tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שוורצקופף היה קרוב מאוד לאביו, שבמקביל לעבודתו גם עבד במשרה נוספת כקריין בתוכנית רדיו על סיפורי משטרה אותנטיים.
כאשר היה שוורצקופף בן שמונה, אביו התגייס מחדש לצבא לשרת במלחמת העולם השנייה.
היעדרותו הממושכת מהבית פגעה בפרנסת המשפחה.
שוורצקופף הבן כבר באותו הגיל רצה ללכת בעקבות קריירה צבאית בהשראת אביו.
כצוער בן 10 במכון הצבאי בורדנטאון, ליד טרנטון, הוא הצטלם לתצלום הרשמי שלו לבוש בהבעה חמורת סבר, משום ש"יום אחד כשאהיה גנרל, אני רוצה שאנשים ידעו שאני רציני."
לאחר המלחמה, בגיל 12, יצא עם הוריו לשליחות בטהראן שבאיראן ב-1946. בעת השהייה באיראן למד שוורצקופף כיצד לירות, לרכב על סוסים ולצוד, ופיתח התעניינות ארוכת שנים לתרבות המזרח התיכון.
מאוחר יותר, לשוורצקופף האב היה חלק מהותי בהוצאתה לפועל של ההפיכה באיראן ב-1953 שהוצאה לפועל בהכוונת ה-CIA וה-MI6. ב-1947, במסגרת שיבוץ של שוורצקופף האב למשרה צבאית באירופה, עברה המשפחה לז'נבה, שווייץ, ושוורצקופף הבן התלווה לאביו במסעותיו של הלה ברחבי היבשת.
שוורצקופף למד בבית הספר הקהילתי בטהראן, בבית הספר הבינלאומי בז'נבה, ובשני בתי ספר אמריקאים באזורי הכיבוש בגרמניה לפני ששבה המשפחה לאמריקה ב-1951. בשובו לארצות הברית למד באקדמיה הצבאית ואלי פורג', וב-1956 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בווסט פוינט.
באקדמיה הצבאית שוורצקופף שיחק כדורגל, התאבקות, שר וניצח על מקהלת הכנסייה של האקדמיה.
בנוסף עבר את מבחן ה-IQ מטעם האקדמיה עם תוצאה גבוהה מאוד, 168. בנוסף, גובהו של שוורצקופף, 1.91 מטר, תרם לו במיומנות אתלטית.
שוורצקופף העריץ מפקדים צבאיים אמריקאים כגון יוליסס ס.
גרנט, ויליאם טקומסה שרמן וקרייטון אברמס.
את לימודיו בווסט פוינט סיים עם תואר ראשון במדעים.
לאחר הסמכתו לקצונה עבר אימוני חיל רגלים וצנחנים.
הוא נכנס לשירות פעיל כלוטננט שני והתייצב בבית הספר לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית בפורט בנינג, ג'ורג'יה, שם השתתף בקורס קציני החי"ר הבסיסי מאוקטובר 1956 עד מרץ 1957 וזכה בתג הנחת שלו.
משימתו הראשונה הייתה כמפקד מחלקה ומאוחר יותר קצין בכיר של פלוגה E, קבוצת הנחתים השנייה, בחטיבה המוטסת ה-187, דיוויזיה מוטסת 101, בפורט קמפבל, קנטקי.
מאוחר יותר סיפר שאז גילה משבר תפקוד בקרב שדרת הקצונה והפיקוד בכלל.
שוורצקופף אמר מאוחר יותר שהיו קצינים ומש"קים רבים שפגש באותה משימה ש"לא הייתה להם תחושת חובה או כבוד, ושראו את העולם דרך אובך אלכוהולי."
ב-1958 קודם לדרגת לוטננט ראשון.
ביולי 1959 נשלח לתפקיד הראשון שלו מחוץ לארצות הברית, כקצין מטה העובד לסירוגין בתפקידים של מפקד מחלקה, קצין קישור ומפקד כיתת סיור בגרמניה המערבית, במסגרת רגימנט הרגלים השישי.
בהמשך התמנה למזכירו האישי של מפקד בריגדת ברלין.
ב-1964 הוענק לו תואר שני בהנדסה מכנית והנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1965 עבר לשרת בווסט פוינט כמדריך עם הסכם עבודה שתוקפו עד 1968. יותר ויותר מחבריו לספסל הלימודים מווסט פוינט פנו לווייטנאם כיועצים לצבא דרום וייטנאם, ובסוף שנתו הראשונה של שוורצקופף כחבר בסגל החינוכי של וסט פוינט, הוא ביקש להצטרף אליהם.
שוורצקופף שימש כיועץ כוח משימה של דיוויזיית נחתים דרום וייטנאמית; במהלך אותה תקופה הוא הועלה מדרגת קפטן למייג'ור.
כאשר הסתיימה תקופת שליחותו בווייטנאם, הוא חזר לשרת את השנתיים הנותרות של שירות ההוראה שלו בווסט פוינט.
ב-1968 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
באותה שנה הוא נישא לברנדה הולסינגר.
השניים נפגשו לראשונה במשחק כדורגל ונישאו כעבור שנה.
לזוג היו שלושה ילדים: סינטיה, ילידת 1970, ג'סיקה, ילידת 1972 וכריסטיאן, יליד 1977.
אחת התקריות המפורסמות בקריירה הצבאית של שוורצקופף אירעה במהלך שליחותו השנייה לווייטנאם ב-1970. כששוורצקופף קיבל הודעה שחיילים בפיקודו נתקלו בשדה מוקשים בחצי האי בטנגן הידוע לשמצה, הוא מיהר למקום במסוק שלו, כמנהגו בהיותו מפקד רגימנט, על מנת להעמיד את מסוקו לרשות הפצועים.
הוא מצא שחלק מהחיילים עדיין היו לכודים בשדה המוקשים.
שוורצקופף האיץ בהם לחזור על עקבותיהם לאט.
ובכל זאת, אדם אחד הפעיל מוקש ונפצע באורח קשה אך נשאר בהכרה.
כשהפצוע התנופף בייסורים, חששו החיילים סביבו שהוא יפעיל מוקש נוסף.
שוורצקופף, שנפצע גם הוא מהפיצוץ, זחל על פני שדה המוקשים אל הפצוע והחזיק אותו כדי שאחר יוכל לקשור את רגלו המרוסקת מהפיצוץ.
חייל אחד התרחק כדי לשבור ענף מעץ סמוך כדי ליצור סד לרגלו.
בכך עלה גם הוא על מוקש שהרג אותו ואת שני האנשים הקרובים אליו.
בסופו של דבר הוביל שוורצקופף את אנשיו ששרדו למקום מבטחים, בכך שהורה למהנדסי הדיוויזיה לסמן את מיקומי המוקשים בקרם גילוח.
(חלק מהמוקשים היו מתוצרת צרפתית ומתוארכים למלחמת הודו-סין הראשונה; אחרים הובאו על ידי כוחות יפנים במלחמת העולם השנייה).
על גבורתו עוטר בכוכב הכסף, והמוניטין שלו כקצין המסכן את חייו למען אנשיו חוזק.
שוורצקופף היה ידוע תמיד כקצין קשוח אך אכפתי כלפי פקדיו.
הוא הכין את אנשיו שאולי לא יאהבו חלק מהכללים הנוקשים שלו, אבל זה היה לטובתם.
הוא אמר להם "כשאתם עולים על המטוס כדי לחזור הביתה, אם הדבר האחרון שאתם חושבים עליי הוא 'אני שונא את המנוול הזה', אז זה בסדר כי אתם הולכים הביתה בחיים".
לוטננט גנרל האל מור כתב מאוחר יותר שבמהלך שהותו בווייטנאם רכש שוורצקופף את מה שיהפוך מאוחר יותר למזגו הקצר הידוע לשמצה, במהלך ויכוח דרך מכשיר הקשר עם מפקדיו על שטס עם מסוקו להציל את אנשיו בשדה המוקשים.
במהלך שנות השבעים למד שוורצקופף באקדמיה למלחמה של צבא ארצות הברית, ושירת במספר רב של תפקידים, כולל תפקיד בפנטגון, הצבה במערב גרמניה, פיקוד על חטיבה בדיוויזיית רגלים ותפקיד סגן מפקד דיוויזיה ממוכנת.
כל אותה העת המשיך לעלות בדרג הצבאי.
בין היתר עבר ניתוח לטיפול בבעיה מולדת בגבו שהוחמרה במהלך שירותו הקרבי; שירת במטה הכללי של הצבא בפנטגון; היה סגן מפקד החיל המוצב האמריקאי באלסקה בפיקודו של בריגדיר גנרל וילארד לאת'ם; ושירת כמפקד הבריגדה ה-1 של דיוויזיית הרגלים ה-9 בפורט לואיס, מדינת וושינגטון.
לאחר קידומו לדרגת בריגדיר גנרל, הוא הוצב כקצין תכנון אסטרטגיה ומדיניות בפיקוד האוקיינוס השקט למשך שנתיים.
לאחר מכן שימש כעוזר מפקד הדיוויזיה הממוכנת ה-8 וכמפקד חיל המוצב האמריקאי במיינץ, מערב גרמניה.
(במהלך הזמן הזה, העיר זכתה לביקור של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ובכך הופקד שוורצקופף לאחראי על כוחות הביטחון במהלך הביקור).
ב-1982 קודם לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-24. כעבור שנה, התרחשה הפיכה באי הקאריבי הקטנטן גרנדה.
בסיוע קובני, המהפכנים בגרנדה פעלו להעמיק את דריסת הרגל של הגוש המזרחי בחצי הכדור המערבי.
כמו כן, היה חשש שאמריקאים הלומדים באי עלולים להילקח כבני ערובה.
מאחר שהוזעקה נחיתה אמפיבית, הופקד כל המבצע בפיקודו של אדמירל.
שוורצקופף נשלח על ידי הצבא כיועץ לחיל הים כדי לוודא את המיצוי הנכון של יחידות הקרקע המצורפות לכוח המשימה.
