tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארי (ממו) נחמיאס (נולדה ב-1926) היא ניצולת השואה בתוניסיה, ששימשה אם אומנת ל-52 ילדים, בהם ילדים בעלי צרכים מיוחדים שננטשו.
נחמיאס השיאה משואה בערב יום העצמאות ה-71 למדינת ישראל.
כלתו של רבי שלמה נחמיאש בן רבי שאול נחמיאש.
מארי נחמיאס נולדה בתוניס שבצפון אפריקה בשנת 1926, לשלום וחנה סבח.
כשהייתה נחמיאס בת 6 עברה עם הוריה ואחיה לאלג'יר, שם פתח אביה קונדיטוריה.
כשהייתה בת 14 התעקשו האחים לחזור לתוניס.
כשהייתה בת 16 וחצי, נישאה לאברהם נחמיאס בנו של רבי שלמה נחמיאש זצוק"ל ונכדו של רבי שאול נחמיאש זצוק"ל.
באותה תקופה פלשו הנאצים לתוניס, ומארי סבלה מרדיפות.
אביה גויס כמתורגמן ובזכות זה הוא ניצל.
בתוניס נולדו לה ארבעה ילדים.
בשנת 1950 עלתה עם משפחתה לישראל ושוכנה בתחילה במעברה בחדרה.
במעברה ילדה מארי בת נוספת.
ממעברת חדרה עברה המשפחה למעברת עפולה וממנה לעפולה עילית, שם נולדו למארי עוד שלושה ילדים.
בזמן הזה גם הוריה של מארי עלו לארץ, והיא סעדה אותם וטיפלה בהם.
כאשר גדלו מרבית ילדיה של מארי, היא החליטה לפתוח את ביתה ל-52 ילדים, ומשפחתה שימשה להם כמשפחת אומנה.
חלקם הגיעו מבתים הרוסים וחלקם היו ילדים שנולדו עם צרכים מיוחדים, וזכו לטיפול מסור ממנה עד שהלכו לעולמם.
נשיא המדינה, יצחק נבון, העניק לה את אות הנשיא למתנדב פרס על הנתינה המרובה.
בערב יום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל, השיאה נחמיאס משואה בטקס המסורתי ברחבת הר הרצל בירושלים.
שרת התרבות והספורט מירי רגב אמרה על בחירתה:
במהלך השאת המשואה, קם הקהל על רגליו ומחא כפיים.
בעשור האחרון איבדה נחמיאס שניים מילדיה.
לכל אורך השנים האחרונות, למרות גילה המתקדם, ממשיכה מארי בפעילות עבור הקהילה.
מארי קנדי (באירית: Máire Ní Chinnéide; נולדה ב-4 באוקטובר 1954) היא מנחת טלוויזיה, מגישת חדשות וסופרת אירית.
קנדי נולדה בדבלין, היא סיימה תואר באוניברסיטה ונסעה ללמד אנגלית בצרפת, לאחר מכן היא חזרה ללמד במוסד בו למדה.
ב-1978 החלה לעבוד ב-RTÉ, רשת הטלוויזיה האירית, כקריינית ולאחר מכן כמגישת חדשות.
היא הנחתה במשך מספר שנים באופן קבוע את טקס אנשי השנה של אירלנד ולבד הנחתה את אירוויזיון 1995.
ב-1997 הגישה תוכנית אירוח הנקראת "קנדי" על שמה.
ב-2003 פרסמה את ספר הזיכרונות שלה, "נמרי נייר", ובאותה שנה זכתה בפרס "האישה הסטייליסטית ביותר באירלנד" על ידי מגזין "VIP".
ב-2004 החלה להנחות את תוכנית האקטואליה "Nationwide".
ב-2011 היא סיקרה את ביקור אליזבת השנייה באירלנד ואת השבעתו של נשיא אירלנד מייקל היגינס, באותה שנה היא הוציאה את ספרה "שורות לאהבה" שהיה מועמד לפרס הספרות האירי.
היא הייתה שופטת בתחרות יופי הנערכת מדי שנה בעיירה טארלי שבאירלנד הנקראת "הוורד של טארלי", בנוסף היא עבדה כמגישה ברדיו של אירלנד.
מארי אליזבת ג'יין קולטר ('Mary Elizabeth Jane Colter; 4 באפריל 1869 - 8 בינואר 1958) הייתה אדריכלית ומעצבת אמריקאית, אחת מהנשים האדריכליות האמריקאיות הבודדות בתקופתה.
היא עיצבה רבים מהמבנים, נקודות הציון והמרחבים הארכיטקטוניים של חברת האירוח וההסעדה הגדולה פרד הארווי (Fred Harvey Company), של רשת מסילות הרכבת סנטה פה מהגדולות בארצות הברית, ובמיוחד של הפארק הלאומי גרנד קניון.
לעבודתה הייתה השפעה עצומה שכן היא סייעה להתפתחותו של סגנון ששילב בין הארכיטקטורה הקולוניאלית הספרדית המתחדשת לבין הארכיטקטורה הילידית של האינדיאנים בארצות הברית, ומוטיבים כפריים מקומיים שהפכו פופולריים בכל דרום מערב ארצות הברית.
קולטר הייתה פרפקציוניסטית, שבילתה כל חייה בהגנה על החזון האסתטי שלה בתחום שנשלט בעיקר על ידי גברים.
מארי קולטר נולדה בפיטסבורג, שבפנסילבניה.
משם עברה משפחתה לקולורדו ולטקסס והתמקמה בסופו של דבר בסיינט פול, מינסוטה, כאשר מארי הייתה בת אחת-עשרה, העיר שהיא החשיבה כביתה.
בשנת 1880 התגוררה בעיר סנט פול אוכלוסייה בת 40,000 איש ובנוסף קהילת מיעוטים גדולה של שבטי סו (Siox) אינדיאנים.
חבר העניק למארי כמה ציורים של אמנות הסו, וזו הפכה לנקודה בה החלה להתעניין ולהיות מוקסמת מתרבויות הילידים האמריקאים.
הקהילה האינדיאנית נפגעה קשות אז ממגפת האבעבועות השחורות, ולכן אמה ניסתה לשרוף את כל החפצים האינדיאנים שהיו להם בבית, מחשש שזה עלול להדביק את המשפחה, אך מארי הסתירה את הציורים האלה מאמה וכך מנעה מהם להישרף.
מארי שמרה על רישומי סו אלו עד סוף ימיה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בשנת 1883, בגיל 14. לאחר שאביה נפטר ב-1886, קולטר החלה ללמוד בבית הספר לעיצוב של קליפורניה (כיום המכון לאמנות של סן פרנסיסקו) עד 1891, שם למדה אמנות ועיצוב.
לאחר מכן היא חזרה לסנט פול ולימדה אמנות, שרטוט ואדריכלות במשך כמה שנים.
] קולטר לימדה בבית הספר התיכון לאמנויות טכניות במשך חמש עשרה שנים, והרצתה בשלוחה האוניברסיטאית של בית הספר.
לפי הידוע בשנת 1901 מיני הארווי האקל סייעה לקולטר לקבל משרת קיץ בחברת פרד הארווי שהייתה שייכת למשפחתה (רשת האירוח וההסעדה המפורסמת), ובמסגרת זו היא עשתה עיצוב פנים לבניין האינדיאני במלון אלווראדו באלבקרקי (שנהרס מאז).
קולטר החלה לעבוד במשרה מלאה בחברה בשנת 1910, ועברה מעיצוב פנים לאדריכלות.
במשך 38 השנים הבאות שימשה קולטר כאדריכלית והמעצבת הראשית של חברת פרד הארווי.
כאחת האדריכליות הבודדות במדינה באותה העת - ולדעת אחדים אף המצטיינת מביניהן - קולטר עבדה בתנאים מורכבים וקשים לעיתים קרובות כדי להשלים 21 מלונות דרכים, אתרי לינה מסחריים וחללים ציבוריים עבור חברת פרד הארווי, שנוהלה אז על ידי בניו של המייסד.
חברת פרד הארווי כבשה את המערב לאורך התוואי הראשי של מסילת הרכבת של סנטה פה באמצעות שימוש אסטרטגי במסעדות יעילות, נשים צעירות ויפות, תיירות יוקרתית ומזכרות איכותיות.
אנתרופולוגים מצוות העובדים של החברה חיפשו ואיתרו את חפצי האמנות הילידים הנאים והמושכים ביותר וסוחרים מטעמם עיצבו כלי חרס, תכשיטים ועבודות עור המבוססים על אומנות זו.
במיקומים אסטרטגיים לאורך התוואי ייצרה קולטר ארכיטקטורה מסחרית עם עיצוב מדהים, שהתבססה על רגישות לאותנטיות, תכנון פיזי השואף להעניק חוויית משתמש טובה ללקוחות ותפקוד מסחרי מניב, ובתוך כך גם תחושה שובבה של דרמטיות מבפנים ומבחוץ.
חברת מסילת הרכבת של סנטה פה קנתה את מלון לה פונדה בכיכר העיר העתיקה סנטה פה, ניו מקסיקו, בשנת 1925 והחכירה אותו לחברת הארווי להפעלה.
משימת עיצוב הפנים והדקורציה של המבנה הוטלה על קולטר.
היא שכרה אמנים ובעלי מלאכה מהפואבלו - קהילות הילידים הסמוכות, לטובת ייצור הרהיטים.
סגנונות הילידים האמריקאים שולבו גם בעיצוב נברשות בעבודת יד, גופי תאורה מנחושת ופח, אריחים וטקסטיל וקישוטים אחרים.
לה פונדה הפך למוצלח מבין מלונות הארווי.
התערובת המוצלחת שרקחה קולטר של אומנות אנשי הפואבלו והשפעות אומנותיות ספרדיות, המוכרת מקומית כיום כסגנון סנטה פה, הפכה פופולרית מאוד ברחבי האזור.
קולטר גם עיצבה, אך לא תכננה את מלון אל טובר בפארק.
בשנת 1987, בניני מרי ג'יין קולטר, נרשמו כמקבץ אחד, כ מציון דרך היסטורי לאומי .
(בנוסף, היא גם עיצבה את אולם ויקטור ששימש ללינת גברים עובדי החברה, בשנת 1936, ואת אולם קולטר משנת 1937,ששימש ללינת עובדות חברת פרד הארווי.)
