tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרייס חששה כי הגינה הייתה שם משום סיבות של יופי והדרה, ויש לנצלה בהכנת מזון על ידי המשאבים שבנמצא, כי הרי האנשים במנדרליי גוועים ברעב וזה לא יהיה הוגן כלפיהם.
בסוף הסרט, גרייס מגלה כי הגינה הייתה שם על מנת להדוף את סערות האבק אשר פקדו את המקום, ויכלו להרוס את כל היישוב.
מנהג אשכנז (קרוי גם מנהג ריינוס ומנהג אשכנז המערבי) הוא המנהג של יהודי גרמניה האשכנזים.
מנהג אשכנז היה נפוץ במערב גרמניה, הולנד ושווייץ ובמקומות נוספים במערב אירופה, בניגוד למנהג פולין הנהוג אצל יהודי מזרח אירופה האשכנזים.
המונח "מנהג אשכנז" מתייחס רק למנהג של יהודי גרמניה מדרום וממערב לאלבה, אולם בימי הביניים ה"גבול" היה כנראה יותר מערבה.
נוסח התפילה של יהודי אשכנז התפתח באזור המאה ה-10 מנוסח קדום שנהג באיטליה ואיננו כיום.
היו הבדלי נוסח לא מעטים בין קהילה לרעותה, ונוסחים אחידים התקבעו באופן סופי רק לאחר הופעת הסידורים המודפסים.
כאשר יהודים אשכנזים נדדו מגרמניה לארצות מזרח אירופה הם הביאו עמם את הנוסח האשכנזי, אך נוצרו שינויים נוספים בין הנוסח שנוצר בארצות המזרחיות לנוסח בארצות המערב.
לפי מחקריו של ליפמן צונץ על נוסח התפילה, במאה ה-14 התקבעו שלושה ענפים עיקריים של נוסח אשכנז: הענף המערבי, שנהג במערב גרמניה וכונה "נוסח ריינוס", הענף המרכזי, שכונה "מנהג סקסוניה", וממנו התפתח הנוסח בארצות המזרח כפולין וביהם, והענף המזרחי שנהג במזרח גרמניה וכונה "מנהג אוסטרייך (עשטרייך)".
במאה ה-15 הטשטשו ההבדלים בין ענפי סקסוניה ואוסטרייך ונוצר מנהג מזרחי מאוחד שכונה "מנהג אוסטרייך", ובהמשך "מנהג פולין".
במאות השנים האחרונות הגבול בין המנהגים היה נהר האלבה, אולם בימי הביניים הוא כנראה היה מערבה יותר.
לאחר ליל הבדולח, נמלטו מספר יהודים גרמנים (ייקים) מגרמניה - חלקם מפרנקפורט, ועברו לשכונת וושינגטון הייטס בניו יורק, שם הקימו עשרות בית כנסת, החשוב ביניהם והיחיד שעדיין קיים היום קהל עדת ישורון, שדבק בדייקנות בטקסטים ובמנגינות היקים.
בניגוד לרוב בתי הכנסת האשכנזים בארצות הברית ובישראל, המשתמשים בנוסח התפילה של מנהג פולין, קהל עדת ישורון מתפלל בנוסח התפילה של מנהג אשכנז.
הם משתמשים ב"סידור רעדעלהיים" של וולף היידנהיים.
קיימים גם בתי כנסת שמתפללים לפני מנהגי קהל עדת ישורון בוושינגטון הייטס גם במונסי, נ.י.
מעבר לקהילה בניו יורק, מתפללים לפני מנהג אשכנז בעדת ישורון בציריך, בקהילות שונות כגון אמסטרדם, בזל ושטרסבורג, ובעוד כמה מקומות בעולם, על פי רוב במערב אירופה.
גם במניינים של מכון מורשת אשכנז מתפללים לפי מנהג אשכנז.
(בית המדרש גולדרס גרין בלונדון נקרא גם הוא יקי, אבל מתפללים לפי מנהג ברלין, שהוא מנהג פולין.)
מנה מנה (ממותגת כ־#מנהמנה) היא תוכנית בישול לילדים בהנחיית לירון ויצמן, ששודרה בערוץ הילדים.
בתחילה שודרה מדי יום ראשון, ובהמשך עברה לימי חמישי בשעה 15:00. בכל פרק מתארח בתוכנית אורח, ויחד עם ויצמן הם מכינים שלוש מנות סביב נושא מרכזי המשתנה מפרק לפרק (כגון: פיקניק, אוכל ישראלי וכדומה).
במהלך הפרק משולבות פינות קבועות ותכנים נוספים.
בהמשך יצאה לה סדרת בת בשם "מנה מנה בריאה" בהנחיית עודד פז ונועה פילטר.
מנה מנה (ממותגת כ־#מנהמנה) היא תוכנית טלוויזיה לילדים מסוגת אירוח ובישול, בהנחיית לירון ויצמן, ששודרה בערוץ הילדים.
התוכנית התמקדה באירוח ילדים ודמויות שונות, כאשר במקביל התנהלה פעילות בישול משותפת.
השילוב הזה איפשר לילדים המשתתפים ולצופים ללמוד על הכנת מאכלים שונים בצורה מהנה וחוויתית, תוך כדי דיאלוג ואינטראקציה עם המנחה והאורחים.
"מנה מנה" נועדה לעודד ילדים לפתח עניין בעולם הבישול והמטבח, להקנות להם ידע בסיסי בהכנת מזון, ולקדם ערכים של יצירתיות, עבודת צוות וכיף סביב האוכל.
הפורמט הנגיש והמשחקִי תרם לכך שהתוכנית הייתה אטרקטיבית וחינוכית כאחד.
התוכנית הציעה שילוב בין הדגמות קולינריות לבידור קליל, ומיועדת לקהל צעיר בגילאי בית הספר היסודי, תוך פנייה עקיפה גם להורים.
הסדרה הוגשה על ידי ויצמן לאחר פרישתה ממסגרות טלוויזיה מרכזיות כמו ערב טוב עם גיא פינס, ועברה לעולם תוכן המותאם לילדים ונוער.
בכל פרק היא אירחה דמויות בולטות מתחום הבידור לילדים, כדוגמת דניאל מורשת, רוני דלומי ונדב גדג', ומכינה עימן מנות פשוטות (כגון בורקס-שקשוקה), במסגרת סגנונית, קצב מהיר ובדגש על חוויה חיובית ובלתי פורמלית.
"מנה מנה" מהווה חלק ממגמה רחבה יותר של שילוב תכנים קולינריים בטלוויזיה לילדים, תוך שמירה על מסגרת בידורית נגישה ומושקעת.
בתחילת כל פרק נשאל האורח שאלות "העדפה" (כגון: "צ'יפס או פירה?"), ולאחר מכן הוא מצטרף אל ויצמן במטבח.
בתחילת הבישול משולבת פינה בשם "בלי פילטר", בהנחיית נועה פילטר.
בהמשך, השניים מכינים את המנה הראשונה – הגדולה והעיקרית.
לאחר סיום ההכנה, משודרת פינת בידור בשם "בהגזמה".
אחריה האורח מקבל טיפ בריאותי ממכונה ייעודית, ובהמשך הם מכינים את "המנה בקטנה" – מתכון נוסף, קל ומהיר יותר.
בשלב הבא משודרת הפינה "סוכר-יאאא!", ולאחריה מכינים את "מנת הבית" – מתכון אישי שהאורח בחר להביא עמו לתוכנית.
במהלך הפרק, מתבקש האורח לבחור ארבעה אנשים חשובים בחייו ולהוסיף אותם ל"קבוצת הווטסאפ" של התוכנית.
בכל תוכנית משודרות שלוש פינות שונות:
"בלי פילטר" – פינה בהנחיית נועה פילטר, שבה היא מביעה את דעתה על נושא לבחירתה באופן חופשי.
"בהגזמה" – פינה בהנחיית שרונה לוינבאום, המתמקדת בהכנת מאכלים צבעוניים ומרובי סוכר, כמו ממתקים, עוגות ושוקולדים.
"סוכר-יאאא!" – פינה בהנחיית הקונדיטור אור בן אוליאל, ובה הוא יוצר קינוחים יצירתיים ומרהיבים מבצק סוכר.
מחד הפורמט זכה לתשבחות בכך שהוא מתאפיין ברמת הפקה גבוהה, הכוללת תפאורה מעוצבת, צוות תומך ומבנה תוכן מגוון ועשיר.
כמו כן התוכנית צוינה לטובה בתוכן מגוון, בקצב מהיר, באינטראקציה ישירה עם הצופים ובהשתתפות ההורים, ומשלבת באופן מודע בין ערכים חינוכיים לבין בידור נגיש לכל המשפחה.
עם זאת, האזהרות החוזרות ונשנות במהלך כל פרק, הקוראות לילדים שלא לנסות את המתכונים בעצמם, מדגישות את הפוטנציאל הלימודי המצומצם של התוכנית, ומגבילות את פיתוח תחושת העצמאות בקרב קהל היעד הצעיר.
בהמשך יצאה לה סדרת בת בשם "מנה מנה בריאה" בהנחיית עודד פז ונועה פילטר, המכונים "השפים הבריאים".
בתוכנית זו הם מכינים מתכונים בריאים של מנה מנה.
בכל שבוע בו יוצא פרק של מנה מנה, כך גם יוצא פרק חדש של מנה מנה בריאה.
נדב גדג' – הכי ישראלי
רוני דלומי – יום הולדת
יניב פולישוק – אוכלים בריא
אילנית לוי – מבשלים לאחים
דנה פרידר – בר/בת מצווה
דניאל גד – שבת בבוקר
עדי הימלבלוי – הסנדוויץ' המושלם
עודד פז – אוכל צמחוני
טום באום – סושי ואסייתי
מנה מנסור מסעוד הוא שחקן קנדי-מצרי.
הוא ידוע בתור דמותו של אלאדין מסרט הלייב אקשן "אלאדין" (2019), וגם מוכר מתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "ג'ק ראיין" ו"פעולת תגמול".
מסעוד נולד בקהיר שבמצרים להורים נוצרים-קופטים.
בגיל 3 היגר עם משפחתו לטורונטו, קנדה.
על המעבר של משפחתו לקנדה מסעוד הצהיר: "אנחנו נוצרים-קופטים, ההורים שלי פשוט הרגישו שהדברים נהיו קצת מסוכנים כשגדלתי.
והם רצו ליצור חיים טובים יותר למשפחתם.
