tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרגוריוס קרא להשבת הסדר הישן על כנו תוך הגבלת הסמכויות של הסמכות החילונית והכפפתה מחדש לסמכות הכנסייתית.
גרגוריוס סבר שהכנסייה היא הריבון ומקור הסמכות בכל ההחלטות המתקבלות באימפריה הרומית המערבית, והמלוכה אינה אלא גוף מבצע של הנורמות אשר הכנסייה מכתיבה .
התכתיב האפיפיורי (Dictates papea) הוא מסמך בן 27 סעיפים המפרטים את עקרונות הרפורמה שערך גרגוריוס ופורסם בשנת 1075. המסמך מתאר אספקטים דתיים ופוליטיים בסמכותו של האפיפיור ומחזק את היותו בעל סמכות רוחנית ופוליטית עליונה ובעל יכולות ייחודיות "רק האפיפיור רשאי להדיח בישופים או לבטל הדחתם..
הוא רשאי להדיח קיסרים ..
אסור לשום אדם לשפוט אותו..
הכנסייה הרומית לא טעתה מעולם ואף, כפי שמעידים כתבי הקודש אינה יכולה לטעות לעולם.." (התכתיב האפיפיור, סעיפים 3, 12, 19 22).
הסוגיה של מינוי אנשי הדת הייתה שורש המחלוקת בין האפיפיור לבין הקיסר, מחלוקת שכונתה "מאבק האינווסטיטורה" (The investiture controversy) על שם טקס ההסמכה של אנשי הדת.
הבישופים היו לא רק בעלי סמכות דתית נרחבת אלא בעלי כוח פוליטי רב, בעיקר בשל היותם בעלי אדמות ואיכרים, ולפיכך בעלי סמכויות שיפוט וגביית מיסים.
לכן, שאלת הסמכות למנותם הייתה שאלה משמעותית לא רק בשל האינטרסים הפוליטיים הברורים שמאחוריה אלא גם בשל האופן בו גרגוריוס תפס את תפקידו.
בתור שליח האל בעולם, ממשיכו של ישו ושל פטרוס גרגוריוס סבר שזוהי חובתו לקבל החלטות משמעותיות ברחבי האימפריה, שכן רק כך יתקבלו ההחלטות הראויות אשר יובילו למימוש החזון הנוצרי ולגאולת נשמות המאמינים בגן העדן .
בתגובה לתכתיב האפיפיורי הקיסר הגרמני היינריך הרביעי (Heinrich IV) מכנס ועידה בשנת 1076 ושולח אל גרגוריוס מכתב במסגרתו הוא מטיח טענות שונות באפיפיור, בעיקר טענות אישיות הנוגעות לחוסר מוסריותו של גרגוריוס: " אני היינריך המלך בתוקף הסמכה קדושה של אלוהים כותב אל היילדברנד שאינו נזיר אמיתי אלא נזיר מזויף.
הנך ראוי לברכה זאת שכן לא יימצא ולו גם דרג אחד בכנסייה אותו לא הבאת לידי אי-כבוד...
לא היססת להרים יד נגד הסמכות המלכותית שהוענקה לנו על ידי אלוהים.
אדוננו ישו המשיח זימן אותנו אל המלוכה אך לא זימן אותך אל הכהונה אליה הגעת על ידי מרמה, ממון וחרב...
אתה אשר אינך ירא את האלוהים מבזה אותי הממונה על ידי האלוהים.
אנוכי היינריך, מלך בחסד האל" (מתוך: המכתב של הקיסר היינריך לאפיפיור גרגוריוס).
מכתבו של היינריך היה מכתב מתריס למדי, במסגרתו הוא הגדיר עצמו כשליחו האמיתי של האל וקרא להדחתו של האפיפיור, זאת תוך ציון תמיכתם של מרבית בישופי גרמניה בהדחה .
תגובתו של גרגוריוס לקריאת התגר לא איחרה לבוא.
הוא הכריז חרם על הקיסר, הדיח את כל הבישופים הגרמנים ושחרר את כל הווסאלים מנאמנותם אל היינריך.
כך הוא הצליח להחליש את כוחו של היינריך ולהוכיח את עליונתה של הכנסייה על הסמכות החילונית.
השיא של המאבק בין השניים הגיע בשנת 1077 במעמד שכונה לימים "ההליכה לקנוסה" (The walk to Canossa) ואף הפך למטבע לשון המסמך הפסד משפיל.
בעוד האפיפיור גרגוריוס שהה בטירתו שבקנוסה, עיר בהרי האלפיים האיטלקיים, הקיסר היינריך הבין שאם לא יתפייס עם גרגוריוס זה יכרות ברית עם מתנגדיו ויחליש אותו עוד יותר.
היינריך המתין מספר ימים בשלג לפגישתו עם האפיפיור, אלמנט משמעותי של השפלה ושל הפסד.
לבסוף, השניים נפגשו במפגש שתועד רבות על ידי סופרים וציירים של התקופה.
כך, מתאר גרגוריוס לנתיניו את המאורע: "שם במעמד מעורר רחמים הוא השליך הצידה את בגדי מלכותו, נשאר עומד לפני השער יחף, ולא חדל להתחנן בדמעות לעזרה ולנחמה.
אכן, רבים תמהו על הקשיחות הבלתי רגילה של ליבנו, לבסוף משגברה עלינו כנות חרטתו ותחנוניו המתמידים, התרנו עבותות החרם וקיבלנו אותו חזרה" (מתוך: המכתב של האפיפיור גרגוריוס לנתיניו).
מאורע זה לא הביא לסופה של המתיחות בין השניים ובוודאי לא לסוף "מאבקי האינווסטיטורה" והמתיחות שבין הסמכות החילונית לסמכות הדתית.
סיומו של המאבק מתוארך לשנת 1122 עם פרסום ה"קונקורדט של וורמס" (Concordat of Worms) אשר הגדיר מחדש את חלוקת הסמכויות.
עם זאת, השאלה של הסמכות והיחס בין הדת והשלטון נותרה מורכבת וסבוכה באימפריה הרומית המערבית לאורך כל ימי הביניים.
במובנים רבים הרצון להפריד את התחומים וליצור שתי מערכות מקבילות לא צלח, שכן מאבקי כוח ושאלות מוסריות גרמו לכך שכל סמכות "כרסמה" בתחומי האחריות של הסמכות השנייה ואף דמתה לה .
עם התנצרות האימפריה הרומית במאה ה-4 לספירה האימפריה המזרחית נקטה בגישה שמזכירה את המודל המוסלמי בכל הנוגע ליחסי הדת והשלטון.
החיבור ההדוק בין הדת לשלטון התבטא בדמותו של הקיסר הביזנטי שנתפס כמיישם התוכנית האלוהית בעולם.
הקיסר היה גם הכהן הגדול וגם מקור החוק והשלטון והנצרות נתפסה כדבק המלכד של האימפריה .
אמברוזיוס, (Ambrose), בישוף והוגה מרכזי בנושא יחסי הדת והשלטון מתאר את המצב באימפריה המזרחית במאה ה-4 כך: "היכן שמעת הו אימפרטור רב חסד שאנשים שמחוץ לכנסייה יוכלו לשפוט בישוף בענייני אמונה?
תן לאנשים שמחוץ לכנסייה להשמיע את טענותיהם, והבישופים יקשיבו להם.
תן לבישופים ללמוד מאנשים שמחוץ לכנסייה.
אך, ללא צל של ספק, כשאנו מעיינים בכתבי הקודש או בדברי הימים, מי יכול לשלול את העובדה כי בענייני אמונה, אני אומר בכל הנוגע לאמונה, הוטל על הבישופים לשפוט את האימפרטורים הרומיים ולא להישפט על ידם" (מכתבו של אמבורזיוס לוולנטיניאנוס).
כך, אמברוזיוס מתנגד לחוסר ההפרדה בין המערכת החילונית לזו הדתית באימפריה הרומית המזרחית.
במדינות רבות כיום נהוגה הפרדת דת ומדינה ברמות שונות.
עם זאת עדיין קיימות מדינות בהן שולטת הדת והמדינה כפופה לה, דוגמת איראן.
להלן מספר סיבות התומכות בהפרדת הדת מן המדינה:
מבחינה היסטורית, נרמסו בדרך כלל זכויות המיעוטים על ידי הרוב.
אלו המשתייכים לקבוצת מיעוט דתית מצאו עצמם לעיתים קרובות מוטרדים, נרדפים ומנודים חברתית.
אמונה דתית, למשל, עשויה לגרום למדינה להיכנס למלחמה הרסנית, או לחלופין לעמוד מן הצד דווקא כאשר שימוש בכוח נחוץ לשמירה על המדינה.
הדת עשויה להשפיע על מדיניות ציבורית באופן שיפגע באלו שאינם נשמעים לצווי הדת.
דוגמה לכך היא יחסה של הכנסייה הקתולית אל הבפטיסטים, שהוביל לרדיפתם והגירתם לארצות הברית.
בנוסף, אמונה דתית עשויה להקשות על הוויכוח הפוליטי, שכן בלתי אפשרי להתווכח עם אמונה.
המדינה עשויה לפגוע בדת -על ידי שלילת טקסים דתיים, איסור על השתתפות או קיום אספקטים שונים שבהם מתבטאת הדת בחיים האזרחיים, או העדפת דת אחת על פני האחרת תוך פגיעה בדת שאינה מועדפת.
חילוניות מול שלטון הדת (תאוקרטיה)
חילוניות היא האמונה שמוסדות המדינה צריכים להיות חילוניים.
כלומר, העדרה של דת מדינה, אי העדפת דת אחת על פני האחרת, ואי קיומם של מניעים דתיים לפעולותיהם של הפוליטיקאים.
במדינה חילונית, לדתות אין כל כוח פוליטי או השפעה פוליטית על הממשלה.
רבות מן הדמוקרטיות המערביות מעניקות חשיבות רבה להפרדת הדת מן המדינה.
לחלקן, כגון ארצות הברית וקנדה, אף יש סעיפים מיוחדים בחוקה שפורשו כאיסור על הממשלה להעדיף דת אחת על פני האחרת.
בדמוקרטיות אחרות, כגון בריטניה, קיימת דת מדינה אך השפעתה מוגבלת ולא נוגעת כמעט לשוויון בין האזרחים.
במדינות כאלו ייתכן שראש הממשלה או ראש המדינה, או אישים בכירים אחרים, יידרשו לפי חוק להיות בני הדת המוגדרת כדת מדינה.
