tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 1933 עלה לארץ והחל לעבוד כצלם-חובב מטעם "קרן היסוד", ואף נשלח מטעמהּ לאיטליה, לפקוד קהילות יהודיות ולאסוף תרומות לטובת הפעילות הציונית בארץ ישראל.
עם תום מלחמת העולם השנייה החל לעסוק בצילום באופן מקצועי, הפעם כנציגהּ הישראלי של סוכנות הצילום הבינלאומית "קיסטון" (Keystone).
בסוף שנות ה-40, בעיצומה של מלחמת העצמאות, התגורר בירושלים ברחוב עזה ותצלומיו זכו לפרסום בעיתונות המקומית והבינלאומית (כמה מתצלומיו זכו לתפוצה אף בלוח השנה "ארץ-ישראל, לוח אמנותי" לשנת תש"ח בהוצאת ליאון המדפיס, לצד תצלומיהם של כמה מבכירי צלמי התקופה: הלמר לרסקי, זולטן קלוגר, רודי ויסנשטין, ואלפרד ברנהיים).
עם סיומה של מלחמת העצמאות עבר להתגורר בחיפה והמשיך לעבוד ככתב וכצלם בשירות סוכנות "קיסטון" עד ראשית שנות ה-60. אף על פי שאת מרבית ימיו עשה יונס בארץ ישראל, נשאר קשור בנימי נפשו ובשפת-אמו למולדתו, ובלבו העלבון על שנאלץ לעזוב את גרמניה.
יונס נפטר בחיפה באפריל 1972, ערירי, ולא הותיר אחריו יורשים.
גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 113.
רודולף דרייקורס (Rudolf Dreikurs; 8 בפברואר 1897 - 25 במאי 1972), היה פסיכולוג ומחנך יהודי אוסטרי-אמריקאי, אשר פיתח את תאוריית הפסיכולוגיה האינדיבידואלית של אלפרד אדלר לגישה מעשית.
דרייקורס נולד למשפחה יהודית בווינה, אוסטריה, ב-8 בפברואר 1897. למד באוניברסיטת וינה והיה עמית וסטודנט של אלפרד אדלר, עד מותו של אדלר ב-1937. דרייקורס השלים את מסע ההרצאות של אדלר בסקוטלנד, ולאחריו החל לקדם את תאוריית הפסיכולוגיה האינדיבידואלית של אדלר.
הוא עזב את אירופה ב-1937 בשל חששו מהשתלטות הנאצים, עבר לברזיל והמשיך לשיקגו, ארצות הברית.
ב-1939 פתח קליניקה ראשונה לטיפול בילדים בשכונת מצוקה בשיקגו.
הוא הרצה בבתי כלא, בתי ספר ומוסדות בריאות, ופרסם מספר ספרים.
ב-1952 הקים יחד עם קבוצה של ממשיכי דרכו של אדלר את "האגודה הצפון אמריקאית לפסיכולוגיה אדלריאנית" (North American Society of Adlerian Psychology) והיה פעיל בה עד מותו.
ב-1963 הקים בישראל, יחד עם קבוצת פסיכולוגים, אנשי חינוך ועובדים סוציאליים, את מכון אדלר.
משנתו של דרייקורס, המבוססת על התאוריה של אדלר, פותחה בזיקה לפילוסופיה של הדמוקרטיה ולעקרון השוויון האנושי.
על פי גישה זו, הילד נולד ונשאר יצור חברתי, ולכל פעולה שלו יש כוונה התואמת את מאמציו להשתלב בחברה.
מטבעו הילד שואף להרגיש שייך לחברה ולתרום לה תרומה של ממש.
כאשר הילד מקבל די הזדמנויות להגשים את המטרות החברתיות הטבעיות הללו, הוא יתפתח להיות בטוח בעצמו, פעיל כשצריך, וסביל כשהמצב דורש זאת; מנהיג או מונהג, לפי הנסיבות, יצירתי ותורם לחברה.
לפיכך, משמעת היא מציאת הדרכים להשתלב בחברה על ידי קבלת החוקים השוררים בה: היכולת לחוש את דרישות החברה ולנהוג בהתאם להן.
בעיית משמעת היא התנהגות המפריעה לתפקוד הקבוצה ולהתפתחותה.
התנהגות כזו נובעת מקונפליקט בין הכמיהה להשתייכות לבין השאיפה לייחודיות.
לכל התנהגות יש משמעות חברתית - התנהגותו של הילד מובנת רק בהקשר החברתי שלה.
כלומר, כאשר ידוע התפקיד של המורה או של האחרים.
לכל התנהגות יש מטרה - הילד שואף להשתלב בחברה, והתנהגותו מכוונת לכך.
לכל אדם יש תפיסת עולם משלו - יש לו יכולת לתפוס את המציאות בהתאם לתהליכי החשיבה האישיים שלו.
בעיות משמעת, לפי גישה זו, היא התנהגות המפריעה לתפקוד הקבוצה ולהתפתחותה, והיא מכוונת להשגת אחת מתוך ארבע מטרות אפשריות.
מטרות מוטעות אלה משקפות את תפיסת העולם של הילד באשר ליחסיו עם חבריו בקבוצה וליחסיו עם דמויות סמכותיות:
גנרל רודולף וייל היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
וייל נולד ב-10 בדצמבר 1883 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים ה-19 (וירטמברג ה-1 - המלך קרל).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר וייל לרגימנט הדרגונים במילואים הוירטמברגי, ומונה למפקד פלוגה, וב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
לאחר המלחמה נשאר וייל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 ביוני 1923 מונה וייל למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-10 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1927 הועלה לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בדיוויזיית הפרשים ה-3 של הרייכסווהר.
ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1932 מונה לתפקיד פיקודי ברגימנט הפרשים ה-18. ב-1 בפברואר 1933 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-18, וב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-2, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בפברואר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, והשתתף עימה בסיפוח אוסטריה לגרמניה.
עם פרוץ המלחמה היה וייל מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך המערכה על יוון לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, וכבש את סלוניקי.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-2 בעתודת ה־OKH, ולא השתתפה בלחימה.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-40, ה-46 וה-5 לסירוגין, במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-19 בפברואר 1942 מונה וייל למפקד הקורפוס הממונע ה-48 שהיה חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-1 באפריל 1942 הועלה וייל לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-5 במאי 1942 פרש וייל מתפקידו, וב-28 בספטמבר 1942 מונה וייל לאחראי התגבורות בקבוצת ארמיות מרכז.
ב-10 ביוני 1943 פרש וייל מתפקידו, וב-1 בספטמבר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי החמישי.
ב-21 ביולי 1944 לאחר ניסיון החיסול של היטלר הודח וייל מתפקידו, עקב חשד שהיה מעורב בניסיון ההתנקשות.
וייל הועבר לעתודת המילואים, ובסוף המלחמה נפל בשבי צבא ארצות הברית.
וייל שוחרר מהשבי ב-12 במאי 1947. לאחר שחרורו התגורר וייל בשטוטגרט עד למותו ב-19 במרץ 1956.
רודולף יאניש הוא פרופסור לביולוגיה מאוניברסיטת MIT בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ואחד המייסדים של מכון וויטהד למחקר ביו-רפואי בMIT.
הוא חלוץ בתחום המחקר הטרנס-גנטי, שבו מבנה הדנ"א משתנה.
יאניש התמקד בהנדסה גנטית של עכברים למטרות מחקר של סרטן ומחלות נוירולוגיות
יאניש נולד בגרמניה ב-22 באפריל 1942. גם אביו וגם סבו היו רופאים.
הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת מינכן.
אך לאחר שסיים את הקורסים הבסיסיים באנטומיה ופיזיולוגיה יאניש הרגיש שהוא מתחיל לאבד ריכוז ועניין.
לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו וחיפש שינוי הצטרף למכון מקס פלאנק לביוכימיה לערוך מחקר ניסיוני ולהמשיך את לימודי הרפואה שלו.
בפעם הראשונה הוא שקל מחקר במקום עבודה רפואית לקריירה העתידית שלו.
אף על פי שבאותו זמן התוכניות הרפואיות לא דרשו תזה מסובכת, יאניש חרג מהדרישות הלא תובעניות של ניסויים/מחקרים על בקטריופאג'ים (bacteriophages).
בשנות השישים, בקטריופאג'ים הפכו כלים ניסיוניים חשובים לביולוגיה מולקולרית.
אחת המעבדות גרמניות המובילות בתחום הצעיר זה היה של פ.
יאניש הצטרף לקבוצתו של הופשניידר כסטודנט לרפואה וביצע את התזה שלו על שכפול וביטוי הבקטריופאג'ים.
יאניש סיים בשנת 1967 את תואר הדוקטור לרפואה שלו.
יאניש קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה מאוניברסיטת מינכן בשנת 1967, והעדיף את המעבדה על העבודה הקלינית במרפאה.
הוא הפך לפוסט דוקטורנט במכון מקס פלנק במינכן, והתמקד בלימודיו בנושא בקטריופאג'ים (bacteriophages).הוא עזב את גרמניה ב-1970 והועסק כחוקר באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי, במכון פוקס צ'ייס לחקר הסרטן ובמכון סאלק.
פריצת הדרך הראשונה של יאניש נרשמה בשנת 1974 כאשר יאניש וביאטריס מינץ הראו ש-DNA זר יכול להשתלב ב-DNA של עוברי עכבר בשלב מוקדם.
הם החדירו רטרו-וירוסים לעוברי העכבר והראו שרצפי ה-DNA של הרטרו-וירוס השתלבו בגנום של העכבר וגם עברו לצאצאיו.
העכברים האלו היו היונקים הראשונים בהיסטוריה במחקר הטרנס-גנטי.
יאניש חזר לגרמניה בשנת 1977 כראש המחלקה לווירולוגיה במכון הנריך פאט של אוניברסיטת המבורג.
כעבור כמה שנים ב- 1984 עבר ל-MIT, קיימברידג'.
מחקר אחר שלו התרכז ברגולציה האפיגנטית של ביטוי גנים, אשר הוביל להתקדמות גדולה ביצירת תאי גזע עובריים ותאי-IPS (תאי גזע פלוריפוטנטים מושרים, Induced pluripotent stem cells), וכמו כן יישומים טיפוליים שלהם.
