tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רדוף ברגשי אשם על מותם של חברי התנועה בצ'נסטוחובה החליט גלר לנסוע בדצמבר 1942 לבקר בעיר זו כמו גם בסוסנוביץ, בנדין וזגלמביה.
באותה תקופה נלקחו בני משפחתו של גלר באופוצ'נו באקציה האחרונה שנערכה בעיירה ונשלחו לטרבלינקה.
גלר שקל להצטרף לחלוצים בבנדין שתכננו מרד בגרמנים אך בסופו של דבר החליט לחזור לורשה.
עם חזרתו של גלר לגטו ורשה, בתחילת ינואר 1943, הצטרף להכנות להתנגדות לגרמנים במסגרת אי"ל.
זמן קצר לאחר הגעתו פתחו הגרמנים (ב-18 בינואר 1943) בגירוש יהודים מהגטו, וחברי ארגוני ההתנגדות התחבאו כדי לא להיתפס.
גלר, יחד עם עוד שישה מחברי גורדוניה, צורף לפלוגת לוחמים של תנועת דרור שהסתתרה בדירה ברחוב זמנהוף.
חוליה של חיילים גרמנים, שנכנסה באותו יום לדירה, נתקלה באש של הלוחמים שפגעה בשני חיילים גרמנים.
הקבוצה, וגלר בתוכם, נמלטה לדירה ברחוב מורנובסקה 44 ובהמשך עברה לדירה ברחוב מילה 34. בהמשך אירועי המרד הקטן היה גלר מעורב בפעילויות התנגדות שונות וכן בהשגת כלי נשק.
עם סיום אירועי ינואר החל גלר לאסוף בני נוער כדי להגדיל את הפלוגה.
כשהחלו אירועי אפריל 1943 מנתה הפלוגה כ-20 חברים.
עד מרץ שהתה הפלוגה ליד בית החרושת למברשות ואז עברה לאזור בתי החרושת טבנס-שולץ.
בתחילת אפריל מונה גלר למפקד אזור טבנס-שולץ ולפיקודו עמדו שמונה קבוצות/פלוגות מכל התנועות היהודיות (מתוך 22 קבוצות שנבנו עד אפריל 1943):
קבוצת דרור בפיקודו של בנימין ואלד (רחוב לאשנו 36)
קבוצת קומוניסטים בפיקודו של האשאק קווה (רחוב לאשנו 74)
קבוצת גורדוניה בפיקודו של יעקב פיינגבלאט
קבוצת פועלי ציון בפיקודו של מאיר (מארק) מאירוביץ (רחוב נובוליפיא 31)
קבוצת השומר הצעיר בפיקודו של דוד נובודבורסקי (רחוב נובוליפיא 67)
קבוצת השומר הצעיר בפיקודו של שלמה וינוגרון (רח' נובוליפקי 41)
קבוצת הבונד בפיקודו של וולוול רוזובסקי (רחוב סמוצ'ה 68)
קבוצת קומוניסטים בפיקודו של יולק (רחוב נובוליפיא 66)
עם היכנסו לתפקיד פעל גלר לביצור האזור שבאחריותו ולהגדלת מלאי הנשק והתחמושת.
ההכנות הרבות באו לידי ביטוי ב-18 באפריל כשהגרמנים התחילו לפעול לחיסול ההתנגדות בגטו.
החל מ-18 באפריל החלו תקריות יומיות בין המגינים לבין הגרמנים בהיקף מצומצם מאחר שהגרמנים התמקדו בחיסול ההתנגדות באזור הגטו המרכזי.
כמפקד האזור טרח גלר לעבור בין העמדות והבונקרים ולעודד את הלוחמים שסבלו מעייפות, רעב ופציעות.
לאחר שריפת הגטו הראשי התפנו הגרמנים לחסל את ההתנגדות באזור טבנס-שולץ.
מצב העמדות של המגינים התדרדר בעקבות ירי ארטילרי של הגרמנים שגרמה להרס נרחב בבניינים בהם התבצרו המגינים.
ב-26 באפריל הורה גלר ללוחמיו להתכנס בבונקר שברחוב לאשנו 56 כדי להצטרף לפרטיזנים ביערות.
ב-27 באפריל ירדה שארית הלוחמים (כ-40), וגלר בראשם, לתעלת הביוב ויצאה בבית באזור נטוש ברובו שם חיכו עד ה-30 באפריל להגעת המשאית של ארגון הפ.פ.ר..
הלוחמים עלו למשאית כדי לצאת ליער לומיאנקי אך גלר בחר להישאר בורשה כדי להמשיך לפעול בתנועת ההתנגדות.
חלק אחר מהלוחמים ניסה אף הוא לעבור לחלק הארי בתעלות הביוב, אולם הגרמנים הזרימו גז לתעלות אלו, חיכו ליד הפתחים וירו בלוחמים שניסו להימלט מהגז.
כשחזר גלר לעיר השתמש בתעודותיו המזויפות כדי לנוע ברחבי העיר.
ב-24 במאי השתתף גלר בפגישה של חברי ארגונים שונים שנערכה בבית חרושת סגור לתאית.
גפרור דולק הצית את מחסן התאית וגרם למותם של שמונה מהנוכחים במקום ולכוויות לאחרים.
גלר הצליח להימלט מהמקום על אף כוויותיו.
בין השאר שהתה במקום טוסיה אלטמן שנכוותה באופן חמור, נתפסה על ידי הגסטפו ונפטרה ב-26 במאי.
באמצע שנת 1943 פעלו בפולין גופים שסיפקו דרכונים זרים (בעיקר של מדינות דרום ומרכז אמריקה) ליהודים כדי לאפשר להם יציאה בטוחה מאירופה.
לאחר הפציעה בבית החרושת לתאית נשברה רוחו של גלר והוא נענה להצעה זו לקבלת דרכון זר.
נקודת הכינוס של בעלי הדרכונים הייתה במלון 'פולסקי' בעיר ורשה שבו יכלו היהודים לשהות מבלי שיאסרו.
באחד הימים, בזמן ההמתנה לטיפול בבקשתם, גילו היהודים שהגסטפו טמן להם פח: הגרמנים פרצו למלון, אסרו את כל היושבים בו (וגלר ביניהם) ושלחו אותם למחנה ברגן-בלזן.
הידע על קורותיו במחנה זה התקבל מהלה שיפר רופאייזן שפגשה בו שם.
אף שהחזיק ניירות דרום אמריקאים נשלח גלר מברגן-בלזן לאושוויץ שם נספה.
בקיבוץ מעלה החמישה, שהוקם על ידי חברי תנועת גורדוניה, הקים הפסל אנדריי רבס, ב-1961, פסל לזכר מורדי גטו ורשה.
אחת הדמיות המופיעות בפסל היא של אליעזר גלר.
גילוי הלוט היה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בעצרת המרכזית של תנועת 'האיחוד'.
ב-1960 הוציא דוד רון, חבר מעלה החמישה, את הספר 'הם יורים' על דמותו של אליעזר גלר.
הספר נכתב בסיועו של אהרון כרמי-חמילניצקי, בן עירו של אליעזר, חניכו וידידו, ששרד את השואה.
ב-1946 הוקמה בלודז' קבוצת חלוצים של גורדוניה שנקראה 'קבוצת אליעזר גלר'.
אליעזר גלעדי (15 באפריל 1932 – 31 במאי 2022) היה אלקטרוכימאי ישראלי, דקאן הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר באוניברסיטת תל אביב ומייסד תוכנית גלעדי לקליטת מדענים עולים.
אליעזר גלעדי נולד בבודפשט ועלה לארץ ישראל בפברואר 1940 יחד עם משפחתו, כשהם נמלטים מאימי הנאצים.
את לימודי התואר הראשון והשני בפיזיקה ובכימיה עשה באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1951–1956. בשנת 1960 נסע ללימודי תואר שלישי באלקטרוכימיה באוניברסיטת אוטווה, אותם השלים בשנת 1963. עבודת הדוקטורט שלו, שהתבצעה בהנחיית פרופ' בריאן אוונס קונווי , עסקה בהתנהגות של צורוני ביניים הנבלעים בתגובות אלקטרודיות.
בשנים שלאחר מכן שהה כחוקר באוניברסיטת פנסילבניה.
עם שובו לישראל בשנת 1966 מונה גלעדי לפרופסור חבר בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב, שזה מכבר הוקם.
בשנת 1971 קודם לדרגת פרופסור מן המניין, וכעבור שנתיים מונה לראש בית הספר, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1976.
בשנת 1980 מונה לדקאן הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר, וכיהן בתפקיד זה כארבע שנים.
בשנים 1991–1996 שימש כמנהל מרכז גורדון ללימודי אנרגיה, ובשנת 2000 יצא לגמלאות.
עם זאת, גם לאחר פרישתו המשיך במחקר פעיל.
הוא כיהן כמרצה וכפרופסור אורח במוסדות רבים ברחבי העולם, בהם אוניברסיטת וירג'יניה, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב ועוד.
שימש גם כיועץ בכיר לגופים ממשלתיים, ארגונים ביטחוניים ותעשיות בישראל בעולם.
מעבר לפעילותו המחקרית, היה פעיל ומוביל בקליטת מדענים עולים ואף עמד בראשות ועדה להסדרת מעמדם האקדמי.
מסקנות הוועדה הביאו ליצירתה של תוכנית גלעדי שנוסדה בשנת 1994, ואליה משתייכים המדענים המצטיינים לאחר שנתיים מרגע קליטתם במערכת האקדמית.
במאי 2022 הלך גלעדי לעולמו ונטמן בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
גלעדי היה נשוי לדליה פפושדו (גרושתו של אלי פפושדו).
מחקרו של גלעדי עסק בלמידת תהליכים יסודיים באלקטרוכימיה ובהם: חקר הספיחה בממשק מתכת-תמיסה, חקר ההתפתחות של חספוסים במהלך תהליך הציפוי האלקטרוכימי, מעקב אחר השלבים הראשוניים בנוקלאציה וגדילה בעת שיקוע ויצירת תרכובות על פני שטח.
כמו כן חקר את התכונות המכניות, האופטיות והחשמליות של ננו-שכבות מתכתיות דו־ממדיות הנוצרות על פני מצעים זרים ואת התכונות האלקטרוכימיות של ממסים לא מימיים ומעורבים.
ברבות השנים פרסם גלעדי מעל ל-200 מאמרים בכתבי עת שפיטים.
