tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארנסט נשלח לגור עם סבו, אביה של לואיז, בזמן שאמו עברה לפריז.
ביוני 1938 הפליג ג'ימי לניו יורק מנמל לה האבר על אניית ה-SS מנהטן.
שם פגש גולים אירופים רבים ואמני אוונגרד של העיר.
בשנת 1940, הוא פנה לוריאן פריי (מה-ERC, ועד ההצלנ והחירום) כדי להבטיח את שחרורו של אביו מהכלא.
ה-ERC הבטיח את שחרורו ב-1941 ומקס ארנסט הגיע לניו יורק מצרפת הכבושה בידי הנאצים.
בשנת 1944, ללא ידיעה לג'ימי, נרצחה אמו באושוויץ לאחר שנשלחה לשם ממחנה הריכוז דראנסי בצרפת.
ארנסט הפך למנהל גלריית האמנות של המאה הזו ב-1942. שנה לאחר מכן הציג את תערוכתו הראשונה.
בשנת 1948, ויליאם בזיוט, בארנט ניומן, דייוויד הייר , רוברט מאת'רוול ומארק רותקו הקימו בניו-יורק בית ספר בשם "Subjects of the Artist School", בו התקיימו הרצאות פתוחות לקהל הרחב, עם דוברים כגון ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט .
בית הספר נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949, אך אוניברסיטת ניו-יורק השתלטה על המוסד ושינתה את שמו ל"סטודיו 35".
במקום התקיים סימפוזיון-פאנל סגור בין ה-21 ל-23 באפריל 1950, שאורגן על ידי רוברט גודנף והונחה על ידי ריצ'רד ליפולד, רוברט מאת'רוול ואלפרד בר , מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA).
מטרת המפגש הייתה מסגור והגדרה של תנועת אמנות.
בסוף הישיבה הסגורה הוצע על ידי אדולף גוטליב שהאמנים הנוכחים ימחו על ההטיה השמרנית של חבר השופטים בתחרות הקרובה במטרופוליטן.
במשך שלושה שבועות כתב גוטליב טיוטת מכתב גלוי לנשיא מוזיאון המטרופוליטן, תוך התייעצות עם אד ריינהרדט וברנט ניומן.
הגרסה הסופית נשלחה לחתימתם של 28 אמנים.
ניומן התקשר לג'קסון פולוק מדירתו של גוטליב בברוקלין, וביקש שיגיע לעיר באופן מיידי על מנת להוסיף את חתימתו.
פולוק שלח במקום זאת מברק בו כתב: "תמכתי במכתב המתנגד לתערוכה של שנת 1950 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
המכתב נחתם על ידי ארנסט, אדולף גוטליב, רוברט מאת'רוול, ויליאם בזיוטס, הנס הופמן, בארנט ניומן, קליפורד סטיל, ריצ'רד פוזט-דארט, תיאודורוס סטמוס, אד ריינהרדט, ג'קסון פולוק, מארק רותקו, בראדלי ווקר טומלין, וילם דה קונינג, הדה שטרן, ג'יימס ברוקס, וולדון קיס ופריטץ בולטמן.
הפסלים התומכים במכתב ושמם נוסף לו, היו הרברט פרבר, דייוויד סמית, איברם לאסו, מרי קאלרי, דיי שנבל, סימור ליפטון, פיטר גריפ, תיאודור רוזק, דייוויד הייר ולואיז בורז'ואה.
בשנת 1951 קיבל ארנסט תפקיד של מדריך במחלקה לעיצוב, ברוקלין קולג'.
בשנת 1969 הוא עבר לאיסט המפטון.
הוא גם בנה בית חורף בפלורידה ב-1980.
בשנת 1961 הוענקה לו מלגת גוגנהיים וב-1982 תואר כבוד מאוניברסיטת לונג איילנד (קולג' סאות'המפטון).
בשנת 1977 נבחר גם לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ולאקדמיה הלאומית לעיצוב, כאיש אקדמיה.
ארנסט נישא לאדית דאלאס באומן ברודי (הידועה בשם דאלאס), סוכנת כישרונות של האחים וורנר, ב-3 בינואר 1947. נולדו להם שני ילדים, איימי לואיז (1953) ואריק מקס (1956).
בנו אריק ארנסט ובתו איימי ארנסט שניהם אמנים.
ספר הזיכרונות שלו, A Not-So-Still Life, העוסק בצעירותו ובשנותיו הראשונות בארצות הברית, פורסם זמן קצר לפני מותו ב-1984.
דאלאס ארנסט ייסדה את פרס ג'ימי ארנסט לזכר בעלה.
הפרס בסך 10,000 דולר ניתן לצייר או פסל "שתרומת חייו לחזון שלו הייתה עקבית ומסורה כאחד".
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות מעניקה את הפרס מדי שנה מאז 1990.
ג'ימוזאוריה (שם מדעי: Jimusaria) הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת התראפסידים שחי בסוף תקופת הפרם בסין לפני כ-254 עד 252 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ב-1963 והוא מכיל מין בודד - Jimusaria sinkianensis.
המאובנים שלו התגלו בתצורות גודיקנג (Guodikeng Formation) שבשינג'יאנג, צפון-מערב סין ב-1934 בידי החוקרים Yuan & Young, אך הוא תואר כחלק מהסוג הקרוב דיקטודון.
הסוג שנחקר תואר כשונה מהדיקטודון שהתגלה בדרום אפריקה במספר מאפיינים כמו חוטמו הדק יותר והוא פוצל לסוג עצמאי ב-1973. עם זאת הסוג התבטל בידי מספר מדענים ב-1988 ורק ב-2011 הוחזר להיות טקסון תקף.
זוחל זה היה נמוך יחסית באורך 120 ס"מ ובעל גפיים חסונות לצידי גופו והיה בעל ראש גדול עם מקור קרני כשל צב ולסתות חזקות בעלות ניבים שפנו קדימה והתאימו לאכילת צמחייה.
ג'יימס איובין (; נולד ב-11 במרץ 1953) הוא יזם אמריקאי, לשעבר מנהל בחברת תקליטים ובעלים בתחום המדיה.
הוא ידוע בעיקר כמייסד-שותף של חברת אינטרסקופ רקורדס ושימש כיושב ראש ומנכ"ל של אינטרסקופ גפן A&M, יחידת מוזיקה רחבה שהוקמה על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ בשנת 1999.
איובין היה מעורב בהפקת יותר מ-250 אלבומים.
בשנת 2006, איובין וחברו הקרוב, המוזיקאי ההיפ הופ ד"ר דרה, ייסדו יחד את חברת ביטס אלקטרוניקס.
שנתיים לאחר מכן, השיק המותג את סט האוזניות הראשון שלו.
בסוף 2013, הם החלו לפתח והשיקו בשנת 2014 את ביטס מיוזיק, שהפך מאוחר יותר למסגרת של שירות אפל מיוזיק.
החברה נרכשה על ידי אפל בסכום של 3 מיליארד דולר במאי 2014. באותו זמן, איובין עזב את תפקידיו כיושב ראש ומנכ"ל של אינטרסקופ גפן A&M רקורדס, ובכך סיים את הקשר של עשרים וחמש שנה עם חברת התקליטים שלו.
ב-21 באוגוסט 2018, לאחר הכחשות ראשוניות, איובין עזב את אפל ופרש למעשה מהעסקים בתחום המדיה.
למרות פרישתו, הוא עדיין מזוהה ומוערך במוסדות חינוך כמו אקדמיית ג'ימי איובין ואנדרה יאנג של אוניברסיטת דרום קליפורניה, שהוקמה בשנת 2013, ומרכז איובין ויאנג, בית ספר תיכון מגנטי שנפתח בלוס אנג'לס באוגוסט 2022.
ג'יימס איובין נולד ברובע ברוקלין של ניו יורק, למשפחה ממעמד הפועלים ממוצא איטלקי.
אמו הייתה מזכירה ואביו, וינסנט איובין, עבד בנמל כעובד נמל.
יש לו אחות גדולה, שנולדה בשנת 1946. המשפחה התגוררה בשכונת רד הוק שבברוקלין.
איובין למד בבית ספר קתולי בברוקלין, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הקתולי המרכזי בישופ פורד, ולאחר מכן למד במכללה למשפט פלילי ג'ון ג'יי בניו יורק.
בגיל 19 הוא נשר מהמכללה.
הוא נכנס לעולם הפקת המוזיקה לאחר שפגש כותב שירים שסייע לו למצוא עבודה כעובד ניקיון באולפן הקלטות, ולאחר מכן החל לעבוד כמהנדס קול.
הפקה והנדסת קול בתחילת שנות ה-70, איובין הפך למהנדס קול, ועבד עם ג'ון לנון וברוס ספרינגסטין, בין היתר.
עד 1973, הוא היה חלק מצוות העובדים של אולפני רקורד פלאנט בניו יורק (שכבר לא קיימים), שם עבד על האלבום "Born to Run" של ספרינגסטין ו-"Bat Out of Hell" של מיט לוף.
הוא זכה להכרה בעקבות עבודתו על האלבום "Easter" של פטי סמית' משנת 1978, שכלל את הלהיט "Because the Night".
לאחר מכן שיתף פעולה עם טום פטי וההארטברייקרס באלבום "Damn the Torpedoes" ועם U2 באלבום "Rattle and Hum".
איובין גם הפיק את האלבום "Bella Donna" (אלבום הסולו הראשון של חברת פליטווד מק לשעבר, סטיבי ניקס), את "Making Movies" עבור להקת דייר סטרייטס, "The Distance" של בוב סיגר ו-"Get Close" של להקת הפריטנדרס.
בשנת 1989 איובין וטד פילד מייסד חברת הפקת הסרטים אינטרסקופ קומוניקיישנס, ייסדו יחד את אינטרסקופ רקורדס.
שנה לאחר מכן, החברה חתמה על הסכם הפצה עם חברת אטלנטיק רקורדס והשיגה הצלחה עם אמנים כגון "No Doubt", "4 Non Blondes" ו-"Gerardo".
חברת אטלנטיק הייתה בעלת 50% מהמניות בחברה.
