tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליזבת בווס ליון, המלכה האם ובעבר המלכה הרעיה של קנדה 31 באוקטובר 2000. המלכה האם הייתה אמנם המלכה הרעיה של קנדה, וחלק ממשפחת המלוכה הקנדית, אך לא הייתה אזרחית קנדה.
פרנק גרי; אדריכל (2002), גרי נולד בטורונטו, אך עבר עם משפחתו להתגורר בארצות הברית בשנת 1942, קודם לחקיקת חוק האזרחות של קנדה בשנת 1946. גרי הפך שוב לאזרח קנדה בשנת 2002.
בוטרוס בוטרוס ראלי; המזכיר הכללי של האומות המאוחדות (2004)
ואצלב האוול; בעבר נשיא הרפובליקה הצ'כית (2004)
אגה חאן הרביעי; אימאם השיעים (2005)
צ'יף דן ג'ורג'; משורר ושחקן קולנוע מועמד פרס האוסקר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970.
ג'ון קנת' גלבריית'; כלכלן אמריקאי שנולד בטורונטו, ועבר לארצות הברית בשנת 1937.
יום קרונין; שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון (1988)
ג'יימס הילייר; ממציא המיקרוסקופ האלקטרוני (1997)
צ'אלרס דוטויוט; מנצח התזמורת הסימפונית של מונטריאול (2003)
טניה מויסוויץ'; מעצבת תיאטרון של פסטיבל סטרטפורד (2003)
ברנאר פיבו; מנחה טלוויזיה צרפתי (2008)
שארל אזנבור; מוזיקאי ושחקן צרפתי (2008)
סימה סאמר; פעילת זכויות אדם מאפגניסטן (2009)
רוני הוקינס; מוזיקאי אמריקאי (2013)
ברמוול טובי; מלחין ומנצח אנגלי (2013)
זנה שרדאון; (1986) סייעה בהצלת חייהם של שישה דיפלומטים אמריקאים באיראן בשנת 1979.
זאקרי ריצ'רד; מוזיקאי אמריקאי (2009)
חבר המסדר יכול להתפטר מהמסדר בהגשת התפטרותו, בכתב למזכיר הכללי של המסדר.
רק לאחר שהמכתב מתקבל על ידי המושל הכללי של קנדה, ההתפטרות נכנסת לתוקף.
לאורך השנים, נכון לשנת 2022, התפטרו שישה חברים מהמסדר.
כ-1.5% מהמועמדים לקבל את אות המסדר סירבו לקבלו.
המסדר אינו מפרסם את שמות המועמדים לקבל את אות המסדר, ולכן לא ידועה זהותם של כל המסרבים לקבל את אות המסדר (אלא אם המועמדים פרסמו זאת בעצמם).
חלק ניכר מהמסרבים לקבל את אות המסדר עושים זאת מטעמי צניעות, ומציינים שפעולותיהם החברתיות נעשות שלא על מנת לקבל פרס.
המושל הכללי רשאי להוציא חברים מהמסדר, בהמלצתה של המועצה המייעצת, וזאת אם התנהגו באופן שאינו הולם את חברי המסדר.
אם המועצה המייעצת מחליטה על כך פה אחד, היא שולחת מכתב למועמד להוצאה המיידעת אותו על ההחלטה ונותנת לו הזדמנות להציג את גרסתו.
אדם המוצא מן המסדר צריך להשיב את האות למסדר, והממשלה רשאית להורות למשטרה לתפוס בכח את האות (שהוא למעשה רכוש הממשלה) אם חבר המסדר מסרב להשיבו.
נכון לשנת 2006 בוצעה הוצאת שני חברים בלבד מהמסדר: אלן איגלסון הוצא מן המסדר בשנת 1998 לאחר שנכלא באשמת מרמה והפרת אמונים, ודייוויד אהנקיו, צ'יף אינדיאני מססקצ'ואן, הוצא מן המסדר בשנת 2002 בשל אמירות אנטישמיות.
המסדר הצבאי וההוספיטלרי של סנט לזרוס בירושלים, ובקצרה מסדר סנט לזרוס, הוא מסדר נוצרי שנוסד בארץ ישראל על מנת לטפל בצליינים וחולים, בעיקר אלו הסובלים מצרעת.
בתקופה הצלבנית טיפל המסדר גם באבירים חולי צרעת ותפקד גם כמסדר צבאי נוצרי.
בתום התקופה המשיך המסדר את פעילותו הרפואית באירופה, בעיקר בצרפת, אך גם במזרח התיכון.
סנט לזרוס (בעברית: אלעזר הקדוש) הוא דמות במסורת הנוצרית.
על-פי המסופר בברית החדשה שהה ישו בכפר בית עניה בביתו של שמעון המצורע .
ישו פגש במרתא, אחות לזרוס, שביקשה מישו לסייע לאחיה הגוסס.
ישו עלה בצערו אל הקבר ולפני קהל רב של אנשים הצהיר כי "אלו שמאמינים בי לא ימותו, וגם אם מתו - ישובו לחיים".
כשפתח את הקבר לזרוס יצא משם בריא ושלם.
יש מאמינים כי לזרוס נקבר בביזנטיון, ועצמותיו הועברו לאירופה כחלק מהביזה של מסעות הצלב.
ראשית המסדר ותחילת פעולתו מיוחסים לפעולות רפואיות הקשורות למחלת הצרעת שהייתה נפוצה - יחסית - במזרח התיכון.
מוסדות לטיפול במצורעים - בעיקר לצורך בידוד מהחברה - היו קיימים במזרח עוד בטרם נוסד המסדר.
כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים הביא למגע ישיר של האירופאים עם הצרעת הנפוצה במזרח.
מסדר דתי נוצרי הוקם על מנת לטפל בחולים בצרעת ומושב מיוחד נקבע עבורם מחוץ לחומות ירושלים.
מושב זה, שהתנהל כמנזר, נקרא על של לזרוס הקדוש וניצב בסמוך לחומה הצפונית בסמוך למקום השער החדש כיום.
בית המצורעים נתן את שמו לכל מושבות המצורעים (באנגלית "בית לזר" - lazar house), שהוקמו בכל רחבי אירופה.
מסדר סנט לזרוס הוקם כדוגמת מסדר ההוספיטלרים שראשיתו באמצע המאה ה-11 בסביבות 1080. המסדר שגשג בירושלים והקים בה בית חולים שפעל תחת השלטון המוסלמי.
על פי האתר הרשמי של המסדר, בשנת 1120 התפצל מסדר סנט לזרוס ממסדר ההוספיטלרים ועם היווסדו נקרא המסדר "המסדר ההוספיטלרי של סנט לזרוס".
בספרו של יהושע פראוור "הצלבנים דיוקנה של חברה קולוניאלית" מצוין כי - הלכה למעשה - אין ביסוס היסטורי לטענות אלו מאחר שייסודו של המסדר לוט בערפל וסובל מחוסר תיעוד היסטורי.
שמו של המסדר מופיע לראשונה בתעודה המעניקה לו בעלות על באר בין השנים 1130–1145. בחותם המסדר נראה אדם הסובל מצרעת ובידו הוא אוחז רעשן - מאחר שהמצורעים היו חייבים להזהיר את הסביבה על נוכחותם.
בבית החולים או בסמוך לו נבנו קפלה ומנזר בשנת 1142.
על פי האתר הרשמי של המסדר, אבירים ממסדרים צבאיים, שלקו בצרעת והועברו לבית החולים של המסדר, אימנו את חברי המסדר באמנות הלחימה ועמדו בראש גוף חדש שנוצר - מסדר נוצרי צבאי של אבירים מצורעים שסמלו היה צלב בסגנון "מלטזי" הדומה לצלב ההוספיטלרי האדום - אך בצבע ירוק.
המסדר ומוסדותיו לטיפול במצורעים התפשט ומוסדות נוספים נבנו בטבריה, באשקלון ובביירות, ובקיסריה החזיק המוסד כנסייה.
האזכור הראשון של המסדר כארגון צבאי מופיע במכתב מאת הנרי השני מלך אנגליה שנכתב בשנת 1159 ובו הוא מצהיר על מתן תרומה למסדר אליו הוא מתייחס בשם "אבירים ואחים של סנט לזרוס".
התבוסה הצלבנית בקרב קרני חיטין והתפרקות ממלכת ירושלים השפיעו גם על המסדר, שאיבד את בית החולים בירושלים ונאלץ להעתיק את פעילותו לעכו וקיבל תחת פיקודו מגדל בחומת העיר "מגדל סנט לזרוס" ובית חולים ברובע "מון מיזאר" על חוף הים בצפון העיר.
לוחמים של המסדר השתתפו בתבוסה הקשה של קרב הירביה בשנת 1244, במהלכו לחמו שכם אל שכם עם לוחמים ממסדרים צבאיים של ממלכת ירושלים השנייה - מסדר אבירי היכל שלמה וההוספיטלרים.
מספר הלוחמים שהשתתפו בקרב איננו ידוע אך בסיכומו של הקרב ספג המסדר הקטן מכה קשה כשכל הלוחמים נהרגו בקרב.
בשנת 1253, לאחר שהמסדר התאושש באופן חלקי מהמכה הקשה של קרב הירביה, יזם המסדר פשיטה למטרות שוד על העיר רמלה שהייתה תחת שליטה מוסלמית.
הפשיטה נכשלה ומעט אבירי המסדר ניצלו בזכות התערבות לוחמיו של לואי הקדוש.
המסדר החזיק נכסים בעכו ותחת אחריותו היה מגדל סנט לזרוס ובו שער בחומת העיר.
ב-15 באפריל 1291 יצא כוח צלבני משער סנט לזרוס לגיחה כנגד הכוחות המוסלמיים שהטילו מצור על העיר.
ב-18 במאי, לאחר 44 ימי מצור, נפלה עכו לידי הצבא הממלוכי ובכך בא הסוף על מדינת הצלבנים בארץ ישראל.
ביחד עם האבירים הגולים יצאו פליטי המסדר לקפריסין.
המסדרים הצבאיים היו חידוש ותופעה מיוחדת לממלכת הצלבנים בארץ ישראל.
בתופעה זו באו לידי ביטוי הערכים שהניעו את תנועת מסעי הצלב.
