tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנה גדלה כלוחמת ומלומדת, ובהרפתקאותיה נדדה ברחבי העולם.
בבבל נתקלה תנה במנהיג הסטיות, שר המלחמה קרו, שחס על חייה.
למרות הקונפליקט ומערכת היחסים העוינת בין הנצחיים לסטייה פתחו תנה וקרו רגשות זה כלפי זה, אך נפרדו כאויבים בתום ביקור במושבת הסטיות בלמוריה.
במהלך השנים חיה תנה לצד בני האדם במסווה, לאחר שהחליטו הנצחיים והסטיות לא לחשוף את עצמם לבני האדם עד לבואם הרביעי של גזע השמימיים.
ההסכם הופר במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר קרו סייע ומימן ארגונים כמו גרמניה הנאצית, מדינות הציר וארגוני פשע שונים במטרה לזרוע כאוס למטרות והסוחןץ.
תנה הייתה זו שייעצה לזוראס לשלוח את מאקארי לטפל בבעיה, תחילה תחת מסווה האל מרקורי, ולאחר מכן כגיבור-העל "הוריקן".
מפגש נוסף בין תנה לקרו במהלך מלחמת וייטנאם הוביל לקיום יחסי מין ולהריונה של תנה, שהעבירה את התאומים לרחמה של אישה אנושית כדי להסתיר את המעשה מבני עמה.
אותם התאומים גדלו כאנושיים, אך הייתה להם היכולת להתמזג לכדי ישות אחת בשם "המלאך האפל" והם למדו בהמשך על מוצאם האמיתי והצטרפו לאביהם.
בואם הרביעי של השמימיים הוביל למתקפה של הסטיות על בני האדם ולעימות נוסף בין קרו ותנה, שהייתה זו שקיבלה את ההחלטה לחשוף את קיום הנצחיים לבני האדם.
בחשש שפסיקתם של השמימיים תביא לחורבן כדור הארץ, הוביל זוראס את הנצחיים ותור למתקפה על בסיס השמימיים בדרום אמריקה, אך נהרג בתהליך.
לאחר מותו ועזיבתם של נצחיים רבים את כדור הארץ, הוכתרה תנה כ"נצחית העליונה", מנהיגת הנצחיים בכדור הארץ.
אולם, הטראומה שספגה ממותו של אביה ושתל מוחי שהשתיל בה קרו הביאו את תנה לקרב מול איקריס, בסופו התפייסה והעבירה לו את תואר ואחריות המנהיגות.
מאוחר יותר איבדה תנה את כל זכרונותיה וכוחותיה, כחלק משינוי המציאות בידי הנצחי ספרייט, הקימה משפחה אנושית והחלה לעבוד כחוקרת בתעשיות סטארק.
אחרי שניצלה בידי איירון מן במהלך מלחמת האזרחים ביקום מארווול החלה תנה לסבול מחלומות על עברה, שהגיעו לשיא כאשר זכרונותיה וכוחותיה חזרו אליה.
בתום ויכוח ממושך עם זוראס הקם לתחייה ואיקריס, הורשתה תנה לחיות עם בנה האנושי במושבת הנצחיים עד למותו בגיל מבוגר.
את דמותה בסרט הלייב אקשן "נצחיים" מגלמת השחקנית אנג'לינה ג'ולי.
תנגודת לאינסולין (Insulin resistance או IR) היא מצב בו תאי הגוף של אנשים מסוימים מגיבים פחות להורמון האינסולין מאשר בתאי הגוף של אנשים בריאים.
כאשר מתרחשת תנגודת לאינסולין השרירים, הכבד ורקמת השומן בפרט פחות רגישים לאינסולין.
תנגודת לאינסולין בשרירים גורמת להפחתה של ספיגת הגלוקוז, ותנגודת לאינסולין בכבד מפחיתה את היכולת לאחסון של גלוקוז, וכאשר שתי ההשפעות מתרחשות הדבר גורם להגברת ריכוז הגלוקוז בדם.
רמות גבוהות של אינסולין וגלוקוז עקב תנגודת לאינסולין עלולות להוביל לאחר זמן להתפתחות של התסמונת המטבולית, ובפרט להתפתחות של סוכרת מסוג 2.
תנו לגדול בשקט הוא אלבום הסולו השלישי של הזמר הישראלי גידי גוב שיצא ב-1985.
האלבום כולל בעיקר שירי ילדים: לצד "תנו לגדול בשקט", "אין לי כסף", "הופה היי" ו"חורף" מפסטיבלי הילדים שהתקיימו בשנים לפני כן.
כמו כן, נכללו באלבום גם שירו "הו מה יהיה" בתרגום אהוד מנור, מתוך המופע "עדלידע קרנבל 83" שהופק על ידי שמוליק קלדרון ובוים על ידי צדי צרפתי, כמו גם שירים שהוקלטו על ידי צוות "הכבש השישה עשר", ולא הופיעו בתקליט המקורי של ההרכב: "כשאהיה גדול" ו"איך שיר נולד?".
השיר "גן סגור", שהופיע במקור באלבום של "הכבש השישה עשר", מופיע כאן בגרסת כיסוי רוקיסטית שהקליט גוב לבדו, בשם "גן סגור 83'".
האלבום בנוי כמעין סיפור ילדים כך שבין שיר לשיר, גוב מספר קטעי סיפור ילדים בקולו (ללא לחן).
את קטעי הקישור והסיפורים כתב ישראל ויסלר (פוצ'ו).
האלבום יצא גם כמארז "ספרקלטת", שכלל ספר שכלל את מילות כל השירים והסיפורים, בלווית איורים.
בגרסת הקלטת נוספו לאלבום שתי רצועות שלא הופיעו בתקליט ובדיסק: סיפור בשם "האריה שרצה להיות עם החבר'ה" והשיר "עם כל החבר'ה".
תנו להם מוזיקה הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1939, עם יאשה חפץ, ג'ין ריינולדס ווולטר ברנן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בית ספר למוזיקה לילדי עניים שעומד להיסגר מחוסר תקציב.
בתחילת הסרט נכתב כי הוא מוקדש לכל בתי הספר למוזיקה בעולם הנותנים חינוך מוזיקלי לנערים ממשפחות עניות.
יאשה חפץ מנגן בסרט מספר קטעי מוזיקה:
מבוא ורונדו קפריצ'יוזו של סן סנס.
הורה סטקטו של גריגוראש דיניקו.
אסתרליטה של מנואל פונסה .
חלק שלישי של הקונצרטו לכינור במי מינור של פליקס מנדלסון (בסוף הסרט).
פרנקי (ג'ין ריינולדס) הוא נער רחוב בניו יורק, מסתובב כל היום עם חבריו ומבצע פשעים קטנים כמו גנבת אופניים או שדידת נערים אחרים.
אביו החורג כולא אותו במחסן.
שם מוצא פרנקי כינור ישן עליו נהג אביו ללמדו נגינה.
הוא לוקח את הכינור, בורח מהמחסן וממשכן את הכינור.
את הכסף הוא שם במטמון עם חבריו.
השוטרים רודפים אחריו ואחרי חברו לימי (תדי קילבורן) והם חומקים לאולם קונצרטים.
זוג אחד לידם רב, האישה עוזבת והגבר זורק את הכרטיסים.
פרנקי לוקח אותם ומנסה למכרם אך ללא הצלחה.
הוא מחליט להיכנס לאולם עם חברו.
יאשה חפץ מנגן עם תזמורת את המבוא ורונדו קפריצ'יוזו של סן סנס ועיני פרנקי נפתחות.
הוא מוקסם מהנגינה ולאחר הקונצרט הוא מוציא את הכסף מהמטמון ופודה את הכינור שלו.
אביו החורג חושב שהכינור גנוב ולוקח אותו ממנו.
פרנקי מתנפל עליו והכינור נשבר.
האב רוצה לשלוח אותו למוסד לעבריינים צעירים ופרנקי בורח מהבית.
הוא מסתובב ברחובות ומרוויח פרוטות מצחצוח נעליים.
מתלווה אליו כלב עזוב ובודד.
פרנקי שומע קולות נגינה ונכנס אל בית הספר לוסון למוזיקה.
תזמורת בית הספר מנגנת את הפתיחה ל"ספר מסביליה" והילדה בטי (ז'קלין נאש) שרה אריה מלה טרוויאטה.
על התזמורת מנצח מנהל בית הספר, פרופסור לוסון (וולטר ברנן).
הפרופסור בוחן שמיעה של אחד המנגנים ופרנקי עונה את התשובה הנכונה.
הפרופסור בוחן אותו שוב ומגיע למסקנה שיש לו שמיעה אבסולוטית.
הוא קורא לבתו אן (אנדראה לידס) ומורה לה לרשום אותו לבית הספר ללא תשלום.
פרנקי מסתובב בלילה בגשם עם כלבו, מתרחק משוטרים עד שהוא מוצא חלון פתוח ויורד למרתף של בית הספר.
שם נתקל בו הפרופסור ולאחר ששמע את סיפורו הוא מרשה לו להמשיך להתגורר במרתף.
פרנקי מאזין לשיחות ומתברר לו שבית הספר עומד להיסגר בגלל חובות.
הנושה הראשי הוא מר פלאור (פורטר האל) בעל בית מסחר לכלי נגינה.
הוא מאיים להחרים את כל הכלים שנתן לבית הספר אם לא יקבל תשלום.
בחנותו עובד פיטר (ג'ואל מקריי) החבר של אן ופלאור מפטר אותו כי לא הצליח לגבות את החוב של בית הספר.
פרנקי מארגן קבוצת תלמידים עם שלטי הפגנה.
הם נעמדים ליד אולם קונצרטים ומתחילים לנגן את מוזיקת לילה זעירה של מוצרט.
יאשה חפץ יוצא מהאולם ומתחיל לשאול את המנגנים על מעשיהם.
