tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק מתפקידו זה, היה אחראי, בין השאר, על מכלול השידורים בימי הזיכרון לשואה ולגבורה ולחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.
גרף היה מופקד על שדורים מיוחדים על אודות דוד בן-גוריון, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
עבודתו העיתונאית זכתה לציון לשבח בפרס ישראל והתפוצות מטעם אגודת העיתונאים בירושלים והסוכנות היהודית.
במהלך שנות עבודתו זכה גרף שבע פעמים בפרס מפקד גלי צה"ל ובפרס "בני ברית" לעיתונות.
בנוסף, שימש גם כשדר באירועים ממלכתיים כמו טקס הדלקת המשואות בהר הרצל, מצעד החיים בפולין ומפגני צה"ל השונים.
בשנת 2010 קיבל את אות הרמטכ"ל כעובד צה"ל מצטיין.
בשנת 2015 זכה במסגרת ערב הרדיו בכנס אילת לעיתונות בפרס על מפעל חיים ברדיו.
גרף הוא גם סוציולוג ואנתרופולוג.
באוגוסט 2013 פרש לגמלאות, אך ממשיך לשדר בגלי צה"ל.
ממשיך להנחות באופן קבוע את טקס יום הזיכרון בקריית אונו, עיר מגוריו.
אהוד אמיתון (נולד בי"א בתשרי ה'תשמ"ז, 13 באוקטובר 1986) הוא עיתונאי וצלם ישראלי, המשמש כמנהל ב-tps - סוכנות הידיעות הישראלית (תצפית לשעבר), מאז היווסדה בשנת 2010.
אמיתון נולד באלוני הבשן וגדל בנווה צוף, בוגר ישיבת בני עקיבא בית שמואל בחדרה והמכינה הקדם-צבאית בפדואל.
שירת בצה"ל כלוחם בגדוד לביא של חטיבת כפיר.
בנובמבר 2006 נפצע באורח בינוני במהלך פעילות מבצעית בחברון, ולאחר תקופת אשפוז ושיקום חזר ליחידתו כסמל מחלקת המודיעין.
את דרכו העיתונאית החל בשנת 2010 כצלם מתנדב בסוכנות הידיעות "TPS" (לשעבר "תצפית"), התקדם לתפקיד רכז הצלמים, וכיום משמש מנהל דסק ישראל בסוכנות.
בשנים 2011-2012 שימש אמיתון כצלם הבית במערך הדוברות של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2010 חשף זיוף של תג מחיר סמוך לנווה צוף.
בשנת 2012 הוצגה לראשונה בהוד השרון תערוכת תמונות שצילם במהלך פרויקט שיקומי של עמותת אחים לחיים בנושא דגל ישראל במאבק.
תערוכה נוספת שלו, בנושא "יהודה ושומרון לפי ארבעת היסודות, אדמה אוויר מים אש", בהנחייתו של זיו קורן במסגרת עמותת אחים לחיים, הוצגה באפריל 2013 בניו יורק ובערים רבות בישראל מאז יולי 2013.
בחודש מאי 2013 הציג תערוכה באוניברסיטת בר-אילן לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה ובה תמונות שתיעד בפולין לאחר שערך מסע אישי במחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית.
צילומיו של אמיתון, פורסמו במגוון ספרים ישראליים, ובהם 'קבר יוסף, כך נפרצה הדרך' שכתב נחמן וייס, 'לח"י בעין המצלמה - סיפורה של מחתרת לוחמי חירות ישראל' בהוצאת משרד הביטחון, ו'יאיר בן "יאיר"' שכתב יאיר שטרן, בנם של רוני ואברהם שטרן (יאיר) בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2014 נבחר על ידי מגזין "מוצ"ש" של מקור ראשון כאחד מ-150 "הצעירים המבטיחים של הציונות הדתית" ובינואר 2017 נבחר על ידי אותו מגזין כאחד מ-35 "הצעירים המבטיחים בישראל" מתחת לגיל 35.
בנובמבר 2015 הותקף על ידי פעילי ימין בבית הכנסת בגבעת זאב בזמן שסיקר את ההיערכות לקראת פינוי בית הכנסת, יחד איתו הותקפו גם הכתב רועי שרון אז כתב חדשות ערוץ 10 והצלמת מירי צחי מ"ישראל היום".
ב-21 ביולי 2017, הגיע כחובש רפואת חירום וככונן מתנדב במגן דוד אדום, מבין הראשונים לזירת הטבח בפיגוע בבית משפחת סלומון בנווה צוף-חלמיש, על תפקוד צוותי מד"א בזירה הקשה, ובנפגעים אותם הכירו, קיבלו אנשי הצוות היישובי, ואמיתון בהם, תעודת הוקרה.
אמיתון מרבה להרצות בפני קהל ולהתראיין בתקשורת בנושאי התמודדות עם הפציעה הפיזית והנפשית.
בין היתר בעקבות מותו של עמית בן יגאל, לוחם סיירת גולני שנהרג מפגיעת אבן בראשו בכפר הפלסטיני יעבד שבצפון הגדה, נערך ראיון עמו בתוכנית חמש עם רפי רשף, בעקבות הראיון הותקף אמיתון במדור ביקורת הטלוויזיה של עיתון הארץ על ידי רוגל אלפר, על כך שהתראיין ודגל ישראל מתנופף מאחוריו.
ביום הזיכרון 2021, פרסם טור אישי בידיעות אחרונות בעקבות האירוע בו איציק סעידיאן, לוחם צה"ל שנפצע הצית עצמו מול אגף השיקום.
בטור, קרא לראשי הערים והמועצות להתחשב בפצועי הקרבות והפעילות המבצעית, ובמשפחות השכולות, ולא להפעיל זיקוקים בערב יום העצמאות.
אמיתון משמש כחבר דירקטוריון בעמותה להנצחת מורשת לוחמי חרות ישראל (ע"ר).
אמיתון הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי המדינה, דיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, הוא בעל תעודת דירקטורים, מבית הספר להכשרת מנהלים ולימודי תעודה "ביראד" של אוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף, בעל תעודה מקצועית בהכשרה כדובר עם התמחות בדוברות יישובים מבית הספר לתקשורת "עובדה" שבירושלים, ותעדה מקצועית בשיווק ממומן ברשתות חברתיות מבית הספר למקצועות הפרסום הבצפר.
נשוי לחלי, אב לבן ומתגורר בפרדס חנה-כרכור.
אהוד דודסון (נולד בינואר 1951) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית המשמש כמנכ"ל ארגון איחוד הצלה.
קודם לכן שימש כמנכ"ל שירותי בריאות כללית.
דודסון נולד בחיפה, בן להורים שעלו מפולין.
בגיל 4 עבר לתל אביב.
למד רפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית.
שירת כרופא צבאי בגדוד שריון.
התמחה ברפואה פנימית בבית חולים בילינסון ושירת כרופא אוגדתי בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל למד מינהל מערכות בריאות.
שימש כמנהל הרפואי של מחוז דן בשירותי בריאות כללית וב-1995 מונה למנהל מחוז צפון.
לאחר מכן, שימש מנהל מרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
כיהן כסמנכ"ל וראש חטיבת בתי החולים בשירותי בריאות כללית.
במאי 2013, מונה למנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, וכיהן בתפקיד עד ינואר 2018.
בספטמבר 2018 נבחר למנכ"ל שירותי בריאות כללית.
הדירקטוריון הודה לו על שירותו ארוך השנים בכללית, וציין כי: "בשנה האחרונה הוביל בהצלחה פרופ' דודסון את הכללית להישגים מרשימים במאבק בקורונה.
הובלה שזכתה לשבחים בארץ ובעולם כולו".
פרופסור חבר במחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
באוגוסט 2024 מונה למנכ"ל ארגון איחוד הצלה.
אהובת הקצין הצרפתי הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1981. התסריט הוא של הרולד פינטר, והוא מבוסס בחלקו הגדול על רומן בשם זה מאת ג'ון פאולס משנת 1969.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר.
מריל סטריפ זכתה בפרס באפטא ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
התסריטאי, הרולד פינטר, חילק את התסריט לשניים: חלק אחד מתרחש במאה ה-19 והוא מבוסס על הרומן.
חלק שני מתרחש בשנות ה-70 ומתאר את רומן האהבה בין שני השחקנים הראשיים בסרט שדומה במידה מסוימת לרומן מהמאה ה-19 שהם משחקים.
בסרט יש כל הזמן חילופים של הזמנים, סיפור בתוך סיפור.
צילומי החוץ צולמו בעיירת החוף הבריטית Lyme Regis המפורסמת במזח האבן שלה, עליו נפגשו לראשונה שני גיבורי העלילה, ושם גם התגורר פאולס.
צ'ארלס סמיתסון (ג'רמי איירונס) הוא פלאונטולוג מלונדון.
הוא מגיע לעיירה ליים רגיס כדי לבקש את ידה של ארנסטינה (לינסי בקסטר), בתו של סוחר עשיר.
היא מסכימה לבקשתו והשניים יוצאים לטייל בעיירה.
הם מגיעים למזח ומבחינים באשה עומדת בקצה המזח ומתבוננת בגלי הים (מריל סטריפ).
צ'ארלס עוזב את ארוסתו ומתקרב אליה על המזח.
היא מסובבת את ראשה ומתבוננת בו ואז חל בו שינוי והוא מתחיל להימשך אליה.
בימים הבאים הוא עוקב אחריה כשהיא מתבודדת על הגבעות המשקיפות על החוף.
כשהם נפגשים היא מספרת לו ששמה הוא שרה וודרוף והיא עובדת כעוזרת בביתה של האלמנה פולטני האוסרת עליה לעזוב את הבית לבדה.
בעבר עבדה כאומנת וטיפלה בקצין צרפתי פצוע שספינתו טבעה והתאהבה בו.
הוא עזב לצרפת והיא מצפה שיחזור.
בעיירה מכנים אותה זונה ולא מדברים איתה.
כעבור זמן היא נעלמת ורופא העיירה ד"ר גרוגן (ליאו מק'קרן) עוזר לו לאתר אותה.
