tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיטת הערכת סיכון על פי הרמה בטוחה שנצפתה מצאה כי קיימות ראיות מספקות לבטיחות בצריכה של עד 1200 מ"ג ליום.
יש לנהוג בזהירות בשימוש בתוספי CoQ10 באנשים עם חסימת דרכי המרה ובמהלך הריון או הנקה.
נטילת CoQ10 כתרופה עשויה לעכב את ההשפעת התרופה תיאופילין וכן את התרופה נוגדת הקרישה וורפרין.
CoQ10 עשוי להפריע לפעולות הוורפרין על ידי אינטראקציה עם אנזימי ציטוכרום p450 ובכך להפחית את ה-INR , מדד לקרישת דם.
המבנה של CoQ10 דומה לזה של ויטמין K, שמתחרה עם השפעות נוגדות הקרישה של וורפרין וסותר את השפעתו כנוגד קרישה.
לכן לא מומלץ להשתמש ב-CoQ10 אצל אנשים הנוטלים וורפרין בשל הסיכון המוגבר להיווצרות קרישי דם.
סקירות מפורטות על הימצאותו של CoQ10 ועל הצריכה התזונתית שלו פורסמו בשנת 2010. בנוסף לסינתזה האנדוגנית בגוף, CoQ10 מסופק גם באמצעות מגוון מזונות.
ריכוזי CoQ10 במזונות שונים הם:
שמנים צמחיים, בשר ודגים עשירים ב-CoQ10. מוצרי חלב הם מקורות הרבה פחות טובים ל-CoQ10 מאשר רקמות מן החי.
מבין הירקות, ברוקולי וכרובית הם מקורות טובים ל-CoQ10. רוב הפירות והגרגרים הם מקורות גרועים ל-CoQ10, למעט אבוקדו, שמכיל כמות גבוהה של שמן ו-CoQ10.
בעולם המפותח, הצריכה היומית המשוערת של CoQ10 נקבעה על 3-6 מ"ג ליום, המופק בעיקר מבשר.
בישול על ידי טיגון מפחית את תכולת CoQ 10 ב-14-32%.
בשנת 1950 בודדה כמות קטנה של CoQ10 מרירית המעי של סוס.
התרכובת זוהתה תחילה כ"חומר SA", אך מאוחר יותר סווגה כקינון המצוי ברקמות רבות של בעלי חיים.
בשנת 1957 בודד אותו חומר מממברנות מיטוכונדריות בלב בקר, ונמצא כי הוא מעורב בהעברת אלקטרונים בתוך המיטוכונדריה.
בשלב זה כונה הקינון בשם Q-275. בהמשך, אוחדו שני השמות "Q-275" ו"חומר SA" תחת המונח יוביקינון (ubiquinone), וזאת בשל תפוצתו הרחבה בכל רקמות בעלי החיים.
המבנה הכימי המלא של היוביקינון פורסם בשנת 1958. בשל תפקידו בשרשרת העברת האלקטרונים המיטוכונדריאלית, זכה היוביקינון לשמות נוספים, ובהם מיטוקינון (mitoquinone) וקו-אנזים Q.בשנת 1966 דווח לראשונה כי הצורה המחוזרת של CoQ6 מהווה נוגד חמצון יעיל בתאים.
קהת שור (כ"א באדר א' תרע"ט, 21 בפברואר 1919 – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן קליעה ישראלי וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
קהת שור נולד ברומניה לאלקה ומיכאל, החל לעסוק בקליעה כבר בגיל צעיר, הפך למומחה והיה לאלוף רומניה מספר פעמים.
אימן את נבחרת רומניה במספר אולימפיאדות.
במהלך מלחמת העולם השנייה ערך פשיטות אל תוך ערים רומניות להציל יהודים שהסתתרו שם.
בספטמבר 1963 עלה לישראל והשתקע בנווה שרת שבתל אביב ביחד עם אשתו שרה ובתם מיכל.
עבד במשרד החינוך ובמקביל הצטרף לקבוצת הקליעה של הפועל תל אביב, ובמהרה מונה למאמן הלאומי שאימן צלפים צעירים ישראלים וכן את משלחת נבחרת ישראל למשחקים האסיאתיים בבנגקוק ולאולימפיאדת מינכן.
ב-5 בספטמבר 1972 פרצו טרוריסטים ערביים, חברי ארגון "ספטמבר השחור", לחדרו בכפר האולימפי, רצחו את משה ויינברג ויוסף רומנו, ולקחו תשעה מחברי משלחת ישראל, ושור בתוכם, כבני ערובה.
שור נראה פעם אחת בלבד בזמן שהיה חטוף, לבוש חולצה צהובה, כשידיו כפותות מלפנים, עומד מאחורי אנדרי שפיצר שניהל משא ומתן עם המשטרה הגרמנית.
זו הייתה הפעם האחרונה שרוב האנשים ראו אותם בחיים.
לבקשת החוטפים הם והחטופים הועברו לנמל תעופה שמשם תוכנן להעלות אותם למטוס ולטוס למדינה ערבית.
בנמל התעופה החל ניסיון חילוץ כושל של הצבא הגרמני, שבמהלכו המחבלים רצחו ביריות וברימונים את כל בני הערובה, בהם שור, שהיה במסוק המערבי.
שור, בן 53 במותו, השאיר אחריו אישה ובת.
גופתו הוטסה לישראל והוא נקבר לצד עמיצור שפירא, אנדרי שפיצר, אליעזר חלפין ומארק סלבין בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
ב-2004 בתו, מיכל שחר, הדליקה משואה ביום העצמאות ה-56 למדינת ישראל.
בסרט "מינכן" בבימויו של סטיבן ספילברג, המציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים שחיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שיחק דייוויד פלדמן את דמותו של קהת שור.
קהל צ'יקו בבוקרשט או בשמו הרשמי "קהל קדוש שלום" (בלדינו :Kahal Chiko ברומנית: Templul Mic Spaniol או Caal Cico או Cahal Cicu, בית הכנסת הספרדי הקטן) היה בית כנסת ברחוב באנו מרצ'ינה מס.
37 בלב השכונה המרכזית של יהודי בוקרשט, באזור אונירי של היום.
בית כנסת זה הוקם בגרסתו הראשונה בשנת 1846. ב-8 במרץ 1883 נבנה מחדש אחרי הריסת הבניין הישן.
עם הרבנים שכיהנו בו ניתן למנות את אליעזר פאפו, יוסף בנסינור, שהיה באמצע המאה ה-19 גם אב בית הדין של העדה הספרדית וחזן וגם את יעקב יצחק נימירובר שהיה למשך כמה שנים רב ראשי של היהודים הספרדים בבוקרשט, למרות היותו אשכנזי.
רבים מנציגי האליטה היהודית ספרדית של רומניה התפללו בבית כנסת זה ואף היו חברים בהנהגתו: דוויצ'ון באלי, הילל מנוח, נסים חלפון , ז'אק אליאס ואחרים.
בחנוכת אבן הפינה של הבניין החדש ב-8 במאי 1883 נאם הרב יוסף בנסינור, ששיבח את יוזמי שיקום בית הכנסת והביע את שמחת הקהילה.
בהמשך קרא הרב מתתיהו צורמאני מספר תהלים והרבנים ד"ר מאיר בק וד"ר משה גסטר הסבירו את חשיבות בניית משכן קודש בעיני היהודים.
הרב יצחק דוד באלי קרא בעברית וברומנית על תולדות בית הכנסת.
הבניין היה בגודל בינוני ובצורה של בזיליקה.
הוא כלל שלוש ספינות ושתי קומות – קומת קרקע וקומה עליונה.
לבית הכנסת היו שתי כיפות, כמו כן על הגג של החזית היו מיוצגים שני לוחות הברית.
החזית הראשית עם הכניסה העיקרית הייתה נסוגה לעומת שני גופי הביניין הצדדיים שכללו כניסות וגרמי מדרגות לעזרת הנשים שבגלריות הקומה עליונה.
בינואר 1941 ניזוק בית הכנסת קשות על ידי מרד הלגיונרים, הארגון הפאשיסטי הרומני שניסה לבצע הפיכה וביצע פרעות ביהודים.
הבניין לא הוצת, להבדיל מבית הכנסת קהל גראנדה, ככל הנראה מחשש שהדליקה לא תתפשט אל בתים של נוצרים בסביבה.
בית הכנסת עבר שיפוצים מאוחר יותר ושיפוץ נוסף אחרי רעידת האדמה ממרץ 1977.
בשנים 1987-1984 בית כנסת נהרס בהוראת השלטונות - במסגרת תוכנית הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ל"שיקום מחדש" של "המרכז האזרחי" של בוקרשט.
הרחוב באנו מרצ'ינה אינו קיים עוד ובמקום בית הכנסת נמצא כעת חלק מחצר השרות של חנות הכל-בו הגדולה "אוניריה".
קו-אופ צפון הייתה אגודה שיתופית צרכנית שהפעילה רשת קמעונאות מזון, בעיקר באזור הצפון.
לאחר מספר רכישות ומיזוגים הפכה האגודה לבעלת השליטה ב"קלאבמרקט", מי שהייתה רשת הקמעונאות השלישית בגודלה בישראל.
כמו כן החזיקה קו-אופ צפון ברשת חנויות הדראגסטור "ניו פארם" ו-20% מרשת המשביר לצרכן.
בנובמבר 2001 רכשו אנשי העסקים דדי בורוביץ ויוסי רוזן (רג'ואן) את השליטה ברשת הקלאבמרקט וברשת "ניו פארם" מידי האגודה השיתופית קו-אופ צפון ומחברת מטרו הדרום אפריקאית תמורת 72 מיליון דולר.
לאחר שמימשה את רוב נכסיה, בשנת 2002 החל תהליך של פירוק האגודה וחלוקת תקבולי נכסי האגודה בין חבריה ויורשי החברים שמתו.
קו-אופ צפון נוסדה בשנת 1939 בחיפה בשם "צרכן"- אגודה צרכנית שיתופית בחיפה בע"מ, בשנת 1987 התמזגה עם רשת "קו-אופ זבולון אגודה צרכנית שיתופית בע"מ" שפעלה באזור הקריות ושמה שונה לקו-אופ צפון.
אחר כך החלה הרשת בהתרחבות לכל אזור הצפון ופתחה סניפים בעפולה, גבעת המורה, טירת כרמל, קצרין ובמקומות נוספים.
בשנת 1995 התמזגה רשת קו-אופ צפון עם רשת "היפרשוק" והפכה לרשת הקמעונאות השלישית בגודלה בישראל בשם "קו-אופ היפר-שוק".
