tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכאן, נגזרו מטרות הטיפול הקבוצתי: התפתחות מיומנויות התמודדות דומות בקרב ילדים שעברו התעללות מינית, תוך דגש על "שליטה" בחוויות ההתעללות.
הטיפול נועד לחולל שינויים שיעזרו לילדים להימנע מהתעללות נוספת בעתיד באמצעות למידת מיומנויות פתרון בעיות, הבנה אינטלקטואלית של ההתעללות, שיקום ההערכה העצמית ו"אימון" בבקשת עזרה מאנשים בסביבה.
בהתאם לכך, הכלים בהם נעשה שימוש בטיפול נועדו להמחיש כי ישנם אנשים ואמצעים שמהווים משאבים לעזרה בהתמודדות עם ההתעללות ובהפסקתה, כי הילד אינו צריך להתמודד בכוחות עצמו עם ההתעללות, וכי ניתן ללמוד לחפש אחר מקורות עזרה.
לאורך השלבים השונים, ניתן לעשות שימוש במגוון חומרים ומשחקים תרפויטיים, כדי ליצור פורמט מעניין לילדים בו יוכלו לפתח מיומנויות אלה.
לדוגמה, חוברות צביעה, כרטיסי רגשות, קומיקס, "מנטרות" חיוביות (למשל, "אני ילד טוב.
אני גאה בעצמי, עברתי הרבה דברים, אבל..."), שיעורי בית עם הורים על חוויות מהקבוצה, שירים, סיפורים, ציור של הרגשות והעובדות הספציפיים לגבי ההתעללות שכל ילד עבר, חלוקת תעודות סיום ועוד (לתיאור מפורט של כלים אלו ראו Corder et al., 1990).
נראה כי טיפול קבוצתי זה מביא לתחושות חיוביות יותר בקרב הילדים-המטופלים לנוכח הידיעה כי אינם היחידים שעברו התעללות.
כמו כן, טרם ההשתתפות בקבוצה, הילדים חשו אשמה ואחריות ביחס להתעללות, ולאחר מכן, הרגישו בטוחים יותר כיוון שרכשו כלים לשמירה על ביטחונם האישי בעתיד.
אף הדמויות המשמעותיות בחיי הילדים (למשל, הורים, מורים) הבחינו בהשלכות החיוביות של החוויות בקבוצה, בין היתר, הפחתה ברמות החרדה ובחומרת הסימפטומים שאפיינו את הילדים בתחילת הטיפול.
מעבר לכך, הטיפול מספק רפרטואר רחב של אמצעים לביטוי רגשות, חוויות ושאלות ביחס להתעללות המינית שעברו הילדים, שיכול לסייע להם לחלוק את הדרמה בעולמם הפנימי עם אנשים משמעותיים ולקבל תמיכה ועזרה.
מבוגרים שעברו התעללות מינית בילדותם
מבוגרים בעלי היסטוריה של התעללות מינית מגיעים לעיתים לטיפול עם בעיות שהתפתחו בזמן שלא קיבלו טיפול, לרבות התמכרות לסמים ולאלכוהול, הפרעת אכילה, הפרעת אישיות, דיכאון, ובעיות במערכות יחסים רומנטיות ובין-אישיות.
לרוב הקווים המנחים לטיפול הם כי תחילה יש לטפל בבעיה הנוכחית, ולא בהתעללות עצמה.
קיימות צורות טיפול מגוונות התלויות בבעיותיו הספציפיות של המטופל.
לדוגמה, אדם עם היסטוריה של התעללות מינית הסובל מדיכאון חמור יקבל טיפול פסיכולוגי או תרופתי בגין הדיכאון.
עם זאת, לעיתים יש לשים דגש על הטראומה שחווה המטופל ועל החזרה לשגרה.
שיטות חדשניות כגון EMDR הוכחו כיעילות בטיפול בבעיות מסוג זה.
התעללות מינית קשורה לבעיות רבות שעתידות להופיע בשנים מאוחרות יותר בחייו של הקורבן.
למשל, הפיכה של הילד לקורבן פעם נוספת בגיל ההתבגרות, בעיות מיניות, בעיות ביצירת קשרים רומנטיים, וחשיבה מעוותת על הנושא של התעללות מינית (למשל, שהיא נפוצה ושכולם חווים אותה).
במפגש הטיפולי הראשון יכול המטופל להיות מודע לאירוע שעבר, אך הערכתו את מידת הנזק שנגרמה לו, היא לעיתים לא מידתית.
למשל, ישנם מטופלים המאמינים שהאירוע אינו משמעותי או ראוי לציון (סוג של מנגנון הגנה).
לעיתים הקורבנות אינם מודעים לקשר שבין ההתעללות שעברו לבין מצבם הפתולוגי הנוכחי.
רוב העבריינים הם מכרים או קרובי משפחה של הקורבנות שלהם, ומיעוטם זרים.
מחקר שבדק 430 אירועי תקיפה מינית של ילדים בשנת 2006 ו-2007, מצא כי 82% מעברייני המין הצעירים הכירו את קורבנותיהם (46% מכרים ו-36% קרובי משפחה).
מרבית העבריינים הם גברים, אם כי האחוזים משתנים ממחקר למחקר.
אחוז אירועי התעללות מינית שבוצעו בידי נשים, ושהגיעו למערכת המשפט האמריקאית, נע בין 1% ל-4%.
מחקרים של התנהגות מינית פסולה בבתי ספר אמריקאים הציגו תוצאות מעורבות: בין 4% ל-43% הן תוקפות.
מחקר משנת 1993 שבדק מדגם של 4,402 פדופילים שהורשעו בדין, מצא ש-0.4% היו נשים.
חלק מהעבירות נעשות בחסות עיוותים קוגניטיביים (כלומר, תפיסה שגויה של המציאות), כגון מזעור הנזק שנגרם, האשמת הקורבן, והצדקת המעשים באופנים שונים.
מחקרים ישנים משנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 החלו לסווג עבריינים על בסיס מניעיהם ותכונותיהם.
מחקר משנת 1978 סיווגו עברייני מין בילדים לשתי קבוצות: "מקובעים" ("fixated") ו"נסוגים" ("regressed").
המקובעים הוגדרו כאנשים הנמשכים בעיקר לילדים ואילו הנסוגים שמרו, במידה רבה, על קשרים עם מבוגרים אחרים, ואף היו נשואים.
בנוסף, המחקר הראה כי לנטייתו המינית של התוקף אין בהכרח קשר למינו של הקורבן.
לדוגמה, גבר שהטריד מינית בנים יכול היה בו-בזמן להיות מעורב בקשר רומנטי עם אישה בת-גילו.
מחקר מאוחר יותר משנת 2002 הוסיף מספר סוגים של עברייני מין, על בסיס הפרופיל הפסיכולוגי של התוקפים.
"מצבי" (Situational) - אינו מעדיף ילדים אך פוגע בהם בתנאים מסוימים.
"נסוג" (Regressed) - בדרך כלל מצוי במערכת יחסים עם מבוגר, אלא שמניע כלשהו גורם לו לחפש ילדים בתור תחליף.
"חסר הבחנה מוסרית" (Morally Indiscriminate) - סוטה מין שעשוי לבצע גם עבירות מין אחרות שאינן קשורות לילדים.
"נאיבי/לקוי בנפשו" (Naive/Inadequate) - לעיתים בעל נכות נפשית כלשהי, החש פחות מאוים מילדים.
"מועדף" (Preferential) - בעל עניין מיני אמיתי בילדים.
"פסיכוטי" (Mysoped) - אדם סדיסטי ואלים; פוגע בזרים בתדירות גבוהה יותר מאשר במכרים.
"מקובע" (Fixated) - בעל פעילות מועטת, אם בכלל, עם בני גילו.
מתואר כ"ילד מגודל יתר על המידה".
גורמים סיבתיים של עברייני מין בילדים אינם מוחלטים וידועים לעומקם.
בעבר נהוג היה לחשוב שהיסטוריה של התעללות מינית עשויה להיות גורם בפני עצמו, אך מחקרים לא מצאו קשר סיבתי, שכן הרוב המכריע של הילדים שעברו התעללו מינית אינם הופכים לעברייני מין בעצמם.
המונח "פדופיליה" מתייחס למבוגר או מתבגר שנמשך מינית לילדים בגילאי טרום גיל ההתבגרות, בין אם משיכה זו מומשה בפועל ובין אם לאו.
אדם בעל משיכה זו קרוי "פדופיל".
גרות', הובסון וגארי (1982) ניסחו את אחת מהטיפולוגיות הראשונות בתחום מתוך ההבחנה בין התעללות פדופילית להתעללות שאינה פדופילית.
פדופיליה אינה מקבילה לעבירת מין כלפי ילדים, אף על פי שפעמים רבות נעשה נעשה שימוש במושגים הללו כמקשה אחת בציבור ובתקשורת.
התעללות מינית בילדים היא לא אבחנה רפואית והיא לא בהכרח מושג נרדף לפדופיליה.
יש פדופילים שמעולם לא ביצעו עבירת מין כלפי ילדים, וכך יש עברייני מין רבים שביצעו את העבירות שלהם נגד ילדים מסיבות אחרות מאשר פדופיליה.
הבחנה זו חשובה משום שיש הבדל במידת הסיכון לכך שהעבריין יחזור על העבירה (רצידיביזם).
מחקרים מלמדים כי פדופיל שמתעלל מינית בילדים פוגע מינית בילדים פי 10 בהשוואה לעבריין מין המתעלל מינית בילדים ואינו פדופיל.
בתחום אכיפת החוק, המונח "פדופיל" משמש לתיאור אדם שהואשם או הורשע בהתעללות מינית בילדים בהתאם להגדרות המשפטיות של "ילד" (לרבות ילדים בטרום גיל ההתבגרות ונערים מתחת לגיל ההסכמה); עם זאת, לא כל תוקף-ילדים הוא פדופיל ולא כל פדופיל בהכרח תוקף ילדים.
רצידיביזם (מועדות) הוא דפוס התנהגותי של עבריינים מורשעים אשר שוחררו מהכלא לקהילה ושבים לבצע עבירות.
שיעור העבריינים שחוזרים ומבצעים עבירות בפרק זמן מסוים מוגדר כשיעור רצידיביזם (recidivism rate).
