tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1386 החל ז'ואאו הראשון בהקמת המנזר ואף הקים בסמוך לו עיירה המנציחה בשמה את ה"קרב" (Batalha בפורטוגזית).
המלך פיקח על העבודות באופן אישי - רכש את הקרקע, סיפק את חומרי הבניין, ומינה את האדריכל הראשי הראשון, אפונסו דומינגש, שפיקח על העבודות עד מותו ב-1402. בתקופתו של דומינגש החלה הקמת הכנסייה והקלויסטר המלכותי, וסגנונו היה בעיקר גותי קורן.
המבנה נבנה כולו מאבן גיר לבנה, אשר קיבלה גוון אוכרה במשך השנים.
לאחריו מונה כאדריכל ראשי הקטלוני הוגט (Huguet) שסיים את בניית הכנסייה ב-1438 והחל בהקמת קפלת המייסד.
סגנונו היה בעיקרו גותי לוהב, דבר הניכר בחזית הראשית של הכנסייה, בכיפת בית המועצה ובקפלת המייסד.
הוגט אחראי לגובהה של הספינה הראשית בכנסייה, 32.40 מטרים, דבר המקנה למבנה חזות צרה.
בתקופת שלטונו של אפונסו החמישי שימש פרנאו דה אבורה כאדריכל האתר (1448-1477), ולו מיוחס הקלויסטר של דון אפונסו החמישי.
הוא הוחלף על ידי מתאוש פרננדש שנשא בתפקיד בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16. פרננדש החל בבניית הקפלות הבלתי גמורות בסגנון מנואליני, והוא עיצב את תחרת החלונות בשער המנואליני המוביל אל הקפלות הבלתי גמורות ובקלויסטר המלכותי.
העבודות נמשכו בזמן מלכותו של מנואל הראשון, אך נעצרו ב-1516 לערך, כאשר המלך החליט להשקיע את מרצו בבניית מנזר ז'רונימוש בבלן.
העבודות במנזר נמשכו בהיקף נמוך יותר עד אמצע המאה ה-16, ובסך הכל נמשכו העבודות במשך תקופת מלכותם של שבעה מלכים, ושבעה אדריכלים שונים נשאו בתפקיד האדריכל הראשי של המבנה.
רעידת האדמה בליסבון ב-1755 גרמה לנזקים במבנה, אך נזק כבד בהרבה נגרם לו ב-1810 כאשר גנרל אנדרה מסנה שדד את המנזר והעלה אותו באש.
קלויסטר נוסף שהיה קיים במנזר, שהוקדש לדון ז'ואאו השלישי, חרב בשריפה ולא נבנה שוב מחדש.
ב-1834 גורשו הדומיניקנים מהמנזר, והמקום ננטש.
ב-1840 החל המלך פרננדו השני בשיקום המנזר ההרוס, עבודות שנמשכו אל תוך המאה ה-20. בעבודות אלו הוסרו הסמלים הדתיים במבנה, והושם דגש על חשיבותו ההיסטורית לעצמאות פורטוגל וכזכר לקרב אלז'וברוטה.
בחדר האוכל הוקם מוזיאון לזכר החייל האלמוני ובבית המועצה קבורים מאז 1921 שרידיהם של שני חיילים פורטוגלים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה.
המנזר הוכרז כמונומנט לאומי ב-1907 וב-1980 הפך למוזיאון.
בכנסייה (2) שלוש ספינות, המרכזית גבוהה ורחבה משתי הצדדיות.
אורכה של הכנסייה הוא 80 מטרים, רוחבה 22 מטרים וגובהה המרבי הוא 32.40 מטרים.
ממדים אלה להם אחראי האדריכל הוגט מעניקים לכנסייה מראה מוארך וגבוה.
במקום המצלב שוכן המזבח הראשי, ומעבר לו שוכנות חמש קפלות מרובות צלעות, המרכזית גבוהה ועמוקה מהיתר.
שער הכניסה (1) בחזית המערבית מעוטר בעושר רב - משני צדדיו נראים 12 השליחים, שישה בכל צד, ומעליהם שישה ארכיוולטים שבהם קבועות 78 דמויות של מלכים מהברית הישנה, מלאכים, נביאים וקדושים, כל אחד מתחת לחופה.
בטימפנום נראה ישו ישוב במלוכה תחת חופה, ומשני צדדיו ארבעת המבשרים וסמליהם.
קפלת המייסד (Capela do Fundador) השוכנת מדרום לכנסייה (3), לא הייתה חלק מהתוכנית המקורית, ונוספה לה כאשר ז'ואאו הראשון החליט על הקמת פנתאון למשפחתו, שהיה לפנתאון המלכותי הראשון בפורטוגל.
תכנון הקפלה והקמתה הופקדו בידי הוגט והיא נבנתה בין השנים 1426-1433/4. הקפלה עצמה רבועה, אך במרכזה מבנה מתומן שממשיך אל הקומה השנייה ומאפשר חדירת אור אל המבנה.
המתומן מסתיים בכיפה בצורת כוכב מורכב.
במרכז הקפלה נמצא קברם של ז'ואאו הראשון ואשתו האנגליה פיליפה מלנקסטר.
צורתו כשל סרקופג גדול שעליו נחים פסליהם של בני הזוג כשהם אוחזים ידיים וחוסים תחת חופות.
לאורך הקיר הדרומי ערוכים קבריהם של ילדי הזוג, בהם גם אנריקה הספן וז'ואאו, מושל פורטוגל.
לאורך הקיר המזרחי קבורים המלכים אפונסו החמישי וז'ואאו השני, וכן הנסיך אפונסו.
בקצה המזרחי של הכנסייה, שוכן הפנתאון של המלך דוארטה ואשתו לאונור מאראגון (11), הידוע יותר בכינוי "הקפלות הבלתי גמורות" (As Capelas Imperfeitas).
המבנה המחובר אל הכנסייה בצידו המערבי דרך דלת מנואלינית (10), בנוי בצורת מתומן בלתי מקורה שממנו קורנות שבע קפלות שצורת כל אחת מהן כשל משושה.
הקפלות הבלתי גמורות נבנו בהוראתו של המלך דוארטה החל ב-1434, ונועדו לשמש כפנתאון לו ולצאצאיו, אך העבודות נעצרו עם מותם של המלך והאדריכל הוגט ב-1438. המלך מנואל הראשון חידש את עבודות הבנייה אגב מספר שינויים, וב-1509 הושלם השער המנואליני המחבר בין הקפלות והכנסייה.
שבע הקפלות הקורנות הושלמו גם הן בתקופה זו, וכך גם העמודים המסיביים בין הקפלות, אשר נועדו לשאת את תקרת המבנה.
שרידיהם של המלך ואשתו הועברו אל הסרקופג בקפלת הקבורה (12) רק בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בית המועצה (Sala do Capitulo; 4) הוא מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 19 מטרים.
למרות זאת, תקרתו המעוצבת ככוכב שלו שמונה קודקודים, אינה נתמכת על ידי עמודים בחלל החדר, רעיון שהיה כה מהפכני בעת הבנייה, עד כי נידונים למוות הועסקו בעבודות הבנייה.
התקרה הושלמה לאחר שני ניסיונות כושלים, ולפי אגדה האדריכל הוגט בילה את הלילה באולם כדי להשתיק את הביקורת שהושמעה נגדו.
לפי הסברה, ז'ואאו הראשון בחר בהוגט לשם הקמת קפלת המייסד, לאחר שהתרשם מעבודתו בבית המועצה.
דלת הכניסה בצידו המערבי של האולם מקושטת בחמישה ארכיוולטים מבחוץ וארבעה מבפנים.
על שניים מהם, מימין לכניסה, מתוארת הבשורה למרים, ועל היתר נראים דמויות אדם מגוחכות.
משני צדדי הכניסה קבועים בקיר שני חלונות מעוטרים בעושר רב.
מול הכניסה, קבוע חלון מ-1514 העשוי זכוכית צבעונית בצורת טריפטיך והמתאר את הפסיון של ישו.
בצידו הצפוני של החדר, שוכן קבר החייל האלמוני מאז שב-9 באפריל 1921 נטמנו במקום שרידיהם של שני חיילים פורטוגזים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה - האחד בזירה האירופית והאחר באפריקה.
הקלויסטר המלכותי (Claustro Real) שוכן מצפון לכנסייה (5) ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 50 מטרים.
בכל צלע ארקדה שבה שבעה פתחים.
חלקו הדרומי והמזרחי של הקלויסטר נבנה בידי דומינגש והחלק הצפוני והמערבי על ידי הוגט, בעוד שתחרת החלונות בקשתות הארקדה נוספה רק בתחילת המאה ה-16. בפינה הצפון-מערבית של הקלויסטר, הסמוכה לרפקטוריום, ניצב הלווטוריום (6) שנבנה על ידי מתאוש פרננדש.
הוא עשוי מאגן גדול ומעליו שני אגנים קטנים יותר הנתמכים בעמודים מסוגננים.
באגן האמצעי מזרקות בדמות יצורים אגדתיים ובעלי חיים.
מנז' המוסקבאי הוא מבנה היסטורי, הנמצא בכיכר מנז' במרכז מוסקבה.
הבניין נבנה ב-1817 כהוקרה ליום השנה החמישי לניצחון במלחמה להגנת המולדת.
בשנים 1824–1825 אוסיפ בובה עיצב את חזיתות המנג' בסגנון האמפירי.
מאז 1831 החלו להתקיים תערוכות וחגיגות בבניין, ואחר כך - קונצרטים ונשפים.
לאחר המהפכה הקימו הבולשביקים צריף בשטחיה, ואז מוסך למכוניות ממשלתיות.
בשנת 1957 קיבל הבניין מעמד של אולם התערוכות המרכזי, ותערוכות ואירועים ציבוריים אחרים נערכו בו באופן קבוע.
מנזר סנטה מריה דה אלקובאסה (בפורטוגזית: Mosteiro de Santa Maria de Alcobaça) הוא מתחם נזירי קתולי השוכן בעיירה , במרכז פורטוגל, כ-120 קילומטרים צפונית לליסבון.
המנזר הוקם בשנת 1153 על ידי המלך הפורטוגלי הראשון, אפונסו אנריקש, ועתיד לפתח קשר הדוק עם המלוכה הפורטוגלית לאורך ההיסטוריה בת שבע מאות שנים.
הכנסייה והמנזר היו המבנים הגותיים הראשונים בפורטוגל, ויחד עם , המנזר האוגוסטיני העתיק יותר בקוימברה, זה היה אחד המנזרים החשובים של ימי הביניים בפורטוגל.
