tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שאין ראיות לכך שהצוללת ניסתה להתקיף כוחות אמריקאים, רוזוולט טען בשיחה ש"לא ניתן היה לטעות בזיהוי [ה-Greer] כספינה אמריקאית" וש"הצוללת ירתה בכוונה טורפדו לעבר ה-Greer".
הוא ניצל את התקרית כדי להנחות את הצי האמריקאי לירות לעבר כלי שיט גרמנים או איטלקים שנמצאו באזור שנחשב על ידי ארצות הברית כ"אזור הגנה ימי".
הצגת התקרית כעילה למדיניות ישירה יותר נגד מדינות הציר עזרה להתקבלותה של מדיניות זו באהדה.
כך למשל, השיחה שודרה בפני קהל של 8,000 איש שהגיעו לשמוע את צ'ארלס לינדברג, דובר בולט בעד בדלנות, באותו היום, וחלק מהקהל קרא לעברו קריאות בוז.
יומיים לאחר המתקפה על פרל הארבור שידר רוזוולט שיחה נוספת, בה הוא אמר למאזינים "אנו עכשיו במלחמה.
כולנו בתוכה – עד הסוף".
שידור זה היה גם חלק ממגמה חדשה באופן המסגור של המלחמה, כעימות יחיד וכולל ולא כשורה של עימותים נפרדים.
יפן, הוא אמר למאזינים, בחרה בדרך "מקבילה לזו של היטלר ומוסוליני באירופה ובאפריקה.
היום היא הפכה ליותר ממקבילה.
זהו שיתוף פעולה ממשי, כה מחושב שכל היבשות בעולם וכל האוקיינוסים נחשבים עתה בעיני האסטרטגים של מדינות הציר כשדה קרב ענק אחד".
מעט יותר מחודש לאחר הכרזת המלחמה על יפן שידר רוזוולט את אחת השיחות שנחשבות לאחת מהאפקטיביות ביותר שלו, ואשר הצליחה לעורר תקווה בציבור למשך זמן מה.
רוזוולט ניצל את המועד – יום הולדתו של וושינגטון – כדי ליצור הקבלה בין המצב האקטואלי למצב בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
גם אז היו בכל 13 המושבות "גיס חמישי – ואנשים אנוכיים, אנשים קנאים, אנשים מפוחדים, שטענו כי מטרתו של וושינגטון חסרת תקוה ושעליו להגיע לשלום במשא ומתן".
רוזוולט הבטיח שבניגוד לאלו שדורשים כעת להגיע למשא ומתן עם מדינות הציר, ארצות הברית תמשיך במלחמה ותביא לניצחון בעלות הברית.
חידוש רטורי מרכזי בשיחה זו היה הבקשה מהמאזינים שיפרשו בפניהם את מפת העולם ויאתרו בה את המקומות שעליהם הוא ידבר בזמן השיחה.
הודעה על כך שהמאזינים יזדקקו למפה פורסמה עוד לפני הנאום, והעיתונים פרסמו את מפת העולם על עמוד כפול.
לאורך השיחה הוא הזכיר למאזינים מספר פעמים להסתכל על המפה וכך יצר תחושה של היכרות עם המצב, חוויה של "הקשבה אקטיבית שרק נאום ברדיו מאפשר", וקידם את התפיסה כי המלחמה היא עימות גלובלי ומחייב.
רוזוולט המשיך לעדכן את אזרחי ארצות הברית במתרחש במלחמה באמצעות השיחות ליד האח, אמצעי שאיפשר לו מגע ישיר עם העם ולעקוף את עורכי העיתונים ואנשי התקשורת.
השידורים לאורך המלחמה השתמשו באמצעים רטוריים שונים, שמצד אחד היוו ניסיון להפוך את המלחמה לנושא אישי, רגשי ואינדיבואלי יותר (לדוגמה, סיפורי קרב על לוחמים אינדיבידואלים שרוזוולט חלק עם מאזיניו באפריל 1942), ומצד שני ליצור רושם של חיבור בין עבר, הווה, ותקווה לעתיד טוב יותר.
השיחה האחרונה, על המלחמה ובכלל, שודרה ב-12 ביוני 1944.
חוקר תולדות הרדיו, ג'ון דנינג (Dunning), כתב ש"הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שפלח רחב באוכלוסייה יכול היה להאזין ישירות לדבריו של ראש הרשות המבצעת ולעיתים קרובות מיוחסת האהדה הציבורית הרחבה של רוזוולט לשיחות ליד האח".
אחוזי ההאזנה הממוצעים לשיחות על האח עמדו על 18% לפני המלחמה ועל 58% במהלכה.
השיחות משכו יותר מאזינים מאשר רוב תוכניות הרדיו הפופולריות של התקופה, שלהם האזינו בין 30% ל-35% מהמאזינים.
לשיחה שקיים רוזוולט ב-29 בדצמבר 1940 האזינו 59% מקהל המאזינים.
הנאום שאותו נשא ב-27 במאי 1940 זכה ל-70% האזנה, והשידור שהתקיים ב-9 בדצמבר 1941, יומיים לאחר המתקפה על פרל הארבור ויומיים לפני הכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית, דורג על ידי חברת הופר עם שיא של מעל 62 מיליון מאזינים על פי ההערכות, שהיוו 79% מכלל מאזיני הרדיו.
מעל 61 מיליון מאזינים האזינו לנאום ששידר רוזוולט ב-23 בפברואר 1942 בפעם הראשונה מאז הצטרפות ארצות הברית למלחמה, ובו התווה הנשיא את מטרות המלחמה העיקריות.
במהלך נאום זה ביקש רוזוולט ממאזיניו לשים לפניהם את מפת העולם בעודם מאזינים לו.
לכותבי נאומיו אמר הנשיא: "אני עומד לדבר אודות מקומות מוזרים שרבים מהם לא שמעו עליהם מעולם – מקומות שהם כעת אתרי הקרבות שמתנהלים למען עתיד האנושות...
אני מעוניין להסביר לאנשים דבר כלשהו על גאוגרפיה – מה הבעיות הניצבות לפנינו ומה צריכה להיות האסטרטגיה הכוללת של המלחמה...
אם הם יצליחו להבין את הבעיה ואת הכיוון שאליו אנו חותרים, אני סמוך ובטוח שהם יהיו מסוגלים לקבל כל סוג של חדשות רעות שינחתו עלינו".
המכירות של מפות ואטלסים חדשים הגיעו אז לשיעור חסר תקדים, ובמקביל, הוציאו אנשים רבים מפות ישנות מהמחסנים שלהם ותלו אותן על קירות בתיהם.
הניו יורק טיימס כינה את הנאום הזה כ"אחד הגדולים בקריירה של רוזוולט".
חתן פרס נובל לספרות סול בלו נזכר באחת מהשיחות ליד האח ששמע בעודו מתהלך ברחובות שיקגו בליל קיץ.
"החום עוד לא גרם להשלת עלי הבוקיצות ונהגים עצרו תחתם, נעמדו פגוש מול פגוש והדליקו את מכשירי הרדיו במכוניותיהם כדי להקשיב לרוזוולט.
הם פתחו את החלונות והדלתות של כלי הרכב, ובכל מקום נשמע קולו של הנשיא בעל המבטא האופייני למדינות החוף המזרחי, שבנסיבות אחרות היה מקניט את אנשי המערב התיכון.
יכולת לעקוב אחריו מבלי להחמיץ אף מילה בעודך מתהלך ברחובות.
יכולת לחוש שאתה מצטרף לאותם נהגים אלמוניים, גברים ונשים, המעשנים את הסיגריות שלהם בדממה, פחות מתייחסים לתוכן מילותיו של הנשיא כמאשרים את הצדק שבדבריו, ויותר שואבים ביטחון מהם".
רמה זו של אינטימיות עם הפוליטיקה גרמה לאנשים לחוש כאילו הם חלק מתהליך קבלת ההחלטות של הממשל, ורבים הרגישו עד מהרה שהייתה להם היכרות אישית עם הנשיא, ומעל הכל, ביטחונם בו גבר.
העיתונות הקונבנציונלית החלה לפתח הערכה כלפי רוזוולט בשל העובדה שגם היא קיבלה גישה חסרת תקדים לנעשה בחדרי הממשל.
בהיסטוריה של הרדיו נחשב רוזוולט לאחד המנהיגים שהתחברו בצורה המשפיעה ביותר לשידורי הרדיו.
כל נשיאי ארצות הברית מאז רוזוולט נשאו נאומים תקופתיים אל העם האמריקאי, בתחילה ברדיו ומאוחר יותר גם באמצעות הטלוויזיה והאינטרנט.
הנוהג של נאומים תקופתיים סדירים החל ב-1982 כאשר הנשיא רונלד רייגן החל לשדר נאומים ברדיו מדי שבת.
שׂיחוֹן הוא ספר יעץ הכולל קטעי שיחות מוכנים מראש (שאלות ותשובות) מתורגמים זה מול זה משפה לשפה.
השיחון נועד לתיירים או אנשי שירות הבאים במגע עם אוכלוסיות דוברות שפה זרה.
השיחות מסודרות לפי תחומי הידברות נפוצים (כגון במסעדה, בבית המלון, אצל הרופא, בתחנת הרכבת) ומיועדות לאפשר שיחה אינפורמטיבית בין דוברי שפות שונות.
בנוסף כולל השיחון כללים לביטוי נכון של מילים בשפת היעד, הערות לגבי הדקדוק וכן התייחסויות לתרבות, נימוס ומנהגים מקובלים.
השיחון נועד להיות כלי שימושי ולפיכך הוא קל-משקל וקל להתמצאות.
השיחונים הראשונים הופיעו בימי הביניים נועדו לצליינים לארץ הקודש וכללו תרגום משפות אירופאיות עיקריות לעברית וליוונית
במאה ה-15 החלו להופיע שיחונים לסוחרים.
על דרך המשי נפוצו שיחונים שכללו ביטויים נפוצים בשפת סכה (סקיטו־ח'ואטנזית) ובסנסקריט.
שיחות לנוער הוא ירחון לילדים ונוער, שהוציאה הוצאת הספרים קה"ת מטעם המרכז לענייני חינוך של חסידות חב"ד, בין השנים תש"ב, 1941 – תש"ן, 1990, בעריכת הרב ד"ר ניסן מינדל.
