tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), התגבר המסחר בין רוסיה לצ'רקסיה באופן מאסיבי בזכות מושלים אזרחיים שפיתחו את נתיבי הסחר ומרכזיו.
השלטון הרוסי בתורו מינף וניתב את השגשוג כדי ליצור תלות של הצ'רקסים בכלכלה הרוסית בכלל וביבוא המלח בפרט, תלות דומה לזו שהחמירה כל כך את מצב קבארדה בתקופת המחלה והרעב של בולגקוב.
זאת ועוד, בתקופה קצרה בעשור הראשון של המאה ה-19, החל מ-1802, ושוב בעשור השלישי של אותה מאה ביצעו הרוסים פשיטות צבאיות קצרות בצ'רקסיה המערבית תחת הפקודות של אותם גנרלים שפיקדו במקביל על הרס קבארדה, גודוביץ' ולאחריו ירמולוב.
הפשיטות בוצעו ללא הסכמת השלטון הרוסי שהורה לחדול מהן.
זה היה ביטוי למאבק בין ההנהלה האזרחית של הקווקז ובין הפיקוד הצבאי על עמדות הכוח בקווקז ועל יחסה של רוסיה לצ'רקסיה.
צד אחד קיווה לרכוש את נאמנותם של כמה שיותר שבטים ואוכלוסיות צ'רקסיות, והצד השני ניסה לפשוט ולהתסיס כמה שיותר כוחות צ'רקסיים נגד הצאר.
אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נחתם הסכם אדריאנופול שבו הוסכם שהשטח מדרום לקובאן שייך לרוסיה.
לאימפריה העות'מאנית מעולם לא הייתה שליטה על צ'רקסיה מלבד כמה עמדות מסחר בחוף הצ'רקסי של הים השחור, אך מבחינת האימפריות השטח הזה היה הטריטוריה של טורקיה, ובמצב כזה פלישה של רוסיה אליו משמעה היה הסתכסכות עם הסולטאן.
לכן חתימת הסכם אדריאנופול ושיוך השטח לרוסיה הסירו את המכשול החוקי בדרך לכיבושה של צ'רקסיה המערבית בידי רוסיה.
לאחר מאבק פוליטי קצר בתוך רוסיה על היחס לצ'רקסים, החל השלב השני של המלחמה על צ'רקסיה המערבית שנמשך כמה עשורים – ניסיון צבאי גלוי לכיבוש וסיפוח מלאים.
ניסיונות הכיבוש לא נחלו הצלחה: שטח מועט נכבש במבצעים נקודתיים, ורוב השטחים שנכבשו חזרו לידי הצ'רקסים אחרי זמן קצר.
מצב זה נמשך עד מלחמת קרים (1853–1856), שסופה הפסידה רוסיה לבריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית.
אחרי המלחמה התפנו לאימפריה הרוסית כוחות צבא אדירים מהחזית הקרימית ומהחזית הצ'צ'נית וכולם נשלחו לצ'רקסיה, לחלק האחרון של המלחמה בת מאה השנים.
מצב זה יצר עימותים פוליטיים: מן הצד האחד עמדו מפקדים שצידדו בסיפוח אזרחי בהתבסס על השבטים הצ'רקסים שהיו נאמנים לרוסיה ומפקדים שצידדו בכיבוש וכניעה של השבטים; מן הצד האחר עמדו מפקדים שתמכו בגירוש הצ'רקסים מאדמתם ובחיסול של אלה שיתנגדו לגירוש.
עימות זה היווה את המבוא לשלב האחרון במלחמת הקווקז: טיהור אתני רצחני של העם הצ'רקסי מאדמת מערב הקווקז ויישובה מחדש בקוזקים.
ב-1859 נשבה האימאם שאמיל בידי הרוסים, דבר אשר סימל את סופה הקרב של המלחמה.
ב-1861, לנוכח כניעתם של מספר עמים קווקזים ושבטים צ'רקסים, הקימו הכוחות הלוחמים שנותרו את המג'ליס של קווקז החופשית אך ב-2 ביוני 1864 (21 במאי לפי הספירה הרוסית) נכנעו הלוחמים הקווקזים.
מפקד הכוחות הרוסיים, מיכאל אלכסנדרוביץ' ראה בכניעה את כיבושה של מערב הקווקז ולסיום המלחמה.
עם תום הלחימה, החלו הרוסים בהגליית עמי הקווקז.
לפי מספר הערכות, בין 1.8 מיליון עד 3 מיליון תושבים אולצו להגר מהקווקז.
במהלך שנות הלחימה וכן בזמן הגירוש, נרצחו על פי הערכתו של ההיסטוריון הגרמני קרל פרידריך ניומן, יותר ממיליון צ'רקסים.
היסטוריונים אחרים טוענים שמאות אלפים נוספים נרצחו בזמן הגירוש.
אם הערכתו של ניומן נכונה, רצח העם הצ'רקסי הוא הגדול ביותר במאה ה-19.
בשנים האחרונות נעשו מספר ניסיונות מצידם של ארגונים צ'רקסים לזכות בהכרה בינלאומית וכן בקבלת אחריותה של רוסיה על רצח העם שבוצע בצ'רקסים אך ללא הצלחה מרשימה עד כה.
בין הניסיונות הרוסים להתנער מאחריות ניתן לראות בקיום חגיגות ה-450 לאיחודה של אדיגיה עם רוסיה, חגיגות שגררו מחאות קשות באדיגיה.
ב-1489 האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, שהיה מסוכסך עם פרננדו הראשון, מלך נאפולי, הציע לשארל השמיני, מלך צרפת את כתר ממלכת נאפולי.
לשארל השמיני היו תביעות לכתר זה כירושה מסבתו, מארי מאנז'ו, שהייתה בתם של לואי השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון.
עם מות פרננדו הראשון (25 בינואר 1494) הכריז על עצמו שארל השמיני כמלך נאפולי וירושלים.
לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו, שחשש מאלפונסו השני, מלך נאפולי (יורשו של פרננדו הראשון) שתבע לעצמו את מילאנו, קרא לשארל השמיני לפלוש עם צבאו לאיטליה ולכבוש את נאפולי.
שארל השמיני הקדיש כספים רבים כדי להקים צבא גדול, כלי מצור ותותחים.
הוא אסף את צבאו בעיר ליון שבצרפת ויצא למסעו באיטליה במרץ 1494. הוא עבר עם חיל הרגלים שלו ועם פרשיו דרך כל איטליה.
בנובמבר נכנס לפירנצה ובדצמבר - לרומא, ללא כל התנגדות.
ב-22 בפברואר 1495 הגיע לנאפולי, גירש את אלפונסו השני והכתיר את עצמו למלך נאפולי.
ב-20 במאי של אותה שנה עזב שארל השמיני את נאפולי והשאיר שם חיל מצב בפיקודו של ז'ילבר דה מונפסייה כמשנה למלך.
ערי המדינה של איטליה הבחינו מיד בסכנה של השתלטות בית המלוכה הצרפתי על איטליה ושיתפו פעולה ביניהן כדי ליצור את הליגה של ונציה (31 במאי 1495).
ליגה זו כללה את פרננדו השני, מלך אראגון, את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת האפיפיור אלכסנדר השישי.
לאחר שפרננדו השני כבש את נאפולי, צבאו החל לזנב בזה של שארל השמיני שנסוג צפונה לרומא.
שארל השמיני המשיך לסגת עם צבאו צפונה ללומברדיה וב-6 ביולי 1495 התחולל קרב פורנובו (באזור העיר פארמה).
כוחות הליגה של ונציה גברו על אלה של שארל השמיני, אבל במחיר של כ-2,000 הרוגים לעומת כ-1,200. בקרב זה איבד שארל השמיני כמעט את כל השלל שלקח במערכה באיטליה, ועד אוקטובר אותה שנה שב עם צבאו לפריז.
במשך שנתיים-שלוש לאחר מכן הוא ניסה לשקם את צבאו, אך נקלע לחובות כבדים בגלל הרפתקתו הצבאית באיטליה.
לואי השנים עשר, מלך צרפת, תבע לעצמו את דוכסות מילאנו משום שהיה נכדה של ולנטינה ויסקונטי ונינו של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו.
היו לו גם תביעות לכתר ממלכת שתי הסיציליות (שכללה את נאפולי ואת סיציליה) בהסתמך על תביעותיו של בן דודו, שארל השמיני, מלך צרפת.
באוקטובר 1499 לואי השנים-עשר, שחתם על ברית עם הרפובליקה של ונציה ועם שווייץ, נכנס למילאנו בתהלוכת ניצחון, והכריז על עצמו כדוכס מילאנו וכמלך נאפולי וסיציליה.
לודוביקו ספורצה, שהיה דוכס מילאנו, נמלט אל חצרו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך שב עם צבא שכירים שווייצרי, גרמני ואיטלקי וכבש את מילאנו מידי הצרפתים (5 בינואר 1500).
כעבור שלושה חודשים בלבד נתפס ספורצה בידי הצרפתים (10 באפריל 1500).
הוא נלקח כאסיר לצרפת ונכלא במצודת העיר לוש שבעמק הלואר.
ב-1508 הוא ניסה להימלט מכלאו, אך נתפס שוב, נכלא באותה מצודה בתנאים מחמירים, ומת בכלא במאי של אותה שנה.
ב-11 בנובמבר 1500 נחתם הסכם גרנדה בין לואי השנים עשר לבין פרננדו השני, מלך אראגון, על חלוקת ממלכת שתי הסיציליות ביניהם.
על פי הסכם זה ממלכת נאפולי נמסרה ללואי השנים עשר, בעוד שסיציליה נמסרה לפרננדו השני.
ב-13 באוקטובר 1501 נחתם הסכם בין לואי השנים עשר לבין מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלפיו הכיר האחרון בכיבושיו של לואי השנים עשר בצפון איטליה.
בינתיים התגלעו חילוקי דעות בין לואי השנים עשר לבין פרננדו השני.
כתוצאה, פרצה מלחמה שבעקבותיה נחתם הסכם ליון (31 בינואר 1504).
לפי הסכם זה לואי השנים עשר ויתר על שלטונו בממלכת נאפולי תמורת הכרה בשלטונו במילאנו ובג'נובה.
האפיפיור יוליוס השני העמיד בראש מעייניו את הרחבת מדינת האפיפיור באיטליה.
