tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמרשלייה צילם קמפיינים פרסומיים בינלאומיים עבור בתי האופנה דיור, לואי ויטון, סלין, TAG Heuer, שאנל, דונה קארן טומי הילפיגר, איב סן לורן, טומי הילפיגר, קרולינה הררה, מוסקינו, ורה וואנג, אליזבת ארדן, H&M, סם אדלמן, זארה, אקספרס., לונגשאמפ, בלומרין, לקוסט, אן טיילור, קלווין קליין וראלף לורן.
מסוף שנות ה-70 ואילך, צילם דמרשלייה את השערים של כמעט כל מגזיני אופנה מרכזיים, כולל ווג האמריקאי, הבריטי והצרפתי.
הוא גם צילם שערים למגזין המוזיקה רולינג סטון ומגזינים אחרים בהם גלמור, לייף, ניוזוויק, אל ומדמואזל.
הוא צילם מסעות פרסום רבים, בהם של קלווין קליין עם טליסה סוטו וג'ורג'יו ארמני, שאנל, גאפ, ג'יאני ורסאצ'ה, לוריאל, אליזבת ארדן, רבלון, לנקום וג'יאנפרנקו פרה.
הוא גם היה הצלם הראשי של הספר On Your Own, מדריך יופי/סגנון חיים שנכתב לנשים צעירות על ידי ברוק שילדס.
מ-1992 ואילך הוא עבד עם מגזין האופנה הרפרס בזאר, והפך לצלם הראשי של המגזין.
דמרשלייה קיבל את החוזה עבור לוח השנה של פירלי לשנת 2005. במהלך השנים הוא עזר לקריירה של מאפרים רבים כמו לורה מרסייה, ג'ייסון מרקס ופט מקגראת'.
דמרשלייה מוזכר בסרט "השטן לובשת פראדה" משנת 2006. הוא מופיע גם בסרט התיעודי The September Issue שעוסק באנה ווינטור ובמגזין ווג האמריקאי.
דמרשלייה הופיע בתפקיד קמע בגרסה הקולנועית של סקס והעיר הגדולה ; ניתן לראות אותו מצלם במהלך צילומי האופנה של קארי בראדשו עבור מגזין ווג.
הוא הוצג בצורה בולטת בפרק השישי של עונה 15 של הטופ מודל הבאה של אמריקה.
הוא הופיע ברשימת חמישים המתלבשים הטובים ביותר מעל גיל 50 על ידי ה"גרדיאן" במרץ 2013.
בפברואר 2018, דמרשלייה הואשם על ידי שבע דוגמניות שעבדו איתו בהטרדה מינית.
בתגובה להאשמות, הוצאת קונדה נאסט הודיעה: "הודענו לפטריק שלא נעבוד איתו בעתיד הנראה לעין".
פטריק הויזינגר הוא שחקן אמריקאי, הידוע בתפקידיו בסדרות הטלוויזיה מדריך החברות לגירושין, אחת שיודעת ורופא להשכיר.
הויזינגר נולד וגדל בג'קסונוויל, פלורידה, שם למד בבית הספר לאמנויות ע"ש דאגלס אנדרסון .
הויזינגר ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט הדרמה התקופתית העצמאית "הארץ המתוקה" מ-2005, בתור לארס הצעיר, ולאחר מכן הופיע בסרטים, "יומני האומנת" וברבור שחור.
בטלוויזיה, ידוע הויזינגר בעיקר בזכות התפקידים של לורד מרקוס בדרמת הנעורים אחת שיודעת, בה הופיע בארבעה פרקים ב-2008, ואדם בסדרת הטלוויזיה רופא להשכיר של רשת USA ב-2010 וב-2011. הוא גם שיחק בתפקיד חוזר בתור מקס מקארתי בסדרת הטלוויזיה המקורית הראשונה של ערוץ בראבו "מדריך החברות לגירושין".
בנוסף שיחק גם בסדרות טלוויזיה רוק 30, האישה הטובה, וחוק וסדר: מדור מיוחד.
הויזינגר גילם את האביר לנסלוט בסיבוב ההופעות הלאומי של ספאמלוט מ-2006 עד 2008. בשנת 2010, הוא שיחק במחזות "הסתיו הבא"ו-"המלאכים העירומים" .
קרדיטים נוספים בתיאטרון כוללים את ההפקה באוף ברודוויי של "הסתיו הבא" וכנר על הגג.
בשנת 2009 הופיע הויזינגר בסדרת האינטרנט הקומית "Jack in a Box".
ב-2010–2011, הוא הופיע בסדרת האינטרנט הקומית "Submissions Only".
ב-2013, שיחק בתפקיד אורח בסדרת הדרמה של NBC, מהפכה בתור צייד ראשים אדם.
שנה כותרתתפקיד הערות 2009 ג'ק בקופסהקוי פרק: "שחקן האלפא" 2010–2011Submissions Only אריק הניגאן 4 פרקים 2014Writers' Block אלי פרק: "מפלרטט עם אסון"
שנה כותרתתפקיד הערות 2016Quantum Break ליאם בורק ביצועי קול, לכידת תנועה וקטעי וידאו בהילוך מלא
פטריק דה רוזייה הוא גנרל בדימוס בחיל האוויר הצרפתי.
כיהן כמפקד חיל האוויר הצרפתי בין השנים 2010-2012, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי בין השנים 2012–2015.
רוזייה נולד בדיז'ון ב-11 במאי 1955. בספטמבר 1975 הוא התגייס לחיל האוויר הצרפתי.
בינואר 1979 הוא הוסמך כטייס קרב.
בספטמבר 1983 הוא מונה למפקד טייסת.
ב-1990 הוא מונה למפקד טייסת מיוחדת שהוצבה בערב הסעודית והשתתפה במלחמת המפרץ.
ב-1991 הוא השתתף במבצע לספק נחמה בצפון עיראק.
בספטמבר 1996 הוא מונה לראש אגף התכנון במטה חיל האוויר.
בספטמבר 1999 הוא מונה למפקד בסיס חיל האוויר ה-133 (נאנסי-אוצ'י).
בספטמבר 2002 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה לראש המשרד ללימודים ואסטרטגיה במטה הכללי.
שנתיים לאחר מכן הוא מונה לאחראי על הקשרים הצבאיים עם נאט"ו והאיחוד האירופי.
בספטמבר 2005 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה.
באוגוסט 2006 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס.
בספטמבר 2008 הוא מונה לנציג צרפת בוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
שנה לאחר מכן, הוא מונה במקביל גם לנציג בוועדה הצבאית של נאט"ו.
בספטמבר 2010 הוא מונה למפקד חיל האוויר הצרפתי.
הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 2012, אז מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
הוא סיים את הקדנציה שלו ב-6 בנובמבר 2015.
פטריק יזבכ הוא כדורגלן אוסטרלי-לבנוני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת נאשוויל מה-MLS ובנבחרת אוסטרליה.
יזבכ נולד באוסטרליה, והוא ממוצא לבנוני.
הוא שיחק במחלקות הנוער של אוסטרל, פוטבול NSW, קלאב מרקוני, סידני יונייטד, וסטרן סידני וונדררס וסידני.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של סידני, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל האוסטרלית.
הוא ערך 28 הופעות ליגה בקבוצה הראשונה של המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-2 בפברואר 2023 חתם בוויקינג מליגת העל הנורווגית.
ב-22 ביולי 2024 חתם בנאשוויל מליגת הכדורגל האמריקאית.
יזבכ נכלל בסגל נבחרת אוסטרליה עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2022, וערך שש הופעות במדי הטורניר.
נכלל בסגל נבחרת אוסטרליה לטורניר גביע אסיה 2023, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון, אך לא שיחק בטורניר.
ב-26 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת לבנון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
סר פטריק מייקל ליי פרמור (11 בפברואר 1915 – 10 ביוני 2011) היה סופר, חוקר, קצין ופוליגלוט אנגלי.
הוא מילא תפקיד בולט בהתנגדות הכרתית לכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה, ושימש אחד ממובילי הצוות שלכד את הגנרל הגרמני היינריך קרייפה.
בשל ספריו, ביניהם "זמן מתנות", הוא נחשב ביד רבים לאחד מגדולי כתבי המסעות בבריטניה.
עיתונאי ב-BBC כינה אותו פעם "הכלאה בין אינדיאנה ג'ונס, ג'יימס בונד וגרהם גרין".
לי פרמור נולד בלונדון ב-1915, בנם של סיר לואיס לי פרמור, גאולוג מכובד, ומיריאל איילין, בתו של צ'ארלס טאפה אמבלר.
זמן קצר לאחר לידתו, אמו ואחותו הצטרפו לאביו בהודו, והותירו את פטריק התינוק באנגליה עם משפחה בנורת'האמפטונשייר, תחילה בכפר ווידון, ואחר כך בדודפורד הסמוכה.
הוא נפגש שוב עם בני משפחתו הגרעינית רק בהיותו בן ארבע.
בילדותו חווה קשיים בלימודים ונשלח לבית ספר לילדים "קשים".
מאוחר יותר הוא סולק מבית הספר "קינג'ס סקול" בקנטרברי לאחר שנתפס מחזיק ידיים עם בתו של ירקן.
בבית הספר הוא התיידד עם הסופר לעתיד אלן ווטס.
בתעודה האחרונה שלו מבית הספר "קינג'ס סקול" תואר לי פרמור הצעיר כ"תערובת מסוכנת של תחכום ופזיזות".
הוא המשיך את לימודיו בקריאת טקסטים ביוונית ולטינית, את יצירותיו של שייקספיר וכן למד היסטוריה, מתוך כוונה להתקבל למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בהמשך שינה את דעתו והחליט להפוך לסופר, ובקיץ 1933 עבר לרובע שפרד מרקט בלונדון, שם התגורר עם כמה מחבריו.
עקב הקשיים שחווה כסופר בלונדון, וכן כספו שהלך ואזל, החליט לעבור לאירופה.
בגיל 18 החליט לי פרמור לצאת למסע לאורכה של אירופה מהכף של הולנד ועד לאיסטנבול (אז נודעה בשם קונסטינטינופול).
