tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במצולע משוכלל שמספר צלעותיו זוגי, כל צלע מקבילה לצלע הנגדית.
ישרים מקבילים מקיימים יחס טרנזיטיבי כלומר אם ישר a מקביל לישר b וישר b מקביל לישר c, אז ישר a מקביל לישר c.
זוויות בין שני ישרים מקבילים הנחתכים על ידי ישר שלישי
זוויות חד-צדדיות הן שתי זוויות שנכלאות על ידי שני ישרים וישר החותך אותם, כאשר שתי הזוויות הן מאותו צד של הישר החותך, אך מצדדים שונים של שני הישרים הנחתכים.
כאשר שני הישרים הנחתכים הם ישרים מקבילים, סכום הזוויות החד-צדדיות הוא 180 מעלות (ברדיאנים ).
ההוכחה נובעת מהאקסיומה החמישית של אוקלידס, אקסיומת המקבילים.
על פי האקסיומה, כל שני ישרים שהזוויות הנכלאות מצד אחד שלהן קטנות מסכום שתי זוויות ישרות (180 מעלות), אם יוארכו מספיק בצד זה, יפגשו לבסוף, כלומר הם אינם מקבילים.
מהאקסיומה נובע כי אם ורק אם סכום הזויות האלו היה 180 מעלות, הם היו מקבילות (אם הן יותר מ-180, בצד השני הן פחות מ-180 ולכן רק אם הן 180 בדיוק).
מכך ניתן להוכיח כי כל שני ישרים מקבילים כולאים ביניהם זוויות של 180 מעלות, אחרת הם אינם מקבילים.
זוויות חד-צדדיות משמשות להגדרה של זוויות מתאימות, זוויות מתחלפות , זוויות שוק בטרפז שווה-שוקיים, ועוד.
זוויות מתאימות הן שתי זוויות הנוצרות משני ישרים הנחתכים על ידי ישר שלישי, כאשר שתי הזוויות הן מאותו צד של החותך ושל שני הישרים הנחתכים.
כאשר שני הישרים הנחתכים הם ישרים מקבילים, זוויות מתאימות שוות זו לזו.
זוויות מתחלפות הן שתי זוויות הנוצרות משני ישרים הנחתכים על ידי ישר שלישי, וכל אחת מהן נמצאת בצד אחר של הישר החותך ובצד אחר של שני הישרים הנחתכים.
נהוג לחלק את הזויות המתחלפות לשני זוגות של זוויות מתחלפות פנימיות (לדוגמה זוויות בציור) ושני זוגות של זוויות מתחלפות חיצוניות.
כאשר שני הישרים הנחתכים הם ישרים מקבילים, הזוויות המתחלפות שוות זו לזו.
יששכר איש כפר ברקאי היה כהן גדול בבית המקדש השני.
יששכר איש כפר ברקאי נזכר לגנאי, בשל זהירותו המופרזת שלא יתלכלכו ידיו בשעת עבודת הקרבנות, ומנהגו לעבוד בכפפות של משי בשל כך, דבר שנתפס כביזוי עבודת בית המקדש:
התלמוד מספר גם מה עלה בגורלו (בתרגום לעברית):
התלמוד בהמשך מביא אמוראים שמסבירים מדוע דבריו של יששכר לא היו נכונים.
בספרות התורנית מוזכר סיפורו לא אחת בהקשר של דיני חציצה במצוות (כגון לולב) ובזיון המצווה בכך.
רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן היה מחכמי ארץ ישראל במאה ה-16 ומנהיג קהילת המגרבים בצפת.
רבי יששכר אבן סוסאן נולד בפאס שבמרוקו ברבע הראשון של המאה הט"ז.
בצעירותו עלה לצפת ולאחר מכן עלה לירושלים בה היה מתלמידיו של רבי לוי בן חביב.
בשנת 1538 שב לצפת בה ישב כמה עשרות שנים ועמד בראש הנהגת קהילת המערבים בה, וכן שימש כנראה גם כראש ישיבת הקהל הנ"ל.
בשנת 1564 יצא חיבורו "תיקון יששכר" העוסק בענייני הלוח העברי ובמנהגי הקהילות השונות בצפת.
זהו אחד המקורות הראשונים בכתב המזכירים את מנהג אכילת הפירות בט"ו בשבט.
בשנים 1571-1574 עסק בתרגום המקרא לערבית מאחר שע"פ הבנתו התרגום הנוכחי שחובר לפני מאות שנים על ידי רבי סעדיה גאון לא התאים עוד לבני זמנו.
התרגום מכונה "שרח אל סוסאני".
ישרוטל בע"מ היא חברה ציבורית המפעילה רשת בתי מלון בישראל, כמחצית ממלונותיה שוכנים באילת.
נכון ל-2025, מונה הרשת 26 מלונות, ומפעילה מוצרים נלווים לחופשה, בהם מסעדות, ספא, מועדון צלילה ואטרקציות נוספות.
בשנת 1980 יצרו מנהל רשות ההשקעות והציר הכלכלי בלונדון קשר עם איש העסקים הבריטי דייוויד לואיס כדי לשכנעו להשקיע בבתי מלון באילת כמו השקעותיו במלונות באיים הכנרים.
לואיס יצר קשר עם שר התיירות, גדעון פת ששיכנע אותו להשקיע בישראל.
לאחר ביקור שערך באילת, בימים בהם היו בה מעט מלונות, הוא זיהה את הפוטנציאל התיירותי והחליט להשקיע בה, והקים את חברת ישרוטל.
צעדה הראשון של ישרוטל באילת היה בהקמתו של מלון "המלך שלמה" בשנת 1984, שהמעניק לאורחיו את כל צורכיהם תחת קורת גג אחת: מסעדות, ברים, חנויות, בידור וחוויות אירוח ייחודית.
בתוך זמן קצר הפך "המלך שלמה" למלון מבוקש ביותר.
לאחריו המשיכה ישרוטל להתפתח באילת והחלה לנהל ולהקים מלונות נוספים, כאשר כל אחד מהם מבודל מהאחר ומעניק סגנון חופשה שונה.
בין השאר, הייתה ישרוטל הראשונה שפתחה מלון בסגנון הכל כלול עם מלונות "לגונה" ו"ספורט קלאב".
בשנת 2000 סיפר היועץ הכלכלי של השר לשיתוף פעולה אזורי ללואיס על התוכניות למיתוג הנגב הדרומי כ'ארץ דרך הבשמים' ו'המכתשים בנגב', קידום מעמד האזורים כאתר מורשת עולמית ומאמצים לפתיחת הציר של דרך הבשמים לתנועה בינלאומית.
דוויד לואיס התעניין מאד בהתפתחויות והחליט על הקמת נוכחות הרשת במצפה רמון שהסתיימה בשני מלונות (דרומה (פונדק רמון) ובראשית).
כחלק מהתפישה שעל הרשת לספק לאורחיה גם בידור ובילוי בשעות הפנאי, ניתן לציין במיוחד שלושה אתרים, שהשפיעו על חיי הלילה של העיר אילת:
הפעלת 'פאב היאכטה' (Yacht Pub) ב'טיילת המלך שלמה' (הפאב נסגר בינתיים אחרי שנים של פעילות).
הפעלת 'פאב המאנקיס' בטיילת הרויאל ביץ'.
הפעלת אולם המופעים 'וואו' (WOW) בתיאטרון 'ישרוטל רויאל גארדן'.
בשנת 2012 הקימה ישרוטל את קבוצת מלונות היוקרה של הרשת, ובמרץ 2018 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, וכיום (2022) היא נסחרת בשווי 5.7 מיליארד ש"ח.
לאחרונה הקימה ישרוטל את קבוצת מלונות הריזורט של הרשת, ובנוסף גם את קבוצת מלונות ה"קונספט" של הרשת.
בעקבות מגפת הקורונה נפגעה מאוד רשת המלונות, וברבעון השני של 2020 צללו הכנסותיה ב-80% לעומת השנים הקודמות.
בחודשים לאחר מכן התאוששה הרשת וסגרה את 2020 בהפסד של 20 מיליון ש"ח בלבד.
לאחר מכן המשיכה ההתאוששות, ואת הרבעון השלישי של 2021 היא סיימה ברווח של 135 מיליון ש"ח.
בדצמבר 2021 הציגה את תוכנית הפיתוח שלה לחמש השנים הקרובות והודיעה כי תשקיע כ-3 מיליארד ש"ח בהקמת מלונות חדשים וכ-270 מיליון ש"ח בחידוש המלונות הקיימים.
בשנת 2022 הושקו שלושה בתי מלון חדשים - אחד בכנרת ושניים בתל אביב.
במסגרת התכנית הכריזה הרשת גם על מיתוג חדש, שבין היתר יסווג את בתי המלון בבעלותה לשלושה סגמנטים שונים בהתאם לקהלי יעד שונים: Isrotel Exclusive, Isrotel Collection, Isrotel Design.
רשת ישרוטל מנהלת 26 בתי מלון ברחבי ישראל:
באילת – מלון רויאל ביץ' אילת, מלון המלך שלמה, ישרוטל ספורט קלאב, ישרוטל לגונה, ישרוטל ריביירה קלאב, ישרוטל רויאל גארדן, ישרוטל אגמים וישרוטל ים סוף.
בעבר הרשת ניהלה גם את מלון הנסיכה בעיר.
במצפה רמון – מלון דרומה ומלון בראשית.
בשדה בוקר – מלון קדמא.
בים המלח – ישרוטל נבו (בעבר היה שייך לרשת מלונות קיסר פרמייר ישראל), מלון קיימא ומלון נגה (לשעבר גנים).
בתל אביב – מגדל ישרוטל (סי טאואר), רויאל ביץ' תל אביב, פורט טאואר, אלברטו וגימנסיה.
במחוז הצפון – מלון יערות הכרמל, מצפה הימים גומא (לשעבר The Sea of Galilee), ואיילה.
בירושלים – מלון כרמים, מלון אוריינט.
כמו כן הרשת מחזיקה בבעלותה את "מועדון הצלילה מנטה" באילת.
בנוסף, הרשת מפעילה מסעדות וברים רבים, כאשר אחד הנודעים שבהם הוא 'פאב המנקיס' באילת.
כמו כן, הרשת מחזיקה את 'TheShopOnline' חנות מקוונת מבית רשת מלונות ישרוטל, המציעה מגוון רחב של מוצרי טיפוח, בישום ואווירה.