כדי לבלום את התפשטותה של הרפובליקה של ונציה הקים ב-1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מקסימיליאן הראשון ופרננדו השני, מלך אראגון.
אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אניידלו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם באיטליה.
ב-1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
ב-1511 כרת יוליוס השני ברית עם ספרד במטרה להרחיק את הצרפתים מאדמת איטליה.
לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני, מלך אנגליה.
כוחות צרפת בפיקודו של גאסטון דה פואה אמנם הביסו את הספרדים בקרב רוונה (11 באפריל 1512), אבל דה פואה נהרג בקרב זה והצרפתים נסוגו מאדמת איטליה אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה (בנו של לודוביקו ספורצה) לדוכס מילאנו.
צבאו של לואי השנים עשר פלש שוב לאיטליה, אך נסוג ממנה אחרי שהובס שוב בידי השווייצרים בקרב נובארה (1513).
הנרי השמיני, מלך אנגליה, שניצל הזדמנות זו, פלש עם צבאו לצרפת, נחל ניצחונות על צבאה ובאוגוסט 1513 כבש את הערים טורנה (כיום בבלגיה ותרואן (כיום בחבל נור-פה דה קאלה בצרפת).
אחרי שפרנסואה הראשון, מלך צרפת, הביס את השווייצרים בקרב מאריניאנו (13 בספטמבר- 14 בספטמבר 1515) הליגה הקדושה התפרקה, וצרפת וונציה חילקו ביניהן את צפון איטליה.
כאשר קרל החמישי הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה - תואר שבו חשק גם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, היחסים בין צרפת לבין בית הבסבורג שהתערערו לחלוטין, שימשו כאמתלה לפרנסואה הראשון לפתוח במלחמה.
ספרד הסתמכה בעיקר על שכירי חרב רגלים בעוד שצרפת הסתמכה על אבירים רכובים.
צבאו של פרנסואה הראשון הובס בקרב ביקוצ'ה (27 באפריל 1522) וקרב ססייה (30 באפריל 1524) בידי הספרדים.
פרנסואה הראשון פלש עם צבאו ללומברדיה במטרה לכבוש את מילאנו שהייתה בידי הספרדים, אולם הובס בקרב פאביה (24 בפברואר 1525) ונלקח בשבי לספרד.
נעשו ניסיונות להביא לשחרורו באמצעים דיפלומטיים.
סולימאן הראשון ניצל את ההזדמנות הזו כדי לפלוש להונגריה והביס את בני בריתו של קרל החמישי בקרב מוהאץ' (29 באוגוסט 1526).
אולם כיבושים אלו לא סייעו לשחרור פרנסואה הראשון, אשר חתם כדי להשתחרר חתם על הסכם מדריד (1526) שהביא לשחרורו תמורת ויתורו על תביעותיו לשליטה באיטליה, בפלנדריה ובדוכסות בורגונדיה.
אחרי שחרורו התכחש פרנסואה הראשון להסכם מדריד, בטענה כי נכפה עליו בהיותו בשבי.
האפיפיור קלמנס השביעי, שהוכה בתדהמה לשמע ניצחונותיו של קרל החמישי על הצרפתים, החל לארגן את הליגה של קוניאק נגד קרל החמישי.
ליגה זו כללה את צרפת, רפובליקת ונציה, דוכסות מילאנו ורפובליקת פירנצה, בנוסף על מדינת האפיפיור.
קרל החמישי השתלט על רפובליקת ונציה, וב-6 במאי 1527 כבשו חייליו את רומא ובזזו אותה במשך שמונה ימים (ביזת רומא).
קלמנס השביעי הושם בכלא במצודת סנט אנג'לו עד 1528.
כישלונות הצרפתים בנאפולי (1528) ובלנדריאנו שבלומברדיה (1529) אילצו את פרנסואה הראשון לחתום על הסכם קמבריי עם קרל החמישי (5 באוגוסט 1529).
האימפריה ההבסבורגית שלטה באימפריה הרומית הקדושה ובספרד (החל משנת 1516) ויצרה על צרפת לחץ פוליטי וצבאי הן ממזרח והן ממערב.
ההתנגשות בין הכוחות קרתה באופן עקיף על אדמת צפון איטליה, שהייתה מחולקת לערי מדינה רבות.
בעוד צרפת וספרד נלחמות ביניהן על השליטה באזור, ערי המדינה האיטלקיות העבירו את תמיכתן מאחד הכוחות למשנהו בהתאם לאינטרסים שלהן בכל עונת לחימה.
המשכו של הסכסוך לאורך זמן כה רב הביא לכך שהשליטים בערי המדינה, וכן במדינת האפיפיור שהיוותה גם היא כוח משמעותי בסכסוך, התחלפו.
חילופים אלו היוו גורם נוסף בחוסר היציבות של הקואליציות הצבאיות במלחמות האיטלקיות.
פרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו, מת באוקטובר 1535 מבלי להשאיר אחריו יורשים, (אחיו, שדרש את דוכסות מילאנו לעצמו, מת באורח מסתורי באותה שנה) וקרל החמישי השתלט על מילאנו.
פרנסואה הראשון פלש לאיטליה, כבש את טורינו אך לא הצליח לכבוש את מילאנו.
בתגובה, קרל החמישי פלש לפרובאנס, החל להתקדם אל עבר אקס-אן-פרובאנס, אבל נמנע מלתקוף את אביניון שהייתה עיר מבוצרת, ושב לספרד.
פרנסואה הראשון כרת ברית עם האימפריה העות'מאנית, ואוניות מלחמה שהוצבו במרסיי בסוף 1536 איימו על ג'נובה.
ב-1537 ח'יר א-דין, שהיה שודד ים ואדמירל עות'מאני, פשט על חופי איטליה.
בתיווכו של האפיפיור פאולוס השלישי חתם קרל החמישי על הסכם ניס עם פרנסואה הראשון (18 ביוני 1538).
לפי הסכם זה טורינו נשארה בידי הצרפתים.
ב-28 בספטמבר 1538 צי המלחמה של קרל החמישי הובס בידי ח'יר א-דין בקרב פרווזה שבצפון יוון.
מלחמה זו פרצה בגלל שהסכם ניס לא הביא על פתרונה את בעיית השליטה בדוכסות מילאנו שהעסיקה את פרנסואה הראשון ואת קרל החמישי.
המלחמה החלה בארצות השפלה ב-1542. ב-1543 תקפו כוחות הברית הצרפתית-עות'מאנית את העיר ניס וביצעו מספר תרגילים צבאיים שהביאו לקרב קרסול מדרום לטורינו, שבו גברו הצרפתים על הספרדים (11 באפריל 1544).
כוחותיו של קרל החמישי תקפו את סנט דיזייה בשמפאן, וכוחותיו של הנרי השמיני הטילו מצור על עיר הנמל בולון-סור-מר.
מצור זה נמשך זמן רב, העסיק את כוחותיו של הנרי השמיני, ולא איפשר להפנותם למתקפה גדולה שתאיים על פריז.
כתוצאה, קרל החמישי חתם על הסכם קרפי (18 בספטמבר 1544), שלפיו שארל השני, דוכס אורליאן, בנו הצעיר של פרנסואה הראשון, יישא לאישה את אנה מאוסטריה, אחייניתו של קרל החמישי, ויקבל כנדוניה את דוכסות מילאנו.
מותו של שארל השני, דוכס אורליאן ב-1545 גרם לביטול הסכם קרפי, והנרי השמיני, שלא אבה להסיר את המצור מעל בולון-סור-מר, המשיך במלחמה עד 7 ביוני 1546, אז נחתם הסכם ארדר בין צרפת לבין אנגליה.
אנרי השני, מלך צרפת, שירש את כתר אביו פרנסואה הראשון, הכריז מלחמה על קרל החמישי במטרה לכבוש את איטליה ולהבטיח את שליטתה של צרפת באירופה.
הוא עשה שימוש בברית הצרפתית - עות'מאנית כדי לסלק את כוחות בית הבסבורג מחופי הים התיכון.
ב-1551 כבשו העות'מאנים את טריפולי (כיום בירת לוב) שהייתה בידי הספרדים מאז 1510, ואוניות המלחמה של צרפת שעגנו בנמל מרסיי הצטרפו לצי העות'מאני ופשטו על חופי דרום חצי האי האיטלקי.
אנרי השני ערך פשיטה מוצלחת על לורן, אבל הניסיון הצרפתי לפלוש לטוסקנה נכשל בקרב מרקיאנו (2 באוגוסט 1554).
פרישתו של קרל החמישי מן השלטון ב-1556 גרמה לחלוקת האימפריה של בית הבסבורג בין פליפה השני, מלך ספרד לבין פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המלחמה עברה לפלנדריה ופליפה השני, בשיתוף עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, הביסו את הצרפתים בקרב סן-קנטן (10 באוגוסט 1557).
כניסתה של אנגליה למלחמה גרמה לה לאבד את עיר הנמל קאלה, שנפלה בידי הצרפתים ב-1558. אם כי צבא צרפת בזז את נחלות ספרד בארצות השפלה, אנרי השני חתם על שלום קאטו-קמברזי (2 באפריל - 3 באפריל 1559) שלפיו ויתר על כל תביעותיו באיטליה תמורת הכרה בכיבושיו בלורן ובשליטתו בקאלה.
החתימה על הסכם זה נבעה מכך שהצדדים לא הצליחו להגיע להכרעה של ממש, ומלחמות הדת שהיו בשיאן באותה התקופה לא אפשרו את המשך השקעת המשאבים הצבאיים באיטליה.
בנוסף, חוסר יציבות בקיסרות, בעיקר דרישות העצמאות של צ'כיה ושל הולנד, לא אפשרו לספרד את המשך הלחימה באיטליה בעוד הצרפתים התמודדו עם סכסוך מתמשך עם אנגליה.
כך הסתיימו המלחמות האיטלקיות ללא הכרעה של ממש, כאשר ערי המדינה האיטלקיות מצטמצמות למדינות קטנות אחדות השומרות על עצמאותן.
המלחמות הסוריות הן שש מלחמות בין בית סלאוקוס לבית תלמי על השליטה בקוילה סוריה, שהתחוללו בין השנים 274 לפנה"ס ל-168 לפנה"ס.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, התחלפה השליטה על קוילה סוריה כמה פעמים ובסופו של דבר היא הייתה לנחלתו של בית תלמי, מלכי מצרים.
