tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1927 נרשם רפפורט ללימודי פיסול בבית הספר העירוני בעיר.
בשנת 1928 הצטרף לתנועת השומר הצעיר בעיר, והיה חבר בקן התנועה עד 1933. לאחר כשלוש שנים המשיך בלימודים באקדמיה לאמנות , שם זכה במלגה שבעזרתה ביקר באיטליה ובצרפת והתרשם מן המוזיאונים בהן.
על אף שפסל שלו בשם "הטניסאית" זכה במקום הראשון בתחרות בשנת 1936, נשלל מרפפורט הפרס בשל העובדה שסירב לשלוח את היצירה לתערוכה בגרמניה הנאצית.
בשנת 1938 זכה רפפורט במלגה נוספת, שבעזרתה למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 ברח רפפורט מפולין לביאליסטוק, שנמצאה בשטח שנכבש על ידי ברית המועצות.
בברית המועצות פיסל אנדרטאות ופרוטומות של אנשי-שם סובייטים.
כבר במהלך המלחמה התחיל לעצב את זיכרונות המלחמה לפי הבנתו, כאשר הוא מודע לתהליך חיסולו של גטו ורשה בסוף שנת 1942. בשנת 1946 הגיע ממוסקבה לוורשה והציג בפני ראשי הקהילה היהודית את מודל הגבס שלו.
בשנת 1947 עיצב את העיצוב הסופי בפריז כדי לצקת את הכל מברונזה, וב-19 באפריל 1948, במלאת חמש שנים לפרוץ מרד גטו ורשה, נחנכה האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, המוצבת במקום שבו היה מרכז הגטו.
בתחילת שנת 1949 עלה לארץ ישראל.
את דרכו האמנותית בארץ החל בדרך מיוחדת כאמן דמוקרט.
כאשר החל לעבוד על דגם פסל שייצג את מרדכי אנילביץ', ייצר שני דגמים שונים מגבס בגובה של כ-90 ס"מ.
שנתיים מאוחר יותר עבד על פסל המגינים בקיבוץ נגבה, ואז החליט לעלות מדרגה וערך בערבים לחברי הקיבוץ הרצאות בנושאי אמנות פלסטית כדי להכין אותם טוב יותר לתהליך הבחירה.
גם בנגבה ייצר שני דגמים, ועם גמר העבודה הזמין את כל חברי הקיבוץ כדי שיבחרו בפסל המתאים יותר לדעתם.
ב-1959 היגר לארצות הברית, והתאזרח בה ב-1965. התגורר לסירוגין במנהטן וברמת גן.
בשנת 1985 נחנכה בפארק ליברטי בניו ג'רזי (Liberty State Park) האנדרטה מעשה ידיו "שחרור" (Liberation).
האנדרטה, המציגה חייל אמריקאי הנושא בזרועותיו ניצול של מחנה ריכוז, מסמלת את חלקו של צבא ארצות הברית בשחרור מחנות הריכוז הנאציים.
זכה במדליית הזיכרון ע"ש הרברט אדמס (Herbert Adams Memorial Medal) מטעם אגודת הפַּסלים הלאומית, על תרומתו לפיסול האמריקני.
נתן רפפורט נפטר בניו יורק בקיץ 1987, בן 75 במותו.
הותיר גרושה, סימה לבית צ'רניאביץ (שלה היה נשוי מ-1938), בת, נינה ווֹלמַרק (Wolmark), המתגוררת בפריז, וכן נכדים ונינים.
עזבונו, הכולל מאות מכתבים מאוירים, מאות רישומים לפסלים, הדפסים, ומאות צילומים שבהם צילם את פסליו, שמור בארכיון השומר הצעיר ביד יערי.
הסטודיו של רפפורט ברחוב רוקח ברמת גן, "בית נתן רפפורט", פעיל כיום כמרכז לאמנות ושמורים בו כמה פסלים קטנים של האמן וכן חלק מכלי העבודה שלו.
האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה - וורשה אפריל 1948. העתק של האנדרטה (שאינו זהה לחלוטין למקור) מצוי גם ברחבת יד ושם בירושלים, והוא אחד הסמלים המוכרים של מורשת השואה והגבורה.
פסל מרדכי אנילביץ' בקיבוץ יד מרדכי, שנחנך ביום השנה למרד גטו ורשה – יום הזיכרון לשואה ולגבורה – בשנת 1951, ליד מגדל המים.
אנדרטת המגינים בקיבוץ נגבה, (1953) המתארת שלושה מגינים: חברה, חבר וחייל.
פרוטומות של ז'בוטינסקי וטרומפלדור (1961) במוזיאון בית הגדודים.
אנדרטת מגילת האש ("אנדרטת הגווילים") 1972. האנדרטה הענקית ליד כיסלון ביער הקדושים, מורכבת משני גווילי ברונזה, האחד מתאר את השואה, והשני את התקומה בארץ ישראל.
הפסל "שחרור" לחוף מפרץ ניו יורק במדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית (1985).
אחוות אחים (1987) בקריית מד"א שברמלה.
פסל גד מנלה בקיבוץ תל יצחק.
תבליט נער, בית מנחם, קיבוץ מעברות (כיום נטוש).
נתנאל נגר, המוכר בשמו הפרטי נתנאל (7 באוגוסט 1964 – 13 באפריל 2020) היה זמר ישראלי ששר בסגנון הזמר המזרחי.
נגר נולד בכ"ט באב תשכ"ד (1964) ליוסף ורומיה ברכה בכפר סבא, כבן למשפחה בת שישה ילדים.
הוא החל לשיר בגיל צעיר כסולן בלהקת בית הספר היסודי שבו למד.
לאחר שלא התקבל ללהקה צבאית התגייס לחיל השריון.
בשנות ה-80 החל להופיע במועדוני המוזיקה המזרחית.
בשנת 1991 יצא אלבום הבכורה של נתנאל - "כח" בחברת התקליטים של האחים אביגדור ומשה בן-מוש.
בין שירי האלבום בלטו הדואט נפילת מתח" עם יצחק קלפטר, "בושם" (מילים: יואב גינאי, לחן: יוני רועה), "טעם החיים" "את לי אור" (בשני האחרונים - מילים ולחן: יוני רועה), שחודש כ-3 שנים מאוחר יותר על ידי הצמד עופר לוי ולאה לופטין.
יוני רועה ניהל אומנותית, ננסי ברנדס עיבד והפיק מוזיקלית, ועימו השתתפו בהקלטות גם שמוליק בודגוב, יצחק קלפטר ובאלדי אולייר בגיטרות, חיים רומנו בגיטרות ובוזוקי, וגלעד עצמון בסקסופון.
ב-1994 הוציא את אלבומו השני "ככה תנצחי", בו בלטו גרסה עברית של מני בגר ללהיט של זמר הרגאיי האלג'יראי שב חאלד בשם "בלילות", "ככה תנצחי" (מילים ולחן: יוני רועה) וחידוש ל"לילה בחוף אכזיב".
ב-1996, נבחר לשיר את שיר העלייה של הפועל ירושלים לליגה הבכירה, "המנון הפועל ירושלים".
ב-1997 הוציא את האלבום "בין השירים" שכלל מחרוזות להיטים שלו ושל זמרים אחרים דוגמת: חיים משה, מרגלית צנעני, ופיני חדד.
ב-1998 לפרויקט ולאלבום "חברים שרים זוהר" חידש את השיר "כוכבי לילה יזהירו" (עיבוד: רובי בן שמעון).
בשנת 2001 הוציא את השיר "ילדה של אב" שיר הנושא מתוך אלבומו הרביעי שהפך ללהיט.
את המילים לשיר כתב דידי הררי והלחין שמעון בוסקילה.
עוד בלט באלבום שיר החתונות "בזאת הטבעת" שכתבה מירית שם-אור והלחין יוני רועה.
את שירי האלבום עיבד נחום עושרי.
עוד בשנה זו החל להופיע באופן קבוע כחלק מלהקת 'זמרי הבית' בתוכנית הטלוויזיה "בטברנה עם שמעון פרנס" בזכיינית "טלעד" בערוץ 2.
בשנת 2007 השתתף במופעי ההצדעה "בחזרה לזוהר", שהוקדש לשירי זוהר ארגוב, בהשתתפות אביהו מדינה, מתי סרי ואחרים.
בשנת 2010 חזר לבמה לאחר שנטל פסק זמן למשך שמונה שנים.
לאחר שהוציא את אלבומו הרביעי המשיך להוציא סינגלים לקראת אלבום חמישי, שלא יצא לבסוף.
ב-26 בינואר 2021 יצא שירו, "השיר האחרון", שכתבו הלחינו ועיבדו מיקי צברי ויוני קיסר.
נתנאל נגר נפטר ב-13 באפריל 2020, ממחלת הסרטן.
נטמן בבית העלמין בכפר סבא.
נגר נישא, בשנית, למירב, ולהם שני בנים.
מנישואיו הראשונים נולדו לו שתי בנות.
רובינזון נולד בעיירה סייריהיי שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום בנפת לזדיי, מחוז אליטא שבדרום ליטא), השביעי משמונת ילדיהם של דוד ובלומה רובינזון, נצר למשפחת למדנים וגדולים בתורה, צאצא של רבי יום-טוב ליפמן הלר מגדולי פרשני המשנה ובעל פירוש "תוספות יום טוב".
אביו של נתן היה מורה ומשכיל, יוצא העיירה וישטיטיס, בעל בעמיו בקהילתו, הדובר שלה והמייצג אותה לפני רשויות האימפריה הרוסית והקיסרות הגרמנית כאחד.
אחיו של נתן היה ד"ר יעקב רובינזון, משפטן, יועץ לתובע במשפטי נירנברג ובמשפט אייכמן, חבר משלחת ישראל לאו"ם, דיפלומט ופעיל ציוני.
אחיו ד"ר נחמיה רובינזון היה משפטן, ממייסדיו ומנהלו של המכון לענייני יהודים בניו יורק, ממנהלי המשא ומתן להסכם השילומים עם גרמניה וחלוץ בחקר בעיות הרכוש היהודי שאבד בשואה.
בניו הם דוד רובינזון ז"ל שהתמחה במיכון חקלאי ומינהל עסקים ועבד שנים רבות באלביט.
בנו השני הוא ד"ר מיכאל רובינזון, אגרונום, מומחה ליערנות וחוקר זני פרחים.
