tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך, היה הרייכסטאג לאחד המתקדמים בתקופתו מבחינת הייצוג הדמוקרטי של הציבור.
חוקת הקיסרות הגרמנית משנת 1871 לא שינתה את מאפייני בחירת הפרלמנט, שנקבעו בחוק בעבור הרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית במסגרת חוקתו מ-1867.
חברי הרייכסטאג נבחרו בבחירות כלליות, שוויוניות וחשאיות, וכאמור, גיל ההצבעה נקבע כ-25. זכות ההצבעה הייתה נרחבת למדי, הן בהשוואה למדינות אחרות והן בהשוואה לפרלמנטים השונים של מדינות גרמניה.
ברוב המדינות הזרות באותה תקופה, הקולות לא היו שווים אלא שוקללו לפי גורמים כמו מעמד או הכנסה ("Census suffrage", כלומר זכות בחירה על בסיס תוצאות מפקד אוכלוסין).
מכיוון שסברו כי מתן זכות בחירה לגברים בשירות צבאי פעיל, תגרום לפוליטיזציה של הצבא, נשללה מהם זכות זו, אך הותר להם להתמודד בבחירות.
כמו כן, לא היו זכאים להצביע גברים שזכו לסיוע ממשלתי אשר ניתן לעניים, גברים שלגבי נכסיהם נפתחו הליכי פשיטת רגל או חדלות פירעון, ואלה שהוכרזו כחסרי יכולת או שזכויותיהם האזרחיות נשללו בפסק דין של בית משפט.
בבחירות לרייכסטאג בשנת 1912, 22.2% מהאוכלוסייה (14.442 מיליון גברים) היו זכאים להצביע; לשם השוואה, בבריטניה זכו לכך 16% מהאוכלוסייה ובארצות הברית 28%.
אחוז הזכאים להצביע בבחירות לרייכסטאג היה גבוה משמעותית ביחס לאחוז בבחירות למדינות גרמניה, כמו בפרוסיה, בוואריה וסקסוניה, שבהן הזכות להצביע הייתה כפופה לתנאים נוספים.
הבחירות היו אזוריות וישירות, כלומר כל מחוז בחירה בחר נציג בודד לרייכסטאג ברוב מוחלט (מעל 50% מהקולות), ואם לא התקבל רוב כזה בסיבוב הבחירות הראשון, נערך סיבוב שני בין שני המתמודדים שקיבלו את מספר הקולות הגדול ביותר.
זאת בניגוד לבחירות בשיטה היחסית שהונהגו אחר כך, הן ברפובליקת ויימאר (מסוף שנת 1918 ועד תחילת 1933) והן בגרמניה שאחרי האיחוד (מ-1990 ועד ימינו).
בחירות בשני סיבובים הפכו חשובות יותר ויותר במהלך חייה של הקיסרות: בעוד שבבחירות לרייכסטאג של 1874, היה צורך לערוך בחירות חוזרות ב-46 מתוך 397 מחוזות בחירה (11.6%), בבחירות של 1890 היו 147 בחירות כאלה (37%), וב-1912 נערכו 190 בחירות כאלה (47.9%).
השלכות של גבולות מחוזות הבחירה
בשנת 1871 כלל הרייכסטאג 382 צירים.
לאחר הוספת 15 מחוזות בחירה לאלזס-לורן ב-1874, היו 397 צירים עד סופה של הקיסרות ב-1918. מחוזות הבחירה הוגדרו בתחילה כך שיכללו כ-100,000 איש למחוז, למעט שמונה מדינות קטנות שיצרו מחוזות בחירה משלהן בני פחות מ-100,000 תושבים.
מאחר שגבולות מחוזות הבחירה התבססו על גבולות מדינות גרמניה, חלק ממחוזות הבחירה כללו ריכוזי אוכלוסייה שביניהן אזורים בלתי מאוכלסים.
הפיצול היה בולט במיוחד במדינות תורינגיה (גם בתורינגיה של ימינו האוכלוסייה קטנה ומפוזרת יחסית למרבית מדינות גרמניה).
בשל שוני בקצב גדילת האוכלוסייה באזורים השונים, שהושפע בעיקר מהגירה פנימית לערים הגדולות ולמרכזי תעשייה, נוצרו הבדלים של ממש בגודל אוכלוסיות מחוזות הבחירה, מה שהפך את הייצוג של נציג אחד לכל מחוז בחירה לבלתי שוויוני באופן ניכר.
החלוקה הגאוגרפית למחוזות בחירה, שהתבססה על מפקד האוכלוסין של 1864 ולא עודכנה לאחר מכן, קיפחה את המפלגות הפוליטיות שמצביעיהן התרכזו בערים, שכן אלה יוצגו בחסר ביחס למספרם.
לעומתם, מחוזות הבחירה הקטנים שחפפו את גבולותיהן של המדינות הקטנות, המשיכו לשלוח לרייכסטאג נציג לכל מחוז, מכיוון שהמבנה הפדרלי של הרייך דרש שלכל מדינה יהיה מושב ללא קשר לגודל אוכלוסייתה וכך זכו לייצוג יתר.
מצב זה בלט במיוחד בשאומבורג-ליפה, שהנציג ברייכסטאג מטעמה ייצג בשנת 1912 אוכלוסייה של כ-45,000 תושבים בלבד (בחישוב גס, אם נשווה למחוז הבחירה 10 בפוטסדאם, הרי שהצבעתו של תושב שאומבורג-ליפה הייתה שווה יותר מפי 28 מזו של תושב מחוז 10).
חוק בחירות משנת 1869 קבע שהפרלמנט, ולא צו סטטוטורי של הממשל, הוא שרשאי היה להתאים את גבולות מחוזות הבחירה כך שישקפו שינויים בגודל האוכלוסייה.
הרייכסטאג לא בטח בממשל, שכן הממשל נהג לבצע מניפולציות בגבולות מחוזות הבחירה של מדינת פרוסיה במסגרת הבחירות הפנימיות במדינה זו (בתקופה זו, פרוסיה הייתה החשובה במדינות גרמניה הודות לגודלה ולעוצמתה הכלכלית; קיסר גרמניה היה במקביל גם מלך פרוסיה, והרייכסקנצלר של גרמניה היה במקביל גם ראש ממשלת פרוסיה).
אלא שבעשורים שלאחר כינונו במסגרת הקיסרות הגרמנית, הרייכסטאג לא הצליח לעדכן את גבולות מחוזות הבחירה כנדרש, מכיוון שניסיונות חקיקה שלו נחסמו על ידי הבונדסראט (הבית העליון של הפרלמנט, ולפיכך גוף שהסכמתו הכרחית להעברת חוקים).
מדינה מקומות ישיבה פרוסיה 236 בוואריה 48 סקסוניה 23 וירטמברג 17 באדן 14 מדינות תורינגיה 12 הסה 9 מקלנבורג 6 ערי הנזה 5 אולדנבורג 3 ברונסוויק 3 מדינות קטנות 6 אלזס-לורן 15 סה"כ 397
צירים נחשבו לנציגים של העם הגרמני כולו ועל פי החוקה לא הוגבלו בהנחיות כלשהן.
הם נהנו מחסינות מפני העמדה לדין מעצם היותם חברי הרייכסטאג, מביטוח מפני אובדן או נזק כספי אחר (שיפוי), וכן מהגנה מפני סנקציות משמעתיות הנובעות מפעולותיהם הפוליטיות כפרלמנטרים.
הושם דגש חזק על הפרדה בין הרשות המבצעת לפרלמנט.
ציר שהתמנה לתפקיד קנצלר הרייך, לתפקיד שר בממשלת הרייך או לתפקיד בממשלת אחת ממדינות גרמניה, היה צריך להתפטר ממושבו ברייכסטאג.
צירי הרייכסטאג לא קיבלו תשלום על עבודתם, עקב העיקרון לפיו משרתם איננה מקצוע שיש להתפרנס ממנו.
כתוצאה מכך, מי שהגיע לתפקיד זה היה מראש מי שיכול היה להרשות לעצמו להקדיש זמן לעיסוקים פוליטיים ולתמוך בעצמו כלכלית.
מועמדים שלא היו אמידים או עובדי מדינה היו אפוא בעמדת נחיתות.
עורכי דין ועיתונאים, למשל, הצליחו לשלב את היותם חברי פרלמנט עם עבודתם.
מקס ובר מנה גם את היונקרים הפרוסים, תעשיינים, גמלאים ופקידים בכירים בקבוצת מי שיש באפשרותם לשמש כחברים ברייכסטאג.
מנגד, אנשי עסקים, ברובם, לא היו פנויים לשמש בתפקיד זה עקב תובענות עבודתם.
כך גם לגבי עובדים שכירים.
מימון יכול היה להתקבל ממפלגתו של חבר הרייכסטאג או מקבוצות אינטרסים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) שילמה לציריה מעין-משכורת משנת 1876 ואילך.
חברי פרלמנט רבים הועסקו כבעלי תפקידים במפלגותיהם או כעיתונאים בעיתונות המפלגה.
ב-1898 כ-40% מהצירים הסוציאל-דמוקרטיים היו עובדי מפלגה ועוד 15-20% הועסקו על ידי האיגודים המקצועיים החופשיים הסוציאליסטים.
במחנה השמרני, הליגה הגרמנית האגררית () תמכה כלכלית בחברי הרייכסטאג וציפתה לתמיכה פוליטית בתמורה.
איגודי תעשייה והכנסייה הקתולית פעלו באופן דומה.
קצבת הוצאות במימון ממשלתי הועמדה לרשות חברי הרייכסטאג החל משנת 1906, אך 3,000 מארק לשנה היו מעט מכדי להתקיים מהם.
הרכב הרייכסטאג הראה שלא היה די בהגבלות הנ"ל כדי למנוע התפתחות מעמד של פוליטיקאים מקצועיים .
ההליכים שקיים הרייכסטאג היו פומביים (סעיף 22 לחוקת הרייך) והעיתונות דיווחה על הדיונים בהרחבה.
כאמור, אורך תקופת הכהונה היה שלוש שנים עד 1888, ואז חמש.
לרייכסטאג לא הייתה זכות לכנס את עצמו, אבל הוא התכנס מדי שנה בהוראת הקיסר, כך שלא היה מדובר בסוגיה בעייתית אלא בעניין טקסי בעיקרו, שלא נעשה בו שימוש לרעה.
