tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבה לעדיפות ה"סיני" מובהרת בצורה ממוקדת יותר במסכת זבחים.
כאשר ה"עוקר הרים" מעוניין להכריע בשאלה או ספק על ידי פלפול בשכלו וחריפותו, ניתן להקשות עליו ממשנה או ברייתא מפורשת הסותרת את סברתו, היות שבדורות שלאחר התנאים לא ניתן לחלוק על דבריהם הרי שאין כל ערך להכרעה על פי סברה במידה ונמצאה משנה או ברייתא סותרת.
"הסיני" לעומתו, מכריע בשאלות על פי בקיאותו במשניות וברייתות, לכן גם במידה ותימצא משנה או ברייתא סותרת הרי שלא מדובר בהכרעה שגויה אלא במחלוקת של תנאים הרשאים לחלוק אחד על השני.
סוגים שונים של עוקר הרים
ב נידונים רבי זירא לעומת רבה בר רב מתנה, אשר מציגים היבטים שונים של עוקר הרים:
הגמרא חותמת את הדיון ב"תיקו" - אין הכרעה.
דעתו של רבא על בעל משנה ובעל גמרא
ב מופיעה דעתו של רבא מי מאושר יותר, הבקיא במשניות או הבקיא בגמרא.
הגמרא מבארת את הפסוק ב: , לדעת רבא "בעל משנה" נחשב עני שימיו רעים ו"בעל גמרא" נחשב שמח וטוב לב.
מפרש הרשב"ם שבעל המשנה ימיו רעים כי אינו יכול לפסוק הלכה בהתבסס על ידיעותיו במשנה, כמו כן, כאשר מתעוררת סתירה בין משניות אינו יכול לתרץ, לעומת זאת בעל הגמרא הבקיא בטעמי המשניות מסוגל ליישב סתירות ולהורות הלכה למעשה.
ומביאה הגמרא את ביאורו של רבא לפסוק נוסף ב: , "מסיע אבנים יעצב בהן" - אלו בעלי משנה - היות שהוא רק שונה משניות כל הזמן יש לו צער ששמתקשה בטעמיהן ואינו יודע לבארם.
"בוקע עצים יסכן בם" - אלו בעלי גמרא - שנהנה מלימודו כמו בעל מלאכה הנהנה ממלאכתו.
תני: הסודרן (פני משה: זה שהמשניות וברייתות סדורות בפיו) קודם לפלפלן (פני משה: המפולפל ומחודד ואין הלימוד סדור בפיו כל כך).
רבי שמואל בר נחמן אמר משנה קודם (בחשיבות) לתלמוד, מה טעמא?
קנה חכמה קנה בינה (חכמה היא המשנה ובינה הוא התלמוד, וחכמה קודמת לבינה).
רבי יוחנן אמר: תלמוד קודם למשנה, ומה טעמא?
קנה חכמה מה טוב מחרוץ (וקנות בינה נבחר מכסף) .
החכמה נמשלת למים/מלח, והבינה ליין/פלפל.
אפשר לעולם לחיות בלי יין/פלפל, אי-אפשר לעולם לחיות בלי מים/מלח (תלמוד ירושלמי, מסכת הוריות, פרק ג, הלכה ה).
התלמוד הירושלמי מסיק עד שלא שיקע בו רבי רוב משניות, לעולם הוי רץ אחר המשנה יותר מן התלמוד; אולם אם כבר למד מרבו רוב המשניות ויודע ובקיא בהן, לעולם הוי רץ אחר התלמוד יותר מן המשנה (פני משה: להגות בו ולהבין דבר מתוך דבר, שאין להורות מתוך המשנה לבדה).
תנאים ואמוראים הידועים כסיני או עוקרי הרים
רבי אליעזר: "לעניין הבקיאות והזיכרון היה רבי אליעזר מכריע" (, ד"ה ואלעזר בן ערך בכף שניה)
רבי יוחנן: "ר' יוחנן לא הגיע לבית המדרש שלוש וחצי שנים עקב צערו שגרם לפטירת תלמידו וגיסו ריש לקיש.
בסוף, חלם ר' אלעזר 'מחר יבוא סיני', ואכן למחרת חזר ר' יוחנן" (תרגום חופשי - )
רב ששת: "ממתנייתא דרב ששת - שהיו משניות סדורות לו" ().
רבי אלעזר בן ערך: "לעניין החריפות והפלפול היה רבי אלעזר בן ערך מכריע" (, ד"ה ואלעזר בן ערך בכף שניה)
בן עזאי: "כבן עזאי שהיה דורש בשוקי טבריא ולא היה בימיו עוקר הרים כמותו" ().
רבי מאיר: "הרואה ר"מ בבית המדרש כאילו עוקר הרי הרים וטוחנן זה בזה" ().
ריש לקיש: "הרואה את ר"ל בבית המדרש כאילו עוקר הרים וטוחנן זה בזה" ().
רב חסדא: "מפלפוליה דרב חסדא - חריף וסבר היה ביותר ועמוק בשאילותיו" ()
העדפת הבקיאות על פני החריפות במהלך הדורות
; אמר רבא: לעולם ילמד אדם תורה ואחר כך יהגה שנאמר בתורת ה' והדר ובתורתו יהגה (תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף יט עמוד א); פירש רש"י: ילמד אדם מרבו עד שתהא גרסת התלמוד ופירושו שגורה לו בפיו, ואחר כך יעיין בתלמודו לדמות מילתא למילתא להקשות ולתרץ.
ובפירושו למסכת ברכות (סב:) כתב: שתוק והאזן לשמועתך עד שתהא שגורה בפיך ואף על פי שאינה מיושבת לך, ואחר כך כתתנה והקשה עליה מה שיש לך להקשות ותרץ תרוצין עד שתתיישב לך.
, ביאר הגר"א: "צריך האדם בימי נעוריו, שהוא זמן הקציר, לאגור ולאסוף היינו ללמוד תורה הרבה, ואחר כך בקיץ שהוא זמן סוף ימיו בימי זקנותו לטחון אותם להבין כל דבר על בוריו, ואם לא יהיה בידו תורה הרבה לא יהיה לו ממה לטחון".
בעקבות הגר"א, בישיבת וולוז'ין (בתקופת הנצי"ב) למדו כל הש"ס כולו, ועל הכל הרמי"ם היו אומרים השיעורים.
המאירי (בפירושו למסכת שבת סג.) כתב: "כל שאפשר לו לאדם ללמוד מזולתו ילמוד, שהקבלה עיקר החכמה ושורשה ובסיבתה יסתלקו השיבושים והמחלוקות".
בספר ארחות צדיקים כתב המחבר שחכמי התלמוד למדו בקביעות עד כדי כך שלא היו מאחלים "לבריאות" למי שהתעטש כדי לא לבטל הזמן, כך גם חכמי צרפת למדו ללא הפסקה, עיקר לימודם היה חזרה תמידית והיו בקיאים בכל התלמוד, לכן הצליחו בפלפולם.
אולם בדורות המאוחרים שאינם לומדים בקביעות כזו, הפלפול רק מבלבל את הלומדים, עוסקים באותו לימוד חצי יום ובשאר הזמן מתבטלים.
כמו כן, היות שהפלפול גורם לטורח ובלבול, רבים חשים כי הלימוד מכביד עליהם, פורשים ממנו ומחמיצים את הפוטנציאל להיות בקיאים בתלמוד ולעסוק בתורה.
המהר"ל מפראג בלט בביקורת על שיטות הפלפול והחריפות וביקר באופן חריף ביותר את אנשי דורו שעוסקים בפלפול ובחילוקים, במקום לקנות ידע תלמודי נרחב.
אפשר לראות כי המהר"ל סבר כי הבקיאות חשובה מהפלפול, באותו מקום יש לו גם ביקורת על כך שמתמקדים בפרשנות התוספות (שהיא רק תוספת לדעתו) במקום להתמקד בפשט התלמוד עצמו.
לדעתו חכם או בעל תורה הוא אדם שאוצר בזכרונו ידע תורני, ולא מי שצריך לדלות את הידע מספרים או מאנשים אחרים, אף אם הוא חריף ביותר.
הרב מרדכי גיפטר הצטרף לביקורת של המהר"ל מפראג על כך שהדפיסו את התוספות לצד הגמרא, ומוכיח שרבי עקיבא אייגר למד גמרא עם רש"י בלבד ללא תוספות שהרי בהגהות שלו על הש"ס הקשה קושיות המופיעות בתוספות במקום.
כמו כן ציטט מהספדו של הרב שך על הרב שמואל רוזובסקי שראשי ישיבות נפטרים היות שאין צורך בהם לאחר שבישיבות לומדים דפים בודדים ולא מסכתות כבעבר.
רבי אייזל חריף, שהיה בעצמו סיני ועוקר הרים, אמר בחידוד שחז"ל אמרו, סיני ועוקר הרים - סיני עדיף, כי לו רצה החריף לעקור את הר סיני לא היה מוצאו מרוב חריפותו.
כלומר, אי-אפשר להיות עוקר הרים בלי להיות סיני, ויותר מדי חריפות איננה חריפות אמיתית כלל.
הרב גרשון אדלשטיין טען שלרוב הלומדים כיום מתאים יותר הלימוד בקצב מהיר שבו נלמדים דפים רבים, ובנוסף רכישת הבקיאות והרחבת היקף הידיעות הם בסיס הכרחי לסברות ישרות והבנה נכונה של הסוגיות התלמודיות וגורמת לסיפוק רב יותר ללומד.
לעומת זאת, הלימוד האיטי מבלבל יותר את רוב התלמידים, גורם להם לומר סברות עקומות ושגויות, וכשאינם מצליחים מתאכזבים ומתייאשים, ובנוסף, לא נותר זמן לחזור ולשמר את הלימוד ואין תמריץ לניצול הזמן.
אולם הוא מדגיש את חובת הלימוד בעיון לאחר שהאדם קנה מספיק ידיעות.
הרב קוק ניסה לפשר ולשלב בין שתי השיטות, ובמאמרו "לשני בתי ישראל" הגדיר את שתי נטיות אלו ככוח הביקורת וכח הפלפול.
לתפיסתו היהדות הספרדית העדיפה להשתמש ביכולת הביקורת ודרך הבקיאות והעדיפה לתעדף מקורות סותרים, ואילו היהדות האשכנזית העדיפה את דרך החריפות וההעמקה וניסתה ליישב מקורות סותרים.
