tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 באוקטובר 2017, טאקה הופיע במופע לזכר צ'סטר בנינגטון, סולן להקת LINKIN PARK, אשר התאבד בביתו.
השפעותיהן של להקות אחרות על סגנונו המוזיקלי
ההשפעה הגדולה ביותר על טאקה הן הלהקות LINKIN PARK, Good Charlotte, Issues ו-Simple Plan, כמו כן, טאקה ציטט בעבר את צ'סטר בנינגטון כגורם העיקרי של ONE OK ROCK לשינוי סגנון המוזיקה.
Island טאקה כמלחין משותף לשני השירים.
"insane dream" daydream Aimer טאקה כתב, הפיק והלחין את השיר, הוא שר גם את המקהלה.
"Higher Ground" טאקה הלחין את השיר.
"closer" טאקה הפיק והלחין את השיר.
טקאשי אינוי (ביפנית: 乾 貴士; נולד ב-2 ביוני 1988 באומיהאצ'ימאן שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בנבחרת יפן בעמדת הקשר ההתקפי או כנף שמאלי, וידוע בזריזותו וביכולת הפריצה שלו.
אינוי נחשב כנער לכישרון גדול, ובשנת 2007 החל לשחק ביוקוהמה מרינוס מליגת העל היפנית.
אינוי לא הצליח לתפוס מקום של קבע בקבוצה, ובשנת 2008 הושאל לסרסו אוסקה מליגת המשנה היפנית, ובהמשך נרכש על ידי הקבוצה, בה הפך לשחקן מפתח.
ביולי 2011 ביצע אינוי מעבר לאירופה, כאשר חתם בשורות בוכום מהבונדסליגה השנייה.
אינוי ערך את הבכורה שלו בבוכום באוגוסט 2011 בהפסד 1–2 לפ.צ.
אינוי שיחק עונה אחת בבוכום, בה הבקיע שבעה שערים והציג יכולת טובה מאוד, וסיים עם הקבוצה במקום ה-11 בבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2012 נרכש אינוי על ידי איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2012/13, הבקיע אינוי שישה שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בקישור הקבוצה עם סבסטיאן רודה, פירמין שווגלר, שטפן אייגנר וכרים מטמור.
אינוי ופרנקפורט סיימו את העונה הזו במקום השישי המפתיע, והשיגו כרטיס למפעל הליגה האירופית.
בעונת 2013/14 אינוי ופרנקפורט סיימו במקום ה-13 בבונדסליגה, והודחו מהליגה האירופית על ידי פורטו בשלב הנוק אאוט הראשון, לאחר שצלחו את שלב הבתים.
הייתה זו עונה מוצלחת פחות עבור אינוי, שערך רק 14 הופעות ליגה, בהן לא הבקיע.
בעונת 2014/15 ערך אינוי 27 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, והקבוצה סיימה במקום התשיעי בבונדסליגה.
אינוי החל את עונת 2015/16 באיינטרכט פרנקפורט וערך הופעת ליגה אחת, אך לקראת תום חלון ההעברות באוגוסט 2015 חתם אינוי באייבר מהלה ליגה הספרדית, על חוזה לשלוש עונות.
בעונת 2015/16 הבקיע אינוי שלושה שערי ליגה, וסייע לאייבר לסיים במקום ה-14 המפתיע בליגה.
בעונת 2016/17 שוב הבקיע אינוי שלושה שערי ליגה, וסיים עם אייבר במקום העשירי.
יצוין כי באפריל 2017, נקרא אינוי למולדתו יפן על ידי ראש ממשלת יפן, על מנת להשתתף במשלחת לקבלת פליפה השישי, מלך ספרד, וזאת כאשר קבוצתו הייתה במאבקי העלייה אל הליגה האירופית, שאליה לא העפילה לבסוף.
בעונת 2017/18 הבקיע אינוי חמישה שערי ליגה, והקבוצה סיימה במקום התשיעי.
במאי 2018 הפך אינוי ליפני הראשון שמבקיע מול ברצלונה.
בקיץ 2018 עזב אינוי את אייבר, וחתם בריאל בטיס מהלה ליגה הספרדית על חוזה לשלוש שנים.
אינוי לא התאקלם היטב בריאל בטיס, ועד למחצית עונת 2018/2019 ערך שמונה הופעות ליגה בלבד.
בינואר 2019 הושאל אינוי לדפורטיבו אלאבס עד לתום העונה, שם הבקיע שני שערים ב-12 משחקים.
ביולי 2019 חזר לאיבר וחתם לשלוש שנים.
ב-31 באוגוסט 2021 חזר לסרסו אוסקה.
ב-22 ביולי 2022 חתם בשימיזו אס-פולס.
אינוי ערך את הבכורה שלו במדי נבחרת יפן בשנת 2009, במשחק מול נבחרת תימן במוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2011. בשנת 2013 נכלל אינוי בסגל יפן לגביע הקונפדרציות 2013, וערך הופעה אחת בהפסד 0–3 לנבחרת ברזיל, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88 במקום קייסוקה הונדה.
יפן סיימה את הטורניר הזה עם שלושה הפסדים ואפס נקודות.
אינוי זומן לסגל היפני למונדיאל 2018, ובמשחק הכנה לאותו מונדיאל ביוני 2018, הבקיע אינוי צמד בניצחון 2–4 על נבחרת פרגוואי.
בשלב הבתים של המונדיאל הבקיע אינוי שער ובישל שער נוסף בתיקו 2-2 מול נבחרת סנגל.
בשמינית הגמר הבקיע את השער השני ליפן במשחק מול בלגיה, במשחק בו הובילה יפן 0–2 והפסידה 2–3 בתוספת הזמן, והודחה מהמונדיאל.
בינואר 2019 זומן אינוי לסגל היפני לגביע אסיה בכדורגל 2019. אינוי לא שיחק בשני המשחקים הראשונים של יפן בשלב הבתים, אך פתח בהרכב בניצחון 1–2 על אוזבקיסטן במחזור האחרון של שלב זה.
אינוי ערך בטורניר זה שתי הופעות נוספות בשלב הנוק אאוט, בשתיהן נכנס כמחליף בדקות הסיום, לרבות במשחק הגמר, בו אינוי נכנס כחילוף התקפי בדקה ה-89 של המשחק בו הפסידה יפן 1–3 לקטר.
טקטהרקאן (בהונגרית: Taktaharkány) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית טקטהרקאן נמצאת בירידה שנים רבות מ-4,166 תושבים בשנת 2001 עד 3,557 תושבים בשנת 2018.
משפחות יהודיות ראשונות הגיעו לכפר בתחילת המאה ה-19. לקהילה היו בית עלמין ובית כנסת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו כ-20 צעירים יהודים מטקטהרקאן לעבודות כפייה.
באפריל 1944 הובלו יהודי הכפר בעגלות לשאטוראליאויהיי.
בסוף מאי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ ובניין בית הכנסת בכפר נהרס.
אחרי המלחמה שרדו וחזרו לכפר חמש נשים יהודיות שעזבו את הכפר תוך זמן קצר.
טקטבאי (בהונגרית: Taktabáj), עד 1953 באי (Báj), הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בטקטבאי (בימים שעוד נקרא באי) חיו מעט יהודים.
טקאו קנאדֶה (ביפנית: 金出 武雄; נולד ב-24 באוקטובר 1945) הוא מדען מחשב יפני מומחה בתחום ראייה ממוחשבת.
טקאו קנאדה, יליד בהיוגו, למד באוניברסיטת קיוטו ולאחר סיום הלימודים החל ללמד שם.
בשנת 1974 הוא סיים את הדוקטורט.
בהמשך, בשנת 1980 הוא עבר לאוניברסיטת קרנגי מלון והחל התמחות ברובוטיקה וראייה ממוחשבת.
באוניברסיטה זו הוא הקים מכון לרובוטיקה ועמד בראשו.
בנוסף, בשנת 2001 הוא הקים מרכז לחקר המחשב בטוקיו ועמד בראש המוסד עד לשנת 2010. במהלך הקריירה המדעית הוא פרסם יותר מ-400 פרסומים ובבעלותו כ-20 פטנטים.
בין היתר הוא היה שותף ליצירת שיטת לוקאס-קנאדה.
על העבודות ומחקרים בתחום מומחיותו טקאו קנאדה זכה במספר פרסים לרבות פרס קיוטו בשנת 2016.
טקאישי (ביפנית: 高石市) היא עיר במחוז אוסקה שביפן.
נכון לאוקטובר 2016 חיים בעיר 56,583 תושבים, וצפיפות האוכלוסין בה עומדת על 5,000 אנשים לקילומטר רבוע.
השטח הכולל הוא 11.35 קילומטרים רבועים.
כבר ב"ניהון שוקי" מופיע מספר פעמים התיאור "אגם טקאישי".
ב-1889 נוסד רשמית הכפר טקאישי, כחלק ממערכת המועצות המקומיות שנהגה ביפן בשנים 1888–1947. בשנים 1904–1905 שכן בכפר מחנה לשבויים רוסיים, שנשבו במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
בין היתר נכלא במחנה יוסף טרומפלדור.
העיר נוסדה ב-1 בנובמבר 1966 בעקבות שינוי מנהלי שנערך ביפן, כאיחוד של כפרים שונים ששכנו באזור.
בסוף שנות התשעים חוותה משבר פיננסי קשה וראש העירייה ניסה למזג את העיר עם העיר הסמוכה סאקאי.
הצעת המיזוג הפך לסוגיה בולטת בבחירות הבאות לראשות העיר, והיא בוטלה לאחר שראש העיר המכהן הפסיד בבחירות.
טקאישי שוכנת על שפת מפרץ אוסקה.
סמוכות לה הערים סאקאי, ו.
כמחצית משטח העיר שוכנת על קרקע מאוחזרת, שעליה ניצב בית זיקוק פטרוכימי גדול.
מחלקת כיבוי האש של טאקאשי מתהדרת בכבאית הגדולה ביותר ביפן, שלה זקוקה העיר כאמצעי זהירות מפני שריפות גדולות אפשריות בבית הזיקוק.
בעיר עוברת הרכבת החשמלית של ננקאי .
הקו הראשי של ננקאי עוצר בתחנת הגורומו ובתחנת טקאישי שבעיר.
קו טקשינוהמה של החברה עוצר בתחנת קיארבשי ובתחנת טקשינוהמה .
