tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ז'אן "ללא חת" לא הכחיש שידו הייתה ברצח.
התפתחו מעשי איבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה.
הנרי החמישי, מלך אנגליה ניצל את העובדה שהצרפתים היו עסוקים במלחמת אחים, ופלש עם צבאו לצרפת באוגוסט 1415. התחולל קרב אז'נקור (בצפון צרפת) שבו נחלו הצרפתים מפלה ניצחת.
רבים מאנשי האצולה הצרפתים נהרגו בקרב, ובהם שני אחיו של ז'אן "ללא חת", אך הוא וכוחותיו לא השתתפו בהגנה על צרפת.
ב-1419 התנהל משא ומתן בין שארל יורש העצר (שארל השביעי, מלך צרפת לעתיד) לבין ז'אן "ללא חת".
ב-10 בספטמבר 1419 הגיע ז'אן "ללא חת" לגשר העיירה מונטרו (שמדרום מזרח לפריז), שם היה אמור להימשך המשא ומתן, אך באותו יום הוא נרצח בידי אנשיו של יורש העצר שארל.
בנו פיליפ ירש את דוכסות בורגונדיה בשם פיליפ השלישי.
ז'אן ז'אק גולדברג היה מתופף רוק ישראלי, חבר להקת הקליק והמתופף הקבוע של פורטיסחרוף.
גולדברג נולד בבלגיה, וגדל בקיבוץ לוחמי הגטאות לאחר שעלה עם משפחתו לישראל כשהיה בן 14. בשנים 1980–1983 היה חבר בלהקת הקליק יחד עם דני דותן, אלי אברמוב, ועובד אפרת.
לאחר פירוק הלהקה המשיך להיות מתופף מבוקש, וניגן באלבומי רוק ישראלים רבים.
בלט במיוחד שיתוף הפעולה שלו עם רמי פורטיס (בין השאר בהרכב "ז'אן קונפליקט") וברי סחרוף.
גולדברג היה המתופף הקבוע של פורטיסחרוף ושל הפליטים, להקתו של אהוד בנאי באלבום הבכורה שלו, ועמו עבד גולדברג גם באופרת הרוק "מאמי".
בנוסף עבד גם עם מיכה שטרית, יוסי אלפנט, גבי שושן, סי היימן, אור כשדים, יעל לוי, סיון שביט, איגי וקסמן, האחים והאחיות ועוד.
בשנת 1989 השתתף בסרטו של דני דותן, "דוליטל עקום".
באוקטובר 1990 הודיע שהוא עוזב את ישראל בגלל בעיות פרנסה: אף על פי שהופיע והקליט הרבה, ההכנסות לא היו קבועות.
פורטיסחרוף ונקמת הטרקטור ערכו לכבודו מופע פרידה במועדון רוקסן.
גולדברג עבר להתגורר במרסיי שבצרפת עם אשתו הצרפתייה ושני בניו, ועסק שם בליטוש יהלומים.
גולדברג מתועד בסרט הדוקומנטרי ?1999 (בבימויו של ישראל ירושלמי), שיצא בשנת 2001, בצילומי החזרות שערכו פורטיס, סחרוף והלהקה לקראת מופע האיחוד בסינרמה.
בשנת 2004 חזר לישראל כדי לאחד את להקת הקליק.
במשך ארבעה חודשים עבד עם דותן, אברמוב, אפרת ויסמין אבן על ההכנות לסיבוב הופעות ואלבום חדש.
הקליק הקליטו שישה שירים ומסע ההופעות התחיל במועדונים בתל אביב.
באותה תקופה ניגן גולדברג גם בהקלטת אלבום האיחוד של פורטיסחרוף "על המשמרת", ובסיבוב ההופעות שליוו את צאתו.
בסוף 2005 שב גולדברג לצרפת, ושם נתגלתה אצלו מחלת הסרטן, שהביאה למותו ב-28 בדצמבר 2006. היה נשוי למישל.
ילדיו ליאור ותומר נולדו בישראל.
הוא נקבר בבית העלמין בקיבוץ לוחמי הגטאות ב-4 בינואר 2007.
בשנת 2007 הוקדש לזכרו של גולדברג האלבום Necessary Evil של להקת המטאל הישראלית סיילם.
בשנת 2008 הקים המוזיקאי אפיק פלג את מתחם היצירה והחזרות "ז'אן ז'אק" להנצחת מורשתו של גולדברג.
בינואר 2009 הפיק פלג ערב הנצחה לזכרו במועדון הבארבי בתל אביב, בו השתתפו אמנים רבים שפעלו עם גולדברג לאורך השנים.
בשנת 2009 הקימו רמי פורטיס, אהוד בנאי ואסף אמדורסקי עמותה לזכרו לצורך תמיכה בתרבות.
בנוסף, כלל פורטיס באלבומו פורטיס משולש את השיר "השיר של ז'אק" לזכרו של גולדברג.
באלבומו של עמיר לב "הכל כאן", שיצא במרץ 2009, נכלל השיר "מרסיי" שהוקדש לגולדברג.
מילות פזמון השיר מתכתבות עם שירם של פורטיסחרוף "אין קץ לילדות", והבית האחרון מסתיים בשורות: .
ב-28 בדצמבר 2011, במלאת חמש שנים לפטירתו של גולדברג, הוציא ברי סחרוף קטע אינסטרומנטלי בשם "גבעת הזהב", הקרוי על שמו של גולדברג (הר זהב ביידיש).
הקטע, שבהלחנתו השתתפו בן הנדלר, שלומי לביא, גידי רז, סחרוף וגולדברג עצמו, נולד במהלך החזרות שערך סחרוף עם גולדברג.
הוא הוקלט ב-2011 במהלך העבודה על אלבומו של סחרוף "אתה נמצא כאן", אך לבסוף לא נכלל באלבום ויצא כסינגל בודד.
ב-26 בדצמבר 2017 הוציא אהוד בנאי סינגל בשם "ז'אן ז'אק מון אמי" המתאר את ביקורו האחרון של בנאי אצל גולדברג החולה במרסיי.
השיר מלווה בוידאו קליפ הכולל קטעי וידאו מחייו של גולדברג.
ז'אן ויגו היה במאי קולנוע צרפתי שמת בדמי ימיו, שסייע ליסד את הריאליזם הפואטי בקולנוע בשנות השלושים ונהפך לאחר מותו למשפיע מאוד על הגל החדש בקולנוע הצרפתי בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות השישים המוקדמות.
ויגו נולד לאמילי קלרו ולפעיל האנרכיסט והעיתונאי הבולט יוג'ין בונוונטר דה ויגו (שעל פי אחת ההשערות אימץ את השם מיגל אלמרידה - האנגרמה של "y'a la merde" המתורגם כ"הנה חרא").
הרבה מילדותו הוא היה במנוסה עם הוריו.
אביו נחנק למוות בכלא פרסנה בלילה של 13 באוגוסט 1917. כנראה שהיה זה מעשה השלטונות, היות שאלמרידה ביקש מוקדם יותר באותו היום להיפגש עם עורך דין, שאמור היה לראותו למחרת.
ויגו הצעיר נשלח לפתע לפנימיה תחת שם בדוי, ז'אן סלס, על מנת להסוות את זהותו.
ויגו נישא ונולדה לו בת ב-1931. הוא מת מסיבוכים של שחפת, בה לקה שמונה שנים מוקדם יותר.
הוא נודע בשל שני סרטים חשובים ביותר שהשפיעו בצורה משמעותית על התפתחות הקולנוע בצרפת ובעולם בכלל: אפס בהתנהגות (1933) ול'אטאלנט (1934).
הוא אף עשה שני סרטים נוספים "A propos de Nice" (1929), סרט חתרני ביותר מתקופת הקולנוע האילם הבוחן את אי ההגינות בחברה בניס בשנות העשרים והסרט Taris, roi de l'eau (1931), סרט אלגנטי על השחיין ז'אן טריס.
סרטיו תוארו על ידי כמה ובוודאי על ידי רשויות פוליטיות בת זמנו כלא פטריוטיים והם צונזרו בצורה משמעותית על ידי הממשלה הצרפתית.
הם האריכו ימים יותר מאלה שמתחו עליהם ביקורת, ול'אטאלנט נבחר בסקר של Sight & Sound's משנת 1962 כסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים וכשישי בטיבו בשנת 1992.
על שמו ניתן מדי שנה הפרס היוקרתי Prix Jean Vigo.
ז'אן ויקטור מארי מורו היה גנרל צרפתי בולט בימי מלחמות צרפת המהפכנית.
הוא פיקד על הצבאות הצרפתיים במלחמתה נגד הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה והשנייה.
בהמשך הדרך הסתכסך עם הדירקטורט וסייע לנפוליאון בונפרטה ולקבוצת קושרים לתפוס את השלטון בהפיכת 18 בברימר.
עם הזמן הסתכסך גם עם נפוליאון וגורש לארצות הברית, ממנה חזר כדי לקחת חלק במלחמתה של הקואליציה האנטי צרפתית השישית, הפעם בצד בעלות הברית.
נפצע אנושות בקרב דרזדן ומת כמה ימים לאחר מכן.
מורו נולד במורלה (Morlaix) שבחבל ברטאן.
אביו היה עורך דין מצליח והתעקש שבנו ילך בעקבותיו.
מורו הצעיר התקבל לאוניברסיטת רן.
הוא לא חש כל חיבה למשפטים אך נהנה מהחיים הסטודנטיאלים החופשיים רחוק מעינו הפקוחה של אביו.
במקום ללמוד, התבלט בין חבריו וקיבץ אותם לצבא מאולתר שעליו פיקד.
עם פרוץ המהפכה בשנת 1789, פיקד על הסטודנטים במהומות שהתרחשו בעיר.
כעבור שנתיים קיבל דרגת סגן-אלוף ופיקוד על גדוד מתנדבים מאיל-א-וילאן ושירת עם יחידתו תחת פיקודו של הגנרל שארל פרנסואה דומורייה.
בשנת 1793 בעקבות הצלחותיו בפיקוד על הגדוד קודם לדרגת בריגדיר וקיבל חטיבה שלמה תחת פיקודו.
לזאר קרנו קלט את הקצין הצעיר וקידם אותו לדרגת גנרל דיוויזיה בתחילת 1794. עם קבלת הדרגה הועבר מורו לשרת תחת גנרל שארל פישגרו בפלנדריה.
מורו ביסס את שמו בקרב טורקון (1794) ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצבא הצרפתי בחבל הריין.