החנות פועלת כחנות מסחר אלקטרוני ובנוסף יש לה סניפים במלונות השונים.
מלבד מלונות הרשת, ישרוטל מנהלת ומפעילה את ישרוטל מועדון ספורט הים האדום – מרכז אטרקציות ופעילויות הכולל את ישרוטל מנטה, מועדון צלילה ובית ספר לצלילה באילת הנמצא בסמיכות למצפה התת-ימי ומול מפרץ האלמוגים, הספינה "אוריוניה", טיולי ג'יפים במדבר, טיולים יומיים לפטרה ומטווח ירי.
ישראלית שפה יפה הוא ספר עיון אקדמי המיועד גם לקהל הרחב, מאת הבלשן הישראלי פרופ' גלעד צוקרמן.
הספר ראה אור בשנת 2008 בהוצאת "עם עובד" והפך לרב-מכר.
הוא זכה לחשיפה תקשורתית רחבה, כולל סיקור בעיתונות, בטלוויזיה וברדיו.
רוביק רוזנטל תיאר את הספר כאחת מ"עשר השערוריות הלשוניות של העשור".
צוקרמן טוען שהעברית הישראלית אינה המשכה של העברית המקראית, אלא שפת-כלאיים היברידית השואבת מרכיבים משפות נוספות.
הוא מדגיש שהישראלים שולטים בה אינטואיטיבית, ולכן אין טעם בהכוונה דקדוקית חיצונית, בניגוד לעמדות בלשניות מסורתיות.
בספרו של צוקרמן שתי טענות מרכזיות:
1. היברידיות: ה"ישראלית" אינה שלב אבולוציוני בהתפתחות העברית, אלא שפת-כלאיים חדשה היונקת בו זמנית הן מהעברית, הן מהיידיש והן משפות אחרות שדיברו מחיי השפה.
לפיכך, היידיש, למשל, איננה "שפה זרה" ביחס ל"ישראלית", והמילה "אינטואיציה" ("בינת הלב"), לדוגמה, אינה מילה זרה כי אם יסוד מובנה, בלתי נפרד ב"ישראלית".
2. ילידיות: אין שום טעם לכפות דקדוק על מי שדובר את ה"ישראלית" כשפת אם מהסיבה הפשוטה שהוא כבר מדבר אותה באופן מושלם, לפי חוקי דקדוק המצויים במוחו.
בניגוד לשפת הכתיבה והספרות, שהיא "הביטוס" – מוסכמה חברתית, לפי הסוציולוג פייר בורדייה – שפת האם המדוברת אינה נלמדת אלא נרכשת באופן אוטומטי בלי מאמץ.
זאת בניגוד גמור לטענתו של הבלשן הידוע זאב בן-חיים, "את לשונו, לשון דיבורו, קונה אדם בעמל וביגעה של שנים, ביגעה מתמדת כל ימי חייו".
כדי לתאר את הדיאלקטיקה של הפילוסוף הגרמני הגל נהוג להשתמש בשלישייה תזה-אנטיתזה-סינתזה.
לפי צוקרמן, "הכלי החשוב ביותר בספר הוא "עקרון החפיפה": ככל שמאפיין לשוני קיים ביותר שפות תורמות, כך יש לו סיכוי גדול יותר לחדור לשפה המתהווה.
מהפכניות העיקרון הזה נעוצה בעובדה שהוא נוגד את "אילן היוחסין", כלי חשוב בבלשנות היסטורית, שיכול להשתמע ממנו שלכל שפה יש הורה אחד בלבד.
אילן היוחסין עומד בבסיסן של התזה והאנטיתזה, שכן כל אחת מהן מאמינה של"ישראלית" יש רק הורה אמיתי אחד: בין אם הוא העברית (תזה) ובין אם הוא היידיש (אנטיתזה).
הסינתזה, לעומת זאת, רואה ב"ישראלית" לשון רב-הורית."
לפי צוקרמן, היחס בין ההיברידיות והילידיות, שלהן הוא טוען בספר, מורכב.
"תמיכה בטענה אחת אינה גוררת בהכרח תמיכה באחרת.
למשל, יש שישתכנעו שה"ישראלית" היא שפת-כלאיים, אך עדיין יבקשו לכפות תקן אליטיסטי על דוברי הישראלית; אחרים ימשיכו להיות בטוחים שה"ישראלית" היא עברית, אך ירשו לישראלים לדבר "איך שבראש שלהם"."
עם זאת, לדעתו של צוקרמן, החידוש בספר, מלבד טענת ההיברידיות דלעיל, הוא בקישור שבינה לבין ילידיות.
דברי צוקרמן: "גם אם יש ישראלים – בניגוד אלי – שמאמינים שצריך תקן, יש בכוחו של הספר לגרום להם לשנות את מאפייניו של התקן הזה: הם לא יכולים להמשיך ולהתעלם מכך שדקדוק ה"ישראלית" אינו מבוסס רק על הדקדוק העברי.
או במילים אחרות, הספר מציע גם ששפת הדיבור לא זקוקה לתקן; וגם שאם יהיה תקן – מדוע הוא חייב להיות עברי?"
בספר שזורים גם שעשועי לשון מקוריים שיצר צוקרמן: שיר הומופוני דו-לשוני (בעברית ובאיטלקית) וסיפור פלינדרומי קצר.
ספרו של צוקרמן שנוי במחלוקת והיווה מוקד לדיון ציבורי סוער.
הלשונאי רוביק רוזנטל חיווה את דעתו כי "צוקרמן הוא איש מבריק וידען, והוא מעלה תופעות חשובות".
יצחק לאור כתב באופן דומה כי "היידיש היא תשוקתו של הבלשן הצעיר והמבריק גלעד צוקרמן...המלאי הגדול של דוגמאות שהוא מביא, ממיין ונותן להם שמות [...] ראוי בהחלט להקשבה וללימוד [...] פרקי הספר הראשונים מיותרים ואם פוסחים עליהם ומגיעים לעיקר, כלומר לשליש המרכזי בספר, משתכנעים שלמחבר יש מה לומר.
[...] הוויכוח שצוקרמן מעלה באוב נערך עוד לפני שנולד [...]".
בין המצדדים בספר ניתן למנות את אהרן פורת שכתב ב"מקור ראשון" כי "בבסיס דבריו של צוקרמן יש הרבה יותר משמץ של אמת [...] הספר הזה צריך להתקבל ולהביא לשינוי מסוים בגישות השמרניות המקובלות, החינוכית והמדעית.
בין המתנגדים שיצאו חוצץ נגד צוקרמן בלטה התנגדותו של יוסי שריד:
צוקרמן הגיב לביקורת זו ולשאר מבקריו במאמרו "ישראלי, דבר ישראלית":
טענה נוספת שהועלתה על ידי מבקרים אחדים היא שצוקרמן מכנה את השפה "ישראלית", ומנסה להבדיל אותה משפת התנ"ך והמשנה, אף שגם מקום מושבה של העברית שבחיבורים אלה היה ישראל – ולכן, מעולם לא פסקה השפה להיות "ישראלית", וודאי שלא פסקה להיות עברית שאינה "ישראלית".
טענות אחרות, כמו זו של הבלשן סיריל אסלנוב, הם שהרעיון הפופוליסטי ה"נועז" הוא למעשה ישן נושן, היות שכבר נוסח במידה מסוימת בשנות ה-20 על ידי ה"הבראיסטים" (בדומה לייבסקים):
ישראמקו נגב 2 שותפות מוגבלת הוקמה על פי הסכם שותפות מוגבלת בין השותף הכללי - ישראמקו אויל אנד גז בע"מ לבין השותף המוגבל - ישראמקו ניהול (1988) בע"מ.
השותפות המוגבלת נרשמה ב-3 במרץ 1989. מטרת השותפות היא להשתתף בפעילות חיפושי נפט וגז והפקתם בישראל.
יחידות ההשתתפות של השותפות רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
יחידות ההשתתפות של השותפות כלולות במדד תל אביב 90.
השותף הכללי - ישראמקו אויל אנד גז בע"מ נמצא בבעלות נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ, חברה הרשומה בעצמה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעלת השליטה בחברה היא חברת יואל שבבעלות אנשי העסקים קובי מימון וחיים צוף.
בין השנים 1983–1985 ביצעה ישראמקו ארבעה קידוחים בהשקעה של 8 מיליון דולר באזור ים המלח ("קידוחי גורים").
בשנת 1985 הקימה ישראמקו את "נגב 1 שותפות מוגבלת" בשותפות עם י.ו.א.ל, פספורט בע"מ (חברה נוספת בשליטת ג'ו אלמליח שהחזיקה בי.ו.א.ל), נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ, "דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ, דלק חיפושי נפט בע"מ (כיום דלק אנרגיה) ושותפים נוספים.
הקמת שותפות ישראמקו נגב 2
בשנת 1989 השותפים בנגב 1 הקימו את שותפות ישראמקו נגב 2 במטרה לגייס הון נוסף ולהמשיך בחיפושי נפט בישראל.
לצורך כך נמכרו יחידות ההשתתפות של השותפות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
השותפות קיבלה את רישיונות "נגב אשקלון" (כולל "מובלעת ים") ו"נגב נירים" (כולל "מובלעת בשור") לקידוחים יבשתיים בנגב ובהרי יהודה, בקידוח "בשור 1" לא נמצא נפט והוא ננטש בראשית 1994.
בשנת 1991 קיבלה השותפות את רישיונות "מד תל אביב", "מד יבנה", "מד אשדוד", "מד חדרה" ו"מד השרון" לחיפושי נפט וגז טבעי ימיים במדף היבשתי של מדינת ישראל.
בשני קידוחים ימיים נמצא נפט, ב"ים 2" מול חופי אשדוד וב"ים יפו" מול חופי הרצליה.
ג'ו אלמליח הציג אז בקבוק של נפט שהוצא מים-2 במסיבת עיתונאים, ויחידות השותפות של ישראמקו זינקו באלפי אחוזים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
אולם בפברואר 1994 הודיעה ישראמקו שכמות הנפט לא מצדיקה את ההשקעה הכספית בקידוח, והציוד הטכני לא עמד בדרישות.
מחיר יחידות השותפות של ישראמקו בבורסה צנח.
בסך הכל בין השנים 1982–1994, גייסו חברות יואל וישראמקו כחצי מיליארד שקל מהציבור בבורסה ובסדרה של עסקאות מבלי להפיק נפט.
