tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוטו המפלגה היה "מחזירים השלטון לעם", ובין מטרותיה: הורדת מחיר הלחם לשקל בודד, חלוקת קרקעות הקיבוצים לזוגות צעירים, ביטול המע"מ על מוצרי יסוד, אספקת כל התרופות הקיימות לכל (גם אלה שאינן בסל התרופות), העלאת המהירות המותרת בכבישים ל-140 קמ"ש, והוזלת מחירי הדלק.
המפלגה הייתה בהנהגתו של הרב יצחק אך הוא עצמו לא היה מועמד מטעמה בנימוק שלא יחרוג ממנהגו שלא להצביע לכנסת, והמפלגה מיועדת רק עבור מי שנוהג להצביע לכנסת.
לדברי הרב יצחק המפלגה הוקמה לאחר התייעצות עם הרב אהרן לייב שטיינמן, שאמר לשליחו של יצחק - הרב אברהם שלמה ליבוביץ, כי "אם יש כח, מצווה להציל".
עם זאת, מאוחר יותר הרב שטיינמן הודיע כי אינו תומך במפלגה ואף שלח את הרב ליבוביץ לבקש מהרב יצחק כי יבטל את ריצתה של המפלגה.
במהלך קמפיין הבחירות התפתח עימות בין הרב יצחק לבין מפלגת ש"ס, והרב עובדיה יוסף פרסם שהרב יצחק "הקדיח תבשילו" ושהוא אינו מוחל לו ולתומכיו.
עשרות רבנים המזוהים עם ש"ס חתמו על כרוז נגדו תחת הכותרת "מחאה נמרצת - רבם דקרו".
לפני הבחירות טען הרב יצחק שהמפלגה תשיג מספר דו-ספרתי של מנדטים.
בפועל זכתה המפלגה בכ-28,000 קולות שהיו כ-0.7% מכלל הבוחרים (כ-0.96 מנדט), פחות מאחוז החסימה שעמד באותה שנה על 2% מכלל הבוחרים, ולכן המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
הרב יצחק ותומכיו טענו להטיה בספירת הקולות.
בעשור השני של המאה ה-21, ובפרט לאחר ניסיונו לרוץ לבחירות, הרבה להתבטא בחריפות נגד רבנים ומחזירים בתשובה אחרים שמתחו עליו ביקורת, וכינם בכינויי גנאי כגון "ליצן", "רמאי" ו"רשע".
עם ההחלטה להימנע מריצה בבחירות הבאות, החליט הרב להקים את קהילת "פז" בבני ברק.
הרב יצחק מותח ביקורת כלפי המדיניות האנטי-דתית לדעתו, של ראשי הציונות החילונית.
בקלטת שכותרתה "בצל הדמוקרטיה" תקף את יחסם של מדינת ישראל ומנהיגי הציונות כלפי הציבור המזרחי-מסורתי וכלפי הציבור החרדי, בין היתר בתקופת השואה.
בקלטות אלו הוא מסתייע בקטעי ראיונות עם שלושה חוקרים ישראלים חילונים: אמנון רז-קרקוצקין, תום שגב ויובל שטייניץ.
באחת מהרצאותיו אמר ביחס למדינת ישראל:
עם זאת, תומך הרב יצחק בעלייה לארץ ישראל של יהדות התפוצות ובישוב הארץ הוא אף טען בסרט על עצמו: "אין ציוני יותר ממני"; הוא מתנגד לנטורי קרתא, ובעימות עם איש הקבוצה הגדירם כ"רודפים" ומשתפי פעולה עם אויבי עם ישראל.
ביוני 2023 טען הרב שמפלגת מפא"י שיתפה פעולה עם הנאצים בשואה וששם המפלגה היה כתוב על קרונות הרכבות באירופה.
הראיות שהוא סיפק לטענה זו הוכחו כמופרכות ובתגובה לכך איימה מפלגת העבודה בתביעת דיבה של עשרה מיליון שקלים והתנצלות פומבית
בפברואר 2025 טען כי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הייתה "איזון דמוגרפי" של השלטון הציוני-חילוני נגד האוכלוסייה החרדית.
הופעת זמרים דתיים וחרדים מול קהל מעורב
בשנת 2010 יצא נגד זמרים דתיים וחרדים הנוהגים להופיע מול קהל מעורב, בהסתמכו על פסקי הלכה האוסרים זאת.
בעקבות זאת, הצטרף לבית דין עצמאי בראשות הרב בן-ציון מוצפי, שבו פסקו עונש מלקות סמלי לזמר שביקש "תיקון" על כך שהופיע בפני קהל מעורב.
פעילויות אלה עוררו תגובות בתקשורת.
מקצת מן הזמרים נגדם יצא, שללו את גישתו.
בהסתמך על כמה פוסקי הלכה, הביע הסתייגות מנהיגת נשים.
דחה ביקורת על נשים חרדיות המתעטפות ברעלות, מאחר שלדבריו אין בכך איסור הלכתי.
יוצא בהרצאותיו נגד כמה תורות מדעיות מקובלות בענייני ראשית היקום, גילו של כדור הארץ, ואבולוציה ביולוגית של החי.
כך למשל, טען שהיות שהעולם ודאי בן כמה אלפי שנים, והיהדות מטילה ספק ביחס להיווצרותו מוקדם יותר, הרי שמטעמי ודאות יש להעדיף את גרסתה ולפקפק בתיארוך המדעי.
סבור כי ראוי שיעסקו בתורת הקבלה רק תלמידי חכמים נשואים ומעל גיל 40. הוא מתנגד גם לשימוש בקמעות ובסגולות, וסבור כי הסגולה היחידה היא שכר אלוהי, המגיע לכל אדם בהתאם למצוות שהוא מקיים.
לדבריו היהדות לא מציעה דרכים נוספות להתחבב על האל, מלבד שמירת המצוות.
לא אחת הביע התנגדות לנסיעות לאומן לקבר רבי נחמן מברסלב בראש השנה, בטענה שבחג זה יש להיות עם המשפחה.
החל משנת 2015 החל להתייחס רבות לנושא הכשרות, כולל לנושא השחיטה.
לדעתו לא ניתן לספק בשר כשר ותבלינים כשרים באופן תעשייתי-המוני כלל והוא מותח ביקורת חריפה על כל ההכשרים המכשירים אותם.
מדריך את שומעיו לשחוט באופן פרטי או להימנע מאכילת בשר, וכן גם לנקות ירק ופרי לבד עם שולחן שיקוף ולהכין תבלינים לבד.
בעקבות עמדות אלה, קהילת פז בראשה הוא עומד החלה לשווק תבלינים בייצור עצמי כמו גם אוכל מוכן צמחוני.
בכמה הזדמנויות פרסם תחזיות שגויות הצופות מלחמות קשות שבהן תהיה מעורבת מדינת ישראל.
כך למשל צפה ששנת תשע"ה (2014-2015) "לא תהיה קלה" בטענה שאנו מתקרבים למלחמת גוג ומגוג ורק מעטים מהיהודים יינצלו אז.
מאז תחילת מגפת הקורונה עוסק הרב יצחק בהפצת תאוריות קשר בנוגע למגפת הקורונה ו-5G.
בזמן מגפת הקורונה הוציא סדרת סרטים בת למעלה מ-900 פרקים בשם "וירוס TV" שבה הפיץ בין היתר תאוריית קשר סביב מחלת נגיף קורונה 2019 אשר הפרק האחרון שלה, פרק 987, שודר באמצע שנת 2024.
לדבריו, מדובר במחלה המופצת על ידי ביל גייטס ואחרים, שמטרתה לדלל את אוכלוסיית העולם, בהתאם ל"אג'נדה 21" של האו"ם, ושאיפות הפורום הכלכלי העולמי.
הוא מאשים את גייטס גם בייצור והפצת וירוסים כדי להרוויח מחיסונים עבורם, ומביא טענות לפיהן טכנולוגיית 5G עלולה לגרום למחלות.
בסוף פרק 300 של סדרת "וירוס TV", אמר על צופי תוכניתו:
הרב יצחק מתנגד לחיסונים בכלל ולחיסונים נגד מחלת נגיף קורונה 2019 בפרט.
הוא טוען שמדובר במזימה שמטרתה להחדיר ביו-שבבים לגופם של בני האדם, במסגרת סדר עולמי חדש ומזימה של הבונים החופשיים לדילול אוכלוסין.
הרב יצחק טוען כי החיסונים עלולים לגרום למומים בילדים.
הרב גם הוציא מספר שירי מחאה בעניין זה.
הרב יצחק טוען כי התקשורת מתנכלת לו ובכמה מקרים תבע גופי תקשורת על הוצאת דיבה.
בספטמבר 2008, נדחתה תביעת הרב לצו מניעה לפרסום כתבה בעיתון מעריב בה נטען כי הכריז חרם צרכנים נגד חברת שטראוס גרופ עקב חסות שנתנה למצעד האהבה בתל אביב..
בשנת 2008 תבע בתביעת דיבה את אתר החדשות "מודיעין ניוז" לאחר שזה טען כי הרב יצחק השווה בין הרצל ובין היטלר.
התביעה התקבלה, ובבית משפט השלום זכה הרב יצחק במלוא הסכום שתבע, 100,000 שקלים, ובהוצאות משפט על-סך 12,000 ש"ח.
עם זאת, בערעור בבית המשפט המחוזי הופחת הסכום ל-9,000 שקלים והוצאות על-סך 1,800 ש"ח.
תבע את רפי גינת ואחרים בעקבות תחקיר כלבוטק, שעסק בנוכל שקיבל כספים במרמה בעת שעבד בהפקת עלון חדשות שופר.
בית משפט השלום בהרצליה נתן בשנת 2016 תוקף של פסק דין לפשרה, לפיה שדרו הנתבעים כתובית הבהרה בעניין אותו תחקיר, ופיצו את הרב יצחק ב-50,000 ש"ח ובהוצאות משפט בסך 7,000 ש"ח.
בשנת 2016 פורסם בדף הפייסבוק "המחרטטים בתשובה" קטע משיעורו, בו הוא מתיר את איסור לשון הרע ביחס למחללי שבת.
