tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה הסובייטית החברה פעלה כחלק ממחלקת המים של עיריית מוסקבה.
החל משנת 2012 החברה שהייתה חברה ממשלתית החלה בתהליך הפרטה.
בשנת 2015 החברה רכשה מהחברה האוסטרית EVN AG, מפעל לייצור נתרן היפוכלוריט תמורת 250 מיליון יורו, אותה הקימה החברה האוסטרית ברוסיה.
מוסול הוא סרט פעולה משנת 2020, המבוסס על אירועים אמתיים ובייחוד על אירועי הקרב על מוסול (2016–2017).
את הסרט ביים מת'יו מייקל קרנהאן ומככבים בו ואליד אלגדי, היאט כאמיל וטהר א-שייע בתפקידים הראשיים, כשוטרי יחידת ימ"מ של משטרת מוסול המתנגדים לכוחות דאעש.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם הבמאים אנתוני רוסו וג'ו רוסו.
בשנים 2014–2017 כבש דאעש את העיר מוסול בעיראק.
באותן שנים הקבוצה היחידה שנלחמה ברציפות בכובשים הייתה יחידת הימ"מ של מחוז נינווה במשטרת עיראק, שהורכבה מגברים מקומיים שנפצעו או שנהרג להם בן משפחה בידי דאעש.
קאווה, שוטר ממוצא כורדי בן 21, בקושי שורד קרב יריות.
כאשר העשן מתבהר הוא פוגש את הגברים שהצילו את חייו, לוחמי הימ"מ של נינווה, בפיקודו של ג'אסם.
דודו של קאווה עצמו נהרג על ידי דאעש.
הוא מצטרף ליחידה, אם כי הם הצטמצמו לתריסר גברים בלבד עם שלושה רכבי HMMWV ועודפי סיגריות.
לפני שיומו הראשון עם היחידה יסתיים, קאווה יהיה עד להצלת ילד ולמותם של כמה עמיתים במתקפה של דאעש באמצעות רחפנים חמושים ב-PETN ו-C-4, בעוד מפקדם ינהל משא ומתן עם לוחמי אל-חשד א-שעבי, ינקום באדם שבגד בו וישתתף במארב על מעוז דאעש.
ואליד אלגדי - קולונל קווה אפסהאני
עבאס עבדולגאני - בעל בית
מוסול הוא מותחן תיעודי משנת 2019 העוסק במאבק להחזרת העיר מוסול העיראקית מידי המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט במסגרת הקרב על מוסול (2016-2017).
הסרט הוא סרט הביכורים של דן גבריאל, שעבד באזור כקצין לוחמה בטרור של ה-CIA וגם הפיק את הסרט.
הסרט מתמקד בנרטיבים המצטלבים של הקבוצות האתניות העיראקיות השונות שהיו מעורבות במבצע להשבת מוסול: בן שבט סוני, מיליציות שיעיות, לוחמים נוצרים וכוחות פשמרגה כורדים.
צילומי עדי ראייה נלכדו בעדשת המצלמה משך תשעה חודשים על ידי צוות מצלמות ביחידות שונות של הכוחות העיראקיים.
הסרט עוקב אחר העיתונאי העיראקי עלי מאולה במיליציה, יחד עם אלמנת המלחמה אום הנדי והמגייס של דאעש, נאסר עיסא.
אחרים המופיעים בראיונות כוללים את קפטן עלאא עטח מהיחידה המיוחדת העיראקית ושייח 'התנין' סאלח.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקליבלנד 2019. תאריך השחרור הרשמי להפצה דיגיטלית הוא 14 במאי 2019, כשהופץ על ידי Gravitas Ventures.
הפסקול המקורי של הסרט הולחן על ידי מועמד גראמי ומפיק התקליטים הבריטי Photek.
אורך הסרט התיעודי הוא 86 דקות.
במערכת Film Inquiry נכתב, כי זהו סרט "עוצמתי וכנה." מייקל רכטשפן מהלוס אנג'לס טיימס שיבח את הסרט אף הוא ולורה דמארקו כינתה את הסרט "נרטיב מרתק של החיים במהלך 'לוחמה טוטאלית'."
הסרט החזיק בדירוג טריות של 100% על סמך 5 ביקורות באתר "Rotten Tomatoes".
מוסווטנט (בנורווגית: Mosvatnet) הוא אגם ליד העיר סטוונגר שבמחוז רוגלנד בנורווגיה.
האגם שוכן מערבית למרכז העיר סטוונגר ברובע "אייגנס או וולנד".
שטחו של האגם הוא 0.45 קמ"ר והוא האגם השלישי בגודלו באזור סטוונגר.
עומקו המרבי של האגם הוא 3.2 מטרים וגובה פני האגם הוא 37 מטרים מעל פני הים.
מהאגם יוצא נחל קטן שעובר דרך צמתים תת-קרקעיים ונשפך לאגם ברייאווטנט שנשפך לפיורד ביפיורן הסמוך.
מוסווטנט היה מקור המים של העיר סטוונגר בשנים 1863–1931. לאחר שרפה גדולה שהתרחשה בסטוונגר בשנת 1860 הובן שמוסווטנט הוא לא מאגר מים גדול מספיק ובעקבות זאת, בשנת 1863, יזמה העיר בנייה של מפעל מים חדש במוסווטנט שיעניק לתושבי העיר מי שתייה הולמים וגישה טובה יותר למים לצוותי הכיבוי.
הוקם בית משאבות והונחו צינורות מים לאורך כביש מדלביין.
מפלס המים של הבריכה הוגדל משמעותית, וכמה איים וסלעים קטנים נעלמו.
העיר השתלטה על מספר נכסים לאורך האגם כדי למנוע זיהום במקורות מי השתייה והיא הפכה את האזורים שמסביב לשטחי פארק.
לאחר זמן קצר התברר כי למוסווטנט אין מספיק יכולת לספק לעיר הגדולה מי שתייה לטווח הארוך.
בשנת 1903 קנתה העיר סטוונגר זכויות על המים באגם סטורה סטוקווטן ובשנת 1930 הפך האגם למאגר המים החדש של העיר.
מוסחן או מסאחן , ידוע בצפון הארץ בשם מוחמר (محمر - אדום), הוא מאכל נפוץ במטבח הפלסטיני, הכולל עוף צלוי ובצל המתובלים בסומאק ומוגשים על גבי לאפה.
נהוג להכין את המוסחן בעיקר בעונת המסיק, אז שמן הזית הטרי והצעיר מוסיף למנה טעם וארומה ייחודיים.
מוסון , הייתה סדרת לוויינים שפותחה בברית המועצות ושיגורים נמשכו ברוסיה.
השיגורים בוצעו בשנים 1981–1994. מטרת הלוויינים הייתה לבצע עדכון קואורדינטות של נקודות שונות על פני כדור הארץ בדיוק גבוה מלווייני סדרה ספירה שקדמה לה.
פיתוח הלוויינים החל לפי החלטת ממשלת ברית המועצות משנת 1977. הזמנה הועברה ל"מערכות המידע הלווייניות רשטניוב" שהחלה את הפיתוח.
הלוויין הראשון שוגר בשנת 1981 ונכשל.
מערכת הוכרזה כמבצעית לאחר סיום הבדיקות בשנת 1986 (אחרי השיגור השביעי).
על בסיס תוצאות המדידות הוכנה מערכת קואורדינטות מעודכנת.
כול הלוויינים שוגרו תחת שם "קוסמוס" מקוסמודרום פלסצק בעזרת משגר מדגם ציקלון 3. רק לוויין אחרון בסדרה קיבל שם "GEO-IK".
לוויינים ששוגרו לאחר התפרקות ברית המועצות השתמשו באותו משגר שנבנה באוקראינה.
בסך הכול בוצעו 14 שיגורים, רק הדיגור הראשון לא הצליח עקב תקלה בשלב השני של המשגר.
משקל הלוויינים היה 1,610 ק"ג.
על הלוויין הותקן פאנל סולארי בהספק 360 ו"ט.
גוף הלוויין היה גליל בקוטר של כ-2,36 מ' ובאורך של כ-6 מ'.
המיכשור כלל 5 מכשירים שונים שהיו מאפשרים לחשב מיקום הלוויין בדיוק שונה עד למס' סנטימטרים.
אורך חיים טיפוסי של הלוויין היה שנה-שנתיים.
הלוויין האחרון של הסדרה הפסיק לפעול בשנת 1995.
במהלך המאה ה-21 ברוסיה שוגרו לוויינים מדגם "GEO-IK 2" לאותה מטרה.
תומאס מוסטן , הידוע בשם הבמה מוסטי (Mustii), הוא שחקן וזמר בלגי.
הוא מכהן כשופט בתוכנית המרוץ לדראג של רו פול בלגיה וייצג את בלגיה באירוויזיון 2024 שהתקיים במאלמה שבשוודיה במאי 2024 עם השיר "Before the Party's Over".
מוסטין סיים את לימודיו בתיאטרון Institut des Arts de Diffusion ב-2012 והחל לצלם לסדרת טלוויזיה צרפתית בשם À tort ou à raison, בבימויו של אלן ברונר.
הוא גם הופיע על הבמה בתור בנבוליו בסרט רומיאו ויוליה, בבימויו של איב ביונס.
בתחילת 2015, הוא השתתף בהחייאה של המופע L'Auberge du Cheval-Blanc, בבימויו של דומיניק סרון.
בהמשך שיחק לצד רומן דוריס וגוסטב קרברן בסרט הצרפתי Odd Job, בבימויו של פסקל שאומאיל.
בסרט נוסף הוא כיכב לצד פבריציו רונג'ונה בסרט Les Survivors, בבימויו של לוק ז'אבון.
בנוסף שיחק בסדרת הטלוויזיה The Break (בבימויו של מתיו דונק), הוא מגלם את התפקיד של קווין.
הסדרה זכתה להצלחה גדולה בבלגיה.
ב-2014 חתם מוסטין על חוזה עם הלייבל של קיד נויז, Black Gizah Record, ובמהרה הוציא את הסינגל הראשון שלו, "תור הזהב".
בדצמבר 2016 היה מוסטין מועמד שש פעמים בטקס פרסי המוזיקה של D6bels בקטגוריות הבאות: אמן סולו השנה, קונצרט, אמן/קבוצת Pure FM, Revelation, וידאו מוזיקלי וכותב שירים.
הוא זכה בסופו של דבר בתואר תגלית השנה.
