tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'רוויס התגייס כצוער לצי הסוחר הבריטי ב-1896, בהיותו כבן 17. ב-1899, עם פרוץ מלחמת הבורים השנייה, התנדב לשירות בצבא ולקראת סופהּ הועלה לדרגת קצונה.
חזר מדרום אפריקה לאנגליה ב-1902, הצטרף לצבא הקבע והוצב באירלנד.
בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה עסק גם בכתיבה עיתונאית, בעיקר בנושאי טבע, ציד ודיג.
במהלך שירותו במלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל ובמצרים, שאז קוּדם לדרגת מייג'ור, גברה התעניינותו בערבים ובשפה הערבית.
בתום המלחמה צורף למינהלת מחוזות הסְפַר המצרית החדשה בהמלצת הגנרל רג'ינלד וינגייט , מי שהיה הנציב העליון הבריטי בסודאן ובמצרים.
מ-1918 ועד 1922 הועסק בחבלי המדבר המערבי של מצרים, תחילה כמנהל הנפה המקומית מטעם ממשלת מצרים באלעַמרִיָה שממערב לאלכסנדריה, ואחרי כן כמושל נאות המדבר שבגבולות מדבר לוב – בַּחרִיָה, פראפרה דאח'לָה וח'ארגָה.
בתקופה זו השתתף במסעות חקירה בחלקים הלא נודעים של האזור.
ב-1922 מונה לסגנו של מושל סיני, קולונל אלפרד פרקר (Alfred Chevallier Parker), ושנה לאחר מכן החליף את פרקר בתפקידו כמושל סיני.
בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו ב-1936 בעקבות תמורות המשטר במצרים.
בשובו מסיני לאנגליה ב-1936 התמסר לטיפוח נחלתו הכפרית ולכתיבה.
במשך 14 שנים, עד לפטירתו ברינגווּד, המפשייר, ב-1953, כתב ספרים, בעיקרם על המזרח התיכון, נשא הרצאות וכן שימש כחבר מערכת כתב-העת ותרם לו טור קבוע בשם "הערות של איש הכפר" בנושאי טבע וחקלאות, ציד ודיג.
ג'רוויס הקדיש תשומת לב לשרידי עבר– ממבני "עפיפונים" לציד בעלי-חיים ועד אתרי הערים העתיקות בנגב, כמו חלוצה, שבטה ועבדת.
סברותיו בדבר תוואי הנדידה של עם ישראל בצאתו ממצרים ואיתורו של הר סיני נשמעו בקרב חובבים וחוקרים כאחד.
ג'רוויס החל בכתיבת ספריו בעידודו של הסופר רודיארד קיפלינג, חסיד "האימפריאליזם הנאור", שהכיר את רשימותיו בעיתונות ואף התארח בביתו באל עריש.
כתיבתו של ג'רוויס רבת חן ושנונה, ויש בעמדותיו כאלה השוברות מוסכמות.
אכזבתו מאורחם ורבעם של הבדואים הביאה את ג'רוויס לדברי ביקורת נוקבים (כינה את הבדואי "אבי המדבר" משום שהוא-הוא המדרדר את סביבתו לכלל שממה; רגז על מצבן של הנשים בחברה הבדואית), ואולי גם לטעויות בהבנת מנהגיהם.
ג'רוויס גילה חמלה כלפי מצוקתם של יהודי אירופה בשנות ה-30 ונטה אהדה גלויה להתיישבות הציונית בארץ-ישראל.
תפקידים רבים מילא ג'רוויס בהיותו מושל סינַי: גם בונה דרכים, גשרים וסכרים, גם דואג לחקלאות, לגידול מקנה וצאן, גם פקיד מכס, גם קצין משטרה וגם מפקח על החינוך.
ג'רוויס התמסר במיוחד לפיתוח החקלאות המדברית, שבה ראה מוצא מחיי המחסור של תושבי המדבר.
האמונה בהיתכנות חקלאות במדבר הצחיח באה לג'רוויס מהכרת שרידי המערכות החקלאיות העתיקות בנגב ובסיני.
הודות לשיקום המערכות הללו נוצרה נאת קודיראת, ובעת פרישתו ב-1936 היו בה כ-1200 דונם מעובדים ונטועים, בעיקר זיתים.
ג'רוויס יזם את בניית סכר רואפעה על נחל אל עריש.
כמו כן ערך ניסיונות בייצוב חולות על ידי גידור.
בקִרבת ביתו באל עריש הקים גן ירק לדוגמה; תחילה נשאבו מים להשקיה ב"סַקִיָה" ואחרי כן – במשאבה מנועית.
מפעליו אלה הוזנחו, ובשׁיבָה לסינַי ב-1967 התברר כי הבדואים "זוכרים את ג'ארוויס, אך את תורתו זנחו".
את שירותו בסינַי סיכם במילותיו של סוויפט: "אשר יוכל להצמיח שתי שבלי דגן או שני קני-עשב במקום בו לפנים לא צמח כי אם אחד – יעשה שירות גדול יותר לאנושות מכל המון המדינאים יחד".
ידיעותיו בערבית והֵכרותו את מנהגי הבדואים אפשרו לג'רוויס ביי, ככינויו בפיהם, ליישב בהצלחה סכסוכים שבטיים, הן מקומיים והן חוצי גבולות, ולהשליט סדר ברחבי סיני.
בתקופתו נבלמו הסחר בסמים אסורים ומעשי השוד.
לזכותו נזקפה הדברת מחלת הקדחת בסיני.
בדאגתו לרווחת הבדואים ביקש ליצור עבורם תשתית חקלאית.
מפעלו הגדול היה הבנייה והשיקום של הסכרים והמדרגות, מאגורות המים ("חרבות") והתעלות שבאפיק ואדי קודיראת, דרומית לניצנה, שבאמצעותם נוצרה נאת המדבר הגדולה בסיני.
ג'רוויס עסק לא מעט בשיפור הדרכים (עד זמנו לא היו דרכים סלולות לרכב מנועי בסיני).
הוא יזם וליווה את סלילת הכביש שבין רפיח לפורט סעיד, ובין היתר דאג לסלילת כביש ראוי במעבר המיתלה ושִכלל את המעבר בראס אלנקב שעל הדרך מסיני לעקבה.
לאות הוקרה על פועלו העניק לו מלך מצרים פואד הראשון, ב-1931, את עיטור מסדר הנילוס (בדרגת מפקד).
ב-1933 הוענקה לו דרגת קצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית ואחרי פרישתו לגמלאות ב-1936 – דרגת עמית (CMG) במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
על פיתוח סיני עוטר ב-1938 ב"מדליית לורנס" על ידי החברה המלכותית הבריטית לענייני אסיה.
ג'רוויס תרם מאמרים לרבעון של הקרן לחקר ארץ ישראל (PEQ), לכתב-העת של החברה המלכותית למרכז אסיה Royal Central Asian Journal ולכתב-העת Antiquity.
מתוך כתביו הרבים הופיע הספר שבטי ערב (1946) – לקט פרקים מספריו הנוגעים לבדואים.
פרק מתורגם מתוך ספרו Desert and Delta נכלל בחוברת ואדי קודיראת (מדרשת שדה בוקר, 1967).
קלוד בַּלְבַּסְטְר היה מלחין, נגן עוגב, צ'מבליסט ונגן פורטפיאנו צרפתי.
הוא היה אחד המוזיקאים המפורסמים ביותר בתקופתו.
קלוד בלבסטר נולד בדיז'ון בשנת 1724. תאריך לידתו המדויק היה שנוי במחלוקת, אך גילוי רישום ההטבלה שלו מאמת את התאריך שנקבע, 8 בדצמבר.
לאביו של בלבסטר, בֶּנְיְין (Bénigne), היו 18 ילדים משני נישואים; קלוד היה ה-16 במספר.
אביו היה נגן עוגב בכנסייה בדיז'ון.
את שיעוריו הראשונים במוזיקה למד מאביו, אחר המשיך בלימודיו אצל קלוד ראמו, אחיו הצעיר של ז'אן-פיליפ ראמו, המוזיקאי הצרפתי המפורסם ביותר בתקופתו, גם הוא בן דיז'ון.
לא ידוע דבר על לימודים נוספים בדיז'ון, אבל ב-1743 התמנה לנגן עוגב בקתדרלת סן אטיין.
עד 1748 חיבר מוזיקה לעוגב וכמה יצירות לצ'מבלו בדיז'ון.
בלבסטר התיישב בפריז בשנת 1750 ולמד שם אצל פייר פברייה, שאת מקומו תפס בהמשך כנגן עוגב בכנסיית סן רוש.
ז'אן-פיליפ ראמו עזר לבלבסטר ופרש עליו את חסותו כשהשתקע בפריז, והודות לכך מצא בלבסטר את מקומו במהירות וביעילות בחוגי המוזיקה של העיר ובחברה הגבוהה שלה.
הקריירה שלו הייתה מזהירה: הוא ניגן בקונסרט ספיריטואל ב-1755 קונצ'רטו לעוגב פרי עטו, ומבקר מוזיקה אלמוני כתב עליו ב"מרקור דה פראנס" (מאי 1755, עמ' 181-180)
לאחר הצלחה זו המשיך להופיע לעיתים קרובות בקונסרט ספיריטואל עד 1782, בנגינת קונצ'רטי משלו (שלא שרדו) וכן עיבודים לקטעים מאופרות בנות התקופה.
בלבסטר היה לנגן עוגב בקתדרלת נוטרדאם ובקאפלה המלכותית, התמנה לצ'מבליסט בחצרו של מלך צרפת, שם לימד את המלכה מארי אנטואנט, והיה נגן עוגב בחצרו של לואי-סטניסלס-זאווייר, רוזן פרובאנס, מי שעתיד להיות לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
כה גדולה הייתה תהילתו של בלבסטר, שהארכיבישוף של פריז, כריסטוף דה בומון, נאלץ לאסור עליו לנגן בכמה מטקסי התפילה בסן רוש, משום שהכנסייה התמלאה עד אפס מקום כשבלבסטר ניגן.
תיאור של אחד מטקסי התפילה האלה בסן רוש מביא ד"ר צ'ארלס ברני, ובו הוא מספר, כי ביום א', 17 ביוני 1770, הקדים לקום מסעודתו כדי לשמוע את נגינתו של בלבסטר "המהולל" בכנסיית לה רוש.