הנתבע, שהבין שהותר לשון הרע במשמעותו בחוק הישראלי, כתב בתגובה ש"לא מפתיע" שהרב מעודד לפשע, וש"הוא נוסע בשבת להרצאות בטענה שמותר לו", ומשכך מותר לספר גם עליו לשון הרע.
בשנת 2016 פרסמו שניים מתלמידי הרב לשעבר סדרת סרטוני יוטיוב, בהם אמרו שהוא "שקרן", "גנב", "מנכ"ל של ה-SS" ועוד.
בשנת 2019 נפסק שישלמו פיצויים של 20,000 ש"ח במצטבר בנוסף להוצאות משפט.
בשנת 1999 שודר בתוכנית "עובדה" תחקיר שבו הופיעו הורים לחוזרים בתשובה הקשורים ברב יצחק שהביעו את תסכולם.
בתחקיר הוצג נער שהתאבד והוטלה האשמה ברב יצחק.
הרב יצחק ענה להאשמות בקלטת שבה הראה חוזרים בתשובה שהביעו שביעות רצון מצעדם זה, כמו גם הורים ומכרים שלהם אשר שיבחו אותו.
עוד טען כי הנער התאבד בעקבות אהבה נכזבת כחצי שנה לאחר שחדל להיות דתי ויצא בשאלה.
לפי אריה דרעי, הרב אמנון יצחק כמו גם הרב חיים אמסלם גרמו נזק אלקטורלי למפלגת ש"ס בעת הבחירות לכנסת ה-19.
הדמות הטלוויזיונית "ארנון יצחקי", שהתבססה על דמותו, כיכבה בעונה הראשונה של תוכנית הבידור הסאטירית "שבוע סוף!" בחיקוי של מיקי גבע.
בתוכנית הבידור "בובה של מדינה" השחקן אסי ישראלוף חיקה את דמותו של הרב במהלך העונה.
תוכנית הבידור "צינור לילה" הציגה לסירוגין מונולוגים הומוריסטיים מפי הרב יצחק.
דמותו של הרב חג'בי בסדרה "שבאבניקים" מבוססת על דמותו.
תוכנית הבידור ארץ נהדרת הציגה לסירוגין חיקויים הומוריסטיים בהתבסס על דמותו.
כך למשל בעונה 18 השחקן מריאנו אידלמן חיקה את דמותו.
בתוכנית הרדיו הסאטירית חותרים למגע ששודרה על ידי צמד הקומיקאים שרון טייכר וערן זרחוביץ' בוצע חיקוי הומוריסטי של הרב על ידי הקומיקאי אסי כהן הנותן הסבר של הרב לנגיף הפוליו.
התגורר בשכונת נוה אחיעזר בבני ברק, אך עבר משם לשכונת בית וגן בירושלים, בסמיכות לבנייני הולילנד.
אמנון ויינשטיין (21 ביולי 1939 – 4 במרץ 2024) היה בונה כינורות ישראלי.
ויינשטיין הוא דור שני לשושלת של בוני כינורות ישראלים.
אביו משה עלה לארץ ישראל ופתח בתל אביב סטודיו לבניית כינורות בשנת 1939. אמנון המשיך במסורת וצירף אליו גם את בנו, הדור השלישי בשושלת, המקיימת את מסורת בוני הכינורות הגדולים בקרמונה שבאיטליה, משפחות אמאטי וגוארנרי.
שאר משפחתו של ויינשטיין נשארה באירופה ונספתה בשואה, והקשר הזה הוליך את אמנון לאיתור כינורות של יהודים שלקחו אתם את כלי הנגינה למחנות הריכוז הנאציים.
כינורות אלה, רובם כלים פשוטים ששימשו לנגינה בשמחות, סומנו במגן דוד על גב הכינור, ואמנון ויינשטיין הציב לעצמו כמשימה את תיקון הכינורות האלה והבאתם לנגינה בקונצרט סימפוני, שיסגור את אירועי שנת השישים למדינת ישראל.
הקונצרט, שכונה בשם "כינורות של תקווה", התקיים ב-24 בספטמבר 2008, וניגנו בו הסולן שלמה מינץ עם תזמורת סימפונט רעננה ותזמורת איסטנבול הטורקית.
ויינשטיין הגיע לרעיון איתורם ושיפוצם של הכלים בעקבות הרצאה בנושא "כינורות בתקופת השואה", שנשא בגרמניה בשנות ה-90 של המאה ה-20. חלק מן הכינורות המשובחים שהיו באירופה הועלו לארץ ישראל עם הכנרים, שברוניסלב הוברמן הזמין לנגן בתזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית.
הכינורות שנשארו, בגטאות, ביערות ובמחנות הריכוז היו כלים פשוטים וזולים, ונמצאו במצב ירוד וכמעט הרוס, שחייב שיפוץ יסודי וממושך כדי להחזירם למצב נגינה.
עד פטירתו ב-2024, החזיק ויינשטיין בסדנה שלו שמונה כינורות כאלו והמשיך בחיפוש אחר כלים דומים שעודם קיימים במקומות שונים בעולם.
ויינשטיין היה שותף להקמה ולניהול המוזיקלי של קשת אילון, מרכז לקידום וטיפוח הנגינה בכינור בקיבוץ אילון, שבגליל המערבי.
ויינשטיין היה נשוי לעשאלה (עשי) לבית בלסקי, בתו של עשאל בלסקי, שנמנה עם יחידת הפרטיזנים של בלסקי.
בסוף מרץ 2024, במסגרת פסטיבל הצילום הבינלאומי ה-11 של PHOTO IS:REAL, ,יציג הצלם מיקי קורן צילומי כינורות של ויינשטיין ששרדו את השואה תחת הכותרת "כינורות שלא נדמו".
בדיעבד, עם פטירתו, תהפוך התערוכה להנצחת פועלו של ויינשטיין.
אמנון ברנזון היה בנם של מלכה ואברהם ברנזון, פעיל תנועת "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים" (איתור ילדים יהודים באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה).
נולד בקיבוץ דפנה וגדל בקיבוץ כפר גלעדי.
לברנזון שתי אחיות ואח - אהרון ברנזון, לימים ראש מועצת ראש פינה.
התגייס בתחילת שנות השישים ללהקת הנח"ל.
לאחר השחרור הצטרף ל"בימת הקיבוץ" בין המופעים: "זוג אופניים" ומחזהו של נתן שחם, "הם יגיעו מחר".
בשנת 1969 השתתף במופע "הלוך הלכה החבריא".
בין השירים ששר כסולן: "עץ התפוח".
לאחר שהמופע נקלע לקשיים נטל ברנזון לידיו את הפקת המופע בו וזכה להצלחה מרובה (כ-500 מופעים).
מכאן והלאה החל לפעול כמפיק.
בשנת 1971 הפיק את המופע "השטן ואשת האיכר", ואף השתתף בו.
בין השירים ששר כסולן: "העגורים".
באותה שנה הופיע בסרט "בלומפילד" לצידו של ריצ'רד האריס.
בשנת 1988 שיחק בסרטו של יואל שרון "בצילו של הלם קרב", לצידם של אשר צרפתי ודן תורג'מן וב-1989 השתתף בסרטו של נפתלי אלטר "כח משיכה".
בשנות השבעים היה נשוי לנירה, אם שלושה מילדיו.
בשנות השמונים נישא לזמרת רונית אופיר ולהם בת בשם נוגה.
נפטר ב-18 בנובמבר 2018, והובא למנוחות בבית הקברות בקיבוץ כפר גלעדי, בו גדל.
1969 – "נסיעה מדומה": שירי לאה גולדברג בהלחנת סשה ארגוב: "נחל שלי", "ההר הירוק", "שיר ההפלגה" ועוד.
בין המשתתפים: לוליק ואופירה גלוסקא.
1970 – "השטן ואשת האיכר": הפקה וביצוע עם מיכל טל ורפי גרנות; תרגום: דן אלמגור, בימוי:נדב לויתן, עיבוד מוזיקלי: אריה לבנון.
ההפקה הוכתרה כהצגת הבידור של השנה (כ-700 הופעות בכל רחבי הארץ).
1973 – "החייט ואשת הסנדלר": כתב וערך: דן אלמגור, עיבד: אריה לבנון, ביים: נדב לויתן.
בהשתתפות: ברנזון, שלומית אהרון, קרול מריל, רפי גרנות.
הפקה זו נקטעה עקב מלחמת יום הכיפורים.
1974 – "אני פשוש": הצגת ילדים מצליחה לשירים של ע.
מרבית השירים הולחנו בידי סשה ארגוב ואת חלקם הלחין שלמה גרוניך.
בימוי: נדב לויתן, עיבוד מוזיקלי: דן אלמגור.
בהשתתפות שלומית אהרון, עזרא דגן, רפי גרנות ופנינה וילצ'ר.
המופע זכה לשבחים רבים בתקשורת (כ-700 הצגות).
1975 – "הכל עובר חביבי": שירי שנות החמישים בארץ ובעולם.
עורך אהוד מנור, במאי צדי צרפתי, מעבד מוזיקלי- אלדד שרים.
המופע הועלה יותר מ-600 פעם וזכה בפרס כינור דוד.
1976 – "במדינת הגמדים": שירי ילדים משנות החמישים, בהשתתפות: גבי שדה (לימים טנור בעל שם עולמי), פנינה בריק ורותי בן אברהם.
(יותר מ-400 מופעים) זכה בפרס כינור דוד להצגת ילדים.
1981 – "לבי שייך לברודוויי": בהשתתפות 8 מבצעים אמריקאים.
בימוי וכוריאוגרפיה: דונלד מקייל, סולן וכוריאוגרף של להקת המחול אלווין איילי (למעלה מ-200 מופעים ברחבי הארץ).
1986 – רונית אופיר, בוגרת "בית צבי" (ולימים רעייתו).
עיבוד וליווי מוזיקלי: חיים לוי.
(כ-11 שנים מופעים ב"קרוקודיל" הרצליה, וקלטות שירים עבריים)
2009 - מופע נוסטלגי המורכב משני חלקים: חלק ראשון: "הלוך הלכה החבריא לשטן..
ולאשת האיכר", כולל שירים נוסטלגיים מהמופעים.
משתתפים נוספים: מיכל טל וליאור ייני.
חלק שני: "האמיני יום יבוא" - שירי העשור למדינה בליווי להקת מחוללים הרוקדים לצליל קולו של אמנון וזמרת אורחת את שירי העשור להם חוברו ריקודים.
