tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מימון פרויקטים של השקעות הון, פעילויות אקדמיות, מחקר ופיתוח של הפקולטה וסטודנטים של האוניברסיטה הפדרלית בסיביר;
נראה שלאוניברסיטה הפדרלית בסיביר יש מקום מיוחד בתוכניות הפיתוח של מטרופולין קרסנויארסק.
המרכז האינטלקטואלי שלה חייב להיות בעל תשתית מתאימה, ולכן תוכננה הקמת קמפוס אוניברסיטאי בתחילה.
קמפוס האוניברסיטה יתפוס שטח של 650 דונם ובשטחו 22 פרויקטים חדשים של בנייה.
הקמפוס יכלול מבנים אקדמיים, ספריה עם מחסנים לשלושה מיליון כרכים, מתחם ספורט ברמה בינלאומית, אולם קונגרסים עם אולמות לכנסים ותערוכות, מספר מרכזי ספורט, מעונות סטודנטים ואירוח למורים, מלונות לפרופסורים אורחים, מתחם קולנוע, וחנויות.
בעקבות התמיכה הכספית הפעילה של הרשויות במחוז הושלמו שני מבני אוניברסיטאות אקדמיות.
במבנים אלו ממוקמים המכון לטכנולוגיות חלל וטכנולוגיית מידע, המכון למדעי הרוח, המכון לפילולוגיה ותקשורת שפה והמכון לבנייה עירונית, ניהול וכלכלה אזורית.
בניין הספרייה הדיגיטלית המודרנית ומינהל האוניברסיטה הוכנסו לשימוש האוניברסיטה אף הם.
באוגוסט 2009 נבנו מעונות חדשים ל -700 סטודנטים עם מערך מודרני.
על פי החלטת ועדת אגודת הסטודנטים, האמנים הצעירים הפכו לדיירים הראשונים של המעון.
חלק מהותי מהקמפוס יהיה טכנופארק שישלב יכולות מחקר של האוניברסיטה והמכונים של החטיבה הסיבירית באקדמיה הרוסית למדעים, צוות האוניברסיטה ומשאבים של תאגידי ההיי-טק הגדולים ביותר.
באוניברסיטה הפדרלית בסיביר מוקדשת תשומת לב רבה לפיתוח שיתופי פעולה בינלאומיים והשתלבות במרחב מחקר וחינוך בינלאומי.
המחלקה הבינלאומית הוקמה לאיסוף והפצת מידע אודות תוכניות ומענקים שונים למלגות כגון: שירות הבורסה האקדמי הגרמני (DAAD), מועצת המחקר והחילופי הבינלאומי (IREX), המועצות האמריקאיות לחינוך בינלאומי (ACTR), ואחרים.
כרגע האוניברסיטה מקיימת קשרים הדוקים עם מכונים ואוניברסיטאות במדינות כמו: בריטניה, גרמניה, ספרד, צרפת, צ'כיה, סלובניה, איטליה, יפן, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין, וייטנאם, אוזבקיסטן, טורקיה, סינגפור, מונגוליה וקוריאה הדרומית.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת לפיתוח מערכות יחסים עם מדינות חבר העמים וארגון שנחאי לשיתוף פעולה (SCO).
בשנת 2009 הפכה SibFU לאחת האוניברסיטאות המובילות באוניברסיטאות של ארגון שנגחאי לשיתוף פעולה בתחום "אקולוגיה".
ישנן תוכניות להקים משרדי ייצוג של SibFU ברפובליקה העממית של סין, הרפובליקה הקירגיזית ומונגוליה.
כל פעילויות אלה מאפשרות פיתוח עתידי של פעילויות המחקר הבינלאומיות, חילופי סטודנטים, מורים וחוקרים.
באוניברסיטה מרכז לחינוך בינלאומי המספק השתלמויות ובחינה ברוסית כשפה זרה וכן מבחנים בשפה הרוסית כדי להגיש מועמדות לאזרחות רוסית.
בנוסף המרכז עוזר לאזרחים זרים וחסרי אזרחות ללמוד רוסית כשפה זרה לצורך כניסה לאוניברסיטה.
נכון לעכשיו לומדים יותר מ-200 סטודנטים בינלאומיים באוניברסיטה הפדרלית בסיביר; פרופסורים זרים מסין, יפן, טורקיה ואיטליה עובדים בה.
מדי שנה מגיעים למעלה מ-200 פרופסורים אורחים מאוניברסיטאות זרות על מנת לשאת הרצאות באוניברסיטה.
כיום כל חלקי החיים המדעיים, האינטלקטואליים, התרבותיים והספורטיביים של קרסנויארסק קשורים לאוניברסיטה הפדרלית הסיבירית.
האוניברסיטה עוזרת לסטודנטים ולצוות שלה לגלות ולפתח כישרונות.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת להתפתחות צורות שונות של פעילויות פנאי וסטודנטים כבסיס לשמירה ושיפור הבריאות, הגברת היעילות והיצירתיות של סטודנטים, פרופסורים וצוות האוניברסיטה.
האוניברסיטה מארחת מדי שנה מעל 250 אירועי ספורט שונים בהשתתפות מעל 15,000 סטודנטים.
ישנם 71 מדורי ספורט סטודנטים ב-33 ענפי ספורט שונים, גם מועדוני אגרוף, צלילה, כדורגל, כדורסל, הוקי וענפי ספורט חורף נוספים.
האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק היא אוניברסיטה שנמצאת בוולדיווסטוק, פרימוריה, שברוסיה.
האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק הוקמה בשנת 1899 בשם המכון המזרחי (Восточный институт) כמוסד להשכלה גבוהה המתמחה בלימודים מזרחיים והכשרה למוסדות מנהליים, מסחריים ותעשייתיים במזרח הרחוק ברוסיה.
האוניברסיטה עברה רפורמה והפכה לאוניברסיטת המזרח הרחוק הממלכתית (Государственный дальневосточный университет) על ידי שלטונות הרפובליקה של המזרח הרחוק בשנת 1920 במהלך מלחמת האזרחים הרוסית, עד שהיא נסגרה בשנות ה-30 תחת יוסיף סטלין.
בהחלטת מועצת השרים של ברית המועצות הוחזרה בשנת 1956 בשם אוניברסיטת המזרח הרחוק, שנתיים לאחר ביקורו של ניקיטה חרושצ'וב בוולאדיווסטוק.
בשנת 2000 שונה שמה האנגלי לאוניברסיטה הלאומית של המזרח הרחוק (Far Eastern National University), ברם השם ברוסית נותר ללא שינוי.
בשנת 2008 בוצע ארגון מחדש לאוניברסיטה כאשר צו נשיאותי שינה את שמה באופן רשמי לאוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק ותוכנן בניית קמפוס חדש.
האוניברסיטה מוזגה עם האוניברסיטה הטכנית של המזרח הרחוק (FESTU), האוניברסיטה הכלכלית של האוקיינוס השקט (TSUE) והמכון הפדגוגי הממלכתי של אוסוריסק (USPI).
בשנת 2013 האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק חנכה קמפוס חדש באזור האי הרוסי בוולדיווסטוק לאחר שבנייניו אירחו את פסגת APEC בשנת 2012. הקמפוס משרת 41,000 סטודנטים ומארח את הפורום ההכלכלי המזרחי הנערך מדי שנה.
האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק משתתפת בתוכנית הממשלתית "פרויקט 5-100" של משרד החינוך והמדע הרוסי.
קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה זכתה באליפות ASB.
האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק מורכבת מ:
המכון האוריינטלי - בית הספר ללימודים אזוריים ובינלאומיים
האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק היא מוסד פדרלי להשכלה גבוהה, שהוסמך וממומן על ידי משרד החינוך הרוסי.
זו האוניברסיטה הוותיקה, הגדולה והגבוהה ביותר במזרח רוסיה, שהוקמה בשנת 1899 בתקופת האימפריה הרוסית, בהוראה מיוחדת של הצאר ניקולאי השני.
על פי דירוגי משרד החינוך הרוסי, היא אחת מחמש האוניברסיטאות הרוסיות המובילות והיא נרשמה כמספר שתיים בפרסום שפורסם לאחרונה על דירוג האוניברסיטאות המובילות ברוסיה.
לאוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק מחלקות אקדמיות משותפות עם כל מכון מחקר במדעי הטבע שהוסמך על ידי האקדמיה הרוסית למדעים במזרח הרחוק הרוסי.
בשנת 1999, האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק זכתה בתחרות בין 90 האוניברסיטאות הרוסיות הטובות ביותר עבור מענק של מיליון דולר מקרן המחקר והפיתוח האזרחית האמריקאית.
האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק הצליחה להקים מרכז מחקר וחינוך במרינה ביוטה.
בשל רמתה הגבוהה בתחום המחקר, האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק הפכה למרכז מדעי ומחקר מוביל בתחום האקולוגי בסחלין ובפרויקטים של נפט וגז.
בנוסף, האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק היא ספקית האינטרנט הגדולה ביותר והוותיקה ביותר שאינה מסחרית ומפתחת טכנולוגיות מידע במזרח הרחוק הרוסי.
האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק היא השנייה ברוסיה, לאחר אוניברסיטת סנקט פטרבורג, שהשתמשה בפרוטוקול האינטרנט H323 ובערוצי אינטרנט מרובי-ביטים עבור ועידות וידאו חינוכיות רגילות.
תוך כדי שימוש בטכנולוגיית ועידת וידאו באינטרנט, האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק נחשבת לחלוצה במספר תוכניות חינוך בעיקר בלימוד שפות רוסיות ויפניות, קורסים משותפים רוסים-אמריקאים בתחומי משפטים ותוכניות בינלאומיות לתואר כפול בעסקים.
בוגרי האוניברסיטה כוללים 49 מתוך 58 שופטי בית המשפט העליון בפרימוריה, יותר מ-900 מתוך 1,050 חברי לשכת עורכי הדין במחוז, 70% מהמדענים האזוריים המחזיקים בתארים לתואר שלישי, 90% מהעיתונאים האזוריים וכמעט כל המומחים האזוריים בפיזיקה, כימיה, מתמטיקה ולימודי מזרח הם בוגרי האוניברסיטה.