ככלל, שיעורי הרצידיביזם של מתעללים מינית בילדים ועברייני גילוי עריות הם הנמוכים ביותר: 7%-14%, בהתאמה.
הסיכון הגבוה ביותר לתקיפה חוזרת נמצא אצל אלו הנמשכים מינית לילדים זכרים שאינם קרובי משפחה, והוא 35% לאחר תקופת מעקב של 15 שנים.
מחקר שניתח את נתוני הרצידיביזם בקרב עברייני מין המפוקחים על ידי יחידת הפיקוח "צור", מראה כי מקרב 934 עברייני המין שהיו בפיקוח בין השנים 2006–2011, ושרמת המסוכנות שלהם הוגדרה כיותר מנמוכה, רק 73, שהם 8% מקרב המפוקחים, הורשעו שוב.
מתוכם 3% בשל עבירת מין, 1% בשל הפרת תנאי פיקוח, ו-4% בשל עבירה אחרת.
מרבית העבריינים המועדים שרמת המסוכנות שלהם הייתה גבוהה או גבוהה מאוד – כ-60% מהם ביצעו את העבירה החוזרת על רקע של סטייה מינית (לדוגמה, אקסהיביציוניזם, פדופיליה), וכ-18.5% על רקע אישיותי.
חלקם הגדול לא נטלו חלק בתוכנית טיפולית.
על אף שמרבית הפוגעים בילדים הם גברים, ישנם גם מקרים בהם הפגיעות מבוצעות בידי נשים.
נשים פוגעות מינית בילדים הן בדרכים גלויות, קיצוניות וכפויות והן בדרכים סמויות, עמומות ולכאורה רצויות.
הדרכים הגלויות לפגיעה מינית בילדים כוללות החדרה של אצבע או חפץ לפי הטבעת או לנרתיק, מין אוראלי, מין קבוצתי, נשיקות, ליטופים, ניצול מיני בעקיפין (מתן רשות לאדם אחר להשתמש בקטין באופן מיני) וכן צילום תמונות פורנוגרפיות של קטינים.
לאורך ההיסטוריה, רווחה התפיסה כי פגיעה מינית בקטינים היא פגיעה בילדה או נערה על ידי גבר או נער.
רק משנות ה-80, ובעיקר בשנות ה-2000, התגבשה ההכרה בכך שגם ילדים ונערים נפגעים מינית, וכן שגם נערות ונשים פוגעות מינית.
אולם, עד היום תופעות שכאלה כמעט ואינן זוכות לנראות חברתית, אקדמית ומקצועית.
במעט המחקרים שנערכו בנושא, נמצא כי מתוך כלל המורשעים בעבירות מין, שיעור הנשים המורשעות עומד על 1.7%, וכן כי ב-11% בלבד מהדיווחים על פגיעה מינית בקטינים הפוגעות הן נשים.
גם בישראל, לפי נתוני המשרד לביטחון לאומי, עבירות מין מהוות מקרה ייחודי, שבו גברים מבצעים 96% מכלל העבירות.
קיימת טענה, לפיה פגיעה מינית של נשים ואמהות בילדים מצויה בתת-דיווח, לפיכך, יש להתייחס לנתונים בעירבון מוגבל, ולקחת בחשבון שייתכן וממדי התופעה גדולים משמעותית מהמתועד בסטטיסטיקה.
לעיתים קרובות, במקרים של אימהות פוגעות מינית, יש סיכוי שגם האב פוגע מינית בילדיו.
ילדים נוטים לחשוף את הפגיעה בפני ההורה הלא פוגע.
במקרים בהם שני ההורים או אם חד הורית פוגעים מינית בילד, הקטין נותר ללא דמות הורית מיטיבה לחשוף בפניה את הפגיעה.
נמצא כי נשים שפוגעות מינית, במקרים רבים היו חשופות בעצמן לפגיעה מינית בילדות.
חפיפה זו בין קורבנות לפוגעות מינית מוכרת גם בקרב גברים פוגעים.
עם זאת, מחקרים מראים כי בקרב נשים פוגעות מינית, הפגיעה שחוו בילדותן היא חמורה וממושכת יותר מאשר זו שנמצאה בקרב גברים פוגעים מינית.
ברוב המוחלט של המקרים, נשים פוגעות בילדים שלהן או בילדים קרובים אליהן (ילדים מאומצים, אחיינים, נכדים, ילדים בטיפולן).
בנוסף, נשים לרוב פוגעות בילדים קטנים (מתחת לגיל 12), כאשר הגיל הממוצע של הנפגע/ת הוא 6.4. חוקרים חלוקים בדעתם לגבי העדפת מגדר של נשים פוגעות.
ישנם מחקרים שמצאו העדפה לבנים ונערים ואחרים המדווחים על העדפה גדולה יותר לבנות ונערות.
תפיסות חברתיות אודות פגיעה מינית של נשים בילדים
התופעה של נשים פוגעות מינית מתקיימת בתוך אקלים חברתי המושפע מתפיסות סטריאוטיפיות באשר לתפקידים מגדריים ומיניים.
אותן תפיסות סטראוטיפיות, לפיהן גברים הם "אקטיביים" ובעלי דחף מיני תמידי, ונשים הן "פאסיביות" ולא מסוגלות ליזום ואף לכפות מגע מיני מובילות להכחשה חברתית של התופעה ולכן גם לתת-דיווח.
נשים נתפסות כדמויות מחנכות, מטפלות וא-מיניות בחיי קטינים, והדבר מוביל לקבלה חברתית סובלנית של התנהגויות מסוימות של נשים כלפי ילדים, שהיו נתפסות כפסולות ואף סוטות מידי אבות או גברים כלפי קטינים.
בנוסף, תפיסות דיכוטומיות אלה מובילת לכך שהתסריט השכיח אודות פגיעה מינית כולל גבר פוגע ואישה, נערה או ילדה נפגעת.
אותה תפיסה חברתית, לפיה גברים הם פוגעים ונשים הן נפגעות, מונעת מהנפגעים והנפגעות בידי נשים לקבל הכרה חברתית בפגיעה שלהם.
יתר על כן, נערים שעוברים אונס או פגיעה מינית בידי אישה, עלולים לקבל מסר חברתי כי מדובר בטקס מעבר נחשק, ולא בהתעללות שהיא גם עבירה פלילית, דבר המוסיף גם הוא לתת-דיווח ולהכחשה החברתית של הפגיעה.
מעבר לכך, תפיסות אלו מובילות אנשי מקצוע (חוקרים, פסיכיאטרים, שופטים וכו') לראות בפגיעות בידי נשים כחמורות פחות, ולאמץ גישה חיובית יותר כלפי נשים פוגעות לעומת גברים פוגעים (למשל בענישה).
בהמשך לכך, נראה כי לעיתים אנשי טיפול מתקשים לזהות פגיעה מינית של נשים בילדים, ולהתמודד איתה.
לא זו בלבד, אלא שגם כאשר ישנה הכרה בקיומה של תופעת הפגיעה של נשים בילדים, התפיסה הרווחת היא שחומרתן והשלכותיהן של פגיעות מידי נשים, פחותות ביחס להשלכות ולחומרה של פגיעות מידי גברים.
תפיסה זו משותפת גם לציבור הרחב וגם לפוגעות עצמן.
נשים פוגעות מינית מערערות על הסדר החברתי הקיים, שכן אם אישה מסוגלת לפגוע מינית, הדבר שומט את הקרקע תחת הנחות יסוד חברתיות כגון "גברים הם פוגעים, נשים הן קורבנות", או "אם תמיד תגן על ילדיה".
על מנת לשמר את הסדר החברתי הקיים, משויכות לאותן נשים תכונות או חוויות, אשר מנסות לספק הסבר ללמה דווקא הן פגעו.
קיימת בספרות טיפולוגיה חברתית המסווגת נשים פוגעות מינית לארבעה סוגים - "משוגעת", "רעה", "קורבן" ו"מאהבת".
כאשר נשים פוגעות מסווגות כמשוגעות, הן נתפסות כחולות נפש, שאינן אחריות למעשיהן, ואינן שולטות בהתנהגותן.
כאשר הן מתוארות כרעות, רואים בהן ככאלה שאיבדו או שמעולם לא פיתחו "טבע אימהי", שגורם להן באופן טבעי להגן על ילדיהן, וכאשר הן מתוארות כקורבנות, הן מוצגות כמי שסבלה מבן זוג מתעלל, והפגיעה בילדיהן נתפסת כמצב של חוסר אונים, אשר נכפה על עליהן בידי בני זוגן.
הסוג הנוסף, המאהבת, מתייחס למקרים בהם הפוגעת היא אישה צעירה שאינה בת משפחה, והנפגע/ת מתבגר/ת.
במצבים אלו, היחסים מובנים במונחים של קשר רומנטי.
הסוג הזה מעורר פחות רגשות של דחייה מהחברה, על אף שאין הוכחה לכך שזו פגיעה פחות חמורה.
השלכות של פגיעה מינית בידי נשים
מחקרים מראים כי השלכותיהן של פגיעות מיניות מידי נשים עלולות להיות חמורות ביותר ולכלול בטווח הקצר תופעות כמו הימנעות חברתית ובידוד, דיכאון, פחד וחרדה קיצוניים, הרס עצמי וביטחון עצמי נמוך.
בטווח הארוך מופיעים קשיים כגון שימוש בחומרים ממכרים, פגיעה עצמית, התאבדות, דיכאון, זעם, רתיעה ממערכות יחסים עם נשים, קשיים בתפיסה עצמית ובזהות, וחוסר-נוחות עם מין.
תוצר נוסף לפגיעה מינית בילדים על ידי האם הוא קושי ביצירת זהות אינטגרטיבית כתוצאה מהטראומה הפסיכולוגית.
כמו כן, ילדים/ות שנפגעו על ידי אמותיהם/ן מפגינים פחד וחשש משמעותיים ביחס למסוגלות ההורית שלהם והיכולת לא להדמות לאמותיהם.
כאשר ילד בטרום גיל ההתבגרות עובר התעללות מינית בידי ילד בן גילו, אחד או יותר, במצב בו אדם מבוגר אינו מעורב ישירות - המקרה מוגדר כ"התעללות מינית בין ילדים".
