tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני עיתונאים הופלו לקרקע ונרמסו, אך הם הצליחו בהמשך לברוח לרכבם ולסגת מהמקום בעוד המפגינים יידו אבנים לעברם.
בעקבות האירוע הצהיר שר ההסברה המצרי אוסאמה הייכל כי מצרים עדיין מחויבת לכל האמנות הבינלאומיות אשר עליהן חתומה מצרים, והוסיף כי מצרים מחויבת לשלומם של כל הדיפלומטים הזרים השוהים במצרים.
בנוסף, הייכל ציין כי מצרים תנקוט בשורה של צעדים על מנת להבטיח כי לא יתרחשו מהומות נוספות.
במסיבת עיתונאים שנערכה בערב של 10 בספטמבר הדגיש נתניהו את הצורך לשמור על היחסים האסטרטגיים של ישראל עם מצרים, אשר חיוניים ליציבות האזור.
בנוסף, נתניהו הודה ליחידת הקומנדו המצרית על כך שמנעה אסון.
הוא הצהיר כי הסכם השלום עם מצרים לא יפגע למרות המחאות האלימות.
ב-24 באפריל 2018 שידרה כאן 11 את הסרט "דלת ברזל אחת" העוסק באירועים במסגרת התוכנית זמן אמת בהשתתפות שר ההגנה האמריקני לשעבר ליאון פאנטה וראש הממשלה בנימין נתניהו.
יומיים לאחר מכן קשת שידרה את סרטו של העיתונאי יואב לימור "נצורים בקהיר" שכלל תיעוד בלעדי ממצלמות האבטחה.
סדרת הדרמה "תחריר" שצולמה בשנת 2023 עוסקת באירועים אלו.
את הסדרה כתבו אריאל בנבג'י ושלמה משיח והיא שודרה ביס.
בסדרה כיכבו בין השאר מאור שוויצר ויעל אלקנה.
תקיפת מפעל התחמושת "ירמוכ" בסודאן הייתה מתקפה אווירית שנערכה ב-23 באוקטובר 2012 בח'רטום בירת סודאן.
התקיפה הייתה מכוונת נגד מפעל מקומי שיצר תחמושת עבור ארגון חמאס, ונהרגו בה שני בני אדם.
בתקיפה הושמדו גם כ-40 מכולות שהיו במפעל, וייתכן שהן היו יעד התקיפה.
מקורות סודאניים טענו לאחר התקיפה כי היא בוצעה על ידי ישראל.
ב-23 באוקטובר 2012 בשעה 21:00 (על פי השעון המקומי) אירע פיצוץ במפעל תחמושת הממוקם בדרום העיר ח'רטום, בירת סודאן.
בעקבות הפיצוץ פרצה שרפה גדולה במפעל, ונספו בה שני עובדים במפעל.
על פי מקור סודאני, הפיצוץ אירע לאחר שארבעה מטוסי קרב תקפו את המפעל בטילים מן האוויר.
שר ההסברה של סודאן האשים מיד את ישראל בתקיפה.
לדבריו, שרידי הטילים ששימשו לתקיפה נבדקו, ונמצא כי אלו טילים "שאף מדינה באזור לא מחזיקה מלבד ישראל".
המטוסים שיבשו את קליטת מכשירי המכ"ם המוצבים באזור ובכך נמנעה חשיפתם.
בתקשורת פורסם כי מפעל הנשק הוקם בשנת 2008 על ידי איראן ובמימונה, ומטרתו לסייע לארגון חמאס במשלוחי טילים ונשק.
מספר ימים לאחר הפיצוץ אף אמר שר איראני כי בתקיפה נפגעו אינטרסים של ארצו.
על פי ההערכות, בתקיפה הושמד מצבור גדול של רקטות פג'ר 5 שהיו אמורות להגיע לידי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה וייתכן שגם טילי קרקע-קרקע מדגם שיאהב 3 שנועדו להיות מוצבים בסודאן ולאיים על מדינת ישראל.
סודאן הגיבה בחריפות והאשימה את ישראל בפגיעה בריבונותה.
הנשיא עומר אל-בשיר אמר כי הפעולה היא "תגובה היסטרית של ישראל לשינויים באזור".
שר ההסברה של סודאן איים כי ארצו תגיב בהחלטיות מול מטרות ישראליות שמבחינתו הפכו ללגיטימיות, ושגריר סודאן באו"ם הגיש בקשה למועצת הביטחון של האו"ם לגנות את ישראל.
בישראל סירבו לאשר כי עמדו מאחורי הפעולה, אולם בספר "ביבי" שכתב בנימין נתניהו ב-2022, אז ראש האופוזיציה, ייחס את התקיפה לישראל.
הודיעה כי לא נטלה חלק בהתקפה ולא ידעה על כך מראש.
עם זאת, מחשש לנקמה נסגרה השגרירות האמריקאית בח'רטום.
גינתה את ישראל על הפעולה, ונשיא מצרים מוחמד מורסי כינה אותה "ברבריות ישראלית".
תקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק שבסוריה הייתה תקיפה אווירית שנערכה בלילה של 31 בינואר 2013 במחוז ריף דמשק שבסוריה, באזור גבול סוריה-לבנון, נגד שיירת כלי רכב סורית שהובילה אמצעי לחימה מתקדמים מסוריה ללבנון אשר יועדו לכוחות המיליציה השיעית הלבנונית חזבאללה.
התקיפה הובלה על ידי אביעד דגן.
סוריה ייחסה את התקיפה לחיל האוויר הישראלי.
היא הכחישה כי יעד המתקפה היה שיירת נשק שהובילה אמצעי לחימה לחזבאללה, וטענה כי המתקפה בוצעה על מתקן מחקר מדעי סורי הנמצא באזור העיר ג'מראיא שבפרברי דמשק, וכי שני עובדים במתקן נהרגו בהתקפה, בנוסף לחמישה עובדים שנפגעו.
על אף שהדוברים הישראלים סירבו לאשר או להכחיש זאת, ב-3 בפברואר שר הביטחון אהוד ברק רמז כי ישראל עומדת מאחורי התקיפה.
אמצעי התקשורת בעולם פרסמו דיווחים שונים על מהות הפעולה.
דיווחים אלה התבססו על מקורות עלומים, וקשה לדעת מה מהנכלל בהם נכון ומה אינו נכון.
כמעט כל הדיווחים הם באמצעי תקשורת שמחוץ לישראל, עקב צנזורה שהונהגה בישראל בנושא זה.
דיווחים עיקריים 30 בינואר 2013, 5:40 סוכנות הידיעות AP מפרסמת ידיעה לפיה גורם צבאי לבנוני ציין כי 12 מטוסי קרב ישראלים נכנסו למרחב אווירי של לבנון במהלך היממה האחרונה.
31 בינואר סוכנות הידיעות הסורית SANA מפרסמת ידיעה לפיה מטוסים ישראליים חצו את הגבול לסוריה והפציצו מרכז מחקר צבאי באזור העיר ג'מראיא, צפון מערבית לדמשק.
כמו כן צוינה בידיעה כי במתקפה נהרגו שני עובדים במתקן ונפצעו חמישה עובדים נוספים.
31 בינוארBBC מפרסמת ידיעה לפיה גורם בכיר אמריקני ציין כי ישראל תקפה שיירה של משאיות שנשאו מערכת טילי קרקע-אוויר מסוג SA-17 מתוצרת רוסית.
31 בינואר 2013, 08:55 EST CNN מפרסמת ידיעה בה נאמר כי גורם אמריקאי בכיר מאשר שמטוסי קרב ישראלים תקפו שיירה סורית שלפי החשד העבירה נשק לחזבאללה בלבנון.
3 בפברואר תמונות שמתפרסמות לראשונה בטלוויזיה הסורית מראות מבנים שניזוקו ומכוניות שנהרסו במתקפה.
6 בפברואר תמונות לוויין שמתפרסמות לראשונה בחדשות ערוץ 2 מראות שהפגיעה הייתה רק במתחם החנייה של האתר בו התאספה שיירת הנשק, ואילו המבנים מסביב נשארו שלמים בניגוד לפרסום של הטלוויזיה הסורית.
24 בפברואר הסאנדיי טיימס הלונדוני מפרסם שבתקיפה נהרג בכיר במשמרות המהפכה האיראניים, הגנרל חסן שאטרי, ושהוא היה אחד היעדים המרכזיים של התקיפה.
23 באפריל תא"ל איתי ברון ראש חטיבת המחקר באמ"ן, מציין: "משגרי ה-SA-17, אשר התפוצצו בסוריה, היו כאלה שיועדו להגיע לחזבאללה".
לאחר המתקפה גורמים סוריים בכירים טענו בתקשורת כי ישראל עומדת מאחורי המתקפה, ושבמהלכה הופצץ אחד ממרכזי המחקר המדעי באזור העיר ג'מראיא שבפרברי דמשק.
כמו כן הבכירים הסורים איימו לנקום בישראל על המתקפה.
ב-31 בינואר סגן שר החוץ האיראני גינה את המתקפה וציין כי למתקפה יהיו "השלכות חמורות על תל אביב".
על אף שהגורמים הרשמיים בישראל סירבו להתייחס לדיווחים אודות התקיפה, ב-3 בפברואר 2013 שר הביטחון הישראלי אהוד ברק רמז בראיון כי ישראל עמדה מאחורי ההתקפה באומרו "מה שקרה בסוריה לפני כמה ימים זו הוכחה שכשאנחנו אומרים משהו, אנחנו מתכוונים לו".
תקיפת שיירת הנשק הסורית לחזבאללה בבעלבכ הייתה תקיפה אווירית שיוחסה על ידי חזבאללה לצה"ל.
התקיפה, שנערכה בלילה של 24 בפברואר 2014 בבעלבכ שבלבנון, באזור גבול סוריה-לבנון, בוצעה נגד שיירת כלי רכב סורית שהובילה אמצעי לחימה מתקדמים מסוריה ללבנון, אשר יועדו לכוחות המיליציה השיעית הלבנונית חזבאללה.
יומיים קודם לכן אמר הרמטכ"ל, בני גנץ, כי:
השבועון טיים פרסם ציטוט שנאמר על ידי בכיר ישראלי אנונימי, כי היעד לתקיפה היה משלוח טילי קרקע-קרקע אותם שאפה סוריה להעביר לחזבאללה.
בתקיפה נהרגו כארבעה אנשי חזבאללה ובהם מפקד בכיר בארגון.
