tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתב את הטרגדיה "מותה של אגריפינה" שהועלתה על הבמה פעם אחת בלבד ב-1640. המחזה נודה על ידי הכנסייה הקתולית ולא הורשה עוד להציגה, אך יצא לאור ב-1654.
סיראנו נפצע כתוצאה מקורה שנפלה על ראשו, מה שגרם למותו ב-1655 בביתו של בן דודו בעיירה סאנווה, צפונית מערבית לפריז.
סיראנו דה ברז'ראק, בן דורם של ניקולה בואלו ושל מולייר, נחל הצלחה כסופר וכמחזאי בפריז.
מולייר אף שאל מערכות אחדות מהקומדיה של סיראנו "הנוקדן המרומה" (1654) כדי לכתוב מחזהו "תעלוליו של סקאפן" (1671).
יצירתו המפורסמת ביותר של סיראנו היא "עולמות אחרים" - לקט סיפורים המתארים מסעות בחלל אל הירח ואל השמש.
לקט זה שפורסם אחרי מותו, כולל שני חלקים: "סיפור קומי על אודות מדינות ואימפריות הירח" (1657) ו-"סיפור קומי על אודות מדינות ואימפריות השמש" (1662), ולכן לעיתים מסווג ככותב מדע בדיוני.
קטעים מספרים אלו תורגמו לעברית.
כ"עולמות אחרים", בתרגום מירון גורדון בפנטסיה 2000 מספר 44, יצא לאור באוגוסט 1984
"כנגד איש שמן", בתרגום אביבה ברק–הומי דחק כרך יא, יצא לאור ב-2019
ב-1897 פרסם המשורר אדמון רוסטאן את המחזה "סיראנו דה ברז'ראק", המתרכז באהבתו של סיראנו לרוקסאן היפה, קתרין דה סיראנו, בת דודו.
המחזה עובד לקולנוע ועלה כסרט מספר פעמים, בין השאר ב-1950 שם זיכתה את השחקן חוזה פרר בפרס אוסקר, ב-1990 בכיכובו של ז'ראר דפארדיה וב-2008 בכיכובו של קווין קליין.
המחזה הוצג בישראל בתיאטרון הקאמרי בכיכובו של איתי טיראן.
פסל בדמותו של דה ברז'ראק מוצב בעיר ברז'ראק שבמחוז דורדון בחבל אקיטן בצרפת.
סיראז' נסאר הוא כדורגלן ערבי ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת הפועל כרמיאל מליגה א'.
נסאר התחיל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי כפר כנא.
ב-13 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל בני טמרה בליגה הארצית.
שלושה ימים מאוחר יותר שוב נכנס כמחליף, וכבש את שער הבכורה שלו בניצחון 3–1 על עירוני טירת כרמל.
בעונה שלאחר מכן כבש שלושה שערי ליגה והגיע עם הקבוצה למבחני העלייה לליגה הלאומית, אך הקבוצה הפסידה להפועל רמת השרון.
בקיץ 2009 הוחתם בקבוצת הפועל באר שבע על ידי המאמן גיא עזורי.
ב-13 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל תל אביב.
ב-5 בדצמבר 2009 כבש את שער הבכורה שלו בבאר שבע, בניצחון 2–0 על הפועל פתח תקווה.
בבאר שבע השתלב עד מהרה וכבר בעונתו הראשונה כבש שלושה שערים ב-23 הופעות.
בעונה שלאחר מכן כבש שני שערי ליגה, ובעונת 2011/2012 כבש שישה שערים, כולל צמד בניצחון 3–1 על בני יהודה תל אביב.
בעונת 2012/2013 כבש שני שערי ליגה, כולל שער בניצחון 3–0 על מכבי נתניה במחזור האחרון, שהשאיר את הקבוצה בליגת העל.
בעונת 2013/2014 כבש שישה שערי ליגה וסיים עם הקבוצה במקום השני בליגת העל.
בעונת 2014/2015 כבש שני שערי ליגה, סיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגה, והעפיל עמה לגמר גביע המדינה, שם עלה כמחליף בתבוסתה של קבוצתו 6-2 למכבי תל אביב.
ב-2 בספטמבר 2015 חתם נסאר לארבע שנים בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-25 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה של במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד לקבוצתו לשעבר הפועל באר שבע באצטדיון טרנר, ולקראת סיום המשחק כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב.
עד תום 2015/2016 ערך בסך הכל 15 הופעות בכל המסגרות, בהן כבש שני שערים.
ב-18 ביוני 2016 חתם נסאר לשלוש שנים בבני סכנין.
ביוני 2017 חתם בקבוצת קוקסי מליגת העל האלבנית, אך כעבור חודשיים, לאחר הקנטות מצד חבריו, חזר לישראל וחתם בהפועל עכו.
נסאר כבש שער אחד בעונת 2017/2018, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-20 בספטמבר 2018 חתם בשמשון כפר קאסם מליגה א'.
ב-10 באוגוסט 2023 נסאר חתם בהפועל כרמיאל.
סיראנואידים, מונח אותו טבע הפסיכולוג סטנלי מילגרם, הם אנשים שאינם דוברים מחשבות שמקורן במערכת העצבים המרכזית שלהם, אלא מילים שמקורן במוחו של אדם אחר, אשר מעביר מילים אלו אל הסיראנואיד באמצעות שידורי רדיו.
המושג סיראנואיד נהגה לראשונה בשנות ה-70 המאוחרות על ידי הפסיכולוג האמריקאי סטנלי מילגרם, שפיתח את הרעיון כאמצעי שנועד להמחיש את רעיון החיבור בין גוף לנפש שתיאר אדמון רוסטאן במחזהו סיראנו דה ברז'ראק.
מילגרם הבחין בין המרכיבים השונים של האינטראקציה הסיראנית: ה"דובר" מקבל מילים שמספק "מקור" על ידי ממסר אודיו סמוי (למשל, שידור רדיו דיסקרטי) ומייד משחזר מילים אלה באמצעות טכניקת דיבור הנקראת "הצללת דיבור".
ה"מגיב", בינתיים, מנהל דו-שיח פנים אל פנים עם ה"דובר".
במידה והתרגיל מצליח, אופי האינטראקציה מוליד תופעה שמילגרם מכנה "האשליה הסיראנית", לפיה ה"מגיב" לא מצליח לזהות כי ה"דובר" רק חוזר על דברי "מקור" מרוחק.
במחקרים המקוריים שלו, מילגרם בחן מגוון של אינטראקציות סיראניות, כולל תרחיש בו קבוצות של מורים ריאיינו ילדים בני 11 ו-12 שהם האמינו שמדברים בעד עצמם, כאשר במציאות מילגרם, כ"מקור", אומר לילדים מה לומר.
אף אחד מהמורים לא חשד שהמרואיינים שלהם למעשה נשלטים על ידי אדם אחר על אף התשובות המתוחכמות שסיפקו לכאורה.
תרחיש נוסף כולל מקורות מרובים ששולטים ב"דובר" יחיד.
בעקבות מחקרים אלה, מילגרם הגיע למסקנה ששיטת הסיראנואיד צופנת בחובה עתיד ככלי מחקר בפסיכולוגיה החברתית, שכן היא מאפשרת לאדם להפריד את הדמות (האופי הפיזי) מהתוכן (מילים) שהיא מייצרת במפגשים חברתיים בין-אנושיים.
לכן, בין היתר, שיטת הסיראנואיד משמשת כאמצעי לחקור תופעות כגון סטראוטיפים מבוססי גזע, מין וגיל, ומאפשרת לבדוק באופן דינמי כיצד "מקור" יחיד נתפס באופן שונה כשבאים איתו במגע דרך מגוון של "דוברים" בעלי מאפיינים פיזיים שונים.
למרות שבתחילה סבל מהתעלמות, חוקרים החלו לאחרונה לחקור מחדש את המושג סיראנואיד במסגרות מדעיות.
בשנת 2014, פסיכולוגים חברתיים בבית הספר לכלכלה של לונדון, פרסמו את השחזור הראשון של ניסוייו המקוריים של מילגרם (מילגרם עצמו מעולם לא פרסם את עבודתו בפיתוח הטכניקה באופן רשמי).
אמן בריטי בשם רוב מיטשל, בהשראת ניסויו של מילגרם, חקר את ה"אשליה הסיראנית" ככלי למידה חווייתי בתוך כיתה (שימוש בילדים כ"דוברים" מול מורים "מגיבים" שאינם מודעים לתרגיל).
סירווארד אמירזיאן (בארמנית: Սիրվարդ Էմիրզյան; נולדה ב-5 ביוני 1966, ירוואן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית) היא קופצת למים לשעבר, ארמנית אשר התחרתה עבור ברית המועצות.
היא זכתה בתואר "מאסטר הספורט של ברית המועצות" ב-1980.
אמירזיאן התחילה להתאמן בקפיצה ב-1972, תחת הדרכת המאמן בזיל קובשינקינה.
היא זכתה באליפות ברית המועצות בשנת 1979 בקפיצה מפלטפורמה של 5 מטר.
ב-1980, היא סיימה במקום שני באותו הענף.
אמירזיאן, שעדיין למדה אז בתיכון, השתתפה במשחקים האולימפיים במוסקבה ב-1980, והייתה הספורטאית הצעירה ביותר בנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
בגיל 14, היא זכתה במדליית כסף בקפיצה מפלטפורמת 10 מטר.
המונח א-סירה , שנקראת גם א-סירה א-נבוויה , וידוע גם כסירת רסול אללה , משמש לתאר בעיקר את הביוגרפיה של נביא האסלאם מוחמד שכתב אבן אסחאק ואשר רק גרסה מצונזרת וערוכה שלה קיימת כיום, גרסה אותה ערך אבן השאם.
ההגדרה המילולית של המילה הערבית "סירה" (سيرة) עשויה להיות דרך, שביל, ודרך חיים.
מבחינה שרעית, הסירה (السيرة) היא כל התיאורים שעברו במהלך הדורות, בנוגע לחייו של מוחמד, מלידתו ועד מותו, הן לפני התנבאותו לכאורה, והן לאחריה.
ספרות הסירה כוללת מגוון חומרים הטרוגניים, המכילים בין השאר נרטיבים של משלחות צבאיות של מוחמד וחבריו.