לתפיסתו יש מקום לשתי השיטות, וכל אחת יכולה ללמד ולשכלל את רעותה.
היום אפשר לראות בשיטת זילברמן כממשיכה וכמיישמת את דעתם של המהר"ל מפראג והגאון מווילנא בשאלה זו.
העדפת החריפות על פני הבקיאות
, מפרשת הגמרא (מסכת קידושין דף ל עמוד א): שיהו דברי תורה מחודדים בפיך, ופירש רש"י: "חזור עליהם ובדוק בעומקם שאם ישאלך אדם לא תצטרך לגמגם אלא שתוכל לומר מיד".
ובגמרא מסכת עירובין דף נג ע"א: בני יהודה דגלו מסכתא נתקיימה תורתן בידם, בני גליל דלא גלו מסכתא לא נתקיימה תורתן בידם; פירש רש"י: מפרשין שמועותיהן ומדקדקים בטעמו של דבר עד שמתיישב בלבן.
ובגמרא מסכת נדרים דף לח ע"א נאמר: לא ניתנה תורה אלא למשה וזרעו...
משה נהג בה טובת עין ונתנה לישראל...
פירשו הרא"ש והתוספות: הבנה וחריפות.
כתב רבי יצחק קנפטון בספרו דרכי התלמוד: "הרוצה שיתחכם הרבה ירבה בישיבה (נדה ע:).
רוצה לומר ירבה לישב על הספר לעיין היטב, כי לא די לו בפעם אחת ולא בשתים שיעיין הדבר ההוא, כי בכל פעם שיחזור לעיין יתחדש לו איזה עניין.
וזהו שאמרו ז"ל (חגיגה ט:) אינו דומה שונה פרקו ק' פעמים לשונה פרקו ק"א פעמים".
כתב הרב משה מרדכי אפשטיין: "עיקר ידיעת התורה היא סברת והבנת הדברים ולא בקיאות צורת הדברים, והיודע מסכת אחת בהבנה נקרא ת"ח, והיודע כל התורה בלא הבנה נקרא עם הארץ כי יש לימוד ויש לימוד".
ודבריו מבוססים על דברי חז"ל (ברכות מז:, ברכות ו:), ועל דברי רבי חיים מוולוז'ין, שכל תלמיד חכם צריך להיות מלך על מסכת אחת (לפחות) בהבנה.
כך לדוגמה, בישיבת וולוז'ין היו לומדים דף ליום בשיעור עיון; ובישיבת טלז כל תלמיד כל השבוע למד מסכת שבחר לו, והתלמידים היו צריכים להיבחן בסוף חודש לכל הפחות על עשרים וחמישה דפים בעיון.
המחלוקת בעידן הדפוס ומאגרי המידע הדיגיטלי
הרב שלמה קלוגר טען שכל זה היה רלוונטי בימים שלפני הדפוס, אז היה "סיני עדיף" וכותב:
אבל עכשיו אחרי מיעוט חיפוש יכול האדם למצוא מבוקשו, ולא שייך הטעם דהכל צריכים למרי חטייא, לפיכך עוקר הרים עדיף, מפני שהוא מוציא מלבו ואי אפשר למצוא ממילא.
כיום, בעידן מדעי הרוח הדיגיטליים, שבהם מאגר המידע מהווה מעין סיני ממוחשב, יש הגורסים כי עוקר הרים חשוב יותר מסיני.
המחלוקת כיום נוגעת לא רק לפירוש כתבי קודש, כי אם גם לתחומים נוספים, בהם בעבר הייתה חשיבות עצומה לידע: רפואה ומשפטים.
הרב עובדיה יוסף, שנודע בבקיאותו המופלגת, פסק כי גם לאחר התפתחות אמצעי הטכנולוגיה, עדיין "סיני" עדיף מ"עוקר הרים".
הרב סיני יצחק הלוי אדלר (תמוז תרפ"ח, 11 ביולי 1928 – י"ט בתמוז ה'תש"פ, 11 ביולי 2020) היה רבה הראשי של אשדוד ומרבני כולל מר"ץ במבשרת ציון.
נולד בפראג, צ'כוסלובקיה לרב דוקטור שמעון אדלר ורייזל בתו של הרב סיני שיפר שהיה רב הקהילה החרדית בקרלסרוהה ומחבר פורה.
נלקח לגטו טרזיינשטט במרץ 1943, ובקיץ 1944 הועבר לאושוויץ ומשם למחנות הריכוז מאוטהאוזן וגונסקירכן, ויצא עם שחרור המחנה.
הוא הגיע ללונדון ולמד בישיבת "עץ חיים" בעיר, אצל הרב אליהו לופיאן.
בשנות ה-50 נישא לשרה מרים בתם של הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש, רבה של שכונת שערי חסד ורוחמה חיה בריינה בתו של הרב יעקב משה חרל"פ.
היה לרב הראשון שהצטרף לרב גולדוויכט ולימד בישיבת כרם ביבנה.
בשנת תשכ"ב (1962) התמנה כרב ראשי אשכנזי באשדוד, במקביל לרב הספרדי ישראל אליזרע.
בשנות ה-80, לאחר פטירת אשתו, עזב את רבנותו באשדוד ועבר להתגורר במבשרת ציון, שם החל ללמד בכולל מר"ץ.
תחתיו מונה כרב העיר הרב יוסף שיינין.
אחיו הבכור היה מתתיהו אדלר, שהיה שגריר ישראל בשווייץ.
נפטר ב-11 ביולי 2020, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים .
בגיא צלמות - שנת חיים של נער במחנות ריכוז - אוטוביוגרפיה, בהוצאת יד ושם, תשל"ט.
הורינו -בשיתוף עם אחיו מתתיהו אדלר - קורות חיי הוריהם.
שבטך ומשענתך: הרהורים ומחשבות אחרי השואה, הוצאת גנזך קידוש השם, בני ברק, תשס"ח, 2008
דבר סיני - שאלות בגיא צלמות ובארץ החיים - שו"ת בנושאים הקשורים לשואה, ירושלים, תש"ס
דבר סיני - חידושים בש"ס
דבר סיני - חידושים באורים וחידושים בדברי הרמב"ם הל' תלמוד תורה, קריאת שמע, תפלה, ברכת כהנים, תפילין, מזוזה, ספר תורה, ציצית, ברכות, מילה, ירושלים, תשכ"ו
דבר סיני - על מועדי השנה, ירושלים, תשמ"ב
דבר סיני - על התורה
דבר סיני - בענייני שבת, ירושלים, תש"ס
דבר סיני - בהלכה ובאגדה
ספר ההודיה - ביאורים ובירורים בענייני הודיה לה' בהלכה ובתפילה, ירושלים, תשנ"ז
סינטופיקון: אינדקס הרעיונות המופלאים (A Syntopicon: An Index to The Great Ideas), הוא אינדקס שכתב מורטימר ג'.
אדלר ויצא לאור בשנת 1952. אינדקס זה יצא לאור בתור כרכים מספר שתיים ושלוש בסדרת "הספרים הגדולים של העולם המערבי".
ההקדמה לכרך הראשון נכתבה על ידי רוברט האצ'ינס, נשיא אוניברסיטת שיקגו.
הסינטופיקון מוּצב כרשימת 100 הרעיונות המופלאים של הקאנון המערבי, ונמכר לבתי האמריקאים בעיקר על ידי אנשי-המכירות המיומנים של האנציקלופדיה בריטניקה.
אדלר וצוות-הפרויקט שלו בחרו את הרעיונות במשך עשורים, ובסופו של דבר גיבשו רשימה של 102. אולם, בספר אחר שכתב, אדלר הביע חרטה על כך שעקרון השוויון הנובע מזכויות האדם לא זכה להיכנס לרשימה.
הוא ניסה לתקן את ההשמטה בספרו "שישה רעיונות מופלאים: אמת-טוּב-יופי-חירות-שוויון-צדק" (1981).
אדלר ניסה להכין אינדקס נוסף, בכרך אחד, וזוהי הפרופדיה שנכתבה בעבור המהדורה החמש עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה.
מאז, מפתח-העניינים האלפביתי המסורתי הופק בשני כרכים בעבור הגרסאות המאוחרות יותר של המהודרה החמש עשרה, בנוסף על הפרופדיה.
בדרך כלל תערובת של שמנים, אשר משמשים מפתחי גוף (bodybuilders) לשיפור מראם של שרירים מסוימים.
על ידי מילוי השריר בנוזל שמני השריר נראה כאילו אימנו אותו בצורה אינטנסיבית.
סינטול מוזרק לרוב מתחת לעור או בין סיבי השריר.
השפעותיו של הסינטול הן קוסמטיות בלבד, ברגע שהשימוש בסינטול נפסק, השינוי במראה אובד עקב שקיעת השמן לתוך השריר.
רופאים רבים מצביעים כי השימוש בסינטול מסוכן , הוא עלול להישאר במחזור הדם למשך שנים ולהזיק ולצלק שרירים.
הזרקתו לתוך כלי דם גדולים או מעבר שלו במחזור הדם והגעתו לעורקים הגדולים עלולה לגרום לתסחיף, המוביל לשבץ והתקפי לב, משבר נשימתי או נזק מוחי קבוע.
סיני תור (נולד ב-1978) הוא זמר, מלחין וכותב שירים ישראלי המשלב בין סגנון הרוק למוזיקה חסידית.
תור נולד וגדל בקריית ארבע, חמישי מבין תשעה ילדים.
אביו, אילן תור למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והיה ממייסדי היישוב היהודי בחברון.
אמו יונה היא יועצת חינוכית.
בילדותו היה סיני כתב צעיר בעיתון "אותיות".
את דרכו המוזיקלית החל כילד בחוגים שנערכו במרכז ללימודי מוזיקה בקריית ארבע.
את ימי נעוריו חילק בין לימודים בישיבה תיכונית מצפה רמון ובין גבעות יצהר.
כמו כן למד בישיבת שילה - דרכה התגייס לצה"ל ושירת במסגרת "הסדר" בגבעתי.
מיד לאחר שסיים את שירותו הצבאי נישא והתיישב בבת עין שבגוש עציון.
באותה תקופה התחיל ביצירה המוזיקלית שלו והוציא דיסק ראשון סגנון מוזיקה יהודית מקורית.
תור החל לצבור קהל מעריצים בקרב צעירי המתנחלים.