בשל הרלוונטיות האמנותית, התרבותית וההיסטורית שלו, הוא נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1989.
מנזר אלקובאסה הוא אחד המבנים הראשונים הקשורים למסדר הציסטרציאני בפורטוגל.
הבנייה החלה בשנת 1178, כ-25 שנים לאחר שהנזירים הציסטרציאנים הראשונים התיישבו באזור אלקובאסה.
בתחילה הנזירים גרו בבתי עץ, והם עברו למנזר החדש שנבנה רק בשנת 1223. כנסיית המנזר עצמה הושלמה ב-1252. הכנסייה והמנזר הסמוך הם הדוגמאות המוקדמות ביותר לאדריכלות גותית אמיתית בפורטוגל, והכנסייה עצמה הייתה הגדולה ביותר בפורטוגל בזמן השלמתה.
בסוף המאה ה-13 הושלמה הבנייה של מתחם גדול זה בתקופת ימי הביניים, כאשר המלך דיניש הראשון (1261–1325) הורה על בנייתו של הקלויסטר הגותי, הידוע גם כקלויסטר הדממה.
הנזירים הקדישו את חייהם למדיטציה דתית, ויצרו בסקריפטוריום.
הנזירים מהמנזר כתבו את ההיסטוריה המהימנה המוקדמת של פורטוגל בסדרת ספרים.
הספרייה באלקובאסה הייתה אחת מספריות ימי הביניים הפורטוגזיות הגדולות ביותר, אך היא נבזזה על ידי הצרפתים שפלשו לפורטוגל במסגרת מלחמת חצי האי ב-1810, ופריטים רבים נגנבו בהתפרעות אנטי-כנסייתיות ב-1834, כאשר המסדרים הדתיים בפורטוגל פורקו.
שרידי ספריית המנזר, כולל מאות כתבי יד מימי הביניים, נשמרים היום ב בליסבון.
במהלך ימי הביניים הפך המנזר במהירות לכוח פוליטי רב עוצמה ובעל השפעה בתוך ממלכת פורטוגל.
המנזר היה בעלים של שטחי חקלאות נרחבים אותם פיתח, ולאב המנזר הייתה השפעה על אזור נרחב.
בית ספר ציבורי נפתח בשנת 1269. ניתן לאמוד את חשיבותו של המנזר בעובדה שמלכים רבים נקברו כאן במאות ה-13 וה-14. המלכים אפונסו השני ואפונסו השלישי ומלכותיהם ו קבורים כאן, כמו גם המלך פדרו הראשון ופילגשו, אינש דה קשטרו, שנרצחה בהוראת אביו של פדרו, המלך אפונסו הרביעי.
לאחר שהוכתר למלך, הזמין פדרו שני קברים גותיים מפוארים עבורו ועבור הפילגש שלו, ואת שניהם עדיין ניתן לראות בתוך כנסיית המנזר.
בתקופת שלטונו של מנואל הראשון, נוספה קומה שנייה לקלויסטר ונבנה חדר תשמישי הקדושה חדש, בעקבות הסגנון הפורטוגזי הגותי המאוחר האופייני המכונה "גותיקה מנואלינית".
המנזר הורחב עוד במאה ה-18, עם הוספת קלויסטר ומגדלים חדשים לכנסייה, אם כי המבנה מימי הביניים השתמר ברובו.
בתקופת הבארוק, הנזירים התפרסמו בזכות פסלי החימר שלהם, רבים מהם עדיין נמצאים בתוך המנזר.
אריחים ו משוכללים השלימו את עיטור הכנסייה.
רעידת האדמה הגדולה בליסבון בשנת 1755 לא גרמה לנזק משמעותי למנזר, אף על פי שחלק מחדר תשמישי הקדושה וכמה מבנים קטנים יותר נהרסו.
נזק גדול בהרבה נגרם על ידי פלישת כוחות צרפת בשנים הראשונות של המאה ה-19 במהלך מלחמת חצי האי, חלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
בנוסף לביזת הספרייה, הם שדדו את הקברים וגנבו ושרפו חלק מהקישוט הפנימי של הכנסייה.
ב-1834, עם , עזבו אחרוני הנזירים את המנזר.
מנזר אלקובאסה סווג כמונומנט לאומי ב-1 בינואר 1907 ונכלל באזור ההגנה המיוחד ב-16 באוגוסט 1957.
מנזר אלקובאסה נבנה בסגנון גותי מוקדם, ומייצג את הגעתו של סגנון זה לפורטוגל.
הכנסייה ומבנים מרכזיים אחרים נבנו משנת 1178 ועד סוף המאה ה-13. הכנסייה נחנכה בשנת 1252. בהתאם לכללי המסדר הציסטרציאני, המבנים המקוריים של המנזר נבנו בקווים ארכיטקטוניים ישרים, ללא כל עיטור מלבד עיטורי חלק מכותרות העמודים ופסל של מריה הבתולה.
לחזית הראשית של המנזר יש שני אגפים בסגנון פשוט עם הכנסייה באמצע.
חזית הכנסייה היא שילוב של סגנונות: השער הראשי וחלון הרוזטה שמעל היו חלק מהכנסייה המקורית, בעוד שהפסלים ושני המגדלים באגפים נוספו בתחילת המאה ה-18. בקירות הצדדיים של הכנסייה יש שינות ובאפסיס יש שמונה תמיכות דואות כדי לתמוך במשקל הקמרון של האפסיס, מאפיין אופייני לאדריכלות הגותית.
האדריכל (ים) הראשונים של הכנסייה, כנראה ממוצא צרפתי, חיקו את התכנון של מנזר קלרבו (כיום הרוס ברובו), אשר הוקם על ידי ברנאר מקלרבו בשנת 1115. הכנסייה היא בניין בצורת צלב לטיני עם זרועות טרנספט בולטות ושלוש מעברים.
המעברים הצדדיים של הספינה גבוהים (20 מטר) כמו הספינה המרכזית, שיחד עם רוחבה הצר היחסית של הכנסייה (17 מטר) ואורכה הגדול (106 מטר) משדרים רושם של מונומנטליות.
אלקובאסה נותרה, לאחר 800 שנה, הכנסייה הפורטוגזית הגדולה ביותר.
הדגש על הגובה בבניין הוא מאפיין גותי טיפוסי.
העמודים והקירות נטולי עיטור, כנדרש בכנסיות ציסטרציאניות, ופנים הכנסייה מואר מאוד על ידי שורות של חלונות בקירות וחלונות רוזטה בחזית הראשית ובזרועות הטרנספט.
הקפלה הראשית, כמו זו של קלרבו, מוקפת בגלריה (אמבולטוריום) ויש בה סדרה של קפלות שקורנות ממנה.
המעברים מכוסים בקמרון גותי פשוט.
בטרנספט של הכנסייה ממוקמים קברי המלך פדרו הראשון ופילגשו, אינש דה קשטרו, שנרצחה ב-1355 בהוראת אביו של פדרו, המלך אפונסו הרביעי.
לאחר שהפך למלך הורה פדרו להעביר את שרידיה של אהובתו לקברה באלקובאסה, ולפי אגדה פופולרית, הכתיר אותה כמלכת פורטוגל והורה לחברי בית המשפט לחלוק לה כבוד על ידי נשיקת ידה המרקיבה.
צמד הקברים המלכותיים האלה באלקובאסה, שיוצריהם אלמונים, הם בין היצירות הטובות ביותר של פיסול גותי בפורטוגל.
הקברים נתמכים על ידי אריות, במקרה של המלך, וחצי-גברים חצי-בהמות, במקרה של אינש, ושניהם נושאים את הדמויות השוכבות של הנפטר בסיוע קבוצת מלאכים.
דפנות קברו של פדרו מעוטרות בצורה מפוארת בתבליטים המציגים סצנות מחייו של ברתולומאוס הקדוש, כמו גם סצנות מחייהם של פדרו ואינש.
קברה מעוטר בסצנות מחייו של ישו, כולל הצליבה, ועם יום הדין.
קפלה זו, הממוקמת בצד הדרומי של הטרנספט, כוללת קבוצה פיסולית המתארת את "מותו של ברנאר הקדוש", אחת היצירות הטובות ביותר שהכינו נזירי אלקובאסה מהמאה ה-17. בכל צד של הקפלה קבורים המלכים אפונסו השני ואפונסו השלישי.
מהזרוע הימנית של הטרנספט מגיעים לפנתאון המלכותי, חדר שנבנה בסוף המאה ה-18 בסגנון התחייה הגותית, בהיותו הארכיטקטורה הנאו-גותית הקדומה ביותר בפורטוגל.
בפנתאון המלכותי ישנם הקברים מהמאה ה-13 של שתי מלכות פורטוגל, אוחאקה מקסטיליה וביאטריס מקסטיליה, שהיו נשואות בהתאמה למלכים אפונסו השני ואפונסו השלישי.
ישנם קברים קטנים יותר של נסיכים לא מזוהים.
הקבר המרשים ביותר הוא זה של המלכה אוחאקה (מתה ב-1220), קבר מעוטר עשיר בסגנון רומנסקי מאוחר.
תבליט המראה את המלכה נראה מעל הקבר, והצדדים מעוטרים בשליחים מתחת לגלריה מקושתת עגולה.
תבליטים אחרים מראים את המלך, מוקף בילדיהם, אבלים על המלכה המנוחה, כמו גם ישו מוקף ב וסמלי ארבעת המבשרים.
קברים אחרים מעוטרים בשפע בערבסקות בסגנון מודחאר-רומנסקי, כמו גם בשליחים.
מהאמבולטוריום ניתן להגיע אל חדר תשמישי הקדושה של הכנסייה.
חדר תשמישי הקדושה נבנה בסגנון גותיקה מנואלינית בתחילת המאה ה-16, אך היה צורך לבנותו מחדש לאחר רעידת האדמה של 1755. המסדרון המוביל אל חדר תשמישי הקדושה, מכוסה בקמרון צלעות מנואליני מרהיב, והשער אל חדר תשמישי הקדושה שרדו את רעידת האדמה.
השער ממוסגר על ידי ענפי צמחים שזורים זה בזה הנושאים את שלט האצולה של פורטוגל.
בחדר זה, הממוקם קרוב לכניסה לכנסייה, יש סדרה של פסלים מהמאה ה-17–18 המייצגים את מלכי פורטוגל.