לאחר התקיפה הכחיש ארגון חזבאללה את קיום התקיפה, אולם בהמשך השבוע אישר את קיומה, ייחס את התקיפה לחיל האוויר הישראלי והבטיח כי לא תישאר בלא תגובה הולמת.
במרץ 2014 אירעו שני פיגועי מטען צד נגד כוחות צה"ל בגזרה הצפונית: מטען צד שהניחו מחבלי חזבאללה בגזרת הר דב שפצע מספר חיילים קל, ומטען צד מסוריה באזור מג'דל שמס שפצע חייל אחד קשה ו-3 חיילים קל.
בתגובה לפיגוע השני תקף חיל האוויר הישראלי מטרות של צבא סוריה.
תקיפת מפעל הנשק בסוריה התרחשה ב-7 בספטמבר 2017 במסיאף, סמוך לעיר חמה בסוריה, ובה הותקף מפעל ליצור טילים מדויקים ונשק להשמדה המונית של מרכז סרס.
צבא סוריה האשים את חיל האוויר הישראלי בתקיפה, אך ישראל לא הגיבה לפרסומים.
בתקיפה נהרגו שני חיילים סורים.
לפי צבא סוריה, נגרם נזק רב למפעל.
לפי ההערכות, ישראל תקפה את המפעל על מנת למנוע מהנשק המתקדם המיוצר במפעל להגיע לידי איראן או חזבאללה.
התבססות איראנית בסוריה במהלך מלחמת האזרחים
עם המשכות הלחימה במלחמת האזרחים בסוריה, במהלך שנת 2017 ארגון המדינה האסלאמית נחלש משמעותית בכוחו ואיבד שטחים רבים משליטתו.
לפי מערכת הביטחון הישראלית, בשטחים בהם הצטמצמה שליטתו ונוכחותו של ארגון המדינה האסלאמית, גברה הנוכחות של ארגון הטרור חזבאללה ושל משמרות המהפכה האסלאמית, שלוחה של איראן.
תחת חסות המשטר הסורי, איראן ניסתה לייצר נתיבים יבשתיים ואוויריים לתוך סוריה להעברת סחורה ונשק לארגוני הטרור בחסותה, ואף פעלה להקמת בסיסים צבאיים, שדות תעופה, מפעלי טילים ונמלים.
ב-4 באפריל 2017 הופצצה העיר ח'אן שייח'ון באידליב מהאוויר בגז עצבים.
בהפצצה נהרגו 87 בני אדם ונפצעו כ-400. רופאים העידו שקורבנות המתקפה חוו חנק, התכווצות ושיתוק בעקבות החשיפה לגז הרעיל.
שעות לאחר המתקפה, הופצצה מרפאה בה טופלו נפגעים מהגז הכימי.
התמונות מהמתקפה ששודרו בתקשורת העולמית זעזעו את העולם המערבי שנטה לייחס את המתקפה לצבא סוריה.
זו המתקפה הכימית הקטלנית ביותר במלחמת האזרחים בסוריה מאז המתקפה הכימית בע'וטה שהתרחשה בשנת 2013, לאחריה אמר נשיא ארצות הברית דאז, ברק אובמה שיביא לפירוק סוריה מנשק כימי, ויתקוף צבאית במקרה של מתקפה נוספת.
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הביע זעזוע מהמתקפה, והורה על תקיפה צבאית נגד צבא סוריה.
יומיים לאחר המתקפה תקף צי ארצות הברית את בסיס חיל האוויר הסורי שממנו המריאו המטוסים שביצעו את המתקפה הכימית.
בלילה שבין 6 בספטמבר ל-7 בספטמבר 2017 הותקף מפעל לפיתוח נשק מתקדם בסוריה של מרכז סרס.
במפעל יוצרו טילי קרקע קרקע מדויקים ונשק כימי.
לפי צבא סוריה, בתקיפה נהרגו שני חיילים סורים.
לפי הודעת המורדים, בתקיפה נהרגו מספר מדעני טילים איראנים בנוסף לחיילים הסורים.
ייתכן שבמפעל זה יוצר הנשק שבו השתמש משטר אסד במתקפה הכימית בח'אן שייח'ון באפריל 2017. אם אכן כך הדבר, תקיפה זו היא התגובה הצבאית היחידה פרט לתגובה האמריקנית נגד השימוש של צבא אסד בנשק כימי.
התקיפה התרחשה במקביל לתרגיל הגיס הצפוני של צה"ל ("אור הדגן") הגדול ביותר של צה"ל מזה 19 שנה, שמדמה מלחמה של צה"ל נגד ארגון חזבאללה.
התקיפה בוצעה בדיוק עשור לאחר תקיפת הכור הגרעיני בסוריה ב-6 בספטמבר 2007. יש המעריכים כי תזמון התקיפה נועד להעביר מסר למשטר אסד, איראן וחזבאללה, לפיו ישראל לא תקבל נוכחות איראנית בסוריה.
צבא סוריה האשים את ישראל בתקיפה והזהיר מתגובה.
לפי הודעתם, 2 חיילים סורים נהרגו בתקיפה ונגרם נזק כבד למפעל.
שר החוץ הסורי אמר בראיון ש"תגיע העת שישראל תשלם מחיר על התקיפות שלה".
המורדים טענו שבתקיפה נהרגו מדעני טילים איראנים.
ישראל לא לקחה אחריות על התקיפה וסירבה להגיב לפרסומים.
שר הביטחון, אביגדור ליברמן התייחס לתקיפה: "אנחנו לא מחפשים הרפתקאות, ולא רוצים להיגרר לקטטה כזאת או אחרת.
נעשה הכל על מנת שלא לאפשר קיום פרוזדור שיעי מאיראן לדמשק".
לא התקבלה תגובה מאיראן או מרוסיה.
תקיפת שדה התעופה T-4 ב-9 באפריל 2018 הייתה תקיפה אווירית על שדה התעופה T-4 הנמצא בבסיס צבאי גדול בסוריה ובה בין היתר נהרגו 7 חיילים סורים ו-7 חיילים איראניים.
לדברי המדינות המעורבות במלחמת האזרחים בסוריה את התקיפה ביצעה ישראל, אך ישראל שמרה על מדיניות של עמימות וסירבה לקבל אחריות על התקיפה.
אחרי חדירת המל"ט האיראני ותגובת הנגד הישראלית ב-10 בפברואר 2018 זוהי התקיפה הגלויה הראשונה של ישראל ישירות נגד איראן.
בעקבות חוסר יכולתו של אסד לדכא את ההתקוממות, ובזכות היותו בעל ברית של איראן, הוא החל לקבל סיוע צבאי ניכר שהתבטא במשלוחי נשק, בייעוץ צבאי של קצינים ממשמרות המהפכה האסלאמית, ובמיליציות שיעיות, שבראשן חזבאללה ששלח אלפי לוחמים למערכה.
מלבד לסייע לסורים מטרת איראן הייתה להתבסס בסוריה על מנת לפעול משטחה נגד ישראל.
ב-10 בפברואר 2018 התחיל בסיס זה את יום הקרבות בין ישראל לסוריה: מבסיס זה יצא מל"ט איראני מדגם שאהד 141 שחדר לישראל והופל באזור בית שאן.
ב-9 באפריל 2018 לפנות בוקר, לדברי ארצות הברית ורוסיה, תקפה ישראל את שדה התעופה T-4 שבסוריה.
ישראל סרבה להתייחס לדיווחים אלה.
רוסיה אמרה אף היא שחיל האוויר הישראלי הוא זה שתקף והאשימה את ישראל על כך שלא תיאמה עימה את התקיפה.
לדברי הרוסים, ישראל ביצעה את התקיפה באמצעות מטוסי F-15I רעם ששיגרו 8 טילי אוויר-קרקע, מהם 5 יורטו.
איראן וחזבאללה האשימו את ישראל בתקיפה ואיימו בתגובה חריפה מאוד.
ישראל הרשמית שמרה על עמימות ולא לקחה אחריות על התקיפה, אך תומאס פרידמן מהניו יורק טיימס כתב שבכיר בצה"ל הודה בביצוע התקיפה ואמר שזו הפעם הראשונה בה הייתה כוונה לפגוע ב"מטרות אנושיות" איראניות ולא רק בתשתיות ואמצעי לחימה.
התקיפה התרחשה יום אחרי שמשטר אסד הפציץ מאות אזרחים סורים בדומא באמצעות נשק כימי .
ברשתות החברתיות המקוונות זכתה התקיפה לשבחים בלתי-צפויים מגולשים ערביים שראו אותה כתגובה ישראלית ועונש על ההפצצה הכימית בדומא, לעומת חוסר המעש של מדינות ערב והעולם המערבי מול הפשעים של משטר אסד.
בפורטל התגובות של אל-ג'זירה נכתב:
תקיפת מתקני הפקת הנפט בשדה אבקייק ושדה ח'ורייס של חברת עראמקו הסעודית אירעה ב-14 בספטמבר 2019 בסביבות 04:00 בבוקר (שעון מקומי).
מיד לאחר התקיפה לקחו החות'ים בתימן אחריות על התקיפה, וטענו שהיא בוצעה על ידי עשרה כלי טיס בלתי מאוישים.
לדבריהם, מטרת התקיפה הייתה לפגוע במתקני ייצור הנפט, ובכוונתם לתקוף יעדים סעודיים נוספים כנקמה על מעורבות ערב הסעודית במלחמת האזרחים בתימן.
הסעודים הודיעו שהתקיפה תגרום לירידה של כ-50% ביכולתם להפיק נפט, שהיא כ-5% מסך כל היכולת העולמית לספק נפט.
על פי מקורות מערביים, התקיפה תוכננה כבר מחודש יוני 2019 בלי שגופי המודיעין המערביים הצליחו לקבל מידע אודותיה בחודשים לפני התקיפה.
על פי אותם מקורות, התקיפה בוצעה על ידי 18–25 כטב"מים שחלקם היו כטב"מים "מתאבדים" מדגמי "קאסף 2K" ו-3-SAMAD, ובעיקר שאהד 136 ועל ידי שבעה טילי שיוט איראניים שחלקם היו מסוג סומאר.
שניים מטילי השיוט פגעו במטרות וארבעה טילים נוספים הגיעו לאזור המטרות.
אותם כטב"מים שהו שלוש שעות באוויר משיגורם ועד פגיעתם באזור המטרות והיו חמושים בראשי נפץ של 30 ק"ג.
טילי השיוט כללו ראשי נפץ של 100 ק"ג.
