tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 באפריל חידשו היפנים את התקפות הקמיקזה שלהם; ורק תמרונים דרסטיים ומטחי נ"מ כבדים הצילו את כוח המשימה.
CAP הפילה 17 מטוסים, וירי נ"מ מהאוניות הפיל 12 נוספים.
למחרת, 151 מטוסי אויב תקפו את TF 58, אך ויסקונסין, יחד עם יחידות נוספות של החיפוי עבור נושאות המטוסים החיוניות, הרחיקו את טייסי הקמיקזה והשמידו אותם לפני שהספיקו להגיע ליעדיהם.
במהלך הימים שבאו לאחר מכן, התקפות קמיקזה יפניות הצליחו להתרסק לתוך שלוש נושאות מטוסים - אינטרפיד, בנקר היל ואנטרפרייז - בכמה ימים רצופים.
ב-4 ביוני, סופת טייפון פגעה בצי.
ויסקונסין יצאה מהסערה ללא פגע, אך שלוש סיירות, שתי נושאות מטוסים ומשחתת ספגו נזק חמור.
הפעולות ההתקפיות חודשו ב-8 ביוני עם התקפה אווירית אחרונה על קיושו.
התגובה האווירית היפנית כמעט ולא הייתה קיימת; 29 מטוסים אותרו והושמדו.
באותו יום, אחד מהמטוסים הימיים של ויסקונסין נחת וחילץ טייס שהופל מנושאת המטוסים שאנגרי-לה.
ויסקונסין נכנסה בסופו של דבר למפרץ לייטה והטילה שם עוגן ב-13 ביוני לצורך תיקונים ומילוי מחדש.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב-1 ביולי, הפליגו אוניית המערכה ומלוותיה פעם נוספת למים הביתיים היפניים לצורך תקיפות אוויריות של נושאות מטוסים על מרכז הכובד של האויב.
תשעה ימים לאחר מכן השמידו מטוסי נושאות מטוסים מ-TF 38 72 מטוסי אויב על הקרקע וניפצו אתרי תעשייה באזור טוקיו.
ויסקונסין והאוניות האחרות לא עשו כל ניסיון להסתיר את מיקום הארמדה שלהן, בעיקר בשל תגובה יפנית חלשה לנוכחותן.
ב-16 ביולי ירתה ויסקונסין עם תותחי ה- שלה על מפעלי פלדה ובתי זיקוק לנפט במוראן, הוקאידו.
יומיים לאחר מכן, היא הרסה מתקנים תעשייתיים באזור היטאצ'י מירו, על חוף הונשו, צפונית מזרחית לטוקיו עצמה.
במהלך אותה הפגזה, אוניות מערכה בריטיות של צי האוקיינוס השקט הבריטי תרמו את הירי הכבד שלהן.
בשלב זה של המלחמה, ספינות מלחמה של בעלות הברית כמו ויסקונסין הצליחו להפגיז את המולדת היפנית כמעט ללא הפרעה.
המטוסים של TF 38 פוצצו לאחר מכן את בסיס הצי היפני ביוקוסוקה, והוציאו מכלל פעולה את אוניית הדגל של הצי לשעבר נגאטו, אחת משתי אוניות המערכה היפניות שנותרו.
במהלך חודש יולי ועד אוגוסט תקפו הטייסים של אדמירל הולסי תקיפות השמדה על היפנים, כשהמקרה האחרון היה נגד טוקיו ב-13 באוגוסט.
יומיים לאחר מכן, היפנים נכנעו ובכך סיימה את מלחמת העולם השנייה.
ויסקונסין, כחלק מהכוח הכובש, הגיעה למפרץ טוקיו ב-5 בספטמבר, שלושה ימים לאחר הכניעה הרשמית על סיפון אוניית המערכה מיזורי.
במהלך הקריירה הקצרה של ויסקונסין במלחמת העולם השנייה, היא הפליגה מאז כניסתה לשירות, הפילה שלושה מטוסי אויב, טענה לסיוע בהפלת ארבעה נוספים, ותדלקה את משחתות הליווי שלה בכ-250 הזדמנויות.
לאחר מכן עברה אוניית המערכה לאוקינאווה, וחזרה הביתה ב־22 בספטמבר 1945, כחלק ממבצע מרבד קסמים שבוצע להחזרת חיילים, מלחים ונחתים הביתה מחזיתות הקרב הרחוקות של האוקיינוס השקט.
ביציאה מאוקינאווה ב-23 בספטמבר, ויסקונסין הגיעה לפרל הארבור ב-4 באוקטובר, ונשארה שם חמישה ימים לפני שהיא נסעה לכיוון החוף המערבי בשלב האחרון של המסע שלה לכיוון המדינה.
היא הגיעה לסן פרנסיסקו ב-15 באוקטובר.
היא הפליגה בכיוון החוף המזרחי של ארצות הברית זמן קצר לאחר תחילת השנה החדשה, 1946, עברה ויסקונסין את תעלת פנמה בין 11 ל-13 בינואר והגיעה להמפטון רודס, וירג'יניה, ב-18 בינואר.
לאחר שייט דרומה למפרץ גואנטנמו, קובה, אוניית המערכה נכנסה למספנת הצי נורפוק לצורך שיפוץ.
לאחר תיקונים ושינויים שכילו את הקיץ, הפליגה ויסקונסין למים של דרום אמריקה.
במהלך השבועות שלאחר מכן ביקרה אוניית המערכה בולפראיסו, צ'ילה בין 1 ל-6 בנובמבר; קייאו, פרו, בין התאריכים 9–13 בנובמבר; בלבואה, אזור התעלה, מ-16 עד 20 בנובמבר; ולה גוארה, ונצואלה, בין 22 ל-26 בנובמבר, לפני החזרה לנורפוק ב-2 בדצמבר 1946.
ויסקונסין בילתה כמעט את כל שנת 1947 כספינת אימונים, ולקחה חיילי מילואים של הצי להפלגות של שבועיים לאורך השנה.
מסעות אלה החלו בבייון, ניו ג'רזי, וראו ביקורים במפרץ גואנטנמו, קובה, ובאזור תעלת פנמה.
בעודה בדרכה בים, האונייה ערכה תרגילים שונים לפני שהשייט הסתיים במקום בו התחיל, בבייון.
במהלך יוני ויולי 1947, ויסקונסין לקחה את אנשי האקדמיה הימית של ארצות הברית להפלגות אל מימי צפון אירופה.
בינואר 1948, ויסקונסין הוצבה בצי העתודה האטלנטי בנורפוק והוצאה מכלל שירות, ובהיותה במילואים ב-1 ביולי, ויסקונסין הוקצתה לקבוצת נורפוק של צי העתודה האטלנטי.
שהותה ב"צי הנפטלין" הייתה קצרה למדי, בשל הפלישה הצפון קוריאנית לקוריאה הדרומית בסוף יוני 1950. ויסקונסין הופעלה מחדש ב-3 במרץ 1951 תחת פיקודו של קפטן תומאס בורוז.
לאחר שיט ניסויים, אוניית המערכה המתחדשת ערכה שני הפלגות אימון של צוערים, והובילה את הקצינים לעתיד לאדינבורו, סקוטלנד; ליסבון, פורטוגל; הליפקס, נובה סקוטיה; העיר ניו יורק ומפרץ גואנטנמו, קובה לפני שחזרה לנורפוק.
ויסקונסין עזבה את נורפוק ב-25 באוקטובר, לכיוון האוקיינוס השקט.
היא עברה את תעלת פנמה ב-29 באוקטובר והגיעה ליוקוסוקה, יפן ב-21 בנובמבר.
שם היא החליפה את ניו ג'רזי כאוניית הדגל של תת-אדמירל ה.
ב-26 בנובמבר, עם תת-אדמירל מרטין ואדמירל משנה פ.
דנבריק, מפקד, כוח המשימה הפסיפי יצא לדרך, וויסקונסין עזבה את יוקוסוקה למים הקוריאניים כדי לתמוך בפעולות נושאות המטוסים המהירות של TF 77. היא עזבה את כוח נושאות המטוסים ב-2 בדצמבר, וחופתה על ידי המשחתת וילטסי, סיפקה תמיכה בירי לקורפוס של הרפובליקה של קוריאה (ROK) באזור קאסונג - קוסונג.
לאחר שהורידה את האדמירל דנברינק ב-3 בדצמבר בקנגונג, אוניית המערכה חזרה לעמדה על ה"קו ההפגזה הקוריאני", וסיפקה תמיכה בירי לדיוויזיית הנחתים הראשונה.
ההפגזה של ויסקונסין הייתה אחראית על השמדת טנק, שתי עמדות תותחים ומבנה.
היא המשיכה במשימת התמיכה בירי שלה עבור דיוויזיית הנחתים הראשונה וקורפוס ה-ROK הראשון עד 6 בדצמבר, כשהיא אחראית על בונקרים של האויב, עמדות ארטילריה וריכוזי חיילים.
באחת הפעמים במהלך אותה תקופה, קיבלה אוניית המערכה בקשה לתמיכה בירי וסיפקה שלושה פגזי תאורה לקורפוס ה-ROK הראשון, שהאירו מתקפת אויב שנהדפה בעקבות כך עם מספר ניכר של חללי אויב.
לאחר שהוחלפה על קו הירי על ידי הסיירת הכבדה סנט פול ב-6 בדצמבר, ויסקונסין פרשה לזמן קצר מתפקידי תמיכה בירי.
היא חידשה אותם באזור קאסונג-קוסונג ב-11 בדצמבר בחיפוי של המשחתת טווינינג.
למחרת, 12 בדצמבר, העלה מסוק על ויסקונסין את אדמירל משנה ה.
ת'ארבר, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-2 (BatDiv 2), כחלק ממסע הסקירה שלו במזרח הרחוק.
ויסקונסין המשיכה את תפקידיה לתמוך בירי הימי על קו ההפגזות, והפגיזה בונקרים של האויב, עמדות פיקוד, עמדות ארטילריה ומערכות תעלות עד 14 בדצמבר.
היא עזבה את "קו ההפגזה" באותו יום כדי לבצע תפקידי תמיכה מיוחדים בירי באזור קוג'ו בהפגזה על מטרות חוף לתמיכה בחיילי האו"ם על החוף.
באותו יום חזרה ויסקונסין לאזור קאסונג-קוסונג.
ב-15 בדצמבר היא הורידה את אדמירל ת'ארבר במסוק.
למחרת, ויסקונסין עזבה את מימי קוריאה, לכיוון סאסבו כדי להתחמש מחדש.
