tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצעה לקבוצת אקדמאים מירושלים לעבור לגור במקום נדחתה על ידיהם בגלל הריחוק מירושלים.
רק בשנת 1964 נמצאו מתיישבים ראשונים שהסכימו לעבור לגור בצור הדסה, ובתחילת אוגוסט 1964 פורסם שביישוב מתגוררות 5 משפחות.
מתיישבים נוספים הצטרפו לאורך שנות ה-60. הבתים במקום הושכרו למתיישבים, תוך שלטענתם הובטח להם שמדובר על שכירות כמו בעלות, והם השקיעו כספים בשיפוץ הבתים השכורים.
בתחילת 1970 היו בצור הדסה 36 משפחות, ביניהן משפחתו של אהוד אולמרט.
בשנת 1972 הועברה הבעלות על היישוב לידי מועצה אזורית מטה יהודה, כדי שישמש לייעודו המקורי כמרכז לנותני שירותים ליישובי האזור, יישובי המזלג.
במקביל הוכנו תוכניות להקמת יישוב פרברי בסמוך ליישוב.
בשנת 1979 שונה רשמית ייעוד היישוב ממרכז שירותים לשכונה פרברית.
באותה עת התגוררו במקום כ-200 נפשות.
המעבר לא פתר את בעיות היישוב, והתושבים התלוננו על ריחוק, העדר שירותים בסיסיים וחוסר יכולת להרחיב את בתיהם באופן חוקי.
בשנת 1983 התאפשר לתושבים לרכוש את הבתים בהם גרו ורבים מהבתים הורחבו.
באותה שנה אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה את הרחבת היישוב בכ-2,000 תושבים, ודחתה את ההצעה להרחיב את היישוב בכ-10,000 תושבים עד שנת 2010, בין השאר כדי למנוע עזיבה של ירושלים על ידי אוכלוסייה יהודית ובגלל התנגדות המועצה האזורית מטה יהודה ליישובים גדולים בתחומה.
בשנת 1985 שווקו 65 מגרשים ביישוב לבנייה עצמית לבני מושבים.
לאחר שלא הייתה התעניינות, נחתם הסכם עם קבוצה של ירושלמים, שהתאגדו בעמותה להתיישבות בערכי תנועת העבודה, על העברת ההרחבה לידי העמותה.
העמותה, שנקראה העמותה להתיישבות בצור הדסה, בנתה את הבתים במשותף וגייסה חברים נוספים להתיישבות.
הבנייה של ההרחבה התבצעה בסביבות שנת 1990, ועד אז תואר המקום כ"כפר זעיר ונידח".
שיווק הבתים של העמותה נמשך לפחות עד אמצע 1992.
בשנת 1993 פורסם תוכנית מתאר לשכונת הר כיתרון, עבור עד 370 יחידות דיור.
בשנים 2004–2008 נוספו ליישוב 158 יחידות דיור חדשות.
בשנים 2009–2013 נוספו רק מעט דירות חדשות ביישוב ובשנת 2013 עמדה אוכלוסיית היישוב על כ-7000 תושבים.
באוקטובר 2014 החלו רשות מקרקעי ישראל ומשרד הפנים לקדם תוכנית להקמת יישוב עירוני חדש בשם "בת הרים" בשטח של כ-14 אלף דונם, שיכילו את צור הדסה ומבוא ביתר, ולכלול עד 20 אלף יחידות דיור ו-100 אלף תושבים.
שר הפנים גלעד ארדן התנגד למהלך.
בעשור השני של המאה ה-21 החל פרויקט בנייה ואכלוס של שכונת הסנסן ב-1, שכוללת כ-1,100 יחידות דיור על שטח של כ-350 דונם.
נכון ל-2022 מתקיימות עבודות להקמת שכונת סנסן ב-2 שכוללת כ-500 יחידות דיור נוספות.
ב-14 באפריל 2022, שרת הפנים איילת שקד חתמה על החלטה עקרונית להקים רשות מקומית עצמאית בצור הדסה, עם תאריך יעד של 14 באפריל 2023. באוקטובר 2022 הקדימה השרה שקד את ההכרזה על המועצה המקומית.
בעקבות זאת עתר הוועד המקומי לבג"ץ בדרישה לעכב את ההפיכה למועצה מקומית עד שיימצא מקור תקציבי למימון המועצה המקומית.
התנגדות היישוב להגדרתו כמועצה מקומית נובעת מחוסר מקורות מימון עצמיים, אין בו אזור תעשייה משמעותי או מנועי צמיחה אחרים.
במרץ 2023 הוציא בג"ץ צו זמני שאסר על הקמת המועצה.
במאי 2023 דחה בג"ץ את העתירה וב-23 במאי 2023 הודיע שר הפנים משה ארבל על מינוי תומר מוסקוביץ ליו"ר הוועדה הממונה של המועצה.
השכונה הוותיקה: נקראת גם צור הדסה הישנה, מאוכלסת בעיקר על ידי אנשים מבוגרים ומקימי היישוב.
שכונת הר כיתרון: ממוקמת במערב היישוב, בנויה כולה מבתים פרטיים על חלק מדרך קדומה שהובילה מכביש 375, שהיה דרך רומאית, לכיוון יישוב קדום בשם ח'רבת גֶרֶס - (ח'רבת ג'וּרִיש) על פסגת הר כיתרון, שם נמצאים המשך הדרך הקדומה, שרידי מבנים, בורות סיד, גתות, בורות מים ומערות קבורה.
שכונת העמק: נקראת גם צור הדסה החדשה.
השכונה החלה להיבנות לקראת סוף 1998.
שכונת הסנסן: בשכונה שווקו 1,100 יחידות דיור, החל משנת 2011. הבתים הראשונים אוכלסו בשנת 2016, אך בניית רוב הבתים בשכונה החלה רק משנת 2016 ואילך.
צור הדסה הוא היישוב השלישי בגודלו בפרוזדור ירושלים (אחרי ירושלים עצמה ומבשרת ציון).
במועצה ישנם 4 בתי ספר יסודיים: שני בתי ספר ממלכתיים בשם "צורים" ו"הדסים", בית ספר ממלכתי-דתי בשם "לביא" ובית ספר ממלכתי משלב בשם "מעיינות".
בנוסף יש ביישוב תיכון שש-שנתי, בית החינוך השש-שנתי אור ברנקו וייס, השוכן בקריית החינוך על יד שכונת העמק.
כמו כן, פועלים בצור הדסה שבט צופים בשם "פסגות" (הוקם בשנת 2003), וסניף של תנועת בני עקיבא.
גן בוטני צור הדסה הוא גן בוטני לצמחי בר ארץ-ישראליים מחבלי הארץ הים-תיכוניים.
הגן אינו מגודר, ופתוח לביקורים בכל ימות השנה ובכל שעות היממה.
הגן הוקם ב-2016 בידי מתנדבים תושבי היישוב, בתמיכת הוועד המקומי, והוא ממוקם במדרון הצפוני של ראש נחל סנסן, המדרון היורד מהר כיתרון.
הגן ייחודי בכך שהוא משמר במידה רבה את אופיו הטבעי של המקום- הפיתוח בו מוגבל, וכך הוא נותן למבקר תחושה שהוא משוטט בשטח בר טבעי, ועם זאת, הוא מזמן לו מפגש עם מגוון צומח עשיר.
ההתערבות בשטח כוללת פריצת שבילים, שתילה וזריעה של מיני צמחים הגדלים בחבלים הים-תיכוניים של ארץ ישראל (חרמון, גולן, גליל, כרמל, גלבוע, שומרון, יהודה, השפלה ומישור החוף) שלא נמצאו בו באופן טבעי, שילוט צנוע והשקיה מעטה עבור צמחים המצויים בשלבי קליטה.
בגן, שגודלו דונמים אחדים, צומחים מאות מיני צמחים שרובם גדלו בשטח מאז ומתמיד, ויש בו גם פעילות בעלי חיים.
הוא כולל את כל צורות הצומח - עצים, שיחים, מטפסים, בני שיח, עשבוניים רב שנתיים, חד שנתיים, גאופיטים, טפילים, טחבים ושרכים (שרכרך ריחני, דנדנה רפואית).
בין המינים המקוריים בשטח גם אחדים נדירים - טופח כדורי, תמריר בינוני (חד שנתיים, ולכן הופעתם לא סדירה) ופרט אחד של סחלב קדוש.
שטח הגן נמצא על המפנים המזרחי והדרומי.
חלקו התחתון שטוח למדי וכולל אזורים של קרקע עמוקה ושלולית חורף.
באזור זה נוף הצומח הוא בתה וגריגה.
חלקו העליון מאופיין במדרונות מעט תלולים יותר, טרשים ומדרגות סלע, ושם ישנם גם טלאים קטנים של חורש סבוך.
לאורך השנים הוכנסו לגן מינים רבים למדי של צומח ארץ ישראלי, שרובם נקלטו.
ביניהם מינים נדירים (בוצין אופקי, שום החורשים, מרווה רחבת גביע, בן חצב החורש) ומינים בולטים ומיוחדים כגון שושן צחור (טרם הגיע לפריחה), איריס הארגמן, מרווה כחולה, אצבוע אירופי, רומוליאה צידונית ועוד.
במרכז היישוב, בוואדי שבין שכונת הר כתרון ושכונת המאה, ממוקם גן יובל שהוקם בשנת 2013 ביוזמת משפחת יוחנן ולזכרה של יובל יוחנן.
ועד היישוב הכיר בגן כמרכז פנאי לתושבי היישוב, והוא מהווה מוקד תרבות עיקרי ביישוב, ובין השאר מתקיימות בו הופעות חיות.
ממערב ליישוב נמצאות הריסות הכפר העתיק חורבת גרס, שזוהתה על ידי הארכאולוג בועז זיסו כגרסה, עיירה יהודית עתיקה שנחרבה על ידי הרומאים, והוזכרה על ידי ההיסטוריון יוספוס.
במקום נמצאו 3-4 מקוואות, מערכת מסתור ומערות קבורה.
צוֹר הוא סלע משקע כימי המושקע מתוך סביבה מימית שאינה אוופוריטית.
הוא בנוי מגבישים זעירים (קריפטוקריסטלים – דהיינו גבישים נסתרים) של המינרל כלקדון ומקוורץ בעל גבישים גדולים, ולעיתים מכיל מאובנים זעירים.
הצור מצוי כגושים בתוך סלעי קירטון, אבן גיר או דולומיט.