צ'ארלס נותן לה כסף ושולח אותה למלון באקסטר.
כשהוא מגיע למלון היא מביעה את אהבתה ומתמסרת לו.
צ'ארלס חוזר לליים ומודיע לארוסתו שהחליט לבטל את האירוסין.
אביה של ארוסתו כופה עליו חוזה מביש בו מודה צ'ארלס באשמתו לביטול האירוסין ומסכים שהמסמך הזה יפורסם בעיתונים.
כשהוא חוזר למלון באקסטר מתברר לו ששרה נעלמה.
רק לאחר שלוש שנים הוא מאתר אותה כאומנת לילדים בבית עשיר.
היא אומרת לו כי ברחה כדי להשתקם ולהתחיל חיים חדשים.
הם מתאחדים שוב והסרט נגמר בסוף טוב.
בסיפור המודרני השחקנית האמריקאית אנה (מריל סטריפ) והשחקן האנגלי מייק (ג'רמי איירונס), שניהם נשואים, מתאהבים אחד בשני במהלך ההסרטה.
במסיבת סיום ההסרטה מייק רוצה להמשיך את יחסיו עם אנה אך היא אינה רוצה בזאת ובורחת.
צ'ארלס מחפש אותה אבל במקום לצעוק, אנה, הוא צועק, שרה.
מריל סטריפ - שרה וודרוף / אנה
ג'רמי איירונס - צ'ארלס הנרי סמיתסון / מייק
שארלוט מיטשל - גברת טרנטר
פיטר ווהן - מר פרימן
ליז סמית' - גברת פיירלי
פיישנס קולייר - גברת פולטני
לאו מקקרן - ד"ר גרוגן
אהוד גרוסמן (נולד ב-10 בספטמבר 1951) הוא רופא פנימאי ישראלי, המכהן כנשיא אוניברסיטת אריאל בשומרון מאז 2023. קודם לכן ניהל במשך 21 שנים את מחלקה פנימית ד' והיחידה ליתר לחץ דם בבית החולים תל-השומר, ובשנים 2018-2023 ניהל את האגף הפנימי במרכז הרפואי שיבא בתל השומר.
כיהן כפרופסור מן המנין ברפואה פנימית, וכן כדקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מופקד על הקתדרה ליתר לחץ דם באוניברסיטת תל אביב.
פרופ' גרוסמן סיים בהצטיינות את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1975. כדי לממן את לימודיו, מהתקופה שהיה סטודנט שנה ג', עבד גרוסמן כאח, במשך כ-4 שנים במכון הלב, ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים תל-השומר בניהולו של הפרופ' הנרי נויפלד.
את שנת הסטאז', עשה בתל-השומר.
לאחר סיום הסטאז' שירת בצה"ל כרופא צבאי, בחיל השריון.
גרוסמן עבר לגור בקיבוץ סעד.
אשתו שימשה אחות הקיבוץ והוא החל לעבוד במקביל לשירותו הצבאי כרופא בקיבוץ גבים ובמושב יכיני.
לאחר סיום שרותו הצבאי, בשנת 1981, התמחה ברפואה פנימית בבית החולים תל השומר, במחלקתו של הפרופ' יחזקאל סמרה (ביתן 30) ובנוסף במחלקתה של פרופ' תלמה רוזנטל (ביתן 38), אשר עסקה בנושא של יתר לחץ דם.
לאחר סיום ההתמחות, יצא גרוסמן להשתלמות בארצות הברית בנושא יתר לחץ דם.
גרוסמן השתלם שנה אחת בנושא המודינאמיקה של יתר לחץ דם ב-Ochsner clinic בניו אורלינס ושנתיים בנושא מערכת העצבים הסימפטטית ויתר לחץ דם במכונים הלאומיים לבריאות במרילנד.
עם חזרתו ארצה הצטרף גרוסמן למחלקה פנימית והיחידה ליתר לחץ דם בבית החולים תל השומר.
בשנת 1997 נתמנה גרוסמן למנהל מחלקה פנימית ד' בבית חולים שיבא, ומשנת 2003 גרוסמן מנהל גם את היחידה ליתר לחץ דם המסונפת למחלקה.
משנת 2018 הוא מנהל את האגף הפנימי במרכז הרפואי ע"ש שיבא בתל השומר.
בשנת 2000 קודם לדרגת פרופסור מן המניין לרפואה פנימית באוניברסיטת תל אביב ומשנת 2004 גרוסמן מופקד על הקתדרה ליתר לחץ דם באוניברסיטת תל אביב.
גרוסמן חבר בארגון האירופאי והאמריקאי ליתר לחץ דם.
בין השנים 2001–2003 כיהן גרוסמן כמזכיר החברה ליתר לחץ דם בישראל ומאוקטובר 2003 עד 2005 היה יו"ר החברה ליתר לחץ דם בישראל.
גרוסמן משלב את עבודתו כקלינאי, איש אקדמיה ואיש ניהול.
בין השנים 2003–2004 כיהן גרוסמן כסגן מנהל האגף לרפואה פנימית בבית החולים תל השומר.
בין השנים 2005–2014 כיהן גרוסמן כיו"ר ועדת ההתמחות וסגן יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בין השנים 2006–2014 כיהן גרוסמן כסגן דיקן לקידום אקדמי בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
מחודש ספטמבר 2014 מכהן גרוסמן בתפקיד דקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בחודש ספטמבר 2023 הודיעו על מינויו כנשיא אוניברסיטת אריאל בשומרון.
גרוסמן מכהן כעורך מדעי בכתב העת מדעי רפואי "Medicine".
גרוסמן פרסם כארבע מאות מאמרים מדעיים
גרוסמן נשוי לרחל (לבית בן ברוך), אחות במקצועה.
לזוג 2 בנים רופאים פנימאים ובת העוסקת בכלכלה ומינהל עסקים.
הבן הבכור, אלון גרוסמן פרופסור לרפואה פנימית ומנהל מחלקה פנימית ב בבית חולים בלינסון, הבן חגי פנימאי וראומטולוג, פרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וסגן מנהל מחלקה פנימית בתל-השומר.
"יתר לחץ דם אפשר לצאת מהלחץ!" (ביחד עם ד"ר אלון גרוסמן), סדרת בריא לדעת, הוצאת פרולוג, 2004
"אהובת המוות" הוא ספר מאת בוריס אקונין המהווה ספר שמיני בסדרת "תיבת פנדורין".
העלילה מתרחשת במקביל לאירועי "אהוב המוות".
השנה היא 1900. אֶראסְט פֶּטרוֹביץ' פַנדוֹרין, הבלש הרוסי המהולל, יועץ ממלכתי לשעבר וזה כמה שנים אישיות בלתי רצויה במוסקבה, שב לעיר הולדתו והפעם כדי לעמוד על פִּשרהּ של מגפת התאבדויות מסתורית בקרב בוהמיינים רומנטיקנים צעירים בבירתה העתיקה של הקיסרות.
הוא מגלה שהחוטים מוליכים אל מועדון משוררים מסתורי, שחבריו סוגדים למוות.
במהלך החקירה הוא נלכד ברִשתהּ של צעירה תמימה שהגיעה לעיר הגדולה מהפרובינציה, וחייו נתונים בסכנה.
האם יחמוק פנדורין מהגורל שהועידו לו גלגלי הרולטה הרוסית, להביא על עצמו את מותו?
הספר מהווה מחווה לסערה של שייקספיר ומועדון המתאבדים של סטיבנסון וליצירות הדֶקָדֶנטיות של אוסקר ויילד, לקלסיקונים כמו א.ס.
פושקין ולמשוררים המעודנים של "תור הכסף" הרוסי.
במוסקבה נפתח מועדון "אוהבי המוות" — קהילה, שחבריה נוטלים את חייהם מרצונם בזה אחר זה.
חברי המועדון מאמינים כי החיים על פני כדור הארץ הם שליחות שנועדה להעניש אותם.
על אף שהסבל זמני, אין להפריע לחיים באופן שרירותי, מבלי לראות קודם את סימן המוות.
כל אחד מהם שמוצא סימן זה, מיד מתאבד, תוך שהוא מותיר מאחוריו מכתב התאבדות פיוטי.
בת הפרברים מאשה מירונובה, מגיעה למוסקבה בעקבות האהוב שלה, כשהיא מקבלת את הזמנתו להצטרף לקהילה החשאית, כעת היא כבר לא מאשה, אלא קולומבינה המסתורית, היא מתחילה להתלבש באופן דקדנטי ולוקחת לעצמה נחש כחיית מחמד.
עד מהרה חברי המועדון מצרפים אליהם גם אראסט פנדורין שנחוש בדעתו לשים קץ לסדרת ההתאבדויות.
בנוסף אראסט פטרוביץ', שנוטל לעצמו את הכינוי הנסיך גנז'י, מנסה להבין בתוך סבך ההתאבדויות, בעזרתם של כתבים מעיתונים מקומיים, וצוות של הז'נדרמריה.
לכל אחד מהם דעה משלו על המתרחש.
המצב מסתבך, כשמתרחשת התאבדות אחר התאבדות, וכל אחד מהם אפוף מסתורין...
ובמשחק עם המוות לא רבים יוצאים מנצחים...
אהוד גלילי (אודי) (נולד ב-13 במאי 1950) הוא ארכאולוג ימי העוסק בחקר האדם והים בתקופות הקדומות ובשמירת איכות הסביבה, משאבי התרבות, הטבע והנוף של ישראל.
גלילי נולד בחיפה בן להורים ילידי ישראל.
משפחת אביו, יוסף בן שמעון ונעמי מזרחי, הגיעה לארץ במאה התשע עשרה מארצות המזרח.
משפחת אמו, כרמלה בת יהושע ושושנה הרצברג, עלתה לארץ מאירופה בתחילת המאה העשרים והתגוררה בנשר.
בתקופה העות'מאנית התגוררה משפחת אביו בטבריה ובשנות השלושים של המאה העשרים - תקופת המנדט הבריטי - עברו להתגורר בעיירה נשר.
בגיל עשר עבר אהוד גלילי עם משפחתו לחיפה.
