tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות עקב נהלים מחמירים אלה הפלות שקרו מעל הים לא היו נרשמות משום שאי אפשר היה לאתר את שרידי המטוס או למצוא עדי ראייה פרט לחברי המבנה.
חודש יוני היה עמוס קרבות כאשר הרוסים רשמו הפלות של 52 מטוסים - 2 מטוסי B-29, מטוס F-94, 27 מטוסי F-86, 13 מטוסי F-80 ו-9 מטוסי F-51; לעומת אבדות של 8 מטוסי מיג.
בעלות הברית רשמו לטובתם הפלות של 14 מטוסי מיג.
בחודשים יולי ואוגוסט 1951 מזג האוויר מעל קוריאה הצפונית וצפון מזרח סין הפך למעונן.
העננות הייתה מתחילה בדרך כלל מגובה של 600–700 מטר ונפרשה עד לגובה של 10,000 מטר, עם גשמים תכופים ובקרים מעורפלים.
כל הגורמים הללו הקשו על הפעילות האווירית ולכן חודשים אלה היו מועטי פעילות יחסית לחודש יוני.
למרות המיעוט היחסי בפעילות הלחימה הייתה עדיין עיקשת, בחודש יולי הטייסים הסובייטיים רשמו לטובתם הפלות של 24 מטוסי אויב מתוכם 7 מטוסי F9F, 13 מטוסי F-86, מטוס F-89 וF-84 בודדים תוך אובדן של 4 מטוסי מיג ו-3 טייסים.
הכוחות האמריקאיים רשמו לטובתם הפלות של 9 מיגים.
ב-6 ביולי לראשונה בוצע תדלק אווירי בתנאי קרב על ידי מטוס KB-29 שתדלק מטוס ביון RF-80. זה היה תקדים שבישר מהפכה באופן תפעול של חילות אוויר מודרניים.
בחודש זה התחילו גם שיחות על שביתת נשק בפאנמוג'ום (Panmunjom).
באוגוסט הכוחות הסובייטיים רשמו 14 הפלות של מטוסי אויב מתוכם 4 מטוסי F-86, 6 מטוסי F-84 וארבעה מטוסי גלוסטר מטאור.
האבדות שנרשמו היו 6 מטוסי מיג וטייס אחד.
בעלות הברית רשמו 4 הפלות בחודש אוגוסט.
בין הימים 23–28 באוגוסט הרוסים ערכו ועידה על טקטיקות אוויריות עם נציגות של שתי הדיוויזיות המוצבות בזירת קוריאה הצפונית.
בוועידה זאת הוצגו נתונים סטטיסטיים לגבי פעילות הטייסות הרוסיות.
בין 1 בנובמבר 1950 ל-1 באוגוסט 1951 טייסות המיג טסו 6,667 גיחות מבצעיות השתתפו ב-187 קרבות אוויר ורשמו הפלות של 231 מטוסי אויב תמורת אובדן של 37 מיגים ו-21 טייסים.
במהלך השיחות על שביתת הנשק שני הצדדים ניסו לזכות בעמדת כוח במשא ומתן, הם החליטו להחריף את פעילותיהם.
האמריקאים החליטו להסלים את עצימות הפעילות האווירית שלהם והתחילו ב"מבצע חנק" שהיווה ריכוז מאמצים של חיל האוויר באמנעה.
עם זאת הקומוניסטים עצרו את השיחות לאחר שהציגו הוכחות להפצצות בקאסונג.
בתקופה זאת החזית הקרקעית התייצבה צמוד לנהר הנגאן ולמרות הלחימה העיקשת והמתקפות משני הצדדים הלחימה תישאר סביב קו רוחב 38. כוחות האוויר של כוחות האו"ם היו לגורם המרכזי בבלימת הכוחות הסינים והקוריאנים שהחזיקו ביתרון מספרי גדול למשך כל הלחימה.
משימתם העיקרית, פרט לסיוע אווירי צמוד הייתה אמנעה אווירית בניסיון לנתק את החיילים הקומוניסטים בחזית מאספקה ותקשורת.
טייסות מטוסי הקרב אם כן התרכזו בהשגת עליונות אווירית בשביל לאפשר פעילות זאת, בעוד כוחות האוויר הרוסים התרכזו בהגנה על האמצעים הללו בגזרה שהם הגנו עליה.
בספטמבר נרשם שיפור משמעותי במזג האוויר ופעילות האווירית חזרה במלוא העוצמה.
בשבועות הראשונים לחודש מטוסי הסייבר ניסו בכל כוחם לעצור את המיירטים הסובייטיים באזור נהר יאלו כדי לאפשר חופש פעולה למטוסי התקיפה.
ריבוי קרבות האוויר גרם לרישומי הפלות גדולים לכוחות הסובייטיים שטענו ל-90 הפלות של מטוסי אויב מתוכם 39 מטוסי F-86, 28 מטוסי F-84, 15 מטוסי F-80, שני מטוסי F-51 ו-6 מטוסי מטאור.
בזמן הזה הם ספגו 5 אבדות במטוסים ו-2 טייסים.
בעוד האמריקאים רשמו לזכותם 13 הפלות מיגים, ש-12 מתוכם הופלו על ידי כנף קרב 4, ומטוס אחד שהופל על ידי טייסת מטוסי קרב-הפצצה ה-9. האבדות שספגו כוחות האו"ם הסתכמו ב-10 מטוסים.
כמו כן לראשונה מטוסי הדיוויזיה האווירית ה-4 של כוח המתנדבים הסיני המריאו לפעילות מבצעית בשמי קוריאה.
ניסיונם המוגבל הראה את אותותיו ובחודש זה הם ספגו מספר אבדות מול הפלה של מטוס F-86 בודד.
השבוע השחור של המפציצים הכבדים
בתחילת אוקטובר 1951, שירותי המודיעין של האו"ם החלו להביא עדויות לשדות אוויריים חדשים שנבנים בקוריאה הצפונית תחת הגנה האווירית של מטוסי המיג.
מידע זה הפך את השדות למטרות מרכזיות שכן הן היו מאפשרות להקים כוח אווירי שיכל לתקוף את כוחות האו"ם בחזית לראשונה מאז יולי 1950. לתקיפת המטרות הללו התגייסו כלל טייסות המפציצים הכבדים.
התקיפה הראשונה החלה ב-22 באוקטובר, כאשר מספר טייסות B-29 ומטוסי תקיפה תקפו מספר שדות ופסי רכבת צפונה מנהר צ'ונגצ'ון, בשל העננות הכבדה המיירטים הרוסים התקשו למצוא את כל המבנים, אך רשמו לטובתם הפלה של שני מפציצי B-29 ומטוס F-84 אחד, בעוד האמריקאים רשמו אבדות של מטוס B-29 אחד.
היום שלמחרת נרשם כ"יום שלישי השחור", זאת בשל האבדות הקשות של טייסות המפציצים הכבדים.
הקרבות החלו בסביבות השעה 9:10 - 9:30 עם זיהוי שמונה קבוצות שטסו לכיוון קוריאה הצפונית על ידי עמדות המכ"ם הסובייטיות.
סך הכל הכוח כלל כ-200 מטוסי קרב וקרב-הפצצה, וכוח מפציצים כבדים שיעדם היה השדות החדשים.
בין השעות 9:35 עד 10:04 מטוסי קרב-הפצצה תקפו בצורה מרוכזת באזור אנג'ו, כאשר המפציצים הכבדים התרכזו בשדה נאמסי.
הרוסים הזניקו 58 מטוסי מיג בין השעות 9:24 ל-9:33 ועוד 26 מטוסים בשעה 9:45. מטוסי דיוויזיית מטוסי הקרב ה-324 אומנה על העסקת מטוסי הקרב של האויב בעוד על מטוסי הדיוויזיה ה-303 הוטלה המשימה להתמודד מול מטוסי ההפצצה.
בשעה 10:40 כוח המוביל של הרוסים נתקל בכ-30 מטוסי F-86, ובאותו זמן הם הצליחו לזהות קבוצה של 10 מטוסי B-29 מלווים על ידי 38 מטוסי F-84. 14 מהמיגים הוקצו להתמודד עם מטוסי הקרב ושישה תקפו את המפציצים.
בקרבות ההמוניים שהתפתחו באותו יום הרוסים רשמו לעצמם הפלות גדולות של 10 מפציצי B-29 ושלושה מטוסי F-84 ללא אבדות.
האמריקאים לעומת זאת רשמו אבדות של 3 מטוסי B-29 וארבעה נוספים שהורדו מהמצבה בגלל הנזק החמור, ומטוס F-84 אחד והפלות של שישה מטוסי מיג.
למרות האבדות הקשות ב-24 באוקטובר המפציצים הכבדים חזרו לתקוף בקוריאה הצפונית.
ביום זה המיגים לא הצליחו ליירט את המפציצים לפני הגעתם לאזור היעד שלהם, אלא השיגו אותם בדרך חזרה בקצה הגזרה עליה הם אמונים.
בקרב הזה הרוסים רשמו הפלות מטוס B-29 אחד (שמופיע גם ברישומים האמריקאיים), 4 מטוסי F-86 וארבעה מטוסי מטאור ואובדן של מטוס אחד.
לעומתם, האמריקאים רשמו הפלות של שני מטוסי מיג לעומת אובדן של שני מטוסי F-86 ומטוסי B-29 אחד, לפי הרישומים של חיל האוויר האוסטרלי לא היו אבדות במטוסים.
ב-27 באוקטובר הייתה הקרב הגדול האחרון של השבוע השחור בו מטוסי B-29 ביצעו הפצצות יום באזור סמטת המיגים.
ביום זה 9 מפציצים תקפו גשר רכבת באזור אנג'ו בליווי של 32 מטוסי F-80 ו-F-86. תקיפה זאת תוכננה בידיעה שהמיירטים של האויב נמנעו מלטוס מעל הים ולכן הכוח טס בים הצהוב ופנו לכיוון החוף בקרבת המטרה, בנוסף מטוסי F-86 ביצעו סיורים התקפיים באזור המטרה לפני הגעת הכוח התוקף.
בשעה 10:04 הוזנקו 42 מטוסי מיג לקראתם.
בקרב זה מטוסי המיג רשמו לזכותם הפלות של שני מטוסי B-29, שלושה מטוסי F-84 ושני מטוסי F-86 תמורת אובדן של מיירט אחד.
לעומתם, האמריקאים רשמו לזכותם שישה מטוסי מיג (5 על ידי מקלענים ואחד על ידי F-86) תמורת אובדן של מטוס B-29 אחד.
