tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על שמו נקרא "בית שניאור" - מרכז פעילות של עמותת אתגרים בפארק הירקון.
בנו הצעיר הוא יואל חשין, איש עסקים ופעיל בתחום השקעות חברתיות.
בנוסף, לחשין בת מחוץ לנישואים, מיכל גולן, שנולדה בשנת 1983. אמה תמר גולן הייתה מתמחה במשרדו במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
חשין נאלץ לשלם מזונות לאחר שבוצעה בדיקת אבהות, אך סירב לפגוש את ביתו עד לצאתו לגמלאות.
אחיו הם אמיר חשין, שהיה יועץ ראש עיריית ירושלים טדי קולק לענייני התושבים הערבים בעיר ועדיאל חשין, עורך דין.
בן דודו הוא דוד חשין, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, שכיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון בשנת 2006.
פעילותו השיפוטית של חשין לא הייתה חד-ממדית, ופסקי הדין שלו מעידים על השקפת עולם מורכבת.
הוא התנגד באופן חריף, בדעת מיעוט, להריסת בתי מחבלים כענישה.
מצד שני, פנה לפרקליטה ערבייה בדיון על עתירת ארגוני שמאל שניסו להטיל הגבלות על פעילות צה"ל בשטחים: "הדבר הזה מסכן את החיילים.
הבן שלי משרת בשטחי A, לא שלך".
בדצמבר 2003, כשהביע התנגדות לאיסור גורף על מכירת חזיר, עורר חבר הכנסת החרדי, מאיר פרוש, סערה כאשר כינה אותו בתגובה "חזיר", והוצא מישיבת הכנסת על ידי היו"ר ראובן ריבלין.
בפברואר 2007 הזהיר השופט חשין את שר המשפטים הנכנס, פרופ' דניאל פרידמן, באומרו: "אבא שלי היה שופט בית המשפט העליון הראשון.
מי שירים יד על ביתי, אני אגדע את ידו".
בדרך כלל אפשר לציין את חשין כמי שנקט קו ליברלי בענייני כלכלה ובענייני דת ומדינה.
גישתו הייתה שיש להצר ככל האפשר את סמכויותיהם של בתי-הדין הדתיים בישראל.
מהטעם האחרון הוא תמך בסמכות העקרונית לפסול חוקים בגלל סתירה לאחד משני חוקי היסוד הללו, כל עוד לא צוין בהם במפורש שהם תקפים "על אף האמור בחוק היסוד".
מנגד, יתר שופטי ההרכב המורחב פסקו שחוקי היסוד אכן עליונים על חוקים רגילים ושלכנסת יש סמכות לכונן חוקה ולחוקק חוקי יסוד חוקתיים ובכך להגביל את עצמה בחקיקה, הן פורמלית (רוב מיוחד, כיתוב מתאים בחוק) והן מהותית (דרישות על אופי החקיקה), ושבית המשפט רשאי לפסול חקיקה שאינה עומדת בתנאים אלה.
בשנת 2006 פסק, בדעת יחיד (מתוך הרכב של 9 שופטים), שיש לקבוע שחוק טל, הדוחה את גיוסם של תלמידי ישיבות, בטל, אך לא מפני סתירה לחוק יסוד, אלא בטענה שהוא סותר את קיומה של ישראל הן כמדינה יהודית (בשל פגיעתו בביטחון) והן כמדינה דמוקרטית (בשל פגיעתו בעקרון השוויון).
עמדת המיעוט של השופט חשין בכל הנוגע לחופש הביטוי הייתה חריגה בבית המשפט העליון.
העמדה הרווחת רואה כל ביטוי כחוסה תחת חופש הביטוי (אף שרמת ההגנה על ביטויים שונים עשויה להיות שונה).
לעומת גישה זו, סבר חשין כי קיימים ביטויים שחופש הביטוי אינו חל עליהם.
ידועה התבטאותו העוקצנית לפיה "לא כל קרקורים הבוקעים מחדרי בטן זכאים לחסות תחת כנפי חופש הדיבור".
כך, קבע בדעת מיעוט בפרשת רשת בתי הספר "קידום", כי הביטוי המסחרי אינו חוסה תחת חופש הביטוי, והצדיק את פסילת התשדיר שנאמר בו "לך תצטיין".
בפרשת "ערוץ פלייבוי" העלה את הסברה שלפיה ייתכן שגם הביטוי הפורנוגרפי, אינו חוסה תחת חופש הביטוי, אף שנמנע מלהכריע בשאלה זו.
בשני פסקי הדין הללו הביעה השופטת דליה דורנר את דעת הרוב ההפוכה.
הוא התנגד בלשון נרגשת ובציטוטי שירה להקרנת הסדרה "משפט קסטנר", פרי עטו של המחזאי מוטי לרנר, המטילה רבב בדמותה של חנה סנש, הוא גם התנגד להתערבות בהחלטה לפסול את הסרט "אימפריית החושים".
דוגמה לשיקול דעתו השיפוטי של חשין היא פסיקתו בפרשת הוד-חפר.
בדצמבר 2001 פסק חשין שאסור לרבנות הראשית לשלול את תעודת הכשרות ממשחטת "הוד מעולה" (בעמק חפר), רק בשל העובדה שהיא מוכרת בנפרד גם בשר לא כשר.
הרבנות החזירה את ההכשר, אך פרסמה כי הכשרות ניתנה בצו בית המשפט, בניגוד לדעתם של הרבנים.
עקב כך בוטלו הזמנות מהמשחטה והדיון חזר לבית המשפט.
בספטמבר 2002 פסק חשין כי הרבנות הראשית לא צייתה לבג"ץ וביזתה את בית המשפט: "ואולם מהותה (של העתירה), מהות היא של הליך בזיון בית המשפט...
כך בראש חוצות ובמופגן, עושה הרבנות הראשית לסיכול ולביטול פסק דין של בית המשפט הגבוה לצדק".
חשין אף קרא ליועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, להעמיד לדין את הרבנים שהיו מעורבים בפרשה, וכן קרא לכנסת לבטל את חוק איסור הונאה בכשרות, משום שהרבנות עשתה בו שימוש שלא כהוגן.
גישתו לעבריינות צווארון לבן הייתה כנראה המחמירה בבית המשפט.
הוא הורה על דיון נוסף בזיכויו של שמעון שבס ונקט עמדת מיעוט תקיפה כשהתנגד למינויו של צחי הנגבי לשר לביטחון פנים.
בהרכב של שבעה שופטים היה יחיד בדעתו כי יש מקום לבדוק שוב את החלטתו של מני מזוז לסגור את התיק של אריק שרון בפרשת "האי היווני".
בראיון הפרישה שלו נימק זאת: "אני יכול רק לומר שכשאדם (גלעד שרון), בשביל לשוטט באינטרנט מקבל 600 אלף דולר והבטחה לעוד שני מיליון, צריך להיות שוטה כדי לחשוב שהוא באמת קיבל את הכסף בשביל העבודה".
חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה)
במאי 2006 התפרסמה פסיקתו המפורסמת האחרונה של חשין לפני פרישתו.
פסק הדין עסק בשאלת חוקתיותו של חוק שאוסר באופן כמעט גורף על איחוד משפחות של בני זוג ערבים-ישראלים עם בני זוגם הערבים מאזורי יהודה, שומרון וחבל עזה.
בג"ץ, בהרכב מורחב של 11 שופטים, דחה את הטענה שיש לבטל את החוק בשל היותו בלתי חוקתי.
פסק הדין המרכזי בדעת הרוב היה של מישאל חשין.
בפסק דין עקרוני ונחרץ, פסק חשין שהזכות לכבוד האדם אינה גוזרת מתוכה חובה חוקתית המוטלת על המדינה להתיר כניסה לישראל לאזרחים זרים שנישאו לאזרחי המדינה, ומדינת ישראל, ככל מדינה בעולם, רשאית להגביל בחוק הגירתם של אזרחים זרים לישראל, בהם בני זוג של אזרחי ישראל.
במספר פסקי דין קרא חשין להחמיר עם עברייני סמים.
כך קבע: "המלחמה בסמים היא כמלחמת ישראל בעמלק.
אשר על כן גם פעילות 'שולית', כביכול במסחר בסמים ראוי לנו שנילחם בה עד חורמה למען יראו הכל וייראו", וחזר על השוואה זו בפסק דין נוסף: "מלחמת החורמה בעברייני סמים נמשכת והולכת.
מלחמה קשה היא, מלחמה ארוכה, והיא כמלחמת ישראל בעמלק".
אמירות אלה צוטטו מאות פעמים בגזרי דין והעלו בצורה משמעותית את רף הענישה נגד צרכני סמים, סוחרים ומגדלים.
בנק המזרחי המאוחד בע"מ נגד מגדל כפר שיתופי - בפסק הדין נקבע כי למדינת ישראל יש חוקה - המורכבת מחוקי היסוד, וכי אלו גוברים על חקיקה רגילה של הכנסת ועליונים לה.
לצורך קביעה זו נדרשו השופטים להבהיר את סמכותה הכפולה של הכנסת, כרשות מכוננת ומחוקקת.
השופט חשין בדעת יחיד, התנגד לעניין סמכותה של הכנסת לכונן חוקה וסבר כי אין לכנסת סמכות לכונן חוקי יסוד בעלי מעמד גבוה יותר מחקיקה רגילה.
יוסף ברזני נגד בזק חברה ישראלית לתקשורת בע"מ - בפסק דין עמדה השאלה האם ניתן להרשיע בתביעה תקדימית חברה על פרסום של מבצע צרכני שלא עמדה בו.
חשין כתב את דעת הרוב במשפט לפיה הפרסום לשעצמו אינו מקנה זכות פיצוי וחייב להתקיים קשר סיבתי בין הפרסום המתעה לנזק שנגרם לצרכן: "כוחה הסינרגטי של התובענה הופך אותה לנשק בלתי קונבנציונלי, ואין פלא שמהלכת היא אימים על עוסקים למיניהם.
בשל כך שומה עלינו לטפל בתובענה הייצוגית בזהירות יתרה משל הייתה רימון יד שנצרתו נשלפה מגופו."
רפאל יששכרוב נגד התובע הצבאי הראשי - חשין הצטרף לפסק דין הרוב שכתבה השופטת דורית ביניש כי על בסיס חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש לקיים את דוקטרינת הפסילה הפסיקתית: פסילת הודאה שהושגה באמצעי פסול, כמו חקירה שנעשתה ללא התרת אפשרות עבור הנחקר להיוועץ בעורך דין.