בהמשך נפוצה שמועה שהגיעו לביתו בני נוער צעירים שהשתמשו בסמים, ואמרו שאף תור עצמו השתמש בסמים.
תור שלל זאת בנחרצות ואמר בריאיון לעיתון בשבע: "זה מעולם לא היה נכון, הכול ניפוחים וקשקושים...
ממה שראיתי אצל אנשים, אני רואה עין בעין שגם סמים קלים מפריעים בעבודת ה'...
רק מי שהוא פארש צריך את זה".
לאחר מכן עבר לגור בקריית ארבע, ובהמשך לחווה בין גבעת החרסינה לקריית ארבע שהייתה שייכת לאודי דוידי, במטרה ליצור יותר "חיבור לאדמה".
בשנת 2016 עבר להתגורר ברמת השרון.
הוא נשוי בשנית ואב לשישה ילדים.
בשגרת יומו עובד כיום תור עם תלמידי בתי ספר ותיכון בפרויקט העצמה וחינוך מוזיקלי הנקרא "אפיק-אומן".
בשנת 2016 הוגש נגד תור כתב אישום על הסתה לאחר שהשתתף בחתונת השנאה.
בית המשפט פסק שהוא זכאי, בנימוק ש"לא ידע על המעשה ולא התכוון לקחת חלק".
סימני ההיכר שלו הן פאותיו הגדולות השמלה התנ"כית והבנדנה שהוא חובש לראשו.
על בגדיו אמר בריאיון לעיתון "בשבע": "כל אחד שמתלבש – מתחפש למישהו...אני אוהב להתחפש לאברהם אבינו, דוד המלך וכל הג'מעה שם בגזרה.
למה שרק אני לא אתחפש?
כשמתחפשים זה כדי שנזכור שהכול פה זה תחפושת שלו, וצריך לגלות אותו בעולם".
יותר מעשור שנים לאחר מכן התבטא: "אני חובש כיסוי ראש כי אני רוצה להיות כמו אבותינו, אני רוצה לזכור שאנחנו חלק מהסיפור של התנ"ך..
אני חושב שכולנו תחפושות, כל אחד בוחר משהו ללבוש".
קהל המאזינים של תור מורכב בעיקר מצעירים דתיים לאומיים, אך הוא מופיע גם בפני הציבור החילוני במרכז הארץ, וכן בפסטיבלים שונים.
משמש גם כחזן קבוע בימים הנוראים בתפילות שחרית ומוסף על יד מערת המכפלה בחברון.
תור החל את דרכו ביצירת שירים מן המקורות, עם לחנים בדגש על רגש של געגוע ותקווה, המזכירים בסגנונם את לחני קרליבך פופ רך ומוזיקה עממית.
תור היה אחד מראשוני הז'אנר של מוזיקה יהודית מקורית.
עד כה תור יצר עשרות שירים, ועד כה ארבעים מתוכם יצאו לאור בשלושה תקליטורים.
בשיריו יש הומור באמצעותו הוא מנסה להתאים את יצירתו לקהלים מגוונים כגון דתיים לאומיים וחוזרים בתשובה.
המילים באלבום הראשון הן פשוטות ומובאות ברובן מהמקורות (אם כי גם שם ישנה ייחודיות מסוימת ביחס לזמרים חסידיים, כמו למשל השיר "שמחה גדולה" מבוסס על קטע מספרו של רבי נחמן מברסלב, ליקוטי מוהר"ן).
דודו אלהרר השמיע שירים מאלבום זה בתוכנית הרדיו שלו, "הפוגה", ששודרה בגלי צה"ל בימי שישי בצהריים.
בתקליטורים הבאים חלה מגמה של הפיכת התוכן למורכב יותר.
כך, המילים שבתקליטור השלישי אינן לקוחות כלל מהמקורות.
למספר שירים משני האלבומים הראשונים הופקו קליפים עבור ערוץ התכלת.
ב-26 במאי 2019 העלה תור לערוץ ה-Youtube שלו את השיר "צד יקר בנו", וב-29 באפריל 2021 העלה את השיר "נסיך".
סיני הוא "ירחון דתי לאומי לתורה למדע ולספרות", כתב עת מדעי-תורני למאמרים בנושאים הלכתיים, ספרותיים, נושאים הקשורים בארץ ישראל ומצוות יישובה, ארכאולוגיה, חקר תפילה, פיוטים ומנהגים ועוד.
כתב העת יצא לאור ברציפות, שש פעמים בשנה (למרות השם "ירחון") מאז 1937 בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנת 1962 החליף ד"ר יצחק רפאל את הרב מימון בעריכת כתב העת.
עד שנת 1966 לא התנוסס שמו על שער החוברת אלא נרשם כ"עורך אחראי" בשער האחורי בעוד על הכריכה נרשם: "המייסד העורך הרב יהודה ליב הכהן מימון זצ"ל." רפאל הוציא מכתב העת את מדורי "חידושי תורה" ואת המדור הביבליוגרפי עבורם התקין קובצי-לוואי ל"סיני": בית התלמוד, תורה שבעל-פה וארשת.
בשנת 1999 החליף את רפאל הרב יוסף אליהו הלוי מובשוביץ.
הוצאת כתב העת הופסקה בשנת תש"ף.
כתב העת עד גיליון קנ"ב נסרק במסגרת אוצר החכמה.
במאמר הפתיחה של הגיליון הראשון הציג יהודה לייב פישמן מימון את ה"אני מאמין" של "סיני":
הכותבים באו מתוך שורות המלומדים הדתיים ומעט חוקרים לא-דתיים בתחום מדעי היהדות.
בכרך החמישים כתב הרב מימון הסתייגות שלא הייתה חלק מהגדרת המטרות הרשמית, אך התקיימה תמיד באופן סמוי, "סיני פתח שעריו לבעלי גישות שונות ובלבד שהדברים לא יחרגו מתחום המותר מבחינת מסורת ישראל המקודשת".
סיני פתר (נולד ב-28 בפברואר 1954) הוא במאי תיאטרון, מורה למשחק ושחקן ישראלי.
פתר נולד בתל אביב לדני פטרזייל-פתר וליליה גולדנברג.
אביו היה איש חינוך ופעיל בשמאל הרדיקלי, ואמו הייתה מבקרת התיאטרון ועורכת ספרותית בעיתון "קול העם" ועורכת לשונית בעיתון "דבר".
הוא למד בבית הספר היסודי "גאולה" בו אביו היה מורה, ובתיכון חדש בתל אביב.
מגיל צעיר היה פעיל בחוגי דרמה שונים, כולל בתיכון חדש שם המדריך שלו היה עמרי ניצן.
היה חבר בגרעין נח"ל לקיבוץ כרם שלום ושירת בנח"ל שריון, שם עשה מילואים עד לשחרורו בגיל ארבעים.
בזמן שירותו הצבאי נשפט פעמיים על סירוב לשרת בשטחים, ופעם אחת ישב על כך בכלא.
כשהשתחרר משירותו הסדיר המשיך לחיות עוד שנה בקיבוץ כרם שלום, משם יצא ב-1975 ולמד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בזמן לימודיו מורותיו העיקריות היו נולה צ'לטון ורנה ירושלמי.
עם סיום לימודיו הזמינו עודד קוטלר, מנכ"ל תיאטרון חיפה, להצטרף לקבוצת הפרויקט של התיאטרון שירדה אז מקריית שמונה.
בהמשך ייסד קוטלר את המרכז התיאטרוני בנווה צדק בו שיחק פתר בהצגות שונות, בהן "הטייסים" ו"הפטריוט", שתיהן בבימויו של עודד קוטלר.
בתקופה זו החל גם להדריך דרמה בחוגים וסדנאות לילדים ומבוגרים.
ב-1983 קיבל מלגה לסיור לימודי בחו"ל מקרן התרבות אמריקה-ישראל ויצא למסע בן חצי שנה במערב אירופה בעקבות קבוצות תיאטרון פוליטיות.
שם התחבר במיוחד לקבוצת "הסן פרנסיסקו מיים טרופ".
ב-1983 שיחק בתפקיד דוד בן-גוריון הצעיר בדרמת הטלוויזיה "3 ימים בסג'רה" ובסדרה "ארץ מולדת".
ב-1984 עודד קוטלר העביר לפתר את ניהולו האמנותי של התיאטרון, תפקיד בו פתר כיהן כחלק מקולקטיב יוצר עד לשנת 1986. הקבוצה הריצה מספר הצגות בהן: "המלך הלך לישון" שזכתה בפרס כינור דוד, " קרמבו בעורף האויב" ו"מוכרים בלבד".
ב-1986 הקבוצה סיימה את עבודתה ופתר הפך לשחקן פרילאנסר ולמדריך דרמה וגם התחיל לביים בפרינג', בין השאר את ההצגה "זבאנק" בתיאטרון הסימטה, הוא כתב וביים את המחזה "ביקורת חצות", שבמרכזו לילה בחייהם של בני זוג, שהציג בפסטיבל עכו ב-1987 וזכה בו לציון לשבח.
ב-1989 כתב ביחד עם להקת "הסן פרנסיסקו מים טרופ" את "רואים כפול", שזכתה בפרס התיאטרון של הוילג' ווייס, "האובי" 1990. הוא כתב ביחד עם יגאל עזרתי וגבי אלדור וקבוצת תיאטרון מקומי את "הערב רוקדים", שהציג בפסטיבל עכו וזכה לציון לשבח 1991.
ב-1990 שיחק ב"שורו", סרט הקולנוע בבימויו של שבי גביזון, בו גילם את דמותו של בעל פאב תל אביבי.
ב-1991 גילם את דמותו של אליעזר בן-יהודה בדרמת הטלוויזיה "האיש שאהב בעברית" שביים אלי כהן, באותה השנה שיחק בסרט הקולנוע המצליח "מעבר לים" שזכה בתשעה פרסי האוסקר הישראלי, בבימויו של יעקב גולדווסר.
ב-2011 שיחק פתר בסרט הקולנוע "וביום השלישי" בבימויו של משה איבגי.
הוא הצטלם לעונה השנייה של הסדרה "חטופים".
ב-1997 ביים בתיאטרון העירוני חיפה את המחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" של ברטולט ברכט.
ב-2003 ביים בתיאטרון העירוני חיפה את המחזה "מדלן", בו כיכבו קרן צור וג'וליאנו מר.
ב-2008 ביים בתיאטרון הקאמרי את "השיבה לחיפה", בכיכובה של רוזינה קמבוס.