ב-2 בפברואר 2019 הוא קיבל את פרס מגריט לשחקן המבטיח ביותר עבור הסרט The Royal Exchange.
ב-30 באוגוסט 2023 הוכרז כי הוא צפוי ליצג את בלגיה בתחרות האירוויזיון 2024 במאלמה שבשוודיה.
הוא כשל בניסיון להעפיל לגמר, והגיע למקום ה-13 בשלב חצי הגמר עם 18 נקודות.
מוסטי היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית-בלגית שנוצרה על ידי ריי גוסנס.
הסדרה בעלת שלושה גלגולים: הגלגול הראשון שודר ב-Ketnet בשנת 1968 ואינו שודר בישראל.
הגלגול השני יצא בשנת 1990 ושודר בערוץ Baby First ובישראל שודר בערוץ הילדים ובערוץ לולי 7 שנים לאחר הוצאת הסדרה במקור.
הגלגול השלישי יצא בשנת 2006 ושודר ב-Kindernet (ערוץ מבית היוצר של ניקלודיאון) ובישראל בשנת 2009 בערוץ הופ!.
מוסטי הוא חתול לבן שגר ליד חבריו, בכל פרק הוא וחבריו יבלו את זמנם במשחקים בחצר או בחווה השכנה.
מוסטי (Musti): חתול לבן, הדמות המרכזית בתוכנית.
Rabbit): ארנב חום, חברו של מוסטי.
Turtle): צבה ירוקה, חברתו של מוסטי.
Dog): כלב צהוב, חברו של מוסטי.
גברת קיפודה (Miss Hedgehog): קיפודה שחורה, חברתו של מוסטי.
לגלגול הראשון אין דיבוב עברי
הדיבוב העברי של הגלגול השני הופק ובוים על ידי נינה אמיר
מפיקת הדיבוב העברי של הגלגול השלישי המפיקה הייתה ענבר שטגר עזרא ובמאית הייתה אפי בן ישראל
Mustafa; בטורקית עות'מאנית: مصطفى اول, 1592 – 20 בינואר 1639) היה פעמיים סולטאן האימפריה העות'מאנית; בפעם הראשונה בין השנים 1617 ועד 1618 ופעם שנייה בין 1622 ועד 1623. מוסטפא היה אחיו של אהמט הראשון.
מוסטפא נחשב למפגר או לכל הפחות לנוירוטי, הודח ונכלא ל-16 שנים בקפס.
המנהג באימפריה העות'מאנית היה כי עם עלייתו לשלטון של סולטאן חדש יוצאו להורג כל אחיו, במטרה למנוע תביעות נוספות לכתר (אביו של מוסטפא, מהמט השלישי, הוציא להורג עם עלייתו לשלטון את 19 אחיו).
אולם אהמט הראשון כשמונה לסולטאן בגיל 13, חס על חייו של אחיו בן ה-12 מוסטפא.
הסיבה לכך היא כי בעת עלייתו לשלטון, לא היו לאהמט ילדים, כך שמוסטפא היה יורשו היחיד.
אולם גם לאחר שלאהמט נולדו מספר בנים, מוסטפא נשאר בחיים, ככל הנראה בשל בעיותיו הנפשיות הברורות.
סיבה נוספת אפשרית היא השפעתה הרבה של קסם סולטאן, אשתו האחרונה של אהמט, שרצתה למנוע את שלטונו של בנו הבכור (מאישה אחרת), עות'מאן.
במשך כל שלטונו של אחיו היה מוסטפא כלוא בקפס, עובדה שייתכן והשפיעה על בריאותו הנפשית אף יותר.
מוסטפא כמאל אטאטורק (בטורקית: Mustafa Kemal Atatürk – "אבי הטורקים"; 1881 – 10 בנובמבר 1938) היה מדינאי ומנהיג צבאי טורקי, מייסדה של הרפובליקה של טורקיה ונשיאה הראשון.
נחשב לאבי האומה הטורקית בשל פועלו להקמת הרפובליקה והנהגתו במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה.
מוסטפא כמאל החל להתפרסם במהלך פיקודו על כוחות צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה בגליפולי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן הועבר לפקד על המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה, ובלם את התקדמות צבא האימפריה הרוסית לתוך אסיה הקטנה במהלך קרב ביטליס.
לאחר הפסקת האש של מודרוס וכניעת האימפריה העות'מאנית, סירב כמאל להכיר בהסכם סוור, והנהיג את האספה הלאומית של טורקיה, אשר סירבה להכיר בהסכם.
מוסטפא כמאל הנהיג את כוחות האספה הלאומית במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, ובהמשך הביא להקמת הרפובליקה הטורקית והפך לנשיא טורקיה בעודו דיקטטור בפועל.
הפרלמנט הטורקי העניק לו את שם המשפחה "אטאטורק" (אבי הטורקים), ובמהלך נשיאותו הנהיג סדרת רפורמות הקרויות על שמו, רפורמות אטאטורק.
אלו היו רפורמות מרחיקות לכת שנועדו לקרב את טורקיה אל העולם המערבי ולפתח את התעשייה, החינוך, המודרניזציה והביטחון של המדינה.
רפורמות אלו היוו מקור השראה למנהיגים שונים, כגון רזא שאה פהלווי שליט איראן ואמאנואלה ח'אן, מלך אפגניסטן.
אטאטורק החליש את כוחו של הממסד הדתי וביטל בשנת 1924 את מוסד הח'ליפות, דבר שפגע בסדר הדתי של האסלאם.
פועלו של אטאטורק להחלשת המוסד הדתי גרמה להתנגדות נרחבת מצד תושבי כורדיסטן הטורקית, והחלה את הסכסוך הטורקי-כורדי.
אטאטורק שמר על מעמדה הבין-לאומי של טורקיה בתור מדינה נייטרלית.
הוא פעל להנהיג רפורמות שהביאו בסופו של דבר לדמוקרטיזציה בטורקיה.
לאחר שאלו נכשלו וגרמו לניסיון הפיכה נגדו, המשיך אטאטורק בשלטון דיקטטורי עד פטירתו בשנת 1938 אך דרש בצוואתו האחרונה כי מערכת הממשל תעבור שינוי לקראת דמוקרטיה, דרישה שמולאה במהלך שנות החמישים, עם הבחירות הדמוקרטיות הראשונות.
נולד בעיר סלניק (سلانیك; כיום סלוניקי שביוון) באימפריה העות'מאנית.
במקום הולדתו נמצאת כיום הקונסוליה הטורקית, והוא משמש אף כמוזיאון.
בהתאם למנהג הטורקי בזמן הולדתו, קיבל אטאטורק את השם היחיד מוסטפא.
אביו, עלי ריזה אפנדי, פקיד מכס, מת כאשר מוסטפא היה בן שש או שבע.
מוסטפא למד באקדמיה הצבאית בסלוניקי, ושם נתנו לו מוריו גם את השם כמאל ("המושלם") מתוך הערכה לכישוריו.
הוא נרשם לאקדמיה הצבאית במונסטיר (כיום ביטולה) בשנת 1895, וקיבל מינוי כקצין בשנת 1904. הוא הוצב בדמשק.
עד מהרה הצטרף לאגודה חשאית של קצינים שוחרי רפורמות בשם "וטן" (מולדת), והפך למתנגד פעיל למשטר העות'מאני.
בשנת 1907 הוצב בסלניק, והצטרף אל "מועצת האיחוד והקידמה" (إتحاد و ترقى) שהקימו הטורקים הצעירים.
הטורקים הצעירים קיבלו את הכוח מידי הסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1908, ומוסטפא נהיה לדמות צבאית מובילה במשטר העות'מאני החדש.
בשנת 1911 נשלח לפרובינציית לוב על מנת להגן עליה מפני הפלישה האיטלקית.
במהלך החלק הראשון של מלחמות הבלקן היה מוסטפא עסוק בלוב ולא יכול להשתתף, אך ביולי 1913 חזר לקונסטנטינופול ומונה למפקד ההגנה באזור גליפולי.
ב-1914 מונה לנספח צבאי בסופיה בירת בולגריה, וזאת כנראה על מנת להרחיקו ממוקדי הכוח.
מוסטפא כמאל היה למפקד הטורקי הראשון אי פעם שהביס צבא מערבי, ובכך הפך לגיבור לאומי ובעל התואר "פאשא" (מפקד).
במהלך שנת 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-16 ופיקד על הכוחות במערכה בקווקז נגד צבא האימפריה הרוסית ופעילויות מחתרת מצד ארמנים, יוונים פונטים ואשורים, אשר פנו לתמוך במדינות ההסכמה עקב הפשעים נגד האנושות שביצעו הסמכויות העות'מאניות על עמיהם .
מוסטפא כמאל הנהיג את הכוחות העות'מאניים בקרב ביטליס, אשר הביא לעצירת ההתקדמות הצבאית הרוסית לעבר אסיה הקטנה.
לאחר הקרב לקח חיל המשלוח הגרמני לקווקז את הפיקוד על המאבק נגד הרוסים בקווקז, וב-2 במרץ 1917 הוא מונה למפקד הארמייה השנייה.
ביולי 1917 מונה מוסטפא למפקד הארמייה השביעית אשר הוצבה בגזרת סוריה.
המערכה בסוריה נוהלה על ידי אחמד ג'מאל פאשה (חבר בשלושת הפאשות) ויועצו אוטו לימן פון זאנדרס מטעם צבא הקיסרות הגרמנית.
מוסטפא כמאל הפך לביקורתי מאוד באשר לדרך שבה מנהל המשטר העות'מאני את מלחמותיו, וכן באשר להשפעה הגרמנית על האימפריה.
הוא התפטר מתפקידו וחזר לקונסטנטינופול, אך באוגוסט 1918 חזר לפקד על הארמייה השביעית שתפסה את מרכז הגזרה בארץ ישראל ומפקדתה ישבה בשכם.
ב-19 בספטמבר 1918 החל קרב מגידו והארמייה השמינית, שישבה באזור החוף, החלה בנסיגה.
כמאל הורה לכוחותיו לסגת לכיוון ירדן, אולם כוחות הארמייה השביעית נקלעו למלכודת טופוגרפית וספגו אבדות רבות מידי חיל האוויר הבריטי בקרב בנחל תרצה.
שרידי הארמייה המשיכו בנסיגה לכיוון סוריה והשתתפו בקרב סמח'.
