tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לגיון גיבורי-העל היא קבוצת גיבורי-על בדיונית מהמאות ה-30 וה-31 שמופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס.
הקבוצה המקורית הופיעה לראשונה בחוברת Adventure Comics #247 מאפריל 1958 ונוצרה על ידי הכותב אוטו ביינדר והמאייר אל פלסטינו.
הקבוצה עברה מספר גלגולים במהלך תקופת פרסומה.
גלגולה המקורי של הקבוצה הוחלף בעקבות שעת אפס: משבר בזמן של שנת 1994, וכן גלגול נוסף הוצג בהמשכיות שלאחר המשבר האינסופי.
גלגולה הנוכחי של הקבוצה הוצג לראשונה באפריל 2007, והוא זהה בהרכב חבריו לקודמו.
במהלך ההיסטוריה הענפה של הקבוצה, גם סופרמן וגם סופרגירל נמנו בין חבריה.
דמותו של סופרבוי כיכבה בכותרי Adventure Comics בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. בחוברת מספר 247 (אפריל 1958), הוא פגש בשלושה בני נוער מהמאה ה-30: לייטנינג בוי (ילד הברק), סאטורן גירל (ילדת הסטורן) וקוסמיק בוי (הילד הקוסמי), שהיו חברים במועדון גיבורי-על שנקרא "לגיון גיבורי-העל".
סופרבוי שימש כמקור השראה להקמת מועדונם, והם נסעו בזמן כדי לגייס את סופרבוי אליהם.
לאחר סדרת מבחנים, סופרבוי קיבל חברות וחזר לזמנו.
למרות שסיפור זה היה חד-פעמי, חברי הלגיון התגלו כפופולריים וחזרו בחוברת מספר 267 (דצמבר 1959).
לייטנינג בוי שינה את שמו ללייטנינג לאד (נער הברק), ותלבושותיהם נותרו קבועות למשך כל תור הכסף של הקומיקס.
הם המשיכו לככב בסדרת הכותרים של Adventure Comics ו-Action Comics בשנים הבאות.
בשעה שהם חלקו סיפורים יחד עם סופרבוי בשנים הראשונות, אט אט הורידו את השתתפותו לגמרי ככל שגברה פופולריותם.
בהרצה זו התבסס הרקע לפעילותו של הלגיון.
חברי הלגיון פעלו מתוך מועדון שנבנה בצורת חללית מהופכת צהובה.
מעמד המנהיגות השתנה בין חברי הקבוצה, בדרך כלל באמצעות בחירות.
כל לגיונר חייב שיהיה לו כוח-על טבעי אחד לפחות (כוחות מבוססי טכנולוגיה אינם מתקבלים), ששונה משאר חברי הקבוצה.
למרות זאת, למספר חברים היו כוחות חופפים כמו סופרבוי, סופרגירל, מון-אל ואולטרה בוי.
כמה גליונות הכילו אלמנטים קומיים, כאשר מספר מועמדים לתפקיד הציגו כוחות משונים, בלתי מועילים או ממש מסוכנים, והם נדחו על הסף.
חמישה מהגיבורים האלה הקימו מאוחר יותר את "לגיון הגיבורים המחליפים".
לגיון גיבורי-העל התמקם בכדור הארץ, והגן על ארגון בני אדם וחייזרים שנקרא "הכוכבים המאוחדים", כאשר הכוח המשטרתי שפעל בתחומיו נקרא "משטרת המדע" (Science Police).
תקופת הזמן לכל סיפור הייתה כאלף שנים מתאריך פרסומו.
בחוברת Adventure Comics #346 (יולי 1966), הכותב ג'ים שוטר כתב את סיפור הלגיון הראשון שלו, בגיל 14 בלבד.
מעט לאחר מכן שימש ככותב קבוע, עם קורט סוואן ווין מורטימר כמאיירים.
הופעתם האחרונה של הלגיון הייתה בחוברת מספר 380, כאשר הוחלפו בידי סופרגירל כדמות מככבת ראשית.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, חברי הקבוצה שימשו ככוח גיבוי החל מחוברת #172 של סופרבוי (מרץ 1971).
החוברת הראשונה שפורסמה תחת שם הקבוצה הייתה תחילתה של מיני סדרה בת ארבע חוברות משנת 1973 שגוללה סיפורים שהופיעו ב-Adventure Comics מאותן שנים.
בנוסף, הם שבו באוגוסט של אותה שנה לככב בסדרת הכותרים של סופרבוי, ששינתה את שמה בחוברת מספר 197 ל-Superboy Starring the Legion of Super-Heroes.
בין הסיפורים נכתב על חתונתם של באונסינג בוי ודואו דמזל (העלמה הכפולה, טריפליקייט גירל לשעבר), ומותו של הילד הבלתי נראה.
החל מחוברת מספר 231 (ספטמבר 1977), הכותר שינה את שמו בשנית ל-Superboy and the Legion of Super-Heroes, ושנה לאחר מכן פורסמה קשת הסיפור "מלחמת הארץ" בכתיבתו של פול לויץ ובאיורו של ג'יימס שרמן (חוברות #241-245, יולי-דצמבר 1978).
"מלחמת הארץ" גוללה את המלחמה הגלקטית בין הכוכבים המאוחדים לבין גזע הקוּנדז החייזרי.
את מלאכת הכתיבה נטל ג'רי קונוויי.
סופרבוי עזב את הקבוצה הודות למזימתו של נבל-על, אם כי שב אליה מאוחר יותר, וכותר הקבוצה שינה שוב את שמו בחוברת מספר 259 (ינואר 1980).
בין היתר סופר גם סיפור היעלמותו של אולטרה בוי ומסעו חזרה, וכן סופר בהרחבה על הלגיונר רפלקטו, עליו נרמז בסיפור "לגיון הבוגרים", עם הנבלים "לוכד הזמן" וגרימבור איש השלשלאות.
כרך שלישי: תקופת פול לויץ
פול לויץ חזר לכתוב החל מחוברת מספר 284, עם איורים מאת פאט ברודריק וברוס פטרסון לפני שקית' גיפן לקח על עצמו את מלאכת האיור.
הצוות הקריאייטיבי זכה לפופולריות עקב קשת הסיפור "סאגת האפלה הגדולה", שרצה בחוברות #287, #290-294 והחוברת השנתית מספר 3, בה סופר על התקפתו של דארקסייד על ארגון הכוכבים המאוחדים.
כותרי הלגיון חגגו את חוברת מספר 300 שלהם (יוני 1983) על ידי כך שסיפור "לגיון הבוגרים" שוכתב מחדש בסדרת סיפורים קצרים בעולמות מקבילים.
הדבר עזר לשחרר את המשכיותו המרכזית של יקום הלגיון מקונספט לגיון הבוגרים.
סגנון ציורו של גיפן השתנה לאפל יותר בהשראה מהאמן הארגנטינאי חוזה אנטוניו מונוז.
כרך שלישי של הכותר החל בהרצה באוגוסט 1984, ושינה את שמו ל-Tales of the Legion of Super-Heroes מחוברת #314. סיפורים חדשים נכתבו למשך שנת הרצתו הראשונה, ושכתובם של סיפורים ישנים נעשה החל מחוברת #326 ועד לחוברת האחרונה מספר 354 (דצמבר 1987).
הכרך השלישי החל עם קשת סיפור בת חמש חוברות שעוסקת בלגיון נבלי-העל.
באמצעו של הסיפור, לויץ הוחלף בסטיב לייטל, שנשאר עם הכותר למשך שנה.
האמן גרג לארוק הצטרף לצוות החל מחוברת #16 (נובמבר 1985), כולל קרוסאובר עם כותר סופרמן The Man of Steel (חוברות #37-38).
אירועי הקרוסאובר היה ניסיון ראשון של עורכי החברה להסביר את סיפור מקורו וגורלו של סופרבוי וכן את ההיסטוריה שלו עם הלגיון, לאור השכתובים הרבים שנעשו בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים, שביטלו את הקריירה של סופרמן כסופרבוי מהביוגרפיה הבדיונית שלו.
בסיפור הקרוסאובר, סופרבוי הגיע מיקום כיס שנוצר בידי לוכד הזמן, ובסופו הוא נהרג.
הרצתו של לויץ הסתיימה בסיפור בן ארבע חוברות, בחוברת מספר 63 (אוגוסט 1989).
כרך רביעי: חמש שנים לאחר מכן
קית' גיפן נטל גם את מלאכת הכתיבה בנוסף לעבודת האיור בתחילת הכרך הרביעי בנובמבר 1989, עם תסריטים מאת טום ומרי בירבאום.
חמש שנים לאחר מלחמות הקסם, בהן נהרג מון-אל, ארגון הכוכבים המאוחדים הוא מקום אפל, ולגיון גיבורי-העל הוא זיכרון מעומעם.
לגיונרים לשעבר מחליטים להקים מחדש את הקבוצה ביקום החדש, שבו כדור הארץ נשלט בידי גזע "השליטים" (Dominators) החייזרי.
מעט לאחר תחילתו של הסיפור, הוחלט להסיר את השתתפותו של סופרבוי מהחוברות, והועלתה השאלה מהיכן תגיע ההשראה לקיומה של הקבוצה.
התשובה באה באמצעות שכתוב מאסיבי שבו מון-אל הוחזר לחיים בידי לוכד הזמן והפך בסיפור "אגדת ואלור" (Legion of the Super-Heroes Vol.4 Annual #2, 1991) למקור ישועתם של חברי הלגיון החדשים ועזר במניעת פלישה נוספת של "השליטים".
חוברת מספר 5 הציגה סיפור של יקום מקביל, ולוכד הזמן הוחלף בידי נבלת-העל גלורית', משרתת שלו לשעבר.
המיוחד בסיפור זה הייתה העובדה שהיקום הושמד ונוצר מחדש פעמיים בגיליון אחד בלבד.
קשת סיפור חשובה באותה תקופה עסקה בגילוי תעתיקי פרדוקס הזמן של לגיון גיבורי-העל מימי תור הכסף.
היו כעת שתי קבוצות לגיון, וכותר שני החל בהרצה (Legionnaires) בו הופיע לגיון SW6. סיפור מקורם לא נכתב עד לאירועי שעת אפס: משבר בזמן של שנת 1994. סדרת הכותרים החדשה הייתה קלה יותר לקריאה מאשר הסדרה הראשית, נכתבה בידי הזוג בירבאום ואוירה בידי כריס ספראוס.
