tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרומתו העיקרית של גומס הייתה יצובה של ונצואלה וסיום התערבותם של הקאודיז'וס בפוליטיקה ובשלטון, בעיקר במהלך מלחמת האזרחים כשהיה סגנו של קאסטרו.
הוא הקים את האקדמיה הצבאית של ונצואלה כבסיס לצבא מאורגן ומאוחד.
שלטונו נחשב לדיקטטורה הקשוחה ביותר בתולדות ונצואלה, ואולי אמריקה הלטינית כולה.
את גומס החליף חוסה אלאסר לופס קונטרראס (José Eleazar López Contreras)
לאחר שדיכא מרד של נאמניו של גומס, קונטרראס מיתן את הדיכוי של קודמו, שחרר את האסירים הפוליטיים, איפשר עיתונות חופשית והזמין את כל הגולים לשוב.
בתקופתו נחקקה חוקת 1936 שהגבילה את כהונת הנשיא,
הוא התמודד לראשונה עם שביתה בתעשיית הנפט,
יסד את המשמר הלאומי (Guardia Nacional)
את הבנק המרכזי של ונצואלה,
וקידם את נושא הבריאות בעזרת מומחים חיצוניים.
אוניות הפליטים היהודים קניגשטיין וקריביה
קניגשטיין (Koenigstein) וקריביה (Caribia) היו שתי אוניות קיטור גרמניות ועליהן כ-300 יהודים שנמלטו בתחילת 1939 מאירופה.
קניגשטיין הפליגה עם 88 פליטים לטרינידד שהייתה בשליטת בריטניה, אך לא ניתן להם מקלט.
הם הפליגו להונדורס אך נדחו גם משם.
וב-17 בפברואר 1939 האונייה הגיעה לוונצואלה,.
אוניית הקיטור קריביה עם 165 יהודים עברה מסלול דומה לאחר שסורבה בגיאנה הבריטית והגיעה לוונצואלה ב-16 במרץ 1939.
הם קיבלו אישור שהייה זמני תחת הגבלות שונות (למשל- שיעבדו רק בחקלאות) והבהירה שלא תקלוט פליטים נוספים בצורה זו.
בהמשך הם קיבלו אישור שהייה קבוע, ויחד עם מהגרים נוספים שהגיעו לאחר המלחמה - יסדו את הקהילה היהודית בוונצואלה.
עם תום כהונתו של קונטרראס, הקונגרס מינה את איסאייס מדינה אנגריטה (Isaías Medina Angarita)
מדינה ששימש כממונה על הצבא בממשלתו של קונטרראס, נחשד באהדה לפשיזם בניטו מוסוליני וחששו שיפגע בחירויות הפרט שקונטרראס קידם.
החששות נתבדו, מדינה קידם את המודרניזציה בוונצואלה, הפך אותה לספקית נפט מרכזית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1941 ונצואלה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר, אך שמרה על נייטרליות, ורק לקראת תום המלחמה הכריזה לפרוטוקול מלחמה על מדינות הציר וכך הבטיח את מקומה באו"ם שהוקם עם סיומה.
ב-16 בפברואר 1942 הגרמנים הטביעו את המכלית הוונצואלית מונאגאס סמוך לחופי ונצואלה, ואיתה מספר ספינות נוספות; בהתקפה הראשונה שלה בחצי הכדור המערבי, במסגרת מבצע וסטינדיאן (Westindien) בים הקריבי.
ב-18 באוקטובר 1945 מדינה הודח בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי גורמים אזרחיים, בין היתר בשל אי הסכמה על שיטת הבחירות.
רומולו בטנקור (Rómulo Betancourt) ממפלגת "הפעולה הדמוקרטית" (Acción Democrática) שהיה בין התומכים בהפיכה, התמנה לנשיא
לאחר סדרת נשיאים מטאצ'ירה, בטנקור בא ממירנדה.
בתקופתו זכתה ונצואלה לשיגשוג דמוקרטי, התקבלה החוקה של 1947 שבהתאם לה נערכו לראשונה בחירות כלליות, ישירות וסודיות לנשיאות שבהן נבחר רומולו גז'גוס (Rómulo Gallegos).
משל תקופה קצרה: נוצרו חילוקי דעות בינו לבין הקושרים שהעלו את בטנקור לשלטון שלוש שנים קודם לכן, חברות הנפט הזרות לא היו מרוצות ממדיניותו הפרוטקציוניסטית לטובת החברות המקומיות, מפלגות הימין התנגדו לו, ואף בתוך מפלגתו - פעולה דמוקרטית (AD) קמה לו אופוזיציה שבראשה עמד קארלוס דלגאדו שלבוד (Carlos Delgado Chalbaud).
עוד באותה שנה הוא הודח בהפיכה
גורש מוונצואלה עם משפחתו, והחוקה של 1947 בוטלה.
הדיקטטורה של מרקוס פרס חימנס
קארלוס דלגאדו צ'אלבוד (Carlos Delgado Chalbaud), מועמד החונטה הצבאית נבחר לנשיא
אולם הוא נחטף ונרצח ב-1950.
חרמאן סוארס פלמריץ' מונה כנשיא זמני
בבחירות שנערכו לאספה הלאומית התחוקתית (Asamblea Constituyente) בדצמבר 1952 הסתמן ניצחון למפלגת האופוזיציה, החונטה התעלמה מהן ומינתה את מרקוס פרס חימנס (Marcos Pérez Jiménez) לנשיא
ובהמשך הוא מונה גם על ידי האספה הלאומית התחוקתית.
חימנס השעה את זכויות האזרח, דיכא את האופוזיציה (בעיקר את הקומוניסטים), השליך את מתנגדיו למחנה הריכוז בגואסינה (Guasina) ואף חיסל אותם, וצינזר את העיתונות.
הוא נתמך על ידי ממשלת ארצות הברית בשל מאבקו בקומוניזם והעובדה שנהנתה מהנפט הוונצואלי.
בד בבד הוא פיתח את תשתיות המדינה, ונצואלה נהנתה מהגירה חיצונית נרחבת ששינתה את פני החברה, ובמקביל הגירה נרחבת מהאזורים הכפריים לקרקאס (בה גם נוצרו רבות משכונות העוני סביבה).
כל זה זיכה את שלטונו בתואר "דיקטטורה מפתחת (dictadura desarrollista).
הדיכוי ליבה את ההתנגדות לו, בתחילת 1958 פרצה שביתה כללית, גם הכוחות הנאמנים לו בצבא החלו לנטוש אותו, על ניסיון ההפיכה הראשון הוא הצליח להתגבר אבל משהבין שנותר בודד במערכה הוא נמלט מוונצואלה.
החונטה הצבאית מינתה נשיא זמני במקומו, הצליחה להדוף הפיכת נגד של תומכי חימנס, ולבסוף הוסכם על עריכת בחירות כלליות שפתחו תקופה של דמוקרטיה בוונצואלה שנמשכת למראית עין עד היום.
ב-13 באוקטובר 1958 נחתם הסכם בין שלוש המפלגות הגדולות להבטחת קיומה של הדמוקרטיה, הסכם שהוביל למעשה למשטר דו מפלגתי עד לאמצע שנות ה-1990.
בהסכם לא שותפה המפלגה הקומוניסטית, דבר שהוביל אותה בהמשך למלחמת גרילה.
ב-1959 נבחר שוב רומולו בטנקור (Rómulo Betancourt)
במהלך כהונתו הוא הקים את תאגיד הנפט הוונצואלי (Corporación Venezolana del Petróleo) ב-1960
, והשתתף בהקמת אופ"ק - ארגון המדינות המייצאות נפט.
התבצעה רפורמה אגררית לחלוקה מחדש של אדמות הלא מעובדות, בכוונה לעודד את החקלאות ולא להסתמך יתר על המידה על הנפט (שהביא אז רווחים גדולים).
במהלך מצעד צבאי ב-24 ביוני 1960 לציון יום השנה לקרב קראבובו, נעשה ניסיון לחסל את בטנקור בידי רפאל לאונידאס טרוחיז'ו (Rafael Leónidas Trujillo) - נשיא הרפובליקה הדומיניקנית, מתוך כוונה להחזיר את הדיקטטורה.
המפלגה הקומוניסטית שלא השתתפה בהסכם להשבת הדמוקרטיה ב-1958, פתחה ב-1962 במלחמת גרילה והשתתפה בשני ניסיונות כושלים לתפוס את השלטון.
במקביל, בטנקור קידם דוקטרינה בינלאומית שלא הכירה בחוקיותם של ממשלים דמוקרטיים.
בבחירות ב-1963 נבחר ראול לאוני (Raúl Leoni)
גם הוא ממפלגת הפעולה הדמוקרטית (AD) כקודמו בטנקור.
הוא ליכד סביב ממשלתו קואליציה רחבה של מפלגות, אולם ארגוני השמאל המשיכו בנסיונותיהם לערעור שלטונו; בין היתר בנחיתה בחופי מצ'ורוקוטו (Machurucuto) במאי 1967 בתמיכת קובה, ניסיון שנכשל, ושמשתתפיו החליטו לנטוש את המאבק המזוין.
בעקבות הניסיון הכושל נותקו הקשרים הדיפלומטיים עם קובה.
ממשלו של לאוני בלט בתחום העבודות הציבוריות, והפיתוח התרבותי.
עוד בטרם הנשיא הנבחר רפאל קלדרה (Rafael Caldera)
ממפלגת קופיי (COPEI = Comité de Organización Política Electoral Independiente) - מפלגת המרכז הסוציאל-נוצרית, נכנס לתפקידו, הוא התמודד עם התקוממות בדלנית בתחילת 1969 בגיאנה אסקיבה אותה הוא ניצל לחידוש תביעותיה של ונצואלה, ושהובילו להסכם ליישוב המחלוקת ולהשעיית התביעות.
הוא חתם על הסכם עם המפלגה הקומוניסטית לגבי סיום מעשי האלימות והשתלבותה במערכת הפוליטית בוומצואלה.
קארלוס אנדרס פרס (קדנציה ראשונה)
ממפלגת הפעולה הדמוקרטית, עלה לשלטון ב-1974.
הוא הלאים ב-1975 את תעשיית הברזל, ולאחר מכן את תעשיית הנפט והקים את חברת הנפט הלאומית PDVSA (נפט ונצואלה, Petróleos de Venezuela).
בתקופתו רמת החיים בוונצואלה עלתה במהירות הודות להכנסות מיצוא הנפט, וונצואלה כונתה בהיתול "ונצואלה הסעודית".