הקירות מעוטרים באריחים מהמאה ה-18 בכחול-לבן המספרים את ההיסטוריה של מנזר אלקובאסה, מאז הקמתו על ידי המלך הפורטוגלי הראשון, אפונסו אנריקש.
אולם השינה הוא חדר גותי גדול שבו ישנו הנזירים יחד; רק אב המנזר הורשה לקבל חדר משלו.
במאה ה-16 החלל חולק לתאים בודדים.
בשנות ה-30 נהרסו קירות התאים.
הרפקטוריום היה החדר שבו אכלו הנזירים את ארוחותיהם מדי יום.
בזמן שהם אכלו, אחד הנזירים קרא בקול קטעים מהביבליה מדוכן המטיף, שבאלקובאסה היה מוטמע באחד הקירות.
הגישה לדוכן נעשית דרך גלריה מקושתת עם גרם מדרגות.
הדוכן הוא אחד המבנים האדריכליים ההרמוניים ביותר של המנזר.
בדומה לאולם השינה, גם ברפקטוריום יש עמודים רבים המפרידים בין מעברים והוא מכוסה בקמרון צלעות בסגנון גותי מוקדם.
הקלויסטר של המנזר נבנה בתקופת שלטונו של המלך דיניש הראשון ובחסותו.
זהו אחד מהקלויסטרים הציסטרסיאניים הגדולים באירופה.
העמודים שלו מעוטרים בכותרות עם מוטיבים של בעלי חיים וצמחים.
הבנאי היה האדריכל הפורטוגלי דומינגו דומינגש (Domingo Domingues).
באולם המזרקה הגותי יש אגן מים אלגנטי מתקופת הרנסאנס, המעוטר במוטיבים מתקופת הרנסאנס, כולל הסמל של המנזר.
הקומה השנייה של הקלויסטר, בסגנון מנואליני כפי שמתגלה בעמודים המפותלים האופייניים לו, נבנתה בתחילת המאה ה-16.
בית המועצה הוא חדר שבו התכנסו הנזירים כדי לדון בענייני היומיום הנוגעים למנזר, והיה החדר החשוב ביותר אחרי הכנסייה.
ההתכנסות היומית שלהם התחילה בהאזנה לקריאת פרק מתקנון בנדיקטוס הקדוש.
הכניסה לבית המועצה היא דרך שער בסגנון רומנסקי עם שני חלונות דומים בכל צד.
החדר מלא כעת בפסלי בארוק שיצרו הנזירים עבור הקפלה הראשית של הכנסייה.
מטבח המנזר נבנה וחופה באריחים באמצע המאה ה-18. הארובה המרכזית עצומה, נתמכת בשמונה עמודי ברזל.
מים ודגים טריים הופנו מהנהר אל האגן במטבח דרך תעלה שנבנתה במיוחד.
מנזר בּוֹדְבֶּה (בגאורגית: ბოდბის მონასტერი) או מנזר נינו הקדושה בבודבה הוא מנזר במזרח גאורגיה, במחוז קאחתי.
חשיבותו של המנזר נובעת מהקישור והחיבור שלו לנינו הקדושה, הנחשבת למי שהביאה את הדת הנוצרית לגאורגיה, וגרמה לניצור האוכלוסייה המקומית.
המתחם משמש גם כמקום מושבו של הבישוף של בודבה .
המנזר מאוכלס ומתופעל על ידי נזירות בלבד.
מנזר בּוֹדְבֶּה ממוקם בסמוך ליישוב בשם, בודבה עלית "זֶמוֹ בּוֹדְבֶּה" .
המנזר נמצא בגובה 722 מטר מעל גובה פני הים, והוא קרוב לשמורת יער בודבה.
קילומטרים ספורים מהמתחם מצוי הכפר הנפרד בודבה תחתית .
היישוב העירוני הקרוב ביותר למנזר הוא סיר'נאר'י, במרחק נסיעה של קצת יותר משני קילומטרים.
המנזר משתייך גאוגרפית למחוז קאחתי במזרח גאורגיה, שבירתו היא העיר תלאווי.
הגבול עם אזרבייג'ן עובר כ-20 קילומטרים מזרחית למנזר.
על פי המסורת, נינו הקדושה הייתה יהודיה בת לאב בשם זבולון, שהתגורר בירושלים.
זבולון עבר לקפדוקיה באסיה הקטנה, ושם נולדה לאשתו סוזנה ולו בתם נינו.
לפי גרסה אחרת, האב היה גנרל רומאי עם שם דומה, זאבולון.
ההורים חזרו לירושלים, וכאשר נינו בגרה עוד והייתה בת 14, המסורת מספרת ששמעה בת קול בעת תפילתה, ששלחה אותה לנצר את "ארץ הצפון" גאורגיה.
נינו הגיעה לגאורגיה בשנת 320 לספירה, והחלה מייד במסע ניצור מוצלח של האוכלוסייה המקומית, תחת שלטונו של מלך גאורגיה (שבאותה התקופה נקראה איבריה) מיריאן השלישי.
בתחילה למלך היו ספקות ביחס לנינו ולדת הנוצרית, אך לפי האגדה נינו ריפאה את המלכה, ומאוחר יותר גם את המלך.
מסופר שהמלך לקה בעיוורון בתאונת ציד, תפילותיה של נינו עזרו להשיב את ראיית המלך, והוא החל להאמין וניצר את תושבי כל האזור.
הכנסייה הראשונה נבנתה בעיר מצחתה.
לנינו היה צלב נוצרי אופייני לה, שמוט כתפיים שנקרא "צלב הגפן", אשר לפי המסורת הורש לה על-ידי מרים הבתולה.
מאז, צלב הגפן הוא הסמל הדתי של גאורגיה כולה.
נינו הקדושה נחשבת לאשה היחידה בהיסטוריה הנוצרית, שהצליחה לנצר עם שלם.
המסורת מספרת, שנינו נקברה בבודבה.
הכנסייה הראשונה מעל לקברה של נינו נבנתה בשנת 340 לספירה, על-ידי המלך מיריאן השלישי, אך המבנה הזה לא שרד.
הכנסייה הנוכחית מעל קברה של נינו נבנתה במאה ה-9, בהוראת המלך דמטרה הראשון, בנו של דוד הבנאי.
המבנה שופץ ושוחזר מאז מספר פעמים.
ב-1615 נערך שיפוץ יסודי, לאחר שצבאו של עבאס שאה הראשון מפרס השחית את המקום.
שיפוץ מקיף אחרון של האתר בוצע בשנת 1823. בימיי הביניים, המנזר היה מקום פורח ומרכז להפצת השכלה ודעת.
בשנת 1837 בוטל המרכז, אך הוחזר לפעילות ב-1925. בעת השלטון הסובייטי בגאורגיה, המנזר הפך לבית חולים ובחלקו למוזיאון.
בחלק מזמן השלטון הסובייטי המקום היה נטוש.
לאחר התפרקותה של ברית המועצות חודש תפקודו הדתי-נוצרי של המקום, והוא הפך למנזר של נזירות בלבד.
הנזירות מתפרנסות מעבודה בחקלאות ומכירת מוצרים נלווים, מגידול חיות משק וממכירת תכשיטים מייצור עצמי בחנות המקומית.
קומפלקס המנזר מורכב ממספר מבנים:
מבנה כנסיית קברה של נינו הקדושה – המבנה הוא כנסייה בארכיטקטורה גאורגית אופיינית, עם שלושה אולמות (Nave) מרכזיים.
הוא צנוע, על מנת להמחיש את הצניעות שאפיינה את נינו.
על קירות המבנה מצוירים ציורי פרסקו משנת 1823, שצייר הבישופ ג'והן מאקאשווילי.
המבנה שרד שלטונות זרים ומלחמות, אך כתוצאה מחיזוקו בבטון בשנות השמונים של המאה ה-20, נוצרו התאבות אדים ולחות, שפגעו בציורי הקיר.
קברה של נינו ממוקם בקפלה קטנה, באחת מפינות המנזר.
מגדל הפעמונים – המגדל נבנה בנפרד מהכנסייה, בין השנים 1823 ל־1865, ואינו אופייני למגדלי פעמונים בגאורגיה.
ככל שהמפלס יותר גבוה, המגדל צר יותר מהמפלס שמתחתיו.
סגנון הבנייה הוא תערובת של סגנון התחייה הגותית עם סגנון ניאוקלאסי.
מבנה הקתדרלה חדשה – בעשור השני של המאה ה-21 נחנך בחלק האחורי של המתחם מבנה חדש של קתדרלה, הבנויה בסגנון הגאורגי המסורתי.
המבנה משמש לתפילה ולאירוח כנסים דתיים.
מגורי נזירות – המגורים נמצאים במתחם, אך מטבע הדברים הם מחוץ לתחום למבקרים ולתיירים.
גנים ושטח חקלאי – הגנים והשטח החקלאי צבעוניים, מעובדים ומטופחים בידיי הנזירות המקומיות.
מרפסות תצפית ומבני שירות – המרפסת פונה אל עמק נהר ה-אלאזני (Alazani) ומאפשרת תצפית פנורמית מרהיבה.
בכניסה לאתר יש מבנה שירות הכולל מקום לאכילה, שירותים, וחנות המוכרת מזכרות ומוצרים מעשי ידיי הנזירות המקומיות.
המעיין – המעיין של נינו הקדושה מרוחק כ-400 מטרים מהמתחם הראשי, במורד הגבעה, לכיוון עמק ה-אלאזני.
לפי המסורת המעיין החל לנבוע כאשר נינו הקדושה התפללה במקום ולכן, גם המעיין נחשב לאתר קדוש, וצליינים יורדים אליו לשתות ממנו, או להתיז על עצמם ממימיו.
בית עלמין – בית העלמין משמש לקבורת אנשי דת בלבד, דיירי מנזר בודבה.
מבנים אישיים ופרטיים – מבנים בשימוש תושבי המקום: מגורי הבישוף, מגורי נזירות, תאי התבודדות, חדר אוכל, ומבנים חקלאיים.
את מתחם המנזר מבקרים צליינים רבים, המגיעים אל קברה של נינו הקדושה.
הקבר ממוקם בקפלה קטנה, היכולה להכיל מבקרים מועטים בלבד ולכן, פעמים רבות נוצר תור של מבקרים, הרוצים להשתטח על הקבר ולבקש בקשות ומשאלות אישיות מגוונות.
גם תיירים רגילים מגיעים במספרים גדולים, עקב הסקרנות שהמקום מעורר, הארכיטקטורה המיוחדת, הנוף הנשקף לעמק נהר אלאזני ואל ההרים הירוקים, ולשמיעת הסיפור הייחודי של המנזר והמתחם.