הוא זכה במהירות לאמונו של הממונה עליו ומונה לסגן מפקד כוח המשימה המשותף.
המבצע בגרנדה - מבצע זעם דחוף - אמנם התגלה כקשה יותר ממה שמתכנניו ציפו, אך ההפיכה סוכלה במהירות.
הסדר הושב על כנו, בחירות דמוקרטיות נקבעו, והסטודנטים האמריקאים חזרו הביתה ללא פגע.
ב-1986 הועלה בדרגה (ללוטננט גנרל) ומונה לפקד על הקורפוס האמריקני ה-1. לאחר שנה עבר לפנטגון לשמש כסגן ראש מחלקת המבצעים שם.
ב-1988 קודם שוורצקופף לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית (Central Command), שהיה אחראי למבצעים במזרח התיכון, קרן אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
קודם למינוי לקח שוורצקופף חלק במגעים הדיפלומטיים מול ברית המועצות שקידמו את המלחמה הקרה לעבר סיומה.
הוא התמנה על רקע מיומנותו הדיפלומטית והמקצועיות שלו גם בפעולה בשטח וגם בהכנת פעולות אסטרטגיות, כמו גם חיבתו האישית וההיכרות שלו עם התרבות המקומית.
בתפקיד זה הכין בין השאר תוכנית להגנת שדות הנפט של המפרץ הפרסי מפלישה עיראקית.
נוכח סיומה של המלחמה הקרה, שוורצקופף קבע כי "דוקטרינת הזגרוס", לפיה פלישה סובייטית למזרח התיכון תיבלם דרך מערך צבאי אמריקאי-ערבי משולב בהרי הזגרוס, מיושנת, והעריך כי הסכנה הגדולה ביותר לשלום האזורי כעת היא תוקפנות אפשרית של מדינה ערבית אחת נגד שכנתה.
עיראק, בהנהגתו של סדאם חוסיין, תאמה לחששות אלו, ובתחילת אוגוסט 1990, שבוע בלבד לאחר שהסתיים תרגיל פעולה נוכח תוקפנות עיראקית אפשרית נגד מדינות המפרץ, התרחשה הפלישה העיראקית לכווית.
לאחר פלישת עיראק לכווית בקיץ 1990 הוא מונה למפקד כוחות הקואליציה שהקימה ארצות הברית נגד עיראק, ופיקד על ההכנות למלחמת המפרץ.
תחילה העריך שוורצקופף כי עיראק תשתלט רק על שדות נפט בצפון כווית, אך נוכח השתלטות הצבא העיראקי על כל המדינה, עלה החשש כי תמשיך התקדמות צבאית של עיראק גם לכדי פלישה צבאית לתוך ערב הסעודית.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש הטיל אולטימטום על עיראק לנסיגה מכווית, ועם תמיכת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות הצליח להקים קואליציה מדינית בת מעל שלושים מדינות, ממצרים וסוריה ועד הממלכה המאוחדת וקוריאה הדרומית, שפעלה נגד התוקפנות העיראקית.
כל מדינות הקואליציה העבירו מכוחותיהם לתמיכה במאמץ הלחימה ובמסגרת מבצע "מגן מדבר" החל ריכוז של כוחות בעלות הברית בערב הסעודית.
שוורצקופף, שהתמנה למפקד על כוחות בעלות הברית, העביר את מרכז פעילותו מטמפה, פלורידה לריאד, בירת סעודיה.
שוורצקופף היה בקשר ישיר עם יושב ראש המטות המשולבים קולין פאוול, והעביר מספר צווים צבאיים שהיו תקפים על כל החיילים שתחת פיקודו אשר נועדו כדי להתאקלם עם חוקי השריעה של הסעודים, לדוגמה איסר על שתיית משקאות חריפים.
הליך גיוס הכוחות נמשך מספר חודשים, ובשחר 1991 היו תחת פיקודו של שוורצקופף 750,000 חיילים, מתוכם 500,000 אמריקאים ו-250,000 אנשי חילות משלוח של כל שאר מדינות הקואליציה.
שוורצקופף היה בקשרים טובים עם מפקדי חילות המשלוח הבריטי, הצרפתי והסעודי (אף כי לאחר המלחמה טען שכוחות מדינות ערב היו הכי פחות יעילים מבין כל חילות המשלוח), כמו גם עם סגנו, לוטננט גנרל קלווין וולר, שחלק עימו בעומס הניהולי של צבא בעלות הברית המאוחד.
המלחמה החלה כאשר פג תוקפו של האולטימטום האמריקאי ללא מענה עיראקי חיובי, ב-17 בינואר 1991. ברגע שקץ תאריך האולטימטום, החל חיל האוויר האמריקאי וחילות האוויר המשולבים של חילות המשלוח בביצוע סדרת גיחות צבאיות שנועדו לנטרל את בסיסי חיל האוויר העיראקי, מערכות הנ"מ והטק"א של העיראקים.
עד 24 בפברואר הוגבלה עיקר המלחמה למאבק האווירי, במהלכו השיגו בעלות הברית עליונות אווירית חד משמעית על יריביהם העיראקים.
בוושינגטון רווחה הדעה, כי שוורצקופף ואנשיו לא עושים די כדי להתמודד עם הסקאדים.
כאשר דיק צ'ייני, מזכיר ההגנה, וקולין פאוול, עברו על הדו"חות שהגיעו מסעודיה, הם הבחינו כי מעט מאוד משאבים וגיחות מופנים לטובת הניסיון לאתר ולהשמיד את משגרי הטק"ק הניידים של עיראק.
רבים מהסקאדים העיראקים הופנו כלפי ישראל כדי להכריח אותה להיכנס למלחמה ולגרום לפיצול בקרב בעלות הברית, עקב הסבירות שמדינות ערב כגון סעודיה וסוריה לא ימשיכו להילחם בעיראק עם יצטרכו לעשות זאת לצידה של ישראל.
כאשר גילו השניים את הנתונים, סופר כי צ'ייני זעם ואמר כי "המשימה בעדיפות הראשונה היא לשמור על ישראל מחוץ למלחמה".
במהלך ינואר ותחילת פברואר בלמו כוחות בעלות הברית ניסיון עיראקי לפלוש קרקעית לתוך סעודיה, ורק עם השגת העליונות האווירית החלה היוזמה הקרקעית נגד עיראק.
כאשר החלה הפעולה הקרקעית במסגרת מבצע "סופת מדבר", ב-24 בפברואר, חיל האוויר העיראקי רותק לחלוטין לקרקע, וביצועיו כמעט ולא היו קיימים עוד.
במהלך הפעולה הקרקעית יושמה התוכנית שהכינו שוורצקופף ואנשי מטהו – איגוף שמאלי עמוק של הכוחות העיראקיים בכווית, שתרם לסיום מהיר של המערכה.
על רקע מזג רוחו זכה לכינוי "Norman Storman" ("נורמן הסוער").
האסטרטגיה של היוזמה הקרקעית שתכנן שוורצקופף צלחה, והצליחה להביא להכרעה של המערכה הקרקעית תוך ארבעה ימים בלבד, כאשר ב-28 בפברואר הוכרעה המלחמה והנשיא בוש הכריז על הפסקת אש עם שחרור כווית מידי הצבא העיראקי.
כמפקד כוחות הקואליציה במלחמה, שוורצקופף בלט מאוד באופן אישי בתפקידו בניהול המלחמה, ונתן מסיבות עיתונאים תכופות, מה שהפך אותו למושא להערצה מבית.
לאחר המלחמה הוצע לשוורצקופף התפקיד של ראש מטה צבא ארצות הברית בידי מזכיר הצבא מייקל סטון, אך הוא דחה את ההצעה ופרש משירות צבאי באוגוסט 1991.
לאחר מכן פרסם אוטוביוגרפיה, שימש כפרשן צבאי לרשת NBC, ועסק בפעילויות צדקה שונות.
שוורצקופף תרם את רוב זמנו לארגוני צדקה ופעילויות קהילתיות מרובות.
הוא נבחר לשבת במועצת המנהלים של רמינגטון, ועוד מספר תאגידים מפורסמים נוספים.
בניגוד להערכות שרווחו אודותיו, הוא לא פנה לקריירה פוליטית.
אף על פי שתמך בנשיא בוש בבחירות לנשיאות ב-2004, הוא השמיע בהמשך ביקורת על אופן הניהול של מלחמתה השנייה של ארצות הברית בעיראק ובפרט ביקר את מזכיר ההגנה דונלד רמספלד.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2008, הביע תמיכה במועמד המפלגה הרפובליקנית ג'ון מקיין.
שוורצקופף זכה במספר רב של עיטורים צבאיים אמריקניים וזרים, ובין השאר מווייטנאם, בריטניה וצרפת (כולל חברות כבוד בלגיון הזרים הצרפתי – שלא הוענקה לשום אמריקני לפניו).
ב-2002 ניתנה לו מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור השני במעלתו בארצות הברית, לאחר מדליית החירות הנשיאותית.
שוורצקופף נפטר ב-27 בדצמבר 2012 בביתו שבטמפה, פלורידה.
נורמן דמיל רוס היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי.
אלוף אולימפי בעל 3 מדליות זהב ושיאן עולם.
הוא התאמן תחת הדרכתו של ויליאם "ביל" באכרך יחד עם ג'וני וייסמילר, רוברט סקלטון, סיביל באואר, אתל לאקי ואלופים אולימפיים נוספים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא זכה באיתור מגנרל ג'ון פרשינג.
הוא למד ושחה באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר מכן סיים תואר במשפטים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במהלך תחרות בהונולולו, האוואי הוא הכיר נסיכה מקומית, שאיתה התחתן.
בתחרות שחייה שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-24 בנובמבר 1916 קבע רוס במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:21.6 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-5 שנים של צ'ארלס דניאלס מארצות הברית (2:25.4 דקות).
במשחקי בנות הברית שנערכו בפריז ביוני 1919 זכה רוס ב-5 מדליות זהב.
