tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נתגלו פגמים חמורים במערכת הממונה על עשיית המשפט והחקירה בצבא, בגלל תלותה ואי יכולתה לפעול ללא שיקולים זרים כאשר דרגים בכירים בצבא מעורבים ו/או מתערבים בתהליכים."
המשפחות חזרו על עמדה זו בפגישה שהתקיימה בדצמבר 1978 עם ראש הממשלה מנחם בגין, שביקשם להרפות מהנושא.
משלא נענו, חידשו פנייתם לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
את תביעותיהם סיכמו בשלושה עיקרים:
התוויית תו של קלון ציבורי ופומבי, מעוגן בחוק הכנסת, לאלו אשר מעלו בחובה המוחלטת של פיקוד צבאי לנקוט אמצעים המקדמים מניעת אסונות
הקמת גוף של קבע שעיסוקו הבלעדי הוא לפקח על הצבא בתחום התקנת נהלים ותקנות אשר מקדמים מניעת אסונות מיותרים, ואשר יוכלו לפקח על ביצועם המעשי של נהלים ותקנות אלו.
גוף זה חייב להיות בלתי תלוי, לא בצבא ולא בממשל, מקומו הוא ליד ובכפיפות לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת
הכפפת המערכת הממונה על עשיית המשפט בצבא - הפרקליטות הצבאית - ליועץ המשפטי לממשלה.
הכפפת כל הליך חקירתי באשר לתאונה קטלנית לחוות דעתו המחייבת של היועץ המשפטי לממשלה
בד בבד, גם המלצותיו של פרופ' ברק במישור הפלילי לא יושמו במלואן.
הנחייתו לנזוף נזיפה מנהלית בחמישה קצינים בכירים שנמצאו אשמים ברשלנות הועברה לטיפול הרמטכ"ל, רפאל איתן, שהעבירה לסגנו, אלוף יקותיאל אדם.
האלוף אדם תחקר את הקצינים והחליט שלא לנזוף בהם.
בעקבות לחץ מצד שר הביטחון, קרא הרמטכ"ל לחמשת הקצינים ובצעד חריג ביטל את החלטתו של אדם ונזף בקצינים.
שניים מהקצינים עתרו לבג"ץ ודרשו לבטל את הנזיפה, בטענה כי אינה חוקית, משום שבהחלטת סגן הרמטכ"ל תמו ההליכים השיפוטיים שננקטו וניתן היה לנקוט נגדם.
בג"ץ הוציא צו על תנאי כנגד הרמטכ"ל, שבעקבותיו שיגר רב-אלוף איתן מכתב לשני הקצינים ובו ביטל את הנזיפה, על רקע חוות הדעת המשפטית.
משפטם של הסגן והרב"ט, שהתארך למשך שנים, הסתיים בזיכויים.
משחשו כי על מנת לקדם תביעותיהם במישור הציבורי יש כורח להעלותם בפומבי, פנו בני המשפחות לכלי התקשורת בחודש מרץ 1979 וגוללו בפניהם את המסכת המשפטית שארכה עד שלב זה חמש שנים תמימות.
הפרסום עורר סערה בציבור, שנחשף לראשונה להשתלשלות האירועים ולטענות החמורות שעלו מהן כנגד מערכות השיפוט הצבאי והפיקוד הבכיר של חיל האוויר.
המאמצים נשאו פרי וחלק מדרישות המשפחות יושמו בדמות שינוי בחוק השיפוט הצבאי, כפי שבא לידי ביטוי בסיכום ועדת המשנה לחקיקה שעסקה בנושא (דצמבר 1980):
החליט הפרקליט הצבאי הראשי לסגור תיק בתאונה קטלנית, יודיע על כך לאדם הקרוב ביותר לאדם שמותו נגרם בתאונה (להלן - האדם המעוניין), כן יודיע לאדם המעוניין על זכותו לעיין בחומר החקירה מלבד בחומר סודי
ביקש האדם המעוניין לעיין בחומר החקירה, יועבר החומר לעיונו בתנאים שיקבע הפצ"ר ויודיעו לו על זכותו להגיש השגה ליועץ המשפטי לממשלה
האדם המעוניין רשאי להשיג על החלטת הפרקליט הצבאי הראשי בפני היועץ המשפטי לממשלה תוך 60 יום מיום שהודעה לו ההחלטה
לפי פניית היועץ המשפטי לממשלה ימסור לו הפרקליט הצבאי הראשי את תיק החקירה
החליט היועץ המשפטי לממשלה כי יש מקום להוסיף ולחקור בנסיבות התאונה, או כי יש מקום להעמיד אדם לדין בקשר לתאונה, יודיע לפרקליט הצבאי הראשי את החלטתו בדבר הצעדים שראוי לנקוט בהם
אחת לשישה חודשים תקבל הוועדה דיווח מפורט מהרמטכ"ל על תאונות בצה"ל.
באשר לתאונות קטלניות, יכלול הדיווח בפירוט את הטיפול המשפטי בתיק התאונה
אנדרטה לזכר הנופלים, הנקראת "יד לשמונה", הוקמה מיד לאחר התאונה במקום בו אירעה התאונה, בקצה הצפוני של שדה התעופה מחניים (שדה התעופה ראש פינה).
מדי שנה ביום האסון, הוא בוקרו של יום הזיכרון לשואה ולגבורה, מתכנסות המשפחות ונציגי היחידות הצבאיות, לטקס זיכרון באנדרטה.
האנדרטה חודשה ביום השנה השלושים לאסון בשנת 2004, ביוזמת בוגרי קורס טיס מספר 69, קורס בו סיימו שני הטייסים שנהרגו באסון, יצחק תפוחי ומיכאל (סופונרו) ניר.
אסון נדלין הוא האסון החמור ביותר של תקלת שיגור של טיל בליסטי מאז ומעולם.
האסון התרחש בבסיס החלל קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-24 באוקטובר 1960. באסון נהרגו קרוב ל-200 בני אדם על פי הערכות, והוא מכונה אסון נדלין על שם המרשל מיטרופן נדלין, מפקד חיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות, שנהרג בו.
האסון נגרם מהתפוצצותו של טיל בליסטי R-16, מתכנונו של מיכאיל יאנגל.
אבטיפוס של הטיל הבליסטי R-16 הוצב על כן השיגור בבסיס החלל בייקונור לקראת שיגורו ביום שלמחרת.
הטיל תודלק בתערובת היפרגולית - הניצתת במגע - של דלק ומחמצן, שהייתה רעילה ביותר (הדלק היה הידרזין והמחמצן חומצה חנקתית בריכוז גבוה).
סוגי דלק אלה היו מקובלים בטילים שתכנן מיכאיל יאנגל, ואילו סרגיי קורוליוב היה ידוע בהתנגדותו לשימוש בהם בטילים בליסטיים בכלל, ובמשגרים נושאי אדם בפרט.
ויכוח זה ניטש בתוכנית החלל של ברית המועצות גם בין קורוליוב לוולנטין גלושקו.
כימיקלים אלה הם לא רק רעילים לנשימה אלא גם בעלי תכונה של איכול, ובהישרפם יוצרים גזים רעילים.
בגלל תקלה, נפרצו השסתומים על הצינורות שהובילו ממכל המחמצן לתא השרפה, והם התמלאו בחומצה החנקתית.
חומצה זו הייתה כה מאכלת, עד שלא ניתן היה להותירה בצינורות הטיל אלא למשך יומיים לכל היותר, או לשאוב אותה מן הטיל ולהכשירו לשיגור מחדש, תהליך שהיה אמור להימשך מספר שבועות.
התקבלה החלטה להיערך לשיגור למחרת היום, על אף שהטיל לא היה מוכן לשיגור.
כתוצאה מהחלטה זו עבדו הטכנאים והמהנדסים על הטיל ומערכותיו ברציפות, ללא שינה.
בגלל ההכרח לשגר את הטיל במועד, בוצעו הליכי הכנה לשיגור במקביל, בניגוד לנהלים, על מנת לחסוך בזמן.
המרשל נדלין נטש את עמדת התצפית שלו, בה נכחו גם גנרלים ופקידים בכירים בממסד החלל והטילים של ברית המועצות, והגיע אל כן השיגור עצמו כדי לזרז את ההכנות לשיגור.
קופסת מיתוג חשמלית שתפקידה לתזמן פקודות למערכות הטיל השונות הושארה בטעות במצב שנועד לאחר השיגור.
משהבחין בכך אחד הטכנאים, הוא החזיר את מתג ההפעלה למצב של קדם-שיגור.
אולם הפעלת המערכת קודם לכן הפעילה את מערכת הסוללות של הטיל עצמו, ובעת החזרת המתג למצב המתנה, ניתנה פקודה לשלב השני של הטיל להזרים את תערובת הדלק והמחמצן לתא השרפה של מנועו הרקטי.
מנועי השלב השני של הטיל הוצתו, ומיד גרמו לפיצוץ מכלי הדלק והמחמצן של השלב הראשון של הטיל.
שרפה אדירה פרצה, והחום האדיר שעלה ממנה, בצירוף הרעילות ותכונות האיכול של הדלק והמחמצן, הרגו רבים מהאנשים שעמלו על ההכנות לשיגור, כולל המרשל נדלין.
מספר ההרוגים המדויק אינו ידוע, אולם הוא מוערך בכ-200. במשך שנים הוסתר אסון זה מהמערב ומאזרחי ברית המועצות גם יחד.
את מותו של נדלין היה קשה להסתיר, ולכן נטען שנהרג בהתרסקות מטוס.
אסון LI-2 בסברדלובסק היה תאונה בטיסת מטוס של חיל האוויר הסובייטי ובו שחקני קבוצת הוקי קרח של החיל, וו"ס מוסקבה, שטסו למשחק ליגה שהיה צריך להתקיים בצ'ליאבינסק.
על המטוס היו 11 ספורטאים.
בנוסף היו על סיפון המטוס אנשי הצוות, רופא הקבוצה, ואיש מינהלה.
לפי חלק מהמקורות התאונה התרחשה ב-7 בינואר.
וסילי סטלין (בנו של יוסיף סטלין) היה חובב ספורט.
בהיותו מפקד בכיר בחיל האוויר הסובייטי הוא אסף קבוצת שחקני הוקי קרח מובילים למועדון של החיל.
בבוקרו של 5 בינואר טסו שחקני הקבוצה במטוס של חיל האוויר ממוסקבה לצ'ליאבינסק, שם היה צריך להתקיים משחק הליגה.
