tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לודוויג דיל היה צייר ספינות ונוף גרמני, אשר היה חבר מייסד בזצסיון במינכן.
וילהלם פרנץ קארל לודוויג היה בנו היחיד של השמאי הרשמי, לימים שופט, לודוויג דיל ואשתו רוזה דיל, לבית דיץ.
שנה לאחר לידתו עברה המשפחה לגנגנבאך, בשנת 1856 לדורלאך ולבסוף בשנת 1862 לשטוטגרט.
החל משנת 1872, למד אדריכלות במכון הפוליטכני (אוניברסיטת שטוטגרט), ואז עבר לאקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, בשנת 1874, שם למד בתקופת קרל תיאודור פון פילוטי ואוטו סייט.
עם זאת, הוא הושפע יותר מנופיו של אדולף היינריך לייר והחליט להמשיך במומחיות זו בעצמו.
הוא עשה נסיעות רבות, והאזור סביב ונציה הפך לאחד המועדפים עליו לציור ישיר בחוץ.
האופי האימפרסיוניסטי ונופי הים הובילו אותו בסופו של דבר למעין סגנון שהתקרב לאר נובו.
מאוחר יותר הוא הפך לחבר מייסד בזצסיון במינכן ושימש כנשיא שלה בשנים 1894 עד 1899.
בתערוכה המשותפת הראשונה בין התאחדות האמנים הגרמנית לבין הזצסיון במינכן בשנת 1904 בבניין התערוכה המלכותית בקוניגספלאץ במינכן, לודוויג דיל יוצג עם שני ציורי שמן.
חשיבות מיוחדת לקריירה שלו הייתה ידידותו עם אדולף הולצל, שניהל בית ספר לאמנות בדכאו, אתר מושבת אמנים.
האזור, על שלל מוריו ונתיבי המים, היה אטרקטיבי מיד עבור לודוויג דיל.
בשנת 1896 הוא קנה שם בית קטן ברחוב שמאז נקרא על שמו.
יחד עם הלצל וארתור לנגמר, הקים קבוצה בשם "דכאו החדשה".
בשנת 1899 קיבל תפקיד בהוראה באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, ונשאר שם עד 1919 ובילה את הקיץ בדכאו.
הוא שימש גם באחת הוועדות שבחרו אמנים לספק עיצובים עבור חברת השוקולד סטולוורק בקלן.
לודוויג דיל היה נשוי פעמיים.
בשנת 1875 התחתן עם לואיזה קורנבק, עמה היה נשוי במשך 30 שנה ונולדו לו שלושה ילדים, שתי בנות ובן (נפטר במלחמת העולם הראשונה).
ארבע שנים לאחר מות אשתו הראשונה, התחתן הצייר עם האלמנה ג'והנה מלבורג (1859–1944).
בשנת 1936 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר דכאו, בשנת 1938 לרגל יום הולדתו ה -90 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר גרנסבאך.
בדכאו (מאז 1933), גרנסבאך (משנת 1935), קרלסרוהה (משנת 1964) ווירקירכן - שמות רחובות מנציחים את האמן בערים אלה.
לודוויג דה קודר היה צייר היסטוריה ודיוקנאות גרמני.
היה פרופסור ומורה לקלאסיקה ולציור ומנהל זמני של האקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה.
בנו היה צייר הנוף אדולף דה קודר.
לודוויג דה קודר נולד ב-10 במאי 1820 בקאסל.
אביו יוהאן דה קודר היה הדור השלישי שניהל מפעל לקישוטים באובר קניגשטראסה.
כשלודוויג היה בן שנתיים אביו נפטר.
אוצרות הטבע והאמנות של קאסל, כמו גם הקשרים המשפחתיים עם מנהל האקדמיה של קאסל, לודוויג הומל, גירו את לודוויג לצייר.
בשנת 1836 החל ללמוד אדריכלות בבית הספר הפוליטכני שהוקם באותם ימים.
בשנה שלאחר מכן אמו אפשרה לו לעבור לאקדמיה לאמנויות בקאסל.
לודוויג אמיל גרים, אחיהם של יקוב ו-וילהלם גרים, היה המורה שלו לציור שם.
על מנת להשתחרר מהרוח של האקדמיה, עזב דה קודר את האקדמיה לאחר זמן קצר עם חבריו פרידריך גונקל (1819–1876) וגוסטב קאופרט (1819–1897).
השלושה שכרו סטודיו משותף והתאמנו עם בעלי גלריית התמונות בקאסל.
בשנת 1839 המשיך דה קודר את לימודיו באקדמיה במינכן אצל יוליוס שנור פון קרולספלד.
לאחר שובו לקאסל, בשנה שלאחר מכן, ניסה את כוחו בתמונות היסטוריות.
בשנת 1843 עבר לרומא לשנתיים, שם התגורר עם בני ארצו.
הוא חזר לקאסל בשנת 1845, שם פגש את הצייר יוהאן וילהלם שירמר.
שירמר המליץ לו ללמוד עם קרל פרדיננד זון, וילהלם פרידריך שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
שם הוא פנה לציור פורטרטים.
בנוסף לשני האחים אוסוולד ואנדראס אטנבאך, צייר הנוף הנורווגי הנס גודה היה אחד מחבריו הקרובים.
בדיסלדורף היה לודוויג דה קודר ממייסדי עמותת האמנים מלקסטן.
על פי הצעתו של שירמר, שמונה לבית הספר לאמנות בקרלסרוהה, על ידי יורש העצר הנסיך ואחר כך הדוכס הגדול פרידריך הראשון מבאדן בשנת 1854, התקבל לודוויג דה קודר לבית הספר לאמנות בקרלסרוהה כפרופסור ומורה לקלאסיקה ולציור בקיץ 1855. יחד עם שירמר עבד על הקמת האקדמיה החדשה.
עם כישרונו הדידקטי, מקצוע ההוראה בקרלסרוהה הפך לייעוד האמיתי שלו.
תלמידיו המפורסמים ביותר כללו ציירי באדן הנס תומה, קרל רכלינג ורודולף אפ.
בשנת 1858 התחתן לודוויג דה קודר עם אליז פון רק, בתו של אלוף-משנה מבאדן בקרלסרוהה.
המזכר שלו על החוק להגנת זכויות יוצרים ביצירות ספרות ואמנות, שפורסם על ידי הוועד המרכזי של הקואופרטיב הגרמני לאמנות בוויימאר בשנת 1864, הייתה חשיבות רבה.
לאחר מותו של שירמר בשנת 1863, לקח דה קודר את ניהול האקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה.
עם זאת, נפילה על הקרח בשנת 1864 הובילה לפציעה קשה, ממנה לא התאושש עד מותו ב־23 בדצמבר 1878.
בקארלסרוהה, דה קודר התמסר לציור פורטרטים, אך גם לציורי היסטוריה דתית.
קפדנות הצורה והדיוק של הרישום משולבים ביצירותיו של לודוויג דה קודר עם ציור מסודר ואלגנטי, כדי לייצר ציור מאופק באופן מיוחד.
הוא לא היה חלוץ של אמנות הצביעה החדשה, אבל העשור בדיסלדורף נתן לו הבנה לגבי הטיפול הנקי בצבע.
תלמידו החשוב ביותר היה הנס תומה.
דיוקנו של בתו בת ה-18 לואיז דה קודר משנת 1877 הוא יצירת מופת.
בדיוקן כבר אין רגשנות, אלא חוויה מוגברת של אינדיבידואליות.
הדיוקן מרשים ביחסים קרובים בין הטבע שמסביב לדמות המצוירת.
בנוסף לקומפוזיציה השברירית, הדבר מושג באמצעות סגנון הציור המשוחרר, החופשי, האימפרסיוניסטי.
כאן ההשראה היא של גוסטב קורבה, אדואר מאנה.
לודוויג דויטש היה צייר אוריינטליסט ממוצא יהודי אוסטרי.
פרטי חייו של לודוויג דויטש מעורפלים.
הוא נולד בווינה בשנת 1855 למשפחה יהודית מבוססת.
אביו היה איש כספים בחצר האוסטרית.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה 1872–1875, ואז, בשנת 1878, עבר לפריז שם התחבר מאוד למזרחיות.
את הכשרתו לאמנות המוקדמת קיבל באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בהדרכתו של אנסלם פוירבאך (1875–1877).
בשנת 1877, כאשר פוירבך פרש כמורה, דויטש וכמה תלמידים אחרים ניסו להיכנס לכיתתו של ליאופולד קרל מילר, שעבר לפריז בשנת 1876, אך בתחילה סירב להכניסם.
בשנת 1878 הוא התקבל סופית.
ייתכן שהוא למד גם אצל ז'אן פול לורנס.
בפריז התוודע לאמן רודולף ארנסט, שהפך לחברו לכל החיים.
באמצעות חבריות כאלה, דויטש פיתח עניין באמנות המזרח.
ציור האוריינטליזם הראשון שלו הופק בשנת 1881, כמה שנים לפני ביקורו הראשון במצרים.
בסביבות 1880 הוא ניתק את מגעיו עם וינה והתיישב בפריז.
הוא הקים סטודיו ברחוב לה לה פלטייה בפריז והחל להציג ציורים בהצלחה רבה.
אף על פי שהנושאים המזרחיים המוקדמים ביותר שלו הופיעו בשנת 1881, מסעותיו המתועדים הראשונים של דויטש למזרח התיכון נעשו בשנת 1885, 1890 ו־1898, כשביקר במצרים.
לאורך כל שנות ה-1890 ביקר במצרים לפחות שלוש פעמים.
כמו רבים מבני דורו, הוא מצא השראה באור, בצבעים, בנוף ובמנהגים בצפון אפריקה.
הוא אסף כמות עצומה של חפצים מזרחיים, כולל אריחים, רהיטים, כלים, בדים ותלבושות שבהם השתמש בהמשך בציוריו.
עבודתו המוקדמת התמקדה בעיקר בנושאים היסטוריים, אך לאחר ביקור במצרים, הוא התרכז בסצנות מזרחיות.
הוא התעניין במיוחד בלכידת המראות העשירים והמפוארים של הארמון וסביבתו.
הוא היה פורה והפיק ציורים רבים עם אותו נושא – תפילות, שומרים, מוזיקאים, רוכלים וכו'.
על מנת לייצר ציורים בכמויות גדולות, הוא יצר גישת פס ייצור, תוך שימוש באותן הגדרות עם נושאים ופעילויות שונות כדי ליצור רושם של מגוון.