הפגיעות המדויקות במתקני הנפט העידו על רמת מקצועיות גבוהה של מפעילי מערכות התקיפה.
בימים הראשונים שלאחר התקיפה האשימו גורמים במערב את איראן כמי שעומדת מאחורי שיגור המל"טים או הטילים המונחים שבאמצעותם בוצעה המתקפה.
לפי מקורות שונים שצוטטו בתחקיר של סוכנות הידיעות רויטרס ובכתבה ב"ידיעות אחרונות", הכטב"מים והטילים שוגרו מבסיס אוויר של משמרות המהפכה באזור אהוואז.
ב-23 בספטמבר הודיעו צרפת, גרמניה ובריטניה בהצהרה משותפת שאיראן נושאת באחריות לתקיפה.
לפי חלק מהפרשנים, המתקפה אירעה על רקע מעורבות הסעודים במלחמת האזרחים בתימן.
לעומתם יש הסוברים שמדובר בתקיפה ישירה של איראן במסגרת מלחמתה להקלות בסנקציות שארצות הברית הטילה עליה בכלל, ועל מגבלות קניית נפט בפרט.
אם אכן כך הדבר, מדובר בהסלמה משמעותית של יחסי איראן–ארצות הברית.
פרשן האינדיפנדנט הבריטי, פטריק קוקברן , טען מספר ימים לאחר התקיפה, כי מעבר להשפעותיה הכלכליות, הצבאיות והפוליטיות, תקיפת מתקני הנפט מסמנת שינוי באופי הלוחמה בעולם כולו.
העובדה שהתוקפים, תהיה זהותם אשר תהיה, הצליחו באמצעים זולים יחסית להתגבר על מערכות נשק שעלו מיליארדים ופגעו מרחוק במתקנים חיוניים ביותר, מסמנת לקובעי המדיניות בעולם כי ייתכן וההשקעות הכבדות במטוסים המשוכללים והיקרים אינן מוצדקות.
הוא משווה את תקיפת מתקני הנפט בסעודיה לקרב טאראנטו מהבחינה התפיסתית; קרב שבו בפעם הראשונה ראו את כוחה האמיתי של נושאת המטוסים, וסימן את סופה של אוניית המערכה הגדולה.
ב-13 ביוני 2025, כחלק ממבצע עם כלביא, ישראל חיסלה את מפקד חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית אמיר עלי חאג'יזאדה ושני בכירים נוספים בחיל האוויר של משמרות המהפכה, שאחראים על תקיפת מתקני הנפט בערב הסעודית.
תקיפת שרשרת אספקה היא תקיפה, שמטרתה פגיעה בארגון על ידי תקיפת רכיבים חשופים בשרשרת האספקה.
תקיפה כזו יכולה להתרחש בכמעט כל התחומים, בהם המגזר העסקי, תעשיית הנפט והמגזר הציבורי.
אחת הגישות המועדפות לביצוע תקיפה כזו היא באמצעות התקפת סייבר.
שיטת התקיפה יכולה להיות באמצעות שינוי קוד תוכנה (על ידי שילוב נוזקה ברכיבים, כרטיסים, מכלולים או מערכות), באמצעות שינויים זדוניים בקושחה או באמצעות הטמנה של מרכיבי חומרה ש"טופלו" על ידי התוקף.
דוגמה להתקפה כזו יכולה להיות על ידי התקנת Rootkit או רוגלה בתהליכי הייצור.
אירועים של תקיפת שרשרת האספקה נפוצים מאוד.
דו"ח של סימנטק משנת 2019 הצביע על גידול של 78 אחוזים במקרים של תקיפת שרשרת האספקה בשנה זו לעומת השנה הקודמת.
לפי מאמר של האתר Threatpost מאפריל 2019 - 50% מסך תקיפות הסייבר הן תקיפות נגד שרשרת האספקה.
יתרונה הגדול של השיטה הוא בכך שהיא מאפשרת לחדור למערכות, גם אם הן, על פי התכנון המקורי, לא מחוברות לרשת האינטרנט הפתוחה.
שרשרת אספקה היא מערכת של פעילויות ותהליכים שבהם מתנהלים ייצור, עיבוד והפצה של סחורה.
בתהליכים אלו משאבים עוברים מספק לספק עד שהם מגיעים לצרכן הסופי.
בשרשרת אספקה כל המשתתפים קשורים זה בזה, ומדי פעם חלים בה שינויים בהתאם להיצע וביקוש.
תקיפת שרשרת האספקה לא חייבת להיות תקיפת סייבר.
למשל, בשנת 2010 פרצו גנבים למחסן של חברת התרופות "אלי לילי" בארצות הברית וגנבו סחורה בשווי 80 מיליון דולר, דבר שפגע קשות בשרשרת האספקה של החברה.
אפשרות נוספת היא מתקפה משולבת כמו זו התפוצצות זימוניות חזבאללה בה נעשתה תקיפת סייבר לאחר הכנה פיזית.
בתחום הסייבר, תקיפת שרשרת האספקה מתארת שינוי שנעשה בחלק מהרכיבים האלקטרוניים בשרשרת האספקה, כמו רכיבים, כרטיסים אלקטרוניים, מכלולים, מערכות או שרתים, מערכות חשמל, רשתות ארגוניות וכדומה.
ברכיבים אלה מותקנת ברכיב תוכנה זדונית, מתבצעת מניפולציה בקושחה או מוטמן רכיב חומרה שלא ניתן להבחין בהם, במטרה לגרום נזק באחד או יותר משלבי ההמשך של שרשרת האספקה.
תקיפת סייבר של שרשרת האספקה
תקיפת סייבר של שרשרת האספקה מורכבת משני שלבים עיקריים.
השלב הראשון הוא איתור רכיב פגיע בשרשרת.
דבר זה יכול להיעשות בעזרת "רוגלה" שאוספת נתונים לאורך זמן, מהמערכות האדמיניסטרטיביות של הארגונים המשתתפים בשרשרת האספקה.
לעיתים, נעשה שימוש בתקיפה ייעודית קשה לזיהוי שנבנתה במיוחד לצורך זה בשם Advanced persistent threat (APT) המוחדרת למערכות המחשוב של הארגון ונשארת פעילה במשך זמן רב.
תוכנה זו ממפה את התהליכים בשרשרת האספקה ומזהה את הרכיבים בעלי אבטחת הסייבר החלשה ביותר.
תחקיר של חברת ורייזון תקשורת גילה כי קל יותר להחדיר APT למערכות ארגוניות של חברות קטנות מאשר לחברות גדולות.
בשלב השני תוכנת ה-APT תוקפת אחד או יותר מהרכיבים, ובכך פוגעת בשרשרת האספקה.
למשל, באוקטובר 2008 זיהו גופי אבטחת מידע אירופאים קוד זדוני בקוראי כרטיס אשראי מתוצרת סין, שאגר פרטים של כרטיסי אשראי והעביר אותם לתוקפים.
בשיטה זו בוצעו רכישות בכרטיסי האשראי שפרטיהם נגנבו בסך של כ-100 מיליון דולר.
תוכנת סטקסנט נחשבת לאחד המקרים הראשונים של תקיפת שרשרת האספקה.
תוכנה זו פגעה בשנת 2011 בתוכנית הגרעין האיראנית באמצעות פגיעה במערכות בקרה תעשייתיות מסוג SCADA של חברת "סימנס" ששלטו בצנטריפוגות במתקן ההעשרה בנתנז.
בתקיפה זו זוהתה התקנת Rootkit ב-PLC שפגעה במערכות הבקרה של מתקני הגרעין.
בשנת 2013 חוותה חברת "טרגט" בארצות הברית תקיפת בשרשרת האספקה.
קוד זדוני שהוחדר לתוכנה בקופות החברה העביר לתוקפים פרטי תשלום של 40 מיליון לקוחות ב-1,800 סניפים.
החברה שילמה פיצויים ללקוחות בגובה 61 מיליון דולר.
מקרים של גנבה מקוונת של אמצעי תשלום נחשבים אף הם לתקיפה בשרשרת האספקה.
אחת הדוגמאות הבולטות לתקיפת שרשרת אספקה מהעת האחרונה (2019), היא סדרה של התקפות על שרשרת האספקה של חברת המטוסים "איירבוס" שבמסגרתה נתקפו קבלני משנה ראשיים כמו חברת "רולס רויס", יצרנית המנועים וחברות גדולות נוספות שהן ספקיות של "איירבוס".
מאמר של "הפורום הכלכלי העולמי" המנתח את השפעות המגמות העולמיות, "המהפכה התעשייתית, הדור הרביעי", על שרשראות האספקה.
המאמר מתייחס לנושאים רבים ובכללם, פגיעות להתקפות סייבר.
במאמר אפשר למצוא פרוט של תקיפות הסייבר, היותר גדולות, על שרשרת האספקה, בשנים 2004–2017 (עמוד 15).
ב-18 בספטמבר 2019, חברת "סימנטק" פרסמה מאמר בנוגע למערכה המתנהלת נגד סעודיה ועניינה תקיפה של ספקיות ציוד IT - מתוך כוונה שתקיפה זו, תאפשר יכולת לתקוף את הלקוחות העתידיים של הציוד.
דרכי התמודדות לצמצום הסיכון מתקיפת שרשרת אספקה
כדי לצמצם את הסיכון מתקיפת שרשרת האספקה של הארגון אפשר לנקוט בכמה וכמה גישות:
לחייב את הספקים, במסגרת החוזה איתם, לעמוד בתקינה רלוונטית, לאפשר ביצוע ביקורות מטעם הקניין וכדומה - מצב אפשרי רק אם יש לקניין יכולת לתחר בין כמה ספקים.
לחתום על הסכמים צולבים עם הרשות המוסמכת לנושא במדינה של הספק - כך שהיא תהיה זו שבודקת את הנושא, מותנה ברמת האמון בין הארגונים ובהסכמים ההדדיים וביכולת לממן את הבדיקות.
לבדוק כל חומר גלם, רכיב, כרטיס, מכלול, מערכת או שירותים - במטרה לוודא "פיזית" שלא שולבה "נוזקה", קושחה או חומרה זדונית - גישה המחייבת השקעות לא מבוטלות מצד הקניין.
למתקן את כל הנ"ל, בכל פעם שיש חשש מיכולת גישה פיזית לציוד, עם אמצעים שמונעים "התערבות בציוד" (Anti Tampering) או, לכל הפחות, אמצעים שיאפשרו לדעת ש"מישהו" התעסק עם הציוד.