רשת היפרשוק נוסדה על ידי חברת תנובה בשנת 1976, לאחר שהפכה מחסן בראשון לציון למרכול ענק וסיפקה את תוצרת תנובה במחירים מוזלים.
המקום זכה להצלחה ובהמשך גדלה הרשת תוך שהיא מכניסה לתוכה יצרנים נוספים מלבד תנובה, עד שכללה 40 חנויות ברחבי הארץ.
מאחר שברבות השנים גברה הביקורת מצד רשתות שיווק אחרות שטענו שתנובה לא יכולה להיות גם ספקית וגם מתחרה שלהם, מכרה תנובה 50% מרשת ההיפרשוק לחברת "כלל סחר" של קונצרן "כלל", בשנת 1993.
בתחילת שנת 1997 ביקשה "כלל סחר" למכור את חלקה ברשת הממוזגת.
אך בהמשך נרכשה "כלל סחר" על ידי איש העסקים גד זאבי, והוא ביקש לרכוש גם את חלקה של תנובה כך שיחזיק 50% מ"קו-אופ היפר-שוק".
"קו-אופ צפון" מצידה הפעילה זכות סירוב שהייתה לה ורכשה את מלוא הבעלות על הרשת.
באותה שנה גם יישמה תוכנית התרחבות בכל רחבי הארץ, שכללה פתיחת סניפים חדשים של תת-הרשת הזולה שהקימה, תחת השם "קלאבמרקט", כפרזנטורית הרשת נבחרה אורנה בנאי בתפקיד הדמות לימור.
בנוסף החלה הרשת בפתיחת סניפים למגזר החרדי.
בשנת 1998 נמשכה התרחבות הרשת, נפתחו סניפים נוספים והיא רכשה את רשת "היפרזול" שלה היו 5 סניפים, ומספר הסניפים הכולל הגיעה ל-96.
באוקטובר 1998 מכרה קו-אופ צפון לרשת "מטרו" מדרום אפריקה 49.9% ממניות רשת "קו-אופ היפר-שוק".
במרץ 1999 רכשה "קואופ צפון-היפרשוק" את חברת "המשביר מזון", שפעלה בעיקר בהפצת מזון לשוק המוסדי.
באוגוסט 1999 רכשה את השליטה ברשת חנויות הדראגסטור "ניו פארם" ו"אפריל", ואחר כך את מלוא הבעלות.
בסוף 1999 התמזגה קבוצת "קו-אופ היפר-שוק" עם רשתות "סופרשוק" ו"גרינברג" שהיו בבעלות איש העסקים אליעזר פישמן.
מיזוג שיצר רשת בעלת 140 סניפים, רוב הסניפים מותגו מחדש תחת המותג "קלאבמרקט".
בשנת 2000 הפסידה הרשת 92 מיליון שקל ואיבדה נתחי שוק לטובת שתי המתחרות הגדולות של "שופרסל" ו"קו אופ הריבוע הכחול" ורשתות זולות שהחלו לפעול באותה העת.
בתחילת 2001 החליטה מינהלת אגודת קו-אופ צפון למכור את חלקה ברשת, והחל משא ומתן עם מספר קונים פוטנציאלים, בהם חברת ההשקעות גרנית הכרמל.
בספטמבר 2001 סוכמה מכירת החזקותיה לשותפה "מטרו" תמורת 38 מיליון דולר, ומיד אחר כך חברת "אלרן השקעות" הסכימה לרכוש את מניות החזקותיה של מטרו.
לבסוף, בנובמבר רכשו אנשי העסקים דדי בורוביץ ויוסי רוזן את כל בעלי המניות האחרים
בשנת 2005 עם כניסתה של רשת קלאבמרקט לחדלות פרעון, רכשה רשת שופרסל את קלאבמרקט, וחיזקה את מעמדה בשוק כרשת המרכולים הגדולה בישראל.
בשנת 1999 הגיש עורך דין אליעזר לויט תובענה ייצוגית בשם מספר בעלי מניות באגודה השיתופית לאפשר להם לפדות את מניותיהם בערכן הריאלי.
לויט הגיש קודם תובענות ייצוגיות דומות נגד "קו אופ הרבוע הכחול" ו"קו-אופ ירושלים" (שהפכה אחר כך לקואופ ישראל).
רוב חברי האגודה רכשו את המניות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, במחיר סמלי של, בדרך כלל 15 ל"י, בכדי לקבל הנחה בחנויות הרשת כחברי האגודה.
רבים מהם רכשו את המניות כחלק מרכישת דירות מחברות הבנייה שיכון עובדים וסולל בונה, שתי חברות בנייה הסתדרותיות באותה עת, שמסגרת הרכישה נדרשו הקונים להעביר גם סכומים שונים, עבור "מניה לצרכנייה", עובר עלות הקמת צרכנייה שכונתית.
בפברואר 2000 הוגשה בקשה לאישור תובענה ייצוגית נוספת, בהיקף של 140 מיליון שקל, נגד קו-אופ צפון, על ידי בעלי מניה אחת בסכום נקוב של 100 ל"י, שהוציאה האגודה.
הם טענו כי לא זכו לקבל את הריבית השנתית על המניה בשיעור של 6%.
בעקבות התביעה מינה רשם האגודות השיתופיות חוקרים לשם עדכון פנקס החברים של האגודה, שבאפריל 2001 דיווחו על כ-23.6 אלף חברים חיים ועדו 12 אלף יורשים של בעלי מניות.
באפריל 2002, לאחר שמימשה את רוב נכסיה, ביקשו מספר בעלי מניות מרשם האגודות השיתופיות להורות לאגודה להתפרק, מאחר ששווי הנכסים שבבעלות האגודות הגיע ל-350 מיליון שקל אך היא הייתה ללא פעילות עסקית, כמו כן הועלה חשש שאנשי ההנהלה פועלים לטובת עצמם ולא לטובת 35,769 חברי האגודה בעלי המניות.
ביולי 2002 הורה רשם האגודות השיתופיות לשנות את סיווגה של קו-אופ צפון מ"אגודה לצרכנות" ל"אגודה לשירותים".
כך שחברי האגודה יוכלו לפדות את מניותיהם תמורת סכום שוויין הריאלי, שהוערך ב-10,000 שקל.
עד אותה עת האגודה הסכימה לשלם רק את שוויין הנומינלי שבין שקל לכ-500 שקל.
באוגוסט 2002 רשם האגודות מינה את רואה חשבון יחיאל בורוכוף לפקח על תהליך פידיון מניות החברים; שבתגובה עורך דין אליעזר לויט דרש מהרשם לבטל המינוי עד לדיון בתביעות הייצוגיות שהוגשו בפרשה.
שבועיים אחר כך מינה בית המשפט המחוזי בחיפה כונסי נכסים במסגרת התובענה הייצוגית.
במקביל החל מימוש הנכנסים האחרונים שנותרו לאגודה, בעיקר נדל"ן - מגרשים, חנויות ומחסנים במקומות שונים, בעיקר באזור חיפה והקריות.
במרץ 2003 מינה בית המשפט את יחיאל בורוכוב גם ככונס נכסים נוסף.
ובמהלך קיץ 2003 החל פדיון מניות החברים.
עד ספטמבר 2003 כבר כ-3,000 חברים ויורשים פדו 110 מיליון שקל, שכל אחד קיבל כ-40 אלף שקל.
עורך דין אליעזר לויט מצידו דרש שכר טרחה בגובה 36 מיליון שקל, 15% משווי המניות שנפדו וכן שכר בגין פיצוי מיוחד לתובעים בגובה 10%-1.4%.
בספטמבר 2005 בית המשפט המחוזי פסק שיקבל 1.2 מיליון שקל, אך הוא הגיש ערעור.
עקב כך, 55 מיליון שקל שנותרו בקופת האגודה הוקפאו למקרה וינצח בתביעה.
לאחר שהערעור על גובה שכר הטרחה הגיע לדיון עד בית המשפט העליון, נפסק לכונסי הנכסים עורכי הדין הרצל כספי, ואליעזר לויט, ורו"ח יחיאל בורוכוב שכר טרחה של 5.6 מיליון שקל, באפריל 2008.
קהל קדוש מקוה ישראל הוא שמם של קהילה יהודית ובית כנסת, מהעתיקים בארצות הברית, הממוקמים בפילדלפיה, פנסילבניה מאז אמצע המאה ה-18.
הקהילה היהודית בפילדלפיה החלה כקבוצת יהודים קטנה, ממוצא ספרדי, תושבי העיר, שהתארגנו לתפילה משותפת בבית פרטי החל מ-1740 בערך.
לקח להם כעשרים שנה בטרם רכשו ב-1761 את ספר התורה הראשון שלהם.
בית כנסת ממשי הם פתחו רשמית במקום מושבו הראשון בסמטת צ'רי (כיום Cherry Street) כעבור עשר שנים, ב-1771 ואת השם "קהל קדוש מקוה ישראל" נתנו לקהילתם ולבית הכנסת, באופן רשמי ב-1773.
בין אנשי הקהילה היו לא מעט יהודים מפורסמים, והידועים במייסדי בית הכנסת היו חיים סולומון (1740–1785), "הבנקאי" של המהפכה האמריקאית וג'ונאס פיליפס (1736–1803), לוחם במיליציה של פילדלפיה במלחמת העצמאות האמריקאית וסבו של אוריה לוי, הקומודור היהודי הראשון בצי ארצות הברית.
בשנת 1829, יצחק לסר הפך להיות מנהיג הקהילה ובית הכנסת.
מוראיס היה המנהיג במשך ארבעים ושש שנים, והיה מתנגד מובהק של העבדות לפני ובמהלך מלחמת האזרחים.
ד"ר אברהם נוימן היה הרב בין 1927-1943. הרב הנוכחי הוא הרב אלברט גבאי אשר נבחר בשנת 1988.
הקהילה התחילה בבית פרטי בסמטה בין הרחובות שרי המירוץ והרחוב השלישי והרביעי בפילדלפיה, כאשר המבנה הראשון שלה נבנה בשנת 1782. מיקומו הועבר בגלל המחאה שעוררה העובדה שהוא שכן ליד כנסייה.
בשנת 1829 נבנה בית כנסת התחייה המצרית ברחוב שרי.
בית הכנסת תוכנן על ידי ויליאם סטריקלנד.
הקהילה הודיעה בשנת 1961 כי היא תחזור למרכז העיר לבניין חדש.