"בלבסטר ניגן בכל הסגנונות כשליווה את המקהלה.
גם כשזו שרה את המגניפיקט, ניגן בלבסטר בין פרק לפרק במשך דקות אחדות, פוגות, אימיטציות ומוזיקה מכל סוג ומין, אפילו שירי ציידים וג'יגים, והקהילה לא הופתעה ולא נפגעה, עד כמה שיכולתי לשפוט."
ב-1763, נשא בלבסטר לאישה את מארי-ז'נבייב אוטטר, בתו של החלילן והמלחין ז'אק-מרטין אוטטר ונצר למשפחה מפורסמת של מוזיקאים נורמניים.
בתקופת המהפכה הצרפתית, היה בלבסטר עלול להימצא בסכנת חיים מחמת קשריו עם האצולה וחצר המלכות, אבל הוא הסתגל למצב הפוליטי החדש וניגן את המנוני המהפכה ושיריה בעוגב שלו.
עם זאת, הוא איבד את משרותיו הרשמיות וכן, באופן זמני, את הפנסיה שלו.
הוא מת בפריז בשנת 1799.
יצירות המקלדת של בלבסטר מגוונות באופיין, רבות מהן במסורת המפוארת של פרנסואה קופרן או של ז'אן-פיליפ ראמו, אך שומרות על עצמאות סגנונית.
יצירות אחרות מודרניות יותר וקרובות יותר לסגנון של סקרלטי.
יצירה שהתחבבה עליו כנראה במיוחד הייתה ה"פסטורלה" שלו בלה מז'ור, כי הוא הורה לכתוב אותה על לוח השם שעל הצ'מבלו שלו, בתאריך 6 באוגוסט 1767. עוד יצירה שלו ששרדה היא פרלוד לא שקול, שהיה או אחד האחרונים שכתב לצ'מבלו או הראשון (וכנראה האחרון) לפסנתר.
קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר , היה אביה של אליזבת, המלכה האם וסבה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
קלוד ג'ורג' נולד בלונדון ב-14 במרץ 1855, לקלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר ולפרנסיס בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן, בתו של אוסוולד סמית מבלנדון הול.
קלוד התחנך באיטון קולג', ובשנת 1876 התגייס לצבא הבריטי, ושירת 6 שנים ברגימנט משמר החיים ה-2. לאחר מכן שירת קלוד בצבא הטריטוריאלי, ושימש כקולונל של כבוד בגדוד 4/5 של רגימנט המשמר השחור.
ב-16 בפברואר 1904 מת אביו קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר, וקלוד ירש את התואר "רוזן סטראטמור וקינגהורן" ואת נחלותיו הנרחבות של אביו באנגליה ובסקוטלנד.
קלוד עסק הרבה ביערנות, וטיפח באופן אישי את אחוזותיו, תוך שהוא משתתף פיזית בעבודת האדמה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה נהרג בנו פרגוס, אחוזת המשפחה בגלמיס נהפכה בשנות המלחמה לבית חולים שדה עבור חיילים פצועים.
בשנת 1923 התחתנה בתו אליזבת עם אלברט, דוכס יורק, ובעקבות כך קיבל קלוד את התואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי, וכעבור 5 שנים מונה לאביר מסדר הדרדר.
בשנת 1936 התפטר אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת מתפקידו, ובעקבות כך הוכתר חתנו של קלוד כג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת עד מותו בשנת 1952. בשנת 1937 קיבל קלוד תואר אצולה אנגלי, מה שהתיר לו לשבת בבית הלורדים.
לאחר מות אביה, הוכתרה בתו של ג'ורג' השישי למלכת הממלכה המאוחדת, וקלוד קיבל את התואר אביר מסדר הבירית.
בהמשך חייו הפך קלוד לחירש, וב-7 בנובמבר 1944 מת כתוצאה מברונכיטיס, ואת תוארו ירש בנו פטריק בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן החמישה-עשר.
ב-16 ביולי 1881 התחתן קלוד עם ססיליה קוונדיש-בנטינק, בתם של צ'ארלס קוונדיש-בנטינק ולואיז קוונדיש-בנטינק, ממנה היו לו 10 ילדים:
בשנת 1987 נחשף כי שתי בנותיו של ג'ון בווס-ליון, נריסה וקתרין היו רשומות כמתות במהדורת 1963 של Burke's Peerage - רישום בתי האצולה של הממלכה המאוחדת.
אך בפועל סבלו ממחלה תורשתית ומקשיי למידה וגרו כל חייהן בבית חולים פסיכיאטרי.
בטרמינולוגיה של התקופה, שתיהן סווגו כ-"imbeciles", ואף אחת מהן לא למדה לדבר.
קלוד, נסיכת צרפת , הייתה בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת ואשתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
קלוד נולדה ב-13 באוקטובר 1499 ברומוראנטין-לאתנה, ללואי השנים עשר, מלך צרפת ולאן מברטאן, בתם של פרנסואה השני, דוכס ברטאן ומרגריט מפואה.
מכיוון שלהוריה לא היו בנים, הייתה קלוד אמורה לרשת לאחר מותם את דוכסות ברטאן.
בשנת 1501 חתם אביה על חוזה עם בית הבסבורג, וסוכם בו שקלוד תתחתן עם קרל מאוסטריה, ובשנת 1504 סוכם באמנת בלואה שהזוג יירש את דוכסות ברטאן, ובנוסף ישלוט בדוכסות בורגונדיה, דוכסות מילאנו וברפובליקה של ג'נובה.
בשנת 1505 ביטל אביה את ההסכם, והחליט להשיאה לפרנסואה, רוזן אנגולם.
ב-9 בינואר 1514 מתה אמה אן מברטאן, וקלוד ירשה את דוכסות ברטאן, וב-18 במאי אותה שנה התחתנה קלוד עם פרנסואה, רוזן אנגולם.
ב-1 בינואר 1515 מת אביה לואי השנים עשר, מלך צרפת, ובעלה עלה לשלטון במקומו כפרנסואה הראשון, מלך צרפת, ודוכסות ברטאן נשארה מאוחדת עם הכתר הצרפתי.
קלוד לא שלטה בנחלתה, ולא התעסקה בעיקר בפוליטיקה בחצר המלוכה, אלא השקיעה את זמנה בעיקר בענייני הדת.
קלוד הייתה מסוכסכת עם חמותה לואיזה, נסיכת סבויה וגיסתה מרגריט מנווארה, שנאבקו עמה על השליטה בחצר המלוכה.
אחת מבנות לווייתה של קלוד הייתה אן בולין, ששימשה כמתורגמנית של קלוד כשהיו אצלה מבקרים אנגליים.
בשנת 1522 חזרה אן בולין לאנגליה, ובשנת 1533 התחתנה עם הנרי השמיני, מלך אנגליה והפכה למלכת אנגליה.
קלוד הייתה אישה לא יפה, וסבלה מצליעה ומפזילה בעינה השמאלית, והייתה נמוכה ושמנמונת.
ב-20 ביולי 1524 מתה קלוד בשאטו דה בלואה, והיא בת 24 שנים.
ב-18 במאי 1514 התחתנה קלוד עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שממנו היו לה 7 ילדים:
קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר , היה סבה של אליזבת, המלכה האם ואבי-סבה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
קלוד נולד ברדבורן, הרטפורדשייר ב-21 ביולי 1824, לתומאס בווס-ליון, לורד גלמיס ולשארלוט ליון-בווס, ליידי גלמיס, בתו של ג'וזף ולנטיין גרימסטיד.
בשנת 1846 מת סבו תומאס בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן האחד-עשר, ומכיוון שאביו תומאס בווס-ליון, לורד גלמיס מת קודם לכן בשנת 1834, ירש אחיו תומאס ליון-בווס, רוזן סטראטמור וקינגהורן השנים-עשר את תאריו.
קלוד שיחק קריקט ברמה גבוהה, והופיע ב-4 הופעות קריקט מדרגה ראשונה, 3 פעמים הופיע במועדון הקריקט מרילבון בין השנים 1843–1846, ופעמים רבות הופיע במשחקי חובבנים.
בשנת 1874 מונה קלוד לתפקיד לורד הסגן של אנגוס, אותו מילא עד מותו.
בשנת 1870 החל קלוד לכהן כנציג עמית בפרלמנט הסקוטי, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1892, ובשנת 1887 קיבל גם תואר אצולה אנגלי בנוסף לתארו הסקוטי.
ב-16 בפברואר 1904 מת קלוד במהלך טיול באיטליה, ואת תוארו ירש בנו קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר.
ב-28 בספטמבר 1853 התחתן קלוד עם פרנסיס דורה סמית, בתו של אוסוולד סמית מבלנדון הול, ממנה היו לו 11 ילדים:
קלוד, נסיכת אורליאן , היא אשתו לשעבר של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
קלוד נולדה בלראצ'ה, מרוקו הספרדית ב-11 בדצמבר 1943 לאנרי, רוזן פריז ולאיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ.
קלוד התחנכה בסינטרה, פורטוגל, יחד עם אחיה אנרי, רוזן פריז, דיאן, נסיכת אורליאן והנסיך ז'אק, דוכס אורליאן.
ב-22 ביולי 1964 התחתנה קלוד עם הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, אותו פגשה באתונה בחתונתם של חואן קרלוס, נסיך אסטוריאס וסופיה, נסיכת יוון ודנמרק בשנת 1962. החתונה התקיימה בסינטרה, פורטוגל, בהשתתפות אומברטו השני, מלך איטליה, וחואן קרלוס וסופיה, נסיכי אסטוריאס, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 1982 התחתנה קלוד עם ארנאלדו לה קנינה בטקס אזרחי.
בשנת 2006 התחתנה קלוד עם אנריקו גנדולפי בטקס דתי.
ב-27 באוקטובר 2015 מת אנריקו בביתם בלטרינה.
ב-22 ביולי 1964 התחתנה קלוד עם הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
הנסיך איימונה, דוכס אפוליה (נולד ב-1967), התחתן עם אולגה, נסיכת יוון ודנמרק
קלוֹד אַדְרִיאֶן הֶלְוֶטִיוּס היה פילוסוף צרפתי, שנודע בעיקר בשל הגותו האתאיסטית, התועלתנית והשוויונית, שהשפיעה על פילוסופים והוגים רבים בעידן הנאורות ולאחריו.
