tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחסה עוקבת אחר סיפורו של מיקי בוליטר, לאחר שמותו של אביו מוביל אותו לפצוח בחיים חדשים בפרוורי ניו ג'רזי.
כשתלמידה חדשה אחרת נעלמת, מיקי מוצא את עצמו מסתבך ברשת של סודות.
יחד עם שני חברים חדשים, כף ואימה, הם חושפים מחתרת אפלה שעשויה להכיל את התשובות לעשרות שנים של היעלמויות.
מיקי בוליטר – (ג'יידן מייקל) – תלמיד תיכון שנאלץ לנווט את חייו החדשים עם אמא בגמילה, אב מת, דודה מעצבנת ובית ספר חדש בניו ג'רזי.
שירה בוליטר (קונסטנס צימר) – דודתו של מיקי, בעיצומם של גירושים קשים.
חזרה לניו ג'רזי כדי לטפל באחיין שלה, שלא רוצה שום קשר איתה בגלל קרע משפחתי.
ארתור ז'אן "כף" שפינדל ג'וניור (אדריאן גרינסמית') – בנו של אב הבית שהפוך במהרה לאחד מחבריו הקרובים והנאמנים ביותר של מיקי.
אמה "אמה" ווינסלו (אבי קוריגן) – תלמידה דחויה בבית הספר, אך נהפכת להיות חברתם של מיקי וכף.
רייצ'ל קלדוול (סייג לינדר) – הקפטן המפחידה והפופולרית של קבוצתה עידוד של "קאסלטון היי" עם סוד אפל
גברת מרתה פרידמן – (דידי קון) – מורה להיסטוריה ב"קאסלטון היי".
טרוי טיילור (בריאן אלטמוס) – האקס של רייצ'ל והחבר הכי טוב של באק רנה.
אלן(Allen) בוליטר (פיטר ריגרט) – סבא של מיקי,
אלן(Ellen) בוליטר (אדריאן ברבו) – סבתא של מיקי
בראד בוליטר (קריסטופר פולאה) – אביו של מיקי, מת בתאונת דרכים בתחילת הסדרה.
קיטי בוליטר (נרקי רגינה) – אמו של מיקי, מטופלת במרכז בריאות נפש מאז התאונה.
באק רנה (אנטוניו סיפריאנו) – חברו הטוב של טרוי.
וויטני רנה (אלכסה מרקה) – אחותו התאומה של באק, ומושא האהב של אמה.
אשלי קנט (סמנתה בוגליארו) – סטודנטית חדשה בתיכון עם סוד אפל.
אליזבת "ליזי"/"אשת העטלף" סובק (טובה פלדשו) – אישה מתבודדת אשר נותנת למיקי מידע שגורם לו לחוסר נחת.
ב-19 באפריל 2021, דווח כי אולפני אמזון הזמינו פרק פיילוט המבוסס על הרומן הרלן קובן מחסה, הראשון בטרילוגיית מיקי בוליטר, וכי MGM רכשה את הזכויות על כל ספרי הסדרה.
ב-23 בספטמבר 2021, הוכרז כי ג'דן מייקל לוהק לתפקיד הראשי.
ב-5 באוקטובר 2021, פורסם שקונסטנס צימר הצטרפה לצוות השחקנים בתור שירה בוליטר, דודתו של מיקי.
ב-27 באוקטובר 2021, הוכרז כי אדריאן גרינסמית', אבי קוריגן וסיג' לינדר נוספו לצוות השחקנים.
פרק הפיילוט נכתב על ידי הרלן קובן ושרלוט קובן ובוים על ידי פטרישיה קרדוסו.
הצילומים התקיימו בניו ג'רזי בסוף 2021.
ב-15 במרץ 2022, הוכרז כי אולפני אמזון הזמינו את הסדרה, בהפקת MGM International Television Productions.
הסדרה צולמה בעיקר בקרני, ניו ג'רזי, בקיץ ובסתיו 2022. הרלן קובן ואלן מקדונלד הם שותפים לכתיבה ומפיקים בפועל, והסדרה מופקת גם על ידי אדוארד אורנלס, אריק ברמק ופטרישיה קרדוסו, עם שרלוט קובן כמפיקה.
ב-21 בנובמבר 2023 דווח כי הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
מחסום ד'אנפר הם זוג בניינים היסטוריים הנמצאים בכיכר ד'אנפר-רושרו ב בדרום פריז ששימשו כשער ונקודת מכס בחומת פריז השישית החל מהמאה ה-18.
עם התרחבות העיר הורחבו גבולותיה ומבנים, כמו מחסום ד'אנפר, שהיו חלק מחומות שהקיפו את העיר המצומצמת, שינו את יעודם.
כיום משמש אחד הבניינים (המזרחי) כשער הכניסה ל ואילו הבניין השני (המערבי) משמש כאכסניה למוזיאון שחרור פריז.
פריז הוקמה בתקופת האימפריה הרומית כעיר מבוצרת המוקפת חומה.
לאורך השנים גדלה העיר ומדי תקופה נבנתה חומה חדשה שנתנה מענה להגנת העיר המתרחבת.
ארכאולוגים והיסטוריונים מונים שמונה חומות כאלו שנבנו לאורך ההיסטוריה וזאת על בסיס ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו ברחבי פריז וכן על בסיס מפות היסטוריות שנשמרו.
אחת מחומות אלו הייתה חומת הפרם ז'נרל או חומת המכס שנבנתה בין 1784 ל-1791. בניגוד לחומות הקדומות יותר, שנבנו להגנה על העיר, חומה זו נבנתה למימוש זיכיון פרם ז'נרל שאפשר לבעלי הזיכיון לנתב את המגיעים לעיר ל-62 שערים בהם אולצו המגיעים לשלם מכס.
גביית מס זו גרמה למירמור בקרב תושבי העיר והיא בוטלה במהלך המהפכה הצרפתית אך הוחזרה ב-1798. החומה ושערי הגבייה בוטלו ונהרסו במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז באמצע המאה ה-19.
אחד מאותם מחסומים של החומה, שנבנו בדרום פריז, היה מחסום ד'אנפר.
שם השער ניתן לו משמו של רחוב ד'אנפר שעבר דרכו.
ההיסטוריונים מחזיקים מספר גרסאות לגבי משמעות השם ד'אנפר d'Enfer:
השערה אחת טוענת שהשם נלקח מהכינוי "גיהנום" מאחר שאזור השער היה אזור מפוקפק בו פעלו גנבים ובתי הוללות.
אחרים מפרשים את המילה Enfer כשיבוש של המילה voie inférieure "הדרך התחתונה" וזאת מול "הדרך העליונה" שהתייחסה לרחוב סן-ז'אק (rue Saint-Jacques) שהצטלב איתו בסמוך השער.
דעה נוספת מפרשת את השם כנגזר משמו של שער נוסף בחומות פריז שנקרא "שער הברזל" (En Fer כשמשמעות המילה Fer בצרפתית זה ברזל).
שני המבנים של השער נמצאים בכיכר ד'אנפר-רושרו ב בגדה השמאלית.
בין שני המבנים עוברות שדרות אנרי רול-טנגי הקרויות על שם מנהיג המחתרת הצרפתית אנרי רול-טנגי.
רחוב זה ממשיך לשדרות גנרל פיליפ לקלרק שנקראות על שם הקצין הצרפתי שפיקד על דיוויזיית השריון השנייה ושחרר את פריז.
שני המבנים שעמדו מצידי המחסום תוכננו ונבנו ב-1787 על ידי האדריכל הצרפתי קלוד-ניקולא לדו בסגנון נאו-קלאסי.
הם עוטרו באפריזים בידי ז'אן גיום מויט .
השער היה חלק מ"חומת הפרם ז'נרל" (או "חומת המכס") והנכנסים לעיר דרך השער נדרשו לשלם מכס למוכסים שעבדו במקום.
ב-1844 הוקמה "חומת טייר" שהקיפה שטח גדול יותר של פריז ובכך הפכה את חומת הפרם ז'נרל לחלק מהעיר הפנימית כך שמחסומיה (כולל מחסום ד'אנפר) לא שימשו עוד לגביית מכס.
ב-1907 הוכרזו המבנים כאתרי מורשת על ידי ארגון המונומנטים ההיסטוריים של צרפת .
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה נחפרו מתחת לפריז כ-200 מקלטים תת-קרקעיים להגנה בפני התקפות אוויר.
אחד מאותם מקלטים נחפר תחת המבנה המערבי של המחסום.
בשלהי הכיבוש הגרמני של צרפת שימש מקלט זה כמפקדתו של אנרי רול-טנגי שהיה אחד ממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית ומוביל ההתנגדות הפעילה באוגוסט 1944 שהובילה לשחרור פריז.
ב-1953 הוגשה תוכנית להריסת שני המבנים ההיסטוריים כדי לשפר את דרכי הגישה לאוטוסטרדה חדשה שנבנתה (6A).
כנגד התוכנית הוגשו התנגדויות של ארגוני שימור ומועצת העיר פריז ותוכנית ההריסה בוטלה.
עד 2017 שכנו בבניין המזרחי משרדי המפקח על המחצבות בצרפת אז פונה הבניין והפך לשער הכניסה ל
ב-2019 הועבר מוזיאון שחרור פריז לבניין המערבי וזאת לאחר שפעל 25 שנה במבנה מעל תחנת מונפרנאס.
ב-1895 השלים ג'אקומו פוצ'יני את כתיבתה של האופרה לה בוהם כשבסצנה השלישית יוצאת הגיבורה את העיר דרך מחסום ד'אנפר.
מחסה הסלעים דיפקלוף הוא בכף המערבי בדרום אפריקה שבו נמצאו כמה מהעדויות המוקדמות ביותר לשימוש אנושי בסמלים, בצורה של דפוסים חרותים על מכלי מים מקליפת ביצי יען.
אלה מתוארכים לפני כ-60,000 שנה.
התבניות הסמליות מורכבות מקווים שחוצים בזוויות ישרות או בזוויות אלכסוניות.
הוצע כי "על ידי החזרה על המוטיב הזה, בני אדם מוקדמים ניסו לתקשר משהו.
אולי הם ניסו לבטא את הזהות של הפרט או הקבוצה".
מחסה הסלעים דיפקלוף הוכרז אתר מורשת עולמית כחלק אתר המורשת הסדרתי "הופעת ההתנהגות האנושית המודרנית: אתרי ההתיישבות של הפלייסטוקן בדרום אפריקה" של אונסק"ו שצורף לרשימת המורשת העולמית בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה ביולי 2024 בניו דלהי.
