tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפגנה הפכה להתקוממות מזוינת כאשר קבוצות חמושות של טיבטים תקפו מטרות סיניות בעיר.
צבא השחרור העממי (PLA) הגיב בירי ארטילרי על ארמון נורבולינגקה ואזורים נוספים בעיר.
הקרבות נמשכו כשבוע, ובמהלכם נהרגו אלפי טיבטים.
כוחות המורדים לא הצליחו לעמוד בפני העדיפות הצבאית הסינית.
ב-17 במרץ 1959, הדלאי לאמה נמלט בחשאיות מלהאסה והגיע כעבור שבועיים להודו, שם קיבל מקלט מדיני.
ממשלתו הגולה הוקמה בדהרמסלה, צפון הודו.
המרד עורר גינויים מצד מדינות מערביות ומוסדות בינלאומיים, אך לא הביא להתערבות צבאית.
האספה הכללית של האו"ם קיבלה מספר החלטות הקוראות לכיבוד זכויות האדם של העם הטיבטי.
המרד הטיבטי של 1959 הפך לסמל ההתנגדות הטיבטית לשלטון הסיני, והוא מצוין מדי שנה ב-10 במרץ כיום הזיכרון הלאומי של טיבט בגולה.
המרד הדרוזי הוא סכסוך מתמשך בין סוריה תחת משטרו של אחמד א-שרע לדרוזים באזור הר הדרוזים ודמשק, שהתחיל בפברואר 2025 ומאופיין בלחימה מוגבלת בין הצדדים עם הסלמה כל מספר חודשים.
לאחר נפילת משטר אסד בדצמבר 2024, הנשיא הסורי הנכנס אחמד א-שרע, ניסה לבסס את שלטונו ברחבי המדינה.
א-שרע, שהנהיג את "היאת תחריר א-שאם", קבוצה בעלת קשרים היסטוריים לאל-קאעדה ודאעש, התחייב להגן על המיעוטים האתניים והדתיים בסוריה.
הדרוזים, שנותרו ברובם נייטרליים לאורך מלחמת האזרחים, הפכו למוקד מתיחות בדרום.
במהלך מבצע "חץ הבשן" בפברואר 2025 דווח כי ישראל הציעה לתושבים דרוזים בדרום סוריה אפשרויות תעסוקה בשטחה.
במקביל, מיליציות דרוזיות מהר הבשן הקימו חדר מבצעים משותף, ככוח צבאי נפרד מהצבא הסורי, ואף הביעו נכונות לשיתוף פעולה עם ישראל.
הממשלה הזמנית בדמשק, חותרת לאיחוד סוריה תחתיה, פתחה בקרבות נגד המיליציות הדרוזיות.
הר הבשן שימש כמעוז מרכזי לדרוזים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
הם ארגנו מליציות כמו חטיבת אל-ג'בל וחטיבת גברים של כבוד להגנה מפני אסלאמיסטיים, עם תמיכה מוגבלת מישראל.
עם נפילת המשטר לידי "היאת תחריר א-שאם" ב־8 בדצמבר 2024, החלו הדרוזים להיאבק גם על הגדרה עצמית בתוך סוריה.
במקביל פתחה ישראל במבצע "חץ הבשן", שבין מטרותיו הייתה הגנה על הדרוזים בסוריה.
ב-28 בפברואר 2025 ירו חמושים בלתי מזוהים לעבר רכב שהוביל אזרחים דרוזים שנסעו בכביש המוביל לנמל התעופה הבין-לאומי של דמשק בתוך ג'רמאנה.
שני קשישים נפצעו בהתקפה זו ואושפזו בבית החולים.
ב-1 במרץ פרצו קרבות בג'ראמנה בין כוחות ממשלת המעבר הסורית לבין קבוצות חמושות דרוזיות מקומיות האחראיות על הגנת הקהילה, במהלך המבצע הביטחוני שפתחו הרשויות הסוריות בפרבר.
חברי "חטיבת מגן ג'ראמנה" היו מעורבים בעימותים.
במהלך קטטה אלימה שפרצה בכיכר אל-סואוף בין שני אנשי שירות הביטחון הכללי לבין תושבים חמושים מקומיים, נפצע קשה חמוש מקומי אחד, שנזקק לאשפוז, בעוד הרשויות עצרו את שני אנשי הביטחון.
במהלך העימות, החמוש המקומי הפצוע נלקח לבית החולים "אל-מוג'תהד" לקבלת טיפול רפואי.
אולם, חמושים מ"היאת תחריר א-שאם" הגיעו לבית החולים שם המצב הסלים.
אחד ממלוויו של הפצוע העליב לכאורה את אללה, מה שהביא את חברי הארגון שנכחו במקום לתקוף פיזית ולעצור את המלווים.
העימותים הסתיימו ב-2 במרץ 2025, לאחר כניסת שירות הביטחון הכללי לג'ראמנה.
בהמשך החודש נערכה פגישה בין המנהיג הרוחני הדרוזי חכמת אל-היג'רי, ראש "גברים של כבוד" יחיא אל-חג'אר, מנהיג "אחראר ג'בל אל-ערב" סולימאן עבדול באקי, ומנהיג "חטיבת אל-ג'בל" שכיב עזאם.
בפגישה סוכם כי שירות הביטחון הכללי יחזור לפעול במחוז, בתנאי שאנשיו יהיו תושבי סווידא.
גם "בית הארחה של הכבוד" הודיע על תמיכתו ביוזמה.
בתגובה מיליציות דרוזיות אחרות איימו לשרוף כלי רכב של הביטחון הכללי.
ב-28 באפריל 2025 קבוצה בלתי מזוהה פתחה באש על מחסום של מיליציה מקומית ליד צומת "אל-נסים" בכניסה לג'רמאנה.
הירי נמשך והתעצם בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר, מה שהוביל למותם של לפחות שני אנשי כוחות הביטחון ושישה מתושבי העיר.
למעלה מעשרה בני אדם נוספים נפצעו בגל האלימות הראשוני.
ב-29 באפריל 2025, העימותים התרחבו לעיירות הדרוזיות הרוב סחנאיה ואשרפיית סחנאיה.
קבוצות חמושות תקפו מחסומי ביטחון מרובים באמצעות מקלעים וטילי כתף.
חוסאם ורור, ראש עיריית סחנאיה, נהרג יחד עם בנו ב-1 במאי על ידי חמושים בלתי מזוהים.
הקבוצות הבלתי מזוהות הרגו גם את המנהיג הדרוזי, וג'די אל-חאג' עלי, שנורה בראשו ומת ב-30 באפריל 2025 לפני שהגיע לבית החולים.
לפי המרכז הסורי לזכויות אדם, כוחות ביטחון המזוהים עם משרד ההגנה הוציאו להורג אזרחים בחוות עופות סמוך לסחנאיה, וכן ביצעו מארב לקבוצה של דרוזים שהגיעו מסווידא לעבר העיירה.
באירועים אלו נהרגו 43 בני אדם.
חלק מהגופות נשרפו או הושחתו, ולפי הדיווח המבצעים קראו סיסמאות אנטי-דרוזיות.
קרבות ג'ראמנה, טבח הדרוזים בפרוורי דמשק והמבצע הצבאי בריף דמשק וא-סווידא הגבירו את שאיפתם לבדלנות.
הפסקת האש שהושגה ב־2 במאי 2025 אפשרה אוטונומיה חלקית בהר, כולל מינוי שוטרים דרוזים, אך היא לא האריכה ימים.
קרבות מחודשים פרצו ב־13 ביולי בין המועצה הצבאית של א-סווידא, לבין המועצה הצבאית של שבטי הבדואים.
הצבא הסורי התערב בניסיון מחודש לכפות על הדרוזים איחוד לתוך סוריה וכבש את א-סווידא, תוך טבח נרחב בדרוזים שבמחוז.
הדרוזים הצליחו להחזיר לידיהם שטחים שכבש השלטון בסיוע חיל האוויר הישראלי.
הבדואים המשיכו במתקפות על העיר, והשתלטו מחדש על שטחים במערב המחוז, בהם הכפר וַקֶם.
תיווך אמריקאי הביא להפסקת הלחימה באמצע יולי.
לאחר הפרות חוזרות של הפסקת האש, המשמר הלאומי של א-סווידא פתח במערכה נוספת לשחרור כפרים שנכבשו על ידי הצבא הסורי.
הוא כבש בתחילת אוגוסט שני כפרים וחלק מכפר נוסף.
א-שרע יצא במתקפת נגד והטיל מצור על א-סווידא.
תושבי העיר הפגינו בדרישה לעצמאות, תוך הנפת דגלי ישראל, וקראו להתערבות ישראלית.
בעקבות ההפגנות התכוננו הצבא הסורי והמועצה הצבאית של שבטי הבדואים לכבוש את העיר, אך שעות לאחר מכן יצאה המועצה הצבאית הדרוזית למתקפת פתע.
היא השיבה שטחים שאבדו ביולי, תוך התקדמות לכיוון מחוז דרעא.
בסופו של דבר, ב־21 באוגוסט נסוג הצבא הסורי מרוב מחוז א-סווידא, תחת לחץ ישראלי-אמריקאי.
בנובמבר 2025 חלה הסלמה מחודשת בעימותים במחוז א-סווידא.
קבוצות חמושות, המזוהות עם המשטר הסורי, תקפו אזורים אזרחיים באמצעות כטב"מים ומקלעים.
"המשמר הלאומי" הדרוזי, הפרוס בעיירות וצירים מערביים, הדף את ההתקפות והשמיד רכבים של התוקפים.
המרד על הבאונטי היה מרד על הספינה הבריטית באונטי (Bounty) שאירע ב-1789, וזכה לפרסום בזכות מספר ספרים, סרטים ושירים.
המרד הונהג על ידי פלטשר כריסטיאן נגד מפקד הספינה, לוטננט ויליאם בליי.
ויליאם בליי נשלח כמפקדה של האונייה באונטי למשימת איסוף שתילים של עץ הלחם.
ב-28 באפריל, לאחר שביקרו באי טהיטי, התמרד חלק מן הצוות ליד האי טאפואה שבקבוצת איי פיג'י.
ככל הנראה, ההתמרדות ארעה עקב העבודה הקשה, הקצבת המים שקבע בליי והתרופפות המשמעת עקב השהות הממושכת בטהיטי.
המורדים אילצו את קפטן בליי ועוד 18 מלחים לרדת מן ה"באונטי", ולהפליג לדרכם בסירת מפרש קטנה בלב האוקיינוס.