ב-2007 המעבדה של יאניש הייתה אחת מהמעבדות היחידות בעולם שדיווחו על תכנות מחדש של תאי עכבר לתאי-IPS .
יאניש הציג את היתרונות של טיפול המבוסס על תאי IPS כנגד מחלות כמו פרקינסון ואנמיה חרמשית על עכברים.
מחקר נוסף שלו עסק במנגנונים אפיגנטים המעורבים בסרטן ובהתפתחות המוח[3].
בשנת-2003 מונה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת-2005 הוא השתתף בכנס המדע על שיבוט אנושי באו"ם.
בשנת-2010 זכה במדליה הלאומית למדעים על חקר בקרת גנים אפיגנטית: המנגנונים הביולוגיים המשפיעים על השתנות מידע גנטי בביטוי גנים.
עבודתו הובילה להתקדמות גדולה בהבנה שלנו ושל שיבוט בתרבית של תאי גזע עובריים.
בשנת 2011 יאניש זכה בפרס וולף לרפואה על יצירת תאי גזע מושרים בעלי יכולת התמיינות בלתי מוגבלת מתאי עור וההדגמה כיצד ניתן להשתמש בתאים כאלה לריפוי מחלה גנטית בעכבר.
הוא עמד בראש תביעה ציבורית נגד שיבוט אנושי אף על פי שמחקריו בעכברים עסקו בשיבוט והוא השתמש באותן טכניקות גם על תאים אנושיים על מנת לקדם מחקר בתאי גזע עובריים.
בין תלמידיו של פרופסור יאניש נמנים המדענים הישראלים יונתן שטלצר ויעקוב חנא, שניהם בעלי מעבדות מחקר במכון ויצמן למדע.
2001-פרס ההשבעה לגנטיקה מקרן גרובר
2003-מונה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
2013-מדליית בנג'מין פרנקלין למדעי החיים
רודולף סטפן יאן וייגל (בפולנית: Rudolf Stefan Jan Weigl; 2 בספטמבר 1883 – 11 באוגוסט 1957, זאקופנה, פולין) היה ביולוג פולני והממציא הראשון של חיסון יעיל כנגד טיפוס הבהרות.
ייסד את מכון וייגל בלבוב (כיום באוקראינה) בו ערך ניסויים בחיסונים.
בתקופת השואה, הסתיר יהודים במכון שלו וסיכן את חייו בעשותו כן.
החיסונים שייצר הוברחו לגטו לבוב ולגטו ורשה, סייעו להצלת חייהם של יהודים רבים, והוא הוכר כחסיד אומות העולם.
וייגל היה אוסטרי בעל שורשים גרמנים, יליד פז'רוב, מוראביה, דאז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
כשהיה ילד נהרג אביו בתאונת דרכים תוך כדי רכיבה על אופניים.
אמו, אליזבת קרואסל, נישאה בשנית למורה פולני ויחד הם עברו ליאסלו שבפולין.
לאחר מכן עברה משפחתו ללבוב.
בשנת 1907 סיים וייגל תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה על שם יאן קז'ימייז'.
לאחר קבלת התעודה המשיך בלימודיו, ובשנת 1913 היה לאסיסטנט של אחד ממרציו, פרופסור נוסבאום.
בשנה זו הוא השלים את הדוקטורט שלו והמשיך במחקר מבנה התא, פיזיולוגיה של התא, ואנטומיה השוואתית בחולייתנים.
בשנים שלאחר מכן וייגל עסק בבקטריולוגיה רפואית בתחום שהיה לו קשר הדוק לשיטות אבחון של מחלות זיהומיות.
כיוון מחקרי זה היה נחשב באותה תקופה לתחום דומיננטי ומבטיח במדעי הרפואה.
ב-4 באוגוסט 1914 הוא גויס לצבא האוסטרי בתור פרזיטולוג.
בהוראה ישירה שקיבל ממשרד המלחמה האוסטרי, הוא חקר את הטיפוס במחנות של פליטים ושבויי-מלחמה.
בין השנים 1915-1921 עבד וייגל במרכז הרפואי הצבאי בפשמישל, תחילה עבור אוסטריה, ולאחר שנת 1918 עבור הממשלה הפולנית.
בתום מלחמת העולם הראשונה הוא המשיך במחקרו במכון מחקר שהקימה ממשלת פולין עבורו, תחילה בפשמישל ואחר כך בלבוב, שם החלה פריצת הדרך המחקרית שלו בפיתוח חיסון יעיל נגד הטיפוס.
התשפטות מגפת הטיפוס במרכז אירופה הגיעה לשיאה במלחמת העולם הראשונה בעקבות עוני, צפיפות ותנאי היגיינה ירודים.
החשש הגרמני מפני התפרצות מחודשת של המגפה עודד את הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה להשתמש בידע והניסיון של אנשי מדע לטובתם.
במהלך הכיבוש הנאצי של פולין, כאשר כבשו את לבוב הם איתרו אותו והורו לו להקים מפעל לייצור חיסונים במכון שלו.
הם ציידו אותו ואת לודוויג פלאק במכשור, אמצעים וחופש יחסי על מנת שימשיכו במחקר אודות הטיפוס.
במהלך הכיבוש הנאצי של פולין במלחמת העולם השנייה, מחקריו של וייגל עוררו עניין אצל הנאצים.
כאשר כבשו את לבוב איתרו אותו והורו לו להקים מפעל ליצור חיסונים במכון שלו.
ביולי 1943 הועבר המפעל למחנה הריכוז בוכנוואלד.
כאלף איש עבדו במכון זה.
וייגל העסיק ובכך הגן על אינטלקטואלים פולנים, יהודים וחברי מחתרות פולנים.
וייגל דרש וגם קיבל אסיסטנטים למחקר שלו, בהם הרופא הפולני ולודוויג פלאק, רופא יהודי שהיה מעורב במחקר על טיפוס בגטו ורשה.
וייגל ועמיתיו התבקשו לייצר חיסון יעיל שהיה מיועד לחיילי האס אס, וחיסון פחות יעיל לאסירי המחנה.
בשנת 1945 וייגל עבר לקרקוב.
הוא מונה לעמוד בראש הפקולטה למיקרוביולוגיה באוניברסיטה היגלונית ובהמשך לראש הפקולטה לביולוגיה בפוזנן.
וייגל היה מועמד לפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה פעמיים.
בשנת 1942 הוא היה מועמד עקב המצאת החיסון לטיפוס, אך הנאצים אילצו אותו לוותר על מועמדותו לאחר שסירב למסור לידיהם רשימת פעילים קומוניסטים.
בשנת 1946 שקלה ממשלת פולין להמליץ עליו כמועמד, אך חזרה בה לאחר שנטען נגדו כי שיתף פעולה עם הנאצים.
בשנת 1948 שוב היה מועמד לפרס נובל, אך הרפובליקה העממית הפולנית עצרה את התהליך, והפרס נמנע ממנו.
וייגל נפטר ב-11 באוגוסט 1957 באתר הנופש הפולני זאקופנה.
בשנת 2003, כחצי מאה לאחר מותו, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1909 הוכיח רופא צרפתי בשם שארל ניקול שכינים מהוות וקטור להפצת החיידק ריקציה בבני אדם.
בעקבות תגלית זו מספר חוקרים ברחבי העולם גילו ובודדו זנים שונים של החיידק אך לא הצליחו להבין את המכניזם הביולוגי העומד מאחוריהם ואת שיטת ההדבקה שלהם.
במחקר שהחל מיד בתום מלחמת העולם הראשונה, וייגל בודד וחקר זנים לא מוכרים של ריקציה שהתגלו שנים ספורות לפני כן.
ב-1918 וייגל הוכיח כי זן ה-rickettsia rocha-rima לא מזיק לבני אדם.
ב-1920 הוא פרסם מחקר על תת-סוג נוסף בשם Rickettsia prowazekii ובו הוכיח כי מיקרואורגניזמים אלו גדלים ומתרבים בתוך תאי אפיתל במעיים של כינים.
בהמשך, הוא הראה כי שני הזנים הללו זקוקים לחדור למערכת העיכול של הכינה על-מנת להתרבות ולהתחלק.
וייגל עמל קשות ופיתח טכניקה לייצור חיסון לטיפוס שבמרכזה גידול כינים הנושאות את הטיפוס, ומחיצתן למוות ליצירת דבק-חיסון.
הוא שיפר את הטכניקה במהלך השנים עד לשנת 1933 בה החל בבדיקות בקנה מידה גדול.
השיטה החדשה כללה ארבעה שלבים עיקריים:
גידול כינים בריאות, במשך כ-12 ימים
גידול הכינים למשך 5 ימים נוספים
מיצוי פלג הגוף האמצעי של הכינה (הבטן) למשחה
דילול המשחה וניטרול הפתוגנים באמצעות פורמלין
וייגל פיתח שיטה להדביק את הכינים בצורה מלאכותית בטיפוס באמצעות החדרת החיידק דרך התעלה הרקטלית של הכינה עד למעי, על-מנת להבטיח את שגשוגו.
גידול כינים משמעו האכלתן בדם.
בתחילה בדק את הטכניקה שלו בעזרת דם של שרקנים, אך בתוך זמן קצר התברר שהכינים זקוקות לדם אנושי.
לקראת שנת 1933 החל לבצע ניסויים עם בני אדם והאכיל את הכינים בדם מרגלי המשתתפים.
כאשר כינה הנגועה בטיפוס מוצצת את דמו של אדם בריא היא יכולה להדביקו במחלה.
וייגל פתר בעיה זו בכך שחיסן את המשתתפים בניסוי (אם כי חלקם חלו בטיפוס).
וייגל בעצמו חלה בטיפוס בעת ביצוע הבדיקות אך הוא החלים.
החיסון של וייגל, שנחשב לחיסון היעיל הראשון בהיסטוריה נגד הטיפוס, לא מנע הידבקות במחלה אך הוריד משמעותית את הסיכון למות ממנה.