גיפן עזב את הכותר לאחר הסיפור בו תוארה השמדת הארץ, והזוג בירבאום החליפו והחזירו מספר דמויות קלאסיות.
כאשר הזוג עזב, הכותב טום מק'קרו ערך מספר שינויים, כמו למשל אילוצם של חברי הקבוצה לרדת למחתרת ונטילת זהויות ותלבושות חדשות, וכן החזרתו של הלגיונר האבוד ויילדפייר (אש פרא).
בשנת 1994, חברת DC החליטה לאתחל מחדש את סדרת הכותרים הוותיקה לאחר 36 שנים, כחלק מאירועי שעת אפס: משבר בזמן, והכרך הרביעי הנוכחי הסתיים בחוברת מספר 61 (ספטמבר 1994).
למספר חברים ניתנו זהויות סודיות חדשות.
כמחווה להמשכיות הקודמת, מספר דמויות ישנות הוצגו מחדש.
בנו של הנבל יוניברסו, רונד וידאר - שהיה לגיונר של כבוד וגרין לנטרן בהמשכיות הקודמת - הופיע בהופעות אורח כמכרו של ברייניאק-5.
האתחול המחודש עקב במידה מסוימת אחרי ההמשכיות הקודמת, עם מספר שינויים קלים: מספר דמויות מתו באותה דרך כמו בהמשכיות קודמת, וכמה מהחברים העבירו את זמנם במאה ה-21 וגייסו את פֵרו לאד לקבוצתם.
כמו כן, הלגיון הרוויח את אמונו של ארגון הכוכבים המאוחדים הודות לשני ניצחונות - הגנתו של כדור הארץ מפני קבוצת "המשולש הלבן", סיעה קיצונית של גזע הדאקסאמים וחשיפתו של נשיא הכוכבים המאוחדים כמי שעומד מאחורי מלחמת בראל-טיטאן, מזימת אוכל השמשות, הקמתם של "חמשת הקטלניים" ושטיפת מוחו של הלגיונר ג'אן ארה.
צמד הכותבים דן אבנט ואנדי לנינג הצטרף לכתיבת הסדרה, ויחד עם המאייר אוליביה קויפה כתבו סיפור אפל שכמעט מביא לנפילתו של ארגון הכוכבים המאוחדים ושל הלגיון עצמו.
בשיאו של האסון, קבוצת לגיונרים נעלמת דרך קרע בזמן ושני כותרי הקבוצות הסתיימו.
המיני סדרה Legion Lost משנים 2000–2001 תיארה בפרוטרוט את מסעם הקשה של הלגיונרים חזרה הביתה, כאשר הסדרה העוקבת Legion Worlds מתארת את קורות ארגון הכוכבים המאוחדים בזמן היעדרם.
סדרה חדשה בשם The Legion החלה בהרצה, ובה הלגיון התאחד מחדש וקיבל בסיס מבצעים חדש.
צמד הכותבים אבנט-לנינג כתב את 33 החוברות הראשונות, והסדרה בוטלה בחוברת מספר 38. התוספת הבולטת ביותר לקבוצה זו הייתה סופרבוי שלאחר המשבר, כפיל של סופרמן ושל לקס לות'ר מהמאה ה-21 אשר קיבל מעמד של כבוד בקרב הקבוצה.
בעקבות קרוסאובר עם קבוצת הטיטאנים הצעירים בחוברות Teen Titans #16 ו-Teen Titans\Legions Special, סדרת כותרים חדשה נכתבה בידי מארק וייד ואוירה בידי בארי קיטסון.
הרצה זו שכתבה את מקורות הקבוצה מהיסוד, והשתמשה בסופיות השמות בוי (נער), לאד (בחור), גירל (נערה), לאס (בחורה) וקיד (ילד/ה).
בדומה לאתחול הקודם, אתחול זה הציג מחדש את הדמויות ושינה את סיפור המקור שלהן.
רוב הדמויות דומות לקודמיהן בכוחות ובתלבושות, למעט קמליון בוי (שנקרא כעת בפשטות קמליון ומתואר כיצור אנדרוגני), סטאר בוי (כעת בתלבושת שחורה), קולוסל בוי (כעת ענק המתכווץ לאדם רגיל) ופנטום גירל (שכעת מתקיימת בשני יקומים במקביל ומנהלת שיחות בשניהם בו זמנית).
היקום העתידי שבאתחול זה מורכב מחברה שדוכאה מבחינה רגשית ומנטלית, ונשמרה תחת פיקוח אורווליאני.
מטרתו של הלגיון בעתיד זה היא רפורמה חברתית, הגנת האזרחים ולספק השראה למעשי הגבורה הנושנים.
הלגיון נערץ בידי אלפי לגיונרים - אנשים צעירים בעולמות שונים המעריצים אותם כמו כת.
החל מחוברת מספר 16, שם הכותר השתנה ל-Supergirl and the Legion of Super-Heroes, כאשר סופרגירל ערכה מסע בזמן והצטרפה ללגיון.
החל מחוברת #31, הכותב טוני בדארד החליף את וייד.
בחוברת מספר 37, שם הכותר חזר לשמו הרגיל, וג'ים שוטר חזר למלאכת הכתיבה.
סדרת הכותרים הסתיימה בחוברת מספר 50.
לאחר המשבר האינסופי (2007 ואילך)
בנוסף, הוא משתמש בטענה זו כדי שכדור הארץ יתנתק מארגון הכוכבים המאוחדים ומכל הגזעים החייזריים.
כתוצאה מכך, חברי הלגיון יורדים למחתרת.
בעזרתו של סופרמן, הלגיון מחזיר את השמש למצבה הרגיל ומביס את איש הארץ וליגת הצדק שלו בדיוק כשארגון הכוכבים המאוחדים מתכנן להתקיף את כדור הארץ.
גרסה זו של הלגיון מופיעה גם במיני סדרה "לגיון שלושת העולמות" של המשבר האחרון משנת 2008, בכתיבתו של ג'ף ג'ונס ובאיורו של ג'ורג' פרז.
המיני סדרה מביאה את התאגדותם של סופרמן והלגיון שלאחר המשבר האינסופי יחד עם גלגוליהם הקודמים של הלגיון (94' ו-04') במטרה להילחם נגד סופרבוי-פריים, לגיון נבלי-העל ולוכד הזמן.
מתגלה כי גלגולה השני של הקבוצה הגיע מארץ-247, שהושמד במשבר האינסופי, וגלגולה השלישי של הקבוצה הגיע מארץ-פריים, שנבנה מחדש.
ג'ונס ציין, כי המיני סדרה נועדה לאשרר את קיומן של שלוש גרסאות הקבוצה יחד עם השבת ההמשכיות שלפני המשבר.
הצגת שלוש הקבוצות נראה גם בחוברת Action Comics #864 (יוני 2008).
בסיפור זה, באטמן נזכר בקרב של ליגת הצדק וחברת הצדק יחד עם הלגיון המקורי נגד הנבל מורדרו, נוסף לעזרת גלגולה השני של הקבוצה בהשמדת אוכל שמשות במאה ה-20, וכן מפגשו של באטמן עם גלגולה השלישי של הקבוצה.
החל מספטמבר 2009, גרסת הלגיון שלאחר המשבר מככבת בסדרת כותרי Action Comics, הנמצאת כעת בכרך השני.
הקבוצה משחקת תפקיד חשוב במיני סדרה "סופרמן: העמדה האחרונה של ניו-קריפטון" משנת 2010, המהווה גם סיכום לאירועי סאגת הברק.
כרך שישי של סדרת כותרי הלגיון הוותיקה החל ב-2010 בכתיבתו של פול לויץ ובאיורו של אילדיריי סינר, והוא מציג את גלגולה של הקבוצה שלאחר המשבר.
חברי לגיון גיבורי-העל הופיעו בסדרה מונפשת בת שתי עונות אשר שודרה בין 23 בספטמבר 2006 ל-5 באפריל 2008 ברשת Kids' WB.
מון-אל, סאטורן גירל וברייניאק-5 מלגיון גיבורי-העל הופיעו בעונה השלישית של הסדרה "סופרגירל".
ברייניאק-5 נשאר החל מעונתה הרביעית של הסדרה עד לסיומה.
לגיון הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט שמופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants #25 ממרץ 1985, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ביל סנקביץ.
ליג'יון הוא האלטר אגו של דייוויד צ'ארלס הולר, בנם המוטאנט של צ'ארלס אקסבייר וניצולת שואה בשם גבריאל הולר, בה טיפל כאשר עבד בבית חולים פסיכיאטרי בישראל.
הוא חולה במחלה מנטלית חמורה, בין היתר הפרעת זהות דיסוציאטיבית, כאשר כל אחת מאישיויותיו שולטת בכוח-על שונה.
הוא גדל בפריז עם אמו, ללא ידיעת אביו על קיומו.
בסיפורים בהם הוא מופיע התמה המרכזית היא מרירות כלפי אביו, וב"מסעו של ליג'יון" הוא ניסה לשנות את תדמיתו בעיני אביו.
כוחותיו התפתחו לראשונה בעקבות טראומה מהתקפת טרור.
הוא שרף את מוחם של הטרוריסטים וספג לתוכו את אישיותו של מנהיגם, ג'מאיל קאראמי.
כיוון שנקשר לאחרים בזמן מותם, מצבו הוגדר קטטוני, והוא הושאר לטיפולה של מוירה מק'טאגרט במתקן הרפואי שלה באי מיואר.
הטראומה גרמה לאישיותו של דייוויד להתפצל, וכל אישיות שלטה בתחום אחר שבכוחותיו המוטאנטים.
קאראמי נאבק במשך השנים להפריד את תודעתו מזו של דייוויד.
באמצעות כוחותיו הטלפתיים של דייוויד, קאראמי מיזג את כל האישיויות לתוך אישיותו המרכזית של דייוויד.
שתיים מתוכם התבררו כמאתגרות במיוחד - ההרפתקן ג'ק ויין שמשתלט על הכוח הטלקינטי של דייוויד, והנערה המרדנית סינדי, ששולטת בכוח הפירוקינטי של דייוויד.
ויין התכוון להשמיד את תודעתו של קאראמי כדי לשמר את קיומו העצמאי בתוך מוחו של דייוויד.
אף אישיות לא הצליחה להשתלט, וקאראמי, ויין וסינדי ממשיכים להתקיים במוחו הרדום של דייוויד.