קלוד אדריאן הלווטיוס נולד בפריז כבן למשפחת רופאים, שנקראה במקור Schweitzer ("שווייצרי" בגרמנית; Helvétius בלטינית).
אביו, ז'אן קלוד אדריאן, היה הרופא הבכיר של מריה לשצ'ינסקה, מלכת צרפת.
הלווטיוס עצמו יועד על ידי משפחתו לקריירה בתחום הפיננסי, כשולייה לדודו מצד אמו, על אף שבזמנו הפנוי העדיף לעסוק בשירה.
בגיל עשרים ושלוש מונה לגובה מס, לבקשת המלכה, תפקיד שהעניק לו הכנסה של 100,000 כתרים לשנה ואיפשר לו ללמוד ולהרחיב את אופקיו.
הוא הושפע מדמויות בולטות כגון וולטר ומונטסקייה, ואשתו, אן-קתרין, אירחה בביתם סלון תרבותי אליו הגיעו דמויות מובילות של עידן הנאורות במשך חמישה עשורים.
בשנת 1758 פרסם הלווטיוס את עבודתו החשובה ביותר, De l'esprit (על רוח המחשבה), בה טען כי כל היכולות האנושיות – לרבות אלו הנתפסות כ'רוחניות' – הן מופעים של תחושות פיזיות בלבד, וכי המניע האמיתי היחיד של בני האדם הוא אינטרס עצמי, לכן אין טוב ורע, רק הנאות מתחרות.
הגישות האתאיסטיות, התועלתניות והשוויוניות שהובעו בעבודה גרמו למחאה ציבורית, ועל אף שהלווטיוס מיהר לפרסם הסתייגויות לעמדותיו, החיבור נשרף בפומבי בהמלצת הסורבון והכנסייה ב-1759.
ב-1764 ביקר הלווטיוס באנגליה, ושנה לאחר מכן הגיע לברלין בעקבות הזמנתו של פרידריך הגדול, שהעניק לו תשומת לב מיוחדת ואף הושפע מהגותו האתאיסטית.
אחרי 10 שנים, כאשר צבר די הון, הוא ויתר על תפקידו כגובה מס, ופרש לאחוזתו בצרפת, שם השקיע את הונו בסיוע לעניים, בעידוד החקלאות ובפיתוח של תעשיות, צעד שתרם להערכתו בעיני פילוסופים רבים.
"על רוח המחשבה" (De l'esprit)
חיבור זה שפורסם ב-1758 נועד להיות תגובת-נגד לחיבורו הנודע של מונטסקייה, "רוח החוקים", ובעיקר כנגד התאוריה של האחרון אודות שינויי האקלים כמשפיעים על אופיין של האומות.
החיבור משך תשומת לב מיידית וגרר התנגדות מאסיבית, במיוחד מפי יורש העצר לואי, בנו של לואי ה-15. התובע הכללי, ז'ולי דה פלורי, גינה את החיבור בפרלמנט הצרפתי בינואר 1759, ובעקבותיו גם הסורבון, שכמריו שכנעו את בית המשפט כי הוא גדוש בדוקטרינות מסוכנות ביותר.
הספר הוכרז ככופרני ואתאיסטי, ונידון על ידי הכנסייה והמדינה לשריפה.
הלווטיוס, מבוהל מהסערה שנוצרה, מיהר לכתוב שלושה כתבי הסתייגות משפילים – ולמרות זאת הספר נשרף בפומבי על ידי התליין הראשי של פריז.
לשריפת הספר היו השפעות שליליות מרחיקות לכת על הפילוסופים האחרים בצרפת, ובפרט על דני דידרו שהיה עסוק בחיבור האנציקלופדיה הגדולה.
הרשויות הדתיות, במיוחד הישועים והאפיפיור קלמנס ה-13 (שמונה לתפקידו ב-1758), החלו לחשוש מהתפשטות של אתאיזם, וביקשו למוטט את ה'מחשבה המודרנית' בנוקשות ובמהירות; חיבורו של הלווטיוס שימש כשעיר לעזאזל לצורך כך.
עם זאת, האירועים הובילו לפרסומו של הספר והוא תורגם כמעט לכל השפות האירופיות.
חיבורו של הלווטיוס מציג גישה מטריאליסטית-דטרמיניסטית ייחודית, הבאה לידי ביטוי בטענות הבאות המוצגות בו:
כל יכולותיו האדם, לרבות אלו הנתפסות כ'רוחניות' כמו זיכרון, יכולת השוואה ושיפוטיות, אינן אלא תחושות פיזיות.
ההבדל בין האדם לחיה הוא רק בארגון הפיזי החיצוני שלנו.
האינטרס העצמי, המושתת על העדפת ההנאה על פני הכאב, הוא המקור הבלעדי של שיקול הדעת, הפעולה והבעות החיבה האנושיות.
"שני אלה", הוא אומר על רדיפת ההנאה והבריחה מכאב, "הם, ותמיד יהיו, העקרונות היחידים של פעולה אנושית." אפילו פעולות של הקרבה עצמית הוסברו על ידו כתוצאה מכוונת של חישוב המעדיף את ה'רווח' מההקרבה על פני המחיר הכרוך בה.
אין לאדם בחירה חופשית בין טוב לרע ופעולותיו הן למעשה דטרמיניסטיות.
אין מושג אמיתי של זכויות טבעיות או מוחלטות; מושגי הצדק והעוול האנושיים משתנים כולם בהתאם לנוהג המקובל.
"כל האנשים", טען הלווטיוס, "הם בעלי יכולת הבנה שווה." כפילוסופים רבים בני התקופה שהחזיקו בתפיסותיו של ג'ון לוק, ראה גם הלווטיוס את המוח האנושי כדף חלק, אך לא רק מרעיונות, אלא גם מנטיות מולדות ומהרגלים.
כל אי שוויון באינטליגנציה אינו תלוי בארגון הטבעי, אלא בחוסר שוויון בתשוקה ללימוד.
תשוקה זו, אצל אנשים 'מאורגנים היטב', קיימת באותה מידה, ומכאן נובע כי אנו חבים את כל השכלתנו לחינוך.
השוויון הטבעי האמור חל על כל בני האדם מכל העמים, ומכאן שהבדלים במאפיינים לאומיים אינם תוצאה של הבדלים מולדים, אלא תוצר לוואי של מערכת החינוך והממשלה.
"שום אומה", כתב הלווטיוס, "אינה יכולה לראות עצמה נעלה על אחרות בשל סגולות מולדות כלשהן."
מכיוון שלכל בני האדם יש את אותו הפוטנציאל הטבעי, הרי שלכולם יש את אותה היכולת ללמוד.
לפיכך, חינוך היא השיטה שבעזרתה יש לבצע רפורמות בחברה, וכמעט שאין מגבלה לשיפורים החברתיים הדרסטיים שניתן להשיג באמצעות הפצה של החינוך.
"האמנות של עיצוב אנשים," כותב הלווטיוס, "קשורה בכל המדינות לשיטת הממשל", ומכאן שחינוך באמצעות התערבות ממשלתית היא המתודה בה יש לנקוט כדי לבצע רפורמות.
הרעיונות המקוריים בהגותו של הלווטיוס הם אלו אודות השוויון הטבעי של האינטליגנציה והאומניפוטנטיות של החינוך.
אף אחד מרעיונות אלה אמנם לא זכה להסכמה רחבה, אך הם השפיעו במידה מסוימת על הפילוסופיה של ג'ון סטיוארט מיל ועל זו של ג'רמי בנת'ם.
בנוסף, ההומניסט צ'זארה בקאריה הצהיר כי הוא הושפע במידה רבה מהלווטיוס בניסיונו לשנות את חוקי העונשין, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בחיבורו המפורסם של בקאריה "על פשעים ועל עונשים".
להיבטים המטריאליסטיים בהגותו של הלווטיוס, כמו גם בזו של הברון ד'אולבאק, הייתה השפעה על קרל מרקס, שחקר את הרעיונות של הלווטיוס כששהה בפריז.
מרקס הגדיר מאוחר יותר את רעיונותיהם של השניים כ"בסיס החברתי של הקומוניזם".
כבר בחייו הביעו מספר פילוסופים והוגים הסתייגות מגישתו: וולטר טען כי היא אינה מקורית, אם כי הוא הגן על זכותו של הלווטיוס לפרסם את חיבורו.
דידרו, שהקדיש חיבור מיוחד לביקורת על הגותו של הלווטיוס (Réfutation d'Helvétius), העיר בלגלוג קל, כי אם תפיסתו של הלווטיוס בדבר שוויון האינטליגנציה הייתה נכונה, הרי ש-De l'esprit יכול היה להיכתב על ידי שומר הכלבים שלו.
הפילוסוף הגרמני יוהאן גיאורג האמאן התנגד נמרצות לדוקטרינה הרציונליסטית של הלווטיוס, ואילו הפילוסוף הבריטי ישעיהו ברלין מנה את הלווטיוס, יחד עם הגל, פיכטה, רוסו, סן סימון וז'וזף דה-מייסטרה כאחד מששת "אויבי החופש" שיצרו את הבסיס הרעיוני המודרני של המשטר הסמכותני.
שאיפותיו כמשורר באו לידי ביטוי בשירו Le Bonheur (האושר) שפורסם לאחר מותו, ב-1773. בשיר מפתח הלווטיוס את הרעיון כי אושר אמיתי יכול להימצא רק בהפיכת האינטרס של אדם אחד לאינטרס של הכלל.
קלוגה (שם מדעי: Huso dauricus) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים החי במימי נהר אמור.
דג זה הוא מהגדולים ביותר בדגי המים המתוקים.
אורכו עולה על 5.6 מטרים ומשקלו מעל 1 טון.
הוא קרובו של הבלוגה הגדול.
צבעו ירוק-חום ועד שחור בחלק העליון והבטן צהובה-לבנה.
הוא בעל חוטם הפונה מעלה וקשקשים גרמיים על גופו.
הדג יכול לחיות יותר מ-20 שנה.
דג זה מצוי בנהר האמור, אך גם יורד לחופים ולשפכי הנהר.
הצעירים חיים בנחלים רדודים, שם מצויים פחות טורפים.