המלכים הסלאוקים טענו שהארץ הובטחה להם מכוח הסכמים שנכרתו בינם לתלמיים, אך למרות זאת התלמיים סירבו לוותר על חבל ארץ זה.
כתוצאה מכך פרצו שש מלחמות בין הסלאוקים לתלמיים.
בשנת 274 לפנה"ס הובילה המחלוקת על השליטה בארץ ישראל למלחמה הסורית הראשונה.
תלמי השני חדר לממלכה הסלאוקית עד לצפון סוריה, אולם לאחר הניצחון של אנטיוכוס הראשון על הגאלטים, הוא הצליח לסלק את התלמים מצפון סוריה ולייצב מחדש את שלטונו.
המלחמה לא שינתה באופן מהותי את גבולות שתי הממלכות, למעט אולי שינויי בעלות על ערי גבול כמו דמשק ואזורי חוף באסיה הקטנה.
לאחר שבמלחמה הסורית הראשונה לא נוצר שינוי מהותי בין האימפריה הסלאוקית למצרים התלמיית, שיתף אנטיוכוס השני פעולה עם אנטיגונוס גונאטס מלך מוקדון, וכן עם עמים נוספים מאסיה הקטנה ומאיי הים האגאי, כמו רודוס, שרצו לבלום את ההתפשטות של הממלכה התלמית לאורך חופי אסיה הקטנה.
במלחמה הסורית השנייה התרחשו רוב העימותים בזירה הימית של הים האגאי.
ביבשה, אנטיוכוס השני הצליח להעתיק את קו הגבול דרום לאזור בין ביירות לצידון.
לבסוף, בשנת 252 לפנה"ס נחתם הסכם שלום, שבו בריניקי, בתו של תלמי השני, נישאה לאנטיוכוס השני.
אנטיוכוס השני מת באופן מסתורי בזמן ביקור באחוזה של אשתו הראשונה, לאודיקה.
היא הכריזה על בנה סלאוקוס השני, למלך על אסיה הקטנה, והיא שכנעה את אנשי החצר באנטיוכיה להרוג את בריניקה ואת בנה הקטן, ולהכתיר את בנה סלאוקוס השני כמלך האימפריה הסלאוקית, אירועים אלו הביעו לפרוץ המלחמה הסורית השלישית
המלחמה הסורית השלישית פרצה כשתלמי השלישי פלש לשטחי האימפריה הסלאוקית, בזמן שסלאוקוס השני היה באסיה הקטנה כדי לבסס את שלטונו.
בזמן העימות פרץ גל של מרידות במזרח האימפריה, הארצות ממזרח לים הכספי התנתקו מהאימפריה הסלאוקית ועברו לשלטונם של הפרתים.
סלאוקוס השני הקדיש את כל מרצו לדכא את המרידות במזרח.
ההחלטה לפתוח במלחמה זו, המכונה "המלחמה ההסורית הרביעית", נתגבשה לאחר שבחצר אנטיוכוס נוצר הרושם כי תלמי עומד מאחורי אכאיוס, דודו של אנטיוכוס, אשר הכריז עצמו למלך על הטריטוריות של האימפריה הסלאוקית באסיה הקטנה (טורקיה של ימינו) ושאף להילחם באנטיוכוס על השליטה באימפריה.
אנטיוכוס כבש בחזרה את עיר הנמל של אנטיוכיה, סלאוקיה פייריה, וכן ערים בארץ ישראל ובעבר הירדן המזרחי.
בו בזמן אימנו המצרים כ-20,000 ילידים מצרים לשירות במערך הפלנקס בצבא תלמי.
בקיץ 217 לפנה"ס, כאשר אנטיוכוס השלישי עוד היה עסוק בכיבושיו בארץ ישראל, נודע לו על צבאו של תלמי הרביעי, המתעתד להילחם בו, והוא נזדרז לאסוף את צבאו והציבו מול צבאו של תלמי בקרב רפיח.
אנטיוכוס השלישי מלך הממלכה הסלאוקית ראה את חולשת השלטון במצרים כהזדמנות להתפשטות טריטוריאלית והוא כרת ברית סודית עם פיליפוס החמישי לחלוקת ממלכת תלמי מתוך כוונה לנצל את חולשת הנהגת מצרים כדי לכובשה ולחלקה בין שתי הממלכות.
בתגובה פנו יועציו של תלמי בבקשת עזרה אל רומאים ואלו שיגרו משלחת בראשותו של מרקוס אמיליוס לפידוס והוא דרש הפסקה של המלחמה.
הסיעה האנטי-סלאוקית במצרים ביקשה להשיב את קוילה-סוריה שאבדה אך לפני דור אחד בעת המלחמה הסורית החמישית.
אחת בשנת 170 לפנה"ס והשנייה בשנת 169 לפנה"ס.
מטרת השליחות הייתה לשכנע את הסנאט הרומי שהתוקפן האמיתי בסכסוך בקוילה-סוריה הוא מצרים ולא אנטיוכוס.
הרומאים היו עסוקים במלחמתם בפרסאוס מלך מוקדון שדרשה כוחות נוספים ובשלב מסוים עשרות אלפי חיילים רומאים הועסקו בזירה המקדונית.
בסופו של דבר החליטו הרומאים להעביר את העניין לטיפולו של קווינטוס מרקיוס פיליפוס, קונסול של שנת 169 לפנה"ס, שעמד לצאת ליוון.
המצרים לא המתינו לסיום תפקידה של המשלחת הדיפלומטית שלהם ופלשו לקוילה-סוריה.
אנטיוכוס שציפה את ההתפתחות יצא לקראת המצרים בראש צבא גדול.
עם נפילת פלוסיום כבש אנטיוכוס את מצרים והטיל מצור על אלכסנדריה.
המצרים שלחו משלחת לרומא בתקווה שזאת תתערב לטובתם בסכסוך.
למרות המצור והתנאים הקשים, העיר החזיקה מעמד ואנטיוכוס נאלץ לחזור.
תלמי השישי שלח משלחת לאלכסנדריה והגיע להסכם שלפיו שלט במשותף עם תלמי השמיני.
בשנת 168 הנחית אנטיוכוס צבא בקפריסין, שהייתה בשליטת התלמיים וכבש אותה.
המצרים ניסו לגייס צבא נוסף ואף נעשה ניסיון לגייס 1,200 שכירי חרב ביוון.
הסיום המוצלח של המלחמה המקדונית השלישית שחרר מכוחות רומים רבים וגאיוס פופיליוס לינאס, ראש המשלחת שביקרה בשנה שעברה באלכסנדריה, שהה באי דלוס בים האגאי.
משנודע לו על ההתפתחויות במצרים הפליג מיד דרומה ופגש את אנטיוכוס בדרכו לאלכסנדריה במקום שנקרא אלאוסיס.
הוא הצליח לכפות על אנטיוכוס להתפנות ממצרים בפקודת הסנאט הרומי.
המלחמות הבורגונדיות הייתה סדרת קרבות בין דוכסות בורגונדיה לבין בית ולואה הצרפתי, ומאוחר יותר גם בין הקונפדרציה השווייצרית הישנה, שמילאה תפקיד חשוב במלחמה.
המלחמה פרצה בשנת 1474, ובשנים שלאחר מכן שארל הראשון, דוכס בורגונדיה הובס שלוש פעמים בשדה הקרב, עד שנהרג בקרב על ננסי ב-1477.
דוכסות בורגונדיה ואדמות בורגונדיות נוספות סופחו לצרפת, ואילו ארצות השפלה הבורגונדיות ופראנש-קונטה סופחו בסופו של דבר בידי בית הבסבורג.
דוכסות בורגונדי הצליחה מאוד על פני תקופה של כמאה שנה בהקמת מדינה חזקה בשטח באירופה שבין הקיסרות הרומית הקדושה וצרפת.
שטחיה כללו חוץ מהדוכסות ומחוז פראנש-קונטה גם שטחים בפלנדריה, ברבנט ולוקסמבורג.
הדוכסות ניסתה לבסס את כוחה במרכז אירופה במנותק מצרפת.
שארל הראשון ניסה לאחד את שטחי הדוכסות הצפוניים שבארצות השפלה והדרומיים שבאזור האלפים.
הדוכסות כבר הייתה מסוכסכת עם מלכי צרפת עקב תמיכתה באנגליה במלחמת מאה השנים.
בתחילת שנת 1469 זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג העביר את נחלותיו באלזס לשארל הראשון כדי שדוכסות בורגונדיה תתמוך בו במלחמתו מול הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
למרות העברת הנחלות לידי שארל הוא סירב לתקוף את הקונפדרציה השווייצרית.
ב-1473 דוכסות בורגנדי בהנהגתו של שארל הראשון תקפה את האימפריה הרומית הקדושה בכך ששמה במצור את העיר נייס, במקביל הטיל שארל הראשון אמברגו מסחרי על הערים בזל, שטרסבורג ומילכאוזן שתמכו בקונפדרציה השווייצרית.
לאחר שהמצור על נייס נכשל הערים הלורניות פנו לקונפדרציה השווייצרית בבקשת עזרה צבאית ופרידריך השלישי, אילץ את סיגיסמונד דוכס אוסטריה לבטל את הברית עם דוכסות בורגונדי.
באותה שנה בית הבסבורג כרת ברית שלום עם הקונפדרציה השווייצרית וברית צבאית נגד דוכסות בורגונדי.
סיגיסמונד דרש חזרה את נחלותיו באלזס אך שארל סירב, וצבאו בפיקודו של פטר פון גגנבאך כבשו במהירות את המבצרים באלזס.
בתגובה צבאות הקונפדרציה השווייצרית הישנה פרצו לפראנש-קונטה ובנובמבר 1474 ניצחו בקרב אריקור.
ב-1475 צבאות ברן שבקונפדרציה השווייצרית כבשו את שטחיו של דוכס סבויה שהיה בן ברית של שארל הראשון.
באותה שנה בתמיכת חבל ברן בעיר וואל פרץ מרד מול צבא סבוייזק בו ניצחו בקרב בפלנטה ושחררו את וולה התחתונה.
בתחילת שנת 1476 השווייצרים כבשו את ארמון הסבויה גראן סון אבל צבאותיו של שארל הראשון הטילו מצור על הארמון, מגיני גראן סון נכנעו ונרצחו באכזריות על ידי הבורגונדים.