הירחון יצא בשפות יידיש, אנגלית, עברית, ספרדית, איטלקית וצרפתית והכיל מדורים מגוונים בנושאי יהדות, היסטוריה וטבע.
כתב העת החל לצאת בברוקלין בתחילת שנת ה'תש"ב (1941) בשפת היידיש במתכונת דו-שבועון, תחת השם "שמועסן מיט קינדער און יוגנד".
בייסודו ובעריכתו של העורך החב"די ניסן מינדל, ובתמיכת האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון.
בהמשך יצא גם בשפה האנגלית והופץ ברחבי ארצות הברית וברחבי העולם באמצעות דואר, חלקו דרך שלוחי חב"ד במדינות שונות.
עיצוב עמוד השער נעשה בידי הצייר והאמן היהודי נטע קוזלובסקי, שחתימתו מתנוססת בשולי השער.
ואילו עיצוב המדורים החל מגיליון חודש טבת תש"ה, נעשה על ידי הצייר והמעצב מיכל שוורץ ועל פי הוראות מפורטות של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, בהם הורה לו על פרטי הציורים, על לוגו מסוים שיהיה "בסגנון הדומה לדיק טרייסי" ועל מדור אחר שיהיה דומה לסגנונו של רוברט ריפלי.
לפעמים הגיה הרב שניאורסון את התוכן במדורי העיתון.
בשפה העברית הגיליון החל לצאת באלול ה'תשט"ז (1956) כירחון, בעידוד רבי מנחם מנדל שניאורסון.
התוכן תורגם לעברית על ידי אברהם מייזליש ונפתלי קראוס.
מטה העיתון בישראל היה בתל אביב, משם הופץ ברחבי הארץ.
את העיתון פרסם באיטליה בתרגום לאיטלקית הרב גרשון מנדל גרליק באמצעות צוות מתרגמים, וכן בצרפת יצא גם תרגום צרפתי שהוציא הרב רפאל וילישנסקי.
בשנות ה-70 החלו לצאת לאור סדרות ספרים המאגדות את כל הגליונות שיצאו, הסדרות הושלמו עם סגירת העיתון.
בעברית יצאה סדרת ספרים עם כל גליונות "שיחות לנוער" ב-9 כרכים (בעריכת הרב טוביה בלוי).
באנגלית וביידיש יצאו סדרות הכוללות את הגליונות ב-13 כרכים.
בתחילת שנות ה-2000 העיתון החל לצאת מחדש בפורמט צבעוני המבוסס על "שיחות לנוער" המקורי על ידי ליאור אליהו.
כמו כן, אליהו החל להוציא את העלונים בסדרת כרכים מחודשים בתוספת צבע ותמונות מעודכנות, אך פרויקטים אלו נגדעו לאחר כ-4 שנים, בהם יצאו כ-2 כרכים, עם פטירת העורך.
מדור מתחלף ובו סיפורים ותכנים אודות החודש העברי הנוכחי או אירועים וחגים שאירעו בחודש זה
נפלאות הטבע, מדור שכתבה אשתו של הרב ניסן מינדל.
המדור סקר בעלי חיים, צמחים, תופעות טבע ועוד
גדולי ישראל, סקירה על דמות תורנית מההיסטוריה היהודית
לקורא הצעיר, מדור מנוקד לילדים צעירים
זכור אל תשכח, מסרים יהודיים שונים בנושאי חגים ומועדים
ואני תפילתי, אודות קטע מהתפילה
פינת הפלא (בשפות אחרות: פינת הסקרנות), מדור מאויר על ידי מיכל שוורץ
סיפור קצר או משל בעל מסר
ברשימה זו מופיעים מדורים בולטים שהופיעו ברוב הגליונות במשך השנים.
מלבדם היו עשרות מדורים נוספים; חלקם הופיעו בגיליון בודד וחלקם למשך תקופה קצרה, בשנה מסוימת או יותר, בהם מדורים הסוקרים תקופה היסטורית מסוימת למשך מספר גיליונות, סיפורים קצרים, סיפורים בהמשכים, מדורים תורניים, מדורי חדשות, פרסים והגרלות, ומדורי המשכים נוספים שיצאו במספר פרקים או חלקים.
ספרים המבוססים על מדורים בעלון
"חגי ישראל ומועדיו", 2 כרכים
"מה שסיפר לי סבא", 4 כרכים
שיחות פריז הוא אוסף של נאומיו של עבד אל-בהאא', שנשא בעת שהותו בפריז בשנת 1911 בשלבים הראשונים של מסעותיו למערב.
הספר פורסם בשנת 1912 במקור תחת הכותרת "שיחות שנשא עבד אל-בהאא בפריז", ( בצרפתית Les Causeries d'`Abdu'l-Bahá à Paris).
עבד אל-בהאא הוא בנו הבכור של בהאא אללה מייסד הדת הבהאית.
שוגי אפנדי, ראש הדת הבהאית במחצית הראשונה של המאה העשרים, ונכדו של עבד אל-בהאא אמר כי אף על פי שהטקסטים אינם מאומתים, הם עדיין בעלי ערך עבור המאמינים שיכולים להסתייע בהם.
עדיין מתנהל מחקר שמטרתו לקבוע אילו חלקים הם אותנטיים.
עבאס אפנדי לקח את התואר 'עבד אל-בהאא' ("משרת תפארת האל") לאחר פטירת אביו ב-29 במאי 1892. בהאא אללה מינה אותו בצוואתו (כתאב-י עהדי) כיורשו וכאחראי על הנהגת הקהילה הבהאית, וכאחראי והמוסמך הבלעדי על תרגום ופרשנות של כתביו.
אף על פי שהיה עצור במשך שנים רבות על ידי האימפריה העות'מאנית, הוא עדיין הצליח לתרום להפצת האמונה הבהאית מעבר לגבולות המזרח התיכון, בעיקר באמצעות קשר ישיר עם המאמינים המערביים הראשונים.
כמנהיג החדש של הקהילה הבהאית, עבדאל-בהאא היה מודע לחלוטין לתפקידו, למחויבותו להסביר את חזונו של אביו ולאחריותו להפיץ אותו בעולם.
עלכן, לאחר שחרורו מהשבי על ידי הטורקים הצעירים בשנת 1908, החל עבדאל-בהאא בגיל 67 במסע במטרה להציג באופן אישי את עקרונות הדת הבהאית בפני העולם המערבי.
מסעו הראשון מחוץ לארץ ישראל ואיראן היה למצרים בשנת 1910 שם שהה כשנה, ואחריו מסע קרוב לחמישה חודשים בצרפת ובבריטניה בשנת 1911. לאחר שחזר למצרים, יצא שוב למסע הפעם לצפון אמריקה ב-1913 שנמשך כמעט שמונה חודשים במהלכו ביקר בערים רבות ברחבי ארצות הברית, גם במונטריאול בקנדה.
לאחר מסעו בצפון אמריקה חזר וביקר במדינות שונות באירופה, בהן צרפת, בריטניה וגרמניה במשך שישה חודשים, ואחריה שהייה של שישה חודשים במצרים חזר לחיפה.
במהלך מסעותיו השתתף עבד אל-בהאא במפגשים, נשא נאומים, ענה על שאלות וקירב לבבות.
ביקוריו במערב נתנו לקהילה הקטנה המערבית הבהאית הזדמנות לגבש ולאמץ חזון רחב יותר של הדת; הדת החדשה משכה את תשומת ליבם של מנהיגים דתיים, אקדמיים וגם ופעילים חברתיים והסיקור העיתונאי סייע בפרסום ברבים את המסר האלוהי.
עבד אל-בהאא הגיע לפריז לאחר ביקור בלונדון, ב-3 באוקטובר 1911 ושהה בה במשך תשעה שבועות, עד 2 בדצמבר 1911. בבירה הצרפתית סייע בידיו איפוליט דרייפוס-בארני ואשתו לורה דרייפוס-בארני, וכן על ידי ליידי בלומפילד מלונדון.
בני הזוג דרייפוס-בארני תרמו רבות להצלחת שהותו של עבד אל-בהאא בפריז, הם היו מהראשונים שאימצו את הדת הבהאית ועמלו על הפצתה שם.
הם תרגמו לצרפתית חלק גדול מיצירות בהאא אללה, שנתיים לפני בואו של עבד אל-בהאא לפריז, הכינו בכך את הקרקע לקראת בואו של עבד אל-בהאא ותרמו להצלחת הביקור.
בין ה-16 באוקטובר ל-26 בנובמבר העביר מנהיג האמונה הבהאית הרצאה כמעט מדי יום ולפעמים אפילו מספר הרצאות ביום.
רוב ההרצאות והמפגשים התקיימו במעונו.
עבד אל-בהאא עזב את צרפת ב -2 בדצמבר 1911 והמשיך במסעו למערב.
אנו חווים את פרסום שיחות פריז לארבע נשים אנגליות שתיעדו את ההרצאות והשיחות, ליידי שרה לואיזה בלומפילד, שתי בנותיה - מרי אסתר בלומפילד ורוז אלינור ססיליה בלומפילד - וכן ביאטריס מריון פלאט.
עבד אל-בהאא דיבר פרסית, ואילו מר דרייפוס-בארני ואשתו תרגמו את דבריו לצרפתית.
רק מאוחר יותר תרגמה ליידי בלומפילד לאנגלית את כל התמליל של הנאומים שנשא ראש הקהילה הבהאית.
בהמשך תורגמה היצירה לצרפתית על ידי ביאטריס מריון פלאט, בשנת 1939; הגברת לינץ 'וגברת דרייפוס-בארני תרמו להדפסת הספר בז'נבה.
הגרסה המקורית פורסמה כאמור בשם "שיחות שנשא עבד אל -בהאא בפריז" הכילה אז רק את נאומי עבד אל-בהאא בפריז בין חודשי אוקטובר -דצמבר 1911. מהדורה שנייה, שפורסמה בשנת 1915, הכילה את השיחות שהתקיימו באנגליה.
שיחות פריז התפרסמו גם בארצות הברית תחת הכותרת "חכמת עבד אל-בהאא ".
החלק הראשון מכיל תמלול הנאומים שנשא עבד אל-בהאא בין ה-16 באוקטובר ל-26 בנובמבר 1911. המסע של ראש הקהילה הבהאית לאירופה התנהל כאמור ערב מלחמת העולם הראשונה, ועבד אל-בהאא התאים את נאומיו לקהל היעד ולתהפוכות התקופה.
