tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המועד האחרון בו הבנקים בפינלנד היו מחויבים לקבל את המרק הפיני ולהמירו לאירו היה 28 בפברואר 2012.
בשלב מסוים תוכנן להנפיק שטר נוסף, בערך של 5,000 מרק, בעקבות האינפלציה שפקדה את המדינה, אך בסופו של דבר הרעיון נגנז.
השטרות נשאו מצדם האחד דמויות פיניות בולטות, ומצדם השני נושאים הקשורים בתרבות הפינית.
ערך צבע צד 1 צד 2 הערות 10 מרק כחול פאבו נורמי האצטדיון האולימפי בהלסינקי השימוש בשטר הופסק ב-1993, עם תחילת השימוש בשטר של 20 מרק.
20 מרק כחול-ירוק ואינו לינה גשר טמרקוסקי החל מ-1993. לאחר הנפקת השטר, התברר כי הצגת תמונתו של לינה מפרה זכויות יוצרים, ובנק פינלנד פיצה את בעלי הזכויות בסכום של כ-100 אלף מרק פיני (כ-17 אלף יורו).
50 מרק חום אלוור אלטו היכל פינלנדיה 100 מרק ירוק ז'אן סיבליוס ברבורים 500 מרק אדום אליאס לונרוט שביל הליכה ביער 1,000 מרק כחול-סגול אנדרס חידניוס קונינקאנפורטי ("שער המלך") בסואומנלינה 5,000 מרק אדום-סגול מיקאל אגריקולה קתדרלת טורקו השטר לא הודפס מעולם.
סדרת המטבעות האחרונה כללה חמישה סוגי מטבעות:
ערך צבע איורים 10 פני כסוף חלת דבש ושושנת העמקים 50 פני כסוף טחב ודוב מרק אחד צבע נחושת סמל פינלנד 5 מרק צבע נחושת שפירית ועלי נופר, וכן פוסה טבעתית 10 מרק מרכז בצבע נחושת, מוקף בכסף ענף סורבוס ושכווי ממין Tetrao urogallus
מרק סופר (נולד ב-1954) הוא דיפלומט ישראלי ששימש כשגריר ישראל באוסטרליה (2017-2020), באירלנד ובהודו.
הוא מחזיק בתואר ראשון בכלכלה ויחסים בין-לאומיים מבית הספר לכלכלה של לונדון ובתואר שני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1981 הצטרף סופר למשרד החוץ.
הוא מילא תפקידים דיפלומטיים בפרו, נורווגיה וניו יורק.
בתחילת שנות ה-90 היה יועץ מדיני של שר החוץ שמעון פרס.
בין השנים 1999–2002 שירת כשגריר ישראל באירלנד.
בשנת 2008 מונה לשגריר ישראל בהודו ושגריר לא תושב בסרי לנקה.
בשנת 2011 יצא לחופשה משירות החוץ ומונה לנשיא הקרן לירושלים.
בשנת 2015 חזר למשרד החוץ לכהן בתפקיד סמנכ"ל אסיה והפאסיפיק.
בנובמבר 2017 החל לשמש כשגריר ישראל באוסטרליה.
נשפיץ נולד בברית המועצות בשנת 1948, לחיים ואיטה נשפיץ.
בשנת 1956 נסע אביו, שהיה גיבור ברית המועצות, במשלחת סובייטית לדנמרק.
נשפיץ, שתכנן מראש לעזוב את ברית המועצות, מבלי לספר לאשתו ובנו, צעד לארמון המלוכה בקופנהגן, קיבל מקלט מדיני ועלה לישראל.
האב היה בין מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות תשי"ז.
בעקבות עלית האב נעצרה אמו של נשפיץ לשמונה חודשים.
נשפיץ למד להיות רופא שיניים.
בתחילת שנות ה-70 הצטרף להפגנות של פעילי עלייה ולקראת ביקור ניקסון בברית המועצות זומן עם עוד פעילים לשירות מילואים כדי למנוע ממנו להפגין בפסגה.
נשפיץ, שהסתתר כדי לא לקבל את הצו לא התייצב ונעצר.
במשפט שנערך ב-2 באוגוסט 1972 קרא נשפיץ את סיסמת העלייה "שלח את עמי" וטען שכאזרח ישראלי הוא אינו חייב בשירות בצבא האדום.
הוא נדון לשנת מאסר אחת.
בזמן מאסרו הומתק עונשו לעבודות פרך במפעל לצינורות ברזל.
מאבקו זכה להדים רבים בישראל והוא רואיין עם אמו בשידור ישיר ברדיו של קול ישראל לאחר המשפט.
לאחר המשפט נעצר נשפיץ בעת פגישה עם עיתונאי מארצות הברית.
בעקבות מאבקיו נמנע ממנו לעבוד כרופא שיניים והוא עבד כקברן.
נשפיץ לא חדל ממאבקיו ובתחילת 1974 הודיע שבכוונתו להפגין מול הסובייט העליון על כך שמונעים ממנו לעלות לישראל ומתנכלים לו בגלל עריקת אביו.
כדי למנוע את ההפגנות היו השלטונות עוצרים את נשפיץ בכל בוקר ומשחררים אותו בערב.
בפברואר 1975 נעצר יחד עם נתן שרנסקי ועוד ארבעה פעילים יהודים בעת הפגנה מול ספריית לנין.
ארבעה מהיהודים שוחררו אולם נשפיץ ובוריס ציטליונק הובאו למשפט במרץ 1975, ונשפיץ נדון לחמש שנות גלות בסיביר, למרות מחאות ברחבי העולם.
ערעוריו על גזר הדין נדחו.
נשפיץ שוחרר באמצע 1979 במסגרת שחרור של מספר אסירי ציון.
בתחילת 1980 הוצא נגד נשפיץ צו הרחקה של מאה קילומטרים מערים גדולות בברית המועצות.
הוא גורש מביתו במוסקבה והתיישב בבקתת עץ בעיירה סטרונינו.
נשפיץ המשיך להגיע למוסקבה בסתר, על אף צו ההרחקה, והמשיך בפעילות ציונית חשאית.
נשפיץ הורשה לצאת מברית המועצות באוקטובר 1985 והוא עלה לישראל עם אשתו ליאורה ובנו בנימין.
בישראל הופיע נשפיץ בפני בני נוער וקרא לסייע לעליית היהודים מברית המועצות.
נשפיץ עבד כרופא שיניים ומאוחר יותר היה ראש ענף השלטון המקומי במשרד העלייה והקליטה.
בחודשיו האחרונים נאבק נשפיץ במחלת הסרטן ונפטר ב-11 באפריל 2015.
פו (בוייטנאמית: Phở) הוא שמם של מספר סוגי מרק וייטנאמים המוגשים עם אטריות אורז.
הפו נחשב המאכל הלאומי של וייטנאם.
אטריות האורז המשמשות לפו נקראות באן פו (וייטנאמית: bánh phở), מלבד להם המרק מכיל ציר עוף או בקר המבושל עם תבלינים האופייניים למטבח הווייטנאמי, כגון הל, אניס וקינמון, ובשר – לרוב בקר (מרק פו בו) אך לעיתים עוף (מרק פו גא) וירקות.
פו הוא מאכל רחוב פופולרי בווייטנאם וישנן מספר רשתות מזון המתמחות בהכנתו ברחבי העולם.
בווייטנאם נפוצות מסעדות קטנות רבות ומאולתרות לאורך המדרכות בערים.
זוהי מנה זולה ובדרך כלל וייטנאמים צורכים אותה בכל שעות היום.
מקורו של הפו בצפון וייטנאם במאה ה-20 ולאחר מלחמת וייאטנם הופץ בעולם על ידי פליטים מהמלחמה.
כמו מאכלי רחוב אחרים, גם למרק פו אין תיעוד מתי הוכן לראשונה ומהם מקורותיו.
דבר זה יצר מחלוקת מהותית לגבי ההשפעות התרבותיות שהובילו להתפתחותו בווייטנאם.
ישנם סגנונות שונים בהאנוי ובהו צ'י מין סיטי שנבדלים ברוחב האטריות, מתיקות המרק ועשבי התיבול.
נהוג להגיש את הפו עם צלוחית תוספות בצד.
צלוחית זו כוללת לרוב בצל, פלפל חריף, נבטים, בזיליקום תאילנדי, כוסברה ופלח ליים.
ככלל, מנות וייטנאמיות מוגשות עם עלים טריים רבים, עשבי תיבול, ירקות ורטבים שונים כגון רוטב דגים, רוטב הויסין וסיראצ'ה.
כמו כן, ישנם מרכיבים מסוימים שלא מוגשים עם המנה וניתן להוסיפם על פי בקשה.
הפו נעשה נפוץ לראשונה בתחילת המאה ה-20 בצפון וייטנאם, דרום מזרחית להאנוי במחוז נאם דין (Nam Dinh).
לפי המסורת מקורו בכפרים וואן קו (Van Cu) וזאו קו (Dau Cu).
לפי הכפריים, הפו נאכל בואן קו הרבה לפני תקופת הקולוניה הצרפתית שבזמנה היה פופולרי.
תחילה הפו היה נמכר בשעות הבוקר המוקדמות ובערבים על ידי מוכרי רחוב נודדים שסחבו על כתפיהם מטבחים ניידים באמצעות מוטות נשיאה.
מהמוט נתלו שני ארונות עץ - האחד כולל מדורה קטנה והשני מאחסן אטריות, תבלינים, כלי בישול ומקום להכנת קערת הפו.
כמו כן, מוכרי הפו שמרו על ראשם חם באמצעות כובע לבד ייחודי שנקרא מו פו (mu pho).
בעקבות פיצול וייטנאם לצפון וייטנאם ודרום וייטנאם בשנת 1954, כפי שנקבע באמנות ז'נבה, יותר ממיליון בני אדם ברחו מצפון וייטנאם לדרום וייטנאם.
וכך מרק הפו, שלא היה פופולרי לפני כן בדרום הפך לפופולרי באזור זה.
הפו כבר לא היה מוגבל למסורות קולינריות של צפון וייטנאם, והחלו להופיע וריאציות של המרק כגון תוספות שונות, ליים, בזיליקום, קינמון, נבטי שעועית, רוטב צ'ילי חריף ועוד.
במקביל, בצפון וייטנאם מסעדות פו פרטיות ועסקים רבים אחרים הולאמו על ידי המפלגה הקומוניסטית.