כשהגענו לטורונטו הייתי בן 3 וחצי.
אבל אני עדיין מאוד קרוב לתרבות שלי.
וההורים שלי פשוט רצו לתת חיים טובים יותר למשפחתם, אז הם החליטו להגר".
לאחר לימודי התיכון, הוא למד באוניברסיטת טורונטו עם התמחות במדעי המוח, במטרה להיות רופא או פסיכולוג.
הוא לא סיים את התואר הזה, ובמקום זאת נבחן לבתי ספר לתיאטרון.
מסעוד עבר בסופו של דבר לחוג לדרמה באוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו, שאותה סיים ב-2014.
בספטמבר 2019 הוכרז באופן רשמי כשגריר מצרים על "שיחה מצרית" יוזמת מסרי "מצרי".
מאוחר יותר באותה שנה, מסעוד השיק קרן צדקה במטרה לתמוך באמנים מוכשרים מקבוצות חסרות ייצוג ולעזור להם להתחיל בקנדה מולדתו לפני שהוקם בלוס אנג'לס.
מסעוד נאבק בקריירה המוקדמת שלו בטורונטו לפני תפקידו באלאדין.
הוא מזכיר כי הליהוק לתפקידים ראשיים נעשה מתוך לוס אנג'לס והקרן שמה לה למטרה לשנות את זה על ידי עזרה באבטחת מנטורים, סיוע להכשרה, ותשלום עבור צילומי ראש כדי להביא אותם אל מול מנהלי הליהוק.
מסעוד הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורסל המקומית שלו, טורונטו ראפטורס של ה-NBA.
החל מספטמבר 2019 מסעוד נמצא בזוגיות עם השחקנית אמילי שאה (ילידת 4 בדצמבר 1994), בתו של מפיק הסרטים ההודי פרשנט שאה (אנ').
שנהסרטתפקידהערות2015Let's Rapג'ון2017Ordinary Daysאולי סנטוס2019אלאדיןאלאדיןStrange But Trueצ'אז2020סקנדל עירוניקמאל2021Lamya's Poemג'לאל א-דין רומידיבוב2022טיפול מלכותיהנסיך תומאס2023Butterfly Taleפטריקדיבוב2025Wish You Were HereאדםTBAThe Sacrifice Gameג'ודגם מפיק בפועלIn Broad Daylightחאמזהגם מפיקHotel for the Holidaysלוק
בארוחה, מנה היא מספר מאכלים המוגשים בו זמנית.
היא יכולה לכלול פריט מזון אחד או מרכיבים רבים, אך לרוב תכלול שילוב טעמים.
ארוחה יכולה לכלול מנה אחת או מספר מנות.
לחלוקת הארוחה למנות מספר תפקידים אפשריים:
האטת קצב האכילה ובכך הפיכתה לנינוחה ובריאה יותר.
הבטחת תחושת השובע - תחושה זו תלויה בשחרור הורמונים בגוף, תהליך שאורך זמן רב יותר מהדרוש לבליעת את האוכל בלבד.
מתן אפשרות לבצע את הפעולות האחרונות להכנת כל מנה ממש לקראת הגשתה.
מנת פתיחה היא מנה המוגשת מיד לפני הארוחה או ממש עם תחילתה.
היא מורכבת בדרך כלל מפריטים קטנים מאוד - מתאבנים, לעיתים בליווי יין, קוקטיילים או אפריטיף.
מטרת המנה לעיתים "לשבור" את הרעב, על מנת שבהגעת מנות נוספות לא ייווצר בולמוס אכילה, ולעיתים לעורר הן את התיאבון והן את האינטראקציה החברתית בין הסועדים לקראת הארוחה.
מרק - פעמים רבות מרק נחשב כמנה בפני עצמה, בשל תכולתו העשירה.
מנה ראשונה - מורכבת ממאכלים בגודל קטן עד בינוני.
תכולתה עשויה להיות סלטים, מאפים ותבשילים כגון פשטידה, בורקס, קרפ, גרטן, לביבות.
מנה עיקרית מהווה בדרך כלל את עיקר הארוחה, או המנה היחידה (בארוחה בת מנה אחת).
זו המנה המספקת את עיקר הקלוריות בארוחה.
ממתקים, משקאות חמים כגון קפה ומשקאות דיז'סטיף כגון קוניאק, ברנדי, ליקר וכדומה.
ז'ואאו דה דאוס מנה ברטו (בפורטוגזית: João de Deus Mena Barreto; 30 ביולי 1874 – 25 במרץ 1933) היה איש צבא ומדינאי ברזילאי.
היה מבין ראשי ההנהגה של החונטה הצבאית הברזילאית אשר בשנת 1930 ביצעה הפיכה שלטונית שהדיחה את וושינגטון לואיס מהנשיאות והחליפה אותו במועמד לנשיאות ז'טוליו ורגאס, שהיה מקורב לחוגים פנימיים בתוך הכוחות המזוינים של ברזיל.
מקורו של ברטו בחבל ריו גראנדה דו סול.
ברטו היה יליד פורטו אלגרה, האימפריה הברזילאית, בשנת 1874. אביו היה הפילדמרשל חוסה לואיש מנה ברטו ששירת בצבא ברזיל בסדרת מאבקים צבאיים, הגדול שבהם היה מלחמת הברית המשולשת.
ברטו התחנך בבית ספר צבאי עד שנת 1893, עת החל בשירות צבאי פעיל.
הוא הועלה בדרגות הצבא עם השנים והפך ליועצו המקורב של דודו, שכיהן בתפקיד שר המלחמה הברזילאי בממשלתו של ארמס דה פונסקה.
בשנת 1918, בדרגת קולונל, מונה למפקד בריגדת הרגלים המוצבת בבירה ריו דה ז'ניירו.
לנוכח חוסר יציבות שלטונית ותסיסה אזרחית גוברת שהתנגדה לשלטון האוליגרכים של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, ברטו החל לתכנן הפיכה צבאית שתביא סוף למשטר האוליגרכי בראשותו של וושינגטון לואיס.
מהפכת 1930 כפי שהיא נודעה הביא לנפילת הממשלה האזרחית ומנעה את השבעתו של הנשיא הנבחר, ז'וליו פרסטס.
ברטו החל ביחד עם שני מהמתכננים הראשיים האחרים של המהפכה, הגנרלים אוגוסטו פרגוזו ואיזאיאס דה נורוניה, בשלטון חונטה צבאית בברזיל שנמשך 11 ימים.
לאחריהם הועברו כל סמכויות השלטון לידי הפוליטיקאי ז'טוליו ורגאס, שהעניק חנינה לשותפים במהפכה ושלט בברזיל שלטון דיקטטורי עד לשנת 1945.
במשפט העברי, מנהג המדינה הוא הסדר משפטי מקובל בקרב קבוצה מקומית מסוימת, בנוגע לתחום מסוים בדיני ממונות.
בניגוד למנהג יהודי רגיל, שהוא הנהגה דתית הנפוצה בקרב קבוצה מסוימת, מנהג המדינה הוא מוסכמה חברתית גרידא, המשמשת ככלי עזר לפסיקת הדין.
לעיתים רחוקות המושג משמש גם על מנת לתאר הנהגות דתיות.
תחומים בהם הדין נקבע על פי מנהג המדינה
לפי כלל השגור במשנה בתחומים רבים בדיני ממונות, , כלומר אין בזה דין קבוע אלא הוא נקבע לפי המנהג המקובל בכל מקום.
הכלל נאמר בעניין זכויות עובדים, חובות של המקבל קרקע מחברו באריסות; סוג הגדר שיש לבנות בין שכנים;, ודיני כתובות.
גם בספרות הראשונים נעשה שימוש נרחב בכלל זה.
גם בנוגע לביטול מכר בשל מקח טעות קובע הרמב"ם שהגדרת "טעות" תלויה בבני המדינה:
בהקשר אחר נקבע שבענייני ממון, הכוללים תמורה בין הצדדים – הולכים אחר מנהג המדינה, גם במקרים שבהם לא נקבע בחוזה גובה התשלום.
בדבר שבממון שמעורבים בו אנשים רבים, תינתן עדיפות למנהג המדינה בקביעת ההסדרים שבין המעורבים, על מנת למנוע מריבה ביניהם.
כך קובע בעל תרומת הדשן (רבי ישראל איסרלן):
דבריו מבוססים על הגמרא במסכת בבא מציעא הקובעת כי דיני זמני שכירת הפועל שנלמדים מהתורה חלים רק בעיר חדשה (שבה אין מנהג), אך בעיר רגילה הולכים אחר מנהג המדינה.
האחרונים יישמו גם הם את מנהג המדינה בתחומים שונים.
כך לדוגמה מובא ברמ"א (רבי משה איסרליש) שמועד תשלום למתווך ולשדכן תלוי במנהג המדינה.
גם בעניינים הנוגעים לדיני שמירה, קובע רמ"א "דהכל תלוי לפני מנהג המקום".
השולחן ערוך גם הוא מחיל את מנהג המדינה בתחומים שונים, ובהם בדיני שכירות: "ובמקום שאין מנהג ידוע; אבל במקום שיש מנהג – הכל לפי מנהג".
מדברי התלמוד ניתן ללמוד שמשמעותו של המושג 'מדינה' אינו מסגרת פוליטית כפי שהיא מוכרת בעברית המודרנית, אלא אזור גאוגרפי.
כך, למשל, בארץ ישראל אזורי יהודה (חבל ארץ), עבר הירדן והגליל – היו מכונים מדינות.
ראו, למשל: "שלוש ארצות לחזקה: יהודה, ועבר הירדן, והגליל..
אינה חזקה עד שיהא עמו במדינה אחת".
בדרך זו נקבע בהלכות גיטין: "אין לכתוב מדינה אלא כשכל הפלך נקרא על שם אותה העיר" – כלומר ניתן לכנות בגט את העיר 'מדינה', רק אם היא עיר מרכזית שיש לה השפעה על המחוז כולו.
בעקבות הדברים האמורים פוסק הרב משה פיינשטיין שפירושה של "מדינה" במונח "מנהג המדינה" יכול להתייחס גם למחוז או לעיר גדולה, ולא בהכרח למושג מדינה המוכר כיום.
הטעם להסתמכות על מנהג המדינה
להסתמכות על מנהג המדינה נאמרו כמה טעמים:
אדם שבא לגור במדינה מסוימת מקבל על עצמו את המנהגים של אותה מדינה, ועל כן הם מחייבים אותו.