איובין ופילד החתימו את טופאק שאקור על חוזה הקלטות כאחת מאמני ההיפ-הופ הראשונים של אינטרסקופ בשנת 1991. שנה לאחר מכן, אינטרסקופ הפכה לידועה כמפיצה, מממנת ראשונית ומפקחת פיננסית על חברת "דת' רואו רקורדס" שנוסדה על ידי שוג נייט.
"Death Row", שהייתה חברת בת של אינטרסקופ, זכתה להצלחה אדירה עם יציאת האלבום "The Chronic" של ד"ר דרה בדצמבר 1992. האלבום, שכלל סינגלים כגון "Nuthin' but a 'G' Thang" ו-"Let Me Ride", מכר למעלה מחמישה מיליון עותקים בארצות הברית והפך לאלבום הנמכר ביותר של דרה בקריירה שלו.
איובין ודרה פיתחו ידידות אישית בעקבות הצלחת האלבום דרך שוג נייט.
בינואר 1996, דאג מוריס, יושב ראש ומנכ"ל מחלקת המוזיקה של חברת MCA, שכנע את איובין ופילד להביא את אינטרסקופ ל-MCA בתמורה לרכישת 50% ממניות החברה ב-200 מיליון דולר.
כתוצאה מכך, אינטרסקופ נכנסה לפורטפוליו של חברות המוזיקה לצד חברות אחות כמו גפן רקורדס, MCA רקורדס, יוניברסל רקורדס ודרים וורקס רקורדס.
בשנת 2006, חבר איובין לד"ר דרה ויחד הם ייסדו את חברת Beats Electronics.
תחילה, הרעיון נולד מתוך שיחה שבה אמר איובין לדרה: "לעזאזל עם נעליים, אנחנו צריכים לעשות רמקולים".
סט האוזניות הראשון יוצר בשנת 2007 והושק רשמית בשנת 2008. בין השנים 2009 ל-2011, חברת Beats חתמה על הסכמי חסות עם Monster Cable ועם היולט פקארד.
עד שנת 2012, החברה השתלטה על 20 אחוז מנתח השוק של תעשיית האוזניות.
בינואר 2013, הכריז איובין על הרחבת פעילותה של Beats לעולם המוזיקה הדיגיטלית המקוונת עם השקת שירות חדש בשם Daisy, שהיה מתוכנן לצאת לאור בסוף 2013. שירות זה פותח בסיועו של איאן רוג'רס, לשעבר מנהל ב-Topspin Media, ושל סולן להקת Nine Inch Nails, טרנט רזנור.
בינואר 2014, Beats Music פותחה ופתחה לציבור הרחב לאחר שהוכרזה ב-8 בדצמבר 2013. ב-28 במאי 2014, הכריזה אפל על רכישת Beats Electronics בעסקה שהניבה לדרה ואיובין למעלה מ-3.24 מיליארד דולר, והפכה לעסקת הרכישה הגדולה ביותר בתולדות אפל.
איובין התקבל לתפקיד לא מוגדר באפל, שם הוא סייע בפיתוח שירות Apple Music, שהושק בקיץ 2015 כתחליף ל-Beats Music.
ב-26 ביוני 2018, הורו איובין וד"ר דרה לשלם 25 מיליון דולר לשותף לשעבר והמעצב היצירתי, סטיבן למאר, שתבע את השניים על תמלוגים שלא שולמו עבור עיצוב הדגמים המוקדמים של האוזניות.
התביעה הוגשה בשנת 2015 לאחר שהוכרזה רכישת מותג האוזניות על ידי אפל שנה קודם לכן.
איובין שימש כיועץ יצירתי עבור Apple Music עד אוגוסט 2018. בתחילה הכחיש דיווחים על סיום השותפות שלו עם אפל בינואר.
בשל השימוש הנרחב בטכנולוגיית מוזיקה והיעדר הכוונה עתידית עבור Apple Music, איובין עזב את החברה בשקט ופרש למעשה מתעשיית המדיה.
באוגוסט 2022 נפתח המרכז איובין ויאנג, בית ספר תיכון מגנטי בלוס אנג'לס, שמטרתו לשפר את שיעורי ההרשמה הנמוכים במחוז המאוחד של לוס אנג'לס.
באוגוסט 2023, הוכרז כי המרכז איובין ויאנג ישתף פעולה עם בתי הספר הציבוריים של אטלנטה להקמת מרכז לימודים חדש בתיכון פרדריק דאגלס באוגוסט 2024. המטרה של המרכז היא להכין את התלמידים לעתיד האקדמי והמקצועי שלהם.
בשנת 2002, איובין ונשיא לשעבר של חברת התקליטים שיידי רקורדס, פול רוזנברג הפיקו יחד את הסרט "8 מייל", שפתח במקום הראשון בקופות והכניס למעלה מ-240 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור השיר "Lose Yourself", מה שהפך את אמינם לראפר הראשון שזכה בפרס זה.
בשנת 2005, הופיע איובין בתור עצמו בפרק של התוכנית איש משפחה בשם "Don't Make Me Over".
בין השנים 2011 ל-2013, איובין שימש כמנטור בתוכנית אמריקן איידול של רשת Fox.
החניכים של איובין, כמו סקוטי מק'קרירי, פיליפ פיליפס, ג'סיקה סנצ'ז וקנדיס גלובר, הוציאו את המוזיקה שלהם דרך אינטרסקופ.
איובין עזב את התוכנית באמצע 2013 והוחלף על ידי רנדי ג'קסון.
ביולי 2017, HBO שידרה סדרת תיעודית בת ארבעה חלקים על מערכת היחסים של ג'ימי איובין עם ד"ר דרה ומוזיקאים נוספים, בשם "The Defiant Ones".
איובין וד"ר דרה העניקו את קולותיהם וביצועי לכידת תנועה בשני עדכוני תוכן להורדה למשחק Grand Theft Auto Online (2013); הראשון היה עדכון "Cayo Perico Heist" משנת 2020 והשני "The Contract" משנת 2021, שבו השחקן עוזר לחשוף מוזיקה לא משוחררת של ד"ר דרה בין משימות או לאחר השלמתן.
במאי 2013, תרמו איובין וד"ר דרה 70 מיליון דולר לאוניברסיטת דרום קליפורניה להקמת אקדמיית USC ג'ימי איובין ואנדרה יאנג לאומנויות, טכנולוגיה ועסקי החדשנות.
הכיתה הראשונה של האקדמיה החלה בספטמבר 2014 עם 31 סטודנטים.
ב-2 באוקטובר 2019, נפתח הבניין איובין ויאנג באוניברסיטת USC.
באפריל 2020, תרמו איובין וד"ר דרה לעיר קומפטון כדי לספק תמיכה בציוד רפואי, בדיקות חינם לקורונה ו-145,000 ארוחות לתושבי העיר.
במאי 2020, שיתפו השניים פעולה עם רשת המסעדות Everytable כדי לספק 30 יום של ארוחות לתושבי קומפטון.
בשנת 2011, הוענק לאיובין אות הוקרה מהאגף למפיקים ומהנדסים של פרסי הגראמי.
ניל פורטנוב, נשיא האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה, שהעניק לו את הפרס, אמר: "השנה אנו מצדיעים למנהיג בתעשייה, ג'ימי איובין, שתרם תרומה בלתי נשכחת כמהנדס קול, מפיק, מייסד אינטרסקופ רקורדס, וכיום יזם המתמקד באיכות הסאונד".
ב-17 במאי 2013, קיבל איובין תואר דוקטור למוזיקה של כבוד מאוניברסיטת דרום קליפורניה ונשא את נאום הפתיחה של טקס הסיום של USC לשנת 2013.
בשנת 2022, איובין הוכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול בקטגוריית פרס אהמט ארטגון.
תקליטנית הרוק הניו יורקית קרול מילר ואיובין היו במערכת יחסים במשך שנתיים בסוף שנות ה-70. מילר אמרה ש-"ג'ימי היה בעל משפחה איטלקית קתולית מלוכדת מברוקלין וסטטן איילנד שלא יכלה להיות נחמדה יותר כלפיי.
אני, היהודייה מקווינס, תמיד הרגשתי שלא בנוח".
מילר ציינה כי אביה לא היה נחמד כלפי איובין והתנגד למערכת היחסים שלהם בשל ההבדלים הדתיים ביניהם.
לפי מילר, מערכת היחסים הסתיימה ב-1980, כאשר איובין בילה את מרבית זמנו בקליפורניה בעבודה עם הזמרת סטיבי ניקס.
בזמן שהפיק את אלבומה "Bella Donna", איובין נכנס למערכת יחסים עם ניקס.
השניים נפרדו לבסוף ב-1982. ניקס כתבה את השיר "Straight Back", שכלול באלבום "Mirage" של פליטווד מק, עליו.
לפי ניקס, איובין היווה השראה לאחד משיריה הבולטים, "Edge of Seventeen".
השיר גם היווה את הבסיס לדגימת הגיטרה בשיר "Bootylicious" של דסטיניז צ'יילד משנת 2001. ניקס אמרה כי הדכדוך של איובין בעקבות מותו של חברו הטוב ג'ון לנון הכביד עליה, ולבסוף הוביל לסיום הקשר שלהם.
עם זאת, הרגש העז באותה תקופה הוביל ליצירת השיר "Edge of Seventeen".
איובין היה נשוי לסופרת, עורכת דין ודוגמנית ויקי איובין מאז 1985 עד גירושיהם בשנת 2006. הם התגרשו רשמית בשנת 2009, והזוג הביא לעולם ארבעה ילדים.
ב-22 בנובמבר 2023, הואשם איובין בהטרדה מינית על ידי אישה שלא נחשפה בשמה.
ב-15 בפברואר 2024, המתלוננת ביטלה את התביעה בגין הטרדה מינית עם דעה קדומה.
מסמכים שהושגו על ידי מגזין בילבורד חשפו כי בעוד שנשלחה הודעת זימון בנובמבר 2023, לא הוגשה תביעה רשמית נגד איובין לאחר הגשת הטענה.
ג'ימי הארי הוא פזמונאי, מפיק מוזיקלי ורב-נגן אמריקאי המתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה.
במרוצת השנים, הארי עבד עם אמנים ולהקות כמו מדונה, פינק, ויזר, קיילי מינוג, קלי קלרקסון, פישרספונר, או לנד, וסנטנה.