עם צבא זה פלש לגרמניה וזכה לניצחונות אחדים, אך ניגף לפני ארכידוכס קארל מאוסטריה.
אף על פי שהמערכה בגרמניה לא הסתיימה בניצחון מוחלט, ניצחונותיו בזירה זו הביאו לו תהילה בצרפת.
מורו חזר ופלש לגרמניה בשנת 1797, אחרי עיכובים רבים שנגרמו מהיעדר מימון וציוד, אך נאלץ לקטוע את מסע המלחמה בעקבות חתימה על הסכם לובן שהשכין שלום בין אוסטריה לצרפת.
בתקופה זו גילה התכתבות בוגדנית בין חברו הוותיק, שארל פישגרו, לחבר במשפחת המלוכה הצרפתית הגולה, הנסיך דה קונדה.
מורו הגן בעבר על פישגרו וכעת הסתיר את תגליותיו, מה שהטיל צל של חשד על מורו עצמו.
בסופו של דבר, שלח את המכתבים לפריז והוקיע את פישגרו כבוגד.
מורו שוחרר מהצבא, אך גויס שוב בשנת 1799 עם חידוש מעשי האיבה נגד האוסטרים שכרתו ברית עם הרוסים ועם מספר מדינות נוספות.
נפוליאון שהה במצרים ומורו היה אחד הגנרלים המוערכים ביותר שהיו זמינים לממשלה.
הוא קיבל את הפיקוד על הצבא הצרפתי באיטליה, אך לא הצליח לבלום את אלכסנדר סובורוב.
אחרי שספג הפסד בקרב נובי נסוג עם צבאו לג'נובה והעביר את הפיקוד לז'אן אטיין שמפיונה.
בשובו ממצרים מצא נפוליאון את מורו בפריז, מדוכדך ומאוכזב מהתנהלותו של הדירקטורט והבטיח את תמיכתו בהפיכת 18 בברימר.
בתמורה החזיר לו נפוליאון את הפיקוד על הצבא באזור הריין, שם זכה מורו בניצחונו הגדול ביותר בקרב נוהנלינדן.
בשובו לפריז, התחתן מורו עם העלמה הילו ד'אוזרי הקריאולית, מחוג ידידיה של ז'וזפין, אשתו של נפוליאון.
אשתו הפעלתנית של מורו אספה סביבה מאוכזבים רבים משלטונו של נפוליאון, אך מורו, שהאמין בערכים רפובליקניים, לא רצה לשתף פעולה עם קשר שתכליתו חזרתם של הבורבונים לשלטון.
נפוליאון שידע על המתרחש, הורה לעצור את הקושרים.
מורו הואשם יחד עם היתר ואף שלא לקח חלק בקשר - הורשע והוגלה לארצות הברית.
בעת מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה שקלו השלטונות האמריקנים להעניק לו את הפיקוד על הצבא, אך באותו הזמן הגיעו חדשות אודות השמדתו של הגרנד ארמה ברוסיה ומורו יצא לאירופה בהזמנת הצאר הרוסי שהועברה על ידי פאבל סביניין.
בהגיעו לאירופה חבר לקואליציה האנטי צרפתית ושימש שם בתפקיד של יועץ.
מורו נהרג בקרב דרזדן בעת שעמד על הגבעה יחד עם הפיקוד העליון של בעלות הברית והשקיף על הקרב.
נפוליאון שעבר ליד אחת הסוללות ראה קבוצת קצינים על הגבעה והורה לתותחנים להפגיז את המקום.
מורו ספג פגיעה ישירה ומת כמה ימים לאחר מכן מפצעיו.
ז'אן דסטי הוא מדען צרפתי-אמריקאי העוסק בחקר המוח ומתמחה בנוירופסיכולוגיה קוגניטיבית וחברתית.
מחקרו מתמקד במנגנונים הנוירוביולוגיים של קוגניציה חברתית, במיוחד באמפתיה, סימפתיה, ויסות עצמי רגשי ותהליכים בין-אישיים.
הוא מכהן כפרופסור לפסיכולוגיה ופסיכיאטריה באוניברסיטת שיקגו.
דסטי הוא יליד צרפת, בוגר תואר שני במדעי המוח ותואר שני נוסף בהנדסה ביולוגית ורפואית.
ב-1989 קיבל תואר שלישי, דוקטור לנוירוביולוגיה, מאוניברסיטת קלאוד ברנארד.
ביצע פוסט-דוקטורט בבית-חולים קארולינסקה בסטוקהולם, שוודיה, במחלקת נוירופיזיולוגיה ונוירורדיולוגיה, בהדרכת ד"ר פר רולאנד.
עם סיום שהותו בשוודיה הוא הצטרף לאינסרם - המכון הלאומי למחקר רפואי בליון, צרפת.
דסטי הוא כיום פרופסור באוניברסיטת שיקגו, ומחזיק במינויים במחלקות לפסיכולוגיה ופסיכיאטריה.
דסטי הוא ראש מעבדת המחקר לנוירופסיכולוגיה חברתית וקוגניטיבית באוניברסיטה זו, וכן מנהל שותף במכון ההדמיה המוחית במרכז המדעי של האוניברסיטה.
דסטי חבר בוועדה הניהולית של המרכז למדעי המוח החברתיים וקוגניטיביים וגם של המרכז הבין-תחומי למדעי המוח וביו-הנדסה.
דסטי מכהן כעורך ראשי של העיתון המדעי "Social Neuroscience", וכן עובד בוועד העורכים של כתבי העת "The Scientific World Journal" ו-"Neuropsychologia".
הוא חבר בוועדת הסגל היעוצית של מרכז צרפת-שיקגו.
נשוי לסילבי בנדייר ואב לשני בנים.
במהלך ולאחר הכשרתו לדוקטורט, שילב דסטי מדדים התנהגותיים, פיזיולוגים והדמיה מוחית פונקציונלית כדי לחקור את המנגנונים הקוגניטיביים והמוחיים המעורבים בהדמיה מנטלית של פעולה, תהליך הידוע כאימון מנטלי של פעולה או דימוי מוטורי.
בטכניקה זו משתמשים ספורטאים כדי לערוך חזרות ולשפר את ביצועיהם.
סדרת ניסויים הראתה שהדמיה מנטלית יכולה להפעיל מנגנוני ויסות לב-ריאה כמעט באותה דרגה של פעולה אמיתית.
נמצא כי אם מדמיינים פעולה או מבצעים אותה, המעגלים המוחיים המופעלים הם דומים וכוללים את קליפת המוח הקדם-מוטורית, האזור המוטורי המשלים, הצרבלום, האונה הקודקודית והגרעינים הבזאליים.
מעגלים אלה מופעלים גם כאשר האדם צופה, מדמיין או מחקה פעולות שאחרים מבצעים.
ממצאים אלה תומכים בתאוריית הקידוד המשותף (common coding theory) בין תפיסה ופעולה, של החוקר רוג'ר ספרי, שפותחה בהמשך גם על ידי הפסיכולוג הגרמני וולפגנג פרינז (Wolfgang Prinz).
הנחת היסוד של תאוריה זו היא שפעולות מקודדות בהתאם להשפעות התפיסתיות שהן אמורות לייצר (למשל אירועים תפיסתיים דיסטאליים).
ביצוע תנועה מותיר קישור דו-כיווני בין הדפוס המוטורי שהיא ייצרה והאפקטים התחושתיים שהיא מייצרת.
בקישור זה ניתן להשתמש כדי לשלוף תנועה, בכך שניתן לחזות מראש את השפעותיה.
דסטי ועמיתיו הציעו שהמנגנון לצימוד בין תפיסה לפעולה מהווה יסוד לאינטרסובייקטיביות והבנה חברתית, מכיוון שהוא מספק גשר פונקציונלי בין מידע מגוף ראשון וגוף שלישי, המבוסס על שקילות בין העצמי לאחר, המאפשרת חשיבה אנלוגית ומציעה דרך אפשרית, אך חלקית, להבנת האחר.
בעשורים האחרונים עוסק דסטי בחקר הנוירוביולוגי של אמפתיה, סימפתיה, מצוקה אישית, תחושת Agency, הבנת נקודת המבט של האחר (Perspective taking), ויסות רגשי וחשיבה מוסרית מרומזת, הן באוכלוסייה בריאה והן באנשים הלוקים בהפרעות בהתנהגות החברתית.
בסדרת ניסויים שנעשתה בהדמיה מוחית באמצעות FMRI ו-EEG, דסטי ותלמידיו הראו שכאשר ילדים או מבוגרים צופים באחרים חווים כאב, מופעלים בצופים אותם המעגלים העצביים הפועלים כאשר הם עצמם חשים בכאב.
ההד הסומטי סנסורי-מוטורי הזה משחק תפקיד חשוב באבני הבניין הבסיסיות של אמפתיה וחשיבה מוסרית, שתלויים בהשתתפות במצוקת האחר.
תוצאות אלה חשובות משום שהבנת תפקיד המוח בתגובה לכאב של אחרים יכול לסייע להבנת ילדים עם הפרעות חברתיות קוגניטיביות (למשל הפרעת אישיות אנטי-סוציאלית והפרעת התנהגות), שלוקים לעיתים קרובות ביכולת לחוות תחושות של דאגה אמפתית, סימפתיה או רגש אשמה.
תחומי מחקר חדשים בודקים את ההתפתחות של הגיון מוסרי לאורך הילדות, על ידי חקירת המנגנונים המוחיים של חשיבה מוסרית והדגשת ההשפעה של נטיות אישיותיות.
דסטי משתף פעולה עם מספר אוניברסיטאות בארצות הברית, צ'ילה, גרמניה, ישראל, יפן וטאיוואן.
עבור דסטי, אמפתיה מציינת, ברמה פנומנולוגית של תיאור, תחושת זהות בין הרגשות שהאדם חווה ואלה המובעים על ידי אחרים, מבלי לאבד את ההבחנה לגבי "איזה רגשות שייכים למי".
אמפתיה מאפשרת התייחסות מהירה ואוטומטית למצב הרגשי של אנשים אחרים, יכולת שנחוצה עבור ויסות של אינטראקציה חברתית.
בתאוריות של התפתחות מוסרית, אמפתיה נחשבת לעיתים קרובות למניע מרכזי ביצירת אלטרואיזם ועיכוב של תוקפנות.
ליקוי באמפתיה הוא מאפיין עיקרי של מספר הפרעות נפשיות.