הוא יצא לדרך ב-8 בדצמבר 1933 עם כמה בגדים ומכתבי היכרות, ספר שירה אנגלית של אוקספורד ועותק של שירים, מאת המשורר הרומי הורטיוס בהוצאת לואב.
הוא ישן ברפתות ובבקתות רועים, אך גם הוזמן על ידי אצילים ואדונים לבתי נופש במרכז אירופה.
הוא התארח גם במנזרים רבים לאורך הדרך.
את רוב רובו של סיפור מסע זה, גילל לי פרמור בשני ספרים שפרסם במשך חייו: "זמן מתנות" (פורסם ב-1977) ו"בין היער והמים" (פורסם ב-1986).
חלקו האחרון של המסע עובד לאחר מותו לספר בהתבסס על יומניו וכן על טיוטה שכתב בשנות ה-60 של המאה ה-20, ופורסם בספטמבר 2013 על ידי ג'ון מורי, בשם "הדרך השבורה".
לי פרמור הגיע לאיסטנבול ב-1 בינואר 1935, ואז המשיך לטייל ברחבי יוון.
בתוך כך, בילה מספר שבועות בהר אתוס.
במרץ 1935, הוא היה מעורב במערכה שניהלו הכוחות המלוכניים בחבל מקדוניה נגד ניסיון מרד רפובליקני.
באתונה פגש את בלאשה קנטקוז'ן (Bălaşa Cantacuzino), אשת אצולה פנריוטית רומנית, והתאהב בה.
הם חלקו טחנת מים ישנה מחוץ לעיר המשקיפה לעבר פורוס, שם היא עסקה בציור והוא בכתיבה.
הם עברו לכפר ברומניה, שם שהה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר שנודע ללי פרמור שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939, עזב לי פרמור מיד את רומניה והתגייס לצבא הבריטי.
הוא לא פגש שוב את קנטקוז'ן עד שנת 1965.
לי פרמור היה פרח קצונה יחד עם דרק בונד ואיאן מונקרייף.
כיוון שהיה בקיא ביוונית מודרנית, זכה בנציבות ברשימה הכללית באוגוסט 1940, והתמנה לקצין קישור באלבניה.
הוא לחם ביוון היבשתית ובכרתים, שם שימש אחד מקציני מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) שהוצבו באי כדי לתכלל את ההתנגדות לכיבוש הגרמני.
הוא חזר לכרתים שלוש פעמים, מתוכן פעם אחת בצניחה.
תחת הכינויים "מיכליס" או "פילדם", הוא חי יותר משנתיים בהרים, מחופש לרועה צאן.
יחד עם קפטן ביל סטנלי מוס, מפקדו השני, לי פרמור הוביל את החוליה שבשנת 1944 לכדה את הגנרל הגרמני היינריך קרייפה.
אנדרטה המנציחה את אירוע זה ניצבת בסמוך לארכאנס שבכרתים.
מוס העלה על הכתב את תפיסתו של קרייפה בספרו Ill Met by Moonlight.
למהדורה שפורסמה ב-2014 צורפה אחרית דבר שנכתבה על ידי לי פרמור ב-2001. הספר עובד לסרט באותו שם, בבימוי והפקה של מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר, ויצא לאקרנים ב-1957. לי פרמור גולם בסרט על ידי דירק בוגרדה.
גרסתו של לי פרמור ללכידתו של קרייפה פורסמה באוקטובר 2014 בספר "לכידתו של גנרל – מבצע קרייפה וה-SOE".
בתקופות של חופשה, לי פרמור בילה בטארה, וילה בקהיר שנשכרה על ידי מוס.
במקום פעל "משק הבית הסורר" של קציני מנהלת ה-SOE, ובראשו עמדה הרוזנת זופיה (סופי) טרנובסקי.
קצין המסדר המצוין ביותר של האימפריה הבריטית (OBE)
אזרח כבוד של הרקליון, של קרדמילי ושל גיתיאו
ב-1950 פרסם לי פרמור את ספרו הראשון, "עץ המטייל", על מסעותיו לאחר המלחמה בקריביים.
ספר זה זכה בפרס היינמן לספרות והיה ליריית הפתיחה בקריירה שלו כסופר.
בביקורת שהתפרסמה ב-The Times Literary Supplement נכתב: "העובדה שרוב הבעיות של איי הודו המערבית הן תולדה ישירה של סחר העבדים לעולם לא נעלמה מעיניו של מר לי פרמור".
הספר צוטט בהרחבה בספר "חיה ותן למות", מאת איאן פלמינג.
לי פרמור כתב ספרים נוספים על מסעותיו, כולל "מאני: מסעות בדרום הפלופונס".
הספר מתעד את מסעותיו של לי פרמור בחצי האי מאני, השוכן בקצהו הדרומי של הפלופונסוס שבדרום יוון היבשתית.
האזור נחשב למבודד וקשה למחיה בשל תנאי השטח הקיצוניים שבו.
בת זוגו העתידית של לי פרמור, ג'ואן אליזבת' ריינר, ליוותה אותו במסע וצילמה מספר תמונות לגרסה המקורית של הספר.
רוב הספר מתמקד בהיסטוריה של בני האזור, המאניוטים, ובמקומם בהיסטוריה היוונית והאירופית.
בפרק הפתיחה, דן לי פרמור בטענה ששמע מתושבי ספרטה, לפיה תושבי טריפי ואנאווריטי, שני כפרים על רכס טייגטוס ליד מיסטרס, הם ממוצא יהודי.
החלק האמצעי של הספר כולל גלישות ארוכות לנושאים כמו היסטוריה, אמנות, איקונים, דת ומיתוסים בחברה המאניוטית.
הספר תורגם ליוונית על ידי ראש הממשלה העתידי של יוון, צאניס צאנטטקיס, בזמן גלותו הפנימית שנכפתה עליו בידי החונטה הצבאית היוונית.
לאחר שחרורו התרגום עבר תיקון עם פרמור, שהוסיף פרק נוסף על זיתים.
ספר נוסף שפרסם הוא "רומלי: מסעות ביוון הצפונית", על מסעותיו על פרד וברגל באזורים נידחים של יוון.
לי פרמור תרגם את כתב היד "הרץ הכרתי" שנכתב על ידי ג'ורג' פסיכוונדקיס, רץ שליח בכרתים במהלך מלחמת העולם השנייה, ועזר לו להוציא לאור את עבודתו.
לי פרמור כתב גם רומן, "הכינורות של סן ז'אק", שעובד לאופרה על ידי מלקולם וויליאמסון.
חברו לורנס דורל תיאר בספרו "לימונים מרים" (1957) את ביקורו של לי פרמור בווילה של דורל בבלפאיס, קפריסין, בזמן מצב החירום בקפריסין:לאחר ארוחת ערב נהדרת ליד המדורה הוא מתחיל לשיר, שירי כרתים, אתונה, מקדוניה.
כשאני יוצא למלא מחדש את בקבוק האוזו ...
אני מוצא את הרחוב מלא עד אפס מקום באנשים שמקשיבים בשקט ובחושך מוחלטים.
'מה זה?' אני אומר, כשאני רואה את פרנגוס.
'מעולם לא שמעתי על אנגלים ששרים שירים יווניים כאלה!' הפליאה הנערצת שלהם נוגעת ללב; זה כאילו הם רוצים לחבק את פדי בכל מקום אליו ילך.
לאחר שנים רבות של חיים משותפים, פטריק לי פרמור נישא בשנת 1968 לג'ואן אליזבת' ריינר (לבית איירס מונסל), בתו של בולטון איירס-מונסל, הוויקונט הראשון מונסל.
היא ליוותה אותו במסעות רבים עד שהלכה לעולמה בקרדאמילי בגיל 91, ביוני 2003. לזוג לא היו ילדים.
הם גרו חלק מהשנה בבית במטע זיתים ליד העיירה קרדאמילי שבחצי האי מאני, בדרום פלופונסוס שביוון, וחלק מהשנה בגלוסטרשייר שבאנגליה.
בשנת 2007, הוא אמר שלראשונה, הוא החליט להתחיל לכתוב את ספריו באמצעות מכונת כתיבה, במקום כתב ידו כפי שעשה בכל ספריו קודם לכן.
לי פרמור פתח את ביתו בקרדאמילי לתושבי הכפר המקומיים ב-8 בנובמבר, יום הקדוש מיכאל.
לי פרמור קיבל את השם מיכאל בזמן שנלחם לצד ההתנגדות היוונית, ומאז נחשב מיכאל לקדוש שלו.
הסופרת הניו זילנדית מגי רייני-סמית' (ששהתה באזור במסגרת מחקר מקדים לספרה הבא) הצטרפה לחגיגת יום הקדוש שלו בנובמבר 2007, ולאחר מותו פרסמה כמה תמונות מהאירוע.
הבית בקרדאמילי מופיע בלפני חצות, סרט קולנוע משנת 2013.
ליי פרמור השפיע על דור של סופרי מסעות בריטים, ביניהם ברוס צ'טווין, קולין תוברון, פיליפ מרסדן, ניקולס קריין ורורי סטיוארט.
ליי פרמור נודע במבנה גופו החזק, על אף שעישן כ-80 עד 100 סיגריות ביום.
למרות שבשנותיו האחרונות סבל מראיית מנהרה וענד מכשירי שמיעה, הוא שמר על כושר גופני עד מותו וסעד לשולחן בערב האחרון לחייו.
בחודשים האחרונים לחייו סבל לי פרמור מגידול סרטני, ובתחילת יוני 2011 הוא עבר כריתת טרכאוטומיה ביוון.
משידע שמותו קרב, לדברי חברים יווניים מקומיים, הוא הביע רצון לבקר באנגליה כדי להיפרד מחבריו, ולאחר מכן לחזור למות בקרדאמילי, אם כי נאמר גם שהוא רצה למות באנגליה ולהיקבר לצד אשתו.
לי פרמור מת באנגליה בגיל 96, ב-10 ביוני 2011, יום לאחר הגעתו.