הוא שם את הדגש על החשיבות על הסולידריות בין העמים (היופי וההרמוניה ברבגוניות, שיחה 15 מה 28 באוקטובר.
הוא היה גם מודע היטב לעובדה שביקורו בפריז מתקיים במדינה בעלת מסורת נוצרית ועל כן נדרש להציג את עמדת הדת שאליה מטיף ביחס לנצרות ולתפישת המשיחיות.
הוא הרבה להיתיחס לישו במרבית שיחותיו ואף השווה אותו להתגלות של בהאא אללה.
הוא אף טען שעבור בהאא אללה ישו הוא אכן המשיח שהיהודים ציפו לו אך מאנו וסירבו להכיר בו.
בהקבלה בהאא אללה ממלא אף הוא הציפיות המשיחיות והדת הבהאית מתאימה את המסורת להקשר המודרני (שיחה מספר 16, מיום 30 באוקטובר).
הוא נידרש לספר על ההיסטוריה של בהאא אללה ועל העקרונות הבסיסיים של הדת (במיוחד בשיחות מנובמבר 6 וה 8).
בנאומים הבאים, עבד אל-בהאא פנה לקהל שלו בדברי עידוד ובשלל עצות והמלצות ליישום עקרונות הדת, כגון "הבהאים חייבים לשאוף בכל ליבם לשפר את מצבה של האנושות" או "אל תתייאש מלהיות במספרים קטנים" שיחות מנובמבר 19 ו 20.
החלק השני של הספר מוקדש לעקרונות האמונה.
עבד אל-בהאא ציין בקצרה בנאום בפני האגודה התאוסופית את אחד-עשר עקרונות יסוד של האמונה כפי שבהאא אללה הצהיר עליהם.
עיקרון ראשון: חיפוש אחרי האמת
עיקרון שני: אחדות המין האנושי
עיקרון שלישי: הדת כגורם מאחד
העיקרון הרביעי: יחסי גומלים בין הדת והמדע
העיקרון החמישי: ביטול דעות קדומות
העיקרון השישי: הזדמנות שווה לפרנסה
העיקרון השביעי: שוויון בפני החוק
העיקרון התשיעי: הפרדה בין דת לפוליטיקה
העיקרון העשירי: חינוך והדרכת נשים
העיקרון האחד-עשר: כוחה של רוח הקודש
עבד אל-בהאא פירט את העקרונות בזה אחר זה בעשרה מפגשים שקיים במעונו בפריז בין ה-10 ל-18 בנובמבר 1911.
עיקרון ראשון: חפש אחרי האמת.
על בני האדם לחפש את האמת המשותפת לכל הדתות.
ההבדלים ביניהן נובעים כתוצאה מדעות קדומות, וזו הסיבה שעל בני האדם להיפטר מכל הדעות הקדומות כדי לגלות את האמת.
עיקרון שני: אחדות המין האנושי.
לכל הגברים והנשים יש מקור זהה: כולם נולדו מחלציו של אדם.
כולם שווים בפני אלוהים, ללא הבדל של לאום.
כולם נוצרו על ידי אותו אל.
עקרון שלישי: הדת כגורם מאחד.
ייעודה של הדת לאחד בין הבריות, להפיח בקרבם רוחניות ולהאיר את נשמתם.
בכך היא תורמת למניעת חוסר הסכמה.
עיקרון רביעי: יחסי גומלים בין דת למדע
דת אינה יכולה להתקיים ללא מדע.
שניהם נחוצים כדי שהאדם יגיע לאמת.
כל דת השוללת את המדע דוגלת למעשה בבורות.
עבד אל-בהאא הסביר שלדת יש שני היבטים חיוניים: ההיבט הרוחני וההיבט המעשי.
ההיבט הרוחני לא משתנה לעולם, מכיוון שכל הנביאים העבירו את אותה אמת, בעוד שההיבט המעשי, כולל טקסים וצורות דת חיצוניות, חייב להסתגל לצורכי השעה.
זו הסיבה שהצד הרוחני הוא החשוב יותר.
המנהיג הרוחני המשיך ואמר שכאשר הדת תתנער מאמונות התפלות, המסורות והדוגמות הבלתי מובנות, היא תשיג התאמה עם המדע.
אז יופיע בעולם כוח מאוחד גדול שישים קץ לכל המלחמות והסכסוכים.
העיקרון החמישי: ביטול דעות קדומות.
דעות קדומות הן מקור לשנאה ולמחלוקת בין האנשים.
עלינו להתייחס לכל האנושות כחלק מגזע אחד, החיים במדינה אחת.
הרעיונות של דת, גזע ולאום שהונהגו על ידי האדם הן הסיבות למחלוקות המתעורריות ביניהם.
כל האנושות מקורה בבריאה אחת וכולם שווים בפני האל.
עיקרון שישי: הזדמנות שווה לפרנסה.
לכל אדם יש זכות לחיות ברווחה מסוימת.
כל אחד אמור להיות מסוגל להתפרנס בכבוד ולאכול לשובע.
על מנת שתשרור הרמוניה יש להימנע מחיי מותרות בעוד שאחרים אינם משיגים את צרכם.
העיקרון השביעי: שוויון בפני החוק.
כולם שווים בפני החוק ועל ידי כיבוד החוק תתקיים אחווה וסולידריות בין בני האדם.
עבד אל-בהאא המליץ על הקמת בית משפט עליון שמשימתו לדון בסכסוכים בין העמים וימנע בכך פרוץ מלחמות.
הוא גם המליץ על כינון שפה אוניברסלית שתאומץ על ידי כולם, בנוסף לשפת האם, ותהווה גשר בין העמים.
העיקרון התשיעי: הפרדה בין דת לפוליטיקה.
עניינה של דת לדאוג לצד הרוחני והמוסרי בעוד הפוליטיקה מטפלת בצד הגשמי של החיים, האינטרסים שלהם אינם זהים.
זו הסיבה העיקרית המחייבת הפרדה טוטלית בין הדת לפוליטיקה.
לנשים יש זכויות שוות לאלה של הגברים בענייני דת וחברה, אם בחלק כלשהו של העולם המין הנשי נחשב לנחות מהמין הגברי, הדבר מעיד על בורות ולא על חוק הטבע.
עבדאל-בהאא דיבר באופן ספציפי על חינוך נשים, כי דור העתיד כולו תלוי בחינוך של הנשים לילדיהן.
עבד אל-בהאא מודה שהנשים במזרח לרוב אינן זוכות עדיין לגישה לחינוך.
עיקרון אחד-עשר: כוחה של רוח הקודש.
התפתחות רוחנית יכולה להתקיים רק בזכות רוח הקודש המוקנת לנביאים ומדריכה אותם אל האמת.
היא המסייעת בידם להוביל את האנושות לדרך הנכונה ומקנה להם הכוח להשפיע על רבבות בני האדם.
כך אנו לומדים מהדוגמה של ישו והשליחים.
עבד אל-בהאא סים הנאום תוך הבעת אמונה ותקוה שרוח הקודש תנחה את המאמינים והם יאירו באמונתם על העולם.
עבדאל-בהאא סיים את שיחתיו בכך שהוא האיץ במאזיניו לשאוף לחיות ולפעול תמיד בהתאמה מוחלטת לתורתו ולחוקותיו של בהאא אללה.
במפגש האחרון ב-1 בדצמבר המנהיג הרוחני נפרד מתלמידיו.
הוא הביע הערכה או משאלה שהיסודות שהניח יישאו פרי, והקהילה הבהאית תתרחב ותפרח ואור רוח הקודש תאיר את פריז.
הוא השווה את התנאים לאלו ששררו בתקופת ישו, שתחילה מספר המאמינים היה מצומצם אך עד מהרה מספרם גדל ופרח והביע את אמונתו שגורל זהה מצפה למאמנים הבהאים אשר זכו כבר בחסדי האל.
הודות לבהאא אללה הקהילה זכתה ליסודות חזקים "דבריו אמת, וצוואתו היא שפע של אמת ורוח חיים".
הפרק השלישי הוא תקציר של ביקור עבד אל-בהאא בלונדון, ביקור קצר לעומת ביקורו בפריז (4 לספטמבר – 23 בספטמבר 1911).
הפרק כולל תמלול של מספר מצומצם של נאומים שניתנו בבתים פרטיים, בתי תפילה ומוסדות כגון האגודה התאוסופית, וכן שאלות ותשובות במספר נושאים רוחניים כגון מטרת החיים, הדת והעשייה הדתית, הרוע והנפש.
עבד אל-בהאא הרחיב גם בדרשה בנושא אהבת האל לאנושות, אהבת האדם לאלוהות ואהבת בני האדם איש לרעהו.
ליידי בלומפילד אירחה בלונדון את עבד אל-בהאא, התלוותה אליו ותרגמה את דבריו.
היא פרסמה אותם בספר "עבד אל-בהאא בלונדון" ב-1912. היא לא הסתפקה בדיווח על השיחות אלא הרחיבה בתיאורים על קבלות הפנים שזכה להן, על המפגשים החברתיים, ההתרשמות שעשה על מארחיו, הביקור בעיר והראיונות לעיתונות.
הנושאים שהועלו בעת הביקור בלונדון ועיקרי המסרים היו זהים במהותם לאלו שהועלו בפריז אך השהות הממושכת בעיר אפשרה הרחבה והעמקה של התכנים.
משה שרון, הדת הבהאית וכתב הקודש שלה - הספר הקדוש ביותר, הוצאת כרמל, 2005; מהדורה שנייה, מתוקנת ומורחבת, תשס"ח 2008
שיחות הרב צבי יהודה הוא שמה של סדרת ספרים בה מובאות שיחותיו התורניות של הרב צבי יהודה הכהן קוק, שיחות שמסר כראש ישיבת מרכז הרב.
את הסדרה ערך הרב שלמה אבינר.
בשנת ה'תשל"ט החלה הסדרה לצאת כחוברות, ולאחר מספר שנים נערכה כסדרת ספרים.
בספרים מוגשים דברי הרב צבי יהודה בלשונו של העורך, הרב אבינר.
בתשעת החודשים הראשונים של יציאת החוברות, עקב הרב צבי יהודה בקפדנות אחרי העריכה והעיר הערות.
בנוסף, הוציא הרב אבינר גם כמה ספרים של שיחות משוכתבות כלשונן, בצירוף דיסקים עם הקלטה של השיחות.
