tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייתכן שהוא השמיד אותה בעצמו בשלב דיכאוני.
הוא מעולם לא הסתגל לטעם של זמנו, שהעדיף ציירי היסטוריה ותמונות ז'אנרי.
וילהלם קולה היה רופא ומיקרוביולוג גרמני.
הוא ידוע כמפתח חיסונים מחבר ספרים בנושא רפואה.
יחד עם היינריך הטש, של הספר המפורסם בקטריולוגיה ניסיונית, אחת העבודות הסמכותיות ביותר במיקרוביולוגיה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
וילהלם קולה למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת גטינגן ואחר כך באוניברסיטת האלה-ויטנברג ובאוניברסיטת וירצבורג.
בשנים 1893–1897 הוא היה עוזרו של רוברט קוך במכון למחלות זיהומיות.
בשנים 1897–1900 הוא היה באפריקה תוך ביצוע מחקרים על מחלות שונות בדרום אפריקה ובמצרים.
בשנת 1901 וליהלם קולה חזר לאימפריה הגרמנית ומונה למנהל מחלקה במכון למחלות זיהומיות בברלין.
בשנת 1906 הוא קיבל מינוי של פרופסור באוניברסיטת ברן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה וילהלם קולה עסק במתן חיסונים נגד דיפתריה וכולרה.
בשנת 1917 הוא מונה למנהל "מכון ארליך" לאחר פאול ארליך שיסד את המכון.
וילהלם קולה תרם רבות בתחום סרולוגיה, מיקרוביולוגיה וכימותרפיה.
בשנת 1896 הוא פיתח חיסון יעיל נגד כולרה.
בשנת 1906 הוא כתב ספר במיקרוביולוגיה תוך שיתוף פעולה עם היינריך הטש.
וילהלם קולה הוא אביו של הצייר הלמוט קולה.
וילהלם קיהן (בדנית: Vilhelm Kyhn; 30 במרץ 1819 – 11 במאי 1903) היה צייר נוף דני שהשתייך לדור הציירים הרומנטיים הלאומיים מיד לאחר תור הזהב הדני ולפני פריצת הדרך של המודרניזם.
הוא נותר צייר קלסי והביע ביקורת חריפה על המגמות החדשות בימיו.
קיהן מילא גם תפקיד כמחנך, והקים כמה בתי ספר לאמנות אלטרנטיבית, כולל בית ספר לציור לנשים בו השתתפה אנה אנקה, בין היתר.
קיהן נולד בקופנהגן לקרל גוטליב קיהן ואשתו שרה מארי.
אביו התנגד להפיכתו לאמן, והוא התחיל לעבוד בעסקים.
לאחר מכן, כפשרה, ניתן לו להתאמן אצל החרט גיאורג הופמן, שם למד לייצר תחריטים.
הוא גם קיבל את ההזדמנות להתחיל את הכשרתו באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בשנת 1836. הוא נכנס לבית הספר לציור דגמי גבס בשנת 1840, ולבית הספר לציור מודלים בשנת 1841, שם הושפע מהקלאסיזם של המורה שלו – כריסטופר וילהלם אקרסברג, אבי תור הזהב של הציור הדני.
הוא הושפע גם מנילס לוריץ הייקן, מורה נוסף באקדמיה וכן מבקר אמנות והיסטוריון אמנות חשוב, שתמך באסכולה של אמנות דנית ייחודית - רומניטיקה לאומית.
הוא זכה במדליון הכסף הקטן בשנת 1843 עבור ציור דמויות, אך הוא הפך לצייר נוף.
בערך באותה תקופה נופים דניים החלו להיות נושא מועדף אצל אמנים דנים.
קיהן הפך לחלק מהתנועה והצליח להציג את הנוף הראשון שלו, "נוף חוף בורנהולם", אזור בו ביקר במשך מספר שנים.
ציור זה נרכש לאוסף הציורים המלכותי הדני – הגלריה הלאומית הדנית, ומאוחר יותר הושאל למוזיאון האמנות של ארהוס.
לאחר שנים אחדות של ציור נופים ביוטלנד ובצפון זילנד, החל לחפש מלגת נסיעות, שהוענקה לו בשנת 1848. עם זאת, הוא עיכב את נסיעותיו עד לאביב 1850 בשל התקופות הסוערות עקב המהפכות האירופיות של 1848 שהפכו את דנמרק למונרכיה חוקתית ב-5 ביוני 1849.
הוא נסע להולנד, בלגיה ולפריז באביב 1850, והגיע לאיטליה בספטמבר של אותה שנה.
בשנה שלאחר מכן הוא קיבל הארכה לקצבה שלו.
הוא צייר מעט נופים במדינות בהן ביקר.
הוא חזר לדנמרק ביוני 1851, ויכולת ציור הנוף שלו המשיכה להשתפר עם השנים, כפי שהדגימו סצנות החורף, שצוירו בשנת 1858, שהציגו את הכפר הדני הטיפוסי ליד הורסנס.
הערבות השטוחות של יוטלנד בציור זה לא היו נושא פופולרי באותה תקופה.
עבודתו עזרה לפתוח את הדרך לאמנים אחרים לפרש את הנוף הדני הטיפוסי הזה.
לאחר 1863, הוא צייר סצנות רבות באור המיוחד של ערבי סוף הקיץ של דנמרק.
הוא צייר נופים רבים באזור שליד סילקבורג, ובילה את הקיץ החל משנת 1873 בהימלביירג', אחת הנקודות הגבוהות ביותר בדנמרק.
סביר היה שבאזור זה התחיל קיהן להתנסות בציור באוויר הפתוח, במקום לצייר בסטודיו כפי שעשה קודם.
הוא בחר להציג ולפאר את נופי ארץ מולדתו, ולחקור במיוחד את הכפר הסמוך לביתו ביוטלנד.
הוא הושפע מהתקופה, וניתן לראות את ההשפעה הזו בציוריו.
הוא השפיע על אמנים צעירים רבים.
הוא לימד בבית הספר לציור משנות ה-50 של המאה ה-19. הוא היה חבר בוועדת התערוכה בשרלוטנבורג 1873–1888 ובוועדת התערוכה העולמית בפריז 1877–1878. הוא נסע לשוודיה בשנים 1866 ו-1874, לנורווגיה בשנים 1873–1874, לסקגן בשנת 1877.
הוא התנגד לזרמים הבינלאומיים, והשפעתם הגוברת על אמנים צעירים דנים שבחרו לנסוע לצרפת כחלק מהשכלתם, ולהשפעתה של ההכשרה הצרפתית על האמנות הדנית.
בתגובה שלח קיהן יצירה שלו לפריז בשנת 1876. היצירה הייתה הגנה על האמנות הלאומית הדנית ובית הספר לציור באקרסברג.
הוא נסע לפריז בשנת 1878 שם הציגו את עבודותיו בתערוכה העולמית.
הוא התפטר מהאקדמיה בשנת 1882 במחאה נגד עבודותיהם של ציירים דנים שהושפעו מהזרמים הבינלאומיים.
בתקופה 1871–1879 הפך הסטודיו של קיהן למקום התכנסות של קבוצת אמנים צעירים, שלא היו מרוצים באקדמיה, מה שהוביל בסופו של דבר להיווצרות בשנת 1882 של בית ספר עצמאי של האמנים.
בתקופה זו, בין השנים 1865–1895, הוא גם הפעיל את בית הספר לציור לנשים בתקופה שבה לנשים לא הייתה גישה לאקדמיה.
התאמנו אצלו יותר מ-75 נשים, ביניהן אנה אנקה, וילה באנג, ג'והאן קרבס, אמילי מונדט, ואחרות.
ויהלם קיהן נפטר בפרדריקסברג ב-11 במאי 1903 בגיל 84.
וילהלם ריינהרד (; 18 במרץ 1869 – 18 בינואר 1955) היה איש צבא גרמני אשר התפרסם בעיקר כמפקד רגימנט המתנדבים ריינהרד בימי רפובליקת ויימאר.
לימים הפך לאובר-גרופנפיהרר באס אס ולחבר ברייכסטאג.
ריינהרד נולד ב-18 במרץ 1869, בכפור לוטאו שנמצא אז בממלכת פרוסיה (לוטובו בתחומי פולין המודרנית).
אביו וילהלם ריינהרד היה מנהל יערות.
אמו הייתה מינה לבית פון קונן.
לאחר שסיים את לימודיו, למד בבתי הספר לצוערים בקולם ובליכטרפלדה ולאחר מכן את בית הספר למלחמה במץ.
ב-22 במרץ 1888 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-78 (פריזיה המזרחית - פרידריך וילהלם פון בראונשווייג).
ב-1889 הוא הועלה לדרגת לויטננט משנה.
ב-1901 הוצב במטה בריגדת הרגלים ה-38 בהנובר.
ב-1902 הועלה לדרגת האופטמן, וב-24 באפריל 1904 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-33 (פרוסיה המזרחית - גראף רון) בגומבינן.
ב-1907 הועבר לפקד על פלוגה ברגימנט הרגלים ה-163 (שלזוויג-הולשטיין) בנוימינסטר.
ב-21 באפריל 1911 הועלה לדרגת מיור והועבר לרגימנט ה-5 של משמר הקיסרי בשפנדאו.
ב-22 במרץ 1913 מונה למפקד הגדוד השני של המשמר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נכלל הגדוד של ריינהרד בדיוויזיית המשמר השלישית.
הוא השתתף בפלישה הגרמנית לבלגיה, ולאחר מכן הועבר לחזית המזרחית והשתתף בקרב הראשון על האגמים המזוריים ובקרב לודז'.
ב-18 בינואר 1915 מונה ריינהרד למפקד רגימנט הגרנדירים ה-5 של המשמר, וב-2 ביוני הועבר לפקד על רגימנט המשמר ה-4. הוא המשיך להילחם בחזית המזרחית עד סוף השנה, אז הועבר לחזית המערבית.
הוא השתתף בקרב ארטואה השלישי וב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-27 באוגוסט 1917 הוא עוטר בפור לה מריט.
ב-20 בספטמבר 1918 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
לאחר סיום המלחמה חזר ריינהרד לברלין ויחד עם 300 חיילים נוספים מהמשמר הקיסרי הקים את רגימנט המתנדבים ריינהרד ב-24 בדצמבר 1918. ריינהרד הפך לבן-חסותו של שר ההגנה גוסטב נוסקה שאף שקל למנות אותו למפקד חיל המצב של ברלין במקום אוטו ולס.
