tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו זמן, הגל הראשון של כוחות בעלות הברית סבל מאבדות קלות בלבד בדרכו מבסיסיו בבריטניה ועד ליעד.
הראשונים שהגיעו ליעד היו חיילי הפלוגה המוצנחת העצמאית ה־21. הם נחתו ב-12:40 ותפקידם היה לסמן מראש אזורי נחיתה עבור הדאונים והצנחנים בשטחי הנחיתה העיקריים.
הנחתת הכוחות המוטסים ביום הראשון למבצע הייתה, בכללה, מוצלחת ונתקלה בהתנגדות מועטה מהצד הגרמני.
331 מטוסים ו־319 דאונים בריטיים, לצד 1,150 מטוסים ו־106 דאונים אמריקנים, הנחיתו כ־20,000 חיילים של בעלות הברית באזור שבין איינדהובן לארנהם.
השלב הראשון במאמץ ההנחתה הסתיים לקראת 14:45 כשהכוחות התארגנו יחסית בקלות, והחלו בביצוע המשימות המותכננות להם.
החטיבה המונחתת ה-1 נעה במהירות כדי לאבטח את אזורי הנחיתה.
הגדוד ה-2, רגימנט דרום סטפורדשייר עבר לוולפהזה, הגדוד ה-1, רגימנט הגבול אבטח את DZ 'X', פרס את הפלוגות שלו סביב ה-DZ וב-Renkum, והגדוד ה-7, רגימנט הגבול הסקוטי של המלך עברו לאבטח את DZ 'Y'.
כאן, הם ארבו לגדוד האס אס Wach ההולנדי כשפנה לכיוון ארנהם מאדה.
יחידות של מפקדת התותחנים והדיוויזיה הנוחתים פנו לוולפהזה ואוסטרבייק, שם הקימו קציני רפואה עמדת סיוע רגימנטלית בביתה של קייט טר הורסט.
בעוד החטיבת המונחתת ה-1 נעה מאזורי הנחיתה, חטיבת הצנחנים ה-1 התכוננה לצאת מזרחה לכיוון הגשרים, כאשר לאטברי ופלוגת המפקדה שלו עוקבים אחר פרוסט במסלול האריה.
אף על פי שכמה ג'יפים של גדוד הסיור אבדו בטיסה, הפלוגה התגבשה בעוצמה ונסעה בנתיב הנמר.
הגרמנים הופתעו ונתפשו בלתי מוכנים במתקפת הפתע של בעלות הברית, ובתחילה נכנסו לבלבול.
מודל, מפקד קבוצת ארמיות B סבר בטעות שהצנחנים נועדו ללכוד אותו, והרחיק את מפקדת הארמייה שלו ממלון טפלבורג שבאוסטרבייק כ-10 ק"מ, לעיר דוטינכם שממזרח לארנהם, משם פיקד אישית על הקרבות.
דיוויזיית פאנצר אס אס העשירית נשלחה 15 ק"מ דרומה משם, במטרה לתקוף את כוחות הצנחנים האמריקנים בניימיכן,
ולהגן על הפולדר בין נהר הריין התחתי לנהר הוואל).
דיוויזיית האס אס ה-9 הייתה בעיצומה של הכנות לחזרה לגרמניה והרמל היה בברלין וניסה להשיג עוד אנשים ואספקה ליחידה שלו.
הוא קיבל מיד פקודה לחזור לארנהם בזמן שהדיוויזיה שלו החלה להכין את כוחותיה לקרב.
אוברשטורמפיהרר לודוויג שפינדלר - מפקד גדוד ארטילריה משוריינת אס אס ה-9 - ארגן במהירות קבוצת קרב קטנה בת 120 איש בלבד, אך שילבה 16 יחידות נפרדות במהלך הקרב).
בשעות אחר הצהריים המאוחרות, הוא קיבל פקודה להתקדם מערבה לאוסטרבייק ולהקים קו חסימה כדי למנוע מהבריטים להגיע למרכז ארנהם.
גדוד הסיור בן 40 כלי רכב של דיוויזיית האס אס ה-9 בפיקודו של האופטשטורמפיהרר ויקטור גראבנר קיבל פקודה לרדת דרומה לניימכן, ולחצות את גשר ארנהם בשעת בין ערביים, אולם בתחילה לא נצטוו יחידות לאבטח את הגשר עצמו.
קוסין, מפקד חיל המצב של ארנהם, נהרג על ידי אנשי גדוד הצנחנים ה-3 כשדהר לעבר מפקדתו, ומותו הוביל להתמוטטות הפיקוד הגרמני.
רק בשעות אחר הצהריים המאוחרות קיבלו גדוד הסיור של דיוויזיית האס אס ה-10 פקודה לאבטח את הגשר.
בזמן הנחיתות הייתה במקום יחידה מאורגנת אחת בלבד שהתנגדה להתקדמות בעלות הברית לעבר הגשרים (גדוד ההדרכה ה-16 של האס אס חנה בוולפהזה) ומפקדם – ספ קראפט – פעל במהירות להקמת מסך חסימה ממערב לאוסטרבייק.
התקדמות בעלות הברית נתקלה במהירות בצרות.
גדוד הסיור נקלעה למארב מהאגף הצפוני של קו החסימה של קראפט ונסוגה.
גדודי הצנחנים ה-1 וה-3 נבלמו גם הם על ידי ההגנות של קראפט ובילו את שארית היום בתקיפת הקו שלו.
גדוד הצנחנים ה-3 יצא דרומה ועצר באוסטרבייק במשך רוב הלילה בעוד גדוד הצנחנים ה-1 המשיך צפונה אך פגע בכוחותיו של שפינדלר ולא הצליח להגיע לכביש ארנהם-אדה.
במקום זאת החליט דובי לנטוש את התוכנית המקורית שלו ולצאת לכיוון הגשר כדי לסייע לפרוסט במקום זאת.
הגדוד יצא דרומה לתוך אוסטרבייק בן לילה.
רק גדוד הצנחנים ה-2 לא נתקל בהתנגדות, ועקף את ההגנות שעדיין לא הגיעו עד הנהר.
הם הואטו על ידי אזרחים הולנדים מריעים ולא הגיעו לגשרים עד לקראת סוף היום.
גשר הרכבת פוצץ על ידי מהנדסים גרמנים כאשר בעלות הברית התקרבו אליו וגשר הפונטון חסר את החלק המרכזי שלו.
בשעת בין ערביים, אנשי פלוגה בפיקודו של מייג'ור דיגבי טת'ם-וורטר צפו בכוחו של גראבנר חוצה את הגשר, בדרכם לניימכן.
רוב הגדוד ויחידות תומכות שונות - כולל שני ג'יפים של הגדוד של גוג, ארבעה תותחי 6 ליטראות, מפקדת הבריגדה (ללא לאטברי), והמהנדסים המלכותיים (בסך הכל מונים כ-740 איש) - עברו למרכז ארנהם עם רדת הלילה.
בעקבות הבלבול של הפקודות הגרמניות, הצליחו הבריטים לאבטח את הקצה הצפוני הבלתי מוגן של גשר הכביש.
לוטננט ג'ק גרייבורן הוביל ניסיון לאבטח את הקצה הדרומי של הגשר אך הניסיון לא צלח, וניסיון מאוחר יותר באמצעות להביור הצליח רק להדליק את הקורות הצבועות של הגשר.
עם זאת, הבריטים הצליחו לתקן את עמדתם והדפו במהירות את גדוד הסיור ה-10 של האס אס ויחידות גרמניות אחרות כשהגיעו לאבטח את הגשר.
ההתקדמות של בעלות הברית נפגעה קשות על ידי תקשורת לקויה בשלבים ראשוניים חיוניים אלה.
טווח מכשירי הקשר של הצנחנים הוגבל באופן מיידי על ידי השטח המיוער וככל שהגדודים התקדמו הם איבדו קשר עם מפקדת הדיוויזיה באזורי הנחיתה.
במהלך תשעת הימים הקרובים, תקשורת רדיו בתוך הדיוויזיה, עם המטה של בראונינג בניימכן, עם הקורפוס ה-30 ועם המפקדות בבריטניה תהיה לסירוגין ולא אמינה, ותפגע קשות ביחידות הבריטיות.
יוני דואר אף שימשו ליצירת קשר עם בריטניה.
חלקית כתוצאה מהמגבלה הזו, ארקהארט החליט ללכת בעקבות חטיבת הצנחנים ה-1 וליצור קשר עם לאטברי.
כאשר מצא את מפקדת החטיבה בנתיב האריה, הודיע לו מייג'ור היברט, שבאותו זמן עדיין היה בדרך לגשר, שלאטברי עצמו מבקר בגדוד ה-3. ארקהארט עקב אחרי לאטברי לשם, אך לאחר מכן לא הצליח לחזור למפקדת הדיוויזיה במשך יומיים.
18 בספטמבר, קרבות סביב הגשר
עם שחר היום השני, המשיכה דיוויזיית הפאנצר ה-9 של האס אס לתגבר את קו החסימה הגרמני.
היחידה של קראפט נסוגה בלילה והצטרפה לקו של שפינדלר, בפיקודו.
כוחו של שפינדלר הפך כעת כל כך גדול ככל שיותר אנשים ויחידות הגיעו לחזית החדשה, שהוא נאלץ לפצל אותה לשתי קבוצות קרב: קבוצת קרב אולוורדן וקבוצת קרב הארדר.
קו ההגנה חסם כעת את כל הצד המערבי של ארנהם ובדיוק סגר את הפער שניצל פרוסט לצד הנהר בערב הקודם.
במהלך הלילה, גדודי הצנחנים ה-1 וה-3 חצו דרומה עד למסלול אריה המקורי של גדוד הצנחנים ה-2, בתקווה ללכת בעקבותיהם למרכז ארנהם.
הם התקרבו לקו הגרמני בפאתי העיירה לפני האור ובמשך מספר שעות ניסו להילחם ולפרוץ דרך העמדות הגרמניות.
הכוח של שפינדלר - שתוגגבר ללא הרף - היה חזק מכדי לחדור בעדו, ובשעה 10:00 נעצרה ההתקדמות הבריטית.
אחר הצהריים נערכה מתקפה מתואמת יותר, אך גם היא נהדפה.
ארקהארט ניסה לחזור למטה הדיוויזיה שלו באוסטרבייק, אך נותק ונאלץ לתפוס מחסה בגג של משפחה הולנדית עם שני קצינים אחרים.
לאטברי נפצע ונאלץ גם הוא להסתתר.
בגשר הכביש, כוחות גרמנים של דיוויזיית האס אס ה-9 כיתרו במהירות את הגדוד של פרוסט, וניתקו אותו משאר הדיוויזיה.
