tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2000 מונה למפקד גדוד רותם, תפקיד בו שירת עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
בשנים 2002–2004 שירת כמפקד בסיס האימונים החטיבתי.
בספטמבר 2004 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים, שירת בתפקיד עד יולי 2006 ובמקביל כיהן כמפקד המרכז לאימונים טקטיים במרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
יצא ללימודי תואר שני באסטרטגיה וביטחון לאומי באוניברסיטה לביטחון לאומי שבוושינגטון.
ביולי 2007 מונה למפקד חטיבת גבעתי.
הוא הוביל את החטיבה במהלך מבצע חורף חם בו נכנסו כוחות גבעתי, שריון והנדסה לרצועת עזה.
במהלך הלחימה נהרגו שני חיילים מהחטיבה ושמונה נוספים נפצעו.
בתחילת 2009 השתתפה החטיבה בפיקודו במבצע עופרת יצוקה, עם תחילת המבצע השתלטה החטיבה על שכונת זייתון בדרום מזרח העיר עזה וניהלה לוחמה בשטח בנוי.
לאחר המלחמה הועמד מלכא לדין משמעתי בפני האלוף יואב גלנט וקיבל הערה פיקודית, בעקבות ממצאי צוות חקירה מטכ"לי, שהעלו כי באירועים שהתרחשו ב-15 בינואר בגזרת הלחימה בשכונת תל אל-הווא, "חרג מסמכותו באופן שסיכן חיי אחרים".
זאת כיוון שאישר ירי ארטילרי בסמוך למתחם מיושב.
יחד עמו הועמד לדין גם מפקד אוגדת עזה, תת-אלוף איל איזנברג.
בתדרוך לעיתונאים שערך בתום הלחימה טען כי לא הייתה הגזמה בהפעלת אש.
באוקטובר 2010 נחקר במצ"ח בהוראת הפרקליט הצבאי הראשי, בעקבות אישור שנתן במהלך המבצע, להפציץ מבנה, בתקרית שבה נהרגו 21 פלסטינים.
ב-2012, בתום הבדיקה של הפרקליטות הופרכו החשדות נגדו ונקבע שלא נהג ברשלנות בנסיבות העניין.
למרות סגירת התיק קבע הרמטכ"ל בני גנץ שאין לקדם את מלכא לתפקיד פיקודי.
ביולי 2009 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז עד שנת 2012. באוגוסט 2013 הועלה לדרגת תא"ל ונכנס לתפקידו כראש מטה פיקוד המרכז, בתפקידו שימש עד יולי 2016. ב-22 בספטמבר 2016 הועלה לדרגת גונדר ומונה לסגן נציב בתי הסוהר.
מלכא נשוי ואב לשני בנים ובת.
אילן טל (נולד ב-1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כדובר צה"ל, נספח צה"ל בגרמניה ובתפקידי ניהול בהייטק.
מפברואר 2010 עד אוגוסט 2019 כיהן כמנכ"ל האגודה למען החייל.
טל נולד בתל אביב לחוה לבית אאוגאפל ואביגדור לבית רוזנטל, אח לרחל גביש ויהודה.
נשוי לצילי לבית לין ולהם שני בנים, עמית ואלעד.
למד בבית הספר היסודי צהלה בתל אביב, בבית הספר של חיל האוויר הבריטי בקלן, גרמניה ובגימנסיה הרצליה.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
טל שירת בצה"ל באגף המודיעין בתפקידי מחקר, שירת כשליש הרמטכ"ל וראש מחלקת תכנון וארגון באגף המודיעין.
ב-1991 מונה לדובר צה"ל על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק ושירת בתפקיד עד 1994. בתפקידו הבא שירת כנספח צה"ל בגרמניה עד לשחרורו ב-1997. אביו אלוף-משנה אביגדור טל נשלח על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון להיות הנציג הראשון של צה"ל ומשרד הביטחון בגרמניה בין השנים 1956 - 1961.
לאחר שחרורו שימש סמנכ"ל תכנון, ארגון ומערכות מידע בעיריית תל אביב-יפו, ראש מטה משאבי אנוש גלובלי בחברת קומברס, וכראש מטה מנכ"ל קומברס.
לאחר מכן שימש כראש מטה משאבי אנוש גלובלי בחברת נס טכנולוגיות.
בפברואר 2010 מונה למנכ"ל האגודה למען החיילבתקופת כהונתו יזם והוביל שינוי ארגוני בו אוחדו קרן לב"י והאגודה למען החייל תוך יישום מודל תקציבי ותפעולי המבטיח לארגון קיימות לאורך שנים.
שינוי משמעותי באיחוד זה היה שכל התרומות המתקבלות, מיועדות לרווחת החיילים, ללא הפחתה כלשהי לצורך הוצאות תפעול של הארגון.
סיים תפקידו לאחר 9 שנים באוגוסט 2019. מאז 2020 משמש כנציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
אילן הלוי (שמו המקורי: אלן אלברט; 12 באוקטובר 1943 – 10 ביולי 2013) היה סופר ופוליטיקאי יהודי שהגדיר עצמו כפלסטיני והיה אחד מן היהודים היחידים באש"ף.
אילן הלוי נולד בשם אלן אלברט בליון שבצרפת של וישי, תחת כיבוש גרמניה הנאצית.
אביו היה יהודי תימני שנולד בירושלים, חי ביפו, היגר לארצות הברית והפך בה לקומוניסט.
אביו התגייס לבריגדות הבינלאומיות שלחמו במלחמת האזרחים בספרד לצד הכוחות הרפובליקניים ובעת המלחמה התאכזב מן הקומוניזם והצטרף לכוחות האנרכיסטים.
לאחר ניצחון צבאו של פרנקו הגיע אביו כפליט לצרפת.
בזמן מלחמת העולם השנייה הצטרף למחתרת ההתנגדות הצרפתית שם פגש באמו של אילן - יהודיה ממוצא טורקי.
כשהיה אילן בתיכון, התגרשו הוריו, והוא עבר עם אמו לארצות הברית, שם התחבר אל התנועה הרדיקלית לזכויות השחורים, הכיר את מלקולם אקס ואת מייסדיה של תנועת הפנתרים השחורים.
חזותו הכהה הקלה עליו להשתלב בקרב האפרו-אמריקאים.
מתוך הזדהות עם האפריקאים - הגיע למאלי ושימש בה כתועמלן בתחנת הרדיו הממלכתית.
לאחר מכן עבר לאנגולה, לסנגל ולבסוף נסע לאלג'יריה, שם הכיר את ראשי תנועת המחתרת - החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והחל לגבש את תפיסת עולמו המעמידה במרכז את מאבק עמי "העולם השלישי" כנגד הקולוניאליזם.
לדבריו, כבר אז היה אנטי-ציוני, אך רצה לבוא לארץ כדי ללמוד מקרוב את הסכסוך הישראלי-ערבי.
אילן נשאר בקיבוץ גן שמואל שלוש שנים.
הוא נשא לאישה את אחת מבנות הקיבוץ, והשפיע על צעירים שחיו בו, בהם אודי אדיב.
לאחר מלחמת ששת הימים הופנתה נגד אילן העוינות של הקיבוץ כולו בשל השקפותיו, ובינואר 1968 הוא צירף את שמו למה שכונה אז בשם "כרוז פראבדה", כרוז שיצא כנגד הטלת עונשים קולקטיביים, עוצר, פיצוצי בתים ומעצרים מנהליים בגדה המערבית הכבושה וכנגד גירושים של ערבים ופליטים הנמלטים מהגדה המערבית ומרצועת עזה.
חברי הקיבוץ רצו לגרש אותו כפי שגורש אילן שליף מקיבוץ נגבה בשל חתימתו על הכרוז.
עם זאת, מזכיר הקיבוץ רן כהן החליט שלא לסלק את אילן לפני עריכת שיחת בירור בנוכחות חברי הקיבוץ.
במסגרת השיחה הורשה אילן לפרוש את משנתו בדבר מזרח תיכון סוציאליסטי שיוקם לאחר מיגור הציונות והריאקציה הערבית.
לאחר הדיון החליט אילן לעזוב את הקיבוץ ולהצטרף למצפן יחד עם אודי אדיב ורמי ליבנה.
במצפן אילן תפס במידה רבה את מקומם של המייסדים הוותיקים שעזבו את הארץ (ביניהם עקיבא אור ומשה מחובר), זאת בזכות ניסיון חייו והכריזמה שלו.
בספטמבר 1970 היה אילן מנהיג הפלג המאואיסטי שפרש ממצפן וקרא לעצמו הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק).
לדברי אילן הפרישה נבעה בראש ובראשונה מהרצון להתקרב לתנועה הלאומית הפלסטינית.
אילן הסביר את עזיבתו בכך שישנו צורך לתת ממד בינלאומי למאבק.
אילן, ששינה באותה התקופה את שמו, מאילן אלברט לאילן הלוי, התחיל להיות פעיל בארגונים צרפתיים פרו-פלסטיניים.
הוא הקים ועדה בשם "מסע למען זכויות אדם בישראל", והוציא כתב עת שדיווח על הנעשה בישראל ובשטחים.
ב-1977 נסע בפעם הראשונה לביירות ונפגש עם מרבית חברי הנהגת אש"ף.
הוא המשיך לבקר בתכיפות בביירות, שם הרצה במכון ללימודים פלסטיניים.
את תפקידו הרשמי הראשון באש"ף קיבל ביולי 1982 בזמן המצור על ביירות במסגרת מלחמת לבנון הראשונה.
שנה לאחר מכן, לאחר הירצחו של עיסאם סרטאווי, מונה אילן למחליפו כנציג פת"ח באינטרנציונל הסוציאליסטי.
מאז מילא תפקידים רשמיים נוספים בפת"ח וברשות הפלסטינית ביניהם היה: נציג מטעם משלחת אש"ף בוועידת מדריד, חבר בוועדה המדינית של המועצה הלאומית הפלסטינית וסגנו של שר החוץ ברשות הפלסטינית - נביל שעת בממשלתו של מחמוד עבאס.
הנשיא עבאס העניק לו אות הוקרה על פועלו למען המאבק הפלסטיני.
