tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1997 החל לעבוד כקונסול הכללי הישראלי בשנגחאי, הרפובליקה העממית של סין.
בשנים 2001–2007 כיהן בחבר מועצת המנהלים של מרכז ההתפלה של המזרח התיכון במסקט, בירת עומאן, וכממלא מקום סמנכ"ל אגף מזרח תיכון במשרד החוץ הישראלי.
בשנת 2007 מונה לשגריר ישראל בניירובי, בירת קניה.
במסגרת תפקידו היה אחראי על היחסים הדיפלומטיים גם עם אוגנדה, טנזניה, מלאווי, זמביה ואיי סיישל.
ב-2011 החל לעבוד כמפקח הכללי על שירות החוץ הישראלי.
ב-2015 הוציא לאור את הספר "אצל קיטמורה הזקן".
בשנת 2016 החל לכהן כשגריר ישראל בשווייץ וליכטנשטיין.
הוא אב לשלושה ילדים וסב לנכדים.
יעקב מנדל קנר (כנר) (1839–1929) היה יו"ר ועד המושבה העשירי של ראשון לציון.
יעקב מנדל קנר נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1839 לחוניה אברהם ולרייזל קנר.
בשנת 1881 קנר היגר לביירות, התגורר שם כשש שנים ועסק שם בפחחות אומנותית.
בשנת 1886 יחד עם רעייתו בתיה ואמו רייזל, התיישב בראשון לציון, רכש את בית יוסף פיינברג והפך לכורם.
בשנת 1900, בנה את ביתו במרכז המושבה, ברחוב רוטשילד, בית קנר, אשר שימש במשך שנים רבות מרכז לפעילויות ההגנה ומרכז להדרכה לעזרה ראשונה.
בתקופה מסוימת התקיימו בו לימודים של כיתות בית הספר העממי בשל מחסור בכיתות בבניין בית הספר.
במרתף הבית פעל חדר ניתוח ובית חולים, לשם הובאו פצועי והרוגי הפרעות ומלחמת השחרור.
החל משנת 1940, ובמשך ארבעים וחמש שנים, שימש הבית כ-"בית מגן דוד אדום" ובמקביל, כתחנת מכבי אש.
כנר כיהן פעמים מספר כחבר בוועד המושבה, ובשנת 1907 עמד בראש הוועד.
בשנה זו הותקנו תקנות חדשות בבית המרקחת, נוסד "בית כביסה" לצמר ונחגג חג היובל לייסוד המושבה.
קנר ורעייתו תרמו מכספם את ביתם לצורכי ציבור וכן תרמו להקמת בית העלמין בעיר.
רבי יעקב קניזל (קאניזל; היה פעיל במאות ה-15 וה-16), מראשני הפרשנים על פירוש רש"י לתורה, וממנהיגיה הרוחניים של יהדות פאס בדור שלאחר גירוש ספרד.
רבי יעקב קניזל נולד בספרד.
שם משפחתו נגזר משמה העיירה קניזל שבמחוז סמורה שבקסטיליה.
לאחר הגירוש היגר למרוקו, כנראה אל העיר פאס שאליה היגרו רוב היהודים מספרד ובה נמצא מקום קבורתו.
שמו התפרסם בעיקר בזכות פירושו על פירוש רש"י לתורה.
הפירוש נדפס בספר בו נכללו פירושים נוספים לרש"י, מהרבנים: שמואל אלמושנינו, אהרן אבו אלדבי, משה אלבילדא הזקן ואברהם בן אליעזר - לפרשת מסעי בלבד.
תחת הכותרת "פירושים לרש"י זצ"ל".
לספר זה שמות נוספים שמסיבה לא ידועה כונו דווקא על שמו של קניזל: "ספר קניזל", או "קובץ קניזל".
זמן ומקום ההדפסה לא ידועים, אך לפי השערה היו אלו בעיר קושטא בשנת ה'רפ"ה, (1524/5).
החיבור נדפס לאחר מותו משום שהוא נזכר בו בברכת המתים.
רבי יעקב קניזל נחשב מראשוני הפרשנים לרש"י על התורה, אך ברור כי את חיבורו יצר לאחר רבי שמואל אלמושנינו, שאת ספרו הוא מצטט ומזכיר פעמים רבות.
נמצאו כמה שינויים בין העותקים של הספר, כנראה משום שאחרי ההדפסה נמצא כתב יד שלם או טוב יותר.
גרסה רחבה יותר של פירושי קניזל נמצאת בכתב יד.
ישנה סברה שרבי אליהו מזרחי שאב פירושים רבים מקניזל.
פירושיו של קניזל הובאו רבות בספר שפתי חכמים כפי שכתב המחבר, רבי שבתי בס, בהקדמה.
הפירושים הוהדרו מחדש כמה פעמים, יחד עם מפרשים נוספים לרש"י.
במרוקו קנה לו רבי יעקב שם נכבד של "קדוש", וקברו, שהיה ניצב בפתחו של בית העלמין בפאס, שימש במשך מאות רבות בשנים מקום תפילה ליהודי פאס בעתות צרה.
רבי שאול שמואל סירירו, מחכמי פאס במאה ה-16, מביא בספרו דרשה ובה של דברי חיזוק והתעוררות לתשובה, אותה נשא בפני קהל שהתאסף לצד קברו של קניזל, בעת מגפה שפרצה בעיר.
בשנת ה'תרמ"ד (1883/4) הורה המלך חסן הראשון על העתקת בית העלמין ממקומו לצורך הרחבת מסגדים עתיקים.
בבית הקברות היהודי בפאס - בית העלמין "החדש" - ניצב קברו עד לימינו אנו, לצד קברו של רבי יהודה בן עטר, רבה של פאס במאה ה-18.
יעקב קפלן היה רב יהודי, כיהן כרבה הראשי של צרפת משנת 1955 עד שנת 1980.
נולד ב-7 בנובמבר 1985 ברובע הרביעי של פריז, למשפחת כהנים דתית שמקורה בליטא.
הוא החל את לימודיו בסמינר היהודי של צרפת בשנת 1913, אך לימודיו שם נקטעו על ידי מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי והצטרף לחיל הרגלים.
הוא לחם בקרב ורדן, בו נפצע ב-1916, וזכה לעיטור צלב המלחמה.
לאחר המלחמה חידש קפלן את לימודיו בסמינר היהודי של צרפת, וקיבל את תעודת הרבנות ב-1921. בתחילה התמנה לרב במילוז.
ב-1928 התמנה לרב בבית הכנסת דה נצרת שבפריז, ובשנת 1933 התמנה לרב בית הכנסת דה לה ויקטואר.
קפלן מונה להיות עוזר הרב הראשי של צרפת, הרב ישעיה שוורץ, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במלחמה נטל חלק פעיל בהגנה על צרפת, במערכה על צרפת וארצות השפלה.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשל וישי, קפלן נטל חלק חשוב בהתנגדות למשטר המפלה לרעה יהודים וקבוצות אתניות אחרות.
בשנת 1940 פרסם את הספר "גזענות ויהדות", שנכלל ברשימת הספרים האסורים למכירה ב"רשימת אוטו" - מסמך שפרסמה גרמניה הנאצית ובו נכללו ספרים האסורים לפרסום בתחומי הרייך.
בעקבות פעילותו נגד האנטישמיות גורש הרב קפלן ממקום מגורו בוישי אל העיר ליון בשנת 1942. בליון הוא לא הפסיק לפעול למען יהודי צרפת, כולל פניה לקרדינל גרלייר בבקשה לעצור את שיירות היהודים היוצאים לגרמניה.
קפלן נעצר ב-1944 על ידי המשטרה הצרפתית, ושוחרר עוד באותו יום תמורת כופר.
לאחר שחרור צרפת על ידי בעלות הברית זכה פעם נוספת לעיטור צלב המלחמה, הפעם על פעילתו תחת הכיבוש הנאצי בצרפת.
הגנרל הצרפתי אלפונס יוני נימק את זכייתו:
קפלן נבחר לרב הראשי של פריז בשנת 1950, וכיהן בתפקיד זה במשך חמש שנים.
דאגתו העיקרית הייתה לבנות מחדש את הקהילה, שנחרבה על ידי הנאצים.
ב-1955 מונה לרב הראשי של צרפת.
בשנות כהונתו כרבה הראשי של צרפת סייע רבות להגירה של יהודי צפון אפריקה אל צרפת.
הוא יצא לגמלאות בשנת 1980, ונפטר בשנת 1995.
יעקב קליין (נולד ב-1949) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לחומרים ופני שטח במכון ויצמן למדע.
לקליין הישגים מחקריים פורצי דרך במדע ה (חֵקֶר תהליכי שחיקה מכנית).
בזכות מחקריו על תכונות של חומר מעובה רך, מדעי הפולימרים ו.
שיטות עבודתו המדעית אומצו על ידי מעבדות מחקר רבות ברחבי תבל.
קליין נולד בתל אביב-יפו, ישראל וסיים בית ספר תיכון באנגליה.
לאחר שירותו הצבאי בצה"ל בשנת 1970, חזר קליין לאנגליה ולמד לתארים ראשון ושני באוניברסיטת קיימברידג'.
את עבודת התזה כתב בהנחיית הפיזיקאי דוד תבור, חלוץ מדע הטריבולוגיה.
קליין קיבל מלגת מחקר ולאחריה מלגה בסנט קתרינס קולג' בקיימברידג' בין 1976 ל-1984. הוא השלים פוסט-דוקטורט במחלקה לחקר פולימרים במכון ויצמן בין השנים 1977–1980, ולאחר מכן עבד כמתרגל (University Demonstrator) במחלקה לפיזיקה בקיימברידג' וכמדען בכיר במכון ויצמן.
בשנת 1984 מונה לפרופסור חבר במכון ויצמן ובשנת 1987 לפרופסור מן המניין.
הוא עמד בראש המחלקה לחקר הפולימרים של המכון בשנים 1989–1991. בין השנים 1998–2000 היה יו"ר המועצה המדעית של מכון ויצמן.
באוקטובר 2000 קליין עזב את המכון לתקופה קצובה, ומונה לראש המעבדה לכימיה פיזיקלית ותאורטית באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2007 חזר למכון ויצמן.
הוא עמית באקסטר קולג' באוקספורד.
במהלך הקריירה שלו, קליין היה מרצה אורח בקליפורניה-סנטה ברברה, אוניברסיטת פרינסטון, בית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן, École Superieure de Physique et Chimie Industrielle, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת צ'ינגחווה ואוניברסיטת בייהאנג.