האוניברסיטה הסינית בהונג קונג (במנדרינית: 香港中文大學) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בהונג קונג אשר הוקמה בשנת 1963.
רוב הלימודים באוניברסיטה מתקיימים באנגלית וחלקם במנדרינית.
האוניברסיטה הסינית היא המוסד האקדמי היחידי בהונג קונג שאנשיו זכו בכל הפרסים הנחשבים בעולם האקדמי: פרס נובל, מדליית פילדס ופרס טיורינג.
ארבעה זוכי פרס נובל היו קשורים בצורה כזו או אחרת למוסד ובהם צ'ארלס קואן קאו וצ'ן-נינג יאנג.
האוניברסיטה חברה בארגונים אקדמאיים רבים ובהם איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU), ארגון האוניברסיטאות העולמי (IAU) ורשת אוניברסיטאות עולמית (WUN).
האוניברסיטה הסינית בהונג קונג הוקמה באוקטובר 1963 באמצעות חוק שהועבר במועצה המחוקקת של הונג קונג כאיחוד של שלוש מכללות קיימות, כשהוותיקה ביניהן הוקמה בשנת 1949. חלק ממבני המכללות הוקמו בתמיכתה של קרן פורד.
בתחילה, האוניברסיטה כללה את הפקולטה לאמנויות, הפקולטה למדעים והפקולטה למדעי החברה.
בשנת 1965 הוקם בית הספר לחינוך, אשר בשנים שלאחר מכן הפך לפקולטה עצמאית.
בשנת 1966 החלו לימודים לתארים מתקדמים.
בשנת 1971 נוסדה התאחדות הסטודנטים.
האוניברסיטה הפכה למוקד מהומות בין הסטודנטים למשטר הסיני בזמן מחאות 2019–2020.
דירוג QS לאוניברסיטאות - מיקום 47= (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות - מיקום 10 (2024)
האוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו (באיטלקית: Politecnico di Milano) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת במילאנו שבאיטליה שהוקמה בשנת 1863, מה שהופך אותה לאוניברסיטה הוותיקה בעיר.
האוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו מורכבת משישה קמפוסים הממוקמים בערים מילאנו (קמפוסי לאונרדו ובוביזה), לקו, קרמונה, מנטובה ופיאצ'נצה.
באוניברסיטה הפוליטכנית לומדים כ-42,000 סטודנטים ובכך היא האוניברסיטה הטכנית הגדולה באיטליה.
האוניברסיטה חברה בוועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם ובליגת IDEA.
בנוסף על כך, במוסד פועלת גם תוכנית ארסמוס.
מבין בוגריה הידועים ניתן למנות את רנצו פיאנו, סול סטיינברג, אדריאנו אוליבטי, אלדו רוסי וזוכה פרס נובל ג'וליו נטה.
האוניברסיטה הפוליטכנית נוסדה בנובמבר 1863 עם כ-30 סטודנטים והמקצוע היחידי שנלמד בה בתחילה היה הנדסה אזרחית ותעשייתית.
כשנתיים לאחר מכן החלו ללמד גם אדריכלות.
בשנת 1913 סיימה את לימודיה הסטודנטית הראשונה בתולדות המוסד.
בשנת 1993 החלו לימודי עיצוב תעשייתי.
באפריל 2012 הודיעה האוניברסיטה כי החל משנת 2014 כל הקורסים לתארים מתקדמים ילמדו רק באנגלית.
החלטה זו שונתה באופן חלקי לאחר החלטת בית המשפט העליון באיטליה כי לא ניתן לבטל לחלוטין את השפה האיטלקית במוסדות האקדמיה.
האוניברסיטה הפוליטכנית של מילאנו מאורגנת ב-12 מחלקות:
המחלקה לאדריכלות והנדסה אזרחית של הסביבה הבנויה
המחלקה לכימיה, חומרים והנדסה כימית
המחלקה להנדסה אזרחית והנדסת הסביבה
המחלקה לאלקטרוניקה, מידענות והנדסת ביוטכנולוגיה
המחלקה לניהול, כלכלה והנדסת תעשייה וניהול
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 111 (2025)
האוניברסיטה הפדרלית של קרים (או בשם הרשמי: האוניברסיטה הפדרלית של קרים על שם ו.א.
Верна́дского) היא אוניברסיטה פדרלית רוסית בעיר סימפרופול שבחצי האי קרים.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 2014, ממיזוג שמונה אקדמיות ומכוני מחקר, שבע מכללות ומרכזי לימוד ולה 11 סניפים ברחבי קרים ושבעה ארגונים מדעיים מסונפים.
זהו המוסד להשכלה גבוהה הגדול ביותר ברפובליקת קרים ואחת מעשר אוניברסיטאות פדרליות ברוסיה.
האוניברסיטה נקראת על שם האקדמאי ולדימיר איוואנוביץ' ורנדסקי.
הרעיון להקים אוניברסיטה פדרלית חדשה עלה ב-31 במרץ 2014 ביוזמת ראש הממשלה דמיטרי מדבדב בישיבת הממשלה שנערכה בסימפרופול.
ב-10 באפריל, בראיון לעיתון איזווסטיה, שר החינוך והמדע של רוסיה דמיטרי ליוואנוב דיווח כי אוניברסיטה פדרלית תוקם "על בסיס אוניברסיטת ורנדסקי טבריצ'סקי".
האוניברסיטה הוקמה ב-4 באוגוסט 2014 מתוך מיזוג:
האוניברסיטה הלאומית טבריצ'סקי על שם ורנדסקי (כולל מכללת האוניברסיטה, ספריית המחקר והמרכז לטכנולוגיות מחשב)
האקדמיה הלאומית לשימור ובניית אתרים
השלוחה הדרומית של האוניברסיטה האגרוטכנולוגית של קרים (כולל מכללת בחצ'יסאראי לבנייה, אדריכלות ועיצוב, המכללה האגרו-תעשייתית של קרים, המכללה האגררית של פריבז'ני, בית הספר הטכני של קרים למדידת מים ומיכון חקלאי)
האקדמיה ההומניטרית והפדגוגית (ביאלטה, כולל מכון יבפטוריה למדעי החברה, המכון לחינוך וניהול פדגוגי והמכללה לכלכלה ומדעי הרוח)
מכון קרים לטכנולוגיות מידע והדפסה (כולל המחלקה להכשרת מומחים זוטרים)
האוניברסיטה לרפואה של קרים (כולל המכללה לרפואה)
המרכז המדעי והמתודולוגי של קרים לניהול חינוך
סניף קרים של המכון למדעי המזרח
המכון הראשי למחקר ועיצוב טריטוריאלי "KRYMNIIPROEKT"
תחנת הניסוי בקרים של המרכז המדעי הלאומי "המכון לרפואה וטרינרית ניסיונית וקלינית"
תחנת מחקר לחקר הרים ויערות
מספר הסטודנטים באוניברסיטה הוא 34,355 אנשים.
המספר הכולל של עובדי האוניברסיטה הוא 6,567 איש, כולל צוות ההוראה - 2,851 איש.
האוניברסיטה המרכז-אירופית היא אוניברסיטת מחקר פרטית המוסמכת להעניק תארים באוסטריה, הונגריה וארצות הברית, בעלת קמפוסים בווינה ובבודפשט.
האוניברסיטה ידועה בהתמקדותה במדעי החברה והרוח, יחס נמוך של סטודנטים לסגל ומגוון הסטודנטים הבין-לאומי הלומדים בה.
עיקרון מרכזי במשימת האוניברסיטה הוא קידום חברה פתוחה.
האוניברסיטה המרכז-אירופית היא אחד משמונה המרכיבות את ברית CIVICA, קבוצה של מוסדות להשכלה גבוהה אירופיים במדעי החברה, מדעי הרוח, מנהל עסקים ומדיניות ציבורית, כגון המכון למדע המדינה פריז, בית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון ובית-הספר לכלכלה של סטוקהולם.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1991 על ידי הפילנתרופ המיליארדר ג'ורג' סורוס, שהעניק לה קרן של 880 מיליון דולר, מה שהפך את האוניברסיטה לאחת העשירות באירופה, יחסית למספר הסטודנטים הלומדים בה.
האוניברסיטה מורכבת מ-13 מחלקות אקדמיות ו-17 מרכזי מחקר, בנוסף לבית הספר למדיניות ציבורית ובית הספר ללימודי דוקטורט במדעי המדינה, מדיניות ציבורית ויחסים בין-לאומיים.
בוגרי האוניברסיטה כוללים פוליטיקאים, אקדמאים ופעילים בולטים, דוגמת נשיא גרוזיה לשעבר, גיורגי מרגוולשווילי.
האוניברסיטה התפתחה מסדרת הרצאות שהתקיימה בדוברובניק, יוגוסלביה (כיום קרואטיה).
באביב 1989, כאשר השינוי ההיסטורי של נפילת הגוש המזרחי תפס תאוצה באזור, ועלה הצורך באוניברסיטה בין-לאומית חדשה ועצמאית.
בפרוטוקול ההתכנסות שנערך באפריל 1989 מתועד דיון בקרב חוקרים כמו רודולף אנדורקה, פטר האנאק, מרטון טרדוס, איסטוואן טפלן, טיבור ואמוס ומיקלוש ואשארלי מבודפשט, ויליאם ניוטון-סמית' וקתלין וילקס מאוקספורד, יאן האברנק, מיכל אילנר וג'ירי קווראלקה מפראג, קריסטשט מיכאלסקי וולודז'ימייז' סיווינסקי מוורשה.
בשנים 1989–1990 בוצע ניסיון להקים את אוניברסיטת מרכז אירופה בבירת ברטיסלבה בסלובקיה.
אך היא נפלה בגלל התנגדותם של פוליטיקאים לאומניים.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1991 בתגובה לנפילת הגוש המזרחי.
החזון המכונן היה ליצור אוניברסיטה המוקדשת לבחינת האתגרים העכשוויים של "חברות פתוחות" ודמוקרטיזציה.