בהאנוי שרר מחסור במזון והמדינה אסרה להשתמש באורז אמיתי למרק פו.
החלו להופיע מנות פו שכללו אטריות שעשויות מאורז רקוב, בשר בקר קשה ומרק תפל.
ברית המועצות, שתמכה בצפון וייטנאם, שלחה סיוע כלכלי שכלל בנוסף קמח תפוחי אדמה וחיטה וכך מוכרים נאלצו להשתמש באטריות שעשויות מקמח תפוחי אדמה כתחליף.
לאחר מלחמת ווייטנאם, החלה "תקופת הסבסוד" בין השנים 1975–1986. תקופה זו לוותה בקשיים רבים, ואופיינה במנגנונים סוציו-אקונומיים בלתי הולמים אשר גרמו למחסור חומרי ונפשי בחיי האנשים.
בתקופה זו הייתה אינפלציה גדולה בשל מערכת ייצור איטית ולא יעילה, חוסר איזון בין היצע וביקוש, שחיתות שלטונית והחרמת נכסים על ידי הרשויות.
וייטנאם הייתה שרויה במצב של הידרדרות כלכלית חדה והיא לא הצליחה להשתקם לאחר המלחמה.
היא קיבלה סיוע כלכלי משמעותי מברית המועצות, סין וממדינות מזרח אירופה אך גם זה לא הספיק כדי להפחית את הבעיות.
בתקופה זו היה מחסור במוצרי מזון כמו בשר ואורז ולכן מרק הפו לא כלל בשר.
מסעדות שהיו בבעלות המדינה הגישו מנות פו ללא בשר שכונו "פו ללא טייס", שהתייחסו למזל"טים של חיל האוויר האמריקאי.
לחם או אורז קר לעיתים קרובות שימשו כמנה צדדית, מה שיצר את מנהג טבילת הקואי (Quay).
ב-1975 וייטנאם התאחדה על ידי השתלטות הצפון הקומוניסטי על הדרום.
כשני מיליון וייטנאמים (רובם המכריע מהדרום) ברחו מהשלטון הקומוניסטי והתיישבו בצפון אמריקה, מערב אירופה ואוסטרליה.
פליטים אלו הפיצו את הפו והפכו אותו לפופולרי במערב.
מסעדות המתמחות בפו החלו להופיע בערים רבות בצרפת, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ועוד.
החלו להיפתח רשתות של מסעדות פו הן בווייטנאם והן ברחבי העולם כדוגמת: פו 24 שבבעלותה 60 סניפים בווייטנאם ועוד כ-20 סניפים ברחבי העולם, פו הואה (Pho Hoa) המפעילה מעל 70 סניפים ב-7 מדינות ברחבי העולם.
גם בישראל מרק הפו הפך לפופולרי וישנן מספר מסעדות שניתן למצוא אותו.
בשנות ה-20 המאוחרות, מוכרים שונים ניסו את האנג ליו (תיבול שעשוי מקינמון טחון, כוכב אניס וציפורן), שמן שומשום וטופו.
פו זה שנקרא "פו קאי לונג" נכשל ולא הפך לפופולרי.
פו טאי - פו המוגש עם בשר נא ונוצר ב-1930.
פו עוף הופיע ב-1939, ככל הנראה בגלל שבתקופה זו לא מכרו בשר בקר בשווקים בימי שני ושישי.
פו בק (pho bac) - מאפיין את צפון וייטנאם.
מרכיביו העיקריים הם אטריות האורז ובשר בקר נא הפרוס דק.
בניגוד לפו נאם או פו אחרים מחוץ לווייטנאם, לפו זה לא מוספים עשבי תיבול.
פו בק נחשב בצפון כמרק הפו האמיתי.
פו נאם (pho nam) - מאפיין את דרום וייטנאם.
בדרום השתמשו בתבלינים רבים, וניסו להשתמש בחלקי בקר אחרים ואף במרכיבים אחרים כמו עוף ומעיים.
פו נאם כולל נבטים ועשבי תיבול שמהווים מעין שכבה עליונה למרק, ואף רוטב דגים והויסין.
מרק מוזס (1908–2002) היה כירורג, מנתח כלי-דם, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה כירורגית וכירורגיית כלי דם בבית חולים תל-השומר, בשנת 1962 ייסד בארץ ענף חדש בכירורגיה: "כירורגית כלי דם", היה הכירורג הראשון שהתחיל לנתח ניתוחי כלי-דם בישראל.
בגלל נומרוס קלאוזוס יצא מוזס למרסיי ללימודי הרפואה.
כשסיים מוזס את לימודי הרפואה שב לוורשה והתמחה בכירורגיה, בבית החולים היהודי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס כרופא צבאי לצבא פולין.
בצבא פולין, מוזס סופח לחיל הפרשים שיצא מערבה, אך מתקפת הבזק הגרמנית מחצה את צבא פולין, שהחל בנסיגה מזורזת.
כשמוזס הגיע לטרנופול שבגליציה, היו שם הסובייטים, שכבשו את מזרח פולין כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
קציני הצבא הפולני הוסעו אל ברית המועצות, לצורך ארגון מחדש כביכול, אך שם הושמו במחנות מעצר, ובמארס 1940 הורה סטלין למשטרה החשאית, ה-נ.ק.ו.ד.
בטבח יער קאטין שליד סמולנסק נרצחו 4,255 איש, ובסך הכל חיסל סטלין כ-26 אלף איש.
הסובייטים טפלו את האשמה על הנאצים, ורק עם התמוטטות ברית המועצות הודו באחריותם.
מוזס שלא ידע דבר על המזימה הסובייטית, איחר בכמה דקות לרכבת שהייתה אמורה לקחת אותו לברית המועצות.
מוזס עלה עם חבר על רכבת אחרת, והשניים שקעו בשינה עמוקה.
כשהתעוררו, התפלאו על שאין בקרונות איש מלבדם.
באחת התחנות התברר להם שהנהג חטף את הרכבת וברח עמה אל רומניה הנייטרלית.
מוזס הושם במעצר אך הצליח לברוח, ועם בגדים אזרחיים שקיבל מיהודי מקומי שם פעמיו לבוקרשט.
מוזס התיידד עם סגל הקונסוליה הבריטית, ועזב יחד עם הדיפלומטים כשבאו הגרמנים.
מוזס הגיע דרך טורקיה לארץ ישראל וחבר ל-צבא אנדרס.
מוזס עזב עם צבא אנדרס למצרים, ובפברואר 1944 הפליג לאיטליה, נלחם במונטה קאסינו, במנזר בנדיקטיני בהרים, שממנו חלשו הגרמנים על הדרכים המובילות צפונה.
בהפגזה ארטילרית עזה נפגע חדר הניתוחים הקרבי שעליו פיקד מוזס, וכמעט כל השוהים בו נהרגו.
מוזס נפצע קשה בחזהו ונחשב כמת, אך לבסוף ניצל.
הוא פונה ללבנון ומשם לארץ ישראל להחלמה, וזמן מה אושפז בבית החולים אוגוסטה ויקטוריה שבירושלים.
בארץ התאחד עם רעייתו שהייתה גיניקולוגית, ועם בנו מרטין
בתום מלחמת העולם השנייה שוחרר מצבא אנדרס, וגויס להגנה ובמלחמת העצמאות היה מפקד בית החולים הצבאי דג'אני שביפו.
כשהקים פרופ' חיים שיבא את בית החולים תל השומר, מוזס הצטרף לסגל המקצועי, וב-1950 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית (על כתב המינוי היה חתום ראש הממשלה, דוד בן-גוריון).
בשנת 1961 מוזס יצא לבריטניה (בלונדון ב"המרסמייט הוספיטל" אצל הד"ר פיטר מרטין) ולארצות הברית להשתלמות בכירורגיה של כלי דם.
בשובו לארץ, בשנת 1962 ייסד ענף חדש בכירורגיה - "ניתוחי כלי דם".
מוזס הקים בבית החולים שיבא, את היחידה לכירורגיה כלי-דם אשר הייתה היחידה הראשונה בארץ, לניתוחי כלי-דם.
במקביל המשיך לנהל את המחלקה הכירורגית.
מוזס פיתח שיטה חדשה לקשירה חלקית של הוריד הנבוב התחתון.
מתלמידיו: פרופ' רפאל אדר, פרופ' רפאל ולדן.
מוזס נפטר ב-2002. הניח בן, מרטין, כירורג.
מרק פטריות בשמנת (מוכר גם בשם: קרם מרק פטריות או מרק קרם פטריות) הוא מרק שמרכיביו העיקריים הם שמנת או חלב, ופטריות.
למרק טעם דומה לרוטב פטריות.
מרק פטריות בשמנת הוכן לראשונה ב-1934 במערב ארצות הברית שם הוא מכונה "מרק משומר מעושן".
המרק משמש כמאכל בסיסי בבתי מלון ברחבי העולם.
מרק זה הוא אחד הפופולריים ביותר במטבח האירופי.
באירופה, הפטריות מהן המרק עשוי הן טריות או מומלחות ומיובשות או כבושות.
במטבח האסייתי, המרק עשוי בדרך כלל מפטריות לבנות.
המרקים העשויים משמנת ופטריות הוכנו כבר מאות רבות של שנים; רובם מוגשים על בסיס רטבי שמנת איטלקיים (salsa colla) ועל בסיסי רטבי שמנת צרפתיים (béchamel).
באמריקה, חברת המרקים "קמפבל" החלה לייצר את מרק קרם הפטריות המסורתי שלה בשנת 1934. טבחים החלו להשתמש כבר אז במרק משומר כבסיס לתבשיל או רוטב, וקמפבל החלה לפרסם מתכונים המבוססים על המרק בשנת 1941.
מרק צבים הוא מרק או תבשיל העשוי מבשר צבים רכים.
המנה נפוצה בתרבויות מסוימות ונתפסת כמנת-יוקרה או מעדן.
במדינות רבות מוגש המרק בצורה שונה, ומכיל את החומרים והמצרכים שאהובים על המקומיים.
כבסיס למרק, בסינגפור לרוב השתמשו בצבים רכים להכנתו, בעוד שבארצות הברית לרוב בסיס המרק היה צב נשכן מצוי, שחי בעיקר שם.