קליין שימש יועץ מדעי לתאגידי ענק בינלאומיים שונים, בהם: פרוקטר אנד גמבל, קודאק, יוניליוור ואקסון מוביל.
קליין חיבר, או היה שותף לכתיבה של יותר מ-290 מאמרים שהתפרסמו לאחר ביקורת עמיתים, וכיהן במועצות המערכת של מספר כתבי עת מדעיים.
הוא היה פרופסור לכימיה ע"ש ד"ר לי, באוניברסיטת אוקספורד (2000–2007).
קליין הוא עמית של החברה המלכותית לכימיה (2001) והוא גם עמית של החברה האמריקנית לפיזיקה (2003) ושל המכון לפיזיקה הבריטי (2004).
קליין קיבל את פרס הפיזיקה הפולימרית מהאגודה האמריקאית לפיזיקה (1995), ואת פרס החומר הרך והכימיה הביו-פיזיקלית של החברה המלכותית (2011).
הוא זכה במדליית הזהב של טריבולוגיה ממכון מהנדסי מכונות (IMechE) בשנת 2012, הפרס החשוב ביותר בתחום הטריבולוגיה בעולם.
פרסים בולטים נוספים כוללים את פרס החומר הנוזלי של האגודה הפיזיקלית האירופית (2017), פרס רוטשילד (2020), ופרס אירווינג לנגמייר של האגודה האמריקנית לפיזיקה (2021).
בשנת 2013 נבחר לאקדמיה האירופית.
הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2016.
מחלוצי תחום צילום הקולנוע בישראל.
בתחילת שנות ה-60 היה צלם ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל, ותיעד, בין השאר, את משפט אייכמן.
מ-1968 ועד 1978 עבד כצלם קולנוע, וצילם כמה מהסרטים הבולטים בישראל באותה התקופה.
לאחר שסיים מלאכת סרט זה הפסיק לעבוד בתחום.
קלח נפטר בביתו שבתל אביב בגיל 76, לאחר מאבק בן 17 שנה במחלת פרקינסון.
הוא נקבר בבית העלמין בקיבוץ גבעת ברנר.
יעקוב בק קטאווי (בערבית מצרית: يعقوب بك قطاوى; 1801–1883) היה איש עסקים ובעל הון מצרי בולט, והיהודי המצרי הראשון שקיבל את התואר "בֵּכ" (بك).
מוצא משפחתו מהכפר קטא (قطا), צפונית לקהיר.
בנוסף, קיבל את התואר "ברון" מהאימפריה האוסטרו־הונגרית, אשר משפחתו נשאה את אזרחותה.
קטאווי מונה לראש משרד האוצר (נָזִיר אל־חַ'זַאנָה) בתקופת שלטונו של הח'דיו עבאס חלמי הראשון (1849–1854), ושמר על תפקידו גם תחת שלטון מוחמד סעיד והח'דיו איסמאעיל פאשה.
בשנותיו האחרונות עמד בראש הקהילה היהודית בקהיר, שנקראה אז "העדה הישראלית" (الطائفة الإسرائيلية).
לאחר מותו בארמונו שבשוברא ב־13 באפריל 1883, ירש אותו בנו, מוסא פאשה קטאווי (1850–1924), בתפקיד נשיא הקהילה היהודית בקהיר.
יעקב רז (נולד ב-1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב, חוקר תרבות יפן ומתרגם של כתבי זן, סופר ומשורר הכותב, בין השאר, שירת הייקו בעברית.
מורה למדיטציית הזן ופעיל חברתי ישראלי.
יעקב רז נולד בדרום תל אביב, וגדל במרכז העיר, ברחוב קינג ג'ורג'.
הוא בן למשפחה שמוצאה בסלוניקי.
אביו היה במאי תיאטרון ביוון, ויעקב הרבה ללכת עם הוריו לתיאטרון בילדותו, ומשם באה אהבתו לתיאטרון יותר מאוחר.
יעקב רז למד בבית הספר היסודי 'אחד העם' ואחר-כך למד במגמה הריאלית בתיכון עירוני א'.
רז למד לנגן על פסנתר החל בגיל שש אצל מורים פרטיים ובקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, והרבה לנגן מוזיקה קלאסית וג'אז עד סוף שנות העשרים שלו.
רז היה חניך בתנועת הצופים בשבט "גוש צופים קשישים" בתל אביב, בצבא שירת בגרעין נח"ל והיה חבר קיבוץ חצרים במשך כמה שנים.
הוא למד פילוסופיה ותיאטרון לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
רוב השיעורים בחוג לפילוסופיה היו על פילוסופיה מערבית, למעט שני שיעורים על פילוסופיה של המזרח ופילוסופיה השוואתית, אותם לימד פרופ' בן-עמי שרפשטיין.
באותו זמן התקיים בחוג גם סמינר על פילוסופיה סינית קלאסית שהעביר פרופ' דניאל לסלי מאוסטרליה.
שם נחשף רז לראשונה לנושאים שאחר כך יהפכו למרכז חייו.
אז החל ללמוד סינית קלאסית, ומאוחר יותר, יפנית.
תוך כדי לימודיו האקדמיים התעניין בתיאטרון, והחל לביים.
בחוג לתיאטרון היה בין מקימי קבוצה קטנה, 'תיאטרון האוניברסיטה', שיצרה הצגות שהוצגו גם מחוץ לאוניברסיטה.
התיאטרון היה לו אז תחביב.
המחזה הראשון שביים היה "אסקוריאל" (1970) פרי עטו של המחזאי הבלגי (שהוריו היו פלמים) מישל דה גלדרוד.
ההצגה הועלתה באוניברסיטה ומחוצה לה, וזכתה לביקורות טובות.
ההצגה השנייה אותה ביים הייתה "מיכאל קולהאס", על פי הנובלה בשם זה מאת היינריך פון קלייסט, בעיבודה של עליזה עליון-ישראלי.
בלימודיו האקדמיים המשיך לגלות עניין הולך וגובר בתרבויות המזרח, בעידודו של פרופ' בן-עמי שרפשטיין.
העניין שגילה היה בפילוסופיה הדאואיסטית, בודהיזם – במיוחד זן, אסתטיקה, וספרות של סין ויפן.
הוא כתב את עבודת המאסטר שלו על המשורר האירי וו.ב.
ייטס והעניין שגילה במזרח, תוך התמקדות בתיאטרון ה'נו' היפני.
בעבודה זו שילב מחקר באסתטיקה, תיאטרון ותרגום בין-תרבותי.
העבודה הוגשה ב-1972 בכותרת "ויליאם בטלר ייטס ותיאטרון ה'נו' היפני".
במקביל לכך התחיל ללמוד אצל מורה הזן היפני קיודו רושי, שהתגורר בישראל במשך עשר שנים, והיה תלמידו של נאקגאווה סואן, מגדולי מורי הזן במאה העשרים.
יעקב רז החל אז גם בלימודים של השפה היפנית, אצל האינקה פיאטלי
במחקריו המוקדמים יותר התעניין רז בעיקר באסתטיקה של הזן ובאסתטיקה היפנית, השונה במידה רבה מן התפישות המערביות.
יותר מאוחר הרחיב את התעניינותו לפילוסופיות של אסיה בכלל, ולזן הסיני והיפני בפרט.
הלימודים האקדמיים של הגות המזרח והאימון המעשי במדיטציה הביאו אותו לאט לאט להעמיק בנושאים הללו עד כדי כך שהפכו למרכזיים בעיסוקיו האקדמיים, בתפישת העולם שלו, ובאורחות חייו.
ב-1972 נסע רז ללמוד ביפן על בסיס מלגה של משרד החינוך היפני.
הוא למד באוניברסיטת ואסדה בטוקיו בין השנים 1977-1972. עבודת הדוקטור שלו עסקה בחיבור בין אסתטיקה לאנתרופולוגיה ונושאה היה הקהל של התיאטרון היפני.
כששב רז לישראל החל ללמד בחוג לתיאטרון בפקולטה לאומנויות באוניברסיטת תל אביב.
יותר מאוחר, מכיוון שהעניין שלו בעולמה של אסיה היה רב-תחומי – פילוסופיה, אנתרופולוגיה, אמנות ואסתטיקה – עבר ללמד בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית.
במקביל היה נוסע מפעם לפעם למזרח, ומלבד עיסוקיו האקדמיים שהה במנזרים ואחרים לאימון מעשי של הזן.
אחרי חמש שנים באוניברסיטה העברית חזר לאוניברסיטת תל אביב, שם היה שותף להקמת החוג ללימודי מזרח אסיה, ושם הוא מלמד עד היום.
מלבד העיסוק בפילוסופיה ואסתטיקה התעניין רז בדמות האחר ותרבויות השוליים בתרבות היפנית וחקר את הנושא בכלים של מחקר תרבות ואנתרופולוגיה.
בסוף שנות ה-80 קיבל מ'קרן טויוטה' מענק מחקר גדול ועמד בראש צוות חוקרים אמריקאי-יפני שחקר את הנושא.
בהמשך המחקר התרכז בהבטים האנתרופולוגיים של עולם הפשע היפני, היאקוזה, אותו חקר רז במשך כחמש שנים.
במהלך השנים הללו יצר קשר הדוק עם כמה מראשי הארגון בטוקיו.
המחקר הניב שלושה ספרים: ספר של אוסף מחקרים על דמות האחר בתרבות יפן, ושני ספרים על ארגון הפשע היפני, היאקוזה: הספר האחד מחקרי והשני רומן בדיוני.
מאז שנות התשעים עניינו העיקרי של רז הוא הבודהיזם, הן כנושא למחקר והן כאורח חיים אפשרי לאדם המערבי המודרני.
עיסוקו המרכזי הוא בזן הסיני והיפני, מראשיתו ועד ימינו.
כמו כן הוא עוסק באינטראקציה של הבודהיזם והמערב, בתחומים שונים כמו פסיכולוגיה, חברה, מעורבות חברתית, אקולוגיה, עשיית שלום ועוד.
הוא מלמד בודהיזם, בודהיזם ופסיכולוגיה, בודהיזם ואסתטיקה, ספרות יפנית, ודימויים הדדיים בין המזרח והמערב.
רז מילא תפקידים אקדמיים רבים, ובמשך השנים הנחה ועודנו מנחה מספר גדול של דוקטורנטים בנושאים מגוונים, ובעיקר בתחומי הבודהיזם.