טקוץ' (ברומנית: Tecuci) היא עיר ברומניה, בחבל מולדובה, במחוז גאלאץ.
בטקוץ', נכון ל-2011, היו 34,871 תושבים, העיר הגדולה במחוז אחרי גאלאץ - בעבר הייתה בירת מחוז טקוץ'.
טקוץ' מהווה צומת מסילות ברזל.
במכתב מ-1 בספטמבר 1435 המופנה למלך פולין מוזכרת העיר.
יש תזכורת מוקדמת יותר, מ-20 במאי 1134, במסמך הקרוי Diploma Bârlădeană, שנחשב על ידי ההיסטוריונים כזיוף מעשה ידיו של בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו.
תזכורת נוספת בכתובים נמצאה במכתב מ-3 ביולי 1460.
היישוב התפתח בימי הביניים על בסיס חלוקת ההנהגה בין המנהיגות המקומית ובין נציג השליט.
היישוב נהנה מאוטונומיה מקומית והונהג על ידי ועד נבחר בראשות "שויטוז" ותריסר "פרגארי".
היישוב קיים את עצמו מגביית מיסים וגם הנהיג שיפוט מקומי.
בשלהי המאה ה-18 התיישבו יהודים בטקוץ, בעיקר ברחוב הראשי, שהפך לרחוב יהודי מסחרי.
היהודים, סוחרי ובעלי מלאכה, בנו בתים בהם בקומה הראשונה היה בית המסחר או בית המלאכה וביתר הקומות התגוררה המשפחה.
בימי מלחמת העולם השנייה אולצו יהודי היישובים הכפריים של הסביבה לעבור לטקוץ, לרחוב הראשי, שהפכה לסוג של גטו.
במהלך השנים היגרו יהודי טקוץ', מרביתם לישראל.
טקאצ'י (בהונגרית: Takácsi) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטקאצ'י מספר התושבים נמצא בירידה.
בטקאצ'י חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
זוהי חברת התרופות השלישית בגודלה באסיה, אחרי סינופארם ושאנגחאי פארמה, ואחת מ-20 חברות התרופות הגדולות בעולם לפי הכנסות.
לחברה למעלה מ-49,578 עובדים ברחבי העולם.
היא מתמקדת באונקולוגיה, מחלות נדירות, מדעי המוח, גסטרואנטרולוגיה, טיפולים וחיסונים שמקורם בפלזמה.
המטה שלה ממוקם בצ'ו-קו, אוסקה, ויש לה משרד בניהונבאשי, צ'ואו, טוקיו.
ב-1781 החל צ'וביי טקדה בפעילות מכירת צמחי מרפא יפניים וסיניים מסורתיים באוסקה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החל העסק בייבוא תרופות מהעולם המערבי.
ב-1914 נוסדה חטיבת מחקר עצמאית והחברה החלה לשווק את מוצריה גם מחוץ ליפן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקימה החברה את המפעל השני שלה על חורבות הבסיס הצבאי הימי היקארי.
ב-1949 הונפקו מניות החברה בבורסה בטוקיו ובאוסקה.
ב-1985 הוקמה בארצות הברית חברת TAP Pharmaceuticals Inc שיתוף פעולה בין טקדה למעבדות אבוט.
הקבוצה כוללת נכון ל-2020 מעל 150 חברות מאוחדות ומסונפות, בהן חברת שייר שנרכשה ב-2019 תמורת כ-62 מיליארד דולר.
אתרי הייצור של החברה ממוקמים ביפן (טוקיו, אוסקה, שונאן, היקארי), ארצות הברית (פאלו אלטו, סן דייגו, דירפילד, בוסטון, בוזמן, מדיסון, פורט קולינס), ברזיל (ריו דה ז'ניירו), אנגליה (קיימברידג', לונדון), גרמניה (סינגן), שווייץ (ציריך), סין (גואנגג'ואו, שאנגחאי), סינגפור.
אתרי המחקר והפיתוח של החברה ממוקמים ביפן (אוסקה, היקארי), איטליה, אירלנד, גרמניה, אוסטריה, דנמרק, בלגיה, נורווגיה, פולין, רוסיה, סין, אינדונזיה, מקסיקו, ברזיל, ארגנטינה, קולומביה, אסטוניה והודו.
ב-2014 הוקמה שלוחת שיווק ומכירה בישראל (טקדה ישראל בע"מ).
טקבול הוא ענף ספורט ומשחק כדור, המשוחק על שולחן מעוקל, המשלב אלמנטים של ספאק טקראו וטניס שולחן.
במשחק השחקנים מכים בכדור כדורגל הלוך ושוב עם כל חלקי הגוף, מלבד הזרועות והידיים.
ניתן לשחק טקבול בין שני שחקנים כמשחק יחידים, או בין ארבעה שחקנים כמשחק זוגות.
המשחק מיוצג ברמה בינלאומית על ידי פדרציית הטקבול הבין-לאומית .
מספר כדורגלנים ברמה עולמית נמשכו למשחק, ולאחר שהתווסף למשחקי החוף האסייתיים 2021 ולמשחקים האירופיים 2023, שואף הענף להכללה כענף ספורט אולימפי ב.
טקבול הפך לענף הספורט שהוכר הכי מהר בעולם באוגוסט 2018, כאשר הגוף המנהל העליון שלו FITEQ הוכר רשמית על ידי הוועד האולימפי של אסיה (OCA).
ביוני 2019 הוא הוכר רשמית גם על ידי איגוד הוועדים האולימפיים הלאומיים של אפריקה (ANOCA).
בנובמבר 2020 קיבלה FITEQ חברות מלאה ב (GAISF).
הטקבול הומצא בשנת 2012 בהונגריה על ידי שלושה חובבי כדורגל: השחקן המקצועי לשעבר גאבור בורסאני, איש העסקים גיורגי גטיאן ומדען המחשב ויקטור הושאר.
הרעיון הגיע מבורסאני, שנהג לשחק כדורגל על שולחן פינג פונג.
העיצוב האופקי של השולחן גרם לכדור לרוב לא לקפוץ לכיוון שחקנים, כך שהמשחק לא היה מהנה.
בורסאני חשב שאם השולחן יהיה מכופף, המשטח הקשתי יכול לעזור לכדור לקפוץ לרגל.
לאחר מספר שנים של פיתוח עם ויקטור הוזר נוצר שולחן הטקבול הראשון ב-2014.
הספורט הוצג רשמית בבודפשט, הונגריה ב-18 באוקטובר 2016 על ידי כדורגלן העבר הברזילאי רונאלדיניו, אחד משגרירי המשחק.
חוקי המשחק מפורטים בסט החוקים של FITEQ.
ניתן לשחק בטקבול עם כדורים המשמשים בכדורגל, כאשר מידה חמש היא רשמית ומומלצת.
ניתן לשחק בטקבול עם שני שחקנים (משחק יחידים) או ארבעה שחקנים (משחק זוגי).
משחק טקבול מורכב בפורמט הטוב מ-3 מערכות.
כל מערכה משוחקת עד ששחקן או קבוצה מגיעה ל-12 נקודות.
לכל שחקן/קבוצה שני ניסיונות להשלים הגשה מוצלחת.
השחקנים/קבוצות מחליפים הגשה לאחר כל ארבע נקודות.
אסור לגעת בכדור באותו חלק גוף פעמיים ברציפות.
אסור להחזיר את הכדור עם אותו חלק גוף פעמיים ברציפות.
כל שחקן/קבוצה רשאי להחזיר את הכדור עם מקסימום 3 נגיעות בכל חלק בגוף, למעט הידיים והזרועות.
בזוגות, לקבוצה יש מקסימום 3 נגיעות.
עם זאת, החברים לקבוצה חייבים להעביר את הכדור לפחות פעם אחת אחד לשני.
בזמן משחק לא ניתן לגעת בשולחן או ביריב.
מגרש טקבול רשמי מינימלי הוא ברוחב 12 מטרים ובאורך 16 מטרים.
המגרש חייב להיות מלבני והשולחן נמצא במרכזו, כשהרשת מקבילה לקו הרוחב, הקצר יותר.
שולחן הטקבול מעוגל, אורכו 3 מטרים, רוחבו 1.7 מטרים ושיא גובהו נמצא במרחק 76 סנטימטרים מהרצפה, באמצע משטח המשחק.
גובה הרשת הוא 14 סנטימטר, ושני הקצוות החיצוניים של קו בגובה 56.6 סנטימטרים מעל הקרקע.
כדור המשחק הוא ספירי, וחייב להיות עשוי מעור או חומר מתאים אחר ובעל שלפוחית לטקס עם שסתום בוטיל.
הכדור הוא כדור כדורגל רגיל בגודל 5 בעל לחץ אוויר נמוך יותר (בין 0.3 ל-0.5 אטמוספירות) מאשר כדורגל רגיל.
בניגוד לציוד בענפי ספורט מסורתיים, העיצוב של שולחן הטקבול הוא פטנט, כך שרק Teqball International או אחרים בעלי רישיון מ-Teqball Holding SARL רשאים לייצר שולחנות באופן חוקי.
השם "Teqball" עצמו הוא סימן מסחר, ורק לבעלי הסימן המסחרי שליטה על מי עשוי לפרסם אירועי טקבול או להשתמש בשם בדרך אחרת באופן ציבורי.
ממציאי הטקבול רואים בהגבלות משפטיות אלו חיוניות למאמצים שלהם להצמיח את הספורט.
אליפות העולם בטקבול נערכת מדי שנה על ידי FITEQ.
באליפות העולם יש תחרויות יחידים ותחרויות זוגות עם גברים ונשים יחד.
אליפות העולם הראשונה נערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2017 עם יותר מ-20 מדינות.
מהדורת 2018 נערכה בין 12 ל-13 באוקטובר בריימס, צרפת עם 90 שחקנים בסך הכל.
אליפות 2019 התקיימה בין 6 ל-8 בדצמבר בבודפשט, וכ-160 ספורטאים המייצגים 58 מדינות התחרו באירוע.
FITEQ קיבלה את ההחלטה לדחות את אליפות העולם ב-2020 עקב אי הוודאות וההגבלות המתמשכות הקשורות למגפת הקורונה.