ממפלגת קופיי הפך לנשיא בשנת 1979.
הוא חנך מתקני תרבות וספורט רבים, וכן את הרכבת התחתית של קרקאס.
במהלך נשיאותו ונצואלה נקלעה לחוב בינלאומי גדול, חרף ההכנסות העצומות מיצוא הנפט, וזה העמיד אותו תחת ביקורת של קרן המטבע הבינלאומית.
ב-18 בפברואר 1983 בוצע פיחות חד של 100% במה שכונה "יום שישי השחור", שמסמל תום תקופה ארוכה, מתחילת המאה ה-20, בה הבוליבר נחשב למטבע יציב, ותחילתה של אי יציבות כלכלית הנמשכת עד היום.
מהפעולה הדמוקרטית (AD), נכנס לתפקידו כשהמשק שקוע במשבר כלכלי עמוק;
אולם לוסינצ'י עשה מעט מאוד כדי להתמודד איתו.
ב-1987 פרץ משבר צבאי בין ונצואלה לקולומביה שעלול היה להדרדר למלחמה בשל מחלוקת על הריבונות במפרץ ונצואלה; אולם המשבר יושב בסופו של דבר במשא ומתן.
קארלוס אנדרס פרס (קדנציה שנייה)
פרס ממפלגת AD חזר לקדנציה שנייה ב-1989.
ניסה לפתור את המשבר עם כניסתו לתפקיד, על ידי צמצום המעורבות הממשלתית במשק, בהתאם לדרישת קרן המטבע הבינלאומית.
הדבר הוביל לפיחות, להתייקרות הדלק ומצרכים נוספים, וכתוצאה מכך פרצו מהומות הקרקאסו
בהם נהרגו בין כמה מאות (גרסת השלטונות) לכמה אלפים (מידע לא רשמי), ונבזזו בתי עסק.
הקולונל הוגו צ'אווס, לימים נשיא ונצואלה, ביצע שני ניסיונות הפיכה - בפברואר ובנובמבר 1992, אך פרס הודח לבסוף על ידי הקונגרס.
קלדרה נבחר לנשיא בפעם השנייה ונכנס לתפקידו ב-1994.
הוא נקלע למשבר בנקאי חמור לאחר כניסתו לתפקיד, שהוביל לבריחת הון ולפשיטת רגל של חברות; והוא ניסה להתמודד על ידי הפרטה, אך לשווא.
המערכת הדו מפלגתית שהנהיגה את ונצואלה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 באה אל סיומה.
השחיתות והמשבר הכלכלי החמור הובילו לסיומו של העידן הדו-מפלגתי שנמשך מאז אמצע המאה, ולזירה הפוליטית נכנסו כוחות חדשים, ביניהם הוגו רפאל צ'אווס פריאס (Hugo Rafael Chávez Frías) שהשתתף בניסיונות הפיכה שנים מעטות לפני כן, וישב בעקבות כך בכלא.
צ'אווס, קצין צבא לשעבר, היה אדם כריזמטי ופופוליסטי שלא הגיע מהאריסטוקרטיה כמו הנשיאים הקודמים, הוא ריכז סביבו קואליציה של כוחות, וסחף אחריו את השכבות החלשות וגם חלק ניכר ממעמד הביניים שמאס בשחיתות ובמצב הקיים.
בבחירות לבית הנבחרים בנובמבר 1998, מפלגתו (MVR - מפלגת הרפובליקה החמישית) זכתה להישג נאה אך לא ניצחה;
אולם בבחירות לנשיאות, חודש לאחר מכן - בדצמבר 1998, הוא זכה ברוב של 56% מהקולות לעומת 40% למועמד המתחרה, וניצח ב-17 מתוך 23 המדינות.
מציינת שינוי דרמטי בוונצואלה: תחת מנהיגותו הכריזמתית, הפופוליסטית והשנוייה במחלוקת, מונהגת מדיניות סוציאליסטית, מבוצעות הלאמות נרחבות, יוצאת אל הפועל מדיניות שאפתנית שנועדה לסייע לשכבות החלשות, מתקבלת חוקה חדשה, ושמה של ונצואלה הופך ל-"הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה" (La República Bolivariana de Venezuela).
שינויים אלו כונו על ידי השלטון "המהפכה הבוליברית" (La revolución bolivariana), ותוארו על ידי צ'אווס כסוציאליזם של המאה ה-21".
בראש "תנועת הרפובליקה החמישית" (Movimiento V República) שלימים הפכה ל-"המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה" (Partido Socialista Unido de Venezuela, PSUV) הוא ניצח בבחירות, ועם כניסתו לתפקיד ב-1999 כינס אספה לאומית תחוקתית כדי להכין חוקה חדשה, שבה בין היתר הוארכה כהונת הנשיא ל-6 שנים והוגבלה לשתי קדנציות.
הקמת האספה אושרה ברוב של 81% במשאל עם באפריל (אישור לכוונה לשנות את החוקה), והחוקה החדשה אושרה במשאל עם נוסף בדצמבר ברוב של 71%.
לאחר אישור החוקה הוא זימן בחירות נוספות, לטענתו "כדי לאשרר את אמון העם ברשויות", ובהן הוא זכה ברוב של 60%, ובבית הנבחרים - מפלגתו זכתה לרוב.
מרכז קרטר ששימש כמשקיף, הסתייג מהאופן בן זומנו הבחירות, ומהאופן בו התנהלו.
בדצמבר 1999 התרחשה "הטרגדיה של ורגאס" כשמפולות אדמה במדינת ורגאס גרמו לבין מאות לעשרות אלפי הרוגים, באסון הטבע החמור ביותר שחוותה ונצואלה מאז רעידת האדמה ב-1812.
הממשלה התקשתה להגיב בהירות, ועברו מספר ימים בטרם הגיע הסיוע וכוחות החילוץ.
בהמשך התקבל סיוע ממדינות וארגונים בינלאומיים (ביניהם ישראל).
לאחר שקיבל מבית הנבחרים זכויות מיוחדות והעבר חוקים שנויים במחלוקת כמו החוק לרפורמה אגררית, פרצו בשנת 2002 מחאות נרחבות נגד צ'אווס, ובשיאן ב-11 באפריל, לאחר שגלשו לעימותים אלימים בין תומכי האופוזיציה לתומכי צ'אווס ולכוחות הביטחון ונהרגו מפגינים, הודיע שר ההגנה שצ'אווס הגיש לו את התפטרותו.
נשיא לשכות המסחר פדרו קרמונה (Pedro Carmona) הספיק למנות את עצמו כנשיא, ולהכריז על ביטול החוקה ופיזור האספה הלאומית בטרם הושב הסדר על כנו יומיים לאחר מכן וצ'אווס שב לארמון הנשיאות.
באמצע 2002 החלה התארגנות של קצינים בכירים לשעבר בדרישה מצ'אווס להתפטר.
ההתארגנות צברה תאוצה, אולם הממשלה החליטה לא להתערב בה.
בתחילת דצמבר החלה שביתה כללית בחברת הנפט הלאומית PDVSA ובחלק מהסקטור היצרני.
הכוונה הראשונית הייתה לשביתה בת 24 שעות, אך המצב התדרדר והשביתה המשיכה ללא תאריך סיום.
במקרים רבים החברות הושבתו על ידי המנהלים, ולא על ידי העובדים שרצו להמשיך ולעבוד.
בקרקאס, פרצו מהומות והתנגשויות בין תומכי ומתנגדי צ'אווס.
בשיאה של השביתה, עובדי חברת הנפט השביתו אותה לחלוטין ואף פגעו במתקניה במספר מקרים.
השביתה נמשכה יותר מחודשיים, וזאת בחברה שכלכלת ונצואלה תלויה בה.
הממשלה בלית ברירה גייסה עובדים מקרב גמלאי PDVSA, סטודנטים להנדסה, וכוחות הביטחון; החלה לתפעל את החברה בעזרתם, ופיטרה את העובדים השובתים.
ב-2003, לאחר תום השביתה, צ'אווס יזם את פרויקט המשימות הבוליבריות (Misiones Bolivarianas), שבדומה לתוכניות החומש הסובייטיות קבע שלל יעדים בתחומי הכלכלה, החינוך וכו'.בבמסגרתו הוקמו מאות אלפי יחידות דיור עבור השכבות החלשות שחיו בתת-תנאים, אם כי התוכנית המקורית דיברה על מיליוני יחידות דיור.
ב-2004 נערך משאל עם שאשרר את כהונתו של צ'אווס ברוב של כ-60%, ובבחירות למושלי המדינות באוקטובר, הצ'אוויסטים זכו ברוב המדינות.
ב-2005 צ'אווס החל לממש רפורמה אגררית שמסגרתה אדמות לא מעובדות הולאמו והועברו לידי העובדים בהן, זאת במטרה להגדיל את התוצרת החקלאית.
במקביל, היבוא גדל בצורה חדשה וונצואלה הפכה לתלויה בו.
בבחירות לבית הנבחרים זכו תומכי צ'אווס לרוב גדול לאחר שהם הוחרמו על ידי האופוזיציה.
ב-2006 נערכו בחירות לנשיאות, וצ'אווס זכה ברוב גדול של מעל 60%.
לאחר שהחלה כהונתו ב-2007, הוא פתח בשורת הלאמות של חברות תקשורת, טלוויזיה, אנרגיה ועוד; שגררו הפגנות מחאה של סטודנטים, בעיקר בגלל הפגיעה בעיתונות הבלתי תלויה.
החוב החיצוני של ונצואלה נסק במהירות במהלך תקופה זו, והתבטא בהיווצרות היפר אינפלציה.
הצ'אוויסטים זכו ברוב מכריע של המקרים.
במשאל עם ב-15 בפברואר 2009 אושר שינוי בחוקה שאיפשר לצ'אווס לכהן יותר משתי קדנציות בתור נשיא.
בבחירות לנשיאות ב-7 באוקטובר 2012, צ'אווס ניצח בפעם השלישית, וברוב של 55%; חרף הבעיות הבריאותיות מהן סבל.
ב-2013 נכנסה הקדנציה החדשה לתוקף, אך עקב מצבו הבריאותי הוא העביר את רוב סמכויותיו לסגנו ניקולאס מאדורו, וב-5 במרץ הוא נפטר בגיל 58.