עורך משנה של הסדרה הוא הרב זאב נוימן.
הסדרה יצאה לאור בהוצאת "ספרית חוה".
שיטתו של הרב צבי יהודה בשיחותיו
לראות את דברי התורה במבט כולל ומקיף
בשונה מפרשנות קלאסית העוסקת בביאורי פסוקים ועניינים בתורה, לדברי הרב צבי יהודה מטרתו בשיחותיו היא לפגוש את כללות התורה, את דבר ה' המתגלה בתורה.
הרצי"ה דגל בלימוד שיטתי עמוק ומקיף של ספרות האמונה היהודית, בדגש על ספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי.
גישה זו ניכרת הן בסוגי הנושאים בהם עסק בשיחותיו, והן בתכני השיחות על כלל הנושאים.
בדרך זו, לדידו של הרצי"ה, מתקיימים דברי רבי אלעזר בן שמוע "דע מה שתשיב לאפיקורוס":
חמשה חומשי תורה - חמישה כרכים
מועדי ישראל (לרבות המועדים שנתחדשו במדינת ישראל: יום העצמאות ויום ירושלים) - שני כרכים
נושאים שונים: תלמוד תורה, ארץ ישראל, מסילת ישרים, עם ישראל, סגולת ישראל, מידות, בניין הבית ועוד - עשרה כרכים
ספר אורות - שלושה עשר כרכים
אורות התשובה - שני כרכים
בנוסף, הרב אבינר הוציא סדרה של שיחות מוקלטות ומשוכתבות (ולא ערוכות) על נ"ך, עקבי הצאן, אורות התורה, אורות התשובה, הכוזרי, קנין תורה - שישה כרכים.
שיחות עם חברים היא סדרת טלוויזיה בריטית של ה-BBC, המבוססת על רומן באותו שם משנת 2017 מאת הסופרת האירית סאלי רוני.
הסדרה פותחה על ידי חברת Element Pictures עבור BBC Three והולו בשיתוף עם הערוץ האירי RTÉ.
זהו העיבוד השני של צוות זה לרומן של רוני אחרי "אנשים נורמלים" בשנת 2020.
הסדרה הוקרנה בבכורה ב-15 במאי 2022 וכללה 12 פרקים.
הסדרה מתארת את סיפורן של פרנסס (אליסון אוליבר) ובובי (סשה ליין), שתי סטודנטיות שניהלו בעבר מערכת יחסים וכיום הן חברות טובות.
השתיים מכירות את מליסה אותה מגלמת ג'מימה קירק, אמנית המבוגרת מהן.
זו מכניסה אותן לחייה ומכירה להן את בן זוגה ניק (ג'ו אלווין).
החברות מעמידה במבחן את הקשר בין פרנסס ובובי והן את נישואיהם של מליסה וניק.
סשה ליין – בובי קונולי
ג'ו אלווין – ניק קונווי
ג'מימה קירק – מליסה קונווי
בפברואר 2020, פורסם שהרומן "שיחות עם חברים" יהפוך למיני-סדרה בת 12 פרקים, ושרוב הצוות היצירתי מאחורי העיבוד של הרומן השני של רוני, "אנשים רגילים", כולל הבמאי לני אברהמסון, והתסריטאית אליס ברץ', גויסו לעיבוד הזה.
מארק או'הלורן, מהדה מקיו וסוזן סון הי סטנטון נוספו כתסריטאים, וליין וולהם צורפה כבמאית.
בפברואר 2021 פורסם על ליהוקם של ג'ו אלווין, ג'מימה קירק, סשה ליין ואליסון אוליבר לתפקידים ראשיים.
שלב הצילומים החל באפריל 2021, בצפון אירלנד.
המיקומים כוללים את צפון אירלנד, אירלנד ומחוצה לה.
השחקנים והצוות נצפו על הסט בבריי, מחוז וויקלו ביולי.
הסדרה הוקרנה בבכורה ב-15 במאי 2022, ב-BBC Three ובהולו.
הקרנת בכורה ב-RTÉ One הייתה ביום רביעי 18 במאי עם פרק באורך מלא.
חברת Endeavour Content תפיץ את הסדרה בעולם.
שיחות מילואים היא סדרת טלוויזיה של כאן 11 מתאגיד השידור הישראלי יצירתם של אהוד עזריאל מאיר ואופיר בועז המשחקים את הדמויות בסדרה, בבימוי אופיר בועז ובהפקת דנה שלהב המציגה הופעת אורח.
כל פרק מתחיל בקולה של סמלת המבצעים, אורית נבון, הקוראת לצוות "מטרוניטא" ובודקת את מצבם או את מיקומם.
אופיר ואהוד, צמד חיילי מילואים, מדברים ביניהם כדי "להעביר את המילואים" עם פק"ל קפה ושתי כוסות זכוכית.
בכל פרק הם נמצאים במיקום אחד, אפייני לאימוני מילואים, כמטווח, גדר בטון בשדה או בתרגיל מארב בשטח.
הפרק מסתיים בכך שסמלת המבצעים קוטעת את דבריהם ושואלת אם הכל תקין.
הצילומים נעשו לרוב באזורי אימונים בדרום, כמו גבעות גורל ובית גוברין - מרשה.
אופיר - רזה והמגולח, מספר על מצב שלו עם אישה כלשהי, אשתו בבית, מוזגת בבר, או בת כיתתו משנים עברו העומדת ליד תחנת האוטובוס.
בשעת הסיפור נראית הסצנה, כשקולו המספר של אופיר מדבב את כל הדמויות המדברות.
שיחות עם אלוהים היא סדרת ספרים מאת ניל דונלד וולש.
הספרים כתובים כדיאלוג שבו המחבר שואל שאלות ואלוהים עונה.
הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 1995 וזכה להצלחה רבה.
הספר היה במשך 137 שבועות ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
בריאיון עם לארי קינג, סיפר וולש כיצד התחיל לכתוב את הספרים: בתקופה קשה בחייו הוא התיישב וכתב מכתב כועס לאלוהים, בו שאל שאלות רבות בנוגע לחייו ומדוע הם אינם עובדים.
לאחר שכתב את השאלות, שמע קול אומר: "אתה באמת רוצה תשובות לכל השאלות האלו או שאתה רק משחרר קיטור?".
בשלב זה וולש הרגיש תשובות ממלאות את ראשו והחליט לכתוב אותן.
כך החלה כתיבת הספרים, במעין תהליך של כתיבת רצף (או כתיבה אוטומטית).
כמה מהספרים בסדרה יצאו גם בגרסת אודיובוק.
אסנר היה מועמד לפרס Audie לשנת 1997 על עבודתו זו.
בשנת 2006 יצא בארצות הברית סרט המבוסס על חווייתו של וולש בכתיבת הספרים.
את דמותו של וולש משחק בסרט הנרי צ'רני .
ידידות עם אלוהים – דו-שיח לא שכיח (1999)
בבית עם אלוהים – בחיים שלעולם אינם מסתיימים (2006)
שיחות עם אלוהים – דו-שיח לא שכיח להעיר את המין האנושי – ספר 4 (2017)
ספרים נוספים בסדרה שתורגמו לעברית:
רגעי חסד – כשאלוהים נוגע בחיינו במפתיע (2001)
ניל דונלד וולש על יישומים לחיים – חיים הוליסטיים, שפע ופרנסה נכונה, מערכות יחסים (1999)
כשהכול משתנה – בעתות אי-שקט, דרך אחרת לשלווה (2009)
שִׁיחִ֫ין () היא עיירה בלבנון, ששייכת לנפת צור במחוז הדרום בלבנון.
המרחק ממנה לבירת המחוז, צידון, הוא כ-49 קילומטרים בקו אווירי.
בשנת 1875, החוקר ויקטור גרן ביקר בעיירה שיחין ודיווח על קיומם של כ-200 מתואלים.
גרן תיאר את המקום כ"בנוי על גבעה שמוקפת מתחם הבנוי מאבנים גדולות מסותתות, במידות שונות.
בנקודה הגבוהה ביותר בגבעה ניתן להבחין בשרידי מבצר הבנוי מאבנים באותו סגנון, שהחלק הפנימי שלו עבר הסבה לבתים פרטיים, שגם הם הרוסים למחצה.
כמו כן, נצפו שברי סרקופגים, בורות מים, גת חצובה בסלע ואגן לאיסוף מי גשמים".
לאחר מכן, בשנת 1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את שיחין כ"כפר בנוי מאבן ובוץ, המכיל 150 מתואלים, עם עקבות של חורבות עתיקות [...], ממוקם על רכס גבעות ובו תאנים, זיתים, וקרקעות עיבוד חקלאיות.
יש כאן גם בריכה גדולה ושנים עשר בורות מים".
הם ציינו גם: "אבנים גדולות מסותתות היטב ויסודות של מבנים עתיקים; עמוד אחד ואבן מפוסלת שבורה; כנראה מקום שהיה בעל חשיבות בימי קדם".
במהלך מבצע דין וחשבון ביולי 1993, שיחין הייתה אחת מהעיירות שנפגעו קשות מהארטילריה הישראלית.
ב-19 באוגוסט, תשעה עשר ימים לאחר שהושגה הפסקת האש, שמונה חיילים ישראלים נהרגו במארב של חזבאללה בקרבת הכפר.
בחודש מרץ 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, תקף צה"ל מתחם חזבאללה בשיחין.
התקיפה בוצעה לאחר שנורה טיל נגד טנקים על היישוב מרגליות, שגרם למותו של פועל זר ולפציעתם של שבעה אנשים נוספים.
בתגובה, ירה צה"ל על אתר השיגור שממנו בוצעה התקיפה.
בחודש נובמבר 2024, במהלך התמרון הקרקעי של צה"ל בגזרה המערבית בדרום לבנון, נכבש הכפר שיחין על ידי כוחות צה"ל, לצד הכפרים השכנים טיר חרפא ואל-ג'יביין.
שיחות ישראל–סוריה במטרה להשיג שלום בין המדינות, התקיימו במהלך ממשלת נתניהו השנייה כמגעים עקיפים בתיווך ארצות הברית.
לאחר ועידת מדריד (1991) קיימו רוב ממשלות ישראל משא-ומתן בעצימות כזו או אחרת עם ממשלת סוריה:
ממשלת רבין השנייה פעלה נמרצות לפריצת דרך מדינית.