פרנקי מזהה אותו, מסביר לו את מצוקת בית הספר ומזמין אותו לבקר שם.
חפץ מצווה למזכירו להגיע לבית הספר ולהקרין בפני התלמידים סרט שלו.
בסרט הוא מנגן את הורה סטקטו של דיניקו ואת "אסתרליטה" של מנואל פונסה.
המצב מחמיר, התלמידים מתכוננים לקונצרט הגמר ומר פלאור מתכוון להחרים את הכלים.
בצר לו אומר פיטר לפלאור כי יאשה חפץ עומד להשתתף בקונצרט הגמר, זה משנה את המצב אבל אין בזה אמת.
פרנקי נפגש עם חבריו ושולח אותם עם פתק ליאשה חפץ, הם לא מתקבלים אבל לימי מצליח לגנוב את כינור הסטרדיוואריוס של חפץ ששוויו 70.000 דולר.
הוא מוסר את הכינור לפרנקי ורק לאחר שפרנקי קורא בעיתון על גנבת הסטרדובריוס הוא מבין שזה הכינור של חפץ.
הוא מתקשר לבית חפץ ומודיע שהכינור ברשותו.
שוטרים תופסים אותו ומביאים אותו לדירת חפץ שם מזהה חפץ את הכינור.
פרנקי מתחנן לחפץ שיבוא ויציל את בית הספר אך חפץ ממהר להופעה ורק לאחר שפרנקי מתעלף הוא נעתר לו.
בינתיים בבית הספר מתחיל הקונצרט.
האימהות נעמדות בפתח ולא נותנות לעובדים של פלאור להיכנס כדי להחרים את כלי הנגינה.
הם גם מונעות מהשוטרים להיכנס.
ברגע האחרון מגיע חפץ עם פרנקי.
חפץ מבטיח לקחת את בית הספר תחת חסותו והסרט מסתיים כשהוא מנגן עם הנערים תחת שרביטו של פרופסור לוסון את החלק השלישי של הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של מנדלסון.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותיאשה חפץיאשה חפץבתפקיד עצמוג'ין ריינולדספרנקיוולטר ברנןפרופסור לוסוןמנהל קונסרבטוריוןאנדראה לידסאן לוסוןבתו של פרופסור לוסוןג'ואל מקרייפיטרחבר של אן לוסוןפורטר האלמר פלאורבעל בית מסחר לכלי נגינהז'קלין נאשבטיתלמידה זמרת
תנו שבח הוא אלבום סולו מספר 3 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1983 בחברת גל פז והוא מורכב משירים של גדולי המלחינים כגון: יוסי גרין ששיתף פעולה פעמים רבות עם אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1983 ובו 10 רצועות עם שירים חסידיים בעברית ואנגלית של גדולי המלחינים במוזיקה החסידית.
האלבום הניב מספר להיטים, כגון "ענבי הגפן", "אחינו" ו"טאטעניו" שכתב אברהם פריד בעצמו, והולבש על הלחן של הניגון החבד"י "יעלה תחנונינו" שהלחין שלום חריטונוב.
תנו לעבוד היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית ששודרה בערוץ כאן 11 ועסקה בשילוב אנשים עם מוגבלות במעגל העבודה.
הסדרה עלתה לשידור ביולי 2021.
הסדרה עסקה בתשעה צעירים ישראלים על הרצף האוטיסטי, תסמונת טורט ושיתוק מוחין המנסים להשתלב במעגל העבודה.
היא מבוססת על פורמט בריטי.
בתוכנית שולבו שני מומחים: פרופסור עופר גולן המומחה באוטיזם וד"ר מינה רז, המומחית בשיקום תעסוקתי.
תנודות במוליכות אוניברסלית (UCF) בפיזיקה מזוסקופית היא תופעה שנתקלה בה בניסויי הובלה חשמלית במינים מזוסקופיים.
המוליכות החשמלית הנמדדת תשתנה מדגימה לדגימה, בעיקר בשל מפזרים שגורמים לפיזור לא הומוגניים.
התופעה מתרחשת בייחוד במוליכים למחצה בשדה מגנטי חלש - עד טסלה אחת, בשדות חזקים כמובן מתקבל אפקט הול הקוונטי.
תופעה תוארה בשנת 1985 על ידי בוריס אלטשולר וארקדי ארונוב בברית המועצות ומדענים אמריקאים בנפרד.
אם סורקים את אותה הדגימה שוב ושוב נקבל את אותה ההתנהגות, כלומר לא מדובר ברעש המדידה אלא בדוגמה עצמה.
לעומת זאת, אם מחממים את הדוגמה קצת ומקררים אותה לאחר מכן, אז המזהמים זזים ומתייצבים מחדש בקירור ואז מתקבלת תוצאה שונה, כלומר המזהמים משנים את התוצאה הקודמת.
אחרי מיצוע של הרבה חימומים וקירורים מקבלים את התוצאה המשוקללת.
"תנו לגדול בשקט" (ידוע גם בשם "אפונה וגזר" על פי מילות הפתיחה של השיר) הוא שיר שביצע גידי גוב בפסטיבל שירי הילדים שהתקיים בחנוכה 1981. השיר נכתב על ידי שני חברי להקת "פרמיירה", אבנר קנר ויואל לרנר.
בשנת 1985 הוציא גוב אוסף שירי ילדים שנקרא "תנו לגדול בשקט", על שם השיר הזה, שכלל שירי ילדים שונים שביצע במהלך השנים.
פסטיבל שירי הילדים מס' 12, התקיים בחנוכה 1981, בהנחיית ציפי שביט וגידי גוב.
בין השירים הידועים שהתמודדו בפסטיבל זה: "הסבון בכה מאוד" בביצוע צביקה פיק, "מסיבה של סמבה" בביצוע להקת הכל עובר חביבי, "רדיו" בביצוע להקת סקסטה, "כן נכון, לא נכון" בביצוע ציפי שביט.
במקום הראשון בפסטיבל זה, זכתה הזמרת שולה חן עם השיר "אמא".
בשנת 2005 ביצעה להקת גיים בויז גרסה מחודשת של השיר במסגרת מופע החנוכה "שיר נולד".
בנוסף הקליטה הלהקה את השיר באלבומם היחיד "האלבום", שיצא לאור בשנת 2006.
אמן הילדים המוזיקלי, "דרור רה מי" (דרור שועלי), הוציא סרטון ליוטיוב בינואר 2019, בו הוא מבצע את השיר.
חברי להקת הרוק לילדים "גינה של גרוב", חן רז וקובי פז, הוציאו קליפ אנימציה, בליווי גרסת רוק של השיר בשנת 2019.
השחקנית-זמרת לורן סביר, ביצעה את השיר בשנת 2018, בתוכנית הטלוויזיה לילדים "גן הצוציקים מארח" ששודרה בערוץ בייבי.
כוכבת הילדים "מיכל הקטנה" ביצעה את השיר עם השחקנים גוני פז וגליה פטילון, בתוכניתה "מיכל הקטנה והמפלצות", ששודרה בערוץ הופ!, בשנת 2015
"תנו לגדול בשקט" הוא שיר שכתב יעקב (יענקל'ה) רוטבליט והלחין ועיבד המוזיקאי שלומי שבת.
השיר יצא לאור באלבומו השביעי של שבת, "זמן אהבה", משנת 2003.
על רקע תחילת אירועי האינתיפאדה השנייה, החל מסוף ספטמבר 2000, וסדרת פיגועי הטרור של שנת 2001, שגבו את חייהם של יותר מ-200 ישראלים, כתב הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט את השיר "תנו לגדול בשקט", בתפילה ובקשה לימים שקטים וטובים יותר עבור תושבי המדינה.
כדי להעלות את רוחם של ילדי ישראל, פתח ערוץ הילדים במשדר מיוחד בשם "תנו לגדול בשקט", על שם השיר שכתב רוטבליט.
בשנת 2007 ביצעו את השיר פבלו רוזנברג ושלומי שבת, במסגרת המופע המשזותף בקיסריה.
בשנת 2008 ביצעו כל כוכבי "תפוס ת'פסטיגל" את השיר במסגרת המופע בעלת אותו שם.
בשנת 2011 ביצע את השיר נוי דנן, משתתף תוכנית המציאות "כוכב נולד" עונה 9.
בשנת 2015 ביצעו את השיר, להקת הבנים Boyband.
בשנת 2020 ביצעו את השיר נועה קירל, נסרין קדרי ושלומי שבת, בהפקת גיא דאן, בערוץ התוכן "ישראל בידור".
בשנת 2024, על רקע מלחמת חרבות ברזל, התאחדו שלושת ערוצי הילדים, ניקולודיאון, Zoom, וערוץ הילדים, עם שלומי שבת וכוכב הילדים טל מוסרי שהשתתפו בקליפ המקורי מ-2002, לביצוע מחודש לשיר.
באוקטובר 2024, ביצעו את השיר יובל דיין ושלומי שבת, לכבוד חגיגות ה-70 לשלומי שבת.
"תנו לי רוקנרול" הוא שיר שנכתב על ידי יאיר ניצני ויזהר אשדות עבור הזמר דני בסן בשנת 1979. השיר יצא לאור באותה שנה באוסף של חברת "פונוקול", עוד בטרם הקימו את להקת תיסלם באופן רשמי.
השיר יצא גם באנגלית, בשם "Gimme Rock'n Roll", לאחר שהוקם ההרכב המוזיקלי תיסלם (T-slam).
בשנת 1981, השיר הוקלט עבור אלבום הבכורה בעברית "רדיו חזק" של תיסלם.
להקת תיסלם נוסדה באולפני הרדיו של גלי צה"ל, שם שירתו יזהר אשדות כעורך מוזיקלי בתחנה, ויאיר ניצני כטכנאי שידור.