צבאות השווייצרים נלחמו נגד שארל הראשון וניצחו בקרב על הגראן סון, שארל הראשון ברח משדה הקרב ועזב את כל המשאבים והארטילריה של צבאו.
הבורגונדים גייסו במהרה צבא חדש אך לאחר שהטילו מצור על מורטן (קרב מורטן), שמגיניה הונהגו על ידי אדריאן פון בובנברג, נחלו תבוסה לאחר הגעת התגבורת מהקונפדרציה השווייצרית.
לאחר מכן נחלו שוב הבורגונדים תבוסה בקרב על ננסי ב-1477 שבסופו נהרג שארל הראשון.
עם מות שארל הראשון בקרב על ננסי נקטעה שושלת הדוכסים של בורגונדי.
מהשושלת נשארה רק בתו היחידה של שארל הראשון, מארי, דוכסית בורגונדיה, שהייתה נשואה למקסימילאן מבית הבסבורג, בנו של פרידריך השלישי, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה.
בין בית הבסבורג למלכי צרפת התעוררה מלחמה על הירושה של הדוכסות הבורגונדית.
בסופו של דבר שטחה של בורגונדיה חולק: בית הבסבורג קיבל את ארצות השפלה הבורגונדיות ולוקסמבורג, ומלכות צרפת קיבלה את דוכסות בורגונדיה עצמה, את פראנש-קונטה ואת פיקארדי.
ב-1494 על פי הסכם סן ליסה פראנש-קונטה גם הוא הועבר לשליטתו של בית הבסבורג על תמיכתם במסעו של שארל השמיני, מלך צרפת לאיטליה.
חיסולה של בורגונדיה וסיפוח שטחיה לצרפת ולאוסטריה חיזק את שתי הממלכות.
בצרפת, היא אפשרה לשארל השמיני לאחד את כל צרפת תחת שלטונו ולהפוך את צרפת לאחת המעצמות החזקות במערב אירופה.
באוסטריה, סיפוחם של שטחי ארצות השפלה הבורגונדיות לוקסמבורג ופראנש-קונטה לאוסטריה היה הצעד הראשון בהפיכתה של אוסטריה למעצמה חזקה ובעלת לאומים שונים.
במקביל, ניצחון השווייצרים על בורגונדיה, שהייתה בין המדינות החזקות ביותר באירופה באותה עת, העלה את מעמדה הצבאי של שווייצריה ויצר לצבא השווייצרי מוניטין של צבא בלתי מנוצח כמעט.
לאחר תקופת מלחמת השווייצרים בבורגונדים שכירי החרב השווייצרים החלו לשרת ברבות ממדינות אירופה.
המלחמה שתשים קץ למלחמה או גם המלחמה שתשים קץ לכל המלחמות היה ביטוי שתיאר את מלחמת העולם הראשונה.
במקור היה זה ביטוי אידיאליסטי, אך כיום משתמשים בו בצורה מזלזלת.
במהלך אוגוסט 1914, מייד לאחר שפרצה המלחמה, פרסם הסופר והפרשן החברתי הבריטי הרברט ג'ורג' ולס מספר מאמרים בעיתוני לונדון שהופיעו אחר כך בספר שכותרתו "המלחמה שתשים קץ למלחמה".
ולס האשים את מעצמות המרכז באחריות לפריצת המלחמה, וטען שרק הנחלת תבוסה למיליטריזם הגרמני יוכל להביא סוף למלחמה.
ולס השתמש בביטוי הקצר יותר, "המלחמה שתשים קץ למלחמה", במאמר "בשנה הרביעית" (1918), שבו ציין כי הביטוי "נכנס למחזור" במחצית השנייה של 1914. למעשה הפך הביטוי לאחת מאמרות הכנף הנפוצות ביותר של המלחמה.
שנים אחר-כך הפך הביטוי להיות מיוחס לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אף שווילסון השתמש בו פעם אחת בלבד.
יחד עם האמרה "להפוך את העולם לבטוח עבור דמוקרטיה", הוא גילם את האמונה של וילסון שכניסת אמריקה למלחמה הייתה הכרחית על מנת לשמר את חירות האדם.
אפילו במהלך מלחמת העולם הראשונה נתקל הביטוי בסקפטיות מסוימת.
נטען כאילו דייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אמר "מלחמה זו, כמו המלחמה הבאה, היא מלחמה שתשים קץ למלחמה".
ככל שהתבהר שהמלחמה לא הצליחה לשים קץ לכל המלחמות, קיבל הביטוי גוון ציני יותר.
הפילדמרשל לעתיד ארצ'יבלד וייוול אמר במרירות על ועידת השלום בפריז ש"לאחר 'המלחמה שתשים קץ למלחמה', נראה שהם הצליחו לא רע בפריז לעשות 'שלום שישים קץ לשלום'".
ולס עצמו השתמש בביטוי באופן אירוני ברומן The Bulpington of Blup (1932).
וולטר ליפמן כתב בניוזוויק ב-1967, "האשליה היא שכל מלחמה שבה אנו לוחמים היא מלחמה שתשים קץ למלחמה", בעוד שריצ'רד ניקסון בנאום ה"רוב הדומם" (Silent Majority), אמר "איני אומר לכם שהמלחמה בווייטנאם היא מלחמה שתשים קץ למלחמות".
המלחמות האיליריות היו סדרת מלחמות בשנים 229–168 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית לממלכת איליריה.
במלחמה האילירית הראשונה, שנמשכה מ-229 לפנה"ס עד 228 לפנה"ס, עלתה דאגתה של רומא בנוגע לנתיבי הסחר שלאורך הים האדריאטי, בשל התעצמותה של ממלכת ארדיאיי (Ardiaei) עם עליית המלכה טאוטה לכס השלטון, שהוציאה להורג את נציג רומא באיליריה קרונקניוס ותקפה ספינות מסחר של סוחרים איטלקיים שבחסותה של רומא.
מפאת כל אלה שלח הסנאט הרומי את הקונסולים לוקיוס פוסטומיוס אלבינוס וגניאוס פולוויוס קנטומליוס בראש הצבא לאיליריה, רומא גירשה את כוחותיה של טאוטה מהערים היווניות אפולוניה, קורקירה, אפידאמנוס, פארוס ואחרות ומינו את דמטריוס מפארוס למושל על ערים אלו, ובנוסף סיפחו חלקים מאיליריה לרומא.
עם טאוטה רומא הגיעה להסכם שלא תשוט בימים רומיים ויוונים ותיסוג מרוב חבלי איליריה.
המלחמה האילירית השנייה נמשכה מ-220 לפנה"ס עד 219 לפנה"ס.
לאחר מכן החליטו להתפצל, סקרדילאידאס עם ארבעים ספינות עצר בנפפקטוס וסייע שם לאיטולים לתכנן את הפלישה לאכאיה.
ב-171 לפנה"ס, גנטיוס מלך איליריה היה בברית עם הרומאים נגד המקדונים.
אבל בשנת 169 לפנה"ס הוא ערק וכרת ברית עם פרסאוס מלך מוקדון.
במהלך המלחמה האילירית השלישית, בשנת 168 לפנה"ס, הוא עצר שני לגיונים רומיים והרס את הערים אפולוניה ודיראכיון, שהיו בברית עם רומא.
הוא הובס בסקודרה על ידי כוח רומי תחת גאלוס לוקיוס אנטוניוס, וב-167 הובא לרומא כשבוי להשתתף בחגיגות הניצחון לגאלוס.
המלחמה על השלום הוא סרט תיעודי ישראלי, שנעשה בעקבות מלחמת ששת הימים ובהשפעת תחושת האופוריה שהשרה ניצחונה של ישראל במלחמה.
מתאפיין בעמדה אנטי-מלחמתית, ולכן קיבל ביקורת.
שחקן תפקיד ז'ו דסאן - קלוד דופין -
המלחמות הסאמניטיות הן סדרה של שלוש מלחמות בין הרפובליקה הרומית לבין ברית העמים הסאמניטיים, שגרו באזור הרי האפנינים, ממזרח ומדרום לרומא.
המלחמה הסאמניטית הראשונה התרחשה בשנים 343–341 לפנה"ס כתוצאה של התערבות של רומא לטובת ערי קמפניה נגד התקפות סאמניטיות.
המלחמה השנייה, בשנים 326–304 לפנה"ס, התרחשה בשל התערבות של רומא במדיניות של נאפולי, והתפתחה לתחרות על השליטה בדרום חצי-האי האיטלקי.
המלחמה התאפיינה בהצלחות סאמניטיות בתחילתה, אך הסתיימה בניצחון רומי מוחץ בקרב בּוֹביאנום, ובשנת 304 לפנה"ס נחתם הסכם שלום.
המלחמה השלישית, בשנים 298–290 לפנה"ס, הייתה המלחמה האחרונה בה התייצב מול רומא עם איטלקי שווה כוחות, הפעם תוך שיתוף פעולה עם כוחות אטרוסקים וגאלים.
עם פלישתו של פירוס מלך אפירוס לדרום איטליה, ניסו הסאמינטים את כוחם נגד רומא, שוב לשווא.
לאורך העימות כולו גילו הסאמניטים אומץ רב ושיתפו פעולה לא פעם עם אויביה האחרים של רומא.
בעקבות ניצחונה הגורף בעימות, הפכה רומא למעצמה היחידה בחצי האי האפניני.
העמים הסאמניטים מנו ארבעה שבטים: הקַריקינים (Carricini) בצפון, הקאודינים (Caudini) במערב, ההירפּינים (Hirpini) בדרום והפֵּנטרים (Pentri) במרכז.
המסגרת המדינית שקיימו הסאמניטים היוותה כוח-נגד לעוצמה הפוליטית והצבאית של רומא עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס.
הרקע לעימות הוא התרחבותה של רומא דרומה עד הנהר לירי, שנקבע כגבול בין לאטיום לקמפניה.
קמפניה הייתה אזור חקלאי עשיר בחצי האי האפניני מדרום לרומא, שהיו בו גם נמלים מצוינים, ולפיכך הוא משך לאורך הדורות מתיישבים וכובשים, ובראשם היוונים והאטרוסקים.
עם הזמן התמזגו הפולשים עם אוכלוסיית המקום, ויצרו תערובת תרבותית ייחודית.
עד אמצע המאה הרביעית לפנה"ס נוספו גם הסאמניטים לתערובת.