בתחום יחסי החוץ צ'אווס הנהיג מדיניות מתריסה כלפי מדינות המערב, ובראשן ארצות הברית, וניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
במקביל הוא קשר קשרים הדוקים וסייע בנדיבות באספקת דלק למדינות סוציאליסטיות כמו קובה, ניקרגואה, ובוליביה (תחת שלטון אוו מוראלס); ושיתף פעולה עם משטרים נוספים שחלקו עמו אותם ערכים; וכן עם מדינות כמו איראן, רוסיה, סין ועיראק (תחת שלטון סאדאם חוסיין) כחלק ממאבקו בהגמוניה האזורית של ארצות הברית.
במהלך כנס בשנת 1987 בסנטיאגו דה צ'ילה של מדינות דוברות ספרדית, צ'אווס כינה שוב ושוב את ראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנר "פשיסט", עד שחואן קרלוס (מלך ספרד) פנה אליו בגסות "מדוע אינך סותם את הפה?".
עם פטירתו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013 ממחלה ממארת, מתמנה ניקולאס מאדורו מורוס
(Nicolás Maduro Moros) לממלא מקומו, ובבחירות שנקבעו על ידי ועדת הבחירות (Consejo Nacional Electoral) הוא נבחר לנשיא.
מתחילת כהונתו של מאדורו מתחיל להיות מורגש מחסור במצרכי יסוד בפיקוח כמו בשר, מוצרי חלב, אורז, שמן, קמח; ובמצרכים בסיסיים כמו נייר טואלט ומצרכי הגיינה אחרים, תרופות ועוד; ובסופרמרקטים נוצרים תורים ארוכים.
במקביל נוצר שוק שחור בו ספקולנטים (bachaqueros) מכרו במחירים מופקעים מצרכים במחסור.
המחסור הוביל להפעלת מערכת זיהוי ביומטרית בסופרמרקטים, ולקיצוב של מצרכים או של ימי קנייה.
בנוסף, החלו לחלק חבילות מזון
למשקי הבית כדי לעקוף את מערכת התיווך בין החקלאים או היצרנים לצרכנים, אלא שמערכת זו לקתה בשחיתות, מצרכים רבים היו באיכות ירודה או לא ראויים למאכל אדם, והאספקה הייתה מצומצמת בהיקפה ולא סדירה.
המחסור בחומרי גלם והמגבלות על היבוא גרמו לכך שמפעלים רבים נסגרו משלא יכלו להמשיך ולפעול.
תעשיית הנפט של וונצואלה, שבעבר הייתה מקור עושרה, התקשתה לתפקד, קצב ההפקה ירד בעשרות אחוזים, ומה שהחמיר את המצב היה ירידת ערכה של חבית הנפט.
בדצמבר 2017, מאדורו הכריז על הנפקת מטבע מבוזר (Cryptocurrency) בשם פטרו (Petro) שערכו יהיה צמוד לערך חבית נפט, כדי לעקוף את הסנקציות שהוטלו על משטרו בעקבות המשבר החוקתי
במקביל, הפשיעה בוונצואלה גאתה, היא הפכה לאחת המדינות המסוכנת בעולם מבחינת מספר הנרצחים,
והפגנות המחאה גלשו לא פעם למעשי ביזה.
בכבישים בינעירוניים נפסקה התנועה בשעות הלילה מחשש למעשי שוד של כנופיות שהיו חוסמות את הכביש, עוצרות כלי רכב ושודדות (ולעיתים רוצחות) את נוסעיוהם.
בינואר 2018 התרחשו מעשי ביזה במספר ערים.
שכר המינימום הפך שכר השכיח אותו הרוויחו רוב השכירים, והוא הפך לכמעט חסר ערך במונחי הדולר השחור (Dólar paralelo) וגם במונחי הדולר הרשמי - לא היה שווה הרבה.
העלאת שכר המינימום בעשרות אחוזים כדי לפצות על השחיקה המהירה בערכו, גרמה כמעט מיידית לפיחות חד בערכו של הדולר השחור, ותוספת השכר הייתה נשחקת - לעיתים עוד בטרם יצאה אל הפועל.
במשק נוצר מחסור במזומנים: האינפלציה הגואה שיש הטוענים שהגיעה למיליון אחוזים בשנה
, גרמה למזומנים לאבד במהירות את ערכם, הבנק המרכזי לא הנפיק שטרות מתאימים, וכשעשה כן - גם הם איבדו מהר מאוד את ערכם.
מחזות של קונים המשלמים בחבילות גדולות של שטרות עבור קניות של דברים פעוטים, או של עבודות יד משטרות חסרי ערך - הפכו למחזה נפוץ.
ייתכן שאחת הסיבות למחסור במזומנים הוא רצונה של הממשלה לעבור להעברות בנקאיות (במקום תשלום במזומן) שיאפשרו לה לשלוט יותר בכלכלה ולמנוע עבריינות כלכלית, אלא ששירותים רבים חייבו תשלום במזומן (למשל- תחבורה ציבורית), וכדי להשיג אותו השתרכו תורים ליד מכשירי הכספומט שאיפשרו משיכות קטנות בלבד.
כך נוצר מצב בו כסף מזומן היה נמכר ב-200% ויותר מערכו הנומינלי.
עוד בתקופתו של צ'אווס, הבנק המרכזי הוריד שלושה אפסים וכל 1,000 בוליבר הפכו ל-1 בוליבר פוארטה\חזק (fuerte).
ב-20 באוגוסט 2018 הורידו כבר חמישה אפסים, וכל 100,000 בוליבר פוארטה (או כל 100,000,000 בוליבר מקוריים) הפכו ל-1 בוליבר סוברני (soberano, עצמאי).
המשבר באספקת החשמל, הגז והמים
הפסקות חשמל, מים וגז הפכו לתופעה נפוצה; בעיקר בערי השדה, בהם החשמל הגיע במשך מספר שעות מוגבל ביום.
התושבים אגרו מים שקנו באופן פרטי מבעלי מכליות, ובסופרמרקטים התקינו גנרטורים כדי שהמקררים ימשיכו לפעול גם בזמן הפסקות חשמל.
ב-2019 היו שורה של הפסקות חשמל, שהחמורה שבהן - במרץ, נמשכה מעל 4 יממות בכל רחבי המדינה.
כתוצאה מכך המדינה נותרה גם ללא אספקת מים (כי המשאבות לא עבדו) וללא תקשורת סלולרית.
האוכל במקררים - בבתים ובחנויות - התקלקל, אנשים שתו מים ממקורות מזוהמים, לא ניתן היה להזעיק עזרה בהיעדר תקשורת, ובוצעו מעשי ביזה רבים.
מערכת הבריאות הציבורית סבלה הן ממחסור בציוד ובתרופות, והן ממחסור בכל אדם מקצועי בשל ההגירה מוונצואלה.
מאושפזים נאלצו לקנות בשוק הפרטי את הציוד והחומרים החסרים כדי שיוכלו לעבור ניתוחים, לידות, וכו'.
חוסר ההשקעה בתשתיות והעדר חלקי חילוף השביתו חלק גדול מהתחבורה הציבורית.
את מקומם מילאו בעלי כלי רכב שהסיעו באופן לא חוקי.
כך ניתן היה לראות בעלי משאיות שהשתמשו בהן להובלת נוסעים בצורה מסוכנת - גם מבחינת מספר הנוסעים שהועמסו מאחור, וגם בשל העדר אמצעי בטיחות אלמנטריים (הנוסעים נסעו בעמידה).
בשל המשבר הכלכלי החלה הגירה של מיליוני ונצואלים: בעיקר לקולומביה וברזיל השכנות, אך גם למדינות לטינו אמריקאיות להן אין גבול משותף עם ונצואלה, ואף למדינות צפון אמריקה ומערב אירופה.
הגירה זו יצרה בעיות קשות במדינות כמו קולומביה שהתקשו לשאת בנטל שנפל על שירותי הרווחה שלהן בשל שטף המהגרים שהגיעו חסרי כל, לשנאת זרים מצד האוכלוסייה המקומית, ולמגבלות על ההגירה
מציאות זו גרמה לכך שאוניברסיטאות התקשו לתפקד על פי שמרצים רבים היגרו, בוגרי האוניברסיטאות שאמורים היו להיות דור העתיד של ונצואלה היגרו ממנה, ונוצר מחסור בבעלי מקצוע - בעיקר כאלו שיכלו להשתלב בקלות רבה יותר בשוק העבודה במדינות אחרות.
בבחירות לאספה הלאומית ב-2015 תנועת האופוזיציה המאוחדת מוד (Mesa de la Unidad Democrática, MUD, דסק האחדות הדמוקרטית) זוכה לרוב מיוחד (112 מתוך 167, שזה מעל ⅔), מה שיכל להפוך אותה ממוקד של ביקורת והתנגדות למאדורו לבעלת סמכות לפתוח בתהליכי הדחה.
לאחר פרסום התוצאות, מאדורו האשים את האופוזיציה בזיופים.
ועדת הבחירות פסלה חלק מהמועמדים וביניהם שלושה ממדינת אמסונאס שבלעדיהם האופוזיציה הייתה מאבדת את הרוב המיוחד.
האופוזיציה מצידה האשימה את ועדת הבחירות בהפרת החוקה ובהפיכה עצמית בה רשות אחת (הרשות השופטת במקרה זה) פועלת באופן לא חוקתי נגד רשות אחרת (הרשות המחוקקת במקרה זה), וכמו כן הועלו טענות שבמערכת המשפט שובצו נאמניה של מפלגת השלטון כדי לשרת את ענייניה.
האספה הלאומית התאספה בניגוד להוראת ועדת הבחירות והשביעה את הנבחרים.
בעקבות כך מערכת המשפט הכריזה על הפקעת סמכויותיה של האספה הלאומית, וכך היא המשיכה להתקיים באופן פורמלי אך ללא כל סמכות.
ב-2017 החלו פעולות מחאה והפגנות ענק נגד מאדורו בדרישה לבחירות, שהתדרדרו לאלימות ולהרוגים בקרב המפגינים.
ב-27 ביוני, טייס מסוק בשם אוסקאר אלברטו פרס (Óscar Alberto Pérez), ירה ממסוק לכיוון בית המשפט העליון מבלי לגרום לנפגעים, ירד למחתרת, והפיץ מספר הודעות בהם קרא לתושבים להתמרד.
בסופו של דבר נמצא מקום מחבואו, והוא חוסל על ידי כוחות הביטחון בינואר 2018; אף על פי שנכנע (לטענת האופוזיציה).
