tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חטיבת משמר השריון הרביעית על שם יורי אנדרופוב (נארו-פומינסק);
חטיבת משמר השריון החמישית (קיאחטה);
חיבת משמר השריון ה-21 (בלוגורסק, יקטרינוסלבקה);
חטיבת משמר השריון הארבעים (סובייטסק);
לא כולל יחידות אימונים ומילואים.
חיל השריון כלל גם את הכוחות המערביים והכוחות המרכזיים שבשטחי מדינות ארגון ברית ורשה בעת קריסת ברית המועצות, כמו גם הארמייה ה-39 שהוצבה במונגוליה והועברה לכוחות המזוינים הרוסים.
בשנות ה-90 פורקו חטיבות טנקים רבות ברוסיה, כולל אלה שנסוגו מגרמניה המזרחית.
בנוסף פורקו "חטיבות הטנקים" ו"גדודי הטנקים" בשנת 2009 בהתאם לדוקטרינה שאומצה על ידי שר ההגנה סרדיוקוב, לפיה יש להפוך את כל אוגדות כוחות היבשה לחטיבות.
מסיבה זו, עד שנת 2010 כל גדודי הטנקים אורגנו מחדש לגדודי שריון נפרדים כחלק מחטיבות הרובאים הממונעות.
לדברי מפקד זרוע היבשה, גנרל הצבא ולדימיר בולדירב חיל השריון הם הכוח העיקרי של כוחות היבשה, והטנק ממשיך להיות כלי לחימה ייחודי.
בשנת 2009 הוכרז על תוכנית להפחית את מספר הטנקים ברוסיה ל-2,000 יחידות.
בשנים 2008–2010, אחת המשימות העדיפות לפיתוח כוחות היבשה הייתה לצייד אותם - בעיקר תצורות ויחידות למוכנות מתמדת - עם טנקים מודרניים מדגם T-90. הבעיות העיקריות של חיילי השריון הן מגוון רחב של תכנון צי טנקים, הצורך בהגברת כוח האש של הטנקים, ביטחונם וניידותם.
בשנים 2010–2011 התקבלה החלטה להפסיק את רכישתם וייצורם של T-90, BTR-90, BTR-80, BMD-4, BMP-3 וכל רכב משוריין ביתי אחר לתקופה של 5 שנים, עד להקמת פלטפורמת הארמטה.
בשנת 2018, חיל השריון היה מצויד ב-3,030 טנקים כשירים ו-10,200 טנקים באחסון והחלו להיקלט טנקים חדשים מדגם T-14 ארמטה.
ארמיית שריון הראשונה ספגה אבידות כבדות בשלב הראשון של פלישת רוסיה לאוקראינה כאשר היא הייתה הכוח העיקרי של המתפקה על קייב וחרקוב.
למרות האבידות הקשות המטרות של המתקפות לא הושגו.
נכון לשנת 2016, חיילי חיל השריון מתחנכים ב:
אקדמיה המשולבת של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (מוסקבה) - בה החיילים עוברים הסבה מקצועית והכשרה מתקדמת של קצינים כדי להתאים עצמם לתפקידי פיקוד בחיל השריון;
בית הספר הגבוה לפיקוד הצבאי של קאזאן - מכשיר חיילים לעמדות פיקוד;
המוזיאון להיסטוריה צבאית לשריון וציוד משוריין בקובינקה (על שטחו של מכון המחקר המדעי ה-38 של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית)
המוזיאון להיסטוריה צבאית של סנגירי (בעיר סנגירי שבפרברי מוסקבה)
מתחם המוזיאונים "תולדות טנק T-34" (כפר שולוחובו, אזור מיטישצ'י, מחוז מוסקבה)
כחלק ממשחקי הצבא הבינלאומיים, נערכים ברוסיה תרגילי טנק ייחודיים, הידועים כביאתלון הטנקים.
בשנת 2009 שודרה בטלוויזיה הרוסית סדרה בת ארבעת הפרקים "טנקים לא מפחדים מעפר" (Танки грязи не боятся) על חיי היומיום של חיילי חיל השריון של הצבא הרוסי.
חיל העבודה הילידי הדרום-אפריקאי היה חיל עובדים שהוקם ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מקרב התושבים האפריקאים של דרום אפריקה, ושירת בחזית המערבית באירופה.
החיל מנה כ-21 אלף עובדים ואנשיו הועסקו בעבודות לצורכי המלחמה עד לפירוקו בינואר 1918.
חיל העבודה הדרום-אפריקאי הוקם בעקבות החלטת קבינט המלחמה הבריטי לגייס עובדים אזרחיים לעבודות בעורף, בעיקר בפריקת מטענים מאוניות בנמלי צרפת לצורך מאמץ המלחמה, בניסיון להקל את מצוקת כוח העבודה לעבודות אלה באירופה המערבית.
ראש ממשלת דרום אפריקה לואי בותה היה מעורב במשא ומתן עם ממשלת בריטניה על הקמת החיל ותפקידיו.
ממשלתו דרשה שהעובדים ישוכנו במחנות נפרדים וסגורים ושאף אחד מהם לא ישרת ויילחם לצד חיילים לבנים בתנאים שווים, וזאת על מנת למנוע את שבירת מחסום הגזע ביניהם.
הסכמת הפרלמנט של דרום אפריקה להקמת החיל לא נדרשה, שכן כל הוצאותיו כוסו על ידי ממשלת בריטניה.
גיוס העובדים לחיל בדרום אפריקה החל בספטמבר 1916. הגיוס נעשה בסיועם של מושלים מקומיים, כמרים וגם אישים מקרב העילית המשכילה של השחורים בדרום אפריקה, שסברו שהשירות בחיל ידגים את נאמנותם של בני קהילתם למלך בריטניה ויוכל לשמש על מנת להשיג להם זכויות פוליטיות בעתיד.
לעובדים הוצע חוזה עבודה לשנה עם אפשרות להארכה ושכר של שלוש לירות לחודש, שהיה לכאורה גבוה בכעשרה אחוזים משכר העבודה הרווח.
בנוסף לחששות הממשלה מהקמת החיל נתקלה הקמתו בהתנגדות מצד קבוצות שונות בדרום אפריקה.
לשכת בעלי המכרות חששה שהקמתו תפגע בהיקף כוח האדם הזמין לעבודה במכרות הזהב של המדינה ותביא עקב כך לעלייה בשכרם של הפועלים הנותרים.
חוואים לבנים הביעו חשש דומה ואיימו על הפועלים שלהם בגירוש מבתיהם בחוות כדי להניא אותם מלהתגייס לחיל.
הפוליטיקאי ג'ון מרימן (John X.
Merriman) חשש לאשר יקרה כאשר העובדים הילידים יחזרו מאירופה לאחר שייחשפו לתנאים החברתיים שם.
מצד הקהילה השחורה עלה החשש שמקרקעין שבהם החזיקו מתגייסים לחיל יופקעו מהם תוך גירוש משפחותיהם מהם.
גם אמונות טפלות היו מקור להתנגדות, שכן חלק מהתושבים השחורים האמינו שאדם לא יוכל לחצות את הים ולהיוותר בחיים.
בסך הכל גויסו כ-25 אלף עובדים לחיל וכ-21 אלף מהם יצאו לאירופה.
שתי הקבוצות הראשונות מהם הגיעו לצרפת ב-20 בנובמבר 1916. בנוסף לעבודה בנמלים הועסקו העובדים בעבודות במסילות רכבת, בכרייה ובחטיבת עצים.
מפקד החיל, קולונל סא"מ פריצ'רד (S.A.M.
Pritchard), הצטווה להבטיח את שליטת ממשלת דרום אפריקה על החיל בעת שהותו באירופה באמצעות קציניו הלבנים וזאת על מנת למנוע מהעובדים להתרועע עם התושבים הצרפתים ועם החיילים בחזית ולשלוט בעבודות שבהן שובצו.
המטרה הייתה למנוע מהם מלהיחשף לתנאים החברתיים באירופה ולפעילות איגודי עובדים וכן לתנאי העבודה של עובדים אזרחיים אחרים, שעבדו פחות שעות מהם.
למורת רוחה של ממשלת דרום אפריקה הביא מנגנון הניהול הבריטי של כלל כוח העבודה האזרחי המגויס באירופה לרבות הדרום אפריקאים למשלוח קבוצות קטנות מתוכם למשימות שונות, לרבות בסמוך לקווי החזית.
עד לאפריל 1917 הצליחו מפקדי החיל להסיג את עובדיהם מקווי החזית, לתסכולם של הבריטים, ולרכזם בעבודה בנמלי תעלת למאנש.
בניגוד לעובדים בכל חילות העבודה אחרים שגויסו והובאו לצרפת, העובדים האפריקאים היו כלואים למעשה בבסיסיהם בכל עת שבה לא עסקו בעבודה מחוץ להם, ותנאיהם דמו לאלו של שבויי מלחמה.
הדבר גרם לתסיסה בקרב אנשי החיל ולמקרים של שביתות וסירוב פקודה.
באחד המקרים נהרגו 13 עובדים על ידי מפקדיהם הלבנים לאחר שהתקוממו נגד מעצרו של אחד מחבריהם וניסו לשחררו ממנו, והתקרית הושתקה.
הבריטים, שנזקקו לידיים עובדות נוספות, קיוו שמצבת החיל תגדל עד ל-50 אלף איש, אך הדבר לא קרה.
ממשלת דרום אפריקה בחרה לפעול להשבת עובדי החיל לארצם, גם לנוכח הלחץ להקל את תנאי המחיה הסגורים שלהם.
היא אמנם תרצה זאת בצרכי המלחמה, אך נראה שהמניע לכך היה פוליטי.
אחרוני עובדי החיל עזבו את צרפת ב-5 בינואר 1918.
מפקד הצבא הבריטי בחזית המערבית, הגנרל הייג, הביע את הערכתו לעבודה שעשו אנשי החיל.
לעומת זאת ממשלתם לא העניקה להם כל עיטור על שירותם.
היא אף מנעה מהם מלקבל את מדליית המלחמה הבריטית (ארד), שהוענקה על ידי מלך בריטניה ג'ורג' החמישי לכל העובדים האזרחיים ששירתו את האימפריה הבריטית במהלך המלחמה.
על פי רשומות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה מתו בנסיבות שונות 1,304 מאנשי החיל.