רבין העמיד תחילה את המשא ומתן עם סוריה בראש סדר עדיפויותיו, אך עם פריצת הדרך להסכמי אוסלו ב-1993 העדיף את "הערוץ הפלסטיני" על פני זה הסורי.
את ישראל ייצג פרופ' איתמר רבינוביץ ואת הצד הסורי ד"ר מועפק עלאף.
שליט סוריה באותם ימים היה חאפז אל-אסד, אשר התעקש כי ישראל תבצע נסיגה מלאה מרמת הגולן בטווח הזמן המיידי וסירב להתחייב ללוח-זמנים לנורמליזציה.
מעבר לכך, הצדדים פירשו באופן שונה את משמעות ה"נורמליזציה", כאשר הצד הישראלי פירש זאת כמצב של יחסים דיפלומטיים רגילים בין שתי מדינות, כולל פתיחת שגרירויות הדדית, ואילו הסורים פירשו זאת כ"זכות הדדית לחיות בשלום" ולא מעבר לכך.
עוד חודדו הפערים בדבר לשאלת ה"תוקפן" במלחמת ששת הימים, אז נכבשה רמת הגולן מידי סוריה.
הצד הישראלי ראה בה כ"מלחמת מגן" ואילו הצד הסורי ראה בה כתוקפנות לא מוצדקת, שמשמעותה כי על ישראל לוותר ויתור מלא על כל השטח וכי אין לה זכות לדרוש פשרה על סנטימטר ממנו, ללא קשר למה שתקבל מסוריה בתמורה.
בתוך כך המשא ומתן הופסק וחודש שוב בשלהי ממשלת רבין אך ללא תוצאות ממשיות.
בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה (1998), ייצג את הצד הישראלי רון לאודר ואת הצד הסורי השגריר וליד אל-מועלם.
מיומו הראשון, קרא נתניהו לממשלת סוריה לחזור לשלחן המשא-ומתן "ללא תנאים מוקדמים", אך שיחות רציניות התקיימו באוגוסט-ספטמבר 1998. לאודר דן עם הסורים כביכול במתווה דומה לזה של ממשלת רבין, דבר שנתניהו הכחיש.
אכן דווח כי צבא סוריה היה נדרש לסגת כ-80 ק"מ ממזרח לאגן דמשק למעט דיוויזיה אחת, תישקל נוכחות של צה"ל "כמה מיילים" אל תוך הגולן ויפונו רק 20% מתוך היישובים הישראליים.
השיחות נפסקו לאחר שנתניהו לא הסכים לשלוח לאסד מפה מפורטת ובה מותווה הקו אליו ישראל תיסוג, מחשש שהסורים יצלמו אותה.
ב-2007 טען נתניהו כי בשיחות אלה הסכים נשיא סוריה לוותר על החרמון.
במקורות אחרים דווח כי הסורים הסכימו לקיומה של "תחנת התרעה" אמריקנית על ההר.
הפעם, אמנם הצד הישראלי הסכים לנסיגה כמעט מלאה, אך מחלוקת התגלעה באשר למעבר קו הגבול מזרחית למימי הכנרת, לדרישת ישראל, או בתוך המים, לדרישת הסורים, מה שהיה מאפשר גישה סורית למי הכנרת.
השיחות נפסקו ולא חודשו שוב, על אף הצהרת דוד לוי מספר חודשים לפני כן כי "ניתן להגיע להסדר עם הסורים תוך פחות מ-15 חודשים".
עם זאת, ראש אמ"ן לשעבר אורי שגיא שהיה בסוד העניינים טוען כי הסדרי הגבול היו סיפור כיסוי למחלוקת מהותית הרבה יותר באשר לקושי הדדי של הצדדים לשווק את ההסכם לציבור.
מספר חודשים לאחר מכן, ביולי 2000, נפטר הנשיא חאפז אל-אסד והוחלף על ידי בנו בשאר.
במקביל, פרצה האינתיפאדה השנייה ואריאל שרון נבחר לראשות הממשלה.
בתקופת ממשלות שרון (2001–2006) לא התקיימו שיחות רציניות בין הצדדים, על אף הצהרת בשאר אל-אסד, ב-2003, כי בכוונתו לחדש את המשא ומתן עם ישראל.
על רקע האינתיפאדה ישראל נרתעה מלקיים מגעים עם סוריה עקב הימצאות מפקדותיהם של ארגוני טרור רבים בדמשק.
ממשלת אולמרט חידשה את המגעים לאחר מלחמת לבנון השנייה, ועידת אנאפוליס והפצצת הכור הגרעיני הסורי.
שיחות אלו התנהלו בחסות טורקית והתקיימו בחמישה סבבים ב-2008, בתיווך ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.
ב-2007 אולמרט הציג את משנתו לגבי מטרת השלום, לפיה על סוריה להפסיק לתמוך בארגוני טרור כגון חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, להפסיק לספק נשק לחזבאללה ולנתק את הברית הצבאית עם איראן.
השיחות נגדעו עקב הסתבכותו הפלילית והפוליטית של אולמרט, אשר בנאום פרישתו אמר כי "אנחנו קרובים יותר מתמיד להבנות מוצקות שעשויות להוות בסיס להסכמים בשני צירי ההדברות - הפלסטיני והסורי".
לאחר פרישתו, העדיפו הסורים להמתין עד להתחלפות הממשלות בישראל ובארצות הברית.
לאחר שנקבע שהבחירות לכנסת השמונה עשרה יוקדמו - פורסם שאולמרט שלח מסר לסוריה, על פיו ניתן לחדש את השיחות בתיווך טורקי.
סבב שיחות זה התנהל באמצעות דיפלומטיה בדילוגים של המתווך האמריקני הדיפלומט פרדריק הוף, מייצגו של השליח המיוחד למזרח התיכון ג'ורג' מיטשל (שהוביל באותו הזמן את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים).
הוף פעל בשיתוף היועץ דניס רוס.
עם זאת, מספר פרטים ידועים לנו עקב פרסום ספרו של המתווך הוף, בו פירט על מאמציו להביא פריצת דרך בשיחות.
לטענתו, ישראל וסוריה הסכימו על מנגנון שיח משותף, שהיה אמור להתקיים, אם היה יוצא לפועל, בצ'כיה או מדינה מזרח אירופאית אחרת.
המכשול העיקרי להתנעת שיח רציני, היה לטענת הוף חוסר האמון של כל צד באשר לנכונות הצד השני להתפשר.
על פי הדיווחים, נתניהו וברק הסכימו לנסיגה ישראלית מלאה לקווי 67', קרי עד חוף הכנרת, בתהליך הדרגתי של 3 עד 5 שנים, זאת בכפוף לאישור התוכנית במשאל עם.
בתמורה לנסיגה, הייתה אמורה ישראל לקבל תוספת סיוע צבאי משמעותית מארצות הברית.
יצחק מלכו שהיה אז השליח הישראלי לשיחות השלום עם הרשות הפלסטינית, אישר אז באוזני קלינטון את נכונותה של ישראל, ובפרט נתניהו, לוותר על רמת הגולן במסגרת הסדר שלום עם סוריה.
על פי הוף, "שני הצדדים הסכימו להשיב את הסדרי הכוחות והאוכלוסייה שלהם כפי שהיו לפני 4 ביוני 1967", אך בהתאם להסכמות שיגיעו בוועדה משותפת לשרטוט הגבול.
על פי הגדרה זו, אתר חמת גדר נחשב לשטח סורי והיה מועבר לשליטתה.
מאחר שעל פי קווי 1967 לסורים תהיה גישה למקורות הבניאס והירדן שצפונית לכנרת, נידונה אפשרות לפיה יותר לסורים לשאוב עד כ-50 מיליון קו"ב מים בשנה מהמקורות.
לגבי הכנרת עצמה, לסורים תותר גישה לחופים שבשטחה העתידי בתמורה לתנועה חופשית של ישראלים בתוך תחומיה הימיים של הכנרת, ללא הגבלות.
בפגישותיו עם האמריקנים, הנשיא אסד פרש את משנתו, לפיה להסדר ישראלי-סורי שתי רגליים: התרחקות אסטרטגית סורית מציר איראן-חזבאללה-חמאס ובתמורה השבת כלל האדמות שאיבדה סוריה לישראל ב-4 ביוני 1967.
הישראלים מצדם, ביקשו לכונן הסדר שלום מלא, כולל הסכם אי לוחמה הדדי.
ישראל קיוותה להוציא את סוריה ממשוואת "הציר השיעי" ובכך להביא לתפנית אסטרטגית במאבק מול איראן.
הוף טען כי בשיחות אישיות שקיים עם אסד, הנשיא הסורי הבטיח לו כי איראן וחזבאללה "יכבדו" הסדר סורי-ישראלי, גם במחיר הקפאת הברית הצבאית ביניהן.
עם זאת, הוסיף כי לדעתו אסד הירבה לשקר לאמריקנים בכל הקשור ליחסיו עם איראן וחזבאללה.
הדיפלומט מיכאל הרצוג חשף כי ישראל קיוותה לפתוח אפשרות להסכם שלום עם לבנון לאחר השגת ההסכם עם סוריה, בהתחשב בכך שחזבאללה יאבד את אחד מצינורות החמצן המרכזיים שלו, והוא נתיב הברחות הנשק מסוריה.
השיחות נפסקו עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
המלחמה הביאה לא רק להיעדר בר שיח אמין בצד הסורי, אלא גם לניתוק מוחלט בין הממשל האמריקני למשטר אסד.
בישראל רווח קונצנזוס מאז, לפיו נוכחות ריבונית ברמת הגולן מהווה עומק אסטרטגי לישראל, בלעדיו היו מגיעים ארגוני טרור כמו דאעש ואל-קאעדה לחופי הכנרת.
עוד לפני כן, ב-2008, סקרים הראו כי רוב גדול בציבור נגד נסיגה מרמת הגולן, ואף כשליש מהציבור קוראים לחיילים לסרב פקודה במידה ויידרשו לעשות כן.
מגמות אלה רק התעמקו מאז.
עדות לקונצנזוס הישראלי הגובר נגד נסיגה מרמת הגולן ניתן לראות גם בכינוס ישיבות ממשלה ברמה, הן ב-2016 בתקופת ממשלת נתניהו הרביעית והן ב-2021 בתקופת ממשלת בנט לפיד, ישיבה שכללה שרים ממפלגת מרצ.