קולטר שילבה בעבודתה מגוון סגנונות ארכיטקטונים.
היא עבדה עם ארכיטקטורת הפואבלו המקומית, עם הארכיטקטורה הקולוניאלית הספרדית המתחדשת, עם הארכיטקטורה המיסיונרית, עם סגנון הסטרים ליין, עם סגנון האומנות האמריקאי, ועם סגנונות תנועת האמנויות והאומנויות.
היא לעיתים קרובות יצרה סינתזה מגוונת ביניהם תוך שילוב כמה מהסגנונות יחדיו בצורה יעילה ומרשימה.
ההשראה להתפתחותו של סגנון הפואבלו דקו האזורי האמריקאי נזקפת לזכותה .
בשנת 1922 קיבלה חברת הארווי את הזיכיון להפעלת אתר חוות הפנטום - הממוקם בתחתית הגרנד קניון.
בהתחשב במיקומו של האתר, השימוש של קולטר באבן מקומית המצויה באתר ובעץ חטוב מחוספס, הוערך כפתרון המעשי היחיד לבנייני הקבע שנועדו להחליף את השימוש באוהלים.
בשנים שלאחר מכן הפכה עבודה חדשנית זו למודל דה-פקטו של המבנים של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ומבני חיל השימור האזרחי, והשפיעה על המראה והתחושה של ז'אנר שלם של אדריכלות, המכונה לעיתים קרובות פארקיטורה (שילוב של המילים פארק וארכיטקטורה).
המבנים שלה בגרנד קניון יצרו תקדים לשימוש בחומרים מן השטח ולעיצוב באלמנטים נועזים בקנה מידה גדול.
במתחם אכסניית הארוח של ברייט אנג'ל (המלאך הזוהר) הנמצא בקצה מסלול ההליכה הנושא שם זה, על הגדה הדרומית של הגרנד קניון, היא השתמשה במודל בגובה כדי להבטיח כי כל חדר אירוח, והאכסניה כולה ישתלבו היטב בנוף.
בחדר ההיסטוריה של האכסניה היא הקימה "קמין גאולוגי" מדהים, עם סלעים מסודרים מהרצפה ועד התקרה באותו סדר כמו השכבות הגאולוגיות המצויות לאורך מסלול ההליכה של הברייט אנג'ל לאורך קיר הקניון.
פרפקציוניסטית, מעשנת בשרשרת, קולטר דאגה לסיפורי רקע ומאפיינים אטרקטיביים.
היא הגתה את אתר "מנוחת הנזיר" כמעין פולי, מבנה שנבנה לצורכי קישוט בלבד, ולא לצרכים פונקציונליים, וכאילו חובר יחדיו על ידי איש הרים מתבודד.
בית הופי היה שוק למלאכות אומנות ילידיות, שעוצבו ונוצרו על ידי בעלי מלאכה של הופי באתר עצמו, והוא עוצב באבן חול כדי להידמות לפואבלו של בני השבט.
(ניקוי שנערך לאחרונה העלים את האפקטים המלאכותיים של גיל האבן).
מגדל השמירה היה פרי טיול ומחקר, והיא דאגה בעצמה להכין הנחיות כתובות למדריכים.
הציורים המקוריים בתוך המגדל היו של האמן ההופי פרד קבוטי.
היא גם התעקשה על השם "חוות פנטום" (על בסיס השראה שקיבלה מ"חוות רוזוולט") כדי לייצר הקשרים ודימויים מנטליים חיוביים וטובים למקום עצמו.
יצירת המופת החלוצית של קולטר הייתה אולי אל נבאחו משנת 1923 בגאלופ, ניו מקסיקו שהייתה ראויה לציון בזכות המיזוג צופה פני העתיד של עיצוב בהשראת התרבות הילידית המקומית על גבי בניין ארט דקו מאופק של אדריכל הרכבת סנטה פה, א.
היצירה פורצת הדרך שלה שילבה ציורי חול של בני הנאוואחו עם שטיחים וריהוט מגולף וצבוע ביד.
בתוכניות המקוריות שורטטו כמאה חדרי שינה ו-15 אמבטיות משותפות, מה שהפך את המבנה למיושן פיזית עוד לפני שנהרס כדי לפנות מקום להרחבת כביש 77 בשנת 1957, זמן קצר לפני מותה של קולטר.
(היא ראתה את הריסתם של כמה פרויקטים אחרים לפני שמתה, דבר שגרם לה להתייאש, או במילותיה: "אי אפשר לחיות יותר מדי זמן.")
מרי קולטר עצמה הכריזה על מלון לה פוסדה משנת 1930 כיצירת המופת שלה.
המבנה, דמוי החווה, שנבנה בסגנון הארכיטקטורה הספרדית הקולוניאלית המתחדשת, השתרע על פני שטח נרחב בווינסלו, אריזונה וכונה "מלון הרכבות הגדול האחרון שנבנה באמריקה".
היא הייתה אדריכלית ומעצבת של כל פרט באתר הנופש הזה, מהמבנים עצמם, ועד לדונמים הרבים של גנים, הרהיטים, כלי החרסינה, ואפילו מדי העוזרות והמנקות.
הוא נסגר בשנת 1957, אחרי התדרדרות מתמשכת במצבו.
בשנות ה-60 הוא שימש כבניין משרדים, ואז נותר ריק עד כי הקרן הלאומית לשימור היסטורי הכריזה עליו ברשימתה השנתית כמבנה "בסכנת הכחדה גדולה ביותר".
אלן אפלד שמע על יצירת המופת הנמצאת בסכנת הכחדה, ובשנת 1996 הוא רכש את המבנה יחד עם אשתו טינה מיון, אמנית, ותוך זמן קצר הם פתחו חלקים מהמלון לעסקים.
כיום ממוקם בקומה השנייה של המבנה מוזיאון לציוריה של מיון; יצירות מאת דן לוציק מעטרות את חצר הפסלים; ומוזיאון של כביש 66 מתאכסן שם אף הוא.
המתחם והגנים, שוחזרו ושוקמו לרמת הגדולה המקורית לה יועדו, והם מהווים את מרכיבי הליבה של הרובע ההיסטורי של לה פוסדה הרשום במאגר הלאומי.
בשלהי הקריירה שלה, קולטר עיצבה את מסעדת בית הארווי המדהימה הממוקמת בתחנת הרכבת הגדולה ביותר של לוס אנג'לס.
תחת תקרה מקושתת ומרהיבה, הרצפה מסנוורת נראית כזיגזגים אקראיים וגאומטרים; מזווית אחרת התבנית מתגלה כאריג נאוואחו עשוי אריחי לינולאום, המתפרש לאורך בלוק בניינים.
חדר האוכל המופלא וטרקלין הקוקטיילים המודרני והסטרימי שלו, נסגרו לציבור למעט לצורך צילומי סרטים מדי פעם וסיורים היסטוריים של האגודה לשימור של לוס אנג'לס, עד 2018. ב־4 באוקטובר 2018 המסעדה נפתחה מחדש בשם חברת הבירה האימפריאלית המערבית.
זמן לא רב לפני פרישתה, ב-1947, קולטר קיבלה לידיה את השיפוץ של פונדק המדבר הצבוע בפארק הלאומי פטיפורד פורסט.
במהלך השפל הגדול, שופץ הפונדק בשנת 1922 על ידי עובדי חיל השימור האזרחי בסגנון הארכיטקטורה המסיונרית המתחדשת, תוך שימוש בחומרים מקומיים ובמוטיבים ילידים -אמריקאים.
תחת ידיה של קולטר היא פיקחה על הרענון וההתחדשות של המבנה, גיבשה סכימת צבעים חדשה והזמינה את אמן ההופי פרד קבוטי להציג ציורי קיר באזורי ההסעדה.
תוך שהיא מראה כי היא אינה חוששת מהמודרני כשהמצב מצריך זאת, קולטר התקינה במבנה חלונות זכוכית כדי לפתוח אותו לנופים המרהיבים סביב.
הפונדק נסגר ב-1963, שרד איום בהריסה, ונרשם במרשם הלאומי למקומות היסטוריים בשנת 1987. הוא נפתח מחדש בשנת 2006, ושוחזר על ידי קוטלר לתקופת מראהו של שנת 1949 לערך.
קולטר עיצבה את מערכת כלי האוכל מחרסינה בסגנון האקסקלוסיבי של פורצלן מימברניו העתיק (Mimbreño China) עבור שירות הרכבות היוקרתי סופר צ'יף בקו שיקגו-לוס אנג'לס, שהושק בשנת 1936 על ידי מסילות הרכבת של סנטה פה .
קולטר פרשה לסנטה פה, ניו מקסיקו, בשנת 1948. היא תרמה את אוסף כלי החרס והעתיקות האינדיאניות שלה לפארק הלאומי מסה ורדה .
ארבעה מבנייני הפארק הלאומי גרנד קניון שלה מוגנים בשם רובע מארי ג'יין קולטר, כנקודות ציון היסטוריות לאומיות.
מארי אופרוזין ספרטלי (יוונית: Μαρία Ευφροσύνη Σπαρτάλη), לימים סטילמן (10 במרץ 1844 – 6 במרץ 1927), הייתה ציירת בריטית בדור השני של האחווה הפרה רפאליטים.
אף על פי שעבודתה עם האחווה החלה כדוגמנית, עד מהרה היא הפכה לאמנית מכובדת.
מארי ספרטלי הייתה בתו הבכורה של מייקל ספרטלי (1818–1914), סוחר עשיר, מנהל משרד Spartali & Co והקונסול הכללי היווני בלונדון משנת 1866 עד 1879. הוא עבר ללונדון בסביבות 1828, שם נישא לאופרוסין, בת של סוחר יווני מגנואה.
המשפחה חילקה את זמנה בין ביתם בלונדון לביתם הכפרי באי ווייט.
בעיר, אביה של מארי ספרטלי חיבב מסיבות גן מפוארות, להן הזמין סופרים ואמנים מפורסמים.
באירוע אחד כזה מארי התוודעה לראשונה לעולם האמנות.
בשנת 1870 פגשה מארי ספרטלי את העיתונאי והצייר האמריקני ויליאם ג'יימס סטילמן.
הזוג דגמן בעבר לדנטה גבריאל רוזטי בתמונות דנטה המפורסמות שלו.
למרות היותה אמנית בעצמה, מארי מעולם לא שימשה לבעלה כדוגמנית.