בסביבות השעה 09:00, גדוד הסיור ה-9 של האס אס פנה חזרה לעבר ארנהם מדרום לנהר, לאחר שהגיע למסקנה שאין בו צורך בניימכן.
אף על פי שידע על הכוחות הבריטיים בגשר, הוא ניסה לחצות בכוח.
בקרב שנמשך שעתיים כתוצאה מכך, הוא הוכה בחזרה עם הפסדים כבדים; 12 מתוך 22 המשוריינים של הגדוד שהיו מעורבים בהסתערות הושמדו או הוצאו מפעולה והמפקד שלו, ויקטור גראבנר, נהרג בפעולה.
התקפות גרמניות נמשכו סביב ההיקף הבריטי בגשר ארנהם למשך שארית היום, אך הבריטים המשיכו להחזיק בעמדותיהם.
בשטחי הנחיתה, הודיע ראש הסגל של ארקהארט לוטננט קולונל צ'ארלס מקנזי לבריגדיר היקס שבהיעדרם של ארקהארט ולאטברי, הוא ממלא מקום מפקד הדיוויזיה.
מקנזי גם יעץ לו לשלוח את אחת מיחידותיו - דרום סטפורדשייר (שלא הייתה שלמה וחיכתה לתגבור בהנחתה השנייה) - לארנהם כדי לעזור בהתקדמות לגשר.
הדרום סטפורדשייר יצאו בבוקר והתחברו לגדוד הצנחנים ה-1 בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
כוחות גרמנים החלו לגשש את הגנות החטיבה המונחתת ה-1 במהלך הבוקר.
יחידות של צוות הקרב פון טטאו תקפו את עמדות הגבול; אנשי בית הספר למש"ק של האס אס כבשו את רנקום וחיילי הקריגסמרינה זינבו בבריטים כל היום כשהם נסוגו.
קרבות קלים פרצו סביב LZ 'X' אך לא מספיק כדי להפריע ברצינות לנחיתה של הדאונים שם.
ב-DZ 'Y', גדוד האס אס Wach ההולנדי נלחם עם רגימנט הגבול הסקוטי של המלך, ואיים להכשיל את הגעת ההנחתה השנייה.
התמוטטות התקשורת גרמה לכך שאי אפשר היה להזהיר את המטוסים.
באותה מידה, לא הייתה דרך לדיוויזיה לדעת שכוחות ההנחתה השנייה התעכבו בגלל ערפל קרקע באנגליה.
לפיכך, הגעתה של חטיבת הצנחנים ה-4 בפיקודו של בריגדיר האקט ועוד כמה כוחות ארטילריה לאזורי הנחיתה איחרו מספר שעות.
כשהצנחנים אכן הגיעו לאחר השעה 15:00, הם נתקלו באש נ"מ.
כמה צנחנים נהרגו בזמן שמטוסים הופלו ושטח השדה שעליו נחתו נשרף.
אף על פי כן, הגעתה של חטיבה מלאה הכריעה את ההולנדים שהוקפו ונכנעו בהמוניהם.
למרות הכישלונות, היחידות התאספו עם נפגעים קלים בלבד, אך הנסיבות המשתנות בארנהם הביאו לכך שתפקידיהן שונו במהירות.
גדוד הצנחנים ה-11 ושאר הגדוד של דרום סטפורדשייר נשלחו מיד לארנהם כדי לסייע בניסיון הפריצה אל הגשר, שם חברו לגדודי הצנחנים 1 ו-3 לאחר רדת החשיכה.
החלטתו של היקס לשלוח את גדוד הצנחנים ה-11 לארנהם (ובכך החלישה את חטיבת הצנחנים ה-4), הרתיעה את האקט, שמחה נגד היקס ללא הועיל.
עם זאת, הוא קיבל את הפיקוד על רגימנט הגבול הסקוטי של המלך, שנעו לעבר LZ 'L' כדי לאבטח אותו לנחיתה ביום שלישי.
גדודי הצנחנים ה-10 וה-156 נעו צפונה לקו הרכבת כדי לתפוס את עמדות ההגנה המתוכננות שלהם מצפון-מערב לארנהם, אך הגורמים המובילים של גדוד הצנחנים 156 יצרו קשר עם קו החסימה הראשי של האס אס ה-9 לאחר רדת החשיכה ונסוגו ללינת לילה.
זמן קצר לאחר שגל ההנחתה השני הגיע, בוצעה הצנחת האספקה הראשונה על LZ 'L'.
אף על פי שרוב האספקה הגיעה, ניתן היה לאסוף רק כמות קטנה מכיוון שהאזור לא היה בשליטה בריטית מלאה.
תקשורת הרדיו הלקויה גרמה לכך שלא ניתן היה להתריע בפני ה-RAF ואזורי הצנחה לא מאובטחים היוו בעיה גדולה בימים הבאים.
19 בספטמבר, נחיתות נוספות והתקפת הנגד הגרמנית
כשהגיעו הגדוד של דרום סטפורדשייר וגדוד הצנחנים ה-11 לעמדות גדוד הצנחנים ה-1 וה-3 באזורים המערביים של ארנהם, קיוו הבריטים שיהיו להם מספיק כוחות לפרוץ לעמדתו של פרוסט בגשר.
לוטננט קולונל דובי מגדוד הצנחנים ה-1 תכנן לתקוף לפני אור ראשון אך דיווח שגוי המצביע על כך שהגשר נפל הוביל לביטול המתקפה.
עד שהדיווח תוקן האור הראשון לא היה רחוק, אבל, עם תגבור בגשר בראש סדר העדיפויות, ההתקפה הייתה חייבת להימשך.
ההתקדמות החלה בחזית צרה בין קו הרכבת מצפון לנהר מדרום.
גדוד הצנחנים ה-1 יוביל, תוך שהוא נתמך על ידי שרידי גדוד הצנחנים ה-3, כשבאגף השמאלי ה-2 הדרומי סטפורדשייר וגדוד הצנחנים ה-11 אחריו.
ברגע שעלה האור, גדוד הצנחנים ה-1 זוהה ונבלם באש מקו ההגנה הגרמני הראשי.
לכוד בשטח פתוח ותחת אש כבדה משלושה צדדים, התפרק גדוד הצנחנים ה-1 ומה שנותר מגדוד הצנחנים ה-3 נהדף לאחור.
הגדוד ה-2 של דרום סטפורדשייר נותקו באופן דומה ונשמרו לכ-150 איש, כשהם התגברו עד הצהריים.
גדוד הצנחנים ה-11 - שעד כה לא היה מעורב עמוק בלחימה - נותר עתה המום בעמדות חשופות תוך ניסיון לכבוש קרקע גבוהה מצפון.
לוחמי דרום סטפורדשייר ניסו באופן דומה להבטיח את השליטה בשטח הגבוה אך גורשו.
ללא תקווה לפרוץ דרך, 500 האנשים הנותרים מארבעת הגדודים הללו נסוגו מערבה לכיוון הכוח הראשי, 5 ק"מ משם באוסטרבייק.
כשהם התקרבו לאוסטרבייק פגש אותם לוטננט קולונל שריף תומפסון, מגדוד התותחנים הקלים ה-1 של איירלנדינג, שריכז את רוב האנשים למסך הגנה תחת מייג'ור רוברט קיין 800 מטר לפני עמדות הארטילריה שלו.
הקרב נתן לארקהארט את ההזדמנות להימלט ממקום מחבואו והוא הצליח לחזור למפקדת הדיוויזיה במלון הרטנשטיין באוסטרבייק, שם הצליח לראשונה ללמוד את היקף הכוחות הגרמנים שניצבו מולם.
בבריטניה, ערפל קרקע שוב סיכל את התגבור.
35 דאונים של גל ההנחתה השלישי הנושאים את האלמנטים המוטסים של הכוח הפולני התעכבו בהמראה וכל חטיבת הצנחנים לא הצליחה להמריא כלל.
היו לכך השלכות חמורות בשטח כאשר הדאונים המושהים יגיעו.
מצפון לקו הרכבת, גדודי הצנחנים 156 ו-10 התחברו לקו ההגנה הגרמני כשניסו לתפוס את הקרקע הגבוהה ביערות מצפון לאוסטרבייק.
ההתקדמות של שני הגדודים נבלמה מול עמדות הגרמנים המוגנות היטב ועד אחר הצהריים המוקדמות הם לא התקדמו יותר מעמדותיהם המקוריות.
ארקהארט - שהבין את הצורך לנקוט עמדה הגנתית יותר ולמנוע את ניתוק שני הגדודים מצפון למסילת הרכבת - הורה להם לסגת בחזרה לוולפהזה ואוסטרבייק.
ביצוע נסיגה קרבית כאשר הגרמנים מצוות קרב קראפט רדפו אחריהם מקרוב, והיחידות נסוגו לאחור על פני LZ 'L', מוגנים על ידי רגימנט הגבול הסקוטי של המלך שהמתינו לבואם של אלמנטים נישאים בדאונים של חטיבת הצנחנים הפולנית.
קרבות קשים התפתחו כשהדאונים הגיעו באמצע הנסיגה והאבידות הפולניות היו כבדות.
כל ארבע היחידות של בעלות הברית נסוגו דרומה ומערבה לכיוון מעברי הכבישים מעל למעבר הרכבת התלול באוסטרבייק ובוולפהזה והתאספו ביחידות אד-הוק ביער בצד הדרומי, שם בילו רובם את הלילה.
כמה יחידות גרמניות עקבו אחריהם על פני מסילת הברזל וגדוד אס אס הגיע לוולפהזה, אך נעצר כאשר הוא נפגע על ידי הלופטוואפה.
אחר הצהריים, ה-RAF טס במשימת האספקה הגדולה הראשונה שלו, תוך שימוש ב-164 מטוסים כדי להטיס 350 טונות של אספקה לבריטים.
הגרמנים - שציפו למאמצי אספקה מחודשת - העבירו חמש סוללות נ"מ לאזור במיוחד כדי לתקוף את הטיסות הללו, וכשה-RAF הגיע לאזור, הם הצליחו להפיל 10 מטוסים.
למרות אומץ ליבם של הטייסים (סגן טיסה דייוויד לורד קיבל את צלב ויקטוריה לאחר המוות), הכוחות המוטסים השיגו רק 28 טונות של אספקה.
ה-Dropzone - Supply DZ 'V' - עדיין היה בידיים גרמניות (הבריטים לעולם לא הגיעו לאזור זה במהלך הקרב) ושום הודעה לא הגיעה לבריטניה להסביר זאת.
