tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2008 נבחר בוריס טאדיץ' לכהונה נוספת, לאחר שניצח את מועמד המפלגה הרדיקלית הסרבית טומיסלב ניקוליץ' ברוב דחוק של 50.31% מהקולות.
בשנה זו מונה לראש ממשלה מירקו צווטקוביץ'.
ב-22 בדצמבר 2009 הגישה סרביה בקשה רשמית לחברות באיחוד האירופי וקיבלה מעמד מועמד ב-1 במרץ 2012, לאחר עיכוב בדצמבר 2011. בעקבות המלצה חיובית של הנציבות האירופית והמועצה האירופית ביוני 2013, החל משא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי בינואר 2014.
באפריל 2012 התפטר טאדיץ' מתפקיד הנשיא, ולנשיאה בפועל מונתה סלביצה ג'וקיץ' דיינוביץ'.
בבחירות 2012 עלו לשלטון אלכסנדר וויצ'יץ' ומפלגתו הפרוגרסיבית הסרבית.
בבחירות 2017 זכה אלכסנדר ווצ'יץ' שמונה לנשיא המדינה.
לראש הממשלה מונתה אנה ברנאביץ', האישה הראשונה בתפקיד ראש הממשלה בסרביה.
לאחר התפשטות מגפת COVID-19 לסרביה במרץ 2020, הוכרז מצב חירום והוכנס עוצר לראשונה בסרביה מאז מלחמת העולם השנייה.
באפריל 2022, הנשיא אלכסנדר ווצ'יץ' נבחר מחדש.
בדצמבר 2023, הנשיא ווצ'יץ' זכה בבחירות פרלמנטריות מהירות.
הבחירות הביאו למחאות, ותומכי האופוזיציה טענו שתוצאת הבחירות הייתה הונאה.
ב-16 בינואר 2022 התקיים משאל עם חוקתי סרבי בו בחרו האזרחים לתקן את החוקה הנוגעת לרשות השופטת.
השינויים הוצגו כצעד לצמצום ההשפעה הפוליטית במערכת המשפט.
בעקבות המחאות התפטר ראש הממשלה מילוש ווצ'ביץ' בדמצבר 2024 והממשלה נפלה במרץ 2025, אך ווצ'יץ' נשאר בתפקידו.
בחודשים שלאחר מכן המחאות צברו תאוצה וקריאת המפגינים הייתה להדחה ואף למאסר של ווצ'יץ'.
ב-16 באפריל מונה ג'ורו מאצוט לראש ממשלת סרביה.
מאצוט מקורב לווצ'יץ' אשר אישר את מינויו.
נכון לאפריל 2025 ההפגנות שהפכו לתנועה לאומית נגד סמכותנות ושחיתות ממשיכות, משתקות את המדינה ומהוות את אתגר הגדול ביותר לשלטונו של ווצ'יץ'.
לפי מספר אנליסטים בינלאומיים, סרביה סובלת מנסיגה דמוקרטית למשטר סמכותני, וירידה בחופש התקשורת ובחירויות האזרח.
הפרלמנט הסרבי החד-ביתי מורכב מ-250 נציגים הנבחרים מדי ארבע שנים בבחירות חשאיות.
ראש הממשלה הוא ראש הכוח הביצועי ונבחר על ידי הפרלמנט.
הנשיא נבחר על ידי העם מדי חמש שנים, אך יש לו סמכויות מוגבלות ובעיקר טקסיות.
סרביה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם 188 מדינות החברות באו"ם.
המדינה מפעילה 65 שגרירויות ו-23 קונסוליות ברחבי העולם.
הכוחות המזוינים של סרביה כפופים למשרד הביטחון, והם מורכבים מהצבא ומחיל האוויר.
הרמטכ"ל הסרבי כפוף לשר הביטחון וממונה על ידי הנשיא, שהוא גם המפקד העליון של הצבא.
נכון לשנת 2017, תקציב הביטחון של סרביה עומד על 503 מיליון דולר שהם כ-1.4% מהתמ"ג במדינה.
בצבא הסדיר משרתים כ-28,000 חיילים.
המדינה משתפת פעולה עם נאט"ו, אם כי לא הביעה רצון להצטרף אליו.
סרביה מחולקת ל-29 מחוזות מנהליים והעיר בלגרד שלא שייכת לאף מחוז.
האזורים מחולקים ל-150 רשויות מקומיות ו-24 ערים.
לחבל ארץ אחד מעמד אוטונומי: וויבודינה.
קוסובו, שבעבר הייתה אוטונומיה, הכריזה על עצמאותה ב-17 בפברואר 2008. החלק שלא נמצא בקוסובו ובוויבודינה נקרא מרכז סרביה.
בניגוד להם, אין לו ממשלה אזורית-מקומית, והאחריות לנעשה בו היא כולה בידי השלטון המרכזי.
התמ"ג בסרביה נאמד באופן רשמי בשנת 2015 בכ-36.56 מיליארד דולר, משמע 5,102 דולר לנפש.
המגזר הדומיננטי הוא מגזר השירותים המהווה 60.3% מהתמ"ג, ולאחר מכן ענף התעשייה עם 31.8% מהתמ"ג, ולבסוף החקלאות היא 7.9% מהתמ"ג.
מאז 2000, סרביה משכה למעלה מ-25 מיליארד דולר באמצעות השקעות זרות ישירות.
מבין החברות שהשקיעו בסרביה ניתן למנות את סימנס, בוש, קוקה-קולה, קרלסברג ופיאט.
סרביה היא יצרנית ויצואנית גדולה של ציוד צבאי.
היצוא הביטחוני הסתכם ב-483 מיליון דולר בשנת 2016. סרביה מייצאת את מוצריה ברחבי העולם, בעיקר במזרח התיכון, אפריקה, דרום מזרח אסיה וצפון אמריקה.
כלכלת סרביה נפגעה במשבר הכלכלי העולמי של 2008. כיום (2016) אחוז האבטלה עומד על כ-13%.
לסרביה מאזן סחר שלילי- היבוא עולה על היצוא ב-22%, אם כי הייצוא עולה בהתמדה בשנים האחרונות.
כחלק מיוגוסלביה, לא הייתה סרביה היעד המועדף על תיירים, שהעדיפו את חופיה ועריה העתיקות של קרואטיה.
המלחמה שהתחוללה באזור במהלך שנות ה-90 לא אפשרה התפתחות תקינה של התיירות.
בשנים האחרונות, עם הרגיעה באזור, נרשמת התאוששות מסוימת, אך עדיין סרביה אינה נחשבת ליעד תיירותי.
התיירות בסרביה מבוססת על ההרים והכפרים.
עם ההרים המפורסמים נמנים חבל זלטיבור, קופאוניק וטארה.
כמו כן, יש בסרביה מספר רב של מעיינות חמים, המפורסם שבהם הוא ורנייצ'קה בּנייה.
הערים בלגרד ונובי סאד אף הן מושכות תיירים.
סרביה ממוקמת בדרום מזרח אירופה, בהרי הבלקן ובמישור הפאנוני.
שמונה מדינות מקיפות אותה: הונגריה, רומניה, בולגריה, מקדוניה הצפונית, אלבניה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה.
בתקופה בה הייתה חלק מיוגוסלביה ומסרביה ומונטנגרו היה לה מוצא לים האדריאטי, אך לרפובליקה של סרביה בגבולותיה בימינו אין מוצא לים.
בצפון המדינה שוכן המחוז האוטונומי וויבודינה, שלו גבול משותף עם קרואטיה, הונגריה ורומניה.
בדרום מזרח המדינה שוכן המחוז האוטונומי קוסובו, הגובל במונטנגרו, באלבניה ובמקדוניה הצפונית.
מכיוון שצפון המדינה הוא מישורי ודרומה הררי, יש מספר הבדלים באקלים של אזורים אלה.
בצפון החורף קר והקיץ חם ולח.
את סרביה חוצה נהר הדנובה, הרחב דיו כדי לקיים שיט למרכז אירופה ולים השחור.
הדנובה חוצה את המדינה ומהווה גם גבול טבעי בחלק מהגבולות עם קרואטיה ורומניה.
נהר נוסף, הסאווה, יוצר את הגבול עם מחוז וויבודינה, ומתמזג עם הדנובה בבירה בלגרד.
גם בנהרות טיסה, טאמיס ובגיי ניתן לשוט, והם מקשרים את המדינה עם מדינות שונות במרכז ובמזרח אירופה.
במזרח המדינה, בסמוך לגבול עם רומניה, מתנשאים הרי הקרפטים, ודרומית להם הרי הבלקן והרי הרודופים.
הר מידזור הוא הפסגה הגבוהה ביותר באזור זה, בגובה של 2,156 מטרים.
מערבית להרי הרודופים, שוכנים הרי השאר שבמחוז קוסובו.
בהרים אלה נמצאת הפסגה הגבוהה בסרביה, הר דראוויצה (Daravica), בגובה של 2,656 מטרים.
צפונית להרים אלה, ולאורך הגבול עם מונטנגרו ועם בוסניה והרצגובינה, מתנשאים האלפים הדינאריים.
בסרביה חמישה פארקים לאומיים: פרושקה גורה, קופאוניק, טארה, ג'רדפ ושר פלנינה.
מערכת החינוך כפופה למשרד החינוך והספורט.
חינוך חובה מתחיל בגן חובה או בבית הספר היסודי.
תחילת הלימודים בבית הספר היסודי היא בגיל 7, והלימודים בו נמשכים בתוך 8 שנים.
לאחר מכן יכולים התלמידים לבחור בין בית ספר עיוני, שבו נמשכים הלימודים 4 שנים, לבין בית ספר מקצועי שבו נמשכים הלימודים 3 שנים, ללא אפשרות להמשיך ללימודי השכלה גבוהה.
מישוריה של סרביה הם הדרך הנוחה ביותר להגיע ממרכז אירופה ליוון ולאסיה הקטנה.
רשת הרכבות מחברת את סרביה עם כל שכנותיה, למעט אלבניה.
נהר הדנובה, עורק תחבורה ימית ראשי, מקשר את סרביה עם גרמניה, אוסטריה, סלובקיה והונגריה במעלה הנהר, ועם רומניה ובולגריה במורד הנהר, הנשפך לים השחור.