הבונדסראט הורשה לפזר את הרייכסטאג לפני תום תקופת כהונתו בהסכמת הקיסר.
בחירות חדשות היו צריכות להתקיים תוך 60 יום, ועל הרייכסטאג החדש היה להתכנס תוך 90 יום לכל המאוחר.
היוזמה לפיזורו באה תמיד מצד הקנצלר, שקיווה שנציגי המפלגות התומכות בו יזכו במושבים רבים יותר.
תוצאה כזו לא הייתה ודאית, מה שהיה גורם מרכזי מאחורי המספר הנמוך של פיזורי הרייכסטאג היזומים.
הרייכסטאג ביסס את ארגונו הפנימי על נוהלי בית הנבחרים הפרוסי.
הם נשארו בתוקף עד 1922, כ-4 שנים לאחר תום תקופת הקיסרות.
הרחבת ועדות הפרלמנט הייתה מהוססת.
מספר החברים היה תלוי בכוחן של המפלגות בפרלמנט.
במועצת הזקנים (), שהורכבה בדרך כלל ממנהיגי המפלגות, הושגה הסכמה על ראשות ועדות.
שלא כמו הנהלים שיוגדרו בעתיד ברייכסטאג של רפובליקת ויימאר, ברייכסטאג של הקיסרות הגרמנית לא נקבעו בעבור הוועדות מספר חבריהן או משימותיהן.
חברי הרייכסטאג בחרו נשיא ואת סגניו.
הנשיא ייצג את הפרלמנט כלפי חוץ והיה אחראי על שמירת הסדר בתוך הבית.
הוא קבע את סדר היום, וחברים יכלו לדחות אותו רק ברוב קולות.
הנשיא יכול היה לקרוא לדוברים לסדר, לבקש לשלול מהם את רשות הדיבור אם לא צייתו, או להוציא אותם מהישיבה.
היה זה בלתי קביל להיכנס לוויכוח לגבי הקיסר.
אם חבר העז לעשות זאת, הנשיא התערב.
חברי הבונדסראט (הבית העליון) נהנו ממעמד מיוחד בפרלמנט.
הם לא היו כפופים לסמכות הנשיא לנהל את סדרי הדיון והייתה להם הזכות להישמע.
לקנצלר הרייך לא הייתה זכות דיבור מתוקף תפקידו, אך בפועל הוא היה כמעט תמיד חבר בבונדסראט, ובהתאם נהנה מהזכויות הנזכרות לעיל מתוקף חברות זו.
מפלגות פרלמנטריות אמנם לא הוגדרו בכללי הפרלמנט, אך דה פקטו היוו את המבנה הפנימי העיקרי שלו.
הם קבעו את סדרי הדיון, בחרו את חברי הנשיאות שהיו אחראים על הפעילות הניהולית השוטפת, והחליטו על דוברים ועל הרכב הוועדות.
הקבוצות הפרלמנטריות באימפריה היו בדרך כלל אגודות של צירים מאותה מפלגה.
המפלגות בחרו ועדה מנהלת, בדרך כלל מהנהגת המפלגה.
הם מימנו את עצמם באמצעות תרומות של חברי המפלגה.
נערכו פגישות סדירות כדי לדון בנהלים פרלמנטריים.
רשמית לא הייתה חובה להשתייך למפלגה פרלמנטרית.
עם זאת, האיום בהרחקה מן הפרלמנט היה אמצעי חשוב לשמירה על משמעת.
הימנעות מהצבעה הייתה לעיתים קרובות האפשרות המועדפת על חברי רייכסטאג לבטא את התנגדותם להליך או לחוק שהוצע.
משמעת מפלגתית הפכה יותר ויותר נפוצה ככל שחלף הזמן.
המשמעת הייתה החלשה ביותר במפלגות מעמד הביניים, בהן נפוץ ההרגל להצביע על סמך העדפה אישית ולא במסגרת סיעתית.
מועצת הזקנים פעלה מחוץ לתקנון הרשמי.
כגוף המנהל של הרייכסטאג, נציגים מובילים של המפלגות התכנסו כדי להצביע בנושאים כמו סדר היום, מינויים לוועדות ועניינים מנהלתיים.
החלטות מועצת הזקנים לא היו כפופות לעקרון הרוב, אלא התקבלו פה אחד.
מסביבות שנת 1890, מפלגות היו מיוצגות במועצת הזקנים לפי גודלן.
אם נשיא הרייכסטאג השתייך למפלגה קטנה יחסית, היה עליו לקבל את החלטות המועצה במידה רבה יותר מאשר אם הוא בא ממפלגה גדולה.
עד 1884 חברי הנשיאות לא היו חברים במועצת הזקנים.
לאחר מכן היה סגן הנשיא הראשון ראש מועצת הזקנים.
בשנת 1899 נטל הנשיא את התפקיד על עצמו.
על פי סעיף 23 לחוקה, אחת הזכויות המרכזיות של הרייכסטאג הייתה שהוא יכול להציע הצעות חוק, ושהצעת חוק יכולה להפוך לחוק רק בהסכמתו.
הרייכסטאג חלק שתי זכויות אלה עם הבונדסראט (סעיף 16).
אף על פי שלא ניתן היה לאכוף חוק בניגוד לרצונן של ממשלות המדינות המיוצגות בבונדסראט, חשיבותו של הבית העליון בחיי היומיום החוקתיים פחתה בהדרגה.
בקריאה ראשונה של הצעת חוק, היה על הרייכסטאג לנהל רק דיון כללי על עקרונות הטיוטה.
רק מהקריאה השנייה הותר לדון בפסקות הצעת החוק בפני עצמן.
בשלב זה ניתן היה להציע גם תיקונים.
בקריאה השלישית נדרש היה לשלב את התוצאות מהקריאות הראשונה והשנייה.
הצעות חדשות שהוצעו היו חייבות לקבל תמיכה של לפחות שלושים צירים.
לבסוף, הטיוטה כולה הועמדה להצבעה.
אחריותו המרכזית של הרייכסטאג הייתה סמכותו הנוגעת לתקציב המדינה, כלומר חקיקת חוק תקציב הרייך (סעיף 69).
אוטו פון ביסמרק, שהיה קנצלר הרייך מ-1871 עד 1890, הציע תקציב לשלוש שנים, אך הרייכסטאג אכף תקופה של שנה אחת.
אם נדרשו לאשר הוצאות שלא תוקצבו מראש, היה צורך להעביר תקציב משלים.
הרייכסטאג לא הצביע על הסכום הכולל כפי שחזה ביסמרק במקור; במקום זאת, ההוצאות פורטו, והרייכסטאג יכול היה לדון בכל סעיף בנפרד.
במסגרת זו הפך הדיון בתקציב לדיון המרכזי על פעולות הממשלה בכללותן.
תקציב הצבא נקבע לתקופה של שבע שנים, שמאוחר יותר ירדה לחמש שנים.
היה קשה מאוד לצמצם את התקציב הצבאי, ואפילו ניסיונות להשפיע על סעיפים בודדים נתקלו בבעיות.
כך, בשנים שבין אישור תקציב צבאי אחד לאישור התקציב שאחריו, לפרלמנט לא הייתה כל השפעה על מה שהיה תחום ההוצאות הגדול ביותר של הרייך.
הגבלות כאלה לא היו ייחודיות לגרמניה, ורווחו גם בחוקי התקציב של מדינות אחרות.
היו מגבלות גם להשפעה הפרלמנטרית על הכנסות המדינה ממסים.
מיסים עקיפים ומכסים הוחלו לתקופות ארוכות יותר מאשר תקופת התקציב, מה שצמצם את מרחב התמרון של הפרלמנט, ותרומות ממדינות גרמניה היו מחוץ לסמכותו של הרייכסטאג.
לפרלמנט הותר לדחות הכנסות חדשות ממסים, אך הוא לא היה רשאי לכפות הכנסות כאלה בכוחות עצמו.
סעיף 70 לחוקה קבע כי מיסים נוספים "יועלו, כל עוד לא נקבעו מיסים של הקיסרות, באמצעות הערכת מדינות הקיסרות על פי אוכלוסייתן, סכום השומה ייקבע על ידי קנצלר הקיסרות בהתאם לתקציב המוסכם."
בתחום מדיניות החוץ, הוגבלה זכותו של הפרלמנט להשתתף בקבלת ההחלטות, לאישור אמנות בינלאומיות הנוגעות למכס, מסחר, תחבורה ותחומים קרובים (סעיפים 4 ו-11).
בכריתת בריתות בין-לאומיות, לא היה הכרח אפילו ליידע את הפרלמנט בדבר.
הכרזות מלחמה או שלום היו עניין בסמכותו של הקיסר.
הוא היה זקוק להסכמת הבונדסראט, אבל לא לרייכסטאג.
לגבי כל תחום פעולה ממשלתי הייתה לרייכסטאג זכות לעתור או להגיש שאילתה (הפסקת סדר היום בדרישת הסבר משר).
שאילתא דרשה הסכמה של 30 צירים.
הקנצלר לא היה מחויב להופיע ברייכסטאג או לענות על שאלות, אולם בפועל, קנצלרים עשו זאת כדי להצדיק את עמדותיהם.
בקרה על הרשות המבצעת התפתחה בוועדות.
רפורמה מצומצמת בתקנון הרייכסטאג בשנת 1912 הוסיפה את זכותו של כל ציר להפנות שאלה מינורית לקנצלר הרייך.
לאחר המענה לשאלה, הציר לא היה רשאי לשאול שאלת המשך או לפתוח דיון בנושא.
יתרה מכך, זכות השאילתה הורחבה בכך שאפשרה להעלות את השאלה הנידונה להצבעה.
לפי החוקה, לרייכסטאג לא הייתה השפעה ישירה על מינויו או פיטוריו של קנצלר הרייך, עניין שהיה בסמכות הקיסר.
אולם בפועל, לא ניתן היה ליישם מדיניות בטווח הארוך בניגוד לרצונו של הרייכסטאג, שכן אישורו היה הכרחי לאישור חוקים ובכלל זה לאישור התקציב.
הקנצלר היה אפוא מחויב לתת דין וחשבון לרייכסטאג, גם אם לא היה צריך להתפטר במקרה של הצבעת אי אמון.