מאדורו מצידו יזם בחירות לאספה לאומית תחוקתית לשם הכנסת תיקונים בחוקה ומילוי מקומה של האספה הלאומית, ושאליה נבחרו לבסוף ב-30 ביולי רק נאמניו.
כ-15 מפגינים נהרגו רק ביום הבחירות עצמו.
האופוזיציה דחתה מלכתחילה את הבחירות האלו והכריזה עליהן כמנוגדות לחוקה, ואף יזמה עצומה עליה חתמו מיליונים, ושנדחתה על ידי השלטון.
גם חלקים מהקהילה הבינלאומית לא הכירו באספה החדשה, ביניהן - מדינות יבשת אמריקה שהתנגדו לסוציאליזם הצ'אוויסטי, ומדינות האיחוד האירופאי.
הועלו אף איומים להרחיק את ונצואלה מהשוק הדרום אמריקאי המשותף - המרקוסור (Mercosur, Mercado Común del Sur).
באוקטובר 2017 נערכות בחירות למושלי המדינות.
בסוליה נבחר ברוב קולות מועמד האופוזיציה חואן פאבלו גואניפה (Juán Pablo Guanipa), אולם הוא סירב להישבע בפני האספה התחוקתית בטענה שהם גוף לא לגיטימי.
בתגובה, בית הנבחרים של סוליה (Consejo Legislativo del estado Zulia, CLEZ) החליט למנות במקומו את המועמדת הצ'אוויסטית מגדלי ואלבואנה (Magdely Valbuena) שהפסידה לו בבחירות.
האופוזיציה הגדירה זאת כהפיכה נגד רצון העם.
בנובמבר התקבל על ידי המועצה התחוקתית "החוק נגד השנאה" שהטיל סנקציות על אמצעי תקשורת וכל מי שיעורר ריב ומדון; אלא שהאופוזיציה טענה שהחוק נועד לפגוע בחופש הדיבור.
המשבר החוקתי הוביל להטלת סנקציות אישיות על מאדורו וגורמים שונים בשלטון בידי ארצות הברית וקנדה.
בדצמבר החלו להיערך שיחות בין מאדורו לנציגי האופוזיציה במטרה לפתור את המשבר.
במאי 2018 נערכו בחירות לנשיאות שהוחרמו על ידי האופוזיציה שדרשה ערבויות שלא יהיו מעשי הונאה כמו בבחירות הקודמות לנשיאות.
כתוצאה מכך, שיעור ההצבעה היה נמוך באופן חסר תקדים, ומאדורו נבחר שוב - כצפוי.
ב-10 בינואר 2019, מאדורו הושבע כנשיא בפני בית המשפט העליון של ונצואלה.
ב-3 בינואר 2026 פתחה ארצות הברית במתקפת פתע על ונצואלה ועצרה את הנשיא ניקולאס מדורו.
למחרת הכריז חואן חררדו גואידו מארקס (Juan Gerardo Guaidó Márquez), יו"ר האספה הלאומית המושעית, על נשיאותו של מאדורו כלא תקפה, מכיוון שלא הושבע בפני האספה הלאומית כנדרש בחוקה, ובהתאם לכך הכריז על עצמו כנשיא זמני עד לעריכת הבחירות לבחירת נשיא קבוע, והושבע בקרקאס ב-23 בינואר 2019.
מבחינה מעשית לא היה ביכולתו של גואידו לעשות דבר, אולם שורה של מדינות (כולל ישראל) הכירה בו כנשיא ונצואלה.
בפברואר נשלח סיוע כלכלי אמריקאי שהקרדיט עליו ניתן לגואידו, ומאדורו הורה בתגובה לסגור את הגבולות ולא לאפשר את הכנסתו.
צעד זה גרם להפרות סדר בערים, ובסמוך למעברי הגבול שנסגרו.
ב-30 באפריל 2019, גואידו הכריז מבסיס חיל האוויר על מבצע להדחתו של מאדורו והעברת השלטון אליו; אולם המבצע לא צובר תאוצה,
וכוחות הביטחון לא הצטרפו אליו כמקווה.
ב-30 בדצמבר 2022 הודח גואיידו מתפקידו כממלא מקום נשיא המדינה.
בדצמבר 2022, שלוש מתוך ארבע מפלגות האופוזיציה העיקריות אישרו לארגן מחדש את הממשלה הזמנית לוועדה לניהול נכסים זרים, כאשר נציגים חיפשו אסטרטגיה מאוחדת לקראת הבחירות לנשיאות ונצואלה ב-2024. דינורה פיגרה נבחרה ליורשת של גואידו ב-5 בינואר 2023, ובכך סיימה את תביעתו לנשיאות.
באפריל 2023 הוא נמלט לארצות הברית מחשש למעצרו.
ב-6 באוקטובר 2023, ממשל מדורו האשימה את גואידו בהלבנת הון, בגידה וגזילת תפקידים ציבוריים, הוציא צו מעצר וביקש מהקהילה הבינלאומית לשתף פעולה עם מעצרו של גואידו, וביקשה מהאינטרפול להוציא צו מעצר בין-לאומי כנגדו.
גואידו הכחיש את ההאשמות שהועלו נגדו בצו המעצר.
ההיסטוריה של טוקיו מציגה צמיחה של המרכז העירוני הגדול ביותר ביפן.
במרכז העיר ישנם 23 רבעים כולל צ'ואו, צ'יודה, מינאטו, שיבויה ושינג'וקו, המהווים את החלק המרכזי של טוקיו.
במערב טוקיו נמצא מטרופולין טאמה.
במזרח טוקיו נמצא מחוז סאיטאמה ומזרח העיר קווסאקי.
בעיר גם מקדשים בודהיסטים גדולים דוגמת אסאקוסה וסנסו-ג'י שנוסד בשנת 628.
בנייתה של טירת אדו על ידי אוטה דוקן החלה בשנת 1457 בתקופת אשיקאגה במה שהוא כיום הגן המזרחי של הארמון הקיסרי של טוקיו.
מקדשים נוספים נבנו בסמוך, וסוחרים פיתחו עסקים ופתחו נתיבי מעבורת וספנות.
הוג'ו אוג'יטסונה החל להתגורר בטירת אדו בשנת 1524. בשנת 1590 התבסס טוקוגאווה איאיאסו בטירת אדו.
תקופת אֵדוֹ המכונה גם תקופת טוֹקוּגאוָוה, היא תקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868 עם ביצוע הרסטורציה של מייג'י והפיכתה של יפן למדינה מודרנית.
בשנת 1590, כאשר המנהיג הצבאי טוקוגאווה אייאסו בחר באדו כמפקדתו הצבאית, הוא אסף לוחמים ובעלי מלאכה, ביצר את טירת אדוג'וקו בחפירים ובגשרים ובנה את העיר.
תקופת אדו (jidai) החלה כאשר טוקוגאווה ייאסו הפך לשוגון ב-1603. הוא היה השליט של יפן, והפך את אדו שלו לעיר חזקה ומשגשגת.
עם זאת, המושבה הקיסרית והבירה הרשמית של יפן נותרה קיוטו.
המתחמים החיצוניים של טירת אדו הושלמו בשנת 1606.
תקופה זו התאפיינה בצמיחה מתמשכת שנקטעה באסונות טבע, כולל שרפות, רעידות אדמה ושיטפונות.
בשנת 1657, השריפה הגדולה של מאירקי הרסה חלק ניכר מהעיר, ושריפה הרסנית נוספת בשנת 1668 נמשכה 45 יום.
המערכת הפוליטית והסדר החברתי העירוני האופייני הורכב מלוחמים, איכרים, בעלי מלאכה ואנשי עסקים, שני המעמדות האחרונים התארגנו בגילדות שקיבלו הרשאה רשמית שמספרם גדל עם גידול המסחר והאוכלוסייה.
מכיוון שאנשי עסקים הוצאו ממשרד הממשל, הם טיפחו תרבות בידור והפכו את אדו למרכז תרבותי כמו גם פוליטי וכלכלי.
אדו הייתה העיר הגדולה בעולם במאה ה-18, עם אוכלוסייה של למעלה ממיליון בשנת 1800. ההובלה של אדו בשינוי חברתי ובצמיחה כלכלית השפיעה על כל יפן בעידן 1650–1860. הדרישה של אדו למשאבים אנושיים וחומריים משכה אליה מהגרים, יצרה שווקים ודפוסי שיווק חדשים,
1657 - השריפה גדולה של מאירקי שגבתה למעלה מ-100,000 הרוגים.
1721 - אדו היא העיר הגדולה בעולם עם אוכלוסייה מוערכת של 1.1 מיליון תושבים.
1867 - השוגון האחרון בשוגונות טוקוגאווה ביפן, טוקוגאווה יושינובו, גרם לקץ לשוגונאט כאשר מסר את השלטון לקיסר.
1868 - הקיסר נסע לראשונה לטוקיו, וטירת אדו הפכה לארמון הקיסרי.
רסטורציית מייג'י (ביפנית: 明治維新) הייתה סדרת אירועים ותהליכים בהיסטוריה של יפן, שאירעו בסמוך לשנת 1868, ומטרתם הייתה השבת השליטה במדינה לקיסר יפן.
הרסטורציה הביאה לשינויים נרחבים בפוליטיקה של יפן ובמבנה החברתי במדינה וסימנה את סוף תקופת אדו ואת ראשית תקופת מייג'י.
ב-9 בנובמבר 1867, הסכים השוגון, טוקוגאווה יושינובו, להצעת פשרה שהעלה הדאימיו של טוסה, יודו ימאוצ'י.
השוגון הסכים להחזיר את כל סמכויותיו לקיסר, ובתמורה התחייב הקיסר למנותו למושל על כל יפן.
אולם למנהיגי צ'ושו, סצומה ובעלי בריתם בטוסה לא הייתה כל כוונה לכבד את ההסכם.
בינואר 1868 הם ערכו הפיכת חצר, השתלטו על ארמון הקיסר והרחיקו משם דאימיו מתונים שתמכו בהמשך שלטון השוגון.
רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו הייתה רעידת אדמה חזקה שפקדה את מישור קאנטו שבאי הונשו, ביום שבת, 1 בספטמבר 1923 בשעה 11:58:44. ממקורות שונים עולה שהרעידה נמשכה בין ארבע לעשר דקות.
רעידת האדמה הייתה בעוצמה 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ומקורה הייתה מתחת לאי אושימה שבמפרץ סגאמי, השוכן דרומית למחוז קנאגאווה.