מחסה הסלע נמצא במרחק של כ־17 ק"מ מקו החוף של האוקיינוס האטלנטי באזור צחיח למחצה, ליד , כ־150 ק"מ צפונית לקייפטאון.
הוא נוצר באבן חול קוורציטית בהר כפתור המשקיף בכיוון מזרח 100 מטרים מעל הנהר .
הוא מכיל את אחד "הרצפים השלמים והרציפים ביותר של תקופת האבן התיכונה המאוחרת בדרום אפריקה" המשתרע מלפני 130,000 לפנה"ס עד כ־45,000 לפנה"ס ומקיף את התקופות שלפני ו.
רוחבו כ־25 מטרים ועומקו 15 מטרים.
המחקר מבוסס על ממצאים שהתגלו בתעלה שנחפרה בתוכו שרוחבה 16 מטרים ועומקה 3.6 מטרים.
המשקעים מורכבים משאריות אורגניות שרופות ושאינן שרופות ומאפר שהגיעו ממדורות, מזבלות אפר ומצעים שרופים.
הוא נחפר לראשונה ב־1973 על ידי ג'ון פרקינגטון וסדריק פוגנפול.
מאז 1999 הוא נחקר בשיתוף פעולה בין המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת קייפטאון והמכון לפרהיסטוריה וגאולוגיה רביעונית ב.
במחסה הסלעים דיפקלוף התגלו ואבני יד דו־פניים, מלפני 74,000 עד לפני 70,000 שנים בעוד שצורות פחות מורכבות התגלו מלפני 70,000 עד 60,000 שנים ומוחלפים לאחר מכן בחודים חד־צדדיים.
קוורץ וקוורציט שולטים בתקופה המוקדמת ביותר עם מעט מופעים של .
במהלך התקופה מלפני 70,000 עד לפני 74,000 שנים, צורנית החליפה את הקוורץ בעוד הקוורציט עדיין דומיננטי למדי.
במהלך התקופה מלפני 70,000 עד לפני 65,000 שנים קוורץ הופך שוב לדומיננטי כאשר גם קוורציט עדיין בשימוש.
נמצאו כ-270 שברים של מכלי קליפות ביצי יען מכוסים בדוגמאות גאומטריות חרותות.
גודל השברים המרבי הוא 20–30 מ"מ, אם כי מספר הותאמו לשברים גדולים יותר בגודל 80 × 40 מ"מ.
ההערכה היא כי נמצאו שברים מ-25 מכלים.
שברי קליפת ביצה נמצאו לאורך כל תקופת ההתיישבות במחסה הסלע אך אלו עם חריתה נמצאו רק במספר שכבות מתקופת האואיסונס פורט.
אלה מופיעים על פני 18 יחידות סטרטיגרפיות, במיוחד אלו עם השמות הסטרטיגרפיים פרנק ודריל.
זה מרמז על כך שמסורת החריתה נמשכה כמה אלפי שנים.
החריתה מורכבת מתבניות ליניאריות מופשטות שחוזרות על עצמן, כולל מוטיב של רצועה שמולאה בקווים מקבילים קצרים וצפופים (hatched band motif).
לשבר אחד יש שני קווים מקבילים שאולי היו עגולים סביב המכל.
הוצע כי הם יוצרים "מערכת של ייצוג סימבולי שבו זהויות קולקטיביות וביטויים אינדיבידואליים מבוטאים בבירור, מה שמרמז על יסודות חברתיים, תרבותיים וקוגניטיביים החופפים לאלה של אנשים מודרניים".
יתר על כן, הם מראים "התפתחות של מסורת גרפית והשימוש המורכב בסמלים כדי לתווך אינטראקציות חברתיות.
המספר הגדול של שברים חרותים מראה שיש כללים לעיצוב, אך עם חופש להעדפות אישיות או קבוצתיות".
קיימים ממצאים מוקדמים יותר של סמלים, כגון גושי אוכרה חרותים בני 75,000 שנה שנמצאו ב, אך אלה ממצאים מבודדים וקשה להבחין בינם לבין שרבוטים חסרי משמעות.
החריתות נמצאות על קליפות ביצי יען ששימשו כמכלי מים.
קליפות ביצי יען בעלות נפח ממוצע של 1 ליטר.
ייתכן שהיו להם פיות שתייה, חורים כדי לאפשר להם להיות מחוברים כמימייה לנשיאה קלה יותר, ונראה שהם היו חלק מ"חיי היום-יום של ציידים-לקטים".
הכנתם דרשה מיומנות, כשאחד החוקרים המעורבים ציין "קליפות ביצת יען הן די קשות.
לעשות חריתות כאלה זה לא כל כך קל".
השימור של חומרים אורגניים כגון עץ, דשא, זרעים ופירות באתר תואר כ"יוצא דופן".
שרידי אבקה מאפשרים זיהוי של בעלי החיים והצמחים המקומיים.
תקופת האואיסונס פורט מראה עדויות לצמחיית סבך או בתה שנמצאת כיום בדרך כלל בנקיקים, , , , אוג ו-.
עצים השייכים לתת-האזור של האזור האפרוטרופי שנמצאו באזור כוללים: פיקוס, , ו.
מגוון זה מרמז על סביבת נהר מיוערת מגוונת יותר מאשר כיום באזור.
שרידי בעלי חיים כוללים אלה של יונקים, צבים וקונכיות ימיות של אזורי גאות ושפל.
מרבית העצמות שנמצאו במערה מגיעות משפני סלע, ארנבות, , דוקרן הסטינבוק ודוקרן.
חיות מסביבות סלעיות נמצאות גם כולל צבי הסלעים, ואנטילופה איילית.
ישנן גם עדויות לשטחי עשב מקומיים, עם שרידי זברות, גנו ובובאל איילי.
היפופוטם וצבי סוף מצוי הגיעו מהנהר המקומי.
נראה שחוף הים נע במעלה הנהר, מכיוון שיש שברי צדפות שחורים, קונכיות של החילזון הימי ודוב ים איוני.
אף על פי שיש שרידי קליפות ביצים של יען, לא נמצאו עצמות יען.
עצמות הצבים הן בעיקר אלו של צב קשותי שעדיין נמצא באזור.
צוין כי אלה היו "גדולים להפליא בהשוואה לעמיתיהם מהתקופה הפלאוליתית העליונה, דבר המצביע על עוצמות שונות של טריפה בין אוכלוסיות התקופה הפלאוליתית התיכונה ואוכלוסיות מהתקופה הפלאוליתית העליונה".
מחסה הסלעים דיפקלוף הוכרז כאתר מורשת פרובינציאלי על ידי רשות המורשת של הכף המערבי ב-23 בספטמבר 2014 במונחים של סעיף 27 של חוק משאבי המורשת הלאומית.
הכרזה זו העניקה לאתר מעמד של דרגה II ומספקת לו הגנה על פי חוק המורשת הדרום אפריקאי.
בשנת 2015, ממשלת דרום אפריקה הגישה הצעה להוסיף את המערות לרשימת אתרי מורשת עולמית והיא הוכנסה לרשימת אתרים מורשת מוצעים של אונסק"ו כ"מועמדות סדרתית" עתידית פוטנציאלית יחד עם , פינאקל פוינט, מערת סיבודו ו.
רק שלושה מאתרים אלו זכו במעמד של אתר מורשת עולמית.
מחסה הסלעים דיפקלוף, פינאקל פוינט ומערת סיבודו הוכרזו אתר מורשת עולמית סדרתי בשם "הופעת ההתנהגות האנושית המודרנית: אתרי ההתיישבות של הפלייסטוקן בדרום אפריקה" בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה ביולי 2024 בניו דלהי.
מחנות ריכוז במדינה הספרדית פעלו בין השנים 1936 ל-1947. מתוך מאתיים עד שלוש מאות מחנות באותה תקופה, חלקם היו קבועים ורובם זמניים.
רשת המחנות שהוקמה ברחבי ספרד הייתה כלי של המשטר לדיכוי גורמים מתנגדים.
בין הכלואים במחנות הריכוז בספרד היו אזרחים שלחמו לצד הכוחות הנאמנים לרפובליקה הספרדית השנייה, חיילים מחיל האוויר והצי, וכן מתנגדי משטר פוליטיים ומשפחותיהם, בדלנים מרוקאים, הומוסקסואלים, צוענים ואסירים פליליים.
ועדות סודיות שפעלו בתוך המחנות קבעו את גורלם של הכלואים: אלו שהוכרזו כ"ניתנים לשיקום" שוחררו; אלה שנמצאו "לא אוהדים במידה מועטה" וכאלה שהיו חסרי אחריות פוליטית נשלחו לגדודי הפועלים; ואלה שהוגדרו "מתנכרים קשות" נשלחו לכלא והועמדו לדין על ידי בית משפט צבאי תחת פקודת ביקורת המלחמה.
אלו שסווגו כ"פושעים פשוטים" נשלחו גם הם לכלא.
אזרחים שנמצאו "לא ניתנים לשיקום" הוצאו להורג ביריה.
על פי הנתונים הרשמיים של פיקוח מחנות הריכוז של האסירים, בסוף מלחמת האזרחים בספרד נכלאו 177,905 חיילי אויב בכ-100 מחנות והוחזקו שם במעצר עד לסיווגם המשפטי.
הפיקוח דיווח גם כי עד אז עברו דרך המחנות 431,251 בני אדם.
בדומה למחנות ריכוז רבים אחרים, אסירים פליליים אלימים (חסרי מניעים פוליטיים או אידאולוגיים) קיבלו מעמד גבוה יותר מרוב אלה הכלואים במחנה, ועבדו כ"שומרים" (cabos de vara) המופקדים על שאר האסירים.
למרות הרס שיטתי נרחב של תיעוד על המחנות, מחקרים מצאו שחלקם התאפיינו בניצול עבודה של אסירים, שאורגנו בגדודי פועלים.
קיימת הסכמה בקרב היסטוריונים, המבוססת על עדויות של ניצולים, עדים ודוחות משטרו של פרנקו, שתנאי הכליאה במחנות "היו, באופן כללי, נוראיים".
צבאו המורד של פרנקו לא הכיר בחיילים רפובליקנים כשבויי מלחמה, הראויים להגנת אמנת ז'נבה השלישית, שנחתמה שנים ספורות קודם לכן על ידי המלך אלפונסו השלושה עשר מטעם ספרד.
