tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"Comrades" - ע"י פליקס מקגלנון
"Down the Vale" - ע"י פרנק מויר וגונבי האדאת'
הסרט הופץ על ידי Gaumont-British Picture Corporation שמפיקה ומפיצה סרטים ברשת הקולנוע הבריטית
הסרט זכה לביקורות טובות מכמה עיתונים שטוענים שהסרט הוא סרט מרגש, ושהוא מגלם בצורה יפה את הדמות של ססיל רודס, את החזון שלו, ואת הבעיות שעמדו לפניו.
הסרט מגלם בצורה יפה את הסכסוך עם קרוגר, את ההסכם עם לובנגולה ואת היהלומים בקימברלי.
השחקנים גם קיבלו שבחים, ולטענת המבקרים, וולטר יוסטון, גילם בצורה מצוינת את ססיל רודס, בצורה שכל אחד יכול להבין ולאהוב אותו.
למרות זאת, היו גם ביקורות רעות על הסרט.
היו אנשים שטענו שהסרט מראה את סיפור חייו של רודז בצורה נורא שטחית, ולא מראה שום דעה על המעשים של רודז.
הסרט נחשב הסרט השמיני הטוב ביותר של שנת 1936, ואוסקר הומולקה זכה בפרס השחקן השמיני הטוב ביותר של השנה על הגילום המציאותי של פול קרוגר.
רודולפטלפ (בהונגרית: Rudolftelep) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוקם ככפר נפרד מאיז'ופלווה בשנת 1994. אוכלוסיית רודולפטלפ קטנה מ-790 תושבים בשנת 1995 עד 706 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-10%).
רודולף איליי בושוויץ הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מינסוטה בשנים 1978–1991. בושוויץ הוא חבר המפלגה הרפובליקנית של מינסוטה, מפלגת מרכז-ימין המסונפת אל המפלגה הרפובליקנית.
בושוויץ נולד בברלין, רפובליקת ויימאר, ללוסי (לבית דווידוביץ') ואלי בושוויץ.
ב-1933, כשהיה בן שלוש, נמלטה משפחתו היהודית מגרמניה הנאצית אל ארצות הברית והתיישבה בניו רושל שבמדינת ניו יורק, שם גדל.
אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים למד בושוויץ באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וב-1950 סיים את לימודיו בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת ניו יורק.
ארבע שנים לאחר מכן סיים לימודים נוספים בבית הספר למשפטים של אותה האוניברסיטה.
ב-1954 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק, וב-1959 לזו של ויסקונסין.
כמו כן, בשנים 1954–1955 שירת בחיל הקשר של צבא ארצות הברית.
בנובמבר 1978 נבחר לסנאט האמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינסוטה כרפובליקני-עצמאי.
השבעתו לתפקיד הוקדמה ל-30 בדצמבר אותה השנה עם התפטרותו של ונדל אנדרסון, שמונה לסנאט עם פרישתו של וולטר מונדייל מהסנאט לשם מינויו לסגן נשיא ארצות הברית.
בושוויץ נודע היטב במינסוטה על הפעלת דוכן חלב ביריד הארצי של מינסוטה.
ב-1990 הפסיד בבחירות לסנאט למועמד המפלגה הדמוקרטית פול ולסטון, וב-1996 התמודד מולו בשנית והפסיד פעם נוספת.
ב-1991 נסע לאתיופיה כשליחו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בושוויץ נמנה בין המתווכים בין ישראל לאתיופיה והיה אחד מחברי הסנאט הפעילים והמוכרים ביותר בלובי הישראלי בארצות הברית, במשא ומתן של שתי המדינות על אודות מבצע שלמה.
ב-2005 מונה בידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לשגריר ארצות הברית במועצת זכויות האדם של האו"ם, אשר בסיסה בז'נבה שבשווייץ.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 הביע את תמיכתו בג'ון מקיין.
בהוה מכהן בושוויץ כחבר במועצת המנהלים של המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי (JINSA), של איפא"ק ושל המועצה ליחסי חוץ.
רודי ז'וסה גארסיה הוא כדורגלן לשעבר וכיום מאמנה של נבחרת בלגיה.
אביו של רודי גרסיה, חוסה, היה ספרדי גולה שהיה גם הוא כדורגלן בסדאן ובדנקרק.
הסבא והסבתא שלו עזבו את אנדלוסיה לארדנים במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
גארסיה קרוי על שמו של רוכב האופניים הגרמני, רודי אלטיג.
כאשר חוסה הפך למאמן הקבוצה המקומית, קורביל-אסונס, הוא גייס את בנו לסגל, שם רודי שיחק בתחילה.
לאחר מכן הצטרף רודי לקבוצת Viry-Châtillon.
הוא היה בן 18 כשחתם בליל, שם שיחק במשך כשנתיים.
בליל שיחק גארסיה עד 1998. לאחר ליל הצטרף לקן.
בשנת 1991 הוא בחר להצטרף למרטיגוז.
פציעות קשות בגבו וברכו אילצו אותו לפרוש מכדורגל מקצועי בגיל 28, בשנת 1992.
ב-1995 שב גארסיה לקורביל על מנת לנהל את Division d'Honneur כשנותרו חודשיים לסיום העונה.
בעונות שלאחר מכן, באחת סיים עם המועדון באמצע הטבלה ואחרת במקום השני.
בסוף שנות התשעים, במשך שנתיים עבד כפיזיותרפיסט בסנט אטיין, לאחר מכן הפך למנהל מקצועי ובהדרגה הגיע עד לתפקיד של עוזר מאמן, תפקיד אותו מילא לצד נוזרט החל מיולי 2000 וג'ון טושאק לאחר מכן.
הוא עזר למועדון לטפס לליגה השנייה בעונת 2003/04. ביוני 2007 עזב את דיז'ון ללה מאן, אשר סיימה במקום התשיעי בליגה הבכירה בצרפת והגיעה גם לחצי גמר גביע הליגה.
ב-18 ביוני 2008 ביטל גארסיה את חוזהו עם דיז'ון על מנת להצטרף לליל, המועדון בו שיחק שש שנים בשנות השמונים.
בעונתו הראשונה, המועדון מצפון צרפת הציג כדורגל התקפי ואטרקטיבי, בניגוד לכדורגל שהציגה עם קודמו, קלוד פואל.
הוא גם העניק דקות משחק משמעותיות לצעיר המבטיח אדן אזאר, לימים שחקנה של צ'לסי וריאל מדריד.
ב-2 ביוני 2009 פוטר על ידי מועצת המנהלים של הקבוצה, בעודו מוביל את המועדון לסיום הליגה הטוב ביותר שלו מזה שלוש שנים שכלל גם השתתפות בליגה האירופית.
נטען כי הפיטורים נבעו מחילוקי דעות בין המאמן לחברי הנהלה, חאווייר ת'ילוט.
האחרון עצמו פוטר מהדירקטוריון בהמשך החודש וב-18 ביוני 2009 הציע מישל סיידוקס, נשיא המועדון ובעל המניות הראשי, שוב את תפקיד המאמן לגארסיה, שהסכים להצעה.
בעונת 2009/10 המשיכה ליל להשתפר בליגה וסיימה במקום החמישי, עם 72 שערים שכבשה.
למועדון הייתה ההתקפה הטובה ביותר בליגה.
זה הוביל את תקשורת הצרפתית לכנות את הקבוצה בשם "הבארסה של הצפון".
עונת 2010/11 הייתה פריצת הדרך המשמעותית של המועדון.
בחודש מאי הוא הוביל את המועדון לזכייה בדאבל היסטורי והתואר הראשון של המועדון מאז 1955. גארסיה זכה בפרס המאמן הטוב ביותר של הליגה בעונת 2010/11. במהלך הטקס הקדיש את הגביע לאביו המנוח ז'וזה, ואף אמר כמה מילים בספרדית כמחווה למוצאו של אביו.
ב-12 ביוני 2013 הודיע נשיא רומא, ג'יימס פאלוטה, על מינויו של גארסיה למאמנה החדש של המועדון.
רומא החלה את עונת 2013/14 כשהיא מנצחת בעשרת משחקיה הראשונים בסרייה א'.
במהלך ריצה זו, כבשה רומא 24 שערים וספגה שער אחד בלבד.
רצף הניצחונות הסתיים ב-3 בנובמבר 2013 בתיקו 1:1 בטורינו.
את העונה סיימה רומא במקום השני אחרי יובנטוס.
גם בעונת 2014/2015 העפיל עם הקבוצה לליגת האלופות כשסיים עמה שוב במקום השני.
בשתי העונות העפילה הקבוצה גם לשלב שמינית גמר ליגת האלופות.
ב-13 בינואר 2016 פוטר לאחר שהשיג ניצחון אחד בעשרה משחקים בכל המסגרות, כולל הדחה לספציה מהסרייה ב' בגביע האיטלקי.
בשנתיים וחצי שלו ברומא, השיג 60 ניצחונות, 32 תיקו ו-22 הפסדים ב-114 משחקים.
ב-20 באוקטובר 2016 מונה למאמנה של אולימפיק מרסיי בעסקה לשלוש שנים.
ב-14 באוקטובר 2019 מונה למאמנה של אולימפיק ליון.
בעונת 2019/2020 סיים עם הקבוצה רק במקום השביעי בליגה הצרפתית, אולם נחל עמה הצלחה גדולה בליגת האלופות, כאשר הגיע בעונת 2019/2020 לשלב חצי הגמר, כאשר הקבוצה מדיחה בדרך את יובנטוס ומנצ'סטר סיטי, גרסיה וליון הודחו בחצי הגמר על ידי באיירן מינכן.
בסיום עונת 2020/2021 החליט לעזוב את תפקידו.
ב-29 ביוני 2022 מונה למאמנה של א-נסר מליגת העל הסעודית, אליה הצטרף ב-30 בדצמבר של אותה שנה כריסטיאנו רונאלדו.
ב-13 באפריל 2023 פוטר מתפקידו.
ב-15 ביוני 2023 מונה למאמנה של נאפולי.
ב-14 בנובמבר 2023 פוטר מתפקידו.
ב-25 בינואר 2025 מונה למאמן נבחרת .