607 עובדים ותשעה קצינים לבנים טבעו לאחר שהאונייה מנדי (SS Mendi) שבה הפליגו התנגשה באונייה אחרת וטבעה ליד האי וייט ב-21 בפברואר 1917. 331 עובדים מתו בצרפת מסיבות רפואיות שונות, כנראה ממחלת השחפת.
חיל הפנים של מונגוליה (במונגולית: Монгол Улсын Дотоод цэргүүд) הם הז'נדרמריה, האחראית על תפקידי שמירה ויחד עם גופים דמוי-צבאיים נוספים, מספק חיילי מילואים לצבא מונגוליה.
במהלך המלחמה הקרה החיל היה אחראי על סיור גבולות, שמירה ובקרה על הגירה.
החיל הוקם במקור בשנת 1922 על ידי המועצה הצבאית העממית כאשר למעלה מעשר אוגדות של הצבא אוחדו ליצירת היחידה המיוחדת לענייני ביטחון פנים.
במתכונת הנוכחית הוקם החיל בשנת 1995, פעל במשך 18 שנה עד שביטול החוק הממשלתי ב-16 במרץ 2013 על ידי החוראל הגדול הביאו לפירוקו.
לאחר ביטולו, תפקידיו הועברו לידי המשטרה הלאומית ולמשמר הגבול עד 1 באפריל 2014.
לאחר בחינה מעמיקה בעניין וניצחונה של מפלגת MPP בבחירות לפרלמנט המונגולי בשנת 2016, נבדקה מחדש אופציית הקמת החיל ובפברואר 2017 העביר הפרלמנט רשמית חוק לשחזור חיל הפנים והקמתו מחדש.
חיל השריון האוקראיני (באוקראינית: Танкові війська) הוא חיל בצבא היבשה האוקראיני, המשמש ככוח התוקף העיקרי מבין כלל גייסות היבשה.
החיל עושה שימוש בעיקר בכוחות ממוכנים לשם הגשמת המטרות הבאות:
בהגנה – שימוש בכוחות ממוכנים לשם הדיפת מתקפות אויב והובלת מתקפות נגד;
בהתקפה – ניהול מתקפות לפריצת קווי האויב לעומק רב יותר, ניצול ההצלחה והבסת האויב בשדה הקרב.
נכון לשנת 2023, חיל השריון של אוקראינה נחשב לאחד מחיילות השריון הגדולים בעולם, והשני בגודלו באירופה כשרק חיל השריון הרוסי מקדים אותו.
משימתו העיקרית של חיל השריון האוקראיני היא הפעלת חטיבות טנקים סדירות, וכן גדודי טנקים המסופחים לחטיבות החי"ר (ממוכן, חי"ר קל וחי"ר הררי), המספקים כוח אש, ניידות גבוהה וכושר תמרון, ובעלי עמידות יתרה מול אמצעים שונים של נשק קונבנציונלי וגרעיני כאחד.
יכולות הלחימה של החיל המשוריין מאפשרת לו לנהל פעולות לחימה אקטיביות ביום ובלילה, במרחק ניכר מכוחות אחרים, להביס את האויב במתקפות נגד ובקרבות לוחמה בהיקף מלא, לחצות במהירות שטחים ומכשולי מים וכן שטחים מזוהמים בנשורת גרעינית, ובמידת הצורך לספק אמצעי הגנה ולעצור מתקפות ממוכנות מצד כוחות אויב.
חטיבת הטנקים הראשונה – ממוקמת במחוז צ'רניהיב
חטיבת הטנקים השלישית (מילואים) – הוקמה ב-2016
חטיבת הטנקים הרביעית (מילואים) – הוקמה ב-2017
חטיבת טנקים החמישית (מילואים) – הוקמה ב-2016
חטיבת הטנקים ה-17 – ממוקמת בקריבי ריה, במחוז דנייפרופטרובסק
גדוד הטנקים ה-12 – ממוקם בהונצ'ריבסקה, במחוז צ'רניהיב
חיל השריון של אוקראינה מצויד במגוון רחב של אמצעי לחימה, ביניהם:
טנקים קלים ממוכנים: AMX-10 RC
רכבי סיור משוריינים מסוג BRDM-2
רכב קרבי משוריין מסוג MT-LB
חיל הקשר המלכותי או בראשי תיבות R SIGNALS הוא החיל המהווה את מרכיב הקשר בכוחות היבשה של הצבא הבריטי ומשרת את כלל הכוחות המזוינים של בריטניה.
החיל כולל 13 רגימנטים סדירים המשרתים את יחידות השדה של הצבא הבריטי, בנוסף למספר יחידות קטנות ויחידות זירה, וארבעה רגימנטי מילואים.
צבעי החיל הם כחול בהיר ולבן, חיילי החיל עונדים סימול טקטי (TRF) על המדים בצבעים אלו.
חיל הקשר והתקשוב של צה"ל שהוקם על בסיס החיל הבריטי, כולל צבעים מאוד דומים.
שורשיו של חיל הקשר המלכותי במחלקת הטלגרף "C" של חיל ההנדסה המלכותי שהוקמה ב-1870 תחת פיקודו של קפטן מונטיגיו למברט.
מחלקת "C" הייתה הכוח הבריטי הסדיר הראשון שסיפק שירותי תקשורת ליחידות השדה, היא עשתה זאת באמצעות איתות ויזואלי, שליחים רכובים וקווי טלגרף.
מספר חודשים לאחר הקמתה המחלקה הכפילה את גודלה לכדי 245 חיילים וחמישה קצינים, וב-1879 עברה את טבילת האש הראשונה שלה כשלקחה חלק במלחמת הזולו בדרום אפריקה.
ב-1884 מחלקה "C" אוחדה עם פלוגה 22 ו-34 של חיל ההנדסה המלכותי לכדי גדוד הטלגרף של חיל ההנדסה המלכותי, בשנת 1908 מרכיב האיתות הועבר לשירות האיתות של חיל ההנדסה המלכותי החדש שהוקם, בעוד גדוד הטלגרף המשיך לסייע בתשתיות טלגרף ושליחים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגדוד היה אמון על התמעה וניהול רשתות תקשורת אלחוטית שזה עתה פותחו וניהול מערך שליחים רכובים על אופנוע.
ב-28 ביוני 1920 גדוד התלגרף הפך לחיל הקשר בצו מלכותי ושישה שבועות לאחר מכן ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת העניק לחיל את התואר "מלכותי".
חטיבת הקשר הראשונה - קורפוס התגובה המהירה של הברית
חטיבת הקשר ה-11 - הדיוויזיה השלישית
רגימנט הקשר הראשון - חלק מצוות קרב חטיבת השריון ה-20
רגימנט הקשר השני - חלק מצוות קרב החטיבה הקלה הרביעית וצוות קרב החטיבה הממוכנת הקלה השביעית
רגימנט הקשר של הדיוויזיה השלישית - חלק מהדיוויזיה השלישית
רגימנט הקשר ה-10 - חלק מחטיבת הקשר ה-11
רגימנט הקשר ה-11 - אקדמיית האותות המלכותית
רגימנט הקשר ה-13 - חלק מחטיבת הקשר הראשונה
רגימנט הקשר ה-14 (לוחמה אלקטרונית) - חלק מחטיבת הסיור ומודיעין הראשונה
רגימנט הקשר ה-15 - חלק מחטיבת הקשר ה-11
רגימנט הקשר ה-16 - חלק מצוות קרב חטיבת השריון ה-12
רגימנט הקשר ה-18 (כוחות מיוחדים) - חלק ממנהלת הכוחות המיוחדים
רגימנט הקשר ה-21 (לוחמה אלקטרונית) - חלק מקבוצת הסייבר והפעילות האלקטרומגנטית (CEMA)
רגימנט הקשר ה-22 - חלק מחטיבת הקשר הראשונה
רגימנט הקשר ה-30 - חלק ממפקדת הכוח המשולב (נאט"ו)
בנוסף לרגימנטים, מספר אסקדרונים ויחידות זירה תומכות ביחידות הצבא והזרועות המשולבים, בהם אסקדרון 216 (מוצנח) מצוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16, אסקדרון 280 מחטיבת הקשר הראשונה של נאט"ו, אסקדון 299 (תקשורת מיוחדת), פלוגת הקשר ה-660, ועוד מספר יחידות קשר זירתיות המוצבות בקפריסין ואיי פלקלנד.
מפקדת המתנדבים הראשית של חיל הקשר המלכותי
רגימנט הקשר ה-32 - חלק מחטיבת הקשר הראשונה
רגימנט הקשר ה-37 - חלק מהדיוויזיה הראשונה
רגימנט הקשר ה-39 (הסקינרים) - חלק מחטיבת הקשר הראשונה
רגימנט הקשר יומנרי ה-71 (העיר לונדון) - חלק מחטיבת הקשר ה-11
חיל השריון הוא זרוע הלוחמה המשוריינת של צבא ארצות הברית.
בעבר נחשב זרוע זה לאחד מזרועות הלחימה, אך כיום הוא נכלל בסיווג "תמרון, אש והשפעה" (MFE), בהתאם לדוקטרינה הארגונית הנוכחית של צבא ארצות הברית.
החיל הוקם באופן זמני ב-1940 ככוח משוריין תחת מפקד הכוח המשוריין, בריגדיר גנרל אדנה צ'אפי הבן, ולקח תחת פיקודו את כל יחידות הטנקים שהיו ביחידות החי"ר והפרשים.
למרות שייחוסו של ענף השריון מגיע מיחידות הפרשים המקוריות, תחילתו האמיתית מתוארכת למלחמת העולם הראשונה.
חיל הטנקים של ארצות הברית הוקם בשנת 1918, אך לאחר מכן חולק חזרה לחי"ר ולפרשים בשנת 1921.
מפקדת פיקוד השריון הוקמה בפורט נוקס, קנטקי, והפכה לפעילה ב-2 ביולי 1943; מרכז השריון הוקם ב-20 בפברואר 1944, ופורק ב-30 באוקטובר 1945. מרכז השריון בפורט נוקס, קנטקי הועבר לפורט בנינג, ג'ורג'יה בשנת 2010. כיום נמצא בית הספר לשריון של צבא ארצות הברית בפורט בנינג.
חיל השריון הראשון (של ארצות הברית) הוקם בשנת 1940, ופקדו עליו בזה אחר זה אדנה צ'אפי הבן, צ'ארלס ל.
