tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקברניטים שהיו בדרכם מערבה בחזרה מסיור באוקיינוס האטלנטי, הוטו ממסלולם על ידי סערה והגיעו לאי.
שמו של האי ("הנמל הקדוש") נקבע לרגל הצלת האוניות מן הסערה.
שנים ספורות לאחר התגלית התיישבו באי מתיישבים פורטוגזים.
תיעוד של האי במפות מהמאה ה-14 הקודמות לתגלית זו, מוכיחה כי ספנים אירופאים 'גילו' את האי עוד קודם לתגלית הפורטוגלית, אולם באירופה איש לא טען לבעלות על האי קודם לתגלית זו.
בנובמבר 1445 מונה ברתולומאו פרשטרלו כמושל האי על ידי המלך.
ביתו, פליפה, נישאה ב-1479 לספן איטלקי בשם כריסטופרו קולמבו, שמאוחר יותר התפרסם ככריסטופר קולומבוס וכמי ש"גילה" את אמריקה.
קולמבוס ואשתו התגוררו תקופה באי, וביתם כיום משמש כמוזיאון.
צמחיית האי המקורית נכחדה, בעקבות הבאת ארנבות לאי, שבו לא חיו קודם לכן יונקים כלל.
הדבר הוביל למדבור וכיום צמחיית האי היא בעיקרה אירופאית.
החיים על האי בשנות ההתיישבות הראשונות היו קשים: מחסור במי שתייה, אוכל ופשיטות שודדי ים ברברים הקשו את חיי התושבים.
מרבית תושבי האי מתפרנסים מתיירות, כאשר האי מושך תיירים בזכות חופיו ומזג האוויר הנוח.
באי שדה תעופה בינלאומי עם טיסות קבועות לשדה התעופה במדיירה (כ-15 דקות טיסה).
פורטוגסה (בספרדית: Portuguesa) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת במרכז ונצואלה, גובלת בלרה בצפון, בקוחדס במזרח, בברינס בדרום ובטרוחיו במערב.
המדינה משתרעת על שטח של 15,200 קילומטרים רבועים.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא גואנרה.
מקור השם של המדינה הוא בנהר ריו פורטוגסה הזורם בה.
השם הוא תואר בספרדית שמשמעותו "[אישה] פורטוגלית", והאגדה מספרת שהנהר קיבל את שמו לאחר שאישה פורטוגלית טבעה בו.
ב-10 באפריל 1851, בהוראת נשיא ונצואלה חוסה גרגוריו מונגס, נוצרה באזור בו קיימת המדינה של היום פרובינציית פורטוגסה, כשבירתה היא גואנרה.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת פורטוגסה.
כעבור שנתיים היא אוחדה לתוך מדינת סמורה (כיום מדינות ברינס ואפורה).
מאוחר יותר, בתקופת הנשיא אנטוניו גוסמאן בלנקו, מדינות סמורה וקוחדס אוחדו למדינת סור דה אוקסידנטה (מילולית: מדינת דרום-מערב) כחלק מתהליך האחדה של כלל מדינות ונצואלה ל-7 בלבד.
בסופו של דבר פורטוגסה הפכה למדינה נפרדת לחלוטין ב-1909.
כלכלת פורטוגסה מתבססת בעיקר על חקלאות וגידול מקנה, ובמידה פחותה יותר על תיירות והפקת נפט.
הרפובליקה הפורטוגלית השתתפה לראשונה ב בהיידלברג (1972), כשנתיים לפני מהפכת הציפורנים.
היא שלחה לאולימפיאדה את נבחרת כדורסל הנכים שלה.
פורטוגל לא לקחה חלק בשתי האולימפיאדות הבאות, ומאז המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) היא משתתפת בכל אולימפיאדות הקיץ.
פורטוגל מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
אולימפיאדת השיא של פורטוגל היו המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000), בהם זכתה ב-15 מדליות, מתוכן 6 מדליות זהב.
פורטוגזים (בפורטוגזית: Portugueses) הם קבוצה אתנית שהתהוותה בפורטוגל, במערב חצי האי האיברי.
שפתם היא הפורטוגזית ודתם השלטת היא הנצרות, בעיקר רומית קתולית.
בעקבות התפשטותה בעבר של האימפריה הפורטוגזית והתיישבות במושבות באסיה, אפריקה ואמריקה, ולאחר מכן בעקבות גלי הגירה עד למאה ה-20 וה-21, קמו קהילות פורטוגזיות באזורים רבים על כדור הארץ ותפוצה פורטוגזית גדולה.
הפורטוגזים מילאו תפקיד מפתח בעידן התגליות הגאוגרפיות, וחקרו ארצות רחוקות שלא היו ידועות קודם לכן לאירופים באמריקה, אפריקה, אסיה ואוקיאניה.
הפורטוגזים של ימינו משויכים על ידי אנתרופולוגים לקבוצת אוכלוסייה "איברית" ("מערב-ים תיכונית").
המרכיבים היסודיים באתנוגנזה של הפורטוגזים היו שבטים קלטו-איברים שעברו תהליך רומאניזציה במאות הראשונות לספירה.
במאות 5–6 ליסוד הקלטו-איברי נוסף מרכיב גרמאני בעקבות הגעתם לאזור של שבטי ויזיגותים וסואבים.
במאה ה-8 פלשו לחצי האי האיברי מורים, אוכלוסייה ברברית-ערבית מצפון-מזרח אפריקה.
תושבי פורטוגל נאבקו שנים רבות במורים, שהיו בני דת מוסלמית, ושכבשו למשך חמש מאות שנה את רוב שטחי ארצם.
בסופו של דבר השתחררו הפורטוגזים מהכיבוש המורי, והמורים חלקם גורשו וחלקם נטמעו בעמם.
עד סוף המאה ה-15 גם מספר רב של יהודים ספרדים שהתיישבו בפורטוגל בתקופות שונות נטמעו באוכלוסייה הפורטוגזית הנוצרית, תוך המרת דתם.
בפורטוגל חיים כ-10 מיליון פורטוגזים ילידים, מתוך אוכלוסייה כללית של 10,750,000 תושבים.
פורטוגזית - היא שפת רוב הפורטוגזים.
מירנדית - הקרובה לניב של חבל לאון.
מדוברת על ידי כ-15,000 תושבים ביישובים מירנדה דה מורו, וימיוזו ומוגאדורו.
כולם דו-לשוניים ודוברים גם פורטוגזית.
ברנקניו (Barranquenho) - הוא ניב פורטוגזי עם השפעה חזקה של השפה האקסטרמדורית.
הוא מדובר על ידי תושבי העיר ברנקוס בפורטוגל, בגבול בין אקסטרמדורה לאנדלוסיה.
בפורטוגל חיים בני מיעוטים שאינם נחשבים פורטוגזים במובן של קבוצה אתנית אלא במשמעות של אזרחי פורטוגל.
דוברי פורטוגזית מברזיל, אפרו-פורטוגזים מהמושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה ומהודו הפורטוגזית לשעבר, שהיגרו לפורטוגל החל מתחילת המאה ה-20.
מיעוטים סלאביים - בעיקר אוקראינים (בימינו המיעוט השלישי בפורטוגל), כמו כן מיעוטים ממוצא רומאני - רומנים מרומניה ומרפובליקת מולדובה היגרו לפורטוגל החל משלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
צוענים או רומה (Ciganos)- המונים כ-40,000 בני אדם.
מיעוט סיני שהגיע ממקאו ומקומות אחרים בסין.
מיעוט של יהודים רובם ספרדים-פורטוגזים, חלקם אנוסים לשעבר, כמו יהודי בלמונטה, ומיעוטם אשכנזים.
למעלה ממאה מיליון אנשים בעולם הם צאצאים לאבות פורטוגזים מוכרים שהגיעו להודו, אמריקה, מקאו, מזרח טימור, מלזיה, אינדונזיה ואפריקה.
בשנים 1886–1966 הייתה לפורטוגל ההגירה השלילית הגדולה ביותר במערב אירופה, להוציא אירלנד.
מאמצע המאה ה-19 ועד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עזבו כמעט שני מיליון פורטוגזים את ארצם, בעיקר לברזיל, אך גם לארצות הברית.
כ-40 מיליון ברזילאים הם צאצאים לפורטוגזים שהיגרו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כ-1,200,000 ברזילאים הם מהגרים ילידי פורטוגל.
מיעוטים פורטוגזים חשובים חיים גם בארצות אחרות.
רוב הצאצאים של היהודים הפורטגזים חיים בימינו בישראל, בארצות הברית, צרפת, ונצואלה, ברזיל, טורקיה והולנד.
בברזיל רבים מהם היו אנוסים או "נוצרים חדשים".
פורטוגלטה (בספרדית ובבסקית: Portugalete) היא עיר השוכנת מערבית לבילבאו, במחוז ביסקאיה שבחבל הבסקים שבספרד, ומהווה חלק ממטרופולין גראן בילבאו.
בפורטוגלטה מתגוררים כ-46 אלף תושבים, נכון לשנת 2016. העיר נמצאת לגדותיו של אסטואר בילבאו.
בפורטוגלטה מתגוררים יותר מ-14 אלף איש לקילומטר מטר מרובע, נתון הממקם אותה בין הערים הצפופות ביותר בספרד.
בסביבות 1300 הוקם בפורטוגלטה נמל המתחרה בנמל בילבאו, שהצליח להעמיד תחרות ראויה.
במהלך המאה ה-16 איבד נמל פורטוגלטה את היכולת להתחרות בנמל בילבאו, שקיבל מספר הטבות מיסוי ומסחר שניתנו בעבר לנמל פורטוגלטה.
על אף הדמיון בשם, אין קשר בין השם של העיר פורטוגלטה לשמה של מדינת פורטוגל.
השם פורטוגלטה הוא קיצור בשפה הבסקית לשם המקורי, Portu-Ugaldeta.
האתר המפורסם ביותר בפורטוגלטה הוא גשר ביסקאיה, העובר מעל נהר נרביון, ומקשר את פורטוגלטה עם העיר גצ'ו.
