tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(פירושי המקרא אצל יהודי (בני ישראל) צרפת בין המאה ה-10 ובין המאב 14 - הוצא לאור על ידי המכון לחקר הספרות היהודית (ישראלית),-סדרת כתבים - אוסקר ליינר, לייפציג.
בתחום הוראת השפה והתרבות הגרמנית: (פורסמו בהוצאת הספרים לה סודייה Le Soudier)
שיטה שימושית להוראת השפה הגרמנית 1888
(Morceaux choisis des philosophes allemands)אגדות לילדים ולבית מאת האחים גרים, תיבת האוצרות מאת יוהאן פטר הבל - קטעים, עם
השפה הגרמנית, מחברים גרמנים, שירה ופרוזה.
היינה - יצירות מובחרות, שירה ופרוזה, עם רשימה ביוגרפית והערות.
אנטואן שלחת הוא מבקר ספרות, מתרגם, מחזאי ועיתונאי ערבי-ישראלי.
ב-1977 החל לעבוד כמשכתב בעיתון "אל-איתיחאד".
בהמשך עבר לכתוב ביקורות ספרות ותיאטרון.
לאחר מספר שנים מחוץ לעיתון שב ב-1999, ועד 2001 שימש ממלא מקום העורך הראשי.
בשנים 2001-2004 עבד בעיתון "פצל אל-מקאל" של תנועת בל"ד.
שלחת כתב שני מחזות בערבית.
הראשון, משנת 1991, נקרא "עאמוד אלכהרבא" ("עמוד החשמל"), השני משנת 2005 נקרא "מראיא" ("מראות").
שלחת משמש כחבר מערכת בכתב העת "משארף", הוא גם עובד במסגרת "מדאר", המרכז הפלסטיני ללימודים ישראלים שמרכזו ברמאללה, ערך תרגומים רבים של כותבים ישראלים מעברית לערבית.
חבר בהנהלת מרכז "אעלאם", ארגון תקשורת ערבי-פלסטיני בישראל.
לקראת סוף שנת 2005 קיבל שלחת צו מאת שר הפנים האוסר עליו לצאת את ישראל עד סוף 2005. אחר כך הוציא ראש הממשלה אהוד אולמרט צו נוסף שאסר עליו לצאת עד סוף 2006. הצו ניתן על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום) ומחשש ששלחת ייצור קשר עם גורמים עוינים.
שלחת עתר בנושא לבג"ץ באמצעות מרכז עדאלה, וצירף חוות דעת של סמי מיכאל ופרופסור ששון סומך.
בדיון בעתירה שהתקיים בבג"ץ ב-27 במרץ 2006 האזינו השופטים, בראשות השופט אהרון ברק, לטענות נציג השב"כ מאחורי דלתיים סגורות, לאחר שהעותרים הוצאו מהאולם, בלי שניתנה אפשרות לשלחת או לעורך דינו לדעת מה נטען.
העותרים משכו את עתירתם כדי למנוע הסבת נזק כלשהו למר שלחת על ידי אשרור המצג הסודי של השב"כ באמצעות פסיקת בג"ץ.
שלחת נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בעכו.
עמוס קינן, הדרך לעין חרוד, 1983.
ישעיהו ליבוביץ, עם, ארץ, מדינה, 1986.
פאול קור כספיון, הדג הקטן (ספור לילדים), 1999.
חנוך לוין, מלכת אמבטיה (מחזה), 2000.
בני מוריס, תיקון טעות - יהודים וערבים בארץ ישראל 1936 - 1956.
עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך.
אנטוטו (בגעז: እንጦጦ) היא שרשרת גבעות בגובה של כ-3,200 מטרים מעל פני הים, השוכנת צפונית-מזרחית לאדיס אבבה, בירת אתיופיה, וממנה נשקף מראה פנורמי של העיר ששוכנת דרומית-מערבית לו.
על-שמו של רכס הגבעות קרוי גם רובע המגורים שצמוד למרגלותיו בצידו הדרומי.
חשיבותו העיקרית של אנטוטו בתולדות אתיופיה, היא בכך שבאתר זה הקים הקיסר אתיופיה לימים מנליק השני את ארמונו בשנת 1881. מנליק השני בחר באתר ההררי בשל יתרונותיו ההגנתיים, אך לאחר שביסס את מעמדו, החל המקום לאבד מחשיבותו האסטרטגית.
באנטוטו שורר אקלים הררי קשה והיה צריך לשנע אליו מהמישור מים ועץ להסקה.
ב-1886 העניק מנליק השני לרעייתו טיטו בטול קרקע במישור שמדרום להר, וזו ייסדה בה אחוזה וקראה לה "אדיס אבבה" ("פרח חדש").
עם הזמן החל מתפתח סביב האחוזה יישוב, ומנליק השני ואצילים נוספים החלו שוהים בו יותר ויותר.
כאשר עלה מנליק השני לשלטון ב-1889, מיקם את בירתו באדיס אבבה ונטש את ההר.
ההר מכוסה בחורש עצי אקליפטוס שנטע עליו מנליק השני, ותושבי הבירה עושים בהם שימוש להסקה.
אנטוטו נחשב לקדוש ולבעל סגולות מרפא.
על הרכס שוכנים מספר מנזרים וכנסיות.
כנסיית אנטוטו מריאם המשושה שוכנת סמוך לפסגה והיא מוקפת ארקאדה.
מבנה הכנסייה צבעוני ובתוכה ציורי קיר עשירים.
סמוך לכנסייה שוכן ארמונו של מנליק השני ומוזיאון קטן.
כקילומטר מערבית לאנטוטו מריאם שוכנים שתי כנסיות המוקדשות לרפאל - "קידוס רגואל הישנה" שנחצבה בסלע ו"קידוס רגואל" החדשה, כנסייה מתומנת שבה ציורי קיר עשירים.
שטח של כ-13 קמ"ר מההר, מוגדר כפארק טבעי.
פור אוף אנטוורפ ג'יינטס היא קבוצת כדורסל בלגית מהעיר אנטוורפן, המתמודדת בליגת העל הבלגית.
המועדון נוסד בשנת 1910 תחת השם "ראסינג באסקט אנטוורפן".
בין השנים 1962-1995 הועברה הקבוצה לעיר מכלן ונקראה "ראסינג מכלן".
בשנת 1995 הועבר המועדון בחזרה לעיר אנטוורפן ושמו שונה בחזרה ל"ראסינג אנטוורפן".
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז שנת 1967. בין היתר השתתפה ב: גביע קוראץ' (הפסד לקאנטו בגמר 1973), גביע ספורטה (רבע גמר 2001), גביע יול"ב והיורוצ'לנג' (רבע גמר 2010).
בעונת 2012/13 הוגרלה ביורוצ'לנג' עם הפועל חולון, טלקום בון הגרמנית וארמייה טביליסי מגאורגיה.
בשנים 2006-2008 אימן את הקבוצה הישראלי אריק שיבק, ובשנים 2005-2007 שיחק בקבוצה הכדורסלן הישראלי גור שלף.
אולם הבית של המועדון הוא הלוטו ארנה המכיל 5,218 מקומות ישיבה.
אנטואן פרנסואה אלפרד לקרואה (צרפתית: Antoine François Alfred Lacroix; 4 בפברואר 1863, מקון – ב-12 במרץ 1948, פריז).
לקרואה היה בן למשפחה של רופאים ורוקחים.
למד בבית ספר תיכון בעיר הולדתו.
כבר שם התעניין במינרלוגיה ובגיל 18 התקבל כחבר בחברה המינרלוגית של צרפת.
בשנים 1881 עד 1883 למד בבית הספר הגבוה לרוקחות בפריז והוסמך כרוקח.
במקביל ללימודי הרוקחות המשיך לעסוק גם במינרלוגיה.
ב-1886 התקבל לחבר בחברה הגאולוגית של צרפת.
הקריירה האקדמית שלו החלה ב-1887 כשהתקבל לעבודה כאסיסטנט בקולז' דה פראנס.
ב-1889 קיבל דוקטורט במדעי הטבע על עבודה שסיכמה את מחקרי השדה שערך בנסיעותיו הנרחבות.
ב-1893 מונה לפרופסור בז'רדן דה פלאנט בפריז.
ב-1896 מונה למנהל המעבדה למינרלוגיה ב-אקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז.
ב-1904 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1914 מונה למזכיר האקדמיה, תפקיד אותו מילא עד מותו ב-1948.
היה נשיא הסקציה לגעשיות של האיגוד הבינלאומי לגאודזיה וגאופיזיקה, בשנים 1922 עד 1927.
הוא התעניין במיוחד במינרלים הנוצרים בפעילות געשית ובסלעי יסוד, בתופעת ההתמרה ובעורקים של מינרלים במקומות שונים בעולם.
במאמרים הרבים בכתבי העת המדעיים הוא עסק במינרלוגיה ובפטרולוגיה של מדגסקר, וב-1904 פרסם בספר מחקר מעמיק על ההתפרצויות הגעשיות של הר פלה במרטיניק: "Martinique, La Montagne Pele et ses éruptions".
קצין גבוה של לגיון הכבוד הצרפתי.
זוכה מדליית וולסטון (Wollaston) מטעם החברה הגאולוגית של לונדון-1917.
חבר החברה המלכותית הבריטית 1919.
זוכה מדליית פנרוז לשנת 1930.
חבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים
חבר האקדמיה למדעים המלכותית ההולנדית 1932.
אנטואן לואי בארי היה פסל צרפתי הנודע בהתמחותו בפיסול פסלי בעלי חיים.
הפסלים של אנטואן-לואי ברייה נעשו על ידי בנו אלאפרד ברייה, אשר במשך עשרות שנים נאלץ לא לחתום על עבודותיו עד שנעשתה פיצוץ ביחסים ביניהם.
בארי נולד בפריז שבצרפת ולמד להיות צורף זהב.
בראשית דרכו עבד עם אביו, בשנת 1808, בהיותו בן 13, הצטרף למחלקת הצורפות של צבא צרפת ובשנת 1810 עבר לעבוד תחת הצורף גיום מרטין בייניי - שהיה הצורף האישי של נפוליאון בונפרטה.
בתקופת מלחמות נפוליאון שירת במחלקת המפות של הצבא.
