tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שהיו בעיות משפטיות בנוגע לצירופו מחדש ללהקה, הוחתם רייט על חוזה זמני כמוזיקאי שכיר בתמורה למשכורת שבועית של כ-11,000 דולר.
הקלטות האלבום נערכו בספינת הבית "אסטוריה" של גילמור, שהוסבה לאולפן הקלטות.
לאחר פגישות עם מספר מוזיקאים, נבחר לבסוף אנתוני מור לכתוב את מילות השירים של האלבום.
לאחר יציאתו, הודה גילמור כי היה קושי רב בהפקת האלבום ללא עזרתו המקצועית של ווטרס.
מייסון, שחש כי הוא חלוד במקצת מבחינה מקצועית כדי להופיע באלבום, נעזר במוזיקאים שכירים על מנת להשלים את קטעי התיפוף, כשהוא מתמקד בהיבט של האפקטים הקוליים.
ב-7 בספטמבר 1987, יצא האלבום "A Momentary Lapse of Reason", אשר זכה להצלחה מסחרית והגיע למקום ה-3 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר באנגליה ובארצות הברית.
המעצב הגרפי טורגרסון מקבוצת "היפנוסיס", שנעדר מאלבומיה האחרונים של הלהקה, חזר לעצב את עטיפת האלבום.
על אף הצלחתו המסחרית של האלבום, ווטרס יצא בביקורת כנגדו וטען כי שירי האלבום עלובים ברובם וכי רמת הטקסטים של גילמור ירודה.
בביקורת דומה, ציינו הן רייט והן מגזין המוזיקה "Q", כי האלבום מורכב ברובו ממאמץ של אדם אחד (גילמור) ואין הרגשה כי מדובר באלבום של להקה.
במהלך ההכנות ליציאת הלהקה למסע הופעות שליווה את השקת האלבום, ניסה ווטרס לחבל במסע על ידי כך שפנה למפיקי ההופעות ולמפרסמים ואיים עליהם בתביעה אם ישתמשו בשם "פינק פלויד".
ב-23 בדצמבר 1987, נפגשו ווטרס וגילמור והגיעו לפשרה אשר אפשרה ליתר חברי הלהקה להמשיך להשתמש בשם הלהקה, כאשר מנגד הוענקה לווטרס זכות בלעדית בשימוש במוצגים אחרים של הלהקה, בהם "החומה".
מסע ההופעות "Delicate Sound of Thunder", שקידם את האלבום נחשב לאחד מהמוצלחים בהיסטוריית הלהקה.
ב-22 בנובמבר 1988, הוציאה הלהקה אלבום הופעה כפול בשם "Delicate Sound of Thunder", אשר שילב מספר הופעות שונות שקיימה הלהקה באוגוסט 1988 ב"קולוסאום נסאו", כחלק מסיבוב ההופעות.
בשנת 1990, לאחר נפילתה של חומת ברלין, קיים ווטרס קונצרט חד פעמי של "החומה", בנקודה בה עמדה החומה חודשים ספורים קודם לכן.
במופע נטלו חלק אמנים רבים, ביניהם שינייד אוקונור, ואן מוריסון, ג'וני מיטשל, AC/DC ואחרים.
ב-30 במרץ 1994, יצא באנגליה האלבום "The Division Bell", על שם הפעמון המפורסם בבניין בית הנבחרים האנגלי.
היה זה אלבום האולפן האחרון של הלהקה.
השיר הבולט ביותר באלבום הוא "High Hopes", אשר נכתב בשיתוף עם אשתו של גילמור פולי סמסון, שהייתה מעורבת בכתיבת מספר שירים נוספים באלבום.
האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למקום ה-1 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר, הן בארצות הברית והן באנגליה, שם שהה בראשית הדירוג במשך 51 שבועות ברציפות.
את עטיפת האלבום, עיצב פעם נוספת טורגרסון, אשר שאב השראה מהמונוליתים של אי הפסחא שבאוקיינוס השקט.
טורגרסון ציין כי שתי הדמויות בעטיפה יוצרות דמות שלישית דמיונית, שסימלה לטענתו את "הרוח החסרה" של הלהקה (בהתייחסו לבארט וווטרס שעזבו אותה במהלך השנים).
ב-29 במרץ 1994, לאחר חזרות אינטנסיביות שערכו שבועיים בהאנגר בבסיס חיל האוויר "נורטון" שבסן ברנרדינו, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות, שהחל במיאמי וכלל בתחילה פלילייסט ממגוון אלבומיה של הלהקה ובהמשך השתנה לשירים מהאלבום "The Dark Side Of The Moon".
סיבוב ההופעות, שהתברר לימים כאחרון אי פעם של הלהקה, הסתיים ב-29 באוקטובר 1994.
ב-29 במאי 1995, הוציאה הלהקה אלבום הופעות נוסף בשם "Pulse".
אלבום כפול זה מורכב ממספר הופעות שערכה הלהקה באירופה, כחלק מסיבוב ההופעות שליווה את יציאת האלבום "The Division Bell".
חלקו הראשון של האלבום שנפתח עם השיר "Shine On You Crazy Diamond" כולל מגוון שירים של הלהקה, רובם מהתקופה שלאחר עזיבתו של ווטרס.
חלקו השני כולל את כל שירי האלבום "The Dark Side Of The Moon".
ב-7 באוקטובר 2004, יצא לאור באנגליה הספר "Inside Out: A Personal History of Pink Floyd", אותו כתב מתופף הלהקה ניק מייסון.
בספר, שנחשב לאוטוביוגרפיה הראשונה שפרסם חבר מהלהקה, מתאר מייסון את היסטוריית הלהקה, החל מהתקופה הפסיכדלית שלה עם סיד בארט מאמצע שנות ה-60, העלייה בפופולריות ובהצלחה המסחרית במהלך שנות ה-70, והסכסוכים שליוו את הלהקה במהלך שנות ה-80, שהובילו לעזיבתו של ווטרס.
מספר חודשים לפני כן, פנה גלדוף לגילמור בהצעה לקיים את המופע, אך זה סירב בתחילה.
לאחר שכנוע מצד ווטרס (בשיחתם הראשונה מזה שנתיים), שהתלהב מהרעיון למופע איחוד, הסכים גילמור להצעה.
במהלך ההכנות והחזרות למופע, נתגלעו אי הבנות בן חברי ההרכב בנוגע לעיבודי השירים וסדר הופעתם במסגרת המופע.
ב-2 ביולי 2005, נערך המופע בשמונה במות ברחבי העולם בו השתתפו אמנים רבים.
הופעת האיחוד של הלהקה היוותה את שיאו של המופע, במהלכו ביצעה הלהקה ארבעה שירים ("Breathe", "Money", "Wish You Were Here", ו-"Comfortably Numb", שחתם את ההופעה).
במהלך ההופעה, פנה ווטרס לקהל וציין כי "אנחנו עושים את זה למען כל מי שאינו איתנו כאן היום, ובראש ובראשונה, כמובן, לסיד".
בסיומו של המופע, הודה גילמור לקהל והיה בדרכו החוצה, אך ווטרס קרא לו בחזרה, והארבעה חלקו חיבוק משותף, בתמונה שהתפרסמה אחר כך בכלי תקשורת רבים.
בתגובה לשאלה אודות השנים הרבות של הנתק והמתיחות בין חברי ההרכב, ציין ווטרס כי: "איני חושב שמי מאיתנו יצא בסדר בכל התקופה הזאת, שהייתה קשה ושלילית, ואני מתחרט על השפעתי על אווירת הניכור שנוצרה ביננו".
ב-7 ביולי 2006, נפטר בארט בביתו שבקיימברידג', בגיל 60. בטקס ההלוויה שנערך ב-18 ביולי 2006 לא נכח אף אחד מחברי הלהקה.
לאחר מותו של בארט, ציין רייט כי: "חברי הלהקה אבלים ועצובים בעקבות מותו של בארט, שהיה מנהיג הלהקה בתחילת דרכה ואשר מורשתו מלווה את הלהקה עד היום".
ב-10 במאי 2007, הופיעו ווטרס, גילמור ורייט במופע הוקרה לבארט שנערך ב"מרכז האמנויות ברביקן" שבצפון הסיטי של לונדון, במהלכו ביצעו השלושה חלק משיריו של בארט, בהם "Bike" ו-"Arnold Layne".
הייתה זו גם ההופעה האחרונה של רייט לפני מותו.
ב-15 בספטמבר 2008, הלך לעולמו קלידן הלהקה ריצ'רד רייט בן ה-65, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
לאחר מותו אמר גילמור, כי "אף אחד לא יכול להחליף את ריצ'רד רייט.
הוא היה השותף המוזיקלי שלי, וחבר שלי.
מרוב ויכוחים על מי היה פינק פלויד, תרומתו האדירה של ריק נשכחה לעיתים קרובות.
הוא היה אדם עדין, צנוע ואהב את פרטיותו – אבל קולו ונגינתו היו מרכיבים חיוניים ומלאי-קסם בצליל המזוהה עם פינק פלויד".
בנובמבר 2014 הוציאה הלהקה את האלבום "The Endless River".
החומר לאלבום התבסס בעיקר על הקלטות שנעשו בזמן הפקת האלבום "Division Bell" וכלל ברובו קטעים אינסטרומנטליים, מלבד השיר "Louder than Words", אותו כתבה אשתו של גילמור.
מייסון הגדיר את האלבום כמחווה לריצ'רד רייט, שנפטר בשנת 2008. על אף העובדה שזכה לביקורות בינוניות, הפך האלבום לנמכר ביותר אי פעם (במכירה מוקדמת) באתר "אמזון אנגליה".
בראיון שנערך עמו, ציין גילמור כי מדובר באלבום האחרון בהחלט של הלהקה, ובהתאם לכך גם לא לווה בסיבוב הופעות, שלדעת גילמור לא ניתן היה להוציאו לפועל בהתחשב בחסרונו של רייט.
ב-11 בנובמבר 2016, יצא מארז מיוחד של הלהקה בשם "The Early Years 1965–1972", הכולל סינגלים שלא נכנסו לאלבומי האולפן, יחד עם ביצועים נדירים מהופעותיה במהלך השנים.