בליי ניווט את הסירה לאורך 6,710 ק"מ, עד שלאחר שבועות רבים של רעב ומחלות הגיעו לאי טימור באיי הודו המזרחית.
המורדים אספו את הנשים שאירחו אותם חודשים קודם בטהיטי וברחו איתן באונייה אל האי פיטקרן שם מתגוררים צאצאיהם עד היום.
ב-23 בינואר 1790 שרף הצוות המתמרד את האונייה, ומקץ 167 שנים בדיוק, ב-23 בינואר 1957, מצא לואיס מארדן , איש החברה הגאוגרפית האמריקאית, את שרידי האונייה.
אוניית הוד מלכותו "באונטי" החלה את שירותה ב-1784 כמובילת פחם בשם "בת'יה" (Bethia).
מאוחר יותר, ב-26 במאי 1786 נקנתה על ידי הצי המלכותי הבריטי תמורת 2,600 פאונד ושמה הוסב ל"באונטי".
"באונטי" הייתה במקורה אוניית מפרשים מסחרית קטנה, בעלת תפוסה של 220 טונות, אשר חומשה בארבעה תותחי 4 פאונד (2 ק"ג) ועשרה תותחים סובבים, קטנים יותר.
לשם השוואה, תפוסת אוניותיו של ג'יימס קוק, "אנדוור" (Endeavour) ו"רזולושן" (Resolution) היו 368 טון ו-462 טון בהתאמה.
שני האנשים היחידים אשר פיקדו על הספינה בגלגולה כ"באונטי" היו ויליאם בליי ופלטשר כריסטיאן .
עד למרד על ה"באונטי" הקריירה של בליי הייתה במגמת המראה - בגיל 22 הוא מונה לרב חובלים (master, הקצין האחראי על ניווט האונייה והשטתה) בספינה רזולושן, בעת המסע השלישי והאחרון של ג'יימס קוק.
לאחר שפיקד על אוניית הסוחר "לינקס" (Lynx), קיבל בליי בשנת 1786 את הפיקוד על ה"בריטניה" (Britannia), שם התוודע לפלטשר כריסטיאן אשר באותה תקופה שירת כמלח, ובהפלגה השנייה הועלה על ידי בליי לדרגת חובל שני (Second Mate).
ב-16 באוגוסט 1787, כשהיה בן 33, קיבל בליי את הפיקוד על הבאונטי.
בתפקיד זה הסכים למעשה לירידה משמעותית ברמת השכר שלו, לטובת פיקוד על אונייה מהצי המלכותי שנחשב יוקרתי הרבה יותר מאשר פיקוד בצי הסוחר.
כריסטיאן היה אחד האנשים הראשונים שגייס לצוות ספינתו החדשה.
בניגוד לדמותו כפי שהיא מצטיירת בדרך כלל, כארכיטיפוס לדמות קצין צי נוקשה, גילויים אחרונים מראים שבליי היה ככל הנראה קצין נוח יחסית למקובל בצי הבריטי באותה תקופה.
בליי קיבל את המינוי מאחר שנחשב לקצין צי מוכשר באופן יוצא דופן - דבר שיוכח מאוחר יותר כנכון.
בליי נהנה מפטרונותו של סיר ג'וזף בנקס, נשיא החברה המלכותית (The Royal Society), בוטנאי עשיר ודמות משפיעה בבריטניה של אותה תקופה.
פטרונותו של בנקס, ניסיונו בהפלגה תחת קוק, יכולותיו בניווט והיכרותו עם המנהגים המקומיים של האזור אליו נשלח, היו ככל הנראה הסיבות שהביאו למינויו.
הספינה נרכשה על ידי הצי כשמשימתה ביצוע ניסוי: היה עליהם לשוט לטהיטי, לאסוף שתילים של עץ הלחם ולהביא אותם לאיי הודו המערבית בתקווה שישמשו כמקור מזון זול לעבדים.
הניסוי הוצע על ידי סיר ג'וזף בנקס, אשר גם המליץ על בליי כמפקד הספינה.
ביוני 1787 האונייה הוסבה לייעודה בדטפורד (Deptford).
הקבינה הגדולה, שעל פי רוב שימשה למגורי הקפטן וחולקה לתא שינה וחדר אוכל, הותאמה לאחסון שתילי עץ הלחם, ושבכות הותקנו בסיפון העליון.
לבליי הוקצתה קבינה קטנה בצד שמאל של האונייה, סמוך לקבינה הגדולה, ותא נוסף באמצע האונייה לסעוד בו עם קציניו.
צוות האונייה כלל 46 מלחים וקצינים.
בצי המלכותי של המאה ה-18, הדרגה והתפקיד על גבי הספינה הוגדרו בבירור על ידי היררכיה חברתית.
בראש הפירמידה היו קציני הפיקוד (Commissioned Officers), אשר הוסמכו על ידי הכתר לפקד על האונייה - הקפטן, רב החובלים (Sailing Master) והחובלים (Master's Mates).
פרחי הקצונה (Midshipmen), שהיו למעשה קצינים בהכשרה, היו הבאים בתור מבחינת הבכירות.
הנגדים הבכירים (Warrant Officers), היו אנשי מקצוע אשר מונו על ידי הקפטן.
לאנשים אלו היו זכויות מסוימות בהן זאת שאיפשרה להם לסעוד לעיתים בחדר הקצינים.
אנשים אלו היו גם חסינים מקבלת עונש הצלפה.
הנגדים (Petty Officers) היו עוזריהם של הנגדים הבכירים וסייעו להם, או אנשי מקצוע שדרגתם נמוכה יותר.
בתחתית הפירמידה היו המלחים, אשר התחלקו למספר דרגות - מלחים כשירים (Able Seamen) ומלחים פשוטים (Ordinary Seamen).
על חלק מהספינות הייתה קיימת דרגה נוספת, נמוכה יותר, של מלח מתלמד (Landsman) אשר היו לעיתים חסרי כל ניסיון.
+ מקרא (מ) מורד (נ) נפטר לפני המרד (ז) נשפט אך זוכה בבית המשפט (ח) נשפט, נמצא אשם, אך קיבל חנינה (ה) נשפט, נמצא אשם והוצא להורג
+ מצבת האנשים של הבאונטי קציני הפיקוד
ג'ון פרייר (Fryer), רב חובלים
ויליאם אלפינסטון (Elphinstone), חובל פרחי קצונה
ג'ון הולט (Hallet), פרח קצונה
תומאס הייוורד (Hayward), פרח קצונה פרחי קצונה שהתקבלו כמלחים כשירים
פיטר היווד (Heywood), פרח קצונה (מ) (ח)
ג'ורג' סטיוארט (Stewart), פרח קצונה
רוברט טינקלר (Tinkler), נער סיפון (boy)
אדוארד יאנג (Young), פרח קצונה (מ) נגדים בכירים
תומאס הוגן (Huggan), רופא (נ)
ויליאם קול (Cole), רב-מלחים (boatswain)
ויליאם פקובר (Peckover), תותחן (gunner)
דייוויד נלסון (Nelson), בוטנאי נגדים
ג'יימס מוריסון (Morrison), עוזר רב המלחים (boatswain's mate) (מ) (ח)
תומאס לדוורד (Ledward), רופא בפועל (acting surgeon)
תומאס מק'ינטוש (McIntosh), שוליית נגר (carpenter's crew) (ז)
ג'ון מילס (Mills), עוזר תותחן (gunner's mate) (מ)
ג'ון ויליאמס (Williams), עוזר נשק (Armourer's Mate) (מ) מלחים בעלי תפקידים נוספים
ויליאם מאספראט (Muspratt), מלח כשיר, שימש גם כחייט ועוזר טבח (מ) (ז)
ג'ון סמית' (Smith), מלח כשיר, שימש גם כשרת הקפטן (Captain's Servant)
ריצ'רד סקינר (Skinner), מלח כשיר, שימש גם כספר (מ)
רוברט למב (Lamb), מלח כשיר, שימש גם כקצב מלחים
ג'ון אדמס (Adams), מלח כשיר (מ)
תומאס ברקיט (Burkett), מלח כשיר (מ) (ה)
מייקל ביירן (Byrne או Byrn), מלח כשיר (ז)
תומאס אליסון (Ellison), מלח כשיר (מ) (ה)
אייזק מרטין (Martin), מלח כשיר (מ)
ויליאם מק'קוי (McCoy), מלח כשיר (מ)
ג'ון מילוורד (Millward), מלח כשיר (מ) (ה)
מת'יו קווינטל (Quintal), מלח כשיר (מ)
ג'ון סמנר (Sumner), מלח כשיר (מ)
מת'יו תומפסון (Thompson), מלח כשיר (מ)
ג'יימס ולנטיין (Valentine), מלח כשיר (נ)
הנרי הילברנדט (Hillbrant), מלח כשיר (מ)
ב-23 בדצמבר 1787, יצאה האונייה מספיטהד (Spithead) שבאנגליה לכיוון טהיטי, בדרך שתוכננה לעקוף את דרום אמריקה, מסביב לכף הורן.
ב-22 במרץ, לאחר שנתקל במזג אוויר קשה אשר מנע מהספינה להקיף את כף הורן, החליט בליי לשנות כיוון ולהגיע לטהיטי דרך כף התקווה הטובה שבאפריקה.
במהלך חציית האוקיינוס ההודי העלה בליי את כריסטיאן לדרגת לוטננט בפועל (Acting Lieutenant), שהייתה בכירה יותר מדרגתו של רב החובלים פרייר.
מעשה זה פגע בצורה רצינית ביחסים שבין בליי לפרייר, ופרייר יטען מאוחר יותר שמעשה זה בוצע על רקע אישי בלבד.
ב-24 במאי הגיעה האונייה לקייפטאון, שם עגנה במשך 38 ימים שבהם היא שופצה וצוידה מחדש.
ב-26 באוקטובר, לאחר עשרה חודשים בים, הגיעה הבאונטי לטהיטי.
בליי וצוותו בילו חמישה חודשים בטהיטי, כאשר מטרתם הייתה לאסוף ולהכין 1,015 שתילי עץ הלחם.
בליי התיר לצוותו לגור על החוף ולטפל בצמחים השתולים, וכך נחשפו אנשי צוות למנהגיהם ולתרבותם של המקומיים.
חלק מהמלחים והקצינים הזוטרים קעקעו את עצמם לפי הנוהג המקומי.
פלטשר כריסטיאן אף נשא לאישה את מאימיטי, אישה טהיטית.
מלחים ונגדים אחרים מאנשי הצוות יצרו אף הם קשרים עם נשים מקומיות.