מחזה של בעז גאון על-פי נובלה מאת ע'סאן כנפאני.
המחזה מספר על סעיד (נורמן עיסא) וספייה (מירה עווד) שברחו ב-1948 מביתם שבחיפה והשאירו במקום את חלדון, בנם התינוק.
את התינוק מוצאת מרים גושינסקי (רוזינה קמבוס) יהודייה ניצולת שואה שמגדלת את הילד באהבה.
כעבור עשרים שנה שבים סעיד וספייה לביתם בחיפה ומעוניינים לדעת מה אירע לתינוק שהשאירו.
הם מגלים שהוא הפך לחייל מצטיין בצה"ל.
ב-2011 ביים בתיאטרון העירוני חיפה את המחזה "ארגנטינה" מאת בעז גאון.
במאי 2012 עלתה בתיאטרון החאן ההצגה "ירושלים החדשה" של דייוויד אייבס על אודות שפינוזה, בבימויו של פתר.
פתר העלה ארבע הפקות בת'יאטר ג'יי, וושינגטון די.
סי.: "חבלי משיח" של מוטי לרנר ב-2007, "התאונה" של הלל מיטלפונקט ב-2009, סדרה של הצגות "השיבה לחיפה" (בעז גאון) של תיאטרון הקאמרי ב-2011 ו"ההודאה" ב-2014. באוקטובר 2012 עלתה בפסטיבל עכו ההצגה "הטווס מסילואן" שכתבה עלמה גניהר, בבימויו של פתר יחד עם חן אלון, על ידי קבוצת שחקנים יהודים וערבים.
פתר ואלון זכו בציון לשבח בפסטיבל עכו על עבודת הבימוי.
ההצגה עלתה אחר כך גם בתיאטרון יפו.
פתר ניהל אמנותית את פסטיבל חיפה להצגות ילדים (1994-96), ותיאטרון עירוני חיפה (2005-2000), כשבשלוש וחצי שנותיו הראשונות בתפקיד כיהן גם כמנכ"ל.
היה חבר הוועדה האמנותית של פסטיבל עכו בשנים 2000, 2010-11. כהן כיו"ר של איגוד במאי התיאטרון בישראל (בת"י) ונמנה עם מייסדיו.
פתר מלמד בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים משנת 1990 ומרצה לתיאטרון במכללת הגליל המערבי מאז 2016. בעבר לימד משחק בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
פתר היה פעיל בארגוני שמאל שונים, היה ממקימי תנועת "יש גבול" והיה פעיל בתנועת "שמאל ישראלי חדש".
מתגורר בחיפה מאז 1995, נשוי ואב לשניים.
סי.מוטי לרנרמרץ 2016ההודאהתיאטרון יפומוטי לרנרספטמבר 2016 יוליה תיאטרון "הסטודיו" חיפה ישראל המאירי בעקבות סטרינדברג אוקטובר 2017סילוואן בין הזמניםפסטיבל עכועלמה גניהר.
בימוי משותף עם חן אלוןאוקטובר 2019אנא מן אליהודתיאטרון יפואילנית סוויסה בעקבות אלמוג בהרספטמבר 2020שנת האפסתיאטרון יפואבנר בן עמוס בעקבות הלל כהןנובמבר2021הנפש הטובה מסצואןסמינר הקבוציםברטולט ברכטינואר 2022הגיל הרךתיאטרונטו 2022 ציון לשבחג'ורג' בראנטאפריל 2022 ,אוגוסט 2022 תיאטרון הקאמרימעבר לגבולאנסמבל שובר גלים, אשדודאילנית סוויסהדצמבר 2022רמי ובאסם: אפירוגוןתיאטרון יפואבנר בן עמוסנובמבר 2025
סִינְטֵרְקְלָאס (בהולנדית Sinterklaas או Sint-Nicolaas או De Goedheiligman; בצרפתית Saint Nicolas) הוא דמות של חג מסורתי הנחגג בהולנד ובלגיה בערב של יום הקדוש ניקולאס (ה-5 בדצמבר) או בבוקר למחרת.
החג נחגג גם במספר מחוזות בצרפת, שווייץ, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה, פולין, הונגריה, קרואטיה, רומניה, סלובקיה, סלובניה, צ'כיה, ואיטליה.
דמות הקדוש ניקולאס היא דמות פטרון הילדים ובהולנד ובבלגיה זהו מועד חלוקת המתנות העיקרי.
דמותו של סינטרקלאס היא המקור לדמותו של סנטה קלאוס במסורת הצפון אמריקאית.
במסורת המקורית סינטרקלאס מגיע כל שנה בסירה ממקום מושבו הקבוע בספרד מלווה בעוזרו, שדון חג מולד שקיבל את הכינוי "Zwarte piet" (פיט השחור).
ילדים נוהגים לבוא לקבל את פניו על גדות הנהר ולהתחפש לעוזריו.
בהולנד נהוג לאכול בחג זה בוטרלטר.
החג מציין את יומו של ניקולאס הקדוש, אשר חי בין השנים 280 ל-342, היה הבישוף של העיר מירה במקום בו שוכנת טורקיה של היום וב-1087 הועברו שרידיו לבארי.
בשנות ה-2000 הפכה דמותו של פיט השחור לשנויה במחלוקת, בשל היותו עבד שחור של אדם לבן.
סינטור (לפי האקדמיה ללשון העברית: דִּבְקוּק) הוא תהליך מתחום מטלורגיית אבקות, שבו באמצעות חימום ודחיסה הופכים גוף המורכב מגרגירי אבקה לחומר מוצק הנדסי, כלומר מחומר אבקתי מתפורר לחומר בעל תכונות מכניות משופרות שאפשר להשתמש בו במבנים ובמכונות.
בתהליך הסינטור מחממים את הגוף לטמפרטורה שהיא בערך 80% מטמפרטורת ההתכה של החומר, וכתלות בזמן ובטמפרטורה, גרגירי האבקה מתחברים זה לזה ויוצרים גוף קשיח.
התהליך משמש ליצירת חומרים קרמיים, מתכות - בעיקר מתכות בעלות טמפרטורת היתוך גבוהה כגון טונגסטן ומוליבדן, ולעיתים חומרים פלסטיים.
הכוח המניע בתהליך זה הוא מינימיזציה של אנרגיית פני שטח (מתח פנים), שהיא גבוהה במצב אבקתי.
קיימות דרכים רבות ליצירת חומר גלם: התכה, כבישה, חציבה.
תהליך הסינטור במטלורגיית אבקות מאפשר יצירת חומר בעל הרכב כימי מדויק, עם גודל גרעין קטן , שתלוי בגודל גרגרי האבקה ובתהליך הסינטור.
גודל הגרעין הוא גודל הגבישים במוצק, והוא משפיע באופן מהותי על תכונות החומר.
חומרים בעלי גודל גרעין קטן נוטים להיות חזקים יותר.
אחד המאפיינים של התהליך הוא שבדרך כלל נותרים חללים בחומר, אשר מעלים את פריכותו.
עבור מתכות ניתן לבצע מספר טיפולים מכניים (אקסטרוזיה למשל) אשר מעלימים את החללים ומעלים את החוזק.
לעיתים החללים דווקא רצויים, במסננים או בבידוד חום למשל.
לסינטור קודמת כבישה, המקנה לגרגרי האבקה את צורת הגוף, שבקירוב נשמרת בסינטור, וצפיפות גבוהה ככל האפשר.
ישנן מדפסות תלת מימד העובדות בסינטור אבקה בעזרת לייזר (SLS - Selective Laser Sintering) וייחודן הוא ביכולת לבנות מודלים ממתכות.
סִינְטְרָה (בפורטוגזית: Sintra) היא עיירה במחוז ליסבון שבפורטוגל, מערבית לבירה ליסבון, ובה כ-33,000 תושבים.
העיירה מפורסמת בזכות ארמונות ומבנים מפוארים רבים שהוקמו בה בתקופות שונות, ועל כן אונסק"ו הכריז על הנוף התרבותי של סינטרה כאתר מורשת עולמית בשנת 1995.
סינטרה הוא גם שמה של רשות מקומית הכוללת את העיירה סינטרה, אך גם יישובים נוספים.
שטחה מגיע עד קאבו דה רוקה - הנקודה המערבית ביותר של אירופה היבשתית.
קיימות השערות שונות על מקור השם.
ייתכן מ-Suntria מילה מימי הביניים שמשמעותה כוכב זוהר או שמש.
משמעויות אפשריות אחרות: "הר-ירח", "נבלע בערפל".
המורים הקימו במאות ה8-9 מבצר בראש הגבעה החולשת על העיירה סינטרה של היום, המבצר קרוי היום מצודת המורים (Castelo dos Mouros).
מבצר זה מוזכר בכתבי הגאוגרף אל-בקרי מהמאה ה-11. במאה ה-12, לאחר שהנוצרים כבשו את המקום במסגרת הרקונקיסטה, בנה אפונסו הראשון, מלך פורטוגל כנסייה בתוך חומות המבצר.
בשנת 1507 נבנה המנזר ההירונימיטי נוסה סניורה דה פנה (Nossa Senhora da Pena), על ראש גבעה סמוכה.
בין ה-14 וה-16 נבנה הארמון הלאומי סינטרה (Palácio Nacional de Sintra) על ידי מלכי פורטוגל על מבנה מוקדם יותר ששימש את שליט המורי.
הארמון מצוי כיום במרכז העיירה.
ארמון סיטייש (Palácio de Seteais) - נבנה בין השנים 1783-1787 על ידי קונסול הולנד.
הארמון הלאומי פֵּנָה (Palácio Nacional da Pena) נבנה בין השנים 1842–1854 במקום בו עמד המנזר ההירונימיטי.
ארמון מפואר שנבנה על ידי המלך פרננדו השני לכבוד רעייתו המלכה מריה השנייה.
ארמון מונסרטה (Palácio de Monserrate) נבנה בשנת 1858 על ידי הסוחר הבריטי פרנסיס קוק.
ארמון רגלריה (Palácio da Regaleira) או אחוזת רגלריה (Quinta da Regaleira) - נבנה בין השנים 1904–1910 על ידי אנטוניו קרבאליו אוגוסטו מונטיירו - סוחר אמיד ברזילאי ממוצא פורטוגזי.
בשנת 1995 הוכרז הנוף התרבותי של סינטרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ניתן להגיע לסינטרה ברכבת היוצאת מתחנת Rossio בליסבון בכל חצי שעה בימי חול ובכל שעה בסופי השבוע.