הגשר מכונה גם "פואנטה קולגנטה" (Puente Colgante; גשר תלוי בספרדית) ונחנך בשנת 1893. גובה הגשר 45 מטרים, ואורכו 160 מטרים.
על הגשר ניתן להעמיס מכוניות, שמועברות על ידי קבינה בין גדות הנהר.
בגשר ישנו גם מעבר להולכי רגל.
הגשר הוכר בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
בעיר נערכות מדי שנה חגיגות סן רוקה, בין התאריכים 14 ו-17 באוגוסט, כאשר נחגג יום רוכוס הקדוש.
בעיר ישנה קתדרלת סנטה מריה, שנבנתה במהלך המאה ה-15. אטרקציות תיירותיות נוספות הן מגדל סלסאר ובית העירייה, נוסף על קשתות עתיקות המהוות בסיס למבנים רבים שנבנו בימי הביניים, בעיקר ברובע העתיק של העיר.
אסוסיאסאו פורטוגזה דה דספורטוס, או בקיצור הנפוץ פורטוגזה, הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר סאו פאולו שבברזיל.
המועדון משחק בסרייה ד', שהיא הליגה הרביעית בברזיל.
המועדון הוקם בשנת 1920 ושיחק באליפות סאו פאולו.
במהלך השנים הוא זכה שלוש פעמים באליפות סאו פאולו.
בשנת 1996 הוא זכה במקום השני באליפות ברזיל.
בעקבות כך, הוא העפיל לגביע ליברטדורס 1997.
בפעם האחרונה הוא עלה לליגה הבכירה בשנת 2011. בשנת 2013 הוא סיים את העונה קצת מעל רף הירידה, אך בעקבות שימוש בכדורגלן שהיה עם כרטיס אדום הם הוענשו בהורדת נקודות שגרמה למועדון לרדת לליגת משנה.
מאז הוא משחק בליגות נמוכות.
בשנת 2020 המועדון זכה ב"גביע סאו פאולו", והדבר איפשר לו לחזור לתחרויות ברמה ארצית.
באותה עונה במועדון שיחק אדילסון באהיה, שהיה בסגל מספר קבוצות ישראליות בעבר.
בהתאם לתוצאות עונת 2022 היא קיבלה זכות לשחק באליפות סאו פאולו בכדורגל לאחר הפסקה של שבע שנים.
פורטוגל משתתפת בהמשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הפורטוגלים שבעה מדליות, מתוכן מדליית זהב יחידה.
פורטוגל החל להשתתף במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016).
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי פורטוגלי במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של פורטוגל למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 19 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענפים טאקוונדו עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג נערים, שחייה עם זכייה במדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון שחיית חזה נערות ודירוג במקום השישי במשחה 50 מטר בסגנון שחיית גב נערים, וטריאתלון בה המשלחת סיימה במקום הרביעי בטורניר הנערים.
ספורטאי המשלחת דורגו בענף האופניים במקום התשיעי ובענף השיט במקום העשירי בטורניר הנערים בשיט מפרשית מסוג ביט.
המשלחת לא רשמה הישגים בענפים אתלטיקה, התעמלות, חתירה, טניס שולחן וקאנו/קיאק.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שפורטוגל שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 21 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפים.
המשלחת רשמה הישגים בענפים שיט עם זכייה במדליית כסף בטורניר הנערים בשיט מפרשית מדגם ביט, והתעמלות עם זכייה במדליית ארד בטורניר הנערים במקצוע הטרמפולינה.
בענף הקאנו/קיאק המשלחת העפילה לרבע גמר בספרינט נערים בקיאק ליחיד.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אופניים, אתלטיקה, ג'ודו, טניס שולחן, טריאתלון, קרב חמש מודרני ושחייה.
פורטוגל השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מאולימפיאדת הנוער לילהאמר.
המשלחת מנתה שני ספורטאים שהתחרו בענף הסקי אלפיני.
ספורטאי המשלחת לא רשמו הישגים משמעותיים אך גם לא דרוגו במקומות האחרונים.
פורטוגל באירוויזיון הילדים 2018 השתתפה עם השיר "Gosto de Tudo" אותו ביצעה ריטה לרנג'ירה.
השיר סיים במקום ה-18 עם 42 נקודות.
ב-28 בספטמבר 2018 נבחרה באופן פנימי ריטה לרנג'ירה כנציגת פורטוגל באירוויזיון הילדים 2018.
ריטה לרנג'ירה הופיעה בסדר השני על הבמה אחרי אוקראינה ולפני קזחסטן.
פורטוגל סיימה במקום ה-18 עם 42 נקודות.
נקודות שהוענקו על ידי פורטוגל
הרקדנים והריקודים שייצגו את פורטוגל באירוויזיון לרוקדים צעירים
שנהאמןריקודכוריאגרףחצי גמרגמר1989אנה לסרדהלא ידועלא ידוע -לא העפילה לגמר1991סוניה לימהלא ידועלא ידוע -לא העפילה לגמר2011ריקרדו מקדו"Todos Os Ais São Meus"קתרינה מוריירה -לא העפיל לגמר2017רחל פיידלגו"Esquiva"מריוס פטיפה -לא העפילה לגמר
במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה פורטוגל, בדומה לספרד ולשווייץ, על נייטרליות.
עם זאת, ב-1 בספטמבר 1939 הכריזה הממשלה כי הברית בת ה-550 שנה עם בריטניה עודנה בתוקף, אולם הבריטים לא ביקשו סיוע מפורטוגל והניחו לה להישאר נייטרלית.
בזיכרון דברים שנחתם ב-5 בספטמבר 1939 אשררה ממשלת בריטניה את ההסכמה.
עובדת היותה נייטרלית, שעה שגרמניה הלכה וכבשה עוד ועוד מדינות באירופה, הפכה את המדינה לאחד מנתיבי ההגירה היחידים שנותרו.
על אף היותה נייטרלית, בפורטוגל התחוללו מספר אירועים שסיכנו את הכרזתה זו.
ב-1942 כבשו היפנים את טימור הפורטוגזית, זמן קצר אחרי שבעלות הברית הנחיתו כוחות באי, ולאורך המלחמה היה חשש כי הצדדים הלוחמים ינסו לכבוש את האיים האזוריים, ארכיפלג בעל חשיבות אסטרטגית.
ב-1944, כשחתמה על אמנה צבאית עם ארצות הברית שהתירה לה להקים בסיס צבאי בסנטה מריה שבאיים האזוריים, השתנה מעמדה של פורטוגל למדינה לא-לוחמנית הנוטה לתמוך בבעלות הברית..
ב-1933 נערכה הפיכה בפורטוגל, והשתלט עליה הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, שייסד את ה"אסטדו נובו" ("מדינה חדשה"), משטר ששלט במדינה עד 1974. כחלק מתפיסתו, הוא סייע לכוחותיו של פרנסיסקו פרנקו בספרד יחד עם גרמניה ואיטליה, וחשש מפלישה קומוניסטית למדינתו.
עם זאת, הוא לא ראה בעין יפה את היחסים הקרובים שבין ספרד ומדינות הציר, ביודעו כי המושבות הפורטוגזיות שהוזנחו לא יוכלו להגן על עצמן מפני פלישה של אחד מהצדדים במלחמה, בחר סלזאר לשמור על נייטרליות כאסטרטגיה.
הבריטים, שהיו חתומים על ברית עתיקה עם פורטוגל, חתמו ב-5 בספטמבר 1939 על זיכרון דברים בו אישרו את החלטת פורטוגל להישאר נייטרלית..
החלטתו של סלזאר להישאר נאמן לברית עם בריטניה, התירה לארכיפלג הפורטוגזי מדיירה לסייע לבעלות הברית, וביולי 1940 נחתו בו כ-2,500 איש שפונו מגיברלטר.
במקביל, פורסם באותה עת מאמר במגזין לייף תחת הכותרת "פורטוגל: המלחמה הפכה אותה לחזית של אירופה", ובו הוא תואר כ"שליט מיטיב", וכן כ"הפורטוגזי הגדול ביותר מאז הנסיך הנרי הנווט".
בספטמבר 1940 כתב צ'רצ'יל לסלזאר ושיבח אותו על יכולתו להרחיק את פורטוגל מהמלחמה, ועוד כתב כי "בדומה לעיתים קרובות כל כך בעבר במאות הרבות של הברית האנגלו-פורטוגזית, האינטרסים הבריטיים והפורטוגזיים זהים בשאלה חיונית זו."
על אף שפורטוגל שמרה על נייטרליות לאורך כל המלחמה, בדצמבר 1941 נכבשה טימור הפורטוגזית על ידי כוחות אוסטרליים והולנדיים, שנערכו לפלישה יפנית.
חיל של 800 חיילים פורטוגזים נשלח למושבה, אך הוא לא הספיק להגיע בטרם היפנים כבשו את טימור ב-20 בפברואר 1942.
ימים ספורים לפני סיום מלחמת האזרחים בספרד, פורטוגל וספרד חתמו על ברית הנייטרליות האיברית, שסימלה את תחילתה של תקופה חדשה ביחסים בין שתי השכנות.
ב-29 ביולי 1940 צורף פרוטוקול להסכם, והברית הוכחה בהמשך ככלי יעיל שאפשר את מניעת השתלטות גרמניה על חצי האי האיברי.
בנובמבר 1943 העיד על כך שגריר בריטניה בליסבון, רונלד יו קמפבל:
הדיפלומט הבריטי ג'ורג' ויליאם רנדל הצהיר שהממשלה הרפובליקנית של פורטוגל של ברנרדינו מקאדו הייתה "הרבה יותר בעייתית במלחמת העולם הראשונה לאין שיעור לעומת ממשלת סלזאר שבשנייה." לדעה זו שותף גם שגריר ארצות הברית לספרד במלחמת העולם השנייה, קרלטון ג.
קרלטון ציין גם את הערכתו למאמצים הבלתי פוסקים של פורטוגל לצרף את ספרד לגוש איברי נייטרלי (בניגוד לנטייתה של ספרד לגרמניה), תרומה שלא ניתן היה להבחין בה באופן של ממש, במטרה לסתור את המאמץ של מדינות הציר לצרף את ספרד אליהן..
