tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Viva la vie ,1983, בבימויו של קלוד ללוש – אנוק.
Success Is The Best Revenge ,1984, בבימויו של ירז'י סקולימובסקי – מוניק.
Bethune: The Making of a Hero ,1990, בבימויו של פיליפ בורסוס - מארי פרנס קודיר.
Rupture(s) ,1993, בבימויה של כריסטין ציטי – מרתה.
Les Marmottes ,1993, בבימויו של אליה שוראקי – פרנסואה.
1994, משהו ללבוש, בבימויו של רוברט אלטמן – סימון לוונטל.
Dis-moi oui ,1995, בבימויו של אלכסנדר ארקדי – קלייר.
L'univers de Jacques Demy ,1995, בבימויה של אניס ורדה – בתפקיד עצמה.
Hommes, femmes, mode d'emploi ,1996, בבימויו של קלוד ללוש – האלמנה.
Riches, belles, etc ,1997, בבימוי בוני שחופוליאנסקי – הפיה.
1998, ב-LA בלי מפה, בבימויו של מיקה קאוריסמאקי – בתפקיד עצמה.
1999, Madeleine 1999, בבימויו של לורן בוחניק – איב.
1999, אחת בשביל כולן, בבימויו של קלוד ללוש – אשת המוזיקאי.
2001, פסטיבל בקאן, בבימויו של הנרי יגלום – מילי מרקן.
La Petite prairie aux bouleaux ,2002, בבימויה של מרסלין לורידאן-איבנס – מרים.
Margot ,2006, בבימויו של נגר דג'באדי – האמא של מרגו.
Holy Money ,2008, בבימויו של מקסים אלכסנדר – שרלוט.
2011, "השקט באהבה" (Tous les soleils), בבימויו של פיליפ קלודל – אגת'ה.
2019, "שנות חיינו היפות" (Les plus belles années d'une vie), בבימויו של קלוד ללוש – אן.
אנופול (בפולנית: Annopol ביידיש אניפולי או האניפול) היא עיירה קטנה בדרום מזרח פולין (לשעבר בשטח פולין קטן).
אנופול קיבלה זכויות עיר בשנת 1761, איבדה אותן ב-1869, לאחר המרד הפולני של 1863–1864, ושבה וקיבלה זכויות עיר בשנת 1969. העיר קרויה על שם הקדושה אנה, פטרונית העיר, ולשמה צורפה המילה היוונית Polis, שמשמעותה "עיר".
הקדושה אנה מוצגת במגן העיר.
העיר מרוחקת מתשתית מסילות הברזל אך נמצאת על דרך לאומית מספר 74, מפיוטרקוב טריבונלסקי לגבול אוקראינה.
בשנת 1967 נבנה גשר כדי לשפר את הדרך הצמודה לנהר הוויסטולה, מיובליו של נהר הוויסלה, הסמוך לעיר.
לא ידוע מתי החלו יהודים להתיישב באנופול.
ב-1926 היוו היהודים שבה, כשני שלישים מתוך 1,800 תושבי העיירה.
בתקופת השלטון הסובייטי בין מלחמות העולם פעלו באנופול בית ספר יהודי ביידיש ופנימייה לילדים יהודים.
בשנת 1931 הוקמה במקום מועצה חקלאית יהודית ורבים מיהודי העיירה עבדו בקולחוז שהוקם לשם כך.
העיירה נותרה בתחילת מלחמת העולם השנייה תחת שלטון הסובייטים, אך עם פלישת הגרמנים היא נכבשה ביולי 1941. 25 יהודים נרצחו סמוך לעיירה, הרכוש היהודי הופקע, והיהודים נדרשו ללבוש טלאי צהוב.
בסוף אותו חודש נרצחו 200 יהודים נוספים סמוך לעיירה.
ככל הנראה בנובמבר 1941 הוקם בעיירה גטו בו רוכזו גם יהודים מעיירות סמוכות.
בינואר 1942 גורשו רוב יהודי הגטו למחנה העבודה סלבוטה (סמוך לעיר המחוז) ובי"א בתמוז ה'תש"ב (יוני 1942) נרצחו שם, במסגרת חיסול הגיטו.
מספר בעלי מלאכה נותרו באנופול לעבודות כפייה תחת המשטרה האוקראינית, לתקופה קצרה.
רובם הועברו מאוחר יותר לסלבוטה ונרצחו שם, חלקם הועבר לגטו שפיטובקה, והנותרים נורו ונרצחו ליד המרפאה המרכזית בעיירה.
אנופול נכבשה בידי הרוסים בינואר 1944.
אנופם קר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה הודי.
קר, מבכירי שחקני הודו התפרסם בהוליווד בזכות תפקידיו בסרטים "שחקי אותה כמו בקהאם", "אופטימיות היא שם המשחק" ו"מלון מומבאי".
בשנת 2018 קיבל מועמדות לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט הטלוויזיה הבריטי "The Boy with the Top Knot".
קר נולד וגדל בעיר שימלה, צפון הודו, בן למשפחה הינדית שמוצאה מקשמיר ואחיו של השחקן ראג'ו קר.
בוגר בית הספר הלאומי לדרמה שבניו דלהי.
קר זכה התפרסם לראשונה בבוליווד בשנת 1984 בדרמה "סראנש" בתפקיד עליו זכה להערכה רבה בהודו.
שיחק בתחילת דרכו בסרטים הודיים מצליחים כמו "לב", "הציפור", "טיזאב", "טריקסטר" והעיבוד ההודי לקלאסיקה ההוליוודית "זה קרה לילה אחד".
זכה בפרסים מקומיים על הופעותיו המרשימות בסרטים "רגעים", "אבא" ו"ראם לאקן".
במהלך שנות ה-90 שיחק במותחן הפסיכולוגי המפורסם "פחד: סיפור אהבה אלים", במיוזיקל המצליח "מי אני בשבילך" ובדרמה הרומנטית "משהו קורה" שזכתה להצלחה מסחרית היסטורית בבריטניה.
זכה להצלחה מקצועית רבה בזכות תפקידיו במיוזיקל הרומנטי "אמיץ הלב ייקח את הכלה" שזכה להצלחה חסרת תקדים, בתור אביו של ראז' מלחוטרה (שאהרוח' ח'אן) ובדרמה "1942: סיפור אהבה" בתפקיד משני זכור במיוחד עליו קר זכה בפרס כוכב המסך.
בשנת 2000 שיחק קר בדרמה הרומנטית "תגיד...
בשנת 2002 שיחק לראשונה במחוץ להודו בקומדיית הכדורגל הבריטית "שחקי אותה כמו בקהאם", בתפקיד אביה של שחקנית הכדורגל ההודית ג'ס, ההופעה הייתה הראשונה של קר בשפה האנגלית.
ב-2004 הופיע קר בעיבוד המוזיקלי ההודי- הוליוודי לרומן "גאווה ודעה קדומה".
ב-2005 שיחק בסרט הרוחות ההודי "חידה".
ב-2006 שיחק בדרמה "צבע את זה בצהוב" שזכתה להצלחה גדולה מחוץ להודו בתפקיד הפעיל הפוליטי לקסמן פנדי, בדרמה הקומית "הקן של קסולה" ובדרמה "נישואים".
ב-2007 השתתף קר בסרטו של אנג לי "תשוקה, זהירות" ובסרט ההודי "מסעה של אישה".
ב-2008 שיחק במותחן ההודי המצליח "יום רביעי השחור" בתפקיד מפקד המשטרה ובדרמה הקומית "הקו האחר של הקו".
ב-2009 שיחק בדרמה הקומית "סיד תתעורר".
ב-2010 השתתף בסרטו של וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי" בתפקיד אביה של דיה (פרידה פינטו).
ב-2012 השתתף קר בדרמה הקומית ההוליוודית המצליחה "אופטימיות היא שם המשחק" בתפקיד ד"ר פאטל המטפל בפאט סולטאנו (בראדלי קופר) ובדרמה ההודית "ככל שיש חיים".
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה , לצד ג'רארד באטלר ווילם דפו.
ב-2017 שיחק בקומדיה הרומנטית "חולי אהבה" של הבמאי האמריקאי מיכאל שווואלטר.
קר נשוי לשחקנית קירון קר ואביו החורג של השחקן סיקנדר קר.
מי אנחנו בשבילכם (1994) - פרופסור סידהארת' צ'ודהארי
תשוקה (1996) - שאמבונאט סינג
שחקי אותה כמו בקהאם (2002) - מוהאן סינג בהאמרה
אני לא הרגתי את גנדי (2005) - אוטאם צ'ודהארי
תשוקה, זהירות (2007) - חאליד סלהאדין
יום רביעי השחור (2008) - פראקאש ראת'וד
כשתפגשי זר גבוה ומסתורי (2010) - אבא של דיה
דסי בויז (2011) - סוראש אווסטי
אופטימיות היא שם המשחק (2012) - ד"ר פטאל
מצאתי את אוצר האהבה (2015) - דיוואן
מלון מומבאי (2018) - השף המנט אוברוי
Love Sonia (2018) - דאדה טאקור
אנוראדאפורה (בסינהלית: අනුරාධපුරය; בטמילית: அனுராதபுரம்; באנגלית: Anuradhapura) היא עיר בצפון סרי לנקה, כ-200 ק"מ צפונית לבירה קולומבו.
זוהי אחת הערים העתיקות בעולם, והיא מיושבת ברציפות מהמאה הרביעית לפני הספירה.
בעבר שימשה כבירת ממלכת רג'ראטה, וככל הנראה גם בירתם של הסינהלים בסרי לנקה.
כיום היא משמשת כבירת מחוז צפון-מרכז ומתגוררים בה כ-63 אלף תושבים.
היא מהווה מרכז חשוב לזרם הטהרוואדה הבודהיסטי, ובשל ריבוי המבנים ההיסטוריים והדתיים בתחומה, הוכרזה בשנת 1982 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אנוראדפורה נוסדה במהלך המאה הרביעית לפני הספירה.
אף שבסביבתה נמצאו ממצאים ארכאולוגיים גם מתקופות מוקדמות יותר, לחוקרים ידע מועט על תקופות אלו.