בחודש פברואר 1996 הצטרפה לגרעין השליטה של פספורט משפחת לבנת, בעלת השליטה בקבוצת תעבורה, אך בינואר 1997 מכרה את מרבית אחזקתה למימון וצוף.
כתוצאה מכך, קיבלו קובי מימון, וחיים צוף את מניותיה של קווי אשראי בקבוצת החברות.
בשנת 1997 הורחבה פעילות ישראמקו אינק לארצות הברית באמצעות רכישת מספר נכסי נפט וגז שם, בעוד שותפות ישראמקו נגב 2 המשיכה בחיפושי נפט וגז בישראל.
בשנת 1998, ישראמקו ביצעה את קידוח "גבים 1" שבשטח רישיון "שדרות", כ-2 קילומטר דרומית לעיר שדרות.
הקידוח הגיע לעומק של 4,500 מטר, אך לא נתגלו בו ממצאים המצביעים על קיומם של נפט או גז.
העלות הכוללת של הבאר הייתה כ-6.6 מיליון דולר.
במהלך 10 השנים הבאות המשיכה ישראמקו בפעילות החיפושים הימית שלה במזרח הים התיכון, עם שותפיה קבוצת דלק וענקית האנרגיה העולמית בריטיש גז (BG Group).
בשנת 2000, ביצעה את קידוח הגז "רומי 1", מול חופי נתניה, במסגרת רישיון "מרין מרכז".
הקידוח התבצע לעומק של 1,700 מטר.
אחרי שהקידוח הגיע לעומקו הסופי, בוצעו בו בדיקות חשמליות, שבעקבות תוצאותיהן השליליות הוחלט לנטוש את הקידוח.
החברה השקיעה בקידוח 5 מיליון דולר.
באותה שנה ביצעה את קידוח "ניר 1" במרחק של 19 ק"מ מחופי אשקלון ו-4 ק"מ מקידוח מרי של שותפות ים תטיס לעומק של 1,900 מטר.
באוקטובר 2000, הודיעה ישראמקו כי על פי דו"ח שהוכן על ידי חברת ייעוץ אמריקאית, שהעריכה את כמות הגז הכוללת במאגר, מכיל "ניר 1" כ-274 מיליארד רגל מעוקב גז, בשווי כולל של כמיליארד דולר.
כמו כן, הגישה הצעה לאספקת גז טבעי לחברת החשמל.
בשנת 2003 ביצעה את קידוח האימות "ניר 2" (במרחק כק"מ מ"ניר 1") שנועד לבחון את כדאיות ההפקה המסחרית של הגז ממאגר ניר שהתגלה בקידוח "ניר 1".
לאחר פענוח הנתונים שהתקבלו ממבחני ההפקה, עלה כי כמויות הגז שאותרו בקידוח אינן מצדיקות הפקה מסחרית.
בשנת 2005 ביצעה את קידוח "גד 1" מול חופי אשקלון בהשקעה של 15 מיליון דולר, ולעומק של כ-2,550 מטר.
בדצמבר 2000, רכשה ישראמקו מבריטיש גז זכויות בשיעור של % 10 מ"רישיונות גל", היתר לחיפושי נפט וגז בשטח 12.000 קמ"ר, שכיסה את מרבית הים התיכון העמוק הישראלי.בשנת 2001, ערכה בריטיש גז מחקרים סייסמיים שהצביעו על פוטנציאל משמעותי של גז במבנה תמר ודלית.
בסוף 2002, הקבוצה החליטה לקדם את קידוח תמר, בעלות שהוערכה בכ-40 מיליון דולר.
במאי 2005 נטשה בריטיש גז את המיזם מבלי לבצע את קידוח החיפוש, אחרי שלא הצליחה לסגור חוזה מול חברת החשמל.
שדה הגז התגלה בינואר 2009.
בפיתוח השדה הושקעו כ-3 מיליארד דולר, והזרמת הגז הטבעי ממנו לישראל החלה ב-30 במרץ 2013. פוטנציאל הגז בשדה, על פי ההערכות משנת 2012, הגיע לכ-275 מיליארד מטר מעוקב (BCM) (9.71 טריליון (TCF)).
רווחי ישראמקו מחלקה בשדה תמר היו כ-223 מיליון דולר ב–2014, כ-267 מיליון דולר ב–2015 וכ-303 מיליון דולר ב-2016. בשנת 2017, הודיעה שתחלק דיווידנדים בסך של כ-6 מיליארד שקל עד סוף 2019.
נכסי הנפט והגז של השותפות
חזקת "תמר" (חלקה של השותפות: 28.75%) - רזרבות הגז הטבעי בשדה תמר כוללות צפי סביר למכירת BCM 8.7 (Billion cubic metres)
חזקת "מד יבנה" (חלקה של השותפות: 49.8633%) - בחזקה מצוי מאגר הגז הטבעי "אור".
חזקת "דלית" (חלקה של השותפות:28.75%) - בחזקה מצוי מאגר הגז הטבעי "דלית".
באוגוסט 2017 הודיעה החברה כי היא מחזירה את רישיונות חיפושי הגז "דניאל" לידי המדינה.
ישראמקו מחזיקה כ-75% מרישיונות המאגר הממוקם עשרות ק"מ מערבה מאשקלון.
לישראמקו אויל אנד גז בע"מ ישנה חברה אחות בשם ישראמקו אינק (Isramco, Inc) שמניותיה נסחרות בנאסד"ק ונמצאת בבעלות ננפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ.
לחברה זכויות בנכסי נפט וגז הכוללות בארות נפט וגז מפיקות וזכויות חיפוש במדינות שונות בארצות הברית; אך לחברה אין קשר ישיר לישראמקו - נגב 2 (למעט קשרי בעלות).
בסוף שנת 2007 מכרה ישראמקו אינק האמריקנית את כל הפעילות וההחזקות שלה בישראל.
מדובר במכירה של יחידות ההשתתפות בשותפויות הנפט המוגבלות ישראמקו נגב 2 (8.12%), חנ"ל ים המלח (24.97%) ונפטא חיפושים (%0.12) לחברת 'חברת הנפט לישראל' (חנ"ל) במכירה מחוץ לבורסה.
במרץ 2004 רכשה ישראמקו אינק אוניית תענוגות בשם מג'יק 1 (שבמהלך השנים 2000–2002 הפליגה בין נמלי הים של ישראל לבין נמלי רודוס, אנטליה וקפריסין והייתה בבעלות ראובן גבריאלי) מבית משפט לפשיטות רגל בפלורידה תמורת 8.05 מיליון דולר, ובמשך שנתיים השקיעה בשיפוצה 2.4 מיליון דולר.
חברת אגד, באמצעות חברה בת, חתמה עם ישראמקו על הסכם לשיווק חבילות הנופש של מג'יק 1 אך ישראמקו מכרה אותה בסוף 2006 תמורת 5.45 מיליון דולר.
האונייה פעלה אחר כך כאוניית קזינו מנמל אשדוד ופסקה לפעול ב-2011.
ישככר בן עמי (14 בדצמבר 1933, קזבלנקה - 15 בינואר 2015) היה חוקר פולקלור, ישראלי יליד מרוקו, שכיהן כמרצה וחוקר בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים.
נודע, בין השאר, במחקריו על טקסי החתונה והלוויה, על הרפואה העממית היהודית, על פתגמים, בדיחות והומור.
יששכר בן עמי נולד בקזבלנקה מרוקו כבנם של אהרן ואסתר.
למד ספרות עברית ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן, בשנת 1967 סיים עבודת דוקטורט בפילוסופיה בתחום האתנולוגיה והמזרחנות באוניברסיטת גטינגן בגרמניה, תחת הדרכתו של קורט ראנקה.
בשנת 1973 התמנה למרצה בכיר בחוג לפולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית וניהל את המרכז לחקר הפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים.
יששכר בן עמי כתב מאמרים וספרים רבים בעברית, בצרפתית ובאנגלית והיה עורך של כמה ספרים בתחום הפולקלוריסטיקה והאתנולוגיה.
חלק חשוב ממחקריו הוקדשו ליחסי הגומלין בין האמונות, המנהגים והנרטיבים בפולקלור של יהדות מרוקו אותו הכיר מקרוב.
עסק רבות באיסוף תיעוד אתנוגרפי שביסס את מחקריו.
ספרו "הערצת הקדושים בקרב יהודי מרוקו" היה ראשון במינו ובהיקפו והפך לרפרנס חשוב בנושא גם לחוקרים בתחום הסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה.
מחקר זה, שפורסם לראשונה בעברית בשנת 1984, והוא מבוסס על 10 שנות מחקר שטח ועל 1200 עדויות, כולל רשימת 656 צדיקים יהודים ממרוקו, לרבות 25 נשים, ביניהן הכי מפורסמת הייתה לאלה סוליקה, עם פירוט מקומות קבריהם והאגדות על חייהם.
90 מבין הצדיקים היהודים הוערצו כקדושים גם בקרב המוסלמים ו-36 מבין הקדושים המוסלמים נחשבו לצדיקים יהודים על ידי היהודים, ובנוסף - 14 קדושים מוסלמים זכו גם להערצת היהודים.
בדרך כלל תפקיד השמירה על קברות הצדיקים הופקד בידי מוסלמים.
אחרי פרישתו הצטרף למשרד בתחום הפטנטים והזכויות לקניין הרוחני שהקימה אשתו, הביוכימאית פולינה בן עמי ברחובות בשנת 2001.
בן עמי נפטר בשנת 2015 והובא לקבורה בבית העלמין רחובות.
השאיר אישה, שלושה בנים ושבעה נכדים.
(החתונה המסורתית אצל יהודי מרוקו)
אלף פתגם ופתגם : מפי יהודי מרוקו / ירושלים : י' לוגאסי, תשנ"ו.