בשנת 1816 עבר ללמוד אצל הפַּסָל פרנסואה ג'וזף בוסיו והצייר אנטואן-ז'אן גרו, וב-1818 התקבל בארי לבית הספר לאמנויות היפות בפריז.
בשנת 1823 ביקר בז'רדן דה פלאנט והחל לצייר בעלי חיים וצמחים.
בהמשך החל לפסל בעלי חיים על בסיס רישומיו.
בתקופה זו המשיך לעבוד כצורף לפרנסתו.
בשנת 1819, במהלך לימודיו, בארי פיסל מדליון שנקרא "מילו מקורטנה, נטרפת בידי אריה", שזכה בתחרות של בית הספר באות כבוד.
בשנת 1820 פיסל בארי את היצירה "הרקולס עם החזיר מהר ארימנתוס".
בשנת 1823 פיסל בארי את היצירה "צעיר עם כובע בארט" בברונזה ובשנת 1827 את "דיוקנו של רישאר".
ב-1829 פיסל את היצירה "צבי ניצב".
בשנת 1831 פיסל לראשונה פסל רחב ממדים "טיגריס טורף קרוקודיל" העשויה גבס, שזכה לפופולריות רבה ולפרסים, ואת "אריה דורס נחש" העשויה ברונזה.
בארי המשיך לפסל בעלי חיים הן כיצירות קטנות ממדים והן יצירות גדלות המתארות תמות מיתולוגיות ורומנטיות, כגון פסלי אריות וטיגריסים בגני ארמון הטווילרי, וכן קבוצות הפסלים "מלחמה, שלום, כוח וסדר" בשנת 1854.
בשנת 1855 זכו פסליו שהוצגו בתערוכה העולמית בפרסים, ובארי קיבל את אות לגיון הכבוד.
בשנת 1854 הוצע לבארי ללמד ציור בעלי חיים במוזיאון לזואולוגיה.
בארי נשאר בתפקיד זה עד פטירתו בשנת 1875.
בשנת 1868 התקבל בארי כחבר באקדמיה הצרפתית.
בשנת 1870 עבר בארי לתקופה קצרה לעיר שרבורג, בעקבות ההרס שנגרם במלחמת פרוסיה צרפת, אולם שנה לאחר מכן שב לפריז.
כיכר באיל סן לואי נקראת על שמו.
אנטואנטה סטפנובה (בבולגרית: Антоанета Стефанова; נולדה ב-19 באפריל 1979, סופיה, בולגריה) היא שחמטאית בולגרייה בדרגת רב-אמן בשחמט.
בשנת 2004, הייתה לאישה העשירית שזכתה בתואר אלופת העולם בשחמט, בטורניר שהתקיים באליסטה, רפובליקת קלמיקיה, בדרום רוסיה.
בשנת 2006, נטלה השחמטאית הסינית שו יוחווה את התואר.
סטפנובה נולדה בסופיה, ולמדה שחמט מאביה, אנדון סטפנוב, מעצב אמנותי.
בשנת 1989 זכתה סטפנובה באליפות העולם לנוער עד גיל 10 בפוארטו ריקו.
בשנת 1992, בגיל 13, שיחקה סטפנובה באולימפיאדת השחמט 1992, במנילה.
מאז אותה שנה ועד 2014 ייצגה סטפנובה את בולגריה בעשר אולימפיאדות שחמט (ב-2002 היא הייתה חברה של נבחרת גברים).
בשנת 1997 הייתה מדורגת בעשיריה הראשונה של הנשים בעולם לפי מד כושר.
בשנת 2002 זכתה באליפות אירופה לנשים.
ביוני 2003 השיגה את דרגת רב-אמן בשחמט.
בשנת 2012 הייתה סטפנובה לזוכה הראשונה באליפות העולם בשחמט בזק לנשים.
באותה שנה הגיעה למקום השני באליפות העולם לנשים, לאחר אנה אושנינה.
אנטואנטה סטפנובה באולימפיאדת השחמט - נשים
בין השנים 1992 ל-2016 השתתפה אנטואנטה סטפנובה ב-12 אולימפיאדות שחמט:
אנטואנטה סטפנובה באולימפיאדת השחמט - פתוחה
בשנת 2000 השתתפה סטפנובה באולימפיאדת שחמט הפתוחה (המורכבת רובה ככולה מגברים):
אנטואן קוריז'ה היה כומר וחסיד אומות העולם מצרפת.
קוריז'ה נולד בכפר בחבל לורן.
אביו היה יערן שהתנגד לסיפוח החבל לגרמניה על ידי ביסמרק, ועבר עם משפחתו לפריז למרות שלא דיבר צרפתית.
הוא עבד במפעלי "רנו" אך הושפל עקב מוצאו הגרמני, ועבר לעבוד באחוזה פרטית.
אמו של קוריז'ה הייתה עקרת בית.
קוריז'ה גדל באווירה דתית-קתולית אדוקה.
הוא הוכשר לכמורה במכון קתולי בדיוקסיה של ורסאי, במחוז איל-דה-פראנס שבצפון צרפת.
בשנות השלושים לחייו החל לכהן בתור כומר בכפר שומונטל בצפון צרפת, מצפון לפריז.
בתקופת כיבוש צרפת על ידי גרמניה, בין השנים 1940–1944, החביא קוריז'ה 14 יהודים בני משפחה אחת בכנסייתו שבכפרו שומונטל.
את הקשר בין קוריז'ה לבין בני המשפחה יצרה עוזרת הבית של קוריז'ה, שהייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של צרפת.
חלק מהיהודים המסתתרים הגיעו לכפרו של קוריז'ה ב-1941, ואילו חלק מיהודים אלה נמלטו אל הכפר מהגירוש מפריז בקיץ 1942. כולם נותרו במסתור אצל קוריז'ה עד השחרור.
מכיוון שהילדים שבין המסתתרים לא יכלו ללמוד, לימד אותם קוריז'ה בעצמו, במסתור.
כשסרקו גרמנים את הכפר בחיפוש אחר יהודים מסתתרים, הגן קוריז'ה על בני חסותו בכך ששלח אותם לחוות באזור.
כדי לסייע בכלכלת המסתתרים, גידל קוריז'ה חמניות וירקות.
כמו כן ארגן אירועי צדקה שהכנסותיהם היו קודש לתמיכה בתנועת ההתנגדות הצרפתית באזורו וגם במסתתרים, בחשאי.
חלק מהמסתתרים עבדו תקופות מסוימות בחוות שסביב שומונטל, וכך סייעו בפרנסת המסתתרים.
לאחר המלחמה היגרו ניצוליו של קוריז'ה לארצות הברית ומשם שלחו לו תמיכה כספית מעת לעת.
קוריז'ה עצמו המשיך להתגורר בשומונטל, שם חי בעוני ונידב את רוב רכושו והכנסתו לצדקה.
הסביבה בכפר הייתה אנטי דתית ולכן הותקפו קוריז'ה וכנסייתו מילולית מדי פעם.
כדי לממן את המשך פעילותה של כנסייתו חיבר אורטוריה בשם בדוי ואף הדפיס גלויות.
בשנת 2007 החלו שניים מהניצולים שלהם סייע קוריז'ה, סימון וגיזל פיקובסקי (Picovschi) בפעילות לשם הכרה בו, לאחר מותו, בתור חסיד אומות העולם.
ב-2010 הכיר יד ושם באנטואן קוריז'ה בתור חסיד אומות העולם.
אנטואן קוריז'ה הונצח בספר ביוגרפי שיצא לאור על ידי החברה להיסטוריה ולארכאולוגיה של פונטואז (Pontoise - רובע בפריז), בשנת 2009.
אנטואן קונט הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדות הבלם והמגן הימני באידיר מליגת המשנה הטורקית ובנבחרת גינאה.
נולד וגדל בעיר פריז בירת צרפת, ומגיל צעיר שיחק במספר מועדונים מקומיים בפריז עד שבגיל 13 הצטרף למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
ב-1 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של פריז סן-ז'רמן שהייתה גם להופעתו היחידה, כשעלה כמחליף בניצחון פריז 0–4 על טולוז במסגרת ליגת העל הצרפתית בכדורגל.
בעונה שלאחר מכן הושאל קונט לסטאד ריימס וב-24 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה כמחליף בניצחון 0–1 על אולימפיק ליון.
עד תום אותה העונה הספיק לערוך עשר הופעות בליגה במדי ריימס.
בעונה שלאחר מכן סיים את חוזהו בפריז סן-ז'רמן וחתם על חוזה קבוע בריימס.
את העונה שלאחר מכן פתח כשחקן הרכב קבוע בריימס והשלים 29 הופעות ליגה ועוד שתיים נוספות בגביע, כשהוא מוחלף פעם אחת בלבד בליגה.
בעונת 2015/16 חל פיחות במעמדו בקבוצה והוא רשם 11 הופעות ליגה בלבד כשבתום העונה ירדה ריימס לליגת המשנה.
בעונת 2016/17 רשם תשע הופעות ליגה ונעדר מסגל קבוצתו תשע פעמים כשהוא לא זוכה לדקות משחק רבות מדי.
ב-1 בפברואר 2017 הושאל לבית"ר ירושלים עד לתום העונה עם אופציה לעונה נוספת.
ב-7 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר ירושלים בניצחון 0–2 על עירוני קריית שמונה במשחק הראשון מבין שניים בשלב רבע גמר גביע המדינה.
ב-11 בפברואר ערך את הופעת הליגה הראשונה שלו במדי בית"ר בניצחון 0–4 על הפועל רעננה.
עד מהרה הציג יכולת גבוה במדי בית"ר והפך לשחקן הרכב קבוע, כשבסיום העונה הסדירה בליגת העל ועם פתיחת משחקי הפלייאוף נבחר קונט על ידי אוהדי בית"ר כרכש המצטיין שהגיע בחלון ההעברות של חודש ינואר.
ביוני 2017 מימשה בית"ר את אופציית הרכישה ושילמה עבור קונט 500 אלף אירו לריימס.
הוא חתם לשלוש עונות עם אופציה לעונה נוספת, והפך למשתכר הגבוה בקבוצה עם סכום של 200 אלף אירו.
ב-14 בינואר 2019 חזר לסגל הקבוצה לאחר היעדרות של כחצי שנה עקב פציעה.