לפי המודל של דסטי, באמפתיה וביטוייה (למשל סימפתיה, אלטרואיזם, דאגה אמפתית וחשיבה מוסרית), מעורבים שלושה מרכיבים פונקציונליים הפועלים יחד (אך ניתנים להפרדה): שיתוף רגשי בין עצמי והאחר, מודעות עצמי-אחר, וויסות עצמי.
המודל שלו מדגיש את התפקיד החשוב של תחושת Agency, וכך את היכולת להפריד בין העצמי לאחר כאשר מייחסים רגשות, מחשבות ותחושות.
ללא מודעות עצמי-אחר ומיומנות בוויסות עצמי, יכולתו של האדם לחלוק במצבו הרגשי של האחר תגרום לבלבול, שיוביל להדבקה רגשית, ובמקרים מסוימים למצוקה אישית.
תפיסה של אחרים הנמצאים בכאב התגלתה כחשובה במיוחד למחקריו של דסטי בנוגע למנגנונים המוחיים של אמפתיה.
כאב הוא צוהר דרכו ניתן לקבל מבט מפורט על המנגנונים הקוגניטיביים והנוירופיזיולוגיים בבסיס חוויית האמפתיה והסימפתיה.
תפיסה של כאב אצל אחרים מהווה דרך אקולוגית תקפה לחקור את המנגנונים בבסיס חוויית האמפתיה משתי סיבות עיקריות: ראשית, כולם יודעים מהו כאב (חוויה שכיחה ואוניברסלית), ומבינים מה הביטויים הפיזיקליים והפסיכולוגיים שלו.
שנית, קיים ידע נרחב על המסלולים הנוירופיזיולוגיים והאזורים המוחיים המעורבים בעיבוד מידע תחושתי של כאב, הכוללים את הקורטקס הסומטוסנסורי (Somatosensory cortex), האזור המוטורי המשלים, הסינגוליט קורטקס הקדמי, האינסולה, הפריאקוודאקטל גריי (Periaqueductal gray), והתלמוס.
מספר מחקרים שנערכו בהדמיה מוחית בעזרת fMRI ומגנטואנצפלוגרפיה (MEG) במעבדת דסטי, הראו כי הפניית הקשב לאחרים הנמצאים בכאב, נמצאת בהתאמה לתגובה אברסיבית אצל הצופה, שמקורה במעגלים עצביים המעורבים בשיקוף סומטו-סנסורי ועיבוד מידע תחושתי-עצבי.
שיתוף זה מאפשר מיפוי של הסמנים הרגשיים הנקלטים מהאחר על התנהגויות וחוויות של העצמי.
דסטי טען כי מצב זה עלול להוביל או למצוקה אישית (שמונעת על ידי ריכוז בעצמי) או לחלופין לדאגה אמפתית וסימפתיה (תגובה המופנה כלפי האחר); הדבר תלוי במידת החפיפה בין העצמי לאחר בהפעלת מטריצת הכאב במוח, כמו גם באינטראקציות מורכבות עם נטיות אישיותיות, מוטיבציה, מידע לגבי ההקשר, וויסות עצמי.
הפסיכולוג החברתי דניאל בסטון, שעימו משתף דסטי פעולה, חוקר הפרדה זו.
ז'אן-ז'אק גוסו גוסו הוא כדורגלן עבר ששיחק כקשר אחורי.
בשנת 2003, ייצג את חוף השנהב באליפות העולם לנבחרות צעירות.
בעונת זכה באליפות מרוקו עם קבוצתו, וידאד קזבלנקה.
בשנת 2006, הגיע גוסו גוסו לישראל כדי להיבחן בקבוצת מכבי תל אביב.
העברת השחקן לא בוצעה, מכיוון שמכבי לא הגיעה להסכמה בעניין סכום דמי העברה שקבוצתו וואידד קזבלנקה הגישה.
לאחר מספר חודשים, הגיע גוסו שוב לישראל כדי להיבחן בקבוצת מועדון ספורט אשדוד שהגיעו להסכמה בעניין דמי ההעברה של השחקן, ולבסוף קנתה את כרטיסו והחתימה אותו בינואר 2007 על חוזה לעונה וחצי.
במשחק הליגה הראשון שלו במחזור ה-15, פגש גוסו את מכבי תל אביב.
בסך הכל שיחק באשדוד עונה וחצי (43 משחקים) וכבש שני שערים.
ב-8 ביולי 2008, הגיע גוסו גוסו להבחן בקבוצת מונקו מהליגה הצרפתית.
ב-22 ביולי 2008 הוחתם לשלוש שנים בקבוצה, ששילמה לאשדוד סכום המוערך במיליון דולר.
בשלוש שנותיו בקבוצה רשם גוסו גוסו 61 הופעות ושער אחד.
החל מיולי 2011 משחק גוסו גוסו בליגת העל הטורקית.
תחילה שיחק באורדוספור, ובאוקטובר 2012 שוחרר מהקבוצה.
בינואר 2013 הצטרף לקבוצת מרסין אידמניורדו, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה.
בשנת 2015 עבר לשחק בקבוצת גזטפה.
גוסו גוסו הוא שחקן נבחרת חוף השנהב החל משנת 2008, במדיה שיחק בגביע אפריקה לאומות 2010 וגביע אפריקה לאומות 2012.
ז'אן השני, מלך ירושלים (1259 או 1267 – 20 במאי 1285) היה בנו הבכור של הוגו השלישי, מלך קפריסין ואשתו איזבל ד'איבלין.
עם מות אביו בשנת 1284 הוכתר ז'אן כמלך ממלכת קפריסין ביום 24 במרץ בקתדרלה של ניקוסיה תחת השם ז'אן הראשון, מלך קפריסין.
ז'אן ירש מאביו את התואר "מלך ירושלים" אך כיסא המלוכה ניתן על ידי האפיפיור לשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה שרכש את הזכויות לכתר ממריה מאנטיוכיה תמורת 4000 ליברות של טור ובידי ז'אן נותר התואר ללא היכולת לאחוז במושכות השלטון.
בשנת 1285 נפטר ז'אן שהיה רווק וללא יורשים והשלטון עבר לאחיו אנרי השני, מלך קפריסין.
ז'אן דניאל היה עיתונאי וסופר יהודי-צרפתי.
בשנת 1964 הוא ייסד את המגזין "לה נובל אובזרווטר" ושימש כעורכו.
הוא נולד כז'אן דניאל בן-סעיד באלג'יריה בעיר בלידה, עיר גדולה בקרבת עיר הבירה אלג'יר.
בן לז'ול בן-סעיד ורחל בן-סימון.
בשנת 1965 נישא למישל בנסילון (Bancilhon) והיה אב לבת אחת.
ז'אן הראשונה, מלכת נווארה הייתה בתם של אנרי הראשון, מלך נווארה ורעייתו בלאנש מארטואה, שהייתה בת השושלת הקאפטינגית.
ז'אן שלטה כמלכת נווארה וכרוזנת שמפן, ובנוסף שימשה, מתוקף נישואיה לפיליפ הרביעי, מלך צרפת, כמלכה-רעייה של צרפת.
ז'אן נולדה בבר סו סיין שבמחוז אוב.
אביה מת כשהייתה תינוקת והיא ירשה את כס המלוכה.
בשל גילה, אימה בלאנש שימשה כעוצרת שלה ושלטה בפועל בנווארה.
כוחות זרים ופנימיים ניסו לנצל את המצב הרגיש – עוצרת אישה ומלכה תינוקת וז'אן ואימה ביקשו את הגנתו של פיליפ "הנועז", מלך צרפת.
בת נוספת, איזבל נישאה לאדוארד השני, מלך אנגליה ושירתה כמלכה-רעייה של אנגליה מתוקף נישואין אלה.
ז'אן הראשונה מתה בוונסן ב-1305, בגיל 32.
ז'אן דנז'ו קצין מעוטר בדרגת קפטן אשר שירת בלגיון הזרים הצרפתי.
התפרסם בעקבות קרב קמרון אשר בו הנהיג שני קצינים ושישים ושניים לגיונרים כנגד כוח של אלפיים מקסיקנים.
בקרב זה מצא את מותו.
ז'אן דנז'ו נולד בצרפת למשפחה בעלת עבר צבאי.
בגיל 20 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וסיים את לימודיו בדרגת סגן משנה.
לאחר סיום האקדמיה הצבאית הוא נשלח לאלג'יריה.
ב-1 במאי 1853 הוא איבד את כף ידו בקרב כאשר רובה התפוצץ בידו וכרת אותה.
במקום כף ידו שנכרתה חוברה לו יד תותבת מעץ.
ב-24 בדצמבר 1853 הוא קודם לדרגת סגן.
לאחר קידומו הוא נשלח להשתתף במלחמת קרים, שם הוא לקח חלק במצור על סבסטופול.
ב-9 ביוני 1855 קודם לדרגת סרן.
זכה לעיטור אות לגיון הכבוד בדרגת אביר ב-1856. לאחר מלחמת קרים השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה שם השתתף בקרב מגנטה ובקרב סולפרינו.
אחרי שרות קצר במרוקו הוא נשלח למקסיקו כחלק מכוח ההתערבות הצרפתי למקסיקו.
הוא הוצב שם כקצין אפסנאות ראשי של כוחות לגיון הזרים הצרפתי במקסיקו.
ב-29 באפריל 1863 נשלח עם כוח סיור להתחבר לשיירה אשר הובילה תותחים וציוד צבאי אחר.
ב-30 באפריל נעה פלוגה ג' של לגיון הזרים בפיקודו של דנז'ו לכיוון שיירת אספקה צרפתית.
כאשר עצרו למנוחה בפאלו ורדה הותקפה הפלוגה על ידי פרשים מקסיקנים.
הפלוגה נסוגה ולבסוף תפסה מחסה בחוות קמרון הנטושה.
לכוח הפרשים המקסיקני הצטרפו כוח חי"ר, והכוחות המקסיקנים פתחו בהתקפה על החווה.
לאחר שנכשלו הציעו המקסיקנים לדנז'ו להיכנע אך הוא סירב באומרו ש"הלגיון לעולם לא ניכנע".
דנז'ו נהרג לבסוף אבל לא לפני שהשביע את חייליו לא להיכנע.
החיילים נכנעו לבסוף אבל רק לאחר שרק שלושה מהם נשארו עומדים על הרגליים.
ב-3 במאי 1863 נקבר דנז'ו ליד חוות קמרון עם שאר הרוגי הפלוגה.
שנה לאחר הקרב מצא איכר מקסיקני שהכשיר את אדמות החווה הנטושה את יד העץ של דנז'ו ומכר אותה למפקד הכוחות הצרפתים במקסיקו.