ככל שהם גדלים הם מגיעים לנהרות מרכזיים עמוקים יותר.
דגים אלה הם טורפים הניזונים ממגוון דגים החיים במי נהר אמור כמו סלמון.
נשמעו סיפורים על קלוגות שטרפו אנשים אך טענות אלו מעולם לא אושרו.
קלוד-פיליבר ברתלו, הרוזן מרמבוטו היה מושל מחוז הסן (כלומר, מעשית, האחראי על העיר פריז מטעם השלטון) בשנים 1833–1848 (תקופת "המונרכיה של יולי").
פעולותיו למודרניזציה של העיר הניחו את היסודות לתוכנית אוסמן להתחדשות פריז שהוציא לפועל ממשיכו בתפקיד, ז'ורז'-אז'ן אוסמן.
נולד במקון שבבורגון למשפחת אצולה ותיקה.
ב-1809 התמנה למשרה בחצר נפוליאון בונפרטה וחבר מועצת המדינה של צרפת ושנה לאחר מכן הוכתר כרוזן במסגרת אצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה.
הוא נשלח למספר שליחויות דיפלומטיות וב-1813 מונה למושל מחוז סימפלון (שטח שנכבש על ידי נפוליאון בדרום שווייץ, חופף לקנטון ואלה), לאחר מכן כיהן כמושל עמק הלואר ומושל טארן וגארון, תפקיד במסגרתו סייע לשיבת נפוליאון לפריז במאה הימים.
בעקבות תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו, הרסטורציה השנייה ועליית לואי השמונה עשר לשלטון פרש רמבוטו מכל משרותיו הרשמיות והעביר את זמנו בטירתו שבבורגונדי במשך 12 שנים.
בשנת 1827 נבחר כציר לאספה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי) מטעם האופוזיציה הליברלית לשארל העשירי, מלך צרפת.
בשנת 1830 נבחר שנית והיה פעיל בעת מהפכת יולי 1830 להעלאתו לשלטון של לואי פיליפ.
בשנת 1833 מינה אותו לואי-פיליפ למושל מחוז הסן וב-1835 מינה אותו לסנאטור.
עם מינויו הצהיר שבכנוונתו לדאוג לפריזאים ל"מים, אוויר וצל" (donner aux Parisiens de l'eau, de l'air et de l'ombre).
זאת עקב התובנה שבעיות התעבורה וההיגיינה במחוזות הישנים והמאוכלסים יתר על המידה הופכות למטרד עיקרי; בהתאם לתאוריות שרווחו באותה תקופה, שעל פיהן מקור מחלות כגון כולרה והמגפה השחורה טמון באוויר רע ובזיהום (מיאזמה), היה חשוב "לאפשר לאוויר ולאנשים לנוע".
מסקנה זו הוסקה בעקבות מגפת כולרה שפשטה בעיר בשנת 1832 וקיפחה את חייהם של 20,000 מבין 650,000 תושבי העיר, ובעקבות הופעת דיסציפלינת "בריאות הציבור" באותה התקופה.
לפיכך, פעולתו הראשונה של רמבוטו הייתה פילוס שדרת-אורך ברוחב 13 מטרים ובאורך של כקילומטר במרכז פריז (לאורך הרובע השלישי והרובע הרביעי), שנקראה על שמו ב-1839 ונקראת עד היום, Rue Rambuteau.
זאת על מנת להפריד בין שוק לה אל המזוהם לבין השכונות הסמוכות ולהזרים אליהן אוויר נקי.
בתחילת כהונתו של רמבוטו היו לו סמכויות מוגבלות, בשל חוקי מנע שהגבילו את הפקעת הרכוש.
חוק חדש נחקק ב-3 במאי 1841, במטרה לפתור בעיה זו ולאפשר פינוי גורמים פרטיים לצורכי הציבור.
בהמשך היה ממונה על מיזמים שהסתייעו בחוק שתיקצב פרויקטים לתועלת הציבור כדי להפחית את אחוז האבטלה בעיר.
בכך הקדים רמבוטו את תוכנית אוסמן להתחדשות פריז והניח את יסודותיה.
כן הרחיב במידה ניכרת את מערכת בתי החולים בעיר והרחיב את שכונות המגורים טמפל, Saint-Martin, מונמארטר ו-Saint-Lazare.
מבחינת תשתיות דאג רמבוטו להתקנת מערכת מזרקות למי שתייה ברחובות העיר, פיתוח תאורת גז ברחובות ונטיעת עצים רבים לאורך השדרות.
אחד הפרויקטים החשובים ביותר של רמבוטו היה התקנת השלבים הראשונים של הביוב של פריז, מערכת שתשופר תחת אוסמן.
שמו גם נקשר בהתקנת משתנות ציבוריות ברחבי העיר .
רמבוטו פוטר לאחר מהפכת פברואר 1848 ושב לאחוזתו, שם עסק בעיקר ביערנות.
קלוגה הוא שמו של מועדון כדורגל מקצועני מעיר באותו שם במחוז קלוגה שברוסיה, המתמודד בליגת השנייה, השלישית בחשיבותה ברוסיה, מאז 2010.
כיוון שבעיר בה שוכן המועדון פעל בעבר מדען החלל קונסטנטין ציולקובסקי, ופועלים בעיר 2 מוזיאוני חלל, דבק במועדון הכינוי "טייסי חלל" (הקוסמונאוטים).
מועדון הכדורגל קלוגה הוקם בשנת 2009 במקום מועדון לוקומוטיב קלוגה שהתקיים משנת 1936 והתמודד לרוב ב ולאחר מכן בליגה המקצוענית.
קלוגה הוקמה על בסיס מועדון הקטרגל MiK שהוקם ב-2002 (Футбольная команда «МиК») וב-2006 הקים גם מחלקה לכדורגל אשר עד 2009 התמודדה בליגה החובבנית.
MiK זכתה בגביע הליגה החובבנית בשנים 2007, 2008 ובסיום עונת 2009 זכתה באליפות הליגה החובבנית.
לקראת עונת 2010 קבוצת MiK אורגנה מחדש והפכה למועדון הכדורגל "קלוגה", שהוקם בתמיכת עיריית קלוגה ובמימון גזאנרגו בנק.
הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה ובהדרכת המאמן אדוארד דיומין סיימה את עונת הבכורה במקום העשירי.
בעונת 2018/2019 סיימה במקום הששי ובכך שחזרה את הישגה מעונת 2014/2015 שעודנו מהווה להישג השיא שלה בליגה.
הקבוצה התמודדה במשך 10 עונות רצופות בליגה המקצוענית ומתמודדת בקביעות מדי שנה גם ב, אך לא הצליחה לעבור מעל למשוכת שלב 32 האחרונות.
קלוד גואזגן ( ; 12 במרץ 1945 – 28 במאי 2020) היה פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כראש העיר של הרובע ה-16 של פריז וכחבר האספה הלאומית של צרפת.
הוא ייצג את העיר פריז באספה הלאומית והיה חבר באיחוד למען תנועה עממית ששינה את שמו מאוחר יותר למפלגת הרפובליקנים.
הוא כיהן גם כראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית בין ישראל וצרפת.
קלוד גואזגן נולד ב-12 במרץ 1945 בעיר טולון, שבצרפת.
בשנים 1976–1986 לימד באוניברסיטת פריז 13 , בה שימש כדיקן בית הספר למשפטים בין השנים 1982–1984.
בשנת 1983 נבחר למועצת העיר פריז בתמיכתו של ראש העיר ז'אק שיראק.
בשנים 1986–1988 שימש כיועץ של שר החינוך הלאומי, רנה מונורי , בעניינים הנוגעים לקשרים בין אוניברסיטאות למגזר הפרטי והכשרה מקצועית.
מדצמבר 1987 ועד ינואר 1991 שימש כרקטור באוניברסיטה.
בשנת 1993 נבחר לחבר באספה הלאומית מטעם העיר פריז.
בין השנים 1989 ל-1995 היה סגנו של ראש העיר של פריז, שיראק.
ממאי עד נובמבר 1995 היה שר רפורמות המדינה, ביזור ואזרחות בממשלתו של אלן ז'ופה.
מאפריל 1996 עד מאי 1998, הוא היה המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד לדמוקרטיה צרפתית , ומחודש יוני 1998 עד אפריל 2002 היה סגן נשיא ודובר מפלגת הדמוקרט-ליברל .
החל מ-2003 עבד גם כעורך דין בפריז.
במשך 20 שנה הוא נבחר שוב ושוב מטעם העיר פריז ובשנת 2008 אף נבחר לראש העיר של הרובע ה-16 של פריז.
הוא כיהן בתפקיד ראש העיר עד 2014 אז נבחר בשנית וכיהן עד שנת 2017.
ב-2008 לאחר הפיגוע בישיבת מרכז הרב בירושלים בו נרצחו שמונה תלמידי ישיבה בידי מחבל פלסטיני, כינה את הפלסטינים "עם פראי של טרוריסטים איומים".
אמירה זו הייתה שנויה במחלוקת ועוררה סערה ושלאחריה הסביר כי התכוון לאותם אנשי טרור שבין היתר יורים טילים לשדרות.
הוא הוסיף ואמר כי אינו חש שנאה כלפי הפלסטינים.
ב-2014 הסתבך שוב באמירה בעייתית כנגד הקהילה המוסלמית המתגוררת בצרפת.
גואזגן היה תומך נלהב של ישראל וכיהן כראש אגודת הידידות בין ישראל וצרפת בעודו ראש העיר של הרובע ה-16. לאחר חטיפתו של החייל גלעד שליט היה הראשון שתלה את תמונתו על מבנה העירייה כאות הזדהות עם ישראל.
ב-2016 לאחר גל תקיפות אנטישמיות נגד יהודים שחבשו כיפה ולאחר דיון סוער סביב הנושא, גואזגן יחד עם חבר הפרלמנט היהודי מאיר חביב, נכנס לפרלמנט עם כיפה למרות היותו לא יהודי, וזאת כצעד של תמיכה בקהילה היהודית ונגד האנטישמיות.
לאחר מותו ספד לו חביב ואמר כי: "קלוד היה לוחם אמיתי למען הצדק.
בכל שנות עשייתו הוא נלחם נגד האנטישמיות והיה החבר הטוב ביותר של ישראל בצרפת.
