tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעזרתו באו הכוחות השמרניים בגרמניה, האצולה היונקרית שהייתה רגילה לנהל את ענייני המדינה מקדמת דנא ושלוחיה כמו הגנרל שלייכר, הקנצלר ברינינג, והנשיא פון הינדנבורג ששאפו מכבר לחסל את התעתוע הדמוקרטי המזיק במדינתם.
במהלך השנים שבין 1930 ו-1933 התחלפו שלושה ראשי ממשלה, כשכל אחד מהם חותר בדרכו להחריב את הדמוקרטיה הרעועה של ויימאר.
לבסוף, החליטו קובעי המדיניות מאחרי הקלעים, ובראשם הגנרל שלייכר ופון פאפן שפעלו יחד עם אוסקר פון הינדנבורג, להמליץ בפני הינדנבורג על מינוי היטלר לקנצלר בסברם כי הכוחות האחרים במדינה ידאגו לרסנו בהיותו בשלטון.
למרות ההסתייגות של הינדנבורג מהיטלר, שלא ראה בו מועמד מתאים להנהיג את המדינה וכינה אותו ה"גפרייטר הבוהמי", הסכים הנשיא הסנילי כמעט לחלוטין להיעתר לבקשה וב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לקנצלר.
אחרי מינויו, כתב מי שהיה ידידו של היטלר ואחר כך אויבו המושבע, הגנרל לודנדורף, לחברו לנשק הנשיא פון הינדנבורג: "במינוי היטלר לראש הממשלה, מסרת את ארצנו הקדושה לאחד הדמגוגים הגדולים בכל הזמנים.
אני מנבא לך שאיש רע זה, יוביל את הרייך לתהום ויגרום לחורבן אומתנו.
הדורות הבאים יקללו אותך בקברך על פעולתך זו".
ב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לראש ממשלת גרמניה.
במהלך 12 שנות שלטונו הביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה ולשואה.
בכך הוביל למותם של 64 מיליון בני אדם, ובהם כשישה מיליון יהודים שהושמדו בשואה.
בתחילה נשא היטלר בתואר קודמיו, "קנצלר הרייך".
ב-1 באוגוסט 1934, יום אחד לפני מותו של הינדנבורג, קבעה הממשלה בצו כי משרת הנשיא תאוחד עם זו של הקנצלר מרגע פטירתו וסמכויותיו יועברו להיטלר, שיהפוך לראש המדינה.
הלה מיאן לשאת את תוארו של המנוח; למחרת, ב-2 באוגוסט, כתב לשר הפנים כי מאחר שהתפקיד מקושר עם דמותו של הינדנבורג, הוא מבקש להיקרא מעתה "המנהיג וקנצלר הרייך" (Führer und Reichskanzler) בכל התכתובת הרשמית.
זה נותר תיאור משרתו עד להתאבדותו.
השנים שלאחר "ליל הסכינים הארוכות" (1934–1937) נחשבות על ידי רבים ל"שנים הטובות" של הנאציזם, משום שהתחוללו בהן הצלחות בתחומי מדיניות החוץ והפנים.
היטלר קיבל לידיו בראשית שנת 1933 כלכלה במשבר.
כמו דנמרק, הולנד, נורווגיה ואוסטריה סביבה, סבלה גם גרמניה מאבטלה בשיעור של כ-30 אחוז—למעלה משישה מיליון מובטלים ובנוסף, סבלה גם מהיפר-אינפלציה ומתלות גדולה בחומרי גלם.
כעבור ארבע שנים, היו פחות ממיליון מובטלים בגרמניה והתוצר הלאומי הגולמי עלה בין 1932 ל־1937 ב־107 אחוז.
היטלר גם החל בפרויקטים לאומיים שאפתניים, ובמיוחד סלילת הכבישים המהירים, האוטובאהן, ומפעלי המכונית העממית, הפולקסווגן של פרדיננד פורשה (אף כי ייצורה בפועל החל רק אחרי המלחמה).
להיטלר עצמו הייתה הבנה מוגבלת למדי ועניין דל בכלכלה והוא הותיר בשנים הראשונות יד חופשית למדי להיילמאר שאכט, שר הכלכלה, והפעיל שורה של צעדים חריפים להגדלת התעסוקה:
מאסר מנהיגי איגודי העובדים והפיכת "חזית העבודה" (DAF) בראשות נאמנו רוברט ליי לאיגוד הפועלים החוקי היחיד בגרמניה.
ליי לא איחר ליישם הקפאה מוחלטת של השכר, הפחתות מוגדלות לצורכי מס הכנסה ואכיפת "פנקס עבודה" שרק הוא אפשר תעסוקה.
מתן העדפה לתעסוקות עתירות כוח אדם: נאסרה הכנסה לשימוש של מכונות החוסכות בכוח אדם; חוזים ממשלתיים ניתנו רק לחברות שהסתמכו על כוח אדם ולא על מכונות (עובדה זו הייתה נכונה במיוחד ביחס לתוכנית האוטובאהן); נדרש אישור ממשלתי לפיטורי עובדים.
תעסוקה צבאית וקדם-צבאית: הונהג גיוס חובה וצעירים הופנו ל"שירות עבודה בהתנדבות" ו"שירות צעירים בהתנדבות" שביצעו "עבודות יזומות" כמו נטיעת יערות או סיקול קרקעות.
כמו כן הונהג בשנת 1935 שירות עבודה (RAD) שכפה על כל גבר צעיר (ומאוחר יותר נשים צעירות), חצי שנת עבודה עבור הממשלה.
פיטורי נשים: נשים במקצועות שירות ציבורי או רופאות פוטרו ואילו נשים נשואות קיבלו כסף כדי לא לעבוד.
מעבר לכלכלת מלחמה: מרגע עלייתו לשלטון וביתר שאת משנת 1936 ואילך, העביר היטלר את גרמניה למבנה כלכלי המכוון לחימוש ומלחמה, כשמספרים גדלים והולכים של גברים מועסקים במכונת המלחמה המתפתחת.
צעדים אלו של היטלר מבהירים במידת מה כי הנס הכלכלי היה במידה רבה תוצר של עבודות יזומות בכפייה מסוגים שונים ובהדרגה, הכפפת שוק העבודה לצורכי בניין מכונת המלחמה הגרמנית.
אבל גם כך, יש הכופרים בעצם הטענה כי התחולל בגרמניה שיפור כלכלי ממשי בשנות שלטונו הראשונות של היטלר, בעיקר מהסיבות הבאות:
האוטרקיה שכשלה: אחד מלקחי השפל הגדול היה הניסיון להפחית את תלותה של גרמניה ביבוא חומרי גלם מבחוץ והפיכתה לאוטרקית ככל שאפשר, מבחינת אספקת מזון ואנרגיה (דלק סינתטי).
זה היה ניסיון נואל, שנכשל לחלוטין.
בשנת 1939, אחרי האיחוד עם אוסטריה וכיבוש צ'כוסלובקיה עתירות המשאבים הטבעיים, עדיין ייבאה גרמניה חומרי גלם רבים ונותרה תלויה כשהייתה בחומרים מבחוץ.
החוב המתעצם: בעוד שהכנסותיה של הממשלה הגרמנית עלו מ-10 מיליארד רייכסמארק בשנת 1928 ל-15 מיליארד רייכסמארק בשנת 1939, הוצאות הממשלה גדלו מ-12 ל-30 מיליארד רייכסמארק, והחוב הממשלתי עמד על 38 מיליארד רייכסמארק.
במילים אחרות, התעסוקה היזומה והחימוש מומנו באמצעות הגדלת חוב שמשמעותה הייתה שגרמניה ניצבה על פי פחת כלכלית.
האנשים הפכו עניים יותר: אם בוחנים את צריכת המזון של אזרחי גרמניה כמדד לעושרם, הרי שניתן לאתר עלייה ניכרת במחירי רוב סוגי המזון הבסיסיים בהשוואה בין נתוני 1927 ו-1937, והשכר הממשי (בניכוי אינפלציה) לא השתפר בצורה דרסטית.
הנס הכלכלי של היטלר היה למעשה כישלון חרוץ מנקודת מבט כלכלית ואנושית.
מנקודת מבטו של היטלר, עם זאת, הייתה המדיניות הכלכלית שנקט הצלחה כבירה.
כבר בשנים הראשונות לקיום המשטר דחף היטלר להגברת החימוש, כשהוא בולם את הקצאת הכספים לצבא ולבניינו רק בנקודות בהן נדמה היה שמוצרי יסוד חיוניים כמו חמאה עומדים לאזול בחנויות.
משנת 1936 ואילך, דומה, נפלה אצל היטלר ההכרעה לוותר לחלוטין על הניסיון לבנות את גרמניה ככוח כלכלי המבוסס על סחר בינלאומי, יבוא ויצוא.
גרמניה, מבחינתו, הייתה אמורה להפוך לאי-בודד מבחינה כלכלית.
הקשר היחידי בינה לבין "הגזעים הנחותים" (לתפישתו) שישבו סביבה היה אמור להיות כיבושם.
המדינה שעטה קדימה לעבר מלחמה בלתי נמנעת.
שאכט, ששאף לכונן כלכלה "אזרחית", נדחק הצידה לטובת גרינג, שמונה ל"פיהרר" של "התוכנית-הארבע שנתית" שהתמקדה כל כולה בבניין מכונת המלחמה.
אחד מסודות הצלחתו של המשטר הנאצי הייתה המערכה המקפת לתיאום – גלייכשאלטונג – מושג שמשמעותו המילולית "סינכרוניזציה" אך משמעותו המעשית הייתה "נאציפיקציה" של כל היבטי החיים תחת המשטר הנאצי.
הנאצים החריבו בשיטתיות כל מוסד שהיה עלול לערער באופן כלשהו על כוחם, מגן הילדים ועד זקנה, כשהם מנסים להמיר כל אחד מהם במוסד משלהם.
ילדים היו צריכים להשתתף בתנועות הנוער הנאציות, בתחילה היונגפולק ומאוחר יותר ההיטלריוגנד.
כל מורה היה חייב להצטרף לאגודת המורים הנאצית, ששמרה הן על "טוהר הגזע" של המורים והן על מינון התעמולה הנאצית והגזענית בחומר הלימודים.
בחופשים היו התלמידים נדרשים לצאת למחנות עבודה.
