tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ירושלים: יד יצחק בן-צבי בסיוע הקרן לירושלים, תשל"ז-תשל"ט
צייריה וציוריה של ארץ-ישראל במאה התשע-עשרה.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ב-1992
ארץ בראי עברה: מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, בעריכת רן אהרנסון וחגית לבסקי.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים, תשס"א-2001
ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט: שכונות, בתים אנשים (שלושה כרכים).
הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בסוף תקופת המנדט עד לפני מלחמת העצמאות (139–1947) ונפילתו: אוכלוסייה, בתים, אנשים.
כיצד נוצרה ארץ-ישראל בעת החדשה 1799–1949: גאוגרפיה היסטורית.
מחקרים בגאוגרפיה היסטורית-יישובית של ארץ-ישראל/ העורכים (כרך א): יהושע בן-אריה, יוסי בן-ארצי, חיים גורן; (כרך ב): יוסי כץ, יהושע בן-אריה, יהושע קניאל.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח 1987-תשנ"א.
ירושלים בתקופת המנדט: העשייה והמורשת, (עורך: יהושע בן-אריה), ירושלים: משכנות שאננים, תשס"ג 2003.
וזאת ליהודה: מחקרים בתולדות ארץ ישראל ויישובה מוגשים ליהודה בן פורת, (עורכים: יהושע בן אריה, אלחנן ריינר) ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ג 2003.
יוסי בן-ארצי, ישראל ברטל, אלחנן ריינר (עורכים), "נוף מולדתו: מחקרים בגאוגרפיה של ארץ-ישראל ובתולדותיה מוגשים ליהושע בן-אריה, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
יהושע אֶפְרוֹן (1919 – 13 במאי 2011) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, חוקר תקופת בית שני בעידן החשמונאים.
אפרון נולד בפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1937 בגיל שמונה עשרה ולמד היסטוריה יהודית וכללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1958 הצטרף לסגל המרצים בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
הגיש את הדיסרטציה לשם קבלת הדוקטורט לאוניברסיטת העברית בשנת 1961 בנושא "מלכות חשמונאי ושמעון בן שטח".
העבודה נעשתה בהדרכתו של יצחק בער.
בעבודת הדוקטורט הדגיש אפרון את חשיבות התלמוד הירושלמי למחקר ההיסטורי, זאת בניגוד לתאולוגיות הנוצריות ולפילולוגיה התלמודית הקלאסית שהדגישה את חשיבות התלמוד הבבלי, בגלל סמכותו ההלכתית.
לדבריו התלמוד הירושלמי היה חשוב יותר לחקר דברי ימי התקופה החשמונאית בפרט וימי הבית השני בכלל, שכן היה קרוב יותר בזמן ובמקום חיבור מהתלמוד הבבלי.
יתרה מכך: בית חשמונאי נזכר לשבח על פי רוב בתלמוד הירושלמי.
הדוקטורט עורר מחלוקת אך לבסוף אושר בהצטינות.
בשנות ה-60 היה בין עורכי האנציקלופדיה למדעי החברה.
אחיו החורג של אפרון היה יהושע פראוור.
יהושע אפרון הקדיש את עיקר עיונו המחקרי לתקופת בית שני בעידן החשמונאים.
בדומה לגדליהו אלון יוצא אפרון כנגד המגמות בנות המאה ה-19 מבית מדרשו של הגרמני יוליוס וולהאוזן, אשר לפיה היהדות החסידית והפרושית התנגדו לממלכה החשמונאית וחתרו לביטולה עד הכיבוש הרומי של פומפיוס.
תאוריה זו עלתה כפורחת באירופה בהשפעת המגמה של הפרדת הדת מהמדינה.
אפרון טוען, כי לא רק שהחסידים והפרושים לא התנגדו לממלכת החשמונאים, אלא הם אף לקחו חלק פעיל בהתויית דרכה ובהנהגתה וכי מדינת החשמונאים נוסדה על יסוד העקרונות הדתיים המופיעים בספרות התלמודית הארצישראלית.
אפרון ראה בספר דניאל כמשקף את דעותיהם של החסידים אשר תמכו ביהודה המקבי, וסובר כי דניאל הוא מדרש על ספרי הנביאים.
בו באות לידי ביטוי משאלות החסידים לניצחון שלם של התורה, תחילה בארץ ישראל ולאחר מכן בעולם כולו.
המחקר ראה בספר דניאל כמצביע על חסידות מסוגרת המתנגדת למרד החשמונאים, כי ממלכת החשמונאים התכוונה להיות ממלכת נצח וטען שהפרושים ראו בהם גוזלי כס דוד המלך.
לפי אפרון מקימי מדינת החשמונאים החשיבו עצמם כמייסדי מדינה בת חלוף, עד בוא המשיח.
לפי אפרון הספרות הפסבדו-אפיגרפית (ספר חנוך א' וב', עליית משה, צוואות השבטים ספר היובלים) תיארה משיח פלאי העתיד להביא גאולה לעולם בדרך נס.
מלומדים מצאו בה רמזים לחשמונאים ולתקופתם.
לעומת זאת סבור אפרון כי יש כאן תפישה נוצרית מאוחרת בזמן, בדומה לברית החדשה, בסגנון של גאולה עולמית ולא לאומית, הנוגעת לכלל העולם.
בניגוד לספר דניאל וחיבורים נוספים מתקופת החשמונאים, בספרות האפיגרפית מודגשת לדעתו שנאה עמוקה לעם ישראל, יתרה מכך היא דומה לברית החדשה בסגנון ובמילים.
אפרון סובר כי מגילות קומראן חוברו לכל המוקדם באמצע המאה הראשונה לספירה ומזכירות את הספרות הפסבדו-אפיגרפית, היות שמופיעים בהן רעיונות ומושגים נוצריים.
מחקריו של אפרון לא נתקבלו על ידי החוקרים בארץ ובעולם (למעט אחדים מתלמידיו שסיימו אצלו את לימודי הדוקטורט).
אפרון יצא נגד פולחן קברים ה"קדושים" שהפך פופולרי בישראל ב, במקומות כגון קבר רחל, מערת המכפלה וקבר יוסף, שהם אינם אלא בדיה מבחינה היסטורית, שמקורה בעיקר מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל, בהשפעת הנצרות.
מבחינת היהדות המסורתית, זוהי עבודה זרה, שכן היהדות אינה מכירה בפולחן קברים וקדושים ואינה מייחסת, כמו הנצרות, סגולות מאגיות לקבר או לאישיות, שעצמותיה קברות במקום מסוים.
מנהג שהנצרות קלטה אותו מן האלילות, ואין בינו ובין היהדות ולא כלום.
ראשית הנצרות ואפוקליפטה בתולדות ישראל
בספר מנתח אפרון את מאפייניה של המשיחיות הנוצרית המתגלמת בדמותו של ישו, ומשווה אותה לתפיסות הגאולה בקרב היהודים שרווחו בשלהי בית שני, התקופה בה פעל ישו.
הוא פותח בתיאור נרחב של החיבורים האפוקליפטיים היהודיים שנכתבו לדעת החוקרים בין השנים 200 לפנה"ס עד ל-100 לספירת הנוצרים ובהם: חזון עזרא, חזון ברוך, ספרי חנוך, עליית משה, ספרי אדם וחווה ומזמורי שלמה.
חיבורים אלו מתארים חזיונות של קץ העולם, כשאת בית המקדש וירושלים ההיסטוריים יחליפו ירושלים ובית המקדש של מעלה.
אפוקליפסה יהודית זו הייתה לדעתם אבן היסוד לכתיבתם של הפרקים האפוקליפטיים שבברית החדשה, עד להתגלמותם המושלמת בחזון יוחנן.
אפרון טוען כי החיבורים האפוקליפטיים האלה, המייחסים את חיבורם לאישים מן המקרא, הולדתם בנצרות, זאת על מנת לחזק את האמונות הנוצריות.
לפי אפרון, החזון האפוקליפטי מופיע אמנם במקרא בספרים כמו ישעיהו ודניאל, אך הוא אינו משמעותי כמו בנצרות, בה הוא עומד בבסיס השקפת עולמה.
בנצרות מתואר ישו הנוצרי העומד מול השטן, העולם הטוב לעומת העולם המסואב והחוטא, ישו וכוחותיו שיגברו במלחמת גוג ומגוג בניצחון הטוב מול הרע בקץ הימים.
בניתוח הברית החדשה מראה אפרון כי התאולוגיה הנוצרית הכניסה לתוך המקרא משמעויות כריסטולוגיות, זאת על מנת להראות שהנבואות המקראיות והבטחות האל לעמו במקרא, מיועדות למעשה לישו המשיח הנוצרי שיהפכם מחזון למציאות.
זהו ספר המשך לספר "ראשית הנצרות ואפוקליפטה בתולדות ישראל".
הספר פורט את התגבשותה של הכנסייה, כפי שמשתקף בספריה האחרים של הברית החדשה ובמקורות נוצריים נוספים בני התקופה.
אפרון מרחיב את היריעה על אגרות פאולוס, מניח התשתית לכנסייה, ומתאר אף את יתר האגרות ואת חזון יוחנן, האפוקליפטה המסיימת את הברית החדשה.
הוא דן בשאלת הקנוניזציה של החיבורים וכותב על חיבורים שלא נכנסו לקאנון.
הוא מסיים את ספרו בהתייחסות לספרות האפוקליפטית ולמגילות קומראן ומשווה בין מחשבת ישראל בת הזמן והשפעתה על הנצרות.
חקרי התקופה החשמונאית: שבע סוגיות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980.
ראשית הנצרות ואפוקליפטיקה בתולדות ישראל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ד 2004.
התהוות הכנסייה הנוצרית הראשונית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ו-2006.
יהושע בלאו (22 בספטמבר 1919 – 20 באוקטובר 2020) היה בלשן ישראלי, פרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, הנשיא השלישי של האקדמיה ללשון העברית, חבר חוץ של האקדמיה הבריטית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס רוטשילד, וחתן פרס ישראל לשנת תשמ"ה (1985).
