tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל פרסמה מסות בעלות אופי פוליטי-הגותי, שרבות מהן נשאו שמות תנ"כיים ועסקו בענייני השעה מתוך זווית ראייה רחבה ואלגורית.
כזו היא למשל מסתה "על יעקב", שפורסמה לאחר מלחמת ששת הימים, וכן מסותיה "אחי ישמעאל" ו"ולקינוח, סאדאת", שהתייחסו לביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ולשיחות השלום בינו לבין ראש הממשלה מנחם בגין.
בכתיבתה עסקה בהרחבה בקשר בין המזרח למערב וקראה תיגר על פרויקט כור ההיתוך הישראלי שביסודו אובדן הייחוד התרבותי של העולים מן התפוצות השונות.
את מסותיה ומאמרי הביקורת הספרותית פרסמה בעיקר בירחון הספרותי "קשת" בעריכת אהרן אמיר, אך גם בכתבי עת אחרים, בעברית ובשפות נוספות.
בשנת 1963 יצא לאור "סיפורים אפריקאים בני זמננו", קובץ סיפורים ושירים מתורגמים בעריכתה.
בשנת 1978 פורסם "ממזרח שמש" – קובץ ראשון ממסותיה בעברית, והיחיד שראה אור בימי חייה.
רק מקץ 27 שנים (ו-26 לאחר מותה) ראה אור "בין שני עולמות", קובץ נוסף ממסותיה המתורגמות לעברית מצרפתית.
היא זכתה בשני פרסים ספרותיים: פרס ירחון הספרות "אטלנטיק" על הסיפור "וכז"את" רחל" (1946) ופרס יוטון מאפלין על רומן החניכה "סולם יעקב" (1951).
מזרח ומערב – יהדות ואסלאם
שנות נדודיה הרבות והטלטלות בין חברות וקהילות שונות מאוד זו מזו הולידו אצל כהנוב תפיסת עולם רב-תרבותית ייחודית ומגובשת.
ברגישותה זיהתה היטב את רגשי הנחיתות האופייניים לאחיה היהודים-המצרים והתעמתה כל חייה עם ההשקפה המתנשאת והמבטלת של המערב כלפי המזרח ועם ההפנמה המזרחית של נקודת המבט הזו.
כהנוב האמינה כי הספרות עשויה להוות כלי חשוב ומהותי לשימור הייחוד התרבותי של כותביה, ועל כן הקדישה חלק מכתביה לבחינת הזהויות המפוצלות המשתקפות בתופעה שהיא כינתה "ספרות של מוטציה תרבותית".
זוהי ספרות העוסקת בחיפוש זהות, ושמתבטא בה יחס עיקש ונאמן לשלל הגורמים המעצבים את הזהות הזו, וחוסר נכונות להכפיף אותם בפני הזרם המרכזי או ההגמוניה המערבית השלטת.
על השאלה: "מי אתה", לשיטתה, ישיב סופר שכזה: "אני צירוף מסוים של א, ב, ו-ג, ואני מסרב להקריב אפילו אחד מיסודות אלה."
כהנוב התפלמסה עם תפיסת "כור ההיתוך" ששלטה בחברה בישראל בשנות ה-50{{הערה|שם=בין שני עולמות 12|אוחנה, "דיוקן ים תיכוני עם גברת", מבוא בתוך: בין שני עולמות'', עמ' 12.}} והציעה לה אלטרנטיבה מקורית.
היא ראתה בשילוב בין עלייה מארצות אירופה לבין מיקום גאוגרפי בלב המזרח התיכון מקור פורה להתפתחות אינטלקטואלית ולהזנה הדדית, ושאפה ליצירת קרקע חברתית מאפשרת שתעודד את גוני הזהות השונים לבהוק בעוצמה ולהעשיר את המארג התרבותי המשותף.
המודרניות, לתפיסתה, עשויה לתקן עוולות חברתיות שפשו בלבנט, כדוגמת השליטה הפטריארכלית במשפחה ובחברה; אך שומה עליה להיזהר ולא להכחיד את הייחוד התרבותי – המוזיקלי, הספרותי, האינטלקטואלי ואף הדתי – ששורר בסביבה גאו-פוליטית זו.
היא ראתה בקשר העתיק והעמוק בין העמים היהודי והערבי קשר ששורשיו נעוצים עוד בסיפורי המקרא – מקור אפשרי ואופטימי לדיאלוג ולקרבה ופתח אופציונלי לסיום הסכסוך של ישראל עם שכנותיה.
מתוך היכרותה האינטימית עם האסלאם תפשה "את" גודל השבר שחוללה הקמת מדינת ישראל בעולם הערבי, וקראה ליצירת פרדיגמה מחשבתית שתתמודד עם מיקומה הגאופוליטי של ישראל ולא תסתפק בנשיאת עיניים כלות למערב.
היא ראתה בלבנטיניות סינתזה של דעות והשקפות עולם, הנובעות מן החיים של עמים שונים בצוותא לאורך מאות שנים.
חגיגת המגוון הים-תיכוני והעלאה על נס של הסובלנות, תוך הבנת מניעיו, רגשותיו ותפישותיו של הצד האחר, היו אבני פינה בהשקפתה.
באחת ממסותיה התפלמסה עם הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס, שראה בעולם הנוצרי את מקור העימות וההזנה ההדדית העיקרי של העולם היהודי המודרני.
לדעתה, לאסלאם יש מקום מרכזי הרבה יותר בחיי העם היהודי במאה ה-20 ושומה על היהודים לזהות את הקודים התרבותיים האסלאמיים ולדבר באותה שפה מזרח-תיכונית ולא לנהל את הקשרים עם שכניהם על בסיס עולם מושגים אירופי ואידאולוגיות מערביות לא-רלוונטיות.
זווית אפשרית נוספת שהעלתה כבסיס לפתרון הסכסוך קשורה לעמדתה הפמיניסטית וברעיון שהעלתה לפיו נשים יהיו דמויות בעלות עוצמה ורבות השפעה במשחק הפוליטי, ובכך יזכירו לשני העמים שמקורם ההיסטורי ברחם אחד.
"לכל עם יש דת משלו", ציטטה את אביה באחת ממסותיה האוטוביוגרפיות, "ממש כמו שלכל ציפור יש שיר משלה.
האלוהים הוא שבראם והוא אוהב ומבין את כולם".
תפיסה מכילה ושוויונית זו נטבעה בתודעתה והנחתה את דרכה כל ימיה.
עמידתה הגאה על שורשיה המצריים והתעקשותה להימנע מביטול וצמצום ההשפעה המזרחית בציבוריות הישראלית, לא מנעו מכהנוב לראות את העוול והסבל שהם מנת חלקן של הנשים בחברה הערבית, בארץ מוצאה ובחברות שמרניות ופטריארכליות בכלל.
היא סברה כי שורשי דיכוי הנשים במולדתה טמון באסלאם עצמו, ועסקה בנושא בכמה ממאמריה.
המאבק בין רעיונות הקדמה שנשבו מאירופה ובין השמרנות שעודדה הדת, העסיק אותה בנעוריה.
בכל הנוגע למעמד האישה היא הכריעה מגיל צעיר: "בקטנותי רציתי לדמות לסבתי...
אף עתה, כשהקדמה בפתח, ידעתי שלעולם לא אוכל לשבת בבית כמוה".
ההתוודעות לאפשרויות החדשות הנפתחות בפני נשים באירופה, עוררה בה התרגשות ותקווה והיא ייחלה להפוך בבגרותה לאישה עצמאית פעילה ומשפיעה.
רעיונות אלה לא היו מקובלים כלל בחברה שבה גדלה.
אפילו אמה, שייצגה את הגישה החילונית והמתקדמת במשפחתה, דחקה בה למצוא בעל במהירות לכשתגיע לפרקה וטענה כי זוהי חובתה הראשונה של האישה.
כהנוב הצעירה יצאה כנגד התפיסה הזו והתמרדה כנגד העתיד שחזו לה הוריה ושראתה סביבה – של נשים צעירות הנישאות תמורת נדוניה לבעל אשר בחרו הוריהן.
עם זאת, מכתביה עולה גישה מורכבת כלפי מעמד האישה.
על אף היותה בעצמה מודל של נשיות עצמאית ופעילה, על פני השטח עיגנה את הצעתה לעצב את אי-התלות הנשית בגברים בנימוקים פרגמטיים ולאו דווקא בעקרונות מוסריים.
במסתה "להיות או לא להיות עצמאית" הסבירה כי במדינה כישראל, שבה תוחלת החיים של הגברים נמוכה בגלל מלחמות תכופות, שומה על האישה לפתח לעצמה זהות עצמית וחוג חברתי שאינם תלויים בבן-זוגה.
נוסף על כך, היא עודדה את תכנון הילודה ויציאת נשים לעבודה לשם שיפור מצבה הכלכלי של המשפחה ומתוך חשש מפני ריבוי אוכלוסייה בעייתי, אך לכאורה לא ממניעים פמיניסטים כי אם חברתיים ולאומיים.
ואולם, כל אלה, באופן טבעי, יובילו לשינוי במעמדה של האישה ולקבלת זכויות שוות: "זכויות וחובות הם שני צדדים של אותו מטבע.
אם נשים עומדות לעמוס על שכמן נטל כבד ושווה של אחריות, מגיעות להן כל הזכויות – בלימודים, במקצוע, וכן בהערכת החברה כלפיהן גם כשהן נשארות ללא גברים".
פרסים, הכרה ומעמד בקהילה הספרותית
בארצות הברית זכתה כהנוב בפרס אטלנטיק על סיפורה "כזאת רחל" (1946), ובמענק הוטון מיפין (Houghton Mifflin) על הרומן "סולם יעקב" (1951).
הגירתה לישראל הציבה בפניה אתגר מחודש.
מרכז הקליטה בבאר שבע שאליו נשלחה סימל בעבורה התחלה חדשה ואפרורית של מי ששומה עליה לחתור להכרה בארץ חדשה ובשפה שלא הייתה בקיאה בה מנעוריה.
בני ציפר טוען כי אילולא אהרן אמיר לא הייתה כהנוב נודעת כלל בקרב קוראי העברית.