1974 פרקים בחקר מנהגי חתונה, הוצאת מגנס, ירושלים
1984 - הערצת הקדושים בקרב יהודי מרוקו, הוצאת מגנס, ירושלים
(פולחן הצדיקים ועליות רגל יהודיות - מוסלמיות במרוקו)
1995 - צדיקי מרוקו ונפלאותיהם, הוצאת יוסף לוגאסי, ירושלים
2000 - תפוח ההריון : סיפורי־עם מפי יהודי מרוקו, הוצאת יוסף לוגאסי, ירושלים
2000 - הפרח המחייה מתים:סיפורי -עם מפי יהודי מרוקו' הוצאת יוסף לוגאסי, ירושלים
ואבל בקרב יהודים ספרדים בלונדון)
1981 - (עם שלמה מורג) מחקרי עדות וגניזה, הוצאת מגנס
מורשת יהודי ספרד והמזרח : מחקרים
1991- (עם שלום זוהר) מחקרים בתרבותם של יהודי צפון-אפריקה''', ועד עדת המערבים בירושלים,
יששכר בן עמי כתב את הפרק "אמונות ומנהגים" בספר "יהודי מזרח התיכון ותופן אפריקה בזמנים המודרניים"
באוניברסיטת קולומביה - בעריכת ריבה ספקטור סימון, מייקל מנחם לסקיר ושרה רגר, 2003
| שם = ישראלים יוצאי אתיופיה
ישראלים יוצאי אתיופיה, המכונים גם בני העדה האתיופית, הם אזרחי מדינת ישראל מיהדות אתיופיה, שעלו לישראל או שמוצא משפחתם מאתיופיה.
עליית ביתא ישראל למדינת ישראל החלה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, תחילה כבודדים בצורה בלתי־חוקית, ומשנת 1977 בצורה חוקית.
כמחצית העולים עלו לישראל במסגרת שני גלי עלייה משמעותיים – "מבצע אחים" בשנים 1979–1990 ו"מבצע שלמה" במאי 1991. לאחר מכן עלו לישראל יהודי קווארה וצאצאי יהודים שכונו בישראל "פלאשמורה".
לפי החלטה 716 של ממשלת ישראל מנובמבר 2015, הייתה אמורה העלייה המאורגנת מאתיופיה להסתיים עד סוף שנת 2020.
על פי הלמ"ס נכון לסוף שנת 2024, מנתה אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בישראל כ־177.6 אלף נפש (המהווים כ־1.76% מכלל אוכלוסיית ישראל) – מהם כ־94.1 אלף ילידי אתיופיה שעלו לישראל, והיתר, כ-83.5 אלף צברים שהוריהם נולדו באתיופיה.
שמה המסורתי והרשמי של הקהילה היהודית באתיופיה היה ביתא ישראל (געז: "ቤተ እስራኤል", "בֵּתא אִשׂרַאֶל").
לפי המסורת מקור הכינוי במאה ה-4 והוצמד לקהילה כאשר אנשיה סירבו להתנצר, בתקופה בה קיבלה ממלכת אקסום את הנצרות.
כינוי הגנאי "פלאשה" (רבים: "פלאשים"), שמשמעו באמהרית "גולים", נטבע לראשונה בצו שהוציא יסחק הראשון, קיסר אתיופיה.
מבצע משה ומבצע שלמה להעלאת יהדות אתיופיה
עם קום מדינת ישראל בחנה הממשלה את העלאת הקהילה, אך דחתה זאת בנימוקים של אי-דחיפות והבדלים תרבותיים.
בתקופה זו הגיעו מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה.
עד תחילת שנות ה-70 עלו מאתיופיה רק יהודים בודדים, חלקם בלא שקיבלו אשרות עלייה לישראל.
עם התגברות זרם העולים פעל משרד הפנים לגירוש המגיעים שלא כחוק.
באמצע שנות ה-70 חל שינוי במדיניות ישראל – והחלה עלייה רשמית של יהודים על פי חוק השבות.
השינוי הושפע גם מפסיקתו של הרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד.
לאחר המהפך ב-1977 החליט ראש הממשלה מנחם בגין על הגברת העלייה מאתיופיה והמוסד הפעיל את מבצע אחים להעלאת יהודים מאתיופיה דרך סודאן.
במקביל הועלו בדרכים שונות יהודים ישירות מאתיופיה.
עד לתחילת מבצע משה עלו לישראל כ-5,000 יהודים מאתיופיה.
בהמשך הגיעו רוב יהודי אתיופיה לישראל במבצע משה ומבצע שלמה.
משנת 1993 הועלו גם בני הפלאשמורה לישראל.
על מנת להיערך לקליטתם של עשרות אלפי חברי קהילת ביתא ישראל, מדינת ישראל הכינה שתי תוכניות אב.
תוכנית האב הראשונה הוכנה בשנת 1985, על ידי צוות בראשות מתכנן הפרויקטים עוזי גדור עליו הוטלה המשימה על ידי מאיר שמיר מנכ"ל משרד הקליטה עם הגעת עולי מבצע משה.
תוכנית האב השנייה הוכנה בעקבות מבצע שלמה בשנת 1991. תוכנית האב הראשונה הכילה תוכנית מורכבת ומפורטת.
אשר כיסתה נושאים שונים כגון דיור, חינוך, תעסוקה, לצד מדיניות הנוגעת לקבוצות מסוימות בקרב העדה, בהם נשים, בני נוער, ומשפחות חד הוריות.
בין השנים 1995–2005 נמשכה מגמת השיפור ברמת ההשכלה של יוצאי אתיופיה ועלה שיעור הזכאות לתעודת בגרות איכותית (העומדת בדרישות הקבלה לאוניברסיטאות).
שיעור התעסוקה של נשים עלה באופן ניכר מ-22.8% בשנת 1995 ל-50.5% בשנת 2006. שכרן לשעת עבודה נמוך ב-61% לעומת כלל הנשים היהודיות.
העולים מאתיופיה דווחו על רמה נמוכה יחסית של בדידות, הן בהשוואה לעולים ממדינות אחרות והן בהשוואה לילידי ישראל.
מנגד, בסקר משנת 2007 דיווחו כארבעים אחוז מהנשאלים בקרב עולים מאתיופיה על תחושה ש"אין על מי לסמוך", לעומת 4-16% בקרב ילידי ישראל וארצות אחרות.
82% מהנשאלים בקרב העולים מאתיופיה השיבו כי הם מרגישים בבית בישראל, שיעור גבוה בהשוואה לעולים מארצות אחרות, וכך גם שיעור העולים מאתיופיה המגדירים עצמם יהודים.
כמו כן, מבין שבע קבוצות העולים שנבחנו, העולים מאתיופיה היו הבטוחים ביותר בכוונתם להישאר בישראל (77%) ובציפייה לשיפור באיכות חייהם בארץ (85%).
בנוסף לכך נמצא כי אחוז הגיוס בקרב יהודים יוצאי אתיופיה גבוה מזה של ילידי הארץ (90%).
עם זאת, אחד מכל שישה מתגייסים מבני העדה נשלח במהלך שרותו לכלא הצבאי, נתון חריג בהשוואה לשאר האוכלוסיות המשרתות בצה"ל.
קשיי הסתגלות וביקורת על תהליך הקליטה
עלייתם של יהודי אתיופיה לישראל היא הפעם הראשונה שקבוצה גדולה מאפריקה שמדרום לסהרה מנסה להשתלב בחברה הישראלית, והיא גם מהווה נקודת מעבר בתהליך היווצרות הזהות של יוצאי אתיופיה בישראל.
באופן מסורתי, יהודי אתיופיה לא תפסו את עצמם כשחורים (המונח המערבי לאנשי כהי עור); רק במפגש שלהם עם החברה הישראלית הם 'הפכו' לשחורים דבר שדרש הסתגלות למרכיב הזהות החדש.
החיים בישראל גרמו לרבים מקרב העולים החדשים בתחילה לחוות הלם תרבות.
רבים מעולי ביתא ישראל, במיוחד אלה שהגיעו מכפרים נידחים באתיופיה, מעולם לא השתמשו במוצרי חשמל והיתקלות ראשונה בהם דרשה תקופת הסתגלות.
בנוסף, ההסתגלות למטבח הישראלי הייתה קשה במיוחד עבור חלק גדול מהעולים בתחילה.
ככלל, האינטגרציה של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית הייתה קשה מאוד עבור רבים מהעולים החדשים.
כמו כן, בעת העלייה משפחות מורחבות רבות פוצלו בין מרכזי קליטה שונים בארץ.
רבים מהעולים נאלצו לשנות את שמם - בתחילה הרשויות בישראל נתנו לרבים מהעולים החדשים שמות עבריים ודרשו כי לכולם יהיו שמות משפחה (באתיופיה לא היו נהוגים שמות משפחה).
השינויים הללו יצרו מצב שבו העולים החדשים השתמשו בפועל הן בשמות החדשים והן בשמות הישנים.
לימוד עברית היווה אתגר עבור מרבית העולים וחלק ניכר מהם לא הצליחו לשלוט בשפה גם אחרי שנים רבות של מגורים בארץ.
כמו כן, המצב בו הרבנות הראשית לישראל הביעה התנגדות להמשך קיום המנהגים הדתיים המסורתיים של חברי הקהילה גרם לבלבול רב בקרב העולים החדשים.
סוציולוגים ישראלים שונים ציינו כי העולים החדשים מאתיופיה נתקלו במגוון בעיות הסתגלות, אשר הובילו להיווצרותן של בעיות פסיכולוגיות אקוטיות שהובילו במקרים קיצוניים למקרי התאבדות בקרב המהגרים בשנים הראשונות לאחר עלייתם לישראל.
בשנות ה-90 המאוחרות, שיעור ההתאבדויות בקרב העדה האתיופית עלה על זה של כל העדות האחרות בישראל.
פרופ' אסתר הרצוג טוענת כי המדיניות הממשלתית שמרכזת את העולים מאתיופיה, דבר אשר יוצאי אתיופיה מתנגדים לו, משרתת בעיקר את הביורוקרטיה המשתמשת בהם ככלי לגיוס כספים ושגורמת לאי השתלבות יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית וסיווגם כאחרים וכנבדלים וכן יצירת תלות במדינה ובשרותיה.
אותם כספים נעלמים לטענתה בתוך המנגנון הביורוקרטי ורובם אינם מופנים לטיפול בעולים.
טענות דומות העלה פרד לזין: רשמית, אנשי הסוכנות היהודית וממשל הישראלי טענו כי יוצאי אתיופים אינם מסוגלים להיקלט ישירות בחברה הישראלית; הם היו חסרים השכלה, מיומנויות, ידע, משאבים ותרבות מתאימה כדי למצוא דיור בכוחות עצמם.
אולם, כפי הנראה, היו אינטרסים כלכליים של הסוכנות והממשלה ביחס המגונן כלפי העולים מאתיופיה.
אם העולים מאתיופיה היו משתתפים בתהליך קליטה ישירה, הסוכנות היהודית הייתה עשויה לאבד שליטה על עשרות מיליוני דולרים בשנה.