ריינהרד ואנשיו הלכו ותפסו מקום נכבד יותר ויותר בהגנה על ממשלתו של פרידריך אברט.
בתחילת חודש פברואר הפך רגימנט ריינהרד ל"בריגדת ריינהרד", וצורף באופן רשמי לצבא גרמניה תחת השם "בריגדת המשמר ה-2".
אנשיו של ריינהרד השתתפו בקרבות מרץ בברלין, ובמהלכם ביצעו מספר פשעים אכזריים.
ב-1 באפריל הפכה הבריגדה של ריינהרד ל"בריגדה ה-15".
ריינהרד עצמו הלך והקצין יותר ויותר בדעותיו הריאקציונריות, שהמאיסו אותו על מפקדי הצבא והפוליטיקאים.
עם זאת, הוא היה חסין לחלוטין תודות לתמיכתו של נוסקה.
בחודש אוקטובר נשא פיליפ שיידמן נאום שערורייתי שבו הוקיע את ריינהרד וקבע שהמשך התלות בו היא "בלתי נסבלת".
נוסקה נזף בשיידמן יחד עם פרידריך אברט, אולם הלחצים מצד בכירי הצבא הלכו וגברו, ובדצמבר לא נותרה לנוסקה ברירה אלא לפטר את ריינהרד מהפיקוד על הבריגדה.
באוקטובר 1927 הצטרף ריינהרד למפלגה הנאצית (מס' חבר 63,074).
ב-1936 הוא נבחר לחבר ברייכסטאג מטעם המפלגה, ונותר חבר הרייכסטאג עד סוף ימי המשטר הנאצי.
ב-1941 הוענקה לו דרגת אובר-גרופנפיהרר.
הוא מונה לראש ארגון ותיקי המלחמה.
בתפקיד זה שימש עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הוחזק במעצר במשך כמה חודשים בידי בעלות הברית המערביות.
ריינהרד נפטר בדורטמונד ב-18 בינואר 1955.
וילהלם ריינהרד היה אלוף הפלות גרמני במלחמת העולם הראשונה.
לזכותו נזקפות 20 הפלות מאושרות.
לאחר מותו של הברון האדום ירש אותו כמפקד טייסת הקרב הראשונה.
ריינהרד נולד בדיסלדורף ב-12 במרץ 1891. ב-1909 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט התותחנים הבווארי ה-14. הוא נפצע קשה בתחילת מלחמת העולם הראשונה והרופאים קבעו שהוא אינו כשיר לשרת בחזית.
הוא התקבל לקורס הכשרת טייסים של שירות האוויר הגרמני.
ביוני 1915 הוא חזר לשירות הקרבי אולם נפצע שוב.
בפברואר 1916 הוא חזר לחזית והועלה לדרגת אובר-לויטננט.
הוא לחם בחזית הבלקנית ובתחילת 1917 חזר לקורס הכשרת טייסים.
ביוני 1917 הוא סיים את הכשרתו כטייס והוצב בטייסת הקרב ה-11. ב-24 ביוני הוא הפיל את המטוס הראשון שלו ולקח בשבי את אלוף ההפלות הבריטי ג'פרי הורנבלואר קוק.
ב-4 בספטמבר 1917 הוא נפצע שוב לאחר שהפיל שמונה מטוסים וכבר סומן כאחד האלופים המבטיחים של גרמניה.
ב-26 בנובמבר הוא חזר לטוס כמפקד טייסת קרב 6. הוא המשיך להפיל מטוסי אויב וב-23 במרץ 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-21 באפריל של אותה שנה נהרג הברון האדום, וריינהרד נקרא למלא את מקומו בפיקוד על טייסת קרב 1. ב-12 ביוני הוא הפיל את המטוס ה-20 שלו, ועל כך היה אמור להיות מעוטר בפור לה מריט.
ב-18 ביוני נסע ריינהרד לברלין כדי להשתתף בניסוי במטוסי צפלין-לינדאו D.I.
הרמן גרינג הטיס את המטוס,ולאחר שנחת ביקש ממנו ריינהרד לטוס בו גם כן.
כשהיה באוויר, הכנף העליונה התפרקה וריינהרד צלל אל מותו.
הסרט "המקס הכחול" מבוסס באופן חלקי על סיפורו של ריינהרד.
וילהלם פרידריך פיליפ, דוכס וירטמברג היה נסיך בית וירטמברג ושר מלחמה.
וילהלם נולד ב-27 בדצמבר 1761 בשטטין, והיה בנם הרביעי של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם הבכורה של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, אחייניתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
בשנת 1779 הוא הצטרף לצבא המלכותי הדני ועלה במהירות לדרגת אוברסט.
ב-1781 פיקד על הרגימנט שלו, הועלה לדרגת גנרל מיור ב-1783, עבר למשמר הרגלי הדני ב-1785 והועלה לדרגת גנרל לויטננט ב-1795. בשנת 1801 הוא הפך למושל קופנהגן ומאוחר יותר באותה שנה התמודד בתפקיד זה במהלך קרב קופנהגן.
ב-1806 שילם ל-10,000 רייכסטלרים כדי לעזוב את הצבא הדני.
אחיו פרידריך הוכרז זה עתה למלך וירטמברג בשטוטגרט והפך את וילהלם לגנרל-פלדמרשל ולשר המלחמה של וירטמברג.
מ-1810 עד 1821 וילהלם חי באופן זמני בבית האחוזה שלו ב-Hirrlingen ליד Rottenburg, אך לעיתים קרובות יותר ב-Schloss Stetten ב- Remstal.
ב-29 ביוני 1811 הוא קיבל את פרייהר פרידריך פון פול כסגן נשיא מחלקת המלחמה (ושר המלחמה בפועל, אם כי וילהלם נשאר שר דה יורה עד 1815).
ב-1815, לאחר שעזב את תפקידו, עבר וילהלם ללמוד מדעים והתאמן בהצלחה כרופא.
בשנת 1817 העניקה לו אוניברסיטת טיבינגן תואר כבוד ברפואה.
כחבר בבית המלוכה של וירטמברג, וילהלם גם החזיק במושב ב-Kammer der Standesherren (בית הלורדים) של הפרלמנט Württembergische Landstände מ-1819 ועד מותו ב-10 באוגוסט 1830.
ב-23 באוגוסט 1800, בקוסוויג, נישא פרידריך לאחת מגבירותיה של אמו, וילהלמינה פריין פון טונדרפלד-רודיס (1777–1822), בתו של הברון קרל אוגוסט וילהלם פון טונדרפלד-רודיס.
היא הייתה נצר למשפחה צבאית משוודיה, במקור מהים הבלטי.
לזוג נולדו שישה ילדים, רק שלושה מהם הגיעו לבגרות:
הרוזן אלכסנדר מוירטמברג (1801–1844), משורר; נישא לרוזנת הלנה פסטטיקס פון טולנה (1812–1886), בתו של לדיסלאס גרף פסטטיקס מטולנה.
וילהלם, דוכס אוראך, רוזן וירטמברג (1810–1869); התחתן תחילה עם הנסיכה תאודולינה מלויכטנברג (1814–1857).
הוא נישא שנית לנסיכה פלורסטין ממונקו (1833–1897).
הרוזן פרידריך אוגוסט מוירטמברג (1811–1812)
מכיוון שמדובר במורגניים, ב-1 באוגוסט 1801 ויתר וילהלם על תביעת צאצאיו לכס המלכות של וירטמברג.
זה השפיע בשנת 1921, בעת מותו של וילהלם השני, מלך וירטמברג, כאשר צאצאיו לא נכללו בירושה.
עם זאת, עד אז כבר נפלה ממלכת וירטמברג בעצמה.
וִילְהֶלְם קְרַג (בנורווגית: Vilhelm Andreas Wexels Krag; 24 בדצמבר 1871 – 10 ביולי 1933) היה משורר, סופר ומחזאי נורווגי, בנו של ואחיו של .
יחד עם , הוא נחשב לסופר הבכיר של דרום נורווגיה, והוא זה שטבע שם זה (Sørlandet) לאזור.
קרג כבר הודפס את שירו הראשון בכתב העת ("ידיד המולדת") כשהיה בן 16. הוא קרא וקיבל השראה רבה מביירנסטרנה ביירנסון ומהנריק איבסן.
בשנת 1890 הוא למד באוניברסיטה.
משנת 1911 עבד כיועץ ספרותי בהוצאת הספרים .
עם הופעת ספר הביכורים Digte ("שירים", 1891) שהחרוזים המלודיים והעגמומיים שבו על בדידות וארוטיקה הושפעו מהולגר דרכמן וינס פיטר יאקובסן, שירי עם וסמליות צרפתית, קרג הביא קול חדש בשירה הנורווגית, שנשמע גם בקובץ השירים הבא שלו: Sange fra Syden ("שיר מהדרום", 1893).
עם הזמן, שיריו קיבלו אופי פשוט ומציאותי יותר באמצעות חיבור לנוף ולאוכלוסיית דרום נורווגיה, דייגים ומלחים, דבר שניתן לראות באוספי השירה Nyere digte ("שירים חדשים יותר",1897), Vestlandsviser ("זמר כפרי מערבי", 1898), Sange fra min ø ("שיר מהאי שלי", 1918) ו-Viser og vers ("הצגות וחרוזים", 1919).
מבין מחזותיו הרבים, בולטים Baldevins bryllup ("חתונתו של בלדווין, 1900) עם מוטיבים מחיי העם של דרום נורווגיה ו-Livet en leg הלירי ("החיים מחזה", 1901).
מבחר מכתביו יצא לאור בשם Skrifter (מבחר) יצא לאור בשנת 1930 ב-4 כרכים.
בסך הכל, הוא כתב 43 ספרים (שירים, פרוזה ומחזות), והוא כנראה גם המשורר הנורווגי המובהק ביותר.
וילהלם קריצפלד היה שוטר פרוסי שבליל הבדולח, מ-9 עד 10 בנובמבר 1938, הגן על בית הכנסת החדש ברחוב אורניינבורגר בברלין לפני שזה נהרס.