בקרב ציירי אוריינטליסטים אוסטרים, עבודותיו נחשבות למבוקשות ביותר על ידי אספנים.
כמו רבים מבני דורו, בהם פאול יואנוביץ', רודולף ארנסט וז'אן-ליאון ג'רום, עשה דויטש שימוש נרחב בצילום כדי להבטיח דיוק ארכאולוגי בתמונות המצוירות שלו בתכונות אדריכליות מקומיות כמו אריחים, עבודות אבן ועבודות העץ המסורתיות.
זה אפשר לו להשתמש במזרח כהשראה, אך לייצר את מרבית ציוריו בסטודיו בפריז.
לודוויג הנס פישר היה צייר נוף אוסטרי, חרט נחושת ואתנולוג.
הוא ידוע בציורי נושאים מזרחיים, במיוחד נשים אפריקאיות והודיות שלובשות תלבושת מסורתית.
תלמיד לציור באקדמיה לאמנות בווינה, של אדוארד פון ליכטנפלס ושל לואיס יאקובי בחריטה ושל ויליאם אונגר בתחריט.
לאחר סיום לימודיו, בסביבות 1875, נסע לאיטליה, ספרד, מצרים, תוניסיה, לוב, מצרים, ארץ ישראל והודו לפני שחזר והתיישב בווינה.
בשנת 1879 הציג בווינה ובאותה שנה חזר למזרח.
במהלך מסעות אלה הכין עבודות בצבעי מים ורישומים רבים באתרם.
בשנת 1875 הוא קיבל מענק לנסוע למזרח התיכון ולארץ ישראל; מסע שהביא לפרסום ספר סקיצות.
בשנת 1879 פרסם ספר סקיצות נוסף בעקבות מסעותיו לטורקיה, ירושלים וים המלח.
בנוסף למספר ציורי שמן, הוא הכין תשעה נופים גדולים למוזיאון וינה להיסטוריה של הטבע בשנת 1889. בין סדרות התחריטים והדפסים שלו, הסדרה של נופים היסטוריים מאוסטריה-הונגריה היא ההפקה הגדולה ביותר שלו.
הוא גם צייר צבעי מים רבים והפיק איורים למספר ספרים.
ועיצב מספר מטבעות עבור האגודה הנומיסמטית של וינה.
הוא היה חבר פעיל בתרבות האמנות של וינה, דרך חברותו בקבוצות אמנות.
הוא הקים את מועדון צבעי המים בעיר הולדתו.
הוא פרסם ספרים בנושאים מגוונים כולל מלאכת ציור וצבעי מים כגון טכניקת ציור בצבעי מים שפורסמה לראשונה בשנת 1888, וטכניקת ציור שמן שפורסם בשנת 1911. הוא כתב מדריכי טיולים, שעבורם הכין את האיורים, וכן פרסם כמה עבודות אתנוגרפיות הכוללות: תכשיטים עממיים הודים וכיצד ללבוש אותם, 1890.
סך הכל פישר פרסם יותר מ-40 ספרים הכוללים מדריכים וספרי הדרכה.
בדרך כלל, אלה הודגמו בהדפסים משלו, וגם סיפק איורים לסופרים אחרים.
לודוויג הילד (893 – 20/24 בספטמבר 911), המכונה לעיתים לודוויג השלישי או לודוויג הרביעי, היה מלך פרנקיה המזרחית משנת 900 ועד מותו בשנת 911 והיה השליט האחרון של השושלת הקרולינגית שם.
הוא ירש את אביו, המלך ארנולף מקרינתיה בשנת 899, כשהיה בן שש ומלך עד מותו בגיל 17 או 18. לודוויג ירש גם את כתר לותרינגיה עם מותו של אחיו למחצה הלא חוקי זבנטיבולד בשנת 900. בתקופת שלטונו המדינה נהרסה בפשיטות מגיאריות.
לודוויג נולד בספטמבר או באוקטובר 893 באלטטינג, דוכסות בוואריה.
הוא היה בנם הלגיטימי היחיד של המלך ארנולף מקרינתיה ואשתו, אוטה, חברת השושלת הקונרדינית.
היו לו לפחות שני אחים: אחיו הבכור, הלא חוקי זוונטיבולד, ששלט בלותרינגיה, ואח אחר בשם רטולד, ששלט לזמן קצר על ממלכת איטליה.
לודוויג הוכתר בפורשהיים ב-4 בפברואר 900. זוהי ההכתרה המלכותית המזרח-פרנקית המוקדמת ביותר שעליה ידוע כי קיימים רשומות.
לודוויג היה שליט חלש, לעיתים קרובות חולה, ובשל גילו הצעיר, מושכות השלטון היו לגמרי בידי אחרים - האצילים והבישופים.
ואכן, ההכתרה הייתה כנראה תוצאה של העובדה שלודוויג מעט יכול היה להרוויח על חשבון האצילים.
המשפיעים ביותר מבין חברי המועצה של לודוויג היו האטו הראשון ושלמה השלישי (בישוף קונסטנץ).
שני אלה הם שהבטיחו כי בית המלוכה החליט לטובת הקונרדינים נגד בית באבנברג בעניין דוכסות פרנקוניה.
הם מינו את אחיינו של לודוויג, קונראד כדוכס.
בשנת 903 פורסמו תקנות המכס של רפלשטטן בתקופת שלטונו של לודוויג, תקנות המכס הראשונות בחלק של מזרח פרנקיה באירופה.
בשנת 900, במהלך הפלישות ההונגריות לאירופה, צבא מגיארי הרס את בוואריה.
קבוצה נוספת של מגיארים הובסה על ידי לואיטפולד, מרקיז בוואריה והבישוף ריכר מפסאו.
בשנת 901 הם הרסו את דוכסות קרינתיה.
בשנת 904 לודוויג הזמין את קורסן (Kurszán), מנהיג המדיארים, למשא ומתן, אבל הרג אותו ואת משלחתו.
בשנת 906 פגעו המאגירים פעמיים בדוכסות סקסוניה.
בשנת 907 הם הטילו תבוסה כבדה על הבווארים שפלשו להונגריה, והרגו את המרקיז לואיטפולד ואצילים בכירים רבים בקרב פרסבורג.
בשנה הבאה הגיע תורם של סקסוניה ותורינגיה, ובשנת 909 של אלמאניה.
אולם עם שובם, ארנולף, דוכס בוואריה הביס אותם על נהר רוט, אך בשנת 910 הם, בתורם, ניצחו את צבאו של לודוויג הילד בקרב באוגסבורג .
לודוויג עצמו ניסה להשתלט קצת על הצבא כשהתבגר, אך לא הצליח מול המגיארים.
צבאו נהרס באנסבורג בשנת 907.
במצב של ייאוש, וייתכן שסבל מדיכאון חמור, מת לודוויג בפרנקפורט אם מיין ב-20 או 24 בספטמבר 911, בן שבע עשרה או שמונה עשרה.
לודוויג נקבר במנזר סנט אמראם ברגנסבורג, שם נקבר אביו ארנולף מקרינתיה.
מותו הביא לסוף הענף המזרחי (הגרמני) של השושלת הקרולינגית.
החלל הנותר במזרח הקרולינגי התמלא בסופו של דבר בשנת 919 על ידי משפחתו של היינריך הצייד, בן דודו, ובישר את תחילתה של השושלת האוטונית.
עם זאת, בשנת 911 בחרו הדוכסים של פרנקיה המזרחית את קונראד מפרנקוניה כמלך פרנקיה המזרחית, ואילו האצילים של לותרינגיה בחרו כמלך את שארל התם, מלך פרנקיה המערבית.
לודוויג הצעיר (830/835 – 20 בינואר 882), לפעמים לודוויג השלישי, היה השני מבין שלושת בניהם של לודוויג הגרמני ואמה מאלטדורף.
הוא ירש את אביו כמלך סקסוניה ב-28 באוגוסט 876 ואחיו הבכור קרלומן כמלך בוואריה בשנים 880–882. הוא נפטר בשנת 882 והוחלף בכל שטחיו, שהקיפו את רוב פרנקיה המזרחית, על ידי אחיו הצעיר, קרל השמן, שהיה כבר מלך איטליה וקיסר.
בצעירותו, לודוויג נפרס בפעולות צבאיות נגד האבודריטים ממזרח בשנים 858 ו-862. בשנת 854, בהזמנת האצילים של אקיטן שהתנגדו לקרל הקירח ופפין השני, ושכנעו את אביו ובן דודו קרל, הארכיבישוף ממיינץ, הוא חצה לגאליה בראש צבא, מתוך כוונה לקבל את כתר אקיטן.
הוא צעד עד לימוז' לפני שפנה לאחור.
בביתו, לודוויג קשר קשרים הדוקים עם האצילים של מזרח פרנקיה והפך לעצמאי יותר ויותר מאביו.
הוא התארס עם בתו של הרוזן אדאלארד, ובשנת 865 הוא ואחיו קרל הצטרפו למרד נגד אביהם.
אולם הפלירטוט הזה עם המרד היה קצר ולודוויג, קרל ואביהם השלימו מאוחר יותר באותה שנה, אף על פי שלודוויג הזקן נאלץ לחלק את שאר שטחיו בין שני בניו.
קרלומן קיבל כבר את תת-הרגולציה של בוואריה בשנת 864, כעת קיבל לודוויג את סקסוניה, תורינגיה ופרנקוניה וקרל את אלמאניה ורייטיה.
בשנת 869 התחתן לודוויג עם ליוטגארד מסקסוניה, בתו של ליודולף, דוכס סקסוניה, באשפנבורג.
ליוטגארד הייתה אישה בעלת רצון חזק ושאפתנית מבחינה פוליטית ובהמשך עודדה את בעלה להמשיך ביעדים שאפתניים.
התאמה זו הגבירה את המתחים בין אב ובנו ובשנים 871 ו-873 מרד לודוויג, אך בכל הזדמנות הוא השלים מאוחר יותר עם אביו.
עם מות אביו בשנת 876, ירש לודוויג במלואן את תת-הממלכות שלו, כשהוא נושא את התואר "רקס פרנקורום" ("מלך הפרנקים").
לודוויג הצעיר ראה עצמו כיורשו האמיתי של לודוויג הגרמני וכאשר אביו נפטר בשנת 876, קבר אותו לודוויג במנזר לורש, בשטחיו שלו, כדי להדגיש את עדיפותו לאחיו.