אביו יוסף גלילי עסק הרבה בצלילה ונעשה צלם של האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
גלילי החל את לימודי בית ספר יסודי בנשר, והמשיך בבית ספר יסודי רמז בחיפה, ובית ספר מקצועי תיכון בסמ"ת.
בשנות השבעים של המאה העשרים למד הנדסת מכונות בטכניון אך לא סיים ועבר ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת חיפה במסגרת החוגים גאוגרפיה ולימודי ארץ ישראל.
בשנת 1985 סיים גלילי לימודי תואר שני בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' משה ענבר ופרופ' אברהם רונן.
נושא המחקר שבחר היה: מחשופי חרסית תת-ימיים ושרידי יישובים נאוליתיים מוצפים בחוף הכרמל.
בשנת 2004 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' אבי גופר ופרופ' אהרן הורוביץ.
נושא המחקר: "יישובים מוצפים מהאלף השישי והשביעי לפסה"נ בחוף הכרמל".
גלילי הוא מדריך צלילה בארגון הצלילה העולמי - PADI.
בעל רישיון משיט ספינה עד 100 טון במימי החופים של ישראל וכמשיט ספינה למים בינלאומיים (משיט 60).
בשנים 1969 - 1971 שירת בצה"ל, עבר קורס קצינים והשתחרר משירות סדיר בדרגת סגן.
שירת במילואים בשנים 1971–1995. במסגרת המילואים השתתף במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן והחרמון, במסגרת חטיבת צנחנים 939. ובמבצע ליטאני, ומלחמת שלום הגליל במסגרת אוגדה 91, השתחרר בדרגת סגן-אלוף.
מרבית שנות פעילותו עסק גלילי בחקר תולדות האדם והים בחופי ישראל ולהצלת שרידי התרבות הימית של ארץ ישראל, תוך שילוב בין פעילות מדעית ומחקרית לניהול המשאבים ושמירתם.
החל משנת 1964 השתתף בפעילות ארכאולוגית תת-ימית, תחילה כמתנדב במסגרת האגודה למחקר תת-ימי בישראל והחל משנות השמונים כארכאולוג ימי.
בשנת 1990 החל בעבודתו ברשות העתיקות כארכאולוג ימי חוקר עד 2017. משנת 2001 ואילך משמש כחוקר ועמית מחקר ב-מכון זינמן לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה ומנחה סטודנטים לתואר דוקטור.
משנת 2017 מרצה גלילי באוניברסיטת חיפה בקורס לתלמידים מחוץ לישראל MA ו-PHD.
ומרצה בבית הספר למדעי הים, במרכז האקדמי רופין - תוכנית MA לניהול משאבי הים.
האב יוסף גלילי, ממקימי האגודה למחקר תת-ימי בישראל וההתאחדות הישראלית לצלילה.
שימש כמנהל טכני ואחראי על פיתוח ציוד ואמצעי חפירה וצילום תת-ימי של האגודה.
הדוד משה גלילי, תעשיין בעל מומחיות בעבודות תת-ימיות, תרם מכישוריו וניסיונו לאגודה.
שמירת משאבי תרבות, טבע ונוף בים ובחופים - במסגרת האגודה למחקר תת-ימי בישראל: בשנים 1964–1985 השתתף כצולל מתנדב בסקרים וחפירות תת-ימיים לאורך חופי ישראל, וסייע בפעילות האגודה ובאיתור ספינות טרופות ומטענים שנחשפו על קרקעית הים.
בשנת 1989 הצטרף גלילי ליחידה למניעת שוד עתיקות באגף העתיקות ובסוף שנות השמונים הקים את מערך הפיקוח וניהול המשאבים הימיים ברשות העתיקות.
לימים, היחידה לארכאולוגיה ימית, אותה ניהל עד שנת 2004. גלילי השתתף בגיבוש מסמכי מדיניות ממשלתיים ומסמכי מדיניות של רשות העתיקות, בדיקת תוכניות מתאר ארציות ומקומיות ותוכניות בנייה בחופים כדי להבטיח שמירה על העתיקות בחוף ובים.
גלילי השתתף בצוות גיבוש וכתיבת מסמך המדיניות הלאומי למימי החופים של מדינת ישראל ב-1999. השתתף בגיבוש וחקיקת החוק לשמירת הסביבה החופית ב-2005. והיה חבר ב, מיום הקמתה ועד שנת 2018.
גלילי השתתף בגיבוש וכתיבת מסמכי המדיניות של רשות העתיקות ליישובי החוף העתיקים של ישראל: אשקלון, יבנה-ים, אפולוניה, קיסריה ועכו.
הכין את מסמך המדיניות לחופים של רשות הטבע והגנים ב-2011, מסמך מדיניות למניעת הרס מצוקי החוף של ישראל ב-2014 ומסמך מדיניות למרחב הימי של ישראל בשנים 2015–2018.
גלילי יזם הכרזת אתרי עתיקות רבים בים התיכון ובימת הכנרת כאתרים המוגנים כיום על פי חוק העתיקות.
גלילי יזם וביצע סקרים תת-ימיים וחפירות הצלה במעגנים, נמלים, שרידי יישובים מוצפים, שרידי ספינות טרופות, ומטענים ומתקני חוף עתיקים, לאורך חופי הים התיכון של ישראל, ימת הכנרת וים המלח.
ביצע וניהל פיקוח למניעת פגיעה בעתיקות בים התיכון ובמים הפנימיים.
יזם פעילות לשיתוף הציבור באמצעות חינוך והסברה, תערוכות ותצוגות של ממצאים מהים במוזיאונים.
הפיק סרטי הסברה, לוחות שנה, פוסטרים וסדרת בולים בנושא שמירה על עתיקות מהים.
יזם והכין בסיס מידע ממוחשב לאתרי עתיקות ימיים וחופיים בישראל.
במסגרת פעילותו כארכאולוג ימי, גילה, חפר וחקר כפרים מהתקופה הנאוליתית שהוצפו על ידי הים בחוף הכרמל:
באתר עתלית-ים: התגלו עדויות קדומות לכפר דייגים מהתקופה הנאוליתית הקדם קיראמית, כ-9000 שנים לפני זמננו, שתושביו התפרנסו מדייג וחקלאות.
הכפר המוצף משתרע על שטח של כארבעים דונם והוא במצב שימור טוב במיוחד לעומת האתרים הידועים בעולם.
כולל שרידי מבנים ומתקנים רבים, שהתגלו בעומק 10 מטרים מתחת לפני הים.
ביניהם, בארות המים הבנויות הקדומות בעולם.
באתר זה התגלו כ-65 קבורות אדם מהן אפשר ללמוד על המצב הבריאותי והמחלות שפקדו את האוכלוסייה הנאוליתית.
כן התגלו העדויות הקדומות בעולם למחלת השחפת.
בחוף הכרמל הצפוני: כפרים מוצפים נוספים מהתקופה הנאוליתית הקיראמית, כ-8000–7000 שנים לפני זמננו, התגלו בחוף הכרמל הצפוני, בין חיפה לקיבוץ נווה ים.
בחוף זמיר: במבואות חיפה, התגלו העדויות הקדומות בעולם להפקת שמן הזית.
בין הממצאים: עשרות אלפי חרצני זיתים, ריכוזי גפת, וכלי עזר ששימשו להפקת השמן, כולל אגני אבן בהם ריסקו את הזיתים ומסננות עשויות מחומרים צמחיים.
שלוש בארות עשויות מענפי עצים ואבנים, שהתגלו באתר הם מתקני העץ מהקדומים בעולם.
באתר תל חרייז: התגלה קיר באורך עשרות מטרים, עשוי מ, שנבנה על מנת להגן על היישוב הפרהיסטורי מגלי הים.
זוהי העדות הקדומה בעולם למתקן שנבנה במטרה להגן על יישוב ששכן בחוף הים.
נווה ים: באתר המוצף הנמצא ליד קיבוץ נווה ים התגלה בית קברות ובו קברי ארגז בנויים ומאורגנים בכיוון אחיד, על ציר מזרח-מערב.
זוהי עדות קדומה ביותר לבית קברות מאורגן, וליישוב שבו הייתה הפרדה בין "שכונת החיים" ל"שכונת המתים".
ספינות טרופות ומטענים שאבדו בים
גלילי גילה, תיעד וחקר מאות ספינות טרופות, עוגנים מסוגים שונים, אביזרי ספינות ומטענים מתקופת הברונזה, ומהתקופות: הפרסית, ההלניסטית, הרומית הביזנטית והעות'מאנית, שהתגלו בחופי ישראל.
המחקרים שופכים אור על ההתפתחות שחלה בתחומים אלו החל מתקופת הברונזה ועד לזמנים מודרניים.
גלילי עסק בחקר שיטות הדיג המסורתי ומכשירי הדיג הקדומים בארץ ישראל, מכשירים ששמשו לדייג ומכשירי עזר ששמשו ימאים ודייגים בים התיכון ובימת הכנרת, החל מהתקופה הנאוליתית.
בין אלו, מחטים לתפירת רשתות דייג ומפרשים, מכשירים לקליעת חבלים, אנכי עופרת למדידת עומק ומאזני ברונזה לשקילה.
גלילי ביצע בסריקות תת-ימיות בהן נתגלו ונחקרו חפצים ששמשו לפולחן יורדי הים בתרבויות הימיות הקדומות של ארץ ישראל.
חפצים אלו נועדו להבטיח את שלום הספינות והנוסעים בעת המסעות בים.
בין אלו עוגנים נושאי כתובות וחריטות פסלוני ברונזה של אלים שונים, דגמי ספינות, עוגנים ומשוטי הגה מיניאטוריים.
בנוסף התגלו חפצים לשימוש יומיומי בספינות, כלי נשק ותחמושת, תנורי בישול מעופרת וכלי עבודה.
הסחר במתכות לאורך חופי ישראל
מטעני מתכות שהובלו בים מהמכרות ומרכזי ההפקה לערי החוף ומרכזי הייצור לאורך חופי מזרח הים התיכון.
בין אלו מטעני נחושת עופרת ובדיל מתקופת הברונזה המאוחרת, ששפכו אור על מקורות המתכות שהובאו לחופי ישראל מארצות הים התיכון.