השניים כתבו ב-1979 לאמן חדש בשם דני בסן שהיה חבר בצוות הווי חיל האוויר, שיר "מחאה" פארודי בשם "תנו לי רוקנרול".
השיר, שהוקלט באולפן של גלי צה"ל ללא ידיעת מפקדי התחנה, הוביל את השלושה להקמת להקה, והם צירפו אליהם את יושי שדה, טכנאי הקלטות באולפן טריטון, כסולן ונגן גיטרה חשמלית.
עם הזמן ללהקה ניתן השם "תיסלם", כשמה של חברת ההפקות של אשדות וניצני.
תנגה-י בולאע'י (בפרסית: تنگه بلاغی), לעיתים גם בתעתיק: תַנְגֶה-יֶה בּוֹלָאגִי, הוא ערוץ הררי בעל חשיבות ארכאולוגית רבה בדרום איראן, ובו 130 אתרים יישוביים קדומים, החל מהאלף החמישי לפני הספירה ועד לתקופת האימפריה הסאסאנית (224–651 לספירה).
הערוץ ממוקם בפרובינציית פארס, כ-7 קילומטרים מפסארגאדה.
תנגה בולאע'י נמצא לאורך נהר פּוֹלוַר, יובל של נהר הקוֹר.
במסגרת חפירות שנערכו מאז שנת 2005 נחשף חלק מדרך המלך הפרסית (Rāh-e Shāhi – راه شاهی), שחיברה בין פסארגאדה, פרספוליס, שושן ואזורים נוספים באימפריה האחמנית עד סרדיס.
ממצאי החפירות העניקו הצצה נדירה לחיי היומיום של תושבי האימפריה הפרסית האחמנית.
לקראת השלמת סכר סיוונד בשנת 2007, נערכו באזור חפירות הצלה.
במאי 2005 התגלה שלד אנושי שלם באתר חפירה בתנגה בולאע'י, אשר לפי ההערכות משתייך לתקופה הסאסאנית (224–651 לספירה).
השלד, של גבר בוגר, נמצא בתנוחת כריעה.
במקום התגלו גם כלי חרס נדיר, אשר נחשב לגדול ביותר מסוגו שנמצא באיראן.
באפריל 2006 עלה ממצא זה לכותרות בעקבות גילוי שלד נוסף בן 7,000 שנים של נערה צעירה מהתקופה המכונה תקופת באקון (האלף החמישי והרביעי לפנה"ס).
את הממצא חשפה משלחת משותפת של ארכאולוגים מאיראן וגרמניה.
ליד השלד נמצאו שמונה חרוזים מאבן, ליד מפרקי הידיים והצוואר.
לדברי ראש המשלחת, "הנערה נקברה בתנוחת שינה, כשהיא שוכבת על צידה, רגליה מכופפות וידיה מתחת לראשה – כמו תנוחת שינה של ילדים".
עם הפעלת סכר סיוונד במלואו בשנת 2007, הוצפו אזורים ארכאולוגיים עתיקים בתנגה בולאע'י, כולל חלק מ"דרך המלך הפרסית" המקשרת בין קבר כורש לפסארגאדה, 130 יישובים עתיקים, וארמון המיוחס לדריווש הראשון.
עם זאת, לפי דיווחים מסוימים, זרימת המים בנהר פולוור לא הייתה מספקת כדי למלא את הסכר לחלוטין.
תנו לאבנים לדבר: הגילויים של עיר דוד ומה אויבינו רוצים שהעולם ישכח הוא ספר מאת דורון שפילמן, שראה אור במאי 2025 בהוצאת Center Street בארצות הברית ובתרגום עברי בהוצאת סלע מאיר.
הספר מציג את סיפור גילויה מחדש של עיר דוד בירושלים, ואת המאבק הציבורי, הפוליטי והאידאולוגי סביב משמעות הממצאים הארכאולוגיים במקום.
הספר הפך לרב־מכר של הניו יורק טיימס מיד לאחר צאתו לאור.
דורון שפילמן (יליד ארצות הברית) שימש במשך יותר משני עשורים כסגן נשיא עמותת אלע"ד – המפעילה את אתר עיר דוד.
הוא שירת כדובר ביחידת דובר צה"ל ובולט בזירה התקשורתית הישראלית והבינלאומית.
במסגרת עבודתו הדריך מדינאים, אנשי ציבור, שחקנים ואקדמאים באתר החפירות, והיה מעורב בהנגשת הממצאים לציבור הרחב.
הספר מציג את התגליות הארכאולוגיות האחרונות בעיר דוד, ביניהן מבנים המתוארכים לימי בית ראשון, בריכת השילוח, וממצאים נוספים שנמצאו לאורך החפירות.
שפילמן מתאר את הממצאים כהוכחה פיזית ובלתי ניתנת לערעור לזיקה ההיסטורית של העם היהודי לירושלים ולארץ ישראל לאורך 3,800 שנה.
הספר מתמקד גם בעימותים הפוליטיים והאידאולוגיים סביב הממצאים:
התנגדות פלסטינית ובינלאומית לזיהוי יהודי של האתר.
החלטת אונסק"ו משנת 2016 שקבעה כי ישראל היא "כוח כובש" בירושלים, ואשר התעלמה מהקשר היהודי לכותל המערבי והר הבית.
המחלוקת האקדמית בין "מינימליסטים" בארכאולוגיה לבין חוקרים כגון אילת מזר, שראו בכתובים המקראיים מקור היסטורי מהימן.
שפילמן מציג את התהליך שבו עיר דוד עברה מ"גבעה מוזנחת" לאחד מאתרי הארכאולוגיה המובילים בעולם, ותוך כך טוען כי עצם החפירות מערערות את טענות "הכחשת ההיסטוריה" כלפי העם היהודי.
הספר הפך בצאתו לרב מכר של הניו-יורק טיימס.
ב"ג'רוזלם פוסט" נכתב כי הספר מביא "עדויות ארכאולוגיות בלתי ניתנות לערעור להיסטוריה היהודית בירושלים" ומציג אותן כתשובה לאונסק"ו ולמתנגדי ישראל.
תנועה היא מושג מרכזי בפיזיקה, שמשמעותו שינוי במיקום של גוף במהלך הזמן ביחס לסביבתו, כפי שהמיקום נמדד על ידי צופה במערכת ייחוס מסוימת.
מהותה של התנועה העסיקה כבר את היוונים הקדמונים, כפי שניתן לראות בפרדוקסים של זנון, מהמאה החמישית לפני הספירה, ובמטאפיזיקה של אריסטו, מהמאה הרביעית לפני הספירה, שהתנועה (במשמעות הרחבה של מושג זה) מהווה מושג מרכזי בה.
ביסוס פורמלי למושג התנועה ניתן רק בשלהי המאה ה-17, באמצעות חוקי התנועה של ניוטון.
עד לסוף המאה ה-19 היוו חוקי ניוטון את הבסיס למכניקה הקלאסית.
חישובים המבוססים על חוקי ניוטון היו מדויקים מאוד, עד לרגע שבו הגיעו הפיזיקאים ליכולת לערוך ניסויים בתנועה במהירות גבוהה.
במהירויות גבוהות, חוקי התנועה של ניוטון חדלו לספק תוצאות מדויקות.
לפתרון בעיה זו פיתח אלברט איינשטיין את תורת היחסות.
בעוד שחוקי ניוטון הניחו ערכים מוחלטים של מרחב וזמן, תורת היחסות הניחה שאלה מושגים יחסיים, התלויים במערכת הייחוס.
תורת היחסות מספקת תוצאות מדויקות יותר, אך לצרכים מעשיים, שבהם מדובר במהירויות נמוכות, פשוט יותר להשתמש בחוקי ניוטון, שרמת הדיוק שלהם מספיקה לצרכים אלה.
תנועה מוגדרת במונחי מרחב וזמן, ולכן מרחב וזמן יחסיים מובילים לתנועה יחסית.
תנועה מוטורית מתייחסת ליכולת של אורגניזם כמו בעלי חיים ובני אדם להזיז את מערכת השרירים שלהם.
היא משקפת את ההתנהגות הניצפת.
התנועה המוטורית מאפשרת לשנות את המיקום במרחב על ידי פעולות כמו זחילה, הליכה, ריצה וטיפוס.
במקרה זה האורגניזם כולו זז ממקום אחד לשני.
עם זאת, תנועה מוטורית יכולה להתרחש גם כאשר האורגניזם נשאר במקומו.
במקרים אלו מיקומים של חלקי גוף שונים (כמו גפיים) משנים את מיקומם אחד ביחס לשני.
לדוגמה: קשקוש בזנב או שימוש בשפת סימנים.
התנועה מתאפשרת בעקבות פעולתה של המערכת המוטורית, שהיא חלק ממערכת העצבים.
יכולת התנועה המוטורית משתפרת לאורך התפתחות גוף האדם.
היא מאפשרת לאדם לרכוש מיומנויות החיוניות להישרדות והשתלבות בחברה.
לדוגמה: שמירה על שיווי משקל וכתיבה.
היכולת לשמר דמות של עצמים סטטיים התקיימה משחר ההיסטוריה באמצעות הציור, ולאחר מכן באמצעות הצילום.
בשלהי המאה ה-19 נוספה יכולת לצלם את התנועה, עם המצאת הראינוע.
פיתוח יכולת צילום במהירות גבוהה מאוד נתנה אפשרות להבחין בפרטים של תנועה מהירה, כגון מעוף קליע של רובה או ריצה של סוס, שקשה להבחין בהם ללא מכשור זה.
בפונטיקה ובפונולוגיה, תנועה היא הגה המבוצע בשפה ומאופיין במרווח רחב יחסית בבסיס החיתוך שלו, ובדרך כלל הוא מהווה את ההגה המרכזי בהברה.
זאת לעומת עיצור, שמאופיין במרווח צר יחסית בבסיס החיתוך ונמצא בדרך כלל בשולי ההברה.