מנזר בוגדאנה ברדאוץ (ברומנית: Mănăstirea Bogdana din Rădăuți) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי לנזירים גברים הנמצא בעיר רדאוץ בדרום בוקובינה, במחוז סוצ'אבה ברחוב בוגדאן וודה
4-6. כנסיית המנזר ניקולאוס הקדוש הוקמה על ידי השליט בוגדאן בראשון (1365-1359), מייסד המדינה המולדובית הפאודלית וממלא תפקיד של נקרופוליס מלכותית של בני שושלת מושאט.
מתחם המנזר בוגדאנה כלול ברשימת המונומנטים ההיסטוריים של מחוז סוצ'אבהמשנת 2015 עם קוד הסיווג SV-II-a-A-05603
כנסיית ניקולאוס הקדוש (ספנטול ניקולאיה) Biserica "Sf.
מנזר אופטינה הוא מנזר רוסי אורתודוקסי ליד קוזלסק במחוז קלוגה, כ-230 ק"מ דרום-מזרחית למוסקבה.
המנזר שימש כמוקד חשוב להתחדשות הדתית המיסטית הרוסית במאה ה-19 וכמרכז הסטרצים (ה"זקנים"), המנהיגים הכריזמטיים הלא-ממסדיים של הכנסייה.
לא ידוע מתי נוסד המנזר, אך רוב בנייניו הוקמו במפנה המאות ה-18 וה-19. במנזר ביקרו בין השאר ניקולאי גוגול, לב טולסטוי ופיודור דוסטויבסקי.
דמותו של הישיש זוסימה בהאחים קרמזוב של דוסטיייבסטי עוצבה על פי דמותו של הזקן אמברוסי (Амвросий) מאופטינה.
במנזר נקברו האחים פיוטר ואיוון קירייבסקי, מייסדי התנועה הסלאבופילית, שאף עבדו בספרייתו.
במנזר חיו במשך מספר שנים הפילוסוף קונסטנטין לאונטייב והסופר סרגיי נילוס.
לאחר מהפכת אוקטובר סולקו הנזירים וחלקם הוצאו להורג והמקום סופח לגולאג כמחנה שבויים לשבויי מלחמה פולנים, שנרצחו לאחר מכן בטבח יער קאטין.
ב-1987, עם ראשית הפרסטרויקה, היה מנזר אופטינה אחד המנזרים הראשונים ששוקמו והוחזרו לשליטת הכנסייה.
מנזר האחיות הבורומאיות מצוי ברחוב לויד ג'ורג' 12 במושבה הגרמנית וגם מדרך בית לחם בירושלים, שייך למסדר הגרמני - קתולי של האחיות הבורומאיות.
מסדר נוצרי-קתולי זה נקרא על שם הקרדינל הקתולי קארלו בורומאו, שהוכרז כקדוש, שייסד במאה ה-16 את מסדר האחיות אשר טיפלו בחולי דבר.
כיום המבנה משמש כבית ספר ופנימייה.
מבנה זה נבנה בשני שלבים: האגף הראשון נבנה בין השנים 1903–1905, ואגף השני בשנת 1935.
בשלהי המנדט הבריטי, התגורר במקום במשך כשנה יו"ר הוועדה הקרואה של העיר, ריצ'רד מסי גרייבס.
בשל נסיבות ביטחוניות, חלק מישיבות המועצה נערכו במנזר ולא בעירייה.
הכנסייה הקולגיאלית של פטרוס הקדוש בווסטמינסטר הידועה כמנזר וסטמינסטר היא כנסייה ברובע וסטמינסטר שבלונדון, מערבית לארמון וסטמינסטר, בניין הפרלמנט.
הכנסייה היא משכן ההכתרה של מלכי בריטניה, ושל מלכי אנגליה לפניהם.
במקום קבורים רבים מגדולי הממלכה.
האתר היה מנזר בנדיקטיני עד פירוק המנזרים במאה ה-16, ומכאן שמו.
על פי המסורת נבנתה הכנסייה הראשונה במקום בשנת 616. אז היה האזור אי באמצע התמזה שנקרא "אי הקוצים".
הכנסייה נבנתה במקום שבו ראו הדייגים שדגו בנהר את דמותו של פטרוס הקדוש.
את המנזר בנה המלך אדוארד המודה בין השנים 1045–1065.
המנזר נבנה לראשונה בסגנון נורמאני, ונבנה מחדש בין השנים 1245–1517 בסגנון גותי אנגלו-צרפתי שהושפע מהסגנון גותי קורן (Rayonnant) וכלל קמרונות בגובה 31 מטר, מהגבוהים באנגליה.
הבנייה מחדש החלה בתקופת הנרי השלישי והסתיימה בתקופת הנרי השביעי שבנה את קפלת הגבירה (שבנייתה הסתיימה בשנת 1503 בסגנון גותי ניצב).
במנזר ניתן לראות קמרונות מניפה האופייניים לתקופה הגותית האנגלית המאוחרת.
קמרונות אלה מגיעים לשיא מורכבותם בקפלת הגבירה.
הנרי השמיני הלאים את המנזר ואת יתר המנזרים באנגליה ב-1534 אך לא הרס אותו, בשל מסורת הכתרת המלכים בו.
המנזר נותר סגור עד 1540. בשנים 1546–1556 שימש המנזר כקתדרלה.
מאז 1579 מוגדר המבנה כבעל מעמד של Royal peculiar, כלומר מבנה דת המצוי בבעלות ישירה של הכתר, ולא של הבישוף המקומי.
המגדלים המערביים של המנזר נבנו בין השנים 1722 ו-1745 על פי תכנונו ותחת פיקוחו של סר כריסטופר רן.
חלון הרוזטה הצפוני הוצב ב-1722 ומתאר את 12 השליחים למעט יהודה איש-קריות.
חלון הרוזטה הדרומי, לעומת זאת, נחנך רק ב-1902.
במלחמת העולם השנייה, במהלך הבליץ, נפגע אחד מאגפי הכנסייה.
אונסק"ו הכריז בשנת 1987 על הכנסייה ועל ארמון וסטמינסטר הסמוך כאתר מורשת עולמית.
ב-1995 הושלמו עבודות תיקונים, שיפוצים ושחזורים בכנסייה.
ב־6 בספטמבר 1997 התקיימו במקום מסע האשכבה וטקס האשכבה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, שנהרגה בתאונת דרכים כמה ימים קודם לכן.
ב-29 באפריל 2011 נישאו בכנסייה הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג' וקתרין, דוכסית קיימברידג'.
מאז חג המולד בשנת 1066 שבו הוכתר במנזר ויליאם הכובש למלך אנגליה הוכתרו כל מלכי אנגליה במנזר.
היוצאים מן הכלל היו אדוארד החמישי ואדוארד השמיני שלא הומלכו כלל.
נהוג שהארכיבישוף מקנטרברי מכתיר את המלך.
ההכתרה האחרונה בכנסיית וסטמינסטר התרחשה ב-6 במאי 2023 ובה הוכתר צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
טקס ההכתרה, כקודמיו במאות הקודמות, נערך בקדמת המזבח הראשי, על גבי הרצפה ההיסטורית, שנוצרה ב-1268 על ידי אומני קוסמאטי.
הנרי השלישי בנה את המנזר מחדש לכבוד המלך אדוארד המודה - קדוש נוצרי.
לאחר מותו נקבר הנרי השלישי במנזר, ואחריו נקברו במקום רוב מלכי אנגליה, למעט הנרי השמיני, צ'ארלס הראשון וכל המלכים שמלכו מאז המלך ג'ורג' השני, שנקברו בטירת וינדזור.
גם מרי, מלכת הסקוטים, נינתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, הועברה להיקבר במנזר לאחר שנקברה בקתדרלת פטרבורג.
בני האצולה נקברו בצדי הכנסייה, ופשוטי העם נקברו במנזר עצמו.
במהלך השנים נקברו במנזר מדענים, סופרים, פוליטיקאים ומשוררים.
אוליבר קרומוול נקבר בכנסייה, אך הוצא ממנה בהוראת צ'ארלס השני.
קבר הלוחם האלמוני של בריטניה
קפלת הגבירה של הנרי השביעי
בכנסייה מצבות זיכרון למספר אישים שאינם קבורים בה:
ויליאם שייקספיר, קבור בסטרטפורד על האייבון
תומאס סטרנס אליוט (ת"ס אליוט), קבור בכנסיית East Coker ב-סומרסט
בקפלת הגבירה ישנה קפלה קטנה יותר המוקדשת לחיל האוויר המלכותי (RAF) וכוללת לוח זיכרון וחלונות ויטראז' צבעוניים.
קפלה זו הוקמה ב-1947 לזכר הטייסים שנפלו בקרב על בריטניה במלחמת העולם השנייה.
מנזר הַמַּצְלֵבָה (בגאורגית ჯვრის მონასტერი - ג'בְרִיס מונאסטֶרִי) הוא מנזר מבוצר השוכן בעמק המצלבה בירושלים, בין השכונות גבעת רם, רסקו ורחביה, בגובה 750 מטר מעל פני הים.
מבנה המנזר הנראה נבנה במאה ה-11 על בסיס מבנה מהתקופה הביזנטית שנבנה במאה השישית.
המנזר והכנסייה הם מהמבנים הבודדים ששרדו בירושלים בשלמותם מימי הביניים.
שמם של המנזר והכנסייה קשור למסורת הנוצרית שלפיה במקום גדל העץ שממנו הכינו הרומאים את הצלב שנצלב עליו ישו.
בערבית נקרא המנזר "אל-מֻצַלַּבַּה̈" או "דיר א-צליב" - מנזר הצלב.
המנזר נמצא בבעלות הכנסייה היוונית אורתודוקסית.
נסיבות ייסודו של המנזר אינן ידועות בוודאות.
על פי הידוע נבנתה כנסיית המצלבה במהלך המאה השישית בעת שלטונה של האימפריה הביזנטית בארץ ישראל.
בספרו "ירושלים, העיר החדשה" מספר זאב וילנאי כי על פי המסורת הנוצרית נבנתה הכנסייה על ידי המלך הגאורגי הנוצרי הראשון - מיריאן השלישי, מלך איבריה, שעלה לרגל לירושלים, וקיבל במתנה מקונסטנטין הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, את עמק המצלבה.