בעקבות האבדות בשבוע שבין ה-22 ל-27 באוקטובר במטה ה-FEAF הסיקו כי שום כמות מטוסי ליווי לא יוכלו לעצור לגמרי את מטוסי המיג בדרכם להפלת מטוסי B-29 ולכן הוחלט להפסיק את הפצצות היום על ידי המפציצים הכבדים בשמי קוריאה הצפונית למשך המלחמה.
חודש אוקטובר 1951 הסתכם ברישומים הסובייטיים ב-92 הפלות של מטוסי אויב מתוכם 16 מטוסי B-29, מטוסי B-26 אחד, 41 מטוסי F-86, 21 מטוסי F-84, 12 מטוסי F-80 ומטוס בוכנה של הצי האמריקאי (ככל הנראה מטוס F4U).
לעומתם, האמריקאים רשמו הפלות של 37 מטוסי מיג 15. דיוויזיית מטוסי הקרב ה-4 של כוח המתנדבים הסיני עזבה בחודש זה את הזירה לאחר שביצעה 508 גיחות מבצעיות והשתתפה ב-10 קרבות אוויר בהם טענה להפלת 20 מטוסי אויב (הרישומים האמריקאים לא מציינים אבדות בהיתקלויות אלה).
הדיוויזיה שילמה ביוקר על חוסר הניסיון שלה ואיבדה 14 טייסים בתקופה זאת.
בחודש זה התחדשו השיחות בין הצדדים לאחר חודשיים של הפסקה.
בחודש נובמבר טייסי המיג רשמו לזכותם הפלות של 70 מטוסים מתוכם מטוס B-29 אחד (בלילה), 27 מטוסי F-86, 31 מטוסי F-84, 9 מטוסי F-80 ושני מטוסים הצי (ככל הנראה סקאייריידר או F4U).
האבדות של הרוסים הסתכמו בעשרה מטוסים עם ארבעה טייסים הרוגים וטייס אחד נעדר.
טייסי האו"ם רשמו לזכותם 18 הפלות של מטוסי מיג.
בתחילת חודש זה דיוויזיית מטוסי הקרב ה-3 של חיל המתנדבים הסיני הצטרפה לזירה.
דיוויזיה זאת הייתה הראשונה לקבל מטוסי מיג-15 לשורותיה, והחל מנובמבר 1950 אנשי הדיוויזיה התמקדו באימונים מאומצים, לקראת הצבתם בזירה טייסיה צברו כ-70 שעות טיסה כל אחד במטוס הקרב החדיש, הרבה מעל הממוצע בחיל, והוכיחו את עצמם כדיוויזיה האווירית הסינית המוצלחת ביותר במשך כל המלחמה.
אנשי הדיוויזיה ה-3 קיבלו הרצאות מוותיקי דיוויזיה ה-4 בשביל ללמוד מניסיונם, בעקבותיהן נבנתה תוכנית מבצעית שכללה הימנעות מכניסה לקרבות אוויר גדולים או עם מטוסי F-86 ולהתמקד בניסיון הפלת מבנים קטנים של מטוסי קרב-הפצצה.
הצלחותיהם בחודש זה העלו את ביטחונם עד כדי שינוי התוכנית המבצעית שעתה כללה משימות אמנעה וכן ניסיונות ליזום קרבות אוויר עם מטוסי סייבר.
בחודש נובמבר 1951 הסתמן להנהגה הסינית כי יש סיכוי גובר לשביתת נשק בזמן הקרוב.
עקב זה השגת ניסיון מבצעי לכמה שיותר דיוויזיות אוויריות של חיל האוויר שצבא שחרור העם הפך למטרה דחופה.
על דיוויזיות 3 ו-4 שהיו למנוסות ביותר הוטלה המשימה לחפות על הטייסים הטריים במשימותיהם הראשונות.
התוכנית שנבנתה אפיינה שיט חשיפה מדורגת של הטייסים למשימות בעלות סיכון גובר, החל מסיורים באזורים הנחשבים לשקטים, ובהדרגה הגעה לניסיונות לכניסה לקרבות אוויר עם מבנים קטנים של מטוסי קרב-הפצצה.
דיוויזיות מטוסי הקרב ה-2 וה-14 הצטרפו לזירה למטרה זאת.
בחודש דצמבר הדיוויזיות טסו את הגיחות המבצעיות הראשונות שלהם.
ב-6 בנובמבר התבצעה משימת ההפצצה הראשונה של דיוויזיות ההפצצה הסיניות במלחמה, זאת התבצעה על האי טאהווה-דו (Taehwa-do) על ידי 9 מטוסי טופולב טו-2. למרות אש נ"מ מהאי, לא הוזנקו מטוסי קרב ליירוט המבנה והוא לא חווה אבדות.
משימה זאת הייתה להצלחה גדולה שזרעה ביטחון בכוחות הסינים ועודדה אותם לנסות את אותן הטקטיקות בשנית, אך ביטחונם בגד בהם שכן ה-FEAF התכוננו לתקיפה חוזרת, והסינים לא השכילו לשנות את המטרה של התקיפה והשתמשו באותן תוכניות הפעולה ואף באותה כמות מטוסים.
ההפצצה השנייה שהתבצעה ב-30 בנובמבר הייתה למפלה גדולה.
מבנה המפציצים הגיע לאזור המפגש המתוכנן עם מטוסי המיג המלווים לפני הזמן וטסו לאזור המטרה בליווי של מטוסי La-11 הבוכנתיים.
לקראת ההגעה לאי מבנה המפציצים יורט על ידי 31 מטוסי F-86. רק מבנה אחד של מטוסי מיג הצליח להגיע לקרב בעודו מתחולל.
האבדות של הכוחות הסינים הסתכמו בארבעה מטוסי Tu-2, שלושה מטוסי La-11, ומיג אחד.
הסינים טענו להפלה של 3 מטוסי סייבר, אבל ברישומים האמריקאים לא נרשמו אבדות, אם כי שני מטוסים ניזוקו משמעותית.
האמריקאים לעומתם טוענים להפלת 8 מטוסי Tu-2. בשל משימה זאת חיל האוויר של צבא שחרור העם נטש את הטקטיקות ההפצצות ביום של מטוסי ההפצצה, ונשען על מטוסי הקרב למשימות תקיפה למשך המלחמה.
שלב שלישי - נקודת המפנה בסמטת המיגים
דיוויזיות 324 ו-303 עוזבות את קוריאה
מטוסי הטייסת ה-77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הופעלו כמטוסי קרב, לאחר שהטייסת עברה הסבה ממטוסי F-51 למטוס הגלוסטר מטאור בחודש אוגוסט.
מטוסים אלה התמודדו לא אחת עם מטוסי המיג, ולמרות מספרי הפלות מוגזמים שרשמו הרוסים, הופל רק מטוס אחד מסוג זה ב-29 באוגוסט.
ב-1 בדצמבר במהלך פעילות בקוריאה הצפונית כוח של 16 מטוסי מטאור יורטו על ידי מיגים.
בקרב שהתפתח הופלו שלושה מטאורים (הטייסים הרוסים טענו ל-9 הפלות) ורשמו שתי הפלות של מיגים לזכותם.
בשל תוצאות קרב זה מטוסי המטאור הסבו מתפקיד הקרב לתפקיד קרב-הפצצה למשך המלחמה.
באותו היום מטוסי ה-F-86E של כנף הקרב ה-51 טסו את הסיור ההתקפי הראשון שלהם במלחמה, אירוע זה ציין שינוי מגמה בלוחמה האווירית שכן טייסות הקרב האמריקאיות שהפעילו את מטוסי הסייבר מנו כעת חמש טייסות שהם 127 מטוסים.
עלייה דרמטית זאת בכמות מטוסי הסייבר בזירה הביאה לשינוי מיידי בכמות ההפלות של טייסי המיג, שעתה התקשו לעבור את הסיורים ההתקפיים של מטוסי הסייבר בדרכם ליירוט.
בחודש דצמבר הרוסים רשמו לטובתם 83 הפלות מתוכם 54 מטוסי F-86, 12 מטוסי F-84, 8 מטוסי F-80 ו-9 מטוסי מטאור.
האבדות שנרשמו באותו חודש הסתכמו בשישה מטוסים, טייסי כוחות האו"ם רשמו לטובתם הפלות של 35 מטוסי מיג.
יחסית לחודשים קודמים בהם אחוז הפלות של מטוסי הקרב מסך ההפלות שרשמו הרוסים היה כ-40 אחוז, בחודש זה הנתון עלה ל-65 אחוז, מה שמחווה על עלייה משמעותית בקבות אוויר עם מטוסי סייבר.
גורם נוסף שהחל לתת את אותותיו ברגימנטים הרוסיים היה השחיקה.
טייסות דיוויזיות מטוסי הקרב ה-324 וה-303 לחמו בצורה קדחנית, וטייסיהן המנוסים ביותר (מובילי משימות) היו האוכלוסיות שטסות הכי הרבה.
כמות הטיסות גרמה לעייפות, חוסר ערנות וקלות דעת אצל הטייסים המנוסים, ועם עלייה דרמטית בהיתקלויות עם מטוסי סייבר נרשם מספר גבוה של אבדות באוכלוסייה המנוסה יותר של הרגימנטים בחודש ינואר 1952. שיעור האבדות בחודש ינואר היה 11 מיגים - המספר הגבוה ביותר מאז כניסתם למלחמה.
הטייסים האמריקאים רשמו לזכותם הפלות של 32 מטוסי מיג.
אך עם זאת הטייסים הרוסים רשמו הפלות של 45 מטוסי סייבר ושני מטוסי F-84.
ב-30 בינואר נרשמה הגיחה המבצעית האחרונה של דיוויזיית מטוסי הקרב ה-324 שהתחלפה למחרת בדיוויזיית מטוסי הקרב ה-97. דוויזיית מטוסי הקרב ה-303 התחלפה עם דיוויזיית מטוסי הקרב ה-190 באמצע חודש פברואר.
מחודש נובמבר 1950 ועד לינואר 1951 מטוסי דיוויזיות הקורפוס האווירי ה-64 טסו 18,759 גיחות מבצעיות ביום בהם הם השתתפו ב-307 קרבות אוויר; ו-344 גיחות מבצעיות בלילה בהם הם השתתפו ב-16 קרבות אוויר.
האבדות שלהם מנו 71 מטוסי מיג 15 ו-34 טייסים.
41 מטייסי הקורפוס הפילו חמישה או יותר מטוסים ו-19 מהם השיגו את התואר גיבור ברית המועצות.
הטיסות המבצעיות הראשונות של הדיוויזיה ה-14 הסינית שהתבצעו ב-13 וב-15 היו קשות ומטוסיה נקלעו לשני קרבות אוויר.
