tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם למהירות האור בריק, שהיא 299,792,458 מטרים לשנייה, שנת אור שווה:
63,241.077 יחידות אסטרונומיות (פעמים רבות מעדיפים להשתמש בקירוב 63,240 יחידות אסטרונומיות)
האורך המדויק של שנת אור תלוי בהגדרת המונח "שנה".
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי ממליץ על ההגדרה המופיעה לעיל, שבה שנה היא 365.25 ימים של 24 שעות בדיוק כל אחד.
יש שמשתמשים בהגדרה שונה מעט של "שנה", ומגיעים לפיכך לשנת אור אחרת
כיוון שליחידת הזמן "שנייה" יש הגדרה מדעית מדויקת מוסכמת (מאז 1967) (כל 9,192,631,770 תדירויות רטט בין רמות האנרגיה של צסיום 133 הן שנייה אחת), אין מחלוקת לגבי הגדרתה של יחידת האורך "שניית אור".
השימוש המתועד הראשון ביחידה זו נעשה על ידי פרידריך בסל בשנת 1838. בסל מדד בשנה זו את המרחק לכוכב 61 בברבור בשיטת ההיסט על בסיס קוטר המסלול של כדור הארץ סביב השמש.
על פי מדידה זו, גילה בסל כי מרחקו של 61 בברבור הוא פי 330,000 מקוטר המסלול, כלומר 660,000 יחידות אסטרונומיות.
בסל החליט כי יש צורך ביחידת מרחק נוחה יותר עבור מרחקים בין כוכביים ובחר במרחק אותו עובר האור בשנה.
מהירות האור בתקופתו של בסל הוערכה כ-300,010,000 מטר בשנייה ועל פיה חישב בסל שמרחקו של 61 בברבור הוא כ-10.3 שנות אור.
כאשר ערכה של מהירות האור חושב בדיוק גבוה יותר תוקנה גם יחידת המרחק, אך ההפרש קטן מחצי אחוז.
כיום בקרב מדעני החלל רווח יותר השימוש ביחידת הפארסק למדידת מרחקים בין-כוכביים או בין-גלקטיים, אך שנת אור נמצאת בשימוש בספרי מדע פופולרי ומוכרת יותר בציבור הרחב.
כמו כן היחידה משמשת למדידת גודלם של גרמי שמיים כמו צבירי כוכבים, ערפיליות וגלקסיות.
אמנות (מקוצר לרוב ל"שנקר") היא מכללה אקדמית המיועדת להכשרת כוח אדם אקדמי ולמחקר בתחומי ההנדסה, העיצוב והאמנות.
המוסד, שנמצא ברמת גן, נקרא על שם אריה שנקר.
במכללה פקולטה להנדסה, פקולטה לעיצוב וכן בית-ספר לאמנות רב-תחומית.
היא חרתה על דגלה את הרב-תחומיות, ובבסיסה שיתוף הפעולה בין שתי הפקולטות.
בית הספר מפעיל עשרה מכוני ומרכזי מחקר בתחומי הנדסת פלסטיקה, פרמצבטיקה, טקסטיל, תרבות ועיצוב, אופנה ועוד.
שנקר מפעיל מחלקה ללימודי חוץ המונה למעלה מ-1,200 סטודנטים.
המחלקה מפעילה מגוון קורסים ומסלולי לימודי תעודה, רובם בנושאים הקשורים לעיצוב ולאופנה.
בחסות המוסד פועלת המכללה הטכנולוגית "שנקר הנדסאים", הממוקמת מחוץ לקמפוס שנקר המרכזי, בקרבת קמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב, בבניין שהיה עד שנת 2005, בית הספר להנדסאים של אוניברסיטת תל אביב.
במכללה שני מסלולי לימוד: המסלול ללימודי תואר הנדסאים – הנדסאי בניין/אזרחית, הנדסאי אדריכלות ועיצוב פנים, הנדסאי אדריכלות נוף, הנדסאי תוכנה והנדסאי עיצוב מדיה ואת המסלול ללימודי תעודה במגוון תחומים.
בשנת 2017 נבחר בית הספר במקום ה-6 ברשימת "50 בתי הספר לאופנה הטובים בעולם" של המגזין הבינלאומי Business of Fashion.
באפריל 2020 החל פרופסור שיזף רפאלי לכהן כנשיא המכללה, לאחר עשר שנים שבהן כיהנה פרופסור יולי תמיר כנשיאתו.
ב-1970 הונחה אבן פינה לבית ספר לטכנאי טקסטיל על שם אריה שנקר, עם התפתחות ענף הטקסטיל בארץ נבנה בשנת 1956 מבנה גדול בן שלוש קומות שנקרא "טכניקום אורט לטקסטיל על שם אריה שנקר" ושימש כתיכון (כיתות ט'–י"ב) למקצועות הטקסטיל.
בעקבות משבר בענף הטקסטיל והעדפת התלמידים מקצועות אחרים כגון אלקטרוניקה נסגר בית הספר.
ראשיתה של מכללת שנקר היא בהמלצה על הקמת מכללה לצורכי הכשרת כוח אדם אקדמי, עבור תעשיית הטקסטיל בארץ, אשר הוצעה על ידי ועדה מטעם משרד המסחר ותעשייה.
הקמת הבסיס לפעילות המכללה בוצעה באמצעות אנשי אקדמיה ותעשיינים.
אנשי אקדמיה ומהנדסים מומחים בתחום החלל גויסו ועלו לארץ מארצות הברית לצורך הקמת המכללה.
נשיא המכללה הראשון היה ד"ר נתן בראון, שעמד עד אז בראש מערכת החינוך של העיר ניו יורק.
בשנת 1970 פתחה המכללה את שעריה.
מגמות הלימוד בזמן פתיחת המכללה היו: טכנולוגיה טקסטילית, ניהול הייצור, ניהול ושיווק, עיצוב אופנה ועיצוב טקסטיל.
מסלולי הלימוד היו אז מסלול לתואר הנדסאי, מטעם מה"ט, ומסלול לתואר "בוגר" מטעם המועצה להשכלה גבוהה של העיר ניו יורק.
המכללה הוקמה ברמת גן, בבניין ששימש עד לסגירתו כשנה קודם לכן, כתיכון מקצועי של רשת אורט.
במחזור הראשון של המכללה למדו כמאה סטודנטים.
בשנותיה הראשונות של המכללה היא תוקצבה על ידי קרן האגרה לחינוך ומחקר בטקסטיל, אשר פעלה במסגרת משרד התעשייה והמסחר.
כספי הקרן הגיעו מאגרה שהוטלה על תעשייני הטקסטיל בארץ.
עובדה שהיוותה את הבסיס לקשר של תעשיית הטקסטיל בישראל אל שנקר.
כמו כן, תעשיינים רבים כיהנו בחבר הנאמנים של שנקר בתקופה זו.
בשנת 1973 הציגו בוגרי המחזור הראשון של שנקר את עבודות הגמר שלהם, בתצוגת האופנה הראשונה שנערכה על ידי המכללה.
תצוגת האופנה של בוגרי בית הספר לאופנה של שנקר הפכה למסורת עבור בוגרי המסלול, המלווה את המכללה במשך כל שנות פעילותה.
עד היום נחשבת תצוגת האופנה לאירוע מוכר המסוקר בהרחבה באמצעי התקשורת בישראל.
בשנת 1976 קיבלה המכללה הכרה כמוסד להשכלה גבוהה, והחלה לקבל למגמות הלימוד מספר רב של תלמידים ערבים, עולים חדשים מרוסיה, ארצות הברית ודרום אמריקה וכן תלמידים שהגיעו מחו"ל עבור לימודים במכללה.
בנוסף, החלה המכללה להקים שלוחות בדרום הארץ, בין השאר בקריית גת ובדימונה.
בשנת 1983 עמדה המכללה בסכנת סגירה בשל גירעון תקציבי.
לאחר מכן היא הפכה למתוקצבת על ידי המועצה להשכלה גבוהה, כשכל מחלקות הלימוד במכללה הפכו למוכרות על ידה.
לבוגרי מחלקות העיצוב הוענק התואר B.Des ובוגרי מחלקות ההנדסה הוענק התואר B.Tech.
בשנת 1988 הוקם בקמפוס המכללה בניין חדש, שבו שוכנו ספריית שנקר וארכיון תלבושות וטקסטיל.
במהלך שנות ה-90, המכללה שנקראה "שנקר – בית הספר הגבוה למדעי הטקסטיל והאופנה", החלה מגמת עולמית של מעבר תחום ייצור הטקסטיל אל מדינות מזרח אירופה ומזרח אסיה.
הנהלת המכללה החליטה כי יש להרחיב את תחומי הפעילות שלה בהתאם לכך.
העיקרון המנחה היה התרחבות לתחומים שבהם עוסקת התעשייה בישראל.
התחום הראשון שאליו התרחבה המכללה היה הנדסת פלסטיקה, בשנת 1995. ב-1998 קיבל החוג אישור על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2000 שינתה המכללה את שמה המקורי "שנקר" ל"שנקר – בי"ס גבוה להנדסה ולעיצוב".
מחלקות העיצוב אוגדו תחת הפקולטה לעיצוב ומחלקות ההנדסה תחת הפקולטה להנדסה.
בנוסף, באותה שנה התמזגה המכללה עם בית הספר העצמאי ללימודי העיצוב "ויטל", לאחר שזה הפסיק את פעילותו, ובזכות כך הרחיב את מחלקות העיצוב של המכללה.
בשנת 2001 נחנך בניין חדש על שם מיטשל, בקמפוס המכללה.
בשנת 2004 קיבלה המכללה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר בוגר במדעים, B.Sc., לבוגרי הפקולטה להנדסה.
בשנת 2008 נפתח בית הספר לאמנות רב-תחומית, המעניק תואר בוגר באמנויות (B.F.A).