בליי עצמו הקדיש את מרב זמנו לטיפול ופיקוח על שתילי עץ הלחם.
בתקופה זו כמעט ולא היו בעיות משמעת.
בליי לא הופתע מתגובת צוותו כלפי אנשי טהיטי, ורשם את ניתוחו בדוח שהגיש לאדמירליות מאוחר יותר:
ב-5 בינואר 1789, שלושה אנשי צוות נטשו את הספינה.
בליי דרש מראשי השבטים הטהיטים שיעזרו לו להשיב את העריקים ואת כלי הנשק והתחמושת שגנבו, ואיים עליהם שתושבי האי יסבלו אם לא יעשו כך.
לבסוף, ב-22 בינואר, נמצאו אנשי הצוות במרחק של כ-5 מייל ממיקומה של הבאונטי.
בליי נהג בסלחנות יחסית כלפיהם, כאשר פסק להם עונש מלקות, במקום להעמיד אותם למשפט צבאי - מעשה שסביר שהיה נגמר בהוצאתם להורג.
בעקבות תקרית זו ואחרות, אשר כללו בין היתר את הירקבותם של המפרשים החלופיים עקב אחזקה לא ראויה, החל בליי להתפרץ תכופות על המלחים והקצינים.
ב-4 באפריל, לאחר יותר מחמישה חודשי שהות בטהיטי, וכאשר באמתחתה 1,015 פירות עץ הלחם, עזבה הבאונטי את האי.
ב-28 באפריל, כאשר הספינה הייתה סמוך ל"איי הידידות" (כיום טונגה), הנהיג פלטשר כריסטיאן את המרד המפורסם.
מכל הדיווחים עולה כי כריסטיאן ואחדים מתומכיו נכנסו לתאו של בליי, אותו השאיר תמיד לא נעול, העירו אותו ודחפו אותו לסיפון כאשר לגופו חולצת הלילה שלו בלבד, שם הוא נשמר על ידי כריסטיאן, שהיה חמוש בכידון.
כאשר ביקש בליי מכריסטיאן להתנהג בהיגיון, ענה לו כריסטיאן "אני בגיהנום, אני בגיהנום!".
למרות מילים קשות ואיומים שהושמעו על ידי שני הצדדים, המרד הושלם ללא שפיכות דמים וככל הנראה ללא מאבק מטעם הנאמנים לבליי, מלבד בליי עצמו.
מ-42 אנשי הצוות שהיו על הסיפון, להוציא את בליי וכריסטיאן, 18 השתתפו עם כריסטיאן במרד, 2 נשארו פסיביים ו-22 נשארו נאמנים לבליי.
המורדים הורו לבליי, רב-המלחים, שני קצינים זוטרים, שוליית הרופא ולבלר האונייה לרדת אל סירת המשוטים של הבאונטי.
מספר אנשים נוספים העדיפו להצטרף לבליי ולא להישאר על הספינה, מאחר שידעו כי אלו שיישארו על הספינה ייחשבו למורדים דה פקטו לפי חוקי המלחמה הבריטיים של אותה תקופה.
סך הכול, 18 מאנשי הצוות היו בסירה עם בליי.
ארבעת הנוספים הוכרחו להישאר על הבאונטי ולאייש אותה יחד עם המורדים.
המרד התרחש כ-56 ק"מ מהאי טופואה (אחד מאיי טונגה).
בהפגינו יכולת ניווט עילאית, ניווט בליי את הסירה הקטנה (7 מטרים אורכה) והצפופה, לאורך 6,710 ק"מ, באמצעות שימוש בסקסטנט ושעון כיס בלבד וללא כל מפות ומצפן.
במהלך המסע, שארך 47 יום, הסירה עברה במצר טורס הקשה לתנועה.
הסירה הגיעה ליעדה, האי טימור, ב-14 ביוני.
ההרוג היחידי לאורך כל המסע היה איש הצוות ג'ון נורטון, שנסקל למוות באבנים על ידי הילידים באי טופואה, שם ניסו בליי וצוותו לרדת לחוף על מנת לאסוף אספקה נוספת.
באותו זמן, הפליגו המורדים לאי טובואיי, וניסו להתיישב בו.
לאחר שלושה חודשים, שבהם הטילו טרור על הילידים, שבו לטהיטי והורידו בה 16 מאנשי צוותם.
כריסטיאן, שמונה אנשי צוות נוספים ובנוסף שישה גברים ואחת עשרה נשים מטהיטי הפליגו על הבאונטי בתקווה לחמוק מהצי הבריטי.
לפי יומנו של אחד מאנשי הצוות שהיה על הספינה, אנשי טהיטי שהיו על הספינה נחטפו למעשה, לאחר שהספינה יצאה להפלגה ללא הודעה מוקדמת.
מטרת מעשה זה הייתה להשיג את הנשים.
המורדים עברו דרך איי פיג'י ואיי קוק, אך פחדו שיימצאו שם, ולכן המשיכו.
במהלך המסע הם גילו מחדש את האי פיטקרן, אשר מופה באופן שגוי במפות של הצי הבריטי, והחליטו להתיישב שם.
העובדה שהאי מופה באופן שגוי על ידי הצי הבריטי, היא ככל הנראה הסיבה העיקרית להתיישבות באי, שכן המורדים סברו כי הדבר יקשה על הצי הבריטי לאתרם.
ב-23 בינואר 1790 הם שרפו את הספינה במקום שנקרא כיום "מפרץ באונטי".
חלקים מהספינה שרדו - אבני הנטל שלה, אשר את חלקן ניתן עדיין לראות במי המפרץ, ולוח ההגה, הנמצא במוזיאון בפיג'י.
לוטננט בליי חזר לאנגליה ודיווח על המרד לאדמירליות ב-15 במרץ 1790. האונייה "פנדורה" (Pandora), בפיקודו של קפטן אדוארד אדוארדס, נשלחה ב-7 בנובמבר לחפש את הבאונטי והמורדים.
מצבתה של ה"פנדורה" הייתה כפולה, מאחר שתוכנן כי אנשי הצוות הנוספים יאיישו את ה"באונטי" לאחר שזו תמצא.
ה"פנדורה" הגיעה לטהיטי ב-23 במרץ 1791. ארבעה מהמורדים הגיעו אל סיפונה של ה"פנדורה" זמן קצר לאחר שעגנה, ועשרה נוספים נעצרו תוך מספר שבועות.
כל הארבעה עשר, מורדים ואנשי צוות נאמנים גם יחד, הושמו במעצר בתא מאולתר על גבי ה"פנדורה", אשר זכה לכינוי "תיבת פנדורה".
ב-8 במאי ה"פנדורה" עזבה את טהיטי ובילתה שלושה חודשים בחיפוש יתר המורדים וה"באונטי" באיים שמערבית לטהיטי, מבלי למצוא דבר מלבד מעט שברי אונייה.
ב-29 באוגוסט, בעוברה במצר טורס, עלתה ה"פנדורה" על שונית (חלק משונית המחסום הגדולה).
הספינה טבעה למחרת ו-31 מאנשי צוותה ו-4 אסירים טבעו.
89 אנשי הצוות הנותרים ו-10 האסירים שנותרו (אשר שוחררו מתאם ברגע האחרון) הפליגו על גבי ארבע סירות קטנות לטימור, לשם הגיעו ב-16 בספטמבר.
לאחר שהגיעו לבסוף לאנגליה, נשפטו עשרת האסירים בבית דין צבאי.
במהלך המשפט ניתנה חשיבות גדולה לשאלה מי מבין אנשי הצוות נצפו אוחזים בידם נשק במהלך המרד.
לפי החוקים באותה תקופה, במצב בו היה ניתן למנוע את המרד, היעדר פעולה לעשות כך אינו שונה מהשתתפות במרד עצמו.
בפסק הדין אשר ניתן ב-18 בספטמבר 1792, ארבעה אנשים, אשר בליי ציין כחפים מפשע, זוכו.
שניים נמצאו אשמים אך קיבלו חנינה.
אחד מהשניים היה פיטר הייווד, אשר לעתיד יגיע לדרגת קפטן בעצמו.
עונשו של אדם נוסף הומתק מסיבה טכנית, ולימים אף קיבל חנינה.
גם בליי ואדוארדס נשפטו על אובדן ספינותיהם (מהלך הכרחי לפי חוקי הצי הבריטי שאינו מעיד על אשמה), אך נמצאו זכאים.
בליי המשיך את הקריירה שלו בצי ולימים אף עלה לדרגת אדמירל (Rear Admiral - דרגה המקבילה לדרגת תת-אלוף).
בקריירה שלו היה אירוע נוסף שבו נקרא תיגר על סמכותו - בהיותו מושל ניו סאות' ויילס, בשנת 1808, נעצר על ידי החיילים המקומיים בתקרית שנודעה כמרד הרום.
עוד לפני שאדוארדס חזר מחיפושו אחר ה"באונטי", יצאו האוניות "פרובידנס" (Providence) ו"אסיסטנט" (Assistant) ב-3 באוגוסט למסע שני לאסוף שתילי עץ הלחם.
בליי, שקודם לדרגת קפטן, פיקד על המסע, שגם הוא היה מטעם סר ג'וזף בנקס.
המסע השני הוכתר בהצלחה מלאה, לאחר שנאספו 2,126 צמחים ודגימות בוטניות אחרות והובאו לאיי הודו המזרחית.
למרות הצלחת המסע השני, הוכח רעיונו של בנקס, לגבי עץ הלחם כמקור מזון לעבדים באיי הודו המערבית, ככישלון.
כשהספינה האמריקאית טופז (Topaz), בפיקודו של מייהיו פולגר (Folger), הגיעה לאי פיטקרן ב-1808, רק ג'ון אדמס, תשע נשים ומספר ילדים עדיין היו בחיים.
חמישה מהמורדים, כולל כריסטיאן, נהרגו על ידי בני טהיטי על האי.
אחד מת מנפילה מגובה בעת שהיה שיכור.
אחד נהרג על ידי שניים מאנשי הצוות ששרדו לאחר שתקף אותם, ואחד מת בנסיבות טבעיות.
כל ששת הגברים בני טהיטי נהרגו במהלך הלחימה שארעה.
מאחת עשרה הנשים, שתיים מתו מנפילה מצוק בעת שאספו ביצים.
אשתו של כריסטיאן, מיימיטי (Maimiti), ובנם, ט'רסדיי אוקטובר כריסטיאן (Thursday October Christian), שרדו לאחר מותו.