הסירה כוללת גם מספר מסמכים כתובים, כגון אמנות פוליטיות (למשל, הסכם חודייביה או חוקת אל-מדינה), התגייסויות צבאיות, משימות של פקידים, מכתבים לשליטים זרים וכן הלאה.
היא גם מתעדת חלק מהנאומים והדרשות של מוחמד, כמו גם את הדרשה האחרונה.
במשך מאות שנים, חוקרים מוסלמים הכירו בבעיית האותנטיות של החדית'.
לכן פיתחו שיטות מתוחכמות של הערכת שרשרת המוסרים של החדית', דבר שנעשה על מנת לסווג כל חדית' ל"צחיח" (אותנטי), לעומת חדית' שרמת האותנטיות שלו חלשה (חדית' דעיף), ואף להוציא חדית'ים שככל הנראה מפוברקים.
מאחר שמידע רב הנוגע לביוגרפיה של מוחמד מכיל גם מידע על שרשראות המוסרים של המידע, ניתן ליישם עליה את אותן שיטות שמטרתן לסנן את החדית'.
חלק מהאנשים שעסקו בחיבור הסירה הנבואית, השתמשו בכל פיסת מידע שהגיע אליהם, בעוד שאחרים דקדקו מאוד בנושא, ולקחו רק דברים שניתן לאמת באופן מרבי.
העובדה שחלק מהמחברים לא השקיעו באותנטיות, גרמה לחוקרים רבים להטיל ספק בכל החיבורים של הסירה, גם של אלו שטענו שהם השתמשו רק במקורות מאומתים.
המפורסמים מבין מחברי הביוגרפיות של הנביא בתקופה הקלאסית הם:
עורווה בן א-זובייר (נפטר בשנת 713 לספירה)
אבאן בן עות'מאן בן עפאן (נפטר בשנת 723 לספירה)
אבן אסחאק (נפטר בערך בשנת 767 לספירה)
עשרות היסטוריונים, הן מוסלמים והן לא מוסלמים, עסקו בחיבור ביוגרפיות למוחמד.
נור א-דין עבד א-רחמן ג'אמי (בפרסית: نورالدین عبدالرحمن جامی)
אחמד דידאת (באורדו: احمد دیدات)
שמס א-דין עזימי (באורדו: شمس الدین عظیمی)
סיראדאלור (פארואזית: Syðradalur) הוא הכפר הדרומי ביותר, מבין ארבעת הכפרים, המצויים על האי קאלסוי, בסביבה הצפונית של איי פארו.
בשנת 2009 נספרו 10 תושבי קבע המתגוררים בכפר, 6 גברים ו-4 נשים.
בעונות הקיץ מגיעים תושבים נוספים מכל רחבי האיים אל הכפר הקטן ושוהים בבתי הקיץ שברשותם.
כפר עם שם זהה קיים גם על האי סטריימוי.
תחילת ההתיישבות באזור הכפר החלה במאה ה – 17, אז פנה הכפר לצד המערבי של האי ושמו היה בלאנקאסקוילי (Blankaskáli).
בעקבות מפולת שלגים כבדה שהתרחשה בשנת 1809 הועבר הכפר לצידו המזרחי של האי ובשנת 1812 נקבע שמו החדש 'סיראדאלור', הנהוג בשימוש עד היום.
בשנת 2009 נקבעו בכפר שלושה שמות של רחובות יחד עם מספרי בתים.
בשנת 1985 נבנתה תעלת כביש שחיברה את הכפר המבודד עם יתר הכפרים שעל האי.
אל האי ניתן להגיע במסוק מנקודות שונות ברחבי איי פארו או באמצעות הפלגה שיוצאת מספר פעמים ביום מהעיירה קלאקסוויק שעל האי בורד'וי.
עלילת ספרו של העיתונאי עמרי גלפרין, 'האי בקצה האוקיינוס', מתרחשת ברובה בכפר סיראדאלור.
סיראג' היא עמותה לקידום הייטק בחברה הבדואית.
עמותת סיראג' הוקמה באפריל 2017 על ידי היזם והיו"ר דאז של הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב גיורא ירון.
יחד עם עוד כמה אנשי הייטק אחרים, כמו גם יזמים חברתיים ואנשי אקדמיה מהמגזר הבדואי הבחין בפער ההשכלתי שמתקיים בבתי הספר התיכוניים בפזורה הבדואית מחד, ומאידך בפוטנציאל הגדול של עובדי הייטק שיעברו הכשרה מתאימה, ויירצו לעבוד קרוב לביתם בנגב.
העמותה בחרה במודל של ביצוע פרויקטים בתחום ההי-טק ולא שמה לה למטרה לשלב את בני החברה בחברות ההייטק.
ירון משמש עד היום כיו"ר העמותה.
בעמותה 25 עובדים והנהלתה ממוקמת בפארק ההי-טק והפיתוח גב־ים שליד אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע.
לעמותה חברה בת בשם סיראז' טכנולוגיות שמנסה לרכז מאמצים של שותפים רבים כדי לקדם את החברה הבדואית השמרנית ולעודד את הצעירים לרכוש השכלה בתחומי ההיי-טק.
סיראנו הוא סרט דרמה רומנטית מוזיקלית משנת 2021 בבימויו של ג'ו רייט עם תסריט מאת אריקה שמידט, המבוסס על המחזמר הבימתי של שמידט משנת 2018 באותו שם, שעצמו מבוסס על המחזה של אדמון רוסטאן משנת 1897, "סיראנו דה ברז'ראק".
בסרט מככבים פיטר דינקלג', היילי בנט, קלווין הריסון ג'וניור, באשיר סלאחודין ובן מנדלסון.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הקולנוע ה-48 בטלורייד ב-2 בספטמבר 2021, והופץ במהלך שבוע אחד בלוס אנג'לס ב-17 בדצמבר 2021, לפני עלייתו לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-21 בינואר 2022, בבתי קולנוע נבחרים.
הסרט היה מועמד לפרסים בקטגוריות
סרט הקולנוע הטוב ביותר - מחזמר או קומדיה והשחקן הטוב ביותר בסרט - מחזמר או קומדיה (דינקלג') בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79.
סיראנו דה ברז'ראק הוא חייל נמוך קומה המתמחה היטב במשחקי מילים שנונים בדו-קרבות מילוליים, ואף שולט היטב בחרבו בדו-קרבות אמיתיים.
עם זאת, כשהוא משוכנע שמראהו מותיר אותו לא ראוי לאהבתה של חברתו הקרובה, רוקסן, סיראנו טרם מצהיר על רגשותיו כלפיה – ורוקסן תחת זאת מתאהבת ממבט ראשון בכריסטיאן, חייל נאה המשרת לצדו של סיראנו.
השתלשלות רגשותיהם של השלושה מביאים להיווצרותו של משולש אהבה בו שני המחזרים – סיראנו וכריסטיאן – יוצרים יחד את דמותו של המאהב המושלם.
פיטר דינקלג' – סיראנו דה ברז'ראק
קלווין הריסון ג'וניור – כריסטיאן
באשיר סלאחודין – לה ברט
בן מנדלסון – הרוזן דה-גיש
באוגוסט 2020, נמסר כי חברת ההפקות "מטרו גולדווין מאייר רכשה את זכויות הפקת הסרט, שנכתב על ידי אריקה שמידט על בסיס המחזמר שכתבה בשנת 2018, "סיראנו".
בהמשך נמסר כי הסרט יופק על ידי חברת "Working Title Films", על בימויו יהיה אמון הבמאי ג'ו רייט, ובו יככבו פיטר דינקלג' והיילי בנט, ולצדם בן מנדלסון ובריאן טיירי הנרי.
בספטמבר 2020, נמסר על ליהוקו של קלווין הריסון ג'וניור לצוות השחקנים.
מאוחר יותר, נמסר על ליוהוקו של באשיר סלאחודין לצוות השחקנים, ועל כך שהוא יחליף בתפקיד את הנרי.
צילומי הסרט התקיימו בסיציליה, איטליה, באוקטובר 2020.
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הסרטים של טלורייד ב-2 בספטמבר 2021. בהמשך, הסרט הוקרן אף בפסטיבלי סרטים שנערכו בהמפטונס, מיל ואלי, רומא, וסוואנה.
במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2021, אך תאריך הפצתו נדחה ל-31 בדצמבר.
בנובמבר 2021, הוחלט להפיץ את הסרט באופן בלעדי במשך שבוע אחד בלוס אנג'לס ב-17 בדצמבר, ולאחריו להפיץ את הסרט בבתי קולנוע נבחרים ב-21 בינואר 2022.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון 83% על בסיס 41 ביקורות חיוביות, עם דירוג ממוצע של 7/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה לציון 69/100 על בסיס 11 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
סיראצ'ה חריפות נמוכה סולם סקוביל 1,000–2,500 SHU
סיראצַ'ה או סְריראצ'ה (מתאית: ศรีราชา, ) הוא רוטב חריף הנקרא על שם העיר סי ראצ'ה שבמפרץ תאילנד.
הרוטב עשוי פלפל חריף (לרוב חלפניו), חומץ, שום, סוכר ומלח, ונפוץ במספר מטבחים דרום-מזרח אסייתים, למשל במטבח התאילנדי, המטבח הווייטנאמי, המטבח האינדונזי ועוד.
בתאילנד, סירצ'ה משמשת לעיתים קרובות כמטבל, במיוחד עבור פירות ים ומנות המכילות חביתה.
במטבח הווייטנאמי, הסירצ'ה מוגש לצד מרק פו ואטריות מוקפצות, עם ספרינג רול ובמנות נוספות.
בעשור של שנות ה-2010 הפך רוטב סיראצ'ה פופולרי במערב ומוגש לצד המבורגרים ומנות מזון מהיר נוספות.
בנוסף הוא צבר מעמד פולחני בקרב פודיז במערב, ולכן משווקות גם ריבות, סוכריות על מקל, קוקטיילים וחטיפי תפוחי אדמה המכילים סיראצ'ה.
בשנת 2013 הוציא הקולנוען האמריקאי גריפין האמונד סרט בשם סיראצ'ה, סרט דוקומנטרי על מקורו וייצורו של רוטב סיראצ'ה בארצות הברית, ספציפית על גרסתו המפורסמת ביותר המיוצרת על ידי חברת הוּי פוֹנג.