כשחזרה לאזור הלחימה ב-17 בדצמבר, אירחה ויסקונסין את הסנטור הומר פרגוסון ממישיגן ב-18 בדצמבר.
באותו יום תמכה אוניית המערכה בפלישת הדיוויזיה ה-11 הדרום קוריאני עם אש תאורת לילה שאפשרה לחיילי ה-ROK להדוף הסתערות צפון קוריאנית עם אבדות כבדות של האויב.
ביציאה מ"קו ההפגזה" ב-19 בדצמבר, אוניית המערכה העבירה את פרגוסון במסוק אל נושאת המטוסים ואלי פורג'.
ב-20 בדצמבר השתתפה ויסקונסין בהפצצה אווירית מתואמת של וונסן כדי לנטרל מטרות נבחרות באזורה.
האונייה העבירה את עמדת ההפגזה שלה לקצה המערבי של נמל וונסן, ופגעה בסירות ובספינות קטנות בתעלה הפנימית עם פגזי ה-5 אינץ' (127 מ"מ) שלה בשעות אחר הצהריים ועזרה למנוע ניסיונות לתקוף את האיים הידידותיים הסמוכים.
ויסקונסין ביצעה לאחר מכן סריקה נגד סירה צפונה, וירתה עם סוללות ה-5 אינץ' שלה על ריכוזי סירות חשודים.
לאחר מכן היא סיפקה תמיכה בירי לחיילי האו"ם שפעלו על קו הפצצה עד 22 בדצמבר, אז הצטרפה מחדש לכוח המשימה של נושאות המטוסים.
ב-28 בדצמבר, הקרדינל פרנסיס ספלמן, בסיור בקוריאה במהלך חופשת חג המולד, עלה על סיפון האונייה כדי לחגוג מיסה לאנשי הצוות הקתולים.
ביום ראש השנה, ויסקונסין נכנסה ליוקוסוקה.
ויסקונסין עזבה את הנמל הזה ב-8 בינואר 1952 וחזרה למים הקוריאנים.
היא הגיעה לפוסאן למחרת ואירחה את נשיא קוריאה הדרומית, סינגמן רי, ואשתו, ב-10 בינואר.
בני הזוג התקבלו בטקס צבאי מלא עם עלייתם, אשר רי גמל עליו בכך שהעניק לתת אדמירל מרטין את מסדר ההצטיינות הצבאי של ה-ROK.
ויסקונסין חזרה לקו הפגזה ב-11 בינואר, ובמהלך הימים שלאחר מכן, סיפקה תמיכה בירי כבד לדיוויזיית הנחתים הראשונה ולקורפוס ה-ROK הראשון.
כמו בעבר, מטרותיה העיקריות היו עמדות פיקוד, מקלטים, בונקרים, ריכוזי כוחות ועמדות מרגמות.
כבעבר, היא עמדה מוכנה לספק סיוע בירי לפי הצורך, והפגיזה את חיילי האויב בשטח פתוח ב-14 בינואר לבקשת הקורפוס הראשון של ה-ROK.
היא התחמשה שוב ב-Sasebo, תוך זמן קצר הצטרפה ל-TF 77 מול חופי קוריאה וחידשה את התמיכה במשימת הפגזה ב-23 בינואר.
שלושה ימים לאחר מכן, היא עברה שוב לאזור קוג'ו, כדי להשתתף במתקפה אווירית וימית מתואמת.
באותו יום חזרה אוניית המערכה לקו ההפגזה והפגיזה את עמדת הפיקוד ומרכז התקשורת של הדיוויזיה הצפון קוריאנית ה-15 במהלך משימות קריאת אש עבור דיוויזיית הנחתים הראשונה.
כשחזרה לוונסן בסוף ינואר, ויסקונסין הפגיזה את תותחי האויב בהודו פנדו לפני שחומשה מחדש בסאסבו.
אוניית המערכה הצטרפה מחדש ל-TF 77 ב-2 בפברואר, ולמחרת פוצצה בנייני רכבת וקרפפים בהודו פנדו ובקוג'ו לפני שהצטרפה מחדש ל-TF 77. לאחר התחדשות ביוקוסוקה כמה ימים לאחר מכן, היא חזרה לאזור קוסונג וחידשה את התמיכה בירי.
במהלך אותה תקופה, היא הרסה גשרי רכבת ומספנה קטנה תוך כדי ביצוע משימות ירי על עמדות פיקוד של האויב, בונקרים ומקלטי כוח אדם, תוך ביצוע ניתוקים רבים בקווי תעלות של האויב.
ב-26 בפברואר, ויסקונסין הגיעה לפוסאן, שם ביקרו באוניית המערכה תת-אדמירל שון, ראש המבצעים הימיים של ה-ROK, שגריר ארצות הברית ג'יי.
מאקיו ואדמירל משנה סקוט-מונצ'ריף, הצי המלכותי, מפקד קבוצת משימה 95.12 (TG 95.12).
למחרת ויסקונסין יצאה מאותו נמל דרום קוריאני, והגיעה ליוקוסוקה ב-2 במרץ.
שבוע לאחר מכן, היא עברה לסאסבו כדי להתכונן לחזור למים הקוריאנים.
ויסקונסין הגיעה ליד סונג'ין, קוריאה, ב-15 במרץ וריכזה את הירי שלה על קווי רכבת של האויב.
מוקדם באותו בוקר, היא השמידה רכבת של חיילים קומוניסטיים שנלכדה מחוץ למנהרה הרוסה.
באותו אחר הצהריים, היא ספגה את הפגיעה הישירה הראשונה בתולדותיה, כאשר אחד מארבעה פגזים מסוללת תותחים 155 מ"מ צפון קוריאנית פגע במגן של צריח תותחים 40 מ"מ ימני.
למרות שנגרם נזק חומרי קטן, שלושה אנשי צוות נפצעו.
ויסקונסין השמידה לאחר מכן את הסוללה הזו עם מטח 16 אינץ' (406 מ"מ) מלא לפני שהמשיכה במשימתה.
לאחר שתמכה שוב בדיוויזיית הנחתים הראשונה עם התותחים הכבדים שלה, אוניית המערכה חזרה ליפן ב-19 במרץ.
ויסקונסין הוחלפה כאוניית הדגל של הצי השביעי ב-1 באפריל על ידי האונייה האחות איווה, ויסקונסין יצאה מיוקוסוקה, לכיוון ארצות הברית.
בדרך הביתה, היא עצרה לזמן קצר בגואם, שם השתתפה בניסוי המוצלח של המבדוק היבש הצף הגדול ביותר של הצי ב-4–5 באפריל, הראשון אי פעם שהכיל אוניית מערכה מסדרת איווה.
היא המשיכה במסעה הביתה דרך פרל הארבור והגיעה ללונג ביץ', קליפורניה, ב-19 באפריל לפני שהמשיכה לנורפוק.
ב-9 ביוני, ויסקונסין חזרה לתפקידה כספינת אימונים, ולקחה את הצוערים לגרינוק, סקוטלנד; ברסט, צרפת; ומפרץ גואנטנמו, לפני החזרה לנורפוק.
היא עזבה את המפטון רודס ב-25 באוגוסט והשתתפה בתרגיל נאט"ו Operation Mainbrace, שנערך מחוץ לגרינוק, סקוטלנד.
לאחר שובה לנורפוק, ויסקונסין עברה שיפוץ במספנה הימית שם.
ויסקונסין נשארה בצי האוקיינוס האטלנטי לאורך 1952 ולתוך 1953, הכשירה אנשי צוות וערכה תרגילים.
לאחר חודש של תחזוקה שוטפת עזבה ויסקונסין את נורפוק ב-9 בספטמבר 1953, לכיוון המזרח הרחוק.
בהפלגה דרך תעלת פנמה ליפן, ויסקונסין החליפה את ניו ג'רזי כאוניית הדגל של הצי השביעי ב-12 באוקטובר.
במהלך החודשים שלאחר מכן, ויסקונסין ביקרה בנמלים היפנים של קובה, סאסבו, יוקוסוקה, אוטארו ונגסאקי.
היא בילתה את חג המולד בהונג קונג ובסופו של דבר שוחררה מתפקידי הדגל ב-1 באפריל 1954 וחזרה לארצות הברית זמן קצר לאחר מכן, והגיעה לנורפוק, דרך לונג ביץ' ותעלת פנמה, ב-4 במאי.
בכניסה למספנת הצי של נורפוק ב-11 ביוני, ויסקונסין עברה שיפוץ קצר והחלה בשיוט אימון בפלגה ב-12 ביולי.
לאחר ביקור חוזר בגרינוק, ברסט ובמפרץ גואנטנמו, חזרה האונייה למספנת הצי נורפוק לצורך תיקונים.
זמן קצר לאחר מכן השתתפה ויסקונסין בתרגילי הצי האטלנטי כאוניית הדגל של מפקד הצי השני.
ביציאה מנורפוק בינואר 1955 השתתפה ויסקונסין במבצע Springboard, שבמהלכו ביקרה בפורט-או-פרינס, האיטי.
לאחר מכן, עם החזרה לנורפוק, ערכה אוניית המערכה הפלגה נוספת של צוערים באותו הקיץ, וביקרה באדינבורו, קופנהגן, דנמרק ומפרץ גואנטנמו לפני שחזרה לארצות הברית.
עם השלמת שיפוץ גדול במספנת הצי של ניו יורק, ויסקונסין יצאה דרומה לאימון רענון בים הקריבי, לאחר מכן השתתפה בתרגיל אימונים נוסף.
במהלך אותה הפלגה, היא שוב ביקרה בפורט-או-פרינס וצירפה את טמפיקו, מקסיקו, וקרטחנה, קולומביה, לרשימת הנמלים שלה.
היא חזרה לנורפוק ביום האחרון של מרץ 1955 לפעולות מקומיות.
ב-18 באוקטובר, בעת שפעלה באיסט ריבר בנמל ניו יורק, ויסקונסין עלתה על שרטון בטעות, אך האונייה שוחררה תוך כשעה ללא נזק רציני.
באפריל ובתחילת מאי 1956 פעלה ויסקונסין באזור כף וירג'יניה.
ב-6 במאי, בערפל כבד, אוניית המערכה התנגשה במשחתת איטון.
ויסקונסין סבלה מנזק רב בחרטום, וגם איטון ניזוקה קשות.
אוניית המערכה נשלחה למספנת הצי של נורפוק לצורך תיקונים.
ניסוי חדשני האיץ את התיקונים שלה ואפשר לאונייה לערוך את הפלגת האימונים המתוכננת שלה לקיץ באותו הקיץ.