גם אמיר עצמו, בהקדמה שכתב לספרה "ממזרח שמש", ציין כי הוא גאה להוות את הגשר בין כהנוב לבין קוראי העברית, באמצעות פרסום כתביה ברבעון "קשת" שבעריכתו.
מנגד, דוד אוחנה, מגדולי חוקרי יצירתה של כהנוב, התעמת עם ניכוס זה שלה אל חיק הברנז'ה הכנענית המיוצגת על ידי אמיר וכתב העת שערך, וטען כי יש בכך משום צמצום ומזעור של פועלה וביטוי חלקי ושטחי לתפיסת עולמה.
כך או כך, אין ספק כי בשנות חייה היה הרבעון "קשת" הבמה המרכזית לפרסום רשימותיה.
היא פרסמה גם מסות בעיתונים שונים בישראל, כמו "מאזניים", "במחנה", "דבר", "אמות" ו"עתון 77".
התבוננותה במדינה הצעירה הייתה חריפה ומקורית.
בעקבות שתיים מרשימותיה קיבלה מכתב ארוך ממעריצה לא-אלמונית, המשוררת דליה רביקוביץ', אשר כתבה לה: "יש אצלך מזיגה יפה ביותר של רעיון מופשט עם פרטים מוחשיים", וסיפרה לה עד כמה זווית המבט הייחודית שלה על החברה הישראלית היוותה עבורה חידוש מאיר עיניים ומעורר מחשבה ולמידה.
כתביה של כהנוב פורסמו בכתבי עת נוספים, וביתה שבבת ים הפך מרכז כינוס של אינטלקטואלים וסופרים ישראלים.
אנשי הספרות של דור המדינה, כמו עמוס עוז, התרשמו ממנה מאוד.
היא זכתה לעמדה משפיעה בציבוריות הישראלית כבעלת תוכנית רדיו בצרפתית ב"קול ישראל", כמרצה בסמינרים שונים ובבתי ספר וכחברת מליאת רשות השידור.
כתביה תורגמו מאנגלית ומצרפתית, אך בעברית כמעט לא כתבה.
רק שש עשרה שנה לאחר שהגיעה לארץ הרגישה בקיאה דיה בעברית כדי לכתוב בה מכתב לידידתה רבקה כצנלסון: "זה המכתב הראשון שכותבת בעברית.
שבוע לאחר מותה פרסם אהרן אמיר בעיתון ידיעות אחרונות רשימה לזכרה בשם "שתי אחיות", שתיארה את פגישתה על ערש דווי עם אחותה – ז'וֹזֶט ד'אָמָד (Josette d'Amade).
חמש שנים לאחר מכן כלל אמיר את הרשימה באחד מקבצי שיריו.
רק שנים לאחר מותה החלו הגותה ותפיסות עולמה מחלחלים אל המרכז האינטלקטואלי הישראלי וכתביה זכו לתחייה מחודשת.
מבקר הספרות יורם ברונובסקי והסופרות והסופרים רונית מטלון, גיל הראבן, חיים באר וא"ב יהושע גילו את תבונתו ואת יופיו של העולם המורכב, העשיר והססגוני שהציעה והשתדלו להציג אותו בפני קוראי העברית בסוף המאה ה-20. גיל הראבן כתבה כי הייתה: "אינטלקטואלית בעלת מוח עצמאי במובהק, הקדימה את זמנה.
ייתכן שהיא מקדימה גם את זמננו".
ב-1 בינואר 1976 גילתה כהנוב לאחר בדיקות מקיפות כי היא חולה בסרטן הרחם והרופאים הבהילוה לניתוח.
במסתה "יומן מחלה" תיארה את החרדות שלפני הניתוח, את הבדידות שאופפת את החולה אל מול העולם הבריא ואת הייסורים והסבל שהיו מנת-חלקה לאחריו.
במסה מתוארים חלומות ביעותים על מותה, חששות מפני נכות או סיבוך שיהפכו אותה לנטל על סביבתה, יחד עם יחס של אמון וכבוד כלפי רופאיה.
היא התנגדה בנחישות להצעות לקבל ייעוץ או טיפול רפואי פרטי, מתוך עמדה של אמון בלתי מתפשר במערכת הציבורית ובמצפונם של העוסקים במקצוע הרפואה.
במהלך האשפוז והמחלה, גילתה עמדות של הזדהות דווקא עם חולים שידם אינה משגת לקבל טיפול רפואי, עם חולים בארצות מתפתחות ובמקומות שאין בהם מערכת רפואה ציבורית מוצלחת.
בתוך כך כתבה על הפריבילגיה של אזרחי מדינות מפותחות ועד כמה היא חשה מבורכת על הזכות לקבל טיפול רפואי ולהאריך את חייה.
אני חשה חדווה עזה בהתבונני בעולם – אילנות, רקיע, פרחים, איוושת הרוח – בו ובכל ריחותיו, צורותיו, צבעיו".
קרוב לארבע שנים לאחר מכן, ב-24 באוקטובר 1979, נפטרה כהנוב ממחלת הסרטן בביתה שבבת ים והיא בת 62.
ז'קלין כהנוב (עריכה ומבוא), סיפורים אפריקאיים בני זמננו (כרך ג של אנתולוגיות של ספורים בני זמננו), תל אביב: עם הספר, 1963.
ממזרח שמש; הקדמה: אהרן אמיר, תל אביב: יריב בשיתוף עם הדר, 1978. (קובץ מסות)
בין שני עולמות: מסות ופרקי התבוננות; בעריכת דוד אוחנה, ירושלים: כתר, 2005סולם יעקב, תרגום מאנגלית: אופירה רהט, ירושלים: הוצאת גמא ויד בן צבי, 2014בלבנט נולדנו כולנו – מסות וסיפורים; בעריכת דוד אוחנה, כרמל, 2022
ז'ראר דה נרוואל הוא שם העט של המשורר, הסופר והמתרגם הצרפתי ז'ראר לאברוני (Gérard Labrunie).
הוא נולד בפריז לאב שהיה רופא בצבאו של נפוליאון הראשון.
בהיותו בן שנתיים בלבד התייתם מאמו שמתה כאשר שהתה עם אביו בשלזיה.
הוא נמסר לטיפולה של משפחת אמו שהתגוררה בכפר מורטפונטן באזור ולואה שבחבל פיקרדיה.
ב-1814, כאשר אביו חזר מן המלחמה, הוא שב לפריז אך בילה את חופשותיו באווירה הכפרית של ולואה, מה שמאוחר יותר בא לידי ביטוי בכתביו.
בתקופת לימודיו בקולז' הכיר את תאופיל גוטייה, ומאז התפתחה ביניהם ידידות שנמשכה שנים רבות.
הוא הצטרף לחוג ספרותי בפריז שבו השתתפו בין היתר אלפרד דה ויניי,
אלפונס דה למרטין, ויקטור הוגו, שארל אוגוסטן סנט-בב, אלפרד דה מיסה, פרוספר מרימה, תאופיל גוטייה ואלכסנדר דיומא האב.
ב-1836 התאהב בשחקנית ז'ני קולון שלא החזירה לו אהבה, ולמרות אהבתו הנכזבת ראה בה אישה אידיאלית, ואחרי מותה דימה אותה בנפשו למרים הבתולה, לאיזיס ולמלכת שבא.
החל ב-1841 היה נתון להתקפים חוזרים ונשנים של שיגעון וטופל בידי דוקטור בלאנש שעסק ברפואת נפש בפריז.
ב-1842 ביקר בקהיר ובביירות, ובין 1844 ו-1847 ערך מסעות בבלגיה, בהולנד ובאנגליה.
ב-1853 נסע לגרמניה ושוב למזרח התיכון.
כאשר היה בסוריה ניסה להיכנס לרזי דתם של הדרוזים, והתעניין בסמלים אלכימיים.
בשנותיו האחרונות חי חיי עוני ומחסור והיה נתון להתקפים של דיכאון, וב-1855 התאבד בתלייה בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז שבעיר.
לפני מותו כתב הודעה קצרה: "אל נא תצפו לראותי בערב זה, כי הלילה יהיה שחור ולבן." אחרי מותו נמצא מכתב שבו ביקש 300 פרנק שחשב שיספיקו לו כדי לעבור את החורף.
ב-1828 תרגם לצרפתית את "פאוסט" של יוהאן וולפגנג פון גתה, מה שגרם לפרסומו בציבור של דה נרוואל.
גתה עצמו שיבח אותו על תרגומו זה, והקטור ברליוז השתמש בטקסט של דה נרוואל ביצירתו המוזיקלית "קללת פאוסט".
הוא המשיך לתרגם את גתה ובשנות הארבעים של המאה התשע עשרה פרסם תרגומים של כתבי היינריך היינה בכתב העת לספרות "שני העולמות".
ב-1851 פרסם את ספרו "מסע במזרח" שבו תיאר את מסעותיו במזרח התיכון.
אך יצירות המופת שלו נכתבו בשנתיים האחרונות לחייו בעת סבל ממחסור ומדיכאון, ובהן הנובלה "סילבי" (1853), "שירים ואגדות מולואה" (1854), 12 הסונטות "דמיונות שווא" (1854) ו"החלום והחיים" (1855), קובץ שירה ופרוזה המהווה את האוטוביוגרפיה שלו.
דה נרוואל, ששם את הדגש על משמעותם של חלומות, השפיע על התפתחותן של תנועות הסימבוליזם והסוריאליזם בספרות.
יצירותיו מלאות סמלים ודימויים סימבוליים המבטאים תחושות או מצבים.
מחברים רבים הושפעו ממנו ובהם מרסל פרוסט, רנה דומאל ואנטונין ארטו.
ז'ראר דברה היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה משנת 1962 ומתמטיקאי ממוצא צרפתי.
בשנת 1975 התאזרח בארצות הברית.
חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1983.
דברה נולד למשפחה שעסקה בייצור תחרה, תעשייה מסורתית בקאלה.
לפני תחילת מלחמת העולם השנייה סיים את בחינות הבגרות, והחל בהכנותיו לבחינות הכניסה לאוניברסיטה.
דברה עבר לגרנובל כדי להשלים את הכנותיו משום שהעיר הייתה באזור "חופשי" במהלך המלחמה.
בשנת 1941 התקבל דברה למוסד אקול נורמל סופרייר.