הזוג התחתן בשנת 1871 בניגוד לרצונו של אביה, וגרם לשבר במשפחה שלעולם לא הגליד לחלוטין.
ויליאם היה כתב חוץ של "הטיימס", ולכן בני הזוג חילקו את זמנם בין לונדון לפירנצה (1878-1883), ומאוחר יותר ברומא (1889–1896).
לזוג נולדו שלושה ילדים שלהם שגדלו לצד שלושת ילדיו האחרים של ויליאם מנישואים קודמים.
ויליאם סטילמן נפטר בשנת 1901.
מארי סטילמן נפטרה במארס 1927 באשברן פלייס בדרום קנזינגטון, ארבעה ימים מיום הולדתה ה-83.
מארי סטילמן נשרפה בבית קברות ברוקווד.
מארי סטילמן הידועה בזכות המורשת והיופי היווני שלה, יחד עם בני דודיה, מארי זמבקו ואגליה קורוניו, נודעו ביחד בקרב החברים כ"שלושת האלות", על שם האלות במיתולוגיה היוונית (אגלאיה, אופרוזיה ותאליה).
מלבד היופי, הייתה מארי דמות מרשימה, בגובה 1.9 מטר ובשנותיה המאוחרות יותר, הייתה לבושה תמיד בשחור, ומושכת בכוונה תשומת לב רבה.
בביתו של איש העסקים יווני בדרום לונדון, פגשה מארי לראשונה את האמן ג'יימס אבוט מקניל ויסלר והמחזאי אלגרנון צ'ארלס סווינבורן.
הפגישה השאירה רושם, שכן דווח כי סווינבורן אמר כי "היא כל כך יפה שאני רוצה לשבת ולבכות".
בשנת 1864 הציג ויסלר את מארי סטילמן בפני האמן הטרום רפאלי דנטה גבריאל רוזטי.
היא החלה לדגמן בשבילו וכשמארי הביעה עניין ללמוד לצייר הוא הפנה אותה לפורד מדוקס בראון.
במהלך חמש השנים הבאות הזוג פיתח קשר קרוב, כמעט משפחתי.
מבין הדוגמניות שלו, אמר בראון כי סטילמן הייתה "האינטלקטואלית ביותר", ושמרה על כבוד עמוק ליצירתה, המתועדת בהתכתבויותיהם.
עד שנת 1870, מארי סטילמן החליטה לעסוק באמנות במקצועיות ובעזרת המנחה שלה ביצעה את המכירה הראשונה שלה עבור 40 גינאה.
בגלל קשריה הקרובים לאחווה מארי סטילמן מזוהה לעיתים קרובות כחלק מהדור השני של התנועה.
לדברי הנרי ג'יימס, "היא ירשה את המסורות ואת המזג של יחסי הציבור המקוריים ...
אבל היא נכנסה למורשת שלה בזכות גישה טבעית.
היא פרה רפאליטית ספונטנית, כנה ותמימה."
עם זאת, ייתכן ומארי סטילמן, יכולה להיחשב גם כמייצגת סימבוליזם מכיוון שהדמויות שלה" יש בהן חוסר תנועה, שתיקה, תנוחה מושעית, היסוס איטי בתנועות הנדירות שלהן, מה שגורם להן להידמות למשהו סהרורי" רוזטי עצמו שיבח את סטילמן על יכולתה להחדיר בדמויותיה רגש, ובכך העלתה אותן למשהו יותר מאשר דימויים גרידא.
בשנת 1873 חלתה בתה הצעירה, אפרוסין "אפי", ואחותה כריסטינה.
מארי סטילמן כתבה לפורד מדוקס בראון כי היא עסוקה בבריאותן והרגישה "חלשה מכדי לצייר".
בהמשך היא הבהירה כי בכל פעם שהיא עבדה מצאה את עצמה חושבת על אחותה החולה.
בגלל זה, היא לקחה פסק זמן מציור, אולם מדוקס-בראון תמיד חשב שהיא הפסיקה לצייר בגלל קנאתו של בעלה בקריירה המוצלחת שלה.
לצד בעלה, מארי סטילמן התגוררה מספר שנים בפירנצה, איטליה.
היא קיבלה השראה רבה מהעיר הסובבת אותה ניתן לראות בצורה הבולטת ביותר בנושאים שלה.
בהיותה בעיר של דנטה אליגיירי, היא תיארה סצנות רבות מהקומדיה האלוהית, תוך התמקדות בעיקר ברומנטיקה בין דנטה לביטריס.
נושאי ציוריה היו אופייניים לפרה-רפאליטים: דמויות נשיות, סצנות משייקספיר, אנשי דת, דנטה ובוקאצ'ו וגם נופים איטלקיים.
היא הציגה בגלריית דודלי בשנת 1875, אחר כך בגלריה גרוסוונור, ובגלריה החדשה.
באקדמיה המלכותית, ובגלריות שונות במזרח ארצות הברית, כולל תערוכת המאה בפילדלפיה בשנת 1876.
מארי סטילמן הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
מופע רטרוספקטיבי של עבודתה התקיים בארצות הברית בשנת 1982, ומופע נוסף במוזיאון האמנות של דלאוור בשנת 2015.
התערוכה האחרונה עברה לבריטניה בשנת 2016, ונפתחה בגלריה ווטס קומפטון ליד גילדפורד בסורי ב־1 במרץ.
מארי קורץ הייתה משוררת וסופרת ואשתו של הסופר, היחצ"ן והמתרגם הרמן קורץ ואמם של הסופרת איזולדה קורץ, הפסל ארווין קורץ ואדגר קורץ.
הוריה של מארי קורץ היו קולונל אוגוסט פרייהרר פון ברונוב וילהלמין פרייפרו פון ברונוב.
אווה מריה פריין פון ברונוב גדלה בשטוטגרט ולודוויגסבורג.
לאחר שמשפחתה רכשה אחוזה באוברסלינגן, הם עברו לשם.
היא קיבלה חינוך מקיף בצורה יוצאת דופן לאישה מהמאה ה-19. זה הפך אותה לאוהבת ספרות ומעריצה את העולם העתיק.
באותה תקופה היא הייתה פציפיסטית וסוציאליסטית מוקדמת.
במהלך המהפכה של 1848/49 היא הייתה פעילה פוליטית במחנה הדמוקרטי.
היא הופיעה כדוברת מהפכנית וכתבה מניפסטים פוליטיים.
כמחאה נגד קוד הלבוש הבורגני, היא לבשה באותה תקופה בגדי איכרים מסורתיים.
ב-23 בפברואר 1848 הכירה את התאולוג והסופר הרמן קורץ באסלינגן אם נקאר, לו נישאה בשנת 1851. נולדו להם ארבעה בנים ובת אחת.
מארי קורץ הייתה אשתו של הסופר הרמן קורץ ואמהם של חמשת ילדיה: הרופא אדגר קורץ, המשוררת והסופרת איזולדה קורץ, הפסל ארווין קורץ ואלפרד ובלדה קורץ.
מארי (מולי) אייזולן פרגוסון הייתה מהנדסת אזרחית סקוטית והאישה השותפה הראשונה בארגון Institution of Civil Engineers (ICE).
בין הפרויקטים שעבדה עליהם אפשר לראות את גשרי היילנדס, תוכנית טיהור המים של נהר לוון וטחנות נייר מרקינץ'.
בשנת 1957 פרגוסון הייתה לאישה הראשונה החברה בארגון המהנדסים ICE.
בשנת 1979, כשנה לאחר שיצאה לגמלאות, היא זכתה בעיטור האימפריה הבריטית המוענק מטעם מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1985 העניקה לה אוניברסיטת הריוט-וואט את התואר דוקטור לשם כבוד למדעים כאות הוקרה על פועלה החלוצי ועל היותה מודל לחיקוי עבור נשים רבות שבחרו בעקבותיה לעסוק במקצועות ההנדסה.
מארי פרגוסון נולדה בפליימות' ב-28 באפריל 1914. אביה היה מדען וחוקר נלהב בתחום הרפואה ובנה בעצמו מכשור רפואי אשר שימש אותו לצורכי מחקר, כמו ציוד רנטגן למשל.
כבת בכורה הייתה חשופה פרגוסון לעבודה של אביה והוא היה האדם הראשון אשר הכיר לה את תחום ההנדסה.
בשנת 1936 פרגוסון סיימה את לימודיה באוניברסיטת אדינבורו עם תואר ראשון בהנדסה אזרחית, שם נשארה לגור במשך שישים השנים הבאות.
לאחר מכן, התחילה לעבוד במשרד ההנדסה הסקוטי בלית' ובלית' בו התקדמה לתפקיד שותפה בכירה, וככל הנראה הייתה האישה הראשונה שהגיעה לתפקיד זה בחברת הנדסה.
ב-1957 הייתה לאישה הראשונה החברה בארגון ICE.
אחרי פרישתה הוענקו לפרגוסון עיטור האימפריה הבריטית והתואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת הריוט-וואט.
ב-2019 היא צורפה להיכל התהילה הסקוטי למהנדסים (Scottish Engineering Hall of Fame).
לאחר פרישתה המשיכה פרגוסון לעבוד כיועצת בתחומי ההנדסה ואת משכורתה הקדישה להקמת קרן מענק אוניברסיטאית למהנדסים ומהנדסות צעירים.
בנוסף, הייתה פעילה בארגון הנשים המהנדסות הנקרא Women's Engineering Society.
לאחר פרישתה חלקה לה אוניברסיטת הריוט-וואט כבוד וקראה לבניין המעונות על שמה.
בדומה, חברת החשמל National Grid העניקה למכונה במשקל 510 טון ואורך של 160 מטר את השם "מארי" כדי להוקיר אותה על היותה האישה הראשונה החברה בארגון ICE.
המכונה "מארי" שימשה, בין השנים 2018–2019, לקידוח מנהרה מתחת לנהר האמבר, כחלק מפרויקט לאבטחת 20% מאספקת הגז של בריטניה.
מארי פרגוסון לא נישאה מעולם.
בנוסף, היא הייתה חברת ועדה בתנועת הצופים.
היא נפטרה בלונדון ב-30 באוקטובר 1997.
בשנתה הראשונה בחברת בלית' ובלית' עבדה מארי פרגוסון ללא שכר אך לאחר שהמנהלים הכירו בפוטנציאל שלה התחילו לשלם לה כ-30 שילינג בשבוע.