הסיבה לרעידה הייתה זעזוע בגבול הסגירה בין לוח אוחוצק והלוח הפיליפיני, העובר במפרץ סגאמי.
רעידת האדמה גם גרמה לגל צונאמי בגובה 10 מטרים שפגע במפרץ סגאמי בתוך דקות.
הגל הרס כ-570,000 בתים, והציף את כל האזורים הסמוכים לים.
מספר ההרוגים אינו ידוע בוודאות, אך ההערכות נעות בין 142,000-120,000 הרוגים מרעידת האדמה, מהשריפות ומהצונאמי.
1868 - שליט יפן עובר מהשוגון לאוליגרכיה ששלטה תחת דגלו של הקיסר.
1869 הקיסר מוצוהיטו עובר לטוקיו והופך את טירת אדו לארמון הקיסרי.
עם זאת, מכיוון שהבירה מעולם לא "הועברה" רשמית מקיוטו לטוקיו, מעמדה של טוקיו מול קיוטו נותר מעורפל.
1882 - נפתח גן החיות של אואנו.
1893 רעידת אדמה במייג'י בטוקיו הורגת 31, ופוצעת 157 בני אדם.
1914 - נפתחת תחנת הרכבת טוקיו.
1921 - ראש ממשלת יפן, הארה טקאשי, נרצח בתחנת הרכבת של טוקיו.
1923 - רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, בה נהרגים לפחות 70,000 אנשים, אלפי קוריאנים החיים שם נהרגים כנקמה.
תקופת שׁוֹוָּה (Shōwa jidai 昭和時代, מילולית: "תקופת השלום הנאור") היא התקופה בהיסטוריה של יפן בה שלט הקיסר הירוהיטו, מ-25 בדצמבר 1926 עד 7 בינואר 1989. התקופה ארכה זמן רב יותר מתקופת שלטונו של כל קיסר אחר בתולדות יפן.
ניתן לחלק את תקופת שווה לשתי תקופות בעלות אופי שונה לחלוטין, כאשר התקופה שלפני 1945 מתייחסת לאימפריה היפנית ואילו התקופה שלאחר מכן נוגעת ליפן המודרנית.
טוקיו הייתה מרכז ממשלת יפן ותשתית התעשייה והמסחר שלה.
חוויית חיי היומיום בטוקיו השתנתה באופן דרמטי עם תיעוש כבד לאמצעי לחימה ואובדן החירויות והתרבות העירונית כאשר המדינה התגייסה למלחמה טוטאלית.
טוקיו הפכה לעיר היפנית הראשונה שהופצצה במלחמת העולם השנייה ב-18 באפריל 1942 בפשיטה של דוליטל.
טוקיו הופצצה שוב ושוב לאחר נובמבר 1944 כאשר האמריקאים פתחו בסיסים אוויריים באיי מריאנה.
התוצאות המדהימות ביותר הגיעו בלילה שבין 9 ל-10 במרץ 1945. כוחות האוויר של צבא ארצות הברית שלחו מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס מעל טוקיו, והטילו 1665 טונות של פצצות תבערה שהכילו תערובת דמוית ג'לי של גומי, שתן ושמן קוקוס, כולם מעורבבים בבנזין.
ההתלקחות הייתה בלתי ניתנת לעצירה והיא שרפה 45 קמ"ר והרג למעלה ממאה אלף איש תוך מספר דקות.
רוב הקורבנות נחנקו במקלטים כאשר השריפות כילו את החמצן שלהם.
רבע מהבניינים בעיר כולה נהרסו.
הפשיטה היוותה נקודת מפנה במלחמת האוויר האסטרטגית האמריקאית נגד יפן.
בעבר, רוב השיטות היו פשיטות "מדויקות" שהשתמשו בחומרי נפץ גבוהים נגד מטרות תעשייתיות.
כעת, האסטרטגיה הייתה להשתמש בפשיטות שטח שהשתמשו בפצצות תבערה כדי לשרוף ערים ביפן ולהרוג את העובדים שהמשיכו את המלחמה.
עלונים הושלכו על ידי מיליונים כדי להורות לאזרחים להתפנות לערים ולאזורים הכפריים שלא הופצצו.
מחצית מ-7.4 מיליון תושבים בטוקיו אכן ברחו.
הן טוקיו סיטי והן מחוז טוקיו הוחלפו בשנת 1943 על ידי מטרופולין יחיד של טוקיו (都).
במקרה של טוקיו, 35 המחוזות העירוניים מוזגו ל-23. המטרופולין ההרוס הפך לבסיס שממנו ניהלה ארצות הברית בפיקוחו של דאגלס מקארתור את יפן במשך שש שנים.
האוכלוסייה הגיעה לעשרה מיליון בשנת 1964 כאשר המשחקים האולימפיים בקיץ באותה השנה השאירו השפעה עמוקה על הזהות הלאומית של יפן.
הנפש והמוניטין הפצועים של האומה ממלחמת העולם השנייה נרפאו משמעותית.
שינויים חברתיים מהירים, שהועלו באופן נושא בטקסים האולימפיים, אפשרו ליפן להציג גאווה לאומית כוללת, והדגישו את כניסתה המחודשת של יפן למעגל מדינות התעשייה המפותחות.
תערוכת האמנות העתיקה משנת 1964 שהעלה המוזיאון הלאומי של טוקיו במקביל לאולימפיאדת טוקיו, נתנה הזדמנות לקדם את התרבות המסורתית של יפן למבקרים זרים ולעם היפני עצמו, כחלק ממאמץ להחזיר לעצמה מעמד בקהילה הבינלאומית.
אף שמדיניות החוץ של יפן הייתה קשורה קשר הדוק לארצות הברית במהלך המלחמה הקרה, העיר טוקיו אירחה את אולימפיאדת 1964 ברוח מעורבות שלווה עם הקהילה הבינלאומית כולה, כולל המדינות הקומוניסטיות.
המטרות היו להפגין בפני העולם כי יפן התאוששה לחלוטין מהמלחמה, התנערה מהאימפריאליזם והמיליטריזם, קיבלה בברכה את הספורט ברמה הגבוהה ביותר וביקשה לעסוק בעמי העולם ברמה העממית.
אנרגיה והוצאות אדירות הוקדשו לשדרוג התשתית הפיזית של הערים, כולל בניינים חדשים, כבישים מהירים, אצטדיונים, מלונות, שדות תעופה ורכבות.
היה לוויין חדש שיאפשר שידור בינלאומי חי.
האירוע הוכיח הצלחה גדולה עבור העיר ועבור יפן כולה.
מדיניות החוץ של יפן הורחבה וכללה דיפלומטיה ספורטיבית כאשר האומה שלחה קבוצות לתחרויות בינלאומיות ברחבי העולם.
בתחילת המאה ה-21 בטוקיו, הוקמו מגדלי מגורים ומסחר יוקרתיים בשכונות לאורך נהר סומידה, מה ששינה את ההרכב החברתי ואת הדימויים התרבותיים הקשורים למרכז העיר טוקיו.
הבניינים החדשים הוקמו בניגוד לכלכלה השוקעת ומהווים סממנים לפער ההולך וגדל בין עשירים לעניים.
1931 - נפתח נמל התעופה טוקיו האנדה בדרום טוקיו.
1942 - טוקיו מופצצת בפשיטה של דוליטל, הפשיטה האווירית האמריקאית הראשונה נגד יפן במלחמת העולם השנייה.
1945 - טוקיו מופצצת בכבדות, וחלק ניכר מהעיר נשרף עד היסוד על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית ב-B-29 סופרפורטרס וכלי טיס אחרים.
שטחי קרקע נרחבים הושטחו על ידי פיצוצים ושריפות שלאחר מכן.
הנזק משתרע גם על האצ'וג'י וערים אחרות בפרברים מערביים.
מפברואר עד מרץ התרחדש קרב איוו ג'ימה על איוו ג'ימה.
בשל מספר ההרוגים הכבד והאוכלוסייה שנמלטה לאזור הכפרי, אוכלוסיית טוקיו בשנת 1945 הייתה רק מחצית מזו של 1940. מספטמבר, טוקיו נמצאה תחת כיבוש צבאי ונוהלה על ידי כוחות בעלות הברית.
הנוכחות האמריקאית בטוקיו הפכה אותה למרכז פיקודי ולוגיסטי חשוב במהלך מלחמת קוריאה.
טוקיו עדיין מארחת את בסיס האוויר של יוקוטה ומספר גדול של מתקנים צבאיים קטנים בארצות הברית.
1989 - הירוהיטו נפטר בארמון טוקיו.
שנות הפריחה הסתיימו בשנות התשעים, והאומה כולה נכנסה לשני עשורים של קיפאון כלכלי.
בועת הנדל"ן של טוקיו התפוצצה.
הרוח הפסימית העמיקה עוד יותר בגלל רעידת האדמה והצונמי בסנדאי ב-2011. טוקיו לא ניזוקה ישירות, אך היא סבלה ממחסור חמור בחשמל ומההשפעה הכלכלית של רעידת האדמה, מכיוון שמערכות ייצור מורכבות הופרעו.
1995 - מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו.
במתקפה נהרגו 12 איש, 50 איש נפצעו באופן אנוש ועוד כ-1000 איש חוו בעיות זמניות בראייה בגללה.
2011 - השלמת בניית עץ השמיים, המבנה הגבוה ביותר ביפן (גובה 634 מ' העולה על מגדל סי אן).
2011 - רעידת האדמה והצונמי בסנדאי הרס גם חלקים נרחבים של החוף הצפון-מזרחי של הונשו בטוקיו.
בגלל התשתית העמידה בפני רעידות אדמה של טוקיו, הנזק הישיר במטרופולין טוקיו היה קל.
עם זאת החיים הכלכליים של העיר הושפעו רבות, במיוחד בגלל מחסור בחשמל.
2021 - אולימפיאדת טוקיו והמשחקים הפאראלימפיים.
ההיסטוריה של התרמודינמיקה היא נדבך בסיסי בהיסטוריה של הפיזיקה, בהיסטוריה של הכימיה ובהיסטוריה של המדע בכלל.
בשל הרלוונטיות של התרמודינמיקה לחלק גדול מהמדע והטכנולוגיה, ההיסטוריה שלה שזורה היטב עם התפתחויות של מכניקה קלאסית, מכניקת הקוונטים, מגנטיות וקינטיקה כימית, ויש לה יישומים בתחומים נוספים כמו מטאורולוגיה, תורת האינפורמציה וביולוגיה (פיזיולוגיה, ואקולוגיה).