גישה רלוונטית במיוחד לשלבי השינוע, והשילוח של הציוד וכדומה.
בישראל, מערך הסייבר הלאומי גיבש "סוג של שאלון" שמאפשר לקניינים להיערך לצמצום הסיכון להתקפות שרשרת אספקה.
תקיפת מפשעה היא תקיפה הבאה לפגוע באזור המפשעה של היריב.
פעולה זו משמשת בעיקר בהגנה עצמית (כגון: קרב מגע, נינג'יטסו, ועוד) וזאת עקב העצבים הקיימים באזור ובעיקר בפין ובאשכים של הגבר.
באמנויות לחימה שונות פעילה זו נחשבת כאסורה ולא הוגנת ובין היתר באיגרוף על פי חוקי המרקיז מקווינסברי, עד שנות השמונים פעולות אלו היו חוקיות בענף האיגרוף התאילנדי, בהיאבקות מקצועית הפעולה אף היא לא חוקית אך עם זאת בקרבות מסוימים דבר זה מותר כחלק מהסכמה הדדית בין שניי הצדדים.
בקרבות רחוב טכניקה זו יכולה להתאים על מנת להכניע יריב חזק וגבוה יותר.
על מנת להגן מתקיפה זו קיים השימוש במגן אשכים.
במהלך משחק גביע בין מכבי חיפה למכבי תל אביב הכדורגלן אייל ברקוביץ' תפס את אשכיו של הכדורגלן איציק זוהר.
ב-2009 השחקן יו גרנט בעט באשכיו של צלם פפראצי
תקיפת ספינת הביון "MV Saviz" האיראנית אירעה ב-6 באפריל 2021. הספינה נפגעה ממוקשים ימיים בים האדום, סמוך לחופי אריתריאה.
איראן אישרה את התקיפה ועיתון הניו יורק טיימס טען שהישראלים עומדים מאחורי התקיפה שבאה כתגובה לתקיפת אוניות ישראליות על ידי האיראנים, זאת במסגרת המערכה הימית בין ישראל לאיראן.
סוכנות הידיעות תסנים האיראנית המקורבת למשמרות המהפכה דיווחה על התקיפה.
ברשת אל-ערביה דווח כי כוח ישראלי מיוחד הצמיד את המוקשים לספינה "סאוויז".
הספינה "סאוויז" שייכת למשמרות המהפכה, ומשמשת חדר מבצעים צף בים האדום, שבו אוספת איראן מודיעין על ערב הסעודית ותימן כדי לסייע למורדים החות'ים.
סוכנות הידיעות האיראנית Tasnim דיווחה בליל 6 באפריל 2021, כי Saviz נפגעה ממוקש בים האדום.
הפיצוץ התרחש סמוך לחופי ג'יבוטי, וגרם נזק קל, לא דווח על הרוגים.
בתקופה זו אמורה ה-Saviz ללוות ספינות סוחר איראניות בים סוף.
משרד החוץ האיראני אישר את ההתקפה על ה"סאוויז" ואמר כי טהראן תמשיך לעסוק במקרה באמצעות ארגונים בינלאומיים.
גורמים איראניים חשדו כי התקיפה בוצעה על ידי ישראל, אך עם זאת לא האשימו מיד אף צד.
הדובר הסביר כי סאוויז, ספינה אזרחית, הוצבה בים האדום ובמפרץ עדן כדי להבטיח ביטחון ימי בנתיבי הספנות נגד הפיראטים, וציין כי פעולתה הוכרזה מראש בתיאום עם הארגון הימי הבינלאומי (IMO) כגוף מווסת.
התקיפה התרחשה בזמן שאיראן ומעצמות העולם נפגשו בווינה לשיחות הראשונות בנושא הסכם הגרעין האיראני, שישראל מתנגדת לו בתוקף.
גורמים בפנטגון אמרו לסוכנות הידיעות רויטרס כי ארצות הברית לא אחראית לתקיפת הספינה האיראנית, שאירעה במקביל להתקדמות בשיחות הגרעין שהתחדשו בווינה.
ב-7 באפריל 2021, גורם אמריקני אמר לעיתון "הניו יורק טיימס" שישראל עדכנה את ארצות הברית כי היא עומדת מאחורי תקיפת ספינת הביון האיראנית שהותקפה אמש בים האדום, סמוך לחופי אריתריאה.
לאחר שאיראן אישרה כי ספינה שלה הותקפה, גורמים אמריקאים אמרו לעיתון הניו יורק טיימס כי ישראל היא זו שתקפה את הספינה כנקמה.
עוד דווח כי ישראל טענה בפני האמריקאים כי התקיפה נעשתה כתגובה על תקיפת שתי ספינות בבעלות ישראלית בחודש שעבר.
ב-25 בפברואר 2021, הותקפה האונייה הליוס ריי בבעלות ישראלית במפרץ עומאן.
ב-12 במרץ 2021, תקיפת האונייה האירנית "שאהר קורד" בעת שהפליגה כ-80 ק"מ ממערב לישראל מיוחסת לישראל.
ב-25 במרץ 2021, דווח על טיל ששיגרה איראן לעבר ספינת המכולות "לורי" שנמצאת בבעלות איש העסקים הישראלי אודי אנג'ל.
תקיפת בני אדם בידי תנינאים (תנינים, אליגטורים, קיימנים וגוויאלים) קורית באזורים חמים קרובים למים בהם מצויים תנינאים גדולים.
התנינאים הגדולים הם מבין החיות הכי מסוכנות לאדם, מאחר שהם רואים באדם טרף אפשרי.
עקב גודלם ונשיכתם החזקה הם יכולים להרוג במהירות.
לפי הערכות מעל 1,000 אנשים נהרגים כל שנה בידי תנינים.
עם זאת מקרים נוספים כנראה שלא מדווחים או שלא מזוהים כתקיפות תנין.
מרבית התקיפות נגרמו בידי 2 מינים שהם גם הזוחלים הגדולים בעולם כיום: תנין הים החי לאורך מקווי מים בהודו ודרום אסיה, דרום מזרח אסיה ובצפון אוסטרליה ותנין היאור החי באפריקה שמדרום לסהרה והוא נחשב לחיה שטורפת הכי הרבה אנשים כיום.
שני המינים תוקפים והורגים מאות אם לא אלפי אנשים כל שנה (לרוב 25 עד 50 אחוז מהתקיפות מסתיימות במוות) ורואים באדם מזון פוטנציאלי נוסף על תקיפות של הגנה (בעיקר אמהות לצאצאיהם).
תנין הביצות ההודי גם הורג כל שנה אנשים רבים אך בניגוד לתניני הים והיאור אינו ניזון לרוב מהקורבנות, כך שהוא תוקף בעיקר כמגננה או לשמירה על טריטוריה.
8 מינים נוספים גם הורגים אנשים אך בתדירות נמוכה בהרבה: גוויאל חקיין, אליגטור אמריקאי (האחראי ל-6% מהרוגי תקיפות תנין), קיימן שחור, תנין מערב-אפריקני, תנין אמריקאי, תנין אורינוקו, תנין מורלט ותנין קובני.
תנינים נוספים ידועים בתקיפות או בהריגת ילדים אך לא במקרה מאומת של הריגת אדם בוגר: גוויאל הודי, תנין ג'ונסטון, תנין פיליפיני, תנין סיאמי, קיימן ז'קרה, קיימן ממושקף וקיימן רחב-חרטום.
ארבעת המינים האחרונים חשודים בטריפת ילדים אך זהות המינים לא הוכחה.
בתקיפת תנינים לרוב מעורבים תנינים בגודל של 2.5 עד 5 מטרים, שהם בעלי יכולת גם לזנק במהירות מהמים לעבר הגדה ולתפוס טרף בלסתותיהם וגם בעלי עוצמה מספיקה להריגה.
תקיפות לא קטלניות נרשמו בתנינים עד לגודל 3 מטרים, אשר לעיתים התקיפו להגנה ולא לטריפה.
לרוב התקיפה של התנין היא ממארב המתבצע מתחת למים או בקרבת הגדה כשהתנין בלתי נראה לטרפו, דומה לגזע עץ או מסתווה במים.
התנין מחכה לרגע מתאים, מזנק באמצעות זנבו החזק ומנסה לחטוף טרף במרחק קטן מהמים.
אם הוא תופס את הטרף הוא מפעיל עוצמת נשיכה חזקה מאוד כשהלסתות ננעלות על הקורבן.
התנין גורר את הטרף למים והורג אותו בהטבעה או בגלגול מסחרר (הידוע בשם "גלגול המוות") הקורע את איבריו.
גם אם הקורבן מצליח לברוח הוא עשוי לסבול מאובדן דם וממחלות זיהומיות משיני התנין.
מספר תקיפות נגרמות בתנאי שבי כתוצאה ממאלפים לא זהירים או מהופעות בהם אומנים מנסים להכניס ראשים לפה התנין מבלי להינשך על ידו.
מאחר שהתקיפה מתבצעת ממארב והלסתות מפעילות כוח רב קשה לחזות או להתגונן מהם אף לא בעזרת עזרה מאנשים אחרים.
ההגנה העיקרית היא על ידי הכאת עיניו או תוכן פיו של התנין, מה שישכנע אותו לפעור את הלסת ולנסות לברוח מהמים.
בנוסף ישנם אזורים הידועים לשמצה עקב תקיפות ידועות או נוכחות תנינים גדולים.
עם זאת באזורים רבים באפריקה אנשים חולקים את מקווי המים עם תנינים.
לעיתים מתקינים מחסים או גדרות מאולתרות כדי למנוע תקיפה של תנינים בגודל בינוני.
במספר פארקים ונהרות ישנם שומרי פארקים שתפקידם לבקר את גודל התנינים וכמותם כדי למנוע מתנינים גדולים להתרבות יותר מדי.
תקיפת נמר היא תקיפת אנשים הנגרמת בידי נמרים לאורך אפריקה שמדרום לסהרה ובמספר מדינות באסיה, אם כי למרות התפוצה הנרחבת של הנמר בין דרום לסהרה ודרומה של אסיה, התקיפות נרשמות בעיקר בסביבות הודו ונפאל שם ישנו חיכוך גדול בין אנשים לחיות בר.
תקיפות מעטות יותר מגיעות מאפריקה, הרפובליקה העממית של סין ומרכז אסיה.
בהשוואה לטיגריס ולאריה הנמר פחות תוקפני ומבין החתולים הגדולים רק היגואר ונמר השלג פחות קטלניים ממנו, מאחר שהוא יותר חלש ומאחר שהוא ניזון מטרף קטן יותר.