בזמן העסקתה בחברה היא עבדה עם שותף בכיר, בנג'מין האל בלית' השלישי, וביחד הם תכננו גשרים בהיילנדס ובאיים ההיברידיים.
ב-1 בינואר 1948 היא קודמה לתפקיד שותפה בכירה ופיקחה על פרויקטים שונים בהנדסה אזרחית, ביניהם: בניית גשרים, תוכניות ביוב כמו תוכנית טיהור המים של נהר לוון, ופרויקטים תעשייתיים כגון טחנות הנייר של מרקינץ'.
אחד הפרויקטים הגדולים שתכננה היה גשר הולכי רגל דו-מפלסי העשוי מבטון.
הגשר נבנה מעל מי הגאלה וכלל גרם מדרגות לוליני ומערכת ביוב, והוא התעקל מעבר לנהר בין ל.
לצידה של פרגוסון עבד שותפה ג'יימס אנדרו אדיסון ועוזר צעיר בשם ויליאם פראסר.
יחד הובילו את בלית' ובלית' להיות חברה מצליחה ומשגשגת בתחום הארכיטקטורה הסקוטית המודרנית.
החברה עבדה עם רשויות מקומיות ואדריכלים פרטיים, כמו: רוברט מת'יו וג'ונסון מרשל.
בניינים רבים שתכננו פרגוסון ושותפה, ניתן למצוא במוסד בו למדה, אוניברסיטת אנדיבורו.
במהלך הקריירה הארוכה שלה, מרי עיצבה מספר רב של פרויקטי הנדסה אזרחית הכוללים בין השאר גשר הולכי רגל מעל נהר הגאלה בסקוטלנד, הכולל בתוכו מדרגות ספירליות ומערכת ניקוז, טחנות נייר בכפר מרקינץ', ופרויקט טיהור הנהר לבן (leven) הנמצא בסמוך לעיר גלאזגו.
תואר ראשון בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת אדינבורו (1936)
קצינה במסדר האימפריה הבריטית (1979)
דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת הריוט וואט (1985)
נקרא על שמה בניין מגורים באוניברסיטית הריוט וואט (2015)
נקראה על שמה מכונת חפירה שחפרה מנהרות מתחת לנהר האמבר (2019)
חברה בכיתת 2019 של היכל התהילה של ההנדסה הסקוטית (2019)
מארי קלייר בלייס היא סופרת, משוררת ומחזאית קנדית - צרפתית שכתבה בעיקר על נושאים שנויים במחלוקת כמו דיכוי מעמד הפועלים, מערכות יחסים הומוסקסואליות וזהות לאומית.
בלייס זכתה בפרסים רבים, ובין היתר היא אחת מהסופרות הקנדיות היחידות שקיבלו ארבעה פרסי ספרות מטעם המושל הכללי (1969, 1979, 1996, 2008), ודוברת הצרפתית הראשונה והיחידה שזכתה בפרס מאט כהן מטעם קרן הסופרים בקנדה בשנת 2006.
מארי קלייר בלייס נולדה בשכונה בשם לימילו (Limoilou) שבקוויבק, קנדה, להוריה פרננדו וורוניקה נוטין בלייס.
בלייס החלה לכתוב בגיל עשר, דבר שעורר התנגדות בביתה כמו גם בבית הספר בו למדה - שהיה מנזר קתולי.
בלייס למדה עד גיל 15, אז עזבה את בית הספר כדי לעזור לפרנס את משפחתה לבקשת הוריה, משום שהייתה המבוגרת מבין חמשת אחיה.
היא עבדה בתור סטנוגרפית אצל מעסיקים שונים, אך המשיכה לכתוב בלילות בבית הוריה - אותו עזבה בהגיעה לגיל 18. בגיל 18 שכרה דירה משל עצמה בקוויבק ולמדה ספרות צרפתית באוניברסיטת לבל, שם הכירה את הכומר ז'ורז 'אנרי לבסק (Georges-Henri Lévesque) שהתרשם מהסיפורים המוקדמים שכתבה, ודחק בה להמשיך ולכתוב.
בגיל 20, בשנת 1959, פרסמה בלייס את הרומן הראשון שלה: "החיה היפה" (La belle bête).
כשנה לאחר מכן, בשנת 1960 פרסמה בלייס את הרומן השני שלה: "ראש לבן" (Tête blanche), קיבלה מלגה מטעם המועצה לאומנויות של קנדה, וגרה בפריז במשך שנתיים, שם המשיכה את לימודיה ולמדה ספרות וקולנוע.
בשנת 1963, בתמיכתו של המבקר האמריקאי אדמונד וילסון (Edmund Wilson) זכתה בלייס במלגת גוגנהיים, דבר שאפשר לה לעבור לקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שם גרה וכתבה במשך כמה שנים.
לאחר מכן, עברה בלייס לוולפליט שבמסצ'וסטס כדי לגור יחד עם חברתה מרי מייגס שפגשה בקיימברידג', אליה התלוותה גם בת זוגה.
בשנת 1971, בעקבות מלחמת וייטנאם, עזבה בלייס את קיימברידג' וחילקה את זמנה בין מונטריאול לפריז, שם חקרה מערכות יחסים הומוסקסואליות כתחום ספרותי.
כיום, שוהה בלייס בעיקר בקוויבק, בבקינגהמשייר שבאנגליה, ובאיי הקיז שבפלורידה.
את הרומן הראשון שכתבה, החיה היפה (La belle bête,1959), פרסמה בלייס בגיל עשרים, רומן שמבקרים רבים טענו כי אינו מוסרי.
למרות זאת, בעזרת אמונתו ותמיכתו של לבסק בה כסופרת, התפרסם הרומן ברחבי קנדה.
ב-1960 פרסמה בלייס את הרומן השני שלה, ראש לבן (1960,Tête blanche).
שני הרומנים הראשונים שכתבה שיקפו את הסגנון של בלייס, ושמו במרכז את דיכוי מעמד הפועלים – נושא שהיווה חלק משמעותי משנות חייה המוקדמות.
בשנת 1965 פרסמה בלייס את הרומן עונה בחייו של עמנואל (1965,Une saison dans la vie d'Emmanuel), יצירה הנחשבת לחשובה ולמקורית ביותר שלה, וביססה את התדמית שלה כסופרת מוכשרת.
בזמן שהותה במונטריאול כתבה בלייס את הרומן דוד מככב (David Sterne), המשקף את רגשותיה ביחס למלחמת וייטנאם, ומעביר מסרים מגני אלימות.
בשנות השבעים, בעקבות הכרותה של בלייס עם מרי מייגס, וחשיפתה לאורך החיים שלה כלסבית, שינתה בלייס את תחום הכתיבה שלה וחקרה אהבה הומוסקסואלית כתחום ספרותי.
באותן שנים היא כתבה את ספריה הזאב (Le Loup, 1972) ולילות המחתרת (Les Nuits de l'underground, 1978) בנושא.
בספריה ג'אולונאי, ג'ואלוניה שלו (1973,Un Joualonais, sa Joualonie ) וקשר פריזאי (Une Liaison parisienne, 1975) עוסקת בלייס בנושא הזהות הלאומית וזונחת את הנושאים הרגשיים, מערכות היחסים, ומאבקיו של האינדיבידואל.
לנושאים אלו חזרה בשנת 1979 כשכתבה שתי יצירות העוסקות בקשייו ומורכבות חייו של האדם, שתיהן כתובות בסגנון המשלב שירה ופרוזה: החירש בעיר (Le Sourd dans la ville, 1979) והו, ורטיגו (Ou, Le vertige 1982).
בספרה מלאך הבדידות (',Ange de la solitude1989) חזרה בלייס לנושא עליו כתבה בשנות השבעים ותיארה אהבה לסבית ובשנת 1993 פרסמה ספר על חוויותיה כסופרת ושמו פתקים אמריקאים (Notes américaines, 1993).
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1995 פרסמה בלייס את הספר הראשון בסדרת הרומנים שלה צמאים( Soifs).
כתיבת הסדרה ארכה כעשרים שנה ואת הספר האחרון בה פרסמה בלייס בשנת 2018. ב-2002 בלייס פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה מפגשים אנושיים (Des Rencontres humaines, 2002).
מרבית הקריירה המקצועית של בלייס התמקדה בכתיבת רומנים, אך במהלך חייה כתבה גם תשעה מחזות ופרסמה שלושה ספרי שירה.
מרי לטישה קולדוול הייתה כימאית אמריקאית.
קולדוול זכתה במדליית גרוון בשנת 1960 והייתה לפרופסור הראשונה והיחידה באותו הזמן במכון לכימיה של אוניברסיטת קולומביה.
מרכז עבודתה ומחקריה היו סביב אנזים העמילאז, אנזים המפרק את העמילן למולקולות סוכר בצמחים ובעלי חיים.
קולדוול שימשה כמקור השראה מדעי מרכזי לנשים צעירות רבות.
קולדוול נולדה בבוגוטה שבקולומביה בשנת 1890 למילטון וסוזנה קולדוול, שהיו מיסיונרים אמריקאים.
קולדוול ומשפחתה עברו לארצות הברית כשעלתה לתיכון.
קולדוול נולדה בתקופה בה לא היה מקום לנשים בעולם המדע והיו מספר מועט של נשים בעלות הישגים בתחום המדעים והכימיה בפרט.
במהלך לימודיה של קולדוול בתיכון המדענית מארי קירי זכתה בשני פרסי נובל, אך עיקר מקור השראתה ושאיפתה לעולם הכימיה היה ממקור אחר, ממשפחתה.
במשפחתה של קולדוול שמו את החינוך כיעד מרכזי, וכל הילדים נהפכו למורים או מלומדים במקצועם.
בשנת 1913 קולדוול סיימה את התואר הראשון שלה , אוהיו.
לאחר התואר היא עבדה כמרצה לכימיה ובשנת 1917 קודמה למשרת עוזרת פרופסור.
היא סיימה תואר שני בשנת 1919 והשלימה את הדוקטורט שלה בשנת 1921 באוניברסיטת קולומביה.
לאחר סיום הדוקטורט שלה, הצטרפה קולדוול לצוות האוניברסיטה ושימשה כמורה, חוקרת, מרצה ואחראית מחלקה.
בשנת 1948 היא קודמה לתואר פרופסור, והייתה לאישה הראשונה והיחידה באותו הזמן בעלת תואר של פרופסור בפקולטה לכימיה של אוניברסיטת קולומביה.
