tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשפטו של ראיין, הודה פאוול שהאישום נגדו הכניס אותו ללחץ ושהוא ראה את העניין שלו עם הממשלה נגד ראיין "כדבר הלא נעים ביותר שעשיתי אי פעם".
על כל פנים, עדותו נגד ראיין ונגד וורנר נמשכה כמה ימים.
כמי שהיה קודם לכן אסטרטג פוליטי בעל דיבור קשוח, בכה פאוול בעת שעמד על דוכן העדים והודה שהמניעים שלו להעיד היו למנוע מארוסתו תקופת מאסר ממושכת על חלקה בשערורייה.
במהלך עדותו נשלחו חברי חבר המושבעים פעמיים אל מחוץ לאולם הדיונים כדי שהוא ימחה את דמעותיו וירגיע את שלוות רוחו.
בנותיו של ראיין וחתנו, מייקל פיירמן, היו גם הם מעורבים בעדויות במהלך המשפט.
הוסכם על ידי ההגנה והתביעה שכל חמש בנותיו של ראיין קיבלו תשלומים בלתי חוקיים ממסע הבחירות של ראיין.
בנוסף ללינדה פיירמן, שקיבלה כספים מעבר לאלו שעלו בעדותו של בעלה מייקל, התברר שהועברו כספים לשאר בנותיו של ראיין תמורת עבודה מועטת עבור מסע הבחירות או תמורת אי-ביצוע עבודה בכלל.
בנוסף, פאוול העיד שסוכנת הבית של אמו של ראיין קיבלה גם היא תשלומים בלתי חוקיים מכספי מסע הבחירות, ושאחותו המאומצת של ראיין, ננסי פרגסון, קיבלה כספים מבלי לבצע שום עבודה עבור מסע הבחירות.
התביעה הציגה את העדויות במשך כמעט ארבעה חודשים, שבמסגרתן עלה לדוכן לאחר פאוול מצעד של עדים, כולל ג'וליאנו.
ב-17 באפריל 2006 מצא חבר המושבעים את ראיין ואת וורנר אשמים בכל סעיפי האישום.
אולם, כאשר פסק בעתירות שהוגשו לאחר פתיחת המשפט, ביטל השופט שניים מהסעיפים בשל חוסר הוכחות.
ראיין הודיע שהוא יערער על פסק הדין, בעיקר עקב סוגיות שנגעו לחבר המושבעים.
פטריק פיצג'רלד, התובע הפדרלי, ציין, "מר ראיין היטה חוזים בשווי של מיליוני דולרים לטובת חבריו ולקח לעצמו תשלומים וחופשות בתמורה.
כאשר הוא כיהן כמושל, הוא שיקר ל-FBI בנוגע להתנהלות זו ולאחר מכן עשה זאת שוב ושוב".
פיצג'רלד טען שאחד ההיבטים הבולטים ביותר של השחיתות היו מעשיו של ראיין לאחר שהבין שכספי שוחד שולמו עבור הרישיונות.
במקום להפסיק את הנוהג, הוא ניסה להפסיק את החקירה שחשפה אותו.
ב-6 בספטמבר 2006 נגזרו על ראיין שש שנים וחצי מאסר.
הוא הצטווה להתייצב בבית הסוהר ב-4 בינואר 2007, אך בית המשפט לערעורים התיר לו שלא להתייצב למאסר עד לתום הערעור.
ב-21 באוגוסט 2007 אישר בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית את ההרשעה, ובקשה לעיון חוזר בתיק נדחתה ב-25 באוקטובר אותה שנה.
בית המשפט לערעורים דחה את בקשתו של ראיין לדחיית המאסר עד לדיון בערעורו בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט העליון דחה את הערעור וב-7 בנובמבר 2007 התייצב ראיין בבית הסוהר הפדרלי באוקספורד, ויסקונסין.
ב-29 בפברואר 2008 הוא הועבר לבית הסוהר הפדרלי בטר הוט, אינדיאנה, לאחר שרמת הטיפול הרפואי בבית הסוהר באוקספורד שונתה והוא הפסיק להחזיק באסירים מעל גיל 70.
ההגנה במשפטו של ראיין ניתנה פרו בונו על ידי משרד עורכי הדין "וינסטון וסטראון" שנוהל על ידי מושל אילינוי לשעבר ג'יימס תומפסון.
עד אמצע נובמבר 2005 הגיעה עלות המשפט עבור ההגנה ל-10 מיליון דולר.
ההערכות על עלות המשפט עבור המשרד עד ספטמבר 2006 הגיעו ל-20 מיליון דולר.
ראיין כיהן כסגן המושל תחת תומפסון בשנים 1983–1991. לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את בקשתו של ראיין לעיון בפסק דינו, ציין תומפסון שהוא יבקש מנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש להמתיק את עונש המאסר לזמן שאותו הוא ריצה עד לאותו רגע.
ב-1 בדצמבר 2008 כתב הסנאטור דיק דרבין מכתב לנשיא בוש, בו הוא ביקש להמתיק את עונשו של ראיין, בציינו את גילו של ראיין ואת בריאותה הרופפת של רעייתו, באומרו, "צעד זה לא ימחל על פשעיו או ימחק את הרשעתו, אך הוא יאפשר לו לשוב לאשתו ולמשפחתו לשארית חייהם".
עד לתום נשיאותו ב-20 בינואר 2009 לא המתיק הנשיא בוש את עונשו של ראיין.
לאחר הרשעתו של ראיין, הושעתה על פי חוק הפנסיה השנתית שלו מהמדינה שהגיעה אז לסכום של 197,037 דולר.
בעניין זה עתרו פרקליטיו של ראיין בכל הערכאות עד לבית המשפט העליון של אילינוי, שב-19 בינואר 2010 פסק שחוק המדינה "קובע באופן ברור שאף אחת מההטבות שראיין זכאי להן על פי הכללים לא ישולמו לו".
במהלך שלוש השנים בין פרישתו לבין הרשעתו שולמה לראיין פנסיה בסכום של 635,000 דולר, בנוסף ל-235,500 דולר בתשלומים מההפרשות מהשכר שלו שהוא צבר במשך 30 שנות שירותו הציבורי.
ב-2010 הגיש ראיין בקשה לשחרור מוקדם ממאסרו, בין השאר בשל מצבה הסופני של רעייתו שחלתה בסרטן והתחזיות היו שנותרו לה שישה חודשי חיים בלבד, ובין השאר על רקע הטענה שהרשעותיו לא היו לגיטימיות.
ב-21 בדצמבר 2010 דחתה שופטת בית המשפט המחוזי הפדרלי רבקה פאלמאייר את בקשתו.
ב-5 בינואר 2011 נלקח ראיין מכלאו בטר הוט לבית החולים בקנקאקי, כדי לבקר את רעייתו על מיטת חוליה.
חמישה חודשים מאוחר יותר הוא נכח ליד מיטתה כאשר היא הלכה לעולמה.
ב-30 בינואר 2013 השתחרר ראיין לביתו בקנקאקי, שם הוא נותר במעצר בית עד 3 ביולי אותה שנה.
ג'ורג' ראיין נפטר בקנקאקי ב-2 במאי 2025.
ג'ורג' נורת' קרייג היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-39 בשנים 1953–1957. כעורך דין וכוותיק מלחמת העולם השנייה, שקודם לשרת בסגל הפיקוד של דיוויזיה, צבר קרייג פופולריות במדינתו כמפקד הלאומי של .
כאשר הוא התמודד על משרת המושל הוא היה אאוטסיידר מבחינה פוליטית והיה מסוכסך עם ההנהגה השמרנית יותר של המפלגה במהלך תקופת כהונתו.
אף על פי שהוא הוביל רפורמות משמעותיות, תקופת כהונתו הסתיימה בשערוריית שחיתות בפרופיל גבוה כאשר נמצא שכמה עובדי מדינה בכירים קיבלו שוחד כדי להשפיע על החלטותיהם בבחירת חוזים לבנייה.
קרייג עצמו לא היה מעורב באופן אישי בשערורייה, אך נתפש כאחראי עליה על ידי הציבור, וכך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו.
בשל הסכסוך שלו עם מנהיגי המפלגה, ובשל זעמו על שערוריית השוחד, הוא עזב את אינדיאנה לאחר תום כהונתו כמושל ועבר לווירג'יניה, שם הוא פתח משרד עורכי דין ומאוחר יותר היה לנשיא של חברת מכוניות.
לאחר עשור הוא שב לאינדיאנה, שם הוא פרש מן החיים הציבוריים, אך חידש את פעילותו במפלגה הרפובליקנית כיועץ פוליטי עד למותו ב-1992.
ג'ורג' קרייג נולד בעיר ברזיל שבאינדיאנה כבנם של עורך הדין ברנרד סי.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים וב-1927 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ברזיל.
באותה שנה הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אריזונה והמשיך שם עד 1929, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-כי.
לימים הוא הודה שהוא בילה זמן מועט בלימודים והצטרף לאחוות קאפא-בטא-פי, שחבריה בילו בשתייה על אף האיסור על כך במוסד החינוכי.
הוא עזב את האוניברסיטה לפני סיום לימודיו והחליט להיות עורך דין.
ב-1930 הוא נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה, אך נדרש לקיים שיחה עם דקאן בית הספר, פול מקנאט, כדי להסביר לו את הסיבות לציוניו הנמוכים באריזונה.
לאחר שהבטיח להתמסר ללימודיו הוא התקבל לבית הספר.
בין חבריו לספסל הלימודים נמנה ויליאם א.
ג'נר, שלימים היה ליריבו הראשי במפלגה הרפובליקנית.
השניים נהגו להתווכח על נושאים פוליטיים בעת לימודיהם המשותפים.
ב-1931 נשא קרייג לאישה את חברתו ללימודים קתלין לואיזה הייליגר.
לאחר שסיים את לימודי התואר במשפטים ב-1932, שב הזוג למחוז קליי, שם נולדו להם שני ילדים, וקרייג החל לעסוק בעריכת דין במשרדו של אביו.
כאשר החל השפל הגדול, הדרישה לעורכי דין בשוק ירדה ולקרייג היו תיקים משפטיים מועטים מדי שנה.
הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה המקומית וב-1938 היה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז.
בשנה שלאחר מכן הוא היה לפרקליט העירוני של ברזיל.
ב-1940 הוצגה מועמדותו להיבחר כמועמד המפלגה למשרת סגן מושל המדינה בוועידת המפלגה המדינתית, אך הוא נוצח בהצבעה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, החליט קרייג להתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא מונה ללוטננט ראשון בדיוויזיה ה-18 שהתאמנה בקמפ בדפורד פורסט בטלהומה, טנסי.
הוא המשיך להשתייך לדיוויזיה עד תום המלחמה.
הדיוויזיה נשלחה לבריטניה, שם היא השתתפה במערכה בנורמנדי.
לאחר שפיקד על מחלקה בהסתערות על החוף, הוא קודם לפיקוד על פלוגה, ומאוחר יותר על גדוד בשחרור צרפת.
לאחר המלחמה הוא עוטר בכוכב הארד (עם עלה אלון) ובצלב המלחמה על שירותו.
כאשר החל הצבא בפלישה לגרמניה, הוא קודם לתפקיד בסגל הפיקוד של הרגימנט ולאחר מכן של הדיוויזיה.
שם הוא זכה להכיר את המפקד העליון של בעלות הברית דווייט אייזנהאואר, שלעיתים קרובות ערך ביקורים אצל מפקדי הדיוויזיה.
ידידותו עם אייזנהאואר היוותה מאוחר יותר גורם חושב בהשפעה על עמדתו בסוגיות פוליטיות.
לאחר תום המלחמה באירופה, שוחרר קרייג ב-1946 בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר תום המלחמה שב קרייג לביתו וחידש את עיסוקו בעריכת דין במשרד של אביו, שבסופו של דבר הוא היה למנהלו.
בסוף 1947 הוא כבר היה מעורב בפעילות כמפקד מחוז קליי של הארגון.
עד מהרה הוא התקדם בסולם הפיקודי של הארגון, והיה לסגן המפקד של הארגון באינדיאנה, חבר הוועד הלאומי, וב-1949 הוא מונה למפקד הלאומי של הארגון כולו.
מטה הלגיון שכן באינדיאנפוליס והייתה לו השפעה משמעותית במדינה.
הפיקוד על הארגון היה קרש קפיצה למשרת מושל אינדיאנה כבר לכמה אנשים קודם לכן, אך קרייג הכחיש שהיו לו שאיפות מסוג זה לאחר שנבחר לתפקיד.
הוא החל לנסוע ברחבי ארצות הברית וברחבי אינדיאנה ותוך כדי כך הכיר נושאי משרה רבים ברמה הלאומית והבינלאומית.
מבצע הפצת צעצועים לילדים בארצות זרות של הלגיון החל בעת תקופת כהונתו בתפקיד.
הוא המשיך בידידותו עם אייזנהאואר במהלך תקופת כהונתו בארגון והשפיע על תמיכת הארגון בסדר היום האנטי-קומוניסטי כאשר החלה המלחמה הקרה.
הוא נשא באופן אישי נאומים אנטי-קומוניסטים.
לאחר 14 חודשים בפיקוד על הארגון, הוא שב למשרד עורכי הדין, שעבר לאינדיאנפוליס בדצמבר 1950.
באופל גלוי, הודיע קרייג על כוונתו לעזוב את החיים הפוליטיים ולעסוק בעריכת דין עד תום הקריירה שלו.
עם זאת, בחשאי, הוא החל להתכונן להתמודדות על משרת מושל אינדיאנה.
מבחינת הנהגת המפלגה הרפובליקנית הוא היה אאוטסיידר ואת עלייתו בסולם הדרגות של הלגיון האמריקאי הוא חב בעיקר לתמיכת דמוקרטים.
הוא היה שמרן הרבה פחות באופן משמעותי מהנהגת המפלגה, שבראשה עמד ויליאם ג'נר, והוא ידע שכל ניסיון להתמודד על התפקיד יתקל בהתנגדות מצידם.
ביודעו שרוב נציגי המפלגה לוועידה ייבחרו מחדש בכל ועידה וועידה, הוא פתח במסע בחירות חסר תקדים, כאשר קיים פגישות אישיות עם מאות מהנציגים הפוטנציאליים לוועידה לפני הבחירות שהתקיימו במאי 1951. הוא הצליח לצבור מספיק תמיכה ולהבטיח שהוא יוכל להציג את מועמדותו בוועידה, ואז הכריז על כוונתו להתמודד על משרת המושל.
ג'נר ויושב ראש המפלגה ניסו לצבור תמיכה באחד מחמישה המועמדים השמרנים יותר, אך לאחר שלושה סבבי הצבעה זכה קרייג במועמדות.
מאוחר יותר הוא ייחס את הניצחון לפופולריות שלו בלגיון האמריקאי.
הרולד הנדלי מהסיעה היריבה נבחר כמועמד המפלגה למשרת סגן המושל.
המפלגה הרפובליקנית התנסתה אז בתקופה של קשיים פנימיים ברמה הארצית בשל התנגדותם לקומוניזם, והדרך הטובה ביותר להתמודד עם האיום ממנו - הן ברמה הפנימית והן ברמה החיצונית.
קרייג הביא את הבעיה הלאומית של המפלגה לאינדיאנה.
ג'נר ומנהיגי המפלגה תמכו בסיעת המפלגה האנטי-קומוניסטית, אך קרייג צידד בגלוי באייזנהאואר ובאגף של המפלגה שתמך בצעדים שקולים יותר לפתרון הבעיה.
ג'נר התרגז לא רק על עמדתו של קרייג בנוגע לקומוניזם, אלא גם על מצע הבחירות שלו שקידם הוצאה משמעותית של המדינה ואת פתיחתן של כמה תוכניות חדשות.
הפערים בין קרייג לבין המפלגה נמשכו אל תוך תקופת כהונתו כמושל.
יריבו של קרייג בבחירות הכלליות היה סגן המושל המכהן, הדמוקרט ג'ון ווטקינס.
בעיקר הודות לפופולריות של אייזנהאואר, נחל קרייג ניצחון סוחף בבחירות.
סדר היום של קרייג היה בעיקר מוכוון רפורמות וכלל את הרחבת הפיצויים לעובדים וקצבאות אבטלה, בניית בתי ספר חדשים, העלאת שכר המורים, בניית בית סוהר מדינתי חדש, בניית בתי חולים חדשים, ושיפור הבטיחות בדרכים.
לאחר השבעתו בינואר 1953, הגיש קרייג 26 הצעות לאספה הכללית של אינדיאנה שהקיפו את כל סעיפי סדר היום שלו.
ההצעה שעליה התנהלה המחלוקת הקשה ביותר עם האספה הכללית הייתה הצעה לארגן מחדש את 141 הסוכנויות של המדינה ל-11 מחלקות שיוכפפו לשליטה מרכזית של המושל.
בית המחוקקים, שהיה בשליטת הרפובליקנים, דחה את ההצעה והאשים את קרייג בניסיון לפתוח מחדש את המאבק על סמכויות הרשות המבצעת שהתנהל בשלושת העשורים הקודמים, אך שני קודמיו בתפקיד של קרייג נמנעו מלעסוק בו.
רוב סעיפי סדר היום של קרייג לא יושמו מעולם, שכן בית המחוקקים האשים אותו באי-שיתוף פעולה עמם, אך לרוב, היו חילוקי הדעות שלו עם מנהיגי המפלגה שגרמו לקשיים.
אחד מחברי הסנאט המדינתי מטעם המפלגה הדמוקרטית העיר שהיה זה כאילו היו שלוש מפלגות באספה הכללית: מפלגת תומכי קרייג, מפלגת מתנגדי קרייג, והמפלגה הדמוקרטית.
קרייג הצליח להוביל להקמתה של מחלקת בתי הסוהר של אינדיאנה, שבאמצעותה הוא יישם את רוב סעיפי הרפורמה שלו בתחום התקון.
החוקים האחידים בתחום התעבורה הונהגו אף הם, כך בוצע סטנדרטיזציה של התמרורים, הוסדרה המהירות המרבית, והוסדרו חוקי התנועה ברחבי המדינה.
הוקצו גם תקציבים לטובת שיפור הבטיחות באמצעות התקנת שילוט ורמזורים ברחבי המדינה.
בית הספר לשוטרים הורחב והוקמה המחלקת למאבק בנגע הסמים.
משטרת המדינה הורחבה וגויסו אליה חמישים קצינים חדשים, וכך היא הייתה לגדולה ביותר בארצות הברית באותה תקופה.
חטיבת בריאות הנפש של המדינה הוקמה גם היא אז כדי לבצע רפורמה בבית החולים לחולי נפש של המדינה.
קרייג התנצח עם בית המחוקקים בנוגע לסלילתם של כבישים מהירים ראשיים ברחבי אינדיאנה.
האספה לא הייתה מעוניינת לממן את הכבישים, כך שקרייג המליץ על סלילת כבישי אגרה.
מנהיגות האספה הכללית בלמה את הרעיון, שכן כבישי אגרה בוטלו באינדיאנה כבר שנים רבות קודם לכן.
בסופו של דבר אישרה האספה את סלילתו של כביש האגרה של אינדיאנה בצפון המדינה, אך סירבה לאשר את סלילתם של כבישים נוספים, בעיקר בשל העובדה שהם לא היו מעוניינים לאפשר למושל לשלוט במספר רב של משרות פטרונות פוליטיות, שבאמצעותן היה יכול לגייס יותר כוח במפלגה.
המלצותיו הנוספות של קרייג בתחום התשתיות, בניית בניין משרדים מדינתי, בתי סוהר חדשים, והרחבת אוניברסיטת פרדו, זכו להתעלמות מצד האספה.
הם גם סירבו למה שקרייג האמין שהייתה הצעתו בעלת הערך הכלכלי הרב ביותר, הקמת נמל על גדת ימת מישיגן.