החיל נלחם במהלך מבצע לפיד בצפון אפריקה, ולאחר מכן קיבל מעמד משודרג והפך לארמייה השביעית ב-10 ביולי 1943.
תקנה מס' 42 של צבא ארצות הברית, שינוי 1, מיום 29 בדצמבר 1917, אישרה את "הסמל הראשון לשירות הטנקים החדש".
סמל חדש זה הציג תמונה של "מבט חזיתי על טנק סטנדרטי", אך למעשה היה נראה כמו חצי עיגול עליון של סוג של מכל אחסון או שינוע.
קצת יותר מארבעה חודשים לאחר מכן, ב-7 במאי 1918, שינוי מס' 2 לתקנה 42 ביטל את שירות הטנקים הראשון והחליף אותו בחיל הטנקים החדש של צבא ארצות הברית, יחד עם סמל צווארון חדש שכלל את "מבט הצד של טנק מסוג מארק 8 מעל שני דרקונים מעוצבים שנושפים אש מעל זר".
בשנת 1921 ביטל חוזר צבאי 72 של צבא ארצות הברית את חיל הטנקים, והחזיר את כל כלי השריון ליחידות הפרשים והחי"ר, מה שהסיר גם את סמל הצווארון של "חיל הטנקים" מהשירות.
ב-10 ביולי 1940, הוקם כוח השריון של צבא ארצות הברית, וב-25 בפברואר 1942, יצר חוזר צבאי 56 סמל צווארון חדש, שכלל מבט מהצד השמאלי של טנק מארק 8 .
עיצוב טנק פשוט זה היה ללא עיטורים או פרטים נוספים סביבו, והיה הסמל שנלבש על ידי אנשי צבא ארצות הברית לאורך מלחמת העולם השנייה.
כיום, סמל צווארון ענף ה"שריון" הנוכחי של צבא ארצות הברית, הכולל מבט חזיתי על טנק M26 פרשינג המוצלב מעל שתי חרבות, החליף את סמל צווארון מלחמת העולם השנייה לפי "חוק ארגון מחדש של הצבא משנת 1950, סעיף 404, חוזר צבאי 9", בו הסמל הנוכחי אושר ללבישה בפברואר 1951.
M1A1 אברמס - טנק מערכה ראשי.
M1A2 אברמס - טנק מערכה ראשי.
סטרייקר - רכב קרבי משוריין.
בראדלי M2 - נגמ"ש לחימה.
חיל השריון (בראשי תיבות: חש"ן) הוא אחד מארבעת חילות השדה העיקריים בחילות העולם, יחד עם חיל הרגלים, חיל ההנדסה וחיל התותחנים (בצה"ל קיים חיל שדה חמישי – חיל האיסוף הקרבי).
עיקר תפקידו של חיל השריון הוא הפעלת טנקים – כלי רכב קרביים משוריינים זחליים החמושים בתותח טנק ומקלעים, ומשלבים בין יסוד התמרון (ניידות), כוח אש ושרידות (הגנה).
היחידה הלוחמת הבסיסית בחיל השריון היא הטנק (על צוותו).
יחידה בסיסית זו פועלת בשדה הקרב במסגרות גדולות יותר: מחלקה, פלוגה, גדוד, חטיבה ואוגדה.
גודל היחידה הלוחמת נגזר מקלות השליטה בה ומהשטח אותו היא מסוגלת לכסות.
במבצע קדש, למשל, כשלא לכל הטנקים היו עדיין מכשירי קשר, פלוגה הורכבה מארבע מחלקות של ארבעה טנקים כל-אחד.
במלחמת יום הכיפורים, הגודל התקני של פלוגת טנקים בצה"ל היה כבר אחד-עשר טנקים.
חיל השריון נחשב לחיל בעל חשיבות מכרעת בשדה הקרב.
חיל השריון הופיע לראשונה במלחמת העולם הראשונה בה השתמשו הבריטים בכמה עשרות טנקים כדי לפרוץ את מערכי החי"ר המחופרים בשוחות.
חיל השריון דחק בהדרגה את חילות הפרשים החוצה מהזירה.
עד מלחמת העולם השנייה התפתחו הטנקים בעיקר ללוחמה נגד חי"ר (הדגש היה על שריון וריבוי מקלעים, כאשר התותח הראשי היה קטן יחסית) ומטרת חיל השריון הייתה פריצת מערכי האויב והכרעת הקרב.
ברם, כאשר אדולף היטלר עלה לשלטון בגרמניה, הוא החל בבנייה מסיבית של טנקים (בעיקר מסוג פנצר) ומשחיתי-טנקים כדי לכבוש בקלות את אירופה ולהכניע את חילות השריון האירופאים.
מהפכת השריון התאפשרה הודות לפיתוחים טכנולוגיים כדוגמת טבעות צידוד, שאפשרו מיקום התותח על-גבי צריח מצטודד, מטען חלול, שאפשר לטנק יכולת לחדור ביצורי בטון (וטנקים אחרים), תותח 88 מ"מ, ועוד.
בעקבות הצלחת השריון הגרמני ב-1940, הקימו צבאות בעלות הברית חילות שריון ענקיים שהתנגשו בקרבות הטנקים הגדולים בהיסטוריה.
הקרב הבולט ביותר בזמן זה ובעצם קרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה הוא קרב קורסק שהתרחש ב-1943, בו ניצחו הכוחות הסובייטים את צבא היטלר וציינו פרק חדש בתולדות חיל השריון בכך שהם קבעו את תפקידו המרכזי של חיל השריון ב-40 השנים הבאות: השמדת חיל השריון של האויב.
תוצאה ישירה מכך היה מרוץ חימוש שבו עובה השריון של הטנק, קליבר התותח הראשי גדל ופותחו סוגי חימוש חדשים.
מצביאי שריון ישראלים זכו להערכה רבה על תמרוניהם המזהירים בסיני וברמת הגולן.
האלופים ישראל טל ("טליק") ומשה ("מוסה") פלד אף זכו להנצחה בקיר "מצביאי השריון הטובים בהיסטוריה" במוזיאון השריון בוושינגטון.
מעמדו של חיל השריון דעך במקצת בעקבות הופעת הנשק האנטי-טנקי המתקדם, בעיקר טילי נ"ט אישיים ומסוקי קרב שהתמחו בציד טנקים מהאוויר.
מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הדוקטרינה השלטת בצבאות מערביים היא הקרב המשולב בו פועל חש"ן לצד חי"ר, הנדסה קרבית, ארטילריה ועוד גורמים מסייעים.
במלחמת עיראק (2003) הדגים צבא ארצות הברית גרסה עדכנית של הקרב המשולב, בשם קרב התקדמות, בו דיוויזיית חי"ר השיגה קצב התקדמות של עד 200 ק"מ ליום, כאשר המודיעין הקרבי ומרבית ההתקלויות מנוהלים בידי גדוד סיור חש"ן.
כיום חיל השריון בצה"ל עוסק בעיקר בבניין הכוח, הכשרת צוותי ומפקדי טנקים ושריון, אימונם והחזקת הטנקים.
בעבר הייתה בצה"ל מפקדת גייסות השריון שהייתה אחראית על לוחמת הטנקים ומאוחר יותר פורקה וסמכות הפעלת הטנקים בשדה הקרב והפיקוד עליהם עברו לחטיבות והאוגדות השונות של צה"ל.
חיל פרשים הוא חיל שבו משרתים חיילים הרכובים על גבי סוסים, ולעיתים רחוקות יותר על גבי גמלים, פרדות או בהמות משא אחרות.
פרשים היו נפוצים בצבאות האסיאתיים, הצפון אפריקאים והאירופאים מהעת העתיקה עד המאה ה-20. לאחר מלחמת העולם השנייה פחת מאוד השימוש בפרשים עקב המיכון הנרחב של הצבא, אם כי פרשים המשיכו לשרת בכוחות הביטחון של מדינות שונות, בעיקר בתפקידי שיטור או באזורים גאוגרפיים שבהם הגישה לכלי רכב ממונעים קשה.
עקב מחירו הגבוה של סוס קרבי, והנוהג המקובל בחלקים נרחבים של העולם בעת העתיקה ובימי הביניים שחיילים אחראים לרכישת ציודם מכספם שלהם, נוצרה מסורת בה חיל הפרשים מורכב מבעלי האמצעים שבין החיילים.
בחברות רבות הפכו הפרשים למעמדות של ממש, כמו למשל באירופה של ימי הביניים, שבה הפכו הפרשים הכבדים למעמד האבירים.
גם בעת העתיקה השתייכו הפרשים לעילית החברתית, ושמו של אחד המעמדות ברומא נבע מיכולתם לממן סוס רכיבה, הלא זהו מעמד הפרשים.
הקרקע להתפתחותם של חילות פרשים הוכשרה עם ביות הסוס.
מאחר שרק באירופה ובאסיה היו סוסים בטבע, שניתנים לביות ומתאימים לרכיבה, התפתחו חילות הפרשים ההיסטוריים ביבשות אלה בלבד.
באמריקה, באפריקה ובאוסטרליה לא היו חיות מתאימות שניתן לביית (הזברה הייתה פראית מדי לביות, מדבר סהרה חצץ בין תרבויות ולא איפשר את מעבר הטכנולוגיה דרומית לו, ואילו הסוסים באמריקה נכחדו אלפי שנים לפני-כן).
אי לכך, חילות הפרשים היו קיימים רק באסיה, צפון אפריקה ואירופה עד אשר האירופאים הגיעו לאמריקה ועקפו בדרך הים את מדבר סהרה והביאו סוסים גם לאזורים שמדרום וממזרח לסהרה.
ראשיתו של חיל הפרשים במרכבות הרתומות לבהמות משא.
ככל הידוע, נעשה לראשונה שימוש במרכבות בשומר סביב שנת 2700 לפנה"ס.
מרכבות אלה היו מסורבלות ודמו יותר לעגלות גדולות מאשר למרכבות המהירות שהתפתחו מהן.
המרכבות השומריות זכו להתפתחות משמעותית במיתני באלף ה-2 לפנה"ס, ובהדרגה נפוצו בכל המזרח התיכון והגיעו עד מצרים וממלכת החתים.
בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס פלש למזרח התיכון עם של נוודים – הקימרים, שרובם ככולם היו רכובים על סוסים.
בהשפעתם הוקם באוררטו (באזור ארמניה המודרנית) חיל כזה, ובהמשך גם באימפריה האשורית שהייתה במצב מלחמה תמידי עם אוררטו.
