tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כפועל יוצא ממסקנה זו, אין בעיניו הצדקה לדרישות לשינוי הסטטוס קוו בהר הבית.
חלק ניכר מהדרישות שהועלו לאורך השנים יושמו החל משנת 2021, כמפורט בפרק "הסטטוס קוו משנת 2021 ואילך" לעיל.
בשנת 2024 ביום ירושלים, לאחר עליית יהודים המונית להר הבית ותפילה ציבורית בהר, הצהיר איתמר בן גביר, השר לביטחון לאומי, כי לדעתו המדיניות הרשמית צריכה לאפשר ליהודים להתפלל בהר הבית.
הֶסְטֶר מַריה אֶלְפינְסְטוֹן, הוויקונטית קית', נולדה בשם הֶסטֶר מריה תְ'רֵייל (17 בספטמבר 1764 – 31 במרץ 1857), הייתה אינטלקטואלית ואשת ספר בריטית.
היא הייתה בכורת ילדי הסטר ת'רייל – סופרת, מחברת יומנים, ואשת סודו של סמואל ג'ונסון – והנרי ת'רייל – בעל מבשלה עשיר ופטרון האמנויות.
לימים הפכה לאשתו השנייה של ג'ורג' אלפינסטון, הוויקונט קית' הראשון.
כבר מילדותה נשאה הסטר מריה ת'רייל את הכינוי "קוויני" , שאותו העניק לה סמואל ג'ונסון (על שם אסתר המלכה).
ג'ונסון אף קיים חליפת מכתבים קבועה עמה, כמו גם עם אמהּ.
קוויני ת'רייל נולדה בסאת'ק, שם שכנה מבשלת הבירה של אביה, וגדלה בעיקר באחוזת המשפחה, סטרטהאם פארק, בדרום לונדון.
הבית היה מוקד של קבוצה חשובה של דמויות פוליטיות, אמנותיות וספרותיות אשר כונתה ה־Streatham Worthies ("הנכבדים מסטרטהאם").
משחר ילדותה הפגינה קוויני זיכרון מצוין ושכל חריף, ובגיל שש נחשבה ילדת פלא מרשימה אף יותר מאמהּ האינטליגנטית ועטורת־ההישגים.
היא למדה לטינית אצל סמואל ג'ונסון, לצד הסופרת פרנסס ברני, בת חסות נוספת של המשפחה, ולמדה גם איטלקית עם ג'וזף בארטי, ועברית מקראית.
בגיל 20 חודשים צייר אותה יוהאן צופאני, ובשנת 1781 צוירו היא ואמה בדיוקן משותף מאת סר ג'ושוע ריינולדס, כפי שצוירו גם חברים אחרים בחוג פארק סטרטהאם.
ימי צעירותה של קוויני והישגיה נרשמו בספרים "ספר המשפחה" ו"ת'רייליאנה", שהסטר ת'רייל התחילה ביום הולדתה השני של בתהּ הבכורה.
"ספר המשפחה" מתעד את ילדותה וחינוכה של קוויני, את שליטתה בשפות, באסטרונומיה, בגאוגרפיה ובנושאים אחרים.
"ת'רייליאנה" מפרט את חיבתה לג'ון פולר הידוע לשמצה, שמאוחר יותר הציע נישואין לאחותה סוזאנה, ונדחה.
אביה של קוויני מת ב־1781, ובשנת 1784 נישאה אמהּ למורה למוזיקה של הילדים, האיטלקי גבריאלֶה מריו פְּיוֹצי, שהיה קתולי, מה שגרם לשערורייה ציבורית והוביל לקרע בין האם לבת.
הזוג הטרי עזב את אנגליה למשך יותר משנתיים, ובין יולי 1787 למרץ 1793 לא הייתה תקשורת בין הסטר לבין בתה קוויני שהמשיכה לבנות לעצמה חיים עצמאיים בלונדון, עם חברה שהייתה אלמנה מכובדת כמלווה.
ב־10 בינואר 1808, בגיל 44, נישאה קוויני ת'רייל לאדמירל האלמן לורד קית', קצין חיל הים בכיר ומצטיין, שהיה מבוגר ממנה ב־19 שנים, ושצבר הון ניכר מכספי שלל ימי במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
הם הכירו ב־1791, ארבע שנים לאחר מות אשתו הראשונה של לורד קית', והתכתבו במשך 16 שנים לפני שנישאו.
לורד וליידי קית' היו זוג בולט בחברה, והיו מקושרים היטב: דוגמה לכך היא העובדה שכאשר נולדה להם בתם האחת, הגבירה ג'ורג'ינה אוגוסטה, בדצמבר 1809, סנדקי התינוקת היו יורש העצר הנסיך מוויילס (לימים המלך ג'ורג' הרביעי) והדוכס מקלרנס (לימים המלך ויליאם הרביעי).
לאחר התבוסה הסופית של נפוליאון ב־1815, פרש לורד קית' מהצי המלכותי, והמשפחה עברה להתגורר בעיקר באחוזתה הגדולה בטוליאלן, שם נבנתה טירה מפוארת, שבמאה ה־21 משמשת מכללה עבור משטרת סקוטלנד.
ליידי קית' נתאלמנה בשנת 1823, האריכה ימים 34 שנים נוספות, ומתה בפיקדילי, לונדון, ב־31 במרץ 1857, בגיל 92. היא קבורה במאוזוליאום של משפחת קית', לצד בעלה ובתה.
בשנת 1934 פורסם הספר "מכתבי קוויני" – אוסף גדול של מכתבים אל קוויני מאת סמואל ג'ונסון, פאני ברני, ואמהּ הסטר.
הרומן משנת 2001 "According to Queenie" מאת בריל ביינברידג', אשר נכלל ברשימה הארוכה של פרס בוקר מכיל תיאור בדיוני של ימיו האחרונים של סמואל ג'ונסון, ובו הסטר מריה ת'רייל (קוויני) היא אחת הדמויות הראשיות.
קוויני מופיעה גם בסדרת הרומנים "אוברי–מאטורין" של פטריק אובריאן, בתור חברת ילדות ומורָה למתמטיקה של קפטן ג'ק אוברי; בעלה מתואר כחונך שלו בקריירה שלו בצי.
הרומן הראשון בסדרה, Master and Commander, מתחיל באפריל 1800, ומתאר את קוויני כ"נשואה טריה" ללורד קית' רק כמה חודשים לאחר מכן; בפועל הנישואים התרחשו רק בשנת 1808.
הסטת אסטרואידים היא פעולה שמשמשת למניעת אירועי התנגשות של אסטרואידים עם כדור הארץ.
המחקר בתחום כולל פיתוח שיטות שבאמצעותן ניתן להסיט גופים קרובי ארץ שנמצאים במסלול התנגשות פוטנציאלי עם כדור הארץ, כדי למנוע אירועי התנגשות הרסניים.
פגיעה של אסטרואיד גדול מספיק בכדור הארץ עשויה לגרום לאסון טבע כמו צונאמי מסיבי או סופות אש מרובות, ולחסימת אור השמש על ידי כמויות גדולות של אבק וחלקיקים אחרים שיתמקמו בסטרטוספירה.
התנגשות כזו שהתרחשה לפני 66 מיליון שנה, בין עצם ברוחב של כ-10 קילומטרים לבין כדור הארץ, יצרה את מכתש צ'יקשולוב וגרמה להכחדת הקרטיקון-פלאוגן, שהקהילה המדעית סבורה שבמהלכה נכחדו כל הדינוזאורים שאינם מעופפים.
בעוד שהסיכויים להתנגשות חמורה בזמן הקרוב נמוכים, ניתן לומר כמעט בוודאות שהתנגשות כזו תתרחש בסופו של דבר אם לא יינקטו אמצעי הגנה מתאימים.
אירועים אסטרונומיים כמו התנגשות שומייקר-לוי 9 בכוכב הלכת צדק ופגיעת מטאור בצ'ליאבינסק שברוסיה בשנת 2013 חידשו את עניין הציבור בפגיעות אסטרואידים.
גם מספר העצמים הקרובים לכדור הארץ שהולך וגדל מלבה את ההתעניינות בתחום.
הפופולריות של הסרט "אל תסתכלו למעלה" שיצא בשנת 2021 תרמה גם היא להעלאת המודעות לאפשרות להימנע מהתנגשות עם גופים קרובי ארץ.
בשנת 2016 הזהיר ואמר מדען של נאס"א שכדור הארץ אינו מוכן לאירוע התנגשות עם אסטרואיד.
באפריל 2018 דיווחה קרן B612 שניתן לומר בוודאות של 100% שיפגע אסטרואיד בכדור הארץ, אבל אין ודאות לגבי הזמן שבו זה יקרה.
באותה השנה, הפיזיקאי סטיבן הוקינג כתב בספרו האחרון "תשובות קצרות לשאלות הגדולות", שהתנגשות אסטרואידים היא האיום הגדול ביותר על כדור הארץ.
לאורך השנים תוארו מספר דרכים להימנע מפגיעת אסטרואיד.
עם זאת, במרץ 2019 דיווחו מדענים שעשוי להיות הרבה יותר מאתגר להשמיד אסטרואידים ממה שחשבו קודם לכן.
בנוסף, כוח הכבידה עשוי לגרום לאסטרואיד להיווצר מחדש לאחר פיצוץ שגורם לו להתפרק לחלקיקים.
במאי 2021 דיווחו אסטרונומים של נאס"א שייתכן שיידרשו 5 עד 10 שנים של הכנה כדי להימנע מפגיעת אסטרואיד, בהתבסס על סימולציה שערכו.
בשנת 2013 טענו מומחים בקונגרס של ארצות הברית שתיקחנה לנאס"א עוד לפחות חמש שנים של הכנות לפני שניתן יהיה לשגר משימה להסטת אסטרואיד.
ביוני 2018 הזהירה המועצה הלאומית למדע וטכנולוגיה של ארצות הברית כי ארצות הברית לא מוכנה לאירוע של פגיעת אסטרואידים, ופרסמה את "תוכנית הפעולה הלאומית לפיתוח אסטרטגיית היערכות להתמודדות עם גופים קרובי ארץ" כדי להיערך טוב יותר.
רוב מאמצי ההסטה של אובייקט גדול דורשים בין שנה לעשרות שנים של הכנה מראש, מכיוון שעוד לא קיימת אסטרטגיה אחידה לפעולה, ועוד לא פותחה חומרה שמאפשרת הגנה מפני התנגשות.