בתחרות שחייה שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-9 באוקטובר אותה שנה קבע רוס במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 5:14.6 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-7 שנים של ג'ק האטפילד מבריטניה (5:21.6 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה ב-10 בינואר 1920 קבע רוס במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 11:24.2 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן 14 שנים של הנרי טיילור מבריטניה (11:25.4 דקות).
בנוסף, במשחה ל-100 מטר חופשי הוא סיים רביעי בתוצאה של 1:03.8 דקות, אך לבסוף נפסל.
כמו כן, הוא סיים עם נבחרת ארצות הברית במקום שישי בכדורמים.
לאחר שפרש משחייה תחרותית פתח רוס בקריירה מוזיקלית כדי ג'יי קלאסי הראשון ונודע כ"דוד נורמי".
במלחמת העולם השנייה שימש רוס כעוזרו של גנרל ג'יימס דוליטל.
בשנת 1953 נפטר רוס באוונסטון, אילינוי.
בסך הכל קבע רוס 13 שיאי עולם בשחייה וזכה ב-18 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה.
בשנת 1967 זכה רוס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
נורמן ב' פּוֹדְהוֹרֶץ היה סופר, פובליציסט, עיתונאי ועורך עיתונות יהודי-אמריקאי.
נחשב לאחד מאבות הזרם הנאו-קונסרבטיבי באידאולוגיה הפוליטית האמריקאית.
כיהן במשך 35 שנים (1960–1995) כעורך הראשי של הירחון הנאו-קונסרבטיבי קומנטרי (Commentary), וכתב יותר מעשרים ספרים ומאות מאמרים מעוררי מחלוקת.
פודהורץ נולד וגדל ברובע בראונסוויל בברוקלין שבניו יורק.
הוריו היו יהודים יוצאי גליציה.
משפחתו הייתה שמאלנית, ואחותו הגדולה הייתה פעילה בתנועת נוער סוציאליסטית.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה וגם מבית המדרש לרבנים באמריקה.
לאחר מכן קיבל תואר ראשון ושני בהצטיינות מאוניברסיטת קיימברידג'.
כמו כן שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1953–1955, בשירותי הביטחון.
היה נשוי לפעילה הנאו-קונסרבטיבית האנטי-פמיניסטית היהודייה מידג' דקטר עד למותה ב-2022 (עבורה היו אלה נישואין שניים).
נפטר בניו יורק ב-16 בדצמבר 2025. הותיר אחריו שני ילדים.
בנו הצעיר ג'ון פודהורץ כיהן ככותב הנאומים של רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב) ומחזיק מאז ינואר 2009 במִשרה שבה החזיק אביו כעורך ה"קומנטרי".
בתו רותי בלום היא עיתונאית ישראלית ב"ג'רוזלם פוסט".
קרוב משפחה ידוע נוסף הוא אליוט אברמס, יהודי אמריקאי הנשוי לבתו החורגת של פודהורץ, רחל דקטר.
אברמס היה עוזר שר החוץ בממשל רייגן (והסתבך אז בפרשת איראן-קונטראס) ומשנה ליועץ לביטחון לאומי האחראי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני במִמשל ג'ורג' בוש (הבן).
פודהורץ היה בראשית דרכו, בשנות הארבעים של המאה ה-20, מראשי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק הליברלית-שמאלנית, שכללה בין השאר את דניאל בל, פיליפ ראב, מארי מקארתי, נייתן גלייזר, אירווינג קריסטול, סימור מרטין ליפסט ורבים אחרים, מרביתם יהודים, שלמדו ברובם באותה העת בסיטי קולג' של ניו יורק.
כבר אז היו אלה שמאלנים לא אורתודוקסיים, אשר דיברו ופעלו בגלוי כנגד דרכו של יוסיף סטלין ושלטון העריצות שלו בברית המועצות דאז, בניגוד למרבית אנשי השמאל של אותה התקופה, שהעריצו אותו.
בתור ליברל שמאלני, הוא מונה ב-1957 להיות אחד מממלאי מקומו של אליוט כהן העורך והמייסד של הירחון "קומנטרי", שהוציא לאור הוועד היהודי-אמריקני החל מ-1945 ונחשב אז מעמודי התווך של השמאל האמריקאי.
הוא החליף בתפקיד את קלמנט גרינברג.
אליוט כהן חזר לתפקיד לתקופה קצרה אך התאבד עקב דיכאון קליני ב-1959 וב-1960 מונה פודהורץ לעורך הראשי.
בעקבות מלחמת ששת הימים הרגיש פודהורץ כי השנאה הבוטה שהפגין "השמאל החדש" כלפי מדינת ישראל המנצחת, נובעת בראש ובראשונה מאנטישמיות, והחל במסעו האידאולוגי ימינה.
מסע זה נמשך כעשור והסתיים באמצע שנות השבעים בערך, עת הפכו פודהורץ וירחונו "קומנטרי", יחד עם אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר ורבים מאותה קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, למנהיגי הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי.
בספרו "לערוק מן המחנה" (Breaking Ranks, הוצאת הארפר ורו, 1979) מתאר פודהורץ בפרוטרוט את ייסוריו כשקרע את עצמו משורשיו השמאלנים וניתק את קשריו עם הגוף הדומיננטי של האינטליגנציה הניו-יורקית.
הוא טען שהמהפך הרעיוני שעבר היה אישי, חברתי וטוטאלי.
פודהורץ קיבל ב-2004 את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ג'ורג' בוש (הבן) ושלוש שנים אחר כך את פרס "שומר ציון" מאוניברסיטת בר-אילן.
בין השאר, התנגדו פודהורץ וחבריו הנאו-קונסרבטיבים ל"דטאנט" (Détente) שיזם הנרי קיסינג'ר למול ברית המועצות דאז.
פודהורץ עצמו הגיע עד לכדי חשש גלוי, כפי שהביע ב-1980 בספרו "הסכנה הנוכחית" (The Present Danger), כי ברית המועצות תהיה המנצחת בסופו של דבר במלחמה הקרה מול ארצות הברית.
פודהורץ תמך בהתלהבות בפלישה האמריקאית לעיראק, והחל ממאי 2007 ועד למותו הוא כתב ופרסם מאמרים וספרים, בהם הוא תמך בתקיפה צבאית אמריקאית כנגד יכולותיה הגרעיניות הפוטנציאליות של איראן.
הוא טען, כי משא ומתן דיפלומטי עם מדינה זו הוא שווה-ערך למדיניות ה"פיוס" של ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית ערב מלחמת העולם השנייה.
בספרו "מלחמת העולם הרביעית" (World War IV: The Long Struggle Against Islamofascism, הוצאת דאבלדיי, 2007) הוא קשר את שלוש החזיתות שבהן נלחמה ארצות הברית – עיראק, אפגניסטן ואיראן, למלחמה עולמית אחת בטרור האסלאמי, שאותו הוא כינה "אסלאמו-פאשיזם".
פודהורץ היה תומך נלהב של הנשיא ג'ורג' בוש הבן ואחר כך היה יועצו הראשי לענייני חוץ של רודי ג'וליאני ב-2008, במירוץ הכושל של האחרון למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית (המנצח ג'ון מקיין הפסיד בבחירות הכלליות אז, לברק אובמה).
במרץ 2010 הוא כתב ב"וול סטריט ג'ורנל" מאמר תמיכה בשרה פיילין, אם תתמודד לנשיאות ב-2012 מול אובמה, ובאופן כללי יותר, תמיכה ב"תנועת מסיבת התה" - האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית - למול המפלגה הדמוקרטית.
פודהורץ ראה עצמו כציוני חם ופרו ישראלי מובהק.
הוא תמך בתוכנית ההתנתקות של אריאל שרון, אך לאחר מכן הפך ניצי יותר.
בריאיון לבתו העיתונאית רותי בלום, שפורסם ב"ישראל היום", ב-15 באוגוסט 2014 אמר: "אני לא יודע אם הפלשתינאים מעוניינים בכלל במדינה...
אבל גם אם נניח שהם רוצים מדינה, הם לא רוצים אותה לצד ישראל אלא במקום ישראל.
עד שהם לא יוותרו על החלום הזה, לא יהיה שלום ולא משנה מה ישראל תעשה." ובהקשר אחר: "בכל פעם שישראל מגינה על עצמה, מאשימים אותה בתגובה לא מידתית או בפשעי מלחמה....
אין ספק שמדובר באנטישמיות חדשה.
ההתקפות על ישראל הן המשך להתקפות על היהודים בגולה בזמנים עברו."
הנורנות (בנורדית עתיקה: Norns) הן אלות או ענקיות במיתולוגיה הנורדית, אשר הכריעו גורלות של בני אדם ואלים.
המיתולוגיה מזכירה שלוש נורנות, אורד (Urðr), ורדנדי (Verðandi) וסקולד (Skuld), ניתן לתרגם את השמות בפשטות כ"זה אשר קרה", "זה אשר קורה" ו"זה אשר יקרה" בהתאמה.
הנורנות ביקרו בחצרות המלוכה על מנת לתכנן את גורל נסיכים שנולדו כאשר הם קשורים לבאר הגורל, מקור הדעת הסודית הנובע מתחת לעץ העולם.
נורמן מארק רידוס הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו של דאריל דיקסון בסדרת האימה "המתים המהלכים" (2010–2022) ו"המתים המהלכים: דאריל דיקסון" (2023-הווה).
הוא גם כיכב בתור מרפי מק'מנוס בסרט "הקדושים מבוסטון" (1999) ובהמשכו "הקדושים מבוסטון 2" (2009), בתור סקאד בסרט גיבורי העל "בלייד 2" (2002) ובתור מרקו בסרט הפשע "קלף פראי" (2002)
בעברו עסק גם בדוגמנות ודגמן עבור מעצבי אופנה שונים (כולל פראדה בשנות ה-90).
נורמן מארק רידוס נולד בעיר הוליווד, פלורידה, בנם של מריאן (לבית ירבר), מורה, ואירה נורמן רידוס.
סבתו של רידוס מצד אביו הייתה ממוצא איטלקי, בעוד סבו היה ממוצא אנגלי, סקוטי ואירי.
