tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דנמרק כשלה גם להעפיל ממוקדמות יורו 2008, שם סיימה רביעית בלבד בבית בשלב מוקדמות.
יורגנסן שותף בשישה משחקים בלבד מתוך עשרת משחקיה של דנמרק במוקדמות מונדיאל 2010, שם סיימה דנמרק בראש הבית מעל .
יורגנסן זומן על ידי אולסן לסגל דנמרק למונדיאל 2010, ובכך היה לדני הראשון ששותף לשלושה טורנירי מונדיאל.
במשחק הפתיחה של הטורניר, בהיעדרו של הקפטן הקבוע יון דאל תומאסון, עלה יורגנסן בהרכב עם סרט הקפטן בהפסדה של דנמרק 2-0 ל.
הוא פתח בהרכב והוחלף במחצית בניצחון 2-1 על , ועלה פעם נוספת בהרכב במשחק הנעילה מול , אך הוחלף לאחר 34 דקות בהפסד 3-1, שחתם את דרכה של דנמרק בטורניר.
לאחר הטורניר פרש יורגנסן ממשחק בינלאומי, לאחר שצבר 99 הופעות במדי דנמרק.
על אף הפרישה, זומן יורגנסן לסגל של אולסן ארבעה חודשים אחר כך, על מנת להגיע למאה הופעות.
ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעתו המאה במדי דנמרק, במשחק ידידות מול צ'כיה ששוחק במגרשה הביתי של קבוצתו אורהוס, והסתיים בשוויון 0-0. שנה אחר כך, ב-15 בנובמבר 2011, ערך את הופעתו האחרונה במדי דנמרק, בניצחון הבית 2-1 על במשחק ידידות.
בסך הכול ערך יורגנסן 102 הופעות במדי דנמרק, וכבש 12 שערים.
יורגנסן החל את דרכו המקצועית עוד בהיותו שחקנה של אורהוס.
בפברואר 2014, במהלכה של עונת בה ירדה אורהוס לליגת המשנה, החליפה הקבוצה את מאמנה, ויורגנסן התמנה לתפקיד עוזר מאמן-שחקן, בו שימש עד לסיום העונה.
בפתיחת עונת לא שימש יורגנסן בתפקיד העוזר ופתח את העונה כשחקן בלבד, עד שפרש ממשחק.
בינואר 2015, מיד לאחר פרישתו ממשחק פעיל, החל יורגנסן לאמן את קבוצת הנוער של אורהוס עד גיל 14. כחודשיים אחר כך נבחר לשמש כעוזרו של מורטן אולסן בנבחרת דנמרק.
בקיץ של אותה השנה שונה תפקידו באורהוס ממאמן הקבוצה עד גיל 14 למאמן הכישרונות הצעירים של המועדון, כשבמקביל המשיך את תפקידו בנבחרת כעוזר מאמן.
סיום הקדנציה של אולסן בנבחרת הביא להתפטרותו של יורגנסן מתפקיד עוזר המאמן בינואר 2016.
מרטין לותר קינג (האב) (19 בדצמבר 1899 – 11 בנובמבר 1984) היה כומר בפטיסטי אפרו-אמריקאי, פעיל למען זכויות האדם של שחורים בארצות הברית.
אביו של מרטין לותר קינג.
נולד כמייקל קינג כ-30 קילומטר מאטלנטה, ג'ורג'יה בעיירה בשם סטוקברידג'.
אביו היה איכר פשוט, כבר בגיל רך החל קינג למרוד לשילוטן האכזרי, הוא החל לחזר אחרי אלברטה ויליאמס בתו של הכומר בכנסייה הבפטיסטית אבנעזר באטלנטה.
משפחתה עודדה את הקשר ביניהם והמריצה אותו להשלים את לימודיו ולהיות גם הוא כומר.
לאחר שמונה שנות היכרות, הם נישאו ב-1926. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים בארבע שנים: בת, וילי כריסטין קינג (ילידת 1927), מרטין לותר קינג ג'וניור (נולד מייקל קינג ג'וניור, 1929–1968), ובן שני, אלפרד דניאל ויליאמס קינג (1930–1969).
קינג הפך למנהיג של הכנסייה הבפטיסטית אבנעזר במרץ 1931 לאחר מותו של ויליאמס, חמיו.
בשל השפל הכלכלי נקלעה הכנסייה למצוקה כלכלית אך הוא גייס כספים וחברים והצליח לייצב את מצבה.
בשנת 1934, בעקבות ביקור של האב בכנס העולמי החמישי של איחוד הכנסיות הבפטיסטיות שנערך באותה שנה בברלין, שינה האב את שמו ואת שם בנו ל"מרטין לותר" לאות כבוד לכומר והפרופסור לתאולוגיה הגרמני מרטין לותר, מייסד זרם הנצרות הפרוטסטנטית.
סבא של קינג מצד אביו היה אמריקאי ממוצא אירי, ומבדיקה גנטית שנערכה לצאצאיו עולה כי יש לו שורשים מאנשי המאנד מסיירה לאון
באוטוביוגרפיה של בנו מספר מרטין לותר קינג, על מספר הזדמנויות שבהן אביו מחה על גזענות ואי שוויון זכויות.
בפעם אחת הם נטשו חנות נעליים במחאה על יחס מפלה, והוא שמע את אביו ממלמל "לא אכפת לי כמה זמן אצטרך לחיות עם המערכת הזו, אני אף פעם לא אקבל את זה".
פעם נוספת שוטר עצר אותם וקרא לאביו בכינוי ילד – BOY, אביו הצביע עליו ואמר "הוא ילד אני לא, ועד שלא תדבר אליי כמבוגר לא אתייחס אליך".
דעותיו ופעילותו השפיעו על בנו שלאחר שהוסמך לכמורה כיהן גם הוא ככומר באותה כנסייה.
לאחר הירצחו של בנו, הוא ואלמנתו של קינג קיבלו עבורו את מדליית החירות הנשיאותית.
אשתו אלברטה נרצחה בכנסייה ב-30 ביוני 1974, בעוד היא מנגנת על העוגב, על ידי אדם שחור שהתנגד לנצרות וצעק "אתם עובדים אלי שווא".
בנו אלפרד מת בגיל 39 בטביעה.
קינג עצמו האריך ימים ומת בגיל 84 מהתקף לב.
כנסיית אבנעזר שבה שימשו הוא ובנו ככמרים הפכה לאתר מורשת היסטורי .
מרטין לאטמן היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה שירת בצבא גרמניה המזרחית.
לאטמן נולד ב-10 בפברואר 1896 בפרייבורג, לחבר בית הנבחרים הפרוסי וילהלם לאטמן, ובשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-18, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה שבה הועלה לדרגת לויטננט.
לאחר המלחמה הצטרף לאטמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ב-1 באוקטובר 1930 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1933 הוא הצטרף למפלגה הנאצית.
ב-1 בדצמבר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, זמן קצר לאחר שמונה למדריך בבסיס ההדרכה של הארטילריה.
באוגוסט 1938 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-110, וב-1 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-430, וב-25 בספטמבר 1939 מונה לקצין הארטילריה של הארמייה הראשונה.
ב-25 באוגוסט 1940 הוא מונה למדריך בבסיס ההדרכה של הארטילריה, וב-25 באוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
ב-10 במאי 1942 מונה למפקד רגימנט הארטילריה המשוריין ה-16, ולחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-14 במהלך מבצע מקרה כחול ובקרב סטלינגרד.
ב-26 בנובמבר 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14, וב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-19 בינואר הוא מונה גם למפקד הדיוויזיה ה-389, ופיקד על הדיוויזיות עד לכניעתן ב-2 בפברואר 1943.
בשנת 1949 הוא חזר לגרמניה, שם היה חבר ב-SED, ובשנת 1952 הצטרף למשטרת העם הגרמנית.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידות הטנקים תחת ארנו פון לנסקי בדרגת גנרל מיור, ובשנת 1956 הוא פרש לגמלאות ולא התקבל לצבא העם הלאומי.
לאחר מכן עבד לאטמן באזור הכלכלי המרכזי של גרמניה המזרחית, והיה בין השנים 1956–1958 ראש מחלקת ציוד תעשייתי / ייצוא במשרד התעשייה הכבדה.
מינואר 1958 עד שנת 1972 היה סגן יו"ר איגוד הקצינים לשעבר.
ב-11 באוגוסט 1976 מת בביתו בברלין המזרחית.
מרטין זמאן (בצ'כית: Martin Zeman; נולד ב-28 במרץ 1989) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת החלוץ בסלבוי מיטו.
זמאן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של טאבור, עיר הולדתו, ובגיל 12 הצטרף לספרטה פראג.
בגיל 18, הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
עד מהרה הפך לשחקן הרכב בקבוצה ובעונת , אף זכה עמה באליפות.
בקיץ הושאל זמאן לאדמירה ואקר מליגת העל האוסטרית עד לסיום העונה.
בסיום העונה חזר לפראג, והושאל לויקטוריה פלזן.
בקיץ הושאל לסניצה מליגת העל הסלובקית ובמהלך העונה חזר לצ'כיה, הפעם חתם בפריבראם.
בקיץ שוחרר מספרטה פראג וחתם בפ.צ.
ב-24 באוגוסט 2016 חזר לקדנציה שנייה בוויקטוריה פלזן.
ב-16 בינואר 2019 חתם בהפועל רעננה מליגת העל.
ב-10 ביולי 2019 זמאן חזר לצ'כיה וחתם בפריבראם.
ב-25 בפברואר 2020 חתם זמאן בסלובן ליברץ.
ב-25 במרץ 2022 חזר לצ'כיה כאשר חתם בסלבוי מיטו.
מרטין אלברטו ויסקרה קורנחו (בספרדית: Martín Alberto Vizcarra Cornejo; נולד ב-22 במרץ 1963) הוא פוליטיקאי ומהנדס פרואני שכיהן כנשיאה ה-67 של הרפובליקה של פרו.
טרם כניסתו אל משרד הנשיא כיהן כמושל מחוז מוקגואה (Moquegua), שר התחבורה והתקשורת וכשגריר פרו בקנדה.