הפרשים הראשונים התקשו מאוד לשלוט בסוסים, ונעדרו ציוד רכיבה בסיסי כאוכף וארכופים.
ככלל, החיל לא היה יעיל במיוחד, אך לפרשים היה יתרון על פני המרכבות המסורבלות בגמישותם הרבה.
בשל הקושי לשלוט בסוסים, היו הפרשים הראשונים חמושים בדרך כלל בנשק קל דוגמת חץ וקשת וכידוני הטלה כי שימוש בנשק כבד היה מוציא את הפרש משיווי משקל והוא היה מסתכן בנפילה מהסוס.
בתקופה זו פעלו הפרשים לעיתים קרובות בזוגות – פרש אחד ירה בזמן ששותפו החזיק את סוסו.
הצורך בשותף נעלם כאשר השתפר ציוד הרכיבה של הפרש ואיפשר לו לשלוט בסוס באמצעות רגליו.
ההתפתחות המשמעותית הראשונה בחיל הפרשים חלה בעקבות התפתחות הסוס המבוית.
במאה ה-8 לפנה"ס הצליחו האשורים להשביח גזע של סוס מספיק גדול על מנת לשאת פרש על כתפיו הגבוהות (ולא על גבו האחורי, כמו שנעשה קודם לכן).
מי שהיטיבו לנצל את ההשבחה שביצעו האשורים לסוס היו הסקיתים, עם פרשים שמוצאם מערבות איראן, שעשו שמות באימפריה הבבלית והאשורית, ואף הטרידו את האימפריה הפרסית.
רוב הפרשים הסקיתים היו קשתים רכובים, המוגנים רק בשריון עור.
כוח המחץ הסקיתי הורכב מפרשים כבדים שגם סוסיהם היו מוגנים בשריון.
הטקטיקה הסקיתית כללה הטרדת האויב במטר חיצים באמצעות הפרשים הרכובים והתשתו.
כששורות האויב נפגעו ממטר החיצים, דהרו לתוכן הפרשים הכבדים במטרה להכריע את מערכי האויב.
לאחר שבירת האויב והברחתו, נהגו הסקיתים לנהל מרדף בעזרת הפרשים הקלים על מנת למוטטו סופית.
אף שהסקיתים נעלמו במאה ה-1 לפנה"ס, שיטות הלחימה שלהם לא נשכחו, ואומצו (עם הפיתוחים הטכנולוגיים המתבקשים) בידי שאר העמים הנוודים, שהמשיכו להטיל את חיתתם על הציוויליזציה.
פרשים המוגנים בשריון הופיעו עוד בעת העתיקה, אך חימושם היה לרב קל יחסית והם לא נועדו להסתערות על מערכים צפופים של האויב כי ציוד הרכיבה שלהם לא איפשר לרוב רכיבה מהסוג הזה.
יתרה מכך, הסוסים הראשונים של חיל הפרשים היו נמוכים יחסית ולא התאימו לנשיאת משקל כבד.
עם הופעת גזעי סוסים גדולים וחזקים יותר הופיעו גם פרשים שעטו שריון על גופם.
בערך בתקופה המקבילה לזריחת האימפריה הפרסית, נכנסו היוונים לעידן הקלאסי.
הגיבורים המיתולוגיים באיליאדה נלחמו על גבי מרכבות, אך האיליאדה מתארת התרחשויות של המאה ה־13 או ה־12 לפנה"ס.
בתקופה הארכאית (המאה ה-8 לפנה"ס) זנחו היוונים את המרכבות.
בין מאפייני צבאות היוונים בתקופה הקלאסית היו ההופליטים, שהם חיל רגלים כבד.
לפרשים נותר תפקיד מסייע בלבד.
לספרטה, למשל, כמעט שלא היו פרשים משלה והיא השתמשה בפרשי בעלות הברית.
גם לאתונה ולתבאי לא היו בשום שלב יותר מ-1,000 פרשים כל אחת.
האזור היחיד שבו הפרשים נשארו החיל הדומיננטי היה תסליה, שהיא גם המקום היחיד ביוון בו השתמשו בפרשים כבדים.
התפתחות נוספת חלה במוקדון, שם חימש פיליפוס השני את פרשיו ברומח ארוך הנקרא קסיסטון.
בנוסף לרומח הארוך, היה להם שריון שהגן על גוף הפרש.
פרשים אלה באו משכבת האצולה, ונקראו רעי המלך.
אומנם במקדוניה היו פרשים כבדים כמה מאות שנים לפני הרפורמות של פיליפוס, אך החידוש שלו היה בארגונם ביחידות קבועות עם מספר לוחמים קבוע, בשינוי קל של צורת לחימתם, ומעל הכול – בהגברת שיתוף הפעולה בין הפרשים הכבדים לחיל הרגלים הכבד.
לראשונה במקדוניה, לא נלחמו הפרשים בנפרד מחיל הרגלים אלא בשיתוף פעולה ותיאום, שילוב שאיפשר לפיליפוס לכבוש את יוון.
מאוחר יותר הצליח בנו של פיליפוס, אלכסנדר הגדול, למוטט את האימפריה הפרסית בעזרת הרפורמות של אביו.
לפני ואף אחרי הרפורמות של פיליפוס, נהגו העמים לבחור בין חי"ר לפרשים להכרעת המערכה, אך שילובם של השניים לא היה נפוץ.
הסיבה לכך נעוצה באופי הצבאות של אותם הימים: בדרך כלל היו אלו צבאות שהתבססו על מתנדבים, או על מיליציות שחימושן לא היה אחיד.
אימונו של צבא כזה היה לקוי ברוב המקרים, ותמרונים מסובכים שכללו שיתוף פעולה בין חילות היו בלתי אפשריים.
רק בימי האימפריה הרומית, שהחזיקה צבא קבע גדול, וכן בעת החדשה, שבה הוקמו צבאות קבע מקצועיים, שיתוף הפעולה בין חילות הצבא הפך למחזה נפוץ.
בתקופה זו, אומנם, טרם הומצא האוכף המוכר כיום, אך באמצעות אביזר דומה הייתה לפרשים שליטה טובה בסוס.
רומא, האימפריה שירשה את העולם ההלניסטי, לא הכניסה שינויים משמעותיים בחיל זה, והוא היה חיל מסייע בלבד ללגיונרים.
את ההתפתחות החשובה הבאה הביאו דווקא הברברים, שלראשונה הכניסו את האוכף המוכר לנו כיום.
הברברים כבשו את רומא, ובמהלך השנים התפתח באירופה מעמד האבירים.
שכלול ציוד הרכיבה והשפעתו על חיל הפרשים
השיפורים במבנה האוכף ובמיוחד המצאת הארכוף שינו את פני הקרב.
אומנם כבר לפני ספירת הנוצרים ישבו הרוכבים על סוג של אוכף, אך הוא היה לא נוח במיוחד ואפשר היה ליפול ממנו בקלות.
הוספת הארכוף איפשרה לרוכב לעמוד על רגליו בעת שימוש בקשת וכך להגדיל מאוד את דיוק הפגיעה.
הארכוף איפשר גם לפרשים הכבדים להשתמש ברומח בצורה יעילה יותר – לפני המצאת הארכוף הרוכב יכול היה לדקור את האויב כשהוא מניף את הרומח מעל הראש או מצד הגוף, וכעת הרוכב היה יכול לשים את הרומח מתחת לבית השחי, וכך הייתה מהירות הדהירה של הסוס באה לידי ביטוי בפגיעה.
ללא הארכוף והיכולת להשעין רגליים מיושרות בסד תמיכה זה, היה הרוכב נופל מהסוס בעת ההתנגשות עם המטרה.
הארכוף הומצא ככל הנראה בסין במאות הראשונות לספירה, והוא הגיע למערב בתחילת ימי הביניים המוקדמים.
הערבות הגדולות של מרכז מערב אסיה וחלקים גדולים מאירופה המזרחית סיפקו שפע כרי מרעה לסוסים ולמקנה.
מאחר שהיו פחות טובים לחקלאות מתורבתת מאשר אזור הסהר הפורה ועמקי הנהרות של סין, סיפקו ערבות אסיה מקום מחיה לעמי נוודים שהתבססו על פשיטות על יישובים חקלאיים וביזה כדי לקיים את עצמם.
עמי נוודים אלה הסתמכו על חיל פרשים קטלני במהלך פשיטותיהם, שהיו מהירות וקטלניות.
בשבילם המלחמה לא הייתה רק תכלית אסטרטגית אלא גם אורח חיים.
מתוך עמי נוודים אלה, המונגולים הם הידועים ביותר אך גם השבטים הטורקים, הצ'רקסים ההונים והקוזאקים.
למעשה, מאז המאה החמישית לספירה החלו גלים של עמי פרשים לתקוף את פרס, ביזנטיון ומזרח אירופה.
עמי פרשים אלה כללו את ההונים ההפתליטים
התקיפות החוזרות והנשנות שלהם היוו למעשה את אחד הגורמים להתשתן הצבאית, שהפכה אותן לפגיעות ביותר ומוכנות ליפול בידי המוסלמים.
במאה השישית לספירה עלה כוחם של השבטים הטורקיים והם הקימו אימפריה שהשתרעה מגבולות הקיסרות הסינית עד לגבולות הקיסרות הביזנטית.
מי שבלם את הפלישות הטורקיות היו דווקא הערבים.
הללו לא היו עם פרשים מובהק אך תרמו רבות להתפתחות חיל הפרשים באמצעות השבחת וטיפוח סוסי רכיבה וסוסי מלחמה איכותיים.
הערבים נעזרו בגמלים על מנת לחצות מדבריות שנחשבו אז לבלתי עבירים ולתקוף את האויב במקומות שבהם הוא לא מצפה להם.
במאה התשיעית לספירה, עקב סכסוכים פנימיים בעולם המוסלמי, החלו הח'ליפים להנהיג את שיטת העבדות הצבאית – כלומר: רכישת לוחמים לצבא בתור עבדים.
את החיילים הם רכשו בעיקר מקרב עמי הפרשים של הערבה וגם דאגו לאסלם אותם.
הללו התגלו כמצביאים מוצלחים ביותר, לעיתים אף יותר מהערבים עצמם, ובהחזיקם את הרסן הצבאי הם לאט לאט השתלטו על החליפות הערבית הגדולה באסיה ובמזרח התיכון.