העודף התקציבי בהיקף של 22 מיליון דולר נגוז במהלך תקופת כהונתו של קרייג כמושל, בעיקר בשל הבונוס על מלחמת קוריאה ששולם לחיילים שהתגייסו למלחמה שאושר על ידי האספה על אף הווטו שהוטל על ידי קרייג.
קרייג צוטט באומרו, "אינך יכול להעניק בונוס על פטריוטיות יותר מאשר אתה יכול להעניק אותו על אמהות".
עלות הבונוס למדינה עמדה על סכום של 7.6 מיליון דולר.
שאר העודף התקציבי הוצא על איחוד בתי ספר, כאשר בתי ספר של כיתה אחת נסגרו והתלמידים הוסעו לבתי ספר מרכזיים וגדולים יותר.
ב-1955 הופיע קרייג על עמוד השער של המגזין טיים, בו הוצגו הרפורמות שלו במדינתו כדוגמה ברמה הלאומית.
אייזנהאואר שיבח את קרייג כמנהיג ודחק במנהיגי המפלגה לסייע לו להתקדם לתפקיד בממשלה הפדרלית.
הנשיא הציע לו להתמנות כמזכיר הצבא באותה שנה, אך קרייג דחה את ההצעה באומרו שהוא שואף לסיים את כהונתו כמושל.
בשנים מאוחרות יותר הוא אמר שסירובו זה היה בין השאר בשל סלידתו האישית ממזכיר ההגנה צ'ארלס א' וילסון.
על אף הפופולריות שלו, הוא המשיך להיות מסוכסך עם מנהיגות המפלגה במדינתו.
במהלך המושב האחרון של האספה הכללית, הוא המליץ על ביטול עונש המוות.
בקשתו לא נשקלה על ידי האספה, וג'נר עשה בה שימוש להוכיח שקרייג נטש את עקרונותיו השמרניים.
לקראת תום תקופת כהונתו של קרייג ב-1956 נחשפה שערורייה שבה הסתבכו ראש מחלקת הכבישים של המדינה ושניים מעוזריו של קרייג, שהואשמו בקבלת שוחד לטובת השפעה על החלטותיהם לקבלת חוזי בנייה.
סגן המושל הרולד הנדלי עשה שימוש בפרשה זו כדי לתקוף את קרייג והאשים אותו באחריות לשערורייה.
קרייג עצמו לא נמצא קשור לפרשה באופן אישי, אך נדרש להעיד בפני חבר מושבעים גדול ב-1957 לאחר תום כהונתו כמושל.
כאשר הוא יצא מבניין בית המשפט שבו הוא מסר את עדותו, הוא העניק ראיון לעיתונות שבו הוא תקף את ויליאם ג'נר ומספר מנהיגי מפלגה נוספים על ביצוע נקמה פוליטית נגדו.
השערורייה והראיון התפרסמו ברחבי המדינה ופגעו משמעותית בפופולריות שלו.
בשנותיו האחרונות אמר קרייג שהוא מחל לג'נר על מעשיו, ושהשניים מעולם לא הסכימו על דבר למעט על מזג האוויר.
בדצמבר 1957 עזבו קרייג ומשפחתו את אינדיאנה, בעיקר בשל הסלידה שהוא חש כלפי המפלגה הרפובליקנית במדינה, ועברו לווירג'יניה, שם הוא פתח משרד עורכי דין, ובהמשך היה לנשיא של חברת מכוניות.
ב-1965 הוא עבר שוב, הפעם ללוס אנג'לס, שם הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין.
בסופו של דבר, ב-1967 הוא שב לאינדיאנה ולעירו ברזיל, ושם פרש לגמלאות.
הוא חידש את פעילותו במפלגה הרפובליקנית כיועץ פוליטי, אך מעולם לא הופיע בהופעה ציבורית משמעותית כלשהי.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין עד 1976, ובאותה שנה מונה לחבר המועצה המדינתית לבחינות לעורכי דין, תפקיד בו הוא שימש במשך כעשור.
ג'ורג' קרייג נפטר בעירו ברזיל ב-17 בדצמבר 1992. הוא נטמן בבית הקברות קלירוויו שבעיר.
ג'ורג' וינסנט רודן היה אתלט אמריקאי ממוצא ג'מייקני.
לאחר שבגר עבר להתגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
באולימפיאדת לונדון הוא סיים במקום שביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.7 שניות.
נוסף לכך, הוא השתתף בריצת הגמר של ריצת שליחים 4x400 מטר אבל הרביעייה הג'מייקנית לא סיימה את הריצה מאחר שארתור וינט האלוף האולימפי הטרי בריצת 400 מטר מתח את השריר שלו.
התוצאה שקבעה בשלב המוקדמות 3:14.0 דקות, הייתה מספיקה לה למדליית כסף.
הוא אמור היה להשתתף בשלב המוקדמות בריצת 100 מטר אבל לא התייצב לריצה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפרזנו, קליפורניה ביוני 1949 זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה במרילנד ביוני 1950 זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 400 מטר.
בתחרות שנערכה באסקילסטונה, שוודיה ב-2 באוגוסט אותה שנה הוא קבע בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 45.8 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של בן ארצו הרב מקנלי (45.9 שניות).
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי לו ג'ונס מארצות הברית (45.4 שניות, 45.68 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בברקלי, קליפורניה ביוני 1951 זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 400 מטר.
לאחר פטירתו, באוגוסט 2024, בגיל 97, אמר נשיא איגוד האתלטיקה בג'מייקה כי רודן היה מאבני היסוד של התפתחות מקצועות המסלול בג'מייקה, שהפכה למעצמה במקצועות אלו.
ג'ורג' ברידג'ס רודני היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
רודני נולד ב-2 באפריל 1803 בלואיס שבדלאוור, והיה בנם של המושל דניאל רודני ושרה פישר.
ב-1820 השלים את לימודיו בפרינסטון קולג', למד משפטים וב-1828 התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור, והחל לעסוק בכך במחוז ניו קאסל שבדלאוור.
רודני הבן, כיהן כמושל אלסקה במשך ארבעה חודשים ב-1874.
לאחר פרישתו חידש את עבודתו בעריכת דין וכיהן כציר לוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון הבירה ב-1861 במאמץ למנוע את מלחמת האזרחים הקרבה.
רודני מת ב-18 ביוני 1883 בניו קאסל שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות של כנסיית עמנואל האפיסקופלית.
ג'ורג' ברידג'ס רודני היה קצין בצבא ארצות הברית אשר שירת כמפקד השישי של מחלקת אלסקה, מ-21 באפריל 1874 עד 16 באוגוסט 1874.
רודני נולד ב-7 באוקטובר 1842, והיה בנם של הפוליטיקאי מדלאוור ג'ורג' ב.
רודני ומרי ג'יי (דובל) רודני.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לצבא האיחוד ב-23 באפריל 1861, לפלוגת ארטילריה עצמאית שהוקמה בפנסילבניה.
הוא הועלה בצבא הסדיר לדרגת לוטננט ראשון ברגימנט הארטילריה ה-4 ב-5 באוגוסט של אותה שנה.
הוא קיבל קידום כבוד לדרגת מייג'ור ב-20 בספטמבר 1863.
הוא נשאר בצבא לאחר המלחמה והועלה לדרגת קפטן ב-1869, מייג'ור ב-1892, לוטננט קולונל ב-1899 ולקולונל ב-1901. ב-21 באפריל 1874 הוא מונה למפקד מחלקת אלסקה, וכיהן בתפקיד זה עד 16 באוגוסט 1874. הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל יום לפני פרישתו מהצבא ב-5 באוגוסט 1903.
הוא היה עמית של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית.
ג'ורג' קלינטון הבן היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק בין השנים 1805 ל-1809.
קלינטון נולד בעיר ניו יורק ב-6 ביוני 1771, והיה בנם של מרי דה ויט וג'יימס קלינטון, מייג'ור גנרל במלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא היה אחיו של דוויט קלינטון (1769–1828), מושל ניו יורק השישי, ואחיו למחצה של ג'יימס גרהאם קלינטון, גם הוא חבר בית הנבחרים.
הוא היה אחיינו של ג'ורג' קלינטון (1739–1812), שכיהן כמושל ניו יורק הראשון והשלישי בין השנים 1777 ל-1795 וסגן נשיא ארצות הברית בין השנים 1805–1812. סבו היה קולונל צ'ארלס קלינטון (1690–1773), קולונל אנגלו-אירי במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
ב-1793 השלים את לימודיו בקולג' קולומביה, למד משפטים והפך לעורך דין.
הוא עבד בחקלאות ובעסקים בעיר ניו יורק ובניו וינדזור, והיה חלק מתאגיד של Newburgh and Cochecton Turnpike Company.
קלינטון היה חבר מוקדם בארגון טמאני הול, ואף כיהן כאחד המנהיגים שלו.
הוא היה ציר לוועידה החוקתית של מדינת ניו יורק בשנת 1801. בהתארגנות פוליטית ובכנסים, ג'ורג' קלינטון הבן היה מוביל ומנהיג של בעלי בריתו של דודו ג'ורג', בניגוד לתומכיו של ארון בר, כאשר שתי הקבוצות נלחמו על עליונות במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא כיהן ב מ-1804 עד 1805. הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כדמוקרטי-רפובליקני כדי למלא את המושב שהתפנה כאשר סמואל מיצ'יל התפטר כדי להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
לאחר מכן נבחר לשתי קדנציות מלאות, וכיהן מ-14 בפברואר 1805 עד 3 במרץ 1809.
בהיותו בקונגרס ג'ורג' קלינטון היה אחד החותמים על מסמך המחאה על אספת הבחירה אשר מינה את ג'יימס מדיסון כמועמד הדמוקרטים-רפובליקנים לנשיאות בבחירות 1808.
אשתו הייתה אחותה של אשתו הראשונה של דוויט קלינטון, מרי פרנקלין, וצאצאית של ג'ון בואן ואליזבת פונס.
מרי קרוליין קלינטון (1802–1870), שנישאה להנרי אוברינג
ג'וליה מטילדה קלינטון (נפטרה ב-1880), שנישאה לראשונה לג'ורג' ק.