פסק הדין תאם לעמדתו של חשין בהקשר לכבוד האדם והוא אף כינה אותו מגנום אופוס של השופטת ביניש.
עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי ואח' נ' שר הפנים ואח' - חשין כתב את פסק דין הרוב ובו דחה את הטענה לפיה חוק האזרחות והכניסה לישראל נוגד את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ולפיכך יש לבטלו.
השופט חשין ידוע בסגנונו הייחודי.
הוא נהג להאריך במילים ולהרבות בציטוטים מן המסורת היהודית ומספרים ידועים (מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, למשל).
הוא תיבל את דבריו במליצות ובביטויים ציורים וססגוניים.
כמו כן הרבה להשתמש בשפה עוקצנית יחסית לשפה הסטרילית והמדודה הנהוגה על ידי שופטים בדרך כלל.
על אורכם של פסקי-דינו ועל סגנונם נמתחה ביקורת מצד משפטנים ועורכי-דין, המבכרים פסקי דין ברורים, קצרים וממוקדים.
מנגד, רכש לו השופט "עדת מעריצים" בקרב הסטודנטים למשפטים, אשר קריאת פסקי-דינו שוברת את שגרת הקריאה היבשה והמונוטונית לה הם נדרשים במהלך לימודיהם.
להלן כמה דוגמאות קצרות לסגנונו המיוחד של השופט חשין:
חבריי, הנשיא שמגר והנשיא ברק, הניפו חרמש ומגל, ולא הניחום מידיהם עד רדת יום בקוצרם בשדה חוקי היסוד.
אך מעט לקט, שכחה ופאה הותירו אחריהם.
מתוכם אמרתי אאסוף אל חיקי שתיים-שלוש שיבולים, אותן אטחן ומהן אופה את פיתי שלי.
הברבור אשר בצעירותו, בהיותו ברבורון, לא היה בחברת הברווזים אלא ברווזון מכוער, גדל והיה לברבור יפה, ברבור-בין-ברבורים.
ואולם עצם העובדה שאותו ברבור גדל בין ברווזים היה בה, בדרך הטבע, כדי להשפיע על דרכיו, על מִנהגותיו, על המנייריזמים שלו.
רצונו המודע והלא-מודע של הברבור להידמות לסביבתו השפיע על התנהגותו, ועל-אף היותו ברבור, התנהגותו במובנים מסוימים הייתה התנהגות של מעין-ברווז.
דגל ישראל אין הוא 'סך הכול ביטוי של מקל עם סמרטוט כחול לבן עליו'.
דגל ישראל הוא אני ואתה ואת, הוא והיא, הם והן, אנחנו וילדינו, וגם מי שהלכו ולא ישובו אלינו.
ואנו כולנו, אין אנו סמרטוט.
"יש קוקטייל תרכובות כימיות הקרוי "מי מלך".
המדובר הוא בחומצה גופרתית ובחומצה מלחית שערבובן זו בזו יוצר תערובת שבכוחה להמיס (כמעט) כל חומר שהוא.
בענייננו שלנו נתערבבו שני אלה: "הלכת קינזי" והעומס הקשה המוטל על בתי-המשפט.
התערובת של השניים בכוחה להמיס צדק, ואכן ממיסה היא צדק.
אם יש צורך בדוגמה, הרי היא לפנינו".
"מושג התנאי מכללא - וכמוהו מושג החוזה מכללא - האכילנו מרורות לא מעטים בהתפתחות דיני עשיית עושר ולא במשפט...
ולאחר שגירשנוהו בבושת פנים מעל פנינו, כך נעלה אותו באוב ונלמד תורה מפי רוח רפאים?"
"לבירור הדברים שומה עלינו לנתק עצמנו מעט מזחילה במבוכיה של הוראת סעיף 7(6) לחוק הפיצויים - ממילה למילה ומפסוק לפסוק - ולהגביה עצמנו מעלה מעלה, לבחינתו של דבר החוק מגבוה, על רקע פרישתו הכוללת ותכליתו.
הדג במים לא יראה אלא את אשר סביבותיו ואילו הנשר בשמים ידע מניין יבוא הנהר ולאן ילך.
ואנו נבקש לנו כי נדע לשחות כדג אך גם כי נדאה כנשר".
וכדי כך קשה היא, עד ששופט יכול שישאל עצמו מה-טעם בחר בייעוד השפיטה ולא במקצוע אחר לענות בו.
אוי לי מיוצרי אוי לי מייצרי.
כל פתרון שאבחר בו, יבואו ימים ואתחרט על בחירתי.
אכן, אין כלל משפטי ברור שיורנו הדרך, ואנו – בדרכנו נכריע".
"קראתי את חוות-דעתו של חברי, הנשיא ברק, והנה היא שיר מזמור לחופש הביטוי.
נתתי ידי בידו של חברי והנחתי לו להוליכני אחריו, תוך שהוא מבקע דרכו בסבך.
כברת דרך ארוכה הלכתי כך שמח וטוב לב והנהנתי ראשי בהסכמה.
ואולם לקראת סופה של הדרך הרגשתי כי נתקלים אנו במהמורות וכי הדרך קשתה עליי.
ותחת אשר אנגף ואפול אמרתי אל לבי הבה אכבוש לי דרך משלי.
כך החילותי הולך בדרכי שלי, ולסופה מצאתי עצמי לבדד וחבריי אינם עמי".
ראו דוגמה נוספת בערך כשאת אומרת לא.
מישא אשרוב (28 במרץ 1924 – 19 באוקטובר 2003) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
מגדולי שחקני תיאטרון "הבימה" וחבר בהנהלתו.
נולד לדוד ונעמה בסמרקנד שבאוזבקיסטן בשנת 1924, עלה לארץ ישראל בשנת 1933, את הדרך לארץ ישראל עשתה המשפחה בתחילה ברגל, בסיוע מבריחים כורדים הם חצו את הרי הקווקז אך נתפסו ושהו עשרה חודשים במשהד.
משם יצאו במשאית לבגדד, דמשק ואחרי כחודש הגיעו ליפו.
המשפחה התיישבה תחילה בשכונת הבוכרים בירושלים ומאוחר יותר עברה לפתח תקווה, שם עבד אביו בהובלת חומרי חציבה ממחצבות ראש העין.
בשנת 1945 התקבל למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה שבהנהלת מנחם גנסין, ולמד לצדם של שמוליק סגל, שרגא פרידמן, פנינה פרח, איתן פריבר, נחמה דוידית, שמוליק עומר ושושנה רביד.
עם סיום לימודיו שיחק בתפקידים קטנים ב"המלט", ב"משפט דרייפוס", וב"מרד המתים".
בשנים 1946–1948 היה בפלמ"ח נמנה עם מייסדי קיבוץ יחיעם, שם גם הכיר את רעייתו הראשונה, אביבה.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת כחבר בלהקה הצבאית הארצית, יחד עם כמה מצעירי הבימה.
אחרי שסיים את שירותו הצבאי שיחק מדי פעם בתיאטרון הבימה ועבד במוסך של קואופרטיב "דן".
בשנים 1949–1954 הופיע בתיאטרון לי לה לו בערבים ובימים עבד ב.
בשנת 1955 הצטרף שוב לתיאטרון הבימה.
תפקידו הראשון היה בהצגה "המרד על הקיין".
בשנת 1956 צורף לקולקטיב הבימה.
בהבימה גילם למעלה מ-70 תפקידים, בין היתר בהצגות: "מראה מעל הגשר", "אדיפוס המלך", "אותלו", "אופרה בגרוש", "12 המושבעים", "הבט אחורה בזעם", "יוליוס קיסר" ו"מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
בשנת 1958 נבחר להנהלת התיאטרון וב-1989 פרש לגמלאות.
בסוף שנות ה-60 ביים את ההצגה "חדר לשניים", מעין גרסה ישראלית של עדה בן-נחום להצגה "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)".
בשנים 1969–1972 העלה אשרוב יחד עם דליה פרידלנד את "פרח, הסכין והבושם", ערב מיצירותיו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה.
חלק מן החומר תורגם על ידי רפאל אליעז.
ההפקה הועלתה בהצלחה גדולה ברחבי הארץ.
בשנות ה-60 ה-70 וה-80 הופיע גם במספר סרטים: "תיקון קטן", "רק לא בשבת", "קזבלן", "לא ביום ולא בלילה", "האם תל אביב בוערת?", "שלושה ימים וילד", ו"יסוריו של ד"ר וידר".
אשרוב הקים וניהל ביחד עם אשתו השלישית בלהה מס את תיאטרון הילדים והנוער ביממ"א בשנת 1976. על הקמת וניהול התיאטרון הוא זכה בפרס מטעם "אסיטז'", ארגון בינלאומי לתיאטרון.
בשנת 1992 לקה בשבץ מוחי ומאז התדרדרה בריאותו.
בשנותיו האחרונות מיעט להופיע והיה מרותק לכיסא גלגלים.
עם זאת, בשנת 2001 העלה הצגת יחיד, שהיא אוטוביוגרפיה המבוססת על חייו שכתב עם המחזאי דני הורוביץ, בשם "אורח בגן הדובדבנים".
המחזה הוצג כהצגה אורחת בפסטיבל תיאטרונטו.
מישא אשרוב נפטר בבית החולים איכילוב בתל אביב והוא בן 79 במותו.
הוא נטמן בבית עלמין הדרום בחולון.
במהלך הקריירה שלו זכה בפרסים רבים, בהם:
פרס הבימה ע"ש מנחם גנסין על גילום תפקיד אדי קרבונה ב"מראה מעל הגשר" בבימויו של היי קיילוס, בשנת 1965
פרס כינור דוד על גילום תפקידו של פרופסור ג'ורג' ב"מי מפחד מווירג'יניה וולף", בשנת 1965
פרס הבימה ע"ש דוד טנה על התפקיד הראשי ב"אדיפוס המלך", בשנת 1977
יקיר העיר תל אביב-יפו (תשנ"ח-1999).
פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לתיאטרון, בשנת 2000 (יחד עם זהרירה חריפאי)
אשרוב היה נשוי שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה, אביבה, נולדו לו בן ובת.
מאשתו השנייה, השחקנית דליה פרידלנד, נולדה הבת אילה אשרוב, מוזיקאית, שחקנית וזמרת.