נחשב לגדול חוקרי הערבית היהודית של ימי הביניים.
יהושע בלאו נולד בקלוז' (קולוז'וואר, קלאוזנבורג) שבטרנסילבניה לד"ר פנחס פאול בלאו, שהיה סוחר ועיתונאי, ולסימה גרינפלד.
אחותו הייתה הבוטנאית קלרה חן.
הוא גדל במשפחה דתית ולמד בארבע הכיתות הראשונות בבית הספר העממי היהודי הניאולוגי בקלוז', ושנתיים כתלמיד פרטי בגימנסיה היהודית בבודפשט.
כשהיה בן 12 עברה המשפחה לאוסטריה והתגוררה בבאדן ביי וין (Baden bei Wien), שם עסק האב בעיקר בעבודה עיתונאית.
בלאו למד בגימנסיה המקומית וסיים את מבחני הבגרות בהצטיינות ב-1937. אז עברה המשפחה לווינה והוא התחיל את לימודיו בערבית באוניברסיטת וינה ואת לימודי הרבנות בבית המדרש לרבנים בווינה.
במרץ 1938 פלש היטלר לאוסטריה, ומשפחת בלאו הצליחה לעזוב את אוסטריה ב-8 ביוני 1938 בעזרת הדרכונים הרומניים שברשותה.
הם נסעו לטריאסט וכעבור חודש וחצי עלו לארץ ישראל על סמך סרטיפיקט "בעלי הון" של ההורים, וסרטיפיקט סטודנט לבלאו.
המשפחה התיישבה בתל אביב, ויהושע בלאו קיבל תחילה שיעורים פרטיים בתלמוד ובלילות למד לבד עברית וערבית.
בהמשך נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית.
באביב 1942 קיבל את התואר מוסמך בשפה וספרות ערבית כחוג ראשי ובמקרא ובלשון עברית כחוגים משניים.
בשנים 1942–1955 הורה בבתי ספר תיכוניים, בתחילה בגימנסיית מוריה והגימנסיה העירונית הדתית בתל אביב ואחרי-כן בסמינר מזרחי לבנים בירושלים.
ב-1945 נשא לאישה את שולמית לבית חביב (אחותו של אבשלום חביב), מורה.
לזוג שני ילדים, בן ובת.
בינואר 1950 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על עבודתו 'דקדוק הערבית-היהודית של ימי הביניים בעיקר על סמך טקסטים בלתי-ספרותיים' בהדרכתו של דוד צבי בנעט.
מורהו החשוב השני היה יעקב פולוצקי מהחוג לבלשנות.
בשנת 1954 החל לשדר פינה ברדיו בנושא הלשון העברית.
בשנת 1955 קיבל פרס לחוקרים צעירים מהקרן ע"ש מוריץ ושרלוטה ורבורג של האוניברסיטה העברית, על עבודתו "מחקרים בתחבירם של המדרשים"
החל מ-1956 לימד עברית ובלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב וב-1957 הצטרף לחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית ולימד בו עד פרישתו ב-1987. ב-1960 הועלה לדרגת מרצה בשפה וספרות ערבית, בשנת 1962 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1966 נתמנה לפרופסור מן המניין.
החל מ-1959 החל לשמש חבר ב, בתחילה כחבר־יועץ, והחל מ-1963 כחבר מלא.
בלאו היה פרופסור אורח באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת קייפטאון, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת איטווש בבודפשט, באוניברסיטת לוצרן, ובאוניברסיטת הרווארד.
ב-20 באוקטובר 2020 נפטר בביתו שבירושלים בגיל 101.
נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1968.
כיהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית בשנים 1981–1993.
חבר זר של האקדמיה הבריטית (נבחר ב-1983).
נשיא מייסד של חברה לחקירת הערבית היהודית של ימי-הביניים.
ראש חטיבת מדעי הרוח באקדמיה הישראלית הלאומית למדעים בשנים 1989–1995.
ראש המועצה המדעית של יד יצחק בן-צבי 1994-1989.
חבר כבוד באיגוד העולמי למדעי היהדות.
Corresponding Member של האקדמיה האמריקנית לחקר היהדות.
נשיא כבוד של החברה הבינלאומית של הערבית הבינונית.
חבר כבוד של החברה הבינלאומית לשמית משווה.
מדליית וילהלם בכר של האקדמיה ההונגרית למדעים 1999.
מדליית מרק לידזברסקי של החברה המזרחית הגרמנית 2000.
דוקטור לשם כבוד של המכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO ), פריז 2001.
פרס פרנץ רוזנטל של החברה המזרחנית האמריקנית 2007.
מחקריו של בלאו עסקו בשני תחומים עיקריים: הראשון הוא מחקר הערבית הבינונית בכלל, והערבית היהודית בפרט.
השני הוא בלשנות שמית, ומחקריו בתחום זה נגעו בעיקר להתהוותה ולהתפתחותה ההיסטורית של לשון המקרא.
בנוסף לכך כתב ספרים ומאמרים בתחום העברית החדשה, לשון חז"ל וארמית.
מחקר הערבית היהודית בפרט והערבית הבינונית והכללית בכלל
יהושע בלאו היה גדול חוקרי הערבית היהודית של ימי הביניים בעולם.
בימי הביניים שימשה הלשון הערבית, לצד העברית, כלשון התרבות של היהודים בארצות הדוברות ערבית.
העילית היהודית כתבה בערבית היהודית רבות מיצירות הספרות הנשגבות שלה.
מה שמציין את הערבית היהודית של ימי הביניים בפרט ואת הערבית הבינונית (שהערבית היהודית היא אחד מענפיה) בכלל הוא שאינן כתובות לא בערבית הקלאסית ולא בערבית המדוברת (מה שמכונה נאו-ערבית) אלא בלשון מעורבת, אשר מתחלפים בה יסודות קלסיים, בתר-קלסיים ונאו-ערביים בהתחלפות מגוונת.
כן מרובים בה תיקונים מדומים, המשקפים ניסיונות שווא של הכותבים להגביה את סגנונם.
הבנה מדויקת של הלשונות האלה חיונית כדי לרדת לעומקם של טקסטים אלו, שלחלק גדול מהם חשיבות תרבותית גדולה.
ניתוח היסודות הנאו-ערביים מאפשר לשחזר את ההיסטוריה של הלהגים הערביים המודרניים.
תחביר הלהג הערבי של אזור ביר זית
בשנת 1960 יצא לאור ספרו Syntax des palästinensischen Bauerndialektes von Bir-Zet ("תחביר הלהג הערבי הארץ ישראלי של חקלאי ביר זית").
ספר זה מתבסס על 132 סיפורים עממיים מביר זית שנאספו בידי הנס שמידט ויצאו לאור על ידו יחד עם פאול קאלה (גטינגן 1918/1930).
הסיפורים כתובים בלהג המקומי המוגבה, במעין לשון תקנית של הדיאלקט ששימשה בסיפורים.
החלק הראשון של החיבור דן בתחבירם של חלקי הדיבר, החלק השני בתחביר המשפט.
דקדוק הערבית-היהודית של ימי הביניים
זהו עיבוד של עבודת הדוקטור של בלאו, ובו הוא מנתח את היסודות הלא-קלסיים הנמצאים בטקסטים ערביים-יהודיים, בעיקר מן השליש הראשון של האלף השני, שהיא התקופה הקלאסית של הערבית היהודית בכלל ושל גניזת קהיר בפרט, כשהוא ממשיך בניתוחיו את דרכו של מורהו דוד צבי בנעט.
מאחר שהספר עוסק במרחב הגאוגרפי העצום שבו כתבו ערבית-יהודית על פני מאות בשנים, הוא אינו מתאר לשון אחידה אלא סוקר את הלשון הערבית-היהודית תוך התחלפויותיה והתגוונויותיה הנרחבות כל כך.
עד הופעת הספר לא היה בידי הבלשן המעוניין תיאור בלשני כולל אלא הקדמות לספרים בודדים בלבד.
הרמב"ם כתב את תשובותיו בערבית, להוציא את המקרים המעטים שהשואל לא ידע ערבית.
בלאו ההדיר את השאלות והתשובות, תרגמן וליוון בהערות.
השאלות נאספו בעיקרן משלושה כתבי יד וחשיבותן גדולה לא רק מבחינה הלכתית אלא גם מבחינה בלשנית ואף היסטורית.
גם התשובות שכבר תורגמו בימי הביניים גדול החידוש בתרגומן החדש, מפני שמתרגמי ימי הביניים לא היו מעוניינים אלא בצד ההלכתי, והשמיטו מן השאלות את הרקע ההיסטורי.
הכרך השלישי מכיל ניתוח בלשני של לשון השאלות והתשובות.
תיאור התהוותה של הערבית היהודית
בשנת 1965 יצא ספרו The Emergence and Linguistic Background of Judaeo-Arabic: A Study of the Origins of Neo-Arabic and Middle-Arabic ("התפתחותה ורקעה של הערבית היהודית: מחקר מקורותיה של הערבית הבינונית והערבית החדשה"), שזכה לשלוש מהדורות.
הספר מתאר את הרקע התרבותי והלשוני שממנו צמחה הערבית הבינונית בכלל והערבית היהודית בפרט.
תיאור זה עוסק במעמד הערבית הקלאסית בתחילת האסלאם ובראשיתם של הדיאלקטים הערביים ומאפשר להסיק מסקנות חשובות לגביהם.
לפי המחקר הערבית הבינונית התהוותה בעקבות מסעי הכיבושים של הערבים במאות השביעית והשמינית: העמים הכבושים, שנטשו את שפתם ועברו לערבית, לא קלטו את הערבית הספרותית הקלאסית אלא חלקית, ובכתביהם נתערבבו גם יסודות דיאלקטליים ותיקונים מדומים, מה שהפך את לשונם לערבית בינונית.