ב-2016 התמודד לתפקיד סגן נשיא פרו כעמיתו למירוץ של פדרו פבלו קוצ'ינסקי, וכאשר הנשיא קוצ'ינסקי התפטר מתפקידו במרץ 2018 החליף אותו ויסקרה בתפקיד.
בנובמבר 2020 הודח ויסקרה בידי הקונגרס הפרואני מכהונתו השנייה, והוחלף בידי נשיא הקונגרס מנואל מרינו.
ויסקרה נולד בלימה, בנם של ססאר ויסקרה וארגאס, פעיל פוליטי שהיה חבר במפלגת APRA, ודוריס קורנחו, מורה בבית ספר יסודי.
אביו היה ראש העיר של מוקגואה וחבר באספה המכוננת של פרו ב-1978. משפחתו הייתה מבוססת במוקגואה, אם כי עקרה לבירה לימה בשל סיבוך בריאתו ממנו כמעט ונהרג כאשר נולד.
ויסקרה סיים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית להנדסה ב-1984, תוך קבלת תואר במנהל עסקים מבית הספר למנהל עסקים של פרו (ESAN).
ראשית נתיבתו המקצועית של ויסקרה בפוליטיקה הפרואנית הייתה במחוז הולדתו מוקגה, שם התמודד לתפקיד מושל המחוז מטעם מפלגת APRA ב-2006, והפסיד בבחירות צמודות.
ב-2008, הוא הוביל מחאות סביב תשלומי כרייה שוויוניים לקהילה המקומית.
הוא נסע ללימה כדי לתווך במשבר, והסביר את נושא התשלום למועצת השרים הפרואנית (הרשות המבצעת בפרו) שהסכימה לבצע שינויים הכרחיים בחוקים הנוגעים בסוגיה.
אירוע זה הגביר את שאיפותיו הפוליטיות של ויסקרה.
ב-2011 הוא נבחר לבסוף למושל מחוז מוקגואה.
במהלך כהונתו, המדדים החברתיים של המחוז השתפרו והוא נמנע מלהיקשר בפרשות שחיתות המאפיינות את הפוליטיקה בפרו, הישג שה"וושינגטון פוסט" תיאר כ"אחת הדוגמאות הנדירות" בפרו.
הוא גם יישב סכסוך נוסף סביב כריות חברת הכרייה "אנגלו אמריקן" הבריטית-דרום אפריקאית לבין תושבים מקומיים שהיו מודאגים מזיהום מי שתייה פוטנציאליים בידי מכרה הנחושת שככן באזור.
הוא סיים את תפקידו כמושל ב-2014.
ויסקרה נבחר לסגן נשיא פרו בבחירות הכלליות שנערכו ב-2016, כעמיתו למירוץ של פדרו פבלו קוצ'ינסקי.
זמן קצר לאחר שנבחר לסגן הנשיא הוא מונה לשר במשרדי ממשלה אחרים.
בתפקיד שר התחבורה והתקשורת הוא כיהן כשנה בלבד.
במהלך סדרה של שיטפונות שפקדו את פרו בשלהי 2016 ובראשית 2017, ניהל ויסקרה את המשבר שהסב נזקים כבדים ברכוש ובנפש לאזרחי פרו.
בעקבות בירוקרטיה מסורבלת ובחשד לשוחד שפקדו את בניית נמל התעופה הבינלאומי "צ'ינצ'רו" בקוסקו, ביטל ויסקרה חוזים רבים עד להשלמת החקירה הפלילית על ידי משרד המבקר הפרואני.
אחרי שנאלץ להתמודד מול האשמות מצד מתנגדים פוליטיים שהובילו לזימונו לתת עדות בחקירה שנוהלה על אודות נמל התעופה, בו בזמן עם ניהול משימות השיקום בעקבות גל השיטפונות שפקד את פרו, התפטר ויסקרה מתפקידו כשר.
זמן קצר לאחר התפטרותו, המליץ המבקר של פרו אדגר אלרקון לנקוט צעדים משפטיים נגד עשרה פקידים שהיו מעורבים בבניית שדה התעופה.
לאחר שהתפטר מתפקידו כשר, מונה לשגריר ארצו בקנדה, תוך הימנעות מממשיכת תשומת לב ציבורית.
הוא שב לפרו במהלך הליכי ההדחה הראשוניים נגד הנשיא קוצ'ינסקי.
ב-24 במרץ 2018 עזב את אוטווה ושב ללימה במטרה להישבע לתפקידו כנשיא פרו.
ב-17 באפריל 2018 חתם ויסקרה על חוק שינוי האקלים, המעניק מימון נוסף למשרד לאיכות הסביבה (MINAM) כדי לפקח על שינויי האקלים ולנהל אותם באמצעות ניתוח פליטת גזי חממה, תוך יצירת מסגרת של שיתוף פעולה בין הגופים הממשלתיים האמונים על הגנת ואיכות הסביבה.
ברם, צעדיו למאבק בשחיתות זוכים להתנגדות מצד הקונגרס של פרו שהחריפה לכדי משבר חוקתי.
לפי חוקת פרו, ביכולת הרשות המבצעת לפזר את הקונגרס לאחר שני הצבעות אי-אמון.
תחת שלטונו של פדרו פבלו קוצ'ינסקי, הקונגרס הפרואני העביר ב-15 בספטמבר 2017 הצבעת אי-אמון וכתוצאה מכך נפלה ממשלתו של קוצ'ינסקי.
הצבעה זו הייתה הצבעת אי-האמון הראשונה במושב הקונגרס הנוכחי.
ב-29 במאי 2019 הודיע ויסקרה על מספר חקיקות אשר יגררו הצבעת אי-אמון שנייה אם יסרב הקונגרס לשתף פעולה עם יוזמותיו המוצעות למלחמה בשחיתות.
בארבעת החודשים שבאו אחר כך עיכב הקונגרס הצעות חוק המתמקדות במלחמה בשחיתות ודחה את הבחירות הכלליות שהוצעו על ידי ויסקרה.
ויסקרה דרש לערוך רפורמות נגד שחיתות באופן מידי וקרא להצבעת אי-אמון ב-27 בספטמבר 2019, וקבע כי "ברור שהדמוקרטיה במדינתנו נמצאת בסכנה".
ויסקרה והוועדה הבין-אמריקנית לזכויות אדם מתחו ביקורת על הקונגרס בשל דחיית הצעתו של ויסקרה לערוך בחירות כלליות בשעה שאישר במהירות מועמדויות לבית המשפט החוקתי בפרו מבלי לבחון את הרקע האישי של המועמדים.
כתגובה, ביקש ויסקרה לשנות את הליך מינויים של מועמדים לבית המשפט החוקתי בידי הקונגרס, ואישור או אי-אישור השינוי שהציע ויסקרה על ידי הקונגרס נתפש בעיניו כאי-אמון בממשלתו.
ב-30 בספטמבר 2019 מינה הקונגרס חבר חדש לבית המשפט החוקתי של פרו, אשר ככל הנראה יכריע בסכסוכים בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת, תוך התעלמות מהצעות הרפורמה של ויסקרה.
הוא טען כי אישור המינוי בידי הקונגרס הוא למעשה הצבעת אי-האמון השנייה של הקונגרס בממשלתו, מה שהעניק לו את הסמכות לפזר את הקונגרס.
עובדה זו, כמו גם החודשים בהם התקדמו בצעדי צב הרפורמות המוצעות נגד השחיתות, דחפו את ויסקרה לפזר את הקונגרס בהמשך אותו היום.
זמן קצר לאחר פיזור הקונגרס, סירבה הרשות המחוקקת להכיר בפעולותיו של הנשיא, הכריזה על השעייתו של ויסקרה מהנשיאות ועל סגניתו מרסדס אראוס כנשיאת פרו החדשה.
למרות זאת, גורמים בממשל הפרואני הצהירו כי פעולות הקונגרס בטלות מכיוון שהרשות המחוקקת הייתה מפוזרת באורח רשמי בהינתן הכרזות אלה.
עם רדת הלילה התכנסו אזרחים פרואנים מחוץ למשכן הקונגרס של פרו כדי למחות נגד הקונגרס ולדרוש את סילוק חבריו, בעוד ראשי הכוחות המזוינים של פרו נפגשו עם הנשיא ויסקרה והודיעו שהם מכירים בו כנשיא פרו וכמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
ב-9 בנובמבר 2020, ברוב של 60 קולות, הקונגרס הפרואני הדיח את ויסקרה מתפקידו כנשיא המדינה והכריז עליו כ"חסר יכולת מוסרית" למלא את התפקיד.
במקומו מונה מנואל מרינו, נשיא הקונגרס הפרואני לשעבר.
מרטין טיילור הוא כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
מרטין טיילור למד כדורגל בעיר הולדתו ובגיל 17 הצטרף למועדון בלקברן רוברס.
הוא שיחק מספר שנים בהשאלה בקבוצות אחרות באנגליה.
בשנת 2004 הוא עבר לברמינגהאם סיטי.
טיילור שיחק במועדון מספר עונות והיה שותף לעלייתו לפרמייר ליג בשנת 2007. אמנם לאחר העלייה הוא עבר בהשאלה לנוריץ' סיטי אך כעבור חודש בלבד חזר לקבוצת האם.
בעקבות פציעה של רפאל שמיץ והיעדר שחקן נוסף, טיילור קיבל הזדמנות להתברג להרכב הקבוצה, ולאור ההישגים על המגרש נותר בהרכב עד סוף העונה.
בשנת 2008 הוא גרם לפציעה חמורה של אדוארדו דה סילבה מארסנל.
לאחר התנצלות, הפרשה הסתיימה בפסילת טיילור ל-3 משחקי ליגה.
בשנת 2010 טיילור עבר לווטפורד ובשנת 2012 לשפילד ונסדיי בעקבות עלייתה לפרמייר ליג.
בשנים 1998–2001 שיחק טיילור מספר משחקים בנבחרת אנגליה לנוער.
מרטין טימל (בשוודית: Martin Timell; נולד ב-13 בנובמבר 1957) הוא מנחה טלוויזיה שוודי.
הוא החל את הקריירה שלו בתאגיד השידור השוודי בשנות השמונים, כאשר הנחה מספר תוכניות בידור ותוכניות ילדים.