בשנת 2006 זכה רז בעיטור "מסדר השמש העולה" מממשלת יפן, כהוקרה על מפעלו המחקרי ועל תרומתו להפצת תרבות יפן.
בשנת 1978 נולד יוני, בנו היחיד של רז.
התיאטרון היפני – האסתטיקה היפנית
במשך שנים אחדות חקר רז היבטים שונים של התיאטרון היפני, והאסתטיקה היפנית בכלל.
בתחילה משך אותו המגע בין התיאטרון היפני והעולם המערבי, במיוחד ההשפעה החזקה של תיאטרון ה'נו' היפני על המשורר והמחזאי האירי וו.ב.
יותר מאוחר חקר את היחסים המיוחדים שבין קהל ושחקנים בתיאטרון המסורתי היפני, במחקר ששילב היסטוריה, אסתטיקה ואנתרופולגיה.
בכמה מאמרים שכתב עסק בהיבטים שונים של האסתטיקה של התיאטרון היפני ושל האמנות היפנית בכלל, תוך קריאה בכתבים קלאסיים יפניים.
את מחקר האסתטיקה היפנית המשיך שנים רבות לאחר מכן בהוראה ובכתיבה סביב מה שכינה 'יופיו של הפגום' בתרבות יפן.
'"קהל ושחקנים: מחקר של היחסים ביניהם בתיאטרון היפני המסורתי"' (1983) הספר מבוסס על עבודת הדוקטור של רז, ומהווה סקירה היסטורית–אנתרופולוגית-אסתטית של מקומו של הקהל היפני באירוע התיאטרוני.
לצורך המחקר חקר רז מסמכים היסטוריים רבים מן המאה העשירית ועד ימינו, ובמסקנותיו הוא מתאר את הקהל היפני כאמן פעיל הלוקח חלק בהצגה ולא רק מתבונן בה.
היבטים של האחר בתרבות היפנית
בהמשך מפעל המחקר שלו, פנה רז לעיסוק בדמותו של האחר בתרבות יפן.
הוא עמד בראש צוות של חוקרים מארצות הברית ויפן שחקרו את הנושא במבט בינתחומי.
את אוסף מחקריו בנושא פרסם בספר שיצא ביפן בשם
היבטים של האחר בתרבות יפן (1992).
הספר יצא ביפן בשפה האנגלית (ר' רשימה למטה).
במחקרים אלה עסק בדמויות ובקבוצות שוליות בתרבות היפנית, בעבר ובהווה, וכן ביצירות ספרות שעסקו בנושא.
המחקרים כללו כתות וקבוצות שנתפשו כאחרות ושבהן אנשי שוליים, ריטואלים שקשורים בדמות האמביוולנטית של האחר, היחס של משיכה-דחייה של החברה היפנית והקבוצות השוליות אלה כלפי דמויות כאלה, ועוד.
אחת הקבוצות האלה היא "גוזה" – כת של מספרות שאמאניות עיוורות, שאיתן גם בילה זמן רב.
קבוצה אחרת הייתה חבורות של רוכלים, מרגלים, מבריחים ונוודים, שהשתייכו ליאקוזה, קבוצות ארגוני הפשע היפני.
מחקרים אלה הובילו אותו לנושא שהעסיקו מספר שנים – ארגון היאקוזה, עולם הפשע המאורגן ביפן.
היאקוזה – עולם הפשע המאורגן ביפן
החל ב-1987 החל רז לחקור את היאקוזה, עולם הפשע המאורגן היפני.
הוא הצליח ליצור קשר עם אחד הבוסים הגדולים של היאקוזה בטוקיו, ובמשך חמש שנים נסע בין יפן לישראל וקיים מאות ראיונות עם אנשי המאפיה היפנית, חי איתם, ויצר קשרי ידידות עם כמה מהם.
כל אלה הניבו שני ספרים:
"'האנתרופולוגיה של היאקוזה: יפן כפי שהיא נראית מצידה האחורי'" [1996].
רז הוא אחד משני החוקרים היחידים בעולם שהצליחו בעבודת שדה צמודה וממושכת עם היאקוזה.
הספר האחר הוא "'אחי, היאקוזה'" (2000), שהוא רומן בדיוני המבוסס על המפגש של רז עם אנשי היאקוזה, ועל ידידות שנרקמה בינו לבין אחד מהם, יוקי שמו.
האיש, שהיה חבר זוטר ביאקוזה, נעלם יום אחד, ורז יצא למסע של חיפושים אחריו.
הרומן מספר את סיפורו של מסע החיפוש בן עשר שנים אחרי יוקי, שעלה בינתיים לגדולה בארגון היאקוזה, נפל ונעלם.
הספר ראה אור בעברית (והיה רב-מכר), וגם ביפנית, ברוסית ובאנגלית.
הוא עתיד לצאת לאור בקרוב בגרמנית.
החל בראשית שנות התשעים ריכז רז את הכתיבה וההוראה שלו בבודהיזם, ובעיקר בזן הסיני והיפני.
הוא עוסק בפרשנויות ובשיח עם טקסטים של הבודהיזם הקלאסי – ההודי, הסיני והיפני - כמו בהיבטים של הדיאלוג שבין הבודהיזם האסיאתי לבין העולם המערבי.
בין מחקרי הדוקטורט שהוא מנחה עוסקים רבים בשיח שבין בודהיזם ופסיכולוגיה, בודהיזם ומעורבות חברתית, יישוב סכסוכים, ופעילות שלום.
שדה העיסוק הזה הניב מספר גדול של מאמרים וספרים, ביניהם:
זן בודהיזם – פילוסופיה ואסתטיקה (2006).
ספר שבו סוקר רז סוגיות שונות בהיסטוריה, בהגות, בשירה ובאסתטיקה הזן-בודהיסטית.
עלייתה והיעלמותה של ההתהוות המותנית (2012).
מאמר שבו מעיין רז באחד הרעיונות המרכזיים של הבודהיזם – רעיון ההתהוות המותנית – ומציע להסתכל בו באור חדש-ישן.
רז טוען שרעיון זה עצמו, כמו כל תופעה אחרת לפי הראייה הבודהיסטית, הוא חולף, וששיאו של האימון הבודהיסטי הוא ביטול רעיונותיו שלו.
הוא מאמר שבו בוחן רז את גישותיו של הזן לניגוד לכאורה שבין ישיבה שקטה תוך פרישה מן החיים, לבין פעולה אקטיבית בעולם, ומציע גישה אחדותית שלפיה אין באמת סתירה בין השניים.
אגל הטל וניצת האפרסק: בובר, בודהיזם והמיסטיקה של הקונקרטי, [2013] שהופיע בספר התרגום החדש לעברית של "אני ואתה" (מתרגם: אברהם פלשמן, בהוצאת מוסד ביאליק).
במאמר סוקר רז את האופנים השונים של הדיאלוג הבובריאני עם הבודהיזם, ויוצר שיח בדיוני בין דוגן לבין בובר, כשהוא מזהה אצל שניהם מה שהוא מכנה שני מאפיינים: האפשרות למיסטיקה קונקרטית, ויסודות של פילוסופיה אקולוגית.
נושא אחר שרז חוקר בו כבר מספר שנים לקראת כתיבת ספר, הוא 'שגעון ורוח', או כפי הוא מכנה אותו 'הבודהיזם המשוגע'.
תופעות של התנהגות 'משוגעת' ידועות בהיסטוריה של כל הדתות הגדולות, ובכללם הבודהיזם.
המסורת הבודהיסטית גדושה בסיפורים רבים על מורים טיבטיים, סיניים ויפניים, שנוהגם היה מוזר עד מטורף.
אחד המורים הגדולים, איקקיו, שחי במאה החמש עשרה, כינה עצמו 'ענן משוגע', ובעודו משמש כראש אחד המסדרים הגדולים ביפן, היה מבלה בבתי מרזח, בתי זונות, לבש סחבות, חי בבקתה פשוטה, וכתב, מלבד שירה פילוסופית עמוקה, גם שירה ארוטית נועזת עד ימיו האחרונים בגיל מופלג.
יש לשער שחלק גדול מן המורים האלה היו מאובחנים בימינו כמקרים פסיכיאטריים.
ההשקה הזאת שבין 'יציאה מן הדעת', לבין האפשרות לחוות את העולם ברמות תודעה אחרות מהמקובל, מרתקת את רז כבר זמן רב.
הוא העביר סמינרים בנושא ועוסק בתרגומי שירה והגות של כמה מהמורים 'המשוגעים' הללו.
אחת התוצאות של שנות עיסוקיו הרבות של רז בבודהיזם בהיבטיו המעשיים והעיוניים היא ספר בשם כך שמעתי (2013).
זהו ספר של הגות אישית על בודהיזם, שמבוסס על שיחות שערך רז עם קבוצות מדיטציה מאז 2010. הספר ייצא באוגוסט 2013 בהוצאת 'מודן'.
לצד יואל הופמן, נחשב רז למתרגם הטוב ביותר של שירת הייקו לעברית.
בין תרגומיו ספרות יפה ("קוקורו" ו"הר געש"), שירת טאנקה ושירת הייקו קלאסיות ומודרניות ("יום השנה לסלט", "הדרך הצרה לאוקו"), סיפורי זן ושירת זן.
בספריו השונים הוא משלב תרגומים רבים מתוך ההגות הסינית והיפנית.
'"שיחות מטורפות – מעשי זן"' הוא אוסף של סיפורי זן סיניים ויפניים.
רז עורך בספר דיאלוג עם הסיפורים באמצעות הערות ותגובות משלו.
'"איש מחפש פר"' – תרגום של טקסט זן סיני עם מאמרים, יחד עם דן דאור.
הספר מבוסס על סדרת ציורים מלווים בשירים שיצאו בסין במאה ה-12, ממכחולו של מורה הזן גואו-אן.
"'הדרך הצרה לאוקו"' הוא יומן מסע של מצואו באשו, גדול משוררי ההאיקו היפניים.
הספר הוא תרגום של יומן בן תשעה חודשים שערך באשו בסוף המאה ה-17. רז הוסיף הערות ואחרית דבר.
"המיתולוגיה היפנית" – מבחר מסיפורי המיתולוגיה היפנית בעברית.
"טוקיו הלוך חזור" – הוא יומן מסע אישי, אוטוביוגרפי בחלקו שמתאר מסע ממשי וגם סדרת מפגשים עם דמויות שונות ביפן, חלקן אמיתיות חלקן בדויות.