צב נשכן מצוי עדיין משמש כבסיס למרק זה בכמה מטבחים מקומיים, במיוחד במטבח הפילדלפי ובכמה מטבחים בדרום ארצות הברית.
במטבח הסיני ובמטבחי מזרח אסיה אחרים, משתמשים בעיקר בצבים רכים כבסיס למרק זה.
צורה חלופית למנה זו, זו ללא בשר צב בפועל, הוא מרק צב מדומה.
בעבר, מגלי הארצות האירופאים שהפליגו ברחבי העולם וגילו תגליות, עסקו גם בשאלה לגבי ממצאים חדשים שגילו, האם זה יכול לשמש כמזון עבור בני אדם?
כאשר התגלה הצב הצפון אמריקני על ידי אותם מגלי ארצות מאירופה, הם הבינו שהוא אכיל.
הם ראו שבנחלים ובנהרות בחלקים גדולים מהעולם החדש היו הרבה צבים גדולים שאת בשרם נהגו הילידים לאכול.
בעבר היה קושי לייבא את בשר הצבים מצפון אמריקה לאירופה, מאחר שהצבים הצפון-אמריקנים היו גדולים וכבדים משמעותית מהצב האירופי.
מאחר שבשרם רגיש במיוחד הוא מצריך בישול זמן קצר אחרי שניצודו.
לכן באירופה בשר צבים הפך למעדן מיוחס המוגש רק לאוכלוסייה האמידה שיכולה הייתה אז להרשות לעצמה בשר זה.
במאה ה-18 מרק צבים הפך לחלק מרכזי יותר ויותר בסעודות יוקרתית.
בלונדון הוויקטוריאנית, למשל, נהגו להגיש מרק צבים בתוך קערות שפוסלו כך שייראו כשריון של צב.
אוכלוסיות אמידות פחות, שלא יכלו להרשות לעצמם מרק צבים, נהגו להשתמש בבשר הראש והרגליים של כבש או עגל על מנת להכין מרק בעל מרקם דומה למרק צבים.
חלקי בשר אלו היו זולים יחסית וקלים להשגה וכך סועדים יכולים היו ליהנות ממאכל עם טעם ומרקם דומה למנה שאכלו האצילים והעשירים באותה תקופה.
תחליף זה נקרא: Mock Turtle Soup, מרק צב מדומה, או מרק כמו-צב.
במדינות כמו סינגפור בהן יש אוכלוסייה סינית גדולה, מרק צבים הוא מעדן סיני.
הבשר, העור והקרביים של הצב משמשים כמרכיבי מרק זה.
צבים רכים, כגון צב רך סיני משמשים בדרך כלל בצורה זו במטבח הסיני, בעוד שלרוב נמנעים משימוש בצבים קשים, בגלל הקונוטציות המיתיות שלהם.
עם זאת, קונכיות של צבים מסוימים משמשות לעיתים בהכנת מנה הנקראת "צב ג'לי", או ג'ילינגאו.
ספרי בישול אמריקאים מהמאה ה-19 יעצו לעקרות בית כי עבור הכנת מרק הצבים הטוב ביותר יש לבחור צב ששוקל בערך מאחר שצב קטן יותר לא יכיל כמות שומן מספקת, וצב קטן יותר ייתן למרק טעם חזק מדי.
באזורים רבים, מרק צבים אינו חוקי משום שמינים רבים של צבים רשומים כזנים מאוימים או כמינים בסכנת הכחדה, ואינם ניתנים לציד חוקית, לא כל שכן על הריגתם.
באופן כללי, אוכלוסיות הצבים לא יכולות להתאושש במהירות מאובדן של פרטים בוגרים בעלי יכולת רבייה; ולכן, הרג של הצבים האלה כדי להכין מהם מרק יכול להביא לדיכוי אוכלוסיית הצבים מתחת לרמות בנות קיימא.
הצב הנשכן המצוי שימש לצורך זה זמן רב בארצות הברית, במיוחד בדרום שם לרוב מכונה המרק הזה בשם: "מרק צב snapper" או "מרק snapper" (אין להתבלבל עם "מרק snapper אדום", שעשוי מהדג הנקרא snapper אדום).
בפילדלפיה ובאזור עמק דלאוור, מרק snapper זמין במקומות רבים באזור והוא חלק מהותי במטבח הפילדלפי.
זהו מרק חום וכבד, שטעמו מזכיר מעט רוטב סמיך.
המסעדה הפילדלפית Old Original Bookbinder מגישה מרק כזה אשר ניתן גם לרכוש אותו בפחיות בסופרמרקטים.
נכון לשנת 2016, מרק צבים (ומנות אחרות מבשר צבים) עדיין מוגשות בכמה מסעדות במינסוטה, בעיקר בימי שישי במהלך התענית.
מסתבר כי בעיקר לקוחות קשישים מזמינים את המנה הזו בעוד שסועדים צעירים יותר פחות מתעניינים במנה.
בין קהילות קריאוליות, מרק צב ידוע בשם קואנה.
בניו אורלינס, ישנן כמה מסעדות בסגנון קריאולי קלאסי המתמחות במנה הזו, כמו למשל: מסעדה בשם ארמון המפקד, ברנן וגלאטורה.
מרק צב הייתה המנה האהובה על הנשיא האמריקני ויליאם הווארד טאפט שהביא שף מיוחד לבית הלבן עבור המטרה המסוימת של הכנת מנה זו.
אכילת בשר של צבי ים מסוגים מסוימים עלולה לגרום לסוג של הרעלת מזון בשם קלוניטקסיזם.
בשנת 2006, 10 בני משפחה אחת באינדונזיה שהשתתפו בחתונה מסורתית, אכלו מרק שהכיל בשר צבים, חלו ומתו.
בני המשפחה, בהם שלושה ילדים, תושבי האי סיברוט באינדונזיה, מתו כתוצאה מאכילת מרק שהכיל בשר של כ-20 צבים גדולים.
מיד לאחר החגיגה חלו בני המשפחה, ושלושת הילדים מתו בו ביום.
שבעת בני המשפחה הנותרים אושפזו במרפאה מקומית, אך למרות הטיפול מתו במהלך שלושת הימים הבאים.
בשנת 2006 נרשמו באי סיברוט, הממוקם כ-1,000 קילומטרים מצפון לבירה ג'קרטה, שני מקרים נוספים של מוות לאחר אכילת בשר צבים.
המנה מוזכרת בסרט "החגיגה של באבט" ובספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות, בו שם הדמות הצב-לא-צב (Mock Turtle, "צב מזויף") מבוסס על "Mock Turtle soup", שהוא תחליף זול למרק צבים יקר.
המלכה מספרת לאליס שממנו "מכינים תחליף למרק צבים", שבפועל מכיל בשר בקר או כבש, ואכן באיור הדמות בספר ניתן לראות מאפיינים הדומים לאלו של בקר.
הדבר מסביר מדוע הצב-לא-צב שר שיר טרגי לכאורה על "מרק, ירוק, עשיר, מבעבע מתוך הסיר".
בסיפור הקצר של הסופרת האמריקאית פטרישיה הייסמית, "צב הים" )1962(, מכינה אמו של הגיבור מרק מהצב שאיתו הוא משחק, מה שהודף את בנה למחוזות הטירוף.
בשנת 2005 ראה אור ספרו של ראובן מירן, "מרק צבים לארוחת הבוקר".
מרק מושביץ (22 באוגוסט 1920, ח' באלול ה'תר"ף – 20 במרץ 1995, י"ח באדר ב' ה'תשנ"ה) היה תעשיין ישראלי, יו"ר מועצת המנהלים של "עלית" וכיהן כנשיא התאחדות התעשיינים בישראל בשנים 1969–1975.
מושביץ נולד בעיר רוסטוב שברוסיה הסובייטית לדוד מושביץ ולפאולינה לבית פבזנר, בגיל 20 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1941 הצטרף לבית חרושת "עלית", שאביו נמנה עם מייסדיו.
יחד עם שותפו לניהול החברה, אבא פרומצ'נקו, היה אחראי לפיתוחה של חברת עלית ולהפיכתה לאחד הקונצרנים הגדולים בישראל.
החברה הקימה מפעל לקפה בצפת כשאת הידע סיפק יצרן קפה נמס יהודי מארצות הברית.
פרומצ'נקו היה המהנדס ואיש הביצוע של היוזמה החדשה, ומושביץ היה אחראי על שיווק ופרסום המוצר.
בשנת 1961 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של "עלית".
החל משנת 1959 מילא תפקידים מרכזיים בהתאחדות בעלי התעשייה, בהם יו"ר ועדת היצוא, יו"ר אגף מזון ויו"ר הוועד הפועל.
בין השנים 1964–1969 כיהן כיו"ר מכון היצוא הישראלי.
בשנת 1964 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של בנק ישראלי לתעשייה.
בשנת 1969 נבחר לנשיא התאחדות התעשיינים בישראל, וכיהן בתפקיד זה עד 1975. בתפקידו זה קיים משא ומתן על תנאי העבודה עם מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן-אהרן, ובין השאר נמנו השניים על חותמי "עסקת חבילה" בין הממשלה, ההסתדרות והמעסיקים.
בשנת 1979 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק למלאכה.
בשנה זו נמנה עם מייסדי חברת ההחזקות "דנות" ומונה ליו"ר הדירקטוריון שלה.
בשנת 1989 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק הבינלאומי.
בשנת 1983 זכה ב"פרס התעשייה".
נפטר במרץ 1995 ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
מרק מושביץ נישא ליהודית מושביץ.
בנם, דוד מושביץ, שימש מנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של "עלית".
בן נוסף, דני מושביץ, נספה בתאונת מטוס באפריל 1971, הותיר אחריו בן ובת.
על שמו הוקם בשכונת התקווה "בית דני".
על שמו של מושביץ נקרא רחוב בראשון לציון.
מרק פיק (בהונגרית: Pick Márk; סגד, 12 בדצמבר 1843 – סגד, 11 במאי 1892) היה תעשיין יהודי-הונגרי, יצרן סלמי בעל השם העולמי "פיק", מייסד מפעל פיק סגד.
מרק פיק נולד למשפחה יהודית בעיר סגד שבדרום הונגריה על שפת נהר הטיסה.
למד מסחר והפך לסוחר תבואה.