אשרוב חי גם במשך 14 שנים בזוגיות עם השחקנית אלישבע מיכאלי.
מרעייתו השלישית בלהה מס נולדה הבת חן אשרוב, שחקנית.
רחוב נקרא על שמו בשכונת כפר גנים בפתח תקווה במעמד אלמנתו וראש העיר, 2009
בנובמבר 2012 נחנכה כיכר על שמו בשכונת קריית האמנים ברמלה
לוחית זיכרון הונחה על ביתו בתל אביב, 2013.
מישה (מיכאל) לב (ביידיש: מישא לעוו; 3 ביולי 1917 – 23 במאי 2013) היה מחשובי הסופרים של ספרות יידיש המודרנית.
יסוד כתיבתו הוא התנסותו האישית במסגרת הצבא האדום, בשבי הגרמני ובגדוד הפרטיזנים.
נולד בעיירה פוגרבישצ'ה (Погребище) (אז בתחומי רוסיה, כיום במחוז ויניצה של אוקראינה).
ב-1926 עברה משפחתו לעבודת אדמה באזור יהודי לאומי נרחב במחוז קריבי ריה.
מ-1935 שהה במוסקבה, למד במכון הפדגוגי במחלקת לשון וספרות יידיש.
עבד בספרייה היהודית המרכזית ובעיתון "דער עמעס" ("האמת").
במלחמת העולם השנייה לחם בחזית.
באוקטובר 1941 נפצע קשה ונפל בשבי הגרמני.
שנה שלמה היה במחנה המיועד לשבויים סובייטים, בקיץ 1942 ברח אל הפרטיזנים.
במשך שנתיים עשה את המסלול מלוחם מן השורה לדרגת מפקד פלוגת סיור וראש מטה של גדוד פרטיזנים.
זכה בעיטורים על מבצעיו במלחמה.
לאחר המלחמה עבד בהוצאת "עמעס" ובעיתון "אייניקייט" (אחדות).
בשנים 1948–1995 פרסם אחד עשר ספרים ביידיש.
ספריו פורסמו גם ברוסית, וכן הופיעו בתרגום לשפות שונות, מובאות מכתביו הופיעו בישראל בקובץ "מול האויב הנאצי" בשנת 1967.
עלה לישראל ב-1996, והתגורר ברחובות.
פרסם את דבריו בעיתונים ומגזינים בארץ, בארצות הברית ובאנגליה.
זכה בפרס על שם גרשון סגל בשנת 1997, פרס דויד הופשטיין בשנת 2001 ופרס על שם ברוך שוורצמן.
בשנת 2000 יצאו לאור בישראל ספריו "סוביבור" ו"אלמלא ידידי..." ביידיש.
ספריו שתורגמו לעברית על ידי מאיר אבני: "סוביבור", "אלמלא ידידי..." ו"סופרים ואומנים בני דורי"
ב-2007 יצא בארצות הברית ספרו "סוביבור" בשפה האנגלית.
שנים רבות נאבק מישה לב, בסיוע כמה ממתקוממי סוביבור, לקריאת רחוב בישראל על שמו של אלכסנדר פצ'רסקי שהנהיג את המרד במחנה ההשמדה סוביבור.
בינואר 2005 נחנך בצפת רחוב אלכסנדר פצ'רסקי.
סוביבור: רומן דוקומנטרי; מיידיש: מאיר אבני, קיבוץ שמיר: [חמו"ל], תשס"ה 2004.
אלמלא ידידי---: סיפור דוקומנטרי; מיידיש: מאיר אבני; עריכה: מירב גרץ-רונן, תל אביב: הרשות הלאומית לתרבות היידיש, תשס"ו 2005. (תרגום של: "סאָבּיבּאָר: ווען ניט די פריינד מיינע: דערציילונגען", תל אביב: ישראל-בוך; נאציאנאלע אינסטאנץ פאר יידישער קולטור, תשס"ג 2002)
סופרים ואמנים בני דורי; מיידיש: מאיר אבני; עריכה: מירב גרץ-רונן, קיבוץ שמיר: [חמו"ל], תשס"ז 2006. (קובץ מסות על דמויות בספרות היידיש בברית המועצות)
מישהו כמוך (Someone like You) הוא קומדיה רומנטית בבימויו של טוני גולדווין.
הסרט מבוסס על הרומן של לורה זיגמן ששמו "גידול בעלי חיים" (Animal Husbandry).
הסרט מספר על ג'יין גודייל, אישה אשר אינה מצליחה להחזיק במערכות יחסים.
במהלך הסרט היא מתחילה "לחקור" את התופעה ומבססת את טענותיה על ניסויים מחקרים.
לאחר זמן של מחקר היא מוציאה מאמר על הנושא באינטרנט ומקבלת תגובות חיוביות ומתחילה להתפרסם.
באותו זמן, היא עוברת לגור יחד עם שותף דירה העונה על כל הקטגוריות.
השנים מפתחים מערכת יחסים שסותרת את התאוריות של ג'יין.
בסוף הסרט, ג'יין נחשפת ומגלה כי כל ניסיונותיה להראות מדוע מערכות יחסים לא מחזיקות היו בגללה ולא בגלל תאוריות שונות לגבי המין השני.
אשלי ג'אד - ג'יין גודייל
מישאל סולימאן הוא איש צבא ופוליטיקאי לבנוני.
סולימאן התגייס לאקדמיה הצבאית ב-4 באוקטובר 1967, וב-1970 השלים את הכשרתו כקצין והחל לפקד על מחלקה.
הוא המשיך להתקדם והגיע על לתפקיד של מפקד גדוד, לאחר מכן מונה לראש האקדמיה הצבאית למש"קים.
ב-1979 הוא הועבר למטה הכללי של צבא לבנון לתפקיד המזכיר הכללי.
ב-4 בדצמבר 1990 הוא קוּדם לדרגת קולונל ומונה לאחראי על המודיעין באזור הר הלבנון.
ב-25 באוגוסט 1991 שב לתפקידו כמזכיר הכללי במטכ"ל.
ב-6 ביוני 1993 מונה למפקד הבריגדה ה-11 של חיל הרגלים שהייתה פרוסה באזור רצועת הביטחון של צה"ל בדרום אזור הבקאע ובדרום לבנון.
ב-15 בינואר 1996 קוּדם לדרגת גנרל ומונה למפקד בריגדה 6 של חיל הרגלים.
בשל קושי למצוא מועמד שיתאים לנשיאות לבנון ב-1998 מונה אמיל לחוד לתפקיד, תוך שינוי חוקת לבנון כך שתתאפשר בחירתו של ראש המטה הכללי המכהן.
כתוצאה ממינוי לחוד לנשיא, קוּדם סולימאן לתפקיד מפקד צבא לבנון ב-21 בדצמבר 1998, תפקיד השמור על פי האמנה הלאומית הלבנונית למרוני.
ב-2005, עם נסיגת צבא סוריה מלבנון, התפרס צבא לבנון בפיקוד סולימאן בחלקים נרחבים של המדינה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה לא מילא הצבא תפקיד בקרבות, אם כי סולימאן הביע תמיכה מילולית במאבקם של לוחמי החזבאללה.
בחודשים מאי-אוגוסט 2007 עמד הצבא במבחן, כאשר נלחם בהצלחה נגד אנשי ארגון הטרור האיסלמיסטי פתח אל-אסלאם במחנה הפליטים נהר אל-בארד בצפון לבנון.
סולימאן זכה לעיטורים ומדליות רבות מטעם צבא לבנון ולעיטורי כבוד גם מצבא סוריה ומצבא אוקראינה.
בשלהי 2007 הסתמן מישאל סולימאן כמועמד פשרה בין הקואליציה והאופוזיציה הלבנונית לתפקיד נשיא לבנון לאור סיום כהונתו של אמיל לחוד ב-23 בנובמבר.
במאי 2008 הגיעה המתיחות בלבנון לשיא, כאשר תומכי חזבאללה תקפו את מתנגדיהם - הקבוצות הפרו-מערביות אשר שלטו בקואליציה.
הצבא, בפיקודו של סולימאן, נמנע מלהתערב בקרבות.
המתיחות התעוררה עקב החלטות של הממשלה להכריז על רשת התקשורת העצמאית של חזבאללה בדרום לבנון כבלתי-חוקית ולהדיח את האחראי על הביטחון בשדה התעופה בביירות, תומך חזבאללה.
בעל תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה הלבנונית.
נשוי לוואפה סולימאן ואב לשלושה.
מישה או מישקה (Мишка) הוא דוב חום שהיה הקמע הרשמי של אולימפיאדת מוסקבה ב-1980.
בשנת 1977 פנתה הוועדה המארגנת של אולימפיאדת מוסקבה לקבוצת מעצבים בבקשה לעצב דמות של דוב שתייצג את המשחקים האולימפיים הקרבים.
הדוב נבחר משום שהוא בעל חיים שמזוהה עם הטבע הרוסי והוא מופיע בסיפורי עם רוסיים רבים.
לוועדה הוגשו הצעות רבות וב-19 בדצמבר באותה שנה הודיעה הוועדה כי היא בחרה בהצעתו של מאייר ספרי הילדים ויקטור צ'יז'יקוב.
באיורו של צ'יז'יקוב היה הדובי חייכן וחסון ובכך התאים לייצג את הרוח האולימפית של שלום ובריאות גופנית.
עד מהרה התפרסם מישה והפך לסמל המייצג העיקרי של האולימפיאדה – הקמע האולימפי הראשון שזכה להצלחה בסדר גודל כזה.
דמותו הופיעה בספרים, בולים, גלויות, סיכות ומזכרות.
מישה הופיע גם בשני סרטים מצוירים סובייטיים – באחד הפרקים של הסדרה נו, פוגודי!, שהוקדש לנושא הספורט ובסדרה "באבה יאגה מתנגדת!" (Баба-яга против!), שבה מישה נאבק במכשפה הרוסית הרעה על הזכות להשתתף באולימפיאדה (הסדרה הופקה כתגובה לחרם של מדינות המערב נגד האולימפיאדה.)
טקס הסיום של האולימפיאדה ננעל בשחרור בובה ענקית של מישה הקשורה לבלונים אל שמי מוסקבה לצלילי שיר הפרידה "להתראות, מוסקבה" (До свиданья, Москва) שחובר במיוחד על ידי ניקולאי דוברונרבוב ואלכסנדרה פחמוטובה.