סלעי הצור מופיעים בטבע בצורות מגוונות.
צור (Flint) – במובן המצומצם נוהגים לקרוא בשם צור לסוג בעל הצבע הכהה, בדרך כלל אפור־כהה, כחול, שחור או חום עמוק.
חלמיש (Chert) – סוג בהיר יותר, בצבעי לבן, אפור, חום, חום אפרפר וירוק בהיר עד אדום חלודה.
הבדלי הצבע הם תולדה של יסודות הקורט המצויים בסלע, כשהצבע האדום והירוק שייכים להופעת יונים של ברזל.
המונח Chert מתייחס לכל סוגי סלעי הצור, כאשר Flint מתייחס לסוג סלע צור המצוי בקירטון בלבד.
צור וחלמיש מכונים גם אבן אש משום שבעזרת חיכוך נוצרים גיצים.
ניתן להדליק אש באמצעות חיכוך שתי אבני חלמיש, גם ללא שימוש בברזל.
תהליך היווצרות הצור אינו מוחוור דיו.
המחקרים מצביעים על כך שהצור הוא משקע פוליגנטי, כלומר נוצר כתוצאה מגורמים שונים ובדרכים רבות.
ידוע שהצור שקע בים וכי התורמים העיקריים לסיליקה שממנו נוצר סלע הצור הם אפר געשי מהרי געש הנישא על ידי הרוח, או סיליקה המומסת כימית מסלעים מגמתיים (כדוגמת בזלת וגרניט) והנישאת עם מי הנהרות לים.
הסיליקה המומסת במי־הים שוקעת בשני תהליכים אפשריים:
צור ביוגני – צור שנוצר על ידי בעלי חיים חד־תאיים כדוגמת קרנוניות, ספוגים צורניים וצורניות (אצות ירודות) הבונים את שלדיהם על ידי ספיחת סיליקה ממי־הים.
חוקרים רבים סבורים כי מרבית הצור בעולם הוא ביוגני.
צור כימי – צור שנוצר מהשקעה כימית בים.
התנאי הבסיסי לתהליך זה היה ריכוז גבוה של סיליקה במי־הים, כמו באקלים חם.
זהו תנאי בסיסי אך לא מספיק, גם בתנאים של תמיסה רוויה ביותר לא תתחולל השקעת גבישים אלא אם יוכנס לתמיסה גרעין מינרלי.
מסתבר שריכוז גבוה של יוני קרבונט (CO3) משמש כזרז מסוג זה.
ולכן מתחולל תהליך של החלפה שבו הצור מחליף גיר שמקורו בשלדי בעלי חיים מיקרוסקופיים.
לכן מוצאים בתוך הצור מאובנים שקליפותיהם המקוריות היו גיר ועתה הן עשויות צור.
שקיעת הצור הכימי מתבצעת בחללים קיימים בתוך המשקע.
מקורם של החללים בפעילות של בעלי חיים היוצרים תעלות או מחילות, בהפסקות שבין שכבות הגיר או בסדקים שנוצרו במשקע הגירי עקב תהליך הדחיסה הגורם להוצאת מים מהמשקע, התכווצות המשקע ויצירת סדקים.
הצור מופיע בשתי תצורות עיקריות:
כרבדים דקים, עורקים, נודולות וכחגורות מסביב לבולבוסים בתוך שכבות של סלעי גיר, קירטון או דולומיט.
בישראל ניתן לראות תופעה זו בסלעים מתקופת האאוקן למשל בקניון של עין עבדת.
בישראל ניתן לראות תופעה זו בסלעים מתקופת הסנון, למשל ב"כביש הנפט" מצומת הנגב לירוחם.
עובי שכבת הצור יכול להגיע עד 10 מטר.
כאשר מתבוננים במקטע מתוך שכבת הצור רואים תופעה הדומה לברקציה.
שברי צור זוויתיים בגוונים שונים הנתונים בתוך מסת אם (מטריקס) צורנית גם היא.
בניגוד לברקציה, תופעה זו אינה מיוחסת לסחיפה והתקשות של שברי צור אלא לפעילות טקטונית שמתחה את מסת האם.
הצור נפוץ במדבר יהודה ובנגב (בתצורת משאש).
הצור הוא סלע אידיאלי לשימור צורות קדומות של בעלי חיים שכן הוא מאופיין במבנה קריפטוקריסטלי (כלומר גבישים זעירים) ועמיד לבלייה והתמרה.
חלמיש בן 3.2 מיליארד שנים מהתצורה הקרויה "עץ התאנה" בהרי ברבטון בין סווזילנד ודרום אפריקה שימר מאובנים של חד-תאיים שאינם מושבתיים.
חלמיש במערב אונטריו שבקנדה (1.9–2.3 מיליארד שנים) שימר לא רק חיידקים אלא גם אורגניזמים שמאמינים כי צרכו אמוניה.
חלמיש אפקס בפילבארה אוסטרליה (3.4 מיליארד שנים) שימר 11 סוגים של פרוקריוטים.
חלמיש רייני מתקופת הדבון בסקוטלנד (400 מיליון שנה), מכיל את השרידים העתיקים ביותר של צמחיית היבשה המצויים במצב שימור מושלם, מצב המאפשר חקר התאים של המאובנים.
עם זאת, מחקרים אחרונים מטילים ספק בקיומם של מאובנים בצור מהפרקמבריון וטוענים כי מאובנים אלה הם תוצאה של זיהומים או של סיבי פחמן שנוצרו ממקור שאינו ביולוגי.
הצור היה אחד החומרים השימושיים ביותר ליצור כלים בתקופת האבן, כדוגמת אבן יד, שכן הוא מתפצל לשברים דקים חדים הקרויים נתזים או להבים (תלוי בצורה) כשמכים עליו בחפץ קשה אחר (כדוגמת פטיש יד עשוי מחומר אחר).
כשמכים עם אבן צור כנגד מתכת נוצר ניצוץ, ולכן הצור היה מקור עיקרי ליצירת אש (כולל המצת ברובים שבו הצית הניצוץ שנגרם מאבן הצור את אבק השרפה) עד סוף המאה ה-18.
שימוש נרחב בצור מהמאה ה-13 עד ימינו כאבן בניין בייחוד באנגליה.
שימוש בצור בצרפת באזור המאה ה-12 כחומר מבודד, על מנת לשמור על חומם של מאכלים לאחר שהורדו מן האש.
בפולין באזור פולין קטן, בסמוך לעיירות סנדומייז', אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי ואילז'ה קיימים מרבצים של צור בעל מראה מיוחד של רצועות קונצנטריות כהות ובהירות לחלופין המכונה צור מפוספס המשמש בייצור תכשיטים.
במסורת היהודית היה מקובל להשתמש באבן צור לצורך ברית מילה.
יש המשערים כי הסיבה לכך היא, שהנתז הטרי מאבן הצור הוא סטרילי, ומונע זיהומים שעלולים להיגרם מסכין משומשת.
השימוש הראשון המתועד באבן צור לצורך מילה הייתה על ידי ציפורה אשת משה שחתכה בעזרת אבן צור את עורלת בנה.
נהגו להשתמש בלסת של חמור, המכונה "לחי של חמור", כמגל וככלי נשק – ואת השיניים שבלסת היו מחליפים באבני צור חדות.
אחת ההשערות היא ששמשון גבר על 1,000 הפלשתים בעזרת לחי חמור כזו.
בתנ"ך מופיעה אבן הצור כסמל לחוזק ועוצמה:
ישנם מפרשים שאבני 'אקדח' הן אבנים המוציאות אש בהקשתן אחת בשנייה – אבן צור (ואז הכוונה היא לשורש ק-ד-ח במשמעות חום, כגון: החולה קדח מחום).
אבן הצור היא אבן החן המדינתית הרשמית של מדינת אוהיו שבארצות הברית.
צוּקִים הוא יישוב קהילתי ישראלי במועצה האזורית הערבה התיכונה ממערב לכביש 90, בין המושבים צופר ופארן.
היישוב נמצא 104 ק"מ צפונית לאילת.
היישוב הוא כפר אמנים, והוא הוקם בשנת 2004 על ידי תושבים ממרכז הארץ, במקום בו שכנה היאחזות הנח"ל צופר החל משנת 1968 ועד לאמצע שנות השבעים.
בעבר נקרא המקום מחנה בִּלְדַּד (כשם בלדד השוחי, אחד משלושת רעי איוב בסיפור המקראי) ועדיין ניתן למצוא שם זה במפות.
רעיון הקמת יישוב קהילתי ראשון בערבה ניזום על ידי גרעין של אנשים ממרכז הארץ שחפצו לעשות שינוי מהותי באורח חייהם תוך שילוב בשינויים בתחום עיסוקיהם.
בסיס הרעיון היה הקמת יישוב קהילתי בסמוך למיזמי תיירות מדבריים, אותם הקימו חלק מתושבי צוקים הראשונים באופן עצמאי ותוך שמירה על האופי המדברי הייחודי של האזור.
הקמתה של צוקים תוכננה ב-3 שלבים ובסך הכל לכ-155 יחידות דיור.
בינואר 2019 התגוררו בצוקים כ-90 משפחות בשלב א' ושלב ב' של צוקים.
תושבי צוקים מתפרנסים מתיירות, חינוך, אומנות ומקצועות חופשיים כמו גם תחומי עיסוק הקשורים לחקלאות ולמועצה המקומית.
ביישוב יש שני גני ילדים, שאחד מהם הוא גן ילדים רב גילאי בו החינוך הוא אנתרופוסופי.
כמו כן כ-70 בני נוער של צוקים משתתפים בפעילות של תנועת נוער אשר שייכת לתנועת התנועה החדשה.
סביב צוקים הוקמו 7 מתחמי לינה מדברית, החל מבקתות הבנויות מבוץ ועד לסוויטות מפוארות.
"סרטים בערבה - פסטיבל קולנוע בינלאומי" הוא אירוע קולנוע מדברי בינלאומי תחת כיפת השמיים שמתקיים בצוקים מדי שנה.
מחנה בלדד הנטוש הפך לכפר אמנים ובו סדנאות לקרמיקה, ציור, פיסול, עבודות עץ ותכשיטים.
במקום חנות טבע ובית קליה לקפה.
כפר האומנים פתוח בימי שישי ובחול המועד, כמו גם בזמן פסטיבל הסרטים.