סמוך למועד בחינותיו הסופיות בשנת 1944 התגייס לצבא הצרפתי והועבר לאימונים באלגיר, ולאחר מכן שרת בכוחות הכיבוש הצרפתיים בגרמניה עד יולי 1945.
דברה סיים את בחינותיו במתמטיקה בסוף 1945 ותחילת 1946. בזמן זה החל מתעניין בכלכלה, ובמיוחד בתאורית שווי משקל כללי של לאון ולרה.
בין השנים 1946 ל-1948 היה עוזר מחקר במרכז הלאומי לחקר מדעי.
בשנתיים ומחצה הללו ביצע את המעבר ממתמטיקה לכלכלה.
בשנת 1948 בא דברה לארצות הברית לאחר שזכה במלגת רוקפלר שאפשרה לו לבקר במספר אוניברסיטאות אמריקאיות, כמו גם באופסלה ובאוסלו.
דברה הצטרף לאוניברסיטת שיקגו בקיץ 1950, שם נשאר חמש שנים.
בשנת 1954 פרסם דברה בשיתוף עם קנת' ארו מאמר פורץ דרך בשם "קיום שווי משקל בכלכלה תחרותית", במאמר זה ניתנה הוכחה מתמטית לקיומו של שווי משקל כללי, תוך שימוש בטופולוגיה ולא בשיטות של חשבון אינפיניטסימלי.
בשנת 1955 עבר דברה לאוניברסיטת ייל, שם פרסם את ספרו הקלסי "תאוריה של ערך: ניתוח אקסיומטי של שווי משקל כלכלי", ספר זה נחשב לאחת מהעבודות החשובות ביותר בכלכלה מתמטית.
דברה חקר גם מספר בעיות של פונקציית התועלת.
בתחילת שנות השישים עבד בסטנפורד והקדיש את מרבית זמנו להוכחה מורכבת שהופיעה בשנת 1962 על קיומו של שווי משקל כלכלי.
בינואר 1962 החל לעבוד באוניברסיטת ברקלי, שם כיהן כפרופסור לכלכלה.
בחופשותיו משם ביקר אוניברסיטאות בליידן, בקיימברידג', בבון ובפריז.
מחקריו המאוחרים יותר מתמקדים בתאוריה של פונקציות של עודף ביקוש תוך המחשה כי לכלכלה יש מספר סופי של מחירי שווי משקל.
בשנת 1976 זכה דברה באות לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1983 זכה בפרס נובל לכלכלה על שילוב שיטות אנליטיות בתאוריה הכלכלית ועל הניסוח החדש והמדויק של תאורית שווי משקל כללי.
בשנת 1990 כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה.
דברה התחתן בשנת 1946 ונולדו לו שתי בנות.
ז'ראר אוּרי היה שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-צרפתי.
יצר סדרת קומדיות מצליחות ביותר בשנות ה-60 ובשנות ה-70 והיה ידוע בשיתוף הפעולה שלו עם הקומיקאי לואי דה פינס.
אורי נולד בפריז, בנם היחיד של הכנר היהודי ממוצא רוסי סרז' טננבאום (Tannenbaum) והעיתונאית היהודייה-צרפתייה מרסל חורי.
הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר התיכון היוקרתי "ז'אנסון-דה-סאי", ולאחר מכן החל בלימודי הדרמה בקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה שבפריז.
בשנת 1939 התקבל כשחקן לתיאטרון הידוע קומדי פרנסז, אך עם הכיבוש הנאצי של צרפת נמלט עם אשתו, השחקנית ז'קלין רומן, בתחילה לאזור שליטת צרפת של וישי, אך עם התגברות הפעולות האנטישמיות של הממשל ברח למונקו, שם נולדה לו, בשנת 1942 בתו, הבמאית דניאל תומפסון.
במהלך נדודים אלו אימץ את שם משפחתה של אמו, בשינוי קל, והפכו מחורי (Houry) לאורי (Oury).
עוד בשנת 1942 הופיע בסרט הקולנוע "Les Petits riens", קומדיה שצולמה בצרפת של וישי.
לאחר המלחמה המשיך בקריירת המשחק ושיחק בתיאטרון, וכן בהפקות קולנועיות צרפתיות ובריטיות.
המפנה בקריירה של אורי הגיע בשנת 1958 כאשר שיתף פעולה עם הבמאי אנדרה כאיאט ביצירת הסרט "שני פנים למראה" (Le Miroir à deux faces).
בסרט זה שימש אורי כתסריטאי וכן שיחק בתפקיד משנה מרכזי.
הסרט הוא דרמה חברתית על אישה אפרורית, מורה בבית הספר, שתאונת דרכים משחיתה את פניה, והיא עוברת ניתוח פלסטי ההופך אותה ליפהפייה.
אך דווקא השינוי לטובה בהופעתה החיצונית אינו מבשר על שינוי לטובה בחייה.
הסרט היה להצלחה גדולה, ואורי הבין כי עתידו יכול להימצא בכתיבה ובבימוי.
גם בורביל יהיה דמות בעלת תפקיד משמעותי בהצלחותיו הגדולות של אורי כבמאי קומדיות בעשור שלאחר מכן.
במאי ותסריטאי בתחילת שנות ה-60
את הקריירה שלו כבמאי וכתסריטאי התחיל אורי בסרט "La Main Chaude".
המדובר בסרט העוסק בסכום כסף בן 100,000 פרנק המתגלגל מיד ליד - אלמנה עשירה מלווה אותו למאהבה על מנת שזה ייתן אותו לבנו היוצא למסע, אך הוא נותן את הסכום לפילגשו לממן הפלה, אך זו אינה בהריון וקונה בכסף אופנוע למאהבה האחר, המשתמש באופנוע כדי לפתות נשים עשירות.
הסרט לא היה הצלחה גדולה, אך סממני הבימוי של אורי ניכרים כבר ביצירה זו.
הצלחתו הראשונה של אורי כבמאי וכתסריטאי הייתה הסרט "הפשע אינו משתלם" (1962).
ב-1963 שיחק בסרט הפרס לצידו של פול ניומן.
מפנה נוסף בקריירה של אורי היה הסרט "Le Corniaud" (1965), המוכר בישראל בשם "הקדילק הלבן".
סרטיו הקודמים של אורי כבמאי וכתסריטאי היו מותחנים, ובסרט זה ניסה כוחו לראשונה בקומדיה, וראה כי זה ייעודו האמיתי.
בסרט שיתף פעולה עם בורביל, וכן, לראשונה עם לואי דה פינס.
בורביל שיחק צרפתי כפרי, שדה פינס, המשחק גנגסטר, משתמש בו כפתי, על מנת לחצות את הגבול לאיטליה עם מכונית יוקרה מסוג קדילק שתא המטען שלה עמוס בסמים.
שיתוף הפעולה בין בורביל, דה פינס ואורי, יצר קומדיה מצליחה ביותר.
אורי הצליח להשתמש בניגוד בין אישיותו העממית והפשוטה של בורביל, ובין אישיותו העצבנית ומהירת החימה של דה פינס, ליצירת קומדיה עממית שהביאה את הקהל הצרפתי אל הקופות, הזניקה את הקריירה של המעורבים בסרט וקיבעה אותה כהצלחה, ושימשה כבסיס לאין ספור קומדיות צרפתיות עממיות שלאחריה.
שיתוף הפעולה של אורי, בורביל ודה פינס הגיע לשיאו בשנת 1966 עם הסרט "ההרפתקה הגדולה" (La Grande vadrouille; הסרט הופץ בארץ בשנת 1966 בשם "האנגלים באים, האנגלים באים").
המדובר בהפקה רב-לאומית ויקרה מאוד, בהשתתפות שחקנים בריטים וצרפתים, העוסקת בצבע עממי (בורביל) ומנצח תזמורת סנוב (דה פינס) המסייעים לקבוצת טייסים בריטים להימלט מהנאצים בימי מלחמת העולם השנייה.
הסרט היה להצלחה אדירה, ומכר 17 מיליון כרטיסים.
הייתה זו אחת ההצלחות הגדולות לה זכה אורי.
לראשונה שיתף פעולה בכתיבת התסריט עם בתו, דניאל תומפסון, שהפכה לאחר מכן לבמאית ותסריטאית מצליחה בזכות עצמה.
סרט זה נחשב לסרט המצליח ביותר של אורי.
שיתוף הפעולה של אורי עם דה פינס נמשך בשני סרטים נוספים "La Folie des grandeurs" ("שיגעון גדלות", 1971) ו"הרפתקאותיו של רבי יעקב" (1973).
גם שני סרטים אלו היו שוברי קופות.
הקרנתו של הסרט "הרפתקאותיו של רבי יעקב" לוותה בתקריות חמורות.
הפרמיירה של הסרט התקיימה בפריז ימים ספורים לפני פתיחת מלחמת יום כיפור, כאשר נושאו של הסרט הוא האפשרות לדו קיום בין יהודים וערבים.
דניאל קְרָוֵון, אשתו השנייה של מפיק הסרט , שכנראה לא הייתה יציבה בנפשה, חטפה מטוס, ודרשה כי הקרנת הסרט תיעצר, שכן הוא אינו פרו-פלסטיני.
קרוון נורתה למוות על ידי המשטרה הצרפתית.
על אף אירועים טראגיים אלו והאווירה הקשה שיצרו אצל יוצרי הסרט, היה הסרט ללהיט, וצפו בו למעלה משבעה מיליון צופים.
לאחר מכן המשיך בשיתוף פעולה עם קומיקאים ושחקנים צרפתים מובילים כז'אן-פול בלמונדו ששיחק בסרטו "אלוף ההרפתקנים" (L'as des as; 1982) או פייר רישאר ששיחק בסרט "Le coup du parapluie" (1980).
אורי המשיך ביצירת סרטים עד לסוף שנות ה-90, רבים מהם בשיתוף פעולה עם בתו, דניאל תומפסון.
רבים מסרטיו של אורי כללו נקודה יהודית, או שהגיבור בהם היה יהודי.
סרטו האחרון של אורי, "פעימת הלב" (Le Schpountz), עיבוד מחודש לסרטו של מרסל פניול משנות ה-30, צולם בשנת 1999.
בשנותיו האחרונות סבל אורי מבעיות בריאות קשות, ואף התעוור.