בתוך תופעה זו מקום מיוחד שמור למסדר האבירים המצורעים בהיותו יוצא דופן ביחסו ויחס החברה הצלבנית כלפי המצורעים, וזאת בניגוד לחברה הנוצרית באירופה, שבה נשללו הזכויות והנכסים של המצורע.
מסדר סן לזר היה יוצא-דופן בכך, שהיה מורכב ממצורעים ומאנשים בריאים, אשר מילאו תפקידים דתיים וצבאיים, בראשו עמד מגיסטר שהיה מצורע ויותר מכך - במהלך שנת 1253 הורשה אדם בריא לעמוד בראש המסדר.
לתופעה זו - מסדר דתי צבאי הנוטל חלק פעיל בפעילות המדינה שכם אל שכם עם אוכלוסייה בריאה, לא היה אח ורע באירופה של אותה תקופה, בה לא יכול היה מצורע למלא תפקידים ממלכתיים.
המסדר מצא את ביתו החדש בסמוך לעיר אורליאן בצרפת, במקום בו היו למסדר נכסים שהוענקו לו על ידי לואי השביעי, מלך צרפת עוד בשנת 1154. במקביל נוסד סניף של המסדר באיטליה על נכסים שהוענקו לו על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנשא גם בתואר מלך ירושלים.
פעילות המסדר התרחבה לטיפול בחולי צרעת בכל רחבי אירופה.
עם תום המאה ה-16 החלה מחלת הצרעת להיעלם מאירופה והתיאבון האירופי למסעי צלב חלף עוד לפני כן, המוסדות האפיפיוריים לא ראו טעם רב בפעילות המסדר ואיחדו אותו עם פעילות מסדרים דתיים אחרים.
הדוכס לבית סבויה קיבל את תואר מנהיג המסדר ששינה את שמו להמסדר של סנט מוריס ולזרוס (The Order of Saints Maurice and Lazarus) ולאחר איחוד איטליה הפך המסדר לאות כבוד ותואר אבירות איטלקי.
בשנת 1608 אנרי הרביעי, מלך צרפת איחד את הסניף הצרפתי של מסדר סנט לזרוס עם מסדר "גבירתנו של הר הכרמל" (Our Lady of Mount Carmel).
סיבת האיחוד איננה ברורה וייתכן שהיא נעוצות ביחסים המורכבים של המלך עם האפיפיור או לחלופין מחמת חששו של המלך מהתגברות כוחו של המסדר ההוספיטלרי.
למרות שהמסדר שמר על תוארו כמסדר צבאי הלכה למעשה היו חבריו - 100 במספר - אזרחים בעלי תואר אביר שעסקו בדיפלומטיה ותפקידים בירוקרטיים בשירות בית המלוכה הצרפתי.
במהלך המהפכה הצרפתית פוזרו ב-30 ביולי 1791 כל מסדרי האבירים ובאותה שנה הולאמו כל נכסי המסדר.
בסיום תהליך פירוק המסדר לא נותר ממנו אלא שמו וראש המסדר שעתיד היה לעלות לכס המלוכה כלואי השמונה עשר, מלך צרפת חילק תארים הקשורים למסדר לקדם את מטרותיו הפוליטיות הקשורות להחזרת בית בורבון לגדולתו.
קשר זה נמשך אל תוך המאה ה-20 ובמהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
חברי המסדר - בעלי תואר אצולה נוצריים - מתמקדים בפעילות צדקה רפואית באסיה ובאפריקה.
מסדר השחרור הוא אות כבוד הניתן על מנת לציין גבורה במהלך השירות בצבא צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה.
אות כבוד זה נחשב השני בחשיבותו מבין אותות הכבוד המוענקים בצרפת, לאחר אות מסדר הכבוד.
1,061 אנשים קיבלו אות זה.
אות דומה, מדליית ההתנגדות, מוענק עבור מעשים שנעשו על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה, אולם חשיבותו נמוכה מזו של אות מסדר השחרור.
המסדר הוקם ב-16 בנובמבר 1940 על ידי הגנרל שארל דה גול בצו מס' 7 עליו חתם בהיותו בבראזוויל.
מטרת המסדר הייתה "לציין לשבח מיוחד אישים או קהילות אזרחיות אשר הצטיינו במעשיהם למען שחרור צרפת והאימפריה שלה".
אין דרישות גיל, מין, דרגה או לאום לקבל האות - והוא ניתן לאור המעשים של מקבל האות.
במסדר דרגה אחת בלבד - "חבר מסדר השחרור" ("Compagnon de la Libération").
לשארל דה גול, מייסד המסדר ניתנה הדרגה "המאסטר הגדול" של המסדר (Grand Maître).
האות ניתן לאחרונה ב-23 בינואר 1946.
המדליה המוענקת לחברי המסדר נקראת "צלב השחרור" (Croix de la Libération).
צורתה מלבנית ועליה צלב לורן (סמל צבא צרפת החופשית).
בצידה האחורי של המדליה מופיע המוטו בלטינית: "PATRIAM SERVANDO VICTORIAM TULIT" ("על ידי שירות המולדת הוא/היא הביאו ניצחון").
צבעי האות הם: ירוק, המסמל תקווה, ושחור המסמל אבלות.
המדליה והאות הוענקו בטקס צבאי בו מוענקים המדליה והאות ונאמר:
המדליה הוענקה ל-1,061 חברי המסדר:
18 יחידות מצבא צרפת, חיל האוויר הצרפתי, וחיל הים הצרפתי;
5 יישובים: נאנט, גרנובל, פריז, ואסיו-אן-ורקור ואיל דה סן.
כ-105 ממקבלי האות היו מתחת לגיל 20, הצעיר שבהם הוא מאתורין הנריו אשר הוצא להורג בהיותו בן 14 בסירובו לגלות מיקום של חיילי צבא צרפת.
260 ממקבלי האות קיבלו אותו לאחר מותם, ו-65 נפלו לאחר קבלת האות.
6 נשים קיבלו את האות.
שני אישים שאינם בעלי אזרחות צרפתית קיבלו את האות - וינסטון צ'רצ'יל (בשנת 1958) וג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת (בשנת 1960 - לאחר מותו).
המסדר, שנסגר בשנת 1946 נפתח במיוחד לצורך מתן אותות אלה.
חצי חטיבה ה-13 של לגיון הזרים
גדוד חיל הרגלים הקולוניאלי השני
גדוד הארטילריה הימית הקולוניאלי הראשון
יישובים וערים שקיבלו את אות המסדר
אות המסדר הוענק לעיר נאנט ב-11 בנובמבר 1941 בשל התנגדותה לכיבוש הגרמני.
האות הוענק לעיר גרנובל ב-4 במאי 1944 בשל מאבקה בגרמנים שהביאה להוצאה להורג של אישים רבים בעיר בעקבות מתקפה שנערכה ב-14 בנובמבר וב-2 בדצמבר 1943.
פריז קיבלה את אות המסדר ב-24 במרץ 1945 בשל מאבק תושביה ב-19 באוגוסט באותה שונה למען שחרור העיר.
ואסיו-אן-ואקור קיבל את האות ב-14 באוגוסט 1945 בשל סיוע של תושבי הכפר לצנחנים של בעלות הברית, ובשל מתקפה ב-14 ביולי על חיילים גרמנים שבעקבותיה נרצחו 72 מתושבי הכפר על ידי הגרמנים וכל בתי הכפר הועלו באש.
איל דה סן קיבל את אות המסדר ב-1 בינואר 1946 בשל העובדה שתושבי הכפר שלחו את ילדיהם להילחם בשורות צבא צרפת החופשית.
מסדר סן-מישל (צרפתית: Ordre de Saint-Michel) היה מסדר האבירים של מלך צרפת.
המסדר נוסד באוגוסט 1469 בטירת אמבואז שבעמק הלואר על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת בתגובה למסדר גיזת הזהב שנוסד ב-1430 על ידי פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, יריבו של לואי האחד עשר.
היה זה המסדר החשוב ביותר בצרפת, ואביריו נשבעו אמונים למלך.
על אף שהיו אמורים להיפגש אחת לשנה באולם הגדול של מנזר מון-סן-מישל שבנורמנדי, נפגשו למעשה בארמון המלכות בפריז.
יום חגו של המסדר היה 29 בספטמבר, יום המלאך מיכאל (מישל בצרפתית), אז יום חג לאומי משום שהמלאך מיכאל נחשב לקדוש מגן של ממלכת צרפת עד 10 בפברואר 1638 כאשר הוחלף במרים, אם ישו על ידי לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
אבירי המסדר ענדו עיטור זהב שעליו נראה המלאך מיכאל עומד על צוק (מון-סן-מישל) ומתמודד עם נחש.
עיטור זה היה תלוי על שרשרת זהב משובצת בקונכיות צדף שהיה העיטור של העלייה לרגל ובמיוחד של אלה שהלכו לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
עם ייסודו של המסדר, המאייר המפורסם ז'אק פוקה התבקש לצייר מיניאטורה שבה נראה המלך עומד בראש אביריו.
בתחילה מספר אבירי המסדר הוגבל ל-31, ואחר כך גדל ל-36 כולל המלך.
החל ב-1565, בתקופת מלחמות הדת בצרפת מספר האבירים הרשמי גדל ל-50, אולם למעשה המסדר כלל לפעמים אנשי חצר רבים שלא היו אנשי צבא - מה שגרם לירידת יוקרתו.
קטרינה דה מדיצ'י, אמו של שארל התשיעי, מלך צרפת מינתה למסדר זה את כל מי שחפצה ביקרו.
ב-1574 בתחילת מלכותו של אנרי השלישי מסדר סן-מישל כלל גם כ-700 אבירים שעמדו לרשותו של המלך במלחמות הדת.
ב-31 בדצמבר 1578 אנרי השלישי ייסד מסדר חשוב יותר בשם "מסדר רוח הקודש" שאליו השתייכו, בנוסף על המלך, אנשי חצר המלכות ואנשי אצולה חשובים, בעוד שמסדר סן-מישל נשאר על כנו.
כל אבירי מסדר רוח הקודש היו גם אבירי מסדר סן-מישל.
על פי צו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת (12 בינואר 1665) עיטור מסדר סן-מישל ניתן באופן מיוחד לסופרים, אמנים ושופטים.
בתקופתו של מלך זה לא ענדו עוד את השרשרת.
היא הוחלפה בסרט שחור והעיטור הוחלף בצלב זהב מצופה באמייל.
