tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההנהגה ברוד איילנד, שהייתה המדינה הקטנה ביותר, חששה שהמהלך ייפגע באופן מכריע בעצמאותן של המדינות, ובמיוחד באלה של המדינות הקטנות.
נשיא הוועידה - ג'ורג' וושינגטון
קונטיקט - אוליבר אלזוורת', ויליאם סמואל ג'ונסון, רוג'ר שרמן
דלאוור - ריצ'רד באסט, גאנינג בדפורד, ג'ייקוב ברום, ג'ון דיקינסון, ג'ורג' ריד
ג'ורג'יה - אברהם בלדווין, ויליאם פיו, ויליאם יוסטון, ויליאם פירס
מרילנד - דניאל קרול, לות'ר מרטין, ג'יימס מקהנרי, ג'ון פרנסיס מרסר, דניאל ג'ניפר
מסצ'וסטס - אלברידג' גרי, נתניאל גורהאם, רופוס קינג, כיילב סטרונג
ניו המפשייר - ניקולס גילמן, ג'ון לנגדון
ניו ג'רזי - דייוויד ברירלי, ג'ונתן דייטון, ויליאם יוסטון, ויליאם ליווינגסטון, ויליאם פטרסון
ניו יורק - אלכסנדר המילטון, ג'ון לנסינג, רוברט ייטס
קרוליינה הצפונית - ויליאם בלאונט, ויליאם ריצרדסון דיווי, אלכסנדר מרטין, ריצ'רד דובס ספייט, היוג' ויליאמסון
פנסילבניה - ג'ורג' קליימר, תומאס פיצסיימונס, בנג'מין פרנקלין, ג'רד אינגסול, תומאס מיפלין, גוברנר מוריס, רוברט מוריס, ג'יימס וילסון
קרוליינה הדרומית - פירס באטלר, צ'ארלס פינקני, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, ג'ון ראטלדג'
וירג'יניה - ג'ון בלאיר, ג'יימס מדיסון, ג'ורג' מייסון, ג'יימס מקלורג, אדמונד רנדולף, ג'ורג' וייט
רוד איילנד - ללא נציגים בוועידה
בהחלטת הקונגרס על קיום הוועידה נקבע כי היא תחל ב-14 במאי 1787. אולם, על מנת לפתוח בדיונים היה צורך במינימום של נציגויות משבע מדינות לפחות.
קוורום זה הושג ב-25 במאי, התאריך בו נפתחו רשמית דיוני הוועדה.
ביום הראשון לוועידה ג'ורג' וושינגטון נבחר פה אחד לנשיאהּ.
ויליאם ג'קסון נבחר למזכיר הוועידה, והוא ניהל את רישומיה.
עוד הוחלט ביום הראשון שלכל מדינה יהיה קול אחד בהצבעה על החלטות הוועידה.
ב-28 במאי הוועידה קיבלה החלטות פרוצדורליות נוספות, שחלקן היו קריטיות להצלחת הוועידה.
נקבע כי כל הדיונים יהיו סודיים ונאסר על מתן מידע על הדיונים לאנשים שאינם נוכחים בוועידה.
כלל זה איפשר לצירים בוועידה לדבר בחופשיות ומנע ממתנגדים את האפשרות ליצור דיון ציבורי ולגייס ביקורת ציבורית.
עוד הוחלט שדרושה בקשתו של נציג אחד בלבד על מנת לפתוח מחדש נושאים שכבר הוחלטו.
תוכנית שנתוותה על ידי ג'יימס מדיסון, שהיה הנציג הבכיר ביותר של מדינת ווירג'יניה לאחר שג'ורג' וושינגטון מונה לנשיא הוועידה.
התוכנית הוצגה ב-29 במאי 1787 על ידי מושל וירג'יניה, אדמונד רנדולף.
הקמת רשות מחוקקת לאומית (National Legislature) שהמדינות יהיו מיוצגות בה באופן פרופורציונלי על פי גודל האוכלוסייה;
הרשות המחוקקת תהיה מורכבת משני בתי חקיקה - הבית התחתון ייבחר בבחירה ישירה של האזרחים, ואילו העליון ייבחר על ידי הנציגים בבית הנמוך מתוך רשימה של מועמדים שיוצעו על ידי בתי המחוקקים במדינות;
רשות זו תחוקק חוקים אשר אינם בסמכות החקיקה של המדינות, יהיה לה הסמכות לבטל חוקים המנוגדים לתקנון הפדרלי, וכן הסמכות להורות על שימוש בכוח כנגד מדינות פורקות עול;
סמכות הביצוע תהיה בידי ראש הרשות המבצעת (National Executive) שיבחר על ידי הרשות המחוקקת;
סמכות השיפוט תהיה בידי רשות שיפוטית לאומית (National Judiciary) שתיבחר אף היא בידי הרשות המחוקקת;
מועצת ביקורת (Council of Revision) תורכב מראש הרשות המבצעת ומנציגים של הרשות השיפוטית, ותפקידה יהיה לבדוק, ובהתאם לצורך לפסול, חוקים לאומיים ומדינתיים לפני היכנסם לתוקף;
התגובות לתוכנית וירג'יניה היו מתונות ממה שניתן היה לצפות.
ההחלטה המעשית של הצירים לאחר הצגת התוכנית הייתה הקמה של "הוועדה של הכלל" (Committee of the Whole).
למעשה הוועדה של הכלל, שהתכנסה בין ה-30 במאי ל-19 ביוני, הייתה אותה ועידה בשינוי שם.
אולם, תחת הוועידה של הכלל הצירים יכלו לנהוג בפחות רשמיות.
בנוסף, נשיא הוועדה של הכלל היה נתניאל גורהם ולא ג'ורג' וושינגטון.
בין ה-30 במאי ל-13 ביוני הצירים בוועדה של הכלל עברו, סעיף אחר סעיף, על הפרטים של תוכנית וירג'יניה.
התוכנית התקבלה ברובה למעט מספר שינויים.
בדיונים החל להתבהר אופיו של מוסד הנשיאות האמריקאי.
בין השאר, הוגדר כי כוחה של הרשות המבצעת יהיה נתון בידיו של אדם אחד, אשר ייבחר על ידי המחוקקים לתקופה של שבע שנים, ואשר יהיה בכוחו להטיל וטו על חקיקה של בית הנבחרים.
נקבע שיהיו דרושים שני שלישים מקולות הנבחרים כדי לבטל וטו נשיאותי.
עוד נקבע שיהיה בית משפט עליון יחיד (Supreme Tribunal בלשון הוועידה) ובתי משפט נמוכים יותר על פי החלטת המחוקקים.
שינוי מהותי נוסף בדיונים היה באופן הבחירה של הבית הגבוה.
בתוכנית המקורית חברי הבית הגבוה היו אמורים להיבחר על ידי חברי הבית הנמוך.
בדיונים נקבע כי הם ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות עצמן לתקופה של שבע שנים.
המחלוקת העיקרית לגבי תוכנית וירג'יניה נגעה לאופן בו ייקבע מספר הנציגים של כל אחת מהמדינות בבתי המחוקקים.
המדינות הקטנות חששו שקולן ייבלע בין נציגי המדינות הגדולות יותר (וירג'יניה, מסצ'וסטס, פנסילבניה, ג'ורג'יה, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה).
רוג'ר שרמן שייצג את קונטיקט ניסה להציע פשרה לפיה בבית התחתון מספר הנציגים יהיה פרופורציונלי לגודל האוכלוסייה, ובבית העליון לכל מדינה יהיה קול אחד.
הפשרה הזו לא התקבלה בתחילה, אף שבסופו של דבר הייתה לה השפעה על החלטות מאוחרות יותר.
במקום פשרה, נציגה של ניו ג'רזי, ויליאם פטרסון, הציע ב-15 ביוני 1787 תוכנית חלופית שתתן כוח רב יותר למדינות הקטנות.
הקמת רשות מחוקקת פדרלית (Federal Congress) בעלת בית מחוקקים יחיד כאשר לכל מדינה יהיה קול אחד בלבד;
סמכות הקונגרס תהיה פיקוח על סחר חוץ ומסחר בין המדינות (Interstate Commerce); סמכות לגביית מיסים על ידי היטלי יבוא, מיסוי על מסמכים רשמיים ודואר; כמו כן בידיה הסמכות לגבות מיסים באופן ישיר מאזרחי מדינה שלא שילמה את מכסת המיסים שלה לאוצר הלאומי;
סמכות הביצוע תהיה בידי רשות המבצעת (Federal Executive) בת מספר חברים שיבחרו על ידי הרשות המחוקקת;
סמכות השיפוט תהיה בידי רשות שיפוטית פדרלית (Federal Judiciary) שתמונה בידי הרשות המבצעת;
חוקי הרשות המחוקקת הפדרלית וההסכמים הבינלאומיים יוכרו כ"חוק עליון" בכל מדינות הברית.
בידי הרשות המבצעת הסמכות לגייס מדינות אחרות לצורך ציות לחוקים אלה.
תוכניתו של המילטון (Hamilton's Plan)
תוכנית זו של נציג מדינת ניו יורק, אלכסנדר המילטון, הוצעה ב-18 ביוני 1787 והייתה תוכנית בעלת אופי בריטי, בעלת שלטון ריכוזי חזק.
בתוכנית זו שאף המילטון לאיחודן של כל המדינות.
הרשות המחוקקת תהיה מורכבת משני בתים.
הבית התחתון נבחר ישירות על ידי העם לתקופת כהונה של 3 שנים, הבית העליון ימונה על ידי נציגי העם וישרתו לכל ימי חייהם.
הרשות המבצעת תהיה בידי אדם אחד שימונה לכל ימי חייו.
כמו כן ראש הרשות המבצעת יהיה בעל סמכות להטלת וטו על חקיקה בקונגרס ועל חקיקה במדינות עצמן.
המילטון הציג את תוכניתו בנאום שארך בין 4 ל-6 שעות.
ההצעה שלו נדחתה על הסף על ידי נציגי המדינות, אולם מספר אלמנטים הכלולים בה, כגון הזכות של הנשיא לנהל משא ומתן על אמנות בינלאומיות וזכותו להעניק חנינה התקבלו בסופו של דבר.
ב-19 ביוני נדחתה הצעת ניו ג'רזי ברוב של שבע נגד שלוש מדינות.