בין היתר, נמצאו ממצאים המעידים על שימוש בברזל החל מהמאה התשיעית לפני הספירה, וידוע כי במאה השביעית לפני הספירה השתרע שטח העיר על פני כ-500 דונמים.
המלך פנדוקבאיה, ששלט באנוראדפורה בין 437 לפני הספירה ל-367 לפני הספירה, יזם את תכנון העיר ואת הרחבתה לשטח של קילומטר רבוע אחד.
במסגרת הרחבה זו הוקמו שערים, מקדשים, בית חולים, בית קברות, רובע מגורים למשרתים, וכן את מאגר המים אבאיאוואפי (Abhayavapi), המכיל 3.8 מיליון מ"ק של מים לשימוש האוכלוסייה הגדלה של העיר.
בנו של פנדוקבאיה, מוטאסיווה, ששלט בעיר עד 307 לפני הספירה, המשיך לבסס את מעמדה של העיר כבירת סרי לנקה.
בנו של מוטאסיווה, דוואנמפייה טיסה, ששלט עד 267 לפני הספירה, היה זה שאימץ את הבודהיזם, שהפכה לדת המרכזית באי כולו.
במאות הבאות, התפתחה העיר גם כמרכז בודהיסטי חשוב, והחלה תנופת בנייה חדשה.
לפי המהוואמסה, הוקמה סביב העיר חומה בגובה שבע אמות (3 עד 4 מטרים), שהוגבהה עם השנים עד לכדי 18 אמות (7 עד 11 מטרים) בתקופת שלטונו של וסאבה, בסוף המאה הראשונה.
וסאבה גם ביצר את השערים, וכן הקים מאגרי מים נוספים, שחוברו ברשת של תעלות תת-קרקעיות, כדי לשפר את אספקת המים לתושבים.
במהלך המאות הבאות התפתחה בעיר ובסביבותיה רפואה ציבורית, שבאה לידי ביטוי לא רק בהקמת בתי חולים.
המלך אופאטיסה השני (המאה הרביעית) הקים שכונות מגורים לנכים ולעיוורים.
המלך בודהדאסה (המאה הרביעית) הקצה רופא מטעם הממלכה עבור כל עשרה כפרים, הקים בתי הבראה לאוכלוסייה הכפרית, ואף הקים שירותים וטרינריים.
מס מיוחד נגבה מהתושבים עבור שירותים אלו.
במהלך המאה התשיעית נכבשה העיר על ידי שושלת פנדיה, ששלטה בדרום הודו והחלה לכבוש נתחים מסרי לנקה.
העיר שוחררה רק לאחר תשלום כופר.
בהמשך נכבשה פעמים נוספות, עד לחורבנה הסופי בשנת 993. לאחר מכן ננטשה, והבירה הועברה לפולונארווה.
במאות השנים שחלפו מאז, החל היער לכסות את המבנים הקדומים, והם נחשפו מחדש בחפירות ארכאולוגיות שנערכו מאז המאה ה-19.
כיום משמשת אנורדאפורה כבירת מחוז צפון-מרכז, ומתגוררים בה כ-63 אלף תושבים.
ברחבי העיר פזורים מבנים ואתרים רבים, זכר לימי גדולתה של העיר.
בזכות ריכוזם הרב של מבנים אלה, הוכרזה אנורדאפורה בשנת 1982 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עץ פיקוס קדוש שמועד נטיעתו הוא המועד המתועד הקדום בעולם - 236 לפני הספירה.
לפי המסורת המקומית, העץ ניטע מייחור של עץ בבוד גאיה שבהודו, שתחתיו חווה גאוטמה בודהה הארה.
רוואנווליסאיה - סטופה שנבנתה בסביבות 140 לפני הספירה.
גובהה 103 מטרים והיקפה 290 מטרים.
תופראמאיה - סטופה דמוית פעמון, המוקפת עמודי אבן.
גובהה 3.45 מטרים והיקפה 50 מטרים.
הסטופה המקורית נהרסה לחלוטין, והוקמה מחדש ב-1862.
לוואמהאפאיה - מבנה שנבנה במהלך המאה השנייה לפני הספירה, ונהרס לחלוטין.
בשיאו, היה אורכו 120 מטרים, כלל תשע קומות, וגגו צופה ארד.
אבהיאגירי ויהארה - מנזר שנבנה במאה השנייה לפני הספירה.
ג'טאוואנארמאיה - סטופה שנבנתה במאה השלישית לספירה.
עם בנייתה, הייתה הסטופה הגבוהה בעולם (122 מטרים), ובשטחה, גם כיום היא הגדולה בעולם (כ-233 אלף מ"ר).
לשם בנייתה השתמשו בכ-93 מיליון לבנים.
מיריסוואטייה ויהארה - סטופה שנבנתה במאה השנייה לפני הספירה.
לנקראמה - סטופה שנבנתה במאה הראשונה לפני הספירה.
היקפה 14 מטרים, והיקף הרחבה העגולה שסביבה 406 מטרים.
איסורומונייה - מקדש בודהיסטי שנבנה במאה השלישית לפני הספירה, והורחב במאה החמישית לספירה.
קוטאם פוקונה ("הבריכות התאומות") - שתי בריכות נוי מלבניות הסמוכות זו לזו, ועל אף שמן אינן זהות: אורכה של האחת 40 מטרים ושל השנייה 28 מטרים.
רוחבן של שתי הבריכות 15.5 מטרים.
מסילת הרכבת הצפונית של סרי לנקה, המובילה מפולגהאוולה לג'אפנה ולקנקסאנתוראי, עוברת דרך אנוראדאפורה.
מסלולי רכבת לא ישירים מחברים את אנוראדאפורה לבירה קולומבו, דרך פולגהאוולה.
כביש A12 חוצה את העיר ממערב למזרח, והוא מוביל לטרינקומאלי במזרח ולפוטאלאם במערב.
בסמוך לעיר ממזרח, עובר כביש A9, המוביל דרומה לקאנדי וצפונה לוואוונייה ולג'אפנה.
אנוק פטר (בהולנדית: Anouk Vetter; נולדה ב-4 בפברואר 1993) היא אתלטית הולנדית, שיאנית הולנד, סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם (יוג'ין 2022) ואלופת אירופה (אמסטרדם 2016) בקרב שבע.
פטר נולדה באמסטרדם בתם של רונלד פטר וגרטה בלוקזיל.
אביה היה אתלט שהתחרה ביידוי פטיש ומאמן ספורט שאף מאמן אותה, אמה הייתה אלופת הולנד בהטלת כידון.
באליפות אירופה באתלטיקה 2016 זכתה במדליית זהב בקרב שבע בשיא הולנדי של 6,626 נקודות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום העשירי בתוצאה של 6,394 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית ארד בשיא הולנדי של 6636 נקודות, לאחר נפיסטו ת'יאם וקרוליין שפר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2018 סיימה במקום החמישי.
ב-2019 זכתה באליפות הולנד בקפיצה לרוחק ובהטלת כידון, ב-2020 זכתה שוב באליפות הולנד בקפיצה לרוחק וב-2021 זכתה באליפות הולנד באולם בקפיצה לרוחק בשיא אישי של 6.42 מטר.
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית כסף בקרב שבע בשיא אישי של 6,689 נקודות, לאחר המנצחת נפיסטו ת'יאם.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכתה במדליית כסף בשיא אישי של 6,867 נקודות וסיימה שוב אחרי נפיסטו ת'יאם.
פעל להצלתם של יהודים ברומניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנגל אנוצויו נולד בחבל ניסטורשט (Nistorești) במחוז ורינציה (Vrancea) שברומניה, לאב יהודי בשם מנדל וינר ולאם רומניה בשם יואנה ט.
הוא גדל וחי בחבל נרוז'יה (Năruja) שבאותו המחוז.
בין השנים 1938–1940 אנגל כיהן כמזכיר וכנציג של ארגון "ותיקי המלחמה" על שם הנסיך מיכאיל, שנוהל על ידי משרד הצבא והכתר הרומני.
במסגרת ארגון זה, גויס אנגל בקיץ 1940 לפעילות במפלגה הקומוניסטית.
את שירותו הצבאי הוא ביצע כמזכיר במטה הכללי של "יחידה 5" בצבא הרומני.
במסגרת תפקידו ביחידה, נחשף אנגל לחומרים צבאיים מסווגים וביניהם תוכניות לשיתוף פעולה בין הצבא הרומני והנאצים בביצוע "ראציות" (סריקות) לאיתור ולכליאת יהודים.
אנגל התריע בפני יהודים שהכיר על התוכניות הללו וכן סייע במציאת מקומות לינה זמניים ליהודים בביתו ובבתי מכריו, לעיתים תמורת תשלום ששילם מכיסו שלו.
באופן זה הציל אנגל יהודים רבים.
על מנת שיוכל להמשיך לקחת חלק ב"יחידה 5" מבלי להשתתף בפעולות נגד יהודים, אנגל פגע בעצמו ויצר מום באחת מידיו.
באופן זה שוחרר מפעולות חיפוש וכליאת היהודים שביצעה היחידה בה הוא שירת.
עקב פעולותיו האנטי פשיסטיות והצלת היהודים, הועמד אנגל למשפט צבאי וגורש בסופו של דבר מהיחידה ומארגון "ותיקי המלחמה" בהם שירת ועבד.
בעקבות כך עבר אנגל להתגורר בבוקרשט.
באוקטובר 1941 הגיע לביקור במזנון לפועלים בו סעד אנגל יון אנטונסקו, ראש ממשלת רומניה.
אנגל החליט להסתכן בכך שהוא התלונן בפניו על סבלם של היהודים במדינה, אנגל ביקש מאנטונסקו לפעול להפסקת הרדיפות אחר יהודים והפסקת כליאתם במחנות.
בעקבות המקרה נאסר אנגל, אך הוא שוחרר זמן לא רב לאחר מכן.
רשימה חלקית של שמות היהודים שהציל אנוצויו אנגל
מייביש פיסל (הוצל על ידי אנגל פעמיים)
הרב שמעון ברקוביצ'י (Bercovici Simon)
ב-כ"ג בסיוון התשל"ט, 18 ביוני 1978, הוכר אנצויו ט' אנגל כחסיד אומות העולם על ידי הוועדה לציון חסידי אומות העולם של רשות הזיכרון יד ושם.