המטרה הראשונית הייתה ליצור מוסד בסטנדרטים מערביים, אך עם זאת בעל אופי אירופי-מרכזי מובהק, שיעודד שיתוף פעולה בין אזורי ויחנך קבוצה חדשה של מנהיגים אזוריים שיעזרו למעבר למשטר דמוקרטי ברחבי האזור.
האוניברסיטה הוקמה בבודפשט, פראג וורשה.
ובמקור היה הקמפוס הראשי ממוקם בפראג, אך בגלל "סכסוך פוליטי וכלכלי בין מייסדה לבין ממשלת צ'כיה", בעיקר ראש הממשלה, ואצלב קלאוס, היא הועברה לבודפשט.
בעשור השני לקיומה, הרחיבה האוניברסיטה את המיקוד שלה מאזורי לגלובלי, עם דגש מיוחד על קידום דמוקרטיה וזכויות אדם ברחבי העולם.
מאז פיתחה גישה אקדמית, המשלבת מחקרים אזוריים עם נקודת מבט בין-לאומית, תוך שימת דגש על מחקר השוואתי ובין תחומי במטרה לייצר מחקר חדש, לקדם ממשל תקין ואת שלטון החוק.
האוניברסיטה הרחיבה את תוכניות ההסברה והסיוע הכספי שלה לאזורים מסוימים בעולם המתפתח.
החלה להציע תוכניות לתואר השני בלימודי מגדר ומדעי הסביבה.
והקימה את המרכז למדיה, נתונים וחברה, שהוא המרכז המוביל למחקר בנושא מדיניות מדיה, תקשורת ומידע באזור מרכז אירופה.
ב-14 באוקטובר 2007 התפטר ג'ורג' סורוס מתפקיד יו"ר מועצת האוניברסיטה.
ליאון בוטשטיין, שכיהן כסגן יו"ר הדירקטוריון, נבחר כיו"ר חדש לתקופת כהונה של שנתיים.
ב-1 באוגוסט 2009 הוחלף הרקטור יהודה אלקנה בידי חוקר המשפט ג'ון שאטוק.
ב-5 במאי 2016 הוכרז כי מייקל איגנטייף ירש את מקומו של שאטוק, והיה לנשיא החמישי והרקטור באוניברסיטה.
באפריל 2017, יזם ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, חוק המטיל מגבלות על האוניברסיטאות הזרות בהונגריה, מגביר את הפיקוח עליהן ומטיל מגבלות על העסקת מרצים זרים.
החוק נוסח במיוחד במטרה למנוע מהאוניברסיטה המרכז-אירופית לפעול במדינה, מאחר שהיא אחד מהמוסדות האקדמיים העצמאיים היחידים במדינה.
בתגובה יצאו עשרות אלפי מפגינים לרחובות בודפשט בקריאה לבטל את החוק.
באוגוסט 2018 הורה אורבן לסגור את החוגים ללימודי מגדר במדינה, בפועל רק האוניברסיטה המרכז-אירופית לימדה לימודי מגדר באותה עת, ל-11 סטודנטים בלבד.
בדצמבר 2018 הודיעה האוניברסיטה כי היא נאלצת לעזוב את הקמפוס שלה בבודפשט ושהיא תעביר את פעילותה לווינה החל מספטמבר 2019. באוקטובר 2020 קבע בית הדין האירופי לצדק כי שינויים שעשתה הונגריה בחקיקה הנוגעת להשכלה גבוהה אינם עולים בקנה אחד עם המשפט האירופי.
עד שנת 2020 תוכניות הלימודים של האוניברסיטה המרכז-אירופית כללה רק לימודים לתארים מתקדמים, תואר שני ודוקטורט.
החל מ-2020 באוניברסיטה יש מסלול לתואר ראשון משולב בפכ"מ (פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה) ותואר ראשון משולב בתרבות, פוליטיקה וחברה.
מסלולי הלימוד לתארים מתקדמים כוללים:
מסלול לדוקטורט בתחומים: מנהל עסקים; מדע קוגניטיבי; לימודי מגדר השוואתיים; היסטוריה השוואתית; כלכלה; מדעי הסביבה ומדיניות סביבתית; מתמטיקה יישומית; פִילוֹסוֹפִיָה; מדע המדינה (פוליטיקה השוואתית); מדע המדינה (יחסים בין-לאומיים); מדע המדינה (כלכלה פוליטית); מדע המדינה (תאוריה פוליטית); מדע המדינה (מדיניות ציבורית); סוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית.
עם חברי הסגל של האוניברסיטה בעבר ובהווה נמנים:
מייקל איגנטייף – פרופסור להיסטוריה משמש מאז 2016 כנשיא האוניברסיטה.
ב-2019 זכה בפרס דן דוד מטעם אוניברסיטת תל אביב, על תרומתו המתמשכת להגנת הדמוקרטיה ברחבי העולם.
יהודה אלקנה – פרופסור להיסטוריה של המדע ופעיל חינוך ישראלי שבין 1999 ל–2009 שימש כנשיא ורקטור המוסד.
פיטר בראון – היסטוריון של הנצרות וחוקר העת הקלאסית, שימש כמרצה באוניברסיטה.
ויל קימליקה – פילוסוף קנדי, שימש כפרופסור אורח בתוכנית ללימודי הלאומיות.
ליאון בוטשטיין – מוזיקולוג, פדגוג ומנצח יהודי אמריקאי משמש כיושב ראש חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
שלמה אבינרי – משמש כפרופסור אורח קבוע בתוכנית ללימודי לאומיות באוניברסיטה.
חנוך בן ימי – פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה.
ארנסט גלנר – פילוסוף, אנתרופולוג חברתי, סוציולוג וחוקר מדע המדינה היה מרצה באוניברסיטה בשנים הראשונות לאחר הקמתה.
סטיבן פלאוט – שהיה פרופסור לכלכלה ומנהל עסקים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת חיפה, שימש כמרצה באוניברסיטה.
פיטר גרוס – פרופסור אמריקאי לתקשורת, משמש כמרצה באוניברסיטה.
יאנוש קורנאי – כלכלן הונגרי-יהודי, שימש כמרצה באוניברסיטה.
פטר לקס – מתמטיקאי יהודי-אמריקאי יליד הונגריה, סייע בפיתוח תוכנית הדוקטורט במתמטיקה של האוניברסיטה.
פטר האנאק – ראש החוג להיסטוריה משנת 1993 עד מותו ב-1997.
יהודה אלקנה - פרופסור ישראלי להיסטוריה של המדע.
בשנים 1999–2009 היה נשיא ורקטור האוניברסיטה.
האוניברסיטה מאורגת כמוסד אקדמי לפי הדגם האמריקאי, ומנוהל על ידי חבר נאמנים, עם הסמכה של מועצת אוניברסיטת מדינת ניו יורק, ומטעם מחלקת החינוך של מדינת ניו יורק, בארצות הברית.
האוניברסיטה הוסמכה גם על ידי הנציבות להשכלה גבוהה בהונגריה, ומוכרת רשמית כאוניברסיטה פרטית.
באוסטריה האוניברסיטה מוכרת כמוסד להשכלה גבוהה פרטי, ומוסמכת על ידי הסוכנות לאבטחת איכות והסמכה אקדמית של אוסטריה.
לאוניברסיטה מספר שיתופי פעולה אקדמיים עם מוסדות ברחבי העולם, בין השאר עם בית הספר המתקדם ללימודי סביבה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוצאת הספרים של האוניברסיטה המרכז-אירופית (CEU Press) היא המו"ל הגדול ביותר בשפה האנגלית במרכז ומזרח אירופה.
מאז הקמתה בשנת 1993 מילאה תפקיד חשוב בהוצאת ספרים על השינויים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים של האזור, כולל ספרים רבים של סופרים וחוקרים הונגרים או על נושאים הונגריים.
הוצאת הספרים פרסמה גם עשרות ספרים על ההיסטוריה של יהדות אירופה ובפרט יהדות הונגריה.
האוניברסיטה הצפה (בפולנית: Uniwersytet Latający) הייתה מפעל חינוכי מחתרתי שפעל בין השנים 1885–1905 בוורשה, בירת פולין, אז בשליטת האימפריה הרוסית.
מיזם זה התחדש בתקופת מלחמת העולם השנייה וגם בשנים 1977 ל-1981 בפולין תחת השלטון הקומוניסטי.
הפעילות התקיימה בזכות קבוצת פעילים חינוכיים אשר התנגדו למיגבלות החינוכיות והתרבותיות, אשר נכפו על המדינה על ידי הרשויות השליטות בדירות פרטיות ובמרתפים שונים ברחבי העיר ורשה .
בשנים הראשונות המטרה הייתה ללמד סטודנטים היסטוריה ופולנית ובהמשך הורחב מגוון המקצועות.
הכוונה הייתה לספק לנוער הפולני הזדמנות לחינוך במסגרת התרבות הפולנית המסורתית, כאשר הדבר התנגש באידאולוגיה של השלטונות.
במאה ה-19, מוסדות מחתרתיים אלה פעלו כתנועת התנגדות לגרמניזציה תחת שלטון פרוסיה בפולין וכהתנגדות לתרבות הרוסית - הרוסיפיקציה, תחת הכיבוש הרוסי.
רשת הפקולטות האוניברסיטאיות המחתרתיות התפשטה במהירות ובשנת 1944 היו יותר מ-300 מרצים ו-3,500 סטודנטים בקורסים שונים.
באוניברסיטת ורשה בלבד היו הפקולטות הבאות: משפטים מחתרתיים, מדעי החברה וכן פקולטות למדעי הרוח, הרפואה, התאולוגיה, המתמטיקה והביולוגיה.
באוניברסיטת סטפן באטורי בווילנו (כיום וילנה) פעלו משנת 1939 ועד שנת 1944 לימודים אשר כללו הרצאות, סמינרים ובחינות.
בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית, בשנים 1977–1981, האוניברסיטה הצפה סיפקה הזדמנויות חינוכיות מחוץ לצנזורה ומחוץ לשליטה הממשלתית בחינוך.
השיעורים ניתנו בשעות הלילה במרתפים ובמקומות שונים וסודיים כדי להתחמק מעיני המרגלים של האימפריה הרוסית.