בסרביה 3 נמלי תעופה בינלאומיים, בבלגרד, בניש ובפרישטינה.
חברת התעופה הלאומית היא אייר סרביה.
תחת הנהגת הנשיא אלכסנדר ווצ'יץ' ומפלגתו קיימת מגמת ירידה משמעותית בחופש העיתונות ועליה בשליטת של השלטון בה.
מאז 2019 המדינה ירדה במדד החופש העולמי בשל הגבלות הולכות וגוברות על עיתונאים, בהם קמפיינים נגד עיתונאים חוקרים, שימוש ברגולציה לתמיכה בתקשורת פרו-ממשלתית, וחוסר שקיפות בבעלות ותקצוב.
השלטון משתמש גם בתביעות משפטיות כדי להרתיע תקשורת עצמאית, וכתוצאה נוצרה סביבה תקשורתית שבה נשמע בעיקר סיקור חיובי לממשלה, תוך דיכוי ביקורת.
בסרביה מתגוררים (נכון ל-2005) כ-9.4 מיליון תושבים, מתוכם כ-2.1 מיליון בוויבודינה, 1.8 מיליון בקוסובו, והיתר, כ-5.5 מיליון, במרכז סרביה.
כ-83% מתושבי סרביה הם סרבים.
המיעוטים העיקריים כוללים הונגרים, סורבים, בוסנים, צוענים, קרואטים, סלובקים, מקדונים, בולגרים ורומנים.
השפה הרשמית היא סרבית המדוברת על ידי כ-88% מהאוכלוסייה כשפת אם.
ישנן שפות מיעוט רשמיות, אשר הן: סלובנית, קרואטית, אלבנית, רומנית, בולגרית, בוסנית, רוסינית והונגרית.
על פי דו"ח האושר העולמי השנתי שפורסם בסוף מרץ 2024, סרביה ממוקמת במקום השלישי במדד האושר בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
החוקה של סרביה מגדירה את המדינה כמדינה חילונית עם חופש דת מובטח.
הדת הנפוצה היא הנצרות האורתודוקסית.
אל הנצרות הקתולית משתייכות בעיקר קבוצות המיעוט האתניות.
מרבית מהפרוטסטנטים משתייכים למיעוט הסלובני בוויבודינה.
מרבית מהמוסלמים מתגוררים בדרום המדינה, וההערכה היא כי שליש מהצוענים הם מוסלמים.
ליהדות סרביה משתייכים כיום כ-600 איש.
בסרביה 7 ערים שבהן מתגוררים למעלה מ-100,000 תושבים.
בלגרד גדולה מכולן באופן משמעותי.
תרבותה של סרביה שאבה השראה מהאימפריות ששלטו בה או שגבלו בה: רומא, הונגריה, האימפריה הביזנטית, האימפריה העות'מאנית ואוסטריה.
באופן מסורתי, הושפע הצפון יותר מהתרבות המרכז-אירופית והדרום מהתרבות המזרחית, אך לשתי התרבויות הייתה השפעה הדדית, וההבדלים בין האזורים היטשטשו.
לאימפריה הביזנטית הייתה, ככל הנראה, ההשפעה הגדולה ביותר.
הסרבים הם נוצרים אורתודוקסים ולא רומים-קתוליים, ולהם כנסייה משלהם, הנקראת הכנסייה הסרבית האורתודוקסית.
ההשפעה המעורבת של התרבויות נתנה אותותיה גם בכתב השפה הסרבית, שבה ניתן להשתמש גם באותיות קיריליות וגם באותיות לטיניות
בקיץ נערך בנובי סאד פסטיבל המוזיקה אקזיט, ובעיירה הקטנה גוצ'ה נערך מדי שנה פסטיבל חצוצרות.
1-2 בינואר: יום השנה החדשה
7 בינואר: חג המולד האורתודוקסי
14 בינואר: יום השנה החדשה האורתודוקסי
27 בינואר: חג סבָה הקדוש
15 בפברואר: יום העצמאות הסרבי
6 באפריל: יום שישי הטוב האורתודוקסי
8-9 באפריל: חג הפסחא האורתודוקסי
1-2 במאי: יום הפועלים הבינלאומי
9 במאי: יום הניצחון של בעלות הברית
28 ביוני: יום הידובדן, לזכר החיילים שנפלו בקרב על קוסובו
19 בדצמבר: ניקולה הקדוש (חג הנוצרים האורתודוקסים)
הנבחרת שיחקה עד פברואר 2003 תחת השם "נבחרת יוגוסלביה בכדורגל", ועד יוני 2006 תחת השם "נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורגל".
הדירוג הנוכחי של נבחרת סרביה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-54 בעולם, נכון ל-2 ביוני 2016 - עלייה של 2 מקומות לעומת דירוג קודם.[2] דירוג השיא 13 נמדד בספטמבר 2009 והדירוג הכי נמוך 66 נמדד באוגוסט 2015.
נבחרת הכדורסל של סרביה (סרבית: Кошаркашка репрезентација Србије) מייצגת את המדינה בתחרויות בינלאומיות.
הדירוג הנוכחי של נבחרת סרביה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-6 בעולם, נכון ל-3 באוקטובר 2015 - עלייה של מקום אחד לעומת דירוג קודם.[1]
סרביה הייתה בעבר חלק מנבחרת יוגוסלביה ומנבחרת סרביה ומונטנגרו.
בתחילת חודש יוני 2011 קיבלה ההתאחדות הסרבית מכתב התנצלות רשמי מפיב"א, בו מודה הארגון בטעות.
סרביה ומונטנגרו (או יוגוסלביה החדשה) הוא השם המשמש לתיאור שני איחודי עבר של המדינות סרביה ומונטנגרו, איחודים שנוצרו לאחר התפרקותה של יוגוסלביה הסוציאליסטית והיוו שלבי ביניים בהתמוטטות האתוס הלאומי היוגוסלבי:
האיחוד הראשון של סרביה ומונטנגרו נקרא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (בסרבית: Савезна Република Југославија, СРЈ), והוא נוצר בשנת 1992 לאחר פירוק הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אשר כללה את סרביה, מונטנגרו וארבע מדינות נוספות.
כקודמו, היה איחוד זה פדרטיבי, וראשיו אף ניסו לזכּוֹתוֹ בהכרה בינלאומית כיורש האיחוד הקודם, ללא הצלחה.
איחוד זה הסתיים בשנת 2003 עקב יצירת איחוד חלופי:
האיחוד השני של סרביה ומונטנגרו נקרא האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו (בסרבית: Државна заједница Србија и Црна Гора), והוא נוצר בשנת 2003 באמצעות הפיכת האיחוד הראשון, הפדרלי, לאיחוד רופף, קונפדרטיבי, במסגרתו תפקדו שתי המדינות באופן אוטונומי כמעט ריבוני.
בשנת 2006, עקב משאל עם במונטנגרו שהכריע בעד עצמאות מלאה, פורק האיחוד, ושני מרכיביו הפכו למדינות העצמאיות סרביה ומונטנגרו.
שני האיחודים הללו היו זהים בשטחם וגבלו באלבניה ובמקדוניה בדרום, בבולגריה במזרח, ברומניה בצפון-מזרח, בהונגריה בצפון, ובקרואטיה ובבוסניה והרצגובינה במערב.
מסוף מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, ועד פירוקה ב-1992, התקיימה יוגוסלביה כפדרציה קומוניסטית של שש מדינות – סרביה, מונטנגרו, סלובניה, קרואטיה, מקדוניה, ובוסניה והרצגובינה.
שמה של הפדרציה שונה מספר פעמים, ומשנת 1963 היא נקראה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
כוח מאחד מרכזי בפדרציה היה יוסיפ ברוז טיטו, אשר החזיק בתפקידי הנהגה בכירים בפדרציה כבר משנת 1943, ושימש כנשיא ההנהגה הקולקטיבית של הפדרציה ("נשיא יוגוסלביה") משנת 1953 ואילך.
המאוויים הלאומיים שעלו מפעם לפעם בקרב הקבוצות האתניות השונות, דוכאו על ידי השלטון בהתאם לדוקטרינה הקומוניסטית האנטי-לאומית, בין באמצעים אלימים ובין באמצעות ניסיון כושל ליצור "לאום יוגוסלבי".
אך בהדרגה, הודות לגרסה המרוככת של הקומוניזם שהנהיג טיטו ובהתאם לאינטרסים אחרים של השלטון, ניתנו הקלות בתחום זה, ביניהן מתן אוטונומיה נרחבת יותר למדינות הפדרציה ולמחוזותיה במסגרת חוקת 1974.
מותו של טיטו ב-1980 הותיר את הפדרציה הסוציאליסטית היוגוסלבית ללא מחליף דומיננטי, ועקב כך החלו ראשי מדינות הפדרציה לשמש כנשיאים המתחלפים בתפקיד מדי שנה על-פי סבב.
כך, ללא מנהיג מאחד, ועם משבר כלכלי שהתפתח באמצע שנות ה-80 בקוסובו בפרט ובסרביה בכלל, גאה המתח בין הקבוצות האתניות השונות בפדרציה, והדרישות הלאומיות לעצמאות חזרו ונשמעו ברמה.
ב-1987 החל סלובודן מילושביץ', אז יו"ר הוועדה המרכזית הסרבית בחבר הקומוניסטים של יוגוסלביה (League of Communists of Serbia), לבלוט בזירה היוגוסלבית, עקב התנגדותו למידת האוטונומיה שניתנה לפרובינציה של קוסובו, בטענה שהנהגתה האלבנית מפלה לרעה את האזרחים הסרבים של הפרובינציה.
עמדותיו גררו ביקורת מצד קומוניסטים אחרים אך זכו לתמיכת סרבים ברחבי יוגוסלביה, ושנתיים אחר כך, ב-1989, נבחר מילושביץ' לנשיא סרביה.
בהדרגה החל מילושביץ' למלא גם את החלל המנהיגותי שנוצר בשלטון הפדרלי היוגוסלבי, והפך למנהיג הדומיננטי בפדרציה על חשבון ההנהגה הקולקטיבית.