קריצפלד, הורנסדורף, עיריית סידורף, מחוז סגברג, שירת בצבא הפרוסי בקורפוס המשמר בשפנדאו וב-1907 הפך לשוטר.
לאחר תקופת שירות ממושכת במשטרת המדינה ובמפקדת משטרת ברלין, הוא השתלט על תחנת משטרה 65 בפרנצלאואר ברג בשנות ה-30 ובשנת 1938, כסגן משטרה, עמד בראש תחנת משטרה 16 בהאקשר מרקט במחוז מיטה.
לא הייתה התנגדות משמעותית או טינה שנוסחה בגלוי נגד הפוגרומים מצד האוכלוסייה.
עם זאת, קריצפלד וכפיפו אוטו בלגרדט (Bellgardt) הפגינו בליל 10 בנובמבר 1938 אומץ לב אזרחי מסכן חיים, ויחד עם קצינים נוספים במחוזם התעמתו עם קבוצת אנשי אס אה שהציתו מבני ציבור ואילצו אותם לסגת במילים ובשימוש בכוח.
קריצפלד הורה על עבודות כיבוי מיידיות, למרות שלמכבי האש הייתה הוראה לא לכבות בתי כנסת בוערים.
הוא ביסס את הוראתו על חוקים בנושא הגנת מצבות.
למחרת, מפקד המשטרה גרף הלדורף (Helldorff) נזף בו בעל פה, אם כי סנקציות מחמירות היו נהוגות באותה עת על מעשים דומים.
קריצפלד עזר ליהודים שחיו במחוזו.
הוא וקצינים אחרים במחוזו הזהירו יהודים מפני מעצרים.
משנת 1940 הועבר קריצפלד לאזורים אחרים.
ב-1 בנובמבר 1943, לאחר 36 שנות שירות במשטרה, פרש על פי בקשתו "מסיבות בריאותיות".
כאשר נבנתה מחדש משטרת ברלין ב-1945, קריצפלד שב לכוח המשטרה.
ביוני 1947 עמד בראש הפיקוח המרכזי באזור הסובייטי של ברלין.
קריצפלד הלך לעולמו בשנת 1953 בברלין.
קברו של קריצפלד נמצא בבית הקברות השלישי של כנסיית גיאורגן בשכונת וייסנזה.
הוא מוכר כקבר של כבוד (Ehrengrab).
שלט ליד בית הכנסת החדש מנציח את התערבותו האמיצה.
במדינת שלזוויג-הולשטיין הוכר קריצפלד ב-9 בנובמבר 1993 על ידי שינוי שם בית הספר הממלכתי למשטרה במלנטה-קיביצהרן (Malente-Kiebitzhörn) ל"בית הספר הממלכתי למשטרה וילהלם קריצפלד".
לרגל תערוכה "נגד השכחה" נאמר בדף הנצחה באקדמיה לשוטרים בשאלת חשיבותו של קריצפלד:
"הוא לא היה קורבן של המשטר הנאצי ולא לוחם התנגדות, הוא לא היה סוציאל-דמוקרט ולא קומוניסט, הוא לא היה גיבור קלאסי ולא קדוש מעונה.
אולי זה מה שעושה אותו כל כך חשוב.
וילהלם קריצפלד היה, כפי שמראים בבירור עדים וראיות בני זמננו, קצין משטרה (פרוסי), שחש מחויב למדינה כמערכת של סדר להגברת הסובלנות ורווחת האדם.
אדם בעל שכל ישר ואומץ לב, שבעבודה קשה ונאמנות לתפקיד עלה מדרגת מפקד משטרה מקומי לדרגת פקח משטרת מיגון בשירות המחוז (לימים סגן מפקד מחוז) וראש מחוז."
לרגל יום השנה ה-55 למותו כיבדה עיריית סיידורף את בנו בהנחת אבן זיכרון ברובע ברלין ב-31 באוקטובר 2008 בפוטסדאמר פלאץ (על שם פוטסדאמר פלאץ בעיר ברלין).
וִילְהֶלְם רוּ היה אנטומיסט ואמבריולוג גרמני, וחלוץ הביולוגיה ההתפתחותית.
Roux נולד והתחנך בינה, גרמניה שם למד באוניברסיטה ולמד אצל ארנסט הקל.
הוא גם למד באוניברסיטה בברלין ובשטרסבורג אצל , פרידריך דניאל פון רקלינגהאוזן ורודולף וירכו.
אף על פי שהוכשר כרופא קליני, הוא העביר את הקריירה שלו בביולוגיה ניסויית.
עבודת הדוקטורט שלו על ההתפתחות האמבריולוגית של כלי דם הייתה מחקר מוקדם מכונן במודלים ביו-פיזיים, אבן דרך בחקר מערכת הלב וכלי הדם.
במשך עשר שנים עבד רו בברסלאו (כיום ורוצלב), והפך למנהל המכון שלו לאמבריולוגיה ב-1879. הוא היה פרופסור באינסברוק, אוסטריה בין השנים 1889–1895, ולאחר מכן קיבל קתדרה של פרופסור במכון האנטומי של אוניברסיטת האלה-ויטנברג, תפקיד בו התמיד עד 1921.
המחקר של רו התבסס על הרעיון של Entwicklungsmechanik או מכניקה התפתחותית: הוא חקר את המנגנונים של התאמות תפקודיות של עצמות, סחוס וגידים למומים ומחלות.
המתודולוגיה שלו הייתה להפריע להתפתחות עוברים ולצפות בתוצאה.
חקירותיו של רו בוצעו בעיקר על ביצי צפרדעים כדי לחקור את המבנים המוקדמים ביותר בהתפתחות הדו-חיים.
מטרתו הייתה להראות תהליכים דרוויניסטים הפועלים ברמה התאית.
בשילוב עם הגילוי המחודש של מאמרו של גרגור מנדל משנת 1866 על יסודות תורשתיים באפונה, תוצאות אלו הדגישו את התפקיד המרכזי של הכרומוזומים בנשיאת חומר תורשתי.
בחלוקת תאים התא מתחלק לשני חצאים עם מספר שווה של כרומוזומים הדומים לתא האב והם דיפלואידים באופיים.
בשנת 1885 הסיר רו קטע מ של תרנגולת עוברית והשרה אותו בתמיסת מלח חמה למשך 13 ימים, תוך ביסוס העיקרון של תרבית רקמות תהליך שיפותח בהמשך על ידי הביולוג האמריקאים ו.
בשנת 1888 פרסם רו את תוצאות סדרת ניסויי פגמים שבהם לקח עוברי צפרדע של 2 ו-4 תאים והרג מחצית מתאי כל עובר באמצעות מחט חמה.
הוא דיווח שהם גדלו לחצי עוברים ושיער שתפקודם הנפרד של שני התאים כבר נקבע.
זה הוביל אותו להציע את תאוריית "הפסיפס" של האפיגנזה שלו: לאחר כמה חלוקות תאים העובר יהיה כמו פסיפס, כל תא ממלא את התפקיד הייחודי שלו בעיצוב כולו.
לאחר כמה שנים התאוריה של רו הופרכה על ידי מחקריו של עמיתו ומאוחר יותר, ביתר דיוק, הראה הנס שפמן כי ככלל, מסקנותיו של דריש היו נכונות, אך תוצאות כמו זו של רו עשויות להתקבל לאחר התערבות במישורים מסוימים.
למרות ההתקדמות המוקדמת הזו לכשל של רדוקציוניזם, המתודולוגיה המכנית החלוצית של רו הייתה עתידה להתגלות כפורייה ביותר בביולוגיה של המאה ה-20.
וילהלם "ווילי" קורץ (נולד ב־20 באוגוסט 1897 בלינץ, נפטר ב־9 בדצמבר 1942 באושוויץ) היה סוחר אמנות, מתאגרף חובב, שחיין חובב ועסקן ספורט אוסטרי.
הוא היה בעל הופעה מרשימה, גובהו עלה על 1.90 מטרים ומשקלו היה קרוב ל־100 קילוגרם.
קורץ היה חבר במספר איגודי איגרוף, חלקם קצרת-ימים, ובשנת 1920 כיהן כנשיא המייסד של איגוד האיגרוף האוסטרי.
בקיץ 1921, תחת שם הזירה "הענק מקריצנדורף", זכה באליפות אוסטריה הראשונה לאיגרוף חובבים בקטגוריית המשקל הכבד.
בשנת 1922 המיר את דתו מיהדות לנצרות פרוטסטנטית.
קורץ זכה מספר פעמים נוספות בתואר אלוף אוסטריה באיגרוף, ופעל גם כשופט זירה וכעסקן בענף זה.
בנוסף, השתתף בתחרויות שחייה והיה עסקן במועדון הכדורגל אוסטריה וינה, בהתאחדות הכדורגל הווינאית, וכן בענף מרוצי אופנועים.
מבחינה מקצועית, ניהל חנות עתיקות ברובע הראשון של וינה.
בשנת 1935 מונה ליועץ מסחרי (Kommerzialrat).
מבחינה פוליטית היה קורץ מזוהה עם הימין ושימש כעסקן בארגון הימני-לאומני "Heimwehr".
בתקופת הפשיזם האוסטרי מונה למנהל איגוד מתאגרפי המקצוע על ידי "מפקד הספורט" ארנסט רידיגר שטרהמברג.
לאחר סיפוח אוסטריה לרייך השלישי במרץ 1938, נעצר קורץ והועבר באפריל של אותה שנה במסגרת "משלוח הבולטים" למחנה הריכוז דכאו.
גודלו החריג הפך אותו למטרה מועדפת להתעללויות מצד אנשי האס אס במחנה.
ב־22 בספטמבר 1938 הועבר לבוכנוואלד, וב־16 באוקטובר 1942 הועבר לאושוויץ, שם נספה ב־9 בדצמבר 1942.
חנותו במרכז וינה ובית הנופש שלו בקלוסטרנויבורג הועברו לבעלות גרמנית במסגרת תהליך האריזציה.
וִילְהֶלְם שׁוּבַּרְט היה פילולוג גרמני, היסטוריון של התקופה הקלאסית ופפירולוג.
הוא היה מנהל בין השנים 1912 עד 1937 ועמד בראש הקתדרה להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת לייפציג מ-1948 עד 1952.
וילהלם שובארט, בנו של כומר פרוטסטנטי, וחבר מועצת הקונסיסטוריה פרידריך שובארט, למד בבית הספר היסודי בליגניץ שבשלזיה תחתית, ומשנת 1883 בבית הספר התיכון בברסלאו.