מטענים שכללו מאות מטילי ברזל מהתקופה הביזנטית והתקופה הצלבנית מלמדים על מקורות הברזל, שהיה מצרך אסטרטגי חיוני לממלכות ששלטו בתקופות אלו בארץ ישראל.
מטען ספינה מהתקופה הממלוכית במאה ה-14 כלל כמה טון חפצי ברזל, כמה מאות ק"ג מטבעות ברונזה ומאות חפצי ברונזה מעוטרים שמקורם בחוף הסורי.
סיווג ומיפוי הנמלים והמעגנים הקדומים בחופי הים התיכון של ישראל, ימת הכנרת וים המלח, חקר המעגנים של תקופת הברונזה, חקר ההרס והשקיעה של נמל קיסריה כתוצאה משקיעת יסודותיו בתשתית החולית עליו נבנה.
חקר נמל עכו בתקופות הקדומות והמגדלורים של עכו.
מערך הביצורים הצלבניים הייחודי על רכס עתלית ועל קרקעית הים: מחקר מערך ההגנה הייחודי של המבצר הצלבני בחוף עתלית.
התגלה מכשול תת-ימי עשוי מעמודי אבן גדולים, שנועד למנוע חדירת פרשים במים הרדודים לאורך החוף, על רכס הכורכר המשתרע במקביל לחוף במרחק מאות מטרים מזרחית למבצר, זוהה קו ההגנה המזרחי של המערך הצלבני.
הצלבנים חצבו אבנים בצדו המזרחי של הרכס ויצרו חומה חצובה באורך למעלה משני קילומטרים.
חומה זו, שהייתה תוצר לוואי של המחצבות ושתוכננה מראש, נועדה לעכב התקפות של צבא מסתער מכיוון מזרח.
מתקני חוף חצובים להפקת מלח: איתור וסיווג מתקנים עתיקים להפקת מלח בחוף הכרמל ובחוף הגליל המערבי, כולל מתקני שאיבה שנחצבו בסלעי הכורכר בחוף ותעלות בהן הועברו המים לאגני האידוי בעורף החוף.
חלק מהמתקנים ניצלו את אנרגיית הגלים להעברת המים לאגני הייבוש בעורף החוף, שיטה ייחודית לחוף הכרמל.
השינויים בגובה פני הים והיציבות הטקטונית של חופי ישראל: איתור ומחקר הסמנים הארכאולוגיים והגאולוגיים לשינויים במפלס הים, ובניית בסיס נתונים המלמד כי החוף הישראלי יציב יחסית וכי מפלס הים עלה בכ-16 מטר בין 9000 ל-4000 שנים לפני זמננו, ומאז לא חלו בו שינויים מהותיים.
בשנת 2001 הצליח צוות צוללים מרשות העתיקות בניהולו של גלילי לאתר מטוס שנעלם בים.
עוד בשנת 1986 נמצאו חלקי מטוס מוסקיטו בים מול חוף הכרמל.
לאחר בדיקה התברר שאלה חלקי מטוס חיל האוויר שאבד בים ב-7 באוגוסט 1953. בשנת 2001 הועבר הנושא לטיפול רשות העתיקות.
לאחר חיפושים ממושכים שנערכו בקרקעית הים על ידי צוות היחידה לארכאולוגיה ימית ברשות העתיקות.
נמצאו גופותיהם של אליעזר רייזנר.
ב-30 באוקטובר 2001, הובאו למנוחת עולמים בטקס צבאי מלווה במטס כבוד, שנערך בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הנושא קיבל פרסום באתר הגבורה:
גילוי ומחקר של מערכות מיגון תת-ימיות נגד צוללות שהותקנו במפרץ חיפה על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה.
מערכות אלו סייעו לאתר ולהשמיד את הצוללת האיטלקית שירה שהגיעה בשנת 1942 למפרץ חיפה במטרה לתקוף את הנמל וטובעה על ידי הבריטים.
תיעוד שרידי הצוללת ומחקר הקרב האחרון שהביא לאובדנה, סיוע לאיתור אנשי הצוות הנעדרים וציוד הצלילה של לוחמי השייטת העשירית והבאתם לקבורה באיטליה.
בשנת 2024 סומן מיקומה של הצוללת שירה במפות והוכרז כאתר המורשת הראשון מתחת למים בישראל.
בסוף שנות התשעים יזם גלילי הקמת אתר תת-ימי שבו יוצגו ממצאים ארכאולוגיים נדירים.
רק ביוני 2022 לאחר כ-20 שנים ומכשולים בירוקרטיים נחשף כי האתר נמצא בקניון תת-ימי נדיר באפיק של נחל קדום שכוסה במי הים.
גלילי משתתף פעיל בעמותות וארגונים העוסקים באיכות הסביבה ובעיקר שמירה על משאבי החוף והים.
במסגרת עמותת כחול וירוק לאיכות הסביבה בחוף הכרמל.
סייע בהכנת מסלול סיור שביל הרכס בעתלית והפיק את מדריך הסיור לרכס עתלית, בשיתוף עם בית הספר גלי עתלית והעמותה להנצחת סרן שרון אלמקיאס שנפל בגבול לבנון.
השתתף בהכנת תוכנית שימור לאתרי עתיקות ומורשת בעתלית וסביבתה.
גלילי ממשיך לעסוק בפעולות לשמירה על ערכי תרבות, טבע, נוף, מורשת ואיכות סביבה בחוף הכרמל, הפסקת כריית חול מסחרית ובלתי חוקית בחוף דור.
מבצעי ניקוי בחוף עתלית, מניעת בנייה לא חוקית בקרבת החוף, מניעת פגיעה בעתיקות בבסיסי חיל הים בעתלית ופעילות למניעת בניית מבנים על קו המים וכנגד חסימת הגישה של הציבור לחוף הים.
נכון לחודש מאי 2018 פרסם גלילי 193 מאמרים באנגלית, 118 מאמרים בעברית וארבעה ספרים.
המחקרים והמאמרים מקובצים באתר אקדמיה.
מסמכי מדיניות נבחרים בנושאי ים וחופים
112. מסמך מדיניות, מימי החופים של ישראל 1999, משרד הפנים, מנהל התכנון, ארכאולוגיה ימית, רמות ערכיות של קטעי החוף.
113. הרס יישובי חוף ושרידים תת-ימיים בחוף הים התיכון של ישראל 2001. דוח מצב החופים.
114. מסמך מדיניות –הרס יישובי החוף לאורך חופי ישראל 2006, רשות העתיקות.
115. סקר הערכת סיכונים ביישובי החוף העתיקים של ישראל 2006, מסמך מדיניות שהוגש על ידי רשות העתיקות למשרד ראש הממשלה.
116. סקר סיכונים ומסמך מדיניות למצוקי החוף של ישראל 2010, מסמך מדיניות - משרד ראש הממשלה – החלק הארכאולוגי.
117. (ניר אנגרט ואהוד גלילי) מסמך מדיניות לחופים של רשות הטבע והגנים 2014.
118. (גלילי אהוד ורוזן ברוך) המרחב הימי של ישראל - מסמך מדיניות 2015–2018: חלק א נכסי התרבות הימיים (עתיקות וערכי מורשת), חלק ב: קונפליקטים ומדיניות מוצעת בנושא עתיקות ומורשת, מנהל התכנון.
לוח שנה האדם הים והזמן, טורנובסקי, 1989.
אהוד גלילי, שרה ארנסון וברוך רוזן, ארכאולוגיה ימית בחיפה ובחוף הכרמל פרק 7 בספר "כרמל בים יבוא", הוצאת החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה, 2021, עמ' 161.
גלילי וצוותו זכו לתעודות הוקרה מצה"ל על איתור צוות מטוס המוסקיטו של חיל האוויר, שנפל בים בשנת 1953 מה שאיפשר את הבאתם לקבורה.
בשנת 2012 זכה גלילי באות הוקרה מארגון "אחי הים" של יורדי הים האיטלקיים, על פעילותו לאיתור הצוללת האיטלקית "שירה" והשבת לוחמיה לקבורה באיטליה.
ההתאחדות הישראלית לצלילה זיכתה את גלילי בשנת 1996 באות הוקרה על תרומה ייחודית למחקר הארכאולוגי הימי בישראל.
בשנת 2015 זכה גלילי באות "צלצל הזהב" - Tridente d'ORO - מהאקדמיה הבינלאומית למדע וטכנולוגיה תת-ימיים, על תרומתו למחקר הימי.
בשנת 1982 נישא לרחל, מבית מלצר, והתגורר בקיבוץ סאסא, ומשנת 1990 בעתלית.
דודתו היא יהודית יחזקאלי גלילי שליחת המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במרוקו בשנות ה-50, אשת חינוך ואומנות ויקירת העיר חיפה.
אהוד אביבי (אבורביע) (7 בספטמבר 1930 – 21 באפריל 2023) היה פרופסור למטלורגיה, מחלוצי מדעני הגרעין בישראל וממייסדי הקריה למחקר גרעיני – נגב (קמ"ג).
כיהן כסגן ראש עיריית באר שבע ויו"ר הוועדה לתכנון ובנייה.
אביבי נולד בירושלים ב-7 בספטמבר 1930 (י"ד באלול ה'תר"ץ) לרבקה ולרב עמרם אבורביע.
בני הזוג התגוררו בבית הצמוד לבית הכנסת אור זרוע שבנה הרב אבורביע בשכונת נחלת אחים בירושלים.
סבו מצד אמו, הרב יוסף חיים הכהן עלה לארץ ישראל ממרוקו בשנת 1864, ואביו עלה ממרוקו בשנת 1906.
עם סיום לימודיו בתלמוד תורה ניסה להתקבל לבית ספר דתי, אך כשסורב בזלזול, החליט אביו שימשיך ללמוד בגימנסיה העברית בעיר, במגמות ריאליות של מתמטיקה ופיזיקה.
בנעוריו גויס בידי יצחק נבון לש"י, ובסיום לימודיו התגייס לשירות בפלוגת יהונתן של "ההגנה", ולקח חלק בקרבות על ירושלים.