באוקטובר 2024, הלהקה מכרה את הזכויות המוזיקליות והשם שלה לחברת סוני תמורת כ-400 מיליון דולר.
העסקה כוללת את זכויות המוזיקה המוקלטת של הלהקה ואת זכויות השם והלוגו, הכוללות גם זכויות על מרצ'נדייז, תיאטרון וזכויות דומות.
העסקה אינה כוללת את זכויות כתיבת השירים, אשר מוחזקות על ידי כותבי השירים עצמם.
העיצוב האייקוני של אלבומי הלהקה, שתוכנן על ידי החברה הבריטית היפנוסיס, ככל הנראה כלול בעסקה.
המחלוקות בין חברי הלהקה, ובעיקר בין ווטרס וגילמור, השפיעו על העסקה.
ווטרס עורר מחלוקות בשל הצהרות פוליטיות שנויות במחלוקת נגד ישראל ואוקראינה ובעד רוסיה.
עימותים אלו גרמו לירידת ערך הקטלוג של הלהקה ולהפסקת משא ומתן עם קונים פוטנציאליים בעבר.
הקטלוג של פינק פלויד נחשב לאחד היקרים במוזיקה המודרנית.
הלהקה, שנחשבת לאחת מחלוצות המוזיקה הפסיכדלית, החלה את דרכה בסצנת מוזיקת האנדרגראונד בלונדון, על אף העובדה שבימיה הראשונים, בהם ניגנה בעיקר במועדונים קטנים ובפני חברים, כלל הרפרטואר שלהם בעיקר גרסאות כיסוי לשירי R&B.
שני הסינגלים הראשונים של הלהקה "Arnold Layne" ו-"See Emily Play", שנכתבו על ידי בארט וזכו לפופולריות באנגליה ביחד עם אלבומם הראשון "The Piper at the Gates of Dawn", תרמו בחשיפת הסגנון המוזיקלי הפסיכדלי לקהלים רחבים במדינה.
לפי מגזין "הרולינג סטון", עד לשנת 1967, פיתחה הלהקה סאונד פסיכדלי ייחודי, שבא לידי ביטוי בהופעות ארוכות שכללו מוזיקה רועשת ששילבה סגנונות שונים ומגוונים בהם הארד רוק, בלוז, קאנטרי, פולק ומוזיקה אלקטרונית.
עם עזיבתו של בארט והצטרפותו של גילמור ללהקה בשנת 1968, החלה הלהקה בתהליך מעבר ממוזיקה פסיכדלית למוזיקת רוק פרוגרסיבי המשולבת באלמנטים ואפקטים מוזיקליים ניסיוניים.
באלבומים "Atom Heart Mother" (משנת 1970) ו-"Meddle" (משנת 1971) החלו חברי הלהקה באימוץ קו פרוגרסיבי יותר, בשילוב קטעים אינסטרומנטליים וקטעי אלתור ארוכים כדוגמת היצירה "Echoes".
בעקבות יציאתו של האלבום "The Dark Side of the Moon" בשנת 1973, הפכה פינק פלויד מלהקת אסיד רוק שזכתה להצלחה בינונית לאחת מלהקות הרוק המובילות והמצליחות.
לפי מגזין "הרולינג סטון", ביחד עם אלבום "החומה", שיצא בשנת 1979, מיצבו האלבומים את הלהקה כבעלת חזון ייחודי ומגוון, אשר עושה שימוש מקורי באפקטים קוליים ובכלים מוזיקליים בניסיון מתמיד לשבור את מבנה שירי הפופ והרוק הסטנדרטים.
בכך, עיצבה למעשה הלהקה את ז'אנר הרוק הפרוגרסיבי ומוזיקת האמביינט של שנות ה-80.
הופעות חיות ושימוש באפקטים קוליים
הופעותיה של הלהקה התאפיינו בשימוש נרחב באפקטים קוליים ואביזרי במה, כבר בתחילת דרכה בסצנת האנדרגראונד של לונדון, לרבות בתקופתה כלהקת הבית של מועדון ה-"UFO" בעיר במהלך שנות ה-60. במהלך תקופה זו, החלה הלהקה לשלב בהופעותיה מיצגים אור קוליים ("Liquid light show"), אשר הוקרנו על מסכים מאחורי חברי הלהקה.
על המלאכה הטכנית הופקד מייק ליאונרד.
ב-12 במאי 1967, במהלך הופעתה באולם "אליזבת המלכה", עשתה הלהקה שימוש במערכת קול שכללה ארבעה רמקולים.
הייתה זו הפעם הראשונה בה שולבה מערכת קול היקפי בהופעה חיה, שימוש אשר היווה פריצה טכנולוגית ואשר יהפוך בעתיד לסטנדרט מקובל בהופעות רוק.
בשנת 1972, יצא הסרט התיעודי "Pink Floyd: Live at Pompeii", אשר תיעד את הופעתה של הלהקה באמפיתיאטרון ריק בעיר פומפיי שבאיטליה.
שנתיים לאחר מכן, החלה הלהקה בפעם הראשונה לעשות שימוש במסכים, אשר יהפכו לאביזרים קבועים בהופעותיה של הלהקה בהמשך.
בשנת 1977, כחלק מסיבוב ההופעות "In the Flesh Tour" שליווה את יציאת האלבום "Animals", עשתה הלהקה שימוש בחזיר מתנפח שריחף מעל הקהל.
קונספט זה של שימוש באביזרי במה גדולים, המשיך ללוות את הופעותיה של הלהקה במשך השנים, לרבות במהלך סיבוב ההופעות שליווה את יציאת האלבום "החומה", במהלכו נבנתה מדי הופעה חומה מקרטון בגובה של כ-12 מטרים, אשר מוקמה בין הקהל לחברי הלהקה.
על גבי החומה הוקרנו במהלך ההופעות קטעים אשר הציגו את עלילת סיפור "החומה".
מעורבותו הפוליטית והאג'נדה החברתית של רוג'ר ווטרס, באה לידי ביטוי בשיריה של הלהקה לאורך השנים, בהיותו כותב השירים המוביל שלה מרגע עזיבתו של סיד בארט ועד עזיבתו שלו בשנת 1985. היבטים אלו של ביקורת פוליטית וחברתית משתלבים בעיסוק הגובר של הלהקה, בעיקר ווטרס, בנבכי נפש האדם ובדרך התנהלותו בעולם.
האלבום "הצד האפל של הירח" שיצא בשנת 1973, מורכב מ-2 חלקים שכל אחד מהם משקף שלבים שונים בחייו של האדם ומבטא את החוויה האנושית בכללותה.
בין היתר, דן האלבום בהיבטים הפילוסופים והגשמיים של חיי השגרה העלולים להוביל לאדם לחיים שאינם מספקים (בחלקו הראשון) ולמצב של שגעון (בעיקר חלקו השני).
בשיר "Have a Cigar" שיצא במסגרת האלבום "Wish You Were Here" בשנת 1975 יוצא ווטרס בביקורת כנגד הצביעות והחמדנות, לטענתו, שקיימת בתעשיית המוזיקה וכנגד הדינמיקה המעוותות שבין חברת התקליטים שלא מתעניינת באמת בלהקה אלא רק בתוצר הכספי שהיא מספקת לה.
סוגיה נוספת שחוזרת בשיריה של הלהקה היא ההתמודדות עם אבדן.
דוגמה לכך ניתן לראות באלבום "Obscured by Clouds" שיצא בשנת 1971 ואשר עוסק, בין היתר, באבדן רוח הנעורים אשר אפיינית לתהליך ההזדקנות.
דוגמה נוספת לעיסוק בסוגיה זו ניתן למצוא באלבום "החומה" משנת 1979, העוסק בהתמודדותה של הדמות הראשית "פינק", הגדלה ללא אביה אותו לא הכירה ואשר נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה.
"החומה" מכילה לא מעט רעיונות מהפכניים על הצדדים המושחתים והשפלים של תעשיית המוזיקה העולמית, יוצאת כנגד תרבות השפע והבזבוז של המערב, על הקשר שבין פופולריות לבין ניצולה לרעה בידי מנהלים ציניים ותאבי ממון, כנגד האלימות המשטרתית, טיפשותה ואטימותה של מערכת החינוך, הטיפול הגרוע של המדינות השונות בסוגיית הסמים הקלים והקשים.
באופן כללי יותר, טוען ווטרס כי החברה המודרנית אדישה למצוקותיו של הפרט ונכנעת לכל הנוצץ, הריקני, ההמוני והכוחני – בין אם הוא מגולם בקונצרט רוק באצטדיון גדול, במשחק כדורגל או בעימות המזעזע והאלים ביותר שיצר האדם לטענתו – מלחמות.
בשנת 1977, הוציאה הלהקה את האלבום "Animals", אשר מבוסס בחלקו על ספרו של ג'ורג' אורוול- "חוות החיות".
האלבום יוצא בביקורת אנטי קפיטליסטית דרך סיפור המסגרת של מרד חיות החווה באדונם (בני האדם), כשלאחריו הן משתלטות עליו.
בעקבות כך עולים החזירים (הנחשבים בסיפור לחכמים שבחיות) לשלטון והופכים במהרה לדומים לבני האדם, בכך שהם מעבידים את שאר החיות.
פינק פלויד נחשבת לאחת מהלהקות המצליחות והמשפיעות בתולדות מוזיקת הרוק.
לאורך שנות פעילותה, מכרה הלהקה מעל ל-250 מיליון אלבומים, כאשר 75 מיליון מתוכם נמכרו בארצות הברית.
ברשימת המיליונרים של מגזין ה"סאנדיי טיימס" האנגלי שפורסם בשנת 2013, הגיע ווטרס למקום ה-12 עם שווי מוערך של 150 מיליון ליש"ט, גילמור הגיע למקום ה-27 עם שווי מוערך של 85 מיליון ואילו מייסון מוקם במקום ה-27 עם שווי של 50 מיליון.
בשנת 1996, נכנסה הלהקה ל"היכל התהילה של הרוק אנד רול".
בטקס נכחו גילמור, רייט ומייסון ואילו ווטרס נעדר מהאירוע.