מקורות נוצריים אחרים מייחסים את בניית הכנסייה בעמק המצלבה לפלוויה יוליה הלנה, אימו של קונסטנטין הראשון, שביקרה בירושלים בחיפוש אחר הצלב האמיתי, ובנתה כנסיות באתרים נוצרים קדושים.
מסורות אחרות קושרות את הבנייה לקיסר הרקליוס, שהקים במקום זה את מחנהו עם החזרת הצלב מפרס.
עמדת המחקר ההיסטורי המודרני באה לידי ביטוי במאמרו של פרופסור אמנון לינדר על הקהילות הנוצריות בירושלים, לפיו נבנה המנזר על ידי גאורגי פרוכורי בשנת 1038, אירוע יוצא דופן בתקופת השלטון המוסלמי, שנתאפשר עם התחזקות מעמדה של האימפריה הביזנטית.
על פי המחקר, על מנת לתמוך במנזר התיישבו איכרים גאורגיים בכפר מלחה, יוזמה של המלך הגאורגי בגרט הרביעי ואימו מריה, שהקדישו מזמנם וממרצם למנזר המצלבה והושיטו לו עזרה כלכלית ודיפלומטית.
פרופסור לינדר מציין כי במנזר הייתה פעילות גיאורגית דתית נמרצת, ונזירים עסקו בקדחתנות בתירגום ובהעתקת כתבי יד.
מאה ושישים כתבי יד מהמנזר שמורים בידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ומספר גדול נוסף פזור ברחבי תבל, עדות לפעילות הנמרצת והענפה של הנזירים הגאורגים.
כנסיית המנזר לא הכילה רק ספרים שהועתקו בתוך כותלי המנזר, וכתבים נוספים הובאו אליו על ידי עולי רגל, בעיקר מאנטיוכיה ומהר אתוס.
כתבי יד אלו, שכללו תרגומים משפות זרות לגאורגית, הפכו את ירושלים ואת מנזר המצלבה למרכז תרבותי חשוב.
במאה השישית הורחבה הכנסייה והוקם מנזר הצמוד אליה על ידי יוסטיניאנוס.
באותה תקופה הופיע מנזר המצלבה ברשימה השמורה בארכיון הכנסייה היוונית אורתודוקסית של ירושלים "הצלב - במקום בו נגדע העץ היקר".
קטע פסיפס מהמאה השישית נחשף באזור האפסיס.
לא ברור האם היה קשר בין כנסייה זו למסורת שהתהוותה בימי הביניים באשר לעץ היקר ממנו נעשה הצלב.
על פי המסורת, בליסאריוס, מגדולי המצביאים הביזנטים, אשר הוביל את המערכה לכיבושה מחדש של הקיסרות הרומית המערבית, הצליח לתפוס את אוצרות בית המקדש שהיו שמורים ברומא.
פרוקופיוס, ההיסטוריון הביזנטי מספר שיוסטיניאנוס בנה מבנה אדיר ומפואר על מנת לאחסן בו את אוצרות בית המקדש שנחרב כ-470 שנה לפני כן.
אך בהתגבר לחץ הצבאות המוסלמים הועברו האוצרות למנזר המצלבה ונקברו במקום מסתור, שמיקומו אבד, ושם הם קבורים עד היום.
נסיגת הצבא הביזנטי והתגברות ההתקפות המוסלמיות הביאו לפריצת חיילים אל תוך המנזר בשנת 796 ולרצח כל הנזירים כולל אלו שידעו על מקום המטמון של אוצרות המקדש.
סימנים מאירוע טראומטי זה ניכרו למשך שנים רבות לאחר מכן ומבקרים במנזר יכלו לראות כתמים כהים על רצפת הכנסייה אליה ברחו יושבי המנזר ושם נשפך דמם.
בעת שלטון הצלבנים בארץ ישראל פרח המנזר ונזירים גאורגים רבים התגוררו בו, ובהם גם שותא רוסתוולי, המשורר הלאומי של גאורגיה.
על פי המסורת הגאורגית, עזב רוסתוולי את גאורגיה בשנת 1185 לאחר שהואשם בפרשית אהבים עם המלכה תמר, אהבה שהייתה בלתי אפשרית.
הוא התיישב במנזר המצלבה בירושלים למשך תקופה ארוכה, כתב את הפואמה ויצירת המופת "עוטה עור הנמר" וצייר ציורי קיר.
בשני ציורי קיר המופיעים על אחד מעמודי המנזר מופיעה דמות המשורר בין שני קדושים.
בפואמה מציג המשורר את עצמו:
ארבע שנים לאחר כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים, סיפר עולה הרגל האנגלי זייוולף (Sæwulf) על המנזר כי הוא "מכובד ויפה מאד ובעבר נחרב בידי הכופרים".
תעודה צלבנית משנת 1177 מציינת כי מלכי ממלכת ירושלים החזיקו כרמים בעמק המצלבה.
הכנסייה מוזכרת במספר כתבים של עולי רגל צלבניים, המתארים עמק פורה ובמרכזו כנסייה נאה שבה נמצא מקומו של העץ ממנו נעשה הצלב.
התיאור ממשיך ומפרט כי הכנסייה מבוצרת היטב בחומות ובמגדלים ובתוכה בתים, רפקטוריום ומגורים.
תבוסת הצלבנים ואובדן ירושלים לנצרות שינו את גורלו של המנזר.
השליטים החדשים של הארץ - הממלוכים - פעלו נמרצות לצמצם את הנוכחות הנוצרית בירושלים, והמנזר נתפס על ידיהם.
על פי היסטוריונים מוסלמים, הסולטאן ביברס הקים במבנה מסגד ומעון לדרווישים.
בשנת 1305 חזר המנזר לבעליו המקוריים, לאחר השתדלות מצד הביזנטים ומצידה של משלחת גאורגית שהופיעה בפני הסולטאן הממלוכי ובידיה מתנות ומכתב.
במכתב פורטה בקשה להחזיר את המנזר לידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, אשר נאותה לקבל את חסות הסולטאן.
ככל הנראה באותה תקופה נתרם למנזר כתב יד עתיק "הבשורות של ירושלים".
עולה רגל קתולי מאירלנד שביקר בארץ בשנת 1323 כתב
הפקיד הממלוכי אבן פדאללה אל-עמארי שהתגורר בירושלים בשנת 1347, תיאר את המנזר המוקף זיתים וגפנים ובו איקונין ונזירים גאורגים וציין כי:
במהלך המאה ה-16 חזרו המוסלמים, עתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, על דרישתם לקבל לחזקתם את המבנה על בסיס הטענה כי בעבר פעל בו מסגד.
הנזירים מחקו כל זכר לנוכחות ערבית במנזר, הסירו כתובות בערבית והרסו את המיחרב שהיה בו.
בשנת 1667 ביקר במנזר המצלבה נזיר קתולי ונקב בשמו "מנזר הגאורגים" (Monastere de Georgiens) ובשם הערבי "מוצלבה" (Musallabe).
עולה הרגל האמור גילה יחס מסויג וביקורתי כלפי המנזר ויושביו.
לדבריו, המסורת המקשרת בין הצלב לבין המנזר מפוקפקת, והוא הקשה "מאיין יודעים זאת?
האם מוכר העצים ידע מאין הובא הקרש הזה?
הוא תיאר את הציורים בכנסייה וטען כי הם לא עתיקים אלא צוירו בסמוך לביקורו.
הנזיר הקתולי הוסיף כי מצבו של המנזר בכי רע, קופתו ריקה וחוב רובץ עליו.
התרומות שנשלחו בוזבזו על ידי מנהל המשק שברח מהמנזר, ומאוחר יותר נרצח על ידי אחד הנזירים שעלה על עקבותיו בבית הפטריארך היווני בעיר חלב.
מאותה עת הלך מספר הגאורגים ופחת, עד שבשנת 1685 מכרו הגאורגים את המנזר לכנסייה האורתודוקסית היוונית.
ממספר מקורות נובע כי בסוף המאה ה-17 הייתה לנזירי "האחווה הגאורגית" תקופה של שפל כלכלי, והמקום עבר לרשות "אחוות הקבר הקדוש" של
ההעברה לא הייתה שלמה, ועד לאמצע המאה ה-19 היה לנזירים הגאורגים במקום מעמד מיוחד.
נזיר פרנציסקני, שמכתבו שמור בארכיון ספריית הוותיקן, כתב בראשית המאה ה-18 כי "במנזר מתגוררים מספר נזירים גאורגיים וגם נזירים יוונים".
החוקר הגרמני טישנדורף (Tischendorf) מציין בספרו משנת 1844 כי במנזר חיים "ארבעה נזירים גאורגיים וגם אישה משרתת באה בימים".
בתום התקופה העות'ומנית פעל במנזר סמינר לנזירים יוונים אורתודוקסים מכל אגן הים התיכון.
במהלך מלחמת העצמאות נפטר בשנתו הנזיר הבודד שחי במקום, והוא הפך לבסיס לגדנ"ע.
בסמוך אליו הוקם מנחת עמק המצלבה.
לאחר המלחמה הוחזר המבנה לפטריארכיה היוונית.
בשנת 1960 נשלחה למנזר משלחת מחקר שמומנה על ידי האקדמיה למדעים של גאורגיה הסובייטית.
המשלחת חשפה את הפורטרט של רוסתוולי שנחשב עד אז לאבוד, אך לא הצליחה לאתר את קברו.
המנזר עבר שיפוץ יסודי בשנת 1972. ב-1986 שימש המקום כאתר הסרטת הסרט "חימו מלך ירושלים" המבוסס על ספרו של יורם קניוק.
ביוני 2004 הושחת הפרסקו של רוסתוולי ופניו של המשורר נמחקו.
בעקבות כך הגישה גאורגיה מחאה רשמית לממשלת ישראל.
בשנת 2005 קראה עיריית ירושלים את הדרך העוברת בסמוך למנזר על שמו של רוסתוולי.
בדצמבר 2012 אלמונים ריססו כתובות נאצה על חומת המנזר ועל מכונית סמוכה נכתב "חנוכה שמח - תג מחיר" ו"ישו בן זונה" ונוקבו צמיגים.
למנזר המצלבה פתח כניסה בודד וצר, המונע כניסה נוחה לתוך המבנה, שנבנה כאמצעי הגנה כנגד אורחים לא קרואים.
הפתח מוביל לחדר מבואה קטן בו קבועה כתובת בשפה הגאורגית "יסלח אלוהים לנשמת בונה הקשתות האלו שלווה שוביסשבילי הוריו ואחיו".