בשפות מסוימות קיימות כעשרים תנועות שונות ולמעשה מגוון התנועות האפשרי הוא אינסופי.
המושג תנועה מוגדר גם פונטית וגם פונולוגית.
תנועה על פי ההגדרה הפונטית היא הגה שהמרווח בבסיס החיתוך שלו רחב.
במילים אחרות, האוויר היוצא החוצה מן הריאה אינו נתקל כמעט בהפרעה ופורץ החוצה בחופשיות.
תנועה על פי ההגדרה הפונולוגית היא ההגה שמהווה את גרעין ההברה.
לרוב קיימת הקבלה בין שתי ההגדרות, למשל, בביצוע המילה קַו 'kav', כשהוגים את העיצור k האוויר נעצר בווילון, וכשהוגים את העיצור v האוויר נעצר בשפתיים אך כשהוגים את התנועה a האוויר משתחרר החוצה בלי חיכוך.
כמו כן, באותה המילה, העיצורים ק', ו' הם צדדיים, לעומת התנועה a שהיא המרכזית בהברה המלכדת את כל העיצורים להברה אחת שלמה.
במקרים נדירים יש סתירה בין שתי ההגדרות.
כגון המלה הצ'כית [krk] בה ההגה r מהווה את מרכז ההברה, אך מבחינת אופן חיתוכו הוא עיצור.
ניתן להבחין בין התנועות השונות והמגוונות לפי מספר תכונות כאשר לתנועה אחת יכולות להיות מספר תכונות בו זמנית המבחינות בינה לבין תנועות אחרות החולקות איתה חלק מתכונותיהן.
גובה התנועות מתייחס לגובה שבו נמצאת פסגת הלשון בעת הגיית התנועה יחסית לגג חלל הפה.
תנועות שבעת הגייתן פסגת הלשון נמצאת מעל אמצע המרחק בין גג חלל הפה לתחתיתו נקראות תנועות גבוהות או תנועות סגורות ותנועות שבעת הגייתן פסגת הלשון נמצאת מתחת לאמצע המרחק בין גג חלל הפה לבין תחתית חלל הפה נקראות תנועות נמוכות או תנועות פתוחות.
באופן כללי, התנועות u, i הן התנועות הגבוהות ביותר, והתנועה a היא הנמוכה ביותר.
מיקום התנועות מתייחס למיקום פסגת הלשון בציר הרוחב של חלל הפה בעת ההגייה יחסית לגב חלל הפה.
תנועות שבעת הגייתן פסגת הלשון מצויה באזור הקדמי של הפה נקראות תנועות קדמיות.
תנועות שבעת הגייתן פסגת הלשון מצויה באזור המרכזי של הפה נקראות תנועות מרכזיות.
תנועות שבעת הגייתן פסגת הלשון מצויה באזור האחורי של הפה נקראות תנועות אחוריות.
לדוגמה: התנועות i, e הן תנועות קדמיות, התנועות o, u הן תנועות אחוריות והתנועה a היא תנועה מרכזית.
מעוגלות התנועות מתייחסת לתכונה של מידת כיווץ השפתיים בעת הגיית התנועה.
תנועות שבעת הגייתן השפתיים מכווצות נקראות תנועות מעוגלות ותנועות שבעת הגייתן השפתיים מצויות במצב רפוי נקראות תנועות בלתי מעוגלות.
לדוגמה: התנועה u מבוצעת בשפתיים מכווצות והתנועה i בשפתיים רפויות.
אנפוף התנועות מתייחס לאופן זרימתו של חלק מהאוויר או כולו החוצה דרך חלל האף בעת הגיית תנועות מסוימות.
רוב התנועות הן אוראליות כלומר כל האוויר זורם דרך הפה אך ישנן שפות בהן ישנן תנועות מאונפפות אשר בעת הגייתן יורד החך הרך (הווילון) וחלק מהאוויר משתחרר דרך חלל האף.
קוליות התנועות מתייחסת למצב מיתרי הקול בעת הפקת התנועה.
מיתרי הקול עשויים לרעוד או שלא לרעוד ללא קשר להתנהגות איברי ההגייה בחלל הפה.
תנועות הן בדרך כלל קוליות, אך ישנן שפות מסוימות בהן תנועות קוליות ותנועות אטומות משמשות פונמות שונות.
תנועות שעברו רוטיזציה (בעברית: רִיּוּשׁ, מלשון רי"ש) הן תנועות שבעת הגייתן קצה הלשון כפוף אחורנית מה שמשווה לתנועה צליל לוואי הדומה לאות r האנגלית.
כיפוף הלשון אחורנית עצמאי מתנועת גוף הלשון, כך שגוף הלשון יכול להיות בקדמת חלל הפה, באחורי חלל הפה, גבוה או נמוך בחלל הפה ובאותו הזמן קצה הלשון עשוי להיות כפוף או לא כפוף.
משך התנועות מתייחס לתכונת אורך הגיית התנועה.
בעברית המודרנית אין הבחנה בין תנועות קצרות לארוכות, לעומת זאת על־פי ההשערה בעברית הקדומה היו מספר אורכים שונים לכל תנועה.
בגרמנית ובערבית, למשל, ישנה הבחנה בין תנועות קצרות לארוכות עד היום.
בדרך כלל ישנו קשר בין אורכה של תנועה מסוימת להטעמת ההברה בה היא נמצאת.
טון הוא הגדרת גובה הצליל בזמן הגיית התנועה (ולעיתים גם בזמן הגיית עיצורים).
הטון יכול להיות ישר – למשל טון גבוה, טון נמוך; והוא יכול להשתנות לאורך הגיית התנועה – טון עולה, טון יורד או שילוב כלשהו של עלייה וירידה.
שפות שבהן טונים הם פונמה לכל דבר מכונות שפות טונאליות.
כמו כל פונמה, הטון בשפות אלה מבחין במשמעות, כך שהגיית אותה הברה או מילה משפיעה על משמעותה.
תנועה שמאפייניה אינם משתנים במשך הגיית התנועה היא מונופתונג (חד־תנועה); המונופתונגים הם תנועות אמיתיות.
תנועה שמאפייניה משתנים פעם אחת במשך הגיית התנועה היא דיפתונג (דו־תנועה) ותנועה שמאפייניה משתנים פעמיים במשך הגיית התנועה היא טריפתונג (תלת־תנועה).
קיימות גם תנועות עם מעל שתי השתנויות במשך הגיית התנועה אך אלו נדירות יחסית.
כדי שיהיה נוח להתייחס לכל הגייה אפשרית של התנועות, הן ממוינות בטרפז התנועות של האלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA).
למעשה כל נקודה סביב הטרפז ובתוכו מגדירה הגייה של התנועה.
הראשון שתיאר את טרפז התנועות הוא הפונטיקאי דניאל ג'ונס.
השורות מתארות את גובה התנועות, כאשר מיקומן הוא מיקום הלשון ביחס לחך.
בשורה העליונה ביותר מצוינות התנועות הגבוהות – המכונות גם סגורות, ובשורה התחתונה ביותר מצוינות התנועות הנמוכות –המכונות גם פתוחות.
העמודות מתארות את מיקום התנועות כאשר בעמודה הימנית ביותר מצוינות התנועות האחוריות, ובעמודה השמאלית ביותר מצוינות התנועות הקדמיות.
בכל מיקום וגובה תנועות בהם מופיעות שתי תנועות, התנועה השמאלית בלתי־מעוגלת והתנועה הימנית מעוגלת.
המונח העברי "תנועה" נקבע על ידי מדקדקי העברית בימי הביניים על־פי המונח הערבי המקביל "חַרַכַּה".
הם הגדירו בדרך כלל תנועה כהגה המלווה את העיצור ומבוצע ללא חסימה של האוויר בדרכו.
המדקדקים עסקו – גם בעת החדשה ולאחר תחיית העברית – במניית התנועות ובחלוקתן ל"תנועות גדולות" (או "ארוכות"), ל"תנועות קטנות" (או "קצרות"), ול"תנועות חטופות", ובקביעת כללי הופעתן, התחלפותן והגייתן של התנועות.
מאחר שלשון המקרא, שעליה מתבסס הדקדוק העברי המסורתי, מכילה רבדים היסטוריים שונים (טקסט עיצורי, אמות קריאה, ניקוד, מסורות קריאה), משקפים סיווגי התנועות וכללי הדקדוק העוסקים בהן מציאות לשונית שאיננה תואמת בהכרח למערכת פונולוגית שהייתה קיימת בנקודת זמן מסוימת בתולדות העברית.
בעברית הכתובה ההבדל בין עיצורים לתנועות בולט במיוחד, משום שהעיצורים מסומנים באותיות האלפבית, ואילו התנועות מסומנות בסימני הניקוד.
בעברית הקדומה ובשפות שמיות אחרות לא סומנו התנועות כלל, והטקסט הכיל רק את העיצורים; בשלב מסוים נוספו אמות קריאה לציון התנועות, ורק בראשית ימי־הביניים הוסיפו בעלי המסורה את סימני הניקוד, במקביל להתפתחויות דומות בסורית ובערבית.
בפרוטו־שמית היו כנראה 3 תנועות קצרות (a, i, u) ו־3 ארוכות (ā, ī, ū).
בעברית המקראית משתנה מספר סימני התנועות לפי שיטת המסירה; בניקוד הטברני יש 7 תנועות עיקריות (קמץ, פתח, צירה, סגול, חיריק, חולם, שורוק), בניקוד הבבלי 6 תנועות (הפתח והסגול הטברנים מתאחדים) ובניקוד הארץ־ישראלי 5 (הקמץ והפתח מתאחדים, וכן הצירה והסגול).
לצד התנועות העיקריות קיימות גם תנועות חטופות, השווא והחטפים.