לפי דיודורוס וליוויוס, בשנת 354 לפנה"ס נחתם הסכם בין רומא לסאמניטים.
רוב סעיפי ההסכם לא שרדו עם הזמן.
עם זאת, ההסכם הביא לחלוקת אזורי התפשטות, שלפיה היה נהר לירי קו הגבול בין האזורים השייכים לרומא והאזורים ששייכים לסאמניטים.
מצד אחר בא ההסכם להגן על שני העמים מפני פלישות עתידיות מצד העמים הגאלים שבצפון חצי-האי, אך כמו במקרים אחרים בדברי-ימי רומא, הוא לא מנע התנגשות עתידית.
התנגשות זו אירעה לראשונה בצפון קמפניה.
המלחמה הסאמניטית הראשונה (343–341 לפנה"ס)
המקור היחיד שהשתמר ומתאר את השתלשלות המלחמה במלואה הוא כתביו של ליוויוס, אף שעדויות לגבי חלק מהאירועים הנקודתיים שהוא מתאר נמצאו גם במקורות אחרים.
היסטוריונים מסכימים שליוויוס מתאר אירוע היסטורי שאכן קרה, אך הם חלוקים ביניהם לגבי מידת המהימנות של הנרטיב בכללו.
ליוויוס מתייחס למלחמה כקו פרשת מים ביחסי החוץ של רומא וכנקודת ההתחלה של התרחבותה לכלל חצי-האי האפניני.
רומא נגררה לעימות כמעט בעל-כורחה, ולא מתוך אינטרס, כדי להגן על קפואה מפני התוקפנות של הסאמניטים.
הסנאטורים ברומא, לפי ליוויוס, היו חלוקים ביניהם בשאלה אם להתערב במלחמה באופן שיפר את ההסכמים הקודמים עם הסאמניטים, אך בסופו של יום הם צידדו בהתערבות מתוך רצון להגן על החלש.
באופן זה, הנרטיב של ליוויוס מציג את רומא ככוח מוסרי והוגן שזכה בהתרחבות הטריטוריילית במלחמה צודקת.
בנוסף, היסטוריונים העירו על הדמיון בין הנרטיב של ליוויוס לגבי השיקולים שהביאו את רומא למלחמה לבין זה של תוקידידס לגבי תחילת המלחמה הפלופונסית.
בנרטיב של תוקידידס, האתונאים פתחו במלחמה נגד קורינתוס, חברת הליגה הפלופונסית בראשות ספרטה, כדי לעזור לקורקירה העצמאית.
הם עשו זאת לאחר דיון באספה באתונה, שבמהלכו נאמו אנשי המשלחת מקורקירה, במטרה לשכנע את האתונאים לעמוד לצדם.
בין השאר, נציגי קורקירה טענו שהצטרפותם לברית בראשות אתונה והתערבות אתונה לטובתם לא יגרמו להפרת הסכם השלום עם ספרטה.
בנרטיב של ליוויוס, קפואה מחליפה את קורקירה, רומא מחליפה את אתונה והסאמניטים מחליפים את הקורינתים ואת כוחות הליגה הפלופונסית.
השגריר הקמפני מגיע לסנאט הרומי ונואם, כפי שעשה נציג קורקירה.
כמו האתונאים בנרטיב של תוקידידס, הרומאים מודאגים מהפרה של הסכם שלום קודם.
שינוי זה מאפשר לליוויוס להציג את הרומאים באור חיובי ולהתמודד עם שאלות כבדות משקל לגבי הפרת הסכם השלום.
הדמיון בין הנרטיבים מחזק את העמדה שיש לבחון את ההיסטוריוגרפיה של ליוויוס באופן ביקורתי.
הרקע ומהלך המלחמה לפי ליוויוס
לפי ליוויוס, בשנת 343 לפנה"ס פתחו הסאמניטים בניסיון התרחבות מערבה, ותקפו את הסידיקינים האוסקים שישבו באזור.
הסידיקינים פנו בבקשת עזרה לקפואה, עיר המדינה החשובה בקמפניה באותה תקופה.
הסאמניטים זכו בעימות בניצחון גדול, התקדמו דרומה לתוך קמפניה, הביסו כוחות נוספים ואף הטילו מצור על קפואה.
בתגובה פנו הקמפנים לרומאים וביקשו את עזרתם.
הדעה ברומא הייתה חלוקה ביחס לבקשה זו.
מחד היו הסאמניטים בעלי-ברית בעשׂור האחרון, ומאידך עלה החשש מהתרחבותם במישור החוף הפורה של קמפניה.
על אף שהסנאטורים ברומא מכירים בצדקתם של הסאמניטים ובחשיבות האסטרטגית של קמפניה, הם מסרבים לבקשה של הקמפנים, משום שהתערבות לצידם תפגע בהסכם בינם לבין הסאמניטים ותהווה, בשל כך, גם פגיעה באלים.
בתגובה, אומר ראש המשלחת הקמפנית, שאם מסרבים הרומאים להגן על קפואה בשם הצדק, הם יהיו מוכנים לפחות להגן על עצמם – קפואה ואנשיה יכנעו לרומא ויעבירו את העיר לריבונותה.
סיפור זה, לגבי כניעתה מרצון של קפואה אינו אמין בעיני חלק מההיסטוריונים, אך אחרים טענו שפעולות כאלה היו חלק רגיל בדיפלומטיה של התקופה.
לפי ליוויוס, נרגשים מתחינותיהם ומכניעתם מרצון של אנשי קפואה, החליטו הרומאים לקחת חסות על קפואה, שכעת הייתה רכוש של רומא עצמה.
הם שלחו משלחת שתגולל בפני הסאמניטים את השתלשלות העניינים ותפציר בפניהם לא לפגוע בקפואה.
עם זאת, הסמאניטים הזועמים הגיבו להפצרות בביטול וזלזול והורו מייד לאנשי צבאם לפשוט על קמפניה.
כשהחדשות על התנהגות הסמאנטים הגיעו לרומא, פעלו אנשי הסנאט ברומא על פי החוק הנהוג.
הם שלחו כוהנים (פטיאלים) כדי לדרוש מהסמאנטים לתקן את טעותם, ומשלא נענו הם הכריזו מלחמה.
בשנת 343 לפנה"ס הנהיגו שני קונסולים, מרקוס ולריוס וקורנליוס קוסוס את הצבא נגד הסאמיניטים.
ולריוס נשלח לקמפניה, בעוד קורנליוס קוסוס פלש לסאמניום.
לפי ליוויוס, שני הקונסולים הביאו לרומא ניצחון בשלושה קרבות מרכזיים.
ולריוס התקדם דרומה לתוך קמפניה ולבסוף הגיע למרגלות הר גאורוס, שם נערך הקרב הראשון, שמכונה על שמו "קרב הר גאורוס".
הקרב הקשה נמשך עד רדת הלילה, ובסופו יד הרומאים הייתה על העליונה.
הסאמניטים נסוגו משׂדה הקרב, והמצור על קפואה הוסר.
הקרב השני התרחש כשקורנליוס קוסוס הוביל את צבאו אל מעבר לגבול סאמניום וצעד למלכודת שטמנו לו הסאמניטים בעמק צר.
הוא ניצל מאסון על ידי דקיוס מוּס, טריבון צבאי, שהוביל חלק מהצבא אל פסגה גבוהה המשקיפה על העמק והעסיק משם את הצבא הסאמנטי.
הצבא הראשי נמלט מהמלכודת, והכוח של דקיוס חמק במהלך הלילה.
למחרת, ספגו הסאמניטים תבוסה נוספת.
היסטוריונים מודרניים הטילו ספק במהימנות הדיווח של ליוויוס על קרב זה.
נראה שתיאור מעשה הגבורה של דקיוס מוס נועד להעצים את המוניטין של הטריבון, שלאחר מכן הקריב את עצמו במלחמה הלטינית.
ליוויוס תיאר את גבורתו בדומה למקרה גבורה אחר, שלפי קאטו הזקן קרה במלחמה הפונית הראשונה בשנת 258 לפנה"ס, ותיאור הכניסה למלכודת של הכוחות הרומאים לקוח מתקרית במלחמה הסאמניטית השנייה בשנת 321 לפנה"ס.
בכל מקרה, על פי ליוויוס, לאחר הקרב השני, הסאמניטים העמידו צבא חדש והטילו מצור על העיר סואסולה בקמפניה, שם נערך הקרב השלישי.
ולריוס התקדם לעבר העיר, בעוד הסאמניטים שלחו את חיילים לחפש מזון.
כשוולריוס הגיע הוא מצא את המחנה הסאמניטי בלתי-מוגן ותפס אותו בקלות.
על אף ניצחונם המוחץ לא הזדרזו הרומאים לנצלו להישׂגים מרחיקי לכת.
התעבורה מרומא לקמפניה היוותה אתגר לא קל, משום שעברה בתחומם של העמים הלטינים והווֹלסקים, שעמדו באותה עת בעימות עם רומא, וכן דרך הביצות הפּוֹמפּטיניות, שהקשו על מעבר כוחות צבא והיוו מפגע בריאותי.
לפיכך חידשו את ההבנה מההסכם של 354, שלפיה הנהר ליריס יהווה גבול בין שני אזורי ההשפעה, ואף נעתרו לבקשת הסאמניטים להמשיך ולהחזיק בזכות לנהל מלחמה נגד הסידיקינים.
בתמורה דרשו הרומאים שיפוי על הוצאות הצבא במשך שנה אחת, וזכו להכרה סאמניטית בצפון קמפניה כאזור השפעה רומית.
בשנת 341 לפנה"ס הוסכם אפוא שהמלחמה תמה, וההסכם של 354 לפנה"ס חודש.
ההסכם שינה את מאזן הכוחות בין שני העמים החזקים באיטליה לטובת רומא, שצבאה והאמצעים הכלכליים שעמדו לרשותה הפכו עתה למאיימים עוד יותר.
הקמפנים מצדם לא הסכימו להיות קורבנות ההסכם, ולכן שיתפו פעולה עם הלטינים, הוולסקים והאָאוּרוּנקים במלחמה נגד הרומאים והסאמניטים שפרצה ב-340 לפנה"ס.
גם מלחמה זו הסתיימה בניצחון רומי.
הקמפנים, האאורונקים והוולסקים חויבו לשרת בצבא הרומי, ורק הותר להם לשמור על עצמאות בענייניהם הפנימיים.