השם מישה הוא שם חיבה רוסי למיכאל והוא גם כינוי נפוץ ברוסית לדוב צעצוע ולדמויות של דובים בסיפורי ילדים.
הבלשן הרוסי לב אוספנסקי העלה בספרו "מילה על המילים" (Слово о словах, 1954) שתי השערות לגבי הקשר שבין דובים לבין שם החיבה הזה ברוסית: האחת היא שהמילה מישה מתחילה בצליל מ', שבו מתחילה גם המילה медведь ("מדְווד"), "דוב" והשנייה היא שהיא נוצרה מהמילה הליטאית miškas, שפירושה יער.
הרב מישאל מכלוף דהאן (כ"ב בתמוז ה'תר"ף, 8 ביולי 1920 – כ"ה באלול ה'תשנ"ז, ספטמבר 1997) היה רבה הראשי הספרדי של באר שבע במשך 38 שנים, משנת 1959, ושימש כרב בעיר במשך 46 שנים, זמן קצר לאחר עלייתו לארץ.
נולד בעיר זגורה שבדרום מרוקו, לרב שאול ואסתר דהאן, ולאחר שהתייתם מאביו בגיל 5, אמו עברה לעיר מקנס כדי שבנה יגדל בתורה.
בצעירותו למד אצל הרב רפאל ברוך טולדנו, רבה של העיר מקנס, בישיבתו "כתר תורה" בעיר, שהפך לרבו המובהק בלימוד התורה, ואף גדל בביתו ואכל משולחנו.
לאחר שקיבל במקנס סמיכה לרבנות בשנת 1944, נקרא לשמש כרב העיירה אפלו שבאלג'יריה ושימש בה במשך כמה שנים עד שעלה לישראל בשנת 1949, לאחר קום המדינה והתיישב בבאר שבע.
בשנת 1951 מונה על ידי הרבנים הראשיים הרב עוזיאל והרב הרצוג לשמש כרב בעיר, ובשנת 1959 מונה באופן רשמי כרב הראשי ואב בית הדין של העיר, תפקיד שבו שימש עד לפטירתו.
בשנת 1996, מספר שנים לפני פטירתו, חלה במחלה שריתקה אותו למיטה.
לאחר פטירתו מונה תחתיו הרב יהודה דרעי.
לאחר פטירתו הוקמה על שמו עמותת לב מלכים המחזיקה כולל אברכים, בתי כנסיות ובתי מדרשות.
מדי שנה מתקיימת הילולה לעילוי נשמתו ואליה באים מוקירי זכרו.
בשנת 2008, קראה העירייה על שמו שדרה מרכזית בשכונת נווה זאב.
בנו הרב יוסף דהאן - הוא רב שכונה ומנהל מחלקת המקוואות בבאר שבע.
מוסר מלכים - ספר מידות האדם, מסודר לפי ערכים
מעדני מלך - ביאור להגדה של פסח
לב מלכים - מערכות בהלכה, ב' חלקים
מישאל שחם (5 במאי 1912, י"ח באייר תרע"ב – 25 באוגוסט 1992, כ"ו באב תשנ"ב) היה ממפקדי ההגנה, ממקימי צה"ל ומפקדיו הראשונים בדרגת אלוף-משנה, מפקד החטיבה הירושלמית, יוזם הקמת יחידה 101, ממובילי הלחימה ההתקפית והמיוחדת בצה"ל, חבר משלחת ישראל באו"ם, ומנהל גופים ציבוריים.
נולד בסג'רה לצבי ואהובה (לובה) שכטר, ממייסדי המושבה.
הוא היה הילד השלישי מבין שמונה, והגדול בבנים במשפחה.
לצד לימודיו בבית הספר היסודי סייע להוריו בעבודה החקלאית במשק המשפחתי.
בנוסף, כבר מגיל צעיר, נשלח לסייע בפרנסת המשפחה בעבודה חקלאית במושבות הגליל התחתון ואף בכפר ערבי שכן, וכן בעבודות ניקוז וסלילת כבישים.
בגיל 18 עבר לתל אביב, שם התפרנס כפועל בניין.
בערבים למד בבית הספר הטכני מונטיפיורי.
בשנת 1932 עקרה המשפחה מסג'רה לרחובות, ושחם הצטרף אל הוריו ואחיו ברחובות, גם שם עבד כפועל בניין.
בין השאר היה מבוני בית חיים ויצמן בשטח מכון ויצמן.
בשנת 1932, ברחובות, הצטרף לארגון ההגנה וקיבל את הכינוי "עזריה".
ב-1934 סיים קורס מ"כים והחל למלא תפקידי פיקוד, בין השאר בארגון השמירה על פרדסי רחובות במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1935 היה ממפעיליו הראשונים של "המכון להבראת כדורים", בית מלאכה מחתרתי שהוקם על ידי ההגנה במטרה להחזיר לפעילות תחמושת ישנה שיצאה מכלל שימוש ונרכשה על ידי ההגנה ממקורות שונים.
המכון פעל במרתף היקב הישן של רחובות ששימש את מפעל יפאורה, והחזיר לשימוש יותר מ-70,000 כדורים.
מפעל זה היה אחד מסדרת מפעלים מהם התפתחה בהמשך התעשייה הצבאית.
בשנת 1936, בהמשך עבודתו בתע"ש, מונה שחם למנהל המפעל לייצור מחתרתי של חומר נפץ מסוג PETN (penta erythritol tetranitrate, שכונה "טן").
המפעל הוקם על ידי "ההגנה" בהתבסס על ידע שהושג מ"פיצוח" פטנט שווייצרי על ידי המדענים האחים פליקס וארנסט דוד ברגמן.
שחם ניהל את המפעל המחתרתי עד שנת 1939.
בסוף 1938 עבר שחם קורס מפקדי מחלקות בג'וערה.
בין השנים 1940–1945 שימש כמדריך גדודי ונפתי של "ההגנה" בנפות השרון, עמק חפר והשומרון, כמפקד בכיר בגדנ"ע, וכן הדריך בקורס מ"כים של ההגנה בג'וערה.
ב-1945 התמנה למפקד נפת תל חי של ההגנה, אשר הייתה אחראית על ביטחונם של היישובים היהודיים בגליל העליון.
הוא נודע כמפקד יוזם שהטיל מורא על התושבים הערבים.
במסגרת תפקידו עסק בפעולות הגנה ומניעת התנכלות ליישובים העבריים, והיה מעורב בפעולות ההתיישבות העברית בגליל העליון ביישובים שמיר, משגב עם, להבות הבשן, ביריה, עין זיתים, ג'יב יוסף (החושלים, כיום עמיעד), נאות מרדכי, מעין ברוך, רמות נפתלי ודרדרה.
שחם היה ממארגני העלייה על הקרקע של ביריה, באירועים שכונו ביריה ב' וביריה ג'.
העלייה הייתה כרוכה במבצע רחב היקף בו רוכזו במסווה של ציון אירועי י"א באדר כ-3,000 חברי תנועות נוער, שעלו על הקרקע ופונו על ידי הבריטים.
עוד באותו ערב ארגן מישאל עלייה נוספת על הקרקע של מאות מאנשי היישובים הסמוכים וחברי תנועות נוער, ובפעם זו נשאר היישוב על מקומו והיה ליישוב קבע.
גם בעליה על הקרקע של נאות מרדכי לקח שחם תפקיד מרכזי.
העלייה הייתה כרוכה בעימות רחב היקף עם ערביי הסביבה, שכן הקרקעות ליישוב היו אדמת מריבה בין הקק"ל לבין ערביי הכפר זוויה, והעימות גלש לשימוש בנשק חם, להרוגים משני הצדדים ולהתערבות השלטונות הבריטיים.
במסגרת תפקידו היה מעורב גם בפעולות רכש של נשק להגנת יישובים עבריים כהכנה לקראת עימות צפוי עם סיום המנדט הבריטי.
ממאי 1947 פיקד על אזור ("גליל") הדרום.
בנובמבר 1947, עם התגברות ההתקפות על תנועת רכב יהודי בכבישים, מונה לחבר במטכ"ל ההגנה כאחראי לענייני תחבורה.
במסגרת זו תפקידו היה לארגן ולתכנן את התחבורה לירושלים ולהקצות כוחות ואמצעים מספיקים לאבטחת הדרך.
תחת פיקודו התארגנו, בין השאר, השיירות לירושלים.
בשל העדר מודיעין מהימן בזמן אמת לא ניתן היה לכוון את תנועת השיירות ואבטחתן מהמטה בתל אביב, ובמסגרת תפקידו הצטרף שחם לרבות מהן, ביניהן שיירת נבי דניאל.
בראשית ינואר 1948 נשלח שחם על ידי מפקדת ההגנה לירושלים במטרה להניע את כוחות ההגנה בירושלים ליזום פעילות בעלת אופי התקפי, בין השאר כדי לבלום את מנוסת התושבים היהודים מן השכונות המעורבות.
פעולתו הראשונה הייתה תכנון פיצוץ מלון סמירמיס בשכונת קטמון בירושלים, שזוהה על ידי שירות הידיעות של ההגנה (הש"י) כמטה של כוחות ערבים בלתי סדירים.
בפיצוץ המלון, ב-5 בינואר 1948, נהרגו 26 אנשים, ביניהם סגן הקונסול הספרדי שהתגורר במלון, ונפצעו עשרות.
בעקבות הפיצוץ החלה מנוסה של תושבים ערבים משכונת קטמון.
היות שהפעולה בוצעה ללא ידיעה וללא קבלת היתר מן ההנהגה האזרחית, ננזף שחם על ידי בן-גוריון וגולדה מאיר, שכן הפיצוץ ערער את היחסים עם שלטונות המנדט הבריטי.
על שחם נאסר לבצע פעולות נוספות ללא אישורה של מאיר, ולאחר שהיא מנעה ממנו מבצעים נוספים שביקש להוציא לפועל, ביקש לשחררו מהתפקיד ולחזור לפקד על השיירות.
בתפקידו זה היה בין מתכנני מבצע נחשון.
עם הכרזת המדינה והקמתו של צבא ההגנה לישראל קיבל את הפיקוד על חטיבת גולני.
בתפקידו זה, בחודשים מאי–יולי 1948, פיקד על פעילות החטיבה בקרב עמק הירדן.
ביולי 1948 התמנה שחם לסגן מפקד חזית המרכז.