הצעת וירג'יניה התקבלה על ידי הוועדה של הכלל עם השינויים שהוצעו בה, והדיונים הוחזרו לוועידת החוקה.
המשך הדיונים ופשרת קונטיקט (Connecticut Compromise)
לאחר ההצבעה בוועדה של הכלל, ועידת החוקה התכנסה שוב ב-20 ביוני תחת נשיא הוועידה, וושינגטון.
עיקר העבודה של הנציגים היה מעבר על כל אחד מהסעיפים של ההצעה שהם ניסחו כחברי הוועדה של הכלל.
חלק ניכר מהסעיפים שונו בדיונים.
בין השאר נקבע שחברי הבית העליון ייבחרו לתקופה של שש שנים וששליש מהצירים בבית זה יעמדו לבחירה כל שנתיים.
נקבע גם שחברי הבית התחתון ייבחרו לתקופה של שנתיים.
עוד נקבע, בניגוד להצעת וירג'יניה המקורית, כי לבתי המחוקקים הפדרליים לא תהיה סמכות להטיל וטו על החלטות של בתי המחוקקים של המדינות.
המחלוקת העיקרית המשיכה להיות סביב האופן בו ייקבעו מספר הנציגים בבתי המחוקקים.
ב-5 ביולי תת-ועדה מיוחדת שעסקה בעניין הציעה שבבית העליון הייצוג יהיה שוויוני ובבית התחתון הייצוג יהיה לפי גודל האוכלוסייה.
המדינות הגדולות חששו שחברי המדינות הקטנות ינצלו את יכולתן להעביר כספים (שיגיעו ברובם ממדינות גדולות) לצורכיהן.
הוועדה המיוחדת הציעה שרק לבית התחתון, שבו הייצוג הוא יחסי, תהיה סמכות לעסוק בחקיקה הקשורה בחלוקה של כספים.
ב-16 ביולי הוועידה אישרה את העקרונות שהציעה תת-הוועדה.
הפשרה הזו מכונה פשרת קונטיקט או הפשרה הגדולה כיוון שההוגה שלה היה רוג'ר שרמן מקונטיקט.
לפי הפשרה הזו חברי הבית העליון היו אמורים לייצג את ההחלטות שהתקבלו במדינות עצמן.
ההחלטה הזו שונתה כאשר נקבע, שבוע מאוחר יותר, שבבית העליון יהיו שני נציגים מכל מדינה ושכל אחד מהנציגים האלה יהיה חופשי להצביע על פי מצפונו.
המחלוקת לגבי חלוקת הנציגים נגעה גם לאופן בו ייקבע גודל האוכלוסייה של כל מדינה.
מדינות הדרום, שהיו בהן הרבה עבדים רצו שהעבדים ייחשבו לצורך קביעת גודל האוכלוסייה, זאת על מנת שהייצוג שלהם יהיה גדול יותר.
מדינות הצפון רצו שאזרחים לבנים בלבד ייחשבו בקביעת גודל האוכלוסייה, זאת כדי שהנציגות של מדינות הדרום תהיה קטנה יותר, ולא תסתמך על כמות העבדים, שממילא אינם אזרחים ואינם מיוצגים.
הפשרה שהושגה היא פשרת שלוש החמישיות לפיה כל עבד ייחשב לשלוש חמישיות תושב בספירת האוכלוסייה.
את ההצעה חיברו רוג'ר שרמן וג'יימס וילסון.
הוועידה קבעה גם שייבוא של עבדים יוכל להימשך עשרים שנים נוספות ושקיימת חובה להחזיר עבד נמלט לבעליו.
אף על פי שהפשרות שהושגו הצליחו למתן במידת מה את המחלוקות, המחלוקות בין המדינות הגדולות למדינות הקטנות, ובין מדינות הצפון למדינות הדרום לא נעלמו כליל והמשיכו להשפיע על עבודת הוועידה.
בנוסף, היו גם נציגים מעטים שהגיעו לוועידה מתוך רצון למנוע ככל האפשר את ריכוז הממשל.
שני נציגים מניו יורק, רוברט ייטס וג'ון לנסינג ג'וניור, עזבו ב-5 ביולי את הוועידה.
במכתב משותף שכתבו למושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון (שהתנגד גם הוא לוועידה), שני הנציגים כתבו שהם נוכחו כי הם מתנגדים למרכוז השלטון ועל בסיס התנגדות זו הם מתנגדים לחוקה המתגבשת.
המילטון נותר הנציג היחיד של ניו יורק (ולעיתים גם הוא נעדר לענייניו העסקיים, כך שבחלק מההצבעות השתתפו רק 11 מדינות).
ב-24 ביולי הוועידה החליטה על הקמת ועדת הפרטים שתפקידה היה לעבור על כל ההחלטות של הוועידה ולנסח על פיהן טיוטה של מסמך מסכם.
ועדה זו נועדה עד ל-6 באוגוסט ובעת עבודתה שאר חברי הוועידה יצאו לפגרה.
יושב ראש הוועדה היה ג'ון ראטלדג' מדרום קרוליינה.
בנוסף אליו היו עוד ארבעה חברים בוועדה: נתניאל גורהם ממסצ'וסטס, אוליבר אלזוורת' מקונטיקט, ג'יימס וילסון מפנסילבניה, ואדמונד רנדולף מווירג'יניה.
הבחירה בחמשת חברי הוועדה האלו נועדה שהאזורים הגאוגרפים השונים בארצות הברית יהיו מיוצגים.
לכאורה, עבודתה של הוועדה הייתה טכנית, וכללה ניסוח של החלטות שכבר התקבלו, אבל באופן מעשי חבריה השתמשו בשיקול דעתם כדי לפרט בנושאים שלא היו מפורטים עד כה, והם אף ערכו שינויים בהחלטות שהתקבלו.
עם זאת הם ניסו להימנע מחידושים שיעוררו מחלוקת.
בפתח הוועדה, רנדולף הזהיר כי מתפקידם להכניס אך ורק עקרונות הכרחיים, זאת שמא תפקוד הממשל ייתקע עקב כך שהוראות שצריך לאפשר את התאמתן לזמנים ולאירועים נוסחו באופן שהופך אותן לקבועות ובלתי ניתנות לשינוי.
רנדולף קבע גם שעל הוועדה להשתמש בשפה מדויקת ופשוטה, ולנסח סעיפים כלליים.
אימרות אלה של רנדולף מוזכרות לעיתים קרובות כתמיכה בטיעונים של המצדדים ברעיון של "חוקה חיה" כקו מנחה לפרשנות של החוקה (ונגד המצדדים באוריגינליזם, הגישה לפיה יש לפרש לאור הכוונות של מנסחי החוקה).
אחת התרומות של הוועדה היא במתן השמות למוסדות המרכזיים בשיטת הממשל האמריקאית.
הוועדה כינתה את בית המחוקקים "קונגרס", את הבית העליון "סנאט", ואת הבית התחתון "בית הנבחרים" (House of Representatives).
הוועדה כינתה את המחזיק בכוח הביצועי "נשיא", והחליפה את השם "טריבונל עליון" ב"בית המשפט העליון" (Supreme Court).
התרומה היותר מהותית של הוועדה נגעה לפירוט סמכותן של כל אחת מהרשויות והתחומים בהן מותר להן לפעול.
כך למשל, טיב כוחו של הקונגרס לא הוחלט בשלבים מוקדמים יותר והוועדה החליפה את הניסוח הכללי שקבע כי תפקיד הקונגרס הוא לחוקק "למען האינטרסים הכלליים של האיחוד" בשמונה עשרה נקודות שפירטו את סמכויות הקונגרס.
באופן דומה הוועדה פירטה גם את סמכויות הנשיא ובית המשפט העליון.
בנוגע ליחסים בין הממשל הפדרלי לבין המדינות, הוועדה הוסיפה מגבלות על הסמכויות הנתונות למדינות.
למשל, היא קבעה שלמדינות אסור להטיל מיסים על ייבוא, לכרות בריתות עם מדינות אחרות, ולהדפיס כסף.
בנוסף, הוועדה אסרה על הקונגרס לאסור או להטיל מיסים על ייבוא של עבדים.
המשך הדיונים והוועדה לעניינים שנדחו (Committee of Postponed Matters)
ב-7 באוגוסט, לאחר שוועדת הפרטים סיימה את עבודתה, הוועידה התכנסה שוב כדי לדון בכל אחד מהסעיפים שהוצעו בטיוטה.
המחלוקות העיקריות בשלב זה היו דומות למחלוקות שליוו את הוועדה מתחילת עבודתה.
מצד אחד, המשיכה המחלוקת בין מדינות הצפון למדינות הדרום לגבי הסעיפים הקשורים בעבדות.
מצד שני, המשיכה המחלוקת בין המדינות הגדולות למדינות הקטנות.
המחלוקת בין הצפון לדרום עסקה בעיקר בהחלטה שעבדים ייחשבו לשלוש חמישיות תושב.
חלק מנציגי הצפון התנגדו לכך בנימוק שמצב זה עשוי להוביל למרד עבדים שיחליש את האיחוד ויחייב את מדינות הצפון לספק כוח צבאי.
בנוסף, הצירים לא הסכימו על השאלה האם בסמכות הקונגרס לאסור על ייבוא עבדים ולמסות ייבוא כזה.
ב-22 באוגוסט הנציגים הקימו ועדה מיוחדת על מנת לגשר על המחלוקת הזו.
כעבור יומיים, הוועדה הציעה להשאיר את עיקרון השלוש-חמישיות על כנו, לאסור על הקונגרס למנוע ייבוא של עבדים עד שנת 1800, ולאסור על מיסוי של יותר מעשרה דולר לעבד.
תחת הלחץ של צ'ארלס פינקני מדרום קרוליינה, השנה בה ייגמר האיסור החוקתי שונתה ל-1808. הפשרה אושרה ב-25 באוגוסט ברוב של שבע תומכות - שלוש המדינות הצפוניות מניו אינגלנד, מרילנד, ושלוש מדינות הדרום - מול ארבע מתנגדות (כיום בפרק הראשון של החוקה, חלק תשיעי, סעיף 1).
הוויכוח בין המדינות הקטנות לגדולות עסק בעיקר בסמכויות הסנאט שבו הייצוג של כל מדינה הוא זהה, ללא התחשבות בגודל האוכלוסייה.