"סירה" (1968) הוא ציור מאת אריה ארוך
הציור מתאר רישום של סירה, המשרטט בקווים שחורים, על רקע עשיר גוונים, שבו שרבוטים, חריטות בצבע ודימויים מופשטים שונים.
צורת הסירה נוצרה בעזרת וריאציה על המספר 8, המשורטט כך שנוצרת אשליה של מבנה תלת־ממדי.
ספרו של ריינהולד ששימש מקור לכמה עבודות נוספות של ארוך.
בשנת 1986 הועבר הציור בהשאלה ארוכת טווח למוזיאון ישראל, יחד עם קבוצה גדלה של יצירות נוספות מאת עיזבון האמן.
ב-2019 הושאל שוב למוזיאון עבור הצגתו בתערוכה "אריה ארוך: צורת הדבר".
סירה הוא פאב ובית קפה שפועל ברחוב בן סירא 4 בירושלים.
בניגוד לבתי עסקים אחרים במרכז העיר, הפאב פעיל גם בימי שישי ושבת.
במקום נערכות לעיתים הופעות מוזיקליות שונות.
הבניין שבו פועל הפאב נבנה בתחילת המאה ה-20, והיה שייך לפני מלחמת העצמאות לפטריארכיה הארמנית, שבבעלותה בניינים רבים באזור זה של מרכז ירושלים.
כמה שנים לאחר 1948 רכש את הבניין דויד חסון, וכיום שייך הבניין לבנותיו.
הבניין ניצב בין בניין ברחוב בן סירא מס' 2, שבו התגורר בשנת 1920 המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי, לבין בניין אחר, ברחוב בן סירא מס' 6, שבו התגורר הצייר מירון סימה, וכיום, לאחר בינוי מחדש, פועל בו "מלון בראון JLM ממילא".
מאז פתיחתה עברה "הסירה" שורה של שינויים ניהוליים ותרבותיים: בשנים 2005–2009 נוהלה במשותף על ידי גוטריימן ותומר מעיין מרזל, שהייתה אז בת זוגו.
בין השנים 2009–2017 ניהל גוטריימן את המקום לבדו לסירוגין.
בשנים 2015–2017 הצטרפה לניהול רייזל פרצ'ונוק, המוכרת בשם הבמה DJ Kant, שהייתה אז אשתו של גוטריימן.
בתקופת ניהולה התאפיינה "הסירה" באופי תרבותי מובחן, שהתמקד במוזיקה אלקטרונית, יצירה מקומית וקהילתיות אלטרנטיבית, והפכה למוקד משיכה לסצנה האמנותית והחופשית של העיר.
לאחר עזיבתה של רייזל ב־2017, הצטרף לניהול ולבעלות לני בוס.
בשנת 2024 עבר בוס להתגורר בצ'כיה, ומאז אינו מעורב בניהול הפעיל של הבר, אם כי הוא נותר אחד מבעליו.
בשנים 2017–2022 התרחב הפאב והוקמה שלוחה שלו כבית קפה נבדל, מול הפאב, ברחוב בן סירא 1, במקום שבו שכנה בעבר מסעדת "קבלייר".
בין המלצרים שעבדו במקום בעבר ניתן למנות את המשורר רומן אייזנברג, ובתקופת ה"הדיוואן" בתחילת שנות האלפיים עבדו במקום שאנן סטריט וסייד קשוע.
כמו כן, נוהגים לשבת בפאב אנשי תרבות ורוח ירושלמים, ובהם המשורר עמוס נוי ואחרים.
במשך השנים שילב הפאב בפעילותו הרגילה גם הופעות מוזיקה, שירה ותקלוט.
בשנים הראשונות לפעילות הפאב, הייתה בו רחבת ריקודים קטנה, והמקום שימש כזירת התנסות לדי ג'יי רבים בתחילת דרכם המקצועית.
בין הדי גיי שהופיעו בפאב ניתן למנות את מארקי פאנק שמתקלט בפאב מתחילתו, ואת אנה הלטה שהחלה את דרכה עוד בדיוואן, אחר כך בפאב סירה, ובהמשך עברה לסצנת הטכנו בתל אביב.
כמו כן פעלה במקום קבוצת "רעש רקורדס" ולהקת מוג'אהדין עשתה את הופעתה הראשונה במקום..
גם הראפר סגול 59 הופיע רבות בדיוואן בתחילת דרכו.
בימי ראשון בעבר הונהגו במקום ערבי "במה פתוחה".
מקום מפגש לאוהדי הפועל ירושלים
הפאב והסמטה המובילה אליו מהווים מקום מפגש לאוהדי הפועל ירושלים, בהם הם יושבים לפני ואחרי משחקים.
כמו כן, נערכו בפאב ובקפה ישיבות שונות בנושאים הקשורים לניהול קבוצת הכדורגל.
בסוף שנת 2021 חולקו בפאב חולצות עם לוגו כפול של הפועל ירושלים ופאב סירה.
בעלי הפאב מעניקים חסויות לקבוצות הכדורגל של מחלקת הנוער של הפועל ירושלים.
כך בשנת 2022 ניתנה חסות לקבוצת נערים א' – בנים, ובשנת 2023 ניתנה חסות לקבוצת נערות א' – בנות.
כמה מהלקוחות הקבועים בפאב, שהיו גם אוהדי הפועל ירושלים, יצאו ב-6 באוקטובר 2023 מהפאב עצמו, ונסעו לפסטיבל נובה על יד קיבוץ רעים.
ביניהם היו ענר שפירא והירש גולדברג-פולין.
בתחילת טבח שבעה באוקטובר התחולל באזור הפסטיבל הטבח בפסטיבל נובה, שפירא נרצח וגולדברג-פולין נחטף בידי אנשי חמאס לעזה ונרצח בשבי.
במרץ 2024 הוציאה משפחתו של שפירא את "מבוא לענרכיזם", מיני-אלבום ובו שישה שירים שכתב, הלחין והפיק.
עם צאת האלבום, פורסם הסינגל "שנאת אחים" שבו משתתף, לצד שפירא, המוזיקאי שאנן סטריט, שהוסיף בית חדש לשיר, לאחר מותו של שפירא.
בבית האחרון של השיר הזכיר שאנן סטריט את הקשר בין שפירא, גולדברג-פולין והפאב 'סירה', בו מצולם חלק גדול מהקליפ:
על הקיר מעל הכניסה לפאב נתלתה כרזה גדולה ועליה הכיתוב "מחזירים את הרש הביתה עכשיו".
סירו גרה (בספרדית: Ciro Alfonso Guerra Picón; נולד ב-6 בפברואר 1981) הוא במאי ותסריטאי קולומביאני.
הוא ידוע בעיקר בזכות סרטו "חיבוק הנחש", משנת 2015, שהיה מועמד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-88, וסרטו דובר האנגלית "מחכים לברברים" (2019) בכיכובם של מארק ריילנס, ג'וני דפ ורוברט פטינסון.
הוא כתב וביים את סרטו הראשון "צללים נודדים" ב-2004 בגיל 23. הסרט הוגש למקצה הסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-78, אולם הוא לא זכה למועמדות.
סרטו הבא "מסעות הרוח" התחרה במסגרת מבט מסוים בפסטיבל קאן 2009 ונבחר כהגשה קולומביאנית לסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-82; אך גם הוא לא נבחר.
סרטו "חיבוק הנחש" משנת 2015 הוקרן במדור שבועיים של הבמאים בפסטיבל קאן 2015, שם זכה בפרס CICAE.
הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבלי הסרטים הבינלאומיים של אודסה ולימה, שם הוא גם קיבל פרס מיוחד מוועדת המבקרים.
הסרט היה גם מועמד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-88, וזהו הסרט הקולומביאני הראשון שקיבל מועמדות לאוסקר.
ב-22 בנובמבר 2017, נטפליקס הזמינה להפקה את המיני סדרה "Green Frontier, הסדרה" מבוססת על רעיון מקורי של דייגו רמירז שרמפ וג'ני סבאלוס מ-Dynamo Producciones.
גרה רשום כמפיק בפועל של הסדרה, לצד דייגו רמירז שרמפ, אנדרס קלדרון, חורחה דוראדו וכריסטיאן קונטי.
הסדרה בוימה על ידי גרה, Laura Mora Ortega וז'אק Toulemonde Vidal ונכתבה על ידי מאוריסיו לייבה-קוק, אנטון גונצ'אה, קמילה ברוז'ה, ג'יברן פורטלה, חאבייר פניאלוסה, מריה קמילה אריאס, נטליה סנטה וניקולס סראנו.
המיני-סדרה עלתה לראשונה בנטפליקס ב-16 באוגוסט 2019.
בשנת 2018, גרה הוציא את סרטו העלילתי הרביעי, "ציפורים נודדות" (אנ'), הסרט צולם במדבר לה גוואג'ירה, קולומביה, גרה הצהיר שהסרט הוא "כמו סרט גנגסטרים, אבל שונה לחלוטין מכל סרט גנגסטרים שאי פעם ראית".
גרה גם ביים עיבוד לרומן של ג'ון מקסוול קוטזי, "מחכים לברברים", בכיכובם של מארק ריילנס, ג'וני דפ, רוברט פטינסון וגרטה סקאקי.
הסרט (באותו שם) הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה ב-6 בספטמבר 2019, ויצא לאקרנים ב-7 באוגוסט 2020 על ידי סמואל גולדווין סרטים.
הוא היה נשיא חבר השופטים של מדור שבוע המבקרים הבינלאומי של פסטיבל קאן 2019.
בשנת 2020, כתב העת הפמיניסטי של אמריקה הלטינית "וולקאניקס" פרסם תחקיר מעמיק שבו שמונה נשים האשימו את גרה בהטרדה מינית.
הוא הכחיש את ההאשמות והבטיח לנקוט בצעדים משפטיים נגד המתלוננות.
במאי 2021, בית משפט בבוגוטה, קולומביה, פסק לטובת גרה, והורה לכתב העת לתקן את הפרסום שלו בטענה שההאשמות חסרות פירוט וראיות.
בתגובה, באותו חודש פרסמו "וולקאניקס" פרטים נוספים והאשמות חדשות מחקירתם.
לאחר מאבק משפטי, בית המשפט החוקתי של קולומביה חזר בו וביטל את פסיקתו הקודמות, ודחה את קבילותיו של גרה, בשם חופש הביטוי.