הטיסה נערכה במטוסו האישי של וסילי סטלין מדגם LI-2, שזה למעשה מטוס מדגם DC-3 דקוטה שיוצר בברית המועצות לפי אישור של החברה האמריקאית.
עקב מזג האוויר הקשה בוצעה חניית ביניים בקאזאן.
בשלב זה היו למנהלי הקבוצה שתי חלופות - להמשיך את הטיסה למרות קשיי מזג אוויר או לנסוע לצ'ליאבינסק ברכבת.
מבחינת מועד המשחק לא הייתה שום בעיה בהגעה ברכבת, כי המשחק נועד להתקיים כעבור 4 ימים.
לאחר התלבטות, הוחלט לטוס לסברדלובסק, שם נמל תעופה היה פתוח למטוסים.
המטוס הגיע לקרבת שדה תעופה בשעות הערב, ובמהלך הנחיתה הייתה סופת שלגים חזקה.
נמל תעופה של סברדלובסק היה היחיד הכשיר לקבלת טיסות והיה לחץ גדול על פקחי הטיסה.
מטוסי נוסעים מקומיים קיבלו עדיפות על פני מטוס של חיל האוויר והוא היה זמן רב בהמתנה.
כאשר המטוס קיבל אישור לנחיתה, הטייס לא הצליח לנחות בפעם הראשונה וביצע מספר ניסיונות.
בניסיון האחרון הוא הדליק פנסי טיסה אך הדבר הקשה על הנחיתה עוד יותר.
טייס המטוס לא הצליח לנחות על המסלול והתרסק.
בחקירת הטיסה התברר שהנווט היה בקשר עם שדה תעופה אחר שעבד באותו תדר, ולא עם פקחי הטיסה בשדה התעופה שבו בוצעה הנחיתה.
בהתרסקות נהרגו כל אנשי הצוות והנוסעים.
הכוכב הגדול של הקבוצה, וסבולוד בוברוב, איחר לטיסה ולכן ניצל.
אמצעי התקשורת הסובייטים לא דיווחו כלל על התאונה.
לקבוצת ההוקי של חיל האוויר הועברו שחקנים מקבוצות אחרות והיא הצליחה להגיע בסוף העונה למקום הרביעי.
בהמשך היא זכתה באליפות ברית המועצות שלוש פעמים ברציפות.
אסון סופת השלגים ברכס אנאפורנה בנפאל, סמוך למעבר ההרים ת'ורונג לה, התרחש ב-14 באוקטובר 2014. באסון נהרגו 43 מטיילים, בהם ארבעה ישראלים, רבים נפצעו מכוויות קור.
אזור אנאפורנה הוא אחד האזורים המתוירים בנפאל.
לפי דוח משרד התיירות הנפאלי, בשנת 2017 ביקרו במקום למעלה מ-140 אלף מטיילים, רובם המכריע בעונת התיירות שחודש אוקטובר הוא שיאה.
האסון התרחש במסלול מטיילים (טרק) המקיף את רכס אנאפורנה לאחר שציקלון הודהוד גרם לירידת כמויות שלג עצומות בסביבת הרכס, מה שגרם למפולות שלגים על הטרק.
הסופה לא הייתה הפתעה מטאורולוגית.
הבעייתיות שהובילה לאסון הייתה העדר תקשורת ואי העברת אזהרה למטיילים על הסופה המתקרבת.
כמה עשרות מטיילים העפילו לפסגה והגיעו לבקתת תה קטנה במהלך סופת השלגים.
לא היה מקום לכולם, ולכן רובם יצאו ממנה והתחילו לרדת במסלול לעבר הכפר הסמוך ולאור הפעלת לחץ מצד המקומיים.
הקור הקיצוני (מתחת למינוס 20 מעלות) והשלג הכבד כמעט ולא אפשרו להתקדם, ומטיילים רבים הגיעו לאפיסת כוחות ונותרו בצידי הדרך.
קבוצה קטנה של מטיילים (ביניהם שבעה ישראלים) נותרה בבקת התה על פסגת הפס בניגוד לאזהרות המקומיים להתפנות בשל החשש למוות ממחלת גבהים, היפותרמיה, דוחק וצפיפות.
לאחר היוודע דבר האסון, שהתרחש בגובה של כ-5,400 מטר מעל פני הים, החלו פעולות חילוץ, שבמהלכן הובאו כ-500 מטיילים, תוך ארבעה ימים, למקום מבטחים, והתגלו בהדרגה גופות הנספים.
מטיילים שלא נפגעו מיידית פעלו לחלץ עצמם תוך שהם מסייעים זה לזה.
בין ההרוגים היו מטיילים מישראל, מקנדה, מהודו, מסלובקיה, מפולין ומיפן, וכן אנשי צוות מנפאל.
ב-19 באוקטובר הודיעו שלטונות נפאל שאפסה תקווה למציאת ניצולים, אף שנותרו כ-50 נעדרים.
עם המטיילים ברכס אנאפורנה נמנו עשרות ישראלים.
ארבעה ישראלים נספו בסופת השלגים הבלתי צפויה.
מסיפורים של הצעירים הניצולים ניתן להתרשם מערבות הדדית ששררה בין המטיילים הישראלים.
גופותיהם של שלושה מהנספים (נדב שהם, אגם לוריא ותמר אריאל, נווטת הקרב הדתייה הראשונה בחיל האוויר הישראלי) נמצאו שעות ספורות לאחר האסון, גופתה של ישראלית נוספת (מיכל צ'רקסקי) נמצאה רק לאחר שישה ימים מהאסון.
רופאים מישראל יצאו לקטמנדו לשם סיוע בטיפול ראשוני ב-16 פצועים ישראלים, מהם שנפגעו כוויות קור ומהם נפגעי טראומה, והבאתם להמשך טיפול בישראל.
כתוצאה מכוויות הקור נאלצו הרופאים לקטוע את כל אצבעות ידיו של מור ספיר, שלימים יהפוך למטפס בינלאומי ואלוף עולם בענף טיפוס על קירות לקטועי ידיים.
כמו כן, רועי פתאל, ניצל לאחר שהיה קבור בשלג במשך 12 שעות בגובה של 5,400 מ' וחולץ על ידי קבוצת מטיילים ישראליים, שלאחריהן שרד 24 שעות נוספות בשטח, בה נחשב למת על ידי כוחות החילוץ הנפאליים.
אגם לוריא, מיכל צ'רקסקי ונדב שהם מונצחים במסגרת מיזם "משא למסע" לזכרם של תרמילאים ישראלים שנהרגו במהלך הטיול, ועיקרו השאלת תרמילים שעליהם תפור פאץ' לזכר המטייל.
מיזם נוסף לכבוד נדב שהם בשיתוף בית חב"ד בקטמנדו: רכישת מכשירי טלפון לוויניים המסייעים למטיילים היוצאים לטרקים בנפאל.
המכשירים מושאלים על ידי הרב חזקי ליפשיץ מבית חב"ד בקטמנדו ומשמשים את המטיילים לקריאה לעזרה בזמן חירום ומצוקה.
ביוני 2019 יצא לאור הספר "הנווטת - תמר אריאל" מאת רזיאל ממט המתאר את חייה של תמר אריאל.
האירועים שהתרחשו במהלך סופת השלגים היוו בסיס לרומן הבדיוני "בית התה על פס המוות" מאת דניאל אדלסון שנשלח אז לסקר את האסון.
האסון היווה השראת לסרט "כשהעננים נופלים", בו גילם אלון אבוטבול אב המתאבל על מות בנו באסון.
זה היה תפקידו הקולנועי האחרון.
אסון סן חואן איקסואטפק התרחש בצפון מטרופולין מקסיקו סיטי, בירת מקסיקו, ב-19 בנובמבר 1984. דליפת גז בחוות מכלים של גז פחמימני מעובה הביאה לסדרה של התפוצצויות ושרפות, אשר השמידו את החווה והחריבו את העיר סן חואן איקסוואטפק (San Juan Ixhuatepec) שלידה.
באסון נספו 500 עד 600 בני אדם ואלפים נפצעו.
היה זה אחד האסונות התעשייתיים החמורים ביותר שהתרחשו בעולם.
האסון התרחש במתקן אחסון וחלוקה של גז פחמימני מעובה של חברת הדלק פמקס (PEMEX), שהכיל 54 מכלים של גז, מהם שישה מכלים כדוריים גדולים והיתר מכלים גליליים בגדלים שונים.
בסך הכל הכיל המתקן בעת האסון 11,000 מטרים מעוקבים של גפ"מ.
המתקן היה מוקף בבתי העיר סן חואן איקסוואטפק, שבה חיו 40,000 תושבים.
60,000 איש נוספים חיו בגבעות הסמוכות לעיר.
דליפת הגז במתקן החלה מצינור בקוטר 8 אינץ' שנקרע.
עקב הדליפה נוצרה עננת גז גדולה, אשר נסחפה ברוח מערבה אל פאתי המתקן, מקום בו פעל לפיד שנועד לשרפת עודפי גז.
בשעה 05:40 הצית הלפיד את עננת הגז, דבר שחולל התפוצצות גדולה, אשר חיבלה במכלים שבמתקן.
הדבר יצר מוקדי דליפה נוספים, אשר הזינו את ההתלקחות שפרצה עקב ההתפוצצות.
שרפות אלו הביאו לסדרה של 12 פיצוצי אד מתפשט של נוזל רותח (BLEVE) שנמשכו שעה ויותר.
ההתפוצצויות החריבו את מרבית המבנים בסן חואן איקסוואטפק ושיגרו סביב מטר של שברי מתכת עד למרחק של 1,200 מטר.
ההתפוצצויות והשרפות נמשכו עד לשעה 10:00 ביום המחרת.
ההתפוצצויות והשרפות גרמו למותם של 500 עד 600 איש.
גל החום היה כה חזק שגוויות רבות הפכו לאפר ורבים מן הקורבנות נחרכו במידה שאי היה אפשר לזהותם.
עוד 5,000 עד 7,000 איש נפצעו פצעים קשים, רבים מהם מכוויות.
לאחר התאונה נמצא שבמתקן לא הייתה כלל מערכת לאיתור דליפות גז ושמערכת כיבוי האש במים שבו לא הייתה מספקת ונוטרלה על ידי הפיצוץ הראשון שהתרחש.
אסון נחל צָפִית או אסון מכינת בני ציון אירע ב-26 באפריל 2018, ובו נספו תשע נערות ונער אחד, תלמידי המכינה הקדם-צבאית בני ציון שלוחת תל אביב ומועמדים ללימודים במכינה.