ציר הספר הוא מסע שערך ב-1989 בעקבות באשו, בדיוק שלוש מאות שנה אחרי מסעו הידוע של באשו, שנערך ב-1689.
"כך שמעתי - רשימות זן" הוא ספר שירה פרי עטו של יעקב רז.
הוא מתואר על ידי כותבו כ"מסע התבוננות, רישומים, ושיחות עם החיים ועם הבודהיזם".
בין השירים, השוזרים את עולם הנפש הבודהיסטי לסיפור חיו של רז (לדוגמה טיפול בבנו הלוקה בתסמונת דאון), משובצים קואנים מפורסמים, קליגרפיה יפנית ומשפטי חכמה רבניים.
הספר יצא בשנת 2013 והתקבל באופן חיובי.
ב־1970 הקים רז עם קבוצת חברים את "תיאטרון האוניברסיטה", קבוצה נסיונית שהפיקה מספר הצגות.
רז תרגם, עיצב וביים את ההצגה הראשונה, "אסקוריאל" מאת מישל דה גלדרוד.
ב־1972 ביים מחזה על פי סיפור של היינריך פון קלייסט, "מיכאל קולהאאס", בעיבודה של עליזה עליון-ישראלי.
ב-1978 כתב וביים יחד עם דני הורוביץ את ההצגה "מעשה נורא" בתיאטרון החאן הירושלמי.
הייתה זו ההצגה הראשונה אותה ביים רז בתיאטרון הרפרטוארי.
ההצגה מבוססת על סיפור קבלי עתיק, שמספר על רבי יוסף דלה ריינה, שחי בצפת, והחליט לצאת עם תלמידיו לשחרר את המשיח מכבליו.
ב-1980 ביים תיאטרון החאן הירושלמי את ההצגה "רשומון".
הוא תרגם ועיבד את הסיפור "בחורש" מאת רינוסוקה אקוטאגאווה, והתבסס גם על הסרט "רשומון" של אקירה קורוסאווה.
תהליך החזרות להצגה לווה במדיטציה שתרגלו השחקנים.
הבמה עוצבה כבמת זירה, הקהל ישב בארבעת הצדדים וכל דמות גולמה בידי שני אנשים, כדי להראות את הכפילות של ראיית המציאות.
ההצגה זכתה להצלחה ורצה במשך שלוש עונות.
ב-1981 ביים בתיאטרון החאן את המחזה "המרפסת", מאת ז'אן ז'נה.
ב-1982 ביים בתיאטרון חיפה את "יוסל'ה גולם", מחזהו של דני הורוביץ על פי אגדת הגולם מפראג.
ב-1984 ביים בתיאטרון חיפה את "האדונית והרוכל", על פי המחזה "פן אישן המוות", מאת עדה אמיכל ייבין, בהשראת סיפורו של ש"י עגנון "האדונית והרוכל".
זהו סיפור על רוכל יהודי שמזדמן ביער לביתה של אישה החיה לבד.
אותה אישה מפתה גברים, מפטמת אותם ואוכלת אותם בסופו של דבר.
זהו סיפור עם נפוץ באירופה, ועגנון יצק בו תוכן חדש באגדה, כשהעמיד את האישה הפגנית מול היהודי התמים, שכמעט נפל בפח.
ב-1985 ביים בתיאטרון החאן את "עידו ועינם" על פי סיפור בשם זה של ש"י עגנון.
רז עצמו עיבד את הסיפור למחזה וגם עיצב את התפאורה.
ב-1986 ביים בתיאטרון החאן את המחזה "עלילות יחזקאל פיירמאן", מאת דני הורוביץ, על דמותו וחייו של יוסף חיים ברנר.
מלבד אלה, ביים רז עוד מספר הצגות נסיוניות, ביניהן "דף אחד מן התלמוד" על פי הפרשה התלמודית "תנורו של עכנאי" (בבא מציעא, נט', ב').
את ההצגה, פרי עבודה נסיונית עם תלמידי תיאטרון, כתב וביים יחד עם דני הורוביץ.
כמו כן עבד במשך שנה עם קבוצת שחקנים-בובנאים, שבסופה הופקה הצגת בובות בשם "ילדי השכונה", שמציגה לילדים רגילים את עולמם של ילדים עם צרכים מיוחדים.
ההצגה לוותה בהפעלה של הילדים.
ההצגה רצה במשך תקופה ארוכה במאות בתי ספר, ולוותה במחקר (של נורית פרי) על השינוי ביחסם של ילדים רגילים לילדים האחרים אחרי צפייה בהצגה והשתתפות בהפעלה.
במשך שנים רבות רז פעיל בקהילה, ורואה את הפעילות החברתית כחשובה לא פחות מן האקדמית, וכמשלימה אותה: בעקבות הולדת בנו יוני, היה בין מקימי עמותת 'ית"ד - ילדי תסמונת דאון" ב-1981. העמותה מסייעת להורים שילדיהם לוקים בתסמונת דאון, הן בתחום המידע והן בעזרה מעשית.
יותר מאוחר שימש רז גם כיו"ר אקי"ם תל אביב.
בשנת 2000 היה שותף בהקמת עמותת 'מארג' לקידום חברה רב-תרבותית בישראל, והוא משמש כבר כמה שנים כיושב הראש שלה.
העמותה עוסקת בתוכניות רבות שעניינן עיצוב אפשרות של שותפות חיים בין יהודים וערבים, וגם בתחומים אחרים של מפגש תרבותי מאתגר, כמו בין ישראלים וותיקים ואתיופים, ועוד.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם המרכז היהודי-ערבי 'בית הגפן' בחיפה.
בשנת 2000 הקימו יעקב רז והפסיכולוג הקליני נחי אלון את מרכז פסיכו-דהרמה, בית ספר לתורת הנפש הבודהיסטית, שפועל היום בקמפוס ברושים בתל אביב.
המרכז הוקם בעקבות סמינרים שהעבירו רז ואלון על פסיכולוגיה ובודהיזם.
השניים החליטו להפגיש בין העולם הבודהיסטי לעולם המערבי, למדה כתורה חיה בעולם המעשה.
בית הספר עסק תחילה בהכשרה של מטפלים, בעיקר פסיכולוגים, ביסודות התורה הבודהיסטית, על-מנת ליישמה בעולמם המקצועי.
בהמשך הורחבה העבודה לקבוצות אוכלוסייה ומקצועות מגוונים אחרים.
הוא שותף בקבוצת מדיטציה, אותה הוא מנחה ומלווה בשיחות דהרמה, הדנות בנושאים מחיי היום-יום.
את חלק מן השיחות האלה אסף בספר, בשם 'כך שמעתי – רשימות זן', שיצא בשנת 2013 בהוצאת 'מודן'.
רז נמנה עם צוות המייסדים עמותת "עורו – הבית של הרוב", יוזמתו של איש העסקים רוני דואק, בניסיון לגבש סדר יום חברתי חדש ולהשפיע באמצעות נושאים מוסכמים על רוב האזרחים דרך פעילות אזרחית ולא פוליטית.
רז גם פעיל מרכזי ב"כוורת" – פלטפורמה לשינוי בנושא קיימות באקולוגיה בשיתוף עם מרכז השל ומרכז פורטר באוניברסיטת תל אביב.
קביעת סטנדרטים לקהילות סביבתיות וכסף חלופי.
בחודשים האחרונים של 2013 היה בין המקימים והפעילים של 'רשת מנהיגות למעורבות חברתית פוליטית' יחד עם פעילים אחרים – איריס דותן-כץ, נחי אלון, סטיבן פולדר ואחרים, במטרה ליצור שיח ופעילות מסוג אחר בין קבוצות יריבות שאינן נמצאות בשיח ובשיתוף פעולה, בתוך החברה הישראלית, ובין קבוצות ישראליות וערביות.
1972 ויליאם בטלר ייטס ותיאטרון ה"נו" היפני.
1995 שיחות מטורפות - מעשי זן.
תרגמו, העירו והוסיפו משלהם יעקב רז ודן דאור.
תל אביב: ספרי תל אביב.
2004 אחי, היאקוזה: מסע אישי אל תוך המאפיה היפנית.
2006 הדרך הצרה לאוקו, מאת מאצואו באשו, תרגום ומאמרים.
2006 זן בודהיזם - פילוסופיה ואסתטיקה.
תל אביב, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
1979 בחורש – מאת ריונוסוקה אקוטגאווה.
מוסף ספרותי 'משא', עיתון 'למרחב'.
1983 קוקורו – מאת נאצומה סוסקי.
1984 הר געש – מאת שוסאקו אנדו, תל אביב: זמורה ביתן.
1994 יום השנה לסלט - מאת מאצ'י טאווארה, תרגום ואחרית דבר.
2006 הדרך הצרה לאוקו - מאת מאצואו באשו.
2023 אש בראש ההר - מאת טנדה סנטוקה, שירה וקטעי יומן, תל אביב: ספרי ירח חסר.
1983 'המסכה בתיאטרון באסיה',מאמר ב'המסכה בדרמה ובתיאטרון', בעריכת דן אוריין.
תל אביב: ספרית הפועלים ואורנים, אוניברסיטת חיפה.
1995 'המסכה', מאמר בספר 'קרנבלים', בעריכת רונית יואלי-טללים, תל אביב: מסע אחר.
1998 'שאמאניזם – המגע עם העולם האחר', מבוא לספר 'שערי תקווה ושערי אימה', מאת נחום מגד, בן שמן: מודן.
2002 'רחוב אחד – שני שמות', מבוא ל 'מלחמות לא קורות מעצמן' מאת מוטי גולני, בן שמן: מודן.
2002 מבוא ועריכה מדעית ל'ספר הזן השלם', מאת וונג קיו קיט, תל אביב: הוצאת יבנה
2004 מבוא ל'מה שלימד הבודהה', מאת ואלפולה ראהולה.
2006 מבוא ל'בודהיזם – מבוא קצר', מאת יובל אידו טל, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת מפה.
2007 מבוא ל'הסוטרה של חוי ננג'.
2012 אחרית דבר לספר 'בתוך השלג הדק – שירת הזן של דוגן וריוקאן, תרגום מיפנית: איתן בולוקן, תל אביב: הוצאת קשב לשירה.
2012 'עלייתה והיעלמותה של ההתהוות המותנית', מבוא לתרגום העברי של 'התהוות מותנית – החוק הבודהיסטי של ההתניה', תל אביב: הוצאת בודהיזם בישראל.
