tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא כתבה מאמר ארוך ואישי בגיליון של "ואניטי פייר" במרץ 2018, ובו היא לא הסבירה ישירות מדוע השתמשה בהאשטג #MeToo באוקטובר.
אך כתבה כי במבט לאחור על מערכת היחסים שלה עם ביל קלינטון, אף על פי שהיה בהסכמה, מכיוון שהוא היה מבוגר ממנה ב-27 שנים ובתפקיד עם הרבה יותר כוח משלה, לדעתה היחסים היוו "ניצול לרעה" מצד קלינטון.
היא הוסיפה כי היא אובחנה כחולה בהפרעת דחק פוסט-טראומטית עקב החוויות שעברה לאחר גילוי היחסים.
בספטמבר 2018, נאמה לוינסקי בכנס בירושלים.
לאחר נאומה היא ישבה עם המארחת, העיתונאית יונית לוי לסדרה של שאלות ותשובות.
השאלה הראשונה ששאלה לוי הייתה האם לוינסקי חושבת שקלינטון חייבת לה התנצלות פרטית.
לוינסקי סירבה לענות על השאלה וירדה מהבמה.
בהמשך צייצה כי השאלה הועלתה בפגישה שקדמה לאירוע עם לוי, ולווינסקי אמרה לה ששאלה כזו אינה מקובלת ושלוי "הפרה את ההסכם בינינו".
דובר חברת החדשות, שאירחה את הכנס ומעסיקה של לוי, הגיב כי לוי קיימה את כל ההסכמים שערכה עם לוינסקי ונענתה לבקשותיה.
בנובמבר 2018 לוינסקי חשפה בסדרת דוקמנטרית, "The Clinton Affair", בערוץ A&E, פרטים שטרם סופרו אודות הרומן שניהלה עם קלינטון.
הסדרה מעמידה במרכזה את גרסת לוינסקי לפרשייה.
בשנת 2019 היא התראיינה בתוכניתו של ג'ון אוליבר בערוץ HBO, שם הם דנו בחשיבות של פתרון בעיית השיימינג הציבורי, וכיצד מצבה היה שונה אם המדיה החברתית הייתה קיימת בתקופה בה השערורייה פרצה בסוף שנות התשעים.
לוינסקי הייתה שותפה בהפקתה של מיני סדרה על הפרשה, 'סיפור פשע אמריקאי: מוניקה לוינסקי", ששודרה בספטמבר 2021.
מוניקה סלש (בסרבית: Моника Селеш, Monika Seleš; בהונגרית: Szeles Mónika; נולדה ב-2 בדצמבר 1973) היא טניסאית יוגוסלבית-אמריקאית הנחשבת בעיני רבים לאחת הטניסאיות הטובות בכל הזמנים.
דורגה ראשונה בעולם בדירוג העולמי לנשים, ה-WTA.
במהלך הקריירה שלה זכתה סלש ב-9 תוארי גראנד סלאם והייתה האלופה הצעירה ביותר של אליפות צרפת הפתוחה.
לזכותה 53 תוארי יחידות ו-6 תוארי זוגות.
סלש הייתה השחקנית הדומיננטית ביותר בסבב הנשים בתחילת שנות ה-90.
סלש נולדה בנובי סאד שביוגוסלביה בשנת 1973 למשפחה ממוצא הונגרי.
החלה לשחק טניס בגיל 6, ניצחה בטורניר הראשון שלה בגיל 8 וניצחה באורנג' בול בשנת 1985. במהלך האורנג' בול היא משכה את תשומת לבו של מאמן הטניס ניק בולטרי ששכנע את המשפחה לעבור לפלורידה, ארצות הברית ולרשום את סלש לאקדמיית הטניס שלו.
סלש החלה לשחק טניס מקצועני כבר בגיל 14, וניצחה בטורניר הראשון שלה ביוסטון כבר בגיל 15 (1989), תוך כדי ניצחון על כריס אוורט בגמר.
באותה שנה העפילה לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה וסיימה את השנה כמדורגת 6 בעולם.
בשנת 1990 זכתה סלש בטורניר הגראנד סלאם הראשון שלה לאחר שניצחה בגמר אליפות צרפת הפתוחה את שטפי גראף.
במהלך השנה ניצחה סלש עוד 10 טורנירים, ביניהם אליפות סבב ה-WTA ומיאמי.
סלש פתחה את שנת 1991 בסערה, מנצחת את אליפות אוסטרליה הפתוחה, אליפות צרפת הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה, מיאמי, אליפות סבב ה-WTA, ועוד חמישה טורנירים נוספים.
סלש העפילה למקום הראשון בעולם, וסיימה את השנה כמעט בלתי מנוצחת.
הישגים יוצאי דופן אלו חזרו על עצמם גם בשנת 1992, בנוסף הגיעה סלש לגמר אליפות וימבלדון, תוך כדי שסלש מייצבת את עצמה כשחקנית הטובה ביותר בסבב הנשים ודוחקת את יריבתה הגדולה ביותר, שטפי גראף, מהשליטה המוחלטת שהייתה לה בסבב הנשים עד לתחילת שנות ה-90.
שנת 1993 נפתחה עבור סלש באותה הצלחה כמו השנתיים הקודמות והיא זכתה שוב באליפות אוסטרליה, ניצחה תארים לרוב והמשיכה לנצח את כל יריבותיה הגדולות, כגון מרטינה נברטילובה, ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו ושטפי גראף.
הכול השתנה באירוע שהתרחש ב-30 באפריל 1993 ושינה את פני טניס הנשים.
בטורניר המבורג שבגרמניה, הותקפה סלש באמצע משחק רבע הגמר בטורניר על ידי גינתר פרשה (Parche), אוהד גרמני אובססיבי מעורער בנפשו של שחקנית הטניס שטפי גראף, אשר דקר את סלש בגבה.
סלש השמיעה זעקת כאב ותמונות הדקירה שודרו ברחבי העולם כולו.
סלש הובהלה לבית החולים ואירוע הדקירה זיעזע את עולם הטניס בפרט והספורט העולמי בכלל.
ההתאוששות הפיזית מהדקירה לקחה רק כמה שבועות אך ההתאוששות הפסיכולוגית מהאירוע עצמו הייתה קשה והשפיעה על סלש בצורה חריפה.
סלש לא הופיעה במגרשים במשך שנתיים שלמות.
לאחר הדקירה, שטפי גראף חזרה לשלוט בסבב הנשים והעפילה שוב לראשות הדירוג העולמי.
סלש התדרדרה בדירוג עד למקום השמיני.
סלש חזרה לסבב באוגוסט 1995, לאחר שקיבלה אזרחות אמריקאית ועברה לייצג את ארצות הברית, וניצחה בטורניר החזרה שלה בטורונטו, דבר שגרם לרבים בעולם הטניס להאמין שסלש אכן מסוגלת לחזור לפסגת טניס הנשים ולשלוט בו כבעבר.
חודש לאחר מכן פגשה סלש בגמר אליפות ארצות הברית את שטפי גראף והפסידה לאחר שנתנה קרב אדיר לגרמניה.
סלש פתחה את שנת 1996 בזכייה באליפות אוסטרליה והיה נראה שהיא בדרך הנכונה בחזרה לצמרת, אך היא לא הצליחה להציג את הטניס שלפני הדקירה והתקשתה לחזור על הישגיה בעבר.
באותה שנה הפסידה שוב לשטפי גראף בגמר אליפות ארצות הברית ובשנת 1998 הגיעה לגמר הגראנד סלאם האחרון שלה בו הפסידה לארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו.
ככל שהתארכה הקריירה של סלש, כך התרחקה סלש מאותה היכולת שהצעידה אותה להישגיה בתחילת שנות ה-90. פציעה ברגל גרמה לסלש לפרוש מטניס מקצועני, אף על פי שלא הודיעה עליה באופן רשמי עד ה-14 בפברואר 2008.
בשנת 2008 התמודדה בעונה השישית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים, והייתה למודחת השנייה.
סלש נחשבת ל"שחקנית הכוח" הראשונה של כל הזמנים.
סלש הביאה איתה למגרשי הטניס משחק פיזי, החזרות סירב מעולות וכף יד וגב יד בשתי ידיים.
היא ניחנה במשחק עיקש, סבלני מצד אחד ותקיף מצד שני.
סלש נודעה בנוסף בגניחות הקולניות שהייתה משמיעה במהלך משחקיה, דבר שלעיתים הפריע ליריבותיה.
בעיני רבים נחשבת סלש לאחת משחקניות הטניס הטובות בכל הזמנים, אם לא הטובה ביותר.
השליטה הכול כך מוחלטת שלה בסבב שנקטעה על ידי הדקירה מעלה כל פעם מחדש את השאלה איך היה נראה עולם הטניס הנשי אילולא הייתה סלש נדקרת בגבה.
מוניקיפיום (Municipium) הוא סטטוס ביניים שניתן לערים שנכבשו על ידי רומא, לפיו הוענקו לתושבי העיר חלק מהחובות והזכויות של אזרחי רומא, אך לא כולן.
המוניקיפיום היא דרגה נמוכה מקולוניה, שהעניקה את כל הזכויות של תושבי רומא, אך גבוהה מערי הפוידרטוס (Foederatae Civitates).
לחלק מהערים בדרגת מוניקיפיום ניתן שלטון עצמי, ואחרות נוהלו באופן ישיר על ידי רומא.
בכולן שילמו התושבים אותם מיסים ושירתו אותו שירות צבאי בלגיונות כמו תושבי רומא.
תושבי המוניקיפיום לא נהנו מזכויות פוליטיות (sine ius suffragii), ולא יכלו לשאת במשרות רומיות רשמיות.
למרות שמעמד המוניקיפיום הטיל בעיקר חובות, נחשב המעמד בימי האימפריה הרומית כזכות גדולה וכקרש קפיצה לקבלת מעמד של שוויון מלא.
לאחר מלחמת בעלות הברית, שהתרחשה בין השנים 91-88 לפני הספירה, ניתנו לכל תושבי הערים באיטליה זכויות שוות, וההבדלים בין הערים היטשטשו.