היא קיבלה וניהלה כספים לקליטת עולי אתיופיה מהממשלות הישראלית והאמריקאית ומקבוצות נדבנות יהודיות ברחבי העולם.
עוד נטען שהטיפול בילדים ממוצא אתיופי במוסדות הסוכנות סייע לסוכנות היהודית לגייס כספים תוך שימוש ציני בהם.
סוגיית הדיור הפכה לבעיה חוזרת ונשנית עם כל גלי העלייה ההמוניים שהגיעו לישראל לכל אורך השנים.
במסגרת העלייה של קהילת ביתא ישראל, יושמו פתרונות חדשניים שונים, שכללו בין היתר את קליטתם בתחילה באתרי קרוואנים.
לפתרון זמני זה היו שני חסרונות עיקריים: מצד אחד, אוכלוסיות העולים החדשות נדחקו לשולי הערים, ובשל כך נוצרו קבוצות אתניות הומוגניות למדי שלא השתלבו ונטמעו עוד בתחילת תהליך הקליטה בחברה הישראלית.
בנוסף, במקרים רבים אתרי הקרוואנים היו ממוקמים באזורים רחוקים למדי מאזורי התעשייה והמסחר בישראל ולא הייתה קיימת תחבורה ציבורית נגישה בקרבתם.
לאורך השנים, חברי הקהילה עזבו את מרכזי הקליטה ועברו להתגורר בערים וביישובים שונים בכל רחבי ישראל.
ממשלת ישראל בתמיכה הממשל האמריקאי, ופילנתרופיה יהודית אמריקאית העניקה לעולים החדשים הלוואות ממשלתיות או משכנתאות בריבית נמוכה כתמריץ לעזיבת מרכזי הקליטה, או דירות בהנחה מיוחדת במסגרת תוכנית מחיר למשתכן.
בגלל הון עצמי ושכר נמוכים יחסית, יוצאי אתיופיה לרוב לא עמדו בתנאים או רכשו דירות בשכונות פחות טובות.
בדו"ח שפרסם מכון ברוקדייל, זוגות נשואים יוצאי אתיופיה, המבקשים לקבל את ההלוואה למשכנתה שהוצעה להם בתוכנית החומש של משרד הקליטה, מתקשים לעמוד בתנאים לקבלת ההלוואה ולעיתים אף אינם מודעים כלל לקיומה.
בעקבות זאת רק מעטים מהם זכאים להלוואה, וכך הסכום הגדול שמקצה משרד הקליטה לצורך מתן ההלוואות מוחזר לקופת המדינה.
מסיבה זו, בין השנים 2008–2010 רק שני זוגות ניצלו את ההטבה.
ב-2012 טענה מנכ"לית אגודת יהודי אתיופיה, זיוה מקונן-דגו, שמשרד הקליטה מכתיב לעולים לקנות דירות בשכונות ספציפיות ביישובים מוגדרים.
רבות מהשכונות בערים שבהן מתגוררים רובם של יוצאי אתיופיה החלו כמרכזי קליטה בהם שוכנו העולים מאתיופיה כדיור ראשוני ועם חלוף הזמן הסגל עזב את המקום והותיר את העולים באותם מבנים שהיו דיור ציבורי, תופעה זו זכתה לכינוי "מרכז קליטה מתקפל".
במקרים אחרים רכישת דירות באזור מסוים על ידי יוצאי אתיופיה, שרצו לגור בקרבה לחברי הקהילה, גרמה לעזיבה של בעלי דירות אחרים באזור ולהגעה של חברי קהילה חדשים במקומם.
חלק ניכר מבני הקהילה גרים בשכונות שבהן קיימת התניה ממשלתית בדבר זכאות למשכנתא.
בשנים 2017–2020 הממשלה מגרילה בין יוצאי אתיופיה ובניהם מדי שנה כ-300 הלוואת לדיור בתנאים מועדפים.
באמצע המאה ה-19 עם הגעת הידיעות על פעילות המיסיון הנוצרי בקרב ביתא ישראל החלו רבנים באירופה ובארץ ישראל ובראשם הרב עזריאל הילדסהיימר לפעול למען עצירת הפעילות ולשינוי מנהגיה של ביתא ישראל ליהדות הרבנית.
הרבנים חיפשו מועמד מתאים לשליחות ופרופ' יוסף הלוי נידב עצמו ויצא לאתיופיה במימון הברון רוטשילד.
לאחריו הגיע תלמידו, יעקב פייטלוביץ' שהחל בפעילות ולקח עמו שני נערים גטה ירמיהו ותאמרת עמנואל ללימודים באירופה.
ב-1913 נפתח בית ספר ראשון בכפר וולקה שבו הורו ירמיהו ואחיו יוסף ובשנת 1924 נפתח בית ספר גדול יותר בעיר אדיס אבבה בהנהלת עמנואל.
פייטלוביץ' שלח 23 נערים נוספים שאותם איתר ללימודים מחוץ לאתיופיה וכן גייס גם מורים מאסמרה.
ב-1953 נשלח הרב שמואל בארי מטעם המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של הסוכנות היהודית שייסד יחד עם יונה בוגלה את בית הספר העברי באסמרה שבו למדו נערים וכהנת.
בשנים 1955 ו-1965 הגיעו לישראל עשרים ושבעה נערים מהקהילה שלמדו בבית הספר באסמרה לכפר בתיה.
צעירים אלו הוכשרו כמורים שישובו לקהילתם.
ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה והוא מועבר לכפר איזווה.
בוגרי אסמרה וכפר בתיה מקימים בתי ספר נוספים בשאר כפרי היהודים, ב-1958 מועבר בית הספר של אסמרה לכפר אמבובר וזאת לאחר התנכלויות מצד השכנים הנוצרים.
בשנת 1960 מחליפים הארגונים היהודיים לרבות רשת אורט ואז"ע את הסוכנות היהודית ונפתחים בתי ספר חדשים בכפרים רבים.
בשנת 1981 עת התגברות היציאה של ביתא ישראל למחנות הפליטים בסודאן הורה הממשל האתיופי להפסיק את הפעילות החינוכית.
הדיון על מעמדם של ביתא ישראל בהלכה הרבנית החל באמצע המאה ה-19 כשאר זה מתכתב עם המחקר המדעי בדבר 'הגזע היהודי'.
בשנת 1954 הביע הרב הראשי האשכנזי הרצוג את עמדתו כלפי ביתא ישראל ופסק שיש לגייר לחומרא את כל בני ביתא ישראל וזאת על סמך המחקר המדעי בדבר קיום הגזע היהודי ששלל את שייכותם של ביתא ישראל לאותו הגזע.
פסיקה זו גרמה לגיורם של אלפים מביתא ישראל עד למחאתם בקיץ-סתיו 1985, המחאה גרמה לרבנות הראשית לבחון שוב את הנושא על סמך אזכורים של הקהילה בספרות הרבנית.
לאחר זאת הכריזה הרבנות הראשית על כך שביתא ישראל מוחזקת כקהילה יהודית לכל דבר, וספקות יובאו בחשבון רק לצורך רישום נישואין בלבד, ושאז יבדק האם אצל המועמד/ת יש יחוס נוכרי, אם כן יש צורך לעבור טבילה בלבד.
הרבנות הראשית הוציאה הנחיות לרשמי נישואין, אך אלו סירבו לעסוק בנושא וזו מינתה בתחילה את הרב דוד שלוש כרשם נישואין ולאחר מכאן הקימה את משרד הרב הראשי ליהדות אתיופיה בראשות הרב יוסף הדנה אשר מנפיק אישורי יהדות לאחר בירור יוחסין.
בני הפלאשמורה מחויבים בגיור כתנאי לעלייה לארץ.
מעמד הכהנת (הקייסים) עלה כנושא דחוף בקהילה בשנת 1990 כאשר הליקה כהנת מנשה זמרו עלה לישראל ומספר כהנת החלו להתאגד סביבו ולדרוש הכרה בהם כרבנים והכרה בהיימנות.
עד שנת 1992 מחאתם של הכהנת לא זכתה להתייחסות, בשנה זו החלו צעירים יוצאי אתיופיה שברובם הגדול היו חילונים ומשכילים לארגן מחאות והפגנות שחלקן היו אלימות בדרישה להכיר בהיימנות ובכהנת.
לאחר זאת, המחאה זכתה להתייחסות ציבורית וממסדית רחבה.
הרבנות השיבה שהיא אינה יכולה להרשות הכרה בהיימנות כיוון שאז ייווצר מצב הלכתי לאותה הקבוצה שיהיה דומה לקראים.
בנובמבר 1992 המליצה ועדה ממשלתית מיוחדת בנושא להכיר בכל הכהנת ולשלבם במועצות הדתיות וכן בכך שהכהנת יצטרכו לעבור קורסי רבנות שבסופם הם יוכרו כרבנים.
במקביל לכך החלו הכהנת שהגיעו לישראל לפני שנות ה-90 ושעברו קורסי רבנות לפעול כמתווכים בין הצדדים.
נעשו מאמצים לכלול כהנת בתוך המועצות הדתיות, אך רבנים רבים התנגדו לכהנת שלא עברו קורסי רבנות.
בסופו של דבר הצדדים הגיעו להסדר והרבנות הסכימה להעסיק 60 כהנת.
לאורך השנים התגבש בישיבות השונות ברחבי ישראל דור חדש של רבנים ממוצא אתיופי.
רבות מהמסורות הדתיות של הקהילה הולכות ונעלמות בהדרגה, בעיקר על רקע ההווי הישראלי ועל רקע ההתנגדות לקיומם של הטקסים הללו מצד הרבנות הראשית לישראל.
בנוסף, הרוב המכריע של הילדים ובני הנוער של חברי הקהילה לומדים בבתי ספר המשתייכים למערכת החינוך הישראלית, אשר מקדמת את הטמעתם של המנהגים הרבניים.
כיום ישנו חיכוך דתי בין אלו המקבלים עליהם את דבר הרבנים לבין אלו ההולכים לפי הכהנת בין הנושאים מעוררי המחלוקת היא השחיטה.
רוב יוצאי אתיופיה מגדירים עצמם כיום כמסורתיים המקבלים על עצמם את הדת הרבנית וחלקים מההיימנות, 20% הם דתיים לאומיים ו-5% חרדים.
בשנת 2018 המשרד לשירותי דת החל בהיערכות ליישום החלטת הממשלה למינוי קייסים ורבנים ושילובם במועצות הדתיות.