מילושביץ', אשר התנגד נחרצות להיחלשות ריכוזיות השלטון הפדרלי, למידת האוטונומיה שהוענקה למדינות ולאפשרות של פרישת מדינות מהפדרציה, הפך לראש המתנגדים לתנועות הלאומיות והבדלניות ביוגוסלביה.
התפרקות ברית המועצות, שהגיעה לשיאה בשנים 1990–1991, סיפקה תמריץ משמעותי נוסף לשאיפות העצמאות ביוגוסלביה, וכך, באמצע שנת 1991, השנה האחרונה לקיומה של ברית המועצות, החל תהליך פירוקה של הפדרציה היוגוסלבית.
תהליך זה, שהסתיים כשנה מאוחר יותר, לווה בסדרה ארוכה של עימותים אלימים ומלחמות בבלקן לאורך העשור ומעבר לו.
התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
במקביל לאירועים אלה, תוך השפעה הדדית, החל להתערער גם הממשל הפדרלי.
ב-15 במרץ 1991 סירב נשיא הפדרציה המכהן, בוריסלב יוביץ' הסרבי, להעביר את הנשיאות על-פי הסבב לסטייפן מסיץ' הקרואטי, ודרש לשם כך הצבעה.
התנגדות נציגי סרביה והימנעות נציגי מונטנגרו בהצבעה זו מנעה ממסיץ' את התפקיד (שהועבר לממלא מקום – סיידו ביירמוביץ' הקוסוברי).
רק חודש וחצי אחר כך, ב-30 ביוני, בלחץ הקהילה הבינלאומית נוכח מלחמת עשרת הימים, קיבל מסיץ' את התפקיד.
חודשיים אחרי כן, ב-3 באוקטובר, התפטר מסיץ' מן הנשיאות כדי לשוב אל מדינתו, קרואטיה, שנלחמה על עצמאותה נגד הצבא היוגוסלבי – אותו צבא שהיה כפוף להנהגה הקולקטיבית בראשה עמד מסיץ' עצמו עד התפטרותו.
לאחר התפטרותו של מסיץ' הועברה נשיאות הפדרציה לברנקו קוסטיץ, מונטנגרי ממוצא סרבי, ששימש ממלא מקום הנשיא מטעם סרביה ומונטנגרו.
ב-15 ביוני 1992, לאחר שפרישתן של סלובניה, קרואטיה, מקדוניה ובוסניה והרצגובינה כבר נראתה סופית, בוטלה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
פרישת ארבע מתוך שש מדינות הפדרציה הותירה בה רק את סרביה ומונטנגרו, אשר בחרו להמשיך ולקיים מדינה יוגוסלבית (כלומר איחוד של עמים סלביים דרומיים).
עוד בשנת 1992 נכתבה חוקה ל"יוגוסלביה חדשה", היא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
קריסת הקומוניזם וההתעוררות הדמוקרטית בעקבותיה נתנו אותותיהם גם במאפייני הפדרציה היוגוסלבית החדשה:
שמה של הפדרציה החדשה היה זהה לשמה של קודמתה למעט התואר "הסוציאליסטית" שהושמט ממנו.
סמליה הקומוניסטיים של הפדרציה הקודמת נזנחו: דגל הפדרציה החדשה אינו אלא דגל יוגוסלביה ממנו הוסר הכוכב האדום, וסמל הפדרציה הקודמת, אשר סימל איחוד של שש מדינות וגם עליו התנוסס הכוכב האדום, הוחלף בעיט דו-ראשי עם סמלי שתי המדינות, ללא סמלים קומוניסטיים.
עקרון "הנשיאות הקולקטיבית", שבפדרציה הסוציאליסטית כללה את נציגי המדינות והפרובינציות האוטונומיות נוסף על הנשיא, הוחלף בנשיא יחיד שייבחר בבחירות דמוקרטיות, וכמוהו גם בממשלה שתיבחר באופן דמוקרטי.
המדינה הייתה רפובליקה פדרלית, פרלמנטרית ורב-מפלגתית.
עם זאת, עד שנת 2000 הדמוקרטיה הייתה פורמלית ולא ליברלית.
ב-1 בנובמבר 2000 הפכה המדינה לחברה באומות המאוחדות.
ראש המדינה נקרא נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בין 1992 ל-2003 כיהנו 6 נשיאים ונשיאים בפועל: דובריצה צ'וסיץ', מילוש רדולוביץ' (בפועל), זוראן ליליץ', סרג'ה בוז'וביץ' (בפועל), סלובודן מילושביץ' וווייסלב קושטוניצה.
ראש הממשלה נקרא נשיא הממשלה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בין 1992 ל-2003 כיהנו 5 ראשי ממשלה: מילאן פאניץ', ראדויה קונטיץ', מומיר בולטוביץ', זוראן ז'יז'יץ' ודרגישה פשיץ'.
הפרלמנט נקרא האספה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה והורכב משני בתים:
מועצת האזרחים (הבית התחתון) שייצגה את אזרחי שתי המדינות באופן יחסי.
מועצת הרפובליקות (הבית העליון) שייצגה באופן שווה את סרביה ואת מונטנגרו.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו
בשנת 2002 הגיעו סרביה ומונטנגרו להסכם חדש בנוגע להמשך שיתוף הפעולה ביניהן, שתכליתו להעניק עצמאות רבה יותר לכל אחת מן המדינות.
ב-4 בפברואר 2003 נכנס השינוי לתוקף, והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הפכה לקונפדרציה רופפת בשם האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
בכך גם הגיע לקצו השימוש בשם "יוגוסלביה" לתיאור ישות מדינית פעילה כלשהי, לאחר ששימש כך ברצף משנת 1918.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו היה רפובליקה קונפדרלית דמוית רפובליקה פדרלית, מעין חבר-עמים של המדינות סרביה ומונטנגרו.
החוקה הגבילה את הממשל המאוחד לבל יעסוק בנושאי פנים של סרביה ומונטנגרו, ובהתאם לה תפקד האיחוד באופן המזכיר ארגון בינלאומי המשלב ברית צבאית, איחוד כלכלי, מסגרת חוקתית לשמירה על זכויות האדם ומדיניות חוץ משותפת בשאיפה להצטרף לאיחוד האירופי.
המשטר היה מעין-פרלמנטרי עם סממנים נשיאותיים: פרלמנט ממונה שבחר נשיא אשר שימש כראש המדינה וכראש הממשלה.
תוכננו בחירות ישירות לפרלמנט, אך האיחוד התפרק עוד קודם.
נשיא האיחוד נקרא נשיא סרביה ומונטנגרו, וכאמור שימש הן כראש המדינה והן כיו"ר מועצת השרים של סרביה ומונטנגרו, כלומר כראש הממשלה.
הממשלה ("מועצת השרים") כללה 5 שרים ושני סגני-שרים: שר חוץ וסגנו, שר הגנה וסגנו, שר לקשרי כלכלה בין-לאומיים, שר לקשרי כלכלה פנימיים ושר לזכויות אדם ומיעוטים.
הרשות המחוקקת הייתה האספה של סרביה ומונטנגרו (בית אחד), ומנתה 126 נציגים, 91 מסרביה ו-35 ממונטנגרו, ששיוכם הפוליטי תאם את גודלן היחסי של המפלגות באספות הלאומיות.
הנציגים נבחרו מבין חברי האספות של סרביה ומונטנגרו ומבין חברי הפרלמנט הפדרלי היוצא.
מקץ שנתיים אמורים היו חברי האספה של סרביה ומונטנגרו להיבחר במקביל לבחירות לאספות הלאומיות שלהן, אך סעיף זה לא מומש מאחר שלא אירעו בחירות כאלה עד לפירוק האיחוד.
חברי האספה של סרביה ומונטנגרו בחרו מביניהם את נשיא האספה ואת סגן נשיא האספה, עם הכרח שאחד מהם יהיה מסרביה והשני ממונטנגרו.
השניים נדרשו להציע לאספה מועמד לנשיאות האיחוד.
לאחר שנבחר, היה על נשיא האיחוד להציע רשימת מועמדים לממשלה ולהביאם לאישור האספה.
אם האספה לא הצליחה לאשר נשיא תוך שתי הצבעות או ממשלה תוך שלוש, האספה הייתה מתפזרת.
אם נשיא האיחוד הנבחר ונשיא האספה היו מאותה מדינה, נשיא האספה וסגנו היו מתחלפים בתפקידיהם.
החוקה אסרה על בחירה רצופה של שני נשיאי האיחוד מאותה המדינה.
לאחר 3 שנים מהקמת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, יהיו מדינות האיחוד רשאיות לערוך משאל-עם על עצמאותן, על פי חוקיהן.
מדינה שתפרוש מהאיחוד תאבד את המעמד המדיני הבינלאומי שלו (הכרה וחברות במוסדות בינלאומיים, נציגים דיפלומטיים וכדומה).
הנשיא היחיד של איחוד זה היה סבטוזר מרוביץ', שכיהן בתפקיד בין 2003 ל-2006. הוא נבחר בקולות 65 מתוך 126 חברי הפרלמנט, כאשר יתר המועמדים זכו ב-47 קולות.
מרוביץ' היה פוליטיקאי מונטנגרי שתמך בעצמאות מלאה של מונטנגרו, ושימש במקביל גם כסגן נשיא המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו (במונטנגרית: Demokratska Partija Socijalista Crne Gore), אשר זו הייתה גם עמדתה הרשמית.
בהתאם לחוקת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ובהתאם לחוקת מונטנגרו, אושר ונערך משאל עם על עצמאות מונטנגרו בשנת 2006:
ב-2 במרץ הגיש נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ' לפרלמנט של מונטנגרו את הצעת החוק לעריכת משאל העם, והיא אושרה פה אחד.
ב-21 במאי נערך משאל העם, והתקבל בו רוב של 55.5% בעד עצמאות, חצי אחוז יותר מהמינימום הדרוש על פי חוקת מונטנגרו.
במשאל השתתפו יותר מ-477,000 אנשים, שהיוו 86.3% מבעלי זכות הבחירה.
ב-22 במאי, בשעה 02:00 לפנות בוקר, הודיע נשיא מונטנגרו כי מונטנגרו תהפוך למדינה עצמאית.