מארי קירי, המדענית ממוצא פולני, אשר זכתה פעמיים בפרס נובל, למדה באוניברסיטה הצפה מכיוון שלא התקבלה לאוניברסיטה בשל עמדותיה הפוליטיות של משפחתה ובשל היותה אישה.
האוניברסיטה הצבאית של משרד ההגנה הרוסי היא מוסד חינוכי גבוה צבאי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית, המהווה מרכז חינוכי, מתודולוגי ומדעי מוביל של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בנושאים צבאיים של בעיות הומניטריות, חברתיות, משפטיות, פילולוגיות, פיננסיות, כלכליות במסגרת הכשרת קצינים.
האוניברסיטה נוצרה ב-20 ביולי 1994 על בסיס האקדמיה ההומניטרית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (לשעבר האקדמיה הצבאית-פוליטית על שם לנין) והאקדמיה הצבאית לכלכלה, כספים ומשפט של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (שהוקמה בנובמבר 1992 על בסיס המכון הצבאי הכוחות המזוינים של ברית המועצות והמכון לשפות זרות של הצבא האדום).
לראשונה במוסד חינוכי אחד שולבו כלל כיווני הלימוד הכלכליים, ההומניטריים, המשפטיים והפילולוגיים עבור הכשרת קצינים.
המבנה המרכזי של האוניברסיטה ממוקם ברחוב בולשאיה סדובאיה במוסקבה.
האוניברסיטה הצבאית יונקת את מקורותיה ממכון הלימוד של הצבא האדום שהוקם ב-5 בנובמבר 1919.
בשנת 1940 אימצה סובנארקום החלטה על ארגון פקולטה צבאית עם מעמד של מוסד חינוכי צבאי גבוה במכון הפדגוגי הלאומי של מוסקבה.
הופקד עליו המשימה להכשיר מורים צבאיים לאנגלית, גרמנית וצרפתית לבתי הספר והאקדמיות של הצבא האדום.
בתחילת 1941 קיבלה הפקולטה שם רשמי חדש: הפקולטה הצבאית לשפות מערביות במכון הפדגוגי של מוסקבה.
ב-12 באפריל 1942, בהוראת קומיסר ההגנה העממי של ברית המועצות, הפכה הפקולטה הצבאית לשפות מערביות במכון הפדגוגי של מוסקבה למכון הצבאי לשפות זרות של הצבא האדום (Военный институт иностранных языков Красной Армии ,ВИИЯКА).
על פי אותו צו, המכון כלל את הפקולטה הצבאית לשפות מזרחיות במכון מוסקבה ללימודי המזרח וקורסים צבאיים של שפות זרות מהעיר אורסק.
ראש המכון הצבאי לשפות זרות של הצבא האדום היה האלוף ניקולאי ניקולאביץ' ביאזי, וסגנו לעניינים פוליטיים היה הקומיסר פיוטר ניקולאייביץ' באבקין.
ב-1 באוגוסט 1974, על בסיס המכון הצבאי לשפות זרות, הוקם המכון הצבאי של משרד ההגנה של ברית המועצות על שם לנין ואליו הועברה הפקולטה למשפטים צבאיים.
בשנת 1994 מכון זה אורגן מחדש תחת משרד ההגנה של רוסיה, בתור האוניברסיטה הצבאית.
בשנת 2003, לראשונה בהיסטוריה של האוניברסיטאות הצבאיות, נכלל באוניברסיטה סגל חוץ-תקציבי, שבו גם אזרחים היו יכולים ללמוד בתשלום.
מדי שנה הוא נהיה יותר ויותר פופולרי בקרב בני נוער אזרחיים ובשנת 2008 מספרם הלומדים בה היה 1035 איש.
מאז 2009 שמה המלא הוא מוסד החינוך הצבאי הממלכתי הפדרלי להשכלה מקצועית גבוהה "האוניברסיטה הצבאית".
מאז 2011 עברה האוניברסיטה הצבאית להכשרת מומחים צבאיים ונוער אזרחי עם תוכניות פתוחות לכניסת אזרחים גם לתואר ראשון וגם לתואר שני.
לאחר הקמת המינהל הפוליטי הצבאי הראשי בשנת 2018, הוחלט כי משנת 2019 האוניברסיטה תהפוך לאוניברסיטה המרכזית להכשרת מומחים בעבודה צבאית-פוליטית.
ב-5 בנובמבר 2019 שר ההגנה של רוסיה, גנרל הצבא סרגיי שויגו, העניק לאוניברסיטה את אות מסדר ז'וקוב.
באוניברסיטה 12 מועצות תזה, בהן עבודות הגנה ב-22 התמחויות מדעיות.
לימודי התואר השני פתוחים לכל.
תחום חשוב בתפקוד האוניברסיטה הוא הכשרת מומחים לכוחות המזוינים של מדינות זרות והתמחו בה חיילים מאבחזיה, ארמניה, קזחסטן, הרפובליקה הקירגיזית, טג'יקיסטן, הרפובליקה העממית של סין, טורקמניסטן, אזרבייג'ן, לאוס, מוזמביק, מונגוליה, אתיופיה, סוריה, אלג'יריה ותימן.
בוגרי האוניברסיטה משרתים ועובדים בכל ענפי הצבא וכוחות הביטחון הרוסיית, במערכת הפרקליטות הצבאית הראשית, גופי החקירה הצבאיים של ועדת החקירות הפדרלית, שירות הביטחון הפדרלי, שירות ביון החוץ, שירות האבטחה הפדרלי, בדומה הממלכתית ומועצת הפדרציה, במשרד החוץ של רוסיה וגופים אחרים בממשלה הפדרלית של רוסיה.
בין בוגרי ועובדי האוניברסיטה הצבאית 278 גיבורי ברית המועצות, ארבעה גיבורי העמל הסוציאליסטי ו-11 גיבורי הפדרציה הרוסית.
צוערים ותלמידים רבים השתתפו במלחמות שונות, עימותים מזוינים ועימותים צבאיים.
האוניברסיטה הצבאית היא האוניברסיטה היחידה בעולם שתלמידיה לוקחים חלק בלחימה בעת הלימודים.
האוניברסיטה העממית יהודית הייתה מוסד להשכלה גבוהה בקייב שפעל בתקופת הרפובליקה העממית של אוקראינה.
האוניברסיטה התקיימה שנתיים וחצי מ-9 ביוני 1918 ועד סוף שנת 1920. היא הייתה המוסד להשכלה גבוהה היחיד בהיסטוריה שבו ההוראה התנהלה בשפת היידיש.
תקציב האוניברסיטה התבסס בעיקר מכספי ה"קולטור-ליגע", ממשלת אוקראינה, מועצת העיר קייב, וכן מתרומות של קהילת יהודי קייב.
שכר הלימוד היה 100 רובל בשנה.
בשנת 1919, כלל תקציב האוניברסיטה הגיע ל־120 אלף רובל.
הסטודנטים היו מעל גיל 16, ומסלול הלימודים תוכנן לשנתיים.
מערכת השעות הייתה בין 14–16 שעות שבועיות.
יותר ממחצית מהסטודנטים היו פועלים.
בתוספת לכך, קורסים מיוחדים, סמינרים ושיעורים מעשיים אורגנו למי שרצה ללמוד דיסציפלינה בצורה יסודית יותר.
הרקטור של האוניברסיטה היה משה זילברפרב (1876–1934) – איש פוליטי וציבורי ידוע, דוקטור למדעים, חבר הוועד המרכזי של "הקולטור ליגע", שר (המזכיר הכללי) לענייני יהודים בראדה המרכזית.
הוא היה ממייסדי ממפלגת פועלים סוציאליסטית ציונית (SERP).
הפקולטה למדעים ומתמטיקה: מתמטיקה, מכניקה, פיזיקה, כימיה, גאולוגיה, גאוגרפיה פיזיקלית ומטאורולוגיה, אסטרונומיה, בוטניקה, זואולוגיה, אנטומיה ופיזיולוגיה של האדם, היגיינה.
הפקולטה למדעי הרוח: כלכלה פוליטית, גאוגרפיה, היסטוריה של אוקראינה, היסטוריה של רוסיה, היסטוריה כללית, משפטים, ספרות, סוציולוגיה, היסטוריה של הפילוסופיה, לוגיקה, פסיכולוגיה.
הפקולטה ליודאיקה: ספרות יהודית, שפה וספרות עברית עתיקה, היסטוריה יהודית, תולדות היהודים במזרח אירופה, ביקורת תנ"ך ומקרא, תולדות התרבות היהודית, תולדות השלטון העצמי היהודי.
האוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס (בפורטוגזית: Universidade Federal de Minas Gerais, UFMG) היא אוניברסיטת מחקר פדרלית הממוקמת במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
הקמפוס הראשי והגדול ביותר של האוניברסיטה ממוקם בעיר בלו הוריזונטה.
האוניברסיטה נחשבת לאחת מחמש האוניברסיטאות הגדולות והמדורגות ביותר בברזיל.
האוניברסיטה מציעה 79 תוכניות לימודים לתואר ראשון, ובתום תוכנית הלימודים, הסטודנטים מקבלים תואר ראשון, תואר הוראה או תואר מקצועי (האחרון חל בעיקר על מקצועות הבריאות המוסדרים), כל זאת באמצעות תעודת אוניברסיטה רשמית.
כמו כן, מציעה האוניברסיטה 90 תוכניות לימודים לתארים מתקדמים, כולל 30 תוכניות התמחות לתואר שני, 92 תוכניות לתואר שני ו-72 תוכניות לדוקטורט, בנוסף ל-41 תוכניות התמחות רפואיות המוצעות במתחמי בתי החולים של האוניברסיטה.
האוניברסיטה מקבלת אחת מהקצבות התקציב הפדרליות הגבוהות ביותר מבין כל האוניברסיטאות הפדרליות בברזיל, והיא מדורגת כחמישית באיכותה באמריקה הלטינית לפי דירוג Times Higher Education לשנת 2021, וכן האוניברסיטה השלישית בטיבה בברזיל.