סירה עבד רגו (בספרדית: Sira Abed Rego; נולדה ב-20 בנובמבר 1973) היא פוליטיקאית ספרדית המזוהה עם השמאל המאוחד (IU), שהייתה חברת הפרלמנט האירופי מ-2019 ועד ל-2023. במסגרת זו הייתה מועמדת השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק לנשיאות הפרלמנט האירופי, והגיעה למקום הרביעי בבחירות שנערכו ב-3 ביולי 2019.
היא פועלת למאבק באלימות נגד נשים.
ב-21 בנובמבר 2023 מונתה עבד רגו לשרת הילדים והנוער בממשלת ספרד.
בעקבות מתקפת חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, פרסמה רגו פוסט בעד "זכות ההתנגדות" של הפלסטינים.
בספטמבר 2023 הייתה רגו אחת מחברי הפרלמנט הבודדים שהצביעו נגד עמדת האיחוד האירופי לגינוי הגירוש של יותר מ-2,000 ילדים אוקראינים מארצם למחנות הרוסיפיקציה בבלארוס על ידי הצבא הרוסי.
רגו נולדה בוולנסיה לאם ספרדייה ולאב פלסטיני.
חלק מילדותה גדלה בכפר ענאתא.
אביה ואחיה מתגוררים גם כיום באזור ענאתא.
אחיה יאסיד אל-ריפאי הוא פרופסור במחלקה להנדסה אדריכלית ועיצוב עירוני באוניברסיטת ביר זית.
סיראף (בפרסית: بندر سیراف) היא עיר באיראן, המשמשת כבירת מחוז סיראף שבנפת קנגאן במחוז בושהר.
קודם להקמת המחוז, הייתה ידועה בשם טאהרי, ושימשה כבירת המחוז הכפרי טאהרי, עד שהבירה הועברה לפראק.
לפי מסורות מקומיות, סיראף הייתה נמל עתיק שפעל בתקופת האימפריה הסאסאנית וחרב סביב שנת 970 לספירה.
העיר הייתה ממוקמת על החוף הצפוני של המפרץ הפרסי, באזור השייך כיום למחוז בושהר.
חורבות האתר מצויות כ-220 ק"מ ממזרח לבושהר, כ-30 ק"מ ממזרח לקנגאן, וכ-380 ק"מ מערבית לבנדר עבאס.
העיר שלטה בשלושה נמלים עיקריים: בנדר-א-טאהרי, בנדר קנגאן ובנדר דייר.
המפרץ הפרסי שימש נתיב שיט חשוב בין חצי האי ערב להודו, דרך הים הערבי.
כלי שיט קטנים, כגון דאו, יכלו לבצע את המסע תוך שיוט סמוך לחוף, תוך שמירה על קשר עין עם היבשה.
שמה של העיר היה טאהרי או טאהירי עד לשנת 2008, אז שונה שמה באופן רשמי לבנדר סיראף על ידי ממשלת איראן.
העיר הייתה מוכרת בשם סיראף כבר בעת העתיקה.
בתקופת דרך המשי, הייתה סיראף אחד ממרכזי הסחר הימיים המרכזיים לכיוון אסיה.
רעידות אדמה וגלי צונאמי גרמו לנזקים משמעותיים לעיר הנמל, וחלקים ממנה שקעו במימי המפרץ הפרסי.
ממצאים תת-ימיים הכוללים מזחים, מבני מנהלה ושרידי סירות אותרו באמצעות ארכאולוגיה ימית.
החשיבות ההיסטורית של סיראף כמרכז מסחר ימי בתקופות קדומות התבררה בעקבות חפירות ארכאולוגיות, שבהן נמצאו פריטים שהובאו ממקומות שונים: שנהב ממזרח אפריקה, אבנים מהודו, ולפיס לזולי מאפגניסטן.
האתר מתוארך לתקופת האימפריה הפרתית.
על פי הארכאולוג דייוויד וייטהאוס, אחד מהחוקרים הראשונים שפעלו באתר, סיראף שגשגה הודות לגידול במסחר הימי במוצרי צריכה ויוקרה בין המפרץ הפרסי לארצות המזרח הרחוק בתקופה הסאסאנית.
לפי מסורות מקומיות, הקשר הראשון בין סיראף להרפובליקה העממית של סין התרחש בשנת 185 להיג'רה.
כאשר נתיבי הסחר הימי החלו לעבור דרך ים סוף, חלה ירידה בפעילות הכלכלית של סיראף.
חפירות במקום חשפו שרידים לנמל סאסאני, אשר שירת ככל הנראה את העיר הפנימית גור (כיום פירוזאבאד).
כמו כן, התגלו שרידי מבצר גדול שנבנה, ככל הנראה, בשנת 360 לספירה, בתקופת שלטונו של שאפור השני.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על קיומם של קשרי מסחר ימי בין האימפריה הסאסאנית לאזור מפרץ קמבאי שבגוג'ראט, בהודו.
שברי כלי חרס אדומים שמקורם בהודו, ובייחוד מגוג'ראט, התגלו באתרים חופיים לאורך החוף הצפוני של המפרץ הפרסי, ובעיקר בעיר סיראף.
כלי חרס אלו מתוארכים למאות ה-5 וה-6 לספירה, ומעידים על פעילות מסחרית ימית ענפה בתקופה זו.
במהלך המאה ה-9 חלה פריחה מחודשת בעיר סיראף, שהתפתחה בעקבות התחזקות הקשרים המסחריים הימיים עם מדינות אסיה.
באותה תקופה הוקם מסגד ג'אמה של סיראף, מהקדומים שבמסגדי איראן, שנחקר על ידי הארכאולוג דייוויד וייטהאוס.
המסגד תואר כמבנה מלבני גדול בעל חצר מרכזית, אשר נבנה על במה מוגבהת, עם כניסה בצדו המזרחי – בניגוד לכיוון הקיבלה.
המסגד נבנה בשני שלבים – הראשון במחצית הראשונה של המאה ה-9, והשני סביב שנת 850. נמצאו גם שרידי מסגדים קטנים יותר בעלי מחראבים בולטים החוצה.
חורבות בתים מפוארים שנמצאו באתר מיוחסים לסוחרים אמידים שפעלו בעיר הנמל המשגשגת.
האזכור המוקדם ביותר של סיראף בכתבים מוסלמיים מופיע אצל אבן אל-פקיה (850 בקירוב), שציין כי ספינות מהעיר סחרו עם הודו.
סולימאן הסוחר תיאר את מסלול הסחורות מהמזרח התיכון לסין, שעבר דרך בצרה, סיראף, מסקט וקולאם.
אבו זייד חסן, תושב סיראף, תיאר סחר עם ג'דה וזנזיבר, ודיווח על ירידה בהיקף המסחר עם סין לאחר טבח גואנגג'ואו בשנת 878. עם זאת, שימוש במטבעות סיניים נמשך בעיר גם לאחר מכן.
הסוחר והגאוגרף אל-מסעודי, שביקר במדגסקר בשנים 916–926, תיעד נוכחות של ספינות מסיראף בנמלי האי.
בתקופה זו נחשבה סיראף לנמל הגדול והעשיר ביותר בחלק האיראני של המפרץ הפרסי, ושימשה כמרכז מסחר עם אפריקה, הודו וסין.
בחדוד אל-עאלם מהמאה ה-10, תוארה סיראף כ"מרכז מסחר ומקום מפגש לסוחרי פרס".
הסופר אבן אל-בלכי תיאר את סיראף כעיר בה עברו סחורות בשווי של למעלה מ-2.5 מיליון דינר בשנה בתקופת שלטונו של אל-מוקטדר (908–932).
אל-אסטח'רי כתב עליה סמוך לשנת 950, ותיאר אותה כעיר השנייה בגודלה במחוז ארדשיר-ח'ורה אחרי שיראז, וציין את הסחורות שיובאו ויוצאו ממנה, ובהן אבוני, שנהב, סנדלווד, תבלינים, נייר, אלוורה, קמפור, ענבר אפור ואבני חן.
בין התוצרים המקומיים נמנו מפות פשתן וצעיפים.
העיר הייתה גם מרכז לסחר בפנינים מהעיירה הסמוכה גנאווה.
סוחרים מסיראף התעשרו והתגוררו בבתים גדולים ומפוארים שבנייתם כללה שימוש בטיק שהובא מאפריקה ובלבני חימר שרופות.
אל-מקדסי מתח עליה ביקורת מוסרית ותיאר את העיר כמרכז לפזרנות, ניאוף וריבית.
כאשר פקדה את העיר רעידת אדמה הרסנית בשנת 977, ראה זאת כעונש אלוהי.
העיר שירתה גם סוחרים מדרום הודו תחת שלטון צ'אלוקיה המערבית, שהתארחו בבתים מקומיים עשירים.
מקורות בני התקופה מציינים כי צלחות הוקצו במיוחד לאורחים הודים, דבר המצביע על חשיבותם המקומית.
לפי אל-מקדסי, שקיעתה של סיראף החלה עם עליית השושלת הבוויהית בפרס, שגרמה להגירת תושבים לעומאן.
אבן אל-בלכי ייחס את הדעיכה לתקופה שלאחר נפילת הבויה בשנת 1055. שודדי ים מאי קיש תקפו את ספינות סיראף, והמסחר עבר לבצרה.
דעיכה זו אפיינה גם נמלים נוספים במפרץ, ובהם טוואז, גנאבה, סיניז ומהרובאן.
עם זאת, בראשית המאה ה-12 פעל בעיר אבו אל-קאסם רמישת, סוחר עמיד שניהל רשת מסחר עד לסין.
במאה ה-13, יאקות אל-חמאווי תיאר את סיראף (שכונתה אז "שלאו") כיישוב זעיר ודל, שמבניו הרוסים.
אף על פי כן, סיראף המשיכה לשמש כמרכז מסחר אזורי עד המאה ה-15 או ה-16. היא שימשה כנמל לחונג' ופאל והוזכרה בכתבי אבן בטוטה וכן על ידי נוסעים אירופים כאנטוניו טנריירו (1528) וגספרו בלבי (1590).
ב-1812, דיווח ג'יימס מורייר על חורבות בטאהרי.
קצין הצי הבריטי קמפתורן היה הראשון לזהות את האתר עם סיראף ב-1835. ב-1933, הארכאולוג אורל שטיין תיאר במקום חומת ים באורך 400 מטר, שכיום נעלמה.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נערכו חפירות נרחבות באתר על ידי וייטהאוס וצוותו, שהניבו מעל ל-16,000 ממצאים, וכיום שמורים בהמוזיאון הבריטי בלונדון.