במהלך עבודתה כמרצה, קולדוול שימשה כמקור השראה מרכזי לנשים צעירות רבות.
בזמן שהיו מספר מצומצם של נשים בעולם הכימיה, היא עודדה את הסטודנטיות שלה להמשיך בלימודיהן, ואף להפוך לכימאיות וביולוגיות בעצמן.
בשנת 1959 קולדוול פרשה מאוניברסיטת קולומביה.
היא עברה לגור בפישקיל, ניו יורק.
פרט לעבודתה, לקולדוול היו מספר תחביבים.
היא הייתה קרובה מאוד למשפחתה ושמרה על קשר קרוב וחם עם אחיה ובני הדודים שלה.
היא אהבה מאוד גננות ונהגה לטייל עד שבעקבות הנכות השרירית שלה, שאילצה אותה להשתמש בכיסא גלגלים, היא נאלצה להפסיק לטייל.
באחד ביולי, 1972 נפטרה קולדוול, כאשר הייתה בת 81, באזור מגוריה שבפישקיל, ניו יורק.
מחקרה של קולדוול עסק באנזים עמילאז.
אנזים הוא חלבון המצוי ביצורים חיים ותפקידו למזרז תהליכים ותגובות כימיות בין חומרים.
תפקיד העמילאז הוא לזרז את תהליך פירוק הפחמימות למולקולות סוכר בצמחים ובבעלי חיים.
עמילאז נמצא בעיקר בבלוטות הרוק ובלבלב.
קולדוול חקרה את עמילאז שמקורו בלבלב של חזיר, שהוא מקור עשיר במיוחד לייצור עמילאז.
הנושא שהטריד את קולדוול היה שחומרים שהיו זמינים לאדם על מנת לעקוב אחר פעילות העמילאז, לא היו טהורים מספיק ולא היה ניתן לקבוע בדיוק גבוה מספיק את היציבות והפעילות של העמילאז, והבדיקות היו יכולות להיות מוטות בשל נוכחותם של חומרים מעוררי תגובה אחרים.
קלדוול שאפה לפתח שיטה חדשה ומדויקת יותר המאפשרת מעקב אחר פעילות העמילאז.
שיטות אלו הפכו בהדרגה לשיטות הסטנדרטיות המיושמות במעבדות אמריקאיות ואירופאיות.
כמו כן, שיטות אלו הותאמו כך שיוכלו לשמש לעבודה גם עם אנזימים אחרים.
מחקרה של קולדוול זכה בתמיכה ומענקים של קרנות וארגונים שונים.
לאחר שקולדוול השלימה את התואר השני שלה וקיבלה את הדוקטורט היא נשארה לעבוד באוניברסיטת קולומביה בתור מרצה.
בהמשך קיבלה קולדוול תואר של פרופסור לכימיה והייתה לפרופסורית הראשונה והיחידה במכון לכימיה באוניברסיטת קולומביה באותו זמן.
בנוסף, בשנת 1961, קיבלה קולדוול תואר דוקטור למדעים (DSc) מאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1960, לאחר שפרשה ממקצועה כפרופסור באוניברסיטת קולומביה, זכתה קולדוול במדליית גרוון.
מדליית גרוון מוענקת מדי שנה על ידי האגודה האמריקאית לכימיה, לכימאית תושבת ארצות הברית אשר תרמה תרומה בולטת לתחום הכימיה.
קולדוול קיבלה את הפרס על פיתוח שיטה גנרית המאפשרת חקירת פעולת אנזימים בצורה מדויקת הרבה יותר.
שיטה זו נפוצה כיום ונעשה בה שימוש נרחב באמריקה ואירופה.
מארי קיי אדמס היא שחקנית אמריקאית, שידועה בזכות תפקידה כעוזרת השגריר הנארני נאטות' בעונה השנייה של סדרת המדע בדיוני "בבילון 5".
בנוסף, היא השתתפה באופרת הסבון "האור המנחה" בתפקיד אינדיה פון הלקיין, עם הופעות אורח באופרות סבון נוספות כמו "כשהעולם מסתובב", "לחיות את החיים" ו"כל ילדיי".
היא השתתפה בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" בתפקיד גרילקה הקלינגונית (בפרקים The House of Quark ו-Looking for par'Mach in All the Wrong Places).
סדרות נוספות בהן השתתפה כוללות את "כולם אוהבים את ריימונד", "משמרת שלישית ו"חוק וסדר".
תפקידיה הקולנועיים כוללים הופעות ללא קרדיט בסרטים "החבובות כובשות את מנהטן" (1984) ו"רק אתמול נולדה" (1993) וכן בסרט "לא ראיתי לא שמעתי" (1989) בתפקיד ד"ר בנט.
מארי קלייר הוא כתב עת בינלאומי צרפתי-בריטי שפורסם לראשונה בצרפת בשנת 1937, ואחריו בבריטניה בשנת 1941. מאז מתפרסמות מהדורות שונות במדינות ובשפות רבות.
המגזין מתמקד בנשים ברחבי העולם ובמספר נושאים גלובליים כמו בריאות, יופי ואופנה.
מארי קלייר נוסד על ידי ז'אן פרובוסט ומרסל אוקלר.
הגיליון הראשון שלו יצא בשנת 1937, והוא הופץ בכל יום רביעי עד שנת 1941, כשיצא לראשונה בלונדון.
בשנת 1976, פרובוסט פרש ובתו אוולין השתלטה על המגזין והוסיפה את קבוצת לוריאל לחברה.
נכון לשנת 2022, מארי קלייר מפרסם מהדורות ביותר מ-35 מדינות בחמש יבשות.
המהדורה האמריקאית של המגזין הוקמה על ידי תאגיד הרסט בשנת 1994. להרסט סניפים בצרפת, איטליה ובמספר מיקומים בארצות הברית, כולל דטרויט, החוף המערבי, ניו אינגלנד, המערב התיכון, הדרום מערב והדרום מזרח.
סדרת הריאליטי של רשת אסקוייר "Running In Heels", עוקבת אחר שלושה מתמחים העובדים במשרד של המגזין בניו יורק.
העורכת הראשית משנת 2012 עד שנת 2020 הייתה אן פולנוידר.
ב-9 בדצמבר 2019, הרסט הודיעו כי פולנוידר תעזוב את תפקידה בסוף השנה.
איה קנאי, אז מנהלת האופנה הראשית של הרסט, הוכתרה לעורכת החדשה של המגזין, והתחילה בינואר 2020. סאלי הולמס החליפה את איה קנאי, שהפתיעה את בכירי הרסט החברה כשהיא עברה לפינטרסט אחרי תשעה חודשים בלבד כעורכת ראשית.
במהלך המגפה, הרסט הפחיתה את תדירות ההדפסה של המגזין מ-11 גיליונות ל-7 בלבד בשנת 2020, ובמקום זאת השיקה את הגיליון הדיגיטלי הראשון שלה עם פני השער של ג'נט מוק.
זה גם הפך את Power Trip לווירטואלי.
Power Trip הוא כנס הנטוורקינג השנתי של מארי קלייר בן 36 שעות, בהזמנה בלבד, בתשלום על כל ההוצאות לנשים מצליחות בכל הענפים שפולנוידר השיקה בשנת 2016 כדרך להבליט את המגזין בסצנת האירועים.
במאי 2021, תאגיד התקשורת Future US רכש את המהדורה האמריקאית של המגזין מהרסט ופרסם אותה מאז חודש יוני 2021. בספטמבר 2021, הוכרז שגיליון קיץ 2021 של מארי קלייר יהיה המהדורה המודפסת האחרונה שלו, והמנויים הנותרים יקבלו גיליונות של הרפרס בזאר.
מארי קלייר השיקו מהדורה מודפסת בבריטניה בשנת 1988, עם אתר שהושק בשנת 2006 ובו קטעים על חדשות יומיות, תצוגות מסלול, צילומים ודיווחים, אופנה ויופי, קניות, הורוסקופים יומיים ותחרויות.
בספטמבר 2019, הבעלים של המגזין דאז, TI Media, הודיע כי המהדורה המודפסת הסופית תפורסם בנובמבר והמותג יהפוך לדיגיטלי בלבד.
לאתר הבריטי יש כיום 2 מיליון משתמשים חודשיים.
נכון לשנת 2022, מארי קלייר בריטניה מתפרסם על ידי הוצאת פיוצ'ר, שרכשו את TI Media.
מגזין מארי קלייר מנוהל על ידי המגזין והמוציא לאור הדיגיטלי אר מדיה, שרכש את פסיפיק מגזינס בשנת 2020.
אתר המגזין הושק בשנת 2016 לאחר שהזכויות הדיגיטליות הוחזרו לפסיפיק מגזינס מ-Yahoo והוא מספק חדשות יומיות על אופנה, יופי וסגנון חיים.
המהדורה בשפה היפנית של מארי קלייר, שפורסמה לראשונה בשנת 1982, הייתה המהדורה הבינלאומית הראשונה שפורסמה במדינה שאינה דוברת צרפתית, וכן המהדורה הראשונה שאינה אירופית, אם כי היא הפסיקה להתפרסם לאחר גיליון יולי 2009, בין היתר בשל המיתון הכלכלי.
לאחר השקה מחודשת, מאז שנת 2012, מארי קלייר פורסם ביפן בשם "מארי קלייר סטייל".
פורמט חדש זה מוצע כמוסף בחינם ביומיאורי שימבון ומופץ בפרברים עשירים יותר של יפן.
למארי קלייר יש מהדורות בערבית שמתפרסמות בערב הסעודית, ירדן, כווית, לבנון, איחוד האמירויות, מצרים, מרוקו ואלג'יריה.
בשנת 2010 הושקה מהדורה אינדונזית.
המגזין פורסם במקסיקו על ידי טלוויסה מאז 1990 אך הפסיק את פרסומו עקב מגפת המגפת הקורונה ביוני 2020 והופץ שוב על ידי פאשן גרופ ביוני 2021 והחל הפצה בארגנטינה במרץ 2019.
מארי פרית' ; נפטרה: 26 ביולי 1659), כונתה מול (או מאל) קאטפרס (Moll (Mal) Cutpurse), הייתה כייסת אנגלייה ידועה לשמצה ושליחה של העולם התחתון של לונדון.