ב-1994 עבר לעבוד בערוץ הטלוויזיה TV4, ובין 2006 - 2007 הגיש את המקבילה השוודית לשעשועון "דיל או לא דיל".
אחת התוכניות המפורסמות שהגיש היא תוכנית שיפור הבתים "Äntligen hemma".
כמדבב בשפה השוודית הוא ביצע תפקידים בסרטים המסע המופלא - הביתה (צ'אנס הכלב) ובסרט ההמשך, פוקהונטס (תומאס) ומעבר ליער (ורן הצב).
הוא הופיע בתפקיד עצמו בסרט "A Midsummer Night's Party".
אחיו הוא מגיש הרדיו אנדרס טימל.
מרטין מארי אטיין מואיז היא הגברת הראשונה לשעבר של האיטי ואלמנתו של נשיא האיטי לשעבר, ז'ובנל מואיז.
היא שימשה כגברת הראשונה במדינה מפברואר 2017 ועד לרצח בעלה ב-7 ביולי 2021, גם היא נפצעה באותה התקפה בביתם בפטיון-ויל.
מויס נולדה בשם "מרטין מארי אטיין ז'וזף" בפורט-או-פרנס, בירת האיטי.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר היסודי ובתיכון בבית הספר רוג'ר אנגלייד ב-1993. לאחר מכן קיבלה תואר בלימודי פרשנות באוניברסיטת קיסקייה בשנת 1997.
את בעלה לעתיד, ז'ובנל מואיז היא הכירה כאשר שניהם היו סטודנטים באוניברסיטת קיסקייה.
הם התחתנו ב-1996. בפברואר 2017 ניצח מואיז בבחירות לנשיאות האיטי ונבחר לנשיא האיטי.
בתקופת כהונתה כגברת הראשונה הייתה מואיז נשיאת ארגון פונדיסיון קלייר האיטי, ארגון שמתמקד בחינוך אזרחי ונושאים הקשורים לנשות האיטי.
באוקטובר 2017 היא הפך לנשיאה תואמת של הקרן העולמית בהאיטי, שמטרתה לטפל במחלות האיידס, המלריה ועוד.
ב-7 ביולי 2021, נרצח בעלה הנשיא על ידי קבוצה של גברים חמושים לא מזוהים בביתו הפרטי בשעה 1 לפנות בוקר, תוך כדי שהיא עצמה נותרה ונפצעה באופן קשה בבטנה וידה.
תחילה היא טופלה בבית החולים הכללי שבפורט-או-פרנס אך מאוחר יותר באותו היום היא הוטסה באמבולנס אווירי לבית חולים במיאמי שבארצות הברית.
ב-21 בפברואר 2024 פורסם שהוגש כתב אישום נגד 50 בני אדם בגין רצח בעלה ז'ובנל מואיז, כשהיא בין הנאשמים, שלפי הערכות, תכננה לרשת אותו לאחר הרצח.
ב-17 ביולי 2021, היא חזרה להאיטי, לאחר 10 ימי טיפולים.
לה ולבעלה מואיז יש שלושה ילדים.
מרטין ינסן (בדנית: Martin Jensen; נולד ב-29 בספטמבר 1991) הוא די ג'יי ומפיק מוזיקלי דני.
מרטין נולד בסילקבורג , דנמרק ב-29 בספטמבר 1991. הוא עבד כקבלן ומכונאי.
הוא התחיל לתקלט כשהיה בגיל צעיר, אך התפרסם רק ב-2014.
ב-20 במרץ 2015, הוא הוציא את הסינגל "Sí", שהוא רמיקס של חגיגת כריסטיאנו רונאלדו בכדור הזהב של פיפ"א.
בהמשך השנה, הוא הוציא את הסינגל "Night After Night".
ב-6 בנובמבר 2015, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם פיטר ביורנסקוב , את הסינגל "Miracles".
ב-8 באפריל 2016, הוא הוציא את הסינגל "All I Wanna Do".
ב-4 בנובמבר 2016, הוא הוציא את הסינגל "Solo Dance".
השיר הגיע, בשיאו, למקום הרביעי בצ'כיה ובסקוטלנד, למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי, למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי, בנורווגיה ובדנמרק, ולמקום התשיעי במצעד הסינגלים האירי.
ב-28 באפריל 2017, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם The Vamps, את הסינגל "Middle of the Night".
השיר הגיע, בשיאו, למקום השמיני בניו זילנד ובסקוטלנד.
בהמשך השנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם לוטה , את הסינגל "Wait".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-32 בנורווגיה, ולמקום ה-45 בשוודיה.
ב-1 במרץ 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'יימס ארתור, את הסינגל "Nobody".
ב-10 ביולי 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלוק וג'ייסון דירולו, את הסינגל "Don't Cry for Me".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-54 בסקוטלנד.
בהמשך השנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלה פארבן וניקו סנטוס, את הסינגל "Running Back to You".
ב-2021, הוא היה שופט, לצד תומאס בלכמן ואו לנד, בעונה ה-14 של ה-"X Factor" הדני.
מרטין אדווין טראפ היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמבקר המדינה, סגן המושל ומושל אוקלהומה השישי.
כסגן המושל השלישי של אוקלהומה, היה טראפ המושל הראשון שהחל לכהן בתפקידו לא לאחר שנבחר בבחירות, אלא שהושבע כמושל לאחר הדחתו של קודמו בתפקיד.
כמושל, היה טראפ אחראי להקמתה של לשכת החקירות של אוקלהומה, לביצוען של תוכניות שימור, ונודע בשל ניסיונותיו לחסל את הקו קלוקס קלאן.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כפקיד של מחוז לוגאן בטריטוריית אוקלהומה.
מרטין טראפ נולד בעיר רובינסון שבקנזס, וגדל שם עד להגיעו לגיל 12. ב-1889, בעקבות הבהלה לקרקעות, עבר אביו עם המשפחה לנחלה ששכנה במחוז לוגן שבטריטוריית אוקלהומה, במרחק של שבעה מילים מהעיר גתרי.
טראפ לא למד בבית ספר, שלא היו מצויים בטריטוריה.
תחת זאת הוא רכש את לימודיו מהתחברות ומלמידה משותפת עם שכנו ממשפחת מקדניאל.
במקביל ללימודיו הוא עבד בעיתון מקומי.
החל מגיל 21 הוא עבד כמורה מוסמך, ומאוחר יותר כסוכן נוסע.
טראפ החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1904, כאשר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית למשרת פקיד המחוז של מחוז לוגן, משרה בה הוא כיהן בשנים 1905–1907. ב-16 בנובמבר 1907 התקבלה אוקלהומה כמדינה בארצות הברית.
טראפ עזב את תפקידו במחוז, ונבחר כמבקר המדינה הראשון של אוקלהומה.
בתפקיד זה הוא שירת עד 1911 תחת מושל המדינה הראשון צ'ארלס הסקל.
לאחר כהונתו כמבקר המדינה עבר טראפ לעיר מוסקוגי, שם שלח ידו בעסקי איגרות חוב.
ב-1914 שב טראפ לפוליטיקה של אוקלהומה, כאשר נבחר על ידי המפלגה הדמוקרטית כמועמדה לתפקיד סגן המושל.
הוא ניצח בבחירות הכלליות לתפקיד סגן המושל בשלוש מערכות בחירות רצופות, ב-1914, 1918, וב-1922, הישג שהיה תקדים בבחירות למשרה זו.
במערכת הבחירות של 1922 הוא זכה ב-60.8 אחוזים מקולות הבוחרים, הישגו הגדול ביותר.
כסגן המושל כיהן טראפ תחת המושלים רוברט ויליאמס, ג'יימס רוברטסון וג'ק וולטון.
בכהונתו השלישית תחת וולטון כיהן טראפ רק ב-11 החודשים הראשונים.
ב-23 באוקטובר 1923, לאחר שנפתח הליך הדחה נגד וולטון, היה טראפ למושל בפועל.
במשפט ההדחה נמצא וולטון אשם על ידי הסנאט של אוקלהומה והודח ב-19 בנובמבר.
באותו יום הושבע טראפ כמושל אוקלהומה השישי.
כמושל אוקלהומה הראשון בתולדות המדינה שהושבע מתוקף תפקידו כסגן המושל במקומו של קודמו, היה טראפ היפוכו הגמור של וולטון.
בעוד שוולטון היה פרוגרסיבי ותוקפני, טראפ היה טיפוס שלו ושמרן.
בראש רשימת המשימות של טראפ כמושל החדש היה ביצוע קיצוצים בתקציב המדינה כדי לייעל את פעילות הממשל.
מיד עם כניסתו לתפקיד, כינס טראפ את בית המחוקקים המדינתי כדי לדון בסוגיה.
מיד לאחר מכן בוצעו חקירות של רבים ממשרדי הממשלה, הנציבויות והמחלקות.
בדפוס פעולה שמרני, ביטל טראפ רבים מגופי הממשל שלטעמו הועילו למדינה באופן מועט לאחר שהיה צורך בארגון מחדש של גופי השלטון המנופחים.
טראפ הצליח לשכנע את בית המחוקקים לקצץ 10 מיליון דולר בהוצאות שהוחלט על קיומן על ידי וולטון, ובכך לשקם את האשראי של המדינה.
משמעות מהלכים אלו הייתה גם ביטולה של התוכנית החדשה של המדינה לאספקת ספרי לימוד וקיצוץ שליש מההוצאות על סיוע לבתי הספר.
באמצעות הטלת מס של שלושה סנטים על דלקים, גייס טראפ מספיק כספים כדי לממן את נציבות הכבישים של אוקלהומה.
נציבות זו דאגה למיזמי סלילת כבישים שהיו נחוצים מאוד.
בעקבות המגמה הארצית שהחלה ביוזמתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט ב-1907 החל טראפ בתוכנית שימור משאבי הטבע.
הוא הקים את נציבות הייעור של אוקלהומה, את נציבות השימור, ואת נציבות הדיג של אוקלהומה, מתוך שאיפה לשמר את הסביבה.
טראפ האריך את משך הכהונה של פקידי המחוזות משנתיים לארבע שנים, דאג לחקיקת חוק הניקוז להגנה על המדינה מפני שיטפונות, והעלה את התשלום על רישיונות במדינה.
טראפ הוכיח את עצמו בתחום אכיפת החוק.