קצהו השני של הספקטרום היא התאוקרטיה: מדינה בה אין כלל הפרדה בין דת ומדינה, ובה החוק והמשפט מבוססים על פירוש טקסטים דתיים, כגון התנ"ך או הקוראן.
מדינות כאלו הן למשל ערב הסעודית, איראן והוותיקן.
במדינות כאלו מנוהלים עסקי המדינה על ידי סמכות דתית או נציגיה המורשים.
האזרח בתיאוקרטיה אמור להיות בן דת המדינה מתוקף היותו אזרח, ונדרש חוקית להאמין ולקיים מצוות דת זו.
אף על פי שהם דוגלים במדינה נייטרלית מבחינה דתית, בדרך כלל אין החילונים חושבים שעל המדינה להתנגד לדת.
בכל זאת האשימו ביקורות דתיות מסורתיות את החילוניות כאתאיזם.
אלו שהאמינו כי למדינה מחויבויות דתיות, או שעליה להישמע לערכים דתיים, החשיבו בדרך כלל את החילוניות כאתאיזם או אי-דת.
מספר פילוסופיות פוליטיות, כגון המרקסיזם, מתנגדות ככלל לדת, ורואים בהשפעתה על המדינה והחברה גורם שלילי.
מדינות הדוגלות רשמית בגישה זו, כגון מדינות הגוש המזרחי במזרח אירופה, יהיו אתאיסטיות באופן רשמי, וירדפו מי שיאמין בדת כלשהי.
כיוון שמצב של אתאיזם מדיני נדיר מאז נפילת הגוש הקומוניסטי, לרוב לא מדובר עליו, והדיון נסוב בעיקר בין אלו המצדדים בחילוניות לבין אלו המצדדים בשלטון הדת.
יש טוענים כי החילוניים המתנגדים לביטוי דעות דתיות על ידי מנהיגים פוליטיים, או מעל בימת הממשלה, סותרים למעשה את חופש הביטוי.
הסוגיה הופכת מורכבת יותר כאשר קשה לקבוע האם המנהיג הפוליטי מדבר בנימה אישית או מתוקף עמדתו הפוליטית.
הפרדת הדת מן המדינה מופיעה במספר אופנים:
וולונטרית, כגון כנסיות המאפשרות קיום טקסים דתיים בכנסייה או בבית
ישנן מדינות המקימות הפרדת יציבה בין דת ומדינה, ואחרות בהן הנושא מצוי בוויכוח פוליטי בלתי מוכרע.
חוקת 1905 בצרפת החלה פולמוס בנושא שאף הוביל להתפרעויות.
הפרדת דת ממדינה היא נושא הקשור לחופש הדת אך נפרד ממנו.
במדינות שונות בהן קיימת דת רשמית, כגון בריטניה ובלגיה, קיים עם זאת גם חופש דת.
עם זאת ייתכן כי לא תהיה למדינה דת או דתות רשמיות, ובכל זאת תהא מתנגדת לאתאיזם או לבני דתות שאינן בני הדת המקובלת.
בארצות הברית, למשל, אין דת רשמית כלשהי ובכל זאת נרדפו האתאיסטים במחוזות רבים במהלך המאה ה-19.
ישנם פירושים שונים למהות הפרדת הדת מן המדינה:
מנקודת מבט חוקית וכלכלית: אל למדינה ליזום פעילויות דתיות או לממנן, ואולי אף רצוי לאסור מימון פעילויות לא דתיות שמאורגנות על ידי ארגונים דתיים.
התנגדות להפיכת האמונות הדתיות לגורם משפיע על המדיניות הציבורית, מניעת התערבות רשויות דתיות בענייניהן של רשויות המדינה, ומניעת קידום פוליטיקאים המביעים עמדות דתיות במסגרת תפקידם הציבורי.
בצרפת, למשל, חל איסור על פי החוק למימון פעילויות דתיות מכספי המדינה (למעט הכמרים הצבאיים ושבחבל אלזס-לורן), אך המדינה כן מממנת פעילויות לא דתיות של מספר בתי ספר דתיים פרטיים, אם הדבר תואם את מדיניותה הכללית ואינו מבוסס על ההבחנה הדתית.
בדרך כלל נשמרת הדת בצרפת מחוץ למעגל הפוליטי.
אנשי אקדמיה הבדילו בין סוגים שונים של הפרדת דת ממדינה, הפרדה ידידותית והפרדה עוינת.
ההפרדה הידידותית מגבילה את התערבות הממסד הדתי בענייני המדינה, אבל גם מגבילה את התערבות המדינה בענייני הממסד הדתי.
הגישה העוינת, מבקשת לתחום את הדת אל ביתו של האדם או אל הכנסייה, המסגד, או בית הכנסת, ומבקשת להגביל במידה מסוימת את לימודי הדת, וטקסים פומביים של אמונה דתית.
המודל הלוחמני של החילוניות צמח עם המהפכה הצרפתית, והיא מאופיינת גם במהפכה המקסיקנית, וחוקת ספרד מ-1931. המודל העוין הזה יכול להיראות בעיני אנשים מסוימים כדומה למדינות אתאיסטיות, ככל הנראה מכיוון שחילוניות זו באה מכיוון של אנשים אתאיסטים.
הפרדת הדת מהמדינה בצרפת בשנת 1905 וההפרדה הספרדית ב-1931 אופיינו כעוינות ביותר במאה העשרים, אם כי המדיניות של אותן מדינות נחשבת ידידותית למדי כיום.
נשיא צרפת לשעבר ניקולא סרקוזי, עדיין מגדיר את המדיניות הנוכחית כ"לאיסיטה שלילי", והוא מעוניין לפתח "לאיסיטה חיובי" ולישם מדיניות פתוחה יותר לדת.
העוינות של המדינה כלפי הדת נחשבות לסיבה למלחמת האזרחים הספרדית, ולמלחמת האזרחים במקסיקו.
הפילוסוף הצרפתי ז'אק מריטן שעסק בן השאר בכתיבת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, הצביע על ההבדלים בין המודל שנמצא בצרפת לבין המודל שהיה בארצות הברית באמצע המאה העשרים.
הוא החשיב את המודל האמריקאי לידידותי יותר, מכוון שהיה "הבדל חד ושיתוף פעולה אמיתי" בין המדינה לממסד הדתי, שהוא כינה "אוצר היסטורי" והוא הזהיר את ארצות הברית כי "בבקשה, שמרו על זה ואל תתנו לרעיון לסטות ולדמות לרעיון האירופי".
מדינות המקיימות הפרדה בין דת ומדינה
במדינות שונות נהוגות גישות שונות לגבי ההפרדה.
מאז הקמת האיחוד האוסטרלי ב־1901 ניתן בה חופש דת ודת המדינה הוצאה מן החוק.
פרק 116 בחוקה האוסטרלית אומר:
אין לאיחוד לחוקק חוק כלשהו לביסוס דת כלשהי, או לקידום השקפה דתית, או לאיסור פעילות בשם דת כלשהי.
הדת לא תהווה קריטריון לקבלה להכשרה למשרד או למשרה ציבורית.
מספר שופטים אוסטרליים הרחיקו לכת באמרם כי אל לממשלה לתמוך בבתי ספר דתיים פרטיים כלל.
בכל זאת מאשר בית המשפט הגבוה של אוסטרליה באופן עקבי מימון בתי ספר דתיים.
נושא הפרדת הדת מן המדינה באוסטרליה נדון באופן כללי פחות מאשר בארצות הברית.
הפרלמנט האוסטרלי עדיין פותח את מושביו היומיים בתפילה.
ההשתתפות בתפילה אינה חובה אך רבים מחברי הפרלמנט משתתפים בה.
כמו לרוב המדינות, גם לקנדה נקודת מבט משלה באשר ליחסי הגומלין הראויים בין דת ומדינה.
אין בקנדה דת מדינה, אך ישנן מספר קבוצות דתיות מועדפות.
ברוב חלקיה של קנדה קיימת מערכת חינוך קתולית במקביל לזו הציבורית.
בתי ספר אלה, המנוהלים לפי עקרונות קתוליים וכוללים פעילויות דתיות, ממומנים על ידי הממשלה הקנדית ממש כשם שממומנים בתי הספר החילוניים.
הם מקבלים גם תלמידים שאינם קתוליים ואף שאינם נוצריים, המעוניינים ללמוד בהם בשל רמת החינוך וההזדמנות ללמוד בסביבה בה המוסר והרוחניות אינם מחוץ לתחום.
כרוב המדינות, צורת ההפרדה המאפיינת את ארצות הברית אינה קיימת בקנדה.
אין איסור או הגבלה על מימון ממשלתי לפעילויות דתיות.
מגילת החרות והזכויות של קנדה, הכלולה בחוקה, קובעת כי "קנדה מיוסדת על בסיס עקרון ההכרה בעליונותו של האל ומצוותיו".
לעומת זאת, חופש הדת מובטח.
295) קבע כי החוק משנת 1906 שחייב את רוב בתי העסק להיות סגורים ביום ראשון אינו לגיטימי ב"חברה דמוקרטית וחופשית", ומהווה ניסיון בלתי חוקי לכונן חוק על בסיס דת .
מאז 1905 קיים בצרפת חוק המחייב הפרדת בין דת ומדינה, ואוסר על המדינה להכיר או לתמוך בדת כלשהי.
לפי חוקת צרפת מהווה חופש הדת זכות חוקתית.
במהלך הזמן דנו רבות בחוק זה.
צרפת דבקה ברעיון החילוני laïcité, שמשמעותו אי התערבות ממשלתית במישור החיים הדתיים ואי התערבות דתית בענייני הממשלה, וכן נייטרליות ממשלתית קשוחה בנוגע לענייני דת.
פניית פוליטיקאים לאמונות דתיות לצורך הצדקת מדיניות ציבורית נחשבת מעידה מביכה, שכן מקובל להותיר אמונות דתיות מחוץ למישור הציבורי.
אמנם מדיניות המס הציבורי תומכת במספר בתי ספר הקשורים לכנסייה, אך בתי ספר אלו חייבים להסכים ללמד לפי תוכנית לימודים זהה לזו של בתי הספר הציבוריים, ונאסר עליהם לאלץ את תלמידיהם להשתתף בשיעורי דת או להפלות תלמידים על בסיס דתי.