מול, מעבר להיותו כינוי למרי, היה גם כינוי נפוץ במאות ה-16 עד ה-17 עבור אישה צעירה, בדרך כלל בעלת מוניטין מפוקפק.
המונח "Cutpurse" מתייחס למוניטין שלה כגנבת שתגזור ארנקים כדי לגנוב את תכולתם.
השם הנוסף שבו נודעה, "הנערה השואגת" נגזר מהתופעה הרווחת בלונדון בתקופה המודרנית המוקדמת של "נערים שואגים": צעירים תוקפניים ממעמד חברתי נמוך אשר קראו תגר על הכללים החברתיים, ונהגו בבריונות להפחיד עוברי אורח.
תולדות חייה אינם ברורים, והרבה הגזמות ומיתוסים נקשרו בשמה.
רבים מהם הונצחו בעזרת הביוגרפיה הסנסציונית "חייה של גברת מרי פרית'", שנכתבה ב-1662, שלוש שנים לאחר מותה.
מרי פרית' נולדה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-16 לסנדלר ולעקרת בית.
דודה של מרי, אחיו של אביה, שהיה כומר, ניסה לשנות את דרכיה בגיל צעיר ושלח אותה לניו אינגלנד.
ואולם היא קפצה מעל הסיפון לפני שהספינה יצאה להפלגה, וסירבה להתקרב שוב לדודה.
מרי הסתובבה בפומבי לבושה במקטורן גברי ובאברקיים, כשהיא מעשנת מקטרת ומקללת בחופשיות.
על פי התיעוד, ידה נכוותה ארבע פעמים - ענישה נפוצה לגנבים בתקופה זו.
מרי הייתה ידועה בכך שלבשה בגדי גברים ואף הציבה מראות כדי לטפח את הראוותנות שלה.
באופן מפתיע, ביתה היה די נשי, הודות למאמציהן של שלוש משרתות במשרה מלאה.
היא החזיקה תוכים וגידלה כלבי מסטיף שהיו חשובים במיוחד עבורה, לכל כלב הייתה מיטה משלו עם סדינים ושמיכות.
היא הכינה את האוכל שלהם בעצמה.
האמונה הרווחת היא שפרית' התפרסמה לראשונה בשנת 1600, כאשר הוגש נגדה כתב אישום במידלאסקס על גניבה ב-26 באוגוסט של אותה שנה.
בשלב זה היא התחילה לצבור מוניטין.
בשנים הבאות נכתבו עליה שני מחזות, שעסקו בהתנהגותה השערורייתית, במיוחד בלבוש בגדי גברים, ולא הראו אותה באור חיובי במיוחד, אם כי חלק מהדברים מחמיאים לה בסטדנרטים עכשוויים כמו השתלחות בגבר אשר מניח כי כל הנשים הן פרוצות וכשהיא מדגימה פרישות בסירובה העיקש להינשא.
למרות הכל, נראה כי מרי קיבלה מידה לא מבוטלת של חופש בחברה שלא ראתה בעין יפה נשים החורגות מהמוסכמות.
בשנת 1611 פרית' אפילו הופיעה (בבגדי גברים, כמו תמיד) בתיאטרון Fortune, התבדחה על הבמה עם הקהל, ושרה שירים תוך כדי ניגון בלאוטה.
אפשר להניח שדבריה ושירתה היו מגונים במידת מה, אבל עצם הופעתה על הבמה הייתה הפרה של המוסכמות.
במקרה אחד, מפיק בשם ויליאם בנקס התערב עם מרי על 20 פאונד שהיא לא תרכב מצ'רינג קרוס לשורדיץ' לבושה כגבר.
מרי לא רק זכתה בהתערבות, היא רכבה כשהיא גם מנופפת בדגל ותוקעת בחצוצרה.
היא רכבה על גבו של סוס ההופעות המפורסם, מרוקו.
פעולות פומביות כגון זו הובילו לענישה מסוימת.
היא נעצרה בגין לבוש מגונה ב-25 בדצמבר 1611 והואשמה במעורבות בזנות.
ב-9 בפברואר 1612 היא נדונה לעשיית תשובה וכפרה בגין "חייה הרעים" בעמידה כשהיא עטוית סדין לבן במהלך דרשת בוקר יום ראשון שנערכה ב -St.
על הופעתה באותו מעמד נאמר כי היא בכתה במרירות ונראתה מתחרטת מאוד, אך לאחר מכן התברר כי ייתכן שהייתה שיכורה.
היא נישאה לווקנור מרקהאם ב-23 במרץ 1614 ונטען כי הנישואים היו צעד מחושב מבחינתה, אשר נועדו לתת לה טענה נגדית להאשמות שהתייחסו אליה כאל רווקה זקנה והוללת.
ככל הנראה, הייתה לחברה סיבה אמיתית ליחסה שלילי כלפיה.
לדבריה שלה, בשנות ה-20 של המאה ה-17 היא עבדה בשליחות עבריינים ובסרסרות.
היא לא סיפקה רק נשים צעירות לגברים, אלא גם מאהבים מכובדים לנשות המעמד הבינוני.
במקרה אחד, שבו אישה על ערש דווי הודתה בבגידה עם מאהבים שסיפקה לה מרי, שכנעה מרי את אותם מאהבים לתמוך כספית בילדי האישה, שככל הנראה היו שלהם.
באותה תקופה נשים שהתלבשו בלבוש גבר באופן קבוע נחשבו בדרך כלל ל"מתפרעות מינית ובלתי נשלטות", אך מרי עצמה טענה שאינה מעוניינת במין.
על פי התיעוד, היא שוחררה ב-21 ביוני 1644 מבית החולים בת'לם לאחר שנרפאה מאי שפיות.
לא ברור האם היה לכך קשר לסיפור לפיו היא שדדה את הגנרל פיירפקס וירתה בזרועו במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
עוד נאמר, כי על מנת לחמוק מהגרדום ומכלא ניוגייט, היא שילמה שוחד של 2,000 פאונד.
מרי נפטרה מבצקת ב-26 ביולי 1659 ברחוב פליט בלונדון.
האופן שבו פרית' התלבשה ודיברה ערער את הקודים המוסריים של ימיה.
היא נחשבה ל"אישה המעשנת הראשונה של אנגליה" ורוב התמונות שלה מציגות אותה מעשנת מקטרת, דבר שרק גברים עשו באותה תקופה.
באותה תקופה הציגו התיאטראות עישון טבק כבלתי מהנה עבור נשים.
אין ספק כי העישון והלבוש היו חיוניים מבחינת הדימוי והאופי שלה.
פרית' נהנתה מתשומת הלב שמשכה, שכן הדרכים התיאטרליות שנקטה אכן נועדו לעורר תגובה ולגרום לאחרים לאי נוחות.
באחת ההופעות שלה, שהוצגה בתיאטרון פורצ'ן בלונדון, שיחקה פרית' בניגוד גמור לשאר מקובל בתפקידים נשיים ראשיים.
בעוד דמויות נשיות אחרות נתפסו כרעיות או כמשרתות, הופיעה פרית' כייצוג שלילי של חופש.
באמצעות הלבוש שלה והתנהגותה הפורצת את הגבולות החברתיים, היא הוצגה כחסרת בסיס ומסגרת, ובאמצעות החופש שהשיגה היא הוצגה כמי שאיבדה את התכונות שהופכות אותה לאישה.
ההצגה שבה כיכבה נועדה להראות אותה באור שונה לחלוטין, כמי שאין לה כלל את אמות המידה הנדרשות או הרצויות מאישה.
על ידי התלבשות ושבירת גבולות חברתיים, היא הוצגה כמי שאין לה מבנה, ועל ידי השגת חופש הוצגה כמי שאיבדה את התכונות שהפכו אותה לאישה.
אולם תפיסות אלו, לפיהן נהגה גם בחיי היומיום שלה, הביאו לענישתה הפומבית.
מארי מרדראק הייתה חלוצה בתחום הכימיה ובתחום קידום מעמד האישה ומתן השכלה לנשים בצרפת של המאה ה-17.
מארי מרדראק הייתה האישה הראשונה שפרסמה מדריך מעבדה מדעי ומקצועי שמטרתו הכשרת נשים לעבודה במעבדה כימית לצורך הכנת תכשירים ביתיים ומוצרי יופי.
ספרה "כימיה מיטיבה וקלה לתועלת הנשים" , יצא לאור בשנת 1656 בפריז.
מארי מרדראק נולדה למשפחה בעלת אדמות במדרה-לה-רוז (Mandres-les-Roses), היום פרבר של פריז, לונסן מרדראק, נוטריון מקומי, ולאליזבת דובט.
אחותה הצעירה קתרין (1613–1676) נודעה בשם העת מאדאם דה לה גואט.
בשנת 1625 נישאה מארי לאנרי דה ויבראק מפקד יחידת המשמר של שארל דה ואלואה שהיה בנו הלא חוקי של שארל התשיעי, מלך צרפת.
לרשותה עמדה מעבדה ביתית, מצוידת היטב בכל הכלים והמערכות המקובלים באותה תקופה, כולל תנור עבורו קיבלה אישור מאת המלך לואי הארבעה עשר.
מארי מרדראק חיה בתקופה בה התבצע המעבר בין האלכימיה לכימיה לקראת הכרתה של הכימיה כתחום מדעי במאה ה-18.
בסוף המאה ה-17 היו הגבולות בין אלכימיה לכימיה מטושטשים.
הכימיה אף נחשבה לעיתים כענף של הרפואה, בשל מעורבותה בהכנת תכשירים רפואיים.
בשפות אירופאיות היו המילים כימאי (chemist), רוקח (apothecary) ומרפא (healer) מילים נרדפות ששימשו לתיאור אדם העוסק בהכנת (רקיחת) תכשירים שונים ובטיפול בחולים.
עם התפתחות והתקדמות השיטה המדעית, פינתה האלכימיה את מקומה לכימיה.
הכימאים אימצו רבות מהשיטות ומהמערכות בהן השתמשו האלכימאים ובמקביל נטשו את הגישה המיסטית שאפיינה את האלכימיה.
הם דגלו בביצוע ניסויים שיטתיים ובניסחו חוקים וכללים על יסוד ראיות אמפיריות.
ספרים וקורסים להוראת כימיה, המיועדים לרופאים ולרוקחים אך גם לקהל הרחב, החלו לתפוס את מקומם של "ספרי הסודות" שפורסמו על ידי אלכימאים ואלכימאיות במאה ה-16.