אף על פי שהיו מגבלות על מחויבות הממשלה לתת לפרלמנט דין וחשבון על פעולותיה, הקנצלר עדיין היה תלוי בפרלמנט לאישור חוקים ולהעברת תקציב.
בעידן הפוזיטיביזם המשפטי (הדוקטרינה לפיה המדינה ולא הטבע היא הסמכות לחקיקת חוקים), שלטון באמצעות צווים כבר לא היה אפשרי.
הרייך החדש שהוקם היה זקוק לחוקים נוספים, והכלכלה והחברה שהפכו מורכבות יותר ויותר, הביאו לצורך נוסף באסדרה חוקית.
כך, כשהדבר נדרש מפעם לפעם, באמצעות הצבעה נגד הצעות חוק מרכזיות שנתמכו על ידי הממשלה והקיסר, הראה הרייכסטאג את חשיבותו הגוברת בתהליך חקיקת החוק.
זכות הבחירה הכללית לגברים (אחת מזכויות ההצבעה המודרניות ביותר לזמנה) הביאה לניעות פוליטית בקנה מידה גדול.
אחוז ההצבעה עלה מ-51% ב-1871 ל-85% ב-1912. מפלגות וקבוצות אינטרס מכל הסוגים גיבשו את מטרותיהן ויישמו אותן בפרלמנט.
הרייכסטאג מילא אפוא גם עמדת מפתח במבנה קבלת ההחלטות הממוסד של הרייך.
עמדתו של הרייכסטאג ביחס לממשלה הייתה תלויה במבנה הפוליטי הפנימי שלו.
השיטה הגרמנית הרב-מפלגתית הקשתה על יצירת רוב פרלמנטרי.
ביסמרק תמרן את המפלגות האחת נגד האחרת, בהסתמך על רוב משתנה או על קואליציות צייתניות.
לאחר שהרייכסטאג הפך שמרני יותר בשנים 1878–1879, צמצמו עצמן המפלגות על פי רוב לתגובות לצעדי הממשלה או לניסיונות להכשילם.
הנכונות המוגבלת של חברי המפלגות להתפשר ביניהם הקלה על הממשלה להשיג את יעדיה.
כשהדבר נראה בעיניה הכרחי, הייתה הממשלה מנסה להביא לפיזור הרייכסטאג, אפשרות שתמיד עמדה ברקע החלטות הפרלמנט.
לאחר עידן ביסמרק, האיום בפיזור הפרלמנט נעשה פחות ופחות חשוב.
העובדה שהוקמו מחנות פוליטיים קבועים שיחקה תפקיד בשינוי, ולממשלה לא נותרו מצביעי-נגד רבים אותם היה עליה לשכנע לתמוך בצעדיה.
למעט הבחירות של 1907, בחירות חדשות לא הביאו איתן שינויים שהיו משפרים את מצב הממשלה.
מנגד, הקיטוב בין המחנות הפוליטיים המשיך להתעצם, והקשה על פעילות משותפת אפשרית של הפרלמנט נגד הממשלה.
באוקטובר 1918, עם תחזית של תבוסה הולכת ומתקרבת במלחמת העולם הראשונה, ובתקווה לקבל תנאי שלום נוחים יותר ממדינות ההסכמה, חוקק הפרלמנט רפורמות חוקתיות שדרשו את אישור הרייכסטאג להכרזת מלחמה ועשיית שלום, אשר הפכו את הקנצלר לתלוי באמון הרייכסטאג ולא באמון הקיסר.
אבל הרפורמות לא הספיקו למדינות ההסכמה או לתושבי גרמניה, ובמהפכה הגרמנית של 1918–1919 הגיע הקץ לרייכסטאג של האימפריה הגרמנית.
הבחירות לרייכסטאג התקיימו בשנים הבאות:
רייכסמרינה היה שמו של הצי הגרמני במהלך רפובליקת ויימאר והשנתיים הראשונות של גרמניה הנאצית.
זה היה זרוע הצי של הרייכסווהר, שהיה קיים מ-1919 עד 1935. משנת 1935, הוא נודע בשם קריגסמרינה, זרוע של הוורמאכט; שינוי שיישם אדולף היטלר.
רבים מהעקרונות הניהוליים והארגוניים של הרייכסמרינה לאחר מכן הועברו לארגון הקריגסמרינה.
ה-Vorläufige Reichsmarine הוקם לאחר תום מלחמת העולם הראשונה מהצי הקיסרי הגרמני.
הוראות הסכם ורסאי הגבילו את הצי הגרמני ל-15,000 איש וללא צוללות, בעוד שהצי הוגבל לשש אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שש סיירות קלות, שתים עשרה משחתות ו-12 סירות טורפדו.
חילופי ספינות הקרב המיושנות הוגבלו לגודל מקסימלי של 10,000 טון.
הרייכסמרינה נחשב לכוח הימי החמוש של הרייכסווהרמיניסטריום (משרד הרייכסווהר) שבראשו עמד שר אזרחי שמונה על ידי ממשלת ויימאר.
הקצין הימי הבכיר ביותר היה ידוע עד 1920 כ-Chef der Admiralität (ראש האדמירליות), ולאחר מכן שונה התואר ל-Chef der Marineleitung (ראש הפיקוד הימי).
מפקד הצי פיקח על משרד מפקדה הידוע בשם Marinekommandiertenabteilung אשר היה לו מטה בברלין.
הפיקוד הימי החזיק גם משרד מודיעין מטה (Marinachrichtenoffizier) וארכיון הצי.
בתוך מפקדת הצי היו חמישה משרדים הידועים בשם:
הקצינים הבאים שימשו כראש הרייכסמרינה מ-1918 עד 1935
פיקוד הצי של הרייכסמרינה (Flotenkommando) החזיק מטה בקיל והורכב מצוות דגל ומפקד צי שעלו על ספינת הדגל של הצי הגרמני.
במהלך שנות ה-20, ספינת הדגל הגרמנית הייתה ה-SMS שלזוויג-הולשטיין עם שני קציני ים ששימשו כמפקד הצי, ויצה-אדמירל הנס צנקר וקונרד מומזן, בין 1923 ל-1927. תפקיד מפקד הצי נותר אז פנוי, אך מטה הדגל נותר.
מטרת פיקוד הצי הייתה לפקח על ארבעת מפקדי הסוג העיקריים של כלי השיט הגרמניים.
פיקודים אלה היו אחראים בתורם על ניהול מחלקות ספינות גרמניות שונות, כולל פיתוח ציוד, פריסת כלי שיט והקצאת כוח אדם.
לאחר שהייתה בים עברה השליטה המבצעית בכלי השיט למפקדי שתי תחנות הים המרכזיות של הצי.
Befehlshaber der Linienschiffe - מפקד ספינות הקו, מטה בקיל, ספינת הדגל ב-1933 הייתה הסיירת דויטשלנד
Befehlshaber der Aufklärungsstreitkräfte - מפקד כוחות הסיור, ספינת הדגל הייתה הסיירת קניגסברג שמפקדתה בקיל
Führer der Torpedoboote - מפקד ספינות טורפדו, שבסיסה בשווינמינדה ופיקחה על ארבע שייטות של סירות טורפדו
Führer der Minsensuchboote - מפקד שולות מוקשים, שמפקדתו בקיל מפקד על שתי שייטות שולות מוקשים ויחידת עזר אחת למיקוש Räumbooten ("סירת R").
הרייכסמרינה לא שמר על ציים מסורתיים בים, אלא הקצה שני אזורים גאוגרפיים (הידועים כ-Marinestation) אשר פיקחו על כל כלי השיט הפרוסים מבצעית בים הצפוני ובים הבלטי.
כל תחנה ימית ניהלה צוות מפקדה, פיקוח ימי כללי, מחלקת הדרכה, מפקח ארסנל ארטילרי וכן יחידת פיקוד רפואי.
תחנות הצי שימשו גם כקצין בכיר למפקדי נמלי הצי הגרמני השונים.
Marinestation der Nordsee (תחנה ימית של הים הצפוני) - מטה בווילהלמסהאפן, משגיח על הנמלים של Cuxhaven וBorkum
Marinestation der Ostsee (תחנה ימית של הים הבלטי) - מטה בקיל, משגיח על הנמלים של שווינואוישצ'ה ובלטייסק
הסכם ורסאי הגביל את גודלו וחימושו של הרייכסמרינה ומנע ממנו להכניס טכנולוגיות חדשות.
ההגבלות נועדו למנוע מהצי הגרמני להפוך לאיום על מעצמות הברית.
מצד שני, בעלות הברית דאגו לכך שהרייכסמרינה יהיה בעתיד הנראה לעין הכוח החזק ביותר בים הבלטי, על מנת לשמש משקל נגד נגד ברית המועצות החדשה, שהתקבלה בחוסר אמון על ידי בעלות הברית.
גרמניה הורשתה להחזיק רק שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט (פלוס שתיים במילואים), שש סיירות (פלוס שתיים במילואים), שתים עשרה משחתות (פלוס ארבע במילואים), ו-12 סירות טורפדו (פלוס ארבע במילואים).
הרייכסמרינה ניסה לעמוד בהגבלות הנשק עם חימוש סודי וחידושים טכניים כמו הכנסת אוניות המערכה של כיס.
הרייכספלוטה היה הצי הראשון עבור כל גרמניה, שהוקם על ידי האימפריה הגרמנית המהפכנית כדי לספק כוח ימי במלחמת שלזוויג הראשונה נגד דנמרק.
ההחלטה התקבלה ב-14 ביוני 1848 על ידי האספה הלאומית של פרנקפורט, שנחשב על ידי הצי הגרמני המודרני כיום הולדתו.
בדצמבר 1849 הוחלפה הממשלה הקיסרית בוועדה פדרלית.
בשנת 1851 הוקמה מחדש באופן מלא הקונפדרציה הגרמנית.
בין מדינות גרמניה כמו פרוסיה, הנובר ואוסטריה היה מריבה לגבי הספינות והעלויות להחזקת צי.
בשנת 1852 החליטה הקונפדרציה לפזר את הצי ולמכור את הספינות.