מערכת התנועות המשיכה להשתנות בהגיות העברית השונות בימי הביניים (הגייה אשכנזית, הגייה ספרדית והגייה תימנית לענפיהן).
בעברית המדוברת בת־זמננו התנועות קרובות להגייה הספרדית, אך הדקדוק הנלמד והניקוד בטקסטים מנוקדים נוהגים על פי מערכת הניקוד הטברני.
שווא לעיתים נהגה כתנועת סגול או פתח ולעיתים אינו נהגה, ללא קשר לאפיונו הדקדוקי כשווא נע או נח.
במערכת מידע, תנועה היא פעולה לוגית לשינוי נתונים המורכבת מסדרת פעולות בדידות.
תנועה מכונה לעיתים גם יחידת עבודה לוגית, מכיוון שכל הפעולות הבדידות המרכיבות אותה חייבות להתבצע כיחידה אחת, או לא להתבצע כלל.
השימוש בתנועות נפוץ מאוד בתחום מסדי הנתונים ומערכות ניהול תנועות, ובמידה פחותה גם במערכות קבצים.
במערכות אלה, היכולת להבטיח את שלמות הנתונים מכונה ACID.
כאמור, תנועה לוגית יחידה עשויה להכיל מספר פעולות על מסד נתונים.
במקרה זה חשוב לשמור שהתנועה תתבצע בשלמותה או לא תתבצע כלל, כדי לשמור על עקביות הנתונים העסקיים.
לדוגמה, בפעולה של העברת כספים בין חשבונות בנק, חשוב שאם סכום כלשהו הוחסר מהחשבון המשלם הוא יופקד בחשבון הנמען.
אם, בשל כשל כלשהו, תהליך העברת הכספים נקטע לפני שהושלם, המערכת עלולה להיוותר במצב לא עקבי.
לדוגמה, הסכום הוחסר אך לא הועבר.
מטרת התנועה היא להבטיח את שלמות הנתונים, גם לנוכח מקרי כשל.
תנועה שלא בוצעה בשלמותה מבוטלת באמצעות הסגה (Rollback), כדי להחזיר את המערכת והנתונים למצב יציב שקדם לפעולה.
בסיום התנועה, היא הופכת לתנועה מקובעת (Commited Transaction).
תנועה יכולה להתבטל באמצעות הסגה כל עוד לא קובעה.
תנועת SQL פשוטה במסד נתונים מתבצעת לרוב באופן הבא:
עדכוני נתונים שמבצעת התנועה אינם נראים עדיין לתנועות אחרות.
אם התנועה הצליחה, עדכונים שנעשו במהלכה נראים כעת לתנועות אחרות.
במקרה של כשל באחת מהשאילתות, עשוי מסד הנתונים להסיג את התנועה כולה או רק את השאילתה שנכשלה.
ההתנהגות המדויקת תלויה בהגדרות נוספות המתלוות לתנועה.
כל עוד התנועה לא התקבעה, ניתן להסיגה.
בהנדסת תוכנה, מערכת תוכנה התומכת בתנועות מכונה "טרנזאקציונלית".
מקובל לסמן תנועה באות T גדולה.
המונח "תנועה בראונית" (על שם הבוטנאי רוברט בראון) יכול להתייחס לאחד מהשניים:
התופעה הפיזיקלית שבה חלקיקים זעירים, שקועים בזורם או צפים על פניו, נעים באקראיות.
המודל המתמטי המשמש לתיאור תנועה אקראית זו, מודל המוכר גם בשם תהליך וינר.
תנועה בראונית היא אחד התהליכים הרציפים בזמן הפשוטים ביותר, והיא מהווה גבול הן לתהליכים סטוכאסטיים פשוטים והן למורכבים יותר .
"כלליות" זו מזכירה מאוד את ה"כלליות" של ההתפלגות הנורמלית.
בשני המקרים, הנוחיות המתמטית של המודלים היא זו שיוצרת העדפה לשימוש בהם, יותר מהדיוק שלהם.
תנועה בראונית נקראת גם "הליכת שיכור".
הסיבה לשם זה היא שהחלקיק נע בכיוונים אקראיים, משל היה שיכור המתנודד מצד לצד בהולכו.
המדען ההולנדי ביצע כמה תצפיות על תנועה חריגה של אבק פחם על אלכוהול ב-1785, אבל תנועה בראונית נחשבת בדרך כלל כתגליתו של הבוטניסט רוברט בראון ב-1827. מאמינים כי בראון חקר חלקיקי אבקת פרחים צפים על מים תחת מיקרוסקופ.
הוא מצא כי חלקיקים זעירים בתוך חללי גרגירי האבקה מבצעים תנועה לא יציבה.
על ידי חזרה על הניסוי עם חלקיקי אבק, הוא היה מסוגל לפסול את המסקנה כי התנועה נבעה מהיות חלקיקי האבקה "חיים", אף על פי שהסיבה האמיתית לתנועה נותרה ללא הסבר.
הראשון שהסביר את המתמטיקה מאחורי התנועה הבראונית היה האסטרונום הדני ב-1880, בעבודה על שיטת הריבועים הפחותים.
בעקבותיה באה עבודה עצמאית של לואי בשלייה ב-1900, בתזת הדוקטורט שלו "תורת הספקולציה", שעסקה בניתוח סטוכסטי של שוק המניות והאופציות.
עם זאת, היו אלה מחקריהם הבלתי תלויים של אלברט איינשטיין משנת 1905 ושל (1906), אשר הביאו את הפתרון לתשומת לבם של הפיזיקאים.
באותה תקופה, טבעו האטומי של החומר היה עדיין רעיון שנוי במחלוקת.
איינשטיין וסמולוכובסקי הבחינו כי אם התאוריה הקינטית של הנוזלים היא נכונה, אזי מולקולות המים ינועו באקראי.
לכן, חלקיק קטן יקבל מספר אקראי של פגיעות בכוח אקראי בכל פרק זמן קצר.
הפצצה אקראית זו על ידי מולקולות הנוזל, יגרמו לחלקיק קטן מספיק לנוע בדיוק באופן שתואר על ידי בראון.
תיאודור סוודברג ביצע הדגמות חשובות של תנועה בראונית בקולואידים, ופליקס ארנהאפט – של חלקיקי כסף באוויר.
ב-1926 זכה ז'אן-בטיסט פרן בפרס נובל לפיזיקה, במידה רבה עבור החישוב של מספר אבוגדרו במספר שיטות, שביניהן חישובים המבוססים על תנועה בראונית.
ב-1923 נתן נורברט וינר את ההגדרה המתמטית של תנועה בראונית, כמערכת סטוכסטית מסוימת, והוכיח שמערכת כזו אכן קיימת.
הדבר שהביא את התנועה הבראונית לתשומת לבה של הקהילה המתמטית היה מאמרם של וינר עם Paley ו-Zigmund מ-1933, שבו הראו כיצד תנועה בראונית מגדירה פונקציה רציפה שאינה גזירה באף נקודה.
את הספר הראשון על תנועה בראונית כתב Paul Levi ב-1948. קיושי איטו (חתן פרס וולף לשנת 1987) הגדיר ב-1942 את האינטגרל הסטוכסטי, המבוסס על תנועה בראונית.
בתחילת שנות השבעים השתמשו פישר בלק, מיירון שולס ורוברט קרהרט מרטון בכלים אלה כדי לבנות את נוסחת בלק-שולס לחישוב מחירי אופציות, בשלה זכו שני האחרונים לפרס נובל לכלכלה לשנת 1997.
מבחינה מתמטית, תנועה בראונית (חד-ממדית) היא תהליך סטוכסטי רציף (כלומר, הפונקציה רציפה), שיש לו הוספות בלתי תלויות (כלומר, אם אז בלתי תלויים), וכך שלכל , .
תנועה בראונית אפשר לכייל: אם תנועה בראונית, אז לכל a חיובי גם היא תנועה בראונית.
מתברר שגם התהליך המתאים ל-t את הוא מרטינגל.
הקריטריון של לוי קובע שמרטינגל רציף עם שונויות סופיות הוא תנועה בראונית, אם ורק אם הוא מרטינגל.
המתמטיקאי הישראלי אריה דבורצקי הוכיח שתנועה בראונית חד-ממדית מקבלת כל ערך מספר שאינו בן-מניה של פעמים; שתנועה בראונית דו-ממדית היא צפופה; בעוד שתנועה בראונית במימד גבוה יותר אינה צפופה.
הסבר אינטואיטיבי של תנועה בראונית
חישבו על בלון גדול, בקוטר 10 מטרים.
דמיינו את הבלון הזה באצטדיון כדורגל מלא צופים.
הבלון כה גדול שהוא מונח על ראשיהם של אנשים רבים בקהל.
עקב התרגשותם, הצופים מכים בבלון בזמנים ובכיוונים שונים, כאשר תנועותיהם אקראיות לחלוטין.
בסופו של דבר, הבלון נדחף בכיוונים אקראיים, לכן בממוצע, הוא לא יזוז.
עכשיו חישבו על הכוח המופעל ברגע מסוים.
ייתכן כי יש 20 איש שדוחפים ימינה, ו-21 איש אחרים דוחפים שמאלה, כאשר כל אחד מפעיל כוח שווה, בקירוב.
באותו רגע, הכוחות לא מאוזנים לטובת כיוון שמאל, ולכן הבלון ינוע מעט שמאלה.
חוסר-איזון זה קיים כל הזמן וגורם לתנועה אקראית.
אם אנו צופים במצב מלמעלה, מגובה רב, כך שאנו לא רואים את האנשים, נראה את הבלון כעצם קטן הנע באופן בלתי יציב.
עתה נחזור לחלקיק האבקה של בראון, השוחה אקראית במים.
קוטר מולקולת מים הוא כ-1 ננומטר, בעוד שזה של חלקיק אבקה גדול פי אלף: בערך 1 מיקרומטר.