מספר הפליטים שעברו דרך פורטוגל במלחמת העולם השנייה מוערך בין מאה אלף למיליון; זהו מספר גבוה ביחס לאוכלוסיית המדינה באותה עת, כ-7.6 מיליון איש בפורטוגל גופא.
"בשנת 1940 בליסבון עלה האושר לרמה כה גבוהה שאלוהים יכול היה להאמין שהוא עדיין קיים," כתב עליה הסופר הצרפתי אנטואן דה סנט-אכזופרי.
ליסבון הפכה לסמל התקווה לפליטים רבים.
בסרט קזבלנקה שיצא לאקרנים ב-1942 ריק ואילזה גיבורי הסרט טסים לליסבון, משם מובטח להם המשך הדרך.
פליטים רבים שהגיעו לליסבון עשו מאמץ להראות את המסמכים הנדרשים כדי לקבל אישור הגירה לארצות הברית או לארץ ישראל, עם זאת, רבים מהם לא הצליחו להגר למחוז חפצם.
בכל אופן, בשנות המלחמה ליסבון הייתה לתחנה חשובה בדרך ליציאה מאירופה עבור פליטים רבים.
ב-26 ביוני 1940, ארבעה ימים אחרי כניעתה של צרפת, אישר סלזאר את פעילותה של היאס, אגודה יהודית-אמריקאית שסייעה ליהודים מאירופה להיכנס לארצות הברית.
האגודה העבירה את המטה שלה מפריז לליסבון.
לפי עדים מהקהילה היהודית בליסבון, סלזאר העריך את נשיא הקהילה, משה בן-שבת אמזאלג, דבר שאפשר לאמזאלג לקחת חלק חשוב באישור שנתן סלזאר..
פורטוגל התירה לבריטניה לסחור ולקבל אשראי מגובה בלירה שטרלינג, ואפשרה לבריטים להשיג סחורות חיוניות בימים בהם היה מחסור בזהב וכל המדינות הנייטרליות הסכימו למכור רק תמורת תשלום במטילי זהב.
עד 1945 בריטניה כבר הייתה חייבת לפורטוגל 322 מיליון דולר במסגרת ההסדר הזה.
לאחר המלחמה בריטניה התירה לפורטוגל לשמור מטילי זהב נאציים שנגנבו מקורבנות השואה, כחלק ממאמציה לשלם את החוב..
עניין אחר היה הסחר בטונגסטן.
אחרי הפלישה לברית המועצות, גרמניה הייתה תלויה בפורטוגל וספרד לצורכי אספקת המשאב שהיווה מצרך נדרש לתעשיית המלחמה.
כדי לשמור על נייטרליות, פורטוגל הקימה ב-1942 מערכת מכסות ייצוא קפדנית, שהביאה לייצוא שווה של משאבים לשני הצדדים, באופן שהיה שונה מצפון אירופה, שם מדינות נייטרליות כמו שוודיה פעלו בהתאם ל"אספקה הנורמלית שלפני המלחמה".
המערכת פעלה יפה עד 1944, אז בעלות הברית החלו ללחוץ על פורטוגל לעצור את ייצוא הסחורות לגרמניה.
פורטוגל סירבה, ונימקה זאת בזכותה למכור לכל הצדדים כמדינה נייטרלית, וכן העלתה את החשש שבהיעדר אספקה פורטוגזית, הגרמנים יתקפו משלוחים פורטוגזיים.
חששותיהם של הפורטוגזים לא היו נטולי בסיס, שכן ספינת הסוחר הפורטוגזית Ganda הוטבעה על ידי הגרמנים ביוני 1941. חודשים אחדים לאחר מכן, ב-12 באוקטובר נעצרה Corte Real לבדיקת הצוללת הגרמנית U-83, במרחק 128 קילומטרים מערבית לליסבון.
הצוללת פתחה באש על הספינה ולבסוף הטביעה אותה באמצעות שני טילי טורפדו.
ב-14 בדצמבר 1941 הספינה הפורטוגזית Cassequel ששטה ללא ליווי הוטבעה גם היא מטיל טורפדו ששיגרה הצוללת הגרמנית U-108, במרחק 257 קילומטרים מדרום מערב לכף סנט וינסנט.
ב-26 במאי 1944 נעצרה גם הספינה Serpa Pinto במרכז האוקיינוס האטלנטי, אולם לא הוטבעה אחרי התערבות פיקוד הצי הגרמני.
רק ב-5 ביוני 1944, ניאותה ממשלת פורטוגל לעצור את ייצוא הטונגסטן לגרמניה, אחרי שבעלות הברית איימו בהטלת סנקציות.
האיסור הביא להפסקת עבודתם של 100 אלף פורטוגזים.
אירועים שסיכנו את הנייטרליות של פורטוגל
מבצע זריזות היה שם קוד בקרב בעלות הברית לתפיסת האיים האזוריים שבשליטת פורטוגל.
לאיים הייתה חשיבות אסטרטגית רבה, במיוחד בכל הקשור למלחמת הצוללות הגרמנית באוקיינוס האטלנטי.
עם זאת, סלזאר היה מוטרד באשר לאפשרות של מתקפה גרמנית בסיוע ספרדי, והשתדל לשמור על יחסים יציבים עם שתי המדינות במאמץ למנוע מספרד עילה להצטרף למדינות הציר.
ארצות הברית ובריטניה תכננו כיצד להקים באיים בסיסי אוויר למרות סירובה של פורטוגל, אולם הן מעולם לא ביצעו זאת, לאור העובדה שב-1943 בריטניה ביקשה אישור להקים בסיסים באיים, ופורטוגל ניאותה לבקשה.
המבצע היה חלק מתוכנית אפור.
תוכנית המלחמה אפור היה שמה של התכנית האמריקאית לפלוש לאיים האזוריים במלחמת העולם השנייה ותוכננה כך שתתרחש ב-1940–1941. "אפור", היא אחת מכמה תוכניות מלחמה צבאיות אמריקאיות שקיבלו שמות קוד בצבעים, כמו תוכנית ירוק שתכננה פלישה אמריקאית למקסיקו בעשור השני של המאה ה-20 ואחרות.
ב-22 במאי 1941, בהוראתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ניסחו חיל האוויר והצי האמריקאי תוכנית טיוטה במטרה לכבוש את האיים האזוריים.
התכנית, שאושרה ב-29 במאי, באישור המטות המשולבים, קראה לנחיתת 28 אלף חיילים בארכיפלג, בחלוקה שווה בין הצבא וחיל הנחתים האמריקאי.
במבצע פליקס תכננו הגרמנים לכבוש את גיברלטר, שהייתה אז בשליטה בריטית.
למבצע, שיועד להתרחש ב-10 בינואר 1941, קדמה פגישה בין היטלר ופרנסיסקו פרנקו, שליט ספרד, שהעלה במהלכה דרישות רבות, שהביאו לחוסר הסכמה בין המדינות.
המבצע מעולם לא יצא לפועל.
ב-12 בנובמבר 1940, הוציא היטלר את "דירקטיבה מס' 18", שקבעה כי תתבצע פלישה לפורטוגל אם חיילים בריטים ינחתו במדינה.
"אני גם מבקש לשקול את כיבוש מדיירה והאיים האזוריים בהתאם ליתרונות והחסרונות שהדבר יסב לכוחות האוויר והים שלנו.
המסקנות יוגשו לשולחני בהקדם האפשרי," הוסיף.
ביוני 1941, עלה על שולחן הדיונים הגרמני מבצע איזבלה, תוכנית שיועדה להתרחש אחרי נפילתה של ברית המועצות, שכוונתה הייתה לאבטח בסיסים בפורטוגל וספרד במטרה לחסום את תנועת הספינות לבריטניה.
אף שהיטלר הנחה להיערך לתוכנית כזו, היא מעולם לא יצאה לפועל.
במהלך המלחמה כונתה ליסבון בשם "בירת הריגול".
לאורך כל המלחמה השתדלו שירותי הביטחון הפורטוגזיים לשמור על עמדה נייטרלית בכל הקשור לפעילות ריגול, ונמנעו מלפעול למעט במצבים בהם הייתה התערבות בענייניה הפנימיים של פורטוגל.
אם כן, שני הצדדים הפעילו במדינה מרגלים, וב"בירת הריגול" התגורר באותן שנים איאן פלמינג, יוצרו של ג'יימס בונד, שביסס את דמותו של בונד על אחד המרגלים שפגש.
המרגלים הגרמנים ניסו להשיג מידע על שיירות טרנס אטלנטיות.
מצד בעלות הברית, הספרדי חואן פויול גארסיה, שהיה ידוע בשם הקוד "גרבו", העביר מידע כוזב לגרמנים, בשאיפה שהדבר יביא לנפילתו של משטר פרנקו.
הוא גויס לשורות ארגוני הביון הבריטיים כסוכן כפול.
גם הגרמנים הצליחו לגייס סוכנים כפולים, כמו ויליאם קולפה, שערק לגרמניה בעת שספינתו עצרה בליסבון, והוחזר למיין על ידי הצוללת U-1230 ב-1944. קולפה נטש את המשימה שקיבל, והסגיר עצמו ל-FBI.
ב-1941, ג'ון ביוור, ראש מנהלת המבצעים המיוחדים בליסבון ייסד רשת חשאית שמשימתה המוצהרת הייתה לחבל במאמץ הגרמני והספרדי אם שתי האחרונות ינסו לפלוש לפורטוגל.
היעדים להשמדה מיידית היו בתי זיקוק, מסילות ברזל, גשרים ומתקני תעשייה וכרייה.
המשטרה החשאית הפורטוגזית מצאה כי ברשת היו כמה חברים פורטוגזים שהיו מתנגדי משטר, שנהגו להטריד את הרשויות הפורטוגזיות.
סלזאר חשש כי הניסיון הבריטי לעודד את מתנגדיו עלול להביא להקמת ממשלה דמוקרטית שתהפוך את המדינה לכזו תחת חסות בריטית.
סלזאר ביקש מהבריטים להוציא את ראשי המשלחת מהמדינה ולבסוף ביקש מביוור לעזוב את המדינה.