טקבול נכלל במשחקי החוף האפריקאים הראשונים בסאל, כף ורדה ב-14 עד 23 ביולי 2019. קמרון זכתה בטורניר לאחר שגברה על ניגריה בגמר.
כענף ספורט המוכר רשמית על ידי המועצה האולימפית של אסיה (OCA) התווסף הטקבול למשחקי החוף האסייתים 2020, אך המשחקים נדחו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה באסיה.
הוועדים האולימפיים האירופיים (EOC) הכריזו על הסכם עם FITEQ שיכלול את טקבול לראשונה בתוכנית המשחקים האירופיים ב-2023. התחרויות נערכו ב, והשתתפו בהן 69 ספורטאים מ-21 מדינות.
ל-FITEQ יש דירוגים עולמיים ליחידים, זוגות וזוגות מעורבים על סמך נקודות שהושגו באירועי FITEQ רשמיים.
FITEQ מפרסמת עדכונים קבועים לדירוג העולמי שלה, המשמשים לקבוע את דירוג השחקנים בטורנירים.
מחוז טקוארמבו (בספרדית: Departamento de Tacuarembó) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות של אורוגוואי.
בירת המחוז היא העיר טקוארמבו.
המחוז ממוקם בצפון מרכז המדינה, גובל במחוז ריברה מצפון מזרח, מדרום בנהר ריו נגרו, המפריד בינו לבין מחוזות סרו לארגו ודורסנו, וממערב גובל במחוזות ריו נגרו, פאיסנדו וסלטו.
המחוז הוא הגדול ממחוזות אורוגוואי ושטחו 15,438 קמ"ר.
צפיפות האוכלוסייה היא 6.02 תושבים לקמ"ר, והוא המחוז הרביעי הכי פחות צפוף באורוגוואי.
תחת ממשלתו של הגנרל מנואל אוריבה, הוקם מחוז טקוארמבו, ב-16 ביוני 1837. המחוז הופרד אז ממחוז פאיסנדו, אך כלל עדיין את החלק שמאוחר יותר הפך למחוז מחוז ריברה.
גודלו הסופי נקבע ב-1 באוקטובר 1884, כאשר הוקם מחוז ריברה.
עיר הבירה, טקוארמבו, הוקמה בשנת 1832.
המחוז בולט בגידול בקר וכבשים, גידולי אורז, וייעור לצורך שיווק עצים.
במחוז הוקמו מנסרות ותעשיות נוספות של עץ, בעיקר בעיר הבירה של המחוז.
מספר משקי הבית הפרטיים (נכון למפקד 2011) היה 30,845. גודל משק הבית הממוצע הוא כ-2.9 נפשות.
מספר ילדים ממוצע לאישה: 2.75 ילדים.
רשימת ערים עיקריות והאוכלוסייה בהן (לפי מיפקד 2011):
באוכלוסייה הכפרית ישנם נכון לשנת 2019: 8,277 תושבים.
ראש העיר נבחר בבחירה ישירה, לתקופה של חמש שנים.
ויכול לאחר מכן יכול להיבחר מחדש.
המפעל ההידרואלקטרי רינקון דה בונטה הוא אחד מארבעת המפעלים ליצור חשמל החשובים ביותר במדינה, הוא ממוקם על נהר ריו נגרו, בגבול בין מחוז טקוארמבו ודורסנו.
טקג'ט אירופויילס בע"מ היא חברה ישראלית המייצרת להבים למדחסים של מנועי סילון, בעיקר עבור חברת רולס-רויס.
החברה הוקמה בשנת 1999, כשותפות בין רולס-רויס לבין חברת טכנולוגיות להבים.
ב-1998 קיבלה חברת טכנולוגיות להבים (בעבר: להבי ישקר), החלטה להרחיב את המפעל של החברה בתפן.
וב-1999 הוקמה חברת טקג'ט אירופוילס כמיזם משותף של חברת רולס רויס העולמית (50%) וטכנולוגיית להבים (50%).
בשנת 2014 נמכרה טכנולוגית להבים, שהייתה בבעלות משפחת משפחת ורטהיימר, לחברת פראט אנד ויטני שהפכה לשותף החדש של חברת טקג'ט.
סטף ורטהיימר אמר כי "אנחנו מוכרים, הקמתי את החברה לבקשת משה דיין, בעקבות האמברגו הצרפתי על אספקת חלפים למטוסי מיראז'.
הקמנו חברה טובה בישראל שמעסיקה כ-2,000 עובדים.
המכירה היא תהליך טבעי, כמו שבאפט קנה את ישקר.
זה עסק עולמי וצריך לוודא שיוכל להמשיך הלאה".
להבי טורבינות ומדחסים למנועי סילון
החברה מייצרת להבים לטורבינות ולמדחס שהוא חלק ממנוע סילון, המפעל משמש לשתי פעילויות עיקריות - חישול ועיבוד שבבי בצורה אוטומטית.
מפעל הייצור של החברה משתרע על שטח של 30,000 מטר מרובע.
במפעל זה נעשה שימוש בטכנולוגית חישול רובוטית, אוטומציה, תהליכי פיתוח CNC, טכנולוגיית ליטוש, ביקורות NDT, עיצוב לפיתוח ב־CAM-CAD ב-D,3 ויכולות יצור של מעל 2,000,000.
חברת טקג'ט רואה בשמירה על איכות הסביבה יעד אסטרטגי בעל חשיבות עליונה ופועלת לשמור על סביבתה מהשפעות מזיקות עקב הפעילות השוטפת של המפעל.
לשם כך, משקיעה החברה משאבים רבים הן בפן החינוכי והן בפן הארגוני והתפעולי.
החברה מיישמת מדיניות סביבתית הכוללת :
מניעת זיהום והשפעות שליליות על הסביבה הטבעית בפעולות של ניעת פליטת מזהמים לאוויר לביוב ומקורות המים ,
טיפול במזהמים, מחזור וההפרדת פסולת ופינוי מבוקר של פסולת מסוכנת לאתרים מורשים.
היחוד של החברה הוא באולמות החישול הגדולים בהם מתבצעת אוטומצית חישול רובוטית.
בידע הטכנולוגי המתקדם של המחברה ובתהליכים המיוחדים המתבצעים בה: ציפוי גרפית (אוויר/ואקום) / בדיקות NDT (בדיקות אל הרס) טיפול טרמי,ועוד חברה יכולות חישול מתקדמות של: טיטניום, ניקל ופלדה.
הלהבים שמיצרת טקג'ט מיועדים למנועי מסילון ולכן נדרשים לעמוד בסטנדרט האיכות המחמיר של תעשיית התעופה הבינלאומית.
מנועי הסילון של המטוסים שבהם נמצאים הלהבים של טקג'ט
אירבוס 320 - מנוע V2500 של פרט אנד ויטני
אירבוס A330 - מנוע TRENT XWB של רולס רויס
בואיינג B777 - מנוע TRENT 800 של רולס רויס
בואיינג B787 - מנוע TRENT 1000 של רולס רויס
הרקולס של לוקהד מרטין - מנוע T56 של רולס רויס
מַרְקוּס קְלָאוּדִיוּס טַקִיטוּס היה קיסר רומא במשך שנה אחת, משנת 275 ועד שנת מותו.
נולד בטרני שבאיטליה ומת בטיינה שבקפדוקיה.
טקיטוס נולד ופעל בתקופה הידוע בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, שבה היו לפחות עשרים ושישה תובעים לתואר הקיסר, בעיקר גנרלים בולטים בצבא הרומי, שהצליחו להשתלט על תפקיד הקיסר.
עשרים ושישה אנשים התקבלו באופן רשמי על ידי הסנאט הרומי כקיסרים במהלך תקופה זו, ובכך הפכו לקיסרים לגיטימיים.
הקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
השבטים הגרמאניים, שחשו בחולשת האימפריה, פתחו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים.
בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
המשבר הביא לשינויים עמוקים במוסדות האימפריה, בחברה, בחיים הכלכליים, ובסופו של דבר, בדת.
התקופה נתפסת, בעיני רוב ההיסטוריונים, כתקופת המעבר בין העת העתיקה הקלאסית לבין שלהי העת העתיקה.
מעט מאוד ידוע על חייו של טקיטוס שלא זכה להיות באור התיעוד ההיסטורי לפרק זמן מספיק לעורר עניין בקרב בני זמנו והיסטוריונים מאוחרים.
ידוע כי נולד באינטראמנה (טרני) שבאיטליה, בתאריך לא ידוע, ככל הנראה בסמוך לשנת 200 לספירה.
משפחתו הייתה מן האמידות והמכובדות במקום.
אנקדוטה היסטורית היא שככל הנראה טען טקיטוס לקרבת משפחה להיסטוריון הרומאי טקיטוס שפעל במאה הראשונה לספירה ובמאה השלישית כבר היה בגדר דמות שאבדה בערפילי הזמן.
טקיטוס מתואר כמי שהחיה את זכרו של ההיסטוריון העתיק ודאג שספריו שנשכחו ייכתבו מחדש ויופצו ברבים.
במבט לאחור הישג זה שיש המפקפקים בהיותו מעבר לאנקדוטה, יהיה הישגו הגדול ביותר של טקיטוס.
טקיטוס עשה מספר שנים בשירות הצבאי, בתפקיד של טריבון צבאי, אך לא ידועים מן המקורות פרטים על אודות מסלול המשרות שלו.
אחרי שסיים לשרת במערכות הצבא, סביב שנת 250, פתח בקריירה בשירות הקיסרי המנהלי הבכיר.
בשנת 273 שימש קונסול מן המניין, consul ordinarius, ובהמשך Princeps senatus, ראש הסנאט.
בחירתו למשרת ראש הסנאט, מדי 5 שנים על ידי הקנסורים, מעידה על כך שנחשב לבעל קריירה ציבורית מכובדת ונקייה מרבב.
לקראת סוף שנת 275, לאחר הרצחו של הקיסר אורליאנוס בספטמבר של אותה שנה, הכריז הצבא הרומי על טקיטוס כקיסר, בזמן ששהה בקמפניה.
כאשר הגיע לרומא, הכיר בו הסנאט והעניק לו את האותות הקיסריים.
זו הייתה הפעם האחרונה בדברי ימי רומא שהסנאט מינה את הקיסר – לאחר מותו של טקיטוס עבר הכוח למנות את השליט לידי לגיונות הצבא והמשמר הפרטוריאני.