פיק פתח חנות בשנת 1869, שם החל להכין סלמי בכמה מקבצים של טון, בדומה לחנויות אחרות למסחר בדגן ופפריקה.
בן עירו ובן תקופתו יאנוש קוטאני (שהיה צעיר מפיק ב-15 שנים) הלך כנראה בעקבות הצלחתו להצלחה משלו.
בשנת 1883 הפריד את ייצור הסלמי משאר העסקים של פיק.
בעיר הולדתו סגד החל לייצר סלמי חורף בעזרת בעלי מלאכה איטלקים.
החברה החלה את הייצור השוטף שלה בשנת 1885, אשר בסוף המאה גדלה ל-25–30 קרונות רכבת בשנה.
לאחר מותו המוקדם בשנת 1892 אלמנתו ניהלה את המפעל ובנו הגדול ינו הצטרף למפעל בשנת 1898. הוא קנה את מפעל סלמי הסמוך טיאני שפשט את הרגל, וכל הנדל"ן של המפעל לאורך גדת הנר הטיסה עבר לבעלות משפחת פיק.
ינו פיק ביקש לבצע שינויים מהותיים בתהליך הייצור ולהשתמש בכלים מודרניים יותר.
הוא היה בעל חוש מסחרי מפותח שהכיר בחשיבות הפרסום.
סלמי החורף הפך למוצר העיקרי של החברה בעשור הראשון של המאה העשרים.
בין שתי מלחמות העולם מפעל פיק הפך לאחד המפעלים החשובים ביותר בתעשיית המזון ההונגרית, והסלמי פיק הפך למותג עולמי.
משנת 1906 ינו היה חבר בהנהלת החברה ומשנת 1934 ואילך ניהל אותה באופן עצמאי לבד עד להלאמתו בשנת 1948. ינו פיק נפטר בשנת 1968.
מרק פיק ומשפחתו תרמו רבות לקהילה היהודית בסגד וגם להקמתו של בית הכנסת המפואר של סגד שנבנה אומנם בשנים 1900- 1902, לאחר מותו של מרק פיק, אך אלמנתו תרמה כסף לבנייתו ברוח צוואתו.
מרק קציצות הוא מרק שמוסיפים אליו קציצות ומתובלל עם מרכיבים שונים אחרים.
מרק קציצות קלאסי עשוי ממרק כבסיס שאליו מוסף לעיתים קרובות חתיכות של או קציצות שלמות עם ירקות; תוספות נפוצות הן פסטה (למשל אטריות, אם כי ניתן להשתמש כמעט בכל צורה שהיא), כופתאות או דגנים כמו אורז ושעורה.
נעשה שימוש בסוגי בשר שונים, כגון בשר בקר, טלה, בשר חזיר ועוף.
מרק פישר , הידוע גם בשם-העט קיי-פאנק , היה פילוסוף אנגלי, מבקר אמנות, מוזיקה ותרבות, שלימד במחלקה לתרבויות חזותיות בקולג' גולדסמית', אוניברסיטת לונדון.
הוא זכה להערכה בתחילת דרכו על כתיבת הבלוגים שלו כקיי-פאנק בתחילת שנות ה-2000, והתפרסם בשל כתיבתו אודות פוליטיקה רדיקלית, מוזיקה ותרבות פופולרית.
פישר פרסם מספר ספרים, בהם ספרו משנת 2009 ריאליזם קפיטליסטי שזכה להצלחה בלתי צפויה והפך למעין מניפסט.
בנוסף הוא פרסם מאמרים וטורי דעה בכתבי העת והמגזנים The Wire, Fact, ניו סטייטסמן, Sight & Sound.
פישר היה גם המייסד השותף של Zer0 Books ושל Repeater Books .
פישר נולד בלסטר וגדל בעיירה לובורו להורים ממעמד הפועלים שהחזיקו בתפיסות שמרניות.
אביו היה מהנדס ואמו מנקה.
הוא למד בבית ספר מקומי.
פישר הושפע בצעירותו ממגזיני פוסט-פאנק של שלהי שנות ה-70, במיוחד ממגזינים כמו NME ששילבו בין מוזיקה, פוליטיקה, קולנוע וסיפורת.
הוא הושפע גם מהיחסים בין תרבות מעמד הפועלים לכדורגל, ונכח באסון הילסבורו.
בשנת 1989 פישר סיים תואר ראשון באנגלית ובפילוסופיה באוניברסיטת הול.
וב-1999 השלים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת וורוויק.
במהלך תקופה זו, פישר היה חבר מייסד של הקולקטיב הבינתחומי CCRU שנקשר בתנועת התאוצה ובעבודתם של הפילוסופים סיידי פלאנט וניק לאנד .
שם, הוא התיידד והשפיע על המפיק Kode9, שלימים ייסד את חברת התקליטים Hyperdub.
בתחילת שנות ה-90, הוא גם יצר מוזיקה כחלק מקבוצת הטכנו D-Generation.
מגזין Vice תיאר מאוחר יותר את כתיבתו בבלוג כ"צלולה וחושפנית, לוקחת ספרות, מוזיקה וקולנוע שאנו מכירים וחושפת ללא מאמץ את סודותיה הפנימיים".
פישר השתמש בבלוג כמקום גמיש יותר ויוצר לכתיבה, הפוגה מהמסגרות והציפיות של כתיבה אקדמית.
פישר גם ייסד את לוח ההודעות Dissensus עם הסופר מאט אינגרם.
פישר היה עמית אורח ומרצה לתרבויות קוליות וחזותיות בקולג' גולדסמית', עורך ב-Zero books, חבר מערכת ב-Interference: A Journal of AudioCulture ו-Edinburgh University Presss שם פרסם סדרת כתבות בנושא ריאליזם ספקולטיבי.
בשנת 2009, פישר ערך את The Resistible Demise of Michael Jackson, אוסף של חיבורים ביקורתיים על הקריירה ומותו של מייקל ג'קסון, ופרסם את ספרו ריאליזם קפיטליסטי: האם אין אפשרות אחרת?, ניתוח ההשפעות האידאולוגיות של הנאו-ליברליזם על התרבות העכשווית.
פישר היה מבקר מוקדם של תרבות הביטול (השתמש בביטוי Call-out; נידוי) ובשנת 2013 פרסם חיבור שנוי במחלוקת שכותרתו "לצאת מטירת הערפדים".
פישר טוען שהתרבות הנידוי מצמצמת כל נושא פוליטי לביקורת על התנהגותם של יחידים, במקום להתמודד עם סוגיות פוליטיות כאלה באמצעות פעולה קולקטיבית.
בשנת 2014, פישר פרסם את ספרו רוחות חיי: כתבים על דיכאון, האנטולוגיה ועתידים אבודים (Ghosts of My Life: Writings on Depression, Hauntology and Lost Futures), הבנוי מאסופת חיבורים.
בשנת 2016, פישר ערך אנתולוגיה ביקורתית על עידן הפוסט-פאנק יחד עם קודדו אשון וגווין באט בשם פוסט-פאנק אז ועכשיו (Post-Punk Then and Now).
בסוף שנות ה-2000, פישר ערך שימוש מחודש במונח "ריאליזם קפיטליסטי" כדי לתאר את "התחושה הרווחת שלא רק שהקפיטליזם הוא המערכת הפוליטית והכלכלית המעשית היחידה, אלא גם שכעת אף בלתי אפשרי לדמיין חלופה קוהרנטית עבורו".
הוא הרחיב על הרעיון בספרו משנת 2009 ריאליזם קפיטליסטי: האם אין אפשרות אחרת?
בטענה שהמונח מתאר בצורה הטובה ביותר את המצב האידאולוגי מאז נפילת ברית המועצות, שבו הלוגיקה של הקפיטליזם תוחמת את גבולות החיים הפוליטיים והחברתיים, עם השפעות משמעותיות על חינוך, מחלות נפש, תרבות הפופ, ושיטות התנגדות.
התוצאה היא מצב שבו "קל יותר לדמיין קץ לעולם מאשר קץ לקפיטליזם".
כלומר פגם ביכולת לחדש "דמיון פוליטי".
פישר כותב כי: כמושג פילוסופי, הריאליזם הקפיטליסטי מושפע מהתפיסה של אלתוסר בנוגע לאידאולוגיה, כמו גם מעבודתם של פרדריק ג'יימסון וסלאבוי ז'יז'ק.
המושג של ריאליזם קפיטליסטי נובע כנראה גם מהמושג של ההגמוניה התרבותית של אנטוניו גרמשי; שבאופן כללי ניתן לתאר כתודעה כוזבת לפיה ההמצב הקיים הוא הקומונסנס, וכל דבר אחר הוא נונסנס בלתי אפשרי.
קפיטליסטים שומרים על כוחם לא באמצעות אלימות או כוח, אלא על ידי יצירת תחושה מתפשטת שקפיטליזם הוא כל מה שיש.
הם שומרים על דעה זו על ידי שליטה ברוב המוסדות החברתיים והתרבותיים.
פישר מציע שבתוך מסגרת קפיטליסטית אין מקום להעלות על הדעת צורות חלופיות של מבנים חברתיים, ומוסיף שהדורות הצעירים אפילו לא עוסקים בהכרה בחלופות.
הוא מציע שהמשבר הפיננסי של 2008 חיזק עמדה זו; במקום לזרז רצון לחפש חלופות למודל הקיים, התגובה למשבר חיזקה את התפיסה שיש לבצע שינויים במערכת הקיימת.
פישר טוען שהריאליזם הקפיטליסטי הפיץ 'אונטולוגיה עסקית' לפיה הכל צריך להתנהל כעסק, כולל חינוך ושירותי בריאות.
במאמר זה, שפורסם בשנת 2013, פישר מבקר את תרבות הביטול האינטרנטית, אותה הוא מכנה Call-out culture, תרבות הנידוי, בטענה כי יש לחזור למקד את מאמצי ההתארגנות של השמאל סביב סוגיות מעמד כלכלי, ולא סביב סוגיות זהות.
לפי פישר, השיח השמאלני מבוסס הזהות מאופיין בציד מכשפות והטפת מוסר המעכבים שיח פרודקטיבי ופוליטיקה מעמדית.
לדידו של פישר ההתמקדות בזהות הרסנית במיוחד כאשר היא מלווה במשטור של דיבור של אחרים, היוצר שיח מהותני, בו הערות והתנהגויות של אדם יגדירו את כל זהותו.