עם זאת אוכלוסייתם גדולה משל אריות וטיגריסים ולעיתים גובלת ביישובים של האדם, זאת בנוסף על החרישיות ועל האתלטיות הגבוהה יותר שלהם.
בהודו התקריות החלו להתפשט בעיקר לאחר עיור מואץ במאה ה-19 וה-20 בידי הכוחות הבריטים בהודו, מה שגרם לאוכלוסיית הנמרים לאבד את בית גידולה ולהתקרב לאדם.
במספר מדינות בהודו הקונפליקט גבוה ביותר.
התקיפות הקטלניות ביותר התרחשו במחוז בגלפור בביהר שבצפון-מזרח הודו, שם נהרגו מעל 350 אנשים בין 1959 ל-1962. כיום רוב התקיפות מגיעות מהמדינות גוג'ראט, הימאצ'ל פרדש, מהאראשטרה, אוטראקהאנד ומערב בנגל וכן בנפאל, שם התקיפות חמורות פי 16 מכל מקום אחר ונהרגים בה 1.9 אנשים כל שנה.
תקיפות נמר גורמות למוות של 55 אנשים בשנה בממוצע כשבעבר המספרים היו יותר גבוהים.
הנמרים זכאים להגנה מציד בחוק, ורק למספר ציידים מותר להרוג נמרים שידועים כאוכלי אדם, וגם אז רק אם נראה שהתקיפות ימשיכו.
באוטראקהאנד, בה נודעו הרבה אוכלי אדם נורו 45 נמרים בין 2001 ל-2010 בידי ציידים, אף שלפעמים מותר להרוג גם נמרים שמנסים לאכול חיות, מאחר שהחקלאים צפויים להגן על החיות ולהיפגע בתהליך מהנמר.
במקומות אחרים הקונפליקט מוקטן בידי הממשלה המציעה פיצוי כלכלי לחקלאים שחיותיהם נטרפו.
נמרים תוקפים בעיקר בשעות הלילה, אז טרפם לרוב ישן והם משתמשים בניביהם החזקות וטפריהם כדי לפגוע בגרון, הגולגולת או בעמוד השדרה, מה שגורם למוות מהיר.
גם אנשים ששרדו תקיפה עלולים למות מזיהומים משיני הנמר או מפציעות.
למעשה, עד להופעת האנטיביוטיקה 75% מאנשים ששרדו מתקפה נהרגו מסיבות אלה.
הנמרים תוקפים הן בטבע והן בקרבה ליישובים ובפאתי כפרים.
מספר תקריות התרחשו גם בשבי ובגני חיות.
הנמר אינו אוכל אדם קבוע אך הוא ניזון מפרימטים המהווים לעיתים 80% מתזונתם, לרבות גורילות, מה שיכול להפוך אותו לאוכל אדם בעת הצורך.
בנוסף תקריות של ציד חיות משק מובילים את הנמר הן לקרבה לאדם והן לעימותים תכופים עם חקלאים שלעיתים נהרגים.
לפי מחקר על נמרים אוכלי אדם, קרוב ל-80% מהתקיפות נגרמו בידי זכרים בריאים וללא פציעות חמורות, בניגוד לטיגריסים אוכלי אדם או אריות אוכלי אדם שלרוב חולים או חלשים ביותר, מה שגורם להם לחפש טרף חלש כמו אנשים וחיות משק.
בנוסף, נרשמו מקרים, שבהם נמרות בהיריון או נמרים צעירים שחיפשו טרף קל, חיפשו אנשים שהיו בסביבתם, מה שגרם להם להתרגל לטרף אנושי, עד שנורו בידי ציידים.
נמר המתחיל לצוד אנשים הוא אף קטלני יותר מטיגריס, מאחר שהוא חי בקרבה גדולה יותר לאדם והוא חרישי יותר, אתלטי יותר ומסוגל לנתר מעל עצים או אף חומות.
נמרים אף שברו קירות רעועים בכפרים ואז צדו ילדים או אף מבוגרים.
בכמה תקריות, נמרים שצדו כבשים ועזים מכפרים התחילו לאכול גם ילדים, ובתקרית אחת שבה נמר חדר לדיר עם 40 עזים הנמר טרף ילד במקום העזים, לאחר שהתרגל לבשר אדם.
תַקְלִיטון הוא אמצעי לאחסון נתונים וגיבוי קבצים, על דִסקה שטוחה מחומר פלסטי המצופה בשכבה של חומר הניתן למגנוט.
התקליטון ידוע יותר בשמו האנגלי, דיסקט (diskette; disk + צורן ההקטנה הצרפתי הנקבי ette-), שזכה לתפוצה רחבה יותר ממקבילתו העברית.
המונח הרשמי באנגלית הוא Floppy disk (מילולית: floppy – גמיש).
התקליטונים נכנסו לשימוש מסחרי בשנת 1971 ותוך זמן קצר החליפו את השימוש בכרטיסים מנוקבים.
הם היו נפוצים מאוד בשנות ה־80 וה־90 עם התרחבות השימוש במחשבים אישיים.
בסוף המאה ה־20 פסק השימוש בתקליטונים, עקב המעבר לאמצעי אחסון עדיפים ויעילים מהם, וכך התיישן צירוף הלשון העברי "להחליף דיסקט" – שמובנו בשפת הדיבור היה "לשנות את התפיסה".
קוטרו של התקליטון הנפוץ ביותר לפני יציאת התקליטון משימוש היה ½3 אינץ', וניתן לאחסן עליו נתונים בנפח של 720 קילו־בתים בדגמים הישנים (Double Density), או כפול מזה, 1.44 מגה־בתים, בדגמים החדשים (High Density).
מוקדם יותר היו נפוצים תקליטונים בקוטר ¼5 אינץ' (בקיבולות 360KB ו־1.2MB) ואף בקוטר 8 אינץ', אך אלו הכילו פחות נתונים מהדגמים החדשים יותר, מכיוון שהם השתמשו בטכנולוגיות ישנות יותר.
התקליטון בנוי מדסקה עגולה, העשויה מחומר פלסטי שמצופה בשכבה דקה של אבקת תחמוצת ברזל.
לצורך הגנה מלכלוך או מפגיעה פיזית, דסקה זו סגורה באריזה פלסטית חיצונית.
הדסקה מסתובבת בקצב קבוע, ותוך כדי כך מאפשרת מגנוט או קריאה של נתונים (בדומה למגנוט על סרט מגנטי).
מגנוט הנתונים נעשה בצד העליון בלבד או משני צדי הדסקה, במסלולים מעגליים שמיקומם (מרחקם מקצה הדסקה) קבוע.
רכיב החומרה במחשב המשמש לקריאת התקליטונים ולכתיבה עליהם הוא כונן התקליטונים (מסומן גם כ־FDD, ר"ת באנגלית של Floppy Disk Drive).
הכונן היה רכיב סטנדרטי שהיה קיים בכל המחשבים האישיים וברוב המחשבים הניידים שיוצרו עד תחילת שנות ה־2000. עבור מחשבים ניידים שלא כללו כונן תקליטונים מובנה היו כוננים חיצוניים, אותם ניתן היה לשאת בנפרד ולחבר למחשב בשעת הצורך.
התקליטונים היו נפוצים מאוד בשנות השמונים והתשעים ונעשה בהם שימוש ביתי בפלטפורמות מחשב אישי כמו Apple II, מקינטוש, Commodore 64 ,Amiga ו־IBM PC.
השימוש העיקרי של התקליטונים היה הפצת תוכנות ומשחקים, העברת נתונים בין מחשבים ויצירת גיבויים קטנים.
לפני הופעת הכונן הקשיח שימשו התקליטונים גם לאחסון מערכות הפעלה ויישומים אחרים.
לקראת סוף שנות התשעים פחת השימוש בתקליטונים, בעיקר בשל הופעת התקנים חדשים (תקליטורים, החסנים ניידים, כונני ZIP) שפתרו את רוב הבעיות הקיימות בתקליטונים.
אמינות לתקליטונים אורך חיים קצר.
פגיעות פיזיות קלות עלולות להפוך תקליטון לבלתי קריא, ולגרום לאובדן הנתונים.
גם שדות מגנטיים, וכן תנאֵי טמפרטורה ולחות מסוימים עלולים לפגוע בקלות בתקליטון.
נפח אחסון עם התפתחות המחשבים חל גידול מהיר בנפח הקבצים ובכמויות הנתונים המעובד במחשב, ובסוף שנות התשעים הנפח בן 1.44 מגה־בתים הפך כמעט בלתי־שימושי.
מהירות קריאה/כתיבה קריאה וכתיבת הנתונים איטיות מאוד.
למשל, מעבר על כל הנתונים בתקליטון בנפח 1.44 מגה־בתים אורך כדקה.
חרף זאת, התקליטונים עדיין נמצאים בשימוש במחשבים ישנים שאינם מצוידים בטכנולוגיית USB כך שתקליטונים עדיין משמשים להעברת קבצים קטנים בין מחשבים כאלו.
בין היתר תקליטונים משמשים גם בעשור השני של המאה ה־21 להפעלתם של מכשירים ומכונות מסוימות כגון: כספומטים, דוגמי צלילים, מכונות תופים, סינתסייזרים, שרתים וקונסולות שליטה לתאורת במה.
תקליט הוא אמצעי הקלטה ובייחוד אמצעי הפצה שיווק ושמיעה של מוזיקה.
שמות נוספים לתקליט הם: אריך-נֶגֶן, תקליט ויניל, אלבום מוזיקה.
התקליט היה האמצעי הנפוץ ביותר לשמיעת מוזיקה במרבית שנות המאה ה-20.
את התקליט והגרמופון להשמעת התקליטים המציא בארצות הברית בשנת 1887 הממציא היהודי אמיל ברלינר יליד העיר הנובר בגרמניה, שהיגר לארצות הברית בגיל 19. פטנט נרשם על ההמצאה ב־12 בנובמבר 1887.
התקליט הוא מדיום אנלוגי לשמיעת מוזיקה: דיסק שטוח המסתובב בקצב אחיד ובתנוחה מאוזנת, עליה חרוט חריץ בצורת ספירלה אחידה משולי התקליט כלפי המרכז.
החריץ נע ימינה ושמאלה בתנועה אופקית לפי המוזיקה המוקלטת בו (אנלוגיה לטרקטור הנוסע בסיבוב מתון מאוד וחורש תלם אחד ותוך כדי חרישה מזיזים את ההגה שלו ימינה ושמאלה במהירות ובעדינות לפי המוזיקה).