הקונפדרציה הגרמנית, שנוסדה ב-1815, לא הייתה זקוקה בתחילה לצי, שכן היא יכלה להסתמך על שלושה חברים שפיקדו על ציים גדולים: הדוכס הגדול של לוקסמבורג (מלך הולנד) כמפקד הצי המלכותי ההולנדי, דוכס הולשטיין כמפקד הצי הדני, ואחרון חביב, מלך הנובר כמפקד הצי המלכותי הבריטי.
זה השתנה עד סוף שנות ה-30, כאשר מלכי הולנד ובריטניה הגדולה חדלו להיות חברים בקונפדרציה הגרמנית, ובתחילת 1848 גם דנמרק פנתה נגד גרמניה במלחמת שלזוויג הראשונה.
עד מהרה הפסיק הצי הדני את כל הסחר הגרמני בים הצפוני ובים הבלטי.
בראש הממשלה הזמנית שהוקמה עמד יוהאן, ארכידוכס אוסטריה כעוצר (Reichsverweser), כלומר, כראש מדינה זמני, והוא מינה את אוגוסט פון יוכמוס כשר החוץ ושר הצי.
הפרלמנט התכנס לראשונה בפרנקפורט ב-18 במאי 1848, וב-12 ביוני 1848 העבירה הדיאטה של הקונפדרציה הגרמנית את תקציבה לפרלמנט.
רק יומיים לאחר מכן, החליט הפרלמנט להוציא שישה מיליון רייכסטאלר על צי שיעמוד בפיקודו של אדלברט, נסיך פרוסיה.
כאשר הוא נאלץ להתפטר עקב פקודה של מלך פרוסיה, החליף אותו קונטר-אדמירל קרל רודולף ברומי.
בקרב הלגולנד ב-4 ביוני 1849, הצי תחת ברומי ראה את הקרב הימי היחיד שלו, שנשאר גם הקרב הימי הראשון והיחיד תחת דגל שחור-אדום-זהב של גרמניה.
הקרב, שכלל חמישה כלי שיט בסך הכל, לא היה חד משמעי, וללא הפסדים משני הצדדים, אך לאחריו הוחזר המצור הדני.
SMS אקרנפרדה (הספינה הדנית שנתפסה SMS גפיון)
SMS ברברוסה (לשעבר RMS בריטניה)
פרנקלין (נתרמה על ידי המבורג, לא התקבלה)
SMS דר קניגליכה ארנסט אוגוסט
הספינות הפכו לרכוש של הקונפדרציה הגרמנית שהוקמה מחדש, באמצעות ה-Bundeszentralkommission של 1849–1851 שעסקה במשימות של המעצמה המרכזית לשעבר של העוצר הקיסרי.
התעורר ויכוח האם הצי הוא 'מוסד אורגני' של הקונפדרציה או פשוט רכוש.
רוב הבונדסטאג טען שזה רק רכוש כך שהחלטה לגביו לא צריכה פה אחד.
ב-2 באפריל 1852 פורק הרייכספלוטה.
בעוד שרוב הספינות נמכרו, שתיים מפריגטות הקיטור ניתנו לצי הפרוסי, שהתפתח מאוחר יותר לצי הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871) ואז הפך לצי הקיסרי הגרמני (1872–1918).
מספר שמות שימשו את הצי זה.
ההחלטה מ-14 ביוני 1848 פשוט קראה לזה "דויטשה מרינה", בעוד שר הצי ארנולד דאקוויץ דיווח ב-1849 על "דויטשה קריגסמרינה" וכאשר קרל רודולף ברומי הועלה לתפקיד האדמירל הראשון שלו, השם שנעשה בו שימוש היה רייכסמרינה, שהיה בשימוש גם בצי.
כדי למנוע בלבול עם גלגולים מאוחרים יותר, היסטוריונים הסתפקו ברייכספלוטה.
נעשה שימוש גם במונח בונדספלוטה (צי פדרלי), אך השם מטעה, שכן הוא לא הופעל על ידי הקונפדרציה הגרמנית בשנותיה הראשונות.
בונדספלוטה היה גם שמו של פרויקט ימי אוסטרי-פרוסי ב-1865. הצי הגרמני המודרני מאז 1956 נקרא בונדסמרינה, אך כיום משתמש בשם דויטשה מרינה.
[1] כוחות הצי הם עניינו הבלעדי של הרייך.
אסור לאף מדינה אחת לתחזק ספינות מלחמה משלה או לשכור פרטיים.
[2] הצוותים של צי המלחמה הם חלק מכוח ההגנה הגרמני החדש (משתמשים במונח ורמאכט).
הם בלתי תלויים בכוחות היבשה.
[3] גודל הצוותים שיסופקו לצי המלחמה מכל מדינה, אמור להיות מחושב ממספר כוחות היבשה שיוחזקו על ידה.
פרטים בעניין זה, כמו גם איזון העלויות בין ממשלת הרייך למדינות הבודדות, ייקבעו בחוק.
[4] הסמכה של קצינים ופקידים של הכוחות הימיים נמצאים בסמכותו הבלעדית של הרייך.
[5] הטיפול בהצטיידות, אימון ותחזוקה של צי מלחמה ויצירה, הצטיידות ותחזוקה של נמלים צבאיים וארסנלים נמצאים בסמכותו של הרייך.
[6] העניינים הנוגעים להקצאות הנחוצות להקמת נמלים צבאיים ומתקנים ימיים, וכן באחריותם של שירותי הרייך המקבילים, ייקבעו בחוקי הרייך.
ריילי מקגוון מור הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת וירג'יניה המערבית.
טרם היבחרו לקונגרס היה מור גזבר מדינת וירג'יניה המערבית בין השנים 2021–2025, וחבר בית הנבחרים של וירג'יניה המערבית מ-2017 עד 2019.
מור נולד במורגנטאון שבצפון וירג'יניה המערבית.
הוא השלים תעודת התמחות בריתוך ממרכז הטכנולוגיה "C.
Monroe", תואר ראשון בממשל מאוניברסיטת ג'ורג' מייסון, ותואר שני בלימודי ביטחון אסטרטגי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
מור, רתך במקצועו, עבד בראשית דרכו המקצועית כעוזר בוועדת החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית.
בין השנים 2013 ל-2017 שימש מור כסגן נשיא ב"קבוצת פודסטה", חברת שדלנות ויחסי ציבור שהקים ג'ון פודסטה.
במהלך עבודתו שם היה חלק מצוות שעבד עבור המרכז האירופי לאוקראינה מודרנית (ECFMU), שקם כדי לייצג את נשיא אוקראינה לשעבר ויקטור ינוקוביץ'.
ב-2017 החל לעבוד בחברה טקסטרון.
עם החלטתו של סטיבן סקינר לא להתמודד לייצוג מחוז הבחירה ה-67 בבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית בשנת 2016, התמודד מור להחליפו וניצח את רוד סניידר.
הוא נבחר ושימש כעוזר מצליף הרוב בסיעה הרפובליקנית.
ב-2018 מונה מור בידי יושב ראש בית הנבחרים רוג'ר הנשו למנהיג הרוב הבא בבית הנבחרים.
עם זאת, בבחירות 2018 הפסיד בבחירות לכהונה שנייה לג'ון דויל.
בשנת 2020 התמודד מור על תפקיד גזבר מדינת וירג'יניה המערבית.
הוא היה המתמודד היחיד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, ובבחירות הכלליות ניצב בפני ג'ון פרדו, שכיהן בתפקיד במשך 24 שנים.
מור ניצח בבחירות הכלליות עם 56% מהקולות.
במהלך כהונתו התנגד מור להשקעות המבוססות על קריטריונים סביבתיים, חברתיים וניהוליים (ESG).
ביוני 2022 שלח מור מכתב לשישה מוסדות פיננסיים – ג'יי פי מורגן צ'ייס, גולדמן זקס ובלאקרוק, ולס פארגו, מורגן סטנלי ו-U.S.
Bancorp – והודיע להם כי לא יוכלו עוד לקיים עסקים עם מדינת וירג'יניה המערבית בשל עמדתם נגד תעשיית דלקי המאובנים.
ב-21 בנובמבר 2022 הודיע מור כי הוא יתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של וירג'יניה המערבית, במטרה להחליף את אלכס מוני שהתמודד בבחירות המקדימות לסנאט של ארצות הברית.
מור ניצח בפריימריז הרפובליקני ארבעה מועמדים אחרים, וזכה ב-46 אחוז מהקולות.
סבו של מור ייצג את המחוז, שנקרא אז מחוז הקונגרס הראשון, בין השנים 1957 ל-1969.
סבו של מור, ארץ' א.
מור הבן, היה מושל וירג'יניה המערבית.
מור נקרא על שם סבתו, שלי ריילי מור.
דודתו, שלי מור קפיטו, ובן דודתו מור קפיטו, גם הם פוליטיקאים.
הוא ואשתו, גילרמינה (לבית גרסיה), יחד עם שני בנותיהם ובנם, מתגוררים בהרפרס פרי שבווירג'יניה המערבית.
ריילי אריסמן היא שחיינית אמריקאית, אלופת עולם לנערות (2025), במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר חופשי ובעלת התוצאה החמישית בטיבה בעולם לשנת 2025 במשחה זה.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת פריז שנערכו בסוף יוני 2024, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 24.62 שניות ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.27 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 54.22 שניות ועלתה מהמקום השביעי.
היא לא נכללה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוטופן, רומניה באוגוסט 2025 היא זכתה ב-8 מדליות, 5 זהב ו-3 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.70 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 52.79 שניות, התוצאה החמישית בטיבה בעולם לשנה זו, שישית בארצות הברית בכל הזמנים.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.76 דקות.
יתר המדליות הן במשחי השליחות והשליחים משולב.
רייכסוורקה הרמן גרינג , ובשמה הרשמי Reichswerke Aktiengesellschaft für Erzbergbau und Eisenhütten "Hermann Göring", הייתה תשלובת תעשייתית ממשלתית עצומה בגרמניה הנאצית, שהוקמה בשנת 1937 כדי להבטיח את אספקת הפלדה והברזל הנחוצה לחימוש מחדש של הורמאכט, תוך עקיפת התלות בייבוא עפרות ברזל זרות.