בין נכדיו ניתן למנות את נתיב רובינזון (בנו של דוד ז"ל), מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו, עורך ומגיש תוכניות ומרצה לרדיו ותקשורת.
את לימודיו התיכוניים סיים בליטא ועבר ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם למד פיזיקה ומתמטיקה והיה תלמידו של פרופ' אלברט איינשטיין ופרופ' מקס פלאנק.
בהמשך למד במכון לפיזיקה בינה שבתורינגיה ובאוניברסיטה הגרמנית בפראג.
את עבודת המחקר לדוקטורט ביצע בהדרכתו של פרופ' ראוש פון טראוברברג ובשנת 1927 קבל את התואר דוקטור "בהצטיינות יתרה".
נושא הדוקטורט שלו היה "הספקטרוסקופיה של אטום המימן".
לאחר סיום הדוקטורט "בהצטיינות יתרה", עבר רובינזון מפראג לברלין, שם החל בבניית מתקן לגלים קצרים להתכה של מתכות עדינות עבור הפירמה Lorenz".S".
באמצעות מתקן זה ביצע עבודת מחקר על חימום אלקטרוליטים באמצעות גלים אלקטרומגנטיים קצרים.
כאשר עזב פרופ' בוש את אוניברסיטת יינה בשנת 1928 והפך למנהל של המעבדה המדעית המרכזית של הפירמה Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft, החל רובינזון לעבוד עמו בנושאי פיזיקה של מגנטים.
בנוסף גם עבד במחקר של כבלים תת-אוקייניים ורשם על כך שני פטנטים.
בשנת 1930 עלה ארצה ועד 1934 עבד כאסיסטנט לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1934 עבר לטכניון העברי בחיפה כמרצה לפיזיקה.
רובינזון יצא לארצות הברית כאשר נשלח על ידי הטכניון בשנת 1947 כדי ללמוד ולארגן בא"י תחנה לחקר השמש.
הוא השתלם במכון האקלים בוושינגטון ובמצפה "בלו היל" בבוסטון של אוניברסיטת הרווארד, שם עבד עם ד"ר ס.
בארצות הברית פגש שוב את מורו פרופ' אלברט איינשטיין ועקב מקרוב אחר ההחלטה המפורסמת וההצבעה באו"ם בכ"ט בנובמבר לצד אחיו ד"ר יעקב רובינזון שהיה היועץ המשפטי של המשלחת מארץ ישראל בניו יורק.
ב־1948 חזר ארצה, והקים את המעבדה לחקר השמש על גג מבנה הטכניון הישן בהדר הכרמל בחיפה והיה לחלוץ המחקר המדעי של אנרגיית השמש בישראל.
מעבדתו הייתה מורכבת משני חלקים: א) קרינה ופיזיקה של השמש, ב) יחסי שמש - כדור הארץ.
במעבדה זו התבצעו מדידות רציפות ועבודה רציפה וסדורה אודות בעיות קרינה ואקלים כשבנוסף גם נתנה מענה לפניות ולבקשות של מוסדות שונים בנושאי אקלים בניינים, חקלאות, זיהום אוויר ובריאות.
הוא עמד בראש המעבדה וניהל אותה כל ימי חייו עד מותו.
בשנת 1950 נסע לדאבוס בשווייץ לשם ביצוע מחקר סולארי שימושי וביולוגי, כשמאז ועד למותו המשיך לצאת מדי שנה לדאבוס לצורכי מחקר בין-לאומי.
בשנה זו גם הקים יחד עם פרופ' היינריך נוימן והמהנדס מרדכי פלג תחנה לקלימטולוגיה טכנית.
המחקרים בתחנה התרכזו בבעיות אקלים תוך בניינים ורובינזון עסק בזאת מנקודות הראות של קרינת השמש.
הרצאותיו של פרופ' רובינזון ברחבי העולם
בחודש מאי 1953 נשא פרופ' רובינזון הרצאה בכנס אונסק"ו בפריז, אודות ההיסטוריה של מכונות המונעות בכוח השמש.
בהרצאה זו ציין בין היתר, כי כבר היוונים הקדמונים ידעו איך להמיס מתכות בעזרת אנרגיית השמש.
ב-1954 הוזמן נתן רובינזון לסדרת הרצאות באוניברסיטאות בדרום אמריקה.
נושאי ההרצאות היו קרינת השמש ואנרגיה סולארית.
ההרצאות נישאו באוניברסיטאות של ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו, בואנוס איירס, מונטווידאו, מנדוסה, טוקומאן ועוד.
בשנת 1955 הוזמן לאוניברסיטת מונטווידאו להנחות סמינר שנושאו היה: "קרינת השמש וקלימטולוגיה של בניינים".
לאחר מכן נשא סדרת הרצאות בלה פאס בנושאים אלו.
באותה שנה נשא את הרצאת הפתיחה בסימפוזיון העולמי הראשון אודות יישומים באנרגיה סולארית.
רובינזון הוזמן על ידי החברה ליישום אנרגיה סולארית של אריזונה ופתח את הכנס הבינ"ל והמשיך לסדרת הרצאות בסיאטל, פיטסבורג, ובניו יורק בסימפוזיון אודות טכנולוגיות במזרח התיכון.
רובינזון נבחר כנשיא הוועדה לאנרגיה סולארית של החברה הבינלאומית לביו-קלימטולוגיה וביו-מטאורולוגיה.
בנוסף לכך גם כיהן כחבר הוועדה ליישומי אנרגיה סולארית של החברה הבינלאומית לקרינה.
בנושא משמעת המים בצה"ל ובתנועות הנוער, היה אמון על הצד הפיזיקלי של בחינת ובדיקת הנושא לצדו של פרופ' עזרא זהר, מה שהוביל בסופו של דבר לביטולה של משמעת המים שהייתה נהוגה עד אז ויושמה בפעילותם של חיילי וקציני צה"ל וחניכי תנועות הנוער.
פרופ' רובינזון פרסם עשרות מאמרים בנושאי קרינת ואנרגיית השמש.
הוא כתב ספרי לימוד בפיזיקה, הנדסה, רדיו וטלוויזיה והמציא כמה וכמה מכשירים הקשורים באנרגיית השמש .
במסגרת סדרת הספרים "ספריית דני למדע פופולרי" לזכרו של רב-סרן דני מס מפקד מחלקת הל"ה, שאותה יסד לזכרו אביו ראובן מס, התבקש רובינזון ונענה לבקשתו של ידידו ראובן, ופרסם בסדרה ספרים בנושאי רדיו וחשמל.
ספרו האחרון SOLAR RADIATION הושלם לאחר מותו הפתאומי על ידי עמיתיו ויצא לאור בהוצאת Elsevier באמסטרדם.
עד היום ממשיכים חוקרים ומדענים להסתמך על ספריו ופרסומיו המדעיים של רובינזון, כך למשל במאמרם של פרופ' ש.
אגרוואל, שפורסם בשנת 2011 בכתב העת המדעי
עושים החוקרים שימוש במסקנותיו של רובינזון ממחקריו עוד בשנות ה-60 של המאה- 20.
במעבדה לחקר השמש שבראשה עמד, בנה פרופ' רובינזון את הדגם הניסיוני של דוד השמש לצורכי מחקר פיזיקלי תוך מטרה להעביר את הרעיון של ניצול אנרגיית השמש לשלב החימום לייצור מעשי.
ניצול אנרגיית השמש הוא רעיון עתיק יומין וכבר במהלך המאה ה-1 לספירה, הפיזיקאי הרון מאלכסנדריה השתמש באנרגיית השמש להפעלת משאבת מים.
בשנת 1777 הבוטנאי השווייצרי הוראס דה-ססר הרכיב מתקן לחימום מרק בעזרת אנרגיית השמש ובשנת 1878 הציג בפריז המדען פרופ' א.
מושוט תנור הפועל בעזרת אנרגיית השמש.
רובינזון פעל להביא לחיבורם ולשיכלולם של השלבים השונים בהתפתחות ניצול אנרגיית השמש בנקודות הזמן לאורך ההיסטוריה והתמקד בפיתוחו של המרכיב העיקרי להעברת אנרגיה זו לידי ניצול תעשייתי מקסימלי - הקולטים, הלוחות השחורים המתפקדים כתנורי השמש.
ב־7.1.1957 רשם רובינזון את פטנט מס' 10096 יחד עם תלמידו ארתור שטוטר וב־8.3.1957 חתמו על ההסכם עם חברת "מירומית" לייצור דוודי השמש על פי המצאתם.
פיתוחיו של פרופ' רובינזון שופרו על ידי תלמידו ד"ר צבי תבור ולימים הפך דוד השמש למחזה נפוץ על כמעט כל גג בישראל.
מותו הפתאומי בשנת 1964, כשהוא בן 64 בלבד, קטע את מפעל חייו.
הוא יצא להשתתף בכנס מדעי בלנינגרד בסתיו של אותה שנה.
בתום הכנס יצא בדרכו חזרה ארצה דרך איטליה, שם לקה בדלקת ריאות.
רובינזון העדיף להגיע לבית חולים בישראל ולא להתאשפז בבית חולים באיטליה.
הוא עלה על הפלגה שיצאה מנמל נאפולי ובדרכו ארצה לקה בדום לב ונפטר ב־6.9.1964, ערב ראש השנה תשכ"ה, והובא למנוחות בבית העלמין בחיפה.
טרם מותו עוד הספיק לראות גגות רבים בישראל שעליהם מתנוססים דודי השמש.
הוא הצר על כך שהדודים "מכערים" את הגגות והחל לעבוד על פתרון אסתטי לבעיה זו, אך לא הספיק להגשימו.
נתן רובינזון, "יסודות תורת הרדיו", ראובן מס, 1936
נתן רובינזון, "יסודות הטלוויזיה", ראובן מס, 1945
נתן שאפל היה ניצול שואה, מפתח נדל"ן ונדבן אמריקאי.
נתן שאפל נולד בשם נתן שפלסקי בפולין.
הוא היה נער במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
הוא גורש למחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוואלד, אך שרד.
לאחר המלחמה בנה דיור ליהודים חסרי בית במינצברג , גרמניה.
שאפל עבר ללוס אנג'לס עם אשתו בשנת 1952, לאחר שקרא על עיר זו במגזין לייף.
עד שנת 1955 הקים את שאפל תעשיות, חברה לפיתוח נדל"ן, עם אחיו דוד וגיסו מקס ווב.
הוא שימש כיו"ר ומנכ"ל החברה.
