tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוק החסינות עצמו קובע מספר עבירות אתיקה שבהן מוסמכת לדון הוועדה: עבירה על סעיפים 13א ו-13א1, האוסרים על חברי הכנסת לעסוק בעיסוקים נוספים ולכהן בתפקידים בגופים ציבוריים במקביל לעבודתם בכנסת; אי הגשה, או הגשה באיחור של הצהרת הון; היעדרות ממושכת מישיבות הכנסת.
החוק קובע גם כי עבירות על כללי האתיקה נמצאות אף הן בסמכות השיפוט של ועדת האתיקה.
כללי האתיקה, שהותקנו על ידי ועדת האתיקה עצמה, קובעים בין היתר חובה לשמור על כבוד הכנסת וחבריה, איסור על ניגוד עניינים וחובת גילוי נאות באשר לאפשרות של ניגוד עניינים, איסור על ניצול ידיעות למטרות אישיות, וכיוצא בזה.
החוק מסמיך את ועדת האתיקה לקבוע לעצמה את סדרי הדיון בה.
בנוהל אתיקה לחברי הכנסת (קובלנות), קבעה הוועדה כי כל אדם רשאי להגיש קובלנה נגד חבר הכנסת.
יושב ראש הוועדה רשאי להעביר העתק מהקובלנה לחבר הכנסת הנקבל.
הוועדה רשאית לדחות קובלנה על הסף אם אין לה בסיס סביר בעובדות או בראיות, אם היא קנטרנית או אם אין בה עניין לציבור.
הקובל רשאי לחזור בו מהקובלנה בכל עת, ואולם הוועדה רשאית להמשיך בבירורה גם במקרה כזה, אם מצאה כי יש פגיעה לכאורה בכללי האתיקה וכי יש עניין לציבור.
עוד נקבע בנוהל, כי הוועדה לא תקבל החלטה אלא לאחר שנתנה לנקבל הזדמנות נאותה להופיע בפניה ולהציג את עמדתו.
הוועדה רשאית להכריע בלעדיו אם סירב להופיע בפניה ללא צידוק סביר, או אם הגיעה למסקנה שמן הראוי לדחות את הקובלנה.
בדומה לגופים דומים אחרים, הוועדה אינה כפופה לדיני הראיות, אף שההליכים המתקיימים בה הם מעין-שיפוטיים.
ככלל, ישיבותיה של הוועדה חסויות, והפרוטוקולים שלה אינם מתפרסמים.
ועדת האתיקה מוסמכת להטיל על חברי הכנסת שמצאה אשמים בעבירות אתיות את העונשים הבאים:
הערה, אזהרה, נזיפה או נזיפה חמורה.
שלילת רשות הדיבור בוועדות או במליאה למשך 10 ימים.
הגבלה על פעילות פרלמנטרית, לרבות איסור על הגשת הצעות חוק, הצעות לסדר היום ושאילתות.
הוועדה אינה מוסמכת לאסור על חבר הכנסת להצביע, ובכל מקרה, הגבלה כזו יכולה לעמוד בתוקף רק עד לסיומו של כנס.
הרחקה מישיבות המליאה והוועדות לתקופה של עד שישה חודשים (גם כאן, הוועדה אינה מוסמכת לפגוע בזכות ההצבעה).
בעבירות מסוימות - שלילת שכר.
אם מדובר בעבירה של היעדרות ממושכת מישיבות הכנסת, השלילה יכולה להיות למשך תקופת ההיעדרות, ואם מדובר בעבירה של עיסוק נוסף, תקופת השלילה היא עד שנה.
הטלת עונש טעונה את אישורם של לפחות שלושה מבין ארבעת חברי הוועדה.
בתקנון הכנסת נקבע כי אם הטילה הוועדה עונש של הרחקה מהישיבות או של שלילת זכות הדיבור למשך ארבעה ימים לפחות, או אם הטילה עונש של איסור על הגשת שאילתות, הצעות לסדר או הצעות חוק למשך 14 ימים, רשאי חבר הכנסת לערער על החלטתה בפני הכנסת.
בנוסף לסמכות השיפוט של ועדת האתיקה, מוסמכת הוועדה לכתוב כללי אתיקה לחברי הכנסת וחוות דעת בענייני אתיקה.
כך, למשל, פרסמה ועדת האתיקה החלטות בדבר התבטאויות של חברי הכנסת, משלוח דואר פטור מתשלום, מימון נסיעות לחו"ל, קבלת מתנות ועוד.
החלטות ידועות של ועדת האתיקה
חבר הכנסת צחי הנגבי נדון לנזיפה ולשלילת שכר לחודשיים בשל עבירה של ניגוד עניינים.
הנגבי כיהן כמנכ"ל עמותת "דרך צלחה" בעת שכיהן כיושב ראש ועדת הכלכלה ועסק בקידום חקיקה שעניינה המאבק בתאונות הדרכים.
בשנת 2003 הרחיקה ועדת האתיקה את חבר הכנסת מיכאל גורלובסקי מדיוני הכנסת למשך ארבעה חודשים וחצי בשל חלקו בפרשת ההצבעות הכפולות.
מאוחר יותר, סירבה ועדת הכנסת להסיר את חסינותו של גורלובסקי, בנימוק שמאחר וכבר נענש על ידי ועדת הכנסת, אין להעמידו לדין פלילי.
משהועמד לבסוף לדין, לאחר תום כהונתו, התחשב בית המשפט בגזר דינו בעניין זה.
בשנת 2004 דנה ועדת האתיקה בעניינו של חבר הכנסת עיסאם מח'ול, שבזמן נאום במליאה כינה את הממשלה "ממשלת דמים".
בשנת 2007 הגיש חבר הכנסת יורם מרציאנו קובלנה נגד עצמו, לאחר שהתעמת עם מאבטח במועדון לילה.
ועדת האתיקה קבעה כי פגע בכבודה של הכנסת, וגזרה עליו נזיפה חמורה והגבלת פעילות למשך מספר שבועות.
בינואר 2012 הרחיקה ועדת הכנסת את חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי מדיוני המליאה והוועדות למשך חודש, לאחר ששפכה מים על חבר הכנסת ראלב מג'אדלה, במהלך דיון של ועדת החינוך, התרבות והספורט.
בהמשך הרחיקה לשבוע את חבר הכנסת אחמד טיבי, לאחר שנאום שנשא במליאת הכנסת בעניינה של מיכאלי, כלל תכנים שחברי הוועדה מצאו שהם כוללים "שפה נמוכה ודברי עלבון בעלי קונוטציות מיניות, משפילות ושוביניסטיות".
ביולי 2014 הרחיקה ועדת האתיקה את חברת הכנסת חנין זועבי לתקופה בת שישה חודשים מדיוני המליאה בכנסת, בעקבות התבטאויות שונות של זועבי, בין היתר על כך שרוצחי שלושת הנערים "אינם טרוריסטים", בהם ראתה הוועדה "עידוד אויבי המדינה, קריאה לפגיעה בישראל ומתן לגיטימציה למעשי טרור נגד אזרחי המדינה.".
בינואר 2018 הרחיקה ועדת האתיקה את חבר הכנסת אורן חזן לתקופה בת שישה חודשים מדיוני המליאה והוועדות בכנסת וכמו כן לשלול את שכרו לשבוע, בעקבות התבטאויות פוגעניות שלו, ביניהן לחברות הכנסת חנין זועבי ומיכל בירן, חברי הכנסת אחמד טיבי ומיקי רוזנטל ואירועים אחרים.
ועדת בכור הייתה ועדת חקירה ממלכתית בנושא חקירת רצח ארלוזורוב.
הוועדה הוקמה בשנת 1982 ומטרתה הייתה לחקור את מעורבותם של אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, ברצח חיים ארלוזורוב.
מסקנות הוועדה התפרסמו בשנת 1985, 52 שנה לאחר הרצח, בקביעה שהם לא היו הרוצחים, אך לא הביאה להתקדמות פתרון בתעלומה בדבר זהות הרוצחים.
חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, נרצח ביריית אקדח ב-16 ביוני 1933 בחוף הים בתל אביב במהלך טיול עם אשתו, סימה.
החשד העיקרי ברצח נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, כיוון שהתנגדו בחריפות לפעילותו במשא ומתן עם הממשל הנאצי בעניין יהודי גרמניה ורכושם (הסכם ההעברה).
שני חשודים במעשה, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, נעצרו בחשד לרצח.
כשנה לאחר הרצח זוכה רוזנבלט מאשמה ואילו סטבסקי נמצא אשם על פי עדות ראייה של סימה ארלוזורוב.
בעקבות ערעור על פסק דינו, זוכה גם סטבסקי מאשמה לפי דיני הראיות בישראל המנדטורית, לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה בלבד, ללא עדות מסייעת.
בנוסף, נאשם אב"א אחימאיר, רוויזיוניסט שייסד את תנועת ברית הביריונים כמעורב בשידול והסתה לרצח.
אחימאיר זוכה גם הוא מאשמה אך הועמד לדין כמארגן של "ברית הבריונים", ונדון לשנה וחצי של מאסר בפועל.
במפא"י לא קיבלו את פסק הדין כזיכוי של הנאשמים והמשיכו במשך שנים רבות להאשים את הרוויזיוניסטים, על ההסתה שקדמה לרצח ארלוזורוב ועל המשפט עצמו.
הם טענו כי פסק הדין מזכה את הנאשמים מטעמים טכניים בלבד.
יהודה ארזי היה קצין בבולשת המנדטורית ומונה להיות קצין חוקר בפרשת הרצח.
בחקירתו הגיע למסקנה כי לא הנאשמים הרוויזיוניסטים ביצעו את הרצח אלא שני ערבים תושבי יפו, וכי הזיהוי שנעשה לנאשמים על ידי אלמנתו של ארלוזורוב, סימה ארלוזורוב, היה מבוים.
ארזי אף סייע לצוות ההגנה של סטבסקי, מה שהוביל לקרע בינו לבין אנשי ארגון "ההגנה", ולפרישתו מהמשטרה.
ב-14 במרץ 1982, קרוב לחמישים שנה לאחר זיכויים של אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לרצח חיים ארלוזורוב.