חלק במשקל 120 טון, ובאורך 68 רגל (21 מטר) מהחרטום של האונייה האחות הבלתי גמורה של ויסקונסין, קנטקי, הועבר באמצעות דוברה, בקטע אחד, ממספנת ניופורט ניוז של ניופורט ניוז, וירג'יניה, על פני המפטון רודס למספנת הצי של נורפוק.
אנשי התיקון השלימו את הפעולה של חיבור החרטום החדש תוך 16 ימים.
ב-28 ביוני 1956, האונייה הייתה מוכנה לים.
ויסקונסין חידשה את הכשרת האימון שלה ב-9 ביולי 1956. באותו סתיו השתתפה ויסקונסין בתרגילי הצי האטלנטי מול חופי הקרוליינות, וחזרה לנמל ב-8 בנובמבר 1956. כשנכנסה למספנת הצי של נורפוק שבוע לאחר מכן, אוניית המערכה עברה תיקונים גדולים שלא הסתיימו עד 2 בינואר 1957.
לאחר פעולות מקומיות ליד כף וירג'יניה ב-3–4 בינואר 1957 ובין 9–11 בינואר, עזבה ויסקונסין את נורפוק ב-16 בינואר, כשהיא דיווחה למפקד, קבוצת האימונים של הצי, בתחנת הצי מפרץ גואנטנמו.
ויסקונסין שימשה כאוניית הדגל של האדמירל הנרי סי קרומלין במהלך אימוני הפגזות החופים שלאחר מכן ותרגילים אחרים שנערכו ליד האי קולברה, פוארטו ריקו, בין 2 ל-4 בפברואר.
כשהפליגה לנורפוק עם סיום תקופת האימונים, הגיעה אוניית המערכה ב-7 בפברואר וחידשה את הפעולות המקומיות מול נורפוק.
ב-27 במרץ, ויסקונסין הפליגה לים התיכון, והגיעה לגיברלטר ב-6 באפריל, היא הפליגה באותו יום לפגישה עם TF 60 בים האגאי לפני שדווחה לטורקיה לתרגיל נאט"ו Red Pivot.
היא עזבה את מפרץ זירוס ב-14 באפריל, הגיעה לנאפולי ארבעה ימים לאחר מכן, וערכה תרגילים במזרח הים התיכון.
במהלך אותן התפתחות אימונים מבצעיים, היא הצילה טייס ואיש צוות ששרדו מהתרסקות מטוס מנושאת המטוסים פורסטל.
ויסקונסין הגיעה לוולנסיה, ספרד, ב-10 במאי, ושלושה ימים לאחר מכן, אירחה פקידים אזרחיים וצבאיים בולטים בעיר.
ביציאה מוולנסיה ב-17 באפריל, ויסקונסין הגיעה לנורפוק ב-27 במאי.
בדרך, היא נקראה להטביע מטוס בואינג KC-97F-55-BO סטרטופרייטר, ששקע באוקיינוס האטלנטי ב-9 במאי 550 ק"מ דרומית מזרחית לאיים האזוריים בעקבות תקלה במנוע כפול, ולאחר מכן צף במשך 10 ימים.
ב-27 במאי, אדמירל משנה לואיס ס.
פארקס החליף את האדמירל הקולן קרומלין כמפקד פלגת אוניות המערכה ה-2. ביציאה מנורפוק ב-19 ביוני, אוניית המערכה ערכה במהלך השבועות שלאחר מכן שייט אימון בפלגה דרך תעלת פנמה למימי דרום אמריקה, והגיעה לולפראיסו ב-3 ביולי.
שמונה ימים לאחר מכן, אוניית המערכה חזרה אל תעלת פנמה והאוקיינוס האטלנטי.
לאחר תרגילים במפרץ גואנטנמו ומחוץ לקולברה, ויסקונסין הגיעה לנורפוק ב-5 באוגוסט וביצעה פעולות מקומיות שנמשכו עד ספטמבר.
לאחר מכן היא השתתפה בתרגילי נאט"ו, ששלחו אותה אל האי הבריטי.
ימיה של ויסקונסין כיחידת צי פעילה היו ספורים, והיא התכוננה לעשות את השיוט האחרון שלה.
ב-4 בנובמבר היא עזבה את נורפוק עם קבוצה גדולה של אורחים בולטים על הסיפון.
כשהגיעה לעיר ניו יורק ב-6 בנובמבר, הורידה אוניית המערכה את אורחיה, וב-8 בנובמבר פנתה לבייון, ניו ג'רזי, כדי להתחיל בשיפוץ לפני ההשבתה.
במסגרת התוכנית של ממשל רייגן לבניית צי 600 הספינות, בראשות מזכיר הצי ג'ון ליהמן, הופעלה ויסקונסין מחדש ב-1 באוגוסט 1986, הוקם צוות יחידה מוקדמת (PCU), והאונייה נגררה אל מספנת אבונדיל בניו אורלינס, לואיזיאנה, כדי להתחיל בבדיקות טרום הפעלה מחדש.
אוניית המערכה נגררה לאחר מכן ממספנת אבונדיל והגיעה למספנת אינגאלס בפסקאגולה, מיסיסיפי, ב-2 בינואר 1987 כדי לקבל שדרוגי מערכת נשק עבור המודרניזציה שלה.
במהלך השיפוץ, הוסרו מוויסקונסין כל תותחי האורליקון 20 מ"מ ותותחי הבופורס 40 מ"מ שנותרו לה, בשל חוסר יעילותם נגד מטוסי קרב מודרניים וטילים נגד ספינות.
בנוסף, שני צריחי תותחי 5 אינץ' (127 מילימטרים) הממוקמים באמצע האונייה ובחלק האחורי בשני הצדדים של אוניית המערכה הוסרו.
ויסקונסין הופעלה מחדש באופן רשמי ב-22 באוקטובר 1988 בפסקאגולה, בפיקודו של קפטן ג'רי מ.
היא הושמה בצי האטלנטי של ארצות הברית.
לאחר מכן היא התבססה בתחנת הצי נורפוק, וירג'יניה, שם היא הפכה למרכז של קבוצת הפעולה הימית שלה (SAG), המכונה גם קבוצת קרב אוניית המערכה (BBBG).
ויסקונסין בילתה את החלק הראשון של 1989 בביצוע תרגילי אימון באוקיינוס האטלנטי ומול חופי פוארטו ריקו לפני שחזרה למספנת הצי של פילדלפיה לשיט ניסויים שלאחר ההפעלה מחדש שנמשכה את שאר השנה.
באמצע 1990 השתתפה אוניית המערכה בתרגיל צי.
ב-2 באוגוסט 1990 פלשה עיראק לכווית.
באמצע החודש, הנשיא ג'ורג' ה.
בוש, בהתאם לדוקטרינת קרטר, שלח את הראשון מבין כמה מאות אלפי חיילים, יחד עם כוח חזק של תמיכה ימית, לערב הסעודית ולאזור המפרץ הפרסי כדי לתמוך בכוח רב לאומי.
בעימות עם הדיקטטור העיראקי סדאם חוסיין.
ב-7 באוגוסט, ויסקונסין וקבוצת הקרב שלה קיבלו הוראה להתפרס להגנת כווית למבצע מגן מדבר, והם הגיעו למפרץ הפרסי ב-23 באוגוסט.
ב-15 בינואר 1991, מבצע "סערה במדבר" החל, וויסקונסין מצאה את עצמה משרתת לצד אחותה מיזורי, בדיוק כפי שעשתה בקוריאה 40 שנה קודם לכן.
ויסקונסין גם קיבלה על עצמה את האחריות של מתאם הלוחמה נגד השטח המקומי עבור קבוצת הפעולה הצפונית של המפרץ הפרסי.
ויסקונסין, בליווי ניקולאס, החליפה את מיזורי ב-6 בפברואר, ואז נענתה לקריאת הלחימה הראשונה שלה לתמיכה בירי מאז מרץ 1952. אוניית המערכה שהופעלה מחדש לאחרונה ירתה 11 פגזים לטווח של להשמיד סוללת ארטילריה עיראקית בדרום כווית במהלך משימה שהוזעקה על ידי מטוסי USMC OV-10 ברונקו.
תוך שימוש במל"ט RQ-2 פיוניר כתצפית בקרב בפעם הראשונה, ויסקונסין פגעה במתחם תקשורת עיראקי ב-7 בפברואר.
התותחים העיקריים שלה ירו 24 פגזים על אתרי ארטילריה עיראקית, מתקני טילים ואתרי לוחמה אלקטרונית לאורך החוף.
באותו ערב, היא ירתה על אתרים ימיים עם תותחי שלה, ירי 50 פגזים, אשר פגעו קשות או הטביעו 15 סירות עיראקיות, והרסו מספר רציפים במרינה ח'ור אל-מופתאח.
בתגובה לקריאות לתמיכה באש מכוחות ארצות הברית וכוחות הקואליציה, הסוללה הראשית של ויסקונסין הופעלה שוב ב-9 בפברואר, פיצצה בונקרים ואתרי ארטילריה, והפגיזה עמדות חיילים עיראקים ליד חאג'י לאחר שהעיראקים נהדפו מהעיר על ידי כוחות שריון סעודים וקטרים.
ב-21 בפברואר, אחד המל"טים של ויסקונסין צפה בכמה משאיות שסיפקו מחדש עמדת פיקוד עיראקית; בתגובה, ויסקונסין ירתה עם תותחי על המתחם, השמידה או פגעה בכבדות ב-10 מהבניינים.
ויסקונסין ומיזורי החליפו עמדות על קו התותחים, תוך שימוש בתותחי שלהן להשמדת מטרות אויב וריכוך הגנות לאורך קו החוף של כווית להתקפה אמפיבית אפשרית.
בליל 23 בפברואר, מיזורי וויסקונסין הפנו את תותחיהן הגדולים על האי פילכה בכווית כדי לתמוך במתקפה הקרקעית של הקואליציה בראשות ארצות הברית לשחרר את כווית מכוחות הכיבוש העיראקים.
שתי האוניות היו אמורות לבצע התקפת הסחה שמטרתה לשכנע את הכוחות העיראקיים המוצבים לאורך חופי האי פילכה כי כוחות הקואליציה מתכוננים לפתוח בפלישה אמפיבית.
כחלק מהתקפה זו, מיזורי וויסקונסין הופנו להפגיז עמדות הגנה עיראקיות ידועות באי.
זמן קצר לאחר שהשלימה מיזורי את ההפגזה שלה על האי פילכה, ויסקונסין, כשהיא עדיין מעבר לאופק (ולכן מחוץ לטווח הראייה של הכוחות העיראקים) שיגרה את כלי הטיס הבלתי מאויש RQ-2 פיוניר שלה כדי לזהות את נפילות הפגזים שלה.