ב-1791 המסדר בוטל, אך נוסד מחדש ב-16 בנובמבר 1816 באמצעות צו של לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
עיטור מסדר זה ניתן לאנשי מדע, אמנים, סופרים ומשוררים.
מספרם הוגבל ל-100 בנוסף על אבירי מסדר רוח הקודש ואבירים זרים.
מסדר סן-מישל בוטל סופית עם מהפכת יולי 1830.
מסדר ניו זילנד הוא אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק בניו זילנד.
האות מוענק לאדם שביצע שירות יוצא דופן לכתר ולאומה של ניו זילנד, בין בהיותו אזרח ובין בהיותו איש צבא.
מסדר ניו זילנד נוסד ב-6 בפברואר 1987 בהתבסס על מסדר ההצטיינות של הממלכה המאוחדת.
על פי תקנון המסדר חברים בו בכל עת 20 חברים רגילים, ובראשו עומד המונרך של ניו זילנד.
בנוסף ישנם "חברים נוספים" ו"חברי כבוד" אשר אינם נמנים במניין חברי המסדר.
חברי המסדר רשאים להוסיף את הקידומת "ONZ" לשמם.
סמל המסדר הוא מדליון שעליו סמל ניו זילנד בצבעי זהב ואמייל צבוע, הנישא על סרט אדום.
מסדר שירות המלכה הוא אות הכבוד המוענק בניו זילנד מאז ה-13 במרץ 1975 לאישים אשר פעלו בהתנדבות שירות חשוב עבור הכתר והאומה הניו זילנדית בתחום הציבורי (בין נבחרי ציבור ובין עובדי ציבור ממונים).
מסדר זה נוסד בעקבות המלצת ועדת בדיקה משנת 1974.
עמיתי המסדר (companion) רשאים לציין לאחר שמם את הקיצור "QSO".
לאות צורת פרח המנוקה (Leptospermum scoparium), שלו חמישה עלי כותרת, במרכזו דמות המונרך ותחתיו המוטו: FOR SERVICE — MŌ NGA MAHI NUI.
מעל דמות המונרך מופיע כתר מלכותי.
על הסרט שעליו נישא האות מוטיב הפוטאמה המאורי - מדרגות אלכסוניות בצבעי שחור, לבן ואדום המסמלים גדילה של אדם והשאיפה מעלה.
מסדר כוכב סיני הוא מסדר אשר נוסד בשנת 1972 לציון גבורה עילאית ותושיה בקרב וניתן לחברים בכוחות המזוינים במצרים.
העיטור ניתן כ-200 פעמים, כחצי מהם לאחר המוות, כאשר הרוב המוחלט של העיטורים ניתנו עבור פעולות במהלך מלחמת יום הכיפורים.
כ-15 מתוכם ניתנו לאחר המלחמה, לטייסים וחיילי הכוחות המיוחדים שנהרגו בשנת 1978 בקפריסין.
עיטור המסדר הוא מדליה בצורת כוכב בעל שמונה קודקודים, אשר יושב על קרניים היוצאות מאחוריו.
במרכז הכוכב עיגול אשר בתוכו מפה סכמטית של חצי האי סיני, אשר על שמו המסדר.
הכוכב תלוי על סרט ומחובר לאבזם בצורת סמל מצרים שהוא עיט מוזהב עם הכיתוב "רפובליקת מצרים הערבית" בבסיסו, סמל זה מעוטר בטבעת עלי אלון, האבזם מחובר לאבזם מרובע המתחבר לסרט העיטור עצמו.
סרט העיטור מורכב משלושה פסים אנכיים בצבעי דגל מצרים (אדום, לבן ושחור).
אות העיטור מורכב גם הוא משלושת צבעי דגל מצרים, אך אלו מסודרים באופן אופקי שלא כמו בסרט העיטור; פס אדום עליון, במרכז פס לבן ובתחתית פס שחור.
אות העיטור של המסדר מדרגה ראשונה מכיל אבזם מוזהב במרכזו אשר מורכב מסמל מצרים, בדומה לאבזם המרכיב את העיטור עצמו.
מבין מקבלי העיטור ניתן למנות מספר דמויות בולטות:
אחמד איסמעיל עלי - שר ההגנה והמפקד העליון של הצבא המצרי במהלך מלחמת יום הכיפורים.
סעד א-שאזלי - ראש המטה הכללי המצרי במהלך מלחמת יום הכיפורים.
חוסני מובארק - מפקד חיל האוויר המצרי במלחמת יום הכיפורים.
אחמד חמדי - גנרל בארמייה השלישית ומהנדס, מהוגי הרעיון של פריצת מכשול הסוללה בצד הישראלי על ידי זרמי מים.
הוא נהרג בצליחת תעלת סואץ וקיבל את העיטור לאחר מותו.
מסדר השמש העולה (ביפנית: 旭日章, תעתיק: קיוֹקוּג'יצוּ-שוֹ) הוא מסדר יפני, שנוסד על ידי הקיסר מוצוהיטו.
מסדר זה היה העיטור הראשון שהעניקה ממשלת יפן, שיצרה אותו ב-10 באפריל 1875. העיטור מעוצב כקרני שמש מסביב לשמש העולה - אחד מסמליה המובהקים של יפן.
את העיטור מקבלים אלה שרשמו הישגים ייחודיים ביחסים בינלאומיים, קידמו את תרבות יפן, פרצו דרך בתחומם, תרמו לרווחה החברתית או סייעו לשימור הסביבה.
העיטור הגבוה ביותר במסדר השמש העולה קיבל בראשית 2003 מסדר משל עצמו, שנקרא מסדר פרחי הפאולוניה.
המסדר החל להעניק את העיטור בגרסתו המודרנית ללא -יפנים החל ב-1981, ולנשים ב-2003 (עד אז קיבלו נשים את עיטור מסדר הכתר היקר).
הענקת העיטורים נעשית על ידי לשכת העיטורים במשרד ראש הממשלה, והיא נעשית בשם הקיסר.
ניתן להעניק את העיטור לאדם לאחר מותו.
עד 2003 הכיל המסדר תשע דרגות, אז הפך עיטור פרחי הפאולוניה למסדר בפני עצמו ובוטלו שתי הדרגות הנמוכות ביותר.
באופן מסורתי מלווה את העיטור תעודה רשמית, ולעיתים נדירות יוסיף הקיסר את חתימתו האישית.
רשימת חלקית של חברי המסדר:
דרגה שנייה, עם כוכב זהב וכסף:
דרגה שלישית, עם קרני זהב וסרט צוואר:
דרגה רביעית, עם קרני זהב וורד:
מסדר פרחי הפאולוניה (ביפנית: 桐花章, תעתיק: טוֹקָה-שוֹ) הוא מסדר יפני.
המסדר נוסד ב-1888 כעיטור הגבוה ביותר במסדר השמש העולה, אך בשנת ב-2003 הפך למסדר בפני עצמו.
הדרגה היחידה במסדר זה היא "הסרט הגדול של מסדר פרחי הפאולוניה" (旭日桐花大綬章), הגבוהה יותר בחשיבותה ממסדר השמש העולה, אך נמוכה ממסדר החרצית.
עיצוב המדליה מכיל צלב מוזהב עם קרניים לבנות מצופות אמייל, שבמרכזו דיסקה אדומה - המייצגת את השמש העולה - מוקפת בקרניים אדומות ובשלושה פרחי פאולוניה בין כל זרוע של הצלב.
המדליה תלויה משלושה עלי פאולוניה מצופי אמייל על סרט אדום עם שוליים לבנים.
את העיטור עונדים על כתף ימין.
כוכב המסדר זהה למדליה, אך ללא עלי הפאולוניה וללא הסרט, ויש לענוד אותו בצד שמאל של החזה.
מסדר התרבות (ביפנית: 瑞宝章, תעתיק: בּוּנקה-קוּנשׁוֹ) הוא מסדר יפני שנוסד ב-11 בפברואר 1937. למסדר דרגה אחת בלבד, ואת עיטורו מעניקים לנשים ולגברים בעבור תרומה לאמנות, לספרות ולתרבות היפנית.
הקיסר מעניק את העיטור באופן אישי ביום התרבות - חג לאומי הנחוג ב-3 בנובמבר - וחברי המסדר מקבלים אנונה למשך כל ימי חייהם.
תג המסדר מציג את פרח התפוז בזהב ובלבן מצופה אמייל, ובמרכזו שלוש אבני ירקן בצורת סהר.
התג מחובר לסיכת אמייל וזהב של עלי התפוז ופירותיו, המחוברת לסרט סגול הנתלה על הצוואר.
במקביל למסדר התרבות פועל מוסד אנשי התרבות המצטיינים שנוסד ב-1951 ופועל תחת משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה.
המוסד בוחר מדי שנה אנשי תרבות שתרומתם רבה ומעניק להם פנסיה ממשלתית.
מדי שנה נבחרים מועמדים מתוך רשימת אנשי התרבות המצטיינים לקבלת עיטור מסדר התרבות, ולבסוף מחליטה ממשלת יפן למי יוענק העיטור.
להלן רשימה חלקית של מקבלי העיטור:
מסדר פרנץ יוזף או בשמו המלא המסדר האוסטרי הקיסרי של פרנץ יוזף , הוקם על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ב-2 בדצמבר 1849, בחגיגות יום השנה הראשון להכתרתו לקיסר.
תחילה העניק המסדר עיטורים בעלי שלוש דרגות: צלב הכבוד, צלב המפקד וצלב האביר.
עם אורחי הכבוד של המסדר נמנו אנטון ברוקנר ואמיל בודו.
צלב עם כוכב המפקד, אשר דורג ישר מתחת לצלב הכבוד, נוסף בשנת 1869, וצלב הקצין, אשר דורג בין צלב המפקד לצלב האביר, הוצג לראשונה ב-1 בפברואר 1901.
- צלב עם כוכב המפקד
צלב הכבוד, צלב עם כוכב המפקד וצלב הקצין נענדו כסיכות לדש, בעוד שצלב המפקד נענד בסרט סביב הצוואר.
צלב האביר נענד כסיכה בצד השמאלי של החזה כשהצלב נתלה על סרט משולש.
צלבי המפקד והאביר נתלו במקור על סרט בצבע אדום, בהתאם לעיטורים אוסטרו הונגרים אחרים מאותה התקופה.