בפעם הראשונה בתולדותיה של אוקלהומה הוקמה ב-1925 לשכה לחקירות פליליות מדינתית ביוזמתו של טראפ.
טראפ ביקש מבית המחוקקים לקבוע ענישה תקיפה יותר בהקשר של אכיפת חוק היובש.
הוא גם התמודד עם כוחו העולה של הקו קלוקס קלאן באמצעות חקיקת חוק נגד עטיית מסכות, שבסופו של דבר צמצם את כוחו של הארגון.
במשך כל תקופת כהונתו, ראה טראפ את עצמו כ"מושל בפועל" ולא כמושל נבחר.
בכל השנים הללו הוא הוכיח את עצמו כאיש ממשל מוכשר וזכה לפופולריות רחבה.
רבים הסכימו שעל טראפ להתמודד על בחירה לכהונה שנייה.
שאיפה זו הפכה לבעייתית כאשר בסתיו 1926 הוא אכן ניסה להגיש את מועמדותו.
חוקת המדינה לא אפשרה אז כהונה של מושל מעבר לתקופת כהונה אחת רצופה, ולפיכך הוא לא היה זכאי להיבחר שוב.
טראפ עמד על כך שסעיף זה בחוקה לא נגע אליו, שכן הוא נבחר כסגן המושל וירש את המושל הקודם לאחר שזה הודח מתפקידו.
בית המשפט העליון של אוקלהומה דן בסוגיה.
ב-6 ביוני 1926 פסק בית המשפט בתיק "פיצפטריק נגד מקאליסטר" (Fitzpatrick v.
McAlister) שטראפ היה "מושל המדינה מהסיבה הפשוטה שהוא משל בה.
הוא משל באופן רשמי מסיבה שחלק 16 לחוקה מקנה לו במפורש את הסמכות לעשות כן.
לפיכך, הוא המושל הרשמי, ובהיותו המושל הרשמי, הוא הפך לבלתי כשיר לכהן בתקופת כהונה נוספת על סמך ההגבלה שבחלק 4 סעיף 6 של החוקה".
בכך נשללה מטראפ הזכות להתמודד בבחירות לכהונה נוספות.
כהונתו של טראפ כמושל תמה באופן רשמי ב-10 בינואר 1927, עם השבעתו של הנרי ג'ונסטון כמושל אוקלהומה השביעי.
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך טראפ להיות בעל תפקיד מרכזי במפלגה הדמוקרטית באוקלהומה, אף על פי שהוא לא החזיק עוד בשום משרה פוליטית.
ב-1930 הוא ניסה שוב להיבחר כמושל, אך לא זכה במועמדות המפלגה, לאחר שהפסיד לויליאם מארי.
הוא שב לאוקלהומה סיטי ובילה את שארית חייו כסוכן השקעות.
מרטין טראפ נפטר באוקלהומה סיטי ב-26 ביולי 1951, בגיל 74. הוא נטמן בבית הקברות פיירלון שבעיר.
מרטין זנדברגר היה מפקד אס-אס גרמני בתקופת שלטון הנאצים בין השנים 1941–1943 וד"ר למשפטים.
זנדברגר לקח חלק גדול בהשמדת היהודים בתקופת השואה כאשר פיקד על הזונדרקומנדו a1 של איינזצגרופן A ובתפקידו כראש משטרת הביטחון (RSHA - Reichssicherheitshauptamt).
היה אחראי להשמדתם של כ-1,000 יהודים באסטוניה, ואחר כך באיטליה כאשר דאג לשלוח את היהודים האיטלקים למחנה הריכוז אושוויץ.
הוא היה המפקד השני של איינזצגרופן A שנשפט והורשע.
אביו היה מנהל של IG Farben (אִי גֶה פַארבֶּן) - קונצרן גרמני בתחום הכימיה והתרופות.
הוא למד משפטים באוניברסיטאות מינכן, קלן, פרייבורג וטיבינגן.
בגיל 20 הצטרף למפלגה הנאצית ולארגון ה-SA.
בין השנים 1932–1933 כיהן כיו"ר קהילת הסטודנטים ונבחר לראש התאחדות הסטודנטים הלאומית-סוציאליסטית באוניברסיטת טיבינגן.
השפעת האידאולוגיה הנאצית באה אצלו לידי ביטוי כבר בנובמבר 1933, בהגנה על עבודת המחקר שלו בנושא "ביטחון סוציאלי במדינה הלאומית-סוציאליסטית".
ב-8 במרץ באותה שנה, הניפו מרטין זנדברגר ועמיתו אריך הרלינגר את דגל צלב הקרס מול הבניין הראשי באוניברסיטת טיבינגן.
בשנת 1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה כמפקח באוניברסיטה וקיבל את התואר ד"ר למשפטים.
ב-1936 הפך לחבר מגויס בזונדרקומנדו אס-אס בפיקודו של גוסטב אדולף שיל - עבור ה-SD בוירטמברג.
בספטמבר 1939, לאחר פלישת גרמניה לפולין, פתח היינריך הימלר בתוכנית הידועה בשם "חזרה לאומה" (Heim ins Reich), אשר הייתה אחראית לגירוש האוכלוסייה המקומית באזורי פולין והחלפתה בגרמנים אתניים.
כחודש לאחר מכן (13 באוקטובר 1939) מינה הימלר את זנדברגר לממונה על משרד ההגירה המרכזי במזרח פולין ובנוסף, הטיל עליו לבדוק את "הערכת השווי הגזעית" (Rassische Bewertung) של מהגרי הפולקסדויטשה השונים.
במלחמת העולם השנייה, כבשה גרמניה מדינות רבות ואחת מהן הייתה אסטוניה.
לפני מבצע ברברוסה (1941) היו באסטוניה כ-4,500 יהודים, רבים ברחו עם נסיגת הצבא האדום.
יש המשערים, כי לאחר כיבושה של אסטוניה על ידי גרמניה הנאצית נשארו כ-2,000 יהודים, ויש הטוענים שמספר היהודים שנשאר הוא כ-1,000 יהודים.
לאחר הכיבוש, הוקמה במדינה האסטונית ממשלה ששיתפה פעולה עם שלטונות הרייך ולכל חבר בה הוענק התואר "לאנדסדירקטור".
בחודש יוני 1941 מונה זנדברגר למפקד הזונדרקומנדו (SK1a) 1a של האס.אס.
בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, וראש משטרת הביטחון של האס דה (SD) באסטוניה (1941–1942).
הזונדרקומנדו שימש באס.אס לתיאור תת-יחידה, שעסקה בביצוע משימות מיוחדות ופעולות שהיו כרוכות בשליחת סוכנים או כוחות לשטח.
בתפקיד זה הוטל עליו להשליט את המשטר הנאצי במדינה הכבושה.
פעילותו נעשתה באמצעות הטלת טרור והפחדה, ובחיסול כל הגורמים העוינים שעשויים לבצע פעולות נגד הנאצים.
מצד שני, בתפקידו כראש משטרת הביטחון, הוא הכיר בתחושת הקורבן של האסטונים ובשאיפת הצדק שלהם.
באמצעות שאיפת הנקם שלו, זירז את "החלמתה" של "האומה פגועת הטראומה", בכך שהעניק לאסטונים אוטונומיה רחבה - אזור מינהל עצמי (Generalbezirk Estland), שבראשו הֻצַּב היאלמר מאה, מנהיג התנועה הלאומנית הקיצונית "ופס" (Vaps).
זנדברגר הביא להעלאת תחושת הערך העצמי של העם האסטוני באמצעות קשר של שיתוף פעולה, שהתבסס על אמפתיה ואמון הדדי.
במקום הפחדה ושליטה סמכותית, כפי שנהוג היה באזורים אחרים במזרח אירופה שנכבשו על ידי הנאצים.
בה בעת ניצל את תחושותיהם האנטי-קומוניסטיות של האסטונים, כדי שיראו ביהודים את שורש אסונם ואת האמצעי להשבת הערך העצמי ותחושת העצמה שלהם, והביא לידי כך שירצחו את התושבים היהודים שנותרו בארצם.
בפיקודו ובהוראתו חיסלה משטרת הביטחון את שארית האוכלוסייה היהודית באכזריות רבה בכל מיני שיטות של הרג ורצח.
הדבר שירת את שאיפתו של זנדברגר להפוך את אסטוניה "נקייה מיהודים" (Judenfrei).
מבחינתם של האסטונים, היהודים הוקרבו על מזבח ההתחדשות הלאומית.
כדי ללמד על היעילות האכזרית שבה חיסל את שארית האוכלוסייה היהודית באסטוניה, איתרו אנשי המשטרה האסטונית וחברי יחידות הארגון הלאומני האסטוני "אומאקייטסה" שהיו תחת שליטתו של זנדברגר את 1,000 היהודים שנותרו במדינה.
בתחילה, אסרו ורצחו מאות גברים בני 16 ומעלה, השאר – נשים וילדים רוכזו בבתי-ספר.
חלקם הועסקו בעבודות כפייה, ומאוחר יותר הועברו למחנה עבודה הרקו (Harku) שבאזור העיר טאלין.
ב־12 באוקטובר 1941 דיווח זנדברגר לממונים עליו, שכל הגברים היהודים מבני 16 ומעלה, פרט לרופאים ול"זקני היהודים" שמונו מטעם הגרמנים, מוצאים להורג בידי אנשי "ההגנה העצמית" האסטונית, בפיקוח נציגי הזונדרקומנדו 1a, ובמפה אזורית שצורפה לדין וחשבון של איינזגרופן A, צוין שאסטוניה נקייה מיהודים.
בקיץ 1942 דיווח לממונים עליו שנורו 243 צוענים.
בשנה הראשונה בתפקידו כמפקד זונדרקומדו 1a, הוצאו להורג על אדמת אסטוניה 5,643 איש.
במטרה לחשל את ה"ידידות" החדשה בין הכובש הגרמני לנכבש האסטוני, האדירו הגרמנים את דִּמּוּיָם הגזעי של האסטונים שהם מעל שאר העמים המזרח אירופאים.
הואיל והאסטונים נתפסו כעם שנמצא בראש הסקאלה הגזעית – בעלי התכונות הרצויות ביותר מבחינה גזעית, כבעלי רכוש ועם הפוטנציאל הגדול ביותר ל"גרמניזציה".