במהלך הערב ביצעו גילמור ורייט את השיר "Wish You Were Here".
באוקטובר 2004 נבחרה הלהקה על ידי המגזין הבריטי "Q" כלהקה הגדולה ביותר בכל הזמנים, בהתבסס על נתוני מכירות אלבומים והופעות.
באותה שנה, דורגה הלהקה במקום ה-8 ברשימת "להקות הרוק הטובות בהיסטוריה" של אתר "MSNBC".
בשנת 2010. בסקר שערך מגזין "הרולינג סטון" באותה שנה דורגה הלהקה במקום ה-51 ברשימת "האמנים הגדולים של כל הזמנים".
לאורך שנות פעילותה זכתה הלהקה וצוות ההפקה שלה במגוון פרסים.
בשנת 1981, זכה המפיק המוזיקלי ג'יימס גאטרי בפרס גראמי על עבודתו על האלבום "החומה".
בשנת 1983, זכה ווטרס בפרס "השיר המקורי לפסקול סרט" במסגרת טקס פרסי "האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה" על השיר "Another Brick in the Wall" מהסרט "החומה".
בשנת 1995, זכתה הלהקה בפרס גראמי בקטגוריית "ההופעה האינסטרומנטלית על שירם "Marooned" מאלבומם "The Division Bell", שיצא באותה שנה.
בשנת 2008, הוענק ללהקה "פרס פולר למוזיקה", על תרומתה למוזיקה הפופולרית, אותו העניק מלך שוודיה קרל השישה עשר.
ללהקה הייתה השפעה על מוזיקאים רבים, בהם דייוויד בואי שראה בסיד בארט מודל לחיקוי, דה אדג', גיטריסט להקת "U2", שטען כי החליט לקנות את פדל ההשהיה הראשון לגיטרה שלו, לאחר ששמע את אקורדי הגיטרה הפותחים את השיר "Dogs".
בין האמנים הנוספים שציינו את פינק פלויד כמודל לחיקוי והשראה, ניתן למצוא את "קווין", "רדיוהד", "הסמאשינג פאמפקינס" ועוד.
פינקני "פינק" אנדרסון היה זמר בלוז וגיטריסט אמריקאי.
אנדרסון נולד בלורנס, צפון קרוליינה.
לאחר שגדל בספרטנבורג, צפון קרוליינה, הוא חבר לדוקטור קר לחברת תכשירים רפואיים כדי לשעשע את הקהל (בשירה, ריקודים וסטנד-אפ), בזמן שקר ניסה למכור את התכשירים הרפואיים שאותם רקח.
ב־1916, אנדרסון פגש את סימי דולי בספרטנבורג, ממנו למד פינק להיות זמר בלוז.
כאשר אנדרסון לא נסע עם דוקטור קר, הוא ודולי ניגנו בפני אסיפות קטנות בספרטנבורג וקהילות שכנות.
כאשר דוקטור קר פרש לגמלאות בשנת 1945, אנדרסון נשאר קרוב לבית והעביר זמנו בניגון על גיטרה קטנה ומפוחית, כדי לשמור על כישרונו המוזיקלי מהתנוונות.
בעיות לב אילצו אותו לפרוש בשנת 1957.
לאחר מכן, אנדרסון הקליט מספר שירים בשנות ה־60 ואף השתתף בסרט אנשי הבלוז שיצא לאקרנים בשנת 1963.
את שלהי חייו העביר בעוני מחפיר, כאשר הוא מתקיים מאירוח משחקי קלפים ומכירת משקאות חריפים, חוקיים ולא חוקיים כאחד.
בנו של פינק, הידוע גם בכינוי "פינק אנדרסון הקטן", משמר את מסורתו המוזיקלית של אביו, ופעיל כיום כאמן בלוז בג'ורג'יה.
בשנות ה־60, סיד בארט הקים להקה בשם פינק פלויד, על ידי שילוב שמם של אנדרסון ופלויד קאונסל.
כמו כן, קיימת סברה שבארט אף השתתף באחד מאריכי הנגן של אנדרסון.
פינלנדיה (פינית: Finlandia) וודקה פינית המיוצרת משעורה ועוברת זיקוק רציף.
מכילה 40% אלכוהול וקיימת גם בניחוחות של מנגו, אשכולית אדומה, ליים וקרנברי.
ישנם גם פרליני שוקולד במילוי וודקה פינלנדיה מתוצרת יצרנית הממתקים "פאזר".
היבואן הבלעדי של פינלנדיה בישראל היא חברת אקרמן.
פִּינְצֵ'ר ננסי הוא גזע קטן של כלב הבית.
כמו הפינצ'ר הגרמני NJA הגדול יותר, מקורו של הפינצ'ר הננסי בגרמניה.
כל תאוריה שהיא לגבי הגזע מניחה כי הפינצ'ר הוא גזע קדום, שתואר ביצירות אמנות קדומות ובספרות.
מתוך מועדון הפינצ'ר הגרמני, שהוקם ב-1895, נקבע תקן הגזע ולאחר מלחמת העולם הראשונה חל גידול במספר הפינצ'רים הננסיים.
בשנת 1929 הוכר הגזע בהתאחדות הכלבים האמריקנית ומאז הפך לפופולרי בעולם כולו.
פרוות הפינצ'ר קצרה מאוד ודורשת טיפול מועט.
צבעה של הפרווה יכול להיות גוני חום אחידים או שחור עם כתמים חומים.
גובהו הממוצע הוא 25–30 ס"מ ומשקלו לרוב הוא 4–7 ק"ג.
אלו כלבים ספורטיביים, מלאי אנרגיה ורצון למשחק, חברותיים ונאמנים מאוד לבעליהם מרגישים כל סיטואציה ותמיד באים אליך ואוהבים אותך יותר מכולם .
כמו כן הם חזקים ביחס לגודלם הקטן, אמיצים, ולעיתים חסרי פחד, אפילו כלפי כלבים גדולים מהם בהרבה.
בשל כך נוהגים לנבוח לעיתים קרובות יחסית.
הם מתאימים במיוחד למשפחות עם ילדים ולבתים מרווחים או בעלי חצר.
פִּינְסְק (בבלארוסית: Пінск; ברוסית: Пинск; בפולנית: Pińsk) היא עיר במחוז ברסט בבלארוס, דרומית מערבית לבירה מינסק.
מבחינה גאוגרפית ממוקמת העיר באזור ביצות מהגדולים באירופה – פולסיה (Polesia), שאותו חוצה נהר פריפיאט.
האזור, המוכר כ"ביצות פריפיאט" או "ביצות פינסק", הוא אזור חקלאי פורה.
העיר שוכנת על גדות הנהר פריפיאט, הנשפך אל הדנייפר, קרוב לגבולה הדרומי של בלארוס עם אוקראינה, ובה מרכז תעשייתי קטן, המייצר ספינות השטות בנהרות המקומיים.
פינסק נזכרת לראשונה בכתובים משנת 1097 בשם פִּינֶסְק, כעיר השייכת לנסיך קייב, סוויאטופולק מטורוב.
שם העיר נגזר משמו של נהר פִּינַה.
ההיסטוריה המוקדמת של פינסק כרוכה בהיסטוריה של טורוב.
עד לאמצע המאה ה-12 הייתה פינסק מקום מושבם של צאצאי סוויאטופולק, ולאחר הפלישה המונגולית לרוס ב-1239 התיישבה בעיר שושלת מקבילה מזרעו.
נסיכות פינסק הייתה בעלת מיקום אסטרטגי – בין נסיכות נבהרדק ונסיכות גליציה-ווהלין, אשר נלחמו ביניהן על טריטוריות רותניות נוספות.
פינסק לא לקחה חלק במאבק זה, על אף שנטתה לצדד בנסיכי נבהרדק – עמדה שניתן ללמוד עליה מן העובדה כי יורש העצר של נבהרדק ונסיך ליטא ואיסוילקאס (Vaišvilkas) בילו זמן-מה בפינסק.
בשנת 1320 נחלה פינסק תבוסה לשליטי נבהרדק, והם סיפחו אותה למדינתם, שנודעה בשם הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1581 זכתה פינסק לזכויות מגדבורג, ולאחר האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1569 הייתה לבירת מחוז ברסט.
באותה תקופה הקהילות יהודיות הראשיות באזור היו בפינסק, ברסט והורודנו.
במהלך גזירות ת"ח-ת"ט ב-1648 נתפסה העיר בידי הקוזאקים בפיקוד אחד מרצ'ין נייבבה, שהרגו כמה עשרות יהודים.
יאנוש רדזיוויל כבשה מחדש, והרס רב נגרם במהלך המתקפה.
במלחמת רוסיה-פולין (1654–1667) סבלה העיר רבות מהתקפותיו של צבא מוסקבה בהנהגתו של הנסיך וולקונסקי ובני בריתו הקוזאקים האוקראינים.
בשנת 1706 כבש מלך שוודיה קארל השנים עשר את העיר, ושרף אותה על פרבריה.
חרף כל המלחמות שעברה הצליחה העיר להתאושש ולהתפתח, בין היתר הודות לבית דפוס שפעל בעיר בין השנים 1729–1744.
בחלוקה השלישית של פולין (1793) סופחה העיר לאימפריה הרוסית.
העיר חזרה להיות חלק מפולין בשנת 1920, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית; בתקופה זאת הייתה 60% מאוכלוסיית העיר יהודית.
מאוחר יותר, בעקבות הפלישה הנאצית בשנת 1939, סופחה לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
החל משנת 1991 שייכת העיר פינסק לרפובליקה של בלארוס.
היישוב היהודי בפינסק נזכר עוד מראשית המאה ה-15. קהילת פינסק נוסדה ב-1506, כשהנסיך המקומי, פיודור ירוסלבסקי (Feodor Yaroslavski), העניק לכ- 15 משפחות שגורשו מליטא (כנראה תושבי ברסט) זכות ישיבה בעיר ומעמד של קהילה.
ערב מלחמת העולם השנייה נאמד מספרם ב-20,200 ועם הכיבוש הגרמני (יולי 1941) היו בעיר כ־26,000 יהודים.