ההערכה היא שכדי להסיט בהצלחה גוף במסלול התנגשות ישיר, דרוש שינוי של (כאשר t הוא מספר השנים עד לפגיעה אפשרית) במהירות הגוף.
בנסיבות מסוימות, מספיקים שינויי מהירות קטנים בהרבה.
לדוגמה, ישנה הסתברות של שהאסטרואיד אפופיס, שצפוי לחלוף ליד כדור הארץ ב-2029, עשוי לחזור במסלול פגיעה בשנת 2035 או 2036. במקרה כזה, ניתן להסיט את האסטרואיד כבר לפני המעבר הראשון בסמוך לכדור הארץ, תוך שינוי מהירות בסדר גודל של , כדי למנוע את החזרה שלו במסלול התנגשות.
פגיעה היסטורית של אסטרואיד שקוטרו 10 קילומטרים בכדור הארץ גרמה לאירוע הכחדה המונית בעקבות נזק בלתי הפיך לביוספרה.
בנוסף לאסטרואידים, גם שביטים הנכנסים למערכת השמש הפנימית יכולים להוות איום.
מהירות הפגיעה של שביט בעל מסלול הקפה ארוך תהיה ככל הנראה גדולה פי כמה מזו של אסטרואיד שנע במסלול קרוב לכדור הארץ, וכתוצאה מכך פגיעתו תהיה הרסנית הרבה יותר.
כמו כן, לא סביר שזמן ההתרעה המוקדמת לפני ההתנגשות יעלה על מספר חודשים.
פגיעות של עצמים קטנים, בקוטר של עד 50 מטרים, הן נפוצות בהרבה, וגם הן יכולות להיות הרסניות ביותר, למשל במקרה של מכתש המטאור.
חקר הרכב החומר של הגוף חשוב גם הוא על מנת לגבש את אסטרטגיית ההסטה המתאימה.
משימות חלל, כמו הגשושיות פגיעה עמוקה ורוזטה, סיפקו מידע רב על הרכב של שביטים.
בנובמבר 2021 שוגרה חללית של נאס"א שיצאה למשימת ניסוי הסטת האסטרואיד הכפול (DART).
מטרת המשימה הייתה להסיט ממסלולו את דימורפוס, ירח קטן שגודלו 180 מטרים שמקיף את האסטרואיד דידימוס 65803. החללית שוגרה על רקטת פאלקון 9 של SpaceX, ממתחם השיגור בבסיס ונדנברג של כוח החלל של ארצות הברית בקליפורניה.
ההסטה התרחשה בספטמבר 2022, באמצעות פגיעה בירח במהירות גבוהה של 22,500 קמ"ש כאשר האסטרואיד היה קרוב יחסית לכדור הארץ, מה שאפשר לטלסקופים הממוקמים על פני כדור הארץ לצפות באירוע.
התוצאה של הפגיעה צפויה להיות שינוי במהירות המסלול של האסטרואיד, ומכאן גם שינוי בזמן ההקפה של דימורפוס, בצורה מספיק בולטת שניתן יהיה למדוד מכדור הארץ.
אם הניסוי יסתיים בהצלחה, הוא יראה שניתן לשנות מסלול של אסטרואיד שגודלו 200 מטרים, גודל שידרוש יתערבות אם אקטיבית במקרה של התנגשות עתידית אפשרית.
כחודש לאחר התנגשות החללית בירח, דווח שהפגיעה הצליחה לקצר את זמן הקפת האסטרואיד ב-32 דקות, ביצועים שעולים על ציפיות המדענים, שקיוו שהפגיעה תצליח לקצר את הזמן ב-10 דקות.
החלק השני של המשימה, חללית בשם הרה, אושר על ידי המדינות החברות בסוכנות החלל האירופית באוקטובר 2019. החללית עתידה להגיע לדידימוס ב-2027 ולמדוד הן את המסה של דימורפוס והן את ההשפעה המדויקת של ההתנגשות בגוף, מה שיאפשר הבנה טובה יותר של השפעת המשימה.
טכניקות שונות של מניעת התנגשות מובילות לתוצאות שונות ביחס למדדים כמו איכות הביצועים, עלות הפרויקט, סיכון לכישלון, ומוכנות טכנולוגית.
קיימות שיטות שונות להסטה של אסטרואיד או של שביט.
השוני ביניהן מתבטא בסוגים שונים של תכונות, כמו התוצאה המתקבלת (שינוי מסלול או ריסוק העצם), מקור האנרגיה להסטה (קינטית, אלקטרומגנטית, גרביטציונית, סולארית, תרמית או גרעינית), ואסטרטגיית הפעולה (יירוט, התנגשות, ועוד).
חלוקה על פי התכונה הראשונה נותנת שתי קבוצות בסיסיות של אסטרטגיות - ריסוק ושינוי מסלול.
אסטרטגיית הריסוק מתמקדת בהפיכת הגוף ללא מזיק באמצעות ריסוקו ופיזור של השברים הנוצרים, כך שהם מחמיצים את כדור הארץ או קטנים מספיק כדי להישרף באטמוספירה.
אסטרטגיות שינוי המסלול מנצלות את העובדה שפגיעה מתרחשת כאשר כדור הארץ והעצם נמצאים באותה הנקודה בחלל בו-זמנית, כלומר כאשר מסלולי הגופים נחתכים באותו הזמן.
קוטרו של כדור הארץ הוא בערך 12,750 קילומטרים, והוא נע במהירות של כ-30 קמ"ש לאורך המסלול.
הוא עובר מרחק של קוטר פלנטרי אחד בכ-425 שניות, שהן מעט יותר משבע דקות.
על כן, עיכוב או הקדמה של הגוף הפוגע בסדר גודל דומה של זמן, עשויים לגרום לו להחמיץ את כדור הארץ.
הסיוט של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1932 בכיכובם של מיקי מאוס ופלוטו.
זה היה הסרט ה-44 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשמיני באותה השנה.
בנוסף זהו הסרט הראשון שהופץ על ידי יונייטד ארטיסטס, והוא הציג פתיח כותרת חדש בתחילת הסרט הכולל את פניו של מיקי מאוס.
לילה, מיקי עורך את התפילה שלו לפני השינה כשלצידו פלוטו.
כשמיקי נכנס למיטה, פלוטו מצטרף אליו, אך מיקי משלח אותו לסל שלו.
ברגע שמיקי נרדם, פלוטו מתגנב בחזרה למיטתו של מיקי ומלקק את פניו.
מיקי חולם להציע נישואין למיני ולהתחתן עימה.
לאחר החתונה, מיקי ופלוטו נמצאים בגן ומשקים את הפרחים.
חסידה מגיעה ומפילה חבילה עם גור עכברים לתוך ארובת ביתם של מיקי ומיני.
אבל אז, עוד חסידות מגיעות יחד עם גורי עכברים נוספים, כשהאחרונה שופכת דלי מלא בעכברונים במורד הארובה.
מיקי ממהר פנימה ומוצא את מיני במיטה לצד הרבה עכברונים.
כולם מתחילים לרדוף ולשחק בצורה גסה עם אביהם וכלב המחמד שלהם.
עד מהרה, גורי העכברים מתחילים להשתמש במברשות בכדי לצבוע את הקיר והתקרה בצבע שחור, לא לפני שהטיחו כריות על פניו של מיקי, כשבאחרונה היה כד שהכה את מיקי כל כך חזק שהכד נשבר לחלוטין.
לאחר מכן הילדים צובעים את הבית בדיו, כאשר אחד מהם משתמש בחתול ואחר בתוכי כמברשות.
פניו של מיקי, הקשור וסבוך על ידי הזאטוטים, נצבעים גם כן בדיו על ידי עכברון אחד בעוד הטלפון מצלצל ושעון הקוקייה מצפצף.
אבל בחדר השינה של מיקי, הוא מוצא את עצמו עטוף בסדינים כשפלוטו מלקק את פניו והתרנגול מקרקר על אדן החלון בזמן שהשעון המעורר שלו מצלצל.
מיקי מתעורר ומבין שזה היה רק חלום והוא נחוש בכך שלעולם לא להתחתן עם מיני.
הסרט מסתיים כשפלוטו שוב מלקק את פניו של מיקי.
זהו הסרט הראשון של מיקי מאוס שהופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
סרט קצר זה הוא בעצם גרסה מחודשת לסרט הקצר של אוסוולד הארנב, "Poor Papa", והוא גם די דומה לסרט המצויר של לוני טונס משנת 1937, "Porky's Romance".
סך התינוקות שהחסידות מביאות למיקי ומיני הוא 21 עכברונים.
לסרט, שיצא במקור בשחור-לבן ומאוחר בגרסה עם צבע, יש שני סצנות שהוסרו מאוחר יותר; הראשון בו אחד העכברונים משפריץ דיו על פסל וגורם לו להיראות כמושחר פנים וסצנה שנייה בה עכברון נוסף משליך על מיקי סכינים ומצמיד אותו לקיר.
הסטר יוליאנה אוקטביה ואן לנפ (בהולנדית: Hester Juliana Octavia van Lennep; 8 ביולי 1916 – 1 בינואר 2000) הייתה לוחמת התנגדות וחסידת אומות עולם הולנדית.
ב-1 במאי 1940, הסטר ואן לנפ ואחותה הגדולה מיס ואן לנפ פתחו את המכון שלה לטיפוח עור באמסטרדם.
בשנת 1942, כאשר טרור הכובש הגרמני כלפי אזרחי אמסטרדם היהודים לבש צורות חמורות יותר ויותר, היא ועמיתתה וחברתה פאולין ואסדייק החלו להתמקד בהסתרת ילדים יהודים במקום מבטחים.
הם לקחו את הילדים למקומות מסתור אצל חברים ומכרים בתוך העיר ומחוצה לה.
מאות ילדים יהודים שוכנו בבניין מול התיאטרון ההולנדי בשנים 1942 ו-1943 בזמן שהמתינו לגירוש.
באותה שנה הסתירה ואן לנפ את סנדור בארקס, יהודי תושב אמסטרדם ממוצא הונגרי.
לבקשתה של הסטר החל בארקס לעזור לה בעבודת הילדים.
שיתוף הפעולה ביניהם התרחב כאשר שניהם הפכו לעובדים בעיתון ההתנגדות הבלתי חוקי Trouw.
כשליחה, הסטר העבירה מדי שבוע עותקים של העיתון הבלתי חוקי Trouw באופניים מבית הדפוס לכתובות הפצה שונות.