הנערים והנערות שיצאו לטיול גיבוש בנחל צפית נקלעו בדרכם לשיטפון בזק עז, בעיצומו של פרק גשם חריג בעוצמתו לעונה.
ראש המכינה בעת האסון, יובל כאהן, ומי שהיה מנהל שלוחת תל אביב, אביב ברדיצ'ב, הורשעו בבית המשפט המחוזי בבאר שבע בעשר עבירות של גרימת מוות ברשלנות ובשנת 2025 גזר עליהם בית המשפט שבע שנות מאסר.
שיטפון בזק הוא שטף מים פתאומי בוואדיות ובאפיקי נחל הנותרים יבשים במרבית ימות השנה.
בישראל מתרחשים שיטפונות בעיקר במדבר יהודה ובנגב.
אזורים אלה דלים במשקעים, אך לערוצי הנחלים העוברים באזורים אלו שטח ניקוז רחב שמקורותיו בהרי יהודה ובהר הנגב.
מודלים לחיזוי מזג אוויר מסוגלים להתריע על סכנת שיטפונות במרחב בטווח זמן של מספר שעות עד מספר ימים, אך מיקומם ומועדם המדויק של השיטפונות קשה לחיזוי.
זיהוי מוקדם של שיטפון מתקרב קשה מאחר שהגשם יורד במרחק גדול מאזור השיטפון עצמו, והמים מתקדמים במהירות רבה וללא רעש רב.
הנקיקים הצרים שבהם זורמים המים מסתירים את השיטפון המתהווה, והבדלי הגבהים המשמעותיים בין גב ההר לבקע הסורי-אפריקאי (הבדלים הנמדדים במאות מטרים) גורמים למים לזרום במהירות רבה, לצבור אנרגיה, ובדרכם לסחוף סלעים וצמחייה ולגרום לנזק רב.
השיטפון העז עלול להפתיע מטיילים בקטעים צרים של ערוצי הנחלים ולגרום לאסון קטלני.
כשברקע שולטת מערכת גשם בסקאלה סינופטית – כפי שהיה באותו שיטפון בזק קטלני – יורדים גשמי זעף שהם בעלי השתנות מקומית מטבעם.
אף על פי שניתן לחזות מראש שיש סיכוי גבוה לשיטפונות, תחזית חמורה אך כללית זו אינה מסוגלת לקבוע באילו נחלים יתפתחו השיטפונות ובאילו שעות בדיוק.
המכינות הקדם צבאיות כפופות בפעילותן למשרד החינוך.
עד אסון נחל צפית הייתה עמדת משרד החינוך שאין להכפיף את המכינות לנהלים כלשהם בכל הנוגע לבטיחות בפעילות המכינה, לרבות בטיולים.
משרד החינוך אף לא אפשר למכינות שהיו מעוניינות בכך להיעזר בלשכה לתיאום טיולים, ובחדר המצב שתפקידו לאשר ולחדול טיולים, בין השאר עקב תנאי מזג אוויר.
המכינה הקדם-צבאית בני ציון הייתה מכינה קדם-צבאית שהוקמה בשנת 2007. חזון המכינה היה גיבוש זהות יהודית-ישראלית-ציונית, חינוך לערכי המחויבות, מסירות, המעורבות והאכפתיות והכנה מנטלית ופיזית לקראת הגיוס לצה"ל ורצון להשפיע רבות מתוכו.
ראש המכינה הראשון היה יובל כאהן.
המכינה פעלה כמכינה מעורבת לבנים ולבנות, דתיים וחילונים.
כל מחזור במכינה מנה כ-45–50 חניכים.
במרץ 2019 התפרסם תחקיר בתוכנית "המקור" בו נטען שבמרץ 2017, שנה לפני האסון, התייבשה חניכה בטיול של המכינה ונזקקה לחילוץ, אך החילוץ התעכב מפני שלא הייתה קליטה סלולרית בערוץ הנחל.
בנוסף חשף התחקיר שהמכינה סירבה לקבל חניכה למכינה כיוון שהוריה הקשו על המכינה בשאלות לגבי נוהלי הבטיחות במכינה.
בתחקיר אף נטען שהיו בעיות מהותיות באופן שבו טיפלו המכינה, ויו"ר המכינה, יפה שי חדד, בליקויים בטיחותיים בעבר.
החל מ־25 באפריל 2018, יום לפני האסון, פקדה את ישראל למשך מספר ימים מערכת מזג אוויר מסוג אפיק ים סוף פעיל מלווה באפיק רום מנותק.
בשל מאפייניה של מערכת מסוג זה, העשויים להוביל למשקעים רבים בדרום ישראל ובמזרחה, שתוצאותיהם שיטפונות מקומיים או מרחביים, פורסמו בימים שלפני האסון אזהרות מפני שיטפונות במדבר יהודה ובנגב בעקבות צפי מודלי החיזוי.
כבר ביום שלפני האסון גבו שיטפונות את חייו של נער בן 17 מהפזורה הבדואית בנגב, שנסחף לנחל ממשית ונהרג, ואת חייה של צעירה פלסטינית בת 18 שנסחפה גם היא בשיטפונות סמוך ליישוב מעלה עמוס בגוש עציון.
בערב שלאחר האסון נהרג נהג משאית ישראלי בן 48 מטייבה, לאחר שהמשאית בה נהג נסחפה בשיטפון בנחל צין.
גופתו אותרה רק כשבוע לאחר מכן.
למרות האזהרות, ביום 25 באפריל יצאו שני מדריכים וחובש של מכינה קדם-צבאית בני ציון עם 25 נערים ונערות – שישה תלמידים במכינה ו-19 תלמידי כיתה י"ב, בני 17 עד 18, שהיו מועמדים ללמוד בה – לטיול גיבוש והכנה באזור.
מחקירת המשטרה עלה כי צוות המכינה תכנן בתחילה לטייל בנחל צאלים, אך בשל חשש לשיטפונות החליטו על שינוי המסלול.
הקבוצה לנה בחניון בעין תמר והמדריכים תכננו לטייל למחרת בנחל צפית ובנחל תמר, שבשניהם קניונים צרים ומפותלים.
למחרת, ב-26 באפריל, בסביבות השעה 12:45, ירדה הקבוצה לנחל צפית, וכחצי שעה לאחר תחילת ההליכה נלכדה על ידי שיטפון.
עשרה מחברי הקבוצה הצליחו לחלץ את עצמם, בעוד שאר בני ובנות הנוער נסחפו בשיטפון.
חלק מהנערים נסחפו ממדרגה גבוהה וככל הנראה נפגעו מהנפילה.
הודעה ראשונה על האירוע הגיעה למשטרת ישראל בשעה 13:22. בחיפושים אחר הנערים שנסחפו ובחילוצם השתתפו לוחמי היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), שהסתייעו בשלושה מסוקי יסעור, שני מסוקי בלק הוק ומסוק אפאצ'י.
ולצדם פעלו מתנדבי יחידת חילוץ ערבה וכוחות גדולים של מגן דוד אדום, משטרת ישראל, לוחמי יהל"ם שעסקו בפינוי מוקשים מהשטח וצוותי חילוץ והצלה של הרשות הארצית לכבאות והצלה.
זה היה האירוע הידוע הראשון בישראל בו נעשה שימוש במסוק קרב לסיוע בחילוץ נפגעים במקרה חירום אזרחי.
מסוק האפאצ'י סרק את הנחל על ידי שימוש בכוונת תרמית, על מנת לאתר את הפצועים שנסחפו במורד הזרם.
שלושה סבלו מהיפותרמיה, ושניים מתוכם הועברו לבית החולים סורוקה.
תשע נערות ונער נמצאו במהלך החיפושים ללא רוח חיים.
גופת אחת מהנערות נמצאה לאחר שעות רבות של חיפושים, כשמונה קילומטרים ממקום האירוע.
באסון נהרגו תשע נערות ונער:
אילן בר שלום, ראשון לציון.
מייד לאחר האירוע פתחה המשטרה בחקירת נסיבות האירוע.
לראש צוות החקירה מונה ניצב משנה יוסי תורג'מן, קצין אח"מ (אגף חקירות ומודיעין) של מחוז דרום במשטרת ישראל.
למחרת האירוע נעצרו שני אנשי צוות מהמכינה: אביב ברדיצ'ב, שהיה המדריך האחראי על הטיול, ויובל כאהן, ראש המכינה.
מדריכה נוספת נחקרה ושוחררה למעצר בית.
ברדיצ'ב נחקר באזהרה בחשד להריגה וכאהן נחקר באזהרה בחשד לגרימת מוות ברשלנות.
שבוע לאחר האירוע הודיע כאהן על התפטרותו.
חוקרי המשטרה פעלו בשני צוותים: צוות אחד ביצע את עבודת החקירה בשטח, שחזר את המסלול והסריט את השטח באמצעות רחפן.
צוות שני פעל במכון לרפואה משפטית באבו כביר.
במהלך החקירה נחקרו ברדיצ'ב וכאהן מספר פעמים ונערך ביניהם עימות.
חוקרי המשטרה גם בחנו את הפיקוח על המכינות ותשאלו את האחראי עליהן במשרד הביטחון.
נערך חיפוש במשרד המכינה ונגבו עדויות מבעלי תפקידים נוספים במוסד.
חוקרי המשטרה תשאלו גם אנשי מקצוע שהיו בקשר לכאורה עם אנשי המכינה, ובהם אנשי רשות הטבע והגנים, אנשי חברת מטאוטק, מומחה לשיטפונות מרשות המים וקצין ביחידת החיזוי של חיל האוויר.
חקירת המשטרה העלתה כי ברדיצ'ב קיבל התראות מגורמים שונים לגבי סכנת השיטפונות והאחריות על ההחלטה לרדת לנחל למרות אזהרות אלו הייתה של ברדיצ'ב, שהחליט על כך גם בניגוד לעצתה של המדריכה.
החשד כנגד כאהן הוא שידע על התוכנית אך לא מנע אותה, למרות המידע שהיה לו על מזג האוויר, מכיוון ש"סמך על הגורמים בשטח".
סניגורו של ברדיצ'ב, עורך הדין ציון אמיר, אמר בתגובה שהמלצות המשטרה "משוללות כל יסוד משפטי".
ב-27 בפברואר 2019 הודיעה הפרקליטות על הגשת כתבי אישום, בכפוף לשימוע, נגד ראש המכינה, יובל כאהן, והמדריך, אביב ברדיצ'ב, באשמת הריגה, ועל סגירת התיק נגד המדריכה, מחוסר אשמה.