בקרב האוויר הראשון המטוסים הסינים הופתעו על ידי כוח גדול של מטוסי F-86 וכתוצאה מכך הם איבדו 7 מטוסים וטייס אחד שלא הצליח לנטוש את מטוסו.
בקרב השני, מטוסי הדיוויזיה ה-14 הצליחו להפתיע כוח של מטוסי F-84 וטענו להפלת 7 מטוסים ונזק ל-2 מטוסים נוספים.
על פי הרישומים האמריקאיים הם איבדו מטוס F-86 אחד והצליחו להפיל מטוס מיג אחד והסבו נזק לשישה נוספים.
המאמצים של חיל המתנדבים הסיני לבנות שדות תעופה בקוריאה הצפונית, שנועדו לבסס את הנוכחות של הדיוויזיות הסיניות ולאפשר להם לחפות על כוחות הקרקע ואף לתקוף מטרות בחזית, עלו בתוהו שכן כוחות האו"ם הפציצו את השדות הללו באופן קבוע.
השדות הותקפו 119 פעמים, תוך הטלה של 13,760 פצצות עליהם 28 אחוז מתוכם הללו פגעו במסלולי המראה והסעה.
בשל כך בדצמבר 1951 הסינים נטשו את התוכנית.
זה גרם לכך שמטוסי הקרב הסינים, שהיו בעלי טווח טיסה קצר יחסית, יכלו לטוס רק משדות צפונית לנהר יאלו ועקב כך הוגבלו לאזור צר מאוד בקוריאה הצפונית, וזה היה בעיקר משדות במתחם אנטונג.
דיוויזיות מטוסי הקרב ה-190 וה-97 הסובייטיות כללו טייסים טריים שלא היו מיומנים ומנוסים בניגוד לדיוויזיות העילית שהם החליפו.
בעקבות זה מרבית מהטייסים בדרך למטרה היו צריכים להתמקד יותר בהטסת המטוס ושמירת מבנה מאשר חיפוש אויבים באוויר, כתוצאה מכך קרבות אוויר רבים בתקופה זאת החלו כאשר היה יתרון ההפתעה לטובת כוחות האו"ם.
בנוסף לכך, מובילי המשימות מיאנו לפצל את כוחותיהם ליחידות קטנות יותר כגון זוג או רבעיה בגלל חוסר הכישורים של הטייסים שלא יכלו להתמודד מול טייסי הסייבר, ולכן הם נאלצו להוביל את הכוח שלהם כקבוצה אחת.
במצב זה בעת היתקלות עם מטוסי הסייבר המסיירים תמידית בסמטת המיגים כל הכוח המיירט נאלץ להתמודד עם מטוסי הקרב של האויב, ושום חלק מהקבוצה לא היה יכול להמשיך ביירוט.
הקרב היה גוזל את מרבית הדלק של המיגים ואלה היו חוזרים לנחיתה.
הבעיות הללו היו חמורות עוד יותר במהלך יירוט של מטרות מנמיכות טוס, מכיוון שזה דורש כישורי טיסה, עבודת צוות, ידע של טקטיקות ומודעות מצבית מעולים.
דוגמה לכך הם רישומי ההפלות של הסובייטים בחודש פברואר 1952. מתוך 16 הפלות מטוסי F-86, שש הפלות שייכות לדיוויזיה ה-303 שעזבה באמצע אותו חודש את קוריאה.
מתוך אובדן של 11 מטוסי מיג, רק אחד היה שייך לדיוויזיה ה-303. כלומר בחודש פברואר דיוויזיות 97 ו-190 הפילו ואיבדו מספר דומה של מטוסים (10), עם 19 מטוסים שניזוקו ואבדות של 6 טייסים.
זאת בהתחשב בכך שמספרי ההפלות שרשמו הרוסים בדרך כלל היו גבוהים ממספרי ההפלות בפועל.
הטייסים האמריקאים רשמו לזכותם הפלות של 17 מטוסי מיג ואובדן של שני מטוסים.
המצב של הדיוויזיות הרוסיות היה עגום עוד יותר בחודש מרץ.
מטוסי הסייבר התמקדו בהשגת עליונות אווירית גם צמוד לנהר יאלו, והשגות הגבול מצידם, שקרו לעיתים רחוקות לפני זה, הפכו למטרד רציני.
בנוסף שיטת התקיפות השתנתה ועתה כללה מספר גדול של תקיפות שטסות במבנים קטנים לאורך כל מספר שעות במקום השיטה שהייתה נהוגה לפני שכללה תקיפות מאסיביות בפעמים בודדות.
עם הגנה יעילה על ידי מטוסי הקרב האמריקאיים מטוסי התקיפה של בעלות הברית היו נמנעים מכל מגע עם מטוסי המיג, בעת זיהוי כוח מיירט התוקפים היו חוזרים על עקבותיהם ומחכים בגבול סמטת המיגים או באזור החוף עד שמטוסי הסייבר היו "מנקים את השטח" ואז הם היו חופשיים להמשיך במשימתם.
מצבת מטוסי המיג בזירה פשוט לא הספיקה בשביל לאפשר סיור מתמיד בשמי קוריאה ולכן מטוסי התקיפה יכלו לתקוף צפונה מאנג'ו לראשונה מאז ספטמבר 1951.
עם זאת מטוסי המיג היוו סיכון לא מבוטל למטוסי ה-F-80 ו-F-84, במיוחד באזור צ'ונג'ו ונהר יאלו ובמזג אוויר קשה.
אבל כאמור מטוסי התקיפה היו בורחים בזיהוי מטוסי יירוט של האויב.
בחודש מרץ היקף ועצימות הקרבות גדל עם הגידול במטוסי אויב ומטוסי קורפוס מטוסי הקרב ה-64 השתתף ב-84 קרבות אוויר (גידול של כ-150 אחוז יחסית לחודש פברואר).
רק פעם אחת בחודש זה המיגים הצליחו ליירט את מטוסי התקיפה והפילו ארבעה מטוסי F-80. בקרבות האוויר הטייסים הסובייטיים רשמו לזכותם הפלות של 43 מטוסי F-86 תמורת אובדן של 16 מטוסים, 4 טייסים ונזק ל-43 מטוסים.
לפי הרישומים האמריקאיים מעט מאוד הפלות תואמות את ההפלות שטענו הסובייטים והם רשמו לזכותם הפלה של 39 מטוסי מיג.
בפברואר 1952 בהוראה ישירה של מאו דזה-דונג, לנצל את ההזדמנות לצבירת ניסוין הוספו דיוויזיות למצבה של חיל המתנדבים הסיני והסבבים שלהן קוצרו.
דיוויזיות אוויריות לעיתים הצטרפו ועזבו את הזירה לאחר כ-5 משימות מבצעיות, בשביל לספק כמה שיותר ניסיון לחיל האוויר.
עקב כך הוגדל מספר מטוסי המיג בזירה לכ-150–200 כלי טיס, כמות שנשארה יציבה עד להסכם שביתת הנשק בשנת 1953.
אף על פי שהכוחות האוויריים של האו"ם הוגבלו רשמית לטיסות דרומה מנהר יאלו, הרבה טייסים אמריקאיים חצו את הגבול עם סין והתקיפו את מטוסי האויב מעל ובקרבת שדותיהם.
זאת בשל הסתמכות על נוהל "מרדף חם" שהוצע כתיקון לחוק הבינלאומי על מרדף חם על ידי המטה של חיל האוויר האמריקאי, אבל נשלל על ידי כל שאר בעלות הברית.
חלק מהטייסים האמריקאים האמינו שנוהל זה קיים ואושר, והשאר פשוט התעלמו מההגבלות שניתנו להם.
מפקדי הטייסות עודדו התנהגות כזאת ואכן כמחצית מאלופי ההפלות האמריקאים במלחמה חצו את הגבול.
הטייסים אף הגדילו לעשות והיו משחיתים סרטי טיסה מעל אדמות סין, מכבים מכשירי זיהוי עמית-טורף ומשנים פרטים בדוחות הקרב בשביל לחפות על עבירות אלה.
רק שני טייסים נשפטו בפועל על השגות הגבול במהלך המלחמה.
באפריל השגות הגבול של המטוסים האמריקאיים הפכו לדבר שבשגרה, הטייסים האמריקאים היו רודפים אחרי המיגים עד לשדות התעופה ותוקפים מטוסים בשלבי הנחיתה, בהמראה ואף על הקרקע.
מצב זה הפך בעצם למצור על שדות התעופה במתחם אנטונג.
למרות האבדות באזור שדות התעופה מטוסי המיג הצליחו להילחם בחזרה ואף הצליחו לפרוץ את המצור וליירט מטוסי תקיפה של האויב, זאת תודות לשינוי תורת הלחימה שדגלה בלוחמה בקבוצות קטנות לעומת בקבוצות גדולות בגודל של רגימנט שלם ויירוט בדממת אלחוט.
בחודש זה הסובייטים רשמו הפלות של 52 מטוסים מתוכם 44 מטוסי F-86, 3 מטוסי F-84, 4 מטוסי F-80 ומטוס F-51 אחד.
האבדות של הרוסים כללו 18 מטוסי מיג (9 מתוכם הופלו בזמן המראה או נחיתה), שישה טייסים ונזק ל-32 מטוסים.
בעוד האמריקאים רשמו לטובתם הפלות של 44 מטוסי מיג והרס של שניים נוספים על הקרקע.
האבדות שרשמו האמריקאים בחודש זה כללו שלושה מטוסי F-86.
השינויים בתורת הלחימה שהונהגו אצל הטייסים הרוסים נשאו פרי ו-20 מתוך 57 קרבות האוויר שהתקיימו בחודש מאי היו עם מטוסי קרב הפצצה של האויב.
בחודש זה הטייסים הרוסים נהנו מהצלחה ניכרת ורשמו לזכותם 33 הפלות מתוכם 20 מטוסי קרב הפצצה.
כמו כן הופל מטוס RB-26C בלילה של 15 במאי.
האבדות בחודש מאי כללו 16 מטוסי מיג, ארבעה טייסים שנהרגו ו-14 מטוסים שניזוקו.
מחצית מהאבדות קרו מעל לבסיסים צפונה לנהר יאלו.
האמריקאים רשמו לזכותם 32 הפלות של מטוסי מיג ו-5 מטוסים שנהרסו על הקרקע.
בניסיון להתמודד עם המצור על מתחם אנטונג רגימנטים 494 ו-16 של מטוסי קרב פרסו באנשאן ומוקדן-מערב בהתאמה במאי, מה שהיה מאפשר יירוט מטוסי קרב של האויב מעל מתחם אנטונג.