מרבניה של העיר פינסק: מרדכי זקהיים (באמצע המאה הי"ט), אלעזר משה הורוויץ (יורשו, עד פטירתו בסוף המאה הי"ט) ולצידו חתנו ברוך הלוי אפשטיין, מחבר 'תורה תמימה' על התורה, רבי יוסף משה אייזנברג ואברהם דוב דובזעוויץ.
בקהילה היהודית של פינסק יצא לאור עיתון יידי, 'די פינסקע שטימע' (קולה של פינסק).
באפריל 1919 נרצחו 35 יהודים בפינסק על ידי חיילים פולנים במה שנודע כ-הטבח בפינסק.
ב-1920 נערך בעיר עוד פוגרום, נרצחו עשרים יהודים ונאנסו יהודיות רבות.
בפינסק הוקם בשנות ה-20 גם אחד מסניפיה של ישיבת "בית יוסף"- ישיבת נובהרדוק בראשות הרב שמואל וינטרוב.
הרב יעקב ישראל קניבסקי (הוא ה'סטייפלר') שימש שם ר"מ (בין השנים 1927–1934), ובפינסק נולד לו גם בנו, הרב חיים קניבסקי, שעלה לארץ ישראל בילדותו.
העיר פינסק התחלקה משך שנים לשתי קהילות, האחת פינסק, והשניה קארלין (על שם פרבר של העיר פינסק) הפרבר קרלין היה בסוף המאה ה-18 מקום צמיחתה המרכזי של תנועת החסידות בבלארוס ובליטא, ובו צמחה חסידות קרלין.
בתחילת כהונתו של הרב אהרן וולקין התאחדו שתי הקהילות לכדי קהילה אחת תחת הנהגתו.
הרב וולקין כיהן כרבה של פינסק עד לכניסת הגרמנים לעיר בשואה, אז נפטר.
בנערותו גר ולמד בעיר חיים ויצמן, נשיא מדינת ישראל הראשון, וכן גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל.
בעת סיפוח העיר לברית המועצות בשנת 1939 היוו היהודים רוב מוחלט בקרב תושבי העיר: ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-21,000 יהודים, מתוך כ-35,000 תושבים.
בין השנים 1941–1944 הייתה העיר תחת הכיבוש הנאצי, ויהודיה הושמדו כמעט לחלוטין.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-4 ביולי 1941 הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בסיוע המשטרה הפולנית, הוצאו להורג יהודים מהעיר שהואשמו בקומוניזם.
בין ה-4 ל-7 באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים כ-6,300 מיהודי העיר, ובהם שכבת האינטליגנציה של העיר, בכפרים הסמוכים פוזייניצה וקוזליאקוביץ'.
היה זה הטבח המאורגן הראשון ביהודי העיר.
לאחר מכן, חויבו כ-18,000 יהודי העיר הנותרים בענידת טלאי צהוב ובמסירת דברי ערך לגרמנים.
ב-1 במאי 1942 רוכזו יהודי העיר, כמו גם יהודים נוספים מהסביבה שהובאו אליה, בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב כבד וממגפות קטלניות.
יהודים שנתפסו מבריחים מזון לגטו, ובהם ילדים רבים, הוצאו להורג, והמזון היחיד שסופק היה לעובדי הכפייה היהודים.
ביולי 1942 רצחו הגרמנים כמה עשרות חולים מהגטו שבעיר.
ב-29 באוקטובר 1942 החלה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה נרצחו ביום הראשון בלבד כ-1,200 יהודים בידי שוטרים גרמנים.
לאחר מכן, רוכזו יהודי הגטו הנותרים בקבוצות, והובלו לאחר סלקציה לבורות ירי ליד הכפר דוברובוליה.
מאות יהודים שניסו להימלט ממקום הריכוז נורו במכונות ירייה.
עד סוף אוקטובר סרקו הגרמנים את הגטו שבעיר, ורצחו במקום את כל היהודים שאיתרו במקומות המסתור.
בסך הכל נרצחו באקציה זו כ-18,000 יהודים.
כמה מאות עובדי כפייה יהודים שעברו סלקציה נרצחו כולם עד 23 בדצמבר 1942. ברוך שרמן קיבל הכרה כחסיד אומות העולם על פעילותו להצלת יהודי העיר.
הרב משה פימה, חסיד קרלין, ממוצא אנגלי, מכהן בתפקיד רב הקהילה היהודית.
במקום פועלת קהילה יהודית הכוללת בית כנסת פעיל, ישיבה גבוהה, פיצרייה כשרה, חברה קדישא, בית ספר לבנים, בית ספר לבנות, מקווה, חנות כשרה, משגיח כשרות, שוחט, ארגוני חסד למיניהם וכו'.
ב-31 באוגוסט 2007 יצא לראשונה שבועון יהודי בעיר.
פינלנדיזציה היא מונח גאו-פוליטי מתחום היחסים הבינלאומיים המיוחס לתופעה של הרחבת השפעה פוליטית של מדינה אחת על מדינה שכנה באמצעים עקיפים.
המונח נקבע על שם התופעה ההיסטורית שמזוהה עמה, בה הייתה נתונה פינלנד להשפעה פוליטית כבדה מצד ברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה.
ראשית ההשפעה היא בתחום יחסי החוץ, הנחשבים לאחד מהסממנים המרכזיים של ריבונות על פי עקרונות המשפט הבינלאומי, אך לרוב עוד הרחיקה לכת גם להשפעה על מדיניות פנים.
ייחודיות התופעה היא בכך שהמדינה המושפעת שומרת על ריבונותה ומעמדה הבינלאומי, ואף מנצלת פרצות בגבולות הגזרה הפוליטיות שמוגדרות לה על ידי המדינה המשפיעה.
דוגמה לכך ניתן למצוא בהצטרפותה של פינלנד כחברה קבועה של המועצה הנורדית, לארגון אזור הסחר החופשי האירופי (EFTA) ב-1961, ולארגון לפיתוח ושיתוף פעולה כלכלי (OECD) ב-1969, כל זאת תוך כדי שמירת מעמדה כמדינה נייטרלית, עיקרון שהיה חשוב במדיניות החוץ של ברית המועצות.
אלישה בת' מור , הידועה בשם הבמה פינק (נכתב P!nk), היא זמרת-יוצרת יהודייה-אמריקאית.
בתחילת דרכה היא הייתה חברה בלהקה "Choice", אך חברת התקליטים "LaFace Records" בחרה להחתים רק אותה על אלבום סולו.
הלהקה עצמה התפרקה ב-1998. פינק הוציאה את אלבומה הראשון, "Can't Take Me Home", בשנת 2000. האלבום סיפק שני שירים שנכנסו לעשירייה הראשונה במצעד הפזמונים האמריקאי; "There You Go" ו-"Most Girls".
היא קיבלה הכרה נוספת על השתתפותה בשיר הנושא של הסרט "מולין רוז'", "Lady Marmalade".
השיר זכה להצלחה בינלאומית ולזכייה בפרס גראמי.
כמו כן, הפך לשיר הראשון שלה שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי.
אלבומה השני, "M!ssundaztood", שיצא בשנת 2001, הפך לאלבום המצליח ביותר שלה עד היום עם מכירות של למעלה מ-12 מיליון עותקים, וכלל שלושה להיטים שהגיעו לעשירייה הפותחת במצעדים בארצות הברית; "Get the Party Started", "Don't Let Me Get Me" ו-"Just Like a Pill".
אלבומה השלישי, "Try This", זכה להצלחה פחותה מקודמו, אך הוא זיכה אותה במועמדות נוספת לפרס גראמי.
בשנת 2006 הוציאה את אלבומה הרביעי, "I'm Not Dead".
אלבומה החמישי, "Funhouse", יצא בשנת 2008 וכלל את הסינגל, "So What", שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי.
האלבום סיפק את הלהיטים "Fuckin' Perfect" ו-"Raise Your Glass" שגם הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי.
אלבומה השישי, "The Truth About Love", היה הראשון מבין אלבומיה שהגיע למקום הראשון בבילבורד 200 ומכר למעלה מ-7 מיליון עותקים ברחבי העולם.
האלבום סיפק שלושה להיטים נוספים שנכנסו לעשירייה הפותחת של מצעד הפזמונים האמריקאי, "Blow Me (One Last Kiss)", "Try" ו-"Just Give Me a Reason".
הסינגל האחרון הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים ברחבי העולם כולל ארצות הברית ונחשב לאחד הסינגלים הנמכרים ביותר של שנות ה-2010. ב-2014 היא הוציאה אלבום בסגנון פולק בשם "rose ave." בחלק מהרכב מוזיקלי הנקרא "You+Me".
ב-2017 היא הוציאה את אלבומה השביעי, "Beautiful Trauma".
האלבום הגיע למקום הראשון בבילבורד 200 ומתוכו יצא הסינגל הראשון, "What About Us".
בסוף 2009, מגזין הבילבורד דירג את פינק במקום הראשון ברשימת "זמרי הפופ של העשור" ובמקום 13 ברשימת "זמרי העשור".
מכירות אלבומיה ושיריה של פינק הסתכמו ברחבי העולם בכ-135.3 מיליון עותקים.
שמונה משיריה הגיעו לעשרת המקומות הראשונים במצעד הבילבורד האמריקאי.
היא זכתה בשלושה פרסי גראמי, פרס אמי, פרס הבריטס ובשבעה פרסים בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV כולל פרס על שם מייקל ג'קסון על הישגיה בתחום הקליפים המוזיקליים.
פינק נולדה באלקינס פארק, פנסילבניה, לג'יימס מור, חייל, וג'ודית קוגל, אחות.
אביה היה קתולי ואמה יהודיה, ופעם התייחסה למוצאה האתני כ"אירית-גרמנית-ליטאית-יהודיה".
אביה ניגן בגיטרה ושר שירים עבורה, ומגיל צעיר חלמה להיות כוכבת רוק.
פינק לקחה שיעורי פיתוח קול והחלה להופיע במועדונים בגיל 14.
היא הושפעה מהאמנים: בט מידלר, ג'ניס ג'ופלין, סטיבן טיילר, מדונה, בילי ג'ואל, אינדיגו גריילס, דון מקליין, טופאק שאקור ונוטוריוס בי.