בזמן בו שהה באי מיואר, דייוויד התעורר מהתרדמת שלו, ובהמשך השתלט עליו מלך הצללים, שמשתמש בכוחותיו של דייוויד כדי להגביר את השנאה בעולם.
בפברואר 2016 עלתה סדרת הטלוויזיה "לגיון" מבית פוקס המבוססת על לגיון ברשת הבת FX האמריקאית.
את דמותו של דייוויד מגלם השחקן דן סטיבנס, ובתפקידים הראשיים לצידו מככבות השחקניות רייצ'ל קלר, אוברי פלזה וג'ין סמארט.
הסדרה לא מתרחשת ביקום סדרת סרטי אקס-מן, אלא היא עומדת בפני עצמה.
לגונה כחולה הוא קוקטייל שמורכב מוודקה, קירסאו כחול, ולימונדה.
את המרכיבים מוזגים לכוס הייבול עם קרח, מוזגים לימונדה עד לשפת הכוס ומקשטים בפלח ליים.
שמו של הקוקטייל נובע מצבעו הכחול העז, שמקורו בקירסאו הכחול.
לגונת רודריגו דה פרייטס (בפורטוגזית: Lagoa Rodrigo de Freitas) היא לגונה הממוקמת בשכונת לאגואה שבאזור הדרומי (Zona Sul) של ריו דה ז'ניירו.
הלגונה מחוברת לאוקיינוס האטלנטי, דבר המאפשר למי ים להיכנס ללגונה דרך תעלת ז'רדים דה אלה (Jardim de Alá).
הלגונה נחשבת לאזור מרכזי בריו דה ז'ניירו, ולאטרקציה תיירותית חשובה.
השכונה היוקרתית הסמוכה ללגונה – "לאגואה" – נקראה על שמה.
בלגונה נערכו תחרויות חתירה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016, ובמשחקים הפאראלימפיים 2016. לצורך התחרויות הוקמו טריבונות זמניות על החוף אשר הכילו עד 14,000 צופים בתחרויות החתירה והקיאקים באולימפיאדה ועד 7,000 בתחרויות החתירה הפאראלימפיות.
בלגונה שורר זיהום מים, וכיום חברה פרטית ממונה על ניקיונו.
הדבר עורר דאגה לקראת אולימפיאדת ריו 2016, לאחר שבתחרויות מבחן שנערכו בלגונה ב-2015, לקו 15 מהמתחרים בשלשולים והקאות.
לגונת גאראבוגאזקול (בטורקמנית: Garabogazköl Aylagy, אגם המצר השחור) היא שקע טופוגרפי ממזרח לים הכספי, בשטחה של טורקמניסטן, המהווה לגונה של ים זה.
הלגונה משתרעת על פני שטח של 18,000 קילומטר מרובע.
בין הלגונה לבין הים הכספי מפריד רכס סלעי נמוך, שבו תעלה צרה שדרכה זורמים מי הים אל הלגונה.
מפלס מי הלגונה משתנה מעת לעת בהתאם למפלס מי הים הכספי, ולעיתים הופכת הלגונה לרדודה מאוד.
על גבי הרכס, כ-50 קילומטרים מצפון לתעלה, שוכנת העיירה גאראבוגאז (Garabogaz) ובה כ-10,000 תושבים.
רמת המליחות של מי הלגונה - 35% - היא גבוהה מאוד, בדומה למימי ים המלח (מליחות מי הים הכספי היא 1.2% ושל מרבית הימים על פני כדור הארץ - 3-4%).
בשל מליחותה אין בלגונה צמחייה מימית.
הפקת מלח מהלגונה החלה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1973 הסתיימה הקמתו בגאראבוגאז של מפעל מודרני להפקת מלחים מהלגונה.
בשנת 1980, על רקע דאגה מירידת מפלס מי הים הכספי עקב אידוי, נחסמה התעלה שהוליכה מים ממנו אל הלגונה.
עד 1984 התייבשה הלגונה כליל.
עקב כך התעוררו בעיות סביבתיות קשות, כאשר מלח שנישא ברוח מהלגונה היבשה המליח את הקרקע על פני שטח נרחב ממזרח לה.
ביוני 1992, לאחר שמפלס מי הים הכספי שב לעלות, נפרץ המחסום בתעלה שבינו לבין הלגונה והיא הוצפה שוב.
לגיון א-שאם , הידוע גם בתור לגיון חומס, הוא ארגון מורדים איסלאמיסטי סוני-סלפי הפעיל במלחמת האזרחים בסוריה נגד משטרו של בשאר אל-אסד.
הארגון הוקם ב-10 במרץ 2014 ממיזוג של 19 פלגים קטנים שחלקם היו מזוהים בעבר עם תנועת האחים המוסלמים בסוריה, ומטרתו היא לבסס את כוחם של האיסלאמיסטים המתונים במרד הסורי.
הלגיון נתמך כספית על ידי טורקיה וקטר, והוא בידל את עצמו מתנועת האחים המוסלמים במטרה לקבל תמיכה גם מסעודיה.
מנהיגו של הלגיון מאז הקמתו הוא מונדאר סאראס, והמפקד הצבאי של הלגיון הוא האלוף יאסר עבדולראהים, קצין שערק מהצבא הסורי בתחילת ההתקוממות הסורית.
אזורי הפעילות העיקריים של הארגון הם בצפון-מערב סוריה בתחומי מחוז אידליב, מחוז חלב, מחוז חומס ומחוז חמה, ובמידה פחותה גם במחוז לטקיה.
הלגיון נחשב למצויד היטב ביחס לארגוני מורדים קטנים אחרים, וחימושו כולל בין השאר נשק קל, מרגמות, טילי נ"ט מסוגים שונים, משגרי רקטות, מקלעים כבדים, תותחים, תול"רים, נגמ"שים, טנקים ועוד, כשמרבית החימוש הכבד מקורו בשלל שנלקח מצבא סוריה.
אף על פי שהלגיון מוגדר כמתון, הוא לא נמנע מלהשתתף בארגון הגג צבא הכיבוש שהובל על ידי שלוחת אל-קאעידה הסורית לשעבר ג'בהת א-נוסרה, וכן יחד עם קבוצות מגוונות בחדר המבצעים המשותף של ארגון הגג "צבא חלב".
מאידך, הארגון היה חבר בברית המתונה של מועצת הפיקוד של המהפכנים הסורים, והוא אחד מעמודי התווך של ארגוני המורדים המתונים המשתפים פעולה עם צבא טורקיה במסגרת מבצע מגן הפרת נגד המדינה האסלאמית והכוחות הסוריים הדמוקרטיים, ואף לתקופה מסוימת הוא קיבל טילי נ"ט מתקדמים מסוג BGM-71 טאו ישירות מהאמריקנים.
בעלי הברית של הארגון אשר שיתפו איתו פעולה באופן קבוע הם צבא סוריה החופשית, צבא המוג'אהידין, האיחוד האיסלאמי של חיילי א-שאם, הבריגדה הסורית הטורקמנית, וארגונים שהיו חלק מהחזית האסלאמית: צבא האסלאם ואחראר א-שאם.
ב-28 בינואר 2016, סניף מתון של תנועת נור א-דין א-זינכי הקיצונית יחסית, ערק ללגיון א-שאם.
ב-19 במרץ 2017 התמזג סניף של האיחוד האיסלאמי של חיילי א-שאם באידליב עם הלגיון.
האחרונים שהצטרפו לארגון, הגיעו במקור מהערים דהריה ומועדייה שבריף דמשק בין אוגוסט לאוקטובר 2016 במסגרת עסקת הפינוי שלהם מהערים הללו לאידליב לאחר נפילתם לידי המשטר הסורי.
לגיהנום ובחזרה הוא סרט מלחמה ביוגרפי משנת 1955 על אודי מרפי, החייל המעוטר ביותר בתולדות ארצות הברית.
מרפי משחק בתפקיד הראשי את עצמו.
התסריט מבוסס על האוטוביוגרפיה של מרפי בשם זה שנכתבה על ידו ויצאה לאור ב-1949.
גנרל וולטר בדל סמית' שהיה ראש המטה של המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית, מופיע בתחילת הסרט כשהוא מדבר על אודי מרפי ולאחר מכן הוא מלווה בקולו את התפתחות העלילה בעזרת מפות.
מלבד מרפי, מופיעים שחקנים רבים בתפקידים צבאיים משניים.
את הדמות הנשית בסרט משחקת סוזן קוהנר בתפקיד מריה האיטלקייה המארחת עם משפחתה את מרפי בהיותו בחופשה בנאפולי.
את הסרט מלווה המרש "Dogface Soldier" שנכתב בידי שני חיילים והפך בתחילה להמנון דיוויזיית החי"ר ה-3 ואחר כך להמנון שאר יחידות החי"ר של צבא ארצות הברית.
הסרט היה הצלחה מסחרית וביסס את קריירת המשחק של מרפי.
אודי מרפי הוא נער הגר עם אמו ושבעת אחיו ואחיותיו בחוה קטנה בטקסס ודואג לכלכלת המשפחה לאחר שהאב נטש אותם.
כאשר האם מתה הוא נאלץ לשלוח אותם לבית אחותו המבוגרת.
בעצת חוואי שכן הוא מנסה להתגייס לצבא אך נדחה על ידי הצי, המארינס והצנחנים בגלל גילו הצעיר וקומתו הנמוכה.
לבסוף מסכימים לקבלו לחיל רגלים כרובאי.
לאחר אימון בסיסי הוא נשלח באנייה לקזבלנקה כרובאי בדיוויזיית החי"ר ה-3 ומתקבל בלגלוג על ידי החיילים הוותיקים.
במחלקה שלו יש אנשים מרקע שונה, קובק - מהגר פולני, סוופ - אינדיאני המכונה "צ'יפ", ולנטינו - איטלקי שיש לו משפחה בנאפולי, ג'ונסון - רודף נשים ועוד.
טבילת האש של מרפי היא בפלישה לסיציליה בה הוא מצליח לחסל עמדה גרמנית ומועלה לדרגת קורפורל.
הוא מצטיין גם בקרבות באיטליה ומועלה לדרגת סרג'נט.
מרפי מצטיין בראש יחידתו בקרב על בית חווה החולש על חוף הנחיתה באנציו.
הוא מסתער על הבניין, מחסל את הגרמנים ונאלץ לסגת תחת התקפה קשה של הגרמנים מלווית בטנקים.