למרות זאת, היו קיימות שמועות שכריסטיאן עזב את האי ומצא את דרכו חזרה לאנגליה.
ב-1825 ניתנה לג'ון אדמס חנינה על חלקו במרד.
בירתו של האי פיטקרן - אדמסטאון (Adamstown), קרויה על שמו.
ב-30 בנובמבר 1838, איי פיטקרן סופחו לאימפריה הבריטית.
עד היום מתקיים דיון נרחב על הסיבות שהביאו למרד על הספינה.
קיימים אלו הרואים בקפטן בליי אחראי למרד.
הם טוענים שבליי היה נבל ועריץ, שהתעלל בצוותו עד שלכריסטיאן והצוות לא הייתה ברירה אלא למרוד.
אחרים טוענים שהאשמה כולה נחה על ראשו של כריסטיאן והצוות.
הם טוענים שבליי לא היה קפטן קשוח באופן יוצא דופן ונהג בהתאם לנורמות של הצי באותה תקופה.
להלן מספר נקודות אשר מראות את המצב בזמן המסע ויכולות להסביר מדוע אירע המרד:
הבדלי מעמדות: בליי עצמו, כבנו של פקיד מס, היה ממעמד בינוני מבוסס.
אנשי הצוות כללו אנשים בני מעמד גבוה, ביניהם חברי שתי משפחות חשובות מהאי מאן.
פיטר הייווד, הקצין היחיד שהואשם, היה שייך למשפחה עשירה ומקושרת (אחד השופטים ששפטו אותו היה מקושר דרך נישואים למשפחה זאת).
ג'ון פרייר, אחד האנשים המנוסים ביותר על הבאונטי, מונה לתפקידו כרב המלחים על ידי האדמיריליה.
בליי היה רק סגן: אף על פי שהיה בתפקיד קפטן האונייה, דרגתו האישית של בליי הייתה סגן בלבד.
ייתכן כי דבר זה, יחד עם הנקודה הקודמת, גרמו לבליי להרגיש לא ראוי, ושאנשי הצוות מתחתיו התייחסו אליו בהתנשאות.
הבדלי מעמדות מעין אלה היו משמעותיים במאה ה-18.
חוסר קצינים: מרבית הספינות באותה תקופה נשאו יותר קצינים משהיו בבאונטי.
חוסר בנחתים מלכותיים: האדמירליות לא הקצתה לבאונטי נחתים מלכותיים - כוח השיטור באונייה.
היו שתי סיבות לכך: כפי שצוין קודם, בליי לא היה בדרגת קפטן ולכן לא היה זכאי באופן אוטומטי לפלוגת נחתים.
מעבר לכך, הבאונטי הייתה קטנה מכדי להחזיק פלוגה שלמה של נחתים.
דבר זה היה גורם להצלחת המרד והיה מקור לדאגה לבליי, אשר ראה את מורהו הרוחני, קפטן קוק, נשחט עקב מחסור בהגנה מספקת של נחתים.
במסעו השני לטהיטי, בליי הביא עמו יותר קצינים, ופלוגת נחתים מלאה.
המשטר ה"מתקדם" של בליי: המשטר שהונהג על גבי האונייה, שהיה מוכוון בריאות, לא היה פופולרי בקרב אנשי הצוות (חובת תרגילי ריקוד, שפשוף הסיפון מעבר לצורך למטרות התעמלות, ודיאטה כנגד צפדינה אשר כללה כרוב כבוש ומיץ לימוניות).
קפטן קוק הנהיג משטר דומה, אך היה בעל תכונות שבליי היה חסר - יכולת דיפלומטית ושיעור קומה.
בליי היה מתחת לממוצע באופן מובהק, עם 19% מאנשי צוותו שקיבלו עונשי הלקאה וממוצע של 1.5 הצלפות להלקאה.
ייתכן כי לבליי היו מספר מגרעות אך משמעת נוקשה לא הייתה אחת מהן.
דבר זה בא לידי ביטוי גם בכך ששלושת האנשים שערקו, כשעגנה הספינה בטהיטי, הולקו במקום להיתלות - העונש המקובל על עריקה.
בליי אף ציין ביומניו ש"הוא צריך כל איש צוות".כאן נכנס לתמונה אופיו של בליי (הוא היה ככל הנראה מהטיפוסים שלא סבלו טיפשות), והאופן בו דיבר לאנשים.
זוהי עובדה מתועדת היטב שבליי נהג להשתלח מילולית במלחים, לעיתים קרובות בנוכחות כל שאר אנשי הצוות, ובמיוחד לאחר שעזבה הספינה את טהיטי.
דבר זה יצר התמרמרות רבה בקרב אנשי הצוות, ובמיוחד אצל כריסטיאן.מספר היסטוריונים מעריכים כי אופיו התובעני של בליי עלה לו בנאמנות אנשי צוותו, ובמיוחד לאחר חמשת החודשים שבילו בטהיטי.
הניסיון להקיף את כדור הארץ: הכישלון להקיף את כף הורן בתחילת המסע, אשר כפה את המסע הארוך דרך כף התקווה הטובה שבקצה אפריקה, גרם למתח רב בקרב אנשי הצוות.
ניסיונו לעבור דרך כף הורן בשנית, בדרכם חזרה מטהיטי (בניסיון לבצע הקפה מלאה של כדור הארץ) התקבל באימה.
חשדות לאי סדרים כספיים: כאשר עגנה הספינה בטסמניה, סחר בליי עם ילידים בחלק מאספקת האונייה, בתמורה לפירות וירקות טריים.
דבר זה היה בריא יותר ממדיניות הצי הרשמית לגבי סחר מול קולוניות אירופיות עבור אספקת מזון יבשה, אך העלה חשדות שבליי מועל בכספי הספינה.
מתיעוד עולה כי בזמן השהות באי כמעט ולא נעשו ניסיונות לאכוף משמעת או לקיים שגרה, וכן גם להשתמש בספינה למטרות מחקר וסיור.
כשבאה העת לעזוב, אנשי הצוות שהתרגלו לחיי מותרות התקשו להסתגל חזרה לחיים על גבי אונייה.
ספינה צפופה יתר על המידה: כשעזבו את טהיטי, הייתה הספינה מלאה בשתילי עץ הלחם, דבר שהוביל לצפיפות מרובה בחלקיה האחרים של הספינה וגרם למתח נוסף בספינה שהיחסים בה היו מתוחים מלכתחילה.
הקטנת קצבת המים: עץ הלחם הוא צמח טרופי, אשר דורש כמויות גדולות של מים.
דבר זה גרם להקטנת קצבת המים של המלחים בזמן חודש אפריל החם והוסיף למתחים האחרים.
תלותו הכספית של פלטשר כריסטיאן בוויליאם בליי: כאשר עגנה הספינה בדרום אפריקה לווה כריסטיאן סכום כסף מבליי.
דבר זה היה נושא מתמיד לוויכוח ביניהם במהלך המסע.
משפחתו של כריסטיאן עברה לאי מאן על מנת להתחמק מנושים באנגליה, לאחר שאבי המשפחה השאיר אותה בפשיטת רגל.
כריסטיאן ידע שאם הוא יחזור לאנגליה הוא יצטרך לשלם את חובו לבליי ולוותר על משכורות שהשתכר במהלך המסע.
שבר הבאונטי התגלה על ידי לואיס מארדן ב-23 בינואר 1957, 167 שנים בדיוק לאחר שריפת הספינה.
לאחר שראה את הגה הכיוון של האונייה במוזיאון בפיג'י.
הוא שכנע את עורכיו לתת לו לצלול מול חופי האי פיטקרן, שם התגלה הגה הכיוון.
למרות אזהרות שקיבל ממקומיים, מארדן צלל במים המסוכנים ומצא את שאריות הספינה.
מאוחר יותר נפגש עם מרלון ברנדו על מנת לשכנעו להשתתף בסרט שנעשה ב-1962. בהמשך חייו ענד מארדן צמידים שהיו עשויים ממסמרים שנמצאו על הספינה הטבועה.
כאשר נעשה הסרט בשנת 1935, עדיין נעשה שימוש נרחב בסירות מפרש, ואחת מהן נבחרה לשמש כחיקוי לבאונטי בצילומים.
הבאונטי שוחזרה פעמיים: MGM בנו העתק של הספינה עבור סרטם שנעשה בשנת 1962, הספינה נקראה באונטי II.
ספינה זו נבנתה לפי התוכניות המקוריות ובאופן מסורתי במספנה בלוננברג, נובה סקוטיה, אך היא הוגדלה פי אחד וחצי בכל ממדיה על מנת להתאים לשימוש במצלמות ה-70 מ"מ שבהן נעשה שימוש.
לאחר גמר ההסרטה, MGM שמרה את הספינה בשימוש.
כאשר קנה טד טרנר את MGM הספינה שימשה למטרות בידור, ובסופו של דבר נתרמה למטרות צדקה.
עלויות האחזקה הגבוהות גרמו לספינה לאבד את רישיון השיט האמריקאי שלה, אך ב-2002 האונייה שוקמה.
פיטסבורג, פלורידה שם היא שוב הפכה זמינה לחכירה, טיולים, אימונים בשיט וסרטים (המפורסם שבהם בעת האחרונה הוא שודדי הקאריביים).
ב-2006 הספינה שופצה שוב באופן נרחב, והיא תוכננה לשחזר את מסעה המקורי של הבאונטי אבל ב-2012 הספינה טבעה מול חופי צפון קרוליינה במהלך סופת ההוריקן סנדי, ארבעה עשר מחברי הצוות חולצו, אישה אחת נהרגה והקפטן עדיין נעדר.
שחזור נוסף נבנה ב-1984 לסרט שנעשה באותה שנה.
ספינה זאת נבנתה מפלדה מצופה בעץ, ומותקנים בה אמצעים המאפשרים נוחות מודרנית.
ספינה זו עוגנת במפרץ דיסקברי שבאי לנטאו, הונג קונג, ומושכרת לאירועים, סרטים ועוד.
מספר ספרים, סרטים ותוכניות טלוויזיה נעשו בהתבסס על סיפור המרד, בהתבסס על המציאות יותר או פחות (בסרט שנעשה ב-1962 כריסטיאן מת על הספינה הבוערת).
עמיהוד, והספר הראשון תורגם בידי יאיר בורלא.
סרט אוסטרלי אילם אבוד משנת 1916.
גרסה אוסטרלית נעשתה באוסטרליה ב-1933 ונקראה "בעקבות הבאונטי" (In the Wake of the Bounty), בכיכובו של ארול פלין כפלטשר כריסטיאן.