יד העץ של דנז'ו משמשת עד היום כסמל קדוש ללגיון הזרים הצרפתי.
ז'אן פייר הרשולט (Jean Pierre Hersholt; 12 ביולי 1886 - 2 ביוני 1956) היה שחקן קולנוע אמריקאי יליד דנמרק שהופיע ב-140 סרטים בהוליווד.
קריירת המשחק שלו החלה עוד בתקופת הסרט האילם ונמשכה עד סוף שנות השלושים.
בין תפקידיו הבולטים ניתן למנות את מרקוס בסרט האילם "תאוות בצע" של אריך פון שטרוהיים מ-1924 ותפקיד הסבא של היידי בת ההרים (בגילומה של שירלי טמפל) בהפקה משנת 1937. ב-1934 שיחק בסרט הצעיף הצבעוני לצידה של גרטה גרבו.
עקב מבטאו הדני הקל, לוהק בעיקר לתפקידי רופאים, פרופסורים או אנשי אצולה ממוצא אירופאי, לרוב נבלים.
כמו כן כיכב במופע רדיו בשם "ד"ר כריסטיאן".
ב-1939 יסד הרשולט את "קרן הסיוע של הסרטים" (Motion Picture Relief Fund) ועמד בראשה מהקמתה ועד מותו ב-1956. הקרן נועדה לסייע לשחקנים ואנשי תעשיית הסרטים במימון טיפול רפואי.
בין השנים 1945 ל-1949 כיהן כנשיא האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
לאחר מותו הוחלט לחלק את פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית בטקס האוסקר לאדם מתעשיית הבידור בארצות הברית על הישגים יוצאים מן הכלל בתחום הפעילות ההומניטרית.
סבתו מצד אמו הייתה יהודייה מדנמרק, סבו מצד אביו היה מהגר צרפתי קתולי.
אחיינו היה השחקן הקנדי-אמריקאי לזלי נילסן.
היה נשוי ואב ל-2 בנים.
ז'אן וסילב וידנוב (בבולגרית: Жан Василев Виденов; נולד ב-22 במרץ 1959, פלובדיב, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית וכראש ממשלת בולגריה מראשית 1995 ועד ראשית 1997. בתקופת כהונתו החריף מאוד המשבר הכלכלי שפקד את בולגריה, אשר החל עם סיום השלטון הקומוניסטי.
וידנוב נולד בפלובדיב ואת השכלתו האקדמית בכלכלה רכש במוסקבה.
הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אשר בראשית שנות ה-90 שינתה את שמה למפלגה הסוציאליסטית ובהמשך הפך ליושב ראשה.
ב-1994 זכתה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות ועל וידנוב הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה.
בתקופת כהונתו חלה הרעה משמעותית במצבה הכלכלי של בולגריה, האבטלה והחוב הלאומי האמירו, הורד דירוג האשראי של המדינה והמשבר הוביל לאי שקט חברתי גובר והולך.
בשלהי 1996 גברו הקריאות במערכת הפוליטית להתפטרותו של וידנוב וב-21 בדצמבר הוא הודיע על התפטרותו.
וידנוב סיים גם את כהונתו כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית ובמקומו נבחר גאורגי פרבאנוב.
הוא נותר עוד מספר שבועות בתפקידו עד למינוי ממשלת מעבר בראשות ראש עיריית סופיה, סטפן סופיאנסקי.
לאחר סיום תפקידו הועלו בבולגריה טענות לאי סדרים כלכליים בתקופת כהונתו.
וידנוב פרש מהחיים הפוליטיים ומועסק כמרצה לכלכלה.
ז'אן דפו היה ראש העיר אנמס שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
במאי 1944 שמע דפו על לכידתה של קבוצה ובה 28 ילדים יהודים שניסו לעבור את הגבול לשווייץ בסיוע המחתרת הצרפתית ובראשות מדריכתם מריאן כהן.
דפו הגיע לבית הסוהר של הגסטפו ששכן בבניין בית מלון בעיר.
הוא הצליח להביא לשחרורם של 17 ילדים מהקבוצה, בני 4 עד 11, והבטיח למפקד הגסטפו המקומי שהוא ערב אישית לכך שהילדים יוחזרו לגסטפו אם הגסטפו ידרוש זאת.
דפו העביר את הילדים למקום מסתור, ולאחר מכן שב מספר פעמים לכלא וסייע ליתר הילדים במזון ובבגדים, למרות הסיכון לחייו בכל פעם שנכנס בשערי הכלא.
ביולי 1944 הודיע מפקד הגסטפו לדפו שיש לשלוח את הילדים שנותרו בכלא ליעד בלתי ידוע.
דפו הצליח להביא גם לשחרורם של ילדים אלה, וב-18 באוגוסט 1944 שוחררה אנמס על ידי כוחות בעלות הברית.
חלק מהילדים שהציל דפו נותרו להתגורר בצרפת אחרי המלחמה, וחלקם היגרו לבריטניה ולישראל.
בשנת 1966 הוענק לדפו אות חסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
ז'אן וילפרו-פאוור (צרפתית: Jeanne Villepreux-Power; 25/24 בספטמבר 1794 - 25 בינואר 1871), הייתה ביולוגית ימית צרפתייה.
בשנת 1832 הייתה וילפרו-פאוור האדם הראשון שבנה אקווריום לחקר בעלי חיים ימיים.
וילפרו-פאוור נולדה בעיירה ז'וויאק (Juillac) שבמחוז קורז (Corrèze); היא עברה לפריז ועבדה שם כתופרת; ב-1818 היא נישאה לסוחר אנגלי בשם ג'יימס פאוור והזוג עבר לסיציליה.
בסיציליה החלה וילפרו-פאוור לחקור את הטבע, וערכה תצפיות ומחקרים על בעלי חיים ימיים ויבשתיים, תוך שימוש ראשון מסוגו באקווריום.
היא חקרה רכיכות ומאובנים של רכיכות, והתמקדה בעיקר בתמנון Argonauta argo ממשפחת הארגונאוטיים.
מחקרה העלה כי סוג זה של תמנון יוצר קונכייה בעצמו, ולא משתמש בקונכיות של בעלי חיים אחרים.
מכתש, שהתגלה ב-1997 על ידי הגשושית מגלן על כוכב הלכת נוגה, נקרא וילפרו-פאוור על שמה של המדענית.
ז'אן ולז'אן הוא דמות בדיונית, הפרוטגוניסט העיקרי ברומן משנת 1862 של ויקטור הוגו "עלובי החיים".
ז'אן ולז'אן הוא אסיר משוחרר ואדם קשה יום, אשר מצליח להיחלץ ממצבו האישי הגרוע ולהפוך לאדם טוב, אך ממשיך להימלט כמעט כל ימיו ממערכת אכיפת החוק, ובעיקר ממפקח המשטרה ז'אבר, בעוד מצפונו ממשיך לייסר אותו על עברו.
במשך החלק השני של הספר ולז'אן מתמסר לגידולה של קוזט.
ולז'אן מתואר כאדם חזק פיזית, שמשתווה בכוחו למספר גברים יחד.
כוחו הרב משמש סימן זיהוי שלו, ומוביל בין היתר לזיהויו על ידי ז'אבר, כאשר ולז'אן מציל את חייו של אדם שנלכד תחת עגלה בנוכחותו.
מבחינה נפשית, ולז'אן עובר בתחילת הספר תהליך של חזרה בתשובה, כאשר מאדם רע הוא הופך לאדם מוסרי, והתנהגותו משמשת דוגמה להתנהגות של "אדם מושלם", בהשפעתו של ההגמון "בינווני".
עם זאת מבצע ולז'אן בשוגג גניבה של מטבע מילד קטן, ומעשה זה מחייב אותו - כאסיר משוחרר - לעונש של מאסר עולם.
לכל אורך הספר חווה ולז'אן נקיפות מצפון על היותו אסיר נמלט, ורואה עצמו כלא שייך לחברה הנורמטיבית.
עם זאת, מתואר ולז'אן על ידי אחרים כ"אדם קדוש", בשל מעשיו הטובים והסבל שהוא עובר.
לאורך העלילה ולז'אן מתייסר כמה פעמים בלבטים מוסריים קשים, זאת כאשר אין ברירה רק בין רע לטוב אלא בין ערך אחד לערך אחר.
ולז'אן מצליח להתגבר על נטיותיו האנוכיות, ולבחור בצד המוסרי, זאת על אף שהוא חש פיתוי להתעלם מהמוסר לטובתו וכמעט נכנע לכך.
למשל, אף שהוא חש שנאה עזה למריוס מחמת קנאתו באהבתם שלו ושל קוזט, הוא מסכן את חייו כדי להציל את מריוס ממוות.
לאחר השחרור מצליח ולז'אן להשתקם ולפתח תעשיית תכשיטים באזור בו הוא מתגורר, תחת הזהות הבדויה "מר מדלן".
יזמתו הופכת אותו לאחד האנשים העשירים במחוז, והוא תורם לשגשוגו של האזור כולו.
בהמשך הוא אף הופך, שלא מרצונו אלא לאור הפצרותיהם של בני עירו, לראש עירייה.
ולז'אן מתואר כאדם סגפן, שלא צורך כל מותרות ומפזר את כספו לעניים ולתרומות.
מנהלת משק הבית שלו מעריצה אותו על טוב ליבו והשלימות המוסרית שלו, ואף משקרת על מנת להצילו מפני ז'אבר, אף שלא הוציאה דבר שקר מפיה כל חייה.
ולז'אן הפך לאחר פרסום הספר "עלובי החיים" לארכיטיפ של קדוש מעונה, אשר נרדף גם על ידי סביבתו וגם על ידי מצפונו.
כוכב לכת מינורי , נקרא על שמו של ז'אן ולז'אן, ומקשר בין מספרו בכלא (כאסיר מס' 24601) ודמותו בעלובי החיים.
ז'אן וילאר היה שחקן ובמאי תיאטרון צרפתי.
כשהרגיש מתוסכל ממה שתפס כצמצום אופקים האליטיסטי של אמנות התיאטרון, הקדיש וילאר את עצמו ליצירת "תיאטרון העם" והוביל מגמת ביזור של הפעילות התיאטרונית בצרפת.
הוא הקים שני מוסדות תיאטרוניים רבי-חשיבות:פסטיבל אביניון וגרסה חדשה של "התיאטרון הלאומי העממי" בפריז.