ההגדרה כוללת כל סוג של פעילות מינית בין ילדים המתרחשת ללא הסכמה וכתוצאה מכפייה, בין אם העבריין השתמש בכוח פיזי, איומים, הונאה או מניפולציה רגשית כדי לכפות שיתוף פעולה.
כאשר ההתעללות המינית מבוצעת בידי אח או אחות, מדובר בסוג של גילוי עריות.
בשונה ממחקרים שבוצעו על עבריינים בוגרים, נמצא קשר סיבתי חזק בין תוקפים צעירים לבין התעללות מינית שעברו בעצמם בידי מבוגרים או ילדים אחרים.
שכיחות התופעה משתנה כתלות בקריטריונים המתודולוגיים בהם נעשה שימוש.
כמו כן, יש הטוענים כי רק כחמישית מהקורבנות משתפים אדם אחר בכך שעברו התעללות מינית.
התעללות מינית בילדים נפוצה בעולם המערבי.
עם זאת, קשה לקבוע את שיעור השכיחות.
ההערכה היא כי בבריטניה עברו התעללות מינית כ-8% מהבנים ו-12% מהבנות.
בסקירה של 23 מחקרים נמצאו שיעורים של 3% עד 37% עבור בנים ו-8% עד 71% עבור בנות; בממוצע מדובר ב-17% עבור הבנים ו-28% עבור הבנות, בעוד בהתבסס על ניתוח סטטיסטי רוחבי של 16 מחקרים נמצא כי ההערכות הן 7.2% עבור בנים ו-14.5% עבור בנות.
משרד הבריאות האמריקאי דיווח על 83,600 מקרי התעללות מינית בילדים שדווחו בשנת 2005 וגם אומתו.
על פי סקרים, חמישית עד שליש מכלל הנשים דיווחו על סוג של התנסות מינית עם מבוגר בילדותן.
סקר פיני משנת 1992 שבדק את נושא גילוי העריות בין אב לבתו, מצא כי מבין 9,000 נערות תיכון בנות 15 שמילאו את השאלונים, ומבין הבנות שמתגוררות עם אביהן הביולוגי, 0.2% דיווחו על גילוי עריות.
מבין הבנות שמתגוררות עם אב חורג, 3.7% דיווחו על התנסות מינית עמו.
מחקרים אחרים מצביעים על כך ששיעורי השכיחות גבוהים הרבה יותר, ומשערים כי מקרים רבים מעולם לא דווחו.
לפי מחקר אחד, כ-40% מאנשי מקצוע שהיו אמורים לדווח על התעללות מינית שהגיע לאוזניהם, לא דיווחו עליה.
במחקר אחר עולה כי ילדים רבים שעברו התעללו מינית "זוהו כנפגעי תקיפה מינית אך ורק בגלל תלונה פיזית שאובחנה בשלב מאוחר יותר כמחלת מין ...
רק 43% מהילדים שאובחנו עם מחלת מין חשפו את ההתעללות במהלך הראיון הראשוני".
לא נמצא מאפיין דמוגרפי או משפחתי העשוי לסייע לזהות ילדים שעברו התעללות מינית.
על פי משרד החינוך האמריקאי, בבית ספר אמריקאיים "כמעט 9.6% מכלל התלמידים מהווים מטרה להתנהגות מינית פסולה בידי מחנכם".
במחקרים על התעללות מינית בתלמידים בידי אנשי חינוך (הן נשים והן גברים), דווח על 23% עד 44% תלמידים זכרים שנפגעו.
יש הטוענים כי התעללות מינית בבנים בידי נשים אינה נחשפת לעיתים, בגלל סטריאוטיפים, הכחשה חברתית, הפחתת הנזק בידי הילד, והיעדר יחסי של מחקר על התעללות מינית בבנים.
מקרי התעללות מינית של בנים בידי אימותיהם או קרובות משפחה אחרות, מדווחים ונחקרים במידה פחותה משמעותית מיתר צורות ההתעללות.
באופן דומה, יש החושדים כי גם יחסים בלתי נאותים בין אמהות לילדותיהן אינם נחשפים דיים.
על פי נתוני משטרת ישראל, בשנת 2007 נפתחו 2,428 תיקי חקירה בגין עבירות מין כנגד קטינים.
451 מהם (כ-19 אחוזים) נעשו בתוך המשפחה.
על פי נתוני 2007 של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, התקבלו במרכזי הסיוע 4,178 פניות שבהם מעורבים ילדים עד גיל 18, מתוכן 85% פניות בידי נשים.
ב-2,060 מהפניות מעורבים ילדים עד גיל 12. מתוך קבוצת גיל זו, 1,062 עסקו בגילוי עריות ו-277 באונס, ניסיון אונס ובעילת קטינה בהסכמה.
בקבוצת הגיל 13–18 עסקו 331 פניות בגילוי עריות ו-841 פניות באונס, ניסיון אונס ובעילת קטינה בהסכמה.
על פי נתוני האיגוד, כ-70% מהקורבנות הכירו את התוקף.
כ-43.7% מהתקיפות התרחשו בתוך הבית, 14.2% אירעו בחוץ, 5.7% במוסדות חינוך והיתר במקומות אחרים.
על פי מחקר של אריאל פינקלשטיין, נכון לסוף שנת 2020 מטופלים בשירותי הרווחה בישראל 3,065 מטופלים בעקבות פגיעה מינית שעברו.
מבין המטופלים היהודים נמצא שיעור גבוה של 63% מטופלים הלומדים במערכת החינוך הממלכתית-דתית והחרדית, וכן נמצאה קורלציה בין מידת דתיות ובין שיעור גבוה יותר של בנים מבין המטופלים.
על פי שנתון סטטיסטי משנת 2008 של המועצה הלאומית לשלום הילד בשיתוף מכון חרוב, נחקרו 7,770 ילדים בשנת 2007 בידי חוקרי ילדים, מתוכם 56.1% היו עדים לעבירות מין, 31% היו נפגעי עבירות מין, 8% עברו התעללות בידי הורה או אחראי, ואילו היתר (4.7%) נחשדו בגין ביצוע עבירות מין.
2,764 תלונות בגין פגיעה מינית התקבלו באגודה להגנת הילד (אל"י) במהלך 2007. היחידה הקלינית של האגודה טיפלה ב-673 מטופלים שנפגעו מינית בידי ילד אחר וב-2,053 ילדים שנפגעו מינית בידי מבוגר.
סביבת האינטרנט מהווה כר פורה לעברייני מין בישראל.
על פי דוח של מכון "תודעה" משנת 2006, 1 מכל 7 ילדים בסביבת הצ'אטים ותוכנות המסרים המיידיים, קיבל הצעה מגונה מאדם אחר.
על פי סקרים שבוצעו על ידי המכון, כ-20% מהילדים הגולשים באינטרנט הודו שנפגשו במציאות עם אנשים שהכירו דרך האינטרנט.
שכיחותה של התעללות מינית בילדים באפריקה עומדת בצילה של האמונה שיחסי מין עם בתולה יכולים לרפא אדם החולה ב-HIV או איידס.
אמונה זו רווחת במיוחד בדרום אפריקה, שבה מספר חולי HIV הוא הגבוה ביותר בעולם.
לפי נתונים רשמיים, אחד מתוך שמונה דרום אפריקאים נגוע בווירוס.
בשנת 2000 דווחו על למעלה מ-67,000 מקרים של תקיפות מיניות נגד ילדים בדרום אפריקה לבדה.
ארגונים הדוגלים בזכויות הילד טוענים כי מספר האירועים שלא דווחו עשוי להיות גבוה פי עשרה.
לפי סקר שנערך בטאיוואן, 2.5% מהמתבגרים דיווחו על התעללות מינית שחוו בילדותם.
19 אחוזים מכלל הילדים בעולם חיים בהודו, נכון לשנת 2007, ויחד הם מהווים 42 אחוזים מכלל האוכלוסייה ההודית.
בשנת 2007 פרסם משרד הנשים והתפתחות הילדים ההודי את ה"מחקר על התעללות ילדים: הודו 2007".
במסגרת המחקר השתתפו 12,447 ילדים ו-2,324 צעירים מ-13 מדינות בהודו.
המחקר בחן צורות שונות של התעללות בילדים: התעללות פיזית, התעללות מינית, התעללות רגשית והזנחה בחמש קבוצות שונות: ילדים בסביבה משפחתית, ילדים בבית ספר, ילדים בעבודה, ילדים ברחוב וילדים במוסדות טיפוליים.
לפי הממצאים העיקריים של המחקר, 53.22% מהילדים דיווחו על תקיפה בעלת אופי מיני, מהם 52.94% בנים ו-47.06% בנות.
באנדרה פרדש, באסאם, בביהר ובדלהי נמצאו האחוזים הגבוהים ביותר של התעללות מינית בקרב בנים ובנות כאחד.
21.90% מהילדים נחשפו לצורות חמורות של ניצול מיני, 5.69% הותקפו מינית ואילו 50.76% דיווחו על צורות אחרות של ניצול מיני.
בקרב ילדים ברחוב, בעבודה ובמוסדות טיפוליים נמצאה השכיחות הגבוהה ביותר של תקיפות על רקע מיני.
לפי המחקר, כ-50% מהתוקפים היו מוכרים לילד או היו בעמדה של אחריות כלפיו (כגון מורה או מטפל), ומרבית הילדים לא דיווחו על מקרה התקיפה לאף אחד.
התעללות מינית אסורה על פי חוק בכל מדינה מפותחת.
במרבית המדינות נשפטים המתעללים לעונשים חמורים, ובתחומי שיפוט מסוימים, אף למאסר עולם או עונש מוות.
קיום יחסי מין עם ילד שגילו נמוך מגיל ההסכמה מוגדר בחוק כאונס, על בסיס העיקרון שילד אינו מסוגל לתת את הסכמתו לקיום יחסי המין, וכי כל הסכמה לכאורה של הילד אינה נחשבת לקבילה מבחינה משפטית.
אמנת זכויות הילד היא אמנה בינלאומית המחייבת מבחינה משפטית להגן על זכויותיהם של ילדים במדינות שחתמו עליה.
סעיפים 34 ו-35 לאמנה דורשים מהמדינות להגן על הילדים מפני כל צורה של ניצול מיני או התעללות מינית, לרבות להוציא אל מחוץ לחוק את האפשרות לכפות על ילדים לבצע פעילות מינית, זנות של ילדים, וניצול של ילדים ליצירת פורנוגרפיה.