לודוויג שמר גם על יועצו הראשי של אביו, ליוטברט, הארכיבישוף של מיינץ.
הוא ואחיו שלטו בממלכותיהם באופן עצמאי אך בשיתוף פעולה ולעולם לא במלחמה.
שלטונו של לודוויג אויים מיד על ידי קרל הקירח, שניסה לספח את החלקים המזרחיים של לותרינגיה ואולי אפילו להשיג עליונות על אחיינו.
לודוויג פתח במלחמה על קרל, וב-8 באוקטובר 876 באנדרנאך, הוא הביס את הכוח הגדול בהרבה של מערב פרנקיה.
הצבא המזרחי-פרנקי הפגין עליונות הן באחדות והן בטקטיקות, והמלך הצעיר אף הלביש את חייליו בבגדים לבנים כך שהם נראו כצבא של רוחות.
לאחר ניצחון זה, נפגשו שלושת בניו של לודוויג הגרמני בנובמבר בנורדלינגן כדי לדון בחלוקת ממלכת אביהם ולבקש מכוחותיהם להישבע אמונים.
על פי התוכנית שנערכה בשנת 865, שאביהם, למרות כל מרידות בניו, אישר בשנת 872, קיבל קרלומן את בוואריה, קרל את שוואביה ולודוויג את סקסוניה, פרנקוניה ותורינגיה.
לאורך כל תקופת שלטונו, למרות שהוא תמיד נקרא על ידי היסטוריונים "מלך סקסוניה", הוא מעולם לא ביקר בסקסוניה, אם כי היא היוותה את עיקר שטחו.
בסוף 877 התאספו האחים שוב כדי לדון בניהול מחצית לותרינגיה שלהם.
לאחר שקרלומן ויתר על טענתו, התחום התחלק בין לודוויג לקרל, שנפגשו שוב בספטמבר 878 באלזס.
בשנת 879, קרלומן סבל מהתקף שבץ ומינה את לודוויג כיורשו (ויורש העצר) בבוואריה.
לודוויג ירש אותו שנה לאחר מכן כאשר קרלומן מת.
בנובמבר 878 לאחר מותו של קרל הקירח, יורשו, לואי המגמגם, ובן דודו של לודוויג הצעיר הבטיחו זה לזה לכבד את רצף בניהם ולא להגיש טענות בניגוד לכך.
הסכם פורון זה הועמד במהרה למבחן, כאשר לואי מת באפריל 879. מפלגת אצילים מערביים בראשות אב המנזר ז'וסלין הזמינו את לודוויג הצעיר לרשת את שלטון הממלכה המערבית.
מכיוון שאשתו ליוטגארד גם דגלה בהיענות לקריאה זו, פלש לודוויג למערב פרנקיה.
הוא צעד עד ורדן, אך לאחר שהמלכים החדשים לואי השלישי וקרלומן מסרו את חלקם בלותרינגיה לפולש, לודוויג נסוג.
בפברואר 880, רווח זה אושר בחוזה ריבמון, שנחתם ליד סנט קוונטין.
אמנה זו קבעה את גבול שתי הממלכות, שעתידות להישאר ללא שינוי עד המאה ה-14.
בניגוד לאביו, לודוויג הצעיר העדיף ליישב אינטרסים מלכותיים עם אלו של האצולה ונמנע מעימות.
הוא הצליח לאגד משפחות עוצמתיות למלך, כולל קרובי משפחתה של אשתו הליודובינגים לאשתו, שלימים הפכו למלכים וקיסרים.
לואי שהה בעיקר בחבל הריין, והתחמק מסקסוניה או מגבולותיו המזרחיים.
לודוויג אכן ביקר בבוואריה בשתי הזדמנויות, אך בעיקר השאיר זאת לממשלת אחיינו הבלתי חוקי, בנו של קרלומן, ארנולף, דוכס קרינתיה.
מאז קיץ 879 הרחיבו הוויקינגים את התקפותיהם על הממלכה הפרנקית וחדרו מדי פעם עמוק אל פנים הארץ.
ממלכתו של לודוויג הייתה הנפגעת הגדולה ביותר לאחר זו של מערב פרנקיה.
בפברואר 880, לודוויג התעמת והביס כוח נורדי בקרב תימאון (ליד שרלרואה המודרנית).
אולם בנו הוגו נהרג בקרב זה.
בשנה שלאחר מכן, לואי השלישי, מלך פרנקיה המערבית, ניצח את הנורדים בקרב סאוקורט.
לודוויג הצעיר גם הרחיק את הנורדים מהארמון המלכותי של ניימכן, שאותו הם כבשו.
באותו חודש ספג כוח סקסוני בפיקודו של הדוכס ברונו, גיסו של המלך, תבוסה כבדה ליד המבורג וברונו ואצילים סקסונים רבים אחרים נפלו.
לודוויג חלה בשנת 881 ומת בפרנקפורט ב-20 בינואר 882. הוא נקבר ליד אביו במנזר לורש.
מאשתו ליוטגארד מסקסוניה, נולד לו בן בשם לודוויג (877–879), שמת בנפילה מחלון ארמון, ובת בשם הילדגארד (878–895).
לודוויג הוליד גם בן לא חוקי, הוגו (855/60 – 8 בפברואר 880), מבתו של אדאלארד או מפילגש מוקדמת יותר.
מכיוון שלא הותיר יורש, כל שטחיו נפלו בידי אחיו קרל, שבכך איחד מחדש את כל הממלכה של פרנקיה המזרחית.
מאוחר יותר הצטרפה הילדגארד עם האציל הבווארי אנגלדו בקשירת קשר נגד המלך ארנולף ונשלל ממנה תואר הכבוד שלה.
לודוויג הצעיר התחתן עם ליוטגארד, בתו של הדוכס ליודולף מסקסוניה, שהיה סבו של היינריך הראשון, מלך גרמניה.
לודוויג גִיס היה פַּסָּל גרמני, מעצב מדליות ומורה באקדמיות לאמנויות.
ב-1937 נכללו כמה מיצירותיו בתערוכת האמנות המנוונת שאצרו הנאצים במינכן.
העיט הפדרלי הגרמני המעטר את אולם המליאה של הבונדסטאג בברלין מבוסס על הדגם שיצר ב-1953.
גיס למד בבית הספר המלכותי לאמנויות שימושיות והמשיך באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן.
במהלך לימודיו החל לעבוד עבור יצרני כלי מתכת וקדרות למיניה.
על פי רוב פיסל עצמים קטנים בעץ, מתכת, שנהב וחרסינה בהשראת סגנון אר נובו.
בשנות מלחמת העולם הראשונה לא גויס לצבא כלוחם בשל מגבלות בריאות ועבד במפעל לייצור תחמושת.
גִיס נודע במיוחד במדליות שעיצב בתקופה זו ואשר ביטאו סלידה בוטה מתחלואי המלחמה.
בתום המלחמה הועסק במוזיאון התעשייה בבית הספר לאמנויות בברלין (לימים האוניברסיטה לאמנויות בברלין), שם עמד בראש הסדנה לגילוף וחריטה.
משנת 1924 לימד במכללה לאמנויות שימושיות בברלין-שרלוטנבורג.
ב-1931 צורף כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נתקל בקשיים, בין היתר משום שניסה להגן על תלמידיו היהודים באקדמיה לאמנות והתנגד להחלטה ב-1934 של הוורקבונד למנוע מלא-ארים להימנות עם חבריה.
עם זאת לא נפסל לחלוטין והמשיך ליצור.
בין היתר נבחר לעצב את האמבלמה של הרייכסבנק בברלין שבנייתו החלה ב-1934, סמל שכלל את הנשר הגרמני, זֵר עלי אלון וצלב קרס.
עם הקמת בניין הספורט הגרמני במתחם האולימפיאדה בברלין התקבלה הצעתו לעיצוב העיט שעיטר את האולם המרכזי.
אבל הקרוסיפיקס ב-1921 לקתדרלה של ליבק הוחרם והוצב בתערוכת האמנות המנוונת שנפתחה במינכן ב-1937. ב-1938 נשללה מגיס האפשרות ללמֵד במוסד ציבורי ועוד קודם לכן סולק מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד כאמן עצמאי בברלין, וב-1950 קיבל משרת מורה לפיסול באקדמיה לאמנויות בעיר קלן , שבה השתקע.
דגם העיט הפדרלי הגרמני, שעיצב גיס ב-1953 לבית הנבחרים בבון, הוצב ב-1999 באולם המליאה של הבונדסטאג בבניין הרייכסטאג המחודש בברלין.
לודוויג גיס מת ונקבר בקלן.
לודוויג גיס זכה לאותות הוקרה לא מעטים.
חברותו באקדמיה הפרוסית לאמנויות מאז 1931, שנשללה ממנו ב-1937, הושבה לו והוא אף נבחר ב-1953 לחבר כבוד בה.
ב-1953 התקבל כחבר כבוד לאקדמיה לאמנויות של מינכן.
ב-1957 קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית בדרגת "צלב הכבוד הגדול".
ב-1959 התכבד בפרס קורנליוס של העיר דיסלדורף לצד הצייר אוטו דיקס.
קרן LETTER מעניקה מדי שלוש שנים מלגה לפָּסַּלים של יצירות קטנות-ממדים הנושאת את שמו – "פרס לודוויג גיס לפיסול זעיר".
לודוויג האן היה פקיד נאצי גרמני ופושע מלחמה מורשע.
מילא תפקידים רבים ב-אס אס.
כקצין בכיר בארגון לקח חלק גדול בחיסול ובדיכוי האכזרי של מרד גטו ורשה.
לודוויג האן היה בן לאיכר משגשג בעל אותו השם.
נולד בעיירה הכפרית אייצן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
האן למד משפטים פיננסיים באוניברסיטת גטינגן, שם הפך לחבר בליגת הסטודנטים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית בפברואר 1930, בה קודם לדרגת רב-טוראי, והשלים דוקטורט במשפטים ביולי 1932.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 הצטרף האן לארגון ה-SS.
ב-1935 התחתן עם קרלוט סטיינהוף, אחותה של טייסת קרב גרמנית.
באותה שנה החל את דרכו בשירותי הביטחון הנאציים כיועץ לארגון הגסטפו.