ד"ר ברנרד ג'יי אלפרס, סגן נשיא בית הכנסת, שכנע את חברו האדריכל לואי קאהן מפילדלפיה לעסוק בתכנון בניין בית הכנסת החדש.
קאהן עשה עשר גרסאות עיצוב בין 1961 ו-1972 של הבניין החדש.
עם זאת, הקהילה החליטה כי עלויות הבנייה והתחזוקה גבוהות מדי, ובית הכנסת לא נבנה.
מבנה צנוע יותר, נפתח במשותף עם המוזיאון להיסטוריה של עם ישראל , והוא נחנך ונפתח באוגוסט 1976. המוזיאון עבר למבנה חדש ברחוב ה-5 ב-15 בנובמבר 2010. בית הכנסת ממוקם ברחוב הרביעי (צפון) במרכז העיר פילדלפיה.
הקהילה אחראית גם על בית קברות מקוה ישראל, אחד מבתי הקברות היהודים העתיקים ביותר ששרדו בארצות הברית.
קְהִליתנו הוא קובץ ספרותי שהוציאו לאור אנשי תנועת הנוער "השומר הצעיר" בארץ ישראל בשנת תרפ"ב 1922.
ב"קהליתנו" נפרש מנעד הרעיונות, הדעות, הרגשות והחוויות המייצגות של הכותבים, עולים חדשים וחלוצים, כמו של רבים מבני דורם אנשי העלייה השלישית.
על כן, הוא מוקד למחקר ענף בהיסטוריוגרפיה הישראלית.
השתתפו בקובץ חניכי "השומר הצעיר" וחבריהם, בהם: אליהו רפפורט, דוד כהנא, דוד שמטרלינג, נתן ביסטריצקי, מיכאל אסף, יהושע בירר, הוגו ברגמן, ודוד הורוביץ.
משתתפי הקובץ היו צעירים בשנות העשרים לחייהם, וחבריהם בשנות השלושים לחייהם, אשר ביטאו בקובץ קשת של דעות ורעיונות, שנשמעו באותה תקופה במערב.
הם הכירו את ארון הספרים היהודי, את הספרות היוונית הקלאסית, ספרות עברית חדשה והגות ציונית בת זמנם.
הקובץ זכה בעת יציאתו לאור, לתשומת לבם ולהתייחסותם, בעל פה ובכתב, של אישי רוח חשובים ביישוב, בהם המשורר חיים נחמן ביאליק, הוגה הדעות הוגו ברגמן ורבי בנימין.
מהדורת פקסימיליה של "קהליתנו" ראתה אור (עם שינויים זעירים אחדים) על ידי אנשי "השומר הצעיר" בשנת תשכ"ד 1964, ובמהדורה מהודרת בעריכתו של מוקי צור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת תשמ"ח 1988.
קהלת רבה (ידוע גם בשם: מדרש חזיתָ על שם הפסוק הפותח: 'חזיתָ איש מהיר במלאכתו') הוא מדרש אגדה על קהלת שנערך בארץ ישראל במאות 6-7 לספירה.
המדרש מחולק לארבעה חלקים וחלקים ממנו נמצאים במדרש רות רבה.
יסודו בדרשות ארץ ישראליות קדומות ו-15 מתוך כ-20 פירושים שמוזכרים על ידי הירונימוס (בסוף המאה ה-4) בשם מורו העברי קרובים לאלו שמדרש קהלת.
הוא נשען גם על מדרשי ארץ ישראל הקדומים כגון בראשית רבה, ויקרא רבה, שיר השירים רבה ופסיקתא דרב כהנא.
בעקבות טענתו של יום-טוב ליפמן צונץ, היה מקובל על רוב החוקרים במאה ה-20 שהחיבור הסתמך גם התלמוד הבבלי, אך חוקרים חדשים, כמו מנחם הירשמן וראובן קיפרווסר טוענים שמדובר במסורות בבליות מועטות בלבד ואף הן לא מן הטקסט של התלמוד הבבלי עצמו.
לאור ההסתמכות על מדרשים קדומים יותר, ניתן לומר בוודאות כי המדרש נערך לא לפני המאה ה-6. הסבורים כי ישנה בו השפעה של התלמוד הבבלי יאחרו את עריכתו לתקופת הגאונים, אולם הירשמן מציין כי לא ניכרת במדרש כל השפעה מוסלמית, ועל כן סביר להקדים את עריכתו למאה ה-6.
המדרש מסביר את מגילת קוהלת כאלגוריה דתית.
לדוגמה בכל מקום אשר הספר מדבר על אכילה ושתייה באופן חיובי, מסביר המדרש כי מדובר בחדוות לימוד התורה ומעשים טובים.
המדרש פותח בדרשות על קדושתו של ספר קהלת ומציג את שלמה המלך כנביא.
הדרשה הראשונה פותחת במילים 'זה שאמר הכתוב ברוח הקודש על ידי שלמה מלך ישראל'.
הדרשה מסיימת בלשון: 'מיד שרתה עליו רוח הקודש ואמר שלושה ספרים הללו: משלי, שיר השירים וקהלת'.
משל השועל והכרם מופיע במדרש קהלת רבה.
כאמור למעלה, כמה מן הדרשות מצוייות כבר בפירושו של הירונימוס מן המאה ה-4 לספירה.
הקטעים הקדומים ביותר מנוסח מדרשנו שנמצאו בגניזת קהיר הם מן המאה העשירית.
חלק מכתבי היד המאוחרים נשענים על כתב יד שהוכנסו אליו עדויות מאוחרות על עליה לרגל מן המאה ה-11.
כתב יד קצר יותר של מדרש קהלת נכתב במאה ה-13, ושלמה בובר הוציא אותו לאור וכינה אותו "קהלת זוטא".
היחס בין שני המדרשים אינו וודאי, כאשר יש חוקרים הרואים במדרש הקצר גרסה קדומה יותר של המדרש, יש מי שסבור שמדובר בשתי גרסאות שמקורן במדרש קדום אחד, ולפי דעה שלישית זהו קיצור של מדרש קהלת הארוך.
מדרש קהלת רבה מוזכר בחיבורים מימי הביניים, אצל רש"י בפירושו לתורה, אצל הרמב"ם, הרמב"ן, רבינו בחיי ובילקוט שמעוני.
המדרש מחולק לארבעה סדרים על פי סידור המסורה
סדר ד: פרק ט', ז' - עד לסופו של המדרש.
דפוס ונציה משנת 1545 שם המדרש בדפוס זה: "מדרש קהלת".
מהדורה מדעית לחציו הראשון של המדרש (א-ו) יצאה לאור בשנת תשע"ז על ידי מנחם הירשמן, ולחציו השני של המדרש (ז-יב) יצאה לאור בשנת תשפ"א על ידי ראובן קיפרווסר, כחלק ממפעל המדרש של מכון שכטר.
פרושים הוא שמה של קהילה חרדית-ירושלמית, שהוקמה בחנוכה ה'תשנ"ט (1998), ומשמרת את מסורת הפרושים בני היישוב הישן.
הקהילה מונה כאלף בתי אב.
נשיא הקהילה הוא הרב יהושע דוד טורצ'ין.
הקהילה נוסדה מתוך רצון לשמר את המסורת הפרושית ולמנוע את מעברם של צעירים רבים לציבור הליטאי או החסידי.
בית הכנסת המרכזי של הקהילה הוא מעל לבית הכנסת הר צבי ברחוב צפניה שבשכונת כרם אברהם בירושלים.
בתי כנסת נוספים נמצאים בבתי אונגרין, ברמת שלמה ובנווה יעקב.
שלושה סניפים קיימים בביתר עילית עשרה בבית שמש (בשכונות נחלה ומנוחה, רמ"א, ריב"ל, שניים ברמה א', קנה בשם, שניים ברמה ג' שלושה ברמה ד' ), ושניים במודיעין עילית (בשכונת ברכפלד ובגרין פארק).
לקהילה אין מוסדות חינוך, אולם קיימים מוסדות בהנהלת וברוח אנשי הקהילה, כמו ישיבת "כנסת אליהו" במושב חזון יחזקאל, ותלמוד תורה "חיי אביגדור" בשכונת קנה בשם בבית שמש.
בני הישיבות השייכים לקהילה מאוחדים בארגון "איחוד בני הישיבות".
הם נפגשים פעם בשבוע וכן יוצאים לשבתות משותפות ולנסיעות למקומות הקדושים ב"בין הזמנים".
במסגרת זו קיימת גם ישיבת בין הזמנים.
בחודש אב מתקיים מעמד שנתי של הארגון, ולקראתו יוצא לאור הקובץ "פארי ירושלים" ובו מאמרים שכתבו הבחורים.
בקהילה נהוג לימוד של "עמוד ההלכה", שבמסגרתו נלמד בכל יום עמוד מספר משנה ברורה, לפי לוח לימוד שנתי.
מבחנים שבועיים מתקיימים לבחורי הקהילה, ומבחנים חודשיים לאברכים.
עלון שבועי בשם "ד' אמות של הלכה" כולל סיכומים של ההלכות שנלמדו והערות ושאלות לחומר הנלמד בשבוע הבא.
העלון החודשי "עמוד ההלכה" כולל בירורים הלכתיים המיועד בעיקר לבחורים.
מדי כמה שנים נערכת חגיגת סיום של מחזור הלימוד.
הקהילה מוציאה עלון דו שבועי בשם "מורשה", שבו מאמרי חיזוק והגות, ענייני הלכה ופרשת שבוע, וכן ידיעות מחיי הקהילה והודעות.
בכל שנה בפרשת "בראשית" יוצאים חברי הקהילה לשבת במירון.
במוצאי השבת חוגגים חלאקה לילדים שמלאו להם שלוש בחצר הרשב"י בליווי תזמורת.
הקהילה חוגגת מדי שנה בחנוכה את הקמתה.
לקראת מעמד זה יוצא ספר בשם "אוצרות ירושלים" שבו מאמרים.
בתחילת הספר מופיע מדור "גנוזות" שבו כתבים של גאוני ירושלים שעדיין לא פורסמו.
רוב חבריה מחזיקים גם בהשקפת העולם האנטי ציונית של "העדה", מקפידים שלא להצביע בבחירות לכנסת ישראל ושולחים את ילדיהם למוסדות חינוך שאינם מקבלים תקציבים ממשרד החינוך.
אמנם יש בה גם חברים מתונים יותר, הקרובים בהשקפתם לזרם הליטאי, משתתפים בבחירות ושולחים את ילדיהם למוסדות המתוקצבים על ידי המדינה.