תרבות זו מקושרת בידי פישר לצורה ליבידינאלית־דיסקורסיבית המכונה "טירת הערפדים", המונעת בידי שלוש תשוקות, תשוקתו של כהן הדת לנדות ולגנות, התשוקה האקדמית־פדנטית להיות הראשון המצביע על טעות, ומתשוקת ההיפסטר להיות ייחודי בתוך ההמון.
לטענתו, הטירה אינה שואפת לעולם בו סיווג זהותני נעשה לא רלוונטי, אלא שואפת לשוב ולכלוא אנשים בתוך קטגוריות הזהות.
היא מאופיינת באינדיבידואליזציה של השיח הפוליטי, בשלילה של קלילות והומור המקשה על המחשבה והמעשה, בהפצת אשמה, מהותנות, והצבעה צעקנית על דיכוי בידי ההון והמדינה ללא פעולה משמעותית כנגדם.
לטענתו, ההתמקדות על זהות והמאבק ברעיון מעורפל של סמכות מסיטים את תשומת הלב מבניית אסטרטגיה קוהרנטית לחיזוק מעמד הפועלים.
לכן תצורות אלה משרתות את ההון, שכן במקום לבנות סולידריות הן מפיצות פחד וחוסר ביטחון ויוצרות פרגמנטיזציה חברתית, ומערערות על מעמד הפועלים המאורגן.
לפי פישר, דרך ההתנגדות לצורות אלה היא שלילת הזהותנות, באמירה כי "אין כלל זהויות, אלא רק רצונות, אינטרסים והזדהויות".
שלילה זו צריכה להיעשות דרך חזרה למושג המעמד, הכוללת ידע על הדרכים בהן מעמד מעצב את כלל חוויתו, וכן הכרת המקום אותו אינדיבידואל תופס במבנה המעמדי, כאשר המטרה צריכה להיות פירוק מבנה זה, ולא שימור הקטגוריות הזהותניות אותן הוא יוצר ומשמר.
פישר ערך שימוש מחודש במושגו של ז'אק דרידה "האנטולוגיה" (Hauntology) הבנוי מהלחם בסיסים של "רדיפה" (haunting) ו"אונטולוגיה".
פישר השתמש במונח כדי לתאר תחושה נרחבת שבה התרבות העכשווית רדופה על ידי "העתיד האבוד" של המודרניות, שלא הצליח להתרחש או בוטל על ידי פוסטמודרניזם והנאו-לבירליזם.
פישר ואחרים משכו את תשומת הלב למעבר לכלכלות פוסט-פורדיסטיות בסוף שנות ה-70 ששללו את המשאבים הדרושים לייצור החדש.
בניגוד לפסטיש נוסטלגי או אירוני של התרבות הפוסטמודרנית, פישר הגדיר אמנות האנטולוגיה כ"סירוב לוותר על הרצון לעתיד" וכ"כמיהה לעתיד שמעולם לא הגיע".
בדיון ברלוונטיות הפוליטית של המושג כתב פישר:בתקופה של ריאקציה פוליטית ושיקום, כשהחדשנות התרבותית נתקעה ואף הלכה אחורה, כאשר "הכוח...
פועל כצפוי כמו ברטרוספקטיביות" (Eshun 2003: 289), אחד התפקידים של ההאנטולוגיה הוא להמשיך ולהתעקש שיש עתידים מעבר לזמן הסופי של הפוסטמודרניות.
"המוזר" עולה בתיאורי סוף העולם ו"המזוויע" מבליח מההריסות של העולמות האבודים.
הספר כולל דיון במדע בדיוני ובמקורות אימה כמו כתיבתו של ה.פ.
לאבקרפט, הקולנוע של ג'ואן לינדזי, פיליפ ק.
דיק, דייוויד לינץ', וג'ונתן גלזר.
והמוזיקה של להקת הפוסט-פאנק הבריטית The Fall ושל מוזיקאי האמביינט בריאן אנו.
בזמן מותו, נאמר כי פישר מתכנן ספר חדש בשם אסיד קומוניזם (Acid (Comunism.
בנובמבר 2018 פורסמו קטעים ממנו כחלק מאנתולוגיה של קיי-פאנק: אסופה של כתבים שלא פורסמו מאת מרק פישר 2004-2016 ( k-punk: The Collected and Unpublished Writings of Mark Fisher).
"אסיד קומוניזם" לא היה ניסיון להשיב אלמנטים של תרבות הנגד, היפים, ופסיכדליה.
השאיפה הייתה לדמיין אפשרויות פוליטיות חדשות עבור השמאל הפוליטי.
גם ברטון וגם פישר מספרים את החיבור.
אדם הארפר כתב על המרכיבים של האנטולוגיה ב-On Vanishing Land, כמו גם על הקשר שלה לתנועה הסביבתית.
בביקורת על The Quietus, התייחס ג'וני לאמב ל"ארץ נעלמת" כ"גילוי מזעזע של הדיסטופיה המתקרבת".
פישר תלה את עצמו בביתו ברחוב קינג, פליקססטו ב-13 בינואר 2017 בגיל 48, זמן קצר לפני פרסום ספרו האחרון "המוזר והמפחיד" (2017).
הוא פנה לטיפול פסיכיאטרי בשבועות שקדמו למותו, אך רופא המשפחה שלו הצליח להציע רק פגישות טלפוניות כדי לדון בהפניה.
בריאותו הנפשית של פישר התדרדרה מאז מאי 2016, מה שהוביל לחשוד במנת יתר בדצמבר 2016, שם אושפז בבית החולים איפסוויץ' .
הוא דן במאבקיו בדיכאון במאמרים ובספרו רוחות חיי.
לפי סיימון ריינולדס ב"גרדיאן", פישר טען ש"מגפת עוגמת הנפש שפוקדת את זמננו לא ניתנת להבנה נכונה, או לרפא אותה, אם רואים אותה כבעיה פרטית ממנה סובלים אנשים שניזוקו".
פישר זכה לשבחים לאחר מותו כהוגה ותאורטיקן בעל השפעה רבה.
בהתייחסו להשפעתו של פישר בטריביון, נזכר אלכס ניבן ש"הצלילות של פישר, אבל יותר מזה, היכולת שלו להגיע ללב מה לא בסדר בתרבות הקפיטליסטית המאוחרת ונכון לגבי האלטרנטיבה המשוערת...
נראה שפיצח קוד בלתי מפוענח".
רוב דויל מאייריש טיימס כתב כי "לא הופיע כותב בריטי מעניין יותר במאה הזו", בעוד שהגרדיאן תיאר את הפוסטים בבלוג k-punk כ"קריאה נדרשת עבור הדור".
רוג'ר לוקהרסט כינה את פישר "אחד מפרשני התרבות הנועזים, הצלולים והמלהיבים ביותר בבריטניה" והוסיף כי "זו קטסטרופה שאין לנו יותר את מרק פישר".
עדיין יש לו השפעה רבה על סופרי Zer0 Books העכשוויים, למשל כאשר צוטט בהרחבה ב"ההיסטוריה הסודית של אַלְבְּיוֹן" של גיא מנקובסקי .
לאחר התאבדותו של פישר, המוזיקאי האנגלי The Caretaker הוציא לזכרו את Take Care, כשההכנסות שלו נתרמו לארגון הצדקה לבריאות הנפש Mind.
מרק פישר, ריאליזם קפיטליסטי: האם אין אפשרות אחרת?, מאנגלית: תמר הרמן, הוצאת דביר, תשפ"ג 2023
קטעים מתוך "ריאליזם קפיטליסטי", תרגום: עמנואל אורבך-בידני, באתר פיגומים.
מרק פישר, "לצאת מטירת הערפדים" תרגום: בועז גרפינקל, באתר פיגומים.
מרק סרפד הוא מרק ירוק העשוי מסרפד דו-ביתי ונפוץ במדינות מזרח אירופה, המזרח התיכון וצפון אירופה.
נהוג להגיש את המרק בתקופת האביב ובתחילת הקיץ לאחר שאוספים את ניצני הסרפד.
לסרפד ערך תזונתי הכולל סידן, מגנזיום, ברזל, ויטמין A וויטמין B.
לאחר ההרתחה מאבד הסרפד את תכונת הצריבה שלו.
מרק הסרפד הופיע לראשונה בתקופת הברונזה באזור בריטניה, לאחר שצריכתו שימשה לרפואה וטיפול בדלקות מפרקים, סוכרת, אקנה, אנמיה, קדחת השחת ולטיהור מים.
שבטים אינדיאנים השתמשו בסרפד דו-ביתי לטיפול בכאבי בטן, הורדת חום, בעיות עור, טיפול בדיזנטריה ולהפחתת תסמיני אלרגיה.
למרק גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה קיימות גם גרסאות על בסיס בשר כבש או דגים.
פינלנד: מרק סרפד ודגים המוגשת בעיירה פורבו.
שוודיה: מרק הנקרא נסלסופה (Nässelsoppa) - מרק ירוק המכיל סרפד, עירית, שום, שומר, חמאה, קמח וביצים עלומות.
איראן: מרק הנקרא מאזנדראני (Mazandarani), המכיל סרפד, שום, בצל, חומוס, תרד, כרישה, כוסברה, כורכום, אורז, עדשים, ירקות, שמן וממרח רימונים.
אירלנד: מרק ירוק המוגש בסוף האביב ומכיל תפוח אדמה, שמנת, כרישה, בצל וחמאה.
מדינות מזרח אירופה: מרק ירוק המוגש בסוף האביב, מוגש בגרסה צמחונית, בשרית או עם ביצה מבושלת.
מרק פאונז (בהונגרית: Paunz Márk; לשקאפאלו, 2 במרץ 1869 – ג'נג'ש, 1 בינואר 1938) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, רופא ראשי בבית החולים, פרופסור, יועץ בריאות ראשי.
מרק פאונז נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פאונז ושל רוזה קוֹהְן (כהן).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בפץ' (1887).
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אטווש לוראנד, שם סיים את לימודיו ב-1892 וב-12 בנובמבר הוסמך כדוקטור לרפואה.
הוא הצטרף כמתמחה למרפאת העיניים בניהולו של וילמוש שולק, שם חקר את הקשר בין מחלות עיניים לבין הסינוסים יחד עם אמיל גרוס.