יש לה גם קשר לפיתוחים טכנולוגיים כמו מנוע הקיטור, מנוע הבעירה הפנימית, קריוגניקה וייצור חשמל.
התפתחות התרמודינמיקה הניעה והונעה על ידי התורה האטומית.
הדבר גם הניע, במידה מסוימת, כיוונים חדשים בהסתברות ובסטטיסטיקה.
המדענים האירופים קורנליוס דרבל, רוברט פלאד, גלילאו גליליי וסנטוריו סנטוריו במאות ה-16 וה-17 הצליחו לאמוד את ה"קור" או ה"חום" היחסיים של האוויר, באמצעות מדחום אוויר ראשוני (או תרמוסקופ).
ייתכן שהדבר הושפע ממכשיר מוקדם יותר שיכול להרחיב ולכווץ את האוויר שנבנה על ידי פילון מביזנטיון והרון מאלכסנדריה.
הרעיון שחום הוא סוג של תנועה הוא אולי רעיון קדום.
בשנת 1620 הרעיון נדון על ידי הפילוסוף והמדען האנגלי פרנסיס בייקון בספרו הידוע "נובום אורגנום והתחיה הגדולה".
בייקון שיער כי: "החום עצמו, המהות והמוזרות שלו היא תנועה".
בשנת 1637, במכתב למדען ההולנדי כריסטיאן הויגנס, כתב הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט: הרמת 100 ק"ג ברגל אחת פעמיים זהה להרמת 200 ק"ג ברגל אחת, או 100 ק"ג בשני רגל.
בשנת 1686, הפילוסוף הגרמני גוטפריד וילהלם לייבניץ כתכ כי: אותו כוח ["עבודה" במונחים מודרניים] נחוץ כדי להעלות גוף A של 1 פאונד (ליברה) לגובה של 4 יארד (אולנה), זהה להעלות גוף B של 4 פאונד לגובה של 1 יארד.
בשנת 1656, הפיזיקאי והכימאי האירי רוברט בויל בנה משאבת אוויר, בתיאום עם המדען האנגלי רוברט הוק.
באמצעות משאבה זו בויל והוק הבחינו במתאם לחץ-נפח: PV=קבוע.
באותה תקופה, הניחו שהאוויר הוא מערכת של חלקיקים חסרי תנועה, ולא מערכת של מולקולות נעות.
הרעיון של תנועה תרמית הגיע מאתיים שנה מאוחר יותר.
לכן, הפרסום של בויל ב-1660 מדבר על מושג מכני: "קפיץ אוויר".
ב-1662 ניסח בויל לראשונה את חוק בויל-מריוט שטוען כי הקשר בין לחץ לבין נפח האוויר (כאשר הטמפרטורה והמסה לא משתנים) הוא קבוע.
אדם מריוט הצרפתי גילה את אותו החוק באופן עצמאי 14 שנים לאחר-מכן, בשנת 1676, אך מדידותיו היו מדויקות יותר מאלה של בויל, ולכן החוק נקרא בשם הכפול, אף שיש המקצרים אותו לחוק בויל או חוק מריוט.
עבודתם על אוויר בלחצים נמוכים הניבה את היחס ההפוך בין הלחץ לנפח, כלומר כאשר קבוע הנקבע עבור כמות חלקיקי הגז וטמפרטורה קבועים.
הפרכת תאוריית הפלוגיסטון וחוק שימור החומר
הפלוגיסטון הוא שמו של חומר היפותטי חסר צבע, חסר טעם וריח, שעל פי "תאוריית הפלוגיסטון", נמצא בכל גוף בר בעירה ומשתחרר במהלך הבעירה.
את תאוריית הפלוגיסטון הגה יוהאן יואכים בכר במאה ה-17, כדי להסביר את תופעת הבעירה, והיא שלטה במדע הכימיה מאמצע המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-18. לפי התאוריה, כל גוף בר בעירה מכיל את הפלוגיסטון, אשר בתנאים מסוימים הופך לאש.
כלומר, כל חומר בר בעירה מכיל בתוכו את האש, אולם במעין מצב צבירה שהוא כלוא בו, ואילו הבעירה היא מעבר האש למצב חופשי.
לחלקיקי הפלוגיסטון יש לכאורה מסה והם יכולים לעבור מחומר לחומר.
תאוריית הפלוגיסטון הוחלפה על ידי תאוריית החמצן של אנטואן לבואזיה, במאמרו "הרהורים על הפלוגיסטון" (Reflexions sur le Phlogistique) מ-1783.
אחת הבעיות הראשונות בתאוריות הפלוגיסטון היה פרדוקס הקאלקס.
הבעיה נבעה מכך שבתהליך הקלצינציה, שבו קולים מתכת בכלי סגור, התוצר שוקל יותר מהמתכת המקורית.
לפיכך, מתבקש שמשקלו של הפלוגיסטון שלילי!
רוברט בויל הסביר זאת בכך שחלקיקי פלוגיסטון מן האש חודרים דרך הכלי ועוברים אל המתכת.
לבואזיה הראה, באמצעות ניסויים מבוקרים, כי ההסבר של תאוריית הפלוגיסטון לעלייה במשקל המתכת הוא לקוי.
לבואזיה שם פיסת בדיל בכלי אטום, הוציא ממנו את רוב האוויר על ידי חימום קל, שקל את הכלי עם המתכת, וחימם אותו באש.
לאחר מכן שקל לבואזיה שנית את הכלי, וגילה כי לא חלה עלייה במשקל המערכת (בניגוד לתאוריית הפלוגיסטון, שלפיה חימום המתכת מלווה במעבר של חלקיקי פלוגיסטון אליה).
לאחר מכן הוא פתח את הכלי ושקל אותו שנית, ומצא שיש הפרש בין משקל הכלי המקורי למשקל החדש.
משקל המתכת לבדה אכן עלה, ובכמות זהה לעלייה המאוחרת במשקל הכלי.
לבואזיה טען ששני ההפרשים הללו נובע מהאוויר (ולאחר מכן מן החמצן) שנספג למתכת.
אולם, המשקל הכולל של המערכת (האוויר, הכלי והמתכת) נותר קבוע.
הוא הראה שבמהלך תגובה כימית החומר משנה את מצבו, אך כמות החומר לפני כל תגובה כימית ולאחריה היא תמיד זהה.
הוא הסיק בצורה נכונה שהמשקל העודף לאחר השרפה בא מן האוויר שמשקלו ירד (החמצן שבאוויר מתרכב עם המתכת), והראה שהמשקל הכולל של החומרים לפני תגובה כימית ולאחריה נותר קבוע.
ההשקפה המדעית הכתובה הראשונה על אופיו המיקרוסקופי של החום נמצאת כנראה בעבודה של מיכאיל לומונוסוב, שבה כתב:
"אין לשלול (..) תנועה בהתבסס על העובדה שהיא לא נראית.
מי יכחיש שעלים של עצים זזים כשהרוח מרשרשת אותם, למרות שלא ניתן לצפות בהם ממרחקים גדולים?
בדיוק כמו במקרה הזה התנועה נשארת נסתרת בגלל הפרספקטיבה, הוא נשאר חבוי בגופים חמים בגלל הגדלים הקטנים ביותר של החלקיקים הנעים בשני המקרים, זווית הצפייה כל כך קטנה שלא ניתן לראות לא את האובייקט ולא את תנועתם."
באותן שנים פרסם דניאל ברנולי את ספרו הידרודינמיקה (1738), שבו הסיק משוואה ללחץ של גז בהתחשב בהתנגשויות האטומים שלו עם קירות מכל.
הרעיונות של ברנולי, השפיעו מעט על התרבות הקלורית השלטת.
ברנולי יצר קשר עם עקרון vis viva של גוטפריד לייבניץ, ניסוח מוקדם של עקרון שימור האנרגיה, ושתי התיאוריות נקשרו באופן אינטימי לאורך ההיסטוריה שלהן.
במכרות מלח באנגליה השתמשו בסוסים כדי להניע מערכת של חבלים וגלגלות, מחוברות לדליים, שהוציאו מי תהום.
בשנים הבאות נבנו עוד שכלולים של מנועי קיטור, כמו מנוע הקיטור של ניוקומן (1712), ומאוחר יותר מנוע הקיטור של ואט (החל מ-1769 ובעיקר מאז 1790).
עם הזמן, המנועים המוקדמים הללו תפסו את מקום הסוסים במכרות.
את כוחם של המנועים החלו למדוד באמצעות "כוח סוס".
הבעיה העיקרית עם המנועים הראשונים הללו הייתה שהם היו איטיים ומגושמים, והמירו פחות מ-2% מהדלק לעבודה שימושית.
במילים אחרות, היה צורך לשרוף כמויות גדולות של פחם (או עץ) כדי להניב רק חלק קטן מתפוקת העבודה.
מכאן נולד הצורך במדע חדש של דינמיקת המנוע.
הצורך הזה התחזק כאשר המנועים החדשים כבשו להם תחומים חדשים - מכרות פחם, פלדה וחומרים נוספים, מכרות רחבים ועמוקים יותר מאשר בעבר בזכות המנועים החדשים.
כרייה והפקה של חומרי גלם בכמויות גדולות יותר ובמחיר זול יותר כמו פחם, ברזל, פלדה, הובילו לשימוש רב יותר בחומרים אלה במגוון תחומים.
במהלך המאה ה-19, המנועים גם החלו לשמש, בטכנולוגיות חדשות כמו קטרי קיטור (החל מ-1804) ואוניות קיטור (בעיקר מאז 1811).
הללו הוזילו את הובלה של מטענים ואנשים ויצרו ביקוש לפלדה (למסילות הרכבת, רכבות, אוניות קיטור ועוד) ולכריית פחם נוסף.
במקביל החלו המנועים להניע מכונות חדשות כמו מכונות טוויה שהובילו בהדרגה להוזלה וייצור רחב יותר של מוצרים נוספים כמו בדים ובגדים - דברים אלה סייעו לתהליך אוטו-קטליטי של תחילת המהפכה התעשייתית.
צריכת האנרגיה המחצבית עלתה, וכן השימוש במנועים בתחומים רבים.
המשך חקר הקשר בין לחץ וטמפרטורה
בסוף המאה ה-17 הפיזיקאי הצרפתי גיליאם אמונטונס חקר את היחס בין הלחץ והטמפרטורה בגזים.