למרות זאת הצליח כמאל להסיג את כוחותיו צפונה ולבסס קו הגנה צפונית לחלב.
כמאל נחשב כגנרל העות'מאני היחיד שלא הפסיד בקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כמאל ראה את המערכה בסוריה כבלתי אפשרית להצלה ועל כן בחר בטקטיקה של נסיגה צפונה לעבר אסיה הקטנה במטרה להגן על לב האימפריה.
באוקטובר 1918, שבוע לאחר שהחלה הנסיגה המאורגנת של שאריות הארמייה תחת כמאל, נכנעו העות'מאנים למדינות ההסכמה במסגרת הפסקת האש של מודרוס, והרגש הלאומי הטורקי התעורר בעקבות הכיבוש היווני של איזמיר ב-15 במאי 1919, אשר זכה לתוקף עם חתימת הסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920.
למחרת הפלישה היוונית יצא מוסטפא כמאל מאיסטנבול לסיוואס והחל בהקמת התנועה הלאומית הטורקית, שבסיסה נקבע באנקרה.
ב-23 באפריל 1920, ולאחר שהבריטים פיזרו את הפרלמנט העות'מאני באיסטנבול, הקים מוסטפא כמאל את האספה הלאומית הגדולה של טורקיה באנקרה והיה לנשיאה.
אטאטורק קבע את אנקרה כעיר בירה חלופית לאיסטנבול, מכיוון שהחשיב אותה מתאימה להדגיש התחלה חדשה וחזון טורקי חדש שאינו קשור לעבר ההיסטורי.
עוד בתחילתה של מלחמת העצמאות של טורקיה התרחשו סדרת אירועים ששיחקו לידיו של אטאטורק.
ראשית, הבריטים הבטיחו לכורדים להקים להם מדינה ריבונית, אך כאשר התגלה להם על מצבורי הנפט הממוקמים בכורדיסטן, הם סיפחו את השטחים לתוך כורדיסטן העיראקית, שהייתה חלק מהאימפריה הבריטית.
הדבר גרם למאבק בין הבריטים לכורדים, שהביא את הכורדים לשתף פעולה עם הממשלה הטורקית של אטאטורק באנקרה.
שנית, התרחשה מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת, שהביאה לכיבוש סוריה ולבנון בידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, ובעקבות זאת התגבשה התנגדות ערבית נוקשה לאפשרות של שלטון קולוניאלי צרפתי על ארצם.
לאחר מכן החלו מהומות 1919 במצרים ומשברים במושבות האירופאיות ברחבי כל המזרח התיכון, והבריטים והצרפתים נאלצו לשלוח לשם כוחות, ונשארו להם פחות כוחות למערכה על טורקיה.
במזרח היה על הכוחות הטורקיים להתמודד נגד הרפובליקה הארמנית החדשה, שפעלה להשיג נקמת דם על הזוועות שביצעו בהם העות'מאנים לאורך רצח העם הארמני.
אף על פי שמבחינה צבאית היו הכוחות הטורקים תחת אטאטורק עדיפים על הארמנים, נראה היה כי ההתנגדות הארמנית לא תעצור אף לא בכיבוש הבירה הארמנית של ירוואן.
עוד בשנת 1920 נטרפו הקלפים לגמרי כאשר ארמניה נגררה לתוך מלחמת האזרחים ברוסיה ונכבשה על ידי הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
הממשלה הטורקית של אטאטורק הגיעה להסדר גבולות עם ברית המועצות בהסכם קארס והסכם מוסקבה (1921), שלפיו נקבעה שיבה לגבולות הקווקז כפי שהיו קודם המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
כוחות ממלכת יוון הבינו את האיום הנשקף מצעד זה למעמדם במערב אנטוליה, וקידמו את כוחותיהם אל תוך טורקיה על מנת לפגוש את כוחותיו של מוסטפא בקרב מכריע על אנקרה.
בדרכם כבשו היוונים גם את דרום-מערב אנטוליה, שהובטח לה קודם לכן לידי ממלכת איטליה.
לאחר שהתקדמו את מרבית הדרך לאנקרה, הובסו היוונים על ידי מוסטפא כמאל וסגנו איסמט פאשה (לימים איסמט אינני) בקרבות סקריה (אוגוסט–ספטמבר 1921) ודומלופנר (אוגוסט 1922).
ב-9 בספטמבר 1922 השיבו כוחותיו של מוסטפא כמאל את איזמיר לטורקיה.
ניצחונו של מוסטפא במלחמת העצמאות הציל את ריבונותה של טורקיה.
הסכם לוזאן ביטל את הסכם סוור, וטורקיה השיבה לעצמה את כל שטח אנטוליה ותראקיה המזרחית מידי יוון.
לאחר המלחמה נגד יוון, כדי למנוע מאבקים עתידיים התרחשו חילופי אוכלוסין, שבמסגרתם מיליון וחצי יוונים הועברו מבתיהם בטורקיה לעבר יוון ומיליון טורקים הועברו מיוון לטורקיה.
בשנת 1922, לאחר כיבוש מחוז מרמרה בידי הכוחות הטורקים עקב משבר צ'נקלה, הועבר ב-1 בנובמבר חוק באספה הלאומית הגדולה לביטול מוסד הסולטאן העות'מאני.
מהמט השישי איבד את תפקידו ואת מעמדו, והאימפריה העות'מאנית פסקה מלהתקיים.
הרפובליקה הטורקית נוסדה במקום האימפריה שקדמה לה ב-29 באוקטובר 1923, ומוסטפא כמאל נבחר לנשיאה הראשון.
אף על פי שמבחינה חיצונית היה מדובר בדמוקרטיה, מוסטפא היה למעשה דיקטטור, אם כי דיקטטור מתון.
יוקרתו, על כל פנים, הייתה כה גבוהה עד שבמשך כל שנות העשרים הייתה ההתנגדות לממשלתו מועטה.
מוסטפא העריץ כמה אלמנטים בממשל של ברית המועצות ושל המפלגה הפשיסטית באיטליה, אך לא היה קומוניסט או פשיסט.
המדינה הגנה על הרכוש הפרטי, ומתנגדים פוליטיים לא קיבלו עונש גרוע יותר מהגליה למחוז מרוחק.
מוסטפא כמאל היה לאומן טורקי, ששאף ליצירת מדינה טורקית הומוגנית.
על פי הסכמה עם הממשלה היוונית, רוב המיעוט היווני גורש מהמדינה, והוחלף בזרם של פליטים טורקים מיוון ומבולגריה.
הכורדים לא נרדפו, אך מוסטפא התעקש כי המדובר בטורקים אתניים.
נאסר עליהם השימוש בשפתם ובתרבותם.
מוסטפא כמאל הקים את מפלגת העם הרפובליקאית ועמד בראשה.
עם הקמתה קבע את ששת עקרונותיה הנודעים בכינוי ששת החיצים:
עקרון הרפובליקה – הפלת הממסד הסולטאני והקמת הרפובליקה.
עקרון הלאומיות – הקמת חזון לאומי חדש המבוסס על האוכלוסייה הטורקית-מוסלמית הממוקמת בגבולות שנקבעו במלחמת העצמאות.
עקרון העממיות – הדגשת החשיבות של שמירת כוח השלטון בידי העם.
עקרון המהפכניות – מביע את הצורך להביא למהפכה בחיי החברה המסורתיים ולהתקדם לעבר המערב.
עקרון החילון – הפרדת הדת מהמדינה והפרדת הלכות המסורת מן מוסד המדינה לגמרי ומן התרבות החברתית החדשה, משמע מערכת חינוך חדשה, חופש פולחן והחלשת ההשפעה של המוסד הדתי.
עקרון המדינתיות – התערבותה של המדינה בכלכלה הלאומית.
המורשת החשובה ביותר שהותיר מוסטפא כמאל הייתה מסע החילון והמודרניזציה שהחיל על העם הטורקי.
הח'ליפות (תוארו של ראש המאמינים המוסלמים, שבו החזיקו הסולטאנים העות'מאנים) בוטלה במרץ 1924. התואר פאשה בוטל.
המדרסות – בתי הספר האסלאמיים – נסגרו.
השריעה לא הייתה עוד החוק המחייב במדינה, והמג'לה – קובץ דיני הממונות המבוסס על הדין המוסלמי – הוחלף בקוד האזרחי השווייצרי בשנת 1926. דיני העונשין האיטלקיים ודינים מסחריים גרמניים אומצו אף הם.
אטאטורק אסר על קריאת המואזין במסגדים.
שחרור האישה קיבל דחיפה מעצם נישואיו של מוסטפא כמאל בשנת 1923 לאישה בשם לטיפה אושאקי, שהייתה בעלת חינוך מערבי.
השניים התגרשו בשנת 1925. מספר חוקים עודדו שינוי זה בחברה המסורתית, ובשנת 1934 קיבלו הנשים זכות בחירה לפרלמנט, ואת הזכות להיבחר כנציגות לפרלמנט.
מוסטפא כמאל התייחס לתרבוש כסמל לפיאודליזם ואסר את חבישתו.
הוא לבש חליפה וכובע מערביים, והתעקש כי כל הטורקים ינהגו כמותו.
הוא התנגד מאוד ללבישת רעלה על ידי נשים, ועודד את הנשים להתלבש באופן מערבי ולעבוד מחוץ לבית.
בשנת 1928 הכריזה הממשלה כי הכתב הערבי יוחלף באלפבית טורקי, המבוסס על האלפבית הלטיני, שהיה קל יותר ללימוד וקל יותר להדפסה, והפך את הקריאה והכתיבה לשכיחות יותר.
כל האזרחים מגיל 6 עד גיל 40 חויבו ללכת לבית הספר וללמוד את האלפבית החדש.
השפה הטורקית "טוהרה" מניבים ערביים ופרסיים, ואלה הוחלפו במילים טורקיות.
מכיוון שעל פי החוק האסלאמי נאסרה הצגה ויזואלית של גוף האדם, פתח מוסטפא כמאל בתי ספר ללימוד אמנות לנשים ולגברים.
הוא גם הסיר את האיסור האסלאמי על שתיית אלכוהול.
באופן אישי נודע מוסטפא כחובב המשקה הטורקי "ראקי" (עראק טורקי).
היו לו יחסים טובים עם לנין ששלט בברית המועצות, ואף קיבל ממנו משלוחים של עראק.
בשנת 1934 חייב את כל הטורקים לקבל שם משפחה, כנהוג במערב.