למרות התקרית, קפטן אגוסטיניו לורנצ'ו מייסד משטרת ההגירה של פורטוגל זכה למוניטין חיובי בקרב המשקיפים הבריטים, דבר שסייע לו להתמנות לנשיא האינטרפול ב-1956.
ביוני 1943 טיסה מסחרית שיצאה מליסבון הופלה על ידי הלופטוואפה.
על המטוס היו גם השחקן לסלי הווארד והפעיל הציוני וילפריד ישראל.
לאחר שגרמניה פלשה לברית המועצות ב-1941, גויסו חיילים מצרפת, ספרד, בלגיה (לרבות ולוניה), צ'כוסלובקיה והונגריה, לרבות כאלו שגויסו בכוח או שהולחצו.
הזרים, ששירתו בוואפן אס אס, כונו "כ-500 אלף".
מבין הלוחמים, כ-159 מהם היו פורטוגזים שהתנדבו להילחם לצידה של גרמניה, רובם שירתו בדיוויזיה הכחולה.
רובם היו לוחמים לשעבר במלחמת האזרחים בספרד שכונו בפורטוגל "Viriatos", שהיו שכירי חרב הרפתקנים או לאומנים פשיסטים שרצו להילחם נגד הקומוניזם והבולשביזם.
התיישבות פורטוגזית ראשונה באנגולה החלה כבר במאה ה-15, ותהליך ההשתלטות שלהם על המושבה נמשך עד תחילת המאה ה-20. טרם מלחמת העולם הראשונה דנו בריטניה וגרמניה בחשאי על חלוקתה של אנגולה, אולם ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותקו הקשרים בין גרמניה לבריטניה.
המצב בין המושבה הגרמנית בנמיביה לממשלת פורטוגל התערער לאחר שהיה מאופיין בעוינות, ותקריות החלו להתרחש בגבול.
לאחר המלחמה פורקה המושבה הגרמנית ובמקומה השתלטו הבריטים על המקום.
לאורך מלחמת העולם השנייה נשמר השקט באזור ולא התרחשו אירועים מיוחדים.
אנגולה קיבלה עצמאות מפורטוגל ב-1975.
בדצמבר 1942 ספינות סוחר גרמניות שהגיעו למושבה הפורטוגזית בגואה וביקשו בה מקלט ב-1939 החלו לספק מודיעין על שיירות אספקה של בעלות הברית באמצעות שידורים לצוללות U שפעלו באוקיינוס ההודי.
כשנודע הדבר לבריטים, ביצעה מפקדת המבצעים המיוחדים בשנת 1943 את מבצע קריק, במהלכו הוטבעה הספינה הגרמנית ארנפלס.
לאחר המבצע הטביעו הגרמנים שתי ספינות אחרות ששכנו בנמל.
לאחר המלחמה צולם סרט בשם "זאבי הים" שעסק במבצע.
בשל הפגיעה בנייטרליות הפורטוגזית, קיום המבצע הוסתר עד 1978.
גינאה, בשונה מרוב יבשת אפריקה, נכבשה על ידי הפורטוגזים כבר במאה ה-15, כחלק מהחיפוש הפורטוגזי אחר מקורות זהב, וכן לצורכי סחר בעבדים.
בסוף המאה ה-19, עם היחלשותה של פורטוגל, התערערה גם שליטתה במושבות, והמושבה הוזנחה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו מקומיים רבים לצבאות הקולוניאליים, וצברו ניסיון וידע צבאי.
עם תום המלחמה, עלתה במושבה תנועה לאומית שדרשה עצמאות, עד שלבסוף ב-1974, לאחר נפילת משטר סלזאר, הוכרה עצמאותה על ידי פורטוגל.
פורטוגל הצליחה לשמור על נייטרליות לאורך כל המלחמה, על אף מכבש לחצים שהופעל עליה משני הצדדים.
אחת הסיבות המרכזיות ללחצים הללו הייתה האיים האזוריים, ארכיפלג במרכז האוקיינוס האטלנטי, שהיה בעל חשיבות אסטרטגית ונשלט על ידי פורטוגל.
בשל כך, במשטר הפורטוגזי חששו מפני התקפה גרמנית דרך ספרד, ועל כן השתדלו שלא ליצור עילה למלחמה עבור הגרמנים, וכן למנוע מספרד להצטרף למדינות הציר, בשל החשיבות האסטרטגית של האיים הקנריים.
מצד בעלות הברית, בריטניה וארצות הברית ערכו תוכניות להקמה אפשרית של בסיסי צי וחיל אוויר ללא אישורה של פורטוגל.
התוכניות לא בוצעו בסופו של דבר.
באוגוסט 1943 חתמו פורטוגל ובריטניה על הסכם, בצעד שהפתיע אף את חברי הפרלמנט הבריטי, שלא ידעו כי בין המדינות קיימת ברית עתיקת יומין מהמאה ה-14 והיא למעשה הברית הצבאית העתיקה ביותר בעולם.
צ'רצ'יל אמר על כך כי: "אני מנצל את ההזדמנות הזו כדי להביע את הערכת ממשלת הוד מלכותו, ואין לי ספק שחולקים בכך גם הפרלמנט והאומה הבריטית, ביחס לגישתה של ממשלת פורטוגל, שנאמנותם לשותפיהם הבריטים מעולם לא כשלה, גם לא בשעות החשוכות ביותר של המלחמה."
בדצמבר 1943 קיבלו הכוחות הבריטיים והאמריקאים אישור להשתמש בשדה לייס שבאיים, לצד הגבלות חמורות מצד הפורטוגזים.
השימוש בבסיס קיצר את מסלולי מטוסי בעלות הברית מעל האוקיינוס האטלנטי, והקל על הובלת כוחות.
עם סיום המלחמה, פורטוגל קיבלה לידיה את השליטה המלאה על הבסיס.
בסוף יוני 1944 עברו יותר מ-1,900 מטוסים אמריקאים בבסיס האוויר של לייס, וזמן הטיסה הטרנס-אטלנטית ירד ל-40 שעות בלבד.
בשנת 1944 חתמו פורטוגל וארצות הברית על הסכם שהתיר שימוש במתקנים צבאיים באיים האזוריים, דבר שאפשר לאמריקאים להקים בסיס אוויר קטן לתקופה קצרה באי סנטה מריה.
פורטוגל כבשה את מוזמביק במהלך המאה ה-16. חברות פרטיות כמו חברת מוזמביק, חברת זמביה ואחרות קיבלו רישיונות לנהל את המושבה בעשורים הראשונים של המאה ה-20, אולם ב-1942 ממשלת פורטוגל ביטלה את הרישיונות במטרה לכונן שלטון ישיר על המושבה בפרט ועל כלכלת האימפריה בכלל.
עם פרוץ המלחמה התגוררו במוזמביק 5 מיליון איש, ובמהלכה הילידים שירתו בצבא ברחבי האימפריה, ושתי פלוגות חי"ר שהורכבו מילידי מוזמביק הוצבו בפורטוגל, לצד שתי פלוגות רובאים שהוצבו במקאו, וכן 800 חיילים שהוצבו במזרח טימור, בשל סירובם של היפנים להתחייב שלא לפגוע במושבותיה של פורטוגל.
פורטוגל הכריזה על טימור כמושבה ב-1702 וב-1939 התגוררו בה כחצי מיליון בני אדם, מתוכם כ-50 אלף נהרגו.
ב-17 בדצמבר 1941, בעקבות המתקפה על פרל הארבור כוחות הולנדיים ואוסטרליים נחתו במושבה הפורטוגזית בטימור תוך התעלמות מהריבונות הפורטוגזית במקום.
בעקבות כך הכריז סלזאר על האירוע כפלישה של בעלות הברית לטריטוריה נייטרלית.
ב-20 בפברואר 1942 פלשו כוחות יפניים לאי, ובשלוש השנים הבאות שלטו במקום.
ב-5 בספטמבר 1945 קיבלו הפורטוגזים את הריבונות על המושבה, ובסיוע של חיילים אוסטרלים הצליחו לפרק את הכוחות היפניים במקום.
ב-1975 כבשה אינדונזיה את טימור מידי הפורטוגזים, עד שלבסוף ב-2002 הוקמה מדינת מזרח טימור.
בעקבות הכיבושים היפניים באזורים סמוכים ובראשם נפילת הונג קונג בדצמבר 1941, נותק הקשר בין מקאו ליתר העולם.
הניתוק הביא למחסור במזון ולתמותה גבוהה ממחלות שהתפשטו במהלך המלחמה.
מקאו הפכה במהלך השנים הללו למקלט עבור פליטים רבים, בעיקר מסין היבשתית והונג קונג.
מאוכלוסייה של 200 אלף עם פרוץ המלחמה היא הוכפלה למעל מיליון איש.
על אף שיפן לא פלשה למקאו, היא תקפה ספינת סוחר בריטית שעגנה במושבה באוגוסט 1943 והביאה למותם של 20 מאנשי הצוות.
בהיעדר חלופה, נאלצה ממשלת מקאו לקבל את נוכחותם של "יועצים" יפנים, להכיר בריבונות יפן בדרום סין ולהסיג את חיל המצב מכמה בסיסים.
בנוסף, מקאו הסכימה למכור כמה מתותחי ההגנה שלה בתמורה למזון וכן למכור דלק מטוסים ליפן בתחילת 1945.
ב-16 בינואר 1945 תקפו מטוסי הצי האמריקאי את מקאו כחלק ממבצע פשיטות על יעדים בים סין הדרומי.
היעדים העיקריים היו חנויות לדלק מטוסים ותחנת רדיו, אזורים עירוניים והנמל.
המושבה הותקפה שוב בטעות ב-25 בפברואר וב-11 ביוני, ואחרי המלחמה שילמה ארצות הברית פיצויים בגין הפגיעה לנמל מקאו.
סלזאר שמר בעקביות על הנייטרליות של מדינתו עד סוף המלחמה.
עם היוודע דבר מותו של היטלר הוא מילא אחר הגינונים הדיפלומטיים המקובלים והורה להוריד את הדגלים לחצי התורן.
סלזאר גם התיר לשגריר הגרמני אוסוולד פון הויניגן-היינה להמשיך להתגורר בליסבון, אף לאחר פרישתו לגמלאות.