מאמן העונה בליגה הצרפתית: 2010/2011
רודולף "רודי" אוגרטן היה טייס קרב יהודי אמריקאי, ששירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ועוטר בצלב התעופה המצוינת על פועלו במלחמת העולם השנייה.
היה ממתנדבי חוץ לארץ ומראשוני חיל האוויר הישראלי.
הפיל במלחמת העצמאות שלושה וחצי מטוסים מצריים (הפלה אחת בשיתוף עם בוריס סניור), הדריך את קורסי הטיס הראשונים בחיל האוויר ופיקד על בסיס רמת דוד.
אוגרטן נולד בפילדלפיה, בן להורים יהודים שהיגרו מפולין.
במלחמת העולם השנייה שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
הוא הוכשר כטייס P-47 ת'נדרבולט, שירת בזירה האירופית ונטל חלק בכ-100 גיחות מבצעיות.
במהלך הפלישה לנורמנדי נפגע מטוסו מאש נ"מ והוא נאלץ לנוטשו בסמוך לעיר קן שבצרפת.
לאחר מספר ימים נפל בשבי הגרמנים, מהם הצליח להימלט ולחבור לכוחות הפלישה האמריקאית.
הוא המשיך לשרת כטייס קרב והפיל שלושה מטוסי אויב.
באחת מגיחותיו רשם הפלה של שני מטוסי מסרשמיט Bf 109 גרמנים, גיחה שזיכתה אותו בצלב השירות המצוין.
לאחר המלחמה חזר לארצות הברית, למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד.
במהלך לימודיו שמע הרצאה של אבא אבן והחליט להתנדב לצה"ל.
הוא עבר הכשרה בצ'כוסלובקיה על מטוסי מסרשמיט Bf 109 שהיו בשימוש שירות האוויר והגיע לישראל בתום ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות.
שירת בטייסת 101 כמפקד גף א' והטיס מטוסי אוויה S-199, ספיטפייר וP-51 מוסטנג.
הוא היה שיאן ההפלות של חיל האוויר (יחד עם ג'ק דויל) לאחר שיירט ארבעה מטוסים מצריים.
את ההפלה הראשונה השיג ב-16 באוקטובר 1948 במהלך מבצע יואב, כשטס במטוס אוויה S-199 והפיל ספיטפייר מצרי.
ב-21 באוקטובר 1948 היה בגיחת סיור בספיטפייר והפיל מטוס ספיטפייר מצרי נוסף.
במבצע משה רשם את הפלתו השלישית.
ב-22 בדצמבר 1948 הפיל מטוס מאקי MC205V ובמהלך מבצע חורב השתתף בהפצצת אל עריש.
הוא שימש מפקד גף מתקדם בבית הספר לטיסה והדריך את חניכי קורס הטיס הראשון והשני של חיל האוויר על מטוסי הרווארד וספיטפייר.
ולאחר מכן חזר לארצות הברית.
ביוני 1950 חזר לישראל ומונה למפקד בסיס רמת דוד תפקיד בו שירת עד ספטמבר 1951. בתקופה זו שינה את שמו לזאב כרמי.
הוא השתתף בתקיפת חיל האוויר בסוריה בתגובה לתקרית אל-חמה.
לאחר מכן שב לארצות הברית, סיים את לימודיו בהרווארד ועבד כמהנדס ואיש נדל"ן.
אוגרטן נישא פעמיים והותיר שני בנים ובת.
רודולשטאדט היא עיירה במדינה הפדרלית הגרמנית תורינגיה, הגובלת עם יער תורינגיה בדרום־מערב, וינה וויימאר בצפון.
בעבר הייתה העיירה עיר הבירה של שוורצבורג-רודולשטאדט.
העיירה בנויה לאורך נהר הזאלה בתוך עמק רחב מוקף ביערות.
רודולשטאדט נוסדה בשנת 776 ויש לה חוק עירוני מאז 1326. נקודת הציון של העיירה היא טירת היידקסבורג אשר ניצבת על גבעה מעל העיר העתיקה.
עיריית רמדה-טייכל לשעבר מוזגה לתוך רודולשטאדט בינואר 2019.
רודולשטאדט הייתה ידועה בעבר בזכות אבני העוגן של חברת הצעצועים ריכטר ומפעלי הפורצלן, החל מהקמת ייצור הפורצלן של Volkstedt בשנת 1762.
קיימות עדויות ארכאולוגיות למבצר גבעה על הווינברג באוברפריליפ מתקופת התרבות המאוחרת של אורנפילד ותקופת הברזל המוקדמת.
התיישבות קלטית באה בעקבות ההתיישבות הגרמנית וההשתייכות לדוכסות תורינגיה.
מהמאה ה-6 ואילך, תיעוד ארכאולוגי מצביע על התיישבות סלאבית באזור.
האזכור המתועד הראשון של שם המקום היה בשנת 776 בשם Rudolfestat (התיישבות של רודולף) כמתנה מקרל הגדול למנזר הרספלד
מספר תושבים (מ-1960 נכון ל-31 בדצמבר, אלא אם צוין אחרת):
רודולשטאדט מארחת את פסטיבל הפולק, השורשים ומוזיקת העולם הגדול ביותר בגרמניה, TFF Rudolstadt (Tanz&FolkFest), המתקיים מדי שנה בסוף השבוע המלא הראשון של יולי.
רודולשטאדט מקיימת קשרי ערים תאומות עם לטרקני, מחוז דניגול, אירלנד.
מאז 2012 מארחת רודולשטאדט את מרוץ Gettough, מרוץ המכשולים הקשה ביותר באירופה.
המטה של קבוצת EPC, חברת הנדסה ובנייה עולמית, נמצא ברודולשטאדט.
רודי ויקטור באל היה שחקן הוקי קרח יהודי גרמני - דרום אפריקאי, חבר בהיכל התהילה של IIHF – פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית.
באל היה יהודי, אחד משני הספורטאים היהודיים שייצגו את גרמניה במשחקי החורף האולימפיים של 1936, יחד עם הלנה מאייר.
הוא ייצג את גרמניה בנבחרת הגרמנית האולימפית בהוקי קרח באולימפיאדת ברלין באותה שנה אם כי עקב יהדותו הסתייגה מכך הממשלה הנאצית.
באל נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של ההוקי קרח בשנת 2004.
קריירת המשחק של באל נמשכה בין 1928 ל-1952. הוא זכה באליפות גרמניה 8 פעמים (1928–1944) וייצג את גרמניה במשחקי החורף האולימפיים של 1932 ו-1936 ובארבע אליפויות עולם בין השנים 1930–1938.
באל שיחק 49 משחקים רשמיים עבור גרמניה, בין 1929 ל-1938, וכבש 19 שערים.
הוא נבחר לשחקן ההוקי קרח האירופי הטוב ביותר במגזין ספורט צרפתי ב-1930. הוא נחשב לאחד משחקני ההוקי קרח הפופולריים והיעילים באירופה לפני מלחמת העולם השנייה.
באל כבש למעלה מ-500 שערים במהלך הקריירה שלו.
באל ושני אחיו, גרהרד באל והיינץ באל, ייצגו את גרמניה בתחרויות בינלאומיות רבות בקריירת ההוקי שלהם.
למרות שהיה נמוך, נחשב באל מהיר במיוחד על הקרח ובעל מיומנות רבה.
באל נכלל בקבוצת ההוקי קרח הגרמנית של 1932 ושיחק במשחקי החורף האולימפיים של 1932, שנערכו בלייק פלאסיד.
נבחרת גרמניה זכתה במדליית הארד.
הוא שיחק בכל ששת המשחקים וכבש שלושה שערים.
ב-1936 לא נכלל באל בסגל קבוצת ההוקי קרח הגרמנית למשחקי החורף האולימפיים בגלל יהדותו.
חברו לקבוצה, שהיה גם חברו האישי, גוסטב יאנקה (Jaenecke), סירב לשחק אלא אם כן באל ייכלל.
באל האמין שאפשר להגיע להסכם להצלת משפחתו בגרמניה הנאצית אם יחזור לשחק.
גם אנשי המקצוע הגרמניים בתחום ההוקי הבינו שללא באל ויאנקה לא תהיה לקבוצה סיכוי לנצח.
המפלגה הנאצית לא התעלמה מהיותו של באל אחד הספורטאים המובילים בתחום.
לאחר מחלוקת, נכלל באל בנבחרת הגרמנית ושיחק במשחקים האולימפיים של 1936. לפי דיווח אחד באל שיחק בניגוד לרצונו, בתמורה לכך שיורשה למשפחתו לעזוב את גרמניה.
באל נפצע בטורניר, והגרמנים הגיעו למקום החמישי.
באל שיחק ארבעה משחקים וכבש שני שערים.
בשנת 1948 עבר באל בעקבות אחיו, היינץ, לדרום אפריקה.
היכל התהילה הבינלאומי של ההוקי קרח, IIHF (2004)
רודולף "רודי" בומר הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
לבומר 6 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, וזכייה במדליית ארד באולימפיאדת סיאול (1988).
בומר החל את קריירת הבוגרים שלו בפורטונה דיסלדורף בעונת 1976/77, וכבר מעונה זו היה שחקן הרכב קבוע בקבוצה.
בעונתו השנייה בקבוצה, 1977/78, הגיע בומר עם פורטונה דיסלדורף לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה קבוצתו 2-0 לפ.צ.
בומר נכנס כמחליף במשחק זה.
בעונת 1978/79 בומר ופורטונה דיסלדורף זכו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על הרטה ברלין, במשחק בו בומר שיחק 90 דקות.
באותה עונה הגיעו בומר ודיסלדורף לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, והפסידו במשחק הגמר בתוצאה 4-3 לברצלונה, במשחק בו בומר שיחק 120 דקות לרבות הארכה.
בעונת 1979/80 בומר ודיסלדורף הגיעו בפעם השלישית ברציפות לגמר הגביע הגרמני, וזכו בו לאחר ניצחון 2-1 על פ.צ.
קלן, במשחק בו בומר שיחק 90 דקות.
בומר נשאר בדיסלדורף עוד מספר עונות, כשעונת השיא האישית שלו הייתה 1983/84, בה הבקיע 8 שערי ליגה.