בין תלמידיו פרופ' ישראל רובינשטיין ממכון ויצמן למדע ופרופ' שלמה אפרימה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עם שותפיו למחקר נמנים הפרופסורים נעם אליעז ועמנואל פלד מאוניברסיטת תל אביב.
עמית החברה האלקטרוכימית של ארצות הברית (1997)
עמית החברה האמריקאית לקידום המדע (1998)
פרס הפלדיום ע"ש אולין של החברה האלקטרוכימית (2003)
עמית החברה המלכותית הקנדית (2005)
חבר האקדמיה למדעים של החברה המלכותית הקנדית (2005)
עמית החברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (2007)
פרס ע"ש הנרי לינפורד של החברה האלקטרוכימית האמריקאית על הצטיינות בהוראת האלקטרוכימיה (2008)
עמית כבוד של המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון (2011)
עמית החברה הבינלאומית לכימיה, למדע ויישומים בכימיה (2014)
פרס הזהב של החברה הישראלית לאלקטרוכימיה (2014)
הרב אליעזר גולדמן (נולד ב-1966, כ"ד בתשרי ה'תשכ"ז) הוא אדמו"ר חסידות זוועהיל בארצות הברית.
נולד לרבי יעקב לייב גולדמן, רב חסידי זוועהיל בבני ברק, ובנו של רבי מרדכי גולדמן מזוועהיל.
אמו צביה היא בת הרב משה ברגמן ראש ישיבת רשב"י.
כשהיה עדיין ילד קטן התייתם מאמו מרת צביה זלאטה, וכשהיה בן שתים עשרה חלה גם אביו.
בתקופה זו גדל אצל דודו, רבי ישראל צבי יאיר דנציגר לימים הרבי מאלכסנדר, ולאחר מכן אצל דודו רבי שלמה גולדמן ביוניון סיטי.
בשנת תשמ"ד נישא לציפורה בת רבי דוד טברסקי האדמו"ר מסקווירא, והתגורר בניו סקוור.
חודשים לאחר נישואיו, נפטר אביו לאחר מחלה.
במהלך השנים נחשב למקורב לחותנו, ואף שימש כבעל תוקע בימי ראש השנה בחסידות סקווירא.
בשנת תשע"ז, לאחר פטירת דודו רבי שלמה גולדמן ללא צאצאים, פנו אליו חלק מהחסידים והוא החל לכהן כאדמו"ר חסידות זוועהיל בארצות הברית.
הוא עבר להתגורר במונסי ושם פתח את בית מדרשו.
מגיעים אליו גם חסידי זוועהיל וגם חסידי סקווירא.
אשתו ציפורה נפטרה בח' באלול ה'תשפ"ב.
באלול תשפ"ד נישא לבת רבי לייבוש רבינוביץ, רב קהילה במנצ'סטר ובן רבי בן-ציון רבינוביץ מביאלא.
לרבי אליעזר ואשתו ציפורה תשעה ילדים - שבעה בנים ושתי בנות:
גדליה יעקב לייב, נשוי לחנה, בת רבי יעקב ישעיה זאב גרוס, רב קהילת האלמין בביתר עילית.
פנחס אהרן, נשוי לעכסא בלומא, בת רבי משה זאב וואלף מייזליש, רב קהילת אוהעל במונסי.
מרדכי, נשוי לברכה פערל, בת הרב אברהם יעקב פלינטנשטיין, חתנו של דודו האדמו"ר מאלכסנדר ובנו של הרב יצחק מאיר פלינטנשטיין האדמו"ר מקופיטשניץ.
שלום, נשוי לבת שבע שרה, בת רבי פנחס משה טאוב, האדמו"ר מקוזמיר.
שלמה, נשוי לשבע רבקה, בת הרב יוסף פאנעט, בנו של הרב יצחק יחיאל פנט, האדמו"ר מדעעש.
יחזקאל שרגא, נשוי ללאה אסתר, בת דודו הרב יצחק טווערסקי, בן האדמו"ר מסקווירא וחתן רבי ישראל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ.
צביה זלאטא ברכה, נשואה להרב אליעזר זאב ירחמיאל רבינוביץ, בנו של רבי יעקב מנחם, האדמו"ר מביאלא-בני ברק.
יצחק יוסף, נשוי לשפרה מלכה, בת רבי אלטר ישראל אברהם קרויז, האדמו"ר מקרעסטיר.
לאה אסתר, נשואה ליוסף מאיר, בן הרב יקותיאל יהודה רוזנבוים רב חסידי קרעטשניף בברכפלד, מודיעין עילית.
אליעזר גלאובך-גל (יליד-1933) הוא סופר ופעיל חברתי בישראל.
מוסמך כמגשר ובורר, חבר אגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל.
אליעזר גלאובך-גל נולד (יליד 1933) ניצול שואה ממחנות המוות בטרסניסטיה - אוקרינה 1941-1944 ,בויניצה-וורושילובקה אשר על נהר הבוג שם ניספו אביו שלמה ואחיו פישל.בכפר צ'רפקאוץ' (Cerepcăuți) שבצפון בוקובינה שברומניה (היום Cherepkivtsi שבמערב אוקראינה).
אליעזר גלאובך הוא בנם של קלרה ושלמה גלאובך אשר ניהל חווה חקלאית גדולה.
בסוף שנת 1947 יצא אליעזר להכשרה של עליית הנוער בשם "אלניה" בהולנד.
אליעזר עלה ארצה שנה לאחר אימו, באוקטובר 1948. הוא נקלט בקיבוץ כפר גליקסון, ועבר להתגורר עם אימו בחיפה.
בשעות היום היה אליעזר עובד בנמל ובערב הוא למד בבית הספר.
אליעזר התגייס לצה"ל ושירת כקצין חי"ר.
בשנת 1957 נשא אליעזר את רחל לבית זימרמן ניצולת שואה מפולניה-העיר טומשוב(ראה ספר שאליעזר כתב "מורשת משה זימרמן".הוא אביה של רחל) בשנת 1958 עברו לגור בירושלים,כאן רחל זימרמן נקלטה היטב והשתלבה בהנהלת בית החולים הדסה לביצוע פעולות ארגוניות, כגון כינוסי רופאים וקבלת חולים עד לצאתה לגמלאות.
אליעזר סיים את לימודי התואר הראשון במדעי המדינה באוניברסיטה העברית ולימים השלים את לימודיו לתואר שני ושלישי בארצות הברית.
אליעזר היה מנהל בבית העם בירושלים ובשנת 1961 בוא הכין את בית העם למשפט אייכמן.
בין השנים 1967-1969 היה אליעזר שליח מרכזי לנושאי חינוך הסברה ועלייה בבריטניה.
אליעזר מילא תפקידים ציבוריים רבים, ביניהם- סמנכ"ל החברה הממשלתית לתיירות,חבר הנהלת ארגון יוצאי בוקובינה, חבר הנהלת חוות הנוער הציוני, אליעזר היה ממקימי מרכז תרבות עמים לנוער, מרצה ב- יד ושם,חבר הנהלה וגמלאי של קו"פח כללית,מנהל מפעל "ארזה" במוצא משנת 1990.
אליעזר היה חבר מועצת עיריית ירושלים ויועצו של ראש העירייה טדי קולק והוצב במקום סמלי ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ב-2003.
במהלך השנים השתתף אליעזר בלמעלה משלושים כינוסים בינלאומיים ברחבי העולם בנושא של הסדר שלום במזרח התיכון ולהצגת תוכניותיו להסדר שלום במזרח התיכון.
אליעזר הביא לביטול התכנית להקמת תחנת כוח לייצור חשמל בשכונות המערביות של ירושלים.
(בית הכרם,קריית משה,בית וגן, גבעת שאול וכו'...)
ירושלים (עיר בריאות)=מאמץ לשילוב העיר ירושלים בפרויקט העולמי של ארגון הבריאות העולמי "WHO" וכך מוכרת העיר כעיר בריאות עולמית דבר שהביא להקמת רשת ערים בריאות בישראל.
נסיעות לפעולות הסברה מטעם עירית ירושלים,הסוכנות היהודית,UPF,ואוניברסיטת TRIENTO איטליה ביוזמת פרופ' שמעון שטרית.
בגיל גבורות זכה אליעזר בפרס ממלכתי על מפעל חיים על תרומתו לשיפור איכות החיים והסביבה בישראל, פרס לשנת 2014 שהוענק לו על ידי יו"ר הכנסת במעמד רשמי במשכן הכנסת.
נשיא המדינה יצחק הרצוג הזמין את אליעזר ללשכתו להשקת סיפרו "אנתולוגיה"
בשנת 1940 נולד אחיו פישל-דגי.
אביו שלמה ואחיו פישל-דגי נספו בשואה.
בשנת 1957 התחתן אליעזר עם רחל זימרמן, לזוג נולדו שתי בנות - שלומית ורוויטל, ושלוש נכדות - רותם, דניאל ועינב.
אליעזר כתב מספר ספרים בנושא מעמדה המדיני של ירושלים וכן בנושא שואת יהודי בוקובינה ורומניה.
אנתולוגיה ,אסופה (ירושלים: הוצאה עצמית, 2022) "תקציר !!!
של 10 ספרים שאליעזר כתב זאת כדי להקל על הקריאה.
כאמור ניתן לקרא בסיפריות הרשומות מטה.
הולודומור: מסעות ילדותי בשואה (ירושלים: הוצאה עצמית, 2022).
לצדו של ענק: טדי קולק (ירושלים: הוצאה עצמית, 2020).
ר' משה זימרמן (ירושלים: הוצאה עצמית, 2020).
ירושלים השלמה שסועה (תל אביב: הוצאת ירון גולן, 1998).
ניתן לעיין בספריו של אליעזר גלאובך בסיפרית יד ושם, בסיפריה הלאומית בבית הכרם ובסיפריה העירונית המרכזית בבית העם בירושלים.
אליעזר גולדשמידט (נולד ב-15 ביולי 1938) הוא פרופסור אמריטוס למדעי הצמח באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחום ההתמחות העיקרי שלו הוא הדרים.
שימש כפרופסור בין 1983 עד פרישתו ב-2006. מ-1999 החזיק בקתדרה להורטיקולטורה ע"ש ג'יימס דה רוטשילד.
אליעזר גולדשמידט נולד בירושלים בשנת 1938, בן בכור ליוסף ואלישבע גולדשמידט.