את לימודיו האקדמאיים עשה בבת'אני קולג' (אנ') בלינדסבורג (אנ'), קנזס, עד פרישתו לאחר כסמסטר.
רידוס עסק בדוגמנות לפני שהחל לעסוק במשחק, ובעקבות זה התגורר במשך כשנה בטוקיו, יפן ובחוזרו, הוא עבר לקליפורניה כדי לעבוד בחנות של הרלי-דייווידסון בשכונת ונציה (אנ'), לוס אנג'לס, קליפורניה, ותרם יצירות אומנות לתערוכות שונות כצייר, צלם, פסל ואמן וידאו.
הוא שיחק לראשונה במחזה "מפות לטבועים" בתיאטרון טיפאני (אנ') בשדרות סאנסט (אנ'), לוס אנג'לס.
בשנת 1992 השתתף בווידאו-קליפ לשיר "Wicked as It Seems" של קית' ריצ'רדס.
ב-1994 הופיע בקליפ לשיר "Violently Happy" של הזמרת האיסלנדית ביורק.
ב-1995 הופיע גם בקליפ לשיר "Strange Currencies" של להקת הרוק אר.אי.אם.
וגם בקליפ לשיר "Fake Plastic Trees" של להקת הרוק הבריטית רדיוהד.
בשנת 1997 רידוס קיבל את תפקידו הראשון בסרטו של גיירמו דל טורו "מימיק" ובאותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה "אני, אמא והמאפיה היהודית" בתור בנה של דבי הארי.
הוא פרץ לתודעה בשנת 1999 בתפקיד המתנקש האירי מרפי מקמנוס בסרט הפשע של טרוי דופי "הקדושים מבוסטון" שהפך עם השנים לסרט פולחן.
בשנת 2000 שיחק בהפקתו של ג'ואל שומאכר "משחק השמועות" בתפקיד הסטודנט הצעיר טרוויס.
בשנת 2002 הופיע רידוס בסרט הערפדים "בלייד 2" בתור סקאד, צעיר מסומם המשמש כעוזרו של בלייד (וסלי סנייפס) בסרט .
ב-2007 שיחק רידוס בסרטו של רידלי סקוט "אמריקן גנגסטר" בתפקיד הבלש נורמן ריילי.
בשנת 2009 חזר רידוס לתפקיד מרפי מקמנוס בסרט "הקדושים מבוסטון 2".
בשנת 2010 זכה רידוס בתפקיד דאריל דיקסון בסדרת האימה "המתים המהלכים", רידוס זכה בתפקיד לאחר שנבחן דווקא לדמות של אחיו בסדרה מרל דיקסון.
לאחר שלוש עונות רידוס הוא מכוכבי הסדרה ואחת מהדמויות האהובות ביותר, הוא הועמד לפרס סאטורן על תפקידו בשנת 2012. בנוסף הופיע רידוס גם בדרמה ההיסטורית של רוברט רדפורד "הקנוניה" משנת 2010 בתפקיד הרוצח לואיס פאוול (אנ') המורשע בניסיון רצח הפוליטיקאי ויליאם סיוארד.
ובאותה שנה שיחק במותחן העצמאי "מסקדה" לצד קלאן לוץ.
בשנת 2011 גילם את דמותו של יהודה איש קריות, בקליפ "judas" של הזמרת ליידי גאגא.
בשנת 2015 השתתף בקליפ לשיר "It Just Feels" של הזמרת הדרום-קוריאנית ג'יאה.
בשנת 2020 השתתף בשירם של להקת מרילין מנסון "Don't Chase the Dead" ובשנת 2021 השתתף בשירם של צמד ההיפ-הופ ראן דה ג'ולס "Never Look Back".
בשנת 2023, חזר רידוס לנעליו של דאריל דיקסון בסדרה הקרויה על שמו, המתים המהלכים: דאריל דיקסון.
משנת 1998 עד 2003 רידוס היה במערכת יחסים עם דוגמנית העל הדנית הלנה כריסטנסן למרות הדיווחים השונים, השניים מעולם לא נישאו.
יחד יש להם בן, מינגוס לוסיאן רידוס (נ.
הם נשארו חברים וחלקו משמורת משותפת על בנם.
ב-2015, במהלך צילומי הסרט "Sky", רידוס פגש את השחקנית הגרמנייה דיאן קרוגר; השניים נראו יחד לראשונה כזוג ביולי 2016. בנובמבר 2018, קרוגר ילדה את בתם הראשונה המשותפת.
בפברואר 2005, רידוס ספג פגיעת ראש כאשר משאית התנגשה במכוניתו בעת ששהה בגרמניה.
אפו שוחזר בעזרת ארבעה ברגים וארובת העין השמאלית שלו בטיטניום.
בספטמבר 2022 קיבל רידוס כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
+שנהסדרהתפקידהערות2003מכושפותנייט פארקס2 פרקים2005Masters of Horrorקירביפרק: "John Carpenter's Cigarette Burns"2006חוק וסדר: מדור מיוחדדרק לורדפרק: "Influence"2010הוואי חמש-אפסאנטון הסהפרק: "Pilot"2010–2022המתים המהלכיםדאריל דיקסון (אנ')תפקיד חוזר (עונה 1)
תפקיד ראשי (עונות 11-2); 174 פרקים2016אבא אמריקאיטיםדיבוב; פרק: "Hayley Smith, Seal Team Six"טורבו: צוות פגזפיטדיבוב; פרק: "The Good, The Bad, and the Bugly"וולטרון: המגן האגדירולודיבוב; פרק: "Taking Flight"2016–2021Ride with Norman Reedusמנחהסדרה תיעודית ברשת AMC ; גם מפיק בפועל
Ride Now!"2021הלווה בוססטרייקרדיבוב (סדרת רשת); 2 פרקים2023–הווההמתים המהלכים: דאריל דיקסוןדאריל דיקסון (אנ')תפקיד ראשי; 6 פרקים
מועמד פרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (2025)
נורמן קוטה היה גנרל בצבא ארצות הברית נודע בעיקר בזכות לחימתו הנועזת בחוף אומהה בפלישה לנורמנדי.
ב-1913 התקבל לאקדמיה הצבאית וסט פוינט אותה סיים ב-1917. שם הכיר את דוויט אייזנהאואר שסיים שנתיים לפניו.
בשנים 1924–1928 שירת בהוואי ולאחר מכן למד בבית הספר לפיקוד ומטה פורט לוונוורת' אותו סיים ב-1931.
בשנים 1942 -1943 היה ראש מטה של הדיוויזיה ה-1. הוא השתתף בנחיתה בצפון אפריקה (מבצע לפיד) ובפלישה לסיציליה (מבצע האסקי) והועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא נשלח לבריטניה והשתתף בתכנון הפלישה לנורמנדי.
ערב הפלישה מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-29. הוא התנגד לנחיתה באור יום אך הפיקוד העליון האמין שלהפצצות אוויריות ועליונות טכנולוגית יש סיכוי גדול יותר באור יום.
לאור יום ה-6 ביוני 1944 החלה נחיתת האמריקאים בחוף אומהה.
הם נתקלו באש קטלנית מעמדות הגרמנים על הגבעות.
לקראת הצהרים הגיע מספר ההרוגים למעלה מ-1000 והועלתה אפשרות של פינוי הכוח דרך הים.
קוטה סבר שהתמוטטות ההתקפה בחוף אומהה תביא להתמוטטות הפלישה כולה.
בנקודת המשבר הוא הצליח לאסוף כמה קציני הנדסה שהצליחו לפוצץ את עמדת הבטון הגרמנית שחלשה על החוף.
בהמשך ארגן קוטה כוח שכונה הבריגדה הממזרית של קוטה שהמשיכה את הפריצה אל תוך הארץ.
על חלקו של קוטה בכיבוש חוף יוטה עוטר בצלב השירות המצוין.
בסרט היום הארוך ביותר מגלם השחקן רוברט מיצ'ם את דמותו של קוטה.
ב-14 באוגוסט 1944 מונה קוטה למפקד הדיוויזיה ה-28. לאחר שחרור פריז התכבד קוטה לצעוד בראש חייליו לאורך השאנז אליזה ב-29 באוגוסט 1944, כמייצגים את צבא ארצות הברית.
קוטה ואוגדתו השתתפו בקרב יער הירטגן שם ספגו אבדות כבדות.
סלוביק היה אז החייל האמריקאי הראשון שהוצא להורג בעוון עריקה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-30 ביוני 1946 פרש קוטה משירות פעיל בדרגת מייג'ור גנרל.
הוא מת בוויצ'יטה, קנזס ב-4 באוקטובר 1971 ונקבר בבית הקברות וסט פוינט.
נורמן פל היה שחקן יהודי-אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב על תפקידו בקומדיית המצבים "שלושה בדירה אחת".
פל נולד בשם נורמן נוח פלד בפילדלפיה למשפחה יהודית.
היה בוגר "אוניברסיטת טמפל" ושירת בחיל האוויר האמריקאי כמקלען אווירי על המפציץ B-25 מיטשל במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא למד משחק בבית הספר "אולפן שחקנים".
בשנת 1976 החל פל לשחק בקומדיית המצבים "שלושה בדירה אחת" בתפקיד סטנלי רופר, בעל הדירה אותה חולקים גיבורי העלילה.
פל שיחק בסדרה במשך כ-5 עונות שבהלכן הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
בעקבות הצלחת התוכנית והפופולריות של דמותו זכה לפל לסדרת בת בכיכובו בשם "הרופרים".
פל היה מועמד לפרס אמי על משחקו בסדרת המופת "איש עשיר, איש עני" בתור סמיתי מאמנו של המתאגרף הצעיר טום ג'ורדצ'ייס (ניק נולטי).
ב-1991 השתתף פל בדרמה של מרק ריידל "בשביל הבנים" בתפקיד סם שיף.
לפל היו שתי בנות מאשתו השנייה דיאן וייס ובן מאומץ אחד מאשתו השלישית קארן ויינגראד.
פל נפטר ממחלת הסרטן ב-14 בדצמבר 1998 כשהוא בן 74, הוא נקבר בבית העלמין היהודי "פארק הזיכרון הר סיני" שבלוס אנג'לס.