ב-19 באוקטובר 2019 הבקיע את שערו הראשון בקבוצת בוגרים ושערו הראשון במדי בית"ר ירושלים בניצחון של הקבוצה 0–4 על סקציה נס ציונה במסגרת ליגת העל.
ב-25 בפברואר 2021 שוחרר מבית"ר ירושלים.
ב-23 ביוני 2021 חתם באוניברסיטטה קראיובה הרומנית.
קונט החמיץ את מרבית שלביה הראשונים של העונה עקב פציעה, וחזר לסגל הקבוצה בפברואר 2022.
ב-21 באוגוסט 2022 חזר לישראל וחתם בהפועל תל אביב.
קונט שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת מגיל 16 עד 21 בהן צבר 27 הופעות.
סיים עם הנבחרת הצרפתית במקום השני בטורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 לשנת 2013, וכבש במשחק חצי הגמר נגד ספרד את שער הניצחון בדקה ה-105. לזכותו שש הופעות במדי נבחרת צרפת עד גיל 21, בה שימש כקפטן ושיחק לצידם של קינגסלי קומאן וקורט זומה.
באוקטובר 2019 זומן לראשונה לסגל נבחרת גינאה.
ב-8 בדצמבר 2016, כשהיה בן 22, תקף באלת בייסבול עובר אורח ליד ביתו ופצע אותו קשה.
בסיום משפטו בצרפת נגזר עליו עונש של שנת מאסר בפועל ועוד שנתיים על תנאי.
בספטמבר 2022 נעצר בחשד לתקיפת זוגתו.
אנטואנט דה בורבון הייתה אשתו של קלוד, דוכס גיז - מייסד בית גיז.
אנטואנט נולדה ב-25 בדצמבר 1494 בושאטו דה-האם, לפרנסואה, רוזן ונדום ולמארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, בתם של פייר השני, רוזן סן-פול ומרגריטה מסבויה, רוזנת סן-פול.
ב-9 ביוני 1513 התחתנה אנטואנט עם קלוד, דוכס גיז, ממנו נולדו לה 12 ילדים.
אנטואנט תוארה כאישה יוצאת דופן, ששילבה תחושה חזקה של גאווה משפחתית עם חוש הומור מטופש.
היא הציגה כישרון ניהולי ניכר בכלכלה המקומית, ואף ניהלה את האחוזות הנרחבות של בית גיז בז'ואנוויל.
אנטואנט השפיעה רבות על נכדתה מרי, מלכת הסקוטים, במהלך ילדותה, והייתה אחת מיועציה העיקריים.
אנטואנט האריכה ימים לאחר כל ילדיה, למעט בתה רנה, ונפטרה בז'ואנוויל ב-22 בינואר 1583.
ב-9 ביוני 1513 התחתנה אנטואנט עם קלוד, דוכס גיז, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
מארי דה גיז (1515–1560) נישאה לג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד
אנטואנט בראון בלאקוול הייתה האישה הראשונה לקבל הסמכת כמורה מהזרם הפרוטסטנטי המרכזי בארצות הברית.
היא הייתה דוברת ציבורית נודעת בנושאים הבוערים של תקופתה, והשתמשה ביסודות הדת שלה כדי לקדם זכויות נשים.
אנטואנט לואיזה בראון הייתה בת הזקונים מתוך שבעת ילדיהם של ג'וזף בראון ואבי מורס.
היא נולדה בהנרייטה, ניו יורק, וכבר בגיל שלוש בראון הוכרה כבעלת אינטליגנציה חדה.
המטיף האוונגליסטי צ'ארלס גרנדינסון פיני מרוצ'סטר הסמוכה הזמין את משפחתה של בראון להצטרף לכנסיית הקהילה (Congregational Church).
בגיל 8 בראון כבר החלה להטיף בכנסייה במפגשי יום ראשון.
ב-1841, בגיל 16, לאחר שסיימה את הלימודים הנדרשים, בראון החלה ללמד בעצמה.
אך הוראה לא הייתה משאת נפשה, ובמשך ארבע שנים חסכה את שכרה כדי ללמוד תאולוגיה במכללת אוברלין ולפתח קריירה כנסייתית.
כאשר חסכה מספיק עבור שכר הלימוד, בראון החלה לימודיה באוברלין קולג' באוהיו בשנת 1846. הוריה, שהאמינו בחינוך שווה לא רק לנשים, אלא גם לשחורים, תמכו בה.
בקולג', היא השלימה תואר בספרות ב-1847, על פי תוכנית הלימודים שנקבעה עבור נשים במכללה.
בחופשות היא עסקה בהוראה וגם בלמידת עברית ויוונית.
ב-1847, היא פנתה למכללה לקבל אותה ללימודי תאולוגיה עם דגש על הובלת קהילת כנסייה.
הנהלת המכללה התנגדה לעיסוק פורמלי של נשים בדת, אך בסופו של דבר הסכימו לקבלה ללימודים תחת תנאים מסוימים: שהיא תוכל לשבת בקורסים, אך לא תקבל הכרה רשמית עבורם או תואר בתאולוגיה.
בראון הסכימה, ועל אף המגבלות שהושמו עליה, היא בלטה משום שהייתה משתתפת פעילה, כותבת פורה, ונואמת כריזמטית.
פרשנותה לאיגרות פאולוס פורסמה בכתב העת האקדמי של המכללה.
בפרשנות זו היא החלה לפתח את התאולוגיה הפמיניסטית שלה.
לאחר שסיימה את לימודיה ללא הסמכה כנסייתית, בראון החליטה להשהות את תוכניות הדת שלה לטובת כתיבה בעיתונו של פרדריק דאגלס, The North Star, למען ביטול העבדות.
היא הייתה בין הדוברות בכנס הלאומי הראשון לזכויות נשים בשנת 1850, והנאום שלה היה כל כך פופולרי, שהיא הוזמנה לסבב נאומים בנושאים שונים, כגון ביטול העבדות, איסור צריכת אלכוהול, וזכויות נשים.
בראון המשיכה להשתתף בכנסים הלאומיים לזכויות נשים הבאים בתור נואמת.
חודש לאחר הסמכתה, בראון השתתפה כציר בכנס העולמי לאיסור האלכוהול (temperance) בניו יורק, שבו למרות מעמדה כמייצגת של שני ארגוני טמפרנס, המארגנים לא איפשרו לה לדבר.
זו לא הייתה הפעם הראשונה או האחרונה שבראון עמדה בפני הקשיים המיוחדים של שילוב מטרה שמרנית בעיקרה כמו טמפרנס עם עבודתה הפרוגרסיבית בעד זכויות נשים.
המתח הזה היה קיים גם בתוכה, בעיקר כאשר החלה לקרוא ולעסוק בתגליות המדעיות של התקופה, אשר עמדו בסתירה לתכתיבי הדת, ואחרי שנה היא החליטה לעזוב את תפקידה בכנסייה.
העיתון Boston Investigator מיהר להכתיר אותה ככישלון בתפקיד כמורה, אך למעשה הייתה לה עדיין התמיכה הבלתי מתפשרת של מנהיגות הכנסייה, רק שהיא הרגישה שהאורתודוקסיה של הכנסייה מגבילה את העבודה האמיתית שהיא רוצה לעשות.
בשנת 1857, היא חזרה לעבודתה כנואמת, והחלה לפעול למען רפורמה חוקית וחברתית יחד עם בעלה החדש, סמואל סי.
בעקבות הפרידה שלה מהכנסייה, בראון התמקדה יותר ויותר בנושא זכויות נשים.
בעוד פעילות רבות למען זכויות נשים התנגדו לדת על בסיס השימש בה לדיכוי נשים, בראון הייתה נחושה באמונתה כי השתתפות פעילה של נשים בדת יכולה לשמש לקידום מעמדן בחברה.
שלא כמו רבות מחברותיה, היא הייתה ממוקדת יותר בשיפור מעמדן של נשים בחברה מאשר בזכות הבחירה.
היא האמינה כי הבדלים מהותיים בין גברים ונשים מגבילים את יכלתם של גברים לייצג את האינטרסים של נשים בפוליטיקה באופן אפקטיבי, ושלכן זכות הצבעה עבור נשים לא תקדם אותן אלא מעט, אלא אם כן זה יהיה בשילוב עם הזדמנויות ממשיות להשתתף במנהיגות.
בראון גם נבדלה מרפורמטיות רבות אחרות בכך שהיא התנגדה לגירושים כאמצאי להקלת ההגבלות על נשים במסגרת חוקי הנישואים.
ביחס לעצמה, בראון האמינה שעדיף להיות רווקה מאשר נשואה בשל החופש והעצמאות הגדולים יותר.
אך כשפגשה את סמואל בלקוול, היא שינתה אט-אט את דעתה, והשניים נישאו ב-24 בינואר 1856. היו להם שבעה ילדים, מתוכם שניים מתו בינקות.
בלאקוול המשיכה את הקריירה שלה עד אשר האחריות בבית וחילוקי הדעות עם היבטים רבים של תנועת הנשים גרמו לה להפסיק.
במקום הרצאות, היא החלה לכתוב בעד שינוי חברתי עבור נשים; בעבודותיה היא עודדה נשים לפתח מקצועות גבריים, ועודדה גברים לחלוק את מטלות משק הבית, אך היא שמרה על האמונה כי תפקידן העיקרי של נשים הוא במסגרת הבית והמשפחה.
ב-1860, בכנס הלאומי לזכויות נשים האחרון לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, בלאקוול ניהלה דיונים סוערים על גירושים עם עמיתותיה סוזן ב.
היא התנגדה בתוקף להקלה בגירושים, וטענה, "בני זוג נשואים אינם יכולים לבטל את התחייבויותיהם אחד לשנייה...
כל גירושין הם באופן טבעי ומבחינה מוסרית בלתי אפשריים".
בלאקוול, שהייתה פעילה מסורה למען ביטול העבדות וכן סופרג'יסטית מסורה, עמדה בניגוד לתקוותיהן של חברותיה הסופרג'יסטיות, ותמכה במעבר התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, אשר הכירה בזכותם של גברים שחורים להצביע, אך לא כללה את זכותן של נשים לעשות זאת.
ב-1869, במהלך המחלוקת לגבי התיקון, היא ולוסי סטון התפצלו מן האקטיביסטיות האחרות והקימו את האגודה האמריקאית לזכות בחירה לנשים, כאלטרנטיבה לארגון של אנתוני, האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים.