שאפל פיתח את חוות MGM בת'אוזנד אוקס, קליפורניה, את קהילת המגורים של קייט היל (Kite Hill) בלגונה ניגואל, קליפורניה, את East Lake ביורבה לינדה ואת מגדלי הטיילת, פרויקט בן 510 יחידות דיור במרכז לוס אנג'לס.
בסוף שנות השמונים פיתח את פורטר ראנץ' בקליפורניה, והוסיף מבני מסחר לקהילת המגורים.
יחד עם יונה גולדריך וסול ב' קסט, פיתח שאפל מבנים באזור גבעת הבונקר (Bunker Hill) במרכז לוס אנג'לס, כולל מגדלי הטיילת, טיילת גראנד ורחבת קליפורניה.
בין השנים 1969–1984 נסחרה שאפל תעשיות באופן רשמי בבורסה של ניו יורק ובבורסה הפסיפית .
הוא בנה מעל 65,000 בתים בקליפורניה.
שאפל שימש כנשיא בעבר וחבר הנהלה של האקדמיה להישגים (Academy of Achievement).
הוא שרת גם בוועדת הובר הקטנה בין השנים 1975–1994. הוא הקים והיה יו"ר משותף של פרויקט "בניית לוס אנג'לס טובה יותר", שגייס מיליון דולר עבור חסרי בית בלוס אנג'לס.
בשנת 1980 הוא היה יו"ר כוח המשימה בקליפורניה בנושא דיור בר השגה.
בשנת 1987 התמנה לנשיא "חינוך להתנגדות לסמים", ארגון ללא מטרות רווח.
הוא שירת בסקר המגזר הפרטי של הנשיא רונלד רייגן בנושא בקרת עלויות.
בשנת 1992 מינה אותו המושל פיט וילסון למועצת התחרותיות בקליפורניה כדי לסייע בעידוד הכלכלה.
בשנת 1998 מינה אותו נשיא הסנאט ביל לוקייר לשבת בוועדה לסיוע בהקלת הצפיפות בבתי הכלא בקליפורניה.
שאפל היה ממקימי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש ומונה שוב פעמיים על ידי הנשיא ביל קלינטון למועצה המנהלת שלו.
שאפל תרם ליד ושם, אוניברסיטת סנטה קלרה, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת תל אביב ובר-אילן.
הוא תמך במרכז הרפואי Cedars-Sinai, בתוכנית DARE ובשירותי הילד והמשפחה של ויסטה דל מאר.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנטה קלרה בשנת 1986 ומאוניברסיטת תל אביב בשנת 1987. הוא היה תומך של ישראל ונסע לחזיתות כדי להראות את תמיכתו בצבא ההגנה לישראל במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
שאפל התגורר בבוורלי הילס, קליפורניה.
הוא היה נשוי ללילי שרייבר, שנפטרה בשנת 1994. היא הייתה ניצולת אושוויץ כמותו, ועבדה כמתורגמנית בכמה ממשפטי פשעי המלחמה.
בתם ורה גרין (Guerin) נישאה לנוצרי פול גרין למרות התנגדות אביה.
ורה ירשה את חלקו של אביה (43 אחוזים) בשאפל תעשיות.
שאפל נפטר ב-11 במרץ 2007 ונקבר בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק בקולבר סיטי, קליפורניה.
בנובמבר 2013 רכשו האחים טול את חטיבת אחזקת הבתים של שאפל בתעשיית שאפל תמורת 1.6 מיליארד דולר; חלקה של ורה היה 690 מיליון דולר.
ורה עדיין מחזיקה 43 אחוזים בשאר תעשיות שאפל הכוללות מעל 10,000 דירות, חמישה מרכזי קניות וארבעה בנייני משרדים בשווי של 1.7 מיליארד דולר.
כביש הזיכרון נתן שאפל בלוס אנג'לס נקרא על שמו, וכן פארק ביורבה לינדה ומגרש הכדורגל של בית הספר התיכון יורבה לינדה.
נתנאל איזק (נולד ב-21 באוגוסט 1981) הוא דמות ציבורי שבעבר כיהן כמשנה למנכ"ל משרד התחבורה וכמנכ"ל משרד ירושלים ומורשת וכמנכ"ל משרד המורשת וכמשנה לראש עיריית לוד.
נתנאל איזק גדל בראשון לציון לרב ד"ר סא"ל (במיל') פיני איזק, מרבני הרבנות הצבאית, ולד"ר מיכאלה, דוקטור לפסיכולוגיה קלינית.
בוגר הישיבה התיכונית בראשון לציון והמכינה קדם צבאית קשת יהודה.
בין השנים 2000–2003 שירת בצה"ל כלוחם בפלחה"ן גולני.
כיהן כיו"ר ארגון הסטודנטים הארצי של המכללות בישראל, בזמן שלמד לתואר ראשון בתקשורת במכללת עמק יזרעאל.
במסגרת תפקידו זה החל מ-2008 כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2009, בבחירות לכנסת ה-18, היה חבר "מפלגת צבר – מפלגת הצעירים של ישראל" בראשות בועז טופורובסקי, והוצב במקום השני מטעמה לכנסת.
היה ממקורבי גדעון סער בתקופה בה היה חבר הליכוד, ולאחר מכן יועץ מקצועי של סער כשר החינוך ולאחר מכן ראש המטה המוניציפלי שלו כשר הפנים.
החל מאפריל 2015 שימש כראש מטה השר אריה דרעי במשרד הכלכלה והתעשייה.
לאחר מכן שימש כחמש שנים, עד יולי 2020, כיושב ראש המוסד לבטיחות ולגיהות.
בשנת 2018, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, פורסם כי יתמודד בפריימריז בליכוד כנציג השפלה.
בבחירות המקומיות בנובמבר 2018 התמודד למועצת העיר לוד ברשימת הליכוד שבראשות ראש העיר יאיר רביבו, נבחר למועצה, וכיהן כשנתיים וחצי כמשנה לראש העיר רביבו שנבחר בשנית לתפקיד.
במסגרת תפקידו זה, בשנת 2021, פעל בזמן המהומות בלוד להשבת השקט לעיר, ואף הותקף בעצמו בידי ערבים־ישראלים בזמן בו התראיין בשידור חי בגלי צה"ל לטלי ליפקין שחק.
בשנת 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-23, מינה גדעון סער את איזק לראש מטה הבחירות שלו בליכוד.
בשלהי שנת 2020 היה ממקימי מפלגת תקווה חדשה ושימש כמנכ"ל המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב איזק במקום ה-21 ברשימת תקווה חדשה, אך לא נבחר לכנסת.
ב-16 ביולי 2021 הכריז שר ירושלים ומורשת, זאב אלקין כי ימנה את איזק למנכ"ל משרדו ומעט קודם לכן התפטר איזק מרשימת תקווה חדשה לכנסת.
ב-19 ביולי אישרה ממשלת ישראל ה-36 את המינוי.
איזק שימש בתפקיד מנכ"ל משרד המורשת (שפוצל ממשרד ירושלים ומורשת) תחת השר הרב עמיחי אליהו.
בשנת 2022 הוציא לאור בהוצאת קוראים את הספר "יש מלחמות בלי שם" שנכתב כ"יומן מלחמה" בזמן אמת על קורותיו כלוחם בפלחה"ן חטיבת גולני בזמן האינתיפאדה השנייה.
איזק נשוי לליטל ואב לשישה.
בנוסף הוא גבאי קהילה בבית כנסת המקומי
נָתָן שְׁטְרַאוּס הבן היה עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי יהודי שכיהן כחבר בסנאט של מדינת ניו יורק בשנים 1921–1926, ולאחר מכן כיהן כמנהל בשנים 1937–1942.
הוא היה בנם של לינה (לבית גוטהרץ) ונתן שטראוס (1848–1931), שהיה שותף-בעלים של רשת הכלבו מייסיס.
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת היידלברג.
הוא עבד ככתב עבור העיתון "ניו יורק גלוב" בין השנים 1909–1910, והיה עורך ומו"ל של המגזין בשנים 1913–1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כקצין זוטר בצי ארצות הברית.
לאחר המלחמה, שטראוס הפך לעוזר עורך של ה"ניו יורק גלוב", אך עזב בשנת 1920 בשל תמיכת העיתון במועמד הרפובליקני לנשיאות וורן הרדינג.
במקום זאת, הוא נכנס לפוליטיקה כדמוקרט, וכיהן כחבר בסנאט של מדינת ניו יורק בשנים 1921–1926, במהלך המושבים ה-144, ה-145, ה-146, ה-147, ה-148 וה-149 של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
הוא עמד בראש הוועדה לחקלאות בשנים 1923–1924. במהלך שלוש כהונותיו, הוא הציע חקיקה בנושא ביטוח רכב חובה, שילוב נשים בחבר המושבעים ואישור התיקון לחוקת ארצות הברית בנוגע לעבודת ילדים (שלא אושר).
הפרוגרסיביזם הפוליטי הנחרץ שלו הוביל את המגזין "טיים" לתאר אותו כדמוקרט "כמעט סוציאליסטי".
אף על פי שהיו לו שאיפות להפוך למנהיג הרוב בסנאט של ניו יורק, האנטישמיות הציבורית הנרחבת של שנות ה-20 של המאה ה-20 ובחירתו של יהודי אחר, מוריס בלוך, למנהיג הדמוקרטי באספה המדינתית של ניו יורק, גרמו לשטראוס להרגיש שלא יהיה זה אפשרי שיהודי יעמוד בראש שני הגופים.
כשראה את המשך הקריירה שלו בסנאט כמבוי סתום, הוא בחר שלא להתמודד לבחירה מחדש בשנת 1926.
לקראת הבחירות לראשות עיריית ניו יורק בשנת 1933, פנתה לשטראוס מפלגת האיחוד העירוני כדי שיתמודד לראשות העיר נגד ראש העיר המכהן, הדמוקרט ג'ון פטריק אובריין, מאגודת טמאני הול.
למרות העובדה ששאיפתו "תמיד הייתה להיות ראש עיריית ניו יורק", שטראוס חשש שוב לעורר אנטישמיות, הפעם מכיוון שיהודי אחר, הרברט ליהמן, כבר היה מושל ניו יורק.
במה שתואר על ידו כ"אחת ההחלטות הקשות ביותר בחיי", שטראוס דחה את מועמדותו לראשות העיר.