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 2012 מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד, בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר" ביחד עם מדונה וג'ולי פרוסט על השיר "Masterpiece".
בשנת 2010, ההפקה שלו ל-"Sober" של פינק הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הפופ הנשי הטוב ביותר"; הוא גם כתב והפיק את "Funhouse", שיר נושא מתוך אלבום בעל אותו שם של פינק, עליו הועמד לגראמי בקטגוריית "אלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר".
ג'ימי זכה להכרה מהאקדמיה לקולנוע והטלוויזיה הקנדיים בטקס פרסי המסך הקנדי בשנת 2014, במסגרתו הוא וסרינה ריידר זכו בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר" על השיר "It's No Mistake" מתוך הסרט, "טעות מהסוג הנכון".
ג'ונתן סולופה פאטו הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'ימי אוסו הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw, שבה הוא מכהן כאלוף הזוגות העולמי הנוכחי כחלק מהצמד האוסוס.
פאטו נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-22 באוגוסט 1985, תשע דקות לפני אחיו התאום, ג'ושועה סמואל, להורים טאליסואה פיואוואי והמתאבק סולופה פאטו ג'וניור הידוע יותר בשם הבמה, ריקישי.
הוא המשיך את הקריירה שלו בענף באוניברסיטת מזרח אלבמה ושיחק בעמדת הליינבקר בעונת 2003.
הוא נישא לטריניטי מקריי, הידועה יותר בשם הבמה שלה, נעמי ב-16 בינואר 2014.
פאטו נעצר ב-29 בספטמבר 2011 בגין נהיגה בשכרות במחוז הילסבורו, פלורידה.
כתוצאה מכך, הוא הורשע ונשלח לתקופת מבחן.
ב-13 במרץ 2013, פאטו נעצר על הפרת תקופת המבחן לאחר שנהג עם רישיון שפג תוקפו.
ב-14 בפברואר 2019, פאטו נעצר בדטרויט, מישיגן בעקבות סכסוך עם שוטרים, כאשר הוא, ג'ושועה ורכב ההשכרה של טריניטי נעצרו, כשנסעו בדרך הלא נכונה בכביש חד סטרי.
במשטרה טוענים שכאשר הם התקרבו לרכב, הם יכלו להריח אלכוהול מבפנים.
לאחר מכן, ביקשו השוטרים שטריניטי, הנהגת, לצאת מהרכב כדי שיוכלו לדבר איתה.
השוטרים טענו אז שג'ונתן פאטו, בן זוגה של טריניטי, יצא מהרכב בזמן שהשוטרים דיברו עם טריניטי והסיר את חולצתו ואז המשיך ללכת לעבר השוטרים, מה שגרם לאחד השוטרים לשלוף את הטייזר שלו.
אולם, המצב נרגע במהירות ופאטו נעצר והואשם בהפרת סדר ושיבוש מהלכי משפט.
במרץ 2019, נחשף כי עורך דינו של פאטו ערך עסקת טיעון עם התובעים, ולפי תנאי ההסכם, פאטו לא הגיש תלונה על הפרעה לעובד ממשלתי והוא חויב לשלם קנס בסך 450 דולר.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-25 ביולי 2019, פאטו נעצר פעם נוספת בגין נהיגה בשכרות, הפעם בפנסקולה, פלורידה.
פאטו שוחרר מאוחר יותר בערבות של אלף דולר והיה אמור להופיע בבית המשפט ב-15 באוגוסט.
הוא נמצא לא אשם על ידי חבר המושבעים במחוז אסקמביה באישומי נהיגה בשכרות במשפט שהסתיים ב-18 בדצמבר 2019.
ב-5 ביולי 2021, פאטו נעצר לאחר שנסע באור אדום, כשלאחר מכן מכשיר הינשוף הראה רמת אלכוהול גבוהה בדמו, כזאת הגבוהה יותר מהמגבלה החוקית בפלורידה.
פאטו הועמד לדין בגין נהיגה בשכרות ובמהירות מופרזת וחצייה באור אדום.
אליפות הזוגות של FCW (פעם אחת) - עם ג'יי אוסו
PWI דירג אותו במקום ה-25 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2014
PWI דירג אותו במקום ה-1 מתוך 50 הצמדים הטובים ביותר לשנת 2022 - עם ג'יי אוסו
אליפות הזוגות של Raw (4 פעמים, נוכחי) - עם ג'יי אוסו
אליפות הזוגות של סמאקדאון (5 פעמים) - עם ג'יי אוסו
ג'יימס יוסטון דייוויס היה זמר-יוצר ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שלאחר שזכה לתהילה על הוצאת שירים פופולריים, כיהן כמושל לואיזיאנה ה-47 בשנים 1944–1948 ושוב בשנים 1960–1964.
משנות ה-30 ועד שנות ה-60 היה דייוויס זמר מוזיקת קאנטרי ומוזיקת גוספל, וסייע להן להרחיב את השפעתן מעבר לדרום ארצות הברית, ואף בראשית שנות ה-90 הוא עסק בשירת והקלטת שירים.
שירו הידוע ביותר, You Are My Sunshine, יצא לאור ב-1940, והפך לשיר הרשמי המדינתי של לואיזיאנה.
דייוויס הופיע בתפקיד עצמו בכמה סרטים הוליוודיים.
הוא הוכנס לשישה היכלי תהילה, כולל היכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי , האגודה הדרומית של מוזיקת הגוספל , והיכל התהילה של המוזיקה של לואיזיאנה .
דייוויס כיהן כמושל לואיזיאנה בשתי תקופות כהונה, שלראשונה מהן הוא נבחר ב-1944, ובמהלכן הוא הנהיג את נשיאת רישיונות הנהיגה בלואיזיאנה, את הגמלאות לעובדי הציבור, ואת מערכת השירות הציבורי, והתנגד לביטול הפרדה הגזעית.
במותו ב-2000, היה דייוויס המבוגר ביותר מבין מושלי לואיזיאנה לשעבר שחיו אז, ואחרון מושלי המדינה שנולדו במאה ה-19.
ג'ימי דייוויס נולד בכפר קוויטמן שבלואיזיאנה, כאחד מ-11 ילדיהם של סמואל ג'ונס ושל שרה אליזבת (לבית וורקס)דייוויס, שהיו חקלאים אריסים.
תאריך לידתו של דייוויס שרשום על הלוחית של היכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי הוא 11 בספטמבר 1904.
דייוויס למד בבית הספר התיכון ביץ' ספרינגס ובקולג' סול לעסקים בניו אורלינס.
לאחר מכן הוא השלים ב-1924 תואר בוגר אוניברסיטה בקולג' לואיזיאנה (כיום האוניברסיטה הנוצרית של לואיזיאנה.
ב-1927 הוא סיים לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה בפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
התזה שלו, שכותרתה הייתה "אינטליגנציה השוואתית של לבנים, שחורים ומולאטים", בחנה את רמות האינטליגנציה של גזעים שונים.
בסוף שנות ה-20 לימד דייוויס היסטוריה ומדעי החברה במשך שנה בקולג' דוֹד לנערות שבשריבפורט.
דוֹד, שגם היה כומר בכנסייה הבפטיסטית הראשונה של שריבפורט והיה מטיף ברדיו, הזמין את דייוויס להיות חבר סגל הקולג'.
במהלך קריירת ההוראה שלו, הופיע דייוויס בשירה בלילות שישי בתחנת הרדיו של שריבפורט, KWKH.
לפני שנכנס אל הפוליטיקה, היה דייוויס לזמר מצליח מסחרית של מוזיקה כפרית.
הפך את מוזיקת הקאנטרי לפופולרית יותר הרבה מעבר לקהל הכפרי הדרומי שלה", כתב ב-2000 מייק גריי עבור האתר Country.com .
על חוזה ההקלטות הראשון שלו חתם דייוויס ב-1929 עם חברת ויקטור טוקינג משין.
ראשית פעילותו הייתה בסגנונו של זמר מוזיקת הקאנטרי ג'ימי רודג'רס .
דייוויס גם נודע בשל ההקלטות שביצע לנעימות בלוז אנרגטיות וגסות, כמו Red Nightgown Blues ו-Tom Cat and Pussy Blues, שיריביו הפוליטיים בהמשך, כמו יואי לונג, הזכירו אותן בקמפיינים השליליים שניהלו נגדו.
כמה מהקלטות אלו כללו ליווי בגיטרת סלייד של איש הבלוז האפרו-אמריקאי אוסקר "באדי" וודס .
ב-1934 חתם דייוויס חוזה עם חברת דקה רקורדס, והוציא את הלהיט הגדול הראשון שלו Nobody's Darlin' But Mine.
ב-1940 הקליט דייוויס את שירו המצליח ביותר, You Are My Sunshine.
לשיר זה היו מעל 300 גרסאות כיסוי, כולל הגרסה מ-1941 של ובינג קרוסבי.
ב-1977 חתם מושל לואיזיאנה אדווין אדוארדס על חוק שהגדיר את You Are My Sunshine כשיר הרשמי של המדינה.
ב-1999 זכה השיר בפרס היכל התהילה של גראמי , ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי הכניס אותו לרשימת שירי המאה שלו.
השיר דורג ב-2003 במקום ה-73 ברשימת 100 שירי הקאנטרי הגדולים של רשת CMT Music.
דייוויס הופיע לעיתים קרובות במהלך מסעות הבחירות שלו כאשר התמודד על תפקיד המושל.
לאחר שנבחר ב-1944, הוא נודע בכינוי "המושל המזמר" (singing governor).
בספטמבר 1951 הופיע דייוויס לראשונה במופע גרנד אול אופרי.
כחבר ותיק בכנסייה הבפטיסטית של הדרום, הקליט דייוויס מספר אלבומי מוזיקת גוספל דרומית.
ב-1967 הוא שימש כנשיא אגודת מוזיקת הגוספל .
הוא היה ידיד קרוב של מנהיג הלהקה יליד דקוטה הצפונית לורנס ולק ,שלעיתים קרובות הזכיר לצופי תוכניתו הטלוויזיונית את חברותו עם דייוויס.
כמה משיריו של דייוויס הופיע בפסי קול של סרטי קולנוע.