הוא אחיה הבכור של פרופ' ימימה בן מנחם.
למד בבית הספר היסודי "חורב" ובביה"ס התיכון "התיכון לנערים מזרחי".
היה חבר בגרעין הנח"ל בתנועת הנוער "עזרא".
ב-1955 למד שנה אחת בישיבת "הדרום" ברחובות.
לאחר טירונות בבית דראס, העביר את שירותו הצבאי בקיבוץ חפץ חיים.
בין 1958 ל-1961 למד לתואר ראשון בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית.
ב-1963 השלים תואר שני, עבודת הגמר עסקה בבדיקת מערכת אנזימי הפראוקסידז (peroxidase) ברקמות הדרים.
ב-1968 סיים את הדוקטורט; עבודת הדוקטור עסקה במערכות ההורמונליות המפקחות על צמיחת ענפים בעצי הדר.
ב-1970 השלים את הפוסט-דוקטורט במעבדתו של פרופ' ג'רום שיף, באוניברסיטת ברנדייס שבבוסטון, והשתלב במחקר ביוכימי על חיזור הגפרית באצות.
בעת שהתגורר בבוסטון הכיר את הרב יוסף דב סולובייצ'יק, שהסמיכו לרבנות בי"ג בחשון תשל"ט.
גולדשמידט שב לישראל לאוניברסיטה העברית.
בין 1972 ל-1977 שימש כמרצה בכיר בפקולטה לחקלאות, ב-1978 נעשה פרופסור חבר, וב-1983 לפרופסור מלא במקום.
ב-1999 מונה למחזיק הקתדרה להורטיקולטורה ע"ש ג'יימס דה רוטשילד.
העביר קורסים לתואר ראשון ותואר שני בהורטיקלטורה, הדרים, הורמונים צמחיים, פיזיולוגיה של צמחים וגם הלכות התלויות בארץ.
כמו כן, הנחה עשרים ושישה תלמידי דוקטור ומספר רב של סטודנטים לתואר שני.
פרסם כ-200 מאמרי מחקר בכתבי עת בינלאומיים ופרסומים רבים בעברית בכתבי עת מקומיים.
לפחות מחצית מתוכם התייחסו להיבטים שונים של הפיזיולוגיה של פרי הדר ועצים פרי.
נושאי מחקרו העיקריים היו מערכות הורמונליות בעצי הדר, תפקידו של אתילן בהבשלת פרי הדר, פירוק הכלורופיל והזדקנות כלורופלסט, סירוגיות הניבה בעצי פרי וההיסטוריה והגנטיקה של האתרוג.
מלבד עיסוקו המדעי פרסם גם מאמרים בנושאים הלכתיים הנושקים לתחומי מחקרו.
בין תפקידיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית שימש בעבר כיו"ר הוועדה לסטודנטים לתארים מתקדמים בחקלאות ובביולוגיה יישומית (1986-1990); יו"ר ועדת ההוראה (1980-1983); ממלא מקום ראש המחלקה להורטיקולטורה (1978) ויו"ר לימודי מדעי הצמח (2001–2003).
כמו כן, היה חבר בוועדת המינויים הבכירה של האוניברסיטה העברית במדעי החיים (1991–1993), וחבר בוועדת המינויים הבכירה למדעי הרוח והחברה של האוניברסיטה העברית (2000–2003).
מילא שני תפקידים בקרן בארד לפיתוחים חקלאיים ארצות הברית-ישראל: יו"ר ועדת ההערכה הבינתחומית של הקרן (1982), ויו"ר ועדת הערכת גידולי שדה ומטעים (2004–2006).
בנוסף שימש גם כחבר במועצה הישראלית לשיווק פרי הדר (1987-1996) וכיו"ר המועצה המדעית של (2002).
גולדשמידט היה מתארח בסביבות החגים בתוכניות טלוויזיה שונות ומסביר על הצמחים הקשורים לחג.
פרופ' גולדשמידט פרש לגמלאות בשנת 2006.
גולדשמידט אליעזר, משה בר-יוסף (עורכים), האתרוג: מסורת, מחקר ומעשה.
גולדשמיט נישא באוקטובר 1960 ללאה לזוג 6 ילדים, נכדים ונינים.
הרב אליעזר בן דוד (י"א תשרי ה'תרצ"ד, 1 באוקטובר 1933 באיראן – כ"ט באלול ה'תשע"ט, 29 בספטמבר 2019) היה ראש מוסדות אור האמת באלעד, היה משגיח בישיבת פורת יוסף בקטמון הקים את סמינר אור החיים וכיהן כרב קהילת שובה ישראל ביהדות ארגנטינה.
בסוף ימיו חלה במחלה ונפטר במוצאי שבת ערב ראש השנה שנת התשע"ט ונקבר בהר המנוחות ירושלים
נולד ביום ראשון י"א בתשרי ה'תרצ"ד בעיר המדאן באיראן, לדוד ולמונוור סהימי.
בגיל שמונה עשרה (בשנת ה'תשי"ב) רצו לשולחו ללונדון לאוניברסיטה כדי שילמד רפואה, כיון שהמנהג היה שאחד מכל משפחה לומד רפואה, והיה להם תקציב לזה.
אלא שעמד על דעתו שרצונו לללמוד תורה בארץ ישראל, ואביו הזהירו שאם יסע לארץ ישראל ולא יסע ללמוד רפואה, הוא יפסיד את כל חלקו בירושה, והוא חתם לאביו שהוא מוותר על חלקו, שהיה סכום גדול, חיפש ישיבה ללמוד בה.
באותה תקופה עדין לא היו הרבה ישיבות בארץ ישראל, הלך לישיבת פוניבז', לאחר מאמצים רבים התקבל לישיבה.
כשנפתחה ישיבת באר יעקב עבר לשם בהוראת החזון איש במקום למד בחברותא עם המשגיח הרב שלמה וולבה.
באותה תקופה הבנות ספרדיות שגדלו בבתי ספר חרדים, לא המשיכו בלימודים אחר כיתה ח', רובן יצאו לעבוד כדי לעזור בפרנסת הבית, ובנות שרצו להמשיך ללמוד בתיכון או בסמינר לא התקבלו למוסדות בית יעקב משום שהיו ספרדיות.
על מנת להציל ולשנות את המצב הקיים החליט לפתוח בית ספר על יסודי במסגרת תורנית לבנות ספרדיות.
כדי לפתוח את אור החיים קיבל אישור מיוחד מהחזון איש אשר נתן לו את התרומה הראשונה.
אור החיים נפתח בט"ו באב שנת תשי"ג.
בהתחלה היה המשרד של אור החיים בצריף של הרב.
לאחר תקופה הניהול עבר לידי הרב משה פארדו שהגדיל את המוסד.
השאיר אחריו כמות גדולה של חידושים, רובם עדיין בסרטי הקלטה.
הגדה של פסח "אור לארבעה עשר", תשנ"ז.
חלק ראשון, מאמרים על מועדי ישראל.
על מגילת אסתר [על דרך הגימטריות].
ענייני שעבוד וגאולה כולל הגש"פ.
על ענייני שבת ח"א ירושלים תשנ"ז.
פירוש על עשר מכות דצ"כ עד"ש באח"ב משיחות שנאמרו בס"ד בחורף תשל"ב בישיבת פורת יוסף קטמון ירושלים.
מהדורה שנייה ניו יורק תשל"ב.
מהדורה בתרא בני ברק תשנ"ה.
ובכמה שפות, תורגם על ידי הרב יעקב פיטמן Out of the Iron Furnace 1975, 2022.
קונטרס אל גנת אגוז ירדתי.
פירוש על הפסוק "אל גנת אגוז ירדתי".
ובו עשרה פרקים, ובסופו דברים קצרים על זמן ויציבות.
אמרות ופיוטים שנכתבו כהכנה לימים נוראים.
ספר זה זכה להסכמת הרב יעקב ישראל קניבסקי זצ"ל
שובו לכם לאהליכם מאמרים על הבית היהודי.
תורגם לספרדית ואנגלית Return to Your Homes 1996
על שיר השירים, ג' חלקים.
ח"א פרקים א' ב' ג' ירושלים תשנ"ו.
ח"ב פרק ד ירושלים תשנ"ז.
ח"ג פרק ה ירושלים תשס"ב.
שירי הרב אליעזר בן דוד.
ח"א שירי קודש שחוברו בשנת תש"ע תשע"א.
ח"ג תשע"ה נדפס אלעד תשע"ו.
אליעזר ברנשטיין (כתיב לועזי: Bernstein Eliezer; 1873–1973) היה איש עסקים, נדבן, ציוני, בונה בית ברנשטיין (ראשון לציון) ובית ברנשטיין (תל אביב).
יחד עם רעיתו הביא לעולם שבעה ילדים ובהם גם אברהם ברנשטיין.
אליעזר ברנשטיין נולד בעיירה היהודית ולודבה, בפולין, להוריו מתיתיהו ובאשה ברנשטיין.
ב-1896 היגר לאנגליה והתיישב בלונדון, שם התחיל לעסוק בכובענות (מילינר) ופרוונות.
ב-1925, לרגל הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים הגיע לראשונה אליעזר ברנשטיין לארץ ישראל.
הוא רכש קרקע במזרח ראשון לציון, בקרבת מחנה צריפין במטרה להושיב שם בני משפחה שלו.
במהלך השנים הוא הביא לארץ ישראל כ-70 מבני משפחתו מפולין.
הוא בנה בתים עבור הקרובים, שהעלה מפולין וסיפק להם עבודה בפרדס שלו.
ברנשטיין הקים בארץ ישראל שני בתים גדולים, שכונו בית ברנשטיין ובית ברנשטיין, הראשון בראשון לציון והשני בתל אביב.
ב-1934 התיישב יחד עם רעייתו, בלה בלומה, בבית שבנה בראשון לציון, בית גדול עם ברכת שחיה, אורווה, מגרש טניס ומדשאות והבית היה למקום התכנסות של אנשים חשובים מאוד, כולל הנציב העליון, הרברט סמואל, הידיד ומאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב.
ברנשטיין נהג לרכוב לצד דיזנגוף בעדלאידע.
לעיתים, בלילות ירח מלא, על שפת הבריכה, הנעימה לאורחים התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית (Palestine Symphony Orchestra).
אליעזר בן הרוש (נולד ב-10 באוקטובר 1965) הוא קצין ישראלי במילואים בדרגת תא"ל, כיהן כקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי (קטנא"ר) בין השנים 2014–2017.