הלווייתו נערכה בכנסיית סנט פיטר, דמבלטון, גלוסטרשייר, ב-16 ביוני 2011. משמר הכבוד כלל משרתים וחברים לשעבר מחיל המודיעין הבריטי, ובוגלר מהמשמר האירי השמיע את ה-Last Post ואת ה-Reveille.
הוא נקבר לצד אשתו בחצר הכנסייה.
הכתובת היוונית היא ציטוט של המשורר היווני קונסטנדינוס קוואפיס אותו ניתן לתרגם ל"בנוסף, הוא היה הטוב מכל הדברים, הלני".
אגודת פטריק לי פרמור הוקמה בשנת 2014.
הארכיון הלאומי בלונדון מחזיק עותקים של משלוחי המלחמה של לי פרמור מכרתים מתקופת מלחמת העולם השנייה בתיק מספר HS 5/728.
מאגר עם רבים ממכתביו, ספריו, גלויות וכתבים שונים אחרים נמצא בארכיון פטריק לי פרמור בספרייה הלאומית של סקוטלנד שבאדינבורו.
פטריק וימר הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בוולפסבורג ובנבחרת אוסטריה בעמדת הקשר הימני.
וימר החל את קריירת הבוגרים שלו בעונת 2019/20, כששיחק באוסטריה וינה הן בקבוצה הבכירה, ששיחקה בבונדסליגה האוסטרית והן בקבוצת המילואים, ששיחקה בבונדסליגה האוסטרית השנייה.
בעונת 2020/21 שיחק בקבוצה הבכירה בלבד, בשורותיה ערך 31 הופעות והבקיע חמישה שערי ליגה.
בקיץ 2021 עבר וימר לארמיניה בילפלד מהבונדסליגה הגרמנית.
וימר ערך 31 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, אך לא הצליח למנוע את ירידתה של קבוצתו בחזרה לבונדסליגה השנייה.
בעקבות ירידת הליגה, עבר וימר בקיץ 2022 לוולפסבורג מהבונדסליגה, בה חתם על חוזה לחמש שנים.
בעונת 2022/23 הבקיע וימר ארבעה שערי ליגה, וסייע לוולפסבורג לסיים במקום השמיני.
בעונת 2023/24 ערך וימר 14 הופעות ליגה בלבד, והבקיע שני שערים.
קבוצתו וולפסבורג סיימה עונה זו במקום ה-12.
וימר שיחק בנבחרות הצעירות של אוסטריה.
בשנת 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אוסטריה הבוגרת, בתיקו 1-1 מול צרפת במסגרת ליגת האומות של אופ"א.
ביוני 2024 הבקיע וימר את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, בניצחון 1-2 על סרביה במשחק ידידות.
וימר זומן לסגל האוסטרי ליורו 2024.
ע"ב 3816/01 פטריק לוי נ' מבטחים, מוסד לביטוח סוציאלי של העובדים בע"מ, הוא פסק דין משנת 2001 שניתן על ידי בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
זהו פסק הדין הראשון בה הכירה ערכאה שיפוטית בישראל בבני זוג מאותו המין כידועים בציבור.
פטריק לוי היה בן זוגו של ריקרדו שניידר והזוג אף ניהל משק בית משותף במהלך שמונה השנים שקדמו למותו של ריקרדו מסיבוך של נגיף ה-HIV.
לאחר מותו של שניידר, פנה לוי לקרן מבטחים על מנת שיקבל את פנסיית השארים של בן זוגו המנוח.
הקרן הודיעה כי למרות הכרתה בזכותם של בני זוג מאותו המין לקבל את קצבת השארים של בני זוגם שנפטרו, על מנת לקבל את כספי הפנסיה עליו לפנות לבית המשפט שיכיר בו כידוע בציבור של שניידר.
פסק הדין, שניתן על ידי השופטת שרה מאירי, קיבל את בקשת לוי והכריז שבכל מקום בתקנות שבו מופיע המונח "בן זוג" הכוונה גם לבן זוג מאותו המין, הצהרה שהייתה תקדים בעולם המשפט הישראלי.
פטריק ג'רום הילינגס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רפובליקני מטעם קליפורניה שהחליף את ריצ'רד ניקסון בקונגרס.
בתחילה הוא נבחר למחוז הקונגרס ה-12 של קליפורניה, שהוגדר מחדש כמחוז הקונגרס ה-25 של קליפורניה לפני הבחירות ב-1952.
הילינגס נולד ב-19 בפברואר 1923 בהובארט מילס, קליפורניה, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה עד מרץ 1943, אז נכנס לחיל הקשר של צבא ארצות הברית.
הוא הוצב בדרום האוקיינוס השקט ושירת כסמל בשירות הביון עד פברואר 1946.
כשחזר ל-USC, הילינגס קיבל תואר ראשון באמנויות ב-1947 ותואר דוקטור למשפטים ב-1949. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1949 והחל לעסוק בעריכת דין בארקדיה, קליפורניה.
הוא שימש כציר לוועידות הלאומיות הרפובליקאיות ב-1952, 1956, 1960 ו-1964 ותמך בדווייט ד' אייזנהאואר (פעמיים), ניקסון ובארי גולדווטר, בהתאמה.
הילינגס הובס על ידי הדמוקרט סטנלי מוסק, שלימים יהפוך לשופט המכהן הארוך ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון של קליפורניה.
הילינגס לא הצביע על חוק זכויות האזרח משנת 1957.
לאחר התמודדות הלא מוצלחת לתובע הכללי, הילינגס חידש את עריכת הדין שלו בלוס אנג'לס.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה המרכזית הרפובליקנית של מחוז לוס אנג'לס בשנים 1960–1961. בשנת 1970, הוא התמודד בפריימריז רפובליקני מיוחד למילוי מקום פנוי שנגרם על ידי מותו של גלנרד פ.
ליפסקומב במחוז הקונגרס ה-24 של קליפורניה, אך הובס במרוץ על המינוי על ידי ג'ון ה.
רוסלוט, שהמשיך וזכה בבחירות הכלליות המיוחדות.
הילינגס ניהל את מסע הבחירות לנשיאות של רונלד רייגן בפלורידה בשנים 1979–1980.
הילינגס התגורר בלוס אנג'לס עד מותו בפאלם דזרט, קליפורניה ב-20 ביולי 1994 בגיל 71. שרידיו נקברו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
פטריק ג'וזף לוסי היה פוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-38 בשנים 1971–1977.
לוסי נולד בלה קרוס, ולאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון שירת בתפקידים ממשלתיים ברמה המקומית וברמה המדינתית.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בגיס האפסנאות של צבא ארצות הברית.
בשנים 1965–1967 הוא כיהן כסגן מושל ויסקונסין, ובבחירות של 1966 הוא ניסה להתמודד בבחירות על משרת המושל מול המושל המכהן וורן נולס.
בבחירות של 1970 ניצח לוסי, וכיהן כמושל עד 1977, כאשר קיבל את מינויו של הנשיא ג'ימי קרטר לתפקיד שגריר ארצות הברית במקסיקו.
כמושל, ניהל לוסי את מיזוג מערכת אוניברסיטאות המדינה של ויסקונסין עם מערכת האוניברסיטאות של ויסקונסין.
בבחירות לנשיאות של 1980 הוא היה שותפו למירוץ של המועמד העצמאי לנשיאות, חבר בית הנבחרים הרפובליקני לשעבר ג'ון אנדרסון.
אנדרסון ולוסי גרפו 6.6 אחוזים ממניין הקולות הכללי, תוצאה שהייתה אחד הגורמים להפסדו של קרטר למועמד הרפובליקני רונלד רייגן.
פטריק לוסי נולד בלה קרוס, ויסקונסין, כבנם של אלה (לבית מקנמרה) וגרגורי לוסי.
הוא גדל בכפר פייריוויל, וסיים ב-1935 את לימודי התיכון בבית הספר קמפיון שבעיירה פררי דו שין הסמוכה.
בהמשך הוא למד בסנט תומאס קולג' שבסיינט פול, מינסוטה.
במלחמת העולם השנייה התגייס לוסי לגיס האפסנאות של צבא ארצות הברית, ושירת בקריביים עד לשחרורו בדרגת קפטן ב-1945. לאחר המלחמה השלים לוסי את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסוןף שם קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה ב-1946.
ב-1946 שימש לוסי כשופט שלום בפייריוויל.
באותה שנה הוא היה חבר המועצה של בית הספר דה סוטו ושימש כגזבר המועצה.
בשנים 1949–1951 הוא כיהן כחבר אספת המדינה של ויסקונסין.
בשנים 1957–1963 הוא שימש כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית בוויסקונסין.
בבחירות לנשיאות של 1960, היה לוסי עוזרו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במסע הבחירות שלו בוויסקונסין.
ב-1964 נבחר לוסי כסגן מושל ויסקונסין, וכיהן תקופת כהונה אחת בתפקיד בשנים 1965–1967. באותה תקופה נבחרו המושל וסגן המושל בוויסקונסין בפתקי הצבעה נפרדים, וציבור הבוחרים בחר בלוסי, דמוקרט, כסגנו של המושל הרפובליקני וורן נולס.
תיקון לחוקת ויסקונסין שהתקבל ב-1967 איחד את בחירת המושל וסגנו לפתק הצבעה אחד.
ב-1966 התמודד לוסי כמועמד הדמוקרטים למשרת המושל, אך לא עלה בידו להיבחר במקום המושל המכהן נולס.
בבחירות לנשיאות של 1968 הוא תמך בתחילה בסנאטור רוברט קנדי, אך לאחר רצח רוברט קנדי הוא החל לעבוד במסע הבחירות של הסנאטור יוג'ין מקארתי.
בוועידה הארצית של הדמוקרטים של אותה שנה הוא היה המנהל בפועל של הקמפיין של מקארתי.
ב-1970 התמודד לוסי פעם נוספת על משרת מושל ויסקונסין, וניצח לאחר שגרף 54 אחוזים מהקולות.
הוא היה מושל המדינה הראשון שנבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים לאחר התיקון בחוקת ויסקונסין של 1967 שהאריך את משך תקופת הכהונה של המושל משנתיים לארבע שנים.