מאוחר יותר היא נישאה לג'יימס פוסטר הבן
ג'ורג' קלינטון מת בביתו באזור בלומינגדייל בעיר ניו יורק, בן 38, ב-16 בספטמבר 1809.
ג'ורג' לוביק פירס רדקליף היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בסנאט של ארצות הברית כנציג מדינת מרילנד בשנים 1935–1947.
רדקליף נולד ב-22 באוגוסט 1877 בחווה בשם לוידס, סמוך לעיר קיימברידג' שבמרילנד.
בצעירותו למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, ובהמשך השלים את לימודיו בסמינר קיימברידג' בשנת 1893, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1897, בבית הספר לתארים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1900, ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד בשנת 1903.
לאחר סיום לימודיו, מונה רדקליף למנהל סמינר קיימברידג' שבו למד בילדותו.
בשנים 1901–1902 שימש מורה ב-Baltimore City College, ובשנת 1903 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בבולטימור, תוך שהוא מגלה עניין גם בבנקאות ובחקלאות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חבר בוועדת רישיונות האלכוהול של בולטימור (1916–1919), וכן כיהן כחבר במועצת ההגנה של מדינת מרילנד.
בשנת 1919 נבחר למזכיר המדינה של מרילנד, תפקיד שבו כיהן עד 1920.
בשנים 1933 ו-1934 נבחר רדקליף לשמש יועץ אזורי של מנהלת העבודות הציבוריות עבור המדינות מרילנד, דלאוור, וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, קרוליינה הצפונית, טנסי, קנטקי ומחוז קולומביה.
בבחירות של 1934 נבחר רדקליף לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית, וב-1940 נבחר מחדש.
בשנת 1946 נכשל בניסיון לקבל את מועמדות מפלגתו מחדש, כאשר הפסיד להרברט או'קונור.
לאחר סיום כהונתו בסנאט חזר לעיסוקיו בבנקאות ובחקלאות, והמשיך להיות פעיל בחיי הקהילה.
רדקליף חי בבולטימור עד מותו ב-29 ביולי 1974. הוא נטמן בבית העלמין של קיימברידג', עיר הולדתו.
ג'ורג' קליימר היה פוליטיקאי אמריקאי, מתנגד לעבדות ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
הוא היה אחד משישה מייסדים בלבד שחתמו גם על הכרזת העצמאות וגם על חוקת ארצות הברית.
קליימר נמנה עם הפטריוטים הראשונים שדגלו בעצמאות מלאה מבריטניה.
הוא השתתף בקונגרס הקונטיננטלי וכיהן בתפקידים ציבוריים עד סוף חייו.
כאחד ממנסחי החוקה ניסה, ללא הצלחה, להסדיר ולהגביל את יבוא העבדים.
עם זאת, קליימר עצמו היה בעל עבדים בהיקף מצומצם, לפחות לתקופה קצרה, כאשר בגיל שבע ירש עבד אחד.
קליימר נולד בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה ב־16 במרץ 1739. הוא התייתם מהוריו בגיל שנה בלבד, ונמסר לדודתו ודודו מצד אמו, האנה וויליאם קולמן, כהכנה לקריירה כסוחר.
ב־22 במרץ 1765 נישא לאליזבת מרדית'.
במכתב שכתב קליימר לכומר ריצ'רד פיטרס מכנסיית כרייסט, ציין כי בעבר הוליד ילד, אך לא הזכיר את שם הילד או האם.
לקליימר ולאשתו נולדו תשעה ילדים, מהם ארבעה שמתו בינקותם.
קליימר היה פטריוט ומנהיג בהפגנות שנערכו בפילדלפיה בעקבות חוק התה וחוק הבולים.
הוא קיבל על עצמו פיקוד על יחידת מתנדבים שהייתה חלק מהבריגדה של הגנרל ג'ון קאדוואלדר.
בשנת 1759 התקבל כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית המקורית.
בשנת 1773 הצטרף לוועדת הביטחון של פילדלפיה, ובשנים 1776–1780 נבחר לכהן בקונגרס הקונטיננטלי.
קליימר חלק עם מייקל הילגס את האחריות על תפקיד גזבר הקונגרס.
במהלך כהונתו הראשונה שירת במספר ועדות ונשלח עם סמפסון מת'יוס לבדוק את מצב הצבא הצפוני בפורט טיקונדרוגה בסתיו 1776 מטעם הקונגרס.
כאשר הקונגרס נמלט מפילדלפיה לנוכח איום הכיבוש של סר הנרי קלינטון, נותר קליימר בעיר יחד עם ג'ורג' וולטון ורוברט מוריס.
עסקיו של קליימר במהלך המלחמה ולאחריה תרמו להגדלת הונו.
בשנים 1779–1780 עסק קליימר יחד עם בנו מרדית' במסחר רווחי עם האי סנט אוסטטיוס.
אף שלא אהב במיוחד את עולם המסחר, המשיך בעסקים עם חותנו וגיסו עד שנת 1782.
קליימר התפטר מהקונגרס בשנת 1777, וב־1780 נבחר לבית המחוקקים של פנסילבניה.
בשנת 1782 נשלח למסע במדינות הדרום בניסיון כושל לשכנע את בתי המחוקקים לשלם את חובותיהם לממשלה המרכזית.
הוא נבחר מחדש לבית המחוקקים של פנסילבניה ב־1784, וייצג את מדינתו בוועידה החוקתית בשנת 1787. בשנת 1789 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס הראשון.
הוא היה הנשיא הראשון של בנק פילדלפיה ושל האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, וסגן נשיא האגודה החקלאית של פילדלפיה.
כאשר העביר הקונגרס בשנת 1791 חוק להטלת מס על משקאות חריפים מזוקקים בארצות הברית, מונה קליימר לעמוד בראש מחלקת הבלו בפנסילבניה.
כמו כן היה אחד הנציבים שניהלו משא ומתן על הסכם עם קונפדרציית האינדיאנים קריק בקולריין, ג'ורג'יה, ב־29 ביוני 1796. הוא נחשב למיטיב של העיירה אינדיאנה בפנסילבניה, שכן תרם את הקרקע שעליה הוקם מושב המחוז.
קליימר נפטר ב־23 בינואר 1813 ונקבר בבית הקברות של אגודת הידידים בטרנטון, ניו ג'רזי.
ידוע שקליימר היה בעל עבדים, אך היקף הבעלות אינו ברור.
ידוע כי אביו, סבו ואחיו היו אף הם בעלי עבדים בהיקף מצומצם.
עם מותו של אביו כריסטופר, ירש ג'ורג', אז בן שבע, 'אדם שחור בשם נד', אשר נפטר זמן קצר לאחר מכן.
נד היה ככל הנראה שריד יחיד מירושה שקיבל כריסטופר מאביו ריצ'רד, סבו של ג'ורג', שהיה בעל ארבעה עבדים.
כחבר משלחת פנסילבניה במהלך ניסוח החוקה, התנגד קליימר ללא הצלחה לסחר בעבדים.
שאלת סחר העבדים, כלומר יבוא עבדים חדשים לארצות הברית, הייתה מן הסוגיות השנויות ביותר במחלוקת בקרב מנסחי החוקה.
קליימר היה חבר בוועדה שניסחה את פשרת סחר העבדים, אשר דחתה את ההכרעה בנושא עד שנת 1808. הוא תמך בהטלת 'מס יצוא' (מכס), שנועד לשמש דרך עקיפה למסות את העבדות, אך גם צעד זה נתקל בהתנגדות מדינות הדרום.
למרות זאת, המכס נכלל במסגרת הפשרה.
העיירות קליימר במחוז אינדיאנה שבפנסילבניה וקליימר שבמדינת ניו יורק נקראו אף הן לכבודו.
ביתו של קליימר במוריסוויל, פנסילבניה, הידוע בשם 'Summerseat', עומד עד היום, וכך גם בית נוסף שבבעלותו בפארק פיירמאונט בפילדלפיה, הידוע בשם 'Ridgeland Mansion'.
אחד הרחובות הסמוכים ל־Summerseat במוריסוויל נקרא Clymer Avenue.
בעיר רידינג שבפנסילבניה נקרא רחוב Clymer Street על שמו.
באזור Leedom Estates שבעיירת רידלי בפנסילבניה נקרא רחוב Clymer Lane על שמו.
גם Clymer Avenue בעיר אינדיאנה שבפנסילבניה נקרא על שם ג'ורג' קליימר.
ג'ורג'ה אנסקו (רומנית: George Enescu, תעתיק פונטי: ˈd͡ʒe̯ord͡ʒe eˈnesku, מוכר בצרפת כ-Georges Enesco; 19 באוגוסט 1881 - 4 במאי 1955) היה מלחין, כנר, מחנך, פסנתרן, ומנצח רומני.
אנסקו נולד בכפר קטן בשם ליווני-ורנאב (Liveni-Vîrnav) בדרך המובילה ליריד דאראבאן, במחוז בוטושאן.
הכפר קרוי כעת על שמו.
בבית איכרים, אחד מעשרות בתי הכפר, התגוררו הוריו, קוסטקה ומאריה אנסקו ובנם, שקיבל עם לידתו את השם גאורגה (Gheorghe), היה הילד השמיני והראשון ששרד בחיים.
מאוחר יותר העניקו ההורים לילדם את כינוי החיבה ז'ורז'אק (Jorjac).
האב, שהצטיין במוזיקליות שלו, נשלח בנעוריו ללימודי כמורה בסמינר, אך עזב אותו לטובת משרה של מורה וגם את זאת עזב, כדי להיות חוכר אחוזה חקלאית.
לאב היה קול טנור נאה וניגן בכינור והאם, בת של כומר, שרה וגם ניגנה בפסנתר.
אנסקו הפגין כבר בילדותו נטייה חזקה למוזיקה.
הוא התחיל את לימודי הנגינה בכינור בגיל 4 וכעבור שנה כבר הופיע בקונצרט בניצוחו של אדוארד קאודלה.
בין השנים 1888 - 1894 למד בקונסרבטוריום של וינה ובין מוריו היו יוזף הלמסברגר (כינור) ורוברט פוקס (הלחנה).