האתר הארכאולוגי של סיראף טרם נרשם ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן.
רישום כזה נדרש לצורך שימורו ותחזוקתו.
על פי מפקד האוכלוסין של הרפובליקה האסלאמית של איראן לשנת 2006, התגוררו בעיר 3,500 תושבים ב-722 משקי בית, כאשר הייתה חלק מהמחוז המרכזי של נפת קנגאן.
בשנת 2019, עם הקמת מחוז סיראף, הופרדה העיר מהמחוז המרכזי של נפת קנגאן והפכה לבירת המחוז החדש.
העיר סיראף שוכנת לחופי המפרץ הפרסי, סמוך למפרץ רדוד המשתרע לאורך כ-4 קילומטרים בכיוון מזרח–מערב.
כ-500 מטרים מהחוף נמצא רכס אבן חול הממוקם במקביל לקו החוף.
העיר ממוקמת ברצועה צרה המתאימה למגורים, שבין החוף לרכס.
באזור זה של פרס קיימים רכסים מקבילים נוספים המשתרעים לאורך החוף, המתנשאים לגבהים של עד 1,500 מטרים במרחק של כ-20 קילומטרים מן הים.
המעברים דרך רכסים אלה מועטים, דבר המקשה על הגישה מהחוף אל פנים היבשה.
המישור החופי הצר שבו שוכנת העיר נחצה על ידי שלוחה בולטת של הרכס.
היישוב המודרני טאהרי שוכן מצדו המזרחי של רכס זה, ואילו חורבות העיר סיראף משתרעות לאורך כשני קילומטרים מצדו המערבי, בצמוד לקו החוף.
על גבי השלוחה עצמה נמצאו שרידים של מעון מבוצר, ששימש את השייח' המקומי.
במערב המישור מצוי ערוץ יבש הקרוי ואדי קונראק, המהווה את גבולה המערבי של סיראף ההיסטורית.
כיום עובר בו הכביש הראשי המחבר את טאהרי עם מישור ג'אם שבפנים הארץ.
סביר להניח כי מעבר זה שימש גם בתקופות קדומות כציר גישה מרכזי לעיר.
מערבית לעמק קונראק נמצא מישור באג-י-שייח', שהולך ומתרחב מערבה, ורוחבו מגיע לכקילומטר.
בנוסף לעמק קונראק, קיים מעבר נוסף ברכס, טאנג-י-ליר, שהוא קניון צר הממוקם כ-1.5 קילומטרים מזרחית לעמק קונראק.
בין שני המעברים קיימות שתי שלוחות נוספות, מהן אחת גדולה המשתרעת במקביל לרכס לאורך כשני קילומטרים מערבית לטאנג-י-ליר.
בין שלוחה זו לרכס שוכן עמק שלאו, שנושא את גרסת השם הקדום של סיראף, המתועד כבר מהמאה ה-13. בצידו הצפוני של העמק התגלו קברים חצובים בסלע, אשר כיום הם ריקים.
שלוחה נוספת, קטנה יותר, ממוקמת בין עמק שלאו לוואדי קונראק.
סירחאן בישארה סירחאן הוא רוצחו של הסנאטור והמועמד לנשיאות ארצות הברית רוברט קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
סירחאן ירה בו ב-5 ביוני 1968, באקדח.
ההתנקשות בוצעה לאחר שקנדי זכה במדינת קליפורניה בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
סירחאן סירחאן נולד בשכונת מוסררה בירושלים המנדטורית.
לדברי אמו, סירחאן סבל מטראומה בשל אירועי מלחמת העצמאות, כולל מותו של אחיו הבכור, אשר נהרג כאשר נדרס על ידי רכב צבאי שניסה לחמוק מירי.
לאחר המלחמה, בני המשפחה קיבלו אזרחות של ירדן, אשר סיפחה את מזרח ירושלים.
בהיותו בן 12, משפחתו היגרה לארצות הברית.
זמן קצר שהתה בניו יורק, ואחר כך השתקעה בפסדינה שבקליפורניה, שם עשה את לימודיו התיכוניים, ובהמשך, למד בקולג' המקומי.
למרות ההגירה לארצות הברית, סירחאן סירחאן נותר אזרח ירדני.
כיוון שממדי גופו היו קטנים יחסית, גובה 1.65 מ' ומשקל 54 ק"ג, סירחאן עקר לזמן מה לקורונה, כדי לנסות להפוך לפרש, תחום בו ממדי גוף קטנים מהווים יתרון, ובו זמנית, עבד באורווה.
ניסיון זה נזנח עת ספג פגיעת ראש בתאונת מרוצים.
בהתבגרו, סירחאן סירחאן החליף תכופות את השתייכותו הכנסייתית: בפטיזם, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, וב-1966, הצטרף לאחד מענפיו של מסדר צלב הוורד.
ב-5 ביוני 1968 (שנה בדיוק לאחר מלחמת ששת הימים), בשעה 12:15 לאחר חצות, זמן קצר לאחר שקנדי נשא דברים באוזני תומכיו, סירחאן ירה באמצעות אקדח בקנדי ובקהל שהקיף אותו, במלון אמבסדור (Ambassador) בלוס אנג'לס.
קנדי נפגע מכדור אחד בראשו, ושני כדורים פגעו בגבו.
כדור רביעי פגע בחליפתו ועבר דרכה.
כמה מן הנוכחים במקום (ביניהם רייפר ג'ונסון, המנצח בקרב 10 באולימפיאדת רומא), נאבקו עם סירחאן, השתלטו עליו עד מהרה, ופרקו אותו מנשקו.
קנדי, שנלקח לבית חולים, מת מפצעיו למחרת היום.
חמישה מן הסובבים את קנדי נפצעו והחלימו במהלך הזמן.
בחקירה במשטרה ב-9 ביוני, ארבעה ימים לאחר הרצח, סירחאן מסר את הודאתו בפשע.
משפטו של סירחאן נערך בפברואר עד אפריל 1969. עורכי דינו היו אמיל זולא ברמן (Berman) וגרנט קופר (Cooper).
בזמן המשפט היה עיסא נח'לה, ראש הנציגות הפלסטינית לאו"ם באותה תקופה, יועץ לעורכי דינו של סירחאן, וישב לצידם במשך שלושה שבועות במשפט.
הוא ניסה להפוך את המשפט לבמה להצגת בעיית הפליטים הפלסטינים, אך זכה להתנגדותו של ברמן.
ב-3 במרץ 1969 הודה ברצח בבית המשפט.
בחקירתו, ואחר כך במשפטו, סירחאן טען כי המניע למעשהו היה תמיכתו של רוברט קנדי במדינת ישראל לאחר ניצחונה במלחמת ששת הימים.
(הרצח אירע ביום השנה למלחמה).
רוברט קנדי לא היה ידוע כתומך מובהק של ישראל, אך ההנחה היא שהמתנקש לא עמד על ההבחנה בין הדרגות השונות של התמיכה בישראל, באשר כל המתמודדים על הנשיאות, בין אם היו תומכי ישראל מובהקים ובין אם לאו, הצהירו במהלך הפריימריז על תמיכתם בישראל.
מאוחר יותר טען סירחאן כי "פעל באופן לא מודע, אולי כתוצאה משטיפת מוח היפנוטית".
אך יומנו, וכן הכנות שערך למעשה ההתנקשות, כמו סיור במלון בימים שטרם ההתנקשות, סתרו לחלוטין טענה זו.
סירחאן הורשע ונידון למוות, אך גזר הדין הומר במאסר עולם בשנת 1972, לאחר שבית המשפט העליון של קליפורניה הכריז שעונש המוות אינו חוקתי.
למזלו של סרחאן בשארה סרחאן, בוטל עונש המות בארצות הברית בשנת 1969 והושב אל מערכת החוק בשנת 1976, והוא כבר היה שפוט, אסיר עולם, כי נגזר דינו בכל הערכאות.
על אף שסירחאן כשיר מבחינה חוקית לשחרור מוקדם, 15 בקשותיו הראשונות לשחרור נדחו.
בשנת 2021 אישרה הוועדה לשחרור אסירים את שחרורו, ונקבע כי סירחאן יעמוד בבדיקה של תשעה חודשים עד שיוחלט סופית אם לשחררו.
גווין ניוסם מושל קליפורניה טען כי הוא עדיין מהווה "איום לבטיחות הציבור" ובשימוע הבא שנקבע לו בפברואר 2023, נדחתה שוב בקשתו לשחרור על תנאי.
הוא יהיה רשאי להגיש בקשה נוספת בפברואר 2026.
בבישול, סִירוּפְּ , או בעברית שִׁירוֹב הוא נוזל צמיג עבה, המכיל כמות גדולה של סוכרים מומסים, שאינו נוטה להתגבש.
הצמיגות נובעת מקשרי מימן מרובים בין הסוכר המומס, שלו קבוצות הידרוקסיל (OH) מרובות, ובין המים.
נהוג לכנות בשם סירופ כל נוזל שיורי צמיג המכיל בתמיסה חומרים שאינם רק סוכרים.
תרופות מסוימות נלקחות כשהן מהולות בסירופ.
לעיתים משום שהאדם שלוקח את התרופה אינו מסוגל לקחת את התרופה בצורה של גלולות או כמוסות, עקב גילו הצעיר או עקב בעיות פיזיולוגיות או פסיכולוגיות שמונעות ממנו נטילת כדורים.
לעיתים זוהי צורת התרופה היעילה יותר כדוגמת סירופ נגד שיעול.
הסירופ שבשימוש כבסיס לתרופות מורכב מתמיסה מרוכזת או רוויה של סוכר טהור במים מזוקקים.
על פי הפרמקופיאה (ספר הכנת התרופות) הבריטית מכינים סירופ פשוט syrup simple BP על ידי המסת קילוגרם אחד של סוכר מנופה ב 500 סמ"ק של מים מזוקקים, והוספת מים מזוקקים רותחים עד למשקל כולל של 1.5 קילוגרם.
המשקל הסגולי של הסירופ צריך להיות 1.33. זוהי תמיסה של 66° בריקס (אחוז החומר היבש בנוזל, מסומן °Bx).
קיימים סירופים פשוטים נוספים, למשל syrup simple NF המרוכז יותר מהסירופ BP.