הוועדה קמה בעקבות פרסומו של הספר "רצח ארלוזורוב" מאת שבתי טבת בשנת 1981 ועקב המחלוקת המתמשכת לגבי הרצח וההליכים המשפטיים.
במשך עשרות שנים האמינו אנשי תנועת העבודה שמדובר ברצח פוליטי ושסטבסקי ורוזנבלט האשמים ברצח זוכו מסיבות טכניות בלבד.
הרוויזיוניסטים לעומת זאת, סברו שמדובר בעלילת דם ושהרצח בוצע בידי ערבים.
יש שתהו על עצם הקמת הוועדה, לאחר שמרבית גיבורי הפרשה לא היו בין החיים.
במהלך ישיבת הממשלה בנושא, התקבלה ברוב קולות של 11 שרים, ללא מתנגדים ושני נמנעים, הצעת ראש הממשלה מנחם בגין להקים "ועדת חקירה, שתחקור את האשמות והטענות המחודשות, לפיהן אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, או אחד מהם, היו שותפים לרצח ד"ר חיים ארלוזורוב".
ליו"ר הוועדה התמנה שופט בית המשפט העליון דוד בכור ועם חבריה נמנו מרדכי (מקס) קנת - נשיא (לשעבר) בית המשפט המחוזי בתל אביב ופרופסור אליעזר ברקוביץ.
כנגד הקמת הוועדה הוגשה עתירה לבג"ץ בטענה שחקירתה היא התערבות בלתי נאותה בפסק דין חלוט של הרשות השופטת.
בית-המשפט דחה את העתירה וקבע כי אין בהקמת הוועדה התערבות שכזו.
הקמת הוועדה הייתה מושא לטענות כנגד שימוש בוועדת חקירה ממלכתית להתעסקות בעניינים שעבר זמנם.
בתום שלוש שנים מהקמתה, בשנת 1985, פרסמה הוועדה דין וחשבון ובו נכתב "אנו קובעים פה אחד שאברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט לא היו רוצחיו של חיים ארלוזורוב ז"ל ולא היה להם יד ברצח.
הראיות והחומר שלפנינו לא מאפשרים לקבוע: א.
אם היה זה רצח פוליטי מטעם מפלגה כל-שהיא או לא.".
עוד קבעה הוועדה כי עדות הראייה של סימה ארלוזורוב אינה קבילה.
בדו"ח הוועדה נאמר שבגלל שחלפו 49 השנים מאז הרצח עד הקמת הוועדה לא היו בפני הוועדה הראיות הפיזיות, וכן הלכו לעולמם רבים מן העדים, ואילו אחרים, מסיבות הזמן שחלף והגיל, העידו עדויות סותרות ולא סדירות.
לאור זאת קבעה הוועדה שלא עלה בידה לקבוע מי ביצע את הרצח ואם הרצח היה בעל אופי פוליטי.
לטענה כי הרוצחים היו שני ערבים שנחשדו במעשה קודם לכן לכך התייחס יו"ר הוועדה, השופט בדימוס דוד בכור בקביעתו כי "הראיות שהיו במשטרה ובמשפט, והראיות שבאו לאחר מכן מוכיחות, שזאת אחת האפשרויות המהותיות, אבל אין באפשרותי לקבוע במידה מספקת של ודאות, שהם היו הרוצחים".
ועדת ביקורת היא מוסד של ביקורת פנימית הקיים בתאגידים מסוגים שונים, דוגמת חברות, עמותות, מלכ"רים ורשויות מקומיות.
ועדת ביקורת מבקרת ומפקחת על פעילותם של כל המוסדות והאורגנים האחרים בתאגיד.
בין היתר, הוועדה בודקת את התנהלותו הכספית של התאגיד, את יעילותן וסבירותן של ההחלטות המתקבלות בו, את עמידתו בדרישות החוקים הרלוונטיים והאם התאגיד פועל בהתאם למטרותיו ולתקנון הפנימי שלו.
ועדת ביקורת אינה גוף בעל סמכויות ביצועיות, ותפקידיה הם לבדוק, לחקור ולהגיש את מסקנותיה ואת המלצותיה, בעל פה או בכתב, לגורמים הרלוונטיים בתאגיד.
לעיתים פועל לצד הוועדה או במקביל לה גם מבקר פנימי מקצועי.
חברי ועדת ביקורת אינם מקבלים שכר על פעילותם בוועדה, אולם במקרים מסוימים הם זכאים לקבל גמול על השתתפות בישיבות והחזר הוצאות.
חוק החברות, תשנ"ט-1999, מבחין לעניין ועדת ביקורת בין סוגי החברות השונות:
חברה ציבורית (חברה הנסחרת בבורסה לניירות ערך) - בחברה ציבורית חייב הדירקטוריון למנות ועדת ביקורת מבין חבריו.
בוועדת הביקורת צריכים להיות לפחות שלושה חברים, כאשר יושב ראש הדירקטוריון, כל דירקטור שמועסק על ידי החברה או נותן לה שירותים דרך קבע ובעל השליטה בחברה או קרובו אינם יכולים להיות חברים בוועדה.
כל הדירקטורים החיצוניים חברים בוועדת הביקורת מתוקף תפקידם.
על ועדת הביקורת מוטלת החובה לעמוד על ליקויים בניהול העסקי של החברה, בין השאר תוך התייעצות עם המבקר הפנימי של החברה או עם רואה החשבון המבקר, ולהציע לדירקטוריון דרכים לתיקונם.
חברה פרטית - בחברה פרטית, למעט חברה פרטית שהיא חברת איגרות חוב, אין חובה (לפי תיקון 17 לחוק החברות) למנות ועדת ביקורת.
חברה לתועלת הציבור - האספה הכללית של חברה לתועלת הציבור חייבת למנות ועדת ביקורת.
נושאי משרה של החברה אינם יכולים להיות חברים בוועדה.
חברי ועדת ביקורת נושאים באחריות, בזכויות ובחובות משל היו דירקטורים בחברה.
ועדת הביקורת רשאית לדרוש כינוס של הדירקטוריון או האספה הכללית, לצורך הבאת מסקנותיה לפניהם, ואם לא כונסה ישיבת דירקטוריון או אספה כללית לכנסם בעצמם.
חוק העמותות, התש"ם-1980, קובע שלכל עמותה חייבת להיות ועדת ביקורת.
עם זאת, האספה הכללית של העמותה רשאית להחליט כי במקום ועדת ביקורת ימונה רואה חשבון או גוף מבקר שאושר על ידי רשם העמותות.
חברי ועדת ביקורת נבחרים על ידי האספה הכללית, מבין חברי העמותה.
חברי ועד העמותה או מי שנותנים לעמותה שירותים בשכר פסולים מלכהן בוועדה.
כמו כן פסולים מלכהן בוועדת הביקורת קרובי משפחה של חברי ועד או עובדי העמותה וכן חל איסור על קרבת משפחה בין חברי ועדת הביקורת לבין עצמם כך שיהוו מחצית או יותר מחברי הוועדה, זאת על פי כללי ניהול תקין של רשם העמותות.
כמו כן, על פי החוק, ועדת ביקורת מקבלת לידיה את הדו"חות הכספיים השנתיים של העמותה, ועליה להמליץ בפני האספה הכללית האם לאשרם אם לאו.
על פי פקודת העיריות, בכל עירייה חייבת מועצת העיר למנות מבין חבריה ועדה לענייני ביקורת, שתפקידה לדון בדו"חות של מבקר המדינה ושל נציב תלונות הציבור על הביקורת בעירייה, בדו"חות של משרד הפנים על העירייה ובכל דו"ח של מבקר העירייה, ולעקוב אחרי תיקון הליקויים שהעלתה הביקורת.
על הוועדה להגיש למועצת העיר את מסקנותיה ואת המלצותיה.
מספר חברי הוועדה לא יעלה על שבעה, כאשר על הרכב הוועדה להיות תואם, ככל הניתן, להרכב הסיעות במועצה.
על יושב ראש הוועדה להיות, ככל הניתן, מהאופוזיציה.
ראש העירייה, סגניו וחברי ועדת ההנהלה של מועצת העיר אינם רשאים להיות חברים בוועדה לענייני ביקורת.
ועדת ביקורת במועצות תלמידים ונוער
על פי תקנון העל של מועצות התלמידים והנוער בישראל, בכל מועצת תלמידים ונוער חייב להיבחר מבקר באופן דמוקרטי שישמש כיו"ר ועדת ביקורת, תפקידו הוא להגיש דו"ח ביקורת אחת לשלושה חודשים והוא מטפל בכל תלונה או פנייה מכל חבר במועצה על תפקוד המועצה או חבר מזכירות בה.
נהוג לציין בתקנון המועצה שחברי ועדת הביקורת לא יכולים להיות חבר במזכירות המועצה הארצית או חבר במזכירות המורחבת.
חברי ועדת הביקורת נבחרים על ידי מבקר המועצה הארצית.
חוק זכויות החולה התשנ"ו-1996 מתיר למנהל בית חולים או למנכ"ל קופת חולים להקים ועדת בקרה ואיכות (בר"ת: וב"א) – ועדת מומחים, שמטרתה לאסוף מידע ונתונים פרטניים מהשטח בניסיון לאתר נקודות תורפה בפרוצדורות המתנהלות בארגון, וזאת במטרה לשפר את הטיפול הרפואי הניתן לציבור הלקוחות.
סעיף 22(ב) קובע, כי תוכן דיוניה של ועדת בקרה ואיכות (פנימית או חיצונית), הפרוטוקול שלה, כל תוכן שהוכן לשם הדיונים בה, וכן סיכומיה מסקנותיה – יהיו חסויים במלואם בפני כל אדם, לרבות בפני בית משפט (כלומר: לא יוכלו שמשו ראיה בהליך משפטי) ולרבות בפני המטופלים.
מטרת החיסיון היא להשיג שיתוף פעולה מרבי מצד כל מי שתבחר הוועדה לראיין.
מכאן ברור כי אין בפעולות הוועדה משום "חיפוש אשמים" או נקיטת יוזמה להענשתם של אחראים למחדלים, וכי הוועדה חותרת לטיוב הליכים ברמה המערכתית ולא הפרטנית.
עם זאת, על פי סעיף 3(ד), במקרה שימצא מנהל הוועדה .