פורטוגל המשיכה להסביר פנים לפליטים גם אחרי המלחמה, ובהם אומברטו השני, מלך איטליה, התגורר בקשקאיש למשך 37 שנה, חואן, רוזן ברצלונה, רעייתו מריה מרסדס, רוזנת ברצלונה, וילדיהם, בהם חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד הנוכחי.
בין השנים 1947–1952, הועברו 5,500 ילדים אוסטרים, רובם יתומים, למשפחות אומנה פורטוגזיות..
פורטוגל עברה את המלחמה שלמה מבחינה טריטוריאלית ועשירה יותר מאשר הייתה לפני כן.
כדי להנציח את החורבן שנמנע במלחמה, הוקמה ב-1959 אנדרטת ישו המשקיפה על ליסבון.
למרות העובדה שבפורטוגל היה משטר סמכותני בדומה לספרד, היא לא חוותה את אותה תקופת בידוד בינלאומי בדומה לשכנתה.
פורטוגל התקבלה לתוכנית מרשל ובסך הכל הועברו אליה 70 מיליון דולר.
פורטוגל גם הייתה לאחת מ-12 החברות המייסדות של נאט"ו ב-1949, והייתה החברה המייסדת היחידה שבה לא היה משטר דמוקרטי.
דה מאן היא להקת רוק אמריקאית שהוקמה ב-2004 בעיר ואסילה שבאלסקה.
מוקד הפעילות העיקרי של הלהקה הוא כיום בפורטלנד, אורגון.
חברי הלהקה כוללים כיום את ג'ון בולדווין גורלי, זאק קארות'רס, קייל אוקווין, ג'ייסון סכריסט, אריק האוק וזואי מאנוויל.
ב-28 בינואר 2018 זכתה הלהקה בפרס אמי בקטגוריה "Best Pop Duo/Group Performance" על הלהיט הגדול ביותר של הלהקה "Feel It Still".
ג'ון בולדווין גורלי - שירה, גיטרה, אורגן, סינתיסייזר, מכונת תופים, גיטרת בס (2004–הווה)
זאק סקוט קארות'רס - גיטרת בס, כלי הקשה, שירה (2004–הווה)
קייל או'קווין - קלידים, סינתיסייזר, אורגן, גיטרה, שירה (2007, 2012–הווה)
זואי מאנוויל - שירה, כלי הקשה (2008-הווה)
ראיין שכנים - קלידים, דידג'רידו, סינתיסייזרים, שירה (2008–2012)
פורטונה סיטארד (בהולנדית: Fortuna Sittard,בלימבורגית: Zittert-Gelaen) היא קבוצת כדורגל הולנדית מהעיר סיטרד-חליין, המשחקת בליגת העל ההולנדית.
המועדון הוקם בשנת 1968 כאיחוד של שתי קבוצות: פורטונה 54 ו-פ.צ סיטארד בשל קשיים כלכלים.
קודם לכן פורטונה 54 הייתה לאחת מהקבוצות הטובות בלגיה ואף זכתה פעמים בגביע ההולנדי ושיחקה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
פ.צ סיטארד לעומת זאת בילתה את מרבית שנותייה בליגות המשנה.
הקבוצות נפגשו 14 פעמים בלבד, בשעה שהאחרונה שיחקה בליגה הבכירה.
עונת 1967/68 הייתה האחרונה בה שיחקו שתי הקבוצות בנפרד.
בסיום עונה זו סיימו הקבוצות במקומות ה-17 (פורטונה 54) ו-18 (פ.צ סיטארד) המובילים לליגת המשנה והקבוצות אוחדו.
למרות זאת נשארה הקבוצה בליגה הבכירה לאחר שקסרקסס רוטרדם התפרקה.
את עונתה הראשונה של הקבוצה עונת 1968/69 סיימה במקום ה-18 והאחרון בליגה ונשרה לליגת המשנה.
עונת 1969/70 הייתה המשך המשבר של העונה שקדמה לה והקבוצה סיימה במקום ה-14 מתוך 18 קבוצות בליגת המשנה כאשר הייתה רחוקה נקודה אחת בלבד מירידה לליגה השלישית.
את עונת 1970/71 סיימה הקבוצה במקום ה-10, אך עם שינוי מבנה הליגות לא היו יורדות באותה עונה והליגה צומצמה ל-16 קבוצות.
בעונת 1972/73 ניסה המועדון לשחזר את הצלחתו בגביע אך הפעם נעצר בשלב רבע הגמר.
במהלך שנות ה-70 דשדש המועדון במקומות 4–7 בליגת המשנה ולמעט העפלה נוספת לרבע גמר הגביע לא זכה להצלחה.
מגמה זו השתנתה בעונת 1981/82 כאשר הקבוצה סיימה במקום ה-2 והעפילה לראשונה כקבוצה המאוחדת לליגה הבכירה.
את עונת הבכורה בליגה הראשונה סיימה הקבוצה במקום ה-8 במרחק של 4 נקודות בלבד מהמקום ה-5 המוביל למשחקי גביע אופ"א.
בעונת 1983/84 דשדשה הקבוצה בליגה וסיימה במקום ה-12 מתוך 18. אך בגביע הצליחה הקבוצה להגיע להשיג שיא כאשר העפילה לראשונה לגמר בשלב 16 האחרונות גברה על רודה, ברבע הגמר הביסה 0–5 את א.ז.
אלקמאר, בחצי הגמר ניצחה את חרונינגן, אך בגמר נכנעה 0–1 לאלופת הליגה פיינורד.
בזכות זכייתה של האחרונה באליפות העפילה הקבוצה לגביע אירופה למחזיקות גביע.
את עונת 1984/85 סיימה הקבוצה במקום ה-5 בליגה.
בגביע אירופה למחזיקות גביע הוגרלה בסיבוב הראשון לצמד משחקים נגד קופנהגן בולדקלבן הדנית.
המשחק הראשון שהתקיים בדנמרק הסתיים בתיקו מאופס, אך במשחק הגומלין ניצחה סיטארד 0–3 והעפילה לסיבוב השני בו הוגרלה לצמד משחקים נגד ויסלה קרקוב הפולנית.
במשחק הראשון שהתקיים בהולנד גברה סיטארד בתוצאה 0–2. במשחק הגומלין ידם של הפולנים הייתה על העליונה כאשר ניצחו בתוצאה 1–2, אך בסיכום צמד המשחקים העפילה סיטארד לשלב רבע הגמר בו הפסידה בצמד משחקים לזוכת הטורניר אברטון האנגלית בתוצאה 0–3 ו-0–2. בכך סיימה את דרכה במפעל.
בעונות הבאות התמקמה הקבוצה במרכז הטבלה ולא הצליחה להעפיל לשלבים המתקדמים בגביע.
בעונת 1992/93 סיימה הקבוצה במקום ה-16 המוביל למשחקי המבחן.
במשחקי המבחן שובצה עם הירנפיין לה הפסידה ובעקבות כך נשרה לליגת המשנה.
בעונתה הראשונה בליגת המשנה הייתה הקבוצה רחוקה מלהרשים וסיימה במקום ה-10.
בעונת 1994/95 סיימה הקבוצה במקום הראשון המוביל באופן אוטומטי לליגה הראשונה, בעונה זו שונה מבנה הגביע לשיטה של בתים בני ארבע קבוצות, בעונה זו סיימה הקבוצה במקום השלישי והודחה עקב מאזן פנימי שלישי אל מול ה-2 פ.ס.וו.
בחצי הגמר הוגרלה הקבוצה לצמד משחקים כנגד אוסטריה זלצבורג לה הפסידה בסיכום 3–4. במשחק הראשון ניצחה הקבוצה בתוצאה 1–2 אך בגומלין הפסידה 1–3.
בעונות הבאות המשיכה הקבוצה לדשדש בתחתית הליגה ובעונת 2000/01 סיימה במקום ה-16 המוביל למשחקי המבחן.
בבית המבחן סיימה במקום הראשון ונשארה לעונה נוספת בליגה.
בסיום עונת 2001/02 סיימה במקום ה-18 לאחר שהשיגה 3 ניצחונות בלבד במהלך העונה וירדה לליגת המשנה.
את העשור הראשון של המאה ה-20 בילתה הקבוצה בעיקר במרכז הטבלה של הליגה השנייה, בעונת 2012/13 הצליחה הקבוצה לסיים במקום ה-7 המוביל לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו הודחה לאחר הפסד בצמד משחקים לדה חראפסחאפ.
גם בעונת הבאה הצליחה להעפיל לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה לאחר שסיימה במקום ה-8. גם בעונה זו הפסידה הקבוצה בצמד משחקים לדה חראפסחאפ.
בשלוש העונות הבאות לא הצליחה הקבוצה לשחזר את ההצלחה היחסית וסיימה בתחתית הלילה, אך לא נשרה לליגה השלישית עקב שינוי מבנה הליגות.
בעונת 2017/18 סיימה הקבוצה במקום השני אשר מוביל לסיבוב השני של הפלייאוף העליון, אך עקב זכייתה של קבוצת המילואים של אאיקס במקום הראשון והאיסור על קבוצות מילואים לשחק בליגה הראשונה, העפילה הקבוצה לליגה הבכירה.
את עונת 2018/19 סיימה במקום ה-15, מרחק נקודה אחת ממשחקי המבחן.
את עונת 2019/20 סיימה במקום ה-16 לאחר שהליגה הופסקה במחזור ה-25 והוקפאו היורדות.
סיבוב ראשון בגביע אירופה למחזיקות גביע: 1964/65
רבע הגמר גביע אירופה למחזיקות גביע: 1984/85
פּוֹרְטוֹ פליפּ הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי, המבוסס על פורט וברנדי, עם חלבון ביצה.
את הקוקטייל מכינים בשייקר, אליו מוזגים את כל הרכיבים ומנערים עם קרח.
לאחר מכן מוזגים לתוך כוס מרטיני דרך מסננת ומפזרים אגוז מוסקט מגורד מעל.
הקוקטייל מוזכר בפרק "קוקטייל קפה" בשל מראו החיצוני, אף על פי שלא מכיל קפה.