בהמשך נפתחו בבית הספר תוכניות לתואר שני בעיצוב (M.Des), תואר שני בעיצוב למהנדסים ותואר שני בעיצוב ובפיתוח משחקים דיגיטליים.
בשנת הלימודים תש"ע (2010) נחנכה במכללה תוכנית לימודים המעניקה לבוגריה את התואר מוסמך במדעים, M.Sc., בהנדסת פלסטיקה.
הייתה זו התוכנית הראשונה לתואר שני במכללה.
על פי המועצה להשכלה גבוהה, נמצאת התוכנית במצב של הסמכה קבועה.
בסמסטר ב' של שנת הלימודים 2012 (תשע"ב) החלו הלימודים במסלול לתואר מוסמך בעיצוב, M.Des..
במהלך שנת הלימודים שונה שמה של הפקולטה לעיצוב לשם "הפקולטה לעיצוב ע"ש עזריאלי".
בשנת 2018 נערך בשנקר האקתון ויקימדיה הראשון לעיצוב.
המכללה מקיימת שותפויות אקדמיות עם מוסדות אקדמיים, כגון: המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, , הקולג' המלכותי לאמנות, RISOD , אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטת ריירסון.
"אגודת הסטודנטים והסטודנטיות שנקר" היא עמותה הפועלת למען הסטודנטים והסטודנטיות בשנקר במישורים האקדמיים, החומריים והתרבותיים, וכדי לייצג את הסטודנטים בפני מוסדות שנקר וכלפי חוץ.
האגודה חברה בהתאחדות הסטודנטים בישראל.
בזמן משבר הקורונה הוקם מיזם חברתי כלכלי ללא מטרות רווח על ידי סטודנטים, במטרה לייצר תזרים מזומנים מיידי כאשר בתי העסק שלהם היו סגורים בזמן המשבר.
חבר הנאמנים של שנקר הוא גוף המשתתף בתהליכי קבלת ההחלטות וקביעת עיקרי המדיניות של שנקר בכל הנוגע לתחומי הניהול, הפיתוח והתקציבים.
הוא מורכב מנציגים מהארץ ומחו"ל בעלי תפקידים בכירים בעולם העיצוב, האמנות והאופנה.
יו"ר חבר הנאמנים היא אורית אפרתי.
מתוך חבר הנאמנים נבחר הוועד המנהל, המופקד על קביעת המדיניות השוטפת של ניהול המוסד ופיקוח על ועדות משנה מקצועיות.
יו"ר הוועד המנהל הוא צביקה ימיני.
בכל שנה מקיים חבר הנאמנים של שנקר אירוע שנתי שבמסגרתו מוענקים תוארי עמית כבוד מטעם שנקר לאישים הבולטים בהישגים הקשורים לפעילות המכללה במישרין או בעקיפין, בנוסף לתרומתם לתחום התמחותם.
בין האישים הבולטים: משה גרשוני, אורי גרשט, לימור לבנת וקרן מור.
ארגון בוגרי שנקר הוא עמותה שהוקמה בראשית 2009 ופועלת כגוף עצמאי.
ארגון הבוגרים משמש כנציגם של בוגרי שנקר, וחזונו ליצור מארג של הזדמנויות לקידום הבוגרים לדורותיהם, והצבתם בחזית האקדמיה ובחזית התעשייה הישראלית והגלובלית.
המעצב דן ריזינגר עיצב את סמל המכללה בשנת 1982. הסמל הוא ליגטורה – מִשְׁלָב אוֹתִיוֹת של האות ש' בעברית והאות S בלועזית בעיצוב של שתי וערב הנראה כצורה מופשטת של אריג שסימל את מהות המוסד, שהתמחה בעת ההיא בתחומי האופנה והטקסטיל.
ריזינגר עיצב את הסמל לאחר שקיבל השראה מפעילות המכללה בשנות ה-70 כמכללה טכנולוגית לאופנה וטקסטיל.
בשנת 2010 קיבל ריזינגר תואר כבוד מטעם מכללת שנקר, עבור עיצוביו המשפיעים בתרבות הישראלית.
תואר זה ניתן לו בין היתר עבור עיצוב סמל המכללה.
קמפוס שנקר מורכב מכחמישה מתחמים מרכזיים הממוקמים בעיר רמת גן.
בקמפוס הראשי של המכללה ברמת גן שני בניינים עיקריים:
בניין פרניק – הבניין הראשון שבו פעל שנקר, עוד כאשר בית הספר הוקם בשנת 1970, כשקודם לכם שימש המבנה כבניין תיכון אורט.
בשנת 1990 שונה שם הבניין וכיום הוא נקרא על שמם של פרנסס ודייוויד פרניק.
בבניין זה שוכנות המחלקות לעיצוב אופנה, עיצוב טקסטיל, הנדסת תוכנה, הנדסה כימית והנדסת תעשייה וניהול, כמו גם משרדי ההנהלה.
בניין מיטשל – נקרא על שם אדוארד ואנה מיטשל ונחנך בשנת 2002. נבנה בסיוע קרן מיטשל, משפחת לורבר ואיגוד התעשיינים בישראל.
גובהו שבע קומות ומספר קומות תת-קרקעיות, מכיל כיתות וחדרי סמינר לעיצוב ולהנדסה.
בבניין זה שוכנות המחלקות לתקשורת חזותית, עיצוב תעשייתי, והנדסת פלסטיקה.
לצדן נמצאים דקאנט הסטודנטים, הספרייה ומרכז הלמידה הרב-תחומי ומשרדי אגודת הסטודנטים.
בסמוך לבניין מיטשל שוכן בניין הסדנאות, משכנה של המחלקה לעיצוב תכשיטים ע"ש אליס גוטסמן והסדנאות של מחלקת עיצוב תעשייתי.
בניין ביאליק – מכיל את המחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה, חממת הצעצועים וכיתות קורסי היחידה ללימודי חוץ.
בניין רוזן מכיל את מרכז כתר לחדשנות, מדור המידע והרישום של מכללת שנקר והיחידה הבינלאומית.
בניין עלית – הבניין המשמש את בית הספר לאמנות רב-תחומית.
בניין עלית נמצא מחוץ לקמפוס הראשי של שנקר, בסמוך למתחם בורסת היהלומים ברמת גן, כ-800 מטרים מהקמפוס הראשי של המכללה.
בעבר שימש הבניין כבית חרושת לחברת עלית.
בשנת 2009 נחנך הבניין מחדש, לאחר תהליך שימור ארוך.
ארכיון הטקסטיל והאופנה ע"ש רוז
הארכיון מכיל אוספים של מספר מעצבי אופנה ישראלים וביניהם רוז'י בן יוסף.
הפקולטות, מחלקות הלימוד ויחידות שונות
הפקולטות, מחלקות הלימוד, ומסלולי הלימוד
המחלקה להנדסת חשמל אלקטרוניקה (B.Sc.)
המחלקה להנדסת חומרים פולימרים (B.Sc., M.Sc.)
בית הספר להנדסת תעשייה וניהול (B.Sc., M.Sc.)
המחלקה לעיצוב פנים-מבנה וסביבה (B.Des., M.Des.)
היחידה להיסטוריה ופילוסופיה של האמנות העיצוב והטכנולוגיה
התוכנית לתואר שני בעיצוב (M.Des.)
המחלקה ללימודי חוץ (לימודי תעודה)
המרכז לחדשנות ACT Shenkar – מרכז המציע תוכניות שונות עבור סטודנטים, בוגרים ואנשי סגל לפיתוח ותמיכה ביזמות תעשייתית.
המרכז לעיצוב וטכנולוגיה ע"ש כדר – מרכז המקדיש את פעילותו למחקר ופעילות בתחום עיצוב אינטראקציה, ועוסק בדיאלוג בין אנשים לטכנולוגיה.
במסגרת פעילות המרכז אנשי הסגל והסטודנטים מפתחים הצעות לאובייקטים וסביבות אינטראקטיביות, המשלבות פיתוחים הנדסיים, עיצוב ואמנות.
CIRTex Shenkar – המרכז לחקר הטקסטיל בישראל ע"ש דוד וברברה בלומנטל – מרכז שמטרתו לקדם חדשנות ומחקר בתחום הטקסטיל.
עבודת המכון משלבת מחקר אקדמי, תעשייתי ומסחרי ומלווה פרויקטים מחקריים המתמקדים בחדשנות בטקסטיל.
פורום שנקר לתרבות, אמנות וחברה – פורום שהוקם בשנת 2004, ומאגד גורמים מתחומי התרבות, התעשייה, העיצוב והאמנות במטרה לדון בבעיות העומדות בפני החברה והתרבות בארץ ובעולם.
מכון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל – מכון ששם לעצמו לשמר את היסטוריית העיצוב בישראל, החל מראשית ההתיישבות בשנת 1882 ועד היום.
המכון אוסף, מקטלג וחוקר עבודות עיצוב ומתעד את המחקר שנעשה אודות המעצבים ועבודותיהן, ובאמצעות כך מאפשר להעמיק בתפיסות עולם העיצוב בתקופותיה השונות של ישראל.
המכון מפעיל אתר אינטרנט בעל מאגר של למעלה מ-12,000 פריטים, ומאפשר לחפש בו אחר עבודות ולבצע חיתוכים שונים לפי שנים, נושאים או אירועים.
מכון הפרמצבטיקה והקוסמטיקה מתמקד בפיתוח וחקירה של מערכות מתקדמות להובלת תרופות על ידי יישום יכולות מתחום הננו-רפואה, כדוגמת ננו-חלקיקים, ננו-קפסולות, מיניאמולסיות וליפוזומים.
מכון אדלשטיין לניתוח טקסטילים עתיקים – מרכז המתמחה בניתוח טקסטילים עתיקים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות מרחבי העולם.
הטקסטילים המובאים למכון נחקרים בצבעם, בפיגמנטים ובסיבים שלהם.