נפטר ב-10 ביולי 2013 בקלישי שבצפון פריז, ונקבר בפר לשז.
אילן הלוי נותר עד סוף חייו מבקר חריף של הציונות והגדיר את עצמו כ-"100% יהודי ו-100% ערבי".
אילן היה גרוש ואב לשניים, ועד סוף חייו חי לסירוגין בפריז ובגדה המערבית.
אילן מורדוף (נולד ב-6 במרץ 1956) הוא מנכ"ל חברת מחשבים וסופר ישראלי.
מורדוף נולד בישראל וגדל ברמת גן.
כנער שובב סולק מבתי הספר והצליח לסיים 10 שנות לימוד.
לאחר שחרורו מצה"ל בעקבות פציעה, החל לעבוד בעבודות מזדמנות עד שגילה את עולם המחשבים.
כיום אילן עוסק כמנכ"ל משותף בחברת מחשבים ובשעותיו הפנויות הוא כותב פרוזה.
עד כה פרסם ארבעה רומנים.
בשנת 2008 החליט מורדוף, לערוך לבדו טיול שורשים לאפגניסטן, מקום הולדת הוריו, וכשחזר
נולד ספרו הרביעי "הילדה עם הנעליים האדומות".
"תיק 404" יצא לאור בהוצאת רכגולד ב-1985 ומתאר עלילת ריגול אודות סוכן "מוסד" ישראלי.
"באין תחבולות" יצא לאור בהוצאת תמוז ב-1991 ומגולל את סיפורו של סוכן "מוסד" ישראלי, שהיה פעיל בשירות בין השנים 1979–1986. בין משימותיו, הנפרשות על פני יבשות וימים, גם מבצעים חשאיים מאחורי קווי האויב ובארצות הגוש הקומוניסטי בעידן שקדם ל"פרסטרויקה" ולנפילת החומה.
"שירת הסוכן" יצא לאור בהוצאת תמוז ב-1988 ומתאר את עלילותיו של סוכן ה"מוסד" הישראלי ואת הישרדותו במשימותיו המסוכנות, הנפרשות בין איראן החומייניסטית ותאי המחתרת הנאו-נאצית בגרמניה.
בתוך כך נפרש סיפור אהבה בינו לבין חברתו הסועדת אותו בעת מחלתו הקשה.
"הילדה עם הנעליים האדומות" יצא לאור בהוצאת אופיר ב-2009 ומגולל את סיפורה של ילדה הנחטפת מבית הוריה על ידי גנב מכוניות פלסטיני.
אילן הרטוב (14 באוקטובר 1927 – 16 בנובמבר 2013) היה דיפלומט וכלכלן ישראלי, ששימש ראש מועצת קריית שמונה.
נולד בירושלים לאהרן ולדורה בלוך, בתו של יוסף פיינברג, ממייסדי ראשון לציון.
בוגר לימודי כלכלה ומנהל עסקים.
בתחילת שנות ה-50 היה סופרו הפרלמנטרי של העיתון "הדור".
בצעירותו עברת את שמו ל"הרטוב", תרגום שם נעוריה של אמו "פיינברג".
בשנת 1954 כיהן למשך שנה כראש המועצה של קריית שמונה.
לאחר מכן החל לעבוד בשירות החוץ הישראלי.
בשנת 1956 שימש הרטוב כמלווה של ליאון יוריס במהלך שהותו בישראל להכנת התחקיר לצורך כתיבת הספר "אקסודוס".
ב-1965 מונה לנספח כלכלי במדגסקר ב-1967 מונה ליועץ כלכלי באתיופיה.
בתחילת שנות ה-70 מונה כיועץ כלכלי של ראש עיריית ירושלים טדי קולק וכיהן כסמנכ"ל חברת קרתא.
בשנת 1976 היה בין חטופי המטוס באנטבה, שבו טס עם אימו לחתונת אחיו, העיתונאי דניאל בלוך, בארצות הברית.
הוא שימש מתורגמן של אידי אמין מול החטופים הישראלים.
אימו, דורה בלוך, אושפזה בבית חולים בקמפלה ושם נרצחה על ידי אנשיו של אידי אמין.
ב-1978 מונה לנספח כלכלי לארצות מערב אפריקה בחוף השנהב.
ב-1981 היה ראש מדור אינטרסים גאנה ובטוגו.
ב-1990 מונה לנהל מחלקה כלכלית במשרד החוץ.
בשנים 1991–1993 כיהן כשגריר ישראל בפיג'י.
הרטוב כיהן כחוקר במכון טרומן בירושלים.
היה נשוי למרים ואב לשתי בנות.
בתו אילת, אשת רוני הרניק (בנם של מאיר ורעיה הרניק, ואח של גוני הרניק), נהרגה באסון ורסאי, בשנת 2001. אחיו היה העיתונאי דניאל בלוך.
נפטר ב-16 בנובמבר 2013 בגיל 86, והובא למנוחות ביישוב נטף בו התגורר.
אילן מושנזון הוא במאי, תסריטאי ומרצה בכיר לקולנוע בגמלאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
אילן מושנזון נולד וגדל במרכז תל אביב, הוא הבכור מבין שני אחים.
הוריו ורדה וישעיהו מושנזון עלו לישראל ב-1936. אביו הגיע מרוסיה ומשפחתו נפגעה מהטרור הסטליניסטי.
אמו הגיעה מפולין ומשפחתה נרצחה בשואה.
הם הקימו בית מרקחת ברחוב בן-יהודה בתל אביב, שממשיך לפעול ברציפות מאז שנת 1936. מושנזון גדל על הקולנוע האיטלקי של שנות השישים ועל הבמאים פליני, אנטוניוני ופזוליני וסרטי הגל החדש הצרפתי.
הסרטים מהם הושפע במיוחד היו "אשתקד במרינבד" של אלן רנה ו"זה הדוד שלי" של ז'אק טאטי.
בצבא שירת בגדוד הנדסה קרבית.
מייד בתום השרות הצבאי הלך ללימודים גבוהים, הוא בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
בזמן לימודי ההיסטוריה השתתף בתיאטרון הסטודנטים, הבין שאמנות מעניינת אותו יותר ונרשם לחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בו למד שנתיים.
במקביל עשה קורס הפקה בטלוויזיה הלימודית (כיום החינוכית), בהנחיתו של סטשף, פרופסור ללימודי טלוויזיה באוניברסיטת MIT בארצות הברית והתקבל לעבודה.
איתו בקורס למדו חיים פלטנר, דן כנר ודני צחובל.
בשנים 1970–1973 מושנזון עבד כבמאי בית בטלוויזיה הלימודית.
במסגרת עבודתו כתב תסריטים לסדרות דרמה אחדות והפיק וביים עשרות תוכניות העשרה ותוכניות לימודיות רבות בנושאים מגוונים.
ב-1974 ביים את הסרט הקצר "החתונה שרצינו לשכוח".
חלק משירות המילואים שלו שירת ביחידת הסרטה של חיל האוויר, במסגרתו עשה סרטי הדרכה וסרטי תדמית.
אחר-כך נסע לאנגליה לשלוש שנים ללמוד קולנוע וסיים בהצטיינות את לימודיו בLondon Film School.
במהלך לימודיו כתב את התסריט ל"רובה חוליות", סרט הקולנוע הראשון שביים ב-1980, המבוסס באופן חלקי על חוויות ילדותו.
"רובה חוליות" ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין.
התסריט זכה בפרס על שם שייקה אופיר (כיום פרס האקדמיה לטלוויזיה).
זהו הסרט העלילתי הראשון שטיפל בהרחבה בנושא השואה.
בשנת 1977 היה פעיל ביחד עם אנשי קולנוע שונים בקבוצת קי"ץ (ראשי תיבות של קולנוע ישראלי צעיר) שפעלה לקידום הקולנוע הישראלי האיכותי.
בין חברי הקבוצה המרכזיים היו יצחק צפל ישורון, רנן שור ויעוד לבנון ופעולותיה הביאו להקמת קרן הקולנוע הישראלי.
לאחר שובו מלונדון, בשנים 1977–1982, מושנזון ביים והפיק סרטים תיעודיים עבור הערוץ הראשון, במסגרת חברת ההפקה "קסטל" בניהולם של מיכה שגריר ודני ארזי.
ב-1986 ביים את סרט הקולנוע השני שלו "סוף שבוע מטורף".
אסתר דר שהייתה עורכת סרטים מובילה ומורה לעריכה הציעה לו ללמד קולנוע ב"בית צבי" בו לימד מ-1985. בשנים 1989–1990 היה מנהל מגמת הקולנוע בבית הספר "בית צבי" ברמת גן.
אחר-כך לימד קורסים בקולנוע ישראלי בחוג ללימודים כלליים באוניברסיטת חיפה.
היה ממקימי ומפתחי "בעין המצלמה", קורס הווידאו הראשון באוניברסיטה הפתוחה והנחה אותו במשך שש שנים.
ארנון צוקרמן, באותה עת דיקן הפקולטה לאמנויות וראש החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, הזמין את מושנזון ללמד אצלו בשנת 1991, בו לימד למעלה מעשרים שנה עד ליציאתו לגמלאות בקיץ 2013, בדרגת מורה מן החוץ, המקבילה למרצה בכיר.
הוא ניהל במשך שנתיים את מגמת הפקה ובימוי בחוג.
במהלך שנות הוראותיו בחוג העביר סדנאות בימוי ותסריטאות, הנחה והדריך עשרות סרטי גמר לתואר ראשון ותואר שני.
במרוצת השנים כתב תסריטים ושימש כיועץ בכתיבת תסריטים.
בשנת 2002 מושנזון הקים בחוג ביחד עם ג'אד נאמן את מסלול ההכשרה לבוגרים של חוגים אוניברסיטאיים אחרים, המבקשים לעשות תואר שני בקולנוע.
הוא ניהל את המסלול מאז הקמתו במשך אחת עשרה שנה ועד ליציאתו לגמלאות.
בשנים 2000–2005 כיהן כמנהל ההפקות בקרן רבינוביץ' והיה חבר הוועדה האמנותית המייעצת בקרן.