הרעיון שהאסטונים והגרמנים הם "אחים לנשק", הביא את זנדנברגר יחד עם מפקד הגסטפו והאס.
בטאלין, לפנות ליוצאי צבא ומשטרה אסטונים, ולשכנע אותם להצטרף להקמת משטרת ביטחון אסטונית נפרדת, אך נתונה לפיקוח צמוד של גרמניה.
זנדברגר יותר מכל נציג אחר של גרמניה, כפי שצוין, הקפיד לנהוג כבוד באסטונים שהיו בתחום שיפוטו.
הגישה הזו השתלמה, הואיל והניבה למנגנון הביטחון הגרמני תמיכה גדולה פי 10 עם הצטרפותם של שוטרים שהתגייסו למשטרת הביטחון האסטונית.
ביוזמתו קיבלו השוטרים את תמיכתם של כ-40,000 חברי יחידות הארגון הלאומני האסטוני "אומאקייטסה" (Omakaitse).
הסדר זה אורגן בידי זנדברגר, כדי להשיג הסכמה ציבורית לסידורי הביטחון הגרמניים, וכוון נגד הקומוניסטים והיהודים.
תנאי המחיה במחנות הריכוז באסטוניה
בתקופת משטר הרייך השלישי, היו באסטוניה כ-20 מחנות ריכוז שעליהם חלש מחנה הריכוז ואיווארה.
אל המחנות הללו הגיעו משלוחים של רבבות יהודים מגטאות שונים: וילנה קובנה ולטביה.
בשנים 1942–1943 הגיעו משלוחים של יהודים גם מארצות אחרות כמו פינלנד, צ'כוסלובקיה ומאזור טרנסילבניה אשר ברומניה.
חלק מהם נרצחו מיד בהגיעם, וחלק הועבדו בעבודות פרך בעיקר במכרות פצלי שמן, חפירת תעלות נגד טנקים, בניית בונקרים ובעבודות אחרות שנצרך להם הצבא הגרמני.
לאחר שנחלשו, נרצחו או שמתו מחולי, רעב ומהתעללויות שונות.
תנאי המחיה במחנות היו קשים מנשוא: החדרים היו גדולים ובלתי מוסקים, הצפיפות הייתה גדולה מאוד והאסירים ישנו על דרגשי עץ תלת-קומתיים.
כאשר החלה המתקפה הסובייטית בחודשים יולי – אוגוסט שנת 1944, התחיל מבצע טשטוש והסוואת זוועות ההמתות ההמוניות.
הדבר נעשה על ידי אנשי קומנדו מיוחדים שאילצו את אסירי המחנה לשרוף את גופות ההרוגים.
בנוסף, החלו אנשי האס.אס יחד עם משתפי פעולתם האסטונים, להעביר את האסירים מהמחנות השונים למחנה הריכוז שטוטהוף דרך הים הבלטי.
אסירי מחנה הריכוז קלוגה ומחנה הריכוז לגדי נרצחו במקום, חלקם ניסה לברוח אולם הם נתפסו נורו במקום.
בספטמבר 1943, הגיע זנדברגר לעיר וורונה שבצפון איטליה, כדי לבנות שירותי ביון באזורים הכבושים באיטליה, שהיו עדיין תחת שליטת הגרמנים.
היה זה לאחר מעצרו של בניטו מוסוליני על ידי בעלות הברית שכבשו את דרום איטליה.
בתפקידו החדש הגיעה הוראה מהיטלר להביא את האפיפיור לגרמניה, והתוכנית הייתה להציע לו לעבור לטירה בליכטנשטיין.
בתחילת אוקטובר 1943, נסע זנדברגר לרומא ודיווח כי הוותיקן חושש מהקומוניסטים ומכוחות בעלות הברית.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, מכיוון שבאותו חודש הוטל על זנדברגר לדאוג לגרוש יהודי איטליה, והוא התמסר כולו לתפקיד ולביצוע מכונת ההשמדה של היהודים אשר שילוחם התבצע מרומא לאושוויץ ברכבת מספר X70469.
בדצמבר 1943, עבר זנדברגר לברלין, לעבוד במשרד הראשי לביטחון הרייך.
הוא היה מעורב בשילוב משרד החוץ, מודיעין הפיקוד העליון של הוורמאכט ובארגון שירות חשאי מתפקד, אך שילוב המשרדים הללו לא צלח, ולא בגלל אשמתו של זנדברגר.
לאחר שנודע לו על התאבדותם של היטלר והימלר, ברח והתחבא באחת הבקתות האלפיניסטיות אשר בקיצביל, אוסטריה.
אך שבועיים לאחר מכן הסגיר את עצמו לבעלות הברית.
משפט האיינזצגרופן היה ה-9 ("military tribunal 9") מתוך 12 המשפטים בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות שקיימו שלטונות ארצות הברית בגרמניה בעיר נירנברג, בהיכל הצדק לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
המשפטים נערכו בפני בתי דין צבאיים של ארצות הברית.
12 המשפטים ידועים כ"משפטי נירנברג הבאים" או כ"משפטי פושעי מלחמה בפני בתי הדין הצבאיים של נירנברג".
זנדרברגר נעצר בחודש מאי 1945. במשפטו, הכחיש זנדברגר את מעשיו, ולא לקח כל אחריות על פעולות הרצח, הוא טען שהיה אחראי רק לחלק ממעשי הרצח, והעריך שרצח רק כ-300 – 350 איש.
אף על פי ש-4 השנים בהן פיקד על השמדת יהודים במקומות שונים, מתועדות בפרוטוקולים של משפטי נירנברג וכן באלפי עמודים השמורים בארכיונים גרמניים, רוסיים, אסטונים ואיטלקיים.
המסמכים מתארים הוצאתם להורג של קומוניסטים, ירי המוני ביהודים וצוענים, וכן תקופת שהייתו במטה הביון של האס.
התובע הראשי במשפטם של זנדברגר והאחרים, אמר שזנדברגר היה פעיל מאוד ברצח אנשים חפים, ועונש המוות היה מגיע לו.
בזמן המשפט, תמכו בזנדברגר אנשי המעמד הגבוה בגרמניה, הואיל ולמשפחתו היו קשרים עִמָּם.
ביניהם ניתן למנות את תאודור יוס (Theodor Heuss) – עורך דינו הנודע, קרלו שמיד (Carlo Schmid) – סגן נשיא הפרלמנט במערב גרמניה, אשר דאג לשהותו בכלא בתנאים טובים, גבהרד מולר (Gebhard Müller) – מושל מדינת באדן-וירטמברג, מרטין הוג (Martin Haug) – הבישוף של המדינה, אך תמיכתם לא עזרה לזנדברגר.
אב בית הדין, השופט מייקל א.
מוסמאנו מפנסילבניה, גזר את גזר הדין: "הנאשם מרטין זנדברגר בסעיפים של כתב האישום בו הורשעת, בית הדין דן אותך למוות בתלייה".
למרות לחצים פוליטיים, אישר הגנרל לוציוס ד' קליי את גזר דין המוות של זנדברגר ב-1949. בשנת 1951 הומתק דינו למאסר עולם על ידי ועדת החנינה של "פאנל פק".
אביו השתמש בקשריו עם נשיא גרמניה, וחידש את קשריו עם שגריר ארצות הברית באותה תקופה, פנה בתחנונים רבים לאנשים בעלי השפעה כולל פנייה לשר המשפטים הגרמני על מנת לקבל הקלה בעונשו של בנו.
זנדברגר הורשע על ידי בית משפט צבאי למוות בתלייה.
אולם עונשו הומתק למאסר עולם בשנת 1951, ו-7 שנים לאחר מכן ניתנה לו חנינה, הוא שוחרר מהכלא ונעלם.
למעשה, הוא חי ברחוב לודויג הופרט 16 בשטוטגרט.
לאחר נפילת מסך הברזל, ופתיחת הארכיונים במזרח אירופה, החלו שוב להתמקד בו ובפשעיו, אולם הוא שמר על פרופיל נמוך ולא דיבר.
התגלו מסמכים חדשים שיכולים היו לפתוח תיק אישום חדש כנגדו, אלא שאף אחד לא רצה לפתוח את התיק.
מסתבר, כי הקשרים של משפחתו לפני המלחמה היו יעילים גם אחרי המלחמה.
הוא לא היה זקוק לחוק התיישנות, כי הוא נהנה מההתיישנות בלי חוק.
שנים רבות לא ידעו שהוא עדיין בחיים, עד שעיתון ה"דר שפיגל" איתר אותו בבית אבות בשטוטגרט זמן קצר לפני מותו.
זנדברגר התגורר בדירה של 2.5 חדרים ושילם כ-3,375 דולר.
בנוסף, שילם על טיפול סיעודי וארוחות בעלות 3 מנות.
האוכל היה מובא לחדרו והפיזיותרפיסט שטיפל בו היה מגיע גם הוא לחדר.
הוא המשיך לטעון כל השנים לאחר השחרור מהכלא, שלא היה מעורב כל כך בכל הנושא של השמדה ורצח.
אבל העדויות, הפרוטוקולים והמסמכים הרבים שנפתחו מוכיחים אחרת.
מרטין וילהלם קוּטה היה מתמטיקאי גרמני, שנודע בעיקר בזכות המצאת שיטת רונגה-קוטה.
קוטה נולד בפיטשן שבשלזיה תחתית (כיום ביצ'ינה שבפולין).
הוא למד באוניברסיטת ברסלאו משנת 1885 עד לשנת 1890, והמשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של מינכן עד לשנת 1894, שם היה לעוזרו של המתמטיקאי ולטר פרנץ אנטון פון דייק.
בשנת 1898 שהה כחצי שנה באוניברסיטת קיימברידג', והחל משנת 1899 עד לשנת 1909 שימש שוב כעוזרו של פון דייק במינכן.
בשנת 1900 השלים את עבודת הדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת מינכן, בהנחייתם של פרדיננד לינדמן וגוסטב קונרד באואר.
בשנת 1909 מונה לפרופסור נלווה באוניברסיטת פרידריך שילר בינה, והחזיק במשרה זו כשנה.