להסכמת הציבור יש כוח כבית דין.
הסכם בין צדדים שאיננו ברור, ניתן להשלמה על פי המקובל באותו מקום.
הנימוק לכך הוא 'שהואיל והוא מנהג פשוט וכולם עושים כן, וכל המקבל [על עצמו התחייבות] – על דעת כן קיבל".
מכאן שגם כאשר לא נכתב ולא נאמר דבר בין הצדדים, יש תנאי מכללא לפיו ההסכם יתפרש בהתאם למנהגי המקום.
הפיכת נוהג ציבורי למנהג המדינה
על מנת שנוהג של הציבור יהפוך למנהג המדינה, עליו לעמוד במספר תנאים מצטברים:
על המנהג להיות "פשוט" (מתפשט), כלומר, נפוץ.
על המנהג להיות ידוע ומפורסם בעיר.
יש שדרשו שינהגו על פי המנהג לכל הפחות שלוש פעמים.
הראשונים חלוקים בשאלה כיצד נוצר מנהג המדינה.
האם הוא נוצר דה פקטו על ידי המציאות בפועל, או שעליו להתבסס על תקנת חכמים או תקנות נציגי הציבור (תקנות הקהילה).
הרמב"ם סבור כי מנהג נקבע על פי המציאות בפועל.
את דבריו מחזק הרשב"א: "והמנהג בענייני דיני ממונות, כל מנהג שהנהיגו ביניהם בני המדינה בהסכמת גדוליהם היא הסכמה ודנין עליה כשל תורה".
לפי דבריו, במנהג המדינה אין צורך שיתכנסו אנשי המדינה ויקבעו תקנון, אלא כיוון שנהגו כך בפועל נחשב הדבר למנהג מדינה.
עם זאת, נדרשת הסכמת הגדולים על מנהג זה.
לדעת האור זרוע מנהג נקבע על פי החכמים:
כך נפסק גם בהגהות אשרי: "מנהג קבוע (זהו מנהג שנקבע) על פי חכמי המקום".
לפי דעה שלישית יש תוקף רק למנהג מדינה שהונהג בעקבות תקנות הקהילה.
רבנו תם משלב בין דעה זו לבין דעת הרמב"ם, והוא סבור שעל מנהג המדינה למלא שני תנאים בסיסיים: על המנהג להתפשט ולהיות נהוג בפועל על ידי כל אנשי העיר, ולצד זאת עליו להיקבע על ידי טובי העיר:
בין דעות הראשונים שהובאו לעיל, הדעה הרווחת היא דעת הרמב"ם.
עם זאת, כאשר מנהג המדינה מבטל הלכה, יהיה לו תוקף רק כאשר הוא נוצר על ידי החכמים, או על פי תקנות הקהילה.
כלל מקובל הוא ש"מנהג מבטל הלכה".
לפי כלל זה במצב בו מתקיימת סתירה בין ההלכה לבין המנהג, האחרון גובר ויש לנהוג על פיו.
בין הפוסקים נחלקו הדעות באשר להיקף תחולתו של הכלל.
לפי העמדה הרווחת, הכלל חל רק בדיני ממונות.
נפסק שגם בדיני ממונות יש להחיל את מנהג המדינה באופן מוגבל.
לכן, אם מנהג המדינה סותר את ההלכה – אין לו תוקף משום שאין להחליף את התורה, באופן גורף, במערכת משפט אחרת, וכן משום שהרוב רגיל לציית להלכה, ולכן אינו מקבל על עצמו מנהג הסותר את ההלכה.
מנהג גרוע, או מנהג הדיוט, הוא מנהג שנחשב בעיני חכמי ההלכה לבלתי ראוי או חסר היגיון, ולכן אין לו תוקף.
כך ניתנה לחכמי ההלכה יכולת בקרה על מנהגי ממון שנוצרו על ידי הציבור.
להלן כמה דוגמאות בולטות למנהג שהוגדר על ידי חכמים ופוסקים כ"גרוע":
מנהג בניגוד לתקנת חכמים כתובה: מנהג שעוקר את חיוב הכתובה, הוא כנגד דין התורה ועל כן נחשב גרוע:
מנהג שיש בו חוסר צניעות: לפי הלכת השולחן ערוך, שותפים בחצר זכאים להתנגד לשימושים שונים שיעשו שכניהם בחצר, למעט כביסה, שהכרח שתיעשה בחצר, "לפי שאין דרך בנות ישראל להתבזות על גב הנהר".
לדעת הסמ"ע (הרב יהושע פלק כץ), כביסה בחצר היא שימוש הכרחי שלא ניתן להתנגד לו, גם במקום שבו המנהג המקובל הוא לכבס בנהר "אפילו המנהג בעיר שבנותיהן מכבסין על הנהר, מ"מ הבא לשנות ולומר: אין רצוני שבתי תתבזה עצמה על הנהר – הדין עמו, שאין הולכין אחר מנהג גרוע כזה".
מנהג לכבס בנהר הוא גרוע ולפיכך אינו תקף.
חוקים שנועדו להגן על עובדים – פוסקים רבים מכירים בחקיקה המגינה על זכויות עובדים.
עם זאת, חלק מחוקי מגן אינם תקפים משום שהם בגדר 'מנהג גרוע'.
כך למשל נקבע בנוגע להיקף פיצויי פיטורים, שאינו מחייב, משום שהפיצויים הנהוגים גבוהים מדי:
מנהג להחזיר גנבה או אבדה לאחר ייאוש: ההלכה פוטרת את המוצא אבדה להשיבה לבעלים, אם נמצאה לאחר שהבעלים כבר התייאש ממנה.
עם זאת היו שנהגו בכל זאת להשיב את האבדה.
הש"ך (הרב שבתי הכהן) סבור שמנהג זה הוא מנהג גרוע, ומכל מקום ייתכן שיהיה תקף כתקנת הציבור.
"קצות החושן" חולק על כך: "אמנם נראה דזה לאו מנהג גרוע אלא מנהג טוב וישר הוא".
הבסיס לתוקפו של המנהג היא הקביעה שלפנים משורת הדין ראוי להחזיר אבדה גם לאחר ייאוש.
מנהג בניגוד לדיני ירושה: מנהג המפקיע את זכויותיו המיוחדות של הבכור בירושה, נוגד את הדין, ולפיכך הוא 'מנהג גרוע'.
גם מנהג תושבי רודוס להשוות את הבנות לבנים בירושת האב, מנוגד לדין והוא מנהג גרוע:
יש מקום למנהג רק כשיש לו "קצת שורש מן התורה".
המנהג לפיו יש להשוות בזכות הירושה את הבנים לבנות הוא בניגוד לדין תורה.
לפיכך, על אף שהוא מבוסס על "תקנת ותיקין", הוא מנהג גרוע, ואינו תקף.
הפוסקים המודרניים נחלקו בשאלה האם נורמות משפטיות מקובלות הן בגדר מנהג מדינה.
השאלה מתייחסת לנורמות שונות – חוקי המדינה, נורמות מקומיות ופרשנות בתי המשפט ביחס לחוקי המדינה.
באופן כללי ניתן לקבוע כי דיינים המזוהים עם גישת הציונות הדתית מכירים בחוקי המדינה הן כדינא דמלכותא דינא (דין המלכות הוא הדין) והן כ'מנהג המדינה'.
זאת בעקבות עמדתם האידאולוגית, הרואה במדינה ערך דתי והלכתי.
לעומת זאת, בתי הדין החרדיים מכירים בחוקי המדינה באופן מוגבל ומסויג, בעקיפין, מכוח "מנהג המדינה".
לשיטתם, החוק עשוי להפוך למנהג המדינה רק אם בפועל ינהגו על פיו בקהילה החרדית.
גישה זו נובעת, כנראה, מיחסם המסויג של החרדים כלפי המדינה ומוסדותיה.
לפי גישה זו אין להכיר ישירות בחוקי הכנסת.
תוקפם של החוקים אינו נובע מסמכותה הבעייתית של הכנסת, כי אם מסמכותו של הציבור, שבקיימו את החוקים מעניק להם מעמד של "מנהג מדינה".
לפי קו מחשבה זה, לפסיקותיו של בית המשפט העליון אין מעמד מחייב משום שמקורן בסמכות המדינה ולא בסמכות הציבור.
פרופ' רון קליינמן ערך מחקר אמפירי על פסקי דין בעניינים ממוניים, שנתנו בבתי הדין הממלכתיים ובבתי הדין הפרטיים בישראל.
לפי ממצאיו רובם הגדול של הדיינים בבתי הדין החרדים העניקו תוקף הלכתי לפרקטיקות הנוהגות בקהילה, והעדיפו אותן על פני הדין הישראלי.
זאת, בדרך כלל, שלא באמצעות פסילה גלויה של הדין האזרחי, אלא באמצעות יישומם של כללים הלכתיים ועקרונות-על כגון: "תקנת הציבור", "טובת הציבור", "מנהג גרוע", "יושר, צדק, מוסר והיגיון".
הרב דוב ליאור נוקט עמדת ביניים.
לדעתו, יש תוקף לכל חוק אזרחי שהפך למנהג, גם אם הצדדים לסוגיה הממונית הנידונה כלל לא היו מודעים ללשון החוק.
עם זאת, אין להכיר במכלול החקיקה האזרחית, על מנת שזו לא תחליף את ההלכה דה פקטו על הדיין לבדוק מיוזמתו את החוק האזרחי, גם אם הצדדים לסכסוך הממוני לא ביקשו זאת ממנו.
בירור המנהג יכול להיעשות גם על ידי פנייה למומחים ומשפטנים, תוך הסתמכות על פסקי דין אזרחיים.
תפיסה אחרת מובאת בדבריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג.
לדעתו, יש לתת תוקף למנהג בתחום דיני הקניין, רק אם המנהג נוצר באופן אותנטי על ידי הציבור, בטרם נחקק הדבר כחוק, אך לא כאשר המנהג נוצר בהשפעתו של חוק אזרחי קיים.
ביתר הסוגיות הממוניות, הרב גולדברג סבור כי לכל חוק אזרחי, שרבים נוהגים על פיו, יש תוקף של "מנהג", ויש לבחון לעניין זה כל חוק לגופו.
החוק האזרחי יהפוך למחייב כמנהג המדינה אם יוכח שרבים נוהגים על פיו, ללא קשר להיותו מוכר על ידי הצדדים לדין.