את הטעמים לסירופ נוהגים להוסיף על ידי הוספת חומרי טעם לסירופ הפשוט.
לדוגמה, את הסירופ הקרוי syrupus aromaticus מייצרים על ידי הוספת כמויות מסוימות של תמצית תפוז וקינמון לסירופ הפשוט.
תרופות רבות קיימות באופן מסחרי רק בצורת טבליות או קפסולות, וזאת משום שלחברות התרופות אין סיבה כלכלית לפתח אותן בסירופ.
הכנת סירופ של תרופות שאינן קימות בצורת מתן זו באופן מסחרי נעשה בבית מרקחת על ידי רוקח מומחה (באנגלית compounding pharmacist).
בתכנון הכנת סירופ יש לבחון את יציבות התרופה בנוזל הסירופ, האפשרות להרחפת או המסת התרופה בנוזל באופן אחיד (הומוגני) ושימוש בחומרים משמרים.
במקרים פשוטים מכינים את הסירופ הרפואי על ידי הוספת התרופה או המסתה בסירופ פשוט, במקרים אחרים יש להתאים את חומציות הנוזל, להוסיף חומרי הרטבה, חומרים מרחיפים וחומרים משמרים.
דבש – סירופ שנוצר על ידי דבורת הדבש מצוף פרחים בעזרת שימוש באמצעים כימיים (אנזימים) ומכניים (אידוי המים בעזרת נפנוף כנפיים מהיר).
סילאן – סירופ המופק ממיצוי פרי התמר.
את הסילאן מייצרים על ידי בישול התמרים וסחיטתם.
מרקמו נוזלי, דומה לזה של דבש, אולם טעמו עדין ומתון יותר.
סירופ זהוב – מתקבל כתוצר לוואי של זקוק סוכר גבישי טהור.
הסוג הידוע ביותר הוא "Lyle's Golden Syrup".
דבשה – סירופ המתקבל בשלב אחר של זיקוק סוכר גבישי טהור.
הדבשה והסירופ הזהוב מזכירים דבש בצבעם ובטעמם ומהווים תחליף דבש לטבעונים.
סירופ תירס – סירופ שמיוצר מתירס ומכיל בעיקר גלוקוזה.
נהוג להמתיק בעזרתו משקאות קלים, מיצים, גלידה, לחם מחיטה מלאה ועוד.
צורתו הנוזלית שומרת על לחות המזון ומונעת קלקול.
באזורים רבים בארצות הברית הוא זול יותר מסוכר בשל מדיניות סובסידיות מכוונת של ממשלת ארצות הברית מצד אחד ומכסים על סוכר מצד שני.
סירופ מייפל – סירופ המיוצר משרף עץ האדר (Maple).
ניתן להפיק את הסירופ מרוב מיני עצי האדר, אך המינים המתאימים ביותר הם: אדר הסוכר (Acer saccharum) ואדר שחור (Acer nigrum).
את השרף נוהגים לאסוף ואז לזקק בהרתחה.
הסירופ פופולרי כתוספת לפנקייק ולוופל אמריקני.
סירופ שוקולד – סירופ המבוסס על סירופ תירס, בתוספת קקאו, צבעי מאכל וחומרי טעם וריח הנותנים לו טעם וניחוח של שוקולד.
גרנדין – מיוצר על ידי סחיטה וסינון של רימונים ובישול עם סוכר.
הסירופ הידוע גם כסירופ גרנדין מקובל כמרכיב בקוקטיילים.
מונין – מותג סירופ במגוון של מעל 100 טעמים, משמש כמרכיב בקוקטיילים.
סירטאקי הוא ריקוד ממוצא יווני שנוצר ב-1964 עבור הסרט זורבה היווני ומשום כך נקרא גם ה"ריקוד של זורבה".
הריקוד הפך למאוד פופולרי בקרב היוונים.
גם הריקוד וגם הניגון הם מקרה נדיר שבו מוזיקה שנכתבה על ידי מלחין ידוע וריקוד שהומצא על ידי כוריאוגרף - הופכים למוזיקה וריקוד עממיים.
השם סירטאקי נגזר מהמילה היוונית "סירטוס", שמשמעותה "מושך" (בריקוד) או "מוביל" (בריקוד).
לריקוד הסירטאקי תכונות דומות לאלו של הריקוד הטורקי זייבק.
הוא משלב הן אווירת שמחה וחג והן חיוניות וספונטניות של הגוף ושל המוח תוך התרוממות רוח.
ריקוד זה הוא למעשה שילוב של הריקוד היווני סירטוס והגרסאות המהירה והאיטית של ריקוד החסאפיקו.
הריקוד מתחיל בקצב איטי, עם תנועות איטיות וחלקות ההופכות בהדרגה למהירות יותר וכוללות דילוגים או קפיצות ככל שהקצב מתגבר.
בתחילת הריקוד המשקל הוא 4/4, וכשהקצב מתגבר הוא משתנה ל-2/4 בחלק המהיר ביותר.
הריקוד מבוצע בשורה או במעגל.
ידי הרקדנים אוחזות בכתפיים של הרקדנים הסמוכים, והמבטים מופנים לימין.
הימני ביותר הוא המוביל של השורה (סירטוס).
כמו כן, ניתן לבצע את הריקוד כריקוד סולו כאשר הרקדן פושט ידיו לצדדים והרגלים נעות בקצב המתאים.
המוזיקה הנלווית לריקוד הולחנה על ידי מיקיס תאודוראקיס, והושפעה מסגנון הרבטיקו המנוגן על ידי נגנים יוניים עם השפעה טורקית (מאקאם).
סִירֶט (ברומנית: Siret; בגרמנית: Sereth; בפולנית: Seret; בהונגרית: Szeretvásár; ביידיש: סערעט) היא עיר בצפון רומניה, הנמצאת באזור בוקובינה, במחוז סוצ'אבה, במחצית הדרך שבין סוצ'אבה לבין צ'רנוביץ.
היא שוכנת על הגדה הימנית של נהר סירט, וממנו קיבלה את שמה.
תקופה קצרה שימשה סירט כבירתו של בוגדאן הראשון.
בשנת 1371 קיבל היישוב את מעמדו כעיר, והיא החלה להתפתח במהירות עקב מיקומה על אם הדרך בין דרום גליציה להונגריה.
כיום היא משמשת כמעבר גבול בין רומניה לאוקראינה.
המצבה הקדומה ביותר בבית העלמין היהודי היא מ-1560, ולפי מפקד האוכלוסין מ-1774 ישבו בעיר 8 משפחות יהודיות אשר מנו 43 נפשות.
במפקד 1910, מנתה הקהילה היהודית 3,178 נפשות מתוך אוכלוסייה כללית של 7,815 נפש (כ-41% מאוכלוסיית העיר והקבוצה האתנית הגדולה ביותר).
במפנה המאות ה-19 וה-20 כיהן כרב העיר, הרב פנחס משה בורשטיין עד ל-1906, לאחריו הרב ד"ר שמואל פרייפלד עד ל-1936, ולאחריו רבי ברוך הגר.
בעיר הייתה פעילות חסידית ענפה; רבי שמואל שמעלקא רובין (נכד רבי נפתלי מרופשיץ ורבי שלום מבעלז) כיהן כאדמו"ר בין השנים תרל"ה עד לפטירתו בשנת תרס"א.
אחריו מילאו את מקומו בנו רבי פנחס מנחם מנדל שכיהן באדמו"רות עד שנספה בשואה וחתנו, רבי חיים אלטר דכנר - שכיהן כראב"ד עד פטירתו בשנת תרצ"א.
ערב השואה פעלו בעיר תשעה בתי כנסת מתוכם ארבעה בתי כנסת חסידיים.
ואדמורי"ם רבים היו פוקדים את העיר בקביעות לשבתות ולפגישות עם קהל חסידיהם.
(הבולטים שבהם: האדמו"ר ישראל הגר, האדמו"ר מנחם נחום פרידמן (בויאן), האדמו"ר מסדיגורה אברהם יעקב פרידמן (השני) והאדמו"ר חיים הגר (אוטיניה))
האדמו"ר רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה קבע את משכנו וחצרו בעיר, לאחר מלחמת העולם השנייה שב לעיר עד ל-1947 אז עלה לארץ ישראל.
אחד מהאדמו"רים לבית ויז'ניץ, רבי ברוך הגר, צעיר בניו של ישראל הגר (אהבת ישראל) כיהן מ-1936 כרב המקום, והוא מייסדה של חסידות סרט ויז'ניץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא קבע את משכנו בחיפה, ושם קיימת עד היום שכונה של חסידי סערט ויז'ניץ.
בעיר פעלו תנועות הנוער הציוניות והבולטות שבהן היו הנוער הציוני ובית"ר.
ביוני 1941 עם הפלישה הנאצית לברית המועצות.
גורשו כל יהודי סירט בפקודת הצבא הרומני בשלב ראשון אל העיר רדאוץ.
18 זקנים וחולים אשר לא יכלו ללכת ברגל נורו על גדת הנהר סירט לאחר שאנסו לעינהם את הנשים על ידי חיילי הצבא הרומני בפקודת המיור אלבו (Albu).
שאר התושבים גורשו במסע רגלי ולאחר מכן ברכבות אל העיר קראיובה שבדרום רומניה.
לאחר מכן גורשו שוב במסע רגלי מפרך עד לעיר מוגילוב-פודולסק שעל גבול אוקראינה.
בסירט נותר בית הכנסת היהודי "הגדול" בסמוך לבית העירייה.
חבר הכנסת יצחק ארצי היה יוצא המקום ופעל להנצחת הקהילה היהודית.
בניו שלמה ארצי ונאוה סמל איזכרו את סירט כמקור השראה.
סירט (באוקראינית: Серет; ברוסית: Сирет; ברומנית: Siret) הוא נהר הנובע בהרי הקרפטים הצפוניים ונשפך לתוך נהר הדנובה.
נביעתו בגובה 1,238 מטר מעל פני הים, בתחום אוקראינה ולאחר דרך קצרה ממשיך ברומניה.
על גדותיו שוכנות הערים: סירט, ליטן, פשקאן, רומאן, בקאו וגאלאץ.