אמנון גופר (נולד ב-30 בדצמבר 1952) הוא טייל, מורה דרך וחוקר התרבות הגלילית.
גופר, תושב כפר ורדים, בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, שירת בצה"ל 22 שנים, והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
עם סיום שירותו יצא לשליחות בדרום אמריקה.
לאחר שובו לישראל ניהל תחנת רדיו אזורית, ולאחר מכן החל להדריך טיולים.
במקביל לעיסוקו זה, כתב שני ספרי טיולים "סודות גליליים" ו"חמש דקות מהצימר" בהוצאת עם עובד.
גופר מגיש את תוכנית הרדיו "זמן גלילי" ברדיו צפון ופינות רדיו המתמחות בהוויה הגלילית ברדיו צפון וברשת ב', כותב טורים וכתבות שפורסמו ב"מסע אחר", ב"טבע הדברים", "הארץ" וב-ynet, וכן הגיש את פינת הטיול לשבת של רשת HOT בצפון.
"סודות גליליים" – הוצאת עם עובד 2007.
"חמש דקות מהצימר" - הוצאת עם עובד 2012
"זמן גלילי" – רדיו צפון
"האנציקלופדיה של הגליל" – רדיו צפון
"המלצה לטיול" – אצל אבי אתגר - רשת ב'
ערוץ הטיולים – "בעקבות הזית בגליל"
ערוץ הטיולים - "בעקבות צדיקים בגליל"
ערוץ 2 - "כאן בישראל" - טיולים בגליל
"טיול השבת עם אמנון גופר" – הוט צפון
"מלון אמירי הגליל" – ערוץ החיים הטובים
"הבית בגליל" – ערוץ החיים הטובים
אמנון ברזל (5 ביולי 1935 – 10 באוגוסט 2025) היה אוצֵר, מרצה ומבקר אומנות ישראלי.
ברזל נולד בתל אביב בשנת 1935, להורים ילידי הארץ.
למרות זאת בחר ללמוד גאולוגיה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
באוניברסיטה גם שמע קורסיים בתחומי האמנות והפילוסופיה של מרצים מרדכי ארדון, מרטין בובר וגרשום שולם.
ולימודי תולדות האמנות מאוניברסיטת סורבון בפריז.
1970-1969 שימש כמבקר אמנות במוסף הספרותי של העיתון "הארץ".
בשנות ה-70 לימד תולדות האומנות במכון אבני ובחוג לאומנות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1977 שימש כיועץ אמנות פלסטית למרכז אומנויות בשם "הקומה השלישית", שפעל ביפו.
בשימש כתסריטאי עבור הסרט התיעודי אודות ברוך אגדתי שהופק בשנת 1976.
ב-1976 החל לכהן כיועץ לענייני אמנות לראש עיריית תל אביב-יפו שלמה להט.
שימש עורך של כמה גליונות של כתב העת "ציור ופיסול", של אגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 1976 מונה לאוצר הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה.
במסגרת זו אצר במשך 6 שנים רצופות את התערוכות של דני קרוון (1976), "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע" של מנשה קדישמן (1978), ו"אטימה אדומה: תיאטרון" של משה גרשוני ו-"אשמורת שלישית" של מיכה אולמן (1980).
בסוף שנות ה-70 שימש כיועץ ראש עיריית תל אביב שלמה להט לאמנות.
בתחילת שנות השמונים הקים ואצר את אירועי האמנות הסביבתית תל-חי 1980–1983 ביוזמת התנועה הקיבוצית בצפון ואילנה וטולי באומן.
משנת 1986 הקים ואצר שורה של פרויקטים באיטליה שהמרכזי שבהם הקמה וניהול המוזיאון לאמנות עכשווית בעיר פראטו שליד פירנצה.
היה האוצר הראשון של פארק הפיסול הבין-לאומי וילה צ'לה בטוסקנה.
בין השנים 1997-1994 שימש כמנהל המייסד של המוזיאון היהודי בברלין.
בשנת 2006 אצר את התערוכה 'מאה שנות אמנות ישראלית' במילאנו.
לאורך השנים אצר תערוכות רבות, כתב עשרות קטלוגים וספרים לאמנות בין-לאומית וישראלית, בהם 'אמנות בישראל' (אנגלית, הוצאת פוליטי מילאנו, 1987).
אמנון הורביץ (26 ביולי 1887 – 2 ביולי 1966) היה בכור בני הביל"ויים בגדרה; אגרונום, מומחה לחקלאות ועיתונאי, בעיקר בתחום החקלאות והאגרונומיה.
חוקר דברי ימי ביל"ו וגדרה.
נולד לצבי הורביץ, מראשוני הבילויים בגדרה, וללאה, בתו של יהושע דב בנינסון.
מאחר שבגדרה עוד לא היו בתי מגורים, הוא נולד במושבה ראשון לציון הסמוכה.
למד ב"חדר" של המושבה אצל ותיקי המחנכים, ובהם יוסף ויתקין ויוסף מנחם אשבל.
למד בבית הספר למלאכה של חברת כי"ח בירושלים והיה מבאי ביתו של המורה מרדכי אזרחי-קרישבסקי, שלימים היה לחותנו.
לאחר מכן למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בשנת 1909 התנחל הורביץ על שטח בן מאה דונם מאדמת "גאולה", שהיה השטח הראשון שנוסף על אדמת גדרה.
באותה תקופה התמחה בחקלאות ובאגרונומיה.
השתתף במסעות במטעי השקדים בארץ לחקירת גורמי נגע הקפנודיס (Capnodis) שתקף את עצי השקדים, ויחד עם האגרונום עמרם חזנוב גילה את החיפושיות שהיו מקור הנגע.
בין השנים 1912–1927 התגורר במצרים, שם חכר אחוזה גדולה והתמחה בענפי החקלאות המצריים: כותנה, קני סוכר ועצי תמר.
כמו כן עסק בניסיונות גידול בננות ובזיבולים שונים מטעם החברה הממלכתית לחקלאות במצרים.
ב-1927 עזב הורביץ את מצרים לצמיתות והתקבל לעבודה בשירות מחלקת ההדרכה שליד תחנת הניסיונות של ההנהלה הציונית כמדריך נודד בהתיישבות החדשה שבעמק יזרעאל.
ב-1928 התקבל למנהל המשרד היפואי של חברת "ניטראם" מיסודו של סר אלפרד מונד (הלורד מלצ'ט).
בתפקידו זה כתב את הספרות השימושית והמדעית על החומרים הכימיים החקלאיים, שפורסמה בחוברות שהוציאה החברה, וכן במאמרים בכתבי עת שונים, כמו "בוסתנאי" ו"הדר", ואף בעיתונים ערביים.
בשנת תר"ץ (1930) הופיע ספרו על "גידול הבננים בארץ ישראל".
פרסם בעיתונות העברית והישראלית ("הפועל הצעיר", "הבוקר", "דבר", "הארץ" ועוד) רשימות וסיפורים מחיי גדרה ומתקופת שהותו במצרים.
לאחר קום המדינה ועד מותו התמסר הורביץ לחקירת דברי ימי ביל"ו וגדרה, וכתב את "ספר גדרה" המכיל מספר כרכים.
אמנון הורביץ נפטר בקיץ 1966, בן 79 במותו.
בתקופת מגוריו במצרים היה הורביץ שב מדי פעם לביקורים קצרים בארץ ישראל.
באחד מביקוריו בארץ, באפריל 1921, נשא לאישה את רבקה, בתו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי.
הוא שב איתה למצרים, שם שהו כחמש שנים.
ילדיו: יעקב-אורי הורביץ, והפסנתרנית תמירה אריה מתל אביב.
אמנון יריב (נולד ב-13 באפריל 1930) הוא פיזיקאי אמריקאי, המשמש כפרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הוא אחד המדענים המובילים בעולם בתחום הלייזרים ובשנת 2010 זכה במדליה הלאומית למדעים על תרומתו לחקר האלקטרואופטיקה.
יריב היה בין מקימי חברת אורטל קורפ, שנמכרה לחברת לוסנט ב-2.95 מיליארד דולר.
יריב נולד ב-1930 בשכונת כרם התימנים בתל אביב להורים שעלו מפולין, שרגא והניה יורבורסקי.
הוא שיחק כדורסל בקבוצת "מכבי עתיד".
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון גאולה במגמה ריאלית.
במלחמת העצמאות שירת ביחידת תותחנים שהוצבה בלטרון והשתחרר לאחר שנתיים בקיץ 1950. בסתיו אותה שנה החל ללמוד בטכניון, אולם כעבור שנה נסע לארצות הברית לאחר שהתקבל לאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
הוא למד שם הנדסת חשמל ורדיו וסיים תואר ראשון ב-1954, תואר שני ב-1956 ובשנת 1958 סיים את עבודת הדוקטורט בתחום המייזרים, לייזרי מיקרוגל.
בשנת 1960 עבר למעבדות בל בניו ג'רזי שם המשיך בחקר הלייזרים ביחד עם ג'יימס גורדון.
בשנת 1964 שב לקליפורניה והצטרף לסגל המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 1967 הוא פרסם את "קוואנטום אלקטרוניקס", אחד מהטקסטים הראשונים שעסקו בתחום האלקטרוניקה הקוואנטית של פיזיקת הלייזרים.
בשנת 1980 הוא יסד את חברת אורטל Ortel Corporation, אשר נמכרה לחברת לוסנט בשנת 2000. בשנת 1991 התקבל כחבר לאקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים.
בשנת 1992 זכה בפרס הארווי מטעם הטכניון על תרומות פורצות-דרך בתחום האלקטרואופטיקה, התפשטות גלים בגבישים, והאופטיקה הלא-ליניארית.
בשנת 1999 היה ממייסדי חברת Orbits Lightwave.
הוא שימש כעמית במכון סאקלר באוניברסיטת תל אביב וביקר בה פעמים רבות.
יריב רשם במהלך הקריירה כ-60 פטנטים שונים על שמו.