כאשר המל"ט של ויסקונסין התקרב לאי פילכה, טייס המל"ט קיבל הוראה להטיס את הכלי נמוך מעל עמדות עיראקיות כדי שהחיילים יידעו שהם שוב ממוקדים על ידי אוניית מערכה.
חיילים עיראקים על הקרקע שמעו את צליל הזמזום הייחודי של המל"ט, ולאחר שהיו עדים להשפעות מתקפת הארטילריה של מיזורי על קו התעלה שלהם, החליטו החיילים העיראקים לאותת על נכונותם להיכנע על ידי הנפת דגלים לבנים מאולתרים, פעולה שצוינה על סיפון ויסקונסין .
משועשעים מההתפתחות הפתאומית הזו, האנשים שהוקצו לצוות האוויר של המל"ט התקשרו למפקד של ויסקונסין, קפטן דייוויד ס.
ביל השלישי, ושאלו, "אדוני, הם רוצים להיכנע, מה אני צריך לעשות איתם?" כניעה זו אל ויסקונסין הפכה מאז לאחד הרגעים הזכורים ביותר של מלחמת המפרץ; התקרית הייתה גם הכניעה הראשונה אי פעם של חיילי אויב לכלי טיס בלתי מאויש שנשלט על ידי אונייה.
מזל"ט ויסקונסין גם ביצע מספר משימות סיור בכווית הכבושה לפני המתקפה הקרקעית של הקואליציה.
למחרת, ויסקונסין ענתה על שתי משימות תמיכה נפרדות בירי קריאת אש לכוחות הקואליציה על ידי דיכוי הכוחות העיראקים שהתבצרו בשני בונקרים.
לאחר שראה את ההשפעות של ויסקונסין נגד העמדות העיראקיות, מפקד צי סעודי בכיר העיר ברדיו, "הלוואי והייתה לנו אוניית מערכה בצי שלנו".
הן ויסקונסין והן מיזורי ירו טילים ופגזים במשקל יותר ממיליון פאונד על מטרות עיראקיות עד שהנשיא ג'ורג' ה.
בוש סיים את פעולות האיבה ב-28 בפברואר.
עם ירי אחרון מתותחיה הגדולים, ירתה ויסקונסין את משימת התמיכה הימית האחרונה של המלחמה, וכך הייתה אוניית המערכה האחרונה בהיסטוריה העולמית שראתה פעולה.
מכיוון שכל ארבע אוניות המערכה הנותרות הוצאו משימוש ונפגעו בעקבות מלחמת המפרץ, זו הייתה הפעם האחרונה שאוניות מערכה של ארצות הברית השתתפו באופן פעיל במלחמה.
כתוצאה מכך, ויסקונסין הושבתה ב-30 בספטמבר 1991 לאחר 14 שנות שירות פעיל בסך הכל, והצטרפה לצי המילואים במספנת הצי של פילדלפיה.
היא נמחקה מרשימות הצי (NVR) ב-12 בינואר 1995, ולאחר מכן ב-15 באוקטובר 1996, היא הועברה למספנת הצי של נורפוק, וב-12 בפברואר 1998, היא הוחזרה לרשימות הצי.
ב-7 בדצמבר 2000, אוניית המערכה נגררה מפורטסמות', וירג'יניה, ועגנה בסמוך לנאוטיקוס, המרכז הימי הלאומי בנורפוק.
ב-16 באפריל 2001 סיפוני מזג האוויר של אוניית המערכה נפתחו לציבור על ידי המוזיאון הימי של המפטון רודס, מוזיאון של הצי האמריקאי המופקד על השימור של ויסקונסין.
האונייה עדיין הייתה בבעלות הצי ונחשבה לחלק מצי הנפטלין.
ויסקונסין נקראה (יחד עם איווה) כאחת משתי אוניות מערכה של הצי האמריקני שיוחזקו בצי המילואים בהתאם לחוק הסמכות ההגנה הלאומית משנת 1996 כספינות הפגזת חוף.
עם זאת, ויסקונסין הייתה אז מעל גיל 60 שנים ודרשה מודרניזציה נרחבת כדי לחזור לצי, שכן רוב הטכנולוגיה שלה החלה במלחמת העולם השנייה, וציוד הטילים והלוחמה האלקטרונית שנוספו לאוניית המערכה במהלך המודרניזציה שלה בשנים 1988–1989 נחשבו מיושנים.
בנוסף, עלות המודרניזציה של אוניות המערכה הוערכה בכ-500 מיליון דולר להפעלה מחדש ו-1.5 מיליארד דולר עבור תוכנית מודרניזציה מלאה.
הקונגרס הורה ליישם צעדים כדי להבטיח שבמידת הצורך, ויסקונסין תוחזר לתפקיד פעיל:
אסור לשנות אותה בכל דרך שתפגע בתועלתה הצבאית.
יש לשמר את אוניית המערכה במצבה הנוכחי באמצעות שימוש מתמשך בהגנה קתודית, מערכות הסרת לחות וכל שיטות שימור אחרות לפי הצורך.
חלקי חילוף וציוד ייחודי כמו קני התותחים ופגזים, חייבים להישמר במספרים נאותים כדי לתמוך בוויסקונסין, אם תופעל מחדש.
הצי חייב להכין תוכניות להפעלה מחדש מהירה של ויסקונסין אם היא תוחזר לצי במקרה חירום לאומי.
צעדים אלה שיקפו מקרוב את שלושת התנאים המקוריים שחוק הרשות להגנה לאומית משנת 1996 קבע לתחזוקה של ויסקונסין בזמן שהייתה ב"צי הנפטלין".
ב-14 בדצמבר 2009, הצי האמריקני העביר רשמית את ויסקונסין לעיר נורפוק, ובכך סיים את הדרישה לשמר את האונייה לצורך החזרה אפשרית לשירות פעיל.
הצי האמריקני שילם לעיר נורפוק 2.8 מיליון דולר בין 2000 ל-2009 כדי לתחזק את האונייה.
טקס רשמי להעברת האונייה לעיר נורפוק התקיים ב-16 באפריל 2010. ויסקונסין נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-28 במרץ 2012.
המבקרים כללו את הצוות של אה"מ פרינס אוף ויילס מהצי המלכותי, שגם התנדב לעזור לנקות ולצבוע מחדש את ויסקונסין בזמן שהוצב בנורפוק במהלך ניסויי התעופה הימיים WESTLANT 23 ב-2023.
ויסקונסין זכתה בחמישה כוכבי קרב עבור שירותה במלחמת העולם השנייה, ואחד עבור שירותה במלחמת קוריאה.
האונייה קיבלה גם את סרט השתתפות בקרב וציון לשבח יחידתי של הצי על פעולות במלחמת קוריאה ובמבצע סערה במדבר ב-1991. היא גם קיבלה יותר מתריסר עיטורים עבור מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומבצעי מגן מדבר וסערה במדבר.
אוניית המערכה ויסקונסין (BB-9), הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט מסדרת אילינוי שנבנתה עבור צי ארצות הברית.
ויסקונסין שימשה כאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט מכניסתה לשירות עד 1903; במהלך תקופה זו, היא ערכה שייט אחד למרחקים ארוכים לסמואה האמריקאית בסוף 1901. ב-1903 היא הועברה לצי האסייתי, שם שירתה כאוניית הדגל של השייטת הצפונית.
היא חזרה לארצות הברית בסוף 1906, שם עברה שיפוץ מקיף.
ביולי 1908 היא הצטרפה לצי הלבן הגדול לשלב השני של השיוט שלו מסביב לעולם, שנמשך עד פברואר 1909. האונייה נשארה בשירות הצי האטלנטי עד תחילת 1910, אז צומצמה למעמד מילואים.
האונייה הועסקה כספינת אימונים החל משנת 1912, בעיקר עבור צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, משימות ההכשרה של ויסקונסין התרחבו לאנשי חדר המכונות.
היא גם שובצה לשייטת סיירת אוניות המערכה החופיות.
היא השתתפה בסקירת צי בדצמבר 1918 לאחר סיום המלחמה.
היא שירתה לזמן קצר בצי ב-1919, אם כי במאי 1920, היא הוצאה משירות.
אוניית המערכה הישנה, שהייתה כבר מאוד מיושנת, נמכרה לגריטה בינואר 1922 ונגרטה.
ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,565 טונות ארוכות (11,751 טונות) וההדחק המרבי 12,250 טונות ארוכות (12,450 טונות).
הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים, שהניעו שני מדחפים.
חגורת השריון הראשית של ויסקונסין הייתה בעובי 16.5 אינץ' (419 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) בשאר האזורים.
השדרית של ויסקונסין הונחה ב-9 בפברואר 1897 במפעל הברזל יוניון בסן פרנסיסקו.
היא הושקה ב-26 בנובמבר 1898 והוכנסה לשירות בצי ב-4 בפברואר 1901. האונייה יצאה מסן פרנסיסקו ב-12 במרץ לאימון ראשוני במפרץ מגדלנה, מקסיקו בין 17 במרץ ל-11 באפריל.
היא חזרה לסן פרנסיסקו ב-15 באפריל לצורך תיקונים, שנמשכו עד 28 במאי.
לאחר מכן היא עזבה לפורט אורצ'רד, וושינגטון, והגיעה לשם ב-1 ביוני.
ויסקונסין שהתה שם תשעה ימים לפני שחזרה לסן פרנסיסקו.
מאוחר יותר באותו חודש, היא הצטרפה לאוניות המערכה אורגון ואיווה, לסיירת הממוגנת פילדלפיה ולספינת הטורפדו פאראגוט לסיור בחוף המערבי של ארצות הברית.
הן הגיעו לפורט אנג'לס, וושינגטון ב-29 ביוני והמשיכו לפורט וואטקום, וושינגטון ב-2 ביולי, שם השתתפו בחגיגות יום העצמאות.
למחרת הן חזרו לפורט אנג'לס והשתתפו בתרגילי אימון שנמשכו עד אמצע יולי.
ויסקונסין נכנסה למבדוק היבש במספנת הצי בפיוג'ט סאונד בברמרטון, וושינגטון ב-23 ביולי לצורך תיקונים שנמשכו עד 14 באוקטובר.
לאחר מכן היא הפליגה להונולולו, הוואי, והגיעה ב-23 באוקטובר.
שם, היא העמיסה פחם והמשיכה לסמואה האמריקנית, תוך כדי אימוני ירי תוך כדי דרכה.
היא הגיעה לטותילה ב-5 בנובמבר, ושהתה עם המובלת פחם Abarenda ואוניית בית החולים Solace במשך כשבועיים לפני שהפליגה לאפיה שבבסמואה הגרמנית.