כנסיות, בתי כנסת, מקדשים וקתדרלות שנבנו לפני 1905 ועל חשבון מתפלליהם, נחשבים כעת רכוש המדינה והכלל.
עם זאת מותר להשתמש בהם לצורך פעילות דתית בתנאי שהשימוש רצוף.
יש הטוענים שקיים בנושא זה סיבסוד לא הוגן המפלה לרעה את האסלאם.
בחבל אלזס-לורן שהיה בשליטת גרמניה כשנקבעה חוקת 1905 והוחזר לצרפת רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, עדיין תקף החוק שקדם ל-1905 ומבוסס על קונקורדט, המבטיח מימון ציבורי למוסדות הכנסייה הקתולית, הלותרנית, הקלוויניסטית וכן ליהדות, כולל חינוך ציבורי בדתות אלו.
מאפיין ייחודי לחבל זה הוא תשלום לכמרים על חשבון המדינה, והבישופים ממונים על ידי הנשיא בהמלצת האפיפיור.
ויכוח תקופתי פורץ מדי פעם בנוגע לנושא זה וכן מאפיינים חוקיים יוצאי דופן אחרים של החבל, כמו גם בנוגע להוצאת דתות אחרות מכלל הסדר זה.
בתקופה שאחרי המלחמות שלאחר תקופת הרפורמציה חילק העיקרון "אשר לו השלטון, לו הדת" את האימפריה הרומית הקדושה למדינות בעלות אמונה אחידה.
עיקרון זה, שהיה מורכב בשל השינויים בגבולות המדינות בתחילת המאה ה-18, בא לקיצו עם נפילת כל המונרכיות הגרמניות במהפכת 1918.
כיום נפרדת הדת בגרמניה מן המדינה, אך קיים שיתוף פעולה ביניהן בתחומים רבים, שהחשוב שבהם הוא התחום החברתי.
כנסיות וקהילות דתיות, אם הן גדולות, יציבות ונאמנות לממסד, עשויות לקבל מן המדינה מעמד מיוחד כ"שיתוף פעולה במסגרת החוק הציבורי" המתיר להן לגבות מס מיוחד מחבריהן.
הכנסות אלו נאספות על ידי המדינה בתמורה לתשלום שמעבירה הכנסייה למדינה.
לימודי דת (לחברי אותה דת) כנדרש על ידי המוסד, הם דבר רגיל ברוב בתי הספר בגרמניה.
הם מאורגנים על ידי המדינה אך נמצאים במקביל בהשגחת הקהילה הדתית בהתאמה.
מורי לימודי הדת מוכשרים באוניברסיטאות ציבוריות.
הורים, או התלמידים עצמם החל מגיל 14, רשאים להחליט שלא להשתתף בשיעורי הדת, אך רוב בתי הספר דורשים השתתפות בשיעורי "אתיקה" או "פילוסופיה" כתחליף.
בחלקים מגרמניה קיים מספר קטן אך משמעותי של בתי ספר דתיים הממומנים ברובם (אם כי לעולם לא מימון מלא) על ידי המדינה.
עם זאת איש אינו חייב ללמוד בהם.
ויכוח ציבורי משמעותי התקיים בעניין כאשר הצהיר בית המשפט החוקתי הפדרלי בשנת 1997 על אי-חוקיות החוק הבווארי המחייב הצבת צלב בכל כיתה.
בוואריה החליפה חוק זה בחוק שדרש את אותו הדבר, אלא אם כן יגישו ההורים תלונה רשמית נגד המדינה.
עם העלייה המשמעותית במספר המוסלמים בעקבות הגירתם לגרמניה, התפתח דיון מתמשך בנושא הצעת שיעורי אסלאם לתלמידים המוסלמים.
תוכניות אלו נבלמו בשל קשיים בארגון תוכנית לימודים שתתאים לכל הספקטרום האסלאמי.
לאחרונה קבע בית המשפט האדמיניסטרטיבי הפדרלי כי הפדרציה האסלאמית בברלין נכללת בהגדרת קהילה דתית על-פי החוק בברלין (השונה משמעותית משאר המדינה).
כתוצאה, החליטה ממשלת ברלין להתחיל בהוראת אסלאם בבתי ספר ציבוריים באזורים בהם אחוז משמעותי מן האוכלוסייה הם מוסלמים.
ויכוח מתמשך מתנהל בנושא הכנסייה הסיינטולוגית, כיוון שמדינות גרמניה מסרבות להכיר בקבוצה זו כזכאית למס המיוחד שגובות קהילות דתיות, ומחשיבות אותה כ"עסק" לענייני מיסים.
בנושא זה הועלו טענות כי הכנסייה הסיינטלוגית מטפחת תרבות טוטליטרית.
אך אין בטענות אלו כדי לאסור את פעילותה של הכנסייה הסיינטולוגית בגרמניה.
סעיף 20 בחוקתה של יפן, שנקבע ב־1946 ועדיין תקף, קובע הפרדה בין ארגונים דתיים למדינה והבטחת חופש הדת: " אל לארגון דתי כלשהו לקבל יתרונות כלשהם מן המדינה, או לקחת חלק בפעילות רשות פוליטית כלשהי.
אין להפלות אדם שלקח חלק בפעילות דתית כלשהי, חגיגה או פולחן.
על המדינה וגופיה להימנע מחינוך דתי או פעילות דתית אחרת".
עם זאת, קיימת ביפן מפלגה בעלת זיהוי דתי המזוהה עם בודהיזם.
היסטורית, בזמן מלחמת העולם השנייה, לפני כינון הממסד הקיים כיום וכאשר הייתה האימפריה היפנית לא דמוקרטית, הייתה דת השינטו הדת המגובה על ידי הממשלה, אשר העמידה את הקיסר הירוהיטו, כצאצא של אלת השמש אמטראסו, בראש המדינה.
במהלך השנים הרבות בהן היו הפיליפינים נתונים למשטר קולוניאלי לסוגיו, עברה מערכת היחסים בין דת ומדינה שינוי: משיתוף פעולה של הכנסייה הקתולית עם הממשלה בתקופה הספרדית ועד להפרדה כיום.
להרחבה בנושא מעמד הכנסייה והמדינה כיום - ניתן לעיין בדו"ח בנושא חופש הדת שהופק על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשוודיה הופרדה הכנסייה הלותרנית חלקית מן המדינה בשנת 1999. הכנסייה השוודית עדיין נהנית ממעמד מיוחד.
כיום ניתן לרשום ארגונים של דתות נוספות, אך אלו לא יזכו למעמד דומה וכן לא יוכלו לספק שירותים כגון נישואין וקבורה.
מאמצים מתמשכים מתקיימים בשוודיה לביטול המעמד המיוחד ממנו נהנית הדת הרשמית.
מאמצים אלו הוכתרו בהצלחה חלקית, למשל בנושא נישואין: כל אדם מורשה על ידי השלטונות יכול כיום לקיים טקס זה.
טורקיה מחשיבה עצמה כמדינה בעלת הפרדה כמעט מוחלטת בין דת ומדינה מאז תקופתו של מוסטפא כמאל אשר ב־3 במרץ 1924 הפרידה את השלטון (הח'ליפות) מן האסלאם.
משמעות הדבר למעשה היא כפיפות הדת לשלטון, יותר מאשר הפרדה.
האסלאם הסוני, המהווה רוב באוכלוסייה, מאורגן דרך המדינה בעזרת "המחלקה לשירותים דתיים" וממומן על ידי המדינה.
קהילות סוניות עצמאיות הן בלתי חוקיות.
דתות מיעוט, כגון האסלאם העלווי, הארמנים והיוונים אורתודוקסים ממומנות על ידי הממסד כדתות עצמאיות, והיחס אליהן סובלני בדרך כלל, אך מימון זה אינו מעניק זכויות קהילתיות כלשהן.
עם זאת מעניק הסכם לוזאן זכויות דתיות מסוימות ליהודים, ליוונים ולארמנים, אך לא - למשל - לסורים אורתודוקסים או קתולים.
מאז עליתם לשלטון של ארדואן ומפלגתו האיסלמיסטית, בשנת 2003, גברה השפעת האסלאם על המדינה בטורקיה.
אף על פי שבאופן רשמי קיימת הפרדה בין המדינה לדת, ואף על פי שחוקי השריעה (ההלכה האיסלאמית) אינם מוכרים כחוקי המדינה, בפועל המדינה מתנהלת כיום תחת השפעה דתית, ותכנים איסלאמיים זוכים לתהודה ציבורית רבה.
ניסיון להשיב את ההגמוניה החילונית באמצעות הפיכה צבאית ב-2016 נכשל, והוביל לתגובת נגד של מפלגת השלטון.
במאה ה-16 החלה הגירת אירופאים רבים לצפון אמריקה, בזמנו שלוש עשרה המושבות, ולמה שיכונה לימים ארצות הברית.
רוב המתיישבים היו פרוטסטנטים שנמלטו מרדיפות קתוליות.
למעט מקרים חריגים, כגון מושבת מרילנד (הוקמה על ידי ססיל קאלוורט, כומר קתולי) ומושבת רוד איילנד (הוקמה על ידי רוג'ר ויליאמס, שגורש ממסצ'וסטס בשל תמיכתו בחופש דת).
כל המושבות היו אנטי-קתוליות מובהקות ואסרו על קתולים לכהן בתפקיד ציבורי או להצביע.
רק במהלך המהפכה האמריקאית, כאשר היה צורך לאחד את כל המתיישבים נגד הבריטים האמונה בחופש דת הפכה לנושא מרכזי, והמגבלות נגד הקתולים החלו לרדת בהדרגה.
היסטוריה זו ואמונות אלו אוחדו אל תוך חוקת ארצות הברית עם אישור מגילת הזכויות המכילה את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
הסעיף בתיקון הראשון המאמץ את עקרונות המייסדים בנוגע להפרדה בין דת ומדינה וחופש הדת ידוע כסעיף היסוד.
סעיף זה קובע כי "אל לקונגרס לאשר חוק בעניין מוסד הדת, או האוסר חופש פולחן..." הפרשנות לסעיף זה היא באחריות בית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר מלחמת האזרחים הועבר בקונגרס הרפובליקני התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, להבטיח שעקרונות מגילת הזכויות ייושמו על ידי ממשלות המדינות, הווה אומר מדינות הדרום.