1985 - פרס הרולד פנדר מטעם אוניברסיטת פנסילבניה
1992 - פרס הארווי מטעם הטכניון
2010 - המדליה הלאומית האמריקאית למדעים על תרומתו לחקר האלקטרואופטיקה
אמנון לוֹרְד (נולד ב-28 ביולי 1952) הוא עיתונאי, מבקר קולנוע, סופר, עורך ומפיק טלוויזיה ישראלי.
כיום הוא בעל טור בעיתון "ישראל היום".
בעבר כתב וערך באתר "מידה" ובעיתונים "מקור ראשון" ו"חדשות".
אמנון לורד, בנם של קתי וחיים, נולד בקיבוץ עין דור של הקיבוץ הארצי והיה חניך בתנועת השומר הצעיר.
אחיו הגדול נהרג ב-1969 בעת שירותו בחיל השריון.
לורד שירת כקצין בינה רשתית ביחידה 848 במהלך מלחמת יום הכיפורים.
אחרי השירות הצבאי נסע לארצות הברית למד שנתיים וחצי קולנוע וטלוויזיה, חזר לישראל ועבר לגור בתל אביב.
עם חזרתו עסק בעבודות פרילנס בקולנוע.
בין השאר ביים וכתב ב-1980 סרט קצר בשם "יש מקום של נרקיסים".
בנוסף כתב ב-1982, יחד עם יהודה ג'אד נאמן, את התסריט לסרט "מגש הכסף", בו שיחק בתפקיד הראשי גידי גוב, כקיבוצניק צנחן שהוא גם נציג של קבוצה ערבית־יהודית המזדהה עם המאבק הפלסטיני.
חברו הוא ד"ר ואליד חאדר (יוסוף אבו ורדה), מרצה ערבי־ישראלי באוניברסיטת תל אביב, שמאמין בפתרון הסכסוך בדרכי שלום.
שיחד הם מנסים להקים להקים אוניברסיטה ערבית בשטחים.
את דרכו העיתונאית החל בכתיבה בשבועון התנועתי "השבוע בקיבוץ הארצי", ובהמשך פרסם כמה כתבות במוסף "חותם" של העיתון "על המשמר".
ב-1984, עם הופעת העיתון "חדשות", השתלב במשרה מלאה בתחום העיתונות.
עבד ב"חדשות" ככותב וכעורך עד סוף 1991. פרסם כתבות רבות בנושאי אקטואליה בסגנון הניו-ג'ורנליזם, והיה שותף בעיצוב סגנון העריכה הייחודי של מוסף האקטואליה "השבוע" (אותו ערך רמי רוטהולץ).
מ"חדשות" עבר ל"ידיעות תקשורת", למקומון "תל אביב", ושימש בו מבקר קולנוע ועורך של גיליונות מיוחדים במשך עשר שנים.
עד שנות התשעים, לורד זוהה עם השמאל בישראל ואף לקח חלק בהפגנות של תנועת "שלום עכשיו".
באמצע שנות ה-90 החל לגבש מחדש את דעותיו הפוליטיות.
בעקבות הסכמי אוסלו החל לפרסם מאמרים אופוזיציוניים שחרגו מתחומי הכיסוי שאיתם היה מזוהה.
לקראת הבחירות של 1996 פרסם כי הוא מתכוון לתמוך בבנימין נתניהו והליכוד.
מכאן ואילך הפך למבקר חריף של השמאל.
פעל יחד עם קבוצה קטנה של ידידים, שהחלו לזהות את עצמם באותה תקופה כמודל מקומי של נאו-שמרנות, מודל שהיה מבוסס בעיקר על ביקורת המיתוסים של השמאל והתנגדות לדוגמטיות של השמאל בישראל – יותר מאשר על הזדהות עם הימין.
עם קבוצה זו נמנו, בין השאר, ד"ר יובל שטייניץ ופרופ' מעוז עזריהו.
ב-1998 יצא לאור ספר ראשון שלו, רומן קצר בשם "דודיק היפה" (הוצאת כתר).
בשנת 2000 יצא לאור ספרו על השמאל הישראלי, "איבדנו כל אשר יקר היה" (הוצאת תמוז).
באותה תקופה גם ערך והגיש סדרה בטלוויזיה החינוכית על ראשית הקולנוע הישראלי ("היו סרטים").
בשנת 1999 עבר לעיתון "מקור ראשון", שהיה אז בראשית דרכו.
הוא החל לפרסם שם טור בשם "נגד הרוח" המופיע מאז.
בשנת 2001 זכה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו "מלחמה בבית", שהוא אסופה של טורים וכתבות משנות האינתיפאדה השנייה.
באותה שנה רכש שלמה בן צבי את "מקור ראשון" מידי מייקל כריש, ובסוף ינואר 2004 מינה את לורד כעורך בפועל של העיתון.
הוא שימש בתפקיד זה כחמש שנים, עד אמצע 2009.
באותן שנים התמקד בזיהוי נושאים ייחודיים.
מדובר בעיקר בדיווח על הכיוון הבעייתי של צה"ל ועל שיטות הלחימה השנויות במחלוקת שפיתח.
כמו כן עסק העיתון בדיווח על מגמותיה ופועלה של הקרן החדשה לישראל.
הנושא חדר לתודעת הציבור בעקבות דו"ח גולדסטון.
כן הירבה העיתון לעסוק בתופעת "האנטישמיות החדשה".
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "רצח בין ידידים – סיפור מלחמה פוליטי", ביוגרפיה פוליטית על אורי אבנרי, דמות מרכזית בתולדות השמאל הרדיקלי.
לורד חושף את שורשיו הקומוניסטיים של אבנרי ומציע תזה חדשנית בדבר היותו, למעשה, סוכן מדיח.
בשנת 2013 יצאה לאור ספרו "הדור האבוד - סיפורה של מלחמת יום הכיפורים".
ביוני 2017 הצטרף לורד ל"ישראל היום".
טור פרי עטו מתפרסם מדי שבוע בכפולה הסוגרת של המוסף "ישראל השבוע".
אמנון לורד מתגורר בירושלים עם אשתו, הסופרת גיל הראבן, ולזוג שתי בנות.
דודיק היפה (נובלה), ירושלים: כתר ספרים, 1998
איבדנו כל אשר יקר היה (על שורשיו של השמאל הפוסט יהודי), תל אביב: תמוז, 2000
מלחמה בבית, תל אביב: תמוז, 2003
רצח בין ידידים, קריית גת: דני ספרים, 2010
הדור האבוד - סיפורה של מלחמת יום הכיפורים, ידיעות ספרים, 2013.
אמנון ווֹלמן (נולד ב-20 באפריל 1955) הוא מלחין ומורה ישראלי, אשר שימש בעבר כמנהל האמנותי של אנסמבל מוזיקה נובה.
כמו כן הוא פרופסור לקומפוזיציה המלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
וולמן מחבר מוזיקה וטקסטים לכלים שונים, לרבות מחשב.
מכלול יצירותיו כולל מוזיקה סימפונית, ווקאלית וקאמרית להרכבים שונים לצד מוזיקה ממוחשבת, מוזיקה לסרטים, לתיאטרון ולמחול.
היינץ הוליגר, צ'ארלס ניידיץ' והתזמורת הקאמרית הישראלית, בין השאר, הזמינו יצירות אצל וולמן.
הפרטיטורות שלו יוצאות לאור במכון למוסיקה ישראלית ובמרכז למוזיקה ישראלית.
וולמן לימד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת סטנפורד, בברקלי ובברוקלין קולג', שם היה חבר בסגל המורים להלחנה ומנהל המרכז למוזיקה ממוחשבת של ברוקלין קולג'.
התחרות הבינלאומית של קווינ'ס קולג', אוקספורד לשנת 2000
אות כבוד בתחרות מוזיקה נובה בפראג
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה חדשה (NewComp) לשנת 1988
מלגות לימודים מקרנות שונות, בהן קרן איסטמן, רוקפלר, קרן התרבות אמריקה-ישראל ועוד.
פסקולי הסרטים של וולמן הוצגו בפסטיבלי סרטים באירופה ובארצות הברית בין השנים 1981 ל-2000 וזכו במדליות.
במאי 2006 חזר וולמן לישראל והחל לעסוק בהוראה, בין השאר באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
מאז 2008 הוא עומד בראש אנסמבל מוזיקה נובה הישראלי.
וולמן הוא בנו של הפרופ' משה וולמן ואחיו של הבמאי דן וולמן
אמנון וייס (נולד בשנת 1943) הוא איש עסקים ומדליסט פאראלימפי ישראלי.
נולד בישראל למאיר ולאה וייס, ממשפחה של מייסדי רמת גן.
בילדותו לקה במחלת פוליו ונותר עם נכות קלה.
בנעוריו הצטרף למועדון ספיבק, מרכז הספורט לנכים, והיה מהספורטאים הראשונים בתחום.
הוא התאמן בתחומים שונים של אתלטיקה תוך כדי לימודי כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בהמשך הוא למד מנהל עסקים וסיים תואר MBA באוניברסיטת תל אביב.
בתקופה הנ"ל הוא גם לימד שיווק באוניברסיטת בר-אילן.
וייס היה חבר במשלחת הישראלית למשחקי סטוק מנדוויל, וייס זכה במדליית זהב בהטלת כידון ובהדיפת כדור ברזל.
עוד לפני המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) זכה וייס בארבע מדליות במשחקי סטוק מנדוויל של 1967 (שתיים מכסף בהטלת כידון והדיפת כדור ברזל, ושתיים מארד בזריקת דיסקוס ובענף נוסף) והיה אלוף המדינה בהדיפת כדור ברזל.
ב היה וייס שחקן בקבוצת כדורסל הנכים של ישראל שזכתה במדליית זהב, ווייס עצמו זכה בשלוש מדליות באתלטיקה.
בשנות ה-70 המוקדמות, וייס ואשתו דניאלה היו בין החברים המייסדים של גוש אמונים, ומאז שנת 1975 הם מתגוררים בקדומים, בה דניאלה נבחרה לראשות המועצה המקומית וכיהנה בתפקיד זה במשך 11 שנים.
וייס מחזיק בנכסי נדל"ן רבים באזור תל אביב והשומרון, ביניהם מבנה 'קפה ביאליק' ברחוב ביאליק בתל אביב, חנות בכיכר המדינה ויקב גבעות (בבעלות משותפת עם חתנו).