וילאר שאף להביא לאולמות התיאטרון קהל רחב ככל האפשר מכל שכבות העם.
ז'אן וילאר נולד בשם ז'אן-לואי קום בעיר סט במחוז ארו שבדרום צרפת.
למד פילולוגיה וכן פילוסופיה בקורס של אלן.
וילאר השתלם כשחקן ובמאי תחת הדרכתו של השחקן ובמאי התיאטרון שארל דילן (Dullin) ב"תיאטר דה ל'אטלייה" (Théâtre de l'Atelier), שעל במתו עשה את הופעת הבכורה כשחקן בשנת 1935. לאחר מכן החל משנת 1940, בימי הכיבוש הנאצי, סייר עם להקת שחקנים ברחבי צרפת.
את הקריירה שלו כבמאי עצמאי החל בשנת 1943 בתיאטרון קטן שהקים בפריז, תיאטרון דה פּוֹש מונפרנאס" (כלומר -תיאטרון כיס מונפרנאס).
על במה זו העלה, בין השאר, את "דון ז'ואן" מאת מולייר ואת "מחול המוות" מאת סטרינדברג.
בשנת 1945 זכה בהצלחה מהדהדת בימויו את המחזה "רצח בקתדרלה" מאת ת"ס אליוט על במת תיאטר די וייה-קולומביה (Théâtre du Vieux-Colombier) של ז'אק קופו.
בשנת 1947 הוא היה המנהל הראשון של הפסטיבל השנתי לתיאטרון באביניון
התרחשות תרבותית זו קנתה תחת הנהלתו מוניטין בינלאומיים.
וילאר העלה במסגרת הפסטיבל יצירות קלאסיות רבות, כמו ריצ'רד השני מאת שייקספיר (1948-1949), "מות דנטון" מאת גאורג ביכנר (1948) ובהצלחה יוצאת דופן, את "הנסיך מהומבורג" מאת היינריך פון קלייסט (1951), האחרון - בהשתתפותו של ז'ראר פיליפ.
וילאר ניהל את הפסטיבלים באביניון עד יום מותו.
בשנת 1951 קיבל וילאר את ניהול התיאטרון הלאומי העממי TNP בפריז, תפקיד שהמשיך עד שנת 1961.עשה מאמצים רבים להפוך את התיאטרון הזה לתיאטרון עממי במובנו המקורי של תיאטרון הנגיש לכולם.
וילאר נקט בדרכים שונות להקל על גישת האנשים חסרי האמצעים להצגות - על ידי מחירי כניסה מוזלים, הסדרי מנוי נוחים, ארוחות זולות לפני ההצגות, מלתחה בחינם, הסעות ודיונים באופן סדיר בפני הקהל.
ההצגות צוידו בתפאורה פשוטה, אך בתלבושות מגוונות, שימוש רב במוזיקה ובתנועות.
וילאר הביא בפני הקהל של ה-TNP מחזות מאת צ'כוב, פירנדלו, היינר קיפהרדט
וברטולט ברכט (אמא קוראז' וילדיה, עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי וכו'.
הוא עצמו שיחק את התפקידים הראשיים ב"ריצ'רד השני" וב"קמצן."
בשנת 1969 ביים וילאר בארנה של ורונה את האופרה "דון קרלו" מאת ורדי.
ז'אן-ז'אק פַאבִייֶה היה מהנדס ואסטרונאוט צרפתי.
טס לחלל במסגרת טיסת המעבורת STS-78, במהלכה צבר כ-405 שעות טיסה בחלל.
היה סגן מנהל סוכנות החלל הצרפתית לטכנולוגיות מתקדמות.
עד למותו היה ראש תוכנית המחקר באוניברסיטת החלל הבינלאומית.
פאבייה סיפר כי הוא הושפע מטיסתו לחלל של יורי גגארין, וכי חלם להיות אסטרונאוט וטייס.
היה בעל תואר ראשון בהנדסה מבית הספר הגבוה הלאומי ללימודי אלקטרוכימיה ואלקטרו-מטלורגיה בגרנובל אותו סיים בשנת 1971. השלים דוקטורט בהנדסה בית הספר הגבוה הלאומי ללימודי כרייה, פריז ודוקטורט בפיזיקה ומטלורגיה מאוניברסיטת גרנובל.
במשך שנים שימש פאבייה כיועץ למנהל המרכז הצרפתי לחקר אנרגיות אלטרנטיביות ואנרגיות אטום (CEREM), הסוכנות הממשלתית לאנרגיה גרעינית ולמקורות אנרגיה חלופיים (CEA).
במסגרת תפקידו פיתח תוכניות מחקר, כולל תוכנית MEPHISTO, שיתוף פעולה בין נאס"א וCNES.
בין התוכניות שפיתח ניסויי מיקור כבידה ובדיקת חומרים, וניסויים נוספים לאסטרונאוטים בחלל.
MEPHISTO שוגר לחלל כמתעד ניסוי בשנים 1992–1994, ופאבייה היה המדען הראשי בתוכנית.
בנוסף היה המדען הראשי ביותר מ-10 ניסויים שבוצעו בחלל, בשיתוף פעולה עם נאס"א, סוכנות החלל האירופאית וסוכנות החלל הרוסית.
פאבייה נפטר במרץ 2023. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
בשנת 1985 סוכנות החלל הצרפתית (CNES) פרסמה קול קורא עבור אסטרונאוטים שאינם טייסים, אלא מתחום המדע וההנדסה.
פאבייה נבחר והצטרף לכיתת האסטרונאוטים.
הוא היה אמור לטוס במעבורת החלל הרוסית, אולם זו לא טסה.
לאחר הכשרתו חזר לעבודתו כמדען וחיכה להקצאה לטיסה בחלל.
כדי לשפר את סיכויו לטוס לחלל, בשנת 1992 לקח שנת שבתון מעבודתו ועבר למרכז טיסות החלל מרשל, באלבמה.
שם שימש כ-CAPCOM, אחראי על התקשורת בין חדר הבקרה לבין האסטרונאוטים בתחנת החלל הבינלאומית, והיה האדם הראשון שאינו אמריקאי בתפקיד זה.
הוא נבחר על ידי נאס"א כמומחה משימה ב-1992.
הוא הוצב כגיבוי למומחה מטען לטיסת המעבורת STS-65, לניהול מעבדת המיקרו כבידה הבינלאומית (IML-2).
במהלך המשימה הוא תמך בצוות בתור מתווך הממשק של הצוות במהלך תפקוד המטעד ממרכז הבקרה מרשל באלבמה.
בשנת 1996 טס פאבייה לתחנת החלל הבינלאומית בטיסת מעבורת החלל קולומביה STS-78 ושהה בה 17 יום.
הטיסה, שהתקיימה מ-20 ביוני ועד 7 ביולי 1996, נועדה לבחון ניסויי מיקרו כבידה במעבדת ספייסלאב.
הניסויים כללו מחקרים מ-10 מדינות שונות ו-5 סוכנויות חלל, והייתה המשימה הראשונה בעלת ניסויים מלאים במיקרו כבידה המשלבים מדעי החיים, בסיס למעבדה הקיימת בתחנת החלל הבינלאומית.
טיסת STS-78 נמשכה 405 שעות ו-48 דקות, והקיפה את כדור הארץ 271 פעמים.
כשחזר מהחלל פאבייה נשאר בארצות הברית עד סוף שנת 1996, ואז החליט לחזור למשפחתו בצרפת.
לימים יספר כי הודות לכך הוא לא הוצב במשימת STS-107, שהסתיימה באסון מעבורת החלל קולומביה.
פאבייה היה ראש תוכנית המחקר של אוניברסיטת החלל הבינלאומית וגם חבר מועצת היועצים של האוניברסיטה.
הוא היה בין המייסדים של חברת לווינות לחישה מרחוק הנקראת "Blue Planet", שמטרתה לבנות מערך מיקרו-לוויינים שיצלמו ברזולוציה של 1 מטר.
שני פרסים מטעם האקדמיה הלאומית הצרפתית למדע - פרס הראשי על שם מרסל דאסו ופרס על שם E.Brun.
מספר פטנטים על תהליכי צמיחה של קריסטלים
מדליית הטיסה בחלל של נאס"א
מדליית הזהב של העיר גרנובל
פרסם יותר מ-130 מחקרים ומאמרים אקדמאיים.
ז'אן השמיני דה בורבון, רוזן ונדום , היה נסיך צרפתי ורוזן ונדום בין השנים 1446–1477.
ז'אן נולד בשנת 1428 בוונדום, ללואי, רוזן ונדום ולאיזבל דה בובאו, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוואל ואן דה לאוואל.
בשנת 1446 מת אביו וז'אן ירש את תאריו, ולאחר מכן הוא לחם יחד עם ידידו ז'אן דה דנואה בצבאו של שארל השביעי, מלך צרפת נגד האנגלים בנורמנדי ובגיין.
ב-9 בנובמבר 1454 התחתן ז'אן עם איזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי, ובשנת 1458 הוא השתתף במשפט הבגידה של ז'אן השני, דוכס אלנסון.
לאחר מותו של שארל השביעי חבר ז'אן לבנו לואי האחד עשר, מלך צרפת ונלחם למענו בקרב מונטלרי, אולם בשל חוסר האמון בו מצד המלך, הוא פרש לנחלותיו ושיפר מאוד את העיר ונדום.
ב-6 בינואר 1477 מת ז'אן בוונדום, ובנו פרנסואה ירש את תאריו.
ב-9 בנובמבר 1454 התחתן ז'אן עם איזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
ז'אן דה בורבון (1460–1487), התחתנה עם לואי, נסיך גרנדפרה
קתרין דה בורבון (1461–1525), התחתנה עם ז'ילבר דה שאבאן
ז'אן דה בורבון (1465–1511), התחתנה עם ז'אן השני, דוכס בורבון, ולאחריו התחתנה עם ז'אן השלישי, רוזן אוברן
שרלוט דה בורבון (1474–1520), התחתנה עם אנגלברט, רוזן נבר
בנוסף היו לו שני בנים מפילגשו פיליפין דה גורניי:
לואי, בישוף של אברנש (לא ידוע 1520)
ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה, , היה נכדו של לואי הראשון, דוכס בורבון ואב קדמון של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ז'אן נולד בשנת 1344, לז'אק הראשון, רוזן לה מרשה ולז'אן דה שאטיון, בתם של איג דה שאטיון וז'אן דה ארגי.