המדינות נדרשות גם למנוע חטיפה, מכירה או סחר של ילדים.
נכון לנובמבר 2008, 193 מדינות כפופות לאמנה ובכלל זה כל החברות באו"ם, למעט ארצות הברית וסומליה.
ישראל חתומה על אמנת זכויות הילד.
בהתאם לכך, במשפט הישראלי מוגדרים הגבולות החוקיים בסימן ה' לחוק העונשין.
בעילת קטין או קטינה ("בועל" - המחדיר איבר מאיברי הגוף או חפץ לאיבר המין של האישה) נחשב למעשה חמור מאוד.
סעיף 345(א)(3) לחוק, קובע עונש של 16 שנות מאסר למי שאונס קטינה מתחת לגיל 14 (גם אם בהסכמתה), ועשרים שנים בנסיבות מחמירות יותר כמוגדר בסעיף.
סעיף 346 עוסק בבעילה אסורה בהסכמה למי שבועל קטינה מעל גיל 14 ומתחת לגיל 16 בנסיבות הנמנות בסעיף.
ראו גם גיל ההסכמה בישראל.
החוק מפריד בין אונס בידי אדם זר לאונס בידי בן משפחה או אדם האחראי על הילד.
ההפרדה באה לידי ביטוי בעונשים כבדים יותר, כמוגדר בסעיף 351 לחוק.
בין השאר, החוק מטיל על תוקף מסוג זה עשרים שנות מאסר, בין אם מדובר בבעילה ובין אם מדובר במעשה סדום.
עונשים חמורים יותר מוטלים גם בגין מעשה מגונה בקטין בידי "בן משפחה" (כמוגדר בסעיף).
החוק מטיל צנזורה על פרסום שמו של אדם - מכל מין וגיל - שנפגע מעבירות שבוצעו בו, לפי סימן ה' לחוק.
בדומה לחוקים שנחקקו בארצות הברית ובמדינות מערביות נוספות, גם בישראל חוק ההתיישנות מורחב כאשר מדובר בתקיפה של קטין.
תחילת תקופת ההתיישנות בגיל 18 על פי סעיף 354 לחוק העונשין וסעיף 10 לחוק ההתיישנות, ומשך תקופת ההתיישנות היא שבע שנים לפי סעיף 5 לחוק ההתיישנות.
התעללות מינית בילדים תפסה את תשומת הלב הציבורית בעשורים האחרונים והפכה לאחד הפשעים הידועים ביותר בציבור.
התעללות מינית בילדים נחשבת למזיקה יותר לילדים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, ולכן אינה מקובלת על החברה.
ניצול מיני של ילדים בידי מבוגרים קיים לאורך ההיסטוריה, אך לעומת העבר הרחוק, שבו לא היה נהוג לשוחח על הנושא, בעת האחרונה קיימת תשומת לב ציבורית משמעותית לבעיה.
המאמר הראשון העוסק בהתעללות מינית בילדים ראה אור בצרפת בשנת 1857: "מחקר רפואי-משפטי של תקיפות על רקע מיני" (Etude Médico-Légale sur les Attentats aux Mœurs), על ידי אוֹגִיסְט אַמְבּרוּאַז טַרְדְיֶה, פתולוג וחלוץ בתחום הזיהוי הפלילי.
התעללות מינית בילדים הפכה לסוגיה ציבורית בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. עד לנקודה זו התעללות מינית לא הייתה נושא לשיחה מבחינה חברתית.
מחקרים על הטרדת ילדים לא נערכו עד לשנות ה-20 של המאה ה-20. האומדן הלאומי הראשון של מספר מקרי התעללות מינית בילדים פורסם ב-1948. עד שנת 1968, 44 מתוך 50 מדינותיה של ארצות הברית חוקקו חוקים שמחייבים רופאים לדווח על חשדות להתעללות מינית בילדים.
הפעילות המשפטית הפכה למשמעותית יותר בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר נחקק בארצות הברית חוק טיפול ומניעה של התעללות מינית בילדים בשנת 1974, וכשהוקם מרכז לאומי לטיפול בילדים שעברו התעללות מינים והזנחה.
מאז חקיקת החוק, גברו באופן משמעותי הדיווחים על ניצול מיני של ילדים.
לבסוף, נוסדה קואליציה לאומית בשנת 1979 על מנת ללחוץ על הקונגרס לחוקק חוקים נוספים בתחום.
גל שני של פמיניזם הביא איתו מודעות גדולה יותר להתעללות מינית בילדים ולאלימות נגד נשים בארצות הברית, והפך אותם לסוגיות ציבוריות ופוליטיות כאחד.
ג'ודית לואיס הרמן, פרופסור לפסיכיאטריה מאוניברסיטת הרווארד, כתבה את הספר הראשון העוסק בגילוי עריות בין אב לבתו, זאת לאחר שנחשפה למקרים רבים במהלך ההתמחות הרפואית שלה.
הספר השני שלה, "טראומה והחלמה", נחשב לעבודה חלוצית וקלאסית, והוא שטבע את המונח הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
בשנת 1986 נחקק בקונגרס האמריקאי חוק זכויות הקורבנות של התעללות מינית בילדים, אשר העניק לילדים זכות לתביעה אזרחית במקרים של התעללות מינית.
החוקים הרבים שנחקקו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הביאו לחשיפת מקרי התעללות רבים ולתלונות רבות.
בשנת 2004 נחקק חוק מייגן שהעניק לציבור האמריקאי גישה למאגרי מידע של עברייני מין ברמה כלל-ארצית.
בעקבות המודעות ההולכת וגוברת להתעללות מינית בילדים בארצות הברית, גדלו מספר התביעות האזרחיות בגין נזקים כספיים הנובעים מתקיפות על רקע זה.
המודעות הגוברת עודדה קורבנות רבים לחשוף את עברם המר.
מספר מדינות חוקקו חוקים המאריכים את חוק ההתיישנות על מנת לאפשר לקורבנות התעללות מינית בילדותם להגיש תביעה אזרחית ופלילית גם לאחר שהגיעו לגיל בגירות.
כמו כן, התאפשר לתבוע ישויות כגון בתי ספר, ארגוני נוער וכנסיות, במצבים בהם היו אמונים על ביטחונם של הילדים ולא הצליחו למנוע התעללות מינית.
כך למשל, מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 שילמו דיוקסיות קתוליות רבות ברחבי ארצות הברית כמיליארד דולרים לשם יישוב תביעות מעין אלה.
עם זאת, ילדים ומבוגרים רבים חוששים להפעיל אמצעים משפטיים מחשש לסבל נוסף שהם עלולים לעבור על ידי הנאשמים בהליך המשפטי, בדומה למתרחש בתביעות משפטיות כנגד אנסי נשים.
בזמביה, מקרה של התעללות מינית בין מורה לתלמידתו הגיע לבית משפט גבוה במדינה, ביוני 2008. בפסק הדין נקבע תקדים שבמסגרתו הוענק לתובעת, תלמידה בת 13, סך של 45 מיליון קוואצ'ה זמבי (כ-50,000 שקלים).
התעללות מינית היא כל סוג פעילות מינית שתוצאתה פגיעה או נראה שיש בה כדי לפגוע באדם.
על פי רוב, היא כוללת שימוש בכוח גופני, בסמכות, בכפייה, או בתיאור מסולף.
התעללות מינית יכולה לכלול היבטים של התעללות בילדים, התנהגות מינית נכפית או מופעלת בכוח ו/או פעילות מינית בין ילד לבין מבוגר ממנו (ילד או בוגר), בין אם בכפייה ובין אם לאו.
התעללות מינית מכסה טווח רחב של פעולות: גילוי עריות, אלימות מינית, ליטוף איברי מין, חשיפה לפעילות לא מוסרית, טקסים מיניים, ומעורבות בפורנוגרפיה.
קיימים סוגים שונים של התעללות מינית, לרבות:
פעילות מינית פיזית כפויה שנעשתה ללא הסכמה, למשל אונס או תקיפה מינית.
הצעות חוזרות בעלות אופי מיני, המופנות לאדם אשר הראה למטריד כי אינו מעוניין בהצעות האמורות, כגון הטרדה מינית.
נשיקות וליטופים בעלי אופי מיני, חשיפת איברי המין ומציצנות.
פנייה לקטינים, הכוללת רמזים מיניים.
ניצול יחסי מרות כדי לאלץ פעילות מינית לא רצויה, בלי שימוש בכוח פיזי.
גילוי עריות, כאשר נעשית בכוח או על ידי סחיטה רגשית.
התעללות מינית בידי בן הזוג
התעללות מינית בידי בן הזוג היא צורה של אלימות במשפחה.
כאשר ההתעללות כוללת פעילות מינית כפויה, היא עשויה להיחשב לאונס או תקיפה, בתלות בתחום השיפוט.
התעללות מינית במסגרת יחסי מרות
התנהגות מינית פסולה יכולה להתרחש כאשר אדם אחד משתמש בסמכותו או במעמדו כדי לאלץ אדם אחר לקיים איתו פעילות מינית שאינה רצויה.
לדוגמה, הטרדה מינית במקום העבודה, בין העובד למעביד, עשוי להיחשב לכפיה מכיוון שהעובד חושש מאיבוד משרתו.
באופן דומה, התעללות מינית במוסדים חינוכיים עשויה להתרחש כאשר סטודנט נכנע להזמנותיו המיניות של המרצה, מחשש שאחרת יקבל ציון נכשל.
התעללות מינית בילדים היא צורה של התעללות בילדים שבה הילד עובר התעללות לשם סיפוק היצרים המיניים של מבוגר או מתבגר אחר.
בנוסף לקיום מגע מיני, התעללות מינית בילדים יכולה להתרחש גם כאשר מבוגר חושף את איבריו המוצנעים בפני הילד; כאשר אדם שואל או לוחץ על ילד לקיים עמו יחסים בעלי אופי מיני; כאשר אדם חושף את הילד לפורנוגרפיה; וכאשר הילד מנוצל לצורך הפקת פורנוגרפיית ילדים.
להתעללות מינית בילדים השלכות רבות מבחינתו של הילד: דיכאון, חרדה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, פוסט-טראומה מורכבת, וזאת בנוסף לפגיעה פיזית אפשרית ובעיות אחרות.