סרן מוניר רדפא : ܡܘܢܝܪ ܚܒܝܒ ܓܡܝܠ ܪܕܦܐ, תעתיק מדויק: מוניר חביב גמיל רדפא 1934–אוגוסט 1998) היה נוצרי מקבוצת האשורים, טייס בחיל האוויר העיראקי, שערק לישראל ב-16 באוגוסט 1966 עם מטוסו מדגם מיג 21, לאחר ששוכנע על ידי "המוסד" לעשות זאת, במסגרת מבצע יהלום.
בשנת 1965 ביקש מפקד חיל האוויר, עזר ויצמן, מראש "המוסד", מאיר עמית, להשיג מטוס מיג 21. יוסף שמש היה יהודי-עיראקי בעל קשרים רבים שהתגייס למוסד ביוזמתו דרך יעקב נמרודי.
לשמש הייתה אהובה נוצרייה, קמיל, ואחותה, בטי, הייתה נשואה למוניר רדפא.
שמש ידע שרדפא אינו מרוצה מעבודתו כטייס בחיל האוויר העיראקי.
הוא היה מתוסכל כשגילה בשיחות עם מפקדים עיראקים שקידומו נבלם, על אף היותו טייס מוערך, וזאת עקב היותו נוצרי.
הוא שאף להגר למדינה מערבית.
שמש עמל במשך שנה שלמה לשכנע את רדפא לערוק עם מטוסו לישראל.
לבסוף ניאות רדפא לערוק לישראל תמורת 50 אלף דולר ובתמורה לסיוע בהברחת משפחתו מחוץ לעיראק.
לפני העריקה נפגשו נציגי "המוסד" ומודיעין חיל האוויר עם רדפא ביוון לצורך תיאום העריקה והגיעו עמו לישראל לשלושה ימים שבהם גם סיירו באזור הנחיתה המיועד.
אשתו יצאה עם ילדיה לחופשת קיץ בפריז, שם קיבלו את פניהם זאב לירון, קצין האיסוף, ואברהם ברזילי, איש המוסד.
רדפא לא סיפר לרעייתו כי היעד לעריקה הוא ישראל.
כשגילתה זאת, הגיבה בזעם ואיימה לפנות לשגרירות עיראק, אולם הוא הצליח לשכנעה והיא עלתה עם משפחתה לטיסה לישראל.
ב-16 באוגוסט קיבל רדפא אישור מישראל בהודעה מוצפנת באמצעות שידורי קול ישראל בערבית.
הוא המריא מבסיסו, ובתוך כשעה הגיע למרחב האווירי הישראלי.
עם חדירתו של רדפא למרחב האווירי הוזנקו לעברו מפקד טייסת המיראז'ים, רן פקר וסגן מפקד בסיס תל נוף, שמואל שפר, שהמריאו משדה התעופה תל נוף ולא היו שותפים לסוד ההכנות לעריקה.
הטייסים, שידעו רק שהם מעורבים במבצע סודי, קיבלו הוראה שלא לפתוח באש על מטוס האויב וליוו אותו במבנה מכונס עד לנחיתה בבסיס חיל האוויר חצור.
רדפא סייע לחיל האוויר בלימוד המטוס ומאפייניו וכן סייע בתחזוקתו, שהייתה מורכבת, מאחר שלא היה בנמצא ציוד תומך או ציוד מתכלה לתחזוקתו.
רדפא עבד זמן מה בישראל כטייס מטוס קל בקו לאבו רודס, אך בלחץ אשתו, בטי, שככל הנראה לא סלחה לו על כך שלא שיתף אותה בהחלטתו לערוק לישראל, עזבה המשפחה את ישראל, ובסיוע המוסד השתקעו בסביבות 1969 במדינה אירופית.
רדפא למד שם הנדסה ועבד כמהנדס.
מוניקה אנה מריה בלוצ'י (באיטלקית: Monica Anna Maria Bellucci; נולדה ב-30 בספטמבר 1964) היא שחקנית ודוגמנית עבר איטלקייה.
בלוצ'י נולדה בצ'יטה די קסטלו שבאומבריה, איטליה, בתה של הציירת מריה גוסטינלי, ושל בעל חברת הובלות בשם לואיג'י בלוצ'י.
קיבלה חינוך קתולי, אם כי ברבות השנים התרחקה מן הדת והפכה, לדבריה, לאגנוסטית המכבדת את כל הדתות.
בגיל 16 החלה לדגמן בעודה בבית ספר תיכון.
לאחר מכן נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת פרוג'ה והתכוונה לדגמן לצורך מימון שכר הלימוד.
בעקבות הצלחתה הגדולה הפסיקה את לימודי המשפטים.
היא דוברת באופן שוטף בשלוש שפות - איטלקית, צרפתית ואנגלית (ומעט בספרדית) - והשתתפה בסרטים שנעשו בשפות איטלקית, צרפתית ואנגלית ואף בסרט שנעשה בשפה הארמית.
הייתה מאורסת לשחקן ניקולא פארון מ-1989 עד 1995, אך מעולם לא נישאה לו.
בשנת 1999 נישאה לשחקן הצרפתי ונסן קאסל (בנו של השחקן הידוע ז'אן פייר קאסל), אותו פגשה במהלך צילומי הסרט הצרפתי "הדירה" (L'apartement).
בני הזוג בלוצ'י וקאסל הופיעו יחד גם בסרטים נוספים, ביניהם גם Le Pacte des Loups.
בעודה בהריון דגמנה בלוצ'י בעירום לגרסה האיטלקית של כתב העת ואניטי פייר במחאה כנגד החוק המאפשר אך ורק לזוגות נשואים לקבל הפריה חוץ גופית ולהשתמש בתרומת זרע.
בשנת 2013, אחרי 14 שנות נישואים, התגרשו בלוצ'י וקאסל ומאז היא מחלקת את חייה בין הבתים שלה ברומא, פריז ולונדון.
בשנת 1988 בלוצ'י עברה למילאנו, ממרכזי האופנה של אירופה, שם חתמה על הסכם עם סוכנות הדוגמנות עלית והפכה לדוגמנית מבוקשת.
בפריז ובניו יורק דגמנה, בין היתר, עבור דולצ'ה וגבאנה ועבור הגרסה הצרפתית של המגזין Elle.
את סרטון הפרסומת עבור דולצ'ה וגבאנה ביים ג'וזפה טורנאטורה ("סינמה פרדיסו") שליהק אותה לתפקיד הראשי בסרטו מאלנה.
בפברואר 2001 הופיעה על השער ובמאמר מרכזי של המגזין אסקווייר.
בשנת 2003 הופיעה במגזין מקסים.
בשנת 2004 נבחרה למקום הראשון ברשימת 100 הנשים היפות בתבל של AskMen.
קריירת הדוגמנות שלה מנוהלת על ידי סוכנות עלית פלוס-ניו יורק שהיא מחלקה המטפלת בדוגמניות על בסוכנות עלית.
משמשת כיום דוגמנית בית של חברת כריסטיאן דיור.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 היא הופיעה בפרסומות של דולצ'ה וגבאנה לצד אנדרה בירלאנו.
קריירת המשחק של בלוצ'י החלה בראשית שנות ה-90. בשנת 1990 השתתפה בשתי סדרות טלוויזיה איטלקיות - Vita coi figli ו-Briganti.
בשנה שלאחר מכן גילמה את דמותה של פרנצ'סקה בסרט La Riffa.
כוכבה דרך באירופה בעקבות מועמדותה לפרס סזאר היוקרתי בשנת 1997 בגין השתתפותה בסרט L'Appartement לצד בעלה לעתיד.
בשנת 1992 השתתפה לראשונה בסרט דובר אנגלית - "דרקולה" בבימויו של פרנסיס פורד קופולה ולצידם של גארי אולדמן ווינונה ריידר.
בסרט גילמה את אחת מנשותיו של הרוזן הידוע, תפקיד משני למדי.
בלוצ'י הפכה ידועה בקרב הקהל דובר האנגלית בעיקר בעקבות תפקידה הראשי בסרט האיטלקי "מאלנה" בבימויו של ג'וזפה טורנאטורה (2000), ותפקידה כקורבן אונס בסרט השנוי במחלוקת "בלתי הפיך" של גספר נואה (2002).
עיקר פרסומה בארצות דוברות האנגלית בא, עם זאת, בעקבות השתתפותה בשנת 2003 בשני הסרטים האחרונים בטרילוגיית המטריקס - מטריקס רילודד ומטריקס רבולושנס.
בשנת 2003 כיכבה בלוצ'י לצד ברוס ויליס בסרט "דמעות של שמש" בתפקיד ד"ר לינה קנדריקס, רופאה אזרחית אמריקנית, המחולצת מניגריה במהלך מלחמת אזרחים בדיונית על ידי אנשי הקומנדו ימי של ארצות הברית.
כעבור שנה גילמה את דמותה של מרים המגדלית בסרטו השנוי במחלוקת של מל גיבסון הפסיון של ישו.
בשנת 2005 כיכבה בסרט האחים גרים כמלכת המראות המרושעת.
בשנת 2007 הייתה אמורה לגלם את דמותה של סוניה גנדי, פוליטיקאית הודית ילידת איטליה ורעיית ראש הממשלה ההודי המנוח רג'יב גנדי, בסרט הביוגרפי "סוניה", אך בסופו של דבר הסרט בוטל.
באותה שנה גילמה דמות של זונה מסתורית לצידו של קלייב אוון בסרט "לירות כדי להרוג" כאשר היא עצמה דיבבה את הדמות בגרסה הצרפתית ובגרסה האיטלקית של סרט זה.
בלוצ'י תרמה את קולה לדמותה של קאפי בגרסה הצרפתית של סרט האנימציה "רובוטס" משנת 2005.
ב-5 במרץ 2009 זכתה בלוצ'י ב-Women's World Award בקטגוריית "שחקנית השנה".
בשנת 2020 גילמה סוחרת אמנות בסרט הדרמה "The Man Who Sold His Skin" של הבמאית התוניסאית כאותר בן הניה.
נישואיה הראשונים של מוניקה בלוצ'י היו לצלם האיטלקי קלאודיו קרלוס באסו.
בראיון משנת 2006 סיפרה כי פגשה את באסו בשנת 1987, כאשר גייס אותה לסשן צילום; היא הייתה בת 23 והוא היה מבוגר ממנה בחמש שנים.
השניים נישאו ב-3 בינואר 1990 במונטה קרלו, והתגרשו כעבור שנה.
לאחר מכן ניהלה בלוצ'י מערכת יחסים שנמשכה מספר שנים עם השחקן האיטלקי ניקולה פארון.