אורכו של הסירט 706 קילומטרים ובאגן הניקוז שלו נכללים הנהרות:
מולדובה Moldova אורכו 216 קילומטר
ביסטריצה Bistriţa אורכו 283 קילומטר
סוצ'אבה Suceava אורכו 170 קילומטר
בְרלאד Bârlad אורכו 207 קילומטר
שטח אגן הניקוז שלו הוא 44,835 קילומטרים רבועים.
סירופ מייפל (על פי האקדמיה ללשון שירוב אדר) הוא סירופ ממתיק המיוצר באופן מסורתי מלשד העצה של מספר מיני אדר (Acer).
מקובל להשתמש בו כתוספת לחביתיות, וופלים או פרנץ' טוסט.
לעיתים משמש באפייה, בייצור ממתקים וכתוספת לקינוחים.
סירופ המייפל מיוצר באופן מסורתי ואותנטי בצפון אמריקה.
אף שנהוג לייחסו בעיקר לפרובינציית קוויבק בקנדה ולמדינת ורמונט בארצות הברית ניתן, למעשה, לייצרו בכל מקום שבו מתאפשרת צמיחת עצי אדר הסוכר.
קנדה אחראית ליותר מ-80% מן הייצור העולמי של סירופ מייפל, כלומר – 7 מיליון גלונים בשנה (נתוני 2005).
רוב הייצור, כ-75% מהייצור העולמי, שווה ערך למעל 400 מיליון דולר קנדי בשנה (מנתוני 2012) מתבצע בקוויבק.
כמויות קטנות יותר מיוצרות אף בפרובינציות אונטריו, נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד.
בארצות הברית מתבצע עיקר הייצור במדינת ורמונט (בהיקף של 410,000 גלונים לשנה).
כמויות קטנות יותר מיוצרות במיין, ניו יורק, פנסילבניה וכמה מדינות נוספות בניו אינגלנד והמערב התיכון.
שליטתה של קוויבק בשוק העולמי היא חדשה יחסית, כיוון שעד שנות ה-40 של המאה העשרים, הייתה ארצות הברית היצרנית העיקרית של סירופ מייפל.
בתהליך הייצור נעשה שימוש בעיקר בלשד עצי אדר הסוכר (A.
saccharum), ולעיתים גם בלשד עצי אדר שחור (A.
rubrum), בשל תכולת הסוכר הגבוהה שלהם.
באופן מסורתי את סירופ המייפל רודים על ידי ביצוע חתך בעץ האדר וניקוז הנוזל לדלי.
כיום מקובל לבצע את האיסוף באמצעות צינורות פלסטיק, הגם שיש המשתמשים עדיין בשיטות המסורתיות.
לא מתבצע חתך בעץ שגילו פחות מ-40 שנה וקוטרו קטן מ-25 סנטימטרים.
עומקו של החתך הוא בערך 25–38 מילימטרים.
ייצור המייפל מתרכז בחודשים פברואר, מרץ, ואפריל, בהתאם לתנאי מזג האוויר.
לילות מקפיאים וימים חמימים נחוצים לעידוד זרימת נוזל העצה.
מעבר מטמפרטורה גבוהה מנקודת הקפאון לטמפרטורה נמוכה מנקודה זו גורם לספיגת מים מן האדמה, ומעבר טמפרטורה הפוך גורם להתפתחות לחץ פנימי, אשר בסיוע כוח המשיכה מוביל לזרימת הנוזל דרך החתכים בגזע העץ ובענפיו.
צינורות המוחדרים לעץ משמשים לאיסוף הנוזל והובלתו לדליים או למערכת צינורות חיצונית.
שימוש במערכת צינורות מודרנית תוך יצירה מלאכותית של ריק מגביר את התפוקה.
בכל שנה נקדח חור בנקודה אחרת על מנת לאפשר החלמה של גזע העץ.
בשיטה המסורתית הועבר הנוזל שנאסף בדלי למקום עיבודו, הקרוי "בקתת סוכר" (או "בית סוכר").
כיום ההעברה לבקתת הסוכר מתבצעת באמצעות צינורות.
בבקתת הסוכר מוזרם הלשד באיטיות למשטח אידוי שבו הוא מורתח עד הפיכתו לסירופ.
התהליך איטי בשל כמות המים שיש לאדות לשם יצירת הסירופ; מ-40 ליטרים של לשד (תנובה ממוצעת של עץ מייפל בוגר בעונה) מיוצר כליטר אחד בלבד של סירופ (לאחר שאוּדוּ ממנו 39 ליטרים של מים).
סירטסיי (באיסלנדית: Surtsey – "האי של סורט") הוא אי געשי בסמוך לחופה הדרומי של איסלנד.
האי נוצר בהתפרצות געשית שהתרחשה בעומק 130 מטרים מתחת לפני הים, ופרץ מהים ב-14 בנובמבר 1963. ההתפרצות החלה מספר ימים קודם לכן ונמשכה עד ל-5 ביוני 1967 לאחר ששטח פני האי הגיע ל-2.7 קילומטר רבוע.
סחיפה של גלים ורוח צמצמו בעקביות את שטח האי, ונכון לשנת 2007 שטחו הוא 1.4 קמ"ר בלבד.
במהלך היווצרותו נחקר האי באופן נרחב על ידי וולקנולוגים והיה מוקד להתעניינות רבה עבור בוטניקאים וביולוגים שבחנו את שלבי האכלוס של האי השומם בצמחייה ובעלי חיים.
הפתחים התת-ימיים דרכם אירעה ההתפרצות שיצרה את סירטסיי הם חלק מהמערכת הגעשית התת-ימית של איי וסטמאנאאיאר, השוכנים על הסדק התת-ימי של הרכס המרכז-אטלנטי.
בנוסף להתפרצות סירטסיי, התרחשה בארכיפלג וסטמאנאאיאר גם ההתפרצות המסוקרת של הר הגעש אלדפל באי היימאיי בשנת 1973. בהתפרצות שיצרה את סירטסיי נוצרו מספר איים קטנים נוספים, כמו יואולניר ופסגות עלומות שם אחרות, אך רובם התפוררו די מהר ושוב אינם מגיחים מעל לגובה פני הים.
בשנת 2008 הוכרז האי סירטסיי כאתר מורשת עולמית.
ב-14 בנובמבר 1963, בשעה 07:15 לפי שעון איסלנד, הבחין טבחה של סירת מכמורת ששטה באזור הארכיפלג של וסטמאנאאיאר מדרום לאיסלנד, בעמוד עשן שחור בכיוון דרום-מערב.
כלי השיט שינה כיוון והחל לשוט לכיוון העשן על מנת לבדוק את מקורו.
הקברניט סבר תחילה כי ייתכן שמדובר בסירה העולה באש, אך משקרבו אל המקום גילו כי מדובר בהתפרצויות שמקורן בגעשיות תת-ימית.
אף על פי שההתפרצות לא הייתה צפויה מראש, היו מספר אינדיקציות לכך שהגעשיות ממשמשת ובאה.
שבוע קודם לכן רשם סייסמוגרף ברייקיאוויק רעידות חלשות, אך מקורן לא היה ידוע.
יומיים קודם להתפרצות מצא כלי שיט שעסק במחקר ימי כי מי הים באזור חמים מהרגיל, ובו בזמן הבחינו מספר תושבים הגרים בעיר החוף ויק אי מירדל, כ-80 קילומטרים ממקור ההתפרצות, בריח של מימן גופרתי.
ההתפרצות החלה, ככל הנראה, ימים בודדים לפני 14 בנובמבר.
קרקעית הים במקום השתרעה בעומק של 130 מטרים מתחת לפני הים, ובעומק זה שותקו ההתפרצויות על ידי לחץ המים.
עם זאת ההתפרצויות המתמשכות בנו אט-אט הר געש תת-ימי, ומשזה קרב אל פני הים, שוב לא יכול היה לחץ המים למנוע את המשך הגעשיות, וזו פרצה מן הים.
עד השעה 11:00 ב-14 בנובמבר 1963 הגיע עמוד העשן לגובה של קילומטרים אחדים.
תחילה אירעו ההתפרצויות בשלושה פתחים שונים לאורך הסדק התת-ימי, ובצהריים התאחדו עמודי העשן לכדי עמוד בודד וגדול.
במהלך השבוע אירעו פיצוצים ממושכים ולאחר מספר ימים נוספים נוצר אי החדש עשוי בעיקר לבה קרושה.
זה השתרע לאורך של 500 מטרים ונישא בשיאו לגובה של 45 מטרים.
בהמשך התרכזו ההתפרצויות בפתח יחיד לאורך הסדק, וזרימת הלבה העניקה לאי מתווה עגלגל.
עד ה-24 בנובמבר הגיע סירטסיי לאורך של 900 מטרים ולרוחב של 650 מטרים.
ההתפוצצויות החזקות שהתרחשו עם מגע הלבה במי הים הקרים עיצבו את הרכבו של סירטסיי העשוי מערימה רופפת של סלעים געשיים.
הסלעים נסחפו במהירות על ידי הסערות החורפיות בצפון האוקיינוס האטלנטי.
עם זאת, ההתפרצויות לא פיגרו אחרי סחיפה זו, ועד חודש פברואר 1964 המשיך האי וגדל עד שהגיע לקוטר מקסימלי של יותר מ-1,300 מטרים.
ב-6 בדצמבר 1963 עלו שלושה עיתונאים צרפתים מהמגזין פרי מאטש (Paris Match) אל חופו של האי, ושהו במקום משך כ-15 דקות.
פיצוצים עזים אילצו אותם לעזוב את המקום, ולאחר מכן חמדו השלושה לצון וטענו לריבונותם על האי, אך ממשלת איסלנד מיהרה להצהיר כי האי החדש שייך לה מאחר שהוא שוכן בתחום המים הטריטוריאליים שלה.
התפרצויות פריאטיות המשיכו והתחוללו באי עקב חדירת מים לסדקים הפרוצים, ואלה העיפו סלעים למרחק של עד קילומטר מהאי ושלחו ענני אפר לגובה של עד עשרה קילומטרים באטמוספירה.
אולם בתחילת שנת 1964 ממדיו של האי שוב לא אפשרו למי הים להגיע אל הסדקים, והגעשיות הפכה לנפיצה פחות.
בשלב זה תפסו מזרקות וזרמי לבה את מקומם של הפיצוצים העזים והיו לפעילות העיקרית בסירטסיי.