אחרי השלמת הלימודים בא גיוס החובה לצבא ואחריו האוניברסיטאות, שעברו אף הן נאציפיקציה מזורזת לסילוק המרצים היהודים והתחלת לימודי "מדעים נאציים" (כגון תורת היחסות ומכניקת הקוונטים מטוהרים מ"זבל יהודי").
אנשי המפלגה הנאצית היו במאבק תמידי גם עם הכנסייה, במיוחד בדרום גרמניה השמרנית והקתולית יותר, לערעור מעמדה ולמעשה, להחלפתה.
כלפי המתנגדים למשטר הופעל טרור – אנשים נשלחו למחנות מעצר, למחנות עבודה ולכלא.
נחקקו חוקי הגזע (חוקי נירנברג), שהורו לפעול לטיהור העם הגרמני מיסודות "נחותים" ובראשם היהודים.
עבור אזרחים מן השורה, פעלו העיתונות, הרדיו והקולנוע תחת שלטונו של יוזף גבלס, שר התעמולה והגאולייטר של ברלין.
מעבר למכונת האינדוקטרינציה, התבסס השלטון הנאצי יותר מכל על היטלר עצמו.
המשטר כולו נבנה סביב אישיותו והמיתוס של הפיהרר בעל רצון הברזל, שלעולם אינו טועה.
היטלר עצמו דאג לחזק את הרושם הזה באמצעות הימנעות קפדנית ממתן הוראות מדויקות או התחייבות ברורה כמעט בשום מקרה, כך שהמערכת השלטונית כולה הייתה שרויה במאבק פנימי מתמיד באשר לכוונתו המדויקת, ופעלה כל הזמן לפי התפישה של "לכוון לדעתו של הפיהרר".
המריבה המתמדת בין הרשויות השונות גם שירתה את עניינו של היטלר פעם נוספת בהציגה אותו כבורר העליון בכל המחלוקות.
כך, לדוגמה, פעלו בתחום מדיניות החוץ בשנת 1938 קונסטנטין פון נויראט, שר החוץ, אלפרד רוזנברג ראש המחלקה לענייני חוץ של המפלגה, יואכים פון ריבנטרופ ולשכתו הענפה והרמן גרינג.
ההחלטה הסופית, בכל מקרה, הייתה תמיד של היטלר.
כל הפועלים בתחום התחרו על חסדיו.
מן העבר השני, דאג היטלר לנתק את עצמו מכל נושא שנוי במחלוקת.
הוא סירב להכריע במחלוקות, אלא אם כן אולץ לעשות כן, ונמנע מביטוי פומבי של מחויבות לביצוע פעולה קונקרטית כלשהי.
כך, לדוגמה, היטלר נתן אישורו לארגון הפוגרומים בליל הבדולח ב-1938. אחרי שהתברר כי הפוגרומים עוררו תגובות שליליות בעולם ובגרמניה עצמה, נמנע היטלר מכל אזכור של האירוע וכלפי חוץ הפנה אצבע מאשימה כלפי גבלס, שהיה האיש "שנתן את ההוראה" בפועל.
אנשים בגרמניה נהגו לומר על דבר מביש או מחפיר שראו: "אילו רק היה הפיהרר יודע על כך", מתוך מחשבה שהפיהרר, המנהיג העליון שאיננו טועה לעולם, היה מן הסתם שם קץ לאותם מעשי שחיתות, ביזה, רצח וכפייה שנהגו פעילי המפלגה הנאצית לבצע.
מימוש רצונו של הפיהרר התבצע דרך המפלגה הנאצית.
החל ב"גאולייטרים" וכלה בפעילי השטח, דחפו אנשי המפלגה כל הזמן להעצמת והעמקת הגלייכשאלטונג ולהקצנה מתמשכת של האמצעים הננקטים, מתוך תפישה שבכך הם פועלים ליישום רצונו האמיתי של הפיהרר, אף שהוא אינו יכול לומר זאת בגלוי מטעמים של מדיניות חוץ ומראית עין.
לא התקיים הליך מסודר של העברת פקודות להקצנה של הנאציפיקציה של החיים בגרמניה.
המפלגה קיימה מדי שנה מספר אירועים (לדוגמה, יום העלייה לשלטון, כנס המפלגה בנירנברג, יום הולדתו של היטלר, יום הפוטש, וכדומה) בהם היה היטלר הנואם המרכזי.
נאום זה ונאומים אחרים בכנסים שימשו דרך להעברת מסרים כללית על כיוונים רצויים לפעולה.
פעילי השטח עצמם, בהשראת הנאומים ומתוך תפישותיהם הם, דחפו כל הזמן להקצנה נוספת, כשלעיתים קרובות נוצר הרושם כאילו פעולות חקיקה או תקנות באות בעקבות לחץ מלמטה ולא כיוזמה של ראשי המפלגה.
חלק ניכר מכוחו של היטלר נבנה על המיתוס של יכולתו הכמעט מיסטית, לכאורה, לגרוף הצלחות בזו אחר זו בקלות כמעט בלתי נתפשת.
היטלר עצמו, כאדם שעיקר כוחו ביכולתו הכריזמטית, תפש את שלטונו קודם כל במונחים תועמלניים.
הוא הפך למאמין האדוק ביותר באי-יכולתו לטעות וחש כי עליו לשוב ולספק את ההצלחה הבאה ולהמשיך "לתחזק" את ההערצה ההמונית אליו ואת האופוריה בציבור.
באספה של גאולייטרים שנערכה בבית הספר לצעירים מצטיינים של המפלגה ב-29 באפריל 1937, הסביר היטלר את חישוב צעדיו: "בשבילי הדבר החשוב הוא לא לצעוד שום צעד שיהיה עלי לסגת ממנו, ולא לנקוט שום צעד שעלול לגרום לנו נזק.
ידוע לכם שאני הולך תמיד עד קצה גבול הסיכון, אבל לעולם איני עובר אותו.
צריך להיות בעל אף רגיש די הצורך לחוש: במה אני יכול לעשות יותר?
השימוש במיתוס אפשר להיטלר להביא את גרמניה הנאצית לרצף ניצחונות צבאיים ולהישגים דיפלומטיים ולתמיכה ציבורית רחבה.
רשימת ההצלחות של היטלר בתחילת שלטונו כללה הישגים רבים:
ב-1935 הונהג גיוס חובה כללי תוך הפרת חוזה ורסאי בגודלו של הצבא הגרמני, והופעלה תוכנית התחמשות שאף היא סתרה חוזה זה.
ב-1936 חודשה הנוכחות הצבאית בחבל הריין.
בתחילת 1938 בוצע ה"אנשלוס" איחודה של אוסטריה עם הרייך.
איטליה של מוסוליני, בעלת האינטרס הראשי באוסטריה, ויתרה להיטלר.
בספטמבר 1938 התקיימה ועידת מינכן בהשתתפות איטליה, הממלכה המאוחדת וצרפת שקרעה את חבל הסודטים מצ'כוסלובקיה.
היטלר הכריז כי אין לו שום תביעות נוספות מצ'כיה.
צ'מברלין חתם על ההסכם לוויתור על חבל הסודטים, שב לממלכה המאוחדת ונפנף בנייר שעליו חתימתו של היטלר בבשרו על "שלום בזמננו".
מרץ 1939 – כיבוש צ'כיה וכינון מדינת בובות בסלובקיה ואילוצם של הליטאים לוותר על עיר הנמל קלייפדה.
כאן יש הטוענים כי הממלכה המאוחדת וצרפת הבינו כי היטלר מתכוון להילחם גם בפולין.
הם לא הגיבו בהכרזת מלחמה בתגובה על ההפרה של הסכם מינכן.
ברוב הצעדים הללו, לפחות עד משבר הסודטים בקיץ 1938, נהנה היטלר מתמיכה כמעט בלתי מסויגת מן העם הגרמני, כצעדים לבניין מחודש של כוחה של גרמניה כמעצמה מובילה באירופה.
אך היטלר נפל כאן גם קורבן למיתוס שלו עצמו.
הוא לא היה יכול, גם מסיבות של שימור המשטר וגם מתוך התייחסותו לעצמו, להרשות לעצמו לעצור.
מצבה הכלכלי של גרמניה היה בכי רע, כשחלק חשוב בדחיפה ל"אנשלוס" ולכיבוש צ'כיה נובע מהרצון לנכס לרייך את המשאבים התעשייתיים, הצבאיים והטבעיים של שתי המדינות.
הצבא העצום שבנה היטלר לא היה דבר שאפשר להמשיך לבנותו לאורך זמן בלי להשתמש בו.
המשטר הנאצי, כפי שכותב איאן קרשו, היה מושתת על רדיקליזציה והתפשטות מתמידים.
המשך הרדיקליזציה וההתפשטות היו הכרח קיומי והישרדותי עבור המשטר, לא עניין של בחירה.
אף על פי שהמשטר הנאצי עשה שימוש רחב במשטרה חשאית, מעצרים ודיכוי מתנגדים, אופיו היה שונה בתכלית מזה של המשטר הסובייטי תחת סטלין.
במקום שבו סטלין נבנה על דיכוי, טיהורים ואימה, נבנה היטלר על אהדת ההמון והמיתוס שלו כגאון שאינו טועה לעולם.
עצירה של התהליך והודאה בכך שבעצם גרמניה היא עיי חורבות כלכליים הייתה שוות ערך להתמוטטות המשטר.
היטלר המשיך לנחול הצלחות גם הלאה, אחרי פתיחת המלחמה:
בספטמבר 1939 הושג כיבוש פולין בתוך ארבעה שבועות.
ב-1940 כיבוש דנמרק ונורווגיה, כמעט בלא מאמץ.
זמן לא רב אחרי כן, באה הפלישה לצרפת דרך הולנד, בלגיה ולוקסמבורג והיטלר עמד בשערי פריז בתוך ארבעים יום.
ב-1941 באו כיבוש יוון ויוגוסלביה.
הצלחות אלו הכתיבו גם את הצעדים ההכרחיים הבאים.
בראש ובראשונה, ביוני 1941, "מבצע ברברוסה" לכיבוש ברית המועצות.
רוב חוקרי התקופה מסכימים שבסוף 1937 כבר היה היטלר נחוש בדעתו לנקוט מדיניות תוקפנית, שיעדה כינון ההגמוניה של גרמניה על מזרח אירופה ויישום המדיניות של "מרחב מחיה" שתוארה בספרו "מיין קאמפף".