באתר האגף להבטחת איכות במשרד הבריאות נכתב כי
צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה הוא ועדת חקירה בראשות ריצ'רד גולדסטון, שמונה לתפקיד ב-3 באפריל 2009 על ידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
תפקיד הוועדה היה לבדוק את פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ואת מעשי החמאס שהובילו למבצע.
ממצאיה של הוועדה פורסמו בדו"ח המוכר בשם דו"ח גולדסטון.
צוות הבדיקה פעל על פי כתב מינוי שתוכנו שוּנה - תחילה התייחס אך ורק לפעולות ישראל במהלך המלחמה, ואחר-כך הורחב המנדט שלו לחקור את כל הפרות זכויות אדם שבוצעו בהקשר לפעילות הלחימה בעזה בתקופה הנדונה.
הממצא העיקרי של הדו"ח היה שהצדדים פעלו באופן מכוון ושיטתי על מנת לפגוע באוכלוסייה אזרחית, זאת בניגוד לדיני מלחמה המחייבים את הצדדים להבחין בין לוחמים לאזרחים, ולכוון את כל פעילותם נגד הכוחות הלוחמים תוך ניסיון לשמור על חיי האזרחים ככל שרק ניתן.
מסקנת הדו"ח הייתה ששני הצדדים בסכסוך (ישראל והחמאס) אשמים בהפרת דיני מלחמה של החוק הבינלאומי, ואולי אף בפשעים נגד האנושות.
הדו"ח קרא לשני הצדדים לבצע חקירה אמיתית ואמינה לגבי אפשרות זאת.
בהיעדר חקירה כזו, המליץ הדו"ח להעביר את הממצאים לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, לדיון במועצת הביטחון, ואף לפתוח בחקירה במדינות החברות במועצת האו"ם לזכויות אדם, אם ישיגו ראיות להפרת זכויות אדם.
ב-1 באפריל 2011, פרסם גולדסטון מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "שקילה מחדש של דו"ח גולדסטון על ישראל ופשעי מלחמה", ובו טען כי אילו היה שיתוף פעולה מצד ישראל ואילו "ידע אז מה שיודע היום", מסקנות הדו"ח היו שונות, במיוחד ההאשמות על "פשעי מלחמה אפשריים" שהופנו נגד ישראל.
הוא טען עוד שמועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל, וכי ישראל חקרה את מעשיה, בעוד החמאס לא עשה כן.
מיד לאחר מכן שאר החברים בוועדה פרסמו גילוי דעת לפיו הם עומדים מאחורי הממצאים בדו"ח.
ב-12 בינואר 2009 החליטה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם על הקמת צוות בדיקה לבדיקת פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ומעשי החמאס שהובילו למבצע.
בתחילה הוגדרה תכלית הבדיקה לחקור הפרת החוק הבינלאומי לזכויות אנוש על ידי הכוח השולט לטענתם, ישראל, כנגד אזרחים פלסטינים.
נשיא המועצה פנה למרי רובינסון, שכיהנה בעבר כנשיאת אירלנד וכנציבה העליונה לזכויות אדם באו"ם, לעמוד בראש צוות הבדיקה, אך היא סירבה להצעה מכיוון שלטענתה ההחלטה על מינוי צוות הבדיקה הייתה חד-צדדית ולא אפשרה גישה מאוזנת לחקירת המצב בשטח, בהפנותה מלכתחילה אצבע מאשימה כלפי ישראל.
מאוחר יותר פנה נשיא המועצה לריצ'רד גולדסטון.
בתחילה סירב גולדסטון מנימוקים דומים לנימוקי מארי רובינסון.
לפיכך הורחב המנדט של ועדת הבדיקה לחקור הפרת החוק הבינלאומי מצד ישראל ומצד כוחות לחימה פלסטיניים.
גולדסטון נענה וב-3 באפריל 2009 מונה לעמוד בראש צוות הבדיקה.
יחד עם גולדסטון היו בצוות פרופסור כריסטין צ'ינקין מבית הספר לכלכלה של לונדון ועורכת הדין הינה ג'ילאני מפקיסטן.
צוות הבדיקה התמקד בבחינת האירועים החל מ-19 ביוני 2008, מועד תחילת הפסקת האש בין צה"ל לחמאס, ועד ל-31 ביולי 2009. כמסגרת נורמטיבית לעבודת הוועדה שימשו המשפט הבינלאומי, מגילת האומות המאוחדות, חוקים הומניטריים בינלאומיים וחוקים פליליים בינלאומיים.
במהלך עבודתו קיים הצוות 188 ראיונות ובחן למעלה מ-300 דו"חות.
רוב חומר הראיונות נאסף במטה אונר"א בעזה ב-28 וב-29 ביוני 2009. ממשלת ישראל הודיעה כי היא מסרבת לשתף פעולה עם צוות הבדיקה ועל כן לא ראיינו חברי הצוות אנשי ממשל מישראל ונמנע מן הצוות להיפגש עם נפגעים ישראלים מן התקופה שנבדקה, או להיפגש עם גורמי ממשל פלסטינים ביהודה ושומרון.
ב-15 בספטמבר 2009 פרסם האו"ם את דו"ח צוות הבדיקה.
הדו"ח מתח ביקורת על התנהגות ממשלת ישראל בעת מבצע עופרת יצוקה.
בדו"ח קבע צוות הבדיקה כי התקפות צה"ל על מבני ממשל, מתקני משטרה, מסגד, בית ספר, בית החולים אל-קודס, מתקנים של אונר"א, מקורות מים, ביוב ומזון, טחנת קמח, ציוד חקלאי ומתקנים אזרחיים נוספים בתחומי רצועת עזה מהווים למעשה התקפה צבאית על אזרחים, האסורה על פי החוק הבינלאומי.
בכך דחה הצוות את טענת ישראל כי התקפות אלה כוונו רק כנגד "תשתית החמאס שהוא ארגון טרור".
בפרט מציין הדו"ח את ההתקפה על בניין המועצה המחוקקת הפלסטינית בעזה וכן התקפות על שישה מתקנים של המשטרה הפלסטינית במהלכם נהרגו כ-240 שוטרים.
הצוות טען שממשלת ישראל לא נקטה בכל האמצעים המתאימים להגן על האוכלוסייה האזרחית בעזה, וכי שיחות הטלפון והכרוזים שחולקו מן האוויר לא היו אמצעי אזהרה יעיל להרחקת אזרחים ממוקדי הקרבות.
צוות הבדיקה דחה את שיטת "הקש על הגג", בה היה צה"ל מפוצץ על גגות בתים מטעני נפץ חלשים כאמצעי להוצאת אזרחים מתוך בניין, וקבע כי שיטה זו לא היוותה אזהרה יעילה.
צוות הבדיקה דחה את טענת ישראל כי זמן קצר טרם ההפגזה שוגרו מן המקום פגזי מרגמה לכיוון ישראל.
הצוות קבע כי אף אם הייתה במקום קבוצה לוחמת, הרי שהתגובה הישראלית לא הייתה מידתית, סיכנה אזרחים חפים מפשע, והיוותה הפרה של החוק הבינלאומי ושל זכותם לחיים של אזרחים פלסטינים שנהרגו בתקרית זו.
הדו"ח דחה את הטענות בדבר שימוש של החמאס באזרחים פלסטינים כמגן אנושי, אך העיד כי העדים "לא ששו לדבר על נוכחותן של קבוצות פלסטיניות חמושות או על מעשי איבה של קבוצות אלו".
הצוות אף בחן 11 אירועים של התקפות צה"ל על אזרחים במהלך מבצע עופרת יצוקה ומצא כי ב-10 מתוכם לא הייתה להתקפה כל מטרה צבאית, בשבעה אירועים נורו אזרחים שעה שניסו לעזוב את בתיהם, עת שהם מנופפים בדגל לבן.
בדוח נכתב כי בכל האירועים הללו הייתה שליטה של כוחות צה"ל בזירת האירוע ובחלקם היה מגע קודם בין הכוחות לבין האזרחים שנורו, כך שלא היה צריך להיות ספק בדבר זהותם.
צוות הבדיקה סקר בדו"ח את התקפות הטילים והמרגמות מתוך רצועת עזה על ריכוזי אוכלוסייה ישראלים, ובאופן מיוחד על העיר שדרות וקיבוץ ניר-עם, התקפות אשר גרמו להרג שלושה אזרחים בתקופה הנבחנת בדו"ח, כאלף פצועים ופגועי הלם, וכן להפרעה משמעותית לשגרת החיים.
הדו"ח קבע כי התקפות אלה של ארגוני טרור פלסטיניים, אשר כוונו נגד ריכוזי אוכלוסייה, עמדו בניגוד לחוק הבינלאומי.
צוות הבדיקה סיכם כי הפרות החוק שנמצאו היו צריכות להתברר בבתי המשפט של המדינות הנוגעות לדבר, אולם לאור כשלים שהצוות מצא במערכת הצדק במדינת ישראל וברשות הפלסטינית יש מקום כי אומות העולם יתערבו בעשיית הצדק במקרה זה.
לדעת הצוות האחריות לבירור ההפרות החמורות של אמנת ז'נבה הרביעית כפי שתוארו בדו"ח נחה על המדינות החתומות על האמנה באמצעות מערכות המשפט שלהן, ואילו ההפרות של החוק הבינלאומי בנושאים הומניטריים צריכות להתברר בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי.
הצוות המליץ למועצת האומות המאוחדות לזכויות האדם להעביר את דו"ח הצוות לתובע הכללי של בית הדין הפלילי הבינלאומי לצורך העמדתם לדין של האחראים להפרות החוק המתוארות בדו"ח.
לדעת הצוות העמדתם לדין של האחראים להפרות החוק הבינלאומי, הכוללות פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות, תתרום לסיום מעשי האלימות, להגנת אזרחים ולשמירת השלום.
הצוות הציע למועצת הביטחון של האו"ם לתת לממשלת ישראל פרק זמן של שלושה חודשים להקים ועדת חקירה בהתאם לסטנדרטים הבינלאומיים לצורך בירור הפרות זכויות האדם והחוק הבינלאומי כפי שנטענו בדו"ח, ולחייב את ממשלת ישראל בתוך שלושה חודשים נוספים לדווח למועצת הביטחון על הצעדים שננקטו כנגד האחראים להפרות החוק.