ב-20 בינואר 1944, הסטר ואן לנפ וסנדור בארקס נישאו באופן בלתי חוקי ובסודיות רבה לפני החוק ההולנדי, הודות למר.
ואן דן הורן, ראש העיר של הכפר טינהובן ליד אוטרכט.
לסנדור והסטר נולדו שלושה ילדים לאחר המלחמה.
ב-1972 עברו מאמסטרדם לעיר דוסבורג (גלדרלנד).
באוגוסט 1985, הוענק להסטר ואן לנפ אות " חסידת אומות העולם " מטעם ארגון יד ושם על סיועה לילדים יהודים בשנות המלחמה.
ב-2016 נקרא על שמה גשר בפארק חרברנדי באמסטרדם.
הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה במלחמת חרבות ברזל הוא סיוע הומניטרי שהוכנס לרצועת עזה בדרכים שונות על מנת לצמצם את המשבר ההומניטרי והרעב ברצועת עזה כתוצאה ממלחמת חרבות ברזל.
הסיוע שנכנס לעזה כולל מזון, תרופות ואוהלים למגורי העקורים.
הכנסת כל הסיוע ההומניטרי לעזה מתואמת עם ישראל.
במהלך המלחמה עלו סוגיות משמעותיות בהעברת סיוע הומניטרי לרצועת עזה.
במצור הראשוני על הרצועה ישראל מנעה כניסת סיוע הומניטרי למשך מספר שבועות.
ככל שהמלחמה התקדמה, הותר הסיוע ברמות מוגבלות בדרכים שונות, כולל דרך מעברי יבשה, הצנחות אוויריות, מזח ימי אמריקאי ויוזמה פרטית ישראלית.
למרות זאת, ב-27 בפברואר 2024 מסר בכיר באו"ם כי רבע מאוכלוסיית הרצועה, כ-576,000 איש, נמצאים כפסע מרעב המוני חמור.
בתחילת מרץ 2025, עם פתיחת מבצע עוז וחרב, הורה בנימין נתניהו לעצור הכנסת סיוע הומניטרי לרצועת עזה, מה שהוביל להחמרה במשבר ההומניטרי.
במאי 2025 החלה לפעול תוכנית חלוקת הסיוע ההומניטרי ברצועת עזה באחריותה של הקרן ההומניטרית לעזה.
סמוך למרכזי הסיוע של הקרן התרחשו לעיתים קרובות תקריות אלימות בהן נטען שנהרגו קרוב ל-2,000 פלסטינים בעת שניסו להשיג מזון.
ביולי 2025, הדרדר המצב ההומניטרי ותועדו עשרות מקרים של מוות מרעב.
בעקבות זאת הוחלט להגדיל את כניסת הסיוע ההומניטרי.
עיקר הסיוע עבר דרך מעבר זיקים בצפון רצועת עזה ומעבר 96 סמוך למסדרון נצרים.
על פי סעיף 55 באמנת ז'נבה הרביעית, עליה חתומה ישראל, לספק מזון וצרכי רפואה לאוכלוסייה בשטח כבוש:
תנאי המחיה בעזה לפני מלחמת חרבות ברזל
המשבר ההומניטרי ברצועת עזה נגרם, בין השאר, כתוצאה ממדיניות ישראל לאורך השנים.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה, החל מדצמבר 2000 אסרה ישראל על יבוא של דלק וגז בישול לעזה דרך מעבר רפיח עד 2005, אז נחתם הסכם המעברים.
בשנים אלו, סחורות הועברו דרך מעבר כרם שלום.
בשנת 2007, לאחר עליית ארגון הטרור חמאס לשלטון, ישראל, יחד עם מצרים, הטילה סגר על רצועת עזה, וכן סנקציות כלכליות והגבלות שמטרתן להחליש את שלטונו של חמאס.
בשנת 2008 חיבר מתאם פעולות הממשלה בשטחים מסמך שכותרתו "קווים אדומים", שבו מחושבות קלוריות המינימום הנחוצות כדי שתושבי רצועת עזה לא יגיעו למצב של תת-תזונה, לאור מגבלות התנועה של אנשים וסחורות שהטילה ישראל, בהן הגבלת כמויות של מוצרי מזון וחומרי גלם.
הגדרת החמאס כארגון טרור על ידי ארצות הברית ואיחוד האירופי הובילו להפסקת השקעות וההגבלה על הכנסת "פריטים דו שימושים לעזה" פגעו בכלכלה המקומית.
כל אלה הובילו להישענות חלקים הולכים וגדלים המאוכלוסייה בעזה על סיוע שהמימון אליו הגיע בעיקר אירופה, האו"ם, ארצות הברית ומדינות ערב.
בעקבות המתקפה הכריזה ישראל על מלחמת חרבות ברזל למיטוט שלטון החמאס והשבת החטופים מעזה.
המלחמה, שהתקיימה בשטח אורבני צפוף, הובילה לשינוע של האוכלוסייה מאזורי הלחימה על מנת לצמצם את הפגיעה באוכלוסייה אזרחית.
שינוע האוכלוסייה, פגיעה במאפיות ובלפחות 80% מהתשתיות החקלאות, הכנסה מוגבלת של מזון ופגיעה בכ-70% מהכבישים בעזה גרמו לפרוץ משבר הומניטרי ברצועת עזה.
ככל שחלף הזמן, עומק המשבר ההומנטירי גדל וארגונים בינלאומיים הזהירו מפני התרחבות רעב.
במרץ 2024, פורסמה הערכה של רמת חוסר הביטחון התזונתי בעזה.
נתוני האו"ם נשענים על נתונים שאסף אונר"א, אשר לא כללו סיוע שהועבר באופן ימי, אווירי או דרך מעבר ארז או באמצעות ארגוני סיוע אחרים.
אישור הסיוע על ידי ישראל
על פי הדיווח של הוושינגטון פוסט ממרץ 2024, ישראל לא אפשרה כניסה של כמות מספקת של מזון כפי שהיה לפני תחילת המלחמה.
צמצום אספקת המזון בא לידי ביטוי במספר דרכים: כניסה של משאיות קטנות יותר שיכולות להוביל עד 15 טון, בעוד שבעבר הורשו להיכנס לעזה משאיות שהובילו 25 טון.
אם לפני 7 באוקטובר, הועברו בכל ימי השבוע כ-7,500 טון של טובין כיום מועברים כ-1,500 טון ביום, כחמישית מהכמות שהועברה לפני המלחמה.
רוב האספקה שכנסת לעזה מאז תחילת המלחמה היא מזון.
בדוח של משרד האו"ם לתיאום עניינים מפורטים מספר הבקשות להכסת מזון וציוד רפואי ואחר לעזה: בין באוקטובר 2023 לינואר 2024 אושרו 40 משלוחים של הארגון ו-26 נדחו.
המשלוחים כללו מים, מזון, ציוד רפואי וציוד מציל חיים אחר.
בפברואר 2024, טענה אונר"א כי ישראל לא משחררת מזון שעשוי להספיק לחודש מנמל אשדוד.
באמצע מרץ 2024, פתח צה"ל מעבר חדש בצפון הרצועה, בסמוך לקיבוץ בארי.
המעבר הוא חלק מפיילוט שנועד למנוע השתלטות של החמאס על הסיוע.
כך למשל, ב-8 באפריל, דיווח מתאם הפעולות בשטחים ש-419 משאיות סיוע, מתוכן 330 משאיות מזון, נכנסו לעזה.
מקורות באו"ם טענו שבתאריך זה נכנסו רק 223 משאיות והדגישו שעל מנת לסיים את המשבר ההומנטירי נדרש, לכל הפחות, להכפיל את מספר המשאיות שייובילו מזון מדי יום.
אורגיוס פטרופולוס, ראש משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים בעזה, העריך כי ב-18 ביוני 2024, שלושה רבעים מהסיוע שנכנס לעזה, ממעבר כרם שלום, נבזז על ידי כנופיות חמושות ומועבר לשוק השחור.
ארגוני הסיוע וישראל מאשימות האחת את השנייה בחוסר היכולות לספק אבטחה לעובדי סיוע המחלקים את המזון.
בעקבות פשיטה על מחנה הפליטים ג'באליה שבצפון הרצועה באוקטובר 2024, הוחלט בישראל לסגור את מעבר ארז, ובמקביל – הוחלט להפסיק לחלק את הסיוע באמצעות הסקטור הפרטי, מאחר שהתגבשה מסקנה שמתבצעות שם הברחות רבות.
מקורות בעזה סיפרו הם היו עדים לאחרונה לביזת משאיות סיוע הומניטרי שיצאו מכרם שלום בידי חמולות, חלקה בתיאום ובהכוונת חמאס.
ב-15 באוקטובר 2024 פורסם כי המשבר ההומניטרי בצפון הרצועה מחריף, ותושבים רבים העידו על רעב ועל מחסור חמור במצרכים בסיסיים כיוון שלא מוכנס לאזור סיוע.
מתיו מילר, דובר מחלקת המדינה הצהיר במסיבת עיתונאים שמספר משלוחי הסיוע שנכנסו לעזה בחודש ספטמבר היו מהנמוכים ביותר מאז פרוץ המלחמה.ארצות הברית הודיעה במכתב לשר הביטחון ולשר לעניינים אסטרטגים כי תפסיק להעביר לה נשק אם זו לא תפסיק למנוע כניסת סיוע הומניטרי אמריקאי לרצועת עזה בתוך 30 יום.
בעקבות זאת, הודיעה ישראל על העברת סיוע דרך מעבר ארז.
217 משאיות סיוע הומניטרי נכנסו לצפון הרצועה החל מאמצע חודש אוקטובר.
הסכם ישראל–חמאס שנחתם בינואר 2025, חייב את כניסתן של לפחות 600 משאיות סיוע לעזה מדי יום במהלך ששת השבועות הראשונים של ההפוגה, כולל 50 משאיות עם דלק.
מחצית מהמשאיות אמורות להגיע לצפון הרצועה.
למעלה מ-4,200 משאיות סיוע נכנסו לרצועת עזה בששת הימים מאז החלה הפסקת האש, כך הודיע האו"ם.
ב-13 במאי 2024 חסמו פעילי התנועה במעבר תרקומיא עשרות משאיות סיוע שיועדו לעבור לעזה והשליכו את הסיוע מהמשאיות.
לפחות תשע משאיות הושחתו ונבזזו, ושתיים מהן הוצתו.
עקב ההתנכלות לשיירות הסיוע הורה מפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, ללוות את השיירות על ידי שוטרים.