בחיסון של וייגל נעשה שימוש נרחב על ידי מיסיונרים בלגים בסין בשנים 1936 עד 1943. באותה תקופה הופץ החיסון גם במספר מדינות באפריקה.
שיטת ייצור החיסון של וייגל הייתה מסוכנת, וכן היה קשה ליצור בעזרתה חיסונים בקנה מידה גדול.
עם הזמן התפתחו שיטות טובות יותר לייצור חיסונים לטיפוס, ביניהם החיסון של שהתבסס על חלמון ביצה.
רודולף הראשון ידוע גם בכינוי רודולף מהבסבורג לבית הבסבורג, היה מייסד שושלת הבסבורג בשלטון גרמניה.
היה לרוזן הבסבורג ב-1239 בערך, ונבחר להיות מלך גרמניה מ-1273 עד מותו ב-1291.
בראשית חייו צבר רודולף כוח והשפעה באמצעות הרחבת האדמות שבשליטתו, עד שהפך לשליט החזק ביותר בדרום גרמניה.
בחירתו למלך סיימה את 'התקופה ללא מלך', האינטררגנום הגדול, שהחל ב-1245, על חשבון יריבו המועדף אוטוקר השני, מלך בוהמיה.
בנוסף השתלט על דוכסויות אוסטריה, שטיריה וקרינתיה.
רודולף נולד ב-1 במאי 1218 בטירת הבסבורג שכעת בשטח שווייץ המודרנית.
בילדותו הוכר כבעל כישרון ספורטיבי רב, והצטיין בריצה, היאבקות וסייף.
בנוסף, ניחן רודולף בבגרות מנטלית רבה, ונהג ללוות את אביו אל בתי המשפט והמחנות הצבאיים.
בהיותו בנו הבכור, זכה בירושת אחוזת אביו לאחר שזה יצא למסע צלב בארץ הקודש ומת באשקלון ב-1239. ב-1245 נשא לאישה את גרטרוד מהוהנבורג, למטרות פוליטיות, ויחד עימה קיבל לידיו את טירת אולטניגן וכן טריטוריה משמעותית.
רודולף נלחם בשליטים שכנים שונים כדי להרחיב את ממלכתו, וביניהם היינריך השלישי פון נויינבורג, ארכיבישוף בזל וולטר פון גרולדסק, ארכיבישוף שטרסבורג.
בנוסף, הגדיל רודולף את אוצרו על ידי הטלת מיסים חדשים והנחת מבנה בירוקרטי איתן.
את ההשראה לכך קיבל מהמודל של הנורמנים בסיציליה, ובמיוחד מפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית הוהנשטאופן, בו תמך.
לאחר נפילת בית הוהנשטאופן עם מות פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1250, שררה תקופה ללא מלך בגרמניה, האינטררגנום הגדול.
תקופה זו היווה הזדמנות עבור רודולף לשדרג את מעמדו מלורד פיאודלי, למלך על גרמניה כולה.
האוצרות שצבר מירושתו, מלחמותיו ונישואיו סייעו לו לבסס את מעמדו כלורד פיאודלי חזק יחסית בדרום גרמניה.
ב-1 באוקטובר 1273 נבחר רודולף למלך גרמניה על ידי אספת הנסיכים שהתקיימה בפרנקפורט, לאחר שגבר על המתחרה העיקרי שלו אוטקר השני, שהיה מלך בוהמיה.
ניצחונו נבע בין היתר מרצונם של נסיכי גרמניה למנוע מאוטקר השני, שלא היה משושלת גרמנית טהורה את המלוכה.
רודולף הומלך ב-24 באוקטובר 1273 באאכן והוכר על ידי האפיפיור גרגוריוס העשירי בספטמבר 1274, בתנאי שיוותר על זכויותיו כשליט רומא ויוביל מסע צלב חדש.
גם לאחר בחירתו של רודולף למלך, אוטוקר השני, מלך בוהמיה ואלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, סירבו לקבל את הכרעת הנסיכים ושלחו שליחים עם מתנות לשכנע את האפיפיור להתערב.
בעקבות כך החרים רודולף את אוטוקר בשם האימפריה הרומית והכריז עליו מלחמה, בה ניצח ב-1276. ב-1278 פתח אוטוקר במתקפת נגד בניסיון להשיב את אדמותיו, אך ניסיון זה נכשל, והביא למותו של אוטוקר בקרב דירנקרוט ב-26 באוגוסט.
ב-1282 קיבל רשות מנסיכי גרמניה להעניק לבניו אלברכט ורודולף ולחתנו ונצל את האדמות שכבש מידיו של אוטוקר, ואלו הפכו בהמשך לטריטוריה גרעינית של ממלכת הבסבורג.
רודולף נלחם בניסיונות ההתרחבות של הצרפתים בגבולו המערבי באמצעות נישואיו לאיזבלה, ביתו של יו הרביעי דוכס בורגנדי, וכן באמצעות שכנוע של אוטו הרביעי, רוזן בורגונדיה לקבל את מרותו.
אף על פי כן, השפעה צרפתית בחצר האפיפיורית, מנעה ממנו להכריז על רודולף כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם ביסוס שלטונו הטיל רודולף מסי קבע גבוהים על היהודים המתגוררים בשטח הנתון למרותו ובמקביל הטיל איסור על עזיבת הממלכה בלי רישיון מיוחד ותשלום כל המיסים
ב-28 ביוני 1286, ד' בתמוז ה'מ"ו, תפסו אנשיו של רודולף את המהר"ם מרוטנבורג כאשר היה בדרכו אל מחוץ לתחומי ממלכתו.
לאחר שהכניס אותו למאסר דרש עבורו כופר גדול מן הקהילה היהודית.
על פי המסורת היהודית, סירב המהר"ם מרוטנבורג להשתחרר בעבור הכופר, שכן "אין פודין השבויים יותר מכדי דמיהן מפני תיקון העולם שלא יהו האויבים מוסרין עצמם עליהם לשבותם." המהר"ם מרוטנבורג אכן לא נפדה, ומת בזמן מאסרו שנים ספורות לאחר שמת רודולף.
בשנותיו האחרונות, דאג רודולף לשלום בליבת ממלכתו שבצפון גרמניה וכן עשה כל שביכולתו לבסס את מעמדו ואת שלטון בית הבסבורג.
כאשר חש כי מותו קרב, נסע לעיר שפייר מתוך מודעות היסטורית: "הווה נמהר ונגיע אל שפייר, שם שוכבים אבות אבותיי, שהיו גם הם מלכי גרמניה." שם אכן מת ב-1291.
רודולף מוזכר בקומדיה האלוהית של דנטה בכמה מקומות שונים.
בכל אזכוריו הוא מתואר כשליט שהביא על האימפריה הרומית הקדושה רעה.
כך מתואר שהביא על איטליה את פצעי מותה, כך שלא יוכל עוד מלך אחר לשקמה, כמו כן מתאר את הגופרית ששורפת את רודולף ואת צ'ארלס מפני שלא דאבו בליבם אודות נתיניהם.
כמו כן, מוזכר רודולף בספרים נוספים של דנטה מלבד הקומדיה האלוהית, לדוגמה בספרו הפילוסופי "המשתה" (קונביביו – Convivio) מוזכר רודולף כשליט רודף בצע ותענוגות.
עדותו הספרותית של דנטה אודות רודולף מקבלת משנה תוקף מעדויות היסטוריות.
אישיותו של רודולף אכן הייתה קשוחה, והוא היה ידוע בסגנונו הקשה ובצורה שבה שלט בנתיניו ביד רמה.
קשיחות זו נודעה גם בקרב בנו, ממשיך דרכו, אלברט הראשון.
מדיניות המיסוי שלו הייתה קשה בהתאם, והביאה לכך שעם מותו התאחדו שלוש פרובינציות שווייצריות כדי לארגן מרד כנגד שלטון בית הבסבורג האוסטרי.
מורשתו של רודולף נמצאת בפולקלור האוסטרי מאז ימיו, וכוללת בין היתר פואמות ובלאדות.
המשורר האוסטרי פרנץ גרילפרצר חיבר עבורו מחזמר שגולל את סיפורו של מזלו הטוב ומותו של המלך אוטרק", וחלקים גדולים מן המחזה הוקדשו להלל ושבח לבית הבסבורג.
בשנת 1251 התחתן רודולף עם גרטרוד מהוהנבורג, בתם של בורקהארד החמישי, רוזן הוהנבורג ומכטילד מטיבינגן, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
מתילדה מהבסבורג (1253–1304), התחתנה עם לודוויג השני, דוכס בוואריה
אגנס מהבסבורג (1257–1322), התחתנה עם אלברכט השני, דוכס סקסוניה
הדוויג מהבסבורג (1259–1286), התחתנה עם אוטו השישי, מרקיז ברנדנבורג-זלצוודל
קלמנטיה מהבסבורג (1262–1293), התחתנה עם שארל מרטל מאנז'ו
יודית מהבסבורג (1271–1297), התחתנה עם ואצלב השני, מלך בוהמיה
בשנת 1284 התחתן רודולף עם איזבל מבורגנדיה, מלכת גרמניה, בתם של היינריך הרביעי, דוכס בורגונדיה וביאטריס מנווארה, דוכסית בורגונדיה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
רודולף הראשון, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה, ורוזן הפלטינט שעל הריין.
רודולף נולד ב-4 באוקטובר 1274 בבזל, ללודוויג השני, דוכס בוואריה ולמתילדה מהבסבורג, בתם של רודולף הראשון, מלך גרמניה וגרטרוד מהוהנבורג.
בשנת 1294 מת אביו לודוויג השני, דוכס בוואריה, ורודולף ירש את דוכסות בוואריה העליונה, ובספטמבר אותה שנה התחתן עם מכטילד מנסאו, בתו של אדולף, מלך גרמניה.
בשנת 1298 הודח חותנו מהשלטון לטובת אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג, ובקרב גלהיים שבו סייע רודולף לחותנו, הם הובסו על ידי אלברכט וחותנו נהרג במהלך הקרב.
לאחר מכן השלים רודולף עם אלברכט, אולם בשנת 1301 כפה עליו אלברכט לשתף את אחיו לודוויג הרביעי, דוכס בוואריה בשלטון.