צוּר מֹשֶׁה הוא מושב בישראל באזור השרון, ליד העיר נתניה השייך למועצה אזורית לב השרון והוא המושב המאוכלס בישראל.
היישוב נקרא על שם משה קופינס שהיה פעיל ציוני ביוון ומימן חלק מעלות רכישת אדמות היישוב.
לשמו הפרטי של קופינס הוסיפו את המילה "צור", על שם העיר החשמונאית צורן ששכנה באזור.
60% מתושבי המושב היו יוצאי יוון מהערים סלוניקי וקסטוריה, 35% יוצאי בולגריה, 4% יוצאי יוגוסלביה ו-1% מיוצאי תוניס.
היישוב הוקם ב-13 בספטמבר 1937 בשם "כפר קופינס" כיישוב חומה ומגדל בעיצומו של המרד הערבי הגדול.
את היישוב הקימו שתי אגודות.
קבוצת אנשי עסקים של יוצאי יוון בראשות יוסף עוזיאל ובין חבריה נמנו ליאון רקנאטי (הסב), משה קרסו, דוד פלורנטין וברוך עוזיאל והשנייה אגודת בנים לגבולם של יוצאי בולגריה.
להקמת היישוב סייעה גם הפדרציה הציונית ביוון.
שטח היישוב בהיקף של כ-1,030 דונמים נרכש על ידי הנוטע והכשרת היישוב מהכפר שופא במחיר של כ-16 לירות ארץ ישראליות לדונם, מחיר שהיה נמוך בהרבה משהוצע לפני פרוץ המרד הערבי הגדול.
השטח נמסר לארגון עולי יוון בגלל המחויבות של הקרן הקיימת להקים יישוב עבור עולי יוון, כנגד תרומות גדולות של יהודי יוון שנמסרו כעשור קודם לכן.
העלייה לקרקע בשלב הראשון התבצעה במטרה לשמור על הקרקע, אך בניגוד למקרים האחרים העלייה לקרקע מומנה בעיקר על ידי הארגון ולא על ידי הסוכנות והמוסדות המיישבים.
העלייה בפועל נעשתה על ידי 12 גברים רווקים, שהרוויחו משכורת זעומה של 10 גרוש ליום, וכך, סבלו מעוני רב וצברו חובות.
פלוגת הכיבוש, כפי שנקראו, התגוררה בצריף יחידי שלידו מגדל ביטחון וסביבם חפירות מגן וגדר.
הם זרעו על חלק מהשטח אבטיחים, חציר, ירקות, שעורה, אפונה ותירס.
במשך השנה הראשונה הובאו מים על חמורים מקדימה.
בסוף שנת 1938 הוחל בתוכניות לבניית בתים ראשונים ביישוב ולצורך כך הלוותה אגודת "לשדה" 2,000 לא"י לסוכנות, שקיבלה על עצמה לבנות את הבתים.
אבן פינה לבתים הונחה בדצמבר 1939 ולאחר מספר חודשים התגוררו במקום 27 משפחות.
עם הקמת המדינה התרחב שטח היישוב לכדי 3,000 דונמים וענפי החקלאות המרכזיים היו פרדסנות, לולנות וגידול ירקות.
בהמשך הוקם במקום בית ספר בו למדו גם ילדי המושב השכן גאולים.
בראשית שנות ה-60 התגוררו במושב 90 משפחות שמנו 350 נפשות.
בשנות ה-90 נוספה למושב שכונת "הרחבה" בשם "גבעת משה" ("הגבעה").
בשנת 2000 נבנתה במושב שכונה חדשה נוספת – "בוסתן הכפר" ("הבוסתן").
בעקבות אכלוס שתי השכונות, כניסתם של זוגות צעירים רבים והריבוי הטבעי, צור משה נחשב למושב הגדול ביותר בישראל.
נכון לשנת 2012, במקום מתגוררות כ-750 משפחות.
בתחומי המושב נמצא מרכז רפואי לבריאות הנפש לב השרון.
בשנת 2015 ניפתח במבנה בו שכנה המאפיה בשנות החמישים מרכז תיעוד של המתיישבים בצור משה.
צוּקֵי יָם הוא יישוב קהילתי הנמצא בשטחי המועצה האזורית עמק חפר.
היישוב שוכן צפונית לעיר נתניה ובצמוד ממערב למושב חבצלת השרון, ובו כ-90 בתים.
ראשיתו של צוקי ים בשנת 1968 בשכונת וילות בנות שלושה חדרים, שהוקמה על ידי חברת רסקו בצמוד למושב חבצלת השרון.
בשנת 1973 שווקו וילות וקוטג'ים שלב ג' שכללו ארבעה וחמישה חדרים.
בשנת 1997 איחד משרד הפנים את צוקי-ים שמנתה 65 בתי אב עם שכונת עמידר הסמוכה (דרך הזיתים) שמנתה 27 בתי אב.
לאחר האיחוד הוכר המקום כישוב עצמאי בשם צוקי-ים.
בשנת 2014 הוצע על ידי המועצה ליצור אשכול יישובים שיכלול את חבצלת השרון, שושנת העמקים וצוקי-ים (אשכול ים חפר) .ואכן היישובים נהנים משתוף פעולה פורה בתחומי פעילות נוער, תרבות ועשיה יומיומית ונעזרים במזכירת יישובים משותפת.
החוף הצמוד ליישוב נחשב לאחד החופים היפים במדינה ואף זכה במענק מידי קרן פורד, בשל פעילותם של התושבים לאימוץ החוף.
חוף זה מוצע כיום כשמורת טבע עתידית.
ביישוב קיים בית כנסת ושלושה גנים ציבוריים.
פעילות הנוער של היישוב נעשית במסגרת תנועת המושבים בשיתוף פעולה עם היישובים חבצלת השרון ושושנת העמקים.
צוּר יִצְחָק הוא יישוב קהילתי השייך למועצה אזורית דרום השרון והיישוב הגדול במועצה.
היישוב ממוקם על גבעת מעמר צפונית לכוכב יאיר צור יגאל, מערבית לצור נתן וסמוך לטייבה.
היישוב שוכן מזרחית וצמוד לכביש 6 ונקרא על שמו של ראש ממשלת ישראל המנוח, יצחק רבין.
היישוב הוקם ביוזמת המושב הסמוך צור נתן בסוף שנות ה־90 של המאה ה־20 במסגרת יוזמה לבניית 2,300 יחידות דיור על הקרקעות החקלאיות של המושב.
שינוי יעוד הקרקע נעשה על-פי החלטה של מינהל מקרקעי ישראל, לפיה המושב יקבל 49% מהקרקע המופשרת.
בהמשך שונתה ההחלטה וחלקו של המושב פחת.
רוב הקרקעות שווקו ישירות על ידי מינהל מקרקעי ישראל לקבלנים ולעמותות בין השנים 2002 ל-2004. טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך ב-9 בספטמבר 2005. בשנת 2007 מכר מושב צור נתן לחברת מבני תעשייה 220 דונם ביישוב תמורת 51 מיליון שקל.
באוגוסט 2006, המליצה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה שהיישוב צור יצחק יאוחד עם היישובים כוכב יאיר וצור יגאל, ולא יוכרז כיישוב עצמאי במסגרת המועצה האזורית דרום השרון.
המועצה הארצית נימקה את החלטתה בכך, שמדיניות התכנון מעדיפה חיזוק של יישובים קיימים על פני הקמת יישובים חדשים, ואיחוד רשויות על פני הקמת ישות מוניציפלית חדשה.
לאחר מאמצים רבים שנמשכו שנים, וכללו דיונים במוסדות התכנון וועדת חקירת גבולות, החליטה ממשלת ישראל ב-9 באוגוסט 2012, על הכרה בצור יצחק כיישוב קהילתי חדש בתחום המועצה האזורית דרום השרון.
משרד הפנים הקים ועדת חקירה לבחינת הפיכתה של צור יצחק למועצה מקומית או צירופה למועצה מקומית כוכב יאיר – צור יגאל.
אולם ב-2017 הוקמה ועדת גבולות חדשה שהמליצה על איחוד היישובים.
עם זאת, נכון לתחילת 2025 טרם בוצע שינוי במעמד היישוב.
כן מאפיינת אותו בנייה רוויה ברובו, אך קיימת בו גם שכונה של בתים צמודי קרקע אשר נחשבים כבתים "דו משפחתיים".
ביישוב שני בתי ספר יסודיים, 25 גני ילדים לגילאים 3–6 שני מעונות יום לגילאים 0–3, וחטיבה צומחת אחת.
היישוב תוכנן מיסודו כך שכלל תשתיותיו יהיו נסתרות לעין.
תשתיות החשמל, התקשורת, המים, הביוב, פחי האשפה – כולן תת־קרקעיות.
באוקטובר 2024, במלאת שנה לטבח שבעה באוקטובר, נחנך בצור יצחק גן הנצחה לתצפיתנית רוני אשל, במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג.
ב"גן רוני", שבמרכז היישוב, יש פינות הדגמה לעבודת תצפיתניות צה"ל, מדשאות ומתקני משחקים לילדים, ועצי פרי שנשתלו במיוחד כדי שבאי הגן יקטפו את פירותיהם.
צור ארליך (נולד ב-23 בינואר 1974) הוא עיתונאי, משורר, פובליציסט, עורך, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי, המשנה לעורך כתב העת "השילוח".
משנת 1977 גדל ביישוב עפרה והתחנך שם.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ושנה אחת בישיבת הר עציון.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בספרות עברית ובפסיכולוגיה, ומוסמך אוניברסיטה זו בספרות עברית.
מאז סתיו 1998 מפרסם טור שירי-אקטואלי שבועי בעיתון "מקור ראשון".
מינואר 2015 עד נובמבר 2018 עבר הטור לבמות מקוונות, תחילה אתר "מידה" ולאחר מכן אתר "השילוח", ואז חזר ל"מקור ראשון".
טור מחורז ושקול זה המתחקה חלקית אחר המודל של נתן אלתרמן ב"הטור השביעי" מתאפיין בחריזה תובענית, במשחקי מילים, במבנים צורניים ומשקליים מגוונים וברוח סאטירית וביקורתית.
בשנים 1999 עד 2003 שימש עורך "דיוקן", המוסף המגזיני של "מקור ראשון" ולאחר מכן שימש עיתונאי בעיתון.
ב-2014 התמנה לאחראי הפרסומים העבריים של קרן תקווה, המפרסמת תרגומי ספרים ומאמרים מן ההגות השמרנית העולמית.