ביוני 2024 שלח שבתאי מכתב ליועמ"שית ובו תלונה על כך שהשר בן גביר עקף אותו והורה לסגנו להפסיק את הליווי המשטרתי של השיירות בטענה שזה תפקידו של צה"ל.
ב-21 באוקטובר 2023 נפתח מעבר רפיח לכניסת 20 משאיות עם סיוע הומניטרי לרצועה, לראשונה מאז פרוץ המלחמה.
עד 28 בנובמבר 2023, בעיקר במהלך הפסקת האש הזמנית, נכנסו לעזה 2,000 משאיות סיוע דרך מצרים.
בין התאריכים ה-24 ל-30 בנובמבר, בממוצע בכל יום נכנסו לעזה 170 משאיות ו-110,000 ליטר דלק.
ב-13 בדצמבר 2023 וב-3 במרץ 2024 תועדו השתלטות אנשי חמאס על משאיות אלו, ושלטו על אופן חלוקתו לאזרחים.
ב-6 בנובמבר 2023 ירדן הצניחה לרצועת עזה, בתיאום עם ישראל, ציוד רפואי לטובת בית חולים שדה שהקימה במקום.
מאז הצניחו הירדנים ציוד רפואי ומנות מזון בתיאום עם ישראל.
לעיתים ההצנחות נפלו לים והסיוע לא הגיע ליעדו.
בהמשך גם מדינות נוספות היו שותפות להצנחת הסיוע ההומניטרי, בהן ארצות הברית, איחוד האמירויות ברטניה וצרפת, כאשר ב-2 במרץ ארצות הברית הצניחה ממטוס תובלה שקים עם מעל 38,000 ארוחות ליד העיר אל-מוואסי שבדרום הרצועה.
עם זאת, ישראל סירבה לאפשר לטורקיה ולקטר להצניח סיוע לרצועת עזה.
טורקיה איימה כי תנקוט בצעדים נגד ישראל בעקבות זאת.
ב-12 במרץ 2024 יצאה ספינת הסיוע "זרועות פתוחות" מנמל לרנקה שבקפריסין לרצועת עזה, כשעל סיפונה 200 טונות של סיוע הומניטרי שנועד לתושבי הרצועה.
הספינה הגיעה ליעדה ב-16 לחודש.
הסיוע מומן על ידי ממשלת איחוד האמירויות וארגון הצדקה האמריקאי המטבח המרכזי העולמי, וכלל מי שתייה וחומרי מזון בסיסיים.
ב-7 במרץ 2024 הכריז נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על הקמתו של מזח צף לחופי העיר עזה, שנועד לספק סיוע הומניטרי לתושבי הרצועה בהיקף כ-2 מיליון מנות מזון יומיות, לכ-2.3 מיליון תושבי הרצועה.
המזח ניזוק מספר פעמים, וטופל בנמל אשדוד.
ב-17 ביולי 2024 הודיע פיקוד המרכז של ארצות הברית על סיום המשימה, פירוק סופי של המזח והובלתו חזרה לארצות הברית.
אסון הסיוע ההומניטרי, פברואר 2024
אסון הסיוע ההומניטרי ברחוב א-רשיד בעזה התרחש ב-29 בפברואר 2024, ובמהלכו נהרגו לפחות 118 פלסטינים ועוד כ-760 נפצעו.
אל-ג'זירה פרסמה סרטונים שתיעדו את הירי לטענתם.
לפי פרסום ממרץ 2024, כי גורמי ביטחון ישראלים בכירים הזהירו את הדרג המדיני ואף דרשו לאפשר לקבוצות חמושות בעזה לאבטח את משאיות הסיוע שנכנסות לרצועה.
זאת כדי למנוע ביזה של הסיוע ההומניטרי, לאחר האירוע הקשה.
על פי העיתון הערבי "א-שרק אל-אווסט", חמולה גדולה הסכימה, אך חמאס היה מודע לשיחות ומתכננת לנקום בחמולות.
חמאס הוציא להורג את המוכתאר של חמולת דגמש בצפון הרצועה, לאחר שדווח כי ישראל ניהלה מגעים עם ראשי חמולות ברצועה כדי שיפקחו על הסיוע לעזתים.
זוהו גם אזרחים שנדרסו על ידי המשאיות.
הרג ופגיעה בעובדי הסיוע ההומניטרי
החל מתחילת המלחמה ועד תחילת ינואר 2025 נהרגו לפחות 369 עובדי סיוע, מרביתם תושבי עזה.
בין ארגוני הסיוע השונים הפעילים בעזה לבין צה"ל ישנה מערכת תיאום המופעלת דרך האו"ם.
המערכת הופעלה בעקבות בקשה של ארצות הברית מישראל.
מערכת המאפשרת לארגוני סיוע לעבוד באזורי עימות ברחבי העולם, למשל עזה.
התיאום כולל ויידוא שצה"ל יודע היכן נמצאים ארגונים הומניטריים (כולל מתן קואורדינטות GPS של כל המתקנים) והיכן צפויים לנוע כלי רכב בכל זמן נתון בכל יום נתון.
כן, נערך עדכון בזמן אמת איפה צפויים לנו כלי רכב בכל זמן נתון.
בעקבות הריגת עובדי המטבח המרכזי העולמי בתחילת אפריל 2024, תבעו ארגוני סיוע הפועלים בעזה מהצבא הישראלי להשתפר ולהקפיד על נוהלי ביטחון שנועדו לשמור על בטיחות עובדיהם.
בסוף אפריל, מחבלים שיגרו פצצות מרגמה לעבר סיור של עובדי סיוע בין-לאומיים ונציגי או"ם בצפון רצועת עזה.
הסיור הופסק מיידית והנציגים הזרים עזבו את המקום.
פגיעות בעובדי ארגוני הסיוע מובילים להפסקת חלוקת הסיוע ההומניטרי על ידי הארגונים ולהמשך הרעב בעזה.
במהלך המלחמה אנשי חמאס צולמו תוך שימוש באלימות קשה, ואף יורים באוויר, כדי למנוע מאזרחי עזה להגיע לסיוע ההומניטרי הנכנס לרצועה.
בסרטון אחר נראו אנשי חמאס כשהם נוסעים על משאיות שאמורות להגיע לתושבי עזה.
במקביל, צה"ל יצר קשר עם חמולות עזתיות המתנגדות לחמאס כדי שייאבטחו אזורים ברצועה, כך לפי העיתון הערבי א-שרק אל-אווסט.
לפי אותו דיווח, חמולה גדולה הסכימה, אך חמאס היה מודע לשיחות ומתכננו לנקום בחמולות.
מאוחר יותר פורסם שחמאס הוציא להורג את מוכתר של חמולת דגש בצפון רצועת עזה, לאחר שדווח כי ישראל ניהלה מגעים עם ראשי החמולות ברצועת עזה כדי שיפקחו על הסיוע לעזתים.
במאי 2024, ישראל סגרה זמנית את מעבר הגבול המרכזי של כרם שלום בעזה לאחר תקיפה קטלנית שביצע חמאס אל האזור.
באותו החודש ארגון זכויות האדם Human Rights Watch טען כי היו 8 תקריות מתחילת המלחמה בה הוא הותקפו עובדי סיוע על ידי כוחות ישראליים למרות שהם סיפקו מיקומים לראשיות הישראליות.
לדברי הארגון, שמונה התקריות חושפות פגמים של ממש במה שמכונה "מנגנון למניעת עימותים" – מנגנון שנועד להגן על עובדי הסיוע ולאפשר להם לספק בבטחה סיוע הומניטרי מציל חיים ברצועת עזה.
קרן הסיוע ההומניטרי לעזה הודיעה כי חמישה פלסטינים שעבדו עבורה נהרגו ביוני 2025 בתקיפת חמאס על אוטובוס שהסיע אותם ברצועה.
בקרן נאמר מוקדם יותר שחמאס איים על נהגים ועובדים עזתים באתרי החלוקה.
על פי הקרן, חמאס הציע פרס על ראשיהם של העובדים ההומניטריים.
ב-2 במרץ 2025, עם תום השלב הראשון של הסכם חמאס–ישראל החליטה ממשלת ישראל לעצור את כל הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה עד להודעה חדשה, ובהוראת ראש הממשלה בנימין נתניהו, צה"ל סגר את כל המעברים לרצועת עזה ועצר את כניסת הסיוע ההומניטרי לשטחה.
ראש משרד ההסברה של חמאס בעזה אמר בראיון לערוץ אל-ערבי הקטרי כי "ישראל מתעלמת מהחוקים הבינלאומיים ומונעת הכנסת תרופות ומזון.
עצירת הכנסת הסיוע משמעותה החלטה של הכיבוש להרעיב את תושבי הרצועה".
לפי עמותות שמאל וארגוני זכויות אדם ישראליים, ההוראה מהווה הפרה של הדין הבינלאומי והישראלי, שכן על המדינה, ככוח כובש, מוטלת חובה לאפשר אספקת מזון, תרופות וסיוע חיוני לאוכלוסייה האזרחית, ללא הפיכתו לכלי מיקוח.
ב-5 במרץ שרי החוץ של גרמניה, בריטניה וצרפת פרסמו הצהרה משותפת בה קראו לישראל לעמוד בהתחייבויותיה הבינלאומיות ולהבטיח את אספקת הסיוע ההומניטרי לתושבי רצועת עזה.
ארבעה ימים לאחר מכן, ניתקה ישראל את אספקת החשמל לעזה, שיועדה למתקני התפלה.
לפי משרד הבריאות של רצועת עזה, אחוז דגימות המים המזוהמים ברצועה עלה ליותר מ-25%, מה שמוביל להתפשטות מחלות רבות בקרב תושבים.
המשרד ציין כי 90% ממתקני ההתפלה מושבתים, ו-80% ממתקני השפכים אינם פועלים — מצב שמוביל לעלייה ניכרת בזיהום מי הים.
במאי 2025 החליט ראש ממשלת ישראל להחזיר את הסיוע ההומניטרי לרצועה במידה מצומצמת, וזאת על מנת לבלום לחצים בינלאומיים להפסקת מבצע מרכבות גדעון שהחל זמן קצר קודם לכן.
בסוף 2023, בשבועות הראשונים של המלחמה, החלה להתגבש יוזמה ישראלית להקמת מערכת סיוע הומניטרי חלופית ברצועת עזה.
קבוצת מילואימניקים ואנשי עסקים שכינתה את עצמה "פורום מקווה ישראל" פיתחה תפיסה לחלוקת סיוע באמצעות קבלנים פרטיים זרים.