בן הרוש נולד וגדל במושב מגדים ליצחק ורחל, בן זקונים ולו שני אחים גדולים.
בוגר בית ספר תיכון אזורי כפר גלים.
התגייס לצה"ל בשנת 1984 ומילא שורה של תפקידי פיקוד כקצין חימוש.
תחילה שימש כקצין חימוש שייטת 13 בחיל הים ולאחריה יצא ללימודים אקדמיים.
עם חזרתו מלימודים שימש כקצין חימוש חטיבתי, תחילה ב"מרכבות האש" ולאחר מכן בחטיבת "סער הגולן".
בשנת 1998 מונה כקצין חימוש של "עוצבת לבנון" (יק"ל), לאחר תפקיד זה מונה לקצין יחידת חימוש מרחבית "עוצבת הגליל".
בשנת 2004 פיקד על בית ספר למפקדים בבית ספר להדרכה של חיל החימוש.
בשנת 2007 מונה כמפקד חימוש פיקוד המרכז.
בין השנים 2010 ל-2014 פיקד על בית הספר להדרכה של חיל החימוש.
בשנת 2014 מונה בן הרוש להיות קצין חימוש ראשי בצה"ל.
בן הרוש פעל בזמן כהונתו לשינוי שם החיל ל"חיל הטכנולוגיה והאחזקה".
תקופת כהונתו של אליעזר בן הרוש כקצין חימוש ראשי החלה בעיצומו של מבצע "צוק איתן", אשר העמידה אתגרים רבים, ושינויים ברמה הצבאית, אלה הובילו להתנהלות חדשה ומרחיבה הכוללת הפקת לקחים מהמבצע לצד התמודדות עם אתגרי המלחמה הבאה.
עם שחרורו מצה"ל פנה בן הרוש לפעילות ציבורית במסגרת המועצה אזורית חוף הכרמל, שם שימש כנציג מושב מגדים במליאת המועצה.
בן הרוש נשוי ואב לשלוש בנות, מתגורר במושב מגדים, בעל תואר שני במנהל עסקים ובמנהל ציבורי, בוגר המכללה לביטחון לאומי.
הרב אליעזר יעקב הלוי ברוד (נולד בט' בכסלו ה'תשכ"ב, 1961) הוא רב ישראלי, המכהן כרב היישוב כרמי יוסף וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
מחבר סדרת הספרים "שערי יורה דעה".
נולד בריגה בט' בכסלו ה'תשכ"ב, 17 בנובמבר 1961 לישראל ברוך ופערל ברוד.
בשנת ה'תשכ"ה, 1965 עלה עם משפחתו לישראל, שהתיישבה בכפר חב"ד, בו למד בתלמוד תורה.
בבחרותו למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בלוד ובכפר חב"ד, ונמנה עם הקבוצה שנשלחה מהישיבה בכפר חב"ד לחזק את ישיבת תומכי תמימים – מגדל אור במגדל העמק.
החל משנת ה'תשמ"ב, 1981 למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית – 770 בניו יורק, שם נמנה עם צוות ה"חוזרים" בראשות הרב יואל כהן.
בשנת תשמ"ז התחתן עם גיטל חנה, בתו הבכורה של הרב מרדכי שמואל אשכנזי, רבו של כפר חב"ד, ומתגורר בכפר חב"ד.
במשך מספר שנים כיהן כר"מ בישיבות "תומכי תמימים" בלוד ו"אחי תמימים" בראשון לציון.
בשנת ה'תשנ"א מונה לרב היישוב כרמי יוסף שבמועצה האזורית גזר.
עומד בראש "בית מדרש להוראה – אור מנחם" בישיבת הבוכרים "אור שמחה" ומכהן כרב בית כנסת בכפר חב"ד, וכן עומד בראש "בית המדרש לרבנות ומנהיגות" שע"י מכון הלכה חב"ד וחבר הנהלת ארגון רבני הערים וההתיישבות.
כתב את המדור "מן המעיין" בעלון השבת "שיחת השבוע".
בבחירות שנערכו בכ' בשבט ה'תשפ"ה, נבחר במקום החמישי כחבר מועצת הרבנות הראשית, מתוך חמשת המקומות המוקצים לרבנים האשכנזים.
שערי יורה דעה – סדרת ספרים על דיני איסור והיתר.
לצד לשון השולחן ערוך והרמ"א, מובא סיכום דברי הש"ך והט"ז וכן מדור בו מובאים דברי הרבנים שדנו בתחום ומדור נוסף בו מביא בירורים הלכתיים.
נכון ל־2025 יצאו לאור שלושה כרכים, על הלכות בשר וחלב (תשס"ב), הלכות מליחה (תשס"ט) והלכות תערובות (תשפ"א).
הרב מנחם מנדל, שליח חב"ד בשכונת רמת החייל תל אביב.
הרב אהרן, מראשי מכון "אסנט" ללימוד יהדות בצפת.
בתו נשואה לרב חיים ברוך רוזן, ר"מ בישיבה גדולה "תומכי תמימים" בקריית גת.
בתו נשואה לרב חנא חיים פרידמן, ר"מ בישיבת "תומכי תמימים המרכזית" בכפר חב"ד.
בתו נשואה לרב מנחם מענדל רסקין, שליח חב"ד בקפריסין.
אחיו הוא מנחם ברוד, עורך "שיחת השבוע" ששימש כדובר חב"ד בישראל.
אליעזר גון (13 בפברואר 1925 – 14 ביולי 1982) היה מהנדס חשמל וגרעין ישראלי, סמנכ"ל מחקר ופיתוח ברפאל – מערכות לחימה מתקדמות, ממייסדי תחום האלקטרוניקה הביטחונית בישראל ואחד מאבות התעשייה הביטחונית בישראל.
אליעזר גון נולד בבויטן שבגרמניה כיום פולין) למשפחה ציונית.
בשנת 1933, לאחר עליית היטלר לשלטון, עלתה משפחתו לארץ ישראל והשתקעה בחיפה.
בגיל 16 עזב את לימודיו בגימנסיה כדי לסייע בפרנסת משפחתו, והמשיך ללמוד במסגרת ערב.
בשנת 1942 החל בלימודיו בטכניון בהנדסת חשמל, ועבד במקביל כמרכזן לילה בחברת החשמל.
במהלך שנות הארבעים שירת כחבר בחי"ש.
בשנת 1948 גויס לצה"ל, ושירת במשך עשר שנים בחיל המדע (חמ"ד) (שהפך לאחר מכן לרפא"ל), השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ן.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי, החל גון לעבוד ברפא"ל, קריירה שנמשכה 32 שנים ועד ליומו האחרון.
גון היה מעורב בהקמת תשתיות הפיתוח הביטחוני המוקדמות בישראל, ובפיתוח מערכות לחימה ראשונות בתחום האלקטרוניקה, הבקרה והניווט ושימש כראש המחלקה האלקטרונית כבר בגיל 25.
בשנת 1961 נשלח לארצות הברית מטעם רפאל, ובמהלך שהותו שם השלים בתוך שנתיים ורבע תואר שני בהנדסת חשמל ותואר דוקטור בהנדסה גרעינית – שניהם באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1971 מונה לראשונה לתפקיד סמנכ"ל למחקר ופיתוח ברפא"ל.
במהלך שנות עבודתו היה שותף לפיתוח מגוון רחב של מערכות נשק, מערכות ניווט ובקרה, מערכות אלקטרואופטיות והגנה אווירית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים החליט מנכ"ל רפא"ל זאב בונן לאחר התייעצות עם גון (סגנו למחקר ופיתוח) "להיכנס לפיתוח אלקטרו-אופטיקה בתנופה ולקבוע תחום זה ככיוון טכנולוגי עיקרי.
הייתה לכך משמעות מרחיקת לכת לעתיד הרשות ובעיקר להפיכת קו הטילים הטקטיים לקו הייצור הגדול ביותר ברשות".
במסגרת זו, גון הוא שהגה את קונספט "ניווט הביניים" בטיל מונחה, באמצעות מערכת ניווט עצמי בטיל, קונספט ששימש כבסיס לפרויקטים כדוגמת דור ב' של טיל ה"תמוז".
ומאפשר לטיל להתקדם בדיוק גבוה לעבר אזור היעד עוד לפני שלב ההנחיה הסופית.
הקונספט שהגה גון התבסס על ניווט אינרציאלי עצמאי לאורך רוב מסלול הטיסה, תוך חיסכון במשקל, הגדלת הטווח, ושיפור ביכולת הפעולה בתנאים מבצעיים מורכבים – גם ללא קשר רציף עם המטרה.
גון קידם תהליכי חדשנות פנים-ארגונית, בנה מסגרות לפיתוח מחקר עצמאי, והוביל מדיניות של שיתוף פעולה בין דיסציפלינות מדעיות שונות בתוך רפא"ל.
בכלל זאת הנהיג בארגון סוג חדש של מחקרים - מחקרים מכינים, שהיו מכווני משימה וייעודם היה הוכחת היתכנות של אמל"ח חדשניים ורב תחומיים במטרה לקבל הזמנת פיתוח ממומנת - עד אז במשך שנים רבות היו ברפא"ל רק מחקרים כלליים שנועדו לקידום טכנולוגיות חדשניות.
מתוך תפיסת עולם לפיה "אין לאיש מונופול על הרעיונות הטובים" עודד גון כל עובד רפא"ל לקבוע עמו פגישה ולהציג בפניו כל רעיון או פיתוח עליו חשב.
גון נודע בצניעותו, בגישתו הישירה, וביחסו השוויוני לעובדים ולחוקרים מכל דרג.
היה חובב נלהב של השפה העברית וידוע במקטרת שנשא עמו דרך קבע.
מדיניות "הדלת הפתוחה" שיישם איפשרה למהנדסים, בכירים וזוטרים כאחד, להציג בפניו רעיונות חדשניים.
בשנת 1980 נבחר להשיא משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל, כנציג תחום המחקר והפיתוח הביטחוני.
לאחר מותו, הונצח שמו באודיטוריום על שמו ובספריה שבמכון דוד של רפא"ל.
אחת לשנה מעניקה רפא"ל להנצחתו את פרס "חוקר מצטיין על שם ד"ר אליעזר גון".
