tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניית ספינות הייתה ענף משגשג וספינות בעלות שדרית בתפוסה של 1,200-1,000 "באהארים" נטולות סיפונים נבנו באמצעות קשירת קורות העץ הבונות את גוף הספינה בחבלים במקום להשתמש במסמרים כמקובל במערב.
ספינות הפליגו לנמלי הים האדום כדוגמת עדן וג'דה ועל סיפונן סחורות מוויג'איאנגר שנמכרו אחר-כך במקומות מרוחקים הרבה יותר דוגמת ונציה.
סחורות הייצוא העיקריות של האימפריה היו פלפל שחור, זנגוויל, קינמון, הל, שזיף דובדבני, עץ של תמרינדי וכסיית האבוב (Cassia fistula), אבנים יקרות ויקרות למחצה, פנינים, מושק, ענבר אפור, רובארב, אלווי, אריגים מכותנה וחרסינה.
סלילים של חוטי כותנה נשלחו לבורמה ואינדיגו לפרס.
היבוא העיקרי מארץ ישראל היה נחושת, כספית, שני, זעפרן, קטיפה צבעונית, מי ורדים, סכינים, בדים צבעוניים מצמר גמלים, זהב וכסף.
מפרס יובאו סוסים לקננור בטרם נשלחו למסע בן השבועיים לעיר הבירה.
משי הגיע מסין וסוכר מבנגל.
המסחר לאורך החוף המזרחי פרח כשמסולטנות גולקונדה הגיעו אורז, דוחן, קטניות וטבק שגדלו בה בקנה מידה נרחב.
יבולים של צבע האינדיגו והצבע האדום משורש הצמח Oldenlandia umbellata שימשו את תעשיית האריגה.
מצ'יליפטנם השוכנת באזור עשירים במינרלים הייתה שער היציאה ליצוא של ברזל ופלדה מאיכות גבוהה.
באזור קוללור הייתה פעילות של כריית יהלומים.
תעשיית אריגת הכותנה ייצרה שני סוגים של אריגי כותנה, בד פשוט ובד מלמלה (חום, מולבן או צבוע).
בדים שעליהם הודפסו תבניות צבעוניות בטכניקות שפותחו במקום יוצאו לג'אווה ולמזרח הרחוק.
היבוא העיקרי לחוף המזרחי היו מתכות שאינן כוללת ברזל, קמפור, חרסינה, משי ומוצרי מותרות.
האימפריה טבעה מטבעות בהאמפי, פנוקונדה וטירופאטי שהכתובת בקאנדה או בטלוגו מוטבעת בכתב דוונאגרי ובה בדרך כלל שם השליט.
לטביעת המטבעות המכונות "גאדיאנה", "ואראהא", "פון", "פגודה", "פראטאפה", "פאנה", "קאסו" ו"ג'יטאל" השתמשו בזהב, כסף ונחושת.
המטבעות נשאו את דמויותיהם של אלים כולל באלאקרישנה (קרישנה העולל), ונקאטשווארה (האלוהות של מקדש טירופאטי), אלילות דוגמת בהומי וסרידווי, זוגות שמימיים, ובעלי חיים, כדוגמת שוורים, פילים ועופות.
על המטבעות הקדומים ביותר מופעים דמויותיהם של האנומאן (האל בעל פרצוף הקוף) וגארודה (העיט השמימי), כלי התחבורה של האל וישנו.
מרבית המידע על חיי החברה באימפריית ויג'איאנגר מגיעה מכתבים של נוסעים זרים ועדויות שצוותי המחקר חשפו באזור ויג'איאנגר.
שיטת הקאסטות ההודית הייתה רווחת ונאכפה בקפידה, כשכל קאסטה הייתה מיוצגת על ידי גוף מקומי של זקני הקאסטה שייצגו את הקהילה.
זקנים אלו קבעו את החוקים והתקנות שיושמו בעזרת צווים מלכותיים.
איסור נגיעה היה חלק ממערכת הקאסטות וקהילות אלו יוצגו על ידי מנהיגים ("קאיוואדדאווארו").
הקהילות של המוסלמים יוצגו על ידי קבוצה מתוכן באזור החוף של קרנאטקה.
עם זאת, שיטת הקאסטות לא עצרה אישים מכובדים מכל הקאסטות להתקדם למעמד גבוה בצבא ובמנהל.
בחיים האזרחיים זכו הברהמינים לכבוד הרב ביותר מעצם מעמדם בשיטת הקאסטות.
מלבד מעטים שפנו לקריירות צבאיות, מרבית הברהמינים התרכזו בנושאים דת וספרות.
היותם מנותקים מעושר ועוצמה חומריים הכשיר אותם להיות הבוררים האידיאליים בנושאי משפט מקומיים, ונוכחותם בכל עיר ובכל כפר הייתה מדיניות מחושבת של האצולה והאריסטוקרטיה על מנת להבטיח את הסדר הציבורי.
לדברי הדיפלומט סר צ'ארלס אליוט (Charles Elliot; 1931-1862) הצדיקה העליונות האינטלקטואלית של הברהמינים את מעמדם הגבוה בחברה.
עם זאת, הפופולריות של מלומדים בני קאסטות נמוכות (כדוגמת המשוררת מולה והמשורר הפילוסוף קנקה דסה), ויצירותיהם ויצירות שחיברו אחרים, דוגמת ומאנה וסרוואג'נה הן אינדיקציה למצבים בהם הוגמשו חוקי החברה באימפריית ויג'איאנגר.
מנהג הסאטי היה רווח, אם כי היה רצוני ולא נכפה על האלמנה, ובדרך התבצע בין בני המעמדות הגבוהים.
מעל לחמישים כתובות חקוקות המעידות על כך נתגלו בתחומי העיר ויג'איאנגר בלבד.
כתובות אלו מכונות "סאטיקל" (סאטי בלבד) או "סאטי-ויראקל" (אבן הנצחה הגיבור של סאטי).
ה"סאטיקלים" הנציחו את מות האלמנה באמצעות קפיצה למדורה שבה נשרפה גופת בעלה המת, בעד ש"סאטי-ויראקלים" הנציחו את הנשים שביצעו סאטי לאחר מות הגבורה של בעליהן.
בשתי הדרכים הועלתה האישה לדרגת אלה למחצה וזכרה הונצח באמצעות אבן שעליה נחקקו פסלי השמש והסהר.
התנועות החברתיות-דתיות של המאות הקודמות, דוגמת הלינגטייאטיזם, יצרו מומנטום של נורמות חברתיות גמישות שהנשים היו אמורות לנהוג על פיהן.
בתקופה זו הוסרו מרבית המחסומים בפני נשות דרום הודו והן היו מעורבות באופן פעיל בתחומים שעד אז נחשבו לתחומי עיסוק בלעדיים של גברים, כדוגמת מנהל, עסקים, מסחר ומעורבות באומניות היפות.
טירומלאמבה דווי שכתבה את "וראדמביקה פרינאיאם" וגנגאדווי שכתבה את "מדהוררוויג'יאם" היו בין המשוררות הבולטות של התקופה.
משוררות ראשונות בשפת הטלוגו כדוגמת טאלאפקה טיממאקה ואטוקורי מולה הפכו פופולריות בתקופה זו.
חצר המלוכה של הנייאקים של טנג'ור היה ידוע בחסות שנתן לכמה משוררות.
שיטת הדוואדסי פעלה ברחבי האימפריה, כמו גם זנות חוקית שהוגבלה לרחובות מסוימים בכל עיר.
על פי הכתבים מאותה תקופה היו הרמונות פופולריים בין הגברים ממשפחת המלוכה.
אנשים אמידים נהוג לחבוש "פתה" או "קולאווי" - טורבן גבוה, עשוי ממשי ומקושט בזהב.
כמקובל במרבית החברות בהודו, ענדו הנשים וגם הגברים תכשיטים, ועל פי הרשימות היו בין סוגי התכשיטים: צמידים לרגליים, צמידים לידיים, טבעות, מחרוזות ועגילים מסוגים שונים.
במהלך חגיגות התקשטו גברים ונשים בזרי פרחים והתבשמו בבשמים עשויים ממי ורדים, זבד, מושק או עץ הסנדל.
בניגוד בולט לפשוטי העם שאורח חייהם היה צנוע, חיו המלכים והמלכות של האימפריה בפאר רב שהופגן בטקסים שנערכו בחצר המלוכה.
למלכות ולנסיכות היו משרתות רבות שדאגו להלבישן ולקשטן בתכשיטים, כשחובותיהן היומיות היו מעטות.
פעילות גופנית הייתה פופולרית בקרב הגברים, והיאבקות היה עיסוק גברי חשוב ששילב ספורט ובידור.
בתוך הארמונות נתגלו חדרי התעמלות והרשומות מספרת על פעילות גופנית סדירה למפקדים ולחייליהם בתקופה ששרר שלום.
בארמונות המלכותיים ובשווקים היו זירות מיוחדות שבהן הן בני משפחת המלוכה והן פשוטי העם השתעשעו בצפייה בתחרויות כדוגמת קרב תרנגולים, קרבות איילים והיאבקות בין נשים.
חפירות בתוך תחומי העיר ויג'איאנגר חשפו את קיומם של פעילויות חברתיות שונות שהונצחו בעזרת גילופים על גושי סלע, בימות סלעים ורצפות מקדשים, דבר המלמד כי היו אלו מקומות למפגשים חברתיים אקראיים.
חלק מהמשחקים המגולפים קיים גם בימינו ואחרים טרם זוהו.
המלכים של ויג'איאנגר היו בדרך כלל סובלניים כלפי כל הדתות והכיתות, כפי שכתבים של נוסעים זרים מוכיחים.
המלכים נהגו להשתמש בתארים כדוגמת "גובראהמנה פראטיפלאנצ'אריה" ("מגן הברהמינים והפרות") ו"הינדוראיאסוראטראנה" ("תומך באמונה ההינדית") המעידים על כוונתם להיות מגני דת ההינדואיזם, ועם זאת היו הטקסים בחצר המלכות והלבוש אסלאמיים באופיים, כפי שמצביע על כך פיליפ וגונר (Philip Wagoner) במאמרו ב"ז'ורנל למחקרים אסיאתיים" מ-1996 "סולטאן בין המלכים ההינדים".
מייסדי האימפריה, האריהרה הראשון ובוקה ראייה הראשון היו שיוואיסטים (סוגדים לשיווה כאל עליון) אדוקים, אולם תרמו גם למסדר סרינגרי הווישנואיסטי כשווידייארנייה (Vidyāraṇya), נזיר ממסדר זה היה הקדוש הפטרון שלהם, וקבעו את ואראהא (חזיר הבר, אווטאר של וישנו) כסמלם.