דייוויס עצמו הופיע בכחצי תריסר סרטים.
דייוויס היה גם ידיד קרוב של הזמר-יוצר האנק ויליאמס, שיחד עמו הוא היה שותף לכתיבת הלהיט (I Heard That) Lonesome Whistle ב-1951, שככל הנראה נכתב כאשר בילו השניים ביום דיג.
ב-1938 מונה דייוויס כנציב בטיחות הציבור עבור מועצת העיר של שריבפורט, וב-1942 הוא קודם להיות חבר בנציבות השירות הציבורי של לואיזיאנה.
ב-1944 נבחר דייוויס כמושל לואיזיאנה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בין אלו שהתמודדו מולו בבחירות המקדימות היו חבר הסנאט של לואיזיאנה ארנסט ס.
קלמנטס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'יימס ה.
מוריסון , וראש עיריית שריבפורט סאם קולדוול .
דייוויס וקולדוול שירתו יחדיו קודם לכן במועצת העיר שריבפורט.
בסיבוב השני הביס דייוויס את עורך הדין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר לואיס ל.
מורגן , שזכה לגיבויו של המושל לשעבר ארל לונג ושל ראש עיריית ניו אורלינס רוברט מאסטרי.
בתקופת כהונתו של דייוויס כמושל הוקמה בלואיזיאנה מערכת השירות הציבורי.
לוועדת השירות הציבורי הוא מינה את ססיל מורגן, שקודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה והוחלף על ידי רופרט פייטון, שגם הוא שימש כעוזרו של דייוויס.
בנוסף, חידש דייוויס את כהונתו של מתנגדו של לונג, ראלף נורמן באוור בתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של לואיזיאנה, מינוי שנעשה ב-1940 על ידי סאם ג'ונס.
ארל לונג ביקש להתמודד ב-1944 על תפקיד סגן המושל כשותפו למרוץ של מורגן, ובבחירות המקדימות הוא הוביל, אך נוצח בסיבוב השני על ידי אמיל ורט שנבחר כסגנו של דייוויס.
דייוויס המשיך בעיסוקיו בעסקי הבידור, וקבע שיא של היעדרויות מהמדינה במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל.
הוא ערך מספר רב של נסיעות להוליווד כדי להשתתף בהפקת מערבוני "אופרת סוסים" .
במהלך תקופת כהונתו הראשונה של דייוויס כמושל, ננקטו מספר צעדים פרוגרסיביים, כולל הגדלת תשלומי הרווחה, הקמת בתי חולים חדשים לשחפת, וכמעט הכפלה של התקציב לתלמיד במערכת החינוך.
על פי אחד הפרשנים, צעד אחרון זה נתן למערכת החינוך את "הדחיפה הגדולה ביותר בהיסטוריה של המדינה".
דייוויס גם חתם על חוק שהנהיג את נשיאת רישיונות נהיגה בלואיזיאנה, והוא קיבל את הרישיון הראשון שהונפק.
חוקים נוספים שנחתמו על ידי דייוויס היו חוק למימון בנית בתי חולים וכבישים חדשים, העלאת שכר המורים, והקמת קרן פנסיה לעובדי המדינה.
על פי סעיף הגבלת הכהונה בחוקת לואיזיאנה היה דייוויס מנוע מלהתמודד על תקופת כהונה רצופה נוספת כמושל, והוא סיים את כהונתו הראשונה במאי 1948.
דייוויס התמודד שוב על תפקיד המושל בבחירות של 1960, לאחר שהיה מחוץ לחיים הפוליטיים במשך כמעט 12 שנה.
הוא התחייב להיאבק למען המשך ההפרדה הגזעית בחינוך הציבורי שעדיין נמשכה לאחר החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, וניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים את ויליאם ריינק.
בסיבוב הראשון הוא הגיע למקום השני לאחר מוריסון, שנחשב לליברלי והיה איש מחנה מתנגדי לונג.
בסיבוב השני, שהתקיים ב-9 בינואר הוא ניצח את מוריסון.
בשל העובדה שהאפרו-אמריקאים, שמאז מלחמת האזרחים תמכו במפלגה הרפובליקנית, היו עדיין משוללי זכות בחירה בלואיזיאנה, נחשב הניצחון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לניצחון בבחירות הכלליות.
כחלק מתמיכתו בהפרדה הגזעית, יזם דייוויס העברת חוק להקמת ועדת הריבונות של מדינת לואיזיאנה , שפעלה מ-1960 ועד 1967. היא אימצה את זכויות המדינות, את הרעיונות נגד הקומוניזם ובעד ההפרדה הגזעית, והתמקדה במיוחד בשמירת הסטטוס קוו ביחסים הבין-גזעיים.
היא קיימה יחסים הדוקים עם ועדת בית המחוקקים של לואיזיאנה לפעילויות אנטי-אמריקאיות.
הוועדה הוקמה על פי הדגם של ועדה דומה שהוקמה ב-1956 במיסיסיפי כדי להיאבק בשילוב הגזעי.
ניתנו לה סמכויות מיוחדות לחקור את אזרחי המדינה, והיא עשתה שימוש בסמכותה כדי להפעיל לחץ כלכלי כדי לדכא פעילי זכויות האזרח.
דייוויס יצר מערכת פרישה מדינתית, דאג למימון של יותר מ-100 מיליון דולר לעבודות ציבוריות, והותיר את קופת המדינה בעודף של 38 מיליון דולר בסיום תקופת כהונתו הראשונה.
במהלך כהונתו כמושל, הוא הגדיל את ההוצאות על בריאות, חינוך וכבישים, ובמקביל הרחיב כמה תוכניות לרווחה חברתית.
נבנו בתי חולים ובית ספר מקצועיים חדשים, בעוד שתוכניות חינוכיות לילדים בעלי מוגבלויות התפתחותיות נפתחו.
יותר מכך, במהלך תקופת כהונתו של דייוויס כמושל לא הועלו מיסים.
ארל לונג ציין פעם שדייוויס היה כל כך רגוע ושקט עד שאי אפשר היה "להעיר את ג'ימי דייוויס עם רעידת אדמה".
אשתו הראשונה של דייוויס, אלוורן אדמס, בתו של רופא משריבפורט, הייתה הגברת הראשונה של לואיזיאנה במהלך שתי תקופות כהונתו כמושל.
השניים נישאו ב-1936, ונולד להם בן אחד, ג'יימס ויליאם דייוויס.
כשנה לאחר פטירתה של אלוורן ב-1967, נישא דייוויס בשנית לאלמנה אנה גורדון.
גורדון נולדה בשם אפי ג'וניטה קרטר, והייתה חברה מייסדת של רביעיית הגוספל "חבורת צ'אק ואגון" יחד עם אביה, אחותה ואחיה.
באמצע שנות ה-30 ניתן לה שם הבמה "אנה".
דייוויס היה מבשך זמן רב אוהד של להקה זו, שהייתה חלוצה במוזיקת הגוספל עם יותר מ-36 מיליון תקליטים שנמכרו במשך 40 שנה והופקו על ידי קולומביה רקורדס.
בינואר 2000 אושפז דייוויס עקב נפילה בבית חולים בבאטון רוז'.
כמה ימים לפני פטירתו הוא לקה בשבץ מוחי.
ג'ימי דייוויס נפטר בשנתו ב-5 בנובמבר 2000. הוא נטמן לצד רעייתו הראשונה בבית הקברות משכן ג'ימי דייוויס בכפר הולדתו קוויטמן.
דייוויס היה בן 101 שנים ו-55 ימים במותו, ובכך הוא היה המושל שהאריך ימים יותר מכל מושלי מדינות ארצות הברית עד אז.
שיאו זה נותר על כנו עד 18 במרץ 2011, כאשר הגיע מושל וושינגטון אלברט רוסליני לגיל זה ונפטר באוקטובר אותה שנה בגיל 101 שנים ו-262 ימים.
משכן ג'ימי דייוויס (The Jimmie Davis Tabernacle) שוכן ליד וסטון שבמחוז ג'קסון שבלואיזיאנה.
המקום מארח הופעות מוזיקת גוספל, ושם ניצב העתק של ביתו של דייוויס.
ב-1971 הוכנס דייוויס להיכל התהילה של כותבי השירים של נאשוויל .
ב-1972 הוא הוכנס להיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי .
ב-1997 הוא הוכנס להיכל התהילה של אגודת מוזיקת הגוספל הדרומית .
ב-2008 הוא הוכנס להיכל התהילה של המוזיקה של לואיזיאנה .
ב-1993 היה דייוויס בין 13 האישים הראשונים שהוכנסו למוזיאון והיכל התהילה הפוליטי של לואיזיאנה .
ארכיון המסמכים והתצלומים של דייוויס שוכן באוסף You Are My Sunshine בספריית הזיכרון על שם לינוס א.
ג'ימי ריי דין היה זמר קאנטרי, מנחה טלוויזיה, שחקן ואיש עסקים אמריקאי.
דין הפך לאישיות טלוויזיה לאומית שהחל את דרכו ב-1957 ב-CBS.
הוא זכה לתהילה עם הלהיט שלו מ-1961 Big Bad John, ועל סדרת הטלוויזיה שלו שעלתה לאוויר ב-1963 , שבה ניתנה לבובנאי ג'ים הנסון החשיפה הלאומית הראשונה עם הדמות של רולף הכלב.
קריירת המשחק שלו כללה הופעות בעונות הראשונות בסדרת הטלוויזיה דניאל בון כסיידקיק של איש הספר המפורסם שגולם על ידי פס פרקר .
בהמשך הוא שיחק בתפקיד משנה בקולנוע בתפקיד המיליארדר וילארד וייט בסרט של ג'יימס בונד יהלומים לנצח בכיכובו של שון קונרי.
דין חי ליד ריצ'מונד, וירג'יניה, וב-2010 הוא היה מועמד לכניסה ל, אך נפטר לפני הכנסתו בגיל 81.
ג'ימי דין נולד בעיירה סת' וורד שבטקסס, וגדל בפליינוויו הסמוכה, כבנם של ג'ורג' אוטו דין ושל רעייתו השנייה רות טיילור.
אימו לימדה אותו לנגן בפסנתר כשהיה בן עשר.