מכיוון שהתנגד לאובריין אך לא היה מוכן להצטרף לרפובליקנים, שטראוס בחר לתמוך בראש העיר לשעבר , דמוקרט לשעבר שהתמודד מטעם "מפלגת ההתאוששות".
בתמורה, שטראוס מונה למועמד מפלגת ההתאוששות לנשיא הבית העליון של מועצת העירייה.
במהלך קמפיין הבחירות, מקי סבל מהאשמות באנטישמיות שמקורן במאמר משנת 1915 שכותרתו "שאלה רצינית", אשר הטיל ספק באמינות המוסרית והפוליטית של צעירים יהודים בעיר ניו יורק.
אף על פי שמקי התעקש כי דבריו הוצאו מהקשרם (וכמה תומכים יהודים בולטים, כולל שטראוס, יצאו להגנתו), הנזק מהמחלוקת כבר נעשה וכל מועמדי מפלגת ההתאוששות הובסו.
בסופו של דבר נבחר לראשות העיר הרפובליקני פיורלו לה גוארדיה.
מלבד הפוליטיקה, שטראוס היה נאמן מייסד של קרן התרומות לארץ ישראל (Palestine Endowment Fund, Inc.) בשנת 1922 יחד עם ג'וליאן מק וסטיבן שמואל וייז.
הוא גם היה יו"ר תחנת הרדיו WMCA משנת 1943 ועד מותו.
ב-13 בספטמבר 1961, שטראוס נמצא מת בחדר מוטל ב שבמדינת ניו יורק.
לדברי משפחתו, הוא סבל ממחלת לב, ונקבע כי מת מסיבות טבעיות.
הוא נקבר בבית העלמין מאונט פלזנט ב.
הוא היה נשוי להלן זקס, בתו של , נוירולוג שעל שמו נקראת מחלת טאי-זקס ובן ל.
נולדו להם ארבעה בנים: נתן שטראוס השלישי, ברנרד זקס שטראוס (היה נשוי לג'ואן פיילי), אירווינג להמן שטראוס ו.
רונלד פיטר שטראוס היה מנהל "קול אמריקה" בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר והיה הבעלים של תחנת הרדיו WMCA בניו יורק.
בשנת 1998 הוא נישא למרסיה לואיס, אמה של מוניקה לווינסקי.
חבר הקונגרס איזידור שטראוס ומזכיר המסחר והעבודה של ארצות הברית אוסקר שטראוס היו דודיו של נתן; נשיא בית המשפט העליון של ניו יורק אירווינג ליהמן היה גיסו; והשגריר ג'סי שטראוס היה בן דודו.
בשנת 1908, כששטראוס למד באוניברסיטת היידלברג, הוא פגש חוקר צעיר להיסטוריה של האמנות בשם אוטו פרנק, שהיה בן גילו.
פרנק בן ה-20 קיבל עבודה במייסיס, שם התאהב בניו יורק ובפתיחותה, אך הוא חזר לגרמניה לאחר מות אביו בשנת 1909.
פרנק, שהיה יהודי, ברח מאוחר יותר מגרמניה עם משפחתו לנוכח האנטישמיות החריפה של גרמניה הנאצית.
הם עברו לאמסטרדם, שם גייס פרנק את עזרתו של נתן הבן כדי לסייע למשפחתו להשיג ויזות מעבר לארצות הברית.
אף על פי שקיבלו עזרה מנתן הבן ומקשרים אחרים, משפחת פרנק לא הצליחה לאסוף את כל הניירת הדרושה לפני שגרמניה הנאצית הורתה לקונסוליות האמריקאיות להיסגר בשטח הכבוש על ידי גרמניה (כולל הולנד).
בסופו של דבר, כל משפחת פרנק נכלאה במחנות ריכוז נאציים, ואוטו היה היחיד מבני המשפחה ששרד את המלחמה.
במהלך השנים שלאחר מכן, אוטו פרסם את יומנה של בתו, אנה פרנק, שתיאר את חייה של המשפחה במחבוא מפני הנאצים באמסטרדם.
יצירה זו, הידועה בעברית כ"יומנה של אנה פרנק", היא אחד הספרים המפורסמים ביותר על השואה.
היא תורגמה לעשרות שפות ועובדה למחזות וסרטים.
נתנאל לוֹרְך (24 במאי 1925 – 25 ביוני 1997) היה היסטוריון, דיפלומט ומזכיר הכנסת.
נתנאל לורך נולד בשנת 1925 בגרמניה למשפטן ד"ר מרדכי לורך ולבלשנית ד"ר חנה לורך.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו, עם אחיו יעקב לורך, ועם אחותו רותי, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
לורך למד בבית הספר "מעלה" ובבית מדרש למורים "מזרחי", ובשנת 1943 קיבל תעודת הוראה.
בשנת 1951 סיים את לימודיו לתואר מוסמך בהיסטוריה באוניברסיטה העברית.
שנים רבות לאחר מכן, בשנת 1985, הוענק לו תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1941 הצטרף לורך ל"הגנה" ושימש כמפקד כיתה בגדנ"ע.
בשנת 1944 התנדב לחטיבה היהודית הלוחמת (הבריגדה) ועם שחרורו ב-1946 שב לשרת ב"הגנה" בתפקידי מודיעין.
במלחמת העצמאות שירת לורך בחטיבת עציוני, ובמסגרתה השתתף בניסיון הפריצה לעיר העתיקה דרך שער יפו ושימש כמפקד נוטר דאם, בעת הדיפת ההתקפה של הלגיון הערבי על ירושלים היהודית.
ב-1950 מונה לשלישו של הרמטכ"ל יגאל ידין.
ב-1952 הקים את ענף היסטוריה בצה"ל, ועמד בראשו עד לפרישתו, בשנת 1955, בדרגת סגן-אלוף.
לאחר פטירת נשיא מדינת ישראל חיים ויצמן (1952), מונה זמנית לשלישו הצבאי של הנשיא יצחק בן-צבי עד לאיוש התפקיד על ידי יוסף כרמל.
ב-1955 הושאל לורך על ידי צה"ל למשרד החוץ למשך שנתיים ועבר למשרד החוץ ב-1957. בין תפקידיו: קונסול בלוס אנג'לס וממונה על היחסים בציילון (סרי לנקה).
בשנת 1960 הקים את מחלקת אפריקה ועמד בראשה.
היה שגריר בפרו ובבוליביה, מנהל מחלקת ההסברה ומנהל המחלקה לאמריקה הלטינית.
בראשית 1972 מונה לורך למזכיר הכנסת, וב-1981 נבחר כנשיא איגוד מזכירי הפרלמנטים, חרף איומי החרם מצד מדינות ערב.
בשנת 1983 פרש מתפקיד מזכיר הכנסת.
בשנת 1983 שימש כעמית מחקר במכון טרומן לחקר השלום שבאוניברסיטה העברית וכמרצה באוניברסיטת בר-אילן.
לורך נפטר ב-25 ביוני 1997. השאיר אחריו את אשתו אריקה (ספרנית), שלושה ילדים ותשעה נכדים.
בנו אמנון לורך (נולד ב-1953) הוא שותף במשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות' של יגאל ארנון, שאת חייו הוא הציל, עת חילץ אותו תחת אש תופת של הלגיון הירדני במלחמת העצמאות.
בתו יהלי לורך (נולדה ב-1955) היא גנטיקאית, פרופסור לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד.
נשואה לרוג'ר דויד קורנברג, פרופסור לביולוגיה מבנית בסטנפורד, חתן פרס נובל לכימיה (2006), בנו של ארתור קורנברג, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1959).
בנו יפתח לורך (נולד ב-1956) הוא מנכ"ל בחברת טכנולוגיה.
נשוי לרות לורך, נשיאת בית המשפט המחוזי מרכז.
לורך חיבר ספרים ומאמרים רבים, שרובם עוסקים בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל ובתולדות הדיפלומטיה והמדינאות בישראל.
ספרו הידוע ביותר הוא "קורות מלחמת העצמאות".
ספרו האוטוביוגרפי "היום יפנה" יצא לאור ב-1997, זמן קצר לפני פטירתו.
ללורך מיוחס התרגום העברי של השיר "שניים סינים עם כינור גדול".
(מהדורה ב: תשכ"ג; מהדורה מעודכנת: גבעתיים: מסדה, 1989.)
(מהדורה מעודכנת, בעריכת נורית גבזה: תש"ם 1980.)
(מהדורה מצולמת בתוספת מבוא ונספח: ירושלים: אריאל ('ספרי איכות: סדרת ספרים נבחרים בנושא ארץ ישראל'), תש"ס 1999.)
(זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1989.)
רבי נתנאל בן ישעיה (חי במחצית הראשונה של המאה ה-14), היה מגדולי רבני יהדות תימן הראשונים.
רבי נתנאל היה פרשן מקרא והלכה.
הוא חיבר את הפירוש "נור אלצ'לאם" ("מאור האפלה") על התורה.
ספר זה נכתב מקצתו בערבית יהודית ומקצתו בעברית בסביבות שנת 1640 לשטרות (ה'פ"ט, 1329).
רובו ככולו של החיבור נתון להלך הרוח והמחשבה הפילוסופית הרציונלית שהתווה הרמב"ם, אם כי רבי נתנאל לא נמנע מלשלב בחיבורו רעיונות מחשבתיים שאינם מבית מדרשו של הרמב"ם אלא מתורתם של רבי יהודה הלוי והרמב"ן.
גם מעט רעיונות הנראים קבליים הובאו בחיבורו אף כי בזמנו טרם נתפשטו בתימן ספרי חכמי הקבלה.
בהקדמה לפירושו מודיע רבי נתנאל כי בחיבורו דברים המתאימים להמוני העם ודברים המתאימים לבעלי החכמה "ודברים שלא יתאימו למקצת בני אדם אז יחשבוהו כאילו לא נכתב והוא מה שהביאו בעלי הדרשות מדברים הנמנעים".
מתוך חיבורו מאור האפלה ניכר שרבי נתנאל היה בקיא במיוחד בכל חדרי הספרות המדרשית העתיקה.
במקרים רבים הוא מאיר עיניים בפרשנותו הבהירה ובגישתו הישרה לכל עניין.
מלבד פירושו על התורה, הוא חיבר עוד פירוש על "משנה תורה" לרמב"ם.
הרב יחיא קאפח מעיד כי ספר זה היה נלמד כמעט עד הדור האחרון לגלות תימן בבית מדרשו של רבו הרב חיים קורח.