החזית הייתה הגלגול המוקדם של פיקוד המרכז, והייתה אחראית על הגנת התחום מתל אביב וראש העין עד ירושלים, ותחת פיקודה כמה חטיבות.
מתוקף תפקידו היה חבר בסגל הפיקוד הבכיר של צה"ל, שהושבע על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, כחודש לאחר קום המדינה, ב-27 ביוני 1948.
בפברואר 1949, לאחר תום המלחמה, הקים שחם את החטיבה הירושלמית, חטיבה 16. החטיבה קיבלה את האחריות על מחוז ירושלים והפרוזדור באוגוסט 1949. שחם פיקד על החטיבה עד סתיו 1953.
בתקופה זו החלה תופעה נרחבת של הסתננות ערבים מן השטחים שבידי ירדן לשטח ישראל, אשר הייתה כרוכה לא פעם בגנבות, חבלות ואף ברצח.
היעד המרכזי של פעולות אלה היו יישובים חדשים שהוקמו בפרוזדור ירושלים, המאוכלסים ברובם בעולים חדשים שלא היו מאומנים בהגנה על יישוביהם.
בתקופה זו נמצא צה"ל בשלבי התארגנות ראשוניים כצבא מסודר, ומרבית הכוחות שהתגייסו ללחום במלחמת הקוממיות במסגרת החטיבות המרחביות שוחררו.
הכוחות שעמדו לרשות חטיבה 16 היו מעטים מכדי לבצע את המשימות, ושחם עמד במרכז היוזמה להסדרה ולמיסוד של גיוס מילואים לתגבור המערך הסדיר, שלא היה קיים אותם ימים בצה"ל.
חטיבה 16 הייתה הראשונה להתארגן כחטיבה מתוגברת מילואים, והתבססה על תושבי ירושלים וסטודנטים.
בשנים 1951–1953, בתגובה להתגברות פעילות המסתננים, נעשו בצה"ל ניסיונות לפעולות תגמול מעבר לקווי שביתת הנשק באמצעות החטיבות הסדירות.
רבות מן הפעולות הללו, דוגמת הפעולות בבית סוריכ, בידו, ואדי פוכין, צוריף ואידנא, הסתיימו בכישלון.
בעקבות כישלונות אלה יזם שחם הקמה של יחידה מיוחדת, שנודעה לימים בשם יחידה 101, שתהיה מיומנת ומאומנת לשם ביצוע פעולות מיוחדות מאחרי קווי האויב.
בדיונים במסגרת המטכ"ל דחה משה דיין, אז ראש אג"מ, את ההצעה, ולכן פעל שחם לקיום היוזמה במסגרת חטיבה 16. בראש היחידה העמיד את אריאל שרון, קצין מילואים שהיה סטודנט להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ממטה החטיבה התנדבו ליחידה המיוחדת רס"ן שמוליק מטות וסרן יהודה פיאמנטה.
שרון הביא את שלמה באום, איש מילואים מעמק יזרעאל, ועמם גויסו עוד מספר אנשים, שבעה בסך הכל, רובם קצינים.
הפעולה הראשונה של הכח הייתה נגד הכפר נבי סמואל, והסתיימה בכישלון חרוץ.
אירוע זה חידד בעיני שחם את הצורך ביחידה מיוחדת לפעילות אלה, והוא חזר והעלה את הצעתו להקמת יחידה מיוחדת בפני הרמטכ"ל, רב-אלוף מרדכי מקלף ובפני שר הביטחון, דוד בן-גוריון.
בן-גוריון הורה למטכ"ל לקיים דיון בהצעה ולקבל אותה.
המטכ"ל החליט להקים את היחידה והטיל על שחם את המשימה.
זו הייתה ראשיתה של יחידה 101, שהקמתה היוותה מהפכה בתפיסת הפעולה של צה"ל.
היחידה הוקמה כיחידת סמך של חטיבה 16 ולאחר חצי שנה מוזגה לתוך חטיבת הצנחנים והובילה את שינוי הסטנדרטים בלוחמת החי"ר של צה"ל כולו.
במקביל, הקים במסגרת חטיבה 16 יחידת צלפים ייחודית לצורך פעולות תגובה על ירי מן הצד הירדני של קו התפר בירושלים.
הפיקוד על מחוז ירושלים חרג מן ההבט הצבאי בלבד.
מתוקף תפקידו, היה שחם שותף בהחלטה על הקמתו מחדש של בית החולים הדסה בעין כרם, לאחר שגלה ממושבו בהר הצופים, מתוך שיקול של הרחקתו מטווח התותחים הירדניים.
שחם גם פעל לסלילת דרכים חלופיות בפרוזדור ירושלים, במקביל לכביש הראשי ירושלים-תל אביב, כלקח מן המצור של מלחמת העצמאות.
במקביל, נדרש לתת מענה לפעולות שבוצעו בירושלים על מנת לבצר את מעמדה כבירתה של ישראל.
פעולות אלה כללו את אבטחת משרדי הממשלה ששוכנו במבני ציבור ריקים סמוך לקו התפר, וסבלו מירי צלפים משטח ירדן.
כמו כן, פעל לביצורו ואבטחתו של הר הצופים, שהיה מובלעת מפורזת בתוך השטח שבשליטת ירדן, אליו היה צריך להבריח נשק תוך עקיפת הפיקוח של האו"ם.
במסגרת תפקידו היה גם אחראי לחלק מן המבצע הממלכתי להבאת עצמותיו של בנימין זאב הרצל לקבורה בירושלים, ונמנה עם משמר הכבוד שליווה את הארון.
בסתיו 1953 יצא שחם לשנת לימודים.
בשנת 1954 מונה למפקדה של האוגדה הראשונה שהוקמה במסגרת צה"ל, אוגדה 38, ופיקד על התרגיל הארצי הגדול של צה"ל שהתקיים באותה שנה.
במסגרת האוגדה, הכין את התשתית והתוכניות להפעלת כוחות צבאיים רחבי היקף, בתחום פעולתו של פיקוד מרכז.
בספטמבר 1955 הועבר הממשל הצבאי על ערביי ישראל מאחריות משרד הביטחון לאחריות צה"ל, ושחם מונה למושל צבאי כללי, תפקיד בו כיהן עד 1960.
בין השנים 1962-1960 כיהן שחם כנציג צה"ל במסגרת משלחת ישראל לאו"ם.
בראייה היסטורית נחשב שחם כאבי לוחמת הסיירות המודרנית בצה"ל וכמי ששינה מן היסוד את תפיסת לוחמת החי"ר, מן התפיסה הבריטית המיושנת לתפיסה הצה"לית הדוגלת ביוזמה התקפית, תחבולנות מבצעית ושימוש בפעולות קומנדו ייעודיות במטרה להשיג הישגים משמעותיים.
מהלכיו ותפיסות הפעולה הצבאיות שלו, כפי שהונחלו הלאה, היו גורם מרכזי בעיצוב תפיסתו הצבאית של צה"ל, והשפיעו על עיצוב הקצונה הבכירה של צה"ל מאז ועד היום.
עם פרישתו מהצבא, כיהן במגוון תפקידי ניהול במגזר הציבורי:
מילא תפקידים במשרד השיכון והפיתוח (1962–1965):
היה ראש צוות התכנון של העיר החדשה מודיעין (תוכנית שנגנזה עד שנת 1990);
היה ממונה על ביצוע החלטת הממשלה להפסקת כריית החול לבנייה בחופי הארץ והסדרת האספקה של חול לבנייה ממקורות אחרים שלא יפגעו בנוף הארץ.
בשנת 1968 היה חבר בצוות הקמה של נמל אשקלון - קצא"א ועם הקמת הנמל מונה למנהלו הראשון, תפקיד אותו מילא עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1977.
עם פרישתו לגמלאות חזר לעבודה חקלאית, ופתח בקריירה חדשה של דבוראות, בה עסק עד פטירתו.
בשנת 1937 נשא שחם לאישה את מתילדה לבית גולדמן, ילידת ירושלים (2008-1917).
בשנת 1949 שינה מישאל את שם משפחתו משכטר לשחם, כמענה לבקשתו של בן-גוריון ממפקדי צה"ל לעברת את שמותיהם.
מיכאל (מישה) לוריה, הוא במאי ומורה לתיאטרון ישראלי יליד מינסק.
בעל תואר ראשון בהנדסה, ותואר שני בבימוי מהאקדמיה לתיאטרון ולאומנות במינסק.
טרם קבלת התואר השני, היה בין 20 סטודנטים שנבחרו מתוך 5000 מועמדים למסלול היוקרתי לבימוי ולתיאטרון באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בין מוריו המשמעותיים והבולטים בתחום - הבמאים מריה קנבל, מיכאל בודקביץ' ואנטולי אפרוס.
שם היה ממקימי קבוצה שפעלה נגד המשטר הסובייטי ודיכוי היצירה התרבותית.
נעצר, נחקר על ידי שלטונות ברית המועצות וגורש מהמדינה.
בשל מעמדם של הוריו שהיו פרטיזנים במלחמת העולם השנייה, אושר לו לחזור לעיר הולדתו מינסק.
שם הקים קבוצת תיאטרון באוניברסיטה של מינסק והיה במאי הבית ב"תיאטרון הילדים והנוער".
לאחר מספר שנים נעצר שוב בגין פעילותו הציונית ויהדותו, ובימוי הצגות שנחשבו מנוגדות להליך הרוח הטוטאליטרי.
הוא עזב עם תלמידיו לאזורי מדבריות הקרח של אורל, ושם הקים קבוצת תיאטרון נוספת, שהעלתה מחזות משל דוסטויבסקי (האחים קרמזוב, החטא ועונשו ועוד).
בין השנים 1974–1980 הפך למנהל האמנותי ולבמאי ב"תיאטרון הממלכתי" בגרוזני, צ'צ'ניה.
בעקבות עבודתו שם, הוזמן על ידי גורבצ'וב לביים כבמאי הבית ולהקים קבוצת תיאטרון בסטברפול.
לאחר פעילותו שם, בשנת 1982, מונה למנהל אמנותי ב"תיאטרון הדרמטי הממלכתי" בטאלין, אסטוניה, ושם המשיך לביים ולפעול עד 1991, עת עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו, לימד בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" ולאחר שש שנים, החל ללמד באורח קבע ולביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב ובירושלים.
בין השנים 1998–2001 היה חבר הוועדה האמנותית של פסטיבל עכו.
ביים לתיאטרון הבימה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ועוד.