בגשר המשיכו כוחותיו של פרוסט להחזיק אך ללא אספקה או תגבורת עמדתם הלכה ונחלשה.
הגרמנים - כשהבינו שסביר להניח שהתקפות חי"ר לא יסירו את המגינים העקשנים - החלו להרוס באופן שיטתי את הבתים שבהם היו הבריטים באמצעות טנקים, ארטילריה ומרגמות.
בהיעדר כיסוי אווירי כלשהו של בעלות הברית, היה יכול הלופטוואפה לבצע גיחות צליפה גם על הבתים הכבושים הבריטיים.
20 בספטמבר, סיום הלחימה בגשר
בשלב זה, הדיוויזיה המוטסת הראשונה הייתה חלשה מכדי לנסות להגיע לפרוסט בגשר.
שמונה מתוך תשעת גדודי החי"ר היו מפורקים או מפוזרים קשות ורק אחד - גדוד 1, רגימנט הגבול - עדיין היה קיים כיחידה.
ארקהארט קיבל את ההחלטה הקשה לנטוש את גדוד הצנחנים ה-2 שיסתדר בעצמו.
על ידי יצירת היקף הגנתי סביב אוסטרבייק ואבטחת מעבר המעבורת בדרייל, קיווה ארקהארט להחזיק מעמד עד שהקורפוס ה-30 יוכל להגיע אליהם ולהקים ראש גשר חדש מעל הריין.
הצד המזרחי של ההיקף החדש הזה היה יציב למדי לאחר הנסיגה של היום הקודם מארנהם, עם יחידות אד-הוק רבות תחת מפקדי פלוגות שהגנו על הגישות לאוסטרבייק.
מייג'ור ריצ'רד לונסדייל קיבל את הפיקוד על היחידות המרוחקות ועמדותיהם עמדו בהתקפות גרמניות כבדות לפני שנסוגו חזרה למתחם הדיוויזיה הראשי.
גזרה זו סומנה מאוחר יותר לכוח לונסדייל והיא נשארה קו ההגנה הראשי בהיקף הדרום מזרחי.
רגימנט הגבול החזיק את רוב הקצה המערבי של העיירה, כאשר יחידות מפוזרות מילאו את הפערים מצפון.
ככל שיותר יחידות נסוגו לאזור ההגנה החדש, הן אורגנו מחדש כדי להקים היקף בצורת אגודל תוך שימוש ב-Nederrijn כבסיסו הדרומי.
היחידות המעורבות בוולפהזה החלו לסגת אחורה בבוקר, אך כמה מהם כותרו ונלכדו, כולל כוח אחד של 130 איש.
150 חיילים מגדוד הצנחנים ה-156 - בראשות האקט עצמו - כותרו ותפסו מחסה בשקע כ-440 מטר מערבית להיקף אוסטרבייק.
הלוחמים פרצו מהשקע בשעות אחר הצהריים המאוחרות וכ-90 מהם הגיעו לעמדות רגימנט הגבול.
הצנחת האספקה של אחר הצהריים הייתה מעט יותר טובה מזו של היום הקודם.
אף על פי שהגיעה הודעה לבריטניה להסדיר אזור הטלה חדש ליד מלון הרטנשטיין, כמה מטוסים טסו ל-LZ 'Z' שם נפלה אספקתם לידיים גרמניות.
באוסטרבייק, הגרמנים השתמשו בלוחות סימון בריטיים ונורות כדי למשוך את המטוסים לעמדותיהם והמטוסים לא הצליחו להבחין בין אזורי ההצנחה המדויקים.
עשרה מתוך 164 המטוסים המעורבים הופלו סביב ארנהם כאשר רק 13% מהאספקה הגיעה לידיים בריטיות.
בגשר, פרוסט הצליח סוף סוף ליצור קשר רדיו עם מפקד הדיוויזיה שלו ארקהארט וקיבל את הבשורה הקשה שתגבור כוחו מוטל בספק.
זמן קצר לאחר מכן, בערך בשעה 13:30, פרוסט נפצע ברגליו מפצצת מרגמה והפיקוד הועבר למייג'ור גוך.
למרות ההגנה העיקשת שלהם על הבניינים המעטים שעדיין החזיקו, בשעות אחר הצהריים המאוחרות הפכה העמדה הבריטית לבלתי נסבלת.
כאשר אש אחזה ברבים מהבניינים בהם טופלו הפצועים, אורגנה שביתת נשק של שעתיים בשעות אחר הצהריים המאוחרות והפצועים (כולל פרוסט) נלקחו בשבי.
במהלך הלילה, כמה יחידות הצליחו להחזיק מעמד עוד קצת ומספר קבוצות ניסו לפרוץ לכיוון אוסטרבייק, אף על פי שכמעט כולן, כולל מייג'ור היברט, נשבו.
עד השעה 05:00 ביום חמישי בבוקר פסקה כל ההתנגדות בגשר.
בשעות האחרונות של המאבק נשלחה הודעת רדיו מהגשר.
הוא לא נקלט על ידי הבריטים אלא נשמע על ידי הכוחות הגרמניים, שזכרו כי הוא הסתיים במשפטים: "ללא תחמושת.
21 בספטמבר, הצנחת הכוחות הפולנים
במשך כל הבוקר, לכדו הגרמנים ניצולים בריטים שהסתתרו סביב גשר ארנהם.
לקח להם מספר שעות כדי לפנות את הגשר מהפסולת, מה שאפשר לשריון הגרמני לחצות ולחזק את ניימכן.
באופן מכריע, הבריטים החזיקו את הגשר מספיק זמן כדי לאפשר לכוחות הדיוויזיה המוטסת ה-82 ודיוויזיית המשמר המשוריינת לכבוש את גשר ניימכן בעבודה משותפת.
כשההתנגדות בגשר נמחצה, היו לגרמנים חיילים זמינים נוספים להטיל לקרב באוסטרבייק, אם כי זה השתנה לפתע אחר הצהריים.
לאחר עיכוב במזג האוויר, הצליחו לבסוף גדודי חיל הרגלים המוצנח של חטיבת הצנחנים הראשונה (הפולנית) של סטניסלב סוסבובסקי להמריא באנגליה.
114 מטוסי C-47 המריאו אך 41 מטוסים פנו לאחור לאחר שמפקדת נושאת הכוחות החליטה שיהיה מסוכן מדי להצניח אם המטוסים יתעכבו זמן רב מדי.
השאר נלחצו; לא היו להם את קודי השידור הנכונים והם לא הבינו את ההודעות.
אחת ההודעות הבודדות שיצאו מארנהם הזהירה את הפולנים ש-DZ 'K' אינו מאובטח ולנחות במקום זאת על הפולדר ממזרח לדריאל, שם עליהם לאבטח את המעבורת Heveadorp על הגדה הדרומית של הריין.
הפולנים צנחו תחת אש בשעה 17:00 וספגו אבדות אך התאספו בסדר תקין.
כשהם התקדמו לגדת הנהר, גילו שהמעבורת נעלמה; איש המעבורת הטביע אותו כדי למנוע מהגרמנים את השימוש בו.
הגעתם של הפולנים הפיגה את הלחץ על הבריטים כשהגרמנים נאלצו לשלוח כוחות נוספים מדרום לנהר הריין.
מחשש להתקפה על הקצה הדרומי של גשר הכביש או על כביש ניימכן, גדוד של דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-34, גדוד המקלעים ה-47 וקבוצות קרב נוספות עברו את הנהר בן לילה.
באוסטרבייק, עמדות ההגנה אוחדו ואורגנו לשני אזורים.
היקס פיקד על הצד המערבי והצפוני של ההיקף, והאקט, לאחר מנוחה מסוימת, על החזית המזרחית.
ההיקף לא היה קו הגנה שלם אלא אוסף של כיסי הגנה בבתים ובתעלות שועל המקיפים את מרכז אוסטרבייק, כשבמרכזו מטה הדיוויזיה במלון הרטנשטיין.
ההיקף היה בערך 4.8 ק"מ מסביב והוגן על ידי כ-3,600 איש.
למרות מאמציהם של הגרמנים, הקו נשאר כמעט ללא שינוי במשך חמשת הימים הבאים, אף על פי שגרמנים מבית הספר לנגדיך הרמן גרינג תקפו את עמדות רגימנט הגבול בצד המערבי ליד הריין, ואילצו אותם לנטוש קרקע גבוהה חשובה אסטרטגית המשקיפה על אוסטרבייק.
התגבורת הגדולה ביותר לבריטים הנצורים הייתה היכולת ליצור קשר עם יחידות ארטילריה קדמיות של הקורפוס ה-30. נוצר קשר רדיו עם הגדוד הבינוני ה-64, הארטילריה המלכותית, אשר הצליחו להטיל ירי פגזים כבדים ומדויקים על עמדות גרמניות סביב ההיקף.
קישור הרדיו למפקדת הסוללה שימש גם כקו התקשורת הראשי לקורפוס ה-30. כה חשובה הייתה האש הארטילרית שסיפק הגדוד הבינוני ה-64, שלאחר מכן ארקהארט לחץ (ללא הצלחה) כדי שהגדוד יוכל לענוד את תג הפגסוס המוטס על מדיו.
הבריטים היו עדים לצניחה הפולנית אך לא הצליחו ליצור קשר באמצעות רדיו ולכן שחיין (טוראי ארנסט הנרי ארצ'ר) נשלח דרומה לנהר הריין.
הבריטים תכננו לספק רפסודות למעבר נהר באותו לילה, שכן הפולנים היו לחוצים נואשות בגדה הצפונית.
הפולנים המתינו על הגדה הדרומית, אך עד השעה 03:00 לא נראו שום רפסודות והם נסוגו לדריל כדי לתפוס עמדות הגנה.
בן לילה, הגרמנים מדרום לנהר יצרו קו חוסם לאורך מסילת הברזל, שהתחבר לדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 מדרום וטיהרו את גשר הכביש מהפולנים.
אולם, הפולנים היו חפורים היטב בדריל, והשריון הגרמני לא היה מסוגל לתמרן מהכבישים הראשיים כדי לתקוף אותם.
תקוות התעוררו כאשר שלוש מכוניות משוריינות של פרשי הבית מהקורפוס ה-30 הצליחו לעקוף את ההגנות הגרמניות באי ולהתחבר לכוחו של סוסבובסקי.
לאחר רדת החשיכה, עקבו אחריהם טנקים של משמר הדרגונים ה-4/ה-7 המלכותי וחיל רגלים של הגדוד ה-5 של הרגימנט הקל של דוכס קורנוול.
ואילו מאחוריהם, שאר דיוויזיית ווסקס ה-43 עשתה את דרכה במסדרון צר.