החפירות הארכאולוגיות בוויג'איאנגר חשפו שמעל לרבע משטח העיר היה רובע מוסלמי שהיה קרוב ל"רובע המלכותי".
ידוע כי בני אצולה מהממלכות האסלאמיות שבהם שלטה השושלת הטימורית התיישבו בוויג'איאנגר.
לעומת המייסדים משושלת סנגמה היו המלכים מהשושלות המאוחרות יותר, סאלובה וטולובה וישנואיסטים, אבל לא נמנעו מלסגוד לאל וירופקשה (שיווה) במקדשו בוויג'איאנגר, ולאל ונקטשווארה (אחת מצורות האל וישנו) במקדשו בטירומלה.
יצירה בסנסקריט "ג'אמבאוואטי קליאנאם" שנכתבה על ידי המלך קרישנה דווה ראייה מכנה את האל וירופקשה "קארנאטה ראג'ייה מאני" ("התכשיט המגן על אימפריית קארנאטה").
המלכים היו גם פטרונים לקדושים של מסדר דווייטה (הפילוסופיה של הדואליזם) מבית מדרשו של מדהוואצ'ריה באודופי.
תנועת הבהקטי הייתה פעילה בתקופה זו, והיא כללה כמה הארידאסה (חסידים קדושים) מתקופה זו.
כמו תנועת הלינגטייאטיזם של המאה ה-12, ייצגה תנועה זו זרם חזק של אדיקות דתית שהשפיע ישירות על חיי מיליוני מאמינים.
ההארידאסה ייצגו שתי קבוצות, ה"וייאסאקוטה" וה"דאסאקוטה".
הראשונים היו חייבים להיות בעלי ידע נרחב בוודות, באופנישדות ובזרמים נוספים בפילוסופיה ההודית.
בעוד שתפקידם של ה"דאסאקוטה" היה רק להעביר את מסריו של מדהוואצ'ריה בשפת קאנדה לעם הפשוט בדמות שירי דת ("דווארנאמאס" ו"קירתאנס").
עיקרי הפילוסופיה של מדהוואצ'ריה הופצו באמצעות מלומדים ידועים דוגמת נאראהאריטירתה, ג'איאטירתה, סריפאדאראייה, וייאסאטירתה, ואדיראג'אטירתה ואחרים.
המלך קרישנה דווה ראייה העריץ את וייאסאטירתה, הגורו של ואדיראג'אטירתה, פוראנדאראדאסה (אבי מוזיקת הקארנאטיק) וקאנאקאדאסה.
המלך החשיב את הקדוש כ"קולאדוואטה" (אלוהות של המשפחה), והזכיר אותו בהערצה בכתביו.
אננאמאצ'ארייה, משורר גדול נוסף של מוזיקת הקארנאטיק מוקדמת של אותה תקופה, חיבר מאות "קירתאנס" בטלוגו בטירומלה, כיום באנדרה פרדש.
לאחר ששושלת גאנגה המערבית הג'ייניסטית הובסה על ידי שושלת צ'ולה בתחילת המאה ה-11 ובעקבות הגידול במספרם של המאמינים בווישנויזם הינדואיסטי ובלינגטייאטיזם במאה ה-12 הלך ופחות מספר המאמינים בג'ייניזם.
שני אתרי פולחן עיקריים של ג'ייניזם בתחומי אימפריית ויג'איאנגר היו שראוואנאבלאגולה וקמבאדאהאלי.
הקשר של האסלאם עם דרום הודו התחיל כבר במאה השביעית, תוצאה של מסחר בין הממלכות הדרומיות לסולטנויות ערביות.
מסגדים פעלו בתחומי אימפריית רשטראקוטה במאה העשירית.
ומסגדים רבים הוקמו לאורך חוף מלבר (חופה המערבי של הודו) במאה ה-14. מתיישבים מוסלמים נישאו לנשים מקומיות.
ילדיהם, הידועים בכינוי מאפילאס היו פעילים בסחר סוסים ובאיוש צי הסוחר.
קשרי הגומלין בין אימפריית ויג'איאנגר והסולטנויות הבהאמניות שמצפון הגדילה את מספר המוסלמים בדרום.
נצרות הופיעה בדרום הודו לראשונה במאה ה-8 כפי שמוכח ממציאת כתובות על לוחות הנחושת שבהם הוענקו קרקעות לנוצרים של חוף מלבר.
נוסעים נוצרים כתבו על מצוקתם של נוצרים בדרום הודו בימי הביניים, ובכך עוררו את עניינם של מיסיונרים.
בואם של פורטוגזים במאה ה-15 וקשריהם באמצעות מסחר עם האימפריה, הפצת האמונה הנוצרית על ידי המיסיונר פרנסיסקו חאווייר ומאוחר יותר קיומם של התיישבויות של הולנדים עודד את הגידול בנצרות בדרום.
אימפריית ויג'איאנגר לא ראתה תמיד בעין יפה פעילות מיסיונרית בתחומה.
מכיוון שיחד עם המרת דתם של התושבים לנצרות נהגו המיסיונרים דוגמת חאווייר להרוס את הפסלים של האלים ההינדים במקדשים.
בתגובה לפעילותו המיסיונרית של חאווייר בממלכת ונאד שבחלקה הדרומי ביותר של הודו שלח המלך ראמה ראייה את דודנו ויטאלה ב-1544 בראש משלחת עונשין צבאית, שביצעה מסע שוד והרס ורצח בממלכה הקטנה.
השפות הנפוצות באימפריה היו קאנדה, טלוגו וטמילית ובהן השתמשו באותם אזורים שבהם השפות מדוברות כיום.
נחשפו מעל ל-7,000 כתובות ("שאסאנה") כולל 300 כתובות על לוחיות נחושת ("טאמראשאסאנה"), כמעט מחציתן בקאנדה, והשאר בטלוגו, טמילית וסנסקריט.
המנהג לכתוב כתובות בשתי שפות פסק במאה ה-14.
במהלך שלטון אימפריית ויג'איאנגר כתבו משוררים, מלומדים ופילוסופים בעיקר בשפות קאנדה, טלוגו וסנסקריט, וגם בשפות אזוריות דוגמת טמילית.
כתביהם כיסו נושאים כדוגמת דת, ביוגרפיות, "פראבאנדהא" (סיפורת), מוזיקה, דקדוק, שירה ורפואה.
שפת חצר המלכות הייתה קאנדה.
בשלבים מאוחרים יותר הייתה שפת הטלוגו פופולרית בכתיבה ספרותית, והגיעה לשיאה תחת חסותו של המלך קרישנה דווה ראייה.
מרבית היצירות בסנסקריט היו פרשנויות על הוודות או על האפוסים ראמאיאנה ומהאבהארטה.
פרשנויות אלו נכתבו על ידי מלומדים ידועים כדוגמת סאיאנה ווידייארנייה שהילל את העליונות של פילוסופיית האדוואיטה על פני פילוסופיות הינדיות יריבות אחרות.
כותבים מפורסמים אחרים היו קדושי הדווייטה של מסדר אודופי דוגמת ג'איאטירתה (שזכה לכינוי "טיקאצ'אריה" בשל כתביו הפולמוסיים), וייאסאטירתה שכתביו נועדו לסתור את פילוסופיית האדוואיטה ואת המסקנות של לוגיקנים קודמים, וכן את ואדיראג'אטירתה ואת סריפאדאראייה.
שני האחרונים העבירו ביקורת על אמונותיו של אדי שנקרה.
מלבד קדושים אלו חסו מלומדים דוברי סנסקריט בולטים בחצר המלוכה של מלכי ויג'איאנגר ובחצרם של הווסאלים הגדולים.
מלכים רבים היו בעצמם סופרים וכתבו יצירות קלאסיות בסנסקריט, דוגמת היצירה הפיוטית "ג'אמבאוואטי קליאנאם" שנכתבה על ידי המלך קרישנה דווה ראייה, שעליה נאמר כי נכתבה בכישרון רב.
הסופרים והמשוררים שכתבו בקאנדה יצרו כתבים חשובים שתמכו בתנועת הבהקטי אותה קידמו ההארידאסה (חסידי וישנו) והספרות הברהמינית והלינגטייאטיסטית.
משוררי ההארידאסה הפגינו את מסירותם לאמונה באמצעות כתיבת שירים המכונים "דוואראנמה" (שירים ליריים) במשקל המכונה ראגאלה (ರಗಳೆ).
את ההשראה לכתיבת השירים הם קיבלו ממדהוואצ'ריה ומווידייארנייה.
בין המאמינים של תנועה זו (המכונים דאסה) המשוררים הנחשבים ביותר הם פורנדאראדאסה וקנאקאדאסה.
קומארה וייאסה, המלומד הברהמיני הבולט ביותר כתב את "גאדוגינה בהארטה", תרגום של האפוס מהאבהארטה.
יצירה זו מסמנת את המעבר בספרות הכתובה בקאנדה מקאנדה עתיקה לקאנדה מודרנית.
צ'אמאראסה היה מלומד ומשורר לינגטייאטיסט מפורסם שהרבה להתווכח עם המלומדים הווישונאיסטים בחצרו של המלך דווה ראייה השני.
יצירתו "פראבהולינגה ליל" שתורגמה אחר-כך לטלוגו ולטמילית הייתה שיר הלל לקדוש אלאמה פראבהו (הקדוש נחשב התגלמות האל גנש, כשהנסיכה של באנאוואסי הייתה התגלמות של אימו של גנש, פרוואטי)
בתקופה זו, שבה הגיעה הספרות הכתובה בטלוגו לשיאה, נכתב "מאנוצ'אריטמו" - היצירה המפורסמת ביותר בסגנון המכונה "פראבאנדהא" (סיפורת).
המלך קרישנה דווה ראייה היה סופר מוכשר בטלוגו וכתב את "אמוקטמאלייאדה", אחת היצירות הידועות ביותר בין דוברי השפה.
בחצרו פעלו שמונה מלומדים מפורסמים הנחשבים כעמודים (אשטדיגגאג'אס) של קהיליית הסופרים.
המפורסמים בהם היו אלאסאני פדאנה המכונה "אנדהארקוויטפיטאמאהא" ("אבי השירה בטלוגו") וטנאלי ראמאקרישנה, ליצן החצר של קרישנה דווה ראייה שחיבר כמה יצירות שזכו לשבחים.