הסרט הבא היה בשנת 1935, ואף זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט היה בכיכובם של צ'ארלס לוטון כבליי וקלארק גייבל ככריסטיאן.
סרט נוסף נעשה ב-1962 בכיכובם של טרוור הווארד כבליי ומרלון ברנדו ככריסטיאן.
"הבאונטי" (The Bounty), נעשה ב-1984 בכיכובם של אנתוני הופקינס כבליי ומל גיבסון ככריסטיאן.
מכל הסרטים שנעשו על המרד, גרסה זו נחשבת כנאמנה ביותר למציאות.
מרד זה כונה באנגלית: המרידה הערבית בפלשׂתינה (Arab revolt in Palestine 1936–1939).
במהלך המרד נהרגו בין 3,000 ל-6,000 ערבים (רובם במסגרת חיסולי חשבונות בחברה הערבית ותקיפת מתנגדים), מאות יהודים, וכן גם בריטים רבים.
במהלך המרד קהילות יהודיות ויישובים קטנים נחרבו, גלו או פונו, בעיקר באזורי ספר ובערים המעורבות ובהן משמר הכרמל, חוות משמר הכרמל, עין זיתים, פקיעין, רוחמה, שכונת שמעון הצדיק, חברון, כפר התימנים בשילוח, ביפו ובשכונות סביבה.
המרד היה בעיקרו פעולות טרור של ערבים נגד מוסדות המנדט הבריטי וכוחות הביטחון שלו, ונגד ההתיישבות היהודית על רכושה ומפעלי החקלאות שלה.
המרד כלל גם טרור פנימי בתוך הציבור הערבי, בעיקר כלפי מתנגדי המרד.
מאורעות אלה היו שונים מן הקודמים להם בהיקפם, בעוצמתם ובארגונם ונמשכו גם תקופה ארוכה יותר.
היקף הפעולות האלימות ועוצמתן גבר עם הזמן.
לצד פעולות הטרור נערכו הפגנות, נערכה שביתה רחבת היקף בניסיון לפגוע במשק היהודי, ובוצעו פעולות מרי אזרחי כדוגמת סרבנות מיסים.
לעומת זאת, הציבור הערבי הוכה מבחינה כלכלית וצבאית, והתדרדר למצב של אנרכיה פנימית עקב הטרור הפנימי.
סדר הכוחות של הצבא הבריטי גדל משני גדודים של חיל מצב בתחילת המרד לשתי דביזיות, שהיוו כשליש מהצבא הבריטי, בסיומו.
ב-1936 הצטלבו גורמים עולמיים אזוריים ומקומיים שהביאו להתפרצות המאורעות:
העלייה החמישית, שהחלה לאחר מאורעות תרפ"ט ב-1929 והתגברה בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הביאה לכך שהיישוב היהודי הוכפל במהלך שנים אלו, ההתיישבות התרחבה, הכלכלה היהודית התעצמה ונעשתה גורם דומיננטי במשק הארצישראלי, והיישוב היהודי הפך למעשה לגרעין של מדינה בדרך.
הערבים נתמלאו פחד בראותם את ארץ ישראל הופכת במהירות לארץ יהודית.
הם הכירו בכוחו של היישוב ופחדו מגידולו.
את עיקר הסכנה ראו בעלייה היהודית ששינתה במהירות ובהתמדה את הרכבה של האוכלוסייה ואת פני הארץ.
לערבים נראה היה שהיום בו יהפכו היהודים לרוב בארץ ישראל קרב והולך.
בשנות ה-20 מערכת היחסים בין הערבים והבריטים הייתה מתונה ויציבה.
ב-1930 התפרסם הספר הלבן השני שזכה לתמיכה מצד ההנהגה הערבית בשל היותו אנטי־ציוני.
שנה מאוחר יותר התפרסמה איגרת מקדונלד בה חזרו בהם הבריטים מן הספר הלבן.
כתוצאה מכך כוננה ועדה מוסלמית עליונה שבה קראו ערביי ארץ ישראל למדינות ערב להתערב בנעשה בארץ ישראל.
קריאה זו עוררה את זעמם של הבריטים.
אצל הערבים מאופיינת התקופה שממאורעות 1929 ואילך בהתגברות הדרגתית של התפיסות הרדיקליות שהתבטאו בהחרפה בעמדות האנטי ציוניות, בהתנגדות לשלטון הבריטי ובנכונות לאימוץ הטרור במאבק נגד היישוב היהודי ונגד הבריטים.
בתקופה זו התחזקה מנהיגותו הלאומית של המופתי הירושלמי, חאג' אמין אל-חוסייני, וירדה קרנם של המנהיגים הערבים המתונים.
תחת הנהגתו הוחרפה ההסתה נגד הציונות והיהודים כדי לחמם את האווירה ולהכין את ערביי ארץ ישראל למאבק.
בשנת 1932 הוקמה מפלגת אל-איסתקלאל (העצמאות).
מפלגה זו לא הייתה כפופה למכובדים ולמשפחות המיוחסות וחרתה על דגלה שורה של תביעות: הפסקת העלייה היהודית, איסור מכירת קרקע ליהודים והקמת מדינה ערבית בארץ ישראל.
גם מפלגה זו פעלה למען הקצנתו והחרפתו של המאבק נגד הציונות והיהודים, זאת אל מול ההנהגה המסורתית, הוועד הפועל הערבי.
בנוסף לכך קם דור חדש של צעירים שהרגישו שנחסמה בפניהם הדרך אל הצמרת הפוליטית של מדינות ערב.
הצעירים האלו ראו במרידה אפשרות ריאלית והחלו להפיץ כרוזים ולארגן הפגנות אלימות.
לא עבר זמן רב עד שהם פנו להיאבק בבריטים וביהודים.
השפעת ההתפתחויות המדיניות בארצות המזרח התיכון
ערביי ארץ ישראל הושפעו גם מן ההתפתחויות המדיניות שחלו בארצות הערביות שסמוכות לארץ ישראל.
בניסיון להרגיע את הלאומיות הערבית החלו מעצמות המנדט להעניק עצמאות, בדרגות שונות לארצות השכנות.
בעיראק בוטל המנדט הבריטי ובמקומו נחתמה ברית אנגלו-עיראקית שהעניקה לבריטניה יתרונות חשובים, אבל יחד עם זה נתנה לעיראק סממנים וסמלים של עצמאות לאומית.
בסוריה, הנתונה לשלטון צרפתי, הוקמה רפובליקה סורית.
גם בעבר הירדן הוקמו מוסדות יצוגיים.
התפתחויות אלה עוררו בקרב המנהיגות הפוליטית של ערביי ארץ ישראל חרדות ושאיפות גם יחד.
המנהיגות הערבית חששה מפני אפשרות שארץ ישראל תישאר הארץ היחידה במזרח התיכון שלא תזכה בעצמאות מלאה או חלקית ואשר המשטר הפוליטי בה יאפשר ליהודים להפוך לרוב.
המנהיגות הערבית סברה על כן כי מהומות בארץ ישראל עשויות להניב גם הבטחות פוליטיות מצד ממשלת בריטניה.
ב-13 בנובמבר 1935 פרצו הפגנות נגד הבריטים בקהיר, לאחר שהלאומנים דרשו להחזיר את החוקה.
הבריטים סירבו והמהומות נמשכו שבוע שלם, אך כעבור חודש החוקה הוחזרה ובמרץ 1936 חודש המשא ומתן בין בריטניה ומצרים על חתימת חוזה ביניהן.
בסוף 1935 דרש "הגוש הלאומי" בסוריה מהשלטונות הצרפתיים להחזיר את החוקה וכעבור חודש אף תבע את איחוד כל חלקי סוריה למדינה עצמאית אחת.
התנגשויות בין מפגינים למשטרה הביאו ב-11 בינואר 1936 לפרוץ שביתה כללית בכל רחבי המדינה, שהצליחה ונמשכה 50 יום, כאשר המהומות נמשכות במקביל.
בסוף פברואר החלו הצרפתים לסגת וכעבור מספר ימים הזמינו משלחת סורית לפריז לדיון על חתימת חוזה.
המאורעות במצרים ובסוריה עוררו עניין בקרב הפלסטינים, שכינסו אסיפות הזדהות והפגנות מחאה.
המפלגות והעיתונים קראו להם ללכת בעקבות "אחותם הגדולה" סוריה ולהילחם עבור אותן המטרות.
הלקח הפלסטיני היה שצריך להשתמש באותה טקטיקה של שביתה כללית ומהומות בצדה.
במרץ 1936 ביקרה בארץ ישראל משלחת עיראקית בת 15 חברים, שסיירה בערים והתקבלה בחום.
יושב ראש הפרלמנט העיראקי התחייב בשכם בשם עיראק "לסייע לערבים הפלסטינים במאבקם" וקרא ביפו לערבים: "פתחו בג'יהאד והאומה הערבית תעמוד לימינכם".
הפלסטינים פרשו את דבריו כהבטחה עיראקית לסיוע אם יפתחו במאבק מזוין.
עליית כוחו והשפעתו של הפאשיזם בעולם
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התגלתה בריטניה בעמידתה מול תוקפנותן של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית במלוא חולשתה.
הערבים החליטו לנצל את חולשתה של בריטניה ולנסות להתקרב לגרמניה ולאיטליה.
בריטניה חשה שהמאזן בדעת הקהל הערבית הופר לרעתה והיא ראתה לנחוץ לנסות ולהחזיר את האיזון שהופר.
הממשלה הבריטית הניחה כי במלחמה הקרובה יתמכו היהודים ממילא בבריטים ומשום כך החליטה לפייס את הערבים על חשבון היהודים.
אותה מדיניות של פיוס החמירה את מצב העניינים בארץ ישראל ויצרה אצל הערבים תחושה שהשלטון מתייצב לצידם במלחמה נגד היישוב היהודי.
באמצע אוקטובר 1935 נשמטו חביות מלט לרציף נמל יפו, התפרקו ובתוכם התגלה נשק מוסלק.
עם זאת, הודגש בתזכיר כי הערבים אינם מכירים במנדט עצמו.
אולם אז ספגו ערביי ארץ ישראל מפלה מדינית קשה.
בסוף שנת 1935 חודשה התוכנית בדבר כינון המועצה המחוקקת שתעביר את סמכויות השלטון לתושבי ארץ ישראל בהדרגה.
התוכנית הייתה אמורה להעניק לערבים רוב מכריע.
הנהגת ערביי ארץ ישראל דחתה את ההצעה, אך כעבור זמן, משעמדו על יתרונותיה חזרו בהם.