בזמן ההשמעה המחט בחריץ קולטת את התנועות האופקיות העדינות והופכת אותן לצלילים.
בתקליטים, כמעט תמיד הספירלה מתחילה מבחוץ כלפי פנים כלומר משולי התקליט כלפי מרכז התקליט.
יוצאים מן הכלל היו תקליטים בודדים (שלא שוכפלו בייצור המוני) שבהם נחרטה הספירלה מהמרכז לשוליים.
תקליטים אלה היו בשימוש נרחב בתחנות רדיו לשם שידור באולפנים.
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הוקלטה ונחרטה על תקליטים בודדים מסוג זה.
באולפני הרדיו של קול ישראל היה שימוש נרחב בתקליטים כאלה בשנות ה-50.
רבים מהתקליטים יוצרו מפוליוויניל כלוריד (PVC), ולכן לעיתים נהוג לכנות תקליטים בכינוי ויניל (Vinyl).
ההקלטה הראשונה לצורך מסחרי הייתה בשנת 1895.
התקליטים הראשונים נעשו ממגוון חומרים מעורבים בגומי קשה.
בתחילת המאה ה-20 הוחלף הגומי בחומרים יותר קשים: תרכובת שהכילה שרף בשם שלאק (חומר טבעי דומה לפלסטיק).
התכונה החשובה של התרכובת הזו היא התרככותה בחום באופן שמאפשר ייצור תקליטים בלחיצה בחום.
ייצור המוני של תקליטים כאלו נעשה ב־1898 בהנובר בגרמניה.
סוג זה של "תקליטי 78" יוצרו עד 1960. מהירויות הסיבוב היו מגוונות מאוד, אך ב-1910 היו רוב התקליטים במהירות של 78 או 80 סיבובים לדקה (סל"ד).
התקליטים הראשונים היו בדרך כלל בקוטר של 12 עד 18 סנטימטר (7 אינץ').
בשנת 1910 היו התקליטים בדרך-כלל בקוטר 25 סנטימטר (10 אינץ') ובכל צד היה אפשר להקליט כ-3 דקות.
היו גם תקליטים בקוטר 30.5 סנטימטר (12 אינץ') והם נועדו בדרך כלל להקלטת מוזיקה קלאסית ואופרה, הם אפשרו הקלטה במשך 5 דקות בכל צד.
כדי להפיץ יצירה אחת ארוכה היה צורך להקליטה על מספר תקליטים שהיו כורכים אותם באלבום.
זהו המקור למונח המקובל היום, "אלבום" לדוגמה כשאומרים שזמר פלוני יצא עם "אלבום" חדש.
בהתאמה יוצרו פטיפונים "אוטומטיים" שניגנו צד "1" של מספר תקליטים בזה אחר זה, כשהפטיפון מחזיר בעצמו את המחט לבסיסה בסיום השמעת צד, ומיד "מפיל" את התקליט הבא על גבי הקודם ומנגן אותו.
כשהסתיימה נגינת צד "1" של התקליטים מרימים את חבילת התקליטים מהצלחת, הופכים אותה ומחזירים את הערימה לפטיפון, כדי לנגן את הצד השני
התקליט אריך-הנגן Long-Playing במהירות ⅓33 סל"ד הוצג לראשונה ב-21 ביוני 1948 על ידי חברת קולומביה.
ומאז ועד אמצע שנות ה-80 היה התקליט האמצעי האיכותי והנפוץ להאזנה למוזיקה.
תקליט בקוטר 30.5 סנטימטר הכיל בין 15 ל-25 דקות בכל צד של התקליט (במקרים קיצוניים הקליטו אף 30 דקות בכל צד אבל זה כבר היה על חשבון האיכות).
תקליטים מסוג זה מכונים תקליטי ויניל על שם החומר הפלסטי ממנו יוצרו.
עם הזמן השתפרה מאוד איכותם של התקליטים וכן איכות הפטיפונים לשם האזנה להם, השימוש בשיטה זו להפצת מוזיקה נפוצה בכל העולם וחדרה כמעט לכל בית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התחילו להשתמש בתקליטור לאחסון מוזיקה והפצתה.
התקליטור הוא למעשה חלופתו הדיגיטלית של התקליט והוא השיג את הפופולריות שלו בשל ממדיו הקטנים ונוחות השימוש בו.
שיטת ההקלטה וההשמעה הדיגיטלית הופכת את שחיקת החומר ללא רלוונטית, ומונעת את החריקות ורעשי הרקע שנשמעו לעיתים קרובות מהתקליטים.
כיום התקליט משמש תקליטנים במועדונים ועדיין מייצרים תקליטים מיוחדים לצורך זה.
נוסף לכך, חובבי מוזיקה רבים עדיין ממשיכים להאזין לתקליטים.
ההפרעות הקלות שאופייניות לתקליטים נחשבות בעיני חלק מחובבי המוזיקה כיתרון.
עיקר היתרון המיוחס לתקליט בקרב אוכלוסיית חובבי המוזיקה - "אודיופילים", נובע מטבעו האנלוגי.
הצליל האנלוגי המופק מן התקליט מתואר בידי רבים כ"חם" וטבעי יותר מאשר הצליל הדיגיטלי.
על אף שאין הסבר מדעי ברור ואחיד לשוני בצליל, טוענים חובבי התקליטים באופן נחרץ שלא ניתן להתעלם מהבדלי הצליל שבין התקליט והתקליטור.
הבדל שאינו מתבסס רק על הרחש ושאר ההפרעות של הפורמט האנלוגי.
ייצור התקליטים והפטיפונים להשמעתם עדיין נמשך בעולם אך בהיקף נמוך.
עדיין אפשר למצוא בחנויות מוזיקה ברחבי העולם תקליטים משומשים וחדשים.
כמו כן חובבי מוזיקה מחליפים ביניהם תקליטים נדירים ויש גם חברות מיוחדות העורכות מכירות פומביות של תקליטים ואתרים כמו DISCOGS המשמשים למכירת תקליטים בין חובבי מוזיקה.
בתחילת שנות ה-2000 החלה עלייה במכירות התקליטים בעולם לאחר ירידה מתמדת שנבעה ממעבר לשמיעה דיגיטלית דרך המחשב או דיסקים.
מכירות התקליטים עולים מדי שנה מאז ב-2007 נקבע יום שבת השלישי של אפריל כיום התקליט, והחל ב-2008 הוא נחגג ברחבי ארצות הברית, ומאוחר יותר בכל העולם.
היום מצוין באירועי מוזיקה, במבצעי מכירות ושידורים שונים באמצעי המדיה.
ב-2020 כבר היוו יותר ממחצית משוק המוזיקה בפורמט פיזי בארצות הברית ועקפו את מכירות הדיסקים לראשונה מאז 1987, עם זאת מהווים התקליטים רק כ-4% משוק המוזיקה בכלל בארצות הברית.
כיום עדיין מיוצרות גרסאות תקליט לאלבומים היוצאים לאור בניגוד לשנים קודמות, שבהן הדפסת תקליטים הייתה נפוצה בעיקר בקרב אמני שוליים או אמנים ותיקים, כגון להקות החיפושיות, דיפ פרפל ופינק פלויד, בעשור השלישי של המאה ה-21 החלו גם מוזיקאים עכשוויים המזוהים עם הזרם המרכזי לשלב גרסאות תקליט בהפקותיהם.
דוגמה בולטת לכך היא יוצרת המוזיקה האמריקאית טיילור סוויפט .
לתקליט שני צדדים, ובכל אחד חריץ יחיד בצורת ספירלה (בעברית - "לוליין"), המוביל את המחט מחלקו החיצוני של התקליט אל חלקו הפנימי.
החריץ אינו חלק, ומכיל "פיתולים".
כאשר התקליט מסתובב תחת המחט, זו עוקבת אחרי החריץ בנאמנות, ותנועת המחט ימינה ושמאלה מועברת אל הפיק אפ, שם היא מתורגמת לאותות חשמליים, שמועברים למעגלים אלקטרוניים להגברה ראשונית, ומשם למערכת ההגברה לצורך השמעה, או לצרכים אחרים כמו שידור או הקלטה על מדיה נוספת.
במקולים ישנים יותר תנועת המחט מועברת ישירות לממברנה שרוטטת בהתאם לתנועת המחט ומייצרת את הקול ישירות, באופן מכני.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, פיתח אלן בלומליין מחברת EMI טכנולוגיה של תקליט סטראופוני, ועד המחצית השנייה של המאה הטכנולוגיה התפשטה באופן שכמעט כל התקליטים שיוצרו בעולם השתמשו בה.
בהקלטה סטראופונית יש שני ערוצי שמע במקום ערוץ יחיד.
הערוצים מכונים "שמאל" ו"ימין", ובהשמעה הם מועברים לזוג רמקולים שמוצבים בצדדים הללו או לשתי האוזניות.
השמיעה האנושית היא כיוונית, בעיקר הודות לעובדה שלאדם שתי אוזניים, והשמעה סטראופונית משפרת את חוויית ההאזנה באופן משמעותי.
בעקבות התפשטות הטכנולוגיה הסטראופונית, קיבלו התקליטים שאינם כאלה כינוי חדש - "מונו", קיצור של "מונופוני", שמציין ערוץ שמע יחיד.
למאזינים שמורגלים בשמיעת מוזיקה סטראופונית, נשמע הצליל של הקלטה מונופונית "שטוח".
הקלטה סטראופונית ממומשת על ידי כך שבתקליטים אלה תחתית החריץ גם היא אינה חלקה, אלא מכילה שיאים ועמקים.
האות שמקודד במישור האנכי מייצג את ההפרש בין שני הערוצים, והאות שמקודד במישור האופקי מייצג את סכומם.
באופן כזה, מקול מודרני יכול לנגן תקליטי מונו, ומקול ישן יותר שאינו מבחין בתנועה האנכית יכול לנגן תקליט סטראופוני: כשמקול סטראופוני מנגן תקליט מונו, ההפרש בין הערוצים הוא אפס, והאות שמועבר לשני הערוצים זהה, וכשמקול מונופוני מנגן תקליט סטראו, הוא "מתעלם" מההפרש ומעביר לרמקול את סכום הערוצים.
כדי ללקט את שני האותות מצויד המקול בשני פיק-אפים במקום פיק אפ יחיד.
הפיקאפים הללו מוצבים בזווית של 45°, באופן שאחד מהם קולט את סכום התנועות האופקית והאנכית של המחט, והשני קולט את הפרשן.