בעבר היה מבעלי חברת הולנד ישראל שעסקה ביבוא ומסחר במתכות יקרות, תכשיטים וכיוצא בזה.
בשנת 1992 הוא מכר את חלקו לשותפיו.
כיום הוא עוסק בעיקר בהשקעות בנדל"ן, וביקב בוטיק.
נשוי לדניאלה ואב לארבע בנות.
בפסח 2002 נרצחו חתנו של וייס, אברהם גביש, שני הוריו וסבו על ידי מחבל בפיגוע באלון מורה בשנת 2002.
אמנון גינזי ); 17 בדצמבר 1929 – 13 ביולי 1995) היה פילולוג עברי סובייטי וישראלי (מ-1975), חוקר במכון למדעי המזרח בלנינגרד, מעורכי האנציקלופדיה היהודית הקצרה בלשון הרוסית, מתרגם מרוסית לעברית וסופר מדע בדיוני.
אנטולי מיכאילוביץ' גָזוֹב-גינזברג נולד בנובוסיבירסק שבסיביר, ברית המועצות, בן לאב עורך דין יהודי ואם רוסייה.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, החל ב-1947 ללמוד בפקולטה למזרחנות באוניברסיטת לנינגרד.
עבד במכון למדעי המזרח בלנינגרד, והתמחה בעברית, המקרא ומגילות מדבר יהודה.
פרסם כמה ספרים, בהם עיבוד של התזה שלו (1965).
היה ממתרגמי המגילות לרוסית (Тексты Кумрана, כרך 2, מוסקבה 1996).
בשנת 1975 עלה לישראל ועברת את שמו ל"אמנון גינזאי".
עבד כעורך בכיר של האנציקלופדיה היהודית הקצרה בלשון הרוסית שראתה אור בחסות האגודה לחקר תפוצות ישראל, השתתף בעריכת המילון הרוסי–עברי והעברי–רוסי של יוסף גורי והיה עורך מדעי ועורך תרגומים של "ספריית עלייה" ("Библиотека-Алия") של האגודה לחקר תפוצות ישראל.
פרסם סיפורי מדע בדיוני ברוסית ובעברית, בהם הרומן "זיקיות שחורות" (Золотые хамелеоны''; תל אביב: מוריה, 1986).
כן חיבר ספר ילדים בשם "פרעה מלך החרקים" (איורים: עדה סיניגליה; תל אביב: תגא, תשמ"א).
אמנון דיק (נולד ב-20 בנובמבר 1952) הוא איש עסקים, מנהל ודירקטור ישראלי.
דיק נולד בחיפה ב-1952. למד בבית הספר הריאלי העברי.
התגייס לצבא ושירת כקצין תחזוקה במלחמת יום כיפור.
עם תום שירותו הצבאי, החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בכלכלה ובסיומו המשיך ורכש גם תואר שני בפקולטה למנהל עסקים באותו המוסד.
מפגש מקרי עם מוזי ורטהיים מבעלי ומנהלי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים - קוקה-קולה, הביא אותו עם סיום לימודיו למגוון תפקידים בחברה.
בגיל צעיר (29) ויוצא דופן באותה התקופה, מינה וורטהיים את דיק למנהל השיווק והמכירות של הקונצרן, תפקיד שמילא כחמש שנים.
תפקידו הראשון כמנכ"ל היה בחברת מעדנות (חברה בבעלות אסם, עלית וכלל), אשר בתקופת דיק הציגה את "פיצה מקפיצה".
בעליה החדשים של עלית, חברת מאן הבריטית ודייוויד פדרמן גייסה את דיק לצוות ההנהלה החדש של קבוצת המזון כמשנה למנכ"ל.
בהמשך כיהן כמנכ"ל יפאורה (משקאות קלים) שם הוא חתום על השקת המוצר תפוזינה והקמת מעיינות עין גדי.
לאחר מכן ניהל את רשת הקמעונאות "שקם" ואז חזר שוב לתעשייה כמנכ"ל עלית אינטרנשיונל.
בשנת 2003 התמנה דיק למנכ"ל בזק והוביל אותה לפעול כקבוצת תקשורת ולהפרטה.
סיים את תפקידו בבזק בשנת 2005.
דיק הוא מבעלי קבוצת הרדיו האזורי הכוללת את רדיו FM99eco, "רדיו ללא הפסקה" 103FM, ורדיו צפון, הוא השותף הישראלי במירס (עם פטריק דרהי בעלי הוט) וכן בעל מניות ושותף בזכיינית בישראל של תאגיד הלוגיסטיקה הבינלאומי UPS.
דיק שימש כדירקטור בבנק הפועלים בין השנים 2010 ל-2018. באפריל 2018, נבחר דיק לשמש כדירקטור חיצוני בבזק, ובכך חזר לקונצרן התקשורת 13 שנים לאחר שסיים את כהונתו כמנכ"ל החברה.
דיק מכהן כיו"ר אגודת הידידים של אוניברסיטת תל אביב וכן כחבר הנהלת עמותת שקיפות בינלאומית ישראל (שבי"ל).
תושב תל אביב, נשוי, אב לשתי בנות.
אמנון הררי (נולד ב־18 ביוני 1950) היה ראש מנהלת תוכנית החלל במפא"ת שבמשרד הביטחון.
קודם לכן שירת כראש להק הציוד בחיל האוויר הישראלי ומפקד יחידה 108. הררי זכה בפרס ביטחון ישראל ב־1984 על פיתוחים בתחום מערכות סלולריות, וב־2022 זכתה מנהלת תוכנית החלל בראשותו בפרס ביטחון ישראל על פיתוח הדור המתקדם של לווייני התצפית אופק.
הררי שירת כראש להק הציוד בדרגת תת־אלוף, מדצמבר 1992 עד ספטמבר 1996. לאחר שחרורו שימש בתפקידי ניהול בתחום העסקי בחברות תקשורת והיי טק.
בשנים 2002 עד 2004 כיהן כמנכ"ל אדוונסד היטינג טכלונוג'יס (AHT).
באוגוסט 2004 מונה לסמנכ"ל מכירות ושירות אירופה בחברת לומניס וב־2007 לסמנכ"ל בכיר למחקר ופיתוח בחברה.
לאחר מכן כיהן כיו"ר ומנכ"ל PerfAction מתחום האסתטיקה.
באוקטובר 2011 מונה לראש מנהלת תוכנית החלל במפא"ת שבמשרד הביטחון.
ב-2022 סיים את תפקידו כראש מנהלת תוכנית החלל, והוחלף על ידי אבי ברגר.
בתחילת 2023 מונה כראש המרכז לתעופה מהירה בטכניון.
טייס, דואה ומדריך דאיה בעל למעלה מ-3,000 שעות טיסה.
כיהן כראש ועדת הדאייה הארצית בקלוב התעופה לישראל וכיושב ראש מועדון מרכז דאייה נגב.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב (1971).
סבו, הרב משה איררה, היה אב בית הדין הרבני בתל אביב.
בן דודו הוא הרב משה הררי.
בנו אסף, מזכרתן, יזם ויוצר מיזם פיסת היסטוריה המנגיש אישים ואירועים בהיסטוריה הציונית, היהודית והישראלית.
אמנון לוטם הוא מדען מחשב ישראלי, זוכה פרס גדל לשנת 2014.
לוטם קיבל תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, תואר שני במדעי המחשב באותה אוניברסיטה ודוקטורט באוניברסיטת מרילנד בהנחייתו של דנה נאו (Dana Nau).
במהלך לימודיו הציע מרצה הקורס על בסיסי נתונים, מייק פרנקלין, לשפר את האלגוריתם של פגין לקיבוץ (אגרגציה) מידע.
לוטם שיפר את האלגוריתם וכתב יחד עם פרנקלין מאמר שמציג את האלגוריתם המשופר ואת המסגרת התאורטית לכך.
מילא תפקידי מפתח במספר חברות הייטק: אמדוקס, Estimotion ו-Skybox.
מחקרו עוסק בבינה מלאכותית ובטכניקות סימולציה ומידול.
בשנת 2014 זכה בפרס גדל יחד עם רונלד פייגין ומוני נאור על מאמר שפרסמו יחד.
המאמר מציג אלגוריתם סף לקיבוץ מידע ממקורות שונים ומספק מסגרת לתכנון וניתוח אלגוריתם מסוג זה.
אמנון זָקוֹב (27 באוגוסט 1935 – 5 במרץ 2014) היה מחזאי, הומוריסטן ואיש לימודי המתמטיקה.
למד בבית חינוך מרכז, בית חינוך צפון ובתיכון עירוני ד'.
היה חניך התנועה המאוחדת קן צפון והתגייס עם חבריו מגרעין התנועה לנח"ל.
לאחר שרותו הצבאי עבר עם חבריו מהתנועה לקיבוץ יפתח והיה לחבר בקיבוץ.
בהמשך נשלח מטעם התנועה לתפקיד הדרכה כ"קומונר" והיה מרכז "קן צפון" בתל אביב.
היה כנר מוכשר, בין השאר השתתף במשלחת הישראלית לפסטיבל מוסקבה 1957, שחידש את הקשר עם היהדות הסובייטית.
ב-1961 השתתף במסע באפריקה במכונית סוסיתא, במסגרת מבחן דרכים של יצרנית הרכב "אוטוקרס".
במקביל לפעילותו בתנועה המאוחדת, רכש באוניברסיטה העברית בירושלים תואר מוסמך למתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה של המדע.
ב־1964 כיהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
השתתף במשלחות סטודנטים מישראל למונגוליה.
בשנות ה-50 וה-60 היה מהמשתתפים הבולטים בתוכניות הומור וסאטירה ברדיו, ביניהן "שלושה בסירה אחת" ששודרה בקול ישראל, "יתוש בראש", "כל המסיבות" ו- "כל האמת" ששודרה בגל הקל (שהפך עם השנים לרשת ב').
ב־1967 נלחם במלחמת ששת הימים בקרבות באזור נבי סמואל.
משנות השבעים ואילך כתב למספר תוכניות בטלוויזיה החינוכית, ביניהן "מתי מתוק, בלש מתמטי" והסדרה ללימוד תלמוד "שניים אוחזין" (עבורה אף הלחין את אות התכנית).
בנוסף היה מכותבי השאלות לתוכנית פיצוחים ויצר את חידת "הצפנח" לתוכנית הקיצית רואים 6/6.