בשנת 1910 עבר ל-RWTH אוניברסיטת אאכן וכיהן שם כפרופסור במשך כשנתיים.
לאחר מכן עבר לכהן באוניברסיטת שטוטגרט ושם נשאר עד יציאתו לגמלאות בשנת 1935.
קוטה נפטר בפירסטנפלדברוק בשנת 1944. מעולם לא הקים משפחה.
בשנת 1901 פרסם שיטה נומרית לפתרון משוואות דיפרנציאליות, המבוססת על עבודת הדוקטורט שלו.
השיטה, שפותחה במקביל על ידי קרל רונגה, הפכה לאחת מהשיטות הנפוצות ביותר בתחום.
כמו כן, לזכותו נזקפות תרומות בתחום האווירודינמיקה, בהן הפרופיל האווירודינמי ז'וקובסקי-קוטה, משפט קוטה-ז'וקובסקי ותנאי קוטה.
העניין שלו בתחום זה נוצר הודות למתמטיקאי סבסטיאן פינסטרוולדר ששימש כמרצה שלו במינכן: פינסטרוולדר הביא לכיתה תצלומים של מטוס וקוטה הוקסם מהמתמטיקה העומדת בבסיס התעופה.
חלק ניכר מתגליותיו ופיתוחיו של קוטה בתחום האווירודינמיקה נכללו בעבודת ההביליטציה שלו, ונעשו כארבע שנים לפני שז'וקובסקי פרסם אותן.
בנוסף למחקרו המרכזי, עסק קוטה במחקר על קרחונים יבשתיים (גם כן, בזכות פינסטרוולדר) ועל היסטוריה של המתמטיקה.
במסגרת מחקרו על קרחונים יבשתיים, ביצע מדידות המבוססות על תמונות שצולמו בהרי האלפים המזרחיים ועבד עם עמיתיו על מיפוי אזור זה, המכוסה בקרחונים.
במסגרת מחקרו על היסטוריה של המתמטיקה, פרסם מאמר שעסק בעבודתו של ג'ון ואליס משנת 1659 בנושא אינטגרציה ואורכה של אליפסה.
מרטין אלבר פרדריק טרייה הוא כדורגלן צרפתי המשחק כחלוץ במועדון הכדורגל באייר לברקוזן מהבונדסליגה.
טרייה נולד בעיירה ארמונטייר שבחבל או-דה-פראנס בשנת 1997, והחל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של SC ביול (Bailleul), ובשנת 2004 עבר למחלקת הנוער של ליל.
בשנת 2016, זומן טרייה לקבוצה הראשונה של ליל.
וב-22 באוקטובר, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליג 1 נגד בסטיה, באצטדיון פייר-מורואה.
ב-14 בדצמבר, הוא עלה לראשונה בהרכב הקבוצה הבוגרת במסגרת שמינית גמר גביע הליגה בהפסד 1–3 בחוץ מול פריז סן-ז'רמן .
ב-7 בינואר 2017, הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת בניצחון הביתי 4–1 בשמינית הגמר של הגביע הצרפתי, מול אקסלסיור.
ב-29 באפריל, הוא כבש את שערו הראשון בליג 1, בניצחון החוץ 3–0 של ליל על מונפלייה.
בסך הכל בעונתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של ליל כבש טרייה שער אחד ב-11 משחקים בהם שותף.
ב-18 באוגוסט 2017, העבירה ליל את טרייה לשטרסבורג במסגרת הסכם השאלה לעונה אחת.
ב-27 באוגוסט, ערך טרייה את הופעת הבכורה שלו בשטרסבורג בהפסד 0–2 בחוץ מול גנגאן.
ב-30 בספטמבר כבש טרייה את שערו הראשון במדי שטרסבורג בתיקו 1–1 בחוץ מול דיז'ון.
ב-26 בינואר 2018, נמכר טרייה לאולימפיק ליון תמורת 11 מיליון אירו, עם תוספת פוטנציאלית של 4 מיליון אירו, וחתם בה עד קיץ 2022. ליון השאילה אותו חזרה לשטרסבורג כדי שיסיים את עונת ההשאלה שלו שם.
בסך הכל סיים טרייה את עונת ההשאלה שלו בשטרסבורג עם 3 שערים ב-25 הופעות.
את עונת 2018/2019 פתח טרייה בליון כאשר הוא מבקיע כבר בהופעת הבכורה שלו, בניצחון הביתי 2–0 על קבוצתו מהעונה שעברה שטרסבורג ב-24 באוגוסט.
טרייה שותף ברב משחקי הקבוצה במסגרת הליגה וסיים את העונה עם 9 שערים ב-32 הופעות, בעונה זו ערך טרייה גם את הופעת הבכורה שלו באירופה במסגרת ליגת האלופות של אופ"א.
אך את שערו האירופי הראשון הוא הבקיע רק עונה לאחר מכן ב-2 באוקטובר 2019 בניצחון 2–0 על ר.ב.
לייפציג במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות של אופ"א.
ב-6 ביולי 2020, הודיע המועדון סטאד רן על החתמתו של טרייה על חוזה לחמש שנים במועדון, תמורת 12 מיליון אירו בתוספת בונוסים.
ואת הופעת הבכורה שלו ברן ערך טרייה ב-22 באוגוסט, במשחק הפתיחה של העונה מול קבוצת נעוריו ליל.
ברן הפך טרייה לבורג מרכזי כששותף כמעט בכל משחקי הקבוצה בעונה זו, וסיים אותה בסופו של דבר עם תשעה שערים ב-34 הופעות בליגה.
העונה שלאחר מכן עונת 2021/2022 הייתה עונה נהדרת עבור טרייה, טרייה שותף ב-37 משחקים בליגה וסיים כמלך שערי הקבוצה עם 21 כיבושים.
טרייה פתח מצוין את עונת 2022/2023, וכבש 9 שערים בליגה ועוד 3 שערים בליגה האירופית עד שנפצע בינואר בברכו וסיים את העונה.
ב-5 באוקטובר 2023 שב טרייה למגרשים כשעלה כמחליף ואף החמיץ פנדל בתוספת הזמן בהפסד 0–1 לויאריאל במסגרת שלב הבתים בליגה האירופית.
בליגה כבש טרייה 7 שערים ב-24 הופעות ובסך הכל את עונת החזרה מהפציעה סיים טרייה עם 9 שערים ב-35 הופעות בכל המסגרות.
ב-18 ביולי 2024 חתם טרייה על חוזה לחמש שנים בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה, ששילמה עבורו לסטאד רן 20 מיליון אירו.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, ספג כרטיס אדום ישיר במשחק הסופר קאפ הגרמני מול שטוטגרט בדקה ה-37. על אף ההרחקה, לברקוזן ניצחה וטרייה זכה בתואר הסופר קאפ עם הקבוצה.
תומאס מרטין לאורי היה כימאי פיזיקלי אנגלי אשר פיתח בו זמנית ובאופן בלתי־תלוי עם יוהאנס ניקולאוס ברונסטד את תאוריית ברונסטד–לאורי לחומצות ובסיסים.
היה חבר־מייסד ומאוחר יותר אף נשיא של אגודת פאראדיי.
לאורי לימד כפרופסור באוניברסיטת לונדון ואחר כך באוניברסיטת קיימברידג'.
לאורי נולד בלאו מור, ברדפורד, מערב רידינג של יורקשייר, אנגליה, במשפחה קורנית.
הוא היה בנו השני של הכומר א.פ.
לאורי שהיה שר הכנסייה הוסליאנית באלדרשוט מ-1892 עד 1919. הוא התחנך בבית הספר קינגסווד, באת', סומרסט, ולאחר מכן במכללה הטכנית המרכזית בדרום קנזינגטון.
באותן שנים הוא הבין שהוא רוצה להיות כימאי.
הוא למד כימיה אצל הנרי אדוארד ארמסטרונג, כימאי אנגלי שתחומי העניין שלו היו בעיקר בכימיה אורגנית אך כללו גם את טבעם של יונים בתמיסות מימיות.
מ-1896 עד 1913 היה לאורי עוזרו של ארמסטרונג, ובין 1904 ל-1913 עבד כמרצה לכימיה במכללת ההכשרה של וסטמינסטר.
בשנת 1913 הוא מונה לראש המחלקה הכימית בבית החולים גיא, והיה למורה הראשון לכימיה בבית ספר לרפואה שהפך לפרופסור באוניברסיטת לונדון.
משנת 1920 ועד מותו, שימש לאורי כראש הקתדרה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא נישא לבתו של הכומר סי' ווד בשנת 1904 והותיר אחריו אלמנה, שני בנים ובת.
מאז 1903, עת הוקמה אגודת פאראדיי, לורי היה חבר פעיל בה, ואף היה נשיאהּ בשנים 1928–1930. ב־1914 נבחר כעמית בחברה המלכותית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה, לורי עסק בניהול פעילות מילוי־פגזים (1917–1919), עבד עבור ועדת לוחמת החפירים, ועדת הלוחמה הכימית, וּועדת החימוש.
על שירותו זה, עוטר בחברות במסדר האימפריה הבריטית ובמסדר הקדושים מוריס ולזארוס.
מרטין פרנץ יוליוס לותר היה דיפלומט גרמני.
הוא היה חבר במפלגה הנאצית מראשיתה, יועץ של שר החוץ יואכים פון ריבנטרופ, תחילה ב-Dienststelle Ribbentrop (לשכת ריבנטרופ), ואחר כך במשרד החוץ הפדרלי (Auswärtiges Amt) כשפון ריבנטרופ החליף את קונסטנטין פון נויראט.
הוא השתתף בוועידת ואנזה בינואר 1942, בה תוכנן הפתרון הסופי - רצח העם היהודי.
הגילוי של עותק הפרוטוקול שהיה ברשותו ב-1947 הביא לידיעת בעלות הברית את קיום הוועידה ומטרתה.
לותר ניהל עסק להובלת רהיטים ועיצוב פנים.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אה ב-1 במרץ 1933. הוא עזר לריבנטרופ להשיג מספר נמוך של חברות במפלגה (מה שהעיד על ותק), וכאשר ריבנטרופ נשלח ללונדון כשגריר ב-1936, ריבנטרופ שכר את לותר להעביר את רהיטיו מברלין ולעצב את פנים שגרירות גרמניה בלונדון.