בשנת 2002 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "Ma Grande Vadrouille", ההרפתקה הגדולה שלי.
אורי מת בסן טרופה בשנת 2006. הוא נטמן בבית הקברות מונפרנס.
עם מותו ספד לו נשיא צרפת, ז'אק שיראק במילים ""אורי היה רב-אמן של הומור ויוצר מיתוסים יוצא מן הכלל"
בשנת 1993 זכה אורי בפרס סזאר על מפעל חיים.
את הפרס הכספי העניק אורי לז'אן דה פינס, אלמנתו של לואי דה פינס שמת עשר שנים קודם לכן.
בשנת 1998 התקבל כחבר האקדמיה לאמנויות היפות.
בשנת 2001 הוקרנו סרטיו בהקרנות מחווה בפסטיבל קאן.
בשנת 2002 הוענק לו אות מסדר הכבוד על ידי הנשיא שיראק.
La Grande Vadrouille ("ההרפתקה הגדולה" נקרא גם : "האנגלים באים, האנגלים באים"; 1966).
ז'ראר בואייה הוא שף צרפתי.
בעל שלושה כוכבים במדריך מישלן במשך 25 שנים.
זוכה אות קצין לגיון הכבוד (2022).
משפחתו של בואייה הגיעה מאזור אוברן, במרכז צרפת.
סבו היגר בראשית המאה העשרים לפריז ופתח בית קפה בפרוור ונסן.
גסטון, אביו, יצא לעבוד בגיל 14, בישל ב-1920 ב"לה בף סיר לה טואה" (פר על הגג), ששימשה מקום המפגש של הבוהמה וחזר למסעדה המשפחתית.
ז'ראר בואייה עבד כשוליה במסעדות שונות מאז היה בן 15, אחר-כך לחם במלחמת אלג'יריה וב-1961 חבר לאביו והם עברו מוונסן למסעדת La Chaumière, ששכנה ברנס, שבשמפאן-ארדן.
ב-1966 זכו בכוכב במדריך מישלן האדום, ב-1971 זכו בשני כוכבים וב-1979 זכו בשלושה כוכבים.
הם קיבלו הצעה מבית פומרי להעביר את המסעדה לארמון "שאטו לה קרייר" ועברו אליו ב-1983. זהו מלון בוטיק בן מאה שנה, השייך לרשת רלה א שאטו, אותו הקימה ב-1904 לואיז פומרי, נצר למשפחת השמפניה וממציאת הברוט, השמפניה היבשה.
לבואייה היה גם בית מלון קטן ומפואר במרכז העיר רנס ובבעלותו היה גם ביסטרו.
הוא שמר על שלושת כוכבי המישלן שלו מ-1979 ועד לפרישתו מהמסעדה, בשנת 2004. היא החזיקה בשני כוכבים בשנים 2009-2005. שף המסעדה כיום (2010) הוא פיליפ מיל ולמסעדה אין כוכבים במדריך.
ז'ראר בואייה נשוי לאליאן בואייה.
ב-2000 קיבל את אות אביר לגיון הכבוד הצרפתי
ב-2022 קיבל את אות קצין לגיון הכבוד הצרפתי
ז'ראלד פאסדה (נולד ב-24 במרץ 1960) הוא שף מסעדת "לה פטי ניס" (Le Petit Nice) במרסיי שבצרפת, שמחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז 2008 (נכון ל-2021).
ז'רמן, סבו של ז'ראלד פאסדה נולד ב-1871 בטארן וגארון.
אחרי לימוד אפייה ומגדנאות בפריז, הוא התיישב במרסיי ועסק במסחר וב-1917 רכש את וילה קורינת, בחוף הסלעי מול מצודת איף וקבוצת איי פריול למרגלות נוטרדאם דה לה גארד ופתח את מסעדת "לה פטי ניס" (Le Petit Nice).
כעבור שנים מספר נשא ז'רמן (שהיה אלמן) את זמרת האופרה לושיה (לוסי) אלאברן.
ז'אן-פול, אביו של ז'ראלד, נולד ב"פטי ניס" ב-1933 והפך כמו אמו לזמר אופרה, אבל עם תשוקה לבישול.
בשנות השישים הוא החליט להקדיש את עצמו באופן בלעדי למטבח, ביחד עם אשתו, הוא הסב את "פטי ניס" למלון פאר, וזכה בכוכב במישלן ב-1977. הוא זכה ב-L'ordre national du Mérite ב-1988. המלון שייך לרשת רלה א שאטו.
הוא זכה בתואר אביר לגיון הכבוד ב-1 בינואר 2009.
ז'ראלד פאסדה נולד ב-24 במרץ 1960 בוילה קורינת.
הוא הרבה לשהות במטבח עם אביו ונשות המשפחה והחליט להיות שף.
הוא התלמד שמונה שנים במוסדות שונים: Le Coq Hardi בבוז'יוואל, מלון בריסטול בפריז, מלון קריון בפריז, אצל האחים טרואגרו ברואן, ובלה פרה ד'אז'ני באז'ני לה בן אצל מישל גראר.
ב-1985 הוא הצטרף למטבח של אביו במסעדת "לה פטי ניס" כשוליה, ב-1987 עזב אביו על מנת לנהל את המסעדה במלון וז'ראלד נוטל את המושכות.
1977 – כוכב במישלן (ז'אן-פול פאסדה)
1981 – שני כוכבים במישלן (ז'אן-פול פאסדה)
1991 – ז'אן-פול פאסדה זוכה בפרס מידי האקדמיה הלאומית לבישול
2008 – שלושה כוכבי מישלן
2010 – ז'ראלד פאסדה מקבל את תואר אביר לגיון הכבוד מידי הנשיא סרקוזי
ז'ראר בליץ (בהולנדית: Gérard Blitz; 1 באוגוסט 1901 – 8 במרץ 1979) היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי בלגי.
בעל 4 מדליות אולימפיות מ-4 אולימפיאדות שונות, בשחייה ובכדורמים ושיאן עולם בשחייה.
הוא אחיו הצעיר של השחיין שחקן הכדורמים והמדליסט האולימפי מוריס בליץ.
בנוסף הוא דודו של ז'ראר בליץ מייסד קלאב מד.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה ז'ראר בליץ בשתי מדליות, (אחת כסף ואחת ארד) בשני ענפי ספורט שונים.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.0 דקות, אחרי וורן קילואה (1:15.2 דקות) וריימונד קג'ריס (1:16.8 דקות), שניהם מארצות הברית, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:18.6 דקות.
בנוסף, הוא השתתף במשחה ל-100 מטר חופשי וסיים במקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 11:12.2 דקות.
הוא זכה במדליית כסף במשחק כדורמים.
במשחק הגמר הפסידה נבחרתו, בלגיה לנבחרת בריטניה שזכתה במדליית זהב (3-2).
במשחק על מדליית הכסף ניצחה נבחרתו את נבחרת ארצות הברית (2-7) ובמשחק על מדליית הארד ניצחה נבחרת שוודיה את נבחרת ארצות הברית (0-5).
שיא זה נשבר על ידי ג'ורג' קוז'אק בשנת 1927.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה בליץ במדליית כסף בכדורמים, לאחר שנבחרתו בלגיה הפסידה במשחק הגמר לנבחרת צרפת (3-0).
במשחק על מדליית הכסף ניצחה נבחרתו את נבחרת ארצות הברית (1-2) ובמשחק על מדליית הארד ניצחה נבחרת ארצות הברית את נבחרת שוודיה (2-3).
בנוסף הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.6 דקות, בשלבים המוקדמים הוא קבע פעמיים תוצאה של 1:19.0 דקות.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים בליץ במקום חמישי במשחק כדורמים.
בנוסף, הוא סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.8 דקות ובמקום 11 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
לאחר 12 שנים, באולימפיאדת ברלין (1936), היה מהיהודים הבודדים שהשתתפו במשחקים האולימפיים.
הוא זכה שוב במדליה אולימפית, מדליית ארד במשחק כדורמים, לאחר ניצחון על נבחרת צרפת בבית הגמר (1-3).
במדליית זהב זכתה נבחרת הונגריה ובמדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה הנאצית, שתיהן ניצחו את בלגיה וצרפת והמשחק ביניהן הסתיים בתוצאת תיקו (2-2).
הכרעה התבצעה על סמך מספר השערים שספגה כל נבחרת.
הונגריה שספגה פחות שערים הוכתרה כאלופה האולימפית.
בשנת 1990 זכה בליץ להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ז'קי פורטוגז (נולד ב-8 באפריל 1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בין השנים 1960–1972 ומזוהה ביותר עם קבוצת בית"ר תל אביב.
גדל והתחנך בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בשנים 1958–1960.
פורטוגז החל את דרכו בקבוצת הנערים של כפר שלם, משם עבר לבית"ר תל אביב, כאשר בין לבין, רשם הופעות בנבחרת הנוער של ישראל בשנתון בו שיחקו גם מרדכי שפיגלר, מוצי ליאון, דרור קשטן וניסים בכר.
בעת שהצטרף דורגה הקבוצה במקום הלפני אחרון בליגה והיה חשש לירידתה לליגת המשנה.
יחד עם שלום שיקווה הצעידו השניים את הקבוצה לניצחונות חשובים שהבטיחו את הישארות הקבוצה בליגה.
ב-11 המשחקים בהם שיחק במכבי תל אביב הבקיע פורטוגז 7 שערים.
בבית"ר תל אביב תרם רבות לעליית הקבוצה לליגה הראשונה, ולאחר מכן שיחק גם בקבוצות נוספות, בהן: מכבי יפו ובית"ר רמלה (מעונת 1966/67).
כאשר שיחק בקבוצת מכבי יפו תרם לעליית הקבוצה לליגה הראשונה בעונה בה הוקלט השיר "היידה יפו".
היא שחקנית אנגלייה, זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת לפרס אמי.
ביסט נולדה בעיירה ווייברידג' שבמחוז סארי, דרום-מזרח אנגליה.
בתם של ארלט אלכסנדר, עורכת דין, ושל מקס פרייז'ר ביסט, רופא.
היא גדלה בפרבר טילהארסט שבעיר רדינג.