הוא השתלב במהירות בחיי המוזיקה של וינה וכבר בגיל 12 ניגן בקונצרטים והגיש אינטרפרטציות ליצירות של יוהנס ברהמס, פבלו סרסטה, פליקס מנדלסון-ברתולדי ועוד.
ביצועיו הלהיבו את הציבור ואת העיתונות.
לאחר שסיים את לימודיו בקונסרבטוריום של וינה עם מדליית כסף, המשיך ללמוד בשנים 1895 - 1899 בקונסרבטואר של פריז בהדרכתם של ארמנד מרסיק (כינור), אנדרה ז'דאלז' (קונטראפונקט), ז'ול מאסנה וגבריאל פורה (הלחנה).
ביום 16 בפברואר 1898 הופיע לראשונה כמלחין, בתזמורת קולון בפריז.
הוא הופיע עם הסויטה הסימפונית אופוס 1, פואמה רומנית.
באותה שנה התחיל לנצח על קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט וניגן ברסיטלים לכינור.
הוא זכה להערכתה של אליסאבטה, מלכת רומניה, שהייתה חובבת אומנות ונהגה לזמן אותו לביצוע יצירות כינור בארמון פלש בסינאיה.
יצירותיו הידועות יותר הן מתחילת המאה ה-20, רפסודיות רומניות וסויטה מספר 1 לתזמורת.
פעילותו המוזיקלית נמשכה לסירוגין בבוקרשט ובפריז, הוא יצא לסבבי הופעות בארצות אירופה עם שותפים נודעים כמו אלפרדו קאזלה, פאבלו קזאלס, פייר פורנייה ריכרד שטראוס ועוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשאר אנסקו בבוקרשט וניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן, על יצירות של ברליוז, דביסי ווגנר, וגם על יצירות משלו כמו הסימפוניה השנייה וסוויטה לתזמורת מספר 2. באותו זמן נפתחת תחרות ההלחנה על שמו.
לאחר המלחמה חזר לחיים, שחלק בין רומניה לבין צרפת.
מאותה תקופה זכורות האינטרפרטציות שלו לפואמה לכינור ולתזמורת של ארנסט שוסון ולסונאטות ויצירות הסולו לכינור של באך.
הוא נסע כמה פעמים לארצות הברית, שם ניצח בשנת 1923 על תזמורת פילדלפיה ובשנת 1938 על הפילהרמונית של ניו יורק.
בין תלמידיו מונים את הכנרים כריסטיאן פרה (Christian Ferras), עברי גיטליס, ארתור גרומיו, סנדו אלבו ויהודי מנוחין.
האחרון היה קשור אליו במיוחד והתייחס אליו כאל אביו הרוחני.
"עבורי, אנסקו יישאר תמיד אחד הפלאים הגדולים של העולם.
האופי שלו וקלסתרו חרוטים בנשמתי כמו עץ או הר מסינאיה.
שורשיו החזקים ואצילות נפשו מוצאם מארצו, ארץ בעלת יופי שאין שוה לו." על החתום, יהודי מנוחין.
ב-4 בדצמבר 1937 נשא לאישה את מריה טסקנו רוסטי, הנסיכה קנטקוזינו, אהובתו לסירוגין במשך כשלושים שנה.
לאחר התבססות הדיקטטורה הקומוניסטית ברומניה, גלה ממנה אנסקו והתיישב סופית בפריז, שם מת בלילה שבין 3 ו-4 במאי 1955. נקבר בפר לשז.
הכנר והמלחין הבלגי אז'ן איזאיי הקדיש את הסונאטה לכינור סולו מס' 3, "באלאדה", לאנסקו.
האופרה אדיפוס Oedipus, על פי סופוקלס, הולחנה בין השנים 1921 -1931. את היצירה הקדיש אנסקו לאשתו, מריה טסקאנו רוסטי Maria Tescanu Rosetti, הידועה כנסיכה "מרוקה קנטקוזינו", ממלוות המלכה.
רוסטי הייתה בעבר נשואה לאחר, ולאחר נשואיה ניהלה רומן סוער עם הפילוסוף נאיה יונסקו.
כשעזב אותה, שפכה חומצה על עצמה ונפגעה בפניה.
כאשר שמע זאת אנסקו, שב מיד מפריז לבוקרשט והתייצב לצד רוסטי, בה היה מאוהב.
הלברית של האופרה נכתב על ידי אדמונד פלג.
הצגת הבכורה שלה הייתה בפריז ב-3 במרץ 1936, כשהטנור בתפקידו של אדיפוס היה אנדרה פרנה Andre Parnet.
הצגות האופרה נקטעו עם התחלת מלחמת העולם השנייה וכיבוש פריז על ידי הגרמנים.
סימפוניה קאמרית עבור 12 כלי סולו
ווקס מאריס, פואמה סימפונית עבור סופרן, טנור, מקהלה ותזמורת
סימפוניה מס' 4 וסימפוניה מס' 5, לא זכו להשלמה בחייו, אך מאוחר יותר הכין אותן לתזמורת המלחין פסקל בנטויו Pascal Bentoiu.
התזמורת הפילהרמונית של בוקרשט שבסיסה באתנאול רומן Ateneul Român נושאת את שמו
מ-5 בספטמבר 1958 נערך בבוקרשט כל שנתיים-שלוש הפסטיבל הבינלאומי ג'ורג'ה אנסקו.
כמו כן הוקמה תחרות בינלאומית על שמו.
בבוקרשט יש מוזיאון על שם "ג'ורג'ה אנסקו".
באזור אונשט Oneşti יש אחוזה בשם טסקאן Tescani, שנתרמה על ידי אנסקו למדינה הרומנית בתנאי שיוקם בה מרכז תרבות עבור אומנים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 אכן נפתח שם מרכז ליצירה וכל שנה יש בו כינוס בנושא הציור וכינוס בנושא פילוסופי.
בסינאיה יש בית המוקדש לזכרו של אנסקו.
בארמון קנטקוזינו Cantacuzino (כשם בעלה הראשון של אשת אנסקו), שוכן "מוזיאון המוזיקה".
לאחרונה שונה שם נמל התעופה הבינלאומי בבקאו ל"נמל התעופה ג'ורג'ה אנסקו".
דיוקן של אנסקו הופיע על בולים של רומניה ושל מולדובה.
ג'ורג' פראט שולץ היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר העבודה האמריקני בשנים 1969–1970, מזכיר האוצר מ-1972 עד 1974 וכמזכיר המדינה מ-1982 עד 1989.
שולץ נולד בניו יורק, כבנם היחיד של מרגרט לבית פראט וברל ארל שולץ.
הוא גדל באנגלווד, עיירה בצפון ניו ג'רזי.
סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פרינסטון ב-1942 והצטרף לחיל הנחתים האמריקאי, בו שרת עד 1945 והגיע עד דרגת קפטן.
ב-1949 קיבל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, הוא לימד במחלקת הכלכלה ובבית הספר לניהול מ-1948 עד 1957 עם שנת היעדרות ב-1955 אותה לקח כדי לשרת במועצת הכלכלה של הנשיא דווייט אייזנהאואר כחבר בכיר.
ב-1957, שולץ הצטרף לבית הספר לעסקים של אוניברסיטת שיקגו כפרופסור ליחסי עבודה.
שולץ כיהן כמזכיר מחלקת העבודה בקבינט של הנשיא ריצ'רד ניקסון בשנים 1969 ו-1970, לאחר מכן היה מנהל המשרד למנהל ותקציבים.
במאי 1972 עבר לתפקיד מזכיר מחלקת האוצר, בו נשאר עד מאי 1974. בתקופה הזו שולץ, יחד עם פול וולקר וארתור ברנס, תמכו בהחלטתו של ניקסון לשים קץ לסטנדרט הזהב ולשיטת ברטון וודס.
ב-1974 עזב שולץ את השירות הממשלתי כדי להפוך לנשיא ומנהל קבוצת בכטל.
ב-16 ביולי 1982, הוא מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית השישים במספר.
במדיניות החוץ שלו נטה שולץ לשמאל, ולעיתים קרובות היה בחילוקי דעות עם אנשיו הימניים יותר של ממשל רייגן.
בעיקר נודעה התנגדותו הגלויה לעסקת החליפין בה העבירה ממשלת ארצות הברית נשק לאיראן תמורת שחרור בני ערובה, מה שהיה לבסוף לפרשת איראן-קונטראס.
שולץ היה תומך נלהב בפלישת ארצות הברית לניקרגואה.
ב-1983, במהלך נאום מול הקונגרס, הוא אמר "אנו חייבים לחתוך את הסרטן הניקרגואי החוצה".
כמו כן, הוא התנגד לכל סוג של משא ומתן עם ממשלתו של דניאל אורטגה ואמר: "משא ומתן הוא לשון נקייה לכניעה אם צילו של הכח אינו נופל על שולחן הדיונים".
ג'ורג' שולץ עזב את משרת מזכיר המדינה ב-20 בינואר 1989 וקיבל לאות הוקרה על פועלו את מדליית החירות הנשיאותית, הוא המשיך להיות בעל קול במפלגה הרפובליקנית, בין השאר ייעץ לג'ורג' וו.
בוש במהלך הקמפיין של שנת 2000 והיה חבר בכיר ב"וולקנים", קבוצה של יועצים פוליטיים לנשיא בוש שכללה גם את דיק צ'ייני, פול וולפוביץ וקונדוליזה רייס.
יועצו הבכיר ביותר וחברו הקרוב הוא צ'ארלס היל, שמחזיק בעמדות במכון הובר ובאוניברסיטת ייל.
לאחר שעזב את משרתו הרשמית ב-1989, שולץ הפתיע רבים מחבריו השמרנים כשהפך לרפובליקני הראשון שקרא ללגליזציה של סמים.
הוא הוסיף את חתימתו למודעה, שפורסמה בניו יורק טיימס ב-8 ביוני 1998, שתוכנה היה "אנו מאמינים שהמלחמה הגלובלית בסמים מזיקה כיום יותר מהשימוש בסמים עצמו".