הוא פעל ללא הפסקה למען חיזוק הקשרים בין צרפת לישראל ואין מאבק בנושא שהוא לא היה שותף בו.
צרפת איבדה איש עשייה דגול וישראל איבדה היום ידיד אמת".
הוא עוטר באות אביר ב"לגיון הכבוד" ב-1996.
הוא נפטר ב-28 במאי 2020 בגיל 75 מדום לב לאחר שחלה במחלת הקורונה.
קלוד בר רבי (או בר-רבי, נולד ב-12 במאי 1970) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור חבר בבית הספר פדרמן למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
קלוד בר רבי נולד בפריז, ועלה לישראל עם משפחתו, בתחילה כתושב ארעי ולבסוף כתושב קבע.
בשנת 1985 עבר עם משפחתו מנתניה לאילת שם סיים את לימודי התיכון בבית הספר המקיף ע"ש גולדווטר.
בר רבי למד באוניברסיטה העברית כלכלה וסיים את התואר הראשון בשנת 1995 בהצטיינות יתרה.
בשנת 1998 סיים את התואר השני בכלכלה בהצטיינות יתרה, ובמקביל קיבל תואר מוסמך נוסף בהצטיינות במנהל עסקים עם התמחות במימון.
בשנת 1998 התקבל ללימודים גבוהים באוניברסיטת פרינסטון שבניו- ג'רזי בארצות הברית, בשנת 2000 סיים בפרינסטון תואר מוסמך בכלכלה (עם התמחות בכלכלה יישומית אמפירית) ובשנת 2005 הוסמך כדוקטור לכלכלה.
עבודת הדוקטורט של בר רבי, בהנחייתו של פרופסור אלן קרוגר, עסקה בגורמים ובהשפעות הכלכליות של טרור.
בשנים 2004–2013 היה בר רבי כלכלן בכיר במכון ראנד ולימד בבית הספר ללימודי דוקטורט במדיניות ציבורית על שם פרדי של המכון.
במקביל לימד גם באוניברסיטת UCLA.
בשנת 2010 חזר בר רבי לישראל, ובמקביל לעבודתו בארצות הברית השתלב כמרצה בכיר בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 2013 בר רבי הוא פרופסור חבר באוניברסיטה.
נוסף על כך, כיהן בשנים 2015 עד 2018 כסמנכ"ל המחקר וראש תוכנית מדיניות העבודה של מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
ב-2019 היה פרופסור אורח בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת פרינסטון.
נושאי המחקר של בר רבי נפרסים על פני קשת רחבה של תחומי מדיניות ציבורית.
במחקריו בתחום כלכלת טרור ניתח את סוגיית הקשר האמפירי שבין עוני, בערות וטרור והראה על קשר שונה מההנחה המקובלת באמצעות ניתוח אקונומטרי מעמיק.
מחקרים נוספים בתחום זה הצביעו על המאפיינים של מקומות בסיכון לפיגועי טרור ושימשו קובעי מדיניות בארצות הברית לזיהוי ומיגון בהתמודדות עם סכנת פיגועי הטרור.
מחקר שערך ובחן את יעילות הריסות בתים בהרתעת מחבלים מתאבדים שימש בהכרעות בג"ץ בנוגע ליעילות ההרתעתית של מדיניות זו.
בשנים האחרונות בנוסף לחקר כלכלת הטרור עסקו מחקריו של בר רבי בסוגיות מדיניות בנושאי שוק העבודה (ובכלל זה שוק העבודה העתידי), כלכלת ישראל, תכנון כלכלי-חברתי אסטרטגי, תכנון ציבורי, וניתוח התנהגות כלכלית (פרו-חברתית ואנטי-חברתית) ברמת הפרט.
מחקריו בנוגע לתחום האנרגיה בישראל השפיעו על המעבר ממדיניות הישענות על דלקי מאובנים מזהמים לשימוש מוגבר בגז טבעי.
בתחום הבריאות ערך בר רבי סדרת מחקרים שהביאו לגיבוש מערכת סיקור והפצת ידע רפואי לרופאים בקהילה בארצות הברית.
מחקר שערך על הנדסת ההשכלה ושוק העבודה בקטר הוגש לממשל הקטרי ובהכרעת האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני הוביל לשינוי מדיניות.
מחקרים של בר רבי גם שימשו את המועצה הלאומית לכלכלה בגיבוש תוכניות תכנון אסטרטגי ולניתוח מגמות בשוק העבודה הישראלי.
קלוד מיכאל דדיה (נולד ב-7 באפריל 1969) הוא כוראוגרף, רקדן, סופר ובמאי ישראלי.
למד באקדמיה למוסיקה ומחול על שם רובין בירושלים ובהמשך למד במרכז "Theater dance center" בניו יורק.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, עבד במשך מספר שנים בישראל בהם ביים וכיכב בהצגות "25 שנה לתיאטרון ירושלים", "הקרנבל של מיכל על הבמה" והמחזמר "הכל אגדה".
בשנת 1993 הופיע וביים את הופעות הריקוד בהופעותיהם של יזהר כהן ודנה אינטרנשיונל.
באותה השנה הפיק מופע מחול מודרני בשם "משיכות צבע" לירין שחף במרכז סוזן דלל.
בין השנים 1987 עד 1995, הפיק לעיריית לוד מספר להקות מחול אשר ייצגו את העיר בפסטיבלים שונים בישראל ומחוץ לה.
בשנת 1995, השתתף כרקדן הראשי במחזמר גריז שביים אורי פסטר.
בעקבות מופע זה, המשיך פסטר להדריך את דדיה והובילו לפרסומו הראשוני.
בשנת 1997 השתתף דדיה בבימוי המופע של להקת הבנים היי פייב ובאותה השנה ביים לסולן הלהקה אמיר פרישר גוטמן את הכוריאוגרפיה לאלבום הסולו הראשון שלו ולקליפ "כמו נוצה".
בשנה לאחר מכן, הוביל להקה שבה היו בעיקר גברים שהופיעה במופעים של להקת אוף שימחעס, בנות פסיה ודנה אינטרנשיונל.
בשנת 2000, ביים את הכוריאוגרפיה למופע של שרית חדד.
בשנים 2009-2015 ניהל את צוות הרקדנים במתנ"ס באר יעקב ושימש ככוריאוגרף ראשי.
בשנים 2000–2003 ביים והופיע במחזות הזמר "הברווזון המכוער" בכיכוב רמה מסינגר שביים , מרי לו, שלגיה עם דפנה דקל, הגרסה הראשונה של מסביב לעולם בשמונים יום עם עודד מנשה וישראל קטורזה ו"הכל אגדה" עם יאיר לוטן ומיכל ינאי.
בשנת 2003, הופיע דדיה במופע של ריטה בבימויו של עידו תדמור.
דדיה הופיע בקלטות הילדים של רינת גבאי ובהן "פיציקט של רינת" ו"רינת בארץ המילים".
החל משנת 2016 דדיה ביים את הכוריאוגרפיה של המופע החרדי "עולים לירושלים".
בשנת 2016, יצא לאור הדיוידי "לרקוד עם קלוד" בה הוא שר שירים שכתב ומלמד ילדים לרקוד.
את השירים חיבר עם עידן עמית ואת הלחנים הלחינה נורית הירש.
באותה השנה יצר את מופע המחול "לרקוד ולא לשכוח" בו נוצרת כוריאוגרפיה בהשראת ניצולי השואה.
בשנת 2020, ביים את הכוריאוגרפיה לעונה השנייה של סדרות הטלוויזיה משיח ומלכת היופי של ירושלים.
את עיקר פרסומו קיבל דדיה כששפט במשך 5 עונות לא רצופות בתוכנית הריקודים רוקדים עם כוכבים עד עונתה השישית.
במקביל להופעותיו מלמד דדיה ריקוד במוסדות חינוך ובהם מכללת קיי בבאר שבע ותיכון בליך ברמת גן.
משנת 2019 מביים דדיה את המופעים של חבורת תריג.
"לילי החיפושית וגמד הצבעים", 2017.
מומן בחלקו באמצעות מימון המונים.
הוא אב לתאומות מהורות משותפת.
שנה תוכנית תפקיד סוג2005לעודד באהבהכוריאוגרףתוכנית טלוויזיה2005-2011רוקדים עם כוכביםשופטתוכנית טלוויזיה2007מועדון לילהעצמותוכנית טלוויזיה2007פפראציעצמותוכנית טלוויזיה2010מי שואל אותך?מתחןתוכנית טלוויזיה2020משיחכוריאוגרףסדרת טלוויזיה2021מלכת היופי של ירושליםכוריאוגרףסדרת טלוויזיה2022ארץ נהדרתכוריאוגרף, מעצב תנועהתוכנית טלוויזיה2023רואים את הקולבמאי אמנותיתוכנית טלוויזיה2023החברים של ישיבמאיסדרת טלוויזיה2023–2024אפשר לשאולבמאי, יוצרתוכנית טלוויזיה
סרטי קולנוע, טלוויזיה וקלטות ילדים
שנה סרט תפקידסוג2004הפיציקט של רינתמעצב תנועה, שחקןקלטת ילדים2005רינת בארץ המיליםכוריאוגרףקלטת ילדים2008לרקוד עם קלודיוצר, כוריאוגרףקלטת ילדים2017טל והחברים - הקסם הגדולכוריאוגרףסרט טלוויזיה2021הקצבבמאיסרט קצר2023פורת יוסףבמאיסרט קצר2023תש"חבמאיסרט קצר
קְלוֹד-פְּרוֹסְפֶּר ז'וֹלְיוֹ דֶה קְרֶבִּיוֹן המכונה קרביון הבן (Crébillon fils), כדי להבדיל בינו לבין אביו, היה סופר צרפתי.
הוא היה בנו של מחזאי מפורסם של טרגדיות, פרוספר ז'וליו דה קרביון.
הוא קיבל חינוך ישועי בתיכון לואי הגדול המובחר.
בתחילת דרכו כתב יצירות קלות שונות, כולל מחזות לתיאטרון האיטלקי בפריז, ופרסם סיפור קצר בשם Le Sylphe בשנת 1730. בשנים 1729 עד 1739 השתתף בערבים של החברה הספרותית "Société du Caveau" ("הכספת", על שם הקברט שבו הם נערכו) עם אמנים אחרים, כולל , ושארל דוקלו (Charles Duclos).