בשנת 1873, בלאקוול הקימה את האגודה לקידום נשים בניסיון להתמודד עם סוגיות של נשים אשר ארגונים אחרים התעלמו מהן.
היא נבחרה כנשיאת האגודה למען זכות בחירה לנשים של ניו ג'רזי בשנת 1891, וסייעה בהקמת אגודת הטוהר האמריקאית (חלק מתנועה רחבה של ארגונים שקמו באותה התקופה לקדם "מוסר נוצרי", שכלל התנגדות לזנות, תמיכה באיסור צריכת אלכוהול, ונושאים דומים).
פילוסופיה, מדע וביקורת על דרווין
בלאקוול הפכה לאחת האינטלקטואליות המובילות של זמנה.
היא שאבה השראה, וגם מתחה ביקורת על כתביהם של צ'ארלס דרווין והרברט ספנסר, אותם החשיבה להוגים המשפיעים של זמנם.
בלאקוול פרסמה מספר עבודות בתחומי התאולוגיה, המדע והפילוסופיה.
ספרה הראשון היה Studies in General Science, ב-1869. היא שלחה עותק לדרווין, והוא שלח לה מכתב תודה בו הוא החמיא לה על התייחסותה למספר אמירות פחות ידועות או מובנות שלו.
אך בה בעת יצא מהנחה שהיא גבר, ופנה אליה בלשון זכר.
היא לא התייחסה לטעות זו בזמן אמת, אך ספרה הבא, The Sexes Throughout Nature משנת 1875, התייחס ספציפית לגישתם של דרווין וספנסר למעמד נשים: דרווין טען שנשים התפתחו אבולוציונית באופן נחות לגברים, וספנסר טען שכדי שהמין האנושי יפרח, על נשים להקדיש את כל זמנן לרבייה.
בלאקוול תקפה את מסקנותיהם באופן מדעי, במה שהפך לביקורת הפמיניסטית הראשונה על עבודתו של דרווין.
היא האמינה שהן דרווין והן ספנסר השתמשו בגרסה פגומה של השיטה המדעית, משום שזו אימצה אך ורק נקודת מבט גברית.
"מדענים גברים [...] עומדים על בסיס של עליונות גברית נלמדת, וצופים מעמדתם הגברית המבודדת דרך עדשות גבריות, ודרך ערפילי סביבה תורשתית המכושפת באותו האופן".
בכך, היא הייתה בין התאורטיקניות הראשונות אשר הצביעו על הטיה מגדרית מובנית כתוצאה מחוסר ייצוג.
לפיכך, היא טענה, אין ברירה אלא לשתף נשים והשקפתן של נשים בחקר המדע, כדי לקבל תמונה מלאה ונכונה יותר.
בלאקוול טענה שעל מנת להבין נשים בחברה, נשים עצמן צריכות צריכים לנהל את חקר הנשים, רעיון לו קראה בלאקוול "מדעי האנושות הנשית".
היא השתמשה במידע של דרווין עצמו כדי להראות את החוסרים שבמסקנותיו, למשל, שאם האריה הוא גדול וחזק יותר מהלביאה, ללביאות יש תפקיד חברתי מורכב יותר ולכן יש להן גם כישורים רחבים יותר מאשר לאריות הזכרים, ואלה מסייעים להן במרחב החברתי של הלהקה, בציד, וברבייה וגידול הגורים.
היא הסיקה שהדבר הוא כך בכל ממלכת החי, שלזכרים ונקבות יש תפקידים שונים אך שווים בעוצמתם וחשיבותם.
בנוסף לספרי תאוריה, היא גם כתבה רומן, The Island Neighbors, בשנת 1871, ואוסף של שירה, Sea Drift, ב-1902.
מכללת אוברלין העניקה לבלאקוול תוארי מאסטר ודוקטור לשם כבוד, ב-1878 ו-1908 בהתאמה.
בשנת 1878, היא חזרה אל הדת המאורגנת, בכנסייה האוניטרית.
היא התקבלה כאשת כמורה על ידי האגודה האוניטרית האמריקאית.
היא חידשה את עיסוקה בתור מרצה באירועים ציבוריים וכדוברת בכנסיות.
בשנת 1893 השתתפה בלאקוול בפרלמנט הדתות שנערך במהלך התערוכה העולמית של שיקגו.
שם, היא אמרה, "יש צורך דחוף בנשים על בימת הכנסייה, וזאת מאותה הסיבה שיש צורך בנשים בעולם—כי הן נשים.
נשים הפכו [...] לחיוניות לאבולוציה הדתית של המין האנושי."
בשנת 1902, היא הייתה בין מקימי החברה האוניטרית של אליזבת, ניו ג'רזי, ושירתה בה כאשת הכמורה.
בשנת 1920, בגיל 95, היא הייתה המשתתפת היחידה מהכנס לזכויות נשים הראשון שהתקיים ב-1850 בוורסטר, מסצ'וסטס שהייתה עודה בחיים וזכתה לראות את המעבר של התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, אשר הכיר בזכותן של נשים להצביע.
היא הצביעה לוורן הרדינג בבחירות לנשיאות של 1920.
אנטואנט בראון בלקוול נפטרה בגיל 96 באליזבת, ניו ג'רזי.
בית ילדותה נרשם בהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1989.
בשנת 1975, הכנסייה המאוחדת של ישו החלה להעניק את "פרס אנטואנט בראון" לנשות כנסייה מוסמכות אשר "מדגימות את הפוטנציאל לתרומה של נשים בכמורה, סיפקו שירותי כמורה מצטיינים בקהילה או מוסד כנסייתי אחר, ואשר מדגימות רגישות לגבי האתגרים והאפשרויות של נשים בכמורה ופועלות למען נשים ולקידום נשים בכנסייה."
ב-1993, הוכנסה אנטואנט בראון בלקוול להיכל התהילה הלאומי לנשים.
אנטואן רוז'ה ריגודו הוא כדורסלן עבר צרפתי, אשר היה פעיל בין השנים 1987–2005. לאורך הקריירה זכה בשתי אליפויות היורוליג כשחקן קינדר בולוניה (1998, 2001), ובמדליית כסף באולימפיאדת סידני (2000) כשחקן נבחרת צרפת.
בשנת 2015 הונצח בהיכל התהילה של פיב"א.
ריגודו החל את קריירת המשחק שלו בגיל 16, כשהצטרף לקבוצת שולה באסקט לקראת עונתה הראשונה בליגה הצרפתית הבכירה.
לאחר 8 עונות בשולה עבר בשנת 1995 לפו אורטז, ובעונתו הראשונה בקבוצה הוביל אותה לזכייה באליפות הליגה הצרפתית.
לקראת עונת עבר לשחק בקינדר בולוניה מליגת העל האיטלקית.
במהלך אותה עונה הרכיב לצד פרדראג דנילוביץ' קו אחורי דומיננטי במיוחד אשר הוביל את בולוניה לזכייתה הראשונה באליפות היורוליג.
לאורך העונה קלע ריגודו 15.1 נקודות בממוצע למשחק, ובמשחק גמר היורוליג מול א.א.ק.
אתונה הוביל את קלעי קבוצתו עם 14 נקודות, אליהן הוסיף 5 חטיפות.
באותה עונה זכה עם בולוניה גם באליפות הליגה האיטלקית, ובעונה העוקבת זכה עמה בגביע האיטלקי.
בעונת הוביל את הקבוצה לצד מאנו ג'ינובילי, רשארד גריפית' ומארקו יאריץ' לזכייה נוספת באליפות היורוליג, עם ממוצע של 13.6 נקודות למשחק.
במשחק השני של סדרת הגמר מול טאו ויטוריה התעלה על עצמו ריגודו עם 6 שלשות ו-23 נקודות, וגם במשחק החמישי והמכריע הוביל את קלעי קבוצתו על 18 נקודות.
באותה עונה השלימה בולוניה "כתר משולש" לאחר שזכתה גם באליפות איטליה ובגביע האיטלקי.
בינואר 2003, לאחר כ-5 עונות וחצי בבולוניה, חתם ריגודו על חוזה בדאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA.
לאחר 11 משחקים בקבוצה, בהם קלע 1.5 נקודות בממוצע למשחק ב-22.9% קליעה מהשדה, נשלח בטרייד לגולדן סטייט ווריורס אשר מיד ניפתה אותו מסגל הקבוצה.
בעונות 2003–2005 שיחק עבור ולנסיה באסקט מליגת העל הספרדית.
בשנת 2005 פרש ריגודו ממשחק, בגיל 33 בלבד, בשל פציעה בברכו.
בין השנים 1991–2005 היה ריגודו חבר בנבחרת צרפת בכדורסל, והשתתף כשחקנה בשישה טורנירי אליפות אירופה בכדורסל, ובאולימפיאדת סידני (2000).
בטורניר האולימפי בסידני קלע ריגודו 12.6 נקודות בממוצע למשחק והוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הכסף לאחר שהפסידה לארצות הברית בגמר הטורניר.
בטורניר אליפות אירופה בכדורסל 2005, אשר היה האחרון שלו בנבחרת, זכתה צרפת במדליית הארד.
ביוני 2015 מונה ריגודו למאמן קבוצת פריז לבלואה מליגת העל הצרפתית, אך לאחר 15 משחקים בלבד התפטר מתפקידו.
אנטואן קואזוו היה פסל צרפתי שפיסל בסגנון הבארוק.
קואזוו בן של פסל ממשפחה שהיגרה מפראנש-קונטה.
פיסל את עבודתו הראשונה: המדונה בגיל שבע עשרה.
קואזוו הגיע לפריז בשנת 1657 והצטרף לסדנה של לואי לרמברט, הכשיר את עצמו בנוסף על ידי העתקה של פסלים רומאים כולל ונוס דה מדיצ'י וקסטור ופולוקס.
בשנת 1667 קיבל הזמנה מאת הבישוף של שטרסבורג ליצור פסלים עבור אחוזתו בסאברן.
קואזוו חזר בשנת 1671 לפריז, פרוטומה שיצר של צייר המלך שארל לה ברן הבטיחה את קבלתו לאקדמיה המלכותית לפיסול, והפך לחלק מצוות בולט של פסלים, ציירים ומעצבים של שארל לה ברן אשר בין השנים 1685 - 1677 יצרו ופסלו בארמון ורסאי ובגן הפסלים שלו.