ב-4 בינואר 1971 הוא הושבע כמושל, וב-1974 התמודד בהצלחה לתקופת כהונה שנייה.
ב-6 ביולי 1977 הוא התפטר כדי לקבל על עצמו מינוי כשגריר ארצות הברית במקסיקו.
מיזוג מערכת האוניברסיטאות של ויסקונסין
אחת היוזמות הביצועיות של לוסי כמושל היה החייאת הרעיון למיזוג שתי מערכות האוניברסיטאות של ויסקונסין, מערכת אוניברסיטאות המדינה של ויסקונסין, ומערכת האוניברסיטאות של ויסקונסין, שעליהם נכללו הקמפוסים במדיסון, מילווקי, גרין ביי וקמפוס אוניברסיטת ויסקונסין-פארקסייד ברסין ובקנושה, וכן שלוחת אוניברסיטת ויסקונסין.
הרעיון הוצע לראשונה בשנות ה-40 וה-50 על ידי המושלים אוסקר רנבום ווולטר ג'.
ב-1971 העלה לוסי את הרעיון שוב, באומרו שמיזוג ירסן את העלייה בהוצאות שתי המערכות, יסדיר את הדרישות ההולכות וגוברות של מערכת החינוך הגבוה מהמדינה, ישלוט בתוכניות מקבילות, וידאג לאיחוד התקציבים.
אנשי הסגל האקדמי והסגל המנהלי של קמפוס מדיסון התנגדו ברובם למיזוג, מתוך חשש שצעד זה יקטין את המוסד שלהם שהיה הגדול במדינה.
רוב אנשי הסגל האקדמי של אוניברסיטאות המדינה תמך במיזוג, בהאמינם שהמהלך יוסיף יוקרה למוסדותיהם ויוביל לאיזון במימון המדינה.
החקיקה בנוגע למיזוג עברה בקלות באספת המדינה שנשלטה על ידי הדמוקרטים.
לאחר תמרונים וצעדי שדלנות רבים, היא גם עברה בהפרש של קול אחד בסנאט המדינתי שהיה בשליטת הרפובליקנים.
עד 1974 הושלם יישום המיזוג.
"היה עלי לנהוג ביד קשה - ללא מיזוג, אין תקציב", אמר לוסי בראיון שנתן לאחר תום כהונתו כמושל.
לוסי גם המליץ על מימון נוסף של המדינה לתיירות, שדרבנה את הפיתוח ברחבי ויסקונסין.
שתי דוגמאות לכך היו הרחבת מערכת הפארקים של מחלקת משאבי הטבע של ויסקונסין, ופתיחת אתר הר טלמרק בעיירה קייבל.
מאז 1974 אירחו העיירה וההר את אירוע הסקי השנתי, שהיה מרוץ הסקי הגדול באמריקה הצפונית.
לוסי מינה מספר צוותי משימה כדי לדאוג לצורכי המיעוטים, כולל ועדת החקירה של המושל לבעיות הקהילות דוברות הספרדית בוויסקונסין, שזיהתה חוסר בתוכניות שידאגו לגישה לחינוך, בריאות, דיור ותעסוקה של אמריקאים-מקסיקנים ושל מהגרים מפוארטו ריקו במדינה.
באותה תקופה היו יותר מ-30,000 אמריקאים-מקסיקנים שהתגוררו בוויסקונסין, כשמחצית מהם התגוררו במילווקי, ופחות מעשרה מהם למדו באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי.
במרוץ שלהם לנשיאות ב-1980 זכו אנדרסון ולוסי ל-5,719,439 קולות (כ-6.6 אחוזים), זאת על אף תחזיות של 25 אחוזים בסקרים המוקדמים ועימות בחירות נמרץ של אנדרסון מול רונלד רייגן.
בספטמבר 2009 הוצב על ידי האגודה ההיסטורית של ויסקונסין ציון דרך היסטורי לכבודו של לוסי בפייריוויל.
ב-2011, לוסי, על אף היותו דמוקרט, שימש כיושב ראש שותף במסע הבחירות של דייוויד פרוסר למשרת נשיא בית המשפט העליון של ויסקונסין.
ב-31 במרץ הוא התפטר מתפקידו במטה הבחירות של פרוסר, ועבר לתמוך בג'ואן קלופנבורג, ביחסו את החלטתו ל"חולשה מטרידה וחוסר נימוס" של פורסר, ובמקביל הוא שיבח את קלופנברג על "[הקפדה] לאורך כל מסע הבחירות על שוויון נפש ואי-מפלגתיות ו[הפגנת] מזג שיפוטי מבטיח ורב חסד, אפילו בלהט של מסע הבחירות הסוער".
באוקטובר 2013 נקרא קטע הדרך בין פייריוויל ופררי דו שין של כביש 35 "כביש המושל פטריק לוסי" לכבודו.
פטריק לוסי נפטר במילווקי ב-10 במאי 2014, בגיל 96. הוא נטמן בבית הקברות הולי קרוס שבעיר.
פטריק צ'ינזייקפרה דוֹרְגוּ (בדנית: Patrick Chinazaekpere Dorgu; נולד ב-26 באוקטובר 2004 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת דנמרק.
דורגו נולד בקופנהגן שבדנמרק, וגדל במחלקות הנוער של הוסום בולדקלוב, נורשלן ולצ'ה.
בחודש פברואר 2023 האריך את חוזהו בלצ'ה עד לשנת 2027. ב-13 באוגוסט 2023 ערך דורגו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על קומו במסגרת הסיבוב הראשון בקופה איטליה לעונת .
ב-20 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בניצחון 1–2 על לאציו במסגרת המחזור הראשון לעונת 2023/2024. ב-2 בפברואר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על פיורנטינה במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
בסך הכול ערך 32 הופעות ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, בהן הבקיע שני שערים.
ב-2 בפברואר 2025 חתם בקבוצת מנצ'סטר יונייטד ל-5.5 שנים תמורת סכום של 30M€.
דורגו שיחק בנבחרות הצעירות של דנמרק.
ב-27 באוגוסט 2024 זומן לראשונה לסגל נבחרת דנמרק לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות שווייץ וסרביה.
ב-5 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת שווייץ, בו הבקיע את השער הראשון של נבחרתו.
פטריק וולש היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי.
וולש נולד ב-1 בינואר 1840 בבלינגארי, מחוז לימריק, אירלנד.
בשנת 1852 היגר עם הוריו לצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, שם למד את מלאכת הדפוס כשוליה בבית מלאכה.
תוך כדי עבודה במקצוע זה השתתף בלימודי ערב, ולבסוף התקבל לג'ורג'טאון קולג' (כיום אוניברסיטת ג'ורג'טאון) בוושינגטון די.
סי., בשנת 1859, שם שהה עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
בשנת 1861 חזר וולש לצ'ארלסטון כדי להילחם עבור הקונפדרציה.
הוא הצטרף למשמר המיליציה של המדינה כלוטננט ב־Meagher Guards של הרגימנט הראשון, מיליציית הרובאים של קרוליינה.
בשנת 1862 עבר לאוגוסטה שבג'ורג'יה, שם שימש כעורך בעיתון Augusta Chronicle ובעיתונים נוספים.
לאחר המלחמה נבחר כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, במסגרת האספה הכללית של ג'ורג'יה, וכיהן בתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית בין השנים 1872–1876. בשנת 1884 נבחר כציר כללי לוועידה הדמוקרטית הלאומית.
כמו כן שירת כחבר בוועדה של World's Columbian Fair.
בשנת 1894 מינה אותו מושל ג'ורג'יה למלא כהונה לא מלאה בסנאט של ארצות הברית, במקומו של אלפרד קולקוויט שנפטר תוך כדי מילוי תפקידו, והוא כיהן בתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית מ־2 באפריל 1894 עד 3 במרץ 1895.
בשנת 1866 נשא לאישה את אנה איזבלה מקדונלד, ילידת מחוז אדג'פילד, קרוליינה הדרומית, בתו של ג'ון א.
מקדונלד, יליד צ'ארלסטון וסוחר בעיר במשך שנים רבות.
אמה הייתה ילידת לונדון, אנגליה, והיגרה לארצות הברית כשהייתה בת כעשר, והתיישבה בקיימברידג'.
וולש נבחר מאוחר יותר לראש עיריית אוגוסטה, וכיהן בתפקיד זה משנת 1897 ועד מותו ב־19 במרץ 1899. וולש נקבר בבית הקברות העירוני.
פטריק מאינקה הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הבלם בהיידנהיים מהבונדסליגה, בה הוא גם משמש כקפטן.
מאינקה שיחק במחלקות הנוער של ארמיניה בילפלד מ-2009. ב-15 בדצמבר 2013 ערך את הופעתו היחידה במדי הקבוצה הבוגרת של ארמיניה בילפלד במסגרת הבונדסליגה השנייה, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–4 על גרויטר פירט.
בקיץ 2014 עבר לוורדר ברמן ב'.
ב-1 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במסגרת הליגה האזורית (צפון).
בינואר 2016 חתם מאינקה בבורוסיה דורטמונד ב' מהליגה האזורית (מערב) על חוזה לשנתיים וחצי.
ב-6 בפברואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1–1 נגד ויקטוריה קלן.
בקיץ 2018 הצטרף מאינקה להיידנהיים מהבונדסליגה השנייה בחוזה לשנתיים.
ב-12 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1–1 מול הולשטיין קיל.
סר פטריק סטיוארט הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
סטיוארט נולד במירפילד שבמערב יורקשיר שבאנגליה.
בשל חיבתו לאמנות הבמה, כבר בגיל 12 השתתף סטיוארט בקורס דרמה בן שמונה ימים.
מאוחר יותר השתתף סטיוארט בתיאטרון חובבים בעיירת הולדתו.
בגיל 15 עזב את בית הספר והחל לעבוד כעיתונאי.
במקביל, המשיך להשתתף בהצגות תיאטרון, בעיקר שייקספיריות.