על כל פנים החליט בית המשפט העליון ליישם זכויות אלו באופן סלקטיבי על ידי שורת החלטות לאורך מספר שנים, בתהליך הקרוי "אינקורפורציה".
נקודת המבט המודרנית, שאומצה על ידי בית המשפט העליון במחציתה השנייה של המאה התשע עשרה, היא שאין אפשרות לשום ממשל – פדרלי, מדינתי או מקומי – להחליט על פעולה או מדיניות המעדיפה באופן מוחלט דת אחת על פני האחרת, או המעדיפה מאמין באלוהים או באל על פני שאינו מאמין.
שופט בית המשפט העליון קלרנס תומאס, המעדיף את פירושם של המייסדים לחוקה וליישומיה, אינו מסכים עם נקודת מבט זו.
ההפרדה בעידוד בית המשפט לא התרחבה לכל היסודות של דת אזרחית.
חוקית, נושא המטבע האמריקני את המוטו "באל נשים מבטחנו".
מושבי הקונגרס נפתחים בתפילה, ושבועת הנאמנות מכילה את הביטוי "אומה אחת, בחסות האל".
פסקי בית המשפט תומכים באזכורים דתיים-לכאורה אלו ורואים בהם ביטויים טקסיים לא מהותיים, או משתמשים בתאוריות חוקיות אחרות.
לאחרונה נעשו ניסיונות לשנות את הסטטוס קוו, ללא הצלחה.
מספר ביטויים דתיים שהיו בשימוש ציבורי, כגון חלקים מסוימים מעשרת הדיברות באולמות בתי משפט או סצנות של הולדת ישו בשטחים ציבוריים, הוכרזו לאחרונה כבלתי חוקיים.
הדת משחקת תפקיד משמעותי בפוליטיקה הלאומית, בייחוד בוויכוחים אודות שאלות מוסריות כגון הפלה מלאכותית, המתת חסד והומוסקסואליות.
עולות גם שאלות הקשורות ישירות ליחסי דת - מדינה, כולל השאלה העולה לאחרונה לגבי השימוש ב"שוברי בתי ספר" - האם יש לאפשר להורים להשתמש בהם לצורך תשלום לימודי ילדיהם בבתי ספר דתיים, אם לאו, וכן מעמדן של יוזמותיו מבוססות האמונה של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
המשתתפים הדתיים הבולטים ביותר בפוליטיקה הלאומית הם הנוצרים האוונגליים, הקשורים באופן כללי למפלגה הרפובליקנית ופועלים בדרך כלל באזור הקרוי "חגורת התנ"ך" בדרומה ובמרכז מערבה של ארצות הברית.
גם פרוטסטנטים אחרים, קתולים, מורמונים, יהודים, לא-מאמינים ובעלי אמונות אחרות אף הם פעילים למדי.
מספר קבוצות דתיות שואפות להגביר את יכולתה של הממשלה לאפשר ביטויים דתיים שונים.
קבוצות אלו מדגישות לעיתים קרובות את הדמוגרפיה וההיסטוריה הנוצרית של המדינה.
גישה השכיחה בקרב הפוליטיקאים בעלי מחנה תומכים דתי חזק היא שילוב טקסטים דתיים ואמונות לתמיכה במדיניות מסוימת.
באזורים אחרים תיתכן סובלנות פחותה לביטויים כאלו מצד פוליטיקאים ועובדי המנגנונים הממשלתיים.
למרות העדר דרישות דת מבחינה חוקית מעובדי מנגנוני המדינה, מעדיפים המצביעים בדרך כלל להצביע לאדם שהם יכולים להזדהות עמו, גם מבחינת האמונה הדתית.
כמעט לכל נשיא הייתה זיקה לנצרות.
לפחות 90% מחברי הקונגרס העשירי מ־1998 ידועים כנוצרים, כאשר הקתולים, הבפטיסטים והמתודיסטים לבדם מהווים כמחצית מהם.
הדמוגרפיה המקומית מגוונת יותר, ולפיכך גם נטיותיהם הדתיות של הפוליטיקאים המקומיים.
תביעות בארצות הברית בנושא ההפרדה
מעמד הכנסייה האוונגלית הלותרנית הפינית והכנסייה האורתודוקסית הפינית מוגן בחוק.
לשתי הכנסיות זכות לגבות מס מן החברים בהן ומן התאגידים שבבעלותם, ומס זה נגבה על ידי המדינה.
ניהול הכנסיות נעשה מתוקף חוקי הכנסייה, שטיוטותיהם מוכנות על ידי כנסייה ונחקקים על ידי הפרלמנט.
באוניברסיטאות המדינה קיימים לימודי כמורה של דתות המדינה.
סוגיית הפרדת הדת מהמדינה בישראל
בספרו "מדינת היהודים" כתב בנימין זאב הרצל: "ובכן, כלום תהיה לנו לבסוף תיאוקרטיה?
לא ניתן לדחפים תיאוקרטיים של אנשי הדת שלנו להרים ראש.
אנו נדע להחזיקם בבתי הכנסת שלהם, כשם שנחזיק את צבא הקבע שלנו בקסרקטינים.
צבא וכהונה יכובדו מאוד, כדרוש וכראוי לתפקידיהם היפים.
בענייני המדינה, עם כל ההערכה כלפיהם, אל להם להתערב, פן יביאו עליה קשיים מבית ומבחוץ".
חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל, התייחס אף הוא לסוגיה זו: "חובתנו היא להבהיר מלכתחילה, שאף כי המדינה תתייחס במלוא הכבוד לרגשות הדתיים של העדה, לא תוכל להחזיר את מחוגי השעון כדי לעשות את הדת עיקר עיקרים בהנהגת המדינה.
הדת תצומצם בבתי כנסיות ובבתי המשפחות הרוצות בה; היא תתפוס מקום מיוחד בבתי הספר, אבל לא תפקח על משרדי הממשלה של המדינה".
דוד בן-גוריון, ראש ממשלתה הראשון של מדינת ישראל, הזהיר ביוני 1954 את ראש הממשלה השני משה שרת: "אין לנו להפריד הדת והמדינה".
הוא נימק זאת בכך ש"קיימת שותפות גורל בין מדינת ישראל ובין העם היהודי".
טיעון נוסף של בן-גוריון היה כי עדיף למדינת ישראל להחזיק את הדת בידה, ולא לאפשר מצב כי הדת תהיה גורם עצמאי אשר השלטון המדיני יצטרך להתמודד עמו.
סוגיית הפרדת הדת מן המדינה בישראל סבוכה ומורכבת.
אפשר לראותה כמאבק פוליטי הסובב סביב כוחם של מוסדות פוליטיים כאלה או אחרים; אפשר לראותה כמאבק בין תרבות יהודית לתרבות דמוקרטית.
מעצם הגדרתה, מדינת ישראל מוגדרת כמדינה יהודית, ולהגדרה זו מספר השלכות מעשיות.
חוק השבות, לפיו זכאי כל יהודי להגר לישראל, מעניק זכות לאזרחות על בסיס מוצא יהודי, אך כבר מהגדרה זו ניכר המתח שבין הדת למדינה.
בעוד תיקון החוק מ-1970 קובע שזכאי עליה הוא גם אדם שסבו היה יהודי, הרי שאותו תיקון וההלכה מגדירים כיהודי רק בן לאם יהודיה או אדם שהתגייר.
חגי ישראל הם ימי חופש מבית הספר ומהעבודה ולפי החוק עבודה בהם מצריכה היתר מיוחד.
כמו כן, ישנם מספר חוקים המבוססים על ההלכה האורתודוקסית.
איסור הצגת חמץ בפומבי בפסח; אי פעולת תחבורה ציבורית בשבת באזורים שונים בארץ; ענייני נישואים וגירושים בישראל הם בסמכות בתי דין דתיים רשמיים שמפעילה המדינה.
כך פסולי חיתון על פי ההלכה האורתודוקסית, למשל כהן וגרושה, לא יכולים להתחתן בישראל, אלא רק בנישואין אזרחיים מחוץ לישראל.
כל אלו ועוד מציירים תמונה של מדינה אשר לה דת רשמית, שאין בה הפרדה בין דת ומדינה.
עם זאת, בישראל אזרחים לא-יהודים רבים, וכן אזרחים יהודים רבים אשר אינם מקיימים את מצוות היהדות.
בישראל קיימת במידה רבה סובלנות דתית כמדיניות – בני דתות אחרות זכאים לחופשה בימי חגם, והם יכולים להקים מוסדות ציבור דתיים כגון כנסייה ומסגד.
גם האזרח היהודי החילוני אינו מחויב לקיים מצוות היהדות כל עוד אינו מפר חוק.
סוגיית הפרדת הדת מהמדינה בישראל נתונה בוויכוח מתמיד: מחד גיסא, טוענים חלק מהחילוניים, אין רצונם לקיים את מצוות הדת, וראוי שמדינה דמוקרטית מודרנית לא תכפה על אזרחיה קיום חוקים שלדעתם אבד עליהם הכלח, בניגוד לרצונם.
מאידך גיסא, טוענים חלק מהדתיים, הפרדת הדת מהמדינה תגרום לאבדן צביונה של המדינה כמדינה יהודית.
עם זאת, יש דתיים שסוברים שיש להפריד דת ממדינה, ומאידך יש חילונים שסוברים שאין לעשות כן.
ויכוח עז בסוגיה נטוש בכל רובדי החברה: החל ברמת הכנסת, בנוגע לחוקים שונים, דרך אנשי ציבור ורוח, וכלה ברמת הרחוב: חסימת כבישים בשכונות חרדיות בשבת או הפגנות לאפשר גידול חזירים בארץ הן דוגמאות לכך.
עד עתה אין הכרעה בסוגיית הפרדת הדת מן המדינה.
מן הנושאים העומדים בראש סדר היום ועולים לכותרות מדי פעם נמצאים נושא הגיור, נישואין וגירושין, כשרות, שבת ואזרחות.
אחד הגורמים המונעים החלטה בנושא הוא היעדר חוקה במדינת ישראל.
דבר זה מאפשר פירוש מרחיק לכת של חוקי יסוד שונים וכוונת המחוקק, לשביעות רצונו של צד אחד ולמורת רוחו של הצד האחר.
המשטר במדינת ישראל הוא משטר דמוקרטי-פרלמנטרי, שמשמעותו שהממשלה צומחת מהפרלמנט, וזקוקה לאמונו על מנת לכהן.