המכון הוקם בשנת 1991 על ידי ד"ר סידני אדלשטיין.
מרכז "כתר פלסטיק" לדיגום דיגיטלי ע"ש סמי סגול – מרכז למחקר מעשי ולקידום תהליכי דיגום מיידי.
המרכז נעזר במדפסות תלת-ממד כדי לייצר דגמים מורכבים, ונעזר ביכולותיו ובמחקר כדי לפתח את התחום ולהשתלב בתוכניות ממשלתיות ולענות על צרכים של התעשייה המקומית.
המכון לעיצוב ולטכנולוגיות ירוקות ע"ש יעקב רוזן – מרכז הפועל לקידום והטמעת תחום הקיימות באופן תאורטי ומעשי, ומקיים פרויקטים המשלבים עיצוב, הנדסה ואמנות כדי לייצר רעיונות ופתרונות בני קיימא.
מעבדה לאוטומציה ו-CIM – מעבדה לייצור משולב-מחשב (CIM) ורובוטיקה, המאפשרת להתנסות בהפעלת מערכות ייצור מודרניות, רובוטיקה, בקרה וסימולציה.
המעבדה הופעלה לראשונה בשנת 2009 ומלמדים בה סטודנטים בשנת לימודיהם הרביעית.
הספרייה ע"ש ברנשטיין – מרכז למידה רב-תחומי המכיל מאגר מידע רחב בתחומי העיצוב, האופנה, האמנות וההנדסה.
הספרייה מספקת שירות לסטודנטים של המכללה, לחוקרים ומרצים וגם לאנשי תעשייה.
שנקרה (בהינדית: आदि शंकराचार्य (חי במאות ה-7 - ה-8, לפי אחת הגרסאות בשנים 788–820) אולם מקורות אחרים נוקבים בתאריכים שונים), המכונה גם בהגואטפדא אצ'ריה (המורה לרגלי האדון) ואדי שנקרה (בקירוב: השנקרה הראשון), היה תאולוג ופילוסוף האדווייטה ודאנטה ("אי שניות") המפורסם ביותר ובכך היווה השפעה חזקה על התפתחות ההינדואיזם.
שנקרה הגן על הגדולה והחשיבות של הוודות (כתבי קודש הינדים) ובמיוחד של האופנישדות הידועים גם כוודנטה והעניק להינדואיזם רוח חיים בתקופה שבה נחלש עקב השפעתו הגוברת של הבודהיזם.
זאת הוא עשה על ידי כך שנתן לכתבים פרשנות חדשה המשלבת בהינדואיזם אלמנטים בודהיסטים, כגון הפשטת האלוהות והפיכת מושג האלוהות הוודי להוויה קוסמית מופשטת.
ברוח זו כתב שנקרה את פרשנותו לברהמה סוטרה (ידועה גם כוודנטה סוטרה) ולכתבים ודים אחרים.
לקראת סוף חייו כתב שנקרה גם מספר חיבורים המתארים התייחסות לאלוהים אישי, לא מופשט.
יש הינדים הרואים בשנקרה התגלות (אווטאר) של שיווה.
המידע הראשוני על שנקרה מועט.
יש ביוגרפיות רבות של שנקרה, שנכתבו על רצף הזמן שבין עשרות שנים לאחר מותו ועד כ-1,000 שנים לאחר מכן, חלקן בסנסקריט וחלקן בשפות אחרות.
עם זאת, המידע בביוגרפיות אינו אחיד ולעיתים אף סותר או מתאר אגדות וסיפורים בדיוניים אודותיו.
חלק מהביוגרפיות המסורתיות מכונות שנקרה ויג (Śankara Vijaya).
שנקרה נולד ככל הנראה בקלאדי, כפר קטן בקרלה שבהודו, לזוג ברהמיני נמבות'ירי, שיווגורו ואריימבה.
המקור המסורתי לסיפורים על חייו הן ה"שנקרה ויג'ייאמס".
הסיפור המסורתי על חייו של שנקרה הוא מיתי, אם כי חוקרים אחדים חושבים כי לפחות חלקים מסיפורים אלה הם היסטוריים.
כבר בגיל שמונה נדר את נדר הסניאסה, נדר נזירות לשארית חייו.
מוריו כללו את גאוודאפה וגובינדה.
הוריו של שנקרה היו חשוכי ילדים שנים רבות, והתפללו במקדש וודקומנתן בתריסור, קרלה, שיוולד להם ילד.
על פי האגדה, שיווה הופיע בפני הבעל ואשתו בחלום, והציע להם בחירה: בן רגיל שיחיה לשנים ארוכות, או בן יוצא דופן שיחיה לזמן קצר.
לבן ניתן השם שנקרה, לכבוד שיווה.
לשנת הלידה של שנקרה יש גרסאות רבות, מהן נגזרת שנת הפטירה שהיא 33 שנים אחרי שנת הלידה.
חוקרי היסטוריית הודו ובהם מקס מילר מקבלים תאריכים אלו.
גרסה אחרת קובעת ששנדרה נולד בעת מלכותו של צ'נדרהגופטה השני מממלכת גופטה הידוע גם כויקראמאדיטיה, כלומר במאה ה-4.
רשומות במנזר דורקה ובמנזר גוברדהנה מקדימות את תקופתו של שנקרה ל-50 לפני הספירה.
אולם רשומות אלו נחשבות כבעלות אמינות המוטלת בספק כי שובשו לעיתים קרובות על ידי המציאות הגאופוליטית וכן מהסיבה ששנקרה מצטט את הלוגיקן הבודהיסטי דהרמקירטי בן המאה ה-7.
יש תאריכים מוצעים רבים נוספים אולם מוסכם על רוב העוסקים בנושא כי חי אחרי תחילת המאה ה-8.
שיווגורו (אביו) מת כאשר שנקרה עדיין היה צעיר מאוד.
הילד הראה יכולות יוצאות דופן, ומסופר כי הוא ידע את ארבע הוודות עד גיל שמונה.
היה מקובל כי תלמידים ואנשי ספר מקבלים "ביקשה" (צדקה) מהאנשים הרגילים; פעם אחת, בעת שאסף לעצמו אוכל, הגיע לאשה שלא היה לה דבר לאכול לבד מפרי אמלקה יחיד ויבש.
האשה האדוקה נתנה לשנקרה את הפרי האחרון הזה, ושנקרה התרגש מאדיקותה וכתב את ה"קנקדהרה סטרוטם" במקום.
על פי האגדה, כשסיים את הסטרוטם, האלה לאקשמי המטירה על האשה פירות אמלרה זהובים.
מגיל צעיר, שנקרה נמשך לחיי פרישות ונזירות.
אך אמו אריימבה התנגדה לכך שיהיה "סאניאסי", ולא נתנה את הסכמתה הפורמלית לה נזקק, כדי להיות נזיר כזה.
בהיותו בערך בן 8 רחץ שנקרה בנהר, תנין אחז ברגלו ומשך אותו במהירות למים.
אמו הייתה לידו, אך היא לא יכלה לשחרר אותו מאחיזת התנין.
שנקרה אמר לאמו, מכיוון שאני הולך למות, תני כעת את הסכמתך לנזירותי, שהרי באותו הרגע שאדם נודר לחיות כ"סאניאסי" דבר לא יכול לפגוע בו.
אמו, בלית ברירה, הסכימה; שנקרה מיד אמר את המלים "הינני סנייאסי", בהם הפך לנזיר, ובאותו רגע התנין שחרר אותו ושחה משם.
שנקרה יצא מהנהר ללא פגע, כשהוא "סניאסי".
אמו ראתה במקרה את יד האל, ולא הציבה מכשולים נוספים בדרכו של בנה.
בגיל 8 שנים עזב את קרלה ונדד ברחבי הודו.
כאשר הגיע לגדות נהר הנרמדה ונתקל במחזה מדהים: נחש עובר ליד צפרדע מבלי שיטרוף אותה.
שנקרה הבין מייד שבסביבה הקרובה מצוי אדם מואר.
לאחר ששאל את המקומיים, התחוור לו שבמערה הסמוכה חי אדם קדוש בשם גווינדה בהגווטפדה, תלמידו של האדווטין גודפדה.
שנקרה פנה אליו והוסמך כתלמידו.
שנקרה הגיע למקומות רבים, תוך כדי כתיבת פירושים על האופנישדות, הווישנו סהרסרנמה, סוטרות הברהמה, והבהגאוואד גיטה.
הוא השתתף בוויכוחים עם מלומדים בודהיסטים, ועם מלומדים מאסכולת הפורבה מיממסה, שעזרו לו לגבש את התפתחותו הרוחנית.
אחד מהמפורסמים מבין הוויכוחים האלה היה עם הריטואליסט המפורסם מנדנה מישרה שלאחר מכן היה תלמידו וממשיכו של שנקרה.
אך המפגש המפורסם ביותר שלו היה עם אדם מקאסטת הטמאים.
בדרכו למקדש וישוואנת בקאשי, הוא פגש בטמא ובכלבו.
כשתלמידיו ביקשו מהטמא לסור מדרכו, הוא שאל: "האם אתה רוצה שאזיז את נשמתו, ה"אטמן" הנצחי, או את הגוף הזה העשוי מעפר?".
שנקרה הבין כי הטמא הוא למעשה האל שיווה, והשתחווה לפניו.
הוא מת בשנת 820 בקדרנט בהרי ההימלאיה כשהוא בן 32 שנים בלבד.
המחקר המודרני הגיע למסקנה כי שנקרה חי במאה ה-8 לספירה, אך לא ברור מהן השנים המדויקות בהן חי או מת.
ישנן מסורות דתיות שטוענות כי שנקרה חי זמן רב לפני כן, 509-477 לפני הספירה.
תאריך זה מצריך הזזה לאחור של התאריך המקובל ל בודהה, שהוא העוגן לכל התיארוך הדתי ההודי.