ב-4 ביוני הכריזה מונטנגרו רשמית על עצמאותה.
מכיוון שהאיחוד כלל רק שתי מדינות, גרמה פרישתה של מונטנגרו ממנו לפירוקו.
ב-5 ביוני הכריזה סרביה על עצמאותה עקב פרישת מונטנגרו.
המעמד המדיני של האיחוד הועבר לסרביה שנותרה יורשתו היחידה והרשמית, ומונטנגרו נדרשה להשיג מעמד מדיני משל עצמה, וכך עשתה.
בעוד מונטנגרו היוותה יחידה מנהלית אחת, סרביה הייתה מחולקת מנהלית לשלושה מחוזות: מרכז סרביה, החבל האוטונומי ווֹיבודינה בצפון, והחבל האוטונומי קוסובו ומטוחיה בדרום.
שני חבלים אלה נשארו אוטונומיים גם בעת פירוק האיחוד המדיני בשנת 2006 (ב-17 בפברואר 2008 הכריז חבל קוסובו על עצמאותו, וכיום וויבודינה היא המחוז האוטונומי היחיד של סרביה).
מרכז סרביה (בו ממוקמת בלגרד)
עיר הבירה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הייתה בלגרד, שהייתה ועודנה גם בירת סרביה.
בירת מונטנגרו הייתה ונותרה פודגוריצה.
בשנת 2003, עם כינון האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, הוגדרה בלגרד כמרכז האדמיניסטרטיבי של האיחוד וכמקום מושבם של האספה ומועצת השרים שלו, ופודגוריצה כמקום מושב בית המשפט שלו.
שטח איחודי סרביה ומונטנגרו היה 102,173 קמ"ר.
גבולות כל איחוד היו הונגריה בצפון, רומניה בצפון-מזרח, בולגריה במזרח, מקדוניה ואלבניה בדרום וקרואטיה ובוסניה והרצגובינה במערב.
מספר אזרחי סרביה ומונטנגרו עמד על כ-10 מיליון.
בתקופת איחודי המדינות (וגם כיום) דיברו בסרביה ובמונטנגרו בניבים סרבו-קרואטים קרובים, כך שלא הייתה בעיית תקשורת בין הקהילות השונות.
השפה הרשמית הייתה סרבית (השפה המדוברת בסרביה), והשפה המדוברת במונטנגרו הייתה ניב סרבו-קרואטי דרומי.
הכתיב שהיה נהוג הוא האלפבית הקירילי, אם כי נעשה שימוש מועט באלפבית הלטיני.
הדת המרכזית במדינה הייתה הנצרות האורתודוקסית, ומרכז הכנסייה המקומית היה בסרביה.
כמו כן, היו קהילות גדולות של מוסלמים ושל נוצרים קתולים.
בנוסף התקיימה קהילה יהודית קטנה.
סרבו-קרואטית היא שפה סלאבית דרומית המשתייכת למשפחת השפות ההודו-אירופית.
היא שימשה כשפתה הרשמית של יוגוסלביה; לאחר שזו התפרקה, נותרה כשפה הרשמית בסרביה ומונטנגרו, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה.
רוב תושבי צפון מקדוניה וסלובניה דוברים אף הם סרבו-קרואטית כשפה שנייה.
זוהי אחת השפות היחידות בעולם אשר נכתבות בשתי מערכות אלפבית שונות.
האלפבית הלטיני נמצא בשימוש בקרואטיה ובסלובניה ואילו האלפבית הקירילי נמצא בשימוש בסרביה, מונטנגרו ובוסניה.
האלפבית הערבי שימש לעיתים את הבוסנית, אך לא השתרש.
הלשון היא בעלת ארבעה ניבים עיקריים: צ'קאווי, שטוקאווי, קאיקאווי וטורלאקי.
תת-הניב המזרח-הרצגוביני של הניב השטוקאווי הוא העיקרי והנחשב ביותר, ועליו מבוססות כל הצורות הסטנדרטיות של השפה: סרבית, קרואטית ובוסנית.
ההבדלים בין הצורות האלה זניחים.
השם "סרבית" מתייחס כיום בעיקר לסרבו-קרואטית הכתובה באלפבית הקרילי (אך גם באלפבית לטיני) בשטחי סרביה, מונטנגרו, בוסניה, סלבוניה וקראינה, בעוד "קרואטית" מתייחס כיום בעיקר לזו הכתובה באלפבית הלטיני בקרואטיה, בוסניה והרצגובינה.
המצב הפוליטי הסבוך ביוגוסלביה השפיע על השפה.
לאחר פרישת קרואטיה מיוגוסלביה ב-1991, כחלק מהרצון לבדל את קרואטיה משאר מדינות יוגוסלביה לשעבר, מגמה שהתעצמה עקב הקרבות שהתחוללו במקום בשנות ה-90 בין שני עמים הדוברים אותה שפה.
הכניסו מנהיגי קרואטיה באופן יזום מילים חדשות לשימוש בשפה, על מנת להבדילה מהסרבית.
חלק מהמילים החדשות נלקחו מהשפה הדלמטית, חלקן ממקור איטלקי וחלקן תחדיש.
מסיבות פוליטיות, לאומיות ופטריוטיות נקראת השפה בשמות שונים במדינות השונות.
בקרואטיה נקראת השפה כיום "קרואטית", בסרביה, הדבקה בשפה המקורית, נקראת השפה כיום "סרבית", בחלקים מבוסניה והרצגובינה "בוסנית".
מספר קבוצות במונטנגרו תומכות בשינוי שם השפה למונטנגרית.
הדקדוק נשאר בינתיים זהה בכל גרסאות השפה, הן מבחינה מורפולוגית והן מבחינה תחבירית והשוני הוא באוצר מילים ובאיות.
עדות למצב השפה מצויה גם בוויקיפדיה, שבה מתנהלים מיזמים שונים בבוסנית, סרבית, קרואטית וסרבו-קרואטית.
+פונמות בסרבו-קרואטית וילוני חכי בתר-מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(שִנִּי) אפיɲnm סותםɡkd̪t̪bp מחוכךʥʨʤʧ ʦ̪ חוכך xʒʃz̪s̪vf מקורב(צדי)jʎɫ רוטטr
<big>התנועות<big> לטיני קירילי תעתיק IPA הערך הפונטי Aa [] נהגית כהגיית פתח Ee [] נהגית כצירי פתוח יותר Ii Ии [] נהגית כהגיית חיריק Uu Уу [] נהגית כהגיית שורוק Oo [] נהגית כחולם פתוח יותר
סרבנד או סרבנדה הוא ריקוד ממוצא ספרדי.
בתקופת הרנסאנס הוא נחשב לגס ומחוספס מדי בצורתו המקורית לחברה האירופאית וכדי שיאומץ אליה היה צריך לעבור שינוי, להתאים את עצמו לתרבות האירופאית.
למשל, במקור הטמפו של ריקוד זה היה מהיר אך לאחר מכן הפך לאחד הריקודים האיטיים בסוויטה.
לאחר ה"עידון" שעבר הריקוד התפשט במהירות ונהיה פופולרי במהרה בעיקר בחצרות האצולה באירופה.
הסרבנד הוא ריקוד בעל טמפו איטי בעל משקל משולש.
ישנו דגש על הפעמה השנייה ולעיתים קרובות ניתן למצוא בה אפוג'טורות או שינויים מפתיעים בהרמוניה.
המלודיה בסרבנד זורמת בשלוה בצלילים ארוכים ומעוטרים ובנימת-מה של אצילות וחשיבות.
הסרבנד הוא אחד הריקודים בסוויטה בסגנון הבארוק, ומהווה לרוב הפרק ה"מהורהר" שבה כמו גם דרמטי, בשל המפעם האיטי ושינויי "מצב הרוח" על ידי הניסוח ההרמוני הייחודי לו.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 חזרו מלחינים לחבר בסוגה זו כחלק ביצירותיהם השונות, לעיתים במסגרת מה שמכונה נאו קלאסיקה.
סֶרְבוּס סֶרְבוֹרוּם דֶאִי הוא מונח שמשמעו "משרת משרתי האל".
מונח זה הוא אחד מתאריו הרשמיים של האפיפיור ומשמש בהתייחסות לאפיפיור בתחילתה של פנייה אפיפיורית במסגרת בולה אפיפיורית.
האפיפיור גרגוריוס הראשון בסוף המאה השישית היה האפיפיור הראשון שהשתמש בתואר זה בהתייחס למשרת האפיפיור, כאשר המונח נכנס לשימוש סדיר אצל האפיפיורים רק במאה התשיעית.
שליטים אחרים שהשתמשו בתואר חדלו להשתמש בו רק אחרי המאה ה-12, ומאז הוא משמש באופן בלעדי בהתייחסות לאפיפיור בלבד.
בשנים שאחרי ויעוד הוותיקן השני השתמשו אפיפיורים במונח כדי להעניק למשרתם מראית עין פשוטה ומלכותית פחות.
האפיפיור פאולוס השישי הפסיק להשתמש בכתר האפיפיורי, ויורשיו הלכו בעקבותיו בנוהג זה.
יוחנן פאולוס הראשון, יוחנן פאולוס השני ובנדיקטוס השישה עשר חדלו מן הנוהג של טקס הכתרת האפיפיור והעדיפו במקומו את טקס כינון האפיפיור הצנוע יותר.
במקום לקבל כתר אפיפיורות, שלושתם קיבלו את הפליום בעת חגיגת עלייתם לכס.
כמו כן, נפטרו אפיפיורים אלו מהשימוש ב"אנחנו" המלכותי ובחרו במקומו ב"אני".
סרבית (כתיב לטיני: Srpski; כתיב קירילי: Српски) היא שפה סלאבית דרומית המדוברת במספר מדינות יוגוסלביה לשעבר, בעיקר בסרביה ובבוסניה והרצגובינה וכמו כן במונטנגרו, קרואטיה ובקהילות סרביות ברחבי העולם.
דובריה המגדירים עצמם כדוברי השפה הסרבית הם בעיקר סרבים – תושבי סרביה ותושבי רפובליקה סרפסקה.