שבויים אלה זכו ליחס קשה שכלל עבודות כפייה לצרכים צבאיים, כליאה ממושכת ללא העמדה לדין והרשעה, שימוש בעינויים להשגת עדויות והלשנות, והיעדר פיקוח שיפוטי על תנאיהם.
בניהול מחנות הריכוז בספרד הייתה גם תופעה נרחבת של שחיתות, שהעשירה אנשי צבא רבים והחמירה את סבלם של האסירים.
בגלל השמדת חלק ניכר מן התיעוד, המספרים המדויקים של אסירים שהיו במחנות אינם ידועים.
על פי ההיסטוריון הספרדי חאבייר רודריגו, כחצי מיליון אסירים עברו דרך מחנות הריכוז בין השנים 1936 ו-1942. בשנת 2019, קרלוס הרננדס דה מיגל זיהה כ-300 מחנות מאומתים, והעריך כי בין 700,000 למיליון איש עברו דרכם.
ההיסטוריון לתולדות ספרד, פול פרסטון, מצא כמעט 200 מחנות בסך הכל שבהם עברו יותר מ-400,000 אסירים.
השמדת הראיות לקיומם של המחנות, לאחר סגירתם, בידי משטרו של פרנקו מאפשרת אף היום לגורמי ימין פוליטי בספרד להכחיש את קיומם של המחנות, או לטעון כי נועדו לשם עזרה ומתן טיפול.
מחנה הריכוז הראשון הוקם על ידי צבא המורדים של פרנקו ב-19 ביולי 1936, שעות לאחר פרוץ המרד, ליד מלייה; למחרת, דיווח העיתון המקומי, ה"ריף טלגרם", על פתיחת המחנה, הממוקם בקסבה של זלואן (מבצר עתיק מהמאה ה-17).
פרנקו עודכן על כך מיד והורה לפתוח מחנות נוספים כדי להגן מפני "גורמים מתסיסים" ולהעסיק אותם בעבודות ציבוריות.
ב-20 ביולי, אמר פרנקו לקולונל אדוארדו סאנץ דה בורוגה, שהיה נאמנו ומפקד העיר תטואן: "נאמר לי שיש כמה מאות עצורים וכי בתי הכלא אינם יכולים להכילם.
לאור זרם הכתבים הזרים, כדי למנוע מופעי הוצאה להורג בפרברי תטואן, יש לחפש פתרון שיכול להיות מחנות ריכוז בפאתי העיר.
(...) במלייה, כבר פתחו אחד במבצר זלואן עם תוצאות טובות".
כך נוצר מחנה הריכוז אל מוגוטה, במיקום שהיה מתאים להסתרת תנאיו הקשים לצופים מבחוץ (ב-20 באוגוסט נרצחו בו 52 אסירים, כאשר פרנקו היה מודע למעשה).
האזור הבא שבו הקימו המורדים מחנות ריכוז היה האיים הקנריים, בשטחים עליהם השתלט צבא המורדים.
כך קמו מחנות ריכוז בחצי האי לה איסלטה, בגראן קנריה, שפעלו עד סוף יולי 1936. מספר לא ידוע של אסירים מהמחנות באיים הקנריים נזרקו לים או לבורות געשיים.
בדומה למתרחש בצפון אפריקה, העיתונות הלאומנית הסתירה את מעשי הפשע שבוצעו במחנות, והעניקה להם תדמית אידילית, רחוקה מן המציאות.
מרכזי מעצר אחרים שנפתחו זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, כמו בית הכלא הצבאי ששכן בטירת סאוטה בהר אצ'ו, נחשבו למחנות ריכוז, אם כי מעולם נקבע כך רשמית.
ישנם היסטוריונים שהצביעו על פקידים נאצים בגסטפו כמארגני רשת מחנות הריכוז בתקופת פרנקו.
מחנות שתכנונם שאב השראה ממחנות הריכוז של גרמניה הנאצית.
בין אותם קצינים נאצים בלט פול וינצר, אשר היה ראש הגסטפו בספרד ולתקופת מסוימת, מפקד מחנה הריכוז מירנדה דה אברו.
חלק מן ההיסטוריונים אף טוענים כי וינצר היה ההוגה המרכזי של ארגון מחנות הריכוז בספרד של פרנקו.
מנגד, מחנות ריכוז אחרים, כמו לרדו, קסטרו אורדיאלס, סנטנדר ואל דואסו, הופעלו ונוהלו בתחילה על ידי גדודי הקורפו טרופה וולונטריה, חיל המשלוח של איטליה הפשיסטית .
ב-5 ביולי 1937 הוקם גוף הפיקוח הכללי של מחנות הריכוז של האסירים (ICCP), כחלק מצבא ספרד, בראשו עמד קולונל לואיס מרטין פינילוס, שהשתייך לכוח הספרדי הצפון אפריקאי.
מטרת הפיקוח הכללי הייתה לרכז את ניהול כל המחנות, אף על פי שהיה בכך לפגוע בסמכותם של מפקדי הצבא באזורים שונים של המדינה, ובמיוחד בסמכויות הגנרל קייפו דה יאנו, אשר פיקד על צבא הדרום.
מחנות הריכוז באנדלוסיה פעלו מחוץ ל-ICCP עד אמצע 1938, ואלה של האיים הבלאריים, האיים הקנריים או הפרוטקטורט של מרוקו שמרו על אוטונומיה כמעט מוחלטת עד סוף המלחמה.
בשנת 1938, שהו במחנות הריכוז של פרנקו יותר מ-170,000 אסירים, חלקם הגדול שבויי מלחמה מהצבא הרפובליקני הספרדי.
לאחר תום המלחמה, בשנת 1939, אוכלוסיית הכלא נעה בין 367,000 ל-500,000, כולל חיילים וקצינים של הצבא הרפובליקני הספרדי.
מאז 1940, המפקח על כל המחנות הללו היה הגנרל קמילו אלונסו וגה.
תפקידם העיקרי של המחנות היה להחזיק כמה שיותר שבויי מלחמה רפובליקניים.
בעוד אלה שתוארו כ"לא ניתנים לשיקום" הוצאו להורג.
רבים מהאחראים על המנהלה במחנות היו כאלה שנפלו קורבן לעוולות השלטון באזור הרפובליקני, ולכן בלטו בהפגנת רצון נקם כלפי המובסים.
אף פקידים בדרג גבוה שהופקדו לנהל את המחנות, לא גילו התנגדות רבה לאקלים זה של דיכוי ונקמה.
המנהל הכללי של האסירים, מקסימו קוארבו רדיגאלס, וראש השיפט הצבאי, לורנצו מרטינס פוסט, תרמו במידה לא מבוטלת לאווירת הדיכוי והנקם.
בשנת 1946, עשר שנים לאחר תחילת מלחמת האזרחים, עדיין פעלו בספרד 137 מחנות עבודה ו-3 מחנות ריכוז, בהם הוחזקו 30,000 אסירים פוליטיים.
מחנה הריכוז האחרון שנסגר היה מירנדה דה אברו בשנת 1947.
אסירים במחנות הריכוז סבלו עינויים והתעללות כחלק בלתי נפרד משגרת היום.
רבים מהם לא הואשמו רשמית בפשע כלשהו.
תנאי מחיה במחנות התאפיינו במחסור, מחלות, צפיפות ושחיתות.
רבים היו אירועי הכאת אסירים בידי חברי פלנגות, או קרובי משפחה של קורבנות השלטון הרפובליקאי, אשר הורשו להיכנס למוסד.
האסירים היו נתונים לעונשים אכזריים על ידי שומריהם (רבים מהם לוחמים לשעבר, שבויים לשעבר, או קרובי משפחה של קורבנות דיכוי בתקופת מלחמת האזרחים) או על ידי האסירים הפליליים האלימים שהיו אחראים על קבוצות אסירים.
גירוש גולים ספרדים ולוחמי חטיבות ממלחמת האזרחים למחנות נאצים
לצד מחנות הריכוז בספרד, נמצא כי מתוך רפובליקנים שגלו לצרפת לאחר שהובסו במלחמת האזרחים, כ-10,000 ספרדים נשלחו למחנות ריכוז נאצים, מבלי ששר החוץ בממשלת פרנקו, רמון סראנו סונייר, עשה דבר כדי להצילם.
על פי תיעוד שנמצא, שלטונות הכיבוש הנאצי בצרפת פנו בשאלה לספרד מה לעשות עם "אלפיים האדומים הספרדים מאנגולם".
אלה נשלחו בשנת 1940 למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה.
באותה עת שלטונות פרנקו שיתפו פעולה גם עם בעלי בריתם הנאצים על ידי מסירת אסירים צ'כים, בלגים וגרמנים, אשר הוצאו להורג בידי הנאצים, או הועברו לבתי כלא ולמחנות ריכוז של הרייך השלישי, שם רובם נספו.
משלוחים אלה נעשו בהוראתו האישית של פרנקו, בניגוד לדעתם של פקידיו ובהפרת המשפט הבינלאומי.
השר גומז-ג'ורדנה כתב בכתב ידו על הדו"ח הדיפלומטי המתנגד להסגרת הנתינים הזרים, תוך התעלמות מטיעוניהם: "הוד מעלתו, הגנרל העליון הורה על הסגרתם".
מחסום הפרדה או מכשול הפרדה הוא מבנה הנדסי ומערכת ביצורים הנבנים כדי למנוע תנועת בני אדם מעבר לקו מסוים, או כדי להפריד בין שתי אוכלוסיות.
מבנים שכאלו נבנים לעיתים קרובות בהתאם לגבולות פוליטיים, גבולות בינלאומיים וטופוגרפיה.
אולי הדוגמה המוכרת ביותר בהיסטוריה היא החומה הסינית - סדרה של מחסומים, חומות ומערכת מבצרים שמטרתם הייתה לחצוץ בין האימפריה של סין לבין מונגוליה ומנצ'וריה; דוגמה בולטת בעת האחרונה היא חומת ברלין שהפרידה בין מערב ומזרח ברלין, המאוחדת כיום.
האו"ם קבע אזור מפורז בין עיראק וכווית כדי למנוע מעיראק לפלוש שוב לכווית; כווית מתכוונת לבנות מחסום הפרדה חדש.
האיחוד האירופי וספרד בנו גדר הפרדה בין המובלעת הספרדית סאוטה ומרוקו כדי למנוע הברחות והגירה בלתי-חוקית, והם מתכוונים להקים מחסום דומה בין מלייה ומרוקו.
