מחייבת הנוגעת להסדרים עתידיים בין הצדדים.
ג'ונסון הביא את הצעת ההסכם לאישור בית הנבחרים הבריטי ב-19 באוקטובר.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז מלחמת פוקלנד ב-1982 שבית הנבחרים התכנס ביום שבת.
מחוץ לפרלמנט, מאות אלפים הפגינו נגד היציאה מהאיחוד ובעד משאל עם שני.
לפני שהתאפשר לנבחרים להצביע על ההסכם, הם הצביעו על תיקון לחוק שהציע אוליבר לטווין , אחד המורדים במפלגה השמרנית, שהפך לעצמאי אחרי שהצביע נגד עמדת מפלגתו ב-3 בספטמבר.
לפי התיקון, שאושר ברוב של 322 תומכים מול 306 מתנגדים, הפרלמנט הבריטי יעכב את הסכמתו הסופית להסכם עד שכל החקיקה הנלווית לו תעבור.
אישור התיקון התקבל כתבוסה לג'ונסון, כיוון שהוא הפך הצבעה על ההסכם באותו היום לחסרת משמעות.
בעקבות התיקון, ההצבעה על ההסכם הוסרה מסדר היום.
תומכי התיקון טענו שהוא יתן לנבחרים יותר זמן להבין את המשמעויות של ההסכם וימנע מצב שבו בית הנבחרים מאשר את ההסכם לפני שדן בפרטיו ואישר את החקיקה המתחייבת לפיו.
על אף שהחוק שעבר ב-9 בספטמבר מחייב את ראש הממשלה לבקש מהאיחוד האירופי לדחות את מועד הפרישה מהאיחוד ל-31 בינואר 2020 אם הפרלמנט לא אישר הסכם עד 19 באוקטובר, ג'ונסון טען מייד לאחר ההצבעה שהוא לא מחויב לבקש דחייה ושהוא לא מתכנן לעשות זאת.
הוא הודיע שיביא את החקיקה הרלוונטית לאישור בית הנבחרים בשבוע שלאחר מכן.
מאוחר יותר באותו היום ג'ונסון שלח לנשיא המועצה האירופית דונלד טוסק עותק לא חתום של בקשת ההארכה שהחוק דרש ממנו לשלוח ומכתב חתום שמסביר מדוע ממשלתו לא רצתה לבקש דחייה נוספת.
בכירים באיחוד האירופי אמרו שהמועצה האירופית תתייחס למכתבים כבקשה להארכה ושהם יקבלו אותה אם ההסכם לא יאושר בפרלמנט הממלכה המאוחדת.
ב-21 באוקטובר ניסה ג'ונסון להעלות את אישור ההסכם להצבעה פעם נוספת, אך הצעת החקיקה נדחתה על ידי יושב ראש בית הנבחרים ג'ון ברקו בטענה שאין זה מקובל לדון בשנית על הצעה מייד לאחר שנדחתה ומבלי שנערכו בה שינויים.
בעקבות זאת פרסמה הממשלה את הצעת החקיקה המלאה, שנועדה ליישם את ההסכם.
ההצעה כוללת, בנוסף לפרטים לגבי ההסדר בצפון אירלנד ולגבי תקופת המעבר, גם הבטחות לגבי שמירת זכויות העובדים לאחר הפרישה מהאיחוד.
ב-22 באוקטובר אישר בית הנבחרים קריאה שנייה של הצעת החוק לפרישה מהאיחוד ברוב של 329 תומכים מול 299 מתנגדים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה בית הנבחרים הצביע בעד הסכם פרישה.
אולם, הממשלה הפסידה בהצבעה על סעיף שאמור היה לאפשר אישור של סעיפי החוק בפרלמנט בחקיקת בזק וכך לאפשר את אישור ההסכם לפני 31 באוקטובר.
הסעיף נדחה ברוב של 322 מתנגדים מול 308 תומכים.
הוא נתקל בהתנגדות שהובלה על ידי השמרנים לשעבר פיליפ האמונד ורורי סטיוארט , שמרדו בעמדת הממשלה בספטמבר והפכו לעצמאיים.
מייד לאחר ההצבעה אמר ג'ונסון שהוא יקפיא את הדיונים על הצעת חוק הפרישה בפרלמנט ויאיץ את ההכנות לקראת פרישה ללא הסכם.
יומיים לאחר מכן הוא הודיע שיבקש מבית הנבחרים להקדים את הבחירות ל-12 בדצמבר 2019. על פי חוק המשך הקבוע של כהונת הפרלמנט מ-2011, ג'ונסון יצטרך לגייס תמיכה של שני שלישים מהנבחרים כדי להקדים את הבחירות.
בממלכה המאוחדת הודעה זו פורשה כנסיגה של ג'ונסון מההבטחה לצאת מהאיחוד האירופי עם או בלי הסכם עד 31 באוקטובר.
ב-28 באוקטובר הודיע דונלד טוסק שהמועצה האירופית אישרה את הבקשה של ג'ונסון לדחות את תאריך היעד ליציאה מהאיחוד האירופי ל-31 בינואר 2020. המועצה הגדירה את ההארכה כ"גמישה" והותירה את האפשרות שהממלכה המאוחדת תפרוש בתאריך מוקדם יותר אם ההסכם יאושרר בבית הנבחרים הבריטי לפני 31 בינואר.
ג'ונסון ענה במכתב בו כתב שהוא מקבל את ההארכה על אף שהיא "נכפתה על הממשלה בניגוד לרצונה".