באוקטובר 2019 הגישה פרקליטות מחוז דרום כתב אישום נגד כאהן וברדיצ'ב המייחס להם 10 עבירות של המתה בקלות דעת ושתי עבירות של חבלה חמורה.
המדינה טענה שהאסון נגרם באופן בלעדי בשל התנהגותם של כאהן וברדיצ'ב.
ביוני 2020 פורסם כי הפרקליטות שוקלת להקל את כתב האישום נגד הנאשמים ולהתחיל בהליך גישור.
אך לאחר התנגדות עזה של משפחות ההרוגים החל המשפט והושמעו כתבי האישום.
נציגי ההורים הגיעו לכל הדיונים בבית המשפט.
סיכומי הפרקליטות הוגשו לבית המשפט המחוזי בבאר שבע בשנת 2023. בנובמבר 2024 הרשיע בית המשפט את כאהן וברדיצ'ב בעשר עבירות של גרימת מוות ברשלנות וזיכה אותם מעבירות של המתה בקלות דעת.
באפריל 2025 נגזרו על כאהן וברדיצ'ב 7 שנות מאסר לכל אחד בגין העבירות בהן הורשעו.
על הכרעת הדין ועל גזר הדין הגישו הן הפרקליטות והן כאהן וברדיצ'ב ערעור לבית המשפט העליון.
בפברואר 2020 הוגשו לבית המשפט המחוזי מרכז תביעות נזיקין של משפחות הנספים נגד משרד החינוך ומשרד הביטחון, וכן נגד מנהל המכינה יובל כאהן, המדריך אביב ברדיצ'ב, העמותה המפעילה את המכינה וחברי הוועד המנהל של העמותה.
במסגרת הפשרה סוכם כי חברת הביטוח תישא בחלק הגדול של תשלום הפיצויים לתובעים, בסך כ-18 מיליון שקלים והמדינה תישא ביתרה בסך של כ-5.8 מיליון שקלים.
בעקבות האסון, הקים משרד החינוך ועדה בראשות מנכ"ל משרד החינוך, שמואל אבואב ובשיתוף נציגים ממשרד הביטחון ונציגי מועצת המכינות הקדם צבאיות.
מטרת הוועדה הייתה לבחון את הסדרת מערך הטיולים ופעילויות החוץ של מכינות הקדם צבאיות ב"שים לב לרצון לשמור על עצמאות המכינות ועל רוחן".
בחודש יוני 2018 פרסמה הוועדה דו"ח ביניים אשר כלל המלצה של משרד החינוך שהמכינות יכפיפו את עצמן באופן וולונטרי לחוזר המנכ"ל של משרד החינוך, ובתמורה משרד החינוך יעמיד לרשותן את שירותי הלשכה לתיאום טיולים ואת שירותי חדר מצב הפועלים תחת מערכות פיקוח, בקרה ונהלים של משרד החינוך.
כל המכינות קיבלו על עצמן הכפפה להנחיות חוזר מנכ"ל של משרד החינוך.
בנוסף הוחלט על הקמת צוות המורכב מנציגי משרד הביטחון, משרד החינוך ומועצת המכינות, שיגבש בעתיד נהלים מחייבים למכינות אשר יהיו שונים מהנהלים הנהוגים ביתר מערכת החינוך.
בדיון על פעילות ועדה זו בוועדת החינוך של הכנסת אמר אוריאל בר שלום, אביה של אילן בר שלום שנספתה באסון כי "הוועדה שהקים משרד החינוך היא ועדה של טיוח.
זו ועדה שהוקמה בחטא על ידי יועצי תקשורת ואין בוועדה הזאת שום כלום חוץ מבריחה מאחריות".
מועצת המכינות הקימה ועדה בראשות המפכ"ל לשעבר שלמה אהרונישקי אשר חקרה את התנהלות המכינות ופרסמה דו"ח מקיף ובו המלצות רבות, אך משרדי החינוך והביטחון לא דנו בו.
בהמשך מועצת המכינות פרסמה סיכום ביניים של הפעולות שנעשו מאז פרסום הדו"ח.
ב-24 בנובמבר 2020 הורה שר ההתיישבות צחי הנגבי, שהיה ממונה גם על מכינות קדם צבאיות, על הקמת ועדת בדיקה ממשלתית למניעת אסונות תוך כדי פעילות מכינות קדם צבאיות.
בראש הוועדה עמדה השופטת בדימוס שולמית וסרקרוג, לשעבר סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, ולצידה האלוף במילואים גרשון הכהן ואבי נעים, לשעבר מנכ"ל משרד ההתיישבות וראש המועצה המקומית בית אריה-עופרים.
ב-15 במאי 2022 הגישה הוועדה דוח ביניים, בין היתר קבעה הוועדה כי "הפיקוח על פעילויות של המכינות על ידי המשרדים האחראים היה דל, ולעיתים ללא פיקוח".
הדו"ח המשלים (והסופי) הוגש במרץ 2023 ופורסם באפריל אותה שנה.
הוועדה בחנה בין היתר את פעילות משרדי הממשלה, שבדו"ח הביניים נקבע כי לא הפעילו את סמכותם לפיקוח, לאחר שהוגש דו"ח הביניים.
בדיקה זו העלתה כי המשרדים התעלמו מהמלצות הוועדה ומקביעתה כי הפיקוח אינו וולונטרי אלא מתחייב בחוק.
בנוסף, הדו"ח המשלים התייחס לכך שהמכינות הן לרוב מיזמים פרטיים שהשתתפות בהם אפשרית בעיקר לבני המעמד הבינוני והגבוה ולא לנוער שגדל בפריפריה או במשפחות במעמד כלכלי נמוך.
חברי הוועדה נחלקו בדעתם לגבי ההמלצות הדרושות בעקבות העדר הפיקוח על המכינות.
יושבת ראש הוועדה הייתה בדעת מיעוט שיש להפסיק לחלוטין את פעילות המכינות עד לשינוי החקיקה או עד שיאומצו בפועל המלצות הוועדה.
שני חברי הוועדה האחרים תמכו בממצאי הוועדה ובפרשנות המשפטית של יושבת הראש, אך סברו שלא צריך להפסיק את פעילות המכינות.
יושבת ראש הוועדה כתבה כי בסופה של הבדיקה נותר המצב כשהיה וכי מבחינה זו היא חושבת שהוועדה נכשלה.
אסון נחל דרגה אירע ב-30 בספטמבר 1975, ובו נספו שישה מטיילים מקיבוץ חפץ חיים.
המטיילים, שהיו בני גרעין בתקופת השל"ת, בנוסף לבנות קיבוץ ובנות מהחוץ שהיו בשירות לאומי, נקלעו בדרכם לשיטפון בזק, בעיצומו של פרק גשם.
שיטפון בזק הוא שטף מים פתאומי בוואדיות ובאפיקי נחל יבשים במרבית ימות השנה.
במדינת ישראל מתרחשים שיטפונות בעיקר במדבר יהודה ובנגב.
אזורים אלה דלים במשקעים, אך לערוצי הנחלים העוברים באזורים אלו שטח ניקוז רחב שמקורותיו בהרי יהודה והרי חברון.
הנקיקים הצרים שבהם זורמים המים מסתירים את השיטפון המתהווה, והבדלי הגבהים המשמעותיים בין גב ההר לבקעת הירדן ולבקעת ים המלח (הבדלים הנמדדים במאות מטרים) גורמים למים לזרום במהירות רבה, לצבור תאוצה ואנרגיה, ובדרכם לסחוף סלעים וצמחייה ולגרום לנזק רב.
קבוצה בת 20 חברים בליווי שני מדריכים יצאה לטיול מחפץ חיים בשעה חמש לפנות בוקר והגיעה דרך ירושלים למצפה שלם בשעה תשע לערך.
הקבוצה ירדה לנחל ועשתה דרכה בערוץ הוואדי.
לקראת סיום המסלול והמפל האחרון החל לטפטף אך המפל היה עדיין יבש לחלוטין.
קבוצה ראשונה של המטיילים ירדה בסולם שהותקן לאורך המפל והחלה ללכת בערוץ לכיוון כביש 90. לפתע הגיע שיטפון בזק ששטף אותם.
בהרוגים היו ארבעה בני גרעין שהיו בשל"ת מוקדם בחפץ חיים ושתי בנות שירות לאומי.
שאר חברי הקבוצה הצליחו לטפס מהערוץ ולהיחלץ מהשטפון.
מהתצפית הצבאית שהייתה מאוגדת בזמנו בתפקידי ההיאחזות, ראה התצפיתן בעקבות מניפת בוץ שפרצה לים המלח, ששיטפון פקד את נחל חצצון אשר נמצא דרומית למקום.
הוא זיהה במשקפת שמשאית טיולים חונה על יד שפך נחל דרגות ונהגה מתהלך בעצבנות סביבה, ולכן הסיק שקבוצת מטיילים עדיין נמצאת בתוכו והזעיק את מפקדי ההיאחזות.
מניסיון העבר היה ברור שגם בנחל דרגות יפרוץ שיטפון לאחר זמן קצר ולכן מיהרו החיילים לפאתי הוואדי וניסו להזהיר בצעקות את המטיילים, אך ללא הועיל.
ניסיונות החיפוש וההצלה החלו מיידית ובמקביל הוזעקה יחידת החילוץ של חיל האוויר.
בחיפושים אחר הנערים שנסחפו ובחילוצם השתתפו לוחמי היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), שהסתייעו במסוקים וחיילי היאחזות הנח"ל מצפה שלם.
חיילי ההיאחזות הצליחו לחלץ חמישה מהמטיילים באמצעות חבלים, מסוק חילץ 2 מטיילים וארבעה אחרים נשארו במשך הלילה בנקיק מעל הנחל וחולצו בבוקר.
מיד לאחר האירוע פתחה המשטרה בחקירת נסיבות האירוע.
מדריך הטיול מטעם חפץ חיים והאחראי על גרעין הנחל, שגם הוא יצא לטיול, נחקרו והוגש נגדם כתב אישום.
בית משפט השלום זיכה אותם, המדינה ערערה, ובבית המשפט המחוזי הם הורשעו.
הקיבוץ ערער לבית המשפט העליון שזיכה אותם בשנית מכל אשמה.
לציון יובל שנים לאסון, באוקטובר 2025, נחנכו בקיבוץ חפץ חיים כיכר מרכזית ולוח הנצחה עם סיפורם האישי של ששת המטיילים שנספו: ברוך גוטליב ז"ל, גבריאל גרבר ז"ל, יוסף מלכיאלי ז"ל, עזרא נעים ז"ל, אביגיל גדסי ז"ל ויעל חיים ז"ל.