מסדר פרנץ יוזף נבדל בהוספת עיטורי מלחמה וחרבות, אולם העיטור ניתן בפועל בדרך כלל עבור שירות מצוין, ולאו דווקא עבור מעשה גבורה אל מול האויב.
הטקס נערך ללא הבדל דת, מוצא, לאום או מעמד.
לכל חברי המסדר נתנה גישה לחגיגות המסדר.
עם מקבלי העיטור נמנים: יצחק גולדמן, ברנהרד גולדמן, מאוריצ'יו ברוצ'ינר, וילהלם שטיאסני ואלפרד גרינפלד, פרידייש גרוס ועוד.
המסדר חדל מלהתקיים עם פירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, ולא הוקם מחדש עם הקמת הרפובליקה האוסטרית בשנת 1919, בה תארים הפכו לבלתי חוקיים.
מסדר התהילה (בטורקית: Nişan-i İftihar) היה מסדר ועיטור הצטיינות של סולטנות האימפריה העות'מאנית.
המסדר נוסד על ידי הסולטאן מהמוט השני ב-19 באוגוסט 1831. ישנה טענה שעם היווסדות אות המג'ידיה ב-1852 מסדר התהילה הפך למיושן, אם כי ישנן עדויות להענקות נוספות בהמשך השנים.
העיטור נוסד בתקופה בה האימפריה העות'מאנית עוברת שינוי ורפורמות בצבא ובתרבות, שינוי שקירב את האימפריה לעולם המערבי.
מסדר התהילה היה בין מספר עיטורים שנוסדו בתקופה זו ונועדו לענידה על גבי חליפות ומדים מערביים, אך עם זאת מערכת העיטורים והמסדרים העות'מאנית הייתה עדיין מסורבלת ופחות מאורגנת.בשנת 1852 נוסד מסדר המג'ידיה ולאחריו מספר עיטורים ומסדרים נוספים.
כל אלו התאימו יותר לשיטת עיטורים חדשנית ומסודרת יותר והובילו לביטול חלקי של מסדר התהילה, העיטורים אשר חולקו לפני כן נלקחו חזרה והוחלפו בעיטורים מהשיטה החדשה.
אחת הסיבות לכך הייתה השימוש הנרחב ביהלומים בעיטור, מה שעלה הרבה כסף לקופת המדינה המצומצמת.
עם זאת, המסדר המשיך להתקיים באופן מצומצם והוענק לבודדים עד ביטול המסדר בשנת 1931.
מסדר צלב הוורד או ה"רוזיקרוציאני" מתואר כאגודת סתרים אשר נוסדה על ידי כריסטיאן רוזנקרויץ במאה ה-15, והייתה מקושרת עם פרוטסטנטיות ולותרניות.
הקתולים דחו את המסדר בטענה כי הוא מחזיק במידע שונה מהתפיסה המקובלת באירופה באותה תקופה.
מכיוון שהתפיסות המיסטיות של הקרויציאנים לא היו מקובלות באותה התקופה, הם שמרו על תורתם בסוד במשך 120 שנה עד להתפתחות אקלים אינטלקטואלי מתאים יותר אשר יהיה עשוי לקבלם.
פילוסופים שונים של המאה ה-17 כגון , רוברט פלאד ו התעניינו בהשקפת העולם על פי מסדר צלב הוורד.
על פי ההיסטוריון השפיעה פילוסופיה זו של הרוזיקרוציאנים על הקמת מסדר הבונים החופשיים בסקוטלנד.
על פי הסיפור המכונן של המסדר הוא נוסד בשנת 1407 על ידי כריסטיאן רוזנקרויץ, כאשר החליט להעביר את הידע הרב אשר רכש במהלך מסעותיו במזרח התיכון, לקבוצת תלמידים אשר אסף מרחבי אירופה.
הידע המיסטי של המסדר מתמקד בהתפתחות הגופנית והרוחנית, ובהבנת היקום לעומק.
חלק מהידע של המסדר נחשף ב-1909 על ידי סופר אנונימי, שככל הנראה היה חבר לשעבר שחשף ידע שניתן לו בסוד.
את המידע ניתן למצוא בספר סודות היקום של מסדר הורד.
מסדר עמיתי הכבוד הוא מסדר של חבר העמים הבריטי.
המסדר נוסד בשנת 1917 על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
החברוּת בו מוענקת על ידי המונרך עבור הישגים יוצאי דופן בתחומי האומנות, ספרות, מוזיקה, מדע, פוליטיקה, תעשייה והדת.
בראש המסדר עומד מונרך הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי, ומלבדו בכל זמן נתון יכולים להיות חברים בו עד 65 עמיתים ממדינות חבר העמים, בנוסף למספר חברי כבוד ממדינות אחרות.
חברות במסדר עמיתי הכבוד אינה מעניקה תואר אבירות, אך עם זאת החברים בו רשאיים לשאת את האותיות CH אחרי שמם.
הענקת חברות במסדר נעשית לראות עיניו של המונרך, אך עשויה להיות מומלצת גם על ידי ראש הממשלה.
עיטור המסדר מורכב ממדליה התלויה מסרט בצבע אדום, שלאורך הדפנות שלו משובצים ריבועים בצבע צהוב.
המדליה היא בצורה אובלית אשר במרכזו ריבוע מוזהב הכולל איור של עץ אלון, בצידו השמאלי תלוי כתר המלוכה ובצידו הימני עומד אביר רכוב על סוס.
לאורך דפנות המדליה ישנה טבעת אמייל בצבע כחול ולאורכה כתוב המוטו של המסדר: "נאמן במעשה וצלול בכבוד" (In action faithful and in honour clear).
המדליה מחוברת לסרט בעזרת טבעת מתכת המתחברת למדליה בעזרת צורתו של כתר המלוכה המוצב מעל המדליה.
תחילה הוגבל מספר החברים במסדר ל-50, אך מספרם גדל ב-1943 ל-65 חברים.
החלוקה הפנימית נקבעה אז ל-45 מהממלכה המאוחדת, 7 לאוסטרליה, 2 לניו זילנד ודרום אפריקה, ו-9 לשאר המדינות; ב-1970 גדל המספר ל-47 מהממלכה המאוחדת, 2 לניו זילנד ו-9 לכל השאר; וב-1975 נוספו שני חברים לניו זילנד בעוד מספר החברים מכל שאר המדינות ירד ל-7.
מסדר צבאי הוא נוהל צבאי, שבו הציוד או החיילים נפרשים באופן מסודר, לעיני המפקד.
הנוהל הזה נועד, למשל, לבדיקת קיום או תקינות הציוד, לבדיקת נוכחותם של החיילים או כחלק מטקס.
מסדרים עשויים להיערך גם במסגרות דומות למסגרות צבאיות, כגון במשטרה או בשירות בתי הסוהר.
מסדר כבוד - החיילים מוצגים במדי א' ולעיתים בדיגום קרבי מלא, חמושים בנשק, על מנת לכבד אישיות בכירה, צבאית או אזרחית (כגון נשיא)
מסדר נוכחות - בדיקת נוכחותם של כל החיילים, השוטרים או האסירים, האמורים להימצא ביחידה.
מסדר בוקר - מסדר נוכחות מלווה במסדר השכמה, שבודק שכל החיילים קמו והם יכולים להתחיל בעבודתם ומלווה בטקס הרמת הדגל במחנה.
מסדר גילוח וצחצוח - בדיקה שכל החיילים הם בעלי הופעה מכובדת, בהתאם לפקודות.
מסדר חדרים - בדיקת ניקיון וסדר אחיד של חדרי החיילים.
בצה"ל מקובל מסדר זה בטירונות ובקורסים.
סידור החדר בצה"ל מבוצע לפי נהלים המשתנים בתקופות שונות, למשל בעבר היה נהוג "קיפול צבאי" של שמיכות על המיטות, בשנות ה-2020 נהוג סידור תיקים על המיטות לפי סדר "מזית עד בית".
מסדר ציוד - בדיקה שכל הציוד קיים ותקין.
מסדר יציאה - מסדר נוכחות וציוד לפני יציאה למשימה צבאית.
מסדר בלאי - נוהל בו כל פריט ציוד מקולקל שמציג חייל, מוחלף בפריט ציוד תקין.
מסדר חולים - נוהל בו כל חייל, הטוען שהוא חולה או פצוע, נרשם אצל החובש, המברר את תלונתו.
מסדר השירות הקיסרי הוא מסדר של חבר העמים הבריטי.
המסדר נוסד באוגוסט 1902 והוא נועד לציין שירות ארוך באימפריה הבריטית, 25 שנים בבריטניה, 20 שנים בהודו הבריטית ו-16 שנים בקולוניות אחרות.
למסדר זה הייתה דרגה אחת "עמית" והוא לא כלל תואר אבירות, בנוסף ניתן היה להעניק את מדליית השירות הקיסרי (Imperial Service Medal או בראשי תיבות: ISM).
מאז שנת 1993 לא מוענקים יותר חברויות במסדר, אך עם זאת המדליה עדיין מוענקת ובאופן רשמי המסדר עדיין קיים ופעיל.
עיטור המסדר: העיטור מורכב בצורת כוכב בעל 8 קודקודים שבראשו הכתר המלכותי הבריטי.
במרכז הכוכב מאויר סמל המלך (ראשי התיבות המלכותיים) ובטבעת סביב סמל זה נכתב "עבור שירות נאמן" (For Faithful Service).
המדליה: המדליה כללה תליון מעוגל אשר בצידו הקדמי הופיעה דמותו (בפרופיל) של המלך וסביבו נכתב תוארו.
בגלגולה העכשווי של המדליה, מופיעה דמותה של המלכה אליזבת השנייה וסביבה נכתב "אליזבת השנייה, בחסד האלוהים, מלכה, המגנה על האמונה" (.ELIZABETH II DEI GRATIA REGINA F.D).
מצדה השני של המדליה מופיעה דמותו של אדם יושב עם שמש שוקעת ברקע (כמי שסיים שירות ציבורי וכעת ראוי למנוחתו), מתחת לדמות נכתב "עבור שירות נאמן".
מסדר לאופולד הוא העיטור החשוב ביותר בבלגיה.
הוא מוענק, הן לאזרחי בלגיה והן לזרים, כהוקרה לתרומה אזרחית או צבאית יוצאת מגדר הרגיל.