היה נשוי לסימה (לבית ניסנבוים), אב לשתי בנות, ניצה ועפרה שהתחתנה עם פרופ' משה ברונשטיין, מחלוצי תחום האולטרסאונד המיילדותי בישראל.
נפטר ב-14 ביולי 1982 בגיל 57, והובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
רבי אליעזר הָגֶר (י' בתשרי יום כיפור ה'תרפ"ה, 8 באוקטובר 1924 – כ' בתמוז ה'תשע"ה, 7 ביולי 2015) מכונה ה"חכמת אליעזר", היה האדמו"ר השני מחסידות סערט ויז'ניץ.
נולד בגרוסוורדיין שברומניה לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, ולרבנית צירל.
בשנת תש"ז (1947) עלה לארץ ישראל באוניית מעפילים, נעצר בנמל חיפה ונכלא במחנה המעצר בעתלית.
לאחר שחרורו בהיותו אברך בחיפה התגייס לפלוגה הדתית של ההגנה בעיר.
הוא השתתף בין השאר בקרבות מלחמת העצמאות ברמת יוחנן שבהם נפצע ברגלו מקליע, וגם היה שותף לכיבוש הגבעה בחיפה, בה התגורר עם קהילתו לימים.
כמו כן היה חשמלאי בהשכלתו המקצועית.
חבר הכנסת אביגדור ליברמן הזכיר בנאום שנשא מעל בימת הכנסת בקשר לחוק הגיוס את שירותו הצבאי של הרב הגר.
בשנת תשי"א (1951) נישא לרבנית חיה צירל, בתו של הרב שלום עוזר ברוין (ה'תרצ"ג - כ' באלול ה'תשס"א).
בתשכ"ה, כשנה לאחר פטירת אביו, מונה ליורשו.
אחיו, הרב משה הגר, מונה במקביל לתפקיד ראש ישיבת "יחל ישראל – סערט ויז'ניץ".
רבי אליעזר הרבה לדבר בדרשותיו על חומרת איסור לשון הרע.
בחודש תמוז ה'תשע"ג (2013) אושפז בבית חולים לאחר בעיות בגבו ומאז נחלש, הוא מיעט להופיע בציבור והנהגת החסידות עברה בפועל לידי בנו היחיד רבי יעקב הגר.
שני גיסיו התחילו במאבקי שליטה שלא עלתה בידם.
נפטר בביתו בכ' בתמוז ה'תשע"ה לאחר דום לב פתאומי.
הישיבה הקטנה של חסידי סערט ויז'ניץ בבני ברק נקראה לאחר פטירתו "חכמת אליעזר" על שמו.
בתו הגדולה רחל נשואה לרב נפתלי ראובן קורנרייך.
היה רב קהילת סערט ויז'ניץ בבני ברק.
בתשס"א מונה בעזרת חותנו לרב של תל ציון, שם פתח את ישיבת קוסוב ויזניץ.
בתשע"ג עבר עם בני קהילתו לבית שמש.
לאחר פטירת חותנו הוכתר לאדמו"ר מקוסוב-ויזניץ, והקים קריה ברמה ג'2 בבית שמש.
בנו רבי יעקב הגר, האדמו"ר הנוכחי מסערט ויז'ניץ.
נשוי לרבנית חוה בת רבי דוד מתתיהו רבינוביץ מביאלה.
בתו הצעירה מרים נשואה לרב אהרן טוביה שפיטץ, בנו של רבי משה אב"ד ביסטריץ.
הרב אהרן טוביה כיהן בעבר כרב חסידי סערט ויז'ניץ בארצות הברית, לאחר פטירת חמיו פתח קהילה עצמאית בשם "סערט ויז'ניץ-ארצות הברית" בארצות הברית, וכיהן כרבה.
בשנת תשפ"א עבר להתגורר בלייקווד שם פתח ישיבה, והחל להשתמש בכינוי "האדמו"ר מסערט ויז'ניץ לייקווד".
אליעזר זיגפריד הופיין (כונה: אז"ה; Siegfried Hoofien;29 באוגוסט 1881 – 7 ביולי 1957) היה פעיל ציוני יליד הולנד, רואה חשבון בהכשרתו.
אחרי עלייתו לארץ ישראל בשנת 1912, היה למנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה בשנים 1925–1947 ויושב ראש מועצת המנהלים שלו בשנים 1947–1957. בתקופתו שונה שם הבנק מ"חברת אנגליא-פלשתינה" ל"בנק אנגלו-פלשתינה" ואחר כך ל"בנק לאומי לישראל".
עוד בצעירותו מילא תפקיד נכבד בניהול הבנק בימי מלחמת העולם הראשונה.
באותה תקופה פעל מטעם הג'וינט במתן סיוע לתושבים היהודים שנשארו בארץ ישראל, בשנים האחרונות של השלטון העות'מאני.
אליעזר הופיין נולד באוטרכט שבהולנד, כילד השני מבין ארבעה ילדים.
אחיותיו היו: לנה שפיץ-הופיין (1879–1945, נספתה בברגן-בלזן), ז'נט הופיין (1886–1948, נהרגה מירי חיילים ירדנים בלטרון), ורוזה הופיין (1883–1941, נפטרה באמסטרדם).
אביו, יעקב הופיין (נולד בשנת 1846. נפטר ב 1886), היה רב ובעל תואר אקדמי.
אבות משפחת האב ישבו באחד הגטאות היהודים של אמסטרדם, משם נעקרו במאה ה-19, בהוראת המלכות, לעיירה סטיינווק.
בעקבות מותו המוקדם של האב, האם עקרה עם ילדיה לאמסטרדם, שם פתחה בית ספר עם פנימייה דתית.
זיגפריד אליעזר למד בבית הספר הגבוה למסחר והוסמך כרואה חשבון.
הופיין הצטרף לתנועה הציונית בהולנד ובשנת 1907 עת התקיים הקונגרס הציוני השמיני בהאג, נתמנה למזכיר שלה.
בגיל 28 החל לעבוד במשרדי הקרן קיימת לישראל בקלן גרמניה.
התמחותו כרואה חשבון וידיעת השפות שלו (הולנדית, גרמנית, אנגלית ועברית) סללו את הדרך למינויו כמזכירו הכספי של דוד וולפסון, שירש את הרצל, בתפקיד נשיא ההסתדרות ציונית.
וולפסון היה גם יו"ר המועצה (Council) של חברת האם של הבנק אוצר התיישבות היהודים וכן היה יושב ראש הדירקטוריון של אפ"ק.
בשנת 1912 לאחר מותו הפתאומי של אליהו ספיר, מנהל סניף יפו של הבנק, החליט יעקובוס קאן יו"ר מועצת המנהלים של אפ"ק.
ובעצמו בנקאי הולנדי, בעצה אחת עם דוד וולפסון למנות את הופיין כמחליפו של ספיר וכסגנו של מנכ"ל הבנק הראשון זלמן דוד ליבונטין (זד"ל).
בגיל 32 הצטרף הופיין להנהלת הבנק.
עם פרישתו של ליבונטין בסוף שנת 1924 התמנה הופיין למנהל כללי.
בשנת 1947 הוא מונה כיושב ראש פעיל של מועצת המנהלים תפקיד בו החזיק עד מותו.
בסך הכול שימש הופיין בתפקידי ניהול בבנק במשך ארבעים וחמש שנה.
בעת מלחמת העולם הראשונה נאלץ מנהל הבנק, זלמן דוד ליבונטין, שהיה נתין רוסיה, מדינת אויב לטורקיה, לעזוב למצרים.
ניהול הבנק בארץ ישראל עבר באופן מעשי לאליעזר הופיין, שהיה אזרח הולנד, מדינה ששמרה על נייטרליות כל זמן המלחמה.
הופיין ניהל משא ומתן ארוך ומורכב עם השלטונות העות'מאניים, אשר הורו על פירוק הבנק תוך 14 יום.
ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של הארץ, איים לעצרו ולהגלותו.
עמדת הקצינים הגרמנים במפקדה הטורקית מנעה זאת.
בסופו של דבר, בקיץ 1916, הורו השלטונות הטורקיים לפתוח מחדש את סניפי הבנק כדי "לבצע פירוק מסודר".
מלאכת הפירוק הוטלה על הפקידים הזוטרים של הבנק.
ה"פירוק" לא הסתיים עד תום המלחמה.
וכך, עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, נפתחו משרדי הבנק לציבור.
הסתבר כי נכסי הבנק בתום המלחמה עלו בערכם על שווי הנכסים בעת פרוץ המלחמה.
במקביל עסקו לבונטין והופיין בתקופת מלחמת העולם הראשונה במתן סעד לגולים מן הארץ ועזרה לנשארים בה.
הופיין ריכז בארץ ישראל את פעילות הג'וינט בשנים 1914 - 1918. בהיעדר הנהגה ליישוב, בנק אנגלו-פלשתינה היה הארגון שקיבל לאחריותו את הטיפול ביישוב היהודי בארץ ישראל.
ארגון הג'וינט החל לפעול בשנת 1914. היה זה תוצאה של מחסור, גדל והולך, במזון בארץ ישראל ובעקבות דוחות פסימיים של קונסול ארצות הברית בירושלים, ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק ושגריר ארצות הברית בקושטא (איסטנבול), הנרי מורגנטאו.
מספר לא קטן של ארגונים יהודים בארצות הברית אספו כסף ומזון ושלחו אותם ליישוב בארץ ישראל באמצעות הג'וינט.
הפעילות נמשכה עד שארצות הברית זנחה את העמדה הנייטרלית והצטרפה למלחמה נגד גרמניה (אם כי מעולם לא הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית) ב-1917. קונסול ארצות הברית בירושלים נאלץ לעזוב את העיר ומרכז פעילות הסעד של הג'וינט הועתק להולנד הנייטרלית.
בראש הפעילות בהולנד עמד היהודי סולומון פרדריק ואן נירופּ (Van Nierop) מנכ"ל הבנק האמסטרדמי (Amsterdamsche Bank).
ב-8 ביוני 1917 פנה ואן נירופ אל הופיין ובקשו לעמוד בראש מפעל החלוקה של המזון והכספים ליהודי ארץ ישראל.
הופיין הסכים ורתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לפעילות.
כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשו במשרד שהועמד לרשותו בקנסוליה הספרדית.
ספרד, כמו הולנד, שמרה גם היא במלחמה זאת על נייטרליות.
עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין 1 באוגוסט 1917 עד 31 במאי 1918.