התעלפות היא מצב של אובדן הכרה זמני ואובדן טונוס היציבה כתוצאה מזרימת חמצן מופחתת ו/או גלוקוז למוח, כאשר לאחריה יש התאוששות ספונטנית.
התעלפות עלולה להתרחש באופן פתאומי, ללא אזהרה, או לאחר תסמינים שונים הכוללים בין היתר סחרחורת, טינטון, תחושת חמימות, הזעת יתר, בחילה, והפרעות בראייה.
התעלפות יכולה להיות שפירה (ללא הקשר לבעיה רפואית רצינית), או שהיא יכולה לרמז על בעיות רפואיות חמורות כגון הפרעות קצב לבביות.
התעלפות יכולה לקרות פעם אחת בלבד, או להישנות מספר פעמים.
בתנאים נורמליים, לחץ הדם הסיסטמי מפוקח על ידי תהליכים מורכבים הכוללים פעילות עצבית, מסתמים ורידיים, מערכת רנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון ועוד.
בקירוב, כשלושה רבעים מנפח הדם הסיסטמי מצוי בוורידים, וכל בעיה הקשורה להחזר הוורידי (האופן בו חוזר הדם הוורידי בחזרה ללב) עלולה להביא לירידה בתפוקת הלב.
זרימת הדם למוח נשמרת קבועה כתוצאה מתפוקת הלב ומהתכווצות העורקיקים (ארטריולות), כפיצוי על ירידה בזרימה כאמור, אולם כאשר הפיצוי אינו מספק נוצרת ירידה בזרימת הדם למוח, וכאשר זרימת הדם למוח קטנה ביותר מחצי מהזרימה הרגילה, מתרחשת התעלפות.
באופן נורמלי, אגירה של דם בגפיים התחתונות נמנעת בשלוש דרכים: האחת, רפלקסים המופעלים על כיווץ כלי דם פריפריים, לרבות עורקיקים (ארטיולות) וורידונים (ונולות).
השנייה, רפלקסים הקיימים בעורק התרדמה (הקרוטיד) ובאבי-העורקים (אאורטה).
השלישית, שיפור בהחזר הדם הוורידי על ידי פעילות שרירי הגפיים.
ישנן שלוש סיבות עיקריות המביאות לירידה זמנית באספקת הדם למוח: בעיות בטונוס הווסקולרי או בנפח הדם; בעיות קרדיו-וסקולריות כגון הפרעות קצב או חסימות; מחלה צרברו-וסקולרית (בכלי הדם שבמוח).
לעיתים, הסיבות להתעלפות יכולות להיות משולבות.
בעיות בנפח הדם או בטונוס הווסקולרי
רפלקס ההתעלפות (Reflex syncope) כולל גם סינקופה נוירוקרדיוגנית, סינקופה כתוצאה ממצבים מסוימים, ויתר רגישות של סינוס עורק התרדמה (Carotid sinus hypersensitivity).
כל המצבים הללו כוללים מספר מאפיינים משותפים, הקשורים לפעילות מערכת העצבים, או תופעה של ברדיקרדיה (קצב לב נמוך) כתוצאה מעליה בפעילות העצב התועה (הווגוס) המשפיע על האטת קצב הלב, או - בעיה הקשורה להתכווצות כתוצאה מעצבוב סימפתטי מופחת, או שניהם (הפרעה משולבת).
התעלפות נוירו-קרדיוגנית (Neurocardiogenic syncope)הפרעה משולבת, קרי הן פעילות יתר פרסימפתטית המביאה לברדיקרדיה (קצב לב נמוך), והן הרחבת כלי דם כתוצאה מעצבוב סימפתטי מופחת.
זוהי צורה של התעלפות אשר חווים אנשים נורמליים רבים, והיא מתרחשת בכמחצית מכלל ההתרחשויות של התעלפויות.
התעלפות זו מתרחשת לרוב כתוצאה ממצבים מסוימים כגון אווירה חמה או צפופה, שתיית אלכוהול, עייפות קיצונית, כאב חזק, רעב, עמידה ממושכת, ומצבי מתח נפשיים או רגשיים.
לרוב יש אפיזודות קדם-התעלפויות המקדימות את ההתעלפות עצמה, קרי האדם חווה עייפות, בחילה, הזעת יתר, ראייה מעורפלת, ולרוב חש פעמת וקצב לב מוגבר (טכיקרדיה) שמתחלף בהפחתת קצב הלב וירידה בלחץ הדם, רגע טרם ההתעלפות עצמה.
האדם מחוויר ולעיתים חש כי הוא עומד להתעלף, בעוד שבמצבים אחרים ההתעלפות יכולה להיות פתאומית וללא התרעה מראש.
העומק ומשך הזמן בו אדם נותר חסר הכרה - משתנה מאדם לאדם וממצב למצב.
לעיתים אדם נותר ער באופן חלקי להתרחשויות, ולעיתים הוא לא מגיב כלל.
אדם חסר הכרה ישכב ללא תזוזה, כששרירי השלד שלו רפויים, אך יכולות להיות תנועות לא רצוניות של הגפיים ושל שרירי הפנים.
לעיתים לא ניתן להרגיש את הדופק, ולחץ הדם עלול לרדת עד כדי חוסר יכולת למדידתו; גם הנשימות לעיתים כמעט ואינן מורגשות.
משך הזמן בו אדם מחוסר הכרה לרוב לא נמשך מעבר למספר דקות.
כשאדם בתנוחת שכיבה הדופק מתחזק, הצבע מתחיל לחזור לפנים, הנשימה נהיית מהירה ועמוקה יותר, וההכרה חוזרת אליו.
בחלק מהמקרים יש תחושה של חולשה לאחר חזרת ההכרה, והתרוממות כלפי מעלה לתנוחת עמידה באופן מהיר מדי עלולה להביא להתעלפות נוספת.
התעלפות עלולה להיות ממושכת אם האדם אינו שוכב, ועל כן חיוני שאנשים החווים התעלפות כזו (קרויה גם התעלפות וואזו-ווגאלית) יעברו לתנוחת שכיבה מהר ככל האפשר.
אף שלרוב התעלפות מסוג זה אינה מסוכנת, היא עלולה להיות מקושרת לאַ-סיסטולה (היעדר התכווצות חדרי הלב) ותת לחץ דם, המביאים מצידם לנזק איסכמי כתוצאה מהיעדר חמצן.
התעלפות נוירו-קרדיוגנית מתרחשת לרוב כאשר יש עלייה בעצבוב הסימפתטי הפריפרי ואגירת דם בוורידים.
תחת מצבים אלו, וכתוצאה מאגירת דם בגפיים התחתונות, חוזר מעט דם ללב והוא מתכווץ כנגד חדרים ריקים יחסית.
כתוצאה מכך מופעלים מכנורצפטורים לבביים המעלים את העצבוב הפרסימפתטי ומביאים לירידה בקצב הלב.
עם זאת, יש גורמים נוספים להתעלפות, לרבות מרכיבים מוחיים או מרכיבים אחרים שאינם קשורים במכנורצפטורים עצמם.
התעלפות הקשורה למצב (Situational syncope) התעלפות הנגרמת במספר מצבים, כגון שיעול, מתן שתן והפרשת צואה מהגוף.
המשותף לפעולות אלו הוא שהן מקושרות לתת לחץ דם (כתוצאה מהמאמץ המופעל, "אפקט וולסלבה") וירידה בהחזר הוורידי.
שיעול המביא להתעלפות לרוב מתרחש אצל אנשים עם ברונכיטיס כרוני או מחלת ריאות חסימתית (COPD), תוך כדי שיעול ממושך או לאחריו.
התעלפות כתוצאה מהשתנה מתרחשת לרוב בגילים מבוגרים כתוצאה מהגדלת בלוטת הערמונית וחסימת צינור השתן.
התעלפות עלולה להיגרם גם בניסיון לצאייה, במיוחד לאחר תקופת עצירות, כתוצאה מירידה בהחזר הדם הוורידי תוך כדי המאמץ.
התעלפות כתוצאה מיתר רגישות של הסינוס הקרוטידי (Carotid sinus hypersensitivity) התעלפות המתרחשת כתוצאה מגירוי יתר של הסינוס הקרוטידי (איבר הנמצא על עורק הקרוטיד ובו ברו-רצפטורים, אשר בגירוי יתר שלהם מביאים לגירוי עצבי של עצב הגלוסופרנג'אל, אשר מעביר עצבוב יתר זה למדולה שבגזע המוח).
אימפולסים אלו מביאים לאקטיבציה של עצבים סימפתטיים ללב ולכלי הדם וכן עצבים ווגאליים המשפיעים על הלב.
גירוי יתר של הסינוס הקרוטידי יתרחש למשל בשעת גילוח באזור, או עקב לבישת בגדים הלוחצים על האזור (צווארון הדוק מדי), ולרוב מתרחש אצל גברים מעל גיל 50.
התעלפות כתוצאה מתת-לחץ דם תנוחתי זו היא הסיבה לכ-30% מההתעלפויות אצל מבוגרים, לעיתים כתוצאה מהפרזה בלקיחת תרופות (כגון תרופות נוגדות דיכאון) שיכולות להביא לתופעה זו.
התעלפות זו מתרחשת גם כתוצאה משינוי תנוחה פתאומי מישיבה לעמידה, ויכולה להיגרם גם עקב הפרעות שונות כגון תת-נפח דם (היפו-וולמיה), או הפרעות הקשורות לכלי הדם עצמם.
לעיתים התופעה עלולה להתרחש גם אצל אנשים בריאים לכאורה, עם פגם ברפלקסים הקשורים לטונוס העמידה.
התעלפות לבבית (Cardiac syncope) מתרחשת בעקבות ירידה פתאומית בתפוקת הלב, הנגרמת לרוב בגלל הפרעות קצב לבביות.
אצל אנשים בריאים, קצב לב שבין 30 ועד 180 פעימות לדקה לא יביא לירידה בזרימת הדם למוח, במיוחד כאשר האדם שוכב על גבו.
אולם כאשר קצב הלב נמוך, זמן מילוי החדרים ונפח הפעימה מתארכים כדי לשמור על תפוקת לב נורמלית.