פעילות זו הביאה ליצירה של שכבת סלע קשה וחסינת בליה בראשה של ערימת הסלעים הגעשיים הרופפים, וזו מנעה מהאי להישטף במהירות.
ההתפרצויות לא חדלו אלא בשנת 1965, מועד בו הגיע שטחו של האי ל-2.5 קמ"ר.
ב-28 בדצמבר 1963 החלה פעילות תת-ימית 2.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לסירטסיי, וזו יצרה רכס בגובה של מאה מטרים על קרקעית הים.
ההר התת-ימי קיבל את השם "סירטלה" (Surtla), אך זה לא הגיע לגובה פני הים.
ההתפרצויות בסירטלה פסקו ב-6 בינואר 1964 ומאז נשחק ההר מעומק מינימלי של 23 מטרים מתחת לפני הים לעומק של 47 מטרים מתחת לפני הים.
הפעילות הגעשית באי עצמו פסקה ב-1965, אך בסוף חודש מאי של אותה שנה החלה התפרצות בפתח במרחק של 600 מטרים מחופו המזרחי.
עד ה-28 במאי נוצר אי חדש נוסף שזכה לשם "סירטלינגיר" (Syrtlingur).
ההתפרצויות בסירטלינגיר נמשכו עד תחילת אוקטובר 1965, ואילו עד ה-24 לחודש נשחק אי זה ונעלם מתחת לגלים.
במהלך דצמבר 1965 ארעה פעילות תת-ימית נוספת במרחק של 900 מטרים דרומית-מערבית לסירטסיי, ואי נוסף הופיע מעל פני הים.
האי זכה לשם "יואולניר" (Jólnir) ובמהלך שמונת החודשים שלאחר מכן הגיע לגובה של 70 מטרים מעל פני הים ולשטח של 0.3 קמ"ר.
גורלו של יואולניר היה זהה לזה של סירטלינגיר - ההתפרצויות פסקו ב-8 באוגוסט 1966, וכתוצאה מכך נשחק האי ונעלם אל מתחת למי הים במהלך אוקטובר באותה שנה.
לעומת זאת, האי סירטסיי זכה לתגבורת של לבה שהאטה את תהליכי הבליה, כאשר ב-19 באוגוסט 1966 התחדשו בו ההתפרצויות.
קצב ההתפרצויות פחת בהדרגה וב-5 ביוני 1967 פסק כליל.
החל מתאריך זה היה הר הגעש באי רדום.
הנפח הכולל של הלבה שנפלטה במהלך שלוש וחצי השנים שבה היה הר הגעש פעיל נאמד בכקילומטר מעוקב אחד, והנקודה הגבוהה ביותר אליה הגיע האי נישאה לגובה של 174 מטרים מעל גובה פני הים.
מרגע שפסקה הגעשיות בסירטסיי, פחת שטח הפנים של האי בשל בליה.
אזור גדול בצידו הדרום-מזרחי של סירטסיי התבלה לחלוטין, בעוד שבצידו הצפוני הופיעה לשון יבשה שזכתה לשם "נורד'ירטאנגי" Norðurtangi - "הנקודה הצפונית").
ההערכה היא כי עד שנת 1998 אבד חומר בנפח של כ-0.024 קילומטר מעוקב כתוצאה מבליה.
סירטסיי הוגדר כשמורת טבע בשנת 1965 אף על פי שהר הגעש עדיין היה פעיל באותה עת.
רק מדענים בודדים מורשים להגיע לאי, ואחרים יכולים לעשות זאת מהאוויר בלבד בטיסות תיירותיות שיוצאות מאיסלנד.
מטרתה של ההגבלה לאפשר לרצף האקולוגי הטבעי להמשיך ולהתקיים באי ללא הפרעה חיצונית.
הצמח הווסקולארי הראשון שנתגלה באי נמצא בקיץ של שנת 1965; טחב נמצא לראשונה בשנת 1968 וחזזיות התגלו במקום ב-1970. התפתחות הצמחייה באי נחקרה בקפדנות, ובמיוחד זו של הצמחים הווסקולאריים שלהתפתחותם מייחסים הבוטניקאים חשיבות רבה במיוחד.
טחבים וחזזיות מכסים את רוב שטחו של האי.
במהלך עשרים השנים הראשונות לחייו של האי, נבחנו עשרים מינים שונים של צמחים, אך רק עשרה מהם התבססו באדמה החולית והדלה מבחינת תזונתית.
איכות האדמה השתפרה כאשר ציפורים החלו לקנן באי, וכך הצליחו מיני צמחים מפותחים יחסית לשרוד במקום.
השיח הראשון נתגלה באי בשנת 1998. היה זה שיח ערבה ממין Salix phylicifolia המסוגל לצמוח לגובה של עד ארבעה מטרים.
בסך הכל נמצאו באי 60 מינים שונים של צמחים, ו-30 מהם התבססו בו.
צמחים נוספים ממשיכים להופיע באי בקצב של בין 2 עד 5 מינים חדשים כל שנה.
התפשטות העופות בסירטסיי הסתייעה בצמחייה שהופיעה בו, ואף תרמה לה.
העופות משתמשים בצמחים למטרות קינון ואגב כך מסייעים בהפצת הזרעים ובדישון האדמה בחריוני עופות.
העופות החלו לקנן בסירטסיי כשלוש שנים לאחר שההתפרצויות פסקו.
המינים הראשונים שהגיעו לאי היו היסעור השחפי (Fulmarus glacialis) ממשפחת היסעוריים, וכן מיני אלקיים שונים.
באי מצויים באופן קבוע שמונה מיני עופות שונים.
מושבה של שחפים קיימת באי מאז 1986, ושחפים בודדים נצפו על חופיו שבועות מספר לאחר היווצרותו.
המושבה הייתה חיונית במיוחד להתפתחות הצמחייה באי, ולשחפים נודעה השפעה רבה על התפשטות הצמחים בסירטסיי.
משלחת משנת 2004 מצאה עדויות לקינון התוכי הימי, הנפוץ במיוחד ביתר איי הארכיפלג.
מלבד היותו בית למספר מיני עופות, שימש האי גם כנקודת עצירה בה יכולים עופות נודדים לעצור למנוחה.
מדובר בעיקר בעופות שנודדים בין האיים הבריטיים ואיסלנד.
על העופות שנצפו עוצרים באי נמנים הברבור השר (Cygnus cygnus) ומינים שונים של אווזים ועורבים.
אף על פי שסירטסיי נמצא ממזרח לנתיב הנדידה לאיסלנד, הוא הפך לנקודת עצירה פופולרית לעופות נודדים עם התפתחות הצמחייה במקום.
זמן קצר לאחר היווצרות האי נראו כלבי ים סביב חופיו, ואלה החלו מתחממים בשמש, בעיקר על לשון היבשה הצפונית שנוצרה עם התבלות האי.
בשנת 1983 נמצא כי כלבי ים גם מתרבים על האי וכ-70 פרטים הפכו את האי לאתר קבוע למטרה זו.
כלבי ים אפורים נפוצים יותר על האי מאשר פוקת המפרץ.
נוכחותם של כלבי הים מושכת לאזור האי להקות קטלנים שביקרו לעיתים תכופות באזור הארכיפלג וסטמאנאאיאר.
מתחת למים ניתן למצוא מינים ימיים רבים, בהם שפע כוכבי ים, קיפודי ים וצלחיות.
הסלעים ומדרונות הר הגעש מכוסים אצות, עם ריכוז גבוה במיוחד בין 10 ל-20 מטרים מתחת לפני המים.
החרקים הגיעו לאי זמן קצר לאחר שנוצר, והם נתגלו לראשונה ב-1964. ראשונים היו חרקים מעופפים שנישאו אל האי עם הרוח או שעופפו אליו בכוחות עצמם.
חרקים אחרים הגיעו לאי באמצעות עצים סחופים, על גופם של בעלי חיים אחרים ועל גופות של חיות שנסחפו אל חופי האי.
ב-1974 נסחפה לסירטסיי חלקת דשא גדולה.
מדענים נטלו מחצית ממנה למטרת מחקר ומצאו בה 663 חסרי חוליות, בעיקר קרדיות וקפזנביים, שרובם שרדו את חציית הים.
התמסדות החרקים באי סיפקה מזון לעופות, שסייעו בתורם להתבססותם של מיני חיות אחרים באי.
גופותיהם של עופות מתים סיפקו מזון לחרקים אוכלי בשר, בעוד שהתפתחות האדמה והצמחייה באי סיפקה אזור מחיה מתאים לחרקים אוכלי עשב.
תולעי אדמה שככל הנראה נישאו אל האי מהאי השכן היימאי על גופם של עופות, התגלו לראשונה בשנת 1993. חשופיות נמצאו ב-1998 והן זהות לזנים הקיימים בדרום איסלנד.
גם עכבישים וחיפושיות התבססו באי.
לאחר שההתפרצויות באי פסקו לחלוטין החליטו המדענים על קריטריונים שעל פיהם יוכלו למדוד את השינוי בצורתו ובגודלו של האי.
המדידות חשפו כי בעשרים השנים שלאחר תום ההתפרצויות צנח האי במאונך ובעקביות כתוצאה מתהליכי בליה, ואיבד כמטר מגובהו המקורי.
קצב הצניחה עמד בתחילה על כ-20 סנטימטרים בשנה אך עד שנות ה-90 של המאה ה-20 הואט לכדי 1–2 סנטימטרים בשנה.
להאטה בתהליכי הבליה אחראיים מספר גורמים, ובהם היווצרות שכבת טפרה, דחיסת סלעי משקע תת-ימיים מסביב לאי, ודחיסת קרום כדור הארץ תחת משקלו של הר הגעש.
הדפוס האופייני להתפרצויות געשיות בארכיפלג מראה כי הן מתרחשות פעם בודדת בכל מקום, ומסיבה זו, לא סביר שהאי יגדל בעתיד בדרך זו.
המים שסביב לאי שוחקים אותו מאז היווצרותו, ומאז איבד כמחצית משטחו ההתחלתי.
נכון לשנת 2005, מאבד האי כ-10 דונם משטחו בכל שנה.
עם זאת, לא סביר שהאי ייעלם לחלוטין בעתיד הקרוב.
האזור שנשחק היה עשוי בעיקר ממסלע רופף אשר רגיש להשפעת רוחות וגלים.
יתר האי "מצופה" בזרמי לבה קשיחים ועמידים יותר בפני בליה.