ריבנטרופ הציע ללותר תפקיד בלשכת ריבנטרופ.
לותר הפך לאחד מאנשי הביצוע האהובים על ריבנטרופ.
כעבור שנתיים השתלט על מחלקת "דויטשלנד" (גרמניה) והעביר אותה לבניין משלה.
במאי 1940 מונה לתפקיד קשר משרד החוץ לאס אס.
ביולי 1941 התקדם לתפקיד ממונה משרדי (Ministerialdirektor) בדרגת תת-מזכיר מדינה (Unterstaatssekretär); כוחו עלה על זה שהשתמע מתוארו ודרגתו, שכן הוא היה איש הקשר בין המפלגה למשרד.
בנוסף הוא הפך לבריגדפיהרר באס אה.
לותר השתתף בוועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 כנציג משרד החוץ.
הוא היה בין אלה שידעו שהמדיניות בעניין "השאלה היהודית" השתנתה.
לאחר מכן משימתו העיקרית הייתה לשכנע או ללחוץ על משתפי פעולה ובעלי ברית של גרמניה למסור את יהודיהם לגירוש למחנות המוות.
בתקופה זו המשיך לעבוד כמעצב פנים של אשתו של ריבנטרופ, וסייע לה בעיצוב בתיה ובגדיה.
הוא התרעם על כך שהתייחסה אליו כאל משרת בית.
ריבנטרופ לא היה מרוצה מכך שהוא לא מקדם את האינטרסים של משרד החוץ במאבק עם הימלר והאס אס, ועייף מניהולו הכושל בנוגע לכספי המשרד.
ריבנטרופ קיבל תלונות על כך שלותר סוחט אנשים.
ב-1943, בסיועו של פרנץ ראדמאכר, ניסה לותר להחליש את ריבנטרופ כשר חוץ, אך מטרתו סוכלה והוא נשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן ב-1944. היטלר רצה שייתלה, אבל הימלר דאג שיועסק בעישוב במחנה.
לאחר ניסיונות התאבדות הוא שוחרר על ידי הצבא האדום באביב 1945, ומת זמן קצר לאחר מכן מאי ספיקת לב.
העותק של פרוטוקול ועידת ואנזה ששלח ללותר היידריך התגלה בארכיון משרד החוץ ב-1947 ומילא תפקיד חשוב בתיעוד הוועידה.
עותק הפרוטוקול של לותר הוא היחיד ששרד, וגילויו היה הפעם הראשונה שבעלות הברית התוודעו לפגישה ולפגישת המשך ב-6 במרץ 1942. בוועידה הביע לותר דאגה מה"יישוב מחדש" רחב ההיקף הנדרש ברחבי אירופה הכבושה, מה שהצביע לכאורה על כך שלא לגמרי הבין מה תוכנן.
בנוסף, הכין תזכיר לשימושו בוועידה, המדבר רק על גירוש.
מכחישי השואה השתמשו בו כדי לטעון שהוועידה לא הציגה מדיניות של רצח עם,
את לותר מגלם הנס-ורנר בוסינגר בסרט הדרמה-תיעודי של הטלוויזיה הגרמנית ועידת ואנזה משנת 1984.
לותר היה חלק מרומן ההיסטוריה החלופית של רוברט האריס משנת 1992, ארץ אבות.
בעיבוד הקולנועי של HBO מ-1994, שונה שמו לפרנץ לותר ושיחק אותו ג'ון וודוויין.
בסרט HBO משנת 2001, הפתרון הסופי, גילם את לותר קווין מקנלי.
לותר מתואר בקצרה בספרו של דניאל סילבה מ-2003, The Confessor (המוודה), שהוא חלק מסדרת גבריאל אלון של סילבה.
בסרט הגרמני הוועידה משנת 2022 גילם אותו השחקן האוסטרי סימון שוורץ.
מרטין טֶחוֹן פאולי (בספרדית: Martín Tejón Fauli; נולד ב-12 באפריל 2004) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במאריטימו מהליגה הפורטוגלית השנייה.
טחון נולד בווילאמרקסנט, קהילת ולנסיה, והצטרף למערך הנוער של ולנסיה בגיל שבע, מקבוצת הולדתו וילאמרקסנט.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-28 בנובמבר 2021, כשהוא נכנס כמחליף במחצית השנייה בניצחון הביתי 0–2 על אתלטיק קלאב טורלאנו.
טחון כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-5 בפברואר 2023, כשהבקיע את שער הניצחון של המילואים בניצחון החוץ 1–2 על ליידה אספורטיו.
ב-10 באוגוסט, לאחר שבילי את טרום העונה עם הקבוצה הראשונה, הוא חידש את חוזהו עד 2026.
טחון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ובלה ליגה ב-17 באוגוסט 2024, כשהחליף את בוגר הנוער חסוס ואסקס לקראת הפסד ביתי 1–2 לברצלונה.
מרטין ברנס , שהיה ידוע כמרטין לי (Martin Lee) היה זמר-יוצר אנגלי וחבר הלהקת הפופ Brotherhood of Man.
לי זכה, יחד עם הלהקה, באירוויזיון 1976, עם השיר "Save Your Kisses for Me".
בנוסף להיותו גיטריסט הלהקה, לי שימש גם כסולן הראשי של הלהקה.
הוא נישא לחברת ההרכב, באוגוסט 1979, והיה נשוי לה עד למותו בספטמבר 2024. בנוסף, יש ללי בת אחת מנישואיו הקודמים, שנולדה ב-1973.
מרטין אדוארד זווייג היה משקיע אמריקאי, יועץ השקעות ואנליסט פיננסי.
לפי מגזין פורבס, הוא נודע באורח חייו הראוותני והאקסצנטרי, ובמגוריו בפנטהאוז שבראש מלון דה פייר בשדרה החמישית במנהטן, שהיה הנכס היקר ביותר בארצות הברית.
הפנטהאוז הוצע למכירה בשוק הנדל"ן של ניו יורק בשנת 2004 במחיר של 70 מיליון דולר, ובמרץ 2013 ב־125 מיליון דולר.
שיטת ההשקעה של זווייג התבססה על בחירת מניות צמיחה עם מאפיינים של השקעת ערך, באמצעות מערכת שמשלבת ניתוח פונדמנטלי עם תזמון שוק.
זווייג נולד ב־2 ביולי 1942 בקליבלנד, אוהיו.
הוא החל לרכוש מניות כנער, ורכש את מנייתו הראשונה בגיל 13. באותה תקופה נשבע שיהפוך למיליונר.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, קיבל תארים בשלושה בתי ספר למנהל עסקים: ראשון במנהל עסקים (BSE) מבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1964, תואר שני במנהל עסקים (MBA) מאוניברסיטת מיאמי בשנת 1967, ותואר Ph.D.
במימון מאוניברסיטת מדינת מישיגן בשנת 1969. בהמשך לימד מימון במכללת איונה ובברוך קולג'.
זווייג החל את הקריירה שלו בשנות ה-70 ככותב ניוזלטרים להשקעות ותרם מאמרים רבים לבארונס .
הוא הפך ליועץ השקעות מצליח ומשפיע בוול סטריט, הידוע במחקרי הנתונים המקיפים שלו.
בשנת 1986, זווייג חיבר את הספר Winning on Wall Street (בתרגום: לנצח בוול סטריט).
בספר, הוא כינה את ג'סי ליברמור אחד מגיבוריו ו"אחד הסוחרים הנפלאים בכל הזמנים", והמליץ לאנשים לקרוא את ספרו של אדווין לפבר משנת 1923, "זיכרונותיו של מפעיל מניות" .
בתחילת דרכו בשנות ה־70, זווייג כתב מאמרים על השקעות ופרסם מאמרים רבים במגזין בארונס.
בהמשך הפך ליועץ השקעות משפיע ומצליח בוול סטריט, ונודע בזכות מחקריו המעמיקים המבוססים על נתונים.
בשנת 1986 פרסם את ספרו Winning on Wall Street, שבו ציין את ג'סי ליברמור כאחד מגיבוריו וכ"סוחר המבריק ביותר בכל הזמנים".
הוא המליץ לקרוא את ספרו של אדווין לפבר משנת 1923, Reminiscences of a Stock Operator.
זווייג השתתף בקביעות בתוכנית הטלוויזיה Wall Street Week של רשת PBS, עם לואיס רוקיזר, ובשנת 1992 נבחר להיכל התהילה של התוכנית.
באותה תוכנית, בתאריך 16 באוקטובר 1987, הביע חשש עמוק ממצב שוק המניות וציין כי הוא אינו אוהב את מה שהוא רואה.
שלושה ימים לאחר מכן, ב־19 באוקטובר, התרחש יום שני השחור, שבו קרס שוק המניות ב-22.6% ביום אחד.
במועד פטירתו היה יושב ראש חברת Zweig-DiMenna Associates.
זווייג פיתח מספר אינדיקטורים בחייו שמנהלי השקעות ואנליסטים ממשיכים להשתמש בהם בשוק ההון.
אחד האינדיקטורים שפיתח נקרא Zweig Breadth Thrust (בראשי תיבות: ZBT).
זהו כלי טכני המשמש בניתוח שווקים פיננסיים.
הוא נועד למדוד את כוחו של מגמה בשוק על ידי השוואת נפחי המסחר של המניות העולות והיורדות ב-10 ימי מסחר.
מאז 1945 ועד 2023 אינדיקטור זה הופעל 19 פעמים, וב-100% מהמקרים שוק ההון האמריקאי עלה אחרי שנה, כשהעלייה הייתה 23.5% בממוצע.
אינדיקטור נוסף שפיתח זווייג נקרא SuperZweig Thrust (בראשי תיבות: ZST).
מאז 1962 ועד 2023 אינדיקטור זה הופעל 7 פעמים, וב-100% הממקרים שוק ההון האמריקאי עלה אחרי שנה, כשהעלייה הייתה 28.6% בממוצע, ובכל המקרים שוק ההון האמריקאי גם עלה במעל 20%.
אף על פי שלא נמסרה סיבת מותו במודעת האבל, זווייג טופל בעבר ממחלת הסרטן ועבר השתלת כבד בשנת 2010, כאשר בנו הצעיר היה התורם.