הרב משה פיינשטיין סבור כי בבואנו לבחון את משקלו של מנהג המדינה בסוגיות ממוניות, יש להבחין בין חוקי המדינה שניתן להתנות עליהם לעומת אלה שאינם בני-התנאה.
חוקים שאינם בני-התנאה תקפים כמנהג, משום שהצדדים מחויבים להם, ויש להניח שהצדדים מקבלים עליהם את החוקים הללו מתוך הסכמה.
עם זאת, מפסיקותיו של הרב פיינשטיין נראה שהוא לא פנה מיוזמתו לבחון את החוק האזרחי כדי לפסוק על פיו כמנהג מדינה.
לדעת הרב פיינשטיין גם מנהג גויים מקומי עשוי להיחשב למנהג המדינה והוא בעל תוקף.
דוגמאות להתנגשות בין חוקי המדינה לכללים ההלכתיים
פסיקותיהם של דיינים משקפות לעיתים את המתח שבין חוקי המדינה להלכה.
כך לדוגמה הרב נסים קרליץ התייחס לתקפו של התקנון המצוי בבית משותף כפי שהוא מופיע בחוק המקרקעין.
לדבריו חוק המקרקעין הוא זר לדין התורה, ולכן אין להניח את קבלת התקנון (המצוי בחוק) על ידי דיירי בנין משותף.
הרב יקותיאל כהן, סבור שהמגזר החרדי ברובו אינו מציית לחוקי מגן בתחום דיני עבודה, ולכן עבורו הם אינם נחשבים מנהג מחייב.
לטענתו, מנהלי מוסדות החינוך החרדים מתחייבים כלפי משרד החינוך לשלם לעובדים המועסקים במוסדותיהם לפי כמות השיעורים ולפי הכללים הנהוגים בדיני עבודה.
עם זאת, צעד זה נעשה למראית עין בלבד, ואותם המנהלים כלל לא התכוונו לקיים הבטחה זו, ולכן היא נעדרת תוקף.
מנגד, הרב שלמה דיכובסקי חלק על גישה זו.
לדעתו, יש לתת תוקף הלכתי לחוקי המדינה, ולחוקי המגן בתוכם ולכן פסק פעמים רבות על פי "דין המלכות", תוך בחינת כל מקרה לגופו ולמידת הנסיבות המשתנות.
כך סבורים גם פוסקים נוספים.
הרב אשר וייס קובע כי יש תוקף קוגנטי לחוקי המגן שנועדו להגן על העובד, וכי התעלמות מהם מקפחת את המאמינים בדין תורה, והיא בבחינת "חילול השם".
הרב מיכאל צדוק טוען שהמגזר החרדי הוא חלק מהחברה הישראלית, ולכן חוקי המגן חלים עליו, ומחייבים אותו כשם ששאר חוקי מדינת ישראל מחייבים אותו.
מנה חמה הוא מותג של ארוחת טלוויזיה הכולל, בעיקר, אטריות מבושלות, המיוצר על ידי חברת אסם.
"צ'יקן ראמן" , מאכל דומה בצורתו ל"מנה חמה", הומצא לראשונה ביפן, על ידי איש העסקים מומופוקו אנדו, ב-1958. המאכל דומה למעין "עוגת" אטריות בטעם בשר עוף, שניתן להכין תוך מספר דקות לאחר ששופכים עליו מים חמים.
לדבריו של אנדו, הוא קיבל את הרעיון לפתח מותג כזה, לאחר שראה בעיר שחרבה במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט אנשים מחכים בתור למרק אטריות.
ב-1971, הופץ לראשונה המאכל "קאפ נודלס" (מאנגלית: אטריות בכוס), המזכיר יותר בצורתו את המותג "מנה חמה".
גם מאכל זה יוצר על ידי חברתו של אנדו.
אנדו הבחין כי אמריקאים נהגו בעת הכנת אטריות לשבור אותן, לשים אותן על צלחת נייר ורק אז לשפוך עליהן מים חמים.
הם גם נהגו לאכול אותן עם מזלג, ולא עם מקלות אכילה.
כדי להתאים את המאכל שלו לקהל היעד האמריקאי, הפיץ אנדה את המאכל "קאפ נודלס", שדומה בצורתו ל"צ'יקן ראמן", אך מוגש בכוס פוליסטירן.
מותג מנה חמה של אסם מיוצר במפעל אסם שדרות.
בשנות ה-90, יצאה גרסה מיוחדת של מנה חמה עם דמויות הקומדי סטור, וב-2001 יצאה גרסה של מנה חמה בטעמי ביסלי.
ב-2007, החלה אסם במסע פרסום, שמטרתו הייתה להרחיב את קהל היעד של מנה חמה, כך שיכלול גם בני נוער בגילאי 10–15, ולא רק צעירים ותלמידי תיכון.
לפי אתר אסם, כמיליון מנות חמות נמכרות בכל חודש.
סוגי המנה החמה שמשווקים על ידי אסם כוללים פסטה, אורז, נודלס, קוסקוס ופירה.
מנה חמה מוזכרת בהקשרים רבים כאוכל מנחם, בשל קלות הכנתה ומחירה הזול באופן יחסי, הגורמים לה להיות מזון נפוץ בקרב קהילות סטודנטים, בני נוער וקהל שאינו בקיא בבישול.
ערכה התזונתי הנמוך, ריבוי הנתרן ודלות הרכיבים זכו לביקורת רבה.
כמו כן, חברת "ויטה" ניסתה להתחרות באסם באמצע שנות התשעים עם מותג דומה בשם "לאנץ'".
מנה עיקרית היא המנה המרכזית בארוחה שמורכבת ממספר מנות.
מנה זו מגיעה בדרך כלל לאחר מנת הפתיחה ואחריה מוגש הקינוח.
בסיס המנה העיקרית כולל בדרך כלל מאכל עתיר חלבון, כמו בשר או דג ובתזונה צמחונית טופו או סייטן.
תוספת למנה תכלול לרוב פחמימה כמו לחם, טוגנים או סלט.
בדרך כלל, המנה העיקרית היא הארוחה הראשית, המשביעה והמרכזית ביותר בתפריט.
בסיס המנה העיקרית כולל בדרך כלל מאכל עתיר חלבון, כמו בשר ובתזונה צמחונית טופו או סייטן.
בארוחות רשמיות, המנה העיקרית עשויה לייצג את השיא של החוויה הקולינרית ושאר המנות יבנו סביב המנה העיקרית ויכינו את הסועד למנה זו.
במקרים אלו המנות הקודמות יבנו באופן הדרגתי ציפייה אצל הסועד.
חוויית הסעדה מוצלחת בה המנה העיקרית עומדת בציפיות שהמנות הקודמות הציבה תגביר את הנאת הסועד וההנאה הכללית מהארוחה.
מנות לאחר המנה העיקרית מרגיעות את החך והבטן בניגוד למנה העיקרית הכבדה יחסית.
מנהג חוקתי או מוסכמה חוקתית היא מסורת בלתי רשמית ובלתי מקודדת שמוסדות המדינה נוהגים לפיה.
במדינות מסוימות, בעיקר במדינות חבר העמים העוקבות אחר שיטת וסטמינסטר ושמערכותיהן הפוליטיות נובעות מהחוקה הבריטית הלא רשמית, רוב תפקידי הממשלה מונחים על ידי מוסכמה חוקתית ולא על ידי חוקה רשמית כתובה.
במדינות אלה, חלוקת הכוח בפועל עשויה להיות שונה באופן ניכר מזו שמתארים המסמכים החוקתיים הפורמליים.
בפרט, לעיתים קרובות החוקה הפורמלית מעניקה סמכויות רחבות לראש המדינה (לדוגמה מלך בריטניה), שבפועל נעשה בהן שימוש רק בעצת ראש הממשלה, ובמקרים מסוימים כלל לא.
כמה מנהגים חוקתיים פועלים בנפרד או לצד חוקות כתובות, כמו בקנדה מאז הוקמה המדינה עם חקיקת חוק החוקה, 1867. במדינות אחרות, בעיקר בבריטניה, שאין בה מסמך חוקתי כולל יחיד, מוסכמות לא כתובות הן עדיין בעלות חשיבות חיונית בהבנת אופן פעולת המדינה.
עם זאת, ברוב המדינות, מוסכמות ישנות רבות הוחלפו או הוחלפו על ידי חוקים (תהליך שנקרא קודיפיקציה).
המונח "מוסכמה חוקתית" שימש לראשונה על ידי חוקר המשפט הבריטי אלברט ואן דייסי בספרו משנת 1883, "Introduction to the Study of the Law of the Constitution".
דייסי כתב כי בבריטניה, פעולותיהם של שחקנים ומוסדות פוליטיים נשלטות על ידי שתי מערכות כללים מקבילות ומשלימות:
מאה שנה לאחר מכן, כתב החוקר הקנדי פיטר הוג:
מוסכמות חוקתיות נוצרות כאשר הפעלת סוג מסוים של סמכות, שאינה אסורה בחוק, מעוררת התנגדות כה רבה, עד שלא ניתן, בהזדמנויות עתידיות, לעסוק בהפעלת סמכות זו.
לדוגמה, המנהג החוקתי שראש ממשלת בריטניה לא יכול להישאר בתפקיד ללא תמיכה של רוב קולות בית הנבחרים נגזרת מניסיון לא מוצלח של משרדו של רוברט פיל למשול ללא תמיכת רוב בבית, בשנים 1834–1835.
מוסכמות חוקתיות אינן נאכפות על ידי בתי המשפט וגם לא ניתן לאכוף אותן.
הסיבה העיקרית לכך, לפי בית המשפט העליון של קנדה ב-1981, היא שהן בדרך כלל עומדות בסתירה לכללים המשפטיים שהם מנחים ובתי המשפט עשויים להיות מחויבים לאכוף את הכללים המשפטיים.
ליתר דיוק, המוסכמות הופכות מעשים מסוימים, שהם מותרים בקריאה ישירה של החוק, לאסורים בפועל.
בית המשפט קבע כי התנגשות זו בין אמנה לחוק פירושה ששום מוסכמה, לא משנה עד כמה היא מבוססת או מקובלת בכל העולם, לא יכולה "להתגבש" לחוק, אלא אם כן הפרלמנט או הרשות המחוקקת הרלוונטית חוקקו חוק או תיקון חוקתי שמנסח את המוסכמה, ובמקרה כזה עליהם לציין את הבקשה וההסכמה לחקיקה.
עיקרון זה נחשב כסמכותי במספר תחומי שיפוט אחרים, כולל בריטניה.