במשטר כזה מידת הפרדת הרשויות נמוכה יותר משל משטר דמוקרטי-נשיאותי הקיים, למשל, בארצות הברית, אך עם זאת, בישראל, כמו בכל מדינה דמוקרטית אחרת, יש שלוש רשויות:
רשות מבצעת – הממשלה (שסמכויותיה מוגדרות בחוק יסוד: הממשלה).
המצב המתקבל הוא של עירוב תחומים בין הרשויות השונות, כאשר כל רשות בודקת, מאזנת ומפקחת על הרשויות האחרות, כמתבקש בדמוקרטיה, ועקב כך נוצר מצב המחייב את המשך הפעילות השוטפת של שלוש הרשויות (אפילו אם נוצרים מצבים של התנגשות סמכויות).
במדינת ישראל השתרש הנוהג למנות את שרי הממשלה מחברי הכנסת המכהנים, וכך נוצר עירוב רשויות בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת.
ראש הממשלה יכול למנות לממשלתו גם שרים שאינם ח"כים, ורק ראש הממשלה חייב להיות גם חבר הכנסת.
כן החוק מוסיף וקובע שכל סגן שר מחויב להיות ח"כ.
במשך שנים הוצע לחוקק חוק (שכונה "החוק הנורווגי") שיקבע שח"כ שהוטל עליו תפקיד ממשלתי, יתפטר מחברותו בכנסת, יפנה את מקומו בסיעה לבא אחריו ויכהן בממשלה.
ואכן ביולי 2015 אושר תיקון לחוק יסוד: הכנסת המאפשר לשר או סגן שר (לא ראש הממשלה) המכהן גם כחבר הכנסת להתפטר מתפקידו כחבר הכנסת, וכאשר יחדל לכהן כשר או כסגן שר, הוא ישוב לכהן כחבר הכנסת במקום ממלא מקומו.
חוקי הכנסת מסמיכים פעמים רבות שר בממשלה לתקן תקנות לביצועם.
אף שרבות מהתקנות הן טכניות במהותן וברור שלא ניתן לצפות מהכנסת לחוקקן בעצמה, קיימים גם מקרים שבהם דין מהותי אין מקורו בהחלטת הכנסת, אלא בחקיקה משנית.
דוגמה בולטת לכך היא הסדר תורתו אומנותו, הפוטר אלפי צעירים חרדים משירות בצה"ל.
במשך חמישים שנה היה הבסיס החוקי היחיד להסדר זה תקנות של שר הביטחון.
רק ב-1999 פסל בג"ץ את קיומו של מצב זה.
בית המשפט עשוי להרחיב את החוק מעבר ללשונו המפורשת, לעיתים מתוך צורך להתמודד עם לקונה, נושא שהחוק אינו מתייחס אליו, לעיתים מתוך רצון להכניס לתוכו את ערכיה של מדינת ישראל כ"מדינה יהודית ודמוקרטית", ככתוב בחוקי היסוד.
על פי השיטה בארץ הלכה שנקבעה בבית המשפט העליון מחייבת את כל הערכאות שמתחתיו, אך לא אותו עצמו.
ראו גם: אקטיביזם שיפוטי וכן התקדים המחייב.
חברי הכנסת במדינת ישראל נהנים מחסינות, הווה אומר – מהגנה מפני העמדה לדין.
אם מצא היועץ המשפטי לממשלה חשד לפלילים בפעולותיו של חבר כנסת, שאינו נוגע ישירות לפעילותו כח"כ, הוא רשאי להגיש נגדו כתב אישום.
אם חבר הכנסת רוצה לשמור על חסינותו עליו לפנות, תוך 30 יום, לוועדת הכנסת בבקשה שלא תוסר חסינותו.
אם החליטה ועדת הכנסת, על פי הסיבות המנויות בחוק, כי אין להסיר את חסינותו, עוברת ההחלטה למליאת הכנסת אשר תצביע גם היא על אי הסרת החסינות.
ועדת הכנסת והמליאה מבצעות, אם כן, הליך מעין שיפוטי, וכך נוצר עירוב רשויות בין הרשות המחוקקת לרשות השופטת.
מערכת איזונים ובלמים בישראל בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת
ממשלת ישראל נסמכת על רוב בכנסת, שהביע את אמונו בה והעניק לה את הסמכות לכהן ולשלוט, אולם לכנסת ניתנת הסמכות להצהיר שפקע אמונה בממשלה.
החל מהכנסת ה-20 החל הליך חקיקתי חדש המכונה "הצעת אי-אמון קונסטרוקטיבית".
אם רוב מוחלט בכנסת (משמע, 61 חברי כנסת, לכל הפחות) נתן את ידו בהצעת אמון בממשלה חלופית, הממשלה הקיימת נופלת, והממשלה החלופית מתחילה לפעול מאותה שעה.
הצעת אי-אמון היא אמצעי הביקורת התקיף ביותר שעומד לרשותה של הכנסת כדי להגביל את הממשלה ולרסנה, אך מכיוון שהממשלה נשענת על קואליציה, הסיכוי להפלתה קטן.
רק פעם אחת בתולדות מדינת ישראל נפלה ממשלה בשל הצעת אי-אמון רגילה שהתקיימה ב-1990 (הכנסת ה-12).
הנהלים הקשורים להצעת אי-אמון מוסדו בחוק יסוד: הממשלה, סעיף 28:
הכנסת רשאית להביע אי-אמון בממשלה.
הבעת אי-אמון בממשלה תיעשה בהחלטה של הכנסת, ברוב חבריה, להביע אמון בממשלה אחרת שהודיעה על קווי היסוד של מדיניותה, על הרכבה ועל חלוקת התפקידים בין השרים כאמור בסעיף 13(ד); הממשלה החדשה תיכון משהביעה בה הכנסת אמון, ומאותה שעה ייכנסו השרים לכהונתם.
פרטים לעניין הגשת הצעה להביע אי-אמון בממשלה והדיון בה ייקבעו בחוק או בתקנון הכנסת; הוגשה ההצעה בידי 61 חברי הכנסת, יתקיים הדיון בהקדם האפשרי, ולא יאוחר משבוע מיום הגשתה.
אם ראה ראש הממשלה שאין בכנסת רוב התומך בו ומאפשר לו לנהל את ענייני המדינה כיאות, מאשר לו החוק, בהסכמתו של נשיא המדינה, להכריז על פיזור הכנסת ועל עריכת בחירות חדשות.
יחד עם זאת, אם מתפזרת הכנסת, ניטלת מהממשלה הסמכות למשול, וכאילו התפטרה.
סעיף 29א בחוק יסוד: הממשלה קובע כי: "נוכח ראש הממשלה כי קיים בכנסת רוב המתנגד לממשלה, ושעקב כך נמנעת אפשרות לפעולה תקינה של הממשלה, רשאי הוא, בהסכמת נשיא המדינה, לפזר את הכנסת בצו שיפורסם ברשומות".
הכנסת רשאית בחוק בהחלטת רוב חבריה להתפזר לפני גמר כהונתה לפי סעיף 34 בחוק יסוד: הכנסת.
הממשלה מחויבת להעביר מדי שנה את חוק התקציב לשנת הכספים הקרובה, אך הכנסת יכולה לסרב לאשר את התקציב.
אם עד סוף חודש מרץ לא אישרה הכנסת את תקציב המדינה, הרי היא כהתפזרה והממשלה כהתפטרה.
מתברר, שגם באמצעות כלי זה יכולה הכנסת לקחת מהממשלה את הסמכות לשלוט, וכך היא מגדרת את כוחה של האחרונה.
פיקוח הכנסת על פעילות הממשלה
הכלים האפקטיביים ביותר עבור הכנסת כדי לאכוף את הפיקוח שלה על הממשלה, הם היכולת להדיח את הממשלה בהצבעת אי-אמון, ולהימנע מלאשר את תקציב המדינה, שחיוני עבור תפקודה השוטף של הממשלה, ומלבד זאת בהיעדרו מתפזרת הממשלה.
בין ההמלצות לשיפור יכולת הפיקוח האפקטיבית של חברי הכנסת על הממשלה: יצירת ועדות שתחומי פעילותן יחפפו לפעילות משרד ממשלתי ספציפי, והחברים בהן יתמקצעו באותו תחום (בניגוד לחוסר המומחיות כיום של חברי ועדות הכנסת).
1948–1983בארבע שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, הליך החקיקה התבצע בהתאם לתקנון של ממשלת ישראל הראשונה שבו נקבע: "הגשת הצעות חוקים לכנסת טעונה החלטת ממשלה.
חוקים מוגשים ליו"ר הכנסת על ידי מזכיר הממשלה".
בשנת 1953 החליטה ממשלת ישראל להאציל חלק מסמכויותיה לוועדות שרים ייעודיות.
במסגרת זו הוקמה גם "ועדת חקיקה" וההגדרה של תפקידה הייתה: "אישור חוקים; אישור תזכירים לחוקים על דעתה".
בעשורים הראשונים של מדינת ישראל הרוב המוחלט של החקיקה היה חקיקה ממשלתית.
במצב זה תפקידה בפועל של "ועדת השרים לענייני חקיקה" עסק רק בהצעות חוק ממשלתיות.
עם השנים התפתח מנגנון מצומצם שבו שר המשפטים והשרים האחראים בתחום הביעו את דעתם על החקיקה הפרטית.
בשנת 1968 ניתנה הנחיה כי "שר המשפטים מביא לגיבוש עמדת הממשלה לגבי הצעת החוק, כפי שהיא תבוא לידי ביטוי בעת הדיון המוקדם בכנסת".
ממשלת ישראל השבע עשרה, שהוקמה בשנת 1974, קבעה בתקנון הממשלה שמזכיר הממשלה יעביר הצעת חוק פרטית לראש הממשלה, לשר המשפטים ולכל שר שנושא הצעת החוק הוא בתחום פעולתו לשם קבלת הערות.
בשנת 1984 הוקמה ממשלת ישראל העשרים ואחת, שהייתה הממשלה הראשונה בישראל שהוקמה כממשלת אחדות על בסיס רוטציה.
בהסכמים הקואליציוניים נכללה לראשונה התייחסות לחקיקה פרטית:
הצעות חוק ממשלתיות יזכו לתמיכת הקואליציה באופן אוטומטי.
הצעות חוק פרטיות כלל לא יוגשו מבלי שהתקבל לכך אישורה המוקדם של הנהלת הקואליציה.