אולם, רובם גם מסכימים כי בשלב זה עדיין לא החליט היטלר לנצל את כוחה הגובר של גרמניה כדי לממש תוכנית שאפתנית זאת.
ב-1 בספטמבר 1939 החלה פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
יומיים אחר כך כיבדו בריטניה וצרפת את ערבותם לפולין והכריזו מלחמה על גרמניה.
בכך החלה מלחמת העולם השנייה.
ההחלטה להכרזת מלחמה על ארצות הברית בשנת 1941 התקבלה על ידי היטלר, כמעט ללא התייעצות עם חברי ממשלתו או גנרלים בצבאו.
הסיבות של היטלר להכרזת מלחמה נגד ארצות הברית היו רבות.
למרות שהוא לא היה מחויב על פי ההסכם התלת-צדדי לתמוך ביפן אלא אם היא הותקפה באופן ישיר על ידי צד שלישי, הוא קיבל השראה מהטקטיקה היפנית של התקפת פתע ללא הכרזת מוקדמת.
הוא השתמש בעצמו בטקטיקה הזו מספר חודשים לפני כן, ביוני 1941 כאשר החליט לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה.
כל ההתייעצויות שקיבל היטלר לפני קבלת ההחלטה, לא כללו אף נציג מוורמאכט מלבד הגנרלים וילהלם קייטל, שהיה ראש ה-OKW ואלפרד יודל, שהיה ראש אגף המבצעים של ה-OKW.
הגנרל ולטר ורלימונט סיפר כי "זו הייתה החלטה עצמאית לחלוטין שלא ניתנה לגביה עצה מהוורמאכט, סביר להניח שאם הייתה נשאלת, ההנהגה הצבאית הייתה מייעצת שלא להרחיב את המלחמה לאור היקף המשבר בחזית המזרחית".
הקולונל ניקולאוס פון בלאו סיפר כי נודע לו על ההחלטה לאחר שחזר מחופשה בת חודש, הוא סיפר כי הוא נדהם מ"חוסר המושג" של היטלר לגבי הפוטנציאל הצבאי של ארצות הברית וראה בכך דוגמה ל"ידע המוגבל" של היטלר לגבי מדינות זרות.
אין הסכמה בדבר התאריך המדויק שבו החליט היטלר על ההשמדה השיטתית של היהודים בשטחים הכבושים של ברית המועצות.
נכון לשנת 2024, עדיין לא נמצא כול מסמך בחתימת היטלר הקורא לרציחה כוללת של היהודים.
העדרו של מסמך כזה מיוחס לעיתים לאנדרלמוסיה שאפיינה את דרך פעולתה של המערכת הנאצית, ומשתמעת ממנה האפשרות שייתכן והפקודה מטעם היטלר ניתנה בעל-פה, או שהגיעו הדברים לידי כך שלא נזקקה פקודה מפורשת מהיטלר כדי להפעילה.
אולם, אין חילוקי-דעות בין החוקרים באשר לאחריותו של היטלר להוצאת ה'פתרון הסופי' לפועל, גם אם המערכת הגדולה של האס אס, בראשותו של הימלר היא שעשתה את עיקר העבודה.
בשנות ה־20 הוסיפה "בעיית היהודים" להיות נושא מרכזי לגבי היטלר.
לעיתים הייתה לשונו של היטלר מאיימת יותר, בעיקר כשהיה עורך השוואות בין חיידק השחפת, שאותו יש להכחיד (Vernichten) ובין היהודי – "השחפת הגזעית של העמים" (Rassentuberkulose), שאותו יש לסלק אם אכן רוצה העם הגרמני לשקם את בריאותו.
בראשית שנות ה־30 – בין פריצת הדרך בבחירות לבין עלייתו של היטלר לשלטון – לא הייתה הכנה במפלגה למדיניותה לגבי היהודים, או שההכנה הייתה מועטה מאוד.
בשנים הראשונות לאחר עלייתן לשלטון, נקטו סיעות נאציות שונות קווי מדיניות שונים, לעיתים אף מנוגדים.
היטלר העדיף בדרך כלל את הגישה של אפליה חוקתית שיטתית – ה"אנטישמיות של ההיגיון", כפי שצוין שמכתב לגמליך – על פני האלימות בפומבי של פוגרומים "פעולות פרועות".
ואולם, נעדרו אז ההתבטאיות שבראשית שנות ה־20 היו כה נפוצות בהצהרותיו של היטלר, דהיינו, הנחישות לגבי המטרה הסופית במדיניות הנאצים לגבי היהודים.
בשנת 1940 הציג היינריך הימלר מיזכר בשאלת היחס לאוכלוסיות מזרח אירופה, שכלל גם רעיון של שילוח כל היהודים לשטחי מושבות באפריקה.
הכוונה הייתה להפוך את אוכלוסיות מזרח אירופה לעבדים.
היטלר התייחס להצעותיו של הימלר כ"טובות מאוד ונכונות".
כעבור מספר שבועות בא רעיון השילוח של היהודים לארצות מעבר לים לידי המחשה במסגרת תוכנית מדגסקר.
בנאום מפורסם בפני הרייכסטאג, המכונה "נאום הנבואה", ב־30 בינואר 1939, הצהיר היטלר:
היטלר השמיע דברים דומים בפני פוליטיקאים זרים בפגישות פרטיות לאחר פוגרום ליל הבדולח בנובמבר 1938. למשל, ב־21 בנובמבר 1938, נפגש היטלר עם שר ההגנה הדרום אפריקאי אוסוואלד פיראו ואמר לו ש"היהודים ייהרגו אם תפרוץ מלחמה".
באותו חודש, פקיד בלשכת קנצלר הרייך של היטלר אמר לדיפלומט בריטי על התוכניות של גרמניה: "להיפטר מיהודים, באמצעות הגירה או במידת הצורך על ידי הרעבה או הריגתם".
בנוסף הוא אמר שגרמניה "מתכוונת לגרש או להרוג את היהודים בפולין, הונגריה ואוקראינה" לאחר הפלישה לאותן מדינות.
ב־16 בינואר 1939, היטלר נפגש עם אישטװאן צ'אקי, שר החוץ של הונגריה.
צ'אקי נזכר שהיטלר "היה בטוח רק בדבר אחד, היהודים יצטרכו להיעלם מגרמניה עד לאדם האחרון".
היטלר התייחס להריגת יהודי פולין בשיחה עם מיקלוש הורטי ב־17 באפריל 1943: .
ההיסטוריון איאן קרשו אומר כי הוא בטוח שהיטלר היה מעורב בפתרון הסופי, עקב מקרוב אחרי תהליך ההשמדה, ואישר אישית כל החלטה משמעותית במהלך.
לרוב האישור ניתן להימלר ובעל פה.
לאחר התבוסה נאצית בקרב שהתחולל בסטלינגרד (שלימים ייחשב כקרב הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית) היטלר התערב ישירות ולחץ על בעלי בריתו ההונגרים והרומנים לקדם את השמדת היהודים.
במקרים רבים החלטותיו לא היו ביזמתו אלא היו תגובה להצעות של הבכירים הנאצים, אבל גם כך ברור שהיטלר החליט על השלבים השונים ושהחלטותיו היו הכרחיות לביצוע השואה.
מאז עליית היטלר לשלטון בגרמניה, היו תוכניות להפלתו מהשלטון.
חלק ניכר מתוכניות אלו תוכנן על ידי קצינים בכירים, אשר התנהגותו של הרב"ט לשעבר לא הייתה לרוחם.
השינויים שערך במטה הכללי, החלפתם של הגנרלים בלומברג ופריטש, באמצעות סיבוכם בשערוריות מין מפוברקות והצבתם של קצינים נאמנים לו במקומם, ושבועת הנאמנות שהכריח היטלר את כל חיילי הוורמאכט להישבע לו באופן אישי, גרמו לרבים מן הקצינים לחשוב על הדחתו.
כבר בימי ועידת מינכן, עת עמדה גרמניה בסכנה של מלחמה עם הממלכה המאוחדת וצרפת, בשל דרישת היטלר לצרף לרייך את חבל הסודטים (מלחמה שבמאזן הכוחות נראתה כחסרת סיכוי לצבא הגרמני), תכננו הגנרלים הגרמנים לעצור את היטלר ולהכריז כי אינו שפוי, כאשר ייתן לכוחות את הפקודה לנוע.
בגידת הבריטים והצרפתים בעם הצ'כי בוועידת מינכן, והצלחתו המפתיעה של היטלר להשתלט על חבל הסודטים ללא קרב, הוציאו את הרוח ממפרשי הקושרים.
עם זאת, חלק מן הקושרים, אנטי נאצים מושבעים, המשיכו בתכנון תוכניותיהם, תוך שהם מחכים לשעת כושר.
הדבר הגיע לידי כך שהאבווהר, שירות המודיעין הצבאי הגרמני, שימש מטה פעיל לקושרים, ובכירים באבווהר הודיעו למדינות כגון דנמרק ונורווגיה, כי הצבא הגרמני עומד לפלוש אליהן.
בראש הקושרים באבווהר עמדו האדמירל וילהלם קנריס, וסגנו הגנרל הנס אוסטר.
מאחר שחלק ניכר מן הקושרים בקרב הצבא לא תמך בקשר בשל אי מוסריותו של המשטר הנאצי, אלא בשל החשש מהרפתקנותו, היו השנים שבין ועידת מינכן ובין הפלישה לברית המועצות שנים בהן לא יכלו הקושרים לפעול.
עם הפלישה לברית המועצות, ועם שהסתבר עומק התסבוכת שזו יצרה, חודשה פעילות הקושרים במרץ מוגבר.
ניסיון ראשון של קבוצת קושרים לעצור את היטלר ו"להעמידו למשפט" נעשה כבר בשנת 1941 על ידי הגנרל הנינג פון טרסקו, ושלישו, פביאן פון שלברנדורף, עת ביקר היטלר במפקדת "ארמיות המרכז" בחזית הרוסית.
אך הביקור נדחה פעמים מספר, ומשהגיע היטלר, היה מלווה במשמר של אנשי אס אס, דבר שמנע כל אפשרות לעצרו.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1943, הצליח טרסקו להחדיר פצצת זמן למטוסו של היטלר כאשר זה חזר מביקור בחזית, אך היא לא התפוצצה.