בנוסף רגימנט 351 וטייסת קרב-לילה מתוך רגימנט מטוסי קרב של המשמר ה-147 פרסו באנטונג.
באפריל הדיוויזיה של מטוסי הקרב ה-133 הצטרפה לכוחות הסובייטיים, הרגימנטים שלה פרסו במוקדן-מערב ודונפנג והחלו באימונים להכנה לקרב.
עם זאת המצב של הדיוויזיות בחזית היה קשה למדי, במאי הדיוויזיות ה-97 וה-190 יחד החזיקו ב-92 טייסים כשירים, כאשר לפני הצטרפותם ללחימה הכוח עמד על 154 טייסים, וכאשר רגימנטים שלהם נפרסו בבסיסים מרוחקים מהחזית המספר עמד על 60 טייסים כשירים בחזית.
ב-17 במאי טייסות הדיוויזיה ה-190 הצליחו ליירט כוח של מטוסי F-84 ולרשום 6 הפלות ש-4 מהן תואמות את הרישומים האמריקאיים.
לאחר אבדות אלה מטוסי קרב-הפצצה האמריקאיים שינו את הטקטיקות שלהם והחלו לחדור לשטח סמטת המיגים בגובה נמוך בשביל להתחמק מזיהוי מכ"ם, בנוסף מיעוט הצוותים הכשירים ברגימנטים הסובייטיים נתן את אותותיו והם יכלו ליירט רק חלק קטן ממטוסי התקיפה שפעלו בשטח האווירי שלהם במשך כל היום.
ב-31 במאי הרוסים נתקלו בפעם האחרונה במטוסי F-51 מוסטאנג, ורשמו 4 הפלות שרק אחת מהן תואמת לרישומים האמריקאיים.
מתחילת המעורבות המבצעית של חיל האוויר של צבא שחרור העם במלחמה ועד חודש מאי 1952 תשע דיוויזיות קרב ושתי דיוויזיית הפצצה סיניות, סך הכל כ-447 טייסים טסו בשמי קוריאה.
הסינים טענו להפלת 123 מטוסים ולהסבת נזק ל-43 נוספים, תוך אובדן של 82 מטוסים ו-27 טייסים.
למרות יחס ההפלות החיובי לכאורה, חיל האוויר הסיני נתקל בהרבה בעיות.
מתוך 11,000 גיחות שהם טסו בתקופה זאת, טייסיהם השתתפו ב-1,602 קרבות אוויר.
דיוויזיות מטוסי הקרב ה-3 וה-4 אחראיים לשני שלישים מסך ההפלות.
אם מסתכלים על הדוגמה של הדיוויזיות ה-17 וה-12, אלה המריאו 29 פעמים בין יוני למאי, אך השתתפו בקרב אוויר אחד.
ההיסטוריונים המערביים נטו לייחס זאת לחוסר האגרסיביות ולחוסר נכונות הטייסים הסינים מלהיכנס לקרב עם מטוסים מערביים, אך לטענת הסינים זה נבע מחוסר הניסיון של הטייסים הסינים.
אלה קיבלו הכשרה מינימלית, והיו צריכים להתרכז בהטסת המטוס ולכן התקשו לזהות מטוסי אויב, גם מטווח קרוב יחסית.
ביצועים אלה גרמו לחששות גדולים בצמרת הממשל בסין.
לאחר אבדות של חמישה מטוסי מיג של דיוויזיית האוויר ה-3 מעל השדות באנטונג, הפעילות המבצעית של כלל כוחות האוויר הסינים הופסקה למשך חודש.
בחודש יוני מאו הורה על מפקד חיל האוויר ליו יאלו להתערב אישית בפעילות המבצעית.
חודש יוני התאפיין במזג אוויר קשה שהגביל את הטיסות, מה שהתבטא ב-19 קרבות אוויר בין מטוסים סובייטים ואמריקאיים, לעומת 54 קרבות אוויר במאי.
עם זאת, הסובייטים שרשמו הפלות של 2 מטוסי F-86 ו-3 מטוסי F-84, ספגו אבדות של 8 מטוסי מיג, טייס אחד ו-5 מטוסים שניזוקו בצורה משמעותית (האמריקאים רשמו לטובתם הפלות של 18 מטוסי מיג).
אבדות אלה אפשר לייחס לשחיקה מתמדת והמספרים הנמוכים של הטייסים הרוסים הכשירים שבחודש זה ירד ב-12 טייסים נוספים.
מיעוט הטייסים כאמור אפשר יירוט של חלק קטן ממטוסי ההפצצה, אך זה היה מקשה על התמודדות עם מסכי מטוסי סייבר ששחרו כל הזמן בסמטת המיגים וצרו על מתחם אנטונג.
חוסר יכולת זה הודגם ב-23 ביוני כאשר מטוסי ההפצצה של האו"ם תקפו את תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית בסופון.
תקיפה זאת הוקדמה על ידי 20 מטוסי סייבר שחגו וצרו על מתחם אנטונג, ועוד 40 מטוסי סייבר שתפקדו כמסך לפני הכוח התוקף.
הרגימנטים שפרסו בשדות מרוחקים לא יכלו להמריא עקב מזג האוויר ולכן הרוסים לא יכלו להרשות לעצמם לנסות וליירט את התקיפה הזאת.
ביום זה התחילה הסלמה מבחינת הפעילות של כוחות האו"ם שניסו על ידי היתרון שלהם באוויר ללחוץ על הסינים והצפון קוריאנים בשיחות על שביתת הנשק.
הסלמה זאת החלה בשורת תקיפות על מתחם הסכרים בסוי-הו החל מה-23 ועד 27 ביוני.
ב-7 ביוני החל מבצע גאות בו נוסתה יכולת התדלוק האווירי של מטוסי קרב.
35 מטוסי F-86 שהמריאו מיפן תדלקו באוויר ותקפו בקוריאה הצפונית.
חודש יולי היה קשה במיוחד על הכוחות הסובייטיים והם סבלו אבדות של 11 מטוסים וטייס הרוג אחד, הכוחות האמריקאיים רשמו לזכותם 17 הפלות.
הקורפוס ה-64 בניסיון להקל על הדיוויזיות במתחם אנטונג הקימו בחפזון שדה חדש בדאפו (Dapu) בשלהי חודש יוני והעבירו את הרגימנטים ה-256, 726 ודיוויזיה 133. ביולי הרגימנטים ה-7, ה-9, 133, 147, ו-415 פרסו במתחם אנטונג ורגימנט המשמר ה-148 הצטרף לרגימנט ה-16 במוקדן-מערב.
בחודש זה דיוויזיות ה-97 וה-190 ראו את הפעילות המבצעית האחרונה שלהם, כאשר מאוחר יותר הם עברו לשדות רחוקים ובסוף יולי החלו להעביר את שארית מטוסיהם לדיוויזיות מטוסי הקרב ה-32 וה-216.
על הדיוויזיה ה-133 הוטלה משימת היירוט של מטוסי התקיפה, על הדיוויזיה ה-216 הוטלה המשימה ליירוט מטוסי הסייבר המלווים את המטוסים התוקפים ועל דיוויזיה ה-32 המוצבת בבסיס אנשאנג הוטלה המשימה ליירט את המטוסים הצרים על מתחם אנטונג.
באוגוסט מטוסי המיג הרוסיים רשמו 16 הפלות של מטוסי סייבר והפלה אחת של מטוס F-84, ברישומים האמריקאיים נרשמו אבדות של 3 מטוסי F-86 ומטוס F-84 בודד).
האבדות של הרגימנטים הרוסים בחודש זה הסתכמו ב-18 מטוסים מופלים, 7 טייסים הרוגים ו-19 מטוסים עם נזקים משמעותיים, האמריקאים רשמו לזכותם 33 מטוסי מיג מופלים והבריטים רשמו לזכותם 2 מטוסי מיג שהופלו על ידי מטוסי סי פיורי של טייסת 802 של חיל הים המלכותי הבריטי).
בספטמבר מטוסי הקרב האמריקאיים הגדילו את הנוכחות ואת הלחץ על מטוסי המיג שגרמו ל-41 הפלות של מטוסי מיג ומותם של 13 טייסים.
כמעט מחצית מהמטוסים המופלים, 19 במספר, הופלו מעל לשדות במתחם אנטונג, וטייסים שהופלו בשלבי המראה (שחלקם היחסי היה יותר מ-60 אחוז באבדות) לא הספיקו לצבור גובה ונהרגו מכיוון שמצנחיהם לא הספיקו להיפתח מספיק מהר.
עם זאת הטייסים הרוסים רשמו לזכותם הפלות של 40 מטוסי סייבר, 18 מטוסי F-84 ומטוסי FG-1D בודד, כאשר ברישומים האמריקאיים נרשמו אבדות של 8 מטוסי סייבר, 4 מטוסי F-84 ומטוס FG-1D אחד.
באוקטובר 1952 מטוסי הקרב האמריקאיים המעיטו לעבור את הגבול ולתקוף את המטוסים במתחם אנטונג בעקבות העלייה בכמות מטוסי המיג ושיטת היירוט המדורגת שמטרתה הייתה להגן על המטוסים במתחם אנטונג.
בעקבות זה האבדות של הקורפוס ה-64 ירדו בצורה דרמטית.
סך הכל 9 מטוסי מיג ושני טייסים אבדו על פי הרישומים הסובייטים, כאשר 2 מהמטוסים בתחום השטח האווירי של סין.
הרוסים רשמו לזכותם 28 מטוסי F-86, שני מטוסי F4U ומטוס גלוסטר מטאור בודד.
על פי הרישומים האמריקאיים הופלו 26 מטוסי מיג תמורת אבדות של 3 מטוסי F-86, ו-2 מטוסי F4U.
בחודש נובמבר על פי הרישומים הסובייטים אבדו רק 6 מטוסים וטייס אחד, כולם בקרבות אוויר בשמי סמטת המיגים ורשמו הפלות של 21 מטוסי F-86. על פי הרישומים האמריקאיים 3 מטוסי סייבר הופלו על ידי מטוסי מיג, לזכותם הם רשמו הפלות של 29 מטוסי מיג.
בחודש זה מזג האוויר הפך לקשה ומיעוט מטוסי קרב הפצצה טסו צפונה מפיונגיאנג.
בחודש דצמבר הרוסים רשמו לזכותם הפלות של 22 מטוסי F-86 תמורת אבדות של 6 מטוסי מיג.
על פי הרישומים האמריקאיים הופלו 29 מטוסי מיג ואבדו 2 מטוסי F-86. סך הכל בשנת 1952 מטוסי הקורפוס ה-64 טסו 23,539 גיחות יום ו-1,062 גיחות לילה כאשר הם נלחמו ב-868 קרבות ביום ו-32 קרבות בלילה.