היא סקוטית מצד אביה ואנגלייה-צרפתייה מצד אמה, שברחה מפריז עם הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
היא למדה במוסד הלימוד הצרפתי הרשמי באנגליה, "בית הספר הצרפתי על שם שרל דה גול" (Lycée Français Charles de Gaulle) .
בתור ילדה למדה ביסט בלט, לקחה מספר שיעורי משחק ודגמנה.
כדוגמנית צעירה, היא עזרה רבות לאמה, שאובחנה כחולת מחלת טרשת נפוצה.
גם בזמן שעבדה כשחקנית מצליחה בהוליווד מצאה ביסט את הזמן לטוס מדי פעם בחזרה לאנגליה ולטפל באמה.
הוריה התגרשו בשנת 1968. אביה, שעזב את הבית בזמן שאמה חלתה, נפטר מסרטן המוח בגיל 71, ואמה נפטרה בשנת 1999.
ביסט היא הסנדקית של כוכבת הקולנוע אנג'לינה ג'ולי.
ביסט התחילה את דרכה בקולנוע הבריטי באמצע שנות ה-60 בסרטו השני של רומן פולנסקי בארצות הברית "ללא מוצא", בקומדיה "שניים לדרך" ובקומדיית הריגול הלא הרשמית מסדרת סרטי ג'יימס בונד "קזינו רויאל", בה שיחקה בתפקיד סוכנת הביון הרוסית גברת גודהאייס.
ב-1968 קיבלה במה גדולה יותר והכרה ראשונה כשהועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה הטובה של השנה על תפקידה בדרמה "המסע המתוק", התפרסמה בנוסף בדרמת הפעולה המשטרתית "בוליט" בתפקיד קת'י, חברתו של קצין המשטרה פרנק בוליט (סטיב מקווין).
ב-1970 שיחקה בסרט האסונות "נמל תעופה" בתור הדיילת הראשית גוון.
ב-1973 שיחקה בסרט הצרפתי המצליח של פרנסואה טריפו "לילה אמריקאי" בתור השחקנית הבריטית ג'וליה בייקר ולצד פול ניומן במערבון של ג'ון יוסטון "השופט רוי בין".
ב-1974 השתתפה במותחן של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס" בתפקיד הרוזנת אלנה אנדרניי.
ב-1977 מיצבה את עצמה כסמל סקס לאחר שהופיעה בסרט האסונות "התהום" מול ניק נולטי ורוברט שו.
סצנת הפתיחה של הסרט כללה צילומים של ביסט בצלילה בים כשהיא לובשת חולצת T לבנה.
מפיק הסרט, ג'ון פיטרס, אמר מאוחר יותר כי "חולצת ה-T הזו עשתה אותי אדם עשיר".
מאוחר יותר הגדיר אותה המגזין ניוזוויק כ"אשה היפה בעולם".
ב-1978 הועמדה ביסט לפרס גלובוס הזהב על הופעתה הקומית בתור השפית נטשה אוב'ריין בקומדיית המסתורין "רציחות קטנות של אשפי מטבח גדולים".
בשנות ה-80 התפרסמה ביסט בעיקר בדרמה הספרותית "למרגלות הר הגעש" בתפקיד יאבון אשתו לשעבר של הקונסול בריטי האלכוהוליסט ג'פרי פירמין (אלברט פיני), הופעה עלייה הועמדה ביסט לפרס גלובוס הזהב לתפקיד משנה הטוב ביותר ובסרט האסונות "מרוץ נגד הזמן".
ב-1995 הועמדה ביסט לפרס סזאר על תפקידה בסרט הצרפתי "הטקס" וב-1999 לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על הופעתה במיני סדרה "ז'אן ד'ארק" בתור איזבל ד'ארק אמה של המצביאה הצרפתייה ז'אן ד'ארק (לילי סובייסקי).
ב-1999 הופיעה גם במיני סדרה "ישו" בתפקיד מרים אמו של ישו.
ב-2003 שיחקה בקומדיה "מצב לאהבה" בתור בעלת המסעדה לילה מונטאגני.
ב-2005 הופיעה בדרמת הפעולה הביוגרפית "דומינו" בתור סופי ווין אמה של ציידת הראשים דומינו הארווי (קירה נייטלי).
ב-2006 הצטרפה אל העונה הרביעית של סדרת הדרמה "ניפ/טאק" ושיחקה בתפקיד אשת העסקים ג'יימיס ליבאו.
ב-2013 זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Dancing on the Edge".
בשנת 2017 שיחקה בסרט הצרפתי "מאהב כפול" של הבמאי פרנסואה אוזון.
Jesus (1999) - סרט מיני טלוויזיה של CBS - בתפקיד: מארי.
An Old Fashioned Thanksgiving (2008) - סרט טלוויזיה של הולמרק - בתפקיד: איזבלה.
מקביל (2018) - בתפקיד: שארלוט ברטון.
ז'קלין בואייה היא זמרת ושחקנית צרפתייה, זוכת האירוויזיון החמישי עם השיר טום פילבי שנכתב על ידי אנדרה פופ ופייר קור.
בתחילת שנת 1960 בחרו בצרפת את ז'קלין בואייה בבחירה פנימית לאירוויזיון עם השיר טום פילבי.
שיר זה סיים במקום הראשון עם 32 נקודות.
לאחר האירוויזיון התחתנה בואייה עם פרנסואה ליביאנה (1940–2011).
בשנת 1970 יצאה לסיבוב הופעות עם שארל אזנבור.
בשנת 2008 עברה לגרמניה ושם הייתה לזמרת מצליחה מאוד.
אביה, ז'אק פילס (1906–1970), היה זמר צרפתי מפורסם שייצג את מונקו באירוויזיון 1959.
אמה, לוסיין בואייה (1901–1983), הייתה אחת הזמרות הצרפתיות המצליחות ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ז'קלין סוזן (; 20 באוגוסט 1918 – 21 בספטמבר 1974) הייתה סופרת, מחזאית, ושחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
מרבית הספרים שכתבה הפכו לרבי מכר והיו גם לסרטי קולנוע.
ז'קלין סוזן נחשבת לסופרת האמריקאית הפופולרית ביותר בדורה.
ספריה תורגמו ל-39 שפות לפחות ונמכרו ב-29 מדינות.
לפחות חמישה מספריה הידועים ביותר תורגמו לעברית.
סוזן נולדה ב-1918 בפילדלפיה, פנסילבניה, בת יחידה להוריה רוברט סוזן ורוז לבית ג'אנס.
אביה היה צייר פורטרטים יהודי מצליח למדי ורודף נשים.
מוצאה של משפחתו היה לטענתו משושן בירת פרס, ומכאן השם סוזן.
המשפחה התגלגלה לספרד ולפי האב, המממן העיקרי של מסעו הראשון של כריסטופר קולומבוס, de Suzanne, היה אחד מאבות אבותיה.
מרבית בני המשפחה נרצחו על ידי האינקוויזיציה הספרדית והיתר ברחו להולנד ומשם לווילנה, בה גרו כמה מאות שנים והתעשרו מעסקי סחר בעצים.
רוברט סוזן נולד ב-1889 ובהיותו בן שנתיים גורשה המשפחה מליטא וכך הגיעה לפנסילבניה.
אימה של סוזן הייתה מורה יהודיה.
גם משפחתה ברחה ממזרח אירופה (מקייב), בסוף המאה ה-19, מאימת הפוגרומים שערכו האוקראינים ביהודים.
סבתה של סוזן, אידה לבית קחלופסקי (ובהמשך ג'אנס) הגיעה עם משפחתה לפילדלפיה ב-1882, בהיותה בת 14. מסבתא זו למדה סוזן לערוך יומן, ואת דוגמתה היא חיקתה ביומניה שלה.
סוזן הייתה חכמה במיוחד והשיגה במבחני ה-IQ שנעשו לה תוצאה של 140, אך כתלמידה הצליחה פחות, ונחשבה ל"נערת מסיבות".
כבר בצעירותה סברה אימה שהיא תהיה בעתיד סופרת, אך סוזן העדיפה להיות שחקנית, מקצוע שאיננו מצריך עבודה קשה כל כך, לדעתה.
עם סיום בית ספר תיכון ב-1936 עזבה סוזן את פילדלפיה, עברה לניו יורק והחלה לעסוק במשחק כפי ששאפה, בעיקר בסרטוני פרסומת קצרים, בתפקידים קטנים.
בין השאר היא גם שיחקה באותה תקופה בתיאטרון בברודוויי, בהצגה הידועה "הנשים", בתפקיד משני.
באפריל 1939, בהיותה בת 21 נישאה סוזן לסוכן עיתונות ואיש יחסי ציבור יהודי בשם אירווינג מנספילד (שמו המקורי היה מנדלבאום) (1908–1988).
צעד זה עזר לקריירה שלה, משום שהבעל החל לקדם אותה במרץ רב, בהפעילו את השפעתו להכנסת ידיעות ותמונות שלה לעיתונים.
תודות למאמצי בעלה היא קיבלה תפקידים שונים, הן בתיאטרון והן בסדרות טלוויזיה וזמן מה אחר כך אף הוצג על בימות התיאטרון המחזה הראשון והיחיד שכתבה - Lovely Me.
המחזה נכשל וירד אחרי 37 הצגות בלבד.
על פי השמועות שהסתובבו סביבה, סוזן גמלה לבעלה ברומנים שקיימה מחוץ לנישואין, עם מאהבים ואף מאהבות שונים, ביניהם לפי השמועות: השחקן והקומיקאי היהודי אדי קנטור, שעזב אותה אחרי שאשתו גילתה את הרומן, וזמן מה אחר כך, הזמר והקומיקאי ג'ו לואיס (Joe E.
לדברי העיתונאי והסופר הבריטי ניקולס ואפשוט בספרו מ-1991 (הוצאת Chatto & Windus) על רקס הריסון, גם השחקנית קרול לנדיס, ששיחקה איתה ב-1945 במחזה A Lady Says Yes, הייתה אחת ממאהבותיה.
בדצמבר 1946 נולד לסוזן ומנספילד בנם היחיד, אשר אובחן בהיותו בן שלוש כאוטיסט, ואושפז בבית חולים מגיל ארבע, אף שבמשך שנים טענו ההורים שהוא מאושפז עקב היותו אסתמטי.