ב-2016 הקימה הקרן את כתב העת להגות ולמדיניות "השילוח", וארליך נתמנה לעורך המשנה שלו.
במקביל משמש ארליך מאז 2018 העורך האחראי של ספריית שיבולת, סדרת ספרי עיון משותפת למרכז לחירות ישראלית (לשעבר קרן תקווה ישראל) ולהוצאת "סלע מאיר".
ב"מקור ראשון" ממשיך ארליך לפרסם גם ביקורת ספרות, בעיקר במדורו הקבוע "שיפוט מהיר".
מאמרי מחקר וביקורת של צור ארליך בתחום השירה העברית המודרנית הופיעו ב"מקור ראשון", ב"מידה" ובכתבי העת "תכלת" ו"נתיב".
ארליך פועל בתחום הנחלת שירתם של הקלאסיקנים העברים המודרניים, ומאז 1 בדצמבר 2015 מפרסם מדי יום עיון בקטע שירה במדור הפייסבוק "כפית אלתרמן ביום" (שם המשתנה מפעם לפעם, בהתאם לשמו של המשורר הנידון באותה תקופה).
במסגרת מדור זה כתב ביאור פרטני לכל שירי "כוכבים בחוץ", "שמחת עניים" ו"שיר עשרה אחים".
מחזור שירים מקורי נוסף משלו על משוררים עברים דגולים הופיע בגיליון 15 של 'הו!'.
עוד מחזורי שירה מקורית פרסם בכתבי העת דחק, מאזניים ויקוד.
ארליך הוא חבר מערכת כתב העת הפואטי-פוליטי 'יהי', וגם שם פרסם שירים.
לצד הטור השירי האקטואלי מחזיק ארליך מאז פברואר 2013 טור שירי קבוע בירחון לומדי-העברית IVRIT, ושמו "שורות קצרות".
ארליך חיבר את המנון החמ"ד (חינוך ממלכתי דתי) ב-2013 והשתתף בחיבור האריות בליברית לאופרה "סינדרלה" מאת עלמה דויטשר (2015).
הוא יצר את הנוסח החרוז-ממושקל לתרגומה של דנה כספי בשני ספרי ילדים מאת טובה ינסון שהופיעו בהוצאת קרן ב-2015. ב-2020 יצא לאור אלבום מוזיקלי לילדים משיריו, "יֶרח פרח וחליל", שהלחין וביצע יוחאי בן-אב"י.
ב-2008 הופיעו ב"הוצאת טובי" שני ספרי עיון בתרגומו: "ג'יהאד ושנאת יהודים" מאת מתיאס קונצל ו"לכבוד השוני" מאת הרב יונתן זקס.
בהוצאת טובי הופיע בתרגומו גם ספרה של רות וייס "פרדוקס הפוליטיקה היהודית" (2018).
ב"ידיעות ספרים" יצאו לאור תרגומיו לספריו של הרב שלמה ריסקין "אור תורה" על ספר ויקרא (2011), על ספר במדבר (2012) ועל ספר דברים (2013), האוטוביוגרפיה "ציוני דרך: זיכרונות וסיפורים בדרך לציון" (2012), ספר ההגות "יהדות: סיפור אהבה" (2024), וספר העיון ההלכתי "עץ החיים: על משנת האורתודוקסיה המודרנית" (2025).
ב-2013 הופיעו בהוצאה זו תרגומיו לספרים "משיבי הרוח" מאת דוד יעקבסון ו"נבראו שווים" מאת יהושע ברמן, וב-2014 תרגומו ל"לטעום מהשמים" מאת ברוך סטרמן.
בהוצאת אוניברסיטת אריאל הופיע ב-2013 תרגומו לספר "סינדרום אוסלו" מאת קנת לוין.
בהוצאת שלם הופיע בתרגומו "משפט ההיסטוריה", מבחר ממאמריה של גרטרוד הימלפרב (2017).
בספריית שיבולת הופיעו תרגומיו ל"החתירה לקהילה" מאת רוברט ניזבט (2023), לאוסף מסותיו של ויל דוראנט "המוחות הגדולים בהיסטוריה" (2024), ולספרו של ג'ורדן פיטרסון "ערך עליון" (2025).
ערך כעורך ישיר או כעורך אחראי את רוב ספרי ספריית שיבולת וכן ספרים נוספים, בהם ספר המאמרים של אורי אליצור "בדעה צלולה" (ידיעות ספרים, 2015).
ארליך נשוי לאמירה ואב לשלוש בנות.
הארץ המאובטחת (ברקאי ספרים, 2005) (מבחר טורים)
אל דביר החשכה (כתב, 2018) (תרגום עברי, עם מבואות וביאורים, למבחר מקיף משירי 'לזכר' מאת אלפרד טניסון)
רודיארד קיפלינג - מבחר שירים, 24 שירים בתרגומו, בתוספת ביאורים ואחרית דבר (דחק, 2019)
המדינה הזאת: מבחר שירי עיתון (סלע מאיר, 2019)
אלכסנדר פופ - מסה על הביקורת (דחק, 2019)
נוסח עברי - מבחר תרגומי שירה (דחק, 2021)
תומאס הרדי - קיכלי בחשכה, מבחר שירים (דחק, 2025)
צוּר באהִר היא שכונה במזרח ירושלים.
השכונה קרובה לשכונות תלפיות מזרח, הר חומה וקיבוץ רמת רחל.
מקור השכונה בכפר ערבי שסופח לשטח המוניציפלי של ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
נכון לשנת 2018 מתגוררים בכפר כ-15,000 תושבים, מתוכם כ-1,300 בשכונת המשנה ואדי חומוס.
גדר ההפרדה עוברת דרומית ומזרחית לשטחי הכפר וכוללת אותו בשטח ירושלים.
לא ידוע מקור שם הכפר.
ישנן פרשנויות שונות לשם ובהן:
השם המקורי היה "סִר באהר", שפירושו "סוד אדיר".
על פי האמונה המוסלמית, כבש עומר בן אל-ח'טאב את ירושלים מדרום, ובמקומו של הכפר הסתודד עם חייליו כיצד לפרוץ אל העיר בצורה הטובה ביותר.
השם המקורי היה "סוּר באהר" (سور باهر) שפירושו "חומה יפה", אולי בשל חומה שהייתה שם בעבר מסביב לאחד ממתחמי הכפר .
אזכור ראשון של הכפר מופיע במפקד של 1596 שבו נמנו בכפר 29 ראשי משפחות.
הגידולים העיקריים של תושבי הכפר, על פי המפקד, היו חיטה, שעורה, זיתים, פירות (כולל גפנים) ועיזים ו/או דבורים.
בשנת 1926 הוקם הקיבוץ רמת רחל על אדמות שנרכשו מתושבי הכפר.
בעת מאורעות תרפ"ט הגנו תושבים מהכפר על פועלים יהודים שעבדו איתם ביחד במחצבה באזור.
במשך מספר ימים הם החביאו אותם בבתיהם בכפר עד שחולצו בשלום חזרה לירושלים היהודית.
בחזרם מליווי היהודים לירושלים העברית, נפגעו כמה מהמלווים מאש חיילים בריטיים בעקבות טעות בזיהוי, ובחיפוש של הצבא הבריטי בעקבות המאורעות היו מספר נפגעים.עם זאת, היו מתושבי הכפר בין העצורים לאחר המאורעות ובעיתונות היהודית נטען שתושבי הכפר היו בין בוזזי תלפיות.
המקום הוזכר בשנים שלאחר מכן על ידי הערבים בהזכירם את הקרבנות הערבים של המאורעות.
בתחילת מלחמת העצמאות נורו יריות מצור באהר לעבר שכונות יהודיות בדרום ירושלים.
לאחר המלחמה סופח הכפר לממלכה ההאשמית ככל יהודה ושומרון.
עד 1967 נחשב צור באהר לכפר ולא נכלל בתחומה המוניציפלי של ירושלים.
ממערב לכפר, במקום בו היה המוצב הירדני המכונה "הפעמון", הוקם גלעד לנופלים.
לאחר מלחמת ששת הימים הורחב שטחה של ירושלים כדי לכלול את כל השטח הבנוי של הכפר, אולם חלק מאדמותיו החקלאיות לא הוכללו בשטחה של ירושלים.
במהלך השנים התפתח הכפר, בעיקר מזרחה, ובתים רבים נבנו בשטח שמחוץ לתחום העיר ירושלים, ביניהם בשכונת ואדי חומוס, שכונה בתוך צור באהר.
התרחבות צור באהר הביאה את בתיה עד אום טובא שמדרום לה, המהווה גם היא שכונה של ירושלים.
באוגוסט 1970 הפקיעה ישראל 2,240 דונם ממערב ומצפון לכפר לצורך הקמת תלפיות מזרח.
בשנת 1985 ביקשו הקרן הקיימת לישראל ומינהל מקרקעי ישראל לטעת חורשה בין צור באהר ותלפיות מזרח על חלק מהאדמות שהופקעו.
תושבי צור באהר נאבקו בכוונה זו וטענו שאין היגיון לטעת חורשה, במקום מטעי הזיתים שלהם, כדי ליצור לעיר ריאה ירוקה.
במסגרת המאבק נעשו פעולות חבלה ולטענת הקרן הקיימת ניטעו עצי זית.
תושבים מתלפיות מזרח התגייסו לסייע לתושבי צור באהר והציעו לטעת עצי זית במקום עצי סרק ושכמחווה של שלום העצים יושכרו לתושבי הכפר במחיר סמלי.
הפשרה התקבלה באופן חלקי, אולם עצי הזית שניטעו לא שרדו את השנה הראשונה.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הכפר היה יחסית פעיל בפעילות עוינת נגד ישראל.
בדצמבר 1995 פורסמה בילקוט הפרסומים תוכנית מתאר עבור שכונת צור באהר.
בגלל התנגדויות רבות הטיפול בתוכנית התעכב במשך שנים רבות והגיע לשלבי סיום בשנת 1999.
בשנת 2003 נחנכה דרך חדשה לכפר ולשכונת תלפיות מזרח, המובילה מאזור התעשייה תלפיות לשתי השכונות.
כמו כן, גם דרך שמואל מאיר המחברת את שכונת חומת שמואל לדרך חברון, מקשרת את צור באהר למרכז ירושלים.