אנגל גם הגיש בקשה לקבלת התואר אזרח כבוד במדינת ישראל ולעלייה לארץ ישראל.
תיקיית חסיד אומות העולם ביד ושם.
אנורוגנתוס (שם מדעי: Anurognathus; משמעות שמו מלטינית: "לסת חסרת זנב") הוא סוג של פטרוזאור קטן שחי בתקופת היורה לפני 150.8-148.8 מיליון שנה.
הוא חי ברחבי אירופה ובעיקר בגרמניה.
זוהה לראשונה ב-1923 על ידי הזואולוג הגרמני לודוויג היינריך פיליפ דודרליין.
השם הספציפי 'אמוני' ניתן לכבוד הגאולוג הבווארי לודוויג פון אמון, שמהאוסף שלו רכש דודרליין את המאובן ב-1922.
יצור זה היה מהקטנים שבפטרוזאורים והגיע לאורך של 10 ס"מ, מוטת כנפיו הגיעה ל-35 ס"מ ומשקלו ל-8–10 גרם.
לאנורוגנתוס הייתה גולגולת גדולה מלאה שיניים דמויות מחט ופיו היה פעור לרווחה.
הכנפיים היו גדולות ביחס לגודלו והזנב היה זעיר וממנו הוא קיבל את שמו.
האנורוגנתוס היה צייד של חרקים שונים כמו שפיריות ומרושתי כנף שעופפו ביערות אירופה של היורה.
ייתכן שמבנה חייו דמה לתחמסים המודרניים והוא היה צייד מיומן שבלע את טרפו באוויר.
האנורוגנתוס מופיע בסדרה "ללכת עם דינוזאורים" וכן בסדרה "הבלדה של Big Al" כמעופף לצד זאורופודים ענקיים כמו הדיפלודוקוס שמשכו אליהם זבובים ויתושים והאנורוגנתוס עף ונחת על הדיפלודוקוס.
עם זאת, לא נתגלו ממצאים התומכים בהתנהגות זו ממאובנים.
בנוסף, מבנה השלד שלו היה שונה והוא לא חי באמריקה הצפונית.
בנוסף הוא מופיע במשחקים פארק היורה 3: בניית פארק וJurassic World: Alive.
הוא מתואר גם בסדרה "בראשית", בה להקה של פטרוזאורים צמאי דם תוקפים אנשים.
אין לדבר זה שחר במציאות.
אנופלוסוס ארמטוס (שם מדעי: Enoplosus armatus) הוא מין של דג גרם מסדרת הדקראים ומתת-סדרת דמויי-דקר והוא המין היחיד במשפחת האנופלוסיים (Enoplosidae).
הוא חי רק במימי אוסטרליה.
דג זה בעל גוף מוגבה עם זוג סנפירי גב זקורים, סנפירי חזה קטנים, זנב קצר וראש קצר בעל לסתות דקות המופנות למעלה.
העיניים גדולות וצהובות והגוף מפוספס בפסי זברה בצבע ום כהה-לבן.
אורך הדג מגיע עד 50 סנטימטר אך לרוב קטן בהרבה.
בעבר מין זה השתייך לסוג פרפרון ממשפחת הפרפרוניים, עקב צורת גופו הדומה.
בהמשך התברר שהוא דומה למאובני דגים מלפני 50 מיליון שנה, דבר שגרם לשיבוצו במשפחה עצמאית בתוך תת-סדרת דמויי-דקר.
זהו דג החי בקבוצות קטנות, בזוגות או לבד בשוניות אלמוגים וכרי אצות עד לעומק 90 מטר והוא רק במים חמימים.
מעל אזורים אלה הדג מרחף ומגרד תולעים, סרטנים ואצות ים.מצב שימור הדג ללא חשש.
אנורוגנתיים (שם מדעי: Anurognathidae) היא משפחה של פטרוזאורים קטנים בעלי זנב קצר ולסתות קצרות, אשר חיו באמריקה הצפונית ואירואסיה, מסין עד גרמניה במשך היורה התיכון עד הקרטיקון התחתון, לפני כ-164-122.1 מיליון שנה.
משפחה קטנה זו כוללת רק שישה סוגים, כאשר הראשון מתוכה שנמצא היה האנורוגנתוס, אשר נתגלה ב-1928 בגרמניה.
מעופפים אלה היו קטנים מאוד ודמו במראם לעטלפים, עם חלל עיניים גדול ושיניים דומות שהותאמו לאכילת טרף קטן כמו חרקים או דגים.
ככל הנראה נתלו הפוך מענפים, בדומה לעטלפים.
אנופלותריום (שם מדעי: Anoplotherium; מילולית: "בהמה לא-חמושה", זאת מאחר שהוא היה חסר ניבים או חטים גדולים) הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה מתת-סדרת בעלי כרית שהיה קרובם של הגמליים.
הוא חי בסוף האאוקן ואולי עד תחילת האוליגוקן לפני 33–37 מיליון שנה באירופה.
המאובנים שלו התגלו בקרבת פריז ותוארו בידי החוקר ז'ורז' קיוויה ב-1804. בהמשך התגלו עוד מאובנים במערב אירופה כמו בפורטוגל ובריטניה.
בעבר השתייכו לסוג זה מינים רבים אך חלקם בוטלו עקב ממצאים דומים למינים אחרים.
האנופלותריום היה מאבות הגמלים והלאמות החיות והוא הגיע למשקל 80 ק"ג.
עם זאת מראהו לא הזכיר כלל גמל והוא היה בעל זנב ארוך מאוד, גפיים חזקות בעלות 2 אצבעות דומות לפרסות סוס וחוטם רחב בעל שיניים מחודדות אך חלשות יחסית.
ככל הנראה יצור זה יכל להגיע לעלים בגובה 2–3 מטרים ולאכול מהם בדומה לג'ירף או צבי ג'ירפי מודרני.
הוא הזדקף בעזרת ירכיו העבות וזנבו השרירי כדי להגיע לעלים אלה, תוך קיפול של ברכיו.
ייתכן שהתאמה זו נדרשה כדי למנוע תחרות רבה על צמחייה.
יצור זה השתייך לראשונים שבבני הסדרה מכפילי פרסה אשר הפכו לאיטם לבעלי חיים גבוהים ומהירים ששלטו בערבות ויכלו לעכל עשבים באמצעות קיבותיהם מרובות המדורים.
אנופם סינהא הוא אמן וסופר קומיקס הודי, אשר מזוהה בתור היוצר של גיבור העל של ראג' קומיקס, סופר קומנדו דרובה.
באתר BusinessWorld נכתב כי סינהא חולל מהפכה בקומיקס ההודי עם עבודתו בראג' קומיקס.
סינהא החל את הקריירה שלו בשנת 1975 בגיל 13 עבור מגזין קטן בשם Deewana Tej בקנפור, סינהא קיבל את "הפריצה הגדולה" שלו כעבור ארבע שנים, כשהצטרף ל"דאימונד קומיקס".
בזמן שעבד על קומיקס פופולרי כמו טאוג'י אור ג'אדו קא דנדה, טאוג'י אור ג'אדוגאר סמבה, סינהא השתתף גם במכללת כריסטצ'רץ' של קאנפור.
הוא עבד עם "דאימונד קומיקס" ויצר קומיקס של פאולאדי סינג פאולאדי סינג אור שייטאן טרוויל, פאולאדי סינג קי טארוויל סה טאקר ופאולאדי סינג אור וינאש קה פוג'ארי.
בשנת 2012 פרסם את הספר הראשון שלו באורך מלא, "הווירטואליים".
אנורתוזיט הוא סלע יסוד פלוטוני מאפי המורכב כולו, או כמעט כולו מפלגיוקלז.
בדרך כלל צבעו בהיר, שקוף ונוטה לכסוף.
הוא מצוי בסביבה קראטונית מתקופת הארכאיקון וכן מופיע בצורת מחדרים מגמטיים בתקופת הפרוטרוזואיקון.
כמו כן ניתן למצוא אנורתוזיט בצורת קסנוליתים, בתוך סלעים געשיים.
האנורתוזיט מצוי בפלוטונים עתיקים בעלי מאפיינים אולטרה-מאפיים, בצד סלעים אולטרה-מאפיים אחרים כמו הגברו והגרנודיוריט, אבל לעיתים נדירות הוא מהווה את הסלע העיקרי בפלוטון.
את שם הסלע קבע הכימאי האמריקאי תומאס סטררי האנט, על שם המינרל אנורתיט, שהוא פלגיוקלז בעל תכולת סידן מרבית.
סלעי אנורתוזיט מאפיינים את התקופות העתיקות ביותר של היווצרות כדור הארץ.
גיל הסלעים נע בין 3.75 ל-1.7 מיליארד שנים.
סלעי אנורתוזיט נמצאו גם על ידי אסטרונאוטים על הירח.
בגלל גילו המופלג של הסלע, הוא מתאפיין בגבישים ענקיים שמגיעים לגודל סנטימטרים שלמים, וזאת בגלל העובדה שתהליך הגיבוש של המינרלים בסלע (שהם בדרך כלל אנדסין) התבצע בטמפרטורות גבוהות מאוד ובאופן איטי ביותר.
מטבע הדברים, סוגי הפלגיוקלז הם המינרלים הבהירים הדומיננטיים בסלע, אבל לעיתים מופיעים בו מינרלים אולטרה-מאפיים כהים כמו דיופסיד או פורסטריט, גם הם בגבישים גדולים מאוד, והם יוצרים עליו לפעמים כתמים אדמדמים או אפורים.
למרות נדירותו היחסית של האנורתוזיט, הוא נכרה באופן מסחרי באותם מקומות בהם הוא מופיע בכמויות גדולות כמו באי דיסקו במערב גרינלנד.
את האנורתוזיט טוחנים לסיבים ומשתמשים בהם לייצור פיברגלס אקולוגי, כיוון שהשימוש בסיבי אנורתוזיט פוגע פחות באיכות הסביבה מאשר ייצור סיבי זכוכית.