לדברי פארון, הם נפגשו בשנת 1990 על סט הצילומים של הסרט Vita coi figli, והוא תיאר תחושת "תשוקה עזה" כלפיה.
הקשר בין השניים הפך לא יציב, בין השאר בשל ההתעניינות הגוברת של גברים אחרים בבלוצ'י, והם נפרדו בשנת 1995.
בשנת 1995 פגשה בלוצ'י את השחקן הצרפתי ונסן קאסל על סט הסרט The Apartment.
הם נישאו במונקו באוגוסט 1999. לשניים נולדו שתי בנות — דווה (נולדה ב-12 בספטמבר 2004) וליאוני (נולדה ב-21 במאי 2010), שתיהן ברומא.
במהלך השנים שיתפו פעולה בתשעה סרטים בין 1996 ל-2006, ונחשבו ל"זוג הזהב של הקולנוע האירופי".
במרץ 2013 התייחסה בלוצ'י למורכבות מערכת היחסים שלהם, שכללה מגורים נפרדים באיטליה, צרפת, ברזיל ואנגליה.
הפרידה, שנערכה "בהסכמה הדדית", פורסמה ב-26 באוגוסט 2013, והשניים התגרשו בהמשך.
באוקטובר 2013 ציינה בלוצ'י כי מאז החבר הראשון שלה בגיל 14, הייתה כמעט תמיד בזוגיות.
בשנת 2017 החלה בלוצ'י מערכת יחסים עם הפסל והדוגמן הצרפתי לשעבר ניקולא לפבר, שהיה אז בן 36. הקשר ביניהם הפך לפומבי במרץ 2019 במהלך תצוגת אופנה של שאנל בפריז, אך הסתיים ביולי של אותה שנה.
בפברואר 2023 דיווח המגזין Paris Match כי בלוצ'י נמצאת בזוגיות עם הבמאי האמריקאי טים ברטון, וכעבור מספר חודשים היא אישרה זאת.
הופעתם הפומבית הראשונה כזוג נערכה בפסטיבל הסרטים ברומא באוקטובר 2023.
בלוצ'י דוברת שוטפת איטלקית, צרפתית ואנגלית, ושולטת גם בפורטוגזית ובספרדית.
לאחר גירושיה מקאסל התגוררה עם בנותיה באנגליה, צרפת ואיטליה, ובשנת 2015 קבעה את מגוריה בצרפת.
היא הצהירה: "אני איטלקייה בכל מובן, הכל בי איטלקי", אך גם ציינה כי "פריז היא חלק מההיסטוריה שלי".
בלוצ'י מצביעה באיטליה, אין לה אזרחות צרפתית, והיא מחזיקה בבתים ברומא, בליסבון, ובשנת 2023 רכשה וילה באי פארוס שביוון.
על אף הרקע הקתולי שממנו הגיעה, בלוצ'י הצהירה כי היא אינה קתולית וכינתה את עצמה אגנוסטית.
בשנת 2018 פתחה רשות המיסים הצרפתית בחקירה נגד בלוצ'י בגין אי-דיווח על כספים בחשבון בנק שווייצרי, הקשור לחברה באיי הבתולה הבריטיים.
הרשויות ביקשו לגבות מיסים בגין השנים 2013–2011, אך עורכי דינה טענו כי באותה תקופה התגוררה בבריטניה ולא בפריז.
בספטמבר 2021 הצהירה בלוצ'י כי היא "מעודכנת בכל חובות המס שלי, בצרפת ומחוצה לה".
תוצאות החקירה לא פורסמו, אך בעקבותיה הופיע שמה בפרסומי מסמכי פנדורה, שעסקו בהדלפות מסמכים ממקלטי מס ברחבי העולם.
בשנת 2018, מגזין פורבס העריך את הונה של בלוצ'י ב-45 מיליון דולר, ודירג אותה במקום השלישי ב"רשימת השחקנים האיטלקים העשירים ביותר".
אסטריקס ואובליקס במבצע קלאופטרה (2002)
האחים גרים למבוגרים בלבד (2005)
מוניקה האגט היא מנצחת בריטית וכנרת בארוק מן השורה הראשונה.
האגט למדה אצל סיגיסוולד קאוקן, גוסטב לאונהרדט וטון קופמן והייתה כנרת ראשית בתזמורת הבארוק של אמסטרדם בניצוחו של קופמן משנת 1980 עד 1987. האגט התמנתה לפרופסור חבר באקדמיה מלכותית למוזיקה בשנת 1994 ועובדת כפרופסור לכינור בארוק בבית הספר הגבוה לאמנויות בברמן, גרמניה.
היא זכתה בפרסי גראמופון על הקלטותיה לסונאטות ופרטיטות לכינור סולו של באך (1997) וסונאטות לכינור של ביבר (2002).
גלר-בינג היא דמות בדיונית בקומדיית המצבים האמריקאית "חברים" אשר מגולמת על ידי קורטני קוקס.
דירתה שירשה מסבתה הייתה לאחד ממקומות ההתאספות העיקריים של החבורה.
היא ידועה גם בשל אופייה האובססיבי לסדר וארגון ובשל טבעה התחרותי.
מוניקה גלר (נולדה באפריל 1969) היא אחותו הקטנה של רוס.
היא חברתה של רייצ'ל מימי התיכון.
היא חלקה דירה עם פיבי ובמהלך הסדרה נישאת לשותפו של רוס לקולג', צ'נדלר.
בנערותה הייתה מוניקה שמנה מאוד ומשקלה עלה על 100 ק"ג.
מוניקה הכירה את צ'נדלר בזמן שרוס היה בקולג'.
לאחר ששמעה שקרא לה מאחורי גבה "שמנה" החליטה מוניקה לרדת במשקל ולפתות אותו במטרה לנקום בו, אך בטעות כרתה את קצה הבוהן ברגלו.
מוניקה וצ'נדלר נהיו ביחד בסיום העונה הרביעית במהלך חתונתו של רוס.
הם שמרו בסתר על זוגיותם הסודית במהלך העונה החמישית ולבסוף נישאו בסוף העונה השביעית.
לאחר שהתגלה כי לשניים יש בעיה להרות הם אימצו תאומים מאם פונדקאית (גולמה על ידי אנה פריס), להם נתנו את השמות אריקה וג'ק, בסיום הסדרה.
לפני אירועי הסדרה, מוניקה חלקה את דירתה בניו יורק עם פיבי, אך היא עזבה מחשש שהחברות שלהן תפגע עקב אובססיית הניקיון שלה.
במהלך רוב הסדרה (עונות 1–6) מוניקה חלקה את הדירה עם רייצ'ל שעברה לגור עמה ביום חתונתה, ממנה היא ברחה.
מוניקה הכירה את ג'ואי כאשר הוא עבר לגור עם צ'נדלר, והם גרו ממול לדירתה באותו הבניין.
התגלה כי בפגישתם הראשונה, מוניקה הייתה דלוקה על ג'ואי.
מוניקה ורוס מקורבים זה לזה לצד מריבות שגרתיות.
בהיותם ילדים, רוס התגרה בה בשל משקלה והִרבה להציק לה.
בפרקים רבים מוניקה ורוס משתמשים במחוות ילדות משונה כמו לדפוק באגרופיהם כשהאגודלים מכוונים כלפי חוץ (כתחליף ל"אצבע משולשת").
רוס ומוניקה תחרותיים ביותר בניסיון לקבל יחס מהוריהם בעקבות העדפתם הגלויה כלפי רוס.
ג'ודי, אמם, מראה בעקביות את העדפתה לרוס.
כשהיו ילדים, התחרו כל חג הודיה בפוטבול, ומי שזכה, קיבל את גביע גלר השנתי.
המסורת הופסקה בשנה השישית לתחרות כשמוניקה שברה "בטעות" את האף של רוס.מוניקה ורוס הם יהודים-גרמנים מצד אביהם, ג'ק, ובמהלך הסדרה הוזכר שמוניקה חגגה בת מצווה.
מוניקה החלה מערכת יחסים חשאית עם צ'נדלר בשבוע חתונתו של רוס בלונדון בסוף העונה הרביעית.
לאחר שמוניקה הובכה כאשר אחד האורחים היה סבור כי היא אמו של רוס, היא חיפשה ניחומים אצל ג'ואי אבל צ'נדלר הוא זה שהיה בחדר והם קיימו יחסי מין בלילה שלפני החתונה.
תחילה, מערכת יחסיהם הייתה מבוססת על מין בלבד "כל עוד הם בלונדון", אך כאשר חזרו לביתם היחסים הפכו רגשיים יותר והם התאהבו זה בזה.
הם שמרו על כך בסוד במשך חמישה חודשים עד ששאר החברים גילו על כך.
צ'נדלר עבר לגור ביחד עם מוניקה.
בסוף העונה החמישית מוניקה וצ'נדלר כמעט התחתנו בלאס וגאס.
הם התחרטו כשראו את רייצ'ל ורוס יוצאים מהכנסייה שיכורים.
השניים התארסו בסיום העונה השישית ונישאו בסיום העונה השביעית.
בסוף העונה התשיעית השניים גילו שאינם יכולים להיכנס להריון, ובסיום הסדרה הם מאמצים תאומים מאם פונדקאית אותה הם ליוו במשך כל התהליך - ג'ק (על שם אביה של מוניקה) ואריקה (על שם האם הפונדקאית).
מוניקה ורדימון (נולדה ב-1949) היא שחקנית וזמרת בתיאטרון יידישפיל.
ורדימון נולדה וגדלה בבוקרשט שברומניה.
לאחר גירושיו, אביה שהיה רופא שיניים, עזב את רומניה כשמוניקה הייתה בת 4. סבה מצד אמה, דוצו הרשקוביץ', היה רואה חשבון וסבתה מצד אמה, פליצ'יה הרשקוביץ' הייתה אחות ראשית.
אמה, מריאטה מונטיאנו, הייתה טלגרפיסטית, בשלב מסוים פיטרו אותה מעבודתה בשל יהדותה והיא עבדה כפועלת בעבודות שחורות ולאחר מכן ניהלה חנות קוסמטיקה.
מוניקה החלה לשיר כסולנית מגיל שש, במקהלה בה סבה עבד.
היא למדה בתיכון יון לוקה קרג'יאלה (I.L.Caragiale) בבוקרשט אותו סיימה בהצלחה.