הנהלת הקואליציה תמתין חודש לעמדת השר הרלוונטי להצעת החוק בטרם תקבע את עמדתה.
אם השר הרלוונטי הביע תמיכה בהצעה או שתק – הרי שזו תוגש.
אם התנגד – הנהלת הקואליציה תכריע בדבר.
לפי הסדר זה, הקביעה המכריעה לגבי גורל הצעות חוק פרטיות הייתה של "הנהלת הקואליציה".
לחבר כנסת לא הייתה זכות אוטומטית שהצעת חוק שלו תועלה להצבעה.
יושב ראש הכנסת, באישור ועדת הכנסת, יכול היה לדחות ללא הגבלה את הדיון במליאה בהצעת חוק פרטית של כל חבר כנסת (גם מהקואליציה וגם מהאופוזיציה).
בשנת 1994 נקבע לראשונה בתקנון הממשלה קיומה של "ועדת שרים לענייני חקיקה", שקביעותיה יהוו את עמדת הממשלה גם כלפי הצעות חוק פרטיות (לצד הסמכות הקודמת שהייתה לה כלפי הצעות חוק ממשלתיות).
בשנת 1996 נקבע בתקנון הממשלה כי כל הצעת חוק שלא זכתה להתייחסות הממשלה, תיחשב להצעת חוק שהממשלה מתנגדת לה (בניגוד למצב הקודם בו הצעה כזו נחשבה להצעת חוק שהממשלה תומכת בה).
בשנת 1997 נקבע לראשונה בתקנון הממשלה במפורש כי ועדת השרים תדון "בכל הצעה פרטית הקבועה לדיון בסדר היום של מליאת הכנסת".
בין השנים 2015–2019 נדונו בפני ועדת השרים לחקיקה אלפי הצעות חוק פרטיות.
מתוכן אושרו כ-16%, ואילו כ-84% מהן נדחו.
חרף זאת, בפועל מספרן של הצעות החוק הפרטיות המאושרות מדי שנה, מאז המודל שנקבע בשנת 1994, גבוה משמעותית לעומת מספרן של הצעות החוק הפרטיות שאושרו מדי שנה קודם לכן.
במקביל, במודל הנוכחי כל חבר כנסת יכול להעלות הצעת חוק להצבעה במליאת הכנסת, ללא תלות באישור של ועדת השרים לחקיקה או של גורם קואליציוני אחר.
מערכת איזונים ובלמים בישראל בין הרשות השופטת לרשות המבצעת והרשות המחוקקת
פסיקת בית המשפט העליון במסגרת פסק דין בנק המזרחי (המכונה פסק דין גל) קבעה כי לבית המשפט סמכות לבטל חוקים (קביעה המכונה המהפכה החוקתית), וכך נהג בית המשפט 22 פעמים עד שנת 2022 בצורה ישירה.
לכן, פגיעה ביכולתו של בית המשפט העליון לאזן את הממשלה תנטרל בפועל את האפקטיביות של הפרדת הרשויות בישראל.
מטרת הפיקוח הכנסת על הממשלה היא להגן על המשטר הדמוקרטי על ידי הבטחת קיומם של סדרי שלטון ומינהל תקינים.
מחקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה, שפורסם בשנת 2018, חקר את נושא זה.
המחקר הציג נתונים לפיהם היכולת של הכנסת לפקח על הממשלה בישראל היא מוגבלת מאד, והפיקוח בפועל הוא לקוי.
כלי הפיקוח, כגון ועדות הכנסת ושאילתות, התגלו כבעלי פוטנציאל פיקוח נמוך, ובדיקה של התפקוד בפועל של חמש ועדות מרכזיות הראתה תפקוד לקוי עד בינוני ברוב המדדים.
המחקר גם הציע רפרומה לחיזוק יכולת הפיקוח של הכנסת.
הפרדת משתנים היא שיטה לפתרון משוואות דיפרנציאליות.
בשיטה זו מבודדים באגף אחד את כל האיברים התלויים במשתנה וכך מקבלים משוואה קלה יותר לפתרון.
משוואה שניתן לפתור בדרך זו, נקראת משוואה דיפרנציאלית פרידה או בת-הפרדה.
לא כל משוואה דיפרנציאלית ניתן לפתור בעזרת הפרדת משתנים, אך זו שיטה מרכזית ונפוצה לפתרון משוואות דיפרנציאליות, הן רגילות והן חלקיות.
הוכחת הפתרון של משוואה דיפרנציאלית ליניארית, מתבססת על הפרדת משתנים.
משוואות ליניאריות הן הבסיס לפתרון של משוואות דיפרנציאליות מסדרים גבוהים, ומכאן חשיבותה התאורטית הרבה של השיטה.
גם משוואות פיזיקליות חשובות רבות (לדוגמה משוואת שרדינגר, משוואת הגלים, משוואת החום, משוואת הדיפוזיה ועוד), ניתנות לפתרון בדרך זו.
הפרדת משתנים במשוואה דיפרנציאלית רגילה
אם נתונה משוואה דיפרנציאלית רגילה בצורה:
או שאפשר להביאה למצב כזה, ניתן לבצע הפרדת משתנים.
אם אפשר לחלק בו את שני האגפים ולקבל
כעת נבצע לשני האגפים אינטגרציה לפי x ונקבל
ובאמצעות שיטת ההצבה, אגף שמאל נהפך ל-
באמצעות אינטגרציה על שני האגפים מקבלים בצד אחד ביטוי של y ובצד השני ביטוי של x:
לאחר בידוד y מהמשוואה, נוכל למצוא את הפתרון של המשוואה הדיפרנציאלית, כלומר את הפונקציה
הפרדת משתנים במשוואה דיפרנציאלית חלקית
בהינתן משוואה דיפרנציאלית חלקית עבור הפונקציה , ניתן "לנחש" פתרון פרטי שבו הפונקציה ניתנת להצגה כמכפלה של שתי פונקציות .
כעת, ניתן לקחת את כל הנגזרות ולעבור ל וכך בדומה לנגזרות לפי .
כעת, השאיפה שלנו היא להפעיל על המשוואה מניפולציות אלגבריות, עד שהיא מגיעה לצורה כזו: פעולה זו מובילה לכך שהפונקציה באגף שמאל תלויה אך ורק ב-x, והפונקציה באגף ימין תלויה אך ורק ב-y.
בכך, מקבלים שאגף שמאל לא יכול להיות תלוי ב-x - הרי שינוי של x בלבד ישפיע על אגף שמאל ולא על אגף ימין, אבל אז לא ייתכן שהם יישארו שווים.
לכן שני האגפים שווים שניהם לקבוע שמכונה "קבוע ההפרדה".
כעת, הפרדת המשתנים העבירה ממשוואה אחת לשתי משוואות עם פחות משתנים.
חזרה איטרטיבית של פעולה זו תוביל למשוואה דיפרנציאלית רגילה, שאותה קל יותר לפתור.
עם זאת, שיטת הפרדת המשתנים פוגעת לרוב בכלליות הפתרונות, מכיוון שלא נכון להניח שהפתרון הכללי הוא בצורה מופרדת אלא רק פתרון פרטי (ספציפי).
ישנם מקרים, שפתרון המשוואה המופרדת מחזיר את הפונקציות העצמיות של המשוואה הדיפרנציאלית, בדרך כלל כאשר המשוואה מיתרגמת לבעיית שטורם ליוביל.
במקרים כאלה, אין פגיעה בכלליות הפתרון, שכן כל פתרון למשוואה המקורית ניתן להצגה כסכום של פתרונות המתקבלים מהפרדת המשתנים.
לכן במקרים אלו הפרדת המשתנים מהווה דרך פתרון חשובה ומרכזית.
במשוואת שרדינגר, למשל, כל פונקציית גל חוקית מקיימת את המשוואה, ואילו הפרדת משתנים מצמצמת את המשוואה לפונקציות העצמיות של ההמילטוניאן המוכפל בפונקציה זמנית.
ניתן "להעביר אגפים" ולכתוב אותה כך:
כאן ביצענו הפרדת משתנים - אגף ימין תלוי במשתנה x ואילו אגף שמאל תלוי במשתנה y.
השוויון ישמר אם נבצע אינטגרציה של אגף ימין לפי x ושל אגף שמאל לפי y.
מכאן ניתן לחלץ את y ולקבל כי פתרון המשוואה הוא:
נחפש פתרון פרטי מן הצורה המופרדת
במשוואה שקיבלנו, אגף ימין תלוי במשתנה t בלבד, ואילו אגף שמאל תלוי במשתנה x בלבד (כאן הגענו להפרדת משתנים).
כיוון שהשוויון צריך להתקיים לכל x ו-t כל אגף חייב להיות שווה לקבוע שנסמנו ב-.
קיבלנו במקום המשוואה הדיפרנציאלית החלקית ממנה התחלנו, שתי משוואות דיפרנציאליות רגילות:
שאותן קל יותר לפתור (בדוגמה זו מדובר במשוואות אוסצילטור הרמוני).
מכאן, בעזרת תנאי שפה מתאימים (הומוגניים), אפשר לתרגם את הבעיה לבעיית שטורם-ליוביל, שהפתרונות הפרטיים שמצאנו הם הפונקציות העצמיות שלה.
כך יוצא שבעזרת הפתרונות הפרטיים הפשוטים האלה אפשר לפרוש את הפתרון הכללי של משוואת הגלים.
פתרון זה הוא גם הפתרון היחיד למשוואת הגלים, תוצאה חשובה נוספת שנובעת מתרגום הבעיה לבעיית שטורם-ליוביל.
דוגמה נוספת לשימוש: משוואת שרדינגר
משוואת שרדינגר היא המשוואה היסודית במכניקת הקוונטים הלא-יחסותית.
הנה פתרונה, באמצעות הפרדת משתנים:
מציבים את הביטוי במשוואה התלויה בזמן ומקבלים
אגף שמאל תלוי רק בזמן, ואגף ימין רק במרחב, והם שווים תמיד ולכן קבועים.
נקרא לקבוע ההפרדה (שכן הוא מה שאנחנו תופסים כאנרגיה).
המשוואה עבור הזמן תהיה לאחר העברת אגפים:
שפתרונה הוא האקספוננט המדומה .
נשים לב רק ש-E הוא קבוע עבור פתרון ספציפי, אבל קיימת סדרה של פתרונות.