את העניין שלו במוזיקה הוא ייחס לכנסייה הבפטיסטית בסת' וורד.
הוא נשר מבית הספר התיכון, והיה לבדרן מקצועי לאחר ששירת בחיל האוויר של ארצות הברית בסוף שנות ה-40. ב-1950, בגיל 22, החל דין את פעילותו בעסקי השעשועים, ואז נשא לאישה את אשתו הראשונה מרי סו.
את הלהיט הראשון שלו, Just Bummin' Around , הוציא דין ב-1953 על ידי חברת התקליטים 4 Star Records.
ב-1957 הוא חתם על חוזה עם קולומביה רקורדס.
בהמשך הוא הוציא להיטים פופ מינוריים, כמו Little Sandy Sleighfoot (שיר לחג המולד), ו-Sing Along, שבהמשך שימש כשיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה Sing Along with Mitch בהנחיית מנצח המקהלה מיץ' מילר .
ב-1954 הנחה דין את תוכנית הרדיו הפופולרית מוושינגטון די.
סי., Town and Country Time בתחנת הרדיו WARL-AM, ויחד עם להקתו Texas Wildcats, הוא היה פופולרי באזור המיד-אטלנטיק.
בתוכנית זו החלו את דרכם פטסי קליין ורוי קלארק .
אף על פי שקליין ודין היו לידידים קרובים, קלארק, שהיה הגיטריסט המוביל, פוטר על ידו על רקע מה שהוסבר כאיטיות כרונית, ודין החליף את קלארק בבילי גרמר .
ב-1955 עברה התוכנית Town and Country Time לתחנת הטלוויזיה WMAL-TV ושודרה בשעות אחר הצהריים בימי השבוע, וב-1957 החלו דין ולהקתו להופיע בה בסופי שבוע, והיא שודרה גם במרילנד ובווירג'יניה השכנות.
באותה שנה, כאשר התגורר במחוז ארלינגטון, הנחה דין את התוכנית Country Style בתחנת הטלוויזיה WTOP-TV.
החל מדצמבר אותה שנה העבירה CBS את התוכנית לשידור ארצי תחת השם The Morning Show.
בנוסף הנחה דין את תוכנית הפריים טיים הראשונה שלו, תוכנית של חצי שעה ששודרה בקיץ בשם , שעלתה לאוויר ב-CBS בוושינגטון ב-22 ביוני 1957, ושודרה בשעות הערב במוצאי שבת.
לאחר מכן, החל מספטמבר 1958 ועד יוני 1959, שודרה התוכנית בכל ימי השבוע בשעות אחר הצהריים.
דין זכה לפרסום בהיקף הרחב ביותר בזכות שירו Big Bad John, שיצא לאור ב-1961 וסיפר על כורה הירואי.
השיר הוקלט בנאשוויל והגיע למקום הראשון בבילבורד, והיה השראה לחיקויים ופרודיות רבות.
השיר מכר מעל מיליון עותקים וזכה בתקליט זהב, ובמצעד הסינגלים הבריטי הוא הגיע למקום השני.
השיר הקנה לדין את פרס גראמי להקלטת השנה ל-1962. באותה שנה הוציא דין יותר מ-40 שירים, כולל PT-109 , שמתייחס לגבורתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במלחמת העולם השנייה.
בראשית שנות ה-60 הנחה דין לעיתים את התוכנית The Tonight Show.
הוא היה המנחה האורח הראשון בתקופה בה הנחה אותה ג'וני קרסון, ועשה זאת לראשונה ב-14 בינואר 1963, ובאחת הפעמים הוא אירח את זמר הקאנטרי רוי קלארק שאיתו הוא נותר בקשרי ידידות.
באמצע העשור סייע דין להבאת מוזיקת הקאנטרי אל המיינסטרים, במסגרת תוכניתו המופע של ג'ימי דין ששודרה בשנים 1963–1966 ברשת ABC.
בתוכנית התארחו אנשי מוזיקת הקאנטרי כמו רוג'ר מילר , ג'ורג' ג'ונס, צ'ארלי ריץ' , באק אוונס , ואחרים, כמו ג'ו מפיס , שלעיתים רחוקות קיבלו חשיפה בתקשורת.
ב-1964 אירח דין את האנק ויליאמס הבן בהופעתו הטלוויזיונית הראשונה כאשר היה בן 14, בה הוא שר כמה שירים של אביו, האנק ויליאמס.
בתוכנית הוצגו גם קטעי קומדיה ומגוון מוזיקאים פופולריים, ומערכונים של דין עם רולף הכלב של ג'ים הנסון.
הנסון היה כה אסיר תודה לדין, שהוא הציע לו 40 אחוזים מחברת ההפקות שלו, אך דין דחה את ההצעה על בסיס שהוא לא עשה דבר כדי להרוויח זאת באמת והנסון ראוי לכל התגמולים על עבודתו שלו.
עד יומו האחרון הוא הבהיר שהוא לא התחרט על דחיית ההצעה.
דין הופיע בכמה תוכניות אירוח ושעשועונים במהלך שנות ה-60, וביצע שירים במגוון תוכניות, כולל המופע של אד סאליבן, התוכנית של פאט בון, והארמון של הוליווד .
לאחר סיום שידורי התוכנית שלו ב-1966, הוא פנה לקריירת משחק.
תפקידו הידוע ביותר היה בדמות המיליארדר המתבודד מלאס וגאס וילארד וייט, שנוצרה בהשראת הווארד יוז בסרט של ג'יימס בונד יהלומים לנצח מ-1971 בכיכובו של שון קונרי.
הוא גם הופיע ב-14 פרקים של הסדרה דניאל בון בשנים 1967–1970 בשלושה תפקידים שונים, בתפקיד צ'ארלי רולנדס בשני פרקים של הסדרה אי החלומות בשנים 1981–1982, ובסדרות טלוויזיה אחרות כולל כצ'ארלי בולטס בסדרה J.J.
Starbuck בכיכובו של דייל רוברטסון בשנים 1987–1988.
קריירת השירה של דין נותרה פעילה באמצע שנות ה-60. ב-1965 הוא הוציא להיט קאנטרי שני, The First Thing Ev'ry Morning .
באותה שנה הגיע שירו Harvest of Sunshine לרשימת 40 השירים הטובים.
באותה שנה הוא גם חתם על חוזה עם RCA רקורדס, ומיד זכה להצבת שירו Stand Beside Me ברשימת עשרת השירים הטובים.
הלהיטים הגדולים שלו באותה תקופה כללו את Sweet Misery שיצא ב-1967, ו-A Thing Called Love מ-1968. שיריו המשיכו להתמקם במצעדי הפזמונים בראשית שנות ה-70, כולל Slowly שהיה דואט שלו עם דוטי וסט ב-1971, ולהיט הסולו שלו The One You Say Good Morning To מ-1972.
ב-1976 הוציא דין עוד להיט שמכר מעל מיליון עותקים שנקרא I.O.U.
, ושהיה מחווה לאימו ולאימהות באשר הן.
השיר יצא שבועות ספורים לפני יום האם, ועד מהרה הגיע לרשימת עשרת השירים הטובים, הראשון שלו מזה 10 שנים, ולרשימת 40 להיטי הפופ, הראשון שלו מזה 14 שנים.
השיר יצא לאור במהדורות נוספות ב-1977, 1983 וב-1984, אך עם הצלחה פחותה יותר בכל פעם.
בינואר 1978 הנחה דין תוכנית מרובת כוכבים כמחווה לאלביס פרסלי, שנקראה "נאשוויל זוכרת אל אלביס ביום הולדתו" (Nashville Remembers Elvis on His Birthday), שבמהלכה הוא העלה זיכרונות על ידידותו עם הזמר שנפטר חודשים ספורים קודם לכן, וביצע את להיטו Big Bad John ואת שירו של פרסלי Peace in the Valley.
ב-1969 הקים דין את חברת הנקניקיות ג'ימי דין בשותפות עם אחיו דון.
החברה הצליחה בין השאר בזכות תשדירי הפרסומת המאולתרים וההומוריסטים של דין.
הצלחת החברה הובילה לרכישתה ב-1984 על ידי החברה Consolidated Foods, שמאוחר יותר שונה שמה לתאגיד שרה לי .
דין נותר מעורב כדובר החברה, אך עד מהרה הוציאה אותו חברת האם מתפקידי ניהול.
בינואר 2004 הודיע דין שתאגיד שרה לי הוציא אותו מתפקיד דובר המותג בשל גילו המופלג.
במרץ אותה שנה הוא חשף שהוא מכר את כל מניותיו בתאגיד שרה לי למעט אחת.
ב-2018, שמונה שנים לאחר מותו של דין, שבה החברה לשדר כמה קטעי פרסומת קלאסיים בקולו של דין שהוקלטו עוד בימי חייו.
בשנות ה-80 התגורר דין עם משפחתו בטנאפליי שבניו ג'רזי.
כתושב וירג'יניה החל מ-1990, הוא הוכנס ב-1997 להיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי של וירג'יניה.
מושל וירג'יניה ג'ים גילמור מינה אותו כחבר במועצת וירג'יניה למשאבי הטבע .
דין החזיק בבעלותו יאכטה באורך של 110 רגל בשם Big Bad John, שבה הוא אירח את הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש בכמה הזדמנויות.
השניים הכירו לראשונה בתוכנית הטלוויזיה בכבלים של דין בנאשוויל, שם התרשם בוש מאופן מכירת הנקניקיות על ידי דין.
בסוף שנות ה-90 תרמו דין ורעייתו לבית הספר התיכון ורינה שבווירג'יניה.
לאחר שבתחילה שקלו לפתוח בית ספר בבעלותם, הם בחרו לתמוך בבית ספר זה.
הם מימונו פרסים כספיים להישגים אקדמיים של תלמידים, לצד מלגות להשתלמויות מקצועיות למורים.
בסתיו 2004 פרסם דין את האוטוביוגרפיה שלו "30 שנות נקניקים", 50 שנות הופעות" (30 Years of Sausage, 50 Years of Ham).
דין חי עם אשתו השנייה, דונה מיד דין, זמרת-יוצרת, שאותה הוא נשא לאישה ב-1991 והיא סייעה לו בכתיבת הספר.