בדומה לנשים רבות בתקופתה, למדה את יסודות הכימיה בכוחות עצמה מתוך קריאת ספרי הלימוד שהתחילו להופיע בהמשך למתן הרצאות במוסדות הלימוד ואף ייתכן שנכחה בהרצאות.
הראשון מבין ספרים אלה היה ספרו של ז'אן בגווין, Tyrocinium chymicum (תרגול בכימיה), שפורסם תחילה בלטינית בשנת 1610 ולאחר מכן, בשנת 1615, בתרגום לצרפתית תחת השם "יסודות הכימיה" (Les Éléments de Chimie).
הספר סיכם את ההרצאות שהעביר ז'אן בגווין בבית הספר להכשרת רוקחים ורופאים שהיו מעוניינים ללמוד את השיטות המדעיות להכנת תרופות.
בית הספר הוקם על ידו בשנת 1604 בפריז באישורו של המלך אנרי הרביעי.
בשנת 1640 נפתח בפריז "הגן המלכותי לצמחי מרפא" (Jardin royal des plantes médicinales) מוסד לימודי שכלל גן של צמחי רפואה, כיתות לימוד ומעבדה.
ההרצאות הועברו על ידי מיטב אנשי המדע והיו פתוחות לנשים ולגברים כאחד, אך לא הקנו לשומעים תעודות אקדמיות.
כימיה מיטיבה וקלה לתועלת הנשים
המהדורה הראשונה של הספר "כימיה מיטיבה וקלה לתועלת הנשים" התפרסמה בשנת 1656, כאשר מארי מרדראק הייתה בת 46. זהו מדריך מעבדה, המבוסס על הידע ועל הניסיון שרכשה בעבודתה במעבדתה הפרטית, אך גם על הידע שרכשה מקריאת ספרי הכימאים והאלכימאים בני זמנה.
במדריך אפשר למצוא תיאור מפורט ומקצועי של כלי המעבדה והשימוש בהם, תכונות חומרים שונים ושיטות עבודה כגון זיקוק, הרחקת מרכיבים נדיפים, שיקוע, סינון, סיפוח לחות לצורך ייבוש ועוד.
עם צאת המהדורה הראשונה קיבלה המחברת זיכיון בלעדי מאת המלך להפצת הספר למשך עשר שנים, ואישור על כך שתוכן הספר אינו מסכן את הציבור, שניתן לה על ידי רופאים בכירים בפקולטה לרפואה בפריז.
מהדורת 1666, עם הקדמה של הכימאי ז'אן ז'אק, פורסמה בהוצאה לאור CRNS וזכתה להצלחה רבה.
בעקבותיה הופיעה מהדורה נוספת בשנת 1674. לאחר מותה של מארי מרדראק, ראו אור מהדורות נוספות: שלוש מהדורות בצרפתית (בשנים 1680, 1687 ו-1711), שש מהדורות בגרמנית (בין השנים 1673 - 1712) ומהדורה אחת באיטלקית בשנת 1682.
הספר בן 334 עמודים מחולק לשישה חלקים.
החלק הראשון, מתמקד בעקרונות, שיטות, כלים, מאפיינים ומשקלים.
החלק השני עוסק בצמחים ובתרופות העשויות מצמחים.
החלק השלישי עוסק בבעלי חיים והחלק הרביעי במתכות.
החלק החמישי מתמקד בהכנת תרופות מורכבות והחלק השישי פונה לקהל נשי וסוקר שיטות לשימור וטיפוח היופי בעזרת תכשירים קוסמטיים.
במהדורה הראשונה הופיעה בתחילת כל חלק הקדמה מאת המחברת, בה היא הציגה בין היתר את דעותיה ואת עמדותיה בנושאים אקטואליים, כגון מתן השכלה לנשים, הסכנה הבריאותית הטמונה בשימוש בחומרים מסוימים וצדקה.
במהדורות שפורסמו לאחר מותה (1680) הקדמות אלה הושמטו וכך גם שמה של המחברת.
לגבי מקור המרשמים, המחברת הדגישה בהקדמה לחלק החמישי, כי:
בשנת 1630, הונחו בצרפת יסודות הרפואה הציבורית.
על הרופאים הבכירים הוטלה החובה לטפל ללא תמורה בחולים עניים.
במקביל הוקם שירות רפואי קהילתי שניתן על ידי המסדר "בנות הצדקה" (Filles de la charité de saint Vincent de Paul) שנוסד בשנת 1633.
מתוך הזדהות עם הנושא, הדגישה מארי מרדראק בהקדמות לחלקים השונים בספרה את חובת הצדקה, תוך שהיא מעידה על עצמה שאין היא דורשת תמורה עבור השימוש בידע ובניסיון שהיא מעבירה לקוראיה.
היא מבקשת מי כל מי שידו משגת לטפל ללא תמורה בעניים באמצעות התכשירים שהוכנו לפי הוראותיה.
גם בפרסום הספר היא רואה מין מעשה צדקה:
מארי מרדראק כחלוצה בקידום מעמד האישה
מתחילת המאה ה-15 ועד לתחילת המאה ה-20 התנהל בצרפת ובאיטליה ויכוח ציבורי בנושא מעמד האישה בכלל ומתן השכלה לנשים בפרט.
הוויכוח נודע בשם "ויכוח הנשים" .
במאה ה-17, עסקו במדע רק נשים מועטות, מפני שמוסדות הלימוד והחברות המדעיות נשלטו על ידי גברים שמנעו את כניסתן של הנשים.
נשים אחדות הצליחו להתגבר על הדעות הקדומות של הגברים לגבי יכולותיהן האינטלקטואליות ועל החשדות הבלתי מבוססים של הגברים לגבי ערכם ואמינותם של מחקריהן.
גם הנשים שהצליחו לרכוש השכלה ראשונית בכוחות עצמן לא יכלו להתקבל לאוניברסיטאות או להמשיך במחקר מדעי.
מארי מרדראק מתייחסת למצב זה בהקדמה למהדורה הראשונה לספרה:
במאה ה-17 התחילו להישמע קולות שקראו למתן הזדמנות שווה לנשים ברכישת השכלה גבוהה.
מארי דה גורנה, פרסמה בנושא זה את החיבור "שוויות בין גברים לנשים" ואחר כך את החיבור "תלונות הנשים" .
פייר לה מואן (Pierre Le Moyne), כומר ישועי ומשורר צרפתי, כתב בעבודתו "תמונות מוסריות" (Les peintures morales) שיצאה לאור בין השנים 1640 - 1643:
ברוח זאת מארי מרדראק כותבת בהקדמה למהדורה הראשונה של ספרה:
עם הנשים הללו נמנו בין היתר מארי דה קוטבלנש (Marie de Cotteblanche) , שתרגמה בשנת 1566 מספרדית לצרפתית ספר על אסטרונומיה, ולואיז בורסיה (Louise Boursier), מיילדת בחצרו של המלך אנרי הרביעי, אשר פרסמה בשנת 1609 שלושה כרכים על מיילדות.
מארי מרדראק נמנתה עם החלוצות בתחום קידום חינוך הנשים, אשר מתחו ביקורת על הנורמות החברתיות שהגבילו את גישתן של הנשים לחינוך ואת זכותן של הנשים לרכוש ידע ולעסוק במדע.
מארי מרדראק הייתה פורצת דרך במאמציה להנגיש את הידע המדעי לנשים, שהודרו במידה רבה מהחינוך הפורמלי ומהשיח המדעי באותה תקופה.
באמצעות כתיבה בצרפתית (ולא בלטינית, שהייתה השפה המדעית המקובלת), והקדשת יצירותיה באופן מיוחד לנשים, היא ביקשה להעצים את הנשים בידע ולעודד את השתתפותן בפעילות המדעית.
מארי מרדראק כחלוצה בתחום הכימיה התרופתית
כימיה תרופתית היא ענף של כימיה העוסק בתכנון ובהכנת חומרים פעילים לשימוש ברפואה.
המונח "כימיה תרופתית" הופיע לאחר מלחמת העולם השנייה, אך עיקרון השימוש בצמחים ובחומרים אחרים מן הטבע לטיפול במחלות היה מוכר ומקובל משחר ההיסטוריה.
בהקדמה לחלק השני, המטפל בצמחים היא כותבת:
התרופות הראשונות הוכנו ממקורות טבעיים כגון צמחים, שורשים ופטריות.
בידוד, ניקוי ואפיון החומרים הפעילים שמקורם בצמחי מרפא היה האתגר העיקרי של האלכימאים והכימאים בכל הזמנים.
על פי עקרונות הכימיה התרופתית המודרנית, כל תכשיר רפואי נבדק בצורה יסודית במחקרים קליניים לגילוי רעילות ותופעות לוואי ולקביעת המינון היעיל עבור כל מטופל.
בניגוד לאלכימאים, מארי מרדראק ייחסה חשיבות רבה לנושא הרעילות ולהתאמת התרופה למטופל.
על כך היא מפרטת בהמשך ההקדמה:
היא מזכירה במקומות רבים בספרה את ראשוני המדענים, אבן סינא, פדניוס דיוסקורידס (Pedanius Dioscorides), וז'אק דלשאנז (Jacques Daléchamps), אותם היא מכנה "פילוסופים", שתיארו את ההשפעות המיטיבות של חומרים רפואיים על גוף האדם, אך מעירה כי מדענים אלה לא הכירו את שיטות ניקוי החומרים, לכן השתמשו בהם בצורה גולמית.
"אין ספק שכאשר מכינים אותם בצורתם הנקייה, מופרדים מהתכונות הרעות שלהם, הם יהיו יותר בטיחותיים".
בהקדמה לחלק השישי המיועד לנשים היא כותבת:
לאחר הסבר על טיפול בסוגי עור שונים היא מזהירה מפני השימוש "בקמפור שגורם לנשירת שיניים, בכספית, בכספית כלורית ובעופרת שפוגעות בעור וגורמות למחלות קשות ובלתי ניתנות לריפוי".
בהקדמה לחלק הרביעי, המטפל במתכות, היא מזהירה מפני השימוש בתכשירים שיעילותם לא הוכחה בפועל ובהתבססות על שמועות:
מארי מבראבנט הייתה מלכת צרפת משנת 1274 עד 1285 כרעייתו השנייה של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
מארי נולדה ב-13 במאי 1254 בלוון, בראבנט, והייתה בתם של הנדריק השלישי, דוכס בראבנט ואדלייד מבורגונדי.