בקצב לב שמתחת ל-30 פעימות בדקה, נפח הפעימה לא יכול לגדול עוד יותר כדי לפצות, ובקצב לב שמעל 180 פעימות לדקה זמן מילוי החדרים אינו מספק כדי לשמר את נפח הפעימה.
בשני המקרים הללו קטן נפח הזרימה למוח והתעלפות עלולה להתרחש.
ברדי-אריתמיות (הפרעות קצב לבביות המביאות לירידה בקצב הלב) עלולות להתרחש כתוצאה ממחלות שונות כגון Sinoatrial arrest, או AV block.
התעלפויות כאמור מתרחשות לרוב באופן פתאומי וללא התרעה מוקדמת, ועלולות להתרחש כמה פעמים ביום.
תרופות שונות משפיעות על מערכת ההולכה ועלולות להביא לירידה בקצב הלב, כגון דיגוקסין, חוסמי בטא, חוסמי תעלות סידן ותרופות אנטיאריתמיות.
התעלפויות כתוצאה מטכיאריתמיות (הפרעות קצב לבביות המביאות לעליה בקצב הלב) מופיעות לעיתים לאחר תחושה של פעמת, אולם גם הן עלולות להתרחש באופן פתאומי.
אצל מטופלים עם מחלת לב מבנית, טכיקרדיה חדרית היא סיבה נפוצה להתעלפות, בעיקר אצל אלה שעברו אוטם לבבי קודם.
מלבד טכיאריתמיות או ברדיאריתמיות, יש בעיות לב נוספות שעלולות להביא להתעלפויות והקשורות לחסימה בזרימת הדם מן החדר השמאלי לאבי העורקים, כגון היצרות מסתם אבי העורקים, או קרדיומיופתיות.
במסגרת הערכת מטופלים אשר חוו התעלפויות, יש לשלול ראשית מצבים הדורשים התערבות חירום, כגון איבוד דם מסיבי, אוטם והפרעות קצב לבביות.
אצל מבוגרים, התעלפות ללא סיבה נראית לעין, צריכה להעלות שאלה של Complete Heart Block או של טכיאריתמיה, גם אם המטופל הגיע לאחר ההתעלפות לבדיקה והממצאים הללו בעת הבדיקה הם שליליים.
יש לבדוק את ההיסטוריה שקדמה להתעלפות, תוך כדי ההתעלפות, ולאחריה.
כך למשל, אובדן הכרה כאשר האדם ישב ולא עמד, מרמזת על קיום הפרעות קצב או בעיה דומה, ולאו דווקא התעלפות וואזו-ווגאלית.
התעלפות כתוצאה מיתר רגישות של הסינוס הקרוטידי יכולה להתרחש בעת גילוח, סיבוב הראש לאחור (למשל בנהיגה לאחור) או לבישת צווארון לוחץ.
יש לבדוק מה הן התרופות הנלקחות, לרבות שינוי שנעשה לאחרונה בנטילתן.
כמו כן, מקובל לבצע אק"ג כדי להעריך האם קיימות בעיות לבביות כגון הפרעות קצב.
הטיפול בהתעלפות מכוון לבעיה אשר גרמה להתעלפות.
עם זאת, יש לנקוט במספר אמצעים ללא קשר לסיבה להתעלפות, כגון הימנעות מפני טיפוס על סולמות, שחייה ללא פיקוח, נהיגה וכדומה.
כמו כן יש ליידע קרובי משפחה על הבעיה על מנת שיוכלו לדאוג לטיפול ראשוני בשעת הצורך (השכבת המטופל על גבו, שמירה על דרכי אוויר, ראש מוסט הצידה, שחרור בגדים אשר לוחצים על הצוואר, והרמת רגליו של המתעלף כדי לגרום לכמות גדולה יותר של דם לזרום למוח).
למטופלים הסובלים מהתעלפות וואזו-ווגאלית מומלץ להימנע מסיטואציות או גירויים אשר הביאו אותם בעבר לאיבוד הכרה, כמו למשל הימנעות מעמידה ממושכת.
טיפול בתרופות ניתן כאשר האירועים קורים בתדירות גבוהה, או עלולים לגרום לנזק ממשי.
התעמולה הפלסטינית היא שם כולל לכלל הפעילות ההסברתית של תנועות המאבק הפלסטיני ובעיקר של מוסדות הרשות הפלסטינית.
התעמולה הפלסטינית פועלת לקידום מטרותיהם של הפלסטינים.
התעמולה מעלה על נס את מאבקם של הפלסטינים למדינה ריבונית ברשות הפלסטינית, לעיתים דרישתם כוללת הקמה של מדינה ריבונית בגבולות 67' ולעיתים היא כוללת את שטחי מדינת ישראל והרשות הפלסטינית, מנהר הירדן ועד לים התיכון.
חלק מהתעמולה מנסה לקעקע את רעיונות הציונות, ולעיתים מעניקה תמיכה לפעולות איבה של פלסטינים כנגד מדינת ישראל ומציגה את פעולותיה שלה, באופן השולל את זכות קיומה של מדינת ישראל, פוגע במעמדה הבינלאומי, בזכותה להגנה עצמית ומנסה לערער את ביטחונם של אזרחיה בדרכיה.
קווים עיקריים בתעמולה הפלסטינית נקבעו בקונגרס הפלסטיני הראשון שנתכנס במזרח ירושלים במאי 1964 עם הקמת "ארגון השחרור הפלסטיני", והמשכם באמנה הלאומית הפלסטינית אשר נוסחה לאחר מלחמת ששת הימים כאשר נתכנסה "המועצה הפלסטינית", בקהיר בימים 17-10 ביולי 1968 ועדכנה את נוסח האמנה.
בנוסחה המקורי קובעת האמנה את זכותם הבלעדית של הפלסטינים על "פלסטין", ומגדירה את הציונות כתנועה כובשת ולא חוקית.
האמנה מעמידה את השאיפה הפלסטינית לבטל את קיומה של מדינת ישראל, על הטענה שהיהדות היא דת ולא לאום, ולפיכך היהודים אינם נכללים בין הקבוצות הזכאיות להגדרה עצמית לאומית.
לרוב מתוארת אמא פלשתינה כמחזיקה את מפתח זכות השיבה או עוטפת ומגנה על מסגד אל-אקצא.
אמא פלשתינה עולה בעיתונות וברשתות החברתיות בעיקר בעיתות קריאה לפעולה נגד המשטר הישראלי ובמסגד אל-אקצא בפרט.
אמא פלשתינה מהווה גם כסמל אימהות השהידים הפלסטינים.
המפתח מתואר כמועבר על ידי אמא פלשתינה מדור לדור, כזכות מולדת לצאצאיה לשוב לפלסטין להגדרה עצמית ובריבונות עצמית.
מפת סיפוח שטחים על ידי ישראל
מפת סיפוח השטחים הפלסטינים על ידי ישראל, מהווה כמצגת הראשית והמבוססת ביותר, נגד הכיבוש הישראלי של פלסטין באוניברסיטאות בישראל ובעולם .
מסגד אל-אקצא, וכמוהו מסגד עומר ויתר המקומות הקדושים לנצרות, בשטחי פלשתינה מהווים את חזית וליבת ההצדקה להתנגדות והלחימה מול מדינת ישראל.
התעמולה הפלסטינית מכוונת לשלושה קהלי יעד שונים: תעמולת פנים פלסטינית באמצעות מערכות החינוך והתקשורת הפלסטיניות ותעמולת החוץ שנחלקת לתעמולה מול אזרחי ישראל ולתעמולה מול אזרחי שאר העולם.
התעמולה הפלסטינית מתנהלת במבחר סוגות: כנסים בינלאומיים בחסות האו"ם - ועידת דרבן וועידת דרבן השנייה, ספרות יפה, עיתונאות, תיאטרון וקולנוע, המשודרות בערוצי מדיה מגוונים: רדיו, טלוויזיה ואינטרנט; בו פועלים אתרי תעמולה רבים.
התעמולה נעשית גם באמצעות החינוך והוראת ההיסטוריה, לרבות בקמפוסים.
התעמולה הפלסטינית המיועדת לקהל היעד הישראלי לרוב מופקת בצורה המנסה לשבור את רוחו של העורף הישראלי, תוך כדי הכרזה על הישגים אמיתיים או שקריים ותזכורת של הישגי העבר.
הרוב המוחלט של הניסיונות התעמולה אינה מתקבלת בצד הישראלי ברצינות רבה אלא זוכה ליחס ציני ופעמים רבות דווקא מתפרסמת בזכות עובדה זו.
בשנת 2014, במהלך תחילת מבצע צוק איתן התפרסם ברשת וידאו-קליפ שהופק על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם ובו שיר המתבצע בשפה העברית על ידי זמרים עזתיים ופזמונו: תקוף, תעשה פיגועים.
השיר בוצע ברמת הגהה ותחביר נמוכה מאוד אך עם זאת היה פשוט וקליט ולכן לצד הלעג לו זכה, הפך השיר במהרה ללהיט אינטרנטי בקרב ישראלים.
לטענת מדינת ישראל, התעמולה הפלסטינית עושה שימוש רב בדיסאינפורמציה ובהצגה שקרית של המציאות כדי לשכנע בעמדותיה (טקטיקה האופיינית לכל תעמולה מדינית וצבאית באשר היא).
באמצעות טקטיקה זו היא מנסה לקעקע את תדמיתה של מדינת ישראל בעיני העולם ובעיני אזרחיה, ולפגוע בלגיטימציה לקיומה.
השימוש בדיסאינפורמציה נועד גם למטרות פנימיות פלסטיניות, ובהן: חיזוק מעמד ארגוני הטרור בקרב הפלסטינים על ידי ניכוס הישגים שלא היו במלחמה כנגד ישראל.
חלק מהתעמולה כוללת תכנים אנטישמיים המתבססים על מסורות מהעולם המוסלמי או השוואת היהדות או מדינת ישראל למשטרים מוקצים כגון הנאציזם (שימוש בסמל צלב הקרס) או משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
אחד מקווי התעמולה המרכזיים של ההסברה הפלסטינית הוא הטיעון בדבר הפרת זכויות אדם שוטפת, לכאורה, מצד ממשלת ישראל וצבא ההגנה לישראל כלפי האוכלוסייה הערבית בשטחים:
תעמולה זו כוללת האשמה של צה"ל בטבח ומעשי זוועה שלעיתים הוכחו כשקרי (דוגמת התעמולה השקרית אודות הטבח בג'נין בזמן מבצע חומת מגן), וכן ביום סרטונים עבור רשתות הטלוויזיה המציגים פצועים או מתים פלסטינים שלכאורה נהרגו מאש צה"ל.