בגיל 20 החל ללמוד לתואר ראשון ושני בהנדסת מתכות בטכניון, ועמד בראש אגודת הסטודנטים של הטכניון.
במקביל ללימודיו שירת במילואים בחיל המודיעין כסייר אוויר.
עם סיום לימודיו החל לעבוד במפעל מתכות.
בתמיכת מנהל המפעל המשיך ללימודי דוקטורט במטלורגיה בצרפת, לאור העובדה שבישראל לא היו כורים גרעיניים.
ספרי הלימוד במטלורגיה לא היו בעברית בתקופה זו, ואביבי תרגם אותם לעברית יחד עם מרצה נוסף מהטכניון, תוך שהוא נעזר במשנה כדי לחדש מילים שלא היו קיימות בעברית.
לאחר קבלת תואר דוקטור חזר לישראל, השתכן בבאר שבע והחל לעבוד בקמ"ג (הקריה למחקר גרעיני) שבדימונה עם הקמתה.
לאחר תקופה קודם לדרגת מנהל בכיר, ועסק במחקר ובפיתוח בכוּר במשך שנים רבות.
בתחילת שנות ה-70 ייסד מועצה לענייני תנ"ך בנגב, ועמד בראשה.
כן ייסד בקמ"ג חוג ללימוד תנ"ך עבור טכנאים ועובדים מהקריה.
בבאר שבע נמנה עם מייסדי אגודת בית הכנסת המרכזי בשכונה ה' לדוגמה, והשתתף בהקמת בית הכנסת העל-עדתי הכיפה ובית המדרש נתיבי-עם.
בשנים 1975–1978 שימש כנציג ישראל בארגון הבינלאומי לאנרגיה אטומית.
תוך כדי מילוי תפקידו התבקש לשמש גם כנציג ישראל בארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי (UNIDO).
בשנת 1978 מונה כממלא מקומו של אליעזר טל כמנהל המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח.
בשנת 1986 יצא לשנת שבתון ושימש כיועץ המדעי של ראש ממשלת ארץ הבסקים.
במקביל לתפקידיו בקמ"ג היה אביבי מעורב בפעילות ציבורית בבאר שבע ובין היתר היה חבר מועצת העיר, סגן ראש העיר ויו"ר הוועדה לתכנון ובנייה.
פעל להנחלת מורשתו של אביו ובהפצת ספריו.
ערך והוציא לאור את הספרים שו"ת 'ויכלכל יוסף' ושו"ת 'מנחת כהן' של סבו, הרב יוסף חיים הכהן.
כמו כן, הוצא לאור מילואים לאפו"ד, הכולל את דרשותיו על התורה.
אביבי היה נשוי לשרה ניסנבוים, ולהם שלושה ילדים.
בשנותיו האחרונות התגורר ברחובות, שם העביר מדי יום שיעור תורה והפעיל חוג ללימודי תנ"ך.
נפטר בל' בניסן ה'תשפ"ג 21 באפריל 2023 בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין ברחובות .
הספר מילואים לאפו"ד – ספר פירושים מקוריים לתורה, המשלב גם היבטים מדעיים.
נערך על ידי יעבץ נתנאל, בנו של הרב עובדיה יעבץ.
אהוד (באנגלית LVC, ראשי תיבות של Live, Virtual, Constructive) היא מערכת אימון לפלטפורמות אוויריות תוצרת מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל.
המערכת מאפשרת למטוסי קרב או כלי טיס אחרים להתאמן בסיטואציות קרב מורכבות שיקר או בלתי אפשרי לייצר, בעזרת שילוב הדמיה ומציאות רבודה המשולבת עם טיסה אמיתית של הטייס על כלי הטיס.
מערכות אהוד מאפשרות להקליט את מהלך הלחימה ולבצע בחדר התחקורים לאחר הטיסה ניתוח מעמיק של הטיסה יחד עם הצגת סימולציה של "מה היה קורה אילו" כגון אם הטייס היה מבצע תמרון אחר, או מגיב אחרת לטיל שירו עליו, ולהראות אם אופני תגובה אחרים היו יעילים יותר.
דורות מתקדמים של אהוד מאפשרים גם למסוקים כגון אפאצ'י להשתתף בסימולציית הלחימה.
מערכות אימון מסוג אהוד נמצאות בשימוש נרחב בעולם, כולל צבאות של מעל 17 מדינות.
"אהובתי" הוא סינגל של להקת הפופ רוק הישראלית משינה, אשר יצא ב-1988 כאחד מהסינגלים של אלבומם השלישי "משינה 3".
את השיר כתבו יובל בנאי ואורלי זילברשץ והלחינו משינה וראובן שפירא, מפיק האלבום.
השיר נכנס למצעד של רשת ג' ב-3 במאי של אותה שנה וצעד 11 שבועות, כשבשיאו הגיע למקום השישי.
במצעד השנתי של התחנה, השיר הגיע למקום ה-15. השיר היה לבולט ביותר מבין השירים של משינה שנכנסו למצעד באותה השנה, והלהקה זכתה בתואר "להקת השנה".
במצעד 30 השנים הראשונות של משינה, אשר שודר ברדיו תל אביב בשנת 2015, הגיע השיר למקום הראשון.
אהוד בן דור (נולד ב-12 באוגוסט 1943) הוא מנהל, יזם הייטק ואיש עסקים ישראלי.
היה מפקד הלוחמה האלקטרונית בחיל הקשר, ראש המחלקה לתכנון ארוך טווח בחיל הקשר האלקטרוניקה והמחשבים, שימש בתפקידי ניהול בתעשייה וברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
משמש כיועץ בתחום תשתיות תקשורת.
נולד ב-1943 בקיבוץ רמת דוד הוא הבכור משני בניהם של דבורה ואברהם (דולק) בן דור.
לאחר מלחמת העצמאות עברה המשפחה להתגורר בחיפה, בתחילה במושבה הגרמנית ואחר כך בקריית אליעזר.
בן דור למד בבית הספר היסודי "אורים", סיים מגמת אלקטרוניקה בבית ספר בסמ"ת ובמשך כל תקופת הלימודים היה פעיל בתנועה המאוחדת.
בשנת 1966 נישא אהוד לרחל (רוחה) לבית ורשבסקי (נכדתו של טודרוס ורשבסקי שהיה מוכתר העדה האשכנזית בירושלים בתקופת השלטון העות'ומאני) והם עברו להתגורר בחיפה.
בשנת 1970 נולדה בתם דורית ובשנת 1972 עברו להתגורר ברמת אפעל.
בשנת 1973 נולד בנם אורי, לימים ראש מחלקת תכנון וארגון (תוא"ר) בזרוע הים בדרגת אל"ם.
אחותו של אהוד היא שולמית אופיר, בשנת 2002 נהרגה בתה, אורלי, בפיגוע במסעדת מצה.
בן דור התגייס לצה"ל בשנת 1961, שימש כטכנאי קשר ולאחר קורס קצינים כמ"פ תקשורת בגדוד קשר ארצי.
ב-1964 נשלח ללימודי אלקטרוניקה בטכניון בחיפה.
עם סיום הלימודים הוצב בן דור במרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7300 כקצין פרויקט ומנהל מדור הנדסת חרושת.
במלחמת יום הכיפורים היה קצין עבודות במש"א 7300, אחראי על תוכנית שיקום וייצור מערכות קשר ואלקטרוניקה.
ב-1974, כשנה לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לקצין אג"ם וסגן מפקד היחידה ללוחמה אלקטרונית.
ב-1977 יצא בן דור, מטעם הצבא, עם משפחתו ללימודים במונטריי שבקליפורניה, בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים , שם השלים בהצטיינות את התואר השני באלקטרוניקה.
ב-1979 שבה המשפחה ארצה ובן דור מונה לסגן קצין הקשר הפיקודי של פיקוד דרום.
ב-1981 מונה למפקד מרכז הלוחמה האלקטרונית בחיל הקשר בדרגת אלוף-משנה.
במבצע ערצב 19 שהתרחש ביום הרביעי של מבצע שלום הגליל, הושמד בתקיפה כל מערך טילי הקרקע-אוויר הגדול והחדיש של צבא סוריה בבקעת הלבנון.
במסגרת תפקידו כמפקד הלוחמה האלקטרונית בחיל הקשר היה בן דור אחראי על הלוחמה האלקטרונית במבצע.
בראיון לאורי מילשטיין סיפר בן דור:
בשנת 1983 יצא להשתלמות במכללה לביטחון לאומי ועם סיום הלימודים מונה לראש פרויקט "אבן יקרה" - מערכת תשתית התקשורת הצבאית הספרתית המאובטחת.
בתחילת 1988 פרש בן דור מצה"ל.
תפקידו הראשון של בן דור באזרחות היה מנהל בכיר בקונצרן תדיראן ולאחר מכן בתפקידים שונים בחברת ECI Telecom.
החל משנת 1993 ובמשך עשר שנים עבד בן דור ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
במסגרת פעילותו הקים בן-דור את מערך הפצת השידורים הקרקעי של ערוץ 2 ואת מערך השידור הלווייני של ערוץ עשר וערוץ 2. כמו כן, ניהל את הפיקוח ההנדסי על זכייני הטלוויזיה ועל תחנות הרדיו האזורי והיה אחראי על תפעול המערך ההנדסי של הרשות מיום הקמתה.
בנוסף, שימש לתקופות קצובות כמנכ"ל הרשות בפועל.
החל משנת 2003 משמש בן דור כיועץ תקשורת עצמאי לחברות תקשורת, חברות הזנק ותקשורת באקדמיה ומתמקד בייעוץ פיתוח עסקי.
מבט אישי, קווים הוצאה לאור בע"מ, ישראל 2005
כותב באופן קבוע את המדור "היום לפני" בעלוני המורשת של עמותת חיל הקשר והתקשוב
חבר בוועד המנהל של העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב
מנחה צוערים וצוערות בקורס קציני קשר בפרויקטים בנושאי מורשת
אהוד אטון (נולד ב-21 במאי 1987) הוא בסיסט, מלחין, מוביל הרכב ושחקן ישראלי.