רומא התעצמה עוד יותר בזכות השטח הגדול והפורה עליו השתלטה בין לאטיום הישנה לבין קמפניה.
המלחמה הסאמניטית השנייה (326–304 לפנה"ס)
כשני עשׂורים לאחר ההסכם של 341 שוב החלו רומא וסאמניום להתנגש זו בזו, הפעם מעמדת שני העמים החזקים ביותר באיטליה.
הסאמניטים מרובי האוכלוסין ביקשו מקום נרחב יותר מאדמת ההר, והרומאים, המפותחים כלכלית ועתירי הניצחונות הקודמים, ביקשו להתפשט לשטחים ולקבוע הישׂגים חדשים בחוץ.
שני העמים חיפשו יתרונות אחד על חשבון השני, מה שעורר מתחים וחיכוכים רבים, שהביאו לפרוץ המלחמה השנייה.
נקודת התנגשות אחת הייתה בקמפניה.
בשנת 334 לפנה"ס ייסדה רומא קולוניה לטינית בקאלֶס, בכוונה לחסום את גישת הסאמניטים מאזור הסידיקינים בדרום.
בשנת 328 ייסדו הרומאים קולוניה לטינית נוספת בפרגלאי , ממזרח לליריס, אזור שלפי ההסכם של 341 היה בתחום ההשפעה הסאמניטי.
אחרי מותו של המלך אלכסנדר הראשון מאפירוס , שהתערב מדינית וצבאית בדרום איטליה, הייתה לסאמיניטים ההזדמנות לתמוך בגורמים הפרו–סאמניטיים בנאפולי ולהכניס אליה חיילים.
לפיכך פנו גורמים אנטי-סאמניטים בנאפולי לרומאים בבקשת עזרה, בקשה שנענתה ברומא בחיוב, והיוותה גורם מזרז נוסף לקראת המלחמה.
חמש השנים הראשונות של המלחמה כללו פעולות מלחמתיות קלות ללא פשיטות לגבול האחר.
ב-327 לפנה"ס העמיד הפוליטיקאי הרומאי קוואנטיוס בובליליוס את צבאו בין פליאופוליס לניאפוליס כדי לחצוץ ביניהם.
בשנת 326 לפנה"ס, שני אנשים מובילים בנאפולי, שלא היו מרוצים מהתנהגותם הגסה של החיילים הסאמניטים בעיר, אפשרו לרומאים להשתלט על העיר וקראו לחידוש הידידות עם רומא.
בשנת 325 לפנה"ס הרס הקונסול דסימוס יוניוס ברוטוס סקייבה את אדמתם, הכריח אותם לקרב נמרץ והשתלט על הערים קותינה וסינגיליה.
בשנת 324 לפנה"ס תבעו הסאמניסטים שלום והדיקטטור נסוג מסמניום.
עם זאת, דחו הסאמינטים את תנאי השלום של רומא והסכימו רק לשנה אחת של הפסקת אש.
הקונסולים של שנת 323 לפנה"ס נלחמו בשתי החזיתות, עם ג'סולפיצ'יוס לונגוס שנסע לסאניום ולקווינטוס אמיליאוס קריטנוס לאפוליה.
לא היו קרבות, אבל שטחים הוטלו בשתי החזיתות.
בשנת 322 לפנה"ס היו שמועות כי הסאמניטים שכרו שכירי חרב וקורנליוס קוסוס מונה לדיקטטור.
הסאמניטים תקפו את המחנה בסאניום, שהיה עליו לעזוב.
קרב אכזרי בא בעקבותיו, ובסופו של דבר נותבו סאמינטים.
הסאמינטים הציעו להיכנע, אך נדחו על ידי רומא.
האזור שמכריע את המלחמה והעיקרי הוא עמק הליריס, מי ששולט בו יכול לפגוע ישירות באחר.
בשנת 321 לפנה"ס, ניסו שני הקונסולים הרומאים וטריוס קאלוויניוס וספוריוס פוסטומיוס אלבינוס לפלוש לסאמניום דרך קמפניה.
הם נלכדו במערב סאמניטי ונאלצו להיכנע.
המפקדים הרומאים חתמו על הסכם והתחייבו לפיו למסור את כלי נשקם, לסגת מכל הטריטוריות הסאמניטיות, לוותר על הקולוניות הלטיניות שנוסדו, למסור 600 פרשים כבני ערובה ולהמשיך לפעול לפי הסכם 341 לפנה"ס ולמשך חמש שנים נפסקו פעולות האיבה.
המלחמה פונה לניצחון סאמניטי אחרי העימותים הראשונים ואין ספק שההסכם הוא בושה גדולה ולא מקובל על הרומאים.
הרומאים מנצלים את הזמן וחותמים על הסכמים עם ערים אפוליות והכניעו את הווסטינים שפתחה להם דרך ממרכז איטליה לחוף האדריאטי ולאפוליה.
מתיישבים רומיים נשלחו לעמק הליריס ועוד הישג נוסף הוא שרומא העבירה לצדה את נולה, נוקריה ופומפיי שהעצם השתלטה על רוב קאמפאניה.
בשנת 316 לפנה"ס הוולסקים פרצו מרד בבסאטריקום ולוקה, בזמן זה הרומאים ניסו להרגיע את המצב אבל הסאמניטים תומכים במורדים.
רומא שלחה צבא לאפוליה, קאמפאניה ולעמק הליריס.
אבל שצבא הסאמניטי מתקדם ללאטיום, והביס צבא רומי שהתייצב בלאיטולאי והרסו אדמת לאטיום, חלק מעמק הליריס, קאפואה וערים נוספות בקאמפאניה.
הסאנטים הגיעו לשיא הצלחתם ב-315 לפנה"ס.
בשנת 315 לפנה"ס הדיקטטור קוואנטוס פאדיוסוס מקסימוס רוליוסנוס קיבל את הפיקוד על כוחות חדשים, תקף את הסאמניטים שהטרידו את המחנה הרומי.
הוא הרג את מפקד הסמניט ונהרג בעצמו.
הסמניטים עזבו והמשיכו לתפוס את פליסטיקה.
הרומאים העבירו את כוחותיהם באפוליה ובסאניום כדי לטפל בסורה, מושבה רומית בלטיום, ליד הגבול עם סמניום, שערק לסאמניטים והרג את המתיישבים הרומיים.
הצבא הרו שם, אבל שמע שמעני, קיטיוס אווליוס, מת על ידי הגאוס פאביוס.
הוא הוחלף על ידי גאיוס פאביוס, שהביא צבא חדש ונאמר לו להסתיר אותו.
קוינטוס פאביוס הזמין קרב בלי לספר לחייליו על הצבא החדש וזייף את שריפת המחנה שלהם כדי לחזק את נחישותם.
החיילים זרקו את האויב למבוכה וקווינטוס אוליוס הצטרף למתקפה.
בשנת 314 לפנה"ס לקחו הקונסולים החדשים, מרקוס פואטליוס וגאיוס סולפיצ'יוס, חיילים חדשים לסורה.
הרומאים הצליחו להביס צבא סאמניטי ליד טאראקינה ועוד זכו באפוליה וייסדו קולוניה רומית בלוקריה.
הרומאים מייסדים עוד קולוניות נוספות ומחזירים שלטון מלא על עמק הליריס.
קאפואה ועוד ערים צורפו מחדש לצד הרומי.
שני הקונסולים המשיכו לצוד את בוביאנום, בירת הפטריאנים, הגדולה מבין ארבעת השבטים הסאמניטיים, וחנתה שם.
בשנת 313 לפנה"ס הם הוחלפו על ידי הרודן גאיוס הסאמניטים לקחו את פרגלה, ופוטליוס עבר לשוב אליו, אבל הסמניטים עזבו בלילה.
הוא הניח את חיל המצב ולאחר מכן צעד על נולה (ליד נאפולי) כדי לשחזר אותו.
הוא הצית את הבניינים ליד חומות העיר ולקח את העיר.
מושבות הוקמו באי וולצ'יאן, פונטיה, העיירה הוולסקית של אינטרמנה סוקסינה וסוסה אורונקה.
בשנת 312 לפנה"ס, בזמן שהמלחמה בסאניום הייתה מתפתלת, היו שמועות על התגייסות של האטרוסקים, שחששו יותר מן הסאמניטים.
ולריוס מקסימוס קורבוס היה בסאניום, עמיתו פאבליוס דקיוס מוס, שהיה חולה, מינה את גאיוס סולפיצ'יוס לונגוס כדיקטטור, שהתכונן למלחמה, יתר על כך החל הקנסור אפיוס קלאודיוס לבנות את ויה אפיה, שהבטיחה קשר מהיר יותר בין לאטיום לקאמפאניה ושירתה את רומאב אותו זמן.
בשנת 310 לפנה"ס ערים אטרוסקיות תקפו את הקולוניה סוטריום, הקונסול פאביוס מאקסימוס רוליאנוס מוביל צבא ונצח במלחמה ליד סוטריום.
הקונסול קוינטוס פאביוס מקסימוס רוליאנוס ניגש לסאטריום עם תגבורות והתקבל על ידי כוח עליון של אטרוסקנים שהיו מסודרים לקרב.
שני העמים הגיעו למצב שלא יכולים להילחם יותר ופנו להסכם שלום אחרי מלחמות של שנים.
נחתם ההסכם ב-304. הסאמניטים שמרו על הטריטוריה שלהם והרומאים השיגו שליטה על עמק הליריס, אפוליה וקאמפאניה.
הרומאים הרומאים מקבלים יותר שטח וכבוד בהסכם שהם כבשו יותר שטחים ונצחו יותר מלחמות.
הסאמניטים הרגישו בתבוסה מההסכם שלמרות ההצלחות שלהם הם רק שמרו על הטריטוריה שלהם ללא הישגים ניכרים שזו הייתה סיבה לפרוץ המלחמות הבאות.
המלחמה הסאמיניטית השלישית (298–290 לפנה"ס)
הרומאים והסאמיניטים הסכימו על שלום אחרי המלחמה השנייה ביניהם שהסתיימה בשנת 304 לפנה"ס.
ושניהם התחילו להכנה צבאית שאולי תתחדש המלחמה מנקודת מבט הסאמיניטים.
רומא התחילה להרחיב את מערכת הברית שלהם, מקביל לזה גם הסאמיניטים התחילו לקיים יחסים עם שבטי גאלים ואטרוסקים.