בתום עונת 1984/85 עזב בומר את פורטונה דיסלדורף ועבר לבאייר אורדינגן.
בעונתו הראשונה של בומר בבאייר אורדינגן, 1985/86, סיימה הקבוצה במקום השלישי המפתיע בבונדסליגה, ביחד עם שחקנים כמתיאס הרגט והאחים וולפגנג ופרידהלם פונקל.
בנוסף להצלחה בליגה, הגיעו בומר ואורדינגן עד לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם הודחו במפגש כפול על ידי אתלטיקו מדריד.
בשתי העונות הבאות, בומר ואורדינגן סיימו במרכז הטבלה.
בקיץ 1988 חזר בומר למועדון נעוריו, ויקטוריה אשפנבורג, קבוצה ששיחקה באותו זמן בבונדסליגה השנייה.
בומר ואשפנבורג ירדו ליגה בעונת 1988/89, ונשארו בליגה האזורית, שהייתה אז השלישית בהייררכיית הליגות בגרמניה, גם בשלוש העונות הבאות.
בקיץ 1992 עזב בומר את ויקטוריה אשפנבורג לאחר 4 עונות, וחזר באופן מפתיע לבונדסליגה, כאשר חתם באיינטרכט פרנקפורט.
בומר השתלב במהרה באיינטרכט פרנקפורט, ובעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1992/93, היה שחקן הרכב, וסיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגה.
גם בשתי העונות הבאות, בומר ופרנקפורט סיימו בחלק העליון של הטבלה, אך כמות הופעותיו של בומר פחתה בעקביות.
בעונת 1995/96 פרנקפורט ובומר סיימו במקום הלפני אחרון בבונדסליגה, ונשרו אל הבונדסליגה השנייה.
בעונת 1996/97 בומר ערך 12 הופעות ליגה בלבד במדי פרנקפורט, שסיימה רק במקום השביעי בבונדסליגה השנייה ולא הצליחה להעפיל לבונדסליגה.
בתום עונה זו, פרש בומר ממשחק פעיל.
בומר זומן בשנת 1984 לסגל גרמניה המערבית ליורו 1984. בומר ערך בטורניר זה הופעה אחת, כשהחליף במחזור הראשון בשלב הבתים את וולפגנג רולף בתיקו 0-0 מול פורטוגל.
גרמניה המערבית הודחה בטורניר זה כבר בשלב הבתים.
באותה שנה, זומן בומר לסגל גרמניה המערבית לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
בטורניר זה בומר היה משמעותי, והבקיע צמד בניצחון 6-0 על ערב הסעודית בשלב הבתים.
ברבע הגמר, כבש בומר שער כבר בדקה הראשונה מול הנבחרת האולימפית של יוגוסלביה, אך המשחק נגמר בתוצאה 5-2 ליוגוסלביה ובהדחה של גרמניה המערבית מהאולימפיאדה.
בשנת 1988 זומן בומר שוב לסגל גרמניה המערבית, והפעם לאולימפיאדת סיאול (1988).
גרמניה המערבית ובומר הגיעו עד לחצי הגמר, בו הפסידו בפנדלים לנבחרת האולימפית של ברזיל.
כתוצאה מכך, התמודדו בומר וגרמניה המערבית במשחק על מדליית ארד, בו ניצחו את הנבחרת האולימפית של איטליה בתוצאה 3-0, וזכו במדליה.
בסך הכל בומר ערך 20 הופעות במדי הנבחרת האולימפית של גרמניה המערבית, ושש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית הבכירה.
בומר החל את קריירת האימון שלו בקבוצת המילואים של איינטרכט פרנקפורט, ובהמשך מילא במועדון מספר תפקידי אימון נוספים כעוזר מאמן ומאמן זמני.
לאחר מכן עבר בומר לאמן את VFR מנהיים.
ביולי 1998 עבר בומר לאמן את מועדון נעוריו, ויקטוריה אשפנבורג, שם אימן שתי עונות.
באוקטובר 2000 מונה בומר כמאמן ואקר בורגהאוזן, שם אימן 4 שנים רצופות בהצלחה.
בקיץ 2004 מונה בומר כמאמן מינכן 1860, היורדת הטרייה לבונדסליגה השנייה.
בומר השיג אחוזי הצלחה נמוכים מהמצופה, ופוטר מתפקידו בדצמבר 2004. באוגוסט 2005 מונה בומר כמאמן פ.צ.
זארבריקן, שם אימן עונה אחת.
בקיץ 2006 חתם בומר בדיסבורג, שם אימן שתי עונות מלאות, וסיים את תפקידו בנובמבר 2008.
לאחר הפסקה מסוימת מאימון, חתם בומר ביולי 2011 במועדון בו כבר אימן, ואקר בורגהאוזן.
בומר אימן את המועדון במשך חצי שנה.
מיד עם עזיבתו את ואקר בורגהאוזן, מונה בומר בינואר 2013 כמאמן אנרגי קוטבוס, בה אימן עד נובמבר 2013. באוקטובר 2015 מונה בומר כמאמן זמני של ויקטוריה אשפנבורג, בעקבות פיטורי המאמן סלובודן קומלנוביץ'.
בין השנים 2016 ו-2019 אימן בומר את המועדון הסן דרייאייך.
ג'וזף רודיארד קיפלינג היה מספר סיפורים קצרים, סופר ומשורר אנגלי, שהתפרסם בימיו כמפארה של האימפריה הבריטית וחייליה, וכיום מפורסם בעיקר בזכות ספרי הילדים שלו ובפרט, "ספר הג'ונגל".
זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1907 (היה הסופר הבריטי הראשון שזכה בפרס).
ג'וזף רודיארד קיפלינג נולד בבומביי (כיום מומבאי) שבהודו, שם עסק אביו בניהול מוזיאון ובית ספר לאמנות, והתחנך על ידי אומנת ומטפל מקומיים שנהגו לספר לו מעשיות הודיות.
בגיל 6 נשלח עם אחותו הצעירה לאנגליה, כדי שיקבלו את חינוכם שם.
באנגליה היה נתון בתחילה להשגחתה של אישה דתית קפדנית.
קיפלינג ראה תקופה זו כתקופה האומללה בחייו.
בגיל 12 נשלח לפנימייה צבאית בדרום-מערב אנגליה.
בשנותיו בפנימייה הרבה לקרוא ספרות ושהייתו שם נחשבה בעיניו כשיפור לעומת התקופה הקודמת באנגליה.
בגלל ליקויים בבריאותו ובראייתו לא היה יכול קיפלינג הצעיר להמשיך בקריירה צבאית, ובשנת 1882 חזר להודו.
בהודו הוא התיישב בלאהור (בפקיסטן של היום) ולמד באוניברסיטה המקומית.
עם הזמן התקבל כמרצה באוניברסיטה זו.
הוא החל לכתוב עבור עיתון מקומי, ובהמשך שימש כסגן עורך בעיתון אחר שהתפרסם באללהאבאד.
בעיתון זה הוא שימש גם ככתב נוסע, והרבה לסייר ברחבי הודו, אוסטרליה והמזרח הרחוק.
בתקופה זו כתב מעל 100 סיפורים והחל לפרסמם.
ספריו צברו לאט לאט הצלחה גם באנגליה, ובשובו לשם בשנת 1889, אחרי שטייל גם באמריקה, כבר נחשב לסופר מוכר והיו מי שהכתירו אותו כיורשו של צ'ארלס דיקנס.
הוא חי בלונדון שלוש שנים והמשיך לפרסם בתקופה זו ספרים ושירים נוספים.
בשנת 1892 נשא קיפלינג לאישה את קרולין בלסטייר האמריקאית, והם השתקעו בוורמונט שבארצות הברית, בבית שהם כינו "נאולאקה" (שם של יהלום שחור).
בשנים הבאות כתב כמה מהטובות שביצירותיו.
ב-1895 סירב לקבל תואר של "משורר החצר" שהוצע לו על ידי ממשלת אנגליה והעדיף לצאת למסעות ארוכים בדרום אפריקה, שם גם הכיר את ססיל רודס שהיה אחד ממייצגי האימפריאליזם הבולטים בדרום אפריקה.
לאחר מות בתו ולאחר שהסתכסך עם משפחתה של אשתו, חזרו קיפלינג ואשתו לאנגליה ב-1902 ועברו להתגורר במחוז סאסקס.
בשנים הבאות המשיך קיפלינג במנהגו ויצא למסעות ארוכים ברחבי העולם.
בשנת 1907 הוענק לו פרס נובל לספרות (הסופר הבריטי הראשון שזכה בפרס) "על כושר התבוננות, דמיון מקורי, עוצמת התפיסה והתאור, המאפיינים את יצירתו של סופר רב מוניטין זה".
בשנים שלאחר הזכייה בפרס נובל פחתה יצירתו של קיפלינג הן בכמותה והן בהצלחתה אצל הקוראים.
בנו הבכור ג'ון נהרג ב-1915 במלחמת העולם הראשונה ויותר מאוחר, ב-1923, כתב קיפלינג ספר המתאר את תולדות הגדוד שבו שירת בנו.
קיפלינג זכה בעיטורים, מדליות ותוארי כבוד רבים.
בליל ה-12 בינואר 1936 סבל קיפלינג מדימום במעי הדק.
הוא עבר ניתוח, אך נפטר בבית החולים מידלסקס בלונדון ב-18 בינואר 1936, בגיל 70, מסיבוכים של כיב עיכולי.
הוא נקבר בפינת המשוררים בכנסיית וסטמינסטר.
מחקר שנערך בשנת 2017 על ידי ד"ר גג'נדרה סינג מאוניברסיטת אקסטר באנגליה, גילה שקיפלינג פעל בשירות המודיעין הבריטי בשנות מלחמת העולם הראשונה.
בן דודו של קיפלינג, סטנלי בולדווין, כיהן שלוש פעמים כראש ממשלת בריטניה.
סיפוריו של קיפלינג זכו לפופולריות בזכות כישרונו הנדיר כמספר ספורים טבעי.
אופיינית לסיפוריו ההילה הרומנטית של גיבוריו, וסיפורי ההרפתקאות המתרחשים בארצות אקזוטיות (עבור הקורא המערבי).