כאשר מעסיקו דרש ממנו להחליט בין התיאטרון לקריירה העיתונאית, התפטר סטיוארט מעבודתו לאחר מעט יותר משנה, והחליט להקדיש עצמו למשחק.
כדי לחסוך כסף ללימודי המשחק, עבד כשנה כאיש מכירות רהיטים.
בגיל 17 נרשם לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק".
במשך שנתיים למד שם משחק, ולמד את המבטא האנגלי הקלאסי האופייני שלו.
לדבריו, בתקופה זו חי כמעט חיים כפולים, משום שעם משפחתו וחבריו המשיך לדבר במבטא היורקשיירי הקודם שלו.
לאחר שעזב את בית הספר למשחק, מעולם לא היה מובטל.
למרות ההתקרחות המוקדמת שלו (בגיל 19), הצליח לשכנע מפיקי תיאטרון לשכור אותו כאשר הופיע עם ובלי פיאה, וטען שהם יקבלו "שני שחקנים במחיר אחד".
ההופעה המקצועית הראשונה שלו הייתה בתיאטרון המלכותי בלינקולן, באוגוסט 1959, בהפקה בימתית של "אי המטמון".
בשנת 1966 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית.
הוא אף השתתף בקבוצת הכדורגל של החבורה.
בתחילת שנות ה-80 עבר לתיאטרון המלכותי הלאומי.
במהלך הקריירה המגוונת שלו שיחק בהצגות וסרטים רבים.
מתפקידיו הראשונים הייתה השתתפות במיני סדרה "אני, קלאודיוס" בה גילם את סיאנוס.
הוא זכור כקפטן ז'אן-לוק פיקארד בסדרת המדע בדיוני "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ובסרטים שהופיעו לאחריה.
בעקבות הצלחתו הקופתית של הסרט "מסע בין כוכבים 8: המפגש", בו סטיוארט ציטט שורות מתוך הספר "מובי דיק", הוא לוהק בשנת 1998 לתפקיד קפטן אחאב לסרט הטלוויזיה "מובי דיק".
בנוסף, גילם בשנים 2000–2017 את פרופסור אקסבייר בסדרת סרטי "אקס-מן" ובמשחקי המחשב שיצאו בעקבות הסרטים.
סטיוארט גם מדבב לסרטי וסדרות אנימציה כדוגמת "נסיך מצרים" ואחת הדמויות בפרק "הומר הגדול" בסדרה "משפחת סימפסון".
הוא גם מדבב בסדרה "אבא אמריקאי" את הבוס של סטן, אייברי, ובן דמותו, נראה בדיוק כמו פטריק סטיוארט.
הוא גם מדבב לעיתים ב"איש משפחה", גם מבית היוצר של סת' מקפרלן דמויות שונות וגם את קולה של התינוקת סוזי סוואנסון.
בשנת 1999 קריין סטיוארט את יצירתו של מוזיקאי הרוק ריק ווקמן אשר התבססה על יצירתו הספרותית של ז'ול ורן "מסע לבטן האדמה".
באוגוסט 2012 הגיע סטיוארט לישראל, והצטלם לסרטו של רשף לוי, "לצוד פילים".
בסרט, העוסק בחבורת קשישים וילד השודדים בנק, משחק סטיוארט בתפקיד ראשי.
באותה שנה גילם את דמותו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר בסדרת ה-BBC "הכתר החלול" לפי מחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר.
בשנת 2015 שיחק לצד אנטון ילצ'ין בסרט האימה "חדר ירוק" של הבמאי ג'רמי סולניה.
בשנת 2017 השתתף בסרט "לוגאן - וולברין", סרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס המבוסס על זיכיון הקומיקס "וולברין: לוגאן הזקן", העשירי בסדרת סרטי "אקס-מן" והשלישי והאחרון בטרילוגיית וולברין, אחרי "אקס-מן המקור: וולברין" (2009), ו"וולברין" (2013).
בסרט הוא משחק לצד יו ג'קמן וריצ'רד אי.
בשנת 1966 התחתן לראשונה עם שיילה פלקונר ולאחר 24 שנות נישואין, בשנת 1990 התגרשו.
בשנת 2000 נישא לאחת ממפיקות סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים", וונדי נוס.
הנישואין החזיקו מעמד כשלוש שנים.
בספטמבר 2013 התחתן בפעם השלישית עם סאני אוזל, זמרת ג'אז הצעירה ממנו ב-38 שנים.
טקס החתונה נערך על ידי סר איאן מקלן.
בשנת 1995 שיחק בהצגה שייקספירית בשם "הסופה" (The Tempest), שהועלתה בברודוויי.
על תפקידו זה היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר מטעם ארגון מבקרים.
ב־1996 זכה בפרס ווילי מטעם תיאטרון שייקספיר בוושינגטון, המוענק מדי שנה למי שתרם תרומה משמעותית לקידום התיאטרון הקלאסי בארצות הברית.
באותה שנה, זכה גם בפרס גראמי על קריינות לתקליט ילדים בשם "פרוקופייב: פטר והזאב".
בשנת 1998 היה מועמד לפרס אמי על משחקו במיני סדרה "מובי דיק".
בשנת 2001 הוענק לו תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לתחום המשחק והקולנוע.
בחגיגות תחילת שנת 2010 זכה לתואר אבירות (Knight Bachelor) ממלכת אנגליה על תרומתו לתחום הדרמה.
בינואר 2021 זכה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ב"סופר פרסי בחירת המבקרים" על תפקידו בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד".
1996 - הרוח מטירת קנטרוויל - סימון דה קנטרוויל - סרט טלוויזיה של ABC
1999 – חוות החיות (דיבוב; סרט טלוויזיה של TNT)
2020 – מסע בין כוכבים: פיקארד – ז'אן-לוק פיקארד
פטריק ויין סווייזי היה שחקן, רקדן וזמר אמריקאי, היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב, והוא מוכר בין היתר מסרטיו כגון "צפון ודרום" (1985), "ריקוד מושחת" (1987), "שומר הברים" (1989), "רוח רפאים" (1990)", "נקודת פריצה" (1991), "קאדילק של סופשבוע" (1995) ו"דוני דארקו" (2001).
סווייזי נולד ביוסטון, טקסס, ארצות הברית.
הוא השני מבין חמשת ילדיהם של הכוריאוגרפית פטסי סווייזי ושל ג'סי סווייזי, אלוף רודיאו.
הייתה לו אחות מבוגרת בשם ויקי ושלושה אחים צעירים: דון, שון ובמבי.
משפחת אביו היא במקור מדורסט, אנגליה.
במהלך לימודי התיכון הוא למד גם בלט, החלקה על הקרח, משחק ופוטבול בתקווה לקבל מלגת ספורט ללימודים במכללה.
לאחר פציעה בברך, הוא ויתר על הקריירה והחל להתאמן באמנויות לחימה: טאקוונדו ואייקידו.
ב-1972, עבר לניו יורק ולמד בבתי ספר לבלט.
תפקידו המקצועי הראשון היה במופע של דיסני, ובהמשך הופיע בהפקה של "גריז" בברודוויי.
ב-1979, הופיע בסרטו הראשון, "סקייטמן, U.S.A".
הוא השתתף ב-1981 בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "מ.א.ש".
סוויזי התפרסם לאחר ששיחק בסרט "נערי הכרך" ב-1983. בשנת 1985 החל לשחק במיני סדרה "צפון ודרום".
בשנת 1987, כיכב בסרט "ריקוד מושחת" לצידה של ג'ניפר גריי.
הסרט הופק בתקציב נמוך ותוכנן להיות מוקרן שבוע אחד בלבד ולאחר מכן לעבור לקלטות וידאו, אך בפועל הוא זכה להצלחה רבה וסוויזי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בדצמבר 1987, הוציא לצד וונדי פרייזר את הסינגל "She's Like the Wind".
לאחר מכן הוצעו לסוויזי סרטים רבים והוא שיחק ב-1989 ב"שומר הברים" לצידו של סם אליוט.
ב-1990 כיכב בסרט "רוח רפאים" לצידה של דמי מור שזכה אף הוא להצלחה ופרסום רב.
ב-1991 שיחק לצידו של קיאנו ריבס בסרט "נקודת פריצה".
במאי 1997 נפצע קשה כאשר נפל מסוס ונפגע מעץ במהלך צילומי הסרט "מכתבים מרוצח".
הוא שבר את רגליו וגידיו נותקו מכתפיו.
צילומי הסרט הופסקו לחודשיים והוא יצא לאקרנים ב-1998.
בשנת 2001 שיחק בסרט "דוני דארקו".
ב-2002 שיחק בסרט "להתעורר ברינו" לצידה של שרליז תרון, וב-2003 שיחק בקומדיה השחורה "11:14" לצד הילרי סוונק.
בשנת 2004 שיחק תפקיד אורח בסרט המשך שלא הצליח, בשם "ריקוד מושחת: לילות הוואנה".
בשנת 2006 דיבב בסרט "השועל והכלבלב 2" בהפקת אולפני דיסניטון, כשזהו תפקיד הדיבוב היחידי בקריירה שלו.
סרטו האחרון של סווייזי לפני מותו היה "בוקר כחול בהיר" משנת 2009, בו הופיע גם אחיו דון בתפקיד שולי, כסדרן במועדון חשפנות.
ב-12 ביוני 1975 נישא לשחקנית ליסה ניאמי.
הזוג הכיר ב-1970, כאשר ליסה החלה לקחת שיעורי ריקוד אצל אמו של סווייזי.
לזוג לא היו ילדים וליסה חוותה הפלה טבעית במהלך הנישואים.
ב-1982 נפטר אביו של סוויזי בגיל 57 מהתקף לב פתאומי.
לאחר מכן החל סווייזי לסבול מאלכוהוליזם.
הוא היה גם מעשן כבד.
לאחר מות אחותו הבכורה ויקי ב-1994, שהתאבדה בגיל 45 באמצעות מנת יתר, החל בטיפול באלכוהוליזם.
סווייזי גם עסק בהרבעת סוסים ערביים.
בדצמבר 2007 הוא החל לחוש כאבים בקיבה בעקבות חסימה בצינורות המרה.