תוצאות מבחן הביצועים הלאומי של הסטודנטים (ENADE) מציבות בדרך כלל את תוכניות הלימודים לתואר ראשון של UFMG בין הטובות בברזיל, ומערכות דירוג לאומיות רבות ממקמות את האוניברסיטה כאחת מהטובות ביותר במדינה.
באוניברסיטה ישנם כ-72 אלף אנשים, מתוכם 34,482 סטודנטים לתואר ראשון, 2,247 סטודנטים לתואר שני, 10,556 סטודנטים לתארים מתקדמים, 3,202 מרצים ו-4,246 עובדי מנהלה.
האוניברסיטה מתמקדת במחקר, אף ברמת התואר הראשון, והסטודנטים מעודדים להשתתף בפיתוח מחקרי במסגרת תוכנית ההכשרה המדעית.
מתוך מספר המרצים, 761 מהם (24%) זכו במענקי CNPq בזכות הישגים מחקריים יוצאי דופן.
האוניברסיטה כוללת 860 קבוצות מחקר, 1051 בקשות לפטנטים בברזיל ובעולם, והיא קיבלה את הציון הגבוה ביותר (5 מתוך 5) בהערכת התואר הראשון של משרד החינוך הברזילאי.
תלמידי עבר כוללים את נשיאי ברזיל לשעבר דילמה רוסף, ג'וסלינו קוביצ'ק וטנקרדו נווס והדיפלומט ז'ואאו גימאראס רוזה.
בנוסף הזמרת פרננדה טאקאי מלהקת פאטו פו.
הקמפוס הראשי של האוניברסיטה ממוקם באזור פמפולה שבעיר בלו הוריזונטה.
בנוסף לקמפוס הראשי בפמפולה, נמצאים בעיר בלו הוריזונטה גם קמפוס מדעי הבריאות של האוניברסיטה ברחוב אלפרדו בלנה ברובע בתי החולים של העיר, קמפוס בית הספר לאדריכלות ועיצוב ברובע סוואסי, וקמפוס הפקולטה למשפטים במרכז העיר.
מחוץ לבלו הוריזונטה, יש לאוניברסיטה קמפוס למדעי החקלאות בעיר מונטס קלארוס וקמפוס תרבותי בעיר טירדנטס.
שורשי האוניברסיטה נעוצים במאה ה-19, כאשר התחילה כתהליך שהחל בתקופת האימפריה הברזילאית, עם פתיחת המוסדות הראשונים להשכלה גבוהה.
בשנת 1898, הועברה הפקולטה למשפטים מאורו פרטו לבלו הוריזונטה, שנקבעה אז כעיר הבירה החדשה של מדינת מינאס ז'ראיס.
בהמשך נוסדו מספר פקולטות חדשות: בשנת 1907 נוסדה בית הספר החופשי לרפואת שיניים, בשנת 1911 נוסדו הפקולטה לרפואה, בית הספר להנדסה וקורס לרוקחות שצורף לבית הספר החופשי לרפואת שיניים.
בשנת 1927, אוחדו ארבע הפקולטות הללו להקמת האוניברסיטה של מינאס ז'ראיס (UMG), שהייתה אז מוסד פרטי המסובסד על ידי ממשלת המדינה.
האוניברסיטה נותרה ממומנת על ידי ממשלת מינאס ז'ראיס עד לשנת 1949, כאשר המימון הועבר לממשלת ברזיל, אף על פי שהשם UFMG (שכלל את המילה "פדרלית") לא אומץ עד לשנת 1965.
בשנות ה-40, אזור נרחב באזור פמפולה הוקצה לבניית "עיר האוניברסיטה".
המבנים הראשונים שנבנו היו המכון למכניקה (כיום בית הספר למקצועות) והבניין המרכזי.
הכיבוש האפקטיבי של הקמפוס על ידי קהילת האוניברסיטה החל רק בשנות ה-60, כאשר החלה בניית הבניינים המאכלסים כיום את רוב היחידות האקדמיות.
בעת הפדרליזציה, הפקולטות לאדריכלות, פילוסופיה וכלכלה כבר היו משולבות באוניברסיטה.
בשנת 1968, רפורמה אוניברסיטאית שינתה באופן מהותי את המבנה של UFMG.
המכללה לפילוסופיה חולקה למספר מוסדות: המכללה לפילוסופיה ומדעי הרוח, המכון למדעי הביולוגיה, המכון למדעים מדויקים, המכון לגאולוגיה והמכללות לספרות וחינוך.
נוספו קורסים נוספים ביניהם אגרונומיה, ארכיונאות, תיאטרון, מוזיאולוגיה, הנדסת בקרה, מתמטיקה חישובית ותרפיה בדיבור.
האוניברסיטה הקטנה הייתה תוכנית טלוויזיה חינוכית לילדים ששודרה בערוץ הילדים בין השנים 1992 ל-1997. התוכנית עסקה בנושאים לימודיים מגוונים והציגה אותם בצורה הומוריסטית.
מקור התוכנית ברצועת שידור חינוכית שהושקה ב-1992 בערוץ הילדים, בהובלת נתן ברנד.
הרצועה שודרה פעמיים בשבוע והציעה תוכניות לימודיות לילדים.
במאי 1993, במהלך שביתת המורים הגדולה, הוחלט להרחיב את שידורי האולפן במסגרת "האוניברסיטה הקטנה".
השידורים המורחבים כללו פינות העשרה לימודיות, הקרנת פרקים מסדרות חינוכיות כגון "החיים", והשתתפות של צופים בשידור חי.
החל משנת 1995, כלומר החל מעונתה השנייה של התוכנית, כיכבו בה כמנחים אסף אשתר ומשה פרסטר, אשר שילבו בתוכנית מערכונים הומוריסטיים לצד תכנים חינוכיים.
בשנת 1997 הופיעו משה ואסף בשתי סדרות בת: "בדרך אל העיר" ששודרה בימי שישי בבוקר בקיץ ששם משה ואסף היו אחראים על הנסיעות של שני מנחים תורנים ל"עיר ערוץ הילדים" של אותו שבוע, ועל הדרך היו יוצרים תקלות.
(לדוגמה: טבילת תפוח בדבש בבית רגיל, לעומת טבילת תפוח בשמן מנועים בבית משפחתו של משה).
כמו כן דמויותיהם של משה ואסף הופיעו בספיישל אחר של שבועות "המסע להר סיני".
בכל פרק, המנחים הציגו נושא לימודי מסוים באמצעות מערכונים, הסברים ודיאלוגים הומוריסטיים.
התוכנית שילבה בין חינוך לבידור, במטרה לעודד ילדים להתעניין במדע, תרבות ונושאים נוספים.
משה פרסטר – משה, מנחה בעונות השנייה והשלישית (1995–1997).
אסף אשתר – אסף, מנחה בעונות השנייה והשלישית (1995–1997).
שרון קנטור – סיפקה את קולה של צורי בשנים 1993–1994.
נתן ברנד – מנחה הרצועה המקורית וברצועה המורחבת (1992–1994).
דנה דבורין - כיכבה כצלמת באחת התוכניות בעונה השנייה.
בנדנה ג'ונס הארכאולוגית בספיישל לכבוד חג השבועות "המסע להר סיני".
אפרת רייטן - גילמה את רות המואבייה בספיישל שבועות.
קאופמן (מוזכר) - דמותו של איש עסקים שאחראי על האוניברסיטה ועל המוזיאון, שאליו הוא מעביר אותם בהמשך.
אסף מתקשר איתו באופן קבוע.
ברוריה (מוזכרת) - אימו של משה.
החכם גאון (אסף אשתר) - דמות של חכם דתי בתוך מכונה שבה מבקש משה בעונה השלישית מענה לשאלותיו, כשהחכם דורש תשלום על מנת שיענה.
דמותו כיכבה בהמשך בפינה ב"שש באביב" שבה הוא שאל שאלה וכל אחד מארבעת הבנים מההגדה נתן תשובה שונה ועל הצופים ניתנה האפשרות לבחור את התשובה הנכונה.
כמו כן הפינה שלו ושל משה קיבלה פרודיה במשחק המחשב "תככי הרייטינג" שאשתר ופרסטר עצמם נמנים בין חברי צוות המדבבים.
משה רבנו (משה פרסטר) -הופיע בספיישל "מסע להר סיני", כשהוא התגלה למשה בחלומו ובהר סיני עצמו כששינה את הדיבר האבוד.
האוניברסיטה הערבית של ביירות (מכונה בקצרה: BAU) היא אוניברסיטה פרטית בביירות, לבנון.
היא נוסדה על ידי אגודת הווקף אל-ביר ואל איהסאן הלבנונית בשנת 1960.
הקמפוס הראשי של האוניברסיטה ממוקם קרוב לכניסה הדרומית של ביירות.
קמפוסים נוספים ממוקמים בכפר דביה בטריפולי ובבקאע.
שפת ההוראה העיקרית היא אנגלית כאשר שיעורים מסוימים מתנהלים בערבית או צרפתית.
בין הבוגרים בולטים אישים לבנונים ואחרים ביניהם ראש ממשלת לבנון לשעבר, רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת קטר לשעבר עבדאללה בן נאסר בן ח'ליפה אאל ת'אני, הפוליטיקאי הפלסטיני מחמוד אל-עאלול ופאדווה ברגותי רעייתו של מרואן ברגותי.
האוניברסיטה מורכבת כיום מ-10 הפקולטות הבאות:
הפקולטה לאדריכלות – עיצוב וסביבה בנויה
האוניברסיטה הפדרלית של באהיה (פורטוגזית: Universidade Federal da Bahia או UFBA) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת ברובה בעיר סלבדור בברזיל.
זוהי האוניברסיטה הגדולה ביותר במדינת באהיה.
סטודנטים יכולים ללמוד באוניברסיטה מבלי לשלם שכר לימוד, מכיוון שמדובר באוניברסיטה ציבורית.
כדי להצטרף לאוניברסיטה עליהם לעבור בחינה שנתית, המכונה "ENEM" (בחינת בית הספר התיכון הלאומית).
האוניברסיטה הוקמה ב-8 באפריל 1946, באמצעות צו 9155.
ההיסטוריה של ההשכלה הגבוהה במדינה מתחילה בשנת 1808, כאשר, על פי החלטת בית המשפט הפורטוגלי, הוקם בית הספר הראשון לחינוך רפואי במדינה: בית הספר לרפואה של באהיה.