במהלך הזמן בין הרצחו של אורליאנוס לתפיסת כס הקיסר על ידי טקיטוס, תפסה אשתו של אורליאנוס, אולפיה סברינה , את מושכות השלטון ואף שלטה באימפריה לתקופה קצרה, בין יתר פעולותיה היא יזמה הכרזה על בעלה המנוח כאל על ידי הסנאט.
ברומא חזר טקיטוס בפני הסנאט על הבקשה להעלות את אורליאנוס לדרגת אל, ופעל לאסור ולהוציא להורג את רוצחי אורליאנוס.
הוא החזיר לסנאט חלק מסמכויות החקיקה ואת היכולת להתערב בענייני המדינה שנשללו מהסנאט במהלך הזמן.
צעדו הבא של טקיטוס היה לפרק את לגיונות שכירי החרב הזרים, שאסף הקיסר אורליאנוס על מנת לחזק את צבא האימפריה הרומית למסע מלחמה במזרח מול האימפריה הסאסאנית.
עם מותו של אורליאנוס פרקו שכירי החרב עול והחלו תוקפים ערים מרכזיות בפרובינקיות המזרחיות תוך שהם בוזזים, רוצחים ושודדים מכל הבא ליד.
בתחילת שנת 276 יצא טקיטוס למסע מלחמה אל אסיה הקטנה נגד פולשים גותים.
יחד עם אחיו-למחצה פלוריאנוס, ששימש כמפקד המשמר הפרטוריאני, הצליח להכניע את הכוחות המורדים, שכללו בעיקר גדודים של שבטים גרמאניים, וזכה לשאת את התואר "גותיקוס מקסימוס" ("מנצח הגותים הגדול מכולם").
בדרכו של טקיטוס חזרה לרומא כשהוא בשיא תהילתו ובראש גייסות מנצחים, הוא פנה ללא דיחוי להתעמת עם פולשים פרנקים ואלמאנים שפלשו אל תוך הפרובינקיה של גאליה.
על פי המקורות הרומאים בני התקופה הוא מת ממחלה בסמוך לעיר טיאנה שבקפדוקיה (כיום בטורקיה) בחודש יוני 276. על פי הסיפור הוא החל להתנהג באופן מוזר ובשגיון והצהיר כי הוא ישנה את שמות חודשי השנה ויקרא להם על שמו, ואז התמוטט ומת.
על פי ההיסטוריון הרומאי זוסימוס, הוא נרצח לאחר שמינה קרובי משפחתו לתפקידי מפתח בסוריה.
בעיר הולדתו של טקיטוס, אינטראמנה, הקימו לו ציון קבר ריק לזיכרון, Cenothaphos.
הסנאט לא העלה אותו לדרגת אל (divus), אך גם לא גינה את זכרו.
הטקטיקה הימית היא מונח המאגד יחד שיטות שונות שמטרתן השגת עליונות צבאית בזמן לוחמה ימית.
זוהי המקבילה הימית לתורת הלחימה היבשתית.
יש להבחין בין טקטיקה ימית לבין אסטרטגיה בלוחמה ימית.
הטקטיקה הימית עוסקת בבחירת אופן פעולה קונקרטי על ידי הפיקוד בשטח, במטרה לזכות בניצחון בקרב ספציפי, זאת, להבדיל מאסטרטגיה, שהיא הצבת היעדים ארוכי הטווח ותכנון אופן הפעולה הכולל ומטרותיו, לדוגמה, תכנון אסטרטגי להשתלטות על אזור גאוגרפי בעל חשיבות גבוהה.
טקטיקות ימיות מודרניות מבוססות על דוקטרינות טקטיות שגובשו לאחר מלחמת העולם השנייה, ונכתבו בעקבות התיישנותן של אניות המערכה ופיתוחם של הטילים ארוכי הטווח.
מאחר שמאז מלחמת העולם השנייה לא התרחשו מערכות ימיות רחבות היקף – מלבד המערכה הימית במלחמת הודו–פקיסטן השלישית ב-1971, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת פוקלנד – רבות מהדוקטרינות הללו משקפות תרחישים ספקולטיביים בלבד, ומעולם לא נוסו בפעילות מבצעית של ממש.
יש המעריכים שהתפרקותה של ברית המועצות והקטנת הצי הרוסי הביאו את התרחישים של המערכות הימיות לכדי התיישנות וחוסר רלוונטיות.
בעת תכנון טקטיקות ימיות, ישנה חשיבות מכרעת לסיווגו של היריב הצפוי.
לוחמה על פני השטח (אנ') מתמקדת בהתקפה והגנה בפני ספינת מלחמה השטה מעל לפני הים.
לוחמה נגד צוללות עוסקת באיתור והרס של צוללות האויב.
לוחמה נגד יריבים אוויריים כוללת תרחישי פעולה כנגד התקפה מאוויר של מטוסים או טילים ארוכי טווח.
אחד ממושגי היסוד של הטקטיקה הימית המודרנית הוא מרווח הקרב: אזור סביב כוח ימי, שבו המפקד מרגיש בטוח ביכולתו לאתר או לחסל אויבים עוד לפני שהם מהווים סכנה.
בדומה לזירות לחימה אחרות, מטרה טקטית קריטית היא זיהוי האויב לפני שהוא יזהה אותך.
הים הפתוח מספק את מרווח הקרב הטוב ביותר עבור צי חשוף.
נוכחותה של יבשה ושינויים טופוגרפיים באזור מסוים מצמצמים את מרווח הקרב, מגבילים את אפשרויות התמרון, מקלים על האויב לחזות את מיקומו של הצי, והופכים את איתור כוחות האויב לקשה יותר.
במים רדודים, איתור צוללות ומוקשים הוא בעייתי במיוחד.
מאמץ התמרון הוא מרכיב התקפי הבא לידי ביטוי במפגש לוחמה ימית בין ציים.
מאמץ התמרון מכתיב את תוכנית התקדמות הכוחות באזור עוין, ואת פריסת הכוחות במהלך קרב התקפי.
כמה מאפשרויות התמרון שעומדות בפני מפקדים בקרב ימי הן: תנועה התקפית קדימה, לפיתת צי האויב בתנועת מלקחיים, שימוש בהונאה לצורך הטעיה ועוד.
הטקטיקות הימיות התפתחו עם הזמן בד בבד עם ההתפתחויות בטכנולוגיה הימית, והמעקב אחר התפתחותן של הטקטיקות עצמן מלווה את התפתחותן של ספינות המלחמה.
הים הראשון שהחלו לשוט בו הציים המלחמתיים הוא הים התיכון.
בהתחלה לא הייתה תוכנית ברורה ונלחמו ללא סדר.
ערב רב של ספינות, ששימשו כפלטפורמה ללוחמים הרגליים, התקרבו אחת לשנייה והחיילים פשטו על סיפון האונייה השכנה.
במאה השמינית לפנה"ס התחילה להתפתח בפיניקיה תורת הלחימה הימית.
מכיוון שאבק השרפה עוד לא הומצא ובליסטראות למיניהן היו לא מדויקות להחריד, אחת האפשרויות שהייתה לימאים בימי הקדם, פרט לפשיטה על הסיפון, הייתה ניגוח ספינת האויב.
טקטיקת ניגוח הספינות הובילה לפיתוחים במבנה הספינה, שבתורם שכללו את אפשרויות השימוש בטקטיקה.
לספינות המלחמה צורף איל ניגוח מעץ קשה, בדרך כלל עם מעטפת ארד (ברונזה), וכך התווספה לבין האפשרויות הטקטיות גם תמרון שבירת המשוטיות.
הטקטיקה המקובלת הייתה לנסות ולסובב את חרטום האונייה, שבו נמצא אייל הניגוח, כלפי דופן הספינה היריבה, או לעבור במהירות לידה תוך כדי שבירת משוטיה עם אייל הניגוח.
במקרה הזה, משוטי הספינה הנוגחת היו נמשכים לתוך הספינה על מנת שלא ינזקו.
מאחר שכדי שניתן יהיה לבצע תמרון זה, על הספינה התוקפת להצליח להגיע אל דופן הספינה היריבה, החלה בהדרגה לעלות החשיבות של התבנית בה מסודרות הספינות, וכפועל יוצא מזה עלתה גם החשיבות לתיאום ולכידות בין הספינות.
התבנית המקובלת ביותר הייתה תבנית הקו.
הספינות סודרו בקו ישר פחות או יותר וכך הגנו על אגפיהן.
טקטיקה הגנתית זו, הגבירה בתורה את החשיבות ההתקפית במהלכים שמטרתם שבירת קווי האויב, כדוגמת שימוש בספינת הבערה, אותה מילאו בחומרים דליקים, הציתו והשיטו, בסיוע רוח מתאימה, לעבר אוניות היריב.
בקרבות השונים, לעיתים מפקדים היו בוחרים לעשות שימוש בתבניות אחרות, כגון מעגל או סהר, אך אלו היו בדרך כלל תבניות אד הוק, שלא קיבלו תנופה מעבר לקרב ספציפי.
במקרה של ציים גדולים, הכוללים כמה עשרות ואף מאות אוניות הצי חולק בדרך כלל למספר פלוגות על מנת להקל על הקשר והפיקוד בין האוניות השכנות.
החידושים בטקטיקה היו מעטים יחסית.
החידוש החשוב ביותר בתקופה זו נעשה דווקא על ידי הרומאים, עם יבשתי לכל הדעות.
על מנת לגבור על הקרתגינים, המנוסים בקרבות ימיים, הרומאים הרכיבו מעין גשרים על סיפוני האוניות, ובעזרתם פשטו על סיפוני האויב.
קשה לומר בוודאות כיצד פעל המנגנון הזה בפועל, אך ככל הנראה הפעלתו הייתה מסורבלת ביותר כי השתמשו בו, ככל הידוע, אך ורק במלחמה אחת – המלחמה הפונית הראשונה.
החידושים הטקטיים בימי הביניים היו בעיקר מצידה של האימפריה הביזנטית.
עם גילוי האש היוונית, הרכיבו על סיפון האונייה מעין גלילים חלולים, ובעזרת ההמצאה החדשה הבעירו את ספינות האויב.
בהמשך, לקראת המאה ה-16 עם התפתחות התותחים, כח האש נעשה חשוב יותר, אך היות שרוב הדופן היה תפוס על ידי המשוטים, אפשר היה להרכיב את התותחים הימיים רק בחרטום וירכתיים ולכן מספר התותחים היה מצומצם יחסית.