בינואר 2008 אובחן כחולה בסרטן הלבלב, ממנו מת ב-14 בספטמבר 2009 בגיל 57. גופתו נשרפה והאפר פוזר בחווה שלו בניו מקסיקו.
פטריק סופו קנגנה הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ.
סופו זכה עם נבחרת קמרון במדליית הזהב באולימפיאדת סידני ושיחק במונדיאל 2002.
סופו שיחק בצרפת, באנגליה, בספרד ובאיחוד האמירויות הערביות לפני שהצטרף לקבוצת אוד גרינלנד הנורווגית בסוף שנת 2005 ותרם לה רבות במאבקה נגד הירידה.
בפברואר 2006 הגיע סופו לישראל ועבר לקבוצת מכבי פתח תקווה.
לאחר עונה אחת עבר למ.ס.
לאחר מכן שיחק גם בליגות הנמוכות בספרד ואנגליה.
סופו ידוע בבעיות המשמעת שלו.
בעת ששיחק בנאנט הצרפתית, הורחק לשישה חודשים לאחר שתקף מילולית את שופט המשחק.
מאוחר יותר, ב-18 במרץ 2002 עת שיחק בשפילד יונייטד, השתתף סופו בקטטה המונית במהלך משחקה של קבוצתו נגד וסט ברומיץ', המכונה "קרב בראמל ליין".
במהלך המשחק הורחקו שלושה משחקני שפילד, כולל סופו שנגח בשחקן יריב.
בעקבות האירוע הושאל לקבוצת נומנסיה מהליגה הספרדית השנייה.
אולימפיאדת סידני (2000) - מקום ראשון
גביע אפריקה לאומות 2002 - מקום ראשון
הנרי פטריק אנרי מבומה דם הוא כדורגלן-עבר קמרוני, ונחשב לאחד מגדולי שחקני נבחרת קמרון.
מבומה זכה בתואר כדורגלן השנה באפריקה לשנת 2000.
מבומה שיחק לראשונה מחוץ לקמרון ב-1990, במדי פריס סן ז'רמן מצרפת.
הוא שיחק בקבוצה זו עד 1997, למעט 2 עונות בשאטורו ועונה אחת במץ.
לאחר מכן, שיחק עונה אחת בקבוצה היפנית גמבה אוסקה, והיה מלך השערים של הליגה היפנית באותה שנה.
הוא שיחק בליגה זו 3 שנים, שתיים מהן בקליארי ואחת בפארמה.
ב-2002 עבר לפרמייר ליג, לקבוצת סנדרלנד, אך במהלך העונה עבר לאל איתיחאד מערב הסעודית.
בסיום אותה עונה חזר ליפן.
הוא שיחק עונה אחת בטוקיו ורדי ועונה אחת בוויסל קובה, בה סיים את הקריירה.
מבומה הופיע במדי נבחרת קמרון לראשונה ב-1995, ומאז כבש 33 שערים ב-57 משחקים.
הוא זכה עם נבחרת קמרון במדליית הזהב באולימפיאדת סידני ב-2000 ובאליפויות אפריקה לאומות שנערכו ב-2000 וב-2002, והשתתף עם הנבחרת במונדיאלים שנערכו ב-1998 וב-2002.
התאסלאם בשנת 2022 ושינה את שמו לעבד אל ג'ליל.
פטריק סטאר או פטריק הכוכב הוא דמות בסדרות הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע", "המופע של פטריק" ו"מחנה האלמוגים".
את הדמות יצר סטיבן הילנבורג, יוצר הסדרה "בובספוג מכנסמרובע".
דמותו של פטריק התקבלה באהדה בקרב קהל הצופים וזכתה לחיבה רבה בזכות היותו שונה ומתואר כחסר אינטליגנציה, בעל זיכרון לטווח קצר, עצלן ומובטל לעומת שאר דמויות הסדרה.
כמו דמותו של סקווידוויד, גם דמותו של פטריק זכתה בסדרת המשך בשם "המופע של פטריק", שעלתה לשידור לראשונה ב-2021 בארצות הברית, ובאפריל 2022 בישראל.
פטריק הוא חברו הטוב ביותר של בובספוג, הדמות הראשית בסדרה.
משם לקוח שם משפחתו "כוכב" אך בכמה פרקים הוזכר השם לאונרד פטריק, על שם סבו, שהיה ראש העיר של אצת הים.
פטריק מתואר כ"בור" ובעל זיכרון קצר טווח, ומתנהג בטיפשות ובתמימות לאורך הסדרה.
מכיוון שבכמה פרקים ישנם רגעים בהם פטריק מתואר כחכם ואף גאון, מקובל להסתמך על הפעם בה נראה מוחו של פטריק בגודל רגיל אך מנותק מהשקע ועובד רק לפעמים.
פטריק גר לצד סקווידוויד ובובספוג, בשכונת האלמוגים.
הוא חי מתחת לסלע קטן שבו רק כורסא חבית שעליה מנורה קטנה וטלוויזיה, והוא ישן על התקרה (תחתית הסלע) בכך שנצמד אליה.
מפני שבובספוג היא סדרה לא רציפה, נראו כמה עיצובים לביתו של פטריק וזהו העיצוב המקורי, אם כי נפוץ גם לראות בית בגודל רגיל עם רהיטים מחול.
פטריק אוהב לאכול קציצות סרטן ולהעביר את זמנו בבטלה.
אחד מתחביביו הוא ציד מדוזות יחד עם בובספוג.
את רוב הרפתקאותיו של בובספוג, הוא עשה עם פטריק, מה שהידק את הקשר ביניהם.
למרות שהוא מחוסר עבודה ובטלן, בחלק מהפרקים פטריק ניסה למצוא אחת כזו ובפרקים מסוימים אף היו ברשותו כסף, פנינים ותכשיטים.
כמו בובספוג, גם פטריק מעריץ את איש הים ונער הקסם, כשבובספוג נוהג להתחפש לאיש הים ופטריק לנער הקסם.
פטריק אף שאב מהשניים השראה, כשבאחד הפרקים ניסה להפוך לגיבור על בשם "פטריק מן", ואף ניצח את הבועה המזוהמת, אך פרש בשיא.
פטריק נראה חביב ומתחבר למספר אנשים בסדרה, מלבד סקווידוויד אליו הוא מנסה להתחבר, ללא הצלחה.
באחד הפרקים סקווידוויד אף מוציא נגדו צו הרחקה, שנראה שנכשל בפרקים אחרים.
הוריו של פטריק, הרב ומרג' נראים בסדרה רק בפרק אחד, וכך גם אחותו הגדולה - סם סטאר.
בפרק "מאבק אחרון" פטריק מזכיר את דוד קליטוס רק ממשפט שפעם אמר ומספר שהוא נעצר לאחר השתתפות במצעד.
הסדרה החדשה של פטריק חושפת את משפחתו עם הורים שונים, אחות שונה שהיא סקווידינה שהופיעה לראשונה בפרקים החדשים של בובספוג וסבא פט.
פטריק הנרי פירס (באירית: Pádraig Anraí Mac Piarais.באנגלית: Patrick Henry Pearse, או Pádraig Pearse; 10 בנובמבר 1879 – 3 במאי 1916), היה מורה, משורר, סופר, עורך דין ופעיל פוליטי לאומני אירי.
הוא היה המפקד העליון של מרידת חג הפסחא באירלנד בשנת 1916, והוצא להורג על ידי הבריטים יחד עם מנהיגים אחרים של המרד, והפך בעיני רבים לסמל של המאבק על עצמאות אירלנד.
פטריק פירס נולד בדבלין ברחוב גרייט ברנסוויק, הקרוי כיום רחוב פירס (Pearse Street) על שמו ועל שם אחיו וילי.
אביו, ג'יימס פירס, שהיה שייך לדת היוניטרית, הגיע לאירלנד מבירמינגהאם שבאנגליה, והקים עסק סיתות מצליח, והמשפחה חייתה בנוחות של מעמד הביניים.
אימו הייתה בת למשפחה אירית, והשפה המדוברת בביתה הייתה אירית.
אביה היה מתומכי תנועת "אירלנד הצעירה" בשנת 1848, והיה חבר באחווה הרפובליקנית האירית.
אביו היה אוטודידקט, ופירס גדל מוקף בספרים.
הוא גם אימץ פוליטיקה רדיקלית מגיל צעיר, וסיפר כיצד היה מתפלל לאלוהים למען שחרורה של אירלנד מהבריטים, ומבטיח שיקדיש למאבק זה את חייו.
לאביו היו שני ילדים מנישואים קודמים, אמילי וג'יימס, ומנישואיו השניים, למרגרט בריידי, נולדו האחים וילי ופטריק פירס.
את חינוכו המוקדם קיבל בבית הספר של "האחים הנוצריים", שם גם פיתח אהבה גדולה לשפה האירית.
הוא הצטרף לתנועת התחייה האירית, שביקשה להשיב את השפה והתרבות אותן ניסו הבריטים להשכיח במדיניות מכוונת, לפיה היה מותר ללמד בבתי הספר רק אנגלית, ויצירות אנגליות.
פירס האמין כי הדרך לגיבוש הזהות והלאומיות האירית עוברת דרך השפה .
הוא החל ללמד אירית, וב-1908 פתח בית ספר דו-לשוני, בו למדו התלמידים באירית ובאנגלית.
בגיל 23 החל לערוך את An Claidheamh Soluis ("חרב האור"), ביטאונה של "הליגה הגאלית, הארגון המרכזי של התחייה האירית.
בדצמבר 1913 הושבע פירס לארגון ה-IRB, האחווה האירית הרפובליקאית.
הארגון פעל למען סיום השלטון הבריטי באירלנד והחלפתו ברפובליקה אירית.
גיבורי צעירותו של פירס באו מהפולקלור האירי, אך כשהגיע לשנות ה-30 לחייו החל להתעמק בסיפוריהם של גיבורי המאבק הרפובליקני האירי, דוגמת חברי האירים המאוחדים תאובלד וולף טון ורוברט אמט.