לאחר רציחתו של אלברכט בשנת 1308 קיוו רודולף ולודוויג להיבחר כיורשיו, אולם לבסוף ארגן פטר פון אספלט, ארכיבישוף מיינץ את בחירתו של היינריך השביעי, רוזן לוקסמבורג, ורודולף הצביע אף הוא לטובתו.
בשנת 1310 התלווה רודולף להיינריך השביעי במסעו לאיטליה, אולם נאלץ לחזור לאחר מותו של שטפן הראשון, דוכס בוואריה, אשר בעקבות כך פרץ סכסוך חדש בינו לאחיו לודוויג, שנמשך עד לשנת 1313.
בשנת 1313 מת היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1314 נבחר אחיו לודוויג למלך גרמניה, אולם רודולף וחלק מהנסיכים בחרו לכך את פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה.
בעקבות כך פרצה שוב מלחמה בין האחים, ולודוויג פלש לנחלותיו של רודולף בבוואריה ובפפאלץ.
בשנת 1317 ויתר רודולף על נחלותיו ללודוויג ועבר להתגורר באנגליה, שם מת ב-12 באוגוסט 1319.
בשנת 1328 הוכתר לודוויג לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1329 הוא חתם יחד עם בניו של רודולף - רודולף ורופרכט הראשון ונכדו רופרכט השני על אמנת פאביה, ולפיה הם קיבלו את רוזנות הפלטינט שעל הריין, ואילו לודוויג נשאר עם דוכסות בוואריה.
צאצאיו של רודולף שלטו בנסיכות הבוחר מפפאלץ וברוזנויות פפאלץ השונות, ובשנת 1777 חזרו לשלוט אף בבוואריה, לאחר שנכחדה שושלתו של לודוויג הרביעי.
ב-1 בספטמבר 1294 התחתן רודולף עם מכטילד מנסאו, בתם של אדולף, מלך גרמניה ואימאגינה מאיזנבורג-לימבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
רופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1309–1390)
מכטילד מפפאלץ (1312–1375), התחתנה עם יוהאן השלישי, רוזן שפונהיים-שטארקנבורג
רודולף השני, רוזן הבסבורג , היה רוזן הבסבורג בין השנים 1199–1232.
רודולף נולד לאלברכט השלישי, רוזן הבסבורג ולאיטה פון פולנדורף, בתו של רודולף, רוזן פולנדורף.
בשנת 1199 מת אביו אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג, ורודולף ירש את נחלותיו.
ב-10 באפריל 1232 מת רודולף, ובניו אלברכט הרביעי, רוזן הבסבורג ורודולף השלישי, רוזן הבסבורג ירשו את נחלותיו.
רודולף התחתן עם אגנס משטאופן, בתו של גוטפריד שטאופן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
רודולף השלישי, רוזן הבסבורג (לא ידוע–1249)
רודולף השני, רוזן הפלטינט שעל הריין , היה דוכס בוואריה, ורוזן הפלטינט שעל הריין.
רודולף נולד ב-8 באוגוסט 1306 בוולפראטסהאוזן, לרודולף הראשון, דוכס בוואריה ולמכטילד מנסאו, בתם של אדולף, מלך גרמניה ואימאגינה מאיזנבורג-לימבורג.
בילדותו נאבקו אביו ודודו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על הירושה, ובשנת 1317 ויתר אביו על נחלותיו לדודו לודוויג הרביעי ועבר להתגורר באנגליה, שם מת בשנת 1319. לאחר מות אביו הועמד לרודולף ואחיו האפוטרופוס יוהאן פון נסאו, שהיה תומך של בית הבסבורג.
בשנת 1328 הוכתר לודוויג לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1329 הוא חתם יחד עם רודולף ואחיו רופרכט הראשון ואחיינו רופרכט השני על אמנת פאביה, ולפיה הם קיבלו את רוזנות הפלטינט שעל הריין, ואילו לודוויג נשאר עם דוכסות בוואריה.
בשנת 1338 חילקו רודולף ורופרכט את נחלתם ביניהם.
לאחר מותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמך רודולף בגינטר משוורצבורג כאנטי-מלך לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם זמן קצר לאחר מכן התחתנה בתו של רודולף עם קרל הרביעי.
בשנת 1352 התעוור רודולף, ומשום כך תפס אחיו רופרכט הראשון גם את השליטה בנחלותיו, וב-4 באוקטובר 1353 מת רודולף בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה.
בשנת 1328 התחתן רודולף עם אנה מקרינתיה-טירול, בתם של אוטו השלישי, דוכס קרינתיה ואופמיה מלגניצה, ממנה נולדה לו בת אחת:
אנה מבוואריה (1329–1353), התחתנה עם קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
בשנת 1348 התחתן רודולף עם מרגרטה מסיציליה, בתם של פדריקו השלישי, מלך סיציליה ואלינור מאנז'ו, אך לא היו לו ילדים ממנה.
רודולף (רודי) וצר (Rudolf Wetzer, 17 במרץ 1901 - 13 באפריל 1993) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי ששיחק באימפריה האוסטרו-הונגרית, ביוגוסלביה וברומניה.
וצר השתתף 17 פעמים בנבחרת הכדורגל הלאומית של רומניה, שלקחה חלק במונדיאל 1930 והבקיע במשחקי הנבחרת 12 שערים.
במשחקי המונדיאל וצר שימש כקפטן הנבחרת הרומנית וגם כמאמן שותף שלה.
רודולף המבורגר היה אדריכל באוהאוס יהודי-גרמני.
רבות מעבודותיו החשובות ביותר נעשו בשאנגחאי, שם חי ועבד בין השנים 1930 ו-1936. בסוף 1930 גויסה אשתו לעבודה במודיעין הסובייטי.
הוא תמך בפעולות הריגול שלה בדרכים מעשיות שונות עד לגירושיהם ב־1939, לאחר מכן הוא נעשה מעורב בעצמו בריגול עבור הסובייטים.
בשנת 1943 הוא הגיע לטהראן, שם נכחו כוחות בעלות הברית במספרים גדולים.
הוא נעצר על ידי הכוחות האמריקנים וכוחות הבריטים.
כאשר הצליח להחלץ, ביקש מקלט מדיני בברית המועצות.
שלושה ימים לאחר שהגיע למוסקבה הוא נעצר.
הוא בילה את עשר השנים הבאות ברצף של מחנות עבודה (גולאגים) ולאחר שנתיים נוספות של "גלות פנימית" הצליח לעזוב את ברית המועצות בשנת 1955. הוא עבר לדרזדן וחזר לקריירה האדריכלית שלו במזרח גרמניה.
רודולף המבורגר נולד בלנדשוט, עיר קטנה בקצה הדרומי של שלזיה התחתית.
הוא היה השני מבין שלושת הילדים של הוריו, כולם בנים.
משרדי החברה ומתקני האחסון היו סמוכים לבית המשפחה.
בשנות העשרים של המאה העשרים עבדו במפעלים 850 איש.
מקס המבורגר היה במשך שנים רבות יושב ראש לשכת המסחר המקומית, והיה פעיל בפוליטיקה הליברלית.
אלזה גרדנוביץ, אמו של רודולף, הייתה בתו של בנקאי: היא תמכה בנשים העובדות במפעל והקימה גני ילדים במפעל.
המבורגר תיאר את חינוכו כיהודי ליברלי.
בילדותו הוא נהג לשחק עם ילדי העובדים במפעל.
בנטיתו ופעילותו הפוליטיות, הוא המשיך את נטיותיו הפוליטיות של אביו.
רודולף המבורגר למד לצייר בעודו ילד.
הוא סיים בהצלחה את לימודיו ועבר למינכן ללמוד אדריכלות ב-1922 כשהייתה ההתנקשות בחייו של שר החוץ, ולטר רתנאו, שהייתה מכה קשה.
רתנאו היה ידיד אישי קרוב של אביו.
האירוע המזעזע והקיצוניות הימנית שגברה, הייתה קשה במיוחד במינכן, הוכיחו את שבריריותו של הסדר הפוליטי הדמוקרטי הליברלי החדש.
רודולף עבר לדרזדן ב-1924, שם למד במשך כשנה, ופגש את ריצ'רד פאוליק, אדריכל עמית, שהפך לחבר קרוב.
הקריירות שלהם נפגשו במהלך העשורים הבאים.
בשנת 1925 עברו המבורגר ופאוליק לאוניברסיטה הטכנית של ברלין, שם הם חלקו מגורים.
הם למדו אצל הנס פולציג, וקבלו תואר בשנת 1927. במהלך 1926, כאשר היה סטודנט בברלין, רודולף המבורגר פגש את אורסולה קוצ'ינסקי, שעבדה בהוצאת ספרים והייתה מוכשרת מאוד.
היא הייתה אחד מששת ילדיו של הדמוגרף רנה קוצ'ינסקי.
היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית במאי 1926, כשהייתה בת 19 בלבד.
אורסולה הייתה מחויבת מאוד מבחינה פוליטית ובעלת אינטלקט גבוה.
השניים הפכו לחברים ואחר כך לאוהבים.
הם נישאו בברלין בשנת 1929.
מנקודת מבט מערבית, בשנת 1930 נחשבה שאנגחאי למובלעת קפיטליסטית דינמית, מוקפת בחברה פיאודלית.
המצב נתן הזדמנויות ליזמים זרים.
השלטונות היו להוטים למשוך השקעות: העבודה הייתה בשפע ובזול.
הפערים העצומים של עושר ועוני יצרו גם סביבה פוליטית תוססת.
בשאנגחאי נוסדה המפלגה הקומוניסטית הסינית בשנת 1921.
קהילת הגולים מהמערב כללה את הרוסים הלבנים, שנמלטו ממלחמת האזרחים הרוסית.
אליהם הצטרפו אחרי 1933 מספר רב של פליטים גרמנים שנאלצו לעזוב את מולדתם בעקבות מדיניות הגזע הנאצית.
היו גם אנשי עסקים בינלאומיים שהונעו על ידי מניעים מסחריים קולוניאליסטים רגילים.
שנחאי הייתה מחולקת, חלקה נשלט על ידי ממשלת סין וחלקה היה מחולק לרבעים בשליטת מדינות ארופאיות שונות.