במאי אורח בסנקט פטרבורג ומקיים שם סדנאות למשחק, וכן במאי ומורה ב"מעבדה למשחק ובימוי" הנודדת בכל רחבי אירופה.
זכה בפרס ראשון ב"פסטיבל הבינלאומי לתיאטרון" לברית המועצות, סקנדינביה והמדינות הבלטיות, ובפרס לבימוי מחזאות קלאסית בפסטיבל ווילינדי היוקרתי.
מישה סגל הוא מוזיקאי סרטים ומפיק מוזיקלי ישראלי-אמריקאי.
סגל נולד בשנת 1943 בחיפה.
אביו היה שופט אגרוף וחובב ג'אז, ידיד של לואי ארמסטרונג, וכך שמע סגל לעיתים קרובות מוזיקת ג'אז בילדותו.
לאחר שירותו בצה"ל בתזמורת חיל האוויר, קיבל את הפסנתר הראשון שלו.
למד מוזיקה אצל פאול בן-חיים, נעם שריף ויצחק סדאי, ולימודי קולנוע ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
השתלם אצל המלחין דיטר שיינבך בבוכום בגרמניה, למד הלחנה וניצוח בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, ולאחר מכן למד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
בתחילה היה סגל מושפע מאוד מג'אז, ומאמנים כגון אלטון ג'ון והחיפושיות.
בחמש השנים הראשונות לפעילותו (1968–1973) ניסה לנתב את ההשפעות האלו ולעצב באמצעותן את המוזיקה שכתב באותה תקופה לסרטים ומחזות בישראל.
יצירותיו הכמו-קלאסיות בוצעו גם על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית והאנסמבל הקאמרי הישראלי.
חלק מפעילותו פעל במסגרת "שלישיית מישה סגל", לצד יוסי מנחם ואיתן גדרון.
ב-1969 היה המעבד המוזיקלי ונגן הקלידים באלבום המצליח של להקת "השלושרים".
סגל הלחין את המילים של רחל שפירא בשיר "קולות" ואת השירים "מות הפרפר" ו"מנסה לשמור על קשר", שכתב אהוד מנור, שאת שלושתם ביצעה חוה אלברשטיין.
סגל הלחין גם את שירו של נתן זך "ציפור שנייה", שהתפרסם בביצוען של סוזן ופרן וזכה לביצועים נוספים.
ב-1971 כתב את המוזיקה לגרסה עברית של המחזה "פר גינט" שעלתה בתיאטרון הבימה ואת המוזיקה לסרט "חסמבה ונערי ההפקר".
ב-1972 כתב את המוזיקה לסרט "ז'אקו והיצאניות".
הוא גם כתב והלחין את פסקול הסרט של "בילבי".
לאחר שסיים את לימודיו במכללת ברקלי למוזיקה ב-1976, נשאר סגל בארצות הברית, גר בניו יורק ועסק בהלחנה, עיבוד והפקה מוזיקליים לאמנים לותר ואנדרוס, מיינרד פרגוסון, ננסי וילסון, פיליס היימן, דייב גרוסין ואחרים.
באותן השנים היה לסגל חוזה עם חברת RCA רקורדס, אך ב-1979 החוזה לא חודש.
סגל סיפר לעיתון "חדשות" כי באותה העת הצטרף לסיינטולוגיה, לאחר שנקלע למשבר.
ב-1987 כתב את המוזיקה לסרט "החולמים" של אורי ברבש.
שם הוא הלחין וניצח בסגנונות שונים עבור סרטים רבים, בהם "ההרפתקאות החדשות של בילבי" (1988) ו"פנטום האופרה" (1989) ועבור תוכניות טלוויזיה.
בעבור מוזיקה שכתב לסדרת טלוויזיה של רשת NBC זכה בפרס אמי ב-1984. באותה שנה גם חתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים מוטאון.
במקביל לעבודתו בארצות הברית, המשיך לעבוד גם עם מוזיקאים בישראל.
בשנת 1982 הפיק את האלבום "קולות" של חוה אלברשטיין.
בשנת 1984 הלחין את רוב שירי אלבום הבכורה של הראלה בר "קטיפה".
בשנת 1989 הופיע שיר שהלחין, "כמו עשב בניסן", באלבום "בראשית" של גלי עטרי.
ב-2008 היה מועמד לפרס אופיר הישראלי בקטגוריית המלחין הטוב ביותר על כתיבת המוזיקה לסרט הישראלי "סוף שבוע בתל אביב".
באותה שנה חיבר את המוזיקה לסרטו של אורי ברבש "אביב 41".
סגל הוציא כמה תקליטים בסגנון ג'אז-רוק אינסטרומנטלי.
בתקליט הראשון שלו, "זמבוקה" (1991), קיבל תגובות טובות מקווינסי ג'ונס ובוב ג'יימס, וניגנו בו גם צ'יק קוריאה ופרדי האבארד.
ב-1996 יצא אלבומו "מחובר ללא צפוי".
מישה זילברמן הוא שחקן בדמינטון ישראלי, אלוף ישראל בבדמינטון 39 פעמים בכללי.
חלקם זכה בזוגות מעורבים עם אימו, סבטלנה זילברמן בליאסובה.
ארבע פעמים ייצג זילברמן את ישראל במשחקים האולימפיים: לונדון (2012), ריו דה ז'ניירו (2016), טוקיו (2020) ופריז (2024), זכה מדליית ארד במשחקי אירופה (מינסק 2019), זכה מדליית ארד במשחקי אירופה (קראקוב 2023) וזכה מדליית ארד באליפות אירופה (מדריד 2022).
זילברמן נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית.
הוא מתאמן בהדרכתם של שני הוריו.
אימו, סבטלנה, היא שחקנית עבר שזכתה במדליית ארד באליפות אירופה לשנת 1986. אביו, מיכאל, היה המאמן של אמו ונוסף על כך, אימן את נבחרת ברית המועצות.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, עלה לישראל עם הוריו.
בתחילה התגורר והתחנך בנס ציונה, אך מאוחר יותר בתקופת חטיבת הביניים והתיכון עבר ללמוד בתל אביב, ולו תעודת בגרות מורחבת.
בשנים 2007–2010 שירת בצה"ל על תקן ספורטאי מצטיין.
בשנת 2020 סיים את לימודי בחינוך גופני במדרשת גבעת ושינגטון ובשנת 2023 סיים תואר שני במנהל עסקים ב.
באליפות העולם בבדמינטון שנערכה בפריז שבצרפת בשנת 2010 סיים זילברמן במקום 17, לאחר שעלה לסיבוב השני ללא משחק מאחר שיריבו סוני דווי קונקורו יליד אינדונזיה (6 באליפות) פרש מהתחרות.
באליפות סורינאם הפתוחה העפיל זילברמן לראשונה בחייו לחצי גמר של טורניר בוגרים של ה-BWF.
באליפות העולם בבדמינטון שנערכה בלונדון הודח זילברמן בסיבוב הראשון.
באליפות בוטסואנה העפיל זילברמן לראשונה לגמר טורניר בוגרים של ה-BWF.
בחודש מאי בשנת 2012 השיג זילברמן את הקריטריון לאולימפיאדת לונדון (2012).
במשחקים עצמם, הוא הפסיד בשני משחקי הבית המוקדם בתוצאה 0–2, ליאן יורגנסן מדנמרק בתוצאה 13–21, 12–21 ולדרק ונג מסינגפור בתוצאה 9–21, 15–21 ולא העפיל לשלב הבא, וסיים במיקום ה-33 הכללי.
לקראת אליפות העולם שנערכה באינדונזיה שלח מישה בקשה לקבלת אשרת כניסה לאינדונזיה בצירוף המסמכים הדרושים אבל למרות זאת קיבל תשובה שלילית, לאחר התערבות של הוועד האולימפי הבין-לאומי והוועד האולימפי הישראלי ניתנה למישה האשרה.
באליפות עצמה הפסיד מישה בסיבוב הראשון.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הפסיד זילברמן במשחק הראשון בבית המוקדם, לצ'ו טין צ'אן מטאיוואן (שדורג שביעי בעולם) בתוצאה 9–21, 11–21 וניצח במשחק השני את יוהאן טאן מבלגיה בתוצאה 20–22, 12–21 אך לא העפיל לשלב הבא, וסיים במיקום ה-14 הכללי.
באליפות ברזיל הפתוחה זכה זילברמן במדליית הזהב.
במשחקים האירופיים שהתקיימו במינסק, בלארוס זכה זילברמן בכבוד להיות נושא הדגל בטקס הפתיחה של המשחקים.
בתחרות הזוגות המעורבים בה השתתף עם אמו, סבטלנה הפסיד זילברמן בכל שלושת המשחקים בבית המוקדם.
לעומת זאת, בטורניר היחידים, זילברמן נחל הצלחה, בבית המוקדם הוא ניצח בכל שלושת המשחקים ששיחק ועלה לשלב שמינית הגמר מהמקום הראשון בביתו.
באליפות העולם שנערכה בבזל הודח זילברמן בסיבוב השני.
במשחק הראשון באולימפיאדת טוקיו (2020) ניצח את יריבו ההודי סאי פראנית שמדורג 15 בעולם.
זילברמן הודח בשלב הבתים, במשחק מול מארק קליו ההולנדי.
בחצי גמר אליפות אירופה זכה זילברמן במדליית ארד לאחר שהפסיד 21:10 ו-21:11 לוויקטור אקסלסן, האלוף האולימפי הדני בטוקיו 2020.
במשחק הראשון באולימפיאדת פריז (2024) הפסיד ליריבו האירי נאט נווין, במשחק השני הפסיד לאלוף האולימפי המכהן ויקטור אקסלסן מדנמרק ובמשחק השלישי ניצח את יריבו הנפאלי פרינס דהאל.
בכך סיים את השתתפותו במשחקים האולימפיים במקום השלישי בבית, עם ניצחון ושני הפסדים.
אליפות אירופה 2022 - מדליית ארד
המשחקים האירופיים 2019 – מדליית ארד
אליפות אירופה 2016 – מקום 9 יחידים גברים
אליפות פרו הפתוחה 2016 – מדליית ארד
אליפות ברזיל הפתוחה 2013 – מדליית כסף
אליפות פרו הפתוחה 2013 – מדליית כסף
אליפות סורינם הפתוחה 2012 – מדליית זהב
אליפות ברזיל הפתוחה 2012 – מדליית ארד
אליפות טהיטי הפתוחה 2012 – מדליית כסף
אליפות בוצואנה הפתוחה 2011 – מדליית כסף
אליפות פוארטו ריקו הפתוחה 2011 – מדליית ארד
אליפות אירופה 2010 – מקום 9 במיקס
"מישהו" הוא אלבום הבכורה של הזמר רגב דהן.