ארצות הברית בנתה מחסום הפרדה בגבולה עם מקסיקו לאורך 130 ק"מ כדי למנוע הגירה בלתי חוקית לארצות הברית.
בריטניה בנתה מחסומי הפרדה בין שכונות קתוליות ופרוטסטנטיות בבלפסט, כדי למנוע את האלימות בין שתי הקבוצות (קווי השלום של בלפסט).
קוריאה הדרומית בנתה מחסום הפרדה בינה ובין קוריאה הצפונית כדי להפריע לתנועה דרומה של צבא קוריאה הצפונית.
הודו מקימה מחסום הפרדה בין אזורים הודיים ופקיסטניים בקשמיר כדי למנוע חדירת טרוריסטים פקיסטניים.
טורקיה בנתה מחסום הפרדה בין השליש הצפוני של קפריסין שבשליטתה ובין שני-השלישים הדרומיים העצמאיים כדי להפריד בין האוכלוסייה הקפריסאית הטורקית והאוכלוסייה היוונית.
טורקיה מחזיקה חומה בגבולה עם סוריה על מנת למנוע הסתננות והברחה לא חוקית לשטחה.
ישראל מתחזקת שני מחסומי הפרדה בין מדינת ישראל ומרכזי אוכלוסייה פלסטיניים כדי למנוע חדירת מחבלים - גדר ההפרדה ביהודה ושומרון וגדר הפרדה המקיפה את רצועת עזה.
בנוסף ישנם מחסומי הפרדה בגבולות עם לבנון, סוריה, ירדן ומצרים (גדר הגבול ישראל-מצרים).
מצרים בונה מחסום הפרדה סביב שארם א-שייח' באורך 12 ק"מ על בעקבות מתקפת הטרור בעיר ביולי 2005. במרץ 2006 החלה מצרים בבניית חומת הפרדה מבטון בגובה 3 מטרים, לאורך גבולה עם רצועת עזה.
בדצמבר 2009 המצרים החלו לבנות גם את גדר ההפרדה בצמוד לגבול עם הרצועה.
מרוקו בנתה מחסום הפרדה בסהרה המערבית כדי למנוע מאנשי חזית הפוליסריו מלהיכנס למרוקו ולשני-השלישים הנחשקים-כלכלית של סהרה המערבית.
בעיראק נבנית חומת בטון שמוכרת בשם חומת בגדאד בין רובע מגורים סוני לשאר העיר.
ערב הסעודית החלה לבנות גדר הפרדה בינה ובין תימן כדי למנוע תנועת אנשים ללא אישור אל ומתוך הממלכה.
תאילנד מתכננת לבנות חומת בטון לאורך חלק מגבולה עם מלזיה כדי למנוע מטרוריסטים מוסלמים ומאזרחים בעלי אזרחות כפולה מלחצות את גבולה הדרומי עם מלזיה.
איחוד האמירויות הערביות בנתה חומה לאורך גבולה עם עומאן כדי למנוע כניסת מהגרים, טרוריסטים וסוחרי סמים למדינה.
דרום אפריקה בנתה גדר לאורך הגבול עם מוזמביק בשנת 1975 כדי למנוע זליגת ירי ממלחמת העצמאות שמוזמביק עברה בזמן הזה.
תוניסיה בנתה גדר לאורך הגבול עם לוב כדי למנוע כניסת טרוריסטים למדינה.
מחסום חווארה היה המחסום הראשי במעטפת המחסומים המקיפים את העיר הפלסטינית שכם, אשר ב, מאז תחילת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000. כיום מחסום זה פתוח ורק לעיתים נדירות נסגר.
בתחילת חודש יוני 2009, במסגרת שורת הקלות על תנועת הפלסטינים בשטחים מצד ישראל הופסקה בדיקתם של כלי רכב העוברים במחסום.
בעקבות זאת קטן משמעותית היקף הולכי הרגל במעבר, ובסוף אותו חודש הופסקה גם בדיקתם.
במחסום חווארה עברו (עד 2009) כ-10,000 פלסטינים ביום בין הכפרים בשומרון ובגזרת שכם.
המחסום שימש כנקודת ביקורת של צה"ל על מעבר פלסטינים בין יישובי השומרון בגזרת שכם.
הוא שוכן על כביש 60 המחבר את ירושלים ושכם, דרומית-מזרחית לעיר, בין כפר קליל הנכלל באזור הכתר סביב שכם לכפר חווארה הנמצא מחוץ לכתר.
מחסום נוסף הוא מחסום בית איבא בצידה המערבי של העיר.
המחסום נודע כמוקד לעימותים אלימים בין כוחות צה"ל לאוכלוסייה הפלסטינית, וכן כמחסום אשר סוכלו בו פיגועים רבים.
במחסום נתפסו אמצעי לחימה רבים במספר רב של אירועים, מחבלים מתאבדים ומבוקשים רבים במהלך האינתיפאדה השנייה.
אלימות במחסום חווארה בעשור הראשון של המאה ה-21
ב-24 במרץ 2004 עצרו חיילי צה"ל את חוסאם עבדו, בן 15, שניסה לעבור את המחסום עם חגורת נפץ.
אירוע זה התרחש כשבוע לאחר שעבדאללה קוראן, בן 12, נתפס עם מטען נפץ בסחורה שהבריח, שהיה אמור להתפוצץ יחד איתו ולפגוע בחיילי המחסום, בלא ידיעתו.
במהלך שנת 2004 נעצרו למעלה מ-40 נערים מתחת לגיל 18 עם אמצעי לחימה במחסום.
4 ביולי 2004 – נעצר מפקד מחסום, לאחר שצולם מכה פלסטינים במחסום ומנפץ זגוגיות של מוניות פלסטיניות בעזרת נשקו האישי.
ב-22 במאי 2005 נתפס מחבל מתאבד בן 14 ואילו ב-24 במאי נתפס נער נוסף שנשא שני מטעני צינור.
ב-20 באוקטובר נתפס נער בן 15 עם 2 סכינים ופצצת מרגמה.
4 באוקטובר 2005 – נדקרה במחסום חיילת של גדוד תעוז על ידי אישה בת 37, אם לחמישה, אשר ככל הנראה, נשלחה על ידי גדודי חללי אל אקצא של הפת"ח.
החיילת נפצעה בפניה והדוקרת נורתה למוות על ידי קצין שהיה במקום.
8 באוקטובר 2006 – נתפסו והובאו למחסום שני פלסטינים ששימשו כסייענים בהנחת מטען חבלה ליד ההתנחלות איתמר, הסמוכה לשכם, והוכו על ידי החיילים.
9 באוקטובר 2006 (יום לאחר מכן) – כשנה לאחר דקירת החיילת במחסום, אירע ניסיון דקירה שני, שהפעם נכשל והתוקף נורה למוות.
19 במאי 2008 – הרג כוח של גדוד 931 של חטיבת הנח"ל מחבל בן 24 שנשא 5 מטעני צינור וניסה לפוצצם על החיילים במחסום.
10 בספטמבר 2008 – הגיעה פלסטינית למסלול ההומניטרי המיועד למקרים רפואיים דחופים ושפכה חומצה על עיניו של החייל בעמדה.
בעקבות האירוע קראו גורמי צבא לשקול את ביטול ה"מסלול ההומניטרי" בשל העובדה שהפלסטינים מנצלים אותו לביצוע פיגועים.
5 באוקטובר 2008 – נלכד במחסום פלסטיני שנשא עליו 2 מטעני צינור.
בגנטיקה, מחסום וייסמן הוא שם כולל לעיקרון לפיו מידע תורשתי זורם רק מתאי נבט אל תאי הגוף (תאים סומטיים), ולא בכיוון ההפוך.
לעיקרון חשיבות רבה בפתרון הסוגיות האתיות של ריפוי גני.
מחסום וייסמן קובע שמוטציה של תא סומטי לא עוברת לתאי הנבט ולכן אינה יכולה לעבור לדורות הבאים.
מטרת הטיפול בריפוי גני היא שינוי של אלמנטים גנטיים של התאים הסומטיים, ולכן אם המחסום היה נשבר, השינוי היה עובר אל תאי המין והיה יכול לגרום לשינוי בגנום, וכך גם לשינוי במין.
לעיקרון גם חשיבות בהבנה שלנו את עקרונות האבולוציה ואת מידת ההפרדה הקיימת בין המינים השונים.
שבירת העיקרון מהווה עדות לאלמנטים של לאמארקיזם בטבע - תורשה של תכונות נרכשות.
העיקרון נהגה במהלך המאה ה-19 על ידי הביולוג הגרמני אוגוסט וייסמן.
הוא הוכיח שאין העברה תורשתית של תכונות נרכשות, בניסוי בו חתך את הזנבות של עכברים במשך 22 דורות, הכליא עכברים כרותי-זנב, והראה שבכל הדורות לא נולד אף עכבר כרות-זנב.
רוב ההשגות על עקרון וייסמן בימינו סובבות סביב קיומו של האנזים רוורס טרנסקריפטאז, אשר מסוגל לבצע רטרושעתוק, תהליך כימי שבו DNA נוצר מ-RNA.
בעולם החיידקים מצטברות עדויות רבות להעברה גנטית אופקית (horizontal gene transfer), שבה גנים עוברים בין יצורים שונים, לעיתים תוך שימוש בווירוסים ממשפחת הרטרווירוסים.
וירוסים אלה משתלבים בגנום של המאחסן שלהם ובמהלך הכניסה והיציאה מן הכרומוזום הם עשויים להעביר חומר גנטי מתא לתא.
כך מידע גנטי מסוגל לעבור בין אורגניזמים, שלא דרך מנגנוני התורשה המקובלים.
עם זאת, כמות העדויות נגד המחסום עדיין זניחה ואין עוררין על כך שהוא נשבר לעיתים רחוקות בלבד.
מחסום פה או בתעתיק מקובל מאנגלית גאג (Gag) הוא פריט נפוץ במשחקי מין מסוג BDSM המשמש לריסון פיו של הנשלט.
הגאג עשוי לרוב משתי רצועות המחוברות ביניהם בעזרת חפץ אחר, כגון כדור, טבעת או דילדו.
לבישת הגאג מתבצעת כאשר החפץ מוחדר לפיו של הלובש ואילו הרצועות נקשרות מאחורי עורפו כך שהלובש איננו מסוגל לדחוק את המחסום מפיו.
השימוש בגאג יוצר אצל אנשים מסוימים עוררות מינית הנובעת מצפייה באדם חסר אונים או עוררות הנובעת מחוסר האונים האישי כאשר הגאג נרתם עליו.