הייתה זו תקופתו של סרינאתה, המשורר החשוב ביותר בטלוגו שכתב ספרים דוגמת "מארוטראטצ'אריטאמו" ו"סאליוואהאנה-ספטה-סאטי".
המשורר היה תחת חסותו של המלך דווה ראייה השני, ומעמדו היה שווה למעמדם של מרבית השרים בחצר המלכות.
אף שמרבית הספרות בטמילית מתקופה זו נוצרה באזורים דוברי הטמילית בשליטת הוואסל פנדייה שיחס חשיבות מיוחדת לטיפוח הספרות הטמילית, כמה משוררים בטמילית קיבלו חסות ממלכי ויג'איאנגר.
סווארופאננדה דסיקר כתב אנתולוגיה בת 2,824 חרוזים, "סיוואפראקאסאפ-פרונדיראטו", על הפילוסופיה של האדוואיטה.
תלמידו, טטובאראיאר הספגן, כתב אנתולוגיה קצרה "קורונדיראטו", שהכילה כחצי ממספר החרוזים.
קרישנה דווה ראייה נתן חסות למשורר בטמילית שהיה הארידאסה ושיצירתו "אירוסאמאיה וילאקם" הייתה תיאור מפורט של שתי מערכות האמונה ההינדיות: וישנויזם ושיוואיזם, עם עדיפות לראשונה.
בין היצירות החילוניות שעסקו ברפואה ובמוזיקה היו "סנגיטסארה" של וידייארנייה, "ראטיראטנאפראדיפיקה" של פרודהא ראייה, "איורוודה סודהאנידהי" של סאיאנה ו"ואידיאראג'אוואלאבהם" של לקשמנה פנדיטה.
אדריכלות ויג'איאנגר היא צירוף עשיר של הסגנונות האדריכלים של שושלת צ'לוקייה, אימפריית הויסאלה, שושלת פנדייה ושושלת צ'ולה ששגשגו במאות השנים קודם להקמת אימפריית ויג'איאנגר.
מורשת האימפריה בפיסול, אדריכלות וציור השפיעה על התפתחות אומנויות אלו בדרום הודו זמן רב לאחר שהקיץ הקץ על האימפריה.
החותם הסגנוני של אדריכלות האימפריה היו ה"קאליאנאמנטאפה" ("אולם החתונות") המוקף עמודים מפוסלים, ה"ואסאנתמטפה" ("אולמות מוקפי עמודים פתוחים") וה"ראיאגופורה" ("מגדל").
לבנייה השתמשו האומנים בגרניט מקומי בשל עמידותו.
אומנם מונומנטים שנבנו ביוזמת האימפריה מצויים בכל רחבי דרום הודו, אבל דבר אינו משתווה באיכותו לשפע המונומנטים בבירה ויג'איאנגר, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
במאה ה-14 המשיכו המלכים לבנות וסארה או מומנטים בסגנון הדקאן, אבל מאוחר יותר הם שילבו בבניית המקדשים מגדלים גבוהים בצורה פירמידה בסגנון דראווידה המכונים גופוראם, על מנת לעמוד בדרישות הטקס הדתי.
מקדש פראסאננה וירפקשה (מקדש תת-קרקעי) שנבנה בתקופת המלך בוקה, ומקדש האזארה ראמה שנבנה בתקופת המלך דווה ראייה הם דוגמאות לאדריכלות הדקאן.
חותם אופייני לסגנונם הם הקישוט המגוון והמורכב של העמודים.
בין המבנים השוכנים באתר בהאמפי כיום מהווה מקדש ויטאלה את הדוגמה הטובה ביותר לסגנון ה"קאליאנאמנטאפה" מוקפת העמודים, ומקדש "האזארה ראמאסוואמי" שהוא אומנם מקדש צנוע, הוא המקדש השלם ביותר.
היבט בולט לעין של סגנונם הוא חזרתם לסגנון הפשטני והשליו שפותח על ידי שושלת צ'לוקייה.
מקדש ויטאלה הוא דוגמה בקנה מידה גדול לאמנות ויג'איאנגר.
המקדש נבנה במשך כמה עשרות שנים והוא הושלם בתקופת שלטונם של המלכים משושלת טולובה.
דוגמאות נוספות לסגנון האדריכלי של ויג'איאנגר הם המקדשים בבהטקל, קאנאקאגירי, שרינגרי ועיירות נוספות בחופה של קרנאטקה, כמו גם בטאדפאטרי, לפאקשי, אהובילאם, טירומלה וסריקאלאהאסי באנדרה פרדש וולור, קומבאקונם, קאנצ'י וסריראנגאם בטמיל נאדו.
יסוד נוסף של סגנון ויג'איאנגר הוא הגילוף של פסלים גדולים מונוליתיים (מגוש סלע אחד), כדוגמת פסל גנש "סאסוווקאלו" (זרע החרדל) וגנש "קאדאלקאלו" (אגוז אדמה) בהאמפי, פסלי באהובאלי בקארקאלה ובוונור ופסל השור (נאנדי במיתולוגיה ההודית) בלפאקשי.
אמנות ויג'איאנגר כוללת את ציורי הקיר של הדאשאווטרה (עשר ההתגלמויות של וישנו) ו"גיריג'אקאליאנה" (חתונת פרוואטי) במקדש וירופקשה בהאמפי, ציורי ה"שיווה-פורנה" (סיפורי שיווה) במקדש ויראבהאדרה בלפאקשי, והציורים במקדש הג'ייני בדראסאר ובמקדש ואראדארג'ה בקאנצ'י.
התוצאה של תערובת הסגנונות של דרום הודו הייתה עושר שלא נראה כמוהו במאות השנים הקודמות, בנוסף לפיסול הושם דגש מיוחד על תבליטים שעלו על כל מה שנעשה בעבר בנושא בהודו.
היבט של אדריכלות ויג'איאנגר המדגים את הקוסמופוליטיות של העיר הגדולה הוא נוכחותם של מבנים חילוניים רבים הנושאים סממנים אסלאמיים.
בעוד שההיסטוריה המדינית מתרכזת בעימות המתמשך בין אימפריית ויג'איאנגר לסולטנויות הדקאן, העדויות האדריכליות משקפות יחסי גומלין יצירתיים יותר.
השפעות האסלאם ניכרות בריבוי הקשתות, הכיפות והקמרונות.
ריכוז המבנים דוגמת הצ'האטרי (פביליון בסגנון הודי), האורוות והמגדלים מעידים על שימושם בידי משפחת המלוכה.
ייתכן שהאלמנטים הדקורטיביים של מבנים אלו נקלטו באדריכלות ויג'איאנגר בתחילת המאה ה-15, במקביל לתקופת שלטונם של המלכים דווה ראייה הראשון ודווה ראייה השני.
ידוע כי מלכים אלו העסיקו מוסלמים רבים בצבאם ובחצרם, וייתכן שחלקם היו אדריכלים.
ככל הנראה התרחשו חילופי מידע אדריכלי הרמוניים אלו בתקופות הנדירות שבהן שרר שלום בין הממלכות ההינדיות והמוסלמיות.
ב"בימה הגדולה" ("מאהנאוואמי דיבה") יש תבליטים מגולפים שבהם יש לדמויות תווי פנים של טורקים ממרכז אסיה שידוע כי הועסקו כמשרתים למשפחת המלכותית.
אימפריית ואסולו הייתה אימפריה קצרת ימים (1878–1898) ששכנה במערב אפריקה.
היא הוקמה על שטחים שנכבשו בידי המנהיג האפריקאי סאמורי טורה, ונכבשה על ידי צבא צרפת הקולוניאלית, לאחר כ-20 שנה.
ב-1864 מת שליט אימפריית טוקוליור (Toucouleur), חאג' עומאר טעל, סמוך לבנדיאגרה (בתחומי מאלי של ימינו), והאימפריה התפוררה, כאשר ראשי השבטים השונים לחמו ביניהם על שטחי הפדרציה המוחלשת החדשה שהוקמה תחתיה.
ממקום מושבו, בשטחי דרום מערב גינאה של ימינו, הפך סאמורי טורה, בן עם הדיולה, למוצלח מבין מנהיגים אלה.
צבאו של טורה היה מצויד היטב בנשק חם מתוצרת אירופית והורכב ממערך של יחידות קבע.
הצבא נחלק לכנף חיל רגלים (שהורכבה בעיקר מחיילים-עבדים שנקראו "סוֹפה") ולכנף חיל פרשים.
הרגלים חולקו ליחידות בנות עשר עד עשרים לוחמים שנקראו "סה" (Se) או "קולו" (Kulu, ברבים Kulu, קולוס), בעוד הפרשים נחלקו ליחידות בנות 50 לוחמים שנקרו "סרה" (Sere).
על כל קולו פיקד "קון-טיגוי" (Kun-Tigui, כלומר "צ'יף"), ועשרה קולוס יצרו "בולו", יחידה בת 100 עד 200 לוחמים.
הבולו, שמשמעותו בשפת הבמבארה "זרוע", שימש כיחידה הרגלית הבסיסית ועליה פיקד "קון-טיגוי בולו".
טורה פתח במערכה ופלש תחילה לשכניו, הברטה (Bérété) והסוסו (Cissé) ולאחר מכן למחוז ואסולו (בימינו אזור הגבול בין מאלי לגינאה).
ב-1876 השתלט צבאו על מכרות הזהב של בורה (Buré) וב-1878 כבר היה מעמדו חזק מספיק כדי להכריז על עצמו "פאאמה" (Faama), שליטה הצבאי של אימפריית ואסולו החדשה.
תושבי השטחים שנכבשו הוכרחו להתאסלם וטורה הכריז על עצמו כ"שליט כל המאמינים".
כיבושים נוספים כללו את קאנקאן ב-1881, מרכז מסחר חשוב על נהר המילו.
בשיאה השתרעה אימפריית ואסולו על חלקים משטחיהן של גינאה, סיירה לאון, מאלי וצפון חוף השנהב של ימינו.
מלחמת המנדיגו וסופה של האימפריה
מ-1880 ועד למותו, נתקלו שאיפות ההתפשטות של טורה באלה של הצרפתים, וצבאו התמודד כנגד הצבא הקולוניאלי הצרפתי ואף ניצח במספר קרבות, החשוב בהם נערך ב-2 באפריל 1882 סמוך לוויווייאנקו (Woyowayanko) ולנוכח אש ארטילרית כבדה.
ב-29 בספטמבר 1898 נלכד סאמורי טורה והוגלה לגאבון, שם מת לאחר שנתיים, אירוע אשר סימן את סופה של אימפריית ואסולו.