בשנת 1362 נהרג אביו במהלך קרב בריגנאי, וזמן קצר לאחר מכן מת גם אחיו הבכור פייר השני, רוזן לה מרשה שנפצע במהלך אותו קרב, וז'אן ירש את נחלותיו ותאריו.
ז'אן לקח חלק פעיל במלחמת מאה השנים, והפך למושל לימוזן לאחר שעזר לכבוש אותו מחדש מידי האנגלים.
מאוחר יותר, בשנת 1366 הוא הצטרף לברטראן דו גסקלין במסעו לקסטיליה.
בשנת 1374מת גיסו בושאר השביעי, רוזן ונדום, וז'אן הפך לרוזן ונדום וקסטרה יחד עם אשתו.
ז'אן הצטרף למערכה של שארל השישי, מלך צרפת בשנת 1382 בפלנדריה (שהגיע לשיאו בקרב רוז'בק), ובשנת 1392 נלחם בברטאן.
כמו כן הוא בנה מחדש את הטירות של ונדום ולאבארדין.
ב-11 ביוני 1393 מת ז'אן בוונדום, ובנו ז'אק השני, רוזן לה מרשה ירש את תאריו.
ב-28 בספטמבר 1364 התחתן ז'אן עם קתרין דה ונדום, בתם של ז'אן השישי, רוזן ונדום וז'אן דה פונטיו, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
איזבל דה בורבון (1373–לא ידוע)
אן דה בורבון (1380–1408), התחתנה עם ז'אן מוולוה, רוזן מונפנסייה, ולאחריו התחתנה עם לודוויג השביעי, דוכס בוואריה
מארי דה בורבון (1386–1463), התחתנה עם ז'אן דה ביינס, לורד קרואה
שארלוט דה בורבון, מלכת קפריסין (1388–1422), התחתנה עם יאנוס, מלך קפריסין
ז'אן נולד בשנת 1381 והיה בנם הבכור של לואי השני, דוכס בורבון ואן מאוברן.
באמצעות אמו ירש ז'אן את רוזנות פורז.
במהלך מלחמת האזרחים ארמניאק - בורגונדי הוא נקט צד נגד הבורגונדים.
ז'אן נלכד בקרב אז'נקור ומת כשבוי בלונדון, למרות תשלום של דמי כופר, והבטחה לתמוך במלך אנגליה כמלך צרפת.
בשנת 1400 התחתן ז'אן בפריז עם מארי, דוכסית אוברן, בתו של ז'אן, דוכס ברי, שירשה את תואר דוכסית אוברן מאביה.
בנוסף, הייתה לו בת לא לגיטימית:
מרגרט, התחתנה עם רודריגו דה וילאנדראנדו.
הוא היה נשוי למארי דה בורבון, בתו של שארל הראשון, דוכס בורבון.
ז'אן נולד ב-2 באוגוסט 1426 בנאנסי, והיה בנם של רנה מאנז'ו ואיזבלה, דוכסית לורן.
ב-1453 הוא ירש את דוכסות לורן מאמו, הדוכסית איזבל, במהלך חייו של אביו, הדוכס רנה מאנז'ו, שהיה דוכס לורן ומלך נאפולי.
כיורש העצר של נאפולי, הוא הוגדר כדוכס קלבריה ובילה את רוב זמנו במזימות לחידוש השושלת האנגווינית של נאפולי.
בשנת 1460, הוא הביס באופן מכריע את פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי בנולה, אך לא הצליח למנוע מאחרים לבוא לעזרתו.
הוא הובס בטרויה ב-1462 ובאיסקיה ב-1465. בשנת 1466, הקטלונים בחרו באביו כמלך אראגון, והוא הוכתר כנסיך גירונה ויורש העצר.
הוא נסע לקטלוניה כדי להדגיש את טענות המשפחה, אבל מת, כביכול ברעל, בברצלונה.
בשנת 1444, הוא התחתן עם מארי דה בורבון, בתם של שארל הראשון, דוכס בורבון ואגנס מבורגון, דוכסית בורבון (ונכדתו של ז'אן חסר הפחד, ואחיינית של פיליפ הטוב, שניהם דוכסי בורגונדי ואויבים ובני ברית לאביה).
חוזה הנישואין נחתם באפריל 1437, אולם הטקס התקיים בסביבות 1444 כשהיא הייתה מבוגרת יותר ותוכל לסיים את הנישואין.
למארי וז'אן נולדו הילדים הבאים:
לז'אן היו גם כמה ילדים לא חוקיים:
ז'אן ד'אבנקור, התחתנה עם אשיל, ממזר בובאו
בת נוספת, התחתנה עם ז'אן ד'אקו
ז'אן ז'אק פלאטרס היה פסל צרפתי.
פלאטרס עבר לפריז מוסטפאליה ללמוד פיסול וציור.
למד אצל ז'אן אנטואן אודון ואצל ז'אק-לואי דויד, החל להציג בסלון ב-1810, זכה ב-1813 במקום השני לפיסול בפרס רומא ושירת בצבא הצרפתי משנת 1814 עד לסוף הקיסרות הראשונה.
במשך הרסטורציה הצרפתית התפרנס מיצירת פרוטומות של אישים, ביניהם גתה ולורד ביירון.
בנו לוטננט קולונל פול פלאטרס הוביל משלחות מחקר שהיו מעורבות בתכנון מסילת הרכבת חוצת סהרה
ז'אן ז'וזף אמאבל אימבר היה קצין צרפתי בדרגת מייג'ור, שהשתתף במספר סכסוכים צבאיים, בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.
ז'אן אימבר נולד בסן נבור, שבהרי הווז', בצפון-מזרח צרפת.
במהלך ילדותו לא קיבל חינוך וגדל להיות סוחר בעורות ארנבים.
הוא הצטרף למשמר הלאומי של ליון בדרגת סרג'נט עם הקמתו ביולי 1789, וב-1 באפריל 1792 התגייס לגדוד ה-13 של מתנדבי הווז'.
ב-11 באוגוסט אותה שנה הועלה לדרגת קפטן, ארבעה ימים אחר כך לדרגת לויטננט-קולונל וב-9 באפריל 1794 קודם לדרגת בריגדיר-גנרל.
פעילותו הייתה במערב צרפת נגד המלוכנים.
ב-1795 פיקד על העיירה ויטרה שבחבל ברטאן.
באותה שנה היה גם בלוואל, שם ניהל משא ומתן עם המלוכנים במהלך המצור על קיברון.
במסגרת המשא ומתן הגיע לפגישה עם מנהיג המלוכנים, שהגיע עם ליווי של 50 איש כאבטחה.
הגעתו לפגישה ללא אבטחה סימלה את ביטחונו, ואפשרה את קיום המשא ומתן בין הצדדים.
המשא ומתן הוליד את הסכם לה מאבילה.
ב-1794, אחרי שירות בצבא החופים של ברסט, שירת בצבא הריין ומוזל.
הוטל עליו להכין את המשלחת לאירלנד, וקיבל את הפיקוד על לגיון הנואר.
הוא הפליג במשלחת למפרץ באנטרי ב-1796, ועסק בפעולות ימיות נגד הצי הבריטי.
ההיתקלויות בבריטים ומזג האוויר הקשה אילץ את הצרפתים לשוב על עקבותיהם.
ב-1798 מונה לפקד על הכוחות הצרפתיים שסייעו למרד האירי.
החיילים בפיקודו כללו בעיקר חיל רגלים קטן וארטילריה, אולם כשהגיע לחופי אירלנד המרד כבר דוכא על ידי הבריטים.
למרות זאת, בעת הגעתו הצליח לרשום הצלחה בקרב קסטלבר, בטרם צעד לדבלין והכריז על הקמת רפובליקה אירית.
עם זאת, הכוח הקטן בפיקודו הובס בקרב בלינאמוק על ידי הבריטים, והוא נלקח בשבי.
הומבר וחייליו הוחזרו בעסקת שבויים.
אחרי חזרתו לצרפת, אימבר מונה לתפקידים בצבאות מיינץ והדנובה.
לאחר מכן יצא לסן-דומינג, שבהאיטי של ימינו, שם פרץ מרד עבדים.
אימבר הואשם בביזה, ונשלח בחזרה לצרפת באוקטובר 1802 בשל חשדות שהתחמק וקיים "יחסי קשר עם התושבים ועם שודדים".
מורת רוחו מהיומרות האימפריאליות של נפוליאון הביאה לפיטוריו ב-1803.
ב-1810, לאחר שירות קצר בצבא הצפון, עבר להתגורר בניו אורלינס.
ב-1813 הצטרף לחואן בטיסטה במטרה לעורר מרד במלכות ספרד החדשה, בניסיון שכשל.
ב-1814, הצטרף למלחמת העצמאות הארגטינאית, שם פיקד על חיל לזמן קצר.
שנה לאחר מכן התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי ונלחם בקרב על ניו אורלינס כשהוא לובש את מדיו הצרפתיים.
הגנרל אנדרו ג'קסון הודה לו על עזרתו אחרי הניצחון האמריקאי.
לאחר המלחמה, המשיך להתגורר בניו אורלינס ועבד כמורה עד שנפטר ב-1823.
ז'אן הראשון, דוכס אלנסון, הידוע בשם החכם (1385 – 25 באוקטובר 1415), היה אציל צרפתי, שנהרג בקרב אז'נקור.
ז'אן נולד בשאטו ד'אסאי ב-1385, והיה בנם של פייר השני, רוזן אלנסון ומארי דה שאמיילאר.
בשנת 1404, הוא ירש את אביו כרוזן אלנסון ופרשה.
הוא מונה לדוכס אלנסון ב-1414.
הוא פיקד על הדיוויזיה השנייה של הצבא הצרפתי בקרב אז'נקור.
כשהאנגלים פרצו את קווי הדיוויזיה הראשונה, הוא הוביל מתקפת נגד.
יש המייחסים לו את הריגת אדוארד, דוכס יורק, פציעת המפרי, דוכס גלוסטר, וחיתוך קישוט מכתר הנרי החמישי, מלך אנגליה.
הוא הוכרע על ידי שומר הראש של המלך הנרי ונהרג לפני שהספיק להיכנע.
פייר ד'אלנסון (נפטר ב-1424, קרב ורנויל), לורד גלנדון
מרגריט ד'אלנסון, נישאה לז'אן דה סנט-אובין, לורד פרה
ז'אן השני, דוכס אלנסון היה אציל צרפתי.
הוא ירש את אביו כדוכס אלנסון ורוזן פרשה כקטין בשנת 1415, לאחר מותו של האחרון בקרב אז'נקור.