בשנים 1892 עד 1897 למד היסטוריה של התקופה הקלאסית, פילולוגיה קלאסית ופילוסופיה באוניברסיטאות טיבינגן, האלה, ברלין וברסלאו.
הוא עבר את הבחינה הממלכתית להוראה בבית ספר תיכון בשנת 1897 וקיבל את הדוקטורט שלו באותה שנה תחת על "Questiones de rebus militaribus, quales fuerint in regno Lagidarum" .
לאחר מכן עבד כעוזר מורה ב בברלין.
הוא קיבל את ההביליטציה שלו בשנת 1900 ועבודת הדוקטורט שלו הוכרה כהישג הבילטיציה כתוב.
בשנת 1901 הצטרף ל כעוזר מנהל.
הוא עבד על ועשה לעצמו שם כעורך שותף של ה-"Berliner Klassikertexte" ("הטקסטים הקלאסיים של ברלין") (1904–1907).
כאוצר ומנהל אוסף הפפירוסים בשנים 1912–1937, זכה לכבוד רב באמצעות עבודת האיסוף והפענוח שלו.
בנוסף, מ-1912 ואילך היה גם פרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, הוא נקרא לגדוד העבודה ב (פומרניה) ולאחר מכן עבד כמתורגמן ב ליד ברלין לפני שקיבל פטור משירות בשנת 1917 לבקשת מוזיאוני ברלין.
משנת 1925 עד 1934, הוא היה עורך שותף בוועדת המערכת של כתב העת שעסק בלימודים קלאסיים, ובשנת 1920 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה למשפטים מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בשנת 1928, הוא התחתן עם עורכת הדין , שהייתה צעירה ממנו ב-23 שנים.
מ-1933 ואילך לימד כפרופסור לשם כבוד להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת ברלין.
בתקופת הנאצית הוא פרש על פי בקשתו בשנת 1937. לאחר שדירתו בברלין-ליכטרפלד, יחד עם ספרייתו, נהרסה בהפצצה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עברו שובארט ואשתו להתגורר אצל קרובי משפחה בצוויקאו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בנובמבר 1945, מונה שובארט לממלא מקום ראש הקתדרה להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת לייפציג, תפקיד שהתפנה בעקבות עזיבתו של .
בשנת 1946 קיבל משרת הוראה בהיסטוריה עתיקה ובשנת 1948 מונה לפרופסור מן המניין להיסטוריה עתיקה.
כמנהל עמד בראש סמינר לייפציג להיסטוריה עתיקה.
בין השנים 1949 עד 1951, הוא פעל גם כעוזר הוראה בפילולוגיה קלאסית (יוונית עתיקה) באוניברסיטת מרטין לותר בהאלה-ויטנברג.
לאחר פרישתו ב-1952, בגיל 78, הוא עבר להאלה להתגורר עם אשתו גרטרוד שובארט-פיקנטשר, שם לימדה כפרופסור להיסטוריה משפטית גרמנית ולמשפט אזרחי.
שובארט נפטר לאחר שנים שבהן טופל על ידי אשתו ב-9 באוגוסט 1960, בגיל 86.
שובארט היה חבר מלא ב, חבר נספח ב, ב, באקדמיה הבריטית וב, חבר כבוד של , חבר חוץ ב, חבר מייסד ונשיא כבוד של "הוועדה הבינלאומית לפפירולוגיה" (Comité Internationale de Papyrologie) השייכת ל.
ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית העניקה לו את תואר הכבוד של .
הישגיו הגדולים ביותר של שובארט טמונים בתחום הפפירולוגיה, אותו העשיר באמצעות עבודתו כמנהל אוסף הפפירוסים של ברלין, כעורך תגליות חדשות וכמומחה מעמיק לספרים עתיקים.
עבודתו "Das Buch bei den Griechen und Römern" ("הספר אצל היוונים והרומאים" ברלין 1907, ברלין 1921, היידלברג 1962, בעריכת אברהרד פאול) מייצגת מבוא תמציתי, ברור וחדשני לנושא.
לעומת זאת, על ספרו "Einführung in die Papyruskunde" ("מבוא ללימודי פפירוס" ברלין 1918, נדפס מחדש ברלין 1980), האפיל הספר "Grundzüge und Chretomathie der Papyruskunde" ("יסודות ואנתולוגיה לימודית של לימודי פפירוס") מאת ו, שפורסם שש שנים קודם לכן.
מחקר היסטורי צמח גם מעבודתו הפפירולוגית של שובארט: בספריו "אלף שנים על הנילוס" (ברלין 1912, ברלין 1923) ו"מצרים מאלכסנדר מוקדון ועד מוחמד" (ברלין 1922), הוא משתמש בממצאי פפירוסים כדי לתאר בצורה חיה את החיים היווניים, הרומאיים והביזנטיים הקדומים במצרים.
כתבים קצרים רבים יותר בנושאים שונים מהעת העתיקה ועד לעידן המודרני פורסמו באנתולוגיה בשם "אמונה וחינוך לאורך הדורות" (מינכן 1947).
וילהלם שטייניץ היה שחמטאי יהודי-אוסטרי, ראשון אלופי העולם בשחמט באופן רשמי, לאחר שזכה באליפות העולם בשחמט 1886. ידוע במיוחד בזכות תרומותיו המקוריות לאסטרטגיה השחמטאית, וכן על רעיונותיו לגבי המשחק העמדתי.
שטייניץ נחשב על ידי פרשני שחמט רבים כאחד משני מייסדי השחמט המודרני, לצד פול מורפי.
שטייניץ חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
וילהלם שטייניץ נולד ברובע היהודי בפראג, האימפריה האוסטרית (כיום בירת צ'כיה) כבן הזקונים למשפחה יהודית שלה 13 ילדים.
שטייניץ למד לשחק שחמט בגיל 12. הוא היה אמור ללמוד בישיבה אולם כישורי המתמטיקה שלו הביאו את הוריו לרשמו ב.
בתקופת לימודיו, בשנות העשרים שלו, החל לשחק שחמט באופן אינטנסיבי ובעקבות פרסומו בתחום זה זנח את לימודי המתמטיקה לטובת השחמט.
בשנת 1861 זכה בתחרות חשובה בווינה ובעקבותיה נשלח ב-1862 ללונדון כדי לייצג את אוסטריה בתחרות.
שטייניץ סיים במקום השישי, אך אדולף אנדרסן, זוכה התחרות, העיר הערות חיוביות על איכות משחקיו.
לאחר שניצח בדו-קרב את השחקן האיטלקי סרפינו דובואה שסיים חמישי בתחרות החליט שטייניץ להפוך למקצוען ולהתחיל בקריירה שחמטאית, וקבע את מגוריו בלונדון.
בשנת 1866 ניצח שטייניץ בדו-קרב את אדולף אנדרסן בתוצאה 6–8, ובכך מיצב עצמו כשחקן הפעיל החזק בעולם.
מספר סופרי שחמט מתארכים את היותו לאלוף העולם מתאריך זה אם כי אין עדות שהוא תבע את התואר לעצמו בתקופה זו, הגם שמאוחר יותר טען שהוא הפך לאלוף מאז זכייתו נגד אנדרסן.
יש הטוענים ששטייניץ לא יכול היה לתבוע את התואר כל עוד פול מורפי היה בין החיים.
מורפי הביס את אנדרסן בפער גדול בהרבה 3–8 בשנת 1858 אך פרש מהשחמט זמן קצר לאחר מכן ומת בשנת 1884.
התוצאות שלו בשנים הבאות היו טובות מאוד: מקום שני בתחרות בבאדן-באדן בשנת 1870, מקום ראשון בלונדון 1872, מקום ראשון בווינה 1873 ומקום ראשון משותף עם שמעון אברמוביץ וינוור בווינה 1882.
בדו-קרבות הביס את ג'וזף הנרי בלקברן בהפרשים גדולים בשנת 1872 (+7 −0 =1) ובשנת 1876 (+7 −0 =0), וכן מחץ את יוהנס צוקרטורט (+7 −1 =4) לאחר שצוקרטורט טען להיותו השני בעולם בשנת 1871 לאחר שניצח את אנדרסן בצורה משכנעת.
שטייניץ היטיב לשחק משחק עיוור ובשנת 1867 שיחק שישה משחקים סימולטניים עוורים, מתוכם זכה בשלושה וסיים שלושה בתיקו.
שטייניץ היה נמוך קומה, כ-1.5 מטר.
הוא צלע וובל מדלקת מפרקים, והיה בעל לשון חדה ומזג אלים.
כתוצאה מכך התדרדרו יחסיו עם קהיליית השחמט בלונדון, ובשנת 1883 החליט לעזוב את אנגליה ולעבור לניו-יורק, שם חי עד יום מותו.
בשנת 1886 התמודד שטייניץ על אליפות העולם מול צוקרטורט, בתחרות שנחשבת לאליפות העולם הרשמית הראשונה.
התחרות התקיימה במספר ערים בארצות הברית (ניו-יורק, סנט לואיס, ניו אורלינס).
שטייניץ הגן בהצלחה על תוארו בשנת 1889 מול הרוסי מיכאל צ'יגורין.
בשנת 1890 התמודד על אליפות העולם מול איזידור גונסברג (אזרח בריטניה שנולד בהונגריה).
לאחר מכן התמודד שוב מול צ'יגורין בשנת 1892. שטייניץ ניצח 12.5–10.5.
בשנת 1894 הפסיד את התואר לעמנואל לסקר +10 -5 =4 ובכך נהיה לסקר לאלוף העולם השני.
ההתמודדות מול לסקר התקיימה בניו-יורק, פילדלפיה ומונטריאל.
בשנת 1896 הפסיד גם בדו-קרב גומלין מול לסקר, התמודדות שנערכה במוסקבה.
גם לאחר שנושל מכתר אלוף העולם המשיך שטייניץ להשתתף בתחרויות רבות.
בשנת 1894 זכה במקום הראשון בתחרות בינלאומית בניו יורק, היה חמישי בהייסטינגס בשנת 1895 (תוך זכייה בפרס היופי עבור משחקו מול קורט פון ברדלבן ובתחרות מרובעת שהתקיימה בסנקט פטרסבורג עם לסקר, צ'יגורין והרי נלסון פילסבורי זכה במקום השני המכובד.