האנותרוזיט הגרינלנדי גם נחשב כמקור לאלומיניום, אלא שטענה זו מסתמכת על ההרכב הספציפי של האנורתוזיט בגרינלנד, וסלעים בעלי תכולת מילנוקריטים גבוהה, עשויים להכיל אלומיניום בריכוז נמוך יותר.
אנורכיה (נקראת גם אנורכידיזם או אנורכיזם) (ובאנגלית Monorchidism או unilateral anorchidism) הוא מצב בו אדם עם קריוטיפ XY, המתאים לרוב לזכר, נולד ללא אשכים.
תוך מספר שבועות מההפריה, העובר מפתח בלוטות דם ראשוניות (אשכים), המייצרות הורמונים האחראים על התפתחות מערכת הרבייה.
אם האשכים לא יתפתחו תוך שמונה שבועות, התינוק יפתח איברי מין נקביים (ראה תסמונת סוויר).
אם האשכים מתחילים להתפתח אך אובדים או מפסיקים לתפקד בין שמונה ל-10 שבועות, לתינוק יהיו איברי מין מעורפלים כשהוא ייוולד.
עם זאת, אם האשכים יאבדו לאחר 14 שבועות, לתינוק יהיו איברי מין זכריים חלקיים עם היעדר בולט של בלוטות המין.
הטיפול כולל תוספת אנדרוגן (טסטוסטרון) להחלת התבגרות מלאכותית, השתלת אשכים תותבים ותמיכה פסיכולוגית.
דיספוריה מגדרית עלולה לגרום לאנשים אנורכיים שנולדים כזכר וגדלים כגברים אף על פי שהם חסרים את ההורמונים הגבריים הדרושים במהלך ההתפתחות לפני הלידה, הילדות וההתבגרות.
אנשים אנורכיים שיש להם זהות נשית עשויים לקבל אסטרוגן בלבד במקום טסטוסטרון, מכיוון שאין צורך בחוסמי אנדרוגנים בגלל היעדר בלוטות המין.
אנוק אמוופו הוא כדורגלן עבר זמבי ששיחק בעמדת הקשר.
אמוופו החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים NAPSA סטארס וקפואה סלטיק מליגת העל הזמבית.
ב-22 ביוני 2017 חתם אמוופו על חוזה לחמש עונות ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית, והושאל למשך עונה אחת לקבוצת המילואים של המועדון, ליפרינג, המשחקת ב.
הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי קבוצת המילואים, בהן הבקיע ששה שערים.
תוך כדי תקופתו בקבוצת המילואים של המועדון, שולב אמוופו במשחקי הקבוצה הראשונה של המועדון, וב-21 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הגביע האוסטרי.
ב-1 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית, בניצחון 1–2 על וולפסברג במסגרת המחזור העשירי לעונת .
ב-15 באפריל 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–6 על אדמירה ואקר מדלינג במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
בסך הכל שיחק אמוופו במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 81 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים, וזכה בארבע אליפויות אוסטריה ושלוש פעמים בגביע האוסטרי.
ב-6 ביולי 2021 חתם אמוופו על חוזה לארבע עונות בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על ברנלי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-27 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד ללסטר סיטי במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-30 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בתיקו 2-2 נגד ליברפול במסגרת המחזור העשירי.
הוא ערך 18 הופעות ליגה והבקיע שני שערים בעונתו הראשונה במועדון, והוסיף שש הופעות ליגה בעונת 2022/2023 טרם פרישתו.
ב-10 באוקטובר 2022 הודיעה ברייטון אנד הוב אלביון על פרישתו של אמוופו מכדורגל לאחר שאובחן כסובל ממחלת לב תורשתית נדירה.
ב-2 בספטמבר 2017 ערך אמוופו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה, בניצחון 1–3 על נבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
בסך הכל ערך אמוופו 24 הופעות במדי נבחרת זמביה, בהן הבקיע ששה שערים.
אחיו הצעיר הוא הכדורגלן פרנסיסקו אמוופו.
נבחרת זמביה עד גיל 20
אַנוֹפּוֹל־רַחוּב (בפולנית: Rachów (Annopol)) היה כפר בפולין בגמינה אנופול, שהפך לחלק מהעיירה אנופול במחוז קרשניק שפרוביניציית לובלין.
בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה מתוך כ־2,000 תושבים, גרו באנופול־רחוב כ־1,300 יהודים.
יהודי העיירה עסקו בעיקר במלאכה, במסחר ובכריית זרחן.
בקיץ היו שהתפרנסו מענף הנופש ששגשג על גדת הנהר ויסלה (Vistula) הסמוכה.
בעיירה פעלו קופת גמ"ח, בנק יהודי ואיגוד בעלי מלאכה שקיים שיעורי ערב ופעילויות תרבות.
כמו כן פעלו בה מפלגות ציוניות וקבוצות חלוציות, אגודת ישראל וקבוצה קטנה של הבונד.
ב-2 בספטמבר 1939, יום לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, נמלטו רבים מיהודי אנופול־רחוב לכפרים הסמוכים.
בד בבד הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין, בדרכם מזרחה לאזור השליטה הסובייטי של פולין, כפי שנקבע בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
ב-15 בספטמבר 1939, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, נכנסו כוחות הוורמאכט לאנופול־רחוב.
הגרמנים הרסו את בית הכנסת המקומי, הרגו כמה ממנהיגי הקהילה, הטילו עליה קנס כספי כבד ולקחו כמה יהודים כדי לעבוד בעבודות כפייה לשם תיקון גשר שניזוק בפלישה הגרמנית.
בנובמבר אותה שנה הוקם בעיר יודנראט, ולעיר החלו להגיע יהודים מהיישובים הסמוכים.
החל ממרץ 1940 נדרשו היהודים לענוד סרט מיוחד, בדומה ל.
בדצמבר 1941 נוסד גטו בעיר.
החל מנובמבר 1942 שולחו היהודים מהעיר למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אנורה בראון , הייתה אמנית חזותית קנדית שעבודתה כללה ציור ועיצוב גרפי.
היא נודעה בעיקר בזכות התיאורים שלה של נופי טבע, פרחי בר וקהילות של האומות הראשונות בקנדה.
מרי אנורה בראון נולדה ליד רד דיר, אלברטה, קנדה בשנת 1899, בתם של אדמונד פורסטר בראון מהמשטרה הרכובת בצפון-מערב ואליזבת אתל קודי.
היא גדלה בפורט מקלאוד, אלברטה.
ההיכרות עם האמנות הגיעה מאמה, אשר בתורה למדה לצייר אצל פלורנס קרלייל.
בראון המשיכה ללמוד במכללת אונטריו לאמנות בין השנים 1925–1929. שניים מהמדריכים שלה היו חברים בולטים ב"קבוצה של השבעה: ארתור ליסמר וג'יימס הרווי מקדונלד.
אמנים אלו היו מעוניינים לפתח סגנון מודרניסטי של אמנות קנדית שיכול לתרום לבניית זהות קנדית, אך עודדו אותה לפתח סגנון משלה.
לאחר מכן לימדה בראון במאונט רויאל קולג' בקלגרי, אלברטה בין השנים 1929 עד 1931. עם שובה לפורט מקלאוד ב-1931, היא השלימה את עבודתה עבור הרחבת האמנות באוניברסיטת אלברטה, בנושא עבודות יד.
היא המשיכה לייצר יצירות אמנות בסטודיו שלה, ובמקביל עבדה כמאיירת ומעצבת, טיפלה בהוריה ועסקה בנטורליזם חובבני.
היא הפכה מחויבת להכנסת בתי ספר לאמנות באזור והייתה אחת מכמה אמנים שהתחייבו להרחיב את החינוך לאמנות בשנות ה-30 וה-40. בין השנים 1945–1950 לימדה בבית הספר לאמנויות באנף.
היא הציגה והפכה לחברה בארגונים אמנותיים שונים לאורך הקריירה שלה, והיא הייתה החברה הראשונה של אגודת האמנים של אלברטה.
ב-1965 עברה בראון לקולומביה הבריטית, בתחילה לסידני, ולאחר מכן לדיפ קוב, שם המשיכה ליצור אמנות.
ב-1971 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לטברידג'.
בראון מתה בדיפ קוב ב-1987.
במהלך שנות ה-30 החלה בראון לאסוף מידע הנוגע להיסטוריה ולידע על פרחי בר בדרום אלברטה, שלימים יהפוך לפרסום הגדול הראשון שלה: "גן האיש הזקן".
Dent & Sons, המו"ל שעבורו השלימה בעבר איורי ספרים.
הספר משלב ידע מעשי וידע מקהילות האינדיאנים של דרום אלברטה, עם מידע מדעי והיסטורי שנלקח מדיווחיהם של חוקרי בוטניקה אירופאים.
הוא פורסם מחדש בשנת 1970 על ידי Evergreen Press.
לאחר שפרשה לדיפ קוב, החלה בראון לעבוד על האוטוביוגרפיה שלה, שפורסמה בשם Sketches from Life, ב-1981.
בראון הייתה אמנית רב תחומית ועבדה במדיומים שונים, כולל ציור שמן, צבעי מים, עיצוב גרפי ועוד.
היא נודעה בעיקר בזכות ציורי נופי טבע, פרחי בר וקהילות הילידים של קנדה, תוך מיקוד עבודתה בדימויים ובנושאים של מערב קנדה.
עבודתה של בראון, שתיארה חפצים ונופים שנחשבו שגרתיים באותה תקופה (כגון ערימות תבואה ונופי ערבות), נתפסה כרדיקלית על ידי סוחרי שוק האמנות המקומי.
היא הייתה מהאמנים הראשונים שתיארו נושא אזורי בניסיון להגדיר את הזהות האזורית.
היא דחתה את השמרנות של האמנות של תחילת המאה ה-20, במקום זאת אימצה השפעה מקהילות מקומיות, צמחים מקומיים ומהנוף האזורי.
עבודתה והפילוסופיות שלה תרמו לחקירה ולגיבוש הזהות המקומית.
אף שהיא מוכרת היטב באזור פורט מקלאוד, היא נעלמה בדיונים רחבים יותר על ההיסטוריה של האמנות הקנדית.
היא נשכרה, ב-1958, על ידי קרן גלנבו כדי ליצור 200 ציורים של פרחי בר של אלברטה.