הוא מדרבן את אנשיו לחזור שוב לגיהנום הזה ומכאן שם הספר והסרט.
לבסוף נכבש הבית ומרפי מועלה לדרגת לוטננט שני אף על פי שלא עבר קורס קצינים.
הקרב האחרון בו השתתף מרפי הוא בכיס קולמר ליד העיירה Holtzwihr.
הוא נשאר בודד מול התקפה של עשרות חיילים גרמנים המתקרבים אליו.
הוא זינק על צריח של משחית טנקים בוער ופתח באש ממקלע כבד M2 בראונינג וחיסל עשרות גרמנים עד שאזלה התחמושת.
ההתקפה הגרמנית נשברה והוא הצטרף להתקפת הנגד של חבריו למרות שנפצע בירך.
על כך עוטר בעיטור הגבוה ביותר בצבא ארצות הברית - מדליית הכבוד.
הסרט מסתיים כאשר מוענק למרפי עיטור מדליית הכבוד בטקס מרשים כשחיילי החי"ר צועדים לצלילי "Dogface Soldier".
לגיון היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת גיבורי-על מבית פוקס, שנוצרה על ידי היוצר והמפיק נואה האולי שמשמש אף בתור השואו-ראנר של הסדרה עבור רשת FX.
הסדרה מבוססת על דמות של מארוול בשם דייוויד הלר/לגיון, מוטאנט סכיזופרן בעל הפרעת זהות דיסוציאטיבית ורב עוצמה, אף על פי שהוא עצמו אינו מודע לכך.
הסדרה היא הסדרה הראשונה בלייב אקשן שהתבססה על דמויות מיקום האקס-מן והסדרה הטלוויזיונית הראשונה ביקום סרטי ה"אקס-מן".
כיום הסדרה חולקת יקום בדיוני טלוויזיוני משותף ביחד עם הסדרה "בעלי היכולות".
דן סטיבנס מגלם את דמותו של הלר, כשלצידו משתתפים רייצ'ל קלר, אוברי פלזה, ג'רמי האריס, ביל איירווין, אמבר מידת'אנדר, קייטי אסלטון וג'ין סמארט.
באוקטובר 2015, רשת "FX" וחטיבת הטלוויזיה של מארוול הודיעו על שיתוף פעולה חדש על מנת ליצור סדרת טלוויזיה שתתבסס על דמותו של לגיון, אותה ייצור האולי שיכתוב את התסריט ויביים את פרק הפיילוט.
האולי הצהיר על כוונותיו להציג את הלר כ"מספר לא מהימן", במיוחד בעזרת שילוב עיצוב התפאורה משנות ה-60 יחד עם אלמנטים מודרניים וצילום הסדרה מנקודת מבטו ותפיסת המציאות המעוותת של הדמות.
עונתה הראשונה של הסדרה, שכללה 8 פרקים, עלתה לשידור ב-8 בפברואר 2017. ב-24 ביוני 2019, עלתה לשידור עונתה השלישית והאחרונה של הסדרה.
כל שלוש עונותיה של הסדרה זכו לביקורות חיוביות מהמבקרים.
בישראל, הסדרה שודרה בתחילה בערוץ yes Oh ולאחר מכן בערוץ yes Edge.
העונה הראשונה מתמקדת בתהליך שעובר דייוויד הלר, צעיר שאובחן בילדותו כסכיזופרן ומאז טופל בבתי חולים פסיכיאטריים רבים, בזמן שהוא נרדף על ידי סוכנות ממשלתית בשם "מחלקה III".
הלר ניצל על ידי קבוצה של מוטאנטים ומוצא את עצמו במכון שנקרא "סאמרלנד", שם הוא מגלה שהוא מוטאנט וכי הסכיזופרניה שלו נובעת מריבוי יכולותיו.
בנוסף, הלר מגלה שמוחו נגוע על ידי מוטאנט טפילי בשם אמאל פארוק, ושהוא מסוגל לגרש אותו ממוחו.
בעונה השנייה, הלר נלכד על ידי קבוצה מסתורית, ובהיעדר חבריו ובני בריתו מ"סאמרלנד", הוא נאלץ לכרות ברית עם "מחלקה III" על מנת לעצור את פארוק ואת תוכניתו לצבור כוח אינסופי.
דן סטיבנס - דייוויד הלר: בנו המוטאנטי של צ'ארלס אקסבייר, שאובחן כלוקה בסכיזופרניה בגיל צעיר ופוגש ב"נערת חלומותיו" בבית חולים פסיכיאטרי.
לדמות ישנן מספר יכולות מנטליות, ביניהן טלפתיה וטלקינזיס.
סטיבנס הצטרף לסדרה בעקבות מעורבותו של האולי ביצירת והפקת הסדרה, והתכונן לגילום הדמות באמצעות מחקר מקיף שעשה על בריאות נפשית ושיחות עם רופאים וחולי נפש.
על מנת לעזור לו להיכנס לדמות ולהזדהות עם הבלבול המתמיד שדמותו חשה כלפי עצמה וסביבתה, האולי ושאר צוות השחקנים הסתירו מסטיבנס במכוון מידע וסודות על דמותו ועל התפתחות העלילה.
רייצ'ל קלר - סידני "סיד" בארט: מוטאנטית שנהפכת לבת זוגו של הלר.
יכולתה המוטאנטית מאפשרת לה להחליף גוף עם הנוגע בה ולהפך באופן בלתי רצוני, ובשל כך, דמותה מתוארת כ"מנוכרת".
שמה של הדמות נקרא על שם המוזיקאי סיד בארט, שהמוזיקה של להקתו, "פינק פלויד", שימשה כהשראה עבור האולי.
אוברי פלזה - לני בסקר: חברתו של הלר, ו"אופטימיסטית בלתי נדלית", למרות השימוש התכוף שלה בסמים ואלכוהול.
הדמות מתה בפרק הראשון, אך חוזרת כאחת מצורותיו הרבות של אמאל פארוק, המופיע במוחו של הלר.
דמותה של בסקר נכתבה במקור עבור גבר בגיל העמידה, עד שהאולי פגש את פלזה ושכתב את הדמות.
עם זאת, פלזה התעקשה שהדיאלוגים של הדמות לא ישונו עבורה, במקום זאת, לבחור לשחק את הדמות כזכרית ונקבית יחד.
בחירה זו גרמה לכך שבסקר "מעירה הערות גסות על נשים ומלמלת ביטויים וינטג'יים".
ג'רמי האריס - פטונומי וואלס: ילד פלא לשעבר ומוטאנט בעל היכולת לזכור הכל באופן צילומי ולהוביל אנשים בחזרה לזיכרונות שלהם.
ביל איירווין - קארי לאודרמילק: מדען מוטאנט, אחד ממייסדי מכון "סמארלנד" ואחד מהמומחים של בירד.
אמבר מידת'אנדר - קרי לאודרמילק: סוואנטית שחיה בתוך גופו של קארי.
כוחם המוטאנטי המשותף לה ולקארי מאפשר לשניים להתקיים כישות אחת או כשתי ישויות נפרדות.
קרי מתבגרת רק מחוץ לגופו הפיזי של קארי, בעוד קארי מתבגר כרגיל.
קייטי אסלטון - איימי הלר: אחותו הגדולה של דייוויד, שמנסה להישאר אופטימיסטית נוכח הסכיזופרניה של אחיה.
האולי ציין שאיימי מגדירה את עצמה כנורמלית לעומת אחיה, אך היא מוצאת את עצמה מתבוננת בעצמה כאילו היא משוגעת.
ג'ין סמארט - מלאני בירד: המטפלת הפסיכיאטרית התובענית של דייוויד.
סמארט הצטרפה לסדרה מיד כשהתבקשה על ידי האולי, אף על פי שלא ידעה דבר על הסדרה ועל מקור ההשפעה שלה, בשל עבודתה הקודמת עם האולי על עונתה השנייה של פארגו, שזיכתה אותה במועמדות לפרס אמי.
לאחר שהשלים את הפקת עונתה הראשונה של "פארגו" בשנת 2014, ההזדמנות להפיק ולפתח סדרת טלוויזיה בלייב אקשן שתתבסס על הקומיקס "אקס-מן" הוצגה בפני נח האולי, שהיה מעריץ של הקומיקס בנערותו.
בתחילה, להאולי היו שני רעיונות עלילתיים עבור הסדרה הפוטנציאלית, כולל עיבוד של חוברות הקומיקס שעוסקות במועדון הלפייר, אך עם זאת, האולי זנח את הרעיונות, ועבד יחד עם סיימון קינברג, מפיק וכותב סדרת סרטי האקס-מן, במטרה למצוא רעיון עבור הסדרה, לאחר שדנו על "סדרה מרתקת בסוגה הזאת...
שמעולם לא נעשתה", השניים התעניינו בפיתוח דמותו של דוד הלר/לגיון עבור הסדרה.
האולי חשב שהדמות מעניינת בגלל מחלת הנפש שלה, והפוטנציאל הגלום שבסדרה לתאר את החשיבה הייחודית שלו.
האולי תיאר את הסדרה כ"דֶּקוֹנְסְטְרוּקְצְיָה של נבל...
באוקטובר 2015, רשת "FX" הזמין פיילוט עבור הסדרה, שתופק תחת ידם של חטיבת הטלוויזיה של מארוול ו-"FX Productions".
האולי נשכר לכתוב את התסריט עבור הפיילוט ולהפיק את הסדרה לצידם של מפיקי סרטי אקס מן, לורן שולר דונר, בריאן סינגר וקינברג, מנהלי חטיבת הטלוויזיה של מארוול ג'ף לוב וג'ים צ'ורי, וג'ון קמרון, סטיב בלאקמן, אלן פיין, סטן לי, ג'ו קוזאדה, וכרים זריק.
התסריט הראשוני של האולי לסדרה תואר כ"פחות מרוסק, מלוכד [ו]הרבה יותר עקבי".
עם זאת, הוא שיכתב במהירות את הסדרה והחליט ללכת לכיוון פרוע יותר: "יותר מקרני השמש הנצחיות של מוח חסר מיקוד, סגנון טרנס מאליק, יותר גחמני, יותר אימפרסיוניסטי".
בינואר 2016, נשיא "FX" ג'ון לנדגרף הצהיר שהוא בטוח שהסדרה תיקלט היטב ברשת, ואמר כי "הרוב המכריע של הפיילוטים שאנחנו מזמינים מתפתחות הלאה לסדרות מלאות" ו"התסריטים [עבור לגיון] יוצאי דופן." באותו מאי, רשת "FX" הזמינה את עונתה הראשונה של הסדרה במלואה, על כל שמונת פרקיה.