הסרבית מבוססת על ניב-אב המשותף גם לשפות הקרואטית והבוסנית, הנקרא סרבו-קרואטית.
סרבית היא אחת הדוגמאות הבודדות לשפה המשתמשת בשתי שיטות כתב בו-בזמן.
שתי מערכות אלפבית, הלטיני והקירילי, משמשות לכתיבת השפה ונפוצות בסרביה בכל תחומי החיים, ורוב הסרבים שולטים בשתיהן.
הכתיב הסרבי עקבי מאוד, ומבוסס על העיקרון של "אות לצליל", דהיינו, "כתוב כפי שהנך מדבר וקרא כשם שכתוב".
העיקרון יושם על ידי ווק סטפנוביץ' קראג'יץ', בלשן סרבי והמוציא לפועל של רפורמת השפה הסרבית במאה ה-19.
במובנים רבים, סרבית היא ניב של השפה הסרבו-קרואטית, וזהה כמעט לגמרי לקרואטית ולבוסנית: הדקדוק זהה בכל גרסאות השפה, הן מבחינה מורפולוגית והן מבחינה תחבירית, והשוני מסתכם בחלק מאוצר המילים ובאיות.
סרביט אל-ח'אדם הוא אתר ארכאולוגי במערב סיני, שימש בימי קדם כמכרה לאבן הטורקיז של ממלכת מצרים.
בשנת 1761 גילה במקום החוקר הגרמני קרסטן ניבור (Carsten Niebuhr), שיצא לחקור את המזרח התיכון במשלחת מדעית מטעם המלך הדני פרדריק החמישי, מקדש ובו כתובות ופסלים מצריים.
בשנת 1905 נעשו במקום חפירות על ידי הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, שגילה מכרות עתיקים, ומקדש לאלה המצרית חתחור.
גולת הכותרת של תגליותיו היו כתובות בכתב פרוטו-סינאי.
זאת העדות המוקדמת ביותר של התפתחות כתב ההירוגליפים המצרי, שכלל מאות ואף אלפי סימנים, לכתב אלפביתי, שכולל מספר מצומצם של אותיות.
מכתב זה התפתחו האלפבית של שפות אירופה (האלפבית היווני, האלפבית הלטיני, האלפבית הקירילי) והמזרח התיכון (האלפבית העברי, האלפבית הערבי).
הכתובות נכתבו ככל הנראה על ידי עובדים מקומיים ממוצא שמי שעבדו במכרות בראשות אדם בשם חבדד, שהיה "אחיו של נסיך רזנו (אזור בכנען)".
פרופ' רפאל גבעון מאוניברסיטת תל אביב שלמד את המקום כתב עליו בספרו 'אבני סיני', ובו הוא קורא לכתב הפרוטו-סינאי ההישג התרבותי הגדול ביותר בחצי האי סיני.
ד"ר צבי אילן הציע לזהות את סרביט אל-ח'אדם עם הר סיני, זיהוי שלא מקובל על מרבית החוקרים.
לטענת עידו דיסנצ'יק ב-1981, היה עד לגניבת עתיקות מהאתר בעזרת מסוק צה"לי בשנת 1969 על ידי שר הביטחון, משה דיין.
בתגובה טען דיין כי העביר את הממצא שנטל מהאתר לבחינה באוניברסיטת תל אביב וכי הממצא הוחזר לאחר מכן לאתר.
סרביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וסרביה חדלה להתקיים כמדינה עצמאית.
את הממלכה החליפה לאחר מלחמת העולם השנייה הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית של יוגוסלביה, והספורטאים הסרבים התחרו במסגרת המשלחת היוגוסלבית.
הוועד האולימפי הבינלאומי החליט כי יוגוסלביה לא תוכל להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992), אך התיר את השתתפותם של ספורטאים מהמדינה, כמשתתפים עצמאיים המתחרים תחת הדגל האולימפי וללא כל ציון של סממן המזהה את לאומם.
החלטה זו חלה למעשה על הספורטאים הסרבים והמונטנגרים, תושבי הרפובליקות שנותרו ביוגוסלביה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) שבו הסרבים להשתתף באולימפיאדה במסגרת המשלחת היוגוסלבית.
לאחר החלשות הפדרציה ב-2003, וכינונה של סרביה ומונטנגרו במקומה של יוגוסלביה, היוו הסרבים חלק מהמשלחת של סרביה ומונטנגרו באולימפיאדת אתונה (2004).
ב-2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, וסרביה שבה והפכה למדינה נפרדת.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה, לראשונה מזה 96 שנים, משלחת עצמאית.
באולימפיאדות בהן השתתפה סרביה כמדינה עצמאית, צברו ספורטאיה 15 מדליות, בהן שבע מדליות זהב.
אחד הספורטאים הסרבים שזכה במדליית הזהב הוא נובאק ג'וקוביץ' באולימפיאדת פריז (2024).
במשחקי החורף משתתפת סרביה מאז אולימפיאדת ונקובר (2010).
עד כה, אף ספורטאי סרבי לא זכה במדליה במשחקים אלה.
לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) שלחה סרביה שלושה אתלטים: שני רצי מרתון (אחד מהם כלל לא השתתף במירוץ, והשני לא השלים את הריצה) ואצן בריצת 100 מטר, שלא העפיל משלב המוקדמות.
המשלחת הסרבית לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) כללה 92 ספורטאים, והם זכו ב-3 מדליות.
השחיין מילוראד צ'אביץ' היה הקרוב ביותר לנצח את מייקל פלפס ולמנוע ממנו הישג של 8 מדליות זהב באולימפיאדה אחת.
צ'אביץ', שהתחרה במשחה ל-100 מטר פרפר, שבר את השיא האולימפי, וסיים במקום הראשון הן בשלב המוקדמות והן בחצי הגמר.
במשחה הגמר הוביל לאורך כל הדרך, אך סיים לבסוף במקום השני, מאית השנייה לאחר פלפס.
המשלחת הסרבית ערערה בתחילה על התוצאות, שכן בצילומי הטלוויזיה נראה היה שצ'אביץ' מגיע קודם, אלא שפלפס נגע בלוח המגע לפניו, ו-FINA דחתה את הערעור.
הטניסאי נובאק ג'וקוביץ' זכה במדליית ארד, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לרפאל נדאל וניצח במשחק על המקום השלישי את ג'יימס בלייק.
נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ארצות הברית 10-5, וגברה על נבחרת מונטנגרו 4-6 במשחק טעון על המקום השלישי.
באולימפיאדת אתונה זכתה הנבחרת המשותפת לשתי המדינות במדליית הכסף.
שתי נבחרות הכדורעף הודחו בשלב רבע הגמר, הגברים בידי ארצות הברית והנשים בידי קובה.
באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה לוחמת הטאקוונדו מיליצה מנדיץ' לספורטאית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית לזכות סרביה העצמאית.
הקלעית איוואנה מקסימוביץ' זכתה במדליית כסף בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים ואנדריה זלאטיץ' זכה במדליית ארד בירי באקדח אוויר, וכן סיים במקום השישי בירי באקדח מ-50 מטר.
קלעית נוספת, זוראנה ארונוביץ', סיימה במקום הרביעי בירי באקדח מ-25 מטר ובמקום השביעי בירי באקדח אוויר.
נבחרת הכדורמים זכתה שוב במדליית הארד, גם הפעם לאחר ניצחון על מונטנגרו, 11-12. וניה אודוביצ'יץ' השתתף באולימפיאדה בפעם השלישית וזה הייתה המדליה השלישית שלו.
הטניסאי נובאק ג'וקוביץ' סיים במקום הרביעי, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לאנדי מארי ובמשחק על מדליית הארד לחואן מרטין דל פוטרו.
גם השחיין מילורד צ'אביץ' לא הצליח לשחזר את הישגו מבייג'ינג, וסיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר פרפר.
ספורטאים סרבים נוספים שבלטו בלונדון כללו את השחיין ולדימיר סטייפנוביץ' (מקום שישי ב-200 מטר פרפר), אסמיר קולאשינאץ (מקום שביעי בהדיפת כדור ברזל), חותר הקיאק מרקו נובאקוביץ' (מקום שביעי ב-200 מטר), חותרות הקיאק ניקולינה ואוליברה מולדובן (מקום שמיני ב-500 מטר) ואיוונה שפאנוביץ' (מקום 11 בקפיצה לרוחק).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זינקו משמעותית הישגי המשלחת הסרבית.
הם זכו ב-8 מדליות, יותר מכל הישגיהם בבייג'ינג ובלונדון גם יחד, ומתוכן שתי מדליות זהב.
ארבע מהמדליות הושגו בענפי הכדור הקבוצתיים.
נבחרת הכדורמים זכתה במדליית זהב, לאחר שגברה בחצי הגמר 8-10 על איטליה ובמשחק הגמר ניצחה 7-11 את קרואטיה.
נבחרת הגברים בכדורסל, בכיכובם של שחקנים כמילוש תאודוסיץ', בוגדן בוגדנוביץ', נמניה נדוביץ', מירוסלב ראדוליצה וניקולה יוקיץ', סיימה את שלב הבתים עם שני ניצחונות ושלושה הפסדים, אך עלתה לשלב הבא, ובהמשך הביסה 61-87 את אוסטרליה, והובסה 96-66 על ידי ארצות הברית, בדרך לזכייה במדליית כסף.
נבחרת הנשים סיימה אף היא את שלב הבתים עם שני ניצחונות ושלושה הפסדים, אך זכתה במדליית ארד, לאחר הפסד 68-54 לספרד בחצי הגמר, וניצחון 63-70 על צרפת במשחק על המקום השלישי.
הנבחרת הסרבית הרביעית שזכתה במדליה אולימפית הייתה נבחרת הנשים בכדורעף, שזכתה במדליית כסף לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית והפסד לנבחרת סין בשלבים המכריעים.
גם בענפים אחרים זכו הסרבים להצלחות.
המתאבק דבור שטפנק זכה במדליית זהב, וויקטור נמש סיים במקום השמיני.
לוחמת הטאקוונדו טיאנה בוגדנוביץ' זכתה במדליית כסף, והישג דומה רשמו הקיאקיסטים מרקו טומיצ'ביץ' ומילנקו זוריץ', במקצה ל-1000. השניים גם סיימו במקום השמיני עם רביעיית הקיאקיסטים הסרבית.
