tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2016, בגיל 19, הוא גם השיג את התוצאה הבינלאומית הראשונה שלו במרוץ UCI לבוגרים, וסיים שני בטור של סין.
ברוב עונת 2017 לא השתתף וינגגור במרוצים רבים לאחר ששבר את עצם הירך בטור דה פיורדס.
לפני הפציעה הוא סיים במקום הרביעי הכללי וניצח בתחרות הנוער במרוץ הקטעים הצרפתי טור דו לואר-א-שר.
כשהתאושש מהפציעה עם פתיחת עונת 2018 הוא חזר לכושר טוב.
במסע אימונים בספרד בתחילת מרץ קבע וינגגור שיא חדש בטיפוס Coll de Rates.
הוא רכב את 6.5 הקילומטרים ב-13.02 דקות, 12 שניות פחות מהשיאן הקודם טיג'יי ואן גארדרן.
וינגגור הצטרף ליומבו–ויסמה ב-2019, ובאותה שנה השיג את הניצחון הראשון שלו ב-UCI World Tour, בקטע 6 של הטור של פולין.
בשנה שלאחר מכן הוא סיים במקום השמיני בטור של פולין 2020. הוא גם השלים את הגרנד טור הראשון שלו, וואלטה אספניה 2020, בו רכב כפועל עבור פרימוש רוגליץ', שניצח במרוץ.
וינגגור ניצח בקטע 5 של המרוץ הראשון שלו בשנת 2021, טור האמירויות, לפני שניצח בשני קטעים ובדירוג הכללי בסטימאנה אינטרנציונלה די קופי א ברטלי .
מאוחר יותר באותה שנה הוא סיים במקום השני הכללי אחרי חברו לקבוצה רוגליץ' ב.
באפריל נבחר וינגגור כמחליף של טום דימולן לסגל הטור דה פראנס 2021 של קבוצתו.
בטור היה אמור וינגגור לשמש כפועל עבור רוגליץ', אחד הפייבוריטים לניצחון במרוץ כולו.
בקטע 3 נפצע רוגליץ' ולמרות המאמצים להחזירו הקבוצה סיימה כמעט בפיגור של כמעט דקה וחצי.
בקטע 5, מרוץ אישי נגד השעון באורך 27.2 קילומטרים, סיים וינגגור במקום השלישי ונכנס לעשירייה הראשונה בדירוג הכללי.
בקטע השמיני, הקטע ההררי הראשון במרוץ, סיים וינגגור עם קבוצת המובילים בדירוג הכללי, כשלוש וחצי דקות אחרי טאדיי פוגאצ'אר שהשתלט על החולצה הצהובה.
וינגגור עלה למקום החמישי בדירוג הכללי בפיגור של חמש דקות.
לאחר הקטע פרש רוגליץ' מהמרוץ בשל הפציעות והשאיר את וינגגור כמועמד היחיד לדירוג הכללי של הקבוצה.
בקטע 11, שכלל עלייה כפולה של מון ונטו, תקף וינגגור בטיפוס השני, ועל אף שפוגאצ'אר הצליח בהתחלה לעמוד בקצב שלו הצליח וינגגור להשיג יתרון של כמעט 40 שניות בפסגה.
הוא אמנם נתפס בירידה, אך עלה למקום השלישי בדירוג הכללי.
כשהמרוץ הגיע להרי הפירנאים ביסס וינגגור את מיקומו על הפודיום.
בקטע 17, שהסתיים בראש מעבר פורטה , היו וינגגור וריצ'רד קאראפאס היחידים שיכלו לעמוד בהתקפה של פוגאצ'אר.
בספרינט סיים וינגגור שני אחרי פוגאצ'אר, ועלה למקום השני בדירוג הכללי.
אותו תרחיש קרה גם בקטע הבא שהסתיים בפסגת הלוז ארדידן , כשווינגגור סיים שני.
ביום הלפני אחרון סיים וינגגור שלישי בקטע והתבסס במקום השני בדירוג הכללי.
הוא סיים בבטחה את השלב האחרון בשאנז אליזה והפך לרוכב הדני השני שמגיע לפודיום בטור דה פראנס, והראשון מאז ביארנה ריס, שניצח במרוץ ב-1996.
הישגו המשמעותי הראשון בעונת 2022 היה המקום השני בטירנו–אדריאטיקו, ולאחר מכן מקום שישי ב.
קבוצת יומבו–ויסמה שלטה בקריטריום דו דופינה 2022, בו וינגגור סיים במקום השני אחרי חברו לקבוצה רוגליץ', וניצח בשלב האחרון של המרוץ.
וינגגור פתח את הטור דה פראנס 2022 בכושר טוב, כשפוגאצ'אר היחיד שמקדים אותו לאחר קטע הפתיחה נגד השעון.
בשלב 5 נפצע רוגליץ', והוא ווינגגור איבדו זמן רב.
בקטעים הבאים הוא נאבק עם פוגאצ'אר על ניצחונות בקטעים ובזמן.
בקטע 11 שנערך באלפים, תקפו רוגליץ' ווינגגור לסירוגין את פוגאצ'אר בעליה למעבר גליבייה וכשווינגגור תקף במעלה האחרון בקטע נשבר פוגאצ'אר וסיים 2:51 דקות אחרי וינגגור וירד למקום השלישי.
היה זה הניצחון הראשון בקריירה שלו בקטע בטור דה פראנס, והוא הגן על ההובלה שלו למחרת עם סיום בפסגת האלפ ד'ואז.
במהלך הקטעים הבאים ביצע פוגאצ'אר כמה התקפות, מה שהקטין את הפער בצמרת הדירוג הכללי, אך וינגגור שמר על ההובלה.
קבוצת יומבו–ויסמה איבדה שניים מרוכביה לפני יום המנוחה, לאחר שרוגליץ' לא פתח את קטע 15 וסטייבן קראוסווייק נפל במהלכו, אך למזלו של וינגגור המטפס החזק ביותר של הקבוצה, ספ קוס, היה בכושר טוב ופתח את השבוע השלישי.
בקטע 17 היה וינגגור הרוכב היחיד שנשאר עם הצמד מקבוצת יו.
אמירטס, פוגאצ'אר וברנדון מקנולטי, במעלה הטיפוס האחרון.
ב-500 המטרים האחרונים של הסיום התלול מאוד תקפו פוגאצ'אר ווינגגור כדי לנצח בקטע, ופוגאצ'אר ניצח בו בהפרש זעום.
בקטע 18 הוא ענה על ההתקפות המוקדמות של פוגאצ'אר, שנפל במורד לפני הטיפוס האחרון על האוטקם (וינגגור המתין לו ולא ניצל את הנפילה לניסיון לפתיחת פער).
בטיפוס האחרון הוא רכב אחרי קוס רוב הדרך, אך לאחר שקוס סיים את עבודתו כמטפס תקף וינגגור את פוגאצ'אר ויצר פער קטן.
במהלך קבוצתי מבריק המתין לו שם ואוט ואן ארט שהיה בבריחה ומשך את וינגגור לניצחון בקטע.
לאחר שחצה ראשון את קו הסיום הוא הגדיל את הפער בפסגת הדירוג בעוד דקה, ניצח בפעם השנייה בקריירה בקטע בטור דה פראנס, עלה ליתרון גדול בדירוג קטגוריית ההרים וכמעט הבטיח את ניצחונו בטור.
בקטע ה-20 שהיה מרוץ נגד השעון, סיים במקום השני, אחרי חברו לקבוצה ואן ארט ולפני פוגאצ'אר.
הוא חצה את קו הסיום בשאנז אליזה בפריז כדקה מאחורי הספרינטרים, לצד חבריו לקבוצה.
במהלך החודשים הבאים נעדר וינגגור מכמה מרוצים בהם חיכו לו לאחר ניצחונו בטור דה פראנס, במיוחד בטור של דנמרק ובאליפות העולם.
מספר עיתונים הטילו ספק במצב רוחו והזכירו את "התקופות הקשות" שחווה.
הוא חזר ב-27 בספטמבר למרוץ CRO כדי להתכונן לג'ירו די לומברדיה בתחילת אוקטובר, מרוץ שבו סיים במקום ה-16 (המנצח:טאדיי פוגאצ'אר).
וינגגור הוא בנם של קלאוס כריסטיאן רסמוסן וקרינה וינגגור רסמוסן מהילרסלב, ת'י.
יש לו אחות אחת, מישל.
וינגגור מתגורר עם חברתו טרין מארי הנסן בגלינגור.
הם הכירו כשווינגגור היה רוכב בקבוצת קולוקוויק וטרין הייתה מנהלת השיווק של הקבוצה.
בספטמבר 2020 ילדה טרין את בתם פרידה.
ציר זמן של תוצאות כלליות
יונאס גלווידיס-ביקאוסקאס (בליטאית: Jonas Galvydis-Bykauskas; 15 בדצמבר 1864 – 16 ביולי 1943) היה גנרל ליטאי אשר שימש לזמן קצר כמפקד צבא ליטא.
גלווידיס-ביקאוסקאס למד יערנות והחל לעבוד כיערן לפני שב-1885 התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא לחם במלחמת רוסיה-יפן, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה כבר היה פולקובניק ומפקד גדוד.
ב-1916 הוא נפצע בקרב ליד לודז' ונפל בשבי הגרמנים.
הוא שוחרר ב-1918 עם סיום המלחמה בין הגרמנים לרוסים.
בינתיים, הכריזה ליטא על עצמאות, וגלווידיס-ביקאוסקאס התגייס לצבא ליטא הטרי.
הוא לחם כנגד הצבא האדום ופיקד על הגנת העיר וילנה.
לאחר המלחמה הכין תוכנית לגיבוש הצבא הליטאי.
בתחילת 1919 הוא מונה למפקד בית הספר הצבאי הליטאי.
הוא פיקח על חינוך המחזור הראשון של קצינים ליטאים.
ב-29 באוגוסט 1919 הוא מונה למפקד העיר קובנה.
באוקטובר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרולס לייטננטס, והפך בכך לאחד הגנרלים הראשונים של הצבא הליטאי.
בינואר 1920 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-3. ב-14 ביוני של אותה שנה, התפטר סילבסטראס ז'וקאוסקאס מתפקיד מפקד הצבא, וגלווידיס-ביקאוסקאס מונה לממלא מקומו באופן זמני.
במקביל לקריירה הצבאית שלו, הוא החל לטפח קריירה פוליטית.