בתקופת לימודיה הייתה אלופת רומניה בשחייה בסגנונות פרפר וחתירה מגילאי 9 עד 19.
בתום התיכון החלה בלימודי פיתוח קול אצל זמרת האופרטה לילי דושסקו והמשיכה בכך במשך שנים רבות.
היא סיימה את בית הספר לאומנויות בהנהלתו של המלחין הרומני הידוע אדמונד דדה בבוקרשט.
בהיותה בעלת קול של שלוש אוקטבות הדריכו אותה לכיוון האופראי, אבל מוניקה אהבה יותר מוזיקה קלה וג'אז.
ב-1969 התחתנה עם ברונו טסלר, גיטריסט, פסנתרן, שהקים גם להקה.
ברומניה נהפכה לזמרת מפורסמת מאוד בשם הבמה מוניקה מולדס, היא שרה להיטים שמלחינים בעלי שם כתבו במיוחד בשבילה, הושמעה מדי יום ברדיו והופיעה פעמים רבות בטלוויזיה ובסרטים.
היא שיחקה בתיאטרון הרביו "טנסה" (Tanase) בבוקרשט (1973–1976).
בשנת 1974 השתתפה בפסטיבל "מאמיה" (MAMAIA).
מנהל אולימפיה (פריז), ברונו קוקאטריקס (Kokatrics), ואמרגנים רבים נוספים מכל העולם הציעו לה עבודות מחוץ לרומניה, אולם המשטר הקומוניסטי ששלט אז לא איפשר לה להיענות להצעות הרבות.
היא הופיעה באירועים ממשלתיים רבים של נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו (1971-1976), בין היתר באירוע בו השתתף השר יגאל אלון בביקורו ברומניה.
ברומניה השתתפה בתוכנית הבידור שנקראת duminical album ובתוכניות שירה בטלוויזיה.
מוניקה ורדימון עלתה לישראל ביחד עם בעלה ב-1976. בישראל נקראה מוניקה טסלר.
כשעלתה לארץ לא ידעה עברית ולא ידעה יידיש ומעולם לא סיימה אולפן כי מייד החלה להופיע בהצגות בתיאטרון הפרטי ברומנית.
כעבור זמן קצר למדה יידיש והתחילה להופיע גם ביידיש.
משזכתה להצלחה המשיכה מאז לשחק ולשיר בעיקר ביידיש.
היא הפכה עם הזמן לכוכבת בתיאטרון היידי דאז.
בשנים 1976–1991 השתתפה ורדימון בכשלושים הפקות ברומנית וביידיש בתיאטרון פרטי בראשות האמרגן נתן גלבוע היא הופיעה בארץ ובעולם.
ב-1978 השתתפה בפסטיבל יידיש וזכתה במקום הראשון עם השיר "דריי מיידעלוך" של סיראוטקין.
במהלך תקופה זו יצאה למסע הופעות והצגות בעולם, כשמי שייצג אותה בברלין היה מפיק הסרטים אצי בראונר.
במינכן הופיעה בתוכנית הטלוויזיה המפורסמת באותם ימים "דלי דלי" (Dali Dali), בהנחייתו של רוזנטל.
ב-1978 הופיעה עם דודו פישר בתיאטרון מוגדור בפריז עם להקה חסידית; באותה הופעה השתתף גם הרב שלמה קרליבך.
היא הופיעה אצל הרב שמואל אבידור הכהן, בערבי שירה חסידית בתוכניותיו בימי שישי בטלוויזיה הישראלית.
ב-1979 ערכה מסע הופעות עם יעקב בודו באוסטרליה.
ב-1981–1982 השתתפה בהצגה "דעם שמידס טאכטער" (בת הנפח) עם בן בונוס בניו יורק באולם The Town Hall, לאחר מסע הופעות מוצלח בדרום אמריקה.
בשנת 1983 החלה לשחק בעברית בשני סרטיו של הבמאי ג'ורג' עובדיה: הראשון "נורית 2", בתפקיד הראשי של נורית, לצידם של איתן מסורי, אריה אליאס ויעקב בן-סירא.
השני, "הדודה מארגנטינה", בו גילמה את דמותה של הדודה לואיזה מארגנטינה, בסרט שיחקו גם ישראל גוריון ויוסף שילוח.
בשנת 1985–1986 חזרה להופיע בברודוויי בו כיכבה בהצגה "א שידוך פון הימל" (A match made in Heaven) וזכתה לביקורות משבחות ביותר ולאזרחות כבוד של מיאמי (Honorary citizen of Miami).
דון נלסון כתב עליה בדיילי ניוז:
ריצ'רד שפרד כתב על ההופעה בניו יורק טיימס:
ביל קופמן כתב עליה בניוזדיי:
לאחר השתתפותה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" ב-1985, שיחקה בהצגה "חתונה במסעדה הגדולה" ב-1987, לצד כוכבים ישראלים כמו רחל אטאס, יעקב בן סירא, ז'אק כהן ועוד, שכתב וביים אלי שגיא.
בארץ שרה את שירו של משה וילנסקי "קיץ" בתוכנית הפופולרית בקול ישראל "תשואות ראשונות".
היא גם שרה בתוכניתו של דן אלמגור "שרתי לך ארצי" ב-1981.
היא השתתפה בשתי תוכניות שירה ובראיונות בערוץ 9.
השתתפה בתוכניתו של דודו טופז בתחרות שירת עדות.
ב-1995 יצאה עם יעקב בודו לסיבוב הופעות בקנדה.
ב-1988 הופיעה לראשונה בתיאטרון יידישפיל בהצגה "המגילה" מאת איציק מאנגער, בבימויו של שמואל בונים.
היא נסעה עם ההצגה לפסטיבל בויסבאדן, גרמניה.
ב-1996 הצטרפה מוניקה ורדימון לתיאטרון יידישפיל בהנהלת שמואל עצמון.
מאז השתתפה ברוב הצגותיו, אם בתפקידים ראשיים ואם בתפקידים משניים.
היא שיפרה את היידיש בקורסים מטעם התיאטרון.
היא בוגרת הסטודיו למשחק ביידיש בסטודיו למשחק ניסן נתיב בו למדה בשנים 1977–1978. ב-2008 זכתה בפרס פולאק כשחקנית השנה.
במסגרת תיאטרון יידישפיל השתתפה בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם כמו ויסבאדן, ברלין, רוסטוק, פרנקפורט, מינכן, קלן, וינה, וילנה, ריגה, בפארמה איטליה, רומניה ופולניה.
ההצגה "גבירטעיג", שכתב יהושע סובול, בבימוי יצחק שאולי, הופיעה כמעט בכל המקומות הללו.
ב-1998 שיחקה בסרטו של זאב רווח "פעמיים בוסקילה".
בשנת 2009 הוציאה ורדימון לאור תקליטור ביידיש "די לידער פון מיין הארץ" (השירים שבליבי).
היא הפיקה אותו בקרקוב, פולין, בעזרת המלחין הפולני יז'ה קלוזוביץ, אותו הכירה כשעבדו ביחד על ההצגה "האחיות פארי", בתיאטרון יידישפיל.
באלבום תריסר שירים אהובים עליה מהידועים ביידיש, ביניהם: א יידישע מאמע, צימוקים ושקדים, צ'יריבים צ'יריבום, בעלז, יאנקעלע.
השירים מוגשים בעיבודים חדשניים על גבול הג'אז (סגנון המאפיין את עבודתו של קלוזוביץ) עם תזמורת גדולה.
היא שרה בתשע שפות: יידיש, אנגלית, צרפתית, רוסית, איטלקית, עברית, פורטוגזית, ספרדית, ורומנית.
ורדימון מופיעה במסגרת היידישפיל בשני פרויקטים של התיאטרון: 1. הצגת "געבירטיג" בפני תלמידי תיכון בטרם יציאתם לביקור שורשים בפולין.
2. ב"תיאטרון החסד" מופע מיוחד בפני שרידי שואה הנמצאים במוסדות גריאטריים בארץ.
מוניקה ורדימון נשואה מאז 1987, לראודור ורדימון, יליד ישראל שמשפחתו הייתה בעלת קולנוע אלנבי.
1978 – פרס ראשון בפסטיבל היידיש עם השיר "דריי מעידעלעך".
1986 – אזרחות כבוד של מיאמי.
1998 – פרס שחקנית השנה של תיאטרון יידישפיל.
2000 – פרס התיאטרון הישראלי קומדיית השנה עם די גולדענע יאטן (נערי השנה).
2002 – פרס פולק לשחקנית השנה של תיאטרון יידישפיל.
2008/7 – פרס שחקנית השנה של תיאטרון יידישפיל.
2011 – פרס שחקנית השנה של תיאטרון יידישפיל.
שם הצגה ביידיש שם בעברית במאי תפקיד פרטנר שנה דעם שמידס טעכטארל בת הנפח, תפקיד ראשי בן בונוס בן בונוס 1982-1981 א שידוך פין הימל שידוך משמיים עוזרת בית דוד מונטיפיורי 1986-1985 קונצרט בלינקולן סנטר ענת עצמון ושמוליק עצמון 2010
מוזיקה, עיבודים ושירים: חנה מלוטק, זלמן מלוטק ואלינור ראיסה אלינור ראיסהביי מיר ביסטו שייןהאחיות בריליהיא ברזל-מלמדאריה בלינדרליהיא ברזל-מלמד2016
פסטיבלים בינלאומיים בהם השתתפה עם תיאטרון יידישפיל
סרט במאי תפקיד שנה הדודה מארגנטינה ג'ורג' עובדיה הדודה לואיזה 1983 נורית 2 ג'ורג' עובדיה שושנה 1983 פעמיים בוסקילה זאב רווח קלרה שטוכמאייר 1998
מוניקה רמבו היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man Annual #16 מדצמבר 1982 ונוצרה על ידי הכותב רוג'ר סטרן והמאייר ג'ון רומיטה הבן.
הדמות הייתה ידועה בזהותה קפטן מארוול, ובהמשך גם כפוטון, פולסר וספקטרום.
מוניקה רמבו הייתה קצינה במשטרת סיור הנמלים של ניו אורלינס, לואיזיאנה, ששימשה גם כרב-חובל באוניית משא.
היא ניסתה למנוע את יצירתו של נשק רב-עוצמה, ונחשפה לאנרגיה בין-ממדית.