ויסקונסין עזבה את האי ב-21 בנובמבר להוואי, משם המשיכה למרכז אמריקה.
היא הגיעה לאקפולקו, מקסיקו ב-25 בדצמבר ונשארה שם שלושה ימים לטעינת פחם.
היא ביקרה בקייאו, פרו ובולפראיסו, צ'ילה לפני שחזרה לאקפולקו ב-26 בפברואר 1902. לאחר מכן, האונייה ערכה מגוון רחב של תרגילי אימון במפרץ מגדלנה ובמפרץ פיצ'ילינקה בין 5 ל-22 במרץ, לפני שהפליגה לעבר החוף המערבי של ארצות הברית, ועצרה בקורונדו, סן פרנסיסקו ופורט אנג'לס.
היא הגיעה למספנת הצי בפיוג'ט סאונד ב-4 ביוני לצורך תיקונים שנמשכו עד 11 באוגוסט.
האונייה השתתפה באימוני ירי ליד טקומה וסיאטל לפני תחזוקה נוספת בפיוג'ט סאונד ב-29 באוגוסט.
ויסקונסין עזבה את וושינגטון ב-12 בספטמבר לפנמה - אז עדיין חלק מקולומביה - כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במדינה.
בשלב זה היא שימשה כאוניית הדגל של שייטת האוקיינוס השקט, תחת אדמירל משנה סילאס קייסי השלישי.
מלחמת אלף הימים התנהלה בפנמה, ולכן קייסי הביא נציגים משני הצדדים לסיפונה של ויסקונסין למשא ומתן שבסופו של דבר סיים את הסכסוך.
האונייה יצאה מפנמה ב-22 בנובמבר וחזרה לסן פרנסיסקו, לשם הגיעה ב-5 בדצמבר.
ב-9, קייסי העביר את דגלו לסיירת המשוריינת ניו יורק.
ויסקונסין ערכה לאחר מכן אימוני ירי עד 17 בדצמבר, ולאחר מכן שהתה תקופה נוספת במבדוק יבש בפיוג'ט סאונד מ-20 בדצמבר עד 13 במאי 1903. לאחר מכן היא שובצה לצי האסייתי; היא הטעינה פחם בהונולולו לפני שהגיעה ליוקוהמה, יפן ב-12 ביוני.
קופר, מפקד השייטת הצפונית, הצי האסייתי הניף את דגלו על סיפון ויסקונסין ב-15 ביוני.
ויסקונסין שירתה במהלך שלוש השנים הבאות בצי האסייתי; במהלך תקופה זו, השגרה שלה כללה פעולות בצפון סין ויפן בקיץ ובפיליפינים בחורף.
היא ביקרה בנמלים רבים במזרח אסיה, כולל קובה, יוקוהמה, נגסאקי ביפן ואמוי, שאנגחאי, ינטאי, נאנג'ינג וטאקו בסין.
האונייה עזבה את הצי האסייתי ב-20 בספטמבר 1906 כאשר עזבה את יוקוהמה, לכיוון הונולולו.
לאחר שהטעינה שם פחם בין 3 ל-8 באוקטובר, היא המשיכה לסן פרנסיסקו, והגיעה לשם ב-18 באוקטובר.
ויסקונסין בילתה שם שבוע לפני שהפליגה צפונה לפיוג'ט סאונד, שם היא הושבתה ב-16 בנובמבר לצורך שיפוץ ממושך שנמשך עד סוף אפריל 1908. לאחר מכן היא יצאה דרומה לסן פרנסיסקו, לשם הגיעה ב-6 במאי כדי להשתתף בסקירת צי.
היא חזרה לפיוג'ט סאונד ב-21 במאי כדי להתקין ציוד בקרת אש חדש; העבודה נמשכה עד 22 ביוני.
הצי הלבן הגדול והצי האטלנטי
לאחר מכן, האונייה הפליגה בחזרה לסן פרנסיסקו בתחילת יולי.
שם, היא הצטרפה לצי הלבן הגדול, שיצא מהמפטון רודס, וירג'יניה, בשנה הקודמת, בשלב הראשון של השיוט העולמי שלו.
הצי הלבן הגדול החל אז בחציית האוקיינוס השקט, עם ביקור בהוואי.
ויסקונסין יצאה מהמפטון רודס ב-6 במרץ לפורטסמות', ניו המפשייר, והגיעה לשם ב-9 במרץ.
שם היא נכנסה למבדוק היבש לצורך תיקונים ושינויים, כולל סכמת צבע אפור חדשה.
לאחר שחזרה לשירות ביוני, היא שובצה לצי האטלנטי, והיא הצטרפה ליחידה שלה בהמפטון רודס בסוף החודש.
היא חזרה מיד צפונה לפורטלנד, מיין, שם השתתפה בחגיגות יום העצמאות ב-4 ביולי.
ויסקונסין הצטרפה שוב לצי בהמפטון רודס ב-6 באוגוסט לאימוני ירי ליד כף וירג'יניה.
במהלך תקופה זו בוצעה תחזוקה שוטפת בהמפטון רודס.
בסוף ספטמבר היא יצאה לניו יורק לחגיגת הדסון-פולטון.
בחגיגה הצטרפה צי בינלאומי של ספינות מלחמה מגרמניה, בריטניה, צרפת, איטליה ומדינות אחרות לצי האטלנטי כדי להנציח את גילוי נהר ההדסון על ידי הנרי הדסון.
ויסקונסין עזבה את הטקסים ב-5 באוקטובר לתיקונים בפורטסמות', שנמשכו בין 7 באוקטובר ל-28 בנובמבר.
לאחר מכן היא חזרה להמפטון רודס, דרך ניופורט, רוד איילנד, שם היא עלתה על מלחים שהוקצו לצי האטלנטי.
האונייה ערכה תרגילים עם שאר הצי מול כף וירג'יניה עד אמצע דצמבר, אז יצאה לניו יורק, שם שהתה בחג המולד וביום השנה החדשה.
בתחילת ינואר 1910, היא יצאה דרומה למימי קובה לצורך תרגילים.
במהלך תקופה זו, שנמשכה בין 12 בינואר ל-19 במרץ, היא התבססה במפרץ גואנטנמו, קובה.
לאחר סיום התרגילים, ויסקונסין ביקרה בטומפקינסוויל, ניו יורק, ובניו אורלינס, לואיזיאנה.
ב-22 באפריל היא חזרה לניו יורק, שם פרקה את מלאי התחמושת שלה, לפני שהמשיכה למספנת הצי של פורטסמות'.
שם היא הוצבה בצי העתודה האטלנטי.
היא הועברה לפילדלפיה באפריל 1912 ומאוחר יותר באותה שנה היא השתתפה בסקירת צי, שהתקיימה ליד יונקרס, ניו יורק.
לאחר מכן חזרה האונייה לצי העתודה האטלנטי; היא הושמה באחסנה ב-31 באוקטובר 1913. בתחילת 1915, ויסקונסין שובצה לשייטת האקדמיה הימית של ארצות הברית, יחד עם אוניות המערכה מיזורי ואוהיו.
שלוש האוניות ערכו שייט לחוף האוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה שהושלמה לאחרונה; ויסקונסין הייתה אוניית המערכה השלישית שעברה את התעלה מאז פתיחתה.
ויסקונסין המשיכה בשירותה כספינת אימונים לתוך 1917; היא הייתה במספנת הצי של פילדלפיה ב-6 באפריל כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, ונכנסה למלחמת העולם הראשונה.
ב-8 באפריל החלה האונייה לקלוט אנשים מהמיליציה הימית כדי לעצב את הצוות שלה.
היא הוחזרה לשירות פעיל מלא ב-23 באפריל ושובצה בשייטת סיירת אוניות המערכה החופיות, יחד עם מיזורי ואוהיו, בפיקודו של קפטן דייוויד פ.
ב-6 במאי, ויסקונסין יצאה לכף וירג'יניה, והגיעה ליורקטאון, וירג'יניה למחרת.
מאז ועד תחילת אוגוסט הועסקה האונייה כספינת הדרכה לאנשי חדר המכונות באזור מפרץ צ'ספיק.
לאחר מכן השתתפה בתרגילי שייטת בין 13 ל-19 באוגוסט; אלה כללו את אוניות המערכה קירסיירג', אלבמה, אילינוי, קנטקי, אוהיו, מיזורי ומיין.
ויסקונסין המשיכה לאחר מכן לפורט ג'פרסון, ניו יורק לתרגילים נוספים.
לאחר מכן האונייה הפליגה לנהר יורק במערב צ'ספיק בתחילת אוקטובר, ולאחריה תקופה קצרה במבדוק יבש במספנת הצי של פילדלפיה בין 30 באוקטובר ל-18 בדצמבר.
היא חזרה לצ'ספיק, שם נשארה בתחילת 1918. תיקונים נוספים בפילדלפיה נערכו לאחר מכן מ-13 במאי עד 3 ביוני, ולאחר מכן היא יצאה לאנאפוליס.
תוך כדי הפלגה היא קיבלה פקודות לשייט קרוב לחוף, שכן הצוללת הגרמנית U-151 פעלה באזור מאז 23 במאי, והטביעה מספר ספינות.
ויסקונסין הגיעה לאנאפוליס ב-7 ביוני, לאחר שעצרה בנהר דלאוור כדי להמתין לנסיגת U-151. קבוצה של 175 צוערים עלו על סיפון ויסקונסין ב-8 ביוני לשייט אימונים לצ'ספיק.
ב-29 באוגוסט היא חזרה לאנאפוליס והורידה את הצוערים לפני שחזרה ליורקטאון למחרת.
שם היא לקחה 217 צוערים לסבב אימונים נוסף.
ב-11 בנובמבר חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את הלחימה באירופה.
ויסקונסין המשיכה בתפקידיה בספינת האימונים עד 20 בדצמבר, אז נשלחה לניו יורק לסקירת צי עבור מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס ועוזר מזכיר הצי פרנקלין ד' רוזוולט ב-26 בדצמבר.
עם זאת, ויסקונסין ואחיותיה לא הועסקו במשימה זו, בשל הטווח הקצר שלהן וגודלן הקטן, מה שלא אפשר מספיק מגורים נוספים.
ויסקונסין במקום זאת יצאה לקובה לאימון עם הצי האטלנטי בשנת 1919. היא יצאה לשייט הכשרה של צוערים לאיים הקריביים באמצע 1919. ב-15 במאי 1920, ויסקונסין הושבתה; היא סווגה מחדש כ-BB-9 ב-17 ביולי.