המסדר נוסד ב-1832 ונקרא על שם לאופולד מלכה הראשון של בלגיה.
סמלו של המסדר הוא צלב מלטזי ופניו מצופים אמייל לבן.
באמצע הצלב מדליון ובו אריה על רקע שחור, ובהיקפו טבעת באמייל אדום ועליה הכתובת "באחדות כוחנו" בצרפתית ובפלמית.
מתחת לכתר זוג חרבות צלובות לאנשי צבא וזוג עוגנים לאנשי צי.
פרדיננד פוש- מצביא צרפתי במלחמת העולם הראשונה.
יוסיפ ברוז טיטו, מנהיג יוגוסלבי.
יאן סמאטס, מדינאי דרום אפריקני.
דווייט אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית, ממשחררי בלגיה במלחמת העולם השנייה.
ולדיסלב שיקורסקי, מנהיג צבאי ופוליטי פולני.
הנרי יוז וילסון, מצביא ופוליטיקאי בריטי.
קרל פון בילוב, מצביא גרמני במלחמת העולם הראשונה.
ז'אן-בטיסט פרן, פיזיקאי צרפתי, זוכה פרס נובל לפיזיקה 1926.
ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה אדמירל צרפתי.
אוטו האן, כימאי גרמני, זוכה פרס נובל.
ג'ון מיינרד קיינס, כלכלן בריטי.
ממשחררי בלגיה במלחמת העולם השנייה.
מרגריט יורסנאר, סופרת צרפתייה ילידת בלגיה.
מסדר קלרה הקדושה נקרא גם מסדר האחיות הקלריסיות, מסדר הקלריסיות העניות, המסדר הפרנציסקני של קלרה הקדושה או המינוריטיות (הקטנות; Minoresses) הוא מסדר נזירות של הכנסייה הקתולית, הקרוי על שמה של קלרה מאסיזי, שייסדה אותו,יחד עם פרנציסקוס מאסיזי בשנת 1212. היה זה מסדר הנשים הראשון שהשתייך לתקנון הפרנציסקני והמסדר הפרנציסקני השני.
מאפייניו הבולטים של המסדר הם הקפדה על עוני וצניעות בכל ההיבטים (מלבוש ומזון של האחיות ועד לבנייה ולריהוט של המנזרים), הימנעות מאכילת בשר ושתיקה לאורך רוב שעות היום (כולל ובפרט בשעת הסעודות).
קלרה נולדה באסיזי ב-6 ביולי 1194, בת למשפחת אצולה מקומית.
היא עקבה אחד דוגמתו והצטרפה למנזר בנדיקטיני.
ביום ראשון של הדקלים 1212 ייסדה מסדר נזירות, שהתמקם בכנסיית דמיאנוס הקדוש באסיזי.
למסדר הצטרפו תחילה חברותיה, בנות המעמד הגבוה מאסיזי ופירנצה ולאחר מכן אמה ושתי אחיותיה.
הן נדרו נדרי צניעות, פרישות וחיי עוני.
את כל רכושן תרמו למסדר, שתרם אותו בתורו לעניים.
בתחילה התפרנסו חברות המסדר אך ורק מקיבוץ נדבות, ולפיכך נקראו "מסדר הנשים העניות".
הן לא נעלו נעליים, נמנעו מלאכול בשר ושמרו על שקט ברוב שעות היום.
כקבצניות הן חסו תחת הגנת הבולה האפיפיורית Privilegium paupertatis (פריווילגיית העוני) אשר הגנה על זכויות הקבצנים ואסרה לפגוע בהם.
רעיון הנזירות החמורה בקרב נשים (רובן משכילות ובנות המעמד הגבוה) התפשט ברחבי צפון איטליה והרפובליקה של ונציה, במקביל לרעיון הפרנציסקני בקרב הגברים.
אגנס, אחותה של קלרה, הפיצה את הבשורה בהצלחה ניכרת בספרד ומשם הוא עבר לצרפת ולבלגיה.
ב-1229 נוסד מסדר קלריסיות בריימס.
מרגריט מפרובאנס, רעייתו של לואי התשיעי, מלך צרפת הקימה מנזר קלריסי בפריז, שאליו פרשה בזקנתה ובו נפטרה.
גם ז'אן הראשונה, מלכת נווארה ייסדה מנזר קלריסי.
ב-1286 נוסד מסדר קלריסי ראשון בבריטניה, בעיר ניוקאסל, שם הן נודעו בשם "מינורטס".
ליד מצודת לונדון קיים רחוב בשם Minories, המאזכר מנזר קלריסי ששכן במקום, בגבול הסיטי של לונדון.
מול העיר גאלוויי שבאירלנד נוסד מנזר מינוריטי על גבי אי (Nuns' Island).
מנזר קלריסי הוקם גם בשטחי ממלכת ירושלים הצלבנית בעכו.
הוא חרב בשנת 1291 עם נפילתה של העיר לידי הממלוכים.
הקרדינל הוגלינו די קונטי, בישוף אוסטיה (לימים האפיפיור גרגוריוס התשיעי) מונה על ידי הוותיקן לפקח על המנזרים החדשים ולגבש תקנון נזורה.
בעוד חלק ממנזרי הנשים החדשים אימצו את התקנון, שהתיר את אחזקת ממונן של הנזירות על ידי נאמנות בחסות האפיפיור, קלרה עצמה דחתה אותו.
תקנון זה תוקן בשנת 1263 על ידי אורבנוס הרביעי, כך שממונן של המצטרפות ישמש את המנזר כמקור הכנסה וינוהל בדרך שוויונית.
התקנון אומץ תחילה על ידי מנזרי פרוג'ה וסיינה ומשמש כתקנון המחייב של הזרם המרכזי של מסדר קלרה הקדושה (O.S.C) או "הקלריסיות האורבניות".
קלרה עצמה סברה שהתקנון של הוגלינו אינו עולה בקנה אחד עם אידיאל העוני המושלם (שרק הוא מזכה את המאמינה בכניסה לגן העדן).
בשנת 1253 השיגה מן האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי את הבולה אפיפיורית Solet annuere, שזיכתה את המסדר שהקימה בסן דומינגו במעמד עצמאי ומאושר של נזירות-קבצניות.
מעט התאגדויות של נזירות אימצו לעצמן את התקנון המחמיר של קלרה וזרם זה נקרא "הקלריסיות העניות" (P.C).
מאה שנים לאחר מכן נוצרו תת-זרמים נוספים, בהם זרם צרפתי (הרפורמה של קלודט - Ordo Sanctae Clarae reformationis ab Coleta) ומסדר הקלריסיות הקפוצ'יניות (Ordo sanctae clarae capuccinarum) שהתפרש לכיוון הונגריה, ליטא ופולין, כולם מסדרי נשים בעלי תקנון מחמיר ודגש על עוני אישי.
מסדר פירוגוב הוא עיטור ממלכתי של הפדרציה הרוסית.
הוקם בצו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 19 ביוני 2020 מספר 404 "אודות הקמת מסדר פירוגוב ומדליית לוקה קרימסקי".
העיטור נושא את שמו של המנתח הרוסי, המדען והמרצה ניקולאי פירוגוב (1810–1881), הנחשב למייסד ניתוחי שדה צבאיים, כמו גם ניתוח כדיסציפלינה מדעית.
במקרים המוגדרים בחוק, ניתן להעניק פרסים לאזרחים זרים על מתן טיפול רפואי במקרים קליניים קשים, טיפול במחלות מסוכנות במיוחד, השתתפות פעילה בפעילות המדעית של ארגוני הרפואה הרוסיים ויתרונות אחרים.
המוטו של מסדר פירוגוב הוא "רחמים, חובה, הקרבה".
במערכת הפרסים של ברית המועצות לא היו פרסי מדינה הנושאים את שמו של פירוגוב, אולם ההצעה להקים את מסדר פירוגוב הועלתה לראשונה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה ונדונה ברמה הגבוהה ביותר בתקופה שלאחר המלחמה.
שרטוטים של פרויקטים של מסדר פירוגוב נשמרו על ידי אמנים ואדריכלים סובייטים שונים, אך אף פרויקט לא יושם.
כינונו של מסדר פירוגוב ברוסיה המודרנית התרחש על רקע מגפת COVID-19: מקבלי הפרס הראשונים היו עובדי רפואה ומתנדבים שבלטו במאבק נגד נגיף הקורונה.
ניקולאי פירוגוב נולד ב-13 [25] בנובמבר 1810 במוסקבה.
בשנת 1828 סיים את לימודיו במחלקה למדעי הרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה, בשנים 1828–1832 התמחה בכירורגיה במכון שנפתח באוניברסיטת דרפט להכשרת פרופסורים עתידיים באוניברסיטאות ברוסיה.
בשנת 1833 הוענק לפירוגוב תואר דוקטור לרפואה, בשנת 1836 נבחר לפרופסור לכירורגיה תאורטית ומעשית באוניברסיטת דרפט, וכעבור עשר שנים הפך לחבר באקדמיה למדעים בסנקט פטרבורג.
פירוגוב נחשב למייסד הרפואה צבאית, וכן אחד ממייסדי הניתוחים כדיסציפלינה רפואית מדעית.
בעבודותיו ציין המדען גם את חשיבותה של הרפואה המונעת, את אחדות הטיפול ופינוי הפצועים, וכן את מיונם.
הוא מת ב-1881. מספר מוסדות רפואיים נקראים על שמו, בפרט האוניברסיטה הרפואית הלאומית למחקר של רוסיה.
העיטורים הראשונים הוענקו ב-21 ביוני 2020: ביום זה נחגג ברוסיה יום העובד הרפואי.
על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית, הוענקו עיטורים "על תרומה רבה למאבק בנגיף קורונה (COVID-19), מסירות ומקצועיות גבוהה המוצגים במילוי תפקידים רפואיים" ל-1,175 איש, ובצווי נשיא הפדרציה הרוסית הוענקו פרסים "על תרומה רבה למאבק בנגיף הקורונה (COVID-19), הקרבה שהוצגה במילוי תפקידם המקצועי" ל-630 אנשים.
התקשורת הרוסית הפנתה את תשומת הלב להענקת פרס שלאחר המוות לתושבת קרסון (מחוז אוליאנובסק) סבטלנה אנורייבה, נערה שלמדה במכללה לרפואה של קרסון שהפכה למתנדבת בפברואר 2019; במהלך התפרצות הנגיף, היא העבירה אוכל לגמלאים ומילאה באופן עצמאי 30 פניות בחודש.