גדר ההפרדה תוכננה לחצות את הכפר ולחצוץ בין הבתים בתחומי ירושלים לבין אלו שמחוצה לה, אולם בעקבות עתירה לבג"ץ הסכימה המדינה להסיט את תוואי הגדר כך שכל השכונה כלולה בצד הישראלי של הגדר.
בשנת 2005 הושג הסדר על פיו תושבי קבע המתגוררים בצור באהר מחוץ לתחום המוניציפלי של העיר ייחשבו כמי שחוק הביטוח הלאומי וחוק ביטוח בריאות ממלכתי חלים עליהם.
ב-2005 בוצע פרויקט ניקוי שדה מוקשים ירדני מהשכונה.
הפרויקט בוצע על ידי עיריית ירושלים, בשיתוף פעולה עם צה"ל.
בשטח שהתפנה נבנו בתי ספר.
בכפר יש שתי מרפאות ומרכז רפואי גדול השייך לשירותי בריאות כללית.
יש בשכונה 9 גני ילדים ו-10 בתי ספר.
שני בתי ספר חדשים נבנו על ידי העירייה.
שני שלישים מילדי הכפר לומדים במערכת חינוך לא רשמית בשל המחסור בכיתות הלימוד בכפר.
ב-2016 נחנך בשכונה גן שעשועים ראשון.
הגן הוקם במימון בלגיה ובסיוע עיריית ירושלים אך ללא היתר בנייה.
צור הדסים הוא סרט קולנוע ישראלי, מסוגת קומדיית פשע, בבימויו של גדעון קולירין על פי תסריט מאת ערן קולירין, שהופק בשנת 1999 עם אורלי בן-גרטי, דני שטג, דפנה רכטר ואלברט אילוז בתפקידים הראשיים.
הסרט מספר את סיפורם של שני זוגות המתגוררים ביישוב נידח בשם "צור הדסים":
אתי (אורלי בן-גרטי), נערה חולמנית, ושאול (דני שטג), עבריין צעיר
אילנה (דפנה רכטר), פועלת קשת יום במפעל טקסטיל, ובעלה אדי (אלברט אילוז), מובטל חולני.
אתי מגלה להפתעתה שהיא בהריון, לאחר הפעם היחידה שבה קיימה יחסי מין עם חברה שאול, וחרף הבטחתו כי הם עושים זאת בדרך שאינה גורמת להריון.
היא מנסה לספר זאת לשאול, אך מתקשה בכך, משום ששאול שקוע כולו בהתלהבות מהמכונית שרכש - מכונית אמריקאית ישנה בעלת חזות מרשימה.
כאשר הוא שומע בסופו של דבר על ההריון, תחילה הוא מתקשה להאמין, וכאשר הוא משתכנע, אינו שמח בכך, אף שאתי כבר רוקמת חלומות על השם שיינתן לתינוק.
שאול נועץ ב"ארמני", בעל סטקייה המעורב בעולם הפשע, וזה מציע לו שייקח את אתי לתל אביב לשם ביצוע הפלה, ובאותה הזדמנות יעביר למענו תרמיל ובו משלוח סמים ליד הלקוח, "היווני".
שאול שומע בעצתו, לוקח את אתי לתל אביב, בתואנה שעליה לעבור בדיקה רפואית, ושם היא עוברת הפלה בלי שתדע.
שאול מספר לה שהרופא נאלץ לבטל את ההריון עקב בעיה רפואית שהתגלתה.
לאחר מכן הוא יוצא עם אתי למשימת בלדרות הסמים, שנועדה להתבצע בחדרי השירותים של מגדל האופרה בתל אביב.
את אתי, שאינה מבינה מה קורה, הוא משאיר בקרן הרחוב, סמוך למגדל האופרה.
למשטרה נודע דבר העסקה, והיא שולחת את בלשיה למקום התרחשותה.
במקביל אילנה, המנוצלת מינית על ידי שמשון (איציק הבל), מנהל מפעל הטקסטיל שבו היא עובדת, זוממת עם בעלה לחטוף את תינוקו של שמשון, כדי להשתמש בכספי הכופר לשם פתיחת חיים חדשים.
השניים אכן חוטפים את התינוק, וקובעים פגישה עם שמשון בחדרי השירותים של מגדל האופרה, לשם החלפת התינוק בכופר.
בשלב זה מצטלבים שני הסיפורים.
בעת ששאול שוהה בחדר השירותים וממתין ל"יווני", כשסביבו בלשים סמויים אחדים, מגיע שמשון עם מזוודה ובה הכופר.
בראותו את האנשים הרבים שבחדר, הוא נכנס לאחד התאים, ומחכה שם, תוך שהוא מציץ דרך חור המנעול.
בזמן זה מגיע אדי, ובידיו התינוק החטוף, אך השומר שבכניסה לשירותים מעכב אותו בדרישה לשלם שקל תמורת הכניסה.
אדי מתווכח עם השומר, ובהתרגשותו הרבה יורה בו באקדח.
אדי המבוהל מסתלק עם התינוק, והבלשים יוצאים בריצה כדי למצוא את היורה.
אדי מגיע אל אילנה, שהמתינה בחוץ במכוניתם, ומספר לה על הסתבכות העניינים.
אילנה מורה לו להיפטר מהתינוק, ואדי יוצא לרגע מהמכונית, וזורק את התינוק לידיה של אתי, שעמדה ברחוב, ממתינה לשאול.
אילנה, המיואשת מבעלה הלא יוצלח, אינה ממתינה לו, והיא בורחת עם המכונית.
אדי, הסובל מבעיות עיכול, מנסה לעשות צרכיו בחצר, אך שוטר, המחפש את היורה ואינו יודע שזהו אדי, שולח אותו לשירותים של מגדל האופרה.
שם מוצא אדי את מזוודת הכופר, שאותה שכח שמשון בתא השירותים.
שאול מגיע במכוניתו לקחת את אתי, ומוצא אותה שמחה מאוד בתינוק שנפל לידיה.
לאחר ששאול מבהיר לה שייתכן שזהו תינוק חטוף, היא מציעה להביאו למשטרה, אך שאול, שתרמיל הסמים עדיין אצלו, מסרב לכך.
הוא עוצר בתחנת דלק כדי לדווח ל"ארמני" על הסתבכות העסקה, ובזמן זה מסתלקת אתי עם המכונית, התינוק ותרמיל הסמים, שהיא אינה מודעת לתכולתו.
אילנה, שנתקעה בדרך בלי דלק, ניגשת רגלית לתחנת דלק וקונה ג'ריקן דלק.
היא עוצרת במסעדה שבתחנה ומטביעה את יגונה בשתיית משקאות חריפים.
אחד הסועדים, המציג עצמו כ"מנשה", מציע לה סיוע, ובסופו של דבר מפתה אותה להגיע איתו לצור הדסים, שם הוא עוסק בעסקי נדל"ן.
אילנה מוצאת עצמה בבוקר עירומה במיטתו של "מנשה", בקרוואן שלו בצור הדסים, שהוא המבנה היחיד במקום, ומשמש את "מנשה" למכירת קרקעות באזור.
היא מטלפנת אל אדי שיבוא לחלץ אותה, והוא יוצא לבוש בהידור למשימה, ולוקח איתו את מזוודת הכופר, כדי להתגאות בפני אילנה במציאה הנפלאה.
אתי קובעת פגישה עם חברתה הקרובה טלי (דנה מודן) בתחנת הדלק, כדי שתסייע לה בטיפול בתינוק.
לאחר שהשתיים נמות במכונית עם התינוק, לוקחת אתי בטעות את התרמיל של שאול במקום את תרמילהּ, ונכנסת למסעדה.
שאול מגיע למסעדה ומנסה לקחת את תרמילו, אך טלי מציגה אותו כמי שמטריד אותה מינית, ושוטרים שהיו במסעדה גורמים להסתלקותו של שאול.
שקיות סמים שנופלות מהתרמיל גורמות למעצרה של טלי וללקיחת התרמיל על ידי השוטרים.
שאול הנואש רואה בטלוויזיה שידור על התינוק החטוף, מבין שזה התינוק שבידי אתי, ומחליט שזו ההזדמנות שלו למכה הגדולה.
הוא קובע עם שמשון פגישה בתחנה המרכזית (שאינה קיימת) של צור הדסים, לשם עסקת כופר.
הוא משכנע את אתי לבוא איתו לצור הדסים, בלי לספר לה על מטרת הנסיעה.
אדי מגיע אל אילנה בצור הדסים, ומראה לה את מזוודת הכופר.
באותו זמן שאול לוקח את התינוק מאתי, וכשזו מתנגדת הוא דוחף אותה, והיא נופלת ומתעלפת.
שאול עורך את עסקת הכופר עם שמשון, ומיד עם סיומה שוטרים שהסתתרו במקום יורים בשאול ולוכדים אותו.
אדי נבהל מהיריות, וזורק את מזוודת הכופר דרך החלון.
אתי מתעוררת מעלפונה, ומוצאת לידה את מזוודת הכופר.
היא נוטלת את המזוודה, ומתחילה לעשות דרכה אל מחוץ לצור הדסים.
צוקי מוהר (באירית: Aillte an Mhothair - מילולית "צוקי החורבן"; באנגלית: Cliffs of Moher) הם רכס צוקים במערב אירלנד, הידועים כאחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באי האירי.
צוקי מוהר ממוקמים באזור הבארן שבמחוז קלייר, במערב אירלנד.
הם נישאים לגובה 120 מטרים ומעלה מעל האוקיינוס האטלנטי, ומגיעים בשיאם לגובה מקסימלי של 214 מטרים.
הם נמתחים לאורך שמונה קילומטרים לאורך החוף.
בערך באמצע רכס הצוקים, ממוקם מרכז המבקרים של האתר, אליו מגיעים יותר ממיליון תיירים בשנה.
במרכז, על הצוק הגבוה ביותר ברכס, נבנה ב-1835 מגדל תצפית בשם מגדל או'בריאן.
המגדל נבנה על ידי סיר קורנליוס או'בריאן עבור התיירים הויקטוריאנים הרבים שפקדו את המקום בתקופה זו.
מגג המגדל ניתן לראות ביום בהיר את נופי איי אראן, מפרץ גולוויי והרי אזור קונמארה.
באזור הצוקים חיים מעל 20 זני ציפורים שונים, ובאוקיינוס שלמרגלותיו חיים גם דולפינים וכלבי ים.