בסופו של דבר היא נמכרה ב-26 בינואר 1922 ונגרטה.
ויספר היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית-גרמנית-אירית לילדים שהופקה על ידי Made 4 Entertainment, Telegael ו-Bastei Media.
בבריטניה הוקרן הפרק הראשון בערוץ 5 ברצועת מילקשייק!
בשנת 2014, בישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ!
ויספר היא ילדה בעלת קסם דיבור עם חיות, שבכל פרק היא עוזרת להם בבעיות שונות.
ויספר (Wissper): ילדה בת 7 בעלת קסם דיבור עם חיות, כאשר היא מדברת עם חיות היא אומרת את מילת הקסם שהיא "שששששששש........".
פגי (Peggy): גוזלת פינגווין סגולה קטנה אותה מוציאה ויספר מהמקרר.
קב (Kev): תנין ירוק, אוהב לגלוש בגלשן.
דן (Dan): פנדה סגול, אוהב ללעוס במבוק.
פסים (Stripes) נמרה כתומה, נלהבת.
הדיבוב העברי הופק על ידי מעיין קראים ובוים על ידי מעיין שניידר משה.
שם הדמותמדבב\ת בעבריתויספרנויה דואניפגיקטי כהןרןדולב סלעאבאמתי אטלסאמאשירלי לילו
במדעי החומר, ובראולוגיה בפרט, ויסקואלסטיות (מאנגלית: viscoelasticity; אלסטיות צמיגית) היא תכונה המתארת תגובת חומרים למאמץ.
בראשית דרכו של מדע החומרים נעשתה הבחנה ברורה בין תגובת מוצקים ותגובת זורמים למאמץ.
תחת מאמץ גזירה קטן, מוצק מתעוות אך חוזר לצורתו המקורית לאחר הסרת הכוח, בעוד שנוזל זורם ברציפות.
בפועל, חומרים מציגים מגוון רחב של תגובות למאמץ, תגובות היכולות להיות בעל אופי אלסטי ואופי של זרימה צמיגית גם יחד.
כמו כן, ישנם חומרים המגיבים למאמץ באופן המשתנה בצורה ניכרת בהתאם לאופן הפעלת הכוח.
חומר יכול להתנהג כמוצק עבור כוחות המופעלים מהר, אך כמו נוזל עבור כוחות המופעלים לאט, דוגמה מוכרת לחומר כזה היא מיסטוק (אובלק).
ולהפך, ישנם חומרים שיתנהגו כמו זורם עבור כוחות מהירים, אך כמו מוצק עבור כוחות איטיים.
תגובת החומר לרוב תלויה בטמפרטורה, בקצב הפעלת הכוח, ובהיסטוריה של החומר.
חומרים פולימריים לעיתים קרובות מציגים תכונות ויסקו-אלסטיות בעקבות הקשרים שנוצרים בין המולקולות הארוכות.
תחת מעוות המולקולות הסבוכות נמתחות ונוצר מאמץ פנימי, ולאחר זמן הקשרים נפרמים ונוצרת זרימה צמיגה שמרפה את המאמץ שנוצר.
אחד הניסויים המפורסמים בתחום הוא ניסוי טיפת הזפת שמדגים כיצד סוג של זפת (Pitch) אשר נראית מוצקה, היא בעצם נוזל מאוד צמיג.
הניסוי רץ ברציפות מאז 1927 ומדגים כיצד הזפת מטפטפת ממשפך בקצב של בערך טיפה אחת בעשור.
באופן כללי, תחת מאמץ יתרחשו בחומר שינויים במבנה המיקרוסקופי של החומר.
במציאות שינויים אלו קורים על פני סקלת זמן תלוית חומר.
כאשר השינויים הללו קורים מאוד מהר ביחס למשך הזמן של הניסוי/תצפית, החומר יתנהג כזורם צמיג, וכל האנרגיה שתושקע בעיוות החומר תאבד לחום על ידי כוחות חיכוך פנימיים.
לעומת זאת אם סקלת הזמן ארוכה מאוד ביחס למשך הניסוי, החומר יתנהג כמוצק אלסטי וכל האנרגיה שהושקעה בעיוות החומר נשמרת כאנרגיה אלסטית בחומר.
שתי ההתנהגויות הללו הן מקרי גבול אידיאלים, ורוב החומרים בפועל יציגו התנהגות ויסקואלסטית.
חלק מהאנרגיה תשמר כאנרגיה אלסטית, וחלק מהאנרגיה תאבד לחום על ידי כוחות חיכוך פנימיים בחומר.
זה נובע מכך שהזמן הדרוש למולקולות להסתדר אינו אפסי ואינו אינסופי, ותמיד חלק מהאנרגיה תאבד לכוחות חיכוך פנימיים, אך לא כולה.
בראי העובדה הזאת הוגדר מספר דבורה, המאפיין היכן החומר נמצא בין זורם צמיג למוצק אלסטי לחלוטין, ומוגדר כך:
כאשר הוא סקלת הזמן האופיינית לחומר, ו- הוא משך זמן הניסוי/תצפית.
כאשר , החומר יתנהג יותר כזורם צמיג.
מתיאור זה ניתן להבין מספר התנהגויות של חומרים ויסקואלסטיים הנצפות בניסויים.
מזה נובע כי המאמצים הפנימיים בחומר לא תלויים רק במצב הנוכחי של החומר, אלא גם בהיסטוריה של המעוות ששינתה את המבנה המיקרוסקופי של החומר.
עובדה זו באה לידי ביטוי בכמה דרכים אופייניות:
היסטרזיס - על פני עיוות של החומר, והרפייתו בחזרה למצבו המקורי, ניתן לצפות בלולאת היסטרזיס בגרף מאמץ-מעוות.
המאמצים הפנימיים בדרך הלוך ובדרך חזור שונים עקב שינויים במבנה המולקולרי של החומר.האנרגיה ליחידת נפח שנאבדת לחום שווה לשטח הכלוא בלולאה .
הרפיית מאמץ - כאשר נעוות את החומר ונחזיק אותו במעוות קבוע, עם הזמן המאמצים הפנימיים ידעכו עקב סידור מחדש של המבנה המיקרוסקופי.
זחילה - עבור מאמץ קבוע, לאחר המעוות האלסטי ה"מיידי", החומר ימשיך להתעוות בקצב איטי בעקבות שינויים בסידור המיקרוסקופי של החומר.
התכונות של חומרים ויסקואלסטיים לרוב תלויות בצורה חזקה בטמפרטורה.
למשל חומרים פולימריים שמציגים התנהגות ויסקואלסטית יעברו בין כמה התנהגויות שונות בתכלית בטמפרטורות שונות.
בטמפרטורות נמוכות, אין למולקולות די אנרגיה תרמית כדי לשנות קונפיגורציות, והחומר יהיה בפאזה זכוכיתית בעל מודולו אלסטיות קשיח יחסית.
כאשר הטמפרטורה עולה מעל לטמפרטורה מסוימת, המולקולות יוצאות מהקיפאון ויכולות לנוע מה שגורר צניחה משמעותית של מודולו האלסטיות.
בטמפרטורות גבוהות יותר החומר עובר למצב דמוי גומי.
ניתן למתוח את החומר, והמולקולות הארוכות משמשות כקפיצים אנטרופיים אלסטיים.
בטמפרטורות גבוהות המולקולות יכולות לנוע בחופשיות ונעות כנוזל צמיג.
למען הפשטות, נדון במודל שהוא אפקטיבית חד-ממדי.
נפעיל על חומר שצורתו תיבה מלבנית מאמץ גזירה .
כאשר מפעילים על מוצק מאמץ גזירה, לפי המודל הקלסי של אלסטיות ליניארית, מתקיים הקשר
כאשר הם טנזור המעוות, מודולו הגזירה, וקטור ההעתק, וטנזור המאמץ בהתאמה.
ובשוויון השני השתמשנו בהגדרת טנזור המעוות .
מעתה נשמיט את האינדקסים ונסמן .
במודל הפשוט הזה התגובה למאמץ היא מיידית.
על מנת שהתגובה תהיה תלויית זמן, ותושפע גם מההיסטוריה של הפעלת המאמץ, עלינו להכליל את הנוסחה לעיל כך שתהיה תלויה בזמן.
כאשר היא כעת פונקציה התלויה בזמן, הנקראת פונקציית הרלקסציה, ו- זו הנגזרת הזמנית של .
זו צורה כללית להשיג תלות ליניארית בין המאמץ למעוות.
שימוש בויסקואלסטיות ליניארית טוב בעיקר למאמצים קטנים, ועבור חומרים שלא משנים את תכונותיהם תחת מעוות.
החקר של התנהגות לא ליניארית מורכב בהרבה ועדיין נמצא בחזית המחקר.
כמובן שהנוסחה לעיל מכילה בתוכה גם את המקרים הפשוטים של זורם ניוטוני וחומר אלסטי לחלוטין:
נשים לב ש , כאשר זו מהירות הזרימה (קצב המעוות).
קיבלנו את הקשר המוכר בין מאמץ לגרדיאנט המהירות בזורם ניוטוני.
עבור קבוע, נקבל בדומה לחומר אלסטי לחלוטין.
ניתן גם להפוך קשר זה ולקבל
כאשר נקראת פונקציית הזחילה, ו הנגזרת הזמנית של המאמץ.
על מנת למדל חומרים מורכבים, נהוג לבנות מערכת הבנויה מרכיבים מכניים - קפיצים ובוכנות.
הקפיצים מייצגים התנהגות אלסטית לחלוטין ומצייתים לחוק הוק , כאשר הוא מודולו האלסטיות של הקפיץ.
הבוכנות המייצגות זרימה של זורם צמיג ומקיימות , כאשר זוהי צמיגות הזורם.
את רכיבים אלו ניתן לחבר בטור או במקביל ולקבל התנהגויות שונות.
בעזרת מודלים פנומנולוגיים אלו ניתן לקבל פונקציות רלקסציה המתאימות לחומרים שונים.
המודל מורכב מבוכנה וקפיץ המחוברים בטור.
במודל זה המעוות הכולל הוא סכום המעוותים של הקפיץ והבוכנה, והמאמץ על הבוכנה והקפיץ שווים למאמץ הכולל.
כאשר סימון תחתי מתייחס לבוכנה או לקפיץ בהתאמה.
נגזור את נוסחת המעוותים לפי הזמן, ונציב תלות המאמץ במעוות של בוכנה ושל קפיץ ונקבל את המשוואה הדיפרנציאלית - .
נהוג להגדיר את זמן הרלקסציה , הזמן האופייני שלוקח למולקולות החומר להגיב לשינוי.
כלומר פונקציית הרלקסציה היא .