כתוצאה מכך, היא מסוגלת להמיר את גופה לכל סוג של אנרגיה, ומשתמשת בכוחות אלו כדי להילחם בפשע.
היא ביקשה את עזרת האוונג'רס בשליטה על כוחותיה, והחלה להתאמן תחת הדרכתם של קפטן אמריקה והצרעה.
בהמשך, היא מחליפה את הצרעה כמנהיגת האוונג'רס.
כאשר ג'ניס-וול הופך להרפתקן ונוטל את זהותו של קפטן מארוול כמו אביו לפניו, מוניקה מתרעמת על כך.
לאחר שהשניים חוברים יחדיו להילחם בנבל-העל שולט המוחות, ג'ניס-וול מסכים לנטוש את זהותו כקפטן מארוול לטובת מוניקה, לאחר שהחליט שהיא ראויה יותר לכך, אך היא מסרבת מתוך הערכה למורשתו של מאר-וול ומאמצת זהות חדשה בשם הקוד "פוטון".
כשג'ניס שינה את צורתו ובחר להשתמש בשם הקוד "פוטון", מוניקה התעמתה איתו אך לבסוף הסכימה לנטוש את שם הקוד שלה ולבחור בשם "פולסר".
במהלך אירועי מלחמת אזרחים על חוק רישום העל-אנושיים, מוניקה מובילה את קבוצת נקסטווייב, כחלק מ"המאמץ העליון לאנטי-טרוריזם" (Highly Anti-Terrorism Effort, H.A.T.E), סוכנות המשמשת כפרודיה לסוכנות S.H.I.E.L.D.
בנוסף, היא מתגייסת לקבוצת האוונג'רס הסודיים של קפטן אמריקה ונרשמת כחברת "יוזמת חמישים המדינות".
לפני המיתוג מחדש של יקום מארוול, "מארוול עכשיו!", פולסר הופיעה בהרצת החוברות Marvel Divas ("הדיוות של מארוול", בהשראת סקס והעיר הגדולה), יחד עם החתולה השחורה, הלקאט וכוכב אש.
נכון לנובמבר 2013, היא מופיעה בכרך שני לסדרת האוונג'רס העוצמתיים תחת שם הקוד ספקטרום.
את דמותה הצעירה של מוניקה רמבו בסרט היקום הקולנועי של מארוול "קפטן מארוול" גילמה השחקנית אקירה אקבר.
את דמותה המבוגרת מגלמת בסדרת הלייב אקשן "וונדה-ויז'ן" השחקנית טיונה פאריס, שעתידה לשוב ולגלם את דמותה בסרט ההמשך ל"קפטן מארוול", "המארוולס".
מוניקה פוטר היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בשל תפקידיה בסרטים "קון אייר", "פאץ' אדמס", "שעת העכביש" ו"המסור".
על תפקידה כקריסטינה ברוורמן בסדרת הטלוויזיה "הורים במשרה מלאה" הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה.
פוטר נולדה בשם מוניקה גרג ברוקו ב-30 ביוני 1971, בקליבלנד, אוהיו, לננסי ופול ברוקו.
אמה הייתה מזכירה בבית חולים, ואביה המציא את השעווה הראשונה לרכבים שחסינה בפני להבות.
לפוטר יש שלוש אחיות (קרי, ג'סיקה ובריג'יט).
סבה וסבתה מצד אמה היו מהגרים אירים, והיא גדלה וחונכה כקתולית.
כילדה, פוטר רצה להיות נזירה.
אביה של פוטר נפטר בשנת 2002 ממחלת לב וכלי דם.
במהלך ילדותה למדה באקדמיית וילה אנג'לה, וסיימה את בית הספר התיכון אוקלידס.
פוטר רצתה להיות שחקנית מאז ילדותה.
היא החלה לשחק בלהקת תיאטרון אזורית בקליבלנד כשהייתה בבית הספר היסודי.
בגיל 12, החלה לעבוד בחנות פרחים, ומאוחר יותר בשנות העשרה שלה עבדה בחנות סנדוויצ'ים ועסקה בדוגמנות עבור מודעות בעיתונים ובמגזינים ובפרסומות מקומיות.
לאחר שהופיעה במספר פרסומות בשיקגו, עברה פוטר ללוס אנג'לס ב-1994.
פוטר עשתה את הופעת הבכורה שלה על המסך ב-1994, באופרת הסבון של CBS "צעירים חסרי מנוח" בתור שרון ניומן, אולם לאחר פרק אחד היא פוטרה והוחלפה על ידי שחקנית אחרת.
בשנת 1995 היא הופיעה בקליפ של הזמר הקאנטרי אלן ג'קסון לשיר "Tall, Tall Trees".
מאוחר יותר היא הופיעה במספר סרטים עלילתיים, כולל הקומדיה "מבחן תחת אש" משנת 1996 בכיכובו של אדם סנדלר, ובסרט הפעולה "קון אייר" משנת 1997, שם גילמה את טרישה פו, אשתו של דמותו של ניקולס קייג'.
בשנת 1998 כיכבה לצד רובין ויליאמס בסרט "פאץ' אדמס".
בהמשך השנה, היא גילמה את מארי מרקס בסרט הדרמה הביוגרפי "ללא גבולות", בתפקיד מושא אהבתו של האתלט סטיב פריפונטיין, אותו גילם בילי קרודופ, וכן הופיעה בקומדיה הבריטית "מרתה, פרנק, דניאל ולורנס", ובנוסף גילמה את קייט בסרט הדרמה "A Cool, Dry Place" לצד וינס ווהן.
בשנת 2001 היו לה שני תפקידים מרכזיים, שיחקה יחד עם פרדי פרינז ג'וניור בסרט "בלשית בסטייל", ובמותחן "שעת העכביש" לצד מורגן פרימן, המבוסס על רב המכר של הסופר האמריקאי ג'יימס פטרסון.
בשנת 2004, פוטר שיחקה בתפקיד אליסון גורדון בסרט האימה "המסור".
מאוחר יותר עבדה פוטר בטלוויזיה.
מאוחר יותר באותה שנה, היא לוהקה לצוות השחקנים הראשי של סדרת הדרמה המשפטית "בוסטון ליגל" ברשת ABC, אך עזבה במהלך העונה השנייה.
בשנת 2009, החלה פוטר לשחק בין התפקידים הראשיים בסדרה "Trust Me" של רשת הטלוויזיה TNT, אך זו בוטלה לאחר העונה הראשונה עקב רייטינג נמוך.
עוד ב-2009, היה לה תפקיד ראשי בגרסה המחודשת למותחן האימה ל"הבית האחרון משמאל" שביים וס קרייבן.
בשנים 2010–2015 פוטר שיחקה את התפקיד של קריסטינה ברוורמן בכל שש העונות של סדרת הטלוויזיה "הורים במשרה מלאה" ברשת NBC, וזכתה לשבחי הביקורות על הופעתה בסדרה.
בשנת 2013, היא זכתה בפרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה לשנת 2013 על תפקידה בסדרה.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הדרמה "חוכמת ההמונים" ברשת CBS, לצידם של ג'רמי פיבן ונטליה טנה, על פי תסריט של הסופרים הישראלים דרור משעני ושירה חדד.
בנובמבר 2017 בוטלה הסדרה לאחר עונה אחת בשל רייטינג נמוך.
בשנים 2019–2021 ביצעה מספר הופעות אורח בתור כריסטינה לוקין בסדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בשירות הזרמת המדיה פריים וידאו.
פוטר הייתה נשואה לטום פוטר מ-1990 עד 1998; יחד יש להם שני בנים, דניאל וליאם.
בשנת 2005, פוטר נישאה לדניאל כריסטופר אליסון, מנתח אורתופדי, יחד יש להם ילדה אחת, מולי, שנולד ב-2005. במרץ 2015, בעלה של פוטר הצטרף למילואים של הצי האמריקאי כרופא, בדרגת לוטננט קומנדר.
בפברואר 2018 הגישו בני הזוג בקשה לגירושין.
מוניר אל-חדאדי מוחמד (ידוע גם בשמו הפרטי בלבד מוניר, בספרדית: Munir El Haddadi Mohamed, בערבית: منير الحدادي محمد; נולד ב-1 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן ספרדי-מרוקאי המשחק בעמדת החלוץ באסתקלאל טהראן ובנבחרת מרוקו.
אל-חדאדי נולד באל אסקוריאל בקהילה האוטונומית של מדריד שבספרד, למשפחה מוסלמית ממוצא מרוקאי.
אביו מוחמד היגר בצעירותו לספרד ממרוקו, בעוד אמו סעידה היא ילידת העיר האוטונומית מלייה (חלק ממרוקו הספרדית ההיסטורית).
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד ובשנת עבר למחלקת הנוער של ברצלונה.
בעונת זכתה הקבוצה בליגת האלופות לנוער עם 11 שערים.
ב-24 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בבוגרים בניצחון 0–3 נגד אלצ'ה.
ב-30 באוגוסט 2016 הושאל לעונה אחת לוולנסיה עם אופציה לרכישה.
ב-1 בספטמבר 2017 הושאל פעם נוספת לעונה אחת לדפורטיבו אלאבס.
ב-11 בינואר 2019 חתם בסביליה לארבע וחצי שנים.
ב-4 בספטמבר 2022 ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתבוסה 1–5 לולנסיה.
ב-22 באוגוסט 2024 חתם בלגאנס לשנתיים.
שיחק בנבחרות הנוער, הצעירה ואף הופיע פעם אחת יחידה, ב-8 בספטמבר 2014 בנבחרת ספרד הבוגרת בניצחון 1–5 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
מאז 2021 הוא שחקן של נבחרת מרוקו הבוגרת.
מוניר מוראד היה זמר, שחקן ומלחין מצרי ממוצא יהודי.
מוראד התפרסם במצרים בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20.
אחותו של מוראד, לילה מוראד, גם כן הייתה לזמרת מפורסמת במחצית הראשונה של המאה ה-20, כך גם אביו, איברהים זכי מרדכי.
במהלך שנות ה-70, התאסלם מוראד, ולאחר מכן נישא לשחקנית סוהיר אל-באבלי.
מוראד הלחין שירים עבור גדולי המוזקאים המצרים, ובמיוחד נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הזמרת-שחקנית שאדיה.