בשנת 1995, בגיל 16, הצטרפה פינק ללהקת R&B בשם "Choice" שכללה שתי בנות נוספות.
הלהקה הוציאה סינגל בשם, "Key to My Heart" אשר הופיע בפסקול הסרט "קאזאם" והבטיח לה חוזה הקלטות להפקת אלבום אשר לא יצא לפועל.
באפריל 2000 הוציאה את אלבומה הראשון, "Can't Take Me Home", שזכה להצלחה גדולה.
האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפול בארצות הברית, עם מכירות של 2 מיליון עותקים, ומכר בסך הכול בעולם 4 מיליון עותקים.
שני הסינגלים מהאלבום, "There You Go" ו-"Most Girls", הפכו ללהיטים והגיעו לעשרת הגדולים במצעדי המכירות בארצות הברית.
בשנת 2001 לקחה חלק בגרסה החדשה לשיר "Lady Marmalade לצידן של הראפרית ליל קים, זמרת הR&B, מיה, וזמרת הפופ, כריסטינה אגילרה, עבור הפסקול לסרט מולין רוז'.
השיר הגיע למקום הראשון במצעדים רבים בעולם, זכה בפרס גראמי בקטגוריית "שיתוף הפעולה הטוב ביותר בפופ" ובפרס בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV בקטגוריית ה"וידאו קליפ הטוב ביותר".
פינק החלה לעבוד עם לינדה פרי, הסולנית לשעבר של להקת Non Blondes 4. יחד, הם כתבו והפיקו את רוב השירים באלבום "M!ssundaztood", שיצא לאור על ידי חברת אריסטה רקורדס, בנובמבר 2001.
הסינגל הראשון מהאלבום, "Get the Party Started", אשר נכתב והופק על ידי פרי, הגיע לחמשת הגדולים בארצות הברית ובארצות נוספות.
כמו כן זכה בשני פרסי MTV.
הצלחת הסינגלים הביאה את האלבום למעמד אלבום זהב ופלטינה ביותר מ-20 מדינות, עם מכירות של 13 מיליון עותקים ברחבי העולם
והיה לאלבום השני במכירות בבריטניה באותה שנה.
"Missundaztood" ו-"Get the Party Started" היו מועמדים לפרסי גראמי בקטגוריות "אלבום הפופ הטוב ביותר" וביצוע הפופ הטוב ביותר לזמרת", בשנת 2003.
בתחילת שנת 2003 הוציאה פינק את הסינגל "Feel Good Time", ששימש כפסקול הסרט "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" וגם נתנה הופעת אורח בסרט.
השיר נכלל גם באלבומה השלישי, "Try This", אשר יצא לאור בנובמבר 2003. האלבום הגיע לעשרת הגדולים בארצות הברית, קנדה, אנגליה ואוסטרליה, אך המכירות היו נמוכות ממכירות האלבום הקודם עם 3 מיליון עותקים בכל העולם.
הסינגל "Trouble", זכה בפרס גראמי (השני של פינק) בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר של אמנית במוזיקת הרוק", בשנת 2004. הסינגל "Feel Good Time" היה מועמד בקטגוריית "שיתוף הפעולה הטוב ביותר במוזיקת הפופ".
אלבומה הרביעי, "I'm Not Dead", יצא לאור באפריל 2006 בהוצאת "LaFace Records".
הסינגל הראשון, "Stupid Girls", הפך ללהיט וזיכה אותה בפרס טקס פרסי ה-MTV, ולמועמדות בפרס גראמי בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר של אמנית במוזיקת הפופ".
הסינגלים "Who Knew" ו-"U + Ur Hand" הצליחו באירופה ובארצות הברית.
הסינגל הרביעי, "Nobody Knows", יצא לאור רק באירופה ובאוסטרליה.
President", הוא מכתב עבור נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש.
האלבום מכר 6.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אלבומה החמישי של פינק יצא באוקטובר 2008. באוגוסט 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "So What".
השיר, שעסק בגירושיה מבעלה, הגיע למקום הראשון בארצות הברית בארבעה מצעדי בילבורד שונים, למקום הראשון במצעדים של עשר מדינות נוספות והפך לסינגל המצליח ביותר שלה.
הוא זכה בפרס בטקס פרסי MTV בקטגוריית ה"וידאו קליפ הטוב ביותר".
האלבום מכר עד כה 7 מיליון עותקים בעולם.
ב-24 בפברואר 2009 החלה פינק את סיבוב ההופעות שלה בצרפת.
ב-2010 התארחה בשיר "Won't Back Down" מתוך אלבומו של אמינם, "Recovery".
בנובמבר 2010 הוציאה אלבום אוסף בשם שמתוכו יצאו הסינגלים "Raise Your Glass" שהגיע למקום הראשון בבילבורד.
האלבום מכר עד כה 4 מיליון עותקים.
ו-"Fuckin' Perfect" אשר הגיע למקום השני
אלבומה השישי של פינק יצא לאור ב-14 בספטמבר 2012 על ידי חברת התקליטים "RCA Records" ומתוכו הוצאו לאור שישה סינגלים.
הסינגל הראשון נקרא "(Blow Me (One Last Kiss", ואילו הסינגל השני, שנקרא "Try", הוא בלדה, אחת מתוך מספר לא מועט של בלדות שנמצאות באלבום.
פינק ביצעה את ההופעה הראשונה שלה מאז שנת 2010 בטקס פרסי ה-VMA עם הסינגל הראשון של האלבום.
הקליפ לשיר יצא ב-26 ביולי 2012. הקליפ לסינגל השני מהאלבום יצא ב-11 באוקטובר 2012. בדיסק זה מתארחים מספר אמנים, וביניהם לילי אלן בשיר "True Love".
הסינגל השלישי מהאלבום "Just Give Me a Reason", בשיתוף עם סולן להקת פאן נייט רוס, השתחרר ב-26 בפברואר 2013, אם כי הקליפ לשיר השתחרר מוקדם יותר ב-5 בפברואר 2013. השיר הפך ללהיט המצליח ביותר של פינק עד היום והגיע למקום הראשון בבילבורד ובעוד יותר מ-19 מדינות שונות.
השיר זיכה את השניים בפרס VMA.
הסינגל הרביעי מהאלבום הוא "True Love", והוא יצא ב-28 ביוני 2013, והקליפ לשיר יצא ב-30 ביוני 2013. השיר לא זכה לאותה הצלחה לה זכו שלושת הסינגלים הקודמים.
הסינגל החמישי מהאלבום הוא השיר "Walk of Shame", והוא יצא ב-25 בספטמבר 2013. בשל היעדר וידאו קליפ לשיר, השיר ספג כישלונות במצעדים, כאשר לא הצליח להיכנס למצעדי אירופה וארצות הברית.
הסיגנל האחרון מהאלבום "Are We All We Are", יצא ב-31 באוקטובר 2013 וזכה לכישלון דומה לזה של הסינגל הקודם בשל היעדר וידאו קליפ.
האלבום מכר עד כה 6 מיליון עותקים.
ב-15 באפריל 2016, היא נבחרה לשיר את שיר הנושא לסרט "אליס מבעד למראה"- "Just Like Fire".
במהלך שנת 2017, יצא אלבומה השביעי של פינק, Beautiful Trauma.
תחילה, הוציאה את הסינגל הראשון ממנו, "What About Us".
הסינגל זכה להצלחה נאה במצעדים סביב רחבי העולם, וכבש את צמרת המצעד האוסטרלי.
לאחר מכן הוציאה תמונה בערוצה של שיר אשר נושא את שם האלבום, "Beautiful Trauma".
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הודיעה פינק שקיבלה מסרים מאיימים על כך שבהופעותיה נעשה שימוש בדגלים שצבעם כחול ולבן המתפרשים כתמיכה בישראל.
אולם לפי הודעתה של פינק, השימוש בדגלים אינם לשם תמיכה באף גורם שהוא, מלבד הדגלים בצבעי הקשת.
באותו זמן פינק הביעה תמיכה בישראל וגינתה את החמאס בפוסט שפרסמה באינסטגרם.
לדבריה "חמאס הוא ארגון טרור המבקש להשמיד יהודים.
חוץ מיהודים, הם גם רוצחים ומדכאים נשים, את הקהילה הלהט"בית ואת מתנגדי שלטון החמאס." בנוסף התייחסה לאירועים אנטי ישראלים בארצות הברית במילים "אף אחד לא יכול לחגוג רצח נשים וילדים.
קריעה והסרת התמונות של הילדים החטופים היא לא אנושית."
ב-20 בנובמבר 2024, פינק סיימה סיבוב הופעות שכלל 128 מופעים במהלך שנה וחצי.
סיבוב ההופעות כלל את סיבוב ה-Summer Carnival באצטדיונים ואת סיבובי Trustfall Tour ו-P!nk Live באולמות.
במהלך סיבוב ההופעות הרוויחה פינק כ-693.8 מיליון דולר ומכרה מעל 4.8 מיליון כרטיסים.
פינק פגשה את קארי הארט, רוכב מוטוקרוס מקצועי, ב-2001. היא הציעה לו נישואים ב-2005 והזוג נישא כחצי שנה לאחר מכן בקוסטה ריקה.
לאחר כשנתיים, בפברואר 2008, הזוג נפרד.
לאחר הפרידה, הארט הופיע בווידאו קליפ לשיר "So What", העוסק בגירושי הזוג.
בפברואר 2010 השניים חזרו לנהל מערכת יחסים, וביולי 2011 נולדה בתם וילו.
בשנת 2016 נולד בנם ג'יימסון מון.
בראיון מ-2019 פינק סיפרה שבגיל 17 עברה הפלה טבעית לא רצויה, ושבהמשך עברה הפלות נוספות.
פינק היא ביסקסואלית והצהירה על עצמה ככזו בריאיון ל-The News Of The World בשנת 2009.
פינק פעילה במספר פעילויות צדקה וארגונים, כגון PETA.
כחלק מפעילותיה היא שלחה מכתב לנסיך ויליאם בו מתחה ביקורת על כך שצד שועלים, ומכתב נוסף למלכה אליזבת השנייה, במחאה על שימוש בפרווה אמיתית של דובים על ידי שומריה.