הבולטים בשבטים אלה היו הטורקים, הסלג'וקים והממלוכים.
הללו הסתמכו בעיקר על חיל פרשים קל, והטקטיקה שלהם התבססה על נסיגות והימנעות ממגע כאשר המצב בשדה הקרב נטה לרעתם – זאת בניגוד לאתוס המערבי, שנוצר ביוון אך השתכלל בימי הביניים וגרס שבשם הכבוד יש לחתור למגע בכל מחיר, לא משנה מה המצב.
למרות הכיבושים הנרחבים של ההונים והטורקים, עם הפרשים שכבש הכי הרבה שטחים והטיל הכי הרבה מורא היו המונגולים.
המונגולים התבססו על פרשים קלים, החמושים בקשתות מורכבות שמהן אפשר לירות תוך כדי רכיבה.
הפרשים העדיפו להימנע ממגע ישיר עם כוחות חי"ר ופרשים כבדים, ונהגו לביים נסיגת פתע כדי למשוך את האויב למלכודת ואז להמטיר עליו גשם של חיצים.
מאחר שהפרשים המונגולים היו קלים, הם היו מסוגלים לתמרונים מהירים ומורכבים.
פרש מונגולי טיפוסי היה חמוש בקשת מורכבת, חרב, רומח קל והיה לבוש בשריון קל ועליו חולצה ממשי, שנועדה לרכך פגיעות של חיצים.
בניגוד לעמי פרשים קודמים, הפרשים המונגולים כבר היו מצוידים באוכף וארכוף (משוורת) שאפשר להם שליטה הרבה יותר טובה בסוסים (זה היה, אולי, אחד היתרונות הגדולים שלהם על ההונים והטורקים).
ואכן, האימפריה המונגולית הגיעה לשיאה במאה ה-13 תחת הנהגתו של ג'ינג'יס חאן ויורשיו, כאשר המונגולים שלטו באימפריה שהשתרעה מסין עד פאתי ארץ ישראל ואף כללה חלקים מטורקיה.
המונגולים נבלמו לבסוף, כאשר צבאם הובס ב-3 בספטמבר 1260 בקרב עין ג'אלות בידי הממלוכים ממצרים, שהונהגו בידי הסולטאן ביברס.
לאחר מכן המונגולים התפצלו לכמה מדינות נפרדות וכוחם דעך עד שבמאה ה-16 נכבשו רוב שטחיהם על ידי שכנים חזקים מהם.
ימי הביניים באירופה – עידן האבירים
לאחר חורבנה של רומא, נכנסה אירופה לתקופת ימי הביניים.
לאחר שבתחילת ימי הביניים הגיע הארכוף מסין לאירופה ושיפר את ביצועי הפרשים, החלו לקראת המאה ה-8 להופיע האבירים.
אנשים אלה היו לא רק לוחמים מקצועיים, אלא היוו מעמד משל עצמם.
מעמד זה נקרא מעמד האצולה, אך לא כל אציל היה אביר – את התואר "אביר" נדרש האציל הצעיר להרוויח בשדה הקרב.
עם הזמן ההבדל הזה נחלש, ואצילים רבים נחשבו לבעלי מעלות מיוחדות כגון אומץ, נאמנות וכו' מתוקף לידתם.
האבירים נלחמו בדרך כלל כפרשים, אך לעיתים ירדו מסוסיהם ונלחמו כחי"ר כבד.
בשלבים המוקדמים התבסס מיגונם על שריון שרשראות ומגן גדול, אך שריון זה לא היה עמיד בפני פגיעות קשות, ולכן, החל מהמאה ה-14 הוחלף בהדרגה בשריון הלוחות.
גם סוסיהם של האבירים היו מוגנים בשריון, לרוב בד עבה או שריון מתכת אצל אריסטוקרטים עשירים.
על השריון נהגו ללבוש בגד כלשהו על מנת להגן על השריון מקרני השמש ולמנוע את התחממותו.
לרוב, הבגד כלל ציור של צלב או סמל הרלדי של האביר.
בראשית ימי הבינים כלי הנשק היו קלים יותר מאשר בסופה.
כלי הנשק העיקריים הגיעו מהעת העתיקה וכללו מיני חניתות, חרבות וגרזנים.
החרב העיקרית ששימשה את האבירים בתחילת ימי הביניים היא הספאטה שמקורה ברומא העתיקה.
זוהי חרב ישרה שאורכה מגיע ל 60–80 ס"מ.
עם התפתחות השריון הזדקקו האבירים לכלי נשק כבדים יותר שיכולים לפצח את השריון הכבד.
כך נוספו להם קרדומים, פטישי קרב, מורג פרשים, נשקי מוט ואחרים.
החרב עברה שינויים רבים ומחרב באורך של עד 80 ס"מ הגיעה לממדי ענק של מטר וחצי בתחילת הרנסאנס (זו הייתה חרב דו-ידנית ולצידה תפעלו האבירים חרבות שניתן היה להניף ביד אחת ואורכן כ-100 עד 120 ס"מ).
האבירים נשאו רומח כבד לצורך ההסתערות הראשונית, שבהמשך הקרב הוחלף בחרב ארוכה או חרב קצרה על מנת לקצור בשורות האויב מטווח קצר.
הטקטיקה הייתה בדרך כלל הסתערות במבנה טריז, על מנת לשבור את קווי האויב.
עמי ערב אימצו בחום את חיל הפרשים.
בתחילת מסעי הכיבוש שלהם במאה ה-7 הורכב רובו של הצבא הערבי מפרשים, על פי רוב פרשים קלים.
הפרשים הערבים היו שונים מאלה האירופאים, לא רק במאפייניהם הטקטיים אלא גם במאפייניהם התרבותיים ובתורת הלחימה שלהם.
ההבדל העיקרי בין הפרשים הערבים לאירופאים היה בצורת הלחימה.
במקום הסתערות בטריז דחוס, הערבים נטו להשתמש יותר בקשתות וחיצים.
עם הזמן, גם הערבים התחילו להשתמש בשריון עבה יותר ופרשיהם הכבדים היו דומים בחימושם לפרשים האירופאים הכבדים, למעט הרומח.
בהשפעת מסעי הצלב והשימוש הנרחב של הערבים בקשתים רכובים, הופיעו פרשים קלים גם בצבאות אירופאים.
הפרשים הקלים היו מוגנים בדרך כלל בשריון קל ומגן קטן ותפקידם העיקרי היה שמירת פרשי האויב הרכובים הרחק מהצבא העיקרי.
לאחר מכן, הפרשים הכבדים היו מגיעים למרחק דהירה קצר ומסתערים על האויב.
הכנסתו של הנשק החם לזירת הקרבות באירופה, גרמה לירידת קרנם של הפרשים.
אם בשיאם, בתקופת ימי הביניים, היוו הפרשים כמחצית עד כשני שלישים מהצבא, הרי שבתקופת נפוליאון ירד מספרם עד כדי שישית ואף שביעית מכלל הכוח.
בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 פיתחו הפרשים טקטיקה חדשה לשימוש בכלי הירי – במקום להסתער על האויב עם חרבות שלופות, הפרשים היו מגיעים לקרבת גושי הרגלים של האויב וחגים סביבם תוך כדי שהם יורים בהם מאקדחיהם.
השימוש של הקרקול בשדה הקרב המיט אסון על חיל הפרשים מאחר שהטקטיקה נטלה מהחיל את כוחו העיקרי – כושר ההבקעה שלו.
הטקטיקה בוטלה על ידי המלך השוודי גוסטבוס אדולפוס שאסר על פרשיו להשתמש בה.
אחרי ביטולה בשוודיה, הטקטיקה לא חזרה לשימוש רחב בשדות הקרב והשימוש המתועד האחרון בטקטיקה זו נרשם בקרב מינדן באמצע המאה ה-18. עם ביטול הקרקול, חזר כושר ההבקעה לידי חיל הפרשים.
הם המשיכו להיות אחד מכוחות המחץ עד אמצע המאה ה-19, ונותר להם תפקיד חשוב ברדיפה אחרי האויב, הכנסתו לריבועים ועוד.
בסביבות המאה ה-17 הופיע שילוב של פרש עם חייל רגלי – הדרגון (dragoon).
הדרגונים היו חיילים אשר אומנו להילחם הן כפרשים והן כחיילים רגליים.
הם נשאו רובה מוסקט מיוחד, "מוסקט דרגונים", שהיה קצר יותר וקל יותר מהמוסקט הסטנדרטי.
היו סוגי פרשים נושאי רובים נוספים, דוגמת הקרבינרים, אך אלו לא אומנו לרדת מהסוסים ולהילחם כחיילים רגליים – סוג לוחמה זה היה סגולתם הייחודית של הדרגונים.
עם התפתחות נוספת בכלי הירי שונו תפקידיו של חיל הפרשים.
החיל, שבעבר הכריע קרבות, שינה את ייעודו, ותפקידיו העיקריים הפכו לרדיפה אחרי האויב, סיור, אבטחת הקווים, אבטחת הצבא בעת מסעות, וכן הכרעת קווי הרגלים, לאחר שאלה רוככו באש תותחים או הותשו בכל דרך אחרת.
במלחמת האזרחים האמריקנית במחצית השנייה של המאה ה-19 חומשו כל הפרשים ברובים, כך שיוכלו להילחם כחיל רגלים.
במלחמה זו צומצם מספרם עוד יותר והם איבדו חלק ניכר מתפקידיהם המסורתיים.
מכח הכרעה ועתודה חשוב התפתחו הפרשים בתקופה זו לרגלים רכובים, אך שמרו לעצמם גם על חלק מתפקידיהם המסורתיים כגון תצפית, אבטחה וכיוצא באלה.
לקראת מלחמת העולם הראשונה, עדיין אימנו צבאות אירופאים יחידות נרחבות של פרשים.
זכרונות של חיילים מאותה תקופה תארו לפרטי פרטים את אופי האימונים, שתוכניתם נקבעה על יסוד התפיסה שחיל הפרשים ימלא תפקיד חשוב במלחמה הבאה, כפי שמילא במאה ה-19, גם במלחמת האזרחים בארצות הברית וגם במלחמת פרוסיה-צרפת שהסתיימה ב-1871.
במלחמת העולם הראשונה לא באו חילות פרשים לידי ביטוי באירופה.
זאת משום שהשיפורים הטכנולוגיים העבירו את הלוגיסטיקה מעגלות לרכבות, וכן משום שהמלחמה הפכה במהירות לסטטית.