ייחודו היה בכך שניסה לשלב ג'אז ומוזיקה מערבית עם מוזיקה ערבית-מצרית.
מוראד שיחק את התפקיד הראשי בכמה סרטים, המפורסם ביניהם הוא הסרט "יום טוב" (نهارك سعيد, 1955).
מוניקה קושינסקה (בפולנית: Monika Kuszyńska, נולדה ב-14 בינואר 1980) היא זמרת וכותבת פולנייה.
בעברה הייתה הסולנית של להקת הפופ ואריוס מנקס (Varius Manx).
ייצגה את מדינתה, פולין, באירוויזיון 2015 עם השיר "בשם האהבה" ("In the Name of Love").
קושינסקה נכנסה לסצנת המוזיקה הפולנית בשנת 2000, אז נבחרה כסולנית החדשה של להקת הפופ-רוק "Varius Manx", במקומה של קאשה סטנקיביץ' (Kasia Stankiewicz).
בשנת 2001 הוציאה את אלבומה הראשון יחד עם הלהקה: "Eta", ובשנה שלאחר מכן הוציאה את אלבומה השני, "Eno".
ב-28 במאי 2006 קושינסקה, יחד עם שאר חברי להקת ואריוס מנקס היו מעורבים בתאונת דרכים קשה בעיר מיליץ' שבדרום-מערב פולין.
התאונה הותירה את קושינסקה משותקת ממותניה ומטה, ומאז היא מרותקת לכיסא גלגלים.
בפברואר 2010 החליפה את קושינסקה כסולנית ואריוס מנקס הזמרת אנה יוזיפינה (Anna Józefina).
ביוני אותה השנה הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "Dzień Dobry", הופעתה הציבורית הראשונה מאז התאונה שעברה.
בשנת 2012 הייתה אחת המנטורים בגרסה הפולנית של התוכנית "Clash of the Choirs".
ב-9 במרץ 2015 נבחרה לייצג את פולין בתחרות אירוויזיון 2015 עם השיר "בשם האהבה" ("In the Name of Love").
בתחרות עצמה קושינסקה העפילה לגמר וסיימה בו במקום ה-23 מתוך 27 מדינות שהשתתפו בגמר.
מוניקה סוצ'קו (בפולנית: Monika Soćko, נולדה ב-24 במרץ 1978, ורשה, פולין הקומוניסטית) היא שחמטאית פולנייה בדרגת רב-אמן.
היא נשואה לרב-האמן הפולני בארטוש סוצ'קו.
בשנת 2008 הפכה לאישה הראשונה בפולין שהשיגה דרגת רב-אמן.
נכון לספטנבר 2025, מדורגת במקום ה-96 בפולין, לפי מד כושר.
בשנת 2007 זכתה סוצ'קו במקום הראשון בטורניר נשים בינלאומי בבאקו, שבו גברה על אלופת העולם, אנטואנטה סטפנובה.
ב-2009, זכתה ב-Arctic Chess Challenge בטרומסה, על אף שהדירוג ההתחלתי שלה היה במקום ה-16, ואילו בעלה, שדורג במקום הראשון בתחילת התחרות, סיים במקום ה-13. במרץ 2010 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה לנשים בשחמט, לאחר שהביסה את ילנה דמבו ואת מארי סיבג.
בשנת 2011 השתתפה בנבחרת הנשים הפולנית באליפות אירופה בשחמט לקבוצות, וזכתה עמה במדליית כסף.
1994 - אמן בינלאומי לנשים
בין השנים 1994 ל-2024 השתתפה מוניקה סוצ'קו ב-14 אולימפיאדות שחמט:
מוניר עמאר היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כראש המנהל האזרחי.
קודם לכן כיהן כמפקד מחוז חיפה של פיקוד העורף וכמפקד חטיבת החרמון.
נהרג בהתרסקות מטוס קל שהטיס באזור נחל צלמון.
עמאר נולד וגדל בג'וליס, בן למשפחה דרוזית.
את שירותו הצבאי החל כלוחם בגדוד חרב, בשנים 2004 עד 2006 פיקד על הגדוד.
במלחמת לבנון השנייה שירת כקצין אג"ם של עוצבת הגליל, בהמשך שימש סגן מפקד חטיבת השומרון וקצין מבצעים של פיקוד הצפון.
בספטמבר 2009 מונה למפקד חטיבת החרמון, שתחת פיקודו חזרה להיות חטיבה מרחבית, בתפקידו שימש עד אוגוסט 2012. ב-2012 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
באוגוסט 2013 מונה למפקד מחוז חיפה של פיקוד העורף ומילא תפקיד זה עד יולי 2015. ב-3 בפברואר 2016 מונה לראש המנהל האזרחי.
עמאר היה בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ב-25 במרץ 2016 נהרג בהתרסקות מטוס קל שהטיס באזור נחל צלמון.
עמאר נקבר בבית העלמין בג'וליס.
מוניקה צרט היא אתלטית עבר מזרח גרמניה, אלופה אולימפית (מינכן 1972) בריצת 400 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכתה צרט במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 3:29.28 דקות, לפני מערב גרמניה (3:33.04 דקות) וברית המועצות (3:34.11 דקות).
בתחרות שנערכה ב-4 ביולי 1972 בפריז, צרפת השוותה צרט בריצת 400 מטר את שיא העולם בתוצאה של 51.0 שניות (אלקטרוני 51.08 שניות).
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אולימפי חדש של 51.08 שניות, לפני ריטה וילדן ממערב גרמניה (51.21 שניות) וקתי המונד מארצות הברית (51.64 שניות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 51.47 שניות.
כבר בשלב המוקדמות האצניות ממזרח גרמניה קבעו שיא עולם חדש של 3:28.48 דקות.
מוניקה ויטי (; 3 בנובמבר 1931 – 2 בפברואר 2022) הייתה שחקנית איטלקייה.
נודעה במיוחד בתפקידיה הדרמטיים בסרטים של מיכלאנג'לו אנטוניוני בשנות ה-60 של המאה ה-20 המוקדמות (ה"טטרלוגיה של הניכור": אוונטורה, הלילה, ליקוי החמה והמדבר האדום).
לאחר מכן שינתה כיוון, והייתה במשך 40 שנה הכוכבת מספר אחת של קומדיות הקולנוע האיטלקיות: (Commedia all'italiana) ("La ragazza con la pistola", "Amore mio aiutami" "Dramma della gelosia", "Polvere di stelle") רבות מהן בבימויו של מריו מוניצ'לי.
הופיעה לצד שחקנים, כמו מרצ'לו מסטרויאני, ריצ'רד האריס, טרנס סטמפ, מייקל קיין, דירק בוגארד, אלברטו סורדי, אוגו טוניאצי, ויטוריו גסמן, נינו מנפרדי.
מוניקה ויטי זכתה חמש פעמים בפרס דוד די דונטלו כשחקנית הטובה ביותר, שבעה פרסי גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב על מפעל חיים, ובפרס אריה הזהב על מפעל החיים בפסטיבל ונציה לקולנוע.
ויטי בלטה גם ככותבת תסריטים לשלושה סרטים, ובבימוי הסרט "סקנדל סודי" (1990).
על ידי התמודדותה האמיצה מול הדעות הקדומות ותעשיית הקולנוע, הייתה ויטי גם דמות לחיקוי וסמל במאבק למען מעמד האישה בחברה.
מוניקה ויטי נולדה ברומא בשם מריה לואיזה "מריזה" צ'צ'ארלי () לאב רומאי ולאם מבולוניה.
בת יחידה מבין ארבעת ילדי הוריה.
בילדותה חיתה מריזה במשך שמונה שנים במסינה.
באותה תקופה כונתה על ידי בני המשפחה ""setti vistìni", כלומר "שבעה בגדים", בגלל רגישותה הרבה לקור שגרמה לה ללבוש שכבות ביגוד רבות זו מעל זו.
"שבע שמלות תחתוניות" Sette Sottane הפכה לימים כותרת ספרה האוטוביוגרפי הראשון, שבעקבותיו הופיע Il letto e una rosa "מיטה וורד אחד".
ויטי תארה את ילדותה כעצובה למדי, הרגישה כבולה על ידי הדרישות המסורתיות הפטריארכליות כלפי בחורות במשפחתה, אך בגיל 14 החליטה בניגוד לציפיות, לבחור בקריירה של שחקנית.
להבדיל מרוב בני המשפחה, שבחרו להגר לארצות הברית, נשארה באיטליה ונקשרה קשר הדוק לתרבות ארצה.
פחד טיסה גרם לה מאוחר יותר לדחות הצעות מפתות לעבוד באולפנים מעבר לאוקיינוס.
את משיכתה לתיאטרון גילתה כשבימי מלחמת העולם השנייה שעשעה את אחיה הקטנים על ידי משחק עם בובות.
אחרי שנרשמה תחילה למכללת פיטמן, הופיעה לראשונה בגיל 14 וחצי על הבמה במחזה La nemica "האויבת" מאת דריו ניקודמי במסגרת ערב צדקה, שם גילמה בת 60 ששכלה בן במלחמה.
השתתפה בהמשך בסיור של להקת שחקנים איטלקים בגרמניה והופיעה ברומא בהפקה של המחזה של מקיאוולי "מנדרגולה".
נכנסה לעולם הבמה למרות הסתייגויות רבות כלפיה.
נתוניה הפיזיים - העיניים הרחוקות זו מזו, צורת שפתיה ואפה הנשרי משהו, הנמשים - נחשבו לפגמים ול"אנטיפוטוגניות".
היו אנשי מקצוע שהעירו בתחילת הקריירה שלה על קולה הצרוד וה"דרמטי מדי", אף על גובהה ה"מופרז", על דקות גזרתה ועל הצבע ה"בלונדיני מדי" של שיערה.
טענו שפניה משקפות מפורשות מדי את רגשותיה.
לימים טענה בצחוק שסללה את הדרך לנשים הפחות יפות בזירת הקולנוע.
בסופו של דבר החליטה בשנת 1946 להירשם לאקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה ברומא (האקדמיה ע"ש סילביו ד'אמיקו), את לימודיה סיימה בשנת 1953. עם מוריה באקדמיה נמנו מייסד המוסד, סילביו ד'אמיקו, אורציו קוסטה וסרג'ו טופאנו שהדריך את עבודת הגמר שלה.