קואזוו התקדם בהירארכיה האמנותית בשנת 1678 הפך לפרופסור באקדמיה המלכותית לפיסול ובשנת 1702 הפך למנהלה.
והדריך את ניקולה קוסטו ואת גיום קוסטו האב.
אנטואן פוקואה הוא קולנוען אמריקאי.
בתחילת הקריירה שלו, הוא ביים קטעי וידאו לאמנים פופולריים כמו טוני ברקסטון, סטיבי וונדר, אשר, ליל ויין, קוליו ופרינס.
לאחר שסרטו, "יום אימונים מסוכן" קיבל שתי מועמדויות לפרס האוסקר הפך למפורסם.
נוטה לביים סרטי פעולה וסרטי פשע משטרתיים.
פוקואה נולד וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1984. מאז 1999, נשוי לשחקנית ללה רושון.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס NAACP Imageהבימוי הטוב ביותר בסרט קולנוענקודת שוויון 3: הפרק האחרון
אנטואן סאלח (נולד ב-1938) הוא במאי טלוויזיה ובמאי תיאטרון, ממקימי הטלוויזיה הישראלית.
סאלח נולד בנצרת, בן לאב יליד נצרת, מהנדס שהיה בין מקימי נמל חיפה ולאם ממוצא מצרי, שניהם נוצרים.
הוא למד בית הספר הצרפתי קתולי קולג' דה פרר סניף נצרת, ואביו ייעד אותו להיות ארכיטקט.
בעת לימודיו בקולג' התחיל להתעניין בתיאטרון והרבה להשתתף בהצגות שהועלו שם.
הבמאי פיטר פריי, שראה אותו באחת מן ההצגות ושמע על רצונו ללמוד תיאטרון, ניסה להכניס אותו לבית הספר של הבימה, אך הוא לא התקבל.
מכיוון שלא היה אז בישראל בית ספר אחר לתיאטרון ומכיוון ששלט היטב בצרפתית, הציע לו פריי לנסוע וללמוד תיאטרון בצרפת.
סאלח נסע לצרפת ב-1959 במטרה ללמוד, אך אחרי חצי שנה אזל כספו והוא חזר לישראלת ועבד כטפסן בפרויקט הקמת נמל הקישון.
אחרי שנה ניסה שוב את מזלו בפריז, והתקבל ללימודי תיאטרון בסורבון, במסגרת לימודים שכללה גם בימוי לרדיו ולטלוויזיה.
בסוף שנת 1964, עם תום לימודיו, חזר לישראל.
סאלח חזר לנצרת, הפיק וביים שני מחזות, ואחר כך היה בין מקימי את התיאטרון הערבי הראשון בישראל, "התיאטרון המודרני" ו"התיאטרון העממי".
בו בזמן גם ביים כמה הצגות לתיאטרון הערבי-יהודי של בית הגפן בחיפה.
התיאטרון העלה כמה הצגות קלאסיות בתרגום לערבית והאחרונה שבהן הייתה משרתם של שני אדונים.
את ההצגה הזאת ראה סלים פתאל, איש קול ישראל בערבית וחבר בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, והוא ביקש מסאלח לבוא ולהצטרף אל צוות ההקמה ב-1968. סאלח עבר לגור בירושלים, בשכונת ואדי ג'וז והחל לעבוד ברשות השידור כבמאי טלוויזיה.
במשך כ-25 שנות עבודה ברשות ביים עשרות תוכניות טלוויזיה, בעברית ובמסגרת הטלוויזיה בערבית.
כולל תוכניות אירוח, תוכניות ילדים ותוכניות בידור.
עקב הכשרתו וניסיונו כבמאי תיאטרון, ומהבודדים בטלוויזיה, באותן השנים, שהוכשרו לעבוד גם עם השחקנים וגם עם המצלמות, סאלח היה לבמאי העיקרי של דרמות מקוריות שהפיקה הטלוויזיה.
בין השאר ביים את הדרמות ליל העשרים, "אנשים במיל" המסעדה הגדולה, "אחרון הפועלים" ועוד.
"סילבסטר 72" (1977) – עיבוד ובימוי לטלוויזיה של המחזה מאת יהושע סובול שהוצג בתיאטרון חיפה
"צרצרי השלום" (1977) - מחזה מאת תאופיק אל־חכים שפורסם בשנת ;1957 עובד ובוים בהפקה טלוויזיונית על ידי אנטואן סאלח.
"מפגש עם פנים ומסכה" (1977) – תוכנית של קטעי פנטומימה בכיכובם של שייקה אופיר ויורם בוקר.
"המשחק האחרון" (1977) - דרמה טלוויזיונית, עיבוד של אנטון שמאס למחזה מאת ויליאם סארויאן בבימוי אנטואן סאלח.
"ליל העשרים" (1979) – עיבוד ובימוי לטלוויזיה של המחזה מאת יהושע סובול
"אריק איינשטיין – חמוש במשקפיים" (1981) – אריק איינשטיין מתראיין, שר משיריו ומארח חברים
יוסי בנאי אני וסימון ומואיז הקטן (1981) – בימוי לטלוויזיה של הופעה בתיאטרון ירושלים
"אחרון הפועלים" (1982) – עיבוד ובימוי לטלוויזיה של המחזה מאת יהושע סובול שהוצג בתיאטרון בית ליסין.
"אנשים במיל" (1984) – סדרת דרמה על הווי יחידת מילואים
המסעדה הגדולה – חלק מהפרקים בסדרה
"ניער ניער" (1989) – דרמה קאמרית, בכיכובם של משה איבגי ואורי גבריאל על־פי תסריט מקורי מאת חיים מרין.
המחזה הוצג לראשונה במסגרת "פסטיבל עכו" ב-1980 ועובד ובוים לטלוויזיה על ידי סאלח.
"הסוד הנורא", התיאטרון המודרני, נצרת.
"ידים ענוגות" 1966 התיאטרון המודרני, קומדיה מאת מאת תאופיק אל־חכים.
"משרתם של שני אדונים" 1968, בית הגפן חיפה.
"ספר הכפר" 1976 – מחזה מאת אלפרד פרג בכיכובו של ג'ורג' איברהים.
הוצג בבתי ספר במזרח ירושלים בסיוע כספי של עיריית ירושלים והקרן לירושלים.
"נורה וספואן" – פסטיבל עכו 1995, מחזה שכתב עדנאן טראבשה, (על פי המחזה "אל עומר לילה ואחדה" מאת מחמוד עבאסי).
אנטואן פלמונדו היה אמן קנדי בקוויבק, שצייר בעיקר דיוקנאות ודימויים דתיים, שהוזמנו בעיקר על ידי כנסיות בעיר קוויבק וסביבתה.
פלמונדו נולד בשנת 1804 (או 1802) בל'אנסיין-לורט, קוויבק, בנם של חנווני הכפר ואשתו.
הוא למד בבית ספר בסנט-רוך, פרבר של קוויבק סיטי, ולאחר מכן למד אצל ג'וזף לגארה (1795–1855), משחזר תמונות וצייר חובב.
בשנת 1826, בגיל 22, נסע פלמונדו לפריז, שם למד אצל ציירים קלאסיים כמו פולן גארה (1783–1855).
בשנת 1830, לאחר מהפכת יולי, חזר פלמונדו מצרפת לקוויבק.
הוא גם עשה ציורים דתיים (שהוזמנו על ידי כנסיות ומסדרים דתיים שונים ברחבי העיר קוויבק), שבדרך כלל התבססו על תחריטים של הציירים המאסטרים הוותיקים באירופה, מנהג נפוץ בקרב אמנים בני זמנו.
עבודת הדיוקנאות שלו הייתה בולטת בסגנונו המלא, ובייצוג סגנון הלבוש.
בשנת 1850 עבר פלמונדו למחוז בנויוויל ליד נהר סנט לורנס, עם אמו, אחיו ואחותו.
הוא חי שם עד שנות ה -90 של המאה ה-19. חלק ניכר מעבודותיו בתקופה זו היו ציורים דתיים, העתקים של המאסטרים הוותיקים, שהוזמנו על ידי כנסיות מקומיות.
הדיוקן העצמי של פלמונדו משנת 1882 היה ככל הנראה יצירתו האחרונה.
הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא היה מונרכיסט לכל החיים ותמך במפלגה השמרנית, ידידם של סר ג'ורג' אטיין קרטייה וסר אטיין טאצ'ה.
הוא מחה עם השמרנים על הוצאתו להורג לואי ריאל של אינדיאני יליד אמריקה, בשנת 1885 שנלחם למען זכויות אנשיו בקנדה.
הוא היה מקבוצת מטיס שהוכרה כלאום מקורי על ידי הממשלה הלאומית.
פלמונדו נפטר בנויוויל בשנת 1895.
אנטואן קומבוארה הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדת הבלם.
קומבוארה נולד בנומאה, בירת קלדוניה החדשה.
הוא התחיל את לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית, פלום נומאה.
בשנת , קומבוארה חתם בנאנט.
בשנת , קומבוארה חתם בפריז סן-ז'רמן.
תקופתו של קומבוארה, ידועה בעיקר בשל השערים המכריעים עליהם היה חתום.
לדוגמה: ב-18 במרץ 1993, קומבוארה הבקיע את בדקה ה-96 את השער הרביעי של פריז בניצחון 1-4 נגד ריאל מדריד, שהעניק לקבוצתו את הכרטיס לחצי גמר גביע אופ"א וכן כבש את שער השוויון סיבוב קודם לכן, שהעניק לפריז עלייה לרבע הגמר בזכות שערי חוץ, על חשבונה של אנדרלכט.
בשנת , קומבוארה חתם בסיון מליגת העל השווייצרית וכעבור שנה חתם באברדין תמורת 300 אלף פאונד.
בקיץ , חזר לקדנציה שנייה בפריז וכעבור עונה פרש מכדורגל.
עם פרישתו, קומבוארה מונה למאמן קבוצת המילואים של פריז סן-ז'רמן.
בשנת , מונה למאמנה של שטרסבורג, בה אימן עד אוקטובר .
ביולי , קומבוארה מונה למאמנה של ואלנסיין, ששיחקה אז בליגה השנייה.