הפרסום של Tanzaï et Néadarné, histoire japonaise ("טנזאי וניאדרנה, היסטוריה יפנית", 1734), שהכיל התקפות מוסוות בקושי על ה-, בולה של האפיפיור קלמנס האחד עשר מ-1713, על הקרדינל דה רוהן ואחרים, הוביל אותו לזמן קצר בכלא בוונסן.
הרומן שלו Les Égarements du cœur et de l'esprit ("תעתועי הלב והנפש") פורסם בין 1736 ל-1738, ואף על פי שהמשיך לערוך אותו ב-1738, מעולם לא הסתיים.
פרסום Le Sopha, conte moral ("הספה, סיפור מוסרי"), סאטירה פוליטית ארוטית, ב-1742 אילץ אותו לגלות מפריז למשך מספר חודשים.
איזה סיפור!) ו-Les Heureux Orphelins ("היתומים המאושרים", 1754).
הוא לא ירש דבר מהנרייטה ונאלץ למכור את ספרייתו הגדולה ב-1757. בסופו של דבר מצא הכנסה קבועה כצנזור מלכותי (כמו אביו) ב-1759. ב-1768 וב-1772 פרסם את שני הרומנים האחרונים שלו, Lettres de la duchesse de *** au duc de *** ("מכתבים מהדוכסית מ*** לדוכס מ***) ו־Lettres athéniennes ("מכתבים אתונאיים").
דה קרביון הלך לעולמו בפריז ב-12 באפריל 1777.
קלוד-ניקולא לדו (21 במרץ 1736 - 18 בנובמבר 1806) היה אדריכל ניאו קלאסי צרפתי, ממובילי הזרם בצרפת.
לדו עסק בתכנון מסחרי ויומיומי כגון בתי מלון, מפעלים, ושערי האגרה של חומת הפרם ז'נרל בפריז לצד ארכיטקטורה אידיאליסטית ובעלת חזון.
הוא נודע גם כתאורטיקן של האדריכלות וכאדריכל אוטופי, בעיקר בשל החזון שלו לעיר האידיאלית שאו.
יצירותיו הגדולות מומנו על ידי בית המלוכה הצרפתי ונתפסו כסמלים של המשטר הישן, חלק גדול מהן נהרס במאה ה-18 על רקע המהפכה הצרפתית.
בספר הוא ניצל את ההזדמנות לתאר מחדש את עבודותיו הקודמות, ולהפוך אותן ליותר נאו-קלאסיות.
עדכון זה מקשה להעריך בצורה מדויקת את תפקידו בהתפתחות של האדריכלות הנאו-קלאסית.עבודתו השאפתנית ביותר הייתה מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן, בתכנון העיירה הטמיע לדו את המושג - אדריכלות דוברת שבה צורת הבניין מסבירה את תפקידו.
לדו נולד בשנת 1736 בדורמנס (Dormans) במחוז מארן (Marne) שבצפון צרפת.
מגיל צעיר אימו עודדה אותו לפתח את כישורי הציור שלו.
בבגרותו למד לימודי קלאסיקה בקולג' דה בובואה.
לאחר שעזב את הקולג' בגיל 17, עבד כחרט, וארבע שנים לאחר מכן החל ללמוד אדריכלות בהדרכתו של האדריכל הצרפתי ז'אק פרנסואה בלונדל, לו רכש כבוד עד סוף חייו.
לאחר מכן נסע לפריז ללמוד אצל פייר קונטן ד'איברי וז'אן מישל שבוטט.
שני האדריכלים הפריזאים הבולטים הללו תכננו הן בסגנון הרוקוקו הצרפתי, המכונה גם סגנון לואי ה-15, והן בסגנון ה" Goût grec" (מילולית "טעם יווני") של הנאו-קלאסיציזם הקדום.
הם עסקו גם באדריכלות קלאסית, וחקרו את מקדשי פאיסטום ואת יצירותיו של אנדראה פלדיו, מה שהשפיע רבות על תפיסת עולמו הארכיטקטונית של לדו.
שני המאסטרים הציגו את לדו בפני קהל הלקוחות האמיד שלהם.
אחד הפטרונים הראשונים של לדו היה הברון פייר קרוזאט, שהזמין אותו לשפץ חלק מבית העיר המפואר שלו בכיכר ונדום.
בשנת 1762, לדו הצעיר הוזמן לעצב מחדש את קפה גודו, ברחוב Saint-Honoré.
הוא עיצב את הפנים בעזרת טכניקת טרומפ-לויל.
על הקירות צוירו פילסטרים ועליהם לסירוגין מראות רוקוקו אופייניים וציורים של קסדות וכלי נשק, כולם מבוצעים בפרטי פרטים.
בשנת 1969 הועבר כולו למוזיאון קרנבל .
בשנת 1764 עיצב בית פלדיאני ב־Chaussée d'Antin באמצעות הסדר הענק.
לדו השתמש לעיתים קרובות במוטיב זה שזכה לגינוי על ידי המסורת הצרפתית המחמירה, שאימצה את העיקרון של הצבת מוטיבים קלאסיים בכל קומה, ועלייה מהפשוט למורכב ביותר: טוסקני, דורי, איוני, קורינתי וכו'.
ב- 1764 החל לשמש כאדריכל של מחלקת המים והיערות, שם עבד על שיפוץ ותכנון של כנסיות, גשרים, בארות, מזרקות ובתי ספר.
בין העבודות שעדיין קיימות מתקופה זו ניתן למנות את הגשר של מאראק, גשר פרג'יבר ברולמפונט, הכנסיות של פובנט-לה-הוט, רוש-אט-ראוקור, רולאמפונט, הספינה של קרוזי-לה-שאטל, וכן בית המקהלה בקתדרלת אוסר.
בשנת 1766 תכנן לדו את מלון ד'האלוויל (המארה, פריז), בניין שזכה לשבחים רבים והביא ללדו פטרונים חדשים.
שיקולים כלכליים הביאו את הבעלים פרנץ-ג'וזף ד'האלוויל (קולונל שווייצרי) ואשתו, מארי-תרז דמידורז', לאלץ את לדו לעשות שימוש חוזר בחלקים מהבניינים הקיימים, ה-Hotel de Bouligneux לשעבר.
הוא עיצב את החזית באמצעות שני עמודים דוריים המובילים לגן מעוטר בעמודים טוקסניים.
שם העמיק את היכרותו עם הסגנון הפלדיאני והחל לעשות שימוש תכוף בסגנון זה.
בדרך כלל השתמש בעיצוב קובייתי שנשבר על ידי אכסדרה פרוסטילית שהעניקה אווירה של חשיבות אפילו למבנה קטן.
בסגנון זה בנה מבנים רבים.
ראוי לציון ביתן המוזיקה שנבנה בין 1770 ל-1771 בשאטו דה לובסיין עבור מאדאם דו בארי, שחסותה והשפעתה שימשו את לדו בשנים מאוחרות יותר.
במאה ה-18 מלח היה מצרך חיוני ויקר ערך.
מס המלח הלא פופולרי, המכונה גאבלה, נגבה על ידי הפרם ז'נרל.
המלח שימש מקור הכנסה רב ערך למלך הצרפתי.
המלח הופק באזורים שונים מבארות מלוחים על ידי אידוי בתנורים מוזני עץ.
בסאלן-לה-באן או במונמורו נבנו דודי מפעל המלח סמוך לבארות, והעץ הובא מהיערות הסמוכים.
אך לדו הציב את מפעל המלח ליד היער ולא ליד מקור המים המלוחים.
הוא נימק זאת באופן הגיוני שיהיה קל יותר לשנע מים מאשר עץ.
המים המלוחים היו אמורים להיות מובאים למפעל באמצעות תעלה חדשה שנבנתה.התכנון של מפעלי המלח נחשב ליצירת המופת של לדו.
עבודת הבנייה הראשונית הייתה שלב ראשון של תוכנית גדולה וגרנדיוזית לעיר אידיאלית חדשה.
שלב הבנייה הראשון (וכפי שיתברר, היחיד) נבנה בין השנים 1775 ו-1778.
הכניסה היא דרך אכסדרה דורית ענקית, בהשראת המקדשים בפאיסטום.
הכניסה מובילה אל אולם מערות שנותן רושם של כניסה למכרה מלח ממשי, מעוטר בעיטור בטון המייצג את כוחות הטבע היסודיים ואת החכמה של האדם, השתקפות למערכות היחסים בין הציוויליזציה לטבע כפי שנוסחו עלי הפילוסופים של המאה ה-18 כגון ז'אן ז'אק רוסו .
מבנה הכניסה נפתח לחלל לא מקורה בגודל עצום המוקף בעשרה מבנים המסודרים על קשת של חצי עיגול.
על הקשת נמצאת סדנת החבתן, טחנת הפרזול ושני מחנות לפועלים.
בחלק הישר של חצי העיגול נמצאים בתי המלאכה להפקת מלח לסירוגין עם מבני מנהלה.
במרכזו בית המנהל, שהכיל במקור גם קפלה.
משמעותה של תוכנית זו כפולה: המעגל, צורה מושלמת, מעורר את ההרמוניה של העיר האידיאלית, אך הוא מבוסס גם על תיאוריות שהיו פופולריות בתקופה ההיא של היררכיה ארגונית ומעקב רשמי, כדוגמת הפנופטיקון של ג'רמי בנת'ם.
לדו יצר סדר ארכיטקטוני משלו, עמוד שנוצר מאבנים גליליות וקוביות לסירוגין המונחות אחת על גבי השנייה ויוצרות אפקט פלסטי ייחודי.
העמודים מתקשרים לסגנון ה"כפרי" שהיה פופולרי באותו זמן.
בהמשך נקלעו מפעלי המלח לתחרות ולקשיים, ובשנת 1790 על רקע המהפכה הצרפתית וחוסר היציבות הלאומית נסגרו המפעלים ללא הגבלת זמן.
כך נגנז החזון של בית חרושת, שנבנה בשילוב מגורים מלכותיים ועיר חדשה.
לתקופה קצרה בשנות ה-20 נעשה שימוש חוזר במפעלי המלח אך לבסוף נסגרו עקב תחרות.
במשך העשורים שלאחר מכן, מפעלי המלח התפוררו עד שהוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ושופצו כמרכז תרבות מקומי.