הפרלמנט החליט כי שם משפחתו של מוסטפא כמאל יהיה "אטאטורק" – אבי הטורקים.
לפני ניסוח האידאולוגיה הדמוקרטית של אטאטורק, בשנת 1930, הורה האחרון לפתחי אוקייר ביי לארגן מפלגת אופוזיציה על מנת לשמור על הדמוקרטיה.
פתחי ייסד את מפלגת הרפובליקה הליברלית, שלא נבדלה כמעט ממפלגת העם הרפובליקנית אלא בהתנגדותה ל"ממלכתיות".
הניסיון להביא לדמוקרטיזציה בממשל גרר אחריו את מרד אררט בידי האוכלוסייה הכורדית, שתכננה להפיל את משטרו של אטאטורק ולהשיב את הח'ליפות אך ללא הצלחה.
לאחר שנציגי המפלגה החלו להתנגד גם ל"מהפכנות" והראו עמדות ריאקציונריות נגד רפורמות אטאטורק, הורה פתחי ביי על סגירת המפלגה, וההתקדמות לעבר דמוקרטיה טורקית נעצרה לכמה שנים.
אטאטורק רשם בצוואתו את הצורך בהפיכתה של טורקיה לדמוקרטיה ובסופו של דבר צוואתו הזאת מומשה במהלך שנות החמישים ולאחר מלחמת העולם השנייה.
אטאטורק העניק לטורקיה יוקרה בעיניים בין-לאומיות בהישגיו הצבאיים והפוליטיים.
שיאם של הישגיו היה השבת הריבונות הטורקית למצרי הדרדנלים לפי אמנת מונטריי, בשנת 1936. אטאטורק עדיין היה פופולרי בקרב העם הטורקי בעת שמת בשנת 1938 משחמת הכבד, אשר נגרמה כפי הנראה עקב שתייה מרובה ומאמץ.
בזמן לימודיו במונסטיר שבמקדוניה התאהבה בו נערה בשם אלני קרינטה (Eleni Karinte).
לא ידוע רבות על אופי הקשר, אולם הוא נתן השראה לסופר המקדוני דז'אן דוקובסקי לכתוב מחזה על כך.
פיקריה האנם (Fikriye Hanım), שהייתה בת-דודתו (אחייניתו של אביו החורג, רג'פ ביי) של אטאטורק התאהבה בו.
לאחר גירושיה מבעלה המצרי, היא עברה לאסטנבול ובמהלך מלחמת העצמאות הטורקית התגוררה עם אטאטורק ברובע צ'נקאיה שבאנקרה ושימשה כמזכירתו האישית.
לאחר שהצבא הטורקי נכנס לאיזמיר ב-1922 התגורר אטאטורק בביתו של איל הספנות מועמר אושאקיזדה.
שם הכיר את בתו, לטיפה, בוגרת הסורבון שלמדה אנגלית בלונדון בזמן המלחמה.
לטיפה התאהבה גם היא באטאטורק.
המשולש הרומנטי שימש מקור לספר שכתב חברו הקרוב, סליח בוזוק (Salih Bozok), יצא לאור רק ב-2005. לטיפה לחצה על פיקריה להיפרד מאטאטורק, ועקב כך בגרסה הרשמית, התאבדה פיקריה, (היו שמועות שחוסלה).
אטאטורק ולטיפה נשאו ב-29 בינואר 1923. לזמן קצר הייתה לטיפה סמל לאישה הטורקית המודרנית והופיעה בציבור בבגדים מערביים בלוויית בעלה.
אולם הנישואין לא היו מאושרים ועקב ויכוחים תכופים התגרשו בני הזוג ב-5 באוגוסט 1925.
אטאטורק אימץ במהלך חייו 13 ילדים – 12 בנות ובן אחד.
אחת מילדותיו, סביהה גקצ'ן, שהייתה ממוצא ארמני(!), נלקחה בידיו מבית יתומים, התפרסמה כטייסת הטורקית הראשונה ונחשבת לטייסת הקרב הראשונה בעולם.
יורשו של אטאטורק, איסמט אינני, יצר פולחן אישיות לאטאטורק לאחר מותו, הנמשך עד עצם היום הזה.
אף שלאחר מלחמת העולם השנייה, כשטורקיה הפכה לדמוקרטיה של ממש, איבדה המפלגה הכמאליסטית מכוחה, פניו ושמו של אטאטורק נוכחים כיום בכל מקום בטורקיה – על בנייני ממשלה, על גבי כל שטרי הכסף, ואפילו בבתים פרטיים של אזרחים טורקיים רבים.
פסלי ענק של אטאטורק נמצאים במקומות רבים בטורקיה, נמל התעופה הבין-לאומי הקודם באיסטנבול נושא את שמו, אצטדיון אטאטורק, סכר אטאטורק, וכן גשרים ומבנים רבים.
מעטות הן הארצות שהשתנו בצורה כה מקיפה על ידי שליט אחד, כטורקיה תחת אטאטורק.
בניגוד לרפורמות בברית המועצות ובאיטליה הפשיסטית, נותרו הרפורמות שלו זמן רב לאחר מותו.
אף שהיה אדם סמכותי מטבעו, יצר מערכת שהסתגלה באופן מהיר לדמוקרטיה.
הרפורמות שיצר הביאו לטורקיה שלווה ושגשוג עוד בימי חייו.
מבקריו טוענים כי הכמאליזם השאיר את טורקיה עם מאפיינים חצויים – אירופאית, אך לא לגמרי אירופאית, מנוכרת מן העולם המוסלמי, אך עדיין מדינה מוסלמית.
מורשתו של אטאטורק עדיין ניכרת בצבא הטורקי, הרואה עצמו כשומר הלאומיות הטורקית והחילוניות.
קצינים כמאליסטים פעלו בשנת 1960 ובשנת 1980 נגד משטרים בהם ראו סטייה מעקרונות אטאטורק.
כוחו של הצבא, והנטייה הבדלנית הכמאליסטית, נותרו מכשול בדרכה של טורקיה אל האיחוד האירופי.
אולם לאחר סדרת מהלכים להחלשת כוחו של הצבא והפלג הכמאליסטי, ולאחר מספר שינויים חוקתיים שנעשו בשנת 2011, נחלשה מורשתו של אטאטורק.
מאז היבחרו של ארדואן לראשות ממשלת טורקיה בשנת 2002 ולאחר מכן לנשיאות המדינה בשנת 2014 פעל ארדואן על מנת להגביר את הרגש האיסלמי ברחבי טורקיה בניגוד למורשת אטאטורק.
ב-1981, במלאת מאה שנים להולדתו של אטאטורק, האו"ם ואונסק"ו הכריזו לזכרו על שנת אטאטורק בעולם.
אנדרטת אטאטורק בוולינגטון שבניו זילנד (המשמשת גם אנדרטה לכוחות אנזא"ק שמתו בגאליפולי); אתר הזיכרון של אטאטורק ליד האתר לזכר חללי אנזא"ק בקנברה אוסטרליה.
ישנם רחובות וכבישים שנקראים על שמו בכמה מדינות, כמו רחוב כמאל אתאטורק בניו דלהי שבהודו, רחוב כמאל אתאטורק בדאקה שבבנגלדש, שדרת אטאטורק בלב אסלאמאבאד שבפקיסטן, כביש אטאטורק בעיר לרקנה בפרובינציית סינד בפקיסטן, שבה ביקר אטאטורק בשנת 1923, רחוב מוסטפא כמאל אטאטורק ברובע נאקו של סנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית.
במקסיקו סיטי, בסנטייגו צ'ילה, ובכניסה לנמל אולבני שבמערב אוסטרליה נקרא ערוץ אטאטורק.
יש הרבה פסלים ורחובות על שם אטאטורק בצפון קפריסין.
למרות הרפורמות החילוניות הרדיקליות שלו, אטאטורק נותר פופולרי בעולם המוסלמי.
זוכרים אותו כמי שיצר מדינה מוסלמית חדשה, עצמאית לחלוטין, בזמן של הסגת גבול על ידי המעצמות הנוצריות, וכמי שניצח במאבק נגד האימפריאליזם המערבי.
כאשר מת, הליגה המוסלמית של כל הודו הספידה אותו כ"אישיות גדולה באמת בעולם האיסלאמי, גנרל גדול ומדינאי גדול", והצהירה כי זכרו "יעורר השראה למוסלמים בכל רחבי העולם באומץ, בהתמדה ובגבריות".
אדולף היטלר אמר על אטאטורק כי "מוסוליני הוא תלמידו הראשון ואני תלמידו השני".
היטלר הגדיר אותו כ"כוכב בחושך" ו"היוצר המבריק של טורקיה החדשה".
התקשורת ברפובליקת ויימאר הגרמנית סיקרה בהרחבה את המלחמה באנטוליה.
סטפן איריג טוען שלמלחמת העצמאות הטורקית הייתה השפעה ברורה יותר על הפוטש במרתף הבירה מאשר לצעדה של המצעד על רומא.
הגרמנים, כולל אדולף היטלר, רצו לבטל את חוזה ורסאי בדיוק כמו שבוטל חוזה סוור.
בשנת 2002 הוקמה מצבת הזיכרון הטורקית בבאר שבע.
ליד המצבה ניצב פסלו של אטאטורק.
בנובמבר 2007 הוקמה אנדרטה לזכרו של אטאטורק במרכז למורשת יהדות טורקיה ביהוד, שם גם ניטע גן לזכרו.
הקרן הקיימת הקימה לזכרו את חניון אטאטורק, במורדות הכרמל בסמוך לכרם מהר"ל.
בתל אביב יש רחוב על שמו.
מוסטפא דיראני הוא פעיל טרור לבנוני שהיה ראש הזרוע הצבאית של תנועת אמל בסוף שנות ה-80. דיראני ואנשיו החזיקו את נווט חיל האוויר רון ארד בשבי לאחר נפילתו.
בשנת 1994 נתפס והועבר לישראל על ידי סיירת מטכ"ל במסגרת מבצע עוקץ ארסי כחלק מהמאמצים לאיתורו של ארד.
הוא שוחרר בעסקת חילופי שבויים בשנת 2004.
דיראני שירת ביחידת המודיעין של צבא לבנון.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975 והצבא התפלג, הצטרף דיראני לתנועת אמל השיעית בהנהגתו של נביה ברי בשנת 1978. בשנים 1984–1988 כיהן כקצין הביטחון של תנועת אמל, ותקופה מסוימת היה ראש הזרוע הצבאית של הארגון.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה לחם לצד המחנה המוסלמי הלבנוני ובעלי בריתו הפלסטינים בכוחות צה"ל ובפלנגות הנוצריות.