2013 'אגל הטל וניצת האפרסק: בודהיזם והמיסטיקה הקונקרטית – הדיאלוג בין מרטין בובר והבודהיזם'.
אחרית דבר ב'אני ואתה' מאת מרטין בובר, בתרגום חדש מאת אהרון פלשמן, ירושלים: מוסד ביאליק.
2013 'המילים של יוני', בתוך 'הורים ללא סוף – על הורות לילדים עם צרכים מיוחדים', בעריכת רבקה סנה, יעל גרוס-אנגלנדר, תמר מור-סלע, תל אביב: ידיעות ספרים – ספרי חמד.
יעקב רימון (2 בינואר 1903 – 6 באפריל 1973) היה משורר וסופר עברי דתי-לאומי.
יעקב (חיים) רימון נולד למשפחה חסידית בעיר דובז'ין שבפולין.
אביו, אפרים אליעזר גְרַנַט, היה רב וסופר.
אחיו הבכור, המשורר יוסף צבי רימון, עלה לארץ ישראל ראשון, ויעקב עלה עם הוריו ואחיו האחרים בשנת 1909. התגורר במשך כל חייו בשכונת מונטיפיורי בתל אביב (אביו היה מרבניה של שכונת נווה שלום).
מצעירותו היה פעיל בתנועות תורה ועבודה, כתלמידו של הרב קוק.
היה מראשי המתנגדים להצטרפות להסתדרות הכללית.
בעקבות זאת הוא הורחק בשנת 1935 מהפועל המזרחי, יחד עם מאיר שמעון גשורי ויחיאל דונקלרוט, והשתתף בניסיון להקים את תנועת "הפועל המזרחי המקורי".
כתב וערך עשרות ספרים, ביניהם סיפורת, שירה וספרות ילדים.
בגיל 40 לערך התעוור רימון, אך למרות זאת המשיך בפעילותו הספרותית הענפה, שכללה פרסום שירי ילדים רבים בעיתון "הצופה לילדים".
חתן פרס שפירא לספרות יפה דתית לשנת תשכ"ו, לזכר השר חיים משה שפירא.
לא חדל לכתוב גם לאחר שהתעוור בגיל ארבעים.
תיאר בשירו "זיכרון המראות" את הימים שלפני עיוורונו.
בין שיריו הידועים – השיר "נרות שבת", הנפוץ עד היום כחלק מהפסקול הישראלי של הכניסה לאווירת השבת, והשיר "אל הנגב" שנכתב על הפלוגה הדתית במלחמת העצמאות, שאיבדה 87 מחייליה בכיס פלוג'ה.
כמה משיריו שהולחנו, הושרו על ידי ברכה צפירה, יהורם גאון, האחים והאחיות ועוד.
בשנות החמישים והשישים היה פעיל, לצד אנשי ספר ואקדמאים שונים, באגודת הסתרים "אחים נאמנים", שהייתה בעלת תפישה ציונית-דתית.
שימש כמנהל המחלקה הסוציאלית בעיריית תל אביב, והיה אחד העובדים הסוציאליים הראשונים בארץ.
בעקבות חוויותיו כתב את ספרו "ילדים בעוני: מיומנו של עובד סוציאלי" (1946).
רימון נפטר ב-1973 ונקבר בבית העלמין הדרום.
לרימון היו ארבעה ילדים: אפרים, מרים, חווה ורבקה.
בנו אפרים כתב אף הוא מספר שירים ופזמונים, כשהמפורסם שבהם הוא "בלדה ללוח שנה".
בשנת 2006 התחדש העניין בשירתו, לאחר שיצא לאור קובץ עם מיטב שיריו (מבחר שירים) בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בין נכדיו הפרופסור למשפטים דוד גליקסברג והעיתונאי רן רימון.
היה דודה של אימה של חוקרת הספרות פרופ.
רבי בן ציון מאיר חי עוזיאל: שרטוטים לדמותו הרוחנית (תל אביב: א' סטרוד, תרפ"ד)
שולטנה (תל אביב: ר' תורג'מן, תרפ"ה) <סיפור>
השתפכות (תל אביב: הוצאת ש"מ אנוש, תרפ"ו)
ארצי: שירים (תל אביב: התחיה, תרפ"ח)
ציורים, רשימות וקטעי זכרונות (תל אביב: תורה ועבודה, תרצ"ה)
יהודי תימן בתל אביב (ירושלים: דפוס צוקרמן, תרצ"ה) <יצא לאור על ידי פנחס בן צבי גראייבסקי>
הנציב היהודי (תל אביב: היסודי, תרצ"ו) <על הרברט סמואל>
סנה: שירים (תל אביב: התאחדות בני-ציון בארץ ישראל, תש"ו)
ילדים בעוני: מיומנו של עובד סוציאלי (תל אביב: הוצאת ספרים ראשונים (דוד תדהר), תש"ו)
חוליות בשרשרת: ספורים ואגדות (תל אביב: נצח, תשי"ז)
ירושלים העתיקה: לקט ספורים, אגדות ותאורי חיים (תל אביב: המכון לאיסוף סיפורי א"י ואגדותיה, תשי"ח) <בהשתתפות יוסף זונדל וסרמן>
שמואל בדורו: רבי שמואל סלנט, זצ"ל, רבה של ירושלים תר"א-תרס"ט: חייו ופעלו (תל אביב: מסלול, תשכ"א) <בהשתתפות יוסף זונדל וסרמן>
השחר רן: שירים לילד ולנער (תל אביב: מ' ניומן, תשכ"ג) <ציורים, בינה גבירץ>
כלקט שבלים: שירים (תל אביב: מורשת, תשכ"ו)
בשבילי העמל: שירים (תל אביב: הסתדרות הנער הדתי העובד בישראל - המרכז הארצי, תשכ"ח)
אשר סיפרתי לנכדי: סיפורים לבני הנעורים (תל אביב: המנורה, תשכ"ט)
דמויות מן העבר: סיפורים ורשימות (תל אביב: המנורה, תשל"ב)
לאור הבהוב הנר: שירים (תל אביב: המנורה, תשל"ד) <עריכה, אפרים רימון>
מבחר שירים: שירים (בני-ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז) <עריכת המבחר, עוזי שביט> <אחרית דבר, מירון איזקסון>
יעקב רוזנבוים (ינואר 1924 - 19 בינואר 2015) היה צייר ישראלי.
רוזנבוים נולד בבית ציירים בעיר סובלקי שבפולין.
אביו ואחיו הבכור עסקו בציור, והנחילו מקצוע זה גם לצעיר המשפחה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 נכנסו הגרמנים לעירו, נישלו את כל בני משפחתו מביתם ומרכושם והגלום לגטו לוקוב.
יעקב רוזנבוים חווה כנער צעיר את אימי השואה, בנדודים ובהימלטות בדרכים לא דרכים, ובעבודת כפייה.
עם סיום המלחמה הגיע רוזנבוים בסיוע הג'וינט עם קבוצת ניצולי שואה לאיטליה.
השאיפה ללמוד ציור ולהיות צייר, שליוותה אותו מילדותו, התעוררה בו מחדש והוא נרשם ללימודים באקדמיה לאומנות חופשית ברומא.
הוא עלה לארץ בשנת 1949 והתיישב בירושלים, שבה גידל את משפחתו ושם צייר את עבודותיו הרבות.
צילה של השואה קיים ביצירות רבות שלו בצורת אסוציאציות או בצורה סמלית, והוא נתן לצל זה ביטוי שנולד מתוך דחפים פנימיים עמוקים.
עבודותיו זכו לאהדה ממבקרי אומנות דוגמת יונה פישר שכתב: "ציוריו של רוזנבוים נמצאים במחצית הדרך בין הנוף המסוגנן לבין ההפשטה הקונסטרוקטיבית, ירושת הקוביזם.
מעלתו הגדולה של רוזנבוים שהוא מצייר כאילו לא ציירו כך לפניו.
צבעוניותו חריפה ועירנית יותר מן המקובל, היא שומרת על זיקה ברורה אל הטבע ובעיקר אל הנוף".
רוזנבוים נפטר ב-19 בינואר 2015.
1957 - בית ההסתדרות בירושלים מועצת הפועלים
1959 - בית האומנים בירושלים
1962 - בית האומנים בירושלים
1964 - גלריה "עזרי" בירושלים
1965 - גלריה "צמרינסקי" בתל אביב
1967 - בית האומנים בירושלים
1970 - תערוכת הדיוקן הבינלאומי בפריס
1971 - בית האומנים בירושלים
1972 - מוזיאון "יד לבנים" פתח תקווה
1976 - מוזיאון "יד לבנים" פתח תקווה.
1965 - מוזיאון עירוני "בית עמנואל"
1967 - מוזיאון בת ים עם הפסל אברמסון
1971 - חתני פרס ירושלים – תיאטרון ירושלים
1998 - חתני פרס ירושלים – גלריה עירונית ירושלים.
יעקב רוזנבוים זכה בפרס ירושלים לציור בשנת 1977, עשור לאיחוד העיר.
יעקב רוזנס היה מתמטיקאי ושחמטאי יהודי-גרמני.
רוזנס עבד בגאומטריה אלגברית ותרם לתאוריה של שמורות פולינומיות.
הוא היה גם אמן שחמט.
רוזנס למד באוניברסיטת הומבולדט בברלין ובאוניברסיטת ברסלאו.
הוא קיבל את תואר הדוקטור מברסלאו (כיום ורוצלב) בשנת 1865 ולימד שם במשך כל חייו.
הוא התמנה לפרופסור בשנת 1876 ושימש כרקטור האוניברסיטה בין השנים 1903-1904.
לרוזנס היו תרומות משמעותיות בנושא טרנספורמציות קרמונה.
ניצחון והפסד מול אלוף העולם
ניצחון מול אלוף העולם, אדולף אנדרסן
יעקב רובין (1 בספטמבר 1936 – 29 באפריל 2012) היה מבכירי עורכי הדין בישראל, ראש לשכת עורכי הדין בין השנים 1987–1991.
רובין היה בוגר תיכון בית הכרם (ליד"ה).
לאחר סיום התיכון ב-1954 התגייס לצה"ל.
הוא השתחרר בדרגת סרן, ובהמשך כיהן כסגן-אלוף במילואים.
רובין למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים כמוסמך למשפטים בהצטיינות.