הוא הצטרף למפלגת "איגוד האיכרים הליטאי" שהסתפחה לגוש המפלגות "המפלגה הנוצרית-הדמוקרטית".
ב-7 ביולי הוא נבחר לסיימאס (הפרלמנט הליטאי), ולפיכך העביר את תפקיד מפקד הצבא לקונסטנטינאס ז'וקאס.
ב-1 בפברואר 1921 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, ופיקד עליה במהלך המלחמה כנגד הפולנים.
ב-8 במרץ 1922 הוא מונה למפקד בית הספר הצבאי.
ב-18 בדצמבר של אותה שנה הסתיימה הכהונה שלו כחבר הסיימאס.
באוגוסט 1926 הוא פרש מהצבא בדרגת גנרולס.
ב-21 בספטמבר 1940 נעצר גלווידיס-ביקאוסקאס בידי הסובייטים שכבשו את ליטא.
הוא נכלא בקובנה ונידון לעבודות פרך.
ביוני 1941, עם התקרבות הוורמאכט לליטא, התמרדו הליטאים כנגד הסובייטים ושחררו את האסירים הפוליטיים.
גלווידיס-ביקאוסקאס המשיך להתגורר בקובנה עד מותו ב-16 ביולי 1943.
יונאס אנדרישקביצ'יוס (בליטאית: Jonas Andriškevičius; נולד ב-29 ביולי 1944) הוא מייג'ור גנרל ליטאי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) הראשון של הכוחות המזוינים של ליטא לאחר התפרקות ברית המועצות.
אנדרישקביצ'יוס נולד בדבייקיאי ב-29 ביולי 1944. הוא למד בבית הספר סרגיי קירוב לרפואה צבאית בלנינגרד, וב-1966 התגייס לצבא האדום.
בין 1967-1973 הוא שרת בקבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
לאחר מכן הוא עבר למוסקבה ולמד באקדמיה הצבאית פרונזה.
הוא סיים את לימודיו ב-1976. בין 1979–1980 הוא שרת במחוז הצבאי הסיבירי.
ב-1981 נשלח לאתיופיה כחלק ממשלחת היועצים הצבאיים שסייעו לשלטונו של מנגיסטו היילה מריאם.
ב-1984 הוא חזר לליטא ושימש כמנהל המחלקה הצבאית של אוניברסיטת וילנה עד פירוק ברית המועצות.
לאחר מכן הוא התגייס לצבא ליטא החדש, וב-20 באוקטובר 1993 מונה למפקד הראשון של הצבא הליטאי.
הוא כיהן בתפקיד עד 1 ביולי 1999 והוביל את הקמתו מחדש של הצבא הליטאי.
כיום הוא משמש כיו"ר אגודת הבוגרים הליטאים של מכללת נאט"ו להגנה.
יונאס אלגירדאס קרונקאיטיס (בליטאית: Jonas Algirdas Kronkaitis; נולד ב-1 בפברואר 1935) הוא איש צבא ליטאי בדימוס.
שרת בצבא ארצות הברית, וב-1997 חזר לליטא ומונה לסגן שר ההגנה, ולאחר מכן לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של ליטא.
קרונקאיטיס נולד בשירווינטוס ב-1 בפברואר 1935. ב-1944 עזבה משפחתו את ליטא, וב-1949 היגרה לארצות הברית.
ב-1959 הוא התגייס לצבא ארצות הברית.
במקביל, הוא למד באוניברסיטת סירקיוז וסיים תואר ראשון במנהל עסקים.
כמו כן למד במכללת הפיקוד והמטה הכללי של ארצות הברית ובמכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
ב-1985 הוא פרש מהצבא האמריקני.
ב-1997 הוא חזר לליטא, שבינתיים השתחררה מהכיבוש הסובייטי.
בשל ניסיונו הצבאי הוא מונה לסגן שר ההגנה.
ב-1 ביולי 1999 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
בתפקידו זה הוא הוביל את הצטרפות ליטא לנאט"ו.
הוא סיים את תפקידו ב-30 ביוני 2004.
ב-2006 הוא היה חבר בוועדה שחקרה את מותו המסתורי של הפוליטיקאי ויטאוטאס פוציונאס.
ב-2007 הוא התפטר מהוועדה בטענה לחוסר יעילות שלה.
ההתאחדות הבולגרית להתעמלות "יוּנָאק" (בבולגרית: "Българското гимнастическо дружество "Юнак, ) הייתה תנועת נוער ספורטיבית שהוקמה בבולגריה ופעלה בין השנים 1895–1946, תוך אימוץ סממנים לאומניים בולגריים.
יונאק חנכה את מכבי בולגריה וסיפקה לה מדים ייצוגיים, ציוד התעמלות ומדריכים.
"מכבי בולגריה" אימצה את דפוסי הפעילות של יונאק והארגונים קיימו כנסים ופעילויות משותפות עד לתקופת מלחמת העולם השנייה.
המילה יוּנָאק משמעה בבולגרית גיבור-על, היא שאולה מהפולקלור והאפוסים הסלבים הדרומיים ככלל, והבולגריים בפרט, ומופיעה בסיפורי עם רבים.
היונאק מתואר באפוסים כצעיר חסון, בעל כוח לא אנושי ויכולות על טבעיות הנלחם נגד הרוע והעוולות, ומול שליטים עריצים ומדכאי העם.
התנועה הוקמה ב-1895 בעיר לום בדומה לתנועות נוער שפעלו בשווייץ ובאוסטרו-הונגריה, על ידי משכילים בולגרים ששבו לבולגריה לאחר תום לימודיים במדינות אלו.
לבולגריה הגיעו מדריכים משווייץ ועד 1897 הקומו תאים של התנועה בסופיה, בווארנה, ברוסה, בקיוסטנדיל, בקאזאנלק, בגברובו ובפלובדיב.
ב-1898 נערך הכינוס הארצי והוקם ארגון "יונאק" הארצי אשר איגד לתוכו 27 סניפים שכבר פעלו במועד זה.
הוקמו גם תאי יונאק במקדוניה הווארדארית ובתראקיה היוונית בכדי לסייע למיצוה הנרטיב הלאומי הבולגרי בשטחים אלו.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 מנה הארגון כ-60,000 חברים ו-242 סניפים שונים ברחבי בולגריה.
האצטדיון המרכזי של הקבוצה בו שיחקה קבוצת הכדורגל המובילה היה אצטדיון יונאק, ובו 35,000 מקומות ישיבה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה אימצה ממלכת בולגריה מדיניות פרו-גרמנית, והצטרפה להסכם התלת-צדדי.
לאחר הקמת ארגון בראניק במתכונת ההיטלר יוגנד צומצמה פעילותו של יונאק, נאסרו מפגשים ותחרויות ונעשה ניסיון למזג את חבריו ומוסדותיו לתוך בראניק.
בהמשך ב-1952 נהרס אצטדיון "יונאק סופיה".
מתכונת פעילותם של תאי "מכבי" התבססה על מתכונת פעילותו של יונאק, וצעירי מכבי הלכו עם מדים ייצוגיים אשר נתרמו על ידי יונאק.
בהמשך, תרם יונאק גם מכשירי אימון.
נערכו כנסים ותחרויות משותפות ברחבי בולגריה, ובפועל חנך "יונאק" את מכבי בולגריה והיווה השראה עבורה.
יונאס אוֹמְלין הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת השוער בבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה, בה הוא משמש כקפטן, ובנבחרת שווייץ.
אומלין התחיל את הקריירה שלו בקרינס בליגה השווייצרית השנייה.
לאחר מכן עבר ללוצרן, ממנה הושאל ללה מון לקראת עונת 2015/2016.
לאחר עונת ההשאלה, חזר אומלין ללוצרן, בה שיחק שתי עונות.
ב-22 ביוני 2018, בזל הודיעה על החתמתו של אומלין מלוצרן.
לאחר חמישה משחקי מבחן, ערך אומלין את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית עבור בזל בזנקט יאקוב פארק ב-21 ביולי 2018, כאשר בזל הפסידה 2-1 לסנט גאלן.
תחת המאמן מרסל קולר, היה אומלין שותף לזכייתה של בזל בגביע השווייצרי בעונת 2018/2019.
ב-12 באוגוסט 2020, עבר אומלין למונפלייה.
ב-19 בינואר 2023, חתם אומלין בבורוסיה מנשנגלדבך על חוזה לארבע וחצי שנים.
במאי 2019, נכלל אומלין בסגל נבחרת שווייץ לליגת האומות 2018/2019, אך לא שותף בטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-7 באוקטובר 2020 במשחק ידידות נגד קרואטיה.
אומלין זומן במקור לסגל השווייצרי ליורו 2020, אך נפצע בקרסול הימני במהלך החימום למשחק הפתיחה.
התאחדות הכדורגל השווייצרית זימנה את גרגור קובל במקומו.
יונאס קורט אורביג הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה.
אורביג נולד באויסקירכן שבגרמניה, וגדל במחלקת הנוער של פ.צ.
ב-6 בינואר 2023 הושאל אורביג ליאן רגנסבורג מהבונדסליגה השנייה עד לתום עונת .
ב-28 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לדרמשטאדט 98 במסגרת המחזור ה-18 בליגה.
בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במדי המועדון, ובתום העונה נשרה הקבוצה לליגה הגרמנית השלישית.
ב-5 ביולי 2023 הושאל אורביג לגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה למשך עונת .
ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על פאדרבורן 07 במסגרת המחזור הראשון בליגה.
לקראת עונת חזר אורביג לפ.צ.
ב-2 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על המבורג במסגרת המחזור הראשון בבונדסליגה השנייה, ובסך הכל ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-27 בינואר 2025 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בבאיירן מינכן מהבונדסליגה.
יונאס פרנבאך הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות הבלם והמגן השמאלי בהיידנהיים מהבונדסליגה.
פרנבאך ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של פרייבורג ב-22 באוגוסט 2015, כששיחק 90 דקות מלאות בניצחון 2–1 על פורטונה דיסלדורף במסגרת המחזור הרביעי של עונת 2015/2016.
ביוני 2017 הצטרף פרנבאך לקרלסרוהה מהליגה השלישית בהשאלה לעונת 2017/2018. ב-19 ביוני 2018 הוא עזב שוב את פרייבורג בהשאלה, והצטרף ליאן רגנסבורג מבונדסליגה השנייה לעונת 2018/2019. כאשר הסתיימה השאלתו ב-2019, הוא עבר להיידנהיים מבונדסליגה השנייה.