ניתן לדמות את חלקיק האבקה כבלון ענקי שנדחף על ידי מולקולות המים.
ואמנם, תנועה בראונית של חלקיקי אבק בנוזל היא כוח יוצא של חוסר-האיזון הרגעי של הכוח המופעל על החלקיקים על ידי מולקולות הנוזל.
מידול תנועה בראונית תוך שימוש במשוואות דיפרנציאליות
המשוואות המתארות תנועה בראונית מתייחסות בצורה מעט שונה לכל אחת מההגדרות שניתנו למושג בתחילת ערך זה.
תנועה בראונית מתמטית - לחלקיק שחווה תנועה בראונית בהתאם להגדרה המתמטית, במשוואה שמכתיבה את ההשתנות בזמן של פונקציית צפיפות ההסתברות שקשורה למיקום של החלקיק הבראוני היא משוואת הדיפוזיה, משוואה דיפרנציאלית חלקית.
ניתן לתאר את השתנות מיקום החלקיק הבראוני בזמן על ידי משוואת לנגבין, אשר מערבת שדה כוח אקראי המייצג את השפעת התנועות התרמיות של התמיסה על החלקיק הבראוני.
בסקאלות זמן גדולות, התנועה הבראונית המתמטית מתוארת היטב על ידי משוואת לנז'בן.
בטווחי זמן קצרים, השפעות אינרטיות שכיחות במשוואה.
שימו לב שהשפעות אלו נלקחות בחשבון במשוואת לנגבין, אחרת המשוואה הופכת לסינגולרית, כך שהוצאת הגורם האינרטי מהמשוואה לא תיתן תיאור מדויק, אלא התנהגות ייחודית בה החלקיק לא נע בכלל.
תנועה בראונית פיזיקלית - משוואת הדיפוזיה מניבה קירוב של השתנות בזמן של פונקציית צפיפות ההסתברות, שקשורה למיקום החלקיק שחווה תנועה בראונית תחת ההגדרה הפיזיקלית.
הקירוב תקף לסקאלות זמן ארוכות .
השתנות בזמן של מיקום החלקיק הבראוני עצמו מתוארת באופן מיטבי על ידי משוואת לנז'בן, אשר מערבת שדה כוח אקראי שמייצג את השפעת התנודות התרמיות בתמיסה על החלקיק.
תנועת אבקנים (גרגרי אבקת פרחים).
תנועה אמנותית היא נטייה או סגנון באמנות שיש לו מטרה או פילוסופיה המשותפת לקבוצת אמנים בתקופת זמן נתונה (יכול להיות בחודשים, שנים או עשורים).
תנועות אמנות היו חשובות ביותר באמנות מודרנית אז כל תנועה ממשיכה נחשבה לאוונגרד החדש.
תנועות אמנות כמעט ואינן קיימות באמנות בת זמננו בה הגיוון והאינדיבידואליזם מושלים בכיפה.
נראה כי תנועות אמנות מאפיינות כמעט רק אמנות מערבית.
המושג מתייחס לנטיות באמנות חזותית, באדריכלות ובספרות.
במוזיקה נהוג יותר לדבר על ז'אנרים וסגנונות.
בבלשנות גנרטיבית תנועה הוא כינוי לתופעה שבה אלמנט במשפט עובר ממקומו המקורי המשוער למקום אחר.
תנועה יכולה לנבוע מאילוצים שונים הנובעים מהדקדוק האוניברסלי, או מאפשרויות שמעמיד הדקדוק האוניברסלי להדגיש את האלמנט במקומו החדש או לגוון את משמעות המשפט באמצעות סידור מחדש של האלמנטים במשפט.
על-פי התאוריה הגנרטיבית, יש מצבים שבהם תנועה היא בלתי-אפשרית, כלומר, מצבים שבהם העברת אלמנט במשפט למקום אחר תיצור משפט בלתי-דקדוקי.
תאוריית הדקדוק הגנרטיבי-טרנספורמטיבי שניסח נעם חומסקי בשנות ה-50 של המאה ה-20 הניחה כי המשפטים בכל שפה נתונה הם "מבני שטח" (surface structure) שנובעים מתהליך קוגניטיבי שבו הדובר מחולל (generate) "מבנה עומק" (deep structure) ולאחר מכן מחיל עליהם "טרנספורמציות" שיוצרות את מבני השטח, כלומר את המשפטים הגלויים.
כך הסביר חומסקי את העובדה שבשפה טבעית אפשר להביע רעיון אחד באמצעות משפטים הבנויים בצורות שונות, למשל: "דני קרא את הספר"/"הספר נקרא על ידי דני".
לפי התאוריה הזו, לשני המשפטים יש מבנה עומק אחד, אלא שמבנה העומק הזה יכול לעבור שתי טרנספורמציות שונות שיוצרות שני מבני שטח שונים.
חומסקי ניסח "כללי גזירה" שמתארים את מבני העומק האפשריים, ו"כללי טרנספורמציה" שמתארים את הטרנספורמציות האפשריות על מבני העומק.
במהלך 20 השנים שאחרי פרסום התאוריה הראשונית החלו חומסקי ותלמידיו לחקור את סוגיית הטרנספורמציות, ובעיקר את המצבים שבהם טרנספורמציה יוצרת משפטים בלתי-דקדוקיים.
מחקר זה הביא לפיתוח תאוריה פשוטה יותר שבה אין כללי טרנספורמציה, אלא ההנחה היא שאלמנטים במבנה העומק של המשפט יכולים לנוע בעת יצירת מבנה השטח, כשגורמים מסוימים עשויים לחסום את התנועה ולמנוע אותה.
בשנות ה-70 פיתח חומסקי את "התאוריה הסטנדרטית המורחבת המתוקנת" Revised ExtendedStandard Theory (REST), שכוללת את המושג "תנועת-אלפא" (move α) כשם כללי לכל טרנספורמציה, כלומר כל תנועה של אלמנט במשפט.
תנועת-אלפא נמנעת במצבים מסוימים המתוארים בתאוריה המתוקנת.
התאוריה המתוקנת מניחה כי במקום שבו היה האלמנט שנע למקום אחר במשפט נשארת "עִקְבָה" (trace), כלומר, המקום המקורי של האלמנט אינו מתרוקן, אלא נשאר תפוס באמצעות עקבה שאמנם אין לה ביטוי במבנה השטח, אך יש לה קיום בתודעתו של הדובר.
באמצעות העקבה מסבירים תופעות תחביריות שונות, למשל חסימה של תנועה נוספת של אלמנט במשפט למקום שפינה כביכול האלמנט הנע הראשון, היעדר אפשרות לצרף שתי מילים הנמצאות משני עברי המקום שממנו נע האלמנט.
כמו כן, יש תאוריה הגורסת כי צריך להישמר יחס מתמטי כלשהו בין האלמנט הנע לבין העקבה שנשארה אחריו, וכי יש מגבלות על האלמנטים במשפט שיכולים להימצא ביניהם.
מילות שאלה הן מילים כגון: מה, מי, מתי, איפה, איך ועוד, שתפקידן למלא את מקומן של קטגוריות תחביריות מסוימות.
לדוגמה, מילת השאלה "מי" מחליפה את הנושא במשפט, המילה "מה" מחליפה את המושא, המילים "מתי", "איפה" ו"איך" מחליפות תיאורי זמן, מקום ואופן (בהתאמה) וכיוצא באלה.
בעברית, ובחלק גדול מהשפות, מילות השאלה מחליפות את הקטגוריה התחבירית המתאימה להן ובנוסף נעות לתחילת המשפט.
לדוגמה, עבור המשפט: "דני אכל תפוח", אפשר לשאול את השאלה: "מה אכל דני?"
המילה תפוח משמשת כמושא במשפט (משלים לפועל "אכל"), ולשם יצירת השאלה היא מוחלפת במילה "מה":
בנוסף, מילת השאלה נעה לתחילת המשפט, ועל-פי התאוריה, היא גם משאירה "עקבה" במקום שממנו נעה (מסומן ב-t, קיצור של המילה האנגלית trace, האלמנט שנע והעקבה מסומנים באותו אינדקס כדי לציין שהם קשורים מבחינה סמנטית).
תנועה של מילת שאלה נחסמת אם היא גורמת לפירוק של צירוף שמני.
לדוגמה: עבור המשפט: "דני אכל את התפוח שאמא נתנה לו" אי אפשר לשאול את השאלה: "מי דני אכל את התפוח שנתנה לו".
זאת משום שהביטוי "התפוח שאמא נתנה לו" מהווה צירוף שמני שאסור לפרק אותו.
מילת השאלה "מי" מחליפה את הנושא של הפסוקית הכלולה בצירוף השמני:
דני אכל את [התפוח שאמא מי נתנה לו]צירוף שמני
דני אכל את [התפוח שמי נתנה לו]צירוף שמני?
אבל תנועת מילת השאלה "מי" לראש המשפט נחסמת, כיוון שהיא כלולה בתוך הצירוף השמני, ולפיכך השאלה אינה דקדוקית ואינה מתקיימת:
מי1 דני אכל את [התפוח ש-t1 נתנה לו]צירוף שמני?
לדעת חומסקי, משפט פעיל ומשפט סביל נגזרים מאותו מבנה עומק.
בגזירת מבנה השטח המכונה "משפט סביל" ממבנה העומק של המשפט, משמיט הדובר את עושה הפעולה (agent), ומסתפק בציון מקבל הפעולה (patient).
כמו כן הפועל משתנה ומקבל צורה מורפולוגית מיוחדת, המזהה אותו כפועל סביל.
בנוסף לכל אלה, חלה תנועה של האלמנט במשפט המציין את מקבל הפעולה מעמדת המושא לעמדת הנושא.