בקרב חובבי מחסומי הפה הפך הסרט "Terror Among Us" מ-1981 לסרט פולחן מכיוון שזהו הסרט היחידי בטלוויזיה האמריקאית שהציג סצנות גאג ארוכות.
סוג זה בדרך כלל מאולתר ועשוי מצעיף או חתיכת בד רכה העוטפת את פיו של האדם ונקשרת בעורפו.
בסיפורת ובסרטים נהוג להניח כי שיטת חסימת פה זו מונעת מהאדם להשמיע את קולו.
לרוב מופיע סוג זה בסרטי פשע כאשר הפושעים חוסמים את פיו של החטוף ומונעים ממנו לקרוא לעזרה או משאירים אותו קשור וחסום פה כאשר מחפשיו נמצאים באזור זאת כדי להעצים את חוויית חוסר האונים של החטוף והצופה.
בפועל צורה זו איננה אפקטיבית בחסימת קולו של האדם.
צורה יעילה יותר של סוג גאג זה היא קשירת המחסום בתוך הפה בין שיני החטוף כך ששיניו נושכות את הבד.
ככל שהקשר יהיה הדוק יותר כך יהיה יעיל יותר אך לא לעולם לא ימנע מהחטוף להשמיע את קולו בצורה אפקטיבית.
גאג כדורי עשוי בדרך כלל מגומי פלסטיק או סיליקון בצורת כדור אשר רצועה עוברת במרכזו לאורך הקוטר.
סוג זה הוא הנפוץ בסוגי הגאג ומשמש לעיתים במדיה בצורה הומוריסטית.
סרטים כגון תפוז מכני, ספרות זולה, מת לצעוק וסדרות כגון הסימפסונים הציגו את הגאג הכדורי.
רתימת הגאג הכדורי נעשית כאשר הכדור מוחדר לתוך הפה מאחורי השיניים והרצועות נקשרות מאחורי הראש או העורף.
כאשר הכדור גדול יחסית ייתכן ויהיה קשה להכניסו מאחורי השיניים או להוציאו כאשר שרירי הלסת עייפים לכן מומלץ לנסות את הגאג לפני שימוש ממושך.
מטרת הגאג נועדה בעיקר להשפיל ולא להשתיק, הכדור מונע את תנועת הלשון והשפתיים כך שהלובש מסוגל עדיין להשמיע קולות אך איננו מסוגל לדבר או לבטא הברות מובנות.
כאשר הכדור גדול מספיק או בעל תעלות אוויר לאורכו לא ניתן ליצור בפה את הווקום לצורך בליעת הרוק מה שמוביל להזלת ריר.
אי היכולת להפסיק את הזלת הריר מוסיפה לחוסר האונים וההשפלה של הנשלט.
דרך נוספת לגרום לנשלט לרייר היא למשוך את שפתיו מעל הכדור לכמה דקות, מרגע שהאדם מתחיל לרייר קשה לו להפסיק את התהליך.
גאג הטבעת דומה מאוד לגאג הכדורי אך נבדל ממנו בטבעת המחליפה את הכדור.
הטבעת מוכנסת בדומה לכדור מאחורי השיניים ומונעת את סגירת הפה.
גאג זה בטוח יותר, מכיוון שהוא מונע את סכנת החנק.
יתרון נוסף אפשרות הגישה שהוא מאפשר דרך חור הטבעת לתוך חלל הפה מבלי שהלובש מסוגל למנוע זאת על ידי סגירת הלסת.
יכולת הדיבור נפגעת מאוד מאחר שהאדם איננו יכול להשמיע הברות מובנות מלבד אותיות גרוניות ולכן אינו מסוגל לנהל שיחה.
גאג זה גורם להזלת ריר מתמדת מכיוון שאינו מאפשר לחלל הפה ליצור את הוואקום הדרוש לבליעת הרוק.
גאג זה דומה לגאג הטבעת אך במקום טבעת מחובר גליל.
לעיתים ניתן לחבר את צידו החיצוני של הגליל לצינור ולהזרים נוזלים לתוך הפה או לשמש כצינור נשימה.
גאג רסן דומה במראהו לרסן סוסים ומשמש פעמים רבות במשחקי "אדם פוני" שהם סוג של פטיש.
הוא מורכב ממוט המוכנס בין שיניו של הלובש ומחוזק על ידי רצועות לעורפו של האדם.
בניגוד לרסן הסוס שעשוי ממתכת גאג זה עשוי מחומר גלילי רך יותר כגון גומי.
הוא יחסית נוח ללבישה ואינו יעיל במניעת דיבור אך יכול להקשות על הבנת ההברות.
בזמן משחקי "אדם פוני" לעיתים מחברים מושכות לרסן אך מאחר שמשיכות ברסן עלולות לפצוע את השפתיים הוא לא מתאים למשחקים פרועים.
שמו של הגאג נגזר מדמיונו לזמם בעלי חיים.
הוא דומה בתפקודו ל"מחסום על הפה" בכך שאינו מוכנס לתוך הפה אלא חוסם אותו מבחוץ.
לרוב עשוי מפיסת עור המחסה את אזור הפה.
מאחר שקשה לקבע את הזמם במקומו לעיתים הוא מחובר לריתמת ראש או משולב עם סוג גאג אחר שמוחדר לתוך הפה ומונע את תזוזתו.
צורת הזמם היא אחת הוותיקות באיורים מהתקופה הקולוניאלית ושימש גם כאמצעי מניעת נשיכות כאשר הובילו עבדים בזמנים עברו.
זמם כדור: לצידו הפנימי של הזמם מחובר כדור, בצורה זו ניתן להכניס את הכדור עמוק יותר מאשר בגאג כדורי.
זמם דילדו: לצידו הפנימי של הזמם מחובר דילדו שמאלץ את הלובש להשאיר את פיו פתוח ומרסן את הזמם במקומו.
זמם מתנפח: לצידו הפנימי של הזמם מחובר כדור או דילדו מתנפח העשוי מגומי ובצידו השני של הזמם מחוברת משאבת יד אשר מאפשרת לנפח את הדילדו או הכדור בעודם בתוך הפה.
גאג רפואי הוא מכשיר שנועד להשארת הפה פתוח בזמן טיפולי שיניים או הליך רפואי אחר.
המכשירים הידועים ביותר הם "Whitehead" על שם ממציאו וולטר ווייטהד ו"Jennings".
גאג מסוג זה מאפשר גישה מקסימלית לחלל הפה, מונע דיבור ברור אך איננו מונע מהאדם להשמיע את קולו.
רצועה: רצועה המחוברת לגאג בצד אחר עוברת ליד הלחי סביב העורף ונקשרת לצדו השני.
צורת קשירה זו מושכת את הגאג לכיוון הפנים ולכן מתאימה למחסומי פה אשר מוחדרים לתוך חלל הפה כך שהפה עצמו מונע את תזוזת הגאג לצדדים.
ריתמת ראש: צורה זו היא הרחבה של צורת הרצועות הפשוטה.
בנוסף לרצועות הלחיים נוספת רצועה העוברת מעל הראש ומתחת לסנטר ורצועה המרסנת את תזוזת הלסת.
ריתמה זו מונעת את תזוזת הגאג לכל הכיוונים ולכן נפוצה ב"מחסומים מעל הפה".
מראה הריתמה דומה במראהו לריתמת סוס ומועדפת על אנשים מסוימים המוצאים זאת מצודד.
רצועת הסנטר מונעת את פתיחת הלסת ולכן מקשה על השמעת קולות נמוכים.
מחסום כתיבה הוא מצב בו כותב יוצר מפסיק ליצור.
כל כותב נתקל במחסומים מפעם לפעם, אך כאשר המחסום מתפרס על פני זמן ארוך הוא עלול להיות משמעותי ליצירה, להפריע לה ואף לפגום בה באופן מכריע, עד כדי אי-השלמה.
מחסום כתיבה אינו חיצוני כי אם רגשי.
ישנם סוגים רבים של מחסומי כתיבה, אחד מהם הוא מצב בו "אוזל" הדמיון, ומאגר הרעיונות אינו מצליח להתחדש.
לכותב יש מילים, אך אין לו מה לכתוב.
סוג אחר של מחסום כתיבה, אינו נובע מהמחסור ברעיונות כי אם מפרפקציוניזם; מחסום זה נובע מן ההרגשה, כי המשפטים אותם כותב הכותב אינם מוצלחים דיים.
הכותב מרגיש תסכול כיוון שאינו מצליח לכתוב את שיש לו להגיד בצורה מתקבלת על הדעת.
ג'יימס ג'ויס וש"י עגנון, הם דוגמה לכותבים שלקו במחסום שכזה.
על אף החסרונות הברורים הנובעים ממחסום הכתיבה, רבים טוענים כי דווקא מתוך אותם מחסומים עולים ופורצים הטקסטים המוצלחים ביותר.
למשל, סיפורו המפורסם של בורחס, "בורחס ואני", נכתב מתוך מחסום כתיבה.
אחרים טוענים גם כי שייקספיר היה נוהג לכתוב אחת מן הסונטות שלו בכל פעם שהיה נתקל במחסום שכזה.
אין שיטה שהוכחה באופן מדעי לטיפול במחסומי כתיבה.
לרוב, כותבים נוהגים לטפל במחסום שכזה על ידי כתיבת רצף, אולם אחרים חולקים על כך וטוענים שיש לקרוא על מנת לצאת מן המחסום.
המשורר יקיר בן משה המליץ פעם למשוררים הנתקלים במחסום כתיבה לקחת ספר שירה שהם אוהבים ולהעתיקו מתחילתו ועד סופו.
הוא סיפר שכאשר הוא נתקל במחסום כתיבה, הוא נוהג להעתיק ספרים של יונה וולך ונתן אלתרמן.
כנגד כל אלו יש גם הסבורים כי מחסום כתיבה הוא דבר שאי אפשר לטפל בו, יש לחכות שיחלוף.
באווירודינמיקה, מחסום הקול הוא הכינוי שניתן למעבר מתנועה במהירות תת-קולית לתנועה במהירות על-קולית.
המונח זכה לפרסום במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר מטוסי קרב החלו להיתקל במגבלות הדחיסות החלות על המטוס, דבר שמנע מהם טיסה במהירויות גבוהות יותר.
בשנות ה-40 של המאה העשרים התבססה דעה מוטעית שלא ניתן יהיה לשבור את מחסום הקול בשל הכוחות החזקים הפועלים על מטוס כתוצאה מדחיסות האוויר, והדבר התפרש כמחסום פיזיקלי אמיתי שלא ניתן יהיה לעבור אותו.