על פי עדותו, היה רבי נתנאל מציין את מקורות דברי הרמב"ם בשני התלמודים וזולתם ומפרש דברים שלכאורה סתומים בדברי הרמב"ם.
כמו כן כתב פירוש על הלכות שחיטה לרמב"ם, ייתכן שחיבור זה כלול בחיבורו הגדול על הרמב"ם.
לעת עתה נמצאו רק שרידים מעטים מחיבור זה.
התייר ר' יעקב ספיר שביקר באמצע המאה ה-19 בתימן כותב בספרו אבן ספיר כי ראה את חיבורו מאור האפלה בבית אחד הרבנים והוסיף "והספר הזה נחשב אצלם טהור וקדוש אשר לא יכולתי להשיגו".
הספר "מאור האפלה" יצא לראשונה לאור במקור ותרגום על ידי הרב יוסף קאפח בשנת ה'תשי"ז (1957).
נתנאל גרין היה מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בתחילת המלחמה היה גרין טוראי באחת המיליציות, אך עם התקדמות המערכה הפך לאחד מהקצינים הבולטים ביותר בצבא.
גרין, אשר נולד למשפחה קווייקרית ברוד איילנד, למד בצעירותו בכוחות עצמו ובעידודם של חברים מתמטיקה, היסטוריה צבאית ומשפטים.
עם קרוב המלחמה גרין הוביל מיליציה שכללה מספר מאזרחי רוד איילנד כהכנה לפעולות לוחמה כנגד הצבא הבריטי.
באותה העת התגבר רצונו ללמוד עוד על אסטרטגיות וטקטיקות צבאיות וגרין רכש מספר רב של ספרים בנושא.
להטו לנושא גרם לבסוף לסילוקו מקרב הקהילה הקווייקרית.
עם פרוץ המלחמה ב-1775 גרין הוביל קבוצת לוחמים להצטרף לכוחות 13 המושבות בבוסטון.
עקב צליעה קשה ברגלו פסחו עליו המפקדים המקומיים כמועמד לקצונה וגרין תפקד כטוראי בפלוגת המיליציה אליה שויך.
בתוך זמן קצר, משהכירו מפקדיו בידיעותיו הרבות בתחום הלוחמה הצבאית, קודם גרין מדרגת טוראי לדרגת בריגדיר וקיבל פיקוד על צבא רוד איילנד, אשר הוקם לאחר שבוסטון הושמה תחת מצור.
חודש לאחר מכן מונה לבריגדיר בצבא הקונטיננטלי וכאשר בוסטון פונתה על ידי הכוחות הבריטים קיבל את הפיקוד על העיר.
ב-1776 נבחר גרין להיות אחד מארבעת הגנרלים של הצבא הקונטיננטלי.
גרין היה מהגנרלים הבודדים ששירתו לכל אורך המלחמה, החל מהמצור המוצלח על בוסטון בתחילת המערכה, דרך המפלה הצורבת בניו יורק, נקודות המפנה בפרינסטון ובקרב טרנטון ועד לניצחון הסופי בקרב יורקטאון.
ב-1781 העניק לו הקונגרס הקונטיננטלי את מדליית הזהב של הקונגרס.
ב-1808 נקראה על שמו העיר גרינסבורו שבקרוליינה הצפונית.
אלכסנדר המילטון, אשר היה חבר קרוב לגרין, הספיד אותו במהלך טקס יום העצמאות של ארצות הברית ב-1789, וכך אמר:
רבי נתנאל בירב פיומי (חי במחצית הראשונה של המאה ה-12, נפטר בשנת ד'תתקכ"ה, 1165, לערך) נגיד וראש רבני תימן בראשית המאה ה-12, פילוסוף, מחבר הספר "גן השכלים".
חיבורו העיקרי של ר' נתנאל הוא הספר "גן השכלים".
שמו המקורי של הספר הוא "בֻּסְתַּאן אַלעִקוּל" - חיבור מוסרי פילוסופי שנכתב סביב שנת ד'תתק"ז (1147).
שבעת פרקי הספר עוסקים באחדות האל, האדם כעולם קטן, קיום המצוות, תשובה, ביטחון בה', ימות המשיח והעולם הבא.
בספר ניכרת בקיאותו של ר' נתנאל בכל מכמני ספרות ההלכה והמחשבה, לא רק בספרות המחשבה היהודית, אלא גם במכמני ספרות הפילוסופיה והמידות הערביים.על פי עדותו, כתב רבי נתנאל את ספרו בעקבות ספרו של רבנו בחיי אבן פקודה, "חובות הלבבות" (התפרסם סביב שנת 1080) עליו הוא חולק בעניינים יסודיים ועקרוניים.
הוא מתפלמס עם המוסלמים שטענו שכביכול התורה שונתה במהלך הדורות.
על כך השיבם מתוך הקוראן, כי התורה לעולם לא תשונה כיוון שדברי ה' הם נצחיים.
הוא מצטט את דברי הקוראן בסורת אל-מאאידה פסוק 42 המדבר על בני ישראל "איך ישפטוך ובידיהם התורה שבה משפטי אלוה, ומשפטי אלוה לא ישכחו לעולם".
ר' נתנאל מוכר גם מאיגרת תימן ששלח הרמב"ם אל בנו ויורשו של ר' נתנאל - ר' יעקב.
יהי ה' אלהיך עמך כאשר היה עם אבותיך, אל יעזבך ואל יטשך, ויתן לך לב רחב לשפוט עמו, ולא ימושו דבריו מפיך ומפי זרעך כנאומו, ותחת אביך תהיה לנגיד עמו, וייטיב אלהים את שמך משמו".
לדעת הרב יוסף קאפח (שההדיר את גן השכלים), ניכרת השפעת ספרו של ר' נתנאל על חיבורו הפילוסופי הגדול של הרמב"ם, "מורה נבוכים" (שגם אותו ההדיר הרב קאפח).
חיבורים נוספים של ר' נתנאל
רבי נתנאל ייסד לוח עיבורי שנים המבוסס על "עיגול דרב נחשון", כלומר, מחזור רמ"ז (247) שנים, שהוא חוזר חלילה, לפי שיטת אותה קביעה.
לוח זה נזכר על ידי רבי שמריה בר עזרא הלוי שכתב: "לפי שאני הלכתי בעקבות מה שקבע אותו הגאון נתנאל בן פיומי ז"ל, אלא שהמעתיקים שינו את אשר קבע".
קוקובצוב פרסם את "יתר הפליטה" מחיבור אנונימי המכונה "ספר דקדוק לשון הערבית ולשון עבר".
קוקובצוב משער שהמחבר נתנאל הוא רבי נתנאל בירב פיומי.
אחיו הצעיר של רבי נתנאל היה פייטן בשם רבי דניאל בירב פיומי.
שלושה פיוטים שלו נכללים בסליחות יום הכיפורים של יהודי תימן.
הראשון מפיוטיו מתחיל במילים "דרכי שבעה רועים" והשני "דעת האל בקשי" וראשי חרוזיהם "דניאל", והשלישי מתחיל "דרכך הטיבי" וראשי חרוזיו "דניאל בירב פיומי".
סר נתנאל וואינה הוא מושל איי שלמה לשעבר.
נכנס לתפקיד ב-7 ביולי 2004, לאחר שקיבל 27 מתוך 41 קולות של הפרלמנט.
הוא החליף את המושל ג'ון לאלפי (John Lapli) וסיים תפקידו ביולי 2009.
סמוך לאחר בחירתו זכה בתואר האבירות, וכן בצלב איי שלמה (CSI).
כמו כן חבר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובמסדר על שם ג'ון הקדוש (KStJ).
נתנאל הוכברג (20 בדצמבר 1897 – 27 בינואר 1983) היה אגרונום ומומחה לגידול גפן.
זוכה פרס ישראל לחקלאות לשנת תשט"ו.
הוכברג נולד בנס ציונה והתחנך בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
לאחר השתלמות בחוץ לארץ חזר ארצה והיה מורה בבית הספר.
ספריו היו במשך מספר עשורים הספרים היחידים בשפה העברית על נושא הגפן, והיוו בסיס מקצועי לגידולו.
בתחום המחקר הוכברג היה הראשון בארץ לערוך הכלאות וליצור זני גפן חדשים.
הזן הראשון שפותח על ידו הוא "דן בן חנה", הנקרא על שם בנו דן שנהרג במלחמת העצמאות, אשר יוצא לדרום אפריקה.
זן גפן נוסף שפותח על ידו הוא "שחרית", המשמש לייצור יין.
בשנת תשט"ו זכה בפרס ישראל לחקלאות.
רעייתו, חנה לבית רוז'נסקי, נפטרה בשנת 1955. בנם הבכור נהרג בגיל 17 בקרב על שילתא ובנם הצעיר, נתן, היה בין מייסדי יקב מקוה ישראל.
הוכברג נפטר בשנת 1983, והובא למנוחות בבית העלמין של נס ציונה .
"זמירות הגפן והטפול לקביעת צורתה", הוצאת מצפה, תל אביב, תרצ"ה
"רבוי גפנים ונטיעת כרמים", הוצאת "השדה", תל אביב, תרצ"ח
"גידול הגפן", הוצאת "השדה", תל אביב, תשי"ד
"פריחה והפריה בזני גפן בארץ ושינויים מבחינת הפוריות בקשר עם מבנה הפרח וההפריה", רחובות, תש"ך
נתנאל וסט היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי הידוע בעיקר בשל שני הרומנים "גברת לבבות בודדים" ו"יומו של הארבה" שתיארו את מצבה העגום של אמריקה בשנות השלושים.
נתנאל וסט נולד בשם נתנאל ון וולנסטין ויינשטיין בניו יורק להורים יהודים ממוצא ליטאי.
וסט לא גילה עניין רב בלימודיו, הוא נשר מהתיכון והתקבל לאוניברסיטת טאפטס על ידי זיוף גיליון הציונים שלו, ולאחר שהועף מטאפטס הצליח להתקבל לאוניברסיטת בראון על ידי כך שהשתמש בגיליון הציונים של סטודנט אחר בטאפטס ששמו גם היה נתן ויינשטיין.
למרות שלא התעניין בלימודיו בבראון, וסט קרא הרבה מאוד והחל להיות מעורב במגזין הספרותי של האוניברסיטה.