בסיפורי הילדים שלו, שזכו וזוכים עד היום להצלחה רבה, קיפלינג מגלה סימפתיה לעולמם של הילדים, ולצד זה נוכחת בסיפוריו גישה סאטירית לעולם המבוגרים.
קיפלינג היה חלוץ בהצגת בעלי חיים כדמויות בספרות הילדים.
שירתו של קיפלינג, שירה בעלת חריזה סדורה, איבדה עם הזמן מעט מחינה בעיני מבקרי הספרות וחובבי השירה, אך נשארה פופולרית בקרב הקהל הרחב.
במיוחד ידוע ומצוטט לעיתים קרובות שירו "אם", שהקהל האנגלי בחר בו ב-1995 כשיר המוכר והאהוב ביותר בשפה האנגלית.
שירו "אחרוני הבריגדה הקלה" מבקר את היחס בבריטניה לשורדי הסתערות הבריגדה הקלה.
קיפלינג נחשב למייצג של תקופת האימפריאליזם.
בכתיבתו עסק רבות בנושאים המושפעים מרקע זה.
רבים ביקרו אותו על גישתו הקולוניאליסטית כלפי ההודים והעמים האחרים שאינם אירופאים, והציגו עקרונות גזעניים בכתביו.
במיוחד עורר סערה שירו "משא האדם הלבן" שפורסם בעת שחי בארצות הברית ב-1899. השיר הציג את האדם הלבן כמי שתפקידו לדאוג לגזעים הלא אירופאים, הדומים ל"חצי שד וחצי ילד".
עיתוי פרסום השיר היה משמעותי ומעורר ויכוח, שכן הוא פורסם מיד עם תום מלחמת ארצות הברית–ספרד והשתלטותה של ארצות הברית על גואם, פוארטו ריקו, קובה והפיליפינים (שבה החלה מיד מלחמה כנגד האמריקאים).
הוויכוח בין מצדדי האימפריאליזם ובין מתנגדיו היה אז בשיאו, ושירו של קיפלינג עורר סערה.
עם זאת, יש שראו בקיפלינג דווקא את דוברו של "האימפריאליזם הנאור" של העם הבריטי, וקראו בשיר זה (כמו בשירים "בעייתיים" אחרים) תביעה מהאדם הלבן לנהוג בצדק ובחמלה כלפי הילידים.
מצדדיו של קיפלינג מציגים לראיה גם את שירו "תרועת נסיגה" (Recessional), שנכתב ב-1897 לכבוד יום הולדתה של המלכה ויקטוריה.
בשיר זה מזהיר קיפלינג את העם הבריטי מפני הידרדרות לשאננות וליהירות, בניגוד לחוקי המוסר הנוצרי.
מה שעלול להמיט עליו את גורלן של אימפריות אליליות שחרבו, כמו אשור.
קיפלינג הואשם גם באנטישמיות שקיבלה ביטוי עיקרי במכתבים פרטיים שכתב שהתפרסמו רק אחרי מותו.
בביקורו בארץ ישראל ב-1929 למשל, שלח מכתב לבתו אלסי, בו כתב בין היתר: "יקירתי, יש הרבה גזעים שפלים, אך היהודי, כשהוא מצוי במסה במקום הולדתו, הוא הנתעב מכולם".
בהמשך המכתב תיאר קיפלינג לבתו את הכותל המערבי במילים: "האבא והאמא של הסירחון גרים ליד כותל הדמעות של היהודים, שאותו ביקרנו לאחר הביקור במקום המקדש ומסגד עומר המקסים."
הערותיו של קיפלינג כלפי היהודים נתגלו, כאמור, רק לאחר מותו, מה שמסביר אולי מדוע זכה לביקורו האדיב של נחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית ב-1935, במלאת לו 70 שנה.
סוקולוב פגשו בלונדון, התרשם ממנו עמוקות ותיארו במילים "המתורגמן הנאמן ביותר של האופי האנגלי." הוא גם ציין כי "קיפלינג איננו סופר אנגלי, אלא בריטי, ובריטי משמע: מרא דעלמא (בעברית: אדון העולם).
הוא הראה את הבריטי הדורך על במתי ארץ בפנים כאלה, שהוא מכיר את עצמו בהם".
דברים אלה נכתבו על ידי סוקולוב במאמר שכתב לכבודו בעיתון הארץ שיצא ב-17 בינואר 1936, תחת הכותרת "רודיארד קיפלינג בן 70".
סיפורים פשוטים מן הגבעות (1888)
תרגם: אברהם בירמן, מסדה, 1980
הספר אומץ בין השאר על ידי חברי תנועת הצופים ששאלו ממנו את הכינוי "גורים".
ספר הג'ונגל השני (1895. תר' אוריאל אופק, 1984) — עוד סיפורים על מוגלי וחיות-הפרא ויחסיהם עם האדם.
קפיטנים אמיצים (1897. תר' יוסף ליכטנבום בשם יורדי-ים אמיצים, 1947; אמציה פורת בשם ספנים אמיצים, 1966) — בן-עשירים מפונק, שנפל לים ונמשה על ידי צוות של ספינת דייגים, לומד לעבוד קשה, מתחשל ורוכש חכמת-חיים.
סטוקי ושות' (1899) — סיפורי-הווי על החיים בפנימייה אנגלית (מושתת על חוויות נעוריו).
גונגה דין (1900. עובד לקולנוע) — בלדה על גבורת מחצצר הודי.
קים (1901. תר' אריה סואן, 1948, תר' שמואל (מולי) ורד, 2014,) — הרפתקאות נער אירי בהודו הגדולה, המצטרף אל השירות החשאי הבריטי.
סיפורי סתם כך (1902. תר' אברהם רגלסון בשמות מעשיות סתם וכן היה, 1935; פסח גינזבורג בשם ארבע מעשיות, 1946; א.
בן-פנחס בשם סיפורי קיפלינג, 1957; יערית בן-יעקב, 1999) — תריסר סיפורי אגדה, שנמזגו מהם הומור ובינת חיים.
פק מגבעות פוק (1906) — הנער-הקוסם פוק מספר לשני ילדים על תקופות שונות בדברי ימי אנגליה.
פרסים ופיות (1910) — המשך הספר הקודם.
הכלב משרתך, מסופר על ידי בוטס (1930)
משהו על עצמי, לידידיי הידועים והפחות-ידועים (1937) — אוטוביוגרפיה.
תרגום לעברית: רעיה ג'קסון, הוצאת נהר, (2016)
רודיארד קיפלינג - מבחר שירים, מאנגלית: צור ארליך, הוצאת דחק (2019)
הכפר שהחליט שכדור הארץ שטוח (1917).
תרגום לעברית: רעיה ג'קסון, נהר ספרים (2020)
ספר הג'ונגל - כמה גרסאות
האיש שרצה להיות מלך (בכיכובם של שון קונרי ומייקל קיין)
רודולף "רודי" פלר (גרמנית: Rudolf "Rudi" Völler; נולד ב-13 באפריל 1960) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בהצלחה רבה במועדונים כמו מינכן 1860, ורדר ברמן, רומא, אולימפיק מרסיי ובאייר לברקוזן בעמדת החלוץ.
פלר הבקיע מאות שערים בקריירה, ונחשב לאחד מגדולי החלוצים בגרמניה בכל הזמנים.
לפלר 90 הופעות ו-47 שערים במדי נבחרות גרמניה המערבית וגרמניה, כאשר הוא השתתף בשישה טורנירים גדולים, ובאחד מהם, מונדיאל 1990, אף זכה עם נבחרת גרמניה המערבית.
בין השנים 2000 ו-2004 אימן פלר את נבחרת גרמניה, והגיע עמה לגמר מונדיאל 2002. פלר שימש בין השנים 2005 ו-2022 כמנהלה הספורטיבי של באייר לברקוזן והחל מפברואר 2023 הוא המנהל של נבחרת גרמניה בכדורגל.
פלר החל בשנת 1977 את קריירת הבוגרים בקיקרז אופנבך, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, לאחר ששיחק כנער במועדון 1860 הנאו ובקיקרז אופנבך.
פלר שיחק שלוש עונות במועדון זה, כשהמוצלחת שבהן הייתה עונת 1978/1979, אז הבקיע 11 שערי ליגה.
לקראת עונת 1980/1981 עבר למינכן 1860 ששיחקה אז בבונדסליגה, ועל אף שהבקיע תשעה שערים בעונה זו, הקבוצה ירדה ליגה.
עם זאת, בעונת 1981/1982 פלר ערך את הפריצה שלו, כאשר הבקיע 37 שערי ליגה והיה למלך השערים של הבונדסליגה השנייה, אך מינכן 1860 סיימה רביעית ולא העפילה לבונדסליגה.
הצלחתו של פלר במינכן 1860 לא נעלמה מקבוצות הבונדסליגה, ולקראת עונת 1982/1983 הצטרף לורדר ברמן ב-1982 מהבונדסליגה.
הצלחתו של פלר בורדר ברמן הייתה מיידית, כאשר כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 23 שערים, והיה למלך השערים של הבונדסליגה, וקבוצתו ורדר ברמן סיימה במקום השני בבונדסליגה, ולא זכתה באליפות רק בגין הפרש שערים נחות משל האלופה המבורג.
בתום עונה זו, נבחר פלר ככדורגלן השנה בגרמניה לשנת 1983. בעונת 1983/1984 פלר הבקיע 18 שערים וברמן סיימה חמישית.
בעונת 1984/1985 פלר שיפר את שיא ההבקעות שלו בבונדסליגה כאשר הבקיע 25 שערים, שער אחד פחות מקלאוס אלופס שהיה מלך השערים בעונה זו.
ורדר ברמן סיימה שוב את העונה במקום השני, מרחק ארבע נקודות מהאלופה באיירן מינכן.
בעונת 1985/1986 סבל פלר מפציעות וערך רק 13 הופעות ליגה, בהן הבקיע תשעה שערים, ולמרות זאת, קבוצתו סיימה שוב במקום השני, עם מספר נקודות זהה והפרש שערים נחות משל באיירן מינכן.
בעונת 1986/1987 חזר לכושרו הקודם, הבקיע 22 שערי ליגה, שניים פחות ממלך השערים אובה ראן, אך ברמן סיימה חמישית בלבד.