על מנת למצוא דגימות לציור, בראון נסעה לאזורי טבע שונים במחוז כמו הפארק הלאומי ווטרטון לייקס ולפארק באנף.
היא השלימה את ההזמנה בשנת 1960. חלק מהפרחים שציירה נכחדו כעת, והציורים, שנעשו בצבעי מים, נמצאים כעת באוסף האמנות של גלנבו.
בראון הציגה נטיות מודרניסטיות בשימוש שלה בצבעים עזים, והושפעה מהמדריכה שלה לורן האריס בהצגת חללים טבעיים באמצעות צורות מופשטות וגאומטריות לעבודותיה יש אופי דקורטיבי, המשקף את ניסיונה בעיצוב, רקמה וייצור של אמנות טקסטיל.
אנוקספרין (באנגלית Enoxaparin), היא תרופה המעכבת קרישת דם (אנטיקואגולנטית).
אנוקספרין נמכר תחת השם מסחרי בישראל קלקסן (באנגלית clexane), והיא ניתנת לחולים בקבוצת סיכון לאירוע של קריש או תסחיף דם החוסם עורק או וריד.
אנוקספרין שייכת למשפחת התרופות שהן נגזרות הפרין בעלות משקל מולקולרי נמוך.
מתן של אנוקספרין (בהזרקה תת־עורית) נוח יותר לעומת הפרין (בעירוי לתוך הווריד), ונחשב במרבית המקרים לבטוח יותר בהשוואה להפרין.
אנוקספרין משמש בעיקר לטיפול ב:
מניעה של פקקת הוורידים העמוקים, לאחר ניתוחים אורתופדיים וניתוחים אחרים, שלאחריהם המטופל מוגבל בתנועה.
טיפול בתעוקת חזה לא יציבה או במהלך התקף לב.
מניעת היווצרותם של קרישי-דם בצנרת הדיאליזה בחולים שמטופלים בדיאליזה מסוג המודיאליזה.
אנוקספרין נקשר לאנטיתרומבין ומונע ממנו אינטראקציה עם פקטור קרישה Xa (עשר אקטיבי).
זמינות ביולוגית של אנוקספרין היא 100%.
נפח פיזור של אנוקספרין 4.3 ליטר.
מטבוליזם של אנוקספרין מתרחש בכבד על ידי דה-סולפציה ודה-פולימרזציה.
מנה חד פעמית תת-עורית של אנוקספרין היא בעלת זמן מחצית חיים של 4.5 שעות.
בערך 10-40% מהתרופה מפונה דרך הכליות.
יש להתאים מינון בחולים עם אי ספיקת כליות.
ניתן לתת אנוקספרין במהלך הריון אם הרופא המליץ על כך.
אנוקספרין לא חודרת דרך השליה.
תופעות הלוואי של אנוקספרין הנפוצות מאד כוללות דימום חיצוני או פנימי ועליה באנזימי כבד (אמינוטרנספרזות).
שכיחים גם נטייה מוגברת לחבלות, פריחה אדומה או ורודה, כואבת או מגרדת, כאב ראש, ירידה בספירת תאי דם אדומים ועליה ברמת טסיות דם.
אנורה הוא סרט דרמה קומית רומנטי אמריקאי משנת 2024 בבימויו של שון בייקר, שגם כתב וערך את הסרט והפיק יחד עם סמנתה קוואן ואלכס קוקו.
מככבים בו מייקי מדיסון, מארק אידלשטיין, יורי בוריסוב, קארן קאראגוליאן וואצ'ה טובמסיאן.
עלילת הסרט מתמקדת בחשפנית מניו יורק הנישאת לבנו של אוליגרך רוסי עשיר.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-21 במאי 2024 בפסטיבל קאן ה-77, שם זכה בפרס הראשי, פרס דקל הזהב.
הוא עלה לאקרנים בארצות הברית ב-18 באוקטובר 2024 ובישראל ב-12 בדצמבר 2024.
אנורה זכה לביקורות מהללות ולהצלחה כלכלית כאשר הכניס 59.7 מיליון דולר ברחבי העולם אל מול תקציב של 6 מיליון דולר והפך בכך לסרט המרוויח ביותר של בייקר.
הסרט קיבל שש מועמדויות בטקס פרסי אוסקר ה-97, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (מדיסון), התסריט המקורי הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
בנוסף היה מועמד לשבעה פרסים בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-78 ולחמישה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-82, והופיע בעשרות רשימות מבקרים של הסרטים הטובים ביותר מ-2024.
אנורה מיכאיבה המכונה אני היא חשפנית בת 23 המתגוררת בברייטון ביץ'.
מכיוון שהיא דוברת גם קצת רוסית הבוס שלה מכיר לה את איוון 'וניה' זכרוב, בנו המפונק וההולל של אוליגרך רוסי מפורסם.
וניה נמצא באמריקה כדי ללמוד, אבל בוחר במקום זאת להעביר את זמנו במסיבות ומשחקי וידאו באחוזה בברוקלין ששייכת למשפחתו.
הסנדק שלו, טורוס, ושני אנשים נוספים בשם גארניק ואיגור, משגיחים עליו בהוראת ותשלום הוריו, ומטפלים בבעיות שהוא מעורר.
וניה שוכר את אני לכמה מפגשים מיניים.
בהמשך הוא משלם לה 15,000 דולר כדי להצטרף אליו למשך שבוע כחברתו.
כאשר טורוס עוזב את האחוזה וניה מנצל את המצב וטס עם אני וחבריו ללאס וגאס, שם הרומן ביניהם ממשיך להתפתח ובשיאו וניה מציע לאני נישואים.
הוא מסביר שבעזרת נישואים אלו ישיג גרין קארד, יהפוך לאמריקאי ולא ייצטרך לחזור לרוסיה ולעבודה תחת אביו הקפדן, אך משכנע את אני שאהבתו אמיתית וההצעה רצינית.
הם מתחתנים בנישואים חפוזים בקפלת חתונה קטנה בלאס וגאס.
אני מתפטרת מעבודתה במועדון ועוברת לגור עם וניה באחוזה.
החדשות על הנישואין מתפשטות ברשתות החברתיות לחרדת הוריו של וניה, ניקולאי וגלינה.
הם מורים לטורוס לטפל במצב שנוצר ולבטל את הנישואין, בעוד הם עצמם טסים לאמריקה.
טורוס שולח את גארניק ואיגור לאחוזה, שם הם מתעמתים עם אני ווניה.
וניה ממהר להימלט, כשהוא משאיר את אני להתמודד לבדה עם המצב.
היא נאבקת בשניים, פוצעת אותם והורסת חלקים נרחבים מהסלון היקר, אך בסופו של הקרב הם מכניעים וקושרים אותה.
כשטורוס מגיע הוא מחרים לאני את טבעת הנישואין שלה.
הוא גם מסביר לה שוניה ילדותי ומשתעשע בה, מצהיר שהנישואים יבוטלו כנישואים פיקטיביים לצורכי קבלת אזרחות, ומפציר בה לעזור להם בהליך כשהוא מבטיח לה לקבל 10,000 דולר בסיומו.
אני מתעקשת כי אהבתו של וניה אמיתית, אך מסכימה לסייע להם בחיפושים אחריו מתוך אמונה ותקווה שגם הוא יתעקש על אהבתם.
הארבעה יוצאים למסע חיפושים לילי ברחבי ניו יורק, במהלכו הם מגלים שוניה הלחוץ השתכר בסבב ברים שערך לאורך כל היום.
בסופו של דבר וניה מגיע למועדון בו עבדה אני וחברותיה מודיעות לה על כך.
כשהם מגיעים למועדון אני תופסת אותו כשהוא בחברת חשפנית יריבה.
היא מתחננת אליו לסייע לה אבל הוא שיכור מכדי להקשיב.
במהלך הניסיון לבטל את הנישואים בבית משפט בניו יורק מתברר שעל פי החוק ניתן לבטל אותם רק בנבדה, שם נערכו.
גלינה וניקולאי מגיעים למקום ומורים לקבוצה להצטרף אליהם ולטוס מיידית ללאס וגאס.
אני מנסה להציג את עצמה בפני הוריו של ניקולאי אך נענית בבוז.
במהלך הטיסה וניה מתפכח ומצהיר מיד על הסכמתו לגירושים, לועג לאני שלא ראתה בהם דבר מובן מאליו, ומודה לה על כך שהפכה את הטיול שלו בארצות הברית ל'מהנה'.
לאחר שהיא חותמת על המסמכים איגור טוען כי על וניה להתנצל בפני אני, דרישה שנענית בבוז וזעם של המשפחה.
לפני שהיא עוזבת מטיחה אני בוניה וגלינה את דעתה עליהם ועל התנהגותם.
איגור לוקח את אני חזרה לניו יורק כדי לארוז חפצים והם מעבירים לילה אחרון באחוזת זכרוב.
בבוקר הוא מעניק לה את הכסף המובטח ומחזיר אותה הביתה.
לפני שהוא מוריד אותה מהרכב הוא מחזיר לה את טבעת הנישואים שנלקחה בידי טורוס.
אני נרגשת מהמחווה ויוזמת יחסי מין עם איגור, אבל מתנגדת בתוקף כשהוא מנסה לנשק אותה.
אחר כך היא נשברת ומתייפחת בזרועותיו.
מייקי מדיסון – אנורה "אני" מיכאיבה, חשפנית במועדון בניו יורק.
למרות שכמה כלי תקשורת דיווחו בטעות שאנורה היא אוזבקית, בייקר אמר שאנורה היא ממוצא רוסי ו"מאחת ממדינות ברית המועצות לשעבר" מבלי לציין מדינה ספציפית.
מארק אידלשטיין – איוון "וניה" זכרוב, בנו העשיר וההולל של אוליגרך רוסי.
יורי בוריסוב – איגור, עוזר רוסי שנשכר על ידי טורוס כדי לטפל בוניה.
קארן קאראגוליאן – טורוס, ארמני שנשכר על ידי הוריו של וניה לטפל בו ולפתור בעיות שהוא יוצר.
ואצ'ה טובמסיאן – גארניק, אחיו של טורוס שעוזר גם הוא לטפל בוניה.
אלכסיי סרבריאקוב - ניקולאי זכרוב, אביו העשיר של וניה.