בשלושת הנספחים נידונות בעיות מיוחדות של הערבית-הבינונית והערבית היהודית, בהן אופיים הלשוני של פפירוסים קדומים, מבנם של היסודות העבריים המתועדים בטקסטים ערביים-יהודיים, וסימון לוואים בלתי-מיודעים בערבית בינונית ובדיאלקטיים מודרניים.
ספר זה מתאר את הערבית הבינונית שבכתבי הנוצרים האורתודוקסיים, ה"מֶלִכִּיתים", שנכתבו ברובם במנזרי דרום ארץ ישראל ונשתמרו במנזר סנטה קתרינה שבסיני.
לשון זו הייתה כפי הנראה גם לשונם הספרותית של הערבים המלכיתים ממזרח לארץ ישראל (על לשון הערבים המלכיתים הרחיב בלאו במאמרו משנת 1994: A Melkite Arabic Literary Lingua Franca from the Second Half of the First Millennium).
בניגוד לספרו 'דקדוק הערבית היהודית' המתאר סוגי לשון רבים, ספר זה משרטט שפה אחידה פחות או יותר.
כך נמצאו דקדוק זה ו'דקדוק הערבית היהודית' משלימים זה את זה, זה מתאר לשון אחידה וזה סוגי שפה מגוונים.
הבדל אחר בין שני הדקדוקים הוא שלטקסטים שנכתבו בערבית היהודית חשיבות תרבותית גדולה, ואילו הספרות המלכיתית היא ספרות אפיגונית, ברובה תרגומים מיוונית ומסורית, שמעטים בה מאוד ספרים מקוריים.
המאמרים שקובצו באוסף זה עוסקים בערבית היהודית בפרט ובערבית הבינונית בכלל, כולל שלושה מאמרים שנכתבו בשותפות עם פרופסור סיימון הופקינס.
אחד מנתח מכתב מנוקד, שניים מהם על הכתיב הערבי היהודי הפונטי.
מאמר ארוך מוקדש לניתוחו הלשוני של טקסט כתוב באותיות קופטיות מן המאה השלוש עשרה.
במאמר אחד בלאו מנסה לשחזר את ההטעמה בערבית, באחר הוא דן בקצרה בסוגי תיקונים מדומים על סמך חומר ערבי בינוני.
במאמר קצר בלאו מביע ספקות לגבי הטענה שבידינו תרגומים ערביים נוצריים מלפני האסלאם.
המאמרים עודכנו, והמאמר על התהוות הדיגלוסיה הערבית סודר מחדש.
בשנת 2002 נתפרסם ספרו A Handbook of Early Middle Arabic ("מדריך לערבית הבינונית הקדומה").
הספר מכיל תיאור דקדוקי של סוגי הערבית הבינונית של המחצית השנייה של האלף הראשון, טקסטים המדגימים אותם ומילון הכולל את כל המילים המובאות בספר.
המגוון הרחב של סוגי הערבית הבינונית הנידונים מורכב מטקסטים מוסלמיים, נוצריים ויהודיים, והם מודגמים בטקסטים מייצגים מוערים, שבחלקם זה פרסומם הראשון.
הטקסטים הערביים היהודיים, המתועתקים באותיות עבריות, כתובים רק בחלקם בכתיב התקני, המחקה את הכתיב הערבי המקובל.
אחרים מתועתקים בכתיב פונטי שאין בינו לבין הכתיב הערבי המקובל ולא כלום וששימש רק עד המאה העשירית.
כתיב פונטי זה מאפשר לעמוד על קווי לשון שהיו מוסתרים בטקסטים כתובים בכתיב התקני.
מילון לטקסטים ערביים-יהודיים מימי הביניים
המילון מכוון בעיקרו לטקסטים ספרותיים ולטקסטים תיעודיים מן השליש הראשון של האלף השני, שהוא התקופה הקלאסית של הערבית היהודית ושל הגניזה.
הוא מבוסס על כתביהם של גדולי ישראל (רב סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם ואחרים) וכן כלול בו חומר מספרות השאלות והתשובות, ממכתבים אישיים ומסחריים ומתעודות אחרות.
הספרות המילונית לטקסטים אלו הייתה מוגבלת למדי והמילון בא להשלים את החומר החסר.
הוא מתעד בעיקר את היסודות שאינם קלסיים, ובזה ייחודו וחידושו.
התהוותה והתפתחותה ההיסטורית של לשון המקרא ובעיות בבלשנות שמית
בלאו הרבה לעסוק בבלשנות שמית בנוסף לערבית והתעניין במיוחד בהשתלשלותם ובשחזורם ההיסטורי של ההגאים והמילים ("המורפמות") של לשון המקרא.
בנוסף לשני אוספי מאמרים אחד בעברית, אחד בשפות אחרות, הוא פרסם שני סיכומים, אחד דקדוק קצר וכולל באנגלית, האחר ספר לימוד אוניברסיטאי מפורט בעל רמה גבוהה לסטודנטים.
כן כתב ספרי לימוד לדקדוק העברית לבתי הספר התיכוניים.
הנה תיאור של כמה מספריו בנושא זה:
בספר On Pseudo-Corrections in Some Semitic Languages מנסה בלאו להראות שכאשר לשון יָקְרָה באה במגע עם שפה המונית, דוברי הלשון ההמונית מנסים לחקות את שפת היקרה, אולם בגלל ידיעתם הלקויה בה, הם בונים צורות שאינן קיימות לא בשפה היקרה ולא בלשון ההמונית.
עד ספרו של בלאו רק סוג אחד של "תיקון" כזה היה ידוע: תיקון יתר (hyper-correction), שבו משתמש הדובר ההמוני בצורה המתועדת בלשון היָקְרָה, אולם בהקשר שהוא משתמש בה הצורה של לשון היקרה זהה עם זו של השפה ההמונית.
בלאו מצא סוגים אחרים של חיקוי מוטעה של לשון היָקְרָה, מעין מה שהוא קרא תיקון למחצה (half-correction, hypo-correction), ואף טבע מונח-על הכולל תיקון יתר ותיקון למחצה, הוא 'תיקון מדומה' (pseudo-correction).
בלאו מנתח סוגים שונים של תיקונים מדומים בעברית וכנענית, באוגריתית, בארמית, בערבית, ואף בכתובות דרום-ערב ובגעז.
לספר שני נספחים, האחד דן בכתיב חריג של ש/ס, האחר בתאוריה של הדיסימילציה של עיצורים כפולים.
ספרו A Grammer of Biblical Hebrew זה של בלאו הוא דקדוק המוקדש לזכרו של מורהו יעקב פולוצקי, בנוי לפי שיטת ה-Porta Linguarum Orientalium ומכיל תורת ההגה, תורת הצורות וסיכום של התחביר, המבוסס כולו על קטעי המקרא המובאים בליווי הערות ומילון בחלק השני של הספר, בראשית לז-מה (סיפורי יוסף) וספר יונה.
הספר מכיל בחלקו השני גם תרגילים וביבליוגרפיה נבחרת, המתחלקת למחקרים כלליים בשמית, לדקדוקים בעברית המקרא וחיבורים כוללים ולמונוגרפיות.
במהדורה השנייה נוספו עשרה עמודים של הוספות ותיקונים.
תחיית העברית ותחיית הערבית הספרותית
חיבור זה דן בתחיית העברית החדשה תוך השוואה עם תחיית הערבית הספרותית, בניסיון להבחין כך בין תופעות כלליות המשותפות לשתי הלשונות לבין המיוחד לכל אחת משתי השפות.
בדרך זו ניסה בלאו להביא לידי הסתכלות מאוזנת יותר בהתפתחותן של שתי השפות.
הספר מתאר את הרקע הלשוני של שתי השפות, מעמת את החברה היהודית המסורתית עם הערבית, את תחיית העברית עם תחייתה של הערבית הספרותית, ואת העברית החדשה עם הערבית הספרותית החדשה.
הוא דן בהשפעת הסטנדרט האירופי ובאקדמיות ללשון.
מחקר על תיאוּרי משפט בתחילת המשפט, המובדלים מיתר המשפט על ידי מילת חיבור או מילת הצגה
ספרו An Adverbial Construction in Hebrew and Arabic, אשר פורסם בשנת 1977, דן במשפטים הפותחים בתיאור משפט המובדל מיתר המשפט על ידי מילת חיבור או מילת הצגה.
במקורם משמשים תיאורי משפט אלו כנושאים (פעמים גם כנשואים) פסיכולוגיים שמעמדם המיוחד מסומן על ידי מילת החיבור/ההצגה.
אולם יש שהתיאור מתאחד עם מילת החיבור/ההצגה התוכפת ובזה נעלם הסימון על חלוקת המשפט לאיבריו הפסיכולוגיים.
במחקר משנת 1982, שכותרתו On Polyphony in Biblical Hebrew ("על רב צליליות בעברית המקראית") מראה בלאו כי בעברית המקראית התקיימו חי"ת ועי"ן וילוניות לצד אלה הלועיות, על אף שהבחנה זו איננה משתקפת בכתיב המקראי ולא נשתמרה במסורות ההגייה (כפי שקרה באות שי"ן).
בלאו מסתמך בעיקר על תעתיקי תרגום השבעים לשמות עצם פרטיים המכילים חי"ת ועי"ן, שיש שהם אינם מתעתקים אותן כלל ויש שהם מתעתקים אותם ב-כי/גמה.
הוא מצביע על עקביות בתעתיק: חי"ת ועי"ן המשוחזרות על פי שיקולים בלשניים כווילוניות משתקפות ככי וגמה בהתאמה, ואילו אלה המשוחזרות כלועיות אינן משתקפות בתעתיק.
עובדה זו מוכיחה כי בתקופה שבה נכתב התרגום (מאה 2-3 לפנה"ס) נשמרה עדיין ההבחנה הקדומה בין החיתוך הלועי והווילוני של חי"ת ועי"ן, לפחות בדיאלקט שאותו הכירו המתרגמים.