דיראני נפצע קשה באחד הקרבות, עבר סדרת טיפולים ממושכת ונזקק למקל הליכה.
נכון לעת זו הוא ממשיך לסבול מהפציעה, וב־1992 הוצא רסיס מראשו בניתוח מסובך.
ב־1985 מינה אותו ברי לראש מחלקת הביטחון באמל באזור צור וצידון.
באותה תקופה הוא הקים את ארגון "ההתנגדות המאמינה" כזרוע הצבאית של תנועת אמל.
ב־1987 החל דיראני ליצור קשר עם חוגים פרו-איראניים, ובסופו של דבר נוצר קרע בינו ובין הנהגת ארגון אמל וברי הדיח אותו מחברותו בארגון.
דיראני המשיך את דרכו בארגון "ההתנגדות המאמינה" יחד עם חברים מעטים ושיתף פעולה עם חזבאללה.
במסגרת תפקידיו השונים היה דיראני אחראי לפעילות עוינת אינטנסיבית נגד כוחות צה"ל וצד"ל.
ב-1986 לכדו אנשיו של דיראני את רון ארד, אשר נטש את מטוס הפנטום שלו לאחר תקלה טכנית בעת תקיפת מחנה פליטים סמוך לצידון.
בתפקידו זה איפשר דיראני לסורים ולגורמים אחרים לחקור את ארד.
ההערכה הראשונית הייתה שבמאי 1988 דיראני וארגונו מכרו את רון ארד או שהוא נחטף מידיהם והגיע במישרין או בתיווך סורי לחזקת איראן או לסיעה קיצונית בתנועת חזבאללה.
בהמשך הוערך שדיראני עצמו אינו יודע מה קרה לרון ארד מאז מאי 1988, כי ארד כנראה הצליח בעצמו לברוח ממנו, אך כנראה נהרג במהלך בריחתו מהשבי.
קהילת המודיעין הישראלית אספה חומר על דיראני ביוזמתו ובעידודו של ראש אמ"ן, האלוף אורי שגיא, בשל מעורבותו של דיראני בחטיפת ארד.
לאחר שנתגבשה תמונת מודיעין מספקת על התנהלותו של דיראני והסביבה שבה הוא חי מחד, והכנות היחידה הגיעו לרמת מוכנות מספקת מאידך, המליצו הרמטכ"ל, אהוד ברק וראש אמ"ן, שגיא, לראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, לאשר את הפעולה.
בליל 21 במאי 1994 ביצעה סיירת מטכ"ל, בפיקוד סא"ל דורון אביטל, את מבצע עוקץ ארסי, וחטפה את דיראני מביתו שבכפר קסרנבא, שבעמק הבקאע בדרום לבנון באישון ליל.
דיראני נחקר באינטנסיביות מייד עם הבאתו למעצר בישראל.
הוא הוחזק במעצר מינהלי במשך שמונה שנים במתקן 1391 בלא שאופשר לו להיפגש עם נציגי הצלב האדום, במטרה ללחוץ על שוביו של רון ארד.
בשנת 1998 עתרו דיראני ועבד אל-כרים עובייד (שהיה כלוא בישראל מאז 1989) לבג"ץ בדרישה לאפשר להם להיפגש עם נציגי הצלב האדום.
באוגוסט 2001 התקבלה עתירתם על ידי הרכב של 5 שופטים בראשות הנשיא אהרן ברק.
בשנת 2002 הועבר למשמורת שירות בתי הסוהר והוחזק בכלא אשמורת בהתאם לחוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים שנחקק באותה שנה.
דיראני שוחרר ב-2004 במסגרת עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה, שבה שוחררו אלחנן טננבוים וגופות שלושת החיילים שנחטפו בהר דב בשנת 2000. באפריל 2004 כינס דיראני מסיבת עיתונאים והודיע כי ארגון "ההתנגדות המאמינה" מתמזג עם חזבאללה.
בשנת 2000 תבע דיראני נזיקין נגד מדינת ישראל, בטענה שעבר שני מקרים של התעללות מינית מצד חוקריו.
בין השאר, גורס כתב התביעה כי רב-סרן ביחידה 504, המכונה "קפטן ג'ורג'", החדיר אלה לפי הטבעת של דיראני.
קלטות חקירה, שצולמו על ידי יחידה 504, הוקרנו בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" ב-15 בדצמבר 2011. באחד הסרטונים נראה החוקר ג'ורג' כאשר הוא קורא לאחד החוקרים האחרים ומורה לו להפשיל בפני דיראני את מכנסיו ומאיים על דיראני באונס אם לא ימסור מידע.
על רקע הפרשה פוטר ג'ורג' משירות קבע בשנת 2002, ולימים התמנה ליועץ לענייני ערבים של מפקד מחוז ירושלים של משטרת ישראל.
ביולי 2011 פסק בית המשפט העליון, בדעת רוב, כי דיראני יוכל להמשיך לנהל תביעת נזיקין שהגיש נגד מדינת ישראל, למרות שהוא מתגורר במדינת אויב, ואף חזר למעורבות בפעילות עוינת נגד המדינה.
לבקשת המדינה התקיים דיון נוסף, ובינואר 2015 נפסק שדין תביעתו של דיראני להימחק, בנימוק שלאחר שדיראני שוחרר ממעצר שב לשורותיו של ארגון טרור ששם לו למטרה לפעול נגד המדינה ואף להביא להשמדתה, ולכן אינו רשאי לעשות שימוש במוסדות המדינה לצרכיו.
בדצמבר 2013 התיר בית המשפט המחוזי בתל אביב לפרסם כי "קפטן ג'ורג" הוא דורון זהבי, המשרת כסגן ניצב במשטרת ישראל.
בספטמבר 2016 דחה בית המשפט העליון את עתירתו של דיראני לביטול צו החרמה של כספים בסך 21,000 דולר שהוחרמו מביתו במהלך מבצע לכידתו.
מוסטפא חאג'י הוא כדורגלן עבר מרוקני וכיום עוזר מאמן נבחרת מרוקו.
חאג'י, יליד אופראן, מרוקו, היגר כילד עם משפחתו לצרפת, שם חתם על החוזה הראשון שלו בקבוצת הנוער של נאנסי, והמשיך בקבוצת הבוגרים של המועדון כבר בשנתו השנייה.
באמצע שנות ה-90 הוצע לו לשחק בנבחרת צרפת, אך הוא העדיף לשחק בנבחרת מרוקו.
מננסי עבר לספורטינג ליסבון מפורטוגל, דפורטיבו לה קורוניה מספרד וקובנטרי סיטי מאנגליה.
ב-2001 עזב את קובנטרי שירדה ליגה ועבר לאסטון וילה, ממנה שוחרר לאחר מספר משחקים, ועבר לאספניול.
לאחר מכן שיחק באל-עין מאיחוד האמירויות, פ.צ.
זארבריקן מגרמניה ופולה אש מלוקסמבורג.
חאג'י שיחק עם נבחרת מרוקו במונדיאל 1998, בה כבש שער נגד נבחרת נורווגיה, ובאותה השנה הוא נבחר לכדורגלן השנה באפריקה.
אחיו, יוסף חאג'י, משחק בנבחרת מרוקו ונאנסי מצרפת.
מוסטפא כאמל מנסור (ערבית: مُصطفى كامل منصور, נולד ב-2 באוגוסט 1914 ונפטר ב-2002) היה כדורגלן מצרי, אשר שיחק כשוער במדי נבחרת מצרים במהלך מונדיאל 1934 באיטליה.
הוא נודע גם עקב העובדה שהיה אחד הכדורגלנים הלא-בריטים או אירים הראשונים ששיחקו בליגה הסקוטית.
מנסור שיחק עבור קבוצת אל-אהלי מקהיר, ובעקבות יכולתו הגבוהה הוא זומן לשחק במדי הנבחרת הלאומית במהלך מונדיאל 1934. הוא שיחק במהלך המשחק היחיד של מצרים במהלך הטורניר, בו הפסידה מצרים 4-2 לנבחרת הונגריה במסגרת משחקי הסיבוב הראשון.
מאמנה של מצרים במהלך הטורניר היה הסקוטי ג'יימס מק'רי, וייתכן שהייתה לו השפעה מסוימת על החלטתו של מנסור לעבור לסקוטלנד בשנת 1937, שם תכנן ללמוד במכללת ג'ורדנהיל.
כאשר למד בגלאזגו מנסור שיחק במדי מועדון הכדורגל קווינס פארק החובבני ב-1938/1939, בו הפך להיות השוער הראשון בעקבות פרישתו של דזמונד ווייט (שהפך להיות מאוחר יותר היושב ראש של סלטיק).
מנסור שב למצרים בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ולאחר פרישתו ממשחק פעיל הוא אף אימן את אל-אהלי.
בתקופה מאוחרת יותר בחייו הוא מונה לכהן כשר בממשלת מצרים.
מולא מוסטפא בארזאני (בכורדית: Mela Mistefa yê Barzanî, או: مستەفا بارزانی; 14 במרץ 1903 - 1 במרץ 1979) היה מנהיג כורדי, נשיאה ומייסדה של מפלגת הכורדים הגדולה ביותר כיום בעיראק, המפלגה הכורדית הדמוקרטית (Kurdistan Democratic Party).
בארזאני הנהיג את המאבק למען אוטונומיה של כורדיסטן העיראקית מול משטר הבעת' בעיראק, ומול איראן בתקופת השאה מוחמד רזה פהלווי.
מוסטפא בארזאני היה בנו החמישי של השייח' מוחמד בארזאני ונכדו של השייח' סעיד בארזאני.
בארזאני קיבל את חינוכו היסודי בבארזאן, המשיך ללמוד בטורקיה והשלים לימודי דת בסולימאניה.
בשנת 1931 החל את פעילותו במרד הכורדי יחד עם אחיו אחמד בארזאני.
ב-1935 דוכא המרד הכורדי על ידי המשטר בבגדאד, והוא גורש לסולימאניה.
בארזאני ברח מסולימאניה ב-1942 וחידש את מאבקו לעצמאות הכורדים בשנת 1943 כאשר תקף נקודת משטרה בפנדרו.