דריה יקמאסובה - גלינה זכרוב, אמו של וניה.
לונה סופיה מירנדה – לולו, חשפנית נוספת במועדון וחברה של אני.
לינדזי נורמינגטון – דיימונד, חשפנית נוספת במועדון ויריבה של אני.
אמילי ווידר – ניקי, חשפנית.
סופיה קרנאבוצ'י – ג'ני, חשפנית.
בריטני רודריגז – דון, מנהלת במועדון.
וינסנט רדווינסקי – ג'ימי, הבעלים של המועדון.
אלה רובין – ורה, אחותה של אני והשותפה שלה לדירה.
ארטיום טרובניקוב – מיכאיל שארנוב, עורך דין.
אנטון ביטר – טום, חבר של וניה שעובד בחנות ממתקים בקוני איילנד.
אייבי וולק – קריסטל, חברה נוספת של וניה שעובדת בחנות הממתקים.
ולד מאמאי – אלכס, חבר של וניה.
מריה טיכינסקאיה – דאשה, חברה של וניה.
צ'ארלס ג'אנג – מנהל מלון בלאס וגאס.
אלנה גורביץ' – קלרה, עוזרת בית באחוזת משפחת זכרוב.
שון בייקר ניסה במשך 15 שנים ליצור סרט שמתרחש בקהילה הרוסית-ארמנית בברייטון ביץ', שכונה ממנה הוקסם בעקבות ידידותו עם קארן קאראגוליאן.
הוא גם הושפע מעבודתו בתחילת שנות האלפיים כאשר ערך סרטוני חתונות של רוסים-אמריקאיים בניו-יורק.
שנים לאחר מכן קיבל השראה מסיפורה של אישה רוסית-אמריקאית נשואה טרייה שנחטפה כערבון לחובותיו של בעלה, הוא מצא את הרעיון בו האישה מבינה לפתע שהתחתנה עם הגבר הלא נכון מסקרן, והעלה את האפשרות שהאישה תהיה עובדת מין שהתחתנה עם בנו של אוליגרך רוסי.
בנוסף ציין בייקר את הסרטים גלוריה ולילות כביריה כמקורות השראה לסרט.
לאחר שהחליט על הפרמיס עיכב בייקר את כתיבת התסריט עצמו עד לליהוק התפקיד הראשי.
רק אחרי ליהוקה של מייקי מדיסון כאנורה המשיך לפתח את הסיפור במשך כשנה כשהוא מסתמך על מדיסון בכתיבת הדמות, ומעדכן אותה על התפתחויות בתסריט כדי שתוכל להכין את עצמה בהתאם.
כהכנה לכתיבת התסריט ביקר בייקר במועדונים על פיהם ביסס את המועדון בו עבדה אנורה, והשתתף בריקודי לאפ דאנס במהלכם ראיין את הרקדניות.
בעוד בסרטיו המוקדמים הסתמך בייקר רבות על אלתור השחקנים, לאנורה כתב תסריט באורך מלא, בעיקר כיוון שבניגוד לסרטים האלו אנורה הוא סרט מונע עלילה.
למרות זאת בזמן הצילומים איפשר בייקר לשחקנים לאלתר על הסט, וגם השאיר סצנות מסוימות שיהיו בנויות על אלתור בלבד.
אנדיראה ורהון, סופרת קנדית שפרסמה ספר זכרונות על תקופה בה הייתה עובדת מין שימשה כיועצת יצירתית לסרט.
בייקר משמש כמפיק לסרט המבוסס על הספר שפרסמה, וההיכרות שנוצרה ביניהם גרמה לו להביא אותה לסרט כיועצת.
הוא הסביר: "אני חושב שלא משנה באיזה נושא אתה מתעסק, אם אתה לא חלק מהעולם ההוא אתה צריך לוודא שיש יועצים שיש להם ניסיון חיים עם זה, ומוודאים שאתה מייצג את זה בצורה מדויקת, אחראית, מכבדת".
בייקר שימש כמפיק הסרט לצד רעייתו סמנתה קוואן והמפיק אלכס קוקו שהשתתפו איתו גם בהפקת סרטים קודמים.
תקציב הסרט עמד על 6 מיליון דולר, והיה לסרט היקר ביותר של בייקר.
בנוסף להיותו במאי הסרט, כותב התסריט, המפיק והעורך, שימש בייקר גם כמלהק יחד עם אשתו והמפיקה-השותפה סמנתה קוואן.
הוא ביצע את תהליך הליהוק בעצמו, כשהוא מסתמך על אנשים שהכיר, צפייה בסרטים במטרה למצוא כישרונות, אינטראקציות באינסטגרם ואנשים שפגש ברחוב.
קאראגוליאן, שהינו חבר קרוב של בייקר ועבד עם הבמאי מאז סרטו הראשון, נועד מלכתחילה להיות מלוהק כטורוס.
את יורי בוריסוב ליהק בייקר אחרי שפגש בו בפסטיבל קאן 2021 שם נכח לרגל הקרנת סרטו טיל אדום.
בוריסוב עצמו נכח בפסטיבל בגלל השתתפותו בסרט תא מספר 6, ובייקר מצא הקבלות בין דמותו בסרט זה לדמות אליה ביקש ללהק אותו באנורה.
ואצ'ה טובמסיאן הוצע גם הוא לתפקיד על ידי קאראגוליאן, בעוד את לינדזי נורמינגטון פגש בייקר בלוס אנג'לס במהלך הקרנה.
תפקידו של מארק אידלשטיין בסרט הוא תפקיד המשחק המשמעותי הראשון שלו מחוץ לרוסיה.
הוא סיפר שפגש את יורי בוריסוב והוא זה שהציע לו לנסות לקבל את התפקיד של איוון.
בוריסוב, שכבר לוהק לתפקיד בסרט, סיפר על אידלשטיין לבייקר, שביקש מאידלשטיין לשלוח סרטון בו הוא מדבר על עצמו.
בסרטון אמר מארק: "היי, אני מארק אידלשטיין.
מה אני יכול להגיד על עצמי?
טוב, עדיין לא באמת, אבל אני רוצה להיות שחקן אמיתי...
ומה שאני באמת שונא זה [יתושים] בחדר שלי.
בעקבות הסרטון ביקש בייקר לנהל איתו שיחת זום שאחריה ליהק אותו לתפקיד.
על ליהוקה של מדיסון לתפקיד הראשי בסרט סיפר בייקר שהעריץ את עבודתה מאז שראה אותה משחקת בסרט היו זמנים בהוליווד ואף חזר לצפות בסרט בפעם השלישית בקולנוע רק כדי לצפות בסצנה בה הופיעה, אבל כשראה אותה בסרט צעקה (2022) "ידע שהיא האנורה שלו".
הוא ליהק אותה לסרט ללא אודישן.
מדיסון אמרה שזה היה אחד מתהליכי הליהוק הקלים שעברה.
היא השיבה בחיוב על ההצעה להצטרף לסרט עוד לפני שקראה את התסריט, בגלל שהעריצה את עבודתו המוקדמת של בייקר.
לצורך התפקיד מדיסון למדה רוסית, היא סיפרה שהתאמנה במשך חודשים כדי לשחק בסצנה באורך עשרים שניות של ריקוד על עמוד כדי להראות כמישהי בעלת ניסיון של שנים.
היא השתלבה בקהילות בניו יורק ושוחחה עם עובדי מין כדי להבין את התפקיד שלה טוב יותר, ובילתה עם רקדנים כדי לשפר את המבטא הברוקלינאי שלה.
דרו דניאלס שימש כצלם הסרט לאחר שעבד עם בייקר בסרטים קודמים.
הוא השתמש בפילם 35 מ"מ של קודאק, וצילם במצלמת Arricam LT תוך שימוש בעדשות וינטג' של LOMO ששימשו כציוד העיקרי לצילומים.
למרות שהסרט מתרחש בעשור השני של המאה ה-21 ביקשו דניאלס ובייקר ליצור לו סגנון ויזואלי אופייני לסרטי שנות ה-70, כדי ללכוד באמצעותו את המציאות המחוספסת של הנוף העירוני המוזנח של ניו יורק.
הסרט צולם כולו בלוקיישנים קיימים במציאות, ללא שימוש בסטים מבוימים באולפנים, במטרה לשמר את תחושת האותנטיות אצל השחקנים.
צילומי הסרט העיקריים התבצעו במשך 40 יום לא רצופים שנמשכו מתחילת פברואר 2023. הצילומים התקיימו ברובם בברוקלין, באתרים שכללו בין השאר את חוף הים קוני איילנד וברייטון ביץ'.
בנוסף צולם הסרט בלאס וגאס במלון פאלמס, לאורך רחוב פרימונט במרכז העיר, ובתוך אחת מקפלות החתונה הרבות בעיר.
בייקר, דניאלס ומעצב ההפקה סטיבן פלפס הקפידו על פלטת צבעים אפורה שתאמה את אווירת החורף בניו יורק, כשהצבעים הנוכחים הם בעיקר נגיעות של כחול ואדום.
לדברי בייקר השימוש הרב בצבע האדום נעשה משתי סיבות מרכזיות אותן השאיר לפענוח הקהל, והתפתח בעקבות הצעיף האדום שאנורה לובשת בסרט שהינו אביזר חשוב ומרכזי והכתיב בעקבותיו את המראה של הסרט כולו.
לצורך צילומי האחוזה המשפחתית של וניה, בייקר חיפש בגוגל "האחוזה הגדולה והמפוארת ביותר בברייטון ביץ'".
התוצאה הראשונה הייתה מתחם במיל באסין שהיה בעבר בבעלותה של האוליגרכית הרוסייה גלינה אניסימובה.
בייקר הודיע שהוא מעוניין לצלם שם, וכך היה.
סצנת הפתיחה של הסרט צולמה במועדון ריקודים באפר וסט סייד במנהטן.
צילומי הסצנה נערכו בסגנון דוקו בהסתמך על אלתור ממדיסון, שכבר הספיקה לבלות זמן במועדון ולהכיר את המקום.
בייקר הורה לה באוזנייה לעבור מאדם אחד לשני ולנהל איתם אינטראקציה מבלי שנכתבו שורות תסריט מראש.