פינק מגדירה את עצמה כצמחונית.
פינק פלויד - החומה הוא סרט דרמה מוזיקלי אפי בריטי-אמריקאי משנת 1982 המשלב לייב-אקשן ואנימציה המבוסס על אלבום להקת פינק פלויד בעל אותו השם מ-1979. את הסרט ביים אלן פארקר בעוד ג'רלד סקארף אייר וביים את קטעי האנימציה המרובים בו.
אלן מרשל הפיק את הסרט על פי תסריט מאת רוג'ר ווטרס מתוך האלבום של הלהקה.
הסרט, בדומה לאלבום עצמו, מתאר את סיפורו של פינק, כוכב רוק מצליח שבעקבות מות אביו במלחמת העולם השנייה, ושימוש מסיבי בסמים בשנות השישים והשבעים מאבד את שפיותו ואת דעתו, ונהפך למטורף הזוי.
הזיותיו המרובות כוללות את הפיכתו של פינק לשליט דיקטטורי עליון הדומה מאוד לאדולף היטלר.
הסרט מתאר את סיפור חייו של פינק, כולל ילדותו והיותו תלמיד במערכת החינוך הנוקשה של בריטניה בשנות החמישים.
בסרט מככב בוב גלדוף בתפקיד הראשי לצד בוב הוסקינס, אלינור דייוויד, כריסטין הרגרייבס, מייקל אנסין, ג'יימס לורנסון ואלכס מקאבוי בתפקידים תומכים.
מקאבוי זכה לפריצה בזכות תפקידו הידוע בסרט כמורה בית הספר של פינק שידוע בזכות אישיותו הסדיסטית.
החומה הוצג לראשונה בפסטיבל קאן ה-35 ב-23 במאי 1982, ויצא רשמית לאקרנים ב-14 ביולי 1982 בבריטניה, וב-6 באוגוסט 1982 בארצות הברית.
עם יציאתו, זכה הסרט לביקורות חיוביות מאוד על עיצוב ההפקה, המוזיקה, הכתיבה, הבימוי והאנימציה, אולם תוכנו האלים והסוריאליסטי של הסרט, כמו גם המיניות הרבה בו, זיכו אותו בביקורות חריפות.
בנוסף להצלחה הביקורתית, גרף הסרט יותר מ-22 מיליון דולר ברחבי העולם, זאת לעומת תקציב הפקה של כ-12 מיליון דולר בלבד.
מאז יציאתו ועד היום, נחשב הסרט לאחד מהסרטים החשובים והגדולים בכל הזמנים .
הסרט מציג את הבנייה ההדרגתית וההריסה האולטימטיבית של קיר מטפורי, אשר משקף את הרצון לריחוק רגשי וחברתי שנגרמו עקב הניכור והבדידות בחייו של הגיבור הטרגי של הסרט, אשר מובילה אותו במהלך הסרט לסף הטירוף.
לאורך הסרט מוצגים שלבים שונים בהתפתחות הפיזית והנפשית בחייו של הגיבור הראשי של הסרט - פינק.
הסרט מספר את סיפורו באמצעות השירים באלבום "החומה", וכמו באלבום החצי הראשון של הסרט מספר את סיפורו של פינק, ומתאר את כל הטראומות בחייו שלבסוף גורמות לו לבנות את החומה המטאפורית.
החצי הראשון נגמר בהשלמת החומה, והחצי השני מספר את מחשבותיו וחוויותיו של פינק מתוך החומה, עד להריסת.
הסרט מתחיל בתקופת ילדותו של פינק, בשנות החמישים המוקדמות בבריטניה.
תקופת הילדות מציגה ילד מופנם, בודד וחולמני בבית ובבית הספר.
הגדל כשברקע נמצא כל העת אביו שנהרג במלחמה והזיכרונות שהותיר אחריו (another brick in the wall part 1), ובצל אימו הדומיננטית והמגוננת עליו יתר על המידה כתוצאה מכך (Mother).
הוא גדל במערכת החינוך הבריטית הנוקשה של שנות החמישים, שמה המורים מדכאים את היצירתיות שלו ומשפילים אותו בפני חבריו לכיתה.
הסרט מקביל את בית הספר למפעל שמתייחס לתלמידים כאל מוצרים בפס ייצור, ששלול מהם את האישיות והאינדיבידואליות שלהם (the happiest days of our lives, another brick in the wall part 2).
בהמשך חייו, גם כאשר פינק הופך לכוכב רוק מצליח, הוא נותר עדיין בתחושת תסכול ואכזבה.
בסוף שנות השישים פינק מתחתן עם אישה יפה, ועדיין חש ריקנות בחייו, הריקנות הזאת מובילה לחוסר תקשורת מצדו במערכת היחסים, מה שדוחף את אשתו לנהל רומן בזמן שהוא בסיבוב הופעות (young lust).
לאחר שפינק מגלה שאשתו בגדה בו הוא מזמין גרופי לחדר המלון שלו.
בחדר המלון שלו פינק יושב ומהרהר בסיום נישואיו בעוד שהוא מתעלם מהגרופי.
פינק חווה התמוטטות נפשית ומתחיל להרוס באלימות את חדר המלון בעוד הגרופי נסה על נפשה (one of my turns, don't leave me now)
השיר "another brick in the wall part 3" נפתח עם פינק מרסק טלוויזיה עם גיטרה מספר פעמים, זו דרך סמלית שבה מראים לנו שהוא דוחה את העולם החיצון.
השיר הוא למעשה הוא כתב אישום כולל נגד כל אותם דברים בחייו של פינק שהובילו לרגע הזה.
זוהי מתקפה חזיתית על העולם החיצוני עצמו.
בשיר פינק משכנע את עצמו באמת ובתמים שהבידוד שלו הוא דבר רצוי.
חלק מן השכנוע הזה טמון בדחייה מוחלטת של מה שהעולם כביכול מציע כדי להקל על כאב פצעיו הקיומיים: סמים לשם פנאי או תרופות לשיכוך הכאב, וקשר אנושי פשוט ואמפתי להקלת הנטל.
מניסיונו של פינק, סמי הרגעה רק הרחיבו את הפער בינו לבין שאר העולם, והזרועות שחיבקו אותו עשו זאת רק כדי לעכב אותו.
חיבוקה האוהב של האם היה חיבוק של הגנת יתר חונקת, וחיבוקה של האישה התברר כחיבוק שסופו בגידה.
פינק משלים את החומה ונפרד מהעולם בשיר Goodbye crule world שסוגר את החצי הראשון של הסרט.
בשיר "Is There Anybody Out There?" מתואר שלב שבו פינק מוצא את עצמו מבודד לחלוטין מאחורי ה"החומה" שבנה סביבו.
הוא פונה שוב ושוב לעולם החיצוני בשאלה האם יש מישהו שם, אך אינו זוכה לתשובה.
חזרת השאלה מדגישה את תחושת הניכור, הבדידות והקרע הנפשי ההולך ומעמיק.
בהיעדר מענה, פינק מפנים את מצבו ומשלים עם ניתוקו מן העולם.
הסצנה מתחלפת ומראה את פינק מתגלח בחדר האמבטיה.
לאחר שסיים עם פניו, הוא מורח קצף גילוח על גופו ומגלח את חזהו עד היעלמות השיער.
בלי להתרגש מהדם המטפטף מהחתכים, הוא פותח את סכין הגילוח ומפרק אותה לשניים, עד שהתמונה מתחלפת לזו של דם המטפטף אל הכיור.
מבעד לזכוכית מכוסה אדים נראית צללית מטושטשת; פינק נצמד לדלת האמבטיה ואז מושך אותה הצידה וחושף את גלגולו החדש.
הוא יוצא מן האמבטיה כמעט חסר שיער – תינוק סמלי חדש, שנולד מתוך ריקבון הבידוד שלו.
בלידה המטפורית הזו, פינק נהפך לגרסה הכי גרוע ורעה של עצמו.
המראה שלו אמור לשקף את סיד בארט.
סיד ברט היה הסולן הראשי של פינק פלויד עד שהוא התחיל לקחת הרבה סמי הזיה והשתגע, הוא פרש מתעשיית המוזיקה וחיי חיים מבודדים.
לאחר 7 שנים שבהם הוא לא ראה את הלהקה, הוא הופיע במפתיע בסטודיו שלהם, הוא היה שמן, קרח וחסר גבות, מה שזעזע את חברי הלהקה.
לאחר לידתו המטפורית מחדש, פינק מתחיל לשקוע עמוק יותר בהתנתקותו מהמציאות.
הוא מסתגר בחדר המלון שלו, כשהוא מנותק כמעט לחלוטין מן העולם החיצוני וממצבו הנפשי (Nobody Home).
הסצנות מדגישות את בדידותו המוחלטת, את הריקנות שבחייו ואת חוסר יכולתו ליצור קשר אנושי משמעותי, אף על פי שהוא מוקף בסמלי הצלחה חומרית ופרסום.
לאחר שהאמרגן של פינק מוצא אותו במצב של קהות חושים, הוא מחליט שההופעות חייבות להתקיים בכל מחיר ושולח רופאים אשר נותנים לפינק משככי כאבים שונים ותרופות נוגדות דיכאון.
פינק חוזר להופיע, אך בשל המצב הנפשי בו הוא שרוי, פינק מוצג כדיקטטור פאשיסטי.
פינק מוצג כפשיסט כמטפורה לריקבון שנגרם מבדידות.
פינק במצבו המבודד והמנותק נטר טינה לאנשים סביבו על שהביאו אותו למצב שהוא נמצא בו, אשר הוביל לשנאה לאנשים שסביבו, שנאה שמוצגת בגרסה הפאשיסטית שלו.
לאחר שפינק מוחזר להכרה באופן מלאכותי לקראת ההופעה, הוא עולה לבמה לבוש במדים שמזכירים את המדים הנאצים, כשהוא נתון לשליטתה של אישיות חדשה וקיצונית.
השיר נפתח באופן מקביל לשיר הפותח של הסרט, אך עד מהרה מתברר כי מדובר בגלגול שונה ומעוות של פינק.