אוסף מחקרים עברי: עיונים בבלשנות העברית
הספר הזה הוא בעיקרו אוסף של מאמרים מתחום הבלשנות ההיסטורית של עברית המקרא שנתפרסמו לפני כן בכתבי עת ובמאספים מדעיים.
נוספו שני מאמרים חדשים, אחד מהם (עמ' 66–71) מבליט את מרכזיותה של הנחת הטעמת מלעיל להבנת תורת הצורות של המקרא, נושא שעוסקים בו גם שני מאמרים קודמים של בלאו שנוספו למאסף זה (עמ' 41–65).
כן צורף לספר תרגום עברי של שישה מאמרים שנכתבו בגרמנית.
אחד המאמרים, שעובד ועודכן, הוא מחקר מפורט (עמ' 137–148) הטוען שהמילית 'אֵת' תפקידה לעולם אקוזאטיווי.
גם המאמרים העבריים המקוריים עודכנו.
למאסף מצורפת גם ההרצאה 'תחיית העברית ותחיית הערבית הספרותית (עמ' 290–312) שממנה צמח הספר 'תחיית העברית...' ותרגומו האנגלי.
אוסף מחקרים באנגלית: נושאים בעברית ובלשונות שמיות
בשנת 1988 יצא לאור אוסף מחקרים הכתובים אנגלית בשם Topics in Hebrew and Semitic Linguistics.
במאסף זה נכללו מאמריו של בלאו בבלשנות ההיסטורית של עברית המקרא ולשונות שם (להוציא את המחקרים שבבלשנות ערבית, שנאספו במאסף Studies in Middle Arabic).
המאמר הראשון במאסף (עמ' 11–19) נכתב במיוחד לספר זה ומשמש מעין הקדמה למאסף וכעין מסגרת למאמרי הספר.
הוא כולל ממעוף ציפור הן היסטוריה חיצונית של העברית, הן תיאור מבנה של עברית המקרא, והמאמר מפנה למחקרים השונים שבמאסף.
מאמר ארוך (עמ' 50–104) מוקדש למעתק הגאים חלש ול-שׂ העברית.
חשיבות מיוחדת מייחס בלאו למחקר על התפתחותה המקבילה של סיומת הנקבה -_ת (עמ' 126–137), כי הוא מוכיח באיזו מידה עשויה אף השתלשלות צורנית חריגה מקבילה בלשונות שם שונות לא לנבוע ממורשה משותפת אלא מהתפתחות מקבילה, והרי בעיית ההתפתחות המקבילה לעומת מורשה משותפת היא אחת מבעיות היסוד של הבלשנות המשווה.
שני המאמרים האחרונים עוסקים באוגריתית (עמ' 339–343) ובמואבית (עמ' 344–358).
זהו ספר לימוד אוניברסיטאי מפורט בעל רמה גבוהה לסטודנטים.
מהדורה חדשה מעודכנת ומורחבת יצאה לאור בשנת 2010 בהוצאת האקדמיה ללשון העברית.
באותה השנה יצא גם עיבוד אנגלי של הספר בהוצאת Eisenbrauns.
חגי בן-שמאי (עורך), חקרי עבר וערב מוגשים ליהושע בלאו על ידי חבריו ותלמידיו במלאת לו שבעים, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית, תשנ"ג 1993. לספר זה נוספה רשימה מפורטת של ספריו ומאמריו (349 במספר) עד לשנת תשנ"א (1991).
תשובות הרמב"ם/ יהושע בלאו; שלושה כרכים, ירושלים תשי"ח-תשכ"א; כרך השלמה ירושלים תשמ"ו
דקדוק הערבית-היהודית של ימי הביניים/ יהושע בלאו, מהדורה ראשונה ירושלים תשכ"ב, מהדורה שנייה מתוקנת ירושלים תשל"ט.
יסודות התחביר: לבתי ספר על-יסודיים, בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך / יהושע בלאו; ירושלים: המכון העברי להשכלה בכתב בישראל, תשכ"ו; מהד' 2 משופרת; ירושלים: אליעזר רובינשטיין בשיתוף עם המכון להשכלה בכתב, 1987
תיקונים מדומים בלשונות שמיות / מאת יהושע בלאו; ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ט
תורת ההגה והצורות / יהושע בלאו; תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ב 1972
תורת ההגה והצורות של לשון המקרא, מהדורה שנייה מעודכנת ומורחבת / יהושע בלאו; ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, תש"ע 2010
תחיית העברית ותחיית הערבית הספרותית/ יהושע בלאו, ירושלים תשל"ו
יסודות תורת הלשון / יהושע בלאו; ירושלים: א.
רובינשטין בשיתוף עם המכון העברי להשכלה בכתב, 1987-תשמ"ח 1988
עיונים בבלשנות עברית, ירושלים, 1996,
בעיות בתורת ההגה והצורות של עברית המקרא: פתרונות קודמים וחדשים / מאת יהושע בלאו; ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשס"א
מילון לטקסטים ערביים-יהודיים מימי הביניים/ יהושע בלאו; ירושלים, ; ערך והתקין לדפוס: יחיאל קארה, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשס"ו 2006
הערבית-היהודית הקדומה בכתיב פונטי, יהושע בלאו וסימון הופקינס, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2017
עיונים בתרגום רב סעדיה גאון לתורה, כרך א: בראשית, יהושע בלאו, האקדמיה הלאומית למדעים, ירושלים, 2019
אוצר לשון המקרא: קונקורדנציה שלמה ומלון עברי ואנגלי ומבוא המקרא והקונקורדנציה / העורך: שמואל א.
ליונשטם, בהשתתפות יהושע בלאו; ירושלים: קונקורדנציה תנ"כית, 1957-תשכ"ח 1968
מחקרים במקרא ובמזרח הקדמון: מוגשים לשמואל א.
ליונשטם במלאת לו שבעים שנה / ערכו יצחק אבישור, יהושע בלאו; ירושלים: א.
הספרות הערבית היהודית: פרקים נבחרים / ערך וההדיר: יהושע בלאו; ירושלים : הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תש"ם
אוטוגראף הרמב"ם מאוסף אדלר ומגניזת לנינגראד: טיוטת ההקדמה לסדר טהרות / מאת יהושע בלאו ואלכסנדר שייבר; ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"א 1981
מפגשים בתרבות הערבית-יהודית של ימי הביניים: דברי הוועידה הרביעית של החברה לחקר התרבות הערבית-יהודית של ימי הביניים / בעריכת יהושע בלאו ואחרים; תל אביב: תעודה יד, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ח 1998
מסורת ושינוי בתרבות הערבית-היהודית של ימי-הביניים: דברי הוועידה השישית של החברה לחקר התרבות הערבית-היהודית של ימי הביניים / עורכים: יהושע בלאו, דויד דורון; רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס 2000
מסעי יהודה: חמישה פרקי מסע מחורזים לאלחריזי / יוצאים לאור על פי כתבי יד עבריים בידי יוסף יהלום ועל פי כתבי יד בערבית-יהודית בידי יהושע בלאו; ירושלים : מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשס"ג
כתאב אלדארר - והוא ספר פניני המוסרים ושבחי הקהלים מאת יהודה אלחריזי, ההדירו יהושע בלאו, יוסף יהלום ויוסף ינון-פנטון, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2009
רב סעדיה גאון: במוקד של פולמוס בין-רבני בבגדאד, ההדירו יהושע בלאו ויוסף יהלום, הוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, 2019
הרב יהושע בועז ממשפחת ברוך (המאה השש עשרה), היה מגדולי הפוסקים האחרונים, בעל הפירוש הנודע שלטי הגיבורים על הרי"ף, ציוני מסורת הש"ס, ו"תורה אור" ו"עין משפט נר מצווה" על תלמוד בבלי.
רבי יהושע בועז (ברוך) בן שמעון בן אברהם נולד באיטליה לרבי שמעון לבית ברוך, משפחתו גלתה לאיטליה בגירוש ספרד.
שנת לידתו אינה ידועה, יש שהעריכו שנולד בשנת רע"ח-רע"ט (1518) לערך, יש שכתבו שנולד בשנת רל"ב, ויש מהחוקרים האחרונים שהסיקו כי נולד בסביבות שנת ר"ס.
מגיל 23 עד גיל 36 חיבר את חיבוריו "מסורת התלמוד" (שנים רבות לאחר מכן שונה שמו ל"מסורת הש"ס", בהשפעת הצנזורה), "תורה אור" ו"עין משפט".
בנוסף, הוא זה שציין בתוס' את כל הפניות הדפים.
חיבורים אלו מלמדים על בקיאותו העצומה בתורה.
הוא נפטר בשנת שט"ו-1555. חיבוריו של ר' יהושע בועז על הש"ס הוכנסו להדפסת התלמוד משנים ש"ו-שי"א, 1546–1551, על ידי המדפיס הנוצרי מארקו אנטוניו יושטיניאן כדי להוסיף "תועלת" למהדורתו השנייה של ש"ס ונציה של דניאל בומברג.
הוא חי בתקופת ראשוני האחרונים, בזמנם של רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך, והרמ"א.
רבי יוסף קארו לא ראה את ספר שלטי הגיבורים, שנדפס בתקופה חופפת להדפסת השולחן ערוך, אך הרמ"א הרבה להביא פסקים מספר זה, ומכנהו "הגהות אלפסי".
ברוב המקומות בכתביו הוא אינו מציין את שמות רבותיו, אך בכמה מקומות הוא מזכיר את רבי נתן מאיגרא, שהיה מגדולי איטליה באותה התקופה, ושימש כדיין וכראש ישיבה.
בין פסיקותיו הידועות בהלכה הוא ההיתר לנשים לחבוש פאה ברשות הרבים.
הוא טען ששיער שאינו מחובר לראש, גם אם זה שערה שלה עצמה, אינו נקרא "ערוה" לעניין ק"ש, ומהווה כיסוי ראש הולם לנשים, כמו כיסוי בד:
משמע להדיא (=במפורש) שמותרות בנות ישראל להתקשט בהן, ד'שיער באשה ערוה' דקאמר (=שנאמר) לא הוי (=אינו) אלא בשיער הדבוק לבשרה ממש ונראה גם בשרה עם השיער, אבל שיער המכסה שערה אין כאן משום 'שיער באשה ערוה' וגם לא משום 'פרועת ראש'.