אטון נולד בישראל והחל לנגן בפסנתר בגיל שש.
כשהיה בן 12, החל לנגן מוזיקה ישראלית בלהקות צעירות שונות בירושלים.
בגיל 16 התקבל אטון לתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות, שם החל ללמוד בס אצל המנצח מיכאל קלינגהופר, פיתוח שמיעה אצל פרופסור בת שבע רובינשטיין והלחנה אצל פרופ' אנדרה היידו.
אטון המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ועם סיום לימודיו קיבל מלגה ללמוד בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד על מנת להשלים לימודי תואר שני.
בקונסרבטוריון אטון למד אצל דוני מקסלין, פרד הרש, הנקוס נצקי ואחרים, וקיבל את התואר השני ב-2012.
אטון מתגורר כיום במצפה רמון והוא המנהל האמנותי של בית הספר הגבוה למוזיקה "מצפן פנימי", אותו הקים בשנת 2016, וכן את פסטיבל "ג'אז על הקצה", שמתקיים במצפה רמון.
רבים מייחסים את צמיחתה של הסצנה האמנותית והתרבותית במצפה רמון לבית הספר למוסיקה, כמו גם למועדון הג'אז אותו הקים היזם ואיש התרבות גדי לייברוק.
כמוביל הרכב וכמלחין, אטון הוציא חמישה אלבומים.
הראשון, "חצאי צבאים חצאי קולות", בשיתוף פעולה עם הפסנתרן הישראלי אוריאל הרמן, שהוא פרויקט של חיבורים חדשים לשירים של המשוררת הישראלית רחל המשוררת.
האלבום זכה לתשומת לב תקשורתית בישראל, וכלל אף ביקורת ב"הארץ", בידיעות אחרונות, בערוץ 2 ובמקומות נוספים.
אלבומו השני "Heading North", היה אלבום שהלחין בעצמו, והוא כולל את הפסנתרנית היפנית הרוקה יבונו, והמוזיקאים הישראלים נתן בלנקט וטל גור.
האלבום השלישי של אטון, Raw Gestures ראה אור בשנת 2013, ומנגנים בו הפסנתרן דניאל שוורצולד והמתופף מתן אסייג.
אלבומו הרביעי BiPolar שהוציא בשיתוף עם הפסנתרנית הרוקה יאבונו הוא אלבום דואט.
אלבומו האחרון של אטון Deep in the Mountains ראה אור בשנת 2019 ומשתתפים בו הפסנתרן דניאל שוורצולד והמתופף נתן בלנקט.
כסיידמן, אטון שיתף פעולה עם מוזיקאים מישראל ומארצות הברית, כגון פרד הרש, אלי דג'יברי, ג'ורג' גרזונה, ענת כהן, מירי מסיקה ועוד.
בצעירותו שיחק במספר סרטי קולנוע חרדי של חברת "פרי עץ הדעת" שיצרו מוטי גל ושוקי בן פורת, בניהם "לילה בגומחה" (תפקיד ראשי, 1999), "דג מלוח", "שדה מוקשים" (2 חלקים, 2001) ו"הנבל הכחול" (2 חלקים).
שנה שם תפקיד הערות1999לילה בגומחהשחקן ראשיעלילתי, דרמהדג מלוחשחקן2001שדה מוקשים2001שדה מוקשים (חלק 2)הנבל הכחולהנבל הכחול (חלק 2)
אהוד ביבי (נולד ב-1981) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המשרת כקצין תותחנים ראשי.
קודם לכן שירת כראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה ומפקד חטיבת האש 215.
ביבי התגייס לצה"ל ב-1999. שירת כקצין סיור, מפקד פלגה, סגן מפקד סוללה ומפקד סוללה בגדוד 405 של חיל התותחנים, תפקיד בו שירת במהלך מלחמת לבנון השנייה.
הוא המשיך לשרת בגדוד כקצין אג"ם וסמג"ד.
לאחר מכן שירת כקצין אג"ם של אגד ארטילרי 282.
ב-2012 מונה למפקד גדוד 402 באגד ארטילרי 215 ולאחר מכן שירת כסגן מפקד האגד.
ב-2018 מונה לראש מחלקת תורת חיל התותחנים ומפקד אגד ארטילרי 454. ב-2019 מונה לראש מחלקת תכנון מבצעי בחטיבת המבצעים.
באוגוסט 2022 מונה למפקד חטיבת האש 215. שירת כמפקד החטיבה במהלך מלחמת חרבות ברזל עד סיום כהונתו באוגוסט 2024.
ב-4 באוגוסט 2024 מונה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה בדרגת תת-אלוף.
ב-26 בנובמבר 2025 נכנס לתפקיד ממלא מקום קצין תותחנים ראשי.
בעל תואר שני בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
בוגר המכללה לפיקוד טקטי והמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
אהוד שלמה בן-יהודה (27 בנובמבר 1897, ב' בכסלו ה'תרנ"ח – 29 בנובמבר 1982, י"ג בכסלו ה'תשמ"ג) היה מילונאי עברי.
בנו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה, וממשיך דרכו בהשלמת ההוצאה לאור של מילון בן-יהודה.
אחד מדובריה הילידים הראשונים של השפה העברית בעת החדשה.
היה גם חקלאי, מורה, שוטר, צייד ומספר סיפורים.
אהוד בן-יהודה נולד בירושלים לאליעזר בן-יהודה ולרעייתו השנייה חמדה, והיה בנם הרביעי (והשני שהגיע לבגרות).
הוא נקרא על שם אחיו אהוד, שנפטר באפריל 1896 בהיותו בן שנה בלבד.
יחד עם הילדים האחרים לבית בן-יהודה - בן-ציון, ימימה, עדה ודולה - היה אהוד אחד מהדוברים הילידים הראשונים בעולם של השפה העברית.
אהוד התחנך בבית הספר למל, ולאחר מכן בז'נבה ובבית ספר חקלאי בגרמניה.
כמו כן השתלם בחקלאות בקליפורניה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שהה בגרמניה, והגיע לארץ ישראל כמתנדב בצבא הגרמני וכשלישו של פרנץ פון פאפן בעת שזה שימש כשגריר גרמניה בקושטא.
ב-1918 נאסר והועמד למשפט צבאי ברבת עמון באשמת הברחת נשק, אך לבסוף ניצל ממשפט זה.
ב-1919 הצטרף לבית הספר החקלאי מקוה ישראל כמורה לחקלאות, ובשנים 1919–1921 שימש כמפקח חקלאות ממשלתי בדרום ארץ ישראל.
בשנים 1925–1927 היה מפקח משטרה בירושלים, בחיפה ובזכרון יעקב.
ייסד את אגודת הציידים העבריים בארץ ישראל, שקבעה את מרכזה בירושלים.
הפיץ ספורט זה והדריך בו שנים רבות, ואף היה בעליה של חנות נשק בירושלים.
הציד היה עבורו עיסוק שהבטיח הכרת הארץ על בוריה, וכן כלי לאימון בשימוש בנשק באופן חוקי.
כמו כן היה חובב כלבי ציד, מאלף ובשלן.
פועלו בהוצאה לאור של מילון בן-יהודה
בדצמבר 1922 נפטר אליעזר בן-יהודה, שהיה מצוי בעיצומו של כתיבת מפעל חייו, מילון הלשון העברית הישנה והחדשה, הידוע כמילון בן-יהודה.
רק חמישה כרכים ראו אור בחייו של אליעזר בן-יהודה, ואהוד נעשה לעוזר העיקרי בהוצאת כרכי המילון הנותרים (שנים עשר במספר).
אהוד היה פעיל ביותר בהשגת מימון להוצאת המילון, עריכתו ופרסומו, ולשם כך נסע רבות בעולם.
בשנות ה-40 ובראשית שנות ה-50 התגורר בארצות הברית עם משפחתו.
עד לשנת 1958 ראו אור כל הכרכים הנותרים, שבהוצאתם לאור היו אהוד, ולפנים גם אמו, חמדה, שותפים מלאים.
העורך המקצועי של כרכים אלה היה נפתלי הרץ טור-סיני.
בשהותו בארצות הברית הקים חברה שעסקה בהפצת מילון בן-יהודה, וב-1961 הוציא לאור גרסת כיס עברית-אנגלית של מילון בן-יהודה.
אהוד בן-יהודה היה מספר סיפורים, ובמהלך ערב סיפורים שערך במועדון החמאם, הכיר את דבורה עומר, שנשבתה בסיפוריו וכתבה את ספרה הבכור לבית אב"י.
בהרצאות לתלמידי בתי ספר ריתק אותם ב"סיפורים מבית אבא" והדגיש את חשיבות המשימה הלאומית שבן-יהודה טרח עליה וזכה להגשימה.
בהקשר זה הופיע גם בסרט "אני ירושלמי".
בערוב ימיו הרבה לנסוע בישראל ובעולם ולהרצות בהתנדבות על בן-יהודה כדי להנחיל את מורשתו.
מלבד העברית, שהייתה לו למפעל חיים, דיבר באופן שוטף אנגלית, רוסית, גרמנית וערבית.
חלום חייו שכשל היה לראות בהקמת בית-נכות (מוזיאון) בן-יהודה בתלפיות.
בבית בן-יהודה, השוכן ברחוב עין גדי 28, ממוקם כיום המטה הישראלי של ארגון אות הכפרה והשלום.
בן-יהודה נישא לדורה לבית רוזנפלד, ונולדו להם הבנות אליעזרה וחמדה (לימים, פרופ' למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן) והבן אליעזר (1938–2025), לימים רב בקנזס.
נפטר בנובמבר 1982 ונטמן בחלקת בן־יהודה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על מצבת קברו נכתב: .
בן דוד היה מראשוני רקדני להקת בת שבע, חתן פרס כוכב הזהב בפריז לשנת 1971.
אהוד בן דוד נולד בנתניה לשלמה ושושנה לבית ברוזה ממוצא, מראשוני נתניה.
בבגרותו לימד בן דוד ריקודי עם בבתי הספר בנתניה.
הוא ניהל להקת מחול בעיר ופתח בה סטודיו למחול מודרני.