בשנים 1977–1979 היה שליח מחלקת העלייה של ההסתדרות הציונית בארצות הברית וקנדה.
הוא היה אחראי על הסברה והתגורר עם משפחתו בניו יורק.
עם סיום השליחות חזר להיות כותב עצמאי והתמקד בתוכניות ובמסגרות שונות להוראת מתמטיקה.
סגנון הכתיבה הייחודי שלו התאפיין בשילוב בין מתמטיקה לבין הומור וכלל חידות בלשיות שפתרונן מתמטי.
בשנות השמונים החל לכתוב יחידות לימוד לתלמידים מחוננים במתמטיקה במסגרת היחידה לנוער שוחר מדע במכון ויצמן למדע.
עם הזמן הוסיף לתוכנית חומרים משלו, שנאספו בסופו של דבר בספרו "להוציא מתוק ממר לא, או לא בא בחשבון".
כמו כן, חיבר תוכניות עבור מוסדות שרצו ללמד מתמטיקה בצורה שונה מהמקובל (כמו תוכנית הלימודים שיצר עבור בית הספר למדעים ואומנויות בירושלים בשנות קיומו הראשונות).
בין ספרי הלימוד שכתב: "מבוא לתורת הגרפים" שיצא לאור על ידי "מצוינות אלפיים" מטעם העמותה למצוינות בחינוך ו"מתי מתמטיקה מתי לא", חוברת חידות בלשיות שהוצאה על ידי האגף לחינוך התיישבותי.
הוא היה אחד הכותבים הוותיקים והפוריים במכון דוידסון - הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע.
עבודותיו הרבות זמינות באתר המכון וכוללות חידות מתמטיות, בלוג וסיפורים מתמטיים (סיפורי ד"ר לא).
הוא המשיך לכתוב עבור מדור "המעגל המתמטי" באתר מכון דוידסון מעט עד ליומו האחרון.
לצד התכנים החינוכיים שיצר, אמנון זקוב היה מחזאי, סופר ומשורר פורה.
מחזהו "למות מצחוק או אהבת התליין" הועלה ב-1972 בבימרתף.
מחזהו "תותי וטיטי" הועלה בצוותא ב-2009. כתיבת השירה ליוותה אותו לאורך כל חייו, החל מילדותו המוקדמת, אך רק מעטים משיריו ראו אור (בין השאר, ב"עיתון 77" וב"דבר").
בשנותיו האחרונות זכה במלגה להוצאת ספר שירים, אך לא מימש אותה מעולם.
לאחר מותו, חבריו הקרובים ערכו קובץ נבחר משיריו, שעתיד לצאת לאור בסוף שנת 2020.
לצד פעילותו המקצועית והציבורית, המשיך לאורך שנים לנגן.
בין השאר הלחין את תרועת הפתיחה של טקס ליל הסדר בקיבוץ יפתח.
זקוב התגורר בלב תל אביב.
היה נשוי לאליעזרה (לוסי) אֵיג-זקוב, זמרת אלט ומתרגמת מאנגלית (בתם של הבוטנאי פרופ' אלכסנדר איג והביולוגית והמחנכת איטה פקטורית, אחותו-למחצה של דניאל פקטורי ואחייניתו של הבוטנאי אליעזר פקטורובסקי).
בני הזוג היו הורים לשתי בנות: תמי זקוב (1974 - 2007) ומיכל סוקולובסקי.
נפטר במרץ 2014 בתום מחלה קשה, בגיל 78. נקבר בבית העלמין ירקון.
הותיר אחריו את אשתו, בתו ונכדותיו.
"להוציא מתוק ממר לא - או לא בא בחשבון", הוצאת מכון ויצמן, 1990
הקוסם ממנלו פארק, (עם יצחק צילג), הוצאת מעלות, 1976
"מתי מתמטיקה מתי לא", חוברת חידות בלשיות במתמטיקה
אמנון כרמי (נולד ב-28 בדצמבר 1931) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה, בעבר כיהן כנשיא הארגון העולמי למשפט רפואי (2010-1991) וכשופט.
אמנון כרמי נולד בברלין, בנם של יהודה כרמי וחוה כרמי, נכד לד"ר מקס אופנהיימר, מראשוני הציונים בגרמניה, ונצר לשושלת רבנים (סבא רבא שלו, הרב אהרן הכהן, היה רבה הראשי של יהדות שלזיה במאה השבע עשרה).
יהודה כרמי היה מפקד בהגנה ולאחר פטירתו ב-1959 החליטה עיריית חיפה לקרוא את שם הרחוב שבו הוא התגורר על שמו: סמטת יהודה.
חוה כרמי הייתה עיתונאית וסופרת ילדים.
המשפחה עלתה ארצה בשנת 1933, והשתקעה בחיפה.
כרמי סיים לימודיו בבית הספר הריאלי, ובפרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל.
לחיל הקשר, ובשלב מתקדם עבר לשירות המשפטי.
לאחר שחרורו הוא למד משפטים באוניברסיטה העברית.
כסטודנט כרמי ייסד וערך את "אשכול", עיתון ארצי של הסטודנטים בישראל, ואת "דפים לסטודנט", ביטאון הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודיו שב לחיפה והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1955 הוא נשא לאישה את חנה לבית ברוידא; לבני הזוג שלוש בנות ובן.
תחביבו העיקרי מאז נערותו היה הספורט, הוא הקדיש זמן רב לאימונים בענף הסיף, וכאלוף הארץ ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוצה לה.
מכהן כנשיא כבוד לכל החיים של איגוד הסיוף בישראל.
בשנת 2016 פרופסור אמנון כרמי זכה בפרס שרת הספורט על מפעל חיים.
בשנת 1965 הוא מונה כשופט שלום (אז-השופט הצעיר במדינה), בצפת.
לאחר ארבע שנים הוא עבר לכהן כשופט שלום ראשי בעיר עכו, ומשנת 1974 עד 1992 כיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה.
במסגרת שירות המילואים הוא תפקד כשופט בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה.
משך שנים רבות (עד לשחרורו משירות המילואים בגיל שבעים) הוא היה מופקד על מערך ההשתלמויות של השופטים בצה"ל.
כרמי החל לחקור, לבנות ולפתח את תחום המשפט הרפואי במקביל לעבודתו השיפוטית.
הוא מימש את עיסוקו זה מאמצע שנות השבעים ואילך בשלושה ערוצים: במחקר ובכתיבה, בהוראה ובחינוך, ובבניית מסד למקצוע ולעוסקים בו.
בשנת 1971 יצא לאור ספרו הראשון, "רפואה ומשפט".
בעשרות השנים הבאות כרמי כתב, ערך והשתתף בחיבור של למעלה מעשרים ספרים, הנלמדים באוניברסיטאות רבות, בישראל ובחו"ל, ושחלקם תורגמו ל-15 שפות.
בשנת 1976 הוא ייסד את כתב העת "רפואה ומשפט".
בשנת 1980 הוא ייסד את הרבעון Medicine and Law וערך אותו במשך שלושים שנים.
למעלה מאלף וחמש מאות מאמרים פורסמו ברבעון זה על ידי חוקרים מיותר ממאה מדינות, והמרכז הבינלאומי לביו-אתיקה בוושינגטון בחר בו כ-Priority Journal.
כרמי ייסד (1974) את המדור "רפואה ומשפט" בביטאון של ההסתדרות הרפואית בישראל, ובמשך 27 שנים פרסם בו רשימות חודשיות.
הוא תפקד כעורך ראשי של הספרייה המדיקו-ליגלית של המו"ל Springer-Verlag (1989-1984), כחבר מועצה מייעצת בינלאומית לכתב העת של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת אנקרה, וכחבר המערכת של כתב העת של הקולג' האוסטרלי לרפואה משפטית.
בישראל כרמי הרצה באוניברסיטת חיפה (1975 עד 2014),
בטכניון בחיפה (1976 עד 1989), ובאוניברסיטת תל אביב הוא כיהן כראש המדור לרפואה ומשפט בבית הספר ללימודי המשך, הפקולטה לרפואה.
כרמי העביר סמינרים והרצאות במכון הישראלי להשתלמות שופטים.
בחו"ל הוא הרצה בקביעות בדרום אפריקה באוניברסיטאות יוניבו ויוניסה, איטליה (באוניברסיטאות נאפולי ואאוסטה) והונגריה (באוניברסיטת דברצן).
בשנת 1972 כרמי ייסד את האגודה לרפואה ולמשפט בישראל.
העמותה התפתחה ומנתה, לאחר שנים ספורות, למעלה מאלפיים משפטנים ורופאים.
כרמי יזם והקים במסגרת האגודה את המפעל השנתי של "אות המופת" לרופא.
בשנים 1991 עד 2010 הוא נבחר וכיהן כנשיא הארגון העולמי למשפט רפואי.
בשנות התשעים הוא ייסד וניהל את הסקציה של משפט רפואי בארגון העולמי לפסיכיאטריה, והיה חבר הוועדה האתית של ארגון זה.
הוא שימש כחבר ועדת המומחים לטיפול נפשי בארגון הבריאות העולמי, וכחבר ועדת המומחים להוראת האתיקה באונסקו.
בשנת 1984 כרמי הקים וניהל בבופוטאצוואנה (אפריקה) את The International Centre of Medicine and Law.
בישראל חבר כרמי אל אהרן ברק ויצחק זמיר ונמנה עם צוות ההקמה של הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
לימים עמד בראש צוות ההקמה של בית הספר למשפטים של המכללה האקדמית צפת (2014-2008).
הוא כיהן כיו"ר הוועדות הממשלתיות לחקיקת חוק חינוך חובה, חוק הצופים וחוק המידע הרפואי.
כחבר הוועדה הציבורית לענייני החולה הנוטה למות הוא כיהן כראש ועדת המשנה של צוות המשפטנים.
כשפרצה בארץ מחלת האיידס, הוא כיהן כראש ועדת המומחים לפי חוק פיצוי נפגעי עירוי דם (נגיף האיידס), 1992. כאשר צצה דילמת השיבוט, הוא נמנה עם הוועדה הציבורית-מקצועית בין תחומית לבחינת הנושא של מעמד העובר האנושי במדעי הרפואה (2003).