באוגוסט 2003, שולץ מונה יחד עם וורן באפט לראש המועצה להתאוששות כלכלית של קליפורניה, קבוצה שייעצה לקמפיין של ארנולד שוורצנגר למשרת מושל קליפורניה.
ב-5 בינואר 2006 השתתף בבית הלבן בפגישה של בכירי ממשל בוש עם מזכירי הגנה ומדינה לשעבר כדי לדון במדיניות החוץ של ארצות הברית.
בפברואר 2016 העניק לו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, פרס הערכה על שירותו לישראל.
שולץ הלך לעולמו ב-6 בפברואר 2021 בגיל 100 בביתו שבסטנפורד, קליפורניה.
משנת 2011 עד 2015, היה שולץ חבר בדירקטוריון של Theranos, חברת טכנולוגיות בריאות שנודעה בטענות השווא שלה על כך שהמציאה בדיקות דם מהפכניות.
הוא היה דמות בולטת בשערורייה שלאחר מכן.
לאחר שהצטרף לדירקטוריון החברה בנובמבר 2011, הוא גייס דמויות פוליטיות נוספות, כולל שר החוץ לשעבר הנרי קיסינג'ר, שר ההגנה לשעבר ויליאם פרי והסנאטור האמריקני לשעבר סם נון.
שולץ גם קידם את מייסדת ת'רנוס, אליזבת הולמס, בפורומים גדולים, כולל המכון לחקר מדיניות כלכלית של אוניברסיטת סטנפורד SIEPR, ותמך בה בפרסומים מרכזיים בתקשורת.
זה עזר להולמס במאמציה לגייס כסף ממשקיעים.
ג'ורג'ה אמיל פאלאדה (ברומנית: George Emil Palade; 19 בנובמבר 1912 יאשי, רומניה – 8 באוקטובר 2008) היה רופא וחוקר אמריקאי בתחום הביולוגיה של התא, יליד רומניה, זוכה פרס נובל לשנת 1974.
פאלאדה נולד לאב שהיה פרופסור לפילוסופיה ואם שהייתה מורה בבית ספר תיכון.
בשנת 1930 התקבל ללימודי רפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בוקרשט ובשנת 1946 סיים תואר של דוקטור לרפואה.
עבודת הגמר שלו הייתה Tubul urinifer al delfinului : studiu de morfologie şi fiziologie comparativă (הנפרון אצל הדולפין - מחקר של מורפולוגיה ופיזיולוגיה השוואתית)
פאלאדה היה ידוע כבעל דעות שליליות לגבי תנועת הלגיונרים ועל כן ועדת ההערכה מחדש של סגלי המורים באוניברסיטאות שהוקמה על ידי המשטר הלאומי-לגיונרי בבוקרשט בשנים 1940–1941 הוקיעה אותו כ"אנטי לאומי" בגלל היותו ב"קשרים עם יהודים" ובנוסף האשימה אותו ב"חוסר מוסריות" על כי היו לו רומנים עם אחיות בבית חולים.
לאחר סיום לימודיו נשא לאישה את אירינה מאלאקסה, בתו של התעשיין ניקולאה מאלאקסה והזוג נסע לארצות הברית שם היה לחוקר באוניברסיטת ניו יורק תחת הנחייתו של המדען אלבר קלוד.
קלוד, שעבד במכון רוקפלר, הזמין אותו לעבוד איתו במחלקת הפתולוגיה של התא.
פאלאדה, יחד עם פיליפ סיאקביץ' Philip Siekevitz הגיע להישגים רבים בשיטות קטיעה של תאים באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים.
הניתוח הביוכימי של המקטעים הוביל לקביעת תפקידם ודרך פעולתם של אברונים כמו ריבוזום, מיטוכונדריון, כלורופלסט, מערכת גולג'י, הרשתית התוך-פלזמית ואחרים בתא החי.
עיקר מחקרו היה בתחום ייצור החלבון.
בשנת 1961 נבחר פאלאדה כחבר ב.
בשנת 1973 עזב את מכון רוקפלר ועבר לאוניברסיטת ייל ובשנת 1990 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 1974 הוענק לו, במשותף עם אלבר קלוד וכריסטיאן דה דוב, פרס נובל בתחום הפיזיולוגיה והרפואה.
הוא נבחר גם כחבר כבוד ב"אקדמיה הרומנית" ובשנת 1986 העניק לו נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, את המדליה הלאומית למדעים עבור הישגים מיוחדים בתחום המדע.
12 בנובמבר 2012 - הבנק הלאומי הרומני הנפיק מטבע כסף לכבוד מלאת 100 שנה להולדתו
2016 - דואר רומניה הנפיק בול עם דיוקנו לזכרו
בית הספר בעיר בוזאו נושא את שמו
1974 - פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה
ג'ורג'ה טופרצ'אנו (רומנית: George Topîrceanu; 20 במרץ 1886 - 7 במאי 1937), משורר וסופר רומני, הומוריסטן, חבר מתכתב של האקדמיה הרומנית.
ג'ורג'ה טופרצ'אנו נולד ב-1886 בבוקרשט כבנם של ג'ורג'ה טופרצ'אנו האב, תופר מעילי איכרים ושל פאראסקיבה, אורגת שטיחים, שניהם מאזור סיביו.
התחיל ללמוד בבית הספר היסודי בבוקרשט בשנים 1895-1893ו המשיך ביישוב שואיץ' במחוז ארג'ש בעמק הטופולוג, שם התיישב עם הוריו לזמן מה.
בחזרתו לבוקרשט למד בתיכון "מאטיי באסראב" ואחר כך ב-1906-1898 בתיכון "ספנטול סאבה".
כבר בתקופת התיכון (בבתי הספר "מאטיי בסאראב" ו"ספנטול סאבה") התחיל לפרסם בעיתונות, כשפרסומו הראשון היה בשנת 1904 בכתב העת ההומוריסטי "בלגיה של המזרח" ("Belgia Orientului").
עבד ב"קופת הכנסייה" ואחר כך כמורה ממלא מקום, תוך הפסקות ותקופות של חיי בוהמה.
במקביל הוא נרשם ללימודי משפטים, אחר כך עבר לפקולטה לספרות, אך עזב את הלימודים בלי לסיימם.
פרסומיו בכתבי העת השונים התרבו, והוא הפך לחלק מהחוגים הספרותיים של תקופתו.
בשנת 1911 התיישב ביאשי ולקח חלק בעריכת כתב העת "החיים הרומניים" (Viaţa Românească}.
בשנת 1912 התחתן עם מורה שילדה את בנו היחיד, גאורגה.
במלחמת העולם הראשונה גויס, בשנת 1916, נלחם בחזית הבולגרית בקרב טורטוקאיה ונשבה בימים הראשונים של המלחמה.
הוא שוחרר בשנת 1918 עם סיום המלחמה.
הוא חזר לעבודת העריכה והחלו להופיע ספרים עם שיריו וסיפוריו, שזכו (בעיקר השירים שבהם) להצלחה גדולה מאוד.
ב-1936 אובחן עם סרטן הכבד ולמרות מחלתו הקים יחד עם מיכאיל סדוביאנו וגריגורה ט.
פופה את כתב העת "„Însemnări ieşene" (רישומים מיאשי) כמאמץ יצירתי אחרון.
באביב 1937 שהה בבית הבראה בווינה, משם שלח לעיתון "אדוורול ליטראר"
(23 במאי 1938) פמפלט שבו הביע סולידריות עם סדוביאנו שהתוקף קשות על ידי עיתוני התקופה ובאות מחאה נגד האלימות שפרחה אז בעיתונות הרומנית.
מאמר זה פורסם אחרי מותו.
הלך לעולמו בשנת 1937, ביום שישי 7 במאי, בשעה 13.30, בגיל 51 בלבד, בביתו של המשורר דמוסטנה בוטז ביאשי.
הובא לקבורה בבית הקברות "אטרניטאטיה" ביאשי.
ב-1912 התחתן טופרצ'אנו עם המורה ויקטוריה יוגה, אך נישואיהם לא החזיקו מעמד זמן רב בגלל נטייתו של המשורר להשתכר.
לזוג נולד בן יחיד בשם גאורגה.
מאוחר יותר ניהל טופרצ'אנו קשר אהבה דיסקרטי עם המשוררת אוטיליה קזימיר.
1926 - הפרס הלאומי לשירה
1936 - נבחר כחבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית
ב-22 ביוני 1985 נחנך ביאשי הבית-מוזיאון ג'ורג'ה טופרצ'אנו (Casa Memoriala George Topîrceanu) בבית שבו חי המשורר בשנים 1937-1932.
בעבר שימש בית זה את מערכת כתב העת "Însemnări literare")(רישומים ספרותיים) .
בעליו האחרונים תאודור ניאגו ואדריאן וולפה תרמו אותו למכלול המוזיאוני יאשי.
אחרי שיפוצים, נחנך ב 1985, שנה לפני מלאת 100 שנה ללידת המשורר.
1986 - למלאת מאה שנה להולדתו של המשורר, הנפיק הדואר הרומני בול דואר עם דיוקנו
ג'ורג'ה פוקס היא שחקנית אמריקאית.
היא חזרה על התפקיד בסדרת ההמשך CSI: לאס וגאס, שעלתה לראשונה ב-6 באוקטובר 2021.
פוקס נולדה בניו יורק, ארצות הברית להורים ילידי מונטריאול – אדוארד ומרילין פוקס והיא ממוצא צרפתי-קנדי, בלגי ואירי.
היא גדלה על אי צר במלבורן ביץ', פלורידה.
יש לה אח גדול, ג'ף.
היא תארה את עצמה כבעלת עודף משקל במהלך התבגרות, עם רווח בולט בין שיניה שבמשך השנים לטענתה למדה להשלים איתו.
לאחר סיום תיכון מלבורן היא החלה בקריירת דוגמנות לאחר שזכתה בתחרות מקומית.
לאחר מכן היא נרשמה כסטודנטית לדרמה במכון לי סטרסברג בניו יורק, תחת הדרכתו של שחקן ויליאם היקי.
לפוקס היו תפקידים קטנים בסרטים ובסדרות טלוויזיה, כולל סצנת הפתיחה של פרק משנת 1993 של הדרמה המשפטית של NBC חוק וסדר.