ב-1951 זכתה סוזן בתוכנית אירוח משלה ברשת הטלוויזיה של "דו מונט", אבל התוכנית הסתברה מהר מאוד ככישלון וירדה מהמסכים בתוך כחודשיים.
לאחר מכן היא שימשה כפרשנית טלוויזיה בענייני אופנה במשך מספר שנים, וב-1956 הייתה אחת מצוות חברי הפאנל של הסדרה This Is Show Business ברשת הטלוויזיה NBC, שדנה בתעשיית הבידור.
ב-1957 נפטר אביה של סוזן והיא "נקמה" באלוהים, והפכה לקתולית לזמן קצר.
מהר מאוד לאחר מכן, היא חזרה ליהדות.
הקריירה הספרותית בצל מחלת הסרטן
הקריירה הספרותית של סוזן החלה ב-1955, כשרכשה כלבת פודל שענתה לשם ג'וזפין.
בשלב זה מכל מקום, סוף שנות החמישים, עדיין לא יצאה לאור אף אחת מיצירותיה.
ב-1962 חלתה סוזן בסרטן ובידיעה כי נותרו לה עוד שנות חיים ספורות בלבד, היא החליטה שהיא חייבת להביא להוצאתם לאור של ספריה, שנדחו עד אז על ידי כמה וכמה הוצאות לאור.
ביומנה היא כתבה: "אסור לי למות בלי להשאיר אחרי משהו, משהו גדול".
היא הציעה לאלוהים "עסקה" - אם הוא ייתן לה עוד עשר שנות חיים, היא תהפוך לסופרת רבת מכר.
סוזן אכן שרדה במשך כמעט 12 שנה אחרי כן והפכה אכן לסופרת רבת מכר כמובטח.
ב-1963, בת 45, הצליחו מאמציה המחודשים והוצאת Bernard Geis Associates הסכימה לפרסם את ספרה הראשון, אותו ספר על חייה עם ג'וזפין כלבת הפודל שלה.
הספר נמכר בכ-35,000 עותקים בכריכה קשה והצלחה יחסית זו אפשרה לה להתמקד מעתה והלאה בכתיבה.
ב-1966 יצא לאור סיפרה השני, "עמק הבובות", שגם את כתיבתו היא החלה, לפחות רעיונית, עוד בסוף שנות החמישים, וגם הוא לא התקבל תחילה לפרסום במספר הוצאות לאור.
מכל מקום, משפורסם, הוא הפך מיד לרב-מכר מספר אחד בארצות הברית, על פי הניו יורק טיימס, והחזיק בתואר זה במשך 28 שבועות, זמן שיא.
על פי ספר השיאים של גינס, ספר זה (לצד "חלף עם הרוח" ו-"אל תיגע בזמיר") הוא אחד משלושת הרומנים שנכתבו על ידי סופרת אישה, הנמכרים ביותר בעולם (22.6 מיליון עותקים נכון ל-1976) וכיום מעריכים שנמכר עד כה בכ-30 מיליון עותקים.
הצלחתו המסחררת של הספר לוותה עם זאת, בביקורות עוינות, ביניהן גם של גדולי המבקרים והסופרים של אותה תקופה, כמו גור וידאל ואחרים.
שנה לאחר צאתו לאור, הוא הפך גם לסרט קולנוע מצליח ביותר, בבימויו של הבריטי מארק רובסון, כאשר גם הסרט זוכה לביקורות שליליות.
בתפקיד הזמרת הצעירה והמוכשרת נילי או'הארה שיחקה בסרט פטי דיוק, ולצידה כיכבו גם שרון טייט ואחרים.
סוזן עצמה הופיעה גם היא בסרט זה, בתפקיד קצרצר.
ב-1970 הפיקה חברת פוקס המאה ה-20 פרודיה על הסרט, שנקראה - Beyond the Valley of the Dolls ושזכתה גם היא להצלחה.
לאחר הצלחתו של "עמק הבובות", זכו גם שני ספריה הבאים של סוזן, The Love Machine ו-Once Is Not Enough, לקבלת פנים אוהדת יותר וגם הם הגיעו מיד עם פרסומם למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
שני הספרים הפכו בהמשך גם לסרטי קולנוע:
הספר The Love Machine, שהיה במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס למשך 26 שבועות, הוסרט ב-1971. כיכבו בו, בין השאר: דיאן קנון, רוברט ריאן, ועוד.
גם סוזן עצמה שיחקה בו בתפקיד קטן.
הספר Once Is Not Enough הפך גם הוא לסרט ב-1975 וכיכבו בו בין השאר קירק דאגלס, מלינה מרקורי, ג'ורג' המילטון, דברה ראפין, ועוד.
את המוזיקה לסרט זה חיבר הנרי מנציני.
סוזן תכננה לכתוב ספר המשך ל"עמק הבובות" ואף החלה בעצם הכתיבה, אולם מותה בטרם עת, קטע זאת.
סוזן נפטרה ממחלת הסרטן ב-1974, בהיותה בת 56 בלבד.
ספרה "דולורס", המבוסס על חייה של ג'קלין קנדי, הושלם על ידי ידידה, מבקר הקולנוע רקס ריד, ויצא לאור כשנתיים לאחר מותה.
שלוש שנים אחר כך יצא לאור גם ספר המדע הבדיוני שכתבה עוד בסוף שנות החמישים, "יארגו".
בסרט מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה, מ-1986 מוזכרת סוזן, לצדו של הרולד רובינס, כאחת מענקיות הספרות של המאה העשרים.
ב-1987 יצאה לאור ביוגרפיה שלה, שנכתבה על ידי העיתונאית והסופרת הפמיניסטית ברברה סימן.
הביוגרפיה קרויה על שם המחזה היחיד של סוזן, Lovely Me: The Life of Jacqueline Susann.
סרטי יוניברסל הפכו את הביוגרפיה הזו לסרט קולנוע ב-2000, בשם "גדולה מהחיים".
בט מידלר שיחקה בתפקיד הראשי בסרט זה, כז'קלין סוזן.
לצדה של מידלר שיחקו בסרט בין השאר גם סטוקרד צ'אנינג, ג'ון קליז, אמנדה פיט, ואחרים.
את המוזיקה כתב ברט בכרך.
הביוגרפיה הזו הפכה גם למחזה Paper Doll, בו שיחק בין השאר גם פ.
מוריי אברהם, בתפקיד מנספילד, בעלה של סוזן וכן לסרט טלוויזיה Scandalous Me: The Jacqueline Susann Story.
ב-2001 יצא לאור ספר ההמשך ל"עמק הבובות", Shadow of the Dolls.
הספר נכתב על ידי ריי לורנס, בהתבסס על רשימותיה המקוריות של סוזן, כפי שנכתבו על ידה סמוך לפני מותה.
עמק הבובות, מאנגלית: שולמית דניאל, הוצאת לדורי, 1967.
מכונת האהבה, מאנגלית: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
דולורס, מאנגלית: אליעזר כרמי, הוצאת רמדור, 1977.
היכן אתה אהובי?, מאנגלית: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
יארגו, מאנגלית: תמר עמית, הוצאת כתר, 1980.
ז'ראר דה וילייה היה סופר, עיתונאי ועורך צרפתי, והמחבר של סדרת רומני הריגול SAS, שבה כ-200 ספרים.
ז'ראר דה וילייה נולד בשנת 1929 בפריז, בן למחזאי ז'אק אדם דה וילייה.
למד בבית הספר הגבוה לעיתונאות בפריז.
עבד כעיתונאי בעיתון הצרפתי "פראנס סואר" ובעיתונים נוספים.
בשנת 1965 החל בכתיבה של סדרת רומני הריגול SAS, שבה כתב כ-200 ספרים.
שם הסדרה הוא ראשי תיבות של Son Altesse Sérénissime ("הוד רוממתו" בצרפתית), ומהווה משחק מילים של שמה של יחידת הקומנדו הבריטית הנודעת SAS.
גיבור הסדרה הוא מלקו, מרגל אריסטוקרטי.
ספרי הסדרה נמכרו ביותר מ-150 מיליון עותקים, והם פופולריים במיוחד בצרפת, בגרמניה, ברוסיה, בטורקיה וביפן.
ברקע ספרי הסדרה נמצאים אירועים אקטואליים, ולכתיבת ספריו ערך דה וילייה תחקירים לאיסוף נתוני הרקע.
לעיתים ספריו הקדימו התרחשויות במציאות: לדוגמה, בשנת 1980 פרסם ספר המתאר את רצח נשיא מצרים, אנואר סאדאת, שנה לפני שהרצח התרחש.
אחדים מספריו עובדו לסרטי קולנוע.
דה וילייה היה נשוי ארבע פעמים ונולדו לו שני ילדים.
נפטר ב-31 באוקטובר 2013, ממחלת הסרטן.
ז'קייה (בפורטוגזית: Jequié או Jiquié) היא עיר במדינת באהיה שבברזיל.
בשל הטמפרטורות הגבוהות השוררות בה היא מכונה "עיר השמש" (A cidade do sol).
העיר שוכנת על נהר הקונטס (Contas).
ז'קייה נוסדה בשנת 1897 וזכתה למעמד של עיר ב-1910. העיר מהווה מרכז כלכלי חשוב של האזור, בעיקר לשיווק התוצרת החקלאית ושל משק החי.
העיר היא מקום מושבה של דיוקסיה קתולית.
ז'קי סבג (נולד ב-1944) הוא ראש עיריית נהריה לשעבר, תפקיד אותו מילא במשך כ-27 שנים במצטבר.
סבג נולד במרוקו, ולמד בקזבלנקה בבית ספר אורט.
עלה לישראל ב-1964 והתגורר בעכו.
שימש חבר מרכז הליכוד, יו"ר אגודת בית"ר נהריה בכדורגל ופעיל פוליטי בעיר.
בשנות ה-80 היה חבר מועצת עיריית נהריה באופוזיציה.
במרץ 1989 זכה במספר הקולות הגדול ביותר בבחירות לראשות העיר עם כ-27.9% מהקולות ועלה לסיבוב השני.
לקראת הסיבוב השני חבר אליו ראש העירייה הקודם, חיים לבב, וסבג נבחר לראשות העיר.
ב-2003 הפסיד בבחירות לרון פרומר, אך ב-2005 פסק בית המשפט המחוזי בחיפה על בחירות חוזרות, לאחר שנקבע שההסכמים של פרומר עם כמה מהסיעות טרום הבחירות היו בלתי חוקיים.