בסתיו 1952 טייסי חיל האוויר של צבא השחרור העממי הסיני החלו להיות יותר אגרסיביים, ואף טסו דרומית לסמטת המיגים תוך ניסיון ולתקוף את מטוסי הקרב-הפצצה, לפני שאלה מגיעים למטרותיהם.
דיוויזיות מטוסי הקרב ה-3 וה-12 אשר הסבו לדגם bis של המיג-15 עסקו ביירוט מטוסי הקרב המחפים על המטוסים התוקפים ודיוויזיות ה-17 וה-18 שהטיסו את הדגם הישן יותר תקפו את המבנים התוקפים עצמם.
בשיטה זאת הסינים רשמו בדצמבר הפלות של 37 מטוסים מתוכם 12 היו מטוסי F-86 תמורת אבדות של 12 מטוסי מיג, אף על פי שרישומי הפלות אלה לא תואמים את הרישומים האמריקאיים, אבל זה מראה על התבגרות הטייסים הסינים ואובדן החשש מכניסה לקרבות אוויר.
כמו כן בשביל לחמוק ממסכי מטוסי הסייבר טסו בחסות העננות דרומה מפיונגיאנג בשביל להפיל את מטוסי קרב הפצצה, טקטיקה שהוכיחה את עצמה כיעילה ביותר.
בשיטה זאת הסינים טענו להפלה של 30 כלי טיס תוך אובדן של 2 מטוסי מיג.
שלב רביעי - המטווח החופשי
בחודש ינואר 1953 מטוסי המיג הסובייטיים הצליחו להעלות בצורה מרשימה את הביצועים שלהם, כאשר נרשמו 8 הפלות ליליות של מטוסי B-26, 14 מטוסי F-86 ו-3 מטוסי F-86 תמורת ואובדן של 5 מטוסי מיג (2 טייסים הרוגים) ונזק ל-23 מטוסים.
הרישומים האמריקאים מראים אובדן של 2 מטוסי סייבר ומטוס F-86 אחד בקרבות אוויר, מנגד רשומות הפלות של 40 מטוסי מיג 15 (38 שהופלו על ידי הסייבר ועוד שני מטוסים שהופלו על ידי מטוסי F3D-2).
חודש פברואר התאפיין בעלייה במספר קרבות האוויר בסמטת המיגים משום שמטוסי קרב-הפצצה אמריקאים מדגמים F-80 ו-F-84 שהתקשו לפעול בצורה משמעותית צפונית מפיונגיאנג החל מסתו 1952 בגלל חוסר המטוסים במצבה ושיטות היירוט החדשות, החלו להיות מוחלפים על ידי מטוסי סייבר בתפקידים אלו.
בחודש זה הרוסים רשמו הפלות של 18 מטוסי סייבר תמורת אבדות של 7 מטוסים (טייס הרוג אחד) ונזק ל-22 מטוסים.
הרישומים האמריקאיים מציינים 3 אבדות במטוסי סייבר והפלות של 22 מטוסי מיג.
כלל האבדות בחודש זה הן של דיוויזיית מטוסי הקרב ה-32, שטייסיה היו לא מנוסים בקרבות אוויר גדולים.
חודש מרץ התאפיין במזג אוויר קשה שהקשה על מטוסי הקרב-הפצצה, ועל כן התמעטו קרבות האוויר בחודש זה.
עם זאת, ניסיונות החדירה של המטוסים האמריקאים דרשו מענה מהרוסים שביצעו 140 גיחות סיור אלים במהלך החודש.
בחודש זה הרוסים רשמו הפלות של 10 מטוסי F-86 ו-2 מטוסי F-94 ביום, בלילה נרשמו הפלות של 2 מטוסי F-94 או F-3D בגלל קשיי זיהוי בלילה.
האבדות של הרוסים הסתכמו ב-10 מטוסים (4 טייסים הרוגים) ונזק ל-20 מיגים נוספים.
האמריקאים רשמו לטובתם הפלות של 36 מטוסי מיג מול אבדות של שני מטוסי F-86.
מזג אוויר טוב במהלך חודש אפריל אפשר את חזרתם של מטוסי הקרב-הפצצה האמריקאיים בקוריאה הצפונית וזה גרם לריבוי קרבות אוויר.
האמריקאים החלו להפעיל טקטיקות שונות במעט תוך שילוב של טיסה בגובה נמוך ותקיפות של מטוסי F-84 בגובה רב בחיפוי של מסכי מטוסי F-86. טקטיקות אלה חייבו את הרוסים להגדיל את כמות הסיורים ההתקפיים שלהם שהוזנקו לרוב עקב תקיפה אך משימתם הייתה ציד חופשי של מבנים קטנים של מטוסי תקיפה.
הרוסים טענו להפלות של 3 מטוסי F-84 ו-9 מטוסי F-86 מול אבדות של 4 מטוסים (2 טייסים הרוגים) ו-16 מטוסים שניזוקו.
האמריקאים לעומתם טענו להפלה של 26 מטוסי מיג תוך אבדות של 6 מטוסי F-86 ומטוס F-84 אחד.
בחודש אפריל 1953 החלו שוב שיחות על שביתת הנשק בין כוחות האו"ם לבין הסינים והצפון קוריאנים.
היות שהחתימה על ההסכם נראתה סבירה וקרובה, הסינים שוב הציבו בזירה דיוויזיות אוויר נוספות כדי לצבור ניסיון מבצעי.
בשלב זה היו כבר כ-350 מטוסי מיג סינים במתחם אנטונג.
למרות היתרון המספרי של הסינים, חוסר הניסיון שלהם בשילוב עם לחץ גדול מאוד מצד מטוסי האו"ם גרם לאבדות כבדות מאוד.
בחודש זה המצב היה כה קשה עד כדי כך שהסינים הודו שיחס ההפלות שלהם היה 1:1.4 לרעתם.
חודש מאי ראה שינוי מהותי בזירה, שכן החל מאמצע החודש מרבית טייסות קרב-הפצצה הסבו למטוסי F-86F ועתה כ-350 מטוסי F-86 טסו בשמי קוריאה, אלה בניגוד למטוסי F-51, F-84 ו-F-80, מטוסי ה-F-86 היו ליריבים שקולים למיגים מהרגע שהם היו משליכים את הפצצות שלהם.
כמו כן הסתמנה עוד עליית מדרגה בעצימות הפעילות של טייסות האו"ם כאשר בחודש זה הם ביצעו 22,639 גיחות.
נוכח זאת, האבדות של הכוחות הקומוניסטיים עלו בהתמדה.
הקורפוס ה-64 רשם אבדות של 11 מטוסי מיג (3 טייסים הרוגים), מול הפלות של 9 מטוסי סייבר ומטוס F-84 אחד ביום, הפלות הליליות של הרוסים הסתכמו במטוס F-84 אחד ו-F-94 אחד.
האמריקאים לעומתם טענו ללא פחות מ-58 הפלות של מטוסי מיג מול אבדות של שני מטוסי סייבר, F-84 אחד ו-F-94 אחד.
הלחץ המוגבר לא פסח על הדיוויזיות הסיניות שרשמו אבדות של 27 מטוסי מיג.
עם העלייה המתמדת בהיתקלויות באוויר חודש יוני נרשם כמוצלח ביותר בהפלות של המיירטים הסובייטיים, אם כי זה בא במחיר כבד מאוד.
האבדות של הרוסים בחודש זה הסתכמו ב-24 מטוסים (חמישה מתוכם בתהליך המראה או נחיתה), עם עשרה טייסים הרוגים ונזק ל-15 מטוסים נוספים.
כוחות האו"ם לעומתם רשמו לטובתם הפלות של 77 מטוסי מיג מול אובדן של מטוס סייבר אחד.
חודש יולי, שהיה לחודש האחרון במלחמה, היה קשה מאוד על טייסי היירוט הסובייטיים.
בחודש זה הם חוו אובדן של 15 מטוסי מיג, עם 4 טייסים הרוגים, ונזק ל-8 מטוסים נוספים.
כשליש מהאבדות הללו קרו בעת המראה או נחיתה.
הם רשמו עשר הפלות של מטוסי F-86, כמחציתם מעל שדות התעופה בקרבת הגבול.
האמריקאים לעומתם טענו להפלות של 33 מטוסי מיג ואובדן של 2 מטוסי סייבר.
סיום המלחמה יוחס במערב ללחץ שיצרה המערכה האווירית האינטנסיבית של כוחות האו"ם, ולעלייתו של נשיא ארצות הברית החדש דווייט אייזנהאואר שרמז על נכונותו לפלוש לסין ואף להשתמש בנשק לא קונבנציונלי.
אלה הקנו עמדת כוח במשא ומתן לשביתת הנשק.
בעוד זה ככל הנראה נכון לגבי קוריאה הצפונית, שנכונותו של מנהיגה קים איל-סונג להמשיך הילחם נשחקה במהלך השנה האחרונה למלחמה שכן הרוסים והסינים לא הצליחו להגן על המדינה שלו וכשלו לבנות תשתית לפעילות אווירית מהשטח שלו.
הוא אף הביע את תסכולו ואת רצונו לסיים את המלחמה.
אולם, על פי רישומים בארכיונים רוסים וסינים שנפתחו בעשורים האחרונים מרמזים כי הסיבה שהסינים הסכימו לשביתת הנשק היא כלכלית בעיקרה.
הנטל של המלחמה על הכלכלה הרוסית שהתקשתה למלא את המכסות הדרושות ממנה גם למלחמת קוריאה וכן למדינות הגוש המזרחי באירופה היה גדול.
אך עם זאת, הקו הנוקשה של יוסיף סטלין אפשר המשך המלחמה.
ב-5 במרץ 1953 סטלין נפטר, ועקב כך מנהיגי המפלגה הקומוניסטית ברוסיה יכלו לדון על כדאיות המשך הלחימה.
ב-19 במרץ התקבלה החלטה שקבעה את סיום המלחמה כמטרה דחופה.
מאו דזה-דונג וכן כל ההנהגה הסינית באותו הזמן רצו בהמשך המלחמה, אך הם השתכנעו לבסוף מהפצרות של הרוסים שטענו שלא יכלו לעזור לסין בביסוס כלכלתה בתוכנית החומש הסינית, כל עוד המלחמה נמשכת.
ב-28 במרץ נציגי המפלגה הסינית הצהירו על נכונותם לקבל את המתווה של האו"ם לטיפול בסוגיית שבויי המלחמה, מה שאפשר פתיחה מחדש של השיחות בפאנמוג'ום.