באוסטרבייק נמשכו קרבות כבדים סביב ההיקף.
הפגזה עזה וצלפים הגדילו את מספר הנפגעים בעמדות הסיוע בבתי המלון ובבתי העיירה.
ביטריך הורה להגביר את ההתקפות ולהרוס את ראש הגשר הבריטי מצפון לנהר הריין, ובשעה 09:00 החלו ההתקפות הגדולות עם תקיפות צוותי הקרב השונים של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-9 ממזרח ויחידות צוות הקרב פון טטאו מהמערב.
היו רק הישגים קטנים אך בעקבות התקפות אלו נערכו התקפות סימולטניות אחר הצהריים כאשר הגרמנים ביצעו מהלכים נחושים בקצה הצפוני והמזרחי.
מצפון, הם הצליחו להסיג לזמן קצר את רגימנט הגבול הסקוטי של המלך לפני שהאחרונים תקפו נגד ותפסו מחדש את עמדותיהם.
אולם ארקהארט הבין את חוסר התוחלת בהחזקת קו העצים חסר החשיבות הטקטית והורה ליחידות בצפון לסגת אחורה ולהגן על קו קצר יותר.
ממזרח, שרידי גדוד הצנחנים ה-10 כמעט הושמדו בעמדתם הקטנה על כביש ארנהם הראשי, אך הגרמנים לא הצליחו להשיג הישג משמעותי.
שניים מקציני המטה של ארקהארט שחו במהלך היום בריין ויצרו קשר עם המטה של סוסבובסקי.
נקבע כי יש לספק שש סירות גומי בגדה הצפונית כדי לאפשר לפולנים לחצות את הנהר ולהיכנס להיקף אוסטרבייק.
באותו לילה התוכנית הופעלה אך הכבל שנועד להעביר את הסירות נשבר והמשוטים הקטנים לא הספיקו לחתור על פני הנהר הזורם במהירות.
רק 55 פולנים עברו את הנהר לפני השחר ורק 35 מהם הגיעו אל ההיקף.
23 בספטמבר, הקרב על ראש הגשר
לודוויג שפינדלר נצטווה לשנות את התקפותיו דרומה יותר כדי לנסות להרחיק את הבריטים מהנהר, לבודד את הבריטים מכל תקווה לתגבור ולאפשר את השמדתם.
עם זאת, למרות מאמציהם, הם לא הצליחו, אם כי הארטילריה וההתקפות המתמידות המשיכו לשחוק את ההגנות הבריטיות עוד יותר.
הפסקה במזג האוויר אפשרה ל-RAF לטוס סוף סוף במשימות קרב נגד הכוחות הגרמניים המקיפים את אנשיו של ארקהארט.
מטוסי הוקר טייפון ו-P-47 ת'נדרבולט הפגיזו עמדות גרמניות לאורך היום ומדי פעם ניהלו דו-קרב עם הלופטוואפה מעל שדה הקרב.
חיל האוויר המלכותי ניסה לבצע את טיסת האספקה האחרונה שלהם מבריטניה בשבת אחר הצהריים, אך איבד שמונה מטוסים עבור הכוחות המוטסים ברווח קטן.
כמה מאמצי אספקה קטנים נעשו משדות תעופה של בעלות הברית באירופה במהלך היומיים הבאים, אך עם השפעות מועטות.
מדרום לנהר התכוננו הפולנים למעבר נוסף.
באותו לילה, הם חיכו להגעת ספינות סער מהקורפוס ה-30, אך אלה הגיעו רק לאחר חצות, ורבות מהן היו ללא משוטים.
המעברים החלו בשעה 03:00, עם תמיכה באש של דיוויזיית ווסקס ה-43. במהלך שעות החשיכה הנותרות, רק 153 לוחמים הצליחו לחצות - פחות מ-¼ מהתקוות לתגבורת.
24 בספטמבר, קריסת המערך הבריטי
בבוקר ביקר הורוקס בעמדות הפולניות בדריל כדי לראות את החזית בעצמו.
מאוחר יותר, הוא ערך ועידה בהשתתפות בראונינג, מייג'ור-גנרל אייבור תומאס מהדיוויזיה ה-43 (ווסקס) וסוסבובסקי בוולבורג.
בפגישה שנויה במחלוקת בה הוצא סוסבובסקי פוליטית, הוחלט כי יתבצע ניסיון מעבר נוסף באותו לילה.
כאשר הגרמנים ניתקו את כביש האספקה הצר ליד ניימכן מאוחר יותר באותו יום, נראה כי הורוקס הבין את חוסר התוחלת של המצב ונערכו תוכניות להסיג את הדיוויזיה המוטסת הראשונה.
באוסטרבייק המצב היה נואש; האקט נפצע בבוקר ונאלץ לוותר על הפיקוד המזרחי.
ה-RAF ניסה לספק תמיכה צמודה סביב ההיקף שרק סייעה בהחזקת המתחם, אך הפגזה וצליפה הגדילו את האבדות משעה לשעה.
תחנות הסיוע התמלאו על ידי 2,000 נפגעים בריטים, גרמנים והולנדים.
מכיוון שעמדות סיוע רבות היו בקו החזית, בבתים שהשתלטו עליהם מוקדם יותר בקרב, נוצר המצב המוזר שבו נפגעים פונו קדימה ולא אחורה.
ללא פינוי, הפצועים נפצעו לעיתים קרובות שוב וחלק מהעמדות החליפו ידיים בין הבריטים לגרמנים מספר פעמים כאשר נלחמו על ההיקף.
במהלך הלחימה סביב אוסטרבייק, התקיימו הפסקות אש קצרות ומקומיות סביב עמדות הסיוע כדי לאפשר לפצועים להגיע אליהם, אך ביום ראשון ביקש קולונל גרים ווראק - קצין הרפואה הבכיר - רשות מארקהארט לארגן הפסקת אש.
ווראק נלקח לראות את ביטריך שהסכים והציע לווראק אספקה רבה ככל שיכול היה לשאת.
בין השעות 15:00–17:00 החלה הפסקת אש כללית סביב ההיקף וכ-450 פצועים באלונקות ופצועים מהלכים פונו מההיקף.
הגרמנים השתמשו בג'יפים ובאמבולנסים על מנת לקחת מקרים חמורים היישר לבית החולים סנט אליזבת בארנהם, שם עבדו יחד צוות רפואי בריטי, גרמני והולנדי.
באותו לילה, בעלות הברית בצד הדרומי של הנהר ניסו לבצע מעבר נוסף.
התוכנית קראה לגדוד ה-4 של רגימנט דורסט ולגדוד הצנחנים הפולני ה-1 לעבור בשעה 22:00 באמצעות סירות ורכבי DUKW.
סוסבובסקי זעם על כך שנאלץ לוותר על השליטה באחד מגדודיו וחשב שהתוכנית מסוכנת אך התנגדותו נדחתה.
הסירות הגיעו רק 1:00 לפנות בוקר, וכמה מהם הושמדו או אבדו בדרך; בשינוי התוכנית של הרגע האחרון, הוחלט כי רק לוחמי רגימנט דורסט יעברו.
הסירות הקטנות, ללא צוותים מיומנים, הזרם החזק והבחירה הגרועה של אתר הנחיתה בגדה הצפונית גרמו לכך שמבין 315 האנשים שניסו לחצות, רק קומץ הגיע לקווים הבריטים בצד השני.
ה-DUKW ורוב הסירות נחתו רחוק מדי במורד הזרם ולפחות 200 איש נלכדו בשבי.
במהלך הלילה, עותק של תוכנית הנסיגה נשלח מעבר לנהר לארקהארט.
למרות התוכן המתסכל בעליל, ארקהארט ידע שאין ברירה אחרת, שלח לתומס ברדיו בשעה 08:00 והסכים לתוכנית בתנאי שתצא לפועל באותו לילה.
הכוחות המוטסים יצטרכו לסבול יום נוסף בהיקף שלהם.
לוחמים נוספים פונו מעמדות הסיוע במהלך היום אך לא הייתה הפסקת אש רשמית ולעיתים הדבר נעשה תחת אש.
בשעה 10:00, הגרמנים החלו בהסתערות המוצלחת ביותר שלהם על ההיקף, כשהם תקפו את הקצה הדרום מזרחי עם חיל רגלים שנתמך על ידי טנקי טיגר שזה עתה הגיעו.
ההתקפה הזו דחפה את הקווים החיצוניים של המגינים ואיימה לבודד את עיקר הדיוויזיה מהנהר.
התקפות נגד חזקות מצד המגינים וירי פגזים מרוכזים מדרום לנהר הדפו בסופו של דבר את הגרמנים.
ארקהארט גיבש את תוכנית הנסיגה שלו על השיטה המוצלחת בה השתמשו בפינוי גליפולי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היחידות הצפוניות ביותר ייסוגו ראשונות לאחור, וינועו דרך הקבוצות הדרומיות יותר שלאחר מכן ייסוגו מאחור.
טייסי הדאונים יארגנו את הנתיבים לנהר וכל המבצע יכוסה על ידי מטח ארטילרי אינטנסיבי מהקורפוס ה-30. מדרום לנהר הפינוי אורגן ואויש על ידי פלסי הדיוויזיה ה-43 ולוחמי ההנדסה המלכותית הקנדיים, תוך שימוש ברפסודות ובסירות סער.
כדי למנוע מהגרמנים ללמוד על המבצע, התוכנית לא הוכרזה עד אחר הצהריים ומספר לוחמים (פצועים בעיקר) נשארו לספק אש חיפוי במשך הלילה.
הלוחמים נצטוו לעמעם את המגפיים וכלי הנשק שלהם כדי לעזור להם לעקוף את חדירות הגרמנים להיקף.
כמה לוחמים ניצלו את ההזדמנות להתגלח לפני שנסוגו, מה שסיפק דחיפה מורלית למדי.
עד השעה 21:00 החל לרדת גשם כבד, מה שעזר להסוות את הנסיגה.
ההפגזה החלה והיחידות החלו לסגת בחזרה לנהר.
מחצית מסירות הפלסים היו רחוקות מדי מערבה לשימוש (דיוויזיה 43 שהאמינה בטעות שנקודות המעבר ששימשו את חיילי רגימנט דורסט בלילה הקודם היו בידי הבריטים), והאטה את הפינוי.
הגרמנים הפגיזו את הנסיגה, והאמינו שמדובר בניסיון אספקה.
בשעה 05:00 הופסקה הפעולה שמא האור המתקרב יאפשר לגרמנים לירות על הסירות בצורה מדויקת יותר.