החצרות הפנימיות מובילות אל תוך המנזר עצמו, הבנוי מחדרים רבים ששימשו מעון לדרי המנזר.
במרכז המנזר נמצאת הכנסייה הבנויה בסגנון האופייני לכנסיות הצלבניות בארץ ישראל.
תוכנית הכנסייה היא כשל בזיליקה עם אולם תווך ושתי סיטראות המסתיימות במזרח בשלושה אפסיסים מקבילים.
בכנסייה שרידי פסיפסים מהמאה ה-6 ומהמאה ה-11 שנשתמרו בשלמותם עד ימינו.
בכנסייה ציורי קיר רבים, וברובם מתוארים קדושים נוצרים ודמויות מכתבי הקודש.
על הקירות כתובות בגאורגית וביוונית.
תארוכן שנוי במחלוקת, אך ככל הנראה צוירו במהלך המאה ה-17. עולי רגל לאורך הדורות הוסיפו חריטות עם שמם על קירות הכנסייה.
בראשי העמודים ניתן להבחין בציורי עקדת יצחק מעל המלכים דוד ושלמה.
מאולם הכנסייה מוביל פתח אל מקום צמיחת העץ הקדוש המסומן בפתח ברצפת החדר ועליו קבועה טבלת נחושת מעוטרת.
על קירות החדר תמונות המתארות את המסורת הנוצרית של תולדות העץ.
מדובר בעץ בעל שלוש צמרות, צמרת ברוש, צמרת אורן וצמרת ארז כפי שמוזכר בפסוק "ברוש תדהר ותאשור יחדיו".
על פי האגדה הנוצרית שלושת המלאכים שפגשו את אברהם באלוני ממרא הותירו בידיו שלושה ייחורי עצים.
לאחר שבנות לוט החטיאו את אחיו לוט ביקש לוט מאברהם עזרה.
אברהם אבינו נתן ללוט את שלושת הייחורים של ברוש, ארז ואורן, והלה שתל אותם בעמק המצלבה כמעשה כפרה על חטאיו.
אברהם הורה ללוט להשקות את הייחורים במי הירדן, והוא היה מביא את המים בעזרת חמור.
השטן ניסה להסיט אותו מן המעשה אך לא צלח בכך.
לפי מסורת אחת, נבחר העץ לשמש כצלב בגלל הרכבו המשולש שתורם לסבל הצליבה, ולפי מסורת אחרת, העץ נכרת כדי לשמש בבניית בית המקדש הראשון, אך לא התאים.
לצד המזבח מצויה אייקונה של מרים המצרית שגם היא קשורה למנזר.
מסביב לכנסייה שוכנים חדרי הנזירים שנבנו במהלך השנים.
במרכז המנזר מתנשא מגדל פעמונים מרובע שנבנה במאה ה-19, בקומה השנייה נמצאים תנור האפייה והמטבח לצד הרפקטוריום של המנזר.
במנזר, בקומה השנייה, נמצאת כנסייה קטנה המוקדשת לברברה הקדושה, שעל פי עדות עולה רגל מהמאה ה-15, בעבר נשמרה אחת מידיה במנזר.
בחצר המנזר עומדים שני עצי ברוש עתיקים וגבוהים שהפכו לסמל המנזר ומופיעים בכל הציורים המזכירים אותו.
מנזר האחיות ציון הוא מתחם של מנזר וכנסייה השייכים למסדר האחיות ציון ושוכנים ברחוב ויה דולורוזה ברובע המוסלמי, העיר העתיקה, ירושלים.
במתחם שרידים רבים שזוהו בטעות כשייכים לפסיון של ישו.
החוקרים כיום תמימי דעים כי מדובר בשרידים חשובים ונדירים מראשיתה של העיר הרומית איליה קפיטולינה במאה השנייה לספירה ואין להם כל קשר למשפטו וצליבתו של ישו שנערכו יותר ממאה שנים קודם לכן.
מנזר נוסף של האחיות ציון נמצא בכפר עין כרם במערב ירושלים.
מנזר האחיות ציון נבנה ביוזמתו של אלפונס רטיסבון, יהודי מומר משטראסבורג.
ב-1855 הגיע רטיסבון ארצה יחד עם אחיו, תאודור, שהתנצר מספר שנים לפניו, כדי להקים קהילה דתית שמטרתה לנצר יהודים.
הקהילה שהקימו נקראת קהילת "אחיות ציון" (בצרפתית Les Soeurs de Notre-Dame de Sion, "אחיות גבירתנו מציון" על שמה של מרים אם ישו - היא גבירתנו מציון).
רטיסבון הצליח לרכוש את ה"אקה הומו" וסביבתו שהיו זרועים עיי חורבות ב-1857 ובנה במקום כנסייה ומנזר.
הכנסייה נבנתה על ידי אדריכל צרפתי נודע והיא נחנכה ב-1868. הכנסייה בנויה בסגנון רומי ביזנטי ותוכננה כך שתתאים לשרידים הקדומים שבמקום: חלקה הצפוני של קשת אקה הומו ומתלול האנטוניה.
מזבח הכנסייה ניצב לפני הקשת הצפונית של שער הניצחון הרומי שעמד במקום.
השער נבנה כנראה על ידי אדריאנוס, אולי כשער כניסה לפורום המזרחי של איליה קפיטולינה.
חלקה המרכזי של הקשת יוצא לרחוב ונחשב במשך זמן רב, בטעות, למקום שבו פונטיוס פילאטוס הציג את ישו בפני קהל היהודים באומרו "הנה האיש", בלטינית "אקה הומו".
עיקר השרידים נחשפו בשנות ה-60 של המאה ה-19, בעת בניית המנזר, ותיאורם נמסר על ידי הארכאולוג שארל קלרמון-גנו.
בשנות השלושים של המאה העשרים נערכו במנזר חפירות מדעיות בפקוחו של מנהל בית הספר הצרפתי למקרא ונסן ובהשתתפות הפעילה של הנזירות.
בדיקות נערכו במקום גם בשנת 1972 על ידי האב בנואה הדומיניקני ושוב בשנות השמונים במסגרת שימור ושחזור האתר.
בחלק האחורי של הכנסייה קיר גובה, עשוי סלע, שנחשב לחלק הצפוני של הכניסה לאנטוניה.
סמוך למתלול גרם מדרגות המוליך לשני חדרי משמר, במקום שהרומאים השגיחו על הנכנסים והיוצאים מהמצודה.
מהמערה ירידה לקריפטה קטנה שנחפרה לפני זמן לא רב.
בסמוך נראים שרידי הרצפה מהתקופה ההרודיאנית, או מתקופת איליה קפיטולינה בה חריצים למניעת החלקת הסוסים.
פתח עגול מעל למערה השנייה מעיד כי הוא שימש כבור מים בתקופה הביזנטית.
מהכנסייה ממשיכים ימינה ומגיעים לגרם מדרגות אשר משמאלו פינת עמוד בצורת לב.
בפינה הימנית מתחת לגרם המדרגות נמצאת הכניסה המוליכה לבריכה הגדולה מהתקופה ההרודיאנית.
הבריכה מזוהה עם בריכת הסטרותיון הקשורה למצודת אנטוניה (מלחמות היהודים ה, יא, ד).
הבריכה מרשימה בגודלה (53X15 מטר); היא חצובה בסלע ומחולקת באמצעות קיר לשתי בריכות מקבילות מכוסות בקמרונות (את הבריכה השנייה ניתן לראות דרך פתח קטן ברצפה מתחת לרצפת הליתוסתרטוס).
הבריכה התמלאה מדי חורף עד למדרגות התחתונות, אך החל משנת 2006 היא ריקה.
משמאל לגרם המדרגות היורד לרצפת הליתוסתרטוס מוזיאון קטן וכן דגמים שונים המשמשים אמצעי המחשה להבנת המקום: דגם של מצודת אנטוניה, מפת תבליט של ירושלים של האב ונסן, התוואי של דרך הייסורים בתקופת בית שני ועוד.
בחפירות נמצאו אבנים גדולות מחורצות שהן חלק מהליתוסתרטוס שנמשך מכאן לקפלת כפיית הצלב, התחנה השנייה בויה דולורוזה.
הפירוש האטימולוגי של ליתוסתרטוס הוא "המקום המרוצף" ("ליתוס" משמעו אבן ו"תרוטוס" משמעו להשתרע).
הארכאולוגים תמימי דעים כי אין מדובר בריצוף מתקופת בית שני כי אם בריצוף רומאי מתקופת איליה קפיטולינה, מהמאה השנייה לספירה.
אחד הממצאים המרתקים ביותר שנמצאו בשטח החפירות של המנזר הוא סדרת משחקים שאותם חרטו החיילים הרומאים על האבנים להעברת שעות הפנאי.
בין הקווים ניתן להבחין בדגמים גאומטריים שונים ודמויות סמליות.
המעניין מביניהם הוא "משחק המלך": הבסילאוס המסומל על ידי כתר המופיע גם על מטבעות אותה תקופה.
ליד הכתר אות B, האות הראשונה במילה "בסילאוס".
ממקום זה קו החיים חוצה את המשחק ומתפתל לאחר מכן לפני שהוא נחתך על ידי חרב מעוגלת.
החיילים נהגו להעביר את זמנם במשחקים מעין אלו בעזרת קובייה (אחדות מהקוביות מעצם נמצאו בחפירות).
בחגיגות הסאטורנליה, חגיגות יום לידתו של אל השמש, היו עורכים לעיתים מעין קרנבל.
בחצר מיוחדת נהגו לשחק במלך בובה ולשים אותו לצחוק וללעג במשך שבוע תמים ולאחר מכן להורגו.
לאור זאת ניתן אולי להבין טוב יותר את אשר עבר על ישו כאשר היה בידי החיילים הרומאים באנטוניה.
כאן ניתנה בידי החיילים הזדמנות לשחק את משחקם ב"מלך חי".
במנזר אחיות ציון אכסניה לצליינים, בית ספר ואולפן ללימוד עברית וערבית.
ההכנסות מחנות הספרים שבמקום משמשות בין השאר לתמיכה בבית הספר לבנות.
מנזר דיר אנטוניוס (בקופטית: אָנְבָּה אָנְטוּניוּס) הוא מנזר ברובע הנוצרי השייך לעדה הקופטית, סמוך לתחנה התשיעית בדרך הייסורים.
המנזר, הבנוי על גג כנסיית הקבר, סמוך למתחם דיר אל סולטאן, מנציח את שמו של אנטוניוס הקדוש, הראשון מהקופטים שיצא להתבודד כנזיר במדבר.