חוסר הכושר הגופני של וסט זיכה אותו בכינוי האירוני "פֶפ" ("pep" - "מֶרֶץ") ובמקרה מסוים, לאחר שלא הצליח לתפוס כדור במהלך משחק בייסבול חשוב בו כולם הימרו על התוצאה, נרדף על ידי הקהל כולו, תוך שהם מניפים מחבטים, מקלות ואבנים.
באוניברסיטה פגש וסט את ס.ג.
פרלמן, שנהיה לחברו הטוב ביותר (שניהם, כיהודים, לא יכלו להתקבל לאחוות של האוניברסיטה) ולאחר מכן אף הפך לגיסו לאחר שהתחתן עם אחותו של וסט.
לאחר שסיים את לימודיו בקושי בילה שלושה חודשים בפריז ובשלב זה שינה את שמו לווסט.
הוא שב לניו יורק ועבד בכמה עבודות מזדמנות, בהן גם כמנהל מלון קנמור במנהטן, שם נתן לכמה מחבריו הסופרים, כמו דשיל האמט, להתארח בחינם.
ספרו הראשון של וסט, חיי החלום של בלזו סנל (The Dream Life of Balso Snell), אותו תכנן עוד בלימודיו, מציג את סיפורו של בחור צעיר המחפש משמעות בסדרה של מפגשים סוריאליסטים עם מבחר דמויות, כולן בצורה כזו או אחרת של סופרים המחפשים קהל, בתוך קרביו של הסוס הטרויאני.
כתב היד נדחה פעמיים עד שנתקבל לבסוף, בעיקר בשל המלצתו של ויליאם קרלוס ויליאמס, על ידי מו"ל פריזאי שהוציא את הספר לאור בניו יורק במהדורה של 500 עותקים.
הספר לא נמכר היטב ולא הודפס שנית במהלך חייו של וסט.
בשל גישתו הצינית לחיים ולאפשרות הגאולה הספר נתפס כניהיליסטי בבסיסו, ומשלב בתוכו השפעות רבות החל מהאקספרסיוניזם, דרך מבחר טקסטים על מיסטיקה נוצרית ויהודית, וכלה באחים קרמזוב של פיודור דוסטויבסקי.
הספר בקושי נמכר כשהודפס לראשונה מאחר שימים ספורים לאחר שיצא לאור המו"ל פשט את הרגל ולא יכל להפיץ את הספר ולמרות שזכה לביקורות חיוביות מאדמונד וילסון וארסקין קולדוול, כשהודפס מחדש כעבור חודשיים על ידי מו"ל אחר כבר לא היו לו קונים.
כיום הספר נחשב לאחת מיצירות המופת של הספרות האמריקאית, ויחד עם "יומו של הארבה" מהווה את פסגת היצירה של וסט.
ב-1933 החל וסט לעבוד בהוליווד כתסריטאי, ובמקביל המשיך לכתוב את ספריו.
ספרו השלישי מיליון עגול: פירוקו של למואל פיטקין (A Cool Million: The Dismantling of Lemuel Pitkin) הוא פרודיה על כתיבתו של הורשיו אלג'ר ועל החלום האמריקאי המטיף לעבודה קשה ויושר.
הסיפור דומה לקנדיד של וולטר בכך שהוא מציג את האופטימיות של הדמות הראשית באופן סאטירי.
כפי ששם הספר מרמז, למואל פיטקין אכן "מפורק" במהלך הסיפור, חלק אחר חלק.
כדמות שלומיאל טיפוסית, פיטקין נקלע למבחר מצבים בהם הוא נשדד, מרומה, נאסר ללא סיבה, מוכה ומנוצל.
בטי פרייל, אהובתו בסיפור, נאנסת, מוכה, ונמכרת לזנות.
במהלך הסיפור פיטקין מאבד את עינו, שיניו, אגודלו, קרקפתו, רגלו, ולבסוף גם את חייו.
עם מותו הוא מוצג כקדוש מעונה על ידי מפלגה פאשיסטית המשתלטת על ארצות הברית.
כשהספר יצא לאור ב-1934 הוא זכה לביקורות מעורבות ומכירות דלות.
למרות שרוב המבקרים בזמנו ראו בספר כפרודיה ישירה מדי מכדי שיהיה לו ערך ספרותי כלשהו, אחרים ראו בו דוגמה מוקדמת של פוסטמודרניזם.
המבקר האמריקאי הרולד בלום ראה בספר זה כאחד מהחשובים של המאה העשרים ומצא דמיון רב בין הרטוריקה של המפלגה הפאשיסטית המנצלת את פיטקין לבין זו של נשיאי ארצות הברית כמו רונלד רייגן.
בזמן שהותו בהוליווד וסט כתב את ספרו האחרון, יומו של הארבה (The Day of the Locust), שעסק במתרחש בשולייה של תעשיית החלומות ההוליוודית, ולמרות שנכתב לפני יותר משישים שנה, עדיין נחשב לספר הטוב ביותר שנכתב על הוליווד.
הספר מתמקד בצייר צעיר בשם טוד הקט שבא להוליווד לעבוד באיור רקעים ומתאהב בנערה בשם פיי גרינר השואפת להיות כוכבנית.
דמויות אחרות בספר כוללות את אביה של פיי אשר היה בעברו מופיע בוודוויל, אייב קוסיץ' הגמד התוקפן, והומר סימפסון (אין קשר לדמות המצוירת) התמים שבא ללוס אנג'לס כדי לחיות חיים שקטים ונסחף במערבולת שפיי גרינר יוצרת סביבה.
לאורך כל הסיפור טוד הקט, הרואה את עצמו צייר מוכשר, מתכנן לצייר את יצירת המופת שלו, "שריפתה של לוס אנג'לס", שתכלול את דמויותיהם של חבריו, כמו גם את האנשים הרבים שהוא רואה משוטטים ברחובות, שעל פי הגדרתו, "באו לקליפורניה כדי למות." הספר פורסם ב-1939 אך לא זכה לתהודה ולא נמכר.
(הספר זכה לגרסה קולנועית בבימויו של ג'ון שלזינגר.)
בשנים לאחר מותו של וסט החל המוניטין שלו לצבור תנופה, בייחוד עם פרסום מהדורה של כל כתביו ב-1957 ,עם הקדמה מיוחדת של המבקר החשוב אדמונד וילסון.
כיום, בניגוד לאלמוניותו היחסית בחייו, מוחזק וסט כאחד מחשובי הסופרים בכאמריקה.
וסט תרם את כתיבתו לשישה עשר סרטים שהופקו, ביניהם שלושה בהם זכה לקרדיט כתסריטאי היחיד, וכן עבד על תסריטים וסיפורים רבים שלא יצא מהם דבר.
כמו כן כתב שני מחזות - אחד בשיתוף עם ס.ג.
פרלמן (שהיה לגיסו) -"סטיבן התם",שלא הופק; ואחד עם ג'וזף שרנק- "צייד מוצלח", מחזה אנטי-מלחמתי שהקדים זמנו וירד מן הבמה לאחר שתי הצגות בלבד.
ב-1940 התחתן וסט עם חברתו איליין מק'קני ועבר איתה לבית חדש בצפון הוליווד.
בתקופה זו נהג לצאת למסעות ציד רבים, לעיתים עם ויליאם פוקנר.
במהלך מסע ציד אחד במקסיקו וסט שמע את החדשות על פטירתו של ידידו פ.
וסט, אשר היה ידוע בקרב חבריו כנהג בלתי זהיר, מיהר להגיע להלוויה ובצומת באזור אל סֶנטרו בקליפורניה עבר בתמרור עצור והתנגש במכונית אחרת.
וסט נקבר בבית קברות יהודי בקווינס שבניו יורק עם האפר של אשתו בארונו.
שניים מספריו של נתנאל וסט ראו אור בתרגום לעברית.
יום הארבה, תרגום - אריה קרישק, הוצאת זמורה ביתן-מודן, 1980.
גברת לב בודד, תרגום - חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1983.
רבי נתנאל וַיְיל (ה'תמ"ז, 1687 – ל' בניסן ה'תקכ"ט, 1769) היה ראש ישיבה בפראג ורב העיר קרלסרוהה (בדפוסים: קרלסרוא).
חיבורו המפורסם הוא "קרבן נתנאל" על פסקי הרא"ש.
נתנאל וייל נולד ב-1687 בשטילינְגֶן לרבי נפתלי צבי וייל שהיה דור שביעי לרבי יעקב וייל (המהרי"ו).
בשנת 1692 נהרג אביו, ובשנת 1697 הביאה אותו אמו מרים לפיורדא, משם נשלח בעגלה לפראג, לדודו, אחי אביו, ר' ליפמן מל"ש (=מליכטנשטאט, לימים: הרוזנצין שבצ'כיה), והוא גידל אותו כאב.
שם למד בישיבתו של רבי אברהם ברוידא, ואף נישא לאחייניתו פייגלא.
יחד עם מורו עבר לעיר מץ, כאשר זה נבחר לרב המקום, אולם אחר כך חזר לפראג, שם עמד בראשה של ישיבה גדולה.
ובין ה'תע"ג לה'תע"ד נבחר רבו לאב"ד פרנקפורט ועבר יחד עם רבו לשם, ולמד בישיבתו שם עד שנת ה'תע"ז כשנפטר רבו חזר לפראג, ושם התחיל יחד עם בנו הרב ידידיה טיאה וייל לכתוב את חיבורו על הרא"ש הנקרא "קרבן נתנאל".
ב-1744 התרחש גירוש יהודי בוהמיה וב-1745 עבר לגרמניה והיה לרב בשוורצוואלד, ושם כתב חציו ורובו של הספר עם בנו הבחור ר' שמעון הירש.
ב-1750 נתמנה לרבה של קארלסרוהה, שם סיים את פירושו על פסקי הרא"ש לסדרי מועד ונשים, יחד עם חתנו ר' נפתלי ליברליש מפראג.
בפירושו הוא מפרש את דברי הרא"ש, מברר את גרסאותיו ומביא מקורות לדבריו.
הוא נדפס לראשונה בשנת תקט"ו (1755) בשם "קרבן נתנאל" ומאז נדפס כמה פעמים.
נפטר בל' בניסן תקכ"ט (7 במאי 1769) בעיר ראשטאט ונקבר בקארלסרוהה.
בנו הרב ידידיה טיאה וייל נתמנה לרב העיר במקומו.
בנו האחר, שמעון הירש הדפיס את ספרו "נתיב חיים".