במאי 2020 אושפזה אנורייבה, ורופאים איבחנו אותה כחולה בסרטן מדרגה רביעית.
ב-12 במאי שוחררה המתנדבת מבית החולים והמשיכה לסייע לנזקקים, אך ב-22 במאי שוב אושפזה וב-31 במאי מתה.
ב-29 ביוני 2020, על פי צו של ולדימיר פוטין הוענק לאנורייבה לאחר מותה, אות מסדר פירוגוב.
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי (באיטלקית: Stella della solidarietà italiana) הוא עיטור לאומי שניתן על ידי הנשיא הראשון של הרפובליקה האיטלקית, אנריקו דה ניקולה, בשנת 1947, לאזרחים ואנשי צבא גולים ולנתינים זרים, עבור תרומתם היוצאת דופן למען שיקום איטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2011 שינה נשיא הרפובליקה האיטלקית ה-11, ג'ורג'ו נפוליטנו את השם ומהות העיטור ל"מסדר כוכב איטליה", עבור שימור וקידום היוקרה הלאומית מחוץ לאיטליה, לקידום יחסי ידידות ושיתוף פעולה עם מדינות אחרות וקשרים עם איטליה.
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי (1947–2011)
בשנת 2001 שונה הסמל ונשא את הכיתוב Solidarietà Italiana המכיל תיאור של השומרוני הטוב.
העיטור ניתן על פי צו של נשיא הרפובליקה, ראש המסדר, בהמלצת שר החוץ האיטלקי.
שלושת התארים עם הסרטים התואמים
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי נלבש באופן הבא
מסדר כוכב איטליה (מנובמבר 2011)
חידוש נוסף בעיטור הוא סדר המחלקות, אשר עלה משלוש לחמש: אביר הצלב הגדול, קצין בכיר, מפקד, קצין ואביר, בתוספת המעמד המיוחד של אביר כבוד הצלב הגדול.
מסדר כוכב איטליה נלבש באופן הבא
סרטיםאביר כבוד הצלב הגדולאביר הצלב הגדולקצין בכירמפקדקציןאביר
מסדר השמש של פרו (בספרדית: Orden El Sol del Perú) לשעבר "מסדר השמש" (Orden del Sol) הוא הפרס הגבוה ביותר המוענק על ידי מדינת פרו בעבור הצטיינות אזרחית וצבאית.
הפרס הוא הפרס האזרחי העתיק ביותר ביבשת העל של אמריקה, ונקבע לראשונה בשנת 1821.
המסדר הוקם במקור ב-8 באוקטובר 1821 על ידי הגנרל חוסה דה סן מרטין עם הגיעו ללימה, כדי להכיר באלה שהצטיינו במערכה נגד המלוכה הספרדית.
שלושת שיעורי הדרגות למסדר היו, לפי סדר עדיפות יורד: מייסדים (fundadores), מצטיינים (beneméritos) ועמיתים (asociados).
הענקת העיטור הופסקה ארבע שנים מאוחר יותר, לאחר שרבים שקיבלו את העיטור החלו להשתמש בפרס כתואר אצולה, בדומה לתארים הקודמים של קסטיליה שהעניקה הממשלה הקולוניאלית.
הקונגרס הוציא חוק לביטול מסדר השמש ב-9 במאי 1825.
בשנת 1921 הוקם המסדר מחדש לציון מאה שנה לעצמאות פרו.
אותותצלב גדול עם יהלומיםצלב גדולקצין גדולמפקדקציןאביר
מסדר סנטיאגו (בספרדית: Orden de Santiago) הוא מסדר צבאי נוצרי שנוסד ב.
מטרתו הראשונית הייתה להגן על עולי הרגל דרך סנטיאגו שהלכו בדרכו של ג'יימס הקדוש, ולהרחיק את המוסלמים מחצי האי האיברי.
סמל המסדר מוכר במיוחד באמנות המערבית.
לאחר מותו של אלונסו דה קרדנס בשנת 1493, המלכים הקתולים שילבו את המסדר במלכות ספרד .
מסדר סנטיאגו הוא אחד מארבעת המסדרים הצבאיים הספרדיים, יחד עם קלטרווה , אלקנטרה ומונטסה .
הוא שוחזר כאגודה אזרחית עם מלכותו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
סמל המסדר מקורו בקרב קלביג'ו הוא צלב אדום הדומה לחרב, עם צורת פלר דה ליס על הידית והזרועות.
האבירים ענדו את הצלב המוטבע על התקן המלכותי ושכמייה לבנה.
החרב מייצגת את אופיו האבירי של ג'יימס הקדוש ואת דרכי השהידים שלו, שכן הוא נערף בחרב.
צורתו של סמל המסדר מקורה במסעי הצלב, כאשר האבירים לקחו איתם צלבים קטנים עם תחתית מחודדת כדי לתקוע אותם באדמה ולבצע את מסירותיהם היומיומיות.
בהיסטוריה הצבאית של המסדר הם סייעו בפינוי המוסלמים וערכו איתם קרב, לפעמים בנפרד ולפעמים עם צבאות המלוכה.
היה להם גם חלק במחלוקות שהטרידו את הנוצרים הגרם ליותר מפילוג אחד במסדר.
הם השתתפו בקרבות ימיות נגד המוסלמים, והוטל עליהם החובה לשרת שישה חודשים בספינת משוטים, שעדיין הייתה קיימת במאה השמונה עשרה.
המאסטר הגדול הראשון של סנטיאגו, פדרו פרננדס דה קסטרו , מת בשנת 1184, היו לו 39 יורשים, ביניהם כמה תינוקות ספרדים.
תחת הקיסר קרל החמישי, האפיפיור אדריאנוס השישי הוכתר למלכות ספרד ושלט בשלושת המסדרים הצבאיים הגדולים (אלקנטרה, קלטרווה וסנטיאגו) ב-1522. מכאן ואילך היו שלושת המסדרים מאוחדים תחת ממשלה אחת, אם כי תארים ורכושם נותרו נפרדים.
כדי למלא את פרטי הממשל הזה, הקים קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מועצת מסדרים, המורכב מנשיא ומלך, שישה אבירים ושני צירים מכל מסדר.
מסדר סנטיאגו עדיין קיים בחסות מלכות ספרד.
נכון לשנת 2014, היו במסדר 35 אבירים ו-30 טירונים, וב-19 ביוני 2014 הוכתר פליפה השישי, מלך ספרד למלכות.
עד 1653, האצולה נבדקה על ידי הסתכלות רק על ההיסטוריה המשפחתית של הסבים והסבתות מצד האב.
בתחילתו, הכניסה למסדר לא הייתה קשה, אך לאחר אמצע המאה ה-13 היא הפכה למסובכת יותר.
לאחר שהכיבוש המחודש הושלם, מועמד שרצה להצטרף למסדר סנטיאגו חויב היה להוכיח שארבעת בני המשפחה הראשונים שלו הוריו, סבו והוא היו ממוצא נוצרי.
מעמדות רבים של אנשים נפסלו לצמיתות מהמסדר בשל מוצאם או נסיבותיהם.
הם כללו את הקטגוריות הבאות: יהודים, מוסלמים, כופרים, מתנצרים ועוד.
מאוחר יותר ביטלו המלך ומועצת המסדרים מהתנאים המוקדמים הללו.
המסדר חולק למספר מחוזות, כשהחשובים שבהם היו קסטיליה ולאון.
בראש כל מחוז עמד מפקד אביר צבאי עם מפקדה.
שיטת העבודה הכלכלית החשובה ביותר של המסדרים הצבאיים נקראה "אנקומיינדה", שחויבו לפיה "לגמול" לספרדים באמצעות עבודה ומיסים.
האנקומיינדה יכלה להציב את המפקדה או מעונו של מפקד האביר בטירה או מבצר או בעיירה קטנה והיה המרכז הכלכלי שבו שולמו והתקבלו דמי השכירות של האחוזה והנכסים הרלוונטיים.
כל "אנקומנדרו" היה צריך לתמוך במפקד ובשאר המפקדים החיים שם, שהיו צריכים להיות מצוידים כראוי ולקחת חלק בפעולות צבאיות שאליהן נקראו על ידי מפקדם.
מסדר פהלווי (בפרסית: نشان پهلوی) היה המסדר הגבוהה ביותר של האימפריה האיראנית בתקופת שושלת פהלווי בין 1926 ל-1979.
המסדר נוסד על ידי השאה ומייסד שושלת פהלווי רזא שאה פהלווי ב-1926, שעל שמו הוא נקרא.
חברות במסדר הוענקה בעיקר לראשי מדינות, מלכים ואצילים סביב העולם.
חברות במסדר, שהוענקה על ידי השאה האיראני, ניתנה בצירוף עיטור באחת משתי דרגות:
דרגה I אשר כללה שרשרת בצבעי זהב וכחול, או שניתנה לענידה בתצורת סיכה על דש הבגד.
דרגה II בה העיטור היה מעט קטן יותר, בעיצוב פשוט יותר ונתלה על סרט בצבע כחול בעל פאות זהובות.
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת
עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה
קאבוס בן סעיד אאל סעיד
עיטור פתח (בפרסית: نشان فتح, בתרגום מילולי: עיטור הכיבוש) הוא עיטור צבאי של הכוחות המזוינים של איראן, אשר מוענק על ידי המנהיג העליון של איראן המשמש גם כמפקד העליון של הצבא.
העיטור הוענק לראשונה ב־27 בספטמבר 1989, לאחר סיום מלחמת איראן–עיראק.
העיטור מציג שלושה עלי דקל מעל המסגד הגדול של חורמשהר כסמל לעמידה איתנה, יחד עם דגל איראן והמילה "פתח" בפרסית.
נכון לשנת 2008, העיטור מחולק לשלוש דרגות:
דרגה ראשונה – מוענקת לקצינים בכירים.
דרגה שנייה – מוענקת לקצינים בדרגת קולונל ובריגדיר גנרל.
דרגה שלישית – מוענקת לקצינים בדרגת לוטננט קולונל ומטה.
העיטורים הראשונים הוענקו ב־27 בספטמבר 1989, זמן קצר לאחר סיום מלחמת איראן–עיראק.