לעומת זאת, דיוויזיית הפרשים של אנז"ק (חיל משלוח אוסטרלי וניו זילנדי כמו גם פרשים הודים, כחלק מהכוחות של האימפריה הבריטית) סייעה רבות בהבסת האימפריה העות'מאנית באמצעות פרשים רכובים על סוסים וגמלים.
מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה כנראה ההופעה הגדולה האחרונה של חיל פרשים כחיל עצמאי וחשוב.
המרחבים העצומים, התעשייה הדלה, מספר החיילים הלא גבוה שהיו לשני הצדדים הפכו את הפרשים לחיל מבוקש.
גם במלחמה זו חלק הארי של תפקידי הפרשים נעשה כרגלים רכובים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, תכנן הצבא הרוסי להקים מאה דיוויזיות פרשים תוך עשר שנים, אך ההתפתחות הטכנולוגית שחלה בכלי רכב קרביים משוריינים גרמה לכך שרוב התקציבים הופנו לעבר חיל השריון.
במהלך מלחמת העולם השנייה עשה הצבא האדום שימוש נרחב בחיל פרשים, בעיקר במשימות סיור וחדירה עמוקה לעורף האויב.
פרשים אלה היו למעשה חיל רגלים רכוב.
הם רכבו על סוסים במקום לצעוד ברגל במסעותיהם, אך נלחמו, בדרך כלל, במערך רגלי.
תנאי קרקע ומזג אוויר קשים חייבו לעיתים שימוש בחיל פרשים באזורים בהם קשה היה לנוע בכלי רכב ממונעים (ביצות, יערות צפופים, בוץ/שלג עמוק).
גם הוורמאכט השתמש בפרשים בחזית המזרחית, אם כי במספרים קטנים בהרבה.
המיכון הגבוה שהתפשט לאחר מלחמת העולם השנייה גרם לכך שחיל הפרשים התיישן מבחינה טכנולוגית ושקע במדינות מפותחות מבחינה כלכלית.
כיום, יחידות מבצעיות קטנות של חייל פרשים בשירות משמר הגבול, המיועדות ללחימה בתנאים הרריים קשים, קיימות ברוסיה ובקזחסטן.
בחילות הפרשים מקובל היה להבחין בין שלושה סוגים עיקריים של פרשים: "כבדים", "בינוניים" ו"קלים".
הפרשים הכבדים היו ממוגנים בשריון ובדרך כלל חמושים ברומח כבד לדקירה, אם כי החל מהמאה ה-16 זנחו הפרשים הכבדים את הרומח לטובת החרב.
תפקידם העיקרי בקרב היה הבקעת שורות האויב או הבסת פרשיו.
בקרב הם נלחמו בשורות צפופות – זאת כדי להביא למקסימום את אפקט ההבקעה של המסה המשוריינת המסתערת לעבר שורות האויב.
בשדה הקרב, השורות הצפופות היו מסימני ההיכר הבולטים של חיל זה, היינו פרשים שלא נלחמו בשורות צפופות לא סווגו כ"כבדים" אף אם עטו שריון.
הפרשים הכבדים יכולים היו להתפזר מעט בשדה הקרב ושורותיהם עשויות להיפתח או להימתח על מנת לענות על בעיות טקטיות בקרב, אך בהינתן להם האפשרות, כמעט תמיד העדיפו לסגור את השורות.
האבירים של ימי הביניים היו מהנציגים הבולטים של סוג זה של פרשים.
הפרשים הבינוניים גם כן מוגנו בדרך כלל בשריון, לעיתים היה שריונם קל יותר מזה של הפרשים הכבדים.
גם חימושם דמה לזה של הפרשים הכבדים.
ההבדל העיקרי בין הפרשים הבינוניים לכבדים התבטא בצורת הלחימה.
פרשים שעטו שריון גוף ונלחמו בשורות מפוזרות קמעה, סווגו על פי רוב כ"בינוניים".
בין הדוגמאות הבולטות לחיל זה ניתן למנות את רוב חילות הפרשים עוטי השריון של העת העתיקה.
בעת החדשה, נהוג היה לסווג במרבית הצבאות את הדרגונים כפרשים בינוניים.
הפרשים הקלים היו חסרי שריון לאורך מרבית ההיסטוריה, אם כי בימי הביניים מוגנו בדרך כלל בשריון דל – לרוב שריון שרשראות או קשקשים.
חימושם כלל בדרך כלל חץ וקשת או כידון הטלה.
בעת החדשה נזנחו כלי נשק אלה לטובת חרבות ואקדחים.
תפקידם העיקרי של הפרשים הקלים בימי הביניים ובעת העתיקה היה התשת האויב במטר חיצים או כידוני הטלה, והכנת הקרקע לפריצתם של הפרשים הכבדים.
הם העדיפו לפעול בשורות פזורות ולתקוף באגפים, על מנת להגביר את יכולת התמרון שלהם בשדה הקרב.
במקרים בהם רוב הצבא היה מורכב מפרשים קלים, כגון במונגוליה, שאיפתם תמיד הייתה להגיע לאגפי האויב.
הלחימה באגפים היא מסימני ההיכר הבולטים של הפרשים הקלים.
תפקידים נוספים של הפרשים הקלים שהשתמרו עד המאה ה-20 היו אבטחת האגפים של צבאם, רדיפה אחרי אויב מובס, איסוף מודיעין על תנועות האויב וכדומה.
עם התפתחות הצבאות בעת החדשה, החלה הבחנה יותר פרטנית בין סוגי הפרשים.
קירסירים (Cuirassier): מלשון קיראס – שריון גוף, אשר נלבש כמו סינר ומגן על החזה והבטן של הפרש (ולעיתים רחוקות גם על הגב).
תפקידים עיקריים – הכרעת הקרב על ידי שבירת האויב אשר כבר עומד להפסיד עקב פעילות החי"ר והתותחים.
הוסארים (Hussar): מהונגרית הוס – 20. ברוב הצבאות האירופיים היה זה פרש קל.
בהתחלה היו אמורים ההוסרים להביא איתם 20 שכירי חרב, ומכאן השם.
עם הזמן הפכו לפרשים קלים ברוב צבאות אירופה.
תפקידים עיקריים – שמירה על הצבא בעת תנועה, רדיפה אחרי אויב, איסוף מודיעין, השמדת חיילים רגלים אשר יצאו מהמבנה.
תפקידו ונשקו דומים לקירסירים אך ללא מגן החזה.
במקור הדרגונים היו חילי חיל רגלים שהתניידו על סוסים ובשדה הקרב ירדו מהם ונלחמו כמו חיל רגלים, בעת החדשה הדרגונים הפכו לפרשים קלים.
נושאי רומח רכובים (Lancers): פרש אשר נשקו העיקרי הוא רומח.
מקורם באימפריה האשורית בתקופת 700 לפנה"ס.
הרומח היה כלי נשק נפוץ בקרב פרשים ברוב התקופות, בעת החדשה אומץ הרומח לשירות הפרשים הקלים.
אולנים (Ulan): מקור החיל בפולין.
חימוש עיקרי – רומח באורך של 3.5–4 מטר, חרב ו-2 אקדחים.
תפקידים – זהים לתפקידי ההוסאר.
גם זה מוגדר כפרש קל.
חימוש עיקרי – רובה וחרב.
מדובר בפרשים כבדים אשר פרט לקיראס היו בעלי רובי קרבין.
קוזאקים: פרש מזרח אירופאי לא סדיר.
חימוש עיקרי – רומח קל, כמו לאולן.
תפקידים עיקריים – הטרדת האויב במסע, הצתת מחסנים וכו'.
חסרי משקל משמעותי בקרב מסודר.
חֵיל יָם הוא הכוח הימי בצבא המדינה.
בשימוש יומיומי ולא מדויק, "חיל ים" הוא מונח נרדף ל"צי מלחמה".
הוא הענף של הכוחות המזוינים של אומה המיועד בעיקר ללוחמה ימית ואמפיבית; כלומר, פעולות לחימה המתרחשות באגם, בנהר, בחוף הים, הים או באוקיינוס ותפקודים קשורים.
הוא כולל כל דבר שנעשה על ידי ספינות שטח, ספינות אמפיביות, צוללות ותעופה ימית, כמו גם תמיכה נלווית, תקשורת, אימונים ותחומים אחרים.
התפקיד ההתקפי האסטרטגי של חיל הים הוא הקרנת כוח לאזורים שמעבר לחופי מדינה (לדוגמה, הגנה על נתיבי ים, הרתעה או התעמתות עם פיראטיות, העברת והנחתת חיילים או תקיפת ציים אחרים, נמלים או מתקנים על חוף אויב).
מטרת ההגנה האסטרטגית של חיל הים היא לסכל הקרנת כוח על ידי אויבים.
המשימה האסטרטגית של חיל הים עשויה לכלול גם הרתעה גרעינית באמצעות טילים בליסטיים או טילי שיוט המשוגרים מצוללות.
ניתן לחלק את הפעולות הימיות בין פעילות בנהר וחוף (צי מים חומים), פעילות באוקיינוסים פתוחים (צי מים כחולים), ופעילות בתווך שביניהם (צי מים ירוקים), למרות שההבחנות הללו עוסקות יותר בהיקף אסטרטגי, מאשר בחלוקה טקטית או מבצעית.
במעצמות בהווה כמו באימפריות בעבר, תופס חיל הים תפקיד חשוב, שכן הוא מאפשר השפעה צבאית על מדינות מרוחקות.
הדבר בא לידי ביטוי בצורה הבולטת ביותר בתקופת הקולוניאליזם.
גם במעצמות אזוריות, מדינות איים כגון בריטניה, או במדינות בעלות שטח חוף גדול כגון איטליה עשוי חיל הים לתפוס תפקיד מרכזי.
הביטוי "חיל ים" מופיע לראשונה בספר נחום:
במקרא מופיעה מספר פעמים המילה "צי" במובן של קבוצת אוניות מלחמה.
בספר ישעיהו , ובספר תהילים "
צי פועל בדרך כלל מבסיס ימי אחד או יותר.
הבסיס הוא נמל המתמחה בפעולות ימיות, וכולל לרוב דיור, מחסן תחמושת, רציפים לכלי השיט ומתקני תיקון שונים.