לאחר שגם מרידה זו דוכאה ביד קשה על ידי המשטר, הוא נמלט עם כאלף מתומכיו לאיראן, שם התגורר ברפובליקת מהבאד, הרפובליקה האוטונומית הכורדית שהוקמה בחסות ברית המועצות בכורדיסטן האיראנית ב-1946. כשהתפרקה רפובליקת מהבאד באותה שנה, נמלט עם תומכיו לברית המועצות, תחילה לבאקו, אחר כך לטשקנט, ולבסוף למוסקבה.
בעקבות הפיכת עבד אל-כרים קאסם ב-1958, קיבל בארזאני אישור לחזור לעיראק.
הוא חזר לבארזאן והחל להניח תשתית לפעילות נגד המשטר העיראקי.
ב-1963 החל ראש המוסד הישראלי דאז, מאיר עמית, להדק את הקשרים החשאיים עם בארזאני, ובמשך כעשר שנים העניקה ישראל לכורדים בעיראק סיוע צבאי.
לאחר חתימת הסכם אלג'יר ב-1975 בין השאה האיראני מוחמד רזה פהלווי לסדאם חוסיין מהצמרת העיראקית, הסכם שהסדיר את מחלוקת הגבולות בין המדינות והבטיח את הפסקת הסיוע האיראני למורדים הכורדים, דוכא המרד בתוך שבועיים.
ב-28 במרץ 1975 נמלט בארזאני עם מספר תומכים לאיראן.
ב-30 ביולי 1975 עבר לארצות הברית לצורך טיפול רפואי, ונפטר ב-1 במרץ 1979 בוושינגטון ממחלת הסרטן.
בנו מסעוד בארזאני (Mesûd Barzanî) (נולד ב-1946) ממשיך את דרכו כמנהיג המפלגה, ומאז 2005 נשיא כורדיסטן העיראקית בעיראק.
ונכדו (מבן אחר), נצ'ירוואן בארזאני (Nêçîrvan Îdrîs Barzanî) הוא ראש הממשלה האזורית של כורדיסטן משנת 2012 (וכיהן בעבר בתפקיד זה מ 2006 עד 2009).
בכבאשי (אלוף-משנה) מוסטפא חאפט' היה קצין בכיר בצבא המצרי שעסק בארגון ושילוח חוליות פדאיון מרצועת עזה אל תוככי ישראל.
נהרג בהתפוצצות מעטפת נפץ שנשלחה אליו על ידי צה"ל.
מוסטפא חאפט' נולד באלכסנדריה שבמצרים בשנת 1922. בהגיעו לבגרות, התגייס לצבא המצרי והתקדם במהירות בסולם הדרגות.
עד מהרה עשה לו שם ונחשב לאחד המוחות הגדולים והמוערכים בצבא.
בשנת 1949, בדרגת רב-סרן, מונה לתפקיד "מפקד המודיעין המצרי ברצועת עזה".
משימתו הוגדרה כהפעלת כל פעולות הריגול בתוך ישראל, הריגול הנגדי ברצועה ופיקוח על האוכלוסייה הפלסטינית בה.
במסגרת זו, הקים חאפז את "יחידת הפדאיון" שאנשיה נשלחו לפעול בדרום ישראל.
בליל 28–29 באוגוסט 1953 יצאו שלוש חוליות של יחידה 101 לפעולות עונשין במחנה פליטים אל בורג'.
חוליה בפיקודו של שלמה מרחב, ועימו שמואל ניסים ("פלאח") ומיכאל גולדשטיין, נשלחה לביתו של מוסטפא חאפז במטרה לחסלו, אולם באותו הלילה הוא לא נמצא בבית.
באפריל 1956 הצליח חאפז להחדיר, במהלך השבוע הראשון של החודש, 200 אנשי פדאיון לתוך ישראל.
הם רצחו חמישה תלמידי מדרשה ומדריך שלהם בכפר חב"ד, במושב שפיר ובאשקלון.
כן תקפו כלי רכב בכביש 40 ליד אחוזם ובכביש רמלה-לוד, ואף הרגו כמה חיילי צה"ל.
ב-29 באפריל 1956 חדרו שלושה אנשי משטרה מצרים לשדות קיבוץ נחל עוז, הרגו את רועי רוטברג, המא"ז של הקיבוץ שבא לקראתם, והתעללו בגופתו.
חלקה הדרומי של מדינת ישראל היה, למעשה, משותק בצל הטרור המתמשך.
נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הגיע במיוחד לעזה כדי ללחוץ את ידו של חאפז.
לאחר שפעולות תגמול ישראליות נגד הפדאיון לא הצליחו להפסיק את החדירות, נאלץ דוד בן-גוריון לחרוג מערכיו בעניין דרכים לגיטימיות לפתרון בעיות ביחסים בינלאומיים, ובתחילת יוני 1956 הטיל על הרמטכ"ל משה דיין להפעיל את צה"ל בכל דרך אפשרית, לרבות חיסול ממוקד, כדי לפגוע בפעילות הפדאיון.
דיין הטיל את המשימה על אגף המודיעין.
ראש אמ"ן יהושפט הרכבי קבע את "מודיעין 10" (יחידה 504) כאחראית לביצוע הפעולה.
מפקד היחידה, סא"ל רחביה ורדי, הטיל על בסיס ד' (דרום), ששכן בבאר שבע, לחסל את חאפז באמצעות משלוח ספר ממולכד בדואר.
מפקד בסיס דרום, גליל אלישיב, הבין שאין אפשרות מעשית לשלוח ספר בדואר האזרחי, משום שהדבר לא היה מקובל בעזה, והחליט לבצע תרגיל עוקץ, שבעיקרו השתמש בסוכן כפול של בסיס דרום, אשר היה ידוע כאיש מהימן על חאפז.
בביצוע התרגיל סייעו סגן מפקד הבסיס, יעקב זאגה (גזית), ומפעילו של הסוכן הכפול, צדוק אופיר.
ואכן, חאפז "קנה" את הפיתיון.
ב-11 ביולי 1956 נפצע קשה כאשר פתח את החבילה שהכילה את הספר הממולכד, ולמחרת היום מת מפצעיו.
המצרים מעולם לא הודו בפומבי שחאפז נפגע על ידי ישראל.
ב-12 ביולי פרסם העיתון המצרי אל-אהראם: "ביכבאשי מוסטפא חאפז, שהיה מוצב ברצועת עזה, נהרג בעלות רכבו על מוקש.
חאפז היה מגיבורי מלחמת פלסטין ולחם לשחרורה.
המודיעין הישראלי פעל בפיקחות ובדרכים עקלקלות".
מצבה שהוקמה לכבודו של חאפז בכניסה לח'אן יונס נהרסה על ידי הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה בדצמבר 1956.
בתו של חאפז, נוני דרוויש, ייסדה בבגרותה את קבוצת ערבים למען ישראל.
מוסטפא כבהא הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה ב ונשיא האקדמיה ללשון הערבית.
מוסטפא דאווד כבהא נולד בכפר אום אל-קוטוף במשולש, בפתחו המערבי של ואדי עארה.
בן למשפחת כבהא שלה שושלת יוחסין מן המאה השביעית, שתושבי הכפר כולו משתייכים אליה.
למד בבית הספר התיכון החקלאי "ימה".
כבהא עשה את חוק לימודיו באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1981–1984 למד לתואר ראשון במחלקה להיסטוריה של המזרח התיכון וערבית.
בין השנים 1984–1987 למד לתואר שני בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב, נושא התזה שלו היה: "מלחמת ההתשה כפי שהיא משתקפת במקורות המצריים", העבודה יצאה בתור ספר.
בשנים 1986–1992 שימש כמורה להיסטוריה ולספרות ערבית בבית הספר התיכון "יפיע".
את לימודי הדוקטורט עשה בשנים 1993–1996 בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב, תחת הנחייתו של פרופסור ישראל גרשוני.
נושא התזה היה: "תפקיד העיתונות והשיח העיתונאי במאבק הלאומי הערבי פלסטיני 1939-1929".
בין השנים 1996–2002 היה ממעצבי תוכנית הלימודים בהיסטוריה ומתאם בתוכנית אימוני מורי ההיסטוריה במחלקה לתוכניות לימודים של משרד החינוך.
הורה באוניברסיטת תל אביב ובמכללת בית ברל.
שימש כמרצה במחלקה לתקשורת של אוניברסיטת בן-גוריון בשנים 2004–2007. מוסטפא כבהא חוקר באוניברסיטה הפתוחה החל משנת 1992 ומשמש חבר סגל בכיר החל משנת 2004. ביוני 2011 התמנה לפרופסור חבר ובשנת 2019 לפרופסור מן המניין.
בספטמבר 2021 לאחר מותו של פרופ' מחמוד גנאים, מונה לנשיא השני של האקדמיה ללשון הערבית.
חרב אל אסתנזאף: מלחמת ההתשה בראי המקורות המצריים
עבודתו לתואר השני של מוסטפא כבהא שיצאה בתור ספר היא ייחודית מסוגה.
כבהא נסע למצרים וראיין עיתונאים בכירים ואת מפקד הצבא במלחמה.
ראשוניותה של העבודה נעוצה בכך שמלחמת ההתשה הוצנעה משני הצדדים הן הישראלי והן המצרי, אך בעיקר המצרי.
זאת מכיוון שהמלחמה התרחשה בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים, ארכה שלוש שנים וגבתה אבדות קשות ביותר משני הצדדים.
כבהא ראיין את מפקד הצבא במלחמה מוחמד פאוזי.
כמו כן ראיין את מוחמד חסנין הייכל, שהיה ממעצבי דעת הקהל במצרים, ונחשב לעיתונאי המצרי הגדול ביותר בכל הזמנים, שהיה איש סודו ויד ימינו של גמאל עבד אל נאצר, והוא מחזיק כיום ב-600,000 מסמכים מתקופת נאצר.
עיתונות בעין הסערה: העיתונות הפלסטינית כמכשיר לעיצוב דעת קהל 1939-1929
ספר זה, שראה אור הן בעברית והן באנגלית, מבוסס על עבודת הדוקטורט של מוסטפא כבהא.
הספר בודק את יכולתה של העיתונות לתפקד ככלי מעצב דעת קהל, במקרה של עם הנאבק למען עצמאות.
במקרה הפלסטיני זהו מאבק כפול: גם נגד הבריטים וגם נגד היישוב היהודי.