במתחם הקופטי חיים כ-20 נזירים שמוצאם במצרים.
ראשית המנזר במבנים שהיו קשורים לקפלת הלנה שבכנסיית הקבר, והוא נזכר בכתבי עולי רגל.
המנזר שוקם ב-1875 בסיוע קופטים אמידים ממצרים, על-מנת להכשיר בו מגורי נזירים ואכסניית צליינים.
ב-1912 הפך המקום רשמית למושב הארכיבישוף הקופטי של ירושלים ולמרכז הפטריארכיה הקופטית של העיר.
במתחם שלוש כנסיות: כנסיית הלנה, מעליה כנסיית סנט אנטוניוס ומעליה כנסיית הבתולה.
בקומה הרביעית נמצאים מגורי הארכיבישוף הקופטי של ירושלים וטרקלין לקבלת אורחים.
בכנסייה אולם מאורך מעוטר באיקוניות בהן ג'ורג' הקדוש ו"הבשורה".
מתחתיה שוכן "בור הלנה" (או בריכת הלנה) - מאגר מים גדול אליו מובילות 51 מדרגות.
הכנסייה שוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20. טקסים מתקיימים במקום מדי יום ה'.
כנסייה זו היא הכנסייה המרכזית של המתחם וצמודה לכנסיית הקבר מצפון.
הכנסייה הוקמה ב-1903 והוקדשה לבזילאוס, הפטריארך הקופטי הראשון של ירושלים, שהתמנה לתפקידו ב-1266. בשנת 1960 עברה הכנסייה שיפוץ נרחב.
זוהי אחת הכנסיות הקופטיות הבודדות שפתחן פונה מזרחה.
שוכנת ליד תיכון טרה סנטה.
הכנסייה היא חדר במתחם בו אירע אירוע מוזר וניסי בו התגלתה מרים לסטודנטים בשנת 1954. יעקובוס, הארכיבישוף של ירושלים, הקדיש את החדר לכנסייה.
במקום פרסקאות מודרניים ואיקוניות של מרים.
כיוון שמרים התגלתה ביום שני בבוקר, נערך טקס במקום בכל יום שני בבוקר.
מנזר האחיות ציון בעין כרם בירושלים הוקם לפני כ־150 שנה כדי לשמש כמרכז סיוע ליתומות נוצריות־מרוניות מלבנון, שהוריהן נהרגו בידי פורעים דרוזים.
המתחם, השוכן על גבעה בצפון השכונה, כולל גינה מטופחת ובה כנסייה, מנזר, בית הארחה (בית היתומות לשעבר), מוזיאון קטן ובית קברות.
הקרקע נקנתה על ידי אלפונס רטיסבון במחצית המאה ה־19 כדי להקים במקום בית יתומות.
רטיסבון, יהודי עשיר משטרסבורג שבחבל אלזס בצרפת, חווה התגלות דתית יוצאת דופן שבעקבותיה התנצר והפך לכומר ישועי.
יחד עם אחיו תאודור, שהתנצר לפניו, הקים מסדר נזירות בינלאומי בשם מסדר האחיות ציון.
בין היתר הקימו השניים את מנזר האחיות ציון בעיר העתיקה בירושלים, בית ספר מקצועי לבנים ('בניין רטיסבון' ברחוב שמואל הנגיד שבמרכז ירושלים) ובית יתומות בעין כרם.
כל המוסדות האלו נוהלו ותוחזקו בידי נזירים ונזירות.
בזיכרונותיו כתב רטיסבון כי בינואר 1861 התהלך על מרפסת בעין כרם, התפלל למריה וביקש ממנה שתוביל אותו למקום הנכון.
באותה עת עמדה קשת בשמים, אשר נעה ממקומה והתייצבה מעל שדה פתוח בראש הגבעה.
רטיסבון ראה בדבר סימן, והחליט לרכוש את המקום.
ביוני באותה שנה נחתם חוזה הקנייה של אדמות המקום בין רטיסבון ובין בעלי הקרקע, וב־1865 נחנך בית היתומות.
במקביל נפתחו במקום גם מרפאה ובית ספר לבנים ולבנות, ששימשו את יושבי הכפר.
בית הספר פעל כמעט מאה שנה, במהלך מלחמת העצמאות נטשו תושבי עין כרם הערבים את הכפר.
כנסיית 'האחיות ציון', העומדת בנקודה הגבוהה ביותר במתחם, נבנתה בשנת 1884 בצמוד לבית היתומות החדש (להלן).
בניגוד לרוב הכנסיות הקתוליות בעולם, עשוי פנים הכנסייה בקו נקי ופשוט, וספסלי העץ מקנים לה אווירה של קפֶּלת כפר נעימה.
כראוי לכנסייה קתולית, מוצגות 14 תחנות דרך הייסורים על קירותיה, אלא שכאן התיאור מופיע על שני פאנלים המעוצבים בסגנון מודרני.
את הפאנלים עיצבה מוד פרידלנד, אמנית יהודייה שהתגוררה בעין כרם בשנות ה-60 של המאה ה-20, והייתה מיודדת עם הנזירות.
הכנסייה נעדרת תאי וידוי, שכן בניגוד לכנסיות קתוליות שבהן הווידוי נערך דרך שבכה המפרידה בין המתוודה ובין הכומר, כאן הוא נערך פנים אל פנים.
הבדלים משמעותיים אלה מבטאים מהפך תאולוגי שעבר מסדר האחיות ציון מאז מלחמת העולם השנייה, דבר המתבטא גם ביחסם לבני דתות אחרות ובעיקר ליהודים - יחס מקבל ומכבד, ונטול אופי מיסיונרי.
בקירות הפּרֶסבִּיטֵריוּם (במה מוגבהת עליה עומד המזבח) ישנם רק שני ויטראז'ים, המציגים זה מול זה את משה ואליהו הנביא.
ישנו קשר הדוק בין השניים, אשר מופיע בכתובים, למשל בספר מלאכי:
דוגמה נוספת היא בתיאור "הטרנספיגורציה" בברית החדשה, המופיע בנוסחים משתנים בבשורה על-פי מרקוס, פרק ט' פס' 2 - 8, ובבשורה על-פי לוקס, פרק ט' פס' 28 - 36 ובבשורה על פי מתי:
בשנת 1861, בעקבות סכסוכים פוליטיים ודתיים, טבחו הדרוזים בסוריה ובלבנון בנוצרים המרונים, טבח שגרם למספר רב של יתומים.
ארגוני סעד נוצריים ברחבי העולם פרסו חסותם על הנפגעים, ובהם מסדר 'האחיות ציון'.
"שמועות על הטבח בנוצרים בדמשק ובמקומות אחרים בסוריה הגיעו לאוזנינו", כתב רטיסבון ביומנו, "מספר עצום של ילדים יתומים ונטושים הציפו את הדרכים.
יצרנו קשר עם האחות גֶ'לָאז מביירות וביקשנו ממנה שתשלח אלינו כמה עשרות מילדים אלה".
רטיסבון יצא למסע להצלת היתומים בלבנון ובנה להם בית בירושלים.
ב־1865 נחנך בית היתומות בעין כרם בבניין קטן יחסית (היום - בית ההארחה) ואוכלס בחמישים ילדות ושמונה נזירות.
ב־1881 כבר גרו במקום שישים ילדות ועשר נזירות.
ב־1883 נחנך בניין גדול וחדש והיתומות עברו אליו.
"אנחנו עמלים לגדל נשים מילָדות אומללות אלה", כתב רטיסבון, "אם המיסיון בירושלים הוא הכתר של מסדר "האחיות ציון", הרי שהענף בעין כרם הוא גולת הכותרת".
עם התרחבות בית היתומות נאספו אליו יתומות ממקומות שונים ולא רק מלבנון, וכן יתומות מוסלמיות ויהודיות.
בצילום משנת 1870 נראה האב רטיסבון בחברת כמה מהיתומים בעין כרם.
"הילדה הגדולה שלימיני היא נוצרייה מרונית מלבנון", תיאר, "מלפניה עומדת ילדה מקסימה מעזה.
מעברי השני עומדת ילדה יוונית־אורתודוקסית בעלת עיניים שחורות.
אני נותן יד לזֶלִי הקטנה שלי, יהודייה נחמדה מאוד.
למרגלותיי ילדה מירושלים וילד שומרוני" (2 במרץ 1870).
הצלת הילדים והטיפול בהם תפסו חלק נכבד מזמנו של רטיסבון, והוא כתב על כך ב־1876 ביומנו: "הדבר היפה ביותר שזיכני האל במסגרת עבודתי במסדר 'האחיות ציון' הוא האהבה והדאגה לילדים נטושים".
בית היתומות הוא מבנה דו-קומתי, ובחזיתו הצפונית אכסדרת עמודים נאה התומכת במרפסת.
בצדו הדרומי של המבנה נראים עוגני מתיחה מעוצבים, שנועדו לחזק את התקרות בין הקומות.
כיום משמש המבנה למגורי הנזירות וכבית הארחה.
במרכז המתחם שוכן ביתו הצנוע של רטיסבון, בו התארח לפחות פעם בשבוע (בשאר הזמן גר ב'בניין רטיסבון' שבמרכז ירושלים).
הנזירה נעמי, מהראשונות במקום, סיפרה כי "שמר לעצמו רק דברים נחוצים ביותר.
הוא היה קפדן מאוד בכל הקשור לסדר ולניקיון ונהג לקום מוקדם כל בוקר ולקרוא פרקי תפילה עד טקס המיסה היומי.
בצניעותו הרבה השתדל להישאר מאחורי הקלעים כמה שאפשר.
הייתה לו נפש עמוקה ביותר, ובמבטו החודר קרא את נפשותיהם של אחרים".
רטיסבון לעומת זאת כתב ביומנו: "אני ילד מפונק של הכנסייה, ובתור שכזה אני בלתי נסבל ולעיתים ממש נורא ואיום...".
סמוך למבנה בית היתומות ניצבת היכלית (אֵדִיקוּלָה - מבנה קודש קטן) ובה פסל של מריה, אם ישו.
ההיכלית פונה בקו ישר לביתו של רטיסבון, שכן הוא ביקש לראות את דמותה של מריה לנגד עיניו בכל פעם שייצא מפתח הבית.