התשלובת הפכה לאחד הקונגלומרטים התעשייתיים הגדולים בעולם, כשהיא משתלטת על נכסים במדינות הכבושות באירופה ומשתמשת באופן נרחב בעבודת כפייה של אסירי מחנות ריכוז ושבויי מלחמה.
רקע והקמה: תוכנית ארבע השנים
הקמת הרייכסוורקה הייתה תולדה ישירה של "תוכנית ארבע השנים" שהוכרזה ב-18 באוקטובר 1936, במטרה להפוך את הכלכלה הגרמנית למתאימה למלחמה בתוך ארבע שנים.
הכלכלן ושר הכלכלה דאז, הילמאר שאכט, דגל במדיניות של ייבוא עפרות ברזל איכותיות משוודיה, אך המנהיגות הנאצית, ובראשה אדולף היטלר והרמן גרינג, חששה שגרמניה תהיה נתונה למצור ימי במקרה של מלחמה.
היטלר דרש ניצול של עפרות הברזל המקומיות בגרמניה, על אף שהיו דלות בברזל וקשות לזיקוק.
בניגוד לעמדת שאכט ותעשייני הפלדה הפרטיים מחבל הרוהר, שהתנגדו להשקעה הלא-רווחית בעפרות מקומיות, החליט גרינג להקים מפעל ממשלתי שיתחרה בהם.
ביוני 1937 נוסדה התשלובת רשמית עם הון התחלתי של 75 מיליון מארק, כאשר רוב ההון הגיע מהמדינה וחלקו נכפה על התעשיינים הפרטיים.
המאבק מול תעשייני הרוהר והלאמה פוליטית
הקמת הרייכסוורקה ייצגה שבר עמוק בין המשטר הנאצי לבין האליטה התעשייתית הוותיקה של גרמניה.
תעשיינים כמו ארנסט פונסגן מ"וורייניאיגטה שטלוורקה" (Vereinigte Stahlwerke) ראו בתשלובת החדשה איום על המבנה הקרטלי הקיים וניסיון להלאמה דה-פקטו של התעשייה הכבדה.
גרינג השתמש בכוחו הפוליטי כדי להכניע את ההתנגדות, כשהוא מאיים על התעשיינים ב"האשמות על חבלה" אם לא ישתפו פעולה עם תוכניות החימוש.
הניהול המעשי של התשלובת הופקד בידי פאול פלייגר (Paul Pleiger), נאצי נאמן ומומחה לייצור פלדה, שהפך לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בכלכלת המלחמה הגרמנית.
תחת הנהגתו, הרייכסוורקה לא פעלה לפי שיקולי רווח והפסד קפיטליסטיים קלאסיים, אלא כזרוע של המפלגה הנאצית המיועדת להשגת יעדים פוליטיים וצבאיים בכל מחיר.
התרחבות באירופה הכבושה והשתלטות על נכסים
עם פרוץ המלחמה והכיבושים הגרמניים, הפכה הרייכסוורקה לכלי המרכזי של הנאצים להשתלטות על משאבי אירופה.
אוסטריה: לאחר האנשלוס ב-1938, השתלטה התשלובת על "אלפין מונטן" (Alpine Montan), חברת הפלדה הגדולה באוסטריה, על חשבון תעשיינים פרטיים כמו פריץ תיסן.
צ'כוסלובקיה: בעקבות הכיבוש של צ'כיה, השתלטה הרייכסוורקה על מפעלי הנשק העצומים של "סקודה" (Skoda) ועל "ויטקוביץ'" (Vitkovice), מה שהפך אותה למתחרה משמעותית למפעלי קרופ בייצור נשק.
פולין וברית המועצות: התשלובת קיבלה לידיה מכרות פחם וברזל בשטחי פולין הכבושה וניהלה את ניצול המשאבים הכלכליים בשטחים שנכבשו מברית המועצות תחת "תוכנית הרעב".
עד שנת 1941, הרייכסוורקה הייתה לא רק תשלובת פלדה, אלא אימפריה שכללה מכרות, מספנות, מפעלי תחמושת, חברות ספנות ותחבורה ברחבי היבשת.
ניצול כוח אדם ועבודת כפייה
הרייכסוורקה עמדה בחזית הניצול של כוח אדם במלחמה.
עם מחסור גובר בידיים עובדות בגרמניה, התשלובת הסתמכה יותר ויותר על עובדי כפייה שהובאו ממזרח אירופה ("אוסטארבייטר") ועל אסירי מחנות ריכוז.
פאול פלייגר היה מעורב באופן אישי בתיאום עם ה-SS להספקת אסירים למפעלי התשלובת.
במקרים מסוימים, הוקמו מחנות ריכוז קטנים בתוך מתחמי המפעלים כדי להבטיח משמעת נוקשה וייצור רציף.
תנאי החיים במחנות אלו היו תת-אנושיים, וכללו הרעבה שיטתית ושימוש בשיטת "הזנה לפי ביצועים" (Leistungsernährung), שבה רק פועלים שעמדו במכסות הייצור קיבלו מנות מזון מספיקות להישרדות.
המבנה של הרייכסוורקה חולק לשלוש חברות הפעלה עיקריות תחת חברת אחזקות מרכזית:
Reichswerke AG für Bergbau und Hüttenbetriebe: התמקדה בכרייה ובייצור פלדה גולמית, עם הון של 560 מיליון מארק.
Reichswerke AG für Waffen- und Maschinenbau: התמקדה בייצור מכונות ונשק, כולל מפעלי סקודה וריינמטאל-בורזיג.
Reichswerke AG für Binnenschiffahrt: ניהלה את התחבורה והשיט בנהרות ובתעלות.
חברת האחזקות המרכזית נשלטה על ידי פקידי מדינה נאמנים ואנשי SS, מה שהבטיח שהתשלובת תשרת את האינטרסים של גרינג והיטלר ללא הפרעה מצד בעלי מניות פרטיים.
לקראת סוף המלחמה, עם תחילת ההפצצות האוויריות המאסיביות של בעלות הברית, נפגעו רבים ממפעלי הרייכסוורקה באופן קשה.
ב-1943, שר החימוש אלברט שפר החל לרכז סמכויות רחבות יותר על הייצור התעשייתי, מה שהוביל למתחים בין משרדו לבין פאול פלייגר והנהלת הרייכסוורקה.
עם תבוסת גרמניה ב-1945, התפרקה התשלובת.
הנכסים במדינות הכבושות הוחזרו לבעליהם המקוריים או הולאמו על ידי הממשלות החדשות.
המפעלים בשטחי גרמניה עברו תהליכי דה-נאציפיקציה ופירוק חלקי על ידי כוחות הכיבוש.
הרייכסוורקה הרמן גרינג נחשבת לדוגמה המובהקת ביותר ל"כלכלה מתוכננת" (Command Capitalism) תחת המשטר הנאצי.
היא הוכיחה כי המשטר הנאצי היה מוכן להקריב יעילות כלכלית ומסורת תעשייתית לטובת בניית עוצמה צבאית ואידאולוגית.
כמו כן, היא נותרה סמל לניצול המחפיר של מיליוני בני אדם למען מכונת המלחמה הנאצית.
ריימונד אבקסיס (נולדה בינואר 1943) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
מהזמרות המצליחות בשפה המרוקאית ובעלת קריירה בין-לאומית.
זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2005.
אבקסיס נולדה וגדלה בעיר קזבלנקה שבמרוקו.
אבקסיס החלה את דרכה כזמרת ששרה בעיקר בערבית, והופיעה מספר פעמים בארמונו של מלך מרוקו.
עלתה ממרוקו עם משפחתה ב-1963 בגיל 20 והשתקעה באשדוד.
לאחר לידת בתה יעל החלה להופיע כדי לעזור בפרנסת הבית ותוך זמן קצר הצליחה והתפרסמה בקרב יוצאי מרוקו בישראל.
היא הפיקה מספר תקליטים בחברת קוליפון.
בעלה מוריס נהרג בתאונת דרכים ב-1977 כאשר הסיע אותה להופעה, שלושה חודשים אחרי הולדתו של בנם השני אליאל.
מאמצע שנות השמונים היא החלה לשחק בסרטי קולנוע בצרפת.
בשנת 1986 ביצעה יחד עם חוה אלברשטיין את השיר "מה שלומך אחות" שכתבה עבורן נעמי שמר.
בשנת 1998 שיחקה במספר פרקים בסדרה הטלוויזיונית "פלורנטין" ששודרה בערוץ 2, לצד: איילת זורר, קארין אופיר, אורי בנאי ואחרים.
באותה השנה הופיעה אבקסיס במופע "פעמוני היובל".
בשנת 2000 שיחקה בסרט "הבולשת חוקרת" בבימויו של מרק רוזנבאום.
בשנת 2002 התארחה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "טיפול נמרץ", שם גילמה את רחל.
בשנת 2003 שיחקה בסרט הקולנוע "המנגליסטים" עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר, בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר".
ב-2004 שיחקה בסרט "משהו מתוק", ובדרמה "אהבה זה כואב" ששודרה בערוץ 10, לצד דנה מודן ואסי כהן.
באותה שנה השתתפה בצילומי סדרת הטלוויזיה "המשאית" ששודרה בערוץ 2, לצידם של זאב רווח ושלום אסייג.
בשנת 2005 שיחקה ביחד עם בתה יעל אבקסיס בדרמת הטלוויזיה זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה "חתה יסבח סבח", בבימויו של דוד דרעי.
בסרט זה גילמה ריימונד את ליליאן אלמקייס, אלמנה קשת יום, המתמודדת עם אימה המעורערת ועם בתה השרויה במערכת יחסים קלוקלת.
על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2005. ריימונד גם שרה את שיר הנושא "נשבעתי".
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אמא ואבאז" ששודרה ב-HOT בתפקיד יהודית ישראל, אמא של סמי.
בשנת 2018 יצא השיר באלבום האוסף "תֶּמוֹת" בהליקון.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "הנערים" של רשת HBO.
בשנת 2020 ראה אור הסרט התיעודי "ריימונד אל בידאוויה" בהפקה ובימוי של יעל אבקסיס.
הסרט הוקרן לראשונה באירוע הפתיחה של פסטיבל דוקואביב של אותה השנה.
על משחקה ב"חתה יסבח סבח", סרטו של דוד דרעי, זכתה לראשונה אבקסיס בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
בנוסף, זכה הסרט בפרס האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה לדרמה הטובה ביותר לשנת 2005.