מאוחר יותר הפך לרופא בבית החולים סנט רוקוש (1898), שם התמחה באף אוזן גרון בקרן הסיוע לעובדים כלליים של מחוז בודפשט.
ב-1907 מונה לרופא ראשי של מחלקת אף אוזן גרון של בית החולים לילדים סטפניה.
בשנת 1910 מונה כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) בתחום הפתולוגיה והרפואה של מחלות האף, אוזן וגרון.
בשנת 1912 מונה לרופא הראשי של מחלקת אף אוזן גרון של מרפאת הרוזן אפוני אלברט, בשנת 1926 הפך לפרופסור באוניברסיטה וקיבל גם את התואר "יועץ בריאות ראשי".
הוא נפטר כתוצאה מאי ספיקת לב.
פרסומיו המדעיים פורסמו בכתבי עת רפואיים הונגריים וזרים.
הוא חקר את הסימפטומים של דיפתריה, שהיה איום מתמיד על ילדים, ואת הדרכים להתגונן מפניה, וכן חקר דלקת עצב הראייה rhinogenic.
מרק פאונז הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
הרב פרנץ הבשי הספיד אותו, ולאחר מכן פרופסור גזה לובמאייר נשא הספד בשם הפוליקליניקה.
על טיפול רפואי בשחפת גרון.
בעיות עיניים הנגרמות על ידי מחלות אף.
על דלקות של הסינוסים של האף.
מקרה של דלקת מדיאלית כרונית, מסובכת על ידי פקקת סינוס ומורסה בריאות, נרפאת בניתוח.
נתונים חדשים על הערך המעשי הישיר של laryngo-tracheoscopy וברונכוסקופיה.
נתונים חדשים על דלקת עצב הראייה rhinogenic.
על חדירת בלוטות לימפה טראכאוברוכיאליות פקעות לדרכי הנשימה בילדות.
על נמקים של הלסת העליונה הנראים בילודים ובינקות מוקדמת.
על התוצאות הישירות של laryngoscopy ו-tracheobronchoscopy בהסרת גופים זרים בילדות.
מורסה מסלולית נוצרה מפורונקולוס האף.
גופים זרים הנעים בחופשיות בקנה הנשימה הם סימן בטוח למחלת ריאות חסימתית כרונית.
הערך הישיר של laringoscopy ו-tracheobronchoscopy, במיוחד ברפואת ילדים ורפואה פנימית.
דרמואיד תוך-גולגולתי המחקה מסטואידיטיס חריפה.
עיטור מדליית הצלב האדום דרג 2
מרק מרטל הוא זמר קנדי, אשר התפרסם בעיקר בזכות הדמיון בין קולו לזה של פרדי מרקיורי והקלטת קטעי השירה בסרט הביוגרפי אודות להקת Queen, רפסודיה בוהמית.
בעברו, היה חבר בלהקת הרוק הנוצרי Downhere, בלהקת Queen (להופעה אחת בלבד), בלהקת המחווה הרשמית ללהקת Queen- The Queen Extravaganza ולהקת מחווה נוספות.
כיום, חבר בלהקת המחווה One Vision of Queen.
מרטל נולד למישל מרטל וברברה ברספורד ב-16 בנובמבר 1976.
בשנת 1999 מרטל למד במכללה הנוצרית, בריירקרסט בקרונפורט, שם פגש את שותפו לחדר, הזמר, הגיטריסט והקלידן, ג'ייסון ג'רמן.
השניים גייסו נגנים והקימו את להקת Downhere, אשר פיתחה את הסגנון הייחודי שלה במהלך סיבוב הופעות שנערך מטעם בריירקרסט.
לאחר 4 שנות לימודים, עברה הלהקה לנאשוויל וחתמה עם חברת התקליטים הנוצרית Word Records.
הלהקה הוציאה לאור 10 אלבומים לפני שיצאה להפסקה ב-1 בינואר 2013.
בשנת 2011 השתתף מרטל בתחרות שערך רוג'ר טיילור במטרה למצוא סולן ללהקת Queen Extravaganza, להקת המחווה הרשמית ללהקת Queen.
לתחרות הגיש סרטון, בו מבצע גרסת כיסוי לשיר "Somebody to Love" מאת הלהקה.
טיילור העלה את הסרטון לרשת החברתית יוטיוב, ונכון ל-19 בינואר 2024, הסרטון צבר 22,907,383 צפיות.
בשנת 2012, הוכרז מרטל כזוכה בתחרות.
בעקבות זכייתו, יצא לסיבוב הופעות בן 4 שנים עם להקתו החדשה, The Queen Extravaganza.
במסגרת סיבוב ההופעות, הופיעה הלהקה בתוכנית המציאות American Idol יחד עם להקת Queen וביצעו יחד את שיר הזכייה של מרטל בתחרות של טיילור.
בשנת 2017 עזב מרטל את הלהקה.
מרטל היה חבר בלהקות מחווה רבות (חלקן כתובות תחת הכותרת "שיתופי פעולה בולטים"), המפורסמת שבהן היא להקתו הנוכחית, One Vision of Queen, איתה הקליט 3 סינגלים ואלבום הופעה.
באותה שנה ביצע גרסת כיסוי לשיר "Last Christmas" מאת להקת !Wham שהופיעה במשחק המחשב "Just Dance 2017".
בשנת 2017 ביצע גרסת כיסוי לשיר "Footloose" מאת קני לוגינס, שהופיעה במשחק המחשב "Just Dance 2018".
בשנת 2018, מרטל תרם את קולו עבור קטעי השירה המופיעים בסרט רפסודיה בוהמית.
במהלך קריירת הסולו שלו, שחרר מרטל 4 אלבומי אולפן, 3 אלבומי הופעה, 2 אלבומי אוסף, 9 מיני אלבומים ו-12 סינגלים.
מרק פטריוטי (בסינית מפושטת: 护国菜; בכתב סיני: 護國菜; בפין יין: hùguó cài) הוא מרק ירקות שמקורו בצ'אוג'וֹאוּ (潮州人) שבדרום מזרח סין.
הוא פותח במהלך השנה האחרונה של שושלת סונג בסין כמאכל מאולתר.
לפי תושבי מחוז גואנגדונג, לפני קרב יאמן (קרב ימי ב-19 במרץ 1279), ז'או בינג , הקיסר האחרון של שושלת סונג ואנשיו חיפשו מחסה במנזר בצ'אוג'ואו.
נזירי המנזר הגישו מרק צמחוני מאולתר עשוי מצמחי מאכל, פטריות מאכל וציר ירקות.
הקיסר אהב את המרק וקרא לו "מנה להגנה על הארץ" או "מרק לשמירה על האומה" ().
דור מאוחר יותר קראו לו באנגלית "מרק פטריוטי".
לאחר שג'או בינג מת, הכנת המרק הפכה לדרך לכבד את קיסר סונג האחרון.
המרק הפך לחלק מהמטבח של Teochew, והמתכון שלו התפתח עם הזמן.
על אף שהסינים מאז שושלת מינג נוהגים להשתמש בעלי בטטה, זנים אחרים כוללים ירבוז, תרד, תרד מים וירקות עליים אחרים; וצירי מרק אלטרנטיביים כמו בקר או עוף.
לעיתים קרובות מוסיפים מרכיבים אחרים כמו ביצים טרופות, נקניק יבש מגורר, טופו, אטריות עשויות מעמילן וכו'.
המסעדות של מחוז גואנגדונג מקשטות את המרק באופן שגרתי בטאיג'יטו.
עם זאת, הגרסה האותנטית ביותר של המרק היא בדרך כלל תוצרת בית ופשוט, מוכן רק באמצעות ירקות עלים, פטריות מאכל ומרק ירקות.
מרק רוזנבאום (נולד ב-19 במרץ 1952) הוא במאי, מפיק קולנוע ושחקן ישראלי, פסיכולוג בהשכלתו.
יושב ראש האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בין השנים 2001–2011.
רוזנבאום נולד בפולין ועלה ארצה בשנת 1968. בשנת 1972 החל ללמוד במחזור הראשון של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב לצד לימודי עבודה סוציאלית.
בשנת 1975 התגייס לצבא ושירת בתיאטרון צה"ל.
הוא אביו של המפיק מיכאל רוזנבאום.
חמישה מהסרטים בהפקתו של רוזנבאום, חלקם עם מפיקים שותפים (כמו משה לוינסון ואורי סבג), זכו בפרס אופיר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר: "מעבר לים" (1992), "קלרה הקדושה" (1996), "קרקס פלשתינה" (1998), "החברים של יאנה" (1999) ו"חתונה מאוחרת" (2001).
הסרט הישראלי הראשון אותו הפיק נקרא "גרין" (1984).
בשנים 1999-1995 שימש כיו"ר איגוד המפיקים והוביל את המאבק על הפקות מקור בכבלים ועל חקיקת חוק הקולנוע.
בשנת 2000 התנסה רוזנבאום גם בבימוי ("הבולשת חוקרת") שהניב לו שתי מועמדויות לפרס אופיר (כמפיק וכבמאי).
בשנת 2004 הפיק רוזנבאום 3 סרטים שזכו להצלחה אף מחוץ לישראל: "אור", "אבנים" ו"ולקחת לך אישה" וזכו במספר פרסים בינלאומיים.
בשנת 2005 הפיק את הסרט התיעודי "18 קילו של אהבה" שזכה בפרס אופיר, ואף התנסה במשחק, במיני סדרת דרמה הישראלית "בסימן ונוס" ובסרט "החשוד האחרון".
ביולי 2006 יצא לאקרנים סרטו השני כבמאי, קומדיית הפשע הרומנטית "לרקוד".
ב-2014 השתתף בהפקת הסרט "פנסיון פראכט".
ב-2013 שיחק והשתתף בהפקת הסרט "מעל הגבעה" בבימויו של רפאל נג'ארי.
בשנת 2016 הפיק את אבינו של מני יעיש.
בשנת 2018 הפיק את גאולה בבימוי יוסי מדמוני ובועז יהונתן יעקב.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "עיר מקלט" ששודרה ביס.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "אחד על אחד" בערוץ כאן 11.
בשנת 2020 שיחק בסרט "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם".
הסרט זכה בפרס הראשון בתחרות הקולנוע העלילתי בפסטיבל ירושלים.
על תפקידו בסרט קיבל רוזנבאום מועמדות לפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2021.