מקור נוסף שתומך בגרסה זאת הם הרישומים הלוגיסטיים של חיל המתנדבים הסיני בחודשים האחרונים למלחמה.
אף על פי שמטוסי הקרב-הפצצה של האו"ם טסו כ-2,500 גיחות בממוצע ביום, הסינים הצליחו לספק מצרכים לכל ה-530,000 חיילים בקוריאה, כאשר החלה המתקפה הסינית האחרונה ב-13 ביולי הכוחות הסינים לראשונה החזיקו ביותר כנים ארטילריים מכוחות האו"ם.
הם השתמשו בכ-1,360 כנים ארטילריים והצליחו לירות 19,000 פגזים ב-30 דקות, וביולי 1953 כוח המתנדבים הסיני הצליח לאגור אספקה לשמונה חודשים ולהעלות את רמת החיים לחייליהם בחזית.
מאו דזה-דונג היה יותר בטוח בתקופה זאת שכוחותיו יוכלו לפרוץ וכבוש עמדות יותר טובות לאורך נהר האן במקרה והשיחות נכשלו.
חיל האוויר הסובייטי צבר ניסיון רב במלחמת קוריאה שכן היא הייתה המלחמה הראשונה בה מטוסי סילון היוו את עמוד השדרה של חיל האוויר.
הניסיון הזה הראה שביצועי כלי הטיס הלוחמים הפכו לקריטיים שכן גם עם מספרים גדולים של מטוסים נחותים יותר, חיל האוויר האמריקאי התקשה מול המיג.
עוד במהלך מלחמת קוריאה החל תהליך שיפור של דגם המיג-15, המיג-15 bis45 שהפך מאוחר יותר למיג-17 ועל בסיסו תוכנן המיג-19, היוו קפיצת מדרגה שבאה למלא את הדרישות לעליה בביצועים.
חיל האוויר הסיני החל את המלחמה עם כוח מעורב של מטוסי שלל ומעט מטוסי סילון שסופקו על ידי ברית המועצות.
בסוף המלחמה בעזרת העברת העודפים מהדיוויזיות הרוסיות הוא הפך לחיל האוויר השלישי בגודלו בעולם.
נוסף על כך, סיפקה המלחמה ניסיון מבצעי לחיל האוויר הצעיר, ניסיון שעיצב את המבנה, את הטקטיקות ותוכניות ההכשרה של החיל.
למרות הסברה במערב שחיל האוויר הסיני העדיף כמות על איכות בניסיון נואש לבסס נוכחות ולבנות שדות בקוריאה הצפונית, הסינים נזהרו מאוד בשליחה של טייסיהם לקרב.
רוב הטייסים של החיל היו טריים, והממשלה השקיעו הרבה מאמצים בהכשרתם, ולכן המיגים לא הורשו לטוס בקוריאה הצפונית לפני ספטמבר 1951, זאת נוכח הצורך הנואש של כוחות היבשה של חיל המתנדבים הסיני בסיוע אווירי.
בשביל למצות את ההזדמנות להשגת ניסיון מבצעי, הסינים שלחו כמה שיותר יחידות קרביות לחזית ודרשו מטייסיהם לתעד את ניסיונם בסיכומים מבצעיים.
בשנת 1955 חיל האוויר הסיני סיים לאסוף כ-3,653 דוחות, כ-119 מתוך אותם דוחות רוכזו למסמך שכונה "הניסיון של חיל האוויר במלחמתם באגרסיה של ארצות הברית ובסיוע לקוריאה".
מסמך זה היווה בסיס עליו נבנו הטקטיקות, מבנה, ותוכניות ההכשרה בחיל ונשאר עד היום ריכוז הניסיון המבצעי המרכזי של חיל האוויר של צבא שחרור העם.
המסקנות שהסיקו הסינים היו שאמנם טייסיהם התמודדו מול כוח בעל יכולת טכנולוגית וטכנית גבוהה, ואף נלחמו בחסרון לעומתם, האיכות האישית של טייסיהם עזרה להם להשיג שיפור מתמיד בביצועיהם בשמי קוריאה.
הם הסתמכו על נתוניהם הסטטיסטיים שהציגו שיפור בזמינות כלי הטיס וירידה באבדות של אנשיהם במשך המלחמה, ואף ציינו את יחס ההפלות שלהם.
הסינים הכירו בחשיבות של היתרון הטכנולוגי שהודגם בכניסה של מטוסי F-86 מדגמים מתקדמים לזירה שהחזיקו ביתרון על מטוסי המיג הסינים עד אשר אלה קיבלו את דגם bis של המיג-15. המסקנות הנוספות שלהם היו ששילוב הקומיסרים הפוליטיים בפעילות של יחידות החיל, שעזרו לשמור על המשמעת ועל המורל ביחידות היה מבורך ונכון.
כמו כן הם ראו בחשיבות של יכולת הפיקוד וההנהגה שלהם כמרכיב מרכזי בהצלחת הדיוויזיות בקוריאה.
לקח נוסף שמנהיגי המפלגה הקומוניסטית הפיקו היה ששימוש לא מושכל בכוח אווירי עלול להביא להסלמה לא רצויה בזמן לוחמה.
במהלך המלחמה הן הרוסים והן הסינים נמנעו מלתקוף דרומית לקו הרוחב 38 מחשש שאז כוחות האו"ם יביאו את כלל הכוחות שלהם לשימוש מולם.
במהלך מלחמת וייטנאם חיל האוויר הסיני נמנע מלנסות וליירט מטוסי אויב שחדרו לשטחה בשוגג.
חיל האוויר הסיני קיבל על עצמו את עיקרי הדוקטרינה האווירית הסובייטית שהייתה הגנתית בעיקרה וגרסה שכוח אווירי צריך קודם כל לדאוג להגנה אווירית, אז לעליונות רק לאחר מכן לתמיכה בכוחות היבשה.
למרות ניסיונותיהם ליצור כוח מפציצים וכן שדות אוויריים בקוריאה הצפונית לטובת משימות תקיפה, אלה כשלו באופן חרוץ ולכן הסינים הוגבלו לתפקידי הגנה אווירית בעיקר.
לאחר המלחמה הדוקטרינה ההגנתית הזאת הפכה למרכז הפעילות של חיל האוויר הטרי, באופן אובססיבי כמעט.
עם זאת, החיל הוכפף לכוחות היבשה, ומרבית מפקדיו הבכירים הגיעו משורות הצבא.
אנשי החיל הונחו לדאוג קודם כול לצורכיהם של כוחות הקרקע ולדרישותיהם של מפקדי השדה.
ולכן החיל נשאר כמו הארכה של חיל היבשה, שלא כלל שיטות ותוכניות הפעלה אסטרטגיות כלל.
למרות הגידול העצום בכמות כלי הטיס המתקדמים הקמת היחידות וההתמקדות בדוקטרינה הגנתית חיל האוויר של צבא השחרור העממי, טייסיה עדיין לקו בחוסר כישורים וניסיון והתקשו להתמודד עם איומים אוויריים.
בשנת 1954 למשל טייסיה לא יכלו להשיג עליונות אווירית מול הכוחות הלאומנים שעדיין הצליחו לשלוט על השטח האווירי של מחוז גואנדונג, ורק לקראת שנת 1958 על ידי שימוש ביתרון המספרי הצליחו הכוחות הקומוניסטים להניס את הלאומנים בחזרה מעבר לתעלת טאיוואן.
מלחמת קוריאה נתפסה בעיני המערב כמלחמה יוצאת מהכלל.
הוגי הדעות ומחליטי ההחלטות ראו במלחמה המודרנית מלחמה כוללת הנושאת בחובה שימוש מסיבי במפציצים אסטרטגיים הנושאים כלי נשק בלתי קונבנציונליים.
מלחמה קרקעית בעיקרה, תוך שימוש במטוסי תקיפה נתפס כסגנון לחימה מיושן שלא ישים בצל מלחמה גרעינית.
המנהיגים והקצינים לא השכילו להבין כי בשל האיום התמידי במלחמה גרעינית, העימותים היחידים האפשריים בין המערב לגוש הקומוניסטי הם עימותים מוגבלים על ידי צד שלישי.
למעשה בשימועים בסנאט שלאחר ההדחה של מקרטור, הויט ואנדרברג, ראש המטה של חיל האוויר טען שאלה ההגבלות על פעילותו של חיל האוויר והחוסר בהרתעה גרעינית שגרמה לתחילתה והימשכותה של מלחמת קוריאה וכי צריך לפעול ישירות נגד רוסיה ולא נגד אגרסיה של מדינה שליחה שלה.
בגלל ההתייחסות למלחמה זאת כיוצאת מהכלל, הדוקטרינות, תורות הלחימה ועקב כך גם תוכניות הפיתוח, הרכש וההכשרה הושפעו אך במעט על ידי מלחמה זאת.
דוגמה לכך היא ההצטיידות המסיבית של חיל האוויר האמריקאי במפציצים אסטרטגיים כבדים כגון ה-B-47, ה-B-50/B-52 ודומיהם בשנות ה-1950 וכן מעבר מפיתוח מטוסי קרב לעליונות אווירית, עתירי ביצועים המותאמים לקרבות אוויר למטוסי יירוט עתירי הטכנולוגיה המותאמים לשאת טילי אוויר אוויר ארוכי טווח ויירוט מעבר לשדה הראייה (BVR).
למעשה מרבית מטוסי הקרב המערביים בני הדור השני תוכננו בעיקר למשימה זאת.
ההכשרה של צוותי האוויר של מטוסי הקרב בארצות הברית השתנתה ולא כללה קרבות אוויר בכלל.
הדגמים הראשונים של מטוס ה-F-4 פנטום שהיה למטוס הקרב החדיש בשירות של ארצות הברית בפרוץ מלחמת וייטנאם לא כלל תותח בכלל, עד להופעת דגם E שפותח בעקבות לקחי המלחמה.
עם זאת מספר לקחים נלמדו על ידי מדינות המערב.
הראשי שבהם הוא הלקח שהמקלע הוא נשק לא יעיל דיו בקרבות אוויר בין מטוסי סילון.
בעוד במטוסי בוכנה של מלחמת העולם השנייה האמריקאים והבריטים השתמשו בהצלחה במקלעים כנשק עיקרי, מטוסי הסייבר אפילו עם שישה מקלעים התקשו להפיל את מטוסי המיג, בעוד הפגזים של המטוסים הרוסים יכלו להיות קטלניים בפגיעות בודדת.
בעקבות זה פותחה שורה של תותחים לשימוש במטוסי קרב ומפציצים כבדים במדינות המערב.