פרנבאך זכה במדליית פריץ ואלטר (ארד עד גיל 18) בשנת 2014.
יונאס סוונסון (בנורווגית: Jonas Svensson; נולד ב-6 במרץ 1993) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת המגן הימני בבשיקטש מליגת העל הטורקית.
סוונסון החל לשחק בלבאנגר ב-2008, כשהיה בן 15, בליגה הנורווגית השנייה.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הנורווגית ערך ב-10 במרץ 2011. ב-20 באפריל 2016 הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות המועדון שהגיע ל-200 הופעות.
ב-10 ביולי 2021 חתם סוונסון לשלוש שנים באדנה דמירספור, שעלתה אז לליגת העל הטורקית.
ב-10 בינואר 2024 חתם סוונסון על חוזה לשנתיים בבשיקטש מליגת העל הטורקית.
סוונסון שיחק בכל נבחרות הנוער של נורווגיה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך ב-1 ביוני 2016 בניצחון 3–2 על איסלנד.
את שערו היחיד בנבחרת כבש ב-24 במרץ 2021 בניצחון 3–0 על גיברלטר במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
שחקן החודש בליגת העל ההולנדית: ינואר 2018
"יוּנְג וילנה" (בכתיב יידי: יונג-ווילנע; יידיש: "וילנה הצעירה"), או בשמהּ המלא "שרייבער און מאַלער גרופע יונג-ווילנע" (יידיש: קבוצת הסופרים והציירים 'וילנה הצעירה'), הייתה חבורה ספרותית יהודית-יידישאית בעיר וילנה, שפעלה משנת 1927 ועד לשלהי שנות ה-30.
ראשית פרסומה של החבורה היה בשנת 1927, בכינוס ספרותי בווילנה, והמשכו מעל גבי העיתון "ווילנער טאָג", היומון של וילנה.
עורך העיתון, זלמן רייזן, פרסם את יצירות חברי הקבוצה בהבלטה גדולה וחזה להם עתיד ספרותי מבטיח.
חבורת היוצרים של וילנה הצעירה מנתה יוצרים רבים, ובהם: המשורר והסופר חיים גראדה, המספר והמשורר שמריהו קצ'רגינסקי, המשורר אברהם סוצקבר, המשורר פרץ מירנסקי, המשורר אברהם לב (שעלה לימים לארץ והיה בין מייסדי קיבוץ גבעת השלושה, אביו של העיתונאי יגאל לב), המשורר לייזר וולף, המשורר שמשון כהן, הסופר משה לוין.
הציירים הצעירים שנמנו עם החבורה היו בן-ציון מיכתם, רוזה סוצקבר וש.
רובם היו חניכי המוסדות היידישאים, ובעלי השקפות שמאליות קיצוניות, הקרובות למפלגה הקומוניסטית.
רובם לא היו ציוניים ולא חובבי עברית.
המשורר אברהם סוצקבר למשל, חרף ריבוי שנות ישיבתו בישראל, המשיך ליצור ביידיש.
החבורה התפוררה מעצמה עוד לפני המלחמה, ויוצריה פנו איש לעברו וליצירתו.
רובם הושמדו בשואה, אבל אחדים היגרו לארצות הברית, ומעטים גם נאחזו בארץ.
יצירתם החדשנית הייתה חלק מתהליך מהפכני ומעמיק שעבר על לשון היידיש ותרבותה, שאלמלא השואה וההשמדה, אפשר והייתה מתפתחת ללשון מודרנית וחילונית, ותופסת מקום של כבוד בין לשונות אירופה.
יונדאי הוא מותג הכולל קבוצה גדולה של חברות דרום קוריאניות הפועלות באופן עצמאי או עצמאי-למחצה.
החברה המזוהה ביותר עם המותג היא יונדאי מוטור, יצרנית הרכב הרביעית בגודלה בעולם (נכון ל-2014).
חברת יונדאי הראשונה שהוקמה הייתה חברת בנייה שנוסדה על ידי צ'ונג ג'ו-יונג ב-1947, והפכה לקונצרן-ענק (צ'בול- Chaebol), הגדול ביותר בקוריאה הדרומית.
קבוצת יונדאי הייתה עד המשבר הכלכלי באסיה ב-1997, תאגיד ענק של חברות העוסקות בתחומים מגוונים כגון ייצור מכוניות וספינות, תעשייה כבדה, ביטוח, מסחר, נדל"ן, רשתות שיווק ועוד.
לאחר פירוק הקבוצה נותרו חברות רבות הנושאות את השם "יונדאי" המנותקות מבחינה משפטית מ"קבוצת יונדאי".
החברה הנושאת שם זה הצטמצמה לעיסוק בתחומי ייצור מעליות, שרותי שינוע סחורות ותיור.
4 שנים לאחר מכן, בשנת 2001, התפצלה מקבוצת יונדאי "יונדאי אלקטרוניקה" ושינתה את שמה להייניקס.
יונגפראו הוא הר ברכס האלפים הברניים בהרי האלפים של שווייץ.
גובה פסגת יונגפראו 4,158 מטר, והיא נמצאת על גבול הקנטונים ברן וואלה.
שתי הפסגות הסמוכות אליו הן "אייגר" (Eiger 3,970 מטר) ו"מונך" (Mönch 4,107 מטר).
יונגפראו הוכרז בשנת 2001 כאתר מורשת עולמית ביחד עם קרחון אלטש והר ביטשהורן.
הטיפוס לפסגת היונגפראו דורש יכולות טיפוס שלג בסיסיות.
הראשונים שהעפילו אליו, בשנת 1811, היו האחים מייר מהכפר השווייצרי אראו.
כיום מהווה היונגפראו מוקד משיכה לתיירים רבים בזכות רכבת העולה אל ההר דרך מנהרה חצובה.
תחנת הרכבת הסופית ששמה יונגפראויוך ממוקמת בגובה של 3,454 מטר ולכן היא נחשבת לתחנת הרכבת הגבוהה ביותר באירופה.
הרכבת, שנפתחה כבר בשנת 1912, נבנתה במשך 16 שנים ודרשה כוח עבודה של כ-3,000 עובדים.
עיקר העבודה היה בשלב השני של סלילת מסילת הרכבת, מתחנת הביניים בקליינה-שיידג (Kleine Scheidegg) ליונגפראויוך, מכיוון שהמסילה חצובה כולה בתוך פסגת האייגר.
הרכבת עושה את דרכה אל ההר בשיפוע של עד 25%, ובדרכה היא עוברת דרך הצד הצפוני של פסגת אייגר, שם היא עוצרת במנהרה למספר דקות כדי לאפשר לנוסעים לגשת אל פירי חציבה שבקצותיהם ממוקמים חלונות רחבים לצפייה בנוף.
הפירים נוצרו כחלק מתהליך החציבה של המנהרה.
הנסיעה אל ההר מתחנת הרכבת המזרחית של אינטרלאקן אורכת כשעתיים המכילות בתוכן מעבר בין 3 רכבות שונות.
הנסיעה מתחנת הביניים בקליינה-שיידג אורכת כ-50 דקות כולל עצירות, ובדרך למטה כ-35 דקות.
אורכה של המנהרה כ-7 קילומטר.
בסמוך לתחנת הרכבת של יונגפראויוך נמצא מרכז מבקרים, על פסגת ספינקס הסמוכה ליונגפראויוך.
במקום יש מסעדות, מערת קרח, דרגנוע אנכי לציון בוני התחנה, מרפסת תצפית ותחנת מחקר.
מן המרכז ניתן לצאת לסיור רגלי המוביל לקרחון אלטש ולהרים הסמוכים.
יונג יידיש ("יידיש הצעירה"; בכתיב לועזי: YUNG YiDiSH) היא עמותה שלא למטרות רווח (מלכ"ר), המוגדרת גם כמוזיאון פרטי, וכמוסד ציבורי הפועלת בישראל למען קידום שפת היידיש ותרבותה.
יונג יידיש מחזיקה כיום באחד מחמשת אוספי היידיש הגדולים בעולם, והאוסף הפרטי הגדול ביותר בישראל.
לעמותה חברים ותומכים הרשומים בישראל ומחוצה לה, הרואים ביידיש שפה חיה וחלק חשוב במורשת התרבותית הישראלית, ושואפים לשילובה אל תרבות ישראלית חדשה שתעודד את קיומן של מורשות יהודיות שונות כחלק מחיי הרוח של הציבור הישראלי.
העמותה מעודדת שימור והנחלת תרבות היידיש המסורתית, יצירה מקורית ופעילות תרבותית יידית עכשווית.
במשך הזמן התקבצו סביב העמותה קהילה של אמנים, אנשי רוח, חובבי השפה ודורשיה הפוקדים את המקום דרך קבע וחולמים על רנסאנס יידישאי המשיק בין העולמות השונים שבתוך היהדות.
העמותה הוקמה על ידי מנחם מנדל כהנא (מענדי קאהן) בעקבות החלטתו בסוף שנות השמונים להתחיל לאסוף ספרי יידיש ולהציגם בדירתו כמרחב השראה ויצירה לאמנים וחוקרים.
מענדי ראה זאת כפרויקט בעל חשיבות לאומית להצלת תרבות העבר וכמטרה לחברה לשיח העכשווי.
יחד עם חברי ועד נוספים פתח מענדי בשנת 1993 עמותה לשם מיסוד פרויקט איסוף ספרי היידיש ואירועי היידיש שהחל בהם כמה שנים קודם לכן.
הסניף בתל אביב, שהפך להיות המרכזי, עבר אחרי כמה שנים אל התחנה המרכזית החדשה בתל אביב, למתחם האמנים בקומה 5 סטודיו 5008, שם יש מרחב תעשייתי בגודל של כ-400 מטר רבוע ובגובה כ-5.5 מטר גובה.
לעמותה אין כל משרה בשכר זולת רואה החשבון, ומתקיימת בעיקר על ידי אלפי שעות התנדבות שנתיים, נכון להיום לעמותה כ-40 מתנדבים העוסקים במלאכת ההצלה שימור ומיון החומרים וקיום אירועי התרבות.
בשנת 2015 הצטרף אלי בנדיקט לניהול העמותה והחל משנת 2019 הוא משמש כמנכ"ל בהתנדבות.
פעילות העמותה באה לידי ביטוי בכמה מישורים:
איסוף ספרים ומדיה בשפת היידיש, חדשים וישנים, מתוך הבנה כי אלו הם נכסי צאן ברזל של התרבות היהודית בגולה.