כתוצאה מכך, הניגוח נשאר אחד האמצעים היותר טובים להטבעת ספינת האויב.
קרב לפנטו ב-1571 נחשב לקרב הימי הגדול האחרון בהיסטוריה בין ציי אניות מלחמה המונעות במשוטים, שאינן צריכות להתחשב בכיוון הרוח.
עם הופעת תותחים משופרים לקראת המאה ה-16 החלו להופיע ציים משמעותיים באירופה.
הציים המלחמתיים באו לחזק את התגליות של הפורטוגלים באפריקה והודו, ואחריהם של ספרד באמריקה הדרומית והאוקיינוס השקט.
במאה ה-15 חלה התפתחות גדולה ביכולת השיוט והמפרשים, והחלו לבנות ספינות מלחמה, אשר הכח שהניע אותן היה הרוח ולא הזרוע האנושית.
ספינות אלו היו מסוגלות להפליג באוקיינוס, ונשאו תרנים ועליהם מפרשים מרובעים, שאיפשרו שיט בזוויות קרובות יותר לרוח, והיו חמושות בתותחים כבדים בהרבה.
התפתחותה של ספינת הקרב, והופעתם של ציי מלחמה גדולים, שהיה ביכולתם להפליג כצי למשך חודשים ארוכים, יצרו את הצורך בהתאמת העקרונות הישנים של לוחמה ימית לתנאים החדשים.
השימוש באיל ניגוח הוא בלתי אפשרי לספינה המונעת בכוח הרוח; ספינת מפרש יכולה לנגח רק כשיש לה רוח בכיוון ובעוצמה מתאימים.
ואולם, עדיין ניתן לבצע השתלטות על ספינת האויב.
במאה ה-17, עם גידול בהשפעת מטח הדופן של הספינות החלה להופיע טקטיקת המערך הטורי.
במסגרתה האוניות הסתדרו אחת אחרי השנייה וירו ביריבותיהן מטחי דופן על מנת להטביען.
הצי היה נכנס לקרב בקו ארוך, וכך ניתן היה לרכז את האש של כל הספינות, או חלק גדול מהן, על מטרות מסוימות.
בנוסף, בדרך זו היה מתגלה לאויב רק הצד החמוש והמוגן יותר של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים יותר – החרטום, ובמיוחד הירכתיים – היו מוגנים.
הציים הגדולים היו מחולקים בדרך כלל לפלוגות על מנת להקל על השליטה בהם.
אחרי מספר מטחי דופן האוניות ניסו להתקרב אחת אל השנייה על מנת לפשוט על סיפון האונייה השכנה.הסיבה שבגינה הפשיטה על הסיפון עדיין הייתה נחוצה, היא חולשת התותחים.
בתותחים מהעת ההיא היה קשה מאוד להטביע ספינה גדולה.
הטקטיקה האנגלית במאות ה-17 וה-18
בעת המלחמות בין אנגליה להולנד שופרה טקטיקת הטור העורפי.
באנגליה אפילו נכתב ספר "הוראות קבע ללחימה" שפירטו את ההתנהגות הרצויה של האדמירל בקרב.
אם האדמירל הפסיד, אך נצמד להוראות הקבע, הוא היה מזוכה.
אם הפסיד ולא נצמד להוראות היה מורד בדרגה ואף מוצא להורג.
הטקטיקה האנגלית המקובלת במאה ה-17 הייתה טקטיקת הטור העורפי.
בהתחלה האנגלים בנו ספינות גדולות יחסית עם יותר מ-100 תותחים, אך לקראת המאה ה-18 וה-19 חדלו מכך, ואונית המערכה התקנית נשאה בערך 70–80 תותחים.
השייטת הממוצעת כללה 15–30 אוניות מערכה ואי אלו פריגטות.
במאה ה-17 ואף במאה ה-18 אנגליה לא הייתה מלכת הימים.
צרפת והולנד שאפו גם הן להשתלט על הים.
ההבדל העיקרי בין הטקטיקה האנגלית לצרפתית וההולנדית הייתה בשוקע האוניות.
השוקע של האוניות ההולנדיות היה נמוך יותר בגלל המפרצים הצרים של הולנד שבהם נאלצו לעבור.
הבדל זה השפיע על ההחלטות הטקטיות בעת הקרב.
מין הצד האנגלי, כאשר הציים התקרבו זה אל זה, האנגלים נטו לתפוס את הצד שממנו נושבת הרוח על מנת שהתותחים היותר כבדים, הנמצאים בסיפונים הנמוכים, יוכלו לירות.
בקרב הם שאפו לפגוע בגוף האונייה ולהטביעה.
הצרפתים, להבדיל, ניסו לתפוס את הצד שאליו נושבת הרוח על מנת לנתק מגע בקלות רבה יותר אם הקרב היה משתבש.
בקרב ניסו הצרפתים לפגוע במעטה האוניות היריבות על מנת לשבש את כושר התמרון.
ככלל הצרפתים וההולנדים היו הרבה יותר גמישים בקרבותיהם ולא ניסו לפרסם ספרים עם קוד נוקשה, אשר חייב את הקצונה הבכירה.
דוגמה לשיפור טקטי מפורסם ויוצא דופן של תמרון הטור העורפי, היא של הוריישו נלסון בקרב טרפלגר.
נלסון פיקד על הצי הבריטי בעת מצור על נמל צרפתי.
הוא תכנן לשבור את המערך הטורי של הצי היריב בעזרת שני טורים התקפיים, במטרה לבודד את החלק המרכזי והאחורי של הכוח מהחלק הקדמי ולבטל בכך את היתרון המספרי של אויביו.
התוכנית עבדה בצורה מספקת, והצי של נלסון ניצח בזכותה את הקרב.
נלסון עצמו נהרג בקרב, והוכתר כגיבור לאומי.
עם השתכללות הטכנולוגיה והטקטיקה של הלוחמה הימית, תמרון נוסף שזכה לפופולריות במקרים של התנגשות הדדית בין ציי אוניות המערכה, כונה ה"טריז", שתפקידו לפרוץ דרך שורות האויב.
חסרונו של תמרון זה היה, שהתותחים של הספינות שנמצאות בעומקו לא באים לידי ביטוי.
לעומת זאת, ציים שדבקו בטור העורפי סבלו מחסרונו של הטור, שהוא שביר ועלול להבקע על ידי הטריז.
באמצע המאה ה-19 סדרה של פיתוחים טכנולוגיים שדרגו משמעותית את ספינות המלחמה.
בנוסף להופעתן של הספינות המשוריינות, הופיעו גם אוניות מערכה מונעות בקיטור בעלות צריחי תותחים מסתובבים, שהיו יכולות לנוע במהירות ולהפנות את תותחיהן על פי הצורך; זאת, לעומת אוניות הקו המונעות בכוח המפרשים שתמרנו באיטיות רבה יותר, ואשר תותחיהן היו קבועים במקומם, כשהם פונים לצדי האונייה.
שדרוגים אלו איפשרו את ביצועו של התמרון הטקטי חציית ה-T.
במהלך התמרון חוצה קו של אוניות מלחמה את כיוון התנועה של קו אוניות המלחמה של האויב, במאונך לו, ומשלים עם אוניות האויב צורה המזכירה את האות T.
בדרך זו יכול קו אוניות המערכה לירות מטח דופן מכל תותחי האוניות, לעומת קו אוניות האויב שיכול לירות רק בתותחיו הקדמיים.
התמרון בוצע בדרך כלל על ידי אוניות וסיירות מערכה, אך גם על ידי סיירות קלות וכבדות, במידה משתנית של הצלחה.
לקראת מלחמת העולם השנייה החלו להופיע נושאות מטוסים, שתפקידן העיקרי היה איסוף מודיעין.
עם ההתפתחות בכלי הטיס, נוספו להן גם מטוסי קרב ומפציצים.
הופעתם של מטוסים וטילים יתרה את טקטיקת חציית ה-T, שכן שיגור טילים אינו מותנה בכיוונה של האונייה המפעילה אותם.
כניסתם ההדרגתית של הצוללות אל זירת הלחימה הימית במחצית הראשונה של המאה ה-20, יצרה שינוי דרמטי במיוחד בכל הנוגע למרווח הקרב, מאחר שהן יכלו לנצל את צלליתן הנמוכה כדי לשייט רוב הזמן מעל לפני המים כדי לגלות את האויב בטרם התגלו בעצמן.
לאחר גילוי האויב הייתה הצוללת יורדת אל מתחת לפני המים ומנסה לשגר טורפדו לכוון ספינת האויב.
אם לצי ספינות היה חשד סביר שישנה אפילו צוללת אחת בצי היריב, מרווח הקרב שלו היה מצטמצם דרמטית, והדבר היה עשוי לשנות מהותית את כל טקטיקת הלחימה.
בזכות המשקל הגבוה של כמות קטנה של צוללות בקרב ימי, הצוללות פעלו לרוב באופן עצמאי.
לקח זמן עד שיכלו הצוללות, גם מבחינה טכנולוגית, וגם מבחינת השכלול הטקטי בהפעלתן, להגשים את מלוא הפוטנציאל שלהן.
במחצית הראשונה של מלחמת העולם הראשונה עוד הצליחו צוללות גרמניות לפגוע בספינות קרב וספינות סוחר בריטיות – אך מהרגע שהחלו הבריטים לארגן את ספינות הסוחר כך שינועו בשיירות במקום כל ספינה לעצמה, ירדה יעילותן של הצוללות במידה ניכרת.
ספינת סוחר בודדה היא טרף קל לצוללת, אך שיירה צפופה המלווה בספינות קרב חמושות היא אגוז קשה הרבה יותר לפיצוח.
בשלב זה, צוללות רבות נפגעו בקרבות הימיים, ולא הצליחו לגרום נזקים דרמטיים.
הגרמנים ניסו בתגובה את השיטה הטקטית המכונה 'להקות הזאבים'.
בשיטה זו, כמה וכמה צוללות היו מתכנסות סביב שיירת ספינות סוחר, ותוקפות אותה יחד בו זמנית.
ההתקפה המתואמת הייתה מכניסה את השיירה ואת ספינות הליווי החמושות לפאניקה ובלבול, כשמכל עבר הומטרו על הספינות מטחי טורפדו קטלניים.