מלחמתו הסודית של הארי פריג (1967)
זה יום שלישי, זאת חייבת להיות בלגיה (1969)
קלאופטרה ג'ונס וקזינו הזהב (1975)
נורמן אריק קירק היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-29 משנת 1972 ועד מותו הפתאומי.
הוא הנהיג את הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת הלייבור של ניו זילנד מ-1965 ועד 1974 והיה ראש הממשלה הרביעי מטעמה.
לקירק יצא שם של דיבייטור מרשים בתקופתו ואחת מאמירותיו המפורסמות הייתה שאנשים לא זקוקים להרבה, רק ל"מישהו לאהוב אותו, מקום לחיות בו, מקום לעבוד בו ומשהו לקוות לו".
נורמן קירק נולד בעיירה ואימטי שבדרום מחוז קנטרברי.
הוא הגיע ממשפחה ענייה שלא יכלה להרשות לעצמה מותרות כמו קניית עיתון יומי או מכשיר רדיו.
הישגיו של קירק בבית הספר לא היו מזהירים והוא נשר ממנו זמן קצר לפני שמלאו לו 13 שנים.
למרות זאת, הוא נהנה מקריאה וביקר לעיתים קרובות בספריות.
במיוחד הוא נהנה ללמוד באופן עצמאי היסטוריה וגאוגרפיה.
לאחר שעזב את בית הספר, עבד קירק בכמה עבודות, בתחילה כעוזר לצבעי גגות ומאוחר יותר כנהג קטר וכמפעיל דוודים במפעלים שונים.
יחד עם זאת, החלה בריאותו להתדרדר וכאשר הוא נקרא לשרת בצבא ניו זילנד בשנת 1941, הוא נמצא בלתי כשיר רפואית.
לאחר שהחלים, הוא שב למעגל העבודה והחזיק בכמה משרות שונות.
ב-1943 נשא קירק לאישה את לוסי רות מילר.
יחד הם הביאו לעולם שלושה בנים ושתי בנות.
ב-1943 הצטרף קירק לסניף מפלגת הלייבור בקאיפואי, שם החליטו הוא ואשתו לבנות את ביתם.
ב-1951 הוא נבחר כיושב ראש ועדת הבחירות של המפלגה במחוז הבחירה המקומי.
ב-1953 הוא הנהיג את סניף המפלגה המקומי לניצחון בבחירות למועצת העיר ובהיותו בן 30 היה לראש העיר הצעיר בכל ניו זילנד.
כראש העיר, הפגין קירק יצירתיות רבה ויישם שינויים רבים.
הוא הפתיע את פקידי הציבור בכך שלמד את הנושאים בצורה יסודית ולעיתים רכש ידע רחב יותר בהשוואה לאנשים שתפקדו כיועציו.
בינואר 1958 הוא התפטר מתפקידו כראש העיר ועבר עם משפחתו לקרייסטצ'רץ' לאחר שנבחר לפרלמנט של ניו זילנד.
ב-1954 הציג קירק את מועמדותו לראשונה בבחירות לפרלמנט, אך למרות שאחוזי ההצבעה עבור הלייבור גדלו באופן משמעותי, הוא לא הצליח לנצח בהן.
ב-1957 הוא נחל הצלחה בבחירות כמועמד הלייבור במחוז הבחירה של לייטלטון.
לכל אורך הקריירה הפוליטית שלו, קידם קירק את רעיון מדינת הרווחה ותמך בהוצאת כספי הממשלה על דיור, בריאות, תעסוקה וחינוך.
ככזה, נתפש קירק לעיתים קרובות כתומך של הניו זילנדי הפשוט.
הרקע שלו ממעמד העובדים העניק לו גם יתרון והמצביעים מהשורה ראו את הפוליטיקאים האחרים כמתנשאים ומרוחקים.
בהדרגה החל קירק לעלות בסולם ההיררכי של מפלגת הלייבור וב-1963 הוא נבחר להיות סגן נשיא המפלגה ושנה לאחר מכן הוא נבחר כנשיא.
בסוף שנת 1965 הוא התמודד בהצלחה מול ארנולד נידרמאייר על מנהיגות הסיעה הפרלמנטרית.
עד לשנת 1972 היה קירק מנהיג האופוזיציה, אז הביסה הלייבור את המפלגה הלאומית בראשותו של ג'ק מרשל.
כראש ממשלה, יישם קירק בקצב תזזיתי מספר רב של צעדי מדיניות חדשים.
במיוחד הייתה ממשלת קירק פעילה יותר בתחום מדיניות החוץ בהשוואה לקודמתה והיא שמה דגש על הרחבת הקשרים של ניו זילנד עם מדינות אסיה ואפריקה.
זמן קצר לאחר בחירתו כראש הממשלה, הסיג קירק את כוחותיה של ניו זילנד מווייטנאם ובכך הביא לסיומן שמונה שנים של מעורבות במלחמת וייטנאם.
קירק ייזכר גם כמי שביטל את אימוני החובה הצבאיים בניו זילנד ומאז כוח האדם של כוחות ההגנה של ניו זילנד מבוסס על בלתי-מתנדבים בלבד.
שתי פרשות שאירעו בתקופת כהונתו של קירק ראויות במיוחד לציון.
האחת, צעדי המחאה של קירק כנגד הניסויים בנשק גרעיני שביצעה צרפת באוקיינוס השקט.
במסגרת פרשה זו הגישה ניו זילנד, יחד עם אוסטרליה, ב-1972, תביעה נגד צרפת בבית הדין הבינלאומי לצדק וב-1973 שלח קירק שתי פריגטות של הצי המלכותי של ניו זילנד, "קנטרברי" ו"אוטגו" לשטח הניסויים באטול מורורואה, כאקט של מחאה סמלית.
הפרשה השנייה הייתה סירובה של ניו זילנד לארח את נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה, החלטה שננקטה עקב משטר האפרטהייד שבמסגרתו לא שולבו שחקנים שחורים בנבחרות הלאומיות של דרום אפריקה.
כמו כן מתח קירק ביקורת חריפה על מדיניות החוץ של ארצות הברית על מעורבותה בהפיכה הצבאית בצ'ילה ב-1973.
ממשלת קירק גם בלטה במספר של צעדים לבניית הזהות הלאומית של ניו זילנד.
ב-1973 החלה המסורת של "יום ניו זילנד" וב-1974 הוכרזה המלכה אליזבת השנייה בחקיקה כמלכת ניו זילנד.
במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה הקפיד קירק על סדר יום אינטנסיבי.
הוא סירב להפחית את עומס העבודה שלו ולעיתים רחוקות לקח לעצמו חופשה (איי צ'אטם היו אתר הנופש החביב עליו).
ב-1974 הוא כבר סבל מקשיי נשימה, אכילה ושינה.
הוא לא נהג לעשן, אך הוא סבל מסוכרת ומדיזנטריה ובאפריל אותה שנה הוא עבר ניתוח להסרת דליות בשתי רגליו.
הן רופאיו והן ידידיו דחקו בו לצאת לחופשה ובסוף אוגוסט יעץ לו מנהיג מפלגת האשראי החברתי, ברוס בית'ם, לקחת כמה חודשים של חופשת החלמה.
הופעתו הפומבית האחרונה של קירק הייתה בטקס פתיחת הקולג' הקתולי על שם פיטר הקדוש בפלמרסטון נורת' ב-18 באוגוסט.
לכל אורך הטקס הוא עמד בגשם והחמיץ עימות פומבי עם רוברט מולדון בהנחיית העיתונאי דייוויד פרוסט.
ב-15 באוגוסט החליט קירק לקחת חופשה של יומיים וב-26 באוגוסט הוא החליט לקחת חופשה של שישה שבועות של מנוחה מוחלטת.
הוא נבדק על ידי כמה רופאים וביום המחרת אישר פרופסור טום אודונל שקירק סבל מלב מוגדל ומוחלש מתסחיפים שגרמו לאי ספיקה מספקת של חמצן למחזור הדם שלו.
כמו כן אובחן שרק שליש מאחת ריאותיו תפקדה כראוי והוא סבל מכאבי בטן עקב נפיחות של הכבד שלו.
ב-28 באוגוסט הוא אושפז בבית החולים בוולינגטון.
הוא נכנס לבית החולים מכניסה צדדית כדי להתחמק מצלמי התקשורת בכניסה הראשית של בית החולים.
הוא שוחח עם ידידיו והעלה איתם זכרונות ומיטתו הייתה מלאה בניירות עבודה.
בשבת, 31 באוגוסט, אמר קירק לאשתו רות, "אני גוסס...
אנא אל תספרי זאת לאף אחד".
זמן קצר לאחר השעה 9 בערב, בעודו צופה בסדרת מתח בטלוויזיה, הוא החליק מהכורסה עליה ישב.
נורמן קירק מת מתסחיף ריאתי כאשר קריש דם חדר לליבו והפסיק את פעולתו.
בה בשעה שעמיתיו האיצו בו לקחת חופשה, אף אחד מהם לא היה מודע למצבו הקשה.
נשיא מפלגת הלייבור, בוב הרווי, אמר שקירק היה "אדם חסון" עם "מבנה גוף של סוס".
הוא הציע להקים ועדת חקירה מלכותית שתבדוק אפשרות שקירק הורעל על ידי ה-CIA.
טענה זו שבה ועלתה בעת ביקורו של נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון בניו זילנד ב-1999.
לאחר שגופתו של קירק הוצבה בבניין הפרלמנט במשך יומיים, נערכה ב-4 בספטמבר הלוויה ממלכתית בקתדרלת סנט פול בוולינגטון.
למחרת היום נערך טקס נוסף בבניין עיריית קרייסטצ'רץ' ולאחר מכן נטמן קירק בטקס צנוע בעיירת הולדתו.
הוא נקבר בסמוך לקבר אמו.
הטקס התעכב עקב חוסר יכולתו של מטוס חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד לנחות בוואימטי והתהלוכה זורזה כדי לעמוד בדרישה החוקית לקבורה לאור היום.