לאחר מכן תוצאותיו החלו להתדרדר: מקום שישי בנירנברג בשנת 1896, חמישי בקלן בשנת 1898 ועשירי בלונדון בשנת 1899.
יש הטוענים כי שטייניץ לקה בסיפיליס ומחלתו זו עשויה הייתה להיות הגורם להתמוטטויות הנפשיות שמהן סבל בשנותיו האחרונות.
פעילויותיו השחמטאיות לא הניבו הכנסות כספיות משמעותיות והוא מת בעוני בבית החולים במנהטן כתוצאה מהתקף לב ב-12 באוגוסט 1900. נקבר בברוקלין, ניו יורק.
לסקר שזכה באליפות העולם משטייניץ כתב "אני שניצחתי אותו חייב לדאוג לכך שהישגו הגדול ביותר, התאוריות שלו יקבלו את המעמד המגיע להן, ואני צריך לכפר על כל העוולות שנעשו לו".
גורלו של שטייניץ, ורצונו העז של לסקר להימנע מלהגיע למצב הפיננסי שאליו הגיע שטייניץ היו בין הסיבות שלסקר נלחם כה קשה לשמור לעצמו את תואר אלוף העולם.
שטייניץ החל לשחק שחמט מקצועני בגיל 26 באנגליה.
סגנון משחקו באותן השנים לא היה שונה מזה של בני זמנו: חריף, אגרסיבי ומלא הקרבות כלים.
זה היה הסגנון שבו הפך לשחמטאי המוביל בעולם בשנת 1866 בנצחו את אנדרסן, ולאחר מכן אישר את מקומו בניצחון משכנע מול יוהנס צוקרטורט בשנת 1872 ועל ידי זכייה בתחרות הבינלאומית בלונדון ב-1872.
בשנת 1873 חל שינוי במשחקו.
הוא הקדיש תשומת לב רבה למה שמכונה בימינו "סגנון עמדתי": מבנה הרגלים, המרחב, מאחזים לפרשים וכדומה.
גישה חדשה זו נשאה פירות מידיים כאשר סייעה לשטייניץ לנצח בתחרות על בווינה בשנת 1873, עם רצף של 16 ניצחונות.
שטייניץ נכנס במתכוון לעמדות קשות להגנה כדי להדגים את עליונות התאוריות שלו; כמו כן הראה ששיטותיו עשויות להיות בסיס להתקפות מוחצות.
ב-1886 שיחק שטייניץ מול צוקרטורט בהתמודדות הראשונה על אליפות העולם, והיה ברור ששטייניץ משחק ברמה אחרת.
הגם שצוקרטורט היה לפחות שקול לשטייניץ בכח ההתקפי, שטייניץ סיכל את תמרוניו בקלות יחסית.
התוצאות של שטייניץ במחצית הראשונה של הדו-קרב היו חלשות כי לעיתים לא השכיל לממש את היתרונות העמדתיים כהלכה (למשל במשחק השלישי) אך בהדרגה התגבר על טעויותיו וסיים בניצחון משכנע (+10 -5 =5).
אף על פי ששינה את סגנון משחקו כדי לפתח ולהדגים את גישתו החדשה לאסטרטגיה של השחמט, שטייניץ שימר את יכולתו להתקפות מבריקות עד לסיום הקריירה שלו.
בשנת 1895 לדוגמה, בתחרות הייסטינגס (כאשר היה בן 59) הוא זכה בפרס היופי עבור משחקו מול ברדלבן כאשר בשלב מסוים במשחק הפקיר שטייניץ במתכוון את כל הכלים שלו לצורך ההתקפה הסימולטנית על מלך היריב.
שטייניץ כתב בצורה נרחבת על המשחק ובשנת 1885 יסד בניו יורק את הביטאון הבינלאומי לשחמט International Chess Magazine שם שימש כעורך הראשי.
בשנת 1889 הוא ערך את הספר שתיעד את התחרות הבינלאומית בניו יורק שם לא השתתף.
שטייניץ אימץ גישה מדעית למחקר השחמט, וניסח את התאוריות שלו במונחים מדעיים בעזרת חוקים.
אלוף העולם מקס אויבה כתב: "שטייניץ הוא אבי הדרך העמדתית השיטתית של המשחק.
נקודת המוצא של התאוריה של שטייניץ היא: הכן תוכנית פעולה בהתאם למאפייני העמדה.
כתוצאה מכך שאף שטייניץ להגיע לעמדות עם מאפיינים ברורים, שם היה ניתן ליישם את התאוריה שלו בצורה הטובה ביותר." אלוף העולם ולדימיר קראמניק הדגיש את חשיבותו של שטייניץ כחלוץ בתחום השחמט ואמר: "שטייניץ היה הראשון שהבין ששחמט, חרף היותו משחק מסובך, מציית למספר כללים.
אינני יכול להגיד שהוא מייסד התאוריה השחמטאית.
הוא היה נַסְיָן והצביע על כך שהשחמט מציית לחוקים שיש להתחשב בהם".
צוקרטורט מול שטייניץ, המשחק התשיעי בדו-קרב על אליפות העולם משנת 1886. גמביט המלכה נדחה., הדגמה טובה של העקרונות העמדתיים של שטייניץ.
השחור ממיר את המרכז החזק עבור שני רגלים תלויים בצד הלבן ויוצר לחץ חזק נגדם.
שטייניץ מול צ'יגורין, האוונה 1892, המשחק הרביעי בדו-קרב, ספרדית, האסטרטגיה הכינה התקפה תחבולנית
שטייניץ זכה בפרס היופי על משחקו זה מול קורט פון ברדלבן , תחבולה התקפתית מרשימה.
לאחר המסע ה-22 של הלבן, כל כלי הלבן תלויים אך השחור אבוד.
לבן: שמואל רוזנטל שחור: וילהלם שטייניץ וינה 1873
זו אחת הדוגמאות הראשונות שממחישה את יתרון זוג הרצים על פני זוג הפרשים, או יתרון הרץ על הפרש.
הרצים של שטייניץ נמצאים ברקע אבל נוכחותם מורגשת.
יש להם השפעה בכל רחבי הלוח והרץ היריב המוגבל לערוגות מצבע אחד בלבד נרדף יחד עם הפרש על ידי הרגלים השחורים, עד שמסולק לשולי הלוח.
שמואל רוזנטל - וילהלם שטייניץ 1873, יוטיוב
לבן: וילהלם שטייניץ שחור: בלטימור 1885
משחק זה ממחיש את הפער בהבנה העמדתית בין שטייניץ לבין יריבו.
שטייניץ משחק בזהירות, ומבצע תמרון ארוך ומסובך עם הפרש כדי להציבו בסופו של דבר ב-א5, וזאת בתקופה שבה ההתקפה מעל לכל הייתה עקרון, והמסעים המוזרים בהם בחר לא נחשבו לראויים, ורק לאחר רצף הצלחות בשיטת המשחק המוזרה שפיתח, החלו שחמטאים לגלות עניין בעקרונות החדשים שתוארו על ידו.
לבן: יוהנס צוקרטורט שחור: וילהלם שטייניץ סנט לואיס 1886
לבן: וילהלם שטייניץ שחור: עמנואל לסקר ניו יורק 1894
שטייניץ הביע את דעתו כי הסיבה שהיהודים כה מוצלחים בשחמט נובעת מהסבלנות שלהם, מהמוצא הטהור שלהם ומאופיים הנוח.
על שמו קרוי גמביט שטייניץ, וריאנט בפתיחה וינאית.
זוגתו הראשונה הייתה קרוליין גולדר (1846–1892), בתם היחידה פלורה נולדה בשנת 1866 אך נפטרה בגיל 21 בלבד בשנת 1888. לאחר פטירת זוגתו הראשונה נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים נוספים.
ספר שניתן לקריאה במלואו בקישור הזה
חיבר את The Modern Chess Instructor, בספר זה הפרק השביעי דן בערכם היחסי של הכלים ובעקרונות המשחק.
משחקי וילהלם שטייניץ: אוסף של 1022 משחקים עם הערות.
חמידייה-וילהלמה הייתה מושבה טמפלרית במישור חוף יהודה כ-7.5 ק"מ מצפון ללוד, וכ-2 ק"מ ממזרח לעיירה הערבית יהודייה (העיר יהוד של ימינו), אשר נוסדה בשנת 1902 על ידי גרמנים טמפלרים.
בשנת 1948 הוקם במקום המושב העברי בני עטרות.
המושבה נקראה על שמם של הסולטאן עבדול חמיד השני, ועל שם שני מלכים ששמם וילהלם - וילהלם השני, מלך וירטמברג (1848-1921), כהוקרה על תמיכתו הרעיונית והכספית בהתיישבות הטמפלרים, שרבים מהם באו מממלכת וירטמברג, ווילהלם השני, קיסר גרמניה, לזכר ביקורו בארץ ישראל בשנת 1898.
ביקור זה סימל, לדעת הטמפלרים, את הידידות שנרקמה בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה העות'מאנית באותם הימים.
לראשונה גם ניתנה לגיטמציה למפעלם של הטמפלרים על ידי הקיסר, ולכן נקראה המושבה בזמן השלטון העות'מאני וילהלמה-חמידיה.
המושבה נבנתה סביב שתי דרכים, שיצרו צורת צלב.
דרך אחת, באורך של 1,200 מטר, נמשכה מצפון-מזרח לדרום-מערב, ומשני צדיה נבנו בתי המושבה, 26 בתים בכל צד.
בחלקו האחורי של כל בית הייתה חלקת אדמה ברוחב 40 מטר ובאורך 250 מטר.
הדרך השנייה, שחצתה את הראשונה באמצעה, קישרה את וילהלמה ליישובים הסמוכים.
ב-21 בנובמבר 1917 כבש הצבא הבריטי את המושבה, והגלה את תושביה למצרים.
בתום מלחמת העולם הראשונה הורשו הגולים לחזור למושבה.
אדם ידוע לשמצה שביקר במושבה בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ לימים.
הס נפצע בחזית המזרח התיכון כמה פעמים ואושפז כאן כפצוע.
האירוע מתואר בספר זיכרונותיו שכתב לפני הוצאתו להורג בפולין בשנת 1947.