הרעיון היה מוצלח – אך רק בתאוריה.
בפועל, התקפה בשיטת 'להקות הזאבים' דרשה תיאום מדוקדק בין הצוללות כדי שלא יפריעו זו לזו בזמן הלחימה.
מפקדי הצוללות בשטח היו עסוקים מדי בתפעול כלי השיט שלהם, כך שהאחריות על 'ניצוח התזמורת' וריכוז נכון של המאמץ המלחמתי נפלה על כתפיו של מפקד שישב בחוף וראה את התמונה הטקטית כולה.
טכנולוגיית הקשר האלחוטי בתקופת מלחמת העולם הראשונה לא הייתה מפותחת מספיק כדי לספק תקשורת אמינה בטווחים כה גדולים – והתקפות להקות הזאבים לא צלחו.
המתיחות בין המעצמות במהלך מלחמות העולם וביניהן גרמה למרוץ טכנולוגי שמטרתו הייתה, מן הצד הגרמני, לאפשר לצוללות יתרון טקטי מרבי, ומן הצד הבריטי, להוציא את העוקץ מהיתרונות הטקטיים של הצוללות.
אחד הפיתוחים המשמעותיים הראשונים בהקשר זה היה הסונאר, הסונאר הוא אמצעי גילוי המאפשר לספינה לגלות צוללת מתחת למים על ידי שידור של גל קול, והאזנה להדים החוזרים מהמעטפת המתכתית של הצוללת.
הסונאר ביטל את היתרון הגדול ביותר של הצוללת – חשאיותה – ובכך איים להפוך אותה ללא רלוונטית.
בשלב זה של הלחימה, לצוללות הגרמניות היו מכשירי קשר חזקים בהרבה מהמכשור שהיה בידיהם במלחמת העולם הראשונה, ואנטנות שמוקמו בחופי צרפת איפשרו למפקדים תקשורת טובה יותר עם הספינות שבים.
בנוסף, ברשות הגרמנים עמד מכשיר הצפנה רב עוצמה בשם אניגמה, שסייע לתשדורת מאובטחת ושמירה על סודיות.
שדרוגים טכנולוגים אלו שינו לחלוטין את האפקטיביות של הטקטיקה ממלחמת העולם הראשונה – "להקות הזאבים".
בתוך פחות מחודש מאז כיבוש צרפת, השתנה מצב העניינים באוקיינוס האטלנטי מקצה לקצה.
צוללת גרמנית שזיהתה שיירה בריטית הייתה מעבירה הודעה מוצפנת אל הפיקוד בחוף, וזה היה מנחה את כל הצוללות שבאזור להקים מארב מתוכנן על נתיב ההפלגה.
על פי הוראה מהחוף תקפו הצוללות את השיירה, וזרעו הרס וחרבן.
גם כנגד הסונאר מצאו הצוללות שיטה יעילה: מכיוון שהסונאר סורק את פני הים, כאשר הצוללות צפו על פני המים הן לא הופיעו בסונאר ממרחקים ארוכים, ולכן שטו הצוללות כמעט רק מעל לפני המים, עד אשר איתרו ספינת אויב ועלה הצורך לארוב או לברוח.
במספר מקרים הצליחו להקות הזאבים להטביע שליש ואף מחצית מכל הספינות שבשיירה.
הנזקים בלוחמה ימית נמדדים לרוב בטונות – משקלן הכולל של הספינות שהצליח צד אחד להטביע לצד השני.
אם עד לכיבוש צרפת הצליחו הגרמנים להטביע בכל חודש ספינות בריטיות במשקל של כ-80 אלף טון בממוצע, הרי שהחל מיולי 1940 זינקה הכמות ל-230 אלף טון ויותר.
הבריטים השתמשו במטוסי סיור לאיתור הצוללות, אך רק פיצוח צופן האניגמה איפשר לבריטים להתגבר על "להקות הזאבים", על ידי כך שיכלו לנווט את השיירות בינות לצוללות שארבו להן.
בהמשך, שיפור בטכנולוגיות המכ"ם וזיהוי התדרים, סייע לבריטים עוד יותר באיתור הצוללות, הגביר את מרווח הקרב שלהן, וסייע לבריטים להתחיל את הקרבות מול הצוללות במצב אידיאלי, בו הצוללת מותקפת עוד לפני שהיא מספיקה להתקיף.
הטקטיקה של הצוללות בשלב זה הייתה לנסות ללחום בחזרה במטוסי האויב שאיתרו אותן, באמצעות תותחים שהותקנו על גבי הצוללת.
הפקודה 'מתקפת נגד' של הצבא הגרמני אסרה על הצוללות להתחמק מהמטוס המתקרב, וחייבה את הצוללת לנסות ולהפיל אותו.
מה שלא לקח בחשבון הפיקוד הגרמני זה שהבריטים שמחו להקריב מטוס תמורת צוללת – לבריטים היו כמה אלפי מטוסי סיור, ולגרמנים רק כמה מאות צוללות.
הפקודה בוטל 97 ימים לאחר שניתנה.
עוד לפני שפיקוד הצי הגרמני מצא מענה טקטי הולם לחידושים של בעלות הברית, הפסידה גרמניה במלחמה.
בטקטיקה ימית מודרנית ארבעה מרכיבים מבצעיים: לוחמת שטח (על פני הים), לוחמה אווירית, לוחמה תת-ימית ולוחמת מידע.
כל מרכיב כולל אמצעי לחימה ייעודיים ואסטרטגיות המנצלות יתרונות טקטיים המותאמים לאופן הלחימה.
שלושת העימותים הימיים המשמעותיים ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה היו מלחמת הודו-פקיסטן, הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים ומלחמת פוקלנד.
מכיוון שבשנים אלו פחת מספר הקרבות ועלה מספר הפיתוחים הטכנולוגים, התחזק הצורך לקבל החלטות טקטיות תחת אי ודאות מסוימת מבחינת האמצעים ההתקפיים שעומדים לרשות האויב מחד, והמערכות השונות של האויב שעלולות לנטרל את אמצעים התקפיים מאידך.
מלחמת הודו-פקיסטן ב-1971 הייתה המלחמה הראשונה בה לקחו חלק כמה מערכות נשק מודרניות מתקדמות ששינו מהותית את זירת הלוחמה הימית.
כך למשל, לקחו חלק במלחמה זו הסונאר הפאסיבי/אקטיבי וטילי טורפדו בעלי יכולת התבייתות, וכן התקפות אוויריות מתקדמות על מתקנים ימיים הופיעו במלחמה זו.
קרב לטקיה היה קרב טילי ים-ים הראשון בעולם, וכלל דילמה טקטית בפני הפיקוד הישראלי, מכיוון שספינות הטילים הסוריות היו מצוידות בטילים מדגם סטיקס שטווח הירי שלהם גדול בהרבה מזה של הטילים שהיו ברשות הסטי"לים הישראלים.
משמעות הדבר היא שבקרב ישיר בין ספינות הציים, יהיו חשופות הספינות הישראליות לירי למשך זמן רב, ללא שום יכולת להשיב אש.
על פי התכנון המוקדם, התכוונו מפקדי הכוח הישראלי לבצע מתקפה למרות הנחיתות בטווח הירי, בתמיכת סיוע אווירי.
בפועל, בפרוץ המלחמה חיל האוויר לא יכול היה להקצות כוחות לעזרת חיל הים, והמפקדים בשטח החליטו לבצע את ההתקפה ולהסתמך על מערכות בפיתוח ישראל שלא נוסו מעולם, כמו פיזור מוץ, והפעלת מערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א) ששיבשו את מכ"ם ביות הטילים שהחטיאו את מטרתם.
ההימור הטקטי של המפקדים בשטח התברר כמוצלח, וחיל הים הישראלי ניצח בקרב.
במלחמת פוקלנד ב-1982 התעמתו הצבא הארגנטינאי עם הצבא הבריטי.
במלחמה זו, השיגו הבריטים עליונות ימית בשלב מוקדם של הלחימה.
הבריטים הכריזו על "אזור הרחקה" (Exclusion Zone) ברדיוס של 200 מייל (כ-320 ק"מ), והזהירו כי אוניות אויב בתוך אזור זה יוטבעו.
בניגוד להכרזה זו, צוללת גרעינית בריטית הטביעה סיירת ארגנטינאית שכלל לא נכנסה לאזור ההרחקה, ובסופו של דבר גרמה לנסיגת הצי הארגנטינאי ולביסוס העליונות הימית של הבריטים.
אולם הבריטים לא השיגו עליונות אווירית, והיו חשופים להתקפות אוויריות של חיל האוויר הארגנטיני, שהיה מצויד בטילי אקסוסט.
אחד מהיעדים הטקטיים המרכזיים של הבריטים היה ההגנה על שתי נושאות המטוסים של הצי, ביניהן גם ה-אה"מ אינווינסיבל.
בשלב זה, המכ"ם של הצי הבריטי היה חסר אפקטיביות מבחינת היכולת שלו לצפות איומים מהירים המגיעים מטווח רחוק, ולכן הצי הבריטי יצר קו הגנה ימי ראשוני שהורכב מכמה משחתות ופריגטות אשר השתתפו במשמרות מכ"ם כדי לספק זמן התראה רב יותר מפני התקפות אוויר ארגנטינאיות.
מלחמה זו הוכיחה את חשיבותם של מטוסי שליטה ובקרה אשר עבדו בשיתוף פעולה עם הצי.
מטוסים אלו המריאו מנושאות המטוסים הבריטיות ויכלו לספק התראה מוקדמת עוד יותר בפני איומים אוויריים.
מלחמת פוקלנד גרמה גם למעצמות נוספות לשלב בציים שלהם מטוסי שליטה ובקרה או מסוקים המשמשים לתפקיד דומה.
מאז מלחמת פוקלנד היו לאורך השנים כמה זירות לחימה ימיות נוספות בהיקפים קטנים יותר.
פיגוע ההתאבדות במשחתת קול בתימן בשנת 2000 – בו פוצצו מחבלים סירת תופת ליד הספינה וגרמו לחור בקוטר של כ-12 מטר – גרם לסיכונים אפשריים של טרור להילקח בחשבון מבחינה טקטית, בעת שהייה באזור ימי עוין.
המלחמה העולמית בטרור הגבירה גם היא את המודעות לסיכונים הללו בזירה הימית.