בשנת 1784 לדו נבחר לתכנן תיאטרון בבזאנסון שבפראנש-קונטה.
החלק החיצוני של הבניין תוכנן כקובייה פלדיאנית נוקשה, המעוטרת באכסדרה נאו-קלאסית כמעט יוונית של שישה עמודים יוניים.
אם הרמזים הנאו-קלאסיים במראה החיצוני נחשבו מודרניים, הפנים היו מהפכה של ממש.
מקומות בילוי ציבוריים היו נדירים במחוזות צרפת, ובמקום שבו כבר היו קיימים, רק לאצילים היו מקומות ישיבה, בעוד שבעלי דרגה נמוכה יותר נאלצו לעמוד.
לדו קרא תיגר על הסדר זה, ותכנן את התיאטרון בבזאנסון בקווים שוויוניים יותר, עם מקומות ישיבה לכולם.
אבל אצל חלק מהציבור תוכנית כזו נתפסה כרדיקלית.
לאצולה לא היה שום רצון לשבת לצד פשוטי העם.
עם זאת, לדו מצא בעל ברית באינטנדנט של פרנצ'ה-קומטה, בשם שארל אנדרה דה לה קורה, שהחזיק בדעות נאורות והסכים לבצע את הרפורמה.
בסופו של דבר הוחלט לשמור על הפרדה מסוימת בין המעמדות, ומעל מקומות הישיבה שנבנו להמון, נבנו גלריות ותאי צפייה למעמד הגבוה.
סדר הישיבה לא היה החידוש היחיד בתיאטרון.
בסיועו של המכונאי דארט דה בוסקו הרחיב לדו את הכנפיים ואת מנגנון הנוף האחורי של הבמה, והעניק לו עומק רב יותר מהמקובל.
בנוסף בזאנסון היה התיאטרון הראשון שהושיב את הנגנים בבור תזמורת.
הבניין זכה לשבחים רבים עם פתיחתו ב-1784, אך כאשר לדו הגיש הצעה לתכנון התיאטרון החדש במרסיי, היא לא התקבלה.
לדו כיהן כאדריכל הראשי של הפרם ז'נרל.
כששר האוצר שארל אלכסנדר דה קאלון והכימאי אנטואן לבואזיה הגו את רעיון החומה סביב פריז שתמנע הברחות והתחמקות מתשלום מכס, הוטל על לדו לתכנן את השערים.
הוא שאף להעניק להם אופי של חגיגיות והדר תוך מימוש רעיונותיו על ההקשרים ההכרחיים בין צורה לתפקוד.
הצורות היו ארכיטיפיות: רוטונדה; קובייה עם פריסטיל; צורת מקדש יווני, וכו'.
בדרך כלל הציב לדו עמודים מהסדר הדורי.
לעיתים שילב לדו מספר הבלטות וגימורים מחוספסים בסגנון "כפרי".
במקרים מסוימים, הכניסה הייתה דרך שני מבנים זהים.
באחרים הוא היה מורכב מבניין יחיד.
רובם נהרסו במאה התשע-עשרה על רקע המהפכה הצרפתית, ומעטים מאוד נותרו כיום.
מתוכם, אלה של לה וילט ופלאס דנפרט-רושרו הם היחידים שלא נעשו בהם שינויים.
בנייה נועזת זו נתקלה בביקורת פוליטית, כמו גם בביקורת אסתטית על האדריכל, שהואשם על ידי פרשנים בנטילת חירויות מוגזמות בשימוש בקנונים העתיקים.
הסופר הצרפתי באוכמון כינה אותם "אנדרטה לשעבוד ועריצות", לואי-סבסטיאן מרסייה קרא להם "מעוזות מיסוי שעברו מטמורפוזה לארמונות עמודים", וקרא, "אה!
מסייה לדו, אתה ארכיטקט נורא!".
לדו שוחרר מתפקידיו הרשמיים בפרם ז'נרל ב-1787, וז'אק נקר, שירש את קאלון, התנער מהמפעל כולו.
עוד לפני המהפכה התכנון שלו לבתי המשפט של אקס-אן-פרובנס הושעה, ולדו הואשם בסיבוך של האוצר בהוצאות לא שקולות.
כשפרצה המהפכה, קהל הלקוחות העשיר שלו היגר או נספה תחת הגיליוטינה וקצב הבניה של הפרויקטים שלו הואט.
במאי 1791 בוטל המכס (ה- octroi), והביתנים שבנה לדו, ואשר אוכלסו רק ביוני 1790, הפכו לחסרי תועלת ולאחד מסמלי הדיכוי.
לדו, שצבר הון נאה, נעצר והושלך לכלא לה פורס.
נטען כי התערבותו של הצייר ז'אק-לואי דוד סייעה לו להימלט מהגיליוטינה.
בסופו של דבר שוחרר, אך הפסיק לבנות ופנה לפרסם את יצירותיו.
מאז 1773 החל לחרוט את הקונסטרוקציות והעיצובים שלו.
בשל ההתפתחות התמידית של סגנונו, הוא לא הפסיק לרטש את רישומיו, והחרטים נאלצו כל הזמן לחדש את הלוחות שלהם.
במהלך מאסרו, לדו התחיל לכתוב טקסט שילווה את התחריטים.
רק הכרך הראשון הופיע במהלך חייו, בשנת 1804, תחת הכותרת L'Architecture considérée sous le rapport de l'art, des mœurs et de la législation (אדריכלות נחשבת ביחס לאמנות מוסר וחקיקה).
ספרו זה מציג את תיאטרון בזאנסון, מפעלי המלח של ארק-א-סנאן והעיירה שאו.
בתקופת התעסקותו במפעל המלח המלכותי, לדו גיבש את העקרונות האורבניים שלו והגישה של ארכיטקטורה שנועדה לשפר את החברה ושל עיר אידיאלית טעונה בסמלים ומשמעויות.
יחד עם אטיין-לואי בול והתכנון שלו לסנוטאף של אייזק נויטון, הוא נחשב למבשר לאוטופיים שיבואו בעקבותיו.
בול ולדו השפיעו רבות על אדריכלי התחייה היוונית שלאחר מכן, ובמיוחד בנג'מין הנרי לאטרוב, אשר הובילו את הסגנון בארצות הברית לאדריכלות ציבורית מתוך כוונה שרוח הדמוקרטיה האתונאית העתיקה תהדהד בבניינים המשרתים את הדמוקרטיה החדשה של ארצות הברית של אמריקה.
קלוד היא משפחת מודלי שפה גדולים (LLM) שפותחו על ידי חברת אנת'רופיק.
מודל השפה הראשון יצא במרץ 2023. ומודלי השפה העדכניים ביותר עד כה (תחת השם "קלוד 3.7 sonnet"), יצאו ביוני 2024.
אימון חוקתי היא גישה שפותחה על ידי אנת'רופיק לאימון מערכות AI, במיוחד מודלי שפה גדולים כמו קלוד.
על פי גישה זו ניתן לאמן מודל בצורה אוטומטית וללא משוב אנושי, על מנת ליצור מודל שאינו עושה נזק.
השיטה, שתוארה במאמר "Constitutional AI: Harmlessness from AI Feedback" כוללת שני שלבים: למידה בפיקוח ולמידת חיזוק.
בשלב הלמידה בפיקוח, הדגם מייצר תגובות לפרומפטים, מבקר את התגובות הללו בהתבסס על ערכת עקרונות מנחים (חוקה) ומתקן את התגובות.
לאחר מכן הדגם מכוונן עצמו מחדש על פי התגובות המתוקנות.
עבור שלב למידת החיזוק ממשוב המודל יוצר תגובות המשוות על פי התאמתן לחוקה.
מערך נתונים זה של משוב ה-AI משמש לאימון שמעריך תגובות בהתבסס על כמה הן תואמות ל"חוקה" שהוגדרה.
בסוף התהליך, קלוד מכוונן עצמו מחדש כדי להתאים לתגובות הנכונות.
גישה זו מאפשרת אימון עוזרי AI שהם גם שימושיים וגם חסרי נזק, ושיכולים להסביר באופן מלא את הסיבות להתנגדויותיהם לבקשות מזיקות, דבר שיוצר חיזוק בשקיפות המודל ומפחית את התלות בפיקוח אנושי.
ה"חוקה" עבור קלוד כללה 75 סעיפים, כולל חלקים מההכרזה האוניברסלית על זכויות האדם של האומות המאוחדות.
קלוד היה גרסת ההתחלה של מודל השפה של אנתרופיק ששוחרר במרץ 2023, קלוד הדגים כישורים במשימות שונות אך היו לו מגבלות מסוימות בתכנות, מתמטיקה ויכולות חשיבה.
אנתרופיק שיתפה פעולה עם חברות כמו נושאן וקוורה.
קלוד שוחרר כשתי גרסאות, קלוד וקלוד אינסטנט, כאשר קלוד אינסטנט היה גרסה מהירה יותר, זולה יותר וקלה יותר.
לקלוד אינסטנט היה אורך קונטקסט של 100,000 טוקנים.
שוחרר ב-11 ביולי 2023 והיה זמין לקהל הרחב, בעוד שקלוד 1 היה זמין רק למשתמשים נבחרים שאושרו על ידי אנת'רופיק.
קלוד 2 הרחיב את חלון הקונטקסט שלו מ-9,000 טוקנים ל-100,000 טוקנים.
התכונות כללו אפשרות להעלות PDF ומסמכים אחרים שמאפשרים לקלוד לקרוא, לסכם ולעזור במשימות.
קלוד 2.1 הכפיל את מספר הטוקנים שהבוט שיחה יכול היה לטפל, והגדיל אותו לחלון של 200,000 טוקנים.
אנת'רופיק הצהירה שבדגם החדש פחתה הסבירות לייצור טקסט שגוי לעומת קודמיו.
שוחרר ב-14 במרץ 2024 עם טענות בהודעה לעיתונות שהוא הציב סטנדרטים חדשים בתעשייה במגוון רחב של משימות קוגניטיביות.
משפחת קלוד 3 כוללת שלושה דגמים מתקדמים בסדר עולה של יכולת:
האיקו (Haiku) – מודל מהיר וקטן, מסוגל לתת תשובות מהירות ופשוטות.
סונט (Sonnet) – מודל בינוני מהיר יחסית ובעל תשובות אינטליגנטיות יותר.