מרטין ואן לינסכוטן (בהולנדית: Martin van Linschoten) וליסה ואן לינסכוטן (בהולנדית: Lise van Linschoten) היו זוג הולנדים, חסידי אומות העולם, שפעלו להצלת יהודים בתקופת השואה תוך סיכון חייהם בתקופת הכיבוש הנאצי.
מרטין וליסה ואן לינסכוטן היו בני זוג הולנדים שחיו בכפר לאח קפל שבדרום הולנד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
השניים היו בני הזרם הנוצרי-פרוטסטנטי, ומרטין שימש ככומר המקומי.
הם התגוררו בבית הכומר שבכפר.
במהלך הכיבוש הנאצי של הולנד, ובפרט משנת 1942 עם החרפת רדיפת היהודים, נטלו מרטין וליסה ואן לינסכוטן חלק בפעילות להצלת יהודים.
בני הזוג היו מעורבים ברשת מקומית של הסתרת יהודים ושיתפו פעולה עם מצילים נוספים באזור לצורך מציאת מקומות מסתור בטוחים לילדים ולבני משפחות יהודיות.
באותה שנה נאלצה משפחת מרקוס היהודית לרדת למסתור, ובני המשפחה פוזרו בין מקומות שונים על מנת לצמצם את הסיכון לחשיפתם.
מרטין וליסה ואן לינסכוטן הסתירו בביתם את פינטייה מרקוס, ילדה בת שבע, ואביה ליאו מרקוס הסתתר אצלם לפרק זמן קצר במשך הזמן שבתו הסתתרה שם.
השהות בבית הכומר הייתה כרוכה בסיכון, בשל מספר המבקרים הרב שנכנסו ויצאו מהמקום באופן יומיומי.
לאחר כחודשיים, ובעקבות חשש לחשיפת מקום המסתור, סייעו בני הזוג בהעברתה של פינטייה למקום מסתור חלופי באמסטרדם, אשר נחשב לבטוח יותר.
פינטייה נותרה במסתור עד לשחרור האזור באפריל 1945.
ב-2 בספטמבר 2007 הכיר יד ושם הכיר במרטין וליסה ואן לינסכוטן כחסידי אומות העולם, על הצלת משפחת מרקוס והגנה על ילדים יהודים בתקופת השואה.
שמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים, כהוקרה על אומץ לבם והסיכון האישי שנקטו כדי להציל חיים.
מרטין צ'ארלס סקורסזה הוא קולנוען אמריקאי סיציליאני.
הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות של תקופת הוליווד החדשה, ובכלל לאחד הבמאים המשפיעים והבולטים של המאה העשרים.
סקורסזה זכה בפרסים רבים, כולל פרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס אמי, וכן באות הרצאת ג'פרסון לשנת 2013.
סקורסזה נולד בארצות הברית למשפחת מהגרים נוצרית שהגיעה מאיטליה.
הוא גדל בשכונת "איטליה הקטנה" בניו יורק.
משפחתו הייתה במעמד סוציו-אקונומי נמוך ואביו עבד כגהץ בחנות בגדים.
מרטין הילד היה חולני וסבל רבות מאסתמה.
הוא סיפר, כעבור שנים, שבאותם ימים בהם היה מסוגר בחדרו בעקבות התקפות האסתמה, היה מבלה שעות על גבי שעות בהתבוננות החוצה אל הרחוב וכך החל להתגבש חזונו הוויזואלי יוצא הדופן, שיבוא לידי ביטוי בסרטיו הקולנועיים.
החיים ב"איטליה הקטנה" היו קשים ואלימים ורבים מחבריו של סקורסזה נהפכו לעבריינים.
סקורסזה עצמו נמשך אל הדת ונרשם ללימודי כמורה, אך הוא סולק מהסמינר בעקבות התנהגות פרועה ומראה חיצוני מוזנח.
לאחר מכן הלך בעקבות אהבתו הגדולה השנייה: הקולנוע.
הוא נרשם לאוניברסיטת ניו יורק במגמת קולנוע והיה תלמיד מבריק שהכל ניבאו לו גדולות.
ב-1964 סיים בהצטיינות יתירה את הלימודים באוניברסיטה ועד אז הספיק לצלם כמה סרטים קצרים.
הוא החל לעבוד כעורך סרטים וערך, בין היתר, את הסרט זוכה פרס אוסקר "וודסטוק".
ב-1965 החל לצלם את הפיצ'ר הראשון שלו "מי דופק על דלתי?".
סיפור על אהבה שסופה ידוע מראש בין בריון מתבגר לבחורה שעברה אונס, על רקע רחובות "איטליה הקטנה" הסרט החל כסרט סטודנטים, צולם בהפסקות במשך שנתיים ויצא לאקרנים ב-1967. כמו כן ביים באותה שנה סרט קצר בן פחות משש דקות בשם "הגילוח הגדול".
רבים מהמוטיבים בסרטיו של סקורסזה הם אוטוביוגרפיים וניזונים מחוויות הילדות שלו בשכונת מהגרים בניו-יורק של שנות ה-40 וה-50. פשע מאורגן (במיוחד של המאפיה הסיציליאנית), אלימות רחוב, המופיעים החל מסרטו הראשון כמו גם סמלי הכנסייה והדת שיעסיקו את סרטיו המאוחרים יותר.
בסרט "איטליה הקטנה" גם החל שיתוף הפעולה של סקורסזה עם הארווי קייטל שיימשך לאורך שנות ה-70. לדברי סקורסזה, לפני שהוא מתחיל לצלם את סרטיו הוא מצייר אותם.
הוא מצייר את כל הסצנות, את זוויות המצלמה.
לאחר "מי דופק על דלתי?" צילם סקורסזה את "כנופיית ברתה" (1972), שגם לא זכה להצלחה והותיר את סקורסזה בשוליים.
בסרט זה שיחקו ברברה הרשי ודייוויד קאראדין בתפקידים הראשיים.
ב-1973 באה הפריצה הגדולה של סקורסזה.
הוא עיבד לתסריט סיפור קצר שכתב שנים רבות לפני כן וקרא לו בשם "רחובות זועמים".
סרט זה היה מעין המשך טבעי ל"מי דופק על דלתי?".
הרווי קייטל שוב שיחק בתפקיד הבריון אובד העצות, על רקע הרחובות האלימים של "איטליה הקטנה", והכנסייה שפוקחת עין על הכול מרחוק.
הסיסמה של הסרט הייתה: "אתה לא מכפר על החטאים שלך בכנסייה.
אתה עושה את זה ברחוב".
בסרט מסופר על צ'ארלי (קייטל) שחולם על ניהול מסעדה שיעניק לו דודו ג'ובאני, ראש המאפיה השכונתי.
אולם ג'ובאני לא מזדרז כל כך לתת לו את מבוקשו בגלל קשריו עם ג'וני בוי, מטורף ששקוע בחובות, ובגלל קשריו הרומנטיים עם בת דודתו של ג'וני בוי, טרזה, שחולה באפילפסיה.
אולם את ההצגה גנב הפעם מישהו אחר: שחקן צעיר בשם רוברט דה נירו, שגילם את דמותו של ג'וני בוי המטורף.
משחקו היה כה כובש וכה מרהיב, עד שרוב תשומת הלב שהופנתה לסרט, הופנתה אליו בגללו.
"רחובות זועמים" הוקרן בפסטיבל קאן וזכה למחמאות גם מצד הצופים וגם מצד המבקרים.
אמנם הסרט היה בסופו של דבר כישלון, אך הוא כיסה את הוצאותיו הנמוכות (חצי מיליון דולר) ופתח בפני סקורסזה שער לתעשיית הקולנוע של הוליווד.
ב-1974 עשה סקורסזה פנייה חדה, וביים סרט פמיניסטי בשם "אליס לא גרה כאן יותר" בכיכובם של אלן בורסטין וכריס כריסטופרסון.
בינתיים התגלגל לידיו של סקורסזה תסריט שכתב פול שרדר על אודות נהג מונית שמידרדר למצב פסיכוטי.
שרדר כתב את התסריט בהשראת ניסיון התנקשות כושל של מטורף במושל אלבמה, ובהשראת סרטיו של רובר ברסון "הנידון למוות ברח" ו"הכייס".
סקורסזה היה להוט לביים את הסרט, וללהק את דה נירו לתפקיד הראשי, אולם לא נמצא לסרט מימון - מפיקים סברו שהוא אלים מדי וקודר מדי, ושהגיבור שלו היה זועם מדי.
שני דברים הביאו בסופו של דבר את המימון הדרוש: אלן בורשטיין זכתה בפרס אוסקר על הופעתה ב"אליס לא גרה כאן יותר", וגם דה נירו זכה באוסקר על הופעתו ב"הסנדק 2".
הסרט "נהג מונית" צולם במשך פרק זמן קצר בקיץ 1975, ועמד לחולל מהפכה בתעשיית הקולנוע בכל הקשור לאלימות על המסך.
סקורסזה שילב בסרט מחוות רבות לסרטים שאהב: סרטי פילם נואר, ובעיקר סרטיו של ז'אן-לוק גודאר "ויקאנד", "פיירו המשוגע", "עד כלות הנשימה" ו"הבוז".
סצנת הטבח בסוף הסרט הייתה גרפית מאוד ביחס למה שנראה על המסכים עד אז, בעיקר בגלל הריאליזם שבה.
סקורסזה אמר עליה: "אני אוהב את הרעיון של קילוחי דם...
זה כמו טיהור, אתם יודעים, מזרקות של דם.
אבל זה גם משהו ריאליסטי.
הבחור ששם את הדם, אמרתי לו לשים עוד קצת, הוא אמר שזה יהיה יותר מדי, אמרתי שזה בסדר".
דמותו של דה נירו בסרט, היא אותה דמות שהוא משחק בכל סרטיו של סקורסזה: אדם שנע על התפר שבין שפיות לטירוף, והטירוף מנצח אותו פעם אחר פעם.
הסצנה שבה דה נירו עומד מול המראה ואומר: "You Talking To Me?" נחשבת לאחת מן הסצנות הידועות ביותר בתולדות הקולנוע.
הסרט זכה לפופולריות עצומה והדיון על האלימות שבו העסיק את כל אמריקה.