הדו"ח מחולק לתיאור המצב באותן שנים ולנספחים מפורטים אודות העזרה.
במבוא מסביר או מתרגם הופיין מונחים רבים לקורא האמריקני שאינו בקיא די הצורך במציאות הארצישראלית.
ברשימת המונחים (באותיות לטיניות) המלווים בהסבר בשפה האנגלית, מופיעים מושגים כמו "פקידים ואמרכלים בארץ הקודש", "תלמידי חכמים, כולל, "מוּטֶצריף" (נציב טורקי, באותיות ערביות متصرف, בטורקית mutasarrıf, ובאנגלית Mootessarif) ,שטריימל ונס חנוכה.
מאחר שחלק גדול מן הפעילות עוסקת בענייני כספים דאג הופיין לרשום בין מושגים אלו גם את "קופת הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס", חלוקה ו"שנורר".
המילה האחרונה מתורגמת ל-A persistent beggar.
הארץ חולקה לצורך המפעל לשמונה יחידות משנה שאליהן הוזרמו מזון וכספים.
חלקה של ירושלים בקבלת העזרה היה הגדול ביותר בשל האופי הסוציו-אקונומי של אוכלוסייתה והסתכם ב-50%.
הדו"ח מפרט את כמויות האורז והחיטה שנמסרו בין השאר לבתי ספר, לישיבות, לבתי יתומים לכוללים ולמלמדים (באנגלית Melamdim).
בפירוט יבש מתאר הופיין את העזרה הרפואית שניתנה על ידי רופאים שונים.
ללא העזרה היו התלמידים גוועים ברעב פשוטו כמשמעו.תמיכות בסדר גודל גבוה ביותר הועברו גם לגולי הארץ ששכנו בחומס שבסוריה בסך 741 ליש"ט.
אליעזר הופיין היה המנהל הכללי של הבנק בשנים 1925 - 1947. בשנת 1947 מונה, במקומו, למנהל הכללי אהרן ברט.
האספה הכללית של בעלי מניות בנק אפ"ק (שבינתיים שינה את שמו לבא"פ) באישור אוצר התיישבות היהודים כנדרש בתקנות החברה, החליטה כי אליעזר הופיין יהיה היושב ראש של מועצת המנהלים של הבנק.
הופיין כיהן בתפקיד היושב ראש עד למותו בשנת 1957.
הופיין היה מעורב בכל תחומי העשייה הכלכלית והפיננסית.
בין השאר היה גם נשיא לשכת המסחר בתל אביב למעלה משני עשורים, השתתף בהקמת "החברה המזרחית למחסני ערובה" וחברת "אוצר מפעלי ים" שבבעלותה נמל תל אביב.
במסגרת תפקידו האחרון, יושב ראש מועצת המנהלים של בנק ישראל, הוא חתם על שטרי הכסף של המדינה יחד עם המנהל הכללי של הבנק אהרן ברט.
היו אלה שתי הסדרות הראשונות של שטרות כסף אשר הופקו במדינת ישראל.
כמו שאר צמרת הבנק, היה הופיין רחוק מכל פעילות מפלגתית.
הוא נהג לחתום בעט בצבע ירוק, וכך הפך הצבע הירוק לדומיננטי בניירות הבנק ופרסומיו.
עד נובמבר 1948 היה קונסול כבוד של הולנד בתל אביב.
עם סיום המינוי ניתנה לו חברות במסדר אורנג' נסאו.
הופיין נשא את מריאנה (מרים) לבית מייקלס לאישה באמסטרדם בשנת 1910. לזוג נולדו שני ילדים.
בנו, יעקב חיים הופיין, עסק בזואולוגיה וחיבר את הספר "זוחלים: מדריך ומגדיר לזוחלים של ארץ ישראל" ביחד עם אלכסנדר ברש (זואולוג).
הוא גילה את שממית החרמון.
הופיין נקבר בבית העלמין כפר שמריהו.
על שמו נקראו רחובות בירושלים (בשכונת רמות), תל אביב, טבריה וחולון.
הרב אליעזר דון יחיא (ד' בתמוז תקצ"ח, 27 ביוני 1838 – ד' בתמוז תרפ"ו, 16 ביוני 1926) היה רב העיר לוצין, שבלטביה, ומרבותיו של הרב קוק.
נולד בדריסא לרב שבתי דון יחיא, רב העיר, ולמלכה, בתו של הרב נפתלי ציוני מלוצין.
שורשיה העתיקים של משפחת דון יחיא הם מספרד, וידוע על קשר משפחתי שלהם לרבי יצחק אברבנאל.
למד אצל דודו הרב אהרון זליג ציוני, רבה של לוצין, ואף נשא את בתו לאישה בשנת ה'תרי"ט.
בשנת ה'תרכ"ד התמנה לרב בעיר וויאן שבפלך קובנה.
בקובנה פתח בית מדרש להוראה ודיינות.
לאחר מותו של הרב ציוני בשנת ה'תרל"ז, נבחר למלא את מקומו כרבה של קהילת לוצין, תפקיד בו נשא כחמישים שנה.
הרב אליעזר התבקש להעניק הסכמות לספרים שונים, לצד גדולי דורו, כרבי חיים עוזר גרודזינסקי ורבי יוסף רוזין, ה"רוגצ'ובר".
בנו, הרב בן ציון דון יחיא, מילא את מקומו ברבנות לוצין.
חתנו, הרב מנחם מנדל ניחמקין, היה רבה של רוזינובסק.
בתו מלכה נישאה לישראל ציוני, עיתונאי נודע בארצות הברית.
בת נוספת נישאה לרב שמריה, רב העיר וויזין שבפלך קובנה.
נכדו, שבתי דון-יחייא ("דניאל"), עלה לארץ ושימש כעורך עיתון הצופה, וכיהן תקופה קצרה כחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
חיבה עמוקה יקדה בליבו כל ימי חייו לארץ ישראל ולבוניה.
הוא השפיע על רבים מבני משפחתו ובני עירו לעלות לארץ ולהתיישב בה ישיבת קבע.
בעת שנתפרסמה הצהרת בלפור, קרא לעצרת חג בבית הכנסת ואמר שיעור בהלכה על מצוות התלויות בארץ.
כמו כן, פרסם בשנת תרפ"א מכתב התעוררות אל יהודי לטביה, למען ירימו תרומותיהם לבניין הארץ.
בראשית מכתבו הוא מסביר את היסוד ההלכתי-רוחני של יישוב ארץ ישראל, מדגיש את חיובו מן התורה, וקורא ליהודים לעלות לארץ.
הוא היה מרבה לדרוש בשבחה של ארץ ישראל והציונות הדתית בבית הכנסת ובשיחות עם אנשי קהילתו.
אחר פטירתו רשמו ציוני לטביה לאות הערצה את שמו בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
אבן שתיה (נדפס בווילנה תרנ"ג) – ספר שו"ת על נושאים מארבעת חלקי השולחן ערוך.
במאה וארבעים פרקיו של הספר הוא מברר סוגיות, מפענח דברי ראשונים ומתפלפל בדברי האחרונים.
הרב יצחק אלחנן ספקטור בהסכמתו לסֶפֶר מרבה בשבח את המחבר, לו הוא קורא "הגאון המובהק והמפורסם", ומעריך את הספר: .
הרב חזקיהו מדיני, בעל "שדי חמד", מביא פעמים מספר את פסקיו של בעל "אבן שתייה".
גם הרב קוק בספרו "חבש פאר" מביא את דברי "אבן שתייה" ומתפלפל בו
טעם מגדים – תמצית דברי פרי מגדים לשולחן ערוך, עם הערות והארות
שו"ת מהרש"א דון יחיא – שאלות ותשובות כמתכונת ספר "אבן שתייה".
דרשות בענייני הלכה, לשבת הגדול ולשבת שובה (שני כתבי היד אבדו בחורבן לוצין בתקופת השואה).
אחיינו, רבי יהודה לייב דון יחיא, מחבר שו"ת "ביכורי יהודה".
הרב אברהם יצחק הכהן קוק למד אצלו בנעוריו, בגיל 15 (בין השנים תרל"ח–תר"ם, 1878–1880), והושפע רבות מאישיותו ומדרך לימודו.
הרב קוק מתאר במילים חמות, בהסכמתו לספר "הרב אליעזר דון-יחיא" (ירושלים תרצ"ב), בהיותו כבן 67, כיצד אינו יכול לשכוח "את מאור הפנים, גדלות הנשמה, אוצר הטוב והנעימות, ישרוּת השכל והרחבת הדעת" שאפיינו את הרב אליעזר.
אליעזר ויסהוף (נולד ב-1938) הוא אמן רב-תחומי ומעצב הפועל בישראל מאז שנות ה-50.
נולד בירושלים בשנת 1938. שכונת מגוריו, מחנה יהודה, הייתה לימים מקור השראה לרבות מיצירותיו בשטחי הציור והפיסול.
את לימודיו באקדמיה לאמנות "בצלאל" החל בשנת 1954 כשהיה בן 16. בסיום לימודי השנה הראשונה זכה למלגה לכל שנות לימודיו, אשר סיימן כתלמיד מצטיין בשנת 1958. למד, בין היתר, אצל רודי להמן.
לימים, בשנת 1968, חזר ל"בצלאל" כמרצה וכמורה.
בצה"ל שירת בעיתון "במחנה גדנ"ע" כמאייר וכעורך אמנותי.
כשהשתחרר החל בעבודה אמנותית אינטנסיבית שהתפרסה על עבודות ציור ופיסול, וכן עסק בהדפסים אמנותיים.
בשנת 1967 קיים תערוכת יחיד ראשונה בתל אביב.
מאז הציג בארץ ובעולם בתערוכות יחיד את עבודותיו.
יצר את הלוגו הישראלי של "קוקה-קולה".
יצירותיו ליוו ומלוות את מדינת ישראל, כשהן מצטיינות בביטוי אמנותי, שהפך לשם ולסמל, וזכה לפרסום בינלאומי.
עבודותיו המונומנטליות תרמו ותורמות לעיצוב נוף סביבתן, כאשר לכולן מסר חינוכי, תרבותי, ואמנותי ברור.
באתרי הזיכרון המתוכננים על-ידו ממחיש ויסהוף את נושא הזיכרון, תוך שימוש בשפת סימבולים חזקה ובעלת סגנון מקורי וייחודי.