גם הממשל האמריקני שינה את גישתו לסוגיה ובשנת 2019 הכיר בריבונות הישראלית על רמת הגולן.
בתוך כך, החלה ישראל לתקוף בסוריה במסגרת המערכה בין המלחמות, לפיה על ישראל לפעול צבאית על-מנת למנוע העברת נשק בין איראן לשלוחותיה בסוריה ולבנון, וכן לחסל בכירים בציר השיעי על אדמת סוריה, בעיקר באמצעות תקיפות מן האוויר.
שיחות השולחן של היטלר הוא הכותרת שניתנה לסדרת מונולוגים מתקופת מלחמת העולם השנייה שנשא הפיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר, שתומללו בין השנים 1941 ל-1944. דבריו של היטלר הוקלטו על ידי הפקידים היינריך היים, הנרי פיקר ומזכירו האישי של היטלר, מרטין בורמן ולאחר מכן פורסמו תחת כותרות שונות בארבע שפות שונות.
בורמן שכנע את היטלר לאפשר לצוות של קצינים שנבחרו במיוחד להקליט באמצעות קצרנות את שיחותיו הפרטיות "למען הדורות הבאים".
השיחות הראשונות תומללו על ידי עורך הדין היינריך היים, החל מ-5 ביולי 1941 עד אמצע מרץ 1942. בתפקידו, הנרי פיקר רשם הערות מ-21 במרץ 1942 עד 2 באוגוסט 1942, ולאחר מכן המשיכו היינריך היים ומרטין בורמן לצרף חומר לסירוגין עד 1944.
השיחות התנהלו באתרי המפקדה של אדולף היטלר ובעיקר בקרב המעגל הפנימי של היטלר.
השיחות עסקו במלחמת העולם השנייה וביחסי חוץ, אך גם בעמדות של היטלר לגבי דת, תרבות, פילוסופיה ובשאיפותיו ורגשותיו כלפי אויביו וחבריו.
אף על פי שהמונולוגים של שיחת השולחן נחשבים בדרך כלל לאותנטיים ומהימנים, יש מספר נושאים שנויים במחלוקת הקשורים למונולוגים.
ההיסטוריה של המסמך מורכבת יחסית, שכן מספר אנשים היו מעורבים בכתיבתו ועבדו בזמנים שונים וכתבו חלקים שונים מסדרת המונולוגים.
בעקבות כך, סדרת המונולוגים הורכבה בפועל משתי מחברות נפרדות, שתורגמו למספר שפות וכיסו בחלק מהמקרים פרקי זמן שאינם חופפים..
כל המהדורות והתרגומים מבוססים על שתי המחברות הגרמניות המקוריות, אחת מאת הנרי פיקר ואחרת מבוססת על מחברת שלמה יותר מאת מרטין בורמן.
פיקר היה הראשון לפרסם את שיחת השולחן כשפרסם אותן ב-1951 בגרמנית.
לאחר מכן, התרגום הצרפתי ב-1952 פורסם על ידי פרנסואה ז'נו, איש כספים שווייצרי שהיה ידוע בזה שסייע כספית לפושעי מלחמה נאצים להימלט מפני בעלות הברית.
המהדורה האנגלית הגיעה ב-1953, שתורגמה על ידי נורמן קמרון ופורסמה עם הקדמה מאת ההיסטוריון הבריטי יו טרבור-רופר.
הן התרגום לצרפתית והן לאנגלית התבססו לכאורה על כתביו של בורמן ואילו הגרסה של פיקר התבססה על גם על הערות ישירות מהיינריך היים.
כיום, נראה שכתבי היד המקוריים של היים ושל פיקר אבדו ומקום הימצאם לא ידוע.
אלברט שפר, שהיה שר החימוש של גרמניה והאדריכל האישי של היטלר, אישר ביומניו (שהתפרסמו כחלק מהספר "בתוככי הרייך השלישי") את האותנטיות של כתביו של פיקר.
שפר הצהיר כי היטלר דיבר ארוכות על הנושאים האהובים עליו בזמן שאורחי ארוחת הערב הפכו ל"מאזינים אילמים" והסביר כי היטלר עשה מאמץ כן "להציג את מחשבותיו בצורה מרשימה ככל האפשר".
מגדה גבלס סיפרה לגליאצו צ'אנו "תמיד היטלר הוא שמדבר!
הוא תמיד חוזר על עצמו ומשעמם את האורחים שלו".
אף על פי שהמונולוגים של שיחת השולחן נחשבים בדרך כלל לאותנטיים, קיימים מספר נושאים שנויים במחלוקת בנוגע ל"שיחות השולחן".
אלה כוללים את המהימנות של הצהרות מתורגמות מסוימות במהדורות הצרפתית והאנגלית.
עיקר המחלוקות הן שאלות לגבי על האופן שבו מרטין בורמן ערך את תמלולי השיחות.
פרנסואה ז'נו הכחיש את הטענות כי הוא הכניס תוכן נוסף לכתב היד הגרמני המקורי מעבר להערותיו של בורמן.
הערותיו של היטלר על הדת
שיחת השולחן של היטלר מגלה שהוא המשיך לייחל לכנסייה פרוטסטנטית גרמנית מאוחדת במשך זמן מה גם לאחר 1937, רעיון שהוכח פעמים רבות כלא פרקטי ולא ריאלי.
רצונו זה עלה בקנה אחד עם המדיניות הקודמת שלו לאחד את כל הכנסיות הפרוטסטנטיות כדי שיעבירו את הדוקטרינות הגזעיות והלאומניות החדשות של המשטר ויפעלו ככוח מאחד ולא מפלג בגרמניה.
ב-1940, היטלר נטש אפילו של תהליך סינקרטיזם לאיחוד הכנסיות.
לפי תומאס צ'ילדרס, לאחר 1938 החל היטלר לתמוך בפומבי בגרסה נאצית של המדע, במיוחד בתורת הדרוויניזם חברתי, שהפכה לחלק מליבת האידאולוגיה הנאצית במקום הליבה הדתית, התפתחות שבאה לידי ביטוי בהערותיו העוינות יותר ויותר כלפי הנצרות.
ההיסטוריון ריצ'רד ווייקארט אפיין את אמונתו של היטלר על פי שיחות השולחן כ"אמונה באתיקה אבולוציונית כביטוי של רצון האל" והתייחס באופן שגרתי את חוקי הטבע ורצון ההשגחה.
לעומת זאת, ריצ'רד שטייגמן-גל טען כי היטלר היה מעריץ גדול של ישו וכי "לא ניתנה שום אינדיקציה לכך שהוא עכשיו אגנוסטי או אתאיסט", הוא מייחס את הזעם של היטלר על כישלונו להפעיל שליטה על הכנסיות הגרמניות ולאחדן ולא לכעס על הנצרות עצמה.
עם זאת, התזה הרחבה יותר של שטייגמן-גל התגלתה שנויה במחלוקת רבה על ידי מרבית החוקרים.
"שיחות שלום" הוא אלבום האולפן התשיעי של אביתר בנאי שיצא לאור ב-20 בספטמבר 2024. כל השירים באלבום נכתבו על ידי בנאי והופקו על ידי תמיר מוסקט.
האלבום נוצר על רקע מלחמת חרבות ברזל וחלק מהשירים עוסקים ברגשות שנוצרו בעקבות המצב.
הקטע "הרב אורי" איננו שיר אלא הקלטה קצרה מדברי הרב אורי זוהר על יצירתו המוזיקלית לפני החזרה בתשובה.
שיר נוסף, "אמא שמחה", מוקדש לאימו.
וידאו קליפ של השיר יצא לאור ב-15 בינואר 2025.
בפודקאסט, 1+1 עם אסף ליברמן, ציין בנאי בהקשר של השיר "אהבת אמת" כי: "בכדי לאהוב אהבה אמיתית, יש לאהוב את האמת".
שיחות נפש הוא סרט דרמה קנדי-צרפתי משנת 2003, בבימויו של דני ארקן.
הסרט מהווה המשך לסרטו הקודם של ארקן, "שקיעת האימפריה האמריקאית" (1986), וממשיך לעקוב אחר דמותו של רמי, פרופסור להיסטוריה המתמודד עם מחלת הסרטן.
הסרט עוסק בנושאים של משפחה, חברות, אהבה והשלמה עם המוות, וזכה לשבחים רבים, כולל זכייה בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר, בפרס הסזאר לסרט הטוב ביותר ובפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
רמי, פרופסור להיסטוריה ומיודעיו מהעבר, מתמודד עם מחלת סרטן סופנית.
בנו, סבסטיאן, איש עסקים מצליח המתגורר בלונדון, שב למונטריאול כדי להיות לצד אביו.
סבסטיאן מארגן מפגשים עם חבריו הוותיקים של רמי, ויחד הם משחזרים זיכרונות, דנים בנושאים פילוסופיים ומתמודדים עם סוגיות של אהבה, מוות ומשמעות החיים.
רמי ז'יראר – רמי, פרופסור להיסטוריה המתמודד עם מחלת הסרטן.
סטפן רוסו – סבסטיאן, בנו של רמי ואיש עסקים מצליח.
מארי-ז'וזה קרוזה – נטלי, מכורה לסמים המפתחת קשר עם רמי.
דורותי ברימן – לואיז, אשתו לשעבר של רמי ואמו של סבסטיאן.
דומיניק מישל – דומיניק, אחת מחברותיו הוותיקות של רמי.
לואיז פורטל – דיאן, חברה נוספת מהמעגל החברתי של רמי.
איב ז'אק – קלוד, חבר קרוב של רמי.
הסרט "שיחות נפש" זכה לשבחים רבים מצד מבקרים.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 81% בהתבסס על 132 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט מרגש ונוגע ללב מבית היוצר של דני ארקן".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 70 מתוך 100, המבוסס על 34 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מבקרים ציינו את העומק הרגשי של הסרט, התסריט החכם וההופעות המרשימות של צוות השחקנים.
שיחות על כימיה, מיועדות במיוחד למין הנשי הוא ספר לימוד פופולרי בכימיה מאת הסופרת והמחנכת הבריטית ג'יין מארסט, שפורסם לראשונה בשנת 1805. הספר נכתב בצורת דיאלוג בין מורה לשתי תלמידות, והוא נועד להנגיש את עקרונות הכימיה לציבור הרחב — ובעיקר לנשים, שלא נכללו אז במערכת ההשכלה הפורמלית.