לחלופין, ניתן להגיע לעיר ברכבת מתחנת Estação do Oriente בליסבון, המרוחקת ממרכז העיר.
הנסיעה מליסבון לסינטרה אורכת כ-45 דקות והיא עולה כ-4.5 יורו לנסיעה הלוך-חזור.
בסינטרה עצמה ניתן להיעזר באוטובוס תיירים מיוחד, המאפשר מעבר בין הארמונות והאטרקציות התיירותיות השונות.
סיניה נתניהו (נולדה בשנת 1965) היא ד"ר לכלכלה, מומחית לכלכלת משאבי טבע ותשתיות מים.
שימשה בתפקיד המדענית הראשית של המשרד להגנת הסביבה מיוני 2011 ועד לאוגוסט 2018.
נולדה בישראל ליעקב ונעמי הללי.
למדה לתואר ראשון במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת מרילנד בארצות הברית, ואת עבודת הדוקטורט עשתה באוניברסיטה זו בתחום כלכלת חקלאות ומשאבי טבע.
במשך השנים עסקה בשירותי ייעוץ בתחומי סביבה וכלכלה לממשלות בישראל ובחוץ לארץ ולארגונים בינלאומיים ובהם אונסק"ו והאיחוד האירופי.
בין 1998 ל-2005 הייתה חברת סגל אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע במחלקה להנדסת תעשייה וניהול ומרצה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2009–2011 עבדה כמנהלת בכירה בחטיבת הפיתוח העסקי של חברת תה"ל לתכנון מים ועסקה במימון הפרויקטים שהחברה מפתחת בישראל ומחוץ לישראל.
ביוני 2011 התמנתה למדענית הראשית של המשרד להגנת הסביבה, ופרשה מתפקידה באוגוסט 2018 לאחר 7 שנים בתפקיד.
בסוף 2020 מונתה למנהלת התוכנית לסביבה והערכת השפעות בריאותיות באזור אירופה בארגון הבריאות העולמי.
ב-1998 ערכה יחד עם מנחה הדוקטורט שלה, פרופסור ריצ'רד ג'סט , את הספר "Conflict and Cooperation on Trans-Boundary Water Resources (Natural Resource Management and Policy)" העוסק בקונפליקטים ושיתופי פעולה סביב מקורות מים חוצי גבול מדינתי.
הייתה נשואה לפרופ' נתן נתניהו ולהם בן ובת.
נתן נתניהו הוא בן דודו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
אברהם סיני דויטש (נולד ב-21 בנובמבר 1946) הוא מייסד המכללה האקדמית נתניה, כיהן כמשנה לנשיא ודיקן בית הספר למשפטים במכללה ופרופסור מן המניין.
היה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1986 – 1990. הקים וניהל את בית הספר ללימודי משפט שליד אוניברסיטת בר-אילן בשנים 1990 – 1995. יסד את המכללה האקדמית נתניה יחד עם שני פרופסורים אחרים בשנת 1995. מייסד פרויקט שמ"ע וכתב העת "מחקרי משפט" באוניברסיטת בר-אילן.
שימש במשך 17 שנים כיועץ המשפטי לרשות להגנת הצרכן בהסתדרות ומייסד המרכז לדיני הגנת הצרכן.
מחקריו בתחומים של דיני חוזים, דיני הגנת הצרכן ודיני תובענות ייצוגיות פורסמו בכתבי עת בישראל ומחוצה לה, וספריו הם ספרי בסיס בתחום הגנת הצרכן.
נולד בגרמניה לנתן יהודה וחיה מינדל דויטש.
סיים את לימודיו התיכוניים בישיבה התיכונית "מרום ציון" בירושלים.
למד בישיבות "כרם ביבנה" ו"מיר", והוסמך לרבנות בגיל 18. שירת בצבא בנח"ל וסיים את המילואים בדרגת סרן.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית, תואר שני במשפטים בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב, ותואר מוסמך ודוקטור במשפטים באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית.
Bollinger כיום נשיא אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
התחיל בעבודתו האקדמית כאסיסטנט בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1970 עם יסודה, מיד לאחר סיום תואר LL.B.
מאז מתרכז בפעילות אקדמית ובניהול אקדמי זה 30 שנים.
מתגורר בגבעת שמואל, נשוי לד"ר יוכבד דויטש ואב לשלושה ילדים ועשרה נכדים.
לכבוד פרישתו מהוראה פעילה, יצא לאור בהוצאת "נבו" ספר מאמרים לכבודו של פרופסור דויטש ("ספר סיני דויטש") ובו מאמרים הנוגעים לתחומי פעילותו - דיני חוזים; הגנת הצרכן; תובענות ייצוגיות; משפט עברי; והוראה גבוהה.
פרופסור דויטש קיבל דרגת פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1986, ונתמנה לדיקן הפקולטה למשפטים באותה שנה.
בשנת 1995 ייסד את המכללה האקדמית נתניה ביחד עם שני פרופסורים למתמטיקה, וכיהן כמשנה לנשיא וכדיקן בית הספר למשפטים.
בשנת 2002 אושר מינויו לדרגת פרופסור מן המניין על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
דויטש פיתח בישראל תחום משפטי חדש: דיני הגנת הצרכן וכן את תחום דיני החוזים האחידים.
כאשר החל בהרצאותיו ובכתביו בנושא הגנת הצרכן בישראל בשנת 1976, החקיקה בנושא כמעט ולא הייתה קיימת, לא נלמדו קורסים ייחודיים בנושא באוניברסיטאות השונות ואף לא היו פרסומים של מחקרים ומאמרים בנושא.
הרצאותיו, תרומתו לחקיקה בכנסת, וכתיבתו האקדמית בנושא (24 מאמרים בכתבי עת משפטיים וארבעה ספרים) הביאו להכרה בנושא הגנת הצרכן כתחום מחקרי במשפט, אשר נלמד כיום בכל הפקולטות למשפטים בישראל ומשמש כנושא מחקר.
בשנת 2015 קיבל אות הצטיינות מלשכת עורכי הדין, על פעילותו למען הגנת הצרכן, שירות משפט עברי וייצוג ארגוני צרכנים בפני בית המשפט העליון.
יסוד פרויקט שמ"ע (שירות משפט עברי) באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1978. הפרויקט פעל עד לשנת 1992 במסגרתו נתנו לציבור המשפטנים למעלה מ-1000 חוות דעת.
ייצוג ארגוני צרכנים בפני בית המשפט העליון בנושאים עקרוניים של חוזים אחידים ותובענות ייצוגיות צרכניות.
חבר הוועד הפועל של מכון התקנים הישראלי משנת 1980 – 1996. שימש כסגן יו"ר מכון התקנים בשנים 1994 – 1996.
שימש כיועץ המשפטי לרשות להגנת הצרכן בהסתדרות, 1978 – 1995.
מייסד בית הספר למשפט המוכר על ידי אוניברסיטת בר-אילן, וראש בית הספר בשנים 1990 – 1995.
מייסד המכללה האקדמית נתניה, בה לומדים מעל 4,000 סטודנטים בשבעה בתי ספר בהסמכת המועצה להשכלה גבוהה - 1995 ואילך.
חבר ועדת פרס ישראל למדעי המשפט לשנת 2000.
יו"ר הוועדה לבדיקת התקינה על יבוא, החלטות הוועדה אושרו בממשלה, בבית המשפט העליון ובתיקוני חקיקה ותקנות בשנת 2002.
חבר חבר הנאמנים וחבר ההנהלה במכללה האקדמית הערבית בחיפה החל משנת 2008.
חבר ועדת פרס ישראל למדעי המשפט לשנת 2017.
מחקריו של פרופ' סיני דויטש עוסקים במגוון של תחומים שבראשם הגנת הצרכן, דיני חוזים, דיני מסחר ומכר, דיני תובענות ייצוגיות ודיני המשפט העברי.
בעשרות מחקריו ובספריו פיתח דויטש את נושא הגנת הצרכן בישראל ותרם רבות לפיתוח תחום זה ברחבי העולם.
גישתו מעוגנת בהשקפה שיש זכויות יסוד לצרכנים, זכויות אלו ניתנות להגדרה כזכויות חוקתיות.
לאור התפתחות הלכות אלו יש מקום לראות בדיני הגנת הצרכן דיסציפלינה משפטית עצמאית ולא רק ענף של דיני החוזים ודיני הנזיקין.
הבנת הרעיונות וההצדקות שמאחורי הגנת הצרכן הביאו למעבר מהגנה מפני הטעיות וניצול הצרכן לקביעת סטנדרטים לסחר הוגן.
הצעותיו, לפיהן מקום לפרשנות שונה של חוזים צרכניים לעומת חוזים עסקיים, קיבלו תמיכה של פרופ' אהרן ברק מי שהיה נשיא בית המשפט העליון בישראל .
עמדותיו בנושאי הגנת הצרכן צוטטו במאות פסקי דין ואושרו במקרים שונים בפסיקת בית המשפט העליון מאמריו וספריו מאוזכרים בספרות המשפטית.
בתחום דיני החוזים הציג פרופ' דויטש גישה ביקורתית לפסיקת בית המשפט העליון והציע אלטרנטיבות שונות לפרשנות החקיקה הישראלית בנושאים כמו עושק, הצעה בלתי חוזרת ואופציה ודיני חוזים אחידים.
ביקורתו הביאה לשינויים בפרשנות הפסיקה ואף לשינוי החוק.
מחקריו של סיני דויטש במשפט העברי מציגים גישה ייחודית שניתן לכנותה כמשפט עברי פוזיטיבי, דהיינו חקר המשפט העברי כבסיס לפרשנות המשפט הישראלי.
גישתו זו אומצה במספר מקרים בפסיקת בית המשפט העליון, והציגה אלטרנטיבה לפרשנות המקובלת בפסיקה הישראלית שהתעלמה, בדרך כלל, מהמשפט העברי.
לשם קידום השימוש במשפט העברי בבתי המשפט, הוא הקים עוד בשנת 1978 את פרויקט שמ"ע (שירות משפט עברי) שסיפק יותר מ-1000 חוות דעת לעורכי דין, למשפטנים ולשופטים בתחום המשפט העברי בנוגע לשאלות מעשיות שתעוררו בבתי המשפט.