סך הכל פונו 2,163 לוחמים מהכוחות המוטסים, 160 פולנים, 75 לוחמים מרגימנו דורסט ועוד כמה עשרות חיילים מעורבים, אך כ-300 לוחמים נותרו מאחור בגדה הצפונית כאשר המבצע הופסק ו-95 לוחמים נהרגו במהלך הפינוי.
במהלך הבוקר של 26 בספטמבר, הגרמנים הגבירו את התקפותיהם וניתקו את ראש הגשר מהנהר.
רק בצהריים הם הבינו שהבריטים נסוגו.
בהמשך היום הם ריכזו כ-600 איש, רובם הפצועים בתחנות הסיוע ואלו שנותרו מאחור בגדה הצפונית, וכן כמה כיסי התנגדות שלא היו בקשר רדיו עם מפקדת הדיוויזיה ולא ידעו על הנסיגה.
בתשעת ימי הקרב בארנהם נהרגו כ-2,000 חיילי בעלות הברית, חלקם מתו מפצעיהם או מתו בשבי הגרמני לאחר המבצע.
מספר זה איננו כולל את חללי הדיוויזיות האמריקניות והבריטיות שלחמו דרומה משם, בגזרות האחרות של מבצע מרקט גארדן.
הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה־1 – 1,174
אגד טייסי הדאונים הבריטי (היחידה אליה השתייכו החיילים שאומנו להטיס את דאוני הדיוויזיה המוטסת) – 219
חטיבת הצנחנים הפולנית העצמאית ה־1 – 92
חיל האוויר המלכותי הבריטי – 368
חיל השירותים הבריטי (שאנשיו איישו את מטוסי התובלה הבריטיים עם צוותי האוויר שלהם) – 79
פיקוד הובלת הגייסות ה־9 האמריקני – 27
מספר ההרוגים הגרמניים המדויק אינו ידוע, האומדן המשוער עומד על 1,300 לפחות.
בנוסף לכך, במהלך הקרב נהרגו כנראה גם 453 אזרחים הולנדיים.
בסך הכל, מבין 10,000 חיילי הדיוויזיה המוטסת ה־1 הבריטית, נחלצו ושבו אל קווי בעלות הברית פחות מ־2,200 חיילים, השאר נהרגו או נשבו.
רוב חללי הקרב קבורים בבית הקברות הצבאי ארנהם־אוסטרבייק, שבו היו ב-2009 1,759 קברים, מהם 245 קברי חיילים אלמונים.
כ־300 חללים נקברו בבתי קברות אחרים בהולנד, בגרמניה, בבלגיה, בבריטניה ובארצות הברית.
חיילים אלה נהרגו בעת הטיסה אל שטח הפעולה בארנהם, בעת שניסו להימלט מנפילה בשבי הגרמני, מתו לאחר שנפלו בשבי או נפטרו לאחר זמן מפצעים שנגרמו להם בקרב.
בעלות הברית נסוגו מהגדה הדרומית של הריין והחזית נותרה על "האי" בין נהרות הריין והוואל.
הגרמנים תקפו נגד באוקטובר בקרב על מבלט ניימכן ונהדפו; קו החזית באזור נשאר יציב עד לאחר החורף.
ראשי הגשר על פני מאס והוואל שימשו בסיס חשוב לפעולות נגד הגרמנים על הריין ומבצע Veritable לתוך גרמניה.
החטיבה הפולנית הועברה לניימכן כדי להגן על נסיגת הכוחות הבריטיים במבצע ברלין לפני שחזרה לאנגליה בתחילת אוקטובר.
זמן קצר לאחר מכן, הבריטים הטילו את אשמת הכישלון בארנהם כשעיר לעזאזל על סוסבובסקי והבריגדה הפולנית על, אולי כדי לכסות את מחדליהם.
ב-17 באוקטובר, הודיע מונטגומרי לאלן ברוק - ראש המטה הכללי הקיסרי - שהוא מרגיש שהכוחות הפולניים "לחמו בצורה קשה מאוד" בארנהם ושהוא לא רוצה שהם יהיו תחת פיקודו.
דייוויד בנט כתב שמונטגומרי כמעט בוודאות ניזונה ממידע שגוי גס שתמך בדעות הקדומות שלו.
חודש לאחר מכן כתב בראונינג מכתב ארוך, ביקורתי מאוד על סוסבובסקי, לסגנו של ברוק.
בו, הוא האשים את סוסבובסקי בכך שהוא קשה, בלתי מסתגל, מתווכח ו"מסרב למלא את חלקו המלא במבצע אלא אם כן נעשה הכל עבורו ועבור החטיבה שלו".
ייתכן שבראונינג רצה להאשים באופן לא הוגן את סוסבובסקי, אם כי ייתכן שבאותה מידה זו הייתה עבודתם של קציני הדיוויזיה ה-43. בראונינג המליץ להחליף את סוסבובסקי - והציע במקומו את לוטננט קולונל ג'צ'ניק או את מייג'ור טון - ובדצמבר פיטרה אותו ממשלת פולין הגולה, בצעד שנעשה כמעט בוודאות בלחץ בריטי.
קרלו ד'אסטה כתב "סוסבובסקי, קצין מנוסה ומוכשר ביותר, הודח מכיוון שהוא הפך למבוכה לחוסר הכשירות של בראונינג עצמו.
לו היו שומעים לעצתו של סוסבובסקי הקרב עשוי היה להסתיים בניצחון, אפילו בשעה האחת עשרה".
אף על פי שייתכן שיהיה הוגן לומר שקשה היה לעבוד עמו עם סוסבובסקי, השעיר לעזאזל שלו נחשבת לחרפה על ידי היסטוריונים רבים.
בריאן ארקהרט - שעשה כל כך הרבה כדי להזהיר את הממונים עליו מפני הסכנות של ארנהם - תיאר את הביקורת על סוסבובסקי והבריגדה כ"גרוטסקית" ואת פיטוריו כ"מעשה מביש".
קרב ארנהם היווה ניצחון לגרמנים (אם כי הוא התמתן על ידי ההפסדים שלהם דרומה יותר) ותבוסה של הארמייה השנייה.
פרשנים והיסטוריונים צבאיים רבים סבורים שהכישלון באבטחת ארנהם לא היה באשמת הכוחות המוטסים (שהחזיקו מעמד זמן רב יותר מהמתוכנן), אלא במבצע כולו.
ג'ון פרוסט ציין כי "הטעות הגרועה ביותר הייתה חוסר העדיפות שניתנה לכידת גשר ניימכן" ולא היה מסוגל להבין מדוע בראונינג הורה לבריגדיר גנרל ג'יימס גאווין, מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 לאבטח את רמת גרוסביק לפני גשר ניימכן.
בניתוח שלו של הקרב, האמין מרטין מידברוק ש"כישלונו של בראונינג לתת לדיוויזיה המוטסת ה-82 עדיפות רבה יותר בתפיסת הגשר בניימכן" היה רק מאחורי החולשה של התוכנית האווירית בחשיבותה.
בהערכתו את נקודת המבט הגרמנית בארנהם, רוברט קרשו הגיע למסקנה ש"הקרב על הוואל בניימכן הוכיח את עצמו כאירוע המכריע" וכי ארנהם הפכה לעניין פשוט של בלימה לאחר שהבריטים נסוגו לתוך היקף אוסטרבייק.
לאחר מכן, זה היה רק "הצגה צדדית למשבר שנחקק על הוואל".
היינץ הרמל טען כי "בעלות הברית נעצרו בדרום מעט צפונית לניימכן - זו הסיבה שבגללה ארנהם יצאה כפי שהיא".
גאווין העיר כי "לא היה כישלון בארנהם.
אם, היסטורית, נותרה השלכה של כישלון זה היה הכישלון של כוחות הקרקע להגיע בזמן כדי לנצל את ההישגים הראשוניים של הדיוויזיה המוטסת".
התוכנית האווירית הייתה חולשה גדולה באירועים בארנהם.
מידברוק מאמין שהסירוב לשקול הנחתת לילה, שתי גיחות ביום אחד או התקפה ראשונית בסמיכות לגשר ארנהם היו "טעויות בסיסיות" וכי אי הנחיתה קרוב יותר לגשר גרם לאיבוד הנכס היקר ביותר של הכוח המוטס - ההפתעה.
פרוסט האמין שהמרחק מאזורי ההנחתה לגשר והגישה הארוכה ברגל הם "מקרה בולט" והיה ביקורתי מאוד על "חוסר הנכונות של חילות האוויר לטוס יותר מגיחה אחת ביום [אשר] היה אחד הגורמים העיקריים שהפחיתו את ההצלחה".
כישלונן של בעלות הברית לאבטח גשר מעל הריין התחתון הביא את סופו של מבצע מרקט גארדן.
בעוד שכל שאר המטרות הושגו, הכישלון באבטחת גשר הכביש של ארנהם מעל הריין גרם לכך שהמבצע נכשל במטרתו הסופית.
מונטגומרי טען כי המבצע הצליח ב-90% ובעלות הברית כוננו מבלט עמוק לתוך שטח הכיבוש הגרמני שזכה לחיזוק מהיר.
מילטון שולמן הבחין כי הפעולה תקעה טריז לעמדות הגרמניות, ובודדה את הארמייה ה-15 הגרמנית מצפון לאנטוורפן מארמיית הצנחנים הראשונה בצד המזרחי של הבליטה.
זה סיבך את בעיית האספקה של הארמייה ה-15 והפחית את הסיכוי שהגרמנים יוכלו לארגן מספיק חיילים להתקפת נגד רצינית כדי להשתלט מחדש על אנטוורפן.
צ'סטר וילמוט הסכים לכך, וטען שהמבלט היה בעל ערך טקטי עצום לצורך דחיקת הגרמנים מהאזור שמדרום למאס והסרת האיום של התקפת נגד מיידית נגד אנטוורפן.
קרשו כתב שהאגף הצפוני של החומה המערבית לא אוגף והארמייה ה-15 הצליחה להימלט.
ג'ון וורן כתב שבעלות הברית שלטו במבלט שהוביל לשום מקום.
ג'ון וואדי כתב שהוויכוח האסטרטגי והטקטי על מבצע מרקט גארדן לעולם לא ייפתר.
ארנהם תוארה כ"שינוי טקטי של התוכנית, שנועד לענות על מצב מקומי נוח במסגרת התוכנית הראשית של המערכה" אך התוצאה "הפיגה את התקווה שהאויב יובס לפני החורף".
הארמיות האמריקאיות הראשונה והשלישית אכן נבלמו, הראשונה באאכן ובארדנים, השנייה במץ ומדרום לננסי.
החל מ־1947 נערכת פעם בשנה, בשבת הראשונה של חודש ספטמבר, צעדת המוטסת לציון הקרב והלוחמים בו.