זאב וילנאי כתב במדריך ישראל (1941):
שדה התעופה שבנו הבריטים בשנת 1934 בקרבת המושבה על בסיס מסלול נחיתה מאולתר שהפעילו קודם לכך תושבי המושבה נקרא בשם "שדה התעופה וילהלמה", לימים שדה-תעופה לוד, ומאוחר יותר, נמל התעופה בן-גוריון (נתב"ג).
במלחמת העולם השנייה הפכה המושבה למחנה הסגר לתושביה הגרמנים בפיקוח שוטרים יהודים ובפיקוד קצינים בריטים.
בשנת 1946 התנקשו אנשי הפלמ"ח בחייו של גוטהילף וגנר, ראש הטמפלרים בשרונה ופעיל במפלגה הנאצית.
לפי תוכנית החלוקה הייתה המושבה מיועדת להפוך לחלק מן המדינה היהודית.
ייתכן שהבריטים חששו לחיי התושבים ולכן החליטו לפנות את אוכלוסיית וילהלמה עוד לפני תום המנדט.
ב-20 באפריל 1948 הועברו כל התושבים לחיפה ונשלחו באונייה לקפריסין, ומאוחר יותר הוגלו אלה לאוסטרליה.
לאחר פינוי התושבים הפך היישוב למחנה צבא בריטי, ועם סיום המנדט העביר הצבא הבריטי את השליטה במקום לידי הלגיון הירדני.
במבצע דני נכבשה וילהלמה על ידי כוחות של חטיבה 8 המשוריינת וחטיבת אלכסנדרוני, והחל מאוגוסט 1948 החלו להתיישב במקום קבוצות פליטים מיישובים יהודיים שפונו במלחמת העצמאות:
מפוני המושב עטרות מאזור ירושלים שפונה ב-16 במאי 1948.
מפוני היישוב "נחלים" מאצבע הגליל שבמקומו הוקם קיבוץ הגושרים, קבוצה זו נקראה "וילהלמה ב'".
בשנת 1952 הקימה הקבוצה את מושב נחלים במקום הקבע החדש כ-4 קילומטרים מצפון לוילהלמה.
מפוני קיבוץ בארות יצחק (שהיה ליד עזה ונחרב במלחמה) קבוצה זו נקראה "וילהלמה ג'" בשנת 1952 הוקמה בארות יצחק במקום הקבע החדש כקילומטר וחצי מצפון לווילהלמה, על אדמותיה.
מפוני המושב שאר ישוב מהגליל העליון שפונה מיושביו עקב ההפגזות הקשות של הסורים.
מפוני המושבה נווה יעקב ששכן מצפון לירושלים ופונה יחד עם אנשי 'עטרות' השכנה.
במקום נשארו מפוני עטרות שקראו לו על שם יישובם שפונה בשם בני עטרות.
אליהם הצטרפה קבוצה גדולה של עוזבי קיבוצים וכן מספר משפחות מבן שמן.
רוב הבתים של וילהלמה עומדים על תילם ובכללם בית הדואר ובית העם.
וילהלם שיקארד בנה את מכונת החישוב הראשונה, ב-1623.
המכונה של שיקארד הקדימה את הפסקלין של בלז פסקל ואת המחשבון של לייבניץ בעשרים שנים.
מכתביו של שיקארד ליוהנס קפלר מספרים כיצד יש להשתמש במכונה על מנת לייצר טבלאות אסטרונומיות.
המכונה הייתה מסוגלת לחבר מספרים בני 6 ספרות.
במידה והייתה גלישה צלצל פעמון.
על מנת לתמוך בחישובים מורכבים יותר הורכב על המכונה אוסף של עצמות נייפייר.
תכנון מדויק של המכונה לא שרד, ואולי לא נרשם מעולם.
המכונה או המכונות שנבנו כנראה אבדו בשריפה, והמידע על המכונה נלקח מהמכתבים ששלח שיקארד לקפלר.
בשנת 1960 נבנתה רפליקה משוערת של המכונה.
שיקארד נפטר בשנת 1635 כתוצאה ממחלת הדבר.
על הירח קיים מכתש על שמו, המכונה מכתש שיקארד.
וילהלמסהאפן היא עיר נמל בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
היא נמצאת בחוף המערבי של יאדבוזן (Jadebusen, מפרץ יאדה שבים הצפוני).
וילהלמסהאפן היא עיר חדשה יחסית במונחים גרמניים.
היא נוסדה ב-1869 על ידי וילהלם הראשון מלך פרוסיה, בשל הצורך בבסיס ימי לצי הפרוסי המתפתח.
במקום ניצב מבצר, ה"זיבטסבורג" (Sibetsburg) לפחות משנת 1383; המבצר הוחזק על ידי פירטים והוחרב ב-1433 על ידי ברית ערי הנזה.
ארבע-מאות שנים לאחר מכן תכננה ממלכת פרוסיה להקים צי ונמל בים הצפוני.
ב-1853 הסדיר הנסיך אדלברט מפרוסיה את חוזה יאדה (Jade-Vertrag) עם הדוכסות הגדולה של אולדנבורג.
על פי תנאי החוזה נמסרו לידי פרוסיה 3.13 קמ"ר מהטריטוריה האולדנבורגית במפרץ יאדה.
וילהלם הראשון (שנעשה לימים הקיסר הגרמני הנושא אותו שם) חנך את הנמל שש-עשרה שנים לאחר מכן והעניק לו את שמו.
וילהלמסהאפן צמחה והפכה לאחת מערי הנמל החשובות של גרמניה.
דוכסות אולדנבורג גם היא הפיקה תועלת מן הנמל; סמוך לווילהלמסהאפן נוסדה על אדמת הדוכסות העיר ריסטרינגן (Rüstringen).
במלחמת העולם השנייה הופצצה העיר על ידי מטוסי בנות הברית בשל היותה הבסיס הימי הראשי של הצי הגרמני.
בהפצצות נחרבו שני שלישים מבנייני העיר.
במסגרת מבצע "אואזיס" של הצבא הבריטי גורשו כ-4500 מעפילי האנייה "אקסודוס-1947" / 'יציאת אירופה תש"ז' לגרמניה.
תחילה, בראשית חודש ספטמבר 1947, הועברו המעפילים הועברו למחנות אמסטאו ופופנדורף, שהיו מותאמים יותר לשהייה בתקופת קיץ.
עם התקרב החורף, בחודש נובמבר 1947, הועברו המעפילים למבנים של בסיסי צבא בעיר אמדן ובבסיס חיל הים Admiral-Armin-Zimmermann-Kaserne בזנגוורדן שליד וילהלמסהאפן.
בחודש ספטמבר 2019 נערך מסע של "צוות מורשת אקסודוס" לגרמניה ובמהלכו הוצבו שלטי הנצחה באמדן, זנגוורדן ובבסיס חיל הים הגרמני, על שם האדמירל ארמין צימרמן, בזנגווארדן.
לאחר המלחמה שימש הנמל לא רק לצרכים צבאיים, אלא גם למסחר ולתיירות.
כיום שוב משמש הנמל כבסיס הימי הראשי של גרמניה בים הצפוני.
זהו הנמל השלישי בגודלו במדינה אחרי המבורג והנמל המשותף של ברמן וברמרהאפן, והוא משמש בעיקר לטעינה ופריקה של דלק ומוצריו.
מלבד הצי המלחמתי, מקורות התעסוקה העיקריים של וילהלמסהאפן הם התעשיות הכימיות ובתי הזיקוק לנפט.
עם זאת, אחוז המובטלים בעיר הוא הגבוה ביותר במערבה של המדינה.
צנרת מקשרת את מסוף הדלק ובתי הזיקוק עם מרכזי תעשייה אחרים בגרמניה.
בווילהלמסהאפן קיימת גם אוניברסיטה למדעים שימושיים (Fachhochschule), בה לומדים הנדסה ומינהל עסקים.
בווילהלמסהאפן ישנו אקווריום ובו בעלי חיים ימיים מן הים הצפוני.
סימן ההכר של העיר הוא ה- Kaiser-Wilhelm-Brücke ("גשר הקייזר וילהלם"), החוצה את הכניסה למפרץ יאדה.
הוא נבנה ב-1908, אורכו 159 מ' ובעבר היה הגשר התלוי הגדול ביותר באירופה.
התצוגות העיקריות של המוזיאון הימי הן המשחתת "מלדרס" (Mölders), צוללת וכלי שיט מלחמתיים קטנים כמו גם תצוגה של תולדות הצי הגרמני מן המאה ה-19 ואילך.
וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (Wilhelmine von Hessen-Darmstadt; 25 ביוני 1755 - 15 באפריל 1776), ידועה גם בשם נטליה אלכסייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה אשתו הראשונה של פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, הצאר פאבל הראשון לעתיד.
הנסיכה וילהלמינה נולדה בעיר ברנדנבורג שבפרוסיה ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט מבית הסן.
הקיסרית, שלא ידעה איזו מבין שלוש הנסיכות לבחור לבנה, הזמינה את וילהלמינה יחד עם אחיותיה אמליה ולואיזה יחד עם אימן, קרולינה, לביקור בחצר המלוכה הרוסית.
מפקד הצי הקטן היה חברו הטוב ביותר של הנסיך פאבל, הרוזן אנדריי רזומובסקי, שנשבה בקסמיה של הנסיכה וילהלמינה מיד.
יומיים לאחר הגעתן לסנקט פטרבורג בחר הנסיך הגדול פאבל בווילהלמינה ככלתו.
הנסיכה הצעירה הייתה יפה ומלאת שמחת חיים והנסיך חיבב אותה מיד.
לפני חגיגות החתונה הראוותניות, שנערכו ב-29 בספטמבר 1773, וילהלמינה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את שמה הרוסי - נטליה אלכסייבנה.
בזמן הקצר שבילתה הנסיכה ברוסיה עליזותה וקלילותה החיו את חצר המלוכה.
בהתחלה הייתה הקיסרית יקטרינה מרוצה ביותר מהשידוך, אולם לאחר זמן קצר החלו לצוץ בעיות.
הנסיכה הספונטנית סירבה ללמוד רוסית ופעלה לפי רצונה ולא לפי העצות שקיבלה מאנשי החצר.
נישואיה עם פאבל היו כושלים כמעט מן ההתחלה והיא פתחה ברומן עם חברו הטוב, אנדריי רזומובסקי, שהתאהב בה כבר במהלך הנסיעה לרוסיה.