הזוג חי באחוזת צ'פינס בלאף המשקיפה על נהר ג'יימס במחוז הנריקו בפאתי ריצ'מונד.
ב-20 באפריל 2009 עלה באש החלק המרכזי של הבית, אך לא נגרמו פגיעות בנפש.
בני הזוג בנו את הבית מחדש על בסיס אותן יסודות ושבו אליו בראשית 2010.
במאי 2008 הודיע דין על תרומה של מיליון דולר לאוניברסיטת ויילנד הבפטיסטית , התרומה הפרטית הגדולה ביותר שניתנה אי פעם למוסד זה.
ב-23 בפברואר 2010 הוכנס דין להיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי .
הכנסתו הייתה מתוכננת לאוקטובר אותה שנה, אך הוא נפטר קודם לכן.
לדין היו שלושה ילדים מאשתו הראשונה מרי סו (לבית ויטאוור) דין, אותה הוא נשא לאישה ב-1950 והתגרש ממנה ב-1990 על רקע הרומן שלו עם דונה מיד שהייתה אשתו השנייה.
דונה מיד דין נישאה לאהוב ילדותה ג'ייסון סטיבנס שנתיים לאחר מותו של דין.
ג'ימי דין נפטר בביתו שבוורינה, וירג'יניה ב-13 ביוני 2010, בגיל 81. הוא נטמן במאוזולאום בצורת פסנתר המשקיף על נהר ג'יימס באחוזתו.
על קברו נחרט המשפט "כאן שוכב אדם גדול" (Here Lies One Hell of a Man), שהוא פרפרזה על המשפט מתוך הגרסה הבלתי מצונזרת של Big Bad John.
ביוני 2014 הונחה אבן הפינה למוזיאון ג'ימי דין בשטח אוניברסיטת ויילנד הבפטיסטית שבעיר הולדתו פליינוויו, טקסס.
המוזיאון נחנך שנתיים לאחר מכן בנוכחות אלמנתו, והוא מהווה משכן למזכרות הקשורות לדין ולפסל ארד גדול של דין מעשה ידיו של הפסל מריצ'מונד פול די פסקוולה, שמומן על ידי הבעלים של מפעל הנקניקיות של דין.
המוזיאון עצמו הוא תרומה של קרן משפחת דין.
ג'ימי "ג'ימבו" דונל ויילס הוא יזם אינטרנט אמריקאי, אשר יחד עם לארי סנגר, ייסד את ויקיפדיה.
בעבר שימש יושב-ראש חבר הנאמנים של קרן ויקימדיה.
ויילס נולד בשנת 1966 בהאנטסוויל, אלבמה, שבארצות הברית.
הוא בוגר אוניברסיטאות אובורן ואוניברסיטת אלבמה.
בצעירותו שימש כסוחר של אופציות ומניות בשיקגו.
ב-1996 הקים את פורטל האינטרנט "בומיס", שרווחיו באים בין השאר ממכירת פרסומות ותכני פורנוגרפיה.
בתחילת שנת 2000 החליט לייסד אנציקלופדיית "תוכן חופשי" שתיכתב בידי מומחים, "נופדיה".
הוא מינה לעורך דוקטורנט לפילוסופיה, לארי סנגר.
כל מאמר שנכתב ל"נופדיה" היה אמור להיסקר ולהיערך בידי מומחים לתחום.
האנציקלופדיה התקדמה בעצלתיים והושלמו בה רק כמה עשרות בודדות של ערכים.
בדעתו של סנגר עלה הרעיון לייסד אנציקלופדיה משלימה, פורמלית פחות – "ויקיפדיה".
בעקבות פנייתו נאות ויילס להקצות את השרתים לוויקיפדיה, וזו החלה לפעול ב-10 בינואר 2001. מאז הפך ויילס לרוח החיה ולמנהל הארגוני של ויקיפדיה.
הוא עמד בראש חבר הנאמנים של קרן ויקימדיה עד ספטמבר 2006 וגם באמצע העשור השני של המאה ה-21 הוא אחד מחברי חבר הנאמנים של הקרן.
הוא השקיע משאבים רבים, מכיסו, מחברת בומיס ומתרומות בהפעלת ויקיפדיה וחוות השרתים שלה.
ויילס פעיל בקידום רעיונותיו בזכות התוכן החופשי.
הוא מרצה ברחבי העולם ומשתתף בכינוסים מקומיים של ויקיפדיה.
לאחר פרישתו מראשות חבר הנאמנים של קרן ויקימדיה הקים ויילס את חברת "ויקיה", המאפשרת לכל דורש הקמה של אתרי ויקי על תשתית מדיה-ויקי שעברה מודיפיקציה.
בדצמבר 2006 פורסם על כוונת החברה לפתח מנוע חיפוש מבוסס קוד פתוח, אשר הושק בגרסה ראשונית בינואר 2008.
בתחילת 2014 נבחר ליו"ר חברת הסלולר הבריטית TPO.
באפריל 2017 הכריז ויילס על מיזם אינטרנטי חדש, "Wikitribune" – אתר חדשות שנכתב על ידי מתנדבים בשילוב עם עורכים בתשלום.
באוקטובר 2025 יצא לאור ספרו "The Seven Rules of Trust" , שנכתב בשיתוף עם דן גרדנר .
ויילס נשוי לקייט גארווי, עוזרתו לשעבר של טוני בלייר, אשר אותה הכיר בוועידת דאבוס בשווייץ.
יש לו שלוש בנות, אחת מאשתו לשעבר ושתיים מגארווי.
ויילס עמד במרכז מספר שערוריות סביב מעורבותו בתכנים בוויקיפדיה האנגלית.
בין השאר ניסה בסוף 2005 לצנזר את הערך עליו בוויקיפדיה האנגלית, על ידי מחיקת אזכור שותפותו של לארי סנגר בייסוד ויקיפדיה ועידון האזכור על כך שוויילס הפעיל אתר פורנו.
ב-2008 נודע לרייצ'ל מרסדן, פרשנית פוליטית קנדית ובת-זוגו של ויילס, על פרידתו ממנה, דרך הערך על ויילס בוויקיפדיה.
ויילס ערך את הערך כשהוא מצהיר על הפרידה ומנמק אותה כהתייחסות לשמועות שהוא עשה דברים לא אתיים בנוגע לעריכת הביוגרפיה של מרסדן בערך עליה בוויקיפדיה האנגלית.
ב-2010 נטען שוויילס מחק מוויקיפדיה האנגלית תמונות פורנוגרפיות לפי שיפוטו האישי וללא התייעצות עם עורכים אחרים בוויקיפדיה האנגלית, טענה שהוכחשה על ידי מנהל התקשורת של קרן ויקימדיה, ושהובילה לוויתורו של ויילס על חלק מהרשאות היתר שהיו לו בוויקיפדיה האנגלית.
פרס "המהלך העסקי" במסגרת הפרס השנתי השביעי לחדשנות של השבועון "האקונומיסט"
הפרס השנתי של קרן נוקיה
פרס החלוץ מאת קרן החזית האלקטרונית (EFF)
הנצחה בהיכל התהילה של האינטרנט
מדליית אונסק"ו ע"ש נילס בוהר
פרס הידע ע"ש מוחמד בין ראשיד ע"ס מיליון דולר, עם מייסד ה-World Wide Web, סר טים ברנרס-לי.
פרס דן דוד ע"ס מיליון דולר, בקטגוריית ממד זמן ההווה, עבור מהפכת המידע.
קרטר למד באקדמיה הימית האמריקאית ושירת בצוללת בצי ארצות הברית.
לאחר מות אביו ב-1953 ניהל את העסקים המשפחתיים של גידול בוטנים בג'ורג'יה.
ההפרדה הגזעית בתקופתו ועליית התנועה לזכויות האזרח הובילה אותו להפוך לפעיל המפלגה הדמוקרטית.
ב-1970 נבחר למושל ג'ורג'יה, כשהוא מקדם מצע שהתנגד להפרדה הגזעית ותמך בהעדפה מתקנת.
ב-1976 נבחר לתפקיד המועמד הדמוקרטי לנשיאות ונכנס למרוץ כמועמד "סוס שחור".
בבחירות הנשיאותיות ניצח קרטר את הנשיא הרפובליקני המכהן ג'רלד פורד, במערכת בחירות צמודה.
קרטר העניק חנינה לכל משתמטי מלחמת וייטנאם.
במהלך כהונתו הוקמו שתי מחלקות בקבינט: מחלקת האנרגיה ומחלקת החינוך.
בתחום האנרגיה נקט מדיניות שכללה שימור סביבתי, בקרה על מחירי הדלק וניסיון להפיק דלק חדש.
בתחום יחסי החוץ יזם והשתתף בהסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום בין ישראל למצרים, הסכם סאל"ט 2, והסכמי טוריחוס-קרטר להחזרת אזור תעלת פנמה לפנמה.
קרטר ביטל את מדיניות הדטאנט של קודמיו והוביל להחרפה במלחמה הקרה.
בתחום הכלכלי סבלה כלכלת ארצות הברית בתקופת כהונתו מסטגפלציה.
במחצית השנייה של כהונתו התמודד קרטר עם המהפכה האיראנית ומשבר בני הערובה באיראן, אשר התרחש בין 1979 ל-1981, משבר האנרגיה העולמי ב-1979, תאונת אי שלושת המילין והפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
בתגובה לפלישה הוביל חרם על אולימפיאדת 1980 במוסקבה.
ב-1980 נחל הפסד בבחירות לנשיאות למועמד הרפובליקני רונלד רייגן, שניצח ברוב מוחץ.
קרטר נסע רבות כדי לתווך בין צדדים בעימותים, לפקח על בחירות ולקדם מניעת מחלות במדינות המתפתחות.
קרטר נחשב למבקר גדול של מדיניותה של ישראל במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנים שלאחר הנשיאות נפגש עם גורמים בחמאס וקרא להכרה בארגון.
כמו כן, כתב שני ספרים על הסכסוך הישראלי פלסטיני בהם האשים את ישראל בביצוע אפרטהייד.
בספרו פלסטין: שלום ולא אפרטהייד התבטא בצורה שרבים ראו בה הכרה בפיגועי התאבדות פלסטינים כדרך מאבק לגיטימית.