כאשר העולים הגיעו לראשונה לישראל לא הייתה לרובם הגדול השכלה או הכשרה כלשהי המתאימה לכלכלה מערבית, נוסף לכך הם לא ידעו עברית.
מרבית העולים שהגיעו מהכפרים היו אנלפביתים (על פי אחת הערכות, 90% בקרב המבוגרים בגילאים 37 ומעלה) זאת על אף שצעירי העדה היו משכילים בשיעור רב יותר וקבוצת מיעוט בקרב עולי ביתא ישראל כן למדה בבתי ספר תיכוניים באתיופיה.
במהלך שנות ה-80 החליטה ממשלת ישראל לשלוח את כל ילדי העולים לבתי הספר של החינוך הממלכתי-דתי במהלך שנתם הראשונה בישראל, אך גם לאחר שנתם הראשונה ילדים רבים המשיכו באותה מערכת החינוך ומערכת החינוך הממלכתית נותרה כמעט ריקה מיוצאי אתיופיה.
עם הגעת הגל של תחילת שנות ה-90 הממשלה יזמה הקמה של כיתות נפרדות שבהן למדו רק יוצאי אתיופיה ובכיתות מסיומות לימדו מורות חיילות או בנות שירות לאומי שהיו חסרות הכשרה מקצועית.
הרבנות הראשית, אמנם לא קשרה את מעמדה ההלכתי של ביתא ישראל לחינוך דתי, ולכן שיתפה פעולה עם הכהנים שחששו מחילון של צעירי הקהילה ועודדו את הורי התלמידים לרשום את ילדיהם לחינוך הדתי.
משרד הקליטה וארגונים יוצאי אתיופיה ניסו לקדם בתי ספר ממלכתיים, אך נחלו הצלחה קטנה שכן רבים מיוצאי אתיופיה העדיפו והתרגלו לחינוך הדתי.
הילדים העולים מאתיופיה שאינם שייכים לקהילת ביתא ישראל והוכרו כיהודים על סמך גיור קטנים, נדרשים ללמוד במסגרות חינוך דתיות עד לגיל בר מצווה או בת מצווה לשם הכרה בגיור.
בשנת 2009 שלושה בתי ספר בפתח תקווה סירבו לקבל תלמידים נוספים בני העדה האתיופית, על סמך מחקרים של משרד החינוך שהראו שקליטת עולים מיטבית כשהם מיעוט במסגרת החינוכית.
המנהיג הרוחני של ש"ס הרב עובדיה יוסף איים לפטר מנהלי בתי ספר המשתייכים למערכת החינוך של ש"ס, אם אלו יסרבו לקבל לבתי הספר תלמידים בני העדה.
בעקבות הפרשה משרד החינוך איים להפסיק לממן את שלושת בתי הספר שסירבו לקבל את התלמידים.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הביע את סלידתו מהמקרה וכינה אותו "פיגוע במוסר".
בשנת 2019 פורסמו טענות של הורים כלפי עיריית קריית גת לפיהם בני העדה האתיופית רוכזו בגנים מסוימים.
העירייה טענה שהילדים שובצו לפי מקום המגורים והעדפות ההורים לגן ממלכתי או ממלכתי-דתי, והכחישה שמוצא הילדים היווה שיקול בשיבוץ.
ממשרד החינוך נמסר כי היעדר שילוב של תלמידים יוצאי אתיופיה עם כלל האוכלוסייה הוא מעשה לא חינוכי, ושראש העירייה זומן לשיחה דחופה.
עד שנת 2005, 3,000 סטודנטים סיימו בהצלחה את לימודיהם במכללות, ו-1,500 נוספים אף סיימו בהצלחה את לימודיהם באוניברסיטאות.
עם זאת, רבים מהם חוו קשיים בהשתלבות בשוק העבודה הישראלי.
בשנת 2017, אקדמאים ישראלים יוצאי אתיופיה היו בעלי השכר הנמוך ביותר מבין האקדמאים.
על פי מחקר של מכון ברוקדייל מ-2018, סטודנטים יוצאי אתיופיה רבים מתמודדים עם קשיים משפחתיים המשליכים על יכולתם להשתלב בהצלחה, למשל היעדר תמיכה כלכלית מצד המשפחה וצורך לסייע בפרנסתה, וכן מחוסר במידע שיאפשר בחירה נבונה של תחום הלימודים.
נכון לשנת 2015, מספר הסטודנטים יוצאי אתיופיה נמצא במגמת עלייה ועומד על 2,966, בהשוואה ל-747 סטודנטים בשנת 1999. אחוז יוצאי אתיופיה מכלל הסטודנטים בישראל גדל ב-2011–2018 מ-0.9% ל-1.2%, אך הוא עדיין נמוך בהשוואה לשיעורם בקרב צעירים בגילי 20–29 - 2.5%.
מדינת ישראל מעניקה מלגות חינוך ליוצאי הקהילה האתיופית, בהשכלה גבוהה ובמסגרות חינוכיות אחרות.
זאת לצד תוכניות להעדפה מתקנת הקיימות במוסדות להשכלה גבוהה בארץ, ובאוניברסיטאות בפרט, הבאות לסייע במלגות ובתנאי קבלה לבני העדה.
שיעור האבטלה בקרב מבוגרים מבני העדה האתיופית היה בעבר גבוה, ובשנת 2005 עמד על 65% בקרב גילאי 45 ומעלה, אך כיום ירד משמעותית והוא אף נמוך משיעור האבטלה באוכלוסייה הכללית.
מחקר של ניצה קסיר מבנק ישראל הראה כי עם הוותק בארץ גדלה ההשתלבות של יוצאי אתיופיה בתעסוקה.
עם זאת הם נקלטים ברמות שכר נמוכות יותר מהממוצע, ושיעורי העוני בקרבם עדיין גבוהים.
לפי נתוני שירות התעסוקה ב-2019 מספר תובעי הבטחת הכנסה מקרב יוצאי אתיופיה בישראל פחת ב-63% בתוך 5 שנים.
ב-2017 הייתה ההכנסה הכספית נטו למשק בית של יוצאי אתיופיה כ-11 אלף שקל בחודש, כ-30% פחות מההכנסה בכלל משקי הבית (כ-15,800 שקל).
מחקר שפורסם ב-2012 מצא שיוצאי אתיופיה ללא ניסיון תעסוקתי הם מקבלי השכר הנמוך ביותר בישראל.
עוד מצא המחקר כי יוצאי אתיופיה משתכרים בעת כניסתם לשוק העבודה 30%-40% פחות מערבים-ישראלים בעלי מספר שנות השכלה זהה.
לאחר 17 שנות ניסיון בשוק העבודה, פערי השכר מצטמצמים עד ששכרם של יוצאי אתיופיה עולה על זה של ערבים.
אחד ההסברים שמציע המחקר הוא שהעדה האתיופית קטנה משמעותית מזו הערבית או זו של יוצאי ברית המועצות לשעבר ולכן לאתיופים פחות יכולת למנף את עצמם מקצועית באמצעות קשרים תוך קהילתיים.
דו"ח בנק ישראל לשנת 2006 הצביע על שורה של ליקויים באופן ההשקעה הממשלתית בקליטת יהודי אתיופיה והמליץ על נקיטת מדיניות לפיזור העולים ברחבי הארץ.
הוא המליץ להגדיל את המשאבים העומדים לרשות בתי הספר בהם יש שיעור גבוה של תלמידים מבני העדה ולהימנע מתופעות של הסללה.
לבסוף המליץ הדוח להרחיב את מערך ההכשרה המקצועית לבני העדה ולשקול העדפה מתקנת בשילובם בשירות הציבורי.
שיעור הגיוס בקרב יוצאי אתיופיה (בנים ובנות כאחד) הוא מן הגבוהים ביותר מבין האוכלוסיות השונות בארץ.
על פי נתוני אגף כוח אדם בצה"ל, סך החיילים יוצאי אתיופיה, אשר שירתו בצה"ל בסוף שנת 2010, היה כ-5,800. בשנה זו התגייסו כ-2,430 יוצאי אתיופיה, ושיעור גיוסם היה כ-86% לעומת 74% בכלל צה"ל.
"עובדה זו מעידה על מוטיבציה גבוהה.
ואולם, לאחר הגיוס חל שבר, וחיילים יוצאי אתיופיה נקלעים לליקויי שירות בשיעורים גבוהים."
בתחילת 2013 דווח, כי כמחצית מיוצאי אתיופיה ששרתו בצה"ל, נכלאו בכלא צבאי עקב עבירות שונות.
נכון ליולי 2018, ישנם 559 ישראלים ממוצא אתיופי בשירות הקבע מתוך כ-40.000 משרתים.
הם מהווים 1.4% מכלל משרתי הקבע.רק 82 אנשי קבע ממוצא אתיופי הם גברים (15%), מול 477 נשים (85%).21% ממשרתי הקבע האתיופים הם אקדמאים, 31% הם הנדסאים/טכנאים ו-48% מהם ללא השכלה.
רוב אנשי הקבע האתיופים הם נגדים.
אוכלוסיית הקצינים האתיופים קטנה מאוכלוסיית הנגדים, ובהם להלן פילוח הדרגות:
תרומתם המשמעותית בצבא הגנה לישראל, באה לידי ביטוי בכך, שמתחילת מלחמת חרבות ברזל ועד 9 בדצמבר 2024 נפלו 32 מבני העדה האתיופית.
שיעור הקטינים בני העדה הנמצאים במאסר או במעצר, עולה משמעותית על חלקם היחסי באוכלוסייה, אולם ירד מכ-40% מכלל הקטינים האסורים בשנת 2014 לכ-7% בשנת 2019.
במהלך התקופה שבין הקמת מדינת ישראל ועד סוף שנות ה-60 מנתה אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בישראל מאות בודדות.
בתקופה זו התמודדו יהודי אתיופיה עם אתגרים מהותיים במעבר לישראל בשל חסמים לוגיסטיים ופוליטיים.
גלי העלייה מאתיופיה במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 הגדילו באופן מהותי את גודל הקהילה לכ-16,500.
במסגרת גלי העלייה של שנות ה-90 גדלה הקהילה באופן ניכר, ובמיוחד הודות למבצע שלמה אשר במסגרתו ישראל הגיעו לישראל תוך 36 שעות 14,325 מיהודי אתיופיה.
עד סוף העשור הקהילה מנתה כ-76,000 נפש.