לטענת מארגני הצעדה, זוהי צעדת הזיכרון החד־יומית הגדולה בעולם, ומשתתפים בה (נכון ל־2016) כ־36,000 איש.
הקרב מול נורדהינדר בנק , שרטון בדרומו של הים הצפוני, בין אנטוורפן ואוסטנד לבין שפך התמזה, היה קרב ימי שנערך ב-1 במאי 1915, בין כוחות של הצי המלכותי הבריטי לכוחות של הצי הקיסרי הגרמני, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בקרב השתתפו מן הצד הבריטי ארבע משחתות וארבע ספינות מכמורת מוסבות, ומן הצד הגרמני שתי ספינות טורפדו מצי פלנדריה.
לגרמנים אבדו שתי ספינות הטורפדו, ולבריטים אבדה ספינת מכמורת אחת, ועוד ספינת מכמורת ניזוקה.
ב-28 באוגוסט 1914, התחולל קרב מפרץ הלגולנד, הקרב הימי הראשון במלחמת העולם הראשונה.
הצי הגרמני הובס בקרב זה, ואיבד שלוש סיירות קלות, משחתת ושתי ספינות טורפדו.
יחד עם זאת, באזור פעלו כוחות ימיים גרמניים קלים, 'צי פלנדריה', אשר יצאו לסיורים ולפשיטות באזור.
ב-17 באוקטובר 1914, נגרמו לאותם כוחות גרמניים קלים אבדות רציניות בעת הקרב מול חוף טסל, שנסתיים כמעט בלא אבדות לבריטים.
הגרמנים הגיעו למסקנה שצי פלנדריה זקוק לתגבורת ולאחר כמה חודשים העבירו אליו ספינות טורפדו נוספות וצוללות.
ב-1 במאי 1915 הבחינו שני מטוסי ים גרמניים בארבע ספינות מכמורת בריטיות, שהוסבו לצורכי הצי, מול נורדהינדר בנק.
אחד המטוסים נאלץ לבצע נחיתת אונס, ושתי ספינות טורפדו גרמניות נשלחו הן לחלץ את צוות המטוס, הן להטביע את הספינות הבריטיות שנתגלו.
בינתיים, הטביעה צוללת גרמנית את המשחתת הבריטית 'רקרויט' (Recruit, "גיוס") אשר פטרלה ליד גודווין סנדס (Goodwin Sands), שבסמוך לקצהו הדרומי מזרחי של האי הבריטי.
הבריטים ערכו סריקות כדי לאתר את התוקף, ולחיפושים הצטרפו ארבע ספינות המכמורת.
כך, שתי ספינות הטורפדו הגרמניות וארבע ספינות המכמורת הבריטיות הגיעו לטווח תצפית ומגע הדדיים בערך בשעה 15:00, מול נורדהינדר בנק.
ספינות המכמורת היו חמושות, כל אחת, בתותח שלוש ליטראות.
ספינות הטורפדו היו חמושות, כל אחת, בתותח ארבע ליטראות ובצמד צינורות טורפדו.
מיד כשהבחינו בספינות המכמורת הבריטיות, ירו לעברן ספינות הטורפדו הגרמניות שני טורפדו כל אחת, וסך הכול ארבעה.
אחד הטורפדו פגע בספינת המכמורת 'קולומביה' (Columbia) והטביע אותה.
13 מאנשי צוות ה'קולומביה' נספו.
כיוון שכך, ולנוכח נחיתות חימושה, נגחה ספינת מכמורת אחרת, 'ברבדוס' (Barbados), את אחת מספינות הטורפדו הגרמניות, ואם כי 'ברבדוס' ניזוקה, הספינה הגרמנית נפגעה קשה עד כדי כך שהגרמנים החליטו להפסיק את הלחימה ולסגת מן המקום.
בדרכם החוצה מן הקרב עוד הספיקו הגרמנים למשות מן המים לוטננט ושני נערי סיפון מצוותה של 'קולומביה', ולקחת אותם בשבי.
עוד נער סיפון נמשה על ידי הבריטים.
ספינות המכמורת דיווחו על ההתקלות ל"כוח האריץ'" (Harwich Force), כוח ימי ובו מספר סיירות קלות וכמה עשרות משחתות, שבסיסו היה בנמל האריץ', ואבטח את הנתיבים לנמלי דרום מזרח אנגליה.
"כוח האריץ'" שיגר ארבע משחתות לאזור הקרב.
המשחתות נהנו מעליונות מספרית ומעליונות בחימוש, שכלל שלושה תותחי ארבעה אינץ', ושניים או ארבעה צינורות טורפדו בכל אחת מהספינות.
הן השיגו את הגרמנים אשר ניסו לסגת לחופי בלגיה, ולאחר מרדף שארך כשעה הטביעו את שתי ספינות הטורפדו, ללא אבדות לעצמן.
אבדות הגרמנים היו 13 הרוגים ו-46 אנשי צוות שנישבו.
בהמשך נודע מחקירת השבויים כי הבריטים השבויים מצוות ה'קולומביה' נותרו נעולים מתחת לסיפון וטבעו.
להגנתם טענו השבויים הגרמנים כי לא נותר להם זמן לחלץ את הבריטים השבויים, ושלמעשה הספיקו בדוחק להיחלץ בעצמם.
לקרב מול נורדהינדר בנק היו כמה השלכות טקטיות באשר לזירת הים הצפוני ותעלת למאנש: הקרב הראה לגרמנים שספינות הטורפדו אינן מתאימות למשימות התקפיות ואלה נשלחו למשימות של שמירת חופים.
כמו כן, תגברו הגרמנים את צי פלנדריה בכלי שיט חזקים יותר.
התקפה זו נכשלה בשל התקפת נגד של צבאות מדינות ההסכמה, כולל השתתפות מסיבית של חיילים מארצות הברית.
כן השתתפו בצד מדינות ההסכמה מאות טנקים.
אם כי בתחילת אוגוסט הגרמנים בלמו את התקפת הנגד, הרי מכאן ואילך התקדמו צבאות מדינות ההסכמה ללא הרף, כמעט, עד לסופה של המלחמה.
עם חתימת הסכם ברסט-ליטובסק יצאה רוסיה מן המלחמה, והגרמנים מיהרו לנסות לנצל מצב זה, בטרם תספיק ארצות הברית למלא את מקומה באופן מסיבי.
ב-21 במרץ 1918 הגרמנים פתחו במתקפת האביב, ובה הגיעו להישגים ניכרים, עת התקדמו עמוק לתוך שטח צרפת.
במהלך התקדמותם, לראשונה מאז סתיו 1914, נשבר קיפאון מלחמת החפירות.
עם זאת, למרות כל הישגיהם, ההתקפה הגרמנית נבלמה לאחר התקדמות של כ-50 ק"מ.
בהתקפות נוספות שנערכו עד 12 ביוני הגרמנים אומנם התקדמו עוד, והגיעו עד לשאטו-ת'יירי (Château-Thierry), כ-80 ק"מ מפריס, אך שוב נבלמו.
באמצע יולי, אריך לודנדורף, אשר היה ראש המטה, ולמעשה מפקד הצבא הגרמני, תכנן התקפה נוספת, על מנת לעקור את צבאות מדינות ההסכמה מפלנדריה ולהכות את הצבא הבריטי, אשר באותו שלב של המלחמה היה הצבא החזק והמנוסה מבין צבאות ההסכמה.
כדי לסייע להתקפה האמורה, תוכננה התקפת הסחה בגזרת המארן, בסמוך לריימס.
הגרמנים יצאו להתקפה ממזרח וממערב לעיר ריימס ב-15 ביולי 1918. ממזרח לעיר תקפו הארמיות הראשונה והשלישית של הצבא הגרמני בפיקודם של ברונו פון מודרה (Mudra) וקרל פון איינם (Einem), בהתאמה.
על אזור זה הגנה הארמייה הצרפתית הרביעית בפיקודו של הגנרל אנרי גורו (Gouraud), ולפקודתו ניתנה גם דיוויזיה אמריקנית אחת.
באותו הזמן החלה התקפה ממערב לריימס על ידי הארמייה השביעית, בפיקודו של מקס פון בהן (Boehn), ובה 17 דיוויזיות, וכסיוע, גם הארמייה התשיעית של הצבא הגרמני, בפיקודו של יוהנס פון אבן (Eben).
זו האחרונה תגברה את ההתקפה בשש דיוויזיות.
על גזרה זו הגנה הארמייה הצרפתית השישית בפיקודו של ז'אן-מריה דגוט (Degoutte).
לודנדורף קיווה כי יוכל להביא לבידודה של ריימס ולנעוץ טריז בתוך מערך ההגנה הצרפתי.
בעוד שהכוח שתקף ממזרח נבלם כבר באותו היום בשעה 11:00, הרי במערב הגרמנים הצליחו לחצות את המארן בחסות הפגזה כבדה של שלוש שעות, כולל פגזי גז.
בחסות אותה הפגזה הם החלו לגשר על הנהר ב-12 נקודות שונות.
כוחות אחרים חצו בסירות וברפסודות.
עד הערב הגרמנים הצליחו להשיג ראש גשר באזור דורמן (Dormans), כ-40 ק"מ דרומית מערבית לריימס, בעומק של כ-6.5 ק"מ וברוחב של כ-14 ק"מ.
הגנה עזה, הן של הצרפתים והן של האמריקנים, התקפות נגד, ואף 225 מטוסים צרפתיים אשר הטילו פצצות במשקל כולל של כ-40 טון, לא הצליחו למנוע את ההתבססות הגרמנית.
רק לאחר הצטרפות קורפוס בריטי וכ-85,000 חיילים אמריקניים, יחד עם הארמייה הצרפתית התשיעית בפקוד אנטואן דה מיטרי (de Mitry), הצליחו צבאות ההסכמה, ב-17 בחודש, לבלום לבסוף את הגרמנים.
אי הצלחת הגרמנים להבקיע את מערך ההגנה של צבאות מדינות ההסכמה, אפשרה למפקדן העליון, הגנרל פרדיננד פוש לפתוח ב-18 לחודש בהתקפת נגד.
היווצרות בליטה במקום בו הגרמנים התקדמו במתקפת האביב, האריכה את קווי הגנתם של האחרונים, והעמידה את אגפיהם בסכנה.
ההתקפה התמקדה בסואסון (Soissons), אשר בקצה המערבי של הבליטה, ובסביבותיה כלפי דרום.
בהתקפה השתתפו הארמיות הצרפתיות השישית והעשירית בפיקוד שרל מנז'ן (Mangin), ובסך הכל 24 דיוויזיות צרפתיות, כולל שתי דיוויזיות אמריקניות תחת פיקוד הצרפתים.