היסטורית פורטו פליפ הוא וריאציה של קוקטייל ממשפחת פליפ , משפחת קוקטיילים בריטיים עתיקים המורכבים מביצה, משקה אלכוהולי וסוכר.
במקרה של פורטו פליפ, פורט עצמו משמש כממתיק.
המתכון מפורסם אחר מ-1939 המוצע על ידי צ'ארל בייקר בספרו The Gentleman's Companion היה שונה מעט והכיל בנוסף סוכר, שמנת ושארטרז.
בנוסף, קיימת גרסה מודרנית מפורסמת, שהיא מעט יותר מתוקה ומכילה תוספת של סירופ סוכר וביצה שלמה (לא רק חלבון)
פורטונה (בפורטוגזית: Fortuna; נולדה ב-1958) הוא שם הבמה של הזמרת והמלחינה היהודייה-ברזילאית פורטונה זויסה זפדיה (Fortunée Joyce Safdié), שנולדה ב-1958 בסאו פאולו, בברזיל, במשפחה יהודית ספרדית.
פורטונה ביקרה ב-1981 בישראל ונחשפה למוזיקת לאדינו ומוזיקה עברית ולאחר מכן פיתחה קריירה של זמרת המתמקדת במוזיקה עברית ובמוזיקת לאדינו.
1998 La Prima Vez בפעם ראשונה
2001 Caelestia קלסטיה - תקליטור ודי.
Na casa da Ruth בביתה של רות - תקליטור ודי.
Coletânea 15 anos אלבום אוסף של 15 שנים
פורטוגל הייתה באופן רשמי מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
פורטוגל נשלטה על ידי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר שבתקופתו שלטונו פורטוגל לא הושפעה באופן משמעותי מהאנטישמיות בקרב מדינות הציר והייתה אהודה יותר בקרב בעלות הברית מאשר ספרד הפרנקואיסטית השכנה שהייתה יותר קרובה למדינות הציר אך הייתה אף היא נייטרלית באופן רשמי במהלך המלחמה.
הפלישות הגרמניות למדינות רבות באירופה הביאה להגעה של מספר ניכר של פליטים, כולל כמה יהודים, לפורטוגל ב-1939 וב-1940. מחשש להשלכות כלכליות ופוליטיות החמיר משטר סלזאר את חוקי ההגירה והקשה את התנאים שאיפשרו הנפקת אשרות מעבר ליהודים על ידי פורטוגל בנובמבר 1939.
על אף התנגדות הממשל הפורטוגלי, היו בכירים רבים שעברו על החוקים והמשיכו להנפיק אשרות ליהודים שרצו לברוח לפורטוגל.
העיקרי שבהם היה ארישטידש דה סוזה מנדש, שהיה הקונסול של פורטוגל בבורדו שבצרפת.
סוזה מנדש הציל מספר גדול מאוד של פליטים, מתוכם בין 60,000 ל-80,000 יהודים שחלקם הקטן השתקעו בפורטוגל והשאר עברו לארצות הברית ואמריקה הלטינית.
עיריית ליסבון אף הרשתה למספר ארגוני סיוע יהודים להקים משרדים בשטחה.
משטר סלזאר היה מודע ברוב המקרים לסכנה הנשקפת ליהודים במדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי ונקט כמה צעדים להחזרת יהודים עם אזרחות פורטוגלית מצרפת של וישי ומהמדינה ההלנית.
לעומת זאת, יוזמה של הכלכלן הפורטוגזי משה בן-שבת אמזאלג להצלת יהודים ספרדים שהתגוררו בהולנד נכשלה.
פורטוגל נשלטה מ-1933 על ידי משטר פוליטי אוטוריטרי בשם "אסטדו נובו" (שהייתה ידועה גם כרפובליקה הפורטוגזית השנייה) בהנהגת אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
פורטוגל נשארה נייטרלית לאורך כל מלחמת כל מלחמת העולם השנייה, פורטוגל הייתה אהודה יותר בקרב בעלות הברית מאשר המדינה הספרדית שהייתה אף היא נייטרלית אך תמכה אידאולוגיית בגרמניה הנאצית ולכן הייתה מנודה מספר שנים לאחר המלחמה.
שלטונו של סלזאר היה חריג בקרב דיקטטורות אירופאיות מאחר שלא שילב באופן מפורש אנטישמיות באידאולוגיה שלו.
סלזאר סבר כי האידאולוגיה הנאצית הגזענית אינו עולה בקנה אחד עם הקתוליות והלאומיות הפורטוגזית.
עקב הצנזורה הממשלתית על העיתונים, הציבור הפורטוגזי לא היה מעודכן לגבי היקף ואופי המדיניות האנטישמית הנאצית.
למרות זאת, הקהילה היהודית במדינה נותרה זעירה ולא עלתה על 1,000 לפני פרוץ המלחמה.
פורטוגל נותרה ברובה לא מפותחת וחקלאית לאורך כל התקופה ובניגוד למדינות רבות אחרות, לא חוותה הגירה משמעותית של יהודים גרמנים או יהודים ממזרח אירופה שעברו אליה במהלך התקופה שבין המלחמות.
זו גם הייתה אחת הסיבות לכך שפורטוגל לא השתתפה בוועידת אוויאן אותו יזם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט במטרה לפתור את בעיית הפליטים היהודים שברחו מגרמניה הנאצית.
צרפת ובריטניה הכריזו על גרמניה בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. מדינות רבות באירופה סגרו את גבולותיהן מחשש לכך שקבוצות פליטים רבים ייכנסו למדינה.
בהיעדר חלופות, ניסו מהגרים רבים להגיע למדינה שלישית דרך פורטוגל.
בין ספטמבר לדצמבר 1939 נכנסו כ-9,000 פליטים.
הממשל הפורטוגזי נאלץ לשנות את מדיניות ההגירה ואף פירק מספר כנופיות שזייפו דרכונים פורטוגזים לפליטים.
ב-11 בנובמבר 1939 שלחה ממשלת פורטוגל הוראות לכ-14 קונסולים שלה באירופה ובו תיארה פליטים שמשטרת המעקב וההגנה ההגנה הממלכתית החשיבה כ"מסכונים", בהם "זרים, בעלי חוסר אזרחות, אזרחים רוסים, בעלי דרכון ננסן או יהודים שגורשו ממדינותיהם" שאסור להנפיק להם אשרות ללא אישור מוקדם ממשרד החוץ.
למרות טענות לאפליה, רבים טענו כי המשטר הפורטוגזי לא הבחין בין יהודים ללא יהודים אלא בין יהודים זרים עשירים ומבוססים כלכלית ליהודים עניים.
כמו כן, טענות רבות היו שהמשטר חשש מהשפעה זרה על המדינה ובפרט, מהגעתם של יהודים קומוניסטים שנמלטו מגרמניה.
סלזאר יצא נגד סוזה מנדש לאחר לחץ מהמדינה הספרדית של פרנקו, אשר דרכה החלו לנוע לפתע 20,000 פליטים מהגבול עם צרפת בהרי הפירנאים, פליטים שהתכוונו להגיע לפורטוגל.
סלזאר וידא כי סוזה מנדש יקבל עונש חריף כדי להסדיר משמעת בשליחויות הדיפלומטיות, מחשש שחזרה על מצב שכזה תגרור עליית מתיחות ביחסיה של פורטוגל עם גרמניה הנאצית, שהיו מלאי חשדות על כל מקרה.
ב-26 ביוני 1940, ארבעה ימים לאר חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת אישר לסלזאר לאנשי הסניף הצרפתי של הארגון היהודי-אמריקאי, היאס להעביר את משרדיהם הראשיים מפריז לליסבון.
ארגונים נוספים כמו הג'וינט והקונגרס היהודי העולמי קיבלו אישור לפעול אף הם מליסבון.
השימוש בפורטוגל כדרך מילוט נעשה קשה עוד יותר כאשר ביוני 1940 כאשר ארצות הברית הקשיחה עוד יותר את תנאיה לקליטת פליטים מאירופה.
זה יצר בעיה לכל הפליטים שרצו להשתמש בפורטוגל כמדינת מעבר בדרך לארצות הברית, רוב הפליטים החליטו לוותר על הגירה לארצות הברית ומפורטוגל נסעו לאמריקה הלטינית.
פליטים קבים שהשתקעו בפורטוגל נהנו מחופש אך רבים מהפליטים שנתפסו ללא הניירת הנכונה גורשו בחזרה לאירופה.
מספר הפליטים שעברו בפורטוגל במהלך המלחמה נע בין כמה מאות אלפים למיליון, אך היהודים היוו רק חלק קטן ממספר זה.
במהלך המלחמה כולה, ההערכה היא שכ-60,000 עד 80,000 פליטים יהודים עברו דרך פורטוגל בדרכם לארצות הברית, אמריקה הלטינית ומדינות נוספות.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה בו פלשו הגרמנים לברית המועצות החלו גורמים גרמנים לפעול למניעת בריחת יהודים מאירופה על מנת שבמקום שיברחו, יוכלו הגרמנים לתפוס אותם ולרצוח אותם (כחלק מהפתרון הסופי).
ביולי 1942 שאלו אנשי המשרד הראשי לביטחון הרייך את הדיפלומטים הגרמנים בליסבון האם יש דרך למנוע הגירה של יהודים דרך פורטוגל.
בספטמבר של אותה השנה, ייעץ הקונסול הגרמני בליסבון למשרד החוץ הגרמני שאין טעם לבקש ממשלת פורטוגל להסגיר את היהודים שמוצאם מגרמניה או משטחים שנכבשו על ידי גרמניה כי הממשל הפורטוגזי יסרב בטענה כי מדובר בסוגיה הומניטרית.
השלטונות הפורטוגזים כלל לא היו מודעים באותה תקופה לדיונים בין הגרמנים.
בפברואר 1943, הודיעו השלטונות הנאצים לפורטוגזים כי יהודי פורטוגל המתגוררים בשטחים שכבשו הגרמנים באירופה לא ייהנו ממעמד מוגן ונתנו להם חלון זמנים קצר להחזירם לפורטוגל.