החל בעבודת דוקטורט אצל פרופסור שלו גנוסר, אך בשל מלחמת יום הכיפורים לא סיים אותה, והחל לעסוק בפרקטיקה פרטית.
ממייסדי חוג התלמוד למשפטנים הירושלמים.
יעקב רובין שימש החל משנת 1961 בתפקידי הוראה שונים - באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, במסלול האקדמי המכללה למינהל ובמכללת שערי משפט.
רובין עשה את שנת ההתמחות הראשונה אצל שופט בית המשפט העליון יואל זוסמן, ואת שנת ההתמחות השנייה אצל עו"ד ארנולד שפאר.
ב-1969 הצטרף למשרדו של דוד ארד וב-1972 פתח משרד עו"ד עצמאי.
הוא נחשב למוביל בתקדימים משפטיים בדיני הראיות.
בשנים האחרונות צירף למשרדו את שני בניו.
יעקב רובין כיהן משך עשרות שנים במגוון תפקידים ציבוריים:
ראש לשכת עורכי הדין בישראל בין השנים 1987–1991
חבר ולאחר מכן יו"ר אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים.
יו"ר אגודת ידידי הרשות למלחמה בסמים.
יו"ר סניף ארץ ישראל יפה בירושלים.
חבר הנהלה באגודת מלר"ז (המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל (מלר"ז (ע"ר)).
חבר הוועד המנהל של המכללה למנהל.
יו"ר ועדת הביקורת של מוזיאון המדע בירושלים.
חבר הוועדה למילון משפטי של האקדמיה ללשון העברית.
חבר בצוות המייעץ של כנס הרצליה.
רובין, התגורר בירושלים, היה נשוי לשלומית רובין (מבקרת עיריית ירושלים לשעבר), אב לארבעה, בהם חנן רובין שכיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים.
יעקב רז (נולד ב-16 בפברואר 1950) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל
רז הצטרף לשורות המשטרה ב-1976 במהלך שירותו היה ראש מפלג תשאול ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב והיה מעורב בפרשת חקירת חברי כנופיית מע"צ.
שירת כמפקד תחנת שכונות, מפקד מרחב דן, מפקד מרחב ירקון, סגן ראש אגף אפסנאות וסגן מפקד מחוז מרכז.
ביולי 1998 קודם לדרגת ניצב ומונה לעמוד בראש המשמר האזרחי, בתקופתו כמפקד הוקם אגף קהילה ומשמר אזרחי שאיחד את היחידה לשיטור קהילתי עם המשמר האזרחי.
בינואר 2001 מונה לראש אגף תנועה ובאוגוסט 2004 מונה לראש אגף תמיכה לוגיסטית.
רז נודע כמי שענד כנפי צניחה למרות שלא סיים קורס צניחה המקנה את הזכות לענוד אותן והשלים את הקורס רק לאחר שהדבר נחשף.
לאחר פרישתו מהמשטרה מונה לדירקטור בחברת הבנייה אשטרום נכסים והיה חבר בוועדה לבחינת הרפורמה בתחבורה הציבורית.
ביוני 2008 מונה על ידי שר התחבורה שאול מופז ליו"ר דירקטוריון חברת נמל אשדוד וכיהן בתפקיד עד מאי 2011. בשנים 2012-2014 כיהן כדירקטור בלתי תלוי בחברת שמן משאבי נפט וגז.
רז נשוי ואב לשניים, בעל תואר ראשון במדעי המדינה וקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי המדינה עם התמחות במינהל ציבורי מבר-אילן.
רבי יעקב ריישר (ידוע גם כיעקב בַּקוֹפֶן, בכתיב מיושן: באַקאָפען; 1655 בקירוב, פראג – ח' בשבט ה'תצ"ג, 24 בינואר 1733, מץ) היה מרבני אשכנז, פוסק ומחבר הספרים עיון יעקב, שבות יעקב, חק יעקב (על הלכות פסח), ועוד.
נולד בפראג באמצע המאה ה-17, למשפחת רבנים שמוצאה בריישא.
אביו, רבי יוסף ריישר, היה דיין בפראג, ומחבר ספר "גבעת עולם", שהוא מפתח על אגדות הש"ס (נפטר בכ"ו בשבט ה'תצ"א).
אמו שרל הייתה בתו של הירש בקופן, מפרנסי הקהל.
למד תורה מפי אביו, וכן בישיבתו של רבי שמואל הלמן בפראג, אך רבו המובהק היה רבי אהרן שמעון שפירא, אב"ד פראג ורב מדינת בוהמיה.
שמועות בשם שלושת רבותיו מופיעות בספריו לרוב.
רבי יעקב נשא את נכדת רבו, בִּתו של רבי בנימין וולף שפירא, שלימים נתמנה תחת אביו לראש בית הדין בפראג ולרב המדינה.
שני גיסיו היו רבי אליה שפירא ורבי דוד אופנהיים, והוא נהג לעמוד אתם במשא ומתן הלכתי.
בשנת ה'תמ"ד (1683) כבר כיהן כדיין בפראג, ובהמשך מונה לראש בית הדין הגדול של יהדות פראג (שכונה בי"ד מו"ש).
יש שכתבו שהיה אב"ד בפרוסניץ, ואחר כך חזר לפראג.
בשנת ה'תס"ג בערך התקבל למשרת רבנות ריישא (ז'שוב), והוא חתם על שמה "אב"ד רישא".
אולם, ככל הנראה בפועל לא נסע לריישא ונותר בפראג.
בה'תס"ט (1708) לאחר פטירת רבי יששכר ברמן פרנקל, רב נסיכות אנסבך, מונה, בהשתדלות הפרנס המקומי מרדכי מודל לאב"ד אנסבך ורב המדינה.
ברם, מודל נפטר, ומחליפו, אלחנן פרנקל שהיה מסוכסך עם קודמו, ביטל את המינוי ומינה במקומו את אחיו רבי צבי הירש פרנקל.
למרות זאת, פנו חלק מיהודי אנסבך אליו בשאלות, וכנראה החשיבו אותו כרבם.
בפועל, המשיך כל אותן שנים לשבת בפראג כראש בית הדין.
מצב זה מתואר בשער ספרו "שבות יעקב": .
ספרו הידוע "חק יעקב" חובר בשבתו בפראג, הנוהגת לפי מנהג פולין, לפני בואו לקהילות האשכנזיות מץ ווורמייזא.
בכ"ב באלול ה'תע"ד (1714) קבל הזמנה מוורמייזא לכהן ברבנות יהדות וורמייזא.
אף שאביו וחמיו עדיין היו בחיים, החליט לקבל את ההצעה ולעזוב את פראג, ובחודש כסלו ה'תע"ה הגיע לוורמייזא.
הוא כיהן בוורמייזא כאב"ד וכראש ישיבה כשלוש שנים, אך בעקבות סכסוכים שהתעוררו ומתנגדים שקמו לו בעיר, קיבל בשנת ה'תע"ז את הצעת הרבנות של יהדות מץ ועבר למץ שבאזור לורן (צפון מזרח צרפת), שהייתה אז אחת הקהילות הגדולות והחשובות במערב אירופה, ורבו בה תלמידי החכמים.
רבי יעקב שמח על ההזדמנות לעבור לרבנות מץ, ותיאר את המעבר: .
במץ כיהן כאב"ד וכראש ישיבה במשך כ-15 שנה.
בערך בשנת ה'תע"ט (1719) איבד את ראייתו והתעוור, אך נמצא רופא שהצליח להשיב לו את ראייתו: עינו הימנית התרפאה בכ"ח בטבת ה'ת"ף, ועינו השמאלית בג' בחשוון ה'תפ"א.
מאז, נהג לחתום "הקטן כאש"ע יעקב", כאש"ע הם ראשי תיבות של "כאפרוח שנפתחו עיניו".
לאות תודה על עיניו שנרפאו, השלים והדפיס את ספרו "עיון יעקב", פירוש לאגדות התלמוד שבספר עין יעקב.
חיבורו זה שב ונדפס פעמים רבות במהדורות השונות של עין יעקב.
נפטר במץ בשבת, ח' בשבט ה'תצ"ג (1733), ונקבר למחרת בבית הקברות במץ.
אלמנתו האריכה ימים אחריו עד שנרצחה בכ' בסיוון ה'תצ"ט (25 ביוני 1739) בנאנסי בידי משרת ששדד את תכשיטיה.
בנו - ר' שמעון, אב"ד רוידניץ, פפאלץ, ודיין מו"ש בפראג.
נפטר בחיי אביו ושני סביו, בכ' באלול ה'תע"ד.
בנו רבי נחמיה ריישר, לאחר שהתייתם, גדל ולמד אצל סבו ר"י ריישר.
היה דיין במץ, ולאחר מכן רבה הראשון של דוכסות לורן.
חתנו - הקצין ר' ליזר חיות.
חמיו היה רבי בנימין וואלף מפראג (מזכירו בחיבורו חק יעקב).
גיסיו היו הרב אליה שפירא, מחבר ספר "אליה רבה", והרב דוד אופנהיים.
אבי חמיו היה ר' אהרן שמעון מפראג (מהר"ש מפראג).
רבי יעקב מזכירו פעמים רבות בחיבורו.
"מנחת יעקב" - על הספר "תורת החטאת" של הרמ"א
"עיון יעקב" - על האגדות שבספר עין יעקב.
- נדפס לראשונה בוילהרמסדורף ה'תפ"ט
"פאר יעקב" - חידושים על התלמוד
"חק יעקב" - חידושים על שולחן ערוך הלכות פסח
"שו"ת שבות יעקב" - ספר שאלות ותשובות, ג' חלקים
"תורת השלמים" - על הלכות נדה ועל כללי הספיקות של הש"ך
"סולת למנחה" - מהדורה בתרא לספריו מנחת יעקב ותורת השלמים
יעקב רבינוביץ (י"ב בכסלו ה'תרל"ו, 10 בדצמבר 1875 – כ"ד באדר ב' ה'תש"ח, 4 באפריל 1948) היה משורר, סופר, מחזאי, מבקר ספרות מסאי ופובליציסט עברי ויידי, ומתרגם משפות אירופה.
רבינוביץ נולד בוולקוביסק שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) למשפחה יהודית דתית, נכדו של הרב מאיר יונה, מהדיר ספר העיטור ורבה המפורסם של סוויסלוץ'.
בשנים 1900 עד 1904 נדד באירופה, השתקע בשווייץ והחל לפרסם פרוזה בכתבי העת Der jüdische Arbeiter, "הדור" ו"הצופה".