מוסכמות מסוימות התפתחו או השתנו עם הזמן.
לדוגמה, לפני 1918 הקבינט הבריטי היה מבקש פיזור פרלמנטרי מהמונרך, כאשר ראש הממשלה מעביר את הבקשה.
בין השנים 1918 ו-2011, ראשי ממשלה ביקשו פירוק מיוזמתם, ולא נדרשו להתייעץ עם חברי הקבינט (אם כי, לכל הפחות, היה זה יוצא דופן שהקבינט לא היה מודע לכוונת ראש הממשלה).
עם זאת, המוסכמות מופרות לעיתים רחוקות.
אלא אם כן יש הסכמה כללית על ההפרה, האדם שמפר מוסכמה סופג ביקורת נוקבת, שלעיתים מובילה לפגיעה בכבודו או לאובדן תמיכת הציבור בו.
מי שיכול לפקד על רוב בבית הנבחרים האוסטרלי זכאי להתבקש על ידי המושל הכללי להרכיב ממשלה, ולקבל את התואר ראש ממשלה.
המושלים הכלליים פועלים תמיד בעצת ראש ממשלתם או שר רלוונטי אחר בכל הנוגע לסמכויות מסוימות שהם רשאים להפעיל.
ראש ממשלה מכהן שמפסיד בבחירות ימליץ למושל הכללי למנות את מנהיג המפלגה הגדולה יותר לראש ממשלה כך שהמושל הכללי לא יצטרך לפעול לבדו.
ראשי המדינה מעניקים ייעוץ למושלי המדינה לקראת הבחירות לסנאט הפדרלי, בתגובה לעצת ראש הממשלה למושל הכללי להכריז על בחירות לבית הנבחרים הפדרלי.
מושלי המדינה מקבלים "מכתב הרשאה רדום" לנהל את חבר העמים אם המושל הכללי אינו מסוגל לכך.
Vice-regal officers פועלים באופן נייטרלי מבחינה פוליטית.
שום מוסכמה אינה מוחלטת; לקראת או במהלך המשבר החוקתי של 1975 כל המוסכמות שלעיל פרט לאחת (השנייה), זכו להתעלמות.
התעלמות ממוסכמות חוקתיות לא תמיד מביאה למשבר.
לאחר הבחירות במדינת טסמניה ב-2010, דחה מושל טסמניה את עצתו של ראש הממשלה שלו למנות את מנהיג האופוזיציה לתפקיד ראש הממשלה, משום שלדעתו העצה הוגשה בחוסר תום לב.
ראש הממשלה המשיך והקים ממשלה חדשה.
ראש הממשלה יבקש מהמושל הכללי להכריז על בחירות עם תבוסת הממשלה בהצבעת אמון או תקציב.
מוסכמה זו נשברה ב-1968 כאשר ממשלת המיעוט השלטת של לסטר פירסון הפסידה באופן בלתי צפוי בהצבעת תקציב.
כל המפלגות בפרלמנט, שלא היו מוכנות לבחירות בהתרעה קצרה, הסכימו להעביר החלטה רטרואקטיבית המכריזה שהצבעת התקציב האבוד אינה עניין של אמון.
אף על פי שהוא מוזכר במסמכים חוקתיים שונים, האופי המדויק של משרד ראש הממשלה פועל ברובו על פי מוסכמות בריטיות מובנות, לא מקודדות.
בית המשפט העליון של קנדה מורכב, על פי חוק ("חוק בית המשפט העליון"), משלושה שופטים מקוויבק ושישה מכל מקום בקנדה (כולל קוויבק).
הסיבה לכך היא שקוויבק משתמשת במשפט האזרחי ולא בשיטת המשפט המקובל הנהוגה במקומות אחרים בקנדה; יש צורך בהרכב של לפחות שלושה שופטים שידון בתיקי משפט אזרחי.
לפי המוסכמה, ששת המינויים הנותרים מחולקים באופן הבא: שלושה מאונטריו; שניים מהמחוזות המערביים, בדרך כלל אחד מקולומביה הבריטית ואחד ממחוזות הערבה, שמתחלפים זה עם זה (אם כי ידוע שאלברטה גורמת לדילוגים בסבב); ואחד מהפרובינציות האטלנטיות, כמעט תמיד מנובה סקוטיה או ניו ברונסוויק.
מינוי השופט העליון הבכיר ביותר הוא מוסכמה שיצאה משימוש לאחרונה.
החוקה הדנית מתייחסת למלך בפירוט רב.
מלבד העובדה שזה מובן ככולל גם את Queen regnant, ההתייחסות למלך המכהן בתפקיד פוליטי מובנות כראש הממשלה, שכן החוקה קובעת שהמלך מפעיל את סמכויותיו באמצעות הקבינט.
על פי החוקה, כל הוצאה ציבורית חייבת להיות מסופקת בחוק התקציב השנתי או בחוקי כספים זמניים.
עם זאת, למרות שלא נקבעה בחוקה, על פי המנהג החוקתי, לוועדת התקציבים הפרלמנטרית יש סמכות לאשר הוצאה זמנית, ללא קשר לעובדה שהוצאה כזו אינה כלולה רשמית בתקציב (עם זאת, מענקים כאלה מסומנים לאימוץ בחוק הוצאת הכספים העוקב).
אם נשיא האספה הלאומית, נשיא הסנאט או 60 צירים או 60 סנאטורים טוענים שחוק שנחקק זה עתה אינו חוקתי, נשיא הרפובליקה לא חותם על החוק ובמקום זאת ממתין לשליחת עצומה למועצה חוקתית.
חוקת גרמניה אינה קובעת מנגנון פורמלי של פירוק עצמי פרלמנטרי.
ניתן לאלץ את הקנצלר לפרוש מתפקידו רק באמצעות הצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבית, שמתנגדת בו זמנית לקנצלר הנוכחי ומציעה לו מחליף.
עם זאת, בחירות בזק נערכו בשנים 1972, 1983 ו-2005 על ידי הקנצלרית שהפסידה במכוון בהצבעת אמון ולאחר מכן ביקשה מהנשיא לפזר את הבונדסטאג – בקשה שהתקבלה בכל מקרה, אך הייתה שנויה במחלוקת ב-2005.
נשיא גרמניה אינו נדרש לוותר על השתייכותו הפוליטית, אך מאז ייסוד הרפובליקה הפדרלית ב-1949 כל הנשיאים נתנו לחברות במפלגה שלהם "לנוח" למשך תקופת כהונתם.
יואכים גאוק לא היה חבר באף מפלגה גם לפני כניסתו לתפקיד.
חברות במפלגה ה"מנוחה" זו אושרה בשתיקה על ידי ה-CDU/CSU וה-SPD עבור נשיאים שהיו חברים או מפלגותיהם למרות שכללי המפלגה וחוקי העזר שלהם אינם קובעים מנגנון כזה.
בדומה להוראות לגבי מלכים במונרכיות פרלמנטריות רבות, חוק היסוד מעניק לנשיא באופן רשמי סמכויות שיופעלו "על פי עצת" הפרלמנט או הממשלה, אשר בפועל לעולם לא מופעלות על ידי הנשיא ללא הנחיה ברורה מאותם גופים.
חוק היסוד מפרט רק כיצד יש לבחור קנצלר, לא מי זכאי.
למעט חריג אחד (קורט גאורג קיזינגר) כל הקנצלרים עד כה היו חברים בבונדסטאג, למרות שזו אינה דרישה לבחירה או לכהונה.
באופן דומה ללשכת "מועמד לקנצלר" אשר בדרך כלל מועמד על ידי מפלגות גדולות (SPD ו-CDU/CSU אך גם FDP ב-2002 והירוקים ב-2021) אין רלוונטיות משפטית ואינו מהווה תנאי מוקדם מבחינה משפטית להיבחר לקנצלר.
כמעט כל המנהגים והכללים הבלתי פורמליים בנוגע להסכמים קואליציוניים מבוססים על מוסכמות ולא על חוקים פורמליים.
חלקם אף עומדים בסתירה לכאורה עם נוסח החוקה.
ה-Koalitionsausschuss ("ועדת קואליציה") אשר הוכרה לראשונה בקיומה במהלך הקבינט הראשון של ארהרד היא שיטה לפתרון סכסוכים פוטנציאליים בתוך קואליציה שלטונית, אשר זכתה לביקורת כ"עוקפת" את הפרלמנט ואת הקבינט כאמצעי לדיון ולפתור סוגיות מסוג זה.
נשיא הבונדסטאג הוא חבר בסיעה הגדולה ביותר, גם אם הפלג הזה באופוזיציה אחרת.
זוהי אחת האמנות החוקתיות הבודדות שכבר היו בתקופת רפובליקת ויימאר ועדיין נהוגה היום.
יש מוסכמה שראש ממשלת ניו זילנד לא צריך להקדים את הבחירות אלא אם כן הוא אינו מסוגל לשמור על "אמון ותקציב".
עד שנות ה-50, נוצרה גם מוסכמה שיש לקיים את הבחירות בשבת האחרונה של נובמבר, או בתאריך הקרוב ביותר לטווח זה ככל האפשר.
קרה מספר פעמים שהמוסכמות הללו הופרו והבחירות נערכו כמה חודשים קודם לכן:
הבחירות הכלליות ב-1951 – סידני הולנד קרא לקיים בחירות כדי לקבל מנדט להתמודד עם שביתת איגוד עובדי הנמלים.
הממשלה חזרה לשלטון ברוב מוגדל; בשלב זה הסכסוך כבר נפתר.
הבחירות הכלליות ב-1984 – ממשלתו של רוברט מאלדון החזיקה ברוב דחוק של ארבעה מושבים בפרלמנט.
מאלדון קיווה לחזק את מנהיגותו, שכן שני חברי ספסלים אחוריים (מרילין וורינג ומייק מינוג) איימו למרוד בממשלה בהצעת חוק אנטי-גרעינית בחסות האופוזיציה.
עם זאת, וורינג ומינוג לא איימו לחסום את "האמון והאספקה".
הבחירות היו תבוסה מכרעת לממשלה.
הבחירות הכלליות ב-2002 – הלן קלארק הודיעה על יציאה לבחירות לאחר קריסת "הברית", שותפיה לקואליציה.
כמה מבקרים טענו שהממשלה עדיין יכולה לשמור על "אמון ואספקה" ולכן אין צורך בבחירות מוקדמות.