המטרה המוצהרת הייתה לעקוף את האו"ם ולמנוע מהסיוע להגיע לידי חמאס או לשוק השחור.
הקבוצה פעלה תחת חסותו של אלוף רומן גופמן, אז ממלא מקום ראש מטה מתאם הפעולות בשטחים ומאוחר יותר מזכירו הצבאי של ראש הממשלה.
במקביל, הציע איש העסקים הישראלי-אמריקני מוטי כהנא, בעל חברת הלוגיסטיקה GDC, תוכנית מתחרה לניהול הסיוע ואף קיבל אישורים ראשוניים לפיילוט, אך בסופו של דבר לא נבחר.
התוכנית שזכתה בסופו של דבר כללה שיתוף פעולה עם חברות אבטחה אמריקניות - בעיקר SRS בניהול פיליפ ריילי, קצין CIA לשעבר, וקרן הסיוע ההומניטרי לעזה (GHF) בניהול ג'ייק ווד.
האו"ם וארגוני הסיוע הבינלאומיים התנגדו בחריפות לתוכנית, בטענה שהיא מסוכנת ועלולה להגביל את הסיוע לחלקים מוגבלים ברצועה ולאלץ אזרחים לצעוד קילומטרים דרך קווי צה"ל כדי להגיע למזון.
ארגוני הסיוע הפועלים ברצועה הודיעו כי לא ישתפו עמה פעולה.
בסוף חודש מאי יצאה אל הפועל תוכנית חלוקת הסיוע ההומניטרי ברצועת עזה באחריותה הבלעדית של GHF.
במסגרת התוכנית, נפתח מרכז סיוע בתל סולטאן ברפיח, ומרכז נוסף נפתח באזור מורג - בדרום רצועת עזה, בין חאן יונס לרפיח.
מאוחר יותר נפתח מרכז גם סמוך למסדרון נצרים.
ביום הראשון של הפעילות נעצרה חלוקת הסיוע לאחר שהמונים פרצו למתחם ברפיח ובזזו את כולו.
סמוך למרכזי הסיוע התרחשו תקריות אלימות לעיתים קרובות ומאות בני אדם נהרגו מירי.
לדברי קצינים ולוחמים בצה"ל, הצבא ירה לעבר אזרחים שבאים לפני הפתיחה כדי למנוע מהם להתקרב – או אחרי הסגירה, במטרה לפזרם.בצה"ל לא הכחישו את הירי, אך נאמר כי זה נעשה במקרים של התקרבות אל הכוחות מחשש לפגיעה בהם וכי הנתונים שפרסם חמאס מוגזמים, מתוך כוונה לפגוע בהמשך התוכנית.
ארגון הסיוע המטבח המרכזי העולמי הודיע ב-21 ביוני על חידוש פעולתו ברצועת עזה לאחר כחודש.
הארגון הודיע שמשאית סיוע של הארגון הגיעה לצוותים שלו ברצועת עזה, לראשונה זה 12 שבועות.
לפי צה"ל, מרכזי חלוקת האוכל מאכילים כמחצית מתושבי רצועת עזה.
בסוף יולי 2025, כחודשיים לאחר השינוי בנוהלי הכנסת הסיוע, התפתח מצב חירום תזונתי וסיכון לרעב קטסטרופלי בכל שטחי הרצועה.
16.5% מאוכלוסיית הילדים מתחת לגיל חמש סבלו מתת־תזונה, וביקורת חריפה נמתחה בעולם על ישראל שנתפסה כאחראית למצב זה.
בעקבות המצב - צה"ל יזם מבצע הצנחת סיוע הומניטרי לעזה.
בנוסף, הוגדרו מסדרונות הומניטריים שיאפשרו תנועה בטוחה של שיירות האו"ם וארגוני הסיוע להכנסת מזון ותרופות לאוכלוסייה והפוגות הומניטריות באזורים שבהם צה"ל לא פעל קרקרעית.
ב-27 ביולי פורסם כי איחוד האמירויות מקימה, באישור ישראל, צינור שיוביל מים ממצרים לרצועת עזה
בעקבות הפסקת האש שהחלה באוקטובר 2025, המתחם של הקרן בציר נצרים ננטש לאור קווי הפסקת האש שאליהם נסוג צה"ל, והיתר לא נפתחו מחדש בתחילת הפסקת האש.
עניין קרן הסיוע לא הוזכר בשום צורה בהסכם שנחתם בין ישראל לחמאס, או בתוכנית 20 הנקודות של הנשיא האמריקני דונלד טראמפ.
המתווה ההומניטרי בהסכם כולל כניסת 600 משאיות סיוע מדי יום לאו"ם, לארגונים בינלאומיים, למדינות תורמות וסקטור פרטי.
עלות האבטחה של מבצע הסיוע ההומניטרי בעזה מוערכת בכ-35 מיליון דולר לחודש, כאשר חברת האבטחה האמריקאית SRS מעסיקה כ-500 עובדים במשכורת ממוצעת של 800 דולר ליום בתוספת הוצאות אירוח.
מקור המימון של הסיוע לא פורסם.
במאי 2025 טענו ראש האופוזיציה יאיר לפיד וחבר הכנסת אביגדור ליברמן כי ישראל מממנת את תוכנית הסיוע החדשה באמצעות חברות קש (GHF ו-SRS) שהוקמו בשווייץ וארצות הברית, וכי מדובר במאות מיליוני דולרים מכספי ציבור ישראליים.
הטענות התבססו על כך שמדינות המפרץ סירבו לממן את הקרנות, אך קרן הסיוע GHF דיווחה על תרומה של מאה מיליון דולר ממדינה מערב אירופית לא מזוהה.
המחלוקת התחדדה לאחר התפטרותו של ג'ייק ווד, מנכ"ל קרן הסיוע GHF, שציין כי לא ניתן ליישם את התוכנית תוך שמירה על עקרונות הנייטרליות והעצמאות.
על פי תחקיר בעיתונות שפורסם במאי 2025 הליך בחירת החברות נעשה ללא מכרז או הליך תקין, כאשר צה"ל ומשרד הביטחון הודרו מהתהליך שבוצע על ידי צוותו של גופמן.
מקורות במערכת הביטחון דיווחו על העברת מיליוני שקלים לעבודות מטה ללא ידיעת בכירי מערכת הביטחון, ועל חוסר בבדיקות ביטחון מתאימות של החברות והעובדים.
למרות שהיוזמה הוצגה כפרויקט אמריקני עצמאי, שגריר ישראל בארצות הברית יחיאל לייטר חשף כי ישראל הייתה שותפה להקמתה.
ביוני 2025 התגלה כי הממשלה הישראלית העבירה כ-700 מיליון שקלים למימון מנגנון הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה.
ההחלטה על העברת הכספים אושרה בתחילת חודש מאי 2025 תחת הכותרת הכללית "מערכת הביטחון", ללא פירוט מפורש של יעד התקציב - דבר החורג מהנוהג המקובל בהחלטות תקציביות.
המקור התקציבי של הכסף היה קיצוץ רוחבי בשירותים האזרחיים, כולל בחינוך, ברווחה, בבריאות ובתחבורה.
למרות הפרסום, לשכות ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האוצר בצלאל סמוטריץ' המשיכו לטעון כי "מדינת ישראל לא מממנת את הסיוע ההומניטרי לעזה".
ד"ר אודי לוי, לשעבר ראש יחידת צלצל במוסד טען בראיון לחדשות 12 כי קטר וטורקיה הן המדינות היחידות שהסכימו להיות שותפות להכנסת כסף לרצועה במתווה שישראל הציעה והן עושות זאת בעזרת המוסד.
לטענתו נבנתה תשתית פיננסית שתסתיר את הכנסת הכספים הזו בשל החקירה המתנהלת לגבי הקשר בין לשכת נתניהו לבין קטר.
ביולי 2025, דווח כי שר האוצר סמוטריץ יקדם ששלושה מיליארד שקלים יועברו לצרכים ההומניטריים של תושבי עזה.
"הסיבה שאין בי פחד" הוא שיר של נטע ברזילי שיצא לאור ב-15 בינואר 2025. מילות השיר נכתבו על ידי טל קסטיאל, והלחן נוצר בשיתוף פעולה בין קסטיאל, עדן אטד ורז קופרמן.
ההפקה המוזיקלית נעשתה על ידי אטד וקופרמן.
"הסיבה שאין בי פחד" הוא השיר הראשון לשנת 2025 אותו הוציאה נטע וממשיך את המגמה של פרויקטים בעברית שמוציאה נטע שהחלה עם האלבום הראשון שלה בעברית.
נטע סיפרה שקיבלה את השיר יומיים לפני שפגשה את בן זוגה הנוכחי, גיא, והרגישה שהיא רוצה לחוות את התחושות המתוארות בו.
לדבריה, השיר מצייר תמונה של חיים שהיא שאפה אליהם, ולכן החליטה להקליט אותו ללא שינויים, וציינה כי זהו השיר הראשון אותו לא שינתה לאחר קבלתו.
עטיפת השיר כוללת אוסף תמונות פולארויד של רגעים אישיים של נטע, ובמרכז תמונה שבה היא מחבקת את בן זוגה, גיא.
השיר מתאר אהבה טוטאלית ועמוקה, שבה האהוב הוא הסיבה להיעדר פחד ולתחושת ביטחון.
המילים מבטאות תחושות של חיבור עמוק, נאמנות ורצון להיות יחד בכל מצב.
המוזיקה משלבת אלמנטים של פופ עם נגיעות לטיניות.
בביקורת שפורסמה על ידי מבקר המוזיקלי יוסי חרסונסקי, השיר מתואר כשונה מאוד מסגנונה האוונגרדי הקודם של נטע, וממוקם בבטחה על מסלול המיינסטרים.
הביקורת שיבחה את השיר על הפשטות והרגש שבו, אך הדגישה שהוא מתרחק מניסיונות חדשניים לטובת קו מעט קיטשי ונוח יותר.
מתוך פירוט הקרדיטים שהובא בלינקפדיה.
קולות: נטע ברזילי, עדן אטד ורז קופרמן
גיטרות, בס, פסנתר, מקלדות, כלי הקשה, תזמור ותכנותים: אטד וקופרמן
הסידור האפגני הוא סידור שמקורו בגניזה האפגנית, בעיר באמיאן שבאפגניסטן.
זהו הספר (קודקס) העברי העתיק ביותר שהתגלה אי פעם, והוא מכיל טקסטים ליטורגיים עבריים, כולל תפילות, ברכות ופיוטים.