בשנה שלאחר מכן שימש כעוזר המנהל של לשכת הגסטפו בהנובר, ובנובמבר 1936 חזר לברלין כדי לעבוד כיועץ משפטי במטה הגסטפו.
בספטמבר 1938 הועלה לדרגת רב-סרן ב-SS ובמהלך ההכנות למלחמת העולם השנייה הועבר לווינה שבאוסטריה, שם קיבל תפקיד פיקוד על תת-יחידה של האיינזצגרופן.
פעילות במהלך מלחמת העולם השנייה
פעולות הרצח הראשונות בהן השתתף היו נגד תושבים פולנים אשר זוהו כמתנגדים למשטר הנאצי.
בנובמבר 1939 היה מעורב ברצח המוני של פולנים פקידי ציבור, פעילים ואינטלקטואלים.
הוא מילא תפקיד מוביל בגירוש יהודים מהעיירה דינוב למזרח פולין הכבושה.ב-1940 שירת כמפקד בשירות הביטחון בעיר קרקוב.
משם לקח חלק בהעברתם של פרופסורים מהאוניברסיטה היגלונית שבקרקוב למחנות הריכוז.
באוגוסט 1940 עבר לסלובקיה שם שירת כשליחו האישי של היימליך הימלר.
לאחר מכן ב-1941 הועבר לאתנס ביוון שם פיקד על יחידה במסגרת מבצע בלקן.
לאחר הניצחון קודם לדרגת סגן אלוף.
באוגוסט 1941 חזר לפולין, וקיבל תפקיד פיקוד בשירות הביטחון בוורשה - מפקד המשטרה ושירותי הביטחון בורשה.
לקח חלק מרכזי באקציה הגדולה בגטו ורשה, בה נרצחו בסביבות מאתיים חמישים ושישה אלף יהודים בירי המוני ובמחנה ההשמדה טרבלינקה אליו נשלחו.
כסגן קצין ב-SS, האן השתתף בדיכוי האכזרי של מרד גטו ורשה ב-1943, במהלכו נרצחו שלושה עשר אלף יהודים.
הוא שימש בעיקר כיועץ ליירגן שטרופ, שפעל ישירות תחת היינריך הימלר.
האן ייעץ לשטרופ לא להגיע למגע קרוב עם הלוחמים היהודים, אלא להשתמש בנשק ארוך הטווח שברשותו.
הם השתמשו בתותחים כדי לירות ישירות על הבניינים בהם התבצרו הלוחמים היהודים.
לאחר מכן ייעץ האן להצית בינינים באש.
לאחר המרד הוא היה אחראי על גירושם של עוד חמישים ושישה אלף יהודים מהגטו לטרבלינקה.
ב 1944 קודם האן לדרגת אלוף-משנה.
באותה השנה לחם יחד עם הואפן אס אס במרד ורשה, כאשר פיקד על גדוד של 700 לוחמים.
לאחר הכנעת המורדים הוא הורה על הרג המוני של אזרחים פולנים כנקמה לפי הוראות הימלר.
בירי זה נרצחו בין חמשת אלפים לעשרת אלפים נשים, גברים וילדים.
ב 1944 עזב נאן את ורשה וחזר לגרמניה, הוצב בעיירה קוכם ומונה למפקד בקרב הבליטה.
ב-1945 מונה כמפקד ויסבאדן אך שוחרר מתפקידו במהרה לאחר שהעיר נפלה בידי בעלות הברית.
בשבועות האחרונים למלחמה ברח האן להסיש אולדנדורף.
הוא נלקח בשבי על ידי הצבא הבריטי ב-12 באפריל 1945 אך הצליח להימלט ממעצר.
לאחר המלחמה הסתתר האן בבאד איילסן באזור הכיבוש הבריטי, ועבד כחקלאי.
לאחר מכן עבד כאיש מכירות במפעל טקסטיל.
ב-1949 חזר להשתמש בשמו האמיתי, ופיתח קריירה מצליחה כאיש ביטוח.
זהותו נחשפה רק ב-1960 על ידי עיתונאים.
האן נלקח למעצר כמה פעמים, אך ללא הצלחה להרשיעו.
רק ב-1972, כאשר היה בן 65, הורשע בהצלחה בפשעי מלחמה בבית המשפט בהמבורג, ובית המשפט גזר דינו ל-12 שנות מאסר.
הוא נכנס לכלא ב-1975 לאחר ערעור שנדחה, וכעבור מספר שנים חלה בסרטן וקיבל שחרור מוקדם ב-1983. הוא נפטר באמרסבק ב-10 בנובמבר 1986.
לודוויג אמיל תומאס גורנסון (בשוודית: Ludwig Emil Tomas Göransson; נולד ב-1 בספטמבר 1984) הוא מלחין, מנצח ומפיק מוזיקלי שוודי.
זוכה פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר ופרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית, על עבודתו בסרט גיבורי-העל האמריקאי "הפנתר השחור" מ-2018, וזוכה פרס גלובוס הזהב על עבודתו בסרט "חוטאים" מ-2025.
גרונסון פרץ לראשונה כמפיקו הצמוד של האמן צ'ילדיש גמבינו, והשניים נחשבים לשיתוף פעולה בולט בעולם המוזיקה.
גורנסון נולד וגדל בלינקופינג, שוודיה.
אמו מריה, מוכרת פרחים, היא מוורשה, פולין, אביו תומאס, מורה לגיטרה, שוודי ולו אחות גדולה.
הוא נקרא על שמו של לודוויג ואן בטהובן.
הוא החל שיעורי מוזיקה בגיל צעיר ולמד במכללה המלכותית למוזיקה בסטוקהולם.
בשנת 2007, עבר ללוס אנג'לס כדי ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה הלחנת מוזיקה לקולנוע וטלוויזיה.
עבודתו הראשונה של גרונסון באמריקה הייתה בסיטקום קומיוניטי.
ב-2013 הסרט העלילתי הראשון בו הלחין גורנסון הגיע מחברו מאוניברסיטת דרום קליפורניה, הבמאי ראיין קוגלר.
גורנסון הלחין את המוזיקה לדרמה עטורת השבחים של קוגלר, "תחנת פרוטווייל", המבוססת על הירי הקלטני של אוסקר גרנט בן ה-22 ב-1 בינואר 2009. הסרט זכה בפרס גרנד ג'ורי ובפרס הקהל בקטגוריית הדרמה בפסטיבל סאנדנס 2013, וכן בפרסי אווניר ו-Un Certain Regard בפסטיבל קאן.
באוגוסט 2013, גורנסון חתם על עסקת ניהול כמלחין בחברת התקליטים של ג'יי-זי, "רוק ניישן".
באותה השנה, הלחין את המוזיקה לסרט "אנחנו המילרים".
בשנת 2015, קוגלר וגורנסון שבו לעבוד יחד, על סרט הזיכיון של רוקי שזכה לשבחים, "קריד".
ב-2016–2017, הלחין את המוזיקה לסרטים "זכרונותיו של מתנקש בינלאומי", "סוכן וחצי" ו"הכול, הכול".
בשנת 2018, גורנסון וקוגלר התאחדו לשיתוף הפעולה השלישי שלהם, בסרט "הפנתר השחור".
במסגרת הלחנת הפסקול, גורנסון נסע לסנגל על מנת לחקור מוזיקה וכלי נגינה אפריקאים מסורתיים.
מאוחר יותר, נסע לספרייה הבינלאומית למוזיקה אפריקאית בדרום אפריקה, שם הקשיב להקלטות של מוזיקאים מסורתיים כדי להבטיח צליל מסורתי מבחינה תרבותית ביצירת הפסקול לסרט.
ב-2019, הפסקול של גורנסון עבור הסרט זכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר ופרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית.
ב-22 במאי 2019, הוכרז שגורנסון ילחין את הפסקול לסרט "טנט" של כריסטופר נולאן.
בנוסף, עבד על שירים ומוזיקה מקורית עם ג'סטין טימברלייק עבור הסרט "טרולים מסביב לעולם", שיצא ב-2020.
מאז 2019, גורנסון הלחין את הפסקול לסדרת הטלוויזיה של דיסני+, "המנדלוריאן", המתרחשת ביקום מלחמת הכוכבים.
הוא זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים להלחנה מצטיינת בסדרת טלוויזיה עבור עונה 1 ועונה 2 כאחד.
בשנת 2021, החל להלחין מוזיקה עבור סדרת הספין-אוף של "המנדלוריאן", "הספר של בובה פט", שהוצגה לראשונה ב-29 בדצמבר 2021.
ב-2022 יצאו לאקרנים הסרטים "אדומה אש" ו"אופנהיימר", שהלחין עבורם את הפסקול.
בנוסף, יצא סרט ההמשך של "הפנתר השחור", הנקרא "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח".
ב-2010 פנה השחקן והמוזיקאי האמריקאי דונלד גלובר לראשונה לגורנסון בסט הצילומים של סדרת הטלוויזיה "קומיוניטי", בשביל שגורנסון יסייע לו בפרויקט הצדדי שלו, צ'יילדיש גמבינו.
מאז, עבדו השניים יחד על ארבעה אלבומים.
גורנסון שימש כמפיק וכותב לכל שיר באלבום , שהושפע ממוזיקת פאנק משנות ה-70. בנובמבר 2017, זכו השניים לארבע מועמדויות לפרס גראמי על עבודתם, בהן "אלבום השנה" ו"הקלטת השנה" על "Redbone".
בסך הכל, עבודתו עם גמבינו זיכתה אותו בשש מועמדויות בטקס פרסי גראמי.
בשנת 2012, הפיק גורנסון את מיני-אלבום הבכורה של להקת חיים, Forever.
בנוסף, הפיק שני שירים באלבום הבכורה שלה, Days Are Gone.
ב-5 במאי 2018 יצא לאור השיר "This Is America" של צ'יילדיש גמבינו, שהופק על ידי גמבינו וגורנסון.
הוא הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 והפך לשיר ה-31 שעשה זאת בתולדות המצעד.
השיר זכה בכל ארבע הקטגוריות שהועמד אליהן בטקס פרסי גראמי ה-61: "הקלטת השנה", "שיר השנה", "ביצוע הראפ/שירה הטוב ביותר" ו"הווידאו קליפ הטוב ביותר".
גורנסון נשוי לכנרת האמריקאית סרינה מקיני.
לודוויג הראשון, רוזן וירטמברג (בערך 1098 – 1158) היה רוזן וירטמברג.