קרטר נולד בעיירה הקטנה והמתפתחת פליינס, ג'ורג'יה, ב-1 באוקטובר 1924, בבית חולים בו עבדה אימו כאחות.
הוא הנשיא הראשון שנולד בבית חולים.
קרטר נולד כבן הבכור למשפחה חקלאית בת ארבעה ילדים.
הוא צאצא של תומאס קרטר, מהגר אנגלי שהתיישב בווירג'יניה ב-1635. הוא היה בנם של ג'יימס האב ושל ליליאן גורדי קרטר.
משפחת קרטר התגוררה בג'ורג'יה במשך שנים.
קרטר הוא גם צאצא של , ולכן קשור משפחתית גם לריצ'רד ניקסון ולביל גייטס.
אביו היה בעל חנות, ושירת בצבא האמריקאי במלחמת העולם הראשונה.
המשפחה עברה כמה בתים במהלך ילדותו של קרטר.
הם התיישבו באזורי עוני לצד משפחות של אפרו-אמריקאים.
אביו תמך בהפרדה גזעית אך התיר לבנו להתחבר עם ילדים אפרו-אמריקאים.
קרטר קיבל חלק משטח החווה של אביו ומכר בוטנים.
קרטר למד בתיכון בפליינס בין 1937 ל-1941. עקב השפל הגדול האזורים נפגעו קשות ובתקופת הניו דיל החל אביו של קרטר להיות מעורב בפוליטיקה.
קרטר נחשב לתלמיד טוב שאהב לקרוא.
הוא שיחק כדורסל והצטרף לאיגוד החקלאים.
ב-1941 החל קרטר ללמוד במכללה מקומית, והיה הראשון במשפחתו שרכש השכלה גבוהה.
קרטר, שחבר בכנסייה הבפטיסטית, גילה מגיל צעיר מחויבות אישית עמוקה לנצרות.
כעבור שנה עבר ללמוד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, ומשם המשיך ללימודים באקדמיה הימית באנאפוליס, מרילנד.
באקדמיה הימית היה קרטר סטודנט מצטיין, אך מאידך גם ביישן – בניגוד לתדמית האגרסיבית של בוגרי בית הספר הצבאי.
עם תום לימודיו ב-1946 נישא לרוזלין סמית, חברתה של אחותו אותה הכיר במהלך לימודיו, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הוא גם היה חבר בנבחרת הפוטבול של הצי.
קרטר סיים במקום ה-60 מתוך 820 תלמידים בשנתון שלו עם תואר ראשון במדעים, בדרגת סגן משנה.
לאחר מכן, באותה השנה, החל את שירותו הצבאי הסדיר, וגויס לצי הצוללות ושירת כצוללן.
בעת שירותו הוצב בצוללות רבות ברחבי המדינה, ובין השנים 1946–1953 חי באופן זמני עם רוזלין בווירג'יניה, בהוואי, בקליפורניה, בקונטיקט ובניו יורק.
ב-1952 החל קרטר לימודי פיזיקה גרעינית בוושינגטון, בניסיון להצטרף לתוכנית הצוללות הגרעיניות בפיקוד היימן ריקובר.
קרטר טען שריקובר היה האדם שהשפיע עליו יותר מכל אדם אחר פרט להוריו.
קרטר הצטרף לצוות שעסק בפיתוח צוללות גרעיניות ופיקד על צוותים בהן.
ב-1952 קרתה תאונה שבמהלכה התפוצץ כור ניסיוני בקנדה ונהרס.
קרטר פיקד על צוות הטכנאים שפעל למען סגירת הכור.
לימים טען שהתקרית הובילה אותו, כנשיא, לעצור את פיתוחה של פצצת נייטרון.
במאי 1953 מת אביו של קרטר.
לכן השתחרר קרטר מהשירות הסדיר וירש את חוות גידול הבוטנים המשפחתית בעיירת הולדתו בג'ורג'יה.
ההחלטה הייתה קשה, בעיקר בגלל הלחץ מצד רוזלין, שתיארה זאת כ"צעד אחורה".
קרטר מאס בנוקשות הצבאית והחליט ללכת בעקבות אביו.
הוא שוחרר מהשירות ב-9 באוקטובר 1953. הוא היה חבר שירות המילואים הלא פעיל עד ל-1961, ושוחרר בדרגת סגן.
בשירותו הצבאי זכה לסדרת אותות.
אביו של קרטר היה איש עשיר וגם נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה זמן קצר לפני מותו.
אולם בין שמיטת החובות שערך וחלוקת עושרו בין היורשים, ירש קרטר מעט מאוד הון.
במשך שנה, גרו ג'ימי, רוזלין ושלושת בניהם בדיור ציבורי.
קרטר ביקש להרחיב את חוות הבוטנים של אביו.
בשנתו הראשונה היבול נפגע מבצורת והוא לקח כמה הלוואות.
הוא למד חקלאות ורוזלין למדה הנהלת חשבונות.
אף על פי שהם בקושי הצליחו להחזיר את ההוצאות בשנתם הראשונה, העסק הצליח.
המתח הגזעני בפליינס עלה ב-1954, בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
קרטר תמך בעירוב גזעי ובסובלנות - פעם אף הוחרם לאחר שסירב להצטרף לאיגוד גזעני – אולם באותה העת סירב להצהיר על עמדתו.
ב-1961 הוא היה חבר בולט בקהילה ובכנסייה הבפטיסטית, וחבר בוועד בית הספר המקומי, והחל לנאום בזכות עירוב גזעי.
ב-1962, התפנה מושב בסנאט של מדינת ג'ורג'יה בגלל ארגון מחדש של המחוזות.
קרטר הכריז על התמודדותו חמישה עשר ימים לפני הבחירות.
רוזלין, שהצטיינה בארגון פוליטי, סייעה לו.
תחילה הפסיד, אך לאחר שהתגלו אי סדרים בהצבעה נערכה ספירה מחודשת – והוא נבחר לסנאט שם כיהן במשך שתי קדנציות בשנים 1963–1967.
התנועה לזכויות האזרח החלה במאבקה במהלך כהונתו של קרטר.
משפחתו תמכה בנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
ב-1962, העיר אמריקוס הייתה מלאה בעוינות כלפי השחורים, בין אם הפגינו ובין אם לאו.
קרטר נמנע מלהגיב בנושא כדי לא לפגוע בשותפיו שתמכו בהפרדה גזעית.
הוא התנגד להתניית זכות הצבעה בידיעת קרוא וכתוב, והתנגד לשינוי בחוקת ג'ורג'יה, שינוי שסבר שנועד לכפייה דתית.
עם רצח קנדי, הודיע קרטר שמדובר במכה הקשה ביותר שספג מאז מות אביו.
קרטר היה מחוקק פורה מאוד ולמד קריאה מהירה כדי לעמוד בעומס.
בתוך שנתיים היה לחבר בוועדה הדמוקרטית המקומית ושינה את חוקי המפלגה במדינה.
הוא מונה ליושב ראש הוועדה לפיתוח מערב-מרכז ג'ורג'יה.
עם היבחרו של בו קאלווי לבית הנבחרים בנובמבר 1964, ניסה קרטר להדיח אותו.
קרטר וקאלווי הרפובליקני התעמתו בנושאי חינוך רבים.
קרטר נבחר שוב באותה השנה.
הוא עמד בראש ועדת החינוך וגם ניהל את ועדת התקציב לקראת סוף כהונתו.
קארטר היה אחראי לחוק שהרחיב את המימון לחינוך.
הוא הגביר את קצב עבודתו ונאם רבות כדי להגביר את נוכחותו.
ביום האחרון לכהונתו, הכריז שינסה להתמודד לקונגרס.
באמצע מאי, הופתע קרטר כשבו קאלווי החליט לא להתמודד על מושבו בקונגרס אלא לרוץ לתפקיד מושל ג'ורג'יה.
הדמוקרטים לא רצו לאבד את תפקיד המושל, בו החזיקו מאז תקופת השיקום.
באותה שנה, בעת הכנתו לשאת נאום, דיווח קרטר לעיתונות כי ראה עצם בלתי מזוהה, ובשנת 1973 דיווח על התקרית באופן רשמי לרשויות, אך סבר לבסוף כי לא ראה חוצנים.
בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, ניסה קרטר להציג את עצמו כאלטרנטיבה מתונה מול השמרנים והליברלים.
הוא אמנם הפסיד, אבל הצליח להשיג מספיק קולות כדי לאלץ סיבוב שני.
מי שנבחר היה לבסוף לסטר מאדוקס שתמך בהפרדה גזעית.
קרטר חזר לעסקי החקלאות ותכנן כיצד יתמודד בשנית ב-1970. קרטר התקרב לנצרות באותה התקופה, ובהשפעת ריינהולד ניבור הכריז על לידתו מחדש.
בתו הצעירה איימי נולדה ב-19 באוקטובר 1967.
המושל הליברלי לשעבר, קארל סנדרס, היה יריבו של קרטר בבחירות המקדימות ב-1970. קרטר ניסה להיות מתון יותר הפעם, והשתמש בעיקר במידע ובניתוח סטטיסטי.
בשל הסקרים, הוא פנה לקול השמרני.
הוא מיצב את עצמו כפופוליסט, ותקף את סנדרס על עושרו.
הוא טען שסנדרס היה מושחת, הצהרה שלא הצליח לגבות.
במהלך המירוץ הביע עמדות התומכות בג'ורג' וולאס – המושל השנוי במחלוקת של אלבמה, והבטיח לקדם תומכים בהפרדה גזעית (על אף שניסה להשיג גם את קולות השחורים).
בספטמבר, הוביל קרטר על סנדרס בסיבוב הראשון עם 49% מהקולות מול 38%, מה שהוביל לסיבוב שני.
למרות תמיכתו בזכויות האזרח, ביקר מטה קרטר את סנדרס על תמיכתו במרטין לותר קינג.
קרטר השיג 60% מהקולות - ו-7% מקולות השחורים - ונבחר בבחירות הכלליות.
סנאטורים מקומיים שחורים טענו שקרטר ניהל את מסע הבחירות בצורה כזאת כיוון שהבין שלא יוכל לנצח ללא גזענות.