בזמנו של שנקרה, ההינדואיזם איבד מכוחו בשל ההשפעה של הבודהיזם והג'אייניזם.
שנקרה הדגיש את חשיבות הוודות, ומאמציו עזרו להינדואיזם לשוב לכוחו ולפופולריות שלו.
אם כי הוא לא חי זמן רב, הוא נדד ברחבי הודו על מנת לחדש את לימוד הוודותהתאולוגיה של שנקרה טוענת כי בורות רוחנית ("אווידיה") נגרמת מכך שחושבים שיש "עצמי" (אטמן), היכן שהוא אינו קיים באמת.
יש לפתח כושר הבחנה על מנת להבחין בין האמת לשקר, ובין ידע ("ג'נאנה") ובורות ("אווידיה").
שנקרה הציע – על פי האופנישדות – כי אף שאנו חווים את היקום, את ההכרה שלנו ואת גופנו, הם אינם המציאות האמיתית, אלא הם "מאיה" - דמיון.
האמת האמיתית היא "ברהמן", היסוד האלוהי היחיד, שהוא מעבר לזמן, למרחב ולסיבתיות.
"ברהמן" הוא אימננטי וטרנסצנדנטי גם יחד, אך אינו מושג פנתאיסטי בלבד, והוא מעבר לכל הבחנות או דואליות, צורה או ישות.
עלינו לחדור דרך המחסומים והמסיכות על מנת להבין את טבענו האמיתי, שאינו השינוי והמוות, אלא אושר נצחי.
על מנת להבין את המניע שמאחורי המעשים והמחשבות שלנו, עלינו להבין את האחדות הבסיסית של הקיום.
איך השכל המוגבל יכול להבין את ה"אטמן" האינסופי?
הוא לא יכול, ולכן עלינו לעלות מעבר לשכל ולהתאחד עם הנשמה, היא ההכרה, היא התודעה.
שנקרה טען כי הריטואלים המסורתיים יכולים לסייע למתרגל להתקדם לעבר השחרור, אך לאחר שיזכה להארה, עליו להשליך את הריטואלים מאחוריו.
הוא הקדיש תשומת לב רבה לתיקון הנפש.
בסגנונו הכריזמטי קרא למאמין האמיתי להתרכז באהבת האל ולהבין את האמת.
הכתבים שלו על האופנישדות, הבגווד גיטה, וסוטרות הוונדטה מראות על הגיון חד ואינטואיטיבי שהתנגד למראה עיניים, ותמך במחקר ובהגיון פנימי.
תלמידיו של שנקרה פיתחו את אסכולת אדווייטה ודנטה לכדי מסורת פילוסופית-פרושית עשירה.
כיום, מסורת אדווייטה ודנטה קשורה בעדת הסמארטה.
היא מאורגנת סביב ארבעה מת' (מעין מנזרים) גדולים בארבעת קצוות הודו: בשרינגרי, בפורי, בג'יוטיר ובדווארקה.
מנזר נוסף בקמקוטי טוען לעליונות על המנזרים האחרים, ואילו הם מערערים על עצם הלגיטימיות שלו.
בכל אחד ממנזרים אלו מכהן הג'אדאגורו (גורו העולם) או השנקרה-אצ'ריה, הנחשב יורשו של אדי שנקרה עלי אדמות.
כל אחד מארבעת השנקרה-אצ'ריות אמור לבחור את יורשו, ובמקרה של מחלוקת מסייעים השנקרה-אצ'ריות האחרים לבחירה.
סביב השנקרה-אצ'ריות פועלת קהילת חסידים גדולה, המחולקת לנזירי המנזרים ולבעלי הבתים.
ואילו בעלי הבתים נתפסים כמי שאמורים לחיות חיים ראויים בגלגול זה כדי לזכות להארה בגלגול עתידי כלשהו.
השנקרה-אצ'ריות נחשבים גם לפוסקי ההלכה העליונים של הודו.
הם גם פעילים בייצוב ההינדואיזם האורתודוקסי, בהחייאת לימודי הסנסקריט ושינון הוודות.
המחקר טוען כי ארבעת המנזרים ייצרו לעצמם את ייחוסם לשנקרה רק סביב המאה ה-14-16. משערים שהאחראי לייצור מיתוס שנקרה ושושלת הסמארטה הוא וידיאראניה, אב המנזר בשרינגרי במאה ה-14, שעמל רבות על גיבוש המסורות ההינדואיות לכדי דת משותפת כלל הודית.
וידיאראניה היה שר המלך באימפריית וג'ריאנה, וכדי לתמוך ביומרתה לשלטון בהודו, נשען על מיתוס שנקרה והפך אותו לגורו קדום שאיחד תחתיו את הודו כולה - תפקיד המוטל עתה על יורשיו במנזר שרינגרי, ובמנזרים האחרים הכפופים לו.
שנת אפס הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף פיצ'חדזה, שיצא לאקרנים בשנת 2004. שמו של הסרט משתמש במטבע הלשון שנטבע עם יציאת סרטו של רוברטו רוסליני ב-1948: גרמניה שנת אפס, שמשמעותו יציאה מחורבן לחיים חדשים.
"שנת אפס" זכה להצלחה קופתית בישראל ומחוצה לה.
הסאונד בסרט זיכה אותו בפרס אופיר, בעוד שהארט, הצילום, עיצוב התלבושות, הבמאי, העורך, המוזיקה, שחקן המשנה (מוני מושונוב) והסרט עצמו היו מועמדים כולם לאוסקר הישראלי.
העלילה מספרת את סיפורם של שבעה אנשים שונים, אשר חייהם משתנים כאשר פוגשים זה בזה באקראי.
כל אחת מהדמויות מגיעה ל"נקודת אפס" בחייה, ומתחילה מסע לעבר מציאת משמעות החיים, מסע אשר מתאפשר עקב המפגשים הדרמטיים ביניהן.
שחקןתפקיד שרה אדלר אנה מוני מושונוב אדי מנשה נוי ראובן קרן מור מיכל דני גבע פרנק דן תורן מתי עזרא כפרי רובינזון סמדר יערון אווה אורי קלאוזנר שם-טוב אייל שכטר בועז צוקי רינגרט צוקי
שנקרואיד (המופילוס דוקריי, בצילוס דוקריי.
אנגלית: Chancroid, דמוי כיב עגבתי) היא מחלת מין מדבקת המאופיינת בנגעים מכאיבים באברי המין.
המחלה מועברת ביחסי מין בלבד, והיא נגרמת מחיידק בשם Haemophilus ducreyi.
המחלה נפוצה בעיקר בארצות מתפתחות, בעיקר בתעשיית הזנות ולקוחותיה.
במדינות מערביות היא נדירה מאוד - כאדם אחד חולה על כל שני מיליון.
אם אין מטפלים בחולה, עלולה המחלה להגביר את סכנת ההידבקות בחשיפה לנגיף האיידס.
ההדבקה מתרחשת במגע ישיר בין פצע פתוח אצל הנגוע לעור הנדבק.
מאחר שהנגעים מופיעים באברי המין בלבד, ההדבקה היא בדרך כלל במגע מיני.
התסמינים מופיעים אחרי תקופה של יום עד שבועיים מזמן ההדבקה, כגבשושית עדינה שהופכת תוך יום לכיב מכאיב.
גודל הכיבים עשוי להיות בטווח נרחב של בין 3 ל-50 מילימטר ויש להם גבולות ברורים וחדים, וצורתם לא אחידה.
אצל כחצי מהגברים שנדבקים מופיע כיב יחיד.
אצל נשים מופיעים ארבעה כיבים או יותר, שכואבים פחות.
הכיבים מופיעים במקומות טיפוסיים - אצל גברים, בעיקר בעורלה או מאחורי העטרה בפין, ואצל נשים - בשפתיים הגדולות או הקטנות של הפות.
הטיפול בשנקרואיד הוא במתן אנטיביוטיקה, כמו אזיתרומיצין (אזניל)- 1 גרם בפעם אחת באופן חד-פעמי.
שנק החורש (מערבית: شناق الحرش) (שם מדעי: Limodorum abortivum) הוא צמח ממשפחת הסחלביים, הספרופיט (צמח הניזון מחומר אורגני מת) היחיד בארץ ישראל.
פרחיו סגולים ופורחים בחודשים מרץ-אפריל.
גדל תחת צלי עצים בחורשים של אלון מצוי, בחבל הים-תיכוני של ישראל.
בניגוד לרוב נציגי משפחת הסחלביים בארץ ישראל, פרחיו מעניקים למאביקיהם גמול צוף.
"שנת הארנב" (בפינית: Jäniksen vuosi) הוא אחד מספריו הנודעים של ארטו פאסילינה.
הספר יצא לאור בשנת 1975 והתפרסם ביותר מעשרים שפות.
הוא תורגם לעברית בידי המשורר רמי סערי וראה אור בסדרת "ספרייה לעם" של הוצאת עם עובד / סצנה.
הספר גם עובד לסרט בבימויו של ריסטו ירוה (Risto Jarva) ובהשתתפות השחקן אנטי ליטיה (Antti Litja) בתפקיד הראשי, תפקידו של קארלו וטנן.
הרומן מתמקד בהרפתקות שחווה קארלו וטנן, עיתונאי מחוספס המואס בחייו הקרים והמנוכרים בהלסינקי, לצד אישה שהוא אינו אוהב.
באחד מימי הקיץ מחליט וטנן להישאר ביער כדי לטפל בארנב קטן, שרגלו נשברה בתאונה.
אותה החלטה היא ראשיתה של מסע ארוך ברחבי פינלנד וביערות לפלנד, מסע סבוך, עתיר תקריות מסעירות והרפתקות מבדחות.
וטנן, גיבור הרומן, הוא מבחינות רבות אנטי-גיבור ומבחינות אחרות דמות של מורד מהפכני, כפי שמתייחס אליו גם הסופר בפסקות הסיום של היצירה.