בשנת 2005 הוא יסד את מרכז ישמ"ע (יישומי משפט עברי) במכללה האקדמית נתניה הנותן באופן שוטף מקורות מהמשפט העברי לשופטי מדינת ישראל.
הוא הרצה בפורומים רבים על המשפט העברי הן בישראל והן במדינות שונות.
הוא בדק את השימוש במשפט העברי באופן כמותי בפסיקת בתי המשפט.
בכל אלו הציג את הגישה לפיה גם משפטן במשפט הכללי יכול לתרום תרומה לקידום המשפט העברי.
תחום מחקר נוסף לו הוקדש מאמץ בשנות ה-2000 היה תחום התובענות הייצוגיות הצרכניות.
אחיו הרב חיים דויטש היה דרשן ומחבר ספרים.
עיונים במשפט עברי ובהלכה )עורך משותף (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן )תשנ"ט( (310 עמ').
דיני הגנת הצרכן – יסודות ועקרונות (כרך א', תשס"א) 771 עמ'.
דיני הגנת הצרכן – הדין המהותי )כרך ב', התשע"ב( 722 עמ'.
דיני הגנת הצרכן – הדין המהותי )כרך ג', התשע"ב( 740 עמ'.
מבחר מאמרים בעברית בכתבי עת שפיטים
"גמירת דעת והכוונה ליצור יחסים משפטיים בדיני חוזים במשפט העברי, האנגלי והישראלי".
"חוק החוזים האחידים: כישלון ולקחים לעתיד" מחקרי משפט א' (תש"מ) 62 – 133
"בית המשפט לתביעות קטנות כמגן לצרכן" עיוני משפט ח' (תשמ"ב) 345 – 381
"הוראת העושק בחוק החוזים" מחקרי משפט ב' (תשמ"ב) 1 – 44
"סעיף 12 לחוק החוזים: "האומנם תרופה לכל מכאוב" מחקרי משפט ד' (תשמ"ו) 33 – 55
"תוקף צוואה בערכאות במשפט העברי" דיני ישראל יב (תשל"ו) קצ"ז – רל"ח
"הצעה בלתי חוזרת ואופציה: האומנם סמנטיקה בלבד?" עיוני משפט יב (1987) 275 – 303
"דיני החוזים הצרכניים מול דיני החוזים המסחריים" עיוני משפט כג (תש"ס) 135 – 189
"תובענות ייצוגיות צרכניות: הדרישה להסתמכות אישית על מצגי השווא של המטעה" מאזני משפט ב (תשס"ב) 97 – 153
"תובענות ייצוגיות צרכניות: "קשיים והצעות לפתרון" מחקרי משפט כ (תשס"ד) 299 – 377
"עשור לתובענה הייצוגית הצרכנית – סיכום ביניים ומבט לעתיד" שערי משפט ד' (תשס"ה)
"החקיקה הצרכנית והקודקס האזרחי המוצע" משפטים לו (התשס"ז) 499 – 530
"אקטיביזם שיפוטי בדיני חוזים" מאזני משפט ו' (התשס"ז) 21 – 103
"האכיפה הפלילית של איסור ההטעיה הצרכנית" מאזני משפט ז' (תש"ע) 27 – 117
הוצאת סיני היא הוצאת ספרים ותיקה הפועלת משנת 1939, ומשכנה ברחוב רמב"ם אשר במדרחוב נחלת בנימין בתל אביב.
היא המשכו של בית מסחר והוצאת ספרים יוסף שלזינגר שפעל באירופה בין השנים 1860 - 1948.
"בית מסחר והוצאת ספרים יוסף שלזינגר" נוסד בווינה בשנת 1860 על ידי יוסף גינז-שלזינגר (1790-1871), בנו של הרב שמחה בונם גינז, אב"ד מטרסדורף, אחיו של רבי עקיבא איגר.
יוסף גינז-שלזינגר נשא את פראדיל, בתה של שרה-שריל קלישר.
חותנתו שרה-שריל הייתה בת דודו רבי עקיבא איגר, ולאחר פטירת בעלה נישאה לחת"ם סופר.
לאחר נישואיו התגורר שלזינגר במשך שש שנים אצל חותנו החורג החת"ם סופר בפרשבורג.
הוא הוציא לאור את ספר השו"ת של החת"ם סופר, ובכך חנך את עיסוקו כמוציא לאור.
שלזינגר לא ראה בפרשבורג כמקום מתאים לבית מספר והוצאת ספרים, ובשנת 1860 עקר לווינה ופתח את "בית המסחר והוצאת ספרים יוסף שלזינגר".
ההוצאה עסקה בהוצאה לאור של סידורי תפילה, ספרי תנ"ך, מחזורים, הגדות של פסח וספרי תהילים.
בתחילה פעלה באירופה ועם הזמן הרחיבה את פעילותה לארצות מעבר לים.
היא גם ייצאה סידורים ומחזורים בנוסח עדות המזרח לטורקיה, יוון וצפון אפריקה.
לאחר מותו של יוסף שלזינגר, בשנת 1871, עבר העסק לבנו, עקיבא גינז-שלזינגר (1843-1898).
עקיבא היה נשוי לרוזה שטרסר, נכדת הכתב סופר.
אחר מות בעלה היא ניהלה את העסק בעזרת בניה הבוגרים.
בשנת 1905 פתחו שני בניה, יוסף (יוז'ף) ואברהם (אדולף), את סניף ההוצאה בבודפשט, ובהמשך הצטרף אחיהם משה (מוריץ).
פעילות בית המסחר וההוצאה לאור התרחבה מאוד והיא התפרסה על פני כל מרכז אירופה.
במלחמת העולם הראשונה הודפסו סידורי תפילה והגדות של פסח לחיילים יהודים, עם תפילה לניצחון של הקיסר פרנץ יוזף.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938, בא הקץ לפעילות בית העסק בווינה.
יותר מעשרת אלפים קילוגרם של גלופות עופרת של ההוצאה נמכרו לפי משקל לחברה וינאית.
החנות ותכולתה נמכרו על ידי הגרמנים במכירה פומבית.
ייסוד הוצאת סיני בתל אביב
בעקבות השינויים המדיניים ורוחות המלחמה שנשבו באירופה החליטו שני בניו של אברהם (אדולף) שלזינגר, עקיבא (קרוי) וצבי (אישטוואן), לעלות לארץ ישראל ולפתוח סניף של העסק המשפחתי.
בשנת 1939 הם עלו לארץ ופתחו בתל אביב את "הוצאת סיני".
בתקופה הראשונה פעל העסק ברחוב נחלת בנימין 57, וכעבור זמן קצר עבר לרחוב אלנבי 72, שם פעל במשך כשבעים שנה.
זמן קצר לאחר ייסוד השלוחה בתל אביב, נסע עקיבא שלזינגר לאירופה כדי לייבא את האמצעים הדרושים לפעילות בית מסחר לספרים והוצאה לאור.
בביקורו הוא הצליח לרכוש במכירה פומבית חלק ניכר מהסחורה המולאמת של בית העסק שלהם בווינה, ולאחר מכן שב לארץ ישראל.
שנות הפעילות הראשונות של הוצאת סיני בתל אביב היו שנות מלחמת העולם השנייה, ובית העסק סבל מקשיים רבים בשל מחסור בנייר לדפוס, צמצום בזרם הקונים וניתוק עם גורמי חוץ.
בית העסק הדפיס גלויות דואר צבעוניות, מפות תנ"כיות ולוחות שחמט, ורבים מלקוחותיו היו חיילים בריטים ואוסטרלים ששירתו בארץ ישראל.
השלוחה של בית העסק בבודפשט המשיכה לפעול גם בשנות מלחמת העולם השנייה.
הספרים שהודפסו בבודפשט יצאו תחת המותג החדש "הוצאת סיני".
ב-19 במרץ 1944, יום פלישת הנאצים להונגריה, נסגר בית העסק בבודפשט.
אברהם (אדולף) ורעייתו, הוריהם של עקיבא וצבי שלזינגר, ניצלו ברכבת ההצלה של ישראל קסטנר ועלו לארץ ישראל בשנת 1946. לאחר המלחמה נפתח בית העסק בבודפשט מחדש והמשיך לפעול במשך תקופה על ידי קרוב משפחה ופקידה ותיקה בעסק מלפני המלחמה.
עקיבא שלזינגר ביקר בבודפשט בשנת 1947 והצליח להציל מן המחסנים את הספרים, הגלופות והמטריצות שלא ניזוקו והביאם לארץ ישראל.
פעילות הוצאת סיני בתל אביב
לאחר המלחמה התרחבה פעילותה של הוצאת סיני בתל לאביב.
היא התמחתה בהוצאת סידורים ומחזורים והוציאה לאור את "סידור השלם" במהדורה של ספר כיס אשר הפך לפופולרי מאוד.
ההוצאה ייצרה כריכות אמנויות ייחודיות: כריכה בציפוי כסף עם ריקועים אמנותיים מעבודות בצלאל, כריכה מעור ובאמצעה פלאק נחושת עם ריקועים אמנותיים מעבודות בצלאל, וכן כריכות עץ ועליהן ציורי בצלאל.
בכך תרמה תרומה גדולה להתפתחות אמנות כריכות ספרי הקודש.
היא מוציאה ספרי קודש רבים בתרגום לאנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית והונגרית ושפות נוספות.
כיום פועלת הוצאת סיני על ידי בניהם של צבי ועקיבא שלזינגר.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 עברה החנות לרחוב רמב"ם במדרחוב נחלת בנימין, הסמוך למקומה הקודם ברחוב אלנבי.
סִינַי הוֹק (יידיש: סִינַי האָק גרמנית: Simon Hock, נודע עקב זאת גם בשם שמעון האק; כ"ד בחשוון ה'תקע"ו, 27 בנובמבר 1815 – 24 באוקטובר 1887, ו' בחשוון ה'תרמ"ח) היה חוקר יהודי וגנאלוג מראשית תקופת ההשכלה ועוזרו של שי"ר.
עסק במחקר, אך התנגד לתיקוני הדת שנעשו בדורו.
מחקריו בנושא תולדות יהודי פראג, המצבות בבית הקברות היהודי העתיק, וכן מחקרים בתחום הקבלה השפיעו על הדורות הבאים, ואף הקרינו על שיטתו של גרשום שלום בפרשנות כתבי הקבלה.