אסון נחל לכיש הוא אירוע שהתרחש בקריית גת ב-1965 ובמהלכו טבעו שלושה מתושבי העיר (ילדה שנפלה לנחל ושני גברים שניסו להצילה) במימי נחל נועם שעובר בעיר ונשפך לנחל לכיש.
ב-19 בינואר 1965, בשעה שזרימת המים בנחל נועם הייתה חזקה מאוד עקב גשמים מרובים, נפלה ילדה בת תשע בשם אסתר ויצמן למימי הנחל והחלה להיסחף.
יוסף איפרגן, שעבד כשומר באתר בניית גשר על הערוץ, סמוך למקום, ראה את המקרה וניסה להושיט לילדה מוט ברזל שתאחז בו אך ניסיון זה לא צלח ויוסף נסחף אף הוא למים.
צעקותיו הזעיקו למקום שני צעירים ואחד מהם, חייל בשם אדמונד דיין, זינק למים לעזרתם.
גם ניסיון הצלה זה לא צלח והשלושה נסחפו בזרם העז וטבעו.
מיד לאחר המקרה החלו חיפושים קדחתניים אחר השלושה לאורך ערוץ נחל נועם וערוץ נחל לכיש בהמשכו.
ב-20 בינואר התגלו גופותיהם של דיין ואיפרגן במרחק רב ממקום האירוע והם הובאו למנוחות ב-21 בינואר.
על אף שהיה חייל הובא אדמונד דיין לקבורה אזרחית.
רשויות צה"ל הודיעו שמכיוון שהיה בדחיית שירות לצורך עזרה למשפחתו הוא לא הוכר כחייל צה"ל ולכן לא נקבר בבית קברות צבאי.
החלטה זו עוררה כעס רב בארץ.
החיפושים אחר הילדה המשיכו וגופתה נמצאה, לבסוף, רק ב-23 בינואר במרחק של כ-6 ק"מ במורד נחל לכיש.
סיפור גבורת השניים שניסו להציל את הילדה הועלה על נס והתפרסם ברחבי הארץ והביא להתגייסות המונים לעזרה כספית למשפחותיהם.
חבר הכנסת מנחם בגין אף העלה הצעת חוק בכנסת להגדרת מעמד המקריבים חייהם להצלת הזולת
גשר הבטון הסמוך, שהיה בבניה בזמן האסון, נקרא, לאחר השלמתו, "גשר השלושה".
בסמוך לגשר ניטע "גן השלושה" ובו הוקמה אנדרטת זיכרון.
ספריית בית הספר במושב תלמים נקראה על שמם של השלושה.
משטרת קריית גת פתחה מועדון נוער בתחנת המשטרה על שם שני המחלצים.
המשורר נתן יונתן כתב את השיר "בלדה לשלושה" שהולחן על ידי נחום היימן ובוצע בפי להקת "שביל דרומי".
אסון מוסך הרכבת בחיפה אירע ב-16 ביולי 2006 בראשית מלחמת לבנון השנייה ובו נהרגו שמונה ונפצעו 23 מעובדי מוסך הרכבת בחיפה, בהתפוצצות רקטת ארטילריה סורית בקוטר של 220 מ"מ שנורתה מלבנון.
בתחילת מלחמת לבנון השנייה נכנסה חיפה לראשונה למעגל הירי מלבנון.
בפתיחת המלחמה נורה טיל לעבר כביש סטלה מאריס, שגרם לנזק קל וללא נפגעים.
ביום ראשון סמוך לשעה 9 בבוקר נורו טילים מלבנון לעבר ראש הנקרה, נהריה, עכו, הקריות, אזור מפרץ חיפה וחיפה.
מן הירי נהרגו שמונה עובדי המקום, שלא הספיקו להגיע למקלט.
יומיים לאחר מכן נחתה במקום "קטיושה" נוספת שנורתה מלבנון, אך הפעם לא היו נפגעים משום שבמוסך לא הייתה כל פעילות.
תחנת הרכבת חיפה מרכז שינתה את שמה לתחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה.
בתוך תחנה הוקם לוח הנצחה.
בקריית ים בה התגוררו חמישה מהרוגים באסון הוקמה אנדרטה לזכרם.
בשנת 2017 העניק נשיא המדינה ראובן ריבלין למשפחות החללים את אות המערכה.
אָסוֹן סְבִיבָתִי או אָסוֹן אֵקוֹלוֹגִי הוא אסון הגורם לנזק בלתי הפיך לסביבה הטבעית.
אסונות אקולגים בדרך כלל גורמים זיהום סביבתי גדול ממדים, הנגרם כתוצאה ישירה של פעולות האדם, תאונות או מעשי מלחמה מכוונים, מה שמבדיל אותם מאסונות טבע.
אסונות סביבתיים מראים כיצד סכסוכים בין בני האדם בתוך שטחים או בטריטוריות מובילות לתוצאות נרחבות או ארוכות טווח.
אסונות אלה כללו מקרי מוות של חיות בר, בני אדם וצמחים, או הפרעה חמורה בחיי אדם או בבריאות, וייתכן שדורשים או דרשו הגירה.
אסונות סביבתיים לאורך ההיסטוריה השפיעו על החקלאות, על הביולוגיה של הסביבה וחיות הבר, על הכלכלה או על בריאות בני האדם.
האסון האקולוגי הנפוץ ביותר הוא זיהום הסביבה, אשר נגרם כתוצאה ממפעילם המשחררים סוגי עשן בעזרת פחם ועוד, ומפרים את האיזון האקולוגי באטמוספירת כדור הארץ.
הנה רשימה חלקית של אסונות סביבה ידועים:
אסון בופאל, 1984 - אסון תעשייתי רב נפגעים שהתרחש בבופאל ב־1984. האסון נגרם כתוצאה משחרור לא מכוון של 42 טונות של מתיל איזוציאנט (MIC) ממפעל לייצור חומרי הדברה של חברת יוניון קרבייד, הודו, שממוקם בליבה של העיר בופאל, במדינת מאדהיה פרדש במרכז הודו.
אסון צ'רנוביל, 1986 - תאונה אשר התרחשה ב-26 באפריל 1986 בשעה 01:23 לפנות בוקר בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל, בצפון מערב אוקראינה, כ-16 ק"מ מהגבול עם בלארוס,
אסון הנפורד, 1986 - מתחם ייצור גרעיני שהופעל על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית על גדות נהר קולומביה במחוז בנטון שבמדינת וושינגטון.
אסון הנפט של אקסון ואלדז, 1989 - אסון אקולוגי, שנגרם מדליפת נפט גולמי ממכלית הנפט אקסון ואלדז, אשר אירע ב-24 במרץ 1989 במפרץ הנסיך ויליאם שבדרום אלסקה.
דליפת הנפט במפרץ מקסיקו, 2010 - דליפת נפט מסיבית מתמשכת באזור מפרץ מקסיקו שנחשבת לאסון הסביבתי הגדול ביותר בהיסטוריה.
האסון הגרעיני בפוקושימה, 2011 - סדרת אירועים תאונתיים שאירעו בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 ביפן, כתוצאה מנזקי רעידת האדמה בסנדאי, ב-11 במרץ 2011, והצונאמי שבא בעקבותיה.
ב-20 ביולי 2023 החל מבצע ראשוני בעולם על ידי האו"ם לפינוי מכלית הנפט FSO Safer, שנרכשה בשנות ה-80 על ידי ממשלת תימן.
המכלית ננטשה בשנת 2015 מול מסוף הנפט ראס איסה שבשליטת החות'ים בים סוף מול חופי תימן, ומכילה יותר מ-1.1 מיליון חביות נפט.
האו"ם גייס כ-129 מיליון דולר כדי להעביר את הנפט לספינה חלופית, ולמנוע אסון סביבתי צפוי באזור הים האדום מהתבקעות הספינה, דליפת הנפט ופגיעה במערכת האקולוגית הימית מהגדולות בעולם, באוכלוסייה הגרה באזור ובכלכלתה של תימן
ב-11 באוגוסט 2023 הסתיימה העברת 1.14 מיליון חביות נפט מהמכלית הנטושה למכלית 'נאוטיקה'.
אסון פסטיבל אסטרו-וורלד היה אירוע אסון של תדחוקת קהל שגרם למנוסת בהלה שהתרחש ב-5 בנובמבר 2021 בפסטיבל אסטרו-וורלד, אירוע מוזיקה ביוסטון, טקסס, ארצות הברית, אשר בראשו עמד הראפר האמריקאי טראוויס סקוט.
באסון, עשרה אנשים מתו, 25 נוספים אושפזו, ויותר מ-300 בני אדם טופלו עקב פציעות בבית החולים השדה של הפסטיבל.
מבקרים בקונצרטים תיעדו את התקרית ופרסמו סרטונים בהם סיפרו את חוויותיהם ברשתות החברתיות.
פסטיבל אסטרו-וורלד הוא אירוע מוזיקה שנתי אשר נוסד על ידי הראפר וכותב השירים האמריקני טראוויס סקוט ב-2018. האירוע אורגן ונוהל על ידי לייב ניישן ושלוחותיה.
אפל מיוזיק שידרה את ההופעה של סקוט בשידור חי.
בפסטיבל היו כ-50,000 משתתפים, אם כי המקום יכול להכיל עד 200,000 איש.
העיר יוסטון ומחוז האריס ארגנו אבטחה לאירוע, אך ראש העיר סילבסטר טרנר הצהיר כי העיר סיפקה יותר אבטחה לפסטיבל מאשר שסיפקה ל-World Series 2021, שהסתיימה ביוסטון שלושה ימים קודם לכן.
למשטרת יוסטון היו 528 שוטרים בפסטיבל, ומארגני האירוע לייב ניישן סיפקו עוד 755 קציני אבטחה.
מכבי האש של יוסטון הציבו 20 אמבולנסים מחוץ למקום לקראת הקונצרט.
קבלן מברוקלין, הקים אוהל רפואי ראשי ואוהלים קטנים יותר סביב המקום הכוללים בין היתר שני רופאי חדר מיון, שש אחיות מוסמכות, שני פרמדיקים ותשעה טכנאי רפואת חירום.
התרחישים שהמשטרה התכוננה אליהם במסגרת תוכנית האבטחה של המארגנים היו: מקרה של יורה פעיל, מזג אוויר קשה ואפשרות להתפרעויות או תסיסה אזרחית, אך המארגנים לא התכוננו לאירועי חירום של תדחוקת קהל או מנוסת בהלה.