ההנהגה הציונית של היישוב היהודי דחתה אותה לחלוטין.
התוכנית נתקלה בהתנגדות חריפה באנגליה.
בבית הנבחרים הציעו מרבית הנואמים מתוך שיקולים אימפריאליים לדחות את ייסוד המועצה המחוקקת לזמן מאוחר יותר.
אחרים ציינו כי מצב יהודי גרמניה מחייב את ממשלת בריטניה להשאיר את שערי הארץ פתוחים ולא להקים מוסד העלול לגרום לסגירת ארץ המקלט היחידה בפני הנזקקים לה.
ביטול ההצעה חיזק את ידיהם של הקיצונים הערביים שקראו להפגנות ולמהומות.
ביטול תוכניות בריטיות ויהודיות להקים בארץ ישראל מדינה יהודית.
שכנוע הבריטים לקבל את דרישות הציבור הערבי.
פגיעה במשק היהודי – באמצעות השביתה ניסו הערבים לפגוע במשק היהודי, שנזקק לפועלים הערבים ששלטו בתשתיות ובתנאי החקלאות באזור, ולהחליש את העלייה.
שמירת היתרון הדמוגרפי – הערבים שאפו לעצירת העלייה ולביטול ההיתר לרכישת קרקעות על מנת שיתרונם הדמוגרפי בארץ ישראל ישמר.
הקמתה של מדינה ערבית על שטחה של ארץ ישראל.
השלב הראשון של המרד, אפריל–אוקטובר 1936
בשנות ה-30 התרחשו גלי טרור שבאו כהמשך למאורעות תרפ"ט בקיץ 1929. בספר בהוצאת דבר מ-1937, מופיע משה רוזנפלד, סמל המשטרה היהודי שנרצח על ידי חברי כנופיית עז א-דין אל-קסאם בנובמבר 1935, בראש רשימת הקורבנות של מאורעות תרצ"ו.
חברי כנופיית עז א-דין אל-קסאם שחמקו ממעצר בנובמבר 1935, התמקמו בהרי שכם בהנהגת שיח' פרחאן אל-סעדי, והם אלה שככל הנראה הציתו את המאורעות האלימים בתחילת המרד.
בכ"ג ניסן תרצ"ו, 15 באפריל 1936 תקפה קבוצה מאנשיו של סעדי מכונית של יהודים בכביש טולכרם-שכם.
שניים נרצחו ושניים נפצעו, ארבעתם עולים מסלוניקי.
בתגובה לרצח הזה, רצחו כעבור יומיים חברי "ההגנה הלאומית" (ארגון האם של האצ"ל) שני ערבים ליד פתח תקווה.
אולם מאורעות רחבי היקף פרצו ב-19 באפריל, כאשר המוני ערבים הסתערו על יהודים שנקלעו לרחובות יפו.
רוב התוקפים היו פועלים זמניים מהחורן ועבר הירדן, שהוסתו משמועות לא נכונות על כך שבאותו יום נהרגו ערבים בתל אביב.
קהילת עולי סלוניקי וצעירי בית"ר ערכו הפגנות בתגובה לרציחות, ביום זה נהרגו 9 יהודים ו-54 נפצעו, ובערב כבר הוטל עוצר על אזורי המהומות.
למחרת נהרגו עוד שבעה יהודים ורבים נפצעו.
המוני פליטים נהרו לתל אביב, לאחר ששכונות הספָר היהודיות של יפו נשדדו ונשרפו.
למרות ניסיונות ההרגעה של הנציב העליון ושל נכבדים ערביים פשטה אש המהומות בהדרגה בכל הארץ.
חרף מאורעות הדמים, הסתיימה בלונדון הנפקת מניות של בנק אנגלו-פלשתינה (שהיה הגוף הפיננסי המרכזי של היישוב ושל התנועה הציונית) בחיתום יתר של כ-2,000%.
שביתה כללית והקמת הוועד הערבי העליון
ב-20 באפריל 1936 הכריזה מפלגת אל-איסתקלאל על שביתה כללית עד שהבריטים יקבלו את תביעותיהם לעצמאות.
מטרת השביתה הייתה להשבית את מהלך החיים התקין בארץ ולהכריח את הממשלה הבריטית להיענות לתביעות הפוליטיות של הערבים, וכן גם למוטט את היישוב היהודי ולהביא עליו חורבן כלכלי.
במקביל הוקמו מספר "ועדות לאומיות" פלסטיניות מקומיות אשר מטרתן הייתה להביא לתיאום של פעולות המרי (ההפגנות, השביתה וכו') כנגד בריטניה הגדולה והתנועה הציונית.
הוועדה הלאומית הראשונה הרכיבה את עצמה ביפו ב-20 באפריל, מבין החותמים על הכרוז הראשון שקרא לשביתה כללית.
ב-25 באפריל הוקם הוועד הערבי העליון להנהגה המרכזית, במטרה לאחד את הכוחות היריבים ולרכז את המאבק לעצמאות.
חברי הוועד היו ראשי שש המפלגות, בראשות חאג' אמין אל-חוסייני.
פעולתו הראשונה של הוועד הערבי העליון הייתה לנסות ולנצל את המהומות והטרור כדי להביא לשינוי במצב הפוליטי.
הוועד הערבי העליון אימץ את סיסמת השביתה הכללית, פתח בארגונה המקיף ובאכיפתה על הציבור הערבי.
ביום הקמתו, הוציא הוועד הערבי העליון קול קורא לתושבים הערבים לצאת להתנגדות פאסיבית:.
הוועד הערבי העליון הכריז על מרי אזרחי והודיע כי המרי לא יפסק כל עוד לא ימולאו שלוש תביעות:
הפסקה כללית של העלייה היהודית.
הקמת ממשלה ייצוגית לפי יחס מספרי.
מלבד הוועדות הלאומיות, נתכוננו גם "ועדות לעזרה", הקשורות אליהן אך בלתי-תלויות בהן, שתפקידן היה להגיש עזרה כלכלית לערבים הסובלים ממחסור בשל השביתה.
בראש ועדות אלו הייתה ועדה מרכזית בירושלים.
במקומות שונים נוספו גם "ועדות חרם", "ועדות שביתה" ו"ועדות נוער", שבכולן השתתפו עסקנים מהסיעות השונות.
תפקידן של ועדות החרם היה לנתק את כל הקשרים הכלכליים והחברתיים בין הערבים ליהודים.
בוועדות הנוער התרכזו הקיצונים שבכל עיר ועיר לפעולות התנדבות מיוחדות ולשים עין על המהססים ועל הבוגדים.
כבר ב-26 באפריל, עוד לפני שפרסם הוועד את קריאתו לשביתה כללית, הכריזו ראשי "אגודת הנהגים ובעלי המכוניות הערבים" על שביתה כללית של שירותי התחבורה הערביים.
הנהגים הערבים הגיבו לקריאה בהיענות מלאה (מלבד עובדי הרכבות), מאחר שבמגזר עובדי התחבורה היה קשה מאוד להתחמק מקיום הוראת השביתה, בשל היותו חשוף לעיניהן של משמרות השביתה.
גם הסוחרים ובעלי החנויות סגרו את חנויותיהם, מרצון או מפחד משמרות השביתה.
הוקמו ועדות שביתה לענפים שונים, שקראו לסוחרים המשתייכים לכל ענף להצטרף לשביתה.
סוחרים בענף מסוים נהגו לפרסם הודעה על התחייבותם לשבות, שבה גם קראו לחבריהם לענף בערים אחרות לעשות כמותם.
בתחילת מאי 1936, הורה הוועד הערבי העליון על הפסקת תשלומי המס.
עובדי המדינה הערבים הגישו אולטימטום לממשלה.
על פי הוראת מוסא אל-עלמי, נמנעה התביעה הכללית להגיש כתבי אישום נגד מאות עצורים ערבים.
ב-7 במאי נערך בירושלים כינוס של כ-150 נציגי "הוועדות הלאומיות" מכל הארץ, שאישר את הוועד העליון ואת עמדתו, והחליט על מרי אזרחי, הכולל אי-תשלום מיסים.
הנציגים החליטו לקרוא לעם להפסיק לשלם מיסים החל ב-15 במאי, אלא אם תופסק ההגירה היהודית, ולהכריז חרם כלכלי על היהודים.
לחץ החוגים הקיצוניים להצטרפות פקידי הממשלה לשביתה, הביא למציאת תחליפים: הפקידים נאלצו לתרום לפחות עשירית משכרם לקרנות השביתה ולהעביר מידע סודי על תוכניות הממשלה, ובמקום לשבות הגישו הבכירים שביניהם תזכיר לממשלה, שבו הם מביעים את הזדהותם עם מטרות השביתה.
בעקבות הבלגת משרד המושבות והנציב העליון על התזכיר, מתוך אמפתיה למצבם של הפקידים הנתונים ללחץ הציבורי, הגישו 1,200 פקידים מהדרג השני תזכיר דומה, שקיבל גם הוא תגובה דומה מצד הממשלה.
בשל שיתוק המסחר, המלאכה והתחבורה, לא היה ביכולתן של השכבות הנמוכות בערים להתקיים במשך תקופה ארוכה ללא הכנסה.
הוועדות הלאומיות הקימו לשם כך ועדות אספקה במרכזים העירוניים, שדאגו לספק לנצרכים מזון בסיסי ממחסנים מרכזיים שהוקמו למטרה זו.
קבוצות פועלים מסוימות, שהצלחת השביתה הייתה תלויה במידה רבה בנחישותם, כמו עובדי נמל יפו ונהגי המכוניות, קיבלו מהוועדות הלאומיות תשלומים קבועים במקום שכרם.
מפעל הסיוע הזה הצריך סכומי כסף גדולים, שהיו ברשותם של מוסדות ההנהגה הפלסטינית.
האמצעי העיקרי לאכיפת השביתה היה הפחדה.
בערים הוקמו "משמרות לאומיים", שלרוב הורכבו מחברי פלוגות הצופים וארגוני נוער וספורט, שנכחו ברחובות ובשווקים, ובכך הרתיעו סוחרים מלפתוח את עסקיהם.
אלה שבכל זאת פתחו, שמותיהם פורסמו על ידי הוועדות הלאומיות וועדות השביתה השונות בעיתונים ובכרוזים.
כאשר גם אמצעים אלה לא עזרו, נעשה שימוש גם בכוח פיזי.
במאי 1936 החלו להופיע ברחבי הארץ חבורות מזוינות שאף רצחו את אלה שנראו בעיניהם בוגדים.