באותן שנים גמלה בלבו ההחלטה להצטרף לתנועה הציונית.
בשנת 1905 ערך ביקור בארץ ישראל, ואת רשמיו פרסם בכתב העת "השילוח".
בשנת 1907 התגורר באודסה, ועבד כעוזרו של מנחם אוסישקין בניהול "הוועד האודיסאי".
הוא פרסם סדרת מסות ביידיש כחלק מתעמולה ציונית בעד הציונות המעשית ונגד תוכנית אוגנדה; על מסותיו היה נוהג לחתום: "פון ציוני פשוט" (יידיש: "מאת ציוני פשוט").
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל והתגורר תחילה בפתח תקווה.
הוא השתתף בקביעות בכתב העת "הפועל הצעיר" של מפלגת הפועלים הציונית בשם זה.
הוא התפרסם ביישוב היהודי החדש בארץ ישראל כסופר, מסאי ופובליציסט.
בשנים תרפ"ב–תר"ץ (1922–1930) ערך והוציא לאור יחד עם הסופר אשר ברש את כתב העת "הדים", שהיה במה ספרותית חשובה; שמו הבדוי בו היה "רף-רף".
רבינוביץ היה בעל מדור קבוע בעיתון "דבר", "הבוקר" ו"בוסתנאי".
ברבות השנים הדהדו דבריו בעיתונות ובספרות היפה וליוו רבים כקולו של המצפון האנושי והלאומי.
רבים הושפעו וצטטו את תרגומו ליצירתה של סלמה לגרלף "ירושלים", שתיארה את חיי המושבה האמריקאית בירושלים ב.
על שמו נקראו כמה רחובות בישראל.
רבינוביץ פרסם בכתב העת "מאזניים "גיליון קמח בשנת תרצב ביקורת ארסית ראשונה מסוגה כנגד ז'אנר ספרות הריגול תחת שם בדוי "ר".,והזהיר מפני קריאה של ילדים בסיפורי ז'אנר זה.
אך קריאה בספריו מראה כי לאמיתו של דבר היה קורא אדוק של ז'אנר זה בעצמו.
אור ואד, ספורים, תל אביב: הוצאת שטיבל, תרפ"ב.
במוט עמים: ספור מימי ממלכת ישראל, תל אביב: הוצאת מ' ניומן, תש"ו.
השגות: מאמרים ורשימות, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ה.
מסלולי ספרות, ערך: ישראל כהן, תל אביב: מ' ניומן, אגודת הסופרים, 1971.
נדודי עמשי השומר, ספור, ירושלים - תל אביב: מצפה, תר"ץ 1929.
נוה קיץ, ספור, תל אביב: מצפה, תרצ"ד.
נצנים: ספורי ילדים, ורשה: הוצאת תושיה, תרס"ז.
ספורים וציורים, ורשה: תושיה, תרס"ה, תרע"ב-1911.
סתו, שירים תרס"ה-תרפ"ה, תל אביב: הוצאת הדים, תרפ"ו.
לתורתו של ולהויזן, לא תאולוג [שם בדוי], תל אביב: הדים, תרפ"ח.
ארץ ישראל, אדער, אוגאנדא?, פון ציוני פשוט [יעקב רבינוביץ], וילנה: תרס"ה 1904.
דאס אידישע עלעמענט אין ארץ ישראל, נאך פארשיעדענע קוועלען בעארבייט, פון ציוני פשוט [=יעקב ראבינאוויטש], פאלעסטינא, תרס"ו.
בלעטער פון יידיש ליטע, תל אביב: המנורה, תשל"ד.
וואס איז אזוינס ארץ ישראל, פון ציוני פשוט [=יעקב ראבינאוויטש], ציוניסטישע קאפיקע ביבליאטעק, תרס"ט.
די וויכטיגקייט פון יודישען ארבייטער אין ארץ ישראל, פון ציוני פשוט, ציוניסטישע קאפיקע ביבליאטעק, תרע"ב.
טעריטאריאליזם אדער ציוניזם, פון ציוני פראלעטארי, קרקוב, 1904.
העכביש השחור: וספורים אחרים, מאת ירמיה גוטהלף, מגרמנית - יעקב רבינוביץ, העורך - אשר ברש, (ספרית מצפה : ספרי פרוזה), הוצאת מצפה, תל אביב, תרפ"ט, 1928.
אגדת יולינוס הקדוש מכניס האורחים : לב פשוט / גוסטב פלובר; תל אביב: קצין חינוך ראשי/ענף השכלה, באמצעות משרד הביטחון, תשכ"ז, תשמ"ג 1983.
יולינוס הכופר: רומן היסטורי / מאת דימיטרי סרגביץ מרז'קובסקי; ירושלים: מצפה, תרפ"ז.
ירושלים, סלמה לגרלף; יפו: ספריה חקלאית, תרפ"א-תרפ"ח, תשי"ז, תשכ"ט, ירושלים: הוצאת אריאל, 1999.
ליד הדרך, רומן, הרמן יואכים בנג, תל אביב: שטיבל, תרפ"ח.
נפילים בארץ: סגת הערבה (רומן מחיי החלוצים הנורווגים באמריקה) / אולי אדוארד רלווג; תל אביב: מצפה, תרצ"ג.
הדים - קבץ לספרות, ביחד עם אשר ברש, תל אביב, ניסן, תרפ"ג, 1922 .
יעקב ריבלין (נולד ב-30 ביוני 1958) הוא עיתונאי ופרשן פוליטי חרדי-ישראלי.
אמו היא בתו של הרב יעקב עדס, ראש ישיבת פורת יוסף.
למד בישיבת איתרי ואצל דודו הרב יהודה עדס בישיבת קול יעקב.
שירת בצה"ל ועשה שירות מילואים עד לגיל מבוגר.
תחילת דרכו העיתונאית הייתה בעיתון המחנה החרדי, ביטאון חסידי בעלז, שם שימש ככתב פוליטי במשך כשנתיים.
בשנות ה-80 היה הכתב הפוליטי של העיתון "יום השישי" (תחת שם העט י.
בשנות ה-90 עבר לעבוד ברשת המקומונים "קו עיתונות דתית", שם היה הפרשן הפוליטי הבכיר ובעל הטור הפוליטי "בית ספר לפוליטיקה".
בשנת 2004 עבר לעיתון "בקהילה", שם הוא משמש כעורך החדשות.
ריבלין גם משמש כפרשן פוליטי בקו הסקופים ומופיע שם אחת לשבוע.
מדי שבוע מפרסם ריבלין טור אקטואליה מרכזי בפתח העיתון, המתפרסם גם באתר בחדרי חרדים.
ריבלין משמש כיועץ תקשורת וכקופירייטר במשרד הפרסום 'חן'.
בשנת 2011 החל להגיש ברדיו קול ברמה תוכנית אקטואליה שבועית בשם "פילפוליטיקה" יחד עם העיתונאי אבי בלום.
במרץ 2017 הודיעו השניים על מעבר לרדיו קול חי.
בספטמבר 2021 דורג באתר חרדים10 בפרויקט "הנבחרת: 25 העיתונאים הכי משפיעים בתקשורת החרדית"..
ריבלין נשוי ללאה (לבית לוי), אב לשישה, מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
יעקב רוזנהיים (ט"ו בחשוון תרל"א, 9 בנובמבר 1870 – ח' בחשוון תשכ"ו, 3 בנובמבר 1965) היה רב חרדי גרמני שהקים את מפלגת אגודת ישראל.
הוא כיהן כנשיא האגודה במשך ארבעה עשורים.
יעקב רוזנהיים נולד וגדל בפרנקפורט, בנם היחיד של שרלוט (לבית קאופמן) ואליהו רוזנהיים.
ילדותו עברה בצל המאבק בין רש"ר הירש לרב יצחק דב במברגר על חובת הפרישה מהקהילה הכללית.
משפחתו השתייכה למיעוט מבין האורתודוקסים בעיר שנשמע לרב הירש וכונן עדה נפרדת, בעוד הרוב נותרו חברים בקהילה הכללית עם הרפורמים.
אמו הייתה הראשונה בקהילה שכיסתה את ראשה, לבקשת הרב שמשון רפאל הירש.
התחנך במוסדותיה הנפרדים של קהילת הרב הירש שדגלה בשילוב בין תלמוד תורה ודרך ארץ – הקפדה על כל מצוות התורה קלה כחמורה יחד עם אימוץ של הלאומיות והתרבות הגרמנית.
סבו של רוזנהיים היה מיועציו של הברון שמעון וולף רוטשילד.
סבו, ולאחריו אמו, היו בקשרי התכתבות עם רוב רבני ומנהיגי יהדות מזרח אירופה.
בזיכרונותיו סיפר כי דאב את היחס המתנשא והמזלזל של עדתו, ויהודי גרמניה בכלל, לאוסטיודן.
לאחר סיום לימודיו עבד רוזנהיים כפקיד בנק ומאוחר יותר כעוזר בבית הוצאה לאור.
בערבים למד תורה מפי הרב שלמה זלמן ברויאר, חתנו של רש"ר הירש.
תחילת פעילותו הציבורית הייתה בהקמת אגודת שומרי שבת מתוך מטרה לעזור לשומרי שבת להשיג משרות בתעשייה.
אגודה שומרי השבת מימנה ביטוח למחוסרי עבודה וניסתה להשפיע על פרלמנטים במדינות גרמניה לחקיקת חוקים למען שומרי שבת.
מאוחר יותר הצטרף רוזנהיים ל-"Freie Vereinigung für die Interessen des Orthodoxen Judentums" - "ההתאחדות החופשית להגנת האינטרסים של היהדות האורתודוקסית", ארגון אשר הוקם על ידי רבי שמשון רפאל הירש ב-1885. הארגון הונהג על ידי אישים יהודים מהשורה הראשונה כמו הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר.
ב-1905 אורגן הארגון מחדש ורוזנהיים הצעיר נקרא לעמוד בראשו.
באותה עת, רכש רוזנהיים את העיתון "דער איזראעליט" (Der Israelit) – שבועון יהודי אורתודוקסי בשפה הגרמנית.
השבועון יצר עבור רוזנהיים בימה להפצת השקפותיו לגבי ארגונה של האורתודוקסיה.
רוזנהיים פרסם מאמרים רבים שנגעו בחיי השעה של היהדות והיהודים.