ביוני, לנדגרף אמר כי הסדרה, אם תצליח, תוכל לרוץ לעונות רבות ככל שהאולי יחוש שהסדרה זקוקה להן על מנת לפוש את הסיפור במלואו ובבהירותו.
סינגר הרחיב על תפקיד המפיקים בסדרה, ואמר שהוא, דונר וקינברג הביאו את ניסיונם בהפקת סרטי האקס-מן, אך מעורבותם הסתכמה לרוב במתן הערות שוליות על התסריטים וקיצוצים מוקדמים של פרקים.
במרץ 2017, רשת "FX" הזמינה עונה שנייה לסדרה.
אני חושב בסוף השנה השנייה יהיה לי מושג טוב יותר במשך כמה שנים נריץ את הסדרה".
לאור פרשות הטענות נגדו על התעללויות מיניות, סינגר פוטר מהפקת הסדרה בינואר 2018, ושמו הוסר מהקרדיטים של הפרקים שמתחילים בעונה השנייה.
האולי הצהיר שסינגר הוא זה שביקש להסיר את שמו, ושהוא מלכתחילה היה מעורב באופן נורא מוגבל בכל הקשור לסדרה; הוא הביע עניין בבימוי הפיילוט עבור הסדרה, אך לא היה מעורב באופן ישיר מאז השתלטותו של האולי.
לוב ציין כי הליבה של כל חוברות הקומיקס של אקס-מן תמיד הייתה ש"האקס-מן היו שונים...
אנחנו חיים בעולם שבו קיימים בהווה המגוון והייחודיות והמחשבה על האם אנחנו משתלבים או לא העסיקה את מוחנו עשרים וארבע שעות ביממה, האקס-מן מעולם לא היו רלוונטיים יותר ממה שהם עכשיו".
האולי הוסיף, "הדבר הנפלא שבחקירת הדמות הזו [לגיון] היא, שלפני שהוא מביע דעה על הדמויות שמסביבו, הוא צריך להבין את הקשיים האישיים שלו, זה מה שכולנו צריכים לעשות.
המסע הזה הוא לא בהכרח על ריצה לקרב נגד ישות נגדית, הוא על אימוץ הקרב מבפנים".
המטרה שלי עם זה היא לעשות משהו גחמני, מדומיין ולא צפוי.
לא רק מפני שאני רוצה לעשות משהו שונה, אלא משום שזה מרגיש הדרך הנכונה לספר את הסיפור הזה".
בהתייחסו לבניית הסדרה במטרה לשקף את נקודת המבט של הלר, האולי אמר: "אני אוהב את הרעיון שגם כאשר אתה נמצא במסע הזה, יש לזה תחושה של אליס בארץ הפלאות, של סיפור בתוך סיפור".
במקום זאת, הוא רצה לקחת את דמותו של לגיון את הרקע הבסיסי סביבו, ו"לשחק" עם זה, בחירה אותה הוא תיאר ביחס לפארגו - "התפקיד שלי לא היה לעבד מחדש את הסרט, לספר מחדש סיפור שכבר סופר, אלא לנסות לספר סיפור אחר באותה הרושם, אותה ההשפעה".
בהתייחסו להיבטים של מחלת הנפש של הדמות, האולי הצהיר כי "זה מצב טראגי שיש לאנשים, ולכן אני לא רוצה להשתמש בו למטרות בידור...
אם אנחנו יכולים להסביר את [ההיבט ה]זה לקהל, את הרעיון שהוא התאהב ושהוא לא חולה, יש תקווה שהקהל ייאחז בכך".
בינואר 2017, האולי הסביר שהוא מוכן להשתמש בסוגים שונים מסוגת גיבורי-העל בסדרה, כדוגמת תלבושות גיבורי-על עם כפפות, אם יש בכך צורך, אך הוא מעוניין להימנע מ"לשלוח הודעה שכל סכסוך ניתן לפתור רק באמצעות קרב.
יש תחושה שהרבה מהסיפורים האלו תמיד מובילים לקרב גדול...
רציתי למצוא סיפור שהיה מרגש ומעניין באותה מידה, אבל שלא ישלח את המסר שבסופו של דבר יהיה קרב".
בסוף העונה הראשונה, האולי אמר,"הרעיון הזה של הצורך להתמודד עם השדים שלנו מוצא חן בעיני", כשבעונה הראשונה רואים את הלר עובר מאבק פנימי עם מלך הצללים המרושע שכבש את מוחו, ולאחר מכן בעונה השנייה רואים את מלך הצללים רודף מישהו אחר, "מה שהופך אותו לאדם חיצוני.
ויהיה משהו מסובך מאוד בלצאת למלחמה עם עצמו.
זה היה איתו מאז שהיה תינוק, [כעת] זה כמו איבר רפאים עכשיו, זה חלק ממנו." האולי אמר שהוא העדיף את הרעיון של נבל "ראוי ליצירת סיפור שלם מסביבו", במקום נבל עונתי.
האולי לא היה בטוח באותה תקופה כמה זמן זה יימשך לאורך כל הסדרה, אבל אמר "זה תבנית מעניינת לעקוב אחריה".
בינואר 2016, רייצ'ל קלר לוהקה לדמות הנשית הראשית של הסדרה, לאחר הפריצה שלה בעונתה השנייה של פארגו.
בתחילת פברואר, דן סטיבנס, אוברי פלזה וג'ין סמארט לוהקו לדמויותיהם של דייוויד הלר, לני בסקר ומלאני בירד, בהתאמה, ונחשף שקלר תגלם דמות שתקרא סיד בארט.
מאוחר יותר באותו חודש, ג'רמי האריס לוהק לצוות השחקנים הראשי כפטונומי וואלאס, ואמבר מידת'אנדר לוהקה לדמותה של קרי לאודרמילק.
בחודש מרץ, קייטי אסלטון נבחרה לגלם את אחותו הגדולה של דייוויד, איימי.
במאי 2016, ביל איירווין הצטרף לצוות השחקנים ולוהק לדמותו של קארי לאודרמילק.
צוות השחקנים הראשי חזר במלואו לעונתה השנייה של הסדרה, למעט דמותה של איימי הלר.
אף על פי שבזמן שכתב את התסריט עבור פיילוט, האולי חשב מעט על האסתטיקה של הסדרה, הוא רצה שהסדרה תהיה מסוגננת מאוד, ותיאר את חזונו לסדרה כ"סרט ב-1964".
עבור האולי, לא היה אפשרי פשוט לתרגם את סקיצות הדמות האומנותיות של ביל סנקביץ למסך, והוא רצה שלסדרה תהיה "אסתטיקה ויזואלית משל עצמה אליה, וחלק מזה הוא סיפור שדי נמצא מחוץ לזמן וללא מקום".
האולי ציין כי "לעיצוב של סדרה יש היגיון פנימי משלו", ולקח בתור דוגמה את הסדרה "חניבעל", שעליה הוא אמר שהיא משמשת "דוגמה מצוינת למשהו שיש לו יופי פטישיסטי כמעט בכל דבר שראית, אם זה היה מזון או אלימות".
האולי הסביר כי בחירת עיצוב הסדרה בהשראת סרטים בריטיים משנות ה-60 באה משום ש"כל הסדרה הזאת היא לא העולם, זו הדרך בה דייוויד חווה את העולם, הוא מחבר את עולמו יחד מנוסטלגיה וזיכרונות והעולם הופך לזה".
צילומי הפיילוט התקיימו בוונקובר, כשהאולי לקח את כס הבימוי ודנה גונזלס נטלה על עצמה את הצילומים.
עם הזמנת שאר הסדרה על ידי רשת "FX", שאר העונה הראשונה גם היא צולמה בוונקובר, עם השתתפותו של קרייג וורבלסקי כצלם שני.
גם גונזלס וגם וורבלסקי עבדו בעבר עם האולי על "פארגו".
הפיילוט הכיל כמות גדולה של אפקטים מצולמים, והאולי הודה שהדבר יהווה אתגר לבמאי הסדרה שיצטרכו לעמוד ברף האיכות שהגיעו אליה, בהתחשב העובדה שהיו לו 21 ימים לצלם את הפיילוט, אבל לפרקים הבאים תוכננו רק 8 ימי צילום לכל פרק.
בסופו של דבר, מספר פרקים דרשו בין 10 ל-11 ימי לצילום על מנת לעמוד בדרישותיו וחזונו של האולי עבור הסדרה.
עבור צילומי העונה השנייה, הפקת הסדרה עברה לקליפורניה על מנת לנצל את תמריצי המס שסופקו על ידי ועדת הסרטים של קליפורניה תחת יוזמת ה"תוכנית 2.0" שלה.
באוקטובר 2016, פורסם שהמלחין ג'ף רוסו יחבר את הפסקול עבור הסדרה.
האולי סיפר כי כאשר פגש לראשונה את רוסו עבור דיון על הפסקול של הסדרה, הוא אמר כי הוא רוצה שהסדרה תישמע כמו אלבום "The Dark Side of the Moon" של להקת פינק פלויד, והסביר שזאת מפני ש"האלבום הזה משמיע צליל של מחלת נפש במידה מסוימת יותר מכל דבר אחר".
רוסו הרגיש ש"החלק החשוב הוא לאפשר לאנושיות של הדמויות הללו לזרוח באמת", ובנוסף לתזמורת הוא השתמש ב"מקבץ של סינתיסייזרים ישנים" ו"הרבה עיצובי קול מעניינים" כדי לייצג את אלמנטי "העולם האחר" של הסדרה.
עם שידור הבכורה של הסדרה, רוסו אמר כי "קו המנחה" של הסדרה היא מערכת היחסים בין הלר לבארט, ואמר כי סיפור האהבה "נוטה לרגעים מוזיקליים ומאפשר לו להדגיש את הדמות".
לאחר פגישותיו המוקדמות עם האולי, פיתח רוסו כמה רעיונות ראשוניים עבור הפסקול הסופי, ויצר שלוש תמות שונות המייצגות את הלר.
רוסו התאים את הרעיונות הללו כך שיתאימו לפרקים לאחר שערכו אותם.
אלבום פסקול עבור העונה הראשונה הופץ באופן דיגיטלי ב-24 בפברואר 2017, באתר "אמזון".