בתולדות התעופה ובהתפתחות כלי הרכב, נודעה חשיבות רבה ל"שבירת מחסום הקול", והדבר היווה נקודת ציון טכנולוגית חשובה.
כיום, הביטוי "לעבור את מחסום הקול" מציין הגברת מהירות עד כדי תנועה במהירות גבוהה ממהירות הקול.
שבירת מחסום הקול אינה בגדר תגלית טכנולוגית חדשה, היות ששימוש בשוטים בקרב חברות חקלאיות היה קיים מזה אלפי שנים.
תנועת ההצלפה בשוט מגדילה את מהירות ההפרעה המתקדמת ממפרק כף היד ועד קצה השוט.
עם הגיעו לקצה, ברגע ההצלפה, נוצר מעין בום על קולי קטן.
בנוסף, ידוע כי כלי נשק מהמאה ה-19 היו בעלי מהירות לוע על קולית.
במטוסים הראשונים, קצות המדחף (פרופלור) הגיעו למהירות על קולית.
לדוגמה, מטוס ההרווארד שהיה מייצר זמזומים מחרישים במהלך טיסה ובפרט בפניות.
תופעה זו הייתה לרועץ עבור מהנדסים אווירונאוטיים היות שהתנועה העל קולית של האוויר יצרה זעזועים, גלי הלם ומערבולות סביב המטוס.
מסיבה זו מנועי מדחף היו ידועים כבעלי ביצוע ירוד במיוחד, בהתקרבם למהירות הקול.
ניתן היה להבין בבירור מגבלה זו כאשר ניסויים הראו שעל מנת לשפר את ביצועי המנוע והמדחף בסביבה קולית, השיפורים הדרושים עשויים להציג מנוע שמשקלו וצריכתו עולים משמעותית על יכולתו לספק דחף לתעופת המטוס.
בעיה זו הובילה לפיתוח ממוקד של מנועי סילון, בתקווה להימנע ממחסומי הקול שהיו אז צפויים.
עם זאת, מעברים של מחסום הקול כן נעשו באותה תקופה, כאשר מטוסי קרב ביצעו "צלילות".
אמנם במקרים רבים מחירם היה התרסקות ונטישות פתאומיות של טייסים.
כוחות חיצוניים שפעלו על דופן המטוס וגרמו להתקשחות מערכת ההיגוי כיוון שהטייס עצמו לא הצליח להתגבר על התנגדות הכנף.
ידוע לשמצה בכך הוא מטוס הA6M זירו, שניסיונות השיפורים עליו העלו חרס ורק החמירו את הבעיות.
עמידות נמוכה של הכנפיים למאמץ גזירה, כך שעם תזוזת המאזנת נוצרה כפיפה בכנפיים שהובילה להיפוך השליטה על כלי הטיס.
למשל מטוסי סופרמארין ספיטפייר סבלו מכך.
מטוסי הP-38 לייטנינג סבלו מסכנת הינעלות של ההיגוי בעת ביצועי צלילה, היות שזרם האוויר בין הכנפיים והזנב הפעיל כוחות אדירים שנעלו את משטחי ההיגוי.
סיבות מעין אלו הובילו לתפיסה כי קיים מחסום פיזיקלי כלשהו, והוא זה שמקשה את מעבר מהירות הקול.
הפעם הראשונה בה נטען לשבירת מהירות הקול מיוחסת לניסוי הסילון הסובייטי של יורי פובדונוסצב בשנת 1933. מנוע סילון מונע זרחן הגיע למהירות של כ-600–680 מטר/שנייה (מאך 2).
ניסיון נוסף היה הניסוי המוצלח הראשון לשיגור הטיל הבליסטי V-2 ב-3 באוקטובר 1943 בגרמניה.
בשנתיים שלאחר מכן דווח על הגעת הטיל למהירות של מאך 4.
שבירה רשמית של מחסום הקול
ב-14 באוקטובר 1947, מרכז הניסויים המוטסים בארצות הברית דיווח על טיסה שחצתה את המחסום ואוישה בידי סרן צ'אק ייגר במטוס הבל X-1. המטוס בעל המנוע הרקטי שוגר בהצלחה ממטוס B-29 שהותאם במיוחד עבור משימה זו.
עם התקדמות המדע והטכנולוגיה בנושאים אלו, מספר שינויים הובילו לזניחת המושג היות שהוא נעשה ללא רלוונטי בשיקולים רבים.
שיפורים כמו תכנון הכנפיים בזווית קטנה יותר ביחס לגוף המטוס, הבנת חשיבות שטח הפנים של כלי הטיס וביצועים גדולים לאין ערוך של מנועי סילון, הולידו דור חדש של מטוסים שמחסום הקול אינו מהווה מחסום עבורו.
ובשנות ה-50 השבירה נעשתה דבר שבשגרה וכמעט שאינו מורגש עבור הטייס.
ב-15 באוקטובר 1997, בכלי רכב שתוכנן במיוחד לכך על ידי הצמד ריצ'רד נובל ואנדי גרין, נשבר מחסום הקול על היבשה.
כלי הרכב, ה-ThrustSSC, הורכב משני מנועי סילון ונסיעתו אושרה ופוקחה על ידי התאחדות הרכב העולמית.
שבירה על ידי גוף אנושי
פליקס באומגרטנר קבע את שיא העולם לצניחה חופשית כאשר הוא קפץ ב-14 באוקטובר 2012 מגובה של כ-39 ק"מ.
בנפילה חופשית זו הגיע למהירות מוערכת של 1,357.64 קמ"ש, או 1.25 מאך, והיה לראשון שעובר את מהירות הקול ללא עזרת רכב בנפילה שלו.
מחסום התמזה הוא מתקן מגן נגד שיטפונות, הניצב באפיקו של נהר התמזה בחלקו המזרחי של מטרופולין לונדון.
המתקן מכיל מערך של שערי מים, המיועדים למנוע את עליית מפלס המים בנהר בתחומי המטרופולין עקב גלי גאות ונחשולי סערה.
המחסום הוא השני בגודלו בעולם מסוגו.
מטרופולין לונדון פגיע לגלי גאות בתעלה האנגלית ולנחשולי סופה החודרים אליה מן האוקיינוס האטלנטי והים הצפוני.
אלו עשויים לנוע מערבה דרך שפך התמזה ולהעלות את מפלס המים בנהר.
כאשר נוצר שילוב של נחשול סופה ושל גאות, עלולה רמת המים לעלות לרמה מסוכנת במיוחד, בפרט כאשר הם מצטרפים לזרימת מים מוגברת במורד הנהר מזרחה אל הים.
איום זה הלך וגבר בהדרגה עקב עליית מפלס מי הים, שהגיעה לכ-20 סנטימטרים במהלך 100 שנים.
בשנת 1928 אירע שיטפון בתמזה במרכז לונדון, שבו נספו 14 איש ונגרם נזק נרחב.
ב-1953 אירע השיטפון הנודע בים הצפוני, שבעטיו נספו בבריטניה 307 אנשים.
אסונות אלו הביאו למודעות גוברת לצורך בהקמת מחסום נגד שיטפון באפיק התמזה.
תוכניות מוקדמות להקמת המחסום התעכבו עקב הקושי ההנדסי להקים מחסום בעל מעברים רחבים, שיאפשרו תנועה של כלי שיט גדולים אל נמל לונדון.
שתי התפתחויות הקלו על בעיה זו ואפשרו לבסוף את הקמת המחסום - השימוש הגובר באוניות מכולות ופיתוחו של נמל טילברי, כ-23 קילומטרים ממזרח לאתר המחסום, שהפך להיות הנמל העיקרי למטרופולין לונדון.
כאתר להקמת המחסום נבחרה רצועת נהר ברוחב של 520 מטרים כ-14 קילומטרים ממזרח לגשר וסטמינסטר, בין סילברטאון שברובע ניוהאם (בגדה הצפונית של הנהר) לבין צ'רלטון שברובע גריניץ' (בגדה הדרומית).
אתר זה נבחר בשל העובדה שגדותיו היו ישרות יחסית וקרקע הקירטון של הנהר שם הייתה מוצקה דיה כדי לשמש כבסיס למחסום.
הקמת המחסום הוזמנה על ידי מועצת לונדון רבתי.
הקמתו החלה בשנת 1974 ונסתיימה ברובה ב-1982, בעלות של 534 מיליון לירות שטרלינג.
בנוסף לכך הושקעו עוד 100 מיליון לירות בהגבהת וחיזוק גדות הנהר נגד הצפות לאורך כ-18 קילומטרים ממזרח למחסום.
המחסום נחנך ב-8 במאי 1984 על ידי המלכה אליזבת השנייה.
לאחר פיזור מועצת לונדון רבתי עבר ניהול המחסום מספר ידיים ומאז 1996 הוא מנוהל על ידי הסוכנות הבריטית להגנת הסביבה.
המחסום הוא המרכזי במערך של ארבעה מתקני הגנה נגד שיטפונות שהוקמו על נהר התמזה ויובליו במזרח מטרופולין לונדון.
המחסום כולל שורה בת עשרה מקטעי שערים:
שישה מקטעים המאפשרים שיט דרכם - ארבעה מקטעי שערים בעלי מיפתח של 200 רגל (61 מטרים, כמיפתח גשר מצודת לונדון) ושני מקטעי שערים בני מיפתח של 100 רגל (כ-30 מטרים), שביניהם שבעה מגדלים המהווים בסיס לשערים ובהם נמצא הציוד ההידראולי הדרוש להנעתם.
המקטעים הרחבים נבנו בטור במרכז הנהר ושני המקטעים הצרים יותר נבנו משני עבריהם.
ששת שערי המחסום הם חלולים ועשויים פלדה בעובי של עד 40 מילימטר.
הם קמורים מצדם האחד וישרים מצדם האחר.
הם נעים במישור אנכי, באופן שכאשר הם פתוחים הם נמצאים בעמדה אופקית בצמוד לקרקעית הנהר ומאפשרים לכלי שיט לשוט מעליהם.
בהיותם שקועים הם מתמלאים במים.
ניתן להניע את השערים ב-180 מעלות ביחס למיקומם בתחתית ערוץ הנהר (כלומר להציבם מעל פני הנהר ובמקביל אליהם), כדי לאפשר תחזוקה שלהם.
גובה השערים הוא 20 מטרים, ומשקל כל אחד מהגדולים שבהם הוא 3,300 טונות.