אימפריית קאנם-בורנו נוסדה ככל הנראה סביב אמצע המאה ה-13 ושלטונה נמשך עד לסוף המאה ה-19. בירתה הייתה גזארגמו (Ngazargamu), מצפון-מזרח לאגם צ'אד.
במהלך ההיסטוריה שטחה של קאנם-בורנו כלל את דרום צ'אד, צפון קמרון, צפון-מזרח ניגריה, מזרח ניז'ר ודרום לוב של ימינו.
בשל מיקומה המרכזי ביבשת אפריקה שימשה האימפריה נקודת מפגש מסחרי בין צפון אפריקה, עמק הנילוס ואזור הסהרה.
אימפריית קאנם-בורנו התפתחה מתוך אימפריה קטנה יותר שנקראה קאנם.
אימפריית קאנם הוקמה במאה ה-8 ומוקמה באזור צ'אד, ניגריה ולוב של ימינו.
מורשתה של אימפריית קאנם ידועה בעיקר הודות ל"גירגם" - ספר שכלל את רשימת השלטונות שהתחלפו באימפריה, המלכים ששלטו בתקופות השונות ואירועים חשובים במהלך כהונותיהם.
הספר עזר לשפוך אור על ההיסטוריה של אימפריית קאנם והמשיך גם בתקופת קאנם-בורנו.
במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 החלה נדידה של תושבי אימפריית קאנם לכיוון דרום מערב כתוצאה מתנאי האקלים הקשים וכיבוש שטחה של קאנם על ידי לוחמי הבוללה (אנשי ה'בוללה' היו ברובם מוסלמים וחיו במרכזה של צ'אד של ימינו).
נדידה זו הייתה לעבר אדמות פוריות יותר - אדמות בורנו.
בשנת 1846 הוכרז מלך שהיה אחרון השושלת של משפחת המלוכה בקאנם-בורנו.
האימפריה שרדה גם לאחר סיום השושלת אך כוחה נחלש בעקבות פלישות שונות.
בשנת 1893 נכבשה אימפריית קאנם-בורנו על ידי צבא שפלש ממזרח סודאן והביא לסופה של אחת האימפריות הגדולות שראתה אפריקה.
מדינת בורנו השוכנת בימינו בחלקה הצפון מזרחי של ניגריה שמרה על מאפיינים מהשפה והתרבות של האימפריה ואף מוזיאון המנציח אותה.
מקאנם לקאנם בורנו - התרחבות האימפריה
אימפריית קאנם החלה את דרכה במאה ה-8 והשתרעה על שטח רב באפריקה שכלל את מדינות צ'אד, ניגריה ולוב של ימינו.
בשיאה של האימפריה שטחה כלל חלקים של דרום לוב (פזאן), מזרח ניז'ר, צפון מזרח ניגריה וצפון קמרון.
התושבים הראשונים של קאנם היו אנשי ה"קנמבו" (Kanembu).
הקנמבו היו קבוצת סוחרים מצ'אד שהיו אחראים על 70%-85% מהמסחר שלה.
הם דיברו בשפת הקנמבו, אחת משפות הנילו-סהרה (משפחת שפות שדוברו באפריקה באזור נהר הנילוס ובחלק צפוני של נהר הצ'ארי-chari), וכשפה שנייה רבים מהם דיברו ערבית.
בירתה הראשונה של קאנם הייתה נג'ימי (Njimi) שמוקמה צפון מזרחית לאגם צ'אד.
בשל מיקומה המרכזי של קאנם, היא שימשה מרכז מסחרי בו נפגשו סוחרים מצפון אפריקה, עמק הנילוס ואזור הסהרה.
ככל הנראה האימפריה שמה לה למטרה לשלוט בכלל שבילי המסחר אל מצרים וטריפולי ולבסס את כוחה על גבי נתיבי המסחר בסהרה.
בשנת 700 לספירה הוכתר המלך הראשון של אנשי הקנמבו – "סף" (Sef) או כפי שכונה על ידם - "Mai"(מלך).
בסוף המאה ה-7, תחת שלטונו של דוגו (Dugu), מלכה השלישי של קאנם, התעצמה עיר הבירה נאג'ימי והשפעתה גדלה, דבר אשר סימל את תחילתה של שושלת "דוגואה" (Duguwa), על שמו של המלך באותה התקופה.
דוגו היה הראשון לחבר בין קאנם לבורנו אך טרם ייסד אותן לכדי אימפריה אחת.
בשנת 1086 הוחלף השלטון בקאנם משושלת דוגואה ועבר אל שושלת סיפאווה (Sayfawa).
נראה כי החלפת השושלות היוותה טריגר לכניסתו של האסלאם.
המנהיג הראשון משושלת הסיפאווה היה "הומאי" (Hummai) שהיה מוסלמי בעצמו.
הוא הכניס את חוקי האסלאם אל בתי המשפט והתנהלותה המדינית של האימפריה.
בשנים הללו נבנו ברחבי האימפריה מסגדים רבים ואנשים נדרשו להמיר את דתם לאסלאם.
בין השנים 1221–1259 יזם המלך הרביעי במספר בשושלת הסיפאווה, דונמה דבאלמי (Dunama Dabbalemi), קשר עם סולטנים מצפון אפריקה.
על ידי שיתוף פעולה ביניהם הוקמה אכסניה בקהיר על מנת להקל על העלייה לרגל למכה - עיר קדושה למוסלמים אליה הם עולים ברגל לפחות פעם אחת במהלך חייהם.
בנוסף, הכריז דונמה דבאלמי על מאבק אלים כנגד השבטים הסובבים אותו מכיוון שלא האמינו באסלאם ופתח בתקופה ארוכה של כיבוש.
במהלך מלחמותיו הוא כלא עבדים רבים וסחר בהם עם מדינות צפון אפריקה.
דונמה אף הרס את ה-"mune", אשר שימש כאובייקט המהווה סמל לסמכותיות עבור אדם אשר מחזיק אותו (אדם שהיה בידיו ה-mune היה בעל סמכות של בחירה).
הריסת ה-mune סימלה את מפלתן של האמונות שקדמו לאסלאם.
באחד ממסעות הכיבוש שלו נבלם דונמה דבאלמי על ידי שבט ה"בוללה" (Bulala) ואף נסוג מקאנם עד בורנו בעוד אזור קאנם נכבש בידי לוחמי הבוללה.
לוחמי הבוללה גירשו מאדמות קאנם את אנשי הקנמבו (ראשוני אנשי קאנם) והכריחו אותם לעלות לבורנו.
בנוסף לנסיגה לבורנו, אנשי הקנמבו העבירו את בירתם מ"נאג'ימי" (בירת קאנם שנכבשה) אל "גזארגמו" שבבורנו.
במהלך הזמן, הנישואים הפנימיים של אנשי בורנו ושל אנשי הקנמבו שגורשו לבורנו הביאה ליצירת דור חדש של אנשים – אנשי ה"קנורי" (Kanuri) ויצירתה של שפת הקנורי (שהיא חלק ממשפחת שפות בשם "נילו-סהרה").
במאה ה-16 קאנם נכבשה חזרה על ידי הסיפאווה אך המרכז הפוליטי שלה נותר בגזארגמו שבבורנו ומכאן שמה של האימפריה קאנם-בורנו.
לאחר גירושם לאדמות בורנו, אנשי שושלת סיפאווה סבלו מחיכוכים פנימיים ואיומים חיצוניים, דבר שהתבטא בהחלפת 15 שליטים שונים במהלך המאה ה-15 לבדה.
בשנת 1460 המלך (Mai) השולט, אלי דונמאמי (Ali Dunamami) הביס יריבים רבים של שושלת הסיפוואה והחל בגיבושה של אימפריית קאנם בורנו.
הוא בנה עיר מבוצרת בגזארגמו (עיר הבירה) בחלק המערבי של אגם צ'אד, אשר הייתה הבית הקבוע הראשון של שושלת המלכים השולטים של שושלת סיפאווה לאחר 100 שנים ללא בית קבע.
המלך שהגיע אחריו, אידריס קאטאקרמבא (Idris Katakarmabe) המשיך את התעצמותה של האימפריה ובמאה ה-16 הצליח להביס את אנשי הבוללה (אשר גירשו את שושלת הסיפאווה לבורנו כ-300 שנה קודם לכן).
בנוסף, הוא הצליח לכבוש בחזרה את העיר נג'ימי שהייתה עיר הבירה הקודמת של שושלת סיפאווה בקאנם.
למרות זאת, המרכז הפוליטי שלה נשאר בגזארגמו שבבורנו, עקב העובדה שאדמות בורנו היו פוריות לחקלאות ומתאימות יותר לגידול בקר.
אימפריית קאנם בורנו הגיעה לשיאה במהלך כהונתו של המנהיג אידריס אלומה (Idris Aluma) בין השנים 1564–1596. המלך אלומה היה ידוע בשל יכולותיו הצבאיות, הרפורמות הניהוליות שהנחיל בהנהגה במשטר והאדיקות שלו בדת האסלאם.
כחלק מהרפורמות בהנהגה שם המלך דגש על היחסים הדיפלומטיים של האימפריה ומיסד את היחסים עם מדינות כגון טריפולי, מצרים והאימפריה העות'מאנית.
בנוסף, שלח המלך משלחת של 200 שגרירים מטעם האימפריה לסיבוב דיפלומטי ברחבי המדבר שמסביב לעיר הבירה.
במהלך כהונתו אימפריית קאנם בורנו הייתה חזקה וניהלה מסחר טרנס-סהרי עם מדינות נוספות באזור (מיקום האימפריה היווה נקודת מפתח במסחר המקומי).
מוצרים רבים כגון כותנה, עורות ובשמים יוצאו ואילו מוצרים כגון מלח, משי, סוסים ואף בני אדם ששימשו כעבדים יובאו לרחבי האימפריה.
הקשרים הטרנס-סהרים של אימפריית קאנם בורנו היו בעלי משמעות רבה לצמיחה הכלכלית שלה ולשגשוגה.
כחלק מיחסי המסחר שלה, קיבלה אימפריית קאנם בורנו תשלומים מאזורי הפריפריה שסביבה איתם ניהלה מסחר, ותשלומים אלה היוו נדבך חשוב בכלכלת האימפריה.
בנוסף לסוסים הרבים שהיו ברשותה של אימפריית קאנם בורנו, היא ניהלה מסחר רב במלח הודות לעובדה שעיר הבירה של האימפריה - גזארגמו מוקמה בלב תעשיית ייצור המלח בכל מחוז בורנו.