לפי השערתו של הוק, שנת מותו של ישעיה הלוי הורוויץ (המכונה השל"ה הקדוש) הייתה שנת ש"צ (1636) ולא בסביבת ש"פ (1626), כפי שהודפס בהספד שספד לו רבי נתן נטע שפירא מחבר הספר מגלה עמוקות.
ספרו על יהודי פראג שימש כמקור לרבים מספרי היזכור לאחר השואה, וכן למחקרי היסטוריונים אודות תולדות היהודים באירופה בעת הישנה.
סיני (זיגפריד) אוּקוֹ (Sinai (Siegfried) Ucko; 7 בנובמבר 1905 – 10 באוגוסט 1976) היה פילוסוף של החינוך, פרופסור לחינוך באוניברסיטת תל אביב ומייסד החוג למדעי החינוך באוניברסיטה זו.
נולד בשנת 1905 בשם זיגפריד אוקו בעיר גלַייביץ שבפרובינציית שלזיה, גרמניה (כיום גְּליבִיצָה, בדרום פולין), בנם של אלזה לבית וייסנברג ונתן אוקו, שניהם ילידי שלזיה עילית.
למד באוניברסיטאות וינה וברסלאו ובבית המדרש לרבנים בברסלאו וכיהן כרב במנהיים ובאופנבורג.
בשנת 1929 קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קניגסברג (כותרת הדיסרטציה: "מושג האלוהים בפילוסופיה של הרמן כהן").
בשנת 1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל עם רעייתו ובתו בעקבות אחיו גדעון אוקו (שמשנת 1934 היה חבר קיבוץ נען ולימים מראשוני קולנועני הקיבוצים).
בארץ עבד בין היתר בכפר ילדים ונוער אהבה ובעליית הנוער.
לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938) נשלח לווינה על מנת להציל ילדים יהודים ולטפל בהעלאתם לארץ-ישראל.
לימד בסמינר ע"ש לוינסקי, בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה ובבית המדרש למורים הסמוך אליו (סמינר שיין), שאותו גם ניהל החל משנת 1951.
בשנת 1945 היה יוזמו של הרבעון הפילוסופי "עיון" וכיהן בו כחבר מערכת עד מותו.
ב-1951 ראה אור ספרו "על האושר והטוב: שיעורים ראשונים בפילוסופיה", שעסק, לפי המבוא לספר, ב"סוגיות סבוכות וחשובות במעשה החינוכי ובהלכה חינוכית כאחד, כגון: חינוך ותעמולה, חינוך וכפייה, בעיות תורשה וסביבה, החירות והאוטונומיה המוסרית, פדגוגיה ופוליטיקה, המחנך והחברה, לימודי הטבע התוכנית החינוכית, חינוך לנימוסים ועוד".
מאז 1956 היה מרצה לחינוך.
תחילה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן ייסד את החוג למדעי החינוך והמחלקה לפדגוגיה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשם עד מותו.
אחרי מותה נישא בשנית לרות רנאטה לבית אוּלמן (נולדה ב-1921 בגרמניה).
היה אב לשתיים: אלישבע איתן ודינה גולדינג.
סיני אוקו נפטר ב-1976, בגיל 71. נקבר בקיבוץ נען לצד אשתו הראשונה.
1968 – פרס ירושלים על שם הנרייטה סאלד לחינוך ומחקר בשטח החינוך.
1971 – פרס לעובדים בתחום החינוך העברי מטעם עיריית תל אביב.
על האושר והטוב: שיעורים ראשונים בפילוסופיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"א.
(מהדורה שנייה: מבוא לפילוסופיה, תשכ"ד 1964)
על האופי והטוב: פילוסופיה של החינוך, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ד.
סינטה (בְּשַׂר עָצֶה) הוא נתח בשר מהחלק האחורי של בקר, עגל או חזיר, משריר הצמוד לחלק התחתון של עמוד השדרה מצדו החיצוני.
החלק העליון מכונה "סינטה עליונה" והוא נחשב לנתח הבשר האיכותי יותר.
הנתח השני, "סינטה תחתונה", הוא נתח בשר גדול יותר ופחות רך לעומת הנתח הראשון.
את הסינטה התחתונה מוכרים כסטייק סינטה.
בפירנצה הוא ידוע כסטייק נוסח פירנצה.
קיים הבדל באופן שבו קצבים מארצות הברית חותכים ומגדירים את הסינטה, לעומת מקביליהם מבריטניה ומאוסטרליה.
במטבח הבריטי הסינטה נמשכת קדימה לעבר מרכז גוף הבקר.
הסינטה האמריקאית נקצבת רק מהשליש האחרון של גוף הבקר.
זאת הסיבה שבארצות אחרות סטייק טי-בון נחשב גם לסטייק סינטה.
נתח הסינטה מתאים מאוד להכנה בצלייה, וכן להכנת רוסטביף.
סינָיה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1962 בבימויו של אילן אלדד, עם יפתח ספקטור, שמעון ישראלי ודינה דורון בתפקידים הראשיים.
העלילה מבוססת על מקרה אמיתי של ילדה בדואית שנמצאה בסיני על ידי חיילי צה"ל במהלך מבצע קדש ליד אמה ההרוגה, אומצה על ידי ח"כ פארס חמדאן ונקראה סיניה.
הסרט צולם בחולות ראשון לציון שדמו לחולות סיני וכיום בנויות עליהם שכונות מערב ראשון.
אלדד בחר בטייס חיל האוויר יפתח ספקטור לתפקיד הראשי לאחר שהתרשם ממנו בסרט התיעודי הקצר של חיל האוויר "הגובה 40,000".
הוא הצליח לשכנע את הרמטכ"ל צבי צור ואת סגן שר הביטחון שמעון פרס להרשות לטייס בשירות פעיל בן 21 להופיע בסרט אזרחי בפנים גלויות.
חלק גדול מהסרט הוא ללא מילים.
הדיאלוגים הקצרים עם הבדואית ובנה מנוהלים בערבית.
בתחילת הסרט מראים גננת (נאוה שאן) מוציאה את ילדי הגן החוצה ואחת הילדות, סיניה (סיניה חמדאן האמיתית) מסתכלת למעלה לעבר מטוס בשמים.
המוזיקה היא של נעם שריף, שיר הנושא "סיניה" הוקלט על ידי שמעון ישראלי למילותיו של דידי מנוסי.
ביום השני במבצע קדש נשלחים שלושה מטוסי מיסטר למטרות הפצצה בדרום סיני.
באחד המטוסים קורית תקלה במנוע והטייס דן (יפתח ספקטור) נאלץ לנטוש.
לאחר הצניחה הוא מתקדם בחולות לעבר שברי המטוס ומסתבר שהמטוס פגע במאהל של בדואים והרג אחד מהם.
לפניו מתייצב ילד בדואי בשם עזיז (אהוד בנאי) שמוביל אותו לאחד האבלים שם מגלה דן אישה בדואית נפחדת המחזיקה תינוקת.
היא פוחדת ממנו אך הוא מרגיע אותה וחובש את ידה הפצועה.
המצרים שולחים מטוס קל למאהל ממנו יורדים טייס (שייקה לוי) וחייל.
דן מסתתר והם חוקרים את הבדואית באלימות אך היא לא מסגירה אותו.
לפתע מגיע קצין ישראלי בשם אורי (שמעון ישראלי) ופותח באש על המצרים.
הטייס נהרג והחייל נפצע ומדמה עצמו כהרוג.
הוא זוחל בחשאי מהאוהל, תופס את עזיז ומכריח אותו להורות לאמו לתת לו את העוזי אך אורי מבחין בו והורג אותו.
דן מתייחס לבדואית ולבנה עזיז באופן הומני לאחר שלא הסגירה אותו אך אורי מתייחס אליהם בגסות לאחר שערבים הרגו את אחותו.
דן מצליח לתקן את המטוס ומתחיל להניע אותו למבחן.
באותו רגע מגיע ג'יפ מצרי עם שני חיילים.
אחד פותח באש ואחד רץ אחרי המטוס מוריד את דן ומתחיל להיאבק איתו.
לבסוף מצליח דן להרוג אותו ואורי מחסל את השני.
אורי מסכים כי דן ייקח אותו את הבדואית וילדיה והוא יישאר במאהל ויחכה למחלצים.
המטוס ממריא מעל דיונה קטנה אך אז נשמעת התפוצצות.
אורי ממהר למקום ומוצא שכולם נהרגו פרט לתינוקת הבוכה.
הוא נוטל אותה בידיו וחוזר למאהל.
שחקןתפקיד יפתח ספקטור דן שמעון ישראלי אורי דינה דורון אישה בדואית אהוד בנאי עזיז שייקה לוי טייס מצרי נאוה שאן הרמן גננת הדרה אזולאי התינוקת סיניה יצחק ברזילי חייל מצרי יצחק בנימיני סייר מצרי סיניה חמדן בתפקיד עצמה
הרב סיני שיפר (כ"ז בחשוון ה'תרט"ו, 18 בנובמבר 1854 – ט"ו בחשוון ה'תרפ"ג, 6 בנובמבר 1922), היה רב ואב בית הדין של הקהילה האורתודוקסית בקרלסרוהה שבגרמניה.
מחבר שו"ת "סתרי ומגיני", קונטרס על תספורת הזקן, וקונטרסי הלכה נוספים.
נולד בנמסטו שבהונגריה לאביו ר' יקותיאל זאב ולאמו הדסה לבית גרוס.
בצעירותו הוריו שלחו אותו לישיבת פרשבורג, בה למד אצל רבו רבי אברהם שמואל בנימין סופר (ה'כתב סופר').
משנת ה'תרל"ה (1875) ועד שנת ה'תרמ"א (1880) למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב עזריאל הילדסהיימר, והוסמך להוראה.
כנדרש מרבנים בגרמניה, השלים לימודי השכלה כללית באוניברסיטת לייפציג.
עבודת הדוקטורט שלו (1884) עסקה ב"ספר קהלת בתלמוד ובמדרש".
הוא נשא לאישה את אסתר פרל קריס, ממשפחה מיוצאי גליציה, ולהם נולדו שלוש בנות.
משרת הרבנות הראשונה שלו הייתה בקהילה בהנובר, ובשנת ה'תרמ"ג, 1883, התמנה לכהונת רב 'קהל היראים' בקרלסרוהה שבמדינת באדן בגרמניה.
שם שימש ברבנות במשך ארבעים שנה עד לפטירתו הפתאומית בגיל ששים ושבע, כתוצאה מפציעה בתאונה בעת לכתו לבית הכנסת.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בקרלסרוה, לצד אשתו.