מנהג זה הפך לנפוץ במיוחד בזמן האינתיפאדה השנייה וזכה לכינוי "פאליווד".
לעיתים קרובות, האשמות ב"פאליווד" מתבררות כלא נכונות, והסרטונים שנועדו להמחיש כי פלסטינים מזייפים פציעות מגיעים מאירועים שאינם קשורים.
התעמולה הפלסטינית אינה מסתפקת במקרים מאומתים אלא לעיתים מביימת או מזייפת מקרים נוספים.
מקרה מבוים בולט היה ב-12 במרץ 2012 כאשר הפיצו הפלסטינים תמונה של ילדה שנהרגה לכאורה בהפצצת צה"ל במבצע עמוד ענן, אך התברר שנהרגה בתאונה שאינה קשורה לתקיפות ישראל ברצועת עזה.
ב-18 בנובמבר 2012 הפיץ אתר החדשות Alarab Net תמונה המתארת ילדים מוכתמים בדם ובסמוך אליהם הייתה את אמם, כל המצלומים נראו שוכבים ומתים על הרצפה וזאת לכאורה לאחר שטבחו בהם במהלך מבצע עמוד ענן.
התמונה הציתה גל תגובות בפייסבוק, ולאחר מכן התגלה כי התמונה המדוברת הייתה בכלל תמונה שצולמה חודש קודם לכן במלחמת האזרחים בסוריה ומוחזרה כתמונה מעזה.
ב-14 באוקטובר 2015 טען נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, כי ישראל הוציאה להורג בדם קר את אחמד מנאסרה בן ה-13, אף שלמעשה מנאסרה היה מאושפז במצב בינוני בבית חולים ישראלי אך לא ציין את זה שהדבר הוא תוצאה מפציעתו בעת שביצע פיגוע טרור.
לעיתים אף משמשות סצנות מסרטים על מנת להציג מציאות כזב של רצח אזרחים.
על מנת להרים המורל בקרב הפלסטינים ולוחמה פסיכולוגית נגד ישראל מפרסמים הפלסטינים מידע על הישגים צבאיים שלא היו.
במבצע עמוד ענן דיווחו חמאס על הפלת מטוס קרב ומזל"ט ישראלים, ירי טילים לעבר ספינה של חיל הים הישראלי ופגיעה בסמוך לשגרירות ארצות הברית בתל אביב.
אירועים אלה הוכחשו על ידי דובר צה"ל.
הפלסטינים מתווכחים על תפיסתה העצמית של הישראליות, ובין השאר עם הדרך שהיא מספרת את ההיסטוריה שלה בכלל, ובארץ ישראל בפרט.
בין השאר, היא מכחישה את היותו של בית המקדש בירושלים בעת העתיקה ולעיתים אף מכחישה את השואה.
התעמולה הישראלית, ההסברה הישראלית או הדיפלומטיה הציבורית של ישראל, הן הפעולות שנוקטים ברחבי העולם מדינת ישראל ואזרחיה, לשם הסברת מדיניות ישראל.
ההסברה הישראלית הרשמית מנוהלת על ידי משרד החוץ, משרד ההסברה והתפוצות, משרד התיירות ומשרד ראש הממשלה.
על גופים אלה נמתחה ביקורת בטענות לחוסר ארגון, חוסר תיאום וחוסר יעילות.
דובר צה"ל פועל להסברת הפעולות הצבאיות של צה"ל, ולהצגת תדמית חיובית של צה"ל כצבא מתקדם, נאור ומוסרי.
לצד הגופים הרשמיים, רבות מפעולות ההסברה נעשות בידי ידידי ישראל ותומכיה, שחשים שהפעילות הממלכתית של מדינת ישראל וגופיה לא מספקת.
בין המסבירים מהסוג הזה ניתן למנות את פרופ' אלן דרשוביץ, פרופ' ארווין קוטלר, אלן פינקלקראוט, נטלי דדון, יוסף חדאד, ארגון The Israel Project, ארגון Honest Reporting, בומרנג - נלחמים למען ישראל ואחרים.
עיקר פעילות ההסברה הישראלית היא פעילות להצדקת זכות הקיום שלה, אליה מתנגדים גופים ואנשים שונים; את מדיניות המלחמה בטרור שלה; ואת מדיניותה כלפי פלסטינים, שמבוקרת עלי ידי התקשורת הבין־לאומית ועל ידי ארגוני זכויות אדם.
התומכים בעמדות ישראל טוענים שלעיתים קרובות היא מבוססת על שקרים, סילופי מידע והגזמות על תקריות שאירעו במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי.
מאז שנות ה-2000, מטרת התעמולה הישראלית היא בראש ובראשונה להילחם בתעמולה האנטי-הישראלית ובדה-לגיטימציה כנגד זכותה להתקיים.
לשם כך מציגה ההסברה הישראלית מידע על השתלשלות האירועים ההיסטורית ופעולות טרור מהם סובלים תושבי ישראל.
הסברת הרעיון הציוני בפני דעת הקהל העולמית הייתה גורם מרכזי במנגנון התנועה הציונית, במסגרת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
התנועה פעלה להקמת מדינת ישראל באמצעות תמיכת המדינות החברות באו"ם, ושכנוע דעת הקהל העולמית היה צעד חשוב בכך.
מראשית הקמתה באמצע המאה ה-20, שרויה ישראל במצב מדיני-צבאי מיוחד במינו, ולפיכך מאמצי ההסברה שלה התרכזו בסיבות להקמתה ולהצדקת עצם קיומה.
כמדינה דמוקרטית, המוקפת אויבים שמשטרם לרוב הוא טוטליטרי, הוכרז בה, מאז מלחמת העצמאות מצב חירום באופן תמידי שנטה להתלקח, אחת לכמה שנים, לכדי מלחמה.
לאור תוקפנותה של התעמולה הערבית, מצב זה שנמשך מאז ועד היום, חייב את ישראל להמשיך ולהשיג אהדה בין־לאומית.
היות שישראל מדינה פתוחה לעולם וחשופה לתקשורת העולמית, הוויכוח הפוליטי-פנימי המתמיד בה, מרבה להיות תחת ביקורות התקשורת העולמית ובתוכה גם ביקורת הקהילות היהודיות.
על כן, אופן הסברת הפנים השליך על אופן ההסברה כלפי חוץ.
ההסברה בשנותיה הראשונות של המדינה
כבר מראשית הקמת המדינה, חשיבות ההסברה ככלי למדיניות ולדיפלומטיה מודרנית, הובהרה למקבלי ההחלטות במציאות הקיומית הסבוכה.
משה שרת, שר החוץ, פעל במסגרת הממשלה הזמנית, לייסד שירות מודיעין ממשלתי, שיהווה לשכת הסברה משותפת למשרדו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
שרת, שהכיר בחשיבות ההסברה מתקופת כהונתו כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, חילק את שירות המודיעין לאחריות על עיתונות הפנים ולעיתונות חוץ, ובראשו עמד סגן-אלוף, משה פרלמן.
סגנו, אברהם היימן, נתמנה מתוך מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית, עמה נרקם שיתוף פעולה.
גוף הסברה נוסף בשם לשכת הקשר לעיתונות הוקם במטה הכללי של צה"ל תחת משרד הביטחון.
הקמת גופים אלה בתווך של מלחמת העצמאות, הובילה לכך שלא נתגבשו דפוסים ונוהלי עבודה מוגדרים עבור שירותי ההסברה.
רוב העוסקים בנושא לא היו בעלי הכשרה מקצועית מתאימה, וסמכויות הממונים לא הוגדרו מראש.
התנהלו כפילויות בין שני הגופים הללו, ולא נעשתה חשיבה מעמיקה לטובת ארגונם של יחידות ההסברה השונות.
עם סיום הקרבות, נעשה ניסיון לארגן את שירותי ההסברה תחת משרד ראש הממשלה, שלפי עמדתו של דוד בן-גוריון זה היה מקומם.
במשרד, הוקמו "שירותי ההסברה (מודיעין)" אשר נחלקו לשש יחידות משנה: עיתונות פנים, עיתונות חוץ, שירות השידור, מכון לחקר דעת הקהל, אגף ליחסי ציבור של משרד הביטחון, ויחידת הקשר לעיתונות של צה"ל.
בראש שירותים אלה עמד גרשון אגרון, מייסדו של הפלסטין פוסט ועורכו הראשון.
משנת 1950 עד 1967 עברו שירותי ההסברה הללו גלגולים ארגוניים.
שירותי המודיעין התחלקו לשלוש מחלקות :
לשכת עיתונות חוץ - תפקידה היה לספק לכתבי החוץ מידע עדכני אודות פעילות הממשלה.
ב-1 בינואר 1952 אוחדה הלשכה עם לשכת העיתונות הממשלתית.
לשכת העיתונות הממשלתית - תפקידה היה לספק לעיתונות הישראלית ולכתבי החוץ בישראל מידע עדכני באופן יומיומי על פעולות הממשלה ומוסדות ממלכתיים אחרים.
יחידות המשנה שלה היו: מחלקת החדשות, שפרסמה בולטין ידיעות יומי על פעולות משרדי הממשלה, יזמה מסיבות עיתונאים וכדומה.
מחלקת הקשר לעיתונאי חוץ שטיפלה בכתבים, עיתונאים, סופרים, צלמים ואנשי רדיו וטלוויזיה שביקרו בארץ כאורחי הממשלה או ביוזמתם.
המחלקה למידע שריכזה חומר על חיי המדינה, הכינה סקירות רקע על נושאים אקטואליים וסיפקה מידע למוסדות בחוץ לארץ.
המחלקה לפרסומים בלועזית שהכינה תרגומים יומיים באנגלית של המאמרים הראשיים בעיתונות העברית.
מחלקת הצילומים שביצעה סיקור צילומי שוטף של מרבית תחומי החיים במדינה וסיפקה חומר מצולם לעיתונות פנים וחוץ.