המלח נמכר בעיקר במרכז סודאן והשתמשו בו בתעשיית הטקסטיל, למטרות רפואיות וכן למטרות קולינריות.
האימפריה סחרה גם בעבדים והרווח שלה מסחר זה היה אף גדול יותר מהמסחר במלח.
בהיותה ממוקמת על תוואי הסחר דרך פזאן לכיוון צפון אפריקה, קאנם - בורנו הייתה אחד השחקנים המרכזיים בסחר הפנימי של עבדים אפריקנים.
אף על פי שקשה להעריך את המספר המדויק של עבדים שנמכרו על ידי סוחרים מקאנם-בורנו בין המאות ה-6 ל-19, ניתן לומר כי האימפריה השיגה את הונה העיקרי ממסחר בעבדים.
המסחר בעבדים השפיע גם על החלטות פוליטיות באימפריה, שכן משלחות צבאיות יצאו במטרה לפלוש למקומות בהם יש פוטנציאל למציאת עבדים למסחר.
הרווחים שהם סיפקו עבור המאי (המלך השולט) אפשרו לו להחזיק צבא חזק, דבר שתרם לחוסנה וביטחונה של האימפריה.
מקור ההכנסה ממסחר בעבדים נפגע על ידי כניסת הקולוניאליזם האירופאי והמסחר בעבדים חדל להתקיים בשנת 1920.
מבנה פוליטי ומדיני של אימפריית קאנם-בורנו
המבנה המדויק של המלוכה והפוליטיקה הפנימית באימפריית קאנם בורנו אינו ידוע במלואו, אך ישנם כמה אלמנטים שנראה כי נשמרו לאורך ההיסטוריה הארוכה של האימפריה.
משפחת המלוכה היוותה גם את הליבה של המערכת הפוליטית והדבר בא לידי בידי בכך שראש משפחת הסיפוואה היה גם המלך (מאי).
כדי למנוע מלחמות על ירושה, ה'צ'ירומה' (Chiroma) - היורש, שהיה בדרך כלל אח של המלך או בנו הבכור, היה מיועד להחליפו לכשימות כבר במהלך כהונתו של המלך.
לחברי משפחת המלוכה היו גם תפקידים ממשלתיים באימפריה ולא רק ממלכתיים.
דוגמאות לכך היא ה"מגירה" (Magira) - אמו של המלך, אשר החזיקה למשך זמן רב את המספר הגבוה ביותר של שטחים בממלכה וה"גומסו" (Gumso), אשתו הראשונה של המלך, אשר הייתה אחראית על העבודה והמשימות השוטפות בארמון ביחד עם שלוש נשותיו האחרות של המלך.
כתוצאה מהתפקידים השונים שהיו לחברי משפחת המלוכה, היציבות של האימפריה הייתה קשורה בקשר חזק עם היציבות של משפחת המלוכה.
עם זאת, הכוח הפוליטי לא היה שייך באופן בלעדי למשפחת המלוכה והייתה מועצה שהייתה אחראית על ההחלטות הפוליטיות.
במועצה זו היו כ-12 חברים, כאשר מי שהרכיבו אותה, מלבד צאצאים של היועצים הקרובים של הסיפוואה, היו אנשים שנבחרו על פי יכולותיהם ולא על פי ייחוסם המשפחתי וקרבתם למשפחת המלוכה.
את המבנה של המערכת הפוליטית ניתן להבין גם דרך הניהול הטריטוריאלי של הממלכה.
אימפריית קאנם-בורנו אורגנה באופן טריטוריאלי וחולקה על פי מחוזות אדמיניסטרטיביים, כאשר לארגון זה תפקיד מהותי בשרידותה של האימפריה במהלך השנים.
ישנם גבולות טריטוריאליים שלא ברורים עד הסוף ולא הצליחו לדייק במוצא שלהם כגון הגבולות לאורך הדרך של המסחר הסהרי, בעוד שגבולות אחרים הם כן ברורים, כגון הגבולות של אגם צ'אד עם ה'בגירמי' (Bagirmi) או מערבה עם השטחים של ה'האוסה' (Hausa).
מעבר לכך, הליבה של בורנו וחלק מהמחוזות החדשים שנכבשו לאורך השנים היו שונים במבנה הטריטוריאלי שלהם.
במטרופולין של בורנו, הייתה מערכת של 'שליטה כפולה' על שטחים, מה שאפשר לממלכה להטיל מיסים ולהציב חיילים כרצונם.
השליטה הראשונה על השטח התבטאה ב-'צ'ימה ג'ילבה' (Chima jilibe) שהייתה לו שליטה על האנשים בשטח, והשליט השני ה-'צ'ימה צ'ידיבה' (Chima chidibe) היה אחראי על הטריטוריה הספציפית ולא על האנשים באופן ישיר.
אמצעי זה של שליטה כפולה על השטחים בממלכה אפשר לאימפריה לשלוט ולנהל את האוכלוסייה בממלכה בשילוב עם שליטה רציפה על האוכלוסייה הנוודית או סמי-נוודית כמו הערבים השואיים (shuwa arabs).
שליטה זו אפיינה את בורנו בעוד אזורים נרחבים אחרים בממלכה עדיין נוהלו על ידי שליט מקומי יחיד כגון ב'זינדר' (Zinder) שם השליט היה עצמאי אך עדיין חלק מאימפריית קאנם - בורנו עד לאמצע המאה ה-19.
הנהגתו היציבה של המלך אלומה והכוח הצבאי והפוליטי שהשיג, נשמרו עד אמצע המאה ה-17, אז החלה אימפריית קאנם בורנו לדעוך.
במהלך המאה ה-18 התרחבה אמנם האימפריה, אך התרחבות זו הייתה רק לכיוון מערב לכיוון אדמות "האוסה" (Hausa).
אדמות האוסה, אשר שוכנת בצפון ניגריה של ימינו, היו מקום מושבם של אנשי ההאוסה שהיא אחת מהקבוצות האתניות הגדולות באפריקה.
במקביל להתרחבותה של האימפריה מערבה, החלה אוכלוסיית אנשי ה"פולאני" (Fulani) אשר הייתה גם היא אחת מהקבוצות האתניות הגדולות בחלקה המערבי של אפריקה, לבנות כבישים ודרכי גישה לעבר בורנו.
בשנת 1808 לוחמי הפולאני כבשו והשתלטו על עיר הבירה של אימפריית קאנם בורנו – גזארגמו.
מנהיגם של אנשי הפולאני באותה תקופה היה "אוסמאן דאן פודיו" (Usman Dan Fodio).
אל מול אנשי הפולאני ומנהיגם, נאבק "מוחמד אל קאנם" (Muhammad al kanem), שהיה יועץ של משפחת המלוכה ודתי מלומד.
כחלק מהמאבק שניהל, הוא בנה עיר חדשה בשם "קוקאווה" (Kukawa) אשר נמצאה צפון מזרחית לאימפריה.
שושלת סיפאווה נשארה ממלכה עד לשנת 1846. בשנה זו התנהלה מלחמת אזרחים, ובנו של אל קאנם - "עומר" (Umar) הוכתר לסולטאן הראשון של בורנו ה'חדשה'.
בניגוד לאביו, אפשר עומר ליועציו לנהל את המדינה.
האיפרייה החלה לדעוך כתוצאה מחוסר ארגון בניהולה, תחרות אזורית ומתקפות מצד הצבא של אימפריית "קוודאי" (Quaddai) ממזרח.
ההתדרדרות נמשכה גם תחת בנו של עומר ובשנת 1893 נכבשה בורנו על ידי הבריטים.
ההשתלטות האירופאית בסוף המאה ה-19 חילקה למעשה את בורנו בין הקולוניה הגרמנית בקמרון לבין הקולוניה הבריטית בניגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הטריטוריה של בורנו אוחדה מחדש תחת שלטון בריטי ובשנת 1961 שויכה באופן רשמי לניגריה.
שליטיה של אימפריית קאנם ואימפריית קאנם בורנו
ה"גירגם" (פירוש המילה גירגם הוא "רשימה של אבות קדומים"), או בשמו הנוסף ה"דיוואן", הוא ספר שמכיל את רשימת המלכים והשלטונות של אימפריית קאנם וקאנם-בורנו.
בנוסף, מכיל הגירגם את כל האירועים החשובים שקרו במהלך כהונתם של המלכים השונים (מלחמות, הישגי מסחר, קשרים פוליטיים חדשים ועוד).
הגירגם התגלה בשנת 1851 בעיר "קוקאווה" (Kukawa), שנמצאת בצפון מזרח ניגריה, על ידי החוקר הגרמני היינריך בארת' (Heinrich Barth).
יש חוקרים הטוענים שקוקאווה הפכה לעיר הבירה של אימפריית קאנם לאחר כיבוש קאנם על ידי לוחמי הבוללה, בין היתר בשל מציאת ספר הגירגם שם.
הגירגם מכיל את שמותיהם של 69 השליטים שעמדו בראש אימפריית קאנם ואימפריית בקאנם-בורנו.
בימינו ניתן לאמת את המידע כאשר מסנכרנים אותו עם מידע שתיעדו מחברים ערבים של אותה התקופה, ביניהם איבן-סעיד, אל-מקריצי ואל-קאלקאשנדי.
על בסיס המקורות הללו ניתן לקבוע כמעט במדויק את הכרונולוגיה של שליטי קאנם וקאנם-בורנו מהמאה ה-10 ועד למאה ה-19. ישנם עותקים שמספקים לנו מידע שונה ועל כן איננו יודעים במדויק את אירועי התקופה.
לאחר נפילת שושלת הסיפאווה היה ניסיון של תומכי שושלת הדוגואה להחריב את הגירגם וכל זכר לסיפאווה.
לאחר ניסיונות אלה נותרו מספר ספרי גירגם בודדים.
אחד מהם הוא הספר שמצא היינריך בארת'.
בשל מחסור בכתבים באותה תקופה העותק שנשלח לאירופה על ידי היינריך נחשב למסמך נדיר וגרם לעוררות ועניין רב של חוקרים ועיתונאים אירופאיים בנושא.
מחברים שונים ניסו לשחזר את הכרונולוגיה המדויקת של הגירגם, שכן היא מכסה כמעט 1000 שנה, מה שהופך את ההיסטוריה של אימפריית קאנם-בורנו לאחת ההיסטוריות אשר מתועדות בצורה הטובה ביותר מבין מדינות יבשת אפריקה.