המדינות הקטנות שאפו לחזק את הסנאט ואילו המדינות הגדולות שאפו להגביל אותו.
ב-7 ו-8 בספטמבר הוועידה אישרה הצעות שנטו יותר לגישתן של המדינות הגדולות.
הוועדה העבירה את הסמכות לחתום על אמנות בינלאומיות, הסמכות למנות שופטי בית משפט עליון, שופטים פדרליים, שרים, שגרירים וקונסולים לנשיא.
אולם, הוועידה קבעה שהנשיא זקוק לאישור של שני שלישים מהסנאט כדי לאשר אמנות בינלאומיות ואישור ברוב רגיל של המינויים.
ב-8 בספטמבר הוועידה אישרה גם כי הדחה של הנשיא (impeachment), תיעשה במקרים של בגידה, שוחד, או פשעים אחרים נגד ארצות הברית, על ידי בית הנבחרים, ותהיה זקוקה לאחר מכן לאישור הסנאט שיחליט האם להאשים או לזכות את הנשיא.
ההסכמה על נושאים אלה התאפשרה בזכות עבודתה של הוועדה לעניינים שנדחו, שפעלה בין ה-31 באוגוסט ל-8 בספטמבר.
בוועדה כיהנו 11 נציגים שנטו לפשרה ולעמדות מתונות במהלך הדיונים שקדמו.
הנציג הבולט ביותר בוועדה היה מדיסון, שגם ניסח את הצעות הפשרה של הוועדה.
הוועדה המליצה גם את הליך הבחירה של הנשיא וסגן הנשיא על ידי חבר האלקטורים (רעיון שהוצע קודם לכן על ידי וילסון).
בנוסף, הוועדה דנה גם בנושאים אחרים כמו יחסי הממשל עם השבטים האינדיאנים.
אחד השינויים המשמעותיים שהוועדה הציעה הוא קיצור הקדנציה של הנשיא מתקופה של שבע שנים לתקופה של ארבע שנים.
בנושאים אחרים צירי הוועידה עשו שינויים ותוספות, חלקם משמעותיים, שעליהם הייתה הסכמה רחבה.
כך למשל, הוכנסו תוספות הקשורות בזכויות אזרחיות ופוליטיות ושוויון אזרחי: הצירים אסרו על הקונגרס לחוקק חקיקה רטרואקטיבית, ועל חקיקה המאפשרת ענישה ללא משפט (bill of attainder); הם קבעו שלא יהיה כל מבחן דתי כתנאי קבלה לתפקיד ציבורי, ואסרו על הממשל להעניק תוארי אצולה כלשהם ולקבל מתנות.
שינויים משמעותיים נוספים היו: במקום הניסוח שקבע כי לקונגרס תהיה הסמכות "לעשות מלחמה" (to make war) הצירים קבעו שתהיה לקונגרס הסמכות "להכריז על מלחמה"; קבעו כי לקונגרס קיימת הסמכות להפעיל מיליציות של מדינות; קבעו שחברי קונגרס חייבים להיות אזרחים ותושבים של המדינה שאותה הם מייצגים.
הצירים גם שינו את הכללים שלפיהם ניתן יהיה לאשר את החוקה בהתהוות ואת אלה שלפיהם ניתן יהיה לשנות אותה בעתיד: לצורך אישור החוקה הנוכחית יהיה צורך באישורן של תשע מדינות; ניתן יהיה לערוך שינויים דרך הקמה של ועידה, אם שני שלישים מהמדינות יבקשו הקמה של ועידה כזו.
ב-8 בספטמבר אישרה הוועידה את ההצעות של הוועדה לעניינים שנדחו והחליטה על הקמת ועדת הסגנון (Committee of Style).
לוועדה נבחרו חמישה נציגים: גוברנור מוריס, מדיסון, המילטון, ויליאם ג'ונסון ורופוס קינג.
מתוך החמישה, גוברנור מוריס היה זה שעשה את מרב עבודת הניסוח, והנוסח הסופי של חוקת ארצות הברית מיוחס לו בדרך כלל.
על אף שהוועדה הייתה אמורה לעסוק בסגנון בלבד, חלק מהשינויים שנעשו במסגרתה היו מהותיים יותר.
בנוסף, תוך כדי עבודת הוועדה הנציגים האחרים המשיכו לדון בשאלות חוקתיות מהותיות והחלטות שהם קיבלו אומצו לתוך הנוסח שהכינה ועדת הסגנון.
כך למשל, הנציגים שינו (בעצת מדיסון) את האופן שבו ניתן לשנות החוקה (הפרק החמישי של החוקה), והאופן בו ניתן לעקוף וטו של נשיא (הרוב הדרוש לשם כך שונה משלושה רבעים בשני הבתים לשני שלישים).
ב-12 בספטמבר ועדת הסגנון הציגה בוועידה את הטיוטה של החוקה.
מבחינה סגנונית החוקה שונתה מהותית ונוסף לה המבוא המפורסם שמתחיל במילים "We the People of the United States".
הטיוטה של החוקה זכתה לאהדה של רוב הנציגים, אולם נותרו ויכוחים מסוימים, בעיקר סביב הדרך בה ניתן יהיה לשנות את החוקה בעתיד.
עד הצגת העותק הסופי של החוקה ב-17 בספטמבר ההליך הזה, שמתואר בפרק החמישי, שונה שוב באופן שממשלב את ההצעות של ועדת הפרטים ושל ועדת הסגנון.
העותק הסופי של החוקה הוצג לוועידה ב-17 בספטמבר.
מבין 55 הנציגים שנשלחו לוועידה בתחילה 42 היו נוכחים בעת החתימה עליה, ו-39 מתוך אלה חתמו על החוקה.
הנציגים שהיו נוכחים ולא חתמו על החוקה הם אלברידג' גרי ממסצ'וסטס, ואדמונד רנדולף וג'ורג' מייסון מווירג'יניה.
שלושת הנציגים האלו נותרו האופוזיציה הבולטת ביותר לחוקה בימים האחרונים לניסוחה.
לא כל הנציגים שחתמו על החוקה היו לחלוטין שבעי רצון מהנוסח הסופי.
על מנת שהצעת החוקה שאישרה הוועידה תהפוך לחוקה בפועל של ארצות הברית היה צורך באשרורה על ידי המדינות.
ההליך שבו ניתן לאשרר את החוקה מפורט בפרק 7 של החוקה עצמה, כך שלמעשה הצירים בוועדה יכלו לקבוע את התנאים שבהם החוקה תתקבל.
הצירים חששו שרוד איילנד ומדינות נוספות עשויות להתנגד לחוקה; לכן, הם קבעו שמספיק רוב של 9 מדינות מתוך ה-13. בנוסף, הצירים ציפו שחלק מהפוליטיקאים המכהנים יתנגדו לחוקה, ולכן הם קבעו שהחוקה תאושרר על ידי ועידות אשרור עצמאיות שייבחרו על ידי האזרחים בכל אחת מהמדינות.
בעקבות הוועידה התקיים דיון ומאבק בין מתנגדי החוקה ותומכיה (פדריאליסטים ואנטי-פדריאליסטים).
המדינה הראשונה שאשררה את החוקה הייתה דלאוור והמדינה התשיעית הייתה ניו המפשיר ב-21 ביוני 1788. בתאריך זה החוקה נכנסה רשמית לתוקף בתשע המדינות שאשררו אותה.
המדינות שלא אשררו אותה בעת הזו היו וירג'יניה, ניו יורק, צפון קרוליינה ורוד איילנד.
תמיכתן של ארבע המדינות האלה הושגה, בין השאר, על ידי ההבטחה לכינון שורה של תיקונים לחוקה שיבטיחו חירויות וזכויות בסיסיות ויגבילו את כוחו של הממשל המרכזי.
התיקונים שהוצעו במהלך דיון זה הפכו ברובם למגילת הזכויות, שעשרת התיקונים הראשונים בה אושרו ב-15 בדצמבר 1791. ההבטחה להכנסת השינויים אפשרה את אשרור החוקה על ידי ארבע המדינות האחרות עוד קודם לכן.
המדינה האחרונה (מבין 13 הראשונות) לאשרר את החוקה הייתה רוד איילנד ב-29 במאי 1790.
ועידת האימפריה הייתה התכנסות תקופתית של ראשי הממשלות של המושבות בעלות הממשל העצמי והדומיניונים של האימפריה הבריטית בין השנים 1887 – 1937, לפני תחילת ההתכנסויות הסדירות של ראשי הממשלות של מדינות חבר העמים הבריטי החל מ-1944.
כל הוועידות התקיימו בלונדון, הממלכה המאוחדת, להוציא את הוועידות שהתכנסו ב-1894 וב-1932 שהתקיימו באוטווה, בירת קנדה.
הוועידה שהתקיימה ב-1907 שינתה את שמותיהן של הוועידות ל"ועידת האימפריה" ובה הוסכם שהמפגשים ייערכו מכאן והלאה על בסיס קבוע ולא בהזדמנויות בהן ראשי הממשלות של המדינות יבקרו בלונדון לאירועים מלכותיים, כמו חגיגות יובל או הכתרות.
בתחילה נועדו הוועידות להדגיש את אחדות האימפריה, אך עם חלוף הזמן, הפכו הוועידות להתכנסויות שבהן שטחו הדומיניונים את בקשותיהם להסיר את שרידי מעמדם הקולוניאלי.
הוועידה של 1926 הסכימה על הצהרת בלפור שהכירה בכך שמעתה והלאה מעמדם של הדומיניונים יהיה שווה ערך לזה של הממלכה המאוחדת כחברים בחבר העמים הבריטי.
הוועידה של 1930 קיבלה החלטה לבטל את העליונות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי, כפי שהתבטא הדבר ב"חוק תקפות החוקים הקולוניאליים" (Colonial Laws Validity Act 1865) ובחוקים אימפריאליים אחרים.
המדינאים שהשתתפו בוועידה המליצו שהפרלמנט הבריטי יחוקק חוק הצהרתי, שהיה לחוק וסטמינסטר, שיועבר בהסכמתם של הדומיניונים, אך כמה דומיניונים לא אשררו את החוק אלא רק כמה שנים לאחר מכן.