העונה הראשונה קיבלה שבחים מפליגים ממבקרים.
אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" דיווח על הציון 90% עם דירוג ממוצע של 8.42/10, בהתבסס על 71 ביקורות.
הקונצנזוס הביקורתי של האתר ציין כי "בעודה נועזת, אינטליגנטית ומושכת באופן חזותי, 'לגיון' היא חלוצה גאונית, סוריאליסטית, מבריקה ונועזת באופן הצגת התדמית המסורתית של גיבור-העל." האתר "Metacritic" נתן לסדרה ציון של 82 מתוך 100, בהתבסס על 40 ביקורות, ציון אשר נחשב בעיני האתר כ"הישג אוניברסלי".
העונה השנייה גם היא קיבלה ביקורות חיוביות ממבקרים.
האתר "Rotten Tomatoes" דיווח שהעונה השנייה קיבלה את הציון 100% עם דירוג ממוצע של 8/10, בהתבסס על 8 ביקורות.
באתר "Metacritic", העונה השנייה קיבלה את הציון 84 מתוך 100, בהתבסס על 7 ביקורות.
לגוסוכוס (שם מדעי: Lagosuchus; מילולית: "תנין ארנבי") הוא סוג של זוחל מהקבוצה דמויי דינוזאורים שהיו מאבות הדינוזאורים ובמראהו הוא דמה לדינוזאור אמיתי.
הוא חי בטריאס עליון שלפני 234–236 מיליון שנה.
מאובני זוחל זה נמצאו בארגנטינה ב-1971 ותוארו בידי החוקר אלפרד רומר.
השרידים שהתגלו היו חלקיים וברובם היו עצמות רגליים וכתפיים, המרמזים שיצור זה יכל להזדקף ולרוץ במהירות על רגליו האחוריות הארוכות, דבר המזכיר את הדינוזאורים האמיתיים אך ברוב הזמן הוא נע על ארבע רגליים.
הוא היה אוכל בשר באורך 40 ס"מ, דומה לזה של חמוס.
החוקר פול סרנו טוען שסוג זה מוטל בספק אחרי שהוא דומה מאוד למאובניו של המרסוכוס (Marasuchus).
לגור איתו הוא פזמון שכתבה מירית שם אור, הלחין צביקה פיק וביצעה ריקי גל.
השיר יצא לאור כחלק מפסקול הסרט "דיזנגוף 99".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ם (1980) דורג השיר במקום ה-22. במצעד שירי צביקה פיק שערכו רשת ג' ואתר ynet הגיע השיר למקום העשירי
ריקי גל סיפרה על השיר:"צביקה פיק פנה אלי עם 'לגור איתו' לסרט 'דיזנגוף 99'.
בגדול, לא אהבתי את השיר הזה בהתחלה.
למה הוא כל כך הצליח?
יש בו איזהשהי אמת כובשת, רוק-פופ תמים של בחורות צעירות שמתאהבות לפעמים בגברים נשואים וחולמות לעבור לגור איתם יום אחד".
ביצוע מוכר נוסף הוא של פיק עצמו עם להקת "נושאי המגבעת" ב-1992, במסגרת מסע ההופעות שלהם ביחד.
בשנת 2020 פרסמה כאל פרסומת עם הקומיקאית ליאת הר לב שרה את השיר במילים שונות לקידום המוצר "cal pay".
בשנת 2017 בתוכנית הטלוויזיה "היהודים באים" בסיום אחד המערכונים הדמויות המופיעות במערכון שרות את השיר.
לגיון דוכס בראונשווייג הוא כוח צבאי מעורב שהוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ב-1809 כתגובה למערכה של נפוליאון בונפרטה בגרמניה.
הלגיון מוכר במיוחד עבור לחימתו לצד כוחות הקואליציה במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הוא שירת ככוח צבאי התנדבותי של דוכסות בראונשווייג וגם תחת פיקוד הצבא הבריטי ובמחצית המאה ה-19 תחת פיקוד הצבא הפרוסי.
לאורך כל ההיסטוריה של הלגיון, הוא היה מזוהה במיוחד עם צבע המדים השחור שאפיין את רוב חיילי הלגיון וסמל הגולגולת (טוטנקומף) שעיטר את כובעי השאקו שלהם.
משום המדים השחורים, הלגיון זכה לכינוי שחורי בראונשווייג (Black Brunswickers) בעיקר על ידי הבריטים, ובפי הגרמנים כונה הכוח השחור (Schwarze Schar) או הלגיון השחור (Schwarze Legion).
לגיון בראונשווייג הוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל מכספו האישי, כאשר תחילה הורכב מכ-2,300 מתנדבים ברובם תושבי הדוכסות.
בשלוש השנים הראשונות לקיומו, לחם לצד כוחות הקואליציה כנגד צבא נפוליאון עד ששטחי הדוכסות יחד עם שאר נסיכויות גרמניה נפלו לידי הרפובליקה הצרפתית.
הלגיון הצליח להימלט מגרמניה ב-1809 אל מול הכיבוש הצרפתי ופונה על ידי הצי המלכותי הבריטי לממלכה המאוחדת.
הוא נכנס לשרת תחת הצבא הבריטי והדוכס קיבל דרגת לוטננט גנרל כמפקד הכוח שפוצל לשני רגימנטים; רגימנט היגרים בראונשווייג-אולז (רגלים קלים) ורגימנט ההוסרים בראונשווייג-אולז.
כחלק מחיל המשלוח הבריטי לחמו הרגימנטים הבראונשייגים בחצי האי האיברי ובהמשך במערכת ווטרלו, שם בקרב קאטר ברה נהרג דוכס בראונשווייג עצמו כשהוא מוביל את חייליו בשדה הקרב.
לאחר הניצחון בקרב ווטרלו וסיומן של המלחמות הנפוליאוניות המשיך הלגיון לשרת את דוכסות בראונשווייג החופשית.
בשנת 1866 הלגיון התמזג לשורות הצבא הפרוסי על שני הרגימנטים שלו בשם "רגימנט רגלים בראונשווייג מס' 92" ו-"רגימנט הוסרים בראונשווייג מס' 17".
שני הרגימנטים המשיכו לשרת תחת הצבא הפרוסי ולאחר מכן תחת צבא האימפריה הגרמנית עד שפורקו סופית עם סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918. רגימנט ההוסרים בראונשווייג לצד רגימנט משמר ההוסרים הראשון והשני היו שלוש יחידות הפרשים היחידות במלחמת העולם הראשונה שעשו שימוש בסמל הטוטנקוף.
לגיון הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר מחצ'קלה.
המועדון נוסד ב-1 באוקטובר 2015 בשם "לגיון".
התמודד באליפות PFL, הליגה השלישית בחשיבותה במדינה, במשך כמה עונות.
המועדון הוקם בשנת 2015 על ידי כדורגלן אנז'י מחצ'קלה לשעבר שאמיל לאחייאלוב.
בשנה הראשונה לקיומה, הקבוצה, שכונתה במקור "לגיון", זכתה במספר טורנירי חובבניים, כולל גביע דגסטן וגביע העיר מחצ'קלה.
ביוני 2016 המועדון עבר רישוי והוכרז כמועדון מקצועני והחל להשתתף באליפות הליגה השנייה של רוסיה באזור "דרום" החל מעונת 2016/2017. החל מ-1 ביולי אותה שנה החל המועדון להיקרא "לגיון דינמו", שכן הקבוצה קיבלה את ההזדמנות לשחק את משחקי הבית שלה באצטדיון הרפובליקני "דינמו".
בעונת הבכורה 2016/17 הקבוצה הצליחה לשמור על מקומה בליגה רק במחזור האחרון, בזכות ניצחון על סק"א רוסטוב ומאז משתתפת ברציפות בליגה המקצוענית.
בעונת 2020/2021 תוכנן שהקבוצה תיקרא בפשטות דינמו מחצ'קלה אך היוזמה נזנחה בהמשך והוחלט במקום זאת לארגן מחדש את מחצ'קלה כקבוצת דינמו מחצ'קלה החדשה.
בתום עונת 2022/2023 איבד המועדון את מעמדו כמועדון מקצועני.
הקבוצה עורכת את משחקי בית באצטדיון דינמו במחצ'קלה, שמכיל 15,200 מושבים.
לעיתים היא מארחת גם באצטדיון טרוד הקטן יותר ומכיל 5,600 מושבים.
לגיון אימפריאל הייתה יחידה צבאית בסד"כ גדודי שהוקמה בנובמבר 1942 באפריקה על ידי ממשלת צרפת של וישי .היחידה הוקמה בתמיכת השגריר הנאצי בצרפת אוטו אבץ, במטרה להילחם בבעלות הברית שפלשו לצפון אפריקה.
באפריל 1943 שונה שמה ל"לגיון המתנדבים הצרפתים של תוניסיה" , היחידה נפלה בשבי במאי 1943.
ממשלת צרפת וישי הצליחה להקים רק גדוד אחד בכשירות נמוכה, שנקרא Phalange Africaine (פלנקס אפריקה) .
אלוף-משנה סימון פטרו כריסטופיני פיקד על הגדוד.
באביב 1943 לחם הגדוד יחד עם שרידי דיוויזיית הרגלים ה -334 הגרמנית.
היחידה נכנעה לכוחות הבריטים מספר ימים לפני כניעת כוחות הציר בתוניסיה.
לגונת השלום (נקראת גם לגונת הרחצה או הלגונה המזרחית) היא כינוי לפרויקט של יצירת לגונה מלאכותית בחופה הצפוני של אילת, כדי שתשמש אזור תיירותי עשיר ומגוון הנשען על מלונות ותיירים שיפקדו את האזור, בעיקר עבור המלונות שאינם יושבים על קו החוף הראשון של מפרץ אילת.
נכון ל-2022, הלגונה עומדת שוממת מבלי שאף אחת מתוכניתיה מומשה.
הלגונה החלה להיבנות בשנת 1995, אולם ממצאי טיב המים שלאחר פיתוחה של הלגונה הציגו תמונה מאכזבת, לפייה איכות המים איננה ראויה לשחייה.
עקב כך, הפרויקט נפסק, ולא נבנה שום מלון או מתחם תיירותי סביב הלגונה.
מתחם הלגונה שאושר לבנייה השתרע על פני כ-600 דונם, וכלל בנייה של ארבעה בתי מלון, שכל אחד מהם עד גובה מקסימלי של 6 קומות ו-1,200 יחידות נופש ומגורים.