מדינת בורנו שוכנת בימינו בחלקה הצפון מזרחי של ניגריה ביבשת אפריקה, ומהווה מדינה עצמאית מאז שנת 1976, בה הופרדו המדינות שהרכיבו את "המחוז הצפון מזרחי" של ניגריה.
ככזו, בורנו היא אחת מ-36 המדינות של ניגריה, שהיא רפובליקה פדרלית נשיאותית.
עיר הבירה של בורנו היא "מידוגורי" (Maiduguri) ונכון לשנת 2006 עמד מניין התושבים בבורנו על כ-4.2 מיליון.
רוב תושביה של בורנו הם אנשי ה"קנורי" (Kanuri), קבוצה אתנית אפריקאית שחיה בעיקר בשטחי האימפריות של קאנם ובורנו בעבר, דבר אשר יכול להסביר את שליטתה של השפה הקנורית במדינה עד ימינו אנו.
את השפעתה של אימפריית קאנם בורנו בכלל ושל תושבי הקנורי בפרט, ניתן לראות לא רק בשפה השלטת בבורנו בימינו, אלא גם בעובדה שהדת המרכזית באזור היא האסלאם (עוד מימיו של המנהיג המוסלמי הראשון של אימפריית קאנם "הומאי" במאה ה-11 ).
בנוסף, אנשי הקנורי שמרו על אורח חיים מסורתי הכולל חקלאות, דייג, הכנת מלח ותהליכי מסחר שונים.
עדות נוספת למסורת האימפריה והנצחתה ניתן לראות ב"מוזיאון בורנו", הממוקם בימינו בעיר הבירה מידוגורי ומציג את ההיסטוריה והתרבות הענפה של בורנו עצמה ושל אימפריית קאנם בורנו.
במוזיאון מוצגים מיצגים עתיקים ובני זמננו, ונעשים מאמצי שימור ומחקר על מנת להציג בצורה האותנטית ביותר את עברה של בורנו.
אימפריית מאלי הייתה אימפריה מסחרית שפרחה במערב אפריקה מהמאה ה-13 עד המאה ה-16 לספירה.
האימפריה הוקמה על ידי סונדיאטה קייטה והתפרסמה בזכות עושרם של שליטיה, במיוחד של מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי.
זאת הייתה האימפריה הגדולה ביותר במערב אפריקה והיא השפיעה עמוקות על התרבות של מערב אפריקה באמצעות התפשטות השפות שלה, חוקיה ומנהגיה.
האימפריה החלה בתור ממלכה שהייתה מורכבת מאנשי הקבוצה האתנית-אפריקאית מנדינקה בחלקו העליון של נהר ניז'ר, סביב העיר ניאני .
במהלך המאות ה-11 וה-12 היא החלה להתפתח כאימפריה בעקבות דעיכתה של אימפריית גאנה מצפון.
במהלך תקופה זו עברו נתיבי הסחר דרומית לסוואנה של אפריקה, מה שהביא להמרצת צמיחתה.
סונדיאטה קייטה נחשב כמייסד האימפריה.
הוא שלט בין השנים 1230–1260 והרחיב את גבולותיה, שנחשבים לחלקה המערבי של מאלי של ימינו.
סונדיאטה קייטה היה נסיך לוחם של שושלת קייטה , אשר קראה לשחרור העם המאלי משלטון מלך אימפריית סוסו , סומורו קאנטה .
לאחר מותו של סונדיאטה קייטה, מלכי מאלי הוזכרו בתואר מאנסה .
בנו של סונדיאטה קייטה, מאנסה אולי הראשון (Ouali Keita I), הגדיל את הייצור החקלאי של האימפריה וכצעד כלכלי ופוליטי הקים חאג' לעלייה לרגל למכה, שכן האימפריה התבססה על האסלאם עוד מתקופתו של אביו.
לאחר שורת ניסיונות לא חוקיים לתפוס את כס המלוכה הפך, בשנת 1298, סאקורה , מפקד לשעבר בצבא, לקיסר והיה לאחד משליטי האימפריה החזקים ביותר, אשר הרחיב מאוד את שטחה של מאלי.
בזמן שלטונו, ב-1307, עלה למכה.
סאקורה נהרג בדרכו חזרה ממכה, וכס המלוכה חזר לצאצאיו של סונדיאטה קייטה.
לאחר שלטונם של שלושה קיסרים נוספים הפך, בשנת 1312, מוסא קייטה לקיסר.
בין השנים 1324–1326 ביצע מוסא עלייה מפורסמת לרגל.
מתנותיו הנדיבות למצרים הממלוכית גרמו לערך הזהב לרדת מאוד, שכן ערכו נפל בקהיר ולא עלה חזרה במשך מספר שנים.
בשנת 1337 ירש אותו בנו מאגן הראשון, אשר הודח בשנת 1341 מכסאו על ידי דודו סולימאן (Souleyman Keita) .
לאחר מותו של סולימאן ב-1360, ירש אותו בנו והחלה תקופה של מלחמת אזרחים, שגררה קונפליקטים ומאבקים פוליטיים במאלי.
אימפריית מאלי הייתה כבר חלשה עוד בטרם החלה מלחמת האזרחים.
החל מ-1507 מדינות שכנות כבשו את השטחים הקיצוניים של מאלי.
בין השנים 1542–1545 פלשו כוחות מאימפריית סונגהאי לעיר הבירה ניאני, אך לא הצליחו לכבוש את האימפריה.
בשנת 1670 בזזה ושרפה אימפריית באמאנה את ניאני.
אימפריית מאלי התפוררה במהירות, חדלה מלהתקיים והוחלפה על ידי ממלכות עצמאיות.
בני משפחת קייטה נסוגו לעיירה קאנגבדה, שם הפכו למנהיגים.
עדויות מצביעות על כך שמאלי הצפונית הייתה מאוכלסת מאז שנת 10,000 לפני הספירה.
בשנת 300 לפני הספירה התפתחו יישובים גדולים ומאורגנים, ברובם ליד ג'נה (Djenné), אחת הערים העתיקות ביותר במערב אפריקה.
עד המאה ה-6 לספירה, החל המסחר הרווחי דרך מדבר סהרה בזהב, במלח ובעבדים, דבר שהקל על עליית האימפריות הגדולות של מערב אפריקה.
מאלי נוצרה מתוך מספר ממלכות ואימפריות אפריקאיות ששגשגו בין המאה ה-9 למאה ה-19, כאשר המוקדמת ביניהן הייתה אימפריית גאנה, שהתקיימה בין המאה ה-9 למאה ה-12 והגיעה לשיאה בשנת 1000 לספירה.
אימפריית מאלי נולדה מממלכה קטנה שהייתה ממוקמת במוצא נהר הניז'ר.
ראשית, שלטה אימפריית סוסו במאנדן, שהיוותה ממלכה קטנה בתוך האימפריה.
לאחר כיבושה של סוסו על ידי אימפריית מאלי במהלך גדולתו של סונדיאטה קייטה, הפכה אדמת מאנדן (האזור שהיה מאוכלס על ידי אנשי מנדינקה) לאחד ממחוזותיו.
העיר המנדנית של מאן-קה (כיום קאנגאבה) שימשה כבירתה ושמה של המחוז הזה.
במהלך עלייתו של קניאגה נולד, בתחילת המאה ה-13, סונדיאטה משבט קייטה.
הוא היה הבן של המלך של ניאני, מגאן קון פאטה (שמשמעותו הנסיך הנאה).
אמו של סונדיאטה הייתה אשתו השנייה של מגאן קון פאטה, סוגולון קדג'ו.
היא הייתה אישה מארץ דו, מדרום למאלי.
הילד קיבל את שמה הפרטי של אמו (סוגולון) ואת שם המשפחה של אביו (דג'אטה).
משולבים בשפה המדוברת, השמות יצרו את המילה סאנדג'אטה או סונדיאטה קייטה.
בהסברו של איבן חאלדון, דג'אטה פירושו "אריה".
הנסיך סונדיאטה התנבא להיות כובש גדול.
אולם, לא הייתה לנסיך התחלה מבטיחה.
סאנדיאטה, על פי מסורות שבעל פה, לא הלך עד גיל שבע.
עם זאת, ברגע שסונדיאטה עשה שימוש ברגליו הוא גדל ונהיה חזק ומכובד מאוד.
לצערו של סונדיאטה, זה לא קרה לפני מותו של אביו.
למרות הרצון לכבד את הנבואה ולשים את סונדיאטה על כס המלוכה, הכתירו זקני העיר ניאני את הבן מאשתו הראשונה ססומה ברטי במקום.
ברגע שבנו של ססומה, דנקרן טומן, ירש את הכתר, הוא ואמו הגלו את סונדיאטה הפופולרי יחד עם אמו ושתי אחיותיו.
לפני שדנקרן טומן ואמו יכלו ליהנות מכוחם הבלתי נמנע, הניח המלך סומורו את ידיו על ניאני, ואילץ את דנקראן לברוח לקיסידוגון.
בחזרתם של סונדיאטה ואימו מהגלות יחד עם צבאות משולבים של ממה, ווגאדו וכל ערי המדינה שהיו מדוכאות על ידי סומארו העריץ, התרחש נגדו מרד.
הכוחות המשולבים של צפון ודרום מאנדן הביסו את צבא סוסו בקרב על קירינה בערך בשנת 1235. ניצחון זה הביא לנפילתה של ממלכת קניאגה ועלייתה של אימפריית מאלי.
לאחר הניצחון נעלם המלך סומארו, והמנדינקה הסתערו על ערי סוסו האחרונות.
מגאן סונדיאטה הוכרז כ-"faama of faamas" (מלך המלכים בשפת המנדינקה) וקיבל את התואר "מאנסה", שפירושו קיסר.
בגיל 18, הוא קיבל סמכות על כל 12 הממלכות בברית הידועה בשם מאנדן קורופבה.
הוא הוכתר תחת שם כס המלוכה סונדאיטה קייטה והפך לקיסר המאנדינקה הראשון.
וכך הפך השם קייטה למשפחה והחל את שלטונו.
מאנדן קורופאבה, שנוסדה על ידי מרי דג'אטה, הייתה מורכבת מ"שלוש המדינות בעלות הברית החופשית" של מאלי, ממה וואגדו ועוד "12 הדלתות של מאלי".
12 הדלתות של מאלי היו קואליציה של שטחים כבושים, בעיקר בתוך מאנדן, שתושביהם היו נאמנים לסונדיאטה ולצאצאיו.
הן היו רכושו של המאנסה והוקמו ב-1235 בעקבות הקרב על קירינה.