במקרה זה מבנה השטח של המשפט הפעיל זהה למבנה העומק, אולם בגזירת מבנה השטח של המשפט הסביל חל התהליך הבא:
השמטת עושה הפעולה, ושינוי צורת הפועל:
תנועה של מקבל הפעולה מעמדת מושא לעמדת נושא (בעמדת המושא נשארת "עקבה"):
את הסיבה לתנועה מעמדת המושא לעמדת הנושא מסביר חומסקי בתאוריה אחרת המכונה "תאוריית היחסה".
יחסה היא מעין סימון של שם עצם, או מילה מחלק דיבר הדומה לשם עצם (כגון תואר, כינוי גוף, כינוי רמז, מילת שאלה וכדומה) על-פי העמדה התחבירית שבה הוא נמצא.
בשפות רבות הסימון הזה בא לידי ביטוי בשינוי בצורה המורפולוגית של המילה, אולם יש שפות רבות אחרות שבהן אין ביטוי מורפולוגי ליחסה, והיא נשארת סמויה.
לפי תאוריית היחסה, מילים כגון שמות-עצם, תארים וכו' חייבות להימצא בעמדה במשפט שבה הן יכולות לקבל יחסה.
עמדה כזאת היא מקום במשפט שבו המילה קשורה למילה אחרת שיכולה "להעניק" יחסה (למשל, פועל).
פועל בצורת סביל יכול "להעניק" יחסה לנושא של המשפט, אבל לא למושא של המשפט.
לפיכך מתחייבת תנועה של המילה מעמדת המושא לעמדת הנושא, שאם לא כן, היא תישאר ללא סימון של יחסה.
במצבים מסוימים, האלמנט הנע במשפט "גורר" אחריו אלמנט אחר.
ג'ון רוברט רוס תיאר את התופעה בדיסרטציה שכתב ב-1967 ונתן לה את הכינוי Pied Piping, על-פי האגדה החלילן מהמלין (באנגלית נקרא החלילן מהאגדה The Pied Piper).
התופעה אופיינית במיוחד למשפטים שבהם מתרחשת תנועה של מילת שאלה.
לדוגמה בשאלה: "על מה החתול יושב?" חלה תנועה כפולה.
בהנחה שהתשובה לשאלה היא: "החתול יושב על השולחן", התהליך הוא כדלקמן:
החתול יושב על השולחן מה?
(החלפת שם-העצם במילת השאלה המתאימה)
מה1 החתול יושב על t1?
("עקבה" נשארת במקום שפינתה מילת השאלה.)
מילת היחס נגררת אחרי מילת השאלה:
על2 מה1 החתול יושב t1 t2?
("עקבה" נוספת נשארת במקום שבו פינתה מילת היחס.)
מילת-היחס ומילת-השאלה יוצרות ביחס צירוף-יחס (צירוף שבמוקד שלו נמצאת מילת יחס), כך שאפשר להסביר את גרירת מילת היחס בצורך להימנע מפירוק הצירוף.
אף על-פי כן, באנגלית המשפט: What does the cat sit on?
הוא דקדוקי, ושקול במשמעותו למשפט: On what does the cat sit?
כלומר, בעברית גרירת מילת היחס הכרחית, ואילו באנגלית היא אופציונלית, ובדרך-כלל אינה מתרחשת.
לפי עדויות שאספו בלשנים, אף שפה אינה מאפשרת פירוק צירוף שמני בתנועת שאלה (כפי שהודגם לעיל), ורק שפות מעטות - אנגלית וכמה שפות גרמאניות - מאפשרות פירוק צירוף-יחס.
התופעה של פירוק צירוף-יחס זכתה לכינוי "נטישת מילת היחס" (Preposition stranding), בשל העובדה שמילת-היחס נשארת "מיותמת" בסוף המשפט.
התנוחה ההרלדית היא התנוחה בה חיה הרלדית מצוירת בה כתומכת של שלט אצולה, כחלק מן הציצה או כחלק מהמגן.
המונח מגן או זקוף משמש על מנת לשנות את כל אחת מהתנוחות.
רוב התנוחות מתארות חיה בעלת ארבע רגלים.
פסיעה (צרפתית עתיקה: Passant) היא התנוחה בה מתוארת החיה כצועדת ומביטה לכיוונו הדקסטרי של המגן, כפה הימנית מורמת.
פסיעה והגנה (Passant guardant) היא וריאציה של התנוחה בה מתוארת החיה כמביטה החוצה מן המגן (על הצופה).
הזדקפות (צרפתית עתיקה: Rampant) היא תנוחה בה מצוירת החיה מזדקפת על רגליה האחוריות.
החיה עומדת על רגלה האחורית השמאלית ורגליה הקדמיות מורמות - הימנית מעל השמאלית.
הזדקפות והגנה (Rampant guardant) היא וריאציה של התנוחה בה מתוארת החיה כמביטה החוצה מן המגן (על הצופה).
ההזדקפות היא התנוחה הטיפוסית ביותר לתומכים.
ישיבה (צרפתית תיכונה: Sejant, Sejeant או Seiant) היא תנוחה החיה ישובה על אחוריה, רגליה הקדמיות לפנים וראשה זקוף.
חיה ישובה מביטה בדרך כלל לסיניסטר.
ישיבה זקופה (Sejant erect) היא וריאציה לתנוחה בה כפות הקדמיות של החיה מורמות מעלה.
רגליהן הקדמיות של בהמות בעלות פרסות מונפות בהנפה כפופה בעוד שחיות אחרות מניפות אותן ישר.
ישיבה והגנה (Sejant guardant) היא וריאציה לתנוחה בה ראשה של החיה מופנה החוצה.
נפילה (לטינית: Cadēns) היא תנוחה בה מצוירת החיה כהפוכה בייחוד כאשר היא תומכת במגן.
לווייתנים, דולפינים ושאר מני דגה מצוירים בדרך כלל בתנוחה זו.
רביצה (צרפתית עתיקה: Couchant) היא תנוחה בה מצוירת החיה כרובצת או שוכבת על ארבע רגליה כאשר ראשה זקוף.
רביצה והגנה (Sejant couchant) היא וריאציה לתנוחה בה ראשה של החיה מופנה אל חוץ השלט.
שינה (צרפתית עתיקה: Dormant) היא תנוחה בה מצוירת החיה כשוכבת על ארבע רגליה וראשה למטה, לעיתים (אך לא תמיד) עיניה סגורות.
(לטינית: Saliēns) היא תנוחה בה מצוירת החיה מוטה בזווית של 45° או פחות.
בעוד רגלה הימנית מורמת מעט מעל השמאלית ושתי רגליה האחוריות נטועות בקרקע.
קפיצה והגנה (Salient guardant) היא וריאציה לתנוחה בה מצוירת החיה כאשר ראשה מופנה אל מחוץ לשלט.
עמידה (צרפתית עתיקה: Statant) היא תנוחה בה מצוירת החיה עומדת על שתי רגליה האחוריות.
יונקים בעלי פרסות מצוירים בפרופיל כאשר רגליהן הקדמיות צמודות ורגליהן האחוריות בנפרד (הימנית מעט קדימה מן השמאלית).
בחיות מסוימות כגון דובים המונח מתייחס לתנוחה זקופה, דו רגלית.
עמידה והגנה (Statant guardant) היא וריאציה לתנוחה בה מצוירת החיה כאשר ראשה מביט אל מחוץ לשלט.
לכל האייליים והאנטילופות תנוחה זו מכונה מבט (At gaze) עקב שכיחותה.
קטיעה (Couped) היא תנוחה בה מופיע ראשה של החיה בפרופיל, קטיעה והגנה (Couped Guardant).
לראש הקטוע מחובר גם צווארה של החיה אך לראש הקטוע השומר לא.
המונח "קטוע" יכול לשמש כל חלק בגוף החיה, אך ללא אזכור שמו של האבר הכוונה היא לראשה.
תנוחת לוטוס (בסנסקריט: पद्मासन, padmāsana; או कमलासन, kamalāsana) היא תנוחת ישיבה בשיכול רגליים, כאשר כל אחת מכפות הרגליים מונחת על הירך הנגדית.
מקורה בפרקטיקות המדיטטיביות שמקורן בהודו העתיקה, והיא שכיחה במסורות היוגה והבודהיזם.
התנוחה, המזכירה לוטוס, נועדה לעודד נשימה שתתמוך בפרקטיקה המדיטטיבית, ולטפח יציבות גופנית.
תנוחת הלוטוס מייצגת את הרצון להשגת שלווה פנימית, ריכוז וחיבור עם העצמי הפנימי.
בשפה הסנסקריט, לוטוס הוא פאדמה ואסאנה משמע תנוחה, לכן היא נקראת פאדמאסנה (Padmasana).
הישיבה בשילוב הרגליים מדמה את עלי הכותרת של פרח הלוטוס.
בודהה, המקור לבודהיזם, היה ידוע כיושב בתנוחת הלוטוס בעת מדיטציה והיא מסמלת את הרגע שבו הוא התעורר להבנה עמוקה והתבוננות בעולם סביבו.
כיוון שבודהה היה דמות מרכזית בהיסטוריה של הבודהיזם והמדיטציה, תנוחת הלוטוס הפכה לסמל מרכזי בתרגום של התרגולים הדהרמיים והבודהיסטיים.
השילוב של טבעיות בפלג הגוף העליון והרגליים המקופלות כמו בפסלים של בודהה מצביע על כך שתנוחת הלוטוס עשויה להיות מיושנת, אך עדיין מלמדת היכן למקם את הגוף בצורה נכונה למדיטציה.
תנוחת הלוטוס היא מורכבת ולכן ישנה חשיבות של הכנה נכונה לגוף לפני הביצוע וצורך בהדרכה נכונה כדי למנוע פציעות.
הצלחה בתנוחה תלויה בגמישות הקרסוליים והגב התחתון משום שהיא מצריכה מיקום מדויק של כפות הרגליים כך שיהיו קרובות למפשעה תוך כיפוף אחורי ופתיחת הרגליים.