הספר הציג בצורה בהירה ופופולרית רעיונות מתוך כתביו של אנטואן לבואזיה ואנשי מדע בני תקופתו, ונחשב לאחת מאבני הדרך הראשונות בהפצת הידע המדעי לקהל לא מקצועי.
"שיחות על כימיה" היה רב־מכר ונעשה בו שימוש רחב בבתי ספר ובאוניברסיטאות באנגליה ובארצות הברית במשך עשרות שנים.
הוא אפשר למארסט לפרסם עוד ספרים דומים בנושאים נוספים כמו כלכלה פוליטית, היסטוריה ופיזיקיה שיועדו אף הם לקהל הרחב והציגו את החומר בצורה של שיחה קולחת במונחים יומיומיים שכל אדם יכול להבין אותם.
ג'יין הלדימונד, שנולדה בבריטניה במאה ה-18 למשפחה שווייצרית אמידה, זכתה לחינוך יוצא דופן לבת תקופתה.
אביה, שהיה סוחר ובנקאי מז'נבה, האמין כי גם בתו היחידה ראויה להשכלה מדעית, והיא למדה לטינית, פילוסופיה, היסטוריה ומדעים לצד ציור ואומנות.
בגיל 15, לאחר שאמה מתה מות מתה במהלך לידה, נטלה על עצמה את ניהול הבית ואת גידול אחיה, ובמפגשיה עם אנשי רוח ועסקים הרחיבה עוד את השכלתה.
בהמשך נישאה לרופא שווייצרי בשם אלכסנדר מארסט, שחלק עמה את אהבתה למדע, ובמיוחד לכימיה.
יחד הם ערכו ניסויים והרצאות פומביות, וחקריהם תרמו להבנת תופעת אבני הכליות.
בני הזוג נמנו עם מייסדי החברה המלכותית לרפואה, ואלכסנדר מילא בה תפקיד חשוב.
באותו זמן השכלה בכלל והשכלה מדעית בפרט הייתה לרוב נחלתם של גברים בלבד, ולא נחשבו עיסוק ראוי לנשים.
ג'יין לא רצתה לבצע מהפכה בתחום אבל רצתה להנגיש את הידע לקהל הרחב ובמיוחד לנשים צעירות.
ג'יין מרסט עבדה כשלוש שנים על כתיבת הספר, ככל הנראה בסיוע בעלה שערך את הפרקים.
מתוך רצון להימנע מניגוד עניינים עם עיסוקיו, פרסמה את הספר בעילום שם, אך ציינה בהקדמה כי נכתב בידי אישה.
היא הדגישה שהספר מיועד לנשים ומציג ידע מדעי ברמה המתאימה להן, ואף הודתה שאינה מדענית מקצועית — מתוך צניעות אך גם מתוך הבנה של הציפיות המוגבלות מנשים בתקופתה.
הספר בנוי, כשיחה בין מורה לשתי תלמידותיה, והן מופיעות בשמן הפרטי.
המורה מסבירה ומדגימה עקרונות כימיים המבוססים בעיקר על עבודתו של מי שנחשב אבי הכימיה המודרנית, הצרפתי אנטואן לבואזיה.
בספר מתאורים ניסויים פשוטים רבים ומצורפים שרטוטים שציירה מארסט, ובהם נראות מערכות ניסוי שונות או מכשירים כימיים.
הגישה של מארסט היא דיאלוגית, תוך שימוש בדמויות נשיות המדברות עם המורה, כדי להנגיש את החומר המדעי בצורה מובנת ונעימה לקוראות.
הספר מחולק לעשרה פרקים, או "שיחות", שכל אחד מהם עוסק בנושא מרכזי בכימיה נכון לתחילת המאה ה-19:
Conversation I – On the General Principles of Chemistry (עמ' 1–25): מבוא לעקרונות הכלליים של הכימיה, כולל מושגים בסיסיים ותיאוריה ראשונית.
Conversation II – On Light and Heat (עמ' 26–69): חקר תכונות האור והחום והשפעתם על חומרים.
Conversation III – Continuation of the Subject (עמ' 70–121): המשך דיון בנושאים קודמים, הרחבה על חומרים ותגובות כימיות.
Conversation VII – On Hydrogen (עמ' 214–255): חקר המימן, תכונותיו ושימושיו בתגובות כימיות.
Conversation VIII – On Sulphur and Phosphorus (עמ' 256–281): תכונות הגופרית והזרחן ושילובם בכימיה של חומרים שונים.
Conversation IX – On Carbon (עמ' 282–313): עיסוק בפחמן, תרכובות אורגניות בסיסיות והשפעתו על החיים והחומרים.
Conversation X – On Metals (עמ' 314–366): סקירה של מתכות, תכונותיהן, תגובותיהן ושימושיהן בתעשייה ובמדע.
שיחה 1 - מבוא לעקרונות כללים
בדיאלוג הפותח את שיחות על כימיה, הגברת ב' מנסה לעורר בקרב תלמידותיה קרוליין ואמילי עניין במדע הכימיה, שאותו היא רואה כחיוני להשלמת ההבנה של "פילוסופיית הטבע", שמו של מדע הפיזיקה באותה תקופה.
קרוליין מודה כי אינה מצפה ליהנות מהנושא, משום שהיא רואה בכימיה עיסוק "בפרטי פרטים קטנים" לעומת המדעים הנעלים החושפים את "מהלכי גרמי השמיים".
גברת ב' עונה כי תפיסתה זו מצומצמת מדי, שכן "לטבע יש גם הוא את מעבדתו – והיא היקום כולו", וכל התופעות המופלאות ביותר נובעות מפעולה כימית.
היא מצטטת את ברגמן, שמחלק את הידע האנושי לשלוש תקופות – היסטוריה טבעית, פילוסופיית הטבע, ולבסוף הכימיה, החוקרת את פעולת החלקים היסודיים של החומר.
כבר בפרק הראשון מציגה מרסט את הכימיה לא רק כמדע שימושי, אלא גם כאמצעי להרחבת הדעת – כולל עבור נשים.
"לכן קל להבין שאישה, גם מבלי להעמיק בפרטים הטכניים של הכימיה המעשית, יכולה לרכוש ידע שירחיב את אופקיה ויהפוך את התבוננותה בטבע למקור של למידה מהנה."
קרוליין מודה כי טעתה לחשוב שהכימיה עוסקת רק בהכנת תרופות, והגברת ב' מבהירה כי זהו רק ענף אחד מבין רבים, פרמקולוגיה שבגלל מורכבותו יש דווקא ללמוד אותו לקראת הסוף.
אמילי תוהה האם הכימאים של פעם לא ביקשו למצוא את "אבן החכמים" או את הסוד ליצירת זהב, והגברת ב' מבהירה כי אותם אנשים היו "קבוצה מסוימת של פילוסופים מטעים" — האלכימאים — שניסו להפוך מתכות פשוטות לזהב.
היא מסבירה שהכימיה עברה מאז מהפכה של ממש: ממלאכה מסתורית ל"מדע סדור ויפהפה, אשר האמנות משמשת בו כלי בלבד".
לדבריה, על אף שכוונותיהם של האלכימאים היו שגויות, מניסיונותיהם הכושלים "נולדו תגליות רבות וחשובות" שהניבו תועלת ממשית לאנושות, הרבה מעבר לשאיפתם "המדומיינת" לייצר זהב.
היא מוסיפה כי הכימאים המודרניים אינם מבקשים עוד לברוא את החומרים הראשוניים של הטבע, אלא "לנתח ולחקות את פעולותיה של הטבע עצמו", ולעיתים אף מצליחים ליצור תרכובות שאין להן מקבילה בטבע.
וכך, לדבריה, אין סיבה להתחרט על אי־יכולתם לייצר זהב, משום ש"אינספור המצאות ותגליותיהם האיצו את הקדמה והקלו על העבודה האנושית".
אמילי מתקשה להבין כיצד הכימיה יכולה "להקל על העבודה" — שהרי זהו תפקידם של המכונאים.
לכך משיבה הגברת ב' כי גם המכונות עצמן, כמו מנוע הקיטור, אינן ניתנות להבנה ללא כימיה.
היא מסבירה כי הידע הכימי חיוני גם לחקלאות, בהבנת "טבע הקרקע והצמחים", וגם במלאכות היומיומיות וב"נוחות החיים" בכלל.
כשקרוליין מבקשת לדעת כיצד בדיוק תרמה הכימיה לחברה, עוצרת אותה הגברת ב' ומזכירה ש"בלי שמירה על סדר לא נוכל להתקדם בלימוד המדע".
היא מציעה להן להתחיל בלימוד עקרונות היסוד, במיוחד אלה הפועלים בטבע, אך גם לא לשכוח את הישגי האדם.
השיחה ממשכיה כשהתלמידות מבקשות סוף־סוף להתחיל "לעבוד באופן מסודר", והגברת ב' מסכמת את יסוד המדע:
"מטרת הכימיה היא להבין את טבעו הפנימי של החומר ואת פעולתם ההדדית של גופים זה על זה.
את רואה, קרוליין, שמדובר במדע רחב מאוד, המקיף את כל מה שהוא חומרי בעולם."
קרוליין משיבה בהתפעלות: "להפך — זה נשמע מדע אינסופי!" והגברת ב' מרגיעה אותה: גם אם נראה שהעולם עשוי אינספור חומרים, הרי שכל הגופים בטבע בנויים ממספר מצומצם של יסודות — נקודת המוצא להבנת הכימיה עצמה.
הספר הפך להצלחה גדולה כמעט בן לילה.
בבריטניה הוא פורסם בשש עשרה מהדורות בין 1905 ועד 1853. גם בארצות הברית הודפס הספר בשלל גרסאות ומהדורות מתוקנות ומוערות, וכן פורסמו חיקויים שלו.
מרסט עצמה הייתה מעורבת בעדכון וחידוש המהדורות הנוספות שיצאו בבריטניה.
ב-1837, יותר מ-30 שנה מהפרסום המקורי, הופיע סוף סוף שמה על הכריכה.
"שיחות בכימיה" הפך לספר הלימוד הבסיסי המוביל בכימיה במחצית הראשונה של המאה ה-19. מאמציה להפצת הידע המדעי היו מכריעים לשיתוף התיאוריות החשובות ביותר בכימיה בקרב קהלים שונים, ובעיקר נשים וצעירים.