ב-2007 נפתחה במרכז המבקרים, בתוככי אחת הגבעות, תערוכה גדולה העוסקת בבעלי החיים, בצמחייה ובגאולוגיה של הצוקים.
בצוקי מוהר צולמו, בין השאר, מספר סרטי קולנוע ידועים, בהם הנסיכה הקסומה (1987) ,הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009) ומשאלה אירית (2024).
צוקי דינגלי הם צוקי אבן גיר בדרום-מערבו של האי מלטה, שאורכם כשלושה קילומטרים מדרום-מזרח לצפון-מערב.
הצוקים נופלים בצידם הדרום-מערבי בחדות אל הים התיכון מגובה של 220 מטרים, והרמה שמעליהם משתפלת במתינות לכיוון צפון וצפון-מזרח.
הרמה היא אזור חקלאי והיא מנוקזת על ידי מספר ואדיות.
באחד הוואדיות שוכנים גני בוסקט, החורש הטבעי היחיד במלטה, וזה נהנה מאספקת מי נגר עילי שמקורם ברמה.
הנקודה הגבוהה ביותר במלטה - טא' דמיירק (Ta' Dmejrek) - המתנשאת לגובה של 253 מטרים שוכנת בצוקי דינגלי.
מהצוקים נשקף מראה האי הבלתי נושב פילפלה שמדרום-מזרח להם.
היישוב היחיד השוכן ברמה הוא הכפר דינגלי, הקרוי על שמו של האביר האנגלי תומאס דינגלי (Thomas Dingley), אשר התגורר במקום במאה ה-16, והצוקים קרויים על שמו של הכפר.
עוד שוכנת בצוקים קפלה המוקדשת למרים המגדלית אשר הוקמה במאה ה-17, ותחנת מכ"ם ישנה של חיל האוויר המלכותי.
ממזרח לצוקים שוכן האתר הפרהיסטורי מיסרח אר איל-קביר, שבו התגלו חריצי סלע גדולים, אשר טרם נמצא להם הסבר מספק.
צוקי ג'וגינס (אנגלית Joggins Fossil Cliffs) הם צוקים הנמצאים סמוך לעיירה הכפרית ג'וגינס במערב מחוז קמברלנד, בפרובינציה נובה סקוטיה, קנדה.
בסביבה נמצאים מרבצי פחם גלויים שנכרו עוד בשנת 1686. המכרה הראשון הוקם באזור בשנת 1731, ובאזור התקיימו פעולות כרייה נרחבות עד אמצע המאה ה-20. העיירה הוקמה כעיירת כורים, וגדלה במידה כזו עד שבשנת 1919 הוכרזה כעיר.
ב-1949 בוטל מעמד זה, עקב הידלדלות הכרייה וירידה משמעותית באוכלוסיית המקום בעקבות כך.
אסון שהתרחש ב-1958 במכרות בספרינגהיל, כ-40 קילומטרים ממזרח לג'וגינס, ובו נספו 74 כורים, הביא לסגירת כל המכרות באזור.
ג'וגינס נמצאת סמוך לחוף הים של מפרץ צ'יגנקטו, שהוא שלוחה של מפרץ פאנדי, חלקו הצפוני של מפרץ מיין.
הצוקים הפונים אל המפרץ ידועים במרבצי המאובנים הנמצאים בהם, המתוארכים לעידן הקרבון, בפרק הזמן הקרוי קרבון פנסילבני, לפני 354 עד 290 מיליוני שנים.
צוקי ג'וגינס נמצאים בתהליך של סחיפה רצופה על ידי משטר הגאות והשפל.
ההבדל בין רמת הגאות והשפל במפרץ פאנדי הוא הגדול בעולם, והסחיפה המתמשכת מביאה לחשיפה בלתי פוסקת של המאובנים הנמצאים במעבה האדמה.
גאולוגים גילו את מאגר המאובנים בצוקי ג'וגינס כבר בשנות העשרים של המאה ה-19. באמצע המאה נערכו במקום מחקרים על ידי אחד ממניחי היסוד לגאולוגיה המודרנית, סר צ'ארלס לייל.
בספרו "יסודות הגאולוגיה" (Students' Elements of Geology, יצא לאור ב-1871) הכריז לייל שצוקי ג'וגינס והמאובנים החשופים בהם הם "הדוגמה הטובה בעולם" לחשיפה שכזו.
המאובנים שנמצאו בצוקי ג'וגינס מוזכרים גם בספרו של צ'ארלס דרווין, "מוצא המינים".
חלק נכבד מן המאובנים שנמצאו באתר נחשפו בידי סר ויליאם דוסון (Dawson), תלמידו של לייל.
רבים מן הממצאים שחשף נמצאים כיום במוזיאון רדפאת' (Redpath) באוניברסיטת מקגיל, במונטריאול.
ב-1852 גילו דוסון ולייל תגלית חשובה: מאובנים טטרפודיים, שנקברו בתוך גזע עץ.
דוסון המשיך בחקירת המאובנים וגילה את אחד המאובנים החשובים ביותר בתולדות המדע, ההילונומוס (Hylonomus) - הזוחל הקדום ביותר הידוע למדע, ולפיכך גם המין בעל שפיר עוברי (Amniota) הקדום ביותר.
בנוסף למאובני בעלי חיים נמצאו בצוקי ג'וגינס גם עקבות של בעלי חיים שהשתמרו מאובנות בסלע, וכן צמחים שהשתמרו בשלמות, בעיקר שרכים ועצים פרהיסטוריים.
בשנת 2008 הוכרזה רצועת חוף באורך של כ-15 קילומטרים, הכולת את צוקי ג'וגינס, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
צוקי סולסברי הם מחשופיו של סיל המצוי במרכז העיר אדינבורו בסקוטלנד, בתחומי פארק הולירוד (Holyrood).
הצוקים – שגובהם 46 מטרים מעל סביבתם – מהווים את חלקה העליון של בליטה משנית בארתורס סיט – הר געש כבוי שנוצר בקרבון מיסיסיפי לפני 325 מיליון שנים.
בלועו של הר הגעש מצוי הפקק הגעשי "צוק הטירה" (Castle Rock), עליו בנויה טירת אדינבורו.
הסיל הוא מחדר שטוח שחדר לשכבות של אבן חול אדומה וחוואר מתחילת הקרבון והתגבש פחות או יותר במקביל לשכבותיהם.
המסלע נחשף לאחר שסלעי המשקע שהורבדו מעל המחדר נסחפו על ידי קרחון, שנע ממערב למזרח ברביעון, במהלך עידן הקרח האחרון.
סמוך לסיל ניתן לראות חלקים נוספים של מערכת "מושבו של ארתור" בדמות סמסונס ריבס (מאנגלית: Samson's Ribs, צלעותיו של שמשון) – סדקים שנוצרו בתוך הר הגעש, אליהם חדרה מאגמה ויצרה בהתקררותה עמודי בזלת.
לכל רוחבו קיימים בסיל סדקים אנכיים, שנוצרו בעת שהמאגמה שיצרה אותו התקררה והתכווצה.
הרכבו של הסיל מוגדר כדולריט או דולריט-טשניט.
טשניט (Teschenite) הוא סלע פלוטוני כהה הנוצר במחדרים, וגודל גרגריו נע בין גס לדק.
הוא מורכב בעיקר מפלגיוקלז סידני, אנלציט ואוגיט, ומכיל גם כמויות קטנות של ברקביקיט (barkevikite), נפלין ואוליבין.
סלע כזה מוגדר לעיתים כגברו מכיל אנלציט.
צוקי סולסברי נשקפו מבעד לחלון ביתו של ג'יימס האטון, גאולוג סקוטי בן המאה ה-18, ומיוחס להם חלק נכבד בפיתוח הפלוטוניזם – תאוריה שביסודה היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה.
במאה ה-19 התבצעה בסיל כריה נרחבת, על מנת להשתמש בסלעיו לריצוף רחובות לונדון.
צוקר, אברהמס וצוקר (או: האחים צוקר; באנגלית: Zucker, Abrahams and Zucker או ZAZ) הם שלישיית יוצרי קומדיות קולנועיות אמריקאים-יהודיים, המתמחים בסרטי פרודיה.
עבודתם המשותפת של השלושה החלה בזמן שגדלו יחד במילווקי, ויסקונסין.
במקביל ללימודיהם באוניברסיטה, השלושה הקימו קבוצת תיאטרון בשם "קנטאקי פרייד ת'יאטר" (Kentucky Fried Theatre), בה רכשו את המיומנויות הקומיות שלהם, אשר הובילו אותם לכתיבת, הפקת ובימוי סרטם הראשון "סרט מטוגן" בשנת 1977. הפריצה הגדולה של השלושה הגיעה בשנת 1980, כאשר יצא לאקרנים סרטם "טיסה נעימה", אשר זכה להצלחה כלכלית.
השלושה המשיכו לשתף פעולה לאחר מכן, בסרטים "סודי ביותר!", "חטיפה נעימה" וסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק".
כל הפרויקטים שלהם הסתמכו בכבדות על פרודיות, בדיחות חזותיות ושבירת הקיר הרביעי, כאשר רבים מהם הפכו לסרטי פולחן.
בין השחקנים השונים, אשר הצוות נהג לשתף איתם פעולה שוב ושוב, ניתן למנות את: לזלי נילסן, לויד ברידג'ס, רוברט סטאק, רואן אטקינסון, וופי גולדברג, צ'רלי שין, ואנה פריס.
להלן רשימת כל סרטי הקולנוע, אשר לפחות אחד מן השלישייה היה שותף להם (בכתיבת התסריט, בהפקה או בבימוי).
הסרטים המודגשים הם סרטים אשר כל השלושה נטלו בהם חלק.
צוקי סטנס (דנית Stevns Klint) הם צוקים עשויים בעיקר מאבן גיר וקירטון לבנים, המשתרעים לאורך חוף הים הבלטי בדרום-מזרחו של האי שלן, בדנמרק.
חשיבותם הגאולוגית של הצוקים היא בכך, שהם מהווים דוגמה טובה לשרידים מרצועת הכחדת קרטיקון-שלישון (Cretaceous–Paleogene boundary), ובשנת 2014 הכריז עליהם ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
אורכם של הצוקים הוא 15 ק"מ והם מתנשאים עד לגובה של 41 מטרים.
הצוקים נחלקים לשני חלקים, שביניהם מפרידה רצועת חוף באורך של כ-250 מטרים, ובה מחצבה ומזח טעינה.