כדי ליצור תקליט משתמשים בדיסקת אלומיניום מצופה בכלוריד הכסף (AgCl).
אחרי שחורטים על הדיסקה את רישום הקול, מסירים את הציפוי, כלומר מפרידים את שכבת כלוריד הכסף מדיסקת האלומיניום.
את הציפוי משכפלים באופן הבא: לוקחים גוש של פי-וי-סי ומכניסים אותו למכבש עם הציפוי, שמשמש כתבנית.
כאשר לוחצים את המכבש החם על הגוש העשוי פי-וי-סי, הוא הופך לתקליט עם רישום זהה לזה שעל התבנית העשויה מכלוריד הכסף.
רוב שידורי הרדיו בתחנות קטנות נעשים בשידור חי, אולם התפתחות אמצעי ההקלטה העלתה בהדרגה את שיעור השידורים המוקלטים.
כיום יש באולפן רדיו רגיל קריין, שני נגני תקליטורים לפחות, ובדרך כלל גם מחשב שמשמש לשילוב פרסומות בשידור.
מראשית ימי הרדיו עד תחילת שנות השישים היו בכל אולפן רדיו מיקרופון אחד או שניים ושני פטיפונים או יותר לנגינת תקליטים.
התקליטים הריקים היו בנויים בסיס (דיסקה עגולה) של אלומיניום מצופה בלכה של ניטרוצלולוזה שכונתה אז "אצטט", בדרך כלל בצבע שחור, בארץ הקליטו (חרטו) תקליטים כאלה בקוטר 25, 30, 35 ו-40 סנטימטר.
ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, שנמשכה כ-33 דקות, הוקלטה בטכניקה זו על 11 צדדים של תקליטים חלקים על ידי חברת "צליל".
כדי להשמיע ברדיו את הסימפוניה התשיעית של בטהובן (שנמשכת 74 דקות) היו צריכים לנגן כ-15 צדדים של תקליטים, כך שהיה יותר קל להעביר שידור חי של מופע מאשר להקליט אותו או אפילו להשמיעו משמונה תקליטים מסחריים.
עם המצאתם של התקליטים אריכי-הנגן Long-Playing והפצתם הנרחבת נעשה השימוש בתקליטים לצורך שידורי רדיו נפוץ הרבה יותר.
התפתחות ההקלטה על סרטים המגנטיים אפשרה, גם היא, שילוב שידורים מוקלטים בשיעור גבוה יותר, וכן הקלטת השידורים החיים לצורך שידורים חוזרים או שמירה בארכיון.
תקליטי 143 היא חברת בת אמריקאית של תקליטי אטלנטיק, ובראשה המייסד והמפיק דייוויד פוסטר.
החברה מוציאה תקליטי פולק ורוק.
המספרים 1-4-3 מבוססים על מספר האותיות במילים "I Love You".
תקלה גיורגיס השני היה קיסר אתיופיה בשנים 1868-1872. שמו לפני ההכתרה היה וגשום (שליט מחוז וג) גובזה גברה מדהין.
טיעונו של גובזה לכתר הקיסרות התבסס על כך שהוא צאצא של שושלות קיסריות דרך שני הוריו.
דרך אביו ווגשום גברה מדהין, שהיה משושלת זגווה, ודרך אימו שהייתה צאצאית לשושלת הסולומונית.
גובזה נישא לדינקינש מירצ'ה, אחותו של דג'אזמאץ' קאסה.
לאחר התאבדותו של תוודרוס השני יריביו לכתר הקיסרות היו מנליק השני (בזמנו מלך שוואה) וגיסו של גובזה, דג'אזמאץ' קאסה (בעתיד קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי).
בשנת 1868 ווגשום גובזה הכריז על עצמו קיסר אתיופיה תחת השם תקלה גיורגיס השני בסקוטה שבמחוז ווג.
מכיוון שאבונה סלאמה, ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית מת זמן קצר לפני כן, לא היה מי שיכתירו כראוי.
יריביו לכתר, קאסה ומנליק לא הכירו בו בתור קיסר, ולכן בשנת 1871 יצא בראש צבאו לתיגראי להכניע את גיסו קאסה בכוח אולם הוא הובס.
זמן קצר אחר כך קאסה הכריז על עצמו קיסר אתיופיה תחת שם המלכות יוהנס הרביעי.
תקלה גיורגיס מת בשבי בשנת 1872. בגלל השפעתו המינימלית בהיסטוריה האתיופית לפעמים הוא מושמט מרשימת קיסרי אתיופיה.
תכלה מריאם (בגעז: "ተክለ ማርያም", בעברית: "צמח מרים") היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב.
תקלה מריאם היה בנו השלישי של הקיסר ניואיה קראסטוס, מריאם יירש את אחיינו אנדראיאס לאחר שזה נפטר בפברואר 1431 תחת שם ההכתרה "ህዝበ ናኝ היזבה נאן".
מנואל דה אלמיידה מזכיר שהצאצאים של תקלה מריאם נלקחו מאמבה גישן על ידי הקיסר זרע יעקב "וגרשו לאדמות חמות היכן שיש הרבה מחלות".
כאשר בנו של הקיסר, באדה מריאם, עלה לשלטון הוא ניסה לתקן את הפגיעה הזאת ולאפשר להם לחזור, אך שליחיו לגולים נטבחו.
באדה מריאם ציווה לערוף את ראשי 80 מהם, אך מנואל דה אלמיידה כותב שהם עדיין היו תחת השגחה צמודה.
תַּקְלִיטוֹר הוא אמצעי לאחסון נתונים שאינו נדיף הפועל בטכנולוגיה אופטית.
מקור השם הוא הלחם בסיסים של המילים תקליט ואור, מכיוון שהקריאה והכתיבה בו נעשות באמצעות קרן לייזר.
התקליטור נכנס לראשונה לשימוש באוקטובר 1982 כאמצעי להאזנה למוזיקה (CD-AUDIO).
ב-1986 החלו להשתמש בתקליטור כאמצעי לאחסון נתוני מחשב (CD-ROM).
השימוש בתקליטור הצטמצם בעשור השני של המאה ה-21, בעקבות המעבר להעברת מידע (מוזיקה, וידאו ונתונים) באמצעות האינטרנט.
הפורמט משמש בעיקר להפצה ומשלוח של סרטים, מוזיקה וקובצי מחשב שונים.
התקליטור הומצא במסגרת שיתוף פעולה בין חברת "סוני", ענקית האלקטרוניקה היפנית וחברת "פיליפס" ההולנדית, על בסיס הטכנולוגיה של תקליטור הלייזרדיסק שפותח במקור על-ידי פיליפס.
שתי החברות רצו לפתח שיטה שבאמצעותה ניתן יהיה להאזין למוזיקה באיכות גבוהה.
הדגש היה על נוחות הפעלה, קומפקטיות, שכפול זול, מכשור זול, והאפשרות להכניס נגני תקליטורים לכלי רכב (ההחלטה אז על קוטר התקליטור התחשבה באופן מיוחד בממדי הרדיו-טייפ של מכונית).
האמצעים הנפוצים להאזנה למוזיקה, התקליט ולאחר מכן קלטת שמע, לא סיפקו את האיכות המבוקשת משתי סיבות עיקריות:
השפעת חומר ההקלטה על החומר המוקלט - האזנה לתקליט עשוי ויניל (סוג של חומר פלסטי) גרמה לכך שלצלילים המושמעים צורפו גם "קליקים" ו"קראקים" שגרעו מניקיון הצליל של ההקלטה המקורית.
ברוב המקרים הרעשים נבעו מפגמים מכניים, אבק, לכלוך וחשמל סטטי.
(האזנה באמצעות מכשירים יקרים וטיפול זהיר וקפדני בתקליטים יכול לפתור בעיות אלו).קלטת שמע, שהמוזיקה בה מוקלטת על סרט מגנטי, השמיעה רעש לוואי שנקרא "Hiss" (מעין "סססססס" מתמשך), שנוצר בתהליך ההקלטה של הקלטת.
כמו כן, לקלטת היה קשה להגיע לתדרי קול של 20 קילוהרץ, ולכן נשמע הצליל פחות איכותי מאשר בתקליט.
האיכות הנמוכה בקלטת השמע נובעת מרוחב הסרט הקטן וכן מהמהירות הנמוכה של הקלטת (הקלטות מקצועיות על סרטים מגנטיים במהירות גבוהה משמרות איכות גבוהה יותר מתקליטור ומגיעות לתדרים מעבר ל-20 קילוהרץ.
סרטים כאלה שימשו ומשמשים כמאסטרים לתקליטים ולתקליטורים).
השפעת כמות ההשמעות על החומר המוקלט - תקליטים וקלטות הושפעו מכמות הפעמים שנוגנו, מכיוון ששיטת הניגון פגעה בחומר, מה שגרם לבסוף לירידה באיכות הצליל.
את התקליט קראה מחט הנוגעת ישירות בוויניל, מה שגרם לירידה באיכות.
מקרה דומה מתרחש גם בעת הרצת קלטת: ראש מגנטי קורא את הסרט המגנטי, כשהוא נוגע ישירות בסרט.
בנוסף לכך, תקליטים וקלטות לא איפשרו גישה נוחה וישירה לשירים או לקטעי המוזיקה.
על מנת להחליף שיר בתקליט היה על המשתמש להרים את המחט ולהעביר אותה ידנית לרצועה אותה הוא מעוניין לשמוע.
כמו כן, לעיתים יש לתקליט שני צדדים, והמשתמש צריך להפוך אותו על-מנת לשמוע את כל השירים המוקלטים בו.
קלטת שמע היא אמנם קומפקטית בגודלה, יחסית לגודלו המסורבל של התקליט, אך היא בעייתית אף יותר ממנו - משום שמדובר בסליל של סרט מגנטי, על המשתמש לסובב את הסרט שבקלטת עד לחלק המבוקש בה.
גם לקלטת יש שני צדדים כמו לתקליט, ולכן לעיתים יש צורך להפוך אותה.
היתרון היחסי של הקלטת הוא שניתן להקליט עליה בבית - מה שהפך אותה לפופולרית מאוד בשעתה.
"סוני" ו"פיליפס" רצו לפתור את הבעיות הללו על ידי שימוש בטכנולוגיה הדיגיטלית.
הם השתמשו בשיטת ה-PCM (או "Pulse Code Modulation"), שממירה כל גל של צליל לערכים של מספרים בינארים דיגיטליים, כלומר אחדים ואפסים שהוטבעו על התקליטור.