בערך באותה תקופה התחיל רוזנהיים לגלות עניין בבעיות היהודים בארץ ישראל, עניין אשר נמשך כל חייו עד לעלייתו לישראל ב-1950. רוזנהיים הקים את "האגודה למען ארץ ישראל" ושכנע את רבי יצחק אייזיק הלוי לעמוד בראשו.
הארגון עזר לבתי ספר דתיים, ישיבות ובתי חולים בארץ ישראל.
העיסוק בבעיות ארץ ישראל ביחד עם רבי יצחק אייזיק הלוי הביא את שניהם להכרה בצורך להקמת ארגון עולמי של היהדות האורתודוקסית.
רוזנהיים והלוי החלו בהכנות להקמת הארגון.
הניסיון לחבר חסידים מפולין ורוסיה, מתנגדים מליטא, ויהודי המערב מגרמניה, צרפת ואנגליה טמן בחובו קשיים מרובים.
רוזנהיים הסתייע בקשריו עם רבני וקהילות אירופה ולאחר שלוש שנות מאמץ התקיימה ועידת היסוד של האגודה בי"א בסיוון תרע"ב (1912) בקטוביץ, פולין.
ועידת היסוד של אגודת ישראל הביאה תחת קורת גג אחת את רוב רבני אירופה שהתאגדו תחת מועצת גדולי התורה.
המועצה בחרה ברוזנהיים פה אחד לנשיא האגודה והסמיכה אותו לארגן את האגודה לפי העקרונות שנטוו בוועידה
בשנתיים הבאות עסק רוזנהיים יומם ולילה בארגון סניפי האגודה בכל רחבי העולם, התכתבות עם מנהיגים מקומיים והפצת רעיונות האגודה בעזרת שבועונה "הדרך".
מלחמת העולם הראשונה עצרה את ההכנות לכינוס עולמי ראשון ורוזנהיים התמקד בעזרה ליהודים בטרטוריות שנכבשו על ידי גרמניה.
עם תום המלחמה המשיך רוזנהיים את הכנותיו לכינוס שהתקיים ב-1923.
באלול 1923 התקיימה בווינה הכנסייה הגדולה הראשונה.
אלפי נציגים מכל רחבי העולם השתתפו ובראשם גדולי התורה כמו החפץ חיים, האדמו"ר והרב אברהם מרדכי אלתר מגור.
רוזנהיים שימש כמתווך בין הזרמים השונים ונבחר כנשיאה הראשון של הארגון העולמי של אגודת ישראל.
לאחר הכנסייה הגדולה הראשונה, היה רוזנהיים לאחד המנהיגים של הוועד המרכזי של אגודת ישראל.
בתפקידו זה ניהל משא ומתן על שיתוף פעולה עם ההסתדרות הציונית בענייני רכישת קרקעות וחלוקת סרטיפיקטים.
בכנסייה הגדולה השנייה שהתקיימה ב-1929 העניקה מועצת גדולי התורה את התואר "מורינו" לרוזנהיים מתוך הערכה לפועלו.
בשנות השלושים עם התגברות כוחם של הנאצים המשיך רוזנהיים את פעילותו מתוך גרמניה, והתריע מפני הנאציזם.
עם עלות הנאצים לשלטון גברה הסכנה לחייו.
ב-1936 העתיק את מגוריו ללונדון לאחר שהוזהר ממקורבים לשלטון על כניסתו ל"רשימה השחורה" של הנאצים.
מלונדון המשיך להוביל את אגודת ישראל.
ב-1937 התקיימה בצ'כוסלובקיה הכנסייה הגדולה השלישית בה נבחר רוזנהיים בשלישית כנשיא האגודה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הקדיש רוזנהיים את מאמציו ומאמצי ארגונו להצלת יהודים.
לשם כך העתיק את מקום מושבו לארצות הברית ומשם ניסה להשפיע על מדיניותה.
ב-1942 קיבל רוזנהיים מידע ראשוני על כוונת הנאצים להשמיד את גטו ורשה ופנה בקריאה נרגשת לנשיא רוזוולט להתערב.
מפורסמת גם קריאתו ב-1944 לממשל האמריקאי להפצצת מסילות הרכבת למחנות ההשמדה.
עם תום מלחמת העולם עבר המוקד לפעילות למען הפליטים ולגורלה של ארץ ישראל.
מלחמת העולם השנייה והשואה לא שינו את דעתו לגבי מיקומה של ארץ-ישראל במדיניות אגודת ישראל, ובכינוס מנהיגיה בלונדון הוא סיכם את עמדתו: "אין אנו מאמינים באמיתות הסיסמה של "חיסול הגולה" ואף לא "נטישת אירופה".
בלי ספק יש בכל נפש מישראל שעולה בידינו להביא לאר"י כדי לחזק את מערכות היישוב החרדי בחומר וברוח...
אולם, מאידך גיסא, אין בידנו ואין ברשותינו לחשב חשבונות "מתי קץ פלאות"".
הוא התנגד להקמת מדינה ציונית וצבא יהודי כי חשש לתגובות הערבים.
הוא תמך בהמשך קיום הגולה, וביישוב פליטי אירופה בכל מקום אפשרי (בניגוד לתפיסת התנועה הציונית שכיוונה את הפליטים לארץ ישראל), ובאוטונומיה מסוימת ליהודים במסגרת ארצות ערביות.
הוא היה היחיד מבין ראשי אגודת ישראל שניהל מערכה פעילה בסיכול הקמת המדינה במסגרת האו"ם, ואף ניסה לצרף למאבקו את מנהיגות אגודת ישראל, שכבר שיתפה פעולה עם הסוכנות היהודית.
רוזנהיים הופיע פעמים רבות בפני ועדות האו"ם לקביעת עתידה של ארץ ישראל.
בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 שובץ כמועמד אחרון במקום ה־44 ברשימת אגודת ישראל לכנסת, ובבחירות לכנסת השלישית והרביעית שובץ כמועמד אחרון ברשימת חזית דתית תורתית.
ב-1954 נבחר בפעם הרביעית והאחרונה כנשיא האגודה.
בשנת 1895 נישא רוזנהיים לגרטרודה בתו של רבי שמואל שטראוס (נפטרה בשנת ה'תש"א).
לזוג נולדו 9 ילדים אשר 2 מהם נפטרו בגיל צעיר.
הזוג גר בפרנקפורט עד 1936, אז העבירו את משכנם לאנגליה, ולאחר מכן לארצות הברית משם נמשכה פעילותו הציבורית.
בגיל 80 עלה רוזנהיים לארץ ישראל, שבה חי עד יום מותו בגיל 95. בשנותיו האחרונות חי בירושלים אצל בתו יהודית (יטלה) וחתנו מרדכי נוי.
יעקב ריזר (רייזר) (6 בינואר 1893 – 14 בנובמבר 1974) היה מהנדס ישראלי יליד גליציה.
שימש כמהנדס ראשי ומנהל המחלקה הטכנית בסוכנות היהודית.
בשנים 1939–1941 שימש כראש המפקדה הארצית של ארגון "ההגנה".
ריזר נולד בעיירה בעלז שבגליציה שתחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
סיים לימודים תיכוניים בגימנסיה בלבוב.
ב-1915 סיים את לימודיו לתואר מהנדס מוסמך בפוליטכניקום בווינה שבאוסטריה.
בהמשך עבד כמהנדס בווינה ובלבוב, ובמקביל עסק בפעילות ציונית.
ריזר השתתף עם אורי צבי גרינברג ופעילים נוספים בהוצאת ירחון ראשון בעברית בעירו לבוב.
בשנת 1924 עלה ריזר לארץ ישראל ועבד בסולל בונה.
בינואר 1928 התמנה למהנדס הראשי ולמנהל המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית.
במסגרת תפקידו היה שותף בתכנון יישובי חומה ומגדל ונמל תל אביב.
ריזר שימש בתפקידו בסוכנות עד צאתו לגמלאות בשנת 1959.
ריזר היה נשיא אגודת המהנדסים והאדריכלים בארץ ישראל בין השנים 1935–1938.
בשנים 1939–1941 שימש ריזר בתפקיד ראש המפקדה הארצית (רמ"א) של ארגון ההגנה.
ריזר נפטר ב-1974, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הרב יעקב רוּזָ'ה (נולד ב-24 בפברואר 1944) הוא רב חרדי-דתי לאומי ליטאי מכהן כרב העיר בת ים וחבר מועצת הרבנות הראשית, ואחראי תחום הקבורה וזיהוי חללים.
בעקבות דחיית הבחירות לרבנות הראשית לישראל שימש במשך כעשרה ימים בתפקיד ממלא מקום נשיא מועצת הרבנות הראשית, ובכך כממלא מקום הרב הראשי לישראל.
נולד בוורשה וגדל בתל אביב.
בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת חברון.
כיהן כמנהל בית הספר סגולה בבני ברק, שנוסד על ידי אביו, הרב משה רוז'ה, וכראש הישיבה התיכונית "אדר"ת" בבת ים.
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מכהן כרב שכונות בבת ים, והחל משנת 2019 הוא משמש כרבה האשכנזי של העיר.
בחודש אדר ה'תשע"ט העניקה לו מועצת עיריית בת ים את התואר של רבה האשכנזי הראשי של העיר בת-ים, שלא דרך הליך הבחירה הרשמי של ועדת בחירה של רב עיר, וללא משכורת של רב עיר.
ב-2 ביולי 2024, כ"ו בסיון תשפ"ד, התמנה למ"מ נשיא מועצת הרבנות הראשית לישראל, עקב פקיעת כהונתם של הרבנים הראשיים לישראל, ומכיוון שטרם מונו להם מחליפים קבועים.
כעבור פחות מעשרה ימים (ב-10 ביולי 2024, ד' תמוז תשפ"ד), התפטר מתפקידו עקב סירובו למנות נשים לאספה הבוחרת לרבנים הראשיים.
זיהוי חללים וחסד של אמת
בתום שירות צבאי מקוצר בהנדסה קרבית התנדב לחברה קדישא, ועם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 החל לעסוק בטיפול בחללים.
שירת שנים רבות ביחידת הקבורה של פיקוד דרום (יק"פ), עד שהיה סמג"ד היחידה.
הרב רוז'ה משמש כיועץ לרב הצבאי הראשי בתחום זיהוי חללים בדרגת סא"ל במילואים.
בין השאר היה שותף לבית דין שקבע ששלושת החיילים שנחטפו בחטיפת החיילים בהר דב אינם בין החיים.