הדמוגרפיה של קהילת יוצאי אתיופיה בישראל מאופיינת בצמיחה מהירה ובשיעורי פריון גבוהים.
נכון לשנת 2022 קהילת יוצאי אתיופיה בישראל מנתה כ-168.8 אלף נפש, מתוכם כ-92.1 אלף נולדו באתיופיה, וכ-76.8 אלף הם צברים שנולדו בישראל להורים שמוצאם מאתיופיה.
נכון לשנת 2022 אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בישראל היוותה כ-1.72% מכלל אוכלוסיית ישראל.
כ-63% מהאוכלוסייה ממוצא אתיופי בישראל מתגוררת בשני מחוזות עיקריים: מחוז המרכז (כ-37%) ומחוז הדרום (כ-26%).
בסוף שנת 2022, היישוב העירוני עם מספר התושבים ממוצא אתיופי הגבוה ביותר היה נתניה (כ-12 אלף איש), ואילו היישוב העירוני עם אחוז התושבים ממוצא אתיופי הגבוה ביותר מכלל אוכלוסיית היישוב, היה קריית מלאכי (15.1%).
יוצאי אתיופיה בישראל לפי יישוב
תרבותה של ביתא ישראל באתיופיה הייתה התרבות החבשית שהיא תרבותם המשותפת של האמהרים והתגרים (החבשים), המזוהה גם כתרבות הכל-אתיופית.
רוב רובם של בני העדה האתיופית שולטים בעברית ישראלית.
עם זאת, רבים נוטים להמשיך לדבר באמהרית ותגרית בבתיהם עם בני משפחותיהם וחבריהם.
המטבח האתיופי זוכה לעניין רב, ובשנות האלפיים, נפתחו בישראל מסעדות אתיופיות רבות.
ב-2010 הוענק לשחקנית ממוצא אתיופי, רותי אסראי, פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה.
ב-2011 זכתה הזמרת הראשונה ממוצא אתיופי, חגית יאסו, במקום ראשון בתוכנית "כוכב נולד".
ב-2013 נבחרה הדוגמנית הראשונה יוצאת אתיופיה, טיטי איינאו, כמלכת היופי של ישראל לייצג את מדינת ישראל בתחרות מיס יוניברס.
ב-2013 זכתה המתמודדת הראשונה יוצאת אתיופיה, טהוניה רובל, במקום הראשון בתוכנית "האח הגדול".
ב-2020 זכתה מתמודדת שנייה ממוצא אתיופי, תקוה גדעון, במקום הראשון בתוכנית "האח הגדול".
דוגמנית נוספת בת העדה הראויה לציון היא ישראלה אבתאו שנולדה ברמלה, וכנערה זכתה בתואר "מיס אילת".
שנה לאחר מכן זכתה בתחרות של סוכנות הדוגמנות עלית בישראל, ונסעה לייצג את ישראל בתחרות הבינלאומית "מראה השנה של עלית".
לאחר מכן, הצטלמה לחברות ומגזינים בינלאומיים.
בטקס הדלקת המשואות שנערך בהר הרצל ב-5 במאי 2014 שרה אסתר רדא את שירת דבורה, ללחן של נורית הירש.
בשנת 2020 הנחתה אסתר רדא את טקס הדלקת המשואות בהר הרצל, לצידו של גיא זו-ארץ.
ב-2015 השחקנית מסקי שיברו נבחרה לייצג בעולם את מדינת ישראל דרך משרד החוץ, כאחד מאנשים שעשו ממשיכים לעשות שינויים בתרבות וחינוך בחברה הישראלית בזכות מי שהם.
ב-2017 זכתה עדן אלנה זכתה בעונה השלישית של "אקס פקטור ישראל", וב-2020 זכתה בעונה השביעית של "הכוכב הבא לאירוויזיון" שבה נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
עקב ביטול אירוויזיון 2020, נבחרה אלנה לייצג את ישראל באירוויזיון 2021, ובו הגיעה למקום ה-17. אלנה היא הישראלית היחידה שזכתה בשתי תוכניות ריאליטי של שירה, והזמרת הראשונה מהעדה האתיופית שנבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון.
ב-2018 זכתה "נבסו" (שיצר וכתב יוסי ואסה) בפרס אמי הבין-לאומי לסדרה הקומית הטובה ביותר.
ב-2021 מבזקנית החדשות של חדשות 12, אלמז מנגיסטו, הנחתה לצד דני דויטש את טקס פרסי ישראל, ששודר בכאן 11. ב-2022 הנחתה אלמז מנגיסטו לצידה של הילה קורח את טקס הדלקת המשואות ה-74.
בשנת תשפ"ב (2021/22) פעלו בישראל 2,040 ספורטאים פעילים ממוצא אתיופי, שהם כ-1.5% מכלל אוכלוסיית הספורטאים הפעילים בישראל.
מבין הענפים האישיים, ענף הספורט הבולט שבו משתתפים הספורטאים ממוצא אתיופי הוא ענף האתלטיקה; נכון לסוף שנת 2011, 84 אתלטים ממוצא אתיופי עסקו בענף זה באופן מקצועי (10% מכלל הספורטאים בענף ו-81% מכלל הספורטאים הישראלים ממוצא אתיופי).
ב-2003 זומן הכדורגלן הראשון יוצא אתיופיה, ברוך דגו, לשחק בהרכב של נבחרת ישראל הבוגרים.
ב-2010 זומן לנבחרת הבוגרים הכדורגלן השני יוצא אתיופיה, אמייה טגה, אולם עקב בעיה רפואית נמנע ממנו מלשחק עמה.
מספר שנים לאחר מכן, זומנו כדורגלנים נוספים ממוצא אתיופי שאף שיחקו יחדיו בחלק מהמשחקים, כגון אלי דסה המשחק באופן קבוע בהרכב הפותח של הנבחרת הלאומית הבוגרת, יחד עם גדי קינדה, יונס מלדה, ואביב דניאל אברהם, שזומנו ועדיין משחקים לסירוגין בנבחרת הבוגרים.
עקב היעדרות הקפטן הראשי, ב-26 במרץ 2022,הכדורגלן אלי דסה עלה לראשונה כקפטן בהרכב הפותח של נבחרת ישראל במשחק ידידות בחוץ מול , ובכך הפך לסגן-קפטן הלאומי הראשון בנבחרת הבוגרת שהוא בן העדה האתיופית.
ב-25 במרץ 2023, מונה אלי דסה לקפטן הראשי של הנבחרת הלאומית של ישראל, ככדורגלן הראשון מהעדה האתיופית שמגיע למעמד מכובד זה, וזאת לאחר ששימש כסגן-קפטן בנבחרת הבוגרת במשך השנה שקדמה לכך.
הכדורגלן מנשה זלקה נעדר ממשחקי כדורגל באופן קבוע על מנת לשרת שירות מילואים קרבי, דבר יוצא דופן לכדורגלן מקצועני, ובפרט בליגה הבכירה בישראל.
בנוסף, זלקה מרצה בבתי ספר על חשיבות השירות בצה"ל.
במהלך התקופה בה שיחק זלקה בליגות הנמוכות ועד לעליית הפועל חדרה לליגת העל, עבד זלקה במחלקת השינוע בבית החולים הלל יפה שבחדרה.
ב-2019 השיא זלקה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל, לצד הספורטאית הפאראלימפית, מורן סמואל, כייצוג לספורטאים הישראלים.
בתחום הריצות הארוכות יש ייצוג רב לישראלים יוצאי אתיופיה.
לראשונה, ב-2004 שני אתלטים יוצאי אתיופיה, היילה סטאין ואסף בימרו ייצגו לראשונה את מדינת ישראל במשחקים האולימפיים.
ב-2008 ייצג את ישראל באולימפיאדה היילה סטאין (בשנית).
ב-2012 ייצג את ישראל באולימפיאדה האתלט זוהר זימרו.
ב-2016 שלושת אתלטים יוצאי אתיופיה ייצגו את ישראל באולימפיאדה, דניאל גואדי, טסמה מוגס, ומארו טפרי.
ב-2020 ארבעה אתלטים יוצאי אתיופיה ייצגו את ישראל באולימפיאדה, איימרו עלמיה, גירמה אמרה, ומארו טפרי (בשנית) ואשתו (הלא-יהודייה) סלאמוויט באיולין-טפרי.
אף באמנות הלחימה טאקוונדו יש ייצוג ישראלי לעליה מאתיופיה, עם זוכת 3 מדליות ארד (2021, 2022, 2023) באליפות אירופה, רבקה באייך.
גילויי גזענות, או דעות קדומות, עדיין מתרחשים לעיתים בישראל כלפי בני העדה.
סקר שפורסם בחורף 2004 הראה ש-75% מהישראלים שאינם יוצאי אתיופיה מוכנים שילדיהם ילמדו עם ילדים יוצאי אתיופיה, 55% מוכנים להתגורר בשכנות לאתיופים ו-26% מוכנים שילדיהם יתחתנו עם אתיופי.
בישראל שיעור האתיופים שנישאים לבני עדות אחרות עומד על כ-12%.
כשמונה שנים לאחר מכן, בסקר שפורסם בקיץ 2012 מצביע על כך שהדעות בקרב הציבור הרחב כלפי ישראלים יוצאי אתיופיה הורעו: ש-24% מהישראלים שאינם יוצאי אתיופיה מוכן שילדיו יתחתנו עם אתיופים, 23% מהם יהיו מוכנים לגור בשכנות ליוצאי אתיופיה ו-47% מהנשאלים יסכימו שילדיהם ילמדו עם ילדים ממוצא אתיופי באותה הכיתה.
מחקר שנערך ב-2009 הראה כי 53% מהמעסיקים אמרו כי קיימת אצלם "רתיעה מהעסקת עובדים אתיופים משכילים", ו-70% אמרו שירתעו מקידום עובדים אתיופים.
בשנת 2005 ראש עיריית אור יהודה סירב לקלוט את בני העדה בעירו, לטענתו בשל חשש מירידת הערך של הנדל"ן ובשל חשש מעלייה בפשיעה.
הסדרה התעודית "ארץ לבנה", בערוץ הוט 8 עסקה בגזענות הממוסדת כלפי יוצאי העדה האתיופית הוקרנה בשנת 2018. יוצרת הסדרה יסמין קיני, בחרה להפנות את המצלמה לגיבורים שלא מוכנים שיראו בהם כקורבנות, דוגמת אסתי עלמו-וקסלר.