אחריו הוקמו הפקולטה לרוקחות (1832), בית הספר לאמנויות יפות (1877), בית הספר למשפטים (1891), בית הספר הפוליטכני (1897), בית הספר לכלכלה (1905), בית הספר לפילוסופיה, מדעים וספרות (1943) ובית הספר לספרנות (1942).
הקמתה בפועל של האוניברסיטה, מרכז ההשכלה הגבוהה הוותיק ביותר בבאהיה התקיימה ב-2 ביולי 1946. ארבע שנים לאחר מכן, האוניברסיטה הפדרלית של באהיה הפכה לפדרלית.
ב-4 בדצמבר 1950, חוקקה הממשלה את חוק 2234 שהקים את המערכת הפדרלית להשכלה גבוהה.
מאז, האוניברסיטה נקראת האוניברסיטה הפדרלית של באהיה.
באוניברסיטה 57 קורסים לתואר ראשון, 82 קורסים לתואר שני ויותר מ-100 קורסים לתואר מתקדם.
האוניברסיטה היא אחת האוניברסיטאות הראשונות בברזיל, עם סניפים ברחבי עיר הבירה של באהיה ואחת בויטוריה דה קונקיסטה.
ז'קלין גוס דה ישו, מדענית
אליאנה קלמון, החברה הראשונה בבית המשפט העליון לצדק של ברזיל (STJ)
אנה ריטה סנטיאגו, אקדמאית וסופרת
האוניברסיטה המרכזית של ונצואלה (בספרדית: Universidad Central de Venezuela) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בקראקס שבוונצואלה.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1721, והיא האוניברסיטה העתיקה ביותר בוונצואלה ואחת העתיקות ביותר בחצי הכדור המערבי.
קמפוס האוניברסיטה הראשי, קריית האוניברסיטה של קראקס, תוכנן על ידי האדריכל קרלוס ראול וילנואבה, הוא נחשב ליצירת מופת של תכנון עירוני, והוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2000. מבין בוגרי האוניברסיטה הבולטים ניתן למנות את פרנסיסקו דה מירנדה, אירנה סאס, אנריקה קפרילס רדונסקי, רומולו בטנקור וחרמאן סוארס פלמריץ'.
אחת הדמויות הבולטות בתולדות האוניברסיטה הלאומית הוא הנזיר אנטוניו גונזלס דה אקוניה (1620–1682), בישוף ספרדי, שנולד בפרו של ימינו.
הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת סן מרקוס, וייסד בשנת 1673 את הסמינר לכמרים "סנטה רוז מלימה" בקראקס, הקרוי על שם הקדוש הקתולי הראשון שנולד באמריקה.
בשנים שלאחר מכן, הרחיב הנזיר דייגו דה בניוס אי סוטומאיור את היקף הסמינר, על ידי הקמת בית הספר והסמינר "סנטה רוז מלימה" בשנת 1696. עם זאת, למרות הקמת הסמינר, סטודנטים שרצו לקבל תואר אקדמי נאלצו לנסוע מרחקים ארוכים, כדי ללמוד באוניברסיטאות בסנטו דומינגו, בוגוטה או מקסיקו סיטי.
בנסיבות המורכבות הללו, רקטור הסמינר, פרנסיסקו מרטינס דה פוראס, ואנשי קראקס ביקשו מחצר המלוכה במדריד להקים אוניברסיטה בוונצואלה (אז חלק ממלכת המשנה של גרנדה החדשה).
כתוצאה מכך, ב-22 בדצמבר 1721 חתם פליפה החמישי, מלך ספרד על צו מלכותי שהפך את הסמינר לאוניברסיטה.
הצו המלכותי אושר על ידי אינוקנטיוס השלושה עשר עם בולה אפיפיורית בשנת 1722. האוניברסיטה הציעה תארים בפילוסופיה, תאולוגיה, משפט ורפואה.
האוניברסיטה הלאומית הייתה האוניברסיטה היחידה במדינה עד 1810.
עד סוף המאה ה-18 צומצמה בוונצואלה הצנזורה הרשמית של האפיפיור והמלכה, ובכך התאפשרה הברחת יצירותיהם של רוסו, וולטר, דידרו, מונטסקייה, לוק, קלוד אדריאן הלווטיוס והוגו גרוטיוס.
החוקים הרפובליקניים החדשים שנחקקו על ידי סימון בוליבר ב-24 ביוני 1827 העניקו למוסד אופי חילוני והעבירו את הסמכות העיקרית לרקטור.
בדצמבר 1908, עלה לשלטון הדיקטטור חואן ויסנטה גומז לאחר הפיכה נגד ממשלתו של צ'יפריאנו קסטרו.
גומז נשאר בשלטון עד מותו בשנת 1935, והחליט לסגור את האוניברסיטה בשנים 1912 ל-1922. באפריל 1928 סטודנטים רבים היו מעורבים בניסיון להפיכה כנגד השלטון, ורבים מהם נאסרו או הוגלו.
עד 1942, מספר הסטודנטים גדל בהתמדה במשך עשרות שנים ללא כל התרחבות משמעותית של האוניברסיטה.
מספר בתי ספר (ובהם בית הספר לרפואה), הועברו לבניינים אחרים ברחבי העיר.
בשלב זה השלטון החליט להרחיב את האוניברסיטה לקמפוס מרכזי אחד.
הקמפוס החדש היה אמור להפוך למתחם עירוני עצום של כ-200 דונם וכלל 40 בניינים.
בקמפוס החדש הוצגו יצירות של אלכסנדר קלדר, ויקטור וסרלי, ויפרדו לאם, פרננד לז'ה וז'אן ארפ.
בשנת 1958 ולאחר נפילתו של הדיקטטור מרקוס פרז חימנס נחקקו חוקים המבטיחים את החופש האקדמי.
עם זאת, במהלך שנות ה-60 מורדי גרילה בתמיכת פידל קסטרו מצאו מקלט בקמפוס האוניברסיטה כדי למנע מהעמדה לדין מצד הממשלה.
מצב מתוח זה הגיע למבוי סתום בשנת 1969 כאשר סטודנטים שדרשו רפורמה השתלטו על האוניברסיטה.
ב-3 באוקטובר 1970, ממשלו של הנשיא רפאל קלדרה הורה לפשוט על האוניברסיטה על ידי הצבא והרקטור חסוס מריה ביאנקו נאלץ להתפטר.
האוניברסיטה נפתחה מחדש בשנת 1971.
מבחינה אקדמית, המחצית השנייה של המאה ה-20 הסגל האקדמי גדל בא משמעותי כתוצאה מהגירה של אקדמאים אירופאים לאחר תום מלחמת האזרחים בספרד ומלחמת העולם השנייה.
האוניברסיטה מאורגנת ב-11 בתי ספר ופקולטות המחולקות ל-40 מחלקות.
כל בתי הספר מציעים תארים ראשונים שנמשכים עד 5 שנים, ותארים מתקדמים (לימודי תואר שני הנמשכים שנתיים ולימודי תואר דוקטור הנמשכים כ-3–4 שנים).
בית הספר לתארים מתקדמים, שנוסד בשנת 1941, מציע 222 התמחויות שונות בהן 109 תוכניות תארים שניים ו-40 תוכניות תארים שלישיים.
האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוסקבה היא אוניברסיטה פדגוגית ציבורית במוסקבה, בירת רוסיה, העוסקת בהכשרת מורים ומורות לכל שכבות מערכת החינוך, וכן בהכשרת חוקרים ואנשי מקצוע בתחומי מדעי הרוח, מדעי החברה, מדעי החינוך ואמנויות.
האוניברסיטה נחשבת לאחד המוסדות הוותיקים להשכלה גבוהה פדגוגית ברוסיה, וממשיכה מסורת חינוכית שמקורה במוסדות להשכלה גבוהה לנשים שנוסדו בעיר בסוף המאה ה־19.
שורשי האוניברסיטה נעוצים בקורסים הגבוהים לנשים במוסקבה (Московские высшие женские курсы), שנוסדו בשנת 1872 ביוזמת ההיסטוריון וסילי גרייה.
הקורסים סיפקו לנשים תוכנית לימודים אוניברסיטאית מלאה בתקופה שבה השכלה גבוהה לנשים הייתה תופעה נדירה באימפריה הרוסית.
בשנת 1918 הוסבו הקורסים להאוניברסיטה הממלכתית השנייה של מוסקבה (II МГУ), שכללה פקולטות להיסטוריה ופילולוגיה, לפיזיקה ומתמטיקה ולרפואה.
בתוך האוניברסיטה החדשה נוצר בהדרגה מוקד פדגוגי, שבמרוצת השנים עיצב את אופייה של המוסד כמרכז להכשרת מורים.
בשנת 1930 פוצלה האוניברסיטה השנייה לכמה מוסדות נפרדים, ומתוכה הוקם המכון הפדגוגי הממלכתי של מוסקבה (Московский государственный педагогический институт – МГПИ), שהפך לאחד ממוסדות ההכשרה המרכזיים של מורי ברית המועצות.
בשנת 1990 קיבל המכון מעמד של אוניברסיטה ושונה שמו להאוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוסקבה.
במסגרת האוניברסיטה פועלים מספר אינסטיטוטים ופקולטות, המתמחים בתחומי חינוך, מדעי הרוח, מדעי החברה, מדעי הטבע, אמנויות וחינוך גופני.
בין תחומי הלימוד הנלמדים באוניברסיטה נמנים:
חינוך והכשרת מורים למקצועות בית הספר (שפות, מדעים, היסטוריה, מתמטיקה ועוד);
לשונות ותרבויות זרות, כולל הכשרת מורים לשפות זרות;
על פי פרסומי האוניברסיטה, ל־МПГУ יש כיום אחד־עשר אינסטיטוטים, ארבע פקולטות וכמה שלוחות, ובהם לומדים אלפי סטודנטים במגוון רחב של תוכניות תואר ראשון ושני.
לאוניברסיטה כמה מבני קמפוס במוסקבה, וכן מספר שלוחות בערים נוספות ברחבי רוסיה.