כישלונות אלו העבירו את מרכז הכובד של הקשר אל קבוצת גנרלים שישבו בפריז ובברלין, כאשר ביניהם שימש מתווך ומוציא לפועל הקולונל הרוזן קלאוס שנק פון שטאופנברג.
בשלב זה כלל הקשר קבוצה משמעותית של קצינים, שכללה אף את הפלדמרשל ארווין רומל, אשר זכה לפופולריות עצומה בגרמניה, וכן היה מכובד ומקובל על בעלות הברית.
כן הצטרפו אל הקשר גורמים אזרחיים - משפטנים, דיפלומטים ואנשי דת.
הקשר שערכה קבוצה זו ידוע בשם קשר העשרים ביולי, משום שנערך ב־20 ביולי 1944. הקשר נכשל, וחלק גדול מן המעורבים בו, ובהם מנהיג הקשר, פון שטאופנברג, הוצאו להורג.
הקשר היווה את שיאם של ניסיונות רבים, במשך שנות קיומו של הרייך השלישי להפיל את המשטר הנאצי, על ידי גרמנים שדגלו בהתנגדות למשטר הנאצי.
בשנת 1945, תבוסתה המלאה של גרמניה הלכה וקרבה.
בעלות הברית המערביות והצבא האדום במזרח חדרו אל שטחה.
למרות זאת, היטלר לא שקל אף לרגע להיכנע.
לקראת סוף המלחמה, במרץ 1945, הוציא היטלר את צו נרון, בו פקד על הצבא והרשויות לנקוט מדיניות של "אדמה חרוכה" בעת נסיגתם למעמקי גרמניה.
עוד קודם הונהגה מדיניות כזו בשטחי ברית המועצות שהוורמאכט איבד.
היטלר גם פקד אישית על דיטריך פון קולטיץ מושל פריז לשרוף את העיר ולמנוע את שחרורה.
בימיו האחרונים האשים היטלר את הצבא, אנשי ה-SS והעם הגרמני בהפסדה של גרמניה במלחמה.
דווח גם כי היטלר עצמו פחד להיתפס על ידי הצבא האדום, או להיפצע, ולכן פסל את האפשרות להשתתף בקרב בעת שהרוסים התקדמו לעבר הבונקר שבו שהה.
בבוקר ה-29 באפריל נודע לו על מותו של בניטו מוסוליני, שהוצא להורג בברוטליות על ידי הפרטיזנים, מחשש לגורל דומה ויחד עם חששות שנחלו בליבו עוד לפני, גמלה בליבו ההחלטה להתאבד.
טרם התאבדותו כתב היטלר את צוואתו האישית והפוליטית, את רכושו הוריש למפלגה ואם זו לא תתקיים, למדינה.
"ואם גם המדינה תיהרס", הוסיף, "הרי שאין צורך בהחלטה נוספת מצדי".
היטלר הוסיף גם צוואה פוליטית בה טען כי המלחמה "ניזומה באופן בלעדי על ידי אותם מדינאים בינלאומיים ממוצא יהודי או העמלים למען האינטרסים היהודיים." לטענתו, הוא עצמו עשה כל מאמץ למנוע את המלחמה, אך כוחה של היהדות הבינלאומית גבר.
אבל, מוסיף היטלר, "לא הותרתי ספק שלא ארשה שמיליוני ילדים אירופאים ממוצא ארי ימותו מרעב...
בלי שהאשמים האמיתיים יכפרו על אשמתם, אף כי תוך שימוש באמצעים הומניים יותר".
לסיכום הוא קרא ל"הנהגת האומה ולממשיכה להקפיד על חוקי הגזע ועל התנגדות ללא רחם למרעילים העולמיים של כל האומות, היהדות הבינלאומית".
בליל 29–30 באפריל נשא היטלר את אווה בראון לאישה.
בשעות אחר הצהריים ב-30 באפריל השניים התאבדו.
היטלר ואווה בלעו ציאניד והיטלר גם ירה כדור בראשו.
לפני כן בדק היטלר את יעילות הרעל על כלבתו "בלונדי" מגזע רועה גרמני, שעל־פי עדויות מכריו הייתה חביבה עליו מאוד, והיא מתה כעבור כמה שעות.
בנוסף, הומתו גם חמשת גוריה של כלבתו של היטלר, שהיו בידי ילדיו של גבלס.
על פי בקשתו, גופתו הוספגה בבנזין ונשרפה על ידי אוטו גנשה ועוזרים אחרים מחוץ לבונקר, כדי שהאויב לא יתעלל בה (כפי שקרה למוסוליני לאחר מותו).
התאבדותו של היטלר הייתה השיא של גל התאבדויות המוניות בשלהי הרייך השלישי.
חיילי הצבא האדום איתרו את שרידי גופתו של היטלר, וקברו אותם בקבר לא מסומן.
באפריל 1970 הוציאו סוכני ק.ג.ב.
את שתי הגופות, שרפו אותן, ערבבו את האפר עם פחם, ופיזרו אותו על פני נהר האלבה.
החליט לשמור בארכיון הביון הסובייטי חתיכה מהגולגולת של היטלר, ובספטמבר 2009 פרסם העיתון הבריטי "האובזרבר" כי חתיכת הגולגולת אינה שייכת להיטלר, אלא שמדובר בגולגולת של אישה.
ב-2018 פורסם מחקר שמאמת את מותו של היטלר בבונקר בברלין.
היטלר היה חובב חיות ונהג לעיתים לשמור תזונה צמחונית.
בארבע השנים האחרונות לחייו הוא לא אכל בשר או דגים.
בנוגע לחייו המיניים ישנן עדויות שונות.
גלי ראובל, אחייניתו למחצה של היטלר, התגוררה בחדר בדירתו המפוארת בת תשעת החדרים בסמוך ל"פרינצרגנטן-תיאטר" במינכן בתקופה שבין אוקטובר 1929 לספטמבר 1931. לדעת רוב הביוגרפים של היטלר הייתה ראובל גם המאהבת שלו, והיו בין השניים יחסים אינטימיים.
לאחר התאבדותה ב-18 בספטמבר 1931 איים היטלר לשים קץ לחייו וזמן רב לא התאושש מהזעזוע שמותה גרם לו.
בכורסאות נוחות, ישבו היטלר, לשמאלו אווה בראון ולימינו אחת הגברות...
לעיתים היה היטלר מנהל שיחה קלה עם הנשים, או שהיה מתלחש עם אווה בראון.
מדי-פעם אף היה מחזיק בידה".
הסיבה שנהג היטלר להסתיר את אווה מהציבור הרחב מתבארת גם מדבריו של היטלר עצמו שאמר: "הרבה נשים מעריצות אותי מפני שאינני נשוי.
לתופעה זו הייתה חשיבות מיוחדת בתקופת המאבק.
זה כמו אצל שחקן קולנוע: ברגע שהוא מתחתן, הוא מאבד חלק ניכר מקסמו בעיני הנשים, הרואות בו את אלילן"; ואמנם, בימיו האחרונים, כאשר היטלר לא חשש עוד ליוקרתו, נעתר לבקשתה של אווה ונשא אותה לאישה.
עלו טיעונים מצד החוקרים, הגורסים שהיטלר היה גם בעל נטיות הומוסקסואליות, אך רוב החוקרים שוללים זאת.
ההיסטוריון פרופ' איאן קרשו, מחברה של הביוגרפיה "היטלר" (בשני כרכים), כתב שהיטלר "נגעל מהומוסקסואליות"; וזאת מלבד העובדה שהתנועה הנאצית, שהיטלר היה מראשי מתווי דרכה, התנגדה התנגדות אקטיבית להומוסקסואליות, והענישה בעלי נטייה זו בעונשים חמורים.
ישנן דעות אחרות במחקר, המייחסות להיטלר נטיות נוספות על רקע מיני (דהיינו שהיה ביסקסואל, א-מיני) או מזוכיסט.
אדולף יצחק-יעקב כְּרֶמְיֶה (צרפתית: Adolphe Isaac-Jacob Crémieux; 22 באפריל 1796 – 9 בפברואר 1880, פריז) היה מדינאי צרפתי-יהודי שכיהן כשר המשפטים של צרפת.
כרמיה נולד בעיירה נים, במחוז גאר שבצרפת.
מוצא משפחתו היה מיהודי האפיפיור שישבו בעיר קרפנטרה.
בתקופת הקיסרות של נפוליון למד משפטים בפריז, ובשנת 1817 שב לנים והחל לייצג קורבנות של רדיפה פוליטית ואפליה דתית, במיוחד יהודים.
כרמיה נמנה עם פעילי השמאל הצרפתי, ובהדרגה עלה מעמדו בחוגים הליברליים.
ב-1840 פעל עם משה מונטיפיורי למען העצורים בעלילת הדם בדמשק.
ב-1842 נבחר כציר בפרלמנט והיה לאחד הפעילים המרכזיים של אופוזיציית השמאל.
בהמשך נאסר על פעילותו זו.
כרמיה היה פעיל מאוד בנושא ביטול שבועת היהודים, שבוטלה לבסוף ב-1846.
בשנת 1848, לאחר שהודח המלך לואי פיליפ מכיסאו וקמה הרפובליקה השנייה, התמנה כרמיה לשר המשפטים הצרפתי.
באותה שנה הודיע כרמיה על ביטול העבדות בקולוניות הצרפתיות.
ב-1860 נמנה עם מייסדי חברת כל ישראל חברים (אליאנס) שמטרתה הייתה עזרה ליהודים שהופלו על רקע דתי ונפגעו זכויות האזרח שלהם.
כרמיה החזיק בתפקיד נשיא החברה עד מותו.
במסגרת תפקיד זה עבר כרמיה בארצות אירופה ופעל למען הענקת שוויון זכויות ליהודים.
ב-1870, לאחר נפילת נפוליאון השלישי, התמנה שוב לשר המשפטים.
בכהונה זו ביטל את עונש המוות למתנגדים פוליטיים.
באותה שנה קיבלו יהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית על-פי חוק חדש ביוזמתו, שקיבל את השם "פקודת כרמיה" (צו כרמיה).
כרמיה נבחר כסנטור לכל חייו ובכך סיים את חייו הפוליטיים.
במהלך חייו כיהן כנשיא המועצה המרכזית של יהודי צרפת.
למרות יחסו הקרוב ליהודים והפעולות הרבות שנקט למענם, כרמיה נחשב ליהודי מתבולל ובניו התנצרו.