כעת (2014) הוא שוקד על כתיבת תסריט לסרט עלילתי העוסק במנהיג ההתיישבות במושבה חדרה בעשור האחרון של המאה ה-19. את התסריט יביים עמית גורן.
התסריט קיבל מענק פיתוח מקרן הקולנוע הישראלי.
אילן מושנזון היה נשוי לעדנה לבית בן-ארי עד למותה ב-2026. היא כיהנה במשך שלושים שנים כאוצרת בכירה במוזיאון תל אביב.
רובה חוליות (1979, 95 דקות) - סרט שכתב וביים אילן מושנזון.
התסריט זכה ב בפרס על שם שייקה אופיר (כיום פרס האקדמיה לטלוויזיה).
הסרט מספר על מלחמת חבורות רחוב בין שתי קבוצות ילדים בגילאי 10–12, בשכונה תל אביבית, לקראת החגיגות יום העצמאות השלישי למדינת ישראל, 1950.
חמישה ילדים ובראשם עדי הכינו מארב ליוני שרייבר, הכו אותו ושברו את ידו.
מרים, אמו ניצולת השואה של יוני הייתה אחוזת חרדה למראה בנה.
איינשווין השמן עומד בראש כנופיה נגדית בה חבר יוני וביחד הם מתכוונים לנקום בחבורתו של עדי.
איינשוויין שב מחיפה עם נשק חדש שפותח בצפון ובעזרתו הוא מתכוון לנצח במלחמת הכנופיות בשכונה.
הנשק הוא רובה חוליות שמורכב מחוליית ברזל אותה עוקרים ממזרן קפיצים שהסוכנות מחלקת לעולים חדשים ומרכיבים אותו על קרש.
כאשר מניחים אבן על חוליית הברזל ניתן לירות אותה מהרובה.
עדי יוצא אל יוני בסכין ויוני יורה בו ברובה החוליות ופוגע במצחו.
יוני נמלט לשפת ימה של תל אביב, הוא מועד וברכו נקרעת.
פלשתינה, הקבצנית המשוגעת, מושא לעגם של הילדים, אוספת את יוני לביתה וחובשת אותו.
צריפה הוא אתר הנצחה לילדיה שנרצחו באושוויץ.
כעת יוני מבין שאלימות מובילה לאלימות ואינה פותרת דבר.
בתפקיד הראשי של יוני שרייבר שיחק אריק רוזן, אז בן 12, לצידו שיחקו גם הילדים נדב ברנר ונסים אליעז.
בסרט שיחקו גם יהודית סולה, ליאו יונג, מיכאל כפיר, לואיס רוזנברג ואופליה שטראל (בתפקיד פלשתינה).
התסריט זכה במענק של משרד המסחר והתעשייה.
המפיקים היו הישראלי איתן אבן והאמריקאים ריצ'רד סנדרס וג'ון הארדי, שלושתם למדו ביחד עם מושנזון בלונדון.
הצלם היה גדי דנציג, העורך ציון אברהמיאן והמלחין יוסי מר-חיים.
אילן מושנזון ביים על פי תסריט ורעיון מקורי של אלי "חתול" שרייבר.
זוהי קומדיית טעויות המתרחשת בסוף שבוע בבית מלון ועוסקת בניכור ובחוסר היכולת ליצור קשרים.
בסרט שיחקו דליק ווליניץ, שאול מזרחי, אריה מוסקונה, איציק בן מלך, אבנר חזקיהו, אוסי הלל, דורון ציפריס, דב נבון, אופליה שטראל וגדעון שמר.
המפיקים היו דורון ערן ויעוד לבנון, הצלם היה גדי דנציג, המלחין נחום היימן והעורך ציון אברהמיאן.
הסרט ספג ביקורות שליליות, וירד מהמסכים לאחר זמן קצר.
אילן לביא (נולד ב-1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון שירת כראש מטה פיקוד הצפון.
לביא גדל בקריית חיים ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה.
התגייס לצה"ל ב-1986 ושובץ בחיל השריון.
שירת כלוחם וכקצין בחטיבה 188. פיקד על פלוגת צמ"פ ועל פלוגה מבצעית בתקופת ההסבה מטנקי השוט קל למרכבה סימן 3. שירת כסגן מפקד גדוד 53 וכסגן מפקד גדוד 71. לאחר מכן שירת כקצין אג"ם של חטיבה 188.
ב-1998 מונה למפקד גדוד 53 ובשנת 2000 לסגן מפקד חטיבה 7. ב-2003 מונה לראש ענף שריון במרכז לאימון טקטי במל"י.
ב-2005 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת הראל, חטיבת שריון במילואים, במקביל שירת כראש מטה עוצבת אתגר, אוגדת מילואים בפיקוד הצפון.
ב-2008 מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל.
ביולי 2009 מונה למפקד חטיבה 188, שירת בתפקיד עד ספטמבר 2011, עם כניסתו לתפקיד התמודד עם פרשת ההתעללות בחיילים בפלוגה מבצעית של גדוד 74 של החטיבה.
בתפקידו הבא שירת כקצין אג"ם של פיקוד הצפון וב-2013 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הצפון.
לביא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה.
אילן הרשקוביץ (נולד ב-11 בנובמבר 1957, י"ז בחשוון ה'תשי"ח) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס מסוקים בחיל האוויר הישראלי, כיהן כמפקד בסיס פלמחים וכראש להק האוויר למסוקים.
נולד בחיפה וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב.
למד בבית ספר "עציון" בשכונה והמשיך בתיכון בישיבת נחלים.
היה חבר ב"סניף בני עקיבא יד אליהו" שנה מתחת לחברו, לימים האלוף אלעזר שטרן.
הרשקוביץ התגייס בשנת 1975, תחילה לחטיבת גולני והמשיך לקורס טיס מספר 87. במהלך הקורס הוקפץ שני שלבים וסיים את הקורס כחניך מצטיין בקורס 85 במגמת מסוקים.
שירת כטייס מסוקי קרב על מסוק צפע ולהטוט.
בעת שרותו ניצל כאשר מסוקו התרסק בגיחת תצפיות בגזרת הר דב.
הדריך בבית הספר לטיסה ופיקד על קורס אימון מבצעי של מערך מסוקי הקרב וכמפקד טייסת צפע.
בתקופת הפיקוד על הטייסת אובחן בלוקמיה, סרטן של מערכת הדם, ממנה התאושש והמשיך לשרת בחיל.
בהמשך חלה במחלה בשנית ושוב הצליח להתאושש בעזרת תרומת מח עצם.
בשנת 1997 הועלה לדרגת אלוף-משנה ושרת בתפקיד ראש מחלקת משולבים בחטיבת תורת הדרכה.
בשנת 2000 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס פלמחים.
בשנת 2002 מונה לראש להק האוויר למסוקים והחליף את שלמה משיח, שירת בתפקיד זה עד 2004 והוחלף על ידי עמרי תמיר.
לאחר שחרורו מונה לטייס הראשי בחברת אירופאוור.
ב-2010 נפצע באורח קל בהתרסקות מסוקו.
משנת 2009 הוא בעל חברה פרטית לטיולי מסוקים בשם "איה באוויר".
לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לעוזר בוועדת וינוגרד לבחינת אירועי המלחמה.
שימש כחבר בוועד המנהל של עמותת "דרך ארץ" המקיימת רשת מכינות קדם צבאיות בנגב.
המשיך לשרת במילואים כטייס וכמוביל מבצעי וכמדריך בבית הספר לטיסה וסיים שרות מילואים בשנת 2018 בגיל 61. עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל התנדב בחזרה לשירות מילואים ושובץ כמתאם תקיפות אוויריות בחמ"ל פיקוד דרום, ולאחר מכן בפיקוד צפון.
הרשקוביץ בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
בעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי לאווה, עובדת סוציאלית במקצועה, ולהם שלושה בנים.
שניים בשרות קבע, אחד מהם טייס קרב פעיל בחיל האוויר.
בן נוסף הוא המוזיקאי ניתאי הרשקוביץ.
אילן יגודה (נולד ב-5 באוגוסט 1958) הוא במאי ומפיק קולנוע ישראלי, המתמקד ביצירת קולנוע דוקומנטרי חברתי ופוליטי.
אילן יגודה נולד וגדל בגבעת שמואל, בן למשפחת פועלים, להורים שעלו לישראל מפולין לאחר המלחמה.
יגודה למד בתיכון חדש, בתל אביב.
כבוגר תנועת הנוער "השומר הצעיר" הצטרף במהלך שירותו הצבאי לגרעין נח"ל לקיבוץ מגידו.
החל לעסוק בקולנוע בעת שהותו בקיבוץ.
הוא בוגר בית ספר לאומנות הבמה והקולנוע "בית צבי" 1983, בהצטיינות יתרה.
בתום לימודיו ריכז במשך שנתיים את מגמת הקולנוע ב"בית צבי".
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בערוץ 1 וביים עבורם כתבות תחקיר שונות למגזינים השונים, ובהן גם לתוכנית "מבט שני".
במסגרת זאת ביים את הסרט "בעניין הבאסים", שחקר את התופעה של צמיחת מאות להקות רוק בישראל של תחילת שנות התשעים.
הסרט חשף לראשונה בטלוויזיה את להקת "כנסיית השכל", וליווה את "זקני צפת", חמי רודנר ו"איפה הילד", ערן צור, ירונה כספי ותמיר אלברט בראשית דרכם.
עשר שנים לאחר מכן חזר אל חלק מהמשתתפים בסרט המשך שנקרא "זר במקום מוכר", שביקש לבחון את תהליך ההתבגרות של הלהקות וחבריהן.
יגודה ביים כתבות רבות ל'תיק תקשורת' וליומן של ערוץ 2 בהנחיית ירון לונדון.
עם ירון לונדון עבד גם במסגרת התוכנית "מסמך", במסגרתה ביים יחד עם נתן זהבי כתבה נרחבת על החיים ב"משולש אלנבי".
בסרטו "גשם 1949" (1996) חוזר יגודה לקיבוץ מגידו ומספר את סיפורם של פליטי השואה שהקימו את הקיבוץ (עם גרעין המייסדים נמנתה גם אמו) ושל פליטי הכפר הערבי לג'ון, שחיו שם קודם לכן.