הכיתוב "מגניפיקט" (מרומם, מהולל) המופיע מתחת לפסל מתייחס לתפילת ההודיה שנשאה מריה בעת ביקורה בעין כרם אצל בת דודתה אלישבע, אמו של יוחנן המטביל:
ב־20 בינואר (התאריך בו התנצר) 1869 כתב רטיסבון בהתרגשות: "אני גר במרחק כה קצר מהמקום בו אמרה אלישבע למריה לפני 1800 שנה: "ומאין לי זאת אשר אֵם אדֹנִי באה אלי?" (הבשורה על-פי לוקאס א' 43).
שימוש מחודש נעשה בהיכלית על ידי הנזירות המקומיות לאחר מלחמת העצמאות: כאות הודיה למריה על ששרדו את המלחמה, חידשו הנזירות את הפסל וקבעו מתחתיו את התאריך 1947–1948.
כשעברו היתומות לבניין הגדול ב־1883 הפך ביתן הישן למגורי הסגל ולמכבסה.
בתחילת שנות ה־50, ביזמתם של אנשי עסקים ישראלים מתל אביב, הפך המבנה לבית הארחה, והנזירות עברו לגור בבניין הגדול.
בית ההארחה צנוע ופשוט והוא מכיל עד 45 אורחים.
התריסים באכסניה יפים במיוחד: הם עשויים עץ וחקוקה בהם צורת לב.
בצוואתו ביקש רטיסבון להיקבר בבית הקברות שבמנזר האחיות ציון, ואכן עם מותו ב־6 במאי 1884 זכה להלוויה מפוארת, למצבת אבן בוהקת ולפסלה של מרים אם ישו הדורכת על נחש צפעוני למראשותיו.
על כַּן האבן רשומות המילים בצרפתית: "הו מרים, זכרי את ילדך שנכבש באהבתך המתוקה והמהוללת".
רטיסבון עצמו ביקש לפני מותו דווקא מצבה פשוטה וצנועה, שעליה תיכתב רק מילה אחת: Maria.
רוב הקברים בבית הקברות הם של נזירות שפעלו במנזר במאה ה־20. קברים אלה, ובהם גם קברי נזירים, מרוכזים במחצית המערבית של בית הקברות, והם אחידים במראם ובגודלם.
שם הנזירה ותאריך פטירתה מופיעים על גבי צלב קטן למראשות הקבר.
בשנות ה־70 נוצרה צפיפות בבית הקברות והחלה "קבורה כפולה" בחלק מהקברים.
דוגמאות לכך ניתן לראות בעיקר בפינה הדרום־מערבית של בית הקברות, שם כתובים שני שמות על חלק מהצלבים.
בקיר המערבי של בית הקברות משולבת נישה גבוהה ומסוגננת ובה רשימת שמותיהם של הנזירים והנזירות שפעלו ומתו במנזר מיום הקמתו.
שמות הנזירים אינם כוללים שם משפחה, בדומה לכיתוב על גבי הקברים עצמם, שכן, על פי תקנון המנזר, הנזירים המשרתים בו הופכים לבני משפחה אחת.
מול הנישה, על גבי משטח רבוע קטן, ניצבת גלוסקמה (ארון קבורה האופייני לתקופת בית שני).
בחלקה הסמוכה לקברו של רטיסבון טמונים אנשים שונים, שלהם קשר קלוש למדי עם המנזר, ובכל זאת מסיבות שונות נקברו בבית קברות זה; רוב הטמונים בחלקה זו הם נזירים מ'בניין רטיסבון' שברחוב שמואל הנגיד.
אלה נטמנו בתחילה בבית הקברות הסמוך למנזרם, אולם בעקבות עבודות שיפוץ שנערכו שם הועברו עצמותיהם לעין כרם.
בחלקו הדרום־מזרחי של בית הקברות ישנן שלוש מצבות כתובות עברית השייכות למריון רייך, סוניה (סופיה) גרינברג ורינה גפטמן.
שלוש נשים אלו היו יהודיות שהמירו את דתן ובאו לגור בארץ הקודש.
הן חברו לקהילות נוצריות בעיר העתיקה בירושלים, וכשנפטרו נטמנו בעיר כרם.
לא פעם נראות אבנים על קברן, כמנהג היהודים, עדות לביקורו של מכר או קרוב יהודי.
קבר קטן בצד השביל מספר את סיפורו הטרגי של הילד יוחנן יעקב סכונפלד שנפטר ב־1969. יוחנן יעקב היה בנם של קוֹס ואֶלֶן סכונפלד, זוג פרוטסטנטים מהולנד שהתגורר משנת 1967 עד שנת 1980 ליד מתחם האחיות ציון.
בנוסף לארבעת ילדיהם הביולוגיים, אמצו ההורים ארבעה ילדים נוספים - נוצרי קתולי ונוצרי אורתודוקסי וכן שני נוצרים ממוצא ערבי־ישראלי - והשתדלו לגדל כל אחד מהם על פי המסורת שלו, תוך יצירת אהבה ואחווה בין כולם.
יוחנן יעקב נהרג בתאונה בגיל 8, ולבקשת המשפחה נטמן בבית הקברות במקום.
לימים עקרה משפחת סכונפלד מעין כרם, ועתה היא מתגוררת בהולנד.
אב המשפחה היה מעורב בדו־שיח בין־דתי במישור הישראלי ובמישור הבינלאומי.
מנזר גְבירתנו של שבעת המכאובים, הידוע יותר בשם מנזר לַטרוּן או מנזר השתקנים, הוא מנזר גברים בנדיקטיני-ציסטרציאני-טראפיסטי, השוכן בלטרון בקצהו הדרום-מזרחי של עמק איילון.
בשנת 1879, ולפי מקור אחר ב-1875, רכשו נזירות כרמליתיות שטחים חקלאיים מן הכפר הערבי עמואס ששכן מצפון ללטרון.
באותה עת לערך, בשנים 1876–1877, הקימו שני יזמים – אלכסנדר האוורד (במקור היה שמו איסכנדר עוואד), נוצרי בן העדה המרונית שמשפחתו הגיעה ממלטה, והמקומי אמיל בטאט – בית מלון למרגלות גבעת לטרון שעליה שוכנים שרידיו של מבצר לטרון הצלבני.
המלון נשא את השם "מלון המכבים", ושירת את הנוסעים מיפו לירושלים, מסע שנמשך באותן שנים כיומיים.
בשנת 1892 נחנך קו הרכבת בין יפו לירושלים, נוסעי הכרכרות התמעטו והמלון נמכר.
שמו של מבצר לטרון – "לֶה טוֹרוֹן דֶה שֶבַליֶיה" (Le toron des chevaliers; 'מגדל האבירים') – שובש עם השנים ל"לטרון"; הדבר הביא להתפתחות מסורת נוצרית שלפיה דיסמס, "הגנב הטוב" שנצלב לצד ישו (בלטינית "boni latronis"), נולד במקום.
בשנת 1887 הגיע לארץ ישראל נזיר טראפיסטי במטרה להקים בלטרון מנזר.
הנזיר, לואי וילה, רכש את בית המלון והתגורר במקום בגפו.
ההחלטה להקים את המנזר דווקא באזור זה התקבלה בשל קרבתו לאמאוס ניקופוליס, עיר רומית-ביזנטית עתיקה ששכנה ברכס לטרון, ושהמסורת הנוצרית מזהה כאחד המקומות שבהם התגלה ישו לשניים מתלמידיו לאחר שקם לתחייה.
המנזר נוסד לאחר שלוש שנים, ב-31 באוקטובר 1890, בידי 17 נזירים צרפתיים.
הנזירים קיבלו מן הנזירות הכרמליתיות שלא עסקו בחקלאות חלק מן הקרקע החקלאית שבבעלותן, והחלו להכשירה.
הם נטעו בה עצי זית, כרמים, שדות דגנים וגינת ירקות, ובשטחים שלא כשרו לחקלאות ניטעו עצי אורן וברוש.
הנזירים נתקלו בבעיה קשה של מחסור במים.
כמו כן הם נאלצו להתמודד עם יחס עוין מצד ערביי הכפרים הסמוכים.
עם הזמן השתפר יחסם של הערבים בין היתר בזכות מרפאה שהוקמה במנזר.
הפטריארך הלטיני של ירושלים העניק למנזר את אוסף ספריו, והם היו בסיס לספריית המנזר.
במלחמת העולם הראשונה גירשו הטורקים את הנזירים שהיו נתיני צרפת, וחלקם גויסו לצבא ואף נהרגו בקרבות.
המנזר הפך למחנה צבאי של הצבא העות'מאני ונגרם לו נזק כבד.
הנזירים שבו אל המנזר החל בשנת 1919. בשנת 1926 החלה הרחבת מבנה המנזר בסגנון שהנזירים הגדירו "סגנון רומנסקי-ביזנטי", ואט אט הוא לבש את דמותו המוכרת כיום.
מלאכת הבנייה הסתיימה בשנת 1960, אך הכנסייה קודשה רק בשנת 1999. בשנים 1948–1967 נשלט המנזר בידי ירדן, והוא שכן על גבולו של שטח ההפקר שבין ירדן וישראל.
ב-4 בספטמבר 2012 הוצתה דלת הכניסה של כנסיית המנזר, ועל קירותיו רוססו שמות מאחזים ביהודה והשומרון, לצד הכיתוב "ערבות הדדית" (כינוי לפעולת תג מחיר) וכתובות בגנות ישו.
האירוע גרר תגובות חריפות מצד ראשי הכנסיות הנוצריות בארץ, בהם פיירבטיסטה פיצבאלה, הקוסטוס של משמורת ארץ הקודש, הפטריארך הלטיני של ירושלים פואד טוואל והארכיבישוף המרוני.
חבר הבישופים הקתולים בארץ הקודש פרסם גילוי דעת חריף בגנות האירוע.
למנזר רשאים להתקבל רק גברים שמלאו להם 21 שנים, והם חייבים לעמוד בתקופת מבחן בת שש שנים.
במנזר מתגוררים כיום כשבעה עשר נזירים בני לאומים שונים, ומספרם של הנזירים מעולם לא עלה על 35. הנזירים מתאפיינים במיעוט בדיבור, ומכאן השם "שתקנים".
בעבר נהגו לקיים שיחה רק בעת התפילה עצמה, אך כיום שוב אין הגבלה על הדיאלוג בין הנזירים.
עם זאת הם ממשיכים להמעיט בדיבור בעיקר עם זרים שמגיעים למקום.
סדר היום במנזר נפתח בשעה 03:00, והשעות הראשונות עד הזריחה מוקדשות לתפילה אישית וציבורית, וללימוד.