לאחר חמש עונות בורדר ברמן, בהן שיתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם שחקנים כמנפרד בורגסמולר, פרנק נויבארט, פרנק אורדנוויץ ומירקו ווטאבה, והבקיע 97 שערי ליגה ב-137 הופעות, עזב פלר את ורדר ברמן בתום עונת 1986/87, וחתם ברומא.
בקיץ 1987 עבר פלר לרומא מהסרייה א', שם שיחק חמש עונות.
עונתו הראשונה במועדון, 1987/1988, נחשבה לאכזבה גדולה, כאשר פלר הבקיע שלושה שערים בלבד ב-21 הופעות.
רומא סיימה שלישית בעונה זו.
בעונת 1988/1989 פלר שיפר את מאזנו לעשרה שערי ליגה, אך רומא סיימה שמינית בלבד.
בעונת 1989/1990 הבקיע פלר 14 שערי ליגה, כמות השיא שלו בקבוצה, ורומא סיימה שישית, והעפילה לגביע אופ"א.
בעונת 1990/91, פלר הבקיע 11 שערי ליגה וסיים עם רומא במקום התשיעי בלבד, אך זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון 3:1 במפגש הראשון ותיקו 1:1 בגומלין מול סמפדוריה.
פלר הבקיע את השער לרומא בגומלין בפנדל.
באותה עונה, פלר הגיע עם רומא לגמר גביע אופ"א, אותו סיים כמלך השערים עם עשר הבקעות, מתוכן פעמיים הבקיע פלר שלושער, הראשון בניצחון 5:0 על בורדו בסיבוב השני, והשני בניצחון החוץ 3:2 על אנדרלכט ברבע הגמר.
פלר ורומא הפסידו בגמר כל איטלקי לאינטר מילאנו שניצחה 2-0 במפגש הראשון, ואילו רומא הסתפקה ב-1:0 בלבד במשחק הגומלין.
עונת 1991/1992 נחשבה לאכזבה מבחינתו של פלר, שהבקיע שבעה שערי ליגה בלבד.
רומא סיימה את העונה במקום החמישי, והודחה ברבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע מול מונקו, כשפלר לא הבקיע ולו שער אחד.
בתום עונה זו, פלר עזב את רומא לאחר חמש עונות, בהן הבקיע 45 שערי ליגה ב-142 הופעות, וחתם באולימפיק מרסיי.
בשנת 2014 נכנס פלר להיכל התהילה של רומא.
בקיץ 1992 נמכר פלר לאולימפיק מרסיי, שהזדקקה לחלוץ במקומו של ז'אן-פייר פאפן שעבר למילאן.
פלר, בצוותא עם אלן בוקסיץ' ופרנק סוזה, יצרו חוד התקפה מהחזקים ביותר באירופה באותה תקופה.
בתום עונה זו, הורדה אולימפיק מרסיי לליגה השנייה בגין אותן עבירות שוחד של נשיא הקבוצה ברנאר טאפי, ופלר עזב את המועדון לאחר שתי עונות, בהן הבקיע 24 שערי ליגה.
בקיץ 1994 חזר פלר לגרמניה, והצטרף לבאייר לברקוזן, שם שיחק שתי עונות, והיה חלק משלישייה התקפית חזקה במיוחד שכללה גם את אולף קירסטן ופאולו סרג'יו.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1994/1995, הבקיע פלר 16 שערי ליגה, ולברקוזן סיימה במקום השביעי.
בעונתו השנייה בקבוצה, 1995/1996, הבקיע פלר עשרה שערים, אך הקבוצה מיעטה מאוד להבקיע והסתבכה בתחתית, וניצלה מירידה לאחר שסיימה שתי נקודות בלבד מעל הקו האדום.
בתום עונה זו, פרש פלר מכדורגל, והשתלב בצוות ההנהלה של באייר לברקוזן.
על אף ההדחה המוקדמת, פלר נכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
בשנת 1986 פלר השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1986. במונדיאל זה, פלר הבקיע שלושה שערים, שהחשוב ביותר שבהם היה שער שוויון בדקה ה-81 של משחק הגמר מול נבחרת ארגנטינה שהובילה 2:0. עם זאת, חורחה בורוצ'אגה הארגנטינאי הבקיע לבסוף שער נוסף, וארגנטינה ניצחה 3:2 וזכתה במונדיאל.
ביורו 1988 שנערך בגרמניה המערבית, פלר הבקיע צמד בניצחון 2:0 על נבחרת ספרד, אך גרמניה המערבית הודחה בחצי הגמר על ידי נבחרת הולנד.
במונדיאל 1990 פלר היה חלק מנבחרת מרשימה במיוחד מבחינה התקפית, שכללה גם את תומאס הסלר, יורגן קלינסמן, פייר ליטבארסקי וקרל היינץ רידלה.
פלר הבקיע שלושה שערים בטורניר זה, כולם בשלב הבתים, והנבחרת המערב גרמנית זכתה לבסוף במונדיאל, לאחר ניצחון 1:0 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה, בשחזור היריבות של גמר מונדיאל 1986. פלר שיחק בגמר זה 90 דקות, וסחט את הפנדל בדקה ה-83, אותו תרגם אנדראס ברמה לשער הניצחון של גרמניה המערבית.
על הצלחתו של פלר במונדיאל זה העיבה תקרית בה הורחק כבר בדקה ה-21 של שמינית הגמר מול נבחרת הולנד, ביחד עם פרנק רייקארד, לאחר תקרית אלימה בין שני השחקנים, בה רייקארד תיקל את פלר בחריפות וספג כרטיס צהוב.
כאשר התמקם רייקארד לקראת הבעיטה החופשית, הוא ירק על רעמתו של פלר, שהתלונן בפני השופט, וספג בגין זאת כרטיס צהוב אף הוא.
במהלך הבעיטה החופשית, נדמה היה כי פלר צלל ברחבה כדי למנוע התנגשות עם השוער ההולנדי הנס ואן ברויקלן, אך ואן ברויקלן סבר כי פלר ניסה לסחוט פנדל במרמה ומחה על כך בפני השופט, ורייקארד שוב ניגש לפלר, משך באוזנו ודרך על כף רגלו.
פלר ורייקארד הורחקו שניהם בכרטיס אדום בגין האירועים, כשלאחר ההרחקה רייקארד ירק על פלר פעם נוספת.
בגין זאת, פלר החמיץ את רבע הגמר.
בהמשך, רייקארד התנצל בפני פלר, שקיבל את התנצלותו.
פלר זומן גם ליורו 1992, הטורניר הראשון בו פלר השתתף עם נבחרת גרמניה המאוחדת, אך נפצע במשחק הראשון מול נבחרת חבר העמים, וסיים את הטורניר.
גרמניה הפסידה בגמר טורניר זה 2:0 לנבחרת דנמרק.
הטורניר הגדול האחרון בו פלר השתתף היה מונדיאל 1994. בשלב הבתים של הטורניר, פלר שותף רק במשחק אחד, בתיקו 1:1 מול נבחרת ספרד, כאשר החליף בדקה ה-62 את אנדראס מולר.
בשמינית הגמר מול נבחרת בלגיה, קיבל פלר את ההזדמנות ממאמנו ברטי פוגטס, והבקיע צמד בניצחון 3:2. פלר פתח גם ברבע הגמר, בו הודחה גרמניה באופן מפתיע לאחר הפסד 2:1 לנבחרת בולגריה.
לאחר טורניר זה, פרש פלר מהנבחרת.
אחרי קמפיין מאכזב ביורו 2000 של הנבחרת הגרמנית תחת הדרכתו של אריך ריבק, התאחדות הכדורגל הגרמנית בחרה בפלר כמאמן החדש, על אף שלא היה לו רישיון אימון.
תחילה תוכנן שיאמן שנה אחת בלבד, אך חוזהו הוארך לאחר שמחליפו המיועד, כריסטוף דאום, היה מעורב בפרשיית סמים.
הארכה זו ניתנה על אף תבוסה של גרמניה 5:1 לנבחרת אנגליה במוקדמות מונדיאל 2002, שבגינה גרמניה נאלצה להתמודד בפלייאוף העלייה למונדיאל מול נבחרת אוקראינה.
למרות זאת, פלר הוביל את הנבחרת, שהציגה כדורגל התקפי מאוד והייתה מאוזנת בכל העמדות, עד לגמר מונדיאל 2002, בו הפסידה 2:0 לנבחרת ברזיל.
לאחר מכן, פלר אימן את גרמניה גם ביורו 2004, בו נחלה הנבחרת הגרמנית כישלון, והודחה כבר בשלב הבתים.
פלר התפטר מתפקידו לאחר הטורניר.
באוגוסט 2004, לאחר התפטרותו מנבחרת גרמניה, פלר מונה למאמן רומא במקומו של צ'זארה פראנדלי שעזב במפתיע, אך התפטר לאחר סדרה של תוצאות מאכזבות וחיכוכים עם חלק מהשחקנים, בעיקר עם אנטוניו קסאנו.
בספטמבר 2005 אימן פלר למשך שלושה שבועות את באייר לברקוזן, לאחר פיטוריו של המאמן קלאוס אאוגנטאלר.
פלר שימש בתפקיד זה עד להגעתו של המאמן הקבוע מיכאל סקיבה.
באותה שנה, מונה פלר כמנהל הספורטיבי של באייר לברקוזן, תפקיד בו הוא עסק עד לשנת 2022. החל מפברואר 2023, פלר הוא מנהלה של נבחרת גרמניה בכדורגל.
אליפות ליגת העל הצרפתית בכדורגל: 1992/1993 (האליפות נשללה בגין עבירות שוחד של נשיא המועדון)
כדורגלן הזהב של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 1982
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 1981/1982
מלך השערים של הבונדסליגה: 1982/1983
רודיום (Rhodium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר, שסמלו הכימי Rh ומספרו האטומי 45.
רודיום הוא מתכת חזקה, מבריקה בצבע כסוף-לבן ועמידה בפני קורוזיה.
לרודיום טמפרטורת היתוך גבוהה וצפיפות נמוכה משל פלטינה.
רודיום איננו מושפע מחומצות ומתמוסס במי מלך ובחומצה גופרתית מרוכזת בטמפרטורה גבוהה בלבד .