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה לפרסים ולציונים לשבח.
סרטו "מה שצפוי להיות" (2000) מספר את סיפורו של צעיר דרוזי שגדל בסביבה יהודית ונקרע בין שתי התרבויות.
בשנים האחרונות סרטיו של יגודה עוסקים יותר בטבע האדם ובתהליכי חיים כמו ביחס שלנו למוות ולזקנה.
סרטו "חסד" (2005) מלווה שישה תהליכים של פרידה מהחיים בהוספיס לחולי סרטן בתל השומר.
הוקרן בפסטיבל דוקאביב שם זכה בפרס העריכה, הוקרן בפסטיבלים חשובים בעולם: פסטיבל הוט דוקס, קנדה.
וויז'ונס דה ריל , ניון, שווייץ ונבחר לייצג את ישראל באינפוט העולמי
סרטו "שכונה" (2013) מלווה שנה בחייהן של ארבע נשים יוצאות תימן שנפגשות מדי יום על ספסל בשכונת מגוריהן וחוות את השתנות העולם שסביבן.
הסרט צולם בהוד השרון, בשכונה בה הוא מתגורר.
הוקרן בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבלים ברחבי העולם.
היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי 2013.
סרטו "טיונינג" (כיוון, התכווננות) (2020) הוא סרט התבוננות שמלווה התרחשויות שמתחוללות סביב פסנתר כנף שמוצב בתחנת הרכבת מרכז בתל אביב.
הסרט הוקרן בפסטיבל "דוקאביב" וכן בפסטיבלים חשובים בעולם: פיפאדוק צרפת, ביוגרפילם , איטליה, היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי 2020.
הוא ביים את ההצגה "ציפור עיוורת", על פי מונולוג של חולת נפש שעובד להצגת יחיד בה שיחקה אשתו, איילת גבאי יגודה, ההצגה זכתה בפרס החממה בפסטיבל עכו, 1990.
יגודה הוא זוכה "פרס אמנות הקולנוע" מטעם משרד התרבות (2012).
הוא מורה לבימוי, מנחה סדנאות ואחראי על התחום הדוקומנטרי במגמת קולנוע במכללת "תל חי" (2021-1992).
לימד בבי"ס לקולנוע "במעלה" ירושלים ובבית הספר לאמנות "מנשר", מלמד במדרשה לאמנות "בית ברל" וב"סמינר הקיבוצים".
חבר הנהלת "פורום היוצרים הדוקומנטריים" (2000–2004).
אילן יגודה נשוי לאיילת גבאי יגודה, שחקנית במקצועה, להם שני ילדים (עלמה ומיכאל) והם מתגוררים בהוד השרון.
"דודו מה יגידו" – דוקומנטרי.
1983. הוקרן בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה.
1987. (שני צעירים שחולמים חלום של התעשרות מהירה שמתנפץ באכזריות.)
"בעניין הבאסים" – סרט דוקומנטרי.
"הצ'ולנט של אמא" – דוקומנטרי.
בהפקת שירות הסרטים הישראלי ובסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בחיפה וצוין לשבח.
הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם בהם זכה לפרסים ולציונים לשבח.
"מה שצפוי להיות" – דוקומנטרי.
"זר במקום מוכר" – דוקומנטרי.
הוקרן בפסטיבל דוקאביב שם זכה בפרס העריכה.
וויז'ונס דה ריל , ניון, שווייץ.
נבחר לייצג את ישראל באינפוט העולמי שנערך בטייוואן.
הופק בתמיכת קרן רבינוביץ' והוקרן בערוץ 8. 2005. הפקה ובימוי.
הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן "רבינוביץ'", "מועצת הפיס לתרבות ואמנות" וערוץ 8. הוקרן בפסטיבל דוקאביב 2012. מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי 2013. הפקה ובימוי.
"טיונינג (כיוון, התכווננות)" – דוקומנטרי.
הופק בתמיכת קרן "רבינוביץ'" ו"מועצת הפיס לתרבות ואמנות".
הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב 2020 וכן בפסטיבלים "פיפא-דוק" צרפת, ביוגרפילם , איטליה.
מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי 2020. הפקה ובימוי.
"תל אביב מעולם לא הייתה קטנה" – סדרה דוקומנטרית על תל אביב.
עבור ערוץ 1 (שותף בכתיבת התסריט) 1991.
הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בפסטיבל לייפציג בגרמניה ובפסטיבלים נוספים בעולם 1994.
"השמים הם גבול" – דוקומנטרי.
זוכה "פרס אמנות הקולנוע 2012" מטעם משרד התרבות, 2012.
מועמדות לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי לסרט "טיונינג", 2020.
מועמדות לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי לסרט "שכונה", 2013.
פרס העריכה ל"חסד" בפסטיבל דוקאביב ישראל, 2005.
Honorable Mention ל"גשם 1949" פסטיבל "קולומבוס אינטרנשיונל" ארצות הברית, 2000.
ציון לשבח לגשם 1949 בפסטיבל חיפה, ישראל, 1999.
אילן ישועה (נולד ב־19 באוקטובר 1956) הוא מנכ"ל חברת ההזנק סרפיק סקיוריטי.
היה מנכ"ל חברת "אנציקלופדיה בריטניקה בע"מ" ומנכ"ל חברת "וואלה!
תקשורת" ושימש עד תביעה מרכזי בתיק 4000.
ישועה נולד בשנת 1956. את שירותו הצבאי החל בחיל השריון שממנו יצא לקורס חובשים וקורס קצינים.
במשך חמש שנים למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה, והוא בעל תואר ראשון ברפואה.
הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1979 החל לעבוד במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) ככותב ספרי הדרכה.
בשנת 1991 התקדם למגוון תפקידים ניהוליים בחברה כשהאחרון ביניהם סמנכ"ל מט"ח עד שנת 1999. בשנת 1987 כתב את הספר "עזרה ראשונה במצבי חירום" אשר שימש כספר הרשמי של חיל הרפואה, פיקוד העורף ומד"א.
בשנת 1989 כתב את הספר "החייאה לכל".
בשנת 1990 כתב את המדריך "מיגון המשפחה מפני לוחמה כימית".
כשנה לאחר מכן כתב גם את המדריך "מצוקה וחירום" אשר הוצאו לאור על ידי מט"ח.
במאי 2001 מונה למנכ"ל חברת "אנציקלופדיה בריטניקה בע"מ" המוציאה לאור את "אנציקלופדיה בריטניקה".
באוקטובר 2006 מונה למנכ"ל חברת וואלה!
באפריל 2008 דירקטוריון החברה אישר לתת לישועה אופציות בחברה בשווי 1.5 מיליון ש"ח.
במאי 2011 הוביל את החברה לרכוש את אתר "טיפו" מקבוצת אינטרנט גולד - קווי זהב.
במאי 2014 הוביל את מכירת אתר הלוחות "יד2" לחברת אקסל שפרינגר הגרמנית תמורת 806 מיליון ש"ח וקיבל על כך בונוס בסך כ-15 מיליון ש"ח (כ-1.8% מסכום העסקה).
בדצמבר 2014 החליט לסגור, משיקולים כלכליים, את אתר הילדים והנוער "טיפו", שכלל את אתר "העיר שלנו".
ב-11 ביוני 2019 הודיע ישועה על פרישתו מוואלה.
בשנת 2020 נמנה עם מייסדי חברת אבטחת המידע סרפיק סקיוריטי, והוא משמש מנכ"ל החברה..
בשנת 2026 נמכרה החברה לחברת הסייבר האמריקאית CrowdStrike.
החברות לא פרסמו את סכום הרכישה, אולם על פי אמצעי התקשורת, הוא מוערך ב-420 מיליון דולר.
בתקופת כהונתו של ישועה כמנכ"ל "וואלה!
תקשורת" התרחשו בחברה אירועים שהם חלק מחקירת המשטרה ב"תיק 4000".
בעקבות חקירה זו הוגש כתב אישום נגד נתניהו בעבירות של לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים ונגד בני הזוג שאול ואיריס אלוביץ', בעלי השליטה ב"וואלה!
תקשורת", בעבירות של מתן שוחד, שיבוש מהלכי משפט והדחה בחקירה.
על פי החשד, העבירו ראש הממשלה ורעייתו בקשות לשינוי אופי וטיב הפרסומים החדשותיים באתר "וואלה" כך שישרת אותם ואת מטרותיהם הפוליטיות ויפגע ביריביהם.
נתניהו הסתיר את מערכת היחסים בינו לבין בני הזוג אלוביץ' מפני גורמים רשמיים, ובני הזוג אלוביץ' פעלו על מנת להשמיד ראיות ואף הורו לאילן ישועה, מנכ"ל האתר, למסור גרסאות כוזבות.
לאורך החקירה בתיק 4000 ישועה לא נחקר כחשוד, והוא מוגדר כעד מרכזי בלבד.
במאי 2014 ישועה פעל מול שאול אלוביץ, בעל השליטה בחברת וואלה!
תקשורת, על מנת שישיג אישור לביצוע עסקת מכירת פורטל "יד2" לתאגיד התקשורת הגרמני "אקסל שפרינגר".
לבסוף האישור ניתן על ידי בנימין נתניהו.
בדצמבר 2017 ישועה נקרא למתן עדות ברשות ניירות ערך ומסר ראיות.
בינואר 2018 החל לשמש כמודיע של רשות ניירות ערך.
על פי עדותו בפרשת בזק-וואלה (תיק 4000), ביקש ממנו אלוביץ' לפטר את עורך אתר וואלה בעקבות פניית בני הזוג נתניהו.
כמו כן סיפק למשטרה הקלטת שיחות בהן אלוביץ לוחץ עליו להעניק סיקור מפרגן לראש הממשלה נתניהו ולמשפחתו, וסיפר שרצה להדיחו ב-2017 בכסות של תוכנית עסקית, בגלל מחלוקתם בעניין נתניהו.
ב-2019 פרסם היועץ המשפטי לממשלה את כתב החשדות נגד נתניהו, ובו דוגמאות רבות של מסרונים בהם מנחה אלוביץ' את ישועה לקדם ידיעות מסוימות, ו"לדרדר" אחרות, על פי הוראות שהגיעו מראש הממשלה וסביבתו.