במקצה ל-200 מטר סיימו נבוישה גרוייץ' ומרקו נובאקוביץ' במקום השישי, ובמקצה היחידות ל-500 מטר סיימה דלמה רוז'יצ'יץ'-בנדק במקום השביעי.
במדליה השמינית זכתה האתלטית איוונה שפאנוביץ', בקפיצה לרוחק.
ספורטאית בולטת נוספת, ההקלעית בובאנה וליצ'קוביץ', סיימה במקום השביעי באקדח אוויר.
הטניסאי נובאק ג'וקוביץ', שהגיע לטורניר מדורג ראשון בעולם, הודח במפתיע כבר בסיבוב הראשון, בידי חואן מרטין דל פוטרו.
אלכסנדר קראקסביץ', שחקן טניס שולחן השתתף באולימפיאדה בפים החמישית.
במשחקים אלה נדרשה סרביה לראשונה להתמודד עם השתתפותה של קוסובו במשחקים.
סרביה אינה מכירה בעצמאותה של קוסובו, והתנגדה להחלטתו של הוועד האולימפי הבינלאומי להכיר בוועד האולימפי של קוסובו.
שר החוץ הסרבי, איוויצה דאצ'יץ' ושר הספורט שלה, וניה אודוביצ'יץ', הודיעו כי סרביה לא תחרים את המשחקים, ולא תנקוט צעדי מחאה נגד ההחלטה.
עם זאת, לאחר תחילת המשחקים המליץ אודוביצ'יץ' לספורטאים הסרבים שלא ליטול חלק בטקסי חלוקת מדליות בהם משתתפים גם ספורטאים קוסוברים, וציין כי "איננו יכולים להאזין להמנון שלהם ולצפות בדגלם".
בפועל, בשום מקרה במשחקים לא חלקו ספורטאים מסרביה ומקוסובו מקום על הפודיום, ואיש מהספורטאים הסרבים לא נדרש להתמודד עם הדילמה.
בשנת 2010 השתתפה סרביה באולימפיאדת ונקובר, אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה כמדינה עצמאית, אך לא רשמה בה הישגים משמעותיים.
גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) לא הגיעו הסרבים להישגים גבוהים.
הסרבו-סייק (בקרואטית: Serbo-Sijek – "שוסעת סרבים" וכן "שוסעת גרונות") הייתה סכין ששימשה את התנועה הפשיסטית הקרואטית "אוסטאשה" לרצח אסירי מחנות הריכוז שהקימו במדינתם, מדינת קרואטיה העצמאית, תחת הנאצים ובהנהגת אנטה פאבליץ'.
בסכין השתמשו לייעול הרצח השיטתי הידני של יהודים, סרבים, צוענים ומתנגדי-משטר, בייחוד במחנה יאסנובאץ.
האוסטאשה העדיפו לרצוח את קורבנותיהם באופן "ידני", שכן כך לא בזבזו קליעים יקרים על "תת-אדם", וגם סיפקו את יצריהם הסדיסטיים ואת תורתם הגזענית והאגררית.
הכלים הנפוצים בשימוש זה היו הלמות מקב (Malij) או שיסוע הגרון בסכין, בייחוד בפגיון השירות האישי של האוסטאשה, שעליו, ועל רימון ואקדח (לצד איקונין של ישו הצלוב) נשבעו חברי התנועה אמונים.
לצורך שיסוף הגרון נתחבבה על האוסטאשה סכין קצבים גרמנית ממפעלו של גברידר גרפראת' (אחר-כך "הוברטוס סולינגן") בהזמנה מיוחדת של קרואטיה העצמאית.
במשך הזמן עוצבה הסכין מחדש בידי החרשים שבין אסירי המחנה, והם הפכוה ללהב צר ומעוקל, שהוצמד לכפפה שהאוסטאשה שמו (כדי להימנע ממגע ישיר עם האסירים).
אורך הלהב היה 12 סנטימטר, והוא אפשר לרצוח אסירים לפי גחמה ולאלתר, וכן במהירות גדולה.
כך רצחו כמה סוהרים מספר אלפי אסירים בלילה אחד, וראש להם היה הסגן פטר ברזיצה.
הם פיתחו מיומנות בלתי-רגילה ויכלו לעקור איברים חיצוניים (אוזניים, אפים וכדומה) ואיברים פנימיים (לב, כליות ועוד) ברגע.
על עור הכפפה נכתב "Gräwiso" ולכן נודעה הסכין גם כ"גרוויזו".
מועדון הכדורגל סרבט ז'נבה הוא מועדון כדורגל מן העיר ז'נבה שבשווייץ.
נכון לעונת 2024/2025 המועדון משחק בליגת העל השווייצרית.
המועדון נוסד בשנת 1890, כמועדון מוביל באזור הדובר צרפתית בשווייץ, כאשר זכה ב-17 אליפויות שווייץ וב-7 גביעים שווייצרים.
סרבט ז'נבה זכתה גם בשנת 1908 בגביע הטורניר הבינלאומי של עיתונות הספורט, שהיה אחד מן תחרויות הכדורגל הבינלאומיות הראשונות במשחק.
בשנת 1930, סרבט הייתה חלק מן הקבוצות שייסדו את גביע האומות, הטורניר שקדם לליגת האלופות של היום.
תחת אימונם המשותף של אומברטו ברבריס וקלוד אנדריי, המועדון זכה בכל התחרויות בהן השתתף בעונת 1978/1979, מלבד גביע אירופה למחזיקות גביע בו הודחו ברבע הגמר על ידי פורטונה דיסלדורף, הפיינליסטית של אותה השנה.
סרבט ז'נבה, הייתה הקבוצה היחידה שנשארה בליגה הבכירה בשווייץ, מאז שנוסדה הליגה, עד שירדה לליגת המשנה בפעם הראשונה בתולדותיה.
בסוף עונת עלתה הקבוצה לליגת העל השווייצרית.
בסוף עונת סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה לליגה השווייצרית השנייה.
שתי עונות מאוחר יותר בעונת 2014/2015 הקבוצה רשמה את ירידת הליגה השלישית בתולדותיה, כשירדה ליגה נוספת לליגה השווייצרית השלישית, אך לאחר עונה אחת בלבד, היא שבה לליגה השנייה.
בסיום עונת 2018/2019 זכתה הקבוצה באליפות הליגה השנייה בשווייץ ועלתה בחזרה לליגה הבכירה.
המועדון משחק באצטדיון סטאד דה ז'נב, אשר מכיל 30,084 מקומות ישיבה.
האצטדיון נבנה בשנת 2003, ואירח במהלך טורניר יורו 2008 שלושה משחקים משלב הבתים.
ב-4 בפברואר 2005, החברה העיקרית ששלטה במועדון הכריזה על פשיטת רגל.
המועדון נקלע לחובות בסך של 10 מיליון פרנקים שווייצרים, ובנוסף שחקני הקבוצה לא קיבלו את משכורתם מאז חודש נובמבר 2004. בעקבות כך, המועדון הוכרח למכור את מרבית שחקניו ולשחרר מספר נוסף של שחקנים.
כתוצאה מפשיטת הרגל, קבוצת הנוער של סרבט ז'נבה קיבלה את שם המועדון, והפכה להיות קבוצתו הרשמית בפועל, בעונת 2005/2006, הקבוצה הצעירה המחודשת של המועדון הצליחה להעפיל לליגה השווייצרית השנייה.
הטורניר הבינלאומי של עיתונות הספורט (1):
סרבל או בלעז: אוֹבֶרוֹל הוא בגד עליון המכסה את פלג הגוף העליון והתחתון.
הסרבל משמש למספר מטרות, כגון בגד עבודה מגן עבור פועלים, ובצה"ל ובצבאות נוספים ישנם סרבלים המשמשים כמדים עבור תפקידים מסוימים.
סרבל מרופד שמיועד להגנה מקור, הוא נקרא חרמונית.
הסרבלים הומצאו במאה ה-18 כפריטי לבוש עמידים שנועדו לשמש עובדים בעבודות קשות.
בתחילה, הם שימשו בעיקר כבגדי עבודה פרקטיים, אך במהלך השנים הם הפכו לסמל של מעמד הפועלים והשתלבו גם בעולם האופנה.
העיצוב של הסרבלים התפתח בהתאם לצרכים תעשייתיים ותרבותיים, מה שהוביל למגוון סגנונות.
הסרבלים נשארו פופולריים לאורך השנים בזכות השילוב בין פונקציונליות לבין הצהרה אופנתית.
סרבל הוא בגד עבודה או בגד יומיומי, המיועד להגן על הגוף מפני לכלוך, נזקים או חומרים מסוכנים.
הסרבל עשוי בדרך כלל מבד עמיד כמו כותנה או פוליאסטר, ולעיתים קרובות כולל תכונות נוספות כמו עמידות למים, חום או כימיקלים.
הסרבלים נפוצים בשימוש במגוון תחומים, כולל תעשייה, חקלאות, בנייה ורפואה.
הם מספקים נוחות ויכולת תנועה, ומאפשרים לעובדים לבצע את משימותיהם בצורה בטוחה ויעילה.
בנוסף, הסרבל הפך לאופנתי בשנים האחרונות, עם עיצובים שונים המיועדים לשימוש יומיומי ולא רק לעבודה.
הסרבלים, כחלק מציוד מגן אישי, מיוצרים במטרה להגן על העובדים מפני חשיפות שונות כגון כימיקלים, חום וחומרים מסוכנים אחרים.
חשוב להתאים את הסרבלים לסוגי העבודה ולסיכונים הספציפיים שאליהם העובדים עשויים להיות חשופים.
התאמה נכונה של הסרבלים תורמת להגנה אופטימלית ומפחיתה את הסיכון לפגיעות תעסוקתיות.
הסרבל, שהיה בתחילתו בגד עבודה פרקטי, הפך במהלך השנים לסמל תרבותי ואופנתי.
שימש כסמל של מעמד הפועלים והתפתח מפריט לבוש בסיסי לגרסה מתוחכמת יותר, המייצגת ערכים חברתיים ותרבותיים שונים.