לאלה הצטרפו עוד שמונה דיוויזיות אמריקניות תחת פיקוד אמריקאי וכוחות בריטיים.
ביום ההתקפה הראשון התקדמו צבאות ההסכמה כשמונה ק"מ - מרחק ניכר במושגי מלחמת העולם הראשונה.
באותו זמן, הן הארמייה הגרמנית התשיעית, והן הארמייה החמישית הצרפתית, בפיקוד אנרי מתייה ברטלו (Berthelot), ערכו התקפות הסחה ממזרח לחזית האמורה.
ב-20 לחודש החלו צבאות ההסכמה במתקפה גם בחלק המזרחי של הבליטה.
קורפוס איטלקי, אשר ערך קרב כבד בעמק הנהר ארדרה (Ardre) מול הגרמנים, איבד 9,334 חיילים מתוך כ-24,000 חייליו.
קורפוס בריטי החליף את האיטלקים, חלף דרכם, והחל בהתקדמות של כשבעה ק"מ גם בגזרה זו.
באותו יום החלו הגרמנים בנסיגה, ועד 3 באוגוסט נסוגו עד לקו ההתחלה של מתקפת האביב.
תוך כדי נסיגתם, הגרמנים ניסו לבסס קו הגנה יציב, ואכן, ב-6 באוגוסט הצליחו לבלום את צבאות מדינות ההסכמה, אשר לנוכח קו הגנה גרמני איתן, נאלצו להפסיק את התקפת הנגד.
הקרב השני על המארן היה ניצחון חשוב למדינות ההסכמה.
בעקבות הניצחון קיבל פרדיננד פוש את התואר "מרשל צרפת".
מדינות ההסכמה אמנם איבדו בקרב כ-130,000 חיילים, אך הגרמנים, שמשאבי כוח האדם שלהם היו נחותים ממילא, איבדו כ-165,000 חיילים.
מדינות ההסכמה הצליחו לשבות כ-30,000 גרמנים, כמו גם 793 תותחים וכ-3,000 מכונות ירייה.
לנוכח כישלון הגרמנים בקרב השני על המארן, דחה לודנדורף את ההתקפה המתוכננת בפלנדריה ולבסוף ביטל אותה.
קרב זה סימן מפנה אסטרטגי במהלך הקרבות בחזית המערב: גרמניה איבדה את היזמה ואת התנופה, ומכאן ואילך הייתה נתונה בנסיגה בלתי פוסקת, אם כי מסודרת יחסית.
מדינות ההסכמה ניצלו את ההצלחה ויומיים מאוחר יותר, ב-8 באוגוסט 1918 פתחו במתקפת מאה הימים.
מהלך דברים זה הביא את גרמניה להכרה שכבר לא תוכל לנצח במלחמה זו, ואכן, כשלושה חודשים לאחר מכן היא נכנעה.
הקרב על בלגיה נמשך מ-10 במאי עד 28 במאי 1940, בין כוחות בעלות הברית לבין גרמניה הנאצית, והיה חלק מהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה.
הקרב הסתיים בניצחון גרמני בעקבות כניעתה של בלגיה.
עד היום הקרב זכור בבלגיה גם בשם מבצע שמונה עשר הימים .
הפלישה הגרמנית - 10 במאי
שעה לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית הורה הרמטכ"ל הצרפתי מוריס גמלאן למפקד החזית הצפונית ז'וזף ז'ורז' להורות לקבוצת הארמיות הראשונה לנוע צפונה בהתאם לתוכנית דייל, בטענה שהממשלה הבלגית ביקשה סיוע להדיפת הפלישה לשטחה.
לאופולד השלישי, מלך הבלגים עודכן במתרחש, ומיהר אל המטה שלו ליד אנטוורפן.
הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) לקח את היוזמה לידיו מיד עם תחילת המערכה בארצות השפלה.
המטרה הראשונית הייתה חיסול של חיל האוויר הבלגי, שהיה עדיין על הקרקע.
למרות שהגרמנים נהנו מעדיפות מספרית מכרעת באוויר, הרי שהצלחותיהם ביום הפלישה הראשון היו מוגבלות יחסית ליכולותיהם.
בשעה 04:00 בערך נפתחו ההתקפות הראשונות נגד שדות תעופה ומרכזי תקשורת בלגיים.
חיל האוויר הבלגי הושמד למעשה, והלופטוואפה השיג עליונות אווירית מוחלטת בשמי בלגיה.
הקרב על מצודת אבן אמאל
מצודת אבן אמאל, הייתה מצודה תת-קרקעית שהייתה אמורה להגן על גבולה המזרחי של בלגיה מפלישה, והיא על הדרך האסטרטגית ללייז'.
האסטרטגים של גרמניה הבינו היטב שכדי להשלים את כיבוש בלגיה, שומה עליהם לכבוש את מצודת אבן אמאל.
הגרמנים ביצעו לשם כך תוכניות מדויקות ומושקעות, וכבשו את המצודה בקלות רבה.
קרב זה היה הראשון מסוגו שבו הופעלו כוחות מוצנחים (פאלשירמייגר).
בתחילה נחת כוח משימה ראשוני בדאונים על "גג" המצודה, ופוצץ את כיפות הבטון באמצעות מטענים חלולים, בהם השתמשו כדי להשמיד או לנטרל את ה"כיפות" בהן הותקנו תותחים.
למחרת הצטרפה אל הצנחנים תגבורת של רגימנט הרגלים ה-151, שהיה חלק מהארמייה השישית, דבר שהביא לכניעתה בצהרי 11 במאי.
בערבו של 11 במאי, לאחר כיום וחצי של לחימה, הורה הפיקוד העליון הבלגי לצבאו לסגת לעמדות על נהר הדייל, שם הוא היה אמור לחבור עם כוחות בעלות הברית בהתאם לתוכנית דייל, הוראה שפירושה היה הפקרת כל בלגיה שמצפון ללייז'.
ההתקדמות הגרמנית לעומק בלגיה נראתה כמאשרת את הערכת הפיקוד הצרפתי כי לשם יופנה המאמץ הגרמני העיקרי.
תנועה מזורזת זו לא הייתה חלק מתוכנית דייל, ושיבשה את מה שנותר ממנה.
ב-12 במאי נפגש במונס המלך לאופולד עם הגנרלים הצרפתים ז'ורז' וגסטון ביוט, וכן עם הגנרל הבריטי הנרי פאונול (ראש מטהו של הלורד גורט).
הוסכם כי הצבא הבלגי ימשיך לנסות ולהגן על אנטוורפן, בעוד כוחות בעלות הברית ינסו להגן על הצפון הקיצוני של המדינה.
הבלגים נסוגו מלייז' כדי להימנע מאיגוף, ורק רגימנט אחד הושאר כדי לשבש את התקשורת הגרמנית.
בסיוע הדיוויזיות הצרפתיות הם ניהלו קרבות מגננה עיקשים בנאמור, ועיכבו את הגרמנים מספיק עד שכוחות בעלות הברית הספיקו להגיע לאזור ולהשתלט על קו אנטוורפן-נאמור.
בלחצם של הבלגים, ניסו בעלות הברית לבצע הפצצות על הגשרים שבידי הגרמנים, אולם נכשלו בכך כישלון חרוץ לנוכח העליונות הגרמנית באוויר.
בין 12 ל-14 במאי נערך קרב אנו בין יחידות שריון צרפתיות ליחידות שריון גרמניות.
בקרב זה השתתפו כאלף כלים משוריינים מכל צד, והוא נחשב לקרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה עד שהקרבות במערכה באפריקה ובחזית המזרחית עלו עליו.
אבדות הגרמנים היו כבדות, אולם אבדות הצרפתים אף יותר.
עם זאת, הקרב השיג את מטרתו מבחינת בעלות הברית, והעניק לארמייה הצרפתית הראשונה די זמן כדי להתבצר בנהר הדייל, ולכוחות הבלגיים די זמן כדי לסגת אליו.
ב-15 במאי ניסו הגרמנים לפרוץ את הקו, אולם כשלו בכך.
באופן כללי בעלות הברית יכלו לרשום לעצמם הצלחה יחסית.
למרות שלא כל כוחותיהם השתתפו בקרבות במרכז בלגיה, הרי שהם נסוגו בהצלחה, באבדות מועטות יחסית, אל קו דייל.
עם זאת, המתקפה הגרמנית בבלגיה לא הייתה אלא הסחת דעת, שנועדה לשכנע את הצרפתים שהגרמנים חוזרים על תוכנית שליפן מימי מלחמת העולם הראשונה.
בו בזמן שהתבצעה המתקפה על קו דייל, נעה "קבוצת הפאנצר קלייסט" דרך הארדנים, והצליחה להבקיע את קווי ההגנה הצרפתיים שם, והחלה בתנועה מהירה אל חוף תעלת למאנש, במטרה לכתר את הכוחות הבריטיים-צרפתיים-בלגיים במערב בלגיה.
תודות ליוזמות עצמאיות של מפקדים מוכשרים כמו גודריאן ורומל, הייתה ההתקדמות הגרמנית אף מהירה מהצפוי.
הצרפתים הבינו זאת באיחור מה, ולאחר מכן הורו על נסיגה כללית מבלגיה כדי להינצל מהאיגוף.
הנסיגה תוכננה להתבצע בשלושה שלבים: בין 16 ל-17 במאי אל נהר סן, בין 17 ל-18 במאי אל נהר דאנדאר (Dender), ובין 18 ל-19 במאי על הסכלדה.
הפיקוד העליון הבלגי לא שש להפקיר את הביצורים בין בריסל ללוון, במיוחד לנוכח העובדה שכאמור קו דייל התגונן היטב.
הבלגים השתעשעו בתקווה שיוכלו לעצור את הגרמנים, אולם לנוכח נסיגת הארמייה הצרפתית השנייה מסדאן, הם החלו לסגת.
הכוחות הבריטיים והצרפתים פינו את קו הביצורים החזק אנטוורפן-נאמור, לטובת מערך ביצורים מאולתר מאחורי הסכלדה.
הארמייה השביעית הצרפתית פינתה את הולנד המתפרקת והגיעה אל אנטוורפן כשהיא עצמה מפורקת לגזרים וחסרת יכולת לארגן התנגדות ממשית.
במרכז בלגיה ספג הצבא הבלגי שתוגבר בכוחות בריטיים לחץ חלש יחסית והצליח לסגת בבטחה.
ההתנגדות הממשית היחידה הייתה באזור לוון מצד חיל המשלוח הבריטי.