ראשי הקהילה אינם מתערבים בנושאים אלו כדי לא לעורר מתיחות.
רוב חברי הקהילה לובשים את לבוש חרדי ירושלמי הכולל את הקאפטן הצהוב בשבת ואת הכובע הירושלמי בימות החול.
השפה המדוברת היא יידיש בעגה הירושלמית.
קרן זיכרון מרדכי דקהל פרושים
ארגון "קרן זיכרון מרדכי" של הקהילה קרוי על שם רבי מרדכי צוקרמן, ממייסדיה, ולזכרו של הרב שמואל נטע גראס.
הארגון מכשיר אברכים לשמש דיינים, מורי הוראה ור"מים.
הוא מכתיר מדי שנה "חתן תורה", הנבחן על שמונה מאות דפי גמרא בסדרי נשים נזיקין, עם רש"י, תוס' וראשונים; וכן "חתן הוראה" הנבחן על שמונה מאות דפים טור ושו"ע בסדרי "אורח חיים" ו"יורה דעה", עם נושאי כלים.
החל משנת תשע"ט מוכתר גם "חתן הוראה" הנבחן על טור ושו"ע "חושן משפט".
החתנים נדרשים ללמוד את חומר הלימוד במשך תקופה של שנתיים, שבמהלכה הם מקבלים מלגה חודשית, ובתום התקופה נבחנים.
בסיום השנה השנייה מתקיים מעמד ההכתרה.
קְהֵלָתָה, אתר מקראי, מתחנות ישראל בנדודיהם במדבר.
בני ישראל חנו בקהלתה בדרכם מריסה ומשם המשיכו להר שפר.
שמו של האתר מופיע ב.
שמה של קהלתה נעדר מרשימות תחנות המסע לארץ ישראל ממצרים המופיעות בשמות.
יש הטוענים כי קהלתה היא מקהלות, אחת התחנות המוזכרת ב, וזאת לפי שבתרגום השבעים ובתרגום המיוחס ליונתן מופיע השם מקהלת גם עבור תחנה זו.
נראה כי השם קהלתה מובנו התכנסות.
לפי התרגום המיוחס ליונתן, שמה של התחנה ניתן לה כי שם אירע מעשה קורח שנקהל על משה ואהרן.
קהת קליגר (ביידיש: קהת [קעהאס] קליגער; 4 ביולי 1908 - 20 באפריל 1985) היה משורר ומתרגם יידיש יהודי-ארגנטינאי.
קליגר נולד בעיר לודמיר (וולדימיר וולינסקי) בקיסרות הרוסית (כיום אוקראינה).
הוא השתייך למשפחה של חזנים שמקורה בעיר לוצק הקרובה.
אביו, דוד, היה חזן הקהילה בבית הכנסת הגדול בלודמיר והלחין מוזיקה ליטורגית.
קליגר למד בחדר, בישיבה ובתיכון פולני.
ב-1924 החל לפרסם ביידיש בכתבי עת שונים שהתפרסמו בווהלין, בפולסיה ובוורשה (בין השאר, בעיתונים "די ליטערארישע בלעטער","וואכנשריפט פאר ליטעראטור" ו-"פאלקסצייטונג").
ב-1919 עברה לודמיר להיות חלק מפולין וב-1934, עם חתימת הסכם אי ההתקפה בין פולין לגרמניה, החלו השלטונות רודפים אחרי אישים אשר הציגו דעות סוצייאליסטיות בפומבי.
קליגר, אשר כתביו אופיינו ברוח סוציאליסטית ואשר נתפס בעיני השלטונות כדמות פוליטית ברח בגפו מארץ מולדתו והיגר לארגנטינה.
כל משפחתו נשארה בעיר הולדתו והקשר עימם נותק במהלך השואה.
קליגר השתלב בקהילה היהודית בבואנוס איירס אשר הייתה מרכז תרבותי ליהודים דוברי יידיש וכללה בתי ספר יהודיים ביידיש ובעברית, עיתונות יומית ביידיש ותיאטרון יהודי.
בשלב מאוחר יותר החל לכתוב בעיתון "די פרעסע" - יומון ביידיש, בו תרגם את החדשות המקומיות, ערך את מדור הילדים ופרסם שירים.
קליגר כתב בכתבי עת שונים בארגנטינה, ביניהם כתב העת דווקא, כתב עת יידי חשוב שהופיע בבואנוס אירס, לאורך כשלושים שנה.
בהמשך פרסם ספרים אשר איגדו את שיריו במהלך השנים.
קליגר תרגם ליידיש את האפוס הארגנטינאי "מרטין פיירו" של חוסה הרננדס.
בשנות החמישים קליגר הגיע לישראל.
רשמיו מביקור במדינת ישראל הצעירה מצאו את ביטוים בספר השירים "פייזאזשן פון ישראל".
ב-1958 התחתן קליגר עם פרלה רזניצקי, אותה הכיר בבית הספר "שלום עליכם", בו עבדו שניהם.
נולדו לו שתי בנות, דליה ולאונור, החיות היום בישראל.
קליגר נפטר ב-20 באפריל 1985, ל' בניסן ה'תשמ"ה, ונקבר בבואנוס איירס.
לאורך חייו דבק קליגר בלשון היידיש, אף ששלט בעברית, בספרדית ובאנגלית.
במהלך חייו פרסם קליגר אחד עשר ספרי שירה ביידיש, חלקם עטורי פרסים בינלאומיים.
לצד עיסוקו בשירה, תרגם ליידיש יצירות שנכתבו בספרדית ובאנגלית, בין השאר משירתם של וולט וויטמן ופבלו נרודה.
קליגר הרבה לבטא בשירתו את החמלה ואת ההזדהות עם הסובלים, בד בבד עם ההתפעלות מהיופי ומהייחוד של טבע האדם (לדוגמה, בספרו "די בארוועסע ואך", השבוע היחף).
בנוסף, נודע מקום רב בשירתו לחייו כאברך בעיירה היהודית ולעולם המושגים של התפילה וחיי הדת (למשל, בספרו "מיינע ליבע בריוועלך צו פרומעטן", אגרות האהבה הקטנות שלי לפרומע).
השואה, בה איבד את כל קרוביו ומשפחתו באירופה, היוותה קו שבר ביצירתו.
אחרי היוודעות ממדי החורבן שלט בכתיבתו קו של אבל על אובדן העולם שהיה, ואף התרסה כלפי שמיא.
בהמשך, הנישואין וחיי המשפחה היוו משב רוח רענן בחייו של קליגר.
מעמדו החדש התבטא בשירתו, אשר לבשה שוב נימה אופטימית.
בנוסף לשיריו ביידיש, עסק קליגר במפעל ענק: תרגום האפוס הארגנטינאי מרטין פיירו (Martin Fierro) של המשורר חוסה הרנאנדס.
האפוס מגולל בלשון אנשי השדה את תולדותיו של הגאוצ'ו מרטין פיירו.
שירו "א בריוועלע צו גאט" נכלל במבחר משירת השואה שערכה המשוררת קדיה מולדובסקי ב-1962, "לידער פון חורבן".
אחד משיריו הרבים, "איגרת קטנה לאלוהים", תורגם על ידי בני מר והתפרסם בעיתון "הארץ" ב-2005.
שניים משיריו מובאים בתרגומם של אריה מקל ושל ד"ר הלל רזניצקי, ברשימתו של אריה מקל בעיתון "הארץ" מ-2017.
געזאנג אויף ערד - שירת האדמה, 1941
מיט לייב און לעבן - עם בשר וחיים, 1943
א פייפל אין פרימארגן - חליל בבוקר השכם, 1944
ברויט מיט חלום - לחם עם חלום, 1950
די וועלט פארבעט מיך שטארבן - העולם מבקשני למות, 1950 (זכה ב"פרס צבי קעסעל", מקסיקו, 1950)
מיינע ליבע בריוועלעך צו פרומעטן - אגרות האהבה הקטנות שלי לפרומעט, 1952 (זכה בפרס קהילת בואנוס איירס, 1952)
פייזאזשן פון ישראל - נופי ישראל, 1956 (זכה ב"פרס נוימן", ניו יורק, 1957)
די שיינע רויז - הוורד היפה, 1964
די בארוועסע וואך - השבוע היחף, 1972
הארף אין דעמער - נבל בשעת ערביים, 1976
שווארצע רויזן - וורדים שחורים, לא הופיע בדפוס.
קהל עדת ישורון , הידוע גם בשם ברויאר'ס (Breuer's), בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן, שבניו יורק, היא קהילה חרדית עצמאית, שנוסדה על ידי יהודים מגרמניה.
ישנה שלוחה של הקהילה גם בשכונת מונסי, ויש גם בית כנסת יוצאי אשכנז בלייקווד שמתפללים לפי מנהגי הקהילה אבל איננה שלוחת הקהילה באופן רשמי.
הקהילה נוסדה ב-1938 על ידי פליטים יהודים מגרמניה הנאצית שהיו חברים בקהילת הרב שמשון רפאל הירש בפפד"מ.
הקהילה רואה את עצמה כהמשך לקהילת הרב הירש על ידי שמירתה על תורה עם דרך ארץ ומנהגי פפד"מ.
בהתחלה, התקיימו מנייני תפילה רק בשבת, אבל בפברואר 1939 הזמינו את הרב יוסף ברויאר לשרת כרבם, ומאז החלו להתקיים מנייני תפילה בכל יום.
הקהילה המשיכה להתפתח עד שנות ה-60 של המאה ה-20, ובשיאה היו חברים בה יותר מאלף משפחות.
מאז שנות ה-60 ירדה הקהילה בגודלה, כיוון שרוב הילדים של חברי הקהילה לא נשארו בשכונה, אבל הקהילה עדיין ממשיכה לתפקד.
רבה המייסד של הקהילה היה הרב יוסף ברויאר (ה'תרמ"ב, 1882 – ג' באייר ה'תש"ם, 19 באפריל 1980), ששירת כרב הקהילה מ-1939 עד פטירתו.
ב-1958 הביאה הקהילה את הרב שמעון שוואב לשרת לצד הרב ברויאר, והוא כיהן לצידו ולאחריו, עד פטירתו ב-1995.
משנת 1987 כיהן הרב זכריה געללי לצד הרב שוואב, ואחריו עד פטירתו ב-2018.
מאז שנת 2005 מכהן הרב ישראל מנטעל, בתחלה לצד הרב געללי, ומאז פטירת הרב געללי נעשה מרא דאתרא.