קרטר הושבע לתפקיד מושל ג'ורג'יה ה-76 במספר ב-12 בינואר 1971. בנאום השבעתו לתפקיד הפתיע קרטר את הציבור, והצהיר כי תם זמנה של ההפרדה הגזעית.
הקהל נדהם מהשינוי הפתאומי בדבריו של קרטר, ותומכי ההפרדה הגזעית חשו נבגדים.
סגנו של קרטר היה לסטר מאדוקס, המושל לשעבר.
השניים התעמתו רבות במהלך הכהונה של קרטר.
קרטר סירב למנות מינויים פוליטיים, נגד עמדתה של המועצה המחוקקת.
במהלך כהונתו ערך רפורמה מנהלית נרחבת בממשל, שכללה ביטול משרות רבות, והנהיג מדיניות של שקיפות ופתיחת דיוני הממשל לציבור.
הוא תמך בהרחבת סמכותו, ותמך בשינוי המבנה התקציבי של המחלקות, תוך ביטול התקציב ההמשכי והחלפתו בתקצוב על בסיס אפס, וגם הקים ועדה לבחירת שופטים.
רק לאחר מאבק במועצה המחוקקת הצליחה להעביר את התוכנית.
התוכנית מיזגה בין שלוש מאות סוכנויות לעשרים ושתיים - מעשה שהדגיש במהלך ריצתו לנשיאות - אם כי לא בטוח שהצעד חסך כסף.
ב-13 בינואר 1972 ביקש קרטר מהמועצה לממן תוכנית לרפורמה בבתי הכלא, לתוכנית פיתוח לילדים והעלאת משכורת לעובדי מדינה.
ב-1 במרץ 1972, הודיע שיכנס את האספה הכללית אם מחלקת המשפטים תבטל את המינויים שמינה.
ב-20 באפריל, הודיע על כינוס האספה לצורך רפורמה בהליך בחירת השופטים.
באפריל 1972, נסע לאמריקה הלטינית כדי לבדוק אפשרות לחתימה על הסכם סחר.
קרטר פעל לקדם העדפה מתקנת.
הוא הרחיב את מספר עובדי המדינה, השופטים וחברי המועצות השחורים.
הוא שכר אישה שחורה שתייעץ לו בכך.
כמושל הציב את תמונתו של מרטין לותר קינג בבניין בית המחוקקים של המדינה, למרות הטרדות מצד הקו קלוקס קלאן.
ב-31 בינואר 1973, הודיע שהוא תומך בתיקון חוקתי שימנע שילוב גזעי באוטובוסים.
קרטר תמך בהחלטה נגד שילוב גזעי באוטובוסים שהציע ג'ורג' וולאס בוועידת המושלים, שהתרחשה בג'ורג'יה.
לאחר שבית המשפט העליון ביטל את עונש המוות בג'ורג'יה, תמך בהחזרת עונש המוות.
הוא חתם על חוק בנושא.
לאחר מכן התחרט על כך.
קרטר ניסה לבצע רפורמות להרחבת המימון לאזורים העניים בג'ורג'יה, להקמת מרכזים קהילתיים לילדים עם מגבלות ולתוכניות חינוכיות לאסירים.
הוא התגאה בתוכנית מינוי השופטים שלו, שטיהרה את בית המשפט מהשפעה פוליטית.
באחת מהחלטותיו השנויות במחלוקת, הטיל וטו על תוכנית לבניית סכר בג'ורג'יה.
הוא טען שמזלזלים בעלות התוכנית ובהשפעתה על החיים באזור, מה שהוביל להתעניינות פעילי איכות הסביבה.
לאחר שהואשם סגן בצבא באחריות לטבח מי ליי, נמנע קרטר מלהתייחס לכך, והציע במקום שבוע בו כל התושבים ייסעו עם אורות דלוקים בתמיכה בצבא.
קרטר פעל גם בתחום איכות הסביבה, להרחבת אזורים מוגנים ולהגנה על הנהרות.
כמו כן קידם החמרת ענישה על עברות סמים.
קרטר קיווה לרוץ לנשיאות, והתחיל להופיע יותר באירועים פוליטיים.
הוא היה ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1972, במהלכה נבחר הסנאטור הליברל ג'ורג' מקגוורן כמועמד המפלגה לנשיאות.
קרטר ניסה, ללא הצלחה, להתמנות לסגנו של מקגוורן דרך שיתוף פעולה עם השמרנים הדמוקרטים (לצורך איזון המועמדות בקלפי בריצה משותפת של ליברל ושמרן) לאחר הפסדו של מקגוורן בנובמבר 1972, החל קרטר להיפגש עם מטה הבחירות שלו.
כדי לחזק את מעמדו ניסה להתמודד לראשות איגוד המושלים.
הוא נבחר לוועד השלישייה בהמלצת דייוויד רוקפלר.
במאי 1973, הזהיר את המפלגה הדמוקרטית מלהפוך את נושא פרשת ווטרגייט לעניין פוליטי, והוא ייחס אותה לכך שהנשיא ריצ'רד ניקסון לא הפגין שקיפות בקבלת החלטות.
על פי חוקי ג'ורג'יה מנוע המושל מלכהן שתי כהונות רצופות, וקרטר סיים את תפקידו בתחילת 1975, כשהדמוקרט ג'ורג' באסבי יורש את מקומו כמושל המדינה.
ב-12 בדצמבר 1974, הכריז באופן רשמי על ריצתו למועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
בתחילת המירוץ היה קרטר דמות שולית – מושל לא מוכר ממדינה בינונית בדרום, שלא מעורה בפוליטיקה המפלגתית ברמה הלאומית.
הוא נחשב למועמד ללא סיכוי, בעיקר כיוון שרק שני אחוזים מהציבור הכירו אותו.
ב-26 בינואר 1976, חשף סקר שרק ארבעה אחוזים מהדמוקרטים העדיפו אותו על פני מועמדים אחרים.
עד מרץ 1976, הוא הפך למועמד המוביל, והוביל על הנשיא פורד בכמה אחוזים.
באווירה האנטי-ממסדית ששררה אחרי פרשת ווטרגייט הפכה האלמוניות של קרטר דווקא ליתרון, כיוון שהוא הציג את עצמו כאאוטסיידר פוליטי, שיוכל לנקות את האורוות ולארגן מחדש את הממשלה בוושינגטון.
ביוני 1976 פרסם ספר כדי להציג את עצמו בפני הציבור.
מועמדותו קיבלה זריקת עידוד מניצחונות מוקדמים בבחירות המקדימות באיווה ובניו המפשייר.
הוא התמקד באסטרטגיה כפולה: בדרום, שרובו תמך בג'ורג' וולאס, רץ כמועמד מקומי ומתון.
כיוון שוולאס הוביל עליו, ערך קרטר מסע בחירות נמרץ.
בצפון, ניסה קרטר למשוך את המצביעים הכפריים ואת הנוצרים השמרנים.
היה לו מעט סיכוי לזכות ברוב מוחלט בכל המדינות.
הוא נסע לשלושים ושבע מדינות ונאם מעל מאתיים נאומים לפני שהמועמדים האחרים הכריזו על התמודדותם.
הוא נחשב בתחילה למועמד אזורי, אך האסטרטגיה שלו הייתה יעילה ביותר, והוא התקרב למועמדות.
במהלך המירוץ ענה בתשובה לשאלה של עיתונאי כי אנשים זכאים לשמור על "טהרה אתנית" של שכונתם.
התשובה עוררה סערה, והוא התנצל עליה רק כעבור כמה ימים, אולם בסופו של דבר ההערה לא פגעה במועמדותו.
במהלך מסע הבחירות שלו הודיע קרטר על תמיכתו בהקמת סוכנות להגנת צרכנים, בהקמת מחלקת חינוך, בחתימת הסכם עם ברית המועצות שימנע שימוש בנשק גרעיני, בהקטנת תקציב הביטחון, בהעלאת מס לבעלי הכנסות גבוהות לצד הקטנת שיעור המס לבעלי הכנסות נמוכות ובינוניות, בתיקון חוק הביטחון החברתי, ובאיזון התקציב עד לסוף כהונתו.
ביולי 1976 זכה קרטר במועמדות המפלגה לנשיאות בוועידה שהתכנסה בניו יורק, וצירף אליו למירוץ כסגנו את הסנאטור ממינסוטה, וולטר מונדייל – איש האגף הליברלי במפלגה, שבניגוד לקרטר גם היה מעורה היטב בפוליטיקה הארצית.
בבחירות הכלליות התמודד קרטר כנגד הנשיא הרפובליקני המכהן ג'רלד פורד.
את פורד רדפו רוחות ווטרגייט.
אמנם הוא אישית לא היה מעורב בפרשה, אבל עם כניסתו לתפקיד העניק חנינה גורפת לריצ'רד ניקסון שפגעה קשות במוניטין הציבורי שלו.
קרטר ופורד התעמתו שלוש פעמים במהלך הבחירות.
הייתה זאת הפעם הראשונה שהתרחש עימות בין מועמדים לנשיאות מאז 1960.
במהלך מערכת הבחירות הוביל קרטר על פורד בעשרים אחוזים, אולם פורד צמצם את ההובלה של קרטר.
בבחירות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 1976 ניצח קרטר בתוצאה דחוקה של מעט יותר מ-50% מקולות המצביעים כנגד 48% לפורד.
קרטר זכה בקולות 297 אלקטורים, רובם מהדרום ומהחוף המזרחי הצפוני, יחד עם שלוש מדינות מהמערב התיכון – אוהיו, ויסקונסין ומינסוטה, שממנה הגיע סגנו וולטר מונדייל.
זאת לעומת 240 אלקטורים לפורד.
בכך היה קרטר הנשיא הראשון מ"הדרום העמוק" מאז מלחמת האזרחים.
הדמוקרטים הצליחו במקביל להגדיל את הרוב שלהם בבית הנבחרים ובסנאט במסגרת הבחירות לקונגרס, כך שתנאי הפתיחה של קרטר בתור נשיא היו נוחים.
כהונתו של קרטר החלה ב-20 בינואר 1977, כשהושבע לנשיאות.
היא הסתיימה ב-20 בינואר 1981, לאחר שהפסיד בבחירות של 1980 לרונלד רייגן.