בשנות השלושים הזה הממשלה הלאומנית הסינית בראשות צ'יאנג קאי שק הייתה להוטה להשיב את השליטה בשנחאי לידיה.
הקמתה של עיריית "שאנגחאי רבתי" ב־14 ביולי 1927, שכיסתה 8 קילומטר מרובע הייתה צעד ראשון בכיוון.
בשנת 1930 הייתה שנחאי מוקד מאבק כוח מתמשך בין השלטונות הסינים לעסקים בינלאומיים, בגיבוי "המעצמות הגדולות", ארצות הברית, בריטניה, צרפת, יפן.
במחצית הראשונה של 1930 ענה רודולף המבורגר לפרסום הצעת עבודה בעיתון מקומי בברלין על ידי המועצה העירונית של שאנגחאי (SMC).
בקשתו התקבלה וביולי 1930, מצויד בחוזה עבודה כאדריכל מטעם עיריית שאנגחאי (בתחום "ההתיישבות הבינלאומית של שנחאי") הוא היגר עם אשתו לעיר.
בתקופה זו הנסיעות למרחקים ארוכים נעשו בדרך כלל בים אך בני הזוג המבורגר נסעו ברכבת דרך מוסקבה ולרוחב סיביר ומנצ'וריה, שם הם עברו לספינה לקראת החלק האחרון של המסע.
ייתכן כי התוואי היבשתי נבחר כדי לחסוך כסף, שכן עיריית שנחאי סירבה לשלם את הוצאות הנסיעה שלהם.
המציאות החברתית והפוליטית בשנגחאי הפך את העיר לכור היתוך תרבותי, ומגנט לריגול בינלאומי, כפי שהתברר לבני הזוג לאחר שהגיעו לביתם החדש.
שנחאי רכבה על שגשוג כלכלי שבו רודולף המבורגר היה מסוגל להשתלב באופן מלא.
הוא מצא ששכר העבודה שלו השתלם יותר מעבודתו הפרטית, ומשכורתו החודשית הייתה פי 50 גבוהה מזו של אדריכלים אחרים שהיו מועסקים על ידי מחלקת עבודות ציבוריות.
הפער הוסבר כפיצוי על העובדה שהוא נאלץ לשלם את הוצאות הנסיעה שלו עבור המעבר לסין.
חוזה מחודש נחתם באוגוסט 1933, והמבורגר היה מדורג כאדריכל הטוב ביותר המועסק על ידי המועצה של המובלעת הבינלאומית שאנגחאי.
לדברי אשתו, החוזה המטיב שיקף את המוניטין הבינלאומי של האדריכלות המודרניסטית הגרמנית באותה עת.
רוב חבריו במחלקת האדריכלות בשאנגחאי היו מאנגליה.
בשאנגחאי תכנן רודולף המבורגר ארבעה מבנים גדולים וכמה בתים קטנים יותר.
היו גם מספר גדול של עיצובי פנים ודוגמאות של עיצוב רהיטים.
החלקים הפנימיים תוכננו בחלקם על ידי המשרד שהקים ופעל במקביל לעבודתו בעירייה.
בנוסף למבנים שעליהם ידוע שהוא היה אחראי באופן ישיר, חוקרים מזהים את השפעתו של המבורגר בהתפתחויות אחרות, כגון תחנת משטרת צ'נגדו.
בבניין הגדול הראשון שלו, שבו הותר לו לעבוד "כעצמאי לגמרי", היה בניין דירות בן תשע קומות שהכיל 70 דירות לאחיות.
הוא מתואר "כבניין המודרני הראשון בשאנגחאי".
הוא נבנה על ידי העירייה עבור "בית החולים של המדינה", שהוא עצמו שוכן בבניין "קלאסי" פשוט שנפתח בשנת 1926. קורות בטון מזוין שימשו לפזר את המשקל של מבנה המסגרת של המבנה.
"בית האחיות ויקטוריה" נפתח ב-23 באוקטובר 1933 וזכה לשבחים רבים הן מצד אנשי רפואה בכירים והן בעיתונות.
הבניין השני של המבורגר בשאנגחאי היה בית הספר התיכון לבנות בדרך סינגפור, המיועדת לכ- 500 תלמידות.
הבניין היה קרוב לכביש הראשי, והפריסה ביחס לצומת הדרכים הסמוך פירושה שלא ניתן היה לקבוע תוכנית פשוטה של רצפה מלבנית.
החצר שילבה אזור המתנה ל"נהגי הריקשה" שהובילו את הגברות הצעירות אל בית הספר וממנו.
כמו בכל העיצובים שלו, בית הספר תוכנן ונבנה עם תשומת לב רבה לפרטים ולתפקוד.
הבניין היה חלון ראווה עבור הרעיונות המודרניים של אור, אוויר, שמש ואוורור.
בשנת 1930 הגיע מספרם של המהגרים הגרמנים בשנחאי ל־950. רודולף ואורסולה הפכו לחלק מקהילת הגולים הגרמנית.
עם תנופת הבנייה, הייתה גם רשת בינלאומית של אדריכלים ומתכנני ערים, אשר רודולף המבורגר השתלב בתוכם.
היו לו קשרים עם המנהל הצעיר של מחלקת עבודות הציבוריות של העיר והאיש שהכין את תוכנית המתאר של שאנגחאי רבתי, שקיבל את הדוקטורט בדרזדן.
קבוצה חברתית נוספת שאליה נמשכו ההמבורגרים, הייתה זו של הפעילים הפוליטיים השמאלנים, וזרים אחרים שהיו כרוכים בשירותי המודיעין של ממשלות זרות שונות בעיר.
בני הזוג התאימו היטב לקהילות הגולים, אף על פי שאמונתם הפוליטית השמאלית, לא עמדה בקנה אחד עם הקהילה העסקית הדוברת גרמנית והן עם האדריכלים הבינלאומיים.
גולה אחת, שאיתה יכלו המבורגרים לדון בפוליטיקה ללא עיכוב, הייתה הסופרת העיתונאית ילידת מיזורי, אנייס סמדלי.
המבורגר פגש לראשונה את סמדלי ב-7 בנובמבר 1930, שהיה יום השנה למהפכת אוקטובר.
סמדלי התגוררה בברלין בשנות העשרים, והייתה עיתונאית שפעלה לזכויות שוות לנשים ולשחרור הודו.
היא נסעה לסין מברלין ברכבת, דרך מוסקבה, שיצאה לדצמבר 1928 והסתיימה בשאנגחאי במאי 1929. כאן היא הצטרפה למעגל של קומוניסטים גרמנים שעמם עבדה, אף על פי שהיא עצמה מעולם לא נהפכה לחברת מפלגה.
עד סוף 1931 היא עבדה ככתבת עבור העיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג".
בתחילת 1932, האקלים הפוליטי המחריף בגרמניה והתלונות שהוגשו דרך הקונסול הגרמני בשאנגחאי על ידי הלאומנים הסינים, הובילו את העיתון לוותר על שירותיה.
אגנס סמדלי הכירה את ריכרד זורגה במהלך 1930. זורגה היה מתאם המודיעין הסובייטי שהגיע לשאנגחאי בתחילת 1930. זורגה עזב את שאנגחאי בסוף שנת 1932, וסבורים כי הוא וסמדלי מעולם לא ראו אחד את השני שוב.
אורסולה המבורגר ואגנס סמדלי החלו להיפגש מדי יום ביומו לאחר הפגישה בנובמבר 1930, ואורסולה החלה לעזור לסמדלי עם עבודתה.
בדירתה של סמדלי נפגשו המבורגרים עם הסוציולוג והמרגל צ'ן הנשנג, שסיפק להם מידע על תנועות הסטודנטים בבייג'ינג ובנאנג'ינג.
בתחילת הקיץ 1935 נאלצו הצ'נים להימלט מן העיר, כשהם עושים את דרכם בתחפושת שארגנה אגנס סמדלי לאונייה שתיקח אותם בבטיחות יחסית.
רודולף המבורגר נפגש עם צ'ן הנצ'נג בפעם האחרונה, לאחר שעבר מחצית מחייו, בביקור בבייג'ינג כתייר מזרח גרמני בשנת 1964.
בנובמבר 1930 ארגנה אגנס סמדלי פגישה בין אורסולה המבורגר לריכרד זורגה.
זורגה עבד עבור המודיעין הסובייטי (GRU) בשאנגחאי, תוך שהוא מעמיד פנים שהוא חי מעבודתו כעיתונאי.
בסופו של דבר הסכימה אורסולה לעבוד למען קבוצת פעילי המודיעין סביב זורגה בלי "לשבור את ראשה" על זהותה של הסוכנות המדויקת שהעסיקה אותה.
בתחילה תפקידה היה פסיבי במהותו - הפיכת דירת הזוג לזמינה לפגישות הקונספירציה השבועיות.
סיפור הכיסוי שבו השתמשו היה, שהמבקרים היו המורים שלה למנדרינית.
לפעמים היה מוסתר נשק או חומר מודפס היה בדירה, ללא ידיעתו של רודולף.
רק כשחבר סיני היה צריך להיות חבוי בדירה, רודולף נעשה שותף למה שקורה.
נראה כי מעורבותו של רודולף המבורגר התפתחה יותר על בסיס צעד אחר צעד.
חבר המפלגה הקומוניסטית הפולנית, הידוע בשם הקוד שלו "ג'ון", ביצע עבודות צילום עבור הקבוצה של זורגה.
החנות וחדר החושך הפכו למקום מפגש סודי לשליחים.
סגנו של זורגה, קרל רים מלטביה, הגיע לשאנגחאי ב-1931, והשתתף בפעילויות בחנות הצילום.
במהלך החלק האחרון של 1931 רודולף המבורגר השתמש בניסיון האדריכלי שלו ותכנן שיפוץ נרחב עבור המקום.
בסוף ינואר 1932 הנחיתו ספינות מלחמה יפניות חיילים בשאנגחאי.
בעקבות זאת בוצעה התקפה על רובע הסיני בעיר שגרמה לנפגעים רבים בקרב האזרחים.
רודולף ואורסולה המבורגר עבדו קשה להפגין סולידריות עם האוכלוסייה הסינית.