ב-2024 הפיק את הסרט "לא יום ולא לילה".
בשנת 2001 זכה בפרס הוקרה על מפעל חיים, בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
מרק ריידל , הוא במאי, מפיק ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקני.
ריידל, יליד ניו יורק, כמו רבים אחרים, הגיע לתעשיית הקולנוע דרך הטלוויזיה.
ב-1967 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, הדרמה "השועל", שקיבלה ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, בהם על הבימוי, בו זכתה בקטגוריית 'הסרט דובר האנגלית שאינו מארצות הברית' (קטגוריה שאינה קיימת היום).
ב-1972 ביים את ג'ון ויין במערבון "הבוקרים", ושנה אחר כך כיכב לראשונה כשחקן, בסרטו של רוברט אלטמן "שלום לנצח", בו גילם יהודי אלים העומד בראש ארגון פשע.
על תפקידו זה קצר תשואות על ידי המבקרים, אולם סרטו הבא כשחקן יבוא רק כעבור 15 שנים בקומדיה "פאנץ' ליין", לצד טום הנקס וסאלי פילד.
ב-1973 ביים את "סינדרלה ליברטי" בכיכובם של ג'יימס קאן ומרשה מייסון.
ב-1976 ביים את הקומדיה התקופתית "נוכלים בחוג הנוצץ" בכיכובם של ג'יימס קאן, אליוט גולד, מייקל קיין וצ'ארלס דרנינג.
ב-1979 ביים את הדרמה המוזיקלית המצליחה, "רוז", בו כיכבו בט מידלר ואלן בייטס.
הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב ולאחריו ביים את סרטו המפורסם ביותר, "האגם המוזהב" (1981), שהפגיש בין קתרין הפבורן להנרי פונדה בדרמה סוחטת הדמעות שגרפה שלושה פרסי אוסקר, מתוך 10 מועמדויות, עליו קיבל ריידל מועמדות על הבימוי.
הייתה זאת דרמה משפחתית בה ריידל הפגין בימוי רגיש ומהוקצע.
אחר כך ביים את הדרמה החברתית "הנהר", שהביא לסיסי ספייסיק מועמדות לאוסקר.
מאז חלפו שבע שנים תמימות בטרם ביים את סרטו הבא, "בשביל הבנים" (1991), קומדיה מוזיקלית בכיכובה של בט מידלר, עליה קיבלה את פרס גלובוס הזהב כשחקנית קומית/מוזיקלית ומועמדות שנייה לפרס האוסקר (הראשונה הייתה על הסרט "רוז", שביים ריידל).
שלוש שנים אחר כך ביים את הדרמה הרומנטית "הצטלבות" בכיכובם של ריצ'רד גיר ושרון סטון, שהיה לכישלון.
שנתיים אחר כך קיבל מועמדות לפרס אמי על בימוי סרט הטלוויזיה "פשע המאה", שלאחריו ביים סרט טלוויזיה נוסף בשם "ג'יימס דין" (2001), שהיה סרט ביוגרפי של חייו של השחקן האגדי, אותו גילם ג'יימס פרנקו.
הסרט קיבל 11 מועמדויות לפרס אמי, כולל שתי מועמדויות לריידל עצמו.
ב-2002 שיחק בסרטו של וודי אלן, "סוף הוליוודי".
ב-2006 ביים והפיק את הסרט "הימור גורלי" בכיכובם של קים בייסינגר ודני דה ויטו.
מרק ריצ'רד שאטלוורת' הוא יזם דרום אפריקני־בריטי, מייסד והמנכ"ל של חברת קנוניקל, החברה העומדת מאחורי פיתוח מערכת ההפעלה מבוססת לינוקס אובונטו.
בשנת 2002 הפך לתייר השני בחלל והאפריקני הראשון בחלל.
הוא מחזיק באזרחות כפולה מדרום אפריקה ובריטניה.
על פי רשימת עשירי בריטניה של הסאנדיי טיימס, בשנת 2020 הוערך הונו ב־500 מיליון ליש"ט.
שאטלוורת' נולד בוולקום, מדינת אורנג' החופשית, דרום־אפריקה.
לאחר שלמד בבית הספר לבנים "Diocesan College", סיים שאטלוורת' תואר ראשון בכלכלה ובניהול מערכות מידע באוניברסיטת קייפטאון.
בשנת 1995 יסד שאטלוורת' את חברת "Thawte".
חברה שהתמחתה באספקת חתימות דיגיטליות להצפנה בשיטת מפתח ציבורי ואבטחת מידע.
הוא מכר את החברה לחברת Verisign בדצמבר 1999, תמורת 3.5 מיליארד ראנד (כ־575 מיליון דולר אמריקני באותו הזמן).
בספטמבר 2000, יסד שאטלוורת' את "HBD Venture Capital" – חממה טכנולוגית וקרן הון סיכון.
במרץ 2004 הקים את חברת קנוניקל, לצורך קידום ותמיכה מסחרית בפרויקטים חופשיים של תוכנה, במיוחד מערכת ההפעלה אובונטו.
בדצמבר 2009 התפטר שאטלוורת' מתפקיד מנכ"ל החברה, ג'יין סילבר נכנס לתפקיד במקומו.
ביולי 2017 בתום כהונתו של סילבר חזר לתפקיד המנכ"ל.
בשנות ה־90, שאטלוורת' לקח חלק בפיתוח דביאן, מערכת הפעלה למחשבים.
ב־2001 הוא הקים את "קרן שאטלוורת'" ארגון ללא מטרות רווח שבין השאר, מממן פרויקטים חינוכיים וכן גם פרוקייטים בקוד פתוח בדרום־אפריקה.
ב־2004 הוא חזר לעולם הלינוקס על ידי מימון הפיתוח של אובונטו, הפצת לינוקס ידידותית למשתמש, דרך חברת קנוניקל שהקים.
ב־2005 הוא הקים את קרן אובונטו וסיפק לה מימון ראשוני בסך 10 מיליון דולר.
ב־15 באוקטובר 2006 הוכרז שמרק שאטלוורת' נהיה הפטרון הראשון של KDE, קהילת תכנה חופשית בינלאומית.
ב־17 בדצמבר 2009 הוא הודיע שבמרץ שב־2010 הוא יפרוש מניהול חברת "קנוניקל", לצורך התמקדות בעיצוב ופיתוח "אובונטו".
בין השאר החל לפתח גרסאות של "אובונטו" טאבלטים, סמארטפונים וטלוויזיות.
מערכת ההפעלה אובונטו לסמארטפונים הושקה בקיץ 2013, וחברת "קנוניקל" אף החלה בפיתוח טלפון משלה המבוסס על מערכת ההפעלה אובונטו.
שטאלוורת' התפרסם ב־25 באפריל 2002, כתייר החלל השני, אחרי דניס טיטו שטס לחלל שנה קודם.
שטאלוורת' שגור על החללית הרוסית .
הטיסה עלתה לו כ־20 מיליון דולר.
לאחר יומיים, חללית הסיוז שלו עגנה בתחנת החלל הבינלאומית, בה הוא גר במשך שמונה ימים והשתתף במחקרים הקשורים לאיידס וגנום.
ב־5 במאי שאטלוורת' חזר לכדור הארץ בחללית .
כדי להשתתף בטיסה שאטלוורת' עבר שנה שלמה של אימונים והכנות, שכללה שהייה של שבעה חודשים בעיר הכוכבים.
מרק שכטמן (1928 – 2019) היה צייר וסופר ישראלי באר שבעי יליד ברית המועצות.
בנו של הצייר מנואיל שכטמן.
למד באוניברסיטה טכנית במוסקבה ופקולטה לאסתטיקה טכנית בקייב והשלים תואר שני בהנדסת מכונות.
את יסודות הציור למד אצל אביו - הצייר היהודי הנודע מנואיל שכטמן ובהמשך למד באופן עצמאי.
שכטמן חבר אגודת הציירים והפסלים בישראל.
ציוריו של מרק שכטמן כוללים ציורי נוף, דיוקן, בעלי חיים, טבע דומם והווי חיים שונים.
הוא משתמש בטכניקות ציור של צבעי מים, פסטל, שמן, גרפיקה ותחריט.
תערוכות יחיד: מתנ"ס שדרות, ספרייה עירונית באר שבע, עיריית לנגסונד (נורווגיה), בסיס חיל האוויר - נבטים, חברת UPS, מכללה אקדמית ע"ש סמי שמעון ועוד.
תערוכות קבוצתיות: תיאטרון לאומי "הבימה", תערוכה "3000 שנה לירושלים"- בודפשט (הונגריה), מכון לאונקולוגיה - באר-שבע, בית האמנים ע"ש שאגאל, בית אומנים - באר-שבע, בית ציוני אמריקה - תל אביב, תיאטרון ירושלים, ספרייה עירונית - באר-שבע, יד לבנים - באר-שבע, עיריית באר שבע, מכללה אקדמית - באר-שבע ועוד.
מספר יצירות של מרק נמצאות באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
אחדות מתמונותיו אצל מלך נורווגיה, אצל הרב הראשי של בירת נורווגיה - אוסלו וכן בלשכת יושב ראש הפרלמנט הנורווגי.
במסגרת הפרויקט של משרד החינוך "יום אומן" צייר ביחד עם התלמידים ציורי קיר בכ-40 בתי ספר ברחבי הנגב ולימד רישום וציור.
לימד רישום וציור בקרב ילדים ומבוגרים במספר מרכזים קהילתיים כגון: מתנ"ס לווין, עמותת "עמך", בסיס צבאי מחנה נתן ועוד.
יזם והשתתף בפרויקטים אמנותיים אחדים: אחרי הפיגוע בדולפינריום תל אביב ביצע ציורי קיר בבית הספר "שבח מופת" ביחד עם תלמידי בית הספר, וכן ציורי קיר בבית הספר במחנה נתן.
מרק שכטמן פרסם מספר סיפורים, מאמרים וזיכרונות בעיתונים, כתבי עת בישראל, רוסיה וארצות הברית וכן באינטרנט.
מרקאטו (באמהרית: መርካቶ - "מרכתו"; מאיטלקית: Mercato - "שוק") הוא השוק המרכזי של אדיס אבבה, בירת אתיופיה, והשוק הפתוח הגדול באפריקה.
השוק של אדיס אבבה שכן במקור מדרום לקתדרלת גאורגיוס הקדוש, כקילומטר צפונית-מזרחית למיקומו הנוכחי.