הוועידה של 1930 הייתה ראויה לציון גם בשל נוכחותם של נציגי רודזיה הדרומית, למרות היותה מושבה בעלת ממשלת עצמי ולא דומיניון.
הוועידה הכלכלית האימפריאלית שהתכנסה ב-1932 באוטווה, דנה בשפל הגדול והממשלות הסכימו למסד את "העדיפות האימפריאלית" (Imperial Preference), מערכת פרוטקציוניסטית של תעריפים על סחורות ייבוא מארצות שמחוץ לארצות האימפריה.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, הוחלפו ועידות האימפריה ב"ועידות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Prime Ministers' Conference).
17 כינוסים כאלה התקיימו החל מ-1944 ועד 1969. כולם להוציא אחד התקיימו בלונדון.
ב-1971 שונה שמם של הכינוסים ל"פגישות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Heads of Government Meeting) ומכאן והלאה הם התקיימו אחת לשנתיים, בכל פעם במדינה אחרת.
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים 2015 היא ועידה שנערכה בלה בורז'ה שבפריז מ-30 בנובמבר ועד 11 בדצמבר 2015, אשר הצליחה לגבש הסכם אקלים עולמי תקדימי לצמצום פליטת גזי חממה על מנת לבלום את ההתחממות העולמית.
זהו הכינוס ה-21 בין הצדדים החתומים על אמנת המסגרת של האו"ם בנוגע לשינוי האקלים וה-11 בין המדינות החתומות על פרוטוקול קיוטו.
ועידת האקלים של האו"ם מתכנסת מדי שנה, בעיר מארחת אחרת.
כ-40,000 נציגים מרחבי העולם, בהם ראשי מדינות וגורמים מקצועיים, התכנסו בפריז במפגש ה-21 לאמנת שינוי האקלים, במטרה לגבש במשותף הסכם אקלים עולמי לצמצום פליטות גזי חממה, על ידי חיוב המדינות השותפות לנקוט בצעדים להפחתת פליטת גזי החממה, תוך קביעת יעדים ובאופן המחייב את המדינות להגיש תוכנית מקומית להפחתת הפליטות.
הוועידה עוסקת גם בקידום טכנולוגיה של אנרגיה מתחדשת.
המשלחת הישראלית לוועידה הורכבה מכ-70 משתתפים מכל מגזרי המשק וממשרדי הממשלה העוסקים בנושא.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, נכח בוועידה ביומה הראשון, ובראשה עמד השר להגנת הסביבה אבי גבאי, לצד בכירי משרדו.
ועידת הפסגה הערבית הראשונה, נודעה גם בשם: "ועידת קהיר", (13 בינואר 1964 – 18 בינואר 1964), הייתה התכנסות של ראשי 13 מדינות ערב החברות בליגה הערבית, והתקיימה בקהיר בירת מצרים, במטרה לדון במעשי מדינת ישראל, ולקבל החלטות אופרטיביות כנגדה.
ההחלטה העיקרית והמפורסמת בהחלטות שקיבלה ועידת הפסגה הערבית הראשונה, הייתה, להטות את מקורות הירדן.
אחת מתוצאות הפסגה הייתה עליית קרנו ויוקרתו של גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, בעיני העולם בכלל, והעולם הערבי בפרט.
בעקבות תמיכת הוועידה התאפשרה, בחודש יוני של אותה שנה, הקמתו של הארגון לשחרור פלסטין.
לוועידת הפסגה קדמו מספר כינוסים בדרגים נמוכים יותר, ככינוסי מועצת הליגה הערבית (מרץ 1962, מרץ 1963, ספטמבר 1963), מועצת ההגנה הערבית המשותפת (יוני 1961) וכינוס הרמטכ"לים הערבים (אפריל 1961).
בכינוסים אלו התקבלו החלטות שבהמשך היו בסיס להחלטות הפסגה, אולם לטענת נאצר ההחלטות לא יושמו בשל פער בין הדרגים המבצעים לקובעי המדיניות, כאשר ראשי המדינות אינם מעוניינים לשתף פעולה בישום ההחלטות מסיבות פוליטיות.
נאצר ראה בפסגה אמצעי להשגת מחויבות אמיתית של מדינות ערב לתוכניות שכבר גובשו.
הוא האמין, כי באמצעות הוועידה ניתן יהיה לגבש וליישם אסטרטגיה ארוכת טווח לניצול המשאבים הערביים על מנת להכין את מדינות ערב למלחמה שתסתיים בהשמדת ישראל.
הסוגיות העיקריות שעמדו ברקע הוועידה היו:
בשנות ה-50 של המאה ה-20, התבצע על ידי מדינת ישראל מיזם שנודע בשם תעלת ההטיה.
מיזם זה היה אמור להיות שלב ראשון במיזם המים הגדול של מדינת ישראל, המוביל הארצי.
על פי התוכנית, יובלו מי הירדן ההררי מדרום לגשר בנות יעקב בתעלת הטיה פתוחה לכורזים, משם ימשיך חלקם לכנרת, תוך ייצור חשמל הידרואלקטרי, והחלק הנותר יוזרם מערבה למאגרי צלמון ואשכול.
בעוד ישראל הייתה נחושה לישם את המיזם, מדינות ערב ובראשן סוריה הביעו התנגדות נחרצת לביצועו.
העבודות על המיזם החלו ביולי 1953 בשטח ישראל, ובספטמבר נכנסו שני מחפרים לשטח המפורז.
ההתנגדות המעשית של הערבים, התבטאה בהפרעה לעבודות באמצעים צבאיים, תלונות למועצת הביטחון, והטלת וטו על ידי ברית המועצות, על החלטות של מועצת הביטחון לטובת המשך המיזם.
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 שרר משבר ביחסי מצרים–סוריה.
הרקע להתערערות היחסים היה פרישתה החד-צדדית של סוריה מקע"מ.
באותה עת שלטה בסוריה מפלגת הבעת'.
שלטונות סוריה לחצו על הליגה הערבית, לאשר יציאה למלחמה נגד ישראל, כדי למנוע את השלמת הקמת המוביל הארצי.
בעוד שהאינטרס של עבד אל נאצר היה לדחות מלחמה שכזאת, שכן צבא מצרים היה שקוע עד צוואר במלחמת האזרחים של צפון תימן.
(נאצר תמך במהפכנים הרפובליקנים בפיקודו של עבדאללה אל סלאל, באמצעות חיל משלוח שכלל כ-70,000 חיילים וכלי נשק).
נאצר התנגד ליוזמה הסורית, וכפעולת נגד יזם את כינוס ועידת הפסגה.
סכסוכים בין מדינות ערב השונות
באותה תקופה שררו יחסי משבר בין מספר מדינות חברות הליגה לבין עצמן.
בין אלג'יריה למרוקו היה סכסוך גבול בנוגע לשליטה בסהרה המערבית.
בין סוריה ומצרים, כאמור לעיל, שרר סכסוך כבד, כאשר סוריה טוענת שמצרים זנחה את הבעיה הפלסטינית, ואף מזלזלת בצורכי המים של סוריה.
סכסוך שרר גם בין סעודיה למצרים.
זאת עקב המתקפות התעמולתיות המצריות על סעודיה, עקב היותה פאודלית שבטית.
היוזמה לקיים את ועידת הפסגה, נבעה (הצהרתית) גם מהרצון להפגיש בין מנהיגי המדינות היריבות.
בישיבה זאת גילה נאצר, כי כבר בחודש יוני 1961, התקבלה החלטה על ידי מועצת ההגנה הערבית שהתקיימה בביירות, לצאת למלחמה כוללת כנגד ישראל, כאשר האחרונה תשלים את עבודות הטיית הירדן.
בוועידה התקבלו פה אחד 3 החלטות עיקריות:
להטות את מקורות הירדן על מנת למנוע מים מישראל.
להקים את הארגון לשחרור פלסטין.
להקים מפקדה צבאית ערבית משותפת על מנת להכין את צבאות ערב למלחמה כוללת בישראל.
להחלטות הוועידה הייתה תרומה מכרעת להידרדרות שהובילה לפרוץ מלחמת ששת הימים.
ועידת המרידיאן הבין-לאומית נערכה באוקטובר 1884 בוושינגטון, ארצות הברית, והתכנסה כדי לקבוע מוסכמה בינלאומית לקו מרידיאן.
הכנס נערך לבקשתו של נשיא ארצות הברית צ'סטר ארתור.
נושא הכנס היה בחירה של "מרידיאן (קו אורך) כנקודת ייחוס אפס משותפת של קווי אורך והגדרת סטנדרטים של חישוב זמן ברחבי העולם".
הוועידה הביאה לבחירת קו גריניץ' כסטנדרט בינלאומי למעלות אורך, כאשר הוא מוגדר כנקודת אפס.
בוועידה השתתפו 26 מדינות שיוצגו על ידי 41 נציגים.
IMC - ועידת הקניונים ורשתות המסחר בישראל היא הפסגה השנתית של כל בכירי ענף הקניונים ורשתות המסחר בישראל.
בישראל למעלה מ-300 קניונים ומרכזי מסחר פעילים המאגדים בתוכם מאות רשתות מסחר קמעונאיות.
אחוז ניכר מהצריכה הפרטית בישראל מתבצע בענף זה ומועסקים בו כ-200,000 איש.
בשנת 2006 התקיימה הוועידה השנתית הראשונה של הענף שהפכה לאירוע השנתי.
בכל ועידה נוטלים חלק למעלה מ-800 בכירות ובכירי הענף ובהם בעלי החברות, המנכ"לים והסמנכ"לים.
הוועידה היא פרי יוזמתו של דדי ריזל המשמש זה 18 שנה גם כיו"ר הוועידה וכמפיקה בפועל.
במקביל לכנס המרכזי נערכים מספר אירועים נוספים:
כנס מנהלי כספים ברשתות הקמעוניות - כנס שנתי זה עוסק במגוון נושאים מקצועיים הקשורים בניהול מערכי הכספים של רשת חנויות קמעונאית והוא מיועד למנהלי הכספים, בעלי חברות, מנכ"לים ומנהלים.
הכנס הראשון נערך בינואר 2019.
סיורי קניונים בחו"ל - אחת לשנה, מארגנים מפיקי הוועידה קבוצת מנכ"לים ובכירים לסיור קניונים ברחבי העולם.