במקביל התקיימו טקסי זיכרון ברחבי ניו זילנד וב-26 בספטמבר התקיים גם טקס זיכרון במנזר וסטמינסטר בלונדון.
נורמן קאזנס (, 24 ביוני 1915, לפי מקורות אחדים 1912 ווסט הובוקן, ניו ג'רזי, בימינו - יוניון סיטי - 30 בנובמבר 1990 לוס אנג'לס) היה עיתונאי, מסאי ופעיל שלום יהודי-אמריקאי.
בשנותיו האחרונות הקדיש את עצמו, לאור ניסיונו האישי, לבדיקת סוגיות הנוגעות לחולי ולריפוי המחלות, במיוחד הקשר בין ריגושים והמצב הנפשי לחוסן האדם.
קאזנס היה בשנים 1942- 1971 ושוב בין 1973–1977 עורכו של כתב העת הליברלי "Saturday Review of Literature".
קאזנס נודע כלוחם בלתי נלאה למען פירוק הנשק הגרעיני.
בסוף חייו כיהן כסגן פרופסור למדעי הרוח בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס.
נורמן קאזנס נולד בשנת 1915 בווסט הובוקן, ניו ג'רזי - לימים יוניון סיטי, כבן למהגרים יהודים - סמואל קאזנס ושרה לבית מילר, בעלי חנות בעיר.
בגיל 11 על סמך אבחנה שגויה של שחפת אושפז בבית הבראה לילדים חולי שחפת.
הוא למד בהמשך בתיכון על שם תאודור רוזוולט ברובע הברונקס, בניו יורק.
בימי התיכון הפגין את כישרונו לכתיבה וערך את עיתון בית הספר "The Square Deal".
הוא למד לאחר מכן במכללה למורים של אוניברסיטת קולומביה, בה סיים את התואר הראשון.
החל משנת 1934 החל לעבוד בעריכה עיתונאית ב"ניו יורק איוונינג פוסט".
כעבור זמן קצר התקבל לעבודה כמבקר ספרים ואחר כך כעורך במגזין Current History, הוותיק שבעיתונים האמריקאים המוקדשים לעולם העסקים.
החל משנת 1940 למשך שלושה עשורים היה עורך ראשי של כתב העת Saturday Review שהופיע בניו יורק.
קאזנס פרסם במגזין שבעריכתו מסות על הזיקה בין הספרות לאקטואליה והגביר על ידי כך את תפוצתו ב-50%.
מתח תכופות בקורת על הממשל אך האמין שלארצות הברית מובטח פוטנציאל יחידי לגדולה.
בשנת 1971 עזב קאזנס את מערכת כתב העת אחרי חילוקי דעות עם הבעלים החדשים, ניקולס ה.
ייסד לאחר מכן מגזין דו-שבועי בשם The World שהוקדש ל"סקירת הרעיונות, האמנויות והמצב האנושי".
כעבור שנה חזר לערוך אותו עד שנת 1977.בשנת 1980 התמנה לעורך אמריטוס שלו.
פעילותו למען השלום ופירוק הנשק
קאזנס דגל בהשקפות הליברליזם האמריקאי, אותן קידם במאמרים שלו ב"Saturday Review".
אחרי הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ב-18 באוגוסט 1945 פרסם קאזנס מאמר תחת הכותרת "האדם המודרני שייך לעבר" (The Modern Man is Obsolete").
הוא הביע בו "אשמה עמוקה" על השימוש בנשק הגרעיני ודן בהשלכות החברתיות והפוליטיות של הפצצה האטומית והכוח הגרעיני.
לדידו עם הטלת הפצצות האטומיות התחיל עידן חדש, שבו יהיה צורך לעבור שהאנושות תזנח את הלאומנות לטובת ההומניטריזם, את הרווח הלאומי לטובת הרווח הכלל-עולמי, את הלוחמנות לטובת אזרחות העולם, את התחרות לטובת שיתוף הפעולה.
למאמרו היה הד ניכר בתקשורת האמריקאית ולימים הוא פיתח אותו לספר.
מדפי העיתון קרא קאזנס לקוראים לאמץ 400 ילדים שנשארו יתומים בעקבות ההפגזה האטומית של הירושימה.
תוכנית זו, הקרויה "אימוצים מוסריים" הוגשמה בשנת 1949 והודות למאמציו רבים מילדים אלה זכו לתנאי חינוך משובחים.
הוא עצמו נמנה עם המאמצים.
קאזנס יזם גם את המיזם "בנות הירושימה" (Hiroshima Maidens) שהביא 25 צעירות יפניות קרבנות של השלכות ההפצצה האטומית, שנפגעו בפניהן ובגופן, לניתוחים פלסטיים ושיקומיים ב, בית החולים מאונט סיני בניו יורק.
אחת מבנות אלה, שיגקו ססמורי, בת ה-13, אומצה על ידי קאזנס ואשתו.
קאזנס נאבק יחד עם קרוליין פרידיי למען קבוצה של נשים פולניות שהיו קרבנות לניסויים על ידי הנאצים במחנה ראוונסבריק.
הוא לחם למען הכרתן על ידי ממשלת גרמניה כזכאיות לפיצויים.
סוגיית הניסויים הגרעיניים ופירוק הנשק
באמצע שנות ה-1950 אחרי הניסויים בפצצת המימן, התחיל קאזנס להיאבק בעד הפסקת הניסויים הגרעיניים.
בעת מסע הבחירות לנשיאות בשנת 1956 הוא השתדל לשכנע את המועמד הדמוקרטי עדלי סטיבנסון להפוך את סוגיית הניסויים הגרעיניים לנושא מפתח במצעו.
כמו כן הוא יצר קשר עם הרופא והמיסיונר אלברט שווייצר ועם ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו שהנהיג מערכה בנושא מטעם תנועת המדינות הבלתי-מזדהות
קאזנס היה יושב ראש הארגון הקרוי "הוועד הלאומי למען מדיניות גרעינית בריאה" SANE
National Committee for a Sane Nuclear Policy) (SANE)) שהתריע על שואה גרעינית אפשרית במקרה שלא יוסר איום המירוץ לחימוש גרעיני.
בשנות ה-1960 הוביל קאזנס, בעזרת מימון על ידי קרן פורד וקרן קטרינג, את פורום ועידות דארטמות' האמריקאיות-סובייטיות בהן השתתפו אקדמאים מובילים מברית המועצות ומארצות הברית על מנת לדון ביוזמות שלום ולהוות ערוץ הידברות בלתי רשמי בין ממשלות שתי המעצמות.
קאזנס מילא בדרך זו שליחויות פרטיות מטעם נשיאי ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
הוא עצמו כתב מספר מסות על סוגיית השלום העולמי ופירוק הנשק הגרעיני וסייע לשיח שבין ברית המועצות, ארצות הברית והוותיקן על מנת להשיג הסכם סובייטי-אמריקאי להפסקת הניסויים הגרעיניים.
קאזנס נאבק גם נגד זיהום האוויר, הפרסומות לסיגריות, נגד ביטויי אלימות באומנויות הבמה.
כמה ממבקריו לעגו למשה שהם קראו שטחיותו וגם להערצתו המתמדת לארגון אומות המאוחדות
נורמן קאזנס נפטר בשנת 1990 בבית החולים של אוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס, עקב דום לב שהוא לקה בו בעת שהייתו במלון וסטווד.
סוגיית חוסן האדם וריפוי המחלות
בעת כהונתו כסגן פרופסור למדעי רוח בפקולטה לרפואה של UCLA יזם קאזנס מחקרים בנוגע לביוכימיה של הריגושים, מתוך אמונה כי גורמים נפשיים עשויים לסייע בריפוי מחלות רבות.
הנחתו זו נבעה מניסיונו האישי - הצלחת מאמציו להתגבר על כאבי פרקים עזים שלקה בהם בשנת 1964 אחרי שובו מביקור בברית המועצות.
אובחן אצלו אז חשד לדלקת חוליות מקשחת.
אחרי שניסיונות טיפוליים באמצעות תרופות קונבנציונליות לא עלו יפה וגרמו לו לתופעות לוואי, הצליח קאזנס להחלים בעזרת חשיבה חיובית, אימונים גופניים ותרגילי צחוק, בין השאר תוך כדי צפייה בתוכניות בידור (כמו "המצלמה הנסתרת") וסרטי האחים מארקס וקריאת ספרים הומוריסטיים ובעזרת הזרקות מנות ענקיות של ויטמין סי לווריד.
שיטת הטיפול בוויטמין סי הושפעה על ידי היכרותו של קאזנס עם המדען לינוס פולינג והשקפותיו.
פולינג היה פעיל כמו קאזנס במאבק לשלום ולפירוק הנשק.
מאוחר יותר קאזנס ואשתו אלן, נאבקו במחלת הלב שלו, באמצעות תרגילים גופניים, ויטמינים ותזונה "אורגנית" שסופקה על ידי הגן האורגני של אלן.
קאזנס חיבר סדרת ספרי עיון על מחלה וריפוי, וספר אוטוביוגרפיה -Human Options: An Autobiographical Notebook ("אופציות אנושיות:מחברת אוטוביוגרפית", 1980).
דיווחיו על דרך החלמתו עוררו גל של הערצה בקרב הציבור הרחב.
הוא קיבל 3000 מכתבי תמיכה מרופאים שבירכו על מאמציו להחלים באמצעות ריפוי עצמי וכוח הרצון.
מאבקו במחלת הפרקים סופר על ידו בפרוטרוט בספרו Anatomy of an Illness ("אנטומיה של מחלה") ששימש גם בסיס לסרט טלוויזיה.
הועלתה ההשערה כי הוא לקה לא בדלקת החוליות המקשחת אלא בדלקת פרקים תגובתית שלאחר זיהום בחיידקי סטרפטוקוקוס.
סיפורו של קאזנס נתפס על ידי מבקריו כאגדה אורבנית המקובלת בקרב אלו המאמינים בכוחו של הרצון.