כרמי חבר אל השופט ד"ר שלמה לוין בהקמת הארגון הבינלאומי להכשרת שופטים (1999).
הארגון מונה כמאה ועשרים מכוני השתלמות של שופטים ביותר משבעים מדינות.
בעשור הראשון כיהן כרמי כמזכ"ל הארגון, ולאחר מכן כסגן נשיא הארגון, וכיו"ר הוועדה האקדמית.
כרמי הקים בשנת 1996 את המרכז הבינלאומי לבריאות, משפט ואתיקה באוניברסיטת חיפה.
המרכז מפעיל כעשרים מחלקות ופרויקטים.
מחקריו בארץ בתחום החינוך לאתיקה בשנות התשעים הניבו מתודת הוראה חדשנית, אשר אומצה על ידי ארגון אונסקו העולמי.
הנהלת הארגון הקימה בשנת 2001 את "קתדרת אונסקו לביו-אתיקה (חיפה)".
הקתדרה הוסמכה לפתח ולקדם את החינוך לאתיקה בכל בתי הספר לרפואה בעולם.
בתריסר השנים הראשונות להקמת הקתדרה חוברו על ידי מומחיה עשרה ספרי הדרכה, והוקמו קרוב לחמישים יחידות בחמש היבשות.
בשנת 2005 התמנה כרמי לעמוד בראש בית הספר למשפטים שהוקם על ידי המועצה להשכלה גבוהה במכללה האקדמית צפת.
הוא הקים את "פורום צפת לביו-אתיקה", ביוזמת פרופ' קלרמן, נשיא המכללה.
כרמי כיהן כיו"ר הוועדה להכנת הסילבוס להתמחות ברפואה משפטית מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל.
הוא היה חבר של ועדה מייעצת של משרד הבריאות לענייני מחקר של שירותי בריאות הנפש, ויו"ר ועדה של משרד הבריאות לבדיקת שאלת מסירתו של מידע רפואי (1974).
הוא היה חבר הצוות של משרד הבריאות לבחינת מערכות תומכות בשירותי הבריאות, וחבר ועדת המועצה הלאומית לבריאות וחברה בנושא זכויות החולה.
הוא תפקד כנציג ציבור במועצת המנהלים של המרכז הלאומי להשתלות, כחבר הוועדה הציבורית לבחינת מעמד העובר האנושי במדעי הרפואה, וכיהן כיו"ר ועדה מייעצת לכנסים בינלאומיים בתחום המשפט של משרד המשפטים.
הוא היה חבר של שלוש ועדות מישנה של המועצה להשכלה גבוהה.
כרמי זכה ביותר מעשרים תוארי כבוד והוקרה:
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת דברצן, הונגריה, 1997.
פרופסור כבוד של אוניברסיטת יוניבו, דרום אפריקה, 1987.
חבר כבוד של האקדמיה למדעי הרפואה של רומניה, 1996.
אות כבוד של הארגון לרפואה משפטית של צ'ילה, 1997.
זוכה במענק מחקר רפואי מטעם קרן מפעל הפיס ע"ש ספיר, 1997.
חבר האקדמיה למדעים של בולגריה, 1999.
חבר כבוד של הארגון הפסיכיאטרי העולמי, 1999.
אות הרמב"ם, האגודה לרפואה ולמשפט בישראל, 1999.
חבר כבוד של הארגון למשפט רפואי, קוסטה ריקה, 2000.
המדען הבינלאומי המצטיין, אוניברסיטת בודפשט, הונגריה, 2000.
אות כבוד של הארגון הספרדי לרפואה משפטית, 2001.
אות כבוד של הארגון למשפט רפואי של וונצואלה, 2002.
חבר כבוד של הארגון האמריקני לרפואה משפטית, 2002.
מדליית היפוקראטס של האקדמיה הרוסית לרפואה, 2003.
פרופסור כבוד של אוניברסיטת ברצלונה, ספרד, 2007.
עיטור יקיר העיר חיפה (2001).
יקיר הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת חיפה (2001).
עיטור כבוד על מפעל חיים בספורט, ההתאחדות לספורט הוותיקים בישראל, (2008).
עיטור כבוד (מדליה) על מפעל חיים בשדה המשפט הרפואי בעולם, על ידי הארגון העולמי למשפט רפואי (2008).
נשיא כבוד של הארגון העולמי למשפט רפואי (2010).
פרס "אמנון כרמי" של הארגון העולמי למשפט רפואי הודות לתרומה לקידום המשפט הרפואי בעולם (2010).
פרופסור כבוד של אוניברסיטת קונמינג, סין (2010).
עיטור כבוד מטעם האוניברסיטה הרפואית של סופיה, בולגריה (2011).
חבר כבוד של האקדמיה הגרמנית לפסיכואנליזה (2011).
דוקטור לשם כבוד, האקדמיה למשפט, אוקראינה (2012).
אות עמית פאול הריס, רוטרי (2014).
פרס מפעל חיים מאת שרת התרבות והספורט (2016)
מכהן כנשיא כבוד לכל החיים של איגוד הסיוף בישראל
1. אמנון כרמי, רפואה ומשפט, ספרית "מעריב", 1971.
2. אמנון כרמי, טעות וכזב במשפט, לפלר, 1972.
4. אמנון כרמי, הרופא, החולה והחוק, ספרית "מעריב", 1977.
5. אמנון כרמי, רפואת שיניים ומשפט, הוצאת "תמר", 1984.
7. אמנון כרמי ועמירם שגיב, רשלנות רפואית - ביהדות ובישראל, הוצאת"תמר", 1986.
וותד), בריאות ומשפט (מהדורה שנייה), נבו, 2013.
אמנון זעיר (נולד בשם רוּדי קלַיינֶר; 1 בינואר 1897 – 14 במרץ 1977) היה מנהל הקמת המעברה שממנה התפתחה העיירה ירוחם, וממקימי חיל השדה.
רודי קליינר נולד למשפחה מתבוללת בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-1916, התגייס לצבא אוסטרו-הונגרי, בו התקבל ללימודים לבית הספר לקצינים.
בסיום ההכשרה לחם בחזית המזרחית.
במהלך הלחימה נפצע ונפל בשבי הצבא הרוסי.
הוא אושפז בבית החולים במחנה שבויים והצליח להימלט משם.
נדד ברחבי רוסיה ועבד כפועל חקלאי.
הוא התקדם בתפקידו והפך אחראי על חוות קוזקים.
במצב של תוהו ובוהו ברוסיה שלאחר מהפכת אוקטובר, הצליח לעזוב את המדינה, לעבור את קו החזית ולהגיע לוינה.
לאחר מכן, גויס שוב לצבא והוצב בחזית האיטלקית.
בסיום המלחמה יצא להכשרה חקלאית יחד עם צעירים יהודיים אחרים.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם חבריו היהודיים שעבדו איתו בחקלאות, ועבד בתל אביב.
לאחר שקבוצת פועלים זו התפזרה, עבר לעבוד במושבה כנרת במשקו של המהנדס יוסף טריידל, מראשוני הגרמנים הציונים בארץ.
משם הגיע לגן שמואל כדי להגשים את חלום חייו, איכר בארץ ישראל.
עוד בזמן שעבד בעמק, נכנס לענייני "ההגנה", והיה קשור לאליהו גולומב, יצחק שדה ואליהו כהן.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נשלח במשלחת יהודית לצ'כיה כדי לשכנע את יהודי צ'כיה לעלות לארץ ישראל ולהעביר אליה את הונם.
בשנת 1936 גויס למאמץ המלחמתי של היישוב היהודי והיה בין מארגני העלייה לחניתה, לג'וערה, ומונה למפקד הגליל.
לאחר מכן הפך למפקד חיל השדה ופלוגות השדה באזור חדרה.
בסוף המאורעות חזר לביתו בגן שמואל.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה קצין קישור בין הסוכנות היהודית והמטה העליון של צבא בעלות הברית בקהיר.
לאחר שירותו קיבל את אות ההצטיינות של האימפריה הבריטית, ה-OBM, אך קליינר סירב לקבלו מסיבות לא ידועות.
בתחילת מלחמת העצמאות מונה קליינר לקונסול (כך כונו באירוניה נציגי האזורים המנותקים) ירושלים בתל אביב.
מתוקף תפקידו כמפקד צפון ים המלח היה אחראי על העברת התושבים היהודיים מצפון ים המלח לדרומו, והחל ב-9 ביולי 1948 החליף את גואל לויצקי כמפקד על הגנתו של מפעל האשלג בסדום.
קליינר מונה לאחד מאחד-עשר סגני האלופים שהיו אז בצה"ל.
בחבל לכיש מינתה אותו הסוכנות היהודית למומחה – היועץ המשפטי לענייני קרקע.
במרץ 1951 עזר להקים וליישב את המושבה "תל ירוחם", שהחלה כמעברת עולים, על "כביש הנפט" בדרך מבאר שבע ל"מעלה עקרבים".
כשהוקם היישוב הוא נקרא "כפר ירוחם" ומנה כ-400 תושבים.
בשנת 1959 הוכר היישוב כמועצה מקומית בשנת 1962 הפך שמו של היישוב לירוחם.
התוכנית המקורית לעיר הייתה שתמנה כ-30,000 תושבים.
בפועל מתגוררים בה, נכון לסוף שנת 2019 מעט מעל 10,000 תושבים, והיא אינה מוכרת כעיר.
לקראת סוף חייו התנדב קליינר במרכזי קליטה לעולי ברית המועצות.
הוא נפטר בשנת 1977, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ גן שמואל בו התגורר.
רודי קליינר (אמנון זעיר) 1897–1977, וינה – גן שמואל; הוקלט ונערך ע"י דליה אמוץ-ויסליב בביתו אשר בגן שמואל 1972, קיבוץ גן שמואל, תש"ם 1980
אמנון ישראלי (נולד ב-1947) הוא קדר ואמן קרמיקה ישראלי.
ישראלי נולד בשנת 1947 באשדות יעקב.
לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב-יפו.
באותה עת החל ללמוד קדרות אצל הדוויג גרוסמן.
לאחר מכן עבד כשנה במפעל הקרמי "לפיד".
עבודותיו המוקדמות של ישראלי נעשו ב"חמר מוצא" שנשרף לטמפרטורה נמוכה של כ-֯950 מעלות.