בהיותם סגורים הם מסוגלים לעמוד במעמס של עד 9,000 טונות.
ארבעה מקטעים שאינם מאפשרים שיט דרכם - שלושה בצמוד לגדה הצפונית של הנהר ואחד בצמוד לגדה הדרומית שלו, באזורים שבהם הנהר הוא רדוד.
מיפתח מקטעים אלו הוא 100 רגל כל אחד.
השערים בהם נעים גם הם במישור אנכי, אך עמדתם כשהם פתוחים היא מעל פני הנהר ובמקביל אליו, באופן החוסם את אפשרות השיט דרך המקטעים.
גשרים שנבנו ביניהם מחברים את שני צידי המחסום אל גדות הנהר.
מכלול הבקרה של המחסום נמצא על גדתו הדרומית של הנהר, בצמוד למחסום.
משך תהליך הסגירה של המחסום כולו הוא 90 דקות, ועלות סגירה אחת שלו היא 16 אלף לירות שטרלינג (נכון ל-2008).
סגירת המחסום נעשית במצב שבו על פי תחזית מזג האוויר צפויים גלי גאות בים הצפוני ביחד עם זרימה גבוהה באגן ההיקוות של התמזה ממערב ללונדון, באופן שמפלס המים במרכז לונדון יעלה על 16 רגל (4.87 מטרים).
לעניין זה מפעילה הנהלת המחסום מודלים לחיזוי בנוסף לתחזיות השירות המטאורולוגי הבריטי.
תהליך סגירת מתקני המגן נגד שיטפונות מתחיל תשע שעות לפני המועד שבו צפויה הגאות בים הפתוח להגיע אל שפך התמזה.
ראשית יוצאת ההוראה להפסיק את השיט בנהר ולסגור את מתקני המגן המשניים נגד שיטפונות שבתחומו.
לאחר מכן נסגר המחסום עצמו.
מתקני המגן נשארים סגורים עד אשר משתווים מפלסי המים משני עברי המחסום.
מצב נוסף שבמסגרתו עשוי המחסום להיסגר הוא של זרימה חזקה במורד התמזה בשילוב עם גאות גבוהה במוצא הנהר לים.
בשעת שפל בשפך הנהר מסוגל ערוצו לקלוט ולהכיל את כמויות המים הנוספות הזורמות בו ממערב למזרח.
אך לא כן בעת גאות הבאה ממזרח, הממלאת את נפח המים הנוסף בנהר ועל ידי כך מונעת מכמויות המים הנוספות המגיעות ממערב להתנקז מזרחה אל הים הפתוח.
במצב כזה עלולה הזרימה ממערב למזרח לגרום למפלס המים בנהר לעלות ולהציף את מרכז לונדון.
סגירת המחסום מיד לאחר שפל בשפך הנהר לים פותרת בעיה זו על ידי הותרת עתודת הנפח של המים בערוץ הנהר שממערב למחסום זמינה למילוי על ידי הזרימה המגיעה ממערב.
המחסום יכול להיפתח לאחר שתרד גאות המים מעברו האחר, על מנת לנקז את המים שהצטברו ממערב אל הים הפתוח.
שערי המחסום נסגרים מדי חודש לשם בדיקה, ומבחן סגירה מלא של כל שעריו נערך פעם בשנה.
ב-20 באוגוסט 1989 נסגר המחסום למשך 16 שעות על מנת לסייע לפעולות חילוץ והצלה בנהר בעקבות התנגשות שני כלי שיט בו, שגרמה לעשרות נפגעים.
ב-27 באוקטובר 1997 התנגשה אוניית מחפר באחד ממגדלי המחסום במהלך שיט בערפל כבד.
האונייה טבעה תוך הטלת 3,300 טון של חומר חפור שהיו עליה.
חלקו נערם על אחד השערים, מנע את היכולת לסגור אותו במשך מספר ימים וגרם לו נזק.
סגירת המחסום לא נדרשה במהלך אותם ימים, אך לו היה בה צורך היה השיטפון שהיה נגרם מביא על פי הערכה לנזק של 13 מיליארד לירות שטרלינג.
בין השנים 1983-2010 נסגר המחסום 119 פעמים (43 פעמים בשל זרימה חזקה בערוצו שממערב ללונדון), לפי הפירוט הבא:
במהלך חמש שנים מתוך 28 שנים אלו לא נסגר המחסום כלל (לאחרונה ב-1997).
כאשר נבנה תוכנן המחסום לשרת את לונדון עד לשנת 2030, אך כיום חזוי שיוסיף לפעול עד 2070, לאחר שייעשו בו שיפוצים ושיפורים.
במשך השנים הועלו טענות שיש להחליף את המחסום במחסום גדול ומודרני יותר, ואף הועלו מספר הצעות להקמת מחסום שכזה (לרבות הקמת מחסום באורך של 16 קילומטרים בשפך התמזה), אך עד כה לא קודמה איזו מן ההצעות לקראת ביצוע.
המחסום נזכר במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה בריטיות (לרבות פרק של סדרת המתח ספוקס, שבו איימו טרוריסטים לשתק את המחסום ערב גאות גבוהה בתעלה האנגלית,כמו כן בסרט הריגול המשפחתי של נטפליקס "חוזרים לעניינים" בו מאיים נבל הסרט להציף את כל לונדון
חמשת מרכיבי המחסום כללו מיקוש והכנת הגשר עצמו לפיצוץ.
הקמתו של המחסום החלה ב־12 במאי והסתיימה כעבור עשרה ימים.
היה זה המחסום הגדול, הארוך, המורכב והמשוכלל ביותר שנבנה בתקופת מלחמת העצמאות בישראל.
ידיעות והשערות שהצבא המצרי עלול לנסות לנוע צפונה דרך הכביש העובר בסמוך למושב כפר ורבורג (כביש 3) לכיוון גדרה וצפונה, הביאו לכך שמח"ט גבעתי שמעון אבידן הטיל על מפקד גדוד 53 שהאזור היה באחריותו את המשימה להקים עליו מחסום.
ב־12 במאי 1948 נקראו שני החבלנים הבכירים של הגדוד (שרגא אלון ועודד נגבי) יחד עם מ"פ המסייעת יגאל קרצ'ובניק אל קצין המבצעים הגדודי.
הקמב"צ הסביר לשלושה שהוטל על הגדוד להקים חסימות על ציר הכביש מג'דל – מסמיה, ועליהם לצאת לשטח ולהביא תוך 3 שעות תוכנית מסודרת.
השלושה חזרו לגדוד והביאו את תוכניתם להקמת מערך מחסומים ומכשולים החל מהכניסה למושב כפר ורבורג בצפון ולאורך 1,200 מטרים עד לגשר פריזר בדרום.
תוכנית המחסום שהוצגה לקמב"צ כללה 5 חלקים שונים לפי הסדר מדרום לצפון:
גשר פריזר – הנחת מטעני חומר נפץ צמודים לסמכים של גשר פריזר ובמרכזו מתחת לכביש לפיצוצו.
מוקשים נגד רכב – פיזור 4 חגורות מוקשים נגד רכב משני צידי הכביש לאורך של כ־200 מטרים מהגשר צפונה.
– הצבת 40 חביות פוגז לאורך הכביש מצידו המערבי לאורך של כ־200 מטרים (בפועל הותקנו רק 17 חביות עקב מחסור בחביות).
שיני דרקון – הצבת 200 חרוטי בטון "שיני דרקון", 100 מכל צד של הכביש כדי למנוע מעבר של כל כלי רכב ושריון בשולי הכביש.
(בפועל הוצבו רק 128 חרוטים, 64 מכל צד של הכביש עקב מחסור בבטון).
בין החרוטים יוטמנו מוקשים נגד רכב.
קירות בטון – בניית 4 קירות בטון בזוגות כאשר בין הזוגות מפריד מרחק של 100 מטרים.
הקירות היו מתוכננים להיות יצוקים בתוך תשתית הכביש כך שיגרמו לכל רכב העובר נסיעת עקלתון איטית.
משני צידי הכביש השתרעו פרדסים שמנעו תנועת רכב חופשית דרכם.
קירות הבטון ושיני הדרקון היו אמורים להיבנות על ידי חברת "סולל בונה".
השלושה חזרו תוך 3 שעות והציגו בפני הקמב"צ את תוכניתם.
התוכנית אושרה והחבלנים קיבלו פקודה לצאת תוך שעתיים ולהתחיל בבניית המחסום.
הגדוד הקצה ככוח עזר מספר חיילים שעזרו לחבלנים להעמיס את הציוד שכלל: מוקשים נגד רכב, חומר נפץ, פתילי השהיה, פתיל רועם, נפצים, מכשירים מיוחדים של חבלנים כמו צבת צימות, את הפצץ היחידי שהיה בגדוד, וכן ציוד שהייה כללי כמו אוהלים, כלי חפירה, מזון וכמויות גדולות של סמרטוטים להכנסה לחביות הפוגזים.
"חבית פוגז" היא חבית 220 ליטר רגילה שמולאה בתערובת של 70 אחוז סולר ו־20 אחוז נפט, ו־2 כפות של קליפוניום וסמרטוטים.
בשעה 14:00 הגיעו קבוצות פועלים של חברת "סולל בונה" כדי להקים ולצקת את "שיני הדרקון" ואת קירות הבטון.
יחד עם עובדי סולל בונה הגיעו למקום שני מהנדסים שתכננו את בניית הקירות והיו אמורים לבנות את שיני הדרקון.
מספר החבלן עודד נגבי: .
בשעה 16:00 הגיעה משאית מהגדוד והביאה 12 חביות שהיו מלאות ב־70 אחוז סולר יחד עם 2 חיילים נוספים לעזרה.
הכנת חביות הפוגזים כללה ערבוב הנפט והקליפוניום עם הסולר וסמרטוטים והצבתן בצד הכביש בזווית כאשר החביות מורמות בצדן הקרוב לכביש על בלוק ומאחוריהן הונחו מאוחר יותר מטעני הדף.
הצבתן ארכה זמן רב ורק בשעה 23:00 הסתיימו עבודות הצבת 6 החביות הראשונות.
למחרת היום חלו כמה חיילים ולכן הספיקו החבלנים להכין ולהציב 5 חביות בלבד פרט להטמנת המוקשים.
ביום שבת, 15 במאי בשעה 10:00, כבר היו 12 חביות מוצבות לצד הכביש ומוכנות להפעלה.