בבחירות שנערכו בדצמבר 2005 ניצח סבג בהפרש של 107 קולות (47.4 אחוז מהקולות).
ב-2013 נבחר לכהונה שלישית עם יותר מ-42% מהקולות.
ב-2004 הורשע בעבירה על החוק למניעת זיהום ים ממקורות יבשתיים בגין הזרמת מי ביוב גולמי לחוף הים, ונקנס ב-8,000 ש"ח.
ביולי 2018, נחקר ביאח"ה בחשד להפרת אמונים, חקירה שהייתה השלמת חקירה מ-2013.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, קיבל סבג 23% מקולות הבוחרים, והפסיד לרונן מרלי.
באוגוסט 2021 פסק בית הדין האזורי לעבודה 'הרמת מסך', וחיובו של סבג ושתי בכירות נוספות ברשימתו בחובותיה של רשימת 'נהריה אחת' ל-70 נערים ונערות אשר עבדו עבורם בבחירות באוקטובר 2018 ולא קיבלו את שכרם.
הרשימה ושלושת המועמדים חויבו לשלם לנערים כ-128 אלף שקלים ועוד 20 אלף שקלים הוצאות משפט..
ז'קלין טונג היא שחקנית אנגלייה הידועה במיוחד מתפקידה כדייזי בארנס (פיל) בדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים".
ב-1975 הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית המשנה בסדרת דרמה.
טונג נולדה בשנת 1951 בבריסטול שבמחוז גלוסטרשייר, ולמדה בקולג' רוז ברודפורד.
היא התחילה להופיע בטלוויזיה בשנות השבעים של המאה העשרים, ואחד מתפקידיה הראשונים היה בפרק בסדרה "Thriller".
ב-1973 הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "על אדונים ומשרתים" בתפקיד משרתת בשם דייזי פיל (בהמשך הסדרה התחתנה ושמה היה דייזי בארנס).
היא שיחקה ב-32 מפרקי הסדרה עד לסיומה ב-1975. אחרי "על אדונים ומשרתים" חזרה טונג להופיע בתיאטרון ושיחקה בתיאטרון רפרטוארי בקובנטרי.
בטלוויזיה שיחקה במיני-סדרה "זמנים קשים" המבוססת על הרומן באותו שם מאת דיקנס, בסדרת הדרמה "Spearhead", ובסרט הטלוויזיה "The One and Only Phyllis Dixey" לצדה של לזלי אן דאון, מי שהופיעה יחד איתה בסדרה "על אדונים ומשרתים".
מפברואר 1982 ועד אפריל אותה שנה הופיעה טונג באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד ג'קי מופאט שכנתה של גייל טילסלי.
בשנות השמונים ותשעים שיחקה בסדרות טלוויזיה כמו "Growing Rich", "מידלמארץ'" (עיבוד לרומן מאת ג'ורג' אליוט) ובסרט הטלוויזיה "דייוויד קופרפילד".
טונג השתתפה בשלושה סרטי קולנוע: "How to Get Ahead in Advertising" (מ-1989), "הנסיכה קראבו" (1994) ו"אנג'ל" (2007).
היא הרבתה להופיע בתוכניות רדיו.
בתיאטרון שיחקה טונג במחזה "אגדת חורף", במחזה "What I Did in the Holidays" ובמחזה "Albertine in Five Times".
בשנת 2000 הופיעה טונג בסדרה המשטרתית "The Bill" ובמיני-סדרה "הממלכה העשירית".
ב-2001 שיחקה בתפקיד גברת קראמלס בסרט הטלוויזיה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" המבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
עוד ב-2001 הופיעה בסדרה "משפחת קזאלט".
היא שיחקה בתפקיד לין ווקר בעונה החמישית ובעונה השישית של הסדרה "משפט ועונש".
ב-2016 שיחקה בתפקיד גברת טוד בסרט "הצבא של אבא".
ז'קלין גרו היא רצה קנדית שזכתה במקום הראשון במרתון בוסטון שנערך ב-21 באפריל 1980. גרו הובילה את הנשים שהשתתפו במרוץ במשך רובו, רק כדי להיווכח שרצה אחרת, רוזי רואיז, הוכרזה כבר כמנצחת כאשר גרו חצתה את קו הסיום.
מאוחר יותר נפסל הישגה של רואיז לאחר שהתברר כי היא לא רצה את המסלול לכל אורכו וגרו הוכרזה כמנצחת במסיבת עיתונאים מיוחדת שבוע לאחר מכן.
הזמן שבו סיימה גרו את המרוץ ב-1980 היה 2:34:28 שעות, שיא ריצת המרתון של בוסטון לנשים באותה עת.
גרו ורואיז נפגשו שנתיים לאחר מכן במסגרת ההכנות לריצת 10,000 מטרים במיאמי, פלורידה.
הפגישה הייתה קצרה ורואיז סירבה (כפי שהיא סירבה עד יומה האחרון) להודות בכך שהיא לא הייתה המנצחת במרתון של 1980.
בשנת 1984, השתתפה במרתון אולימפיאדת לוס אנג'לס אולם לא סיימה את המירוץ.
גרו שמשה כראש הטקס ("גראנד מרשל") במרתון בוסטון של שנת 2005. בטקס מיוחד שחזרה את סיום הריצה משנת 1980, ובזו הפעם התאפשר לה לקרוע בגופה את סרט הנייר (אותו קורע המנצח במרתון).
היא נישאה למאמנה לשעבר, ז'יל לפיר, בנקאי ממונטריאול.
בנה, יאניק לפיר, עוסק בסקי נורדי.
ז'קלין איבון מטה (ז'ק) ואן מרסן (בהולנדית: Jacqueline van Maarsen; 30 בינואר 1929 – 13 בפברואר 2025) הייתה כורכת הולנדית.
נודעה בזכות ידידותה עם כותבת היומן אנה פרנק.
ואן מרסן נולדה באמסטרדם למשפחה הולנדית-יהודית.
אביה, היימן ואן מרסן, היה יהודי הולנדי ואמה אלינה הייתה צרפתיה נוצריה.
ב-1940, כאשר הנאצים פלשו להולנד, נאלצה ואן מרסן לעזוב את בית הספר ולעבור לבית ספר יהודי, שם התיידדה עם אנה פרנק, סאנה לדרמן וחנה גוסלר.
ואן מרסן הייתה מזכירתו של מועדון פינג-פונג שאת הקמתו יזמו חברותיה.
אנה פרנק וואן מרסן התיידדו ולעיתים קרובות ביקרו זו בביתה של זו.
ביולי 1942 הסתתרה משפחתה של אנה פרנק ללא ידיעת ואן מרסן.
ביומנה הביעה אנה פרנק ביקורת עצמית באשר לתובעניות שהפגינה כלפי ואן מרסן: "אני רק רוצה להתנצל ולהסביר את הדברים", כתבה.
לאחר חודשיים וחצי במסתור כתבה אנה פרנק מכתב פרידה לוואן מרסן ביומנה ונשבעה לקיים עמה ידידות לכל חייה.
ואן מרסן קראה קטע זה רק עם פרסום היומן.
בתקופה זו חשה ואן מרסן את איומי המעצר עקב יהדותו של אביה, שכן הנאצים היו עוצרים יהודים בכל רחבי הולנד.
אמה הנוצרית של ואן מרסן הסירה את סימן הזיהוי "ג'יי" מתעודות הזהות של המשפחה (לוואן מרסן היה אבא יהודי) וכך יכלה ואן מרסן להינצל מהיתפסות באקציה וגירוש בטרנספורט, ואף הצליחה לחזור ללמוד במערכת החינוך הכללית.
אחרי המלחמה, כשהתגלה שאנה פרנק נספתה, יצר אוטו פרנק, אביה של אנה, קשר עם ואן מרסן.
ואן מרסן הייתה מהראשונים שלהם הראה פרנק את יומנה של אנה פרנק.
בשנת 1947 פורסם "יומנה של נערה צעירה".
ואן מרסן למדה כריכת ספרים וזכתה להכרה מקצועית.
ב-1954 נישאה לחבר ילדותה, רוד סנדרס, ונולדו להם שלושה ילדים ושבעה נכדים.
היא כתבה חמישה ספרים על ידידותה עם אנה פרנק ובשנת 2008 הופיעה בסרט תיעודי על חברי הכיתה של אנה פרנק.
מאז 1987 נשאה הרצאות על אנה פרנק בבתי ספר בגרמניה ובארצות הברית.
ואן מרסן כתבה סיפורים קצרים, בהשראת מסעותיה.
ז'קלין רוז דריסקול טובוני היא שחקנית אמריקאית, הידועה מתפקידה בתור תרזה "טראבל" רובל בסדרת הטלוויזיה "גרים" (2014–2017) של רשת NBC, ובשל הופעתה בתור שרה פינלי בסדרה "ישנן בנות: הדור הבא" (אנ') (2019–2023) של שואוטיים.
טובוני נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-18 בפברואר 1992; טובוני היא הצעירה מבין חמישה ילדים.
אחותה, ג'יאנה טובוני היא כתבת ומפיקה בחברת התקשורת וייס מדיה (אנ').
בשנת 2010 סיימה טובוני את לימודיה התיכוניים במכללת "סנט איגנטיוס" בהצטיינות, ובשנת 2014 סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת מישיגן.
בנוסף למדה טובוני במה ותיאטרון במספר מוסדות, בהם פסטיבל תיאטרון ויליאמסטאון (אנ'), סטודיו לתיאטרון התנועה בניו יורק ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
בין השנים 2014–2017 שיחקה תפקיד משנה בעונות 3 - 6 של סדרת הטלוויזיה "גרים" בתור תרזה "טראבל" רובל - צעירה עבריינית הנחשפת להיותה גרים.
בשנת 2015 הופיעה בפרק אחד בסדרה "המפענחת: פשעים חמורים".
בשנת 2016 החלה לשחק בתפקיד חוזר בסדרה "איזי" (אנ') של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "ישנן בנות: הדור הבא", המהווה סיקוול ל"ישנן בנות" בתפקיד של שרה פינלי, שהגיעה מבית קתולי.