באוניברסיטה לומדים סטודנטים מרוסיה וממדינות נוספות, והיא מפעילה תוכניות תואר ראשון, תואר שני ותארים מתקדמים בתחומים שונים של מדעי החינוך והחברה.
האוניברסיטה מפעילה ספרייה אוניברסיטאית גדולה, שבה אוספים היסטוריים וקטלוגים בתחומי חינוך, היסטוריה, פילולוגיה ומדעי החברה, והיא מהווה בסיס למחקר אקדמי בתחומים אלה.
במהלך המאה ה־20 וה־21 נחשבת האוניברסיטה לאחד המרכזים הפדגוגיים הבולטים ברוסיה, ובוגרי המוסד משתלבים במערכת החינוך, באקדמיה, בתקשורת, במנהל הציבורי ובמגזר התרבותי.
האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה היה שמו של אוניברסיטת מוסקבה בתקופת האימפריה הרוסית, משנת 1755 ועד מהפכת פברואר 1917. בתקופה זו הייתה האוניברסיטה אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה המרכזיים ברוסיה, מרכז חשוב למחקר מדעי, לחינוך על־תיכוני ולחיי רוח, וכן מוקד לדיון ציבורי ולפעילות פוליטית של אינטלקטואלים וסטודנטים.
יוזמת הקמת האוניברסיטה במוסקבה הועלתה בשנות ה־40 של המאה ה־18 על ידי המדינאי איוואן שובאלוב והמדען מיכאיל לומונוסוב, שראו צורך במוסד השכלה גבוה שיאפשר הכשרת אליטה מדעית ואדמיניסטרטיבית ברוסיה.
ב־25 בינואר 1755 (7 בפברואר בלוח הגרגוריאני) חתמה הקיסרית יליזבטה, קיסרית רוסיה על הצו לייסוד האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה.
תאריך זה נחוג ברוסיה כיום הסטודנט, "יום טטיאנה".
בשנותיה הראשונות פעלה האוניברסיטה בשלוש פקולטות – פילוסופיה, משפטים ורפואה – ושילבה לימודים עיוניים עם הכשרה מעשית.
לצד הפקולטות פעלו גם גימנסיה (בית ספר תיכון) ובית דפוס, ששימשו להפצת ספרי לימוד ולחיזוק התרבות הרוסית המודרנית.
לקראת סוף המאה ה־18 ובתחילת המאה ה־19 גדל מספר המרצים והסטודנטים, והאוניברסיטה החלה למשוך אליה בני אצולה ומשפחות משכילות מרחבי האימפריה.
ב־1804 התקבל תקנון אוניברסיטאי חדש שהגדיר מחדש את מבנה האוניברסיטה, העניק לה מידה של אוטונומיה אקדמית והסדיר את יחסי הגומלין עם המדינה.
במסגרת התקנון הורחבו סמכויות הסנאט האקדמי, נקבעו דרגות אקדמיות, והוגדרו כללי קבלה, בחינות וארגון הפקולטות.
במאה ה־19 המוקדמת התרחבה הפעילות המדעית באוניברסיטה, נפתחו קתדרות חדשות בתחומי מדעי הטבע, ההיסטוריה ושפות זרות, והוקמה ספרייה אוניברסיטאית גדולה, שהפכה לאחת החשובות באימפריה הרוסית.
פרופסורים בולטים של התקופה תרמו לביסוס תחומי מחקר חדשים ולהתהוותה של קהיליית מדענים רוסית מודרנית.
לאחר הרפורמות הליברליות של אלכסנדר השני התקבל ב־1863 תקנון אוניברסיטאי חדש, שהגדיל את האוטונומיה האקדמית והאדמיניסטרטיבית של האוניברסיטאות הקיסריות.
האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה זכתה בחופש מסוים בקביעת תוכניות הלימודים, בבחירת מרצים ובהנהגת דיון מדעי חופשי יותר.
בשנים אלה גדלו מאוד מספר הסטודנטים והיקף המחקר המדעי שנעשה במסגרת האוניברסיטה.
עם זאת, החל משנות ה־80 של המאה ה־19 גברה מעורבות השלטונות בניסיון להגביל פעילות פוליטית וסטודנטיאלית.
התקנון השמרני של 1884 צמצם את האוטונומיה האקדמית והעביר סמכויות רבות לידי המנהל הממונה מטעם המדינה.
צעדים אלה יצרו מתחים בין המרצים והסטודנטים לבין הנהגת האוניברסיטה והפקידות הקיסרית.
בתחילת המאה ה־20 הייתה האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה אחד המרכזים האינטלקטואליים שבהם התגבשו תנועות ליברליות, סוציאליסטיות ולאומיות שונות.
בתקופת מהפכת 1905 התקיימו באוניברסיטה שביתות, אספות עם והפגנות, והסטודנטים דרשו חופש אקדמי רחב יותר ורפורמות פוליטיות כלל־רוסיות.
ב־1911 פרץ עימות חריף בין משרד החינוך הקיסרי לבין הנהגת האוניברסיטה סביב שאלת עצמאות האוניברסיטאות.
בתגובה להתערבות של השר לבבות הרבים פרשו ממשרותיהם עשרות פרופסורים בולטים, בהם היסטוריונים, משפטנים ומדענים בתחומי מדעי הטבע.
אירוע זה נחשב לאחת מנקודות השפל ביחסים בין השלטון לבין האינטליגנציה האקדמית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשיכה האוניברסיטה לפעול, אך חלק מן המרצים והסטודנטים גויסו לצבא או עסקו בפעילות רפואית ועורפית.
לאחר מהפכת פברואר 1917 ומהפכת אוקטובר באותה שנה החלה רפורמה מקיפה במערכת ההשכלה הגבוהה בברית המועצות, ושמה של האוניברסיטה שונה תחילה ל"האוניברסיטה המדינתית של מוסקבה" ובהמשך לאוניברסיטת מוסקבה על שם מיכאיל לומונוסוב.
במהלך התקופה הקיסרית פעלו במסגרת האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה פקולטות למדעי הרוח, משפטים, רפואה ובהמשך גם למדעי הטבע ולמתמטיקה.
הספרייה המרכזית, מעבדות המחקר והקליניקות הרפואיות שלה שימשו בסיס לפעילות מדעית ענפה בתחומים שונים.
הסטודנטים נטלו חלק באגודות מדעיות, בחוגי ויכוח ובארגוני צדקה, ובסוף המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20 גם בארגונים פוליטיים מחתרתיים או חצי־מחתרתיים.
חיי הסטודנטים במגורים, בבתי קפה ובמועדונים סביב האוניברסיטה הפכו לחלק מהתרבות העירונית של מוסקבה ולמושא תיאור בספרות ובזיכרונות בני התקופה.
האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה נחשבת לאחד ממוקדי ההתהוות של המדע וההשכלה הגבוהה ברוסיה המודרנית.
דורות של מדענים, סופרים, משפטנים ואנשי ציבור רוסיים למדו ולימדו בה, והיא תרמה לעיצוב האליטה האינטלקטואלית של האימפריה הרוסית.
המסורות האקדמיות שנקבעו בתקופתה – מבנה הפקולטות, תרבות המחקר והדגש על חופש מדעי – השפיעו על התפתחות אוניברסיטת מוסקבה במאה ה־20 ואף על מערכת ההשכלה הגבוהה הרוסית כולה.
האוניברסיטה הקיסרית בדרפט הייתה אוניברסיטה קיסרית בעיר דרפט (כיום טרטו באסטוניה), שפעלה במסגרת האימפריה הרוסית בשנים 1802–1918. בתקופה זו הייתה האוניברסיטה אחד ממוקדי ההשכלה הגבוהה המרכזיים בפרובינציות הבלטיות, והכשירה דורות של משפטנים, רופאים, מדענים ופקידים אזרחיים עבור חלקה המערבי של האימפריה.
האוניברסיטה נתפסה כיורשת של ה"אקדמיה גוסטביאנה" ("Academia Gustaviana"), שנוסדה ב־1632 בתקופת שלטון שוודיה באסטוניה, ושבה לפעול בדרפט ב־1802 בצו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
מבחינת המדינה הייתה זו אוניברסיטה רוסית, אולם במשך עשרות שנים שימשה גם אוניברסיטה גרמנית־לשון, בעלת זיקה הדוקה למסורת האקדמית הגרמנית.
שורשי האוניברסיטה הקיסרית בדרפט נעוצים באקדמיה שהקים המלך גוסטבוס אדולפוס ב־1632 – מוסד שנודע בשם "Academia Gustaviana: או "Academia Dorpatensis".
האקדמיה פעלה בגלגולים שונים, נסגרה בעקבות מלחמות המאה ה־17 ותחילת המאה ה־18, ונשארה סגורה במשך כ־90 שנה לאחר כיבוש האזור בידי האימפריה הרוסית.
ב־1802 נפתחה מחדש האוניברסיטה בדרפט כKaiserliche Universität zu Dorpat ("האוניברסיטה הקיסרית בדרפט").
שפת ההוראה העיקרית הייתה גרמנית, והאוניברסיטה נתפסה כחלק מן המרחב האקדמי הגרמני, אף שהייתה אוניברסיטה ממלכתית של האימפריה הרוסית.
במאה ה־19 הייתה האוניברסיטה הקיסרית בדרפט למוקד על של ההשכלה הגבוהה בפרובינציות הבלטיות ולמוסד חשוב להכשרת אליטה מינהלית ומדעית עבור האימפריה הרוסית.
מרצים וסטודנטים רבים הגיעו ממרכז אירופה, ובייחוד מגרמניה, והאוניברסיטה תרמה תרומה משמעותית להתפתחות מדעי הטבע, הרפואה והמשפט ברוסיה.
בסוף המאה ה־19 גברו מגמות ה"רוסיפיקציה" במדיניות האימפריאלית.
החל משנות ה־80 הוחלו צעדים להגברת השימוש ברוסית באוניברסיטה, וב־1893 שונה שמה הרשמי ל"האוניברסיטה הקיסרית ביורייב" ("Imperatorskiĭ I͡Urevskīĭ universitet", לאחר שהעיר דרפט נקראה מחדש יורייב).