מחלקת המודעות והפרסום ריכזה מודעות ממשלתיות בתשלום, נתנה ייעוץ מקצועי למשרדי הממשלה ותכננה עבורם מבצעי הסברה.
שירות השידור - מילא תפקיד חשוב בהסברת החוץ של ישראל על ידי שידוריו בשפות זרות בישראל עצמה, למדינות ערב ולמדינות מעבר לים באמצעות "קול ציון לגולה".
שידורים אלה זכו להערכה ולאמון רב בקרב המאזינים במדינות ערב בגלל מהימנותם והמידע הרב שהיה להן על הנעשה במדינות ערב, משום שפנו בין היתר לקהל זה.
באמצע שנות השישים הפך השירות לתאגיד.
למחלקות אלו נוספה מחלקה להסברת פנים, שתפקידה היה להביא את בעיות הממשלה ופעולותיה לידיעת אזרחי המדינה.
שמה של מחלקה זו שונה ל"מנהל ההסברה" ב־1954, וב־1955 הועברה לידי השר בלי תיק זלמן ארן, כאשר שלוש המחלקות האחרות נותרו באחריות משרד ראש הממשלה.
כאשר מונה ארן לשר החינוך, הוא העביר את מנהל ההסברה למשרד החינוך, ושם המנהל שונה למרכז ההסברה.
המרכז סייע להסברת חוץ על ידי עריכה, הוצאה לאור והפצה של עלונים, חוברות, ספרים וכרזות.
המחלקה לפרסומים של המרכז השתתפה עם משרדי הממשלה האחרים בהוצאה לאור של חומרי הסברה בכתב ובהפצתם לאזרחי ישראל.
המחלקה לסרטים של המרכז, הפיקה סרטים דוקומנטאריים קצרים להסברה בישראל ובחוץ לארץ.
המחלקה גם עסקה בפיקוח אומנותי וניהול משא ומתן להפצת סרטי המרכז בחוץ לארץ.
בנוסף לגופים הללו, היו גופים שונים בממשלה ומחוצה לה שהיו אמונים על ההסברה הישראלית.
בממשלה, למשרד הביטחון ולצה"ל היו יחידות נפרדות שעסקו בהסברה: אגף יחסי הציבור במערכת הביטחון, כחלק מאגף המודיעין של צה"ל, היה אחראי על הסברת מערכת הביטחון מחוץ לצה"ל.
הקצין שעמד בראשו פעל גם כדובר צה"ל.
פעולות אלה בוצעו על ידי יחידות המשנה של האגף: ענף הקשר לעיתונות וענף יחסי הציבור.
במשרד החוץ, נחשבה עבודת ההסברה בשנותיה הראשונות של המדינה, כחלק מתפקידי המחלקה המדינית.
בהמשך הוקמה מחלקת הסברה נפרדת, שמנהלה נכפף במישרין למנהל הכללי של משרד החוץ.
המחלקה, חולקה למדורים אחדים ותיאמה את עבודתם של נספחי ההסברה והעיתונות בשגרירויות ישראל בחוץ לארץ, וכן קבעה את מסגרת הפעולות, התקציב והתכנים של עבודתם של שלשה מרכזי אינפורמציה בחוץ לארץ: בניו יורק - לאמריקה הצפונית, בבואנוס איירס - לאמריקה הדרומית ובפריז - לארצות דוברות צרפתית באירופה ובאפריקה.
המחלקה להסברה הקציבה כספים להזמנת עיתונאים ואנשי רדיו וטלוויזיה, מדינאים ואישי ציבור בעלי מעמד בארצם לביקור בישראל.
בתיאום עם גורמים כמו לשכת העיתונות הממשלתית, סיפקה המחלקה סרטים על ישראל, תצלומים ועלונים שסופקו לנציגויות הדיפלומטיות של ישראל בחוץ לארץ.
משרד התיירות, אשר הפך מאגף במשרד ראש הממשלה למיניסטריון נפרד ב-1963, תרם לנושא ההסברה גם כן.
כמה ממחלקותיו עסקו בהוצאת פרסומים בענייני תיירות, בהזמנת עיתונאים ואורחים אחרים לבקר בישראל ובניהול לשכות התיירות במספר בירות בחוץ לארץ שגם הן עסקו בהפצת חומר שהכיל ערך תיירותי-הסברתי.
משרד האוצר ורשות ההשקעות, כחלק מתפקידם היה להפיץ מידע על ישראל כדי לעודד בה השקעות וכדי להגביר את הסחר עמה ובעיקר כדי לעודד את הייצוא הישראלי.
עבודה זו נעשתה על ידי נספחים לענייני מסחר במספר שגרירויות ישראל בחוץ לארץ.
דוברי משרדי הממשלה השונים היוו זרוע הסברתית בכך שקיימו מגע שוטף עם העיתונות הישראלית ועם נציגי העיתונות הזרה בכל הנוגע לפעילות משרדיהם ושריהם.
הם עשו זאת על ידי פרסום הודעות בכתב, קשר בעל פה, קיום מסיבות עיתונאים, ועריכת סיורים.
דוברי המשרדים שעסקו בענייני הסברה היו: חוץ, ביטחון והאוצר.
למשרד ראש הממשלה, כמו גם לממשלה, לא היה דובר במרבית שנות קיום המדינה.
פרט לממשלת ישראל, גופים נוספים, עסקו בהסברה הישראלית, נוסף על הפעילות השוטפת לקידום מטרותיהם: מחלקות העיתונות וההסברה של קרן היסוד, הקרן הקיימת לישראל, המגבית היהודית המאוחדת, מפעל אגרות מלווה העצמאות והפיתוח ("הבונדס"), ההסתדרות הכללית, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, ארגוני סטודנטים, מחלקות של מוסדות ישראלים להשכלה גבוהה וארגונים וולנטארים כהדסה ועוד.
פיצול גורמי ההסברה הישראלית, כפי שתואר לעיל, היה מקור לביקורת מתמדת על ידי מבקר המדינה שחשף פגמים בעבודת משרד החוץ.
אזכור ענייני ההסברה שב ועלה בדיונים בכנסת, בייחוד בשעות דיון על מדיניות חוץ.
אולם, ביקורת חריפה ושיטתית על ההסברה הישראלית, הראשונה מסוגה בישראל ובכנסת בפרט, הושמעה בעקבות תקרית קיביה בה פעל צה"ל בשטח ירדן בה נהרגו 60 אזרחי הכפר.
עקב החשש ליצירת תדמית שלילית לישראל, כתוצאה מהתקרית, היה זה חבר הכנסת בנימין מינץ, ממפלגת פועלי אגודת ישראל, שטען לראשונה כי ערך ההסברה יקר מפז, ויש לייחס לה אותה דרגת חשיבות כמו לענייני ביטחון או הספקת מזון לאוכלוסייה.
מבצע קדש, שנערך באוקטובר 1956 חשף חולשות בתחום ההסברה.
בכירים במשרד החוץ טענו כי התקדמותו של צה"ל בשטח סיני עשויה להתקבל ברחבי העולם כהתגרות למלחמה.
מתוך כך, ב-9 בינואר 1957 העלה ח"כ אריה אלטמן, מתנועת החירות, הצעה לסדר היום על "פעולת ההסברה של הממשלה בחוץ לארץ" ובה טען כי "כמעט אין נעשית פעולת הסברה בחוץ לארץ.
מה שמסבירים- מסבירים באיחור זמן, ומה שמסבירים- מסבירים רע...
הצדק והמוסר לצידנו, וכיצד לא הצלחנו להוכיח לעולם כי מבצע סיני לא היה פעולה של תוקפנות אלא פעולה שבאה למנוע השמדה?" הצעה זו הדגישה את הדיון הציבורי התוסס בגין מגבלות ההסברה הישראלית.
תגובתה של שרת החוץ, גולדה מאיר, הבהירה את עמדת ההסברה של משרד החוץ נוכח הביקורת שהועלתה.
"המשרד מתקשה 'להסביר את ההסברה'" טענה גולדה מאיר, עקב מדיניות הממשלה הנעה סביב שיקוליה הביטחוניים צבאיים ומטרותיה המדיניות-חיוניות.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון אישר את גישה זו כאשר הסביר כי סודיות המבצע מנעה כל פעולת הסברה מוקדמת.
נוסף על הנימוק של מציאותה הביטחונית של ישראל, מאיר טענה כי תקציב ההסברה, שהשפעתו על היקף הפעולה וטיבה ניכרת, הוא קבוע ומדוד מאוד, וקשה לחרוג ולפעול מעבר לגבולות אותם מציב לתיחום ההסברה.
בשנים שלאחר מכן חלה מגמת התרחבות בעבודת ההסברה של משרד החוץ, שכללה הוצאות לאור שונות, תוכניות רדיו, תערוכות, הקמת שני מרכזי אינפורמציה סמוך לשגרירויות בבואנוס איירס ובפריז ועוד.
מאמצים אלו הובאו לכדי דיון במושבי הכנסת השונים במיוחד לאור המתיחות שגברה בין ישראל לשכנותיה בשנים שקדמו למלחמת ששת הימים (בין 1964-1967).
על רקע המתיחות הקיימת בין ישראל לשכנותיה, פשיטת צה"ל על הכפר א-סמוע שמדרום לחברון, ב-13 בנובמבר 1966, העלתה ביקורת בכנסת.
בדיונים נטען כי האמצעים אינם מספיקים מבחינה הסברתית והיעדר התיאום בין כל הגורמים ההסברתיים בולט וניכר.
ביקורות אלה, עודדו את מינויו של ישראל גלילי, באותה שנה, כאחראי על שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה מטעם ראש הממשלה, לוי אשכול.
גלילי, היה מבכירי ההגנה, ומראשי סיעת המערך.
עם הצטרפותו כבכיר במפלגת הקואליציה לממשלה ה-13 כשר בלי תיק, מינויו במשרד ראש הממשלה כאחראי על עבודת התיאום והפיקוח בתחום ההסברה, השקיט את הביקורות שהושמעו כנגד הממשלה באותה התקופה.
בתפקידו זה, פיקח ישראל גלילי על פעולת מרכז ההסברה, שפעל במסגרת משרד החינוך, וכן גם על לשכת העיתונות הממשלתית, שירות הפרסומים ושירות הסרטים.
השר גם היה ממונה על ביצוע חוק רשות השידור.