בשנת 2017 זכתה בפרס תור הזהב למפעל חיים.
"דאוויני דאוויני" – (ארבעה שירים), קוליפון
"אנא מטייבה" – (ארבעה שירים), קוליפון
"שירים מרוקאיים" – (ארבעה שירים), קוליפון
"אלבאס" – (חמישה שירים), קוליפון
"אל שינה אל ערוסה" – (חמישה שירים), קוליפון
ריימונד אדה היה מדינאי לבנוני, ומנהיג מפלגת החזית הלאומית הלבנונית.
אביו היה נשיא לבנון אמיל אדה, וריימונד אדה עצמו היה אף הוא מועמד לנשיאות בשנת 1958. תומכיו כינו אותו "המצפון של לבנון" בשל עמדותיו הבלתי מתפשרות עוד מימי המנדט הצרפתי על לבנון, שתמכו בלאומיות הלבנונית והתנגדו לכל כיבוש זר או מעורבות צבאית, בין אם צרפתי, סורי, ישראלי, או פלסטיני.
אדה נולד באלכסנדריה, לאחר שאביו, בן העיירה אדה שבנפת ג'בייל, נאלץ להימלט מלבנון לאחר שהשלטון העות'מאני גזר עליו גזר דין מוות באשמת חתרנות כנגד השלטון.
עם ביסוס המנדט הצרפתי על לבנון ב-1920 שב אמיל אדה לביירות עם אשתו לאודי סורסוק ומשפחתו.
ריימונד אדה הצעיר התחנך בבתי הספר הישועיים והשלים תואר במשפטים בשנת 1934.
אדה תפס את מקומו של אביו, שנפטר ב-1949, כמנהיג החזית הלאומית הלבנונית.
הוא נבחר לאספה הלאומית מטעם נפת ג'בייל ב-1953, ומלבד שנה אחת המשיך לכהן בפרלמנט ברציפות עד שנת 1992, אז החרים את הבחירות שנערכו תחת חסות סורית (בדומה לפוליטיקאים נוצרים רבים) שנחשדו בסילופים ובזיופים.
במהלך כהונתו בפרלמנט קידם אדה בשנות ה-50 מספר רפורמות בחוקי השכירות הלבנונים, וכן בחוקי הבנקאות, והניח את היסוד למערכת בנקאית חשאית בדומה לזו הנהוגה בשווייץ, שהפכה לגורם מכריע בשגשוג הכלכלי שאפיין את לבנון בשנות השישים.
לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות של 1958 מינה אותו הנשיא הנבחר פואד שהאב לשר בממשלתו.
אדה החזיק בתיקי הפנים, העבודה, הדואר, התקשורת והרווחה.
עם זאת, שנה לאחר מכן הסתכסך אדה עם שהאב על רקע מעורבות המודיעין הצבאי של לבנון בענייני הממשל, והתפטר במחאה מהממשלה.
לאורך שנות השישים הוא הוביל את האופיזיציה הפרלמנטרית לשלטונם של שהאב ושארל חילו יורשו.
ב-1968 הצטרפה מפלגתו של אדה ל"ברית המשולשת" (الحلف الثلاثي, אל-חִלְק אל-תֻ'לאת'י) של המפלגות הנוצריות, לצד המפלגה הליברלית הלאומית של הנשיא לשעבר כמיל שמעון ומפלגת הפלנגות של פייר ג'ומאייל.
בבחירות הפרלמנטריות של אותה שנה זכתה הקואליציה ל-30 מתוך 99 המושבים של האספה הלאומית - ההישג הגדול ביותר עד היום של סיעה כלשהי בפרלמנט הלבנוני המפולג.
הקואליציה לא שרדה לאחר שאדה הודיע על פרישת מפלגתו ממנה בעקבות החתימה על הסכם קהיר ב-1969 בין לבנון לאש"ף, שהתיר לכוחות הפלסטיניים להקים בסיסים בדרום לבנון מהם יוכלו לתקוף את ישראל.
אדה התנגד נחרצות למתן אפשרות לכוחות חוץ-לבנוניים מזוינים לפעול על אדמת לבנון.
הוא התנגד גם להצעת הליגה הערבית להטיית מקורות נהר הירדן שהועלתה לדיון ב-1964 וב-1968, במטרה לנתק את אספקת המים של ישראל.
אדה הזהיר כי צעד כזה יהפוך את לבנון למטרה לתקיפות ישראליות, והצביע על פשיטת צה"ל על נמל התעופה של ביירות ב-28 בדצמבר 1968 (מבצע תשורה) כהוכחה.
נחישותו שלא להיגרר לעימות צבאי עם ישראל הייתה נדירה בפוליטיקה הלבנונית.
בבחירות הבאות לנשיאות תמך אדה במועמדותו של סולימאן פרנג'יה, כנגד מועמדו של הנשיא הפורש שהאב, אליאס סרכיס, אלא שגם ברית זו עם פרנג'יה לא האריכה ימים.
ב-1974 הקים אדה קואליציה חדשה עם ראשי הממשלה לשעבר צ'אאב סלאם ורשיד כראמי - שניהם מוסלמים סונים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים השנייה ב-1975, נותר אדה הפוליטיקאי הנוצרי היחיד שהתגורר ברובע סאניה המוסלמי במערב ביירות.
יחסיו הטובים עם הפוליטיקאים המוסלמים סייעו לו במקרים רבים לחלץ נוצרים שנחטפו על ידי המיליציות המוסלמיות.
במהלך המלחמה פעל אדה נמרצות כנגד התוכנית לחלוקת לבנון על פי בסיס עדתי או אתני, שאת היוזמה לה תלה במזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר.
ב-1976, לאחר שלושה ניסיונות התנקשות בחייו, עזב אדה את לבנון לפריז, שם נשאר למשך כל שארית חייו.
הוא סירב לשוב ללבנון כל עוד צבאות סוריה וישראל פועלים בה, אך המשיך לעסוק בענייניה של לבנון.
מילותיו האחרונות לפני מותו ב-10 במאי 2000 היו: "אני חושב.
ריימונד אוסוואלד קפראטה היה קצין במשטרת המנדט.
קפראטה היה מפקד משטרת חברון בעת טבח חברון (תרפ"ט) בימי מאורעות תרפ"ט, וכן פיקד על אירועי הדמים בעת המצור על גבעת חיים וחיפוש הנשק ברמת הכובש.
ריימונד אוסוואלד קפראטה נולד בשנת 1897 בעיר ליברפול שבאנגליה, בן לעורך דין.
קפראטה הנער לא נטה ללימודים.
בבית הספר הרבה לקבל עונשי מלקות, כנהוג באנגליה באותה עת.
בשנת 1914, כשהיה בגיל 17, החל לעבוד כפקיד בהנהלת הרכבת.
קפראטה לא אהב את עבודתו, אך באותה שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא מיהר להתגייס לצבא בטענה שהוא בן 21. השתתף בקרבות בפלנדריה במסגרת הרגימנט של ליברפול (Liverpool Regiment) והיה חייל וקצין מצטיין, אמיץ ובעל תושייה שזכה לאמון חבריו ואף קיבל עיטור ממלך בלגיה.
לאחר תום המלחמה הצטרף לבלאק אנד טאנס, ככינויו של כוח אשר תגבר את משטרה המלכותית האירית , שלחמה נגד האירים במאבקם לעצמאות ופורקה לאחר שאירלנד (למעט חלקה הצפוני) זכתה לעצמאות בשנת 1921 (בוגר נוסף של כוח משטרתי זה, שהגיע לאחר פירוקו לארץ ישראל הוא דאגלס דאף).
בשנת 1922 הגיע קפראטה לארץ ישראל כאיש הז'נדרמריה הבריטית (British Gendarmerie), גוף צבאי-משטרתי בריטי שהוקם לאחר שהתברר לנציב העליון הרברט סמואל, בעקבות מאורעות תרפ"א, שאירעו בשנת 1921, כי משטרת המנדט עדיין אינה בשלה להתמודד עם בעיות הביטחון בארץ ישראל.
אנשי הכוח גויסו בשנת 1922 מתוך אנשיה לשעבר של המשטרה המלכותית הבריטית באירלנד.
לכוח גויסו 762 מתנדבים והם זכו בפי אנשי היישוב לכינוי "האירלנדים".
בתקופת שלטונו של הנציב העליון הרברט פלומר, לאחר שנערך ארגון מחדש של כוחות הביטחון הבריטיים בארץ ישראל, פורקה הז'נדרמריה בשנת 1926 וחלק מאנשיה וקפראטה בתוכם גויסו למשטרת המנדט.
חלקם האחר עבר לשרת בחיל הספר העבר-ירדני שהוקם אז.
קפראטה מילא תפקידי פיקוד רבים במשטרת המנדט ובמרוצת השנים הגיע לדרגה משטרתית המקבילה לדרגת קולונל.
בימי מאורעות תרפ"ט, בשנת 1929, היה מפקד משטרת חברון.
בעת הטבח בחברון, ב-24 באוגוסט 1929, ניסה קפראטה להתמודד עמו.
האנגלים ראו בו גיבור שעמד יחידי בפרץ והציל חייהם של מאות יהודים.
יהודי חברון ואנשי היישוב גינו אותו בחריפות על שהצליח לשמור על עורו בעת ששישים ושישה יהודים נרצחו לנגד עיניו.
במבט היסטורי מרוחק ומאוזן יותר נראה כי קפראטה היה חסר אונים להתמודד עם האירוע.
הוא הגיע לחברון שלושה שבועות לפני הטבח, לא הכיר את נכבדי הערבים ולא הייתה לו שפה משותפת עם היהודים.
על השוטרים הערבים שעמדו לפקודתו לא יכול היה לסמוך, ובמשטרת חברון שירת רק שוטר יהודי אחד - חנוך ברודז'יצקי.
ביום ו', 23 באוגוסט, כשנתגברה ההסתה בעיר ונראה היה כי עומדת להתרחש התפרצות, חזר וביקש קפראטה בטלפון כי תשלח אליו עזרה, אך לא נענה.
על יהודי חברון השקיף בבוז על כי אינם מראים נכונות להגן על עצמם.