הבלגים סירבו לוותר על אנטוורפן, והפעילו כוח של ארבע דיוויזיות כדי להגן עליה.
אנטוורפן נכבשה סופית רק בין 18 ל-19 במאי, לאחר התגוננות בלגית אמיצה.
ב-17 במאי נטשה הממשלה הבלגית את עיר הבירה בריסל, ונמלטה אל אוסטנדה.
סוראליי (Suarlee) נפלה ב-19 במאי, מאלונה (Malonne) ב-21 במאי, וערים רבות נוספות ב-23 במאי.
הלורד גורט, מפקד חיל המשלוח הבריטי, הציע לנטוש לחלוטין את בלגיה, ולבצע נסיגה אסטרטגית אל צרפת.
במטכ"ל הבריטי סירבו לאשר לו נסיגה כזו, והורו לו לבצע מתקפה ולחבור אל הכוחות הצרפתיים בדרום בלגיה בכל מחיר.
הבלגים התנגדו למתקפה כזו, שלטענתם תוביל לפירור מה שנותר מהצבא הבלגי.
בסופו של דבר המתקפה יצאה לפועל ב-21 במאי, ולמרות שזכתה בהתחלה להצלחות טקטיות ראשוניות, הרי שבקרב אראס נבלמה, ולא השיגה את מטרתה (הבקעת הקווים הגרמניים וחבירה אל הכוחות הצרפתיים בדרום).
ב-25 במאי פתחו בעלות הברית ב"מבצע דינמו" - הסגת כוחותיהם מצרפת וארצות השפלה.
הבלגים לחמו באומץ ובעקשנות מלחמה חסרת תקווה, אולם בהדרגה הגרמנים כבשו את מה שנותר מבלגיה.
ההפצצות הגרמניות שהתבצעו יום וליל הפכו את החיים לבלתי נסבלים, שרר מחסור חמור במזון, והצבא הבלגי היה למעשה מפורר כבר.
הבריטים מצדם הפגינו חוסר אכפתיות כלפי בעלי בריתם, והטילו עליהם משימות שמעבר ליכולתם.
כאשר נשאל המפקד הבריטי בזירה האם גם הכוחות הבלגיים יפונו, הוא השיב בזעם "זה לא מעניינו קשקשן מה שיקרה עם הבלגים".
ב-28 במאי, נכנע המלך לאופולד בפני הגרמנים, בלי לתאם את הכניעה קודם לכן עם הצרפתים והבריטים.
בניגוד לבית המלוכה של הולנד שיצא כולו לגלות, מלך בלגיה ומשפחתו בחרו להישאר בארצם ולימים נתפסו כמשתפי פעולה עם הגרמנים.
כניעת המלך לא הייתה מקובלת על רבים מחברי הממשלה הבלגית, לרבות ראש הממשלה איבר פיירלו, שהכריז שכניעת המלך הייתה לא חוקית.
פיירלו שנמלט בתחילה לפריז ולאחר מכן ללונדון, ועמד שם בראש הממשלה הבלגית הגולה.
"צבא בלגיה החופשית" הוקם, ולחם לצד בעלות הברית לאורך המלחמה.
בלגיה נכבשה בידי הגרמנים, ושוחררה בידי בעלות הברית רק בסתיו 1944.
הקרב על א-רקה (2017) , היה מבצע צבאי שנערך בין ה-6 ביוני ל-17 באוקטובר 2017 על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF) נגד המדינה האסלאמית (דאעש) במטרה לכבוש את העיר א-רקה בצפון סוריה, ששימשה כבירת הח'ליפות של הארגון דה-פקטו.
הקרב הסתיים בהכרזת הכורדים על שחרורה המלא של העיר.
הקרב היה השלב החמישי של ה-SDF בדחיקת המדינה האסלאמית ממחוז א-רקה.
המבצע לשחרור העיר מכונה על ידי ה-SDF "הקרב הגדול" בהתייחס להערכות אודות הלחימה הקשה הצפויה בעיר ובגלל הערך הסמלי שלו.
המבצע גם נתמך בתקיפות אוויריות ובכוחות קרקעיים של ארצות הברית.
הקרב התרחש במקביל לקרב מוסול בעיראק, אשר הסתיים ב-9 ביולי 2017, כחלק מהמאמץ של כוחות הקואליציה המערבית ובעלי בריתה לכבוש את מוקדי הכוח המרכזיים של המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה, ולהוביל לפירוק הח'ליפות העולמית עליה הכריז הארגון ב-29 ביוני 2014.
העיר א-רקה השוכנת על גדות נהר הפרת, ממוקמת בציר מרכזי בצפון סוריה המוביל במערב לערים חלב וחמה, בדרום לדיר א-זור ותדמור, במזרח לאל חסכה בסוריה ולמוסול בעיראק, ובצפון לאורפה בטורקיה.
במהלך מרץ 2013, לאחר קרב קצר נגד צבא סוריה שהובל על ידי ג'בהת א-נוסרה, נפלה העיר לידי כוחות אופוזיציה מתונים וארגונים ג'יהאדיסטים, בהם המדינה האסלאמית, אחראר א-שאם וצבא סוריה החופשי אשר חילקו את העיר ביניהם.
בעקבות תקיפות של המדינה האסלאמית על האופוזיציה הסורית המתונה וזו הג'יהאדיסטית בחלב ובאידליב בסוף 2013, פרצו חילופי אש כבדים כמעט בכל האזורים בסוריה שלא נשלטו על ידי בשאר אל-אסד.
עד 13 בינואר 2014, המדינה האסלאמית הצליחה להשיג שליטה מלאה על העיר א-רקה, והיא שימשה כבסיס להתקפות על המורדים, על הכורדים ועל משטר אסד בכל רחבי מזרח וצפון סוריה.
עד יוני 2017, העיר א-רקה נותרה העיר הגדולה היחידה בשליטה מלאה של המדינה האסלאמית בשטחי עיראק וסוריה, והחשיבות שלה גברה עוד יותר בעיני המערב, שראה בכיבושה מידי הארגון סתימת הגולל על רעיון הח'ליפות העולמית.
בתחילת המערכה על המחוז, כ-500 לוחמים מהכוחות המיוחדים של ארצות הברית פעלו בצפון סוריה לצד הכוחות הכורדים וסיפקו תמיכה למבצע.
ארצות הברית ומדינות אחרות החברות בקואליציה המערבית, סיפקו נשק כבד ותמיכה לוגיסטית ותקשורתית לכוחות הכורדים, וכן ביצעו פעילות מודיעינית רחבת היקף באיסוף ובתקיפת מטרות של המדינה האסלאמית.
על ההכנות האחרונות לקרב העיבו הזעזועים הפנימיים בתוך הקואליציה המערבית בין מדינות המפרץ הסוניות בראשות סעודיה ובתמיכת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, לבין קטר שהואשמה על ידם בתמיכה בטרור.
עקב הזמן הרב שחלף מתחילת המערכה על המחוז ועד תחילת הקרב על העיר, המדינה האסלאמית הספיקה לפנות מהעיר את מרבית המנהיגים הבכירים בארגון ומשפחותיהם, לעבר עיירות במרכז הגבול הסורי-עיראקי (כדוגמת אבו כמאל), עקב היותן רחוקות יחסית ממרבית המערכות שמנהל הארגון בעת ובעונה אחת בסוריה ועיראק.
בימים שקדמו לתחילת הקרב על העיר, תושבים מקומיים טענו שרבים מלוחמי המדינה האסלאמית נטשו את העיר לעבר דיר א-זור בעקבות המתקפה הממשמשת ובאה על בירתם.
כוחות ההגנה של המדינה האסלאמית בעיר א-רקה, נאמדו בסביבות 4,000-3,000 לוחמים על ידי הקואליציה.
המודיעין הצרפתי העריך שבין 2,500 ל-3,000 לוחמים נמצאים בא-רקה, בנוסף לכ-2,000 לוחמים ביישובי הסביבה.
מקורות סוריים עצמאיים העריכו שמספרם נע בין 3,000 ל-5,000 לוחמים.
מאז 2015, הג'האדיסטים התכוננו להגנה על העיר מפני כוחות קרקעיים, בין השאר באמצעות בניית ביצורים, חפירת תעלות ומנהרות, הטמנת מטענים ומוקשים ויצירת רשת מעברים דרך קירות הבתים.
ההנחה הרווחת הייתה שברחבי העיר מפוזרים עשרות רכבי תופת משוריינים בגדלים שונים, בדומה למוסול, הממתינים לכניסת הכוחות הקרקעיים לפנים העיר, וכי יעשה שימוש גם ברחפנים קרביים.
ההערכה הייתה שהמדינה האסלאמית גם תשתמש באזרחים שנותרו בעיר (כ-100,000 - 50,000 איש) כמגן אנושי מפני התקפות אוויריות.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, מנו כ-10,000 עד 15,000 לוחמים כורדים, ערבים וטורקמנים, שהשתייכו ברובם ל-YPG, ל-YPJ או ליחידות של צבא סוריה החופשי הכפופות ל-SDF; המפקדת של הקרב הייתה רוג'דה פילאט - לוחמת כורדית פמיניסטית.
ההערכה בקרב הקואליציה הייתה שהקרב על העיר יימשך 3–6 חודשים.
יום לפני תחילת הקרב חיל האוויר של ארצות הברית ביצע תקיפות כבדות בעיר.
הקרב הושק רשמית על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בשחר של 6 ביוני 2017. המתקפה על העיר נפתחה במקביל מצפון, ממזרח וממערב.
תחת סיוע אווירי קרוב של ארצות הברית, ה-SDF התקיף מצפון לעיר את הבסיס לשעבר של הדיוויזיה ה-17 בצבא סוריה ואת שכונת אל-משלב בפרבר המזרחי של העיר.
בסופו של יום, הכוחות הכורדים סיימו לכבוש בפרבר המזרחי של העיר כמחצית משכונת אל-משלב, את כפר אל-ג'זרה במערב העיר, והספיקו לפתוח בתקיפת שכונת אנדלוס בפרבר הצפוני של העיר בטרם כוחות המדינה האסלאמית דחקו אותם משם.
ב-7 ביוני, הכוחות הכורדים כבשו את תל-הארקל - מבצר הרוס בן אלף שנים - ממזרח לעיר, ולאחר כיבוש התל פתחו במתקפה על שכונת הפרברים המזרחית הסמוכה - הרקלייה.
האחראי על הקואליציה הצבאית בהנהגת ארצות הברית טען שבעקבות הכישלונות של המדינה האסלאמית בקרב על מוסול, הלחימה על העיר עומדת להאיץ, וכי הכוחות מוכנים ל"קרב קשה וארוך".