כעת יש לטפל בפונקציה ,
ועבור מקבלים את משוואת שרדינגר הבלתי-תלויה בזמן:
זוהי משוואת ערכים עצמיים שאפשר לפתור באמצעות תורת שטורם-ליוביל.
למעשה יש לחפש פונקציות כך ש: .
כלומר: פעולת אופרטור ההמילטוניאן עליהן פשוט מחזירה את הפונקציה כפול האנרגיה שלה.
אנרגיות אלה (שהן הערכים העצמיים של המד"ר) נקראות "האנרגיות העצמיות" ואילו הפונקציות המתאימות להן נקראות "המצבים העצמיים".
את המצבים העצמיים נהוג לנרמל, כלומר - לכפול במקדם סקלרי כך ש .
דרישת הנרמול נובעת מהפירוש ההסתברותי של מכניקת הקוונטים.
מאחר שמשוואת שרדינגר התלויה בזמן היא משוואה ליניארית, את הפתרון הכללי אפשר להציג כסופרפוזיציה של המצבים העצמיים, כלומר:
במקרה של משוואת שרדינגר, ניתן להשתמש בדרישה שעל ההמילטוניאן להיות אופרטור הרמיטי, ובהתאם להסיק כי צירופים ליניאריים אלו מכסים את כל הפתרונות.
נשים לב שאחרי ההפרדה עדיין המשווה מכילה משתנים בשלושה ממדים - אך פעמים רבות ניתן להפריד בה משתנים שוב.
הפרדיגמה האקלקטית היא תאוריה כלכלית שפותחה על ידי פרופ' בריטי ג'ון דנינג (John Dunning) במטרה לתאר את הגורמים המשפיעים על חברות רב לאומיות בהחלטות הקשורות למיקום מתקני הייצור שלהן במדינות שונות ברחבי העולם.
התאוריה מתבססת על הנחת קבלת החלטות רציונלית המונחית על ידי שלושה עקרונות כלכליים מרכזיים: יתרונות בעלות (Ownership advantages), יתרונות מיקום (Locational advantages), ויתרונות הכלה (Internalization advatages).
יתרונות הבעלות באים לידי ביטוי בכך שבידי החברה מוצר או יכולת ייחודית שאינם ברשות המתחרים.
יתרונות המיקום באים לידי ביטוי במכלול המאפיינים הייחודיים של שוק במדינה מסוימת, שהופכים אותה לאטרקטיבית עבור החברה הרב לאומית (כגון- משאבים נדירים או המתומחרים באופן אטרקטיבי, מדיניות מיסוי אטרקטיבית, וכדומה).
יתרונות ההכלה באים לידי ביטוי בכך שבזכות יתרונות הבעלות, החברה הרב לאומית יכולה למקסם רווחיה מיתרונות המיקום דרך הכלה של מנגנוני שוק מסוים בתוך המסגרת הארגונית של החברה.
עיקר הביקורת כנגד הגישה היא בראייה הסטטית של תהליכי בינאום חברות.
היא אומנם מסבירה את תופעת החברה הרב לאומית, אבל חסרה ממד של התפתחות ושינוי לאורך זמן ברמות משתנות של פעילות ומעורבות בשווקים זרים.
פַרְהוּד הוא כינוי לפוגרום שנעשה ביהודי בגדאד בחג השבועות, ו' בסיוון–ז' בסיוון תש"א, 1–2 ביוני 1941. במהלך הפרעות נרצחו, לפי הערכות שונות, בין 180 למעל ל-1,000 יהודים, לפחות 2,118 נפצעו, לפחות 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז.
חוזר מודיעין של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל מ-17 ביולי 1941 העריך כי למעלה מ-1,000 יהודים נרצחו, ומציין כי 120 חולים יהודים נרצחו בזריקות רעל בבית החולים.
הנרצחים נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי בבגדאד.
חוזר המודיעין העריך כי הנזק ברכוש שנשדד עומד על לפחות מיליון לא"י (לירה ארץ-ישראלית – שוות ערך ללירה שטרלינג).
מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ-50,000. במהלך ההתערבות המאוחרת של הצבא לעצירת הפרעות, נהרגו כמה עשרות, עד כמה מאות, מוסלמים ולא-יהודים אחרים.
האירועים שימשו כגורם מאיץ לצמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק ולתהליך שבסופו של דבר הביא לעליית יהודי עיראק לארץ ישראל במבצע עזרא ונחמיה, עשור לאחר מכן.
בשנת 1932 הסתיים המנדט הבריטי על עיראק, והמדינה זכתה לעצמאות.
בשנת 1933 מת פייסל הראשון מלך עיראק, והומלך בנו ראזי תחתיו.
ראזי נספה בשנת 1939 בתאונה מסתורית במכונית הספורט שנסע בה.
יש המאמינים כי הוא נהרג בפקודתו של נורי א-סעיד, ובנו בן החמש פייסל השני הוכתר תחתיו כאשר העוצר עבד אל-אילה מחזיק בסמכויות המלך.
התקופה מאז ועד שנת 1942 התאפיינה בחוסר יציבות שלטונית בעיראק, שמקורו במאבקים בין לאומנים פשיסטים שתמכו במדינות הציר לבין אישים שנטו לעמדה פרו-בריטית.
בין השנים 1932–1941 עמד בראשות שגרירות גרמניה בבגדאד המזרחן ד"ר פריץ גרובה.
השגרירות הגרמנית רכשה את העיתון הנוצרי "אל-עאלַם אל-ערבי" (العالم العربي, "העולם הערבי") וחוץ מחומרי תעמולה, החל מאוקטובר 1933 פרסם בו עורכו, סלים חסון, מדי יום בהמשכים, את ספרו של אדולף היטלר, "מיין קמפף", בתרגום לערבית.
בשנת 1935 נוסד בבגדאד "מועדון אל-מות'אנא" (نادي المثنى – נאדי אלמֻתַ'נא), אגודה ערבית־נאצית שבראשה עמד מנהל בית החולים הממשלתי בבגדאד, ד"ר סאיב שַוְוכַּת.
המועדון נקרא על שם אל-מות'אנא אבן חארת'ה, מצביא ערבי מוסלמי שהנהיג כוחות שעזרו להביס את הפרסים של האימפריה הסאסאנית בקרב אל-קאדסיה.
המועדון, שהושפע מן הפאשיזם האירופי ונשלט על ידי ערבים לאומנים קיצוניים, היה ידוע מאוחר יותר כ"מפלגה הלאומית הדמוקרטית" ונשאר פעיל עד כישלון ההפיכה של רשיד עאלי אל-כילאני הפרו-נאצי במאי 1941.
הארגון נוסד באוקטובר 1935 על ידי הפעיל הפאן-ערבי ואחד ממייסדי מועדון אל-מות'אנא, סאמי שַוְוכַּת, שהיה אז המנהל הכללי של משרד החינוך העיראקי (בשנים 1933 ו-1939, וב-1940 היה שר החינוך).
סאמי שַוְוכַּת ביטא את דעתו האנטי-יהודית בגלוי וב-1939 הכריז: "היהודי מאוהב בזהב ואין לו קיום בלעדיו".
עם תחילת המרד הערבי (1936–1939) בארץ ישראל חלה הסלמה בחומרת האירועים נגד היהודים בעיראק.
בערב ראש השנה תרצ"ז, 16 בספטמבר 1936, נרצחו שלושה יהודים.
בתוך חודש וחצי (מאמצע ספטמבר ועד סוף אוקטובר 1936) נרצחו 5 יהודים בבגדאד.
ביום הכיפורים באותה שנה הושלכה פצצה לעבר בית כנסת בבגדאד, אך לא היו נפגעים.
ביוני 1938 הושלך רימון יד למועדון היהודי "לורה ח'דורי" וצעיר יהודי נהרג.
במועדון היהודי "אלרשיד" נמצאה למחרת פצצה שלא התפוצצה.
בשנת 1938 נסגר עיתון "אל-חצאד" שהיה בבעלות יהודית.
החל משנת 1939 הוטלו הגבלות על החינוך היהודי בעיראק, בפרט, צמצום הלימודים היהודיים.
בשנת 1939 הגיע לבגדאד המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני ונעשה שותף פעיל בהסתה כנגד היהודים בעיראק.
גולים סורים היו אף הם פעילים בתנועות אלו.
בהפגנות, בכרוזים ובעיתונות פורסמה הסתה גלויה כנגד היהודים.
שבועון הנוער העיראקי "אל־הדאיה אל־אסלאמיה" הקדיש את מאמריו, בנוסף לתעמולה אנטי־ציונית, גם להתקפות אנטי־יהודיות.
החוגים הלאומנים הפעילו לחצים על ראשי הקהילה היהודית לפרסם הצהרות התנגדות לציונות ותמיכה במאבקם של ערביי ארץ ישראל.
ראש הקהילה, הרב ("חכם") ששון ח'דורי (الحاخام ساسون خضوري), נענה ללחצים ופרסם יחד עם 33 מנכבדי היהודים הצהרה מעין זו, שכמוה פרסמו גם משכילים יהודים.
היהודים עשו ככל יכולתם כדי להראות את נאמנותם לעיראק ותרמו עשרות אלפי לירות למטרות לאומיות שונות.
הממשלה ניצלה את מצבם כדי לסחוט מהם כספים נוספים וגם אל־חוסייני וכמה מעוזריו הפלסטינים (כמו אכרם זְעייתֶר ודרוויש אל־מקדאדי), שארגנו את התעמולה האנטי יהודית, סחטו באיומי רצח כספים מיהודי עיראק למען קרן המנהיגים שניהלו את הפרעות בארץ ישראל.
ב-1 באפריל 1941 פרץ בעיראק מרד רשיד עאלי, שבמהלכו נתפס השלטון על ידי קבוצת קציני צבא פרו-נאצים בראשות רשיד עאלי אל-כילאני.
במהלך חודש המלחמה האנגלו־עיראקית התגברו ההתנכלויות כלפי יהודים, בעיקר מחוץ לבגדאד, וההסתה כנגד היהודים החמירה.
נערכו הפגנות בערים הגדולות שלא פעם הסתיימו בפגיעה ביהודים.
חברי תנועת "אל-פותווה" אורגנו בכנופיות חמושות שנקראו "כתאיב א־שבאב" (كتائب الشباب, "גדודי הנוער") וקיבלו סמכויות שיטור שנוצלו לרדיפת היהודים.
נאסרו ועונו יהודים שהואשמו בריגול ואיתות למטוסים הבריטים.