במהלך מלחמת אפגניסטן, התחזק מעמדם של הכוחות האוויריים-הימיים, כשכלי טיס שבסיסם בנושאות המטוסים האמריקאיות בצעו את רוב הגיחות ההתקפיות לאפגניסטן.
איומים מרכזיים בלוחמה ימית מודרנית
האיום העיקרי בלוחמה הימית המודרנית הוא טיל השיוט, אשר לרוב נישא על ידי מטוסים או צוללות.
טילי שיוט מודרניים טסים במהירות על־קולית או תת־קולית גבוהה, ובגובה נמוך, כדי לחמוק מגילוי על ידי מכ"ם, מה שגורם לכך שהיריב המותקף עלול למצוא את עצמו במצב בו יש ברשותו שניות ספורות בלבד להגיב להתקפה.
ההגנה העדיפה בהתמודדות מול טילי שיוט, הוא השמדת פלטפורמת השיגור של הטיל בטרם הטיל נורה.
מכיוון שזה לא תמיד אפשרי, מהלכי ההגנה האפשריים לרוב יתמקדו בהפעלת מערכת הגנה אקטיבית, דוגמת מערכת הפלנקס, שיודעת לעקוב אחרי הטיל במעופו וליירט אותו, וכמוהו גם טיל הברק, שפותח על ידי רפא"ל.
עם השתכללות מערכות ההגנה, כלי שיט רבים החלו לשאת אמצעי לוחמה אלקטרונית, המשבשים ופוגעים במערכות הניווט וההנחיה של הטילים המונחים וגורמים לסטייתם מהמטרה.
איום נוסף בלוחמה הימית של ימינו הם טילי הטורפדו, אשר לא פעם מצוידים במערכות שונות המותאמות ליעד הספציפי כלפיו הטיל משוגר.
למרות מהירותם האיטית של טילי הטורפדו, בהשוואה לטילי השיוט, ישנם פחות מערכות הגנה היעילות נגדם.
איום נוסף בלוחמה הימית המודרנית היא הצוללת, שמצוידת לא פעם בטכנולוגיה המאפשרת חמקנות.
די בחשד לאיום מפני צוללת בודדת כדי לאלץ צי שלם להקדיש משאבים משמעותיים לסילוק האיום, שכן ההשלכות של צוללת אויב שלא ניתן להבחין בה עלולות להיות קטלניות.
האיום שהציבו הצוללות הבריטיות במהלך מלחמת פוקלנד היה אחת הסיבות לכך שהצי הארגנטינאי היה מוגבל בפעולותיו.
צוללת אחת בים השפיעה גם על פעילות הצי במלחמת הודו-פקיסטן ב-1971.
טקטיקה היא אופן ההוצאה לפועל של יעדים ומטרות להשגה באופן מיידי וקצר מועד.
לדוגמה במלחמה – בחירת אופן פעולה קונקרטי, במטרה לזכות בניצחון בקרב ספציפי.
זאת, להבדיל מאסטרטגיה, שהיא הצבת היעדים ארוכי הטווח ותכנון אופן הפעולה הכולל ומטרותיו.
כך למשל ישנה אפשרות שצד מסוים יזכה בניצחון טקטי בקרב, אך יחווה הפסד אסטרטגי במלחמה בשל אי הגשמת היעדים במהלך הכולל של העימות.
מכך נגזר הביטוי "ניצח בקרב אך הפסיד במלחמה".
המונח משמש לא רק בהקשרים צבאיים אלא גם בהקשרים אזרחיים כגון כלכלה, שיווק, משחקים, משא ומתן, ספורט ותחומים רבים אחרים.
טֵקילה (מספרדית: Tequila) הוא משקה אלכוהולי מזוקק ממשפחת המשקאות הלבנים, המיוצר אך ורק באזורים ספציפיים בחמש מדינות במקסיקו, ובעיקר בסביבות העיר טקילה, במדינת חליסקו שבמקסיקו.
הטקילה מיוצרת מהליבה של שיח אגבה מדברי, הנקרא אגבה כחולה (שם מדעי: Agave tequilana), והנפוץ במקסיקו (אשר אינו סוג של קקטוס, למרות האמונה הרווחת).
כדי לקרוא למשקה מזוקק טקילה הוא צריך לעמוד בסט תקנות מפורט שמפורסם ונאכף על ידי המועצה הרגולטורית המקסיקנית של הטקילה.
על המשקה להיות מיוצר במקסיקו, באזור העיר טקילה או באזורים מסוימים נוספים שנקבעו בתקנות.
עליו להיות מיוצר מלפחות 51% אגבה כחולה, כשהטקילות האיכותיות עשויות מ-100% אגבה כחולה.
על הבקבוק צריכה להופיע חותמת רשמית, המכילה את מספור המזקקה.
אחוז האלכוהול במשקה צריך לנוע בין 35% ל-49% (רמת האלכוהול הנפוצה בטקילה היא 38%-40%).
מֶסְקָל הוא משקה אלכוהולי הדומה לטקילה, אולם הוא יכול להכיל סוגים שונים של אגבה במינונים שונים.
לעיתים, המסקל מבוקבק עם זחל עש בפנים, התוקף את צמח האגבה.
הזחל נקרא בפי העם תולעת (בספרדית: גוּסנוֹ).
בעת הכנת מסקל, קולים את ליבת האגבה, ולכן טעמו של המשקה הוא מעושן.
ישנן ארבע קטגוריות איכות לטקילה, לפי רמת היישון וסוג הטיפול בה:
Blanco / Silver - טקילה צלולה ושקופה (חסרת צבע), אשר לא יושנה, אלא בוקבקה מיד לאחר הזיקוק.
Joven u Oro / Gold - טקילה לא מיושנת, שרוככה על ידי הוספת צבע קרמל או סוכרים (עד כדי 1% ממשקלה).
Reposado /Rested / Aged - טקילה שיושנה לפחות חודשיים ועד שנה בחביות עץ אלון.
Añejo / Extra-Aged - טקילה, שיושנה לפחות שנה ועד ארבע שנים בחביות עץ אלון שנפחן עד 600 ליטר.
צבעה זהוב-חום ודומה למשקאות מיושנים אחרים כמו ויסקי.
בנוסף, טקילה מסווגת סיווג נוסף לפי אחוז האגבה בנוזל התסיסה.
טקילות יוקרתיות מיוצרות מ-100% אגבה כחולה.
טקילות אלה מבוקבקות רק במקסיקו ורשאיות להיקרא "פּיוּרוֹ" או לציין על הבקבוק 100% אגבה כחולה.
שאר הטקילות (נקראות לעיתים, "מיקְסְטוֹ") מיוצרות, לרוב, מ-51% אגבה כחולה, את 49 האחוז הנותרים תופסים מסוגים שונים של סוכרים.
את הטקילות הללו ניתן לייצא במכלים גדולים לבִקבוק מחוץ למקסיקו (לרוב בארצות הברית).
צמח האגבה מגיע לרמת הבשלות המתאימה באזור 8–12 שנים לאחר שתילתו.
בשלב הזה, קוצצים את עלי האגבה ומשאירים רק את הליבה, הנקראת "פִּינָה" (אננס, בספרדית).
כל פינה שוקלת, לרוב, בין 18 ל-32 קילוגרם, אם כי היא יכולה להגיע עד ל-90 קילוגרם.
כאשר הפינאס (הליבות) מגיעות למזקקה, הן נחתכות ומבושלות, כדי להפוך את העמילן והסוכרים המורכבים לסוכרים פשוטים.
הבישול מתבצע בכבשנים מסורתיים בשם "הוֹרנוֹס" (במשך כיומיים) או בסירי לחץ מודרניים (במשך כ-12 שעות).
לאחר הבישול, הפינאס נקצצות, והנוזלים מופרדים משאר חלקי הצמח אל תוך מכלי התססה מסורתיים מנחושת או מכלי התססה מודרניים מפלדת אל-חלד.
כאשר מייצרים טקילה "מיקסטו", מוסיפים בשלב הזה למכלי ההתססה סוכרים שונים.
לאחר מכן, מוסיפים למכלים שמרים, הגורמים לתהליך תסיסה שיכול להימשך עד כיומיים, בו הסוכרים הופכים לאלכוהול.
לאחר סיום ההתססה, הנוזל האלכוהולי עובר זיקוק כפול, בתהליך מסורתי של זיקוק דודי.
הזיקוק הראשון מכונה "הפרדה" והתוצר שלו הוא אלכוהול באחוז נמוך, המכונה, לעיתים," טקילה רגילה".
הזיקוק השני מכונה "זיכוך" והתוצר שלו הוא "טקילה לבנה".
לאחר הזיקוק הכפול הטקילה נמהלת במים עד שמגיעה לאחוז האלכוהול אותו ממלאים בבקבוק.
הטקילה עשויה לעבור תהליכים נוספים לפני הבִקבוק, כגון הוספת קרמל (לתוספת צבע או טעם) או יישון בחביות עץ אלון.
הטקילה מוגשת לרוב נקייה (כלומר, ללא תוספת) בכוס שוט, כשהיא מלווה במלחייה ופרוסת לימון.
צורת השתייה הנהוגה היא לחלוח (הרטבת) גב כף היד, בין האגודל והאצבע המורה, המלחת האזור, ליקוק המלח ושתייה מהירה של השוט, המלוּוָה מיד במציצת או אכילת פרוסת הלימון.
המלח נועד להעצים את טעמה של הטקילה, על ידי הפרשת רוק, ואילו הלימון מונע את צריבתו של האלכוהול וכן גם משפר את הטעם.
את הטקילות בדרגות היישון הגבוהות, כגון "אנייחו", נהוג להגיש בכוס אולד פאשן עם קרח בצד.
השיטה המקורית להגשת טקילה (מכל סוג) היא כוס לואובול עם קרח, את שיטת לגימת הטקילה עם הלימון והמלח הגו בארצות אחרות, רק לאחר יציאתה של הטקילה ממקסיקו, אך מנהג זה התקבל גם במקסיקו והפך לדרך המקובלת ביותר.
המנהג נוצר בעקבות הצריבה מהאלכוהול הזול, וטעם הטקילה החלש.
בטקילה יקרה לא תהיה צריבה מהאלכוהול והטעמים יהיו מועצמים, לכן המנהג מיותר והורס את טעמה של הטקילה.