אף על פי שתוצאותיו לקו בחוסר דיוק, הוא הצליח לקבוע כי לחץ גז גדל בקירוב בשליש בין טמפרטורה של לטמפרטורת הרתיחה של מים.
ב-1787 הפיזיקאי ז'אק שארל ניסח את חוק שארל, הקובע כי בלחץ קבוע, נפחה של כמות נתונה של גז גדל ככל שהטמפרטורה גדלה, כלומר מתקיים .
לאחר המצאת המדחום, ניתן היה לכמת את התכונה של הטמפרטורה.
דבר זה וכן עבודתו של אמונטונס הכינו את הקרקע עבור ז'וזף לואי גה-ליסאק, אשר ניסח ב-1802 את חוק גה-ליסאק לפיו עבור גז הנמצא בנפח קבוע, הלחץ והטמפרטורה נמצאים ביחס ישר, כלומר - .
בשנת 1811, הכימאי האיטלקי אמדאו אבוגדרו, ניסח על בסיס חוק גה-ליסאק את חוק אבוגדרו אשר קובע כי נפחים שווים של גזים כלשהם תחת אותם תנאי טמפרטורה ולחץ מכילים את אותו מספר המולקולות.
ב-1833 אמיל קלפרון יצר את ניסח את משוואת הגז האידיאלי.
חוק זה איחד את עבודתם של בויל, מריוט, שארל וגה-ליסאק למשוואת מצב אחת עבור גז אידיאלי : , כאשר היה קבוע התלוי בסוג הגז.
בשנת 1845 הפך אנרי ויקטור רניו את משוואתו של קלפרון למשוואה הידועה כיום - , בכך שהפעיל את חוק אבוגדרו עבור נפח של מול אחד של גז אידיאלי.
לפי המשוואה הלחץ כפול נפח הגז שווים לכמות הגז (במולים) כפול קבוע הגזים האוניברסלי כפול הטמפרטורה המוחלטת.
חוק בויל, חוק שארל, חוק גה-ליסאק וחוק אבוגדרו הובילו אל משוואת הגז האידיאלי אשר נמצאת בשימוש כיום, אך כל אחד מהם מייצג מקרה מיוחד של המשוואה.
חוק בויל מתאר את המשוואה תחת תהליך איזותרמי, חוק שארל תחת תהליך איזוברי, חוק גה-ליסאק תחת תהליך איזוכורי וחוק אבוגדרו עבור תהליך בו כמות החומר קבועה.
תחילת המאה ה-19: ראשית התרמודינמיקה המודרנית
אף שמנועי הקיטור הראשונים היו גולמיים ובלתי יעילים, הם עוררו את סקרנותם של מדענים מובילים בתקופתם.
אחד מהם היה סאדי קרנו, המכונה "אבי התרמודינמיקה".
בשנת 1824 פרסם את הספר הרהורים על כוחה המניע של האש , דיון עיוני על חום, כוח, ויעילות מנועים.
רבים רואים ביצירה זו את נקודת הפתיחה של מדע התרמודינמיקה המודרני.
קרנו הגדיר את המונח "כוח מניע" כביטוי לתוצאה שימושית שמנוע מסוגל להפיק.
בהקשר זה, הוא סיפק את ההגדרה המודרנית הראשונה ל־עבודה במובנה בפיזיקה: הרמת משקל לגובה מסוים.
הרצון להבין ולהגדיר את הקשר בין תוצאה שימושית זו לבין עבודה עומד בבסיס התרמודינמיקה של ימינו.
למרות שקרנו עדיין התבסס על תורת הקלוריק, הוא הציע כבר אז כי בתהליך ממשי כלשהו, חלק מהקלוריק הזמין לעשיית עבודה יאבד.
השם "תרמודינמיקה", לעומת זאת, הגיע רק בשנת 1854, כאשר המתמטיקאי והפיזיקאי הבריטי ויליאם תומסון (לורד קלווין) טבע את המונח תרמודינמיקה במאמרו על התיאוריה הדינמית של החום.
החזרה, שבירה וקיטוב של חום קורן
בשנת 1831 הראה הפיזיקאי האיטלקי מצדוניו מלוני כי חום קורן מסוגל לעבור החזרה, שבירה וקיטוב – תכונות הזהות לאלו של אור.
תורת הקינטיקה (תחילת המאה ה-19)
בשנת 1820 ניסח ג'ון הרפת תיאוריה קינטית של הגזים באופן בלתי תלוי, אך שגה בכך שקישר בין טמפרטורה לתנע במקום לאנרגיה קינטית.
מאמרו נדחה בביקורת עמיתים, גם על ידי תומכי התיאוריה הקינטית כגון המפרי דייווי, ונזנח.
גם עבודתו של ג'ון ג'יימס ווטרסטון משנת 1843, אשר הייתה מדויקת יותר, נדחתה בביקורת עמיתים.
רק באמצע המאה ה־19, עם פרסומיהם של רודולף קלאוזיוס, ג'יימס קלרק מקסוול ולודוויג בולצמן, התקדמה תורת הקינטיקה באופן משמעותי.
משנת 1843 ואילך ערך ג'יימס ג'ול ניסויים כמותיים ששחזורם היה עקבי, ובכך ביסס את התרמודינמיקה כמדע מדויק.
באחד הניסויים המפורסמים שלו משנת 1845, השתמש ג'ול במשקולת נופלת שסובבה גלגל כנפיים בתוך מכל מים, ואִפשר בכך למדוד את השקילות המכנית של חום — 4.41 ג'ול לקלוריה.
תוצאה זו הביאה להנחת שימור האנרגיה ולפיתוח הרעיון כי חום יכול לבצע עבודה.
בשנת 1848, הכליל ויליאם תומסון, לימים לורד קלווין, את רעיון האפס המוחלט והציע את סולם קלווין לטמפרטורה.
המחצית השנייה של המאה ה־19
אנטרופיה והחוק השני של התרמודינמיקה
במרץ 1851, תוך כדי עיסוק בעבודתו של ג'יימס ג'ול, החל ויליאם תומסון, לימים לורד קלווין, להעלות את הרעיון כי בכל תהליך פיזיקלי יש אובדן בלתי נמנע של חום שימושי.
רעיון זה נוסח באופן דרמטי אף יותר על ידי הרמן פון הלמהולץ בשנת 1854, כשהציע את רעיון מות החום של היקום – מצב שבו כל האנרגיה החופשית תתפזר והיקום יגיע לשיווי משקל תרמודינמי.
באותה שנה החל גם ויליאם ג'ון מקורן רנקין להשתמש במונח "פונקציית תרמודינמיקה" לצורך חישובים, מושג שהוכח בהמשך כזהה לאנטרופיה שהגדיר רודולף קלאוזיוס.
בשנת 1865 פרסם הפיזיקאי הגרמני רודולף קלאוזיוס את מאמרו החשוב "על צורות שונות נוחות לשימוש של המשוואות העיקריות בתורת החום המכנית", ובו טבע את המונח החדש "אנטרופיה" (Entropy).
קלאוזיוס חיפש דרך מדויקת לתאר את כמות החום שאינה זמינה לביצוע עבודה בתהליך תרמודינמי.
הוא כינה את הגודל החדש בשם "אנטרופיה", מהמילה היוונית τροπή (טרופה), שפירושה "הפיכה" או "שינוי", בדומה למילה אנרגיה שמקורה ב-έργον – "עבודה".
הסימון שנבחר לאנטרופיה היה S, ויחידות המידה שלה הן ג'ול חלקי קלווין.
מבחינה פיזיקלית, האנטרופיה מודדת את מידת אי-הסדר במערכת, או לחלופין – את רמת הפיזור של אנרגיית-חום.
קלאוזיוס ניסח מחדש את החוק השני של התרמודינמיקה, בקובעו כי:
"האנטרופיה של היקום שואפת להגיע למקסימום".
במילים אחרות, כל תהליך טבעי המתרחש במערכת מבודדת – כלומר מערכת שאינה מחליפה לא אנרגיה ולא חומר עם סביבתה – גורם לעלייה באנטרופיה הכוללת שלה.
עלייה זו מבטאת ירידה בזמינות האנרגיה לביצוע עבודה שימושית.
הרעיון של קלאוזיוס היווה צעד חשוב בהבנת מגבלות האנרגיה והפך את מושג האנטרופיה לאבן יסוד במדעי הפיזיקה, הכימיה, וההנדסה.
כאשר גוף חם בא במגע עם גוף קר, החום זורם באופן ספונטני מהחם אל הקר – תהליך שממחיש את החוק השני של התרמודינמיקה, שלפיו האנטרופיה הכוללת של מערכת מבודדת אינה יכולה לקטון.
אומנם האנטרופיה של הגוף החם פוחתת, אך האנטרופיה של הגוף הקר גדלה בשיעור גבוה יותר, כך שסך כל האנטרופיה של המערכת גדל.
המשמעות היא ירידה ביכולת של המערכת לבצע עבודה שימושית.
זהו תהליך בלתי הפיך, וללא השקעת אנרגיה חיצונית (כמו במקרר), החום לעולם לא יזרום מהקר אל החם.
לכן, זרימת חום מגוף חם לגוף קר אינה רק תופעה מוכרת מחיי היומיום – אלא גם המחשה ברורה של מגבלות היסוד שקובע החוק השני של התרמודינמיקה לכל תהליך טבעי.
במאמרו משנת 1857 בשם "על טבע התנועה המכונה חום" (Über die Art der Bewegung, welche wir Wärme nennen), היה רודולף קלאוזיוס הראשון שטען באופן מפורש כי חום הוא תוצאה של האנרגיה הקינטית הממוצעת של מולקולות – כלומר, ככל שמולקולות בגז נעות מהר יותר, כך הטמפרטורה גבוהה יותר.
בשנת 1859 גזר ג'יימס קלרק מקסוול את התפלגות מהירויות המולקולות בגז, שנודעת כיום בשם התפלגות מקסוול-בולצמן.
לודוויג בולצמן הרחיב והכליל אותה עבור מערכות הפועלות בשדות חיצוניים.
עבודות אלו הובילו, בשנות ה־70 של המאה ה־19, לגיבוש תחום התרמודינמיקה הסטטיסטית – תחום המחבר בין התנהגות סטטיסטית של מולקולות לבין משתנים מקרוסקופיים כמו טמפרטורה, לחץ ונפח.