מפלגת הלייבור נותרה בשלטון עם שני שותפים שונים בקואליציה.
בגלל התפקיד המרכזי שמילאה החוקה שנכתבה משנת 1814 במתן עצמאות וביסוס דמוקרטיה במאה ה-19, הפרלמנט הנורווגי נרתע מאוד מלשנות אותה.
מבין ההתפתחויות שהתרחשו מאז במערכת הפוליטית, רק בודדות קודמו כתיקונים.
רתיעה זו כונתה שמרנות חוקתית.
שתי הדוגמאות החשובות ביותר למוסכמות חוקתיות במערכת הפוליטית הנורווגית הן הפרלמנטריזם והירידה בכוחו של המלך.
הפרלמנטריזם התפתח מאז 1884 ומשמעותו היא שהקבינט חייב לשמור על תמיכת הפרלמנט (היעדר חוסר אמון) אך אינו זקוק לתמיכה מפורשת של הפרלמנט.
לפיכך, החקיקה של כל החוקים החדשים, והמינוי של כל הקבינטים החדשים, מתבצעים דה יורה על ידי המלך, אם כי לא בהכרח דה פקטו.
לפי החוקה הכתובה, חברי הקבינט (מועצת השרים) ממונים על ידי המלך.
מינוי קבינטים חדשים על ידי המלך הוא עניין פורמלי, והמלך לא הפעיל באופן ישיר סמכויות שלטוניות מאז 1905.
חלק ניכר מהמסגרת הפוליטית של ספרד מקודם בחוקה הספרדית משנת 1978, אשר קובעת את היחסים בין מונרכיה חוקתית עצמאית, הממשלה והבית המחוקקים.
עם זאת, החוקה משקיעה את המונרך כ"בורר ומנחה מוסדות" השלטון.
המלך מציע מועמד לנשיאות ממשלת ספרד, המכונה לעיתים באנגלית "ראש הממשלה".
לאחר מכן עומד המועמד בפני קונגרס הצירים ומציג את האג'נדה הפוליטית שלו לכהונת החקיקה הקרובה, ולאחריה הצבעת אמון במועמד ובאג'נדה שלו.
החוקה משנת 1978 מאפשרת למלך למנות כל מי שיראה לנכון לעמוד להצבעת האמון כל עוד המלך נפגש עם מנהיגי המפלגות הפוליטיות המיוצגות בקונגרס לפני כן.
עם זאת, המלך חואן קרלוס הראשון מינה בעקביות את מנהיג המפלגה הפוליטית שמפקד על רוב המושבים בקונגרס הצירים.
התפיסה הציבורית בספרד היא כי המלוכה צריכה לדבוק בפרוטוקול ובמוסכמות החוקתיות באופן בלתי מפלגתי, אך מותר לבני משפחת המלוכה לבטא דעות פוליטיות אישיות בפומבי.
דוגמה לביטוי פומבי של דעות פוליטיות אישיות היא ההפגנה של הנסיך מאסטוריה ואחיותיו נגד הטרור בעקבות פיגועי הפצצות במדריד ב-2004. דוגמה נוספת היא ריאיון לא רשמי שבו המלכה הביעה נקודות מבט פוליטיות שנויות במחלוקת.
לפי החוקה, המלך ממנה את עשרים חברי המועצה הכללית של הרשות השופטת.
עם זאת, כאשר מתפנה מקום במועצה, הנוהג היה שהמלך ממנה לפי עצתה של הממשלה המכהנת.
בנוסף, המלך ממנה את נשיא בית המשפט העליון בעצת המועצה הכללית של הרשות השופטת.
על פי חוקת 1978, כיבודים ותוארי אצולה, ועיטורים אזרחיים וצבאיים, מוענקים על ידי המלך כראש המדינה.
עם זאת, ברוב המקרים מאז 1978, מינויים של המלך לתוארי אצולה נחתמו בנוסף על ידי נשיא ממשלת ספרד, כאשר פרסים אזרחיים הוצעו על ידי הנשיא ופרסים צבאיים הוצעו על ידי הצבא.
המוסכמות החוקתיות הבאות הן חלק מהתרבות הפוליטית של שווייץ.
הם מתקיימות ברמה הפדרלית וכן מתקיימות בדרך כלל ברמה הקנטונלית והקהילתית.
בעיקר, המוסכמות שואפות ליישב את העיקרון הדמוקרטי של שלטון הרוב עם הצורך להשיג קונצנזוס בעם שהוא הרבה יותר הטרוגני מבחינות רבות ממדינות לאום אחרות.
הממשלה היא גוף של שווים המורכב ביחס פוליטי למשקל הסיעות השונות בפרלמנט; זה יוצר קואליציה גדולה קבועה.
במשך רוב התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הרכב המועצה הפדרלית נקבע על ידי מה שנקרא נוסחת הקסם.
חברי גוף קולקטיבי, כולל הממשל הפדרלי, שומרים על קולגיאליות בכל עת, כלומר, הם לא מבקרים זה את זה בפומבי.
הם גם תומכים בפומבי בכל ההחלטות של הקולקטיב, אפילו הדבר הוא נגד דעתם שלהם או של המפלגה הפוליטית שלהם.
בעיני משקיפים רבים, מוסכמה זו נעשתה מתוחה למדי ברמה הפדרלית, לפחות לאחר הבחירות למועצה הפדרלית השווייצרית בשנת 2003.
הנשיאות של גוף קולטיבי, במיוחד ממשלה, מתחלפת מדי שנה; הנשיא הוא "ראשון בין שווים".
בעוד שלבריטניה אין חוקה כתובה שהיא מסמך אחד, אוסף הכלים המשפטיים שהתפתחו לגוף חוק המכונה "Constitutional Law" קיים כבר מאות שנים.
כחלק מהחוקה הבריטית הלא-מקודדת הזו, מוסכמות חוקתיות ממלאות תפקיד מפתח.
הם כללים שנשמרים על ידי גורמים שונים, אף שהם אינם כתובים בשום מסמך בעל סמכות משפטית; לעיתים קרובות יש עקרונות אכיפה שבעצמם אינם רשמיים ומקודדים.
עם זאת, אין זה סביר מאוד שתהיה סטייה ממוסכמות כאלה ללא סיבה מוצדקת, גם אם עקרון אכיפה ביסודו נשלט על ידי ההיסטוריה, שכן מוסכמות אלו גם רוכשות את תוקף המנהג.
הטקסטים של רוב האמנות הבינלאומיות מונחים לפני הפרלמנט לפחות 21 ימים לפני האשרור ('חוק פונסונבי' משנת 1924).
אמנה זו תוכננה על ידי חוק הרפורמה והממשל החוקתית 2010.
המונרך יקבל ויפעל לפי עצתם של שריהם, האחראים לפרלמנט על עצה זו; המלך אינו מתעלם מהעצה הזו, למעט בעת הפעלת סמכויות מילואים.
העיקרון לפיו ייעוץ זה חייב בעצמו לשרת מטרה לגיטימית נתפס כעניין של חוק: Council of Civil Service Unions v Minister for the Civil Service.
העיקרון לפיו אסור שהעצה תסכל את תפקידו של הפרלמנט בהטלת דין וחשבון על ראש הממשלה הוא גם עניין של חוק.
ראש הממשלה הוא מנהיג המפלגה (או קואליציית המפלגות) עם רוב מוחלט של מושבים בבית הנבחרים, ולכן סביר להניח שיפקד על תמיכת בית הנבחרים.
כאשר לאף מפלגה או קואליציה אין רוב מוחלט, ניתנת למנהיג המפלגה עם מספר המושבים הרב ביותר בבית הנבחרים ההזדמנות הראשונה לנסות להרכיב ממשלה.
מנהג זה חוזק על ידי ניק קלג, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית, כדי להצדיק חיפוש קואליציה עם השמרנים במקום הלייבור (שבנוסף לא היה מצליח ליצור רוב ללא מפלגות אחרות) בפרלמנט התלוי לאחר הבחירות הכלליות ב-2010.
כל החוקים הנוגעים רק למיסוי או הוצאות ממשלה Money bill חייבים להגיע מבית הנבחרים.
המלך מעניק הסכמה מלכותית לכל חקיקה – לעיתים מנהג זה מאופיין בכך שכל החקיקה התקבלה בתום לב.
ייתכן ששרים יוכלו לייעץ שלא לתת הסכמה, כפי שקורה עם התלות בכתר (כינוס מאז תחילת המאה ה-18 - מלכים בעבר אכן סירבו או מנעו את הסכמת המלוכה).
ראש הממשלה צריך להיות חבר באחד מבתי הפרלמנט (בין המאה ה-18 ל-1963).
עד 1963 מוסמכה זו התפתחה כך שאף ראש ממשלה לא יגיע מבית הלורדים, בשל חוסר הלגיטימיות הדמוקרטית של הלורדים.
כאשר ראש הממשלה האחרון, Earl of Home, נכנס לתפקידו הוא ויתר על המעמד שלו, וכאשר סר אלק דאגלס-יום הפך לחבר פרלמנט.
ראש הממשלה יכול לכהן בתפקידו באופן זמני גם אם הוא אינו חבר פרלמנט, למשל במהלך בחירות כלליות או, במקרה של דאגלס-הום, בין התפטרות מהלורדים לבין היבחרו לבית הנבחרים בבחירות משנה.
כל חברי הקבינט חייבים להיות חברים במועצה המלכותית, שכן הקבינט הוא ועדה של המועצה.
יתר על כן, חלק מחברי קבינט הצללים הבכירים של האופוזיציה הנאמן נעשים גם הם ליועצים פרטיים, כך שניתן לשתף אותם במידע רגיש "בתנאי המועצה הפרטית".
בית הלורדים לא צריך לדחות תקציב שהועבר על ידי בית הנבחרים.
מנהג זה נשבר באופן שנוי במחלוקת בשנת 1909 על ידי בית הלורדים, אשר טען כי המנהג קשור למנהג אחר שלפיו הוועד הנבחר לא יציג הצעת חוק ש'תוקפת' עמיתים ואת עושרם.
הלורדים טענו שבית הנבחרים שבר את המוסכמה הזו ב"תקציב העם" של קנצלר האוצר דייוויד לויד ג'ורג', מה שהצדיק את דחיית הלורדים את התקציב.
בית הנבחרים חלק על קיומה של מוסכמה מקושרת.
כתוצאה מכך, סמכויות הלורדים על תקציבים הצטמצמו מאוד, כולל על ידי הסרת כוחם לדחות הצעת חוק, על ידי חוק הפרלמנט מ-1911.