הביא להתפטרות ראש הקהל כשאמר ששיטת "תורה עם דרך ארץ" אינה תקפה כיום, ועורר מחאה מצד הפרנסים בטענה שהוא מזניח את לימודי החול ומנסה להפוך את הנוער לחרדי.
בניגוד לרוב בתי הכנסת האשכנזיים בארצות הברית ובעולם בכלל, מתפללים בבית כנסת זה לפי נוסח אשכנז המערבי, ובהתאם למנהגים שנהגו בקהילת האם בפרנקפורט.
הקהילה ידועה בשמרנותה ובהקפדה על מנהגיה ועל אמירת כל הפיוטים.
משתמשים בעיקר בסידורי ומחזורי רדלהיים, אבל יש מקומות שנוסח הקהילה שונה מנוסח רדלהיים, בדרך כלל בהתאם למנהג פרנקפורט.
מעבר לקיומו של בית כנסת ובו מנייני תפילה ושיעורים כמקובל, הקהילה מפעילה מוסדות נוספים המעניקים שירותים דתיים לחבריה: מוסדות חינוך (בית ספר יסודי וחטיבת ביניים לבנים ולבנות, בית ספר תיכוני לבנים (ישיבה קטנה), וכולל), מקווה, חברה קדישא, מערכת כשרות, מעבדה לבדיקת שעטנז ועוד.
קְהַמְבָּה (גם קהמפה) הם בני קבוצה אתנית המאכלסת את עמק יאנג-סאנג-צ'ו בחלק המערבי ביותר של ארונאצ'ל פרדש, ליד הגבולות עם טיבט ובהוטן.
בתוך העמק, הם גרים בכפרים יורטון, לנגו, טאשיגונג, ניוקונג ומנגקוטה.
חיטה ותירס הם גידולים עיקריים המעובדים על ידי הקהמבה.
הבתים שלהם, העשויים מאבן ועץ, מבוססים על מבנה שדומה מאוד למבנים של הקבוצה האתנית של ה.
הקהמבה הם חסידי הבודהיזם הטיבטי ומשתמשים בהינגנה, כתב משלהם, המבוסס על הכתב הטיבטי.
עם זאת, בשל הבידוד היחסי מטיבט ומגעים מזדמנים עם הקבוצה האתנית של ה, הם גם מושפעים באמונותיהם במידה מסוימת מאמונת ה.
בכל כפר יהיה לאמה בודהיסטי.
הפסטיבלים שנחגגים מקבילים לאלו של הקבוצה האתנית של ה, הכוללת את , ראש השנה הטיבטי.
במקור הם ישבו ב (כיום נציבות עירונית במזרח המחוז האוטונומי הטיבטי בשליטת רפובליקה העממית של סין) והיו פעילים בלוחמת הגרילה כנגד הכיבוש הסיני בשנת 1950, ובייחוד בשנים 1959–1965.
"קהלת" הוא אלבום האולפן ה-11 של הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את האלבום הוציאה ב-12 באוקטובר 2015 לאור חברת התקליטים PIL.
זהו אלבום קונספט, המורכב מרצועה אחת בלבד – כולה מוקדשת לשירת מגילת קהלת.
מגילת קהלת היא אחת מחמש מגילות המקרא, ונקראת בחג סוכות.
על פי הנאמר בתחילתה, מחבר המגילה היה "קהלת בן דוד", המזוהה עם שלמה המלך.
יש בה אוסף פתגמים ודברי חכמה.
עם תחילתו של האלף השלישי הפכו אלבומי פיוטים, זמירות וניגונים לפופולריים בישראל.
בין היצירות המוכרות ביותר מתקופת הזמן ההיא נמנה האלבום "אבן גבירול, אדומי השפתות" של ברי סחרוף ו"עבודה עברית: מחווה לשישים שנות יצירה מקורית" של הפרויקט מוזיקלי עבודה עברית.
אלאל קיבלה את הרעיון ל"קהלת" מאפי בנייה, ממייסדי פסטיבל העוד, שהציע לה להלחין כמה קטעים מהמגילה.
תחילה ניסתה להקליט קטעים בודדים, אך לאחר מכן החליטה להעמיק את היצירה, ולהקליט את כל מגילת קהלת כמקשה אחת.
לפני הוצאתו הופיעה עימו במהדורה ה-15 של פסטיבל העוד בירושלים.
לצידה השתתפו גם יואל בן שמחון, נגן העוד; אילן קורן, נגן הסקסופון והחליל; מיכאל גוטליב הפסנתרן ושרון בן-עזר המפיקה והדי ג'יי.
לימים סיפרה אלאל כי לאורך המופע הרגישה שהיא חיה בתקופת שלמה המלך.
"קהלת" כולל שיתופי פעולה עם אמנים נוספים, ומעברי קרוסאובר ממוזיקה אלקטרונית לצלילי פסנתר באמצעות כלי נשיפה.
נדב מנוחין מ"וואלה!" טען כי "קהלת" הוא אלבום פיוטים שונה ומיוחד.
עוד הוסיף כי הוא משתלב היטב עם דמותה של אלאל, ומצטרף לשורת אלבומים משמעותיים שהוציאה ב-15 השנים שקדמו לו, דוגמת "תנינענק", "הכחול של השמיים" ו"פשוט כל כך".
מנוחין טען כי אורכו של האלבום יכול לעיתים להיות מאתגר עבור מאזינים אחרים, אך מאידך סבר כי הוא משקף את תעוזתה של אלאל ומחויבותה לחיפוש אחרי חדשנות יצירתיות.
יון פדר, שנכח במופע בפסטיבל העוד, לא אהב את הקונספט המונוטוני של היצירה.
לטענתו, העומק והעניין במגילת קהלת התפספס מבחינה מוזיקלית.
על-אף שציין את הדלות המוזיקלית, שיבח פדר את קולה של אלאל, שהיה, לטענתו, שובה לב.
עוד הוסיף כי הניסיונית לשלב בין הגוון הרוקיסטי של אלאל למוזיקה מזרחית לא מומשו במלואם, בשל הדומיננטיות של הקטעים האלקטרוניים משל בן-עזר.
באמנות, קו הוא סימן - ישר, עקום, מסולסל או מפותל - המחבר בין שתי נקודות.
אחת מתכונות הקו היא עוביו, שיכול להיות קבוע או משתנה, זאת בניגוד לקו בגאומטריה, המתאר עצם חד-ממדי שלו אורך בלבד.
בחיי המעשה, לקו המצויר יש שלושה ממדים, אך הרוחב והגובה שלו זניחים לעומת האורך שלו.
בקו המצויר בעיפרון חד על גבי נייר, הרוחב והגובה כמעט אינם מורגשים.
בקו המצויר באמצעות מכחול, לעומת זאת, ניכר רוחבו של הקו, אך עודנו זניח לעומת אורכו, והוא משמש גם כאמצעי סגנוני.
בתקופות מוקדמות, כאשר השימוש בפרספקטיבה בציור עדיין לא הובן דיו, הקו שימש כתוחם לדמויות ועצמים, והיה מאפיין הכרחי בציור.
קו זה נקרא קו מתאר (קונטור).
הדבר מובחן למשל בציורים ממצרים העתיקה.
גם בציור ריאליסטי טרם-מודרני, למשל בציור של ימי הביניים לא ניתן היה לוותר על הקו כתוחם.
האמנות המודרנית אתגרה מוסכמה זו, כך למשל הראו ציירי הזרם האימפרסיוניסטי כי ניתן לצייר במשיכות מכחול בלבד, או אף לבסס את הציור כולו על נקודות צבע.
קו מתאר מאפיין גם ציורי קומיקס ואנימציה בהם קו המתאר יוצר השטחה של הדמות והפשטתה.
קו שירות (בקיצור קו) הוא מסלול נסיעה של תחבורה ציבורית, מתחנת מוצא אל תחנת יעד, שבדרך כלל קבועות בו תחנות נוספות להעלאת נוסעים ולהורדתם.
בישראל נפוץ ביטוי זה בקרב נוסעי האוטובוסים, ובדרך כלל מזוהה עימם.
אם כי, כיום נפוצים גם קווים של מוניות שירות, אשר על פי רוב נוסעות במסלולים דומים מאוד לאלה של קווי האוטובוסים השונים.
שימושים נוספים לביטוי הם קווי רכבות וקווי תעופה.
נסיעה בתוך גוש ערים באוטובוס נמוך-רצפה, המותאם להעלאה והורדה מרובה של נוסעים, ואינו מתאים בדרך כלל לנסיעה בכבישים מהירים.
סוג קו כזה נפוץ במטרופולינים הישראליים: גוש דן, חיפה וירושלים.
קווים אלו משולטים במספר חד ספרתי, דו ספרתי או תלת ספרתי.
לרוב אלו קווים הנוסעים מן התחנה המרכזית אל שכונה מסוימת בעיר, או קווים הנוסעים במסלול מעגלי בעיר, דבר האופייני לערים קטנות יותר.
לרוב ממוספר הקו בספרה אחת או שתיים (לדוגמה: קו 2 ברעננה הנוסע במסלול סיבובי מצומת רעננה לאזור התעשייה דרך השכונות, או קו 17 בבאר שבע הנוסע מהתחנה המרכזית לרחוב הברזל).
קווים המקשרים בין יישובים, באוטובוסים גבוהים המתאימים לנסיעה בכבישים ראשיים מהירים.
שילוט הקווים הוא לרוב תלת ספרתי, כשאזורים שונים מזוהים עם ספרות שונות (כך הקווים מירושלים למרכז ולדרום מתחילים ברובם ב-4, הקווים מגוש דן דרומה ברובם ב-3, מגוש דן לצפון ברובם ב-8, ומירושלים לצפון ברובם ב-9).
קיימים גם קווים בעלי שילוט דו-ספרתי, בעיקר ביישובים קטנים יחסית שאין בהם הרבה שירות.
בעבר, היו חיילי צה"ל יכולים לנסוע חינם רק בקווים הממוספרים במספור תלת-ספרתי.
ולכן, לקווים דו-ספרתיים רבים נוסף המספר 0 בהתחלה.
הקווים הבין עירוניים מזוהים גם עם רכבות, לדוגמה: קו נהרייה-מודיעין.
בעבר פעלו בישראל קווי אוטובוס למצרים וירדן במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים והסכם השלום בין ישראל לירדן.
חברת אגד הפעילה את קו 100 לקהיר ואילו קווים נוספים פעלו מחיפה ותל אביב לערים רבת עמון ואירביד שבירדן על ידי חברות האוטובוסים דן וחברת הנסיעות והתיירות נצרת.