כרמיה היה פעיל בבונים החופשיים של צרפת, ביצע רפורמות, הקים את ההנהגה הארצית והיה בעל דרגה של "Souverain Grand Commandeur" במועצה הצרפתית העליונה.
על שמו קרויים רחובות שונים במושבה הגרמנית בירושלים, ליד שדרות רוטשילד בלב תל אביב, בחיפה, ובפריז.
אדולף לוס היה אדריכל יליד מוראביה שפעל באוסטריה בתחילת המאה ה-20, מחלוצי האדריכלות המודרנית.
נולד בברנו במוראביה (באותה עת תחת שלטון הקיסרות ההבסבורגית).
לוס התפרסם בעיקר בזכות ספרו "קישוט ופשע" ("Ornament und Verbrechen") מ-1908, בו הוא התנגד נחרצות לסגנון הנאו-קלאסי הקישוטי שהיה נהוג עד תקופתו.
את המילה פשע הוא בחר משום שלטענתו הזמן והמשאבים היקרים של אומנים ביצירת קישוטים לאדריכלות מתבזבזים ואינם תורמים דבר לחברה ולתרבותה.
לטענתו חברה מתקדמת אינה זקוקה לקישוטיות היתר הזו.
ללוס הייתה השפעה ניכרת על האדריכלים שייסדו את תנועת המודרניזם באדריכלות ואת הסגנון הבינלאומי.
השפעתו הייתה ניכרת על ולטר גרופיוס, לה קורבוזיה ולודוויג מיס ון דר רוהה ובאדריכלות הארץ ישראלית על לאופולד קרקואר.
לוס היה אחד הבולטים בתנועת "הזצסיון הווינאי" האוסטרית, שיצאה נגד האקדמיה ונגד הארכיטקטורה המסורתית של וינה.
תנועה זו הקימה את בית הזצסיון מול האקדמיה לאמנויות של וינה, בו יש ציורי קיר של גוסטב קלימט המבטאים את הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
לוס יצא בהמשך גם נגד חבריו לתנועה זו, כמו האדריכל הנודע אוטו וגנר, בטענה שקישוט חזית של בית הוא בבחינת פשע.
לוס נודע יותר כהוגה ופחות בזכות עבודותיו המעשיות כאדריכל.
עם זאת, הוא תכנן מספר לא קטן של מבנים, עיקרם נמצאים בווינה, אוסטריה.
פאול אנגלמן ויוסף שכטר, לזכרו של אדולף לוס, מאת יצא לאור בשנת 1946 ובהוצאה חוזרת 1986.
י' שכטר, אדולף לוס מתוך "אף על פי כן", בתוך: י' שכטר, ממדע לאמונה, תל אביב 1962. אלה התרגומים הראשונים של לוס בעברית
בשנת 2004, הוצאו לאור לראשונה בעברית שני ספריו החשובים ביותר של לוס בתרגום לעברית בהוצאת בבל."דיבור לריק" (פורסם במקור בשנת 1921) ו"למרות הכל" (פורסם במקור בשנת 1931).
לספר זה נוסף פתח דבר מאת שרון רוטברד ואחרית הדבר, "אדולף לוס - נגד הזרם", מאת יהודה ספרן.
אדולף הויזינגר היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה, לאחר המלחמה היה המפקח הכללי (מקביל לרמטכ"ל) הראשון של הבונדסוור.
הויזינגר נולד בסקסוניה שבגרמניה ב-4 באוגוסט 1897. הוא התגייס לצבא הגרמני בשנת 1915 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-96 (תורינגיה).
בשנת 1916 קיבל דרגות קצונה.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בקרב ורדן וקרב פשנדל.
הוא נפל בשבי הבריטי ב-17 ביולי 1917.
אחרי המלחמה ושחרורו מהשבי חזר לגרמניה והצטרף לרייכסוור, צבאה המצומצם של גרמניה.
הויזינגר שירת בתפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1925 קודם לדרגת אובר-לויטננט ובשנת 1932 - לדרגת האופטמן.
בשנת 1931 הצטרף למשרד החיילים, המטה הכללי הסודי של גרמניה.
הויזינגר שירת במשרד החיילים עד אוגוסט 1934. הוא מילא תפקיד פיקוד ומונה לקצין המבצעים הראשי של הדיוויזיה ה-11 באוקטובר 1935. הוא קודם לדרגת מיור בשנת 1936. הוא הצטרף ל-OKH, המפקדה העליונה של צבא היבשה באוגוסט 1937, וקודם לדרגת אוברסט-לויטננט באפריל 1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הויזינגר לקח חלק בתכנון המבצעים הצבאיים הקרקעיים בפולין, צרפת וארצות השפלה.
הוא קודם לדרגת אוברסט ב-1 באוגוסט 1940 ומונה לתפקיד קצין המבצעים הראשי של ה-OKH באוקטובר 1940.
עם פתיחת מבצע ברברוסה ה-OKH הפך אחראי לתכנון המבצעים הצבאיים בחזית המזרחית בעוד שה-OKW היה אחראי על המבצעים בשאר החזיתות.
הויזינגר קודם לדרגת גנרל-מיור ב-1 בינואר 1942 ולגנרל-לויטננט ב-1 בינואר 1943.
אחרי שראש המטה של ה-OKH גנרל-אוברסט קורט צייטצלר נאלץ לפרוש מתפקידו מחמת בעיות בריאות ב-10 ביוני 1944, הויזינגר ירש אותו באופן זמני.
הוא היה נוכח במפקדתו של היטלר ב-20 ביולי 1944 בשעה שהפצצה שטמן קלאוס פון שטאופנברג התפוצצה.
הויזינגר נפצע בפיצוץ ואושפז בבית חולים.
הויזינגר נעצר על ידי הגסטפו בחשד שהיה מעורב בקשר העשרים ביולי.
אף שקיים מגע עם הקושרים לא נמצאו ראיות מספיקות כדי לקשור אותו לקושרים והוא שוחרר באוקטובר 1944. הויזינגר לא חזר לשירות פעיל והועבר לכוחות המילואים.
הוא חזר לשירות פעיל ב-25 במרץ 1945 כאחראי המיפוי של הוורמאכט ונפל בשבי בעלות הברית המערביות במאי 1945.
הויזינגר העיד במשפטי נירנברג ושוחרר משביו בשנת 1947. הוא התמנה ליועץ ביטחון של קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר בשנת 1950. כן שירת במשרד ההגנה הגרמני תחת השר תאודור בלנק.
עם חימושה מחדש של גרמניה והקמת הבונדסוור בשנת 1955 הוחזר הויזינגר לשירות פעיל.
הוא התמנה למפקח הכללי הראשון של הבונדסוור בשנת 1957 ושירת בתפקיד זה עד מינויו ליושב ראש הוועדה צבאית של נאט"ו באפריל 1961. פרש מן השירות בשנת 1964.
הויזינגר נפטר בקלן בשנת 1982.
אדולף אוטו ריינהולד וינדאוס היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1928, "על עבודתו בתחום הסטרולים והקשר שלהם לויטמינים".
וינדאוס החל את לימודיו ב"Französisches Gymnasium" הנודע בברלין, שם התמקד בלימודי ספרות.
לאחר סיום לימודיו ב-1895, המשיך ללימודי רפואה בפרייבורג ובברלין, ועבר את הבחינות הראשוניות ("Physikum") ב-1897.
במהלך לימודיו התעניין במיוחד בהרצאותיו של הרמן אמיל פישר, ולכן החל ללמוד כימיה בפרייבורג, אצל קיליאני, במקביל ללימודי הרפואה.
עבודת התזה שלו עסקה בהתמודדות עם רעלים של צמח הדיגיטליס הפוגעים בלב.
לאחר סיום לימודיו בפרייבורג חזר לברלין, שם עבד עם פישר, ושם גם פגש לראשונה את אוטו דיאלס, והשניים היו לחברים לשארית חייהם.
וינדאוס חזר לפרייבורג ב-1901 והחל לעסוק בתחום הכולסטרול וסטרולים קרובים; החלטתו לעסוק בתחום נבעה מהחוסר המוחלט בידע אודות מבנה הכולסטרול באותה תקופה.
מתחילת עבודתו האמין, בצדק, כי הסטרולים (אותם ניתן למצוא בכל תא) הם חומרי מוצא לקבוצות אחרות של חומרי טבע.
וינדאוס קיבל משרת מרצה ב-1903, בזכות מחקריו אלה (תחת השם "על כולסטרול").
ב-1919 הצליח להפוך כולסטרול לחומצה כולית, חומר שבודד בעבר מחומצות מרה על ידי וילנד, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927. כך הוכיח וינדאוס כי חומצות מרה קשורות לסטרולים.
וינדאוס עסק רבות גם בתחום נגזרות האימידזול, בשיתוף פעולה עם קנופ.
במסגרת העבודה הוכיח כי היסטידין, חומצת אמינו המשמשת לבניית חלבונים, היא אלאנין אימידזול, וגילה גם את ההיסטמין, הורמון רב חשיבות.
וינדאוס התמנה לפרופסור חבר ב-1906 ולפרופסור לכימיה רפואית יישומית ב-1913 באוניברסיטת אינסברוק.
ב-1915 עבר לגטינגן כפרופסור לכימיה, יורשו של אוטו וולך, שם פעל עד פרישתו ב-1944 כראש המעבדה לכימיה כללית.
בין תלמידיו נמנה אדולף בוטנאנדט, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 על עבודתו בתחום הורמוני המין, הקרובים לסטרולים.
בזכות מומחיותו הנודעת הוזמן ב-1925 לעבוד עם הפיזיולוג האמריקני אלפרד הס בניו יורק על הוויטמין שכונה "antirachitic", הידוע כיום בשם ויטמין D.
במחקרים אחרים חקר בעיות סטריאוכימיות של מערכות טבעות ציס וטרנס, שעברו הידרוגנציה.
במחקרים אלה פעל באופן אינדוקטיבי, על סמך תצפיות ניסיוניות, ולא הסקה תאורטית.
בשנותיו האחרונות בחן גם את האפשרות של כימותרפיה בחקר מחלת הסרטן.
על עבודתו בתחום הרכב הסטרולים והקשר שלהם לוויטמינים זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1928. וינדאוס זכה בפרסים נוספים, ביניהם מדליית פסטר (1938), ומדליית גתה (1941).
אדולף האמן היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה.