שלושה מהם קיבלו את עיטור פתח בדרגה ראשונה:
מוחמד חוסיין פהמידה – נער בן 13, שנהרג בנובמבר 1980 כאשר קפץ תחת טנק עיראקי כשהוא נושא חגורת רימונים, ובלם בכך את התקדמות הטנקים.
דברו זכה לתהילה רבה באיראן, ואייתוללה רוחאללה ח'ומייני כינה אותו "גיבור לאומי" ו"המדריך שלנו".
משלתו של חומייני סיפקה תרמיל גב לכל תלמיד בית ספר באיראן שהראה את "הקורבן ההירואי של פהמידה מתחת לטנק ואת הרימונים בהם השתמש כדי לפוצץ את עצמו", וכללה את סיפורו של פהמידה לצד סיפורם של "קדושים מעונים" אחרים בספרי הלימוד.
מוחסן רזאאי, מפקד משמרות המהפכה האסלאמית
עלי סיאד שיראזי, מפקד צבא איראן
בנוסף, הוענקו 21 עיטורים בדרגה שנייה ו־29 עיטורים בדרגה שלישית.
יחיא רחים ספווי (דרגה ב')
מוחמד עלי ג'עפרי (דרגה ג')
מוחמד פאכפור, מפקד כוחות הקרקע של משמרות המהפכה האסלאמית
עלי פדווי, מפקד משמרות המהפכה האיראניים (דרגה א')
חביבאללה סיארי, מפקד לשעבר של חיל הים האיראני
עבדולרחים מוסאווי, מפקד צבא איראן
חוסיין סלאמי, מפקד משמרות המהפכה האסלאמית
אמיר עלי חג'יזאדה, מפקד חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית
אכבר האשמי רפסנג'אני (דרגה א')
מָסָה (ביוונית עתיקה: μᾶζα "לחם שעורים") היא גודל פיזיקלי של גופים, שמשפיע על שתי תכונות.
מסה קובעת את כוח הכבידה שמפעילים גופים זה על זה: משקל של עצמים על פני כדור הארץ הוא הכוח שכדור הארץ מפעיל עליהם, ההתנגדות של גוף לשינוי במהירות שלו: התאוצה של גוף תלויה בכוח שמופעל עליו ובמסה של הגוף, מסה זו נקראת מסת התמד.
מסה היא תכונה שיש לכל גוף, הקובעת כמה קשה יהיה לגרום לשינוי במהירות שלו (להאיץ אותו או להאט אותו), והיא גם קובעת מה יהיה כח המשיכה של הגוף.
למשל, מסת כדור הארץ גורמת לכך שכח המשיכה שלו יאיץ גופים אשר נמצאים מאוד קרוב אליו בתאוצה של 9.8 מטרים לשנייה בריבוע, לכיוונו.
על פי תורת היחסות מסה ניתנת להמרה לאנרגיה, ולהפך.
בתורת היחסות המסה של גוף אינה גודל קבוע אלא תלויה במהירות הגוף ביחס לצופה, כאשר ההבדל זניח במהירויות שקטנות בהרבה ממהירות האור.
ב של פיזיקת חלקיקים המסה אינה תכונה בסיסית: היא נוצרת עבור אחדים מהחלקיקים היסודיים כתוצאה מתגובה עם בוזון היגס, בעוד חלקיקים אחרים נותרים חסרי מסה, ועבור חלקיקים מורכבים המסה כוללת גם את אנרגיית הקשר של החלקיקים.
החוק השני של ניוטון קובע שיש יחס ישר בין הכוח שפועל על גוף (מסומן באות F) לבין תאוצתו (מסמנת באות a).
יחס זה נקרא מסה, ומסומן באות m:
זוהי המסה האינרציאלית, או מסת ההתמד של הגוף.
החוק השני של ניוטון קובע כי כאשר מפעילים כוח על גוף כלשהו, לגוף יש תאוצה באותו הכוון של הכוח, כלומר הוא משנה את מהירות וכוון תנועתו.
מכאן משתמע גם החוק הראשון של ניוטון, גוף שלא פועל עליו כוח נע במהירות קבועה.
כשפיתח ניוטון את חוק המשיכה האוניברסלי, הוא מצא שמשיכתם של גופים תלויה בגדלים האופייניים להם, להם הוא קרא מסה כבידתית.
מסת הכבידה האקטיבית (של גוף אחד) יוצרת את שדה הכבידה, ומסת הכבידה הפסיבית (של גוף שני) קובעת את ההשפעה מאותו שדה.
אלה שתי המסות שמופיעות בנוסחת הכבידה של ניוטון.
מהחוק השלישי של ניוטון נובע מיד שהמסה הפסיבית מתכונתית לאקטיבית.
כוח הכבידה שמפעילים שני גופים זה על זה הוא מכפלת המסות שלהם , מוכפל בקבוע הכבידה האוניברסלי ומחולק במרחק r ביניהם בריבוע:
כאשר בכדור הארץ המרחק קבוע בקירוב, והכח אחיד בקירוב (עד כדי שגיאה של 1%) על פני כל כדור הארץ.
לכן על פני כדור הארץ מסת הכבידה נמדדת לפי היחס בין משקל הגוף F, שהוא הכוח שנמדד במאזניים, לתאוצת הכובד g:
בעקבות ניסוייו הידועים של גלילאו גליליי כמאה שנה לפני כן, ניסח ניוטון את עקרון השקילות שלו: המסה הכבידתית זהה למסה האינרציאלית.
לכן, בהשפעת שדה כבידה, יואצו גופים שונים בעלי מסות שונות באותה המידה.
לפיכך, מובנות היטב תוצאות ניסוי הגופים של גלילאו: בנפילת שני עצמים הנבדלים במסותיהם פועל אמנם כוח כבידה גדול יותר על הגוף בעל המסה הגדולה יותר, אך בדיוק באותה מידה גם התנגדותו להאצה גדולה (שהרי מסת ההתמד זהה למסת הכבידה) ועל כן יאיצו שני הגופים בשווה.
בעשרות השנים האחרונות אומת עקרון השקילות במגוון ניסויים ברמת דיוק גבוהה ביותר לגבי עצמים העשויים אטומים נייטרליים מבחינה חשמלית.
בשנת 1967 ניסו ויטבורן ופיירבנק לבדוק את מסת הכבידה של האלקטרון, ובמאמר שפרסמו הודיעו על כישלון הניסוי.
זה היה הניסיון היחיד הידוע עד כה למדידת מסת הכבידה של חלקיק טעון.
הקושי בביצוע מדידה מסוג זה נובע מהצורך למסך את החלקיק הנבדק באופן מוחלט מפני הפרעות אלקטרוסטטיות ואלקטרומגנטיות על מנת שניתן יהיה לבדוק את תגובתו להשפעת שדה הכבידה של כדור הארץ נטו.
ניסויים למדידת מסת הכבידה של אנטי מימן טרם נערכו בגלל הקושי בהפקת אטומי אנטי מימן באופן שניתן יהיה לשלוט בהם ולבצע מדידות מדויקות של השפעת כבידת כדור הארץ על תנועתם.
תורת היחסות הפרטית גילתה שהמסה האינרציאלית איננה יחס קבוע, אלא שככל שגוף מסוים נע במהירות שקרובה יותר למהירות האור, מסתו תגדל (כלומר: התאוצה בעקבות כוח מסוים תקטן), אף על פי שמספר האטומים בגוף החומר לא ישתנה.
ניתן באופן אינטואיטיבי להסביר קביעה זו, אם מקבלים את מהירות האור כחסם עליון של מהירות, שככל שמתקרבים אליו כוח שמופעל על הגוף יגרום לפחות תאוצה.
לפיכך, תורת היחסות ערערה את מעמדה היסודי של המסה בפיזיקה.
עם קבלתה של מהירות האור כאינווריאנט, לא ניתן היה עוד לשמר את האינווריאנטיות של המסה האינרציאלית, והיא הפכה תלויה בגורמים אחרים, כמו מהירות ואנרגיה.
למסה זו קרא אלברט איינשטיין "מסה יחסותית" וראה בה כמודדת את תכולת האנרגיה של הגוף לפי הנוסחה .
המסה היחסותית של גוף מוגדרת על ידי הביטוי
כאשר היא "מסת המנוחה" (מסת הגוף כאשר הוא במנוחה).
מסת המנוחה היא אינווריאנטה של הגוף ורוב הפיזיקאים מתייחסים אליה פשוט כאל מסת הגוף ורושמים במקום להשתמש במושג המסה היחסותית.
מעקרון השקילות החזק של איינשטיין, נובע שמסת הכבידה הפסיבית שווה למסת ההתמד.
טעות טרמינולוגית נפוצה היא חוסר הבדלה בין מסה למשקל.
טעות זו נובעת מכך שלצרכים יום-יומיים, מסה ומשקל פרופורציוניים זה לזה, ובהרבה מקרים (כגון בחישובי עומס) הנתון הרלוונטי הוא המשקל דווקא, כמו כן, נובעת טעות זו מהבלבול ההיסטורי שרווח בין יחידת "קילוגרם כוח" ליחידת ה"קילוגרם מסה".
על אף הבלבול, חשוב להבחין בין מסה למשקל.
בעוד מסתו של גוף היא תכונה קבועה (כשהגוף במנוחה), המשקל אינו כך.
משקלו של גוף על פני כדור הארץ הוא הכוח שבו נמשך הגוף אל כדור הארץ.
באופן דומה, משקלו של גוף על הירח הוא הכוח בו הוא נמשך אל הירח, והוא שונה מהכוח בו הוא נמשך לכדור הארץ.
משקלו של אדם בכדור הארץ יכול להיות 1200 ניוטון ובירח הוא יעמוד על כ-200 ניוטון —כשישית ממנו.
לעומת זאת, אם מסתו של אותו אדם היא 80 קילוגרם, המסה תישאר 80 קילוגרם גם בירח או בכל גרם-שמים אחר.
כל עוד לא גרענו או הוספנו חומר לגוף, מסתו לא תשתנה; משקלו של גוף ישתנה בתלות למערכת בה נמדד.
את המשקל מודדים בעזרת מאזני קפיץ או דינמומטר - מכשיר שהוא בעיקרו קפיץ הנמתח באופן יחסי לכוח המופעל עליו.