הסוציולוגית פלורנס רודרמן תהתה על "הנכונות המוזרה" מצד חלק מהרופאים "לנטוש את הקאנונים של המדע" וציינה כי ההילה שליוותה את פרשת ריפויו של קאזנס הצביעה על "הכמיהה לתשובות קלות" ו"הליכת השבי אחרי גורואים וסלבריטאים הטוענים כי מבקרים את הרפואה אך המתפתים בידי צדדיה הגרועים ביותר"
רודרמן פרסמה בקורת נוקבת על ספר ההתוועדות של קאזנס תחת הכותרת "אינו לרופא" (A placebo for the doctor).
סידני כאהן מתח ביקורת על סיפורו של קאזנס במאמר תחת הכותרת "האנטומיה של מחלתו של נורמן קאזנס" שפורסם ב-The Mount Sinai Journal of Medicine
נורמן קאזנס היה נשוי לאלן ולזוג נולדו ארבע בנות: אנדראה קאזנס, איימי קאזנס (נפטרה), קנדיס קרנס ושרה קיט שפירו שחזרה תשובה וחיה בירושלים.
נולדו לו גם 26 נכדים.
קאזנס הובא לקבורה ביבת העלמין היהודי מאונט לבנון בניו ג'רזי, לצד אשתו והוריו.
קבלו את האבחנה, תסרבו את הפרוגנוזה.
1963 - הפרס אלינור רוזוולת' לשלום
1971 - מדליית האומות המאוחדות לשלום
1990 - פרס אלברט שווייצר
1990 - הפרס ניוואנו לשלום (יפן)
הבמאי אד אסנר הפיק סרט טלוויזיה על קאזנס עוד בחייו - אנטומיה של מחלה
הוקם פרס על שמו ל"רופאים בעלי אחריות חברתית"
נורנה שאמס (באורדו: نورینا شمس; נולדה ב-18 ביוני 1997) היא שחקנית סקווש פקיסטנית מקצוענית ופעילה אקטיביסטית.
שאמס נולדה ב-18 ביוני 1997 בטימרגארה, שבצפון-מערב פקיסטן.
היא גייסה את הכסף כדי לקנות את מחבט הסקווש הראשון שלה ונעליים על ידי מכירת קריקטורות פרי עטה לעיתון מקומי.
בזמן המלחמה בצפון-מערב פקיסטן, נפגע ביתה פעמיים.
בגיל 15 התחפשה לבן כדי לשחק קריקט, ושיחקה במשך שנה שלמה בנבחרת הנוער הלאומית, ולאחר שזהותה נחשפה, בנבחרת הבנות.
כעבר זמן קצר בנבחרת הקריקט, היא החליפה כיוון לסקווש.
שאמס מדורגת במקום 125 בעולם ורביעית בפקיסטן בסקווש (נכון ל-2018), על ידי פדרציית הסקווש העולמית.
היא מאומנת על ידי מונוואר זמאן, שהזאד מוהיבאללה חאן, אדיל חאן, וטאריק חאן.
בענפי הספורט השונים בהם שיחקה, זכתה שאמס במדליות רבות.
שאמס נמנתה ברשימת 100 נשים מעוררות השראה של Paparazzi Magazine ב-2016. היא הייתה ברשימת 50 הנשים המשפיעות של פקיסטן ב-2016 ונרשמה בין 24 הדמויות מעוררות ההשראה של פקיסטן ב-2016 על ידי ה-UNDP.
היא השתתפה בקליפ הווידאו "BEAT ME" של UNWOMEN, אשר יצא כחלק מקמפיין 16 ימי אקטיביזם נגד אלימות מבוססת-מגדר ב-2016, והוענק לה אחרי זה "תליון הכרה" מטעם ממשלת פקיסטן.
שאמס פועלת נגד הטרדות מיניות בספורט, ובאופן ספציפי נגד הטרדה של נשים מוסלמיות בספורט ברחבי העולם.
היא העבירה TEDxTalk ב-2016 בנושא.
שאמס זכתה בפרס גול ג'י ארט מספר פעמים.
היא אלופת הדיבייט של פקיסטן שלוש פעמים.
שאמס הוזמנה על ידי קרן מלאלה לנאום בפני ועידת האו"ם לסטטוס נשים ב-2017, תוך התמקדות בהעצמה כלכלית של נשים.
נורמן פולמר (נולד ב-14 במאי 1938) הוא סופר צבאי החוקר את פעילות הצי הסובייטי וצי ארצות הברית.
הוא אנליסט ויועץ המתמחה בנושאי חיל הים, התעופה והמודיעין.
ניהל מחקרים וניתוח של נושאים ימיים וטכנולוגיים, והיה מחבר ועורך ראשי של מספר אסטרטגיות ודו"חות של חיל הים.
פולמר ניהל פרויקטים עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
היה יועץ למספר מזכירי הגנה ולמספר מפקדי צי ארצות הברית.
פולמר ייעץ בנושאים הקשורים בים לשלושה סנאטורים אמריקנים, יושב ראש בית הנבחרים, סגן היועצת לנשיא, ושלושה מזכירי חיל הים, וכן למנהל המעבדה הלאומית לוס אלמוס.
הוא הוזמן להעיד מספר פעמים בפני ועדות הקונגרס של ארצות הברית על התפתחות של הצי הסובייטי, על תוכניות צי ארצות הברית ועל נושאים ימיים קשורים לביטחון לאומי.
פולמר ביצע מחקרים בארצות הברית ובעולם לחברות תעופה וחלל, וכן שימש כיועץ למנהיגים ומפקדים אוסטרלים, סינים וישראלים.
פולמר החל כאנליסט ומשנת 1980 החל מנהל בביצוע מחקרים בתחום הצי, המדע והטכנולוגיה, ואת אזורי התעופה.
מזה כארבע שנים כמנתח מערכות הצלילת העמוקה: הצלה והצלה בצוללת, חיפוש והתאוששות מעמקי האוקיינוס, אדם בים, הנצלת כלי שיט וחפצים גדולים וכדומה.
מ-1982 ועד 1986 ומדצמבר 2002 ועד יוני 2008, כיהן פולמר כחבר ומזכיר הוועדה המייעצת למחקר של הצי - NRAC.
בשנת 1995 היה חבר בוועדת DARPA לפתח את הרעיון של "אניית ארסנל" .
השתתף בוועדת "הסרט הכחול" של בית הנבחרים בנושא צוללות, 1997.
בשנים 1997–1999 היה פולמר חבר במועצה המייעצת של בוגרי המחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 2004 השתתף בפאנל מחקר של מועצת המדע על המעבר לפעולות איבה וחזרה ממנו.
בשנת 2005 עמד בראש צוות הוועדה המייעצת למחקר של הצי - NRAC, שהוקם כדי לקבוע את דרישות המדע והטכנולוגיה לתמיכה בצי ארצות הברית ובחיל הנחתים של ארצות הברית בשנים 2015-2020.
בשנת 2007 פעל בוועדת DARPA המייעצת לבדיקת דרישות הלחימה העתידית.
בתחילת שנת 2007 מונה פולמר כדי להקים מחדש את הוועדה המדעית המייעצת של המחלקה לביטחון המולדת.
הוא כיהן כיושב ראש הוועדה עד 1 באוגוסט 2009. והמשיך כחבר בוועדה עד סגירתה בשנת 2011.
עד מאי 2008 שימש פולמר כיועץ מדיני הבכיר של המרכז לאסטרטגיות אבטחה ותפעול לחברת General Dynamics במסגרת Information Technology.
בעבר החזיק בעמדות דומות עם חברות אנטון, טקמאטיקס, וספקטרום מידע.
מיוני 2008, נעשה יועץ בכיר בחברת Gryphon Technologies, שם הוא תמך בתוכניות בניית ספינות של חיל הים, בפיתוח צוללות וטילים ובעיות אבטחה באינטרנט.
פולמר כתב או שיתף פעולה בכתיבת כ-50 ספרים שפורסמו בנושאי חיל הים, התעופה והמודיעין.
בשנת 1992 פרסם את From the Sea, סקירה אסטרטגית ראשונה לצי ארצות הברית בתקופה שלאחר המלחמה הקרה.
פולמר היה גם מחברם של המהדורות הראשונות של פרסום הצי להבנת התפתחויות הצי הסובייטי, Understanding Soviet Naval Developments ופרסום לצבא ארצות הברית "מדריך על כוחות היבשה הסובייטיים".
ספרו על פרויקט אזוריאן שנכתב ב-2010, על מבצע של סוכנות הביון המרכזית, במציאתה ושלייתה של הצוללת הסובייטית K-129, ששקעה באוקיינוס השקט, נכתב בשיתוף עם מפיק הסרט התיעודי מייקל ג'יי וייט.
הספר חשף לראשונה את פרטי הטביעה של צוללת טילים סובייטית באוקיינוס השקט בשנת 1968, ואת המאמצים של סוכנות הביון המרכזית להעלות את הצוללת.
כל זאת בכיסוי של כריית מחצבים מהים כיזמה של הווארד יוז.
ספרו DEFCON-2: שנכתב ב-2006, מתאר מצב של עמידה על סף המלחמה הגרעינית וההיבטים הצבאיים של משבר הטילים בקובה בשנת 1962. נכתב בשותפות עם ג'ון ד.
כן הופק על ידם סרט DEFCON -2 מבוסס על הספר, אשר שודרה לראשונה בערוץ דיסקברי.
הסופר טום קלנסי וכתב את ההקדמה לספר והכין את ההקדמה והסוף לסרט.
בעקבות ספרו "המרדף אחרי אוקטובר האדומה" רואיין קלנסי למגזין "טיים", וסיפר כי ספריו של פולמר היוו לו מקור עיקרי למידע הטכני בנושא הפעלת צוללות סובייטיות.
פולמר ערך את הפרסום השנתי בין השנים 1967 ל-1977. הוא עזב את Jane's ועבר לערוך את Ships and Aircraft of the U.S.
Fleet (תשע מהדורות) ומדריך לצי הסובייטי (ארבע מהדורות), שניהם פרסומים של מכון צי ארצות הברית .