הוועידה השנתית הייתה אמורה להתכנס בברזיל במהלך חודש נובמבר 2019. כשנה לפני האירוע החליט נשיא ברזיל הנבחר ז'איר בולסונארו לבטל את אירוח הוועידה מסיבות כלכליות.
צ'ילה לקחה על עצמה את אירוח הוועידה במקומה של ברזיל, אך המחאות המתמשכות במדינה הובילו לביטול האירוע בצ'ילה והעברתו למדריד, ספרד.
פעילים בנושא איכות הסביבה הפליגו מאירופה לאמריקה הדרומית, בטרם התקבלה ההחלטה על העברת הוועידה למדריד.
במהלך חודש נובמבר ארגנו הפעילים את "ועידת היער" ( Forest COP) כוועידת-נגד שהתקיימה במרכז יער האמזונאס.
בוועידה השתתפו פעילים חברתיים לצד חוקרי אקדמיה.
, השרה לענייני השינוי האקולוגי בספרד, הודיעה כי הוועידה תתקיים ב (IFEMA).
אזור הוועידה חולק לשניים: אזור כחול ואזור ירוק.
האזור הכחול שימש לקיום הוועידה ה-15 של הצדדים לפרוטוקול קיוטו (CMP15), והישיבה השנייה של הצדדים להסכם פריז (CMA2).
בנוסף התקיימו באזור זה אירועים מקבילים שנוהלו על ידי ארגוני המגזר השלישי.
האזור הירוק הוקדש לפעילות של ארגוני חברה אזרחית שמטרתן לעודד פעילות חברתית בנושא.
אזור זה חולק לשלושה תתי אזורים: אזור המוקדש לפעילות של בני נוער, אזור המוקדש לפעילות של ילידים ואזור המוקדש לפעילות מדעית וחדשנות בתחום.
ארצות הברית, רוסיה, הודו, סין, ברזיל,אוסטרליה, וערב הסעודית התנגדו לקריטריונים החדשים.
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים 2021 היא הוועידה ה-26 בנושא.
הוועידה התקיימה בגלאזגו, סקוטלנד, החל מ-31 באוקטובר 2021 והסתיימה ב-13 בנובמבר.
הוועידה הייתה אמורה להתקיים באותו המקום בנובמבר 2020, אך נדחתה בשנה בשל מגפת הקורונה.
בוועידה השתתפו כ-25,000 נציגים מכ-200 מדינות, ביניהן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי וראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו.
חוקר הטבע ויוצר סרטי הטבע דייוויד אטנבורו השתתף בוועידה כפרקליט האנשים (People's Advocate).
את ישראל ייצגו בוועידה ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט (שגם נאם בה), השרה להגנת הסביבה תמר זנדברג ושרת האנרגיה קארין אלהרר.
נשיא סין שי ג'ינפינג, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ונשיא ברזיל ז'איר בולסונארו הודיעו כי לא ישתתפו בוועידה.
בראש המשלחת עמד ראש הממשלה, נפתלי בנט אשר נכח בוועידה.
המשלחת הישראלית לוועידה מנתה מעל 120 נציגים ממשרדי הממשלה, חברי כנסת, האקדמיה, המגזר העסקי והשלטון המקומי, והציגה במהלך הוועידה תערוכה חדשנית עם פתרונות טכנולוגיים מהפכניים בתחום הגנת הסביבה., בנוסף נכחה שרת האנרגיה קארין אלהרר, ושרת הגנת הסביבה תמר זנדברג לצד בכירי משרדיהן.
יותר מ-100 מנהיגי מדינות התחייבו להביא להפחתה של 30% בפליטת גז המתאן עד לשנת 2030. זו כחלק מסכם שקודם עוד לפני הוועידה.
בנוסף, כ-100 ממנהיגי העולם הסכימו להפסיק כריתת יערות עד שנת 2030. גם יוקצו כמעט עשרים מיליארד דולר לפיצויים ושיקום היערות.
מומחי אקלים בירכו את המהלך, אולם הזכירו כי גם בהסכם פריז הוחלט על האטה בקצב כריתת העצים, אך המדינות לא הצליחו לעמוד בהתחייבויותיהן.
197 מדינות הגיעו להסכם האקלים חדש בנובמבר 2021.ההסכם כולל "הפחתה הדרגתית" של שימוש בפחם, ניסוח שהכעיס חלק מהמדינות המשתתפות שקיוו להפסקה בשימוש.
ועידת הכנסייה בהייראיה הייתה ועידה אקומנית שכונסה על ידי הקיסר קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, מ-10 בפברואר עד 8 באוגוסט 754. בזמן עריכתה, נחשבה לוועידה האקומנית השביעית.
הוועידה התקיימה בהייריאה (כיום שכונת פנרבחצ'ה באיסטנבול), ארמון קיסרי על הגדה האסיאתית של מצרי הבוספורוס, סמוך לקונסטנטינופול.
החלטתה החשובה ביותר של הוועידה הייתה לאסור על עבודת האיקונות, ועל כן היא ידועה כוועידה האיקונוקלאסטית.
הוועידה האקומנית הבאה של הכנסייה, ועידת ניקיאה השנייה (787), ביטלה את ההחלטות של הוועידה בהייראיה, לא קיבלה את היותה אקומנית והכריזה על החלטותיה כבלתי-אורתודוקסיות.
האיקונות הן ייצוגים חזותיים, בדרך כלל של ישוע, מריה הקדושה, או של קדושים, המיועדות לצורכי פולחן בנצרות.
העמדה הנוצרית הרשמית, החל מראשית הנצרות, התנגדה באופן עקרוני לייצוגים חזותיים – בהתחלה, ככל הנראה, בשל הרקע היהודי שלהם, ובהמשך, אבות כנסייה כאוריגנס וקלמנס מאלכסנדריה הביעו התנגדות שנוסחה גם במונחים פלטוניסטיים.
ברם, למעשה, שרדו תיעודים רבים מן העת העתיקה המאוחרת של אמנות נוצרית.
כותבים נוצרים מסוימים, על אף שהתפלמסו עם הפגאנים, לא דנו כלל באמנות נוצרית, אך היו כאלו שתקפו איקונוגרפיה נוצרית של ישוע אף לפני המאה ה-6 – על אף שהאותנטיות של טקסטים אחרונים אלו מוטלים בספק.
פולחן האיקונות היה כנראה נפוץ בקרב אנשים מכלל המעמדות, בעיקר באימפריה המזרחית.
באופן כללי, חוקרים טוענים כי יש לראות פולחן זה בתוך ההקשר הרחב יותר של פולחן קדושים ושרידי קדושים, שבמסגרתו נתפסו הקדושים כמי שיכולים להתערב לטובת המתפלל אליהם בפני האל.
שרידי הקדושים והאיקונות מילאו גם אחר צורך של נוכחות פיזית של האל ושל שליחיו בחיי המאמין.
במאות ה-6–7, התעצם השימוש הפולחני בייצוגים ויזואליים.
פולחן האיקונות כלל בעיקר השתחוויה, תפילה הקטרת קטורת והדלקת נרות.
בשנת 726 או 730, לאון השלישי, קיסר האימפריה הרומית המזרחית והראשון לשושלת האיסאורית, הוציא צו האוסר על עבודות האיקונות.
בכך החלה התקופה המכונה "משבר האיקונוקלאזם", שלמעשה הורכבה משתי תקופות עיקריות של איסור קיסרי על איקונוקלאזם: בשנת 787, ועידת ניקיאה השנייה בראשות הקיסרית אירנה ביטלה את האיקונוקלאזם, ב-815 הוא הושב על כנו על ידי הקיסר לאון החמישי ובוטל סופית על ידי הקיסרית תאודורה השנייה בשנת 843.
לא ברור לחלוטין מדוע אסר לאון השלישי על פולחן האיקונות.
ברם, הכרוניקות המתעדות את התקופה אכן מתעדות צו כזה, ואף כיצד לאון שלח שליח להרוס את האיקונה של ישו בכניסה לארמון האימפריאלי – מקרה שאף הוביל ללינץ' שבוצע בשליח.
הכרוניקות הקרובות ביותר לתקופה, תאופאנס וניקפורוס, תולים זאת בתגובתו של ליאו התפרצות של הר הגעש באי ת'רה (סנטוריני) בשנת 726.חוקרים מאוחרים יותר ניסו להציב את הדבר בהקשר פוליטי חברתי – ליאון היה האחרון בשרשרת של קיסרים מתחלפים.
ליאון, שהיה מצביא מוצלח ביותר, שאף לייצר יציבות שושלתית, בין השאר על ידי כך שהמליך את בנו קונסטנטינוס ה-V, כאימפרטור שותף בגיל שנה.
כחלק מחיזוק סמכותו, ביקש לאון לערוך רפורמות בדת – והאיקונוקלזם היווה הזדמנות עבורו.
קונסטנטינוס החמישי (קיסר 741–775), יורשו של לאון, המשיך את המדיניות האיקונוקלאסטית של אביו.
ברם, בניגוד אליו, קונסטנטינוס היה תאולוג, ואף כתב ספר בשם "שאלות" (peuseis), המנמק את עמדתו האיקונוקלאסטית (פרגמנטים מן הספר השתמרו אצל ניקפורוס, שהתפלמס עמו לטובת האיקונות).
טענתו של קונסטנטינוס הייתה כריסטולוגית בעיקרה: ייצוגים של ישו יכולים לייצג רק את טבעו האנושי, ועל כן הם מפרידים בין טבעו האנושי לאלוהי של ישו.
מספר שנים לפני הוועידה, קונסטנטינוס ערך דיונים עם אנשי דת ושאף לשכנעם בדעותיו האיקונוקלאסטיות.
לבסוף, בשנת 754, בין ה-10 בפברואר ל-8 באוגוסט, כינס קונסטנטינוס את הוועידה בארמון האימפריאלי בהייריאה.
הוועידה היתה, בעת קיומה, הוועידה האקומנית השביעית, תואר שנושלה ממנו על ידי ועידת ניקיאה השנייה בדיעבד.
338 בישופים נכחו בוועידה, בעיקר מאזור קונסטנטינופול אך גם מאיטליה, דלמטיה, יוון וסיציליה.
אין שום ראיות שנציגים מטעם האפיפיור השתתפו בוועידה.