הספרים נאספים מבתי אב בישראל, ספריות שנסגרות, אוניברסיטאות שמצמצמות בספרים, ארכיונים שנסגרים, ואנשים אשר אוספים ספרי יידיש המוטלים ברחוב.
כיום, אוסף העמותה מונה למעלה משמונים אלף ספרים שרובם כותרים שונים, תקליטים, עיתונים, ציורים, מוצגים, קטעי וידאו, כתבי יד, וחומרים ארכיונים אשר ממוקמים בסניפי העמותה.
העמותה מקיימת אירועי תרבות הקשורים למורשת היידיש החל מקונצרטים, קברטים, מופעי מחול ותיאטרון, וכלה בתערוכות, סיורים, הרצאות וכיתות לימוד.
נכון להיום, ספריות העמותה ממוקמות בשני מקומות עיקריים: הראשון בירושלים, והשני והגדול יותר בתל אביב.
לעמותה כמה עשרות אלפי מבקרים בשנה במסגרות סיורים מודרכים, אירועים הופעות ותערוכות.
על העמותה נכתבו במשך השנים מעל 250 כתבות עיתונות המסקרות את סיפורה יוצא הדופן.
יונג קי היא מסעדה סינית הממוקמת ברחוב וולינגטון בסנטרל, הונג קונג.
היא מפורסמת במיוחד בשל תבשיל האווז הצלוי שלה (燒鵝).
ב-1942 חכר מר קאם את המבנה ברח' וינג לוק 32 (Wing Lok) בשאונג ואן (Sheung Wan) עבור 4,000 דולר הונג קונגי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרס המבנה בהתקפת אוויר יפנית.
ב-1944, עברה המסעדה לרח' פוטינגר 32 (Pottinger).
כשעסקיו של קאם שגשגו, עברה המסעדה למעונה הנוכחי ברחוב וולינגטון ב-1964, ואחרי שנרכשו ארבעה בניינים נוספים, הרוב נבנו מחדש ב-1978 ומרכיבים את הבניין בה שוכנת היום מסעדת יונג קי.
המסעדה משתרעת כיום על שש קומות, מתוכן שתי קומות מוקדשות לחדרים פרטיים ואחמ"ים.
קאם הלך לעולמו בתחילת שנות האלפיים וכיום ממשיכים שלושת בניו לנהל את המסעדה.
השף הנוכחי הוא צ'וי ואי-צ'ור (Choi Wai-Chor), הוא דוגל במטבח מסורתי ומתנגד לשינוי.
ב-1968 בחר המגזין פורצ'ן במסעדת יונג קי כאחת מ-15 המסעדות הטובות בעולם, היא הייתה המסעדה הסינית היחידה ברשימה.
המסעדה מדורגת במקום העשירי ברשימת המסעדות הטובות באסיה של מדריך מילה לשנת 2010/2009,
בשנת 2009/2008 הייתה המסעדה מדורגת במקום ה-8 במדריך מילה.
המסעדה היא בעלת כוכב במדריך המסעדות מישלן.
בתחילת כל ארוחה מוגשת לסועדים ביצת מאה השנים בלוויית זנגביל מוחמץ.
תפריט המסעדה מכיל מאות מאכלים סיניים שונים ובצידי מיני אלכוהול, מערביים וסיניים.
יונג קי ידועה במיוחד בשל מאכל האווז הצלוי שהיא מגישה, כיום היא ידועה מאוד בגואנגדונג, הונג קונג ומקאו ובקרב תיירים זרים.
אחרי שהם טועמים את האווז, הם נוהגים לעיתים תכופות לקחת איתם את התבשיל בטיסה הביתה על מנת לחלוק עם משפחה וחברים, וכך נוצר הכינוי :"האווז הצלוי הטס" (飛天燒鵝).
למעלה מ-200 אווזים טסים ממטבח המסעדה מדי יום.
המייסד מר קאם, נקרא אף הוא "מר אווז צלוי".
יוּנְגְפֶרְנְהוֹף היה מחנה ריכוז מאולתר בלטביה, 3-4 ק"מ מריגה (במהלך השנים שחלפו הפך חלק משטחה של העיר).
המחנה היה מבצעי מדצמבר 1941 עד מרץ 1942 ושימש עבור אסירים יהודים מגרמניה ומאוסטריה, שהיו מיועדים להישלח לגטו מינסק.
גטו ריגה, שהיה ב-1941 היעד החדש למשלוחי יהודים, נעשה צפוף ולא היה יכול להכיל את היהודים שגורשו מגרמניה.
המשלוח הראשון, עם 1,053 יהודים מברלין, הגיע לתחנת רכבת סקירוטבה (שסמוך לה עתיד לקום המחנה) ב-30 בנובמבר 1941. כל האנשים שם נרצחו באותו יום בטבח יער רומבולה ליד ריגה.
על פי הוראותיהם של מפקדי האיינזצגרופן, פרנץ שטלקר ורודולף לנגה, ארבעת המשלוחים הבאים הובאו למחנה יונגפרנהוף שהוקם באחוזה בשטחי החקלאות הנטושים ליד נהר דאוגבה.
רק המשלוח השישי, אשר הגיע ב-10 בדצמבר 1941 עם יהודים מקלן, הגיע אל גטו ריגה, שנוקה בינתיים מיהודים בעקבות הטבח שבוצע שם.
יונגפרנהוף הוקם בתחילה בתור מיזם של האס אס, תחת סמכות השיפוט שלו וללא התייעצות עם המינהל האזרחי הגרמני בלטביה.
על פי התוכנית החדשה, המחנה אמור לשמש דיור מאולתר לצורך עבודות בניית מחנה הריכוז סלספילס.
המחנה הוקם בתוך אחוזה לשעבר, בגודל של 200 דונם, שהכילה מחסן, שלושה אסמים גדולים וחמישה צריפים קטנים.
לא היו מגדלי שמירה או מערכת הסגר, אלא רק סיור נייד של משטרת העזר הלטבית.
בדצמבר 1941 הובאו למחנה סך כולל של 3,984 בני אדם בארבע רכבות נפרדות, כולל 136 ילדים מתחת לגיל עשר ו- 766 זקנים.
1,013 יהודים מוירטמברג נשלחו ב-1 בדצמבר.
964 נוספים גורשו ב-6 בדצמבר מהמבורג, ליבק ומיישובים נוספים ברחבי שלזוויג-הולשטיין בגרמניה.
לאחר מכן הגיעו משלוחים מנירנברג עם 1,008 נפשות ומווינה עם 1001.
כ -800 אסירים מתו בחורף 1941–1942 כתוצאה מרעב, קור וטיפוס הבהרות.
בין 1,600 ל-1,700 אסירים נלקחו ליער ביקרניקי ליד ריגה, תחת הבטחת שווא שהם נלקחים למחנה עבודה עם תנאים טובים יותר, ושם הם נורו ב-26 במרץ 1942 ונקברו בקברי אחים (טבח דונמונדה).
450 אסירים נשארו לשמש ככוח עבודה שנועד להסוות את שרידי המחנה בתור חווה חקלאית.
כוח עבודה זה התקיים במשך שנה אחת וניצוליו נשלחו אל גטו ריגה.
בין האסירים שנרצחו ביער ביקרניקי היו הרבנים לבית קרליבך, יוסף צבי קרליבך ובני משפחתו של יוסף (אשתו, שלוש בנותיו ובנו).
בן נוסף שלו, שלמה פיטר קרליבך ניצל כשנכלל בכוח העבודה שהחזיק את המחנה עד סופו, והפך לרב בניו יורק.
יונגהנס היא חברת השעונים הגדולה בגרמניה.
החברה הוקמה בשנת 1861 על ידי ארהארד יונגהנס וגיסו יעקוב זלר-טובלר.
החברה החלה לייצר שעונים משנת 1866 ושעוני יד מ-1927.
ארהארד יונגהנס מת ב-1870 ואשתו לואיס יונגהנס לקחה פיקוד על החברה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החברה הכינה שעונים מעוררים.
בשנות ה-50 עבד בחברה המעצב מקס ביל, דוגמה מפורסמת לעבודתו הוא השעון קיר המוצג לראווה במוזיאון לאונות מודרנית בניו-יורק.
ומשנת 1962 גם עיצב שעוני יד שלא רק נראו טוב, אלא היו גם מהמדויקים בתחום.
בשנות ה-80 יונגהנס בנו את השעון הראשון שפועל על רדיו וב-1990 את שעון היד-רדיו הראשון.
בשנת 1990 בנו יונגהנס שעון שפועל על אנרגיה סולארית.
עד היום, למרות שחברת יונגהנס מוכרת מאוד באירופה, הם כמעט אנונימיים באמריקה.
בשנת 2011 החברה חגגה יום הולדת 150.
בעבר יצרו גם שעוני קיר, או שעוני אח, אך כיום הם מייצרים רק שעוני יד.
כיום, יונגהנס גם מייצרים טכנולוגיה צבאית.
יונדאי i20 היא מכונית סופרמיני מתוצרת יונדאי מוטור הקוריאנית.
המכונית מיוצרת בשני מפעלים בבעלות יונדאי בהודו ובטורקיה.
זוהי מחליפתה הרשמית של יונדאי גטס באירופה.
היא הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 2008 והחלה להימכר באותה שנה בהודו.
כאמור ה-i20 הייתה אמורה להחליף את הגטס, אך עקב הצלחתה של הגטס נמכרה ה-i20 במשך 3 שנים לצד הגטס.
המכונית מוצעת במרכב האצ'בק עם שלוש או חמש דלתות.
המכונית לא נמכרת בדרום-קוריאה וצפון אמריקה, שם נמכרת יונדאי אקסנט בגרסת ההאצ'בק.
ה-i20 בנויה על פלטפורמה חדשה לחלוטין שפותחה על ידי מחלקת מחקר ופיתוח של יונדאי באירופה במטרה ולחדור יותר חזק לשוק הסופרמיני המצליח של אירופה.
ה-i20 זכתה ב-5 כוכבים במבחני הריסוק של יורו NCAP.
היא מאובזרת ב-6 כריות אוויר, מערכת למניעת נעילת גלגלים (ABS) וגם מערכת למניעת החלקה (EBD) כבר בדגמי הסטנדרט.
זהו שיפור ניכר בהשוואה לדגם אותו מחליפה ה-i20, היונדאי גטס אשר כללה רק כרית אחת לנהג וללא מערכת ABS כלל בדגם הבסיסי שלה.