במהלך בחירות כלליות, אף מפלגה גדולה לא תעמיד יריב נגד יושב ראש המבקש להיבחר מחדש.
מוסכמה זו לא כובדה במהלך הבחירות הכלליות של 1987, כאשר הן מפלגת הלייבור והן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הציגו מועמדים נגד היושב ראש השמרני לשעבר, ברנרד וות'ריל, שהיה חבר פרלמנט של קרוידון צפון מזרח.
המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) אכן עומדת נגד היושב-ראש אם הוא או היא מייצגים אזור בחירה סקוטי, כפי שהיה במקרה של מייקל מרטין, יושב-ראש מ-2000 עד 2009.
הפרלמנט של וסטמינסטר יחוקק רק לגבי סקוטלנד או וויילס בעניינים שמורים.
היא לא תחוקק על עניינים לא שמורים ('עניינים מועברים') מבלי לבקש תחילה את הסכמת הפרלמנט הסקוטי (מאז 1999, ועידת Sewel, ששמה שונה מאוחר יותר להצעות הסכמה חקיקתיות) או הפרלמנט הוולשי (מאז חוק וויילס 2017).
בית הלורדים לא יתנגד לחקיקה מבית הנבחרים שהייתה חלק מהמניפסט של הממשלה (ועידת סולסברי).
נשיא ארצות הברית ימסור את נאום מצב האומה שלו באופן אישי, לפני מושב משותף של הקונגרס, ויעשה זאת מדי שנה למעט השנה הראשונה של כהונה חדשה (בה נאום ההשבעה של הנשיא עומד באופן רופף במקומו).
מנהג זה הונהג על ידי ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס אך תומאס ג'פרסון נטש אותו והוא לא חודש עד 1913, כאשר וודרו וילסון נשא את נאום מצב האומה שלו באופן אישי.
החוקה מחייבת את הנשיא לעדכן על מצב האומה "מעת לעת", אך לא פורטו פרטים.
נאומים שודרו ברדיו מאז 1923 ו-1947; ההודעה האחרונה של מצב האומה שנמסרה רק בכתב הייתה ב-1981 על ידי ג'ימי קרטר בתקופת הברווז הצולע שלו.
חלק ניכר מהאופן שבו פועל הקבינט של ארצות הברית מוכתב על ידי מוסכמה; פעולותיו נרמזות רק במעורפל בחוקת ארצות הברית.
בעוד שחברי בית הנבחרים של ארצות הברית נדרשים רק לחיות במדינה שהם מייצגים, בדרך כלל מצופה מהם גם שיגורו במחוז שהם מייצגים, אם כי יש כמה יוצאי דופן; אלן וסט נבחר בשנת 2010 כשהוא מייצג מחוז סמוך למחוז בו הוא התגורר.
נשיא ארצות הברית יקבל את הסכמת שני הסנאטורים שמייצגים מדינה לפני שימנה תובע, שופט מחוז פדרלי או מרשל פדרלי בעל סמכות שיפוט באותה מדינה.
פקידי קבינט ופקידים מבצעים חשובים אחרים מתפטרים ומוחלפים כאשר נשיא חדש נכנס לתפקידו, אלא אם כן התבקשו מפורשות להישאר על ידי הנשיא החדש.
יושב ראש הבית הוא תמיד הנציג שמוביל את מפלגת הרוב, למרות שהחוקה אינה מציינת כי היושב ראש חייב להיות חבר הלשכה.
כמו כן, לפי המנהג, היושב-ראש אינו מצביע (למעט לשבור שוויון).
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית הוא הסנאטור הבכיר ביותר של מפלגת הרוב.
חברי מחבר האלקטורים מתחייבים להצביע עבור מועמד מסוים לנשיאות, ונבחרים בהצבעה עממית עם שם המועמד, ולאו דווקא הבוחר, בקלפי.
חוקי הסנאט דורשים רוב של 60 קולות כדי להפעיל cloture, כלומר, לסיים את הדיון על הצעת חוק ולאלץ הצבעה.
הסנאט יכול לשנות את חוקיו בכל עת, והכללים עבור כל מושב של הבית והסנאט נקבעים בדרך כלל בתחילת כל קונגרס נבחר.
בסנאט, לפי הכללים הנוכחיים, הפיליבסטר זמין ככלי למיעוט גדול מספיק כדי לחסום ללא הגבלת זמן כל אמצעי שהוא מוצא מעורר התנגדות.
מנהאנט הוא משחק מחשב מסוג התגנבות שיצא בשנת 2003. המשחק פותח על ידי רוקסטאר נורת' ויצא לאור על ידי רוקסטאר גיימס.
"מנהאנט" שוחרר לקונסולת הפלייסטיישן 2 ב-19 בנובמבר 2003 וב-20 אפריל 2004 למחשב האישי ולאקס בוקס.
עלילת המשחק מתרחשת בעיר הבדיונית "קארסר סיטי", ועוסקת באסיר הנידון לעונש מוות, הנקרא ג'יימס ארל קאש.
בתור קאש, השחקן חייב להשתתף במספר "סרטי סנאף", בהם הוא הורג באכזריות חברי כנופיות שנשלחו לצוד אותו.
המשחק זכה לביקורות חיוביות מקהל הגיימרים ומעריצי רוקסטאר, ששיבחו את הטון האפל של המשחק ואת האלימות שבו.
עם זאת, הם כן נתנו ביקורת על מערכת הקרבות ועל עיצובי השלבים.
בעקבות היותו משחק אלים במיוחד, המשחק נאסר למכירה בכמה מדינות ברחבי העולם.
"מנהאנט" יצא בגרסת משופרת לקונסולות הפלייסטיישן 3 והפלייסטיישן 4 בשנת 2013 ו-2016, בהתאמה.
עלילת המשחק "מנהאנט" מתרחשת בעיר הבדיונית "קארסר סיטי", עיר מוכת פשע ושחיתות הממוקמת באזור "חגורת החלודה" בארצות הברית.
ברחבי העיר מסתובבות מספר כנופיות אלימות שמטרתן היחידה היא להרוג את הדמות הראשית.
משחק זה חולק יקום משותף עם סדרת המשחקים Grand Theft Auto, הן הישנים והן החדשים.
ישנם אזכורים רבים לעיר במשחקים אלה.
"מנהאנט" הוא משחק התגנבות המשוחק במצב גוף שלישי.
המשחק בנוי מעשרים שלבים, בנוסף לארבעה שלבי בונוס אותם השחקן יכול למצוא.
הדרך של השחקן לשרוד את השלבים היא על ידי הריגת חברי הכנופיות הצדות אותו, הן בעזרת ירי, או על ידי התגנבות.
לאחר סיום שלב, השחקן מקבל דירוג של בין כוכב אחד לחמישה, תלוי כמה טוב הוא ביצע את השלב.
אם השחקן מקבל מעל לשלושה כוכבים בשלבים מסוימים, נפתח לו תוכן חדש.
על מנת להוציא להורג אויבים, השחקן חייב להתגנב מאחוריהם בלי שיבחינו בו.
על מנת לעשות זאת, יש בשלבים "נקודות אפלות"--אלה אזורים עם חושך בהם השחקן יכול להתחבא.
האויבים אינם יכולים לראות את השחקן בזמן שהוא בחשיכה, אלא אם כן ראו אותו נכנס אליה.
במהלך המשחק, לשחקן יש את הבחירה באיזה כלי נשק להשתמש, כגון: שקיות פלסטיק, מחבטי בייסבול, לום ברזל, ומספר סכינים.
אם השחקן ניזוק, הוא יכול לרפא את עצמו בעזרת משכחי כאבים.
רוקסטאר נורת' החלה לעבוד על "מנהאנט" עוד באמצע שנות ה-90, בעזרת מנוע המשחק RenderWare, בו החברה השתמשה עבור משחקי Grand Theft Auto הישנים.
המשחק הוכרז במאי 2003 בתערוכת E3, ותוכנן לצאת באוקטובר של אותה השנה, עם זאת, המשחק נדחה לחודש נובמבר.
בחודש הראשון להשקה, נמכרו כ-75 אלף עותקים בארצות הברית; מספר קטן בהרבה משל "Grand Theft Auto III" והמשכו, "Grand Theft Auto: Vice City".
המשחק שוחרר לאקס בוקס ולמחשב האישי באפריל 2004. בינואר 2008, המשחק יצא לסטים.
זמן קצר לאחר יציאתו, "מנהאנט" הפך למשחק שנוי במחלוקת בעקבות רמת האלימות שבו.
בשנת 2007, עובד לשעבר של רוקסטאר, ג'ף וויליאמס, חשף כי גם בקרב העובדים הייתה תחושה של אי נוחות בנוגע לרמת האלימות: "כמעט היה מרד בחברה בגלל המשחק הזה." הוא הסביר, "[המשחק] פשוט גרם לכולנו להרגיש נורא.
הכל היה בגלל האלימות, וזו הייתה אלימות מציאותית.
כולנו ידענו שאין דרך להצדיק את המשחק הזה.
לא הייתה דרך להצדיק אותו.
בתאריך ה-28 בינואר 2004, המשחק היה מקושר לרצח של נער בן 14 בשם סטפן פקירה על ידי וורן לבלאן בן ה-17 במחוז לסטרשייר שבאנגליה.
דיווחים ראשוניים בתקשורת טענו כי המשטרה מצאה עותק של "מנהאנט" בחדר השינה של לבלאן.
ג'יזל ופטריק פקירה, הוריו של הקורבן, טענו כי המשחק השפיע על לבלאן וגרם לו לבצע את הרצח.
החברה "איגוד מוציאי לאור של תוכנות בידור ופנאי" הביעו סמפטיה כלפי משפחת הקורבן, אך הצהירה כי אין שום קשר בין המשחק למקרה הרצח.
בעקבות המחלוקות סביב המשחק, הוא ירד מהמדפים בהרבה מקומות.
בתגובה, רוקסטאר הגיבה רשמית כי המשחק מיועד למבוגרים בלבד וכי אין לה שום קשר לרצח.
משחק ההמשך, "מנהאנט 2", יצא לאור באוקטובר 2007, אם כי העלילה של משחק זה אינה קשורה כלל לזו של משחק הראשון.
מנהטן הוא אחד מחמשת רובעי העיר ניו יורק, וכן אחד ממחוזות מדינת ניו יורק – מחוז ניו יורק (County of New York).