לצדו מככב הארנב, הגונב תדיר את ההצגה במעלליו המשעשעים ובקשר הרגשי העמוק הנוצר בינו לבין הגבר המתלווה אליו.
מכל מקום, היעד שמציב לעצמו וטנן איננו שינוי כולל של הסדר החברתי או של המשטר הקיים, ומקורו דווקא במצוקה אישית.
וטנן מתקומם בעזרת שכלו הישר והגיונו הבריא נגד אורח חיים מובנה, מתסכל ומייאש.
בהמשך לעצם ההתקוממות יוצא הגיבור לסדרת עלילות ומעללים, שפאסילינה מעביר לעיני הקוראים בסיפורים עסיסיים, במעשי גבורה מבדחים ובסדרות רצופות אי-הבנות ומחדלים שונים ומשונים.
החתרנות האנטי-בורגנית של שנת הארנב אינה באה להציב את גיבורה כמופת אקולוגי או אידאולוגי, אלא להציע בררה מתקבלת על הדעת לחשיבה מתובנתת ולראייה חד-צדדית של העולם.
בכתיבת רומן זה הצליח פאסילינה לומר אמירה אמיתית וכנה בשבח החופש ובזכות יחסים בריאים יותר בין בני-האדם לבין עולם החי.
שנת בחג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג בחג היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום שלישי (ג).
שנה מסוג בחג היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 353 ימים שבהם 50 שבתות.
שנת בחג נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה פשוטה חל בין יום השבת 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום ראשון 9 שעות ו-204 חלקים (3:11:20 בשעון המקומי בירושלים, 2:50:23 בשעון חורף ישראל).
לכן בערך 5.7% מהשנים בלוח העברי הן מהסוג של שנת בחג.
בין השנים ה'ת"ש–ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשכ"ו, ה'תשנ"ג, ה'תשע"ג, ה'תשע"ז, ה'תשצ"ז, ה'תת"ד, ה'תתכ"ד.
בשנה מסוג בחג חל ראש חודש בשבת פעמיים.
ראש חודש שבט חל בשבת וראש חודש תמוז חל בימים שבת וראשון.
צום גדליה חל ביום רביעי, עשרה בטבת חל ביום ראשון, תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי, תענית בכורות חלה ביום שני, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום שלישי.
חנוכה חל בימים ראשון עד ראשון, הדלקת נר ראשון במוצאי שבת.
פורים חל ביום ראשון ובירושלים ביום שני.
עד שנת תשנ"ז, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות התקיימו בימים ראשון ושני.
אולם בעקבות טענה לגבי חילול שבת בהכנות לטקס יום הזיכרון במוצאי שבת, הוחלט לדחות את יום הזיכרון ויום העצמאות לימי שני ושלישי, ה' ו-ו' אייר וכך הוחל החל משנת תשס"ד.
בשנת בחג 50 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי, פרשות מטות ומסעי.
בנוסף, מחוברות פרשות ניצבים ווילך, כך שיוצא שפרשת וילך נקראת פעמיים בשנה מסוג בחג.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
פרשת מקץ – שבת חנוכה קוראים את הפטרת "רני ושמחי".
פרשת וארא – שבת ראש חודש שבט קוראים הפטרת "השמים כסאי".
פרשת משפטים – שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת תצוה – קוראים הפטרה של שבת זכור.
פרשת כי תשא – קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת ויקהל-פקודי – קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת צו – ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול.
פרשת קרח – קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי".
אין קוראים הפטרת "מחר חודש" בכלל בשנה זו.
שנת בשה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג בשה היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום חמישי (ה).
שנה מסוג בשה היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 355 ימים שבהם 50 שבתות.
בערך 11.8% מהשנים בלוח העברי הן מהסוג של שנת בשה, כלומר זה הסוג השלישי בשכיחותו.
בשנה מסוג בשה חל ראש חודש בשבת פעמיים.
ראש חודש טבת חל בשבת וביום ראשון וראש חודש אייר חל בימים שישי ושבת.
צום גדליה חל ביום רביעי, עשרה בטבת חל ביום שלישי, תענית אסתר חלה ביום שני, תענית בכורות חלה ביום רביעי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום חמישי.
חנוכה חל בימים שני עד שני, הדלקת נר ראשון ביום ראשון בערב.
ראש חודש טבת חל בשבת, ולכן מוציאים ג' ספרי תורה בשבת זו.
ט"ו בשבט חל ביום שני.
פורים חל ביום שלישי ובירושלים ביום רביעי.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות חלים בימי שלישי ורביעי, ד' וה' אייר.
כ"ח באייר חל ביום שישי, ולכן טקסי יום ירושלים מוקדמים ליום חמישי כ"ז באייר.
בכל זאת, הצביון הדתי של היום (אמירת ההלל ומזמורי התודה) מתקיים ביום שישי כ"ח באייר.
בשתיים מתוכן אין קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי ופרשות מטות ומסעי.
בנוסף, מחוברות פרשות ניצבים ווילך, כך שיוצא שפרשת וילך נקראת פעמיים בשנה מסוג בשה.
בחוץ לארץ, מכיוון שהיום השני של שבועות חל בשבת, קוראים ביחד גם את פרשות חוקת ובלק, כך שכל הפרשות שניתן לחבר מחוברות בשנים מסוג בשה.
פרשת מקץ - שבת חנוכה קוראים את הפטרת "רני ושמחי".
פרשת משפטים - שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת תצוה - קוראים הפטרה של שבת זכור.
פרשת כי תשא - קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת ויקהל-פקודי - קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת צו - ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול.
פרשת תזריע-מצורע - קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי".
פרשת במדבר - קוראים את הפטרת מחר חודש.
שנת גכה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג גכה היא שנה המתחילה ביום שלישי (ג), היא כסדרה (כ) ועל כן בחשון יש 29 ימים ובכסלו 30 ימים, וחג הפסח חל ביום חמישי (ה).
שנה מסוג גכה היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 354 ימים שבהם 50 שבתות.
בערך 6.25% מהשנים בלוח העברי הן מהסוג של שנת גכה.
היא נקבעת כאשר מולד הלבנה של חודש תשרי של שנה פשוטה חל בין יום שני 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שלישי 9 שעות ו-203 חלקים וכשהשנה הקודמת מעוברת הטווח מתחיל ביום שני 15 שעות ו-589 חלקים (9:32:43 בשעון המקומי בירושלים, 9:11:46 בשעון חורף ישראל).
לאחר שנה מסוג שנת החא, תמיד תבוא שנת גכה.
לאחר שנת גכה תמיד תהיה שנה שלמה – שנת זשג הפשוטה או שנת זשה המעוברת.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשט"ו, ה'תשל"ה, ה'תשמ"ב, ה'תשס"ב, ה'תשס"ו, ה'תשס"ט, ה'תשפ"ו, ה'תתי"ג, ה'תת"ם.
בשנה מסוג גכה חל ראש חודש בשבת פעמיים.
צום גדליה חל ביום חמישי, עשרה בטבת חל ביום שלישי, תענית אסתר חלה ביום שני, תענית בכורות חלה ביום רביעי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום חמישי.
בשנת גכה 50 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח.
בנוסף, מחוברות פרשות ניצבים ווילך, כך שיוצא שפרשת וילך נקראת פעמיים בשנה מסוג גכה.
בחוץ לארץ, מכיוון שהיום השני של שבועות חל בשבת, קוראים ביחד גם את פרשות חוקת ובלק.
פרשת תזריע-מצורע – קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי".
פרשת במדבר – קוראים את הפטרת מחר חודש.
שנת בחה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג בחה היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה ביום חמישי (ה).
שנה מסוג בחה היא שנה מעוברת ויש בה 383 ימים שבהם 54 שבתות.
שנת בחה נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום השבת 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום ראשון 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל).
לכן 5.8% מהשנים בלוח העברי הן שנות בחה, בדיוק כמו שנת זחג.
השנה שלפני שנת בחה היא תמיד שנת הכז והשנה שאחרי שנת בחה היא תמיד שנת זשג.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשי"ט, ה'תשכ"ב, ה'תשמ"ו, ה'תשמ"ט, ה'תש"ץ, ה'תשצ"ג, ה'תתי"ז, ה'תת"ך, ה'תתמ"ד, ה'תתמ"ז.
בשנה מסוג בחה חל ראש חודש בשבת פעמיים.
ראש חודש שבט חל בשבת וראש חודש אייר חל בימים שישי ושבת.
צום גדליה חל ביום רביעי, עשרה בטבת חל ביום ראשון, תענית אסתר חלה ביום שני, תענית בכורות חלה ביום רביעי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום חמישי.
בשנת בחה 54 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות מטות ומסעי.
כמו כן, בסוף השנה פרשות ניצבים ווילך מחוברות, כך שקוראים את פרשת "וילך" פעמיים.
בחוץ לארץ מחברים גם את פרשות חוקת ובלק מכיוון שהיום השני של שבועות חל בשבת.
פרשת וארא - שבת ראש חודש קוראים "השמים כסאי".
פרשת משפטים - קוראים את הפטרת מחר חודש.
פרשת ויקהל - שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת פקודי - מנהג האשכנזים בארץ ישראל שקוראים גם הפטרת ויקהל וגם הפטרת פקודי.
פרשת ויקרא - קוראים הפטרה של שבת זכור.
פרשת צו - קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת שמיני - קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת מצורע - ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול.
פרשת קדושים - קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי".
שנת בשז היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג בשז היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה בשבת (ז).
שנה מסוג בשז היא שנה מעוברת ויש בה 385 ימים שהם 55 שבועות שלמים.
שנת בשז נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של תשרי בשנה מעוברת הוא בין יום ראשון 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל) ליום שני 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל).