בהתבסס על "מתווה האתר ואירועים מהעבר", החששות העיקריות של המשטרה היו תקריות מרובות הקשורות לאלכוהול/סמים, צורכי פינוי אפשריים או אירוע רב-נפגעים.
הכנות ל-"לזיהוי התנהגות קהל שעלולה להיות מסוכנת בשלביה המוקדמים במאמץ למנוע הפרעה/התפרעות אזרחית" מעולם לא צוינו בהנחיות המשטרה.
בהופעות הקודמות של סקוט התרחשו גם כן מספר בעיות.
בלולהפלוזה בשנת 2015, סקוט עצמו נעצר עקב הפרת סדר לאחר שהסית את צופי הקונצרטים להתעלם מהאבטחה ולמהר לבמה.
בשנת 2017, הוא נעצר בגין התנהלות דומה לאחר הופעה בצפון מערב ארקנסו .
באותה שנה, מעריץ תבע את סקוט ואת המארגנים של הקונצרט במנהטן לאחר שנפל מהמרפסת ונגרר לבמה, וטען כי הנפילה נגרמה מדחק בקהל.
בשנת 2019, שלושה אנשים נרמסו ונפצעו כשההמון מיהר להיכנס למתחם באסטרו-וורלד.
8 קורבנות מגיל 14–27 נהרגו בליל המופע.
אחת מהפצועות במופע, אישה כבת 22 הוכרזה עם מוות מוחי ב-9 בנובמבר.
היא מתה לאחר מספר ימים מה שהפך אותה לקורבן התשיעי באסון.
25 אנשים פונו לבית החולים, אחד עשר מהם היו עם דום לב.
שני קורבנות נותרו במצב אנוש נכון ל-11 בנובמבר, כולל ילד בן תשע שהיה בתרדמת קומה לאחר שנמחץ במופע, לאחר מכן ב-14 בנובמבר הוא נפטר ובכך נהיה הקורבן העשירי באסון.
בסך הכל, יותר מ-300 אנשים טופלו עם פציעות בבית החולים שהוקם באזור האסון.
אסון סטרומה היה טביעתה ב-24 בפברואר 1942 של אוניית המעפילים סטרומה (MV Struma), שעליה ניסו כ-800 פליטים יהודיים מרומניה להעפיל לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
סטרומה הייתה אונייה בעלת גוף ברזל בנפח 240 טון שנבנתה ב-1867 כסקונר מונעת בקיטור אך לפני הפלגתה האחרונה הופעלה מחדש עם מנוע דיזל משומש.
היא הייתה באורך , בעלת רוחב מרבי של ושוקע של .
לפי הערכות, נדחסו לתוכה כ-791 פליטים ו-10 אנשי צוות.
מנוע הדיזל בסטרומה כשל מספר פעמים בין יציאתה מקונסטנצה שבים השחור ב-12 בדצמבר 1941 ועד הגעתה לאיסטנבול ב-15 בדצמבר.
נאלצו לגרור אותה על ידי סירה גוררת כדי לעזוב את קונסטנצה ולהיכנס לאיסטנבול.
ב-23 בפברואר 1942, כשמנועה עדיין לא תקין והפליטים על הסיפון, גררו הרשויות הטורקיות את סטרומה מאיסטנבול דרך הבוספורוס אל החוף של שילה בצפון איסטנבול.
בבוקר 24 בפברואר, צוללת סובייטית בשם щ-213 מדגם שצ'וקה (Щука) טרפדה אותה, והרגה כ-781 פליטים ועוד 10 אנשי צוות.
היה זה האסון הימי הגדול ביותר בים השחור במלחמת העולם השנייה.
בהתחלה מספר הקורבנות נאמד ב-768; הנתון הנוכחי של 791 נספים הוא מ-2007, על פי מחקר שנערך על שש רשימות נוסעים שונות.
אסון סטרומה הצטרף לאסון הפאטריה, שטבעה לאחר חבלה שביצע ארגון ההגנה באונייה בעודה עמוסה בפליטים יהודים בנובמבר 1940, כדי למנוע מהשלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל לגרש עולים לאי מאוריציוס.
הפלגת הספינה תוכננה לסתיו 1941, אולם ההרשמה התחילה כבר בנובמבר 1940, כשהספינה, ששמה אז היה 'מקדוניה', הייתה עדיין בנמל פיראוס.
בפרסומת להפלגה הוצגה תמונה של הספינה קווין מרי.
לאחר שנרשמו 300 יהודים להפלגה ונגבו מהם ארבעים מיליוני לאי ועדיין אף אחד לא הפליג, נפוצו חשדות שמדובר ברמאות.
נשיא הוועד, אאוג'ן מאיסנר, סולומון ליבוביץ' אריאל, אלה גוטמן בונסקו ומ.
חלק מהנרשמים, שהתלוננו, תבעו את השבת כספם ואחרים, שמאוד רצו להפליג, ביטלו את תלונותיהם.
עם הגעת הספינה לקונסטנצה שוחררו על תנאי העצורים, עם הבטחה שההפלגה תצא לפועל בהקדם האפשרי.
לאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט עלה מאוד הביקוש לכרטיסי הפלגה בסטרומה וגם מחיריהם.
מחיר הכרטיס להפלגה התחיל בשלושים אלף לאי והלך ותפח, ככל שהביקוש גדל עד מאתיים וארבעה אלפי לאי בספטמבר 1941. עבור סכום זה הובטח למפליגים להביאם עד ארץ ישראל, לספק להם תזונה ותנאי שינה סבירים.
עבור מקום בתא האמיר המחיר עד ארבע מאות - חמש מאות אלפי לאי.
הספינה מקדוניה, ששמה הוחלף לסטרומה, הגיעה לקונסטנצה ביום 28 במאי 1941. אנשי עליית אף על פי הבטיחו כעת, שהספינה תצא לדרך תוך שלושה שבועות.
הם היו צריכים לבקש ולקבל אישור על כל צעד ושעל, אישור כדי לשלוח מברק לארצות הברית לקבלת 36,700 דולרים עבור העברת קבוצה של 400 עולים.
אישור לביצוע שיחות טלפון עם נציגי הבעלים של הספינה בקונסטנצה.
אישור לנסיעת נציגים לערים שונות, כדי להכין רשימות של עולים.
אישור לנסיעה לקונסטנצה, כדי לפקח על הכנת הספינה להובלת העולים.
לא כל הבקשות אושרו, שילוח נציגים ליאשי ולקונסטנצה לא אושרה, כי ערים אלה היו חלק מאזורים צבאיים.
בגלל אווירת חשדות כלפי מפעל העלייה, נשלח לקונסטנצה לבדיקה הקצין הימי טונגארו, הוא בדק את הספינה והבטיח, שהיא מצוידת היטב להפלגה ויש בה מקום לשמונה מאות מפליגים.
המגבלות הרבות שהוטלו באותה תקופה על יהדות רומניה בכל הנוגע לתנועה ולתקשורת והצורך לקבל אישור מראש עבור כל דבר, סרבלו ועיכבו את ההכנות.
עיכוב בשחרור חלק מהיהודים מקבוצות העבודה שלהם הביא לדחיית ההפלגה ל-24 בנובמבר.
10 שעות לפני ההפלגה נמסר להם שאישור היציאה בוטל.
השלטונות גילו שברשימות המיועדים להפלגה מופיעים אנשי ועדת העלייה, ששוחררו על תנאי וגם שישה אנשים החשודים בבריחה מגטו קישינב.
הספינה עוכבה גם על ידי הליכים משפטיים, שהפעילו הבעלים הקודמים, אשר טענו להמשך בעלות.
שלטונות בולגריה תמכו בדרישות הבעלים הקודמים.
מארגני ההפלגה עשו מאמצים רבים, כדי להתגבר על המכשולים והציעו לפתור את הבעיות עם הבולגרים בעזרת ועדת בוררות.
נקבע ערביון של 150,000,000 לאי, שהופקדו והספינה שוחררה.
ב-1 בדצמבר התקבל גם אישור השלטונות וב-7 בדצמבר, ברכבת מיוחדת, יצאו 740 יהודים מבוקרשט אל קונסטנצה, שם עגנה הספינה.
סטרומה נבנתה כיאכטה מפוארת, אך הייתה בת 74 ובשנות ה-30 נשאה בקר על נהר הדנובה תחת דגל הנוחות של פנמה.
ביום 13 באוקטובר 1941 ערכו קומנדור ד.
ניקולסקו, רב חובל של נמל קונסטנצה, המהנדס סבר פופה ורב חובל גאורגה ביביצ'סקו ביקורת על הספינה סטרומה וסיכמו אותה בכתב.
משקל הספינה, נכון ל-15 באוגוסט 1941 היה 130 טונות.
מבני התאים על הסיפון העיקרי - 15,5 טונות.
מבני עזר שונים - 5,5 טונות.
המנוע החדש עם נספחיו - 9 טונות.
דלק למנוע עבור 180 שעות הפלגה - 16 טונות.
כבודה של נוסעים לפי 40 קילו בממוצע - 26 טונות.
מי שתייה - 20 טונות.
זבורית חצץ - 8 טונות.
סגל, מטען הסגל ובלתי צפוי - 3 טונות.
לאחר הוספת תאים הו8עלתה יכולת ההובלה של הספינה ל-718 אנשים.
בעלייה לרכבת נבדקו המסמכים ומיששו את הכבודה של הנוסעים ולעיתים גם הוציאו דברים מתוך הכבודה, אך איש לא העז למחות.
כשהרכבת יצאה לדרך הנוסעים שרו את המנון רומניה 'יחיה המלך!' ואת התקווה.
העלייה לסיפון של 682 מפליגים נמשכה ארבעה ימים, עד 11 בדצמבר.
על ביקורת המכס היו אחראים פקידי המכס של קונסטנצה, נציגים של הבנק החלאומי של רומניה ועוד חמישה שליחים מטעם מועצת השרים.
כל כבודה במשקל של יותר מ-20 קילוגרמים נפתחה ונלקח העודף.
הוחרמו כמה קרונות עם בגדים תחתונים ועליונים, פרוות ותכשיטים.
גם מזון הוחרם ואושרה העמסה של שני קרונות בלבד של מזון.
נאסרה לקיחת פרוות, תכשיטים, כסף ותרופות.
נציג הבנק הלאומי דרש לתלוש את הפרוות מצוורוני המעילים.