הוא שלט מ-1143 עד 1158 כשליט השלישי של וירטמברג והראשון שידוע בוודאות בתואר רוזן.
לודוויג פעל כחבר בחצרות הקיסר קונרד השלישי והקיסר פרידריך הראשון ברברוסה.
לודוויג הראשון אמור היה להיות בנם של קונרד השני ואשתו האדלוויג.
יחד עם אחיו אמיכו הוא מופיע בין השנים 1134 עד 1154 בחצר המלך קונרד השלישי והקיסר פרידריך הראשון ברברוסה.
יש להניח שהוא היה פוגט של מנזר דנקנדורף.
לודוויג נולד לפני 31 באוקטובר 1412, והיה בנם של אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג והנרייטה מממפלגארד.
לאחר מותו של אביו הרוזן אברהרד הרביעי, הוא ואחיו אולריך החמישי הועמדו תחת אפוטרופוס מ-1419 עד 1426. מלבד אמו הנרייטה ממונבליאר, האפוטרופסות הזו בוצעה על ידי פקידים, מה שנקרא Regentschaftsrat (מועצת השלטון).
לאחר התבגרותו, לודוויג שלט בווירטמברג מאז 1426. הוא שלט לראשונה לבדו ומאוחר יותר, החל מ-1433, יחד עם אחיו אולריך החמישי לודוויג היה נשוי למכטהילד מפפאלץ.
החתונה נחגגה ב-21 באוקטובר 1436 בשטוטגרט.
לאחר חתונתו של אולריך עם מרגרטה מקלווה, שני האחים הסכימו על חלוקת וירטמברג.
זה הוגבל תחילה לארבע שנים, אך נעשה קבוע על ידי הסכם נירטינגן, שנחתם ב-23 בינואר 1442.
לודוויג קיבל את החלק של אוראך עם השטחים בדרום ובמערב המחוז, כולל השטחים באלזס.
לאחר מותה של הנרייטה ממונבליאר בשנת 1444, לודוויג השיג גם את מונבליאר.
לודוויג שיפץ את אוראך למעונו ויישם מדיניות אקטיבית לחיזוק המנזרים בתחום הכוח שלו.
הוא ניסה ליישר קו עם וירטמברג יותר עם שושלות ויטלסבאך והבסבורג.
לדוגמה הוא תמך באלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה במאבקו נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
הוא מת בשנת 1450 כתוצאה מדבר הבלוטות.
ללודוויג הראשון ומכטהילד מפפאלץ נולדו הילדים הבאים:
מכטהילד (אחרי 1436 – 6 ביוני 1495), התחתנה עם לואי השני, לנדגריף של הסה
אליזבת (4 באוקטובר 1447 – 3 ביוני 1505), התחתנה עם יוהאן השני, רוזן נסאו-זארבריקן, ולאחריו התחתנה עם היינריך די אלטרן, הרוזן צו שטולברג
לודוויג ואן בטהובן (; 17 בדצמבר 1770 – 26 במרץ 1827) היה מלחין ופסנתרן וירטואוזי גרמני.
נחשב לאחד מגדולי המלחינים בכל הזמנים, לדמות בולטת בתקופה הקלאסית ובתקופה הרומנטית, ולמלחין הידוע ביותר של תקופת המעבר הקצרה שהייתה ביניהן.
רעיונותיו וגאוניותו עוררו השראה בדורות של מוזיקאים ומאזינים.
בשנות העשרים המאוחרות לחייו החל לאבד את שמיעתו, אולם בטהובן המשיך להפיק יצירות מופת גם לאחר שחירשותו נעשתה מוחלטת.
עבד כמלחין עצמאי, ארגן קונצרטים ונתמך בידי כמה פטרונים בעלי הון.
בין יצירותיו המפורסמות ביותר נמנות הסימפוניות השלישית ("הרואית" - Eroica), החמישית ("הגורל"), השישית ("הפסטורלית"), השביעית והתשיעית ("המקהלתית" - Choral) המכילה את ה"אודה לשמחה" - An die Freude.
כמו כן ידועות מיסה סולמניס, הקונצ'רטו לפסנתר מס' 5 ("קיסר" - Emperor), הקונצ'רטו לכינור, פרק רביעיית המיתרים "הפוגה הגדולה" המהפכני, הסונאטות לפסנתר: "הפאתטית" (Pathétique), "אור הירח" (Mondscheinsonate), "ולדשטיין" (Waldstein), "אפאסיונטה" (Appassionata), "סונאטת האמרקלאוויר" (Hammerklavier), וכן היצירה "לאליזה" (Für Elise).
בטהובן נולד בעיר בון שבנסיכות הבוחר מקלן, ב (כיום בשטח גרמניה), ליוהאן (1740–1792) ומגדלנה (1744–1787) ואן בטהובן.
ידוע כי בטהובן הוטבל לנצרות ב-17 בדצמבר, וכי משפחתו חגגה את יום הולדתו ב-16 בדצמבר.
סבו מצד אביו, לודווייק (Lodewijk) ואן בטהובן (1712–1773), היה מוזיקאי מדוכסות בראבנט (כיום בחלק הפלמי של בלגיה) שעבר לבון בגיל 21, והיה זמר בס בחצר נסיכות קלן וברבות הימים הקאפלמייסטר של המקום.
בטהובן הנכד נקרא על שמו (לודוויג הוא המקבילה הגרמנית של לודווייק בפלמית).
האב יוהאן, זמר טנור באותו מקום, נתן גם שיעורים בפסנתר ובכינור כדי להשלים את הכנסתו.
יוהאן החל ללמד את בנו לודוויג מוזיקה כשזה היה בן חמש, בתקווה שהילד יוכל לסייע בפרנסת המשפחה.
בטהובן אכן הראה כישרון מוזיקלי מיוחד והתקדם במהירות בלימודיו.
האב היה מורה קשוח ובלתי צפוי – הוא נהג לצוות על בנו להתאמן בנגינה כל היום בחדרו.
מורו המפורסם הראשון של בטהובן, שלימדו מאז שהיה בן 11, היה כריסטיאן גוטלוב נפה (1748–1798).
כשזה עזב כדי לעבוד במקום אחר, נקרא לודוויג למלא את מקומו בנגינה בכנסייה, ועשה זאת בהצלחה רבה.
בגיל 14 החל לעבוד למחייתו כנגן בתזמורת החצר, ומלבד עיסוק זה החל לחבר יצירות משלו.
ב-1787 נסע בטהובן הצעיר לווינה בפעם הראשונה, מתוך כוונה להיפגש, בין היתר, עם מוצרט, שהיה אז כבן שלושים.
לא ידוע אם פגישה כזו אכן התקיימה ואם כן, מה קרה בה.
לפי מקור אחד, בטהובן פגש בווינה את מוצרט וניגן לפניו, וכשזה האזין לנגינתו, אמר: "יש לשים לב אליו – יבוא יום והעולם כולו ידבר אודותיו".
בטהובן עזב את וינה ושב לביתו עקב גסיסת אמו ממחלת השחפת.
מאז ביקור ראשון זה בווינה חלם בטהובן לחזור למרכז המוזיקה החשוב ולהגשים את שאיפותיו כמוזיקאי.
עם מותה של אמו, כשהיה בן 17, השתנה אורח חייו באופן קיצוני.
בגלל האלכוהוליזם המחמיר של אביו הוא לקח על עצמו לגדל ולפרנס את שני אחיו הצעירים.
בטהובן מצא את פרנסתו במתן שיעורי נגינה.
בבית משפחתו של אחד מתלמידיו הכיר את כתביו של גתה, אותו פגש אישית מאוחר יותר.
הוא נהג לצאת לבדו לטיולים ארוכים מחוץ לעיר, ולרשום מנגינות שעלו בדעתו בפנקס קטן – הרגל שליווה אותו כל ימיו.
ממנגינות קצרות אלו פיתח לאחר מכן את יצירותיו.
בתחילת שנות העשרים לחיי בטהובן התעכב המלחין יוזף היידן בדרך מקרה בעיר בון בדרכו ללונדון, ובשובו ממנה חזרה לווינה.
בבון הוא פגש את בטהובן, שהראה לו קנטטה שחיבר, והיידן התרשם ממנה לטובה.
בעקבות זה החליט נסיך העיר בון לשלוח את בטהובן ללמוד אצל היידן ואף דאג לממן את לימודיו ואת שהותו בווינה.
בטהובן הגיע לווינה ב-1792 והשתקע בעיר בהמלצת הרוזן ולדשטיין (Waldstein).
את הסיכוי ללמוד הלחנה אצל היידן ראה בטהובן כפיצוי על החמצת הלימוד אצל מוצרט, שמת שנה לפני כן.
השיעורים באו לקיצם בשנת 1794 כאשר היידן נסע לאנגליה.
בטהובן קשר קשרים עם משפחות אצולה וזכה להצלחה כפסנתרן בחצר הקיסר ובקונצרטים פומביים.
הוא לימד רבים מבני האצילים ופרסם יצירות חדשות כל העת.
בטהובן עבד באופן עצמאי, אף שלעיתים קרובות כתב יצירות עבור פטרונים מזדמנים.
הוא ביסס עצמו כלכלית באמצעות שילוב של מלגות שנתיות ומתנות מאנשי האצולה, הכנסות מקונצרטים, מתן שיעורים ומכירות של יצירותיו.
ידוע לנו על פרשיית אהבה שלו, שהחלה ב-1805, עם ז'וספין פון בראונשוויג, אלמנה ואם לארבעה ילדים קטנים.
על אף ידידותה הקרובה וחיבתה אל בטהובן, הסתייגה ז'וספין מהידוק הקשרים ומן האינטימיות שבטהובן חפץ בה.
13 מכתבים שהוחלפו ביניהם והתפרסמו בשנת 1957 מלמדים על הקשר ביניהם ועל רצונם להסתיר את קרבתם מבני משפחת פון בראונשווייג, בין השאר על ידי שימוש בגוף שלישי המסויג ולא בגוף שני, האינטימי.
הפער החברתי בין השניים היה אחד הגורמים להסתייגותה של פון בראונשוויג מהידוק הקשר, כיוון שלא יכלה להתחתן עם פשוט עם בלי לאבד את ילדיה, אך גם לאישיותו הקשה של בטהובן היה חלק בדבר.
בשנת 1810 נישאה פון בראונשוויג בשנית.