השינויים האלו הובילו לאימוץ הסרבל גם בתחומי אופנה שונים, מעבר לשימושו המקורי בעבודה.
כיום, הסרבל נמצא בשימוש אופנתי רחב והוא משתלב במגוון סגנונות ושיקולים תרבותיים.
בצה"ל לבישת סרבלים נפוצה בעיקר בחיל השריון ובחיל האוויר, והם נחשבים למדי ב'.
הסרבלים עשויים מבד נומקס המוכר בעמידתו לטמפרטורות גבוהות, ולכן לובשים אותם חיילים המועסקים במקצועות החשופים לסכנת אש פתוחה.
בנוסף, בשל השימוש בסרבלי טיסה על ידי הטייסים, הסרבלים הפכו לסמל סטטוס והשפעתם התפשטה גם למקצועות קרקעיים, כגון בקרי טיסה ומטיסי כטמ"מים.
לבישת סרבלים בארגונים שונים בישראל
טייסי היחידה האווירית של משטרת ישראל לובשים סרבלים כחולים.
טייסי יחידת הכיבוי האווירי לובשים סרבלים כתומים.
טייסי מסוקים של פינוי בהיטס אזרחי של חברת להק תעופה לובשים סרבלים כתומים.
סרביה השתתפה באירוויזיון 17 פעמים כמדינה עצמאית, נעדרה מהתחרות פעם אחת ב־2014 וניצחה כבר בפעם הראשונה בה השתתפה בתחרות עם השיר "Molitva" של מריה שריפוביץ'.
עד הצטרפותה כמדינה עצמאית היא השתתפה בתחרות תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בין 1961-1991, תחת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ב־1992 ותחת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו בין 2004-2006.
לאחר התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב־1992, סרביה הייתה מיוצגת ב־1992 תחת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
לאחר התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ב־2003 והיעדרות בין 1993-2003, סרביה הייתה מיוצגת תחת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו בתחרויות בין השנים 2004-2006.
לאחר התפרקותו של האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ב־2006, שנה לאחר מכן, באירוויזיון 2007 סרביה ומונטנגרו הצטרפו לשורות התחרות כמדינות עצמאיות.
בהצטרפותה של סרביה לתחרות כמדינה עצמאית היא קטפה את המקום הראשון בתחרות עם 268 נקודות עם השיר "Molitva" של מריה שריפוביץ'.
ניצחונה של סרביה היה הראשון בתולדות התחרות בו מדינה מנצחת כבר בפעם הראשונה בה היא משתתפת בתחרות.
לאור ניצחונה של סרביה, התחרות ב־2008 התקיימה בארצה.
נכון ל־, סרביה היא הרפובליקה היוגוסלבית היחידה שניצחה בתחרות לאחר התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ב־2009 סרביה יוצגה על ידי הצמד מרקו קון ומילאן ניקוליץ' עם השיר "Cipela".
הצמד אמנם הגיע בחצי הגמר למקום ה־10, דבר שאמור היה לאפשר לו להשתתף בגמר התחרות, אולם השופטים בחרו את השיר של קרואטיה על־פני שירה של סרביה, ולכן הם לא העפילו לגמר התחרות.
ב־2010 סרביה יוצגה על ידי הזמר מילאן סטנקוביץ' עם השיר "Ovo je Balkan".
סטנקוביץ' סיים בחצי הגמר במקום החמישי עם 79 נקודות, אולם בגמר התחרות הוא סיים רק במקום ה־13 עם 72 נקודות.
ב־2011 סרביה יוצגה על ידי הזמרת נינה עם השיר "Čaroban".
היא העפילה לגמר התחרות מהמקום ה־8 בחצי הגמר עם 67 נקודות והתמקמה במקום ה־14 בגמר התחרות עם 85 נקודות.
ב־2012 סרביה יוצגה על ידי ז'ליקו יוקסימוביץ' (נציגה של סרביה ומונטנגרו ב־2004 ומלחין השיר "Oro" שייצג את סרביה ב־2008 על ידי ילנה טומשביץ') עם השיר "Nije ljubav stvar".
השיר העפיל לגמר מהמקום ה־2 בחצי הגמר עם 159 נקודות והתמקם במקום ה־3 הגמר התחרות עם 214 נקודות, אחרי שוודיה ורוסיה.
ב־2013 סרביה יוצגה על ידי להקת "3 שלי" עם השיר "Љубав је свуда".
השיר התמקם במקום ה־11 בחצי הגמר עם 46 נקודות, ולכן סרביה לא העפילה לגמר התחרות באותה שנה.
זוהי הפעם השנייה בה סרביה לא העפילה לגמר התחרות.
החל מהצטרפותה לתחרות, סרביה שלחה לתחרות שירים בעיקר בשפה הסרבית: 8 שירים הושרו בסרבית, 3 שירים הושרו בשפה האנגלית ושיר אחד הושר הן בסרבית והן באנגלית.
החל מביטול "חוק השפה" ב־1999, סרביה הייתה המדינה הראשונה אשר ניצחה בתחרות עם שיר שלא הושר בשפה האנגלית.
סרביה נעדרה מתחרות אירוויזיון אחת לאורך השנים:
היעדרותה היחידה של סרביה התרחשה לאחר שרשות השידור הסרבית הודיעה ב־22 בספטמבר 2013, כי סרביה לא תשתתף בתחרות ב־2014 בשל קשיים כלכליים של הרשות הסרבית וכן מחסור בחסויות מסחריות.
באפריל 2014, רשות השידור הסרבית הודיעה כי תשדר את כל שלושת המופעים.
ב־26 בספטמבר 2014 דווח כי סרביה החליטה לשוב לתחרות ב־2015.
קוסובו מעולם לא השתתפה בתחרות כמדינה עצמאית, אולם בין התחרויות בשנים 1961-1991 התחרות שודרה ברפובליקה הסוציאליסטית האוטונומית של קוסובו, הפרובינציה האוטונומית אשר נמצאה בתוך הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה.
בין התחרויות באותן שנים, קוסובו הייתה מיוצגת תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ואף השתתפה בתחרויות הבחירה הלאומית של יוגוסלביה לתחרות.
טרם עצמאותה, קוסובו הייתה טריטוריה אוטונומית של סרביה ונוהלה על ידי האו"ם.
לאחר תחילת ניהול האו"ם בקוסובו, רשות השידור הקוסוברית קיבלה רישיון עצמאי מאיגוד השידור האירופי לשדר את כל שלושת המופעים.
אולם, על פי תקנון התחרות, רשות השידור הקוסוברית יכולה להפוך לחברה רשמית באיגוד השידור האירופי, אם וכאשר היא תצטרף כחברה באיחוד הבינלאומי לטלקומוניקציה.
לרשות השידור הקוסוברית יש מעמד של משקיפה באיגוד השידור האירופי והיא אף השתתפה באירוויזיון לרוקדים צעירים.
כמו כן, האמנית הקוסוברית, רונה נישליו, אשר עברה עם משפחתה בעקבות מלחמת קוסובו לעיר פרישטינה, כיום בירת קוסובו, נשלחה כנציגת אלבניה לתחרות ב־2012 והגיעה בגמר התחרות למקום החמישי עם 146 נקודות, מיקומה הטוב ביותר של אלבניה בגמר התחרות.
רוב תושביה של קוסובו הם אלבנים מוסלמים, מיעוטם סרבים נוצרים אורתודוקסים ואמנים מקוסובו, בעיקר סרבים, משתתפים בתחרות הבחירה הלאומית של סרביה לתחרות וביניהן נבנה בוסוביץ', אשר נשלחה לתחרות ב־2013 כחלק מלהקת "3 שלי".
סרביה איבדה את השליטה בקוסובו בעקבות מלחמת קוסובו, אולם היא מסרבת בתוקף להכיר בעצמאותה של קוסובו.
ב־2016, כאשר פורסמה רשימת הדגלים האסורים להנפה בתחרות, הסתבר כי גם דגל קוסובו נמצא ברשימה האסורה.
השירים שייצגו את סרביה באירוויזיון
שנה העיר המארחת מקום התחרות מנחים2008 בלגרדבלגרד ארנהחצאי גמר וגמר: יובאנה יאנקוביץ' וז'ליקו יוקסימוביץ'
שנה מגיש2007מאז'ה ניקוליק2008דושיקה ספאסיק2009יובאנה יאנקוביץ'2010מאז'ה ניקוליק2011דושיקה ספאסיק
סרבים (בסרבית קירילית: Срби, בסרבית לטינית: Srbi) הם עם סלאבי דרומי, החי בעיקר בשטחי סרביה שהיא מדינת הלאום הסרבי וכן
ברפובליקה סרפסקה, חבל בעל שלטון עצמי בתוך בוסניה והרצגובינה ובמספר מדינות סמוכות שגם בהן הם נחשבים לקבוצה .
ריכוזי האוכלוסייה העיקריים הם באירופה המרכזית ובחבל הבלקן (דרום-מזרח אירופה), בין הרי הקרפטים להרי הבלקן במזרח והים האדריאטי במערב.
בבלקן כולו מתגוררים כ-8.5 מיליון סרבים, מהם 6.2 מיליון בסרביה עצמה (2002).
מחוץ לבלקן קיימות קהילות גדולות של סרבים בגרמניה, שווייץ, אוסטריה, איטליה, צרפת, שוודיה וצפון אמריקה.
הסרבים דוברים את השפה הסרבית שנקראה לפני פירוק יוגוסלביה בשם סרבו-קרואטית, והם בעיקרם נוצרים אורתודוקסים.
מוצאם המדויק של השבטים הסרביים לפני ההגירה הגדולה של הסלאבים אינו ידוע בוודאות.
שורש השם "סרבי" (Srbi) כנראה לא נובע מניב סלאבי עתיק.
תאוריות שונות ניסו להסביר זאת על סמך מסמכים נדירים המעידים על נוכחות של עם באזור קווקז בתחילת המאה ה-1 לספירה, הנקרא "סרבוי".
כמה חוקרים גורסים שהפרוטו-סרבים לא היו סלאבים, אלא ממקור סרמטי וקווקזי.