בהתייחס לקווי רכבות, אפשר לציין את קו רכבת העמק ההיסטורי מחיפה לדמשק טרם קום המדינה.
חלופה היא שינוי מסלול של קו מסוים בשעה מסוימת של היום, בטווח שעות מסוים או בימים מסוימים, בנוסף לנסיעות במסלול הרגיל של הקו או במקומן, על מנת לספק מענה לצורך בשעה מסוימת, לרוב של ציבור היוממים.
חלופות על פי רוב מתבטאות בתחנת מוצא שונה, כאשר בנקודה מסוימת מתמזג מסלול החלופה למסלול הקו הרגיל, וממשיך לפי המסלול הרגיל, אם כי לעיתים החלופה מתבטאת בכניסה לשכונה או לאזור תעשייה מסוימים, או באי-עצירה בחלק מתחנות הביניים של הקו.
לעיתים חלופות נושאות את אותו השילוט של הקו המקורי - שיטה זו מקובלת כאשר החלופה היא יציאה מנקודה שאינה תחנה המוצא או היעד.
לעיתים מוספת להן את האות א (לדוגמה: קו 2א כחלופה של קו 2. שיטה זו מקובלת לחלופה שהיא כניסה לשכונה מסוימת או לא נכנסת לשכונה שהקו הרגיל נכנס).
לעיתים החלופה נושאת מספר שונה אך עם קשר למספר הקו הרגיל.
בשל ריבוי מפעילי התחבורה הציבורית נוצר לעיתים מצב של כפילות בו קו אחד משמש שני מפעילים שונים באותה עיר, ומוביל ליעדים שונים.
קנטדספירטנופיאלא רייקיאוויק (באיסלנדית: KnattspyRnufélag Reykjavíkur, משמעו- "מועדון הכדורגל של רייקיאוויק") או בקיצור קו.
רייקיאוויק הוא מועדון כדורגל איסלנדי מהעיר רייקיאוויק, בירת איסלנד.
קבוצת הכדורגל נחשבת לקבוצה הטובה באיסלנד והיא בעלת 27 אליפויות הליגה האיסלנדית למרות מספר האליפויות הנמוך בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
הוקמה ב-16 בפברואר 1899 ברייקיאוויק וזהו מועדון הספורט הוותיק ביותר באיסלנד כולה.
הייתה קבוצת הכדורגל היחידה ברייקיאוויק במשך כעשור אך עם הזמן החלו להופיע לה יריבות עירוניות.
זכתה באליפות האיסלנדית הראשונה בעונת 1912 לאחר משחק גומלין נגד פראם רייקיאוויק.
לאחר הזכייה בתואר החליטה הקבוצה לאמץ בצבעי מדי הקבוצה את מדי הקבוצה שתזכה באותה עונה בפרמייר ליג האנגלי באותה עונה ללא חשיבות לאיזו קבוצה זו תהיה.
בסופו של דבר אימצה הקבוצה את צבעי המדים של ניוקאסל יונייטד.
הקבוצה זכתה באליפות הראשונה לאחר פיצול הליגה לשניים ב-1955 וכן באליפות בשנת 1959 בה החלה להיות נהוגה שיטת שני משחקים-חוץ ובית.
גם זכתה בגביע האיסלנדי הראשון בשנת 1960. קיי.
הייתה הקבוצה הראשונה מאיסלנד שהשתתפה במפעל אירופי כלשהו כאשר שיחקה בליגת האלופות נגד קבוצת ליברפול בשנת 1964 (היה זה משחקה הראשון של ליברפול במעמד אירופי כלשהו), בשני המשחקים ניצחה ליברפול ועלתה שלב.
קבוצה הנשים של המועדון הייתה לקבוצת הנשים האיסלנדית הראשונה שמשחקת במפעל אירופי כלשהו בשנת 2001.
הקבוצה זכתה באליפותה ה-20 במספר בעונת 1968, אז באותה העונה נראה היה כי הקבוצה נמצאת מעל רמת הליגה המקומית בגלל הקלות בה זכתה באליפות, איש לא שיער שייקחו לקבוצה 31 שנים לזכות באליפותה הבאה.
הקבוצה הורדה באופן מפתיע לליגה השנייה בעונת 1977 וכן הייתה קרובה מאוד לאליפות בשנים 1990, 1996 ו-1998 אך בכל אחת מהעונות הקבוצה לא הגיעה לתואר הנכסף.
בשנת 1999, זכתה הקבוצה בתואר אחרי שנים רבות של בצורת תארים.
כיום לקבוצה 27 אליפויות ו-14 גביעים, יותר מלכל קבוצה אחרת באיסלנד.
קו 5 בתל אביב הוא קו אוטובוס ומונית שירות המופעל על ידי דן חברה לתחבורה ציבורית וחברת מונית רב קווית (5א).
קו 5 הוא הקו הוותיק ביותר בתל אביב הפועל ברציפות מאז שנות ה-30, דהיינו לפני היווסדה של "דן" עצמה ב-1945. בעשור הראשון של המאה ה-21, תדירות קו 5 בשעות היום הייתה כל 5-6 דקות.
בשנות ה-30 התחיל הקו ברח' מרחביה, בשכונת פלורנטין, ועבר דרך הרחובות דרך יפו-תל אביב, אלנבי, שדרות רוטשילד ושינקין.
בכיוון ההפוך הוא עבר ברחובות החשמונאים, אחד העם, שדרות רוטשילד, אלנבי, העלייה, ולווינסקי.
פתיחת התחנה המרכזית של תל אביב (כיום התחנה המרכזית הישנה), וחיבור שדרות רוטשילד לרחוב דיזנגוף, גרמו לשינויים בקו.
בשנת 1945 כבר נסע הקו במסלול דומה למסלול הנוכחי.
הוא יצא מהתחנה המרכזית, נסע כמעט לכל אורך שדרות רוטשילד ורחוב דיזנגוף, עד לפינת שדרות קרן קיימת (כיום שדרות בן-גוריון).
ומאוחר יותר עד רחוב ארלוזורוב.
עם פיתוח צפון העיר בשנות ה-50, הוארך הקו בחלקו הצפוני, דרך הרחובות נורדאו ויהודה המכבי שבצפון העיר.
תחנת הסיום של הקו הייתה בסמוך לבית החייל בתל אביב, ברחוב ויצמן פינת רחוב פנקס.
בשנת 1993, עם פתיחת התחנה המרכזית החדשה, הועתקה תחילת הקו אליה.
לאורך הקו פועלות מוניות שירות הנושאות גם הן את הסימון "קו 5" והמציבות תחרות בפני חברת האוטובוסים.
נקודת הסיום הצפונית של המוניות היא בשיכון בבלי סמוך לירקון.
אם כי במהלך שנות העשרים של המאה ה-21 מספרן פחת לכמויות מאוד קטנות.
באוגוסט 2020 מסלולו הוארך מהתחנה המרכזית החדשה למסוף חדש שנמצא בקרבת משרד הרישוי בחולון דרך שכונת שפירא וקריית שלום.
ייחודו של הקו לא רק בשנות פעילותו הרבות אלא גם בכך שהוא עובר בשניים מרחובותיה החשובים של העיר, הנושאים משמעות של חלון ראווה עירוני לתושביה - שדרות רוטשילד ורחוב דיזנגוף.
בניגוד לאוטובוסים אחרים להם היו שתי דלתות, לאוטובוסים של קו 5 היו שלוש, והכניסה אליהם הייתה מהדלת האחורית שלידה ישב בתא מיוחד כרטיסן שמכר כרטיסי נסיעה.
לעומת קווי דן אחרים בהם עלו הנוסעים דרך הדלת הקדמית, והנהג אחראי הן על הנהיגה והן על מכירת הכרטיסים.
השיטה שהוכיחה את עצמה כלא כלכלית הביאה להוצאת האוטובוסים עם עמדת הכרטיסן מהשירות, בתחילת שנות התשעים.
ב-7 באוגוסט 1993 לקראת המעבר לתחנה המרכזית החדשה, ניסתה חברת "דן" להמשיך במיתוגו הייחודי של קו 5 בכך שכינתה אותו "קו העיר".
לאוטובוסי הקו עוצב לוגו ייחודי בגווני צהוב, כתום וסגול, אולם הוא לא הצליח ליצור דימוי ייחודי לקו.
עד מהרה החלו אוטובוסים שנשאו לוגו זה לשרת גם בקווים אחרים, ולבסוף גווע המנהג לחלוטין.
מאוחר יותר, בסביבות שנת 2003 החליטה "דן" לייחד את קו 5 שוב, על ידי כך שצבעה מספר עשרות מהאוטובוסים שלה בשלושת צבעי היסוד: אדום, צהוב וכחול.
בקו 5 אירע ביום 19 באוקטובר 1994 פיגוע התאבדות אשר נודע בשם הפיגוע בקו 5. הפיגוע אירע באוטובוס הקו אשר עשה את דרכו צפונה, כ-100 מטרים צפונית לכיכר דיזנגוף.
בפיגוע נרצחו 22 בני אדם ונפצעו 104, והוא היה אחד מפיגועי ההתאבדות הראשונים בישראל והגדול ביותר עד לאותה עת.
מרכזיותו של קו 5 בעיר, הובילה למספר רב של אזכורים בתחום המוזיקה העברית, הקולנוע והספרות.
להלן מספר דוגמאות לאזכורו בספרים ושירים עבריים:
קו אתר נופש בקנטון וו בשווייץ, הצופה על אגם ז'נבה באזור מונטרה.
המלונות של קו, שהתרוקנו מתיירים ופשטו את הרגל במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשו את השלטונות השווייצריים לשיכון פליטים ושבויי מלחמה של בעלות הברית שהצליחו להימלט לשווייץ.
מדצמבר 1944 ועד יולי 1945 שוכנו שם ניצולי "רכבת קסטנר" שהגיעו לשווייץ.
רובם במה שהיה מלון "קו פלס" והדתיים במה שהיה מלון "רגינה".
בשנת 1999 הוצב במקום לוח זיכרון "לזכר הפליטים היהודיים ששוכנו כאן במהלך מלחמת העולם השנייה ולזכר היהודים שגורשו חזרה מהגבול השווייצרי".
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקטגוריות, קו-מכפלה של אובייקטים בקטגוריה היא הכללה של בניות שונות במתמטיקה, כגון איחוד זר של קבוצות, מכפלה חופשית של חבורות, סכום ישר של מרחבים וקטוריים וכו'.