ב-16 באוקטובר 2009, אימצה מועצת זכויות האדם של האו"ם את הדו"ח וקראה לעצרת הכללית של האו"ם לדון בו.
ב-5 בנובמבר 2009 אימצה העצרת הכללית את הדו"ח, וקראה לישראל לחקור את "פשעי המלחמה" שביצעה.
114 מדינות הצביעו בעצרת הכללית של האו"ם בעד האימוץ, 44 מדינות נמנעו ו-18 מדינות התנגדו.
בעקבות תוצאות ההצבעה יועבר הדו"ח למועצת הביטחון של האו"ם.
ב-26 בפברואר 2010 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה הקוראת הן לישראל והן לפלסטינים לחקור באופן מקיף את ממצאי דו"ח גולדסטון.
בתחילת נובמבר 2009 גינה בית הנבחרים של ארצות הברית ברוב קולות (334 בעד, 36 נגד ו-22 נמנעו) את דו"ח גולדסטון.
בית הנבחרים קרא בהחלטה לנשיא ברק אובמה ולמזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון, לבלום את הדו"ח במוסדות הבינלאומיים.
ב-4 בנובמבר 2009 החרימה ארצות הברית את הדיון בעצרת האו"ם בנושא הדו"ח.
בנובמבר 2009 האשים פרופסור אלן דרשוביץ את גולדסטון בהפצת שקרים על ממשלת ישראל, שלדבריו ניסתה להרוג פלסטינים רבים ככל האפשר במבצע עופרת יצוקה.
הוא טען כי האבסורד שנוצר הוא ששר הביטחון אהוד ברק שניסה להביא שלום לפלסטינים ולישראלים לא יכול להסתובב בלונדון ללא חשש שיעצר, ואילו רב מחבלים כחאלד משעל יכול להסתובב שם חופשי.
מדינת ישראל, שהחרימה מראש את הוועדה, הגיבה בביקורת חריפה על מסקנותיה.
משרד החוץ הישראלי הודיע כי "בישראל מזועזעים ומאוכזבים מהדו"ח המשווה בין ישראל לחמאס ונותן פרס לטרור".
נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס אמר כי "דו"ח ועדת גולדסטון עושה צחוק מההיסטוריה," וכי "הדו"ח אינו מבחין בין ארגון טרור תוקפן, לבין מדינה שנאלצת לגונן על אזרחיה, בדיוק כפי שכל מדינה אחרת הייתה עושה".
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אמר כי "דו"ח גולדסטון הוא בית דין שדה, שתוצאותיו נכתבו מראש.
הדו"ח שמעניק פרס לטרור, מקשה על דמוקרטיות להילחם בטרור".
בנאום שנשא נתניהו באו"ם, הוא ביקר בחריפות את הדו"ח וקרא לאו"ם ולממשלות העולם לדחות ולגנות אותו.
לדבריו "הדו"ח האחרון על עזה מבלבל בין הטרוריסטים לקורבנות" ו"אי דחייה וגינוי של הדוח יביא לחיזוק ארגוני הטרור ויהפוך את האו"ם למוסד לא רלוונטי".
פרופ' רוברט ויסטריך, מנהל המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות באוניברסיטה העברית בירושלים, אמר כי מועצת זכויות האדם של האו"ם מתמחה בגינוי ישראל, ומקדישה כשני שלישים מזמנה לנושא הישראלי, ולהחלטות אינסופיות לגינוי ישראל, אף שיש הפרות זכויות אדם, חמורות יותר, באלף מקומות אחרים.
בנוסף, הזהיר ויסטריך כי ישנו שינוי של "שפת הגינוי", ויש משפטיזציה של יחסים בינלאומיים, דבר שעלולות להיות לו השלכות חמורות מצד ישראל.
עוד הוא קבע, כי הדו"חות הכביכול אובייקטיביים של גופי האו"ם מושפעים רבות מארגונים פרו-פלסטינים לטענתו, כמו "בצלם" והמרכז הפלסטיני לזכויות אדם, כך שידוע מה ידון בהם ובאיזה אופן.
בתחילת 2010 פרסמו צה"ל והפרקליטות הצבאית דו"ח החוקר את טענות דו"ח גולדסטון ומפריך לכאורה את טענות הדו"ח על פגיעה מכוונת של צה"ל באזרחים חפים מפשע ובתשתיות אזרחיות.
הדו"ח נמסר לבכירים באו"ם וחלקים ממנו דלפו לעיתונות לפני שפורסם רשמית.
הפרקליט הצבאי הראשי קרא לדו"ח גולדסטון "שקר מרושע".
תגובת ישראל לאו"ם מחודש ינואר 2010
ב-29 בינואר 2010 שיגרה ישראל את תגובתה הרשמית לדו"ח ובה נטען שישראל ביצעה חקירה יסודית ואמינה של מקרים או חשדות בהם לכאורה הופר החוק הבינלאומי או הייתה פגיעה מכוונת באזרחים.
בתגובה נכתב כי צה"ל חקר 150 אירועים במהלך מבצע עופרת יצוקה, של הפרות לכאורה של כללי המלחמה בהתאם לחוק הבינלאומי.
חלק מן האירועים נחקרו ביוזמת צה"ל, וחלקם בעקבות תלונות של פלסטינים וארגונים לא-ממשלתיים, דיווחי עיתונות וכן דו"ח צוות הבדיקה.
ב-36 מקרים החליט הפרקליט הצבאי הראשי לפתוח בחקירה פלילית, וחקירות אלה נמצאות, נכון לחודש ינואר 2010, בשלבים שונים.
בכל 13 האירועים בהם נטען בדו"ח צוות הבדיקה כי צה"ל ירה לעבר מתקנים של האו"ם וארגונים בינלאומיים, לא נמצא כי יש לפתוח בחקירה פלילית.
אולם, בשני מקרים החליט הפרקליט הצבאי הראשי כי יש לנקוט בצעדים משמעתיים נגד חיילי צה"ל.
באירוע אחד, שבו נטען כי נגרם נזק למתחם אונר"א בתל אל-הווא בעקבות ירי של פגזי תותח בניגוד לחוק הבינלאומי, הועמדו לדין משמעתי שני קצינים, תת-אלוף ואלוף-משנה.
אלוף פיקוד הדרום אשר דן בעניינם של הקצינים נקט צעדים משמעתיים נגדם על שחרגו מסמכותם באופן שסיכן חיי אדם.
על פי דיווחי עיתונות בישראל הקצינים הם: מפקד אוגדת עזה, תא"ל איל איזנברג ומפקד חטיבת גבעתי לשעבר, אילן מלכא.
צה"ל חקר את 10 האירועים בהם נטען בדו"ח צוות הבדיקה של האו"ם כי נורתה אש של כוחות צה"ל על מתקנים רפואיים, אמבולנסים וצוותים רפואיים.
הפרקליט הצבאי הראשי לא מצא בסיס לפתיחת חקירה פלילית באף אחד ממקרים אלה.
צה"ל אף חקר באופן כללי את הטענה בדו"ח צוות הבדיקה ולפיה נגרם נזק מכוון לרכוש פרטי ולתשתיות אזרחיות במהלך מבצע עופרת יצוקה.
לטענת הפרקליט הצבאי, הרס רכוש פרטי ותשתיות אסור על פי החוק הבינלאומי, אלא אם כן הדבר נחוץ לצורך מבצעי.
משכך, העובדה שנגרם הרס כזה אינה מצביעה בהכרח על הפרת החוק הבינלאומי.
חקירות אירועים פרטניים בהם נטען נזק לרכוש פרטי ולתשתיות, הופנו לזרועות החקירה הפיקודיות.
צה"ל חקר את טענת הדו"ח באשר לשימוש בתחמיש זרחני במהלך המבצע.
בסיכום החקירה מצא הפרקליט הצבאי הראשי כי השימוש בסוג נשק זה עולה בקנה אחד עם התחייבויותיה של ישראל בהתאם לחוק הבינלאומי.
באשר לשימוש בפצצות עשן המכילות זרחן, נטען כי אין מדובר בפצצות תבערה אשר השימוש בהן אסור על פי אמנת ז'נבה, מכיוון שאינן מיועדות ליצור תבערה.
הפרקליט הצבאי לא מצא לנכון להעמיד איש לדין משמעתי, או לנקוט צעדים אחרים, נגד האחראים לשימוש בנשק זרחני.
אולם לאחר תום החקירה הוגשו תלונות פרטניות נוספות אשר נחקרות בנפרד.
הפרקליט הצבאי הכיר בכך כי בחקירות צה"ל נמצאו טעויות בהפעלת שיקול דעת מבצעי.
אולם, טעויות אלה, שאירעו בתהליך קבלת ההחלטות בלחץ האירועים, אינן מהוות הפרה של החוק הבינלאומי.
בנוסף לחקירות אלה, ב-10 בנובמבר 2009 מינה הרמטכ"ל, בהמלצת הפרקליט הצבאי הראשי, קצין בדרגת אל"ם כדי לחקור שלוש טענות מתוך דו"ח צוות הבדיקה.
האחת, טענה ולפיה צה"ל תקף את בית משפחת אל-סמוני וגרם לפציעה ולהרג עשרות אזרחים אשר מצאו בו מקלט.
השנייה, כי צה"ל לא נהג כשורה בעצירים פלסטינים במהלך המבצע.
השלישית נוגעת לתקיפת צה"ל את מסגד אל-מקאדמה.
חקירה זו עדיין לא הסתיימה.
מתוך 36 אירועים אשר הובאו לעיון הפרקליט הצבאי הראשי ואותם החליט להפנות לחקירת מצ"ח, ב-19 אירועים נחקר ירי לעבר אזרחים.
ב-17 האירועים הנותרים נחקר חשד לשימוש באזרחים כמגן אנושי, יחס לא נאות לאזרחים ועצורים, וכן מקרי ביזה, חלק מן האירועים הנמצאים בחקירה פלילית תוארו בדו"ח צוות הבדיקה.
במקרה אחד שחקירתו נסתיימה, הועמד לדין והורשע חייל צה"ל.