באופן כלל, המשטר הפורטוגזי היה מוכן לסייע למספר קטן של יהודים שנחשבו בעיניהם ל"פורטוגזים" אך בסופו של דבר הממשל הגן על מספר קטן מאוד של יהודים מתוך אלו שביקשו עזרה (כ-137 יהודים ספרדים ממוצא פורטוגזי הוחזרו מצרפת של וישי בין 1943 ל-1944), כ-19 יהודים פורטוגזים הוחזרו מסלוניקי.
משה בן-שבת אמזאלג, כלכלן פורטוגזי שהיה מקורב למשטר ועמד בראשות הקהילה היהודית בליסבון מאז 1926 פעל להצלת יהודי פורוטוגל.
סלזאר ובן שבת אמזאלג פעלו להצלת כ-4,300 יהודים פורטוגזים-ספרדים שחיו בהולנד (שהייתה כבושה על ידי הנאצים באותם ימים).
במרץ 1943 הורה סלזאר לאנשי השגרירות הפורטוגזית בברלין לבדוק האם השלטונות הגרמניים יאפשרו להתייחס אל אותם יהודים כאזרחים פורטוגזים שניתן לפנות אותם אך הגרמנים לא התגמשו ודחו את בקשתו של סלזאר.
השמדת יהודי הולנד החלה ב-1944 ומרבית היהודים ההולנדים הושמדו.
רק כ-400 נשים מהקהילה הפורטוגזית מהולנד שרדו את המלחמה.
ב-1943 אמזאלג הקים משלחת הצלה ליהודי אירופה.
ביחד עם פרנסיסקו דה פאולה לייטה פינטו, המנהל הכללי של קו רכבת שהפועל מפיגיירה דה פוש לגבול ספרד-פורטוגל.
הם ארגנו מספר רכבות שהביאו פליטים (בהם יהודים רבים) מברלין וערים אחרות בגרמניה לפורטוגל.
בעקבות הפלישה הגרמנית להונגריה, שבעבר הייתה בעלת ברית גרמנית ואף הייתה חלק ממדינות הציר, סלזאר החזיר את השגריר הפורטוגלי והשאיר את קרלוס דה ליז-טקסיירה ברנקוויניו כממונה על היחסים.
ברנקוויניו הנפיק דרכונים לכ-1,000 יהודים הונגרים באישור סלזאר.
בסופו של דבר, ברנקוויניו חזר לליסבון בסוף אוקטובר 1944. המקרה של ברנקוויניו היה פחות מפורסם מהמקרה של סוזה מנדש, ככל הנראה בגלל שהדבר בוצע באישורו של סלזאר ולא כחלק ממאבק של שגריר פשוט ב"עריץ".
ב-4 באפריל 1944, קרלוס סמפאיו גארידו, שגריר פורטוגל בהונגריה, שלח לממשלתו מברק בו תיאר את מצוקת היהודים בהונגריה ואת הגזרות האנטי-יהודיות שנועדו "להשפיל, לשדוד ולרדוף אותם".
השגריר שכר בית בגלגגיורק כ-60 ק"מ מבודפשט, והעביר את משרדי השגרירות וביתו למקום החדש.
סמפאיו גארידו לא הודיע לממשלת סלזאר על הברחת היהודים במברק.
ב-23 באפריל 1944 ובעקבות כיבוש גרמניה של הונגריה, החליט סלאזר להורות לשגריר שלו לחזור לליסבון ולהשאיר את מילוי התפקיד מאחוריו.
טענות לקבלת זהב גנוב מגרמניה
פורטוגל ייצאה עפרות טונגסטן לגרמניה הנאצית לאורך כל המלחמה.
המתכת, ששימשה להקשחת פלדה המשמשת לחימוש, נקנתה בתחילה באסקודו, אך סלזאר התעקש מאוחר יותר שהתשלום יתבצע בזהב על רקע החששות בבנקו דה פורטוגל שהמשטר הגרמני משתמש במטבע מזויף.
המשרד לשירותים אסטרטגיים העריך כי ממשלת פורטוגל קיבלה בסך הכל מהגרמנים כ-400 טון זהב, יותר זהב מכל הזהב שקיבלו שותפות הסחר של גרמניה באותה תקופה.
שגריר בריטניה בפורטוגל, רונלד קמפבל אמר לסלזאר כי חלק ניכר מהזהב הגיע מ"מקור שנוי במחלוקת" אך סלזאר התעלם מטענה זו.
ב-1998 טענה ארצות הברית כי חלק גדול מהזהב שניתן לפורטוגל נגנב מקורבנות השואה על ידי הרשויות בגרמניה.
שנה לאחר מכן, הוחלט להקים ועידת חקירה בראשות מריו סוארש בה בדקו את הטענות האלו.
הוועדה הגיעה למסקנה כי ממשלת פורטוגל לא ידעה על מקורו של הזהב בזמן קבלתו ולפיכך לא הייתה סיבה שעל פורטוגל לפצות את ניצולי השואה.
בדצמבר 2019 הצטרפה פורטוגל לכוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה.
המוזיאון הראשון של פורטוגל המוקדש לשואה נפתח בפורטו בפברואר 2021.
פורטונה ארנה (בצ'כית: Fortuna Arena), או לשעבר אצטדיון סינובו (Sinobo Stadium), עדן ארנה (Eden Arena), וסינוט טיפ ארנה (Synot Tip Area), הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בפראג בירת צ'כיה.
האצטדיון מכיל 19,370 מקומות והוא האצטדיון הגדול ביותר בצ'כיה.
האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של סלביה פראג המשחקת בליגת העל הצ'כית ולעיתים מארח את משחקיה של הנבחרת הלאומית של צ'כיה.
בעונות 2010/2011 ו-2011/2012 שימש האצטדיון גם כמגרשה הביתי של בוהמיאנס 1905. במהלך עונת 2011/2012 אירחה קבוצת ויקטוריה פלזן את משחקיה במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות באצטדיון זה.
כמו כן, אירח האצטדיון את משחק הסופר קאפ האירופי 2013 בין באיירן מינכן לצ'לסי, ואת גמר הקונפרנס ליג 2023 בין וסטהאם יונייטד לפיורנטינה.
בתחילת שנות ה-50, נאלצה סלביה פראג לעזוב את אצטדיונה הביתי באזור לטנה ולעבור לאצטדיון עדן שבאזור ורשוביצה בפראג.
הקיבולת שלו הייתה כ-50,000 מקומות, בעיקר ביציעי עמידה.
יציע העץ המערבי נלקח מהאצטדיון הישן בלטנה, שאר היציעים היו עשויים בטון.
האצטדיון כלל גם מסלול אתלטיקה.
והמשחק הראשון באצטדיון זה התקיים ב-27 בספטמבר 1953.
בסוף שנות ה-70 החל תכנון של אצטדיון חדש לאור העובדה שאצטדיון עדן לא היה ידידותי מספיק ולא סיפק חווית צפייה איכותית למבקרים בו.
עם זאת, תחת המשטר הקומוניסטי, התכנון התקדם לאט.
והבנייה הייתה אמורה להתחיל לקראת שנת 1990. לאור זאת, בשנת 1989 עברה סלביה באופן זמני לאצטדיון דוליצ'ק הסמוך שהיה אצטדיונה הביתי של בוהמיאנס פראג הידועה כיום כבוהמיאנס 1905, והיציע המזרחי נהרס.
עם זאת, נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 עיכבה את הבנייה.
בינתיים, סלביה עברה לאצטדיון אבז'נה רושיקהו, אצטדיון הממוקם על גבעת סטראחוב, שהיה גדול אך לא נוח ולא נגיש.
בתחילת שנות ה-90 בוטלה הבנייה של האצטדיון החדש, ואצטדיון עדן הישן חזר לשמש כביתה של סלביה פראג.
במקום היציע המזרחי שנהרס נבנה יציע זמני, אך היה ברור שהאצטדיון מיושן ושסלביה זקוקה למגרש ביתי חדש.
תוכננו מספר תוכניות, אך סלביה לא הצליחה לגייס את הכספים הדרושים להוצאתן לפועל בנוסף למספר בעיות משפטיות שצצו, שכן השטח היה בבעלות הממשלה ונדרשו מאמצים רבים כדי להעביר אותו לבעלותה של סלביה.
בשנת 2000 הוכרז שאצטדיון עדן בו מארחת סלביה את משחקיה לא כשיר יותר לארח משחקים במסגרת ליגת העל הצ'כית, וסלביה חזרה לארח את משחקיה באצטדיון הלא פופולרי שבגבעת סטראחוב.
סלביה הציגה תוכנית עבור אצטדיון חדש, אך הבנייה לא החלה, ובדצמבר 2003 אצטדיון עדן הישן נהרס וסלביה הודיעה כי האצטדיון החדש ייפתח ב-19 באוקטובר 2005, אולם עד אוקטובר 2005 הבנייה לא החלה, מפני שהיה צורך בצמצום הפרויקט כדי להוריד את עלות הבנייה מ-1.8 מיליארד קורונות צ'כיות לפחות ממיליארד קרונות.
תהליך התכנון לקח שנה נוספת והבנייה החלה בסופו של דבר באוקטובר 2006.
למרות שהאצטדיון לא הושלם במלואו, ב-7 במאי 2008 נפתח האצטדיון במשחק ראווה של סלביה נגד קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת אוקספורד, בו ניצחה סלביה 5–0.
המשחק התחרותי הראשון באצטדיון החדש נערך ב-17 במאי 2008 נגד פ.ק.
יבלונץ, משחק שהסתיים בתוצאה 2–2, ובו הבטיחה סלביה את האליפות של עונת 2007/2008 בליגת העל הצ'כית.
כבר במהלך הבנייה התנהל משא ומתן על מכירה אפשרית של הזכויות על שם האצטדיון, אולם לקח כמעט שנה עד שהחוזה נחתם ושמו בתקופה שמפתיחת האצטדיון ועד לחתימת ההסכם היה עדן ארנה (Eden Arena).
ב-1 באפריל 2009 נחתם הסכם עם חברת סינוט ושם האצטדיון שונה לסינוט טיפ ארנה (Synot Tip Arena).
בשנת 2011 הוכרזה נטלנד גרופ כבעלים החדשים של האצטדיון.