במקביל לחקירת ישועה, נחקר במשטרה גם ינון מגל שטען בחקירתו כי היו עליו לחצים מצד ישועה להכנסת והורדת ידיעות בנושא נתניהו.
באפריל 2021 היה העד הראשון בתחילת שלב ההוכחות במשפט נתניהו.
עדותו הסתיימה ב-11 באוקטובר אותה שנה.
אילן מעוז (נולד ב-16 במרץ 1944) הוא קצין צה"ל במילואים, אשר עוטר בעיטור המופת על פעולתו במהלך מלחמת ששת הימים.
מעוז (במקור מכטינגר) נולד בתל אביב.
בשנת 1964 נכלל בקבוצה של קצינים אשר יצאה לגרמניה כדי להכיר את טנק פטון M48 האמריקאי לקראת הכנסתו לשירות בצה"ל.
בשנת 1965 עבר קורס קציני שריון בבית הספר לשריון של צבא ארצות הברית בפורט נוקס שבקנטקי.
עם חזרתו ארצה נמנה עם סגל גדוד 79, גדוד טנקי הפטון הראשון שהוקם בצה"ל.
לאחר תקופת שירות כמדריך בקורס מפקדי טנקים מגמת פטון חזר מעוז לגדוד 79 ומונה לשלישו, כשהוא מפקד על טנק, ויצא עם הגדוד למלחמת ששת הימים בחזית הדרום.
ב-5 ביוני 1967 השתתף הגדוד בקרב הג'יראדי בצפון סיני.
במהלך הקרב ותחת הפגזה ארטילרית כבדה ראה מעוז לפניו את הטנק של מפקד הפלוגה אביגדור קהלני נפגע ומתלקח.
קהלני קפץ ממנו כשבגדיו עולים באש.
מעוז פקד על הטנק להתקרב לטנק הבוער, ירד ממנו, סייע לקהלני לכבות את האש ופינה אותו לקבלת טיפול רפואי.
לאחר מכן שב לקרב, טיפל בנפגעים נוספים ואף העביר לסגן מפקד הגדוד חיים ארז, הוראה ממפקד החטיבה - שמואל גורודיש לקחת פיקוד עליו לאחר שמפקדו אהוד אלעד נהרג.
לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה של קהלני ועמד בראשה עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה ובמהלך כל מלחמת ההתשה הוסיף לשרת כמפקד פלוגת טנקים מבצעית ומונה כסגן מפקד גדוד 79 תחת פיקודו של אביגדור בן-גל.
על פעולתו של מעוז לפינויו של מפקד הפלוגה קהלני תחת הפגזה ארטילרית כבדה, הוענק לו ציון לשבח, אשר הומר בשנת 1973 לעיטור המופת.
במלחמת יום הכיפורים נקרא לשירות בחטיבת המילואים - חטיבת הצליחה 421 תחת פיקודו של חיים ארז, והיה סגנו של גיורא לב בגדוד 264 - הגדוד הראשון שצלח את התעלה.
בין השאר היה ממונה על גרירת הדוברות אל התעלה לקידום הצליחה.
בין השנים 1975 - 1984 גויס לחיל האוויר בתפקידי מנהלה - הקים את מדור שכר וגמלאות בחיל, שימש כקצין ניהול להק מודיעין, קצין ניהול בית הספר לטיסה וכמפקד מגמת מינהלה בבית ספר לקצינים של חיל האוויר.
בשנת 1999 היה ממקימי המועצה לביטחון לאומי, ושרת בה במשך 8 שנים בתקופת היועצים לביטחון לאומי דוד עברי, עוזי דיין, אפרים הלוי וגיורא איילנד.
אילן חצור (נולד ב-6 בספטמבר 1964) הוא מחזאי, במאי ותסריטאי ישראלי.
חצור נולד למרגלית ויעקב חצור, למד בבית ספר תיכון בקריית חיים והוא בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב במגמת כתיבה ובימוי.
חצור מורה לכתיבה דרמטית ומשחק, מתרגם לעברית ואנגלית, כותב במגזינים ומקומונים כדוגמת ידיעות תל אביב, כלבו חיפה ומסע אחר.
מקים, מנחה ומפיק הצגות לקבוצות תיאטרון חובבים וקהילתי, בין היתר לאנשים עם צרכים מיוחדים, אסירים, נוער במצוקה ועולים חדשים.
בשנת 1990 העלה את המחזה "רעולים" בתיאטרון הקאמרי, המחזה תורגם לאנגלית, ספרדית, ערבית וגרמנית והוצג בכ-100 הפקות באירופה וארצות הברית.
רעולים גם זכה בפסטיבל עכו 1990, פרס אקו"ם, ופרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
בשנת 1992 כתב יחד עם אילן שיינפלד את הקברט הסאטירי "היי רימונה".
בשנת 1994 תרגם את רוויזור של גוגול למחזה "מבקר המדינה: מחזה מדברי סהרורי" שהועלה בתיאטרון הקאמרי באותה השנה, ובשנת 2005 העלה את "מבקר המדינה 2005" בתיאטרון הבימה.
בשנת 1999 הועלה מחזהו "ז'קו" בתיאטרון בית ליסין, המחזה הוא עיבוד חופשי של חצור ל"המתאבד" המתרחש בישראל, ההצגה הועלתה שוב בתיאטרון הבימה בשנת 2015. בשנת 2002 הועלה בתיאטרון החאן הירושלמי מחזהו "מלחמה על הבית" (בהשראת המחזות "האכארנים" "הפרשים" ו"ליסיסטרטה" מאת אריסטופאנס) שזכה בפרס התיאטרון הישראלי ל"קומדיה הטובה של השנה".
רעולים – התיאטרון הקאמרי, 1990
היי רימונה (עם אילן שיינפלד) קברט סאטירי -התיאטרון הקאמרי 1992
מבקר המדינה (על פי "רויזור" של גוגול) – התיאטרון הקאמרי 1994
ז'קו– תיאטרון בית ליסין 1999, תיאטרון הבימה 2015
הלב הלבן – (כתיבה ובימוי) תיאטרון באר שבע 2001
מלחמה על הבית – תיאטרון החאן הירושלמי.
2002, זוכה פרס התיאטרון הישראלי ל"קומדיה הטובה של השנה"
הדודה של מנש- התיאטרון העירוני חיפה 2010
קיזוז – התיאטרון הקאמרי תל אביב 2012
עבודת קודש – פולחנים מקודשים (עריכה ובימוי) סטודיו למשחק יורם לוינשטיין
פוקר – (תרגום עיבוד ובימוי) סטודיו למשחק יורם לוינשטיין, אנסמבל תיאטרון הרצליה (תרגום ועיבוד)
החקירה – תיאטרון צה"ל, תיאטרון ארצי לנוער
סבוטאז' – התיאטרון העברי 2019
ברלין – התיאטרון העברי 2022
מבקר המדינה – סדרה קומית, ערוץ 2 רשת.
אילן ואילנית היה צמד מוזיקלי שפעל בין 1965 ל־1973. הצמד הורכב מהזמרים שלמה צח וחנה דרזנר (אילנית), שהיו נשואים זה לזו באותה התקופה.
שלמה צח הקים בראשית שנות השישים הרכב מוזיקלי שבו היו חברים לצידו גידי בריקמן וגילה צ'קרובה (קריב).
בהשראת ההרכב פיטר, פול ומרי נקרא ההרכב בשמותיהם של הזמרים: "גידי, צח וגילה".
לאחר כשנה של חזרות הקליטה השלישייה שירים אחדים, ובהם "רכבת", "לכל אדם כוכב" ו"אל תלכי נא".
זמן קצר לאחר מכן חלתה צ'קרובה, והחליטה לפרוש מן ההרכב.
בהמלצת המנהל המוזיקלי של הלהקה, ג'קי לוי, במקומה של צ'קרובה הצטרפה ב־1964 הזמרת בת ה-16 חנה דרזנר, אם כי גם לאחר צירופה נותר ההרכב בשמו המקורי.
זמן קצר לאחר מכן פרש גם בריקמן מן ההרכב, וצח ודרזנר נותרו צמד.
צח ודרזנר החלו להופיע כצמד במועדון "החתול העצבני", ולא זכו להצלחה רבה בתחילת דרכם.
ב־1965 הזמין אותם הכוריאוגרף יונתן כרמון להצטרף למסע ההופעות של להקתו באירופה ובארצות הברית.
כרמון הוא שהציע לצמד את השם "אילן ואילנית", שם שנבחר מפני שגם לאנשים שאינם דוברים עברית קל להגותו.
דרזנר אימצה את הכינוי "אילנית", והוא הוסיף לשמש אותה בכל המשך הקריירה שלה.
עם שובם לישראל הקליט הצמד אלבום ראשון, שיצא ב־1967 ונקרא "אילן ואילנית".
את כל השירים באלבום עיבד יצחק גרציאני.
השיר הבולט בו היה "לכל אדם כוכב", שכתב והלחין גלעד בן ש"ך ושר במקור ההרכב "גידי, צח וגילה".
גם השיר "בואי סניורינה" מהאלבום זכה להצלחה.
בהמשך אותה שנה הוציא הצמד גם תקליטון בשם "4 שירים חדשים להנאתכם" ובו ארבעה שירים שלא נכללו באלבום.
ב־1968, בגיל 20, הקליטה אילנית את שיר הסולו הראשון שלה, "כבר אחרי חצות" (עמוס אטינגר/נורית הירש).
השיר נכלל בתקליטון של הצמד שיצא באותה שנה לצד שלושה שירים אחרים.
בהמשך השנה יצא אלבומם המלא השני של אילן ואילנית - "סביב לעולם".
בניסיון לפנות לקהל הבין־לאומי כלל האלבום שירים בשפות שונות.
לצידם נכללו שלושה שירים בעברית: "כבר אחרי חצות", "בעקבותייך" (אהוד מנור/נורית הירש) ו"הילדים של סיוון", שהיה שירו הראשון של הפזמונאי דודו ברק (לחן: ניסים שובל).