החייל הורשע על פי הודאתו, לאחר שגנב כרטיס אשראי בעת שביצע חיפוש בבית פלסטיני ומשך בעזרתו סכום השווה ל-400 דולר.
בעקבות הרשעתו, ריצה שבעה וחצי חודשי מאסר.
7 חקירות הסתיימו ללא העמדה לדין לאור סירובם של עדים להופיע למשפט וחוסר בראיות.
28 מן החקירות עדיין נמשכות נכון לחודש ינואר 2010.
בנוסף טען משרד החוץ שדו"ח גולדסטון מסולף ומעוות ומלא באי-דיוקים.
גם הגנרל ג'ובאני מאריצה שהיה סגן מפקד כוחות הקואליציה בעיראק אמר בנאום הפרלמנט העיראקי שעסק בדו"ח כי החמאס הפר את חוקי המלחמה בין היתר בכך שלוחמיו עברו ללבוש אזרחי.
המניעים לקבלת ההחלטה אינם ידועים.
אחת הסברות שעלו היא שעבאס קיבל איומים מישראל באמצעות ראש השב"כ, יובל דיסקין, כי זאת תבטל הקלות תנועה ותחזיר מחסומים שהסירה, תדחה אישור להפעלת חברת הסלולר "Ooredoo פלסטין", דבר שיעלה לרשות עשרות מיליוני שקלים, ותהפוך את הגדה המערבית ל"עזה שנייה".
לאחר לחצים פנימיים עזים וביקורת ציבורית נרחבת, נאלץ לחזור בו.
החמאס זעם על יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, בעקבות דחיית הדו"ח וקרא לשלול ממנו את אזרחותו.
לאחר פרסום הדו"ח, מנהיג חמאס, חאלד משעל, קרא לקהילה הבינלאומית להעמיד למשפט את ראשי הדרג המדיני, הביטחוני והצבאי של ישראל בבתי הדין הבינלאומיים על "פשעי המלחמה" שביצעו בעם הפלסטיני.
משעל, מחמוד א-זהאר ומנהיגים אחרים בחמאס הודו בהקשר זה לארגוני זכויות האדם שסייעו לגיבושו של דו"ח גולדסטון והתייצבו לימין הפלסטינים.
יש שראו בקריאה זו של החמאס לאימוץ הדו"ח הוכחה ניצחת לטענה שהדוח בכללותו מאשים את ישראל ואיננו פוגע בצורה מהותית בחמאס.
גם מוסא אבו מרזוק, מבכירי החמאס, טען שדו"ח גולדסטון מוטה לטובת החמאס.
בינואר 2010 פרסמו 11 ארגוני זכויות אדם פלסטיניים קריאה לרשות הפלסטינית ולשלטונות החמאס בעזה לקבל את המלצות הדו"ח ולחקור הפרות של זכויות האדם שביצעו הפלסטינים במהלך מבצע "עופרת יצוקה"
ב-1 באפריל 2011 פרסם ריצ'רד גולדסטון מאמר בעיתון וושינגטון פוסט בשם "Reconsidering the Goldstone Report on Israel and war crimes" (תרגום: "מחשבות חדשות על דו"ח גולדסטון בנוגע לישראל ופשעי מלחמה").
במאמר זה כתב גולדסטון שהחקירות שביצעה ישראל "מראות שאזרחים לא הותקפו במכוון כמדיניות".
גולדסטון כתב ש"אם הייתי יודע אז מה שאני יודע היום, דו"ח גולדסטון היה מסמך שונה." הוא אמר שהחוסר בשיתוף פעולה מצד ישראל גרם לכך שלא רואיינו קצינים ישראליים בזמן חיבור הדו"ח.
במבט לאחור, לתקריות שפורשו כתקיפה מכוונת של אזרחים היו הסברים אחרים כגון מודיעין צבאי לקוי.
גולדסטון שיבח את ישראל ואת הרשות הפלסטינית על שחקרו טענות לפשעי מלחמה וגינה את חמאס שלא פתח בחקירות על הפשעים שביצע.
כמו כן, הביע גולדסטון את דעתו ש"חקירה של כל ההיבטים של העימות בעזה יתחיל עידן חדש של שוויוניות ואיזון במועצת זכויות האדם של האו"ם, שההיסטוריה שלה של הטיה כנגד ישראל אינה נתונה בספק."
ועדת גדיש, או בשמה הרשמי הוועדה הציבורית לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, הייתה ועדה שמינה שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט ב-2 במאי 2004 לגיבוש הצעת רפורמה במינהל מקרקעי ישראל.
לראש הוועדה מונה יעקב גדיש, שהיה בעברו הממונה על התקציבים במשרד האוצר.
הוועדה הגישה את המלצותיה במרץ 2005. ההמלצות המרכזיות של הוועדה היו בנושא שיווק קרקעות, האצת הליכי ההסדר והרישום ושינוי מבני במינהל מקרקעי ישראל.
הוועדה החלה את עבודתה ב-30 במאי 2004 וקיימה כ-80 שעות דיונים שהשתרעו על פני כ-15 ישיבות עבודה.
בישיבות הוועדה השתתפו נציגי משרדי ומוסדות הממשלה (משרד הבינוי והשיכון, המרכז למיפוי ישראל, משרד המשפטים, משרד החקלאות, משרד האוצר ומשרד התיירות) ונציגי ארגונים ציבוריים שונים, כולל ארגונים סביבתיים כמו החברה להגנת הטבע ואדם טבע ודין.
הוועדה סיימה את דיוניה בחודש דצמבר 2004, אך ב-8 בינואר 2005 נפטר היושב ראש, יעקב גדיש, לפני הגשת ההמלצות, ולכן נדחה פרסום ממצאיה.
ב-16 במרץ 2005, הציג אהוד אולמרט את המלצות הוועדה לציבור.
הממשלה אישרה את החלטות הוועדה פה אחד ב-19 ביוני 2005.
בשנת 2009 נכללו רוב המלצות הוועדה במסגרת חוק ההסדרים 2009-2010. בשנה זו קידמה הממשלה את חקיקת תיקון מס' 7 לחוק מינהל מקרקעי ישראל, שאיפשרה את ביצוע הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל ברוח המלצות הוועדה.
הרפורמה נכנסה לתוקף והחלה לפעול בשנת 2013.
ועדת דוֹרְנֶר הוא כינויה של ועדת החקירה הממלכתית בנושא הסיוע לניצולי השואה.
בראש הוועדה, שהוקמה על ידי הוועדה לביקורת המדינה בינואר 2008, עמדה שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר.
שאר חברי הוועדה היו הכלכלן פרופ' עומר מואב ופרופ' צבי איזיקוביץ מבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
במקביל, מינה משרד המשפטים את עו"ד אמנון דה-הרטוך לסייע לעבודת הוועדה.
רקע: קליטת ניצולי השואה והסכם השילומים
סמוך להקמתה של מדינת ישראל נקלטו בה כחצי מיליון עולים ניצולי השואה, יותר מכל ארץ אחרת.
במרץ 1953 נכנס לתוקף הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה המערבית, ובמסגרתו העבירה גרמניה לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מרק מערב גרמני כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה.
הסכם השילומים לא נועד למתן פיצוי אישי לנפגעי השואה אלא בהעברת כספים וסחורה למדינת ישראל.
במקביל, חתמה גרמניה על הסכם למתן פיצוי אישי על הסבל עם "ועידת התביעות", ארגון יהודי בינלאומי שהוקם לשם כך.
במסגרת הסכם השילומים ממשלת ישראל הסכימה לקחת על עצמה, במסגרת קליטת ניצולי השואה, את הפיצויים האישיים בגין נזקי בריאות לכל אלה מהם שעלו לארץ עד אוקטובר 1953, והם לא יוכלו לתבוע ישירות את גרמניה על נזקי בריאות שנגרמו להם בשואה (להבדיל מתביעה על עצם שלילת החופש שלהם).
הקצבה של אלה תשולם על ידי ישראל, ואילו בני משפחתם וחבריהם שהיגרו למדינות אחרות, או שעלו לישראל לאחר 1953, יקבלו את הפיצויים ישירות מגרמניה.
הוועדה הוקמה על רקע דוח מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס מאוגוסט 2007 שמצא ליקויים רבים בטיפול בניצולי השואה וכי רבים מהם אינם זכאים לתגמולים מהמדינה.
הוא הצביע על כך שהעדר הגדרה אחידה למושג "ניצול שואה" מנע מתן טיפול וסיוע לחלקם.
אולם בניגוד להמלצות ועדת דורנר, עדכון הקצבה לניצולי השואה לא היה רטרואקטיווי, אלא החל ממאי 2009, הפסד של כ-500 שקל לאיש אילו חל העדכון מייד כמובטח, וחסך לאוצר 22 מיליון שקל בסך הכל.
הוועדה התכנסה לראשונה ב-3 בפברואר 2008, והחלה בשמיעת עדים.
הוועדה פעלה במהירות יחסית לוועדות חקירה ממלכתיות אחרות, בין השאר כדי שהמלצותיה ייושמו בהקדם האפשרי כדי לסייע לניצולי השואה שעדיין בחיים, ופרסמה את המלצותיה כששה חדשים לאחר הקמתה.
הוועדה המליצה להגדיל את הקיצבה של הניצולים המקבלים אותה ממדינת ישראל כך שתעמוד על 75% מהקצבה המשולמת לאלה המקבלים אותה ישירות מממשלת גרמניה, וכי יש לעשות זאת רטרואקטיווית החל מ-1 בינואר 2008. להערכת הוועדה מדובר בכ-43 אלף ניצולי השואה.
הוועדה מתחה ביקורת חריפה על עבודת הלשכה לשיקום נכים של משרד האוצר, שתפקידה לטפל בתביעות ניצולי השואה.
על פי הוועדה הלשכה מכבידה על הניצולים ללא צורך וצורת קביעת הפיצויים היא "אקראי ואף שרירותי".
ביולי 2008 עתרה התנועה למען איכות השלטון בישראל לבג"ץ בתביעה ליישום מיידי של מסקנות ועדת דורנר, בלא דיחוי, עוד במהלך שנת 2008, להעברת קצבה חודשית או סיוע כספי אחר לניצולי השואה.