למרות שהמועדון נסגר לצורך הצילומים והנוכחים כולם היו חברי צוות ההפקה וניצבים בייקר ניסה לדמות אותה ככל האפשר לסרט תיעודי.
בין השאר, מוזיקה אכן פעלה במקום בווליום גבוה שאילץ את האנשים לצעוק.
אלכס קוקו, אחד המפיקים, שימש כתקליטן עבור הסצנה.
הצילומים במועדון כללו עשרים דקות של צילום במצלמת 35 מ"מ ועשר דקות של צילום בטלפון, מתוכם צומצמה הסצנה לדקות בודדות.
הסצנה בה אנורה ושלושת המלווים מחפשים את וניה בברייטון ביץ' צולמה גם היא באופן לא מתוסרט, כאשר השחקנים לבשו מיקרופונים אלקטרוניים וניהלו אינטראקציות עם אנשים שכלל לא ידעו שהם מצולמים.
על מנת שלא לבלוט בשטח צומצם מספר אנשי הצוות שנכחו בצילום לעשרה, ולא נעשה שימוש באמצעי תאורה גדולים ובולטים.
לאחר סיום הצילומים בניו יורק צולמו הסצנות בלאס וגאס במשך שלושה ימים.
לצילומים ברחוב פרימונט המתארים את אנורה ואיוון רוקדים ומכריזים לעוברים ושבים על נישואיהם השיג צוות ההפקה אישור אבל לא הודיע לציבור, כך שהתגובות שהתקבלו מהקהל היו אותנטיות.
מי שהוצג באופן משמעותי התבקש לאחר מכן לחתום על אישור.
במסיבת עיתונאים בקאן תיארה מדיסון כי בייקר והמפיקה סמנתה קואן, שהיא אשתו של בייקר, שוחחו איתה על עמדות המין השונות ששיחקה בסרט, ואז בייקר וקואן הדגימו איך הם רוצים שזה ייראה.
בייקר הסביר שהוא וקואן שימשו כמתאמי האינטימיות בפועל של הסרט.
מדיסון אישרה שניתנה לה האפשרות להשתמש במתאמת אינטימיות, אך הסבירה כי מכיוון שכבר יצרה מערכת יחסים טובה עם השניים במשך כשנה של יצירת הסרט, הרגישה בנוח לעבוד דווקא איתם.
כמו בכל יתר סרטיו, בייקר עצמו ערך את אנורה.
הוא המתין שלושה חודשים בין הצילומים לעריכה, מתוך מטרה לקבל נקודת מבט שונה ואפשרות להתייחס לצילומים כבמאי דוקומנטרי.
למרות שלא נעשה שימוש כלל ב-CGI, בייקר השתמש באפקטים חזותיים לצורך תיקונים קלים והתאמות.
מת'יו הרון-סמית' עבד על המוזיקה לסרט לאחר שכבר שיתף פעולה עם בייקר בסרטים קודמים.
לסרט לא יצא פסקול רשמי, והוא לא כולל מוזיקה מקורית באופן הרגיל בסרטים.
במקום זאת שימשו בעיקר שירים קיימים וטכניקות סאונד כפסקול.
במקביל תרם המלחין רומן מולינו דאן (תחת שם הבמה Electropoint) מספר שירים חדשים וקטעי מוזיקה מקורית בסגנון טראפ סינתטי כבד המבוססים על סינתיסייזרים כבדים וביטים עמוקים שהושמעה בעיקר בסצנות מועדונים.
בניגוד לנהוג, דאן לא קיבל את הקטעים המצולמים כדי להלחין על פיהם את המוזיקה, אלא את התפאורות שהמוזיקה צריכה להתקיים בהן.
בסרט נעשה שימוש נרחב בשירים מוכרים ויצירות קיימות.
הבולט שבהם הוא השיר "Greatest Day" של להקת טייק ד'את, המופיע בסרט בגרסה מחודשת משנת 2023 בהשתתפות הלהקה, רובין שולץ וקאלום סקוט.
השיר מופיע במספר סצנות, כולל סצנת החתונה בלאס וגאס וסצנת הפתיחה של הסרט.
שון בייקר הסביר שהשימוש בשיר קלאסי שמתאים דווקא לסרטי קומדיה רומנטית נועד ליצור תחושת ניגודיות בהמשך כאשר הסרט עובר למציאות.
בייקר לא הכיר את השיר קודם לכן.
במהלך נסיעה עם אשתו הם תהו האם קיים שיר בשם "היום הגדול ביותר" כדי להשתמש בו ביום החתונה שהוא היום הגדול ביותר של אנורה, מצאו את השיר בספוטיפיי והאזינו לו לראשונה.
"שמנו אותו ברכב ותוך רגע הוא פשוט נתקע לנו בראש.
אז הגעתי הביתה וערכתי אותו על כתוביות הפתיחה של 'אנורה', וזה היה כמו צירוף מקרים קסום...
הדרך שבה המוזיקה הובילה עד מייקי ונחתה שם בדיוק כשהביט נכנס".
שירי פופ בולטים נוספים שנעשה בהם שימוש בסרט הם "Dreaming" של להקת בלונדי, ו-"All the Things She Said" של ההרכב ט.א.ט.ו.
בסך הכול כלל פסקול הסרט כ-50 שירים וקטעי מוזיקה.
שימוש בקטעים מוזיקליים מסוימים לסצנות מתאימות הופיע כבר בתסריט.
באוקטובר 2023 דווח כי חברת FilmNation Entertainment רכשה את הזכויות הבינלאומיות לסרט לאחר שכבר עבדה עם בייקר על סרט הקודם "טיל אדום".
בעקבות הרכישה מכרה החברה את זכויות ההפצה בצרפת ל-Le Pacte , את זכויות ההפצה באוסטרליה וניו זילנד ל-Kismet Movies, את זכויות ההפצה בישראל לרשת בתי הקולנוע לב, ואת זכויות ההפצה ביתר העולם למעט צפון אמריקה לחברות Universal Pictures International ו-Focus Features .
בנובמבר 2023 רכשה Neon את זכויות ההפצה בצפון אמריקה.
היא תכננה להוציא את הסרט בהפצה מוגבלת ב-18 באוקטובר 2024.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן ב-21 במאי 2024, והיה לסרטו השלישי של בייקר שמוקרן במסגרת הפסטיבל.
הוא זכה לתגובות נלהבות ולמחיאות כפיים של שבע וחצי דקות עם סיום ההקרנה.
הסרט זכה בפרס היוקרתי ביותר בפסטיבל, פרס דקל הזהב.
הוא הפך בכך לסרט האמריקאי הראשון שזוכה בפרס מאז זכייתו של הסרט עץ החיים בשנת 2011, ולזוכה החמישי ברציפות בפרס שהופץ בארצות הברית על ידי Neon.
בייקר אמר כי הזכייה בפרס הייתה המטרה הייחודית שלו במשך 30 שנותיו כיוצר קולנוע.
הסרט הוקרן בספטמבר 2024 בפסטיבל טורונטו, שם זכה כסגן שני בפרס בחירת הקהל.
הוא הוקרן גם בפסטיבל ניו יורק, בפסטיבל סן סבסטיאן, בפסטיבל בוסאן, בפסטיבל הסרטים של לונדון ובפסטיבלים נוספים.
אנורה יצא לפלטפורמות דיגיטליות ב-17 בדצמבר 2024, ועלה לשירות הסטרימינג Hulu ב-17 במרץ 2025. מהדורות 4K Ultra HD Blu-ray של הסרט יצאו ב-29 באפריל על ידי חברת The Criterion Collection, בתוספת שתי רצועות פרשנות שמע, ראיונות עם הבמאי והשחקנים, סרט תיעודי באורך שעה מאחורי הקלעים של צילומי הסרט וסצנות שנמחקו.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 93 אחוזי טריות המבוססים על 340 ביקורות עם דירוג ממוצע של 8.7/10, כאשר בקונצזוס המבקרים נכתב: "עוד כרוניקה מופלאה על שוחרי ההזדמנויות באמריקה מבית היוצר של התסריטאי-במאי שון בייקר, אשר זוכה לתוספת של ברק בזכות הופעתה הנועזת של מייקי מדיסון.
אנורה הוא דרמה רומנטית שנדחפת עד לקצה".
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 91 המבוסס על 62 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
גרטה גרוויג שכיהנה כנשיאת חבר השופטים בפסטיבל קאן בו זכה הסרט בפרס דקל הזהב הסבירה את בחירת הסרט: "היה משהו שהרגשנו יחד שאנחנו מתרגשים ממנו, זה הרגיש גם חדש וגם מתכתב עם צורות ישנות של הקולנוע...
הוא עשה משהו אמיתי ובלתי צפוי לחלוטין".
באתר ביקורת הקולנוע רוג'ר איברט קיבל הסרט ציון מושלם של ארבעה כוכבים, נכתב עליו: "מה שבייקר יצר כאן הוא לא פחות מקסם קולנועי טהור", הניו יורק פוסט הכריז כי זהו אחד הסרטים הטובים של השנה, ושיבח את הכתיבה, הבימוי, והופעות צוות השחקנים כולו.
האובזרבר סיכם: "אחד הסרטים המצחיקים, העצובים והטובים ביותר של השנה".
הערכה רבה הובעה לתפקידו של בייקר כבמאי ויוצר.
ב-Sight & Sound נכתב כי זוהי היצירה החיה ביותר של בייקר עד כה, ביקורת במגזין Time Out הדגישה את השימוש המדויק שעושה הבמאי בלוקיישנים שהוא בוחר, ושבחה את יכולתו להפגין אהבה לדמויות שלו, פגומות ככל שיהיו, ולהצליח לעורר צחוק והנאה גם בתוך סיפור מורכב כזה.
הטיים קבע: "יש מעט יוצרי קולנוע עם לב פתוח..
הוא תמיד הראה כישרון לעשות הרבה עם מעט..
אבל עם אנורה הוא אולי עושה הכי הרבה.
זה הסרט הטוב ביותר שלו עד עכשיו".
המבקרים ציינו במיוחד לשבח את הופעתה של מייקי מדיסון, אותה הגדירו כנקודת השיא של הסרט וכרגע פריצת הדרך בקריירה שלה.