מוסד העיתונות הפלסטינית התחיל להתהוות בסוף המאה ה-19, כשהעיתון הפלסטיני הראשון יצא בשנת 1876. שיא שגשוגה של העיתונות היה בתקופת השביתה הגדולה של אפריל-אוקטובר 1936, היה זה הכלי המשפיע ביותר שהכתיב הלך רוח הן להנהגה והן להמונים.
כשישים עיתונים שונים הופיעו בתקופת המנדט, ביניהם 11 יומונים, שישה מהם ביפו לבדה.
היום האוכלוסייה הערבית במדינת ישראל היא במספר דומה ומופיע רק יומון אחד ושבעה שבועונים.
ב-1948 נחרבה העיתונות הפלסטינית לחלוטין, עם הריסת המרכזים האורבניים הפלסטינים.
מוסטפא כבהא חקר את תרומת היהודים המזרחים לשיח בשפה הערבית בארץ.
הוא כתב מאמר על תרומתם לאחר 1948 לשימור השפה הערבית כשפה חיה.
המזרחים תרמו רבות לתחיית השיח בשפה הערבית.
הוא פרסם מאמר ביחד עם פרופסור חגי ארליך על השיח בין הקבוצות המוסלמיות השונות בעולם, בהקשר של הגדרת האסלאם וראיית האחר.
הם לקחו שתי קבוצות: והאביה ואלאחבש, שלהן סניפים בכל רחבי העולם ומנסים לבדוק זאת דרכן.
כמו כן כתב ביחד עם נחום קרלינסקי על הפרדסנות הפלסטינית מ-1850 עד 1948 ועם פרופסור דן כספי על תקשורת ערבית מ-1948 ועד היום.
כבהא עוסק מזה עשר שנים במחקר גנאלוגי של מיפוי המשפחות הערביות בארץ.
חרב אל-אסתנזאף: מלחמת ההתשה בראי המקורות המצריים/ מוסטפא כבהא.
אפעל: יד טבנקין, מכון ישראל גלילי לחקר מדיניות ההתיישבות, הביטחון והחוץ; אוניברסיטת תל אביב, 1995.
פליטים בארצם: פליטים פנימיים במדינת ישראל 2006-1948/ (סקירות על הערבים בישראל; מספר 20) מוסטפא כבהא, רונית ברזילי.
גבעת חביבה: המכון לחקר השלום, תשנ"ז 1996.
עיתונות בעין הסערה: העיתונות הפלסטינית כמכשיר לעיצוב דעת קהל 1929-1939/ מוסטפא כבהא.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ד 2004.
העיתונות הערבית בישראל 1984–2006 כמכשיר לעיצוב זהות חדשה/ (התקשורת המגזרית בישראל; מספר 5) מוסטפא כבהא.
תל אביב: מכון חיים הרצוג לתקשורת חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי החברה ע"ש גורדון 2006.
בין חזון למציאות : מסמכי החזון של הערבים בישראל 2007-2006 / עורכים - שרה אוסצקי-לזר, מוסטפא כבהא.
ירושלים : הפורום להסכמה אזרחית, תשס"ח 2008.
הפלסטינים עם בפזורתו, יחידה 6 בסדרה "המזרח התיכון בימינו", האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2010.
6 בפברואר 1664 – 29 בדצמבר 1703) היה הסולטאן העשרים-ושניים של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-6 בפברואר 1695 ועד 22 באוגוסט 1703.
מוסטפא השני נולד ב-6 בפברואר 1664, והיה בנו של הסולטאן מהמט הרביעי.
ב-6 בפברואר 1695 הוא ירש את דודו אהמט השני.
הוא ניסה לחדש את כוחו של הסולטאן שאבד לטובת הווזיר הגדול מאז אמצע המאה ה-17 אך ללא הצלחה מרובה.
בתקופת שלטונו שנמשכה שמונה שנים, המשיכה התדרדרותה של האימפריה העות'מאנית.
המלחמה הממושכת עם אוסטריה הוכרעה לרעת העות'מאנים בקרב זנטה ב-11 בספטמבר 1697, והובילה לחתימת הסכם קרלוביץ ב-26 בינואר 1699. במסגרת ההסכם נאלצו העות'מאנים לערוך ויתורים טריטוריאליים נרחבים, והוא סימן את תחילת סופה של ההגמוניה העות'מאנית בדרום מזרח אירופה ואת הפיכתו של בית הבסבורג לכוח הדומיננטי באזור.
מוסטפא השני ויתר על משרתו ב-22 באוגוסט 1703 ומסרה לאחיו אהמט השלישי, וב-29 בדצמבר אותה שנה הוא מת בקונסטנטינופול.
Mustafa; טורקית עות'מאנית مصطفى ثالث, 28 בינואר 1717 – 21 בינואר 1774) היה הסולטאן העשרים-ושישה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-30 באוקטובר 1757 ועד יום מותו.
הוא היה בנו של הסולטאן אהמט השלישי ואחיינם של הסולטאנים שקדמו לו עות'מאן השלישי ומהמוט הראשון.
הוא נחשב לסולטאן מתקדם אשר ביקש לחדש את הצבא ואת מנגנון השלטון כדי להתאימם לנורמה אירופית.
עם זאת, משימה זו הייתה בגדר הבלתי אפשרי בשל מצבה המדורדר של המדינה ובשל התנגדות טבועה של גורמים שמרניים כמו חיל היניצ'רים ואנשי דת מוסלמים, אשר כל ניסיון לשינוי מרחיק לכת הביאם אל סף מרד.
מנגד הוא הצליח לבסס את מעמדם של אנשי צבא זרים כדי שאלו יחלו לקדם רפורמות בחיל הרגלים ובחיל תותחנים, וכן הקים אקדמיות להוראת המדעים.
בשנות שלטונו האחרונות התרחשה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), אשר החלה בעקבות חדירת קוזקים לשטחי האימפריה.
ב-25 בספטמבר 1768 הכריז מוסטפא השלישי מלחמה על הרוסים בה ניצבו לצד העות'מאנים גורמי אופוזיציה פולנים, ואילו אנגליה צידדה ברוסיה.
יוון ולאחר מכן מצרים וסוריה מרדו כנגד השלטון העות'מאני ונעזרו בעובדה כי הצי הרוסי השמיד כמעט לחלוטין את הצי העות'מאני.
ב-21 ביולי 1774, זמן קצר לאחר מותו של מוסטפא השלישי, חתם יורשו אבדילהמיט הראשון על הסכם בקוצ'וק קאינרג'י.
על פי תנאי ההסכם ניתנה לחצי האי קרים אוטונומיה מן השלטון הטורקי, לרוסיה שולמו פיצויים בסכום של 4.5 מיליון רובל והיא זכתה בשני נמלי מפתח שאפשרו לה גישה ישירה אל הים השחור.
Mustafa; בטורקית עות'מאנית: مصطفى رابع, 8 בספטמבר 1779 – 17 בנובמבר 1808) היה הסולטאן העשרים-ותשעה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-29 במאי 1807 ועד יום מותו.
הוא היה בן דודו של הסולטאן שקדם לו, סלים השלישי ובנו של הסולטאן אבדילהמיט הראשון.
היניצ'רים התמרדו וכלאו את סלים, ומוסטפא אשר תמך ביניצ'רים הומלך תחתיו.
הפאשה מוסטפא באיראקדר עלה על איסטנבול כדי לשחרר את הסולטאן המודח מכלאו, אך הוא הגיע באיחור לאחר שסלים נרצח על ידי סריס בהוראת מוסטפא.
כדי להישאר הנצר היחיד לבית עות'מאן, הורה מוסטפא לרצוח גם את אחיו שלו, מהמוט, אך האחרון התחבא והצליח לחמוק מגורלו של סלים השלישי.
מוסטפא יוסף א-לדאווי הוא סופר וחוקר פלסטיני ששימש כנציג החמאס בסוריה ולבנון.
מוסטפא נולד ב-1964 במחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה למשפחה שמוצאה מהעיר לוד.
הוא למד רפואה ביוגוסלביה, שם היה מעורב בפעילות של הסטודנטים האסלאמים.
ב-1986 החל את הלימודים בפקולטה למדעים באוניברסיטת ביר זית ועמד בראש ה"גוש האיסלמי" באוניברסיטה.
הוא בעל תואר דוקטור במדעי המדינה ותואר ראשון במשפט אסלאמי.
א-לדאווי כתב תשעה ספרים ומאות מאמרים.
בעבר היה עצור בבתי כלא ובמרכזי מעצר ישראלים תשע פעמים.
הוא שימש כנציג חמאס בבתי הכלא בנגב בוועדת העצורים העליונה.
ב-8 בינואר 1991 הוא גורש מישראל, מבית הכלא המרכזי של עזה למרג' א-זוהור בלבנון.
הוא שימש כנציג תנועת חמאס בסוריה ומאוחר יותר בלבנון, וכנציג במחלקה ליחסי ערבים של התנועה.
הוא היה שותף להקמת הקרן הבינלאומית לירושלים בלבנון וכיהן כמנכ"ל שלה.
הוא משתתף בכנסים לאומיים ואסלאמיים רבים, חוקר וכותב בנושאים ישראליים, ערביים ופלסטיניים.
אחיו פואד יוסף, נהרג שמכוניתו נפגעה בתקיפה של חיל האוויר הישראלי בעזה בערב ה-13 ביוני 2003.
אחיו הצעיר עבדאללה יוסף, מפקד גדוד מערב ג'באליה של חמאס, נהרג בתקיפה של חיל האוויר בג'באליה, באוקטובר 2025.
מוסטפא ברגותי (ערבית: مصطفى البرغوثي, בתעתיק מדויק: מצטפא אלברע'ות'י; נולד ב-1 בינואר 1954) הוא רופא ואיש ציבור פלסטיני, מזכ"ל תנועת היוזמה הלאומית הפלסטינית.
ברגותי, בן לחמולת ברגותי מהכפר דיר ע'סאנה בנפת רמאללה ומתגורר כיום ברמאללה.
ברגותי נולד בירושלים ולמד רפואה בברית המועצות ובירושלים.
כמו כן הוא בעל תואר בניהול מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
בשנת 1979 ייסד ברגותי את ארגון הבריאות הפלסטיני, UPMRC, אשר העניק שירותי רפואה בעזה ובגדה המערבית, והוא ממשיך לשמש כנשיא הארגון עד היום.