באותו ערב הורה ליהודי העיר להסתגר בבתיהם.
בשבת, 24 באוגוסט, באו אל קפראטה ראשי הקהילה.
הוא סילק אותם בגסות והורה להם לשוב ולהסתגר בבתיהם.
כאשר התחיל הטבח והפורעים עברו מבית לבית ורצחו את יושביהם, ניסה קפראטה לעצור את ההמון.
הוא ירה לעברו והרג שניים מן הפורעים.
ההמון השיב ברגימת אבנים עד שקפראטה נפל מסוסו.
רק אז הורה לשוטרים החמושים לירות בפורעים, אך שוטריו הערבים נמנעו מלפגוע בפורעים וירו באוויר.
קפראטה עצמו והשוטר היהודי חנוך ברודז'יצקי ירו והרגו שמונה מן הפורעים.
רק בשעות לפני הצהריים, כשנרצחו כבר עשרות יהודים, החל ההמון להתפזר.
קפראטה ריכז את הנותרים בחיים, ובהם פצועים רבים, בבניין המשטרה, וציווה על שוטריו למנוע מן ההמון מלהתפרץ לבניין.
רק בשעות אחר הצהריים הגיעה לעיר תגבורת של 20 שוטרים וחיילים בריטים.
עם ערב הגיעו לעיר כמה מן האוקספורדים, כפי שכונו בפי אנשי היישוב אנשיה של קבוצה של 28 סטודנטים מן המכון התאולוגי של אוקספורד, שהגיעו בקיץ 1929 עם מוריהם לסיור בארץ ישראל ונענו לקריאת מפקד משטרת ירושלים, שהופנתה בהתגבר המאורעות, לכל האזרחים הבריטים להתנדב למשטרה כשוטרים מוספים.
הם החישו עזרה לשכונות ולנקודות יישוב מרוחקות ומילאו תפקיד חיובי בהגנת היישוב.
קפראטה יצא עם האוקספורדים לחסום המון של בדווים שעלה מן הנגב.
לאחר כמה יריות התפזר ההמון.
הנותרים בחיים מיהודי חברון פונו מן העיר לירושלים, בהגנה משטרתית.
ראשונים פונו הפצועים, הנשים והילדים ולאחריהם יתר הניצולים.
הבריטים העלו על נס את פועלו של קפראטה בעת הטבח, כגיבור שישמש דוגמה לשוטרי המנדט.
הוענקה לו "מדליית המלך המשטרתית על אומץ לב" (King's Police Medal for Gallantry), הוא הועלה בדרגה ונתמנה כמפקד בית הספר לשוטרים ובמקביל למפקד משטרת יפו.
בבריטניה התפרסם קפראטה כגיבור, עיתוני ליברפול היללו אותו כמי שעמד לבדו מול 20 אלף איש והציל את ילדי היהודים.
כאשר נשא אישה שנתיים לאחר המאורעות, נחשבה חתונתו של קפראטה, שהבריטים קראו לו "גיבור חברון", לחתונת השנה בחוגי הממשל המנדטורי.
בסוף שנת 1929 הופיע קפראטה בפני ועדת שו שבאה לארץ ישראל לחקור את מאורעות תרפ"ט.
בעדותו הטיל את האשם על היהודים שעצם הימצאם בחברון גרם לטרדה לתושבי חברון הערבים.
בשנים 1936–1938 היה קפראטה מפקד משטרת שכם, ובשנים 1938–1940 היה מפקד משטרת חיפה, בשנת 1940 נתמנה למפקד משטרת מחוז השומרון ובשנת 1944 חזר לפקד על משטרת חיפה.
ב-15 בנובמבר 1943, בעצם ימי מלחמת העולם השנייה, בעת שרבבות מבני היישוב התגייסו לצבא הבריטי, נתגלו בבדיקה אקראית באוטובוס שערכו חיילים בריטים, שני מקלעים ארוזים בשק על גג האוטובוס.
חשדם של הבריטים נפל על שני צעירים תושבי קיבוץ רמת הכובש (שאמנם היו חברי הפלמ"ח והנשק היה שלהם) והם נלקחו למעצר.
הבריטים החליטו לערוך חיפוש בקיבוצם של השניים, ועוד באותו יום הקיפו כוחות צבא ומשטרה את הקיבוץ.
למחרת בבוקר ב-16 בנובמבר נכנסו כ-300 אנשי צבא ומשטרה בעשרות כלי רכב לקיבוץ.
בראש מבצע החיפוש עמד ריימונד קפראטה.
במקביל הקיפו כוחות צבא רבים את הקיבוץ מבחוץ ומעליו חגו מטוסי סיור.
הגברים שבקיבוץ רוכזו במכלאות מוקפות תיל בחצר הקיבוץ.
חברות הקיבוץ רגמו את הבריטים באבנים וחפצים.
קפראטה דרש להסגיר לידי הבריטים עשרים אנשי פלמ"ח.
מוכתר הקיבוץ סירב וקפראטה הורה לאנשיו להעלות בכוח עצירים מן המכלאות לכלי הרכב.
פרצה תגרה המונית שבמהלכה עצרו הבריטים 35 איש ופצעו 14 אנשים, בכללם שניים שנפצעו מיריות שירה קפראטה באקדחו.
אחד הפצועים, שנפגע ממכת אלה בראשו, מת לאחר מכן מפצעיו.
בעת שקפראטה היה מפקד משטרת חיפה טען ידיד הציונות הלורד יאשיה קלמנט ודג'ווד כי השוטרים הבריטים בארץ ישראל חדורים באנטישמיות ואף גילו גילויי שמחה כאשר חיפה ותל אביב הופצצו על ידי מטוסים איטלקיים.
הלורד דיבר בלעג על שנאת היהודים בחוגי הממשל בארץ ישראל של "ג'נטלמנים נושאי שמות עתיקי יומין" כדוגמת קפראטה.
קפראטה שלח ללורד מכתב חריף בו כתב כי רק הנאצים יכולים להפיק תועלת מדבריו, וכי שימושו בשם קפראטה מתאים יותר לתמהונים הנושאים נאומים בהייד פארק.
בזכרונותיו טען קפראטה כי הזדהה עם אסונם של ניצולי השואה.
בסוף שנת 1945 גברה ההעפלה לארץ ישראל.
הפלמ"ח יצא לפעולה נגד תחנות המכ"ם הבריטיות שהיו פזורות לאורך החוף ועקבו אחר תנועת ספינות המעפילים.
בליל 23 בנובמבר 1945 פוצצו כמה תחנות מכ"ם ומשטרה בריטיות.
משטרת החוף שבגבעת אולגה חובלה אף היא על ידי כוח פלמ"ח ששכן בקיבוץ גבעת חיים.
למחרת הטילו הבריטים מצור על גבעת חיים.
כוחות גדולים של צבא ומשטרה בפיקודו של ריימונד קפראטה הקיפו את הקיבוץ.
קפראטה הודיע למוכתר הקיבוץ כי עקבות החבלנים הובילו לקיבוץ והודיע על כוונתם של כוחותיו לפרוץ פנימה ולערוך מסדר זיהוי, כדי לאתר את מבצעי הפעולה בגבעת אולגה.
המשא ומתן על הכניסה לקיבוץ התארך והכניסה לחצר הקיבוץ נדחתה ליום המחרת, 25 בנובמבר.
בינתיים ריכז ארגון "ההגנה" אלפי מתנדבים בקיבוץ עין החורש הסמוך, שבכוונתם היה לנוע לגבעת חיים, להצטרף אל הנצורים, להתערב בתוכם ולשבש בכך את זיהוי מבצעי הפיצוץ בגבעת אולגה.
במשך הלילה נמשכו המגעים עם הבריטים, אולם בשל נוקשותם הוחלט על פריצה לגבעת חיים.
ב-25 בנובמבר פרצו הבריטים לקיבוץ, שבחצרו נאספו כ-2,000 איש ותוך כדי הפריצה האלימה נפצעו רבים ואיש אחד נהרג.
אנשי הקיבוץ רוכזו במכלאה ו-130 מהם נעצרו.
בה בעת פתחו האלפים שהתרכזו בעין החורש במצעד מאורגן ולא אלים לכיוון גבעת חיים.
עם צהרים עצר קפראטה את המצעד וציווה על הצועדים שלא להמשיכו.
הצועדים לא צייתו ופתחו בריצה לעבר הקיבוץ.
קצין בריטי קרא לעבר הצועדים כי אם ימשיכו בצעידתם יפתחו עליהם הבריטים באש.
ההמונים המשיכו לנוע ואז פתחו עליהם הבריטים באש ממקלעים, תת-מקלעים ורובים.
התוצאה הקטלנית הייתה כי 7 מן היהודים נהרגו (בנוסף לאיש שנהרג בעת פריצת הבריטים לקיבוץ) ו-42 נפצעו.
ההרג גרם להלם ותדהמה ביישוב.
בארצות הברית גברו הקולות לסלק את בריטניה מארץ ישראל ולפתוח את שעריה לעלייה יהודית.
למרות אירועי הדמים ברמת הכובש ובגבעת חיים, ראו שלטונות המנדט בקפראטה קצין מצטיין, ובינואר 1946 הוענקה לו "מדליית המשטרה הקולוניאלית" (Colonial Police Medal).
קפראטה עצמו הגדיר את השקפתו: "אינני אנטישמי ואינני אנטי-ערבי, אני פשוט פרו-בריטי".
קפראטה היה אחראי לרדיפות, המאסרים והעינויים שננקטו נגד אנשי לח"י ואצ"ל באזור הצפון.
הוא היה אחראי למותו של חייל האצ"ל שנתפס בחיפה בעת הדבקת כרוזים.
טרטנר נפצע ברגלו מיריות שוטרים בריטים, הובא לחקירה ונמנע ממנו טיפול רפואי.
רגלו נקטעה בגלל נמק והוא נפטר לאחר הניתוח.
הוחלט להתנקש בחייו של קפראטה בפעולה משותפת של אצ"ל ולח"י.
מפקד הפעולה היה יוסף קרמרמן מהאצ"ל וסגנו היה נחמיה בן-תור (ארזיה) מלח"י.
משרדו של קפראטה היה ברחוב המלכים והוא גר על הר הכרמל.