עליו כתב נתן אלתרמן את השיר "גנרל המן" בטור השביעי.
אדולף האמן נולד בשנת 1885 בגרוס לאש שבמקלנבורג-שוורין.
ב-1901 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ובשנת 1908 הועלה לדרגת סמל.
לחם במלחמת העולם הראשונה ולאחר סיומה המשיך את שירותו ברייכסווהר, הצבא של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1919 הועלה האמן לדרגת קצין.
ב-15 בינואר 1921 הועלה האמן לדרגת אובר-לויטננט.
ב-1 באפריל 1923 הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד פלוגה.
ב-1 באפריל 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, הועלה האמן לדרגת מיור והוצב לתפקידי מטה.
ב-1 ביולי 1934 נתמנה האמן למפקד גדוד.
ב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט וב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מיד לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, קיבל האמאן את הפיקוד על הגנת אזור הגבול עם פולין.
במהלך השנים 1940 – 1941 הוצב האמן ביחידות שונות בגרמניה ובין היתר הוצב במשך תקופה מסוימת בעתודה הפיקודית, לה השתייכו קצינים שהמתינו להצבתם מחדש.
ב-1 באפריל 1941 הוצב האמן לשרת באזור הכבוש של צרפת.
לאחר שישה שבועות הוחזר ליחידת המעבר, בה הוצב עד אשר כשנה לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ב-1 ביוני 1942, הועלה האמן לדרגת גנרל-מיור ונשלח להיות מפקד העיר אוריול השוכנת כ-360 ק"מ דרום-מזרחית למוסקבה.
בקרב קורסק שנערך ביולי 1943 פיקד האמן על עוצבה שנקראה "קבוצת האמן".
ב-4 באוגוסט 1943 לאחר שאוריול שוחררה על ידי הצבא האדום הוא נתמנה למפקד העיר בריאנסק, וכאשר הצבא האדום שחרר גם עיר זאת, זמן לא רב לאחר מכן, נתמנה האמן למפקד העיר בוברויסק במחוז מוהילב בבלארוס.
בעת פיקודו על בריאנסק ובוברויסק בוצעו בהן על ידי פיקודיו מעשי טבח ופשעי מלחמה.
ב-1 ביוני 1944 ניתנה פקודה להעלות את האמן לדרגת גנרל-לויטננט, אך המינוי לא יצא אל הפועל עקב שטף המאורעות.
ב-22 ביוני 1944 פתחו הסובייטים במבצע בגרטיון לשחרור בלארוס.
הצבא האדום הלם בכוחות הגרמנים המוצבים ליד בוברויסק, והקיף את העיר.
ב-28 ביוני 1944, נפלו הגנרל האמן וכוחותיו בבוברויסק בשבי.
ב-17 ביולי, הוצעד הגנרל האמן עם 57,000 שבויים גרמנים, ביניהם קצינים בכירים וגנרלים, במצעד השבויים הגרמנים ברחובות מוסקבה.
העלאתו לדרגת גנרל-לויטננט התרחשה ב-20 באוגוסט 1944, בהיותו בשבי הסובייטים.
הגנרל האמן הועמד לדין בפני בית דין צבאי סובייטי בבריאנסק, בשל פשעי מלחמה שביצע בבריאנסק ובבוברויסק.
ב-30 בדצמבר 1945 גזר עליו בית משפט עונש מוות והוא הוצא להורג בתלייה עוד באותו יום.
גופתו נקברה בבית קברות לשבויי מלחמה גרמנים בבריאנסק.
כשנתפרסם בעיתונות העברית ב-2 ביולי 1944 כי בכיבוש בוברויסק נפל בשבי הסובייטים גנרל נאצי המבוקש כפושע מלחמה בשם "האמן", נקשר שמו של הגנרל בלבו של המשורר נתן אלתרמן עם שמו של המן האגגי.
אלתרמן פרסם ב-7 ביולי 1944 שיר ב"טור השביעי" בעיתון דבר, בו העניק לגנרל את שמו של הצורר ממגילת אסתר.
השיר נקרא "גנרל המן" ובו מפגיש אלתרמן את הגנרל עם דמות דמיונית של קצין יהודי צעיר, שגם שמו מקושר למגילת אסתר – מרדכי אסתרזון, צירוף שמותיהם של מרדכי היהודי ושל אסתר המלכה.
בשיר מרדכי הוא עוזרו של חוקר שבויים רוסי בשם פיוטר שויסקי, אליו הובא הגנרל לחקירה.
אלתרמן מתאר את המפגש של מרדכי עם הגנרל, כמפגש של שני אנשים שכבר נפגשו זה עם זה בנבכי העבר; ובלשונו הפיוטית של אלתרמן:
ולסיום המפגש עובר אלתרמן למישור המיסטי:
אלתרמן, שהיה חילוני ורחוק ממיסטיקה יהודית ומאמונה בגלגול נשמות, בחר בשיר זה לתת ביטוי מיסטי לדיאלוג של הגנרל הנאצי המן עם הקצין היהודי מרדכי.
הוא נקט בסגנון זה גם בשירו "גנרל חסיד" על הגנרל ויקטור בוריסוביץ' חסיד המנהל דיאלוג עם אבותיו החסידים.
אדולף "אדי" דסלר היה מייסד חברת הביגוד הגרמנית אדידס, ואחיו הצעיר של רודולף "רודי" דסלר, שהיה מייסד חברת פומה.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנות השלושים, הצטרפו שני האחים ל.
האחים דסלר היו שותפים בחברת נעליים שהקים אדולף "חברת האחים דסלר".
עם זאת, לאחר שהתפתח ביניהם סכסוך בעקבות מלחמת העולם השנייה, האחים פנו לדרכים נפרדות והקימו את החברות הנפרדות שלהם ב-1948.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בה לחם, החל דסלר לייצר נעלי ספורט במכבסה של אמו.
אביו כריסטוף עבד במפעל לנעליים, אחיו רודולף ייצר סוליות לנעליים, ושניהם תמכו בו בהקמת עסק משלו לייצור נעלי הספורט.
ב-1 ביולי 1924, רודולף הצטרף לעסק של אחיו, והוא הפך ל-"Gebrüder Dassler Schuhfabrik" .
ספורטאים רבים נעלו את נעלי החברה במהלך אולימפיאדת אמסטרדם, דבר שפרסם את החברה.
הספורטאי ג'סי אוונס נעל את נעלי החברה במהלך ריצה באולימפיאדת ברלין, אולימפיאדה שבה זכה בארבע מדליות זהב, למגינת לבו של היטלר.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בשנות השלושים של המאה ה-20 הצטרפו האחים למפלגה הנאצית, אך רודולף נחשב לתומך נלהב יותר של המפלגה מבין השניים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצר קרע בין האחים: ב-1943 נכנסו אדולף ואשתו למקלט במהלך הפצצה של בעלות הברית, מקלט שאליו נכנסו, קודם לכן, רודולף ומשפחתו.
אדולף אמר "הממזרים המטונפים חזרו", בהתייחסו, ככל הנראה, למטוסיהן של בעלות הברית, אלא שרודולף היה משוכנע כי אדולף מתייחס אליו ואל משפחתו.
לאחר שרודולף נפל בשבי הצבא האמריקני, ונחשד כאיש אס אס, החריפה היריבות בין שני האחים, משום שרודולף סבר כי החשד בו נבע ממידע שהדליף אחיו.
בתקופת שביו של רודולף, אדולף המשיך בפיתוח החברה, וקידם מכירת מגפיים לוורמאכט.
בשנת 1948 הריב בין השניים הגיע לנתק מוחלט.
רודולף ניתק את השותפות והקים את חברת פומה, ואדי שינה את שמה של חברת הנעליים ל-"אדידס" על שם עצמו (Adi Dassler).
בשנת 1973 הקים בנו של אדולף, הורסט, את חברת ארנה , המייצרת ציוד וביגוד לשחייה.
לאחר מות אדולף בשנת 1978, הורסט ואשתו קטי העבירו לידיהם את ניהול חברת אדידס.
אדידס הפכה לחברה פרטית בשנת 1989 לאחר מותו של הורסט שנתיים לפני כן, אך רכוש החברה נשאר בידי המשפחה עד הנפקתה בשנת 1995.
אדולף יופה מהפכן יהודי רוסי, בן בריתו של לאון טרוצקי ומראשי משרד החוץ הסובייטי.
אדולף אברמוביץ' יופה נולד למשפחת סוחר עשיר ממוצא קראי בעיר סימפרופול (אז בתחומי האימפריה הרוסית).
אביו היה בעליה של תשתית הדואר בחצי האי קרים, היה בבעלותו גם בית במוסקבה והיה בעל קשרים עם הפוליטיקאי ולזמן מה גם ראש הממשלה הרוסית, סרגיי ויטה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה, החל יופה לימודי רפואה באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
במהלך לימודיו שם בשנים 1903–1904 הכיר את הפסיכיאטר האוסטרי אלפרד אדלר והתעניין בתורתו של זיגמונד פרויד.
במקביל ללימודים היה יופה פעיל בפעילות מהפכנית והצטרף ב-1903 למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
מתחילת הפעילות המהפכנית יופה היה חבר בסיעת המנשביקים.
בפרוץ מהפכת 1905 שב לרוסיה ובעקבות מעורבותו במהפכה שכשלה נמלט לגרמניה, שבה הוכרז כ"אישיות בלתי רצויה" וגורש ממנה במאי 1906. הוא התבסס בווינה, המשיך בלימודי רפואה שם והכיר את לאון טרוצקי.
השניים החלו בהוצאה לאור של עיתון רוסי.
מתקופה זו ועד יומו האחרון נותר בן בריתו של טרוצקי.
בווינה סיים יופה את לימודי הרפואה והוסמך כרופא ב-1908. הוא התעניין בפסיכולוגיה והיה בין תלמידיו של אלפרד אדלר.
בתקופה זו הרבה לבקר באימפריה הרוסית ובשנת 1912 נעצר באודסה.
הוא הוחזק במעצר ונשפט על מעורבותו בפעילות מהפכנית בקרב מלחי הצי של הים השחור.
הוא הורשע, נידון לגלות לתקופה בלתי מוגבלת ונשלח לגוברניית טובולסק שבסיביר.
שם קיבל אישור לעסוק ברפואה עקב מחסור ברופאים.