תאודוסיוס, בישוף אפסוס, ניהל את הוועידה – בדרך כלל נוהלו ועידות על ידי פטריארך קונסטנטינופול, אך הקודם מת ועוד לא מונה לו מחליף.
הוועידה, כנראה, הייתה בשליטתו של קונסטנטינוס, ואכן אישרה את המדיניות שלו, שהתנגדה לאיקונות.
הוועידה חזרה ואישרה את התפיסות הכריסטולוגיות של הוועידות הקודמות, והוסיפה עליהן איסורים הנוגעים לייצוגים חזותיים: יש לעבוד את האל "בעין הנפש" ולא באמצעות "צבעים גופניים", אסור לנסות לייצג לא את המהות האלוהית האינסופית ולא את האיחוד בין המהות האלוהית לאנושית, ולא את המהות האנושית של ישו.
בשמם של מריה והקדושים יש לנקוב בתפילה בלבד, ו"תמונותיהם" נמצאות בנשמות המאמינים ולא בייצוגים ויזואליים מתים.
הוועידה מטילה חרם על כל מי שלא עומד בהכרזות אלו.
ההחלטות (Acta) של הוועידה לא שרדו, אך ההגדרות (Horos) שלה נשתמרו במלואן בפרוטוקול של ועידת ניקיאה השנייה, שהביאה אותו על מנת להתפלמס עמו.
בהורוס, הוועידה מציגה את עצמה כממשיכה וכמאשרת של הוועידות האורתודוקסיות הקודמות, וכהמשך של הנצרות הניקיאנית.
הדיון בוועידה גם הוא כריסטולוגי בעיקרו.
ההגדרות מתעקשות על כך שבגלל האיחוד בין הטבע האנושי לאלוהי, גם גופו נעשה לאלוהי.
לפיהן, הייצוג האמיתי היחיד של ישוע הוא הלחם והיין של האוכריסטיה, מפני שהם מצד אחד לא מאבדים את טבעם החומרי, ומצד שני נעשים לאלוהיים על ידי הסקרמנט.
ההגדרות התייחסו גם לייצוגים של מריה הקדושה ושל הקדושים – למרות שהטיעון הכריסטולוגי איננו נוגע אליהם, ההגדרות טענו כי אם ייצוגים של ישו אסורים, אזי אין צורך בייצוגים אחרים גם – ייצוגים אלו עושים עוול לכבודם של מריה ושל הקדושים, מפני שאמנות הייצוג שאולה מהפגאנים.
ההגדרות מבססות את ההתנגדות לייצוגים חזותיים על מגוון של מקורות – החל מהמקרא והברית החדשה ועד אבות הכנסייה.
מן הברית החדשה מצוטט פאולוס (השנייה אל הקורינתים 5:16): "אם הכרנו את המשיח על-פי ראות אנושית, הרי כעת איננו מכירים אותו עוד באופן כזה".
מבין אבות הכנסייה, מציגות ההגדרות את אפיפניוס מסלמיס, השולל ייצוגים חזותיים באופן חד משמעי (הוועידה בניקיאה טענה כי מקור זה מזויף).
העדות הפטריסטית החשובה השנייה, שאותה מביאות ההגדרות, היא מכתבו של אוסביוס לקונסטנטיה, אחותו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון, שבו הוא דוחה את בקשתה לציור של האל, מפני שלא ניתן לייצג את כריסטוס לאחר הקימה לתחייה.
לפי לסלי ברובאקר, ההגדרות מציגות תאולוגיה שבמרכזה השילוש הקדוש: הסמל היחיד שיש בו חשיבות הוא הצלב, המזכיר את צליבתו של ישו והיה הסמל של הקיסרים, החל מקונסטנטינוס הקדוש.
הוועידה ביקשה להפריד באופן חד בין הבשר לרוח בעקבות זאת, נדחתה גם הפרקטיקה של פולחן שרידי הקדושים, אם כי לא עצם הפנייה אליהם.
לפי ברובאקר, משמעות נוספת של החלטות אלו, הדוחות למעשה צורות אישיות של פולחן ומבקשות למקד את הפולחן באוכריסטה ובתפילה, היא התעצמות של הכנסייה כמוסד והשתלטותה על חיי הרוח של המאמינים.
לא ברור לחלוטין מה היו המשמעויות המעשיות של החלטות הוועידה.
היו חוקרים שטענו שהוועידה כללה ציווי להרוס את כל האיקונות, ושמסע הרס כזה אכן נערך.
חוקרים אלו טוענים שמסע ההרס הזה עורר התנגדות, שהתמקדה סביב הנזיר סטפנוס הקדוש – שאותו קונסטנטינוס הוציא להורג באכזריות.
חוקרים מאוחרים יותר ערערו על טענה זו: לפי ברובאקר והלדון, ההגדרות של הוועידה אסרו על הריסת איקונות אקטיבית, וישנם מעט מאוד אירועים מתועדים של הרס איקונות – וגם אלו התרחשו זמן מה אחרי הוועידה.
העדות הארכאולוגית היחידה ל"איקונוקלאזם" בתקופת קונסטנטינוס היא באולם המועצה בין כנסיית איה סופיה לארמון הפטריארך, שם הוחלפו פסלי קדושים בצלבים – אך גם אירוע זה אירע לפחות 12 שנים לאחר הוועידה.
חוקרים אחרים דחו גם את הסיפור לפיו הוצאתו להורג של סטפנוס ורדיפת הנזירים שהתלוותה אליה היו בשל תמיכתם של אלו באיקונוקלאזם, וטענו כי קונסטנטינוס רדף את הנזירים מפני שהנזירות הלכה ונעשתה פופולרית, דבר שהיווה בעיה עבור האימפריה, מפני שנזירים לא שילמו מס והיו פטורים מן השירות בצבא.
מסקנות הוועידה נדחו על ידי ועידת ניקיאה השנייה בשנת 787, והוועידה הוכרזה כלא-אקומנית.
ועידת ניקיאה כנראה התבססה על כך שהפטריארכים של המזרח (ירושלים, אלכסנדריה ואנטיוכיה) והאפיפיור, או נציגיהם, ככל הנראה לא נכחו בוועידה, וכן שלמעשה לא נכח בה גם הפטריארך של קונסטנטינופול, כפי שפורט לעיל – ההאשמה שהאפיפיור לא השתתף בוועידה גם מופיעה במפורש בהחלטות ועידת ניקיאה.
ועידת ניקיאה הפריכה את טענות ועידת הייריאה כנגד הייצוגים, והכריזה על חובה של הצגת איקונות של ישו, של קדושים ושל מריה בכנסיות.
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים 2022 היא הוועידה ה-27 בנושא.
הוועידה התקיימה בשארם א-שייח', מצרים.
היא נפתחה ב-6 בנובמבר 2022 והסתיימה ב-18 בנובמבר 2022. שר החוץ של מצרים סאמח שוכרי הוא נשיא הוועידה בה השתתפו למעלה מ-90 ראשי מדינות וכ-33,500 נציגים מ-190 מדינות.
הוועידה מתקיימת פעם בשנה מאז חתימת ההסכם האקלים בפסגת כדור הארץ ב-1992. בוועידה נציגי ממשלות נפגשים על מנת להגיע להסכמים לעצירת התחממות כדור הארץ והשפעות שינוי האקלים על המדינות.
בוועידה נחתם הסכם אובדן ונזק לפיצוי מדינות עניות שנפגעו מאסונות הקשורים למשבר האקלים.
המטרה המרכזית של המדינות המתפתחות הייתה להבטיח כספים להתמודדות עם אסונות טבע שמקורם בשינויי אקלים - הסכם אובדן נזק.
בוועידת האקלים ב-2021 בגלאזגו התבקשו המדינות לבחון מחדש את היעדים הלאומים להפחתת פליטות במטרה להתקדם ליעדים של הסכם פריז – להגביל את עליית הטמפרטורה העולמית ל-1.5 מעלות.
בוועידה הנוכחית המדינות התבקשו לדווח על התקדמותן בנושא.
להעריך את ההתקדמות הקולקטיבית של העולם לקראת השגת מטרות הסכם פריז.
כ-90 ראשי מדינות ונציגים מיותר מ-190 מדינות השתתפו בוועידה.
בין המשתתפים הבולטים נמצאים נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן והשליח הנשיאותי המיוחד לענייני אקלים ג'ון קרי, נשיא צרפת עמנואל מקרון, קנצלר גרמניה אולף שולץ, נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין, ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי וראש ממשלת איטליה ג'ורג'יה מלוני.
מיה מוטלי, ראש ממשלת בברדוס שהייתה לדוברת מובילה של המדינות המתפתחות.
נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן השתתף בוועידה, לאחר שלא השתתף בוועידה הקודמת.
ראש ממשלת בריטניה רישי סונאק הודיע בתחילה כי לא ישתתף בוועידה, אך בהמשך שינה את עמדתו והכריז על השתתפותו.
גם ראש הממשלה לשעבר בוריס ג'ונסון והשרה הראשונה של סקוטלנד ניקולה סטרג'ון לקחו חלק באירוע.
שי ג'ינפינג נשיא הרפובליקה העממית של סין, ולדימיר פוטין נשיא רוסיה ואנתוני אלבניזי ראש ממשלת אוסטרליה לא השתתפו בוועידה.
פעילת איכות הסביבה, גרטה טונברי הודיעה שלא תשתתף בוועידה משום שטענה שוועידות האו"ם לשינוי אקלים הן גרינווש ומנהיגי המדינות אינם מחויבים מספיק לנושא.
טונברי ביקרה גם את המקום הדל של החברה האזרחית בכינוס.
המדינות המתפתחות הצליחו להוביל להסכם אובדן ונזק המבטיח להן פיצויים בשל שינויי האקלים.
במשך שנים ארוכות, דרשו המדינות המתפתחות מהמדינות העשירות להכיר באחריותן לשינויי האקלים שמובילים לעליית הטמפרטורות ואסונות טבע.
האחרונות התעלמו מדרישה זו עד הוועידה האחרונה.
בוועידה הוסכם על הקמת הקרן.
ההצעה המלאה תוצג בשנה הבאה בוועידת האקלים.
נראה שהשיטפונות שפקדו את פקיסטן העלו למודעות את הפגיעה האנושה שאסונות אקלים מביאים על מדינות מתפתחות.