במכשירי האזנה לתקליטורים נקראו האותות הדיגיטליים על ידי קרן לייזר והומרו חזרה לגל של צליל.
טכנולוגיה זו הבטיחה שהפלט הסופי של הצליל יהיה נאמן יותר למוזיקה שהוקלטה באולפן, מכיוון שהמוזיקה המוקלטת היא לא המוזיקה עצמה, כמו בתקליטים ובקלטות, אלא נתוני מחשב בינאריים.
תאורטית ניתן היה להשתמש בסרט מגנטי למטרה הזו, אבל זו הייתה שיטה יקרה מאוד ולכן ויתרו שתי החברות על השיטה הזאת.
לכן, הם פיתחו טכנולוגיה שבה קרן לייזר קוראת באופן אופטי מדיסק פלסטי קומפקטי וזול.
קרן הלייזר עוברת על "שקעים" ועל "שטחים ריקים" על גבי התקליטור, שקע מפזר את הקרן ושטח ריק מחזיר את הקרן.
רכיב רגיש לאור ממיר את השינויים לנתונים דיגיטליים המועברים לשבב מחשב שממיר אותם בחזרה לצליל רגיל.
ה"שקעים" וה"שטחים הריקים" אינם מיצגים 1 או 0 של מספר בינארי.
במקום זאת שינוי משקע לשטח או שטח לשקע מיצג 1 בינארי וכאשר אין שינוי זה מיצג 0 בינארי.
בכך פתרו גם את בעיית השחיקה שהייתה בתקליטים ובקלטות, כי קרן הלייזר היא אור שלא שוחק כלל את הפלסטיק, כך שניתן לנגן את התקליטור בלי לגרום לשחיקתו.
בנוסף לכך התגברו גם על בעיית חוסר הנוחות בשימוש שהייתה בתקליטים ובקלטות, בכך שבתקליטור מוקלטים אותות רק בצד אחד ולכן אין צורך להפוך אותו, ובכך שהשתמשו במנוע חשמלי קטן שמזיז את עדשת הלייזר לרצועה הרצויה בתקליטור באופן אוטומטי בלחיצת כפתור של המשתמש, דבר ששיפר משמעותית את נוחות השימוש.
הם גם הוסיפו שעון דיגיטלי שמראה את זמן ניגון השיר, הזמן שנותר עד סוף השיר והזמן שנותר עד לסוף התקליטור.
לאחר מספר שנים של פיתוח ורישומי פטנטים ותקנים, הוציאה חברת "סוני" באוקטובר 1982 את נגן התקליטורים הראשון בעולם שנקרא "CDP-101".
בשל היתרונות הגדולים שלו על-פני תקליטים וקלטות, גרם התקליטור למהפכה בדרך שבה מאזינים למוזיקה.
במהלך השנים התפתחה הטכנולוגיה של התקליטורים - במקום לשמור רק נתוני מוזיקה עליהם הוגדרו תקנים לשמירת נתונים מכל סוג שהוא על הדיסק, כך שהתקליטורים החלו לשמש לאחסון נתונים מסוגים שונים - נתונים כלליים (CD-ROM) ותקליטורי וידאו כמו (VIDEO-CD (VCD ומאוחר יותר DVD.
הנתונים מאוחסנים על התקליטור, על נתיב ספירלי, בדומה לתקליטי ויניל.
נקודת ההתחלה נמצאת במרכז התקליטור, דבר המאפשר יצירת תקליטורים קטנים מבחינת הגודל הפיסי.
צפיפות הנתונים היא קבועה, דבר המחייב שינוי מהירות הסיבוב ככל שמתקדמים בספירלה כלפי חוץ.
שריטות ופגמים בציפוי המתכתי יכולים לגרום לקריאת נתונים שגויה.
כאשר מדובר בנתוני אודיו, קיימים בנגנים מנגנוני אינטרפולציה ותיקון טעויות.
כאשר מדובר באינפורמציה דיגיטלית, נשמרים הנתונים באמצעות פרוטוקול לתיקון טעויות, ואחוז מסוים מהמקום מוקדש ל-Checksum, כך שיש אפשרות להגיע לנתונים גם כאשר הקריאה לא מושלמת.
כתיבת נתונים על התקליטור יכולה להתבצע באמצעות צריבה או הטבעה.
צריבה מתבצעת באמצעות קרן לייזר במתקן ביתי פשוט יחסית (צורב תקליטורים), המצריך התקנת תוכנת צריבה מתאימה.
הטבעה דורשת מכשור מורכב יותר, והיא כוללת צריבת תבנית זכוכית ולאחר מכן הטבעתה על התקליטורים הרגילים.
ליצירת כמות קטנה של תקליטורים (עד כמה מאות בודדות) עדיפה צריבה, בכמויות גדולות יותר הטבעה זולה יותר.
נכנס לראשונה לשימוש באוקטובר 1982 למטרת הפצה והאזנה לאודיו דיגיטלי, והכיל עד 74 דקות של מוזיקה.
לאחר זמן-מה הוגדלה הקיבולת עד ל-80 דקות (זאת מכיוון שהיו יצירות קלאסיות שלא נכנסו ב-74 דקות).
התקליטור הביא למהפכה בנוחות השימוש ובאיכות הצליל.
תקליטור המוזיקה הראשון שהודפס ונמכר בישראל היה "אוהב להיות בבית" של אריק איינשטיין.
Compact Disc Read Only Memory, תקליטור לקריאה בלבד שמוקלט עליו מידע מחשב (DATA) בנפח של 650 עד 800 מגהבייט.
Compact Disc Recordable, תקליטור הניתן לכתיבה חד־פעמית בעזרת צורב תקליטורים.
ה-CD-R נכנס לשימוש לראשונה ב-1988, גם הוא פותח על ידי סוני ופיליפס.
ניתן לקנות CD-R ש"מיועד למוזיקה".
זהו תקליטור שמכיל סימון מסוים שנדרש עבור צורבי אודיו ייעודיים, כלומר כאלה שאינם מתחברים למחשב אלא למערכת סטריאו.
תקליטורים אלה עולים מעט יותר מ-CD-R המיועד לנתונים, וההפרש במחיר משמש לתשלום תמלוגים לגופים המטפלים בגביית תמלוגים, כדוגמת אקו"ם.
Compact Disc Rewritable, תקליטור הניתן לכתיבה רב־פעמית בעזרת צורב תקליטורים.
Digital Versatile Disc או Digital Video Disc, תקליטור בנפח של 4.7 ג'יגהבייט בשכבה אחת או 8.5 ג'יגהבייט בשתי שכבות (Dual Layer), כאשר ניתן להגיע לנפח של עד 17 ג'יגהבייט ב-DVD דו צדדי.
ה-DVD נכנס לשימוש ב-1996 בעיקר למטרת אחסון של וידאו דיגיטלי.
עד לשנים האחרונות, פורמט ה-DVD היה פופולרי מאוד, והוא שימש להקרנה של סרטים באיכות גבוהה של וידאו ואודיו בסלון הביתי או לאחסן כמות גדולה של מידע מהמחשב.
Digital Versatile Disc Recordable, תקליטור לכתיבה חד־פעמית בעזרת צורב תקליטורים בנפח של 4.7 או 8.5 גיגהבייט.
תקן DVD-R הוצג ב-1997. תקן DVD+R הוצג חמש שנים אחר כך, אך לא תאם ל-DVD-R.
ל-DVD+R יש מספר יתרונות על ה-DVD-R בתחום אמינות כתיבת המידע ועמידותו.
שני הפורמטים נמצאים בשימוש נרחב למרות חוסר התאימות, כיוון שרוב צורבי התקליטורים תומכים כיום בשני הפורמטים במקביל.
Digital Versatile Disc ReWritable, תקליטור לכתיבה רב־פעמית בעזרת צורב תקליטורים בנפח של 4.7 או 8.5 גיגהבייט.
HD-DVD, ראשי תיבות: High Definition DVD (די.וי.די בהבחנה גבוהה).
אחד השינויים שהובילו להתפתחות ה-HD DVD היה מעבר מקרן לייזר אדומה בגודל של 1.1 מיקרומטר (DVD) לקרן לייזר כחולה בגודל 0.62 מיקרומטר.
ככל שהופכים את גודל מיקוד הלייזר לקטן יותר, ניתן לאחסן יותר אינפורמציה בשטח דיסק נתון.
(Piepenburg, 2006) פורמט HD-DVD יכול להכיל עד 15 ג'יגה בייט בדיסק חד-שכבתי או 30 ג'יגהבייט בדיסק בעל שכבה כפולה.
ה-HD-DVD פותח על ידי מספר חברות שהתאגדו יחד תחת השם "פורום הדי.וי.די" (DVD Forum).
לאחר התמודדות שיווקית של כ-20 חודשים מול ה-Blu-ray הודיעה טושיבה ב-19 בפברואר 2008 על הפסקת פיתוחו.
Blu-ray או Blu-ray Disc הוא תקליטור לייזר כחול שהוצג בשנת 2003. Blu-ray הוא יורשו של פורמט ה-DVD, לאחר שהופסק קידומו של הפורמט המתחרה HD-DVD.
גודל מיקוד הקרן של Blu-ray הוא 0.48 מיקרומטר וכך מתאפשר שטח אחסון גדול יותר בהשוואה ל-HD-DVD (15GB ב-HD-DVD לעומת 25GB ב-Blu-ray).
תקליטור לייזר כחול מוקלט באמצעות קרן לייזר כחולה באורך גל של 405 ננומטר, המאפשרת לו להגיע לנפח של 25.3GB בשכבה אחת או 50GB בשתי שכבות.
בעתיד מתוכנן תקליטור בנפח 100GB ו-200GB שיהיו בנויים מארבע שכבות ויותר.
דיסקים ייחודיים המבוססים על אכסון מידע בחלבון פותחו לראשונה באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית על ידי פרופסור ונקטאטסאן רנוגופאלהקרישהאן (Venkatesan Renugopalakrishnan) ועמיתיו.
חוקרים אלה עבדו על התקן אחסון בגודל DVD סטנדרטי, שאמור, על פי הציפיות, לספק עד 50 טרה-בייט (TB) של נפח אחסון.
הצוות בהרווארד עשה שימוש בחלבון שעבר הנדסה גנטית ונלקח במקור מתוך ממברנה של חיידק החי בביצות מים מלוחים, ושמו "Halobaterium Slinarum".