"קרבן נתנאל" (קרלסרוהֶה, תקט"ו) - פירוש על פסקי הרא"ש
"תורת נתנאל" (פיוּרדא, תקנ"ה / מודיעין עילית, תש"ע) - שו"ת ודרשות.
"נתיב חיים" (פיוּרדא, תקל"ט) - הערות על שולחן ערוך (אורח חיים) ונושאי כליו (בעיקר המגן אברהם).
מנחת נתנאל על סדר מועד, וסדר נשים.
נתנאל דויטש (מאנגלית: Nathaniel Deutsch; נולד ב-7 בספטמבר 1967) הוא סופר, היסטוריון וחוקר דת יהודי-אמריקאי, פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, וראש המרכז ללימודי יהדות במוסד.
תחומי המחקר שלו כוללים ספרות רבנית, מיסטיקה יהודית, תרבות יהדות מזרח אירופה ואתנוגרפיה.
דויטש נולד ב-1967, בן לסוזנה ולצבי דויטש, שהגיע מבלגיה בעקבות עליית הנאצים, מחזאי אשר עסק בחינוך (בין השאר לימד באוניברסיטת תל אביב והתגורר בישראל לתקופה ארוכה) ובהנצחת השואה ואח ליעל ולדוד.
את לימודיו עשה באוניברסיטת שיקגו, שם קיבל תואר ראשון בשפות של המזרח הקרוב ותרבותן (1988), תואר שני בהיסטוריה של הדתות (1989) ודוקטורט בהתמחות על היסטוריה יהודית, אותו סיים בשנת 1995, בהנחיית פרופסור מיכאל פישביין.
נושא עבודת הדוקטורט הייתה ספרות מעשה מרכבה.
הוא נסע לרוסיה ולמד כחצי שנה שפה וספרות רוסית באוניברסיטת מוסקבה.
לימד במכללת האנטר בניו יורק ובשנת 1995 החל ללמד בסוורת'מור קולג' (Swarthmore College) בפילדלפיה.
בשנת 2003 יצא ספרו "הבתולה מלודמיר: אשה יהודייה קדושה ועולמה", שעוסק בחנה רחל ורברמאכר, המכונה בתולה מלודמיר.
בשנת 2009 יצא ספרו "להמציא את המשפחה הכי גרועה, אאוגניקה, אסלאם ונפילתם ועלייתם של שבט אישמעל".
הספר עוסק בסיפורה של משפחת אישמעל מאינדיאנפוליס, שהפכה לשעיר לעזעזל של תנועת האאוגניקה בארצות הברית לאחר הכומר אוסקר סי.
מקקולוך החליט שהיא מציגה תכונות מנוונות.
לימים יקימו בני המשפחה את הקהילה השחורה האסלמית הראשונה בארצות הברית.
הוא חקר את זרמי הגנוסטיקה, מנדעים ואת אומת האסלאם.
נשוי למרים ואב לשתי בנות.
נתנאל (נולד בא' בכסלו תשמ"ו, 14 בנובמבר 1985 בנחליאל) ובת-אל (נולדה בכ"ח באייר ה'תשמ"ח, 14 במאי 1988 במצפה יריחו) אפשטיין הם סופרי ילדים בתחום הקומיקס והאנימציה.
הוציאו לאור יחד 28 ספרי קומיקס עד כה, ביניהם הסדרות "הגיע הזמן" (10 חלקים) ו"אביהם של ילדי ישראל" (6 חלקים).
בילדותו עברה המשפחה לגבעת זאב.
כשהיה בן שמונה, בעקבות עבודתו של האב, עברה המשפחה למנצ'סטר לשלוש שנים.
אמו של חבר של נתנאל, הייתה אחת מהעורכות של העיתון Jewish Telegraph ובהצעתה, התחיל לצייר קומיקסים קצרים לעיתון היהודי המחוזי של צפון מערב אנגליה.
בערב חג הסוכות תשס"ג נרצח חבר של משפחתו בפיגוע ברחוב אלנבי - יוני ג'סנר, בחור בן 19 שהיה חלק מקהילת יהדות סקוטלנד.
בעקבות כך החליט נתנאל לכתוב קומיקסים שעוסקים בחיזוק הזהות היהודית והישראלית.
כאשר למד בישיבת הכותל, צייר סיכומי סוגיות בגמרא בצורת קומיקס, ובעידוד ראש הישיבה דאז, מוטי אלון היה תולה אותם על לוח המודעות שבכניסה לבית המדרש.
בין הרבנים שקראו את הקומיקסים בישיבה ניתן למנות את הרב אביגדר נבנצאל.
בשנת תשס"ח, במהלך לימודיו בישיבת הכותל התחתן עם בת-אל (לבית מלמד), ועד שנת 2021 גרו במעלה חבר.
כעבור כשנה, ישראל זעירא, יו"ר הארגון "ראש יהודי" שהתגורר בתקופה זו ביישוב, הציע לזוג לפרסם קומיקס שבועי בעלון השבת של ראש יהודי.
ב-2012 יצא ספר המאגד קומיקסים אלו.
כעבור כמה חודשים, החלו לפרסם עמוד קומיקס שבועי בעלון "הדף השבועי" של תנועת "מבראשית" בהמלצת הרב מוטי אלון שעמד בראשה.
בשנת ה'תשע"ח (2018) החל ללמוד תסריטאות בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
למדה במגמת אומנות באולפנת צביה במעלה אדומים.
למדה אמנות אצל הצייר מנחם הלברשטט.
כשהתחתנה, השתתפה בכתיבת הקומיקסים שיצר בעלה.
במקביל, עסקה ביצירות אמנותיות קטנות ובמתנות אישיות וערכה מספר תערוכות.
פרויקט הגמר שלה "חיים בסרט" זכה בשנת 2007 בתערוכת אמנים צעירים במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
הפרויקט כלל חמישה דיוקנאות של הוריה, אחיה, אחותה ועצמה.
בעקבות פטירת סבתה, החליטה לחזור לעסוק לציור, ולמדה ציור בצבעי שמן אצל יניב דרור פוגל.
היא עוסקת בעיצוב כתובות, מתנות אמנותיות אישיות, עיצוב אלבומים ותפירה.
בתשע"ו החלה ללמד באולפנית חברון אשר נוסדה באותה תקופה.
בתשע"ז למדה צילום אומנותי מקצועי אצל יעל גולדשטיין בסטודיו "כגוונא".
היצירה המשותפת שלהם היא בהשראת משנתו של הרב מוטי אלון (מבוססת על תורות שפרסם ובהתייעצות איתו) ועל שיעורי הרב ארז משה דורון.
ספרים אחדים מסדרת "הגיע הזמן" הם בהשראת דברים של הרבנים משה בלייכר וצבי ישראל טאו.
את ההשראה היצירתית מקבלים הזוג מסרטי וולט דיסני, ספרי הארי פוטר, סדרת ארטמיס פאול, אסטריקס, טינטין, סדרת הסיטקום האמריקאית "צער גידול בנות", מונטי פייתון, ודמויות מהחיים האמיתיים שלהם.
בשנת ה'תש"ע יצא לאור הספר הראשון בסדרת הגיע הזמן – סדרת קומיקס ציונית-דתית בדיונית שכתב הזוג על משפחה שקופצת בזמן עם כבש שיודע לדבר עברית, המשלבת בתוכה את תורת הרב קוק והחסידות, מתוך הערכה רבה למדינת ישראל, לעם ישראל ולהחשת הגאולה.
ישראל זעירא יזם את הרעיון, והיא יצאה בהוצאת ראש יהודי.
כעבור כשנה וחצי, קבלו הזוג פנייה מלשכת הרב מרדכי אליהו בבקשה ליצור ספר קומיקס על הרב.
בעקבות כך יצרו את סדרת ספרי הקומיקס "אביהם של ילדי ישראל" המונה 6 כרכים.
לאחר מכן, ביוזמת הרב משה שילת, פנו אליהם מעמותת גוונים המוציאה לאור ספרי לימוד של הרמב"ם היומי, במטרה ליצור קומיקס על סדר ספר המצוות לרמב"ם.
כך יצרו הזוג קומיקס העוסק בכך דרך עיניהם של אח ואחות בשם עוז והדר.
תחילה יצא חלק ראשון של הקומיקסים בתור יומן בית ספר ששווק ישירות דרך משרד החינוך.
לאחר מכן יצא לחנויות ספר בשני כרכים "המסע המופלא של עוז והדר".
ספרים אלו עברו פיקוח ובקרה של הרב אבי גיסר.
לאחר מכן, פנה לזוג הרב משה שילת בבקשה לעבד את ספר התניא לקומיקס.
הסדרה נקראת בשם "הדרך הארוכה קצרה" וכוללת שלושה כרכים.
הרעיון המרכזי בספר התניא הגורס כי לכל יהודי יש "נפש בהמית" הוצג בצורת באפלו בלתי-נראה בשם "בפל" המלווה את הגיבור, עמית בונן (הרומז לאדם המתבונן).
ההשראה לספר זה היא מסדרת הספרים "חומריו האפלים" של פיליפ פולמן.
מאז שנת ה'תשע"ה (2015) מפרסמים הזוג סיפור בהמשכים בשם "איזהו גיבור" במגזין "ילדים" מבית "פנימה".
הסיפור עוסק בגיבור על צעיר ישראלי בשם דרור יקרא המקבל את כוחותיו העל-טבעיים מהתחזקות בעבודת ה' ומאבד אותם כשנופל לגאווה.
בשנת 2022 הוציאו את הספר "איזהו גיבור - כוכב עולה" (חלק א'), המבוסס על העלילה של הסיפור בהמשכים.
ב-2017 יצאו הספרים "הרבי של כולנו" על הרבי מליובאויטש ו"בעל התניא" על רבי שניאור זלמן מלאדי.
בהמשך כתב עוד ספרים על גדולי החסידות שנקראים סדרת "מאורי האש".
בשנת ה'תשע"ד, בעידוד חברת–משפחה שביקשה פרויקט אנימציה, נתנאל למד ב-IAC - המכללה הישראלית לאנימציה במסלול אנימציה קלאסית, קורס העשרה בכלים וטכניקות לאנימטורים וקורס איור דיגיטלי מתקדם.
בעקבות כך החלו הזוג לעסוק גם באנימציה קלאסית מצוירת, אנימציית סטופ מושן (בעיקר בפלסטלינה) ואנימציית פלאש.