השיטפונות וגרמו למעל 1,500 מתים, פצועים ועשרות אלפים מחוסרי קורת גג.
ההערכה היא שההפסדים מהשיטפונות עומדים על כ-30 מיליארד דולר.
מוטלי הציגה תוכנית כלכלית שקיבלה את השם יוזמת בריג'טאון.
היוזמה הציעה פתרון לאתגר של המדינות המתפתחות שנדרשות לממן תוכניות להפחתת פליטות גזי חממה והסתגלות לשינוי אקלים.
עד כה, המדינות העשירות חילקו כ-100 מיליארד דולר בשנה במענקים והלוואות.
אך צורך השנתי של המדינות המתפתחות עומד על טריליוני דולרים.
השפעתן של מדינות מתפתחות על שינויי האקלים קטן בצורה משמעותית מזו של עשירות – אבל באופן לא פרופורציונלי נושאות את נטל ההשפעות של שינויי האקלים.
יוזמת בריג'טאון הציעה שחלק מהמימון על סך 650 מיליארד דולר יגיע מקרן המטבע הבין-לאומית בצורת זכויות משיכה מיוחדות למשך 20 שנה למימון המתמודדות עם משברים אקלימיים במדינות מתפתחות.
מוטלי התבססה על תקדים בה הקרן נתנה, מענק אחד פעמי באותו הסכום, במטרה לתמוך בשיקום מדינות העולם ממשבר הקורונה.
לצד המענק בנקים אזוריים לפיתוח יעניקו טריליון דולר בהלוואות בריבית נמוכה להוצאות אקלים במדינות מתפתחות.
הצעה נוספת להגדלת המימון כללה מיסוי מיוחד על רווחים לחברות נפט.
נשיא צרפת, מקרון, היה ראשון שתמך בפומבי ביוזמה ואליו הצטרפו ראשי וראשות מדינות.
בסכם פריז החליטו מדינות העולם להגביל את ההתחממות הגלובלית לפחות מ-2 מעלות צלזיוס עד שנת 2050, בהשוואה לתקופה הטרום תעשייתית, כשהשאיפה היא להגביל את ההתחממות עד סוף המאה ה-21 לעלייה בעוד 1.5 מעלות צלזיוס בלבד.
אולם, מאז מדענים הוכיחו כי התחממות בעוד שתי מעלות צלזיוס היא מסוכנת ולכן בוועידת האקלים בגלאזגו, הוחלט להתמקד בהגבלה של 1.5 מעלות צלזיוס.
אולם, ההתחייבויות של המדינות לצמצום פליטת גזי חממה היו חלשות מכדי להישאר בגבולות 1.5C, הם גם הסכימו לחזור מדי שנה כדי לחזק אותן, תהליך המכונה ראצ'ט (Ratchet).
בכינוס, חלק מהמדינות מסוימות ניסו להתנער מהיעד של 1.5C ולבטל את הראצ'ט.
הם נכשלו, אבל החלטה לגרום לפליטות להגיע לשיא עד 2025 בוטלה, למורת רוחם של רבים.
בוועידה בשנה שעברה, בגלאזגו, הוסכם על התחייבות להפסיק את השימוש בפחם.
הודו הציע לכלול התחייבות, בסיכום הוועידה, להפסקת שימוש בדלקים מאובנים.
אולם המלחמה בין אוקרינה לרוסיה, גרמה למשבר אנרגיה באירופה שהוביל לרכישה של גז ודלקים ממדינות מתפתחות.
מצב זה השפיע על המשא ומתן בוועידה והיה קושי להגיע לניסוח הקורא להפסיק את השימוש בדלקים המאובנים.
נוסח הסופי הציע פיתוח מואץ של מערכות אנרגיה 'נמוכות פליטה', שרבים חוששים שישמשו להצדקת פיתוח נוסף של גז טבעי.
הוועידה התייחסה השנה גם לנושא מזון וחקלאות.
הצהרה המדגישה כי "שמירה על ביטחון תזונתי וסיום הרעב" הם בראש סדר העדיפויות.
אולם, ההצהרה לא לוותה בהתחייבות כספית.
לעומת זאת, קרן ביל ומלינדה גייטס התחייבה לתמוך ב-1.4 מיליארד דולר לאורך ארבע שנים, במטרה לעזור לחקלאים קטנים להתמודד עם ההשפעות המיידיות וארוכות הטווח של שינויי האקלים.
חברת קוקה-קולה העניקה חסות לאירוע.
ארגוני איכות הסביבה מחו נגד המהלך וכינו זאת גרינווש.
כ-241,000 איש חתמו על העצומה שקראה להסיר את החסות של קוקה-קולה מהוועידה.
מפלגת ועידת הנוער או קונגרס הנוער (או "כינוס הנוער", בערבית: مؤتمر الشباب, "מוּאתַמַר א־שבַּאבּ") הייתה מפלגה פוליטית ערבית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
היא החזיקה בתפיסה פאן-ערבית והתנגדה לאימפריאליזם הבריטי ולמנדט בארץ ישראל.
ב-20 בספטמבר 1931 כינס הוועד הפועל הערבי כנס בעיר שכם, בו הוחלט שכל משא ומתן עתידי עם ממשלת המנדט יערך רק על בסיס התביעה ל"עצמאות במסגרת אחדות ערבית", והציבור הערבי נקרא להחרים כל דבר שהשימוש בו מספק הכנסות לממשלה.
הנוער נקרא בכנס להתכנס לוועידה כדי להתארגן ולהוציא לפועל את ההחלטות הללו.
ואף על פי כן, המחלוקת העיבה על הוועידה ודיוניה, לאחר ששני הצדדים השתדלו להביא אליה מספר גדול ככל האפשר מקרב תומכיהם.
יושב ראש הוועדה המכינה של ועידת היסוד, ראסם אל-ח'אלדי, לא היה מזוהה עם אחד הצדדים, ונבחר לנשיא ועידת הנוער.
כמו כן, נבחר גם ועד פועל בן 38 חברים מכל הארץ.
הוועידה החליטה שמוסדותיה ישבו בעיר יפו, כפי הנראה מתוך רצון להתרחק מהמחלוקת הבין-סיעתית והבין-משפחתית שאפיינה את ירושלים.
הוועידה אימצה את "האמנה הלאומית" הפאן-ערבית, שחוברה בדצמבר 1931 ונועדה להוות בסיס לכינוסה של ועידה ערבית כללית (כלל-ערבית), שלא כונסה בסופו של דבר.
אמנה זו הדגישה כי הארצות הערביות אינן ניתנון לחלוקה ודחתה כל מדיניות מקומית או אזורית נבדלת.
כמו כן, הצהירה על התנגדות האומה הערבית לצורה כלשהי של אימפריאליזם.
לאחר הוועידה נפגשו חברי הוועד הפועל ובחרו לשכה: ראסם אל-ח'אלדי נשיא, עיסא בנדכ סגן נשיא, חמדי אל-נאבולסי גזבר, יוסף עבדה וסעדי אל-שוא מזכירים.
בין מקימי המפלגה היה הפרדסן אדמונד רוק, בן משפחתו של אלפרד רוק.
המפלגה הייתה בראשיתה קונגרס שבחר לעצמו ועד פועל קבוע, והיא נתארגנה בדצמבר 1932.
אולם בינתיים חלה הרעה ביחסים בין משפחת ח'אלדי למשפחת חוסייני, לאחר שמוניף אל-חוסייני, עורך ביטאון החוסיינים "ג'אמעה אל-ערביה", עמד להתחתן עם אישה צעירה ממשפחת ח'אלדי בניגוד לרצון משפחתה, ולאור מצב זה נאלץ ראסם אל-ח'אלדי להתפטר מתפקידו.
בספטמבר 1933 לקח לידיו את ההנהגה העסקן יעקוב אל-ע'וסיין, שנבחר לתפקיד בזכות היותו אישיות מקובלת יותר על החוסיינים.
ועידת הנוער לא נוסדה על ידו, אך הוא הפך אותה ל"מפלגה" קבועה והופיע בשמה כ"ראש המפלגה".
בניגוד למפלגות הערביות האחרות בתקופת המנדט, למפלגת ועידת הנוער לא הייתה רשת משפחתית הקשורה עמה למעט משפחתו של מנהיגה, וכן מספר עסקנים, רבים מהם מאנשי החוסיינים.
בימי ארגון המפלגות הפלסטיניות בראשית שנות ה-30, רבו העיתונים הערביים בארץ ישראל ובהם היה גם "אל־כפאח" של יעקוב אל-ע'וסיין ומוסטפא ארשייד, ואחר כך "אל־שבאב" של מפלגת ועידת הנוער.
במאי 1935 נערכה שוב ועידת הנוער.
בזמן הכינוס השני היו למפלגה כ-20 סניפים בערי הארץ ובמספר כפרים היא הפכה גורם בעל השפעה.
ה"קונגרס" קיים שני כינוסים בלבד, ב-1932 וב-1935, אך המשיך להתקיים כ"מפלגה", ללא ועידות נוספות.
החברות בקונגרס ככל הנראה לא שללה חברות במפלגות אחרות, שכן כמה מחברי הוועד המרכזי שלו היו חברים פעילים במפלגה החוסיינית, "המפלגה הערבית הפלסטינית".
מנהיג ועידת הנוער בטולכרם היה סלים עבד אל-רחמאן אל-חאג' אבראהים, מנהיג רדיקלי ידוע מאז 1918.
החוגים הלאומניים תלו תקוות רבות בארגון ועידת הנוער, אולם אלה התגשמו רק בחלקן.
אנשי ועידת הנוער לא יכלו להוציא אל הפועל את החלטות הכינוס שנערך בספטמבר 1931 בדבר החרמת המסחר היהודי ושירותים ממשלתיים.
הם ארגנו משמרות ביקורת בחופים ובגבולות, אך הממשלה אסרה על קיומן מחשש שפעילות זו תביא להתנגשויות עם היהודים.
אף על פי כן, הם הציבו משמרות כאלה כמה וכמה פעמים עד שלהי 1935, ובאחדות מהן אף הצליחו למנוע עלייה בלתי חוקית של יהודים.
אולם פעולת ועידת הנוער הייתה חשובה יותר כקבוצת לחץ רדיקלית.