הרובע מורכב בעיקר מן האי מנהטן ולצידו כמה איים קטנים, בהם האי רוזוולט, האי רנדל, האי וורד, האי ליברטי (אי החירות), האי אליס, האי או תאנט, האי מיל רוק, והאי גברנרז, וכן על שטח קטן בשם "גבעת מארבל" הסמוך לרובע הברונקס.
הרובע גובל במזרח באיסט ריבר, במערב בנהר ההדסון ובצפון בנהר הארלם.
רובע מנהטן הוא הצפוף ברובעי העיר ניו יורק ומחוז ניו יורק הוא מהמחוזות הצפופים בארצות הברית, ובו כ-1.6 מיליון תושבים בשטח קרקעי של 59 קמ"ר.
כמו כן, הוא מהעשירים במחוזות ארצות הברית, עם הכנסה שנתית ממוצעת של למעלה מ-100,000 דולר לאדם.
הרובע הוא המרכזי ברובעי העיר ניו יורק, ונודע כאחד ממרכזי העסקים, התרבות והבידור הגדולים בעולם.
נמצאת בו הבורסה לניירות ערך של ניו יורק, שהיא הבורסה לניירות ערך הגדולה בעולם, וכן רבים ממרכזי חברות התקשורת האלקטרונית והכתובה, מרכזי תיאטרון, מוזיקה, אופרה ואמנות מהחשובים בעולם.
המרכז העולמי של ארגון האומות המאוחדות שוכן בו אף הוא.
בעבר שכן ברובע גם מרכז הסחר העולמי המקורי, שנהרס בפיגועי 11 בספטמבר 2001.
מקור השם "מנהטן" אינו ברור.
השם מנאהטה מופיע לראשונה ביומנו של רוברט ג'ואט, קצין בספינתו של הנרי הדסון אשר חקר את האזור בשנת 1609.
במפה משנת 1610 מופיע השם בשני מקומות – הן בגדתו הימנית של נהר מאוריציוס (לימים נהר ההדסון), כלומר במקום שבו נמצא כיום האי, והן על גדת ניו ג'רזי של הנהר.
מקור המילה בשפת הילידים המקומיים משבט הלנאפי ופירושה "האי מרובה הגבעות", מאנה-האטה; או בשפת המונסי - משמעות השם: "המקום בו העצים עבור חצים וקשתות").
קודם לראשית ההתיישבות האירופית, היה האזור מיושב על ידי שבט הילידים "לנאפי".
בשנת 1524 הגיע אל האזור החוקר האירופאי הראשון – ג'ובאני דה וראצאנו.
עם זאת, היה זה הנרי הדסון שמיפה את האזור לראשונה עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית ב-11 בספטמבר 1609. הדסון המשיך בנהר שעתיד לקבל את שמו ולהפוך לנהר הדסון עד אזור אולבני, בירתה העתידית של מדינת ניו יורק.
ההתיישבות הראשונה באי החלה בשנת 1624, עת האזור נקרא "הולנד החדשה", עם הקמת תחנת מסחר הולנדית לסחר בפרוות באי גברנרז, כש-30 משפחות שהגיעו מהולנד התיישבו באי.
בשנת 1625 החלה הקמת מצודת "ניו אמסטרדם" (בהולנדית: Nieuw Amsterdam) בדרום האי, לצורכי הגנת התושבים, מצודה שסיום בנייתה מסמל את הקמת העיר ניו יורק.
בשנת 1626, רכש סוחר הולנדי בשם פטר מינואי את האי מתושביו האינדיאניים באמצעות החלפת סחורות בשווי של 60 גילדרים (שבהמשך שוערכו ל-24 דולרים), סכום שכיום מוערך בסביבות 1,000 דולר.
בשנת 1647 מונה פיטר סטויוסאנט כמושל האחרון של המושבה מטעם הולנד.
בשנת 1652 קיבלה המושבה ממשל עצמי, וב-2 בפברואר 1653 התאגדה כעיר.
בשנת 1664 כבשו הבריטים את האזור מההולנדים במהלך מלחמת הולנד-אנגליה השנייה ושינו את שם המושבה ל"ניו יורק" על שם ג'יימס השני שהיה באותה עת דוכס יורק ואולבני.
במסגרת החלפת המושבות, דנה מועצת העיר עם הבריטים בזכויות התושבים והגיעה להסכמה לפיה יקבע חופש דת בעיר עבור התושבים ההולנדים.
בשנת 1673, במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית, כבשה הולנד את האזור שוב ושינתה את שמו ל"ניו אורנג'", אך האזור הוחזר לבריטים זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1674.
בשנת 1765 התכנס במנהטן "קונגרס הבולים", התכנסות של נציגי המושבות במחאה על "חוק הבולים", וממנו יצאה הצהרת הזכויות שעיקרה נודע במשפט: "אין מיסוי ללא ייצוג".
מדובר היה בשיתוף הפעולה הפוליטי הראשון של המושבות שהוביל להקמת הקונגרס הקונטיננטלי כתשע שנים לאחר מכן.
תגובה נוספת לחוק הבולים שהתרחשה במנהטן הייתה הפיכת הרובע למרכז פעילותו של ארגון "בני החירות", מיליציה פטריוטית שפעלה נגד השלטון הבריטי.
במהלך המהפכה האמריקנית, הייתה מנהטן לב המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי, והיו בה מספר קרבות בתחילת המהפכה.
לאחר קרב מצודת וושינגטון ב-16 בנובמבר 1776, נאלצו כוחות הצבא הקונטיננטלי לסגת מהאזור, ובעקבות כך הפכו הבריטים את מנהטן למרכזם הצבאי והפוליטי לשארית המלחמה.
ב-21 בספטמבר אותה שנה, פרצה השרפה הגדולה של ניו יורק, שסיבת פריצתה אינה ידועה ושפגעה קשות במנהטן.
השליטה הבריטית על מנהטן נמשכה עד 25 בנובמבר 1783 כשעזבו את ארצות הברית, והנשיא הראשון של ארצות הברית ומפקד הצבא הקונטיננטלי, ג'ורג' וושינגטון, נכנס למנהטן.
יום זה מצוין כ"יום הפינוי".
מ-11 בינואר 1785 עד סתיו 1788 הייתה העיר ניו יורק אחת מחמש בירות ארצות הברית לפי סעיפי הקונפדרציה, כשהקונגרס הקונטיננטלי התכנס בעיר בפונדק פראונסס.
לאחר קבלת חוקת ארצות הברית הייתה העיר בירת המדינה מ-4 במרץ 1789 עד 12 באוגוסט 1790. הקונגרס החדש התכנס בבניין העירייה שבעיר.
בית המשפט העליון של ארצות הברית שכן במנהטן עד העברתו לוושינגטון הבירה, כשאימוץ מגילת הזכויות התרחש בעיר.
ניו יורק החלה להתפתח כמרכז כלכלי, בעיקר בעקבות הקמת תעלת אירי בשנת 1825, שחיברה בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי ובכך הפכה את נמל ניו יורק לנמל חשוב הן עבור ארצות הברית והן עבור קנדה.
בשנת 1835 עקפה העיר את פילדלפיה והפכה לעיר הגדולה ביותר בארצות הברית.
סנטרל פארק, שנבנה בלב האי מנהטן בשנת 1858, היה הפארק הציבורי המתוכנן הראשון שנבנה בארצות הברית.
על מנת להקים את הפארק רכשה העירייה שטחים נרחבים בין השדרה החמישית והשדרה השמינית ובין רחובות 59 ו-110.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, התעורר מתח חברתי בעיר ומרמור כלפי מדיניותו של הנשיא, אברהם לינקולן, בשל העובדה שעשירי האזור יכלו להתחמק מחובת הגיוס למלחמה על ידי תשלום קנס של כ-300 דולר, לעומת העובדים הפשוטים שלא יכלו.
המתח החברתי הוביל למהומות הגיוס של ניו יורק שנמשכו כשלושה ימים החל מ-13 ביולי 1863. במהלך המהומות נהרגו כ-119 איש ונפצעו עוד כמה מאות, עובדה שהופכת אותן לתקרית חוסר הסדר האזרחי הקשה בתולדות ארצות הברית.
מאחר שהעיר הפכה לנמל ההגירה הראשי של ארצות הברית, ומיליוני מהגרים מאירופה עברו דרכה, הוקם על האי ליברטי ששימש עד אז לצרכים צבאיים, פסל החירות ב-28 באוקטובר 1886, שהתקבל כמתנה מאזרחי צרפת לתושבי ארצות הברית.
בשנת 1874 הפך חלקו המערבי של מחוז הברונקס לחלק מהמחוז של מנהטן, מחוז ניו יורק, וב-1895 יתרת הברונקס סופחה למחוז.
בעקבות האיחוד הוקמה "ניו יורק רבתי" בשנת 1898, ומנהטן והברונקס הפכו לשני רבעים של העיר המאוחדת.
ב-1 בינואר 1914 הופרד מחוז הברונקס ממחוז מנהטן והפך מחדש למחוז נפרד, מחוז ניו יורק.
הקמת הרכבת התחתית של ניו יורק, שהחלה לפעול בשנת 1904, אפשרה איחוד של החלקים השונים של ניו יורק ויצרה את הביקוש הרב למקרקעין בדרום מנהטן שהביא לעלייה חדה במחיר הקרקע ובכך לצורך בהקמת גורדי השחקים הרבים של העיר.
ב-25 במרץ 1911 פרצה שרפה במפעל בגריניץ' וילג' שבה נספו 146 עובדי המפעל.
האסון הביא לשינוי בתקנות התכנון והבנייה בעיר ניו יורק, ולשיפור במחלקת כיבוי האש בעיר.
בשנת 1925, בעקבות גל הגירה של אפרו-אמריקנים ממדינות דרום ארצות הברית, הפכה ניו יורק לעיר המאוכלסת בעולם, כשהיא עוקפת את לונדון.
העלייה החדה בצפיפות גם היא הייתה זרז לעלייה במחירי הקרקעות ובצורך בהקמת גורדי שחקים.
בשנת 1934 נבחר פיורלו לה גוארדיה לראשות עיריית ניו יורק, כשכהונתו כראש עיר ועוד קודם לכן בתור נציג בבית הנבחרים התאפיינה בחקיקת חוקי העסקה חדשים שהביאו לעלייה בעושר מעמד הפועלים, והקלו על התאוששות העיר לאחר השפל הכלכלי הגדול.