מי שחוותה גזענות על בשרה הייתה גם הדס מלדה מצרי אשר הייתה הרופאה הראשונה ממוצא אתיופי ששירתה בצה"ל.
בשנת 2002 פורסם שאוכלוסיית העולים כוללת "צאצאי עבדים" (ברייה) שגוירו, ושיוצאי קהילת ביתא ישראל נוהגים איסור להינשא להם גם בישראל.
בין השנים 1984–2017, הונהגה בשירותי הדם של מגן דוד אדום מדיניות, שלא הובאה לידיעת משרד הבריאות או התורמים עד חשיפתה בשנת 1996, על פיה הושמדו כמעט כל תרומות הדם שנאספו מעולים מאתיופיה ומצאצאיהם.
יישום המדיניות באופן גורף כלפי קבוצה אתנית שלמה עורר ביקורת בישראל, בתקשורת העולמית ובספרות המדעית, ובמחאה עליו פרצה הפגנה סוערת במיוחד .
שר הבריאות, אפרים סנה, כינס את הוועדה המייעצת לאימונו-המטולוגיה וקבוצות דם.
בתום הישיבה הודיע כי "המדיניות שאוסרת על שימוש רוטיני בקבוצות סיכון נכונה ותקפה מבחינת ההגנה על הציבור בפני מחלה שהיא גזר דין מוות", ושהמדיניות תיוותר בלא שינוי, למעט הוספת משפט בשאלון לתורם לפיו השימוש במנות הדם יהיה בהתאם לשיקולים רפואיים.
שרותי הדם של מד"א נימקו את הסתרת השמדת תרומות הדם מהתורמים ברצון שלא ליצור סטיגמה לגביהם בפומבי.
שתי ועדות ציבוריות מתחו ביקורת על שירותי הדם של מד"א והמליצו על ביטול מדיניות ההחרגה, בשנת 1996 (בראשות יצחק נבון) ובשנת 2015 (בראשות פרופסור מנפרד גרין), אולם זו בוטלה בפועל רק ביולי 2017, בהמשך לשיפור אמצעי זיהוי זיהומים בדם.
בשנות ה-90, דפו פרוברה היה אמצעי הורמונלי למניעת היריון שניתן במרפאות הג'וינט שבאתיופיה, הניתן באמצעות זריקה לשריר ומעכב את הביוץ ברחם למשך כשלושה חודשים.
הזריקה יעילה במניעת היריון ועלותה נמוכה, אולם היא גורמת לתופעות לוואי שליליות כגון דלדול עצם והחמרת נטיות דיכאוניות.
לפיכך ממליץ מנהל המזון והתרופות להגביל את משך השימוש בה לשנתיים, אם קיימות חלופות בטוחות יותר.
על אף זאת, כשישים אחוז ממקבלות התרופה בישראל הן נשים יוצאות אפריקה, בעיקר עולות מאתיופיה, אף כי משקלן הכולל באוכלוסיית ישראל עומד על כאחוז.
בשנת 2012 פרסמה גל גבאי תחקיר על פיו הופעלו לחצים על נשים רבות במחנות המעבר בגונדר ובאדיס אבבה ובישראל לקבל דפו פרוברה בלי שניתן להן מידע על תופעות הלוואי ועל חלופות כגלולות או התקן תוך רחמי.
בחודש ינואר 2012 הגישו כמה נשים יוצאות אתיופיה תובענה ייצוגית נגד שירותי בריאות כללית, מכבי שירותי בריאות וקופת חולים מאוחדת בטענה כי זריקות דפו פרוברה ניתנו במטרה לפקח על ילודה בקרב בנות העדה.
לאחר שבוטלה מדיניות זו הייתה ירידה של מעל 30-40% בשיעור מבקשות הטיפול בעדה האתיופית.
פרופיילינג מייצר מתח בין המשטרה לקבוצות מיעוט.
הוא מעלה את רמת החיכוך, מוריד את ביטחון התושבים ואת שיתוף פעולה בין המשטרה והקהילה.
ישראלים יוצאי אתיופיה הם מיעוט גלוי (בגלל צבע עורם) ולכן הם חשופים לפרופיילינג גזעי יותר מקבוצות אחרות בחברה הישראלית.
צעירים ממוצא אתיופי חוו התנכלויות של שוטרים.
אחד הממצאים של דוח ועדת פלמור הוא כי ישראלים יוצאי אתיופיה סובלים מפרופיילינג המבוסס על סטיגמות וסטריאוטיפים שליליים גלויים ופרופיילינג הוא התנהגות שכיחה של אזרחים ומשרתי ציבור כאחד.
על אף שמשטרת ישראל טענה שאינה עורכת פילוח על בסיס אתני, בהרצאה שנתן מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך, בכנס עורכי דין באוגוסט 2016, במענה השיב לשאלה בנושא לאלימות המשטרה נגד יוצאי אתיופיה, ואמר: "כאשר שוטר פוגש חשוד המוח שלו חושד בו יותר מאשר היה חושד בו אילו היה מישהו אחר".
ב-1996 נחשפה המדיניות של מגן דוד אדום שלא להערות מנות דם של יוצאי אתיופיה.
כעשרת אלפים מהעולים מאתיופיה ערכו הפגנה מול משרד ראש הממשלה.
כוחות המשטרה המצומצמים במקום אשר ציפו להפגנה שקטה ומצומצמת, הופתעו כאשר ההפגנה הפכה אלימה וכאשר המפגינים יידו אבנים, מקלות ומוטות פלדה על השוטרים.
כוחות המשטרה מנגד ניסו להדוף את המפגינים עם כדורי גומי, זרנוקי מים וגז מדמיע.
זו הייתה אחת ההפגנות הסוערות ביותר בתולדות מדינת ישראל: כ-41 שוטרים ו-20 מפגינים נפצעו בהפגנה, וכמו כן נגרמו נזקים לכ-200 מכוניות אשר היו שייכות לעובדי משרד ראש הממשלה.
הסרטון עורר סערה ובעקבותיו נערכו הפגנות בתל אביב ובירושלים וערים נוספות.
ההפגנה בתל אביב התפתחה למהומה אלימה.
בעקבות ההפגנה הוקמה ועדה ב-2016 למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה ברשות עורכת הדין אמי פלמור.
יוצאי אתיופיה מזדהים בעיקר עם מפלגות הימין (בעיקר עם מפלגת הליכוד, אך גם עם הציונות הדתית וש"ס) והמרכז הפוליטי (בין השאר, עם קדימה ועם מפלגות יוצאות כחול לבן).
מחקר משנת 2001 מצא כי רבים מהם נרתעו מלהצביע למפלגות שמאל מוצהרות כמו מרצ והעבודה שהיא גלגולה של מפא"י, המזוהה עם תקופת שלילת השבות, ובפרט עקב עמדות מדיניות וביטחוניות שנויות במחלוקת של השמאל הפוליטי בישראל.
על-מנת שיהיה ייצוג פרופורציונלי בכנסת ליוצאי אתיופיה שמהווים כ־1.71% מאוכלוסיית ישראל, צריכים להיות להם לפחות שני מושבים, כך שישקפו את אותם שני אחוזים מתוך 120 חברי הכנסת בסך־הכל.
בכנסת ה-14 כיהן חבר הכנסת הראשון יוצא אתיופיה - אדיסו מאסלה מטעם מפלגת העבודה.
בעברו היה חבר בארגון היחאפה המרקסיסטי באתיופיה, ובישראל הפך לחבר הכנסת בבחירות שהתקיימו בשנת 1996.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה בשנת 2006, הוקמה מפלגת עתיד אחד בראשות ד"ר אברהם נגוסה, אשר החשיבה עצמה כנציגה פוליטית של יוצאי אתיופיה, אך לא עברה את אחוז החסימה לאחר שקיבלה 14,005 קולות ובעקבות כך החליטה להתפרק.
בכנסת ה-17 כיהנו שני חברי כנסת יוצאי אתיופיה - נציגה של מפלגת קדימה, שלמה מולה, והחל מאפריל 2008 גם נציגה של מפלגת ש"ס, הרב מזור בהיינה.
בכנסת ה-18 כיהנו שני חברי כנסת יוצאי אתיופיה - שלמה מולה ממפלגת קדימה שמונה גם לסגן יו"ר הכנסת, והחל מספטמבר 2012 גם אללי אדמסו ממפלגת הליכוד.
בכנסת ה-19 כיהנו שני חברי כנסת יוצאי אתיופיה ושניהם מטעם מפלגת יש עתיד - שמעון סולומון, ופנינה תמנו-שטה שהיא חברת הכנסת הראשונה והשרה הראשונה מהעדה שהיא גם אישה, ובנוסף על כך נבחרה לכהן כסגנית יו"ר הכנסת.
במפלגות נוספות קיבלו יוצאי אתיופיה ייצוג ברשימות, אך לא נכנסו לכנסת, כמו ד"ר אברהם נגוסה בבית היהודי, נגסט מנגשה במרצ, ויששכר מקונן בישראל ביתנו.
סגנית ראש עיריית תל אביב מהרטה ברוך-רון בין השנים 2013–2018 (בעברה מנחה בערוץ הילדים, ומשתתפת ב"השגריר").
התמודדה בבחירות לכנסת ישראל ה-21 מטעם מפלגת מרצ והוצבה במקום השישי ברשימה, אך עקב מיקומה לא נכנסה לכנסת.
בכנסת ה-20 כיהנו שלושה חברי כנסת יוצאי אתיופיה - ד"ר אברהם נגוסה מרשימת הליכוד, החל משנת 2018 פנינה תמנו-שטה מרשימת יש עתיד, ובמהלך פגרת הבחירות אשר פנטהון סיום מרשימת כולנו.
בכנסות ה-21 וה-22 כיהנו שני חברי כנסת יוצאי אתיופיה ושניהם מטעם רשימת כחול לבן - פנינה תמנו-שטה (וגם מטעם מפלגת יש עתיד), וגדי יברקן (וגם מטעם מפלגת תל"ם).
גם בכנסת ה-23 ובכנסת ה-24 היו תמנו-שטה ויברקן שני חברי הכנסת יוצאי אתיופיה, לאחר שיברקן עבר לרשימת הליכוד.
בממשלת ישראל ה-35 חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה מטעם רשימת כחול לבן (וגם מטעם מפלגת חוסן לישראל), הפכה לשרה הראשונה בממשלת ישראל מקרב יוצאי אתיופיה, כשמונתה לשרת משרד העלייה והקליטה.