למעשה, בשנת 2009 זכתה ה-i20 בתואר אחת מחמש המכוניות הבטיחותיות ביותר על ידי EuroNcap.
לישראל הגיעה יונדאי i20 במאי 2009 ושווקה תחילה במגוון רחב יחסית של גרסאות.
לישראל הגיעו גרסאות ה-3 וה-5 דלתות של המכונית, מנועי ה-1.4 וה-1.6 ליטר בנזין ותיבות ההילוכים הידניות או האוטומטיות.
מבחר רמות האבזור כלל 3 רמות אבזור - Inspire הבסיסית, Premium האמצעית ו-Supreme הבכירה.
באוגוסט 2012 הגיעה לישראל מתיחת פנים של דגמי ה-i20. מתיחת פנים זו כללה מספר שינויים קוסמטיים בעיצוב החיצוני של המכונית וכן עדכונים קלים ברמת האבזור של המכונית.
ביחד עם הדגם החדש התעדכן גם מבחר הדגמים שנמכר בישראל ושיווקו של מנוע ה-1.6 ליטר בנזין הופסק.
במקומו החלה כלמוביל לשווק גרסת בסיס חדשה, המצוידת במנוע 1.25 ליטר בנזין ובתיבת הילוכים ידנית.
גם מבחר רמות האבזור עודכן וכלל את רמות האבזור Inspire, Insight ו-Premium.
נכון ליולי 2022, נמכרת בישראל יונדאי i20 אך ורק עם מנוע 1 ליטר טורבו בנזין, ותיבת ההילוכים האוטומאטית היא תיבה רובוטית דו מצמדית.
בשנת 2020 הציגה יונדאי N את יונדאי i20 N, גרסת הספורט לגרסה הבסיסית.
יונג יידיש הייתה קבוצת אמנים, סופרים ומשוררים אוונגרדית שפעלה בלודז' בין השנים 1918 – 1921. הקבוצה מנתה כ־20 חברים.
ביניהם: הסופרים משה ברודרזון, יצחק קצנלסון, חיים לייב פוקס, ישראל שטרן, הציירים יענקל אדלר, יצחק ברוינר, נתן שפיגל, חנוך ברצ'ינסקי, משה נאדיר ואחרים.
הם ביקשו להתאים את ספרות יידיש לזרמים המודרניים בספרות אירופה.
קבוצת יונג יידיש נוסדה בסוף 1918 על ידי המשורר משה ברודרזון והתגבשה סופית בפברואר 1919. שם הקבוצה הושפע משם הקבוצה הספרותית "די יונגע" שפעלה בניו יורק בין 1907–1919. מקורות אחרים לשם היא הקבוצה Das junge Rheinland שאדלר היה בקשרים אתה ותנועת Młoda Polska (פולנים צעירים).
מייסדי הקבוצה היו האמנים אדלר, ברצ'ינסקי, ברוינר ושוורץ וכן המשוררים משה ברודרזון ויצחק קצנלסון.
ב- 1918 חזר ברודרזון ממוסקבה ללודז'.
בשהותו שם הושפע מהתנועה הפוטוריסטית הרוסית.
באותה שנה חזר יענקל אדלר ללודז' מגרמניה.
הוא למד בברמן בבית הספר לאמנויות שימושיות (Kunstgewerbeschule).
בברמן נפגש עם אמנים גרמנים, ביניהם פרנץ וילהלם זייוורט.
באותה תקופה צייר אדלר ציורים אקספרסיוניסטיים שהוקדשו לבעל שם טוב ולחסידות והיוו סנסציה בתערוכת החורף בלודז'.
הציורים נקראו 'שעתו האחרונה של ר' אליעזר', 'נצרות אמיתית וקרבן הפוגרום' ו'בעל שם טוב ובודהה'.
יצחק ברוינר למד ציור בוורשה וקרקוב ואחרי כן ב־Hochschule für Bildenden Künste (בית הספר הגבוה לאמנויות פלסטיות).
הוא חזר ללודז' ופגש בשוורץ ואדלר בסטודיו שלו שהיווה מקום מפגש לאמנים יהודים בלודז'.
ב- 1919 פרסמה הקבוצה שלושה גיליונות של כתב עת בשם יונג-אידיש.
כל גיליון יצא ב-350 עותקים ממוספרים.
בכתב העת פורסמו יצירות של משה ברודרזון, קצנלסון וציורים של חנוך ברצ'ינסקי, מרק שוורץ ואחרים.
למרות שפורסמו רק 3 גיליונות של כתב העת ב-1919 הרי הקבוצה המשיכה להיות פעילה גם אחרי שכתב העת פסק להופיע.
ב- 1920 ארגנה הקבוצה ערבי שירה.
האחד בינואר בלודז' והאחר בוורשה במאי.
ב- 1922 הציגה הקבוצה תערוכה בניו יורק בתמיכתו של פטרון האמנויות מוורשה נפתלי פריוועס.
הם נעזרו שם גם על ידי קבוצות אחרות של תומכים כמו "די יונגע".
בנוסף הייתה הקבוצה גם הוצאת ספרים.
יצאו בהוצאה בין 1919 עד 1921 תשעה ספרים מאת ברודרזון, חיים קרול ויצחק קצנלסון.
בגיליון הראשון פרסם ברודרזון מניפסט קצר.
הוא הכריז על התחלה חדשה בתקופה סוערת.
"אתנו האל, אלהי הנצח, היופי והאמת הגדולה.
למען האמנות, למען היידיש הצעירה היפה, ולמען לשון הנביאים".
בגיליון השני - גיליון פסח באפריל 1919 פרסם ברודרזון מניפסט ארוך ומפורט יותר שנקרא אקספרסיוניזם.
הם ראו בשירה ובאמנות הפלסטית ביטויים שונים למהות אחת ולכן קראו לכתב העת שהוציאו יונג יידיש: לידער אין ווארט און צייכענונג – יידיש הצעירה: שירים במילה וציור.
הציורים המופיעים בכתב העת אינם רק תוספת לשירה כי אם כיסוד מהותי ושווה ערך למילים הכתובות.
במניפסט מוזכרים אמנים וסופרים מתקופות שונות ומזרמים שונים – מן התנ"ך, מיתולוגיה יוונית, רמברנדט, אל גרקו ופול סזאן, אבל הם לא מזכירים אף אמן אקספרסיוניסטי למרות שהקבוצה אימצה את האקספרסיוניזם כסגנון המועדף עליהם.
הסיבה להיעדר זה, על פי ברטליק, הוא שהאקספרסיוניזם היה מזוהה בעיני הפולנים עם גרמניה ששלטה בחלקי מפולין במשך יותר ממאה שנים.
קבוצת יונג יידיש הציגה אמנות שניתן לתאר אותה כאקספרסיוניזם מאוחר.
האמנים בקבוצה הושפעו מסביבות תרבותיות ואמנותיות שונות שהגיעו מפריז, ברלין, מוסקבה וקייב.
למרות זאת הצליחו להגיע לאחידות סגנונית.
יצירותיהם כללו עיוותים, קווי מתאר זורמים בעצבנות, תנועות עוויתיות של הגוף וכן חוסר הרמוניה בצבעים.
דוגמאות לציורים כאלה הם 'הצליבה' מאת שוורץ, 'נגן הצ'לו' של אדלר ו'השטן המרקד' מאת ברוינר.
חלק מן האמנים בקבוצה התקרבו בראשית שנות ה-20 לאמנות מופשטת.
חברי הקבוצה ראו עצמם גם פרימיטיביסטים.
"אדלר יצר קשר בין אמנות אפריקאית דרך משיכתם של הקוביסטים לאמנות אפריקאית ופולינזית ותרבות חסידית אותה הוא חקר כשנסע בערי מזרח אירופה.
הפרימיטיביזם היה קשור בעיני חברי הקבוצה לשפה אמנותית חדשה הקשובה לחיים המודרניים ולגרסתם היהודית.
לכן הם קראו לחדר בו הוצגו יצירות חברי הקבוצה בתערוכת האמנות היהודית העכשווית שהתקיימה בלודז' באפריל 1921: סלון של פוטוריסטים, קוביסטים ופרימיטיביסטים".
כדי לבטא את הכפילות במעמדם כאמנים יהודים בפולין הלאומנית הם השתמשו בציוריהם בדימויים המביעים מעבר ותנודתיות.
הדמויות בכתב העת דומות לאמני פורים שפיל שהיו אמנים נודדים.
הקבוצה וכתב העת שהוציאה ייצגה, בפולין, את עליית האמנות הפלסטית המודרנית ואת תחילתה של שירה מודרנית ביידיש.
יונג יידיש פרסמה גם את יצירותיהם של מלך ראוויטש, אורי צבי גרינברג וישראל שטרן.
למרות שחברי הקבוצה קיבלו את יהדותם כמקור עיקרי ליצירתם הרי הייתה דו- משמעות בדרך שהם ראו ופרשו את יהדותם.
כך, הצליבה אצל שוורץ נראית מלאכותית ולא מציגה את האירוע ה"אמיתי" שבעיני יהודים מסמל את הרדיפות והפוגרומים שסבלו מהנוצרים.
ההתייחסות הזאת של שוורץ דומה להתעניינות של אמנים בני דתות שונות באלמנטים נוצריים שהפכו לאבני יסוד באמנות.
הייתה התעניינות של אמנים ברוחניות אוניברסלית וחברי הקבוצה דמו בכך לאמנים אחרים.
זייוורט מספר שכאשר הוא פגש את אדלר בקלן ב-1917 הם ראו את בודהה, לאו דזה, ישו והבעל שם טוב כישות אחת.
בגיליון השני פרסם אדלר שיר בשם "איך זינג מיין תפלה" (אני שר את תפלתי).
ז'יל רוזייה מכנה שיר זה כאחד הביטויים העיקריים של נאו חסידות בקרב חברי יונג יידיש.
בעקבות מעברם של חברים מהקבוצה למערב אירופה השתנה יחסם של אחדים מהם ליהדות.
אדלר, שנולד למשפחה דתית חזר לשורשיו.
בסוף 1920 התחיל לעלות המרכז התרבותי היהודי בוורשה.
חלק מחברי הקבוצה, כמו שוורץ וברצ'ינסקי, עזבו את פולין.
אחרים עזבו לוורשה והצטרפו לאלטר קציזנה ומיכאל וייכרט.