בשטחו של האתר שוכנים צוקי אבן גיר העשירים במאובנים, מנהרות שנחפרו בידי אדם ומחצבות.
כל אלה חושפים שרידים מרצועת המעבר מהקרטיקון אל השלישון, לפני כ-65 מיליון שנה, במקביל לאירוע ההכחדה ההמונית שנגרם כתוצאה מפגיעת מטאוריט בכדור הארץ ויצירת מכתש צ'יקשולוב במקסיקו.
אירוע פגיעת המטאוריט הותיר חתימה סטרטיגפית בדמות רצועה אדומה ובה תכולה גבוהה של אירידיום.
מעל רצועה זו נראית רצועת חרסית המייצגת תקופת דעיכה בפעילות הביולוגית על פני כדור הארץ.
עוביה של רצועה זו מגיע בדרך כלל לכ-10 ס"מ, אך בנקודה בודדת בחלקם הצפוני של הצוקים היא מגיעה לעובי של כ-30 ס"מ.
רצועה זו מייצגת תקופה, בה נכחדו יותר ממחצית המינים שהתקיימו על פני כדור הארץ, ובהם גם הדינוזאורים.
השכבות הנראות בבירור, שוכנות מתחת למבלט סלעי, והן חוצצות בין הקירטון הרך מהקרטיקון לגיר הקשה מהשלישון.
השכבות שוכנות כחמישה מטרים מתחת לפני הים בצידם הדרומי של הצוקים, וכ-35 מטרים מעליו בצידם הצפוני.
הקירטון מתקופת הקרטיקון (מתחת לרצועות האירידיום והחרסית) עשיר במאובנים ומעיד על עושר בבעלי חיים ימיים.
אלה כוללים למעלה מ-450 מינים של מקרו-מאובנים ומאות מינים של נאנו ומיקרו-מאובנים.
לעומתם אבן הגיר מהשלישון (מעל הרצועה) עשירה בחיטחבים ובצור שחור בלבד.
בשל כך נחשבים הצוקים לעדות חשובה לביסוס תאוריית האסטרואיד, כגורם להכחדת קרטיקון-שלישון, והם שימשו, יחד עם שני אתרים נוספים, בגיבושה של תאוריה זו בידי לואיס אלוורז ואחרים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
האתר שוכן בנתיב חשוב של נדידת ציפורים בין סקנדינביה לבין דרום אירופה ואפריקה.
עם בעלי החיים החיים במקום נמנים לטאת החולות, שבעה מיני עטלפים, שני מיני סלמנדריים, מספר מיני דו-חיים ו-22 מיני פרפרים.
סמוך לצוקים שוכנת "מצודת סטנס" (Stevnsfortet) אשר נבנתה בשנים 1950-1953 ונותרה פעילה עד שנת 2000. היא נפתחה לציבור ב-1 ביולי 2008 והאתר זכה לשם "מוזיאון המלחמה הקרה" (Koldkrigsmuseum).
במקום מוצגים ציוד צבאי ומערכת מחילות תת-קרקעיות באורך כולל של 1,600 מטרים.
במחילות שכנו מטות פיקודיים, אזורי מגורים, בית חולים, קפלה ומחסני תחמושת.
עוד שוכן במקום בית סוהר לבני נוער בני 15 עד 17 שנים.
על הצוקים ניצבים שני מגדלורים השוכנים מצפון למצודת סטנס.
הראשון הוקם בשנים 1816-1818 ויצא מפעולה עם הקמת מגדלור חדש.
צוקי אביב היא שכונה בצפון-מערב תל אביב הכוללת את אזורי חן, גימל החדשה, מגדלי נאמן, מתחם בלו ומלון סי אנד סאן.
הבניה במקום החלה במהלך שנות ה-80 והחלק העיקרי של בתי השכונה הוקם במהלך שנות ה-90. משנת 2005 ואילך נכנסה השכונה לתנופת בניה מואצת ונבנו בה שכונת גימל החדשה.
גבולות השכונה: ממזרח - דרך נמיר, מדרום - רחוב צבי פרופס, ממערב - חוף הים ומצפון - רחוב יוניצ'מן.
בלב השכונה נמצאת כאמור השכונה הוותיקה אזורי חן.
שבעה מהבניינים נקראים על שם שבעת המינים (בית התמר, בית הרימון וכו') ואילו הבית השמיני שאף נבנה אחרון נקרא בית התפוז.
בלב השכונה הוותיקה (אזורי חן) קיים מרכז מסחרי קטן הכולל מסעדת ביסטרו, בית קפה, קיוסק, מסעדה יוונית, סניף של מכבי שרותי בריאות, בית מרקחת, מספרה, סופר מרקט וקאנטרי קלאב.
בשכונת גימל החדשה קיים מרכז מסחרי נוסף, קטן יותר, הכולל סניף של רשת פארם וסניף של שרותי בריאות כללית.
כיום ילדי השכונה לומדים בבתי ספר בשכונות הסמוכות: אביב - ברמת אביב החדשה, ארן - בשכונת תוכנית ל', ארזים - בנווה אביבים ונופי ים - בשכונת נופי ים.
ב-2016 נפתח בשכונה בית ספר ממלכתי יסודי חדש - צוקי אביב - לכיתות א' עד ו'.
בשעות אחר הצהריים משמש בית הספר כמרכז קהילתי.
בית הספר כולל גם אשכול גנים ובו 5 כיתות גן.
ב-2019 החלו העבודות להקמת מתחם WIX בצמוד למתחם בלו שבצפון השכונה, בסמוך למחלף גלילות המערבי, המתחם יכלול קומת מסחר ומגדל בגובה של כ-80 קומות.
תיכון יוצר עתיד צור-ים הוא תיכון יוצר של חיל הים שהוקם בשנת 2008 בשיתוף פעולה בין חיל הים והתעשיין סטף ורטהיימר במטרה להגדיל את כוח האדם הטכנולוגי של חיל הים ולייצר עובדים בעלי ניסיון באזרחות, משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים מתקצב ומפקח על בית הספר .
בשנת 2019 עבר התיכון לבעלות רשת עתיד
בית הספר מכשיר את תלמידיו במקצועות אשר דרושים באזרחות ולצורך כך בבית הספר נלמדות שלוש מגמות:
C.N.C: התלמידים לומדים טכנולוגיות יצור, תורת המקצוע, שרטוט ידני וממוחשב, תכנות ידני וממוחשב, סדנה מעשית הכוללת טכניקות כרסום, חריטה והשחזה.
חשמל: תלמיד המגמה לומדים את מקצועות הפיקוד ובקרה, מערכות הספק מערכות אנרגיה.
התלמידים במגמה זו מתמחים במערכות חשמל למבנים.
מכונה: תלמידי המגמה לומדים תפעול, ותיקון מכונות בהתמחות ימית.
בנוסף לשלוש המגמות, בשנת 2016 נפתחה בבית הספר כיתת בו"מ (בגרות ומקצוע) שבה תלמידים מצטיינים בבית הספר בנוסף למקצוע לומדים גם לבגרות מלאה.
תלמידי בית הספר מתחילים את לימודיהם בכיתות ט'-י'.
הלימודים הם לימודים עיוניים כמו בבית ספר רגיל.
בנוסף, התלמיד לומד לימודיים עיונים ומעשיים במגמה אותה הוא בחר (C.N.C, חשמל, מכונה).
בבית הספר לומדים בצוותים קטנים עד 20 תלמידים.
בבית הספר פועל צוות משותף של מורים לצד מפקדים הן בצד הצבאי והן בצד הפדגוגי.
המקום הוא אחד ממוקדי ההפעלה של תוכנית צל"ש מטעם משרד הרווחה ועמותת בת עמי, מסלול הכשרה מקצועית לצעירות וצעירים בגילים 18 עד 20 המיועדים לקבל פטור מהצבא או לעבור גיוס מיוחד, לקראת שירות צבאי או שירות לאומי.
בעבר, תלמידי בית הספר לבשו את מדי חיל הים, כומתת חיל הים עם סיכת בית הספר, תג יחידה (סמל בית הספר) ודרגות כתף בצבע חיל הים (תגיות כתף זהובות) אשר מבדילות בין השכבות בבית הספר (כיתה י' פס אחד, י"א – שני פסים, י"ב שלושה פסים).
כיום, תלמידי בית הספר לובשים בגדים אזרחיים ומחליפים למדי ב' לצורך ביצוע עבודות במסגרת הלימודים.
צוקי גרביאן (נולד ב-26 בפברואר 1976) הוא אמן ישראלי.
צוקי גרביאן, האמצעי בין שתי בנות, נולד בירושלים וגדל בה עד גיל חמש, אז עבר עם משפחתו לראשון לציון.
בין השנים 2002–2006, למד גרביאן לתואר בוגר תואר ראשון באמנות (B.ed) במדרשה להכשרת אמנים מורים, בית ברל.
שם למד פיסול אצל מרים גמבורד והיה אסיסטנט של גדעון גכטמן וארז ישראלי.
בשנים 2009–2010 למד ציור ורישום פיגורטיבי ב"התחנה".
בשנים 2010–2012 שהה ברזידנסי בחממת ST-Art של האספן סרג' תירוש.
בשנת 2007 החל לשמש כמורה לאמנות בתיכון לאמנויות "מוזות" שביפו.
בשנת 2014 החל לרכז את מגמת האמנות בבית הספר.
בשנים 2008–2012 היה מורה לפיסול ולציור בסדנת אמני הקיבוץ בתל אביב.
החל מ-2014 מלמד ציור ורישום בסטודיו לציור ה"תחנה", לצד האמנים ארם גרשוני, דוד ניפו ואדם כהן.
ממקימי גלריה חנינא מקום לאמנות עכשווית בשנת 2008, היה חבר בה עד לשנת 2015.
סמדר שפי, על התערוכה "דיוקנאות":
"צוקי גרביאן מציג דיוקנאות שמתכתבים עם קלאסיקה ושמותיהם...
"ולאסקז" "סרג'נט" או "ורמיר" יוצרים עיגון בתולדות האמנות אבל העניין בהם הוא דווקא באופן בו הוא פורע סדרים, מפגיש התבוננות ופנטזיה.
גרביאן בולט כבר שנים אחדות וכדאי לעקוב אחר השפה שהוא מפתח בהתמדה.
בדיוקנאות המוצגים חוגגים חופש ציורי והומור.