חצר המלוכה כולה ידעה על הרומן, ובאותו הזמן נטליה נכנסה להריון.
נטליה עברה לידה קשה ב-15 באפריל 1776 ותינוקה נולד מת.
למרות גודלו הרב של התינוק סירבו רופאי החצר לבצע ניתוח קיסרי והנסיכה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, בגיל 21.
וילהלם שנמן היה שחמטאי גרמני.
שנמן חלק מקום 8-9 בתחרות המבורג 1910, חלק מקום שני בתחרות המבורג 1913 (ניצח: פאול קריגר), ניצח את עמנואל לסקר במשחק סימולטני בשנת 1914 והגיע למקום ה-15 בתחרות מנהיים באותה שנה (ניצח: הלגואה)
שנמן ייצג את גרמניה באולימפיאדת השחמט 1926, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השנייה שהתקיימה בבודפשט.
, ובאולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה.
בין היתר ניצח את יאן שולץ ואת יאנוש בלוג וסיים בתיקו עם גזה נאגי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שיחק במספר תחרויות בינלאומיות בשחמט בהתכתבות.
וילהלמינה (וילהלמינה הלנה פאולין מרי - Wilhelmina Helena Pauline Marie; 31 באוגוסט 1880 – 28 בנובמבר 1962) הייתה מלכת הולנד בין 1890 ל-1948. היא מלכה בהולנד במשך חמישים ושמונה שנים, יותר מכל מונרך הולנדי אחר.
בתקופת מלכותה הייתה הולנד מעורבת במלחמת העולם הראשונה, ידעה את השפל הגדול, כיבוש נאצי בזמן מלחמת העולם השנייה, וכוחה כמעצמה קולוניאלית עולמית ירד.
מחוץ להולנד ידועה וילהלמינה בשל עמידתה האיתנה במלחמת העולם השנייה, בה גלתה לבריטניה, עמדה בראש הממשלה ההולנדית הגולה, והיוותה מקור עידוד והשראה ללוחמי המחתרת ההולנדית.
הנסיכה וילהלמינה הלנה פאולין מרי, נולדה ב-31 באוגוסט 1880 בהאג.
היא הייתה בתם היחידה של וילם השלישי, מלך הולנד ואשתו השנייה, אמה, נסיכת ולדק ופירמונט.
ילדותה אופיינה בקשרים חזקים עם הוריה, ובמיוחד עם אביה, שהיה בן 63 שנים כשנולדה.
לוילם היו שלושה בנים מאשתו הראשונה, סופיה, נסיכת וירטמברג.
אך כאשר וילהלמינה נולדה, שניים מהם כבר לא היו בין החיים, ובהיותה בת ארבע מת האחרון שבהם, אלכסנדר, ווילהלמינה הוכרזה כיורשת העצר.
ב-23 בנובמבר 1890 מת המלך וילם, ועל אף שהנסיכה וילהלמינה הפכה, על פי החוקה ההולנדית, למלכת הולנד באופן מיידי, מונתה אמה של וילהלמינה, המלכה אמה, כעוצרת.
ב-1895 ביקרה וילהלמינה את המלכה ויקטוריה אשר התרשמה לחיוב מהנערה הצעירה.
כשמלאו לווילהלמינה שמונה עשרה שנים, ב-31 באוגוסט 1898 פסקה אמה מלשמש עוצרת, ווילהלמינה הייתה למלכה לכל דבר.
ב-7 בפברואר 1901 נישאה וילהלמינה בהאג להיינריך, דוכס מקלנבורג-שוורין, בנו של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
וילהלמינה סבלה מהפלות חוזרות ונשנות, אך באפריל 1909 ילדה את בתה יוליאנה.
מאחר שבלוקסמבורג נהג החוק הסאלי שלא מאפשר לנשים לשלוט לא יכלה וילהלמינה לשלוט גם שם, ובמקומה עלה בלוקסמבורג לשלטון קרוב משפחה, אדולף, דוכס נסאו.
וילהלמינה הייתה אישה בעלת רצון חזק, והשתדלה להשפיע ככל יכולתה בזירה הפוליטית, אך לשמור על המגבלות להן ציפו ההולנדים ממלכתם.
עם תחילת מלכותה, בשנת 1900, הורתה לספינת מלחמה הולנדית לשוט לדרום אפריקה על מנת להציל את פול קרוגר נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית, מנהיג המאבק נגד הבריטים במלחמת הבורים.
במלחמה זו נקטה וילהלמינה עמדה לטובת הבורים, שהיו צאצאיהם של מתיישבים הולנדים.
את ענייניה הכספיים ניהלה בתבונה, ונחשבה לאחת הנשים העשירות בעולם.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביקרה את וילהלם השני, קיסר גרמניה, שהתפאר בפניה כי כל חיילי חיל המשמר שלו הם בגובה מטר ותשעים, וכי חיילי משמרה האישי מגיעים רק עד לכתפיהם.
בתגובה ענתה וילהלמינה - "נכון מאוד, הוד מעלתו, שומרייך הם בגובה מטר ותשעים.
אך כאשר אנו פותחים את הסכרים בהולנד, המים מגיעים לגובה של שלושה מטרים."
במהלך מלחמת העולם הראשונה נותרה הולנד נייטרלית.
גרמניה הייתה בעלת השקעות ניכרות בכלכלה ההולנדית, ושותפה במסחר בטובין בינלאומיים.
על מנת להחליש את הכלכלה הגרמנית הטילה בריטניה מצור על נמלי הולנד.
בתגובה הגבירה הולנד את הסחר עם גרמניה.
עם זאת הולנד נשמרה מפני האפשרות של מתקפה גרמנית, ושמרה על צבאה בכוננות.
במהלך המלחמה גדשו מאות אלפי פליטים מבלגיה את הולנד, אך לאחריה, העניקה הולנד מקום מקלט לוילהלם השני, קיסר גרמניה הגולה.
מהלך זה בוצע בתמיכתה המלאה של וילהלמינה, שהייתה גם בעלת קשרי משפחה עם וילהלם השני.
בתגובה לדרישות להסגיר את וילהלם הזמינה וילהלמינה באופן אישי את שגרירי מדינות ההסכמה, והירצתה להם על זכות המקלט המדיני.
ב-1917 ומייד לאחר המלחמה הייתה תסיסה משמעותית בהולנד בהשראת אירועי המהפכה הרוסית.
מנהיג סוציאליסטי בשם טרויילסטרה ניסה להדיח את הממשלה והמלכה.
במקום מהפכה אלימה ניסה טרויילסטרה להשתלט על הפרלמנט של הולנד באמצעים דמוקרטיים.
המלכה הצעירה הטילה את כל כובד משקלה, והפופולריות האישית שלה הביאה לכישלון התוכנית.
במהלך האירועים הפגינה המלכה ביטחון ואומץ אישי כשרכבה בכרכרה פתוחה יחד עם בתה יוליאנה בין ההמונים.
בתקופה זו עברה המדינה רפורמה דמוקרטית.
ב-1917 ניתנה זכות הבחירה הכללית לגברים, וב-1919 לנשים.
בין שתי מלחמות העולם, בשנות ה-20 ושנות ה-30, עברה הולנד תהליך של תיעוש.
ניקוז אזור הזאודרזיי היה הישג חשוב במפעל כיבוש הים.
בשנת 1934 עברה וילהלמינה משבר אישי קשה כאשר מתו בעלה ואמה, הנסיכה אמה.
עם זאת, בשנות ה-30, ובמיוחד לאור המשבר הכלכלי העולמי הגיע כוחה האישי של וילהלמינה לשיאו.
ביחד עם ראש הממשלה המונרכיסט הנדריק קוליין, מהמפלגה האנטי מהפכנית, הייתה וילהלמינה מעורבת בכל ההכרעות החשובות שהתקבלו במדינה.
ב-1939 נפלה ממשלתו החמישית והאחרונה של קוליין בהצבעת אי אמון שלושה ימים לאחר הקמתה.
נטען כי וילהלמינה עצמה הייתה מעורבת בהקמת הממשלה, שהייתה אמורה להיות מעין "קבינט מלכותי" שיעקוף את הפרלמנט.
ב-1937 השיאה וילהלמינה את יוליאנה לנסיך גרמני, ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
על אף ההיסטוריה הקשה של יחסי גרמניה והולנד מאז, היה ברנהרד לדמות פופולרית, הן כבעלה של המלכה יוליאנה, והן כאביה של ביאטריקס, מלכת הולנד.
גם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שמרה הולנד על נייטרליות, אך נייטרליות זו חוללה כאשר תוכניותיו של היטלר לכיבוש צרפת דרשו מעבר דרך שטחה של הולנד.
ב-10 במאי 1940 החלה המערכה על צרפת.
הצבא ההולנדי ניסה להתנגד לתוקפים, אך הפצצתה של רוטרדם, שהביאה לחורבן העיר ולאבדן בתיהם של עשרות אלפים, הביאה את הממשלה ההולנדית להיכנע, ב-15 במאי על מנת שגורל יתר עריה של הולנד לא יהיה כגורל רוטרדם.
יומיים לפני כניעת הולנד, כאשר היה ברור כי גורלה נחרץ, פונתה המלכה ומשפחתה באמצעות משחתת בריטית אל בריטניה.
במהלך המלחמה שהתה וילהלמינה בקנדה, והתארחה באחוזת רידו.
היא הרשימה את התושבים באורח חייה הצנוע.
בגלות, עמדה וילהלמינה בראש הממשלה ההולנדית הגולה, ודאגה לשרשרת הפיקוד לכוחות המזוינים של הולנד במושבות שלא נכנעו, ושלחה מסרים לעמה כי עליו להתנגד לכובש, וכי הישועה עוד תבוא.
ממשלתה של וילהלמינה, שנמלטה אף היא לבריטניה, גילתה נטיות תבוסתניות, וראש הממשלה דירק יאן דר גאר רצה לשוב להולנד ולהקים שם ממשלה משתפת פעולה בנוסח ממשלת צרפת של וישי.
הממשלה שבגלות הייתה בעלת שליטה במשאב חשוב מבחינה בינלאומית, והוא תפוקת הנפט האינדונזית, בטריטוריה שנקראה אז עדיין "איי הודו המזרחיים ההולנדיים".