הוא נסע כל בוקר באותה הדרך במכונית פורד נהוגה על ידי נהגו.
ההתנקשות בוצעה ב-13 בפברואר 1946. משאית נהוגה על ידי איש אצ"ל ניסתה לחסום את דרכו אולם הנהג הבחין בכך, הגביר את המהירות והצליח לעבור.
בן-תור ירה לעבר המכונית שישה כדורים מאקדח תופי שניפצו את שמשות הרכב אך קפראטה לא נפגע.
מאקדח הפרבלום של בן-תור נפלטה ירייה שריסקה את העצם ברגלו והוא נשאר שוכב על הכביש.
במבצע נועז הוא פונה משם לאשפוז ממושך בבית החולים "פעילן" ברמת גן שבו טופלו פצועי אצ"ל ולח"י.
זמן קצר לאחר ההתנקשות עזב קפראטה את הארץ, לאחר שעוד הספיק לבצע את חיפוש הנשק בקיבוץ יגור.
בהיותו בלונדון פתח קפראטה לשכת גיוס לשם גיוסם של 3,000 איש למשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ביוני 1946 הוחלט כי קפראטה לא יחזור לארץ ישראל משום ששם נשקפת סכנה לחייו וניתנה לו משרה משטרתית בלונדון.
בשנת 1948 פרש משירותו במשטרה.
ריימונד קפראטה מת בשנת 1966.
ריימונד גֶייטה הוא פילוסוף וסופר אוסטרלי.
כיהן בעבר כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של אוסטרליה ופרופסור לפילוסופיה של המוסר בקינגס קולג' לונדון.
כיום הוא עמית מחקר בכיר (professorial fellow) בבית הספר למשפטים ובפקולטה לאמנות של אוניברסיטת מלבורן ופרופסור אמריטוס לפילוסופיה של המוסר בקינגס קולג' לונדון.
גייטה נולד בדורטמונד שבגרמניה, בן יחיד לאם ממוצא גרמני, כריסטיה אננה דר, ואב ממוצא רומני, רומולוס גאיצה (Gaiță), שהיגרו יחד לאוסטרליה עם תום מלחמת העולם השנייה.
את השכלתו התיכונית ואת ראשית השכלתו האקדמית רכש בוויקטוריה שבאוסטרליה.
הוא סיים תואר ראשון ושני (בהצטיינות) באוניברסיטה של מלבורן.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב באוניברסיטה של לידס, בהנחייתו של הפילוסוף ר"פ הולנד.
עד 2011 כיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של אוסטרליה ופרופסור לפילוסופיה של המוסר בקינגס קולג' לונדון.
ספרו "אבי, רומולוס" מ-1998, המגולל את סיפור חייו של אביו, זיכה את גייטה בפרס ויקטוריה לספרות ויצא גרסה קולנועית לסרט "רומולוס אבי" (אנ') בשנת 2007 בכיכובם של אריק באנה וקודי סמית-מקפי.
ב-2009 ראה אור בתרגום לעברית כרמל.
ספרו "הכלב של הפילוסוף" ראה אור בתרגום לעברית בהוצאת ספריי עליית הגג בשנת 2010.
מחקריו וכתביו העיקריים של גייטה עוסקים בסוגיות מן הפילוסופיה של המוסר.
אבי, רומולוס; מאנגלית: תרצה גור-אריה, ירושלים: כרמל, תשס"ט 2009.
הכלב של הפילוסוף; מאנגלית: דפי אגם-סגל, תל אביב: ספרי עליית הגג, 2010. ("סיפורים על אנשים ובעלי חיים על מה שיש ומה שאין ביניהם")
ריימונד אמסלם (נולדה ב-19 ביולי 1978) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ותסריטאית ישראלית.
זוכת 4 פרסי אופיר (מהם שלושה פרסים למשחק).
היא זכתה בשני פרסי אופיר על הסרט "שבע ברכות".
על משחקה בסרט זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר ועל כתיבת התסריט זכתה (יחד עם אלינור סלע) בפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בנוסף זכתה בשני פרסי אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרטים "אחותי היפה" (2011) ו"הבית ברחוב פין" (2021).
אמסלם נולדה, גדלה והתחנכה בירושלים, למשפחה יוצאת מרוקו.
בנעוריה למדה במגמת התיאטרון והמשחק בבית הספר התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים.
לאחר שירותה הצבאי בצה"ל למדה משחק ב"סטודיו למשחק ניסן נתיב" בירושלים (בין השנים 2002-1999) לצידם של לנה אטינגר ובני אלדר.
הייתה בצוות הארט בעונות הראשונות בשום, פלפל ושמן זית.
בשנת 2003 גילמה לראשונה את אירמה בסרט הסטודנטים "הריקוד של אמא" בבימויה של זלדה חוחא ולנר.
באותה שנה גילמה את מיכל בדרמה הטלוויזיונית "עמק החלומות" בבימויו של עמרי גבעון ושודרה ב-yes.
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "סיפור קיץ" בבימויו של שמואל חיימוביץ'.
בשנת 2005 גילמה את אליענה בסרט הקולנוע "ג'נאם ג'נאם" בבימויו של חיים בוזגלו ועל משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לראשונה לפרס אופיר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ושיחקה בתפקיד קטן, בתפקיד אביגיל בסרט טלוויזיה "קצכן" ששודר ב-HOT ובבימויו של גא"י מיכאל.
באותה שנה גילמה את דניז בסדרת הפשע "כתב פלילי" גם כן, בבימויו של חיים בוזגלו ושודרה בערוץ 1.
בשנת 2006 גילמה את שולה כהן, מרגלת ישראלית החיה בביירות, בסדרת הדרמה האמריקאית "against all odds" בבימויו של טום איווי.
שיחקה בסרט הקולנוע "שלוש אמהות" בבימויה של דינה צבי ריקליס, שם גילמה את פלורה, דמותה הצעירה של רבקה רז.
ושיחקה בסרט "בקרוב תדברי אליי שוב" בבימויים של סיגל יהודה וג'ואל אלכסיס.
בשנת 2007 שיחקה בשתי הפקות הוליוודיות: בין היתר גילמה את ליילה בסרט הקולנוע "חקירה מעבר לקווים" לצד ג'ייק ג'ילנהול ומריל סטריפ, בבימויו של גווין הוד, וגילמה את סאנה במיני-סדרת הדרמה "House of sadam" לצידה שיחקו גם אורי גבריאל ויגאל נאור.
הסדרה שודרה ברשתות BBC וב-HBO.
בשנת 2008 שיחקה בסרט הקולנוע זוכה הפרסים "שבע דקות בגן עדן" בבימויו של עמרי גבעון - ועל משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר וקיבלה שבחים רבים.
גילמה את שולי בסרטו הקצר של בועז ארמוני "רכבות במדבר" אשר זכה בפרסים בינלאומיים רבים.
וגילמה את רחל בסרט הטלוויזיה של אבירם שולחני "לא יודעת איך", אשר שודר בערוץ 2 והוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
באותה שנה שוב שיתפה פעולה עם חיים בוזגלו בסרט הקולנוע "דלת מול דלת".
בשנת 2009 גילמה את אלמה במיני-סדרת הדרמה "לחיות מחדש" (Revive) - קופרודוקציה ישראלית-צרפתית המספרת את סיפורם של עולי ספינת המעפילים הראשונה ממרוקו, "יהודה הלוי", בשנת 1947. במקור הסדרה הייתה צריכה להתפרסם כסרט קולנוע אך לבסוף, הפכה למיני-סדרה.
באותה שנה שיחקה בעונה 2 של סדרת הדרמה של Yes "מסכים" בבימויו דני סירקין ובדרמת המלחמה של שמואל מעוז "לבנון" אשר זכתה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה, תפקיד עליו הייתה אמסלם מועמדת בשנית לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בנוסף, שיחקה לצד נינט טייב בסרט האקשן "קירות" של דני לרנר, שם גילמה יצאנית.
בשנת 2010 גילמה את הגרושה בסרט הקולנוע זוכה פרס אופיר "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" בבימויו של ערן ריקליס.
שיחקה וגילמה את פרלה בסרט פשע של חיים בוזגלו "כבוד".
היא גילמה את דפי בנטל בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רביעיית רן" אשר שודרה ב-Yes Drama HD וביים אותה יריב הורוביץ.
בנוסף, החלה לשחק בסדרה הקומית של Yes, "טקסי דרייבר" שם גילמה את פאני, בת זוגו של יגאל לוי (יובל סגל).
באותה שנה שיחקה את גילה בסרט הקצר "חמץ" בבימויו של אלון לוין.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הקולנוע "אחותי היפה" בבימויו של מרקו כרמל, ועל תפקידה בסרט זה זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שיחקה בסרט הקולנוע "רסיסי אהבה" של הבמאי ניסים נוטריקה.
שיחקה בסרט הקולנוע "עדות" של שלומי אלקבץ, בו גילמה פלשתינאית.
שיחקה בסרט הקולנוע דובר האנגלית "סשן" של חיים בוזגלו.
גילמה את חווה בסרט הקולנוע "בין השמשות" בבימויו של אלון זינגמן.
באותה שנה שיחקה גם בסדרת הפשע של ערוץ 10 "הכבוד של מרציאנו", המשך של הסרט באותו שם.
בשנת 2012 החלה לשחק בסדרת הפשע הישראלית של Yes "נויורק" בתפקיד איבון אלחריזי, אשתו של ראובן אלחריזי (יוסי מרשק).
בנוסף, שיחקה בסרט "הפיגוע" (The Attack), הפקה משותפת ישראלית-לבנונית של הבמאי הלבנוני זיאד דווארי, בתפקיד סיהאם, אשתו של הדמות הראשית (עלי סלימאן).
הסרט מבוסס על הרומן רב המכר של הסופר יסמינה חדרה והוחרם על ידי הליגה הערבית עקב שיתוף פעולה עם צוות ישראלי.
הסרט זכה בפרסים רבים ובהפצה בינלאומית.
כמו כן, שיחקה בסרט הדרמה הישראלי "סרק סרק" של חיים בוזגלו.
בשנת 2013 שיחקה בסרטה של הבמאית וידי בילו "פלסטלינה" על תפקידה בסרט (רותי) הייתה מועמדת בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בפעם השנייה.