ב-1812 כתב בטהובן מכתב אהבה ארוך לאישה המזוהה רק כ"האהובה הנצחית".
ישנם הסוברים, שתקופת השפל ביצירתיות של בטהובן סביב השנים 1812–1816 נבעה מדיכאון עקב הבנתו שלעולם לא יינשא.
בטהובן לא פרסם דבר בתקופה זו, אך בשנת 1816 הלחין מספר רב של יצירות.
מצבו הבריאותי של בטהובן היה רע לעיתים קרובות.
בחודש דצמבר 1826 תקף את בטהובן צינון קשה שהתפתח לדלקת ריאות.
בטהובן מת ב-26 במרץ 1827 לאחר חולי ארוך, באמצעה של סופת רעמים עזה.
דוח הנתיחה שלאחר המוות מציין בעיות בכבד, בשלפוחית השתן, בטחול, ובלבלב.
לא ידוע בוודאות הגורם לחירשותו של בטהובן.
בשנת 2024 פורסם מחקר, על פיו בחלק מקווצות השיער נמצאה עופרת ברמה של כמעט פי 100 מהתקין היום.
לטענת החוקרים, זה יכול להסביר את חרשותו ואת מחלותיו האחרות.
כמו כן נמצאו ארסן ברמה של פי 13 מהתקין וכספית פי 4. אחד המקורות הסבירים לעופרת בגופו של בטהובן היה יין זול, ממנו היה שותה לפחות בקבוק ליום.
מכלי היין היו מולחמים בעופרת, שפעפעה פנימה עם התיישנות היין.
בנוסף, בימיו של בטהובן היו מוסיפים ליין תרכובת עופרת שנתנה לו טעם מתוק.
בטהובן נקבר בבית הקברות ווארינגר שבצפון מערב וינה, שם נטמנה כעבור עשרים חודשים גם גופתו של פרנץ שוברט, בקבר הסמוך לקברו של בטהובן.
בשנת 1888 הועברו קבריהם של שוברט ובטהובן לבית הקברות המרכזי בווינה, לצד קברו של יוהאן שטראוס (האב); מאוחר יותר (בשנת 1897) נקבר לצידם גם יוהנס ברהמס.
חצי האי בטהובן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה, נקרא על שמו; חצי האי אירואיקה הסמוך נקרא על שמה של הסימפוניה השלישית של בטהובן
נהוג לחלק את יצירתו של בטהובן לשלוש תקופות: התקופה המוקדמת, האמצעית והמאוחרת.
בתקופה המוקדמת צעד בטהובן בעקבות מקורות ההשראה הגדולים שלו, היידן ומוצרט, ובמקביל חקר כיוונים חדשים והרחיב בהדרגה את ההיקף והשאיפות של יצירותיו.
יצירות משמעותיות בתקופה זו הן הסימפוניה הראשונה והשנייה, שש הרביעיות הראשונות כלי קשת, שני הקונצ'רטי הראשונים לפסנתר, ועשרים הסונאטות הראשונות לפסנתר, הכוללות את "הפתטית" ו"סונאטת אור הירח".
התקופה האמצעית, בה חלה הירידה בשמיעתו של בטהובן, מאופיינת בעיסוק בנושאים של גבורה ומאבק.
יצירות מפורסמות שנכתבו בתקופה זו הן שש הסימפוניות מס' 3–8, הקונצ'רטי האחרונים לפסנתר מס' 3–5, הקונצ'רטו המשולש, הקונצ'רטו לכינור, חמש הרביעיות לכלי קשת מס' 7–11, שבע הסונאטות לפסנתר מס' 21–27, הכוללות את "ולדשטיין" ו"אפאסיונטה", והאופרה היחידה שכתב בטהובן – פידליו.
המחקר מגדיר את התקופה המאוחרת כשנים שבין 1816 ועד למותו בשנת 1827. תקופה זו מאופיינת במשבר קשה שעבר בטהובן, כשהגיע להבנה שלעולם לא יינשא.
בשנים אלה החמירה החירשות של בטהובן עד שכמעט לא שמע דבר.
היצירות המאוחרות מאופיינות בעומק אינטלקטואלי, בביטוי אישי עז ובעריכת ניסויים מבניים (לדוגמה: ברביעייה אופ' 131 יש שבעה פרקים ולא ארבעה, ובסימפוניה התשיעית משולבת מקהלה בפרק האחרון).
יצירות מפורסמות שנכתבו בתקופה זו הן מיסה סולמניס (Missa Solemnis), חמש הרביעיות האחרונות לכלי קשת, וחמש הסונאטות האחרונות לפסנתר שביניהן נמצאת גם סונאטת האמרקלאוויר, הסונאטה הגדולה והארוכה ביותר של בטהובן.
כתיבתו של בטהובן באותה התקופה מאופיינת במקצבים מורכבים וכן במלל רב לתיאור צורת הנגינה הדרושה.
בטהובן נחשב לדמות מפתח במעבר מהתקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית בתולדות המוזיקה.
הוא נשען על עקרונות צורת הסונאטה ועל עקרונות הפיתוח המוזיקלי שירש מהיידן ומוצרט, אך הרחיב את המבנה הזה בכתיבת פרקים ארוכים ושאפתניים יותר.
בתקופה הקלאסית הייתה המוזיקה שחיברו המלחינים הגדולים מלאת חן ומעודנת, מלבבת והרמונית, ונאמנה לתבניות המקובלות הן בצורה והן במבנה ההרמוני.
המוזיקה של בטהובן הייתה סוערת יותר, מלאה רגשות עזים, עשירה בתוכן דרמטי והבעתי, ונועזת בשימוש בהרמוניות.
זו הייתה מהפכה של ממש בעולם המוזיקה של אותם ימים.
אופיו החזק והעקשני של בטהובן ניצח את מסגרות העבר, ערער את היסודות המבניים הקלאסיים ועיצב אותם מחדש בדרכו שלו.
בטהובן השפיע מאוד על התפתחות הפסנתר.
לפניו התקיימו שתי אסכולות של נגינה בפסנתר: הפסנתרים שנבנו בווינה היו קלים ומתאימים לשלל הגוונים וההרמוניות שהיו דרושים למוצרט, אך טווח הדינמיקה שלהם לא ענה על דרישותיו האקספרסיביות הכבירות של בטהובן.
לפסנתרים שנבנו בלונדון היה צליל מלא וכבד יותר.
אף על פי שחי בווינה, אימץ בטהובן את סגנון נגינה הכבד.
על ידי כך שיפר את אופי כלי הנגינה שלו והעניק להם רב-צדדיות יתירה, ועליהם להניח דעתו של כל וירטואוז, שאינו רודף אחרי הברק הקל בלבד...".
במפגש בין בטהובן ליוהאן פרנץ קסאבר שטרקל בשנת 1791 הזמין שטרקל את בטהובן לנגן אחריו לפני הקהל.
כשבטהובן סירב, התגרה בו שטרקל באומרו, שהווריאציות שבטהובן הלחין על נושא הארייטה "וייני אמורה" ("בואי, אהבה") של וינצ'נצו ריגיני (מלחין החצר הקודם באשאפנבורג) קשות כל כך לביצוע, שספק אם מחברן עצמו יוכל לנגנן כראוי.
בתגובה לכך התיישב בטהובן אל הפסנתר וניגן בעל פה לא רק את כל 24 הווריאציות שלו, אלא גם יצירות נוספות.
בין הנוכחים היו שהבחינו, שבטהובן ניגן בסגנון שחיקה את נגינתו של שטרקל.
יש המוצאים את השפעת נגינתו של שטרקל גם בכמה מיצירותיו המוקדמות של בטהובן לפסנתר.
כאמור, בטהובן חידש ברוח מהפכנית את המבנים שהיו מקובלים בתקופה הקלאסית.
להלן נמנה כמה מחידושיו במבנה הסימפוניה:
שינוי מבנה הפרק השלישי בסימפוניה – בתקופה הקלאסית נהגו לכתוב פרק זה בצורת מינואט-טריו-מינואט (הפרק בנוי בצורת א-ב-א).
החל מסימפוניה מס' 2 (למעט מס' 8) החליף בטהובן את המינואט בסקרצו (הלצה מוזיקלית).
למעשה, כבר בסימפוניה הראשונה שלו, שבה הפרק השלישי נקרא עדיין מינואט, הוא מנוגן כמו סקרצו.
בסימפוניות מס' 4, 5, 6 ו-7 הרחיב בטהובן את צורת הפרק השלישי ל-א-ב-א-ב-א, כלומר סקרצו-טריו-סקרצו-טריו-סקרצו.
חיבור בין פרקים – בשתיים מתוך תשע הסימפוניות של בטהובן מנוגנים פרקים שונים כיחידה אחת ברצף.
כך הדבר בסימפוניה מס' 5, שבה פרקים 3 ו-4 מנוגנים ברצף, וכך גם בסימפוניה מס' 6 ("פסטורלית"), שבה פרקים 3, 4 ו-5 מנוגנים ברצף.
מאפיין זה, השאול מעולם האופרה (ונעשה בו שימוש כבר בסימפוניות של היידן), הוא חלק משינוי הגישה לסימפוניה ותפיסתה כיחידה אורגנית ולא כאוסף של פרקים נבחרים.
סימפוניה תוכניתית – בטהובן כתב סימפוניה בעלת תוכן חוץ מוזיקלי המתואר על ידי המוזיקה.
את סימפוניה מס' 6 תיאר בטהובן כ"זכרונות מחיי הכפר", ולכל פרק יש כותרת תיאורית ("סצנה על הנחל", "התכנסות שמחה של אנשי כפר").
אמנם בכתיבה התוכניתית לא היה כל חידוש (כבר ברנסאנס ובבארוק נכתבו יצירות בפורמט דומה), אך החידוש הוא בהערה שצירף בטהובן לתווים, לפיה אין מדובר בתיאורי טבע ומזג-אוויר כפשוטם, אלא ב"נופי נפש".
הרחבת החלק האחרון של הפרק – הקודה היא החלק המסיים של פרק הכתוב בצורת סונאטה.
אצל מלחיני התקופה הקלאסית הקודה הייתה קצרה ביותר.
אצל בטהובן הפכה הקודה למעין חטיבה מפותחת בפני עצמה.