עבור פרקי זמן קצרים () מתנהג כמוצק.
האקספוננט שווה בערך ל-1, ונקבל כמו בחומר אלסטי לחלוטין.
עבור פרקי זמן ארוכים () מתנהג כמו זורם.
האקספוננט שואף לאפס בדומה לפונקציית הדלתא לעיל.
עבור מעוות שהוא פונקציית מדרגה, כלומר מעוותים את החומר ב- ומחזיקים אותו במצב המעוות נקבל .
תחילה יש מאמצים פנימיים, אך הם דועכים על פני סקלת זמן .
המודל מורכב מקפיץ ובוכנה המחוברים במקביל.
במודל זה המעוות של כל רכיב שווה למעוות הכולל, אך המאמץ הכולל הוא סכום המאמצים של שני הרכיבים.
במקרה הזה פונקציית הרלקסציה מתקבלת בצורה טריוויאלית ממשוואת המאמצים והיא שווה לסכום של שתי פונקציות הרלקסציה של הרכיבים.
המודל מתאר מוצק אלסטי על פני פרקי זמן ארוכים, אך עם תוספת של התנגדות למעוות בפרקי זמן קצרים.
עבור מאמץ קבוע החל מזמן , החומר ישאף אקספוננציאלית להגיע למעוות של מוצק אלסטי (ללא הבוכנה הצמיגית) על פני סקלת זמן אופיינית , בהתאם לנוסחה:
זהו בעצם מודל מעט יותר מציאותי למוצק ללא תגובה מיידית.
לאחר הסרת המאמץ, החומר יחזור למצב שיווי המשקל שלו על פני אותה סקלת זמן .
מודל מוצק סטנדרטי (מודל זנר)
על מנת לתאר מוצקים בצורה מציאותית יותר, ניתן לחבר מודל בעל שלושה רכיבים.
ישנן שתי דרכים לעשות זאת על מנת לקבל התנהגות דמוית מוצק (מעוות סופי בזמנים ארוכים).
הטבלה מציגה את שתי הדרכים האפשריות, ואת המשוואה הדיפרנציאלית אשר מתקבלת עבור המאמץ/המעוות.
זהו המודל הפשוט ביותר אשר מאפשר גם הרפייה של מאמצים פנימיים עבור מעוות קבוע, וגם זחילה עבור מאמץ קבוע.
אמנם המודל מציג התנהגות שהיא איכותית פיזיקלית, אך בניסויים פעמים רבות יש אי התאמה בין הנתונים למודל.
מודל זה מוסיף למודל המוצק הסטנדרטי בוכנה נוספת על מנת לקבל התנהגות של זורם עבור הפעלת מאמץ לפרקי זמן ארוכים.
גם כאן קיימות שתי הצגות של המודל והן מוצגות בטבלה יחד עם המשוואה הדיפרנציאלית המתקבלת עבור המאמץ/מעוות.
חומרים רבים לא מגיבים בצורה ליניארית למאמץ.
מאפייני החומר אינם קבועים אלא תלויים במעוות הנוכחי של החומר.
על מנת למדל חומרים אלו ניתן להוסיף רכיבים לא ליניאריים למודלים שהוצגו לעיל.
ניתן להחליף את הקפיצים בקפיצים לא ליניאריים עם חוק הוק מוכלל - .
כמו כן את הבוכנות ניתן להחליף בבוכנות עם צמיגות תלויית מעוות, לדוגמה או .
כך ניתן לשפר את ההתאמה לנתונים, אך המשוואות הדיפרנציאליות המתקבלות אינן ליניאריות וקשות בהרבה לפתרון.
ויפאסנה (תעתיק מדויק: וִיפַּסַּנָא; מפאלי; תעתיק לטיני: Vipassanā; בסנסקריט: विपश्यना, Vipaśyanā) היא מושג בודהיסטי שפירושו "תובנה" או "ראיית הדברים כפי שהם".
לרוב, משתמשים במונח זה לתיאור שיטת מדיטציה בודהיסטית, שמטרתה הבנת האופי המוחלט של המציאות לצד טיהור ההכרה מהסבל שבו היא שרויה, וזאת בזכות בחינה דקדקנית של המציאות כפי שהיא נתפשת בחוויה ישירה.
קיימות מספר מסורות המלמדות תרגול ויפאסנה.
גואנקה במסורתו של סיאג'י או-בה-קין
המונח "ויפאסנה" מתאר טכניקת תרגול מדיטציה שבמרכזה התבוננות בתחושות הגוף.
תחילת שיטת תרגול זו לפני 2,500 שנים, בימי גואטמה הבודהה.
היא תורגלה מאות שנים בהודו, ונשתמרה בבורמה עד ימינו.
גואנקה למד טכניקה זו ממורו, סיאג'י או-בה-קין , אשר המורה של מורהו, לֶדי סאיאדו , היה נצר לשרשרת נזירים שלמדו ושימרו את הטכניקה ממורה לתלמיד.
גואנקה היה זה שהפיץ למערב את הטכניקה.
בקורסי ויפאסנה הנלמדים במרכזים שייסד ברחבי העולם נלמדות שלוש טכניקות: אנאפנה, ויפאסנה ומטא.
האנאפנה עוזרת ברכישת ריכוז דרך התמקדות בתחושות הקשורות לנשימה, ויפאסנה מתמקדת בהתבוננות בתחושות הגוף, והמטא (מטא-בהאבנה) מטפחת תחושות אהבה, חמלה וטוב-לב כלפי כל יצור חי באשר הוא.
לתלמידים ותיקים פתוח קורס המשך, שבו מבאר גואנקה את דרשת הבודהה סאטיפאטהנה סוטה ("הדרשה המורחבת על ארבעת העיקרים לביסוס המודעות"), שבה מתוארת טכניקת הוויפאסנה והדרך המובילה לשחרור מסבל בפרוטרוט.
מסורת זו מקנה למודט תובנות הנוגעות לעובדת הארעיות של כל התופעות, היעדר "אני" ומהות הסבל:
ארעיות (אניצ'ה, "השתנות") - כל התופעות הן זמניות וחולפות; החיים והיקום נמצאים בתהליך מתמשך של שינוי, בזרימה מתמדת ובתנועה אינסופית.
היעדר "אני"/"עצמי" (אנאטה, או אנאטמן) - כל התופעות בטבע, וביניהן גם האדם, חסרות מהות פנימית קבועה ובלתי משתנה.
מה שנתפש כקבוע או כבעל ממשות אינו אלא אשליה, כולל האמונה בזהות אישית ונפרדת.
סבל (דוקהה) - בחיים קיים סבל הנובע מתפישות שגויות בנפש האדם; מתגובות רגשיות (סנקהארה); מהאחזויות שמקורן בבורות, השתוקקות וסלידה; ומהתקשרות לדברים ארעיים.
במסורות בודהיסטיות מודרניות קיימות טכניקות תרגול שונות, שלחלקן הגדול אין שייכות דתית.
ניתן לכלול תחת ויפאסנה מספר שיטות תרגול, הקשורות בשכלול יכולת ההתבוננות הפנימית, התבוננות בתחושות גוף, מדיטציה אנליטית, ותצפיות על חוויות החיים.
הפניית המודעות בין האיברים השונים המרכיבים את גוף האדם, ומתן תשומת לב רגעית לכל אחד מהם.
בעת העברת המודעות, על המתרגל לפתח שוויון-נפש ואיזון נפשי מושלם ביחס לתחושות שהוא חווה, בין אם הן נעימות או שאינן נעימות (קבלה נטולת שיפוט או התנגדות).
הפניית המודעות אל אחד מאיברי החישה, ובחינת התחושות המופיעות וחולפות בו לאורך הזמן (ריחות, צלילים, מראות, טעמים, ותחושות גוף.
החוש השישי הוא המיינד, שבו מופיעים אובייקטים מנטליים כדוגמת מחשבות, זיכרונות, רגשות וכדומה).
ערנות לתנועת האיברים השונים בזמן הליכה, ישיבה, אכילה, ופעולות נוספות.
ערנות למחשבות, לרגשות ולתחושות השונות, המופיעות וחולפות בכל רגע לאורך היום בכל מצבי התודעה.
נהוג לתרגל ויפאסנה בתנוחת ישיבה, כאשר הרגליים משולבות, הגב זקוף, העיניים עצומות, הפה סגור, והראש פונה לפנים.
ניתן לתרגל גם בישיבה על כיסא או ספסל מדיטציה, על הקרקע או על כרית.
פרק הזמן המוקדש לתרגול תלוי בשיטה וביכולותיו של המתרגל.
מתרגלים מסורים נוהגים לתרגל כשלוש שעות ביום: שעה עם היקיצה, שעה באמצע היום, ושעה לפני שנת הערב.
לצד התרגול היומיומי, יש ערך רב לתרגול אינטנסיבי בן 12 שעות יומיות למשך 10 ימים במקום שקט ומבודד (דוגמת ריטריט במרכז מדיטציה) לפחות פעם בשנה.
אושו, הפילוסוף והמיסטיקן ההודי השנוי במחלוקת, הזכיר רבות את הוויפאסנה בכתביו והמליץ על מספר דרכים לתרגול.
תרגולי הוויפאסנה על פי אושו כוללים: מודעות רציפה לכל פעולה במהלך סדר היום הרגיל; תרגול בישיבה דוממת פעמיים ביום במשך ארבעים דקות לפחות בכל פעם; והליכת ויפאסנה - הליכה מדודה ושלווה במשך עשרים דקות.
בישראל פועלות מספר עמותות המלמדות תרגול ויפאסנה לפי מספר מסורות, לדוגמה:
המרכז למדיטציית ויפאסנה בישראל (אחד ממאות המרכזים ברחבי העולם שבהם מתקיימים קורסי ויפאסנה כפי שמלמד ס.נ.
גואנקה, במסורתו של סיאג'י או-בה-קין)
דהמא פאמודה (Dhamma Pamoda, בתרגום מפאלי: "שמחת הדהרמה") הוא מרכז מדיטציה ליד קיבוץ דגניה ב', אשר נערכים בו קורסי ויפאסנה בשיטתו של ס.נ.
גואנקה, מטעם העמותה לויפסאנה בישראל.
המרכז נפתח לקורסי ויפסאנה ביוני 2014. המרכז הוקם מכספי תרומות בלבד (דאנה, "נתינה כנדיבות הלב") בעלות כוללת של כ-22 מיליון ש"ח.
הקרקע נרכשה מידי קבוצת דגניה בשנת 2010, והבנייה החלה ב-2012.
המרכז משתרע על שטח של כ-40 דונם ומסוגל להכיל כ-80 תלמידים.