בנוסף לכך, רודיום שייך לקבוצת הפלטינה, ועל כן נושא את תכונותיה הייחודיות.
השימוש העיקרי ברודיום הוא בסגסוגות כחומר מקשיח, שמוסף לפלטינה ולפלדיום.
לסגסוגות אלו שימושים בכבשנים, אלקטרודות, כורי היתוך, במעבדות ועוד.
מגעים חשמליים ברכיבים אלקטרוניים (בזכות התנגדותו החשמלית הנמוכה)
זרז בתגובות כימיות בתעשייה (זרז מבוסס רודיום מאפשר את יצירת החומצה האמינית הנדירה L-DOPA בתגובה סטריאוסלקטיבית)
ציפוי מכשירים אופטיים (בתהליך אלקטרוליזה, המעניק לרודיום חוזק רב)
היסוד רודיום זוהה ב-1803 על ידי ויליאם הייד וולאסטון (William Hyde Wollaston) זמן קצר לאחר שגילה את היסוד פלדיום, כאשר בדק מחצב פלטינה גולמית מדרום אפריקה.
וולאסטון המס את המחצב במי מלך, סתר אותם באמצעות נתרן הידרוקסידי (NaOH), ולאחר מכן טיפל בתמיסה עם NH4Cl וכספית ציאנית (Hg(CN)2).
תוצר התהליך הוא RhCl3, ממנו בודד הרודיום בעזרת מימן.
שם היסוד נגזר מהמלה רודון (ῥόδον), "ורוד", ביוונית עתיקה, המתייחס לצבען האפייני של חלק מתמיסותיו.
בטבע, מצוי הרודיום עם מתכות אחרות, וביניהן כסף, פלדיום, פלטינה וזהב.
אי לכך, תהליך המיצוי התעשייתי שלו מורכב למדי.
היסוד נכרה במכרות פלטינה, ומופק בצורתו החופשית כמתכת לבנה ואדישה מבחינה כימית.
המפיקה המובילה של רודיום היא דרום אפריקה (80% מהתפוקה העולמית) ואחריה רוסיה.
מקורות נוספים לרודיום הם הרי אורל, אמריקה הצפונית והדרומית, וקנדה.
התפוקה השנתית העולמית של רודיום נאמדת בכעשרים טון בלבד.
ניתן למצות רודיום מדלק גרעיני שיצא משימוש, שמכיל כמה אחוזי רודיום.
לרודיום אין תפקיד ביולוגי, ואיננו מהווה סכנה בריאותית בפני עצמו.
עם זאת, תרכובות שמכילות רודיום עלולות לשלב חומרים אחרים, אשר הופכים אותן לרעילות ומסרטנות.
רודיון יקובלביץ' מלינובסקי היה מצביא במלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, שר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1957–1967, ממוצא יהודי קראי.
מלינובסקי נולד בעיר אודסה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).שמו המקורי היה רובים , אך הוא שינה אותו לשם בעל צליל סלבי – רודיון.
אביו היה יהודי קראי ואמו – אוקראינית חד-הורית שגידלה אותו לבדה לאחר נטישת האב שהתכחש לבנו.
מלינובסקי היה בן 13 כשעזב את הבית עקב סכסוך עם אביו החורג שנישא לאימו, נדד בדרום רוסיה ועבד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא האימפריה הרוסית.
לחם ביחידת מקלעים בחזית דרום-מערבית, שם נפצע וזכה בעיטור על אומץ לבו.
בשנת 1916 במסגרת חיל המשלוח הרוסי הגיע לצרפת, ולאחר פרישת האימפריה הרוסית מהמלחמה גויס ללגיון הרוסי-מרוקני, במלחמת העולם הראשונה וזכה בשני עיטורים בצבא צרפת וקודם לדרגת רב-סמל.
בשנת 1919 חזר לרוסיה והתגייס לצבא האדום.
במהלך מלחמת האזרחים לחם בסיביר נגד הכוחות הלבנים.
תפקידו האחרון במלחמה היה מפקד פלוגה.
לאחר המלחמה נשאר בצבא ומילא שורה של תפקידים פיקודיים.
בשנים 1927–1930 למד באקדמיה צבאית במוסקבה.
בשנת 1937 נשלח לספרד, שם היה יועץ צבאי בכיר בצבא הרפובליקנים, במהלך מלחמת האזרחים.
בשנת 1938 חזר לברית המועצות ומונה למרצה בכיר באקדמיה הצבאית.
בשנת 1941, סמוך לפלישת הגרמנים לברית המועצות, מונה מלינובסקי לפקד על הקורפוס ה-48, שהיה חלק מהארמייה התשיעית, והתפרס בגבול עם רומניה.
בתחילת אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-מיור.
במלחמת העולם השנייה נלחם בדרום אוקראינה, תחילה כמפקד הקורפוס ה-48 ולאחר מכן כמפקד הארמייה השישית.
בדצמבר 1941 מונה לפקד על החזית הדרומית.
בעקבות כישלון במבצע וורונז'-וורושילובגרד בקיץ 1942 הוא הורד מפיקוד החזית ומונה למפקד ארמייה ה-66, אשר לחמה צפונית לסטלינגרד.
לאחר כיתור הארמייה השישית של הוורמאכט בסטלינגרד, פיקד על ארמיית המשמר השנייה שהדפה את ניסיון קבוצת ארמיות דון בפיקודו של אריך פון מנשטיין לפרוץ את הכיתור.
על פועלו בקרבות אלו הועלה מלינובסקי לדרגת גנרל-קולונל ועוטר בעיטור סובורוב דרגה-1.
לאחר סיום המערכה בסטלינגרד מונה מלינובסקי במרץ 1943 למפקד החזית הדרום-מערבית שהפכה באוקטובר אותה שנה לחזית האוקראינית השלישית, עמה השתתף בשחרור אוקראינה הדרומית במסגרת מבצע דנייפר-קרפטי.
בין הערים ששוחררו על ידי הכוחות בפיקודו הייתה גם עיר הולדתו – אודסה.
בקיץ 1944 מונה למפקד החזית האוקראינית השנייה.
באוגוסט–ספטמבר אותה שנה, יחד עם גנרל פיודור טולבוחין (מפקד החזית האוקראינית השלישית), תכנן וביצע את מבצע ההתקפה רחב ההיקף ברומניה.
במסגרת המבצע (אשר כונה מבצע יאשי-קישינב) הצליחו הכוחות הסובייטיים לכתר ולהשמיד את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה של הוורמאכט ואת רוב הצבא הרומני.
ניצחון זה הביא לקריסת משטרו של יון אנטונסקו ברומניה.
בעקבות כך החליפה רומניה צד – ומעתה נלחם צבאה לצידן של בעלות הברית.
לאחר הניצחון המוחץ ברומניה נקרא מלינובסקי למוסקבה, שם העניק לו שליט ברית המועצות יוסיף סטלין אישית את הדרגות של מרשל ברית המועצות.
מלינובסקי פיקד על הכוחות שכבשו את בודפשט ווינה ושחררו את ברטיסלאבה.
על חלקו במבצעים אלו הוענק למלינובסקי העיטור הגבוה ביותר – "עיטור הניצחון".
לאחר סיום המלחמה באירופה נשלח מלינובסקי למזרח הרחוק של ברית המועצות, שם פיקד על חזית טרנסבאיקל במלחמה עם יפן.
על חלקו במלחמה זו הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות".
בשנת 1947 מונה למפקד העליון של כוחות הצבא האדום באזור המזרח הרחוק.
ב-1952 נעשה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1956 מונה על ידי מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב לסגן שר ההגנה.
ב-1957 ירש את מקומו של גאורגי ז'וקוב בתפקיד של שר ההגנה לאחר שהלה הודח, ושימש בתפקיד זה עד מותו.
בשנת 1958 הוענק לו פעם נוספת תואר של גיבור ברית המועצות.
מלינובסקי זכה להערכה עצומה בקרב הציבור כולו והצבא בפרט.
בתקופתו התחזק מאוד הצבא האדום, ומאזן הטילים הגרעיניים בין ארצות הברית וברית המועצות קטן מאוד עד כדי שוויון.
מלינובסקי היה בין המשתתפים הפעילים ב"הפיכת החצר", כאשר הודח ניקיטה חרושצ'וב מתפקידו והוחלף בליאוניד ברז'נייב.
מלינובסקי כתב שני ספרי זכרונות: "גדולת הניצחון" ו"החיילים של רוסיה".
הוא נפטר ב-31 במרץ 1967 במוסקבה ונקבר ליד חומת הקרמלין.
בשנת 1924 הכיר באירקוטסק את לריסה, מורה לצרפתית.
התחתן איתה בשנת 1925. נולדו להם שלושה בנים (אחד מהם מת מדלקת קרום המוח בגיל 4).
בעת הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 התגוררו אשתו וילדיו בקייב.
היא הצליחה לעזוב את העיר עם ילידיה לפני שזו נכבשה על ידי הנאצים ולהגיע עד אירקוטסק (שם התגוררו הוריה).
רודיון מלינובסקי נפגש שוב עם אשתו וילדיו רק אחרי המלחמה.
במהלך המלחמה הכיר מלינובסקי את ראיסה קוצ'רנקו, שעבדה במטה שלו.
הוא החל לנהל איתה רומן, שבעקבותי התגרש מאשתו (אחרי המלחמה) והתחתן עם ראיסה.
בשנת 1946 נולדה להם בת.
מלינובסקי היה היחיד, מבין אנשי הצבא הבכירים בברית המועצות, אשר שלט במספר שפות זרות.
רודי חדד הוא כדורגלן עבר צרפתי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
חדד נולד בפריז למשפחה ממוצא יהודי-תוניסאי, גדל במועדון הנוער של הקהילה היהודית, מכבי פריז, וב-2001 עבר למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
בשנת 2004 עלה לקבוצה הבוגרת, במדיה צבר 9 הופעות בליגת העל הצרפתית.
לזכותו של חדד גם הופעה אחת בנבחרת הצעירה של צרפת.
בעונת הושאל לואלנסיאן לעונה אחת.
ביולי 2007 הגיע חדד לישראל וחתם במכבי תל אביב תמורת חצי מיליון אירו.