דבר שני שהתבהר הוא שטווח המטוסים הטקטיים והאסטרטגיים של חיל האוויר לוקה בחסר.
החל מ-1951 חיל האוויר התנסה בתדלוק אווירי במטוסי קרב ויכולת זאת להארכת טווח הטיסה של המטוסים נהייתה יותר ויותר חשובה לאחר המלחמה.
השימושיות הגוברת של המסוק ככלי לוגיסטי חיוני הוכיחה את עצמה גם היא במלחמה זאת.
בתחילת המלחמה המסוק היה עדיין מעין כלי טיס אקזוטי, בסופה הוא הפך לחלק בלתי נפרד מצורת הלחימה של האמריקאים והוא שימש להרבה תפקידים החל מתצפית והיכרות עם השטח, חילוץ מוטס, טיווח ארטילרי לטובת ספינות מלחמה, פינוי מוקשים ימיים, פריסת קווי טלפון ופריסת סוללות טילים קלות.
וזאת עוד לפני שהמסוקים כללו מנועי סילון ויכולותיהם היו מוגבלות.
הניסיון של הצי של ארצות הברית במלחמת קוריאה הוכיח את הסברה שתם עידן מטוסי הבוכנה.
אלה לא יכלו להתמודד כלל עם מטוסי הסילון ויכלו לשמש רק לתקיפה, ואכן דגם מטוס בוכנה בודד נשאר בשירות הצי לאחר מלחמה זאת.
בנוסף על כך אנשי הצי הפנימו שמטוסי הסילון שהיו ברשותם היו בחסרון מול מטוסי היירוט של הרוסים.
עקב כך נולדו מספר תוכניות פיתוח מטוסי קרב סילוניים לנושאות מטוסים מיד בתום מלחמת קוריאה, אך מטוסים עתירי ביצועים אלה היו כבדים יחסית ודרשו מסלולים ארוכים יחסית על גבי נושאות המטוסים ולכן נושאות המטוסים של ארצות הברית היו מוגבלות מאוד ביכולת ההפעלה שלהם.
עקב כך החל תהליך פיתוח של נושאות מטוסים גדולות במיוחד שיכלו לשאת עשרות מטוסים מתקדמים ותהליך שדרוג של הנושאות הכבדות הקיימות עם מסלול הנחיתה המוטה ב-6 ו-9 מעלות מקו האמצע של סיפון הטיסה.
למרות הדוקטרינה הדוגמטית של הישענות על הרתעה גרעינית, נושאת המטוסים הפכה לאמצעי להפגנת כוח, כאשר היא בעצם היוותה בסיס לכוח אווירי התקפי.
מטוסים שפותחו לטובת נושאות המטוסים לפחות בשנים הראשונות לאחר המלחמה באו למלא דרישות טקטיות בעיקר, בשביל להתגבר על החיסרון שמטוסיה חוו מול מטוסי המיג הקומוניסטים.
טכנולוגיה חדשה שהתפתחה בעקבות המלחמה הייתה מטוס שליטה ובקרה, ששימש את הצי בבקרה והתראה לקבוצות המשימה שנאלצו לעבוד קרוב לחוף יחסית.
לאחר המלחמה בהזמנת הצי פותח מטוס הלוקהיד WV-2.
יחד עם פיתוח מטוסי הקרב ושיטות תפעולם מלחמת קוריאה השפיעה על פיתוח טילי אוויר-קרקע, טילי נ"מ, ואף אוויר-אוויר.
אף על פי שפיתוחם החל עוד לפני המלחמה, מהלכה הפך את התוכניות לדחופות.
חודשים ספורים אחרי סוף המלחמה מטוס מטרה בלתי מאויש מדגם F6F-5K הופל על ידי טילי סיידווינדר וRIM-2 טרייר.
בשנת 1959 נכנס לשירות טיל אוויר קרקע מדגם AGM-12 בולפאפ ולמרות מגרעותיו פתח את הדרך לטילי אוויר קרקע מתקדמים יותר.
תהליך זה גם סימן את סוף התקופה של נושאות המטוסים המלוות הקטנות שלא היו מטוסים שיכלו להמריא ולנחות עליהם.
אלה שימשו עתה את טייסות המסוקים של הנחתים עד להופעתו של ההארייר.
סך הכול, כוחות האוויר של האו"ם ביצעו 1,040,708 גיחות, מתוכן 720,980 גיחות של יחידות הכפופות ל-FEAF.
כוחות האו"ם הטילו כ-500,000 טון פצצות בשמי קוריאה והערכותיהם שפעילותם גרמה למותם של 150,000 חיילים קומוניסטים, הפלתם של 950 כלי טיס, הרס של 800 גשרים, 1,100 טנקים, 800 רכבות, 9,000 קרונות רכבת, 70,000 כלי רכב ממנועים ו-80,000 בניינים.
כל זאת תמורת אובדן של 1,144 אנשי צוות אוויר ו-306 פצועים ו-1,466 כלי טיס.
טייסי ה-F-86 רשמו לזכותם 810 הפלות, 305.5 הפלות (כ-38 אחוז מסך ההפלות) נרשמו על ידי 39 אלופי ההפלות.
מערך התובלה במהלך המלחמה הוביל 697,000 טונות של ציוד, מתוכם 18,000 טונות סופקו בהצנחה, כמו כן הוא הוביל 2,650,000 נוסעים, מתוכם 314,000 פצועים וחולים.
מערך המסוקים במלחמה ביצע 170 חילוצים מוצלחים של אנשי צוות אוויר מאחורי קווי האויב, כעשירית מהטייסים שהופלו בקוריאה הצפונית חולצו.
סך הכול המערך ביצע 997 חילוצים מאחורי קווי האויב ו-9,681 חילוצים בחזית.
מטוסי הצי והנחתים ביצעו יחדיו 275,842 גיחות במהלך המשימות מתוכן 126,874 גיחות אמנעה, 65,748 גיחות סיוע אווירי קרוב, 44,607 גיחות עליונות אווירית, 26,757 גיחות מודיעין ו-11,856 גיחות לוחמה בצוללות, תוך אבדות של 1,248 כלי טיס מכל הסיבות מתוכם 564 כלי טיס מפעולות אויב.
בתקופה שבין 1 בנובמבר 1950 ל-27 ביולי 1953 הטייסים הסובייטים טסו 60,450 גיחות יום ו-2,779 גיחות לילה, השתתפו ב-1,683 קרבות אוויר ביום ו-107 קרבות בלילה.
האבדות של הקורפוס הסתכמו ב-335 מטוסים ו-120 טייסים מתוכם 319 כלי טיס ו-110 טייסים בקרבות אוויר.
בבחינת הפלות בודדות לפי רישומי טייס סך ההפלות שונה מעט ומסתכם ב-1,026 כלי טיס ואבדות של 307 מטוסי מיג ו-103 טייסים.
במהלך המלחמה 52 טייסים סובייטים השיגו את התואר אלוף הפלות עם מינימום של 5 הפלות, מתוכם 13 הפילו עשרה או יותר.
כוחות הנ"מ הרוסים רשמו לזכותם 212 הפלות של מטוסי אויב על פי מקורות מסוימים.
האבדות שנספגו על ידי כוחות הנ"מ במהלך המלחמה היו 68 הרוגים, 165 פצועים, 6 כנים וזרקור אחד.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי ביצע במהלך המלחמה 26,491 גיחות והשתתף ב-366 קרבות אוויר, בהם הוא טען להפלה של 211 מטוסי F-86, 72 מטוסי קרב-הפצצה מדגמים F-80 ו-F-84 ו-47 כלי טיס אחרים, הם טענו גם לנזק ל-92 כלי טיס נוספים.
האבדות בנפש הסתכמו ב-116 טייסים.
151 כלי טיס אחרים אבדו בגלל גורמים שלא קשורים בפעילות מלחמתית.
יחס ההפלות של הסינים על פי רישומיהם היה 1:1.42.
חיל האוויר של הרפובליקה הדמוקרטית של קוריאה
קשה לדלות מידע על הפעילות של חיל האוויר הצפון קוריאני, העדויות ממקורות שונים מרמזים שטייסיו נמנעו מקרבות אוויר במהלך המלחמה.
בעוד הרוסים והסינים היו טסים כ-2,500 ו-1,500 גיחות בחודש בממוצע בהתאמה, הצפון קוריאנים טסו כ-12 גיחות בממוצע.
השיא החודשי שלהם היה ככל הנראה כ-370 גיחות.
הטייס העורק נו קום-סוק שערק למערב עם מטוס מיג-15 דגם bis בספטמבר 1953 העיד כי במשך השנה שהוא שהה עם הרגימנט שלו, הם איבדו 9 מיגים, רק 3 מהם במהלך פעילות מבצעית, השאר אבדו בתאונות או תודות להפצצות של כוחות האו"ם.
רשמית הצפון קוריאנים טוענים להפלות של 5,729 כלי טיס ונזק ל-6,484 כלי טיס נוספים.
עם זאת, ביצועי הכוחות הקומוניסטיים (בעיקר הרוסים ששמרו על מעורבותם בסוד) לרוב לא היו זמינים למערב, וטענות רבות מצד הגוש המזרחי לעיתים קרובות נדחו על ידי חוקרים מערביים.
לאחר התפרקות ברית המועצות הסרת הסודיות על מעורבותה במלחמת קוריאה ופתיחת הארכיבים הסובייטים החלו מחקרים מעמיקים יותר שהטילו את יחס ההפלות שנטען על ידי חיל האוויר האמריקאי (1:10 לטובת ה-F-86) שהפך למיתוס במערב בספק.
סך כל האבדות של מטוסי הסייבר במלחמה עמד על 224 מטוסים מתוכם 40 אבדו שלא בפעילות מבצעית, 61 אבדו בפעילות מבצעית אך לא לפעולות אויב, 18 אבדות שויכו לתותחני נ"מ ואחד למפציץ אויב, מה שמשאיר מקסימום של 104 אבדות שיכלו להיגרם ממטוסי אויב.
74 מתוך אלה רשומים כאבדות בקרבות אוויר, 14 כאבדות עקב כך שנגמר הדלק בטיסה עקב תמרונים ממושכים או נזק בקרבות אוויר ו-12 שאבדו בנסיבות לא ידועות.
לפי הרישומים הסובייטיים אבדו כאמור 335 כלי טיס, 319 מתוכם אבדו בפעילות מבצעית וכמעט כולם הופלו על ידי מטוסי F-86, חיל האוויר של צבא השחרור העממי הסיני טוען לאבדות של 399 מטוסי מיג, 244 מתוכם הופלו בפעילות מבצעית, כולם על ידי הסייבר.