באמצעות תקיעת חניתותיהם באדמה לפני כסאו של סונדיאטה, ויתרו כל אחד משנים-עשר המלכים על ממלכתם לטובת שושלת קייטה.
בתמורה להיכנעותם, הם הפכו ל"פארבאס", שילוב של המילים "פארין" ו"בה" (פארין הגדול).
פארין היה אז מונח כללי למפקד צפוני.
מארי דג'אטה / סונדיאטה קייטה הראשון
מאנסה מארי דג'אטה, שנקרא מאוחר יותר בשם סונדיאטה קייטה הראשון, היה אחראי על כיבושם של מספר מקומות מפתח באימפריית מאלי ותחת שלטונו הורחבו גבולות האימפריה.
הוא לא לקח חלק בשדה הקרב שוב אחרי 1240 והתעסק בשלטונו בגבולות הממלכה.
הגנרלים שלו המשיכו לכבוש שטחים, במערב הגיעו לנהר גמביה ולגבולות של טקרור, מה שאפשר לו לשלוט על תחום גדול יותר אפילו מאשר תחומה של אימפריית גאנה בשיאה.
בסופם של המסעות, האימפריה גדלה בכ-1,000 מיילים (1,600 ק"מ) ממזרח למערב עם גבולות שהתפתלו בין נהרות סנגל וניז'ר.
לאחר שאיחד את מנדל, הוא הוסיף את שדות הזהב של שבטי הוונגרה והפך אותם לגבול הדרומי של האימפריה.
העיירות המסחריות ולאתה ואודאגוסט נכבשו גם הן והפכו לגבול הצפוני של המדינה החדשה.
ואגאדו וממה הפכו לשותפים זוטרים בממלכה ובחלקה של הגרעין האימפריאלי.
האדמות של במבוגו (מזרח סנגל ומערב מאלי של ימינו), ג'לו (מחוז במרכז גינאה של ימינו) וקאבו (ממלכה שהיה במרכזה של גינאה-ביסאו והתפשטה לסנגל של ימינו) נוספו למאלי על ידי פאקולי קורומה, פרן קמרה וטירמקאן טרורה.
בין הקבוצות האתניות השונות המקיפות את מאנדן היו קבוצות דוברות פולאר בערים מקינה, טקרור וג'לו.
אף על פי שהיה מוסלמי, הצליח סונדיאטה קייטה הראשון לזכות בתמיכה כוללת בקרב עמו וזאת מכיוון שביצע טקסים של דתות נוספות וכאלו שהיו רלוונטיים למנהיגים לא מוסלמים בעבר.
מאלי האימפריאלית ידועה בעיקר בזכות רשמיהם של שיהאב אל-עומרי , אבן בטוטה ואבן ח'אלדון.
אף על פי שהמקורות מספקים מידע מוגבל, הם מספקים תמונה די טובה על האימפריה, שהגיעה לשיאה באמצע המאה ה-14 תחת שלטונו של מנסא מוסא הראשון.
האימפריה של מאלי כיסתה, במשך תקופה ארוכה, שטח גדול יותר מכל מדינה מערב אפריקאית אחרת.
מה שאפשר זאת היה אופי הממשל המבוזר של המדינה.
עם זאת, המאנסה (שליט האימפריה המכהן) הצליח לשמור על כספי המיסים ועל שליטה נומינלית באזור מבלי לקומם את הנתינים שלו.
ברמה המקומית (כפר, עיירה ועיר), הדוגואו-טיגי (ראש הכפר) נבחר מתוך השושלת של מייסד האזור.
הקאפו-טיגי (ראש האזור) מונה על ידי מושל המחוז מתוך המעגל שלו.
הסמכות המרכזית בניאני התערבה רק בבחירת ראש המחוז או המדינה.
מחוזות בחרו את המושלים שלהם בעזרת המנהגים האישיים שלהם (בחירות, ירושה וכו').
ראש המחוז נקרא דימאני-טיגיאו פארבה על ידי המאנסה.
ראשי המחוז היו צריכים להיות מאושרים על ידי המאנסה והיו מפוקחים על ידו.
אם המאנסה לא האמין שהדימאני טיגי היו כשירים או אמינים, הייתה מוצבת פארבה כדי לפקח על המחוז או להנהיג אותה באופן ישיר.
טריטוריות במאלי נוספו לאימפריה דרך כיבוש או סיפוח.
באירועי כיבוש, פארינים (מושלים) תפסו שליטה על האזור עד ששליט בן המקום נמצא.
לאחר שהובטחה נאמנות או לפחות כניעה של אזור, הוא היה רשאי לבחור דימאני טיגי משלו.
תהליך זה היה הכרחי כדי לוודא שהאזרחים הנחותים יותר יישארו נאמנים לאליטה ששלטה בהם.
בהיעדר קשיים נוספים, הדימאני טיגי ניהל את המחוז בעצמו, גבה מיסים וגייס צבאות מהשבטים תחת שליטתו.
אולם, טריטוריות שהיו הכרחיות לסחר נוהלו על ידי פארבה (ראש מחוז).
פארבות נבחרו על ידי המאנסה מהפארינים הכבושים או חברי משפחה.
הדרישה היחידה הייתה שהמאנסה ידעו שהם יכולים לסמוך עליהם שיגנו על האינטרסים של האימפריה.
חובותיו של הפארבה כללו דיווח על פעולותיה של הטריטוריה, גביית מיסים ווידוא שהשליטים בני המקום לא יסתרו את הפקודות של הניאני.
כמו כן, הפארבה היה יכול לקחת מהממשל בני המקום סמכויות ולגייס צבא לצורכי הגנה או דיכוי מורדים.
משרת הפארבה הייתה מאוד יוקרתית ועברה בהורשה לצאצאים ובאישור המאנסה.
המאנסה היה יכול להחליף פארבה אם הוא איבד שליטה.
שטחה של מאלי השתרע גם על פני מדבר סהרה.
שטחה הכולל של האימפריה היה מחולק לשלושה חלקים עיקריים, שכל אחד מהם שיחק תפקיד חשוב.
החלק הצפוני של הממלכה השתרע על פני מדבר סהרה, ושימש מחסום כנגד פלישה מצד זה.
מתחתיו שכן החלק שנקרא סאהל.
אזור זה היה אזור צחיח שהצמחייה באזור שימשה חוואים ורועים.
החלק הדרומי כלל את הסוואנה, בה היו כרי דשא ששימשו לחקלאות אינטנסטיבית יותר.
שטחה השתרע היכן שהיום נמצאות המדינות סנגל, מאוריטניה, מאלי, בורקינה פאסו, ניז'ר, גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, חוף השנהב וגאנה.
האימפריה הגיעה לאוכלוסייתה המרבית בתקופת לאייה קייטה, ששלט על יותר מ-400 ערים, עיירות וכפרים של דתות שונות.
במהלך תקופה זו, רק האימפריה המונגולית הייתה גדולה יותר.
העלייה החדה בגודלה של האימפריה הצריכה מעבר מהארגון של מאנדן קורופאבה (שפירושה המדינה השלמה) של 3 חלקים עם 12 ארצות.
הדגם הזה הוחלף בתקופת החאג' של מנסא מוסא הראשון.
על פי אל-עומרי, שראיין ספר שחי בניאני 35 שנים, היו 14 מחוזות (או יותר נכון, ממלכות מפולגות).
ברישומים שלו, הוא תיעד 13 מחוזות ו-5 מדינות בלבד.
האימפריה של מאלי שגשגה בעיקר בזכות המסחר וגישתה לחומרי גלם חשובים.
הא הייתה מורכבת משלושה מכרות זהב גדולים בתוך גבולותיה של האימפריה, וזאת בניגוד לאימפריה של גאנה, שהכילה רק נתיב מעבר לזהב.
האימפריה הטילה מס על כל קורטוב זהב, נחושת ומלח שנכנסו לגבולותיה.
עד תחילת המאה ה-14, מאלי הייתה המקור של כמעט מחצית מהזהב של העולם הישן, שיוצא ממכרה בבמבוק, בואור וגאלאם.
מכרות הזהב בבואור, שממוקמים היכן שכיום שוכנת גינאה, התגלו בסוף המאה ה-12.
לא היה מטבע בסיסי אחד של הממלכה, אלא היו סוגי מטבעות שונים בהתאם לאזורים באימפריה.
הערים הסהאליות והסהריות של אימפריית מאלי היו מאורגנות כך שבשתיהן הוצבו קרוואנים ארוכי טווח למסחר והן שימשו כמרכזי סחר למוצרים מערב אפריקאים שונים.
בעיר טגאזה, למשל, היה סחר במלח.
תושבי קאנגאבה של מאלי פעלו כמתווכים בסחר הזהב בתקופה המאוחרת של גאנה העתיקה.
גושי זהב היו רכושם הבלעדי של המאנסה, וסחר בהם בתוך גבולותיה היה בלתי חוקי.
כל הזהב היה עובר מיד למשרד האוצר של האימפריה בתמורה לערך שווה של רסיסי זהב.
רסיסי זהב נשקלו ונארזו לצורך שימוש לפחות מאז תקופת אימפריית גאנה.
המדד הנפוץ ביותר לזהב בקרב הממלכה היה המיתאל, שנקרא גם דינר (4.5 גרם זהב).
רסיסי זהב היו בשימוש בכל האימפריה, אבל לא היו בעלי ערך זהה בכל אזוריה.
מלח היה יקר ערך במידה שווה, אם לא יותר, מזהב באפריקה שמדרום לסהרה.
בעוד שהמלח היה שווה בערכו לזהב בצפונה של האימפריה, ערכו היה גבוה יותר בדרומה.
אנשי הדרום היו זקוקים למלח בתזונה שלהם, אולם הוא היה נדיר מאוד.
לעומתם, לאנשי הצפון לא היה מחסור במלח.
בכל שנה סוחרים נכנסו דרך קוואלאטה על גמלים, כאשר הם מביאים מלח כדי למכור בניאני.
אחד ממקורות המלח של האימפריה היה מכרות מלח שהיו ממוקמים בטגאזה.
אף אחד לא חי באזור, מלבד משרתים שעבדו בחפירות כדי למצוא מלח וניזונו מתמרים שיובאו מסיג'ילמאסה ועמק הדארה, ומבשר גמלים ודחן שיובא מסודאן.
בתיהם היו מורכבים מחתיכות מלח והגגות מעורות של גמלים.
המלח היה מגיע מחפירות באדמה ונחתך לחתיכות גדולות, כאשר על כל גמל הועמסו שתי חתיכות והוא העביר אותן דרומה דרך המדבר לקוואלאטה, שם נמכרו.