הפריצה הגדולה של פוקס הייתה תפקיד חוזר בעונות השלישית, הרביעית והחמישית (1996–99) של הדרמה הרפואית של NBC ER.
היא שיחקה את ד"ר מגי דויל, לסבית, מתמחה וצמחונית.
פוקס הופיעה ב"The Puppy Episode Part 2", הפרק ב-30 באפריל 1997 של הסיטקום אלן, שבו הדמות הראשית של הסדרה הזו יצאה מהארון.
מ-1999 עד 2000, היה לה תפקיד חוזר כסוכנת השירות החשאי ג'ינה טוסקאנו בעונה הראשונה והשנייה של הדרמה הפוליטית של NBC הבית הלבן.
פוקס הופיעה בסרטים מלכודת מהירות ואוכל ללב והיא גם הופיעה בתפקיד קטן בממנטו, שם גילמה את אשתו של הדמות הראשית בצילומי פלאשבק.
בשנת 2000, היא זכתה לתפקיד קבוע בדרמת הפרוצדורה של המשטרתית CBS CSI: Crime Scene Investigation בתור שרה סידל, מדענית משפטית בלאס וגאס.
היא ושחקן נוסף ג'ורג' אדס, פוטרו מהתוכנית ב-2004. פוקס לכאורה לא הגישה מכתב ל-CBS המאשר שהיא תגיע בזמן לצילומים.
המחלוקות נפתרו תוך קצת יותר משבוע, והשניים הועסקו מחדש על ידי CBS, אך משכורתם של פוקס או אדס לא הועלתה, למרות שחברי צוות אחרים קיבלו העלאות.
כמו כן, דווח כי מבין השניים, פוקס פנתה תחילה כדי לחדש את החוזה שלה עם CSI, אך היא סירבה עד ש-אדס התקבל לעבודה מחדש.
ב-18 באפריל 2007, TV Guide החל לדווח כי ייתכן שפוקס לא תחזור לעונה השמינית של CSI, לאחר שטרם חתמה על חוזה חדש.
סיום העונה השביעית התברר כקליף-האנגר המערב את הדמות שלה, שרה סידל.
ה"ניו יורק פוסט" דיווח שפוקס לא הגיעה לצלם את הפרק האחרון בגלל בעיות מתמשכות בנוגע להעסקתה.
לא CBS ולא סוכנה של ג'ורג'ה אישרו את ההאשמות.
בספטמבר 2007, לאחר שעלו שמועות על עזיבתה של פוקס את התוכנית, פורום מקוון בשם "Your Tax Dollars at Work" החל בקמפיין להשאיר את שרה סידל ב-CSI.
הקמפיין (הנקרא Dollars for Sense) כולל שליחת דולר בדואר למפיקי התוכנית כדי לשמור על פוקס בתוכנית.
בעזרת תרומות, הקמפיין גם ארגן הטסת מטוסים מעל מגרש אולפני יוניברסל בקליפורניה שבו מצולמת CSI.
על הבאנרים נכתב "לשמור על ג'ורג'ה פוקס ב-CBS".
ב-15 באוקטובר 2007, פוקס אמרה ל-Entertainment Weekly שהיא עזבה את CSI, ואמרה שהיא רוצה הפסקה "מהמחויבות לסדרת טלוויזיה שבועית".
פוקס ביקשה שהכסף שנאסף במהלך מסע הפרסום יתרם ל-CASA, ארגון המוקדש לסיוע לילדים אומנה.
ב-15 בנובמבר 2007, הפרק " להתראות ומזל טוב " סימן את ההופעה הקבועה האחרונה של הדמות בפרק של CSI עד שהתוכנית נכנסה לעונתה העשירית.
במאי 2008, חזרה פוקס לעונה התשיעית של CSI ככוכבת אורחת.
לאחר שחזרה לפרק הראשון, השני והחמישי, היא חזרה לפרק האחרון בבימויו של וויליאם פטרסן בתור הכוכבת ("One To Go") בסצנה האחרונה, כשגיל גריסום (פטרסן) מופיע בג'ונגל, מפתיע שרה, ובסיום הפרק שבו השניים חלקו נשיקה נלהבת.
בקיץ 2009, CBS הודיעה שפוקס תחזור ל-CSI.
פוקס הייתה אמורה להופיע בתחילה בבכורה של העונה העשירית ("רומן משפחתי", ששודרה ב-24 בספטמבר 2009) ובארבעה פרקים נוספים.
עם זאת, המפיקה הראשית קרול מנדלסון אישרה שהשהייה של פוקס נעשתה "לקבועה יותר" ותפקידה הוארך ללא הגבלת זמן.
ביולי 2011, פוקס אושרה כחברת צוות קבועה במשרה מלאה שוב ב-CSI לעונה ה-12, אך היא נוספה בחזרה לקרדיט הפתיחה של העונה האחת-עשרה.
היא נשארה בקאסט הראשי עד שהתוכנית הסתיימה לאחר העונה החמש עשרה בספטמבר 2015.
ב-2021 חזרה לסדרת ההמשך "CSI: לאס וגאס" לעונתה הראשונה, אך לא המשיכה לעונה השנייה.
לאחר שעזבה את CSI ב-2007, הפיקה פוקס מחזמר Stay Forever: The Life and Music of Dusty Springfield בכיכובה של קירסטן הולי סמית', על המתח בין הדימוי הציבורי לחיים הפרטיים של המוזיקאי הדו-מיני דאסטי ספרינגפילד, ששיחק בתיאטרון רנברג.
במרכז הגאה ולסביות בלוס אנג'לס.
פוקס כיכבה כאורחת בסיטקום של לייפטיים גדולה מהחיים.
בפרק, ששודר ב-16 באוגוסט 2009, היא שיחקה אמא עם עבר פלילי.
היא גם עשתה צילומי דוגמנות עבור Green With Glamour.
פוקס היא המייסדת השותפה של Honeypot Productions, חברת תיאטרון אוונגרד עצמאית בלוס אנג'לס שהפיקה חמש מחזות מקוריים.
חברתה ומייסדת HoneyPot, הת'ר ריד, כתבה את Dear Bernard, שפוקס עזר להפיק.
פוקס היא מוזיקאית; היא מנגנת בגיטרה (רע, לטענתה) ויש לה ערכת תופים.
היא שרה וכותבת שירים, בעיקר את השיר "ערש" עבור הסרט Travelling Companion וכן את השיר "Satellite", שפרסמה באתר האינטרנט הרשמי שלה.
פוקס ושחקנית ה-CSI, מארג הלגנברגר, שרו את "Stand by Me" כדואט בהטבה השנתית הרביעית בשם "What A Pair 4—A Celebration of Women's Duets" לטובת מחקר סרטן השד במכון ג'ון וויין לסרטן.
הוא נערך ביום ראשון, 11 ביוני 2006, בתיאטרון Wiltern/LG.C בת 57
פוקס תומכת בקמפיין לזכויות האדם והיא צמחונית מסורה מגיל 19, עובדת עם PETA כדי לסייע בקידום צמחונות וגם עובדת עם ADI כדי להאיר את סבלם של בעלי חיים בקרקסים.
יש לה ארנק שנקרא על שמה של חברת מונטריאול Matt & Nat, שמעצבת ארנקים טבעוניים.
פוקס השתתפה והקריאה בהשקת הספר בלוס אנג'לס של הסרט Thanking The Monkey של קארן דאון, ונראתה ב-Access Hollywood תוך שהיא מדברת על איך להיות צמחוני עוזר לסביבה.
בשנת 2008, פוקס התנדבה מזמנה לצלם הודעת שירות לציבור עבור ארגון Orangutan Outreach ללא מטרות רווח, התומכת בהישרדות האורנגאוטן של בורנאו ובפרויקטים אחרים שמטרתם להבטיח את המשך הישרדותו של האורנגאוטן.
הקליפ בן 30 השניות הוצג ב-Animal Planet במהלך הסדרה עטורת הפרסים האי אורנגאוטן.
שנה משחק תפקיד 2003 CSI: חקירת זירת פשע שרה סידל (קול) 2004 CSI: חקירת זירת פשע - מניעים אפלים
שנה עבודה מועמדת פרס תוצאות 2002 CSI: חקירת זירת פשע פרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של אנסמבל בסדרת דרמהמועמדות 2003מועמדות 2004מועמדות 2005מועמדות
סֶר ג'ורג' רלף קוֹלייר, בָּרוֹנֶט ראשון היה קצין בצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812. הוא נודע כמפקד מוכשר ונועז, וזכה במהלך שירותו להערכה רבה ולתוארי כבוד.
ההיסטוריון הימי ויליאם ג'יימס , בספרו על מלחמת 1812, האשים אותו באוזלת יד ובמורך לב על שלא הצליח לאלץ לקרב ולהכניע את הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן".
נסיונותיו של קולייר לטהר את שמו לא צלחו, הוא הלך ושקע בדיכאון ובסופו של דבר שלח יד בנפשו.
קולייר נולד בלונדון ב־1774, בנם השני של רלף קולייר, פקיד ראשי במינהלת האספקה של הצי (Victualling Board), ורעייתו הנרייטה מריה.
הוא למד בבית הספר הימי בצ'לסי, והחל את שירותו בצי בינואר 1787 כפרח חובלים בפריגטה "קֶרִיסְפוֹרט" (28 תותחים).
ביוני 1790 עבר אל אה"מ "סוֹלְסְבְּרִי" (50 תותחים) בפיקוד אדוארד פֶּלוּ שהוצבה בתחנת הצי בניופאונדלנד.
בדצמבר 1790 נשלח אל אה"מ "ויקטורי", אונייה מדרגה ראשונה נושאת 100 תותחים בפיקודו של קפטן ג'ון נַייט , ששירתה בתעלה האנגלית.
האונייה הבאה בה הוצב הייתה אה"מ "ג'וּנוֹ" (32 תותחים) בפיקוד קפטן סמיואל הוּד .
הוא שירת ב"ג'ונו" ממרץ 1791 עד הוצאתה משירות פעיל, ועם שחרורו הצטרף להפלגה של אוניית הודו המזרחית "ווינצ'לסי" אל תחנת הצי בהודו המזרחית.