הוא ידוע בעיקר בתפקידו כגנרל בשלב האחרון של מלחמת מאה השנים ובשל תפקידו כחבר לנשק של ז'אן ד'ארק.
ז'אן נולד בשאטו ד'ארז'נטן, והיה בנם של ז'אן הראשון, רוזן אלנסון ומארי מבריטני.
הוא לחם לראשונה בגיל 15 בקרב ורנויל ב-17 באוגוסט 1424, ונפל בשבי האנגלים.
הוא הוחזק בשבי עד 1429 ב- Le Crotoy, ושילם 200,000 מטבעות זהב עבור הכופר שלו.
הוא מכר את כל מה שהיה ברשותו לאנגלים, ואת הפייף שלו בפוז'רה מכר לדוכס ברטאן.
לאחר לכידתו של אלנסון, הדוכס מבדפורד, העוצר של המלך הנרי השישי, השתלט על הדוכסות שלו.
הוא לא החזיר לעצמו את אלנסון עד 1449, אך נשאר הדוכס בתואר בעיני הכתר הצרפתי.
כשעזב את הכלא, כונה ז'אן ד'אלנסון "האיש העני ביותר בצרפת".
לפני לכידתו ב-Verneuil, הוא התחתן ב-1424, בשאטו דה בלואה, עם ז'אן, בתם של שארל הראשון, דוכס אורליאן ואיזבלה מוולואה, אך היא מתה באנז'ה ב-1432, לאחר שלא היו לה ילדים.
באפריל 1429, זמן לא רב לאחר שחרורו, שמע הדוכס על ז'אן ד'ארק, שהגיעה למלך שארל השביעי בשינון, והבטיחה לשחרר את צרפת מהאנגלים, בבקשה שישלח אותה עם צבא להסיר את המצור על אורליאן.
אלנסון הגיע במהירות לשינון ומהר מאוד הפך לחברה הטוב ולתומך הבולט ביותר מבין נסיכי הדם.
לאחר שהסיר את המצור לצד ז'אן דה דונו ולהייר בין היתר, הגיע אלנסון כמפקד הצבא הצרפתי ומילא תפקיד מרכזי בשחרור שאר עמק הלואר.
הוא עזב להילחם במקום אחר לאחר סיום המערכה בספטמבר 1429, והעדיף לתקוף את האנגלים סביב הנחלות שלו בנורמנדי.
ב-30 באפריל 1437, בשאטו L'Isle-Jourdain, הוא התחתן עם מארי מארמניאק, בתו של הרוזן ז'אן הרביעי מארמניאק.
ז'אן לא היה מרוצה מהסכם אראס, לאחר שקיווה להיחלץ מעוניו באמצעות ביזת הבורגונדים.
הוא הסתכסך עם שארל השביעי, והשתתף במרד בשנים 1439–1440, (הפראגריה) אך נסלח לו, לאחר שהיה חבר לכל החיים של המלך.
הוא השתתף בפלישה לנורמנדי ב-1449, אך הוא יצר קשר באופן לא חכם עם האנגלים ב-1455. (הוא גם קיבל את עיטור מסדר גיזת הזהב בזמן זה.) זמן קצר לאחר שהשתתף ב"משפט החוזר" של ז'אן ד'ארק בשנת 1456, בו סיפק עדות נרחבת, ז'אן נעצר על ידי ז'אן דה דונואה ונכלא באייג-מורטס.
בשנת 1458, הוא הורשע ב-lèse-majesté (בגידה במלך) ונידון למוות, אך גזר הדין הומתק והוא נידון למאסר.
הוא שוחרר על ידי המלך הבא, לואי האחד עשר, בתנאים עם הצטרפותו ב-1461, אך הוא סירב לשמור אותם ונכלא שוב.
הוא נשפט בשנית בפני הפרלמנט של פריז ונידון למוות שוב ב-18 ביולי 1474, והדוכסות שלו הוחרמה.
אולם גזר הדין לא בוצע, והוא מת בכלא בלובר בשנת 1476.
לז'אן היו שני ילדים מאשתו השנייה, מארי:
רנה, דוכס אלנסון (1454–1492), אשר החזיר לעצמו את התארים שהוחרמו מאביו דוכס אלנסון ורוזן פרשה ב-1478
ז'אן (נפטרה ב-4 בדצמבר 1481), רוזנת בומון-לה-רוז'ה, התחתנה ב-1470 עם גי דה מאלמון
מדלן, התחתנה עם אנרי דה ברוי
ז'אן ויפוטניק (בסלובנית: Žan Vipotnik; נולד ב-18 במרץ 2002 בסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת החלוץ בסוונסי סיטי מהצ'מפיונשיפ ובנבחרת סלובניה.
ויפוטניק גדל במחלקת הנוער של מריבור.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסלובנית, ממנה הושאל לגוריצה ולטריגלב קראן.
ב-1 באוגוסט 2024 חתם בסוונסי סיטי.
ב-23 במרץ 2023 ערך ויפוטניק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה, בניצחון 1–2 על נבחרת קזחסטן במסגרת מוקדמות יורו 2024. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ז'אן ז'אק הנר, בצרפתית, Jean-Jacques Henner (5 במרץ 1829 - 23 ביולי 1905) היה צייר צרפתי, שנודע בציור עירום, נושאים דתיים ודיוקנאות.
הוא החל את לימודיו באמנות כתלמידם של מישל מרטין דרולינג ופרנסואה-אדואר פיקו.
בשנת 1848, החל ללמוד בבית הספר לאמנויות יפות בפריז, ובשנת 1858 קיבל את פרס רומא על ציור של "אדם וחוה מוצאים את גופתו של הבל".
ברומא הוא הודרך על ידי פלנדרין, וצייר ארבע תמונות עבור הגלריה בקולמר בין שאר העבודות.
הוא הציג לראשונה בסלון בשנת 1863 ולאחר מכן תרם את "צניעות סוזנה" (1865), במוזיאון ד'אורסה.
יצירות ידועות אחרות כוללות: המגדלנה (1878); דיוקנו של מ.
לציור "לוי משבט אפרים" (1898) הוענק מדליה.
בין שאר ההבחנות המקצועיות, הנר זכה גם בגרנד פרי לציור בתערוכת פריז העולמית של 1900. הוא מונה לאביר לגיון הכבוד בשנת 1873, לקצין בשנת 1878 ולמפקד בשנת 1889. עבודתו הידועה ביותר של הנר היא הציור שלו משנת 1885 של "פביולה הקדושה".
אף שהמקור אבד, הוא הועתק על ידי אמנים ברחבי העולם.
האמן פרנסיס אליס אסף למעלה מ-500 עותקים של הציור במגוון מדיות.
האוסף ידוע בשם "פרויקט פביולה".
הנר מת בגיל 76 בפריז.
להנר היו תלמידים רבים; ביניהם היו הציירת האמריקאית מתילדה מודן לייזנרינג והאמן הרומני דימיטרי סרפים.
מ-1874 עד 1889 הוא פתח את הסטודיו לנשים שלא הורשו להיכנס לבית הספר לאמנות.
אחת מאלה הייתה דורותי טננט שלימים נישאה להנרי מורטון סטנלי.
תלמידה נוספת הייתה אליזבת סנודן ניקולס ווטרוס (1858–1921), לימים אשתו של האמן הארי ווטרוס.
הנר נתן להם ציור כשהם נישאו ב-1887.
סוזן ואלאדון (1865–1938) עבדה גם כאחת הדוגמניות שלו.
ז'אן ויקטור גונסלבס (בפורטוגזית: Jean Victor Gonçalves; נולד ב-21 במרץ 1995 בברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת דילה גורי מליגת העל הגאורגית.
ויקטור החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות ברצלונה EC ואנגרה-RJ מהליגות הנמוכות בברזיל.
ב-1 ביולי 2016 חתם באולימפיקו דו מונטיז'ו מהליגות הנמוכות בפורטוגל.
מהליגה הפורטוגלית השלישית, ובתום עונת העפיל עם המועדון לליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-1 ביולי 2020 חתם ויקטור באוניאו סנטרם מהליגה הפורטוגלית השלישית.
ב-23 בינואר 2021 חתם בסקנדרבו קורצ'ה מליגת העל האלבנית, במדיה ערך 51 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-15 באוגוסט 2022 חתם בדילה גורי מליגת העל הגאורגית.
ז'אן אנדרה ואהל היה פילוסוף, מתרגם ומשורר יהודי-צרפתי.
ואהל התחנך באקול נורמל סופרייר.
והיה פרופסור בסורבון מ-1936 עד 1967, אך הרצף נגדע במהלך מלחמת העולם השנייה, במהלכה נכלא כיהודי במחנה הריכוז דראנסי, הצליח להימלט, וגלה לארצות הברית בין השנים 1942 ל-1945. הוא לא חזר לצרפת עד לתום המלחמה.
ואהל החל את הקריירה שלו כחסידם של אנרי ברגסון, ויליאם ג'יימס וג'ורג' סנטיאנה.
הוא הדגיש את חשיבותה של תולדות הפילוסופיה ביצירתו העיקריות Les Philosophies pluralistes d'Angleterre et d'Amérique (הפילוסופיות הפלורליסטיות של אנגליה ואמריקה) משנת 1920 ו-Etude sur le Parménide de Platon (מחקר הפרמנידס לאפלטון) משנת 1926. בחיבור זה והאל תרגם את הדדוקציה השנייה בפרמנידס לאפלטון כ-"I ya de l'un" (האחד ישנו).
התרגום השפיע, בין היתר, על ז'אק לאקאן שאימץ אותו כנקודה מרכזית בפסיכואנליזה, כמשפט הקיומי המנוגד למשפט "Il n'y a pas de rapport sexuel" (אין יחס מיני).
ואהל ידוע בעיקר כאחד ההוגים הצרפתיים שהציגו את המחשבה ההגליאנית בצרפת בשנות ה-30, לפני ההרצאות המפורסמות של אלכסנדר קוז'ב.
הוא גם היה חסיד מוקדם של ההגות האקזיסטנציאליסטית של סרן קירקגור.
מחקריו הפכו לספרים המשמעותיים Le malheur de la conscience dans la Philosophie de Hegel (התודעה האומללה בפילוסופיה של הגל) משנת 1929 ו-Etudes kierkegaardiennes (מחקרים קירקגוריאנים) משנת 1938. שני חיבורים אלו השפיעו על התקבלותם של הגל וקירקגור בצרפת, ועל מספר הוגים מרכזיים בצרפת, בהם עמנואל לוינס, ז'אן-פול סארטר וז'יל דלז.