החבית הוצבה בזווית כאשר צידה האחד מורם נשען על בלוק עץ בגובה 20 ס"מ ומאחוריה הונח מטען הדף (אבק שרפה).
הפעלת מטען ההדף גרמה להדיפת החבית תוך כדי הצתת הנוזל שבה ופגיעתו ברכב העובר בכביש והצתתו.
היות שבגדוד לא היו חביות נוספות, אספו החבלנים 5 חביות נוספות בבאר טוביה.
עד שבת בערב היו כל 17 החביות מוצבות.
בלילה פרשו החבלנים 3 כבלים אל הגשר כהכנה לפיצוצו.
מחלקת האבטחה של אורי רום, המ"מ מבאר טוביה, שהוצבה בפרדס הנוצרייה במרחק של כ־800 מטרים צפון מערב מהגשר, יצאה יחד עם אורי רום תחת פיקודו של המ"פ דודיק בן יעקב לניצנים, על מנת לחלץ ברגל את נשות וילדי ניצנים במסגרת "מבצע תינוק".
גם החבלן עודד נגבי נקרא באותו בוקר למחנה יורם והצטרף שם לכוח הפינוי.
במחסום נשאר כחבלן יחידי – שרגא אלון.
ביום שני 17 במאי נראה המחסום כך במבט מצפון לדרום:
קירות בטון – עובדי סולל בונה יצקו בתבניות מיוחדות ארבעה קירות בטון.
הקירות נבנו עם יסודות בעומק של כ־40 ס"מ והיו בגובה של 120 ס"מ ובעובי של 60 ס"מ שחסם את הכביש משוליו ועד מעבר לאמצעיתו.
בין כל זוג קירות הפריד מרחק של כ־15 מטרים שאפשר מעבר איטי מאוד של רכב.
בין שני זוגות הקירות הפריד מרחק של כ־100 מטרים שהפך למעשה לשטח הריגה.
שיני דרקון – אנשי סולל בונה יצקו 128 חרוטי בטון, 64 מכל צד של הכביש (במקום 200 שתוכננו).
החרוטים פוזרו לאורך של כ־30 מטרים מכל צד של הכביש ולמרחק של כ־20 מטרים ממנו.
גם מספר מוקטן זה נבע ממחסור במלט.
לחרוטי הבטון היה בסיס בעומק של 40 ס"מ והיו בגובה של 120 ס"מ מעל פני הכביש.
בין המרווחים של החרוטים הוטמנו 32 מוקשים נגד רכב כולל 6 מוקשים באריזות של ארגזי עץ.
זאת, על מנת למנוע ניסיונות מעבר בין חרוטי הבטון.
חביות פוגזים – לאורך הכביש מצידו המערבי הוצבו בפועל 17 חביות בלבד עקב מחסור בהן.
הן הוצבו במרחק של כ־1.5 מטרים משפת הכביש.
הן הוצבו במאוזן כאשר הצד הפונה אל הכביש הורם באמצעות בלוקים מעץ בגובה 20 ס"מ.
מטעני ההדף שהונחו מאחורי החביות חוברו יחד בפתיל רועם.
הצתת מטעני ההדף הייתה אמורה להעיף את החבית אל מרכז הכביש תוך כדי הצתת התערובת שבה.
משלושה מקומות שונים בהם הותקנו נפצים, נמתחו חוטים להפעלת כל החביות באמצעות מכשיר הפצץ.
החביות נמרחו בשמן מכונות ועליו שפכו חול להסוואה.
החבלן עודד נגבי היה די ספקני לגבי יעילות הפעלת החביות עקב דלות האמצעים שהיו בידיהם בעוד שרגא נטה להיות אופטימיסט יותר.
מוקשים נגד רכב – לאורך הכביש הוטמנו ארבע שורות של מוקשים נגד רכב משני צידי הכביש.
בפועל הוטמנו כ־80 מוקשים בסך הכול, 40 מכל צד של הכביש.
רובם היו מסוג "מוקשי עכביש" (כמו בתמונה משמאל) ומיעוטם מסוג דומה למוקש M15 אמריקאי.
הטמנת המוקשים נעשתה לאורך של כ־200 מטרים במרווחים משתנים ולא בקווים אחידים ומקבילים, כל זאת על מנת למנוע מצב של זיהוי מיקום המוקשים על ידי האויב.
המרחקים ביניהם היו בין 5 ל־8 מטרים.
הגשר – מטעני החנ"מ הוצמדו לסמכים של הגשר ומטען נוסף הוצמד למרכזו מתחת לכביש באמצעות פיגומי עץ.
בנוסף הוכנו מטענים להצבה במרכז הגשר כך שיגרמו במהלך הפיצוץ לפעולת מגזרת יחד עם המטענים שהוצמדו לגשר במרכזו ומתחתיו.
שלושה כבלי חשמל מקבילים הונחו על האדמה מהגשר ל־3 נקודות פיצוץ שונות שהיו במרחק של 150 מטרים אחת מהשנייה.
הפעלת המטענים בגשר הייתה אמורה להתבצע באמצעות פצץ (אקספלודר) שנשא על חגורתו החבלן שרגא אלון.
החבלנים הציבו כ־100 מטרים מדרום לגשר פריזר שני שלטים משני צידי הכביש עליהם הייתה אזהרה בעברית ואנגלית שהגשר והכביש ממוקשים.
כבר בבוקר הראשון נוכחו החבלנים שחוטי החשמל כורסמו על ידי תנים שנמשכו אליהם כנראה על ידי ריח מסוים.
באותו לילה, 17 במאי, פונו ילדי קיבוץ נגבה במסגרת "מבצע תינוק".
בנגבה לא ידעו על הקמת המחסום, ולכן לא דיווח המא"ז למפקדת גדוד 53 על יציאת שיירת הילדים.
רצה הגורל ובאותו לילה נדדה שנתו של שרגא אלון.
הטרידה אותו מאוד העובדה שאלמונים נהגו לחבל בחוטי החשמל המחברים את האקספלודר (הפצץ) למטעני הנפץ.
הוא גילה שהאלמונים האלה היו תנים, שנמשכו כנראה לריח החריף של החוטים וכרסמו בהם.
שרגא יצא איפוא, לבדוק את כבלי החשמל.
לא היה לו מושג על השיירה המתקרבת.
הפקודה שקיבל הייתה חד-משמעית: אם מגיעה שיירת אויב ועוברת את הגשר – פוצץ אותו!
והנה בעודו מהלך לאורך החוטים לכיוון הגשר, הוא שמע קולות מנועי משאיות והחלפת הילוכים.
הוא הצמיד את אזנו לכביש וכעבור 3 דקות כבר היה משוכנע שאכן שיירת משאיות מתקרבת לעבר הגשר מדרום.
היות שלא הודיעו לו על שום שיירה שתגיע מדרום, נדרך שרגא תוך שהוא מתאמץ לזהות מי הבאים בחשיכה.
לימים סיפר שרגא לעודד, שליבו חשב להתפוצץ מרוב מתח שאחז בו.
כעבור כ־10 דקות נוספות הצליח להבחין בצלליות של 4 מכוניות ארוכות.
כעבור שתי דקות נוספות תוך שהוא אוחז בפצץ ומוכן להפעילו, הוא חש שידיו רטובות מזיעה.
לפתע עצרה המכונית הראשונה כ־10 מטרים לפני הגשר והפעם הוא שמע בכי ילדים.
כאשר התקרב לשיירה הבחין שרגא במשוריין שעמד ראשון, אחריו עמדו שני אוטובוסים משוריינים ובמאסף הייתה משאית עם הציוד של הילדים ומיטות תינוקות.
הייתה זו שיירת מפוני נגבה שכללה 114 תינוקות ילדים ונשים.
מפוני הנגב שעברו דרך המחסום
רוב מפוני הנגב יצאו מקיבוץ רוחמה אליו פונו בשלב ראשון וממנו המשיכו צפונה דרך נתיב זה לתחנה ראשונה היא קיבוץ גבעת ברנר.
משם לאחר הפסקה והתרעננות, המשיכו צפונה ליעדים שונים.
להלן טבלה חלקית של השיירות שעברו במחסום מ-17 במאי עד סוף חודש מאי.
כל ילדי יד מרדכי פונו מהקיבוץ בליל 18–19 במאי לרוחמה.
התינוקות המשיכו עם בוקר צפונה בעוד הילדים הבוגרים נשארו ברוחמה מספר ימים.
ילדי בארות יצחק פונו מהקיבוץ כבר בערבו של יום שבת, 15 במאי, לקיבוץ דורות שם נשארו מספר ימים ורק ב-22 במאי פונו עם ילדי קיבוצים אחרים לצפון.
הלוגיסטיקה הכרוכה בפינוי ילדים מאזור שכבר בחלקו היה תחת אש הייתה לא פשוטה.
כל מאות הילדים והנשים יצאו בשיירות אותן ארגן ועליהן פיקח המ"פ גרשון דובנבוים.
יש לזקוף לזכותו את העובדה שאף אחד לא נפגע במבצע הפינוי וכל השיירות יצאו ועברו בשלום.
רוחבו המקורי של גשר פריזר הוא 5 מטרים.
רוחב זה אפשר מעבר למכונית אחת בלבד.
פרט לכך הגישה לגשר משני הצדדים, גם מדרום וגם מצפון הייתה בכביש מתפתל בצורת האות האנגלית s.
המעבר כולו היה מסוכן ויצר צוואר בקבוק.
על כן הוחלט במע"צ ליישר את תוואי הכביש ולבנות גשר חדש שיאפשר מעבר לשני הכיוונים בו זמנית.
בשנת 1991 נפתח התוואי החדש עם גשר חדש שעובר כ-70 מטרים מערבית לגשר הישן.
בשנת 2004 כאשר מחירי הברזל בישראל עלו לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2008), פשטו גנבי מתכות על האזור, חתכו וגנבו את מעקות הברזל של הגשר.
מחסום כניסה מסתובב, הנקרא גם דלת קרוסלה או סבסבת, הוא מחסום המאפשר מעבר לבן אדם בודד ברגע זמן נתון.
מחסום כניסה מסתובב משמש למספר מטרות:
בדיקה של העוברים - למשל, בחינה שהעוברים הציגו אישור כניסה, למשל בכניסה לבית משרדים, או כרטיס נסיעה, למשל ביציאה ממתחמי תחבורה ציבורית, או שהעוברים אינם נושאים איתם ספרים שלא נרשמו ביציאה מספרייה.
מתן אפשרות מעבר חד כיווני בלבד, למשל באצטדיונים ושדות תעופה.