ב-2022 נחשפו תוכניות פיתוח לשיקום הלגונה, במסגרתן יוקם אזור תיירותי חדש וגדול שיוסיף כ-2,000 חדרי מלון, תוקם טיילת חדשה, יתבצעו עבודות פיתוח התשתיות באזור הלגונה, מי הלגונה יטופלו ושדרוג הטיילת הקיימת.
מחלקת הכדורסל של לגיה ורשה (בפולנית: Legia Warszawa Sekcja Koszykówki) הוא מועדון כדורסל פולני מוורשה המשחק בליגת העל הפולנית ובליגת האלופות.
המועדון הוקם בשנת 1929 כמחלקת הכדורסל של מועדון הספורט הצבאי לגיה ורשה.
לגיה הפכה לקבוצה המובילה בכדורסל הפולני בשנות ה-50 וה-60, עם שבע אליפויות ושני גביעים.
מחלקת הכדורסל של לגיה ורשה נוסדה ב-1929. המשחק הראשון של הקבוצה היה ב-8 בדצמבר 1929, בו ניצחה הקבוצה 31–5 את יוטרזניה.
הקבוצה הוקמה מחדש בשנת 1947, לאחר שלא התקיימה במהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי סטודנטים מאוניברסיטת סטפאן באטורי.
הקבוצה זכתה באליפות התיכונים, ולאחר מספר עליות ליגה נוספות, היא חזרה לליגה הראשונה ב-1951.
לגיה שיחקה את המשחק הבינלאומי הראשון שלה ב-6 בספטמבר 1953, מול UDA פראג הצ'כית.
בשנת 1956 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדות המועדון לאחר שסיימה במקום הראשון עם מאזן 14–4.
בשנת 2017, עלתה לגיה ל-PLK, הליגה הראשונה, לאחר שנעדרה במשך 14 שנים.
עונההישג הערות גביע אירופה לאלופות בכדורסל 1958 רבע גמר הודחה על ידי א.ס.ק.
לגונת התאומים היא לגונה במפרץ קורון בפיליפינים המתחלקת לשתי לגונות משנה, שמעבר צר מתחת לסלעים המקיפים את שתי הלגונות, מאפשר מעבר מהאחת לשנייה.
הלגונות התאומות מוקפות בצוקי גיר נישאים במיוחד, עם כתרים של יער ירוק ניאון על ראשן.
אפשר לשחות, לשוט בקיאק, ו/או לצנרר.
מכיוון שמדובר במי מלח, יש כאן גם אלמוגים רדודים ויפים למדי.
שתי הלגונות מופרדות על ידי צוק צר מאוד, וניתן לקפוץ ביניהן באמצעות מדרגות עץ בזמן הגאות, או לשחות מתחת לצוק בזמן שפל.
לגונת התאומים מורכבת ברובה ממים מלוחים, שכן הכניסות הן מהים, ואפילו בשעות הבוקר המוקדמות המים חמים למדי.
צוקי הגיר נשחקו במשך אלפי שנים ויצרו את שתי הלגונות הללו, שכאמור המופרדות על ידי צוק צר.
צבעם של סלעי הגיר הוא שחור דמוי בזלת, צבע שנוצר בשל כתמים טבעיים ממשקעי תחמוצת מנגן ותהליכי בליה אורגניים על פני השטח שלהן, אף על פי שהן מורכבות מאבן גיר משקעית מתקופת הפרם עד היורה שנוצרה משוניות אלמוגים עתיקות וקונכיות ימיות.
לֵגִיטִימַצְיָה (או כִּשְׁרוּר), היא ההכרה שפרט רשאי לבצע פעולה או להחזיק בזכות כלשהי, למשל בזכות להנהיג ולשלוט על אחרים.
לגיטימציה יכולה להינתן על ידי קבוצה מצומצמת, על ידי חברה לאומית או דתית, ואף על ידי מדינות החברות בקהילה בין־לאומית.
מושא הלגיטימציה עשוי להיות מעמד (למשל של שליט), פעולה (נטילת רכוש), או הכרה בזכות מופשטת.
בהקשר המדינתי, לגיטימציה נוצרת על בסיס התשתית החוקתית של המדינה וההסכמות ביחס למוסדות ולתהליכים הפוליטיים.
תנאי יסוד לדמוקרטיה יציבה הוא שהמשטר נתפס לגיטימי בעיני אזרחי המדינה, קרי שהרוב המכריע של האוכלוסייה רואה את המשטר כראוי לקיום, ותומך עקרונית במערכת הערכים המרכזית שלו.
לגיטימציה עשויה להתייחס גם למערכת היחסים הבין־לאומית בין אומות ובין ארגונים בין־לאומיים.
בהקשר זה הלגיטימציה מתייחסת לזכותה של מדינה למעמד ריבוני, לזכותה לבצע פעולות שונות בתחומיה ומחוץ להם וכן ליחסי גומלין בין מדינות ובין שחקנים לא מדינתיים (דוגמת ארגונים בין־לאומיים, קבוצות אתניות וישויות שטרם הוכרו כמדינות).
פעמים רבות נדונה הלגיטימיות של מעשיה של מדינה, כאשר הם שנויים במחלוקת מבחינה פוליטית או מבחינה משפטית, למשל סיפוח של שטחים נוספים, התערבות בענייניה של מדינה אחרת או הפרת הסכמים ואמנות בין־לאומיים.
לעיתים שאלת הלגיטימציה מתעוררת בשל סכסוך באשר לעצם זכות קיומה של מדינה פלונית או ביחס לזכותה לקיים שלטון ריבוני עצמי.
הפילוסוף מקס ובר מונה שלושה מקורות ללגיטימציה:
מקור הלגיטימציה נובע מקדושת מסורת מימים עברו.
האיש או האנשים המפעילים סמכות מתמנים בהתאם לכללים מסורתיים מהעבר.
האובייקט לציות הוא הסמכות האישית של הפרט הנהנה ממנה בתוקף מעמדו המסורתי.
האיש המפעיל סמכות איננו "ממונה" מכוח משרתו כי אם מנהיג אישי.
מקור הלגיטימציה נשען על מסירות לקדושה מיוחדת, לגבורה, לאופי המופתי של אדם יחיד, ומכאן מסירות לדפוסים הנורמטיביים, או לשיטה שאותו יחיד מטיף לה או שהקימה.
מקור הלגיטימציה נובע מתוך החוק, שיטה בלתי אישית, המתבססת על השכל הישר.
האזרח תומך בשיטה, והמנהיג מגיע לשלטון דרך השיטה.
בנוסף לשלושה מקורות אלו ניתן למנות שלושה נוספים:
4. שליטה דתית אידאולוגית – שיטת שליטה המבוססת על רעיונות או על מערכת רעיונית המעניקים לשלטון מסוים לגיטימציה.
לשליטה זו אופי דתי תאולוגי, אך גם אופי של דת חילונית, המכונה בדרך כלל "אידאולוגיה".
5. שליטה כוחנית – שיטת שליטה המבוססת על כוח אלים ועל "הזכות של החזק".
לעיתים היא מעוגנת בגישות מעין מדעיות של דרוויניזם חברתי המוכיחות לכאורה שהחזק הוא גם "צודק", "טוב" או "הולך בדרך הנכונה" ולעיתים היא מעוגנת ביתרון כוחני בלבד בלא עיגון אידאולוגי כלשהו.
שליטה כוחנית ניצבת בבסיס משטרי כיבוש או משטרים דיקטטוריים שנמשכים תקופה ממושכת.
האוכלוסייה המשועבדת מצדיקה היעדר התנגדות פעילה לכוח הכובש בטענה כי אין מה לעשות נגד החזק, ואילו הכוח הכובש מצדיק תדיר את השליטה בטענה כי חזק פירושו צודק.
6. שליטה הנובעת מיעילות ומאפקטיביות – האפקטיביות פירושה מידת היכולת של הקולקטיב או של בעל העוצמה, להגשים מטרות חברתיות מקובלות.
היעילות פירושה מידת היכולת של הקולקטיב או של בעל העוצמה, להפיק תפוקות במחיר שנתפס כסביר ליחידת תפוקה.
דה קרמר יחד עם שחקנים מפורסמים אחרים, שיחק בקפה דה לה רגנס שבפריז, והיה בין השחקנים החזקים בעולם בסביבות שנות השלושים של המאה ה-18. דה קרמר לימד שחמט את פרנסואה אנדרה פילידור.
לגל הוא זה אשר על שמו נקרא מט לגל (מהלך בשחמט המוביל לניצחון) שנמצא במשחקו היחיד אשר תיעודו קיים עד היום; לגל נגד סט.
לֵגָלִיזַצְיָה (בעברית: הַתָּרָה לפי חוק) היא הסרת איסור שקיים לגבי פעולה שאינה חוקית, או חקיקת חוק שמתיר פעולה שהייתה בעבר מחוץ לחוק.
באופן גס, ניתן לדבר על לגליזציה מוחלטת, ועל לגליזציה מבוקרת.
לגליזציה עשויה להיות מוחלטת, דהיינו מצב בו האיסור מוסר באופן מוחלט וללא שום סייג, או מבוקר, דהיינו האיסור מוסר באופן מחושב ושקול כביכול.
הבחירה בתהליך מסוים כרוכה בגורמים רבים ובבדיקת כל מקרה לגופו.
ללגליזציה של פעולות שהיו אסורות בעבר יכולות להיות סיבות שונות, ביניהן:
שינוי בערכים - לדוגמה, החברה הופכת לסלחנית יותר כלפי מי שהעדפותיו המיניות שונות מאלה של הרוב.
עקב כך, המחוקק מבטל חוקים האוסרים יחסי מין חד-מיניים.
הכרה של המחוקק בחוסר יעילות של איסור גורף, ואימוץ איסורים פחות גורפים שמאפשרים למדינה פיקוח טוב יותר - לדוגמה, האיסור הגורף על מכירת משקאות אלכוהולים בארצות הברית ("חוק היובש") נכשל, ולכן בוטל והוחלף בחוקים המסדירים מכירת משקאות חריפים לבגירים, אוסרים על מכירתם לקטינים, ומגבילים את מכירתם לבעל רישיון מתאים.
התאמת החוק לשינויים טכנולוגיים - לדוגמה, בטיחות כלי הרכב והכבישים משתפרת, ובעקבות כך המחוקק מעלה את מהירות הנסיעה המותרת.