בנוסף מצא ועדת דורנר כי 1.1 מילארד שקל מהכספים שחילקה ועידת התביעות בישראל לא הגיעו לניצולי שואה, אלא שימושו למימון תשתיות, כמו בתי חולים ובתי אבות, וחצי מיליארד למטרות חינוך והנצחת השואה.
בעקבות ממצאים אלו בספטמבר 2008 הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית של הכנסת, ביוזמת חבר הכנסת אופיר פינס-פז, כדי לחקור את פעילותה של ועידת התביעות בישראל, במטרה לבחון את התנהלות הוועידה מול ניצולי השואה, הפיצויים והסיוע שניתן (או לא ניתן) במשך השנים.
במסגרת הוועדה טען יו"ר הוועד המנהל של ועידת התביעות, ראובן מרחב, כי תוך שש שנים יאזלו לוועידה הכספים המיועדים לחלוקה לארגונים המטפלים בניצלוי שואה ולהנצחת השואה.
זאת, אם תמשיך את חלוקת הכספים בקצב של מאה מיליון דולר לשנה.
בעקבות כך התקבלה החלטת ממשלה ש"כספי התביעות ישמשו למתן סיוע כספי ישיר לניצולי השואה, לתמיכה בשירותים בעין עבורם, לפיתוח תשתיות לשירותים אשר תינתן בהם עדיפות מובהקת לניצולים
או לפיתוח שירותים אשר ישרתו מספר משמעותי של ניצולים".
ועדת החקירה בעניין פושעי המלחמה בקנדה, המכונה לעיתים קרובות ועדת דשיין , הוקמה על ידי ממשלת קנדה בפברואר 1985, על-מנת לחקור טענות כי קנדה הפכה למקלט לפושעי מלחמה נאצים.
בראש הוועדה עמד ז'ול דשיין, שופט בדימוס של בית המשפט העליון של קוויבק.
הוועדה הגישה את הדו"ח המסכם שלה לממשלת קנדה בדצמבר 1986, לאחר קרוב לשנתיים של עבודה.
בשנת 1985, הורה ראש ממשלת קנדה דאז, בריאן מלרוני, לחקור את נוכחותם של פושעי מלחמה נאצים בקנדה, לאחר שחבר פרלמנט טען כי ייתכן והרופא הנאצי הידוע לשמצה, יוזף מנגלה, שוהה במדינה.
הקמת הוועדה גרמה לחילוקי דעות בין הקהילה היהודית בקנדה, לבין הקהילות הבלטיות והאוקראיניות, אשר התנגדו לשימוש בראיות שמקורן בברית המועצות ובמדינות נוספות בהן הונהגה מדיניות מסך הברזל באותה התקופה.
הוועדה הכינה רשימה של 774 פושעי מלחמה נאצים שקיים פוטנציאל כי הם שוהים בקנדה.
במסגרת עבודתה, מצאה הוועדה כי 341 מתוכם לא התגוררו או ביקרו בקנדה מעולם; 21 מתוכם הגיעו לקנדה, אולם עזבו למדינה אחרת; 86 מתוכם מתו בקנדה; ו-4 לא אותרו.
הוועדה מצאה ראיות לכאורה נגד 20 אנשים.
ב-169 מקרים אחרים לא נמצאו ראיות מספיקות, כתוצאה מקושי בקבלת גישה לראיות שנמצאו במדינות בחו"ל וכן כתוצאה מאילוצי זמן.
בסוף שנת 1986, הוועדה הגישה לממשלת קנדה את רשימת שמותיהם של 20 האנשים נגדם נמצאו ראיות לכאורה כי השתתפו בביצוע פשעי מלחמה במסגרת השלטון הנאצי, יחד עם המלצות כיצד לנהוג בעניינו של כל אחד מהם.
בנוסף, הוועדה המליצה על שינויים בחוק הפלילי ובחוקי ההגירה וההתאזרחות של קנדה.
ביוני 1987, בית הנבחרים העביר חקיקה שאפשרה העמדה לדין של פושעי מלחמה זרים בבתי משפט קנדיים וגירוש של פושעי מלחמה שהתאזרחו במדינה.
החוק הפלילי החדש קבע רף גבוה להוכחת מעורבות בפשעי מלחמה.
התביעה הקנדית הגישה כתבי אישום כנגד ארבעה גברים בגין אשמה של השתתפות בפשעי מלחמה בתקופת השואה.
כתב אישום אחד הסתיים בזיכוי; שני כתבי אישום בוטלו מאחר שהתביעה התקשתה להשיג ראיות שמקורן בחו"ל; ואילו המשפט הרביעי הושהה עקב בריאותו הלקויה של הנאשם.
במסגרת ההליכים האזרחיים נגד אלו שהואשמו בהיותם פושעי מלחמה, נחלה הממשלה הקנדית הצלחה רבה יותר.
מאז שנת 1998, בתי המשפט הקנדיים הרשיעו שישה גברים, כולם ממוצא אוקראיני, בהונאה של הרשויות במסגרת הליך התאזרחותם, וקבעו כי ניתן לשלול מהם את אזרחותם ולגרשם.
יחד עם זאת, הממשלה הקנדית טרם שללה את אזרחותו של מי מהמורשעים.
שבעה בני אדם נוספים נפטרו בטרם מוצו ההליכים המשפטיים בעניינם.
ועדת בנסן (De Bunsen Committee) הייתה ועדה בריטית בראשות הדיפלומט הבריטי, ברונט, סר מוריס דה בנסן .
הוועדה מונתה ב-1915 על ידי ראש הממשלה הבריטית, הרברט הנרי אסקווית', על מנת לקבוע את המדיניות כלפי האימפריה העות'מאנית במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה.
מיום 30 ביוני 1915, קבע כי קיומה של ממלכה עות'מאנית בלתי-תלויה.
תוך ביזור שיטת המנהל שלה, הוא הדבר התואם ביותר את האינטרסים של בריטניה.
אולם משהתקדמה המלחמה סיפק הדו"ח את ההנחיות לממשלת בריטניה למשא ומתן עם צרפת, איטליה ורוסיה בנוגע לחלוקתה של האימפריה העות'מאנית והיווה בסיס למדיניות הבריטית במזרח התיכון.
בנוגע לארץ-ישראל, קבעה הוועדה כי אין מקום לתביעות צרפתיות או בריטיות וכי, בדומה לרעיונות שהעלו קודם לכן סר אדמונד בראו (Sir Edmund George Barrow) ואדוארד גריי, המעצמות חושדות האחת בשנייה ואינן סומכות האחת על רעותה ולכן יש צורך בנייטרליזציה ובבינאום של ארץ-ישראל, וגורלה יהיה נושא למשא- ומתן עתידי.
הדין-וחשבון שהנפיקה הוועדה לא התייחס לציונות או לשאלה היהודית.
ועדה זו היא אחד מתוך תשעה גופים הפועלים באו"ם האחראים לפיקוח על יישום אמנות בתחום זכויות האדם.
אותן 114 מדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה, הסכימו להתיר לתושביהן להגיש תלונות לוועדה, בבקשה שתברר האם הפרה המדינה את הוראות האמנה.
עבור מדינות אלה, משמשת הוועדה כמנגנון שיפוטי בינלאומי לבירור הפרות זכויות האדם, בדומה למנגנונים אזוריים דומים בהם בית הדין האירופי לזכויות אדם.
פרוטוקול הבחירה הראשון נכנס לתוקפו ב-23 במרץ 1976. פרוטוקול הבחירה השני, להפסקת השימוש בעונש מוות נכנס לשימוש ב-11 ביולי 1991 וחתומות עליו 74 מדינות.
אין לבלבל בין ועדת האו"ם לזכויות אדם לבין מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם או לבין קודמתה של המועצה, נציבות האו"ם לזכויות האדם .
בעוד שמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם היא גוף פוליטי שבו נציגי מדינות דנים בנושאים שונים של זכויות האדם, ועדת האו"ם לזכויות האדם משמשת כמנגנון שנוסד באמנה ובו קבוצת מומחים בוחנת דו"חות ופוסקת בתלונות הנוגעות אך ורק לקיום הוראות האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות.
השאלה האם דעת הוועדה לזכויות האדם במסגרת פסקה 5(4) לפרוטוקול הבחירה, מהווה החלטה של גוף מעין שיפוטי, או רק מספקת פרשנות מוסמכת על משקלם של המקרים המובאים בפני הוועדה.
חברי הוועדה לזכויות האדם חייבים להיות בעלי תכונות אופי מוסרי נעלה ומיומנות מוכרת בתחום זכויות האדם.
הם נבחרים על ידי המדינות החברות על בסיס אישי, ולא כנציגי המדינות בהן הם אזרחים.
הם משרתים לתקופת כהונה של ארבע שנים, ובכל שנתיים מתחלפים חצי מחברי הוועדה בעת כינוסה בעצרת הכללית.
לוועדת האו"ם לזכויות האדם נתונה הסמכות לבחון תלונות אישיות (או פניות) בדבר הפרת זכויות הכלולות באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, וזאת מכוח פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה.
האמנה היא אחת מתוך חמש אמנות זכויות האדם שבהן קיים מנגנון להגשת תלונות אישיות.
בנוסף, קיים לגופים אלה נוהל כדי לבחון תלונות שאינן בתחום סמכות השיפוט של האמנה.
מנגנון הגשת התלונות נועד להיות נגיש לציבור הרחב.
אין צורך בשימוש במינוחים משפטיים, או בהתייעצות עם עורך דין, כדי ליזום הליך הגשת תלונה.
אולם, קיימת המלצה להיוועץ בעורך דין בטרם הגשתה.
יוזם התלונה חייב להיות אדם הטוען כי הופרו זכויותיו המפורטות באמנה, זאת בהתאם לפסקה 2 בפרוטוקול הבחירה.
אם קורבן הפרת הזכויות אינו מסוגל להגיש את התלונה בעצמו, ניתן לעשות זאת באמצעות נציג בתנאי שקיבל הרשאה בכתב מאת הקורבן.