בתקופות מלחמה ניתן להקים בסיסים ארעיים בסמיכות למקומות אסטרטגיים, שכן הדבר מהווה יתרון מבחינת סיורים ואחזקת תחנות.
מדינות בעלות כוחות ימיים חזקים היסטורית, מצאו כיתרון השגת זכויות להקמת בסיס במדינות אחרות, באזורים בעלי עניין אסטרטגי.
ספינות חיל הים יכולות לפעול באופן עצמאי או כחלק מקבוצה, שעשויה להיות שייטת קטנה של ספינות דומות, או צי ימי גדול יותר של ספינות מיוחדות שונות.
מפקד הצי מפליג באוניית הדגל, שהיא בדרך כלל כלי השיט החזק ביותר בקבוצה.
לפני המצאת הרדיו, פקודות מספינת הדגל הועברו באמצעות דגלים.
בלילה ניתן להשתמש במנורות איתות למטרה דומה.
מאוחר יותר אלו הוחלפו במשדר הרדיו, או בפנס איתות כאשר היה צורך בהדממה של הרדיו.
ציי המדינות מחולקים באופן גס לשלושה סוגים:
צי מים כחולים נועד לפעול הרחק ממימי החוף של מדינתו, ויכול לפעול בכל אזור בעולם.
אלו הן ספינות המסוגלות לשמור על פעילות לפרקי זמן ארוכים בעומק האוקיינוס, ויהיה להן זנב לוגיסטי ארוך לתמיכתן.
רבים מהם גם מופעלים בכוח גרעיני כדי לחסוך את הצורך בתדלוק.
צי מים כחולים בדרך כלל יורכב מנושאות מטוסים, סיירות, משחתות, פריגטות וצוללות גדולות.
בקטגוריה זו נמצאות מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה, וצרפת, ואחריהן סין, רוסיה, איטליה והודו ברמות שונות של יכולת.
ארצות הברית היא צי המים הכחולים בדירוג הגבוה ביותר, שיכול לפעול בו-זמנית בכל האוקיינוסים.
מפת מדינות ציי מים כחולים
צי מים ירוקים שפועל באוקיינוסים מסביב למדינה.
מעצמות אזוריות עשויות לשמור על צי כזה כאמצעי להקרנת כוח מקומית.
צי ים ירוקים מורכב מפריגטות, קורבטות, נושאות מסוקים ונושאות מטוסים קטנות, צוללות בינוניות וספינות אמפיביות.
בקטגוריה זו נמצאות מדינות כמו אוסטרליה, ברזיל, קנדה, ספרד, יפן, קוריאה הדרומית, הולנד, פינלנד וטורקיה.
מפת מדינות ציי מים ירוקים
צי מים חומים זהו צי שפועל בפריפריה של החוף ולאורך נתיבי מים פנימיים, שאליהם לא ניתן להיכנס בקלות עם ספינות ימיות גדולות יותר.
צי מים חומים מורכב בעיקר מספינות משמר, קורבטות קטנות, נחתות לבני אדם ולכוחות שריון.
בקטגוריה זו נמצאות למעשה רוב מדינות העולם.
לחיל ים ישנן יכולות מגוונות בהתאם לגודלו וחוזקו מהקל לכבד:
פעולות שיטור לסיכול פעולות הברחה וטרור.
אבטחת נמלים ומתקנים הסמוכים לחוף.
שמירה על נתיבי שיט פתוחים אל המדינה והתמודדות עם מצור.
הגנה מפני פלישת אויב לחופי המדינה.
שמירה על המים הכלכליים של המדינה.
פגיעה באוניות הסוחר של האויב.
השתתפות בפעולות משולבות עם הצבא, כמו הנחתת כוחות והפגזת מטרות מן הים לרבות שימוש בטילים.
שמירה על נתיבי שיט עולמיים פתוחים, ליווי אוניות סוחר והתמודדות עם פיראטיות.
שינוע והעברה של כוחות לוחמה שונים.
אכיפת אינטרסים של מדינות ברחבי העולם ובכללו הגשת סיוע למדינות ידידותיות.
תקיפה של מדינות באמצעות מטוסים וטילים.
בסיס ליכולת שיגור נשק גרעיני.
מבחינה היסטורית, ספינות חיל הים נועדו בעיקר ללוחמה.
הם תוכננו לעמוד בפני נזקים ולהסב אותו, אך נשאו רק אמצעי לחימה ואספקה למסע (ולא מטען סוחר).
לעיתים קרובות, ספינות אחרות שלא נבנו במיוחד ללוחמה, כמו הגליאון או ספינות הסוחר החמושות במלחמת העולם השנייה, אכן נשאו חימוש.
בתקופה האחרונה, ספינות חיל הים התמחו יותר וכוללת ספינות אספקה, הובלת חיילים, ספינות תיקון, מכליות נפט וספינות תמיכה לוגיסטיות אחרות כמו גם ספינות קרב.
ספינות קרב מודרניות של חיל הים מחולקות בדרך כלל לשבע קטגוריות עיקריות: נושאות מטוסים, סיירות, משחתות, פריגטות, קורבטות, צוללות וספינות תקיפה אמפיביות.
יש גם ספינות תמיכה ועזר, לרבות ספינת תדלוק, שולת המוקשים, ספינת הסיור, ספינת הסקר ההידרוגרפית והאוקיינוגרפית וספינת העזר.
במהלך עידן המפרש, קטגוריות הספינות חולקו לספינת הקו, הפריגטה ואוניית המלחמה.
שמות ספינות חיל הים מקבלים בדרך כלל קידומת של קיצור המציין את הצי הלאומי שבו הן משרתות.
לרשימה של הקידומות בשימוש עם שמות אוניות.
כיום הספינות מהירות משמעותית מאשר בשנים עברו, הודות למערכות הנעה משופרות בהרבה.
כמו כן, יעילות המנועים השתפרה, מבחינת דלק, ומבחינת מספר המלחים הנדרשים לתפעולם.
במלחמת העולם השנייה, ספינות נזקקו לתדלוק לעיתים קרובות מאוד.
עם זאת, כיום ספינות יכולות לצאת להפלגות ארוכות מאוד ללא תדלוק.
כמו כן, במלחמת העולם השנייה, חדר המכונות נזקק לתריסר מלחים כדי להפעיל את המנועים הרבים, אולם כיום, יש צורך בכ-4–5 בלבד (בהתאם לסוג הספינה).
כיום, קבוצות תקיפות ימיות במשימות ארוכות יותר, נעקבות תמיד במגוון של ספינות תמיכה ואספקה המספקות להן כל דבר, החל מדלק ותחמושת, ועד לטיפול רפואי ושירותי דואר.
דבר המאפשר לקבוצות תקיפה וספינות קרב להישאר בים מספר חודשים בכל פעם.
המונח "סירה" מתייחס לכלי שיט קטנים המוגבלים בשימושם בגודלם ולרוב אינם מסוגלים לבצע הפלגות עצמאיות ממושכות בים.
הפתגם הישן של חיל הים להבדיל בין ספינות לסירות הוא שסירות מסוגלות להינשא על ידי ספינות.
חיל הים משתמש בסוגים רבים של סירות, החל מסירות 2.7 מטר ועד לספינות נחיתה באורך 41 מטר.
הם מונעים על ידי מנועי דיזל, מנועי בנזין חיצוניים או מנוע סילון ימי.
רוב הסירות בנויות מאלומיניום, פיברגלס או פלדה.
נעשה שימוש גם בסירות מתנפחות בעלות גוף קשיח.
סירות סיור משמשות לסיורים באזורי חוף, אגמים ונהרות גדולים.
נחתות מיועדות לשאת חיילים, כלי רכב או מטען מספינה לחוף בתנאי לחימה, לפרוק, לסגת מהחוף ולחזור לספינה.
הם קשיחים, בעלי מנועים חזקים, ובדרך כלל חמושים.
ישנם סוגים רבים בצי של ימינו כולל רחפות.
סירות אלו נישאות לעיתים על ידי ספינות גדולות יותר.
סירות המשמשות בתפקידים לא קרביים כוללות סירות הצלה, סירות דואר, סירות טיפול בקו, סירות מצוף, סירות הצלה של מטוסים, כלי שיט לסילוק מטעני נפץ, סירות שירות, סירות צלילה וסירות עבודה.
סירות משמשות גם לעבודות סקר, טיפול בצוללנים, ושליית מוקשים, ולהובלת מטענים וכוח אדם.
חיל רגלים ימי, הידוע בכינויו נחתים, הם קטגוריה של חיל רגלים המהווים חלק מכוחות חיל הים של מדינה ומבצעים תפקידים ביבשה ובים, כולל פעולות אמפיביות, כמו גם תפקידים ימיים אחרים.
הם גם מבצעים משימות אחרות, כולל לוחמה יבשתית, בנפרד מפעולות ימיות.
כח נוסף הם יחידות מיוחדות ומובחרות של קומנדו ימי שמאומנים ללוחמה תת-ימית ופשיטות חשאיות.
במהלך עידן האימפריה הרומית, כוחות הצי כללו לגיונרים ימיים לפעולות עלייה ימיות.
אלה היו חיילים שאומנו בעיקר בלוחמה יבשתית, ולא היו צריכים להיות מיומנים בטיפול בספינה.
הרבה יותר מאוחר בעידן השיט, מרכיב של נחתים שימש תפקיד דומה, בהיותם חיילים נישאים בספינות ששימשו לצליפות מדויקות או בפשיטות לאורך קווי החוף.
חיל הרגלים הימי הספרדי נוצר בשנת 1537, מה שהופך אותה לכוח הימי העתיק ביותר בעולם.
הנחתים המלכותיים הבריטיים משלבים את היותם כוח מושט שגם מאומנים בפעולות וטקטיקות בסגנון קומנדו, הפועלים בחלק מהמקרים בנפרד משאר הצי המלכותי.
לנחתים המלכותיים יש גם יחידת כוחות מיוחדים משלהם.
ברוב המדינות, הכוח הימי הוא חלק בלתי נפרד מהצי, אך ישנן וריאציות כגון קבוצות ימיות הצרפתית שהיא למעשה חלק מהצבא הצרפתי.
חיל הנחתים של ארצות הברית הוא שירות חמוש נפרד בתוך מחלקת חיל הים של ארצות הברית, עם דרג פיקודי משלו.
ספינות מלחמה המהוות את עיקר כוחו של הצי ותפקידן העיקרי להשמיד כלים ימיים של האויב שמירה על נתיבי שיט פתוחים, ופגיעה במטרות יבשתיות באמצעות טילי שיוט.