כמו כן, רקד בלהקת ריקודי העם "כרמון".
ב-1958 החל בן דוד להתנסות במחול מודרני בסטודיו של רינה שחם ואף רקד בלהקתה.
הוא רקד בבימת מחול אצל רינה גלוק, השתתף בלהקת התיאטרון הלירי של אנה סוקולוב, וכן השתתף בהפקות תיאטרון מוזיקלי של גיורא גודיק.
במהלך חייו הכשיר רקדנים רבים, לימד במקומות שונים בארץ ויצר כוריאוגרפיות.
אהוד בן דוד השתתף בהרכב הראשון של להקת בת שבע יחד עם רינה גלוק, רנה שינפלד, אשרה אלקיים, משה אפרתי ואחרים.
בן דוד רקד ברבים ממופעי הלהקה בארץ ובחו"ל, הכשיר בה רקדנים צעירים ויצר את הכוריאוגרפיה לריקוד צו הרשות.
בן דוד קיבל את פרס כוכב הזהב בפריז בשנת 1971.
הוא היה נשוי ללינדה הודס, שהייתה רקדנית ומנהלת חזרות שהגיעה לישראל עם מרתה גרהם.
הארכיון של אהוד בן דוד, כולל הספר לזכרו שכתב גיורא מנור, שמור בספריית בית אריאלה ובספריה הלאומית בירושלים.
ב-23 במרץ 1977 נפצע אהוד בן דוד קשה בתאונת דרכים בנתניה ומת מפצעיו.
הוא הניח אחריו אישה שגם היא הייתה רקדנית וילדה בת 6. הובא למנוחות בבית העלמין הישן בן ציון בנתניה .
אהוד בנאי (נולד ב-1950) הוא נגד משמעת, ורב-נגד ישראלי.
בנאי שירת במחנה 80 מ-1968 ועד תחילת המאה ה-21. בנאי היה גם רב-נגד של חטיבת הנח"ל.
מאות אלפי חיילים עברו דרכו במהלך שירותם הצבאי, ביניהם בני גנץ, הרצי הלוי ומשה יעלון.
לאחר שחרורו מצה"ל התנדב בנאי במסגרות שונות במשמר האזרחי ובצה"ל.
הוא התנדב גם ביחידת המתנדבים של צה"ל, והצטרף לעבודת המשטרה במחוז הצפוני.
בנוסף התנדב בהקמת החממות של מפוני גני טל מגוש קטיף.
בשנת 2021 לקח חלק במאבק למען פטור זקן לחיילים.
בשנת 2023 התנדב בנאי למילואים ובא לסייע לעוטף במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
בנאי הוא חלק מצוות - ארגון גמלאי צה"ל.
בשנת 1985 הופיע בסרט "בנות".
בשנת 2001 השתתף בסדרה התיעודית "ירוקות".
בשנת 2004 השתתף בפרסומת של "5 ירקות בצבעים שונים" (מועצת הצמחים).
בשנת 2008 השתתף בפרסומת של "זוגלובק".
בשנים 2014–2018 השתתף בשלושת העונות של תוכנית הריאלטי "היחידה" ששודרה ב־HOT.
בשנת 2021 השתתף בפרסומת של חברת "נטסטפ" מדרסי פרימיום און ליין.
בשנת 2022 השתתף בפרסומת של "מודעות בריאות הגבר" בביה"ח הציבורי אסותא אשדוד.
בנאי מתגורר בנתניה, הוא אב לארבעה ילדים.
"אהובתי כבר לא רואה אותי" הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא פורסם ב-10 בנובמבר 2024, יחד עם כל רצועות אלבומו השמיני של אדם, "לחנים שבורים".
השיר נכתב על ידי טל קסטיאל, שגם הלחין אותו לצד עדן אטד.
על הפקתו המוזיקלית היו אטד ורז קופרמן אחראים.
"אהובתי כבר לא רואה אותי" מתאר מערכת יחסים סוערת, מלאת כאב ואכזבה.
בפתיחה מתוארת תחושת חידלון, כשהדובר מרגיש לכוד במעגל של שברון לב וכאב עקב אהובתו.
החליפה שבארון מסמלת סיום או פרידה בלתי נמנעת, והדובר מעלה שאלות על ההיגיון במערכת היחסים שנראה כי היא מובילה אותו לשיגעון ולרצון להתרחק ולהיעלם.
בחלק השני שומע הדובר "מלאך" בחלום שמדריך אותו לעזוב, ומודה שהמצב הנוכחי "כבר לא טוב".
הוא מתמודד עם שקרים, אכזבות ותחושת חוסר הערכה מציד אהובתו, שמפסיקה "לראות אותו".
הפזמון מדגיש את הקונפליקט הפנימי – בין האהבה העמוקה והסוערת לבין הכאב שנגרם כתוצאה מהטעויות והאכזבות שהצטברו.
בסיום, נשארת תחושת התסכול מכך שהאהבה לא הדדית, והמרחק הרגשי הולך וגדל.
"אהובתי כבר לא רואה אותי" הפך ללהיט עם יציאת האלבום.
הוא דורג במקום השני ב ובהיטליסט.
אהוד גוטל הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, שם הוא מחזיק בקתדרה למשפטים ע"ש בורה לסקין.
מומחה לדיני נזיקין ולניתוח הכלכלי של המשפט.
ב-1997 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1998 התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט מישאל חשין.
ב-1999 השלים תואר שני בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, וב-2002 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאותה האוניברסיטה.
המנחים שלו היו גווידו קלברזי, דן קאהן ואלווין קלבוריק.
החל ללמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ב-2004; ב-2007 היה בה לפרופסור חבר וב-2009 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת דיוק.
גוטל חבר במרכז פדרמן לחקר הרציונליות מ-2014. בין 2012–2013 היה נשיא האגודה הישראלית למשפט וכלכלה.
אהוד יצחק יתום (נולד ב-26 בספטמבר 1948) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד בכנסת ה-16. קודם לכן כיהן בשורת תפקידים בכירים בשב"כ, ונודע בשל מעורבותו בפרשת קו 300 שבה השתתף בהריגת שני המחבלים שנתפסו בחיים, לאחר שחטפו ב-1984 את האוטובוס.
יתום נולד וגדל בשכונת עין התכלת בנתניה.
בשנת 1966 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל.
הוא עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
בהמשך עבר לסיירת צנחנים, ושימש, בין היתר, כמפקד פלוגה בצנחנים.
יתום השתחרר מצה"ל בשנת 1971 והתגייס לשב"כ בו שירת שנים רבות ושימש במספר תפקידים בולטים ובכירים בו, בין השאר כראש אגף המבצעים.
במהלך תפקודו כראש אגף המבצעים התפרסם בפרשת קו 300, במהלכה הרג שני מחבלים בשטח ללא משפט ומסר מאוחר יותר עדויות שקר בנושא.
יתום כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-16.
יתום נשוי לליאורה, לשנים בן משותף ונכד אחד.
אהוד יתום הוא אחיו הצעיר של דני יתום, ראש המוסד לשעבר, וחבר הכנסת לשעבר.
אח נוסף משה (מושיק) היה מפקד חטיבת אגרוף הברזל.
ב־12 באפריל 1984 השתלטו מחבלים על אוטובוס קו 300 שנסע לאשקלון והחזיקו בנוסעיו כבני ערובה.
חיילי צה"ל הצליחו להשתלט על האוטובוס מחדש ושני מחבלים נלכדו, נכבלו והובלו על ידי החיילים לשדה סמוך.
ראש השב"כ, אברהם שלום, יחד עם אהוד יתום, ניגשו לראות את המחבלים הכבולים.
לפני שעזב את המקום הורה ראש השב"כ ליתום להרוג את שני המחבלים.
יתום פעל למילוי הוראתו של ראש השב"כ.
הוא ואנשיו נטלו את המחבלים אתם ברכב ובמקום מבודד הכו את המחבלים בראשיהם באבנים ובמוט ברזל, עד למותם.
גופות המחבלים הובלו לבית חולים, שם קבע רופא את מותם.
שר הביטחון, משה ארנס, מינה ועדת חקירה, בראשות האלוף במילואים מאיר זורע (ונודעה בשם "ועדת זורע") והטיל עליה לחקור את נסיבות המוות.
יתום ואנשיו, שהעידו לפני הוועדה, העלימו מפניה את חלקם בנסיבות הריגתם של המחבלים.
יתום מסר לוועדה עדות שקרית, ובה טען שראה כיצד תת-אלוף יצחק מרדכי, שפיקד על פעולת החילוץ, חובט באקדחו בראשי המחבלים.
לאחר מכן, סיפר יתום, העלה את המחבלים על רכבו כדי להובילם לחקירה, אלא שהם דיממו במהלך הנסיעה ומצבם החמיר, ולכן הביאם לבית החולים, שם נקבע מותם.
גם אנשיו של יתום מסרו עדויות שקריות לפני ועדת זורע, וזאת על-פי הנחייתו של יתום, שניתנה להם על-דעת ראש השב"כ ויועצו המשפטי.
בסיועו של יוסי גנוסר, שכיהן כחבר בוועדת החקירה אך היה שותפם של אנשי השב"כ והדליף להם מידע מדיוניה, עלה בידי יתום ואנשיו לשבש את מהלכי החקירה.
הפרשה במלואה נחשפה לבסוף ובעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה עם חשיפתה, נאלץ אברהם שלום להתפטר מתפקידו כראש השב"כ, אף שלהגנתו טען שכל מעשיו נעשו "בסמכות וברשות" (ראש הממשלה).
בעקבות התפטרותו של ראש השב"כ ניאות נשיא המדינה, חיים הרצוג, להעניק חנינה לראש השב"כ ולשלושה אנשי שב"כ נוספים, ובהם יתום.
חנינה זו ניתנה עוד קודם להגשתו של כתב אישום.
בבקשתו לקבלת חנינה כתב יתום, כי הוא ופקודיו הרגו את שני המחבלים בפקודת ראש השב"כ, וכי למיטב הכרתו ואמונתו, נעשה המעשה "על-מנת שמפיגוע חטיפה רצחני לא ייחלצו מחבלים חיים".