בעוד שהוא נוכח פיזית על הבמה, תודעתו נשלטת בידי דמות אלימה, שתלטנית ופשיסטית, שנולדה מתוך הבידוד, הטראומות וההדחקה שחווה במהלך חייו.
פינק מטיח קללות גזעניות כלפי קבוצות מיעוט בקהל שהוא קובע כנחותים ופוקד על מעריציו לפעול באלימות נגדם.
פינק מאיים באלימות פיזית כל מי שיוצא מקו הסמכותי שלו כשהוא ממשיך את הקונצרט שלו בדמותו הדיקטטורית (In the Flesh, Run like hell)
בדומה ל־In the Flesh שדמה לשלביו הראשונים של היטלר בסימון אנשים "כשונים", ו-Run Like Hell שמזכיר את ליל הבדולח והעברת היהודים לגטאות, השיר Waiting for the Worms מדגים בצורה סימבולית את השלבים האחרונים של ההכנה לשואה – תקופה בה נרצחו למעלה מ-6 מיליון יהודים ומיעוטים על ידי המפלגה הנאצית.
בשלושה שירים, דמותו האוטוקרטית של פינק עברה ממיתוג אתני, דרך בידוד, ועד להשמדה קבוצתית, כשהוא צועק במגפון על קהלו לפעול לניקוי אתני.
אבל בפנים חלק מהפינק האמיתי עדיין נותר בפנים והוא מתפרץ בקריאה "Stop!" (Waiting for the Worms, stop)
פינק שם את עצמו במשפט בתוך ראשו.
כל "הלבנים בקיר שלו" כמו המורה, אשתו ואמא שלו שופטים אותו, כל אחד מהם הוא בעצם חלק מפינק והם מייצגים את איך שפינק תופס אותם.
בסוף "השופט" (שגם הוא אמור לייצג חלק בפינק) מורה לו "למוטט את החומה" (the trial)
בוב גלדוף - פינק, גיבור הסרט.
כוכב רוק מצליח אשר מאבד את שפיותו ואת דעתו בשל מות אביו במלחמת העולם השנייה, ושימוש מרובה בסמים ונהפך למטורף הזוי ובודד, כשבין הזיותיו, הופך לשליט דיקטטורי.
קווין מקיאון - פינק הצעיר.
אלינור דייוויד - אשתו של פינק.
אלכס מקאבוי - מורה סאדו-מזוכיסט בבית הספר של פינק, בילדותו.
המורה מסמל את מערכת החינוך הנוקשה בבריטניה שהובילה את פינק פלויד ליצור את השיר "Another Brick in the Wall" כמחאה נגד היחס המשפיל לילדים.
בוב הוסקינס - מנהלו האישי והאמרגן של פינק.
מייקל אנסין - מנהל בית המלון בו שוהה פינק.
ג'יימס לורנסון - אביו של פינק.
חייל בבעלות הברית אשר נופל במלחמת העולם השנייה, דבר המצלק את פינק נפשית ומוביל לאובדן שפיותו.
כריסטין הרגרייבס - אימו של פינק.
אישה מגוננת ודאגנית, אשר מגבירה את דאגנותה בעת שבעלה מת והיא נותרה לבדה לגדל את פינק.
ג'ני רייט - גרופי אמריקאית.
בשנת 1980 ,כשנה אחרי יציאת האלבום "The Wall" של להקת פינק פלויד, הקולנוען אלן פארקר נפגש עם המאייר הפוליטי ג'רלד סקארף כדי לדון בפיתוח סרט קולנוע באורך מלא המתאר את סיפור האלבום המפורסם.
המפיק אלן מארשל אהב את הרעיון ופנה לרוג'ר ווטרס והודיע לו על יצירת הסרט.
MGM אהבו את הרעיון, ולקחו על עצמם לממן, להפיץ ולהפיק את הסרט המיועד, והעניקו לפרויקט תקציב של 12 מיליון דולר בלבד.
אולם, עוד לפני שהאלבום יצא, הוכרז כי סרט ייעשה.
ג'רלד סקארף השתמש בכישורי האיור והאנימציה שלו ובחברת אפקטים ויזואליים כדי ליצור, לעצב ולאייר את הסגנון והאנימציה של הסרט בעוד רוג'ר ווטרס החל בכתיבת "תסריט" המבוסס על האלבום של הלהקה.
בסופו של דבר, בשנת 1981, ההפקה הושלמה מהר מאוד.
הצילומים לסרט נערכו בבריטניה ובארצות הברית והחלו בסוף ינואר 1981 ותמו בדצמבר 1981.
השינויים שבוצעו בפסקול הסרט מהשירים המקוריים באלבום "The Wall":
Mother הרצועה הוקלטה מחדש כאשר הסולו של גיטרה והמילים של השיר שונו Empty Spaces הוסר לטובת הרצועה "What Shall We Do Now?" What Shall We Do Now?
הרצועה הוקלטה מחדש Nobody Home חלק השירה ברצועה נערך מחדש Vera ללא שינוי Bring the Boys Back Home הרצועה הוקלטה מחדש.
השירים היחידים מתוך האלבום אשר לא נכללו בסרט הם "Hey You" ו-"The Show Must Go On".
מרבית הקטעים שהוסרו מהסרט המקורי קיימים כיום במהדורת ה-DVD של הסרט.
פינסבורי או פינסברי היא שכונה ברובע איזלינגטון שבמרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה נמצאת מצפון לסיטי של לונדון, בצמוד אל הסיטי.
היא שוכנת צפונית לקלרקנוול, מערבית לשורדיץ', ודרומית לאיזלינגטון.
תיעוד משנת 1231 מציין כי האזור בו ממוקמת השכונה נקרא "ויניסביר" (Vinisbir) שמשמעו "האחוזה של וין" או "האחוזה של פין".
במהלך ימי הביניים האזור בו ממוקמת כיום השכונה שכן צפונית לחומת לונדון.
אזור פינסבורי שבמחוז מידלסקס היה אזור כפרי.
במהלך המאה ה-17 נטעו באזור עצים ונסללו שבילי עפר והאזור הפך לאזור נופש של תושבי הסיטי של לונדון.
בשנת 1641 התמקם באזור גדוד הארטילריה "האגודה הארטילרית המכובדת" (Honourable Artillery Company), הממוקם בו גם כיום.
בשנת 1665 הוקם במקום בית הקברות שדות באנהיל, והחל מראשית המאה ה-17 החלו להיבנות שכונות מגורים באזור.
כנסיית סנט לוק שברחוב אולד (St Luke Old Street) נבנתה בין השנים 1732–1733 באזור המגורים, ובשלהי המאה ה-18 נבנו הבתים שסביב כיכר פינסבורי.
בשנת 1832, בשל מספר התושבים הרב של האזור הוקם מחוז הבחירה פינסבורי של הפרלמנט הבריטי.
ובשנת 1857 הוקם פארק פינסבורי לרווחת תושבי האזור.
הרובע המטרופוליני של פינסבורי הוקם בשנת 1900, וכלל את אזורי פינסבורי וקלרקנוול.
מקום מושב מועצת הרובע המטרופוליני היה בבניין עיריית פינסבורי.
הרובע בוטל בשנת 1965 והפך לחלק מרובע איזלינגטון.
ביוני 2017 התרחש בסמוך למסגד פארק פינסבורי פיגוע הדריסה בפארק פינסבורי.
פנינה (פינצ'י) מור (7 באוקטובר 1950, כ"ו בתשרי ה'תשי"א – 21 במאי 2013, י"ב בסיוון ה'תשע"ג) הייתה דוגמנית ישראלית, שזכתה לפרסום בעיקר בשנות ה-80.
למדה בבית הספר התיכון אליאנס וסיימה בתעודת בגרות במגמת צרפתית.
בצעירותה עבדה כדיילת בחברת התעופה "אל על", במקביל סיימה תואר בספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב ועבדה כמורה פרטית לצרפתית.
בסוף שנות ה-70, בגיל 29, כשהיא כבר אם לשני בנים, החלה לדגמן בתצוגות אופנה ולצילומי עיתונות ומגזינים.
בשנות ה-80, בגיל 36, כשהיא כבר אם לשלושה ילדים, טסה להוואי לייצג את ישראל בתחרות היופי "אשת העולם" (מיס יוניברס לנשים נשואות) והוכתרה כסגנית שנייה.
דגמנה לאורך שנים בגדי ים של חברת "גוטקס" והייתה ידועה בגופה החטוב ורגליה הארוכות.
אורי אבנרי העניק לה את הכינוי "הרגליים של המדינה".
בהמשך עסקה בהפקת אירועי אופנה גדולים בשיתוף עם מוטי רייף.
ונבחרה לפרזנטורית הראשית של חברת הקוסמטיקה "ז'נס קוסמטיקס".
פינצ'י הכירה את עמי מור, שהיה כלכל באל על, בתקופת עבודתה בחברה.
השניים התחתנו ב-1974, ונולדו להם שלושה ילדים: דן מור - שחקן ויהלומן, טל - יזם הייטק, במאי וצלם, ומאי מאמנת כושר ויזמית בתחום הכושר.
בשנות ה-90 התגרשו בני הזוג.
לאחר הגירושין חייתה מור בזוגיות עם מפיק האופנה מוטי רייף ולאחר מכן עם האדריכל נחמן אטשטיין.
בשנת 2010 אובחנה כחולת סרטן המעי הגס וב-21 במאי 2013 נפטרה.
נקברה בבית העלמין באבן יהודה.
פינצ'לי היא מחוז בצפון לונדון, ברובע בארנט.
פינצ'לי ממוקמת על שטח גבוה, כ-11 קילומטרים צפונית לצ'רינג קרוס.
פינצ'לי היוותה חלק מהמחוז הישן מידלסקס, והפכה למחוז מוניציפלי עצמאי ב-1933, הפכה לחלק מלונדון רבתי ב-1965, וכיום פינצ'לי מהווה פרבר של העיר לונדון.
בפינצ'לי נמצא ריכוז גדול של יהודי לונדון.
במחוז 4 תחנות של הרכבת התחתית של לונדון.
פינסטרארהורן (Finsteraarhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים בגבול הקנטונים ברן וואלה בשווייץ המתנשא לגובה של 4,274 מטר מעל גובה פני הים, ונחשב להר הגבוה ביותר באלפים הברניים ובקנטון ברן כולו.