ספינות סיור קטנות ומהירות שתפקידן העיקרי הוא שמירה על החופים מפני חדירת כוחות קטנים של האויב.
צוללות שתפקידן איסוף מודיעין צבאי, טיבוע כלים ימיים של האויב, תקיפת חוף באמצעות טילים, והנחתה חשאית של כוחות מיוחדים.
נושאות מטוסים המהוות מעין שדה תעופה צף, המפעילות כלי טיס שונים כגון מטוסי קרב, מסוקים ועוד.
נחתות המשמשות להעברה של נחתים, רק"ם ואספקה אל חופי האויב דרך הים.
חיל רגלִים (בראשי תיבות: חי"ר) הוא החיל העתיק ביותר ובדרך כלל הגדול ביותר בחילות הלוחמים בצבא המודרני.
שמו של חיל זה נובע מאופן התקדמותו של החייל בשדה הקרב, הנעשית ברגל.
חימושו העיקרי של רגלי מודרני הוא רובה או נשק אחר שמתאים להפעלה על ידי לוחם בודד או קבוצה קטנה של לוחמים.
חיל רגלים כחיל מובחן הופיעו עוד בתקופה הפרה היסטורית, כאשר כל הלוחמים, היו למעשה חיילים רגלים.
עד ביותו של הסוס והפיכתו לבהמת מלחמה היה זה החייל העיקרי וכמעט היחיד, למעט שימוש שעשו מדי פעם בבהמות משא אחרות שנרתמו למרכבות פרימיטיביות.
חיל הרגלים הראשון היה נטול שריון משמעותי, למעט שריונות עור ומגני עץ.
עם הזמן התהוו מדינות שהקימו חיל רגלים מסודר.
ברוב ארצות העולם העתיק, חיל הרגלים היה החיל הדומיננטי והמכריע, אם כי במדינות המפותחות של העת העתיקה צורף אליו חיל המרכבות באלף השני לפנה"ס ומאוחר יותר, באלף הראשון לפנה"ס צורף אליו חיל הפרשים.
עם התחלת עיבוד המתכת, בהתחלה נחושת ומאחר יותר ארד וברזל הופיעו שריונות חזקים עשויים ממתכת.
השריון היה יקר מאוד ורק האריסטוקרטים העשירים יכלו להרשות לעצמם לרכוש שריון זה.
בדרך כלל העשירים שרתו בחיל המרכבות ומאוחר יותר בחיל הפרשים, אך בארצות מסוימות, דוגמת יוון האריסטוקרטים התגייסו לחיל רגלים.
כלי הנשק בתקופה זו היו קרים בלבד וכללו מיני חניתות, רמחים, חרבות, אלות, פגיונות ועוד.
כלי הנשק והשריון הכתיבו את הטקטיקה.
חיילים החמושים בחניתות סודרו לרב במערכים צפופים שכן לדקירת חנית לא צריך מרחב רב ואילו חיילים החמושים בחרבות דורשים מקום רב כדי שיוכלו להניף בקלות יחסית את החרב והמערך שלהם מעט יותר משוחרר.
גם השריון שיחק תפקיד חשוב בפריסה הטקטית.
חיילים שעטו שריון רב והיו חמושים במגנים גדולים התייצבו בדרך כלל בגושים צפופים מאוד כך שהמגן של הלוחם הגן גם על חברו משמאל.
טקטיקה בסיסית זו קיבלה תנופה גדולה ביוון העתיקה ובה נוצר מערך פלנקס שהביא אמנות זו לשיאה.
טקטיקה זו עברה התפתחויות רבות אך נותרה בשימוש עד אמצע המאה ה-19, עת שכלול בכלי נשק חם ביטל את הצורך במערך צפוף.
הרומאים פנו לכיוון אחר וזנחו את שיטת הפלנקס.
חיל הרגלים הרומי סודר במבנה רופף יותר ובעל גמישות רבה יותר.
הלגיון הרומאי הצליח להביס את הפלנקס המסורבל ובעזרתו כבשו הרומאים את אגן הים התיכון.
לצד לוחמים שסודרו במערכים מוגדרים היו מיני מטילים כידונים, קשתים, קלעים וכיוצא באלה שלרב הגיעו מתרבויות קצת פחות מתקדמות מבחינה טכנולוגית שלא הייתה להם יכולת טכנית או שלא הייתה להם נטייה תרבותית ליצור מערכים סדורים בשדה הקרב.
יחידות אלה הטילו מורא גם על החיילים הממושמעים ביותר והיה ביכולתם להביס גם את המערכים הנוקשים ביותר.
תחילת ימי הביניים באירופה התאפיינו בסילוקה של האימפריה הרומית מהזירה הבינלאומית.
העמים הברברים שכבשו אותה, רובם ממוצא גרמאני עשו שימוש נרחב מאוד בחיל רגלים, אך התפתחויות טכנולוגיות, דוקטרינה צבאית שדגלה בשימוש בחיל פרשים ושיטת הפיף במסגרתה קיבל האציל קרקע מהמלך כתשלום על שירותיו גרמו לכך שחיל הרגלים נדחק במקומות רבים מהזירה המרכזית של הלוחמה בימי הביניים.
עם זאת, אפילו בשיאם של ימי הביניים היו רגלים נפוצים מאוד בשדות הקרב.
היו להם תפקידים שונים: מצור, משמר, איוש חילות מצב, טיפול באבירים, גיוס למיליציה מקומית ועוד.
כמו כן, אזורים אחדים באירופה שמרו על חיל רגלים בתור החיל הדומיננטי.
מערכים משולבים של נושאי חניתות ונשקי מוט אחרים בשילוב עם קשתים היו נפוצים מאוד באירופה.
הקשתות היו יעילות מאוד ויכלו לנקב אפילו את השריון החזק ביותר ממרחק ניכר.
השימוש בקשתות נעלם במאה ה-17 עם התפתחות כלי הנשק החמים.
ידועים בעיקר השווייצרים שחומשו בהאלברד ארוך, בני ג'נובה שהיו ידועים בשימוש הנרחב שעשו בקשת המוצלבת, הקשתים האנגלים והוולשים עם הקשת הארוכה ורבים אחרים.
בעת החדשה (המאה ה-15 עד המחצית הראשונה של המאה ה-19) החי"ר לא היה מוגן בשריון כלל, פרט לקסדה עד המאה ה-17, אחרי זה גם הקסדה נעלמה.
עם הופעת הנשק החם במאה ה-14 והופעת כלי הירייה הראשונים התחילה דרך החזרה של החי"ר לעמדת הבכורה.
זהו רובה פרימיטיבי מאוד, משקלו הגיע ל-5–6 קילוגרמים.
הרובה היה מאוד לא מדויק, אך עם זאת, אימון החיילים היה קצר הרבה יותר מאשר אימון הקשתים, לכן הם התחילו לדחוק את רגליהם.
ארקבוזרים סודרו במערכים צפופים של כמה שורות והיו להם נושאי חניתות להגנה נגד הפרשים וחיילים אחרים.
הסיבה לצורך בהגנה הזאת הייתה בקצב הירי האיטי של הארקבוז (בערך כדור לדקה).
חיילים החמושים בנשק זה נקראים מוסקטרים.
המוסקט היה הרבה יותר כבד מהארקבוז.
משקלו היה בערך 10 קילוגרם, ועל מנת לירות בו החייל השתמש בחצובה.
קצב האש גדל במקצת, אך עיקר החידוש היה בהגדלת הקוטר (עד לכדי 25 מ"מ במוסקטים מסוימים).
המוסקט היה אחראי לסדרת הניצחונות של ספרד במאה ה-16 כאשר הם הפכו לכוח הדומיננטי באירופה.
המבנה הטקטי של הספרדים היה - טרסיו.
זהו מבנה משולש בגודל של חטיבה.
ככלל הוא דומה לבטליה השווייצרית עם הבדל עיקרי - בצדי המבנה המשולש היו המוסקטרים.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 הופיע סוג חדש של מוסקט - הפוזיל.
החייל החמוש בנשק זה נקרא פוזילר (Fuselier).
ככלל, בדרך כלל לא מבדילים בין הפוזיל למוסקט ולשניהם קוראים מוסקט ולחיילים מוסקטרים.
הדגם האנגלי של פוזיל נקרא בראון בס (Brown Bess).
ההבדל העיקרי בין הפוזיל למוסקט הוא בקוטר (9 מ"מ לעומת 20–25) ובמשקל (5 לפוזאה לעומת 10) ובסוג הבריח.
מרבית המוסקטים היו עם בריחי פתיל, ואילו הפוזיל הייתה עם בריח צור.
שינוי חשוב נוסף היה בכידון.
הכידון הופיע במאה ה-17, על מנת לתת לחיילים אפשרות להתגונן נגד חיילי האויב, לאחר שירו את הירייה שלהם ולא היה להם זמן לטעון את הנשק מחדש.
בהתחלה היה זה פגיון גדול שהוחדר לקנה, וכך הרובה הפך לחנית.
הבעיה הייתה, שברגע שהכידונים הוצמדו לרובים, אי אפשר היה לירות בהם.
לכן החידוש הגדול של המאה ה-18 היה האפשרות להצמיד את הכידון מהצד, כך שלא יפריע לירות בנשק.
הכידונים היו בשימוש מבצעי עד מלחמת העולם השנייה, ונשארו בשימוש מסוים גם אחריה.
על מנת להגדיל את עוצמת הירי, החיילים סודרו בשורות וירו במטחים.
בהתקפה החיילים כונסו לשדרה והסתערו עם כידונים אחרי מטח ירי.
הדבר יצר אפקט של רובה ציד ענק.
הצבאות גדלו והגיעו לגודל מקסימלי של 100,000 (בשדות הקרב).
היחס בין הפרשים לחי"ר סטה לטובת החי"ר.
הפרשים היוו לא יותר משליש הצבא.
נגד הפרשים החיילים סודרו בריבועים צפופים, כך שהפרש נתקל מכל כיוון בקיר של כידונים.
השינוי העיקרי בא עם המהפכה הצרפתית והופעת צבא ההמונים.
במקום לגייס חלק קטן מהעם, הונהג גיוס חובה והצבאות גדלו לכדי מאות אלפי חיילים (למשל בקרב לייפציג ב-1813 השתתפו כ-400,000 בני אדם).