לכן שנת בשז אחראית לכ-4.72% מהשנים בלוח העברי, בדיוק כמו שנת זשה.
השנה שלפני שנת בשז היא תמיד שנת הכז.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"ח, ה'תשכ"ה, ה'תשנ"ב, ה'תשע"ו, ה'תשע"ט, ה'תת"ג, ה'תת"ן.
בשנה מסוג בשז חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים.
ראש חודש טבת חל בשבת וביום ראשון, ראש חודש ניסן חל בשבת וראש חודש אלול חל בשבת וראשון.
צום גדליה חל ביום רביעי, עשרה בטבת חל ביום שלישי, תענית אסתר חלה ביום רביעי, תענית בכורות חלה ביום שישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב נדחים שניהם ליום ראשון.
פורים חל ביום חמישי ובירושלים ביום שישי.
בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת ביום הראשון של פסח.
לפי שישנן 53 פרשות לקרוא בשבת (פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) אין אף פרשה שנקראת יחד עם פרשה אחרת בארץ ישראל.
בחוץ לארץ, לא קוראים פרשה ביום השמיני של פסח, ולכן מחברים שם את פרשות מטות ומסעי.
פרשת מקץ – שבת חנוכה.
קוראים את הפטרת "רני ושמחי".
פרשת ויקהל – שבת שקלים.
קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת פקודי – מנהג האשכנזים בארץ ישראל שקוראים גם הפטרת ויקהל וגם הפטרת פקודי.
פרשת ויקרא – קוראים את הפטרת שבת זכור.
פרשת שמיני – קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת תזריע – שבת ראש חודש ניסן.
קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת מצורע – ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול.
פרשת קדושים (בחו"ל בפרשת אחרי מות) – קוראים את הפטרת מחר חודש.
בפרשת קדושים בחו"ל האשכנזים נוהגים להשלים את הפטרת אחרי מות.
פרשת ראה – האשכנזים קוראים את הפטרת ראש חודש.
בשנה זו, קוראים את ההפטרה ה"רגילה" לפרשת צו, תופעה נדירה באותן הקהילות שנוהגות לקרוא בכל שנה את ההפטרה של שבת הגדול (ולא רק בערב פסח).
בארץ ישראל (שאין יום שמיני של פסח) חג השבועות חל ביום ראשון שאחרי קריאת פרשת נשא, לעומת רוב השנים בהן חל חג השבועות לפני קריאת פרשת נשא, ולכן מפרידים פרשת מטות ופרשת מסעי וקוראים את ההפטרה ה"רגילה" של פרשת פינחס בשבת פינחס, משהו יחסית נדיר.
בחו"ל, שפרשת פנחס חל לאחר י"ז בתמוז, קוראים להפטרה דברי ירמיהו א, א - ב, ג (הפטרת מטות)
לנוהגים על פי שיטת השולחן ערוך (ודלא כהרמ"א) שלא מפטירים "השמים כסאי" בשבת ראש חודש אלול, אין קוראים הפטרה זו כלל בשנה זו.
שנת גכז היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג גכז היא שנה המתחילה ביום שלישי (ג), היא כסדרה (כ) ועל כן יש 29 ימים בחשוון ו-30 ימים בכסלו, וחג הפסח חל בה בשבת (ז).
שנה מסוג גכז היא שנה מעוברת ויש בה 384 ימים, הכוללים 55 שבתות.
שנת גכז נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של תשרי בשנה מעוברת הוא בין יום שני 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שלישי 18 שעות.
מכך נובע ששנת גכז חלה בכ-5.26% מהשנים בלוח העברי.
השנה שאחרי שנת גכז היא תמיד שנת בשה.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשי"א, ה'תשל"ח, ה'תשנ"ה, ה'תשפ"ב, ה'תת"ו, ה'תת"ט, ה'תתל"ג, ה'תתל"ו.
בשנה מסוג גכז חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים.
צום גדליה חל ביום חמישי, עשרה בטבת חל ביום שלישי, תענית אסתר חלה ביום רביעי, תענית בכורות חלה ביום שישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב נדחים שניהם ליום ראשון.
בשנת גכז 55 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת ביום הראשון של פסח.
מכיוון שיש 53 פרשות לקרוא בשבת (פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) אין אף פרשה שנקראת ביחד עם פרשה אחרת בארץ ישראל.
בחוץ לארץ, לא קוראים פרשה ביום השמיני של פסח, ולכן הם מחברים את פרשות מטות ומסעי.
פרשת שמיני - קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת תזריע - שבת ראש חודש ניסן, קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת קדושים (בחו"ל בפרשת אחרי מות) - קוראים הפטרת מחר חודש.
פרשת ראה - האשכנזים קוראים את הפטרת ראש חודש.
בארץ ישראל נקראת פרשת נשא בשבת שלפני חג השבועות, לעומת רוב השנים בהן היא נקראת רק לאחר חג השבועות, ולכן פרשת מטות ופרשת מסעי נפרדות לשתי שבתות ובהן קוראים את שתי ההפטרות הראשונות מתלת דפורענותא, כאשר בשבת של פרשת פינחס קוראים את ההפטרה של פרשת פינחס עצמה, דבר הנדיר יחסית.
לנוהגים על פי דעת השולחן ערוך (ולא כרמ"א) שאין קוראים את הפטרת "השמים כסאי" בראש חודש אלול החל בשבת, הפטרה זו אינה נקראת כלל בשנה זו.
שנת ארבעת הקיסרים הוא כינוי לשנת 69 לספירה, בה התרחשה באימפריה הרומית מלחמת אזרחים.
כתוצאה מאי היציבות שלטו ברומא בשנה זו ארבעה קיסרים בזה אחר זה – גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס.
מתוך ארבעת הקיסרים נרצחו שניים במהלך כהונתם (גלבה וויטליוס), אחד התאבד (אותו) ואחד מת במהלך כהונתו (אספסיאנוס).
גלבה עלה לשלטון לאחר התאבדותו של נירון קיסר ב-9 ביוני 68.
במרץ 68 הצטרף גלבה, שהיה באותה עת נציב היספניה טארקוננסיס, למרד של וינדקס, נציב גאליה לוגדנסיס, נגד נירון.
מרד זה אמנם דוכא וגלבה הוכרז כבוגד על ידי הסנאט, אך שלטונו של נירון עורער.
לאחר שמרד נוסף פרץ נגדו באפריקה ולאחר בגידת מפקדי המשמר הפרטוריאני שתמכו בגלבה, החליט נירון לברוח למצרים והתאבד כאשר ניסיון הבריחה שלו נכשל.
לאחר התאבדותו של נירון הוכר גלבה כקיסר על ידי הסנאט.
לאחר עלייתו של גלבה לשלטון, הוא לא הצליח לזכות באהדת אזרחי רומא וחיילי המשמר הפרטוריאני, בין היתר עקב החסכנות שנקט בענייני כספים (אי מתן מענקים לחיילים, הפסקת משחקי הגלדיאטורים וכדומה).
גם חלק מן הפרובינקיות לא הכירו בשלטונו של גלבה.
בפרט סירבו הלגיונות שהיו מוצבים בגרמניה להישבע אמונים לגלבה.
גלבה, שהיה זקן בן 73 וערירי, סבר שיוכל לזכות באהדת הציבור על ידי מינוי יורש פופולרי ואימץ כיורש סנטור צעיר בשם פיסו ליקיניאנוס.
צעד זה לא התקבל בעין יפה בקרב מקורבים אחרים של גלבה שראו עצמם מועמדים לתפקיד היורש.
המרכזי שבהם היה אותו, נציב לוסיטניה ומראשוני התומכים בגלבה.
לאחר שתקוותו להתמנות כיורש נכזבה, קשר אותו קשר יחד עם חיילי המשמר הפרטוריאני והללו רצחו את גלבה ואת פיסו ב-15 בינואר 69. לאחר רצח גלבה, הוכרז אותו כקיסר על ידי המשמר הפרטוריאני והוכר ככזה על ידי הסנאט.
לאחר שעלה לשלטון הצליח אותו לרכוש את חיבת הסנאט והציבור ברומא, אך לא את אמון הלגיונות בגרמניה.
כאשר הגיע אליהם דבר הרצחו של גלבה, הכתירו כקיסר את מפקדם ויטליוס, שנשלח לגרמניה על ידי גלבה זמן קצר לפני כן.
ויטליוס נשאר לעת עתה בגאליה, אך חלק מלגיונותיו פלשו לאיטליה במטרה להדיח את אותו.
כוחותיו של אותו נחלו בתחילה מספר ניצחונות משניים, אך ספגו מפלה בקרב המכריע שהתרחש על יד בדריאקום (בקרבת קרמונה) ב-15 באפריל 69. לאחר התבוסה שנחלו כוחותיו, התאבד אותו (17 באפריל), וויטליוס, ששהה עדיין בגאליה, הוכר כקיסר (19 באפריל).
לאחר עלייתו לשלטון של ויטליוס הוא כונן ברומא שלטון טרור.
גייסותיו של ויטליוס נהגו באיטליה כבארץ אויב כבושה, בעוד ויטליוס עצמו, שהיה ידוע כנהנתן גדול, הרבה במשתאות וחגיגות.
מוקדי התנגדות לשלטונו של ויטליוס קמו בשני אזורים שונים – במזרח ובאזור הדנובה.
במזרח חברו ליקיניוס מוקיאנוס (נציב סוריה), טיבריוס יוליוס אלכסנדר (נציב מצרים) ואספסיאנוס (מפקד הצבא שעסק בדיכוי המרד הגדול ביהודה) במטרה להדיח את ויטליוס.
ב-1 ביולי 69, השביע אלכסנדר את הלגיונות המוצבים באלכסנדריה שבועת אמונים לאספסיאנוס, ועד מהרה הצטרפו אליהם גם הלגיונות מסוריה ומיהודה.