בהמלצתו שובצה הבוגרת הצעירה בהצגה עם "איפיגניה באאוליס" מאת אוריפידס ובשנה הבאה שיחקה לצידו ב"קמצן" מאת מולייר בבימויו של פרזן.
היא גילמה באותה תקופה גם את אופליה בדרמה "המלט" מאת ריקרדו באקלי.
בעצת טופאנו אימצה מריזה צ'צ'ארלי בשנת 1954 שם אמנותי - ויטי - לפי שם משפחת אמה - ויטיליה, ומוניקה לפי גבורת ספר שקראה, ושצליל שמה מצא חן בעיניה.
עם תום לימודיה התחילה קריירה של שחקנית תיאטרון וטלוויזיה.
נמנתה עם הראשונים ששיחקו באיטליה במחזות של ברכט ויונסקו.
בקולנוע שיחקה לראשונה בשנת 1954 בתפקיד זעיר בקומדיה הקולנועית "!Ridere!
Ridere", (בימוי: אדוארדו אנטון, תסריט: אטורה סקולה) מבלי ששמה הוזכר ברשימת הקרדיטים.
ב-1958 הופיעה בסרט Le Dritte או "נעורים רומאיים".
בשנת 1957, בדיוק כשעמדה להתחתן עם מחזר אדריכל, התוודעה ויטי לבמאי מיכלאנג'לו אנטוניוני שגרם לפריצת דרכה האמנותית.
במרץ 1957 היא הצטרפה ללהקה של אנטוניוני, "תיאטרו נובו" במילאנו.
אנטוניוני שיבץ אותה בשנים 1960–1964 בסרטיו - הדרמה האקזיסטנציאלית L'avventura (אוונטורה (1960), La Notte (הלילה), L'eclisse (ליקוי חמה), Deserto rosso (המדבר האדום) שבו הצטיינה כדמות נשית מיוסרת, בעלת יופי קר ואלגנטיות.
ויטי הפכה לבת זוגו ולמוזה של אנטוניוני למשך כמה שנים.
עם זאת היא שיחקה גם בסרטים של במאים איטלקים אחרים כמו אטורה סקולה - ב-Drame de la jalousie (דרמת הקנאה).
אחרי פרידתה מאנטוניוני הייתה בת הזוג של הצלם קרלו די פלמה (שביים אותה בשלושה סרטים באמצע שנות ה-70).
בשנת 1968 זכתה ויטי בפרס התפקיד הנשי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן על גילום התפקיד אסונטה בסרטו של מריו מוניצ'לי "הנערה עם האקדח".
ב-1970 שיחקה בסרט "קנאה נוסח איטליה" ("משולש הפיצה") לצדו של מרצ'לו מסטרויאני.
החל משנות ה-1970 הופיעה פחות ופחות, למרות כמה עבודות משותפות חשובות - למשל עם לואיס בונואל ב"רוח החופש".
באותה שנה נראתה בלווייה של ויטוריו גסמן.
ויטי הופיעה בציבור בפעם האחרונה בשנת 2002 בבכורת המחזמר של ריקרדו קוצ'אנטה "נוטר דאם דה פארי".
מאז נאלצה השחקנית להתרחק מהזירה הציבורית בגלל מחלת אלצהיימר או סוג אחר של קיהיון שבו חלתה.
בשנת 2011 כשהתקשורת הוקירה אותה לרגל מלאת גיל ה-80 לא יכלה להשתתף בחגיגה.
ויטי נפטרה ב-2 בפברואר 2022.
1956 פרס "אגוז הזהב" (Noce d'oro) על התפקיד בלה במחזה "בלה" מאת צ'זארה מיאנו
1961 פרס האקדמיה לקולנוע של בריטניה על משחקה בסרט "אוונטורה".
- שלוש פעמים - הפרס "רצועת הכסף" (Nastro d'argento) של איגוד עיתונאי הקולנוע האיטלקים
1962 - לשחקנית המשנה הטובה ביותר - בסרט "הלילה"
1969 - לשחקנית הטובה ביותר - בסרט "הנערה עם האקדח"
1976 - לשחקנית הטובה ביותר - בסרט "הברווז ברוטב תפוזים"
1968- פרס קונכיית הכסף לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל סן סבסטיאן - בשביל התפקיד אסונטה פאטאנה בסרט "הנערה עם האקדח" בבימויו של מריו מוניצ'לי
1963 פרס "לוח הזהב" (Targa d'oro) של חבר השופטים של תחרות "שוש שי דונטלו"- על משחקה בסרט "Quattro verità"
פרס "דוד די דונטלו" על השחקנית הטובה ביותר:זכתה 5 פעמים
1969 בסרט "הנערה עם האקדח"
1974 בסרט "ניני טיראבושו, האשה שהמציאה את ה"מוסה""
1976 בסרט "הברווז ברוטב תפוזים"
פרס גלובוס הזהב האיטלקי Globo d'oro של איגוד העיתונאים הזרים באיטליה:
מוניקה ויטי זכתה בפרס 12 פעמים:
1961 - כשחקנית המבטיחה הטובה ביותר - בסרט "אוונטורה"
1968 -בסרט "התחתנתי איתך מתוך כיף"
1970- בסרט "דרמת הקנאה" ("קנאה בנוסח איטליה") - "משולש הפיצה".
1990 על הסרט הראשון הטוב ביותר וכשחקנית הטובה ביותר - בסרט "סקנדל סודי"
- 6 פעמים - הפרס "גראל הזהב" Grolla d'oro המוענק בסן ונסאן (ואל ד'אוסטה)על התפקיד הנשי הטוב ביותר:
1968 בסרט "התחתנתי איתך מתוך כיף"
1985 - הפרס "דב הכסף" בפסטיבל ברלין לקולנוע, עבור הישג אינדיבידואלי ייחודי - תפקידה בסרט "הפלירט" בבימוי רוברטו רוסו (1983)
1987 - פרס Ciak d'oro של כתב העת לקולנוע Ciak - על מפעל חיים
1993 - פרס ההוקרה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע נשים בקרטיי.
1995 - הפרס ארייה הזהב על מפעל החיים ובפסטיבל הסרטים של ונציה
הדואר האיטלקי הנפיק בול בדמותה המוקדש לסרט "אוונטורה" שבו הצטיינה
2011 - לרגל מלאת 80 שנה לחייה אורגנה בפסטיבל לקולנוע ברומא, באודיטוריום פארק תערוכת צילומים לכבוד השחקנית
| Camera d'albergo (חדר במלון) || פלמיניה || מריו מוניצ'לי
| Il tango della gelosia (הטנגו של הקנאה) || לוצ'יה ||סטנו
| 1980 ||Non ti conosco più amore (אינני מבין אותך יותר) לפי קומדיה מאת אלדו דה בנדטי|| לואיזה מלפיירי||סרג'ו קורבוצ'י
| rowspan="2" | 1979 || הפרק ד' "Mamma" ("אמא") והפרק ח' ("מי צוחק אחרון")"Chi ride ultimo" (מיטות פראיות) Letti "selvaggi || מריה / הזונה || לואיג'י זאמפה
| An Almost Perfect Affair (רומן כמעט מושלם) || מריה ברונה || מייקל ריצ'י
| La Raison d'État (אינטרס המדינה)|| אנג'לה ראבלי || אנדרה קאיאט
| Per vivere meglio, divertitevi con noi (כדי לחיות טוב יותר, תבלו איתנו)||ולנטינה קונטריני|| פלביו מוגריני
| rowspan="2" | 1977|| (L'altra metà del cielo (החצי שני של השמיים או "הצילו, הוא אוהב אותי") || סוזנה מקאלוזו || פרנקו רוסי
fiore del mio giardino (מימי בלואט, פרח גני) לפי רומן מאת גווידו דא ורונה || מימי בלואט || קרלו די פלמה
| 1976|| !Basta che non si sappia in giro בפרק א - Macchina d'amore (מכונת אהבה), בפרק ג - L'equivoco (אי הבנה) || ארמנדה/ליה || נאני לוי, לואיג'י מאני, לואיג'י קומנצ'יני,
| Qui comincia l'avventura (כאן מתחילה ההרפתקה) || מיילה || קרלו די פלמה
| L'Anatra all arancia (ברווז ברוטב תפוזים) לפי Secretary Bird מאת ויליאם דגלס-הום, בעיבודו של ז'ילבר סובז'ון || ליזה סטפאני || לוצ'אנו סאלצ'ה,
| rowspan="2" | 1974 || (רוח הרפאים של החופש) Le fantôme de la liberté לפי סיפור של גוסטב בושה || מאדאם פוקו || לואיס בוניואל
| rowspan="3" | 1973 ||אבק כוכבים Polvere di stelle || דיאה דאני || אלברטו סורדי
|La Tosca (טוסקה) (קומדיה מוזיקלית) || פלורה טוסקה || לואיג'י מאניי
| Teresa la ladra (טרזה הגנבת) לפי רומן מאת דאצ'ה מראיני || טרזה || קרלו די פלמה
| La supertestimone (עדת-העל) || איזולינה פאנטו || פרנקו ג'ירלדי
| Le coppie (הזוגות) - הפרק Il frigorifero (המקרר) והפרק Il leone (האריה) || אדלה/ג'וליה (בפרקים א ו-ג בהתאמה) || ויטוריו דה סיקה, אלברטו סורדי, מריו מוניצ'לי
| Ninì Tirabusciò: la donna che inventò la mossa ניני טיראבישו, האישה שהמציאה את ה"מוסה" || מריה סארטי, הידועה כניני טיראבושו || מרצ'לו פונדאטו
|Dramma della Gelosia- tutti i particolari in cronaca (דרמת הקנאה - רל הפרטים בחדשות)||אדליידה צ'אפרוקי|| אטורה סקולה
| rowspan="2" | 1969 || (עזור לי, אהובה) Amore mio aiutami) || רפאלה מקיאבלי || אלברטו סורדי
| La femme écarlate (האישה באדום) || לוסי לומברדי || ז'אן ואלר
| 1968 ||La siciliana או La ragazza con la pistola (הנערה עם האקדח) || אסונטה פאטאנה || מריו מוניצ'לי
| rowspan="3" | 1967 || Ti ho sposato per allegria (בשביל הכיף התחתנתי איתך) לפי קומדיה מאת נטליה גינצבורג || ג'וליאנה || לוצ'אנו סאלצ'ה
| Modesty Blaise (מודסטי בלייז) - לפי רצועת קומיקס מאת פיטר או'דונל || Modesty Blaise || ג'וזף לוסי
ho freddo (הרוג אותי מהר,...