פסליו, כמו גם האנדרטאות שפיסל ועיצב, יוצרים הרמוניה ייחודית והופכים לחלק בלתי נפרד מן הנוף.
פיסול מונומנטלי: אנדרטאות ופסלים המוצבים בכיכרות ובאתרים רבים בארץ הם פרי עבודתו ויוזמתו של ויסהוף.
כל אחת מיצירות אלה מספרת סיפור ומסמלת אירוע המובן לעין המסתכל.
בין האנדרטאות הללו ניתן לציין את אנדרטת "התאומים" בעמק הארזים בכניסה לירושלים, לזכר אלפי הנספים בפיגוע במגדלי התאומים בניו יורק, ב-2001. את האנדרטה מלווים מדליה ממלכתית ובול דואר, אף הם בעיצובו של ויסהוף.
עיצב ויצר את הפסל הקינטי באניית הפאר Sensation של "קרניבל קרוז ליינס" וכן 12 ציורי קיר המעטרים את כל קומות האנייה.
פסלים: סדרת בעלי החיים שפיסל אליעזר ויסהוף מוצגות בגלריות רבות.
הפסלים יצוקי ברונזה ובעלי טקסטורה ייחודית, נעשו תוך התבוננות מתמדת ולאחר רישומי הכנה רבים שערך בטבע ובגני חיות.
ציורי שמן, רישומים והדפסים: במשך השנים צייר ויצר ויסהוף מאות ציורי שמן, רישומים והדפסים אמנותיים - רובם בנושאי טבע ונוף, דמויות בירושלים ונמל יפו, וכן ציורי נוף ילדותו בירושלים וסביבותיה.
רבים מציוריו אומצו על ידי חברת "אל על" ומשרד התיירות והם מזוהים כחלק מהוויית מדינת ישראל.
תערוכת יחיד שלו בכנסת (1992), שבה הוצגו ציורי טבע ונוף, זכתה להדים נרחבים.
כרזות אמנותיות: כרזותיו האמנותיות של ויסהוף ציינו אירועים חשובים במדינת ישראל – דוגמת ירידים בינלאומיים שנערכו בארץ, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, פגישת מנחם בגין ואנואר סאדאת, המכבייה, הקונגרסים הציוניים ויובל ה-40 למדינת ישראל.
בנוסף עיצב את הלוגו וכרזות התיירות של איי בהאמה.
ויסהוף עסק גם בעיצוב סמלים וכרזות חברות ולגופים שונים ובהם סמלי הספארי, חברת משכית, רשות שמורות הטבע ועוד.
בולים, מדליות, מטבעות ושטרות: ויסהוף עיצב עשרות רבות של בולי ישראל.
כן עיצב וצייר בולים למדינות זרות, לרבות סדרות רבות עבור דואר האו"ם.
נוסף על כך עיצב שורה ארוכה של מדליות ומטבעות עבור בנק ישראל, החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות ומוסדות ציבור בישראל ובחוץ-לארץ.
כן עיצב אליעזר ויסהוף סדרה בת 14 מדליות בשם "מטוסים שעשו היסטוריה".
מדליות שלו הוצגו בתערוכות בינלאומיות בשווייץ ובארצות הברית וזכו לפרסום רב.
שטר עגנון (50 ש"ח) שעיצב עם דיוקנו של ש"י עגנון נחשב לשטר ייחודי הן בשל עיצובו והן בשל האלמנטים המקוריים המופיעים בו.
עיצוב ביתנים ומוזיאונים בישראל ובעולם: ויסהוף תכנן והקים את ביתני מדינת ישראל בתערוכות הבינלאומיות בלה-בורז'ה, פריז, כמו גם במזרח הרחוק, בטורקיה ובדרום אמריקה.
כן תכנן והקים מוזיאונים בישראל, בהם בית ביאליק ומוזיאון האצ"ל.
אמנת ירושלים: ויסהוף יצר את העיטורים שבמגילת האמנה, ואשתו אריאלה עצבה את האותיות המגילה שחיבר השופט פרופ' מנחם אלון בשנת 1992, האמנה מוצגת בטרקלין שאגאל במשכן הכנסת.
ויסהוף פרסם מספר ספרים לרבות את הספרים "בולים מספרים על ירושלים" ו"הזיקית".
צייר ועיטר ספרי ילדים רבים.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו "יצירות לאורך הדרך", שבו פרק אוטוביוגרפי וצילומים של מאות מיצירותיו.
אליעזר דן סְלונים (תר"ס; 1900 – כ' באב תרפ"ט; 26 באוגוסט 1929) היה בנקאי, מראשי הציבור היהודי בחברון וחבר מועצת העירייה היהודי היחיד בעיר.
סלונים נולד בחברון לחיה צביה ולרב יעקב יוסף סלונים (נפטר בשנת 1937, הרב הראשי האשכנזי של חברון) שניהם מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי, דרך משפחת סלונים שהתיישבה בעיר בשנת תר"ה (1845).
נקרא על שם בן משפחתו הרב אליעזר דן רלב"ג.
סלונים למד בישיבת חברון, ובסמינר למורים של המזרחי בירושלים.
במשך כשנתיים עבד כמורה בבתי הספר בחיפה ובפתח תקווה.
נישא לחנה שרה אורלנסקי, בתו של הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב.
בשנת תרפ"ב (1922) שב לחברון והחל להיות מעורה בחיי הציבור בעיר.
הוא ניהל את סניף בנק אפ"ק בעיר, וכן שימש נציגו של בנק הלוואה וחסכון בירושלים.
בשל עיסוקיו הכלכליים הוא קשר קשרים עם תושביה היהודים והערבים של חברון והיה בעל מעמד ציבורי נכבד.
באמצע שנות העשרים התמנה סלונים כחבר היהודי היחיד במועצת עיריית חברון, ובתפקידו היה בעל השפעה רבה על חיי היהודים בעיר ועל מרקם היחסים בין התושבים היהודים לערבים.
חזונו הגדול היה להחיות את אזורי דרום הארץ, כשחברון משמשת להם ציר מרכזי.
את תוכניותיו קידם ברשויות השלטון להן היה מקורב, וכמו כן פרסם מאמרים רבים בהארץ.
ב־13 באוגוסט 1929, כשבועיים לפני הטבח בחברון, הגיע הרבי מחב"ד יוסף יצחק שניאורסון לביקור בעיר, ואליעזר דן סלונים עמד בראש מארגני ביקורו.
הוא הצליח להשיג לו רישיון מיוחד לביקור בתוך בניין מערת המכפלה והיה בין קבוצת מלוויו.
הוא אף ארגן קבוצה של נכבדים ערבים שתקבל את פני הרבי בתוך מערת המכפלה.
כשהחלו המהומות על ידי ערביי האזור, היה סלונים אחד הפעילים המרכזיים לתיווך בין הגורמים השונים.
הוא ניצל את קשריו עם השלטונות ועם הנכבדים הערבים ופעל להרגעת המתח.
הללו הבטיחוהו שלא יאונה כל רע ליהודי העיר.
בשבת י"ח באב (24 באוגוסט) נאספו בביתו עשרות יהודים מתושבי העיר ומתלמידי ישיבת חברון, מתוך תקווה למצוא מחסה מפני הפורעים הערבים.
הם הניחו שבשל מעמדו וקשריו עם הציבור הערבי לא יעזו הפורעים לפגוע בביתו.
באותה שבת התארחו בביתו חותנו הרב אורלנסקי, אשתו ובתם הצעירה מינה.
ימים אחדים לפני כן נערכה בתל אביב חתונת בתם רחל, גיסתו של סלונים, ושבת ה"שבע ברכות" הייתה אמורה להיערך בחברון.
הרב אורלנסקי, אשתו והבת מינה, הגיעו לעיר כבר ביום חמישי, ובני הזוג הטרי תכננו להגיע ביום שישי, אולם בשל המתח הביטחוני ששרר בדרכים נחסמו הדרכים והם לא הגיעו לחברון.
בשעות הבוקר המוקדמות של יום השבת עוד הספיק סלונים לעבור בבתי היהודים בעיר, למסור הודעות נחוצות ולעודד את התושבים הנפחדים, ולאחר מכן שב לביתו.
הנאספים ארגנו בביתו תפילת שחרית מאולתרת.
כשנכנסו הפורעים הערבים לביתו שלף סלונים את אקדחו וירה באוויר.
הערבים הצליחו להוציא את האקדח מידו, וירו בו באקדחו והוא נפצע קשה.
הפורעים פתחו במסע טבח ורצחו עשרים וארבעה מתוך עשרות האנשים ששהו בבית.
בין הנרצחים אשתו של סלונים, חנה, וילדם בן הארבע אהרון, וכמו כן נרצחו הוריה של חנה סלונים הרב אורלנסקי ואשתו.
ילדם השני של אליעזר דן וחנה סלונים, שלמה, שהיה אז תינוק בן שנה, נפצע אך שרד, והוא השריד היחידי למשפחת אליעזר דן סלונים.
חלק מן האנשים ששהו בבית סלונים נפצעו, וחלקם שכבו מתחת לגופות הנרצחים.
לאחר שהפורעים סברו שהם מתים הניחו להם והסתלקו מן הבית.
סלונים נאבק על חייו וכעבור יומיים מת מפצעיו.
הוא הובא לקבורה בקבר אחים יחד עם שאר הרוגי הפרעות בליל כ' באב תרפ"ט בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
אחותו רבקה, מניצולת הפרעות בחברון, נישאה ליוסף בורג - שר מטעם המפד"ל.
אחד מבניהם הוא אברהם בורג.
רבי אליעזר הגדול בן יצחק (בערך 990 - 1060) היה מגדולי חכמי אשכנז בתחילת המאה ה-11.
היה בן למשפחת רבנים מיוחסת.
אבי סבו היה רבי אבון הגדול ממגנצא, ואחיו של סבו היה רבי שמעון ממגנצא.
התייתם בצעירותו וגדל בבית קרובו, רבי שמעון ממגנצא, מגדולי החכמים בדורו.
כן למד אצל רבנו גרשום מאור הגולה, וראה בו כנראה את רבו המובהק.
מקובל כי היה תלמידו של רבינו יהודה בן מאיר הכהן, אך לדעת אברהם גרוסמן סביר יותר שהיה חברו או תלמיד חבר שלו.
עמד בראש הישיבה במגנצא יחד עם חברו רבי יעקב בן יקר, רבו של רש"י.