לאחר מהפכת פברואר נמלט יופה ממקום גלותו, הגיע לפטרוגרד והצטרף לקבוצה בהנהגת לאון טרוצקי.
כאשר במאי 1917 ולדימיר לנין הציע לקבוצה זו להצטרף לבולשביקים, יופה וטרוצקי תמכו ברעיון וכאשר איחוד הוסדר יופה נכלל כמועמד (חבר ללא זכות הצבעה) לוועד המרכזי של המפלגה.
יופה נבחר לעיריית פטרוגרד והיה ראש סיעת הבולשביקים בעירייה.
בהתאם לעדויות של טרוצקי, יופה היה פעיל מאוד במהלך ההכנות למהפכה מזוינת (מהפכת אוקטובר) בעיר.
מאוגוסט 1917 ועד מרץ 1918 שימש כמזכיר הוועידה המרכזית של התנועה הקומוניסטית.
לאחר הפיכה שלטונית, יופה נשלח לעבודה במשרד החוץ, תחת טרוצקי שהיה קומיסר עממי לענייני חוץ.
יופה היה יושב ראש המשלחת הסובייטית בשיחות לקראת חתימת הסכם ברסט-ליטובסק.
כאשר טרוצקי עזב את משרד החוץ, יופה פנה לולדימיר לנין בבקשה למנות את טרוצקי לקומיסר עממי לענייני הצבא והצי.
באפריל 1918 מונה יופה כנציג רוסיה הסובייטית (שגריר) בגרמניה.
בהיותו בגרמניה הוא שיתף פעולה עם ויאצ'סלב מנז'ינסקי.
בזמן שהותו בברלין הכיר את מריה (מרים) מיכאילובנה לבית הירשברג, פעילה קומוניסטית ועיתונאית, שגדלה בסט פטרבורג למשפחה עשירה ושימשה כמזכירתו.
השניים נישאו מאוחר יותר שם וב-1919 נולד להם בן - ולדימיר.
בנובמבר 1918 גורש יחד עם כל עובדי הנציגות מגרמניה עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ובטענה שאלה עסקו בפעילות חתרנית ובהכנה להפיכה.
בשנת 1921 יופה השתתף בשיחות פיוס עם אסטוניה, לטביה וליטא וחתם על הסכמי שלום עם המדינות הצעירות (ביניהם חוזה טרטו).
בשנת 1921 הוא היה יושב ראש המשלחת הסובייטית בשיחות מסחר עם פולין.
בשנת 1922 השתתף בוועידת ג'נובה.
בשנת 1922 יופה נשלח למזרח הרחוק והיה שגריר בסין ויפן.
בהיותו ביפן הוא חלה בנוירופתיה פריפרית ונשלח לאוסטריה להחלמה.
במקביל הוא כיהן במשך שנתיים כשגריר בווינה.
מחלתו הקשה של יופה הקשתה עליו להמשיך בפעילות פוליטית.
כל זאת על רקע מאבקיו של טרוצקי ביוסיף סטלין וההחלשות ההדרגתית של השפעת טרוצקי על הפוליטיקה הסובייטית בעקבות תבוסת האופוזיציה השמאלית.
יופה היה ידוע כתומך בטרוצקי.
הוועד המרכזי של המפלגה סירב להמשיך לממן נסיעות של יופה לאוסטריה להמשך קבלת טיפול רפואי.
בהתאם למכתב של יופה זו הייתה הסיבה העיקרית להתאבדותו.
במכתב מפורט שהוא השאיר לטרוצקי, יופה ביקש ממנו להמשיך במאבק ללא פשרות.
יופה נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בלוויה השתתפו ראשי משרד החוץ ולאון טרוצקי נשא הספד.
שגרירות אסטוניה ברוסיה עורכת משנת 2001 טקס זיכרון שנתי לחוזה טרטו על קברו של יופה.
מנישואיו הראשונים נולדה לו בת, נדז'דה (1906–1999).
נעצרה ב-1929 בעוון השתייכות לטרוצקיסטים ונשפטה ל-3 שנות גלות בקרסנויארסק.
ב-1936 נעצרה שוב ונשפטה ל-5 שנים במחנה גולאג.
ב-1949 נעצרה בשלישית ונשפטה לגלות בלתי מוגבלת בסיביר.
ב-1956, לאחר מות סטלין, שוחררה ושמה טוהר.
מנישואיו השניים למריה הירשברג נולד בנו, ולדימיר.
כיוון שהתנגדה להגליית טרוצקי, נשלחה מריה ב-1929 למחנות בסיביר.תחילה הוארך מאסרה בשנתיים, לאחר מכן שוחררה.
בתקופת הטיהורים הגדולים נשלחו היא ובנם, ולדימיר, לטומסק.
ולדימיר הבן הוצא להורג ב-1938. מריה שוחררה ב-1957 וב-1975 עלתה לישראל.
ב-1979 יצא לאור באנגלית ספרה "One Long Night" המתאר את 29 שנותיה במחנות בסיביר, ובעיקר את שנות הטיהורים הגדולים ב-1938-1937.
אדולף הורוויץ היה מתמטיקאי יהודי גרמני שעסק בתחומים רבים, ביניהם אנליזה מרוכבת, אלגברה, תורת המספרים.
הורוויץ נולד בעיר הילדסהיים למשפחה יהודית.
אביו, סלומון הורוויץ (Salomon Hurwitz), היה סוחר.
אמו, אליס לבית ורטהיימר (Elise Wertheime), נפטרה כשהיה בן 3. בשנת 1868 החל ללמוד בבית הספר, שם לימד אותו מתמטיקה הרמן שוברט, שמאוחר יותר המליץ לאביו לשלוח אותו לאוניברסיטה.
אביו לא יכל לממן את לימודיו, אך הורוויץ זכה למימון על ידי חבר אביו.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת מינכן בשנת 1877 בעודו בן 17. במהלך לימודי האקדמאיים הוא למד אצל מתמטיקאים גדולים, ביניהם ארנסט קומר וקארל ויירשטראס.
במהלך לימודיו למד יחד עם פליקס קליין, ואת עבודת הדוקטורט שלו עשה בהשגחתו באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1881 סיים את עבודת הדוקטורט, שכותרתה "פונקציות אליפטיות מודולריות" (Elliptic modular function).
בשנת 1884 התמנה הורוויץ לפרופסור באוניברסיטת קניגסברג.
בשנת 1892 הפך לפרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך, שם נשאר עד סוף חייו.
בשנת 1884 נישא הורוויץ לאידה סמואל (Ida Samuel), ולשניים היו שלושה ילדים.
לאורך כל שהותו בציריך, חווה הורוויץ בעיות בריאותיו רבות, ביניהן מיגרנות קשות.
הוא נפטר בציריך ב-18 בנובמבר 1919.
הורוויץ היה מומחה במשטחי רימן ועסק בעקומים אלגבריים, והגיע להישגים משמעותיים, כדוגמת משפט האוטומורפיזם של הורוויץ.
נוסף על כך, הוא התעניין בתורת המספרים, ובתחום האלגברה התעניין בנוסחאות לסכומי ריבועים.
באנליזה מרוכבת, הוכיח הורוויץ את משפט הורוויץ בדבר התכנסות במידה שווה של סדרת פונקציות.
אדולף וינקלר גודמן היה מתמטיקאי אמריקאי שעסק בפונקציות אוניוולנטיות, תורת המספרים ותורת הגרפים.
על שמו נקראת השערת גודמן על המקדמים של פונקציות מולטי-ולנטיות, המכלילה את השערת המקדמים שהוכחה בשנת 1985 על ידי לואי דה ברנז'.
גודמן עסק בפונקציות מולטי-ולנטיות, המכלילות את הפונקציות אוניוולנטיות.
הוא העלה את השערת גודמן בדבר המקדמים של פונקציות מולטי-ולנטיות.
השערה זו מכלילה את השערת המקדמים, המתקבלת כאשר , אותה הוכיח לואי דה ברנז' בשנת 1985, הוכחה שנחשבת לאחד ההישגים המשמעותיים בתחום האנליזה המרוכבת במאה ה-20. גודמן ומתמטיקאים נוספים הגיעו לתוצאות חלקיות בדבר ההשערה.
גודמן פרסם ספר בעל שני כרכים בנושא - Univalent functions.
בשנת 1972 הוא פרסם מאמר בהקשר למשפט נושירו-ורשבסקי.
פרט לעיסוקו במחקר, גודמן עסק בחינוך מתמטי וכתב ספרים רבים ברמה אקדמית ותיכונית.
הוא פרש לפנסיה בשנת 1993 ונפטר בשנת 2004.
מארי-ז'וזף-לואי-אדולף טייר היה פוליטיקאי, עיתונאי והיסטוריון צרפתי, שהיה פעיל בעיצוב דמותה של צרפת ואף כיהן כראש ממשלה וכנשיא בגלגולים רבים של צרפת בשנים הסוערות שבין 1830 ל-1876.
בשנים 1836 ו-1840 (בימי המונרכיה של יולי) כיהן כראש ממשלת צרפת, וב-31 באוגוסט 1871 – 24 במאי 1873 כנשיא הנבחר השני בהיסטוריה של צרפת והנשיא הראשון של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
בעת כהונתו בראש הממשלה ב-1840 דאג לסיום בניית שער הניצחון בפריז ולהחזרת שרידיו של נפוליאון הראשון מסנט הלנה לצרפת ודאג להכנות לקראת קבורתו בארמון האנוואליד.
באותה שנה, התחוללה עלילת דמשק, טייר תמך בגלוי בנציגו בדמשק, ובשיחה עם ג'יימס מאיר רוטשילד אמר: "אם היהודים בימי הביניים אכן שלחו ידם, כמסתבר, ברצח פולחני, מדוע לא יעשו כמוהם יהודי דמשק החשוכים בימינו?".
אחרי שתמך בבית אורליאן ומתוך עמדה ליברלית, במונרכיה חוקתית שבה "המלך מולך אך אינו שולט", טייר התרחק מעמדות המלך בתחום מדיניות החוץ (המשבר ב-1840) והתנגד למדיניות הבלתי מתפשרת של גיזו שהביאה לפריצת מהפכת 1848. טייר הצטרף לרפובליקה השנייה וחתר לגישה של שמירת הסדר, שנועדה להכין את החזרה למונרכיה חוקתית.
תחילה, תמך בלואי-נפוליאון בונפרטה (בעת כהונתו כנשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה ואחר כך בעת ששלט כקיסר נפוליאון השלישי).