ב-1937, בגיליון השני של Acéphale, בעריכתו של ז'ורז' בטאיי, פרסם ואהל מאמר שכותרתו "Nietzsche et la mort de Dieu, note à propos du Nietzsche de Jaspers" ("ניטשה ומות האלוהים: הערה על ניטשה של יאספרס").
בעודו בארצות הברית, ואהל הקים עם גוסטב כהן (Gustave Cohen) בתמיכת קרן רוקפלר אוניברסיטה בגלות, את ה- École Libre des Hautes Etudes, בניו יורק.
מאוחר יותר, הקים את ה-Decades de Mount Holyoke, הידוע גם בשם Pontigny-en-Amérique, לפי דגם של פגישות שניהל בין השנים 1910–1939 הפילוסוף הצרפתי פול דז'ארדינס () באתר המנזר הציסטרסיאני של בורגון.
במוסדות אלו נאספו אינטלקטואלים צרפתים והן אמריקאים בהם מריאן מור, וולאס סטיבנס ורוג'ר סשנס.
ואהל גם תרגם שירים של סטיבנס לצרפתית.
בצרפת שלאחר המלחמה היה ואהל דמות חשובה, כמורה ועורך של כתבי עת אקדמיים.
ב-1946 ייסד את קולג' פילוסופיה (Collège philosophique), מרכז רב השפעה לאינטלקטואהלים נון-קונפורמיסטים, כאלטרנטיבה לסורבון.
ז'אן הרביעי, דוכס ברטאן היה אציל צרפתי, דוכס ברטאן ורוזן מונפור .
שלט בברטאן, צרפת שנים רבות בתמיכת המלך הבריטי והיה מעורב, לאורך תקופת שלטונו, במאבק לשמר את שלטונו במחוז זה.
ז'אן הרביעי נולד ב-1339 לז'אן ממונפור ולז'אן מפלנדריה .
ב-1341 נפטר אחיו של האב ודוכס ברטאן, ז'אן השלישי , ומכיוון שהיה חשוך ילדים החלה מלחמת ירושה על התואר "דוכס ברטאן".
ז'אן ממונפורט (אביו של ז'אן הרביעי) טען לתואר זה כשבמקביל אליו טענו לתואר זה גם קרובת משפחתו ג'ואן מפנסיבר ובעלה שרל מבלואה .
שרל מבלואה זכה לתמיכת מלך צרפת והוגדר כיורש התואר "דוכס ברטאן" בעוד שהטענה לתואר מצד ז'אן ממונפור הוכרה רק על ידי בריטניה שהכתירה אותו כז'אן הרביעי (תואר שלא הוכר על ידי הצרפתים).
ב-1345, נפטר ז'אן ממונפור כשהוא מוריש לבנו, ז'אן הרביעי, את תואר "דוכס ברטאן" ואת מלחמת הירושה על התואר.
מאחר שהיה רק בן 6, כשירש את התואר, הייתה זו אימו של ז'אן הרביעי, ז'אן מפלנדריה, שנלחמה על מעמדו אולם כוחה לא עמד לה להתמודד מול שרל מבלואה והיא, בנה ובתה ג'ואן נאלצו לצאת לגלות לאנגליה שם ביקשו את תמיכתו של המלך אדוארד השלישי.
בתקופת שהותם באנגליה אושפזה האם בבית חולים והמלך לקח חסות על שני ילדיה, ז'אן וג'ואן שהפכו לחלק מהפמליה של המלך.
ב-1364, כשהוא בן 25, חזר ז'אן הרביעי לצרפת כדי לתבוע את זכויותיו.
ז'אן הגיע לצרפת כחלק מכוח אנגלי, בפיקוד ג'ון צ'אנדוס , והיה שותף לניצחון של הבריטים מול צבאו של שרל מבלואה בקרב אוריי .
בקרב זה נהרג שרל ואלמנתו, ג'ואן, חתמה באפריל 1365 על הסכם הכניעה, "הסכם גורנדה הראשון" , לפיו היא מסכימה להעברת תואר "דוכס ברטאן" לז'אן הרביעי ולמכירה בו כשליט היחיד של ברטאן.
הסיוע הבריטי הנרחב לו זכה ז'אן הרביעי כדי לזכות בתואר דוכסות ברטאן אילץ אותו לחלק זכויות וקרקעות לאצילים בריטים שסייעו לו כשבין השאר מסר לאחריותם את נמל ברסט ששימש כשער הכניסה של בריטניה לצרפת וכדרך להעשיר את קופתה של בריטניה ממיסים.
"פלישה" זו של בריטים לעמדות כוח בצרפת הייתה לצנינים בעיני אצילי ברטאן הצרפתים.
גם הצהרת הנאמנות של ז'אן הרביעי למלך צרפת שארל החמישי לא הרגיעה את המירמור של האצולה הצרפתית.
שארל החמישי ניצל חולשה זו של ז'אן הרביעי ושלח את צבאו לברטאן כדי לתמוך במתנגדים לו.
ז'אן ניסה לגייס אומנם כוח צבאי שיעמוד מול צבא צרפת אך לא הצליח וב-1373 נאלץ לצאת שוב לגלות באנגליה.
המלך שארל החמישי ניסה לנצל את נסיגתו של דוכס ברטאן כדי להכפיף את ברטאן לשלטונו תוך צמצום עצמאותם של אבירי המחוז.
לשם כך העמיד, ב-1378, את מפקד צבא צרפת ברטרן דו ז'וסלין בראש כוח צבאי למימוש תוכנית זו.
ניסיון השתלטות זה עורר התנגדות מצד אצילי ברטאן שביקשו מז'אן הרביעי לחזור לברטאן.
ב-1379 נחת ז'אן הרביעי בנמל דינאר כשהוא נתמך, שוב, על ידי צבא בריטי (בפיקודו של תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר).
הכוחות הבריטים החלו במסע כיבושים לביסוס אחיזתם בברטאן שיעדם היה העיר נאנט.
ז'אן הבין את ההתנגדות המקומית לנוכחות הבריטית לכן הגיע להסכם עם המלך החדש של צרפת, שארל השישי, ובמקביל שילם "כופר" לבריטים כדי שימנעו מהרחבת שליטתם במחוז.
צעדים אלו הובילו להתייצבות שליטתו של ז'אן הרביעי בברטאן תוך שמירה על יחסים טובים הן עם האנגלים והן עם הצרפתים.
ז'אן ניצל את תקופת השקט כדי לבצר את שליטתו במחוז (כמו למשל הקמת טירת הרמין ב ואן).
היחסים עם אוליבייה החמישי דה קליסון
אוליבייה החמישי דה קליסון היה אציל צרפתי מברטאן שכמו ז'אן הרביעי התחנך גם הוא בבריטניה וכל חייו הבוגרים חתר להשיג את התואר "דוכס ברטאן" ובכך נמצא שנים רבות בסכסוך עם ז'אן הרביעי.
ב-1364, עם חזרתו של ז'אן הרביעי מאנגליה לצרפת ובמשך מאבקו בשארל דה בלואה, היה דה קליסון בין תומכיו הקרובים ועם הניצחון קיווה להנות מפירותיו בצורת קרקעות.
לאכזבתו של דה קליסון העדיף ז'אן הרביעי למסור רכוש לידי מפקדי הצבא הבריטי דבר שהביא להתקוממות של דה קליסון, לענישתו על ידי ז'אן וליצירת קרע בין שניהם.
ב-1366 מינה ז'אן הרביעי את דה קליסון לנציג ברטאן בחצרו של המלך שארל החמישי על מנת לשמור על עצמאותו של המחוז.
בתקופה זו עבר דה קליסון מחנה ומתומך הבריטים ומלכם הפך לתומך מלך צרפת.
במסגרת שינוי זה הפך ליועץ צבאי למלך ואף העביר את אחוזותיו בברטאן לריבונות המלך.
מהלכים אלו הכעיסו את ז'אן הרביעי שראה בדה קליסון את אויבו.
ב-1373 היה דה קליסון בין מפקדי צבא צרפת שתקפו את ברטאן ואילצו את ז'אן הרביעי לצאת לגלות באנגליה ואף ניסה, בעקבות הסתלקותו של ז'אן, להשיג לעצמו את התואר "דוכס ברטאן" (ניסיון שנכשל).
היה זה ב-1378, במהלך ניסיונו של מלך צרפת לספח את ברטאן לממלכה, כשדה קליסון טיפח תקווה לרשת את ז'אן הרביעי ולהפוך לדוכס ברטאן אך עם חזרתו של ז'אן ב-1379 מאנגליה לברטאן נכזבה תקוותו.
ב-1381 נחתם "הסכם גורנדה השני" שהסדיר מחדש את היחסים בין מלך צרפת (שארל השישי) לדוכס ברטאן כשבמסגרת זו חתמו דה קליסון וז'אן הרביעי על הסכם בעלי ברית.
הסכם זה לא פוגג את המתיחות בין השניים וב-1387 הזמין ז'אן הרביעי את דה קליסון לוועידה בעיר ואן ואז אסר אותו והורה לאחד מקציני צבאו להוציאו להורג.
ב-1388 הגיע מלך צרפת להסכם עם ז'אן הרביעי להחזרת אדמותיו של דה קליסון.
ג'ון הרביעי, שרצה להוכיח את נאמנותו למלך צרפת, הטיל מצור על אחוזתו של דה קליסון המבוקש.
ב-1394 התאושש המלך שארל השישי וחזר למעמדו המלכותי והחזיר את זכויותיו של דה קליסון כולל המשך שירותו כמפקד הצבא.
ביולי 1361, בזמן ששהה באנגליה, נישא ז'אן למארי מוולטהאם , בתו של מלך אנגליה, אדוארד השלישי.
זמן קצר לאחר טקס הנישואין חלתה מארי ובספטמבר אותה שנה נפטרה.
ב-1366 נישא ז'אן בשנית לז'אן הולנד , בתו של תומאס הולנד, הרוזן הראשון של קנט ונכדתו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
ז'אן הולנד נפטרה ב-1384 כשהיא בת 34 ובטרם הולידה לבעלה ילדים.
ב-1386 נישא ז'אן בשלישית לז'אן מנווארה , בתו של שארל השני, מלך נווארה ולזוג נולדו תשעה ילדים.
ז'אן הרביעי נפטר ב-1399 ונקבר במרכז קתדרלת נאנט ופסלו הוצב על הקבר.