זאת הייתה תקופה פעילה מאוד עבור הקבוצה שסביב ריכרד זורגה.
אורסולה נעשתה מעורבת יותר ויותר ב"מחקר בסיסי ".
לצד עבודתו כעובד של משרד התכנון העירוני ב-SMC, פתח רודולף המבורגר חברה פרטית שעסקה בעיצוב פנים ובבנייה, שנקראה "הבית המודרני" (TMC).
בתחילת 1933 התמודד המשרד עם זרם הזמנות הולך וגובר.
ריכרד פאוליק, ידידו של רודולף המבורגר מימי הלימודים שהתגורר אז בגרמניה, כבר בחן אפשרויות להגירה.
בינואר 1933 עלו הנאצים לשלטון בגרמניה.
ב-1 באפריל 1933 הוכרז החרם הנאצי על עסקים יהודיים ברחבי גרמניה.
שישה ימים לאחר מכן הועבר חוק האוסר על יהודים לעסוק בעבודות ממשלתיות.
ההשתלטות של היטלר זירזה את תוכנית ההגירה של פאוליק.
בדסאו, שם חי ועבד, הוא חש איום חמור על ידי כנופיות הבריונים הנאצים.
ההזמנה של רודולף המבורגר הגיעה בזמן הנכון.
בשנחאי היה אפשר להגיע ולעבוד בלי אשרה מיוחדת, פשוט עם דרכון תקף.
ריכרד פאוליק עלה על הרכבת לוונציה וב־8 במאי 1933 עלה על סיפון אונייה, שהגיעה לשאנגחאי ב־2 ביוני 1933. הוא התחיל לעבוד עם החברה של המבורגר -"הבית המודרני" ב־6 ביוני 1933.
הילד הראשון של המבורגר, מאיק המבורגר, נולד בשאנגחאי בפברואר 1931. עד לאותה העת התגוררו ההמבורגרים בדירות שכורות, אך לאחר הלידה רכשו בית משלהם, באפריל 1931. המבורגר ארגן חזית חדשה לבית וערך שיפוץ צבעוני ומקיף של פנים הבית.
באפריל 1933 נשלח מאיק לחיות עם הוריו של רודולף המבורגר (שעברו מגרמניה לצ'כוסלובקיה), כאשר אורסולה נשלחה למוסקבה.
היה חשש שאם התינוק היה מלווה אותה למוסקבה, הוא היה עלול לחשוף את הכיסוי שלה על ידי פטפוט של מילים רוסיות.
ריכרד זורגה נקרא למוסקבה בדצמבר 1932, ומשך את תשומת לבם של ראשי המודיעין לגיוס הצעירה המוכשרת שלו, אורסולה המבורגר.
במאי 1933 הוזמנה אורסולה למוסקבה לתקופת הכשרה שנמשכה לפחות חצי שנה.
היא קיבלה את שם הכיסוי "סוניה", וקיבלה חינוך פוליטי וטכני מתאים.
לאחר כמעט שנה, באפריל 1934, שבה לשנגחאי בליווי המפעיל החדש שלה, יוהאן פאטרה (שם הכיסוי "ארנסט"), ושניהם המשיכו הלאה לשן-יאנג לשם הם נשלחו על ידי מוסקבה.
מאיק, שהיה בן שלוש, הוחזר מאירופה ועבר לגור עם אמו.
השפעת מדיניות הממשלה הפשיסטית בגרמניה והתוקפנות היפנית גרמה לו להתפשר ללא הרף עם הקומוניזם.
במאי 1934 הוא התחיל לתת "שירותים" קטנים עבור אשתו בקשר עם עבודתה למודיעין הרוסי.
עם זאת, ברור כי בשלב זה תרומתו ניתנה במונחים של תמיכה ולא כסוכן מודיעין בעצמו.
אורסולה המבורגר סיפקה תקשורת למוסקבה לקבוצות פרטיזנים סיניות שעסקו בלחימה בכיבוש היפני של מנצ'וריה.
באפריל 1935 נאלצה אורסולה לעזוב את מקומה בחיפזון לאחר שאחד מהמודיעים הסינים שלה נעצר והיא חששה מהסגרה.
המפעילים המוסקבאים שלה שלחו אותה לבייג'ינג.
ורודולף המבורגר התלבט בצורך לחדש את החוזה עם SMC למשך חמש שנים נוספות.
החוזה שלו עמד לפוג באפריל 1936. המפעילים של אורסולה הציעו שאם תעבור מערבה שתשקול לעשות כך דרך מוסקבה כדי לדון בעבודתה.
רודולף עצמו הפך לקומוניסט והחליט להפוך לפעיל פוליטי.
אורסולה הודיעה למפעליה במוסקבה על התפתחות זו.
תסבוכת נוספת מתוזמנת היטב נוצרה באוגוסט 1935, כאשר אורסולה נכנסה להיריון, לא על ידי רודולף, אלא על ידי המפעיל המודיעיני שלה, יוהאן פאטרה.
רודולף הסכים לעמוד ליד אורסולה, לפחות עד לידתה של ילדתה, למרות אופי ההריון מחוץ לנישואים.
מוסקבה, שתודרכה היטב על מצבה של אורסולה, הציעה עכשיו העברת בני הזוג לוורשה.
ב-1936 עברו רודולף ואורסולה המבורגר לוורשה.
מאוחר יותר התברר כי בשנת 1937 העניקו הסובייטים לאורסולה את מסדר הדגל האדום על עבודת הריגול שלה בסין.
בלי ללבוש מדים, היא קבלה דרגת אלוף-משנה בצבא הסובייטי.
החזרה לאירופה בסוף 1935 נתנה לרודולף המבורגר את ההזדמנות הראשונה שלו לעצור במוסקבה ולפגוש את ראשי ה-GRU, שעבורם הוא כבר עמד בשורה של מצבים קשים, ללא קשר ישיר עם מפעיל מודיעיני.
רודולף היה מאוכזב במשהו מסוים: "רצוני היה ליטול על עצמי עבודה עצמאית בעתיד, ולקבל הכשרה מתאימה למשימה, משאלה זו לא מומשה, אבל קיבלתי הבטחות".
המבורגר הגיע לוורשה בפברואר 1936. קבלת אשרות והיתרים על בסיס של דרכונים שהונפקו על ידי הקונסוליה הגרמנית בשנחאי שלוש שנים קודם הייתה אתגר גדול.
רודולף המבורגר ביקר במשרד בוורשה כמעט מדי יום במשך שבועות אחדים, והיה צריך לקבל הסכמה מחברו, האדריכל הפולני שמעון סירקוס, שיפעל כערב.
בתה של אורסולה, יוהנה פאטרה, יאנינה, נולדה באפריל 1936, זמן קצר לאחר בואו של הזוג לוורשה.
רודולף המבורגר הכיר מיד בתינוקת כשלו.
להורים של רודולף ואורסולה לא נאמר על אבהותו האמיתית של הילד.
עם זאת, המקורות מעידים כי עד שהגיע לוורשה נישואיו של המבורגר היו כבר רעועים.
השלטונות הפולניים היו שרויים בחרדה רבה מהמצב הבינלאומי-מברית המועצות במזרח ומגרמניה הנאצית במערב.
המצב בפולין היה רע: שעור גבוה של אבטלה במשק הביאו גם להגבלות חוקיות על העסקתם של זרים.
כדי להתמודד עם קשיים אלה רודולף המבורגר נסע לפריז, שם הוא חתם על חוזה עבודה ככתב זר של כתב עת צרפתי לאדריכלות.
הוא גם חתם על חוזה דומה עם כתב עת אדריכלות בלונדון.
מעמדו ככתב זר עשוי היה להגדיל את הסיכוי של בני הזוג בעת בקשתם להאריך את אישורי המגורים שלהם, ולאפשר להם לנהל קיום יחסית טוב.
בוורשה התיידד המבורגר עם שמעון סירקוס (1893–1964) ואשתו הלנה (1900–1982), שהיו מעורבים בקונגרסים הבינלאומיים של האדריכלות המודרנית.
בעזרתו של סירקוס נכנס רודולף המבורגר לשותפות אדריכלית עם אדריכל וארשאי בשם ספיואל.
השותפות התמקדה בבתי מגורים ווילות.
הוויזה של המבורגר לא איפשר לו להרוויח כסף בפולין.
עם זאת, סידור פיננסי כלשהו עם ספיואל היה מתוכנן, והמבורגר עשה את רוב העבודות שלו מהבית.
לקראת סוף 1937 עברו המבורגרים לזאקופנה, אתר נופש חורף בהרים הסמוכים לגבול הצ'כוסלובקי, מדרום לקרקוב.
רודולף נסע לוורשה רק פעמים מספר בכל חודש.
את שאר הזמן בילה בעבודה בבית על תוכניות שיישומו רק עם הפשרה באביב.
ב־1937 קיבל המבורגר ביקור אישי מהמפעיל של אורסולה במוסקבה, שרצה להעריך את המצב בעצמו.
בקיץ 1937 יצאה אורסולה לביקור של שלושה חודשים במוסקבה.
הטיהורים של סטלין נגד אויבי המשטר היו בשיאם.
יותר מאלף פליטים פוליטיים גרמנים מהנאציזם היו בין הרבים שזוהו כטרוצקיסטים ומרגלים.
אורסולה המבורגר ידעה היטב מה קורה, אבל היא עצמה מעולם לא נפלה קורבן לפאראנויה של סטלין.
מאוחר יותר כתב רודולף המבורגר כי תרומתו למודיעין הסובייטי בזמן היותם בפולין הייתה מוגבלת למעשה לעזרתו לאשתו.
הוא עסק בעצמו בהתקנת אנטנות רדיו וקבלת רכיבים למקלטי רדיו/ משדרים, יחד עם תיקונים ותחזוקה כללית.
בהזדמנויות אחדות הוא התעקש להעביר את מסריו בעצמו למוסקבה, ושאל מתי יוכל להגיע למוסקבה להכשרה מודיעינית כדי שיוכל לעשות עבודה בעצמו.
למרבה האכזבה, תשובות שהתקבלו ממוסקבה היו בלתי משכנעות.