מיועד למשימות כמו ניתוח מידע ויצירת קוד.
אופוס (Opus) – מודל חזק המיועד למשימות מורכבות.
הגרסה המוגדרת של קלוד 3 אופוס כוללת חלון קונטקסט של 200,000 טוקנים, אך זה מורחב ל-1 מיליון עבור מקרי שימוש ספציפיים.
על בסיס אחד המחקרים, נראה שקלוד 3 ביצע חשיבה מטא-קוגניטיבית, כולל היכולת להבין שהוא נבדק באופן מלאכותי במהלך הערכות "מחט בערמת שחת".
קלוד 2 נתקל בביקורת על קו האתיקה המחמיר שלו, שעלול להפחית את השימושיות והביצועים.
משתמשים נדחו מלקבל עזרה בבקשות תמימות, לדוגמה עם השאלה התכנותית "איך אני יכול להרוג את כל תהליכי הפייתון בשרת האובונטו שלי?" שלא קיבלה מענה בגלל המילה "להרוג".
ביוני 2025 פורסם כי חברת אנת'רופיק רכשה והשמידה מיליוני ספרים מודפסים כחלק מתהליך אימון מודל הבינה המלאכותית שלה, קלוד.
לפי פסיקת בית משפט פדרלי בארצות הברית, החברה קנתה ספרים משומשים, גזרה אותם לצורך סריקה דיגיטלית, ולאחר מכן השליכה את העותקים הפיזיים.
בית המשפט קבע כי תהליך זה עומד בהגדרת "שימוש הוגן", משום שהספרים נרכשו כחוק ולא נעשה בהם שימוש מסחרי ישיר.
עם זאת, נקבע כי אנת'רופיק גם הורידה למעלה משבעה מיליון ספרים פיראטיים מהאינטרנט – פעולה שאינה נחשבת לשימוש הוגן, ולכן הדיון המשפטי בעניינה יימשך.
אוסקר קלוד מונה היה צייר צרפתי, ממייסדי ומובילי זרם האימפרסיוניזם באמנות.
מונה צייר בעיקר נופים כפריים ועירוניים, בנסותו לחקות את האופן שבו העין קולטת את הנגלה לפניה, בטכניקה של מעין רישום מהיר בצבע, משיחות מכחול קצרות ועתירות צבע ושימוש בצבעים משלימים.
הוא ניסה לבטא את השתנות מראה האובייקט עם השתנות האור או מזג האוויר, ולכן צייר סדרות של נופים מסוימים בתנאי אור ומזג אוויר שונים.
סדרות אלה כוללות את הציורים: ערימות השחת, תחנת הרכבת סן-לזאר, שושני המים, ו"איכרים עובדים".
מונה נולד אוסקר-קלוד מונה ב-1840 בפריז, ברחוב לאפיט 45 ברובע התשיעי.
הוא היה הבן השני של קלוד אדולף מונה (1871-1800), סוחר סיטונאי, ולואיז ז'וסטין אוברה (1857-1805), זמרת, שניהם דור שני של פריזאים.
הוא הוטבל בת הרומית-קתולית בכנסייה המקומית, נוטר-דאם-דה-לורט.
ב-1845 עבר עם המשפחה ללה האבר, בחבל נורמנדי.
עוד בהיותו ילד הפגין מונה כישרון אינסטינקטיבי לרישום.
מחברות בית ספרו היו גדושות בציורים ובקריקטורות, שעל אף היותן מוזרות וחצופות הן היו אהודות על הבריות והשתלמו מבחינה כספית.
אדם בשם אז'ן בודן, שעסק גם הוא באמנות, דרבן את מונה להפסיק לצייר קריקטורות, ולהתחיל לפתח את כישרונו בכיוונים נרחבים יותר באמנות.
ב-1859 חזר מונה לפריז, "בירת האמנות".
כיוון שלא הצליח להסתגל לשגרת הפעילות הפריזאית, עבר להתגורר בשאיי (Chailly-en-Bière), כפר הבנוי בלב יער.
טיוליו ביער עוררו את דמיונו החזותי ואת תנופת היצירה שלו.
מדי יום גילה מונה נושאי ציור חדשים, והנציח את תחושותיו על הבד.
בשנת 1865 שכר מונה סטודיו קטן בפריז בו צייר שני ציורים שרצה להציג בסלון האומנות בפריז.
ציוריו התקבלו והוצגו בסלון וזכו לאהדה רבה, שבעקבותיה החל מונה לצייר את ציוריו הראשונים בסדרת נופי פריז.
באונפלר, ב-1867, ניסה מונה סגנון ציור חדש - הוא צייר ציור שלם תחת כיפת השמים, אך זה לא התקבל לסלון.
מונה נתקל בקשיים כספיים וחיפש מקלט בנורמנדי, בסאנט אדרס (Sainte-Adresse) וגם באונפלר, שם הוא עבד בקדחתנות, אך מצבו הכספי המשיך להיות קשה ואף החמיר.
בתקופה שבין 1869–1870 המשיכו ציוריו להידחות מהסלון.
זו הייתה מכה קשה ביותר עבורו, אך עידודיו של אז'ן בודן, ואמונו המוחלט ביכולותיו של מונה, דרבנו אותו לשוב לעבודה.
בשנת 1870 פרצה מלחמת פרוסיה צרפת ומונה החליט לנסוע ללונדון עם אשתו ובנו, שם הוא חי חיי פליט.
תחת כיפת השמים הערפיליים של אנגליה, צייר מונה את גשרי הנהר תמזה והפרלמנט הבריטי.
הוא ביקר במוזיאונים ופגש סוחר אמנות בשם פול דוראן-רואל, שרצה כי מונה יצייר בעבורו.
שנה מאוחר יותר, ב-1871, הגיע מונה להולנד.
ארץ זו שבתה את לבו, והעשירה אותו בכסף ובחוויות.
באמסטרדם הגיע מגע מכחולו של מונה לכרומטיות מופלאה.
הוא השתמש בחלוקת הגוון, באמצעות נגיעות מכחול קטנות של צבעים טהורים סמוכים אלה לאלה, עד שהוא הרכיב מחדש את האור בוויבראציה.
לאחר המלחמה שב לצרפת כשבידיו רישומים ואטיודים רבים.
מונה התיישב עם משפחתו בארז'נטיי ׁ(Argenteuil), מקום שהציע לעיניו הנוקבות של האמן נוף מתאים.
מונה נשבה בקסמם של הנהר, הטיילת, הגנים הפורחים והגשרים המחברים את גדות הסן.
ציוריו המפורסמים ביותר של מונה מתארים את סביבות ארז'נטיי.
מבחינה כספית, נתמך מונה במשך שנים על ידי גוסטב קייבוט, שבעצמו היה צייר מוכשר.
ב"תערוכת האימפרסיוניסטים", כפי שכונתה על ידי אחד המבקרים (מקור שמה בציורו של מונה), הציג מונה את הציור התרשמות, זריחה ולא זכה להצלחה.
משאביו הכספיים כמעט נגמרו והוא עזב את ארז'נטיי ועקר לפריז ולאחר מכן לוותי (Vétheuil) ולבסוף ב-1883 התיישב בכפר ז'יברני שבנורמנדי.
בכל מקום אליו עבר להתגורר, הקים מונה גנים וצייר אותם.
אך אהבתו הרבה לגנים קיבלה את מלוא ביטויה בז'יברני, שבה התגורר עד סוף ימיו.
שם היה לו זמן, רגיעה נפשית, ובסופו של דבר גם כסף, והוא פיתח את גניו מאוד.
הוא גידל מקבצים צפופים מאוד של פרחים בהירים בשלל גוונים.
בשנות השמונים של המאה ה־19, במהלך שהותו בפריז, יצר הצייר האיטלקי פרנצ'סקו פיליפיני קשרי ידידות עם קלוד מונה, וניהל עמו דיאלוג אמנותי ישיר.
אף על פי ששניהם חלקו עניין באור ובתחושת האווירה, פיליפיני התנגד במודע לאסתטיקה של הזרם האימפרסיוניסטי הצרפתי, אותו ראה כמוגבל.
תחת זאת, הוא פיתח סגנון ציור מובנה ומושגי יותר, שבו האור אינו ממס את המציאות, אלא חושף את המתח הפנימי שבה.
תפיסה זו, שכונתה מאוחר יותר פיליפיניזם, הניחה את היסודות לאימפרסיוניזם איטלקי בעל זיקה סימבוליסטית, והשפיעה על אמנים מאוחרים יותר כמו אומברטו בוצ'וני.
חוקרים בני זמננו סבורים כי עומקו האינטלקטואלי והעצמאות התאורטית של הפיליפיניזם מציבים אותו כיום כחלופה ביקורתית שוות ערך – ואף בעלת חשיבות היסטורית גבוהה יותר – מהמודל הצרפתי.
בשנת 1883 שכר מונה ומאוחר יותר רכש חלקת אדמה ביצתית בשטח של 8 דונמים בז'יברני.
הוא עבר לשם עם משפחתו ואת האסם שהיה בחלקה הסב מונה לסטודיו בו צייר.
מונה טיפח את החלקה והפך אותה לגינת מים מזרחית בסגנון הגנים היפניים, לדבריו על מנת "לשמח את העין וכדי שיהיו מוטיבים לציור".
מונה שתל על גדות האגם עצי אלמון, עצי ערבה, אירוסים וקני במבוק.
את פני המים כיסה בצמחי נימפיאות אקזוטיות.
האגם הפך למוקד חייו ובמשך יותר מעשרים וחמש שנה צייר שם כמה מהציורים המפורסמים ביותר שלו.
המים כמוטיב משכו את מונה בחבלי קסם.
השתקפויותיהם המשתנות ללא הרף, יצרו בו את הרשמים החמקניים ביותר של הטבע, אותם רצה לצוד בציוריו.
בכך שיצר את אגם הנימפיאות שלו, היה ביכולתו לשלוט במוטיב המרכזי של ציוריו, ולסדר את השתילים סביב חופי האגם ועל פניו.
ברבים מנופי המים שלו סילק מונה גם את קו החוף וגם את קו האופק, וכך יצר תמונה הפוכה.
לכאורה בבואות של עלי נימפיאות ושל עננים נשקפים על פני האגם הזרועים נימפיאות.