לפי תאוריה זו, הפרוטו-סרבים שלטו בעמים הסלאביים המקומיים לאחר הגירה מערבה, כנראה לכיוון טרנסקרפטיה (אוקראינה).
במהלך זמן זה, הם "נטמעו" באוכלוסיית השבטים הסלאביים בהדרגה, עד שהשאירו רק את שמם לנתיניהם הסלאביים.
בכל אופן, מה שבטוח, הוא שבין המאה ה-1 למאה ה-4, הפרוטו-סרבים עזבו את ארץ הסלאבים באוקראינה כדי להתיישב באזור מוראביה (היום בצ'כיה) ולוסאטיה (היום גרמניה), באזור הקרוי "סרביה הלבנה" (הלבן מסמל את המערב אצל הסלאבים).
שם הם נשארו עד למאה ה-7, כאשר הקיסר הביזנטי הרקליוס גייס אותם כדי להדחיק את האווארים מחוץ לשטחי האימפריה הביזנטית, ובמהלך גיוס המוני זה הם הגיעו לארצות הבלקן וכבשו את האזור, שבו שוכנת מדינת סרביה של היום.
אף-על-פי-כן, חלק מהפרוטו-סרבים נשארו ב"סרביה הלבנה", והצליחו לשמור על מורשתם עד היום כחלק מהקהילה הסורבית.
סרביה ומונטנגרו נטלה חלק באירוויזיון רק פעמיים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2004. לאחר התפרקותה, סרביה ומונטנגרו הצטרפו לתחרות, כל אחת, כמדינות עצמאיות.
סרביה ומונטנגרו תכננה תחילה להשתתף באירוויזיון 2003, אולם לבסוף היא לא לקחה חלק בתחרות באותה שנה כיוון שאיגוד השידור האירופאי הודיע שנרשמו יותר מדי מדינות, ולכן מנע ממנה להשתתף.
רשת השידור הסרבית RTS, ערכה תחרות קדם אירוויזיון (Beovizija 2003) שהייתה אמורה לשמש אותה במשך שנות השתתפותה לבחירת השיר שייצג אותה באירוויזיון.
בשנת 2003, כיוון שהיא לא לקחה לבסוף חלק באירוויזיון, נערכה תחרות קדם האירוויזיון בתור "חזרה" לתחרויות ההמשך.
את התחרות, שהתקיימה בתאריכים 12–14 באפריל, הנחו השחקן פדה סטויאנביץ', הדוגמנית קטרינה רברצ'ה ומנחה הטלוויזיה מיליקה גאסין.
השיר הזוכה באותו ערב היה "Čija si" ("של מי") שבוצע על ידי הזמר המקדוני טושה פרוסקי.
פרוסקי ייצג את מקדוניה באירוויזיון 2004 עם השיר "Life" ("חיים"), איתו הוא סיים במקום ה-14.
לאירוויזיון 2004 שלחה סרביה ומונטנגרו את הזמר ז'לקו יוקסימוביץ' עם השיר "Lane moje" ("אהובתי"), שנשלח מטעם רשת השידור הסרבית.
השיר העפיל מהמקום הראשון בחצי הגמר לגמר, בו הוא סיים במקום השני אחרי אוקראינה בהפרש של 17 נקודות.
זהו המקרה השני בתולדות האירוויזיון בו מדינה מסיימת במקום השני כבר בהשתתפות הראשונה שלה.
הנציגות לאירוויזיון 2005 נבחרה מטעם רשת השידור של מונטנגרו.
הלהקה No Name נבחרה לייצג את המדינה עם השיר "Zauvijek moja" ("לנצח שלי").
באירוויזיון הלהקה עלתה אוטומטית לגמר לאור ההישג הגבוה של סרביה ומונטנגרו ב-2004. בערב הגמר בקייב היא סיימה את התחרות במקום ה-7 עם 137 נקודות.
סרביה ומונטנגרו תכננה לקחת חלק גם באירוויזיון 2006. מחצית משירי הקדם נשלחו מטעם רשות השידור הסרבית ומחציתם השנייה מרשות השידור המונטנגרית, וכן גם השופטים.
אולם, לאור ההצבעה הטקטית של RTCG, רשת השידור של מונטנגרו, אשר הצביעה רק לשירים הנשלחו מטעמה, נבחרה שוב הלהקה No Name.
הקהל הסרבי, שהבין את הסקנדל, התחיל לצאת מהאולם ולקרוא קריאות גנאי לעבר חברי הלהקה.
דבר זה גרם לכך שרשת השידור המשותפת של סרביה ומונטנגרו לא הצליחה להגיע להסכמה מלאה בבחירת הנציג.
ב-20 במרץ 2006 פרשה סרביה ומונטנגרו מהאירוויזיון באופן רשמי, אולם היא השתתפה בשלב ההצבעה בגמר האירוויזיון.
חצי גמר אירוויזיון 2006 לא שודר במונטנגרו, וגם ההצבעות בשלב הגמר היו למעשה מסרביה לבדה.
השירים שייצגו את סרביה ומונטנגרו באירוויזיון
שנהמבצעשירתרגום לעבריתגמרניקודחצי גמרניקוד2004ז'לקו יוקסימוביץ'"Lane moje""אהובתי"226312632005No Name"Zauvijek moja""לנצח שלי"7137XX2006No Name"Moja ljubavi""האהבה שלי"XXXX
מגישי הניקוד מטעם סרביה ומונטנגרו
שנה מגיש2004נטשה מילז'קוביץ' 2005נינה ראדולוביץ' 2006יובאנה יאנקוביץ'
סרבולניים (שם מדעי: Eresidae) היא משפחה קטנה יחסית (כ-100 מינים) של עכבישים שכמעט כולם נפוצים בעולם הישן (למעט מספר מינים בודדים בברזיל).
עכבישים אלה שייכים לקבוצת Entelegynae שהמאפיין העיקרי שלה הוא שלנקבות לוחות גניטליים.
יש להם שמונה עיניים והם בונים רשתות לא סימטריות ולא דביקות (למעט הסוג Wajane השייך לתת המשפחה Penestominae המורכבת גם מהסוג Penestomus).
חלק מהמינים הם כמעט חברתיים, אך ללא מערכת חלוקת תפקידים וללא מלכה.
הם משתפים פעולה בגידול הצאצאים, תכונה נדירה בקרב עכבישאים.
החלוקה לתת משפחות מתבססת על הקטלוג הביולוגי של ג'ואל הלן.
Adonea סימון, 1873 — המזרח התיכון
Dresserus סימון, 1876 — אפריקה
Eresus ולקנאר, 1805 — פליארקטי עד מרוקו
Gandanameno לת'ינן, 1967 — אפריקה
מין יחיד צמירן עקוד מילר ושות', 2012 - ישראל
Paradonea לורנס, 1968 — אפריקה
עכביש עקבות (Seothyra) פרסל, 1903</small> — אפריקה
Stegodyphus סימון, 1873 — אפריקה, מדגסקר, ברזיל, אירואסיה
Penestomus סימון, 1902 — דרום אפריקה
Wajane לת'ינן, 1967 — דרום אפריקה
סרבן מצפוני הוא יחיד הטוען לזכות לסרב לשירות צבאי על בסיס טיעונים מוסריים הנובעים מחופש המחשבה, וכן מטעמי מצפון ו/או דת.
חלק מן הסרבנים המצפוניים מבססים את זכותם על פרשנות סעיף 18 באמנה בינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, טענה שהתקבלה בחלק ממדינות העולם, אף שהאמנה אינה מכירה במפורש בזכות זו.
בחלק ממדינות העולם ניתנת לסרבני מצפוני האפשרות לשירות אזרחי, כתחליף לשירות צבאי.
חלק מהסרבנים המצפוניים רואים בעצמם פציפיסטים, או בעלי עמדה של אי-התערבות, אי-התנגדות, ואנטי-מיליטריזם.
הגדרת סירוב מטעמי מצפון הורחבה באופן רשמי ב-8 במרץ 1995 בהחלטה 1995/83 של נציבות האומות המאוחדות לזכויות אדם אשר קבעה כי "אין למנוע מבני אדם החייבים בשרות צבאי את הזכות לסרוב מטעמי מצפון לשירות צבאי".
קביעה זו אושרה פעם נוספת בשנת 1998 כאשר מסמך נציב האו"ם לזכויות אדם פרסם את המסמך: "סרבנות מצפונית לשירות צבאי, החלטה 1998/77 של נציבות האומות המאוחדות על זכויות אדם" ובו הכיר באופן רשמי ב"בני אדם הנמצאים בשרות צבאי ועשויים לגבש סרבנות מטעמים מצפוניים.".
בשנת 1974, בעת שנשא הרצאה לכבוד קבלת פרס נובל לשלום, אמר עוזר המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, שון מקברייד: "לזכויות המקודשות בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ניתן להוסיף זכות אחת רלוונטית.
בשנת 1976 נכנסה לתוקף אמנה בינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
אמנה זו מבוססת על ההכרזה לכל באי עולם ונוסחה לראשונה בשנת 1966. מדינות אשר חתמו על האמנה מחויבות להוראותיה.
סעיף 18 לאמנה פותח במילים: "לכל אדם הזכות לחופש המחשבה, המצפון והדת...".
אולם האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות לא דנה במפורש בסרבנים מצפוניים על רקע התנגדותן של חלק מן המדינות החברות להכרה בזכות זו בטענה כי שרות צבאי הוא בגדר חובה מוסרית וכי סרוב לשירות עלול לסכן את שלום הציבור בעיתות מלחמה.
בשנת 2006 החליטה הוועדה ברוב דעות כי קיימת זכות לסרבנות מצפונית מכוח סעיף 18 לאמנה.
באותו מסמך מעודדת הנציבות את המדינות החברות להעניק מקלט לפליטים שנמלטו מארצם על רקע סירובם לשירות צבאי מטעמי מצפון.
הנימוקים להתנגדות לשירות צבאי הם רבים ומגוונים.
רבים מן הסרבנים המצפוניים תולים את התנגדותם על בסיס דת.
הנוצרים הדבקים באוניברסליזם יוניטריאני מתנגדים למלחמה על יסוד העיקרון השישי ולפיו: .