התוכנית של הסאמיניטים למלחמה הבא הייתה לפתוח חזית שנייה נגד רומא.
ותוכנית הפעולה של רומא הייתה לחזק את השליטה שלהם במרכז איטליה.
בשנת 299 לפנה"ס הרומאים הציבו מחנה צבאי ליד נרניה האטרוסקים הכינו את עצמם למלחמה נגד רומא.
למרות זאת הגאלים פלשו לאזור האטרוסקים למנוע לחימה הם הציעו על הגאלים כסף בהתחלה הסכימו ברם הגאלים הציעו על האטרוסקים ברית נגד הרומאים.
הרומאי בשל הברית שהיית נגדם הם עשו ברית עם הפיסנטיס (שבט יווני).
ועוד מעצמה נכנסת לברית עם הגאלים והאוטראסקים הם הסאמיניטים.
בשנת 298 משלחת מלוקאנים לרומא שבקשו להיות תחת חסות של רומא אחרי שהסאמיניטים פלשו לאזור שלהם ונכשלו לעשות ברית.
הרומאי ניסו לעשות שיחות וליגיעו להסכם לגבי הנושא והסאמיניטים לא הסכימו לצאת מלוקאניה והרומאים הכריזו מלחמה נגדם כיוון שהם איימו על ביטחונם וטענה נוספת היא שרומא הכריזה מלחמה בגלל הפחד מהתחזקות של הסאמיניטים.
שנת 298 לפנה"ס קונסול סקיפיו בארבאטוס היא בצפון אטרוריה הוא לחם בקרב וולטרה נגד הסאמיניטים וכבש את האזור והאוטרוסקים נסוגו במהלך הליל.
בארבאטוס ועם כוח של הפליסקים וכבש את האזור כולו עד נהר הטיבר.
וגם כבשו הרבה ערים סאמיניטיות.
והרומאים הצליחו להבטיח את אחיזתם גם בלוקאניה בזכות פעילותיו של בארבאטוס.
בשנת 297 לפנה"ס ערכה הבחירות לקונסול והשמועות על הסאמיניטים והכנתם לצבא שלהם כדי יכנסו למלחמה נגד הרומאים השפיעה על מערכת הבחירות לקונסול שבחרו בפאביוס מאקסימוס הקצין הבכיר ביותר בצבא הרומי שהוא אפילו לא היה מועמד לבחירות ופובליוס גם כקונסול.
ובקרב שהתרחש ליד טיפרנום בין הסאמיניטים והרומאים בהנהגת פאביוס שניצחו על הסאמיניטים.
בשנת 296 לפנה"ס העמידו הרומאים ארבעה מחנות באפוליה, בצפון קאמפניה, בעמק הליריס ובדרום אטרוריה הכוונות של רומא הייתה מעידה על התקפות של הסאמיניטים ובעלי בריתם ממספר חזיתות.
הרומאים נאלצו לפצל את כוחותיהם והשתמשו בקווי תחבורה ארוכים המחנה השני והשלישי בהנהגת הקונסול לוציוס וולומניוס והמחנה הראשון והרבעי בהנהגת הקונסול אפיוס קלאודיוס.
הכוח הסאמיניטי היה בפיקוד של גליוס אגנאטיוס שהעריך כוחות הסאמיניטים נגד הרומאים שהצליחו לפרוץ את קווי הצבא הרומי למרכז איטליה להתחבר עם האטרוסקים והגאליים.
אפיוס קלאודיוס לא האמין יותר בכוחות של החיילים שלו ואפיוס שלקח שלושה ביצורים בסאמיניה שבהן נהרג 3000 חייל וכמעט חצי מהם הפכו שבויים.
הרומאי הרגו 6900 חיל סאמיניטי ואסרו 2120 .
לעומת זאת הפלישה לרומא גרמה להפסד רב הכוחות הרומאים.
ובשל הפשיטה הרומאים חזרו לרומא לשחזר ולערוך את הצבא והסאמניטים הוסיפו עוד כוחות ונשארו סביב קאמפניה.
בשנת 295 לפנה"ס גייסו הרומאים מרבית כוח האדם שלהם יחד עם בעלות הברית שהצליחו להעמיד 100000 חיליים בחזיתות שונות.
פשיטות הסאמיניטיות לקמפאניה והזהירה אותם וגם הסאמניטים בהנהגת גליוס אגנאטיוס התחמשו גם ויתר על זה האטרוסקים גם התחמשו ועזרו לגאליים להתחמש.
הכוחות הרומאים היו תחת הנהגת פאביוס מאקסימוס ודקיוס מוס ולחמו בקרב המכריע ליד סנטיונם נגד הסאמיניטים והגאלים אחרי אירוע שהתרחש האטרוריה שלא הספיקו לזהר את הקונסולים מהתקפה חשאית על כוחות הרומאים ולא השאירו ניצולים להזהיר את הרומאים.
הקרב המכריע התרחש בסנטיונם בין הרומאים ובעלות הברית ובין הגאליים, האטרוסקים והסאמיניטים.
הגאליים עמדו באגף הימין והסאמניטים באגף השמאל עמדו הסאמיניטים ומולם עמד קווינטוס פאביוס שעמד מימין ופובליוס דקיוס משמאל, ולפי ליוויוס אם האטרוסקים והאומברים היו נוכחים, זה היה אסון לרומאים.
כנראה הרומאים חששו מאיום מצדן ומצד הקולוניות שיסדו אותה במרכז.
קווינטוס פאביוס נלחם בהתגוננות כדי להאריך את הקרב למבחן סיבולת ולחכות לאויב לדגל.
פובליוס דקיוס נלחם באגרסיוויות רבה יותר ונתן הורה על תקיפת הפרשים.
היה פעם השנייה הם הגיעו לחיל הרגלים של האויב, אך סבלו מהתקף מרכבות והיו מפוזרים ומופלים.
קו הרגלים של הדסיוס נשבר על ידי המרכבות והרגליים של האויב, פובליוס דקיוס החליט להקדיש את עצמו.
מונח זה התייחס למפקד צבאי המציע תפילה לאלים ופתח את עצמו לתוך קווי האויב, תוך שהוא מקריב את עצמו, כאשר כוחותיו היו במצוקה קשה.
מימין, קוינטוס פאביוס אמר לחיל הפרשים לאגף את האגף הסאניט ולתקוף אותו באגף וההוראה לחילי הרגלים שלו הייתה להתקדם קדימה בלי עצירה.
לאחר מכן הוא קרא את עתודות אחרות.
הסאמיניטים ברחו מעבר לקו הסנונה.
הסנונים יצרו מבנה של טסטודו (צב) - שבו גברים התאימו את המגנים שלהם במבנה קומפקטי המכוסה במגנים בחזית ובגב.
קוינטוס פאביוס לקח את המחנה בסאניטה בסערה וחתך את הגאולים מאחור.
הרומאים איבדו 8,700 גברים ואויבם 20,000. לאחר הקרב, 5,000 סאמיניטים עשו את דרכם הביתה מסנטינום דרך ארץ בילגיני.
המקומיים תקפו אותם והרגו 1,000 איש.
באטרוריה גיניוס פוליוויוס הביס את האטרוסקים.
פרוסיה וקלוסיום איבדו עד 3,000 איש.
קוינטוס פאביוס עזב את צבא פובליוס דקיוס כדי לשמור על אטרוריה ונסע לרומא כדי לחגוג ניצחון.
בשנת 294 לפנה"ס ואחרי הקרב המכריע שהסתיים בניצחון הרומאי הסאמיניטים חתמו ערי אטרוריה על הסכם שלום, מאז יכלו הרומאים לפעול בשיטתיות נגד הסאמיניטים.
הרומאים עם כוחות חדשים נכנסו לשטחי סאמיניום והם לא היו מוכנים הטיב, הסאמיניטים תקפו את הרומאים והרגו רוב החיילים.
הניצחון הקטן נתן מוטיבציה להסאמיניטים.
השמועות הגיעו לרומא והחליט הקונסול בוסטומיוס שהיה עדיין חולה בגלל מחלה לצאת מרומא וללחם בסאמיניטים, הסאמיניטים לא נצלו את היתרון של הניצחון והפסידו עוד פעם על ידי בוסטומיוס.
בשנת 293 לפנה"ס הוטלו כוחות חדשים על פני סמניום.
ארבעים אלף איש נפגשו באקילוניה.
הקונסול ספוריוס קרוויליוס מקסימוס לקח על עצמו לגיונות ותיקים אשר מרקוס אטיליוס עזב אותו בנחל הלירי לעקוב אחרי הסאמיניטים.
הקונסול השני, לוציוס פאפיריוס טיל צבא חדש ונטל את דורוניה בסערה.
שני הקונסולים הלכו למקום שבו הוצבו כוחות סמניט העיקריים להשמדה.
עם חורבן צבאות השומניות החליטו הקונסולים למבצע גדול ולתקוף את הערים הגדולות של הסאמיניטים.
בינתיים, האטרוסקים תקפו את בני בריתם של הרומאים והפלישים לאטרוסקים.
עם חורף ואת השלג יורד, הרומאים נסוג מסאמינטיום.
לוציוס פאפיריוס נסע לרומא לניצחון שלו ואחר כך נסע לקמפניה, וכדי להגן על המקומיים מפני פשיטות סאמניטיות.
ספוריוס קרוויליוס ניגש אל אטרוריה.
הוא תפס את טרוילום ולקח חמישה מבצרים בסערה.
הפליסקאנים נתבעו בשלום ונקנסו בכבדות והעניקו הפסקת אש של שנה אחת.
בשנת 291 לפנה"ס, קינטוס פאביוס מקסימוס גורגס, כמו פרוקונזול, ניצח את פנטרי, שבט סמניט הגדול ביותר.
ובשנת 290 לפנה"ס הצבא הרומי חדר לסאמניום והסאמיניטים היו מובסים וגם הוכנעו, לקחו גם את האדמה שלהם והם נאלצו להיות בעלות ברית של רומא וחויבו להעמיד לרשותה צבא ולא לפגוע בשכונים.
וגם הרומאים פנו לסאבינים שהם גם נכנעו לרומא על ידי הקונסול מטניוס קוריוס.
המלחמה השלישית הייתה המלחמה האחרונה שבה התייצבה עם שווה כוח מול רומא.