תפעול המרכז מבוצע במלואו על ידי מתנדבים.
ויסר ז'יטי (באלבנית: Visar Zhiti; נולד ב-2 בדצמבר 1952) הוא משורר וסופר אלבני.
ויסר ז'יטי נולד בעיירה לושנייה (דרום אלבניה), למד שפה וספרות אלבנית בטירנה ועבד במשך חמש שנים כמורה בכפרים שבצפון-מזרח ארצו.
בעקבות פרסום ספר שיריו הראשון, "זריעת הבדידות" (1980), נאסר ונגזרו עליו שמונה שנות מאסר עם עבודת פרך בעוון "הסתה ותעמולה".
בתחילת שנות התשעים מונה ז'יטי לנספח תרבות בשגרירות אלבניה ברומא.
אחדים משיריו תורגמו לעברית והתפרסמו במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ ובכתבי-עת שונים.
ויפסניה אגריפינה (Vipsania Agrippina; 36 לפנה"ס - 20 לספירה), הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית.
ויפסניה נולדה בשנת 36 לפנה"ס, אביה מרקוס ויפסניוס אגריפה היה מצביאו הראשי של אוקטביוס ואמה הייתה קייקיליה אטיקה בתו של טיטוס פומפוניוס אטיקוס שהיה חברו הקרוב של קיקרו וחבר בולט במעמד הפרשים.
בערך כשמלאו לה שנה אורסה ויפסניה על ידי אביה ואוקטביוס לטיבריוס, שהיה בנו החורג של הקיסר, הזוג התחתן בשנת 20 לפנה"ס ובנם דרוסוס יוליוס קיסר נולד בשנת 13 לפנה"ס.
למרות שהיה מדובר בנישואים פוליטיים שנועדו לחזק את הקשר בין אוגוסטוס לאגריפה, אהב טיבריוס את ויפסניה אהבה עמוקה.
כשנפטר אגריפה בשנת 12 לפנה"ס הכריח אוגוסטוס את טיבריוס להתגרש מוויפסניה ולשאת את יוליה, אלמנתו של אגריפה.
ויפסניה, שהייתה באותה שעה בהריון, הפילה את עוברה, לפי סווטוניוס מההלם על החדשות האלה.
צערו של טיבריוס היה כל כך גדול שפעם אחת כשפגש את ויפסניה הוא עקב אחריה לביתה בעודו ממרר בבכי מצער על גירושיהם.
ויפסניה נישאה מחדש לסנאטור גאיוס אסיניוס גאלוס בשנת 11 לפנה"ס, לזוג נולדו שישה ילדים ששנים מהם שימשו כקונסולים בבגרותם, ייתכן גם שבנה דרוסוס, בניגוד למנהג הרומאי, חי עם אימו לאחר גירושיה מטיבריוס.
כשבעלה מונה למושל אסיה בשנת 6 לפנה"ס ויפסניה ככל הנראה הלכה אחריו והתגוררה בפרובינקיה.
ויפסניה נפטרה בשנת 20 לספירה, אחרי שבנה דרוסוס הפך ליורשו של טיבריוס.
דרוסוס טבע מטבעות והקים פסלים לכבודה.
המושג ויסקי מאיילה מתייחס לקבוצת סוגי ויסקי המיוצר באי איילה בסקוטלנד.
זאת כחלק מהחלוקה המסורתית של הוויסקי הסקוטי לארבע קבוצות גאוגרפיות עיקריות.
באי איילה, הקטן ודל האוכלוסייה פועלות תשע מזקקות ויסקי.
ריכוז זה של מזקקות ויסקי הביא לפריחת "תיירות ויסקי" לאי.
באיילה מתקיים פסטיבל ויסקי שנתי בחודש מאי הכולל טעימות ומופעים של מוזיקה סקוטית מסורתית.
הוויסקי מאיילה ידוע בטעמו המעושן והכבולי.
בשנת 1644 הוטל מס על ויסקי בסקוטלנד והדבר הביא לפריחה בייצור בלתי חוקי של המשקה שהתרכז בהיילנדס ובאיים דוגמת איילה.
עם איחוד הכתרים האנגלי והסקוטי, עברו רבות מהמזקקות בשפלה הסקוטית להרים ולאיים כדי להימנע מתשלום מס לבית המלוכה האנגלי.
החל משנת 1823, כשייצור הוויסקי בסקוטלנד הפך לחוקי, מזקקות שהסכימו להיכנע למיסוי הכבד של הכובשים סבלו מהתנכלות השכנים הנזעמים, אבל מזקקות על האיים ההברידיים ובראשן מזקקות איילה הספיקו להתבסס לפני שחוק מיסוי הוויסקי נכנס לתוקף גם באיים עשרות שנים אחרי כן, ובשל טעמם המיוחד היו חשובים לתעשיית הבלנדים.
האי הידוע גם בפולקלור בתור "האי מוכה הסופות" מכיל מרבצים גדולים של כבול, ומלבד שיחי האברש הטיפוסיים לטעם של כבול סקוטי (למשל באזור ספייסייד), הכבול באיילה מכיל גם אצות ומלח ים שנשטפים על אדמתו בסופות החורף.
ריח היוד והמלח החזק שבמאלט של מזקקת לפרויג, גרמו לו להיות מוכר כשיקוי רפואי, והוא היה הוויסקי הסקוטי היחיד שיובא חוקית ונמכר בארצות הברית בתקופת היובש.
בעבר פעלו באי מזקקות רבות יותר, אך רבות נסגרו במשך השנים.
לאחרונה רואה התעשייה התעוררות, שוקי ויסקי חדשים נפתחים בסין ובהודו ותיירות הוויסקי פורחת באיילה - למרבית המזקקות מרכז מבקרים מפואר.
מזקקות ארדבג וברוכלאדי נפתחו מחדש, ומזקקת פורט אלן נמצאת בבנייה מחודשת.
בשטחה של פורט אלן הוקם מפעל ההלתתה של תאגיד דיאג'יו המשרת את כל מזקקות האי.
ויסקי מהאי איילה מפורסם בטעמו המעושן אך מאפיין זה אינו הכרחי בכל המזקקות.
בעוד שמעט מאוד מזקקות בסקוטלנד מלתתות שעורה במקום, בלפרויג עדיין מלתתים כ-30% מהשעורה לבד, כדי להגיע לרמות עישון גבוהות יותר (57 חלקים למיליון - ppm) ולתת שעושן בכבול הייחודי ללפרויג, הנותן למשקה את הטעם הייחודי.
מזקקות אחרות מסתפקות ב-45ppm (ארדבג), 35ppm (לגבולין) או 2ppm בלבד (בונהאבן).
בשנת 2005 הוקמה מזקקת קילכומן החדשה באי, שהחלה לזקק ב-2006. המזקקה הצעירה היא הראשונה שמוקמת באיילה מזה 124 שנה, והוקמה בצורת מזקקת-חווה מסורתית, תוך ניסיון לייצר את כל הלתת מקומית ומהשעורה המקומית.
למרות תקלה של שרפה שעיכבה את התהליך, ומעבר לשימוש חלקי בלתת ממפעל ההלתתה המרכזי של דיאג'ו, מייצרים במקום ויסקי מעושן (20ppm).
קילכומן בחרה בכוונה במבנה דוד זיקוק שישמר כיאות את העישון שבלתת, ולמרות העלויות הכבדות בחרה בדוד זיקוק קטן מאוד (2,070 ליטר בלבד), דוד שכנראה קטן יותר מזה של מזקקת אדרדור שמפרסמת את עצמה עדיין בתור המזקקה הקטנה בסקוטלנד.
ויצ'נצה (באיטלקית: Vicenza) היא עיר עתיקה במחוז ונטו שבצפון איטליה.
שוכנת למרגלות גבעות בריצ'י, 60 ק"מ מוונציה ו-200 ק"מ ממילאנו.
מוכרת ומוערכת בזכות המבנים שבנה בה האדריכל אנדראה פלדיו.
העיר שגשגה בתקופת הרומית, אך נהרסה על ידי אטילה מלך ההונים אחרי פלישתו לאימפריה הרומית המזרחית.
במאה ה-12 הפכה לעיר עצמאית ובמאה ה-15 הפכה לבת חסותה של ונציה.
העיר נהנתה אז מתקופה של שגשוג ועושר רב, ופטרוני האמנות בה בנו ארמונות מפוארים.
האדריכל הראשי של העיר, אנדראה פלדיו, שילב בבניית ארמונותיו מוטיבים מהעת העתיקה ומהרנסאנס.
תלמידיו המשיכו לפתח את סגנונו הייחודי, ובנו מבנים רבים שזכו להערכה בינלאומית, כדוגמת הווילות הפלדיאניות בוונטו, קבוצת וילות שבנו פלדיו וכמה מתלמידיו.
המבנים העיקריים שבנה אנדראה פלדיו במרכזה של העיר, שהקנו לה את המוניטין שלה, הם:
פלאצו דלה ראג'ונה (המכונה בשם "הבזיליקה" Palazzo della Ragione)
אונסק"ו הכיר בווילות הפלדיאניות, יחד עם מרכזה ההיסטורי של העיר ויצ'נצה, כאתר מורשת עולמית ב-1994.
ויצ'בלייד היא סדרת חוברות קומיקס אמריקנית בדיונית המפורסמת בידי הוצאת Top Cow Productions, חותם מבית אימג' קומיקס.
הסדרה נוצרה בשנת 1995 בידי העורכים מארק סילבסטרי ודייוויד ווהל, הכותבים בריאן הברלין וכריסטינה זי והמאייר מייקל טרנר.
הסדרה מגוללת את סיפורה של שרה פזיני, בלשית מחלק הרצח של משטרת העיר ניו יורק, שמגיעה לרשותה הוויצ'בלייד, ממצא עתיק יומין בצורת כפפת שריון בעלת כוח מסתורי והרסני.
הנשק התאחד עם נשים שונות (להלן: משתמשות) לאורך ההיסטוריה, כמו קלאופטרה וז'אן ד'ארק, כשהאחרונה שבהן הייתה דניאל בפטיסט, בטרם הפכה למשתמשת הבאה של האנג'לוס.
שרה נאבקת לשלוט בכוחה של הוויצ'בלייד ולהילחם נגד אלה שמבקשים להשתמש בה לרעה, בעיקר איש העסקים קנת' איירונס ועושה דברו איאן נוטינגהאם.
בנוסף, שרה נאבקת לשמור על שפיותה וחייה הפרטיים.
חוברות ספין אוף נוספות הציבו את שרה והויצ'בלייד בזמנים ואירועים שונים.