ההגירה הבאה של אורסולה הייתה לשווייץ.
בספטמבר 1938 עברו רודולף ואורסולה המבורגר לבית קטן מרחק שלוש שעות הליכה אל ההרים שמעל מונטרו.
זמן קצר לאחר הגעתם לשווייץ פג תוקף הדרכונים הגרמניים שלהם.
מאחר ששניהם היו יהודים, לא היה סיכוי רב לחידוש המסמכים, שהותירו אותם חסרי נתינות.
כדי למנוע קשיים עם השלטונות השווייצריים הם ויתרו על אזרחותם הגרמנית.
באמצעות איש-ביניים שהיה לו קשרים עם חבר הלאומים, הם רכשו את אזרחות הונדורס תמורת תשלום הולם.
כך יכלו לגור באופן חוקי בשווייץ.
היה בכך תועלת לרודולף המבורגר בהעברת כספים באופן קבוע משנחאי, דרך לונדון, לשווייץ.
כמו כן, הוא המשיך לתרום חומר לכתבי העת לאדריכלות בפריז ובלונדון.
בשווייץ הגיע רודולף המבורגר לבסוף למסקנה כי לא יכול לעמוד באורח החיים של אשתו כמרגלת.
בתחילת שנת 1939 מוסקבה הסכימה כי רודולף עשוי לבצע עבודה מודיעינית עצמאית.
ביוזמתו הוא בילה חודשיים בפריז והשתתף בקורסים בטכנולוגיית רדיו, אם כי הצרפתית לא הייתה אחת השפות העיקריות שלו, ונראה שקשיי השפה הפחיתו את התועלת של הקורס עבורו.
כשחזר לשווייץ, הגיע המסר כי המשימה הראשונה של מוסקבה עבורו הייתה יציאה לסין.
מוסקבה גם העבירה הוראה כי לפני יציאתו לסין הוא ואורסולה צריכים להתגרש רשמית, מה שהם אמנם עשו.
גירושי המבורגרים פתחו את הדרך לאורסולה להתחתן עם לן ביורטון בפברואר 1940. מעבר לשיקולים רומנטיים, הנשואים האלה חלק מתוכנית סובייטית ארוכת טווח.
לן ביורטון היה סוכן סובייטי.
וחשוב מכך, הוא נולד באסקס שבאנגליה, ובנישואיו עם אורסולה התאפשר לה להחליף את הדרכון מהונדורס שנרכש לאחרונה בדרכון בריטי.
בשנת 1939 התברר לרודולף המבורגר שאיש הקשר שלו עם המודיעין הסובייטי בסין יהיה האיש שהיה המאהב של אשתו לשעבר והאב הביולוגי של בתה השנייה של אשתו - יוהאן פטרה, שנסע איתו לסין.
ב־20 באפריל 1939, במרסיי, רודולף המבורגר, עלה על האונייה שהובילה אותו לאסיה.
במסעותיו הקודמים לסין השתמש בנתיב היבשה, וזו הייתה הפעם הראשונה שעשה את המסע בים.
רבים מחבריו היו פליטים יהודים-גרמנים, כפי שדיווח במכתב מיום 25 באפריל 1939 לאחיו הבכור, ויקטור.
הם פנו אל "אחד המקומות המעטים שנותרו בעולם, שעדיין פתוח להם, שנחאי, שם הם היו מצטרפים לכ-7,000 מובטלים גרמנים שכבר היו שם, הם לא דיברו אף מילה באנגלית והם היו באמת במצב מעורר רחמים.
אחיו ויקטור המבורגר היה כבר מבוסס במיזורי מאז 1935 אבל אחיו השלישי, אוטו המבורגר (1907-1997), חי בשנחאי.
לרודולף המבורגר עדיין לא היו פרטים על משימות המודיעין שיינתנו לו בסין, הוא כבר ידע שהוא בדרך לפגישה משפחתית.
המשפחה, בשלב זה, לא ידעה דבר על גירושיו, אף כי ידעו שהילדים נשארו מאחור עם אורסולה בשווייץ.
הפעם, לעומת זאת, היעד הסופי של רודולף המבורגר לא הייתה שנחאי, שם תכנן לבלות ארבעה-עשר יום לכל היותר לפני שימשיך הלאה צפונה.
חברה סינית-אנגלית של קבלני בניין שהכיר היטב מהימים ההם, הציעה לו עבודה אדריכלית.
ממכתביו מתברר כי הוא לא הפליג ישירות ממרסיי לשנחאי, אלא ירד בסינגפור כדי להשיג אשרה ל"סיאם, להודו ולי'אווה ".
הוא סייר במזרח בקואלה לומפור, בבנגקוק, בפנום פן ובסייגון, ואז יצא לשנחאי.
הוא היה בשנחאי בנובמבר 1939, לאחר ששהה שם "יותר מכפי שהתכוון, כתוצאה מהמלחמה".
הוא מצא עבודה אדריכלית, אבל רק למגורים צנועים מאוד.
הוא לא חזר לפרויקטים הגדולים.
במכתב ששלח את אחיו ויקטור בנובמבר 1939, נראה שנדמה כי המודיעין הסובייטי עדיין לא מצא לו דבר חשוב לעשותו.
בתקופה זו בשנחאי הוא לא חי עם אחיו אלא לבדו בבית קטן.
רוב החברים והעמיתים שהכיר כשחי בשנחאי בשנות השלושים המוקדמות נעלמו: אלה שנותרו לא היו אלה שחיפש.
בהדרכתו של יוהאן פטרה הוא נשאר בביתו הקטן ועסק בהעברת משדרי רדיו ומקלטים.
פטרה עצמו חי במקום אחר, בבטיחות יחסית, עם משפחה סינית עשירה.
נראה כי בתחילת 1940, פטרה והמבורגר קיבלו הנחיות למצוא חברים בשאנגחאי, שאולי ישוכנעו לעבוד כסוכנים מקומיים לקומוניזם.
עם זאת, הקומוניסטים הסינים עזבו את שנחאי בשנת 1937 לפיכך החליטו פטרה והמבורגר לחפש מועמדים בערים אחרות.
דרך המעגל הרחב של חברים ומכרים שרכש במשך שנים בשנחאי, היו להמבורגר קשרים עם רופא ועם אשה גרמנית, שהתגוררה בשיאן.
הוא יצא לחפש את הרופא כדי שיוכל לשכנע אותו לפעול למען העניין הקומוניסטי.
היו שתי דרכים להגיע משנחאי לשיאן.
היה מסלול פחות או יותר ישיר שכלל שילוב של אוטובוסים ורכבות, אבל פטרה וגם המבורגר האמינו שהמסלול מסוכן בגלל המלחמה.
הדרך האלטרנטיבית, הייתה נסיעה באונייה להונג קונג, משם ניתן היה לטוס לצ'ונגצ'ינג, בירת המלחמה של צ'יאנג קאי-שק בין 1937 ל-1946. המבורגר התכוון לצאת בדרך היבשה מצ'ונגצ'ינג לשיאן.
אף על פי שהיה ברשותו כמות גדולה של מטען, פטרה עדיין עמד על כך שהמבורגר צריך לנסוע עם מקלט רדיו כדי שיוכלו לשמור על קשר.
המכשיר היה מוסתר בתוך רדיו נייד זמין מסחרי.
במרץ 1940 נסע רודולף המבורגר עם המטען שלו להונג קונג.
כאן היו לו בעיות עם פקידי הגבול האנגלים מפני שהוא נסע על דרכון של הונדורס, אך לאחר שהות של כמה שעות הוא הצליח לתפוס טיסה לצ'ונגצ'ינג, שם מצאו השלטונות הסינים את הרדיו שלו והחרימו אותו, אבל קיבל אותו חזרה אחרי יומיים.
ייתכן שהם ידעו היטב שזהו מכשיר שידור לצורכי ריגול, והם התריעו על כך ושמו עליו מעקב צמוד.
הוא השאיר את מכשיר הקשר וציוד טכני אחר אצל מכריו בצ'ונגצ'ינג.
בשיאן פגש את ידידו הקומוניסטי וקבוצת חבריו.
המבורגר התכוון גם הוא להפוך את מנצ'וריה לבסיס החדש שלו.
עבודתו בשיאן הושלמה, הוא חזר לצ'ונגצ'ינג לאסוף את משדר הרדיו שלו.
הוא השתוקק ליצור קשר עם פאטרה בשנחאי כדי שיוכל לדווח על מה שהשיג.
הרדיו נזקק לתיקון, הוא חיפש חלקים ואז נעצר.
ההעברה הכפויה של הבירה הסינית מנאנג'ינג לצ'ונגצ'ינג לאחר 1937 הובילה לזרימה גדולה של עיתונאים זרים לבירה החדשה.
אלה וכל המבקרים הזרים האחרים קבעו את הבסיס שלהם במקום שנקרא Chungking Hostel.
רודולף המבורגר עשה בדיוק אותו הדבר.
התקפות אוויריות יפניות התקיימו רק בין אפריל לספטמבר: ערפל החורף הפך אותם לבלתי אפשריים במהלך חודשי החורף.
בקיץ היו פשיטות ברוב הלילות, ואורחי המלון מיהרו למצוא מקלט במערה במתחם שהותקן כמקלט אוויר.
באחד מלילות הקיץ האלה, כנראה באפריל 1940, נעצרו רודולף המבורגר ושני חשודים נוספים.
העיתונאית האמריקאית אמילי האן הייתה אחת מאלה שעידו על המעצר.
היא מזכירה זאת באוטוביוגרפיה: "הוא לעס נייר וניסה לבלוע אותו, היה עליו קוד, בדיוק כמו בסרטים".
מקלט המשדר הרדיו וערכת החלקים הנלווים נמצאו והוחרמו.
שני האנשים שנעצרו איתו היו אנשים שאיתם הוא נראה משוחח כמה פעמים: הם שוחררו במהרה.
בשנגחאי קיבל אוטו המבורגר הודעה שאחיו נעצר.
אוטו הסיק שאחיו רודולף נעצר ונמצא בסכנת היעלמות.
הוא מסר את החדשות לחבריו הקומוניסטים של רודולף, וככל הנראה המידע הועבר למוסקבה.