כתב היד נכתב בעברית, ארמית ופרסית-יהודית.
הספר נמצא כיום במוזיאון התנ"ך בוושינגטון.
הסידור התגלה על ידי אדם מן המיעוט ההאזארי של אפגניסטן בשנות ה-90 של המאה ה-20, והוא מסר אותו למנהיג מקומי.
שנים אחדות אחר כך נמכר כתב היד לאספן אנגלי ונעלם.
רק יותר מעשור אחר כך נחשף הסידור, כאשר נקנה על ידי סטיב גרין, מי שהקים לימים את מוזיאון התנ"ך בוושינגטון, ארצות הברית, שם הוא מוצג כיום.
ההערכה הייתה שכתב היד הגיע מהגניזה הקהירית במצרים, וכתיבתו יוחסה למאה ה-10 לספירה, עד שבשנת 2016 התגלה תצלום של הוצאתו ממערה באפגניסטן.
בדיקות תיארוך רדיומטריות של ארבעה חלקים מכתב היד גילו שמקורו במאה השמינית לספירה.
משום כך, בנוסף להיותו הספר העברי העתיק ביותר שידוע עליו (ספר שאינו מגילה), הוא גם סידור התפילה הקדום ביותר, שמקדים בכמאה שנה את סדר רב עמרם גאון, וכולל גם את ההגדה של פסח הקדומה ביותר שנמצאה.
הסידור האפגני מאגד שלושה סוגי תפילות: שחרית לשבת, פיוטים לחג הסוכות, והגדה של פסח.
כל אחד מחלקי התפילה נקטע באמצע, ופיוטי הסוכות נחלקים לשניים, כשההגדה מפרידה ביניהם.
התפילות כתובות כולן בכתב עברי, ומנוקדות בניקוד בבלי.
עובדה זאת וכן העובדה שהסידור כולל גם הוראות ביהודית-פרסית, מלמדות על השפעה של רבני בבל של תקופת הגאונים על יהודי אפגניסטן.
הקובץ נדד, ככל הנראה, לאורך דרך המשי שבמרכז אסיה, בין עיראק ואיראן לאפגניסטן ולסין המערבית.
גודלו של הסידור הרבוע הוא 12.5X12.5 ס"מ, והוא מורכב מכמה כתבי יד שחוברו יחד.
מסיבה לא ידועה, חלק מתוך ההגדה של פסח מוצג הפוך בספר.
הסיבילה הלובית הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי גוארצ'ינו (1591–1666), שנוצר בשנת 1651 ונמצא כיום באוסף המלכותי הבריטי.
היצירה נחשבת לאחת מעבודותיו המאוחרות של האמן ומוצגת בחדר הכס בארמון בקינגהאם.
הציור מתאר את הסיבילה הלובית, אחת מבין שתים־עשרה הסיבילות מן העולם הקלאסי, שנחשבו לנביאות אשר חזו את בואו של ישו לעמים.
המסורת הנוצרית אימצה את דמותן של הסיבילות כעמיתות פגאניות לנביאי התנ"ך.
דמותה של הסיבילה הלובית הונצחה גם על תקרת הקפלה הסיסטינית שצייר מיכלאנג'לו, מה שתרם לפופולריות הגדולה של הנושא באמנות האירופית במאות ה־16 וה־17. גוארצ'ינו, שצייר סיבילות פעמים רבות לאורך חייו, מזהה כאן את הדמות באמצעות הכיתוב שעל הספר שבידה, במקום באטריבוט המקובל של לפיד בוער.
הציור מאפיין את סגנונו המאוחר של גוארצ'ינו, שבו ניכרת התרככות של הניגודים הדרמטיים בין אור לצל שאפיינו את יצירותיו המוקדמות.
פני הסיבילה שקועים בחצי־צל, ומשיכות המכחול מעודנות ומדויקות.
הרוך של עורה והחמימות של בדי הלבוש מעניקים לדמות איכות אנושית, בניגוד לקור האידיאלי שבדמויותיו של גווידו רני.
השמלה הכחולה של הסיבילה מאזנת את גוני הפסטל של הורוד והחום־כתום שבגלימתה, ואת האדום העמוק, כנראה מקטיפה, של שמלתה הפנימית.
לבן הטורבן והחגורה יוצר הרמוניה צבעונית.
הדמות נראית שקועה בקריאתה ואינה מתייחסת לנוכחות הצופה, מה שמעניק ליצירה ממד פיוטי ומאופק.
שינוי קל שניכר באזור הכתף מצביע על כך שבגרסה הראשונה של הציור, שמלתה כיסתה יותר את כתפה השמאלית.
הציור הוזמן כחלק מצמד דיוקנאות של סיבילות חצי־אורכיות עבור איפוליטו קטאני מבולוניה, בעבורם קיבל גוארצ'ינו תשלום של 120 דוקאטוני (או 150 סקודי) ב־4 בדצמבר 1651. היצירה התאומה היא הסיבילה הסאמית (באוסף פרטי), ושילובן יחד היה הולם, שכן שתיהן מקושרות במסורת לאי סאמוס.
עותק סדנאי של הסיבילה הסאמית נמכר לדוכס הגדול של טוסקנה בשנת 1777 ומופיע בציורו של יוהאן זופאני "הטריבונה" (1772–1778), גם הוא באוסף המלכותי.
בשני הציורים מופיע האיות הייחודי "sybilla", אשר שונה על ידי גוארצ'ינו בשלב מאוחר יותר ל־"sibylla".
הציור מוזכר בספרו של ויליאם פיין Royal Residences משנת 1819, שם תועד כשהוא תלוי בארמון בקינגהאם.
הסיונה (ביוונית עתיקה: Ἡσιόνη) מהמיתולוגיה היוונית הייתה נסיכה טרויאנית ובתו של לאומדון מלך טרויה.
לאחר שהרקלס כבש את טרויה, היא ניתנה כשלל מלחמה לטלאמון והיא ילדה לו שני בנים.
לפי הביבליותקה של אפולודורוס, הסיונה הייתה נסיכה טרויאנית, בתו של לאומדון מלך טרויה, אחותו של פריאמוס והפילגש של טלאמון מלך סלמיס.
המיתוס הבולט הראשון שבו מופיעה הסיונה הוא זה של הרקולס, שמציל אותה ממפלצת ים.
עם זאת, תפקידה הופך משמעותי שנים רבות לאחר מכן, כאשר היא מתוארת כגורם פוטנציאלי לפריצתה של מלחמת טרויה.
אפולו ופוסידון כעסו על המלך לאומדון משום שסירב לשלם את השכר שהבטיח להם עבור בניית חומות טרויה.
אפולו שלח מגפה ופוסידון מפלצת ים כדי להשמיד את טרויה.
נביאים הבטיחו גאולה אם לאומדון יקריב את בתו הסיונה כדי שתיטרף על ידי מפלצת הים קטוס והוא קשר אותה עירומה לסלעים ליד הים.
הרקלס, טלאמון ואויקלס הגיעו לטרויה בשובם מהמשלחת נגד האמזונות.
כשראה אותה קשורה, הבטיח הרקלס להציל אותה בתנאי שלאומדון ייתן לו את הסוסים הנפלאים שקיבל מזאוס כפיצוי על חטיפת גנימדס.
לאומדון הסכים, והרקולס הרג את המפלצת עם זאת, לאחר מכן המלך סירב להעניק לו את הפרס שהבטיח.
הרקלס עזב לאחר שאיים לצאת למלחמה נגד טרויה.
במשלחת מאוחרת יותר, תקף הרקולס את טרויה, הרג את לאומדון ואת כל בניו של לאומדון מלבד הצעיר ביותר, פודרקס.
הרקלס נתן את בתו של לאומדון, הסיונה, כפרס לטלאמון במקום לשמור אותה לעצמו.
הוא הרשה לה לקחת איתה כל שבוי שתרצה; היא בחרה באחיה פודרקס.
הרקלס איפשר לה לפדות אותו בתמורה לרעלה שלה.
לכן, פודרקס נודע מעתה ואילך בשם פריאמוס, מהמילה היוונית עתיקה שפירושה "לקנות".
לפי מקור אחר, בזמן שהרקלס תקף את טרויה, פריאמוס היה עם צבאו בפריגיה.
לאחר מכן פריאמוס עלה לכס והפך למלך טרויה.
הסיונה נלקחה הביתה על ידי טלאמון וילדה לו בן בשם טאוקרוס.
שנים רבות לאחר מכן, שלח פריאמוס את בנו, אנטנור ליוון כדי לדרוש את שובה של הסיונה, אך הוא נדחה וגורש בבושת פנים.
בתגובה לזה פריאם אסף את בניו וחבריו מתוך כוונה לשלוח צבא אל סלמיס.
פריאמוס שלח את פאריס לספרטה כדי לאיים על קסטור ופולוקס (שעזרו להרקלס לכבוש את טרויה) במלחמה אם לא ישיבו לו את אחותו אך פאריס הוסח ובמקום זאת לקח איתו את הלנה, מלכת ספרטה ואשתו של מנלאוס.
מאוחר יותר, פריאמוס סירב להשיב את הלנה עקב סירובם של היוונים להחזיר את לו את הסיונה.
בזמן הריונה השני מטלאמון, הסיונה נמלטה למילטוס והתחתנה עם מלך האי, שגידל את בנה, טרמבלוס, כשלו.
הסִילְמָרִילִיוֹן הוא אוסף של כתבי ג'ון רונלד רעואל טולקין שנערך לאחר מותו על ידי בנו כריסטופר טולקין בעזרתו של סופר הפנטסיה גאי גבריאל קיי.
הספר הוא חלק מרכזי מהלגנדריום - המכלול הספרותי המתאר את היקום הדמיוני שיצר טולקין.
הסיפורים שבסילמריליון נכתבו במשך תקופה ארוכה.
הסיפור המוקדם ביותר נכתב בשנת 1917 בזמן שטולקין, אז קצין בצבא הבריטי, אושפז בבית חולים צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה עקב קדחת השוחות.
טולקין הוסיף לכתוב עבור הסילמריליון גם אחרי שפורסמו "ההוביט" (1937) וספרי "שר הטבעות" (1954-1955).
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה "ההוביט", המו"ל של טולקין ביקש ספר המשך וטולקין שלח לו טיוטה מוקדמת של הסילמריליון.