אי אפשר למנות בצורה מדויקת אבדות של חיל האוויר של קוריאה הצפונית אך ההערכה היא שלפחות 100 מטוסי מיג-15 צפון קוריאנים אבדו במלחמה, כשליש מתוכם בקרבות אוויר.
אם מקבלים רישומים אלה, עולה כי יחס ההפלות הכללי של מטוסי הסייבר מול מטוסי המיג-15 היה 1:5.835 לטובת הסייבר.
אבל אם בוחנים את ההפלות ביחס לאוכלוסיות שונות, התמונה מעט שונה.
מול דיוויזיות ה-303 וה-324 הסובייטיות יחס ההפלות הכללי היה 1:1.4 לטובת הסייבר, לא כל כך חד משמעי כמו היחס של ההפלות של האמריקאים מול שאר היחידות הסובייטיות, הסיניות והצפון קוריאניות עומד על 1:9.07 לטובת הסייבר.
המסקנה שניתן להפיק היא ששני כלי הטיס, ה-F-86 והמיג-15 היו מאוד צמודים ביכולותיהם, והתוצאות של היריבות ביניהם היו תלויות רבות ביכולותיהם האישיות של טייסיהם.
אלופי הפלות של הרפובליקה העממית של סין במלחמת קוריאהשםמספר הפלותהערותצ'זאו באו-טון9(Chszao Bao-tun)ואן האי9(Van Hai)לי קאן8(Lee Khan)לו מין8(Lu Min)פאן ואנצ'זו8(Fan Vanchszou)סאן שאנקו6(Sun Shanku)
לוחמה אווירית במלחמת קוריאה בתרבות
מלחמת קוריאה לא זכתה לתשומת לב רבה בדעת הקהל המערבית, ואכן מעט מאוד אמנות יוצרה בהשראתה: מעט ספרים (שהם לא מחקרים היסטוריים), כמעט ללא שירה וציורים.
כמו כן כמות הסרטים על המלחמה הייתה מועטה יחסית, 84 סרטים למלחמה שארכה שלוש שנים.
ולאחר שנת 1959 סרטים בודדים על המלחמה (פרט לסרטי תעודה).
עם זאת הסרטים שהופקו באותה תקופה השפיעו על התפיסה של האזרחים לגבי המלחמה, הם יצרו את הרושם שמלחמת קוריאה הייתה מלחמה אווירית בעיקרה.
למרות המעורבות של כוחות הים והיבשה, הטכנולוגיה וההרסנות של חילות האוויר היו דומיננטיים.
הסרטים הדנים בלוחמה אווירית וטייסים במלחמת קוריאה:
The Hunters (1958) - המבוסס על ספר תחת אותו השם מאת ג'יימס סולטר, המגולל את סיפורם של להק טייסי F-86 בקוריאה.
The McConnell Story (1955) - עלילת הסרט מתארת את חייו של ג'וזף מקונל שהיה נווט במהלך מלחמת העולם השנייה והפך לאלוף הפלות במלחמת קוריאה.
Sabre Jet (1953) - סרט תעמולה המתאר את סיפורו של קולונל סטאק, טייס מטוסי F-86 ואת יחסיו עם אשתו.
The Bridges at Toko-Ri (1954) - סרט המבוסס על ספר תחת אותו השם מאת ג'יימס מיצ'נר ומגולל את סיפורו של הארי ברובאקר, טייס קרב-הפצצה בשירות הצי של ארצות הברית.
Men of the Fighting Lady (1954) - סרט המתאר את סיפורם של טייסי קרב-הפצצה על נושאת המטוסים אוריסקאני.
Jet Attack (1958) - מותחן ריגול המתחיל בהפלת מטוס ניסוי עם טכנולוגיה מתקדמת ועליו מדען בעל שם עולמי מעל שמי קוריאה הצפונית וניסיון החילוץ הנועז של אחד הטייסים המלווים בעזרת מחתרת מקומית.
Dragonfly Squadron (1954) - דרמה מלחמתית המתארת את חייהם של טייסי טייסת של מטוסי F-51 מוסטנג לפני ובמהלך הפלישה לקוריאה הדרומית בשנת 1950.
Hell's Horizon (1955) - סרט העוקב אחרי צוות של מפציץ כבד במהלך משימה אחת במלחמת קוריאה.
Battle Hymn (1957) - מבוסס על סיפורו של דין אלמר הס שהיה טייס מפציצים ממלחמת העולם השנייה שבתומה הפך לכומר, אך חוזר לחיל האוויר במלחמת קוריאה ובמהלכה עוזר לחלץ כ-900 יתומים מהקרבות.
Mission over Korea (1953) - הסרט מגולל את סיפורם של ארבעה טייסי קישור של מטוסי L-15 בתחילת מלחמת קוריאה.
Sky Commando (1953) - מתאר את סיפורו של טייס בכיר המיוסר מזכרונותיו ממלחמת העולם השנייה.
המערכה באוויר היוותה מרכיב חשוב במערכה הצבאית בכל זירות הלחימה של מלחמת העולם השנייה, וחלק ניכר מהתפוקה התעשייתית של הצדדים היריבים במהלך המלחמה, הופנה לייצור מטוסים ותותחים נגד מטוסים.
גרמניה, יפן וברית המועצות הסתמכו על כוחות אוויר, שפעלו בשיתוף פעולה הדוק עם כוחות הקרקע שלהן (ובמקרה של יפן גם עם הכוחות הימיים); הם המעיטו בחשיבותם של מפציצים אסטרטגיים, ואיחרו בהבנת הצורך בפיתוח אמצעים להגנה מפני הפצצות אסטרטגיות של חיילות האוויר של בעלות הברית (במקרה של גרמניה ויפן).
לעומת זאת, בריטניה וארצות הברית העניקו להפצצות האסטרטגיות חשיבות לא פחותה מהשגת עליונות אווירית מעל שדה הקרב, והענקת סיוע אווירי לכוחות הקרקע.
שתיהן בנו כוח אסטרטגי של מפציצים ארוכי טווח, שאפשר להן לנהל מערכת הפצצות אסטרטגיות יעילה נגד מדינות הציר, לפגוע קשה במרכזי האוכלוסייה שלהן, ולגרום נזקים כבדים לתפוקה התעשייתית שלהן.
בעלות הברית המערביות אף יצרו שיתוף פעולה בין כוחות ימיים לאוויריים, המבוסס על נושאות מטוסים, כפי שעשתה יפן לפניהן, ונושאות המטוסים מילאו תפקיד מרכזי במערכה בזירה הימית במהלך המלחמה.
חילות האוויר העיקריים טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה
חילות האוויר עברו תהליך ארוך מאז מלחמת העולם הראשונה וכל חילות האוויר הגיעו לשנת 1939 במצבים שונים בתכלית.
חיל האוויר הבריטי בשנות ה-1920 וה-1930 היה צריך להצדיק את קיומו מול טיעוניהם של קציני חיל הים והיבשה שגרסו שחיל האוויר קיים לשרת את הצרכים שלהם.
מפקד חיל האוויר המלכותי סר היו טרנצ'ארד הצדיק את עצמאותו של חיל האוויר בזה שרק הוא על ידי יכולת ההפצצה האסטרטגית יוכל להגן על האימפריה הבריטית.
למעשה ההתרכזות שלו בהפצצה אסטרטגית הייתה כה מוחלטת עד כדי השמטת שאר התפקידים והיכולות שהבריטים היו חלוצים בהם, דוגמת נושאות המטוסים שהבריטים הפעילו לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה, לקראת מלחמת העולם השנייה הבריטים איבדו את ההובלה בתחום ליפנים והאמריקאיים.
אך עם זאת חיל האוויר הבריטי לא הצליח להכין את עצמו למשימה הראשית שהוא ייעד לעצמו, קשיים כלכליים הביאו ממשלות לקיצוץ בתקציב חיל האוויר שלא אפשר לייצר כוח מפציצים משמעותי.
בנוסף לכך קציני חיל האוויר לא הצליחו לזהות את הקשיים בהפצצות האסטרטגיות שגרמו לסיכויי פגיעה נמוכים.
מספר ועדות מדעיות הוקמו בשביל לנסות להתגבר על חוסר הדיוק של מפציץ מגביה טוס אבל התוכניות בוטלו על ידי קצינים שלא האמינו שקיימת בעיה.
בשנת 1939 למפציצים הגרמנים היו עזרי הפצצה ומערכות הפצצה עיוורת, בעוד הבריטים קיבלו מערכות דומות רק ב-1942, עד אז המפציצים נאלצו לטוס ולהפציץ "בעזרת ניחושים ועזרתו של אלוהים", מה שהביא לרמת דיוק ירודה.
בהקשר של מטוסי קרב רוב הקצינים ראו בהם כלי מלחמה שלא מתאימים למשימת החיל ולכן הם לא השקיעו בהם עקרונית.
היוצא מהכלל היה סר יו דאודינג שהיה אחראי על הפיתוחים המדעיים של חיל האוויר בשנות ה-1930 המוקדמות בו הוא קידם תוכניות פיתוח שהפיקו לבסוף את מטוסי ההוקר הוריקן והספיטפייר, אך תרומתו הגדולה הייתה פיתוח מערכת המכ"ם.
עניינו האישי וכן העידוד שהוא נתן לקצינים להתערב ולהציג למדענים והמהנדסים את הדרישות והצרכים, וכן ללמוד ולהבין את המערכת תרמו לייצירת מערכת היירוט היעילה הראשונה בעולם.
לאחר תפקיד זה דאודינג כשל בהשגת תפקיד מפקד חיל האוויר ובמקום זה מונה על פיקוד מטוסי הקרב שהיה בעצם זרוע הגנתית של חיל האוויר שהוקם כמענה ללופטוואפה הנאצי המתחזק והמאיים.
למרות הקשיים המבצעיים בשנת 1937–1938 שנגרמו עקב קליטת מטוסים חדשים בפרוץ מלחמת העולם השנייה פיקוד מטוסי הקרב היה הזרוע האווירית היחידה שהייתה מוכנה לקרב.
האמריקאיים לא יצרו חיל אוויר עצמאי ולכן הרבה מהשיח המקצועי בנושא כלל ויכוח על נחיצותו של חיל אוויר עצמאי.
אחד הדוברים הבולטים בעד הרעיון היה בילי מיטשל, דעותיו כללו כי משימתו העיקרית של חיל האוויר היא השגת עליונות אווירית בשמי המערכה על ידי שיתוק חיל האוויר של האויב טרם תחילת מערכת ההפצצות האסטרטגיות, מה שדרש חיל אוויר עצמאי וחזק.