כתב שו"ת סתרי ומגיני, וקונטרס 'תספורת הזקן'.
מלבד זאת נדפסו חידושי תורתו גם בכתבי העת התורניים בני התקופה.
לרב שיפר ולאשתו היו שלוש בנות:
הם ושלושת ילדיהם נספו בשואה.
רייזיל, נישאה לרב שמעון הלוי אדלר (1884 – 1944), רב בפראג ובזברסלב, מחנך וחוקר היסטוריית יהדות בוהמיה ואלזס.
אך שניים מבניהם שרדו: הרב סיני יצחק אדלר, ר"מ בישיבת כרם ביבנה ורבה של אשדוד בתקופת התהוותה המחודשת לעיר, וראש כולל אברכים במבשרת ציון, ומתתיהו אדלר, שהיה מנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן ושגריר ישראל בשווייץ.
ד"ר מרים, נישאה לד"ר חיים אליהו וייל (1848–1955) מפרנקפורט, הזוג היגר לניו יורק ב-1938.
רבי סיני הלברשטאם (ה'תר"ל – כ"ו בתמוז ה'תש"א) היה רב ואדמו"ר בז'מיגרד, מייסד חסידות צאנז-ז'מיגראד.
נולד לרבי ברוך הלברשטאם מגורליץ שכיהן אז כרבה של רודניק, ולפעסיל בת רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים (ייטב לב).
נישא לרחמה בת רבי נפתלי הורוביץ (מעליץ), והתגורר תקופה במעליץ.
היה תלמיד וחסיד של דודו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא, ולעיתים קרובות נסע אליו.
כיהן כרב הצעיר של גורליץ, לצד אביו רבי ברוך, ובהמשך כיהן כרבה של קולושיץ.
בשנת תרס"ז החל לכהן כרבה של ז'מיגרד, על שמה התפרסם, שם החל לנהוג באדמו"רות.
בשנת תרצ"ח עבר להתגורר בקראקא לצורך טיפולים רפואיים.
כממלא מקומו ברבנות ז'מיגרד מינה את בנו רבי אהרן, רבה של אשיק.
בקראקא ניהל ישיבה לבחורים חסידיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלט לרוסיה, והתיישב בבוברקה.
כעבור תקופה קצרה גורש לסיביר, ויחד אתו גורשו חלק מבניו ומצאצאיו.
בדיעבד התברר שבזכות הגירוש שרדו צאצאים אלה את השואה.
בהם היו בניו הבחורים ישראל ואריה לייבוש – לימים אדמו"רי ז'מיגראד, נכדו רבי מאיר הלברשטאם – לימים האדמו"ר מטשאקווא בבני ברק, ונכדו רבי נפתלי הלברשטאם – לימים האדמו"ר מצאנז גריבוב.
נפטר באומסק, סיביר, בשנת תש"א, ועל מקום קבורתו הקימו בניו קבר.
כעבור שנים נעשה ניסיון להעברת גופתו לישראל, ובנו רבי אריה לייבוש רכש עבורו חלקת מקום בהר הזיתים.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, אך הוקמה מצבה על שמו בהר הזיתים וצאצאיו נוהגים לפקוד אותה ביום היארצייט, זאת על פי האמונה כי צדיקים שנקברים מחוץ לארץ ישראל מובאים ונקברים בארץ ישראל על ידי מלאכים.
היה נוהג לקום בחצות הלילה וללמוד עד זמן התפילה.
היה בעל קסם אישי, וסביבו התרכזו חסידים ואוהדים.
התפרסם גם כבעל מופת, ובתקופה מסוימת כונה "חוזה".
על פי המסופר, בעת שהותו בקראקא ריפא בחור אילם.
בנו הרב חיים יהודה – רבה של אושפיצין, חתן הרב יהושע פנחס בומבך רב באושפיצין.
בנו הרב אברהם אביש (ה'תרנ"ד–ה'תש"א) – רב בסאטמר.
חתן רבי העניך פריינד, רב באינטרדם (בן הרב אברהם יהושע פריינד).
בנו הרב דוד (ה'תרנ"ה–ה'תש"ב) – דיין בסוסנוביץ.
בנו הרב אהרן – רב באשיק.
בנו הרב יחזקאל שרגא מרידיק – חתן הרב פנחס נתן סאפרין מקומרנה.
בנו רבי ברוך מזאקילקוב – חתנו של רבי דב בריש וידנפלד מטשבין.
בנו רבי יעקב – מייסד חסידות טשאקאווא
בנו רבי ישראל – אדמו"ר מז'מיגראד בניו יורק.
חתנו של הרב שמשון אהרן פולונסקי.
בנו רבי אריה לייבוש – האדמו"ר מז'מיגראד בישראל.
בתו פעסיל – אשת רבי יעקב מושקוביץ, האדמו"ר משאץ בחיפה.
בתו רייזל שרה – אשת רבי ברוך הלברשטאם, רבה של גריבוב ורב הצעיר בצאנז.
בנו של רבי מרדכי זאב הלברשטאם.
חלק ראשון על רבי חיים הלברשטאם, חלק שני ושלישי על תלמידי בעש"ט ועוד גדולי ישראל, על ידי מכון חבת הקדש, ברוקלין תשנ"ח–תשס"ב.
מהדורה חדשה עם הערות, על ידי הרב שמעון שמואל הלברשטאם, ירושלים תשע"א.
כרך עם חידושיו בכתב יד אבד בשואה.
בגנטיקה קלאסית, המושג סינטֶניה (synteny; מיוונית: "מאותו קטע") מתאר את הימצאותם של גנים על גבי אותו כרומוזום בתוך פרט או מין, ומתייחס במיוחד לשימור סדר הגנים על גבי הכרומוזום בין מינים שונים.
המושג נגזר מהמילה היווניות שמשמעותה "מאותו קטע".
ריצוף ומיפוי גנומי מאפשרים השוואה בין המבנה הכללי של הגנום של מינים רבים ושונים.
מינים בעלי קשר אבולוציוני קרוב נוטים להציג דפוס דומה של גנים הממוקמים באותו סדר ובאותו אזור לאורך הגנום.
מצב זה, ידוע בשם סינטניה, המתייחס לקיומם של רצפי כרומוזומים שמורים בין מינים.
לדוגמה, רבים מהגנים של בני האדם מצויים יחד באזורים סינטניים לאלו של יונקים אחרים כמו קופים, פרות, ומכרסמים.
המושג סינטניה הוגדר לראשונה באופן רשמי בשנת 1971 על ידי הגנטיקאי ג'ון ה.
רנוויק, בקונגרס הרביעי של גנטיקה של האדם בפריז.
הצורך בהגדרת המושג נוצר עקב מצב שבו גנים הממוקמים על אותו כרומוזום נמצאים במרחק גנטי שלא ניתן לקבוע על פי תדירות השחלוף ביניהם.
המושג הקלאסי המתייחס למיקום משותף על גבי אותו הכרומוזום, מתבסס על תאחיזה גנטית, כלומר שני גנים הם בסינטניה כאשר הם ממוקמים קרוב זה לזה על אותו כרומוזום וכאשר תדירות השחלוף ביניהם נמוכה יותר מהצפוי.
אולם, ניתן להתייחס לכל הגנים על גבי אותו הכרומוזום כסינטניים, גם אם לא ניתן להבחין בתדירות השחלוף ביניהם לעומת גנים אחרים, למשל כאשר הם מרוחקים מאוד זה מזה.
לפיכך, בתיאוריה, כל הגנים המצויים בתאחיזה הם סינטניים, אך לא כל הגנים הסינטניים מצויים בהכרח בתאחיזה קרובה המשפיעה על תדירות הרקומביננטים בשחלוף.
לכן השאלה האם שני גנים הם בסינטניה נחקרת בתחום הגנומיקה המודרנית בשיטות אחרות מלבד תדירות השחלוף, כמו Genome walking וריצוף DNA.
השימוש הרווח במושג 'סינטני' נעשה כדי לתאר את המצב שבו שני לוקוסים גנטיים נמצאים על גבי אותו כרומוזום ושמורים כך בין מינים שונים, אך עדיין הם עשויים להיות מופרדים במרחק גדול מספיק שלא בהכרח אומר שיש ביניהם תאחיזה מלאה.
סינטניה משותפת (הידועה גם בשם סינטניה שמורה) מתארת מצב של מיקום משותף של גנים על כרומוזומים של מינים שונים.
במהלך האבולוציה, שינויים כרומוזומיים שהוליכו לסידור מחדש של הגנום (chromosomal rearrangement), באמצעות טרנסלוקציות, אינוורסיות , חסרים והחדרות כרומוזומליות.
אלה עלולים להפריד בין שני לוקוסים, וכתוצאה מכך לגרום לאובדן הסינטניות ביניהם.
לעומת זאת, טרנסלוקציות יכולות גם לחבר שני חלקים נפרדים של כרומוזומים יחד, וליצור סינטניות חדשה ביניהם – אם תישמר לאחר האירוע.
סינטניות שמורה לאורך זמן יכולה גם לשקף את פעולתה של סלקציה במהלך האבולוציה.
לפיכך, סינטניה במובן הרחב מוגדרת כשימור תוכן הגנים על אותו הכרומוזום באורגניזמים שונים, גם ללא שימור הסדר בין הגנים.
שימור זה נקרא גם כמזוסינטניה.
היבט נוסף בסינטניה הוא הבנת האופן שבו אלמנטים גנטיים ניידים (MGEs) משפיעים על תפקוד הגנום.
אלמנטים גנטיים ניידים, כמו טרנספוזונים, יכולים לשבש אזורים סינטניים שמורים על ידי החדרת גנים חדשים או שינוי אלמנטים בקרתיים בגנום, מה שמוביל לשונות בביטוי ותפקוד הגנים.
שיבוש זה יכול לגרום ליצירת תכונות ספציפיות לאוכלוסייה, מה שעלול לגרום לסיכון פיתוח מחלות מסוימות, שכן אלמנטים אלה משנים את הארכיטקטורה הגנטית בדרכים המשקפות הסתגלות אבולוציונית.
מאז שנות ה-2000, נמצא המושג סינטניה בשימוש נפוץ יותר לתיאור שימור הסדר המדויק של גנים על גבי הכרומוזום אצל אורגניזמים שונים שמקורם מאב קדמון משותף.