האלבום, שיצא ב-1,000 עותקים בלבד, הוקלט במרתפו של רגב דהן על טייפ 4 ערוצים (טייפ סלילים), מפני שבאותו זמן, לא היה בבעלות רגב מחשב.
עינב דהן, אחותו של רגב, משתתפת בדואט בשיר "מה קרה בארמון".
השמיים השתגעו (5:48) - מילים: רגב דהן, לחן: חיים אליהו ורגב דהן
חלום בלהות (4:22) - מילים: יוסף אוחנה, לחן: רגב דהן
מה קרה בארמון (עם עינב דהן) (2:54) - מילים ולחן: רגב דהן
פנתר שחור (4:18) - מילים: יוסף אוחנה, לחן: רגב דהן
שמיים סגולים (4:45) - מילים ולחן: רגב דהן
הילדים האחרים (2:19) - מילים ולחן: יעלה רוזנפלד
התנפצות (4:06) - מילים ולחן: רגב דהן
ריקוד הדממה (4:10) - מילים: יעלה רוזנפלד, לחן: רגב דהן
כל השירים עובדו על ידי רגב דהן, למעט "ריקוד הדממה" שעובד על ידי יעלה רוזנפלד.
מישהו בדרך הנה (בנורווגית: Nokon kjem til å komme) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי יון פוסה, עבורו זכה בשנת 1996 בפרס איבסן.
הצגת הבכורה שלו התקיימה בתיאטרון הנורווגי (Norske Teatret) ב-1996.
המחזה מספר על בני זוג, שאין אנו יודעים דבר על עברם וקרויים בשמות "הוא" ו"היא".
הם רוכשים בית מבודד ליד הים, ונוסעים להתגורר בו, על מנת להתרחק מהפרעות הסביבה ולהיות רק זה עם זו.
האישה מביעה חשש או ציפייה לכך שמישהו יבוא לביתם והם לא יהיו לבדם ובן זוגה מנסה להרגיע אותה ואומר שאיש לא יבוא ושהם יהיו לבדם.
"הוא" נותר בבית ו"היא" יוצאת לחצר ורואה אדם כבן שלושים שקרוי "האיש".
"האיש" מספר לה שהוא בעל הבית שעבור אליו בירושה מסבו וסבתו ולאחר מותם מכר את להם את הבית.
"הוא" מופיע ורואה את "היא" ו"האיש" ישובים זה לצד זה על הספסל וחש חוסר נוחות.
"האיש" הולך ומבטיח שיבוא לבקר אותם.
"הוא" אומר ל"היא" שהוא אוהב אותה ומביע חשש ש"היא" רוצה בקשר עם "האיש".
"היא" מרגיעה אותו ואומרת שזה לא נכון.
הם משוטטים בבית המוזנח וכעבור זמן נשמעות דפיקות בדלת.
בתחילה הם אינם רוצים לפתוח, אבל כשהדפיקות ממשיכות, "הוא" אומר ל"היא" שתפתח, אבל הוא לא מסוגל לראות את "האיש" ונכנס לחדר צדדי.
"היא" פותחת, "האיש" פותח בקבוק בירה, שותה ממנו ומכבד אותה.
הוא משוחח איתה בידידות ומספר על סבתו.
הוא כותב לה את מספר הטלפון שלו ואומר לה שתטלפן ושהם יכולים להיפגש.
כש"האיש" הולך, "היא" ניגשת אל "הוא" שאומר לה בייאוש שהיא רוצה בקשר עם "האיש".
היא אומרת שהיא לא תעשה זאת.
לילך וולך כתבה בביקורת עכבר העיר אודות המחזה:
הבמאית לילך דקל-אבנרי אמרה על המחזה בריאיון להילה אהרון-בריק מאתר הבמה:
בתשובה לשאלתה של אהרון-בריק מה היא לוקחת באופן אישי מהמחזה ענתה דקל-אבנרי:
בישראל המחזה עלה לראשונה במסגרת "העונה הנורווגית" בתיאטרון תמונע ב-6-4 ביוני 2009 והמשיך ורץ אחר-כך במסגרת תמונע.
זהו המחזה הראשון ועד כה (2013) היחידי של פוסה שעולה בישראל.
ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב לעיצוב התאורה בפרינג' 2009.
יוצרים: תרגום – דורון תבורי, בימוי – לילך דקל-אבנרי, דרמטורגיה – שלומי ליברמן, עיצוב חלל ותפאורה – איריס מועלם, עיצוב תאורה - איריס מועלם, עומר שיזף.
עיצוב תלבושות (ברשימת הקרדיטים כתוב "סטיילינג") – ענבל ליבליך.
מוזיקה מקורית וביצוע חי – יניב מינצר.
שחקנים: הוא – גל הויברגר, היא – לני שחף, האיש – יפתח אופיר.
מיכאל (מישה) אלכסנדרוביץ היה זמר וחזן יהודי בעל קריירה בינלאומית, שהשתרעה למעל 7 עשורים.
נולד לדוד אלכסנדרוביץ בכפר קטן על יד ויטבסק בלטביה.
בהיותו בן חמש עברו הוריו להתגורר בבירה ריגה.
כבר בגיל 6 ניכרו בו כישרונות שירתו ובגיל 8 כבר הופיע בקונצרט פומבי בו שר יצירות מאת שוברט, שומאן, גריג ואחרים.
בשנות ילדותו היה מוכר כילד פלא והופיע קונצרטים בלטביה, ליטא, אסטוניה, פולין וגרמניה, בהם זכה לפופולריות גבוהה.
בשנת 1934, בהיותו בן 20 בלבד, עבר למנצ'סטר שבאנגליה, שם קיבל משרה קבועה של חזן בבית כנסת בעיר.
לאחר כשנתיים, בשנת 1936 בא לקובנה וכיהן כחזן בבית הכנסת הגדול, בו קיים גם מופעי אופרה לקהל יהודי ונוכרי.
בשנת 1940 עבר להתגורר במוסקבה והחל לפעול שם.
כאשר פלשו הגרמנים לרוסיה במלחמת העולם השנייה עזב את מוסקבה ועבר לטשקנט, שם הופיע באופרה עם החזן משה קוסביצקי.
ב-1942 עבר לקווקז, ובשנה זו הרבה להופיע באזורי החזית.
בשנת 1943, לאחר תקופה קצרה ששהה במוסקבה למטרת הופעות, עבר להתגורר בלנינגרד שהייתה נתונה במצור, שם הופיע עד לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה שב למוסקבה שם התגורר עד לשנת 1971. במשך השנים בהן התגורר בברית המועצות ערך אלפי קונצרטים ברחבי המדינה והיה אחד האמנים הבולטים במדינה באותן שנים.
ב-3 במרץ 1971 הגיש בקשה להגר לישראל, ולמרות היד הקשה שננקטה נגד מבקשי אישור יציאה, התקבלה בקשתו מיד.
הוא נחת בישראל בנובמבר 1971 יחד עם בני משפחה.
במשך שהותו הקצרה בארץ היה חזן בבית הכנסת הגדול ברמת גן.
בשנת 1973 היגר לארצות הברית, והתגורר שם עד לאמצע שנת 1990, אז עבר להתגורר במינכן שבגרמניה, שם חי עד יום מותו ב-2002.
מישה (משה) בּלֶכָרוביץ' (נולד ב-6 במאי 1945) הוא מלחין, מעבד מוזיקלי, מנהל מוזיקלי, מנצח ופסנתרן ישראלי, העובד במישורים מגוונים בתחום המוזיקה הבימתית.
הלחין וניהל מוזיקלית עשרות הצגות בתיאטרון הקאמרי ובתיאטראות נוספים.
עבד במשך שנים בטלוויזיה החינוכית כמלחין וכמלווה מוזיקלי, ובמשך שנים רבות שימש כמנהל המוזיקלי של להקת הפולקלור "אנחנו כאן".
בין השנים 2016-2008 שימש כמנהל המוזיקלי של תיאטרון יידישפיל.
בלכרוביץ' נולד מיד בתום מלחמת העולם השנייה למשפחה ליטאית בעיר קייב וכשהיה בן שנתיים בשנת 1947 שבה משפחתו לליטא הסובייטית, לבירתה וילנה.
משה בלכרוביץ' (בישראל היה שמו למישה), בנם של סוניה ושאול, הוא בן למשפחת מוזיקאים יהודית ליטאית: דודו מצד אביו, אברהם בלכרוביץ, היה חזן נודע בארגנטינה, ואביו, שאול בלכרוביץ', היה מורה למוזיקה (בין היתר בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה), מעבד ומנצח מקהלות.
בזמן המלחמה נדדה המשפחה בברית המועצות, כשאביו מועסק על ידי להקות הצבא האדום, ולאחר המלחמה שבו לליטא, לווילנה.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון למד במקביל אחר-הצהריים בבית ספר למוזיקה נגינה בפסנתר.
לאחר שסיים את לימודיו בשני המוסדות, התקבל לאקדמיה למוזיקה בווילנה , שם המשיך ללמוד נגינה בפסנתר.
בגיל 19 נאלץ להתגייס לצבא האדום; בשנה הראשונה שירת בחיל הרגלים, ואחר-כך התקבל לתזמורת צבאית בווילנה.
המנצח, יהודי, אִפשר לו להמשיך בלימודיו באקדמיה תוך כדי השירות הצבאי.
בעת לימודיו עסק בנגינה ובעיבוד מוזיקלי מגוון.
לאחר שהשתחרר וסיים את לימודיו, שב לאקדמיה והחל ללמוד קומפוזיציה.
בנוסף התעניין בניצוח ובמוזיקה לתיאטרון, ועיבד מוזיקה להצגה "שנים עשר כיסאות".
הוא לא סיים את לימודי הקומפוזיציה, שכן בשנת 1972, בגיל 27, עלה לישראל עם אשתו; אחריהם הגיעה שאר המשפחה.
בארץ הגיע תחילה לאולפן באשקלון.