כבר באותה שנה (1968) יצא אלבום נוסף של הצמד בשם "יחד לתמיד".
נכללה בו גרסה מחודשת לשיר "כשהיינו ילדים" (אורי אסף/משה וילנסקי), שהתפרסם קודם לכן בביצועים של שושנה דמארי ושל יפה ירקוני.
בתחילת 1970 יצא EP (מיני-אלבום) של הצמד בשם "בשנה הבאה", ובו ארבעה שירים.
מהם התפרסם בעיקר השיר "בשנה הבאה" של אהוד מנור ונורית הירש, שהפך לאחד מלהיטיהם הגדולים ביותר של הצמד אילן ואילנית.
בהמשך 1970 יצא אלבומם "אילן ואילנית", ובו הלהיט "בין שני לבבות" שכתב שייקה פייקוב והלחינה הירש.
אילן ואילנית זכו בתואר "צמד השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תש"ל, וכן בפרס כינור דוד באותה שנה.
בנוסף, שירם "Sweet Malaika" הגיע למקום הרביעי בשיאו במצעד הפזמונים הלועזי של קול ישראל.
באותה תקופה הרבו השניים להופיע גם מחוץ לישראל, ובין היתר הופיעו בגרמניה, באנגליה ובהולנד.
בגרמניה הוציאו תקליט בשם "Folksongs der Welt", ובו גם שני שירים בעברית, בהתאם לדרישתה של חברת התקליטים: גרסה מחודשת לשיר "יחזקאל" של החלונות הגבוהים ושיר בשם "שיר שבת" שכתב והלחין שייקה פייקוב.
ב־1971 יצא אלבום חדש של הצמד: "שוב אתכם".
גם אלבום זה הורכב ברובו משירים בשפות זרות, ובהם השיר העממי הגאורגי "גוגולי גוגולי".
כמה מן השירים העבריים באלבום היו ללהיטים גדולים: "ושוב אתכם" (ברק/הירש), חופשי ומאושר" (ברק/בעז שרעבי) ו"רינגולי" (פייקוב/שרעבי).
בעקבות האלבום זכו אילן ואילנית בתואר "צמד השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תשל"א.
עם השיר "ושוב אתכם" השתתף הצמד בפסטיבל זמר בין־לאומי באתונה ביולי באותה שנה, והגיע למקום השלישי.
אלבומם המשותף האחרון של אילן ואילנית, "ישראל שלי חוגגת", יצא ב־1972. הוא כלל את הלהיטים "למה למה" (אבי קורן/אפי נצר) ו"ישראל שלי חוגגת" (דודו ברק/מוני אמריליו), ושני שירי סולו של אילנית, שמהם הצליח בעיקר השיר "גוליבר" (מנור/קובי אשרת).
באותה תקופה החל צח להימשך לתחום ההפקה.
הוא החליט לזנוח את קריירת השירה, ולהפוך לאמרגנה של אילנית.
זו מצידה החלה בקריירת סולו מצליחה מייד לאחר פירוק הצמד.
ההרכב הביא לפרסומה הראשון של הזמרת אילנית, שהפכה בשנות השבעים לאחת הזמרות המוכרות והמצליחות בישראל.
גם בשנות הפעילות של הצמד הייתה אילנית הזמרת הבולטת בו, בעוד צח נתפס כמלווה בלבד.
עובדה זו התבטאה בין היתר בשירי סולו אחדים של אילנית שנכללו באלבומיו של הצמד, כגון "כבר אחרי חצות" או "גוליבר".
צח לעומת זאת מיעט בקטעי סולו גם בשירים ששרו השניים בדואט.
יוצא דופן בולט הוא השיר "למה למה", שהוא מהשירים הבודדים של ההרכב שבו נשמע צח שר לבדו.
אילנית אף זכתה כמה פעמים בשנות הפעילות של ההרכב בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל, גם בשנים שבהן עיקר פעילותה היה למעשה במסגרת הצמד.
צח ואילנית, שלא יצרו את שיריהם בעצמם, הסתמכו דרך קבע על כתיבה של יוצרים חיצוניים או על גרסאות מחודשות לשירים קיימים, ובחרו יחדיו את השירים ששרו.
בבסיס הבחירה עמדו שירים בעלי סיכוי להפוך ללהיטים, וכן שירים המתאימים לקולה של אילנית, מתוך שאיפה לפתח את מעמדה כסולנית.
הצמד נהנה מאהדה רבה בשנות פעילותו, ועובדה זו התבטאה בין היתר בכך שזוגות אחדים של תאומים נקראו "אילן ואילנית" על שמם.
אילן מנור (נולד ב-26 באוקטובר 1969) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן, פסיכולוג ופסיכותרפיסט.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-33 בישראל לפי מד כושר.
1985 - ניצח באליפות ישראל לנוער (עד גיל 20)
1986 - השתתף באליפות ישראל וסיים במקום ה-11. באותה שנה הוא סיים במקום ה-11 באליפות אירופה לצעירים (עד גיל 20)
1988 - סיים במקום השלישי באליפות ישראל והיה חבר נבחרת ישראל באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה לנבחרות
1989 - סיים במקום השלישי בתחרות בינלאומית בתל אביב (ניצח מיכאיל גורביץ')
1993 - ניצח בתחרות המכביה הארבע-עשרה
1996 - בתחרות לזכר צ'רניאק בתל אביב הוא סיים במקום השני (ניצח בוריס קנצלר)
בשנת 1988 השתתף מנור באולימפיאדת שחמט:
אילן זייגר-זוהר (18 ביולי 1939 - 19 בפברואר 2017) היה כדורסלן ישראלי בגובה 1.94 מטרים ששיחק בעמדת הפאוור פורווד.
זייגר-זוהר שיחק במשך שמונה עונות ברציפות בקבוצת הפועל תל אביב, בה היה שותף לזכיית הקבוצה בארבע אליפויות ובגביע המדינה אחד.
לאחר פרישתו, ריצה עונש מאסר בארצות הברית ובישראל בגין סחר בסמים.
בילדותו למד בבית הספר תחכמוני, שם נאסר עליו לעסוק פעילות גופנית עקב בעיה שהתגלתה בליבו.
אולם זייגר-זוהר התעלם מהאזהרות, ובגיל 13 החל לשחק בקבוצת הילדים של הפועל תל אביב, שם שיתף פעולה עם אריק איינשטיין.
זייגר-זוהר התבלט כבעל כושר גופני גבוה, בזריזותו וביכולת השמירה שלו.
עוד במהלך שירותו בצה"ל, בעונת 1957/1958, כשהיה בן 18 הצטרף זייגר-זוהר לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, אשר שחקניה המרכזיים היו משה בארי ועזרי לובושיץ.
בעונתו הראשונה, רשם זייגר-זוהר 16 הופעות, בהן קלע בממוצע של 1.6 נקודות למשחק.
בעונה זו סיימה הקבוצה במקום השני אחרי האלופה מכבי תל אביב.
גם בעונה הבאה, 1958/1959, נמשך סטטוס הקוו בצמרת הכדורסל הישראלי, כאשר הפועל סיימה כסגנית של מכבי.
בעונה זו, המשיך זייגר-זוהר הצעיר לתפקד כשחקן רוטציה בקבוצה, ואף שיפר את ממוצעו ל-7.7 נקודות למשחק.
עונת 1959/1960 הייתה עונת האליפות ההיסטורית של הפועל תל אביב, כאשר הקבוצה זכתה באליפות עם יתרון של שתי נקודות על סגניתה מכבי תל אביב.
זייגר-זוהר קלע בממוצע של 7.4 נקודות למשחק.
בהמשך סיפר זייגר-זוהר, כי במהלך שירותו הצבאי, והיות ששירת בדרום הארץ, התקשה להגיע לאימוני הפועל תל אביב, ורק עם שחרורו הפך לשחקן בולט בקבוצה.
בעונה הבאה, קלע זייגר-זוהר בממוצע של 9.9 נקודות ב-19 משחקים, והיה שותף לאליפות שנייה ברציפות של הפועל תל אביב, בזכות הפרש סלים טוב יותר מזה של סגניתה מכבי.
זכור באותה עונה במיוחד הצטיינותו במשחק נגד פנאתנייקוס בסיבוב המוקדם של גביע אירופה לאלופות בכדורסל, כאשר קלע 19 נקודות.
ב-6 במאי 1961 קלע זייגר-זוהר 6 נקודות בניצחון "נבחרת הפועל", על נבחרת הפיליפינים.
כן באותה שנה זכה זייגר-זוהר עם נבחרת ישראל למכביה בכדורסל במדליית כסף במכביה השישית.
בעונת 1961/1962 אחרי שתי אליפויות רצופות, כשלה הפועל בהגנה על התואר, וסיימה במקום השלישי בלבד, אחרי מכבי תל אביב והפועל חיפה.
במהלך העונה שמר זייגר-זוהר על ממוצע הנקודות עם 9.9 נקודות למשחק ב-20 משחקים.
עם זאת, בעונה זו רשמה הפועל היסטוריה כאשר זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, אחרי ניצחון על מכבי תל אביב.
בשנת 1962 צורף אילן זייגר-זוהר לנבחרת ישראל, תחת המאמן יהושע רוזין, כמחליף לעמי שלף שנפצע.
באותה שנה השתתף בטורניר בין-לאומי באיסטנבול.
ג'ורג' דוידסון, מאמן אמריקאי ממכללת לאפאייט, אשר עבד בנבחרת לצידו של רוזין, הציע לזייגר-זוהר מלגה מלאה ללימוד במכללה, ולהצטרף לנבחרת הכדורסל שלה, אולם זייגר-זוהר שהיה אז נשוי ואב לילדה קטנה - סרב.
בחלוף השנים התחרט זייגר-זוהר שוויתר על ההצעה, וסיפר שלהערכתו, אם היה לוקח אותה - היה מגיע כשחקן הישראלי הראשון ל-NBA.
בשתי העונות הבאות 1962/1963 ו-1963/1964 לא זכתה הפועל תל אביב בתארים, אולם זייגר-זוהר הפך לשחקן בכיר בקבוצה, כאשר קלע 201 נקודות ו-311 נקודות (מלך הסלים של הקבוצה באותה עונה), בהתאמה.