במשך שנים רבות היה הפינסטרארהורן ההר הגבוה ביותר בשווייץ, אך עם הצטרפותו של קנטון ואלה בשנת 1815 עבר התואר להר מונטה רוזה.
משנת 2001 כל גוש ההרים והקרחונים שסביבו נכלל באתר המורשת העולמית יונגפראו-אלטש-ביטשהורן.
ממערב להר שוכן קרחון פישר (Fiescher Glacier) הנחשב לשלישי בגדלו בהרי האלפים, ממזרח לו שוכנים קרחוני ארה הגדולים (Great Aar Glaciers), ומצפון לו שוכן קרחון גרינדלוולד הנמוך (Lower Grindelwald Glacier).
הפינסטרארהורן מוקף בהרים שרקהורן ולאוטרארהורן מצפון, גרוסס פישרהורן, גרינהורן וגרוס ונרהורן ממערב, ואוברארהורן ממזרח.
ההר שוכן בגבול הקנטונים ברן וואלה, ובין השטח המוניציפלי של הערים פישרטל (Fieschertal) בקנטון ואלה, וגוטאנן (Guttannen) שבקנטון ברן.
גבול ברן-ואלה מהווה גם את קו פרשת המים שבין עמק הרון ועמק הריין ובעצם בין הים הצפוני והים התיכון.
והפינסטרארהורן הוא הנקודה הגבוהה ביותר באגן הניקוז של הריין.
הפינסטרארהורן הוא הנקודה הגבוהה ביותר במסיב ארה (מסיב גבישי היוצא במזרח האלפים הברניים ובמערב האלפים האוריים), המשתייך לאזור ההלווטי בהרי האלפים ומורכב ברובו מאבנים אירופיות מצויות כדוגמת הגרניט והגנייס, בעוד פסגת ההר מורכבת מאמפיבוליט.
למרות היותו הגבוה ביותר באלפים הברניים, פסגת הפינסטרארהורן הרבה פחות מתוירת מהפסגות הסמוכות כמו יונגפראו ואייגר.
הסיבה לכך היא מיקומו של ההר באחד האזורים המרוחקים בהרי האלפים והיותו מוקף בקרחונים לא מיושבים המקשים את הגישה אליו.
פינק פלויד (שם מלא: 19367 פינק פלויד; באנגלית: 19367 Pink Floyd) הוא אסטרואיד שנקרא על שם להקת הרוק המתקדם פינק פלויד.
האסטרואיד התגלה ב-3 בדצמבר 1997.
ישנו מידע מועט בלבד בנוגע למידותיו הפיזיות של האסטרואיד.
קוטרו בלתי ידוע, ומוערך בכ-3 עד 6 ק"מ.
הבהירות המקסימלית של האסטרואיד מוערכת בכ-1/14958 מהבהירות הקלושה ביותר שבה ניתן לראות אובייקטים בעין האדם.
שם האסטרואיד הוא חריג, מאחר שהוא מורכב משתי מילים ("Pink Floyd" במקום "pinkfloyd", כיאה לאסטרואידים), למרות שגם האסטרואיד הקרוי על שם הרולינג סטונס מורכב משתי מילים.
פינסטריד (Finasteride) היא תרופה שנמכרת, בין היתר, תחת שמות מסחריים, פרוסקר, פרופסיה ופרואבניר, ומשמשת לטיפול ב-BPH (הגדלה שפירה של הערמונית) ו-MPB (תבנית התקרחות זכרית).
התרופה מוגדרת כמעכבת (אינהיביטורית) של האנזים 5-אלפא רדוקטאז (5-α-reductase), שהוא האנזים האחראי להמרה של טסטוסטרון ל-DHT.
הפינסטריד הוא מעכב (אינהיביטור) של האנזים 5α-reducatase (ובאופן ספציפי יותר של ה-Type II & III isoenzymes).
על ידי ביצוע עיכוב לאנזים זה, הפינסטריד מונע המרה של טסטוסטרון ל-DHT על ידי האנזים, והתוצאה היא ירידה של 65-70% ברמות ה-DHT בדם, וירידה של 85-90% ברמות ה-DHT בערמונית.
פינסטריד אינו גורם לדיכוי מוחלט של ייצור ה-DHT, כיוון שהוא אינו מבצע עיכוב משמעותי ל-Type I isoenzyme של האנזים 5α-reductase.
על ידי חסימת ייצור ה-DHT, הפינסטרי מפחית את פעילות האנדרוגנים בקרקפת.
בערמונית, עיכוב האנזים 5α-reductase גורם לירידה בגודל הערמונית, דבר המקל על הסובלים מ-BPH ומפחית את הסיכון לסבול מסרטן הערמונית.
עיכוב של אנזים זה מפחית גם את משקל האפידידימיס (יותרת האשך), וגורם לירידה בתנועתיות ובמורפולוגיה של תאי הזרע באפידידימיס.
ה-DHT עוזר בין השאר להפעיל את קולטני הגאבא (GABA), שהם קולטנים המתווכים ומעבירים סיגנלים בין נוירונים.
כיוון שפינסטריד מונע ייצור של DHT, ייתכן והוא תורם לירידה בפעילות ה-GABA.
ירידה בפעילות זו הודגמה כגורמת לדיכאון, חרדות ותפקוד מיני לקוי.
הגדלה שפירה של הערמונית - רופאים משתמשים בפינסטריד לטיפול ב-BPH (ידוע יותר כערמונית מוגדלת).
הפינסטריד יכול לשפר את הסימפטומים הקשורים ל-BPH כמו קושי במתן שתן, התעוררות לצורך מתן שתן בלילות, עיכוב בתחילת מתן שתן וירידה בזרימת השתן.
הפינסטריד אינו מספק הקלה כמו שימוש בחוסמי אלפא (למשל Tamsulosin) וההקלה המשמעותית מתרחשת רק לאחר זמן מה.
לעומת זאת, לפינסטריד יכולת משמעותית למנוע הופעה של Acute urinary retention (אצירת שתן חריפה) ואת הצורך בניתוח במצבים אלו.
תבנית התקרחות זכרית - בפינסטריד משמשים לטיפול בתבנית התקרחות זכרית (קרוי Androgenetic alopecia) בזכרים בלבד.הטיפול ב-90% מהמקרים עוצר את תהליך ההתקרחות תוך כ-3–6 חודשים וב־65% מהמקרים אף מצמיח שיער חדש תוך כשנה.
שימוש שלא במסגרת המרשם - בפינסטריד משתמשים לפעמים בטיפול הורמונלי חלופי יחד עם אסטרוגן בנשים טרנסג'נדריות העוברות התאמה מגדרית, עקב תכונותיו כנוגד אנדרוגנים.
אולם, מעט מחקר קליני על שימוש זה בפינסטריד נעשה והעדויות על יעילותו בטיפול זה מוגבלות.
תופעות הלוואי משימוש בפינסטריד אינן שכיחות.
ה-FDA הוסיף הערה לגבי שימוש במעכבי 5α-reductase, ששימוש במעכבים אלו עלול להגביר את הסיכון להופעה של סרטן ערמונית מפושט (High-grade prostate cancer), כיוון ששימוש בפינסטריד לטיפול ב-BPH מוריד את רמות ה-PSA (אנטיגן ספציפי של בלוטת הערמונית המהווה סמן להופעת סרטן באיבר), דבר שעלול למסך (להסתיר) התפתחות של סרטן ערמונית.
אף על פי ששכיחות הופעת סרטן השד בזכרים שנטלו פינסטריד 5 מ"ג במבדקים קליניים לא עלו, ישנן עדויות על הופעת סרטן השד הקשור לשימוש בתכשיר.
עם זאת, העדויות הקיימות לא הוכיחו חיבור בין שימוש בפינסטריד לבין סרטן.
ההשפעות של פינסטריד על התפקוד המיני חלוקות.
ישנם מקרים מתועדים על ירידה מתמשכת בחשק המיני (ליבידו) או בעיות זקפה לאחר הפסקת השימוש בתכשיר וה-FDA הנחה את יצרני התרופה להודיע על כך לרופאים המטפלים בתרופה זו.
כאשר פינסטריד אושרה לשימוש כתכשיר לטיפול בהתקרחות ב-1997, הודיע ה-FDA בהודעה המאשרת את שימושו כי הוא נסבל היטב, כאשר תופעות הלוואי הנפוצות ביותר קשורות לתפקוד מיני לקוי.
באנשים רבים תופעות לוואי אלו נעלמות אם השימוש בתרופה נפסק, כאשר לפעמים תופעות הלוואי נפסקו גם כאשר האדם המשיך ליטול אותן.
פינסטריד אינו מאושר לשימוש בנשים, במיוחד עקב הסיכוי למומים מולדים בעובר.
התרופה מסווגת בקטגוריות ההיריון של ה-FDA כ-X (אסורה לשימוש בהיריון).
הפינסטריד הוא אנלוג מסוג 4-Azasteroid של ההורמון טסטוסטרון והוא ליפופילי (מסיס בשומן).
התרופה מוצגת תחת שמות המותג פרופסיה (לטיפול בתבנית התקרחות זכרית - MPB) ופרוסקר (לטיפול בבלוטת ערמונית מוגדלת-BHP), כאשר שניהם מהווים תוצרים של חברת מרק.
בכל גלולה של פרופסיה ישנו 1 מ"ג של פינסטריד, ובכל גלולה של פרוסקר ישנם 5 מ"ג פינסטריד.
רישום הפטנט של חברת מרק על רכיב הפינסטריד לטיפול בבלוטת ערמונית מוגדלת פג תוקף ב-19 ביוני 2006. לחברה נרשם פטנט נפרד לטיפול בתבנית התקרחות זכרית בפינסטריד, כאשר תוקפו של רישום פטנט זה פג בנובמבר 2013.
פינצ'וב (בפולנית: Pińczów; ביידיש: פינטשעוו) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבפולין, על גדת נהר נידה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראשיתה של פינצ'וב במחצבה מהמאה ה-12, ובשנת 1241 נהרס היישוב שנבנה במקום בידי המונגולים.