הם יוצרים סרטונים קצרים עבור ארגונים (כגון ארגון חותם, קרן אחד לאחד, ראש יהודי, איגוד רבני הקהילות ומיזם רוח ותקשורת).
בשנים האחרונות, החלו שיתוף פעולה עם יוצרי סדרת הדיסקים-שמע "רחלי הקטנה לומדת אמונה", מבית הרב שלום ארוש, ועיבדו בהתנדבות כמה מהסיפורים לאנימציה.
עד כה עלו ליוטיוב 3 סרטונים, שזכו למיליוני צפיות.
עד שנת 2021 גרו במעלה חבר, וכיום הם מתגוררים באדוריים ולהם שמונה ילדים.
מפגש הפ"ש, ירושלים: ראש יהודי, 2012
איזהו גיבור - כוכב עולה, חלק א - נתנאל ובת-אל אפשטיין הפקות (הוצאה עצמית), 2022
איזהו גיבור - כוכב עולה, חלק ב'
הרבי של כולנו - סיפורים בקומיקס מתוך חייו והנהגותיו של הרבי מלובביץ', כפר חב"ד, הוצאת ספרים מעיינותיך, 2017
הרבי של כולנו 2 - 11 סיפורים נוספים על הרבי, כפר חב"ד, הוצאת מעיינותיך, 2022
הרואה הגדול - סיפורים בקומיקס על הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
ניצחון האמונה, ירושלים: ראש יהודי, 2009
אהבת תורה, ירושלים: ראש יהודי, 2010
הקרב על המקדש, ירושלים: ראש יהודי, 2010
רגע האמת, ירושלים: ראש יהודי, 2012
יוצאים לחופש, ירושלים: ראש יהודי, 2013
המסע המופלא הביתה, ירושלים: ראש יהודי, 2014
עיר הזהב, ירושלים: ראש יהודי, 2015
השלב הבא, ירושלים: ראש יהודי, 2017
אורות גבוהים, ירושלים: ראש יהודי 2020
יחד ננצח, ירושלים: ראש יהודי 2025
סדרת אביהם של ילדי ישראל - הרב מרדכי אליהו
אביהם של ילדי ישראל - חלק ראשון, ירושלים: ספריית בית אל, 2011
אביהם של ילדי ישראל - חלק שני, ירושלים: ספריית בית אל, 2011
אביהם של ילדי ישראל - חלק שלישי, ירושלים: ספריית בית אל, 2011
הגדת אביהם של ילדי ישראל, ירושלים: דרכי הוראה לרבנים, 2013
אביהם של ילדי ישראל - "ושבתה הארץ" - שמיטה, ירושלים: דרכי הוראה לרבנים, 2014
אביהם של ילדי ישראל - לכבוד שבת קודש, ירושלים: דרכי הוראה לרבנים, 2016
המסע המופלא של עוזי והדר - מסע חווייתי ומרתק בנתיבי תרי"ג מצוות ע"פ ספר המצוות לרמב"ם - חלק ראשון ושני, קדומים: הרמב"ם היומי, 2013
סדרת הדרך הארוכה-קצרה - קומיקס לאור ספר התניא
הדרך הארוכה-קצרה - חלק ראשון (פרקים א-יז), ירושלים: מעיינותיך, 2015
הדרך הארוכה-קצרה - חלק שני (פרקים כו-לד).
הדרך הארוכה-קצרה - חלק שלישי (ליקוטים משאר חלקי התניא) ירושלים: מעיינותיך, 2020
מאורי האש - בעל התניא, על רבי שניאור זלמן מלאדי, כפר חב"ד: ספריית מעיינותיך, 2017
מאורי האש - האחים הקדושים, על רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי: הוצאת ספרים מעיינותיך, 2018
מאורי האש - סנגורן של ישראל, על רבי לוי יצחק מברדיטשב, הוצאת ספרים מעיינותיך, תשע"ח.
מאורי האש - המגיד הגדול, על רבי דב בער ממזריטש (המגיד ממזריטש), הוצאת ספרים מעיינותיך, תש"ף (2019).
צבי האריס, הלכה יומית: הלכה ומצווה אחת ביום, ישראל: הרמב"ם היומי; אגודת ידידי החמ"ד, 2014
לילי הורביץ גץ, הצנחן שלא זכה לגעת באבני הכותל: סיפורו של אבנר גץ, ירושלים, הוצאת תמר, 2017
נתנאל ארצי (נולד ב-21 במרץ 1997) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בהפועל חולון מליגת העל בעמדת הסמול פורוורד.
ארצי גדל במחלקות הנוער של מכבי חיפה.
עלה לבוגרים של מכבי חיפה בעונת 2014/2015 אך לא שותף.
בעונה הבאה, עונת 2015/2016, ארצי מיעט לקבל דקות משחק, ועבר בהשאלה למכבי הוד השרון מהליגה הלאומית.
עונה לאחר מכן, עבר ארצי עבר להפועל עפולה מהליגה הלאומית (במסגרת הכרטיס הכפול).
לאחר עונה טובה בעפולה קיבל מעט יותר דקות כשנפתחה עונת 2017/2018. עם זאת, הוא לא הסתפק ב-5.5 דק' למשחק, וביקש לעבור למכבי אשדוד לאחר שישה משחקים, שם קיבל נתח דקות דומה.
את עונת 2018/2019 פתח בהפועל גלבוע גליל, קיבל דקות משמעותיות (כ-23 למשחק), ונתן עונה מרשימה של 7.6 נק' בממוצע למשחק.
העונה הזו נתנה לו את תואר "השחקן המשתפר" ממנהלת הליגה לכדורסל.
בעונתו השנייה בגלבוע גליל שותף ב-25 משחקים והעמיד ממוצעים של 6.6 נק' ו-3.6 ריבאונדים ב-23.2 דק'.
בעונתו השלישית בגלבוע גליל שותף ב-26 משחקים והעמיד ממוצעים של 9.2 נק' ו-2.9 ריבאונדים ב-21.8 דק'.
בעונת 2021/22 חתם במכבי ראשון לציון על חוזה לשנתיים, בעונה זו שותף ב-27 משחקים והעמיד ממוצעים של 8.9 נק' ו-3.6 ריבאונדים, הקבוצה סיימה במקום האחרון ונשרה לליגה הלאומית וארצי שוחרר בתום העונה.
ביוני 2022 חתם על חוזה לעונה אחת בהפועל אילת.
ב-24 באפריל 2023 חתם לשנתיים בהפועל חולון.
ארצי היה חלק חשוב מהנבחרות הצעירות.
בקיץ 2017 הוא זכה במדליית הכסף עם נבחרת העתודה, באליפות אירופה עד גיל 20. ארצי קלע בממוצע של 12.9 נקודות וקטף 6.3 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2019 היה חלק מנבחרת האוניברסיאדה, אשר עמה הגיע עד לחצי הגמר.
שם הפסידה הנבחרת לארצות הברית והתנחמה במקום הרביעי בטורניר.
ארצי זומן מספר פעמים לסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת, אך נופה כשהכריזו על הסגל הסופי.
הרב נתנאל אלישיב (נולד בי' בחשוון ה'תשל"ו, 14 באוקטובר 1975) הוא סופר, מו"ל, מרצה ופובליציסט.
בעברו לימד במוסדות בני דוד עלי.
נתנאל אלישיב (גוטליב) נולד בארצות הברית ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1984. בכיתה ו' הצטרף לנוער התחיה.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא ושימש כקומונר (רכז הפעילות) של סניף רעננה.
בגיל 17 ארגן את ההפגנות שהתקיימו ברעננה נגד המגעים המדיניים שקיימה ממשלת ישראל העשרים וחמש עם סוריה להסכם שלום בתמורה להעברת רמת הגולן לידי סוריה.
למד בישיבת מרכז הרב במשך ארבע שנים ולאחר מכן שירת שירות צבאי מלא כלוחם וכמפקד כיתה בחטיבת הצנחנים.
לאחר שירותו הצבאי למד בישיבת הר המור, בייחוד אצל הרב צבי ישראל טאו.
לאלישיב תואר ראשון בפסיכולוגיה ושיטות הוראה (האוניברסיטה הפתוחה) ותואר שני במדיניות ציבורית למנהלים (אוניברסיטת תל אביב) והוא בוגר תוכניות לימוד וסמינרים של קרן תקווה וחבר פעיל ברשת מעוז.
בשנת 2002 הרב אלישיב הוציא לאור חוברת בשם 'צדיק באמונתו יחיה', ובה שיחות של הרב טאו על הכשרת מורים ולימוד תנ"ך.
פרסום חוברת זו הצית את פולמוס "תנ"ך בגובה העיניים".
בשנת 2004 פרסם ספר רחב היקף באותו שם, במסגרת ההוצאה לאור העצמאית שהקים – מכון בניין התורה.
בשנת 2006 נהרג חברו הטוב רס"ן רועי קליין, ומאז הוא מרבה לעסוק בהנצחתו ומרצה בפני קבוצות רבות ומגוונות על אישיותו וערכיו.
בשנת 2015 הקים הוצאה לאור בשם 'ספרי נגה', כהוצאת ספרים, יהודית-ישראלית המכוונת לציבור הרחב (ולא רק למגזר הדתי)
החל מ-2020 מוביל הרב אלישיב מסעות להכרות מעמיקה עם חברת המתנחלים ועם הציונות הדתית עבור חברי רשת מעוז ולחברי תוכנית צוערים לשלטון המקומי.
במסעות משתתפים בכירים בעמדות מפתח בחברה הישראלית.
בנוסף מפרסם מאמרים וטורים, בערוץ 7, בעלוני שבת.
חלק מן הטורים שלו התפרסמו בכלל כלי התקשורת.
בשנת 2004 החל אלישיב לשמש כר"מ במכינה קדם-צבאית בני דוד, וב-2018 עזב את תפקידו כר"מ במכינה בעלי, אך המשיך להעביר שיעורים לתלמידים במוסדות בני דוד (המכינה בעלי, מכינת מעלה אפרים, המדרשה לבנות 'דניאלי'), ולהגיש את סדרת הפודקאסטים של בני דוד.
באוגוסט 2023 הודיע על פרישתו הסופית מהמכינה בעלי, לאחר שצומצם היקף השיעורים שלו.
הוא הודיע שיעסוק כעת בהמשך הוצאת ספרים, הרחבת מפעל ההרצאות והמפגשים עם הציבור הרחב ופיתוח בית מדרש מקוון, שאליו הוא מעלה שיעורים ודברי תורה