למרות שאספסיאנוס היה הקיסר המיועד, מי שיצא בראש הלגיונות לאיטליה להדיח את ויטליוס היה דווקא מוקיאנוס.
אספסיאנוס עצמו יצא למצרים להשגיח על אספקת התבואה.
אולם את הלחימה בפועל נגד ויטליוס נהלו לגיונות הדנובה.
הללו נמנו על תומכיו של אותו, ולאחר ההפסד בקרב בדריאקום, השפילו אותם אנשי ויטליוס.
ב-24 באוקטובר 69, הביסו לגיונות הדנובה בפיקוד אנטוניוס פרימוס את כוחותיו של ויטליוס, בקרב שנערך על יד בדריאקום.
לאחר ניצחונם נעו הכוחות שבפיקוד פרימוס אל עבר רומא, שם שהה ויטליוס, והגיעו אליה באמצע דצמבר.
ב-18 בדצמבר, כאשר עמד פרימוס בשערי רומא, החליט ויטליוס לוותר על השלטון ולהיכנע, אולם ההמון והחיילים ברומא סירבו לקבל את התפטרותו.
כעבור יומיים, חייליו של פרימוס תקפו את רומא והביסו את הכוחות שתמכו בוויטליוס.
ויטליוס ניסה להתחבא, אך נלכד בידי חיילי פרימוס שהפקירו אותו ללינץ' בידי ההמון.
אספסיאנוס, שהיה אותה עת עדיין במצרים, הוכתר כקיסר והחלה יציבות שלטונית שנמשכה כ-30 שנה תחת שלטון השושלת הפלאבית.
שנת 2009 הוכרזה כשנת האסטרונומיה הבין-לאומית על ידי איגוד האסטרונומיה הבין-לאומי וארגון האו"ם לחינוך, תרבות ומדע, אונסק"ו.
שנת 2009 מציינת ארבע מאות שנה לשימוש האסטרונומי הראשון בטלסקופ, על ידי גלילאו גליליי.
במהלך שנת האסטרונומיה הבינלאומית יתקיימו פעילויות חינוכיות ומיזמים שונים במדינות רבות, שתכליתן קירוב הציבור לאסטרונומיה.
ליוזמה נרתמו האקדמיות הלאומיות למדעים בכ-140מדינות, יחד עם סוכנויות החלל המובילות בעולם (NASA, ו–ESA סוכנות החלל הארופית).
בישראל בחרה האקדמיה הלאומית לאומית למדעים בד"ר שי צוקר מאוניברסיטת תל אביב להוביל את ההערכות הלאומית.
ד"ר צוקר הקים למטרה צוות היגוי אליו הוזמנו: חובבי אסטרונומיה, נציגי גופים המתמחים בהעשרה בתחומי המדע ומנהלי יחידות ההעשרה של מוסדות המחקר האקדמיים.
מרבית הארגונים הלאומיים העוסקים בהנגשת אסטרונומיה חברו יחדיו, כפי שתועד באתר הישראלי של שנת האסטרונומיה הבינלאומית.
מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה
בכיכר רבין הוצבו טלסקופים של חובבי אסטרונומיה.
עמותת ראשית מדע ריכזה את תצפיות השדה
אלפי מבקרים פקדו מרכזים אלה במהלך שנת האסטרונומיה, נוסף להם השתתפו גולשים דרך רשת האינטרנט בתצפיות דיגיטליות ושידורים ישירים של גרמי השמיים.
שנקלה (געז: ሻንቅላ) כינוי אתיופי שמשמעותו "עבד שחור" עם סטיגמה של עובדי אלילים.
עמי צפון אתיופיה, לרבות החבשים, אינם מחשיבים עצמם בעלי צבע עור שחור (אמהרית: ጥቑር - טקור) או לבן, אלא כבעלי צבע עור חום-אדמדם (ቀይ - קיי).
בקרב אוכלוסיות אלו הצבע שחור מזוהה עם עבדות.
הכינוי ניתן לקבוצות אתניות בעלות צבע עור שחור ותווי פנים אפריקאיות (השונות מהחבשים) היושבות בשפלה המצויה באתיופיה ואריתריאה לאורך הגבול עם סודאן ודרום סודאן אשר רובם הגדול שייכים לקבוצות הדוברות שפות נילו-סהריות ומיעוט של קבוצות דוברי שפות אומוטיות.
קבוצות אלו שכונו "שנקלה" היו מקור לעבדים לאתיופים שחיו ברמה.
הסברה היא שישנו קשר אטימולוגי לשם האזור בני שנגול שהיה אחד מהאזורים ששימשו כמקור לעבדים.
בשפה הערבית סודאנית קיים הכינוי שנקול שהוא בעל משמעות זהה לכינוי שנקלה.
בקרב האורומו הכינוי מתייחס בין היתר גם לבנטו סומלים ובקניה קיים הכינוי "שנגילה" לדסנץ'.
פעמים רבות המונח שנקלה מתורגם כמקביל לכינויים ולמונח הגזעי Negroid , כיום הכינויי נחשב לכינוי גנאי.
שנת הגנן (בצ'כית Zahradníkův rok) הוא ספר שכתב קארל צ'אפק (Karel Čapek) בשנת 1929. זמן קצר אחרי צאתו לאור כבר תורגם לשפות שונות.
לעברית תורגם על ידי רות בונדי בשנת 2010, והוא ראה אור בהוצאת בבל, ידיעות ספרים.
הספר - המתאר את הקמתה של גינה פרטית בעיר, ואת אחזקתה במשך שנה - מונה 26 פרקים, שנים-עשר מהם עוסקים בחודשי השנה לפי סדרם מינואר ועד דצמבר.
בין הפרקים הללו שזורים פרקים בנושאים כלליים ובנושאי גינון, דוגמת "איך נוצר גנן", "על יופיו של סתיו" ו"איך מניחים יסודות לגינה".
צ'אפק מתאר את הטיפולים בגינה העירונית בצ'כוסלובקיה אך גם את נפש הגנן.
הספר כתוב בהומור ומעוטר באיורים רבים, מעין קריקטורות הקשורות לתאורים בספר, פרי עטו של יוזף צ'אפק, אחיו של הסופר.
לא אחת קושר צ'אפק בין הגינה ובין תכונות האנשים המטפלים בה (או, מנגד, מתעלמים מקיומה).
כך, כל עוד האדם בלבלוב נעוריו, הוא מניח שפרח זה מה שתוקעים בדש המעיל או מעניקים לבחורה.
חסרה לו ההבנה האמיתית שפרח הוא משהו שחורף, שעודרים ומזבלים ושותלים ומעבירים וגוזמים וקושרים ופוטרים מעשבים שוטים ומעלים יבשים ומכנימות ומקימחון.
במקום לעדר ערוגות, רודף העלם אחרי בחורות, מפגין את שאפתנותו, נהנה מפירות החיים שלא הוא הצמיח.
דוגמה נוספת: במה שנוגע לצמחיית החלונות, קיימים שני סוגים: ענייה ועשירה.
צמחיית העניים לרוב במצב טוב יותר, צמחיית העשירים בדרך כלל גוועת כשהם בחופשת הקיץ.
שנת הבשרים שלי (בארצות הברית: My Year of Meats ובאנגליה: My Year of Meat) הוא רומן בעל אופי תעודי פרי עטה של רות אוזקי, הספר מתאר את ההבדלים בין התרבות היפנית לאמריקאית.
הספר ראה אור לראשונה בהוצאת ויקינג בשנת 1998 וזכה בפרס קיריאמה (Kiriyama Prize).
תרגום לעברית והופיע בהוצאת עם עובד בשנת 2001.
הספר הפך לספר מכונן בנושא צמחונות, טבעונות וזכויות בעלי חיים, בין היתר בשל סצנה בה מתוארת ילדה בת חמש בעלת חזה מתפתח שהחלה לקבל מחזור, תופעה שמקורה בחשיפה להורמונים שמקבלות הפרות בחווה של אביה.
ג'ין קטאגי-ליטל היא עתונאית אמריקנית שמתחילה לעבוד בחברת הפקה יפנית.
החברה עובדת עם תעשיית הבשר האמריקנית על-מנת לקדם את השימוש בבקר אמריקני באמצעות יצירת תוכנית טלוויזיה שנקראת "רעייתי האמריקאית!".
ג'יין עובדת כמארחת ומפיקה ומדי שבוע מציגה רעיה אמריקנית כיצד היא "חיה את חייה" ומבשלת בשר.
הרומן ממשיך ומציג את המניפולטיביות שבה נוקטות חברת ההפקה וחברת הבשר.
באופן מקביל לסיפורה של ג'יין, מסופר על חייה של אקיקו אונו, אמנית מאנגה לשעבר שמתמחה בעלילות אימה ונישאת בניגוד לרצונה לגבר העובד עבור תעשיית הבשר האמריקנית.
בעלה דואג רק לכך שלאקיקו ייוולד ילד והוא מאלץ אותה לצפות בתוכנית "אשתי האמריקנית" ולבשל את המתכונים המוגשים בתוכנית.
אולם, כשעצמאותה ומודעותה העצמית של אקיקו גדלים כתוצאה מצפייתה בתוכנית ומהבישול לבעלה, כך חייה השאננים ויחסיה עם בעלה מתערערים.
אוזקי, שנת הבשרים שלי, מאנגלית: אלינוער ברגר, עם עובד, 2001.
שֶנֶת (ברבים: שְנָתות) הוא סימון על כלי מדידה.
השנתות מצויות בכלי מדידת נפח, כגון כוס כימית או משורה, לצד הכלי (כשהכלי שקוף) או בתוכו (כשהוא אטום).
בכלי מדידת אורך, כגון סרגל, מצויות השנתות לאורך הכלי, וכך גם בכלי מדידת טמפרטורה, כגון מדחום כספית.