בכתב העת החדש שלהם 'רינגען' (חוּליוֹת).
יונדאי ix25 נמכר גם כיונדאי כרתה הוא קרוסאובר עירוני המיוצר על ידי יונדאי מאז שנת 2015. הכרתה הוצג בשנת 2015 בתערוכת הרכב הבינלאומית של בייג'ינג.
הרכב משווק בעיקר בסין ובהודו ומיועד להתחרות עם ניסאן ג'וק, רנו קפצ'ור ופיג'ו 2008.
בינואר 2011 הציגה יונדאי בתערוכת הרכב של דטרויט את דגם הקונספט יונדאי קורב.
הקורב יועד להתחרות בניסאן ג'וק, שזכה להצלחה רבה ויועד לעבור לייצור במהלך שנת 2013. באפריל 2014 הציגה החברה בתערוכת הרכב בשאנגחאי את דגם הקונספט ix25, דגם המבוסס כמעט כולו על דגם הקורב.
ה-IX25 מבוסס על פלטפורמה של קיה סול ויועד למכירה רק ברחבי סין.
הייצור הסדרתי החל במהלך חודש אוגוסט באותה שנה וחודשיים לאחר מכן החלה מכירת הרכבים לקהל הלקוחות.
ביולי 2015 הוחל בייצור שיווק הדגם גם בהודו תחת השם כרתה.
הדגם ההודי יוצר במפעל בעיר צ'נאי ונבדל בנפח המנוע מהדגם שנמכר בסין (1.4 ו-1.6 ליטר בדגמים המשווקים בהודו לעומת 1.6 ליטר ו-2.0 ליטר לדגמים המשווקים בסין).
פחות מחמישה חודשים לאחר תחילת שיווק הכרתה, נמכרו למעלה מ-70,000 יחידות בהודו עצמה ועוד למעלה מ-15 אלף יחידות נמכרו ברחבי העולם.
הדור השני של הכרתה הוצג באפריל 2019 בסין.
הייצור החל ברוסיה ובברזיל במהלך 2021. באינדונזיה הוא החל בינואר 2022.
בשנת 2025 הוצגה גרסה חשמלית של הכרתה.
יונדאי i10 היא מכונית האצ'בק 5 דלתות מיני מבית היוצר של יונדאי מוטור בדרום קוריאה.
הדגם מיוצר מ-2007 ומיועד לנהיגה עירונית בשל היותו קטן באופן יחסי לדגמים אחרים של יונדאי.
הדגם תוכנן והושק כמחליף מרווח ונמוך יותר לדגם יונדאי אטוס.
עד כה יוצרו שני דורות של יונדאי i10, הדור הראשון הורכב בהודו ומלזיה, ויוצר ונמכר בין השנים 2007–2013, והדור השני מורכב בטורקיה, הודו ומוזמביק, ומיוצר ונמכר מאז 2013 ועד היום.
הדור הראשון הושק בהודו ב-31 באוקטובר 2007 בעקבות הצלחת דגמי האצ'באק קומפקטיים במדינה במדינה, והוא נמכר בהודו בתשע גרסאות שונות.
ב-2010 עבר הדגם מתיחת פנים עיצובית שהעניקה לו מראה ספורטיבי ועדכני יותר.
הדגם יוצר עם חמישה סוגי מנועים – 1.1 ליטר, 1.1 ליטר דיזל, מנוע חשמלי בגרסת בלו און (blue on) ומנוע 1.2 ליטר.
הדור השני מיוצר מ-2013 והוצג לראשונה בתצוגת המכוניות בפרנקפורט, גרמניה.
הוא פותח בהודו ובראש צוות העיצוב שלו עמד תומאס בורק.
יש גרסאות מעט רחבות יותר לדגם שמיוצרות במיוחד עבור הקהל ההודי והאסיאתי שנקראות יונדאי i10 גרנד.
בדור השני של יונדאי i10 יש אפשרות בחירה בין שלושה סוגי מנועים: 1.0 ליטר, 1.0 ליטר b-fuel ו-1.2 ליטר.
לדגם יש תיבת הילוכים אוטומטית של חמישה הילוכים, וגרסה ידנית עם שישה הילוכים.
מהירותו המרבית היא 163 קמ"ש וצריכת הדלק היא 15.3 קילומטרים לליטר.
הגרסאות החדשות זכו לביקורות חיוביות.
יונדאי i10 קיבלה דירוג של חמישה כוכבים.
במגזין Top Gear הדגם קיבל דירוג של 8 מתוך 10. במגזין Autocar הוא קיבל דירוג של 4.5 כוכבים.
גרסת הגרנד זכתה בפרס ההגה המוזהב בקטגוריית ההאצ'בק בהודו ב-2014. היא זכתה בפרס מכונית המיני של השנה מידי קבוצת פרסי המכוניות בפיליפינים ל-2014-2015.
נכון ל-2015 נמסרו בישראל 7720 מכוניות מדגם יונדאי i10, מספר שממקם אותה במקום החמישי ברשימת הדגמים הנמכרים ביותר לאותה שנה.
גרסאות הדור השני של יונדאי i10 מצוידות בשש כריות אוויר, במערכת בקרת יציבות (ESP) ובמערכת התראה על בלימה פתאומית עבור הנהגים האחרים על הכביש.
על פי אתר יונדאי ישראל דרגת זיהום האוויר של הדגם נמוכה: דרגה 3 בגרסאות עם מנוע 1.0 ידני ודרגה 4 בגרסאות עם מנוע 1.0 או 1.25 אוטומט.
יונג ג'י-סו (בקוריאנית: 정지소; נולדה בשם היונג סון-מין (현승민); נולדה ב-17 בספטמבר 1999) היא שחקנית דרום-קוריאנית, המוכרת בעיקר בשל תפקידה בסרט זוכה פרס האוסקר לשנת 2019 "פרזיטים".
את הופעתה הראשונה בסדרת טלוויזיה ערכה בשנת 2012, כשהייתי בת 13 בלבד, בסדרה הקוריאנית "May Queen" של תאגיד השידור "MBC".
ג'י-סו שיחקה במספר סרטים, סדרות טלוויזיה וסדרות אנימציה קוריאניות, אך הפריצה שלה אירעה בשנת 2019, כשיחקה בסרט הקומדיה השחורה "פרזיטים" של הבמאי בונג ג'ון-הו בתפקיד פארק דה-היי.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-92. על משחקה בסרט זכתה גם בפרס "פרס גילדת שחקני המסך", בקטגוריית "אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע".
במהלך השנים הייתה מועמדת למספר פרסים נוספים, אך לא זכתה.
יונדאי אטוס היא מכונית מיני עירונית מתוצרת יצרנית הרכב הדרום קוריאנית יונדאי מוטור אשר יוצרה בין השנים 1997–2014 בקוריאה הדרומית.
בנוסף דגמי "יונדאי אטוס" יוצרו בהודו על ידי "Hyundai Motor India Limited" , במלזיה על ידי "Inokom Corporation Sdn.
Bhd" , במקסיקו על ידי "Bering Company", משווקת על ידי "קרייזלר מקסיקו", במצרים על ידי יצרנית הרכב המצרית "Ghabbour Group" , באינדונזיה, ובפקיסטן.
מנוע קדמי / הנעה קדמית
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 15.1 שניות (דגם 1.0 ליטר משודך לתיבת הילוכים ידנית)
דגם "יונדאי אטוס" משמש כניידת משטרה בהונג קונג
יונדאי ix20 (באנגלית : Hyundai ix20) הוא מיניוואן קטן מתוצרת יצרנית כלי הרכב הדרום-קוריאנית יונדאי מוטור אשר יוצר בין השנים 2010–2019 בקוריאה הדרומית ו-צ'כיה.
סוגי מנוע : מנועי בנזין, מנועי דיזל
נפח תא מטען אחורי : 440 ליטר
דגמים "יונדאי ix20" (לפי סוג מנוע)
יוֹנְגָּ-לֶה, קיסר סין (במנדרינית: 永乐 – "אושר נצחי"; 2 במאי 1360 – 12 באוגוסט 1424), נודע גם בשמו הפרטי קדם לירושת הכס, ג'ו די היה לקיסר השלישי של סין משושלת מינג.
שלטונו היה מבין תורי הזהב של סין ובמסגרתו התפשטה האימפריה לשיאה, נבנו לשיא גודלם התעלה הגדולה והחומה הגדולה של סין כמו גם קברי שושלת מינג, העיר האסורה ועוד.
יונגלה היה הקיסר המשפיע ביותר של השושלת ובשלטונו האדיר את השפעתה של סין עד לעברי קרן אפריקה.
לאחר מותו סין נכנסה למצב של התכנסות והתבודדות פנימית אשר בסופו של דבר תביא לסופה של השושלת ועליית שושלת צ'ינג.
ג'ו-די, כפי שנודע בצעירותו, נולד ב-2 במאי 1360 כבנו הרביעי של ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג, המנהיג החדש של ארגון המרד "המצנפת האדומה", ארגון מדיני אשר שימש אלטרנטיבה של בני האן לשלטון מבית במקום השלטון מונגולי של שושלת יואן אשר קיים בסין מאז האימפריה המונגולית.
בשנת 1352 החל מרד מרכזי של המצנפת האדומה בשושלת יואן שפעל במקביל אל היחלשות האימפריה עקב המוות השחור ואיבוד טיבט.
לבסוף לאחר פעולות במרכז סין, בחצי האי הקוריאני ובחצי האי ליאו-דונג שושלת יואן התפרקה למדינה צפונית מבודדת ובמרכז סין נוסדה שושלת מינג וג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג הפך לקיסר סין חונגוו.
ג'ו-די נולד וגדל בסביבה חמה ומגוננת, אביו הסכים להעביר לבניו רק מורים מדרג עליון ולא פחות מזה והוסיף ללמד את בניו תורת מדינה ועם עתיקה מימיה של שושלת האן.
ג'ו-די הוכרז נסיך ין ועל אף גילו הצעיר, אביו נהג לערב אותו בראש המערכות הצבאיות נגד יואן ונגד שושלת יואן הצפונית, היורשת של הראשונה.
בעת נכנסו כוחות המצנפת האדומה בבייג'ינג אשר קודם לכן נודעה כחאנאבליק, הבירה של שושלת יואן, ג'ו-די הופתע ממצבה הרעוע של העיר, מפורקת ממלחמה ומגפה.