דגש על הפרק המסיים של הסימפוניה – בסימפוניות של בטהובן התבססה המגמה להעביר את מרכז הכובד המוזיקלי מהפרק הראשון אל הפרק האחרון של הסימפוניה, בניגוד למה שהיה נהוג במאה השמונה עשרה.
בסימפוניה החמישית עושה בטהובן שימוש במוטיב ריתמי המופיע בכל הפרקים (מוטיב המכונה לפעמים "מוטיב הגורל" או "מוטיב הניצחון").
בכך תורם בטהובן להפיכת צורת הסונטה מצורה דואלית (המתמקדת בעימות בין שני נושאים מנוגדים) לצורה מונותמטית (המציגה נושא מאגד שסביבו מבוסס כל הפרק, או אפילו כל היצירה).
בסימפוניה התשיעית מצטט בטהובן בתחילת פרק הפינאלה (האחרון) את הנושאים הראשיים של שלושת הפרקים הקודמים.
בסימפוניה השלישית הוסיף בטהובן קרן שלישית.
בסימפוניה החמישית, בפרק האחרון, הוסיף בטהובן פיקולו, קונטרה בסון ושלושה טרומבונים.
בסימפוניה התשיעית הוסיף בטהובן לפרקים 1, 2 ו-4 עוד שתי קרנות.
בפרק הפינאלה של הסימפוניה התשיעית הוסיף בטהובן מקהלה וארבעה סולנים, פיקולו, קונטרה בסון, שלושה טרומבונים, תוף גדול, מצלתיים ומשולש.
רבים ממלחיני התקופה הרומנטית אימצו את החידושים של בטהובן.
הסקרצו הבטהובני החליף אצל מרבית המלחינים את המינואט, וכמעט בכל סימפוניה רומנטית ניתן למצוא אותו.
חיבור בין הפרקים ניתן למצוא אצל פליקס מנדלסון, למשל בקונצ'רטי לכלי סולו (גם לכינור וגם לפסנתר); אצל שומאן בקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת בלה מינור ובקונצ'רטו לכינור ברה מינור; אצל סן סנס בקונצ'רטו השלישי במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת; אצל רחמנינוב בקונצ'רטו השלישי ברה מינור לפסנתר ותזמורת ועוד.
המלחין הצרפתי הקטור ברליוז כתב סימפוניה תוכניתית בעלת חמישה פרקים – הסימפוניה הפנטסטית.
אצל דבוז'ק ניתן למצוא שימוש רב בטכניקת הציטטות של בטהובן.
בסימפוניה מס' 9 שלו, "מן העולם החדש", בכל פרק מובאות ציטטות מן הפרקים שקדמו לו.
טכניקה זו מגיעה לשיאה בפרק האחרון של הסימפוניה, שם משולבים כל ארבעת המוטיבים מן הפרקים הקודמים.
מאהלר אימץ את השימוש במקהלה בחלק מהסימפוניות שכתב.
השפעת אישיותו ואמונותיו על כתיבתו
בטהובן חי בימים הסוערים של המהפכה הצרפתית, שלטון נפוליאון והפצת רעיונות בדבר שחרור האדם מדיכוי ומעריצות.
רעיונות של שחרור ואחווה מפעפעים בכל יצירותיו הגדולות.
בטהובן התרשם מהאידיאלים של עידן הנאורות והרומנטיקה באירופה.
בתחילה הקדיש את הסימפוניה השלישית שלו, "ארואיקה" (ההרואית), לנפוליאון, באמונה שזה יתמוך באידיאלים הדמוקרטיים והרפובליקניים של המהפכה הצרפתית; אולם ב-1804, כששאיפותיו האימפריאליות של נפוליאון הפכו למציאות והוא הכתיר את עצמו לקיסר, קרע בטהובן את עמוד ההקדשה ושינה את שם הסימפוניה ל"סימפוניה הרואית, הולחנה לזכרו של אדם דגול".
ביצירותיו של בטהובן מתגלה חזון אופטימי ונמרץ של אמונה בכוחו של האדם להתגבר על הקושי והרוע בחיים, כפי שהוא עצמו התמודד עם אסון הגורל שנטל ממנו את שמיעתו, ויכול לו.
בפרק הרביעי והמסיים של הסימפוניה התשיעית של בטהובן שרה המקהלה את ה"אודה לשמחה" של פרידריך שילר, מזמור אופטימי המגן על אחוות האנושות.
שאלת הגדרתו של בטהובן כרומנטיקן
ויכוח ממושך מתקיים באשר לבטהובן - האם היה מלחין רומנטי או קלאסי.
כפי שמתועד ממקור כלשהו, מאחר שמשמעות המילה "רומנטי" והגדרת תקופת ה"רומנטיקה" משתנות עם הדיסציפלינה, הכללת בטהובן כחלק מתנועה או תקופה זו חייבת להשתקף בהקשר המסוים.
בטהובן נמנה ללא ספק בחצי הראשון של המאה ה-19 עם רומנטיקנים ספרותיים כגון המשוררים הגרמנים גתה ושילר והמשורר האנגלי פרסי שלי.
הוא נקרא רומנטיקן גם על ידי בני זמנו כמו שפור או הופמאן.
לעיתים קרובות הוא נחשב מלחין מחזורי השירים הראשון והושפע על ידי ניבים עממיים רומנטיים, לדוגמה בשימושו ביצירה של המשורר רוברט ברנס.
הוא עיבד לחנים עממיים לקול, פסנתר, כינור וצ'לו.
מצד שני מתייחסים להקשר המוזיקולוגי, בו המוזיקה הרומנטית נחשבת מאוחרת יותר מתקופתו.
נושא זה קשור לוויכוח גדול יותר: לדעת כמה מומחים, בטהובן הוא לא רומנטיקן, והיותו כזה היא מיתוס; לדעת אחרים הוא דמות בתקופת מעבר, או מעין מבשר לרומנטיקה, "ממציא" התקופה הרומנטית; לדעת אחרים הוא מלחין רומנטי טיפוסי ואפילו אבטיפוס מושלם בהתאמה למיתוס של גאוניות ואינדיבידואליות הרואיות.
מיקומו בתקופה הרומנטית נע ממקום למקום פעמים אחדות על ידי החוקרים, ונשאר נושא לוויכוח עז, בין השאר מכיוון שבטהובן נשקף כדמות מולידה.
לאלה שעידן ההארה מסמל את יסוד המודרניות בעיניהם, הוא מוכרח עקב כך להיות קלאסי באופן חד-משמעי, בעוד לאלה שרואים את הרגישות הרומנטית כמפתח לאסתטיקה מאוחרת יותר (כולל אסתטיקה של ימינו), הוא חייב להיות רומנטי.
בין שני הצדדים הקיצוניים האלה קיימות פרשנויות או מחלוקות והערכות ביניים רבות.
לודוויג ויטגנשטיין היה פילוסוף אוסטרי ובריטי ממוצא יהודי.
הגותו העיקרית היא בנושאי פילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של המתמטיקה, פילוסופיה של הפסיכולוגיה ופילוסופיה של המדע.
היה תלמידו של גוטלוב פרגה, ובקיימברידג' למד אצל ברטראנד ראסל.
ויטגנשטיין כתב שני חיבורים עיקריים: "מאמר לוגי פילוסופי" (טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס) (1921), ו"חקירות פילוסופיות", שראה אור ב־1953, שנתיים לאחר מותו.
שני הספרים הוכרו כיצירות פילוסופיות מרכזיות ופורצות דרך במאה ה-20. רבים מצביעים על תהליך פילוסופי שעבר ויטגנשטיין במהלך חייו בין כתיבת הספרים, ולכן מבחינים בין "ויטגנשטיין המוקדם" לבין "ויטגנשטיין המאוחר".
לודוויג יוזף יוהאן ויטגנשטיין נולד בווינה ב-26 באפריל 1889. ההורים של סביו המירו דתם מיהדות לנצרות פרוטסטנטית, והגיעו לווינה מחבל סקסוניה שבגרמניה.
אביו, קרל ויטגנשטיין, היה איש עסקים מצליח בעסקי ברזל ופלדה.
אמו של לודוויג, ליאופולדין, הייתה קתולית, אך גם אביה היה ממוצא יהודי.
באמצע שנות ה-30 שלח ויטגנשטיין מכתבים לכמה מידידיו ובהם התוודה על שהוליך אותם שולל בנוגע למידת יהדותו: הוא ביקש את מחילתם על שסיפר להם כי רק אחד מסביו, ולא שלושה, היו יהודים.
על מקומה של היהדות בראייתו העצמית של ויטגנשטיין ניתן ללמוד ממכתב ששלח ב-1925 לידידו אנגלמן, כאשר שמע שהאחרון עומד להגר לפלשתינה ולהצטרף ליישוב היהודי-ציוני.
"החדשות על רצונך לעבור לפלשתינה עשו את מכתבך למעודד ומלא תקווה בשבילי", הוא כתב לו.
"ייתכן כי זה הדבר שראוי לעשותו וכי יש לו אפקט רוחני.
האם תואיל לקחת אותי אתך?".
ויטגנשטיין למד בכיתה א' עם אדולף היטלר.
השניים נולדו בהפרש של שישה ימים בלבד, אולם היטלר נשאר כיתה בשנתו הראשונה בגלל כישלונו בחשבון ואילו ויטגנשטיין קודם כיתה אחת, כך שהיו ביניהם שנתיים הפרש בכיתות לימוד.
אחיו הבוגר היה הפסנתרן פאול ויטגנשטיין.
לודוויג הוטבל בכנסייה קתולית, ולאחר מותו נקבר כקתולי, אך בחייו הבוגרים לא עסק בפעילות דתית ממוסדת.
על אף שהדבר לא התפרסם ברבים, ככל הנראה היה ויטגנשטיין הומוסקסואל או ביסקסואל.
ויטגנשטיין החל את דרכו האקדמית בלימודי הנדסת מכונות באוניברסיטה הטכנית של ברלין ב-1906. ב-1908 עבר לאוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה והחל ללמוד לקראת דוקטורט בהנדסה.
במנצ'סטר החל לגלות עניין גובר ביסודות המתמטיקה, בהשפעת כתבי גוטלוב פרגה וברטראנד ראסל, וב-1911 עבר לאוניברסיטת קיימברידג' שבה עסק בפילוסופיה וביסודות המתמטיקה בהדרכת ראסל.
ב-1913 ירש ויטגנשטיין הון נכבד כאשר נפטר אביו.