ב-3 בספטמבר 1792 פגעה האונייה בריף במצר מוזמביק וטבעה.
קולייר וניצולים נוספים הצליחו להגיע למדגסקר, אך רק במאי שנה לאחר מכן נאספו על ידי בריג פורטוגלית.
בעודם עושים דרכם לאנגליה נתפסה האונייה על ידי פריבטיר צרפתי.
קולייר וחבריו הניצולים נפלו בשבי ונשלחו אל איל דה פראנס (מאוריציוס).
הוא שוחרר משביו בשלהי 1794 והפליג אל נמל מַדְרָס שנשלט על ידי הבריטים ואחר כך שב לאנגליה.
ביוני 1795, לאחר שהתאושש מתלאותיו, הצטרף קולייר לאוניית הדגל של קומודור פיטר ריינייר , אה"מ "סאפוק" (64 תותחים), שנשלחה בראש שייטת אוניות אל איי הודו המזרחית.
אומנם עבר את הבחינות לדרגת לפטננט עוד ב־1790, אך רק במהלך הפלגה זו, ב־31 ביולי 1795, קיבל את המינוי ללפטננט ואת הפיקוד על ספינת השירות (tender) של "סאפוק".
במהלך ההפלגה נשלח קולייר עם ספינתו אל כף התקווה הטובה.
זמן קצר לאחר הגעתו ציווה אדמירל תומאס פרינג'ל , מפקד תחנת הצי במקום, לבדוק את ספינת השירות.
הספינה נמצאה בלתי כשירה לשיט, וקולייר שב אל השייטת במדרס בלעדיה.
ריינייר יעץ לו לשוב לאנגליה, ואף צייד אותו בחוות דעת טובה שתבטיח את המשך שירותו וקידומו.
במאי 1799 הגיע קולייר לאנגליה, וב־2 ביולי אותה שנה הוצב באה"מ "ניו זילנד" (64 תותחים) בפיקוד קפטן תומאס פָּאר.
זמן קצר אחר כך, ב-29 ביולי, קודם לתפקיד לפטננט ראשון באה"מ "אַייסִיס" (50 תותחים), אוניית הדגל של אדמירל־משנה אנדרו מיצ'ל .
הוא השתתף בלכידת השייטת ההולנדית בתקרית פְלִיטֶר באוגוסט אותה שנה, ופיקד על ספינת השירות שנשלחה לאנגליה כדי להודיע על תוצאותיה.
הקרב עם הסלופ הצרפתי "פְלֶשׁ"
ב-3 בספטמבר 1799 קודם קולייר לדרגת קומנדר (דרגה אחת נמוכה מזו של קפטן), וב-21 באוקטובר קיבל לפיקודו את הסלופ "ויקטור".
בשנתיים הבאות עסק בליווי שיירות, ופעם אחת אף ליווה מובלות צבא אל הים האדום, שהסיעו גייסות למלחמה נגד צבא נפוליאון במצרים.
באחת מהפלגותיו, כאשר עצר בנמל דייגו גרסיה שבאוקיינוס ההודי כדי להצטייד באספקה, נתקל בקורבטה הצרפתית "פְלֶשׁ" (Flèche), 22 תותחים.
שתי האוניות ניהלו קרב קצר ב־1 בספטמבר 1801, במהלכו הסבה "פלש" נזק לתרונה ולמפרשים של "ויקטור" והצליחה להימלט.
לאחר תיקון הנזקים תר קולייר את האזור, וב־5 בספטמבר נתקל שוב בקורבטה הצרפתית כשהיא תופסת מחסה במעגן במאהה, אחד מאיי סיישל.
נתיב הכניסה היה צר מאוד והרוח נגדית, אך קולייר הצליח למשוך את "ויקטור" בעזרת עוגנה לתוך הנמל, ובסיוע המפרשים התוספים שלה התקרב אל האונייה הצרפתית.
תוך כדי ההתקרבות ספגה אונייתו של קולייר אש אורכית, אולם מיד הסתובבה והתייצבה במקביל ל"פלש".
שתי האוניות החליפו מטחי דופן למעלה משעתיים, עד אשר "פלש" חישבה לטבוע ומפקדה העלה אותה על החוף.
צוות ההשתלטות ששלח קולייר אל האונייה הצרפתית גילה כי אנשיה העלו אותה באש ונטשו אותה.
בסיוע נוסף כיבו אנשיו של קולייר את הדליקה, אך רגעים אחדים אחר כך החליקה "פלש" מן הריף אל מים עמוקים יותר וטבעה.
קולייר לא הצליח אומנם לחזור עם אוניית השלל, אך פעולתו הנועזת נודעה ללורד הראשון של האדמירליות, ג'ון ג'רוויס, אֶרְל סיינט וינסנט , והוא העלה אותו לדרגת פוסט קפטן ומסר לפיקודו את אה"מ "ליאופרד" (50 תותחים).
זאת ועוד, ג'רוויס אף הקדים את מינויו של קולייר ל־22 באפריל 1802, וכך העניק לו בכירות גדולה משל הקצינים שקודמו שבוע אחר כך במסגרת העלאת הדרגות הכללית שלאחר הסכם אמיין.
ב-1803, לאחר שחרור "ליאופרד" משירות פעיל, ירד קולייר לחוף, ושימש עד 20 בינואר 1806 כמפקד יחידת משמר הצי בליברפול.
ב־18 במאי 1805 נשא לאישה את מריה לַייוֹן, תושבת העיר.
במהלך השהייה בחוף הציג קולייר בפני מפקדיו תוכניות שהגה להטלת הסגר ימי על טסל, מתוך שאיפה כי יתמנה למפקד צי המשלוח.
משאלתו לא התגשמה, ובפברואר 1806 קיבל לפיקודו את אה"מ "מינרווה" , 42 תותחים.
"מינרווה" נשלחה דרומה, אל חופי ספרד ופורטוגל, שם עסקה בלכידת פריבטירים ובהרעשת מבצרי חוף ספרדיים.
ב־22 באפריל 1807 עבר קולייר לפקד על אה"מ "סוּרביינטֶה" , עימה השתתף בקרב קופנהגן.
הוא זכה לשבחים על לחימתו ונבחר על ידי המפקד הבריטי, אדמירל גיימס גֶּמְבְּייר , להפליג לאנגליה ולמסור לאדמירליות את אשגריו.
קולייר קיבל תואר סר, וב־1812 נשלח שוב אל מפרץ ביסקאיה, פעל לאורך חוף ספרד, וסייע לכוחות הגרילה באזורים הכפריים תחת פיקודו של אדמירל סר הום פופהם .
קולייר נטל חלק גם בכמה נחיתות מן הים במלחמת העצמאות הספרדית, ונפצע ב־1 באוגוסט 1812 בהתקפה כושלת על מצודת סַנטָנדֶר בחוף הצפוני של ספרד.
במהלך שירותו בחצי האי האיברי הרהר קולייר בצורך בסוג חדש של סירת שירות (ship's boat).
הוא תכנן סירה המבוססת על מאפייני המבנה של לווייתנית וג'וֹליבּוֹט , ודאג לבניית אבטיפוס במספנת הצי בפלימות'.
הסירה הוכיחה את יעילותה הרבה בסדרת מבדקים שנערכו באונייה "סורביינטה", ובמיוחד ביכולתה לנחות בבטחה על חוף שטוח כדי להעניק סיוע מקרוב.
קולייר הוסיף ושכלל את הסירה והתקין תותח קטן בחרטומה, ועד מהרה נעשתה היא ציוד מבוקש גם על ידי קפטנים אחרים בצי.
ב־1813 קודם קולייר לתפקיד קומודור, האחראי על כוח של שנים-עשר כלי שיט שפעלו בחופי ספרד, עליו פיקד מאוניית הדגל שלו, אה"מ "פורקיופיין" (32 תותחים).
הוא והשייטת שבפיקודו סייעו לגנרל ארתור וולזלי ולגנרל תומאס גרהם במצור על סן סבסטיאן ובמצור על באיון.
הפשיטות בחוף של קולייר ואנשיו היו לתועלת רבה, שכן אילצו את הצרפתיים להקצות כוחות לביצור ולהגנה על מאות כפרים ועיירות בצפון הארץ כאשר אלה נדרשו ללחימה בדרום נגד צבאו של וולינגטון.
ב־15 במרץ 1814 קיבל קולייר את הפיקוד על אה"מ "ליאנדר" (50 תותחים) ונשלח אל צפון אמריקה כדי לטפל בפריגטות האמריקניות החדשניות שהסבו אבדות רבות לספנות המסחרית הבריטית.
היה זה מינוי נחשק ביותר, וביטא את הערכת האדמירליות על שירותו בספרד.
קולייר תר זמן רב אחר הזדמנות להיפגש בקרב בפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן", אך היא הצליחה לפרוץ את ההסגר על נמל בוסטון וחמקה אל לב ים.
הוא כינס שייטת שכללה את "ליאנדר", "ניוקאסל" (60 תותחים) ו"אייקסטה" (40 תותחים) ופתח במרדף.
"קונסטיטושן" נתגלתה ליד סנטיאגו כשהיא מפליגה עם שתי אוניות בריטיות שתפסה שלל, הסלופ "לבנט" ו"סייאן", אונייה מדרגה שישית.
אוניותיו של קולייר פתחו במרדף וכמעט שהשיגו את טרפן, כאשר הורה קפטן צ'ארלס סטיוארט, מפקד ה"קונסטיטושן" לאוניותיו להתפצל.
"סייאן" הצליחה להימלט, וקולייר עם שלוש אוניותיו המשיך במרדף אחר "לבנט" ו"קונסטיטושן".
כשהצטמצם שוב המרחק בין אוניות הצדדים, אותת קפטן סטיוארט ל"לבנט" לשנות מסלול, בתקווה ששוב יתפצלו אויביו לשניים.
להפתעתו, כל שלוש האוניות הבריטיות שינו אות אורחן לעברה של "לבנט", שנלכדה בסופו של דבר, והניחו לפריגטה האמריקנית לחמוק.