לכל מפליג הותר לקחת שלוש מערכות לבנים, שלושה זוגות נעליים, שש חולצות ושלוש כותונות לילה, שתי חליפות, מעיל כבד ומעיל קל.
המוסד לעלייה ב' התכוון להשתמש בסטרומה כספינת פליטים, אך גנז את התוכנית לאחר כניסת הגרמנים לבולגריה.
הבעלים היווני שלה, ז'אן ד' פנדליס, יצר קשר עם ציונים רוויזיוניסטים ברומניה.
ההסתדרות הציונית החדשה ותנועת הנוער הציונית בית"ר החלו לעשות סידורים לשימוש באונייה, אך ויכוח על בחירת הנוסעים הותיר את התכנון בידי בית"ר.
מלבד הצוות ו-60 בני נוער מתנועת בית"ר, היו למעלה מ-700 נוסעים ששילמו סכומים גבוהים כדי לעלות על הספינה.
המספר המדויק אינו ברור, אך אוסף של שש רשימות נפרדות הניב סך של 791 נוסעים ו-10 אנשי צוות.
לנוסעים נאמר שהם ישוטו על סירה משופצת עם עצירה קצרה באיסטנבול כדי לאסוף את אשרות ההגירה הפלסטיניות-ארץ-ישראליות שלהם.
ממשלת רומניה של יון אנטונסקו אישרה את המסע.
היו עליה שתי סירות הצלה בלבד.
מתחת לסיפון הסטרומה היו חדרים עם דרגשים עבור 40 עד 120 אנשים בכל אחד.
על הדרגשים היו הנוסעים אמורים לישון ארבעה-ארבעה, עם רוחב עבור כל אדם.
ב-12 בדצמבר 1941, יום הפלגתה של הסטרומה, כשל המנוע.
גוררת גררה אותה אל מחוץ לנמל קונסטנצה.
המים מול קונסטנצה היו ממוקשים, וספינה רומנית ליוותה את הסטרומה אל מחוץ לשדה המוקשים.
לאחר מכן נסחפה הסטרומה בן לילה בזמן שהצוות ניסה לשווא להתניע את המנוע.
הסטרומה שידרה אותות מצוקה וב-13 בדצמבר חזרה הגוררת הרומנית.
צוות הגוררת אמר שהם לא יתקנו את המנוע אלא אם תמורת תשלום.
לפליטים לא היה כסף לאחר שקנו כרטיסים ועזבו את רומניה, ועל כן נתנו את כל טבעות הנישואין שלהם לגורר, אשר תיקן את המנוע.
לאחר מכן יצאה סטרומה לדרך שוב, אך עד 15 בדצמבר המנוע כשל שוב.
הסטרומה נגררה לנמל איסטנבול בטורקיה.
הסטרומה נשארה במעגן, בעוד דיפלומטים בריטים ופקידים טורקים מנהלים משא ומתן על גורל הנוסעים.
עקב חוסר השקט בארץ ישראל שתחת שלטון המנדט הבריטי, הייתה הממשלה הבריטית בארץ ישראל נחושה בדעתה ליישם את הוראות הספר הלבן של 1939 וכך להפחית את ההעפלה היהודית לארץ ישראל.
דיפלומטים בריטיים דחקו בממשלתו הטורקית של רפיק סיידם (Refik Saydam) למנוע מסטרומה להמשיך במסעה.
הספינה הוכנסה לקרנטינה וטורקיה סירבה לאפשר לנוסעים לרדת.
רק שלושה אנשים הורשו לעלות על הספינה, סימון ברוד, ריפאת קאראקו (Rifat Karako), שהיו נציגי הקהילה היהודית של איסטנבול ו-N.G.
Malioğlu, נציג השירות הימי הרומני.
לאחר שבועות של משא ומתן, ממשלת בריטניה הסכימה לכבד את הוויזות הפלסטיניות שפג תוקפן, שהיו בידי כמה נוסעים, ואלה הורשו להמשיך לפלשטינה ביבשה.
אישה אחת, מדאה סלמוביצ'י (Medeea Salmovici), אושפזה בבית חולים באיסטנבול לאחר הפלה.
ב-12 בפברואר הסכימו פקידים בריטים שילדים בגיל 11 עד 16 יקבלו אשרות לארץ ישראל, אליה יוכלו להגיע ביבשה.
מחלוקת עיכבה את העברתם לארץ ישראל.
ממשלת בריטניה סירבה לשלוח ספינה בטענה שאין לה כלי שיט פנויים למטרות הומניטריות וטורקיה סירבה לאפשר לילדים לנסוע ביבשה.
על פי כמה חוקרים, 9 נוסעים ירדו מהאונייה ו-782 נוסעים ו-10 אנשי הצוות נשארו על הספינה.
חוקרים אחרים סבורים שבהתחלה היו רק 782 נוסעים, ורק סלמוביצ'י הורשתה לעזוב את הספינה.
בין נוסעי הסטרומה היה גם יהודי דתי מברלאד, מנדל מרכוס, שוויתר על מכסת חפציו המותרת לטובת ספר תורה.
ספר תורה זה שימש לטקסים בשבתות בבוקר בתקופת ההמתנה בקרנטינה.
בזמן שנעצרה באיסטנבול, חסר לסטרומה מזון.
מרק היה מבושל פעמיים בשבוע וארוחת הערב הייתה בדרך כלל תפוז וקצת בוטנים לכל אדם.
בלילה ניתנה לכל ילד מנת חלב.
המשא ומתן בין טורקיה לבריטניה הגיע למבוי סתום.
ב-23 בפברואר 1942, קבוצה קטנה של שוטרים טורקיים ניסתה לעלות על הספינה אך הפליטים לא הניחו להם לעלות.
כוח של כ-80 שוטרים הקיף את סטרומה בסירות מנוע, ולאחר כחצי שעה של התנגדות עלה על הספינה.
המשטרה ניתקה את העוגן מסטרומה וחיברה אותה לגוררת, שגררה אותה דרך הבוספורוס אל הים השחור.
כשהיא נגררה לאורך הבוספורוס, תלו נוסעים רבים בצדדים שלטים עליהם נכתב "SAVE US" באנגלית ובעברית, שלטים שהיו גלויים למי שגרו על גדות המצר.
למרות שבועות של עבודה של מהנדסים טורקים, המנוע לא הותנע.
השלטונות הטורקיים נטשו את הספינה בים השחור, כ-10 קילומטרים צפונית לבוספורוס, לשם היא נסחפה בחוסר אונים.
בבוקר 24 בפברואר אירע פיצוץ והספינה טבעה.
שנים לאחר מכן התברר כי הספינה טורפדה על ידי הצוללת הסובייטית щ-213 שהטביעה גם את כלי השיט הטורקי צ'אנקאיה (Çankaya) ערב קודם לכן.
סטרומה שקעה במהירות ואנשים רבים נלכדו מתחת לסיפונים וטבעו.
רבים אחרים שהיו על הסיפון שרדו את הטביעה ונצמדו לשברי הריסות, אבל במשך שעות לא הגיע חילוץ וכולם מלבד אחד מתו מטביעה או היפותרמיה.
מתוך 791 ההרוגים, יותר מ-100 היו ילדים.
הקצין הראשון בסטרומה לזר דיקוף והפליט דוד סטוליאר בן ה-19 נאחזו בדלת תא שצפה בים.
הקצין הראשון מת בלילה אך טורקים בסירת משוטים חילצו את סטוליאר למחרת.
טורקיה החזיקה את סטוליאר במעצר במשך שבועות רבים.
סימון ברוד, איש עסקים יהודי מאיסטנבול, שבמהלך מלחמת העולם השנייה עזר למספר לא ידוע של פליטים יהודים שהגיעו לטורקיה, סיפק ארוחות לסטוליאר במהלך כליאתו בת החודשיים.
עם שחרור סטוליאר, ברוד הביאו לביתו, סיפק לו בגדים ותיק, וקנה לו כרטיס רכבת לחלב שבסוריה.
סטוליאר קיבל ויזה לארץ ישראל מהבריטים.
במשך שבועות טרם טביעתה, אסרה הצנזורה הבריטית על העיתונות העברית לפרסם על אודות מצבה (למעט ידיעה בודדת ב-10 בפברואר).
גם פרסום טביעתה ב-24 בפברואר, נאסר על ידי הבריטים.
עיתוני היישוב ניסו לעקוף את הצנזורה ולדווח על האסון בדרכים יצירתיות: עיתון הבוקר דיווח על טביעתה של אניה ליד חופי ארצות הברית - בעמודו הראשי ובכותרת ראשית גדולה, שנועדה לעורר שאלות מדוע ידיעה כה רחוקה זוכה להבלטה שכזו.
עיתון דבר פרסם בעמודו הראשי שישה פסוקים מהתנ"ך - מהם אחד העוסק בטביעה וחמישה המזכירים את סבלות עם ישראל, היוצרים באקרוסטיכון את שם האוניה סטרומה.
ב-9 ביוני 1942 פתח לורד ודג'ווד את הדיון בבית הלורדים בטענה שהממשלה הבריטית התנערה מהתחייבויותיה טען בזכות העברת המנדט של חבר הלאומים על ארץ ישראל לארצות הברית.
הוא הצהיר במרירות: "אני מקווה שאזכה לחיות כדי לראות את אלה ששלחו את הסטרומה בחזרה לנאצים תלויים כמו המן לצדו של אב הטיפוס שלהם, אדולף היטלר".
המשורר האנגלי היהודי עמנואל ליטבינוף, ששירת בצבא הבריטי באותה תקופה, כתב שיר חריף לאות אבל על אובדן סטרומה.
הוא התנדב לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים, וכינה את המדים הבריטים שענד "אות בושה", בתגובה לטביעת הסטרומה.
הוועד הלאומי ביטל את חגיגות פורים כולל העדלאידע.
בבתי הכנסת התקיימו אזכרות והוועד קרא ליהודי העולם לקיים ביום השביעי לאסון יום אבל ומחאה.
בשלב המכריע של הטיפול הרשמי בפרשת 'סטרומה' הייתה זאת התערבותו האישית של הלורד מוין שהטתה את הכף נגד כל הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סיפון האונייה.
לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור.
שני לוחמי הלח"י אליהו בית-צורי ואליהו חכים (בהמשך כונו "שני אליהו") ביצעו ב־6 בנובמבר 1944 התנקשות בלורד מוין.
הלורד נהרג והמתנקשים הועמדו לדין, נשפטו והוצאו להורג.