הטיימס ציין כי מדיסון "ראויה לאוסקר" על גילום דמותה של אנורה, והדגיש את המורכבות והעומק שהיא מביאה לתפקיד.
דייוויד ארליך מ-IndieWire הגדיר את הופעתה "הופעת כל-הזמנים", בעוד הגרדיאן כינה אותה "הופעה שתיזכר לדורות" ושיבח את הדמות שעיצבה, אותה הגדיר גיבורה פגומה ורבת עוצמה, יפהפייה ומחוספסת - בדיוק כמו החיים עצמם.
ג'ורדן רוימי כתב: "מדיסון בתפקיד אני מדהימה.
העבודה שהיא עושה כאן, שמגלמת מגוון רחב של שינויים רגשיים, היא בלתי נשכחת.
זוהי הופעה מלאת חיים, נמרצת, חריפה, ובסופו של דבר נוגעת ללב.
לבייקר תמיד היה אינסטינקט לאיתור כישרונות, וכאן הוא זוכה בפרס הגדול עם מדיסון".
מכון הסרטים האמריקאי והמועצה הלאומית לביקורת בחרו באנורה כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של 2024. הסרט הוזכר ברשימות סיכום שנה רבות כאחד מהסרטים הטובים ביותר של 2024, כולל ברשימות של הגרדיאן, מכון הסרטים הבריטי, דדליין ומגזין סלנט.
בסקר שערך האתר IndieWire בקרב 177 מבקרי קולנוע שבחרו את הסרטים הטובים ביותר של השנה הגיע הסרט למקום הראשון.
בדירוג שערך אתר Collider בשנת 2025 לסרטים הטובים ביותר שיצאו בחצי הראשון של שנות ה-20 של המאה ה-21 הוצב הסרט במקום ה-36. בסקר שנערך בנובמבר 2024 בקרב למעלה ממאה מבקרי קולנוע נבחר הסרט לאחד מ-20 הסרטים הטובים ביותר שיצאו בשנות ה-20 של המאה ה-21 עד למועד הסקר.
הצורה בה הציג הסרט את עובדות המין התקבלה בצורה מפלגת ועוררה דיון נרחב.
הסרט זכה לשבחים ממספר עובדי מין על תיאור המקצוע, אותו הגדירו התקדמות לעומת סרטים מהעבר שנטו להציג את עבודת המין כעבירה חברתית הראויה לגינוי.
צוין גם שהסרט נמנע מהצגה סטריאוטיפית של קרבן ומפתח את אנורה כאישה עצמאית בעלת תחכום רגשי ויכולת בחירה, וכן נטען שעובדות המין מוצגות בסרט בצורה הומנית ומלאה בניואנסים.
בחירתו של בייקר להתייעץ וללהק עובדות מין על מנת לתאר את עבודתן וחייהן בצורה אותנטית זכתה גם היא לשבחים.
לעומת זאת, אחרים חשו שהסרט דווקא חוזר לסטריאוטיפים על עובדות מין כנשים מדוכאות ואימפולסיביות, או סברו שדמותה של אנורה הושטחה בכך שלא הוצגה כלל מעבר להקשר של עבודתה והצופה לא ראה שום דבר ממנה כאדם.
ביקורת אחרת שנשמעה היא שהסרט מבצע גלוריפיקציה ואידיאליזיציה של זנות, לא מציג את ההשלכות החמורות שלה, ומתעלם מהקשרים רחבים יותר של ניצול ואי-שוויון שכלולים בה.
אייבי קווין סברה שסיפורים כמו אנורה מציגים את עובדות המין כאנושיות.
אריקה לאסט, תסריטאית ובמאית, שיבחה גם היא את הייצוג בסרט ואמרה: "אנורה הוא סרט נדיר שמסרב לצמצם את עבודת המין לטרופים עייפים של קורבנות או הזוהר..
הוא מתייחס לעובדות המין כבני אדם מלאים ומורכבים.
אני אינה כלי עלילתי; היא אישה עם רצונות, הומור וסתירות.
אנדיראה ורהון, נערת ליווי לשעבר ששימשה יועצת יצירתית לסרט, הביעה חוסר שביעות רצון מהאלימות הרבה שאני חווה במהלכו.
היא תיארה שהסצנות האלימות גרמו לה לחוות טראומה מחדש ואמרה שהעלתה את חששותיה בפני בייקר אך הוא התעלם: "הייתי מעדיפה לראות פחות אלימות נגד אני.
כעובדת מין, אני מרגישה שראינו מספיק אלימות נגד עובדי מין על המסך...
יש חלקים בסרט שמרגישים מאוד אותנטיים, אבל כשיש כל כך הרבה אלימות, זה מרגיש שעובדת מין לא הייתה עושה סרט כזה".
עם זאת, ורהון סברה שמסירותו של בייקר לתיאור אותנטי של עבודת מין ניכרת בסרט, ושיבחה את נחישותם של בייקר ומדיסון להציג עובדי מין בצורה נכונה.
בניתוח שכתבה על הסרט מרלה קרוז, עובדת לשעבר במועדון חשפנות, טענה שהסרט נכשל לחלוטין בטיפול בנושא.
היא סיכמה: "אנורה מבוססת על סטריאוטיפים רגרסיביים לגבי עובדות מין: בסיפור הזה, אנחנו גסים, אימפולסיביים ומיניים מבחינה פתולוגית...
כל סיפוק שיכולתי להפיק מייצוג עובדות מין בסרט נחנק על ידי ההתנשאות של פוליטיקת הייצוג הליברלית, שבה אנשים מודרים מתוארים כאותנטיים ביותר במצבי סבל...
אנורה תופסת את הניצול וההתעללות בנו כגורמים הרלוונטיים ביותר להבנה מי אנחנו כבני אדם.
הביטו עד כמה עובדי מין שבורים על ידי הקפיטליזם, אומר הסרט, כאילו החברה לא התייחסה אלינו כבר כאל חפצים שבורים ומנוצלים.
ב"אנורה", עובדת המין היא בדיוק מי שהחברה חושבת שהיא.
הביטוי "עבודת מין היא עבודה" הפך למעין סיסמה ליברלית..
כדי להימנע מלתת לנו תיאור מורכב של עובדת מין.
במקום זאת, אנורה מגלמת את הפנטזיה הצרכנית הדה-הומניסטית של עובדת מסורה שאוהבת את הצרכן כל כך שהיא לא תופסת את עבדותה כעבודה".
ברנדה פאוור טענה במאמר בטיימס כי הסרט מציג חזות זוהרת מדי למקצוע שיש בו לעיתים רבות ניצול ופגיעות פיזיות ונפשיות, ותיארה את הסרט כ"פנטזיה של גברים ליברליים" שמביאה דמות של עובדת מין שמאשרת להם להרגיש מתקדמים, בלי להתמודד עם המציאות.
בנאום הזכייה שלו בפרס דקל הזהב הקדיש שון בייקר את הפרס לעובדי תעשיית המין.
הוא הזכיר אותם גם בנאום הזכייה שלו בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר: "הם חלקו איתי את סיפורם וניסיונם לאורך השנים..
אני חולק את הפרס הזה איתכם".
מייקי מדיסון הזכירה גם היא בנאומי הזכיות בפרס באפט"א ופרס אוסקר את עובדי המין, והבטיחה להיות להם תמיד בת ברית: "אני רק רוצה לומר שאני רואה אתכם.
אתם ראויים לכבוד ולהתנהגות אנושית.
תמיד אהיה חברה ובעלת ברית, ואני מתחננת לאחרים לעשות את אותו הדבר." פנייתה של מדיסון זכתה לשבחים בתקשורת וברשתות החברתיות מצד עובדות מין, שהביעו תקווה שהפנייה תעודד את הציבור להיות קולניים יותר בתמיכתם בזכויות העובדים.
ביקורת על היעדר מתאמי אינטימיות
במהלך ראיון בסדרת "Actors on Actors" של וראייטי שנערך למייקי מדיסון יחד עם פמלה אנדרסון כחלק מקמפיין האוסקר, שבה מדיסון וסיפרה כי ויתרה על השתתפותם של מתאמי אינטימיות על הסט של אנורה לאחר שיחה עם שון בייקר ומארק אידלשטיין ומתוך מטרה לשמור על נוכחות מצומצמת באזורי הצילום.
היא הסבירה שחשה בנוח עם הבחירה הזו, במיוחד לאור הקשר המקצועי הקרוב שיצרה עם בייקר והמפיקה סמנתה קואן במהלך תקופת ההכנה לסרט.
בעקבות הדברים התעוררה סערה ברשתות החברתיות שגררה עיסוק תקשורתי מוגבר ודיונים בעד ונגד ההחלטה, כולל ביקורת על עצם הבחירה של שון בייקר להפוך את נוכחותם של מתאמי אינטימיות על הסט לדבר הנתון לבחירה.
אחרים התרעמו דווקא על עצם הביקורת שהופנתה כלפי החלטה משותפת שהתקבלה על ידי השחקנים בנוגע לעצמם.
מתאמת האינטימיות מרסי לירוף ביקרה את ההחלטה וציינה כי דינימיקת הכוח הטבעית בין במאי לשחקן הופכת את היכולת של שחקן לסרב לרצונו של הבמאי לכמעט בלתי אפשרית, ועל כן עצם השימוש במתאמי אינטימיות לא אמור להיות פתוח לשאלה.
מתאמת האינטימיות לורן קייל דה-ליאון הוסיפה כי מלבד השחקנים הראשיים כוללות הסצנות גם ניצבים ששותפים לסצנות האינטימיות ומושפעים מהחלטתם של השחקנים הראשיים מבלי יכולת להתנגד.
מסעה של אנורה בסרט תואר על ידי מבקרים כהצגה של רדיפה אחר החלום האמריקאי, והכישלון בסיומו כביקורת ריאליסטית על היכולת לממש אותו בפועל.
במאמר במיאמי ניו טיימס הוגדר הסרט "קריאת השכמה מהחלום האמריקאי".
בביקורת במגזין סלנט ניתח מארק הנסון את הנישואים המהירים של אנורה ואיוון בלאס וגאס כתצוגה של החלום האמריקאי בעידן הקפיטליזם המאוחר.