נפילת משאב זה לידי מדינות הציר הייתה עלולה להביא לתבוסת בעלות הברית.
מכיוון שכך, פיטרה וילהלמינה את ראש הממשלה, ומינתה במקומו את פייטר סיורדרס גרברנדי, שנקט במדיניות של התנגדות לגרמנים.
צעד זה הביא את צ'רצ'יל להתבטאות כי וילהלמינה היא "הגבר היחיד" בממשלתה (בעוד שלמעשה הייתה האישה היחידה).
במהלך המלחמה שימשה תמונתה של וילהלמינה כאות להתנגדות לכיבוש בהולנד.
היא שידרה מסרים לעמה בתחנת רדיו, שכונתה "רדיו אורנג'".
במסרים אלו כינתה את היטלר "אויבו הגרוע ביותר של המין האנושי".
ההאזנה לשידורים אלו נאסרה בהולנד הכבושה, אך הציפייה להם וההאזנה להם הייתה רבה.
במהלך המלחמה עמדה וילהלמינה בסיכון אישי כאשר פצצה התפוצצה במעונה בסאות' מימס, באנגליה.
ב-1944 הוענק לה תואר אבירת מסדר הבירית, והיא הייתה האישה השנייה שזכתה לתואר זה.
בגלות פיתחה וילהלמינה רעיונות לשיטת הממשל שלאחר המלחמה.
היא רצתה קבינט חזק שבו יהיו מעורבים אנשים שהיו מעורבים בתנועת ההתנגדות בעת המלחמה.
אך לאחר שובה להולנד, עם הניצחון במלחמה ב-1945 התאכזבה לראות את אותם הפוליטיקאים שבים למשרותיהם.
עם שובה התקבלה באהבה ובחום על ידי העם ההולנדי.
היא החליטה שלא לשוב לארמונה, אלא לעבור למעון בהאג בו חיה מספר חודשים תוך שהיא מבקרת את אזורי הכפר בהולנד, לעיתים כשהיא רכובה על אופניים.
ב-1947 איבדה המלכה מן הפופולריות שלה בעקבות ביקורת שנמתחה על טיפולה במרידה באינדונזיה, שבסופו של דבר הובילה להכרה של הולנד בעצמאות אינדונזיה בדצמבר 1949. אירועים אלו הביאו להסתלקותה מן הכתר בספטמבר 1948, לטובת בתה, יוליאנה.
לאחר סיום תקופת מלכותה פחתה השפעתו הפוליטית של הכתר על הפוליטיקה ההולנדית, אם כי חיבתו של העם ההולנדי לבית המלוכה שלו נותרה בעינה.
וילהלמינה פרשה לארמון הט לו, ומיעטה להופיע בציבור, עד לאחר אסון הצפת הים הצפוני ב-1953, בו אבדו חייהם של אלפי הולנדים.
היא נסעה לאזורים שהוכו באסון, וסייעה לרומם את רוחם של הנפגעים.
במהלך שנותיה האחרונות כתבה אוטוביוגרפיה בשם "בודדה, אך לא לבד" (Eenzaam, maar niet alleen), בה סיפרה על קורות חייה, וחשפה את אמונתה הדתית העמוקה.
ב-28 בנובמבר 1962 מתה המלכה וילהלמינה בארמון הט לו ונטמנה במרתף הקבורה המלכותי שבכנסייה החדשה בדלפט.
לבקשתה, לבשו הבאים להלווייתה, שהתקיימה ב-8 בדצמבר, לבן, על מנת לבטא את אמונתה שהחיים הארציים הם אך פתח לחיי הנצח.
פרידריקֶה סופיה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה (Friederike Sophie Wilhelmine; 3 ביולי 1709 – 14 באוקטובר 1758), נסיכת פרוסיה והמרקיזה של ביירוית, הייתה בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה ואשתו סופיה דורותיאה מהנובר.
וילהלמינה נולדה בברלין, וחוותה ילדות עשוקה עם אחיה פרידריך הגדול, שעמו נותרה ביחסי קרבה כל ימיה.
בהגיעה לפרקה רצו הוריה לחתן את וילהלמינה עם בן דודה, פרדריק, נסיך ויילס, אך הצד הבריטי דרש בתמורה לנישואין ויתורים נרחבים.
לאחר דיונים רבים בשידוכים אפשריים אחרים נישאה בסופו של דבר וילהלמינה לשאר בשר של בית הוהנצולרן – פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית.
הנישואים היו מאושרים בתחילה, אך עד מהרה העכירו אותם משאבים כספיים מוגבלים, ומאוחר יותר גם רומן שניהל המרקיז לעתיד מחוץ לנישואין.
ב-1735 ירש בעלה של וילהלמינה את תואר המרקיז, והשניים החלו לנסות ולהפוך את ביירוית לגרסה מקומית של ורסאי.
מיזמי הבנייה שלהם כללו בנייה מחדש של ארמון הקיץ ושל בית האופרה, הקמת בניין תיאטרון, שיפוץ של ארמון ביירוית, בנייתו של בית אופרה חדש ובניית האוניברסיטה של ארלנגן.
סגנון הבנייה שלהם, שזכה לכינוי "רוקוקו ביירויתי" מפורסם עד היום, אך הותיר אותם כמעט חסרי כל.
מבני הבארוק והגנים שנבנו במהלך שלטונה מהווים עד היום את מרביתה של העיר ביירוית בגרמניה.
המרקיזה הפכה את ביירוית לאחד המרכזים האינטלקטואליים החשובים של האימפריה הרומית הקדושה, והקיפה עצמה בחצר של משכילים ואומנים שהוסיפו יוקרה לביקורים המזדמנים של וולטייר ופרידריך הגדול.
עם פרוץ מלחמת שבע השנים החליפה וילהלמינה את תחביביה השטחיים בשאיפות דיפלומטיות.
היא שימשה כמקור מודיעיני של אחיה עד למותה בביירוית ב-14 באוקטובר 1758 – היום שבו הובסו כוחותיו של פרידריך בידי צבא אוסטריה.
בין פרידריך לווילהלמינה היה קשר חזק מאוד ולאחר מותה שקע פרידריך לדיכאון.
ביום השנה העשירי למותה בנה לזכרה אחיה את מקדש הידידות בארמון סנסוסי.
לווילהלמינה נולדה רק בת אחת ב-1732 – אליזבת פרידריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, שאותה תיאר קזנובה כ"אישה היפה ביותר בגרמניה".
היא נישאה לקרל אויגן, דוכס וירטמברג, ב-1748.
וילהלמינה הייתה גם מלחינה ופטרונית של המוזיקה.
היא ניגנה בקתרוס, למדה אצל סיבליוס ליאופולד וייס והעסיקה את ברנהרד יואכים הייגן.
היא הלחינה את האופרה ארגנור, שהועלתה ב-1740 לציון יום ההולדת של בעלה, וכמה יצירות קאמריות ששרדו עד היום.
זכרונותיה של המרקיזה, "Memoires de ma vie", שקיים ספק בדבר מהימנותם, נכתבו בצרפתית בין שנת 1748 ל-1758, ושמורים בספרייה המלכותית בברלין.
הם הודפסו לראשונה ב-1810 בגרסה גרמנית שתיעדה את חייה עד 1733, ובגרסה צרפתית שהמשיכה בתיאור עד 1742. מהדורה נוספת בגרמנית התפרסמה בלייפציג ב-1908, והמהדורה האנגלית הראשונה של ספר הזכרונות יצאה לאור בברלין ב-1904.
בשנת 1909 שימשה דמותה השראה לרומן היסטורי בשם "האביר העדין מברנדנבורג העתיקה" (A Gentle Knight of Old Brandenburg) מאת צ'ארלס מייג'ור.
וילהלם שפמן היה ראש האס אה בגרמניה הנאצית ונשא דרגת אובר-גרופנפיהרר באס אס ורייכסלייטר במפלגה הנאצית.
שפמן החליף את ויקטור לוצה, אחרי שלוצה נהרג בתאונת דרכים ב-2 במאי 1943. שפמאן פעל להעלאת המורל בקרב אנשיו ושילב יחידות של האס-אה בכוחות האס-אס.
וילהלמינה קופר (בהולנדית: Wilhelmina Cooper; 1 במאי 1939 – 1 במרץ 1980) הייתה דוגמנית שהתחילה לעבוד עם "פורד מודלס" ובשיא הצלחתה ייסדה סוכנות דוגמנות משל עצמה, "וילהלמינה מודלס", בעיר ניו יורק ב-1967.
נולדה כ- Wilhelmina Behmenburg ב-Culemborg, הולנד, ידועה בשמה המקצועי "וילהלמינה" או "וילי" בפי ידידיה.
היא היגרה עם משפחתה לשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, ב-1954. היא נעשתה אחת הדוגמניות המפורסמות ביותר בשנות החמישים והשישים.
במהלך הקריירה שלה כדוגמנית היא הופיעה על שעריהם של 255 מגזינים.
לפי הודעת הפטירה שלה במגזין טיים:
"בימיה כנערת שער, וילהלמה התפארה שהיא הייתה "אחת מדוגמניות הצמרת הבודדות שהיו בנויות כאישה." היא היתמרה לגובה 1.80 ס"מ, מידות גופה היו (באינץ'ים) 38-24-36, עיניה עיני איילה, עצמות לחיים עדינות ורעמת שיער שחורה גבוהה, היא גילמה את המראה הקלאסי, האריסטוקרטי שעזר למצב את הסגנון הסטנדרטי בשנות החמישים והשישים."
ב-1965 היא נישאה לברוס קופר, המפיק בפועל לשעבר של טונייט שואו עם ג'וני קרסון.
בשנת 1967 הם ייסדו את וילהלמינה מודלס, שנעשתה סוכנות הדוגמנות המובילה לצד "פורד מודלס", שנים רבות לפני שקמו אליט מודלס וסוכנויות נוספות.
סוכנותה של קופר נילאה תפקיד חשוב בקריירה של נעמי סימס, שנחשבת לדוגמנית העל האמריקאית אפריקאית הראשונה.
סימס החלה בקריירת הדוגמנות באמצע שנות השישים, אבל למרות הופעה פורצת דרך במוסף האופנה של הניו יורק טיימס ב-1967, היא התקשתה להשיג עבודה.