מארי נישאה לאלמן פיליפ השלישי, מלך צרפת ב-21 באוגוסט 1274. רעייתו הראשונה של פיליפ, איזבלה מאראגון, כבר ילדה שלושה בנים ששרדו: לואי, פיליפ ושארל.
פיליפ היה תחת השפעה חזקה של אמו, מרגריט מפרובאנס, ושל משרתו, המנתח והחשמונאי (Chambellan) פייר דה לה ברוס.
למרות שלא הייתה צרפתייה, מארי בלטה בחצר הצרפתית.
ב-1276, בנה החורג של מארי, לואי, מת בנסיבות חשודות.
מארי חשודה שהורה להרעיל אותו.
לה ברוס, שהיה גם הוא חשוד, נכלא ובהמשך הוצא להורג בגין הרצח.
בנה החורג פיליפ הרביעי מונה למלך צרפת ב-6 בינואר 1286 בריימס.
יחד עם ז'אן הראשונה, מלכת נווארה ובלנש מארטואה, היא ניהלה משא ומתן לשלום ב-1294 בין אנגליה לצרפת עם אדמונד קראוצ'בק, אחיו הצעיר של אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
מארי חיה לאורך תקופת שלטונו של פיליפ הרביעי והיא נפטרה כאשר כל ילדיה נפטרו לפני כן.
היא מתה ב-1322, בגיל 67, במנזר בלס מירו, ליד מלן, שם נסוגה ב-1316. מארי לא נקברה בנקרופוליס המלכותי של בזיליקת סן-דני, אלא במנזר הקורדלייר, בפריז.
הכנסייה, שהושמדה בשרפה ב-1580, שוקמה בשנים שלאחר מכן.
מאריאן חריסטוב (בבולגרית: Мариян Христов; נולד ב-29 ביולי 1973 בבוטבגרד, בולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצה "בלקן בוטבגרד".
את צעדיו הראשונים בכדורגל המקצועני עשה חריסטוב בקבוצה הבולגרית סלביה סופיה בשנת 1994. בסיום העונה עבר ללבסקי סופיה, שם שיחק שתי עונות והבקיע 19 שערים.
בעונת 1997/1998 חתם חריסטוב במועדון הכדורגל הגרמני קייזרסלאוטרן, עימה זכה באליפות הבונדסליגה באותה עונה.
במהלך שבע העונות בהן שיחק בקבוצה, הגיע עם קבוצתו להישגים בינלאומיים, ביניהם רבע גמר גביע האלופות ב-1999, וחצי גמר גביע אופ"א ב-2001.
בעונותיו האחרונות בקייזלסטאורן התקשה חריסטוב למצוא מקום בהרכב והירבה לעלות כמחליף, ולפיכך עבר בעונת 2004/2005 לוולפסבורג.
בעונת 2007/08 חזר לבולגריה והצטרף לבלקן בוטבגרד.
במקביל היה חריסטוב שחקן בנבחרת בולגריה בכדורגל, והיה שותף למשחקי הנבחרת במונדיאל 1998 ויורו 2004.
מארי תרז שרלוט, נסיכת צרפת (19 בדצמבר 1778 - 19 באוקטובר 1851), הידועה גם בתואר מארי תרז שרלוט, דוכסית אנגולם, הייתה בתם הבכורה של לואי השישה עשר, מלך צרפת ורעייתו, המלכה מארי אנטואנט, והיחידה ממשפחתה ששרדה את המהפכה הצרפתית.
עד לנישואיה בשנת 1799 ללואי אנטואן, דוכס אנגולם, בנו של שארל העשירי, מלך צרפת, היא נקראה בתואר מאדאם רויאל, השמור לבת הבכורה של מלך צרפת.
יש המחשיבים אותה כאחת ממלכות צרפת, שכן באופן טכני כיהן בעלה בתפקיד המלך במשך עשרים דקות בשנת 1830, בין ויתורו של אביו על הכתר לבין ויתורו שלו עצמו.
הנסיכה מארי תרז שרלוט נולדה בארמון ורסאי, ילדתם הבכורה של לואי השישה עשר, מלך צרפת ורעייתו מארי אנטואנט, שחיכו כמעט שמונה שנים מאז נישואיהם לילד.
הנסיכה נקראה על שמה של סבתה, מריה תרזה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, וכבתו הבכורה של המלך הצרפתי המכהן היא קיבלה את התואר מאדאם רויאל.
מארי אנטואנט מינתה את חברתה הטובה, דוכסית פוליניאק כאומנת והמחנכת של מארי תרז, ומאוחר יותר גם של אחיה הצעירים.
ביוני 1789, בעוד הרוחות מחוץ לארמון סערו והמהפכה הצרפתית הלכה והתקרבה, חוותה הנסיכה מארי תרז בת ה-11 טרגדיה אישית, כאשר אחיה בן השבע, לואי ז'וזף, ואחותה התינוקת סופי מתו ממחלה בהפרש של שבועיים, חודש לפני הסתערות ההמון על הבסטיליה.
ביולי, לאחר נפילת מבצר הבסטיליה, שלח המלך רבים מבני משפחתו וחבריו אל מחוץ לצרפת, בעוד שהוא בעצמו התעקש להישאר בממלכה יחד עם משפחתו.
בין אנשי החצר שברחו לחו"ל הייתה גם אומנתה של מארי תרז, דוכסית פוליניאק, אותה החליפה בתפקיד לואיז אליזבת דה קרואי.
פולין, בתה של לואיז אליזבת, הפכה לידידתה הקרובה ביותר של הנסיכה מארי תרז ונשארה קרובה אליה כל חייה.
באוקטובר 1789 הסתער המון פריזאי על ארמון ורסאי.
מארי תרז בת ה-11 ומשפחתה הובלו באלימות מהארמון, בצעדה שלוותה בראשיהם הכרותים של חיילי המשמר המלכותי, אל פריז שם אוחסנו בארמון טווילרי הנטוש, בתנאי מעצר בית, כאשר התפרצויות של מתנגדי המלוכה לתוך הארמון אל חדריהם של בני המשפחה מאיימות על חייהם מדי יום.
עם הידרדרותו של המצב הפוליטי בצרפת ומספר ניסיונות רצח מהם התחמקו, הגיעו לואי ה-16 ומארי אנטואנט למסקנה כי חייהם וחיי ילדיהם בסכנה וכי עליהם לברוח מפריז הסוערת.
ביוני 1791 ברחה המשפחה המלכותית בתחפושות של אצילים רוסים מארמון טווילרי וניסתה להגיע לטירת מונמדי המלוכנית שבצפון מזרח המדינה, אולם המשמר הרפובליקני זיהה את המלך בעיר וארן, עצר אותו ואת משפחתו והחזיר אותם לפריז.
כתוצאה מכך הועברה מארי תרז בת ה-12 ומשפחתה להכלא במבצר הטמפל.
המהפכנים הפרידו את המשפחה, לואי ה-16 ולואי שארל בן ה-6 התגוררו בחדר בקומה אחת, ואילו מארי תרז, אימה ודודתה, נכלאו בחדר בקומה אחרת.
הם נפגשו מדי ערב, אך שהו בקומות נפרדות, כאשר שומרים הוצבו יום ולילה להשגיח על מעשיהם.
בינואר 1793 הובא אביה של מארי תרז, המלך לואי השישה עשר, לחדרן של מארי אנטואנט, גיסתה ובתה על מנת להיפרד מהן.
למחרת היום הוא הוצא להורג באשמת בגידה במדינה.
הנסיכה שהייתה אז בת 14 ומאוד קרובה לאביה, הייתה שבורת לב ממותו.
מארי תרז נשארה כלואה במבצר הטמפל יחד עם אמה ואחיה הקטן לואי שארל (שהוכר כעת על ידי תומכי המלוכה כמלך לואי השבעה עשר), עד יולי 1793, אז הופרד המלך בן ה-8 מאמו ואחותו ונכלא בתא נפרד.
בתאה של מארי תרז נותרו כעת שתי נשים נוספות - אמה מארי אנטואנט, ודודתה, הנסיכה אליזבת.
באוקטובר 1793 נלקחה מארי אנטואנט לכלא הקונסיירז'רי באשמת בגידה וגילוי עריות עם בנה.
מארי תרז בת ה-14 נאלצה להיפרד מאימה, זמן קצר אחרי שאיבדה את אביה, מבלי לדעת מה עלה בגורלה.
מארי אנטואנט נשפטה והוצאה להורג ב-16 באוקטובר אך מכתבה האחרון לאליזבת ולמארי תרז, אותו כתבה לילה לפני הוצאתה להורג, מעולם לא הגיע ליעדו.
הן לא קיבלו כל ידיעה מה עלה בגורלה של המלכה ומארי תרז לא ידעה שאיבדה גם את אימה.
כאשר הגיע חיילים לקחת את דודתה, ב-9 במאי 1794, אמרה לה אליזבת כי אין לה מה לדאוג וכי היא תשוב אליה במהרה.
החיילים משכו את אליזבת מהתא ואמרו לה "את לא תחזרי".
היא הוצאה להורג ביום שלמחרת באשמת מתן עזרה לתומכי המלוכה הגולים.
מארי תרז בת ה-15 נותרה לבדה במבצר, כשהיא אינה יודעת מה עלה בגורלם של בני משפחתה.
מזיכרונותיה עולה כי היא נהגה להאזין בדריכות לרחשים ולקולות מחוץ לדלתה, כדי לזהות מתי עוברים השומרים וניסתה לזהות את קולו של אחיה.
היא נהגה לצפות מראש מתי השומרים נכנסו לחדרה והייתה ישנה בבגדיה כדי שלא יפתיעו אותה מבלי שתהיה לבושה כיאות בבואם.
בטקסט שכתבה הנסיכה הצעירה על קירות תאה היא דיווחה כך על מצבה: "מארי תרז שארלוט היא האדם האומלל ביותר בעולם.
היא אינה מקבלת חדשות על אמה ואינה מורשית להתאחד עמה על אף שביקשה זאת אלפי פעמים.
אלוהים ישמור על אמי היקרה אותה אני אוהבת, ושאיני יודעת מה מצבה.
אלוהים, סלח לאלה אשר גרמו סבל להוריי".