התרמודינמיקה הסטטיסטית מבוססת על ההבנה שמערכות עם מספר רב של חלקיקים נוטות להתנהג בדרכים צפויות מאוד – דווקא בזכות ריבוי החלקיקים.
לדוגמה, מחיצה המפרידה בין שני גזים בטמפרטורות שונות תתבטל כאשר מולקולות החום יתפזרו לצד הקר עד לאיזון.
אם נמלא צד אחד של תיבה במולקולות כחולות (קרות) ואת הצד השני באדומות (חמות), בתחילה החלקיקים מופרדים, מצב עם אנטרופיה נמוכה, בו מספר המיקרו-מצבים האפשריים מוגבל.
עם הסרת המחיצה, החלקיקים יתערבבו וייצרו מצב עם מספר גדול בהרבה של מיקרו-מצבים – כלומר, אי-סדר גבוה יותר.
ככל שמספר המיקרו-מצבים גדל, כך גדל אי-הסדר במערכת, כי קיימות דרכים רבות ושונות לסדר את החלקיקים כך שמצב המערכת ייראה דומה.
מצב הערבוב הוא בעל ההסתברות הגבוהה ביותר ולכן טבעי ויציב שהמערכת תתפתח אליו.
כמו כן, כאשר מספר החלקיקים קטן, התהליך הפיך בסבירות ניכרת – ייתכן שהחלקיקים יסתדרו מחדש בדיוק כמו בתחילת התהליך.
עם גדילת מספר החלקיקים, ההסתברות לכך יורדת בקצב אקספוננציאלי, וכמעט בלתי אפשרי שהמערכת תחזור למצב המסודר באופן ספונטני.
באופן תאורטי, ניתן להשקיע אנרגיה חיצונית כדי לשחזר את המצב ההתחלתי – פעולה הממחישה שירידה באנטרופיה במערכת מבודדת מחייבת העברת אנרגיה וסדר מתוך הסביבה, כפי שמנוסח בהחוק השני של התרמודינמיקה.
לודוויג בולצמן תרם תרומה מכרעת לתורת הגזים ולתורת הקינטיקה.
הוא קשר בין האנרגיה הקינטית של חלקיקים לדרגות החופש שלהם, ופיתח את משוואת בולצמן לתיאור מערכות לא בשיווי משקל.
בכך היה בולצמן הראשון שהגדיר את הסתברות תרמודינמית – מספר המצבים המיקרוסקופיים האפשריים התואמים למצב מקרוסקופי נתון.
בשנת 1875 ניסח את הקשר המתמטי הבסיסי בין אנטרופיה למספר המצבים האפשריים:
– מספר המצבים המיקרוסקופיים האפשריים למערכת.
נוסחה זו מהווה את הבסיס לאנטרופיה סטטיסטית כפי שהיא מובנת כיום, ומדגימה כיצד הגדילה העצומה במספר המיקרו-מצבים מתורגמת לעלייה ליניארית באנטרופיה באמצעות הלוגריתם.
בכך, היא מספקת מדד מדויק לכמות אי-הסדר במערכת.
בשנת 1876 פרסם המדען האמריקאי וילארד גיבס מאמר מפתח בשם "על שיווי משקל של חומרים הטרוגניים" (On the Equilibrium of Heterogeneous Substances).
במחקר זה הציג גיבס את מושג אנרגיה חופשית, המוכר היום בשם אנרגיה חופשית של גיבס, שנועדה למדוד את כמות העבודה השימושית שניתן להפיק ממערכת תרמודינמית בתנאי טמפרטורה ולחץ קבועים (איזותרמית ואיזוברית).
גיבס הציג את המשוואה המקשרת בין האנרגיה הפנימית, האנטרופיה והעבודה של המערכת, והראה כיצד ניתן להשתמש באנרגיה החופשית כדי לחזות את כיוון התהליכים הכימיים והפיזיקליים, וכן את מצב השווי משקל של מערכות מורכבות.
עבודה זו הפכה לאבן יסוד בתרמודינמיקה כימית ובהנדסת תהליכים.
באותו מחקר, גיבס הציג גם את המושג שאנו מכנים כיום "אנתלפיה" (H), כ"פונקציית חום בלחץ קבוע".
השם "אנתלפיה" נטבע מאוחר יותר על ידי הפיזיקאי ההולנדי הייקה קמרלינג אונס, על בסיס המילה היוונית enthalpein – "לחמם".
אנתלפיה מוגדרת כמדד הכולל את האנרגיה הפנימית של המערכת בתוספת המוצר של הלחץ והנפח שלה (H = U + PV).
מושג זה מאפשר תיאור פשוט ונוח של חילופי חום בתהליכים המתרחשים תחת לחץ קבוע, כמו תגובות כימיות ותהליכי זרימה במערכות פתוחות.
השימוש במונח אנתלפיה סייע להפוך את התכונה לפשוטה וברורה יותר בשפה המדעית.
בשנת 1862 תיאר ג'יימס קלרק מקסוול את האור ואת הקרינה התרמית כגלים אלקטרומגנטיים, ומכאן החל המחקר הכמותי של קרינה תרמית.
בשנת 1879 ניסח יוזף סטפן, פיזיקאי אוסטרי ממוצא סלובני, על בסיס תצפיות בנוגע לקרינת גוף שחור את הקשר הידוע כיום כחוק סטפן-בולצמן.
החוק קובע כי שטף הקרינה הנפלט מגוף שחור פרופורציונלי לחזקה הרביעית של הטמפרטורה המוחלטת שלו.
בשנת 1884 סיפק לודוויג בולצמן את ההוכחה התאורטית לחוק זה, בהתבסס על עקרונות התרמודינמיקה והפיזיקה הסטטיסטית, ובכך חיזק את ההבנה המדעית של הקרינה התרמית.
בשנת 1900 ניסח מקס פלאנק נוסחה מדויקת לספקטרום הקרינה של גוף שחור, בעבודה שהניעה את מהפכת הפיזיקה הקוונטית.
פלאנק הציג קבוע יסודי – קבוע פלאנק – שהפך לאבן יסוד בפיזיקה המודרנית.
הוא הציע שהאנרגיה הנפלטת ממערכת תהודה בתא סגור מגיעה בכמויות מדודות, או "קוואנטים", שהן מכפלה של תדר הקול בקבוע פלאנק.
רעיון זה פתר את הבעיה התאורטית שבה תיאוריה קלאסית מנבאת סך אנרגיה אינסופי (המשבר של קרינת גוף השחור).
התרמודינמיקה הקוונטית, שהתפתחה מאז, מנסה לשלב בין חוקי התרמודינמיקה לבין העקרונות הקוונטיים כדי להבין תהליכים תרמודינמיים במערכות זעירות, כגון אטומים, מולקולות וחלקיקים, במגבלות שבהן התיאור הקלאסי אינו תקף.
בשנת 1906 הציג וולטר נרנסט את החוק השלישי של התרמודינמיקה, הקובע כי אנטרופיה של חומר טהור במצב גבישי מושגת ערך קבוע מינימלי בגבול של הטמפרטורה האפס המוחלט.
חוק זה מהווה השלמה למערכת החוקים התרמודינמיים, והוא חשוב להבנת התנהגות חומרים בטמפרטורות נמוכות במיוחד ובפיזיקה של מצבים קוונטיים.
תרמודינמיקה של מערכות פתוחות, חיים וסדר עצמי
עד תחילת המאה ה-20, חוקי התרמודינמיקה נתפסו לעיתים כמונעים קיומם של חיים ותהליכים מאורגנים, שכן החוק השני מדבר על עלייה תמידית באנטרופיה – כלומר, נטייה לירידה בסדר וביעילות.
הפיזיקאי ארווין שרדינגר העלה ב-1944 בספרו מה הם החיים?
("What is Life?") את הרעיון שהחיים הם תהליך המנצח את הנטייה לאי-סדר באמצעות קליטה ועיבוד של אנרגיה חיצונית – תהליך שהוא לא סותר את חוקי התרמודינמיקה, אלא משתמש בהם במערכת פתוחה.
חיים מתנהלים כרשת מורכבת של תהליכים המפחיתים אנטרופיה מקומית באמצעות פיזור אנטרופיה גבוהה יותר לסביבה.
בהמשך, איליה פריגוז'ין פיתח את תאוריית המבנים המופיעים, המתארת כיצד מערכות פתוחות יכולות לשמור על סדר ולהתפתח באמצעות זרימת אנרגיה בלתי שוויונית.
פריגורגין הראה שתנאים של שיווי משקל תרמודינמי אינם מתאימים לחיים ולמערכות ביולוגיות – הן פועלות תמיד במצב של שיווי משקל לא-שוויוני, שבו זרימת אנרגיה יוצרת סדר עצמי וארגון מורכב.
תיאוריות אלו סללו את הדרך להבנה שהחיים והמערכות האקולוגיות אינם סותרים את החוק השני של התרמודינמיקה אלא מהווים יישום שלו במערכות פתוחות שבהן אנרגיה ומידע זורמים באופן מתמיד.
הקשר בין אנרגיה, אנטרופיה ומידע
אחד מהכיוונים החדשניים שהתהוו במאה ה־20 היה החקר של הקשר בין תרמודינמיקה לבין תורת המידע.
נקודת המוצא לכך הייתה פרדוקס שד מקסוול, דימוי תאורטי שהציע ג'יימס קלרק מקסוול ב־1867, ובו ישות זעירה מפעילה שליטה מבוססת מידע כדי להקטין את האנטרופיה של מערכת – לכאורה מבלי להשקיע אנרגיה.
בכך העלה שאלות על הקשר בין מידע לאנרגיה.
במאה ה־20, שאלות אלה הובילו למחקרים פורצי דרך והעמיקו את ההבנה שהמידע אינו ישות מופשטת בלבד אלא גודל פיזיקלי מדיד, שקשור ישירות לאנטרופיה של
בשנת 1929, הפיזיקאי לאו סילארד פרסם מאמר שבו הדגים כיצד פעולה של מדידת חלקיק בודד נושאת עלות אנרגטית, ובכך קשר בין מידע לאנטרופיה.
במאמרו "On the Decrease of Entropy in a Thermodynamic System by the Intervention of Intelligent Beings", סילארד הציע גרסה מופשטת של שד מקסוול, והראה שמדידה ומיצוי מידע על מערכת תרמודינמית כרוכים בעצמם בפעולה פיזיקלית — קדם-רעיון מרכזי בתיאוריה של מידע תרמודינמי.