במכבי תל אביב נחשב חדד תחילה כשחקן זר, אך לאחר מספר חודשים קיבל אזרחות ישראלית.
בעונה הראשונה במכבי תל אביב בלט חדד, כאשר בישל 11 שערים והבקיע שער אחד.
במחצית הראשונה של העונה הבאה ירדה יכולתו, והוא פתח בארבעה משחקים בלבד, בהן רשם בישול אחד ושער אחד בגביע הטוטו.
בינואר 2009 הושאל עד תום העונה לשאטורו, שנאבקה על הישארות בליגה השנייה בצרפת.
בתום תקופת ההשאלה שוחרר חדד ממכבי תל אביב וחתם על חוזה חדש בשאטורו.
ביוני 2011 חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת אוסר מהליגה הבכירה בצרפת.
בעונתו הראשונה בקבוצה שותף בעשרה משחקים ולא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה.
בעונת ערך 21 הופעות בליגת המשנה וכבש שני שערים, ובעונתו האחרונה במועדון שיחק ב-18 משחקי ליגה ולא כבש.
לאחר יותר משנה שלא שיחק, ב-17 באוגוסט 2015 חזר חדד לישראל וחתם בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית.
בעונת 2015/2016 כבש שלושה שערי ליגה ובסופה העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
במחזור הנעילה של עונת 2016/2017 כבש חדד את שערו היחיד בעונה זו, בניצחון 2–1 על עירוני קריית שמונה, אשר הבטיח את הישארותה של הקבוצה בליגת העל.
בתום עונת 2017/2018 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית ופרש ממשחק פעיל.
רוּדי וַיסנשטין (Rudi Weissenstein; 17 בפברואר 1910 – 20 באוקטובר 1992) היה צלם ישראלי.
ידוע בעיקר בזכות התיעוד הנרחב של חיי היומיום של העולים לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. צילם את התצלומים היחידים של מעמד הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-1948, והנציח בכרבע מיליון תשלילים את שנות הקמת המדינה, תמונות שהיו לאבני דרך בחברה הישראלית.
רוּדי (שמעון רודולף) ויסנשטין נולד באיגלאו, בחבל מוראביה שבצ'כיה (אז בתחומי אוסטריה) בשנת 1910. בשנים 1929–1931 למד בבית-הספר הגבוה למקצועות הגרפיקה והצילום בווינה.
הוא הגיע לנמל יפו, בידו תעודת עיתונאי וערכת מצלמות.
הוא נסע לקיבוץ, שהה בו יום אחד והחליט לעבור לתל אביב.
זמן קצר לאחר עלייתו לישראל, הפך ויסנשטין לאחד הצלמים המובילים בארץ.
הוא ואפרים ארדה נחשבים ממשיכי דרכו של אברהם סוסקין.
כבר ב-1936 הספיק ויסנשטין לצלם תמונות של רחובות תל אביב ושכונותיה, הווי עירוני, המוזיאון הראשון, תעמולה לאומית, חיפוש נשק אצל ערבים בזמן ה"מאורעות", הלווייתו של מאיר דיזנגוף, שנפטר בספטמבר אותה שנה, אוניות עולים, הקונצרט הראשון של התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית, סצנות רחוב ועוד.
לצד צילום מגויס זה, רווי הלהט הציוני והרומנטי, אשר היה מסממני התקופה ואפיין את עבודותיהם של רוב עמיתיו למקצוע, ויסנשטין עסק גם בצילום מקצועי עבור ארכיטקטים ידועים כמו אברהם יסקי, אריה שרון ודב כרמי, תיעד טקסים רשמיים בהזמנת ההסתדרות ומוסדות אחרים, והפך לצלם הרשמי של התזמורת הפילהרמונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המשיך לנסוע בארץ, לצלם ולתעד את המפעל הציוני עבור מחלקות ההסברה של המוסדות הלאומיים והקרנות.
עיקר מטרתו של צילום זה היה גיוס אנשים וכספים ליישוב הציוני המתפתח, כך שהנופך ההירואי ששלט בתצלומים אלה שירת היטב את מגמותיו של הממסד.
עם זאת, תצלומים רבים שערך ויסנשטין לעצמו, גם בעת שצילם מטעם, לא נתפרסמו ותויקו בארכיונו הפרטי.
ויסנשטין צילם רפוטרטג'ות שנועדו ללוות אירועים חדשותיים מהארץ, שהופצו בעיקר בקרב הקהילות היהודיות בחו"ל על ידי הסוכנות היהודית, קק"ל, קרן היסוד, ויצו וכו', ובאמצעות סוכנים בהולנד ובארצות הברית.
בשנת 1940, ויסנשטין הקים בכיכר מוגרבי בתל אביב את חנות הצילום הנודעת "המצלמה" (לימים, "צלמניה פרי-אור") יחד עם שלושה שותפים.
במהלך השנים פרשו השותפים, והחנות נותרה בבעלות הזוג ויסנשטין.
ב"צלמניה" הצטלמו רבים מראשי היישוב וראשי המדינה.
בנוסף, הרבה לצלם את נופי ארץ ישראל.
לצד עיסוקו בצילום חיי המדינה, דיוקנאות של אישים ופוליטיקאים, הווי תרבותי וצילומי אופנה, אהבתו הגדולה של ויסנשטין הייתה לנופי הארץ אותם תיעד בכל הזדמנות.
תקופה מסוימת אף עבד כמדריך תיירים וניצל את הטיולים שתידרך למטרות צילום.
מדיניות הצנע שהונהגה בישראל בשנותיה הראשונות של המדינה עקב העלייה ההמונית וגידולה המהיר של האוכלוסייה, צמצמה את רמת הצריכה לטובת יעדים לאומיים חיוניים.
תקופה זו תועדה בעין מצלמתו של ויסנשטין: החל בתצלום נאומו של דב יוסף - שר האספקה והקיצוב - שנערך בבית "דבר" וכלה בשביתת עובדי הפלדה.
ויסנשטין צילם את קונצרט הפתיחה של "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית), בניצוחו של ארתורו טוסקניני, ותצלומיו פורסמו ברחבי תבל.
בעקבות זאת הפך לצלם הקבוע של התזמורת.
כמו כן מונה לצלם הרשמי של האו"ם בארץ ישראל.
בנוסף, צילם את התצלום המפורסם של טקס הכרזת העצמאות בשנת 1948. לשאלה מדוע לא צילם את הקהל שר את "התקוה" ענה "באותו רגע לא הייתי צלם, עמדתי דום ושרתי ובכיתי עם כולם ביום המרגש של חיי".
בעת עיצוב השטר של עשר לירות ישראליות נבחר פורטרט עצמי של ויסנשטין כמודל לגרפיקאי שעיצב את השטר.
בעבודתו, ויסנשטין השתמש בסוגים שונים של מצלמות שתאמו את מושא תצלומיו.
הוא עבד עם ה"רוליפלקס", עם מצלמות "פלאובל מקינה" ו"פרימה פלקס" שסרטי הצילום שלהם היו גדולים ובעלי רגישות נמוכה, לשקופיות השתמש במצלמת "לייקה", וצילומים פנורמיים צילם במצלמת "לינהוף".
צילומים מקצועיים אחרים עשה במצלמת עץ עם לוחות זכוכית אותם הכין בעצמו.
ב-1953 השתתף בתפקיד קטן בסרט דני ועליזה של ברוך דינר ואף צילם תמונות סטילס של הסרט.
חנות הצילום של ויסנשטין, "הצלמניה", סיפקה תצלומי פורטרטים לכל דורש, ואביזרי צילום שונים לחובבים.
לאחר מותו המשיכה אלמנתו מרים בניהול החנות אשר פועלת בתל אביב עד היום ומשמשת כארכיון של עבודותיו.
החנות נפגעה עקב התפוצצות טיל איראני במהלך מבצע עם כלביא ביוני 2025.
ויסנשטין נפטר בשנת 1992. הוא היה נשוי למרים ארנשטיין (נפטרה ב-2011), אותה פגש בתל אביב זמן קצר לאחר עלייתו ארצה, ואב לשלושה.
בשנת 2002 יצא לאור ספר תצלומיו "צלמניה - רטרוספקטיבה" בהוצאת "עם עובד".
בשנת 2007 יצא לאור הספר "רודי ויסנשטין - צילום עברי", בעריכתו של אורי דביר, ובו מבחר עשיר מתצלומיו של ויסנשטין: תצלומי נוף, תצלומי אישים, ותצלומיה אנשיה של ישראל.
בשנת 2011 יצא הסרט התיעודי "הצלמניה" בבימויה של תמר טל, המתעד את מסעם המשותף של אשתו של רודי, מרים בת ה-96, ונכדה בן פטר, המנסים להציל את חנות הצילום מהריסה.
הסרט זכה בפסטיבל דוקאביב 2011.
רודי סעדה (נולד ב-17 באפריל 1980) הוא בדרן, סטנדאפיסט, שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
סעדה גדל ביפו כבן זקונים למשפחה עם ארבעה אחים, לאם גננת ואב נהג ברשות המיסים.
מגיל 13 התחנך בקיבוץ בית זרע.
עם סיום שירותו הצבאי, למד משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
זוכה מלגת אמריקה-ישראל (קרן שרת) בשנת 2001. במסגרת לימודיו בסטודיו למשחק השתתף בהפקות רבות.
בין השאר, בהצגה "פריקס" (בתפקיד הראשי, "הגמד") שביימה סיגל אבין.
הצגה שזכתה לשבחים רבים והועלתה בהצלחה בפסטיבל ITS באמסטרדם.
עם סיום לימודיו שיחק בתיאטרון חיפה בהצגות "הבוגר" (בתפקיד הראשי), "משחקים בחצר האחורית" (בתפקיד גידי) "הילדה שאני אוהב" (בתפקיד אדם), "משפחת ישראלי" (בתפקיד הבן), ו"אימפרו" (בתפקיד עצמו).
בשנת 1998 החל סעדה להופיע בקטעי סטנד-אפ על במת הקאמל קומדי קלאב.
בתיאטרון "הבימה" שיחק בהצגות "מבקר המדינה" ו"רומנטיקה".