השניים היו פרוטסטנטים, אך את ההשראה למרידת 1916 שאב פירס הקתולי האדוק מהם.
ב-1900 השלים תואר BA בשפות מודרניות, ובהן אנגלית, אירית וצרפתית, באוניברסיטה המלכותית של אירלנד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1901, אך טען בפני בית המשפט רק במקרה אחד, של המשורר ניל מקברייד, אשר הואשם בכך ששמו מופיע בכתב "בלתי קריא" על פני עגלתו – כלומר, בשפה האירית, שהוצאה מהחוק.
הוא הפסיד במשפט, אך המקרה הפך לסמל של המאבק האירי.
על פסק הדין כתב פירס בטורו בעיתון ש"בפועל, הייתה זו קביעה שאירית היא שפה זרה על אותו משקל של יידיש".
פירס היה לאומן תרבותי, והאמין ששפה היא מהותית לזהותה של אומה.
הוא טען שמערכת החינוך האירית מגדלת ילדים להיות אזרחים בריטיים טובים, או לדבריו – אירים ממושמעים, וביקש להציע חלופה למערכת זו.
יחד עם חבריו לתנועת התקומה האירית, הוא דירג את הצלתה של השפה האירית מהכחדה כערך עליון בסדרי העדיפויות הלאומיות, והוא האמין שהמפתח להצלת השפה היא מערכת חינוך נאותה.
לפיכך, הוא פתח ב-1908 בית ספר דו-לשוני לבנים, סנט אנדה (Scoil Éanna), ברנלה, פרוור של דבלין.
כעבור שנתיים עבר בית הספר לרתפרנהם אשר בדרום דבלין.
בעזרתם של תומאס מקדונה, אחיו הצעיר וילי, אמו מרגרט, ושתי אחיותיו, בית הספר הוכח כהצלחה.
לפיכך, פתח פירס גם בית ספר דומה לבנות, סנט איטה.
אך המיקום החדש, בבית אחוזה מוקף חורשות, גרר גם בעיות כספיות לבית הספר, ופירס נכנס לחובות.
בפברואר 1914 הוא יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית, וכך הצליח להבטיח את המשך קיומו של בית הספר.
ב-1912, הציע ג'ון רדמונד, מנהיג המפלגה הפרלמנטרית האירית, אשר הייתה המפלגה המייצגת בבית הנבחרים הבריטי, הביא את הממלכה המאוחדת לכדי התחייבות לחוקק חוק שלטון עצמי באירלנד.
פירס, כמו רפובליקנים אחרים, קיבל את ההחלטה ברגשות מעורבים.
הוא היה אחד מארבעת הדוברים בהפגנה המונית למען שלטון עצמי שהתקיים בדבלין, יחד עם רדמונד, ג'וזף דוולין – חבר פרלמנט ומנהיג הלאומנים הצפוניים, ואוון מקניל – מנהיג בליגה הגאלית.
פירס נאם באירית, והצהיר ש"עם מספיק אומץ, יש לנו מה להרוויח; אך יוזהרו האנגלים, שאם יבגדו בנו שוב, תהיה מלחמה אדומה ברחבי אירלנד".
בנובמבר 1913 הוזמן פירס לאספת ההקמה של המתנדבים האירים, ארגון שקם בתגובה להקמת כוח המתנדבים מאלסטר אשר נלחמו בעד השלטון הבריטי.
מטרת הארגון הייתה "לשמר ולהבטיח את הזכויות והחירויות המשותפות לכל תושבי אירלנד".
חוק השלטון העצמי לא עבר בפרלמנט, אך באופן שהבטיח דחייה למועד מאוחר יותר, ולא את עצירתו.
אחר כך הוא אושר, אך פריצת מלחמת העולם הראשונה דחתה שוב את השמתו.
בינתיים, ג'ון רדמונד ניסה להשתלט על המתנדבים האיריים, מתוך חשש שאלו יהוו איום ל"סמכות הלאומית" שלו.
למרות התנגדות מצד האחווה הרפובליקנית האירית, הוועדה המנהלת של המתנדבים הצביעה לחלוק עם רדמונד את המנהיגות, והוקמה ועדה משותפת לצורך זה.
פירס היה בין המתנגדים, וכתב: "המנהיגים באירלנד כמעט תמיד נטשו את העם ברגעים קריטיים; ולפעמים אף מכרו אותם.
תנועת המתנדבים ננטשה על ידי מנהיגיה."
המתנדבים התפצלו עקב מחלוקת זו, וכן בשל סוגיית התמיכה בבעלי הברית במלחמה, ובמיוחד במאמצים הצבאיים של בריטניה.
הרוב הלך עם רדמונד, שהאמין שתמיכה בבריטניה תבטיח את השלטון העצמי האירי.
המיעוט עמד על שלו בהתנגדות לתמיכה בבריטים, ואף פעלו באופן מכוון נגד גיוס לצבא הבריטי.
בדצמבר 1913 הושבע פירס לארגון המחתרתי שקם חודש קודם, האחווה הרפובליקנית האירית (IRB).
פירס צורף למועצה הגבוהה של הארגון על ידי טום קלארק, והיה אחת מני רבים שהיו חברים גם ב-IRB וגם במתנדבים.
כשמונה למנהל הארגון הצבאי של המתנדבים, הוא נהיה למתנדב הבכיר בין חברי ה-IRB, והשפעתו הייתה מרכזית בגיוס שארי המתנדבים אחר הפיצול האידאווגי לשורות ההתקוממות שבהתהוות.
ב-1915 הוא מונה גם למועצה הגבוהה של ה-IRB, והיה חבר במועצה הצבאית הסודית שלה, שהייתה קבוצת הליבה אשר התחילה לתכנן התקוממות בעוד המלחמה מתנהלת באירופה.
ב-1 באוגוסט 1915 הוא נשא דברים בהלווייתו של המנהיג הפניאני ג'רמיה או'דונובן רוסה.
הוא היה המנהיג הרפובליקני הראשון אשר צולם כשהוא נואם.
כמה ימים לפני חג הפסחא ב-1916, הוציא פירס בשם ה-IRB פקודה לכל יחידות המתנדבים ברחבי אירלנד להתכונן לשלושה ימים של תמרונים החל מיום ראשון הפסחא, כסימן לתחילת ההתקוממות הכללית נגד הבריטים.
כאשר אוון מקניל, רמטכ"ל המתנדבים, גילה שמתבצעת תוכנית ההתקוממות ללא סיוע בנשק מצד גרמניה, הוא ביטל את הפקודה באמצעות מודעה בעיתון, ואז יצאה פקודה של הרגע האחרון מצד ה-IRB להתקדם עם התוכנית – וכתוצאה, הגיעו למרידה עצמה מספר קטן מהמתוכנן של משתתפים.
כפרצה המרידה ביום שני של הפסחא, ב-24 באפריל 1916, היה זה פירס שהקריא את הצהרת הרפובליקה האירית מחוץ לבניין בית הדואר המרכזי, שם הקימו המורדים את מפקדתם.
פירס היה גם המחבר העיקרי של ההצהרה, ונבחר כנשיא הרפובליקה.
לאחר שישה ימי לחימה, אבדות כבדות בנפש והרס רב, הכריז פירס על כניעה.
פירס נעצר על ידי הבריטים יחד עם עוד ארבעה עשר מחבריו למרד, בהם גם אחיו וילי.
פירס והאחרים נדונו למוות בירייה.
טום קלארק, תומאס מקדונה ופירס עצמו היו הראשונים שהוצאו להורג ב-3 במאי בכלא קילמיינהאם שבדבלין.
פירס היה בן 36 במותו.
ג'ון מקסוול, מפקד הכוחות הבריטיים באירלנד, שיגר מברק לראש הממשלה אסקווית, עם המלצה לא להחזיר את גופותיהם של האחים פירס למשפחתם, באומרו: "הסנטימנטליות האירית תהפוך את קבריהם למקדשי מרטירים אליהם יעלו לרגל כל שנה, מה שיהפוך להפרעה מתמשכת בארץ זו".
מקסוול גם מנע מאמו של פירס לקבל מכתב שכתב לה טרם הוצאתו להורג, וכן שני שירים שכתב ב-1 במאי 1916. הוא שלח לאסקווית גם עותקים של אלה, עם ההערה שחלק מהתכנים "מעוררים דחייה".
פירס כתב סיפורים ושירים באירית ובאנגלית.
הידועים מבין שיריו הם "The Mother", ("האם") "The Fool" ("השוטה"), "The Rebel" ("המורד") ו-"The Wayfarer" ("הנווד").
הוא גם חיבר מספר מחזות אלגוריים בשפה האירית, ביניהם The King, ("המלך") The Master ("האדון"), ו-The Singer ("הזמר").
בין סיפוריו הקצרים באירית נכללים Eoghainín na nÉan ("אוונין של הציפורים"), Íosagán ("ישו הקטן"), An Gadaí ("הגנב"), Na Bóithre ("הדרכים"), ו-An Bhean Chaointe ("האישה המקוננת").
את רעיונותיו בנושא חינוך הוא ריכז במסה "מכונת הרצח".
הוא כתב מספר גדול של מאמרים ומסות פוליטיות, בין המפורסמים ביניהם "The Coming Revolution" ("המהפכה המתקרבת") ו-"Ghosts" ("רוחות").
בעיקר בשל החוזרים הפוליטיים שכתב בחודשים שלפני ההתקוממות, פירס נהיה מוכר כקול המרידה.
בהמשך המאה ה-20, הפך פירס לדמות מופת עבור לאומנים אירים.
הצבא האירי הרפובליקני החשיב עצמו כחלק ממורשתו של פירס.
כל בני משפחת פירס זכתה למוניטין כלאומנים מובילים: אמו, מרגרס פירס, שירתה כטאכטה דאלה (חברת דאל אירן, הפרלמנט האירי, בבית הנבחרים) וגם אחותו, מרגרט מרי פירס, שירתה כסנאטורית בשנאד ארין (הסנאט האירי).
מספר היסטוריונים ניסו לפענח את אישיותו של פירס והעלו תאוריות שונות לגביו, במיוחד בשל היעדר גילוי העדפה מינית כלשהי מצידו.