בסיום עונתו הראשונה במועדון, העפילה הקבוצה לליגה הראשונה בצרפת, ממנה נעדרה מאז שנת .
במאי , קומבוארה חזר לפריז סן-ז'רמן כמאמן הקבוצה הבוגרת, בה חתם לשלוש שנים.
עונתו הראשונה במועדון, הייתה מתחת לציפיות ועל אף הרכש המאסיבי שעשתה הקבוצה היא סיימה במרכז הטבלה, אך היא זכתה בגביע הצרפתי.
ב-29 בדצמבר 2011, קומבוארה פוטר מתפקידו כמאמן פריז, על אף שהקבוצה הייתה אז במקום הראשון.
ב-27 ביוני 2012, קומבוארה מונה למאמנה של אל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-31 בינואר 2013, סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-18 ביוני 2013, מונה למאמנה של לאנס, עמה רשם בסיום העונה, עליית ליגה נוספת לליגה הראשונה.
ב-10 בינואר 2019, מונה למאמנה של דיז'ון, בה אימן עד לסיום העונה.
ב-14 באוקטובר 2019, קומבוארה מונה למאמנה של טולוז.
בטולוז, קומבוארה רשם את המאזן השלילי ביותר שלו כמאמן ראשי, כאשר הפסיד ב-11 מתוך 13 המשחקים בהם אימן את המועדון.
יומיים לאחר ההפסד בגביע לסנט פריווה מהליגה הרביעית, פוטר מתפקידו.
ב-11 בפברואר 2021, חתם בנאנט בה אימן עונה וחצי.
ב-17 במרץ 2024 חזר לקדנציה שנייה במועדון.
מאמן השנה בליגה הצרפתית השנייה:
דיים אנטואנט סיבלי היא פרימה בלרינה בריטית.
היא הצטרפה לבלט המלכותי מבית הספר של הלהקה בשנת 1956 והייתה לסולנית בשנת 1960. סיבלי נודעה לתהילה הודות לשותפותה עם אנתוני דואל.
לאחר פרישתה מריקוד בשנת 1989, התמנתה לנשיאת האקדמיה המלכותית למחול בשנת 1991, למאמנת אורחת בבלט המלכותי (1991) ולראש מועצת המנהלים של הבלט המלכותי (2000).
היא למדה בבית ספר ללימודי אמנות בלונדון ובבית הספר המלכותי לבלט.
הופעתה הראשונה על במה הייתה כברבור באגם הברבורים בינואר 1956, כשהייתה עדיין תלמידה.
ביולי של אותה שנה הצטרפה לבלט המלכותי.
בתחילה מילאה סיבלי תפקידים קטנים, כגון חברתה של סוונהילדה בקופליה וכיפה אדומה בהיפהפייה הנרדמת.
ג'ואן לוסון כתבה ב"The Dancing Times" על ריקודה של סיבלי, "סגולות ליריות ושטף קו יפה".
ב-21 במרץ 1959 נתנה נינט דה ולואה, המנהלת האמנותית של הבלט המלכותי, לסיבלי את התפקיד הראשון הגדול שלה, בהצגת שחרית בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, סוונהילדה בקופליה.
במהלך 1959 זכתה סיבלי בהזדמנות לקבל את הדרכתה של אחת הבלרינות הגדולות ביותר במאה ה-20, תמרה קרסבינה.
ב-24 באוקטובר 1959 ניתן לסיבלי באופן בלתי צפוי התפקיד הראשי באגם הברבורים כבת זוגו של הרקדן הראשי מייקל סומס.
זו הייתה פריצתה הדרך הגדולה, שאחריה לא איחרו לבוא מסעות הופעות בארצות הברית ובברית המועצות.
נטליה רוֹזְלֵבְלֶָבָה כתבה ב"רשומות הבלט" על סיבלי והבלט המלכותי בהופעה במוסקבה, "לקסם הנעורים, טכניקה טובה ואישיות מלבבת יש חלק בהצלחת הרקדנים האלה.
כדי להגיע לגדולה יהיה עליהם להשקיע הרבה יזע ודמעות בפיתוח אמנות בימה בשלה."
אחד מתפקידיה החשובים הראשונים של סיבלי היה ב"Jabez and the Devil" (1961), בכוריאוגרפיה מאת אלפרד רודריגז, שהיה אחד הראשונים שהכיר בכשרונותיה.
ב-27 בדצמבר 1961 רקדה לראשונה את אורורה ב"יפהפייה הנרדמת", עם ג'ון גילפין כבן-זוגה.
ההופעה זכתה בשבחים: "אורורה שלה, כבר מקסימה, מבטיחה להיות לדורה מה שפונטיין הייתה לשלי." "החלום" של פרדריק אשטון (1964), גרסת בלט לחלום ליל קיץ של שייקספיר, נוצר למען סיבלי והרקדן המבטיח אנתוני דואל.
אשטון נתן לסיבלי את תפקיד טיטניה ולדואל את תפקיד אוברון.
סיבלי עשתה לה שם בתקופת שהוותה בבלט המלכותי הודות להופעותיה ב"רומיאו ויוליה" של מקמילן.
היא רקדה גם כאודט ואודיל באגם הברבורים, כז'יזל וכאורורה' ב"יפהפייה הנרדמת".
עוד תפקידים היו בבלטים של אשטון, "וריאציות סימפוניות" ו"דפניס וכלואה", ב"מחולות בכינוס" ואחר הצהריים של פאון של ג'רום רובינס.
סיבלי גם הייתה הבלרינה, שמקמילן בחר בה ליצור את התפקיד הראשי ב"סיפורה של מנון".
בין הבלטים האחרים שסיבלי יצרה בהם תפקידים "מונוטונים", "ג'אז קלנדר", "אנסטסיה", "טריאד", "הזמנה למסע", "'Varii Capricci", "דמויות חומקות" ו"וריאציות אניגמה".
כשסיבלי הודיעה לראשונה על פרישתה, כתבה מרי קלארק בעיתון הגרדיאן,
סיבלי הודיעה על פרישתה ב-1979, אבל שוכנעה לחזור.
היא פרשה לבסוף ב-1989, אחרי חודשים של מאבק בפציעה.
היא קיבלה את עצתה של תמרה קרסבינה, שאמרה, "עזבי את הבמה לפני שהבמה תעזוב אותך." לאחר פרישתה התמנתה לנשיאת האקדמיה המלכותית למחול ב-1991, למאמנת אורחת של הבלט המלכותי (1991) וליו"ר מועצת המנהלים של הבלט המלכותי (2000).
סטודיו לבלט קרוי על שמה בבית הספר "פרנסיס הולנד" בכיכר סלואן, שערך ערב לכבודה ותמונות דיוקן שלה רוקדת ב"היפהפייה הנרדמת", "אחר הצהריים של הפאון" ו"תמונות בלט" תלויות בסטודיו לבלט הקרוי על שמה.
בין 1964 ל-1973 הייתה סיבלי נשואה לרקדן מייקל סומס.
אחרי גירושיהם, נישאה ב-1974 לבנקאי תושב לונדון, ריצ'רד פנטון קורבט.
אַנְטוּאָן תוֹמְסוֹן דַ'אבָּדִי דָ'ארַסְט היה מגלה ארצות, גאוגרף, אתנולוג, בלשן ואסטרונום צרפתי יליד אירלנד.
יחד עם אחיו הצעיר, ארנו-מישל ד'אבדי, ערך מסעות חקר בחבש במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ד'אבדי נולד כנתין בריטי בדבלין שבאירלנד למשפחת אצילים בסקית למחצה מפרובינציית סול שבצרפת.
אביו, מישל אבדי, נולד בארסט-לרביה ואמו הייתה אירית.
בשנת 1818 עברה המשפחה לצרפת, שם קיבלו האחים חינוך מדעי קפדני.
בשנת 1827 השלים אנטואן תואר ראשון בטולוז, והחל משנת 1829 החל לימודי משפטים בפריז.
הוא נשא לאישה את וירז'יני ונסן דה סן-בונה ב-21 בפברואר 1859, והתיישב באנדיי שם רכש 250 הקטאר לבניית טירה.
הוא היה לראש העיר של אנדיי בין השנים 1871 ל-1875.
ד'אבדי היה אביר לגיון הכבוד, אות שאותו קיבל ב-27 בספטמבר 1850, וחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא נפטר ב-1897 והוריש את מתחם ד'אבדי ואת הטירה באנדיי, אשר מניבים 40,000 פרנק בשנה, לאקדמיה למדעים, בתנאי שיפיקו קטלוג של חצי מיליון כוכבים בתוך חמישים שנה.
בשנת 1835 נשלח מטעם האקדמיה הצרפתית לשליחות מדעית בברזיל, שתוצאותיה פורסמו ב-1873 תחת הכותרת Observations relatives à la physique du globe faites au Brésil et en Ethiopie (תצפיות בתחום הגאופיזיקה שנערכו בברזיל ובאתיופיה).
ב-1837 יצאו האחים ד'אבדי לכיוון חבש ועגנו במאסאווה בפברואר 1838. הם נסעו ברחבי אתיופיה, והגיעו דרומה עד לממלכת קאפה לעיתים נסעו יחד ולעיתים בנפרד.
בנוסף למחקרים שערך, ד'אבדי התעמק בפוליטיקה המקומית ודיבר בזכות צרפת והמיסיונרים הקתולים.
שני האחים חזרו לצרפת ב-1848 עם רשמים על הגאוגרפיה, הגאולוגיה, הארכאולוגיה וההיסטוריה הטבעית של האזור.
ד'אבדי היה מעורב במחלוקות שונות שנגעו הן למחקרים הגאוגרפיים שערך והן לתככים הפוליטיים שבהם היה מעורב.
הוא הותקף, במיוחד על ידי צ'ארלס טילסטון בקה, שהטיל ספק במהימנות עבודתו, בפרט בהתייחסו למסע לקאנה.
אבל מחקרים שבוצעו על ידי חוקרים לאחר מכן הראו שד'אבדי היה די מהימן באשר לעובדות שציין, אם כי שגה בקביעתו, שעליה ערער בקה בחריפות - שהנילוס הכחול היה הזרם המרכזי של הנילוס.