לעיתים לגליזציה נובעת מכמה מהסיבות יחד: לגליזציה של סמים קלים לדוגמה, שהונהגה בכמה מדינות, קשורה גם בהכרה בחוסר יעילות החוק וגם בשינוי בערכי החברה.
שאלת הלגליזציה קשורה פעמים רבות בסוגיות ערכיות הנתונות לוויכוח ציבורי.
המתנגדים ללגליזציה של סמים קלים למשל טוענים שהיא מעדיפה את הפרט על חשבון הכלל, ושהשימוש בסמים פוגע לא רק במשתמש אלא גם במשפחתו וחבריו.
אחרים לעומתם טוענים לחירות וחופש הפרט, וגורסים שאין לממשלה סמכות מוסרית לנטילת חופש זה כאשר האדם אינו פוגע בסביבתו.
ליברטנים תומכים בליברליזציה של מה שמוגדר בעיניהם כ"פשעים חסרי-קורבנות", כגון שימוש בסמים מכל סוג, שימוש בנשק למטרות הגנה עצמית, וזנות.
יש להבחין בין לגליזציה לבין דה-קרימינליזציה, שמסירה את ההיבט הפלילי מעבירה מסוימת, אך אינו הופכת את העבירה לחוקית לגמרי.
לדוגמה בישראל זנות אינה מהווה עבירה פלילית, אך סרסרות כן.
גם שימוש בסמים קלים אינו נאכף במדינות רבות בעולם, אך הסוחר בהם יענש בחומרה.
לגעת באושר היא טלנובלה יומית ישראלית אשר הופקה על ידי חברת דרסט הפקות ושודרה במהלך שנת 2001 בערוץ ויוה.
הסדרה זכתה לפופולריות רבה ואף נמכרו יומנים, קלסרים וחולצות עם סמלי הסדרה.
את שיר הנושא של הסדרה כתב אהוד מנור, הלחין מיקי גבריאלוב ושר אלי לוזון.
מאוחר יותר הקליטה את השיר גם שחקנית הסדרה אילנה אביטל, עבור אלבומה "נוגעת באושר" מ־2001. את מוזיקת הרקע המקורית לסדרה כתב והלחין גל פרידמן.
פרק 120 תיאר את מאחורי הקלעים של הסדרה ונקרא "ימים אחרונים של אושר".
העלילה עוקבת אחר עפרה אברהם (שרון דוראני), בחורה ענייה יתומה מאב, אשר נזקקת לכסף במטרה לממן ניתוח דחוף לאמהּ החולה.
כאשר עפרה כמעט מאבדת את תקוותה, מציעה לה אירית סופר (נטע הבר) לממן את ניתוח אמה, אם עפרה תשמש אם פונדקאית לה ולבעלה, נדב (דן תורג'מן), אשר אינם מצליחים להביא ילד לעולם עקב עקרותה של אירית.
עפרה מסכימה לעבור את ההפריה, ונמצאת תחת תנאי: אסור לה לפגוש את נדב.
בשלבי ההריון חייה של עפרה משתנים מקצה אל קצה, ועל אף שהיא מאורסת לנתי (שרון פרנס), היא מתאהבת בגבר נשוי, כאשר אינה יודעת שזהו נדב, אבי בנה.
סביב דמויות מרכזיות אלה ניצבות דמויות שונות, אשר יוצרות ביניהן סיפורי חברויות, בגידה, אהבה ושנאה.
הסדרה הופקה על ידי חברת דרסט הפקות בשיתוף עם השותפות המוגבלת "דלין הפקות סרטים".
צילומי הסדרה צולמו באולפני נווה אילן וכמה מצילומי החוץ צולמו באורנית.
יחסית לאותם ימים נחשבה הסדרה לבין הראשונות והבודדות שמצולמת בסאונד דולבי דיגיטל ובאמצעות מצלמות קולנוע שטרם נראו בהפקות ישראליות.
חברת דרסט הפקות שכרה מספר מצלמות מאולפני סרטי יוניברסל על מנת להתאים את הסדרה לסטנדרט הצילום של הטלנובלות הארגנטינאיות והמקסיקניות ששודרו באותה תקופה בישראל.
אף על פי שהסדרה שודרה בערוץ ויוה היא זכתה לרייטינג ממוצע גבוה של 11%.
הסדרה הייתה אמורה לעלות לעונה שנייה.
בשנה האחרונה לאחר שהסדרה ירדה מהמסך ו"לחיי האהבה" כבר עלתה לשידור נעשו ניסיונות רבים להביא למרקע עונה חדשה של הסדרה.
"דרסט", חברת ההפקה של הסדרה, ניהלה מגעים עם מספר גופי שידור בשני מסלולים עיקריים: שידור הסדרה ברצועה יומית בערוץ 2 או שידור הסדרה בשני גופי שידור שאינם מתחרים – ערוץ עשר ו-yes.
בסופו של דבר, המגעים הללו לא הבשילו וב"דרסט" מצאו פתרון אחר, הסדרה עלתה בסלולר בחברת אורנג' וכל פרק באורך 3 דקות.
אורך עונה שנייה 84 פרקים.- אך לבסוף רעיון זה נגנז .
עפרה אברהם (שרון דוראני): בחורה ענייה, תמימה ורגישה שחיה עם אמה מלכה, אחותה קארין ודודתה לבנה, ומאורסת לבחור בשם נתי.
אמהּ סובלת מגידול בראש ומאושפזת בבית חולים.
היא פוגשת את אירית, שמציעה לה לשמש אם פונדקאית תמורת כסף לניתוח של אמה.
עפרה מסכימה ועוברת את ההפריה אצל אחיה של אירית, ארנון.
אירית מממנת את הטיפול לאמה, אך היא מתה.
כאשר עפרה מתוודה בפני משפחתה בנוגע לפונדקאות, היא ונתי נפרדים והיא עוברת לגור אצל חברתה הטובה ימית.
נדב פוגש אותה בכניסה לבית החולים.
גם אורי, אחיו החורג מתאהב בה.
בהמשך היא יולדת את התינוק, מתאהבת באורי ומסכימה להתחתן איתו.
כאשר מסתבר שהיא ונדב ההורים הביולוגיים של סתיו, אירית מנסה לירות בה אך קארין מצילה אותה ברגע האחרון.
בסוף הסדרה היא ונדב מממשים את אהבתם ומגדלים את סתיו באושר.
נדב סופר (דן תורג'מן): איש עסקים עשיר שנשוי לאירית נישואים לא מאושרים.
אירית חושדת תדיר שיש לו רומנים וזה מוביל לוויכוחים רבים.
הוא פוגש את עפרה ומתאהב בה וכשהוא מגלה שהיא ביטלה את חתונתה עם אורי הוא מצליח לכבוש את ליבה של עפרה.
אירית סופר (נטע הבר): אשתו המרשעת של נדב, תככנית ומניפולטיבית.
אירית עקרה בעקבות הפלה שעברה בעבר.
היא פוגשת את עפרה בבית חולים ומציעה לה כסף לניתוח של אמה בתמורה להליך פונדקאות שתעבור אצל אחיה.
היא מפעילה על נדב מניפולציות רבות כדי שתמיד יישאר איתה.
היא בוגדת בנדב עם איצ'ו, עובד התחזוקה שלהם, ורונן, עו"ד ובן זוגה בעבר.
בסוף הסדרה היא מנסה לירות בעפרה, קארין חובטת בה והיא ונדב נפרדים.
היא לא רוצה לדבר עם אמה והולכת לחיות חיים חדשים.
זיו סופר (עודד מנסטר): בנם של דן ונעמי ואחיהם למחצה של נדב ואורי.
הוא מתאהב בלבנה, דודתן של עפרה וקארין, ורב עם הוריו שלא מקבלים את הקשר.
בהמשך הוא מגלה שאביו ולבנה ניהלו רומן לפני 20 שנה שהסתיים בעזיבתו של דן.
לבנה עזר (אילנה אביטל): אחותה של מלכה ודודתן של עפרה וקארין.
היא דואגת לעפרה ורבה הרבה עם קארין.
לפני יותר מעשרים שנים ניהלה רומן עם דן שהיה מאורס לנעמי ונפרד ממנה.
היא מכירה את זיו והם מתאהבים, אך כאשר היא מגלה שהוא בנם של דן ונעמי, השניים עוברים טלטלות.
נתי (שרון פרנס): בתחילת הסדרה אמור להינשא לעפרה, עובד במוסך.
כשהוא מגלה שעפרה משמשת אם פונדקאית הם נפרדים.
מאוחר יותר, כשהוא שיכור, קארין והוא שוכבים והיא נכנסת להיריון ומפילה.
הוא ואיצ'ו חברים שהכירו בצבא.
בסוף הסדרה הוא וקארין מתארסים.
קארין אברהם (שירה ארד): אחותה של עפרה, בתה של מלכה ואחייניתה של לבנה.
היא ולבנה רבות ביניהן הרבה.
קארין מתחצפת לרוב האנשים סביבה, ואומרת את מה שהיא חושבת לכולם.
היא מאוהבת בנתי, בן הזוג של עפרה, ובהמשך שוכבת איתו ונכנסת ממנו להיריון, עוברת הפלה ונופלת קורבן למשחקים של נתי ואיצ'ו.
בסוף הסדרה נתי וקארין מתארסים.
חווה כהן (דינה לימון): אמם של אירית וארנון.
אוהבת כסף ואת החיים הנוחים שיש לה אצל אירית ונדב.
היא תמיד רבה עם אירית ונראה כי היא מעדיפה את בנה ארנון.
דן סופר (אלי דנקר): אביהם של נדב וזיו, אביו החורג של אורי ובעלה של נעמי.
לפני 20 שנה ניהל רומן עם לבנה, שמנהלת רומן עם בנו זיו.
נעמי סופר (איריס ברנע): אשתו השנייה של דן, אימם של אורי וזיו, ואימו החורגת של נדב.
בינה לבין נדב יחסים מתוחים.
נעמי מנסה לכפות את רצונותיה על כל בני משפחתה ומתערבת בחיי ילדיה בתדירות גבוהה.
אורי הוברמן (אמנון פישר / תומר רוסו): בנה של נעמי, בנו החורג של דן, אחיו למחצה של זיו ואחיו החורג של נדב.
אורי מנהל מערכות יחסים ארעיות עם נשים שונות: יצא עם ג'ני שעזבה אותו, עם גילי וגם עם עפרה איתה התארס.