עצם התארגנותה והלחץ שהפעילה, הביאו את הוועד הפועל הערבי להחליט על ההפגנות באוקטובר 1933 ואנשיה דחפו את ההפגנה ביפו בסוף אותו החודש להתנגשות עם המשטרה.
עם זאת, ייתכן שפעולתם החשובה ביותר הייתה סיועם לארגון פלוגות הצופים הערבים במסגרת נפרדת ובלתי תלויה בארגון הצופים הרשמי.
בשנת 1933 סייעה ועידת הנוער להקים פלוגות חדשות ולהביא אותן להתארגן במסגרת עצמאית.
בינואר 1934 נשאו מאמצים אלה פרי, כאשר תחת חסות ועידת הנוער התכנסו כ-30 מפקדי פלוגות של הצופים הערבים והקימו את ארגון הצופים הערבים בנפרד מהארגון הרשמי הארצי ותנועת הצופים הבינלאומית.
הארגון החדש הדגיש את אופיו הלאומי בסמליו ובפעולותיו ונפוץ בסיוע ועידת הנוער.
חבריו נשלחו למבצעים לאומיים שונים, כמו המשמרות בחוף הים שארגנה ועידת הנוער.
בעת הצורך הופעלו הצופים לאכיפת החלטות על שביתה באמצעות הפגנת נוכחות ברחובות, ידויי אבנים על חנויות ופעולות אחרות.
תפקיד זה הגיע לשיא מילויו בעת השביתה כללית של 1936.
בוועידת היסוד של "ועידת הנוער" בינואר 1932, החליטה זו להחיות את "קופת האומה" לטובת המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים, ולקחת על עצמה את ניהולה והפעלתה.
הוועידה קבעה כי ועדה חדשה תנהל את הקופה ומחצית מחבריה ימונו בידי ועידת הנוער.
כמו כן, נקבע שחברות בוועידת הנוער תותנה בחובת התשלום לקופה.
החלטות אלה נמסרו לוועד הפועל הערבי, שהשיב עליהן בחיוב ב-6 במרץ.
הוועד בחר ארבעה נציגים מטעמו, שינהלו את "קופת האומה" יחד עם ארבעת נציגי "ועידת הנוער".
אולם הן האופוזיציה הנשאשיבית והן יושב ראש הוועד הפועל הערבי, מוסא כאזם אל-חוסייני, התנגדו לשותפות עם ועידת הנוער, וזאת מתוך חשש שנציגי הוועד הפועל שנבחרו וכן גם השותפות עם ועידת הנוער, יעמידו את הבסיס הכספי של התנועה הלאומית הפלסטינית תחת שליטת האלמנטים הרדיקליים, שהתנגדו הן לאופוזיציה והן לחוסייני עצמו.
אולם ביוני 1932 החלה ועדת ניהול הקופה לפעול, לאחר שנציגות הוועד הפועל הערבי הוגדלה לשבעה חברים, מבלי ששונה מספר נציגי ועידת הנוער.
הללו היו: עזיז מיקאתי, עאדל א-שוא, חמדי אל-נאבולסי ופואד סאבא.
הוועדה החליטה שלצורך איסוף כספים, יש להשיג הסכם עם יצרן שיוכל לטבוע את תווית "קופת האומה" על מוצריו כנגד תשלום אחוז אחד ממחיר המוצר.
הוועדה בחרה את אחד מחבריה, עזיז מיקאתי, יצרן סיגריות מחיפה.
אלא שזה לא מיהר להעביר לקופה את חלקה בהכנסות, ורק כעבור שנה והשמעת איומים, הוסדרו החשבונות ומיקאתי שוחרר מתפקידו כנציג של ועידת הנוער בוועדת הקופה.
בעקבות פרשה זו, לא נעשה ניסיון נוסף לממש את רעיון התווית.
בכינוס השני של ועידת הנוער, ב-1935, נטלה לידיה הוועידה את היוזמה העיקרית למען יסוד מחדש של "קופת האומה", ומועצת החברה, שהורכבה אותה שנה, כללה בין היתר את יעקוב אל-ע'וסיין.
אולם אנשי ועידת הנוער לא הצליחו להציל את "קופת האומה".
בעקבות גילוי הברחת נשק ותחמושת בחביות בידי יהודים בנמל יפו באוקטובר 1935, החלו המפלגות הערביות להגיש מחאות לממשלה.
פעולה משותפת זו הייתה למעשה הבסיס להקמתו של "הוועד הערבי העליון" בשנת 1936.
ועד זה כלל את ששת ראשי המפלגות הפלסטיניות, ובהם יעקוב אל-ע'וסיין.
ב-1 באוקטובר 1937 פיזר השלטון הבריטי את הוועד הערבי העליון והכריז עליו כגוף בלתי-חוקי.
נגד חבריו הוצאו פקודות מאסר וחמישה מנהיגים ערבים הוגלו לאיי סיישל ובהם יעקוב אל-ע'וסיין.
בימי המאורעות ברחו וגלו מהארץ עסקנים שעסקו בפעילות פוליטית בתקופה זו, וביניהם היו שברחו ללבנון ולסוריה ומשם עברו בשנת 1939–1940 לעיראק, שם שיתפו פעולה עם מרד רשיד עאלי.
חלקם נמלטו עם כישלונו לארצות הכיבוש הגרמני באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה, ובהם גם ראסם אל-ח'אלדי.
בשנת 1944 נתחדשה באופן רשמי וגלוי פעילותן של כמה מן המפלגות הערביות בארץ ישראל, ובהן גם מפלגת "ועידת הנוער".
אולם היא נותרה קטנה וחסרת השפעה, והשקיעה את כוחה בעיקר בצירוף עסקנים ומשפחות שאין להן מסורת של השתייכות לאחד המחנות הגדולים, וכן גם בתיווך בין היריבים הפוליטיים.
ב-20 בנובמבר 1945 הוקם מחדש הוועד הערבי העליון, ושוב השתתפו בו נציגי שש המפלגות המסורתיות, ובהם יעקוב אל-ע'וסיין.
הוועד נתפרק במרץ 1946, ובאותה שנה הוקמה "החזית הערבית העליונה" – ועד נגדי של חמש מפלגות האופוזיציה ל"וועד העליון" של החוסיינים, וע'וסיין הצטרף אליה עם מפלגתו.
נכון לשנת 1946, קיימה המפלגה ארגון רופף ומוסדות, אך ללא רשת ובסיס בכפרים וללא אישים בולטים.
יעקוב אל-ע'וסיין עוד עמד בראשה, וכמה מראשיה היו חברים במפלגה החוסיינית.
ועידת הפעולה הפוליטית השמרנית , הידועה בראשי התבות CPAC, היא ועידה פוליטית שנתית בה משתתפים פעילים שמרנים מרחבי ארצות הברית.
המארח של CPAC הוא (ACU).
אותו שם ואותן ראשי תיבות משמשים גם כנסים של שמרנות פוליטית במדינות אחרות.
הוועידה נוסדה ב-1974 על ידי האיחוד השמרני האמריקני ועל ידי כמפגש קטן של שמרנים מסורים.
רונלד רייגן נשא את נאום הפתיחה המרכזי בכנס CPAC ב-1974, וחלק את חזונו למדינה במילותיו של : "עיר זוהרת על גבעה".
ה-CPAC של 2010 הציג לראשונה חסות משותפת של , קבוצה שמרנית הומוסקסואלית.
GoProud יזמה את הזמנתו של דונלד טראמפ לנאום ב-CPAC 2011. נאום ה-CPAC שנשא טראמפ ב-2011 סייע להתניע את הקריירה הפוליטית שלו במפלגה הרפובליקנית.
, מייסד שותף של GOProud, שמאוחר יותר תמך בקמפיין הנשיאותי של טראמפ ב-2016, אמר שהוא "ישמח לראות את מר טראמפ רץ לנשיאות".
ב-2014, CPAC העניק הזמנה לארגון (AA), שבוטלה מיד עקב הצהרות שנויות במחלוקת של נשיא AA דייוויד סילברמן, שהכריז כי קבוצתו הולכת "להאיר את עיני השמרנים" וכי "הימין הנוצרי צריך להיות מאוים על ידינו".
ב-CPAC 2015 השתתפה שהפכה לפעילה האתאיסטית הראשונה שנאמה בכינוס השנתי של CPAC.
CPAC 2016 הציג לראשונה חסות משותפת מלוג קאבין רפובליקנס.
בדצמבר 2016, CPAC הזמין את הבלוגר השמרני מיילו ינופולוס, למרות ההיסטוריה שלו של דעות שנויות במחלוקת על פמיניזם, מיעוטים גזעיים וסוגיות של מגדר.
ההזמנה בוטלה כאשר פורסם סרטון יוטיוב שבו נשמע ינופולוס משמיע הערות המגנות על יחסים מיניים בין גברים בוגרים לנערים בני 13, תוך שהוא מצטט את חוויותיו המיניות בגיל זה עם כומר קתולי.
ריצ'רד ספנסר, מנהיג הימין האלטרנטיבי ותומך בעליונות לבנה, נכנס ללובי של מלון גיילורד נשיונל ב-23 בפברואר 2017, בניסיון לגשת ל-CPAC.
מארגני הכנס גירשו אותו מיד, בטענה ש"דעותיו הדוחות...
אין שום קשר לשמרנות או למה שאנחנו עושים כאן".
מנכ"ל ACU, דן שניידר, תקף את ספנסר ואת האלט-רייט בנאום שנשא על הבמה המרכזית, כינה אותם "פשיסטים שמאלנים מגוונים", ואמר כי האלט-רייט "מתעב את כל מה שהשמרנים מאמינים בו".
ועידת הפעולה הפוליטית השמרנית לשנת 2019 התקיימה באתר הנופש ומרכז הכנסים הלאומי גיילורד באוקסון היל, מרילנד, בין 27 בפברואר ל-2 במרץ 2019. את האירוע הנחה הנשיא טראמפ, עם דוברים רבים נוספים.
הנושאים לאורך הוועידה היו מאבק בסוציאליזם, רפורמה במשפט הפלילי, סין וביקורת על אלכסנדריה אוקסיו-קורטז והניו דיל הירוק.
בשנת 2020, CPAC אירחה את האירוע המרכזי רגע לפני הכרזת החירום הפדרלית בנוגע למגפת הקורונה.