על תלמידיו נמנו רבי יצחק בן יהודה ורבי יצחק הלוי, גם הם רבותיו של רש"י.
רש"י עצמו מביא מדבריו בפירושו למקרא ולתלמוד, אך נראה שלא למד אצלו.
תלמידים אחרים שלו הם כנראה ר' יצחק בן מנחם (אחיו של ר' אליהו הזקן ומגדולי חכמי צרפת בסוף המאה ה-11), ואפשר שגם ר' משולם בן משה ממגנצא למד אצלו.
בדור של תלמידי תלמידיו ניתנו לו התארים "הגדול" ו"הגאון".
רבי מנחם די לונזאנו ייחס לו את החיבור "ארחות חיים", הנקרא גם "צוואת ר' אליעזר הגדול", ועמו הסכימו כמה מראשוני חכמת ישראל.
יש שייחסו ספר זה לתנא ר' אליעזר הגדול, אך לדעת גרשם שלום וישעיהו תשבי לספר זה יש זיקה גדולה לספר הזוהר, ומכאן שייחוסו לר' אליעזר הגדול הוא מוטעה.
שמחה אסף פרסם קטעים מפירושו למסכת חולין.
נכדו הוא רבי קלונימוס בן יצחק הזקן, מחכמי אשכנז בסוף המאה ה-11, אביו של רבי שמואל החסיד, אביהם של רבי אברהם ראש ישיבת שפייר ורבי יהודה החסיד.
הרב אליעזר דוד גרינוולד (י"ד בשבט תרכ"ז, 20 בינואר 1867 – א' בסיוון תרפ"ח, 20 במאי 1928) שימש כרב וראש ישיבה בערים ברדיוב, צעהלים, אויבר-וישובה (וישובה עילית) וסאטמר שבטרנסילבניה.
ידוע על שם ספרו "קרן לדוד".
נולד בטשארנא שבהונגריה לרב עמרם גרינוולד, בנו של הרב יוסף גרינוולד, אב"ד צ'צוביץ.
בצעירותו למד אצל אחיו רבי משה גרינוולד בעל "ערוגת הבושם" ונחשב תלמידו המובהק.
זמן קצר למד גם אצל הרב שמואל ארנפלד, בעל "חתן סופר".
בשנת תרמ"ט נישא לבתו של יעקב רפפורט מברדיוב.
לאחר נישואיו ישב כחמש שנים בברדיוב, ייסד בה ישיבה ועמד בראשה.
לאחר מכן כיהן כדיין ומורה צדק בסרדהלי, ועמד שם בראשות ישיבה שמנתה כ-130 תלמידים.
בתחילת שנת תרס"ז (1906) נבחר לרב הקהילה היהודית בעיר צֶהלים, וגם בה עמד בראשות ישיבה גדולה.
בשנת תרע"ב (1912) עבר לכהן כרבה של אויבר-וישווה, ועמד בראשות ישיבה שמנתה מאות תלמידים.
בשנת תרפ"א (1921) נבחר לרבה של קהילת סאטמר, ובמקביל לרבנותו עמד בראש ישיבה מקומית שהייתה הגדולה ביותר בטרנסילבניה, ובה ראה את לב פועלו הרבני.
היה מגדולי התורה המפורסמים בתקופתו והעמיד תלמידים רבים, בהם רבנים וגדולי תורה ידועים בטרנסילבניה ובהונגריה.
בתו המאומצת נישאה לנכד אחיו, הרב יוסף גרינוולד, שהיה תלמידו המובהק ועסק בהדפסת ספריו.
שו"ת קרן לדוד – על אורח חיים כולל קע"ב תשובות, סאטמר תרפ"ט
ספר קרן לדוד – חידושי אגדה על התורה, שני חלקים, סאטמר תר"צ-תרצ"ט
ספר קרן לדוד – חידושי אגדה ודרושים למועדי ה', סאטמר תרצ"ד
סדר הגדה של פסח עם פירוש ...
חסדי דוד – סאטמר תרצ"ד
אליעזר דוד יפה (1933, תרצ"ג – 25 במאי 2017, כ"ט באייר ה'תשע"ז) היה פרופסור לעבודה סוציאלית ופעיל חברתי.
נולד וגדל בקליבלנד ארצות הברית, שם רכש את השכלתו והכשרתו המקצועית בתחום הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה והעבודה הסוציאלית.
ב-1956 הגיע לישראל להתנדב כעובד סוציאלי במעברת תלפיות-קטמון.
ב-1960 לאחר שסיים את הדוקטורט שלו עלה לישראל והיה אחד ממייסדי ומראשוני המורים בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
בשנים 1970–1972 עמד בראש המחלקה לשירותי קהילה ומשפחה של עיריית ירושלים, והוביל שורה של רפורמות.
בין היתר הנהיג את ההפרדה בעבודתם של העובדים הסוציאליים בין מתן כסף למתן טיפול אישי.
הפרדה זו אומצה בהמשך על ידי שר הרווחה ישראל כץ.
בהמשך היה חבר בכמה ועדות ממשלתיות בתחומי הרווחה.
היה ממייסדי אגודת זהב"י שפעלה לקידום מעמדן של משפחות מרובות ילדים.
עיסוקו של יפה בנושאי הרווחה הובילו אותו להיכרות עם העמותות הרבות שפועלות בתחום הרווחה, והוא החל לחקור את פעילותן ואת נושא הפילנתרופיה והסקטור השלישי בישראל.
בראשית שנות 1980 הוא הוציא ספר ומדריך ראשון מסוגו בשם "נתינה בתבונה", בשפות האנגלית ועברית, שכלל פרופילים רבים של עמותות ללא מטרת רווח שפעלו בארץ.
בשנת 2001 הוא הוציא מהדורה מעודכנת ויחד עם זה הקים אתר האינטרנט "נתינה בתבונה" שאיפשר חיפוש קל וגישה לפרופילים של כ-30,000 עמותות בישראל.
מטרתו הייתה לקדם את השקיפות של הארגונים ולסייע לתורמים בישראל ומחוצה לה לראות את מכלול העמותות ולמצוא את דרכם בעולם העמותות בישראל.
מאז תחילת פרויקט זה מטרתו הייתה להביא את "גיידסטאר אינטרנשיונאל" לישראל.
מפעל בינלאומי זה מסייע לממשלות לנהל אתר כדי לספק מידע שנתי אשר בידי הממשל לגבי כל עמותה רשומה.
אתר ממשלתי כזה מביא שקיפות לסקטור העמותות על ידי הממשל ובמימון שנתי של הממשל,.
ואכן בסופו של דבר "גיידסטר בינלאומי" הוזמנה לארץ בבקשת הממשל ועזרה לממשל להקים אתר ממשלתי "גיידסטר ישראל" בשנת 2011, פרופ' יפה מימש את משימתו המקורית וסגר את האתר "נתינה בתבונה".
ב-1990, בעקבות גל העלייה הגדול מברית המועצות ומאתיופיה, פרופ' יפה ייסד את "האגודה הישראלית להלוואות ללא ריבית" ומאז עמד בראשה כנשיא בהתנדבות.
עמד ההון של האגודה על 43 מיליון דולר והיא נתנה 755 מיליון שקל כהלוואות ונחשבת כארגון הגדול בעולם למתן הלוואות ללא ריבית.
בשנת 2000 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית והיה פעיל באגודה להלוואות ללא ריבית ושימש כראש משותף של "המרכז לחקר הפילנתרופיה" באוניברסיטה העברית.
יפה תמך בהרחבת גדולה של פעילות העמותות, הקרנות והמלכ"רים בישראל ובשיפור היחס הממשלתי אליהן.
לדבריו תפקיד המדינה הוא במתן השירותים הבסיסיים לאזרחים כגון בריאות, ביטחון, עבודה וחינוך.
הממשל גם אחראי על מתן רישוי ופיקוח על הסקטור השלישי במגמה לסייע לארגוני הסקטור להתפתח, לממש יכולות ולהיות אחד השותפים החיוניים של הממשל במתן שירותים רבים לאזרחים.
מחקריו וספריו של יפה עוסקים בחקר המלכ"רים והפילנתרופיה, גיוס כספים, ניהול עמותות ופיתוח שירותי רווחה לילדים, כולל אימוץ וילדים מחוץ לביתם.
במהלך השנים זכה באותות הוקרה ובפרסים שונים, בהם יקיר ירושלים לשנת 2012, פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, אות הנשיא, ופרס כנס שדרות.
הוא התגורר בירושלים מאז עלייתו ארצה.
חודש לאחר מותו, קיבל יפה את פרס בוני ציון על מפעל חיים
היה נשוי לרבקה, עד לפטירתה בשנת 2008. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
רבי אליעזר הלוי הורביץ (-תקס"ו) מטארניגראד היה מצדיקי תנועת החסידות בדור השלישי לחסידות.
נולד לרבי יעקב הלוי איש הורוביץ, רבה של שינובה.
היה צאצא בן אחרי בן לרבי יעקב אחי השל"ה (ולפי גרסה אחת לשל"ה בעצמו).
מצעירותו נטה לחסידות והיה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ולאחר פטירתו של החוזה מלובלין והמגיד מקוז'ניץ.
היה למדן גדול וזכה להערצת רבני הדור.
היה גם דרשן גדול והשפיע רבות על בני קהילתו בטארניגראד.
דברי תורתו יצאו לאחר פטירתו בשני ספרים גדולים בחסידות: "נועם-מגדים וכבוד התורה" על התורה ופירוש לתהילים בשם "אמרות טהורות".
ספרו נועם מגדים נחשב לספר יסוד בחסידות וחסידים רבים הוגים בו מדי שבת.
יצא לאור בשנת תשע"ג במהדורה חדשה ומוערת על ידי "הוצאה לאור מיר", שלושה כרכים על התורה וכרך על תהילים.
ספריו זכו להסכמות גדולי הדור וביניהם: רבי יעקב אורנשטיין מלבוב, רבי אפרים זלמן מרגליות מברודי, המגיד מקוז'ניץ, החוזה מלובלין, הרב מאפטה, רבי אברהם חיים מזלוטשוב, האריה דבי עילאי ועוד.
החוזה מלובלין כותב בהסכמתו שאינו נותן הסכמות אך על דעת רבי אליעזר לא גדר את עצמו מלתת (שלו ודאי ראוי להסכים כי אינו צריך להסכמתו).
דברים דומים כתב גם הרב מאפטא בהסכמתו.