באמצעות ספרה היא תרמה תרומה משמעותית לחינוך לכימיה.
פעילותה של מרסט סייעו ליצירת קהל חדש למדעי הכימיה — קהל שהיה שונה ונפרד מזה של "הגברים הציבוריים" שפעלו בזירה המדעית עוד קודם לכן, בהשראת ההרצאות של האמפרי דייווי.
בעת שעבד כשוליה בבית מלאכה לכריכת ספרים, נתקל נער אחד בספר "שיחות על כימיה".
אף שהספר נועד לקהל נשי, הוא קרא בו שוב ושוב ונשבה בקסמה של הכימיה.
הנער, בן למעמד נמוך שלא הייתה לו השכלה פורמלית ולמד בעצמו, היה לימים לאחד מגדולי הכימאים והפיזיקאים בהיסטוריה — מייקל פאראדיי.
מאוחר יותר הוא טען כי היה למארסט תפקיד חשוב בקריירה שלו ככימאי והחשיב אותה למַנחה המקצועית הראשונה שלו.
פאראדיי שימר את פועלה של מארסט בשני היבטים לפחות - חינוך מדעי לילדים והסברת המדע באמצעות תופעות יומיומיות.
בשנת 1825 יזם פראדאי הרצאות חג המולד של המכון המלכותי שמיועדות לקהל הרחב.
בשנת 1848, הוא יזם כחלק מהרצאות אלו סדרה של שש הרצאות על "ההיסטוריה הכימית של הנר", שבהן תיאר את תהליכים הכימיים שמתרחשים בנר בוער במאמצעות מספר רב של הדגמות.
עותק מן המהדורה הראשונה של הספר שמור באוסף אדלשטיין של הספרייה הלאומית בישראל.
שיחת נאצר-חוסיין הייתה שיחת טלפון אלחוט שהתקיימה בבוקר יום ה-6 ביוני 1967, בעיצומה של מלחמת ששת הימים, בין נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר לבין חוסיין מלך ירדן, ונקלטה על ידי יחידת ההאזנה של אגף המודיעין הישראלי, יחידה 515 (כיום יחידה 8200).
השיחה נקלטה ביום שלישי, 6 ביוני 1967, יומה השני של מלחמת ששת הימים.
השיחה נקלטה על ידי אנשי יחידה 515 של צה"ל, מילטון מילר וצבי שהרבני.
בשיחה זו הציע נאצר שהוא וחוסיין יצהירו בבוקר כי בהתקפה על שדות התעופה במצרים ובירדן השתתפו מטוסים אמריקניים ובריטיים, שהמריאו מנושאות מטוסים במזרח הים התיכון.
למחרת בבוקר שודרה ברדיו קהיר במהדורת השעה 06:00 הודעה דרמטית ומפורטת על הקנוניה האמריקנית-בריטית-ישראלית בלשון הזאת:
שעה אחת לאחר מכן חזר רדיו עמאן על גרסה זו, אף כי בנוסח מאופק יותר.
השידור מסר כי שלוש נושאות מטוסים אמריקניות ובריטיות עוגנות בקרבת החוף הישראלי, ומטוסים ממריאים מעל סיפונן להפצצת כוחות מצרים וירדן.
בשעה 09:00 שודרה ידיעה דומה גם בדמשק.
בהמשך, שידרו מצרים וסוריה קריאות לחבל במפעלים ובמתקנים אמריקניים במזרח התיכון ובמפרץ הפרסי, מצרים סגרה את תעלת סואץ בפני אוניותיהן של ארצות-הברית ובריטניה, ואלג'יריה הודיעה על הפסקת אספקת הנפט לשתיים.
נאצר שיגר איגרת אישית דחופה לכל הנשיאים והמלכים של מדינות ערב.
במוסקבה הודיע השגריר המצרי, ד"ר מוראד גלאב, לראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, על השתתפותן של ארצות הברית ובריטניה במלחמה.
קוסיגין, שחשד בהודעת השגריר המצרי, הזעיק את ראש הביון הסובייטי ושמע ממקור ראשון כי כל נושאות המטוסים הבריטיות עוגנות במלטה ואין כל זכר לנושאות מטוסים אמריקניות במזרח הים התיכון.
העיתונות הסובייטית לא פרסמה מילה על הקנוניה, למרות מסיבת עיתונאים שערך השגריר.
שגרירי ארצות הברית במדינות ערב ובעולם, הכחישו נמרצות.
השגריר בירדן התייצב בפני חוסיין ומסר לו איגרת אישית מאת הנשיא לינדון ג'ונסון.
בקהיר קראו לשגריר ארצות הברית, ריצ'רד נולטה, ומסרו לו על ניתוק היחסים הדיפלומטיים.
לאחר-מכן, ניתקו את יחסיהן עם ארצות הברית גם סוריה ושאר מדינות ערב.
באלכסנדריה, חיסל אספסוף את הזקיף שבכניסה לקונסוליה האמריקנית, והבעיר באש את המשרדים.
בקהיר ניסו לדרוס חבורה של אמריקנים שביקשו לעצור מונית.
בעקבות התפתחויות אלו ולאחר לבטים רבים, החליט שר הביטחון, משה דיין, לפרסם את השיחה, חרף התנגדותו של ראש אמ"ן, האלוף אהרן יריב, אשר חשש שפרסום נוסח השיחה ועצם העובדה שנקלטה, יחשוף מקורות ודרכי עבודה (לימים אמר מפקד יחידה 8200, יואל בן-פורת, כי חשיפת השיחה גרמה נזק מודיעיני עצום).
הייתה זו הפעם הראשונה שישראל פרסמה שיחה שנקלטה על ידה.
ההחלטה לפרסם את השיחה נפלה מתוך חשש שמצרים מנסה באמצעות שקר זה לגרור את ברית המועצות למלחמה, כפי שהתחייבה בהסכם ההגנה, במידה שארצות הברית תתערב לצד ישראל.
כמו כן, הייתה כוונה לסכסך בין נאצר לחוסיין לאחר שיפורסם כיצד נאצר רימה את חוסיין.
בסיום השיחה נשמע נאצר כשהוא מוליך שולל את חוסיין וטוען כי חיל האוויר המצרי הולם משעות הבוקר בשדות התעופה של ישראל, אף על-פי שידע כי חיל האוויר שלו חוסל לחלוטין יום קודם במסגרת מבצע מוקד.
על פי ההערכות, נאצר עשה זאת כדי לגרום לחוסיין להעמיק את המעורבות שלו במלחמה ובכך להקל על מצרים.
בשעה זו עדיין לא ידע העולם, כולל תושבי ישראל, את גודל ההצלחה של ישראל בחזית היבשה, בשל דרישתו של שר הביטחון, משה דיין, לקיים ערפל קרב.
בשעה 17:00, לאחר הודעת הסבר קצרה, שודרה בגלי צה"ל השיחה כולה כפי שנקלטה.
השיחה נתפשה בעיני העולם, וקודם כל העולם הערבי, כמדהימה ולו בגלל דרג המשוחחים.
פרסום השיחה הביא לעליית יוקרתו של המודיעין הישראלי עקב העובדה שהצליח לקלוט שיחה אינטימית במיוחד בין שני מנהיגים בכירים של מדינות ערב.
עם זאת, חלק מאנשי היחידה הביעו צער על פרסום השיחה והודו כי הדבר גרם לזהירות גבוהה יותר בקרב מדינות ערב וליירוט נמוך יותר של שיחות, להערכתם בעקבות החשיפה.
מאז 1988 מוצגים סליל ההקלטה והמכשירים המקוריים שקלטו והקליטו את השיחה במוזיאון קהילת המודיעין.
- הלו עמאן, האם הוד מלכותו מוכן?
- הלו קאהיר, הוד מלכותו מוכן, האם כבוד הנשיא מוכן?
נאצר: בוקר טוב הוד מלכותו.
אני שומע שהאח רוצה לדעת אם הקרבות נמשכים לכל אורך החזית (הפרעות) הלו, כן, האם ידוע לך שארצות-הברית משתתפת עם ישראל במלחמה?
חוסיין: הלו, אני לא שומע, הקו גרוע ביותר.
המרכזנית: הקו בין קהיר לבין ארמון המלך גרוע, נשתדל לתקן.
נאצר: הלו, הוד מלכותך, האם נגיד שארצות-הברית ואנגליה או רק ארצות-הברית?
נאצר: האם לאנגליה יש נושאת מטוסים?
נאצר: טוב, אז שהמלך יפרסם הודעה ואנו נפרסם הודעה.
נאצר: יא אחי אין דבר, היה חזק.
חוסיין: כבוד הנשיא, אם יש לכם משהו או רעיון כלשהו.
נאצר: אנו לוחמים בכל הכוח והקרבות אצלנו נמשכו בכל החזיתות, כל הלילה.
אם היה משהו בהתחלה, לא חשוב.
על כן אני אפרסם הודעה ואתה תפרסם הודעה.
נדאג לכך שגם הסורים יפרסמו הודעה כי מטוסים אמריקניים ובריטיים משתמשים בנושאות המטוסים שלהם נגדנו.
נוציא הודעה, נדגיש את הדבר ונחריף אותו עוד יותר.
נאצר: האם הוד מלכותך מסכים?
נאצר: אלף תודות, חזק ואמץ.
המטוסים שלנו הולמים בשדות התעופה של ישראל מהבוקר.
חוסיין: אלף תודות, היה שלום...
שיחת השבוע הוא עלון שבת בהוצאת צעירי אגודת חב"ד.
הוא עלון השבת בתפוצה הגדולה ביותר בישראל, ומופץ גם ברחבי העולם.
עורך העלון הוא מנחם ברוד, דובר חב"ד בישראל (לשעבר).
העלון יוצא לאור בכל שבוע, מאז כסלו ה'תשמ"ז (דצמבר 1986).
בשנת תשמ"ו הוציא מנחם ברוד דוגמה של העלון ושלח אותה לאישים בחב"ד כדי שיחוו את דעתם.
לאחר שצעירי חב"ד העדיפו שלא להצטרף למיזם הודיע ברוד על הוצאת העלון בעצמו, אולם הרבי מלובביץ' תמך בהפצתו הרשמית ובעקבות כך לקחו צעירי חב"ד את חסותם על העלון.