בשנות ה־90 של המאה ה־19 הוכנסו בהדרגה הרוסית כשפת ההוראה העיקרית, ופרופסורים גרמנים רבים עזבו את האוניברסיטה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה פעילות האוניברסיטה עקב גיוס מרצים וסטודנטים לצבא ופינוי ציוד ומוסדות.
ב־1918, עם קריסת השלטון הרוסי באזור ושינוי מאזן הכוחות הפוליטי, נסגרה האוניברסיטה הרוסית ביורייב.
בהמשך נפתחה בטארטו אוניברסיטה לאומית אסטונית, שממשיכה את המסורת של מוסד זה כאוניברסיטת טרטו.
במהלך המאה ה־19 פעלה באוניברסיטה הקיסרית בדרפט מערכת פקולטות הדומה לאוניברסיטאות אירופיות אחרות: פקולטות למשפטים, רפואה, פילוסופיה (שכללה מדעי רוח ומדעי טבע), ולתאולוגיה לותרנית.
במסגרתן הוקמו קתדרות מיוחדות לחקר האזור הבלטי, לשפות גרמנית ורוסית ולמדעי טבע מתקדמים.
במהלך המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 פעלו באוניברסיטה חוקרים בולטים בתחומי הרפואה, הכימיה, הפיזיקה ומדעי הטבע, והאוניברסיטה שימשה מרכז מחקר בינלאומי.
על פי פרסומי האוניברסיטה, רבים מבוגרי דרפט השתלבו כשופטים, רופאים ופקידים בכירים במנגנון הממשל הרוסי.
האוניברסיטה הקיסרית בדרפט נחשבת שלב מרכזי בתולדות אוניברסיטת טרטו ובתולדות ההשכלה הגבוהה במרחב הבלטי והרוסי.
המבנים המרכזיים של האוניברסיטה בעיר טרטו, שנבנו בתקופה הקיסרית, משמשים עד היום את האוניברסיטה המודרנית ונכללים ברשימות מורשת תרבותית אירופיות.
האוניברסיטה הקיסרית בווילנה הייתה מוסד להשכלה גבוהה ואוניברסיטה קיסרית בעיר וילנה, שפעלה בשנים 1803–1832 כאחת משתים-עשרה האוניברסיטאות הקיסריות של האימפריה הרוסית.
האוניברסיטה הוקמה על בסיס המסורת של אוניברסיטת וילנה, שהחלה כאקדמיה ישועית ב־1579 ושימשה גם כמוסד מרכזי לניהול מערכת החינוך במחוז הלימודי הווילנאי של האימפריה הרוסית.
מן האקדמיה הווילנאית לאוניברסיטה הקיסרית
שורשיה של האוניברסיטה נעוצים באקדמיה הווילנאית (Academia et Universitas Vilnensis) שהוקמה בשנת 1579 על ידי מסדר הישועים ואושרה בבולה של האפיפיור גרגוריוס ה־13. המוסד היה המרכז האקדמי העיקרי של הדוכסות הגדולה של ליטא ושיחק תפקיד חשוב בהתפתחות המדע והחינוך באזור.
לאחר סיפוח ליטא לאימפריה הרוסית בסוף המאה ה־18 נהפכה האקדמיה לבית הספר הראשי של וילנה (Schola Princeps Vilnensis) תחת ניהול ועדת החינוך הלאומית של פולין–ליטא.
ב־1803, במסגרת רפורמות מקיפות של מערכת ההשכלה הגבוהה באימפריה הרוסית, קיבל המוסד תקנון חדש ותואר רשמי של "האוניברסיטה הקיסרית בווילנה".
התקנון החדש הפך את האוניברסיטה לאחד מהמודלים לאוניברסיטאות קיסריות באימפריה.
בתקופת האוניברסיטה הקיסרית פעלו בווילנה פקולטות לתאולוגיה, משפטים, רפואה, פילוסופיה ומדעי הטבע, וכן מוסדות נלווים כגון גימנסיה וספרייה אוניברסיטאית גדולה.
האוניברסיטה הייתה גם המרכז המנהלי של "מחוז הלימוד הווילנאי", שבמסגרתו פיקחה על בתי ספר תיכוניים ומוסדות השכלה נוספים בצפון־מערב האימפריה.
שפת ההוראה העיקרית בראשית המאה ה־19 הייתה פולנית, אך רוסית ולטינית נלמדו ונעשה בהן שימוש נרחב בלימודים.
בין המרצים והסטודנטים נמנו חוקרים ואנשי רוח בולטים, כגון יואכים ללבל, אדם מיצקביץ' ויוליאוש סלובצקי, והאוניברסיטה הפכה למרכז חשוב של החיים האינטלקטואליים הפולניים והליטאיים.
האוניברסיטה הקיסרית בווילנה נחשבת גם למוסד ההשכלה הגבוהה הראשון באימפריה הרוסית שקיבל לשורותיו סטודנטים יהודים, צעד שהיה בעל משמעות רבה להיווצרות אליטה משכילה יהודית באזור.
בתחילת המאה ה־19 היו באוניברסיטה חוגים וארגונים סטודנטיאליים שפעלו ברוח נאורות ומתוך תחושת פטריוטיות.
הבולט שבהם היה "אגודת הפילומאטים" – חברה חשאית של סטודנטים ואינטלקטואלים צעירים, ובהם אדם מיצקייביץ', שהשפיעה על התפתחות התנועה הלאומית הפולנית.
במהלך מרד נובמבר (1830–1831) השתתפו סטודנטים ומרצים מהאוניברסיטה בפעילות אנטי־קיסרית.
בעקבות זאת, ב־1832 החליט הצאר ניקולאי הראשון לסגור את האוניברסיטה.
חלק מהפקולטות והמכונים שלה הועברו לאוניברסיטת קייב ולמוסדות אחרים, ורק בראשית המאה ה־20 חודשו בהדרגה הלימודים האקדמיים בעיר במסגרת מוסדות חדשים, שהיוו את הבסיס לאוניברסיטת וילנה המודרנית.
קמפוס האוניברסיטה הקיסרית שכן בלב העיר העתיקה של וילנה, סביב חצרות פנימיות וכנסיות ששימשו את האקדמיה הישועית מאז המאה ה־16. מבני האוניברסיטה – ובהם החצר הגדולה, כנסיית אוניברסיטת וילנה וקלויז הישועים – עוצבו בסגנונות בארוק ונאו-קלאסיציזם, והמשיכו לשמש גם את האוניברסיטה המודרנית.
האוניברסיטה הקיסרית בווילנה נחשבת לחוליה מרכזית ברצף ההיסטורי של אוניברסיטת וילנה ולמרכיב חשוב בהתפתחות ההשכלה הגבוהה במזרח אירופה.
בתקופתה כגוף קיסרי תרמה האוניברסיטה לעיצוב מערכת החינוך הרוסית, להכשרת אליטה מדעית וליטאית–פולנית, ולפתיחת שערי ההשכלה בפני קבוצות חדשות, ובהן יהודי האימפריה.
מסורות המחקר, מבנה הפקולטות והדגם של אוניברסיטה אזורית בעלת מחוז לימוד רחב השפיעו על דגם האוניברסיטאות הקיסריות של האימפריה הרוסית כולו.
האוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה (באיטלקית: Università degli Studi di Scienze Gastronomiche) היא מוסד אקדמי בינלאומי בצפון איטליה.
הקמפוס שוכן בפולנצו, בסמוך לברה (איטליה) , עיר בנפת קונאו בצפון-מערב פיימונטה.
האוניברסיטה נוסדה על ידי קרלו פטריני, מייסד תנועת מזון איטי בשנת 2004, כאוניברסיטה הראשונה שמוקדשת ללימוד הקשר בין אוכל לתרבות.
האוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה נמצאת בפולנצו-Pollentia, בפרוורי ברה (איטליה), ושם היא שוכנת בשני מבני משק משופצים מהמאה ה-19, Agenzia di Pollenzo ו-Cascina Albertina.
ה-Agenzia, שכיום נראית כמו טירה קטנה, מחולקת לארבעה חלקים: האוניברסיטה, מסעדת "גואידו" לה כוכב במישלן, מרתף יין (Banca del Vino) ו-Albergo dell'Agenzia, מלון אלגנטי ואולם כנסים.
מבני המנהלה של האוניברסיטה וחדרי הלימוד משתרעים בין שני הבניינים.
הסטודנטים מתגוררים במרחק של 10 קילומטרים מ-Pollenzo, בעיר ברה, איטליה.
פרט לתוכנית בת השנתיים, הסטודנטים לומדים במשולב מדעי הרוח (היסטוריה של האוכל, אסתטיקה של המזון), מדע וטכנולוגיה של האוכל (בכלל זה מדעי התזונה, עקרונות מולקולריים של המזון, אגרואקולוגיה, חקלאות אורגנית ואתנוביולוגיה), אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, תקשורת וכלכלה של האוכל.
בנוסף לשיעורים בכיתה ובבית, הסטודנטים נדרשים להשתתף במחקר שדה ברחבי אירופה והעולם.
במהלך הלימוד הסטודנטים פוגשים חוואים מקומיים, יצרני מזון, ופרופסורים שמסבירים לעומק על כל מוצר, מסורתו ודרך יצורו.
הסטודנטים גם שוהים ומבקרים באזורי יצור המזונות, נוכחים בפרקטיקות מקומיות ומסורתיות וטועמים מגוון רחב של מאכלים ומשקאות אזוריים.
כך הם משלבים עבודה תאורטית ומעשית כאחד.
בעוד שכמה מהקורסים ניתנים באנגלית, מעודדים את הסטודנטים להיות בעלי ידע טכני רחב באיטלקית ובאנגלית גם יחד.
האוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה עורכת בחודש אוקטובר כנס "טרה מדרה" (Terra Madre - רשת של קהילות אוכל, שכל אחת מהן מוקדשת להפקת מזון איכותי ובר-קיימא) דו-שנתי במסגרת אירועי "סלון דל גוסטו" בטורינו.
מעודדים את כל הסטודנטים לקחת חלק ולהשתתף בסדנאות ובסמינרים הרבים המעניינים אותם.