במהותה, קו-מכפלה של זוג אובייקטים היא הקונספט הדואלי למכפלה (תורת הקטגוריות).
הקו-מכפלה של הקבוצה היא אובייקט X ביחד עם אוסף מורפיזמים (הנקראות השיכונים הקנוניים, שהם לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד מונומורפיזמים) אשר מקיימים את התכונה האוניברסלית הבאה: לכל אובייקט Y ואוסף מורפיזמים קיים מורפיזם יחיד כך שלכל מתקיים .
במילים אחרות, לכל j הדיאגרמה הבאה היא דיאגרמה קומוטטיבית:
במילים אחרות, X הוא אובייקט התחלתי בקטגוריה עם המורפיזמים המתאימים (כך שהדיאגרמה המתאימה קומוטטיבית).
המורפיזם היחיד f ההופך את הדיאגרמה לקומוטטיבית מסומן לעיתים ב-f1 ∐ f2 או f1 ⊕ f2 או f1 + f2 או [f1, f2].
באופן כללי, הקו-מכפלה של מסומנת
בקטגוריית הקבוצות, איחוד זר של קבוצות היא קו-מכפלה, כאשר השיכונים ו- הם פשוט ההכלות (כגון ).
בפרט, , וזו הסיבה מדוע משתמשים לעיתים בסימן ∐ לציין איחוד זר.
אפשר לבנות קו-מכפלה גם של קבוצות לא זרות באופן הבאה: אם לוקחים קבוצה שוות עוצמה ל-B שזרה ל-A ואז בונים את האיחוד עם שיכון כאשר היא פונקציית שקילות של קבוצות.
קו-מכפלה בקטגוריה של חבורות אבליות היא סכום ישר של החבורות, ומסומנת .
קו-מכפלה בקטגוריה של מרחבים וקטוריים היא סכום ישר של המרחבים, ומסומנת כאשר את איבריה ניתן להציג כקבוצת כל הסכומים הסופים של איברים מ-V, כלומר: שכמעט לכל האיבר שבא מ- שווה לאפס.
בקטגוריה של חוגים קומוטטיביים עם יחידה, המכפלה הטנזורית של A ו-B המסומנת ב היא קו-מכפלה, ביחד עם השיכונים הקנוניים ו-.
לא בכל קטגוריה C קיימת לכל משפחה קו-מכפלה.
קו, כתב עת לאמנות וספרות – צורות ותכנים חדשים הוא כתב עת ישראלי לאמנות וספרות שהופיע בין השנים 1965–1970 בישראל והקיף 12 גיליונות.
את כתב העת ערכו יונה פישר, רחל שפירא ודן עומר והוא עסק באמנות אוונגרדית, באדריכלות, ספרות ועוד.
בגליונותיו הראשונים פרסם כתב העת מניפסטים מתורגמים של הפוטוריזם (אוקטובר 1966) ושל הסוראליזם (ינואר 1967).
בין השנים 1980–1990 ראו אור 10 גיליונות נוספים של כתב העת.
בשנת 2004 יצא לאור גיליון של כתב העת "המעורר", בהוצאת גלריה דביר, שנקרא "קו המעורר", והיווה מחווה לכתב העת.
קו 100 לקהיר (כונה גם "קו השלום") היה קו אוטובוס בין התחנה המרכזית הישנה של תל אביב לקהיר, בירת מצרים.
הקו הופעל על ידי קואופרטיב אגד (בחלק מהתקופה עבר הזיכיון לחברת דן) מ-29 באפריל 1982 ועד סוף שנת 1987 על בסיס יומי, ולאחר מכן חודש משנת 1990 ועד 1996 בחלק מימות השבוע.
הקו הופעל מתוקף הסכמים שנבעו מהסכם השלום בין ישראל למצרים ודעך בהדרגה עד להפסקתו בגלל חוסר רווחיות.
הקו כהסכם במסגרת השלום עם מצרים
במסגרת הסכמי קמפ דייוויד, בפרק "הצבת כוחות" הוכרזה ההצהרה הבאה: .
משמעות ההכרזה היא שהיה חשוב לשתי המדינות לשמור על יחסיהן הכלכליים ובכלל זה תיירות ומסחר.
בעקבות הכרזה זו ובמסגרת הדיונים על הסכמי השלום הוחלט על פתיחתם של קו זה לקהיר וקו נוסף בין תל אביב-יפו ושארם א-שייח' (קו שלא הופעל בסופו של דבר), תוך שיתוף פעולה לסירוגין בין אגד לבין החברה המצרית איסט דלתא.
הפערים במשא ומתן בין שתי חברות האוטובוסים אגד ואיסט דלתא שהתקיים בקהיר ונמשך מספר ימים היו גדולים מאוד, אך הם גושרו על ידי הדרג המדיני שנכח בדיונים.
הצד הישראלי ציפה למחירים נמוכים, בעוד המצרים דרשו מחיר גבוה, אולם בגלל ההבדלים בין המחירים בתחבורה הציבורית בישראל לבין זו במצרים המחיר שנקבע נחשב לישראלים זול ולמצרים הוא נחשב יקר וכך הושגה הסכמה.
הקו בוצע על-פי-רוב על ידי אוטובוס מיוחד של חברת אגד בדגם O-303 מתוצרת מרצדס-בנץ ובו הותקן תא שירותים בשל הנסיעה שאורכה היה אמור להיות כשבע וחצי שעות, אולם בפועל התארכה מעבר לכך בחלק מן הנסיעות, כמו זו הראשונה שארכה כ-19 שעות שמתוכן 11 במסופי הגבול.
מסלולו של הקו היה ישיר לקהיר.
תחנת המוצא הייתה התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ומסלולו היה דרך כביש 4, משם עברו את הגבול במעבר רפיח, מעבר בנקודת הפיקוח בתעלת סואץ ובסוף לתחנה המרכזית "עבאסיה" בקהיר.
מחיר הנסיעה עמד בשנות ה-90 על 18 דולר לכיוון אחד ו-32 דולר לשני הכיוונים.
הקו הופסק בעקבות מיעוט נוסעים ועלות תפעול גבוהה, היו לכך שני גורמים עיקריים:
התגברות תדירות הפעלת הטיסות הסדירות שהפעילה חברת אייר סיני בין קהיר לנמל התעופה בן-גוריון, כך שהיה ניתן לטוס זמן קצר במקום לנסוע זמן רב באוטובוס.
היעדר ביקוש מצד המצרים שחלו לגביהם מגבלות משמעותיות בהנפקת אשרות כניסה לישראל, דבר שכלל תהליך בשגרירות ישראל ובנוסף המחיר היה גבוה עבור מרבית המצרים.
בשנת 2006 היו ניסיונות הידברות בין שר התיירות אברהם הירשזון למקבילו המצרי לחידוש הקו, אולם הדבר לא צלח מאחר שבשלב זה מעבר רפיח כבר היה סגור לתנועת ישראלים.
האפשרות היחידה להפעלת הקו הייתה דרך מעבר טאבה, דרך שאורכת כ-14 שעות.
חברה פרטית הפעילה בכל זאת את הקו במחיר של 110 דולר דרך דימונה, אולם הדבר לא השתלם כלכלית וכיום הדרך לנסוע לקהיר באוטובוס היא רק באמצעות שירותים שמעניקים המצרים ממעבר טאבה.
"קו 300" הוא תצלום עיתונות שצילם אלכס ליבק בשנת 1984 שחשף את הרג המחבל בידי אנשי השב"כ במה שנודע כ"פרשת קו 300".
פעולת כוחות הביטחון להשתלטות על ארבעת המחבלים שחטפו את אוטובוס בקו 300 של "אגד", שנסע מתל אביב לאשקלון, התבצעה בשעות הלילה, בקרבת דיר אל בלח.
היא הייתה מלווה בקבוצה גדולה של עיתונאים שסיקרו את הכוחות מייד לאחר פעולת ההשתלטות, וביניהם קבוצה של צלמים שתיעדו אותה.
לפיכך, הודעת דובר צה"ל כי כל ארבעת המחבלים נהרגו בפעולה לא התקבלה באופן מוחלט.
יתר על כן, בהודעה קודמת, שתוקנה נאמר ששני חוטפים נהרגו ושניים נתפסו בחיים.
כשבועיים לאחר התקרית, ב-25 באפריל 1984, פורסם בשערו הקדמי של השבועון "העולם הזה" תצלום של ענת סרגוסטי, המציג את אחד החוטפים כשהוא מוכה בידי יצחק מרדכי.
התצלום היה אמור להופיע שבוע קודם לכן, אולם נפסל לפרסום על ידי הצנזורה ובמקומו נשאר בדף חלל ריק.
הייתה זו ההוכחה הראשונה שפורסמה לכך שהמחבל נתפס חי.
חודש וארבעה ימים לאחר מכן, ב-29 במאי 1984, פורסם בשערו הקדמי של העיתון "חדשות" תצלומו של אלכס ליבק אשר גם בו נראה המחבל חי לאחר ההשתלטות עליו.
הפרסום של "חדשות" התאפשר כיוון ש"העולם הזה" ו"חדשות" לא היו חברים ב"ועדת העורכים" ולכן לא היו מחויבים להחלטתה לאסור את פרסום התצלומים.
תצלום נוסף, שלא פורסם בגלל החלטת הוועדה, צולם על ידי שמואל רחמני עבור עיתון "מעריב".
למרות שתצלומו של ליבק לא היה התצלום הראשון, התקבע תצלום זה בתודעה הציבורית כדימוי שייצג את האירוע.
תצלומו של ליבק צולם לפנות בוקר ה-13 באפריל באתר פעולת כוחות הביטחון.
המקום היה מואר בתאורה חזקה, שנועדה לעזור לכוחות הביטחון בפעולת ההשתלטות.
במישור הקדמי של התצלום מופיעים שני אנשי כוחות הביטחון אוחזים ומובילים מחבל הלבוש בחולצה לבנה.
אנשי הביטחון לבושים במעיל "דובון" ופניהם מביטות במצלמה.
ברקע התצלום מופיעות חמש דמויות נוספות.
הפרסום הראשון של התצלום נעשה בקיטוע של הפריים ובהסתרת זהותם של שני אנשי הביטחון בעזרת ריבועים שחורים שכיסו את פניהם.
התצלום צולם על ממרחק של כשני מטרים, תוך שימוש בצמצם סגור ומבזק מצלמה, שנועד להתגבר על התאורה האחורית החזקה שהפכה את הדמויות לצלליות.