הסוחרים, החנוונים ובעלי המלאכה הערבים נאלצו לנעול את בתי העסק שלהם, על הפועלים הערבים נאסר לעבוד במשקי היהודים, על הפלאחים נאסרה מכירת תוצרת חקלאית ליהודים, נמל יפו הושבת ונעשה ניסיון להשבית גם את נמל חיפה.
היהודים היו תלויים חלקית בחקלאות הערבית בתחום אספקת הירקות והפירות.
בתגובה להפסקת האספקה הערבית, יצאה קריאה לאספקה עצמית, ובנוסף על כך התקבל סיוע מסוחרי הירקות של מצרים וסוריה.
הם סיפקו את צורכי היישוב היהודי, ואף גרמו נזק למשק החקלאי הפלסטיני, בכך שדרשו מהיהודים חוזי אספקה שנתיים, ובמקביל דרשו מהסוחרים הפלסטינים לכבד את ההסכמים עמם, מבלי להתחשב במצבם מתוקף השביתה.
השביתה עוררה התנגדות בקרב חלקים רחבים של האוכלוסייה הערבית שברובם שבתו לא מרצון אלא משום שהכריחו אותם לכך במעשי כפייה וטרור.
השביתה גרמה הפסדים עצומים לערבים יותר משגרמה הפסדים ליהודים.
היא הביאה לפגיעה במעמדם של אלפי סוחרים, חנוונים, בעלי מלאכה, פלאחים ופועלים.
ההתמרמרות בקרב אלה הלכה וגדלה עם הזמן.
היישוב היהודי התגבר על המחסור בעובדים הערבים ואת מקומם תפסו עובדים יהודים.
לא רק שהערבים לא השיגו את מטרתם אלא השיגו תוצאה הפוכה – המשק היהודי בארץ ישראל שגשג, משום שהיהודים התמקצעו בתחומים שעד אז היו בלעדית בידי הערבים, והמונופול נשבר.
דוגמה לכך היא פתיחת מזח לפריקת אוניות סמוך לשפך הירקון ב-19 במאי 1936, בשל שביתת נמל יפו הערבי הסמוך, שלאחר כשנתיים הוכרז רשמית כנמל תל אביב.
המונח "כנופיות" מופיע בתרגום הרשמי לעברית של דו"ח ועדת פיל (פרק ד', פסקה 8), שם הן מכונות "bands of armed Arabs", "כנופיות של ערבים מזוינים".
במקביל לארגונה של השביתה הכללית הופעל טרור שהיישוב היהודי לא ידע כמוהו מעודו.
לאורך כל תקופת השביתה אירעו פגיעות בחיי יהודים ורכושם.
במהלך החודש הראשון אירעו בעיקר פגיעות ברכוש ומעשי הצתה.
החל מ-20 באפריל הובערו שדות ויערות רבים.
בוצעו התקפות על מבני תעשייה בפאתי הערים.
באמצע מאי נהרסו מחצבות האבן במג'דל צאדק, שהיו שייכות ליהודים והיו המקור האחרון לאספקת חצץ לבנייה היהודית.
פרדסים ומטעים של יהודים נעקרו ונגדעו על ידי כפריים שגרו בסמוך.
מאחר שהנהגים הערבים שבתו, כל כלי הרכב שנעו על הכבישים היו מטרה בלוחמה הערבית נגד התחבורה היהודית.
האמצעים התחלפו עם הזמן: בהתחלה פוזרו מסמרים על הכבישים ומאוחר יותר נורו יריות ונזרקו רימונים, בעיקר בשני עורקי התחבורה החשובים ליהודים: כביש יפו-חיפה (שעבר אז דרך המשולש) וכביש יפו-ירושלים.
למרות ההתקפות, לא הפסיקו היהודים לנסוע בדרכים, ולהגנתם החלו לשריין את המכוניות ולנוע בשיירות.
ניסיון הערבים לשתק את תנועת כלי הרכב בארץ נכשל.
באמצע מאי החל הטרור נגד בני אדם, שהגיע לשיאו באוגוסט.
המטרות שנבחרו היו יהודים שמתוקף עבודתם נאלצו להימצא בסביבה ערבית, או יהודים שהתגוררו מחוץ למרכזי האוכלוסייה, בשכונות רחוקות ובישובים שנמצאו בין כפרים ערביים.
יישובים אלה נמצאו תחת אש מדי לילה במשך כל תקופת השביתה.
בפעולות אלו נהרגו כ-80 יהודים ונפצעו כ-400. להבדיל ממאורעות 1921 ו-1929, במאורעות 1936 היה רק ניסיון אחד להשתלטות והרס של ישוב יהודי, אולם הוא נהדף.
שינוי זה היה תוצאה של חיזוק ההגנה, גיוס השוטרים היהודים ונוכחותם הגדולה הרבה יותר של כוחות הביטחון הבריטיים.
הממשלה לא נכנעה לתביעות הערבים אולם נרתעה משימוש ביד קשה נגד גילויי השביתה.
תגובה זו הביאה את הערבים להפנות את האלימות גם נגד מתקני השלטון וכוחות ביטחון.
ב-7 במאי עזב עבד אל-קאדר אל-חוסייני את ירושלים, וממקום מסתורו בהרים שסביב לה, החל לתקוף עם אנשיו בארגון צבא הג'יהאד הקדוש כלי רכב שנסעו בכביש ירושלים-יפו.
ב-18 במאי דחתה הממשלה את התביעה הערבית להפסיק את ההגירה היהודית וקבעה מכסה חצי-שנתית חדשה לעלייה היהודית.
בסוף מאי אסרה הממשלה כ-60 מנהיגים, רובם מהחוגים הרדיקליים, והגלתה אותם למקומות שונים בארץ.
בין הגולים היה גם פח'רי אל-נשאשיבי.
הצעירים בערים הגיבו בחריפות והחלו לתקוף את מוסדות השלטון וסיורי המשטרה והצבא.
הצבא הגיב בירי מכלים אוטומטיים.
ביוני 1936 הוציאו השלטונות הבריטים לפועל פעולת עונשין כנגד המרכז הלאומי הערבי ביפו.
הפעולה נועדה לאפשר תנועה חופשית של כוחות ביטחון בסמטאות הצרות והמפותלות של יפו העתיקה.
טרם הפעולה הייתה העיר העתיקה מקלט למורדים וכוחות הביטחון חששו להיכנס לסמטאותיה.
הסמטאות הורחבו באמצעות פיצוץ מבנים מן האוויר והקרקע החל ב-16 ביולי למשך שבועיים שלאחריהן השתלט הצבא על העיר.
בשכונת אבו כביר נהרסו מאות בקתות שנבנו באופן בלתי חוקי.
עקב מסע התעמולה בכפרים והשפעת הגולים שהורחקו אליהם, גדלה הכרתם הלאומית של הכפריים ובאמצע מאי הפכו האזורים הכפריים למרכז הכובד של המרידה, בזמן שהשלטונות החלו להשתלט בהדרגה על הערים.
מאז סוף מאי, נעו המורדים בחופשיות באזורים הכפריים, במיוחד באזור השומרון, שתנאי השטח שלו התאימו מאוד ללוחמת גרילה של קבוצות קטנות.
בתקופה זו היו מעט מאוד דרכים סלולות שחצו אותו וכפרים רבים היו בלתי נגישים לרכב ממונע.
היכרותם הטובה של המורדים את השטח והישענותם על האוכלוסייה המקומית בנוגע למזון ומידע על תנועות הצבא, הקשו מאוד על הצבא במלחמתו בהם.
חבורות המורדים הכפריות פעלו בעיקר נגד גשרים ומסילות ברזל, קווי טלפון, קו הנפט שעבר בעמק יזרעאל ומבנים חקלאיים.
ההתקפות על כלי הרכב והרכבות הביאו את המורדים להתנגשויות עם משמרות הצבא והמשטרה שליוו אותם.
המורדים נחלו הצלחה, שבעקבותיה הצטרפו אל החבורות עוד ועוד אנשים, ובמחצית השנייה של אוגוסט הן הגיעו לשיא כוחן.
כתוצאה מכך, שלטו הערבים על מערכת התחבורה בארץ ישראל, למעט המקרים בהם לוותה התנועה בכוח צבאי רב.
בחלק מהחבורות התחלופה הייתה גבוהה, וזאת על אף שחבריהן היו בני אותו הכפר.
בלילות היו יוצאים לפעולות ובימים שבו לעבודתם.
עם הזמן גדל מספר החבורות הקבועות, שחבריהן הקדישו את כל זמנם ללחימה.
מארגני החבורות הפכו עם הזמן למפקדי האזורים שבהם התגוררו באופן קבוע: עבד אל-קאדר אל-חוסייני – מפקד באזור ירושלים.
עיסא אל-בטאט ויורשו עבד אל-חלים אל-ג'ולאני (כונה "אבו זידאן", "אבו שלף" או "אבו מנצור") באזור חברון.
הכנופיות הפלסטיניות הראשונות נתארגנו על ידי איש האופוזיציה פח'רי עבד אל-האדי מעראבה.
באוגוסט היה עבד אל-האדי האיש המרכזי במרד.
המארגנים הראשיים של הפעולות הצבאיות היו המפקד הראשי, עבד אל-האדי, וחאג' מוחמד מד'נאבה ליד טולכרם.
באזור ירושלים-בית לחם פעל הסורי סעיד אל-עאץ (נהרג בקרב עם הצבא ליד הכפר חד'ר ב-4 באוקטובר 1936) ולידו עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
הוועד הערבי העליון והוועדות הלאומיות נשאו בעיקר הנטל הכספי לצורכי מזון, נשק, תחמושת ובגדים לחבורות הקבועות.
אולם מקור מימון נוסף היה "ועדת הסיוע המרכזית", שעל אף שכספיה נועדו לספק עזרה לנזקקים, השתמש בהם אמין אל-חוסייני גם כדי לסייע למורדים.
ברשות הכפריים היו כלי נשק רבים, שנאספו ב-1918 עם נסיגת הצבא העות'מאני, ורבים מהם הגיעו לידי המורדים.
על כלי הנשק הללו נוספה כמות גדולה שהמורדים הצליחו לאסוף בשלושת החודשים הראשונים של המרד.
המקור העיקרי היה בסוריה ועבר הירדן, שם הם נרכשו והוברחו לארץ על ידי בדוים.
המורדים מצאו פגזים רבים שהוחבאו באזור החוף הדרומי והשתמשו בהם כדי לחבל במסילות וברכבות.