בהמשך התנגד בחריפות במיוחד להפיכת 2 בדצמבר 1851 ואחריה נעצר וגורש לזמן קצר מצרפת.
בשובו היה לאחד ממנהיגי האופוזיציה וב-1864 פנה לקיסר בפרלמנט עם דרישה להשכנת "החירויות ההכרחיות".
בפברואר 1871, אחרי נפילת האימפריה הצרפתית השנייה בעקבות התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, שאליה התנגד, הפך טייר לראש השלטון המבצע בממשל הצרפתי החדש (מעין נשיא זמני) ונשא ונתן בנוגע לסיום המלחמה.
במאי 1871 פיקדה ממשלתו על הדיכוי הצבאי של הקומונה הפריזאית שהשתלטה על פריז כחודשיים קודם, ובמהלך קרבות הרחוב בפריז נהרגו אלפי אזרחים.
ב-31 באוגוסט 1871 בגיל 74 נבחר על ידי האספה הלאומית הצרפתית לנשיא הראשון של הרפובליקה השלישית.
הישגו העיקרי כנשיא היה נסיגת החיילים הגרמנים מרוב שטחה של צרפת שנתיים לפני התאריך המתוכנן.
בחירתו הסופית במחנה "הרפובליקה השמרנית" גרמה במאי 1873 לאבדן הרוב שהיה לו בפרלמנט מול המחנה המונרכיסטי (והרפובליקנים השמאליים), מה שהביא להתפטרותו ב-24 במאי 1873 ולבחירת פטריס דה מק-מהון המונרכיסט כנשיא הרפובליקה.
כשמת ב-1877 הפכה הלווייתו לאירוע פוליטי.
בראש התהלוכה עמדו ראשי התנועה הרפובליקנית, ויקטור הוגו ולאון גמבטה שבסוף חייו היו בני בריתו נגד המונרכיסטים השמרנים.
כהיסטוריון כתב טייר ספר מקיף בעשרה כרכים על ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית שפורסם ב-1823–1827. לדברי ההיסטוריון רוברט טומבס היה זה "מעשה פוליטי אמיץ בימי הרסטורציה הבורבונית...
והיווה חלק מההתקוממות האינטלקטאלית של הליברלים נגד מתקפת מהפיכת-הנגד של המלוכנים הקיצוניים".
הוא כתב גם היסטוריה ב-20 כרכים של הקונסולט והאימפריה של נפוליאון בונפרטה, ועל סמך כתיבתו הפורה נבחר בגיל צעיר לחבר באקדמיה הצרפתית.
אדולף טייר נולד ב-15 באפריל 1797 במרסיי, בימי שלטון הדירקטורט, כצאצא למשפחה בורגנית.
הוא היה בן משותף יחיד, בלי אחים או אחיות, של פייר-לואי-מארי טייר (1759 - 1843) ושל אשתו השנייה, מרי-מדלן לבית אמיק (1852-1774) והוריו התחתנו ב-13 במאי, אחרי לידתו.
האב נטש את משפחתו אחרי 4 חודשי נישואים.
הוא הסתבך בפלילים מנעוריו, היה בחייו מסגר, פקיד ארכיון ופקיד גבייה, אסיר פלילי, ובימי המהפכה הצרפתית אסיר פוליטי ולאחר מכן פרקליט ציבורי, ומאוחר יותר סוחר נשק, בעל אחוזות, ופושט רגל.
לפייר טייר היו בסך הכל 8 בנים ו-4 בנות מלפחות שלוש מערכות זוגיות, כשאדולף היה למעשה בנו החמישי.
הסב מצד האב, לואי-שארל טייר, נודע כאדם מכובד, עורך דין של הפרלמנט באקס-אן-פרובאנס ואחר כך ארכיבר ראשי ומזכיר כללי של עיריית מרסיי, בעל מספנה ונדל"ן, שירד מנכסיו עקב פיטוריו, הפקעות וכליאה על ידי השלטונות המהפכניים.
אשתו של לואי-שארל, סבתו של אדולף, הייתה זו שדאגה לתשלומי מזונות לאמו.
מרי-מדלן אמיק, הייתה בעלת שורשים יווניים מצד אמה, מריה סאנטי לומאקה, קרובת משפחה של המשורר אנדרה שנייה.
טייר גדל בילדותו ביישוב בוק-בל-אר במקום שנקרא Plan de Marseille (פלאן דה מרסיי), כיום בשדרת ויולזי בשכונת ויולזי.
אף על פי שלאמו היו אמצעים דלים, קיבל טייר חינוך סולידי הודות לעזרתה כספית של אחת מדודותיו והסנדקית שלו.
בשנת 1806 הצליח להתקבל לתיכון בעיר הולדתו, מרסיי.
בנובמבר 1815, שוב בעזרת סיוע מקרובי המשפחה, התחיל לימודי משפטים באוניברסיטת אקס-אן-פרובנאס.
בעת הלימודים קשר קשרי ידידות אמיצה שנמשכה כל חייו עם פרנסואה מינייה, לימים עורך דין, היסטוריון ועיתונאי.
בשנת 1820 קיבל את ההסמכה כעורך דין.
הוא לא התלהב מהמקצוע וגילה כי נמשך יותר לספרות ולכתיבה.
בגיל צעיר הקדיש את זמנו הפנוי בעיקר למחקרים היסטוריים.
באקס זכה בפרס אקדמי על נאום שכתב על אודות המרקיז דה וובנארג.
שנה קודם לכן, נדחה כשהגיש אותו לראשונה, ככל הנראה עקב השקפותיו הליברליות.
לעומת זאת בשנה שלאחר מכן כשהגיש את אותו נאום תחת שם עט - זכה בפרס.
בשנת 1821 עבר טייר לפריז והתקבל ככותב מאמרים בעיתון "לה קונסטיטוסיונל" (Le Constitutionnel "החוקתי").
טייר אסף את מאמריו בכמה כרכים.
חלקם עסקו בסלון פריז משנת 1822 וברשמי טיולים בהרי הפירנאים.
אחד מבעלי עיתון "לה קונסטיטוסיונל", המו"ל יוהאן פרידריך קוטה משטוטגרט העריך מאוד את עבודתו ותיגמל אותו בנדיבות.
הודות לפרסומיו, הלך שמו של טייר לפניו בחוגים הליברליים ואצל הצעירים בפריז.
זאת במיוחד הודות לספרו "ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית", שביסס את המוניטין שלו כסופר והיסטוריון ונתן דחיפה לקריירה הפוליטית שלו.
שני הכרכים הראשונים יצאו לאור בשנת 1823, שני הכרכים הבאים הופיעו בהמשך השנה, והשניים האחרונים ב-1827. מהספר השלם נמכרו כעשרת אלפי עותקים והוא היה לרב מכר.
הספר העריך בחיוב את העקרונות, המנהיגים וההישגים של מהפכת 1789 (לא כך לגבי תקופת הטרור) והוקיע את המונרכיה, את האצולה ואת הכמורה בגלל אי יכולתם לשינוי.
הספר תרם בצורה משמעותית לחתירה תחת הלגיטימיות של משטר הבורבוני של שארל העשירי ולרוח מהפכת יולי.
הספר יצא נשכר מעיתוי הופעתו - בדיוק כשהתגובה נגד המהפכה התחילה לפנות מקום למגמה חיובית כלפיה.
הוא זכה לשבח מצד שאטובריאן, סטנדל וסנט בב ותורגם לאנגלית (1838) ולשפות אחרות, (מאוחר יותר לספרדית) וב-1834 הביא לטייר את בחירתו לאקדמיה הצרפתית.
באנגליה התקבל הספר בקרירות, במידה רבה בגלל הדעות החיוביות על המהפיכה ועל נפוליאון.
ההיסטוריון הבריטי תומאס קרלייל, שכתב בעצמו ספר על המהפכה, טען הספר "רחוק ביותר מלהצדיק את המוניטין של מחברו" אם כי הסכים שטייר "הוא אדם נמרץ בהתנהלותו ויודע לספר לך הרבה דברים אם אינך יודע כלום".
לדעתו של סיינטסברי, שכתב את הערך על טייר במהדורה מ-1911 של "האנציקלופדיה בריטניקה" ספרו "התאפיין באי-דיוקים קיצוניים, בדעות קדומות שהן מעבר לאי-הגינות אקראית, ובאדישות כמעט מוחלטת לשגיאות גיבוריו בהשוואה להצלחותיהם".
בשנת 1824 עלה לכס המלכות של צרפת מלך חדש, שארל העשירי, בעל אמונה עזה בזכותם האלוהית של המלכים ושסבר כי ממשל פרלמנטרי הוא חסר ערך.
טייר תכנן קריירה ספרותית, כשבאוגוסט 1829 מתוך רצון להפגין משילות מינה המלך את הנסיך פוליניאק האולטרה-מלוכני, כראש ממשלה.
טייר יצא בהתקפות יותר ויותר פרועות נגד הממשלה המלוכנית.
במאמר שעורר הדים, הוא כתב:
הסופר למרטין היה עם טייר באותו זמן וכתב תיאור ריאליסטי של תגובתו לאירוע:
ב-19 במרץ 1830 חימם המלך את האווירה כשהזהיר את חברי הפרלמנט שאם ינסו להכשיל אותו בדרכו הוא "ימצא את הכוח לגבור עליהם מתוך נחישות לשמור על השלום הציבורי, מתוך אמונה מלאה בצרפתים והאהבה שגם הם הפגינו כלפי מלכם".
המלך ארגן מסע צבאי מעבר לים לכיבוש אלג'יריה, שהוא היה בטוח שיעלה את הפופולריות שלו מבית, וקרא גם לעריכת בחירות חדשות, בהן היה משוכנע כי ינצח.
דגל צרפת הונף מעל אלג'יר ב-5 ביולי 1830 והבחירות החדשות התקיימו ב-13-19 ביולי.
בסופו של דבר נתגלו הבחירות כאסון עבור המלך: האופוזיציה זכתה ב-270 מושבים, לעומת 145 תומכים של המלך.
חברי האופוזיציה היו ברובם דווקא לא היו רפובליקנים, אלא חסידי המונרכיה החוקתית.
המלך הגיב ב-25 ביולי על ידי צווים חדשים שפיזרו את בית הנבחרים, שינו את חוקי הבחירות והטילו מגבלות על העיתונות.