פרוטוקול הבחירה אף קובע כי התלונה חייבת לעסוק בהפרת זכויות האדם על ידי מדינה החתומה על הפרוטוקול, או כזו שהכירה בסמכות הוועדה לדון בתלונות כאלה.
התלונה לוועדה חייבת להיות מוגשת בכתב, באחת מן השפות הרשמיות של מזכירות האו"ם (אנגלית, צרפתית, ספרדית, או רוסית) וחתומה על ידי מחברה, או נציגו.
מומלץ אף לצרף כל מסמך הקשור לתלונה (החלטות בתי משפט מקומיים, חקיקה מקומית, ועוד).
המתלונן אף צריך להסביר כיצד האירועים המתוארים עומדים בניגוד להוראות האמנה ומהווים הפרה של זכויות האדם.
אף שאין טופס מובנה להגשת תלונות לוועדה, קיימות דוגמאות רבות לתלונות כאלה.
לאחר הגשת התלונה מקבל המתלונן הודעה על רישום תלונתו והתלונה נשלחת לתגובת המדינה הנילונה.
על פי פרוטוקול הבחירה על המדינה להגיב בתוך שישה חודשים לתלונה.
לאחר שהוגשה תגובת המדינה, מקבל המתלונן העתק מן התגובה ויכול להשיב לתגובת המדינה, בדרך כלל בתוך חודשיים.
עם השלמת הליך זה עוברת התלונה בחינה כפולה, הנערכת בו זמנית, הן באשר להתאמת נושא התלונה לוועדה והן באשר לערכה של התלונה.
הוועדה אינה מנהלת הליך בדיקה באשר למצע העובדתי שבתלונה, ומתבססת אך ורק על המסמכים שהוגשו לה מטעם המתלונן והמדינה הנילונה.
המתלונן יכול לבקש טיפול דחוף בתלונתו במידה והוא עומד בפני הוצאה להורג, או גירוש למדינה שבה הוא עשוי להיות נתון לעינויים.
במקרים שכאלה בסמכות הוועדה להורות על נקיטת צעדי ביניים, עד להחלטה סופית.
ישראל חתמה על האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות ב-19 בדצמבר 1966 והיא אושררה ב-3 באוקטובר 1991. ישראל לא חתמה על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה, ומשכך, לא ניתן להגיש לוועדה תלונות בנוגע לישראל.
בשנים 1995-2002 שימש פרופסור דוד קרצמר כחבר ועדת האו"ם לזכויות האדם, מתוכן שנתיים כסגן יו"ר הוועדה.
בשנים 2013-2020 שימש פרופסור יובל שני, שכיהן בין היתר כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, כחבר ועדת האו"ם לזכויות האדם.
ביולי 2018 מונה שני ליושב ראש הוועדה.
ועדת בירור במדינת ישראל, או בשמה המלא ועדת בירור פנימית, היא ועדה אותה רשאי להקים שר לבדיקת עניין שבתחום תפקידו.
בניגוד לוועדת החקירה הממלכתית, לוועדת הבדיקה הממשלתית ולוועדת החקירה הפרלמנטרית, מעמדה וסמכויותיה של ועדת הבירור אינם מוסדרים באופן מפורש בחוק, והיא משמשת בדרך כלל ככלי עזר לבירורים בנושאים פנימיים.
ועדות בירור רבות ממונות על מנת לבחון כשלים שאירעו, ובין היתר לאתר ליקויים אותם יש לתקן על מנת למנוע הישנות מקרים דומים בעתיד.
החוק בישראל מספק לממשלה ולשריה מגוון אפשרויות לבדיקת נושא שיש בו עניין ציבורי.
בנוסף לוועדת החקירה הממלכתית המוקמת על ידי הממשלה מכוח חוק ועדות חקירה, וועדת הבדיקה הממשלתית המוקמת בהחלטה של שר המשפטים ובאישור הממשלה מכוח חוק הממשלה, רשאי כל שר בממשלה למנות ועדת בירור.
הקמת ועדת בירור יכול שתעשה מכוח סמכות מפורשת בחוק.
כך למשל מוסמך שר התחבורה להקים ועדת בירור על מנת לחקור את גורמיה ונסיבותיה של תאונת דרכים שבה נהרג אדם או נחבל חבלה של ממש ולייעץ לשר ולהציע לו הצעות בכל הנוגע למניעת תאונות דרכים.
בנוסף, הקמת ועדת בירור יכול שתעשה מכוח הסמכות הטבועה של הממשלה לבצע פעולות עזר הנדרשות לביצוע תפקידה במידה המתקבלת על הדעת.
התייחסות מפורשת לסמכותו של שר להקים ועדת בירור מכוח סמכות טבועה זו מופיעה בחוק ועדות חקירה, המאפשר לשר למנות ועדת בירור לשם בדיקת עניין שבתחום תפקידו, ובלבד שלא נתמנתה לגבי נושא זה ועדת חקירה ממלכתית.
מינוי ועדת בירור והיקף החקירה
כאמור, כל שר רשאי למנות ועדת בירור לנושא המצוי בתחום תפקידו.
מכאן שנושא החקירה מוגבל לנושא המצוי בתחומו של משרד הממשלה היוזם את ועדת הבירור.
עם זאת, ועדת הבירור מוסמכת לחקור גם גורמים שאינם כפופים לשר המקים את הוועדה ולייעץ ולהמליץ המלצות גם אם אינן קשורות באופן ישיר לעבודת אותו המשרד הממשלתי.
אמנם, מדובר - על-פי מטבע הלשון שננקטה - בוועדות בירור, וסמכויותיהן צריכות להיקבע בנוסח התקנות שיתקין השר (סעיף 6א (ב)) אך אין כלל מקום כאן להניח, שוועדת הבירור תוכל לחקור רק את עובדי משרד התחבורה או להציע הצעות רק בקשר לעובדי ציבור ולגבי כל אדם או עניין הקשורים לתאונה.
הווה אומר, היקפו של התחום הנחקר והתחום לגביו ניתנים ייעוץ והמלצה מוכתב על ידי התופעה הטראגית הנחקרת ולא על-פי גדרי השיוך המוסדיים."
חברי ועדת הבירור ממונים על ידי השר המקים את הוועדה ללא כל מגבלה.
זאת בניגוד לוועדת החקירה הממלכתית, אשר חבריה ממונים על ידי נשיא בית המשפט העליון ובראשה עומד שופט של בית המשפט העליון או של בית משפט מחוזי, ובניגוד לוועדת הבדיקה הממשלתית, אשר בראשה עומד שופט בדימוס.
באופן זה עשויה להיות פגיעה בעצמאותה של ועדות הבירור, שכן לעיתים רבות הן מורכבות מגורמים בתוך הרשות המבצעת, ובכך המבנה אינו תומך בעצמאותו של הגוף החוקר, ומותיר אפשרות של התערבות פוליטית באופן החקירה ובממצאיה.
סוגיה זו עוררה מחלוקות בנוגע ליכולתה של הוועדה לברר עניין עובדתי ללא משוא פנים ובאופן בלתי תלוי בשר הממנה או בגורמים אחרים במשרדו, במיוחד כאשר נטען לניגוד עניינים של חברי ועדת הבירור עצמם, אשר עשויים להיות קשורים בעניין הנחקר, ולעיתים אף לשאת באחריות אישית בשל כך.
התנועה לאיכות השלטון בישראל טענה כי הרכב זה לוקה בניגוד עניינים חמור היות שכל אחד מחברי הוועדה עלול לשאת באחריות אישית לתאונה, כל אחד מהגופים אליהם משתייכים חברי ועדת הבירור עלול להימצא אחראי למה שהתרחש ועשויה ליפול אחריות גם על שר התחבורה בגין התאונה.
במקרה זה, כבמקרים דומים אחרים, פסק בית המשפט העליון כי שיקול הדעת הוא של השר, ובהתקיים ערוצי חקירה נוספים (כגון חקירה משטרתית פלילית) ובהיעדר הוכחה לפגם בשיקול הדעת, בית המשפט ימנע מלהתערב בשיקוליו של השר.
סמכויותיה של ועדת הבירור מצומצמות ואינן מעוגנות בחוק.
זאת בניגוד ל האחרות המוקמות על ידי הממשלה ולחקירה המשטרתית, אשר להן כלי חקירה המאפשרים לחייב עדים להתייצב ומקנים הגנות מסוימות לחברי הוועדה ולעדים המופיעים בפניה.
ועדת הבירור נועדה בדרך כלל לסייע לגורם הממנה את הוועדה לאסוף נתונים על הנושא שנמסר לבדיקתה, זאת על מנת לאפשר לממנה לקבל ממצאים מהימנים על נושא שבתחום אחריותו ולסייע בידיו לכוון את צעדיו בהתאם.
כלומר, ועדת זו נועדה לאפשר לממשלה להגיע למסקנות ולהפיק לקחים מתחקור אירוע או תאונה ככל שהדבר יידרש.
מכאן שוועדת הבירור היא בעיקרה מכשיר עזר מנהלי ואינה מיועדת להכנת חומר למשפט.
בשל היותה של ועדת הבירור מעוגנת כסמכות טבועה של שר או של ממשלה, ובשל היעדר הסדרה מפורשת בחוק, ועדת הבירור למעשה משוללת סמכויות חקירה מחייבות כפי שמבהירה השופטת אילה פרוקצ'יה בבג"ץ עמותת אומץ:"תחום פעולתה הוא מוגבל בהיקפו בתחום תפקידיו של שר, הרשאי להורות על בדיקת עניין המצוי בתחום אחריותו.
ועדת הבירור משוללת סמכויות סטטוטוריות של כפיית עדים והבאת ראיות, ולמסקנותיה והמלצותיה אין מעמד סטטוטורי מוכר."
היעדר סמכויות החקירה הסטטוטוריות לוועדת הבירור נובע מכך שוועדת בירור מוקמת מכוח הסמכות הטבועה של שר או של הממשלה כולה ולא מכוח חוק מפורש, ובכך שנושא החקירה אינו מוגבל לנושאים חשובים בלבד - בהיעדר סמכויות כפייה – היא נחשבת לוועדה "חלשה" הזקוקה לרצון טוב מצד נחקריה כדי להצליח בחקירתה.