ונראה דלא שנא (=שאין הבדל בין) שערות דידה לא שנא (=לבין) שערות של חברתה, כל עוד דעבידי (=שמטרתן) לכיסוי השיער והן תלושות, אף על פי דקישוט הוא לה כדי שתראה בעלת שיער, אין בכך כלום (=אין בכך איסור) ושפיר דמי (=ומותר)".
מסורת הש"ס - הפניות למקבילות ממקומות אחרים בתלמוד הבבלי, כולל הגהות והערות קצרות על המסכת.
מרבית ההפניות הן ציון המקבילות בדברי התלמוד.
חיבורו הודפס כמעט בכל מהדורות התלמוד שיצאו לאור לאחר שנתחבר, ובמהלך הדורות נוספו בו הפניות רבות מחכמי הדורות.
החיבור נקרא במקור מסורת התלמוד אך הצנזורה הנוצרית פגעה בשמו המקורי, ובעקבותיה התקבע שמו המוכר כיום.
תורה אור - מיקום פסוקי התנ"ך המופיעים בתלמוד.
עין משפט - נר מצווה - עין משפט כולל הפניות במסכת למקומות בהם דיברו הרמב"ם והסמ"ג על ההלכה המוזכרת במסכת.
לאחר מכן נוספו גם ציונים להלכות המובאות בשולחן ערוך, וארבעה טורים לר' יעקב בן הרא"ש ולפעמים גם לרמ"א.
דבר זה הוא כלי עזר חשוב ביותר ללומדי הגמרא "אליבא דהלכתא".
נר מצווה למעשה מונה את ההלכות שבכל פרק במטרה להפנות לספר אחר של רבי יהושע בועז, שאבד ממנו, אבל לאחר שנוספו בעין משפט הפניות נוספות אין ערך בהדפסתו.
שלטי הגיבורים (נדפס לראשונה בסביוניטה בשנת ה'שי"ד) הוא פירוש הלכתי על הרי"ף המובא גם על פירוש המרדכי.
הספר מהווה תמצות פסקי ההלכה הנובעים מדברי הרי"ף וההתייחסות אליהם בספרי ראשונים אחרים ובעיקר מספר ריא"ז, ויש בו גם מעט מחידושיו של ר' יהושע בועז עצמו.
הספר מודפס בדפי הרי"ף בצד החיצוני של הדף.
מכונה אצל חלק מפוסקים הגהות אלפסי.
ספר הפשוטים (או "התמים") וספר המחלוקות.
בראשון מביניהם באות ההלכות בהן לא נפלה מחלוקת בין הפוסקים, ואילו בספר השני מובאות ההלכות בהן נפלה מחלוקת, עם דיון בשיטתם ההלכתית של החולקים.
ספרים אלו נדפסו רק בשנת תשע"ב.
יהושע אלוּף (ווֹלְפּיַאנסקי; 4 במרץ 1900 – 26 ביולי 1980) היה ממייסדי העיסוק בספורט בארץ ישראל ומנהיגי ארגון "מכבי" ותחרויות המכביה.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשל"ד (1974) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתרבות הגוף.
אלוף נולד בג' באדר ב' תר"ס בשם יהושע וולפיאנסקי בעיירה סלונים שברוסיה הלבנה.
בילדותו למד ב"חדר מתוקן", ובשנת 1912 נשלח על ידי הוריו לארץ ישראל והחל ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה".
בשנת 1914 חזר לביקור אצל הוריו ונותר באירופה ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
את לימודיו הוא המשיך בבית הספר הריאלי בוורשה.
בתקופה זו החל אלוף לעסוק בפעילות ציונית ובספורט ולשלב ביניהן, בהיותו חבר האגודה הציונית "שארית יעקב" וחבר אגודת הספורט "מכבי".
בשנת 1920 שב לארץ ישראל והשתקע בה.
בשנת 1924 נישא להינדה לבית נאמן, בתו של אבא נאמן.
בילדותו היה בתנועת הנוער המכבי הצעיר.
בהגיעו חזרה לארץ עבד כפועל בניין.
באותה תקופה הצטרף גם לארגון "ההגנה", מטעמו סיים בשנת 1921 קורס מדריכים והחזיק במהלך השנים בתפקידים מרכזיים: חבר מפקדת ההגנה בירושלים (1933–1939), קצין קשר בין הסוכנות היהודית לבין שלטונות המנדט הבריטי (בתקופת מאורעות תרצ"ו) ואחראי חיל הנוטרים במחוז ירושלים.
כעבור שנתיים מעלייתו המחודשת החלה פעילותו להתמקד בפיתוח הספורט.
במשך 15 שנים עבד אלוף כמורה לחינוך גופני בגימנסיה הרצליה ובבית המדרש למורים העברי בירושלים.
בשנת 1925 נשלח להשתלמות מקצועית בדנמרק, ובשובו מונה לשמש כמעמל הראשי של מכבי תל אביב ולאחר מכן במכבי ירושלים.
אלוף נבחר לחבר ההנהגה הארצית של מכבי והופקד על ארגון תחרויות המכביה הראשונות בארץ (בשנים 1932, 1935, 1950 ו-1953).
מטעם מכבי ארץ ישראל הוא נשלח בשנים אלו כמשקיף לאולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת לונדון והיה נציגו הרשמי של היישוב היהודי באירועי ספורט ונוער בינלאומיים, בהם כינוס הנוער הדמוקרטי בפראג (1947).
משנת 1938 כיהן אלוף כמפקח (יותר מאוחר נקרא מפקח ראשי) על החינוך הגופני בבתי הספר.
במקביל לעיסוקיו אלו הוא נמנה עם מייסדי התאחדות הספורט, הוועד האולימפי הארצישראלי וארגון מורי החינוך הגופני.
כמו כן, הוא נמנה עם חברי הוועדה למונחי החינוך הגופני של האקדמיה ללשון העברית.
פעילותו כמפקח ראשי על החינוך הגופני נמשכה משנת 1938, מטעם הוועד הלאומי, ועד לשנת 1954, במסגרת משרד החינוך והתרבות.
לאחר מכן הוא מונה לעמוד בראש המחלקה להכשרה גופנית של המשרד.
אלוף זכה בהוקרה על פועלו: נבחר לחבר כבוד של מכבי תל אביב, חבר חבר הנאמנים של מכון וינגייט, חתן פרס דב הוז לספורט מטעם עיריית תל אביב (1951) (עבור ספרו "מונחי ההתעמלות") וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתרבות הגוף לשנת תשל"ד (1974).
אלוף היה אב לבן יחיד, ארי אלוף (1927–2000), שהיה טייס, מנהל ב"אל על" וראש מחלקת המבצעים של מִנהל התעופה האזרחית
התאלמן מאשתו בדצמבר 1970. על שמה הוא ייסד מלגה לתלמידי מכון וינגייט.
נפטר בי"ג באב ה'תש"ם (1980), בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר את בנו, כלתו ונכדיו.
סולם קיר: תרגילים לבית הספר ולאגודת הספורט; מעובד על ידי ע"א סימון וי' אלוף, תל אביב: המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי, ת"ש.
מונחי החנוך הגופני, חלק א: ההתעמלות; מעובד על ידי יהושע אלוף, ירושלים: הוועד הלאומי לכנסת ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, ת"ש.
(מהדורה ב: משרד החנוך והתרבות – אגף החנוך – המחלקה להכשרה גופנית; נ.
טברסקי, תש"י-; מהדורה ג: הספורט בעברית, תל אביב: הוועדה האמריקאית למען הספורט בישראל; נ.
עמנואל סימון, בהשתתפות יהושע אלוף, תורת החנוך הגופני, 2 כרכים, ירושלים: הוועד הלאומי לכנסת ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, תש"א.
(חלק ב: מאת יהושע אלוף, בהשתתפות עמנואל סימון) (התוכן: חלק א: האדם ותרגילי הגוף; חלק ב: החנוך הגופני להלכה)
מישחקי תנועה; מעובד על ידי יהושע אלוף, ירושלים: ספריה להכשרה גופנית, תש"א.
התעמלות בספסל ובארגז, ירושלים: הוועד הלאומי לכנסת ישראל – המחלקה להכשרה גופנית; חברת קוהלת, תש"ד.
המכניקה של גוף האדם, ירושלים: הוועד הלאומי לכנסת ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, 1945. (מהדורה ב: 1952)
דבורה מרקוס-טורנר, אתלטיקה קלה; תורגם מכתב יד אנגלי בידי יהושע וארי אלוף, ירושלים: מפעל תרגומי המדע הישראלי, 1968.
אביבה לימון ההתעמלות החינוכית המודרנית; בעריכת יהושע אלוף, באר שבע: בית המדרש למורים ולגננות בנגב בסיוע רשות הספורט והחינוך הגופני במשרד החינוך והתרבות, תשכ"ט.
דע את שריריך: (כלי עזר קל ומשעשע לשינון שרירי הגוף); מעובד ומו"ל על ידי יהושע אלוף, תל אביב: המחבר, תשכ"ט.
(תרגיל להתאמת מקום השרירים בגוף על ידי גזירה והדבקה) (מהדורה חדשה ומתוקנת: תל אביב: הוצאת ספרים ע"ש עמנואל גיל, תשנ"א 1991)
הארולד א' האריס , האתלטיקה היוונית והיהודים; תרגום ועריכה: יהושע אלוף ומרילין בר-אור; תרגומים מיונית: דקלה תדמור, תל אביב: עם הספר בשיתוף עם מכון וינגייט לחינוך ולספורט, תשל"ג 1972.
יהושע אלוף, מרגלית עקביא, מ.ל.א – מה למה איך: ספר עזר לגננות ולמורות כוללות המטפלות גם בחינוך גופני, תל אביב: [חמו"ל], תשל"ג.