רבים ראו בהרולד מקמייקל אשם עיקרי באסון ודרשו הענשתו.
לח"י ביצעה שבעה ניסיונות התנקשות בחייו, אך ללא הצלחה.
לימים הוקמו בחולון, באשדוד ובבית העלמין היהודי ג'יורג'יול בבוקרשט אנדרטאות לזכר חללי האונייה.
רחובות ובתי כנסת נקראו על שם האוניה.
במשך שנים רבות היו תיאוריות מתחרות לגבי הפיצוץ שהטביע את סטרומה.
בשנת 1964 גילה היסטוריון גרמני כי הצוללת הסובייטית щ-213 ירתה טורפדו שהטביע את הספינה.
מידע זה אושר ממקורות סובייטיים אחרים.
הצוללת פעלה לפי פקודות חשאיות להטביע את כל הספינות הנייטרליות והאויבות הנכנסות לים השחור כדי לצמצם את זרימת החומרים בעלי החשיבות האסטרטגית לגרמניה הנאצית.
פרנץ וקולינס מכנים את טביעתה של סטרומה "האסון האזרחי הימי הגדול ביותר במלחמה".
אזרחים רבים יותר נספו באסונות ימיים אחרים במלחמה, כולל אסונות הווילהלם גוסטלוף, קאפ ארקונה ויוניו מארו (Junyō Maru), אך היו גם אנשי צבא על סיפון הספינות הללו.
ב-26 בינואר 2005 אמר ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לכנסת:
"הנהגת המנדט הבריטי הפגינה ...
אטימות וחוסר רגישות בכך שנעלה את שערי ישראל בפני פליטים יהודים שחיפשו מפלט בארץ ישראל.
כך נדחו בקשותיהם של 769 נוסעי האונייה סטרומה שנמלטו מאירופה - וכולם מלבד אחד [מהנוסעים] מצאו את מותם בים.
לאורך כל המלחמה לא נעשה דבר כדי לעצור את השמדת העם היהודי."
ביולי 2000 מצא צוות צלילה טורקי שבר אונייה על קרקעית הים, באזור טביעתה של האונייה, והודיע כי מצא את סטרומה.
צוות בראשות צוללן טכני בריטי ונכד של אחד הקורבנות, גרג בוקסטון, חקר מאוחר יותר שבר זה ושברים נוספים באזור, אך לא הצליח לזהותם בוודאות כשייכים לסטרומה.
החלק שמצאו הטורקים היה גדול מכדי להשתייך לסטרומה.
ב-3 בספטמבר 2000 נערך במקום טקס לזכר קורבנות האסון.
השתתפו בו 60 קרובי משפחה של קורבנות סטרומה, נציגי הקהילה היהודית בטורקיה, שגריר ישראל ושליח ראש הממשלה, נציגים בריטים ואמריקאים, אך דוד סטוליאר בחר שלא להגיע מסיבות משפחתיות.
בנובמבר 2008 גילה צוות של צוללנים הולנדים, גרמנים ורומניים של מועדון הצלילה של הים השחור את שברי ה-щ-213 מול חופי קונסטנצה ברומניה.
סימוני הרישום שיכולים היו לסייע בזיהוי שבר הצוללת היו חסרים עקב נזק לצוללת.
על כן, רק ב-2010 הצליחו הצוללנים להפיק מידע מספיק כדי לזהות אותה כ-щ-213.
מגלת סטרומה כתובה וערוכה בידי לייב קופרשטיין, בהוצאת התאחדות עולי רומניה בארץ-ישראל
אסון מונפרנאס היה תאונת רכבת שאירעה בשעה 16:00 ב-22 באוקטובר 1895, כאשר רכבת עלתה על בלם פגוש בתחנת מונפרנאס שבפריז.
כשהנהג ניסה לפצות על איחור של כמה דקות, הרכבת התקרבה מהר מדי לתחנה.
הנהג ניסה להפעיל את בלם האוויר ללא הצלחה, הרכבת עלתה על הבלם, התרסקה אל קיר התחנה והקטר נפל אל כיכר מתחת לתחנה.
נוסעי הרכבת שרדו, אך אישה ששהתה ברחוב מתחת לתחנה נהרגה כאשר הריסות של הקיר נפלו עליה.
ב-22 באוקטובר 1895, רכבת שהופעלה על ידי חברת "שיין דה לה פר דה ל'אוסט", כללה קטר קיטור מס' 721 (סוג 2-4-0, סימון צרפתי 120) כמו גם שלושה קרונות מטען, קרון דואר וכן שישה קרונות נוסעים.
הרכבת יצאה מתחנת גרנוויל בשעה 08:45 כמתוכנן, אך איחרה בדקות מספר לכשהתקרבה אל מונפרנאס, תחנתה הסופית בפריז, כשעליה 131 נוסעים.
במאמץ להשלים את הזמן האבוד התקרבה הרכבת אל התחנה במהירות גבוהה מהרגיל, בערך כ-40 או כ-60 קמ"ש.
הנהג ניסה להפעיל את בלם האוויר של וסטינגהאוס, אך זה היה פגום או לא יעיל.
בלמי הקטר לבדם לא הספיקו כדי לעצור את הרכבת, והקטר התנגש בקיר בעובי של 60 סנטימטר, ואז נפל לתוך כיכר רן, 10 מטרים מתחת למסילה.
עוברת אורח שחלפה ברחוב נהרגה מפגיעת הריסות של הקיר שהתרסק, בעוד שני נוסעים, כבאי וכן שני שומרים ועובר אורח נוסף שהיו ברחוב נפצעו בדרגות פציעה שונות.
שמה של הקורבן היה מארי-אוגוסטין אגילארד, שבעת התאונה השגיחה על עמדת המכירה של בן זוגה, מוכר עיתונים, עת הלך לאסוף את עיתוני הערב למכירה.
נהג הקטר נידון לחודשיים מאסר ולקנס של 50 פרנק על התקרבות מהירה מדי לתחנה.
אחד השומרים נקנס ב-25 פרנק מאחר שהיה עסוק בניירת ולא הפעיל את בלם היד.
חברת הרכבות יצרה קשר עם משפחתה של המנוחה, דאגה לחינוך שני ילדיה הקטנים וכן הציעה להם תעסוקה עתידית.
קרונות הנוסעים לא נפגעו ונותקו בקלות מהקטר.
עברו 48 שעות עד שההליך המשפטי והחקירה אפשרו לרכבת להתחיל בסילוק הקטר מהכיכר.
נעשה ניסיון להזיז את הקטר עם 14 סוסים, אך זה נכשל.
כננת של 250 טון, שאוישה בצוות בן 10 אנשים, הורידה תחילה את הקטר לקרקע ולאחר מכן הרימה את החלק המחבר בינו לבין הקרונות בחזרה לתחנה.
כשהקטר הגיע לסדנאות הרכבת נמצא כי נגרם לו נזק קל.
ההריסות נשארו מחוץ לתחנה במשך מספר ימים וצולמו מספר פעמים.
התמונות שהופצו מיוחסות לסטודיו לוי ובניו, ל.
התצלום של לוי ובניו הפך לאחד המפורסמים בתולדות התחבורה.
התצלום, שנמצא כעת בנחלת הכלל, מופיע על דף השער בספר מבוא לניתוח שגיאות מאת ג'ון טיילור.
התצלום מופיע על עטיפות האלבומים Lean Into It של להקת הרוק האמריקאית מיסטר ביג ו-Scrabbling at the Lock של להקת הרוק ההולנדית דה אקס עם טום קורה, שניהם יצאו לראשונה ב-1991, וכן על עטיפת האלבום מ-2019 Warranty Void If Removed של האמן הצרפתי דיאל אפ ג'רמי.
תאונת רכבת עם השתלשלות אירועים דומה מופיעה בפרק מהעונה החמישית של "תומס הקטר וחברים" בשם "נוף טוב יותר לגורדון" (1998).
התקרית מופיעה גם במהלך חלום ברומן מ-2007 התגלית של הוגו קברה והעיבוד הקולנועי שלו מ-2011, הוגו.
הוא מתואר בסדרת הקומיקס הרפתקאותיו יוצאות הדופן של אדל בלאן-סק, באלבום הרביעי מומיות מטורפות משנת 1978.
אסון קישטים, המכונה גם אסון מאיאק או אסון אוזיורסק, הוא תאונה רדיואקטיבית שהתרחשה ב-29 בספטמבר 1957 במאיאק, אתר לעיבוד דלק גרעיני וייצור פלוטוניום לנשק גרעיני הממוקם בעיר הסגורה צ'ליאבינסק-40 (כיום אוזיורסק) במחוז צ'ליאבינסק שבברית המועצות.
האסון נחשב לתקרית הרדיואקטיבית השנייה בגדולה שפורסמה, אחרי אסון צ'רנוביל.
זהו האסון היחיד המסווג כרמה 6 בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי (INES), המדורג לפי ההשפעה על האוכלוסייה, דבר ההופך את אסון קישטים לאירוע השלישי בחשיבותו השלילית לאחר שני אירועים בעלי רמה 7: אסון צ'רנוביל, שהביא לפינוי של 335,000 איש, והאסון הגרעיני בפוקשימה, שהביא לפינוים של 154,000 אנשים.
בעקבות האסון, לפחות 22 כפרים נחשפו לקרינה, וכ-10,000 איש פונו מביתם.
חלקם פונו לאחר שבוע, אך חלפו כמעט שנתיים עד שהפינוי התרחש גם באתרים אחרים.
האסון פיזר חלקיקים רדיואקטיביים על פני יותר מ-52,000 קמ"ר, שבהם חיו לפחות כ-270,000 איש.
מכיוון שהאתר Chelyabinsk-40 (ששמו שונה לאחר מכן ל-Chelyabinsk-65) לא סומן במפות, האסון נקרא על שם קישטים, העיר הידועה הקרובה ביותר למקום.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות השתרכה מאחורי ארצות הברית בפיתוח נשק ויכולת גרעינית, ועל כן השלטון הסובייטי החל בתוכנית מחקר ופיתוח מהירה לייצור כמות מספקת של אורניום ופלוטוניום בדרגה שתאפשר חימוש נשק גרעיני.
כחלק מהתכנית, מפעל מאיאק נבנה בחיפזון במשך 3 שנים בין השנים 1945 ל-1948.
בעת התחלת שלבי פיתוח הגרעין, החששות סביבתיים, ובהם הטיפול בפסולת גרעינית ובטיחות המפעל, תפסו מקום משני בהליך הייצור.