החוזה על השם האצטדיון הסתיים ב-30 ביוני 2012, ולא חודש.
על כן, החליטו הבעלים החדשים לקרוא לאצטדיון שוב עדן ארנה, על סמך סקר אוהדים שבוצע.
ב-2013 הושגה הסכמה מחודשת עם חברת סינוט, והאצטדיון חזר להיקרא סינוט טיפ ארנה.
עם זאת, בתום עונת 2014/2015 בליגה הצ'כית פג תוקפו של החוזה, והאצטדיון חזר שוב לשם עדן ארנה.
ב-2016, CEFC China Energy, שרכשה קודם לכן את רוב המניות בסלביה פראג, ביקשה לרכוש 70% מהאצטדיון והודיעה על תוכניות להשקיע כ-50 מיליון אירו, כדי להגדיל את קיבולת האצטדיון ולהפוך אותו לאצטדיון הלאומי הראשי של נבחרת צ'כיה.
באפריל 2017, פורסם כי חל שינוי בפרטי העסקה ו-CEFC China Energy תרכוש את האצטדיון במלואו.
בנובמבר 2018, הודיעה סלביה כי מרבית הבעלות על המועדון וחברת עדן ארנה שבבעלותה האצטדיון נקנתה על ידי החברה הסינית Sinobo Group, ועל כן שם האצטדיון שונה לאצטדיון סינובו (Sinobo Stadium).
ביולי 2022, חברת ההימורים פורטונה נכנסה לשותפות עם סלביה והאצטדיון קיבל את שם החדש פורטונה ארנה (Fortuna Arena).
הפורטונה ארנה אירח 13 משחקים תחרותיים של נבחרת צ'כיה ועוד 4 משחקי ידידות.
האצטדיון משמש לעיתים לאירוח אירועים נוספים מלבד כדורגל, כגון קונצרטים או משחקי ספורט אחרים.
האצטדיון שימש לאירוח משחקי הגמר ברוגבי של הליגה הצ'כית של עונת 2008 והגמר של האקסטרה ליגה ב-2009/2010.
פורטוגל השתתפה באירוויזיון 2017, שהתקיים בקייב שבאוקראינה, עם השיר "Amar pelos dois" שנכתב והולחן על ידי לואיזה סובראל ובוצע על ידי סלבדור סובראל.
באוגוסט 2016 הודיע תאגיד השידור הפורטוגזי, RTP, כי פורטוגל תשוב להשתתף באירוויזיון אחרי שנה אחת של היעדרות באירוויזיון 2016, שנבעה מתוצאות גרועות בתחרות ומחוסר עניין של הקהל בתכנים דומים לזה של האירוויזיון.
התאגיד ארגן מופע מקביל לקדם-אירוויזיון לשם בחירת הנציג הפורטוגזי לתחרות.
לאחר שני חצאי-גמר שנערכו בפברואר ובמרץ 2017, נבחר השיר "Amar pelos dois" לייצג את פורטוגל בתחרות באותה שנה.
אותו השיר זכה לניקוד הגבוה ביותר מבין 7 חברי שופטים אזוריים ומהצבעה טלפונית שהייתה פתוחה לקהל הרחב.
פורטוגל השתתפה בחצי-גמר האירוויזיון ב-9 במאי 2017 והעפילה לחצי הגמר שנערך ארבעה ימים מאוחר יותר.
בגמר, שנערך ב-13 במאי אותה שנה, מוקמה פורטוגל במיקום ה-11 מבין השירים שבוצעו בתחרות, השיגה 758 נקודות וזכתה בתחרות לראשונה מאז הצטרפותה לתחרות ב-1964.
לפני אירוויזיון 2017 השתתפה פורטוגל בתחרות האירוויזיון 49 פעמים מאז הצטרפותה ב-1964. המיקום הגבוה ביותר של המדינה בתחרות היה השישי, אותו השיגה ב-1996 עם השיר "O meu coração não tem cor" בביצועה של .
ההישג הנמוך ביותר של פורטוגל היה המקום האחרון, אותו השיגה שלוש פעמים.
מבנה התחרות כלל שלושה משדרים: שני חצאי גמר ב-19 וב-26 בפברואר 2017, והגמר ב-5 במרץ 2017. כל חצי גמר כלל שמונה שירים מתחרים מהם עלו ארבעה לגמר.
התוצאות במהלך חצאי הגמר נקבעו על ידי שילוב 50/50 של קולות מפאנל חבר שופטים שמונה על ידי RTP והצבעת הציבור, בעוד שהתוצאות במהלך הגמר נקבעו על ידי שילוב של 50/50 של קולות משבעה חברי שופטים אזוריים והצבעת הציבור, שנפתחה לאחר חצי הגמר השני ונסגרה במהלך משדר הגמר.
הן הציבור והן השופטים הקצו נקודות מ-3–8, 10 ו-12 על סמך הדירוג שפותח על ידי שני זרמי ההצבעה.
שני חצאי הגמר התקיימו באולפנים של RTP בליסבון ב-19 וב-26 בפברואר 2017. את חצי הגמר הראשון הנחו סוניה אראוחו וחוסה קרלוס מאלטו, ואילו את חצי הגמר השני הנחו טניה ריבאס דה אוליביירה וחורחה גבריאל.
בכל חצי גמר, שמונה שירים התחרו וארבעה העפילו לגמר.
התוצאות נקבעו על ידי שילוב 50/50 של קולות מפאנל חבר שופטים שמונה על ידי RTP והצבעת הציבור.
+חצי גמר 1 - 19 בפברואר 2017סדראמןשירשופטיםקהלסך הכלמקום1מרסיה"Agora"53882גולדן סלמברס"Para perto"651153פרננדו דניאל"Poema a dois"7101734דאולינדה קינזימבה"O que eu vi nos meus sonhos"841245רואי דרומונד"O teu melhor"36976ליסה גארדן"Without You"471167סלבדור סובראל"Amar pelos dois"1282028ויוה לה דיווה"Nova glória"1012221
+חצי גמר 2 - 26 בפברואר 2017סדראמןשירשופטיםקהלסך הכלמקום1דייוויד גומס"My Paradise"661272לנה ד'אגואה"Nunca me fui embora"1041443ביאה"Ao teu olhar"851354פדרו גונסאלבס"Don't Walk Away"4121635הלנה קנדל"Andamos no céu"581366סלינה דה פיאדה"Primavera"1271917חורחה בנווינדה"Gente bestial"7101728אינס סוזה"Se o tempo não falasse"3368
הגמר התקיים באולם "Coliseu dos Recreios" בליסבון ב-5 במרץ 2017, בהנחיית סילביה אלברטו וקתרינה פורטאדו.
שמונת השירים שהעפילו משני חצאי הגמר הקודמים התחרו.
המנצח, "Amar pelos dois" בביצוע סלבדור סובראל, נבחר על סמך שילוב של 50/50 של קולות משבעה חברי שופטים אזוריים והצבעת הציבור.
+גמר - 5 במרץ 2017סדראמןשירשופטיםקהלסך הכלמיקום1חורחה בנווינדה"Gente bestial"1051542פדרו גונסאלבס"Don't Walk Away"581363לנה ד'אגואה"Nunca me fui embora"53874סלבדור סובראל"Amar pelos dois"12102215פרננדו דניאל"Poema a dois"771456סלינה דה פיאדה"Primavera"1061637דאולינדה קינזימבה"O que eu vi nos meus sonhos"34788ויוה לה דיווה"Nova glória"612182
פורטוגל שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון שהתקיים ב-9 במאי 2017.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2017, הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה.
פורטוגל שובצה כהופעה התשיעית, אחרי ולפני .
בפורטוגל, שלוש התוכניות שודרו ב-RTP1 וב-RTP Internacional עם פרשנות מאת חוסה קרלוס מאלטו ונונו גלופים.
מגישת הצבעת השופטים בגמר מטעם פורטוגל הייתה פילומנה קוטלה.
בשל בעיות בריאותיות, סלבדור סובראל לא היה מסוגל להשתתף בחזרות טכניות ב-30 באפריל וב-4 במאי ולכן, באישור ה-EBU, הוחלף באחותו, לואיזה סובראל, שהלחינה את "Amar pelos dois".
סלבדור סובראל השתתף בחזרות הגנרליות ב-8 וב-9 במאי, כולל מופע חבר השופטים ב-8 במאי, בו צפו ודירגו השופטים המקצועיים של כל מדינה את השירים המתחרים.
בהופעה הפורטוגזית הופיע סלבדור סובראל לבוש בחליפה שחורה על במת הלוויין באמצע הקהל עם מעמד למיקרופון.
מסכי LED הציגו רקע יער.
בסיום המופע, פורטוגל הוכרזה כאחת מעשר המדינות שהעפילו לשלב הגמר.
מאוחר יותר התברר כי פורטוגל הגיעה למקום הראשון בחצי הגמר, עם 370 נקודות; 173 נקודות מהשופטים, ו-197 נקודות מהקהל.
זמן קצר לאחר חצי הגמר הראשון, נערכה מסיבת עיתונאים של נציגי עשר המדינות שהעפילו לגמר.
במסגרת מסיבת עיתונאים זו, הנציגים לקחו חלק בהגרלה כדי לקבוע באיזו מחצית ממופע לגמר הם יופיעו.
פורטוגל הוגרלה להופיע במחצית הראשונה.
לאחר הגרלה זו, החליטו מפיקי התוכניות על סדר ההופעות של מופע הגמר.
פורטוגל שובצה כהופעה ה-11, אחרי ולפני .
סלבדור סובראל השתתף בחזרות הגנרליות ב-12 וב-13 במאי לפני הגמר, כולל גמר חבר השופטים שבו השופטים המקצועיים דירגו את כל השירים.
פורטוגל זכתה בתחרות במקום הראשון עם 758 נקודות; 382 נקודות מהשופטים, ו-376 נקודות מהקהל.
זה היה הניצחון הראשון של פורטוגל באירוויזיון.
חבר השופטים הפורטוגזי הורכב מסלינה דה פיאדה, אינס מנזס, נלסון קרבליו, רמון גלרזה וטוזה בריטו.
פורטוגל השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Grito" בביצוע הזמרת יולנדה.