התוצאות הטופוגרפיות של מחקריו פורסמו בפריז בין השנים 1860–1873 ב-Géodésie d'Éthiopie (הגאודזיה של אתיופיה), והיו מלאות במידע יקר ביותר ומלוות בעשר מפות.
מתוך ה-Géographie de l'Ethiopie (גאוגרפיה של אתיופיה) שיצא בפריז בשנת 1890 פורסם רק כרך אחד.
ב- Un Catalog raisonné de manuscrits éthiopiens שיצא בפריז ב-1859 מובא תיאור של 234 כתבי יד אתיופיים שנאספו על ידי ד'אבדי.
הוא גם ערך מספר מילונים, כולל Dictionnaire de la langue amariña (מילון השפה האמהרית) שפורסם ב-1881, והכין מהדורה של "הרועה של הרמאס" בגרסה הלטינית ב-1860. הוא פרסם מאמרים רבים העוסקים בגאוגרפיה של אתיופיה, מטבעות אתיופיים וכתובות עתיקות.
תחת הכותרת "Reconnaissances magnétiques" פרסם ב-1890 תיאור של התצפיות המגנטיות שערך במהלך מספר מסעות לים סוף וללבנט.
התיאור הכללי של מסעותיהם של שני האחים פורסם על ידי ארנו-מישל בשנת 1868 תחת הכותרת Douze ans dans la Haute Ethiopie (שתים-עשרה שנים ברמה האתיופית).
ד'אבדי פיתח אמצעים לייעול טכניקות בגאודזיה, יחד עם המצאת תאודוליט חדש למדידת זוויות.
ד'אבדי היה בסקי למחצה ופיתח עניין מיוחד בשפה הבסקית לאחר שפגש את הנסיך לואי לוסיאן בונפרטה בלונדון.
הוא החל את עבודתו האקדמית על השפה הבסקית ב-1852.
בהיותו דובר את הניבים הסולטיני והנווארו-לפורדי של בסקית, שכן היה תושב לפורדי, אבדי ראה עצמו כבאסקי מסול.
המוטו הבאסקי הפופולרי Zazpiak Bat (השבעה שהם אחד) מיוחס לד'אבדי.
ד'אבדי כינה את הטירה שלו בשם אבאדיה, שם שעדיין משתמשים בו הבסקים.
עם זאת, בצרפתית הוא מכונה בדרך כלל Chateau d'Abbadie (טירת ד'אבדי) או Domaine d'Abbadia (אחוזת ד'אבדיה).
הטירה נבנתה בין השנים 1864–1879 על צוק ליד האוקיינוס האטלנטי, ועוצבה על ידי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק בסגנון נאו-גותי.
הטירה נחשבת לאחת הדוגמאות החשובות ביותר של אדריכלות נאו-גותית בצרפת.
היא מחולקת לשלושה חלקים: המצפה והספרייה, הקפלה והמגורים.
הטירה עדיין שייכת לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ד'אבדי הוריש אותה לאקדמיה בתנאי שתפיק קטלוג של חצי מיליון כוכבים בתוך חמישים שנה, ובתנאי שהעבודה תתבצע על ידי אנשי מסדרים דתיים.
הטירה סווגה כמונומנט היסטורי מוגן על ידי צרפת ב-1984. רוב שטח הטירה שייך כעת לסוכנות להגנת החופים ומנוהל על ידי העיר אנדיי.
ד'אבדי קיבל את אות אביר לגיון הכבוד הצרפתי ב-27 בספטמבר 1850. הוא היה חבר בלשכת קווי האורך ובאקדמיה הצרפתית למדעים.
שני האחים קיבלו ב-1850 את המדליה הגדולה של החברה הגאוגרפית הצרפתית.
אנטואן סרלום סמניו הוא כדורגלן גנאי יליד אנגליה המשחק בעמדת הקיצוני במנצ'סטר סיטי ובנבחרת גאנה.
סמניו גדל במחלקת הנוער של בריסטול סיטי, ומשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ החל משנת 2018. במשך השנים הושאל לבאת' סיטי מהנשיונל ליג דרום, לניופורט קאונטי מהפוטבול ליג השנייה ולסנדרלנד מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-27 בינואר 2023 חתם בבורנמות' על חוזה לארבע וחצי שנים.
ב-30 באפריל 2023 כבש את שער הבכורה בקבוצה בניצחון הביתי 1–4 על לידס יונייטד.
ב-1 ביוני 2022 ערך סמניו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 0–3 על נבחרת מדגסקר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
ב-17 בנובמבר 2022 הבקיע סמניו את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת שווייץ במשחק ידידות לקראת מונדיאל 2022.
שחקן החודש בצ'מפיונשיפ: ינואר 2022
אנטואנט פיירוורקר הייתה משפטנית צרפתייה ולוחמת פעילה בתנועת התנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנטואנט (אנטוניה, טוני, טויבה רושל) גלוק נולדה ב-1912 באנטוורפן, בלגיה למשפחה יהודית ממוצא פולני, הוריה פנחס גלוק-פרידמן צאצא ישיר של מנהיגי חסידות חוזרים למגיד דב בער ממזריץ' והניה שיפר.
משפחתה נדדה רבות באותן שנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה מפולין לבלגיה, ומשם לשווייץ, שם נולדו שלושת אחיה, רוז וורפמן, הדוויג [היידי] וסלומון גלוק, לאחר מכן עברה המשפחה לגרמניה ולבסוף לצרפת, שם התאזרחו.
לאחר סיום לימודי התיכון היא למדה משפטים, דבר נדיר באותם ימים לאישה.
אחד מהפרופסורים שלה, רנה קפיטנט, הפך לשר החינוך (1944–1945) בממשלה הזמנית ושר המשפטים (התובע הכללי) (1968–1969) תחת שארל דה גול.
היא עבדה במשרד עורכי הדין של רנה קפיטנט.
היא סיימה את בית הספר למנהל עסקים (HEC).
עם משפחתה עברה לפריז, שם הכירה את דוד פיירוורקר, רב צעיר.
הם נישאו בנובמבר 1939, בתחילת מלחמת העולם השנייה.
דוד, שהיה בקו מאז'ינו באותה תקופה, היה צריך לקבל אישור מיוחד כדי להשתתף בחתונה.
ביוני 1940 עברה פיירוורקר ל-Brive-la-Gailard, שם בעלה היה הרב של שלוש מחלקות צרפתיות: Corrèze, Creuse ו-Lot.
הם הצטרפו לתנועת ההתנגדות כדי להילחם בנאצים.
פיירוורקר השתתפה באופן פעיל בכל הפעילויות בתנועת ההתנגדות עם בעלה, הרב דוד פיירוורקר, בעיקר בגיוס סוכני קישור והפצת כתבי עת חשאיים.
יחד עם ז'רמיין ריבייר, שהוכרה מאוחר יותר כחסידת אומות העולם, היא ארגנה את פינוי הצעירים שנרדפו על ידי הנאצים.
בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה היא הסתתרה במנזר קתולי עם בתה התינוקת, עטרה, ושרדה מתפוחי אדמה ומים.
מאוחר יותר היא הוסתרה על ידי ז'רמיין גובלו, בתו של הפילוסוף הצרפתי אדמונד גובלו.
אחותה, רוז וורפמן, שגורשה לאושוויץ, ניצלה.
אחיה, רופא צעיר בן 29, ד"ר סלומון גלוק, גורש מצרפת בשיירה 73, שהובילה לקובנה בליטא ולרוואל (טאלין) באסטוניה, כדי לא לחזור.
ב ניי-סי-סן היא קיבלה מארז של מטבעות זהב לשמירה שהחביאה מתחת למיטת בעלה, ללא ידיעתו.
הכסף שימש למימון הפעלת ספינת המעפילים אקסודוס.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה עם בעלה לליון, שם כיהן כרב ראשי בין השנים 1944 ל-1946.
בין השנים 1946–1948 היה רבה של ניי-סי-סן, מחוץ לפריז.
בשנים 1948–1966 הם התגוררו בפריז, ברובע המארה, שם הפך בעלה לרב של בית הכנסת Rue des Tournelles.
פוירוורקר שיתפה פעולה עם בעלה במחקרו על האמנציפציה של יהודי צרפת.
ב-1966 הם התיישבו במונטריאול, קוויבק, בקנדה, שם לימד פוירוורקר משפטים וכלכלה בקולג' הצרפתי.
לפיירוורקר ולבעלה, דוד פיירקוורקר, נולדו שישה ילדים: עטרה, נתניה, אלי, הלל, עמנואל ובנימין.
בעלה נפטר ב-20 ביוני 1980. היא עברה לישראל בשנת 2000, שם בילתה את שלוש השנים האחרונות לחייה.
היא נפטרה ב-10 בפברואר 2003, בת 90, ונטמנה בסנהדריה, ירושלים, לצד בעלה.
כלוחמת מתנדבת בתנועת ההתנגדות הצרפתית היא קיבלה את מדליית השחרור הצרפתית.
מאוחר יותר העניקה לה ממשלת צרפת את פרס Palmes Académiques ו-Médaille de la Santé Publique, על תרומתה לחינוך הציבורי ולבריאות הציבור.
פול ז'ול אנטואן מייה היה בלשן ולשונאי צרפתי, אחד מהחשובים בתחילת המאה ה-20. היה מומחה בחקר שפות ההודו-אירופיות וכיהן כפרופסור להיסטוריה ולמבנה של שפות ההודו-אירופיות בקולז' דה פראנס.
נודע בספר המופת שלו "ספר להיסטוריה של השפה היוונית" (1913).
אנטואן מייה נולד ב-1866 ביישוב מולן, במחוז אלייה (Allier) שבחבל אוברן, כצאצא למשפחה ותיקה שמקורה בחבל בורבונה.
אביו, ז'ול מייה, היה נוטריון ביישוב שאטומייאן במחוז שר, ואמו, לואיז פטרוני פוארייה נפטרה כשאנטואן היה בן 11. מייה למד בתיכון במולן, הנקרא כיום על שם תאודור דה בנוויל, בו התוודע לשפה היוונית בזכות מורה בשם דוריזון, ואחרי 1884 למשך שנה הוא למד בתיכון לואי הגדול בפריז.
אחרי כך לימד זמן קצר באותות תיכון יוקרתי.
אחרי 1885 מייה למד בפקולטה לספרות של אוניברסיטת סורבון בפריז.