שוק בלתי רשמי זה התגבש ברחובות הסמוכים, ונמכרו בו דגנים, תבלינים, קפה, כותנה, מלח, תכשיטים, מוצרים ביתיים, מלאכת יד ועוד.
סמוך לאחר שאתיופיה נכבשה בידי איטליה הפשיסטית, הונהגה באתיופיה מדיניות הפרדה על בסיס גזעי, והשוק הקיים יוחד לאירופים.
הסוחרים האחרים, רובם ערבים, התמקמו במיקומו הנוכחי של המרקאטו, ברובע "אדיס קטאמה" ("העיר החדשה").
עם השנים תפסו המקומיים את מקומם של הסוחרים הערביים, ומאז שנות ה-60 של המאה ה-20, המרקאטו הוא בעיקרו שוק מקומי.
השוק משתרע על שטח של יותר מקילומטר רבוע ובו כ-15,000 בתי עסק שונים, הכוללים, בין היתר, כ-2,500 חנויות ודוכנים, 1,500 בתי עסק המעניקים שירותים שונים, עשרות חנויות כלבו ושני מבנים מקורים גדולים.
למעשה, זהו רובע מגורים ומסחר ענק, המחולק ל-50 אזורים, ולא רק שוק במובן המערבי של המונח.
את השוק הפועל בשעות האור, עשויים לפקוד כ-200,000 איש ביום.
ימי שבת עמוסים במיוחד כאשר מגיעים למרקאטו מוכרים וקונים רבים מחוץ לעיר, ובימי ראשון המרקאטו שובת.
במרקאטו נמכרים מוצרים מכל הסוגים, ואלה מחולקים לאזורים לפי סוגי הסחורה.
חנויות למוצרי מזון ולתוצרת חקלאית, במיוחד קפה, הן עדיין החנויות הנפוצות ביותר בשוק; אך בעלי חיים, מלאכת יד, כלי בית, מוצרים ממוחזרים מעץ וממתכת, מוצרי אלקטרוניקה, ביגוד ומוצרי טקסטיל הם רק חלק מהמוצרים הנוספים המוצעים למכירה.
למעשה ניתן למצוא במרקאטו כל דבר, אפילו רובים וכלי נשק מסורתיים.
מצפון לשוק שוכנת תחנת האוטובוסים המרכזית הבין-עירונית של אדיס אבבה ליעדים רחוקים (מעל 250 ק"מ).
כהן הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור אמריטוס ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון ומתמחה ביהודים בעולם המוסלמי.
כהן הוא חוקר מוביל בהיסטוריה של היהודים בתקופת ימי הביניים תחת שלטון האסלאם.
מחקריו מתבססים, בעיקר, על מסמכים מהגניזה הקהירית.
הוא עומד בראש פרויקט הגניזה באוניברסיטת פרינסטון שמטרתו להעלות מספר גדול של מסמכים מימי הביניים לשימוש מקוון.
מרכז הפרויקט נמצא במעבדת מחקר הגניזה על שם שלמה דב גויטיין שם נמצאים רבים מספריו הפרטיים של גויטיין והערות אותן אסף.
את התואר הראשון קיבל כהן באוניברסיטת ברנדייס ואת התואר השני באוניברסיטת קולומביה.
את הדוקטורט עשה בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בצל הסהר והצלב: היהודים בימי הביניים, תרגמה: מיכל סלע, בהוצאת אוניברסיטת חיפה, תשס"א, 2001.
מרקאיבו (בספרדית: Maracaibo) היא עיר הבירה של מדינת סוליה בוונצואלה.
העיר נמצאת בצפון-מערב המדינה על צידו המערבי של המיצר המקשר את אגם מרקאיבו למפרץ ונצואלה.
בעיר מתגוררים כמיליון וחצי בני אדם ובמטרופולין שלה מתגוררים למעלה משני מיליון בני אדם.
מרקאיבו היא העיר השנייה בגודלה במדינה, אחרי בירת המדינה קראקס.
העיר נוסדה שלוש פעמים: לראשונה בתקופה בה שלטה באזור משפחת בנקאים גרמנית שקיבלה זיכיון על האזור מקרלוס הראשון, מלך ספרד.
ב-1529 אמברוסיוס אטינגר הגרמני יצא בראש משלחת לאגם מרקאיבו.
לאחר ניצחון אחרי מספר קרבות קשים עם התושבים הילידים הוא ייסד את ההתיישבות ב-8 בספטמבר 1529 וקרא לה נוי-נירנברג .
השם הנוכחי נובע משם האגם, גם הוא ניתן על ידי אטינגר והספרדים קראו כך גם לעיר לאחר שהחזירו את השליטה בוונצואלה לעצמם.
אומרים שהשם בא משמו של קסיקה מרה, מנהיג האינדיאנים המקומיים שנפל באחד הקרבות ההם, וכשנפל בקרב הם צעקו "מרה קאיו!" (בספרדית: "מרה נפל!") ומכאן מרקאיבו.
עקב חוסר פעילות באזור, הכפר פונה ב-1535.
ניסיון להקים את הכפר מחדש כשל בסופו של דבר.
לאחר כמה שנים, ב-1574, תחת פקודת מושל ונצואלה דייגו דה מסרייגוס, המקום יושב מחדש תחת השם "נואבה סמורה דה מרקאיבו".
בניסיון הראשון לקבלת העצמאות של ונצואלה, ב-1810, מרקאיבו נותרה נאמנה לכתר הספרדי והמרד נכשל בסופו של דבר.
לאחר כעשור החלו מחדש מרידות למען קבלת עצמאות שהובילו ללחימה בין המלוכנים ודורשי העצמאות.
המלוכנים נוצחו סופית ב-1823 בשיא המאבק לעצמאות.
במשך מאות שנים העיר הייתה מבודדת משאר ונצואלה בגלל האגם, והיה אפשר להגיע אליה רק בכלי תחבורה ימיים.
למעשה, העיר הייתה יותר מקושרת לקולומביה מאשר למזרח ונצואלה.
מצב זה בא לסופו כאשר בשנות החמישים הוחלט לבנות גשר והוא נפתח ב-1962. כאשר הוא נבנה, הוא היה הגשר הארוך בעולם.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, אשר חלק מהן נחשבות לטובות במדינה.
ביניהן ניתן למנות את אוניברסיטת סוליה ואוניברסיטת ד"ר רפאל בייוסו צ'סין.
העיר מקושרת אל רוב ונצואלה דרך גשר חנרל רפאל אורדנטה, שנקרא על שמו של אחד מגיבורי העצמאות הוונצואלייאניים.
את העיר משרת נמל התעופה הבין-לאומי לה צ'יניטה.
הנמל ימי מרקאיבו () הוא אחד הנמלים החשובים במדינה ובאמריקה הלטינית.
בעיר פועלת מערכת תחבורה ציבורית אשר כוללת בין היתר רכבת תחתית שנפתחה ב-2006.
במחצית השנייה של המאה ה-19 מילאה העיר תפקיד חשוב ביצוא הקפה, ואילו לאחר תגליות הנפט בעשורים הראשונים של המאה ה-20, הפכה ל"בירת הנפט".
חברות נפט רב-לאומיות פתחו את משרדיהן בעיר.
בעיר פועלות מספר קבוצות בליגות הבכירות במדינה בהן סוליה אף.סי.
בכדורגל, גאיטרוס דל סוליה בכדורסל ואגילס דל סוליה בבייסבול.
מרק שוורץ (בפולנית: Marek Szwarc; 9 במאי 1892 – 28 בדצמבר 1958) היה צייר ופסל יהודי-פולני מומר שפעל בצרפת.
שוורץ נולד בזגייז' פולין למשפחה ציונית ובילדותו קיבל חינוך מסורתי.
למד בגימנסיה בלודז' ואחרי כן מ-1910 עד 1914 חי שוורץ ולמד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
הוא התגורר ב- La Ruche יחד עם חיים סוטין, ומארק שאגאל.
הוא ייסד יחד עם צ'ייקוב וליכטנשטיין את כתב העת היהודי הראשון לאמנות מחמדים.
ב-1913 הציג את הפסל הראשון שלו, "חוה", בסלון הסתיו.
בין השנים 1914 ו-1917 הוא סייר ברוסיה, בין השאר גם באודסה.
שם נפגש ובילה בחוג הספרותי של מנדלי מוכר ספרים, אחד העם וביאליק.
הוא גם התגורר בקייב שם התיידד עם הסופרים האוונגרדים שם בראשות דוד ברגלסון.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חזר שוורץ לפולין.
ב-1919 הוא נפגש והתחתן עם אשתו גווינה שהייתה סופרת.
בשנה זו חבר לאמנים אחרים, בראשות משה ברודרזון והיה חלק מיונג יידיש בלודז'.
אחרי המלחמה הוא חזר אתה לפריז.
עד מלחמת העולם השנייה גר שוורץ בפריז ויצירותיו שכללו פיסול וציור נמכרו לאספנים בגרמניה, פולין וארצות הברית וכן על ידי כמה מוזיאונים.
בתקופה זאת שבין המלחמות, יצר כמה יצירות בולטות ומקוריות בנחושת מרוקעת שהוצגו בסלון טווילרי (Salon des Tuileries) והיו נושא למונוגרפיה מאת לואי ווסל (Louis Vauxcelles).
כשפולין נפלה ב-1939 התנדב שוורץ לצבא הפולני הגולה ואחרי כיבוש צרפת הוא נמלט עם הצבא הפולני לסקוטלנד בעוד שמשפחתו נמלטה דרך ליסבון לאנגליה.
בתקופה זו הוא צייר סדרה של איורים בעט ודיו המתארים את חיי היום-יום של חבריו החיילים.
אחרי המלחמה הוא חזר לפריז עם אשתו ובתו טרסקה טורס ששירתה בצבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול.
היא פרסמה שני ספרים שעסקו, ברובם, בחיי אביה.
אחרי המלחמה הקדיש שוורץ את רוב זמנו לפיסול באבן ועץ וליציקה בארד.
כמה מיצירות אלה נתרמו למוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות (Musée d'art et d'histoire du judaïsme).
מרק שוורץ נפטר בפתאומיות בפריז בגיל 66. אשתו גווינה נפטרה גם היא בפריז ב-1973