בשנת 1991 היה ברגותי אחד מנציגי המשלחת הפלסטינית לוועידת מדריד, ובשנת 1996 נכשל בהתמודדות על מושב במועצה המחוקקת הפלסטינית בבחירות הראשונות שנערכו ברשות.
לאורך השנים ביקר ברגותי בחריפות את אש"ף ואת הרשות הפלסטינית בשל שחיתות.
בשנת 2002 עזב את מפלגת העם הפלסטינית והקים יחד עם אישים כחיידר עבד א-שאפי, אדוארד סעיד ואחרים את מפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית בניסיון להקים חלופה רפורמיסטית מקיפה לאש"ף מחד ולקבוצות האסלאמיות החמושות כדוגמת חמאס מאידך.
כיום מכהן ברגותי כמזכ"ל המפלגה.
מאז 2006 משמש ברגותי חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית.
הוא התמודד בבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית בשנת 2005, בהן הפסיד לאבו מאזן והגיע למקום השני עם 19.8% מהקולות.
בשנת 2006 נעצר ברגותי על ידי משטרת ישראל בעת ביקור פוליטי במזרח ירושלים.
ברגותי מונה לשר ההסברה בממשלת הנייה השנייה שהוקמה ב־17 במרץ 2007. הממשלה התפזרה לאחר כשלושה חודשים בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה.
ברגותי תומך בהתנגדות לא-אלימה ככלי היעיל ביותר נגד השלטון הישראלי.
בראיון בשנת 2005 אמר שלדעתו ישנם שני פתרונות אפשריים לסכסוך הישראלי-פלסטיני: פתרון שתי המדינות, הכולל מדינה פלסטינית עצמאית לצד ישראל, השולטת על כל השטח בגבולות 1967 ללא התנחלויות, ובירתה מזרח ירושלים; או פתרון המדינה האחת הכולל מדינה דמוקרטית אחת שבה כל האזרחים שווים, ללא זהות יהודית ייחודית.
מוסטפא טלאס היה פוליטיקאי סורי בכיר, שעמד שנים רבות בראש המערכת הביטחונית הסורית, תחילה כראש המטה הכללי של צבא סוריה ולאחר מכן כשר ההגנה.
טלאס הוא אחד משני הקצינים היחידים בהיסטוריה של סוריה (השני הוא חיכמת שיהאבי), שזכה לדרגת עימאד אוול (عماد أول).
טלאס נולד בכפר הסורי א-רסתן (الرستن) שבמחוז חומס (בקרבת העיר חומס), למשפחה מוסלמית סונית-קבילית.
טלאס הצטרף למפלגת הבעת' (סוריה) הסורית בגיל 15, והכיר את חאפז אל-אסד במהלך לימודיו באקדמיה הצבאית בחומס.
טלאס ואסד הוצבו כקצינים בקהיר במהלך תקופת הרפובליקה הערבית המאוחדת של סוריה ומצרים, בשנים 1958–1961. השניים, שתמכו בעקרונות הפאן-ערביות, התנגדו לאיחוד אשר לתפיסתם היה מוטה בבירור לטובתה של מצרים.
עם התפרקות האיחוד, בעוד אסד נכלא לתקופה קצרה על ידי שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, נמלט טלאס יחד עם אשתו ובניו בחזרה לסוריה.
במהלך שנות ה-60, ביסס אסד את מעמדו בממשל הסורי, בין היתר, בעקבות ההפיכה של מפלגת הבעת' בשנת 1963. אסד קידם את טלאס, אשר לא היה מעורב ישירות בהפיכה, לתפקידים בכירים בצבא ובמפלגה.
ההפיכה שנערכה בשנת 1966, במהלכה הודח אמין אל-חאפז על ידי סלאח ג'דיד ואנשיו, חיזקה את מעמדו של אסד (שזכה בתפקיד שר ההגנה) - ומתוך כך גם את מעמדו של טלאס.
לאחר המהפיכה מונה טלאס למפקד חטיבת שריון.
במלחמת ששת הימים הייתה החטיבה פרושה באזור דמשק ולא השתתפה בקרבות.
בעקבות תבוסתה של סוריה במלחמה, מינה אסד את טלאס בשנת 1968 לתפקיד רמטכ"ל צבא סוריה.
לאחר שאסד התמנה לתפקיד נשיא סוריה, בעקבות "מהפכת התיקונים" ב-1970, הוא מינה את טלאס, בשנת 1972, לתפקיד שר ההגנה.
במהלך 30 שנות כהונתו של אסד כנשיא, כיהן טלאס ברציפות בתפקיד זה, והיה אחד מאנשיו הנאמנים ביותר של הנשיא.
בשנת 1984, עת ניסה רפעת אל-אסד, אח הנשיא, לגזול את השלטון מאחיו באמצעות הפיכה צבאית, טלאס נותר נאמן לנשיא אסד.
משום היותו סוני, נחשב טלאס לבעל חשיבות רבה בשלטון המיעוט העלווי של אסד.
טלאס, שעמל על ביסוס מוניטין כאיש תרבות, עסק בין היתר גם בתחום הספרות.
במרוצת השנים פרסם מספר ספרים פרי עטו, והקים הוצאה לאור בשם "ספרי טלאס" - אשר ספגה ביקורת בינלאומית על כך שעסקה בפרסום כתבים אנטישמיים.
בשנת 1983 פרסם טלאס את הספר "המצה של ציון", בו ניסה להוכיח את אמיתות עלילות הדם שפורסמו כנגד היהודים.
נאומיו של טלאס התפרסמו בין היתר בשל שפתו הציורית והצבעונית.
בשנת 1991, כשסוריה השתתפה לצידה של ארצות הברית במלחמת המפרץ, טען טלאס כי חש שמחה גדולה כשסדאם חוסיין שיגר את טילי הסקאד לעבר ישראל.
בשנת 1999, במהלך נאום בפני חיילים סוריים בבעלבכ, תקף טלאס את יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, על התנהלותו אל מול ישראל.
טלאס כינה את ערפאת "בן של 60 אלף זונות", אמירה שזכתה לכותרות נרחבות וגרמה לכעס רב בעולם הערבי.
טלאס אף טען כי ערפאת, בקשריו עם ישראל ובוויתוריו, נוהג כרקדנית סטרפטיז אשר משילה מעליה בגד אחר בגד, וטען כי "ההבדל היחיד בין ערפאת לבין רקדנית הסטרפטיז הוא שכאשר הרקדנית מורידה את בגדיה נחשף יופייה, בעוד כאשר ערפאת מוריד את בגדיו - נחשף כיעורו".
לדעת חלק מהפרשנים, התבטאויותיו הקיצוניות של טלאס בנושאים פנימיים, בין-ערביים ובינלאומיים, וכן היותו בכיר סוני חילוני במשטר מיעוט עלווי, שימשו כ"עלה תאנה" עבור משטרו של אסד.
יש הטוענים אף כי טלאס נטה לבטא בשפתו הציורית דעות שאסד עצמו ומשטרו לא היו מסוגלים לבטא מחשש ליציבות השלטון.
דוגמה לכך היא העובדה שיחסיה של סוריה עם הרשות הפלסטינית, אותה דאג טלאס להשמיץ פעמים רבות, השתפרו רק לאחר מותו של אסד בשנת 2000 ועלייתו של בשאר אל-אסד לשלטון.
בשנת 2000, לאחר מותו של חאפז אל-אסד, התמנה בנו בשאר אל-אסד לנשיא, במהלך שזכה לתמיכתו ולליוויו הצמוד של טלאס עצמו.
בתקופה זו התרחבה השפעתו של טלאס על התנהלות המשטר, כיוון שהפך באופן בלתי-רשמי לראש "הגוורדיה הוותיקה" בשלטון הסורי ולמלווה של בשאר בראשית דרכו.
עם זאת, טלאס נתפס לעיתים כמתנגד לליברליזציה שניסה להחיל הנשיא בשאר במדינה, וכאחד המנסה לשמר את התפיסות השמרניות במדיניות הפנים, כמו גם את תפיסת העמידה האיתנה במדיניות החוץ.
כמו כן, כחלק מאנשי "הגוורדיה הוותיקה", נחשב טלאס כמעורב בשחיתות שלטונית.
בתהליך הדרגתי איבד טלאס את כוחו במנגנוני השלטון, ובמסגרת מהלכיו של הנשיא בשאר לבסס את אחיזתו במוסדות הצבא, איבד טלאס בשנת 2004 את תפקידיו בממשלה ובוועד המרכזי של מפלגת הבעת'.
ב-5 ביולי 2012, במהלך ההתקוממות בסוריה, ערק בנו מנאף טלאס ששירת כמפקד בכיר במשמר הרפובליקה והיה ידיד קרוב של הנשיא בשאר אל-אסד, וברח לטורקיה.
אחיינו של טלאס, עבד אלרזאק מחמד טלאס, ערק מצבאו של אסד במהלך ההתקוממות ונעשה למפקד צבא המורדים בעיר חומס.
מוסטפא בדר א-דין היה מפקד צבאי של ארגון חזבאללה, האחראי על מנגנון החוץ של הארגון.
בדר א-דין היה בן דודו וגם גיסו של עימאד מורנייה.
אחותו אמנה הייתה אשתו הראשונה של מורנייה.
במרבית שנותיו פעל בהסתר ומאחורי הקלעים, ותמונתו פורסמה רק לאחר מותו.
נולד בביירות בשנת 1961. בשנת 1982 תכנן, יחד עם עימאד מורנייה, את הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות, בהם נהרגו 241 נחתים אמריקאים.
בהמשך יזם סדרת פיגועים בכווית נגד מטרות מערביות ושליטי המדינה: בדצמבר 1983 נמצאה ונוטרלה משאית עמוסה חומרי-נפץ בסמוך לבסיס האמריקאי שבכווית סיטי.
ב-12 בדצמבר 1983 פוצצה קבוצה מעמיתיו של מורנייה את השגרירות האמריקאית בכווית.
הם תקפו גם יעדים אחרים, בכללם המרכז המסחרי שועייבה ומגדל הפיקוח בשדה התעופה.
בפעולות אלה נהרגו חמישה ונפצעו 86 בני אדם.
שלטונות כווית עצרו 17 חשודים, שבעה מהם נידונו למוות.
אחד הנידונים למוות היה מוסטפא בדר א-דין.
פעולות טרור שבוצעו במטרה לשחררו
מורנייה היה נחוש להביא לשחרור חבריו וקרובי משפחתו.