בשנת 1963 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה באותה השנה.
בשנת 1964 לקח חלק בנבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לאולימפיאדת טוקיו (אשר נערך בז'נבה), במהלכו קלע 75 נקודות.
בעונת 1964/1965 צירפה הפועל תל אביב לשורותיה שני שחקנים חדשים - דוד קמינסקי ועמי שלף - יחד איתם, היה שותף זייגר-זוהר לאליפות השלישית בתולדותיה של הפועל, כאשר הקבוצה רושמה את העונה היחידה בתולדותיה ללא הפסד.
זייגר-זוהר סיים את העונה עם ממוצע של 10.9 נקודות למשחק.
מאותה עונה זכורים במיוחד שניים ממשחקיו: האחד בניצחון על מכבי תל אביב שבו קלע 16 נקודות, והשני ב"משחק העונה" מול הפועל חיפה, שבו הוביל את קלעי הקבוצה עם 22 נקודות.
בשנת 1965 השתתף זייגר-זוהר במשחקי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל, שסיימה במקום השישי.
במהלך הטורניר, קיבל זייגר-זוהר את ההצעה הראשונה של שחקן ישראלי לחוזה אירופי, בקבוצת ראסינג הבלגית.
הוא נסע לבריסל, התאמן עם הקבוצה חודשיים, אולם כל פניותיו לקבלת השחרור מהפועל תל אביב נענו בשלילה.
באותו זמן נולד בנו בישראל, וזייגר-זוהר שלא השתלב בבלגיה, חזר לישראל להפועל תל אביב בתמורה לשחרורו בסוף העונה.
בעונת 1965/1966 היה שותף לזכייתה של הפועל תל אביב באליפות השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה.
זכורה במיוחד הצטיינותו בניצחון בדרבי שהיה שווה אליפות בדיעבד, עם 20 נקודות.
במהלך עונתו האחרונה בהפועל תל אביב קלע בממוצע של 11.8 נקודות למשחק.
בסיום העונה עזב את הפועל תל אביב.
בשנת 1966 היה שותף לזכיית נבחרת ישראל במדליית זהב במשחקי אסיה.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב, קיבל זייגר-זוהר הצעה מקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן להצטרף לקבוצת הכדורסל של הקיבוץ - הפועל אפיקים, שהייתה אז בליגה השנייה.
זייגר-זוהר עבר עם משפחתו לעמק הירדן, קיבל דירה ועבד בקבוצה כמאמן/שחקן.
בעקבותיו של זייגר-זוהר, הצטרף לקבוצה גם אמנון גמר ששיחק אף הוא בהפועל תל אביב אחרי שנתיים בליגה השנייה.
בשנת 1967 פרש זייגר-זוהר מקמפיין אליפות אירופה של נבחרת ישראל באותה השנה, לאות מחאה עקב כך שהרגיש כי מאמן הנבחרת שמעון שלח שהיה גם מאמנו בהפועל תל אביב, אשר כעס על עזיבתו את הקבוצה לא הרבה לשתפו בהכנות לאליפות בהלסינקי, פינלנד, אך מופיע ברשימת הסגל של הנבחרת.
בשנת 1968 התאחדה קבוצתו הפועל אפיקים עם קבוצת אשדות יעקב, בין היתר בסיועו של זייגר-זוהר ונקראה "הפועל אשדות -אפיקים".
לאחר עונה אחת בלבד בליגה השנייה הצליחה הקבוצה המאוחדת שדות אפיקים לעלות לליגה הראשונה שהייתה אז הליגה הלאומית.
בשנת 1968 השתתף במוקדמות משחקי מקסיקו סיטי 1968. בשנת 1969 השתתף זייגר-זוהר באליפות אירופה בכדורסל 1969.
כבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה, עונת 1969/1970, רשמה הפועל אשדות–אפיקים סנסציה כאשר סיימה במקום השלישי בליגה הלאומית כשמקדימות אותה מכבי והפועל תל אביב.
משחקי הבית של הקבוצה התקיימו בימי שישי בערב על מגרשי הבלטות של קיבוצי אשדות יעקב ואפיקים מול מאות צופים מעודדים שהגיעו גם מקיבוצים סמוכים.
זייגר-זוהר, שתפקיד כמאמן/שחקן, רשם את עונת השיא שלו בקריירה עם ממוצע של 20.8 נקודות.
במחזור השישי הוא קבע שיא קריירה של 30 נקודות והוביל את אשדות יעקב-אפיקים לניצחון בהארכה על הפועל ירושלים 66:68. באותה עונה לא ירד זייגר-זוהר מכמות נקודות דו-ספרתית באף משחק והתברג בצמרת טבלת מלך הסלים מאחורי עופר אשד, גבי טייכנר, קאמיל דירקס, חיים בוכבינדר ואורי שטרן.
בסיום העונה, סירבה הנהלת הקבוצה לבקשת זייגר-זוהר לשיפור תנאיו, מה שגרם לו לעזוב את הקבוצה ולפרוש מכדורסל מקצועני בגיל 31. בהמשך התפרקה הקבוצה ונעלמה ממפת הכדורסלן הישראלי.
זייגר-זוהר שיחק במשך עשר עונות בליגה הבכירה, בהן קלע 2,018 נקודות ב-169 משחקי ליגה - ממוצע של 11.9 נקודות, שמדרגים אותו במקום ה-116 בקלעי כל הזמנים.
במשך 8 עונות בהפועל תל אביב הוא קלע 1,584 נקודות ליגה שמדרגות אותו במקום ה-13 בין קלעי כל הזמנים של המועדון, שלב אחד מעל דייוויד ת'רדקיל ומתחת לארז לוסטיג.
בתקופתו בהפועל תל אביב היה שותף לזכייה ב-4 אליפויות וגביע המדינה אחד.
בנבחרת ישראל רשם זייגר-זוהר 83 הופעות וקלע בהן 504 נקודות - 6.7 נקודות במשחק.
את שיא הנקודות שלו, 22 נקודות, קלע בניצחון על דרום וייטנאם במשחקי אסיה 1966.
לאחר הפרישה, בתחילת שנות ה-70 נסע זייגר-זוהר לארצות הברית שם הצטרף לאחיו שהיה פיזיותרפיסט והחל לעבוד עמו.
הוא נימק את עזיבתו בקשיים כלכליים שחווה בארץ.
בשנת 1972 הקים זייגר-זוהר קבוצת כדורסל בינלאומית שנקראה "נאסאו", על שם המחוז בלונג איילנד שהתגורר בו.
הקבוצה שיחקה במשחקי ראווה ברחבי העולם כולל בישראל.
הרעיון של הקבוצה היה לגבש שחקנים חובבים מהליגות ברחבי המדינה, בעיקר מהקולג'ים והאוניברסיטאות ובפגרת הקיץ לשחק באירופה נגד נבחרות לאומיות או קבוצות מקצועניות.
היריבות היו מממנות את הנסיעות ואת האירוח, וכינו את הקבוצה "ההארלם גלובטרוטרס של נאסאו".
זייגר-זוהר, מעבר לכך שהיה המייסד של הקבוצה, גם שיחק בה וגם היה מנהל החשבונות שלה.
בשנת 1974 זעם על כך שאיגוד הכדורסל בישראל סירב לערוך משחקים נגד קבוצתה, לאחר שהגיעה לישראל.
במשך ארבע שנים שימש זייגר-זוהר כמאמן הקבוצה.
לאחר מכן היא נסגרה וזייגר-זוהר ניסה למצוא תפקיד אחר של מאמן בארצות הברית ללא הצלחה, לדבריו כי האמריקאים העדיפו מאמנים מקומיים.
בשנת 1977 הודיע שיהיה מוכן לחזור ולאמן בישראל.
בשנת 1979 הצטרף כמאמן להפועל עפולה, אולם לאחר שהקבוצה הפסידה את שני משחקיה הראשונים, הוחלף על ידי אריה מליניאק.
לאחר מכן חזר לארצות הברית, ושם עבד כמומחה לפיזיותרפיה.
בשנת 1995 נעצר זייגר-זוהר על ידי האף-בי-איי.
באותם ימים התגורר בישראל וטיפל באמו, שהייתה חולה.
לא הייתה לו עבודה, ומצבו הכלכלי היה קשה.
מה שהוביל אותו להסכים להעביר תיק מישראל לארצות הברית.
בסופו של דבר, לדבריו, הוא נעצר עוד לפני שקיבל את התיק לידיו.
התיק התגלה כמזוודה כבדה מלאה בקמח ועוד שקית קטנה של 79 גרם ובה תערובת של קמח והרואין.
בעיתונות לעומת זאת, פורסם כי הוא נתפס עם מזוודה ובה 10 ק"ג הרואין טהור.
זייגר הודה באשמה, הורשע ונגזרו עליו שמונה שנות מאסר בגין סחר בסמים.
בפועל, הוא ריצה חמש שנות מאסר בארצות הברית, חודשיים נוספים בישראל, ואז זכה לשחרור מוקדם לאחר ניכוי שליש בגין התנהגות טובה.
לדבריו, בתקופה מאסרו, כיבדו אותו בשל היותו כוכב כדורסל לשעבר, לא רק האסירים והנהלת הכלא אלא גם מנהיגי הכנופיות.
לאחר שחרורו מהכלא, התגורר בתל אביב והמשיך לעסוק בכושר גופני.
ניסה מעת לעת להשתלב בכדורסל הישראלי כמאמן או בתפקידים אחרים, אך לא זכה ככל הנראה להיענות חיובית, אולי גם בשל הכתם שדבק בו.
ביום 19 בפברואר 2017, הלך אילן זייגר-זוהר לעולמו בגיל 77, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
הותיר בן ובת המתגוררים בארצות הברית.
ב-6 במרץ 2017 ערכה הפועל תל אביב טקס לזכרו.
אילן לוּקאץ' (נולד ב-7 במאי 1962) הוא עיתונאי ישראלי.
משמש כתב בחברת החדשות של ערוץ 12.
לוקאץ' נולד בחיפה ולמד בתיכון חוגים.