קר לי!) || ג'ובאנה || פרנצ'סקו מזלי
| 1966 || Las cuatro brujas, Le fate או Las reinas (הפיות), הפרק Fata Sabina - (הפיה סבינה) || סבינה || מאורו בולוניני, מריו מוניצ'לי, אנטוניו פייטראנג'לי לוצ'אנו סאלצ'ה
| 1965 ||Le bambole(הבובות), הפרק La Minestra ("המרק") || ג'ובאנה || מאורו בולוניני, לואיג'י קומנצ'יני, פרנקו רוסי, דינו ריזי.
| rowspan="3" | 1964 || Il deserto rosso(המדבר האדום) || ג'וליאנה || מיכלאנג'לו אנטוניוני
|(Alta Infidelità (High Infidelity 4 4 פרקים, הפרק ג la Sospirosa הבכיינית ||גלוריה||מריו מוניצ'לי, אליו פטרי, פרנקו רוסי, לוצ'אנו סאלצ'ה
| Il disco volante (הצלחת המעופפת) || דולורס, אשתו של ראש הכפר || טינטו בראס
1961 La Notte (הלילה) ולנטינה גרארדיני מיכלאנג'לו אנטוניוני 1960 L'Avventura (אוונטורה) קלאודיה מיכלאנג'לו אנטוניוני 1958 Le dritte אופליה גרנלי מריו אמנדולה 1954 Ridere!
טרזה ביט (לא מוזכרת ברשימת הקרדיטים) אדוארדו אנטון
1953 - איפיגניה באוליס מאת אוריפידס -כחברת המקהלה, להקת Compagnia degli Spetattori italiani בבימוי אקורסיו די לאו, בתיאטרו אנטיקו, פלאצולו ארקאידה,
1953 - מנדרגולה מאת מקיאבלי -בפרולוג - בבימוי מרצ'לו פליירו, בכורה בתיאטרו דלה ארטי, רומא
1954 - הקמצן מאת מולייר בגרסת מאסימו בונטמפלי - בתפקיד מריאנה, בבימוי אלסנדרו פרזן, תיאטרו דלה ארטי, רומא
1954 - "אי התוכים" - עם בונבנטורה, שבוי אצל אנטרופופאגים (Isola dei papagagli) מאת סטו (סרג'ו טופאנו), בתיאטרו דלה ארטי
1954 - "הקימו עיר" (Fondarono una città) מאת צ'זארה מיאנו, בבימוי קרלו די סטפאנו (תלבושות:ג'ילברטו טופאני), בתפקיד השפחה אוסטיליה,
1954 - אמא קוראז' מאת ברטולט ברכט בבימוי לוצאנו לוצ'יניאני, בתפקיד איווט פוטייה
1954 - "מיסטריום המולד, הפסיון והתחייה של ישו" (Mistero della Natività, Passione et Resurezzione del N.S) על מוזיקה מאת קלאודיו מונטוורדי, ג'ובאני גבריאלי, ויקטוריה, פלסטרינה, ג'ובני קרוצ'י - בתפקיד מריה מגדלנה עם המקהלה הפוליפונית הרומאית
1954 - "בלי רשת" (Senza rete) - מאת אלברטו בונוצ'י, בבימוי המחבר, בכורה בתיאטרון מנצוני במילאנו
1956 - "בלה" - מאת צ'זארה מיאנו, בבימוי אנצו פריירי, בתפקיד בלה, בתיאטרו דלו קונווניו, מילאנו,
1956 - "המלט" (Amleto) מאת ריקרדו באקלי, בתפקיד אופליה, בבימוי אנצו פריירי, בתיאטרון האולימפי בוויצ'נצה
1956 - "שישה סיפורים מצחיקים" - מאת פדו ("אמא ז"ל בלי מזל"),קורטלין, ז'אן טרדייה ("מילים חופשיות" ו"רק הם יודעים זאת"), אנדרה רוסן ("הזר בתיאטרון") ויונסקו (בתפקיד גברת מרטן) (הזמרת הקרחת),בבימוי לוצ'אנו מונדולפו,
1957 - "אני מצלמה" מאת ג'ון ואן דרוטן, בתפקיד סאלי באולז, בבימוי מיכלאנג'לו אנטוניוני
1957 - "שערוריות סודיות" (Scandali segreti) מאת מיכלאנג'לו אנטוניוני ואליו ברטוליני,
1958 - "הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן, בבימוי ג'ון ואן דרוטן
1959 - Capricci di Mariana "הגחמות של מריאנה" מאת אלפרד דה מיסה בבימוי לוצ'אנו מונדולפו
1964 -"אחרי הנפילה" (After the fall) מאת ארתור מילר, בבימוי פרנקו זפירלי, רומא
1986 "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון, בבימוי פרנקה ואלרי
1988 "כותרת ראשית" (Prima pagina) מאת בן הכט וצ'ארלס מקארתור, בבימוי ג'אן קרלו זבראג'ה
1957 - הצייר הקפדן (Le Peintre exigeant) מאת טריסטן ברנאר, בעיבוד של לוצ'אנו מונדולפו, בבימוי אנטונלו פאלקי, בתפקיד של לוצ'יה, RAI
1957 נתחבק בטירוף (Embrassons-nous Folleville - Abbracciamoci follemente) מאת אז'ן לביש בעיבוד לוצ'אנו מונדולפו, בימוי: אנטונלו פאלקי, בתפקיד ברטה, בתו של מניקאן - RAI
1957 - "אדמה בתולה" (Oh, wilderness) (Fermenti) מאת יוג'ין או'ניל, עיבוד מאת לאורה דל בונו, בימוי:קרלו לודוביקו ברגאליה, בתפקיד בלה, RAI
1958 -המנהרה (Il Tunnel) מאת מייבל קוסטנדורוס והווארד האג, בבימוי ג'אקומו וקארי, בתפקיד מיירה נורת', RAI
1958 - "מונט-אוריול" לפי הרומן מאת גי דה מופסאן, בימוי:קלאודיו פינו, בתפקיד קריסטיאנה, בת המרקיז,RAI
1958 -הכיסא השלושה עשר (La tredicesima sedia) מאת באיאר-וייה, בימוי:אלברטו גיירדלי, בתפקיד אלנה או'ניל.RAI
1958 - "הדב והפחה" מאת אז'ן סקריב, בימוי:לוצ'אנו סאלצ'ה, בתפקיד רוסלאנה,RAI
1959 - "התרמית" (L'imbroglio) לפי ספרו של אלברטו מורביה, בבימוי ג'אקומו וקארי, בתפקיד סנטינה רינלדי
1959 אנשים הולכים, אנשים באים (Gente che va, gente che viene ) - תוכנית טקסטים הומוריסטיים מאת צ'כוב, אדוארדו דה פיליפו, ג'וזפה מארוטה, קורטלין, קפקא, גיימס ת'רבר, ארקדי אוורצ'נקו, טרויו.
1962 לילות לבנים לפי דוסטויבסקי, בימוי: ויטוריו קוטאפאווי, בתפקיד "היא", RAI
1962 - האדון בגיל העמידה (Il Signor in mezza età) מאת מרצ'לו מרקזי, בימוי:ג'אנפרנקו בטטיני, תפקיד בשני מערכונים, לצד ג'אני מורנדי ואחרים, RAI
1978 - הצילינדר - מאת אדוארדו דה פיליפו, בבימוי המחבר, בתפקיד ריטה, RAI
בשנת 1980 השתתפה בתוכניות טלוויזיוניות שהוקדשהו לחייה ולפעילותה האמנותית - Qualcosa di Monica, בבימוי רוברטו רוסו, "מה שלומך...צוחקת?!" - La fugidiva.
1993 - Sette sottane (שבע שמלות תחתונות)
מוניקה שנארה היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה קנדית.
היא התפרסמה בגיל 14 שזכתה בתחרות דוגמנית העל העולמית של סוכנות פורד ובכך הפכה לזוכה הצעירה ביותר בהיסטוריה של התחרות.
היא הופיעה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד בגיל 14 ועל שער מגזין ווג בגיל 15. בשנת 1989, כאשר היא בת 18, היא כתבה ספר על חוויותיה כדוגמנית.
שנארה השתתפה כשחקנית ביותר מ-50 הפקות בטלוויזיה ובקולנוע ובין היתר היא גילמה אחות בסרט ג'וניור לצד אמה תומפסון וארנולד שוורצנגר.
היא השתתפה במספר פרקים בתוכניות הטלוויזיה היפים והאמיצים, בוורלי הילס 90210, מכושפות ומלך השכונה.
החלה ללמד עיתונאות טלוויזיונית באוניברסיטת קליפורניה ושימשה כמנחה משנית בתוכנית חדשות בידור קנדית.
מוניקה פויג מרצ'אן (בספרדית: Mónica Puig Marchán; נולדה ב-27 בספטמבר 1993) היא טניסאית מקצוענית מפוארטו ריקו.
הישג השיא שלה הוא זכייה במדליית זהב בטורניר הטניס באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), שהייתה מדליית הזהב הראשונה בהיסטוריה של פוארטו ריקו, והמדליה הראשונה שזכתה אישה ממדינה זו.
בשיאה דורגה במקום 33 בעולם (11 ביולי 2016) וכיום (אוגוסט 2016) מדורגת במקום 34 בעולם בסבב ה-WTA.
פויג זכתה עד היום ב-7 תוארי יחידות (1 WTA ו-6 ITF)
פויג החלה בקריירה המקצוענית שלה בספטמבר 2010.
את שנת 2013 היא סיימה במקום 53 בדירוג העולמי.
בשנת 2014 זכתה בטורניר הראשון שלה בשטרסבורג והגיע למקום 41 בעולם.
בסוף שנה זו דורגה במקום 56.
בשנת 2015 חלה נסיגה מסוימת בהישגה.
היא הגיעה לחצי הגמר בטורניר פאטיה, וסיימה את השנה במקום 92 בעולם
2016 שנת השיא וזכייה במדליית זהב אולימפית
בשנת 2016 היא העפילה לגמר טורניר סידני בו הפסידה לסבטלנה קוזנצובה.