הטקילה משמשת כבסיס לקוקטיילים שונים.
המפורסם בהם הוא מרגריטה - קוקטייל המכיל טקילה, ליקר תפוזים (לרוב טריפל סק), ומיץ ליים (או סאוור מיקס) ומוגש לרוב בכוס ייחודית לו, המעוטרת בטבעת מלח לאורך שפתה.
פטרון - מותג יוקרתי אולטרה פרימיום, המיוצר במקסיקו ומשווק בבקבוקי זכוכית ממוספרים, שנעשים בעבודת יד.
דון חוליו – 100% אגבה כחולה.
פוּבּליוּס (או גאיוּס) קוֹרנליוּס טקיטוּס (; סביב 56–117 לספירה) היה סנאטור רומאי והיסטוריון של האימפריה הרומית.
נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה.
חיבוריו המרכזיים, ה"אנלים" וה"היסטוריות", עוסקים בהיסטוריה של המאה הראשונה לספירה באימפריה הרומית, מעלייתו של הקיסר טיבריוס ועד מותו של דומיטיאנוס.
חיבוריו של טקיטוס כוללים מידע רב על תקופתו, אך אין בהם פרטים רבים על חייו-הוא.המעט שאנו יודעים מגיע מרמזים הפזורים בכתביו, ממכתביו של חברו ומעריצו פליניוס הצעיר, מכתובת שנמצאה במילסה שבקאריה ומניחושים מלומדים.
טקיטוס נולד בשנת 56 או 57 למשפחה רומאית ממעמד הפרשים; כמו סופרים לטיניים אחרים בתקופות הכסף והזהב של הספרות הלטינית, הוא היה מהפרובינציות, כנראה מצפון איטליה, גאליה נרבוננסיס או היספניה.
המיקום המדויק של הולדתו ותאריך לידתו אינם ידועים.
גם שמו הפרטי אינו ידוע בוודאות: בכמה ממכתביו של סידוניוס אפולינאריס ובכמה כתבים ישנים ולא חשובים שמו הוא "גאיוס", אך בכתב היד הראשי של חיבורו, שמו ניתן כ"פובליוס".
ייתכן ואביו היה קורנליוס טקיטוס, שהיה הפרוקורטור של בלגיקה וגרמאניה.
בן של קורנליוס טקיטוס זה מצוין על ידי פליניוס הזקן כדוגמה להתבגרות מהירה, דבר שמרמז על מוות מוקדם.
מכאן ניתן להסיק כי בן זה אינו ההיסטוריון, אלא אחיו או בן-דודו.
מהקשר הזה, ומהחברות הידועה בין פליניוס הצעיר לבין טקיטוס בצעירותו, חוקרים הגיעו למסקנה כי שתי המשפחות היו ממעמד ורקע זהה: אקוויסטרים, בעלי ממון רב, ממשפחות פרובינציאליות.
המחוז המדויק שממנו הגיע אינו ידוע.
נישואיו לבתו של הסנאטור הנרבונסי גנאיוס יוליוס אגריקולה מרמז אולי על כך כי גם הוא הגיע מגאליה נרבוננסיס.
חברותו עם פליניוס מצביעה על צפון איטליה כמקום הולדתו.
על כל פנים, אין ראיות ממשיות לכאן או לכאן.
ייחוסו, כישרונו באורטוריה, והאהדה שלו מדי פעם לברברים שהתנגדו לשלטון הרומאי, הביאו כמה להציע כי הוא היה ממקור קלטי.
חיים ציבוריים, נישואין, וקריירה ספרותית
כאיש צעיר, טקיטוס למד רטוריקה ברומא כהכנה לקריירה במשפטים ובפוליטיקה; ייתכן ולמד אצל קווינטיליאנוס, כמו פליניוס.
בשנת 77 או 78 הוא נישא ליוליה אגריקולה, בתו של הגנרל המפורסם גנאיוס יוליוס אגריקולה, אולם אנו לא יודעים דבר על נישואיהם.
מתוך מכתבי פליניוס ניתן ללמוד שטקיטוס, כפי הנראה, היה חובב ציד וטבע.
במכתביו אל טקיטוס, מציין פליניוס שהם ידידים נאמנים, קרובים, דומים ומסייעים זה לזה ואף נחשבים בעיני הבריות כשניים שאין להפריד ביניהם.
קידומו החברתי בא לו מידי הקיסרים הפלאביים.
תחת טיטוס הוא נכנס לחיים הציבוריים כקוואסטור, בשנת 81 או 82. הוא התקדם בתפקידים הפוליטיים בהתמדה, כשבשנת 88 נעשה פראטור במקביל להיותו אחד מ-15 חברים בחבר הכוהנים ששמרו את ספרי הסיבּילות, פיקחו על הפולחנים הזרים והיו אחראים על משחקי המאה.
הוא התפרסם בכישרונו כמשפטן וכאורטור; כישרונו בנאומים ציבוריים אירוני לנוכח שמו – טקיטוס ("השקט").
בקיץ 89 עזב את רומא ועד שנת 93 ייתכן ושירת בפרובינקיות, כמפקד לגיון או במשרה אזרחית.
הוא שרד (עם נכסיו) בשלטון הפחד של דומיטיאנוס, אך תקופה זו הותירה אותו עייף, מריר ואולי אף מתבייש בשותפות שלו לפשע, מה שהביא אותו לשנאת הרודנות שכה בולטת בכתביו.
ממקום מושבו בסנאט הרומי הוא נעשה לקונסול בשנת 97 בזמן קיסרותו של נרווה, כשהוא הראשון במשפחתו להגיע למעמד זה.
בתקופה זו הגיע לשיא פרסומו כאורטור, בעת שנאם בהלווייתו של החייל הוותיק, הקונסול וורגיניוס רופוס.
בשנה שלאחר מכן, כתב ופרסם את ה"חיי אגריקולה" ו"גרמאניה", המסמנים את תחילתה של הקריירה הספרותית שלו שהעסיקה אותו עד למותו.
לאחר מכן נעלם מהסצנה הציבורית, אבל שב אליה בתקופת קיסרותו של טראיאנוס.
בשנת 100, הוא וחברו פליניוס הצעיר תבעו את מאריוס פריסקוס (פרוקונסול של אפריקה) על שחיתות.
פריסקוס נמצא אשם והוגלה; פליניוס כתב כמה ימים לאחר מכן, כי טקיטוס דיבר "עם כל ההוד שמאפיינים את סגנון האורטוריה שלו".
מתוך אחד ממכתבי פליניוס, בין השנים 103–105, מתברר כי לטקיטוס גם היו תלמידים.
לאחר מכן באה היעדרות ארוכה מהפוליטיקה והמשפטים, ובזמן זה הוא כתב את שני החיבורים המרכזיים שלו: ראשית את "ההיסטוריות" ולאחר מכן את "האנלים".
בשנת 112 או 113 החזיק במשרת המושל האזרחי הגבוהה ביותר – מושל (פרוקונסול) הפרובינקיה "אסיה" (אחת משתי הפרובינקיות הקונסולאריות - השנייה הייתה "אפריקה") שבאנטוליה המערבית, כפי שמוכח מהכתובת במיליסה.
פסקה ב"אנלים" קובעת את שנת 116 כשנה המוקדמת ביותר האפשרית למותו, אך ייתכן כי הוא מת מאוחר הרבה יותר, בשנת 125. לא ידוע אם היו לו ילדים, אם כי "היסטוריה אוגוסטה" מדווחת כי הקיסר מרכוס קלאודיוס טקיטוס טען כי הוא צאצא שלו, ושבגללו כתביו שרדו.
אך כמו חלק נכבד מה"היסטוריה אוגוסטה", ייתכן כי גם סיפור זה הוא שקרי.
חמש יצירות המיוחסות לטקיטוס שרדו, אף על פי שחסרים בהן קטעים.
החשובים ביותר הם שני החיבורים האחרונים (התאריכים בקירוב):
105 – "היסטוריות" (Historiae) או "ספרי ההיסטוריה" (HISTORIARUM LIBRI) (גם: "דברי הימים")
שני הכתבים הגדולים שלו, שבמקור פורסמו בנפרד, היו אמורים להוות מהדורה אחת בת שלושים כרכים.
אף על פי שטקיטוס כתב את ההיסטוריות לפני האנלים, האירועים באנלים מקדימים את האירועים בהיסטוריות.
ביחד הם מקיפים פרק זמן של 82 שנה רצופות, החל ממותו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה ועד למותו של דומיטיאנוס בשנת 96. אם כי חלקים מהספרים אבדו, מה שנותר הוא עדות רבת ערך לתקופה זו.
ההיסטוריה שכתב בחיבורים אלה היא בחלקה של זמנו ובחלקה של שני הדורות האחרונים קודם זמנו.
באחד הפרקים הראשונים של ה"אגריקולה", טקיטוס אומר כי הוא רוצה לדבר על השנים של דומיטיאנוס, נרווה וטראיאנוס.
ב"היסטוריות" התחום שונה: טקיטוס אומר כי הוא יעסוק בתקופתם של נרווה וטראיאנוס בזמן מאוחר יותר.
במקום זה, הוא יכסה את התקופה שהחלה עם מלחמות האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים ויסיים בעריצות של השושלת הפלאבית.
רק ארבעת הספרים הראשונים ו-26 פרקים של הספר החמישי שרדו, והם מכסים את שנת 69 ואת החלק הראשון של שנת 70. החיבור המשיך כנראה עד למותו של דומיטיאנוס ב-18 בספטמבר 96.
ה"אנלים" הוא שמו המקובל של החיבור ההיסטורי שטקיטוס העניק לו את השם הוא "מפטירתו של אוגוסטוס האלוהי" (Ab Excessu Divi Augusti) בכתב היד העיקרי שבידנו.
ה"אנלים" הם החיבור האחרון של טקיטוס, והם מקיפים את השנים 14–68 לספירה, מימיו האחרונים של אוגוסטוס ועד לנפילתו של נירון.
ספרים 7–12 כיסו כנראה את תקופתם של קליגולה וקלאודיוס.
הספרים הבאים מכסים את תקופתו של נרון, כאשר החלק השני של ספר 16 חסר והוא נקטע עם האירועים בשנת 66, ולכן לא ידוע בוודאות מה היה היקפו ובמה הסתיים.