באותה שנה עזב את קיימברידג', עבר לחיות בבדידות יחסית בנורווגיה, ועבד על ספרו הראשון, שנקרא לימים "טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס" (מאמר לוגי פילוסופי).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, ושירת כתותחן בחזית הרוסית (שבה זכה במספר אותות הצטיינות על גבורה), ואחר כך בחזית האיטלקית (על פי ויטגנשטיין גבורה זו נבעה מרצונו באותה תקופה למות).
באוקטובר 1918, לקראת סוף המלחמה, נפל בשבי האיטלקי.
ויטגנשטיין השלים את כתיבת טרקטטוס כשהיה בשבי, והוא יצא לאור ב-1921. החיבור הוכר לצורך הענקת תואר דוקטור לפילוסופיה לוויטגנשטיין שנים לאחר פרסומו, אך עוד בזמן פרסומו הוא הוכר כעבודה מבריקה, ויצר הדים רבים.
ויטגנשטיין הוזמן להרצות במקומות רבים ושונים ובהם בפני החוג הווינאי.
כמעט מיד לאחר פרסום הטרקטטוס, הגיע ויטגנשטיין לכדי הבנה שהוא חייב ליישם את תורתו - שלא באמת ניתן לדבר על פילוסופיה - ולמרות הערצה רחבה כלפיו (בחוגים מסוימים באירופה), פרש מהעולם האקדמי והפך למורה בתיכון כפרי נידח.
בתקופת עיסוקו בהוראה כתב ופרסם מילון גרמני עבור מורים בבתי ספר יסודיים.
לאחר שפרש מהוראה, בעקבות הכאת אחת מתלמידותיו, מצא את דרכו בחזרה לעולם האקדמי.
הוא חזר לקיימברידג', ועבד עם פרנק רמזי.
רשמית, מאחר שלא השלים מעולם את חובות הלימוד שלו, היה ויטגנשטיין תלמידו של רמזי.
שנים אלו היו חשובות מאוד להמשך הגותו.
שוב ושוב תהה ויטגנשטיין על תורתו ודרכו בטרקטטוס, ואמונתו בו התערערה.
בשנים אלה שינה תכופות את דעתו, עד שלבסוף החל לכתוב את מה שברבות הימים יתפתח לספר "חקירות פילוסופיות".
ספר זה לא יצא לאור בימי חייו.
למעשה לא פרסם ויטגנשטיין חיבור פילוסופי בימי חייו פרט לטרקטטוס.
הוא עיבד שוב ושוב את הספר, ואף על פי שכמה פעמים הוציאו לאור, תמיד החזיר את כתב היד מהדפוס על מנת לשפר אותו עוד.
ויטגנשטיין שימש כפרופסור לפילוסופיה בקיימברידג' ולימד שם במשך כעשר שנים.
הוא כתב כמעט עד יומו האחרון.
לאחר מותו נאספו ונערכו דפי הספר מעיזבונו ופורסמו כספר בשנת 1953. ספרים נוספים נערכו מתוך עיזבונו, אשר מכילים גם סיכומים לשיעורים שהעביר לתלמידים וכדומה.
ספרו הראשון של ויטגנשטיין, והיחיד שפורסם בימי חייו, "מאמר לוגי-פילוסופי" (במקור הגרמני: Logisch-Philosophische Abhandlung; או בגרסה הלטינית לכותרת הספר, שהוצעה כמחווה לספר Tractatus Theologico-Politicus של שפינוזה: Tractatus Logico-Philosophicus, מבוטא "טְרַקְטַטוּס לוֹגִיקוֹ-פִילוֹסוֹפִיקוּס") יצא לאור בשנת 1921 ועורר סערה גדולה.
הטרקטטוס עוסק כמעט בכל תחומי הפילוסופיה, אך אחת מהשפעותיו העיקריות הייתה על הפילוסופיה של המדע.
הספר כתוב בצורה מאוד שיטתית ותמציתית, מעין רשימת עובדות לוגיות והמסקנות הנגזרות מהן.
מבנהו של הטרקטטוס ואופן כתיבתו אינם ניתנים להפרדה מתוכנו - ממה שעל הקורא להבין.
הוא בנוי במבנה של יהלום - מבנה של תאוריה אידיאלית - והוא עשוי משבעה משפטי יסוד, שלהם משפטים משניים.
הספר עיצב את תפיסת הפוזיטיביזם הלוגי, ונחשב כבר בזמנו לשיאה.
תפיסה זו מנסה להציע תאוריה פילוסופית שבאמצעותה ניתן לאתר עובדות אטומיות שעל בסיסן בונים את כל העולם הנחשב והנתפס - הן מבחינה מדעית והן מבחינת התפישה והמחשבה האפשרית של האדם.
יש פרשנים הסבורים שוויטגנשטיין לא ניסה להציע תאוריה כלשהי בטרקטטוס, אלא להביא את היומרה הפילוסופית התאורטית של הפוזיטיביזם לכדי אבסורד.
היום יש פרשנים הסבורים, כמו הפוזיטיביסטים בזמנו, שהטרקטטוס שייך לתקופה המודרנית.
פרשנים אלו סבורים שהטרקטטוס אכן מציע תאוריה פילוסופית, ולראיה הם מציגים, למשל, את מבנהו היהלומי.
פרשנים אחרים סבורים שהטרקטטוס רחוק מהמודרנה, ואף נותן כלים להתנגד לה על ידי הבאתה לכדי אבסורד.
על פי התאוריה שהטרקטטוס מציע (או נראה כמציע), ישנם שני צדדים לאותו מטבע - העולם והחושב על העולם.
(אין פירושו שלא ניתן לטעות, לחשוב מחשבות שגויות, אך לא ניתן לטעות במחשבה שתוכן המחשבה שלנו הוא שכך וכך הם הדברים.
כלומר, אם אנחנו בכלל חושבים, אזי נושא המחשבות שלנו הוא העולם - יהיו אלה מחשבות שגויות או נכונות) המחשבה אינה יכולה לחצות את גבולות הלוגיקה, שכן מחשבה היא יציר לוגי.
בשונה מכל משפטי היסוד הקודמים - שמהם גוזר ויטגנשטיין משפטי-משנה, הרי שמהמשפט היסודי האחרון - לא גוזר ויטגנשטיין דבר, ובמקום זאת הספר מגיע לנקודת השתיקה - שהיא סוף הספר - מה שבפועל מאושש את עצם הטענה המקופלת בתוך המשפט היסודי האחרון.
כמו הטרקטטוס, גם החיבור "חקירות פילוסופיות" הוא אחד מיצירות המופת הפילוסופיות הגדולות ביותר של כל הזמנים, ואחד המשפיעים ביותר על ההגות של המאה העשרים, אך בשונה מהטרקטטוס, הוא ספר רחב יריעה.
הוא יצר תפיסה חדשה וחשובה ביותר בפילוסופיה של השפה, שלה השפעה תרבותית עצומה הניכרת גם היום.
אנחנו נותנים משמעות למילים בכך שאנחנו משתמשים בהן באופנים מסוימים ולא אחרים.
כך, למשל, נוכל להשתמש במילה 'אריה' כדי לציין סוג מסוים של בעל חיים, וכדי לכנות אדם בשם, המשמעות נקבעת רק לפי השימוש שנעשה בפועל במילה.
בכך ויטגנשטיין ערער על התפיסה האומרת שלמילה יש מובן עצמי משום שלפי רעיון זה המובן היחיד שישנו למילה הוא צורת השימוש בה.
ניתן לנסח עמדה זו בביטוי "בשימוש, ניתנים לשפה חיים".
רעיונות אלו באים לידי ביטוי בטיעון השפה הפרטית, אותו הוא מציג בספר.
על פי ויטגנשטיין, כאשר מנתחים משמעות של מילים על פי משחקי הלשון וההקשרים בהם הן משמשים, שהם ורק הם נותנים למילה משמעות ומובן, רוב השאלות הפילוסופיות הגדולות נפתרות או נעשות חסרות-מובן ("Nonsense") כיוון שהן תלושות ממשחק הלשון הקונקרטי שלהן.
שלא כמו הטרקטטוס, ה'חקירות' אינו בנוי כיהלום.
על פי חלק מן הפרשנים, השינוי באופן הכתיבה והוויתור על המבנה היהלומי לטובת מבנה חופשי יותר מציין שינוי קוטבי בעמדתו של ויטגנשטיין ביחס לקשר בין העולם לבין המחשבה על אודותיו.
העולם אינו מין דבר אובייקטיבי לחלוטין שקיים אי שם, וזמין לנו לחשוב על אודותיו, והמחשבה אינה עוד תמונה של המציאות.
משמעותן של מילים אינה מוקנית להם עוד על ידי מה שהן מורות עליו בעולם.
אלא: המחשבה, מה שאנו חושבים ומבטאים בשפה, ארוגה במכלול לשוני שהוא אוטונומי יחסית (ביחס לעולם).
פרשנים אחרים מסבירים את השינוי בצורת הכתיבה באופן אחר: בניגוד לטרקטטוס, 'חקירות' אינו מנסה להתגבר על השאלות הפילוסופיות במהלך אחד.
הטרקטטוס מנסה, כביכול, לקעקע כל יומרה פילוסופית תאורטית שהיא במכה אחת, במהלך אחד; לחשוף את האשליה הפילוסופית פעם אחת ולתמיד.
על הפילוסוף לעקוב אחר הבלבולים שלו ושל אחרים, לאתר את מקורותיו של כל אחד מהם, ולנסות לפתור אותם באופן פרטני.
בביטוי "טיעון השפה הפרטית" מקובל להתייחס לקבוצה של טיעונים שמביא ויטגנשטיין בעבודתו המאוחרת ב"חקירות פילוסופיות".
מטרת הטיעון היא להראות כי רעיון של שפה שמובנת רק לאדם אחד - קרי, שפה פרטית - הוא רעיון חסר משמעות (גם שפה שהיא "סודית", במובן זה שרק אדם אחד יודע כיצד לפרש אותה, כוללת את הפוטנציאל להיות מובנת על ידי יותר מאדם אחד).
ויטגנשטיין הציג אופנים שונים של שימוש בשפה, וביקש מהקוראים לתהות על ההשלכות של שימושים אלה.
אם רעיון השפה הפרטית הוא חסר משמעות, אזי השפה בבסיסה היא משותפת, כלומר, היא תופעה פומבית-חברתית.