בחינוך הגופני לגיל הרך, נתניה: מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט בסיוע רשות הספורט והחינוך הגופני במשרד החינוך והתרבות, תשל"ז)
יהושע אלוף ומשה גלבלום (עורכים), ספר זיכרון למכבי וורשה: 1915–1939, תל אביב: התאחדות חברי מכבי וורשה בישראל, תשל"ג 1973.
תורת התנועה: (ספר לימוד העקרונות של תנועות גופנו), חלק א: עקרונות מהפיסיקה, נתניה: מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט, 1980.
יְהוֹשֻׁעַ (יֵשׁוּעַ) בֶּן יְהוֹצָדָק היה כהן גדול, ממייסדי בית המקדש השני.
לאחר הכרזת כורש (בשנת ג'ש"צ; על פי המקובל במחקר ההיסטורי, בערך 538 לפנה"ס), עלו כארבעים אלף יהודים מבבל ארצה, ובראשם זרובבל בן שאלתיאל, צאצא לבית המלוכה ממשפחת דוד.
לצידו עמד יהושע בן יהוצדק, צאצא לכהנים הגדולים ממשפחת פינחס בן אלעזר הכהן.
יש אומרים, שאף אביו יהוצדק, היה כהן גדול בבית ראשון.
בחזון הנביא זכריה מכונה יהושע "אוּד מוצל מאש", מאחר ששרד מחורבן הבית הראשון.
יהושע התמנה לכהן גדול על ידי העולים מבבל.
יחד עם זרובבל, הקים יהושע את בית המקדש השני: בתחילה הוקם מזבח העולה בלבד והוקרבו עליו קורבנות, וכעבור מספר שנים הושלם ההיכל, בעידודם של חגי הנביא וזכריה הנביא.
מערכת היחסים בין יהושע הכהן הגדול, כמנהיג דתי, לבין זרובבל, כמנהיג מדיני, מתוארת במקרא כפורה וחיובית: "ועצת שלום תהיה בין שניהם".
גם חזון המנורה וענפי הזית (ששימש מקור השראה לסמל מדינת ישראל) מבטא ציפייה לשיתוף פעולה בין "שני בני היצהר" (ה"מלך" - זרובבל, והכהן הגדול - יהושע, המשוחים בשמן המשחה).
ככל הנראה, היה יהושע בן למשמרת ידעיה.
בכך מוסבר מדוע משמרת זו הייתה המשמרת הראשונה בימי בית המקדש השני, מפני שהייתה משמרתו של הכהן הגדול.
על פי רש"י עזרא הסופר היה דודו של יהושע בן יהוצדק (עזרא היה אחיו של יהוצדק, שניהם בני שריה הכהן הגדול, על פי פשוטו של מקרא אין הכרח כזה ולא ברור שהיו קרובים מכיוון שלפי החשבון ההיסטורי עזרא עלה לארץ עשרות שנים לאחר יהושע).
יהושע המשיך בתפקידו ככהן גדול, שזכה בו עקב עלייתו המוקדמת יותר ועקב היותו בן לכהן הגדול מבית ראשון, אבל עזרא הסופר נחשב מעתה לסמכות הרוחנית הבכירה שהובילה את עולי בבל: .
על פי מסורת עממית ומפוקפקת (סביר שיהושע נקבר בירושלים ושגופתו לא נשלחה לבבל להיקבר בה) קבור יהושע בקבר יהושע כהן גדול בבגדאד, בירת עיראק, לגדות החידקל.
בחלקת קברו נקברו דיינים ופוסקים דוגמת יעקב בר יוסף הרופא ועבדאללה סומך.
כשזה האחרון הועבר לבית עלמין אחר הסמוך לבגדאד ואיננו קבור עוד בחלקה.
על בניו של יהושע מסופר שנשאו נשים נכריות, והוציאו אותם עקב דרישתו של עזרא.
בספר נחמיה (יב:י-יא) נמנו צאצאיו של יהושע הכהן הגדול עד דור חמישי: יויקים, אלישיב, יוידע, יונתן/יוחנן, וידוע, שיש המזהים אותו עם שמעון הצדיק.
המפרשים סבורים כי כל אלה היו כהנים גדולים.
על פי שיטת חז"ל, כנראה כל הצאצאים הללו היו בחיים כבר בזמן הקמת בית המקדש, ומכאן שיהושע בן יהוצדק היה זקן מופלג בזמן עלייתו ארצה, בן מאה בקירוב.
בחזון הנביא זכריה מתואר יהושע הכהן הגדול כמי שמחליפים את בגדיו המלוכלכים בבגדים נקיים, כמשל לחוטא שעוונו נמחה ונסלח:
לא נתפרש במקרא מה היה חטאו של יהושע, ובמדרשי חז"ל נקשר הדבר לחטאם של בניו, שנשאו נשים נכריות.
מהשוואת פרק זה בזכריה לנבואת חגי ניתן לשער, שחטאו של יהושע הכהן הגדול, כנציג הכהנים, היה חוסר זהירות בדיני טהרת המקדש, ולכן תיקון החטא מתואר במילים: .
הרב יהושע בכרך (3 באוקטובר 1914 – 15 במאי 2002) היה רב ואיש חינוך, חתן פרס ישראל לספרות תורנית.
יהושע בכרך נולד בוהלין, צאצאו של הרב יאיר חיים בכרך ותלמידו של הרב שמעון שקופ.
לאחר עלייתו לארץ ישראל ניהל את מוסד עלייה בפתח תקווה לעולים יתומים וניצולי שואה.
בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל החל בהוצאה מחדש של ספרי הרב יאיר חיים בכרך והוסיף בהם חלקים שנשמרו במשפחה ולא פורסמו מסיבות שונות במועד כתיבתם.
במהלך השנים הורה תנ"ך במוסדות שונים - ישיבות ובתי ספר תיכוניים.
לאחר שהוקמה מכללה ירושלים צירף הרב יהודה קופרמן את הרב בכרך לצוות המרצים במכללה.
עיקר עיסוקו היה בהוראת נביאים ראשונים.
כמורה נהג בכרך לדון בסיפורי התנ"ך ולפרשם.
במאמר פרי עטו כתב כי "בלימוד זה אני רוצה להביא את תלמידי לידי הכרה, כי את אשר למדו בתורה אשתקד, וגם יפים היו הדברים בשעתם, הנה היום הם נראים באור חדש, מסביר יותר, מעניין ומוסיף.
כי הלא זאת הכוונה וזאת החובה בעברנו שנה שנה על התורה — להתרומם בלימודנו ולראות בה תמיד אופקים חדשים מאירים ושמחים".
הוציא סדרת ספרים העוסקים בפירושו הפשוט אך המעמיק לספרי הנביאים והכתובים, עליהם זכה בפרס ישראל לספרות תורנית.
לימד בין היתר בישיבת מרכז הרב, בישיבת אור עציון, ובכולל מר"ץ.
הוא זכה בפרס הרב בר שאול.
חי בערוב ימיו בקרית משה, נפטר בחיפה ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
ספרי הרב בכרך על נביאים וכתובים
בעקבות עידודו של הרב קופרמן פרסם הרב בכרך סדרת ספרים לביאור התנ"ך לאור מדרשי חז"ל, ובהם:
"אמה של מלכות" - על מגילת רות
כתבוני לדורות - על מגילת אסתר
יונה בן אמיתי ואליהו - על ספר יונה
יפיות מלכות וזמירות - על שירת דוד וספר תהלים
מה בין שאול לדוד - על ספר שמואל ומלכים,
עבור סדרת ספרים זו זכה בפרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תשנ"ז (1997).
יהושע הֶשֶל בּוּכְמִיל (Buchmil; כ"ד בטבת ה'תרכ"ט, 7 בינואר 1869, אוסטרהא, פלך ווהלין, של האימפריה הרוסית (כיום בתחומי אוקראינה) – ל' בתשרי ה'תרצ"ט, 25 באוקטובר 1938, ירושלים) היה פעיל ציוני, משפטן בהשכלתו.
בלט ביכולת התעמולה שלו לקידום המחשבה הציונית ובמאבקיו לקידום התיישבות יהודית בארץ ישראל.
בוכמיל נולד בעיירה אוסטרהא שבווהלין, בתחום המושב של אימפריה הרוסית.
אביו שמואל בוכמיל היה מורה לנגינה, ומצד אמו היה צאצא של הרב אברהם יהושע השיל מאפטא.
בצעירותו התחנך ב"חדר", ולאחר מכן עבר לגימנסיה רוסית, לצד לימודים פרטיים ביהדות.
עם ייסודה של תנועת חיבת ציון היה בין תומכיה, ובעירו הקים חוג תלמידים לאיסוף תרומות למען יישוב ארץ ישראל.
לצורך הגשמת רעיון החלוציות עבר בשנת 1895 למונפלייה שבצרפת, והחל בלימודי חקלאות; אך בראשיתם החל לפעול בחוג הציוני "עתידות ישראל" (l'Avenir d'Israël) (עם יוסף מירקין, יוסף מוהליבר, חיים מרגלית-קלוריסקי ויוסף ספיר), ובעידוד חבריו עבר ללימודי משפטים והצטיין בהם.
בשנת 1903 הוסמך כדוקטור למשפטים (בהצטיינות).
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשאלת "יסודו והתהוותו של הרעיון הלאומי בשווייץ", ויצאה לאור כספר.
נישא לשושנה (רוזה) בת שלמה אימַאס מניקולאייב (1876–1933), פעילה ציונית מנעוריה, מראשונות הנשים הציוניות ופעילי הציונות המדינית, מאנשי פועלי ציון.
למדה בלוזאן וברן, שם הייתה ממייסדי התאחדות הנוער הציוני האקדמי בברן.
בוכמיל נבחר לראשות החוג "עתידות ישראל", ובשנת 1897 נשלח מטעמו לפגוש בתאודור הרצל להבעת תמיכה בכינוס הקונגרס הציוני הראשון.