בשנת 2012 נבחר סעדה על ידי העיתון מעריב, בגיליון חגיגי שיצא בפורים, כאחד מ"האנשים הכי מצחיקים בישראל", לאור הופעתו שנקראה "טריפ".
ב-2013 שיחק בהצגה "קופיקו 2 – צוחק מי שצוחק אחרון" בתפקיד שלומק'ה, פטרוזיליה ואברום.
בחנוכה 2013 שיחק במחזמר "הגיבורים".
ביים הצגת ילדים בשם "צ'ופצ'יק ומפתח העולמות", שבה גם שיחק בתפקיד מרכזי.
ב-2023 שיחק בסדרה צוות הצלה המשודרת ב"ניק ג'וניור".
סעדה שיחק במספר פרסומות טלוויזיה עבור חברות כגון: "מאסט", "אלדן", "לוטו", "אל"ה" ו"שטראוס".
שיחק בסדרות: "האקס המיתולוגי", "החיים זה לא הכל", "המקום", בתפקיד אורח ב"הכל דבש", "אולי הפעם" (העונה השנייה והשלישית) ובסדרת הילדים "קופיקו" בתפקיד אברום (עונה 2–4).
השתתף בתוכנית האלתורים "טוב שבאת" שעלתה בערוץ 10. הופיע בתוכנית הסטנד-אפ "אין בעיה עם רועי לוי".
דיבב את צוק בסדרת האנימציה "כלום" ששודרה ב"ביפ".
השתתף בעונה ה-3 של "הבורר" (בתפקיד קביליו).
שיחק בתפקיד מרכזי בסדרה "גבוה וגרינבאום" ששודרה בקשת.
סעדה הופיע אף בעונה הראשונה בסדרה "גאליס" ששודרה בערוץ הילדים שם גילם את איתן גולד עוזרו הטיפש של סיימון.
שיחק את מורן שפושניקוב בסדרה "הקלמרים".
שיחק בסדרת האינטרנט "עסק משפחתי", איתה זכה במקום הראשון בתחרות "יוצרים ברשת 2.0".
היה בין כותבי תוכנית המתיחות "קומי קומי" וכתב מספר פרקים לתוכנית "בלאגן" בערוץ ג'טיקס.
הוציא לאור את "דניאלה", סינגל ראשון מתוך אלבום הבכורה שלו.
האלבום שנושא את השם "לפתוח את הכל" ראה אור בשנת 2013 לשידור חופשי באינטרנט.
יחד עם הסינגל שוחרר גם קליפ לשיר שביים אסף לבני.
בשנת 2015 הופיע בסדרה ג'ינג'י בתור שוקו מהצמד שוקו ומוקה.
בשנת 2016 השתתף בסרט הקולנוע "הלהקה האחרונה בלבנון".
בשנת 2017 השתתף בסדרה "רוי בוי ביער הסודי" בתפקיד שוטא.
בשנת 2017 השתתף בסרט "ג'סטה" בתפקיד גבעול, ובשנת 2018 בסרט ההמשך "עד הקצה" באותו תפקיד.
החל משנת 2018 משתתף בסדרה "קופה ראשית", בה הוא מגלם את נתן פרנקו, הוא המשיך לשחק את נתן פרנקו בכל העונות לאחר מכן עד לעונה החמישית
בשנת 2018 השתתף בסדרות ספין אוף של "קופיקו", קופיקו במשטרה וקופיקו המנהל.
בשנת 2022 סעדה שיחק בעונה השנייה של "לבד בבית" שמשודרת בכאן חינוכית.
ביוני 2018 עבר סעדה תאונת אופנוע קשה, בעקבותיה אושפז במשך שנה בבית חולים ועבר שיקום.
בשנת 2019 פרסם ביוטיוב ספיישל סטנדאפ בשם "אמיתי לגמרי" העוסק בתאונה והשלכותיה על חייו.
סעדה בזוגיות עם עדי, גרושה ואם לשני ילדים.
רוּדי להמן (25 באוקטובר 1903, ברלין, גרמניה – 3 בפברואר 1977, גבעתיים) היה פסל ואמן ישראלי יליד גרמניה.
רודולף (רודי) להמן (Rudolf (Rudi) Lehmann) נולד בברלין בירת גרמניה בשנת 1903, כבנה הבכור של אישה נוצרייה ולא נשואה בשם אליזבת צאנדר.
בגיל 16 הוא אומץ על ידי משפחת להמן, שם גדל והתחנך.
כישרונותיו בתחום האמנות הפלסטית בלטו מילדותו.
בשנת 1912 למד להמן פיסול בחמר, גבס ועץ אצל לודוויג פורדרמאייר (Vordermayer), שהיה ידוע בפסלי החיות שלו.
בין השנים 1917–1923 רודי למד מכניקה ועבד בתור שוליית נפח.
בשנים 1925-1923 למד בבית הספר לאמנויות בברלין, שם החל לפסל בברזל ובאבן.
להמן סיים את המגמה המקצועית לקרמיקה בהדרכתו של הפסל קופש, שם למד פיסול טרקוטה וכיור תבליטים.
במקום זה התמחה גם ביצירת כלים ובניית כבשני-יוצר.
במהלך לימודיו הכיר את בת זוגו, הדוויג גרוסמן, סטודנטית יהודייה לאמנויות הקרמיקה, אשר בבית מלאכתה עבד בשנים 1930–1933. בשנת 1928 החל להמן לעבוד בבית המלאכה לסתתות של חברת פ.
הולצמן בברלין, שם למד מסתת איטלקי את היסודות הראשוניים של עיצוב-נפחים: הכרת חוקי הקוביה, הגליל, הפירמידה, החרוט והכדור.
בשנת 1929 עבד להמן בפיסול אבן במוזיאון פרגמון, שהוקם בשנים אלו, ולימד פיסול בבית-הספר לאמנות מודרנית בעיר
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלו בני הזוג לארץ ישראל.
בארץ עברו ממקום למקום בחיפוש אחר אפשרויות יצירה.
תחילה השתקעו בקיבוץ יגור ובחיפה, שם הקימו בית מלאכה לקרמיקה בבת גלים משם עברו לקיבוץ יגור ומשם נדדו לירושלים, בה התגוררו מ-1937 עד 1958. ב-1942 היה להמן נתון במעצר כ"נתין אויב", בידי הבריטים.
ידידו יוסף טל הקדיש לו את יצירתו 'שאקונה' לפסנתר (1936).
בראשית שנות החמישים היו בני הזוג בין מייסדי כפר האמנים עין-הוד.
במהלך שנות החמישים והשישים הרבה להמן ליצור חיתוכי עץ.
הדפסים אלו ממשיכים את עיסוקו של להמן בדמויות של חיות.
בשנת 1959 אף יצא אלבום ובו מבחר מהדפסיו של להמן בספריית פועלים.
בהמשך עברו מעין הוד להתגורר בגבעתיים.
אוסף מעזבונו ולוחות ההדפסה של תחריטי העץ שיצר נתרם לסדנת ההדפס ירושלים
רודי להמן היה מינימליסט עקבי ביצירתו.
יצירותיו כללו בעיקר חיתוכי עץ ופסלים בעץ, אבן, טרקוטה, ברונזה, ולימים גם באפוקסי.
להמן מילא תפקיד חלוצי וראשוני בעיצוב הפיסול המודרני בארץ.
הייתה לו השפעה על דור שלם של אמנים ישראלים.
לאחר מלחמת ששת הימים הוא יצר הדפס "קרב החסידה והנשר".
1912 - פיסול וגילוף בעץ אצל פסל החיות ל.
1917 - נפחות וסתתות, ברלין
1922-1924 - גילוף עץ ופיסול עם הרולד איינשטיין, ברלין.
1923 - סיים מגמה לפיסול וקרמיקה, בבית הספר לאמנות של עירית ברלין.
1924-1928 - השכלה פיסול בבית הספר לאמנות מודרנית בברלין.
1925–1923 - פיסול, בית הספר לאמנות של עיריית ברלין הוראה
1937 - פיסול ב"בצלאל", ירושלים
1959 - מכון לאמנות לנוער ומבוגרים, גבעתיים.
1933 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1950 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1953 - פרס דיזנגוף לציור ופיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1966 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
רודולפו "רודי" פרננדס פארס (בספרדית: Rodolfo "Rudy" Fernández Farrés; נולד ב-4 באפריל 1985 בפלמה דה מיורקה) הוא כדורסלן עבר ספרדי.
פרננדס נולד בפלמה דה מיורקה.
הוריו היו בעברם כדורסלנים ששיחקו בליגת העל הספרדית.
הוא אהב כדורסל כבר בילדותו, בעיקר בשל עובדת קידום הכדורסל בעיר בדאלונה.
הליכתו לשחק בחובנטוד בדאלונה הייתה מפתיעה, בשל העובדה שקיבל הצעה מברצלונה המשתלמת יותר מבחינה כלכלית, ואחותו מרתה שיחקה בעברה בקבוצה ואף בליגת ה-WNBA.
פרננדס התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2001 בקבוצת חובנטוד בדאלונה הספרדית, בגיל 16. בשנת 2004 הוא זכה בתואר ה-MVP של גביע המלך הספרדי.
בעונת הוא זכה עם בדאלונה בגביע היורוקאפ, ואף זכה בתואר ה-MVP בפיינל פור של המפעל.
בעונה זו הוא זכה עם בדאלונה גם באליפות הליגה הקטלאנית.
בעונת פרננדס זכה בתואר הכוכב העולה של היורוליג.
ביולי 2007 פרננדס חתם על הארכת חוזהו בבדאלונה עד שנת 2011.
בעונת פרננדס זכה עם חובנטוד בדאלונה בגביע היול"ב, ואף השלים עימה טרבל מאחר שזכתה הקבוצה גם בגביע המלך הספרדי ואליפות הליגה הקטלאנית.
הוא זכה גם בשלושה תארים אישיים בעונה זו: ה-MVP של גביע המלך הספרדי, ה-MVP של הליגה הקטלאנית ותואר של הליגה הספרדית.
במאי 2007 פרננדס נבחר במקום ה-24 בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת פיניקס סאנס, והועבר מאוחר יותר בטרייד לקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.