הסאמיניטים גילו אומץ רב הם ניסו לשתף פעולה עם גורמים אנטי רומאים, ברם ברוב המקרים לא הצליחו, ובסוף המלחמות התברר שרומא נשארת המעצמה החזקה בחצי האי האפניני.
לגבי השותפים של הסאמיניטים, הם חדשו המלחמה.
הגאליים, שנחשבו לברית הגדולה, חידשו את המלחמה אחרי כמה שנים (284, 283 לפנה"ס), אולם הכוחות הרומאים הביסו את הגאליים בקרב גדול.
אחרי כן הרומאים רדפו אחרי הגורמים האנטי רומאים לעשרות שנים שנים עד שייצבו את שלטונם בחצי האי האפניני.
המלחמה הסאמיניטית הרביעית (280–275 לפנה"ס)
ב-290 לפנה"ס, בסוף שלוש המלחמות הסאמנטיות, הקימה רומא את ההגמוניה שלה על חלקים מאיטליה המרכזית והדרומית, שהובאה באמצעות בריתות עם עמים איטלקים שונים במרכז איטליה.
מדרום לשטח ההשפעה הרומי באיטליה היו מספר מדינות עירוניות שנוסדו על ידי מתיישבים יוונים מן המאה השמינית עד המאה השישית לפני הספירה (בעיקר בחופי קלבריה ובזיליקטה ובדרום מזרח וסיציליה).
טרנטום הייתה העיר היוונית הגדולה והחזקה ביותר באיטליה.
הטרנטינים תקפו צי רומי מול חופי הים שלהם, טובעים כמה ספינותיהם ולוקחים כמה שבויים.
כתוצאה מכך הכריזה רומא מלחמה.
רומא בילתה את ה-280 לפנה"ס, שהביאה להפסקת התסיסה בצפון איטליה, אך תשומת לבה הופנתה גם לדרום הרחוק, על ידי מריבה בין העיר היוונית תורי לבין שבט סמניט.
תורי קרא לעזרתה של רומא, שפעולותיה הימיות באזור עוררו מלחמה עם העיר טרנטום היוונית.
כמו בקונפליקטים קודמים עם עמים איטלקים, זימן טרנטום סיוע צבאי מיוון, וקרא למלך פירוס מאפירוס, אחד הגנרלים המבריקים ביותר של העולם העתיק.
פירוס הגיע לדרום איטליה ב-280 לפנה"ס עם 20 פילים ו-25,000 חיילים מאומנים.
לאחר שהביס את הרומאים בהרקלה ועורר מרד בקרב הסאמניטים, לדברי פלוטארך, אחדים מהם ניצבו לצד הקרטאגים וחלקם קראו לשכירי החרב של ממראטין.
בעוד פירוס עמד בפני התנגדות ומרד, הוא קיבל מכתב מן הטירנים והסאמניטים.
הסאמניטים נדחפו ממקומותיהם הכפריים והתקשו להגן על הערים שלהם והתחננו בפניו שיבוא לעזרתם.
זה נתן לפירוס תירוץ לעזוב את סיציליה, שם הוא איבד שליטה, בלי להיראות כאילו הוא בורח.
הוא הציע תנאי שלום שיגבילו את השלטון הרומי למרכז איטליה.
כאשר הסנאט התלבט, אפיוס קלאודיוס, סנאטור עיוור זקן, עורר את אומץ לבם ושכנע אותם להמשיך בלחימה.
פירוס שוב הביס את הרומאים בשנת 279 לפנה"ס באסקולום.
האבדות שלו בשני הקרבות היו 7,500 (כמעט שליש מכלל כוחו).
כשבירך על ניצחונו, פירוס, על פי פלוטארך, השיב כי אחד כזה יבטל אותו לחלוטין." סוג זה של ניצחון נקרא מאז ניצחון פירי.
פירוס עזב את איטליה וסייע ליוונים של סיציליה נגד קרתגו.
בסופו של דבר הוא חזר לאיטליה והובס על ידי הרומאים ב-275 לפנה"ס ב-Beneventum.
לאחר מכן הוא חזר ליוון, ואילו רומא הניחה התנגדות באיטליה ולקחה את טרנטום עצמה במצור ב-272 לפנה"ס.
רומא הייתה עכשיו המאסטר הבלתי מעורער של איטליה.
הטריטוריה הרומית הייתה חגורה רחבה ברחבי איטליה מרכזית, מים עד ים.
מושבות רגילות היו מפוזרות ברחבי חץ האי.
שאר עמי איטליה נכבלו רומא על ידי שורה של בריתות בין שתי המדינות, המצריכה אותם לספק רומא עם כוחות צבאיים בעת מלחמה.
לפי מפקד האוכלוסין הרומי של 225 לפנה"ס, רומא יכלה לגייס 700,000 חי"ר 70,000 פרשים מאזרחים ובעלי ברית משלה.
כיבוש איטליה הוליד האתוס צבאי חזק בקרב אצולת האזרחים הרומיות, ובלבד רומא עם כוח אדם רב, ואלץ אותו לפתח צבאי, פוליטי, ומוסדות משפטיים ושיטות לכיבוש סופגים עמים זרים.
מלחמת פירוס הוכיחה כי הצבא האזרחי של רומא יכול לנהל מלחמה מוצלחת של תשה נגד שכירי חרב מיומנות של המזרח התיכון.
המלחמה של פויל היא סדרת דרמה בלשית שמתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה.
את הסדרה יצר הסופר והתסריטאי אנתוני הורוביץ, שכתב גם את הסדרה "רציחות במידסומר".
הסדרה הוזמנה על ידי רשת ITV אחרי סיום הסדרה "המפקח מורס" בשנת 2000. באוקטובר 2002 החלו שידורי הסדרה.
סיימון שאפס, מנהל התוכנית של ITV, ביטל את המשכה ב-2007, אבל אחרי תלונות רבות ודרישה של הקהל חידש פיטר פינצ'ם, מחליפו של שאפס, את הפקת הסדרה ששודרה ב-2008 וזכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
ב-12 בינואר 2015 פרסמו ITV שלא יוזמנו פרקים נוספים של הסדרה בשל ההוצאות הגבוהות של ההפקה.
הפרק האחרון של הסדרה שודר ב-18 בינואר 2015.
שש העונות הראשונות של הסדרה התרחשו בתקופת מלחמת העולם השנייה בהייסטינגס שבסאסקס בדרום אנגליה.
בלש סגן-ניצב כריסטופר פויל (מייקל קיצ'ן) מנסה ללכוד פושעים המנצלים את המהומה שנוצרה בעקבות המלחמה.
הוא נעזר בנהגת שלו, סמנתה "סם" סטיוארט (האניסאקל ויקס), וסמל הבילוש פול מילנר (אנתוני האוול).
בעונה השביעית פויל פורש מהמשטרה ועובד עבור MI5, ומנווט בעולם של ריגול והמלחמה הקרה.
פויל הוא אלמן, שקט, שיטתי, נבון ישר והגון.
עם זאת לרוב יריביו ממעיטים בערכו.
החקירות שלו עוסקות בספסרות, בעסקים בשוק השחור, ובמקרי רצח.
לעיתים קרובות פויל מתעמת עם בכירים בצבא או בשירותי המודיעין הבריטים, שהיו מעדיפים שהוא יעסוק בענייניו, אבל הוא נחוש בדעתו להשיג צדק.
בכתבה בעיתון ובראיון שנערך עם אנתוני הורוביץ הוא הסביר שהוא חיפש שם שיזכיר את תחילת שנות הארבעים של המאה העשרים.
הוא חשב על חנות הספרים פוילס בדרך צ'רינג קרוס בלונדון, שהייתה ידועה בזכות מנהגיה המוזרים ובעלת החנות כריסטינה פויל.
כריסטופר היה השם הגברי הקרוב ביותר לכריסטינה.
אחרי מותה של כריסטינה פויל ב-1999, החל לנהל אותה אחיינה, ששמו הוא כריסטופר פויל.
בפרק "Bad Blood" הופיע כריסטופר פויל בתפקיד קמע.
כל פרק הוא סיפור בפני עצמו.
לאורך הסדרה יש כמה קווי עלילה שנמשכים בכמה פרקים.
אחד מהם הוא הקריירה של אנדרו, בנו של פויל (בגילומו של ג'וליאן אובנדן), שהוא טייס קרבי בחיל האוויר המלכותי.
גם יחסיו של פויל עם כמה דמויות בחייו מתוארים בפרקים שונים.
בשידורי ITV הסדרה יחד עם הפרסומות שודרו ברצועת שידור של שעתיים.
בערוץ PBS קיצצו דקות אחדות מהסרטים כדי שיתאימו לרצועת השידור של 90 דקות.
עונה שנת ההתרחשות שמות הפרקיםכותביםעונה ראשונה 2002מאי - אוגוסט 19401 (1) "The German Woman"
4 (4) "Eagle Day" אנתוני הורוביץ
אנתוני הורוביץעונה 2 2003ספטמבר - אוקטובר 19401 (5) "Fifty Ships"
4 (8) "The Funk Hole" אנתוני הורוביץ
אנתוני הורוביץ & מתיו הול
אנתוני הורוביץ & מייקל ראסל
4 (12) "A War of Nerves" אנתוני הורוביץ
2 (14) "Bad Blood"אנתוני הורוביץ
3 (19) "All Clear" אנתוני הורוביץ
3 (22) "The Hide"אנתוני הורוביץ
3 (25) "Sunflower" אנתוני הורוביץ
3 (28) "Elise" אנתוני הורוביץ
בסדרה הוקדשה תשומת לב רבה לדיוק בפרטים ההיסטוריים.
הדרמה מתרחשת לצד האירועים ההיסטוריים של מלחמת העולם השנייה.
אנתוני הורוביץ חשב שכדי לכבד את ותיקי המלחמה חשוב לדייק בפרטים.
בהמשך הסדרה התעניין הורוביץ יותר ב"סיפורי הרצח" מאשר בתיאור ההיסטורי של המלחמה בעורף.
עם זאת מוזיאון המלחמה האימפריאלי צוין כגוף מייעץ במספר פרקים.
יוצרי הסדרה טרחו מאוד בעיצוב הסט, האביזרים והתלבושות.
ב-2002 הייתה הסדרה "המלחמה של פויל" מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית עיצוב ההפקה.
ב-2003 הייתה הסדרה מועמדת לפרס בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.