אביו עבד כמסגר מכני בתחנת הכוח בחברת החשמל והיה שחמטאי חובב, ואמו, שנפטרה ממחלת הסרטן כשהיה בכיתה י"ב, עבדה כאחות.
הוא נקרא ע"ש החייל אורי אילן שהתאבד בשבי הסורי.
בצבא שירת בגדוד הקשר של פיקוד הצפון.
בתום השירות, נרשם ללימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה.
לוקאץ' מנגן על גיטרה בס וקונטרבס.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה מוזיקאי פעיל.
ב-1988 היה שותף בהרכב בשם "מקהלת השירות הבולאי", יחד עם הגיטריסט אופיר לוקיי והמתופף אסף מרוז (שמאוחר יותר הצטרף ללהקת "אבטיפוס" ולאחר מכן ל"איפה הילד?").
לאחר מכן ניגן עם רע מוכיח בהרכב שנקרא "בלוז אביוז".
בשנת 1992 היה חבר בלהקת הליווי של טל גורדון, בסיבוב הופעות שנערך לאחר צאת אלבום הבכורה שלה.
לעיתונות הגיע במקרה, אחרי שהתחיל את לימודי התואר השני.
תחילה עבד כמגיה בעיתון "העיר", הפך לעורך לשוני ואז עורך.
לאחר מכן עבר לוקאץ' לקבוצת מירור של איל העיתונות הבריטי רוברט מקסוול, שפעלה בישראל עד תחילת שנות ה-90 ורכשה את העיתון "מעריב".
לאחר זמן קצר התפטר ועבר לעיתון "הארץ", שם שימש כסגן עורך המוסף, המשיך לדסק היומי ולבסוף מונה לעורך "גלריה".
כשרצה לעסוק יותר באקטואליה, עבר לדסק הלילה של העיתון ובשנת 1995 עבר לחברת החדשות של ערוץ 2 כעורך משנה במהדורה המרכזית ואחר כך כעורך המהדורה ו"סדר עולמי".
לאחר מכן התמנה לכתב התרבות, וערך גם את "אולפן שישי" ב-2005. מאז 2007 הוא כתב מגזין ותחקירים ב"אולפן שישי".
הוא חבר ארגון מנסה והיה תקופה מסוימת חבר הנהלת הסניף הישראלי שלו.
ב-2014 נערך ללוקאץ' בירור משמעתי בחברת החדשות בעקבות תגובה שכתב בפייסבוק, לפיה "יש ימנים (בחברת החדשות), כמובן שיש יותר שמאלנים, אבל זה בגלל שיש מיתאם בין איי-קיו לבין נטייה שמאלה, ובכירים בתקשורת נמצאים בדרך כלל מעל לממוצע".
לוקאץ' מתגורר בתל אביב, נשוי לד"ר רונית פוריאן ואב לשלושה ילדים.
אילן לוי (נולד ב-26 בינואר 1972) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שימש כמפקד מערך האש בפיקוד הצפון, מפקד אגד ארטילרי 282, ומפקד מערך האש של אוגדה 91 ועוצבת אדירים.
לוי, בנם של רחל ומשה, נולד בחיפה, ולו ארבעה אחים, בהם אילנית לוי.
הוא התחנך בתיכון עירוני ג' בעיר וסיים בהצטיינות מגמה ריאלית.
התגייס לצה"ל בשנת 1990 לחיל התותחנים.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדים וקורס קצינים.
בסיום קורס הקצינים שובץ בשנת 1992 כמפקד מחלקת מסלול הכשרה בגדוד 402. בשנת 1993 מונה לקצין מבצעים וסגן מפקד סוללה בגדוד 402 בזמן מבצע "דין וחשבון".
בשנת 1994 יצא לקורס מ"פים שלאחריו שובץ כמפקד סוללה בגדוד 402. לאחר סיום תפקידו, מונה למדריך בקורס קציני חיל התותחנים.
בשנת 1996 סיים בהצטיינות קורס מ"פים מתקדם של צבא ארצות הברית בבית הספר לארטילריה בפורט סיל.
בשובו ארצה מונה למדריך הסבה של גדודי חיל התותחנים במילואים לתוכנית דוהר.
בשנת 1998 מונה לסגן מפקד גדוד 402 ולאחריו יצא ללימודי תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
בשנת 2003 מונה לראש מדור תותחנות ושו"ב במפקדת קצין תותחנים ראשי.
בשנת 2004 השתתף בפו"ם (פיקוד ומטה)– ברק ובקורס מפקדי גדודים.
בשנים 2005–2007 פיקד על גדוד 55, כולל במהלך מלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה קיבל החלטה שנויה במחלוקת לא להכניס את חייליו ללבנון.
בשנים 2007–2009 היה ראש ענף עמדה במרכז חיל התותחנים במל"י ובשנת 2009 מונה לראש ענף תכנון בחטיבת המבצעים במטכ"ל.
בשנת 2010 קודם לדרגת אלוף-משנה ושירת כמפקד סיוע ארטילרי של אוגדה 91 ובנוסף מפקד עוצבת אדירים.
במבצע "צוק איתן", פיקד על מרכז האש.
לאחר סיום התפקיד למד במכללה לביטחון לאומי.
בשנת 2015 מונה למפקד תותחנים פיקוד הצפון.
הוא הודח מתפקידו באותה שנה בהחלטת הרמטכ"ל גדי איזנקוט לאחר שהשאיר מסמכים מסווגים ברכבו הצבאי שנגנב.
לאחר מכן הדריך בקורס מב"ל.
בשנת 2017 השתחרר משירות הקבע.
לוי מתגורר בנתניה, נשוי לליאת ואב לשלושה.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון, תואר שני במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
לוי השתייך (2020–2023) לצוות המוביל של סטארט-אפ בשם "CityTransformer" - חברה ישראלית המפתחת את כלי הרכב העירוני הזעיר והמתקפל הראשון.
אילן סטפאן מליה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בלידס יונייטד.
מליה החל לשחק בגיל שש במועדון המקומי של מרלוונה, ולאחר משחק מוצלח מול לוריאן הצטרף לאקדמיית הכדורגל שלה.
ב-1 בפברואר 2018 חתם על חוזה מקצועני במועדון.
ביולי 2018 דחתה לוריאן הצעה ממונקו לרכישתו בסכום של עשרה מיליון אירו.
גם צ'לסי גילתה בו עניין.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה במדי לוריאן, בניצחון 0–1 במסגרת גביע הליגה הצרפתית מול ואלנסיין.
מליה שמר על רשת נקייה במהלך חמשת משחקיו הראשונים כמקצוען, וספג את שערו הראשון במשחקו השישי מול פריז.
הוא ביסס את מעמדו בקבוצה בעונת 2018/19 כאשר שיחק ב-30 משחקים בכל המסגרות ושמר על רשת נקייה ב-11 מהם.
יכולתו הגבוהה סייעה ללוריאן לסיים את העונה במקום השישי בליגה הצרפתית השנייה בעונת 2018/19, כשהיא מחמיצה השתתפות בפלייאוף העלייה לליגת העל בשל הפרש שערים נחות לעומת לאנס.
ב-8 באוגוסט 2019 הושאל ללידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ לעונה אחת, כאשר למועדון ניתנה האפשרות לרכוש אותו בסיומה.
מליה החל את עונת 2019/2020 כשוער השני בסגל לאחר קיקו קאסייה, כאשר הוא מתחרה מול השוער השלישי, קמיל מאידזק, על המקום בספסל המחליפים.
הוא רכש לעצמו מוניטין כמומחה לעצירת בעיטות עונשין, לאחר שעד דצמבר הדף שלושה ניסיונות הבקעה במהלך משחקיו בקבוצת המילואים של לידס.
ב-4 בינואר 2020 הודיע מרסלו בייאלסה, מאמנה של לידס, כי בעקבות השעייתו של קאסייה לשמונה משחקים, יפתח מליה בהרכב בפעם הראשונה ב-6 בינואר, במשחק במסגרת גביע ה-FA מול ארסנל.
אף על פי שהמשחק הסתיים בהפסד קבוצתו בתוצאה 0–1, זכה מליה לשבחים על הופעתו.
ב-29 בפברואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה במשחק החוץ בו הביסה לידס את הול סיטי בתוצאה 0–4. עד סיום העונה ערך עשר הופעות ליגה, במהלכן שמר שבע פעמים על רשת נקיה.
ב-23 ביולי 2020, בעקבות העפלתה של לידס לפרמייר ליג, חתם על חוזה קבוע לשלוש שנים בקבוצה.
עם פתיחת עונת 2020/2021 בפרמייר ליג הוא ספג שבעה שערים בשני המשחקים הראשונים, אך במשחק השלישי, שהסתיים בניצחון קבוצתו 0–1 על שפילד יונייטד ב-27 בספטמבר, נבחר לאיש המשחק וזכה לשבחים על הופעתו.
ב-23 בפברואר 2021 הפך לשוער הראשון מתחת לגיל 21 שסיים שמונה משחקים ללא ספיגת שער בעונת פרמייר ליג בודדת.
ב-25 באפריל שבר את שיאו בן 13 השנים של ג'ו הארט, כשוער הצעיר ביותר שמסיים עשרה משחקים ללא ספיגה, בגיל 21 ו-54 ימים.
מליה ערך את הופעת הבכורה שלו לעונת 2022/2023 ב-6 באוגוסט 2022, במשחק הראשון של העונה, בו ניצחה לידס את וולברהמפטון וונדררס בתוצאה 1–2.
לאחר נשירתה של לידס לצ'מפיונשיפ בסיום עונת 2022/2023, פתח במשחק הראשון לעונת 2023/2024 מול קארדיף סיטי, שהסתיים בתוצאה 2-2. ב-26 בדצמבר הורחק בכרטיס אדום ישיר לאחר שפגע בשחקן פרסטון נורת' אנד במהלך עימות ביניהם.
המשחק הסתיים בהפסד לידס בתוצאה 1–2. הוא פתח בהרכב במשחק הראשון לעונת 2024/2025 ב-10 באוגוסט מול פורטסמות', שהסתיים בתיקו 3-3. בסיום העונה העפילה לידס יונייטד בחזרה לפרמייר ליג מהמקום הראשון בליגה.