לעומת זאת, את המסה מודדים באמצעות מאזניים - מכשיר המשמש להשוואה בין מסתו של גוף למסה ידועה מראש (כאשר שתי המסות נמצאות באותו שדה כבידה).
יחידה נוספת ומיושנת למדידת כוח, השימושית כיום בעיקר למדידת משקל, היא ה"קילוגרם-כוח" - קג"כ.
כיום יחידה זו אינה שמישה במדע, אך בחיי היומיום עדיין נעשה בה שימוש, אם כי לא במודע, כאשר מדברים על מדידת משקל; יחידה זו שווה בקירוב טוב ל-9.81 ניוטון כך שבעת שימוש ביחידה זו, המסה והמשקל על פני כדור הארץ שווים בקירוב טוב בגודלם.
לכן, יש המבלבלים בין יחידת הקילוגרם בשימושה כיחידת מסה לבין שימושה כיחידת משקל.
כאשר אומרים "קילוגרם עגבניות" מתכוונים לרוב למשקל של קילוגרם-כוח אחד הפרופורציונלי לקילוגרם (מסה) אחד בכדור הארץ.
יחידת המסה הבסיסית בתקן מערכת היחידות הבין-לאומית היא הקילוגרם, שרבים מחשיבים אותו בטעות ליחידת משקל .
הקילוגרם הוא יחידת מסה שרירותית, שהיה מיוצג עד למאי 2019 על ידי המסה של גליל שעשוי מסגסוגת של פלטינה (90%) ואירידיום (10%) בגובה וקוטר של 39.17 מ"מ השמור בלשכה הבינלאומית למידות ומשקלות בעיירה סבר (ליד פריז) בתנאי טמפרטורה ולחץ קבועים.
כיום מוגדר הקילוגרם בהתבסס על קבועים יסודיים של הטבע, והוא נגזר מהגדרת ערכו של קבוע פלאנק כ .
מסה זו קרובה מאוד למסה של 1,000 סמ"ק מים מזוקקים בטמפרטורה של 4 מעלות צלזיוס.
יחידות מידה מטריות נוספות הן גרם, מיליגרם (מ"ג), וטון, כאשר:
בוזון היגס הוא חלקיק יסודי אשר על פי המודל הסטנדרטי לוקח חלק במנגנון שמעניק לחלקיקים אלמנטריים רבים מסות.
החלקיק קרוי על שמו של המדען הבריטי פיטר היגס שהציע את קיומו ואף קיבל פרס נובל על כך לאחר גילוי החלקיק ב-CERN בשנת 2012, אותו חלק עם פרנסואה אנגלר.
לחלקיקים שמתווכים את הכוחות היסודיים אין מסה.
לפוטון, חלקיק יסודי המהווה את הקוונטום של השדה האלקטרומגנטי ונשא הכוח של הכוח האלקטרומגנטי – אין מסה.
לגלואון, החלקיק היסודי הנושא את הכוח החזק – אין מסה.
עד ל-1990 הוסבר לפי מודלים שונים כי לניטרינו, חלקיק יסודי פרמיוני, המהווה לפטון נטול מטען חשמלי, אין מסה.
באותה שנה שני חוקרים, טקאקי קג'יטה היפני וארתור מקדונלד הקנדי, הוכיחו במקביל בשני מחקרים שונים שלחלקיקי נייטרינו כן יש מסה.
מהמחקרים נמצא כי סכום מסות שלושת הטעמים של הנייטרינו הוא כ-.
זו היא המסה הנמוכה ביותר של חלקיק מסיבי כלשהו.
על כך זכו שני החוקרים ב-2015 בפרס נובל לפיזיקה.
הגרביטון, שהוא חלקיק תאורטי הנושא את כוח הכבידה, אמור להיות חסר מסה.
מסה שלילית מתארת חומר היפותטי אשר מסתו מיוצגת על ידי מספר שלילי בעל סימן מנוגד למסת החומר הרגיל, למשל קילוגרם.
חומר כזה יפר אחד או יותר מחוקי הטבע הבסיסיים, ועשוי להציג תכונות מוזרות ובלתי מוכרות הנובעות מחוסר המידע על השפעת הכבידה עליו, וכיצד היא צריכה להתייחס לכוח או לתאוצה המכוונת הפוך למסה שלילית.
ניתן גם להגדיר את המסה השלילית כגודל פיזיקלי המנוגד למסה החיובית, כך שהחוקים החלים על מסה יחולו באופן הפוך.
למשל, מסה קובעת את כוח הכבידה שמפעילים גופים זה על זה.
ככל שמסת הגופים עולה, כמות הכבידה שהם מפעילים זה על זה עולה ביחס ישר.
לפיכך נוכל לשער שאם החוקים אכן מנוגדים בין מסה חיובית לשלילית, כך גם יחסי ההשפעות של גופים בנוגע לכבידה: ההשפעה היא דחייה ולא משיכה, וככל שהמסות של גופים בעלי מסות שליליות עולה, כך עוצמת הדחייה שהם מפעילים זה על זה גדלה ביחס ישר.
מַסָּה (במלרע) היא חיבור עיוני הבוחן נושא מחיי החברה או מעולם הרוח.
המסה מתאפיינת בגישה סובייקטיבית, המציגה את נקודת המבט המקורית של הכותב (המכונה "מסאי" או "מסאית", בהתאם למינו).
המסה עוסקת בנושאים כגון אתיקה, דת, אופי החברה ועוד.
הוגה הדעות הצרפתי מישל דה מונטן הוא הראשון שעסק בכתיבת מסות (או לפחות הראשון שראה בפעילות כתיבה זו ראויה לסיווג עצמאי), ביצירתו Essais, שפורסמה לראשונה ב-1580. את המושג essai שטבע, גזר מהפועל הצרפתי essayer, שפירושו "לנסות".
גם המונח העברי "מסה" מגיע משורש נ-ס-ה ואז לפעמים נחשב תרגום שומר משמעות וצליל של המונח הלועזי.
את המסות החל לכתוב לאחר מות ידידו ואיש סודו, אטיין דה לה בואטי, כתחליף לשיחות עם אותו ידיד.
אף שמסה היא יצירה עיונית שאינה בדיונית, נכללות מסות גם ביצירותיהם של סופרים עבריים עכשוויים, ובהם שולמית הראבן, עמוס עוז, פניה עוז-זלצברגר ודויד גרוסמן.
קדם להם בכך המשורר חיים נחמן ביאליק, שעם מסותיו הידועות נמנית המסה "גילוי וכיסוי בלשון".
בין המסאים העבריים הבולטים: אליעזר שטיינמן, שזכה לכינוי "מונטן העברי" (ואף חיבר "מסה על המסות", שהתפרסמה ב"מאסף סופרי ארץ ישראל", ת"ש), יעקב שטיינברג, שלמה צמח, דב סדן, ישראל כהן, ז'קלין כהנוב ושלמה גרודזנסקי.
השופטים בתחרות המסה של עיתון "הארץ" ניסו לעמוד על ייחודה של המסה:
מסה פמיליארית (מיועדת לקורא ספציפי)
בכימיה, מסה מולרית של תרכובת כימית מוגדרת כמסת התרכובת חלקי כמות החומר ביחידות של מול, ומסומנת באות M.
המסה המולרית מייצגת ממוצע של החלקיקים המרכיבים את התרכובת, שלעיתים קרובות אינה אחידה עקב הימצאות איזוטופים.
לרוב, המסה המולרית מחושבת באמצעות שימוש במשקל האטומי התקני, שלוקח בחשבון את שכיחות האיזוטופים על פני כדור הארץ.
בכדי להמיר בין מסה של חומר לכמותו, ניתן להשתמש במסה המולרית.
מסה מולרית הוא גודל אינטנסיבי, שלא תלוי בגודל הדגימה.
במערכת היחידות הבין-לאומית, היחידה שבה נמדד מסה מולרית הוא קילוגרם\מול, אך מסיבות היסטוריות מסה מולרית כמעט תמיד מיוצגת ביחידות של גרם\מול (g/mol).
מול הוגדר כך שהמסה המולרית של תרכובת, ביחידות גרם\מול, תהיה שווה למסה הממוצעת של מולקולה אחת, בדלטון.
לכן, לדוגמה, המסה הממוצעת של מולקולת מים היא בערך 18.0153 דלטון, והמסה המולרית היא בקירוב 18.0153 גרם\מול.
ליסודות כימיים שלא קיימים כאטומים בודדים, כמו פחמן, המסה המולרית מחושבת באמצעות חלוקת מספר המולים במספר האטומים.
לכן, לדוגמה, המסה המולרית של ברזל היא בקירוב 55.845 גרם\מול.
מאז 1971, מערכת היחידות הבין-לאומית הגדירה את כמות החומר כממד נפרד.
עד שנת 2019 מול הוגדר ככמות החומר שמורכבת ממספר החלקיקים שיש ב-12 גרם של פחמן-12. לכן, בהגדרה, במהלך תקופה זו, המסה המולרית של פחמן-12 הייתה בדיוק 12 גרם\מול.
מאז 2019 הגדרת המול היא כמות החומר שבה יש מספר מסוים של חלקיקים - מספר אבוגדרו, .
המסה המולרית של תרכובת ביחידות גרם\מול שווה למסה של מספר המולקולות בתרכובת בגרמים.
מסה מולרית של אטומים של יסודות מחושב באמצעות הכפלת המסה אטומית יחסית בקבוע המסה המולרית, Mu × kg·mol-1. ההכפלה בקבוע נועדה לוודא שהחישוב נכון מבחינה ממדית - מסה אטומית יחסית הם כמויות ממדיות, בעוד למסה מולרית יש יחידות.
ישנם יסודות אשר נוטים להימצא כמולקולות, כמו מימן (H2), גופרית (S8) וכלור (Cl2).
כדי לחשב את המסה המולרית של המולקולות הללו יש להוסיף למכפלה הנ"ל את מספר האטומים בכל מולקולה:
המסה המולרית של תרכובת מחושבת כסכום המסות האטומיות היחסיות של האטומים המרכיבים את התרכובת, מוכפל בקבוע המסה המולרית, Mu × kg·mol-1. לצרכים רבים, בדגימות מכדור הארץ, ניתן להסתפק במשקל האטומי התקני בכדי להעריך בקירוב את מסת הדגימה.
מסה מולרית ממוצעת של תערובות