בינתיים, אוטו גם ניצל את אנשי הקשר שלו כדי לנסות לשחרור את רודולף, בסיועו של פקיד בכיר בממשלה הסינית הלאומנית שהיה בשאנגחאי.
הפקיד הבכיר שלח מברק לעמית בצ'ונגצ'ינג, שהעיד על אופיו הטוב של רודולף.
כמה ימים לאחר מכן הפקיד איבד את עבודתו.
המקרה של רודולף המבורגר היה כנראה מקרה שהממשלה הסינית התייחסה אליו ברצינות.
המבורגר הוחזק בבניין עץ שהיה מחובר לתחנת משטרה בצ'ונגצ'ינג במשך כשבועיים.
הוא נחקר מי הוא, מי שלח אותו ומה הוא עושה.
הסינים לא דיווחו על חקירותיו, אך כשהוא נזכר באירועים אלה כעבור שנים רבות, הוא טען על כך שלא נתן להם דבר.
לאחר שמונה ימים התחדשו שוב החקירות, שעסקו בעינויים פיזיים חמורים, אך המבורגר עדיין לא דיבר על חבריו.
בשעת בוקר מוקדמת, לאחר כשלושה שבועות ב"צריף העץ" בתחנת המשטרה, הוסע המבורגר בלימוזינה גדולה לאחוזה פרטית לשעבר באזור הכפרי מחוץ לעיר.
שנים-עשר חדרי האחוזה הפכו במהלך המלחמה לכלא חקירה ו"בית" לארבעים או חמישים עצירים.
מלבד המבורגר היו האסירים כולם סינים.
האסירות נשמרו בבניין נפרד, ששימש בעבר את משרת הבית.
מחזית הבית נשקף נוף לשלושים או ארבעים קילומטר על פני עמקים ונהרות.
הוא היה רשאי ליהנות מהנוף במשך רבע שעה בכל יום, דרך שני הסורגים שהוצבו על חלון חדר הכניסה בקומת הקרקע, שם נלקח ל"טיול היומי "שלו.
המבורגר תיאר מאוחר יותר את מאסרו בבית האחוזה הזה כשפיר יחסית, במרווחים של שישה שבועות הוא נלקח לפני שופט, ובכל פעם שסירב להעיד הוא הוחזר למשמורת.
הגנרל צ'ויקוב הגיע לבירה הזמנית הסינית בנובמבר 1940 כנספח צבאי סובייטי חדש.
האימפריה הרוסית סבלה מהשפלה צבאית בידי הצבא היפני ב־1905, ועם הפלישה היפנית לסין ב־1937 מיהרה המנהיגות הסובייטית לחזק את הקשרים הפוליטיים והפיזיים עם הסינים הלאומניים.
פרוץ המלחמה באירופה הגביר את נחישותה של מוסקבה למזער את הסכנות של תוקפנות יפנית נגדה ממזרח.
סיבוך גדול היה יחסה של המפלגה הקומוניסטית הסינית בהנהגת מאו צה-טונג.
במקום להצטרף לממשלה הלאומנית כדי להציג חזית משותפת נגד יפן, הקומוניסטים הסינים ראו את הפלישה היפנית כהזדמנות להשיג את מטרותיהם נגד הממשלה.
היחסים בין הממשלה לקומוניסטים נעשו כה גרועים עד כי בינואר 1941 מצא צ'יאנג קאי-שק, מנהיג הממשלה הסינית, את עצמו נאלץ להזמין את מוסקבה להתערב כמתווך בין הממשלה לבין הקומוניסטים.
בסוף ינואר 1941 נלקח המבורגר למפגש עם השופט החוקר.
הם שכנעו אותו כי עכשיו הם יודעים מאין הוא בא וכי בקרוב הוא ישוחרר וישלח בחזרה.
כדברי דו"חותיו המאוחרים יותר בעניין זה.
כאמור בשנת 1939 הוקם קשר ישיר בין צ'ונגצ'ינג למוסקבה.
אפשר היה לטוס מבירה אחת לאחרת תוך חמישה ימים בלבד.
בתחילת פברואר 1941 עלה רודולף המבורגר לטיסה למוסקבה.
הוא היה עם סוכנים אחרים בדאצ'ה במרחק קצר מחוץ למוסקבה.
בתחילת הקיץ של 1941 הוא קיבל הכשרה מקיפה, אם כי על פי דיווחים מאוחרים יותר שלו הם היו בסיסיים ביותר.
ביוני 1941, עם פלישת הגרמנים מן המערב, הוא ארז שוב את חפציו.
היעד שלו, הפעם, הייתה טורקיה, משם הוא היה אמור לספק דיווחים מודיעיניים על ההתפתחויות במזרח התיכון.
כדי להתמודד עם המגבלות הפוטנציאליות של נסיעה עם דרכון הונדורס, הוא התכוון לנסוע ברכבת לוולדיווסטוק ומשם, בדרך הים, לשנחאי.
משם הוא יוכל לנסוע דרך הודו ואיראן לטורקיה ללא צורך להגיש בקשה לויזה.
אך המסע לא פעל כמתוכנן, שכן ב-22 ביוני 1941, בניגוד לחוזה אי-התוקפנות בין גרמניה הנאצית לברית-המועצות, פרצו כוחות גרמניים את הגבול.
לאחר שתכניעה את ברית המועצות במהירות, התוכנית הגרמנית הייתה להמשיך לאיראן ולכבוש את שדות הנפט.
עקב המלחמה לא היו עוד ספינות שהפליגו מוולדיווסטוק לשנחאי.
המפעילים שלו לא ביטלו את משימתו.
הם יצרו תוכנית חלופית לפיה יתווספו חותמות הוויזה השונות בדרכון של הונדורס על ידי המודיעין הסובייטי ויספקו לו נתיב מזויף המעיד על כך שהוא נסע דרך שנחאי, הודו לטהראן.
במהלך הסתיו של 1941, הוא נסע בדרך היבשה לטביליסי בגאורגיה וארמניה לטבריז, ליד הגבול בצפון איראן.
פירוש הדבר היה שבלי קשר לדרכונו הוא עשה את המסע היבשתי דרך שטח שנשלט על ידי ברית המועצות.
המבורגר היה להוט להמשיך לטורקיה כפי שהורו לו, אבל עם המתחים הבינלאומיים שהתעוררו באזור, הגיבו השלטונות הטורקיים בשלילה על בקשתו לויזה עם הדרכון של הונדורס.
בינתיים המצב באיראן השתנה באופן דרמטי מאז תחילת הקיץ, והארץ קיבלה חשיבות אסטרטגית בכל הנוגע למלחמה.
באוגוסט 1941 התקיפו הבריטים והסובייטים את אירן.
היה חשש שהשאה הפרסי לא היה מספיק אנטי-גרמני.
הפלישה הגרמנית לברית המועצות שלושה חודשים קודם לכן הפכה את ארצות הברית לתומכת בברית המועצות של סטלין, והאמריקאים מיהרו ליצור תשתית תחבורה חזקה דרך אירן, אשר ב־1942 הפכה לנתיב שבו זרמה כשליש האספקה אל ברית המועצות.
בשנת 1943 הועברו לברית המועצות דרך איראן 1.6 מיליון טונות של ציוד ומזון.
טהראן הפכה לצומת דרכים של רכבות שחיברו את נמלי הים והגיעו עד הגבול הסובייטי.
בשלב כלשהו, בעודו מנסה לארגן אשרה לטורקיה, הגיעו המפעילים של המוברגר במוסקבה למסקנה כי הוא יועסק בצורה טובה יותר בשליחת דיווחים מטהראן, והוא קיבל הוראות להישאר שם.
בעיני סטלין, הנוכחות הצבאית האמריקנית הגדולה שהופיעה באיראן לקראת סוף 1941 הייתה רוע הכרחי, אבל לא היה בכך משהו שאפשר להתבונן בו בשלווה מוחלטת.
מעקב אחר ההתפתחויות בשטח באמצעות רשת של מודיעים, המעסיקים סוכנים ממדינות שלישיות, הפך לחוליה חשובה בשרשרת איסוף המידע.
הצבא האמריקני ידע שסוכנויות שונות נמצאות בשטח, ומנסות להבין את המניעים ה"אמיתיים" שלהן.
רודולף המבורגר חיפש קשרים בין הקצינים הבריטים והאמריקאים, ועד מהרה פיתח איתם קשרי ידידות, במשימתו לאיסוף מידע מטעם המפעילים שלו.
הוא העביר את ממצאיו דרך סוכני מודיעין שהוצבו בשגרירות הסובייטית בטהראן.
אין ספק שהמצב הזה לא היה נטול סיכונים, ובמהלך שנת 1942 סיפקה לו מוסקבה משדר רדיו, והורתה לו להשתמש בו כדי ליצור קשר ישיר לדיווח.
על מנת לספק בסיס חוקי לנוכחותו בעיר, בינואר 1942 הוא עבד כאדריכל, במשרד האוצר בטהראן.
הפרויקט הראשון שלו היה להכין עיצוב ולבנות בניין חדש עבור המשרד.
צוות הפרויקט כבר כלל שישה אנשים מקומיים.
עוד אירופי נשכר כדי לפקח על הפרויקט, אם כי המבורגר עצמו היה מעורב גם בתיאום עם חלקים שונים במשרד, הבוס שלו היה רופא מהנדס, אשר הוכשר בגרמניה "הגיע מאחת המשפחות המובילות בארץ".
השפה שדיברו במשרד הייתה צרפתית.
היה גם אדריכל אוסטרי שעמו הוא היה מסוגל לדון בעניינים הטכניים של הפרויקט.
בינתיים, כתב מכתבים לאחיו ואביו.
גובהה של טהראן והאוויר היבש הוביל לירידה בתדירות התקפות המלריה שהיה חולה בה.
מכתביו המשפחתיים נמנעו מלהזכיר בעיות פוליטיות, כדי שלא יעלו חשד בצנזורה.
במאי 1942 קיצץ משרד האוצר בטהראן את תקציב הבניינים החדשים בשל לחצי המלחמה.
הקיצוץ הפסיק את העבודה על בניין המשרד החדש שעליו עבד המבורגר.