שון פארל מורן, למשל, הסיק שהיה פדופיל, על אף שאין כל עדות למעשים מסוג זה לגביו, היות שגילה התלהבות מהבנים שהיה מלמד, ובדרך כלל לא היה מגלה התלהבות רגשית כלפי הבריות.
היעדר תגובות רגשיות מצידו וחוסר בגרות שהפגין פוענחו על ידי הפסיכיאטרים מייקל פיצג'רלד ואנטואנט ווקר דווקא כתסמונת אספרגר.
דבר אחד שידוע אודותיו זה שהוא התבייש בסטרביסמוס, מצב שגרם למצמוץ בעינו השמאלית, ולכן נטה להצטלם רק בפרופיל מצד ימין.
הבניין בדרום דבלין ששימש כבית הספר של פירס, סנט אנדה, הוא כיום מוזיאון פירס
רחוב פירס וככר פירס בדבלין נקראו על שמו ועל שם אחיו וילי בשנת 1926. רחוב פירס, לשעבר גרייט ברנסוויק, היה מקום הולדתם.
רחובות פירס נמצאים גם בערים אתלון, בלינה, בנדון, קייהיר, קוואן, קלונקילטי, גורי, קילקני, קינסייל, מאונטמליק, מולינגר, נייגה, קריגטוהילל, וסטפורט וסאלינוגן.
יש גם כבישים על שם פירס במחוז דניגול, בבאליפהן שבמחוז קורק (שם יש גם ככר ועוד רחובות על שמו), בריי, קוקסטאון (מחוז ויקלו), בעיר קורק, בקרנמור (מחוז סלייגו), דבלין, אניסקורתי (מחוז קרלו), לטרקני, לימריק, סלייגו, לונגפורד וטראלי.
שדרות מגורים בשם פירס פארק קיימות בדרוהדה, דאנדוק, ארקלו, טראלי וטולמור.
שדרות נוספות קיימות בקריקמקרוס, אניס, מרוויו (מחוז גגאלוויי), ומאלו (מחוז קורק).
בטרנור יש גשר הנקרא על שמו, ויש פארק על שם שני האחים בראתפרנהאם, וכן אחד בדבלין.
שמה של תחנת הרכב וסטלנד רוו שונה לפירס סטיישן ב-1966 על שם האחים פירס
בשכונת באלימון בדבלין, נקרא על שמו של פירס המגדל הראשון שנבנה שם.
מגדלי באלימון נבנו כחלק ממאמץ בשנות ה-60 לפתור את מצוקת הדיור הגדלה בדבלין, ונקראו על שם מהפכנים אירים.
המגדלים נהיו ידועים לשמצה בתור "האסון התכנוני הגדול בהיסטוריה", שכן הם גרמו למצוקה חברתית וכלכלית גדולה לחיים בהם.
הבית של משפחת פירס שם הקים לראשונה את בית ספרו הפך לבית ספר יסודי Lios na nÓg, שהוא "גאלסקול", בית ספר שמלמד בשפה האירית – חלק מתנועה קהילתית להחייאת השפה האירית
בקרמלין, פרוור של דבלין, הוקם פירס קולג'
במהלך מספר שנים הופעל בית ספר קיץ לשפה האירית, Colaiste an Phiarsaigh, בגווידור – מחוז דובר אירית במחוז דניגול
ברוסמק יש בית ספר מקצועי המתנהל בשפה האירית, Gairmscoil na bPiarsach
אולם ההרצאות המרכזי בבית הספר הצבאי האירי נקרא על שמו
בספטמבר 2014 נפתח בית ספר תיכון על שם פירס, בו נערכים הלימודים בשפה האירית, סמוך למוזיאון פירס ברתפרנהאם
בגלנמייר, שבמחוז קורק, יש את בית הספר דובר האירית המצטיין באירלנד, Coláiste an Phiarsaigh, שקרוי על שמו ופועל על פי עקרונותיו
יש מספר גדול של מועדוני ומתקני ספורט הקרויים על שמו, ביניהם קבוצות כדורגל, מגרשים, ומועדוני כדורגל בבלפסט, קורק, דרי, לימריק, ארמה, דניגול, דבלין, לונגפורד, דונדאלק, באליביי, רוסקומון, אניסקורתי, ויקלו, ואצטדיון בסולטהיל.
קיימים מספר כאלה גם מחוץ לאירלנד, השייכים לליגת הספורט הגאלית, ביניהם באוסטרליה (ויקטוריה), ניו זילנד (אוקלנד), סקוטלנד, אנגליה (יורקשייר, לונדון), וארצות הברית (שיקגו, דטרויט).
ב-1916 המלחין האנגלי ארנולד בקס חיבר פואמה טונאלית "לזכר פטריק פירס", אשר זכתה להופעה פומבית ראשונה ב-2008.
ב-1938, מועדון פטריק פירס בבלפסט נהרס בפיצוץ.
על מטבע עשרה שילינג האירי, אשר נטבע ב-1966, הופיעה דמותו של פטריק פירס.
זוהי המטבע האירית היחידה בהיסטוריה עליה הופיעה דמות מן ההיסטוריה או הפוליטיקה האירית.
ב-1999, ביום השנה להכנסתו של פירס לאגודת המשוררים הקלטית "Gorsedd" בפסטיבל הפאן-קלטי "אייסטדפוד" בקארדיף שבוויילס (שם אימץ כ"שם משורר" את השם Areithiwr (ארתור)), נחשף לוח זיכרון בקונסוליה האירית בוויילס.
סניף לנסטר של האגודה האתלטית הגאלית חנכה ב-2016 מדליה על שמו, בהכרה בתפקידו כסגן נשיא מועצת החינוך של המחוז.
המדליות מוענקות לשחקני הכדורגל וההרלינג המצטיינים כל שנה.
פטריק ג'וזף מקגוהן , היה שחקן קולנוע, מפיק ותסריטאי אירי, משחקני הטלוויזיה הבולטים ביותר בבריטניה בשנות ה-50 וה-60. היה יוצר וכוכב הסדרה "האסיר", וזכה בשני פרסי אמי על הופעות האורח שלו בסדרת הבלשים "קולומבו".
כשחקן קולנוע כיכב בסרטים "לב אמיץ", "מרי, מלכת הסקוטים", "הבריחה מאלקטרז", ו"שלטון המוח".
מקגוהן נולד בשכונת אסטוריה שברובע קווינס, ניו יורק, בנם של רוז פיצפטריק ותומאס מקגוהן, שהיגרו מאירלנד לארצות הברית.
לאחר שנולד חזרו הוריו לאירלנד.
משפחתו עברה להתגורר לאחר מספר שנים בשפילד שם גם למד.
הוא למד ב"מכללת רטקלייף" שבמחוז לסטרשייר, שם גם התאגרף במסגרת לימודיו.
הוא עזב את הלימודים בגיל 16 וחזר לשפילד כדי לעבוד בתור מנהל במה עבור להקת התיאטרון בעיר, במסגרת העבודה החליף גם שחקנים חולים שלא יכלו להופיע.
מקגוהן החל את דרכו בתיאטרון וסט אנד.
אורסון ולס, שהתרשם מיכולותיו על הבמה, לקח אותו למחזה שלו "חזרתו של מובי דיק".
לאחר מכן הוא חתם על חוזה עם חברת ההפקה האירופאית המובילה "ראנק", שבחסותה שיחק בסרטיו הראשונים בקולנוע.
כשהשתחרר מן החוזה חזר לתיאטרון ועבד בתוכניות טלוויזיה.
הוא קיבל את החותמת הרשמית על היותו אחד מכוכבי הבידור בבריטניה כשזכה בשנת 1960 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
מקגוהן היה לבריטי הראשון שהצליח לפרוץ אל מעבר לים ולתפוס את תשומת לבם אל צופי ומבקרי הטלוויזיה האמריקאים בהוליווד כששיחק את הסוכן החשאי ג'ון דרייק במשך שלוש עונות הסדרה "איש הסכנה".
הסדרה לא זכתה בתחילה להצלחה הראויה לה ורק לאחר שזכתה למעמד קאלט בזכות השידורים החוזרים החליטו המפיקים לחזור לעוד ארבע עונות בכיכובו של מקגוהן.
מקגוהן זכה בשני פרסי אמי על תפקידי אורח שעשה עבור סדרת הדרמה "קולומבו".
מקגוהן היה מעורב גם בחלק הטכני של הסדרה כשביים חמישה פרקים, כתב והפיק שניים מהם.
מקגוהן שקיבל הצעה לגלם את הדמות הראשית של המפקח קולומבו וויתר על ההצעה לטובת חברו פיטר פאלק.
מקגוהאן יצר ביחד עם ג'ורג' מרקסטיין תסריטאי "איש הסכנה" את סדרת הקאלט "האסיר" בת 17 פרקים.
על אף שלא נמשכה יותר מעונה אחת, זכתה הסדרה להערצה ופופולריות עולמית ולרבות בישראל של סוף שנות ה-60.
בסדרה שיחק מקגוהן את גיבור העלילה הסוכן החשאי לשעבר מטעם ממשלת בריטניה המכונה "מספר 6" שהתפטר מתפקידו, על כך הוא נחטף לכפר מבודד ונרדף על ידי סוכני ממשל שדורשים לדעת את סיבת התפטרותו.
דמותו של "מספר 6" הפכה לפורצת דרך בז'אנר המדע בדיוני והסדרה "האסיר" הוגדרה על ידי מבקרי קולנוע בעולם כאחת הסדרות הטובות אי פעם.
מקגוהן חילק את הקריירה הקולנועית שלו לתקופות ולא הופיע בתדירות למשך שנים.
את דרכו בקולנוע התחיל בדרמת המרדפים הבריטית "נהגי הגיהנום".
לאחר שדחה את תפקיד ג'יימס בונד (שניתן במקום לרוג'ר מור) התפרסם לראשונה בהוליווד בסרט האקשן "תחנת זברה אינה עונה" בתור סוכן המודיעין של ה-SIS דייוויד ג'ונס.