עקב אי־הבנה המו"ל דחה את היצירה בלי לקרוא אותה עד הסוף, מתוך הנחה שטולקין עובד על יצירה ארוכה ומצופה אחרת; הפרק הראשון של מה שהוא תיאר כ"סיפור חדש על ההוביטים" לעתיד: שר הטבעות.
טולקין המשיך לערוך ולעדכן את הסיפורים עד מותו בשנת 1973. היות שהוא לא השלים את הספר עד אז, בנו כריסטופר אסף חומרים מיצירותיו הקודמות של אביו כדי להשלים את הספר.
לעיתים היה אפילו צריך להמציא חומר חדש כדי למלא חללים ריקים כדי שלא ייגרם חוסר עקביות בתוכן ובעלילה.
הסילמריליון היה במקור חמישה סיפורים נפרדים, אך הייתה זו משאלתו של טולקין שיפורסמו כספר אחד אחיד.
בספר פורש טולקין את תולדות ארדה (העולם הגשמי שבו מתקיימת העלילה של כל סיפורי טולקין), מרגע בריאת העולם, על ידי שירת האיינור (האלים).
המשך הספר מתמקד בארץ התיכונה כשחלקו העיקרי עוסק בתולדות הסילמרילים והמלחמות בעקבות גניבתם בעידן הראשון.
הספר מסתיימת בסיפור נומנור ונפילתה בעידן השני ובסיפור טבעות הכוח והעידן השלישי.
אַינוּלִינדָלֶה (מנגינת האיינור) - בסיפור זה מתוארת שירת האיינור, שבה ברא אילובטר (המכונה גם ארו - "האחד", שליט העולם) את העולם הגשמי, ומסופר גם על המאבקים הראשונים שהתחוללו בין האיינור (האלים) שירדו לעולם הגשמי.
וַלָאקוֶנטָה (סיפור הולאר והמיאר) - בסיפור זה מתוארים האיינור שירדו לעולם הגשמי, כאשר חלקם הופכים להיות ולאר, שליטי העולם והשאר - מיאר, עוזריהם של הולאר.
לעולם ירדו גם כוחות הזדון, שהם הולא מלקור שר האופל (המכונה גם מורגות) ועוזרו סאורון, המיא (שהפך לשר האופל לאחר נפילתו של מלקור).
הולאר והמיאר חיים בארץ אמן, הארץ הברוכה, בעוד שמלקור ומשרתיו חיים בארץ התיכונה.
קְוֶנְטָה סילמריליון (תולדות הסילמרילים) - בסיפור זה, הכולל 24 פרקים ומהווה את עיקר הספר, מסופר על תולדות העידן הראשון של הארץ התיכונה כשבמרכז העלילה עומדים הסילמרילי (האבנים הקסומות שנוצרו על ידי העלף פאנור בן פינווה) שנחטפו על ידי מלקור-מורגות', שר האופל וגרמו למלחמות רבות בינו לבין העלפים ובני האדם.
בין פרקי הקונטה סילמרליון נכללים גם שלושת "הסיפורים הגדולים" שבהמשך ערך כריסטופר טולקין והוציא אותם כספרים תוך תיאור התפתחותם לאורך השנים: פרק י"ט: על ברן ולותין, פרקים כ-כ"ב: המספרים את סיפורם של הורין ושל ילדיו בפרק כ"א "על טורין טורמבר" ופרק כ"ג "על טואור ומפלת גונדולין".
על טבעות הכוח והעידן השלישי - בסיפור זה מתוארות יצירתן של טבעות הכוח ותולדות העידן השלישי של הארץ התיכונה עד לסיומו עם השמדת טבעת הכוח הגדולה ועזיבת אחרוני הנולדור ושומרי הטבעות את הארץ התיכונה בשהפלגה אל המערב.
למעשה, סיפור זה הוא גרסה מקוצרת של "שר הטבעות", אך הדגש כאן הוא על גנדלף ולא על פרודו וחבריו.
ההשפעה מהמיתולוגיה היוונית ניכרת באופן שבו האי נומנור מזכיר את אטלנטיס, ותיאור הולאר שואל תכונות רבות מהאלים האולימפיים.
הולאר, כמו האולימפיים, חיים בעולם, אך על הר גבוה, מופרד מבני תמותה; והמפגשים ביניהם הם לעיתים רחוקות בלבד.
תיאור הולאר מושפע גם מהמיתולוגיה הנורדית, עם מאפיינים הדומים למגוון של האזירים, האלים של אסגרד.
ת'ור, למשל, החזק ביותר מבין האלים מבחינה פיזית, ניתן לראות הן באולמו, שנלחם במפלצות של מלקור, והן בטולקס, ההשראה של הואלר.
מנווה, ראש הוולאר, מפגין כמה קווי דמיון לאודין, "האב".
טולקין אמר גם שהוא ראה בגנדלף "נודד אודיני".
השפעת הברית החדשה נראית בסכסוך בין מלקור לארו אילובטר, מקבילה לקוטביות של לוציפר ואלוהים.
יתרה מכך, בריאת ונפילתם של העלפים מקבילה לסיפור בראשית על בריאת האדם ונפילתו.
כמו בכל יצירותיו של טולקין, "הסילמריליון" מאפשר מקום להיסטוריה נוצרית מאוחרת יותר.
ייתכן שטולקין הושפע מהקוסמולוגיה הנוצרית של ימי הביניים, במיוחד בתיאור בריאת היקום, ביטוי של מעין שיר ששר אלוהים איתו המלאכים משתלבים בהרמוניה.
כתביו של אוגוסטינוס הקדוש על מוזיקה, כמו גם המסורת הענפה של ימי הביניים של ההרמוניה האלוהית - המוכרת לנו יותר כיום ברעיון "מוזיקת הספירות" - שימשו בסיס לספר הבריאה הזה.
חוקרי ספרות כמו דימיטרה פימי תיעדו את השפעתה של המיתולוגיה הקלטית בגלות העלפים, תוך שאלת אלמנטים מהמיתולוגיה האירית.
ההשפעה הוולשית נראית בשפה האלווית סינדרין.
טולקין כתב שהוא העניק לו "שפה לשונית מאוד דומה (אם כי לא זהה) בריטית-וולשית...
כי נראה שהיא מתאימה לסוג ה'קלטי' למדי של אגדות וסיפורים".
על אף שכאשר הספר יצא הביקורות היו חיוביות, המוציא לאור התבטא כי הביקורות "אינם הוגנות" מאחר שהספר אכזב הרבה מהקוראים, שציפו שהסילמריליון יהיה פחות רציני ויכתב יחד עם הרגעים הקלילים שנכתבו ב"שר הטבעות" ובמיוחד ב"ההוביט".
מגזין טיים התלונן ש"לא היה מסע אחד ושום חבורת גיבורים שהקורא יוכל להזדהות איתה".
בנוסף, ביקורות אחרות כללו "שפה קשה לקריאה ושמות רבים קשים וקשים לזכור"
אולם כן נרשמו ביקורות חיוביות: במאמר משנת 2019, לה מונד, מגזין צרפתי, כינה את הסילמריליון "אבן הפינה של דמיונו של טולקין" ו"הספר של טולקין ששולט בכולם" מגזין אחר, קול הכפר, כתב שזו "יצירת מופת קשה אך בלתי ניתנת לערעור של הפנטזיה".
הסיטי של לונדון היא המרכז ההיסטורי והפיננסי של לונדון רבתי.
האזור נקרא בדרך כלל "הסיטי", או "המייל המרובע" (Square Mile).
מספר התושבים המתגוררים בסיטי הוא נמוך – פחות מ-10,000 תושבים – אולם עובדים בה מעל 300,000 איש.
הסיטי של לונדון נחשבת למרכז הכלכלי השני בעולם, לאחר ניו יורק.
הסיטי מנוהלת על ידי האיגוד של לונדון.
בראש האיגוד עומד הלורד ראש העיר של לונדון, שיש להבדיל בינו לבין ראש העיר של לונדון העומד בראש לונדון רבתי.
שיטת הבחירה של הלורד ראש העיר אינה דמוקרטית, ומאפשרת לאנשי עסקים שעובדים בסיטי אך אינם מתגוררים בה להשתתף בבחירתו.
לסיטי יש כוח שיטור מיוחד, הנפרד ממשטרת לונדון רבתי (MPS) שנקרא משטרת הסיטי של לונדון.
שטח הסיטי נקבע לפי חומת לונדון שהקיפה אותו בעבר.
החומה נבנתה על ידי הרומאים כדי להגן על לונדיניום.
כיום שטח הסיטי גדול מהשטח שהיה מוקף חומה, והוא מכיל גם את לשכות עורכי הדין של הסיטי, ה"בארס".
הסיטי גובלת במערבה בסיטי של וסטמינסטר.
הגבול בין המחוזות חוצה את רציף ויקטוריה, עובר מערבה למידל טמפל, לאורך רחוב סטרנד, רחוב פליט וצ'נסרי ליין, שם גובלת הסיטי ברובע קמדן.
הגבול בין רובע קמדן והסיטי עובר לאורך רחוב הולבורן וממשיך מזרחה לאורך רחוב צ'רטרהאוס וחוצה את דרך פרינגדון, שם גובלת הסיטי עם רובע איזלינגטון.
הגבול בין הסיטי לאיזלינגטון עובר דרך אלדרסגייט ודרך גוסוול, ומזרחה למורגייט, שם גובלת הסיטי ברובע האקני ומשם דרומה עד לגבול הסיטי עם רובע טאוור המלטס.
הגבול בין הסיטי לטאוור המלטס עובר מערבית למצודת לונדון, הנמצאת מחוץ לסיטי.
כל שטחו של גשר לונדון מצוי בשטח הסיטי, אף שרק מחצית מנהר התמזה בין רובע סאת'ק לסיטי מצוי בשטח הסיטי (המחצית השנייה בשטחה של סאת'ק).
תחנת קישור הסיטי – תמזה
הסימפוניה החמישית בדו מינור, אופוס 67 (מכונה גם "הגורל"), שכתב לודוויג ואן בטהובן בין השנים 1804–1808, היא מהמפורסמות ומהפופולריות שביצירות המוזיקה הקלאסית.
הסימפוניה בוצעה לראשונה בשנת 1808 בתיאטר אן דר וין שבווינה, וזכתה לפופולריות תוך זמן קצר.
מאז הייתה לאחת הסימפוניות המבוצעות ביותר באולמות הקונצרטים.
הופמן תיאר אותה כ"אחת היצירות החשובות ביותר בתקופתה".