נרשם שם ללימודי שפות ולשונאות והיה תלמידו של לואי אווה (Havet) בתחום הלימודים הקלאסיים, של ג'יימס דרמסטטר בתחום השפות האיראניות ושל אבל ברגן (Bergaigne), סילוון לוי, וויקטור אנרי בתחום השפות ההודו-אריות.
אולם המדענים שהשפיעו עליו ביותר היו פרדינן דה סוסיר מאקול פרטיק דה אוטז אטיד ומישל בריאל מהקולז' דה פראנס.
סוסיר היה אז הממלא מקום של בריאל בהוראת השפות גותית וגרמנית עליונה עתיקה.
ממנו שאב מייה את השיטה לניתוח בלשני.
ב-1889 הצליח מייה במקום הראשון במבחני ה- agrégation.
ב-1889–1890 מייה מילא את מקומו של סוסיר באקול פרטיק בזמן שנת השבתון של האחרון.
מייה וסוסיר היו לידידים והתכתבו תקופה ארוכה.
מכתביו של סוסיר למייה ב-1894–1911 היוו מאוחר יותר אמצעי מחקר חשוב להכרת השקפותיו של סוסיר שלא הצליח להשאיר אף ספר כתוב.
ב-1891 מייה התמנה באקול פרטיק כמנהל מחקר בשפות ההודו-אירופיות.
ב-1897 הוא סיים את עבודת הדוקטורט בסורבון, בנושא "מחקר על השימוש ביחסת גניטיב-אקוזטיב בשפה סלאבית העתיקה".
כבר ב-1891 ערך מסע ראשון בתביליסי ובארמניה שבו התעמק בשפה הארמנית (אותה למד לראשונה מאוגוסט קארייר) ולמד את הכתיב של כתבי היד הארמניים.
שהותו בהרים באצ'מיאדזין עזרה לו להתאושש מבחינה בריאותית אחרי שהיה חשד שלקה בשחפת.
בשובו לצרפת התמנה מייה כפרופסור לבלשנות השוואתית באקול פרטיק (שבו לימד עד 1931).
החל מ-1894, אחרי מותו המוקדם של דרמסטטר התחיל מייה ללמד גם שפות איראניות עתיקות.
בשנים 1902–1905 הוא לימד גם את השפה הארמנית במכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח בפריז.
שם היה מייה מנטור ל-הראציה אצ'ריאן, מייסד הדיאלקטולוגיה הארמנית המודרנית.
ב-1906 התמנה כפרופסור לבלשנות השוואתית של השפות ההודו-אירופיות ולבלשנות כללית בקולז' דה פראנס, במקומו של בריאל.
הוא שינה את שם הקורס האחרון ל"ההיסטוריה והמבנה של השפות ההודו-אירופיות".
בשנים 1921–1936 כיהן מייה כיושב ראש המכון ללימודים סלאביים בפריז.ב-1921 יחד עם פול בואייה ואנדרה מזון הקים את ה-Revue des études slaves.
מייה נהג לומר:"מי שרוצה לשמוע איך דיברו הודו-אירופאים צריך לבוא ולשמוע איכר ליטאי".
עם הבלשנים ששיתפו פעולה עם מייה נמנו פול פליו ורובר גוטיו.
החל מ-1932 מצבו הבריאותי הידרדר, סבל בין השאר, מקשיי הליכה, וטופל במסירות על ידי אשתו.
מייה נפטר ב-1936 בשאטומייאן, שר.
לפי צוואתו הובא לקבורה בקבר המשפחתי בבית הקברות של מולן.
מייה היה נשוי משנת 1916. לזוג לא נולדו ילדים.
כיום מייה ידוע במיוחד בזכות תרומתו לבלשנות ההיסטורית.
הוא טבע וניסח את המושג "הידקדקות" "grammaticalisation".
שבו הגדיר את תהליך ההתחדשות שבאמצעותו מלים אוטונומיות הופכות ל"סוכני דקדוק"
אחרי הפופולריזציה של המושג על ידי יז'י קורילוביץ' והתפתחויות נוספות בשלהי המאה ה-20 הוא הפך ליסוד משמעותי של הבלשנות הפונקציונליסטית.
בסורבון הדריך מייה את הבלשן הצעיר מילמן פרי.
ב-1923, שנה לפני שפרי התחיל את לימודיו אצל מייה, הביע הפרופסור את דעותיו לגבי האפוס ההומרי, מה שפרי ציטט בראשונה משתי תזות שלו בצרפתית.:
לדעת מייה ההרכב הנוסחתי-בעל-פה יכול להוות צביון של האפוסים המועברים בעל-פה (כפי שהאיליאדה נחשבה).
מייה הדריך את פרי לחקור את מנגנון המסורת בעל-פה העכשווית על מנת לבדוק אם השערתו תקפה.
כמו כן הוא הציג את פרי בפני המלומד הסלובני מתיה מורקו שכתה רבות על המסורת האפית ההרואית בשפה הסרבו-קרואטית והתבסס במידה רבה על הקלטות פונוגרפיות בבוסניה.
המחקרים שערך פרי ותלמידו אלברט לורד בבוסניה, שהקלטותיהם נמצאות בארכיון של אוניברסיטת הרווארד, גרמו למהפך בלימודי השירה ההומרית.
עם תלמידיו נמנו אמיל בנבניסט, שירש ממנו את הקתדרה בקולז' דה פראנס, ז'ורז' דומזיל, מרסל כהן, אנדרה מרטינה, אורליין סובאז'ו, לוסיין טנייר, ז'וזף ונדריאס והמומחה ביפנית שארל אגנאואר.
מייה היה גם מדריך הסופר ז'אן פולאן בתזה שלו על הסיווג הבלשני של המשפטים הפתגמיים המלגשים וכמו כן גילה את גוסטב גיום.
מייה השפיע גם על שורה של בלשנים זרים:ייז'י קורילוביץ' (פולין), מקס נידרמן (שווייץ), אלף זומרפלט (נורווגיה), ג'קומו דבוטו (איטליה) וכו'.
לדברי הבלשן הגרמני ולטר פורציך, מייה היה "מבשר גדול" בתחום הבלשנות ההיסטורית.
הוא הראה שקבוצות השפות ההודו-אירופיות הן תוצר היסטורי של וריאציה דיאטופית.
מייה נחשב גם לאבי הבלשנות החברתית (סוציולינגוויסטיקה).
ב-1916 כשהתנגד לפרסום הקורס לבלשנות כללית של סוסיר וביקר אותו במישורים שונים.
דעות שנויות מחלוקת: על שפות תרבות ועל ריבוי לא רצוי של השפות
מייה הואשם שבתצפיותיו על השפות ערבב לפעמים פוליטיקה.
דוגמה בולטת מבחינה זו היו דעותיו השליליות לגבי השפה הגרמנית - "אינה שפה מפתה, היגויה מחוספס תוך הטעמה אלימה על כל מילה...
חסרה תחכום, קלילות, גמישות ואלגנטיות ", ובמיוחד כלפי השפה ההונגרית.
בספרו "השפות באירופה החדשה" שנתכב תחת רושם הניצחון במלחמת העולם הראשונה, הוא טען שההונגרית היא שפה קשה מדי ושונה מהשפות האירופיות האחרות, מלאת מלים שאולות משפות אחרות - הודו-אירופיות וטורקית, ולכן שאינה מסוגלת להיות "שפת תרבות" מקורית, אף על פי שקיימים ספרות ומדע בשפה ההונגרית.
גורל ההונגרית דמה בעיניו לשפות פינו-אוגריות אחרות:כולל פינית ואסטונית.
בעולם החדש, אחרי אבדן המעמד השולט מול עמים שכנים אחרים, השפה ההונגרית עתידה להיעלם.
השקפותיו של מייה על הונגריה וההונגרית עוררו תגובה בקורתית במכתב גלוי מצד הסופר ההונגרי דז'ה קוסטולאני.
מייה הביע זלזול גם בשפה הבסקית, ש"אין לה ספרות ראויה לשמה", בברטונית "שלא שימשה כלי לשום תרבות", ואף המליץ לסלובקים לאמץ את השפה הצ'כית כשפת תרבות.
גישתו כלפי השפות הבינלאומיות המסיעות
לעומת זאת גילה מייה גישה חיובית כלפי "שפות בינלאומיות מסיעות".
בספרו "החיפוש אחרי שפה מושלמת בתרבות האירופית" La Ricerca della Lingua Perfetta nella Cultura) (Europea ציטט אומברטו אקו את מייה שאמר "כל סוג של דיון תאורטי הוא חסר תועלת, האספרנטו עובד".
מייה היה יועץ לאיגוד לשפה מסיעת בינלאומית שהציג מאוחר יותר, ב-1951, את השפה אינטרלינגואה.
כיהן כמזכיר כללי של החברה לבלשנות של פריז - אחרי מישל בריאל
1924 - נבחר לחבר במכון של צרפת, בתור חבר באקדמיה לכתבים ולספרות
חבר במעל 12 אקדמיות זרות למדעים:כולל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
(1931), חבר מתכתב של האקדמיה הרוסית למדעים (1906), חבר האקדמיה למדעים של גטינגן (1908), חבר כבוד של האקדמיה האוקראינית למדעים (
מייה כתב 24 ספרים וכ-500 מאמרים מדעיים.
(תקציר לדקדוק השוואתי של השפה הארמנית הקלאסית)
(מבוא לחקר ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות)
שני הכרכים אוחדו במהדורה חדשה בהוצאה לאור לאמבר-לוקס, בלימוז' 2015
עם ז'וזף ואנדריאס ( Joseph Vendryés)
Le slave commun 1924 - הסלאבית המשותפת
1931 - Dictionnaire étymologique de la langue latine (מילון אטימולוגי של השפה הלטינית) יחד עם אלפרד ארנו, ומהדורה מוסברת על ידי ז'ק אנדרה
(אלכסנדרו גראור, לוצ'יה ואלד - קיצור תולדות הבלשנות
אנטואן מרפן, בשמו בלידה - ברנאר-זאן אנטונן מרפן היה רופא ילדים צרפתי
אחד מחלוצי רפואת הילדים בצרפת.
ברנאר-ז'אן אנטונן מרפן נולד ב-1858 בעיירה קסטלנודארי במחוז אוד