כסף רב נסחט מהקהילה לצורכי המלחמה בבריטים.
רכוש רב, בין השאר שני בתי ספר בבגדאד, הופקע.
הסופר סמי מיכאל, שהיה עד לפּרעות, סיפר כי תעמולה נגד היהודים התנהלה ברדיו המקומי וברדיו ברלין בערבית.
על האווירה ששררה ברחוב אמר:
ב-16 במאי 1941 כבשו הבריטים את בצרה, אך העדיפו להתמקם מחוץ לעיר.
ב-19 במאי נבזזו והושחתו בתי מסחר וחנויות של יהודים בעיר.
שלום דרויש, שהיה מזכיר העדה בבגדאד, העיד כי מספר ימים לפני הטבח סומנו בתי היהודים בטביעת כף יד (חמסה) בצבע אדום, על ידי חניכי תנועת "אל-פותווה".
ב-29 במאי, לאחר הגעת הבריטים לפאתי בגדאד, ברחו רשיד עאלי ואמין אל-חוסייני מעיראק.
למחרת, ביום שישי ה-30 במאי, יונס א-סַבְּעאווי (يونس السبعاوي), פעיל פרו-נאצי במועדון אל-מות'אנא ובהנהגת "אל-פותווה", שכיהן כשר הכלכלה בממשלת המרד של רשיד עאלי (ותרגם את "מיין קמפף" לערבית), הכריז על עצמו כמושל הצבאי של בגדאד.
הוא זימן אליו את ראש הקהילה, הרב ששון ח'דורי, והציע לו להורות לבני הקהילה לאגור מזון ולהסתגר בבתים במשך שלושת הימים הבאים: שבת, ראשון ושני (שני ימי חג השבועות), שכן ברחובות יש סכנה שיותקפו.
סבעאוי אף הטיל על ראש הקהילה להודיע ליהודים שלא להשתמש בקשר טלפוני במהלך שלושת הימים הללו.
כוונתו הייתה להפתיע את היהודים בבתיהם.
הוא חימש את אנשיו ב-400 רובים וב-100 כדורים לכל רובה.
באותו בוקר קרא א-סבעאווי דרך שירות השידור, לערוך טבח ביהודים.
מאוחר יותר קבעה ועדת החקירה הממשלתית, כי הייתה לסבעאווי כוונה להשמיד את היהודים.
עם זאת, שלטונו ארך רק שעות בודדות, והוא גורש מעיראק על ידי "הוועדה לביטחון הציבור".
ב-31 במאי נחתם הסכם שביתת נשק בין הממשלה העיראקית לבין הבריטים, אך כוחות הצבא הבריטים נשארו לחנות במבואות בגדאד.
הטבח התרחש ביומיים שבין החתימה על הסכם הפסקת האש לבין כניסת הצבא הבריטי לעיר ב-2 ביוני.
אירועי הפרהוד החלו בבוקר 1 ביוני (ו' בסיון תש"א), כאשר באל-כרח' (الكرخ, אזור מערב בגדאד דאז), בסביבות גשר אל-ח'ר, הותקפה קבוצת יהודים לאחר ששבה משלחת יהודים נכבדים מקבלת הפנים שנערכה לכבוד שובו של העוצר, עבד אל-אילה בארמון הפרחים (قصر الزهور, מאוחר יותר נבנה עליו ארמון "א-סלאם" של סדאם חוסיין).
ד"ר יהודה צבי הביא במאמרו את עדותו של יעקב פרץ (מתוך הארכיון הציוני המרכזי):
מהומות פרצו אחר הצהריים ברחוב ע'אזי (شارع غازي, נקרא היום רחוב כפאח شارع الكفاح) שבשכונה המוסלמית באב א-שייח' (باب السيخ) והתפשטו במהרה לרובע היהודי העתיק ולשכונות היהודיות הסמוכות בא-רסאפה (الرصافة) (כמו אבו סיפין, ابو سيفين – לא קיימת עוד בשם זה).
האספסוף המוסלמי הצטרף לחיילים ולשוטרים האזרחים והתנפל על היהודים ברחובות הראשיים.
יהודים הוצאו בכוח ממכוניות ואוטובוסים, הוכו מכות רצח ונשחטו בחרבות ופגיונות לעיני־כול, כשנהגי האוטובוסים דורסים את הגופות.
אל האספסוף הצטרפו עתה גם פקידי ממשלה ותלמידי בית ספר.
הפורעים התחלקו לקבוצות והתבצעה חלוקת תפקידים ביניהן.
ניסיונות של היהודים לשכנע שוטרים על מנת שיגנו עליהם, אפילו בתמורה לתגמול, כשלו.
המהומות החמירו ביום השני, אז ניתנה פקודה לפורעים ללכת למרכז המשטרה ולקחת משם נשק.
לפי מספר עדויות של יהודים, שכנים לא-יהודים נטלו חלק והצטרפו לפרעות ולביזה.
בזמן המהומות נבזזו ונשרפו חנויות היהודים, שסומנו עוד קודם לכן בסימן אדום, וקציני משטרה גבוהים העמיסו על משאיות את הרכוש ששדדו מהן ומבתי היהודים.
בכמה מקרים פתחו השודדים את הברזים ומילאו את הבתים מים.
גם בתי כנסת ניזוקו וחוללו ספרי תורה.
במקומות קרובים לנהר ובבתים שבהם היו בארות, השליכו את הילדים למים לעיני ההורים.
יהודים עלו על גגות הבתים וברחו מגג לגג.
עֵד לפּרעות בשם יוסף נמרודי סיפר:
כל אותה העת חנו כוחות הבריטים מחוץ לעיר על גדת החידקל.
השגריר הבריטי בעיראק, סר קינאהאן קורנווליס, סירב להפצרות קציני הצבא הבריטי לאשר להם להיכנס לעיר ולהפסיק את הטבח המתחולל.
בבוקר היום השני, בזמן המהומות, עסק העוצר בהרכבת הממשלה החדשה.
בשעה 10:45 שודרה ברדיו פקודת עוצר-בית וסמוך לצהריים נכנס לעיר צבא עיראקי חדש מן הצפון, שנשבע אמונים לעוצר והיה מורכב ברובו מכורדים.
הצבא קיבל פקודה לפזר את הפורעים, שאכן התפזרו לאחר התערבות הצבא, והטבח ביהודים פסק.
קיימות הערכות שונות באשר למספר הפורעים שנהרגו על ידי כוחותיו של העוצר במהלך ההתערבות, והן נעות ממספר עשרות עד כ-300–400 פורעים מוסלמים ולא-יהודים אחרים.
הכוחות הבריטיים נכנסו לעיר רק לאחר הפסקת ההתפרעויות על ידי כוחות עיראקיים הנאמנים ליורש העצר.
בשעות אחר הצהריים הטילו הבריטים עוצר על העיר וירו על הפורעים שנותרו.
היו גם מקרים שבהם בני עדות דתיות אחרות סיכנו את חייהם כדי להציל את שכניהם היהודים.
ישנה סברה שהוועד לביטחון, העוצר והצבא הבריטי המנצח לא מנעו את הטבח מתוך מחשבה שזעם העם ימצא פורקן בפרעות נגד היהודים, כדי שכאשר יופיעו הכוחות המנצחים לא יצאו נגדם, אלא יסתתרו בבתיהם עם שללם.
קיימת גם סברה שההשתלטות על הפורעים נעשתה, לפחות בין היתר, מתוך חשש שמא הפרעות יתפשטו גם נגד לא יהודים.
ב-7 ביוני 1941 הוקמה בבגדאד ועדת חקירה ממשלתית לבדיקת הפרעות נגד היהודים.
מסקנותיה של ועדת החקירה שנויות במחלוקת, כיוון שקבעה שהפרעות התרחשו על רקע דתי.
שמונה פורעים, ובהם גם קציני משטרה וצבא, הוצאו להורג.
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל
ב-3 ביולי 1941 פנה נשיא הוועד הלאומי יצחק בן-צבי לנציב העליון הבריטי בארץ ישראל, הרולד מקמייקל, במכתב שבו הגיש את המידע שהגיע לידו לגבי "הזוועה הנוראית נגד היהודים", שנאסף "מעדי ראייה שהיו במקום בעת שהזוועה בוצעה ושהגיעו כעת לפלשתינה".
בן-צבי דרש במכתבו ש"הממשלה העיראקית תטיל על הפושעים את העונשים הקשים ביותר ותבטיח הגנה מלאה ליהודי בגדאד".
לכך הוסיף בקשה להנפיק אשרות הגירה ליהודי בגדאד הרוצים "לעזוב תופת זו של רצח" ולהגר לארץ ישראל.
אף על פי שהמכתב נשלח מירושלים לכתובת בירושלים, העביר אותו הנציב העליון ללונדון רק ב-2 באוגוסט, ובשל האיטיות של התקשורת בתקופת המלחמה, הגיע השק הדיפלומטי ליעדו רק ב-17 בספטמבר.
ב-19 ביולי התקבלה במשרד החוץ הבריטי בלונדון הודעה מהסוכנות היהודית בירושלים, הכוללת דיווחים על הפרעות, וכן בקשת עזרה לקהילה היהודית בבגדאד ובקשה למתן אשרות הגירה לארץ ישראל.
ב-30 במאי 2014 פרסם עופר אדרת בעיתון "הארץ" את המאמר "ליל הבדולח של יהודי עיראק".
המאמר עסק בדחיית תביעה של קורבנות הפרהוד שהוגשה לרשות לזכויות ניצולי השואה להכיר בהם כנפגעי הנאצים.
לאחר הדחייה התובעים ערערו בפני ועדות ערר בבאר שבע ובחיפה.
במהלך הדיונים בוועדות הערר, ב-3 בדצמבר 2015, קבע שר האוצר במסגרת החלטה מנהלית שנפגעי הפרהוד בין במעשה בין כתוצאה מראיית האירועים, זכאים לתרופות חינם ולמענק שנתי דרך הרשות לזכויות ניצולי השואה.
משרד האוצר פרסם תנאים אלו בהרחבה בעיתונות הכתובה והמשודרת, אך התנה את מתן הזכויות באי תביעה להכרה כנפגעי הנאצים.
בעיתון כלכליסט פורסם שכל מהלך האישור נועד למנוע מהניצולים סכומי כסף גדולים בהרבה שיגיעו להם אם תתקבל תביעתם.