כוחם הוא בכך שיותר מהתבוננות מעמיקה ודיאלוג, שני אפיונים המשויכים בדרך כלל לדיוקנאות משובחים, הם מצליחים להעביר תחושה של התרשמות ראשונה ואסוציאציות לדמויות, כמו היו התגלמות זרם תודעה חזותי."
2020 אמריקה - גלריה מאיה, אוצר ארז אהרון
2019 נוה שכטר אוצרת שירה פרידמן
2016 קסדות וגולגולות (תערוכה זוגית ביחד עם יונתן הירשפלד) - מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם, אוצר: אבי איפרגן.
2015 צער - גלריה חנינא, תל אביב, אוצר ציקי אייזנברג.
2015 Cock of the rock - במסגרת יריד צבע טרי.
2014 כמות, Life-Likeness - גלריה רוטשילד תל אביב, אוצר: רון ברטוש.
2013 – במסגרת יריד אמנות בציריך.
2012 ארבעים לילה - בית האמנים ירושלים, אוצרת: מרילו לוין.
2012 מרס כפול – גלריה ס.ת ארט יפו, אמן חממת ST ART.
2021 - דרך האבנים הצהובות, מוזיאון בר דוד, ברעם.
אוצרים אבי איפרגן ואורלי שגיא.
2021 - תערוכת הסתיו, חלל בריג'יט קרטייה, תל אביב.
2018 - עסק ביש, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב.
2017 - מרור2, מכון אלפרד, תל אביב, אוצרת יעל עמית.
2016 - פשיטה, גלריה חנינא, תל אביב, אוצר יונתן הירשפלד.
2015 - בויס בויס בויס, בית בנימיני, תל אביב, אוצר ליאב מזרחי.
אוצרים: איתי זלאיט וטל סלוצקר.
2013 - קונסט ציריך ה-13, העבודות הוצגו ביריד כאמן גלריה רוטשילד.
2013 - גבורות, מחווה ליגאל תומרקין, גלריה חזי כהן, תל אביב.
2013 - דיוקנאות, רוטשילד – גלריה לאמנות, תל אביב.
2012 - מודוס ויונדי, גלריה חנינא, תל אביב.
2012 - טחנות רוח, גלריה עירונית, כפר סבא.
2012 - ציור וכו', בית קנר, גלריה עירונית ראשון לציון.
2012 - חיפה/ ירושלים/ תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות.
2011 - הקיסר האחרון, גלריה חזי כהן, תל אביב.
2011 - קרשנדו, עם יגאל תומרקין ויונתן הירשפלד, גלריה זומר, תל אביב.
2010 - אבא, גלריה חנינא, תערוכה קבוצתית של אמני הגלריה.
2010 - העשור הראשון, תערוכת בוגרי העשור של המדרשה לאמנות, מכון מופ"ת, תל אביב.
2010 - עבודות בית, גלריה האגף, חיפה.
2010 - רות שלוס ואמנים צעירים, גלריה אלפרד, תל אביב.
2009 - זיהום, גלריה חנינא, תל אביב.
2009 - תרבית, קבוצת חנינא, בית החולים הנסן, פתיחת עונת התערוכות, ירושלים.
2007 - REFRESH, פלורנטין 45 - גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב.
צוקית הוא סוג של ציפורי שיר אוכלות-כל בגודל בינוני ממשפחת החטפיתיים.
כל המינים בסוג מצויים בעולם הישן בלבד, באזורים הרריים.
הסוג סווג לראשונה על ידי הטקסונום הצרפתי פרידריך בויה ב-1822, למשפחת הקיכליים.
עם זאת, בעקבות מחקרים שפורסמו ב-2004 וב-2010, הסוג הועבר למשפחת החטפיתיים.
פירוש שמו של הסוג בלטינית הוא "שוכן-הרים" או "מטפס הרים".
במסע שערך במדבר יהודה סמוך למנזר מרסבא, זיהה הנרי בייקר טריסטראם (1866 ו-1876) את המין שכיום קרוי צוקית בודדת.
צוקית חכלילית (Monticola saxatilis), מצויה בישראל
צוקית בודדת (Monticola solitarius), מצויה בישראל
צוקית בודדת (שם מדעי: Monticola solitarius) היא מין של ציפור שיר מהסוג צוקית.
אוכלוסיותיה של הצוקית הבודדת בצפון אפריקה, דרום-מזרח אסיה ואירופה יציבות (אינן נודדות), ואילו אוכלוסיותיה בחלקים אחרים של אסיה נודדות בחורף לדרום-מזרח אסיה, לאפריקה שמדרום לסהרה ולהודו.
בישראל יציבה מצויה למדי בצפון הארץ ובמרכזה.
המין סווג לראשונה טקסונומית על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1758, במהדורה העשירית של ספרו סיסטמה נטוראה ("מערכת הטבע"), תחת השם Turdus solitarius.
תרגום שם המין מלטינית הוא "בודד", וזהו מקורו של השם העברי.
גודלה של הצוקית כגודל הזרזיר: אורכה נע בין 21 ל-23 ס"מ.
הצוקית הבודדת מאופיינת במקורה הארוך והחזק, וצבע הנוצות האופייני לבני תת-המין השלט (solitarius) ותת-המין longirostris הוא כחול מתכתי, בעוד כנפיהם שחורות.
צבעיהם של פרטים צעירים ונקבות בולטים פחות, כאשר גבם ועורפם אפורים כהים, ובטנם וחזם אפורים-בהירים ומנומרים.
philippensis שונה במראו משאר תת-המינים, בעוד צבע נוצותיו הוא אדמדם-ערמוני מאמצע הבטן ועד לחלקו התחתון של הזנב.
כל תת-המינים שונים במראם משאר המינים בסוגם, בשל העובדה שקצה זנבם לא אדמדם.
הצוקית הבודדת מצויה באזורים הרריים, והקן מוקם בדרך כלל בחורים בעצים או בצוקים.
הצוקית הבודדת היא אוכלת כל, וניזונה ממגוון רחב של חרקים וזוחלים קטנים, בנוסף לפירות יער וזרעים.
הצוקית הבודדת היא הציפור הלאומית של מלטה.
(לינאוס, 1758) - צפון-מערב אפריקה, דרום אירופה, מצפון טורקיה עד אזור גאורגיה ואזרבייג'ן.
longirostris (בלית', 1847) - יוון, דרום ומערב טורקיה, מהמזרח התיכון עד אזור הרי ההימלאיה, צפון-מזרח אפריקה והודו.
pandoo (סקייז, 1832) - ממרכז הרי ההימלאיה עד למזרח סין, צפון וייטנאם ואיי סונדה הגדולים.
M.s.philippensis (מולר, 1776) - ממונגוליה וסחלין במזרח, ליפן בדרום ולפיליפינים בצפון, ומצפון-מערב סין לאינדונזיה.
madoci (צ'ייסן, 1940) - חצי-האי המלאי וצפון סומטרה.
צוקית חכלילית (שם מדעי: Monticola saxatilis) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החטפיתיים.
תחום התפוצה שלה מתפרש מדרום אירופה, דרך מרכז אסיה, ועד לצפון סין.
כל האוכלוסיות נודדות בחורף אל אפריקה שמדרום לסהרה.
הצוקית נצפית לעיתים נדירות בצפון אירופה.
בישראל חולפת נדירה למדי, בעיקר באביב, באזורים הרריים.
דוגרת נדירה בחרמון, ונדירה ביותר בגליל.
אורכה של הצוקית נע בין 17 ל-20 ס"מ.
צבעיו של הזכר בקיץ ייחודיים, וניתן לזהותו בקלות: ראשו כחול-אפרפר, בטנו, חזהו וחלקו התחתון של הזנב כתומים, הכנפיים חומות כהות והגב לבן.
צבעיהם של הנקבות והצעירים בולטים פחות: הגב אפור-כהה מנומר, בעוד צבעיהם של הבטן והחזה בהירים יותר, וגם הם מנומרים.
בתי הגידול המועדף על הצוקית הם גבעות, והצוקיות מצויות בדרך כלל ברום של מעל 1,500 מטרים מעל גובה פני הים.
הקן מוקם בחללים בסלעים ובצוקים, והנקבה מטילה 4–5 ביצים בתטולה.
הצוקיות החכליליות הן אוכלות-כל, וניזונות ממבחר מיני חרקים, פירות יער ולטאות קטנות.
צוקי עובדה הם מצוקים תלולים של קירטון וצור מגיל הסנון המצויים בהרי אילת.
צוקי עובדה תוחמים את בקעת עובדה במערב ומפרידים בין בקעת עובדה במזרח לבין הרמה הגבוהה של שדה אברהם ונחל גרזי במערב.
אורכם של המצוקים כ-10 ק"מ, והם מתנשאים בשיעור של 60–70 מ' מעל למישור הבקעה.
מעלה צנחנים ומעלה עקוף הם המעברים היחידים המגיעים אל ראש צוקי עובדה ממזרח.
לרגלי צוקי עובדה התגלו ציורי סלע, הסמוכים לנתיבים קדומים שירדו בצוקים אל בקעת עובדה ואל הערבה.
בעקבות הצטברות סחף נחלים, הייתה התיישבות חקלאית רבה בבקעת עובדה הסמוכה.
צוקי עובדה, נקראים על שם מבצע עובדה שהתרחש בשנת 1949 לקראת סוף מלחמת העצמאות, ובמהלכו נכבש (בין היתר) גם שטחה.
בית הספר להנדסה צבאית (בהל"צ), הנמצא בצוקי עובדה, הוא הגוף היחידי והבלעדי בצה"ל המכשיר למקצועות החבלה, המיקוש והצמ"ה (ציוד מכני הנדסי).
צוקי אולסן או הר אולסן או גבעת אולסן הם מספר מצוקים תלולים המקיפים רכס הרים קטן ממזרח לקרחון אמונדסן, צפונית לקרחון אפלר, בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
המצוק מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות תצלומי אוויר של צי ארצות הברית שצולמו בין השנים 1960–1964.
שמם של הצוקים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והם נקראים על שם קאריניוס אולסן, שהיה הטבח על האונייה פראם, אשר הובילה את משלחת הקוטב הדרומי שבראשה עמד רואלד אמונדסן בין השנים 1910–1912, וזאת לאור העובדה שאמונדסן קרא לאחד ההרים באזור "הר ק.
אולסן" (אך לא ידוע באיזה הר מדובר).