ספני יפו השובתים הבריחו בסירותיהם נשק לארץ, שהועבר בתחבולות שונות, בין היתר גם בארונות מתים בלוויות.
בזמן היתקלויות, במקום לירות על המורדים, שוטרים ערבים היו משאירים להם את הכדורים.
עובדים במחלקת העבודות הציבוריות גנבו ממחסני המחלקה חומרי נפץ והעבירו אותם לידי המורדים.
תומכיו של חאג' אמין אל-חוסייני ביצעו מספר פיגועי התאבדות נגד מתנגדיו הפוליטיים של חוסייני ולאחר מספר התנקשויות השיגו את מטרתם: רוב מתנגדיו, שהחזיקו בעמדות מתונות, נרצחו על ידו, והשאר גלו מן הארץ לבלי שוב.
מארגני המרד קיבלו סיוע כספי מהנאצים, שהוסדרה בפגישה בין אל-חוסייני לבנקאי השווייצרי פרנסואה ז'נו.
ב-15 ביולי 1936, שישה ימים לפני פרוץ המרד, התארח אל-חוסייני אצל ד"ר וולטר דוהל, שגריר גרמניה הנאצית בירושלים, שדיווח על הפגישה לממוניו בברלין: "המופתי הגדול הדגיש את תמיכת הערבים בגרמניה החדשה והביע תקווה שגם גרמניה תראה בחיוב את המאבק של הערבים נגד היהודים ותהיה מוכנה לתמוך בו."
אולם בחודש יוני החל מפנה בגישתו ואנשי הדת המוסלמים החלו לעורר את ההמונים וקראו להם בשם האסלאם להצטרף אל המורדים.
בין היתר, סיפרו על חיילים בריטים שחיללו מסגדים והזהירו שהציונים עומדים להשתלט על המקומות הקדושים לאסלאם.
תופעה זו התרחשה בכל הארץ והחלה בהוראת המועצה המוסלמית העליונה.
ב-22 ביוני כתב אל-חוסייני מכתב אל הנציב העליון ובו טען כי הרעיון היהודי להקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל מקורו דתי ולכן גם הציונות היא קודם כל עניין דתי.
סירובם להקים בית לאומי בארץ אחרת מקורו באמונתם הדתית וחתירתם "להקמתו מחדש של בית-המקדש היהודי של שלמה במקומו של מסגד אל-אקצא הקדוש".
ביטאון המפלגה עודד את המורדים להמשיך במאבק ועובדי המועצה ברחבי הארץ סייעו להם.
ההנהגה הפלסטינית סברה שתמיכת ארצות ערב חשובה מאוד להצלחת המרד, ולכן הדיווחים האובייקטיביים של עיתוני מצרים על המצב בארץ ישראל הביאו את אמין אל-חוסייני לשלוח בחודש מאי מכתבים לבעלי העיתונים, בהם תיאר את "הטרור היהודי" ו"אכזריות האנגלים".
הוועד הערבי העליון שלח שליחים מיוחדים כדי להשפיע על העיתונאים ולפעול בקרב החוגים הדתיים ובכך להשפיע על דעת הקהל.
תעמולה דומה נעשתה גם בסוריה על ידי "אגודת ההדרכה האסלאמית".
בתחילת יוני נסעו מועין אל-מאדי וסלים עבד אל-רחמאן אל-חאג' אבראהים לעיראק וארגנו פעולות סולידריות עם הפלסטינים.
הם ערכו אסיפות והפגנות, הוציאו פרסומים שונים ואספו כספים.
יחד עם השר לשעבר נאג'י אל-סוידי ויושב-ראש בית הנבחרים סעיד ת'אבת, הם הקימו את "הוועדה להגנת פלסטין".
זו פרסמה שבועון קבוע שבו נמסר לציבור בעיראק עדכון שוטף, מסולף ומוגזם על המתרחש בארץ ישראל.
מפלגות בעולם הערבי הביעו תמיכה במרד הפלסטיני ובעיתונות הערבית בארצות השונות התבלטו כתבות שתיארו את המצב בארץ ישראל.
באוגוסט 1936 הגיעה אל הפלסטינים העזרה הצבאית מארצות ערב.
על כל הכנופיות הופקד מפקד עליון שנשלח במיוחד מעיראק, פאוזי אל-קאוקג'י.
לקראת סוף אוגוסט הגיעה לארץ ישראל קבוצה של 200 מתנדבים מעיראק, סוריה ועבר הירדן, תחת פיקודו של קאוקג'י, שהתמקמו בצפון-מזרח השומרון.
קאוקג'י הגיע לארץ ישראל ב-22 באוגוסט, על פי הסכם בין הוועדה להגנת פלסטין בבגדאד לבין הוועד הערבי העליון.
ב-28 באוגוסט הוא הוציא את הכרוז הראשון שלו, שבו הודיע על נטילת הפיקוד העליון לידיו.
בכרוז נכתב כי הוא מטעם "המפקדה הכללית של המרד הערבי בסוריה הדרומית (פלסטין)" והיה חתום בידי קאוקג'י, "המפקד הראשי של המרד בסוריה הדרומית".
חמישה ימים לאחר מכן נפגש עם שישה מפקדים של חבורות מורדים גדולות, שחתמו על הצהרה בה הכירו בו כמפקד הראשי של המרד.
קאוקג'י חילק את אנשיו לארבע חטיבות וקבע להן מפקדים: פח'רי עבד אל-האדי לפלוגות הפלסטיניות (ולסגנו של קאוקג'י), ג'אסם עלי לפלוגה העיראקית, מוחמד סעב לפלוגה הדרוזית ושייח' מוחמד אל-אשמר לפלוגה הסורית.
שאר ראשי הכנופיות הפלסטיניות נתמנו לראשי מחלקות.
הפלוגה הפלסטינית מנתה כמה עשרות לוחמים והייתה הפחות מנוסה מבין הפלוגות.
המתנדבים הדרוזים מסוריה לא קיבלו את ברכת המנהיגות המסורתית של העדה ולא השפיעו על הדרוזים בארץ ישראל לתמוך במרד הערבי.
העיראקים, הסורים והדרוזים קיבלו משכורת קבועה מהקופה שה"וועדות להגנת פלסטין", במיוחד זו שבבגדאד, העמידו לרשות הנהלת המרד.
מאוחר יותר גם הכנופיות הפלסטיניות המאורגנות קיבלו משכורת.
מלבד הפלוגות הללו, ארגן קאוקג'י יחידת מודיעין והסברה, שאספה מידע מפקידי ממשלה ושוטרים ופרסמה הודעות לציבור.
בראשה עמד מוניר אל-רייס, עיתונאי סורי ידוע ומפקד המתנדבים מחומס.
על אספקת המזון מונה בהא אל-דין אל-טבאע, מורה סורי שהתגורר בירושלים, שהורה לכפריים לספק מזונות, שאוחסנו במחסנים סודיים על ההרים.
אי-ציות להוראות הללו גרר עונש.
על משימת איסוף התרומות הכספיות הופקדה ועדה שהורכבה משבעת המפקדים החשובים.
המפקדה שכנה באחד המחנות שהוקמו על ראשי ההרים.
קאוקג'י למד את השטח והכין תוכניות פעולה לפלוגות.
הוא הקים "בית משפט של המרד", בו נשפטו בוגדים ומרגלים, שהורכב מארבעה: רייס (נשיא), אשמר, עבד אל-האדי וחאג' מוחמד.
ערבי אחד שגנב רובה מאחד המורדים נידון ב"בית המשפט" הזה ל-100 מלקות והריסת ביתו.
שלושה ערבים הוצאו להורג בעוון ריגול, שניים מהם במכות.
בית המשפט הזה, שנידונו בו גם גנבים ופושעים למניהם, החריף עוד יותר את אווירת הפחד שכבר הייתה קיימת.
בקיץ 1936 עדיין נשמרה האחדות הלאומית בקרב הערבים, וכל חוגי האוכלוסייה העניקו עזרה לכנופיות – הכפרים סיפקו אנשים, מזון ונשק, והערים כסף ונשק.
אולם כבר אז נזרעו זרעי הפילוג.
גביית כספי הסיוע לכנופיות הפכה בקלות לסחיטה, אספקת המזון לגזל, וגינוי של בוגדים להלשנה, מעשי נקמה אישיים ורציחות.
הרציחות הראשונות בוצעו נגד יהודים ואנגלים, ואחריהם הגיע תורם של ערבים "בוגדים", במיוחד סוכני משטרה.
אולם מהר מאוד החלו התנקשויות גם במנהיגים ועסקנים ערבים.
ביולי–אוגוסט אירעו הרציחות הפוליטיות הראשונות בקרב הפלסטינים.
הקורבנות הראשונים מסוג זה היו ממנהיגי חוגי משפחת נשאשיבי דווקא, וזאת על אף שאלה היו מראשי "הוועדות הלאומיות" וממארגני המאורעות בשלב הראשון שלהם.
בין הקורבנות הראשונים היו ראש הוועדה הלאומית בחברון וראש הוועדה הלאומית בחיפה.
ב-7 בספטמבר הכריזה הממשלה על משטר צבאי ולאחר מכן חלה ירידה משמעותית בפעולות המורדים.
ב-2 בספטמבר החליט הקבינט הבריטי לדכא את המרד הערבי ביד קשה.
על פי המלצת שר המלחמה, החליט הקבינט לשלוח דיוויזיה נוספת לארץ ישראל ולהכריז על משטר צבאי במועד שיתאים לכך.
הודעה על כך לציבור נמסרה ב-8 בספטמבר וכוחות הצבא הנוספים הגיעו באמצע החודש.
האיום במשטר צבאי הביא להפחתה משמעותית באלימות המורדים.
לקראת תחילתה של העונה החקלאית, היו אלה הפרדסנים שהפעילו את הלחץ החזק ביותר להפסיק את השביתה ועובדי נמל יפו הצטרפו אליהם.
הנציב העליון ווקופ נפגש עם שלושת ראשי הוועד הערבי העליון, אמין אל-חוסייני, ראע'ב אל-נשאשיבי ועוני עבד אל-האדי, והזהיר אותם לגבי משמעות החלת המשטר הצבאי.
אלה השיבו כי יסכימו לקרוא להפסקת השביתה והפרות הסדר, אם יתבקשו כך על ידי המלכים הערבים – ע'אזי, אבן סעוד, האמאם יחיא ועבדאללה.
ב-16 בספטמבר פרסם העיתון "פלסטין" את הקריאה הפומבית הראשונה להפסיק את השביתה.