מקור המילה הוא מלשון חז"ל:
כלומר, שבכלי מדידת השמן בבית המקדש שמידתו הייתה הין היו שנתות, כך שאפשר היה למדוד את כמות השמן הנדרשת עבור כל אחד מן הקרבנות השונים.
שנת הדרקון הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1985. הסרט בוים על ידי מייקל צ'ימינו, ונכתב על ידי צ'ימינו ביחד עם אוליבר סטון על בסיס רומן של רוברט דיילי הנושא את אותו השם.
הסרט מתרחש בצ'יינה טאון, ניו יורק ועוסק בנושא הפשע המאורגן והיחסים הבין-גזעיים בארצות הברית.
סטנלי וייט (רורק) הוא שוטר מעוטר ויוצא צבא אשר שירת במלחמת וייטנאם.
בתור קפטן המשטרה החדש בצ'יינה טאון, הוא מחליט לחסל את הפשע המאורגן ואת המאפיה הסינית הפעילה מאוד במקום.
וייט מסתכסך עם ראש הטריאדה המקומית החדש ג'ואי טאי (לון), אשר התקדם בסולם הדרגות בצורה מושחתת ואלימה.
ביחד, הם שוברים את הסטטוס-קוו אשר שורר בין המשטרה לבין הפשע המאורגן, למורת רוחם של פקידי המשטרה ושל ראשי ארגוני הפשע הוותיקים.
במקביל, וייט הנשוי יוצר קשר רומנטי עם טרייסי צו, כתבת פלילים ממוצא אסיאתי (קואיזומי), ומנצל אותה למען מימוש מטרותיו.
וייט מפתח במהלך הסרט אובססיה, אשר מתעצמת עם הרג אשתו ועמיתיו.
בסיום הסרט, בניסיון לחשוף עסקת סמים בהיקפים גדולים מאוד, וייט נקלע לקרב יריות עם טאי ולבסוף הורג אותו.
סצנת הסיום מתרחשת בהלווייתו של טאי, וייט הפצוע מגיע לשם ומתחיל לעצור בפזיזות את אנשי המאפיה הקשישים.
בעוד שההמון מתנפל עליו ומגדף אותו, הוא מתעלם לחלוטין ומנשק את צו.
וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס כתב על הסרט : , בעוד שג'נט מסלין גם היא מהטיימס, גינתה את: וציינה שמשחקה של קואיזומי היה גרוע במיוחד.
הסרט קיבל ממוצע של 60% באתר Rotten Tomatoes.
קוונטין טרנטינו ציין את הסרט כאחד מהאהובים עליו ביותר.
שנת 4338: מכתבי פטרבורג הוא רומן משנת 1835 מאת ולדימיר אודוייבסקי.
זהו רומן עתידני, שעלילתו מתרחשת בשנת 4338, שנה לפני שהשביט של ביאלה היה אמור להתנגש בכדור הארץ כפי שחושב בשנות ה-20 של המאה ה-19, אף על פי שהשביט נשרף מאוחר יותר במאה התשע עשרה.
יצירה זו נתפסה במקור כחלק השלישי של טרילוגיה, שהייתה אמורה גם להציג תיאורים של רוסיה בתקופתו של פיוטר הגדול ובתקופה העכשווית של המחבר, בשנות ה-30 של המאה ה-19. החלק הראשון מעולם לא נכתב והחלק השני והעתידני נותרו לא גמורים.
חלקים מהם פורסמו בשנת 1835 וב-1840, כאשר הגרסה המלאה ביותר הופיעה בשנת 1926.
העולם המתואר בעבודתו של אודוייבסקי דומה במובנים מסוימים לזה במאה ה-21 ובכל זאת שונה משמעותית מההווה בו אנו פוגשים כיום.
חלק מההתקדמות הטכנולוגית הכלולה במכתבי פטרבורג הם נסיעות אוויר וחלל, טלפון, אקלים בשליטה מלאכותית ויכולת צילום.
תרופות הזיות ואמת, בצורת משקאות גזיים ו"אמבטיות מגנטיות" המסירות צביעות מחיי החברה.
בעתיד צפוי זה, רוסיה וסין הן מרכזי הכוח העולמי.
רוסיה וסין איחדו את מאמציהן כדי למנוע התנגשות כדור הארץ עם כוכב לכת אחר.
ברומן מתוארת סין כמי שחוותה "קיפאון קטלני" שהסתיים עם שלטונו של הין ג'ין במאה ה-39. הדמות הראשית של הסיפור היא למעשה סטודנט סיני, איפוליט צונגוייב, (לא דמות רוסית, כצפוי) שלומד ב"בית הספר המרכזי" של סנקט פטרבורג.
מכתביו לחבריו לתלמידים מהווים את הרומן.
שנת REM (ראשי תיבות Rapid eye movement), או שינה עם תנועת עיניים מהירה, היא שלב מיוחד של שינה אצל יונקים וציפורים, המאופיינת בתנועה רנדומלית ומהירה של העיניים, המלווה בטונוס שרירים נמוך בכל הגוף, ומעלה את הנטייה לחלום.
מכונה על כן גם שנת חלום.
היות שקיים דמיון מבחינה פיזיולוגית שנת REM למצבי עֵרוּת , כולל גלי מוח מהירים ולא מסונכרנים במתח נמוך, נקרא שלב שינה זה גם שינה פרדוקסלית (PS) ולעיתים שינה לא מסונכרנת.
באדם בוגר, שנת REM שונה מבחינה פיזיולוגית משלבי השינה האחרים (NREMS, Non-rapid eye movement sleep כלומר שינה שאינה עם תנועת עיניים מהירה).
שנת REM ושנת NREM מתחלפות במחזור שינה שנמשך כ-90 דקות.
ככל שהשינה נמשכת, אחוז שנת REM במחזורי השינה עולה.
המעבר לשינה ב-REM מביא לשינויים גופניים ניכרים, המתחילים בהתפרצויות חשמליות הנקראות "גלים פונטו-גניקולו-עורפיים" (גלי PGO) שמקורם בגזע המוח.
אורגניזמים עם שנת REM משעים את מנגנון ההומאוסטאזיס המרכזי, כך שמתאפשרות תנודות גדולות יותר בנשימה, בתרמורגולציה, ובמחזור הדם, אשר אינן מתרחשות בכל המצבים האחרים של שינה או ערות.
הגוף מאבד באופן פתאומי טונוס שרירים, מצב המכונה REM אטוניה.
ב-1953 נתנאל קלייטמן והסטודנט שלו יוג'ין אסרינסקי הגדירו את שנת ה-REM ושייכו אותה לחלומות.
בזמן שנת REM, נוירונים מוחיים זורמים במוח באותה עוצמה כמו במצבי ערות, אף על פי שהגוף משותק.
האלקטרואנצפלוגרפיה במהלך שנת REM מראה תנודה עצבית (גלים מוחיים) לא מסונכרנת, מהירה בעוצמה נמוכה, מה ששונה מגלי דלתא האיטיים המאפיינים שלבי השינה שאינם שנת REM.
בשנת REM, הפעילות החשמלית במוח מאופיינים בגלי תטא, בתדרים 3–10 הרץ בהיפוקמפוס וגלי גמא בתדרים 40–60 הרץ בקורטקס, דפוס פעילות הדומה למצב הערות.
בנוסף, צריכת החמצן והגלוקוז במהלך שנת REM שווה ואף גדולה מהאנרגיה שצורך המוח בזמן הערות.
המקור המרכזי של הפעילות העצביות במהלך שנת REM הוא בגזע המוח, במיוחד בטגמנטום הפונטין וlocus coeruleus.
בזמן שנת REM נוצרים גלים שנקראים PGO (ponto-geniculo-occipital) waves שהם התפרצויות של פעילות חשמלית ומקורם בגזע המוח.
גלי ה-PGO הם הגורם המרכזי לתנועת העיניים המהירה ולהתכווצות שרירים אחרים,הם מופיעים במהלך המעבר משינה עמוקה לשינה פרדוקסאלית, ומתרחשים באשכולות כל 6 שניות במשך 1–2 דקות.
מחקר שנערך בשנות התשעים באמצעות טומוגרפיה של פליטת פוזיטרונים (PET) העיד על תפקיד גזע המוח, ורמז כי בתוך המוח הקדמי, המערכת הלימבית והפרלימבית הראו יותר פעילות מאשר באזורים אחרים.פעולתם של האזורים במוח, המופעלים במהלך שנת REM, היא כמעט הפוכה לאזורים המופעלים במהלך שנת NREM.
ואף גדולה מזו בזמן ערות שקטה.
בזמן שנת REM, האזור ההפעלה הפרלימבי הקדמי (APRA) כולל אזורים הקשורים לרגש, זיכרון, פחד ומין., מחקרי PET הראו שהתפלגות הפעילות במוח בזמן שנת REM, משתנה בהתאם לסוג הפעילות שהתרחשה בתקופת הערות האחרונה.
חלק מהאזורים במוח כמו הגירוס הקדמי העליון, האזורים הקדמיים המדיאליים, הסולקוס התוך - לילי וקליפת המוח הקודקודית העליונה, אזורים המעורבים בפעילות נפשית מתוחכמת, מראים פעילות שווה בשנת REM כמו ובמצבי ערות.
גם האמיגדלה פעילה במהלך שנת REM ועשויה להשתתף בהפקת גלי ה-PGO.
מודלים של ויסות השינה בשנת REM
על פי השערת ההפעלה-סינתזה שהציעו רוברט מקארלי ואלן הובסון בשנים 1975–1977, שליטה בשנת REM כרוכה במסלולי נוירונים פעילים של שינה בתנועת עיניים מהירה (REM-On) שהם בעיקר נוירונים כולינרגיים.
ונוירונים כבויים של שינה בתנועת עיניים מהירה (REM-Off) שמפעילים את הסרוטונין והנוראדרנלין ובכך מדכאים הנוירונים הפעילים של השינה בתנועת עיניים מהירה.