לצד שו-דה, מפקד בצבא אביו, ניתנה על ג'ו-די הסמכות לשחזר את העיר ההרוסה ולהפוך אותה מעיר כבושה לעיר מרכזית הלא היא חלק מהמדינה הסינית החדשה.
לפי כתביהם של פקידי ממשל מינג, ג'ו-די הפתיע את אביו באכפתיות, מנהיגות ורצון לעבר מטרתו.
הודות לחינוך היה ג'ו-די מיומן במדעי המדינה, ניהול וחלוקה מנהלית, אמנות המלחמה, דת הקונפוציאניזם ועוד.
למרות מיומנותו איבוד החיים הקוטל בקרב על אגם בויר עליו פיקד הביאה את אביו להעביר סמכויות צבאיות רבות לאחיו והפרטיזן לאן יו.
הקיסר חונגוו לשושלת מינג כפי שנודע, האריך ימים אף מעבר לבנו הבכור ויורשו ג'ו ביאו.
עקב חשש מתוך ירושה בעייתית שתפגע באומה הוא הוציא לפועל סדרת חוקים לגבי ירושתם של כל קיסרי סין אחריו.
חוקים אלו קבעו כי הירושה תרד רק ליורשיו של הקיסר ואשתו הראשית, דבר אשר הוציא מהכלל את ג'ו-די למען ג'ו-יונואן, בנו של ג'ו-ביאו המנוח.
בעת מת הקיסר ב-24 ביוני 1398, ג'ו-יונואן הפך לג'יינוון, קיסר סין השני בספרת השושלת.
ירושתו לא התקבלה בטוב בידי רבים בחצר המלוכה וביניהם גם ג'ו-די.
בהפרה ישירה של קוד הירושה, ג'ו-די הגיע להתאבלות על קבר אביו בנאנג'ינג בראש צבאו.
כוחותיו נעצרו בצפון ג'יאנגסו בידי הכוח הקיסרי, ובעזרת קלף המיקוח של הקיסר כי שלושה מבניו של ג'ו-די נמצאים במעצר בית בתוך הבירה, ג'ו-די עזב את המקום בבושת פנים.
הקיסר יצא למערכה להחלשת כוחם של הנסיכים, אחיו של ג'ו-די נעצר ונשלח ליונאן, הרחק ממרכז המדינה, נסיך שיאנג התאבד עקב לחץ ממשלתי ונסיך דאי הורד לדרגתו של מפקד שטח פשוט.
ביודע על הסכנה שאורבת מהקיסר, ג'ו-די העמיד פני חולה ומשוגע למשך מספר חודשים עד שהשיג את מבוקשו והתקבלה בקשתו לשחרור בניו מתוך הבירה למען אלו יטפלו בו.
כלל פועלו של הקיסר הביא לפגיעה קשה בנסיכים, בין עם נחצה כוחם בחצי ובין עם סיימו חייהם.
ב-5 באוגוסט 1399 הודיע ג'ו-די עם קואליציית נסיכים לצידו כי הקיסר ג'יינוון נפל לידיהם של "יועצים מרושעים" וכי עליו להרים צבאות בשם שושלתו של הקיסר חונגוו ולהסיר את השפעתם של אותם הפקידים מידיו של הקיסר.
בכך החלה מלחמת אזרחים על כס הקיסר הנודעת בתוך "מערכת ג'יינוון".
תחילה החלו פעולותיו של ג'ו-די בביסוס ממשל תומכים בבייג'ינג, בינתיים חיל הממשלה הקיסרית מליאונינג חתך את רציף היבשה שקישר בין כוחות המרד לים הצהוב.
בפעולה השנייה החלו כוחות המרד בביסוס הכיבוש של צפון התעלה הגדולה בעזרת חיל אחד והתנגשות עם החיל של ליאונינג בעיירה יונג-פינג שבחֶבֵּיי.
בפעולה השלישית חילות המורדים פיקדו על כיבוש מפוקס של מחוז ליאונינג עד אשר הגיעו לעיירה דה-נינג.
הכוחות הקיסריים יצאו בפעולה מרכזית לאורך התעלה הגדולה למען כיבוש בייג'ינג, הפלישה נכשלה והכוחות התוקפים נסוגו לעבר ג'ינן, נסיגה זו הרוויחה את השפעתם של המורדים על מחוז שאנדונג.
הממשלה הקיסרית ניסתה מאוחר יותר מהלך נוסף נגד בייג'ינג אשר נגמר במהלך כיתור כושל.
כוחות המורדים נעו אז לחזית המערבית והשליטו כוחם על שַׁאאַנְשִׂי.
במערכה הרביעית החלה תנועה דרומה בעבר התעלה הגדולה אשר הסתיימה בהתכתשות צבאית קשה עם שתי חילות הממשלה אך הגעה סופית לצפון אַנחְווֵי ובכך הצלחה סופית על אף האבדות.
כאשר מרב הכוחות של הממשלה הקיסרית מרוכזים בצפון, החלה תנועה טקטית מהירה לעבר דרום מחוז גֶ'גְ'יאנְג.
עם חסימת נהר היאנגצה כוחות המורדים בראשות ג'ו-די נעו במערכה סופית לתוך נאנג'ינג, הדיחו את הקיסר, הכריזו על סיום המלחמה ועל הכתרתו של ג'ו-די בתור "יוֹנְגָּ-לֶה, קיסר סין".
בעוד רבים בחצר המלוכה בנאנג'ינג לא הכירו בלגיטימציה של ממשל יונגלה, הקיסר החל מסע של טיהור פוליטי של רבים מתוך דרג פקידי הממשל והחלפתם בנאמנים לו.
לפי חוק הירושה העתיק עוד מימיה של שושלת טאנג על מורדים בשלטון הקיסר יבוא האסון הגדול מכל, עינויים, הרג אטי ועבדות היו רק חלק מהעונשים אשר יבואו עד משפחת המורד.
בעת שלטונו הקיסר יונגלה הוציא להורג 10 מקורבים מבני השושלת על בגידה ומרידה.
ביחד אתם הוסיף והוציא להורג 4 פקידי ממשל מבוגרים אותם האשים כי "הרעילו את נפשו" של הקיסר הצעיר ג'יינוון אשר במפתיע נעלם בעת נלקח ממנו השלטון הקיסרי.
בייג'ינג אשר נוסדה בשנת 1045 לפנה"ס הייתה למרכז שלטוני עוד מימי המדינות הלוחמות ושומשה לבירה של ממלכות חוזרות ונשנות באותה תקופה עד לייצוב סין תחת שושלת צ'ין.
בשנת 1215 האימפריה המונגולית כבשה את העיר ותחת שלטונו של קובלאי חאן הפכה לחאנאבליק, בירת האימפריה ומאוחר יותר בירת שושלת יואן.
פועלו של יונגלה סביב העיר למען חיזוק ממשלו וסמכותו הביא לכך שבעת מלחמת האזרחים ואחריה הייתה העיר לבירה דה פקטו של ממשל מינג.
עם ירושת הכס בשנת 1403, שנה לממשל יונגלה, בייג'ינג הפכה לבירה הרשמית דה יורה של שושלת מינג.
במסגרת הרסטורציה האדריכלית של סין לאחר הכיבוש המונגולי, המלחמות ומגפת המוות השחור, הוסיף הקיסר ובין השנים 1406–1420 בנה בפנים העיר מרכז שלטוני ומעון קיסרי הנודע עד היום בתור העיר האסורה.
יונגלה נודע כי תכנן עוד מאז שתכנן לעצמו את הכס, לקחת את בייג'ינג כבירה החדשה.
במסגרת אמונת הפנג שווי הוא בנה את קברי שושלת מינג ליד בירתו כמייצב כוח אל מול קבר שיאולינג של אביו בנאנג'ינג.
בתקופת שלטונו הקיסר יונגלה הוביל עשרות מערכות נגד שכניו מצפון, בהם המונגולים והמנצ'ורים, שכניו ממערב, העמים הטורקיים ובהם האויגורים המוסלמים ושכניו מדרום, הוייטנאמים וממלכות דרום-מזרח אסיה.
בעת הפילו מורדי "המצנפת האדומה" את השושלת המונגולית של יואן מהכס, כוחם של האחרונים נע צפונה אל אזור הנודע בפי הסינית כאוֹרִיֳות ומנצ'וריה.
החומה הגדולה של סין, אשר הובאה לשיא שלמותה בעת שלטונו של יונגלה, נבנתה לראשונה למען עצירת פשיטות המונגולים ושאר השבטים הנוודים של הערבה האירואסייתית.
הקיסר יונגלה ראה חשיבות צבאית עליונה לחסום את מוצא הים של המונגולים לאורך החוף למען השגחה וחסימת פעילותם של המונגולים.
בעת שלטונו משנת 1410 והאלה, הקיסר יונגלה הוביל חמש משלחות צבאיות נגד המונגולים.
בראשונה בחורף 1409 עם כוח של בין 100,000 ל-500,000 חיילים, צבא סין כבש שטחים עד לעבר נהר קרלן במונגוליה.
הכוחות המונגולים נכנסו לתוך מאבק כוח פנימי אשר החליש את מתקפת הנגד.
במערכה השנייה הכוחות המונגולים נכשלו בהחזרת שטחיהם ודעת חצר המלך בבייג'ינג פנתה יותר ויותר לעבר מערכה נוספת נגד המונגולים.
בשנת 1420 המערכה השלישית הביאה לחיזוק המערך הסיני תוך קרבות קשים ואף כיבוש נוסף לעבר חופי ים אוחוצק.
בשנת 1423 המערכה הרביעית ראתה חיזוק של החומה הגדולה וייצוב קו אש מעבר אליה בגדה הצפון-מערבית.
המערכה החמישית נעצרה עם מות הקיסר בדרך לקרב.
בסך המערכות הכוחות הסיניים כבשו את קו החוף מעבר לנהר אמור ומעבר למצר סחלין, כלל החוף האסייתי של ים יפן נפל לשלטון סיני ישיר והשפעה סינית חזקה ניכרה על השטחים צפונה בתוך פנים הטייגה הסיבירית.
עם מותו של יונגלה, הממשלה הסינית תנטוש את כיבושי הצפון לגמרי עד שנת 1430. בעת פעל, נודע הקיסר יונגלה כמחקה את טאי-דזונג, קיסר סין הגדול בהיסטוריה לבית שושלת טאנג אשר כבש כחצי מהערבה האירואסייתית בימיו.