הסימפוניה מורכבת מארבעה פרקים: אלגרו קון בריו, אנדנטה קון מוטו, וסקרצו מהיר (אלגרו) המוביל ללא הפסקה (attacca) לפרק הסיום, אלגרו.
ידוע במיוחד מוטיב הפתיחה של הפרק הראשון הבנוי מארבעה תווים, 'קצר-קצר-קצר-ארוך', פעמיים בזה אחר זה ("סקוונצה"):
הסימפוניה, ובמיוחד מוטיב הפתיחה שלה, השתרשו בתרבות המערב גם בקרב קהל שאינו מאזין מובהק למוזיקה קלאסית.
הדבר הביא לעיבודים מחודשים של חלקים מהסימפוניה בסרטי קולנוע, בסדרות טלוויזיה ובסגנונות של מוזיקה פופולרית כמו דיסקו, רוקנרול, ואפילו טכנו.
שימוש מפורסם במוטיב הפתיחה של הסימפוניה החמישית נעשה במהלך מלחמת העולם השנייה, כששירות השידור הבריטי, ה-BBC, פתח בו את מהדורות החדשות שלו.
הרצף 'קצר-קצר-קצר-ארוך' ייצג את קוד המורס של האות "V" (עבור "Victory", ניצחון) — נקודה, נקודה, נקודה, קו.
כתב היד של היצירה שמור בספריית המדינה בברלין.
כתיבת הסימפוניה החמישית ארכה זמן רב, יותר מארבע שנים.
זאת מכיוון שבמהלך אותן שנים עסק בטהובן בכתיבת יצירות נוספות, בהן הגרסה הראשונה של "פידליו", הסונאטה לפסנתר "אפאסיונטה", שלוש רביעיות המיתרים "ראזומובסקי", הקונצ'רטו לכינור, הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר, והסימפוניות הרביעית והשישית.
טיוטות ראשונות של הסימפוניה מתוארכות לשנת 1804, מיד לאחר מועד השלמת הסימפוניה השלישית, וסיום כתיבתה בשנת 1808 התרחש במקביל לסיום כתיבת הסימפוניה השישית, "הפסטורלית".
בטהובן היה אז בשנות השלושים לחייו, וכבר סבל מחירשות חלקית.
הסימפוניה החמישית בוצעה לראשונה ב-22 בדצמבר 1808 בתיאטר אן דר וין שבווינה, במסגרת קונצרט גדול ויחיד במינו שארך יותר מארבע שעות, קונצרט בטהובן, 1808. בטהובן ניצח על הקונצרט, שהוקדש כולו להשמעת בכורה של יצירותיו.
שתי הסימפוניות, החמישית והשישית, הופיעו בתוכנית בסדר הפוך מהמוכר כיום: הסימפוניה החמישית צוינה כמספר 6, והשישית כמספר 5.
תוכנית הקונצרט המלאה כללה את היצירות הבאות:
האריה הקונצרטית "הה, בוגד!", Op.
פרק ה"גלוריה" של המיסה בדו מז'ור
הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר (נוגן בידי בטהובן בעצמו)
פרקי ה"סנקטוס" וה"בנדיקטוס" של המיסה בדו מז'ור
בטהובן הקדיש את הסימפוניה החמישית לשניים מפטרוניו: הנסיך לובקוביץ והרוזן רזומובסקי.
ההקדשה הופיעה במהדורה המודפסת הראשונה שיצאה לאור באפריל 1809.
ביצוע הבכורה, שסבל ממכשלות שונות, עבר כמעט ללא תגובה מצד המבקרים.
התזמורת לא היטיבה לנגן – התקיימה חזרה אחת בלבד לפני הקונצרט – ובנקודה אחת במהלך ביצוע הפנטזיה הכוראלית, נאלץ בטהובן להפסיק את הנגינה ולהתחילה מחדש עקב טעות של אחד המבצעים.
האודיטוריום לא היה מחומם, והקהל היה מותש מהקור ומאורך התוכנית.
ביצוע אחר של היצירה, כעבור שנה וחצי, סוקר בהתלהבות בידי א.ת.א.
הופמן, שתיאר את המוזיקה בדימויים דרמטיים:
תוך זמן קצר כבשה הסימפוניה מקום מרכזי ברפרטואר הקונצרטים.
בין השאר בוצעה בקונצרטי הפתיחה של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בדצמבר 1842 ושל התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בנובמבר 1931. הסימפוניה היא בין המהפכניות שביצירותיו של בטהובן, יחד עם הסימפוניה השלישית, "הארואיקה", והסימפוניה התשיעית, "הכוראלית".
היא נחשבה לפורצת דרך מבחינה טכנית ורגשית גם יחד, והייתה לה השפעה רבה על מלחינים ומבקרי מוזיקה.
היא סיפקה השראה למלחינים כמו ברהמס, צ'ייקובסקי (בעיקר בסימפוניה הרביעית שלו), מאהלר והקטור ברליוז.
נאמר עליה כי כל סימפוניה בעלת משמעות שנכתבה אחריה נוצרה בהשפעתה או כתגובה לה.
עם השנים הפכה הסימפוניה החמישית לאחת היצירות המוכרות ברפרטואר הקלאסי, ומוטיב הפתיחה שלה הפך למעין "אייקון" מוזיקלי המייצג מוזיקה קלאסית בכלל ואת יצירותיו של בטהובן בפרט.
אלגרו קון בריו (מהיר ובהתלהבות) - Allegro con brio
אנדנטה קון מוטו - בקצב הליכה מהיר - Andante con moto
סקרצו: אלגרו - בעל אופי מבודח; מהיר - Scherzo: Allegro
שלושת הפרקים הראשונים כתובים לשני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, והרכב כלי הקשת הרגיל של התפקיד הראשון והשני בכינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבאסים.
בפרק הרביעי, מצטרפים פיקולו, קונטרה בסון ושלושה טרומבונים (אלט, טנור ובס).
ביצוע היצירה נמשך כ-35 דקות.
הפרק הראשון פותח במוטיב ארבעת הצלילים 'קצר-קצר-קצר-ארוך' , אחד מהמפורסמים ביותר במוזיקה המערבית.
המוטיב חוזר בצורות שונות לאורך הסימפוניה ומאחד אותה מבחינה נושאית.
מחלוקת שוררת בקרב מנצחים בנוגע לאופן נגינת ארבע התיבות הפותחות.
יש שמנצחים עליהן במפעם אלגרו ברור; אחרים מנצלים את חירות הפרשנות להתייחסות כבדת משקל, ומנגנים את המוטיב במפעם איטי יותר והדור; ויש שמבצעים את שלושת צלילי הסול ושלושת צלילי הפה ב'מולטו ריטרטאנדו' (האטה בכל פסוקית של ארבעה צלילים), בהסתמך על סימן הפרמטה שמעל לכל תו רביעי.
הפרק הראשון הוא במבנה הסונאטה המסורתי, שבטהובן ירש מקודמיו, היידן ומוצרט (כשהרעיונות הראשיים שמוצגים בעמודים הראשונים עוברים פיתוח מפורט דרך סולמות רבים, עם חזרה דרמטית לקטע הפותח - הרפריזה - ברבע האחרון של הפרק).
הפרק מתחיל בשני פסוקי פורטיסימו דרמטיים, המוטיב המפורסם, המשתלטים על קשב המאזין.
לאחר ארבע התיבות הראשונות, משתמש בטהובן בחיקויים ובסקוונצות להרחבת המוטיב; חיקויים נמרצים אלה מתערבבים זה בזה בסדירות קצבית ברורה כל כך, עד שנראה שהם מפתחים מלודיה יחידה וזורמת.
לאחר הגשר נשמעת תרועה קצרה של הקרנות, המהווה מעין הכרזה על כניסת הנושא השני.
נושא זה כתוב ב-מי במול מז'ור, המז'ור המקביל, והוא לירי יותר, כתוב בפיאנו ומביא את מוטיב ארבע התיבות בליווי כלי הקשת.
הקודה מבוססת שוב על מוטיב ארבע התיבות.
קטע הפיתוח בא בהמשך, תוך שימוש במודולציות, סקוונצות וחיקוי, וכולל את הגשר.
אחרי הרפריזה, מופיע קטע סולו קצר באבוב בסגנון כמו-אלתורי, והפרק מסתיים בקודה גדולה.
הפרק השני, בלה במול מז'ור, הוא יצירה לירית בצורת וריאציה כפולה, כלומר שני נושאים מוצגים ומשתנים לסירוגין.
לאחר הווריאציות ישנה קודה ארוכה.
הבחירה בלה במול מז'ור אחרי פרק בדו מינור הייתה טכניקה פשוטה של בטהובן, והוא השתמש בה בסונאטה "הפתטית" וכן בסונאטה השישית לכינור (Op.
הפרק פותח בהכרזת נושאו, מלודיה באוניסונו בנגינת ויולות וצ'לים, בליווי קונטרבסים.
נושא שני מגיע במהרה, עם הרמוניה שמספקים קלרינטים, בסונים וכינורות, עם ארפג'ו משולש בוויולות ובקונטרבס.
לאחר חזרה על הנושא הראשון בווריאציה, מופיע נושא שלישי, בתווים של 1/32 בוויולות ובצ'לי וכנגדו אמירה בחליל, אבוב ובסון.
אחרי קטע ביניים, כל התזמורת משתתפת בפורטיסימו, לקראת סדרה של כמה קרשנדי, וקודה לסיום הפרק.
בפרק השלישי שלושה חלקים, כולל סקרצו וטריו.
הוא עוקב אחר התבנית המסורתית של פרקים שלישיים בסימפוניות מהתקופה הקלאסית, ומכיל ברצף את הסקרצו הראשי, קטע טריו ניגודי, חזרה לסקרצו, וקודה.
הפרק חוזר לסולם דו מינור הפותח ומתחיל בנושא הבא, בנגינת צ'לי וקונטרבסים:
המוזיקולוג גוסטב נוטבום מהמאה ה-19 ציין שלנושא זה יש אותו רצף גובהי צלילים (אך בסולם שונה ובמנעד אחר) של פתיחת הנושא של הפרק האחרון בסימפוניה מס' 40 בסול מינור של מוצרט.
תופעות כאלה של דמיון צצות לעיתים במקרה, אך אין זה סביר במקרה זה.
נוטבום גילה את הדמיון כשעיין בפנקס הסקיצות של בטהובן לסימפוניה החמישית: מופיעות בו 29 תיבות של ה'פינאלה' של מוצרט, שבטהובן העתיק.