רשימה חלקית של הספרים נוספים שכתב בעצמו או בשותפות עם חוקרים אחרים:
פולמר כתב כמה מאות מאמרים בנושאים של חיל הים, התעופה והטכנולוגיה, עם קטעים מקבילים ב"ניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט", "לוס אנג'לס טיימס", "טיימס" (לונדון), "סטרדיי איבנינג פוסט", מגזין חיל האוויר האמריקאי, "אייר אינטרנשיונל", חדשות תעופה ימית, סקירת הצוללת, תת-ימי ועוד.
הוא כתב טור קבוע בכתבי העת המקצועיים: מגזין הצי המלכותי הבריטי 1971-1960, USN Institute Proceeding 2015-1978, ומגזין Naval History מ-1997 עד התקופה נוכחית.
בשנים 1997–1998 הייתה לו קתדרה על שם אדמירל רמזי במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
פולמר מרצה על נושאים ימיים, תעופה וטכנולוגיה לארגונים שונים, ביטחוניים, פרטיים וארציים בארצות הברית, ברית המועצות / רוסיה, סין, קנדה, יפן, תאילנד, הפיליפינים, פורטוגל, ישראל, דנמרק, שוודיה ובריטניה.
השיחות של פולמר הביאו את הנוכחות הגדולה ביותר באותה תקופה למועדון הפרופלור של ניו יורק, ובמוזיאון מרינרס בניופורט ניוז.
פולמר הוא מרואיין מבוקש ברדיו וטלוויזיה.
הוא מתראיין לחדשות רדיו וטלוויזיה הקשורות לאירועים ימיים וצבאיים.
אלה כוללים את PBS שעה חדשה בוקר טוב אמריקה.
הוא הופיע ביותר מ-30 דוקומנטריים בערוצי דיסקברי, היסטוריה, נשיונל ג'יאוגרפיק, ואחרים.
הרומן היחיד שכתב פולמר, Ship of Gold, בשיתוף עם תומאס ב.
אלן, בשנת 1987 הופק לסרט קולנוע באורך מלא.
על עבודתו זכה פולמר זכה להערכה בחוגי הצי:
נורמן פולמר - מאהן המודרני כותב תת-אדמירל א.
המודיעין הימי של צי ארצות הברית, 1 באפריל 1973.
פייזלי, עוזר מזכיר הצי למחקר, הנדסה ומערכות, 1 בפברואר 1986
פרסים - במשך השנים זכה פולמר לפרסים רבים הכוללים את:
"סיגמא דלתא צ'י" מצטיין כבוגר האוניברסיטה במגמת עיתונאות, 1965.
פרס אלפרד תייר מהן על הישג ספרותי צי ארצות הברית, 1976.
פרס הצטיינות כמחבר, מכון צי ארצות הברית, 1986.
פרס על שם תת-אדמירל ארנסט פ.
אלר, המרכז להיסטוריה ימית, 1996.
פרס על שם אדמירל ארתור וו.
רדפורד, בשותפות עם תומאס ב.
פרס גרובר, הוועדה המייעצת למחקר ימי, 2008.
פרס מחבר השנה מפרסום המכון הימי של הצי, 2011.
מר פולמר נסע הרבה לסיורי לימודים באירופה, ברית המועצות / רוסיה, צפון אפריקה, המזרח התיכון והמזרח הרחוק.
הוא ביקר בקובה למחקר וצילומים הקשורים לפרויקט DFCON-2.
פולמר נישא לבוורלי ממשפחת רוזנפלד.
נורמן ארל ת'אגארד הוא מדען אמריקאי ואסטרונאוט מטעם נאס"א.
ת'אגארד הוא קצין צי ארצות הברית בדימוס.
טס לחלל במשך חמש טיסות וצבר שהות של למעלה מ-140 ימים בחלל.
לאחר שחרורו מצי ארצות הברית, בינואר 1978 החל ת'אגארד החל לעבוד בנאס"א.
באוגוסט 1979 השלים ת'אגארד תקופת הכשרה של שנה אחת, מה שהפך אותו כשיר למשימה בתפקיד מומחה למשימה בטיסות עתידיות של מעבורות חלל.
בשנת 1983 השתתף תגרד במשימה STS-7; בשנת 1985 השתתף במשימה STS-51-B; בשנת 1989 השתתף במשימה STS-30; בשנת 1992 היה ת'אגארד מפקד המטען במשימה STS-42 (רונלד גרייב היה מפקד צוות).
משימתו האחרונה של ת'אגארד הייתה בשנת 1995 במעבורת החלל סויוז TM-21. החללית התחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 17 בפיקוד אלכסנדר ויקטורנקו.
בכך היה ת'אגארד היה לאמריקאי הראשון ששוגר ברכב חלל רוסי, והוא נחשב הקוסמונאוט האמריקאי הראשון.
במהלך משימה זו, שערכה 115 יום, נערכו 28 ניסויים.
המשימה הסתיימה בנחיתה במרכז החלל קנדי במעבורת החלל אטלנטיס STS-71 ב-7 ביולי 1995.
ת'אגארד הוא פרופסור מוסמך ומייסד ומנכ"ל של מרכז למידה העוסק במדעי החלל.
ת'אגארד זכה בפרסים רבים ובין היתר: מדליית האוויר, מסדר הידידות של רוסיה, מדליית שירות נאס"א וכניסה להיכל התהילה של האסטרונאוטים.
נורמן וילמנקלבר פאוול הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת מיאמי היט מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
פאוול נולד וגדל בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובשנת 2011 החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ("UCLA").
בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הפך לשחקן חמישייה קבוע וקלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק עבור קבוצתו, אשר העפילה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות לראשונה מאז 2008. בעונתו האחרונה ב-UCLA, 2014/2015, היה הקלע הבולט של הקבוצה עם ממוצע של 16.4 נקודות למשחק.
בטורניר אליפות המכללות הוביל את הקבוצה, לצד קוון לוני, להופעה נוספת בשמינית הגמר, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת גונזגה בתוצאה 62–74. בסיום העונה נבחר פאוול לחמישיית העונה של "מחוז Pac-12".
ממוצעיו הכוללים לאורך קריירת המכללות הם 9.8 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2015 נלקח פאוול בבחירה ה-46 על ידי מילווקי באקס, אך מיד הועבר בטרייד לטורונטו ראפטורס.
לאורך עונת הרוקי שלו נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של הראפטורס מליגת הפיתוח, ראפטורס 905, וקלע במדיה 24.9 נקודות בממוצע למשחק.
כשחקן טורונטו ראפטורס שותף ב-49 משחקים, קלע 5.6 נקודות למשחק וסייע לה לרשום את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדותיה, 56–26. במשחק האחרון של העונה הסדירה קבע פאוול שיא קריירה של 30 נקודות מול ברוקלין נטס.
בפלייאוף 2016 העפילו הראפטורס לגמר האזור המזרחי, לראשונה בתולדות המועדון, בטרם הפסידו לקליבלנד קאבלירס (2–4).
באוקטובר 2017 חתם על הארכת חוזה בטורונטו, אשר נכנסה לתוקף בתחילת עונת , ל-4 עונות עבור כ-42 מיליון דולר.
בפלייאוף 2019 סייע לטורונטו להעפיל לגמר ה-NBA, לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על מילווקי באקס (4–2) בסדרת גמר המזרח.
לאורך הסדרה מול מילווקי היה פאוול הקלעי הרביעי של קבוצתו, עם ממוצע של 12.3 נקודות בממוצע למשחק.
בסדרת הגמר גברה טורונטו על גולדן סטייט ווריורס, וזכתה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה.
בעונת פרץ עם שיא קריירה של 16.0 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל בטורונטו, וסייע לקבוצה להשיג את המאזן השני בטיבו באזור המזרחי.
במשחק מול הווריורס ב-5 במרץ 2020, שיפר פאוול את שיאו האישי כשקלע 37 נקודות, בניצחון קבוצתו בתוצאה 121–113. בפלייאוף 2020 המשיך להציג יכולת טובה, עם 13.4 נקודות למשחק, אך הראפטורס הודחו כבר בסיבוב השני, על ידי בוסטון סלטיקס.
ב-25 במרץ 2021 הועבר פאוול בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס.
בתמורה קיבלו הראפטורס את רודני הוד ואת גארי טרנט הבן.
ב-6 באוגוסט 2021 חתם פאוול על הארכת חוזה ל-5 שנים בתמורה ל-90 מיליון דולר.
ב-4 בפברואר 2022 הועבר פאוול בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס ביחד עם רוברט קובינגטון בתמורה לאריק בלדסו, קיון ג'ונסון, ג'סטיס וינסלו ובחירת דראפט בסיבוב השני.
היא חברה לשעבר בלהקת הבנות פיפת' הרמוני.
בשנת 2017, הגיעה לגמר בגרסה האמריקאית של העונה ה-24 של "רוקדים עם כוכבים".
הסינגל הראשון שלה שלא במסגרת הלהקה, הוא "Love Lies", שיצא בשיתוף עם חאליד משנת 2018. השיר הגיע למקום ה-9 במצעד הבילבורד הוט 100, ומאוחר יותר קיבל את תואר הפלטינה המשולשת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
לאחר התפרקות הלהקה, השתתפה נורמני בשירים של ג'סי רייז וקוואבו.
בנוסף לכך, היא שיתפה פעולה עם קלווין האריס במיני-אלבום שכלל שני שירים, Normani x Calvin Harris, והוציאה לאור את השיר "Waves" בשיתוף עם 6lack, בנובמבר 2018. שירה עם סם סמית' "Dancing with a Stranger", יצא לאור בינואר 2019 והגיע לעשירייה הפותחת בארצות הברית ובריטניה.
סינגל הסולו הראשון שלה, "Motivation", יצא לאור באוגוסט 2019 וזכה להצלחה בארצות הברית.
נורמני קורדי המילטון נולדה ב-31 במאי 1996, באטלנטה, ג'ורג'יה לדריק ואנדראה המילטון.
יש לה שתי אחיות למחצה גדולות, אשלי ואריאל.