היחס בין ועדת בירור לוועדת חקירה ממלכתית
על פי לשון החוק, אם וככל שמוקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת עניין כלשהו, הרי שאין בסמכות השר להקים ועדת בירור באותו עניין.
מנגד, ככל שלא הוקמה ועדת חקירה ממלכתית רשאי השר לקבוע כי קיים עניין ציבורי בנושא מסוים ולהקים ועדת בירור לבדיקת נושא זה.
היות שלוועדת החקירה הממלכתית עומדות סמכויות חקירה נרחבות, והיות שבאופן מסורתי ועדות החקירה הממלכתיות הסיקו מסקנות שהשפיעו באופן אישי על הדרג הבכיר ביותר ברשות המבצעת (שרים וממלאי תפקידים בכירים), ממשלות בישראל נמנעו מהקמת ועדת חקירה ממלכתית, והעדיפו להקים ועדות בירור לבדיקת נושאי החקירה.
פער זה בסמכויות החקירה ובמשמעות מסקנותיה של הוועדה החוקרת עורר מחלוקות סביב שאלת הצורך בהקמת ועדת חקירה ובקביעת סוג ועדת החקירה שתקום.
הדבר הוביל למספר עתירות לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) בבקשה כי יורה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית, כאשר הממשלה החליטה שלא להקים ועדה כלל או להקים ועדת בירור בנושא.
התוצאה היא שביקורת שיפוטית על החלטת הממשלה מכוח הסמכות להקים ועדת חקירה היא, בפועל, מצומצמת.
היישום של הכללים הרגילים, המסדירים את הביקורת השיפוטית בדרך כלל, על החלטה כזאת, אינו צפוי להוביל את בית המשפט לפסילת ההחלטה, אלא במקרים חריגים ונדירים, שכמותם עוד לא באו, וספק אם יבואו, בפני בית המשפט."
גם כאשר החליטה הממשלה להקים ועדת בירור, וקבעה שנושא מסוים הוא בעל עניין ציבורי ויש לבדקו, לא ניתן לחייבה להקים ועדת חקירה ממלכתית במקום ועדת הבירור.
כך קבע השופט תיאודור אור בעתירה לבית המשפט הגבוה לצדק שעסקה בהקמת ועדה לחקירת נסיבות ניסיון ההתנקשות בחייו של פעיל החמאס ח'אלד משעל:"על פי אמות מידה אלה, אין, לדעתנו, עילה להתערב בהחלטת הממשלה, כשהחליטה להקים ועדת בירור ושלא להקים ועדת חקירה.
גם כשמדובר בעניין בעל חשיבות ציבורית רבה, ואפילו טעון העניין בירור, עדיין שיקול הדעת הוא בידי הממשלה שלא להקים ועדת חקירה.
לא מצאנו שבענייננו מתקימות אותן נסיבות חריגות או נדירות שיצדיקו את התערבותנו בדרך הפעלת שיקול הדעת על ידי הממשלה."
מעבר לכך, עצם העובדה שהגוף החוקר מונה על ידי הגוף הנחקר, גם היא אינה עילה להתערבותו של בית המשפט בהחלטת הממשלה למנות ועדת בירור.
כך קבע השופט אליעזר ריבלין בדעת הרוב בעתירה לבית המשפט הגבוה לצדק שעסקה בהקמת ועדת בירור לבדיקת תפקוד הדרג המדיני במלחמת לבנון השנייה: "העובדה שבמקרה דנן הגוף הנחקר הוא שמינה את הגוף החוקר אינה מהווה טעם המצדיק התערבותנו.
נקודת המוצא היא כאמור, שהממשלה אינה חייבת מבחינה משפטית, להבדיל ממחויבותה הציבורית, להקים ועדת בדיקה.
משקבענו כי יש לממשלה סמכות להקים ועדת בירור בכל נושא, ולבדיקת כל דרג שמתחת לדרג המדיני – לא ניתן לפסול את ההחלטה אך בשל הבחירה להרחיב את החקירה גם לעבר הדרג המדיני.
ככלל, בנסיבות רגילות, העובדה שהממשלה רוצה לבחון את עצמה היא חיובית.
הסמכות הטבועה הקנויה לממשלה כוללת גם את בדיקת פעילותה שלה ואת אחריותם של חבריה."
היחס בין ועדת בירור לחקירה פלילית
ועדת הבירור עשויה לעיתים לעסוק בנושאים בהם מתקיימת במקביל חקירה משטרתית פלילית.
במצב דברים זה קיים חשש כי קיום הבדיקה בוועדת הבירור תוביל לשיבוש החקירה המשטרתית ולכן הנחה היועץ המשפטי לממשלה את היועצים המשפטיים של המשרדים הממשלתיים כי לחקירה הפלילית תינתן עדיפות וקבע את העקרונות הבאים בעת ניהול ועדת הבירור:
לחקירה הפלילית תינתן עדיפות על פני ועדת הבירור.
במקרה שבמהלך בדיקה בוועדת בירור עולה חשד לפלילים, על הוועדה להביא את העניין לידיעת היועץ המשפטי לממשלה והבדיקה תופסק עד לסיום החקירה המשטרתית בעניין.
ככל שמתקיימת במקביל לחקירה משטרתית בדיקה בוועדת בירור, האחרונה תתמקד בהיבטים מינהליים או מקצועיים בלבד ובקביעת תפקידיה ותחום פעילותה תובא בחשבון מידת ריחוקם של תחומי הבדיקה מן ההיבט הפלילי.
בעת פעילות המשיקה לחקירה משטרתית תתאם ועדת הבירור את פעילותה עם גורמי משטרה, תמנע שיבוש הליכי חקירה ותשמור על זכויות חשודים.
ועדת בירור לא תבטיח למופיעים בפניה כי דברים שהם מוסרים לוועדה לא יהיו קבילים או שיחול עליהם חיסיון, ללא אישור היועץ המשפטי לממשלה.
השפעתה הציבורית של ועדת הבירור
אף על פי שסמכויותיה של ועדת הבירור מצומצמות, ושהרכבה עשוי להיות שנוי במחלוקת, ועדת הבירור תורמת לקיום ביקורת ציבורית על תפקוד הדרג המדיני והדרגים המינהליים והמקצועיים הכפופים לדרג המדיני.
היות שוועדת הבירור מתקיימת מתוקף סמכות מנהלית, החומר שנוצר ונאסף על ידה במהלך עבודתה מהווה מידע המצוי בידי רשות ציבורית שגילויו כפוף להוראות חוק חופש המידע.
הדברים יפים גם לתוצרי עבודתה (דו"חות, מסקנות והמלצות).
על פי החוק לכל אזרח ישראלי או תושב, הזכות לקבל מידע מרשות ציבורית.
כלומר הרשות תהיה חייבת למסור את המידע המבוקש אלא אם מדובר במידע שהרשות אינה רשאית למסור (כמו מידע העשוי לפגוע בביטחון המדינה) או מידע שהרשות אינה חייבת למסור (כמו מידע שגילויו עשוי לפגוע בעבודת הוועדה).
משמעות הדבר היא שאזרחי ישראל ותושביה יכול לקבל לידיהם את ממצאי הבירור ולעשות בו שימוש, בין היתר לטובת פיקוח וביקורת על רשויות השלטון.
הגם שוועדת הבירור נטולה סמכויות חקירה נרחבות ועשויה לכלול חברים בעלי אינטרסים מנוגדים למטרות החקירה, שימשו מסקנות ועדות הבירור לביקורת ציבורית על מושאי החקירה.
כך למשל בעקבות ועדת החקירה שבחנה את תאונת הרכבת בצומת רבדים פורסמה כתבה שעסקה באחריות השר, באחריות אנשי משרד התחבורה ובאחריות בכירים בהנהלת הרכבת.
מכאן, שעל אף חולשותיה של ועדת הבירור, היא מהווה כלי לביקורת פנימית (של השר על הנעשה במשרדו) ולביקורת חיצונית (של הציבור על תפקוד משרדי הממשלה).
ועדת ביטון להעצמת הזהות של יהדות ספרד והמזרח במערכת החינוך הייתה ועדה שהקים שר החינוך, נפתלי בנט, בראשות המשורר ארז ביטון.
הוועדה מונתה בפברואר 2016 על ידי שר החינוך, נפתלי בנט, כדי שתציע כיצד להעשיר את תוכניות הלימודים בהיסטוריה, בספרות ובמסגרות הבלתי פורמליות, בתכנים שיביאו "לאיזון ביחס למורשתן של קהילות המזרח ולהעמקת תחושת האחדות בעם".
המלצות הוועדה התפרסמו ביולי 2016, בהן הקמת פקולטה ללימודי יהדות המזרח וסיור לימודי בקברי צדיקים.
הוועדה המייעצת הראשית מנתה 12 חברים, כל אחד מהם עמד בראש ועדת משנה בת עד 10 חברים.
סך כל המשתתפים בוועדות המשנה כ-80 איש.
חברי הוועדה המייעצת הם: ארז ביטון, אושרה אלפסי, יגאל בן-שלום, דינה דרורי, שלמה ונטורה, יהודה מימרן, אהרן ממן, משה עמאר, חיים סעדון, תמר עילם גינדין, חביבה פדיה, זהבה שמש.
עדכון תוכניות וספרי הלימוד במערכת החינוך בפרקים מתולדות יהדות ספרד ויצירתה
לימודי חובה של סופרים ומשוררים מזרחיים
לימודי חובה של היסטוריית יהודי המזרח
הטלוויזיה החינוכית הישראלית תיצור סדרת טלוויזיה בסגנון "עמוד האש מזרחי" שתעסוק בתרומה התרבותית של יהדות ספרד והמזרח להיסטוריה היהודית ולציונות
הרכב המועצה להשכלה גבוהה יהיה מאוזן ויכלול גם נציגים מזרחיים שגילו מחויבות להעצמת יהדות ספרד והמזרח
הקמת פקולטה חדשה למדעי הרוח בתחום לימודי יהדות המזרח שנעקרו כמעט לחלוטין
הקמת מוזיאונים ייחודיים למורשת הקהילות השונות
הקמת מוזיאון מרכזי למורשת יהדות ספרד והמזרח
מדי שנה בסוף נובמבר ייוחד שבוע לימודים מרוכז על יהדות המזרח