עבודות אלו חופו בצבעי אנגוב, בהשפעת גרוסמן.
בעבודותיו המאוחרות עושה ישראלי שימוש בהטבעות ובדימויים בסגנון ארכאולוגי, כשהו מצפה את הכלים בגלזורה.
ישראלי הוא חבר בקואופרטיב האמנים "רוח כדים", ופועל בירושלים.
קדרות, אצל הדוויג גרוסמן, המכון האומנותי - בית שניידרמן, גבעתיים
אמנון הררי (נולד ב-8 במרץ 1987) הוא עיתונאי ישראלי, עורך החדשות של "הארץ".
בעברו היה עורך הספורט של "הארץ" וכותב בעיתון, עורך התכנית "פגוש את העיתונות" בחברת החדשות של קשת 12, סגן העורכת הראשית של מגזין "טיים אאוט תל אביב".
הררי נולד בשנת 1987 בתל אביב, בנם של הפסיכולוג דור הררי ושל העורכת הללי (ללי) שמר, בתה של הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר.
הוא למד בעירו בבית הספר הגימנסיה העברית "הרצליה", ובמהלך לימודיו נפצע באורח קשה בתאונת דרכים.
למרות מצבו הרפואי הוא התנדב לשירות אותו ביצע ביחידת עילית באגף המודיעין, אליה התגייס ב-2006. הררי אף יצא לקצונה, והשתחרר ב-2010 בדרגת סגן.
אחרי שחרורו מהצבא, החל הררי לעבוד באתר "וואלה!
NEWS", תחילה בתפקידי עריכה שונים וב-2012 מונה לראש דסק החדשות באתר, אותו מילא עד 2015. במסגרת תפקידו גם כתב הררי מאמרי דעה באתר בנושאים אקטואליים.
הוא גם שימש כשליח האתר לסיקור טורנירי הפיינל-פור של היורוליג ב-2011 וב-2014. מיד עם עזיבתו את "וואלה!
NEWS", מונה הררי לתפקיד סמנכ"ל התוכן והעורך הראשי של הסטארט-אפ החברתי ePart.
בינואר 2017 הצטרף הררי למגזין "טיים אאוט תל אביב", כסגן העורכת הראשית, עורך האתר ועורך המדור העירוני.
באוגוסט 2018 עבר לעיתון "הארץ", שם שימש תחילה כעורך מדור הספורט בעיתון המודפס ובאתר האינטרנט.
במקביל לתפקידו ולכתיבה בתחום הספורט, הררי גם כותב מאמרים בנושאים פוליטיים, כותב לסירוגין את הטור המערכתי "היומית", ובמהלך ארבע מערכות הבחירות לכנסת בין השנים 2019–2021 כתב את המדור הפוליטי "הסקרן".
במקביל, מפרסם הררי בעיתון גם כתבות בנושאי תרבות, עבור המוספים "גלריה שישי" ו"גלריה".
ב-2022 מונה לעורך החדשות של "הארץ".
הררי עמד בראש מערכת החדשות בזמן מערכת הבחירות לכנסת ה-25, הרפורמה המשפטית והמחאה שפרצה בעקבותיה, וכן טבח 7 באוקטובר והמלחמה שפרצה בעקבותיו.
בראשית 2020 ובמקביל לעבודתו ב"הארץ" החל הררי לשמש גם עורך התכנית "פגוש את העיתונות" בחברת החדשות של קשת 12. הררי שימש בתפקיד בזמן מערכות הבחירות לכנסת ב-2020 ו-2021, הבחירות לנשיאות בארצות הברית ב-2020, ומשבר הקורונה.
עם תום מערכת הבחירות ב-2021, סיים את תפקידו והמשיך בעבודתו ב"הארץ".
להררי תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב.
הררי הוא נכדה של הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר, וכן של איש המוסד מייק הררי.
אביו, דור, הוא אחיינה של נשיאת בית המשפט העליון בדימוס, דורית ביניש.
אמנון דמתי (נולד ב-26 באוקטובר 1957) - הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי, ממייסדי להקת קול ודממה, רקדן ראשי בלהקה במשך 15 שנים,
דמתי נולד במושב גבעת כ"ח, לשולמית (סלמה), ושלום (סלם), כבן זקונים אחרי ארבעה אחים.
אחיו הבכור יחיאל דמתי היה ראש המועצה אזורית חבל מודיעין
כשהיה בן חמש נאלצו הוריו לשלוח אותו לפנימייה לילדים חרשים.
דמתי למד ב"ניב" לילדים חרשים בירושלים מגיל חמש עד 15. בנעוריו הצטרף לריקודי עם, והחליט להיות רקדן, אף על פי שאינו יכול לשמוע מוזיקה.
הוא ניחן גם ביכולות פנטומימה וחיקוי תנועתי של חיות.
בשנת 1971 הצטרף לקבוצת רקדנים חרשים, ללהקת "דממה" שייסד משה אפרתי.
דמתי ממייסדי להקת קול ודממה והיה רקדן ראשי בלהקה זו במשך 15 שנים.
דמתי מוזמן בתכיפות ל-אוניברסיטת גאלדט, למופעים בינלאומיים וליצירת כוריוגרפיות.
בפסטיבל ישראל 1988 עשה את הכוריאוגרפיה להצגה "חופת דודים", בבימויו של דורון פולק על פי סיפור מאת ש"י עגנון.
דמתי ורעייתו ג'יל מעבירים סדנאות, עושים כוריאוגרפיות למורים לתנועה, לילדים חירשים, מקהלות בשפת הסימנים, פרויקטים של בתי ספר למשחק, וכוריואוגרפיות למחזמרים.
דמתי הקים עם בת זוגו להקה בשם "חושישי".
בשנת 1989 דמתי ורעייתו ג'יל הופיעו כנציגי ישראל בבית הלבן בפני הנשיא ג'ורג' בוש
בתחילת שנות האלפיים נתמנה דמתי למפיק האומנותי ראשי של פסטיבל DEAFWAY בוושינגטון בארצות הברית, המתקיים אחת ל – 10 שנים ומשתתפים בו חירשים מכל העולם
ב-22 במאי 2007 הוקרן בערוץ 2 סרט תיעודי שצולם במשך 4 שנים על חייהם של "אמנון וג'יל"
דמתי הופיע כרקדן במחול "כמו שאני" ביצירה "בדיוק בדיוק כמו שאני".
בשנת 2015 יצרו הזוג דמתי את הכוריאוגרפיה של המחזה "תשמע קולי" שהוצג בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער בהשתתפותה של עידית טפרסון.
דמתי בנה עם ג'יל את המופע "שני עולמות".
במופע הרקדנים שניהם משתפים את הקהל בדו-שיח ובתנועה על הבמה.
דמתי ורעייתו לקחו חלק פעיל בסרט "בדרך חד סטרית", על ילדי תימן האבודים.
בשנת 2016 בני הזוג דמתי הקימו בקליפורניה, ארצות הברית עמותה בשם: "2 עולמות ריקוד" (two worlds dance) שמגשר בין חירשים לשומעים דרך תנועה ומחול.
לפרויקט הוזמנו מאות בני נוער חירשים, בני נוער עם מוגבלות ובני נוער שומעים תוך התבוננות בצרכים המיוחדים של כל ילד
בני הזוג דמתי ערכו סדנה בבית הספר היסודי "אלקוט" בסן דייגו בהשתתפות 50 ילדים חירשים ובעלי צרכים מיוחדים בגילאי 3–11 שנה.
דמתי זכה בפרס כינור דוד בשנת 1984
דמתי זכה בשותפות עם ג'יל דמתי-פיינגולד ב"פרס הצילינדר הנודד" במסגרת אמנות לעם לשנים 1988–1989.
לדמתי הוענק בוושינגטון התואר: "הרקדן החירש הטוב בעולם" בשנת 2002
בשנת 2018 משרד החוץ הישראלי הגדיר את הזוג דמתי כ"שגרירי תרבות וקבלת האחר של ישראל בעולם".
הזוג נשלח על ידי החטיבה לתרבות דיפלומטית של משרד החוץ ל: הודו, טורקיה, רוסיה, אוגנדה, קניה, גאנה, סנגאל
ב-1990 נישא דמתי במצפה מודיעין למתעמלת המכשירים והרקדנית ג'יל פיינגולד אשר עלתה מארצות הברית בשנת 1976.
לזוג 2 ילדים: קאי דמתי ששירת בחיל הים, ועוסק במדעי המוח ובת דאניי דמתי
המוזיקאי אילן דמתי הוא אחיינו, בן להורים חרשים
אמנון טווסי מנומר (שם מדעי: Cichla temensis) הוא מין דג גדול ממשפחת האמנוניים החי בנהרות ואגמים באמריקה הדרומית והוא המין הגדול ביותר של אמנון, קרוב מאוד למין אמנון קיסרי מאפריקה ואולי אף גדול יותר.
אמנון זה יכול להגיע לאורך של 1 מטר ולמשקל 13 ק"ג והוא בעל גוף המזכיר מבנה של דגי בס הבנוי לתאוצה במהירות.
הוא בעל לסת גדולה בעלת שיניים גדולות והוא בעל סנפיר גב מפרשי מורכב מזיזים פרוקים.
הוא בעל זנב גדול העוזר לו להאיץ במהירות לעבר טרף במים ובעל סנפירי חזה רחבים.
בעוד הצעירים והנקבות אפורים ומנומרים בנקודות לבנות, הזכרים בעלי צבע ירוק בהיר-צהוב עם בטן אדומה בולטת ולגופם פסים אופקיים כהים ובעונת הרבייה מגדלים מצח בולט מאוד.
על הזנב ישנו כתם עין המשמש לפיתוי טורפים כדי להרחיק אותם מהראש.
תפוצת האמנון הוא בריו נגרו ובאורינוקו וכן בכמה יובלים באמזוניה בברזיל, ונצואלה וגיאנה.
הדג שוחה לעיתים בנהרות מלאי טאנין הצובעים את המים בשחור.
הוא חי במים עמוקים וגם בקרבת הגדות על סלעים וצמחייה קרקעית.
הוא טורף של דגים אחרים ובעיקר להקות של טטרות ומיני חריתאים נוספים.