יתום הודה כי בעדויותיהם בפני ועדת זורע ולפני הצוות בראשות פרקליט המדינה, העלימו הוא ואנשיו את העובדה כי הם הרגו את המחבלים.
הוא האמין, לטענתו, כי אילוץ ביטחוני מחייבו לעבור על החוק, בהיות הדבר דרוש, למיטב הכרתו ואמונתו, לקיום ביטחונה של ישראל.
לאחר החנינה המשיך יתום לשרת בתפקידים בכירים בשב"כ במשך 13 שנים נוספות.
בשנת 1986 עבר לכהן כראש אגף המנהל.
לאחר מכן שימש ראש אגף אבטחה ובהמשך שימש חבר במטה ללוחמה בטרור.
במכתב הערכה ששיגר אליו ראש הממשלה יצחק רבין, נאמר: "קבל נא תודתי האישית, תודת ממשלת ישראל ומערכת הביטחון, על תרומתך רבת השנים לביטחונה של מדינת ישראל.
אנו יודעים להעריך את עבודתך, את מסירותך, נחישותך, תבונתך המבצעית.
אזרחים רבים במדינת ישראל חבים לך את חייהם, ואפילו הם אינם יודעים על כך.
מילים ומכתבים אינם יכולים לספר מעשיך.
בספרי ההיסטוריה של שירות הביטחון, שאולי לעולם לא ייכתבו, יירשמו עלילותיך."
ראש השב"כ עמי אילון כתב על יתום: "במהלך שירותו, צבר מוניטין של מנהל המהווה דוגמה אישית ודורש מעצמו לא פחות מאשר מאחרים, רגיש, אנושי ומסור לתחומי הפרט, שימש כדמות חינוכית וכבר סמכא בתחום עיסוקו.
דמותו כמנהל שימשה מודל לחיקוי לעובדי הארגון".
בריאיון לעיתון ידיעות אחרונות משנת 1996 צוטט יתום כמודה שהוא היה זה שהרג את שני המחבלים, אך מאוחר יותר הכחיש את הדברים.
ב-1998 נמנע מיתום להתמנות לתפקיד קצין הכנסת בעקבות חוות דעת של היועץ המשפטי לממשלה.
בספטמבר 1999 מונה למנכ"ל עיריית חדרה תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 2000. ניסיונו של יתום להתמנות לתפקיד ראש המטה למלחמה בטרור נחסם על ידי בג"ץ, שקבע כי: .
באוקטובר 2002 מונה למפקח/משקיף בכיר בדירקטוריון חברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א), תפקיד בו ייצג את ממשלת איראן כבעלת המניות, הוא פרש מתפקידו בעקבות התמודדותו בפריימריס של הליכוד ב-2003.
יתום נמנה ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת ה-16, נבחר לכנסת ושימש כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
במהלך כהונתו בכנסת נמנה יתום עם "מורדי הליכוד", אשר התנגדו לתוכנית ההתנתקות.
בינואר 2006 כשל יתום בניסיונו להיבחר למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-17.
באותה שנה הופיע יתום בתוכנית מציאות של ערוץ 10 בשם "דה שואו" שבמסגרתה אנשים מתחומים שונים מראים את כישרונם בתחומי הזמרה, הנגינה והריקוד.
התוכנית נכשלה כישלון חרוץ, ולאחר שתי תוכניות בלבד הודיעה הנהלת הערוץ על הסרתה מלוח המשדרים.
לקראת הכנסת ה-18 הודיע על התמודדותו בפריימריס במפלגת הליכוד, והגיע למקום ה-29 אך בעקבות עתירה, נדחק למקום ה-38.
בתגובה על החלטת השר לאיכות הסביבה, גלעד ארדן למנות את אהוד יתום ליו"ר רשות הטבע והגנים, פנתה הוועדה לבדיקת מינויים בנושא תאגידים ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בשאלה כיצד עליה לנהוג ביחס למעשים שביצע יתום בשנת 1984 במסגרת פרשת "קו 300".
היועץ המשפטי לממשלה הכריע כי יתום יוכל למלא את התפקיד האמור כל עוד "לא יעסוק כלל בנושא האכיפה ברשות לשמירת הטבע והגנים הלאומיים." יתום מונה לתפקיד זה, אך התפטר ממנו במאי 2011, בנימוק שאינו מקבל שכר.
יתום משתתף בתוכנית "עושים צהריים" עם יעל דן בגלי צה"ל, בה הוא משיא עצות למאזינים בנוגע לטיולים.
במהלך הרפורמה המשפטית ב-2023, הביע יתום התנגדות לרפורמה של השר לוין בטענה שהדבר חיוני על מנת לשמור על שלמות העם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא יתום לממשלה לסיים את המלחמה ולעשות עסקת שבויים עם החמאס שתכלול את שחרור כל החטופים הישראליים בתמורה לשחרור כל האסירים הביטחוניים הפלסטיניים.
במהלך מאי 2024, ביקר את הממשלה על הדרך בה ניהלה את המערכה ברפיח ודרש לתת עדיפות להחזרת החטופים.
אהוד יערי (נולד ב-1 במרץ 1945) הוא עיתונאי, פובלציסט ואיש תקשורת ישראלי, פרשן לענייני המזרח התיכון, האסלאם והערבים.
משמש כיום פרשן של חברת החדשות לענייני ערבים.
שימש ראש הדסק למזרח התיכון והעולם הערבי בערוץ 2 ובחברת החדשות.
חתן פרס סוקולוב ופרס רשות השידור.
אביו, יצחק יערי, היה עיתונאי בעיתון "דבר".
אימו, שולמית לבית צ'יזיק, הייתה מורה.
הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1968 היה עוזר למתאם פעולות הממשלה בשטחים, אלוף שלמה גזית במשרד הביטחון.
ב-1970 ראה אור ספרו 'פתח', המתאר את ההיסטוריה והאידאולוגיה של תנועת הטרור בראשות ערפאת, זו שעמדה בבסיסו של אש"ף.
בשנים 1969–1975 היה כתב לענייני ערבים בעיתון "דבר" ובגלי צה"ל.
משנת 1975 שימש כפרשן לענייני המזרח התיכון ב.
משנת 1987 שימש כעמית ב"מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב".
מ-1990 בעל טור בג'רוזלם ריפורט, מבית הג'רוזלם פוסט.
במהלך שנים אלה שהה תקופות ארוכות במצרים ובלבנון, ושנה אחת (1997) היה שליח הערוץ הראשון בוושינגטון.
כמו כן, ערך ראיונות בלעדיים עם מנהיגי העולם הערבי, ביניהם אנואר סאדאת, חוסני מובארכ, בשיר ג'ומאייל, חסן מלך מרוקו, עבדאללה מלך ירדן ויאסר ערפאת; שרי החוץ: הסורי - פארוק א-שרע, התוניסאי - חביב בן-יחיא, העומאני - יוסוף בן-עלווי ועוד.
ערך גם ריאיון עם ביל קלינטון.
במהלך שהותו בלבנון יחד עם בני ליס הוא נתפס בידי אנשי צבא דרום לבנון, וכמעט הוצא להורג ביריות: הצוות נצטווה לעמוד לאורך קיר, ומול כל איש צוות נעמד חייל של סעד חדאד, כשרק התערבותו של סאמי שידיאק הצילה אותם.
יערי היה בין הדוברים הבולטים נגד הסכמי אוסלו.
ב-2013, בהרצאה במסגרת 'מכון ממרי', הסביר יערי כיצד הפלסטינים בראשותו של אבו מאזן, מפרידים בין 'עצמאות' ל'ריבונות', ומדוע מבחינתם 'הסכמי אוסלו' היא "מקל חובלים שעוצב על ידי הגרועים שבאויבי הפלסטינים, ארצות הברית וישראל, על מנת להכות בו את תביעותיהם המוסריות (זכות השיבה ופלסטין השלמה)".
לטענתו, הוא כמעט הוחרם בידי התקשורת הישראלית בעקבות כך, והעברתו לוושינגטון ב־1997 הייתה למעשה יציאה לגלות, שבאה בעקבות לחצים פוליטיים על הערוץ הראשון, שכללו גם ניסיונות להדיח את יערי מתפקידו.
בשנת 2000 עבר לחברת החדשות, ששידרה אז בערוץ 2, שם הפך לפרשן לענייני ערבים, תפקיד בו הוא משמש עד היום.
ביולי 2008 הצטרף כעמית בכיר במכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים שבמרכז שלם.
יערי כותב מאמרים, מפרסם בין השאר בניוזלטר בשם "PSI Watch" במכון וושינגטון, בירחון "Jerusalem Strategic Tribune" ובעיתונים באוסטרליה.
היה נשוי לחוה יערי, ממנה התגרש לאחר שהורשעה יחד עם אביבה גרנות ברצח התיירת מלה מלבסקי ונידונה למאסר עולם.
יערי נשוי בשנית לדגמר שטראוס-יערי, עיתונאית לשעבר ברשת ABC.
בנו, יצחק (צחי) יערי, בחר להמיר את דתו ולהתנצר.
בשנת 2005 הואשם יצחק בשורה של מעשי הטרדה ופגיעה בפרטיותה של מיקי חיימוביץ', מגישת חדשות ערוץ 10. אולם ההליכים המשפטיים נגדו הופסקו לאחר שבית המשפט קבע כי אינו כשיר לעמוד לדין.
אחיו, יהודה יערי, הוא עיתונאי המרצה באוניברסיטת אריאל ועורך בעיתון ידיעות אחרונות.
סבתו מצד אימו (שולמית יערי) הייתה מניה צ'יזיק, אחותם של יצחק חרפי וחנה צ'יזיק.
דודו היה המלחין דניאל סמברוסקי (נשוי לאחות אמו חרמונה), בן דודו הוא מנכ"ל משרד האוצר לשעבר רם בלינקוב ובן דוד נוסף שלו הוא איתמר צ'יזיק.
לדבריו, בקרב משפחתו קיימת מסורת לפיה חלק ממוצאם הוא מהכוזרים.
ב-1996 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "מוקד".