ערכו של המלח נקבע על פי עלויות ההעברה שלו.
אבן בטוטה ציין שערכו של המלח עלה אם הועבר בין קוואלאטה לבירת מאלי.
נחושת הייתה נכרית בטאקדה בצפון והייתה נסחרת בדרום בתמורה לזהב.
נחושת הייתה נסחרת גם מחוץ לממלכה.
מקורות עכשוויים טוענים ש-60 מוטות נחושת נסחרו ב-100 דינארים של זהב.
חלק מהצלחת ההתפשטות של מאלי היה הודות לגודלו של הצבא, אשר כלל למעלה מ-100,000 לוחמים, מתוכם 10,000 פרשים.
סוסים היו יקרים לקניה, והיה אפילו קשה יותר לשמור על בריאותם, במיוחד בדרום שבו הייתה צמחייה טרופית שגורמת למחלות, אבל נראה כי הכוחות האלה היו הגורם המרכזי שאפשר את ניידות הצבא.
חיל הפרשים היה מורכב ממעמד האצולה, בעוד שחיל הרגלים היו בעיקר עבדים, אם כי ייתכן שהיו גייסות בקרב האיכרים כדי לעזור למלא את השורות.
סונדיאטה היה המלך הראשון של מאלי שהמיר את דתו לאסלאם, אם כי מקורות טוענים שלא היה אדוק במיוחד.
מנסא מוסא, לעומת זאת, היה אדוק מאוד, ועלייתו לרגל למכה הפכה מפורסמת מאוד.
השליטים, כמו כן רבים מאנשי מאלי, לקחו את האסלאם ברצינות.
לא היה ידוע למה היה רצון עז להתאסלם, אבל כנראה השליטים החדשים רצו למקם את עצמם מעל עמיתיהם המנדיקאנים ולהידמות יותר לבני בריתם מהצפון, מה שהוסיף להם יוקרה.
היו אלה סוחרים ערבים שהביאו לראשונה את הדת החדשה לממלכה.
רבים מהם היו אנשים משכילים ודתיים, אשר על ידי דיבור וספרים של סופרים מלומדים הצליחו להפיץ את הדת.
תושבי מאלי שהפכו לסוחרים והתרחקו משורשיהם, החלו לזנוח את דתם הישנה ולאמץ את האסלאם.
בעקבות הסוחרים, הגיעו ערבים שעבדו כשופטים, אימאמים ומורים והתיישבו במדינה.
הם זכו ליחס של כבוד ומנסא אחד אפילו חיתן את בנותיו לשניים מהם.
מסגדים נבנו והשפעות איסלאמיות הורגשו בארכיטקטורה, שירה, בישול ואפילו בלבוש.
למרות זאת, בכפרים נותרו הדתות הישנות.
המסחר קידם את פיתוח העבודות הציבוריות, וביניהן בניית מבנים חברתיים ודתיים.
השליטים הזמינו בניית מסגדים ובנוסף ארמונות הפכו אף הם למסגדים.
מסגדים היו מזוהים, לעיתים קרובות, עם הערים בהם נבנו והשליטים שהזמינו את בנייתם.
בעזרת טכניקות בנייה מבוססות, אדריכלים ובנאים הגדילו את המסגדים כדי שיכילו אוכלוסייה מוסלמית גדולה יותר, וזאת על מנת להדגיש את חשיבותו של האסלאם.
הערים גאו, ג'נה וטימבקטו התפארו במסגדים גדולים במיוחד.
המסגדים נבנו מתערובות בוץ שהוכנו במיוחד.
ההשפעה הסודנו-סהאלית הייתה רחבה במיוחד בתקופת שלטונו של מנסא מוסא הראשון, אשר בנה פרויקטים ארכיטקטוניים רבים, כולל המסגד הגדול של גאו והארמון המלכותי בטימבוקטו, שנבנה בסיועו של יצחק אל-טוג'ין, אדריכל שהובא על ידי מוסא מעלייתו למכה.
שלושת השליטים העוקבים ששלטו לאחר מרי דג'טה/ סונדיאטה קייטה טענו לזכותם למלוכה לפי קשר דם.
בתקופה זו, שנמשכה 25 שנים, היו רווחים גדולים עבור המאנסה והחלו יריבויות פנימיות חריפות אשר כמעט גרמו לנפילתה של האימפריה המתפתחת.
לאחר מותו של סונדיאטה ב-1260, לאחר שלטון של 25 שנה, בנו של מרי דג'טה תפס את המלוכה והוכתר כמאנסה אולי קייטה הראשון .
מאנסה אולי קייטה התגלה כשליט יעיל בכך שסיפח לאימפריה שטחים רבים, ביניהם מחוז גמביה, וכבש את מחוזות במבוק ובונדו בהם היה מיוצר זהב.
ממלכת סונגאי של גאו שועבדה לראשונה באותה תקופה.
לפני מותו ב-1270, עלה אולי לרגל למכה בזמן השלטון של הסולטן בביברס, ובכך חיזק את קשריו עם צפון אפריקה והסחר המוסלמי.
כאקט של שליטה ותגמול עבור הגנרלים שלו, נהג מרי דג'טה לאמץ את הבנים שלהם.
הילדים הללו גדלו בארמון המאנסה והפכו לחלק ממשפחת קייטה כאשר הגיעו לבגרות.
בני הגנרלים ראו את זכותם למלוכה.
שניים מהבנים המאומצים של מרי דג'טה ניהלו מלחמה הרסנית אחד עם השני, שאיימה להרוס את אשר בנו שתי המאנסות הראשונות.
הבן הראשון שתפס את השלטון היה וואטי קייטה (Waty Keita) ב-1270. הוא שלט במשך 4 שנים, בזבז בנדיבות ושלט בצורה אכזרית.
עם מותו ב-1274, הבן המאומץ השני תפס את השלטון.
מאנסה קאליפה קייטה (Mansa Kalifa Keita) זכור כשליט גרוע יותר מאחיו וואטי קייטה.
הוא שלט בצורה אכזרית כמו אחיו וירה חצים מגג הארמון שלו על העוברים ושבים.
מקורות מעידים כי אנשים התנפלו עליו והרגו אותו במהלך מרד של העם.
הגבארה החליף אותו בבורי קייטה (Bory Keita) ב-1275.
מאנסה אבובאקרי (שם המלוכה של בורי קייטה) ירש את הכתר לאחר מכן.
אבובקארי היה נכדו של סונדיאטה.
לפני שהיה שליט האימפריה, היה אבובאקרי אחד הגנרלים של אחיו.
מעט מאוד ידוע על תקופת שלטונו של אבובאקרי, אך נראה כי בעיות המנהיגות במאלי נמשכו גם בתקופתו.
סאקורה היה הבא לתפוס את כס המלוכה במאלי, זאת אף על פי שלא היה חבר במשפחת המלוכה.
הוא היה אהוד על ידי אנשים רבים כאשר הוא תפס את השלטון, וזאת ככל הנראה מכיוון שהמשפחה המלכותית לא הראתה מנהיגות טובה.
שלטונו של מאנסה סאקורה היטיב עם העם, למרות המהפך הפוליטי.
הוא כבש שטחים רבים עבור האימפריה.
סאקורה נתן לאימפריה יציבות פוליטית, שאפשרה למסחר מצפון אפריקה לפרוח ולהגדיל את השגשוג של מאלי.
סאקורה נרצח בדרכו חזרה ממכה.
בני לווייתו של הקיסר העבירו את גופתו אל ביתו דרך אזור ואדי אל קנאם, שם נשלח אחד משליחי האימפריה למאלי עם ידיעה על מות סאקורה.
כאשר גופתו הגיעה לניאני, נערכה לו קבורה מלכותית למרות שורשיו.
לאחר מותו של סאקורה, חזר השלטון למשפחת המלוכה.
מועצת הזקנים (הגבארה) בחרו בקו מאמאדי קייטה כמאנסה הבא ב-1300. הוא היה הראשון בשושלת חדשה של שליטים שהיו צאצאים ישירים של סונדיאטה קייטה.
השליט האחרון בשושלת קולונקאן נקרא בעת המלכתו מאנסה אבובאקרי קייטה השני.
לאחר שלטונו, בשנת 1312 עברה המלוכה למנסא מוסא, בנו של אבובאקר, שהיה אחיו של סונדיאטה.
עזיבתו של אבובאקרי קייטה השני ב-1312, היחידה שמתועדת בהיסטוריה של האימפריה, סימנה את תחילתה של השושלת של פאגה לייה קייטה.
פאגה לייה קייטה היה בנו של אבובאקרי קייטה הראשון.
בניגוד לאביו, פאגה לייה קייטה לא תפס מעולם את השלטון במאלי.
למרות זאת, השושלת שלו הולידה 7 מאנסות אשר שלטו במהלך שיאה של האימפריה ובתחילת נפילתה.
השושלת שלטה עד שנת 1389 והניבה כמה מהשליטים החשובים ביותר של אימפריית מאלי.
השליט הראשון משושלת לייה היה מנסא מוסא קייטה הראשון, אשר ידוע פשוט כמנסא מוסא.
הוא בין השליטים המפורסמים ביותר באפריקה הקדומה.
מוסא קייטה היה מהשליטים המוסלמים האדוקים הראשונים של האימפריה המאלית.
הוא ניסה להפוך את האסלאם לדת של אצולה, אבל שמר על המסורת של האימפריה שלא לכפות זאת על העם.
הוא התעניין במרכז הלימודי בעיר טימבקטו, אותה סיפח לאימפריה בדרכי שלום והפך את האוניברסיטה ממרכז לימודי איסלאמי קטן לאחד ממוסדות ההשכלה החשובים ביותר בעולם המוסלמי כולו, סנקורה.
בנוסף, הרחיב מוסא קייטה את גבולות הממלכה.
הישג נוסף של מאנסה מוסא קייטה היה העלייה המפורסמת שלו למכה בין השנים 1324–1326. בזמן העלייה לרגל המאנסה לקח איתו קבוצה גדולה מאוד של אנשים, מתוכם כ-500 שומרים אישיים, בנוסף גם אלפי גמלים שנשאו מזון מים ועושר רב.
הוא ביקר בקהיר, מצרים ונשאר בה במשך שלושה חודשים, בזמן זה הוא נתן צדקה לאנשים רבים, הוא והאנשים שליוו אותו בזבזו כל כך הרבה זהב בשווקים.
הזהב נהיה כל כך נפוץ שערכו במצרים ירד למשך שנים.