בשנת 1400 שושלת הו עלתה לשלטון בעבר צפון וייטנאם על חשבון שושלת טראן אשר הייתה מדינת חסות של סין.
בשנת 1406 החל הקיסר יונגלה במערכה להשבת שלטון שושלת טראן והפלת הו.
בעת הגיעו הכוחות הסיניים לעבר בירת הו; העיר אנאם הממוקמת במרכז וייטנאם נשלחה ההוראה הבאה מהקיסר יונגלה לצבאו ולפיה:
מאוחר יותר התקיימה מערכה בטורקסטן ובסופה הפכה ממלכת קארא-קין המוסלמית למדינת חסות של מינג ובכך, עם יפן בתוך תקופת אשיקאגה ושושלת ג'וסון הקוריאנית מנוהלת גם כן כמדינת חסות, יונגלה דאג להשלים את כלל החומה הגדולה לתוך שיאה ההיסטורי והביא לעידן של שלום ושגשוג ביטחוני בסין.
עם הפלת הקיסר ג'ייוון מהכס, הכלכלה הסינית הייתה בשפל, האזורים הכפריים וצדי המדינה הביאו תוצר מועט ועקב ירידתם של סינים רבים מארצם ערך המס נחלש גם הוא.
הקיסר יונגלה החל בבניית תוכנית כלכלית ארוכה שתימשך אל עת שלטון יורשיו.
ראשית היה צריך לשמור על פעולה שקטה בעת הקמת הכלכלה החדשה ועל כך הקים מערכת צנזורה למען לא יגיעו הידיעות על העבודה בכלכלה לאוזני יועצים מושחתים.
הקיסר עקב אחרי ארגונים סודיים, מאפיה ופועלי גנבה, כמו גם הפלת משפחות רבות כוח אשר תמכו באחרים ממשפחתו לכס הקיסרי.
בהמשך מנע אפשרות ירידה מהארץ ודחק לייצור מקסימלי של מוסדות החקלאות והטקסטיל.
הקיסר קרא לייצור מוגבר באזורים עשירים כגון הדלתה של היאנגצה והקמה מחודשת לגמרי של התעלה הגדולה (יונגלה היה הקיסר האחרון להורות על תהליך שחזור של התעלה).
מטרתו לזמן-קצר של הקיסר הייתה להעלות את כמות ואיכות הייצור במדינה, במיוחד בצפון וסביב למקום מושבו בבייג'ינג.
עד לעת חידוש התעלה היו שתי דרכים להעביר תבואה אל הבירה: הראשונה דרך סירה שתפליג מסוג'ואו דרך ים סין המזרחי, והשנייה דרשה כוח אדם שיסיע את התבואה מעבר לנהר הואי, משם חציית שאנדונג אל הנהר הצהוב ואל הבירה מצפון לו.
כאשר מדי שנה נדרשת העברה של מיליון שי (שי אחד שווה ערך לכדי 107 קילוגרמים) של תבואה.
שתי הדרכים הקודמות הפכו בסופו של יום למשניות עם שחזור התעלה בהתאמה לדרישת העברת התבואה.
על הקיסר יונגלה נאמר כי שימש מעין פטרון של הבודהיזם הטיבטי.
בשנת 1403 שלח הקיסר מגוון מתנות וברכות לממלכות טיבט ובשנת 1407 אף אירח בנאנג'ינג את אחד ממורי הרוח (קרמפה) הגדולים של טיבט.
מכתבי מינג עולה כי הקרמפה שכנע את הקיסר יונגלה כי ישנן דתות שונות לאנשים שונים וכי אין כל הכרח שדת אחת נעלית כלל על גבי הדת השנייה.
הקיסר הוסיף ונתן לקרמפה 700 כלי כסף והוסיף לכנותו "המלך הדתי האהוב".
מעבר למתנות והברכות, הקיסר יונגלה תכנן להביא לאיחוד בין סין לטיבט כפי שנעשה בידי קובלאי חאן בימיה של השושלת המונגולית.
בשנת 1410 עם חזרתו לטיבט, מנזר הקרמפה תוקן בידי הסיניים לאחר שעבר רעידת אדמה.
בעת הגיע הזמן, הקיסר יונגלה נטה לעבר בחירת בנו השני, ג'ו-גאושו כיורש העצר.
ג'ו-גאושו היה אתלט בעל אופי של לוחם אשר עבד ביחד עם אופיו האינטלקטואלי וההומני של אחיו הבכור.
בסופו של דבר בחר הקיסר בבכור מבניו, ג'ו-גאוג'י להיות לו ליורש ולעתיד חונגשי, קיסר סין עקב לחץ ליועציו.
ג'ו-גאושו מחה על כך והתנגד להתייצב כמשמע אביו לשמירה על יונאן.
ב-1 באפריל 1424 הוביל הקיסר יונגלה מערכה מרכזית לתוך מדבר גובי במטרה לרדוף אחרי האוירטים ולכבוש את כלל שושלת יואן הצפונית, בכך לנטרל סופית את כוחות המונגולים ולכבוש את דרום סיביר עד אל ימת באיקל.
לפתע בדרכם למדבר נתקף הקיסר בדיכאון קליני, חולי קשה ואף שבץ מוחי קל (לא מוכח לגמרי).
ב-12 באפריל נפטר הקיסר ונקבר בקברי שושלת מינג אשר בנה.
בנו ויורשו אשר פנה לדרך של פיתוח פנימי בתוך סין, נטש את מדיניות המלחמה של אביו.
הקיסר יונגלה זכור כאחד שנאבק רוב חייו לשימור וחיזוק כוח ויוקרה.
הוא פעל יותר מכל לשימור התרבות הסינית בפעולות כגון בניית מגדל החַרְסִינָה של נאנג'ינג בסגנון אדריכלות סינית.
דוגמה לכך שהשמיד מבנים ומרכזי תרבויות אחרות מופיעה בממסר ששלח לחייליו באנאם.
הקיסר יונגלה העריך את מאוד את פועלו של אביו ופעל לשמר את רוב עבודתו.
על אף שתמך באזרחים בשיפור החינוך, איכות החיים, הכלכלה, הבתים והאוכל, רבים חששו מהקיסר עקב סגנון שלטונו שדמה לשלטון עריצות.
הקיסר יונגלה היה מלומד רב, נהנה רבות מספרים, מצביא מיומן שלמד במקור מדרג אביו ושימש דוגמה לכך שאדם יכול לקבל דתות בצורה חופשית ועדיין לכוף את דתו על תרבויות שונות.
היסטוריונים רבים רואים לצד הצלחותיו תאווה מתמשכת לכוח וסמכות.
דוגמה טובה להבהרת האישיות של הקיסר יונגלה מופיעה בציטוט שלו:
הקיסר היה אוהד של לימוד היסטוריה וידע לשנן את תולדות עמו עוד בתקופה המיתולוגית שקדמה לשושלת שיה.
בסין, עד היום הקיסר יונגלה זכור באכזריות נגד כל מתנגדי השלטון, הבוגדים, המתחרים והמורדים.
במסגרת השימור של התרבות הסינית הקיסר יונגלה האדיר את זרם השפעת הקונפוציאניזם כמו גם את הדת הסינית העממית ופעל ליצירת אנציקלופדיה אחת שתכיל בתוכה את כל ההיסטוריה התרבותית והספרותית של סין.
הספר, אשר הורכב במקור מתוך 22,937 פרקים וכעת נותרו מהם פחות מ-400 נודע כאנציקלופדיית יונגלה ונחשב לאחד מפלאי היצירה האנושית.
הקיסר אסר שימוש בשמות, בגדים, אירועים ומנהגים מונגולים מצד אחד, אך קרא להקים מחדש מסגדים שנהרסו מכלל המלחמות.
בעת שלטונו הקיסר דאג אישית לבנייתם של שני מסגדים אשר ניצבים במקומם עד היום, האחד בנאנג'ינג והשני בשיאן.
יותר מכל אחד אחר, בתקופה שקדמה לגילוי אמריקה, היה זה הקיסר יונגלה שפעל לחיזוק ההשפעה של התרבות הסינית על גבי האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
הקיסר יונגלה הורה להוביל מסעות אוצר בראשות האדמירל גֶ'נְג חֶה לעבר האוקיינוס ההודי ונקודות ציון סיניות נרשמו עד אל המפרץ הפרסי, קרן אפריקה וכלל מזרח אפריקה.
במסגרת המסעות שושלת מינג נכנסה למלחמה עם ממלכת קוטה בסרי לנקה אשר בסופה מינג השיגה מדינת חסות אשר שימשה לנקודת ציון במעבר להודו.
עד לסוף שלטונו הייתה לסין השפעה רבה על דרום-מזרח אסיה, חצי האי המלאי, הארכיפלג המלאי, הרי ההימאלאיה, בנגל ומפרץ בנגל, סרי לנקה, דרום הודו ואף הים הערבי ומפרץ עדן.
לאחר מותו של יונגלה, גדל מחדש כוחם של הפקידים בחצר המלוכה ואלו הפסיקו את מדיניות ההתפשטות והשתמשו בחסכונות הכלכליים כמו גם ההכנסות מההתפשטות מערבה למען תשתיות בתוך סין.
כאמור, גם הישגיו של הקיסר יונגלה בכיבוש שטחים לאורך חופי ים יפן כנגד המונגולים ינטשו לאחר מותו.
פסל ברונזה של הקיסר בבירתו
עד היום בייג'ינג היינה בירת סין העממית.
יונגפרנזה הוא אגם רדוד בעמק קרחוני בין פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג לברלין בירת גרמניה.
כיום זורם דרכו הנהר האבל, ולכן הוא שייך למערכת המים ברלין-פוטסדאמר האבל (Berlin-Potsdamer Havelgewässern).
עומקו המקסימלי 4 מטרים, והוא משתרע לאורך 3.52 קילומטרים מדרום-מזרח (גשר גליניקה) לצפון-מערב (Großes Horn), ובכך שוכן בכיוון הזרימה הטבעי של ההאבל בשרשרת האגמים שלו.
החלק הגדול ביותר של פני המים שלו שייך לעיר פוטסדאם.
רק משולש קטן מול הגדה הדרומית-מזרחית שלו שייך לברלין.
יונגפרנזה מוגדר כנתיב מים פדרלי (Bundeswasserstraße), קטע של נתיב המים התחתון של ההאבל.
השם "יונגפרנזה" ("אגם הבתולה") מתייחס למנזר הבנדיקטיני שפנדאו, שהיה הבעלים של האגם.