בשליחותו של הרצל יצא מאוסטריה לרוסיה, ופעל בקרב חובבי ציון לקרבם לציונות המדינית.
בתום הקונגרס, שבו נכחו 75 נציגים מטעם חובבי ציון, נשלח בשנית לרוסיה לקיום מסע תעמולה.
בדרכו ייסד במינכן את אגודת הסטודנטים היהודים הציונית הראשונה.
בקונגרס הציוני החמישי היה בין מייסדי הפרקציה הדמוקרטית, ובאותו קונגרס היה בין התומכים והמשתדלים אצל הרצל להשפיע על חברת יק"א להפנות את משאביה להתיישבות בארץ ישראל על פני ארגנטינה.
מאוחר יותר היה בין המתנגדים לתוכנית אוגנדה ולתנועות שפעלו לקידום התיישבות יהודית במדינות שונות.
בשנת 1906 הגיע לארץ ישראל בשליחות הוועד האודסאי של חובבי ציון לבחינת התנאים להתיישבות, וכעבור שנתיים פרסם דו"ח ובו הצביע על היעדר הון מספק במוסדות הציוניים.
בעקבות מסקנותיו ייסד עם רעייתו שושנה את הסתדרות "שיבה לארץ האבות" (שיל"ה) לגיוס תמיכה עממית בקרב יהדות התפוצות.
רעייתו יצאה למסע תעמולה באמריקה, ובוכמיל יצא לרוסיה וגויס על ידי מנחם אוסישקין לשלב את הרעיון בתוכנית חובבי ציון לייסוד בנק.
הקמת הבנק נשללה על ידי השלטונות העות'מאניים, והכספים הועברו לידי "גאולה".
בתקופת שהותו הממושכת בארץ התגורר ביפו, ולחם למען עבודה עברית במושבות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הועסק כפקיד במוסקבה.
בשנת 1916 נשלח מטעם הוועד המרכזי של ציוני רוסיה לאיסוף כספים עבור הפעילות הציונית המדינית בבריטניה.
לאחר מהפכת 1917 נבחר כחבר הוועד המרכזי.
פעילותו בשנים לאחר מכן התרכזה בגיוס כספים עבור קרן קיימת לישראל וקרן היסוד וכללו שליחויות ברחבי אירופה ובצפון אפריקה.
בשנת 1919 הרצה בוכמיל בנושאי ציונות באוניברסיטת קייב.
בשנת 1938 נפטר בירושלים ונקבר בהר הזיתים.
ביתו בשכונת תלפיות נתרם לקרן הקיימת לישראל, וספרייתו הענפה – לאוניברסיטה העברית בירושלים.
רעייתו שושנה נפטרה לפניו, בשנת 1933.
אַ בריעף צום יודישען פאָלק [מכתב לעם היהודי], קרן היסוד, תרפ"א.
הרב יהושע בוקסבוים (שבט תרל"ז-כ"ו בסיוון תש"ד; 1877–1944) היה אב"ד וראש ישיבה במגנדורף ובגלנטה שבהונגריה.
נולד לרב יוסף שהיה שוחט בעיר פאפה בהונגריה.
לאחר בר המצווה סייע בפרנסת המשפחה בחנות של הוריו.
בשעות הערב ובזמנו הפנוי למד אצל הדיין הרב משה יוסף הופמן.
בגיל 16 נשלח ללמוד בישיבת אונסדורף אצל הרב שמואל רוזנברג (מחבר שו"ת "באר שמואל").
בגיל 22 הוסמך להוראה בידי ראש הישיבה ועל ידי הרב מרדכי יהודה ליב וינקלר.
לאחר ההסמכה נישא והיה סמוך 10 שנים על שולחן חותנו, הרב מאיר חיים בלוך, בעיר אויהל.
בתקופה זו כתב עשרות קונטרסים של דברי תורה.
בשנים אלו גם התקרב לחסידות והפך לחסידו של ר' משה הלברשטאם.
בתר"ע התמנה לרבה של מגנדורף, בהמלצתו של רבו הרב שמואל רוזנברג, ובה הקים ישיבה.
בשנת תרפ"ב נבחר לכהן כרבה של גלנטה (בסלובקיה המודרנית), במקומו של הרב יוסף צבי דושינסקי, ושם הקים ישיבה גדולה יותר שבשיאה מנתה 230 תלמידים.
הישיבה כללה חדר אוכל מסודר והתלמידים לא היו צריכים לאכול אצל בעלי בתים כפי שהיה מקובל.
הרב דאג אישית לכלכלתם של בני עניים.
הוא הקפיד מצד אחד על הופעה חיצונית מסודרת של התלמידים, ומצד שני נתן יחס אישי לכל תלמיד.
הרב בוקסבוים עודד את לימוד התנ"ך והמוסר, מקצועות שלא מקובלים בישיבות, והוא עצמו לימד מוסר בהזדמנויות שונות.
דגל בלימוד פשוט וברכישת בקיאות רחבה ככל האפשר, אך למרות זאת דרש מתלמידיו להעמיק אפילו על חשבון ההספק.
בשבת דרש לפני תלמידיו, ודרשותיו ריתקו את השומעים כי קשר רעיון ברעיון בשילוב מליצות והומור.
היה ידוע באהבתו לארץ ישראל ועודד את תלמידיו לעלות לארץ, אך התנגד לציונות ותמך בפרחי אגודת ישראל שראה בהם משקל נגד לתנועה הציונית.
הוא התלבט מאוד אם לעלות לארץ ישראל, ולבסוף החליט להישאר עם קהילתו.
אחיינו ותלמידו ד"ר מרדכי בוקסבוים היה משפטן ואיש ציבור חרדי בארץ ישראל, שכיהן כסגן ראש עיריית ירושלים.
בסיוון תש"ד נתקבלה פקודה לשלוח את יהודי גלנטה לבירקנאו.
במקביל התקבל גם אישור לשחרר את ראש הישיבה ומשפחתו, אישור שניתן מתוך ההערכה הרבה שזכה לה אפילו מצד הנאצים.
אולם הרב סירב, ולפני שיצאה הרכבת לדרכה נשא דרשה מרגשת לפני עדתו בנושא של קידוש השם על בסיס דברי חז"ל: "'בכל נפשך' – אפילו נוטל את נפשך".
לאחר תחילת הנסיעה ברכבת התבטא הרב שנוסעים ל"גן עדן" וביקש מתלמידיו ובני עדתו להצטרף עמו בשירת "אני מאמין".
לפני חניית הרכבת באושוויץ קרא להגביר את עוצמת השירה.
הרב נספה בכ"ו בסיוון במחנה ההשמדה אושוויץ 2.
לאחר המלחמה אספו תלמידיו את הנותר מחידושיו הרבים בהלכה ובאגדה, וכן שאלות ותשובות שלו.
הם כינסו את כל דברי התורה בספר "אור פני יהושע" (שני כרכים).
בשנת תשס"א יצא לאור ספר "נחלי יהושע", הכולל דברי תורה נוספים מכתבי תלמידיו, ומכתבים שכתב.
מספר מכתבים של הרב, ושל אשתו הרבנית, מתקופת השואה, ניתן למצוא בספרה של ניצה קאליש "משיב נפש – מכתבים" (2018) ירושלים.
יהושע אנגלמן הוא רב, מוזיקאי, מורה ופסיכותרפיסט ישראלי.
אנגלמן למד כשבע שנים בישיבת הכותל בירושלים.
בשל שאיפתו שלא להתפרנס מלימוד תורה הקים בצעירותו חברת ניקיון.
לאחר מכן לימד בישיבת הכותל, ישיבת עתניאל וישיבת שיח יצחק, וכן בבתי מדרש אורתודוקסים-פלורליסטיים כמו "חברותא" ו"קולות".
שיעוריו עוסקים בתלמוד, חסידות וקבלה, עם פרשנות פסיכולוגית פילוסופית.
בין השנים 1998–2000 שימש כרב קהילת יקר בלונדון.
לאחר מכן הקים עם הרב מיקי רוזן את קהילת יקר בתל אביב, שם שימש כרב עד שנת 2012.
עד שנת 2012 נמנה הרב אנגלמן עם הנהלת "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם".
הוא פרש בעקבות חילוקי דעות.
בתחילת שנות ה-90 בירושלים, החל אנגלמן להקליט את יצירותיו המוזיקליות.
הוא מלחין ושר מוזיקה חסידית ישראלית-עכשווית.
המוזיקה שלו מלודית ושקטה לרוב, וניכרת בה השפעה של ניגונים חסידיים דוגמת ניגוני ברסלב וחב"ד מחד, ומאידך של אמנים כגון לאונרד כהן ופינק פלויד.
עיבודים והפקה מוזיקלית: עובד אפרת
שירים שהקליט בשנים 1989–1991, עיבוד והפקה מוזיקלית: אנדרה היידו, עוזי חיטמן
עיבודים והפקה מוזיקלית: גבריאל חסון
אנגלמן התמחה כמטפל גשטאלט ועשה לימודי השלמה לפסיכותרפיה בריג'נטס קולג' בלונדון ובמסגרות שונות בישראל.
בין היתר עסק בטיפול בתחנה לבריאות הנפש בירושלים.
כיום הוא עוסק בעיקר בפסיכותרפיה, לצד עיסוקיו התורניים והמוזיקליים.
אנגלמן נולד בלונדון בשנות השישים ועלה ארצה יחד עם משפחתו בהיותו בן 12. התגורר בעבר בתקוע, כליל, תל אביב, וכעת גר בירושלים.
הוא גרוש, ויש לו שלושה בנים.
יהושע (שוקי) בורקובסקי (נולד ב-19 בינואר 1952) הוא אמן צייר וצלם ישראלי יליד ראשון לציון.
בורקובסקי נולד בראשון לציון בשנת 1952. בין השנים 1973–1977 למד אמנות בבצלאל בירושלים.
בשנת 1979 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בביתן לאמנות בפארק הירקון בתל אביב.