באותה שנה שיחקה בסרטה הראשון, "The Bygone", דרמת מסתורין על ילדה קטנה שנעלמת שביים וכתב גראהם פיליפס.
ב-18 באוגוסט 2021, לאחר שנתיים של זוגיות, הודיעה טובוני על אירוסיה לשחקנית האוסטרלית קסנדרה קלמנטי (אנ').
עם זאת, ב-7 באוגוסט 2022, קסנדרה אישרה באמצעות האינסטגרם שהיא וז'קלין "נפרדו לפני זמן מה, באופן ידידותי".
+שנהסדרהתפקידהערות2014–2017גריםתרזה "טראבל" רובלתפקיד חוזר (עונות 6-3); 31 פרקים2015המפענחת: פשעים חמוריםלין טרייסיפרק: "Targets of Opportunity"2016–2019איזי (אנ')ג'ו5 פרקים2019–2023ישנן בנות: הדור הבא (אנ')שרה פינליתפקיד ראשי (3 עונות): 28 פרקים2024–2025ד"ר אודיסיאהרוזי11 פרקים
ז'קלין ביר היא שחקנית קולנוע צרפתייה.
באותה שנה עלתה ביר לשלב 16 המועמדות הסופיות בתחרות מיס תבל שנערכה בארצות הברית.
מיד לאחר מכן חתמה על חוזה עם חברת הסרטים סרטי פרמאונט.
בסרט האמריקאי הראשון שבו היא הופיעה, "זה רגש מסוים", לצד בוב הופ, היא שיחקה בתפקיד דוגמנית.
היא שיחקה בכמה סרטים: בסרט "נשרים צורחים" העוסק במלחמת העולם השנייה, בקומדיה הרומנטית "דו-שיח בחדר המיטות" לצד דוריס דיי, בסרט הבלשים "הפרס" ובסרט "תוצרת פריז" העוסק באופנה.
ביר הייתה נשואה פעמיים, ומבעלה הראשון יש לה שלושה ילדים.
בעלה השני היה חוקר הארצות תור היירדאל והיא משמשת כיושבת הראש של מרכז המחקר לחקר הטבע הקרוי על שמו.
ז'קלין קלימונדה היא מפיקה, יוצרת, במאית ותסריטאית קולנוע וסרטים תיעודיים ילידת רואנדה החיה בצרפת.
סרטה "על צמות" זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בזנזיבר ב-2003.
ג'קלין קלימונדה נולדה בקיגאלי, בירת רואנדה.
היא גרה בקניה, מדגסקר ואנגליה לפני שעברה לצרפת.
קלימונדה למדה ניהול לצד היסטוריה אפריקאית.
היא התמחתה בהפקה והפצת סרטים.
קלימונדה הוכשרה כעורכת והשתמשה במיומנות זו כדי לעבוד על סרטי תעודה וסרטי טלוויזיה.
בשנת 2002, היא כתבה, ביימה והייתה מפיקה שותפה בסרט הראשון שלה, Histoire de tresses (על צמות), אשר נבחר כסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בזנזיבר ב-2003. הסרט הופץ בבריטניה על ידי מכון הסרטים הבריטי ובארצות הברית על ידי פסטיבל סרטי אפריקה של ניו יורק.
הסרט התיעודי Homeland היה הסיום של פרויקט ארוך-טווח אשר התחילה קלימונדה כאשר חקרה תמונות של רואנדה עם ההיסטוריונים ז'אן-פייר כרטיין והלן ד'אלמיידה-טופור.
עבור יצירה זו, היא חשפה סרטים ארכיוניים המכסים 80 שנות היסטוריה של רואנדה.
בשנים 2007 ו-2008, קלימונדה ביימה בשיתוף את עונות 1 ו-2 של סדרת הטלוויזיה Imagine Afrika, אשר שודרה ב-35 מדינות אפריקה בערוצי הטלוויזיה הציבוריים באנגלית, צרפתית, סווהילית, זולו, פורטוגזית ושפות אחרות.
לאחר מכן היא ביימה את הסרט העלילתי באורך מלא High Life אשר יצא ב-2011.
ב-2012 היא ביימה והפיקה את Burning Down, סרט קצר בהשתתפות השחקנים אריק אבוניי וסיריל גואיי.
ב-2016 קלומינדה כתבה וביימה את Floris, סרט דוקומנטרי בשפת הקיניארוונדה.
ז'ראר דה וקולר (; 25 באפריל 1918, פריז - 7 באוקטובר 1995, אוסטין) היה אסטרונום צרפתי, שפעל שנים רבות בארצות הברית.
פיתח סיווג מורפולוגי של גלקסיות.
ז'ראר דה וקולר נולד בפריז ובשנת 1939 סיים את סורבון.
בשנים 1945–1950 הוא עבד במכון האסטרופיזי בפריז.
לאחר מכך הוא עבר באוסטרליה, מצפה הכוכבים לוול, מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד ומשנת 1960 באוניברסיטת טקסס באוסטין.
בשנת 1965 קודם לדרגת פרופסור.
בין המחקריו הראשונים היה חקר מאדים.
בשנת 1959, אחרי ביצוע מספר תצפיות בלה הוגא, הוא העריך שטמפרטורת האטמוספירה של מאדים בחלקיו העליונים היא בין 210–300 מעלות קלווין.
הוא עבד על סיווג מורפולוגי של גלקסיות ופרסם את התוצאות בשנת 1959. בסך הכל הוא פרסם שלושה קטלוגים של גלקסיות.
על מחקריו הוענקו לו מספר פרסים בינלאומיים.
הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ז'קלין ואן אובוסט היא קצינה בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית בתפקידה האחרון כיהנה כמפקדת פיקוד התובלה של ארצות הברית.
ואן אובוסט נולדה בארלינגטון הייטס שבאילינוי וגדלה בפורט פירס שבפלורידה.
כנערה שאפה להיות טייסת ניסוי ואסטרונאוטית, היא הוציאה רישיון טיס אזרחי במהלך לימודי התיכון עוד לפני רישיון הנהיגה והצטרפה לארגון סיור האוויר האזרחי .
ב-1988 סיימה לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
היא סיימה קורס טיס ושובצה כטייסת תובלה על מטוסי C-141B.
לאחר קורס טייסי ניסוי שירתה כטייסת ניסויים ומדריכה בתחום.
היא הגישה מועמדות לתוכנית הכשרת האסטרונאוטים של נאס"א אך לא התקבלה.
בינואר 2000 מונתה למפקדת טייסת התדלוק האווירי 384. במרץ 2008 מונתה למפקדת כנף האימונים ה-12 ובפברואר 2010 למפקדת כנף התובלה ה-89. בשנים 2013–2017 מילאה תפקידים במטות המשולבים ולאחר מכן במטה חיל האוויר, האחרון בהם מנהלת המטה של החיל.
באפריל 2020 מונתה לסגנית מפקדת פיקוד התובלה של חיל האוויר.
באוגוסט 2020 הועלתה לדרגת גנרל ומונתה למפקדת הפיקוד.
במרץ 2021 נקבע כי בתפקידה הבא תמונה למפקדת פיקוד התובלה של ארצות הברית.
על פי תחקיר הניו יורק טיימס, החלטה על מועמדותה התקבלה על ידי מזכיר ההגנה מארק אספר וראש המטות המשולבים מארק מילי עוד בשלהי כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ, אך מחשש לטרפוד המינוי מצד הבית הלבן, היא הוצגה רק לאחר בחירתו של ג'ו ביידן.
היא נכנסה לתפקיד ב-15 באוקטובר 2021 וכיהנה עד אוקטובר 2024.
במהלך שירותה צברה מעל 4,200 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, T-1 ג'ייהוק, בואינג C-17, לוקהיד C-141 סטארליפטר, בואינג KC-135 סטרטוטנקר, בואינג C-32A, ביצ'קראפט C-12 הורון, C-23 שרפה, F-15 איגל, F-16 פייטינג פלקון.
ואן אובוסט בעלת תואר שני בהנדסת מכונות מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה, בוגרת המכללה לפיקוד ומטה והמכללה למלחמה של חיל האוויר ובוגרת קורס בכירים באוניברסיטת הרווארד.
ז'קלין מארוואל הייתה ציירת צרפתייה שעבדה בחומרים שונים בציוריה וגם ובפיסול.
היא נחשבת לאמנית מודרניסטית חשובה בעלת השפעה רבה על תחילתה של התנועה.
בציוריה אפשר למצוא ערוב של ריאליזם, פוביזם ואקספרסיוניזם.
שני הוריה היו מורים ששלחו גם אותה ללמוד הוראה.
בשנת 1884 סיימה וואלה את לימודיה כמורה והוריה מצאו לה עבודה כמורה מחליפה.
בשנת 1866 נישאה לאיש מכירות בשם אלברט וואלנטין, אך בשנת 1891 נפרדה ממנו לאחר שבנה נפטר בגיל צעיר מאוד.
מאוחר יותר עבדה כתופרת וכך הצליחה לכלכל את עצמה.
בשנת 1900 החליפה את שמה לז'קלין מארוואל (חיבור של שמה הראשון מארי וואלה) ונישאה לפלנדרין שנודע כאומן ששויך לבלט הרוסי.
מארוואל עברה לגור במונפרנס שהפכה ללב האומנות של פריז.
בתקופה זו יצרה פוסטרים ואיורים לקטלוגים של סלונים פריזאים.
בסוף שנות ה-1920, לאחר שהצליחה לשגשג כאומנית, בעלה פלנדרין עזב אותה והיא חלתה, אך היא התעלמה מהמחלה.
מארוואל נפטרה במאי 1932 בבית חולים בפריז בבדידות איומה.
ורק כאשר היסטוריוניות פמיניסטיות החלו לחקור נשים באומנות, זכתה מארוואל לשוב למקומה הנכון בתנועת הפוביזם.
היא ציירה בעיקר נוף, אך כאשר נעשתה ידועה יותר החלה ליצור פוסטרים ואיירה הזמנות לקטלוגים.
בשנת 1894 פגשה מארוואל את הצייר פראונסאה ז'וסף ג'ירו והתגוררה איתו בפריז, שם נודעה לקבוצת ה"נביאים".
ג'ירו הכיר לה את ג'ולס פלנדרין (Jules Flandrin) והשניים התאהבו.