כעבור זמן קצר החלה הקריירה שלו בארץ, לאחר שהגיע לבחינה שערך התיאטרון הקאמרי ב"צוותא" ופגש שם את המלחין סשה ארגוב, יוצא רוסיה, שגייס אותו כפסנתרן להצגה "חגיגת קיץ".
מאז הוא עובד לסירוגין בתיאטרון הקאמרי, שבו ניגן, הלחין וניהל מוזיקלית עשרות הצגות.
שימש כמלחין, מעבד ופסנתרן במרבית ההצגות של חנוך לוין (בחלקן עם אלכס כגן).
כמו כן הלחין להצגות בתיאטרון יידישפיל ובתיאטרון חיפה, בתיאטרון הבובות של אריק סמית, בתיאטרון לילך ועוד.
הוא משמש כמנהל המוזיקלי של תיאטרון יידישפיל.
בין הצגות ומחזות הזמר שהלחין: "קוריולנוס" לשייקספיר, "הגברת הזאת ממקסים" ו"צייד יצא לצוד בצד" לז'ורז' פדו, "דבש פרא" לצ'כוב, "רכוש נטוש" לשולמית לפיד; "יושה עגל" לי"י זינגר, "הרשלה מאוסטרופולי", "יריד הצחוק" ליוסף טונקל, "דז'יגאן ושומאכר לנצח" לקובי לוריא, "סולומון גריפ" לחנוך לוין.
בנוסף הלחין ועיבד מוזיקה להצגות ילדים, בהם "קריוס ובקטוס", כמה הצגות של עזרא ועירית דגן, שאותם הוא מלווה גם כמנהל מוזיקלי ומלווה בפסנתר מזה 25 שנה (משירי ע.
הלל, "בית ממכר אגדות" מאת מיכאל דק, "עברית יפה שלי" מאת יורם טהרלב), "הנסיך הקטן", "מוכרת הגפרורים הקטנה", "דובוני אכפת לי", "הברווזון המכוער" ועוד.
שימש כמנהל מוזיקלי וניצח על הצגות רבות, בהן "המלך ואני", "עלובי החיים", "סוויני טוד", "שירת הקאמרי".
במשך שנים עבד בטלוויזיה החינוכית כמלחין וכמלווה מוזיקלי בפסנתר בתוכניות לילדים.
הלחין את נעימת הנושא לתוכנית "מה פתאום?
כפסנתרן, ליווה את הזמרים שושנה דמארי, אופירה גלוסקא, ישראל גוריון, שלמה ניצן ועוד.
בשנת 1976 עיבד את הפיוט "אדון עולם", שאתו התחרו עוזי חיטמן ועודד בן-חור בפסטיבל הזמר החסידי של אותה שנה (וזכה במקום השני), ויצא עם להקת הפסטיבל לסיבוב הופעות בעולם כמנהל התזמורת.
שנים רבות משמש כמנהל המוזיקלי של להקת הפולקלור "אנחנו כאן" (שאביו היה ב-1956 ממייסדיה), והופיע עמה בפסטיבלים רבים בעולם.
בשנים האחרונות משמש גם המנהל המוזיקלי של חבורות הזמר של מבשרת ציון ושל הר אדר.
כמו כן משמש כמנהל המוזיקלי ומלווה בפסנתר של תיאטרון עדוּת.
בלכרוביץ' מתגורר עם אשתו מירה בתל אביב.
הוא אב לשלושה: שחר בלכרוביץ' (נגן סקסופון), טל בלכרוביץ' (זמר-יוצר) ומאיה.
אחותו, עליזה בלכרוביץ-גולדברג, היא מנצחת מקהלות וזמרת, שניצחה על מקהלת "אנחנו כאן".
דמיטרי "מישה" קולינס הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר בשל תפקידו בתור קסטיאל (אנ') בסדרת הטלוויזיה "על טבעי" (2008–2020) של רשת הטלוויזיה The CW.
נולד בשם דמיטרי טיפנס קרושניק (Dmitri Tippens Krushnic) בוסטון, מסצ'וסטס, שבארצות הברית.
בנם של רבקה טיפנס ושל ריצ'רד קרושניק.
הוא גדל במשפחה לא אדוקה.
כאשר גדל, משפחתו הייתה ענייה ולעיתים קרובות חסרת בית.
הוא אמר ששם משפחתו, קרושניק, "חוזר לקנדה שישה דורות אחורה, ואנחנו לא בטוחים מאיפה הם באו".
הוא ממוצא יהודי חלקי מצד אביו.
קולינס למד בבית הספר היסודי גרינפילד סנטר, לאחר מכן למד בבית הספר נורת'פילד מאונט חרמון (אנ'), פנימייה קדם אקדמאית הממוקמת בעיר גיל (אנ'), מסצ'וסטס משם סיים את לימודיו ב-1992. בהמשך, למד לתואר ראשון בתיאוריה חברתית (אנ') באוניברסיטת שיקגו.
עם סיום לימודיו, בשנת 1995, הוא עבד כמתמחה בבית הלבן במשרד כוח אדם בזמן נשיאותו של ביל קלינטון.
כחלק מעבודתו בוושינגטון, עבד קולינס עבור "רדיו המטה ציבורי הלאומי" (NPR) במשך שישה חודשים.
בתקופה זו הוא הבין שהוא לא רוצה להיות פוליטיקאי.
מאוחר יותר, ייסד חברת תוכנה חינוכית יחד עם אשתו, ובהמשך נרשם לשיעורי משחק.
עד מהרה הבין שהוא לא אהב את ניהול חברת התוכנה, אבל נהנה מהמשחק, והחליט להמשיך זאת במשרה מלאה.
הוא גם שותף בארגון צדקה הנקרא Random Acts, ויסד וריאציה בינלאומית של משחק "חפש את המטמון" הנקראת GISHWHES.
המשחק מעודד עזרה הדדית ו"מעשים רנדומליים של טוב לב", ו-GISHWHES אף שבר 5 שיאי גינס.
היו לו תפקידים חוזרים ונשנים בסדרות ER ו-24, והופעות אורח ב-NCIS, ניפ / טאק, NYPD Blue, CSI: New York, מונק ומכושפות.
על המסך הגדול, קולינס מוכר בעיקר בשל תפקידו בסרט שנקרא "קרלה" על רוצח סדרתי אמיתי בשם פול ברנרדו, סרט עליו הוא אמר בגלוי שהוא מתחרט על השתתפותו בו, בשל אופיים של האירועים בחיים האמיתיים בסרט הוא המבוסס עליו.
היה לו גם תפקיד קטן ב"נערה בהפרעה".
בשנים 2008–2020, כיכב קולינס בסדרת הטלוויזיה המצליחה "על טבעי" (החל מעונתה הרביעית) בתור קסטיאל (אנ'), וכיכב שם לצד ג'נסן אקלס וג'ארד פדלקי.
בשנת 2006 שיחק במותחן הפסיכולוגי "קרלה" (אנ') בבימויו של ג'ואל בנדר, ובכיכובה של לורה פריפון.
ב-2008 השתתף קולינס בסרט "שלל" , אשר זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס בשנת 2008. הסרט שודר ב-HBO בשנת 2009.
בשנת 2023 שיחק בסדרת גיבורי העל "אבירי גות'אם" בדמותו של הארווי דנט / דו-פרצוף.
בפברואר 2025 לוהק קולינס לעונה החמישית והאחרונה של הסדרה "הבנים" כשחקן אורח ופרטי התפקיד שלו נשמרים בסוד.
ב-6 באוקטובר 2001 התחתן עם ויקטוריה ונטוץ' במיין.
בשנת 2021 פרסם קולינס את ספר השירים, "Some Things I Still Can't Tell You", שם הוא הצהיר בין היתר שהוא ואשתו נפרדו.
בשנת 2022 השניים התגרשו סופית.
+שנהסרטתפקידהערות1999ליברטי הייטס (אנ')בחורללא קרדיטנערה בהפרעהטוני2002Par 6אל הייגלמן2003Moving Alanטוני דריקFinding Homeדייב2006קרלה (אנ')פול ברנרדו (אנ') 2008על גופתה המתהבריאןThe Griftבאסטר2021פלישהדילן
+שנהסדרהתפקידהערות1998Legacy אנדרופרק: "The Big Fix"1999מכושפותאריק בראגפרק: "They're Everywhere"2000NYPD Blueבלייק דה ויטפרק: "Welcome to New York"2001שבעה ימיםסרגיי צ'ובאיספרק: "Born in the USSR"200224אלכסיס דראזן7 פרקים2005CSIולאדפרק: "Nesting Dolls"2005–2006ERבראט3 פרקים2006NCISג'סטין פאריספרק: "Singled Out"מונקמייקל קראפובפרק: "Mr.
Monk and the Captain's Marriage"קרוב לבית (אנ') טד מונרופרק: "There's Something About Martha"2007ללא עקבותצ'סטר לייקפרק: "Run"CSI: ניו יורקמורטון בריטפרק: "Can You Hear Me Now?"2008–2020על טבעיקסטיאל (אנ') תפקיד חוזר (עונות 4, 7–8)
13 פרקים; גם מפיק בפועל2021–2023Bridgewaterג'רמי בראדשואופודקאסט; 11 פרקים
גם מפיק בפועל2023אבירי גות'אםהארווי דנט / דו-פרצוףתפקיד ראשי; 13 פרקים2025הבנים
מישה טייט , הידועה גם בכינוי "קאפקייק" (Cupcake) היא לוחמת MMA עבר אמריקאית, ואלופת העולם לשעבר באליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC).
בשנת 2008 זכתה במדליית כסף במסגרת אליפות פילה לגראפלינג , ובשנת 2011 זכתה להכרה עולמית לאחר שזכתה באליפות Strikeforce במשקל תרנגול.
מאזן הקרבות של טייט עומד על 18 ניצחונות ו-7 הפסדים.
טייט נולדה בטקומה, וושינגטון ארצות הברית.
בילדותה התנסתה בסוגי ספורט שונים כגון סקי, כדורגל וריצה.
במהלך לימודיה בבית הספר התיכון, התלבטה אם להשקיע את זמנה בכדורסל או בהיאבקות ובחרה בהיאבקות.
בשנים הראשונות לאימונים, הייתה הנערה היחידה במועדון הספורט והתמודדה בקרבות נגד נערים.
בשנת 2005 נרשמה לאליפות היאבקות ארצית לנערות וזכתה בתואר האליפות.
לאחר לימודיה בתיכון החלה לעסוק בג'ו ג'יטסו ברזילאי.