בשנת 1981 למד במכללת האנטר בניו יורק.
בשנת 2005 הוציא בורקובסקי ספר תצלומים, אשר צולמו החל ממחצית שנות השבעים של המאה ה-20, והמתעדים את ציורי החג', ציורים הנעשים על חזיתות הבתים לכבוד שובם של עולי הרגל ממכה.
הוצאת הספר לוותה בתערוכה שנערכה במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
"קצה קצהו של הנראה לעין, קצה הראייה, הדימוי והסיפור שמאחוריו: יהושע בורקובסקי מגיע לשם בדרכו הייחודית, הנזירית והאסתטית [...], המדעית אך גם המאגית שביפה.
הוא בוחן את אופני הראייה של העין האנושית את הדימוי, לפני התפוגגותו.
בורקובסקי מנסה לתפוס את רוח הרפאים של הדברים הממשיים, עד שהצופים מפקפקים במראה עיניים"
המשורר ישראל אלירז ייחד את ספרו "הבט" (קשב לשירה, 2012) להתבוננות בציוריו של בורקובסקי ולמחשבות על ציור בכלל.
1979 - ביתן לאמנות, פארק הירקון, תל אביב [קטלוג]
1980 - גלריה האנטר, ניו יורק
1985 - גלריה איקה בראון, ירושלים
1986 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1987 - מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
1988 - גלריה ארטיפקט, תל אביב
1990 - גלריה גימל, ירושלים
2003 - "אקו ונרקיסוס", גלריה נגא, תל אביב
2005 - "בין לבין", המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד
2006 - "אקו ונרקיסוס", גלריה נגא, תל אביב
2009 - "Vera Icon", הגלריה לאמנות, אורנים.
1973 - 1977 למד באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, ירושלים
1981 - למד אמנות במכללת האנטר, ניו יורק.
מ-1978 מלמד במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
1979 מלמד פיסול באקדמיה בצלאל, ירושלים
סדנת עיצוב חומרים, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2003 - עולה לגמר בתחרות 'אור ומשנה', פרס עדי לביטוי היהודי באמנות ובעיצוב
מנימוקי השופטים: "יצירתו נוגעת ברובד עמוק של המהות הציורית.
ציוריו מטמיעים את הערכים הבסיסיים של האור, הצבע והמצע.
באמצעותם הוא משמיע הד שקט לגדולי אמנות הציור".
2016 פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
יהושע בן עמי (23 בפברואר 1924 - 17 באוגוסט 2011) היה פסיכולוג חינוכי וחוקר השואה שעסק בעיקר בחקר שואת יהודי הונגריה והביא לפרסומו בישראל של הספר "ברחתי מאושוויץ" מאת רודולף ורבה.
יהושע בן עמי נולד בהונגריה בראשית שנת 1924. במלחמת העולם השנייה נשלח למחנה עבודה.
משפחתו נשלחה בשנת 1944 לאושוויץ ושם הושמדה.
לאחר המלחמה נסע אל קרובי משפחתו בארצות הברית, ובשנת 1948 עלה לישראל והתגייס לצה"ל.
בתקופת המלחמה נקטעו לימודיו העיוניים.
הוא למד את מקצוע המסגרות ובמשך תקופה מסוימת עבד בהוראה בבתי ספר מקצועיים.
בשנות ה-60 למד פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר קבלת התואר החל לעבוד כיועץ חינוכי.
בשנות ה-80 יצא לגמלאות, ומאז הקדיש את כל עתותיו וכוחו לחקר השואה, בעיקר שואת יהדות הונגריה.
במסגרת מחקריו אלה נתקל בספריהם של רודולף ורבה ואלפרד וצלר, שהצליחו לברוח יחד ממחנה ההשמדה אושוויץ, הגיעו לסלובקיה באפריל 1944 ושם מסרו עדות על הנעשה באושוויץ ועל הגורל הנשקף לקהילה היהודית בהונגריה, שמכונת ההשתקה הנאצית הצליחה למנוע מאנשיה כל ידיעה על מה שאירע למשלוחים קודמים שהגיעו לאושוויץ.
גירוש יהדות הונגריה לאושוויץ נועד ליוני 1944. ורבה ווצלר קיוו שעדותם תגיע אל מנהיגי הקהילה ותמנע את גירוש אנשיה, אך העדות נבלמה ולא הגיעה לידיעת הקהילה.
כ-400 אלף מיהודי הונגריה נשלחו לאושוויץ בחודשים מאי עד יוני 1944. בן עמי מצא את שני הספרים בסלובקיה והחליט לתרגם את ספרו של ורבה, שנכתב באנגלית, ולהביאו לידיעתם של תושבי ישראל, שרובם לא שמעו מעולם לא על ורבה ולא על בריחת ורבה ווצלר מאושוויץ.
נוסף לספר "ברחתי מאושוויץ", בחר ותרגם את הספר "השתיקה: מדוע לא פורסם המידע על אושוויץ במועדו", 1994, בעריכת יעל זיידמן, ואת ספרו של ורבה, "ההכנות לשואה בהונגריה: דיווח על ידי עד ראייה", 1994
בן עמי היה חובב מוזיקה ושר במשך עשרות שנים במקהלות חובבים ובמקהלות מקצועיות.
מאז ראשית שנות ה-60 גר בהרצליה, שם נפטר באוגוסט 2011. הותיר אחריו אישה, בן ושלושה נכדים.
יהושע איכילוב (30 באוקטובר 1939 – 18 באוגוסט 2025) היה כלכלן ואיש עסקים ישראלי, כיהן כמנכ"ל הבנק לפיתוח התעשייה בישראל.
נולד בישראל, אביו היה משה איכילוב ודודו היה עזרא איכילוב.
בשנות ה-60 השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולימודי מנהל עסקים באוניברסיטת העיר ניו יורק (City University of New York (CUNY)).
לאחר מכן שימש כלכלן במשרד המסחר והתעשייה והיה חבר בצוות שהכין את תוכנית פיתוח התעשייה בישראל.
בין השנים 1966–1971 עבד בנציגות משרד האוצר בארצות הברית ובין השאר טיפל בתרומות המגביות בתקופת מלחמת ששת הימים.
בשנות ה-70 וה-80 כיהן בתפקידי ניהול שונים, ובהם: מנכ"ל ענבל חברה לביטוח, שהוא נמנה עם מקימיה, מנכ"ל ינאי חברה לביטוח השקעות, מנכ"ל נכסים מ.י., שהחזיקה עבור המדינה את מניות הבנקים שבהסדר ומנהל מורשה של ארד חברה לביטוח.
עסק בניהול חברת טתא (חברת הבת של אתא) מטעם כונס הנכסים של חברת אתא.
בשנת 1990 מונה למנכ"ל בנק לפיתוח התעשייה בישראל, וכיהן כיו"ר ודירקטור חברת ההשקעות של הבנק.
בשנת 2003, לאחר קריסת הבנק, הוגשה תביעת ענק בסך 400 מיליון ש"ח על ידי בעלי מניות בבנק כנגד ראשי הבנק, ובהם איכילוב, באשמת רשלנות.
נפטר ב-18 באוגוסט 2025. הותיר אחריו אישה, פרופ' אורית איכילוב, בן – עורך הדין ואיש העסקים ארז איכילוב, הנשוי לסופרת יעל איכילוב, ובת.
יהושע ביצור (14 בינואר 1926 – 1 ביולי 1988) היה עיתונאי ופובליציסט, כתב וראש מערכת "מעריב" בירושלים.
נולד בווינה, מוצא משפחתו מפולין ורומניה.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל עם הוריו ולמד בגימנסיה גאולה בתל אביב.
לאחר סיום לימודיו שירת בנוטרות (תחת פיקודו של משה דיין) ובמשטרת היישובים העבריים.
ב-1947 יצא ללימודים בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ובקורס לעיתונות של קולג' אוניברסיטת קולומביה.
עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל שב וחויל לצה"ל עם ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות.
ב-1950 שוחרר ולמד באוניברסיטה העברית גאוגרפיה, היסטוריה ויחסים בינלאומיים.
במקביל למד בבית המדרש למורים בית הכרם, שם הכיר את רעייתו צביה.
ב-1954 הציע לו עורך מעריב, עזריאל קרליבך, לקבל על עצמו את משרת כתב העיתון הצעיר בדרום הארץ, לפני שקיבל תואר אקדמי.
אחת ממשימותיו הראשונות הייתה סיקור טבח מעלה עקרבים וחגיגות חמש השנים לשחרור אילת, בהן ראיין את דוד בן-גוריון.
כן עקב מקרוב אחר העלייה ההמונית ומפעלי ההתיישבות בנגב ובחבל לכיש, מהן שיגר כתבות אנושיות וסיקורים נוקבים.
ב-1956, לאחר מותו של קרליבך, החליף ביצור את כתבו הפרלמנטרי של העיתון, שלום רוזנפלד, שמונה למשרת סגן עורך.
מאז סיקר ביצור במשך שנים ארוכות את פעילות הכנסת כסופר הפרלמנטרי של מעריב.
בשל נוכחותו הקבועה במשכן כינו אותו גבריאל שטרסמן ויוסף אחימאיר "חבר הכנסת ה-121".
בנוסף, שיקף ביצור את הווי חיי העיר ירושלים החצויה בכתבות שהאירו פנים שונות, שפורסמו במדורו "חולין בעיר הקודש".
ב-1962 קיבל את פרס ירושלים לעיתונות על שם גרשון אגרון.
ב-1966 כיהן כשנה ככתב עיתונו בלונדון ולאחר שסיים את תפקידו שב לירושלים.
בשנת 1975 קיבל את פרס סביסלוצקי על עבודה עיתונאית פרלמנטרית.
ב-1979 מונה לראש מערכת העיתון בירושלים.
במקביל לדיווח אובייקטיבי מפעילות הכנסת ומשרדי הממשלה, הביע בטוריו הפובליציסטיים את תפיסת עולמו הרוויזיוניסטית.