לאחר הצילום נדרש ליבק למסור את התשליל לידי כוחות הביטחון, אולם הוא מסר לידיהם סרט אחר, שלא צולם עדיין.
ליבק מסר את פיתוח התשליל למעבדה.
אולם, פיתוח הסרט נעשה בצורה לא מקצועית, ועל כן חלקו התחתון של הפריים לא פותח כהלכה.
בשנת 2016 נמכר עותק של התצלום במכירה פומבית תמורת 132 דולר, שנתרמו לוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
קו 1 או בשמו המלא קו מאסף ברודוויי–השדרה השביעית הוא קו רכבת תחתית באגף A של הרכבת התחתית של ניו יורק סמל המסלול של הקו הוא בצבע אדום והוא אחד מארבעת הקווים שמרכיבים את אגף IRT במערכת הרכבת התחתית.
הקו נקרא "קו מאסף" שכן הוא עוצר בכל התחנות במנהטן ומשלים את השירות של הקווים האחרים במחלקה.
כאשר הרכבת התחתית הראשונה נפתחה בין 1904 ו -1908, אחד מדפוסי השירות העיקריים היה במסלול ווסט סייד, שבו קו 1 המודרני משתמש.
הרכבות אז היו נוסעות ממנהטן תחתית לפארק ואן קורטלנד דרך המסלול שנקרא עכשיו "IRT לקסינגטון אווניו קו".
וב־1 באוגוסט באותה השנה נקרא "קו H", בשנת 1959 תוקצב הפרויקט ב־100,000,000 $ על מנת להרחיב ולשפץ את הקו, ההרחבה הסתימה בשנת 1989 עם עשרות תחנות ורכבות חדשות מה שאפשר להוסיף עוד הרבה נסיעות לקו.
באותה השנה שונה גם שם הקו ל- קו 1.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, היה צורך להעביר את הרכבות לתחנות הרכבת תחתית של ה-IRT בברודוויי-השדרה השביעית.
מכיוון שהתחנות מתחת לאתר מרכז הסחר העולמי נפגעו קשות בהתמוטטות מגדלי התאומים.
ושירות הקו נותב דרך מנהרת קלארק סטריט, רק ב־8 בספטמבר כאשר נבנתה תחנת מרכז הסחר העולמי החדש חזר הקו לנסוע דרך שם.
הקו יוצא מתחנת ואן קורטלנדט פארק שבשכונת קינגסברידג' הצפונית, נכנס למנהטן מצפון ומדלג על כל התחנות שבמערב הארלם.
ברחוב ברודוויי הוא הופך למאסף ועוצר בכל התחנות שברחוב, גם ברחוב השדרה השביעית הוא ממשיך להיות מאסף ועובר גם דרך תחנת הרכבת התחתית כיכר טיימס/רחוב 42, הקו ממשיך לדרום מנהטן, חוצה אותה ומגיע עד למנהטן תחתית שם הוא גם עוצר בתחנת הרכבת התחתית מרכז הסחר העולמי החדש.
מסלולו של הקו מסתיים בתחנת הרכבת התחתית דרום פרי שהיא התחנה הדרומית ביותר במנהטן.
קו 2 או בשמו המלא קו מהיר ברודוויי-השדרה השביעית הוא קו רכבת תחתית באגף A של הרכבת התחתית של ניו יורק סמל המסלול של הקו הוא בצבע אדום והוא אחד מארבעת הקווים שמרכיבים את אגף IRT במערכת הרכבת התחתית.
הקו נקרא "קו מהיר" שכן הוא מדלג על תחנות רבות במנהטן ומשלים את השירות של שאר הקווים בברוקלין וברובע הברונקס שם הוא עוצר ברוב התחנות.
ב-9 בינואר 1908 נפתחה מנהרת רחוב ג'ורלימון, המחברת את קו ה-IRT אל קסינגטון אווניו וברוקלין.
בשלב זה, רכבות נסעו מרחוב 180 מזרח לבורו הול.
ב־1 במאי 1908 הורחבו הרכבות לרחוב נבינס ולשדרות אטלנטיק.
ב-3 במרץ 1917 הורחב הקו לרחוב 219. מ-2 במרץ ועד ה -12 באוקטובר 1998 הופסק שירות הקו באופן חלקי בין קינגסטון אווניו לרחוב 149 עקב העבודות שנערכו לשיקום הקו.
עקב תיקונים בקו בעקבות הנזק שנגרם מסופת ההוריקן סנדי על מסילת קלארק סטריט, בין 17 ביוני 2017 ל-24 ביוני 2018, הופסק שוב שירות הקו באופן חלקי.
הקו, שמגיע עד לפרוורים המרוחקים של ניו יורק, מתחיל את מסלולו בוואקפילד שבפאתי ברונקס.
הוא חוצה את ברונקס מצפון לדרום ונכנס למנהטן מצפון.
במנהטן הוא נוסע במסלול משותף עם קווים 1 ו-3, אך בעוד הם עוצרים ברוב התחנות, הוא הופך ל"קו מהיר", ומדלג על תחנות רבות.
בברוקלין מתפצל מסלול הקו משאר הקווים והוא מגיע למרכז ברוקלין ועוצר בכל התחנות.
קו 3 או בשמו המלא קו מהיר ברודוויי – השדרה השביעית הוא קו רכבת תחתית באגף A של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע אדום והוא אחד מארבעת הקווים שמרכיבים את אגף IRT במערכת הרכבת התחתית.
הקו נקרא "קו מהיר" שכן הוא מדלג על תחנות רבות במנהטן ומשלים את השירות של שאר הקווים בברוקלין וברובע הברונקס, שם הוא עוצר ברוב התחנות.
ב-23 בנובמבר 1904 נפתח הקו לראשונה בין רחוב 96 לרחוב 145 בניו יורק.
וב-1 ביולי 1918 הושלמה בניית המסילה מתחת לרחוב ברודוויי והשדרה השביעית.
החל משנת 1934, הורחב משמעותית שירות הקו וחלק מהרכבות החלו לדלג בשעות העומס על חלק מהתחנות.
ב-13 במאי 1968 הורחבה המסילה עד למסוף הרכבות החדש שהושלם באותו הזמן.
מאוחר יותר באותה שנה, ב-15 בדצמבר, הובא שירות הסעות כל הלילה בין רחוב 148 לרחוב 135 בפעם הראשונה מאז 1955.
ב-23 במאי 1976 החל הנוהג הנוכחי של תחילת שירות ראשון (9 או 10 בבוקר).
ב-10 ביולי 1983 החליפו רכבות 2 ו-3 את מסופי ברוקלין, וה-3 הוצבו לצמיתות בשדרת ניו לוטס , כדי שיוכלו להגיע לחצר ליבניה ולחנויות.
החל מ־5 באוגוסט 1990 הופסקו הסעות לילה מאוחרות בין רחוב 148 לרחוב 135 והוחלפו באוטובוסים.
ב-4 בספטמבר 1994 חודשו הסעות לילה מאוחרות בין רחוב 148 לרחוב 135, אך הופסקו שוב ב-10 בספטמבר 1995. זה היה אמצעי לחיסכון בעלויות בגלל ירידה נמוכה.
מ-2 במרץ ועד 12 באוקטובר 1998 החלו עבודות לשיקום הקו.
רוב השירות היה מגיע עד לרחוב 137 ורחוב סיטי קולג'.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הקו הפך לשירות מקומי במנהטן.
לאחר כמה עיכובים במיתוג ברחוב 96, השירות שונה שוב ב-19 בספטמבר 2001. והוא התנהל במנהטן כבעבר בין רחוב הארלם – 148 לרחוב 14 והוחלף על ידי קו 1 של הרכבת התחתית של ניו יורק בברוקלין.
הקו חזר לנסוע לניו לוטס אווניו ב-15 בספטמבר 2002.
ראשית הקו היא בצפון הארלם שבמנהטן.
הקו שחוצה את מנהטן מצפון לדרום מתחבר לקו 2 שתי תחנות לאחר תחילת מסלולו ולקו 1 סמוך לתחנת הרכבת התחתית כיכר טיימס.
במנהטן תחתית הוא נפרד שוב מקו 1 ונכנס לברוקלין לכיוון מזרח.
סמוך לפארק פרוספקט הוא נפרד גם מקו 2 וממשיך עד לניו לוטס אווניו על מסלולו של קו 4.
קו 4 או בשמו המלא קו מהיר שדרת לקסינגטון הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק, צבע המסלול של הקו הוא בצבע ירוק והוא עוצר ב-54 תחנות.
הקו חוצה את ניו יורק מצפון לדרום ובשדרת לקסינגטון שבמנהטן הוא הופך למהיר ומדלג על תחנות רבות.
הקו חוצה את ניו יורק מצפון לדרום.
מסלולו מתחיל בפאתי רובע הברונקס הוא חוצה את ברונקס ונכנס אל מנהטן מצפון.
במנהטן הוא הופך לקו מהיר ומדלג על תחנות רבות.
מסלולו במנהטן משותף עם קווים רבים נוספים.
אל ברוקלין הוא נכנס ממערב ונוסע במסלול משותף עם קווים 2 ו3. קצת לפני סוף מסלולו הוא מתפצל מקו 2 וממשיך עד לניו לוטס אווניו באותה המסילה של קו 3 שם נמצאת תחנתו הסופית.
קו 5, או בשמו המלא קו מהיר שדרת לקסינגטון הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק, צבע המסלול של הקו הוא בצבע ירוק והוא עוצר ב-53 תחנות.
הקו חוצה את ברונקס ומנהטן מצפון לדרום ובשדרת לקסינגטון שבמנהטן הוא הופך למהיר ומדלג על תחנות רבות.
הקו מגיע בקצהו הדרומי עד למנהטן תחתית אך יש לו מספר שלוחות שמגיעות עד לברוקלין ולקווינס.
הקו אינו נוסע על מסילה נפרדת והוא משותף לקווים אחרים לכל אורכו למעט קטע קטן בצפון ברונקס שבו הוא עובר במסילה נפרדת.
הקו שמתפצל פעמים רבות מתחיל את מסלולו בצפון מזרח רובע הברונקס שבצפון ניו יורק.
במנהטן הקו עובר במסלול משותף עם קווים רבים נוספים, אך בעוד הם עוצרים ברוב התחנות, קו זה מדלג על תחנות רבות והופך למהיר.
המסלול המרכזי של הקו מסתיים במנהטן תחתית אך מסלול נוסף ממשיך הלאה משם מזרחה ונכנס לברוקלין.