תנוחות יוגה בסגנון איינגאר המסייעות בהכנה לתנוחת הלוטוס לפי הסדר הבא: תנוחת הרעם, תנוחת הגיבור, תנוחת הראש לברך, חצי לוטוס מוגבל, משולש יושב, משולש מוגבל, זווית צד מורחבת, כלב מביט מטה ושוב תנוחת הרעם.
מיקום נכון של כפות הרגליים בתנוחה יכול לסייע בהפחתת מתח ומשפיע על היציבות והאיזון הכללי של הגוף.
תנוחת זו מקשרת בין הגוף, הנפש והרוח, ומסייעת ליצירת שלווה וריכוז במהלך המדיטציה.
זוהי שיטת הרפיה פסיכולוגית המפחיתה את תחושת קוצר הנשימה ומסייעת בשיפור המדדים כמו: קצב נשימה, ריוויון חמצן, דופק ולחץ דם סיסטולי.
תנוחת לוטוס מתוקנת (modified lotus position) מתארת תנוחה הפוכה מזו של תנוחת לוטוס קלאסית ובה הירך מונחת על העקב.
ישיבה בתנוחה זו באופן ממושך עשויה לגרום ללחץ על עצב השת בירך, הלחץ המתמשך על העצב מוביל לפגיעה עצבית חמורה, הנקראת "נוירופתיה של הלוטוס".
תנוחת "כפיות" היא תנוחת שכיבה זוגית (או קבוצתית; המשמעות היא לרוב בהקשר של שני אנשים), שבה נחים על הצד כשגבו של האחד מופנה אל חזיתו של השני, שיכול כך לחבק אותו במצב אופקי.
הדבר מזכיר סידור כפיות באגד זו לצד זו, כשהחלק הקמור של האחת נכנס בהתאמה בחלק הקעור של זו שמאחוריה.
התנוחה משמשת לרוב בעת שינה זוגית, כשהצד החיצוני "מקפל" בתוכו את הצד הפנימי, בתנוחה עוברית-למחצה, ו"מגונן" עליו בעת השינה.
תנוחה כזו גם מאפשרת את שטח-המפגש המרבי בין גופם של שני השותפים לשינה, כשאיברים רבים באים במגע זה עם זה.
מסיבה זו היא נושאת דימוי של קרבה, אינטימיות והרמוניה.
פעמים רבות, בעוד שהצד הפנימי חש בנוח ויכול להירדם בקלות, הצד החיצוני מתקשה לחוש בנוח.
בין היתר, במצב שבו הזרוע מונחת מתחת לגופו של האדם הישן לפניו, כחלק מהחיבוק, משקל גופו לוחץ על היד ומקשה על ההירדמות.
בנוסף, היות שפניו של הצד המחבק מופנים אל עורפו של הצד המחובק, זרימת האוויר אל פיו ואפו של הצד החיצוני אינה תמיד חופשית ומלאה.
מלבד ההקשר של התנוחה כתנוחת שינה, היא נפוצה גם כתנוחה מינית.
כאן, הצד החיצוני יהיה לרוב גבר שמחדיר - בשכיבה על הצד - את איבר מינו לאיבר מינה של אישה או לפי הטבעת של גבר או של אישה.
במקרים רבים הצד הפנימי מרים מעט את רגלו העליונה אל מעבר לרגלו של הצד החודר, וכך מקל עליו.
גם במצב זה, כמו בשינה, החזה של הצד החיצוני יכול להיות צמוד אל גבו של הפנימי, וכך להביא אינטימיות פיזית; אולם יש ורק האגנים מחוברים.
התנוחה מכונה גם "תנוחת 99".
תנוחות מין הן תנוחות המשמשות בעת קיום יחסי מין.
קיים מגוון גדול של תנוחות מין, אותן ניתן לחלק לשלוש קטגוריות עיקריות: תנוחות הכרוכות בחדירה (משגל נרתיקי או יחסי מין אנאליים), תנוחות שאינן כרוכות בחדירה (חיכוך של איברי המין) ותנוחות הכרוכות ביחסי מין אוראליים.
מגוון תנוחות המין זכה לתיעוד רב לאורך ההיסטוריה:
מדריך המיניות העתיק ביותר "מדריכי המיניות" נכתב לפני קרוב ל-4,700 שנים על ידי הקיסר הסיני חואנג טי (2697–2598 לפנה"ס).
הכתב ההינדי העתיק קאמה סוטרה, שנכתב על ידי הפילוסוף ואטסיאיאנה ושמועד כתיבתו המשוער הוא בין המאה הראשונה עד המאה השישית לספירה, הציג בין היתר תיאורים מפורטים של 64 תנוחות מיניות.
במהלך המאה ה-16 הספר "הגן המבושם" מאת עומר נפסאווי נכתב בתוניסיה והתפרסם לראשונה בעולם הערבי.
הספר הציג תיאורים מפורטים של תנוחות מיניות רבות.
הרמב"ם הציג חלוקה לשלוש קטגוריות: משגל נרתיקי (אותו הוא מכנה "ביאה כדרכה"), משגל אנאלי (אותו הוא מכנה "ביאה שלא כדרכה") ויתר התנוחות (אותן הוא מכנה "ביאה דרך איברים").
באמצע המאה ה-20, במסגרת מחקריו פורצי דרך של אלפרד קינסי על מיניות, זיהה קינסי שש תנוחות מין עיקריות, שלטענתו כל שאר התנוחות הם וריאציות שונות של שש התנוחות העיקריות.
לאחר שבמשך עשורים רבים השיחה והקריאה בנושא תנוחות מיניות נחשבו לטאבו בתרבות המערבית, במהלך החצי השני של המאה העשרים נכתבו והתפרסמו כתבים רבים העוסקים בנושא במדינות המערב, שהפכו לרבי מכר.
הספר "חדוות המין" ("The Joy of Sex") מאת ד"ר אלכס קומפורט היה אף הוא אחד מהספרים הראשונים שעסקו בתנוחות מיניות שהפכו מקובלים ונפוצים בעת המודרנית.
תנוחות ביחסי מין בהם מעורבים שני בני זוג
התנוחות הבאות כרוכות בהחדרת פין או חפץ בעל צורה דומה לפין (כגון דילדו על רצועה) לתוך הנרתיק או לתוך פי הטבעת.
על אף שהתנוחות הבאות נפוצות בעיקר בעת קיום יחסי מין בין גבר לאישה (וכך הן מתוארות להלן), אותן התנוחות יכולות להתקיים גם בעת קיום של יחסי מין בין זוג גברים, בין זוג נשים ובין אישה לגבר.
חדירה מלפנים – תנוחת המין הנפוצה ביותר, שבה האישה שוכבת על גבה כאשר רגליה מפושׂקות והגבר שוכב עליה עם פניו אליה בעת שהוא חודר לנרתיקה.
תנוחה זו ידועה בעיקר בשם התנוחה המיסיונרית (אך מומלצת גם ביהדות, כאמור במסכת כלה: "הוא מלמעלה והיא מלמטה, זו דרכן של בני אדם").
לתנוחה זו מספר וריאציות, בהן:
תנוחת הפרפר, בה האישה מרימה את רגליה ומניחה אותן על כתפיו של הגבר.
תנוחת המעצור, בה האישה מרימה את רגליה לעבר החזה שלה והגבר תומך ברגלים המפושׂקות שלה בעודו חודר אליה.
תנוחת המעצור המחבק – התנוחה זהה לתנוחת המעצור אך האישה כורכת את הרגלים סביב הצוואר של הגבר כמו חיבוק.
תנוחת Man on top, facing away – האישה שוכבת על גבה כאשר רגליה מורמות ומפושׂקות בעוד שהגבר שוכב מעליה וחודר אליה ממעל בעוד ראשו מופנה לכיוון רגליה ובעת שהוא נשען על ידיו.
חדירה מאחור – תנוחה זו ידועה גם בשם תנוחת הכלב או דוגי סטייל, ובה האישה כורעת על ארבעת גפיה והגבר חודר לנרתיקה מאחור.
תנוחה זו מכונה תנוחת הכלב עקב דמיונה לדרך ההזדווגות של כלבים.
כאשר בתנוחה זו החדירה מבוצעת על ידי אישה באמצעות דילדו היא מכונה תנוחת הכלב ההפוכה (Pegging).
תנוחת כפיות, בה בני הזוג שוכבים על הצד והגבר מחבק את האישה בעודו חודר אליה מאחור.
תנוחה בה האישה שוכבת על הצד כאשר הרגל העליונה מושענת קדימה.
הגבר נמצא על ברכיו, מאחורי האישה ובין שתי רגליה, בעודו חודר אליה.
חדירה בעת שהאישה למעלה – תנוחה זו ידועה גם בשם תנוחה מיסיונרית הפוכה, ובה האישה נמצאת למעלה בזמן שהגבר שוכב על גבו (ספר ההלכה "שולחן ערוך" מציין שתנוחה זו היא "דרך עזות").
תנוחת הבוקרת (Cowgirl) בה הגבר שוכב על גבו והאישה יושבת עליו כאשר היא פונה אליו.
תנוחת הבוקרת ההפוכה (Reverse Cowgirl), בה הגבר שוכב על גבו והאישה יושבת עליו בעודה פונה לכיוון רגליו.
חדירה בעת ישיבה – לתנוחה זו מספר וריאציות, בהן:
הגבר יושב והאישה יושבת עליו בעת שרגליה כרוכות סביבו ופניה מופנות אליו.
הגבר יושב והאישה יושבת עליו ופניה מופנות אליו.
הגבר יושב והאישה יושבת עליו וגבה מופנה אליו.
חדירה בעת עמידה – לתנוחה זו מספר וריאציות, בהן:
הגבר נושא את האישה בעת שהיא כורכת את רגליה וידיה סביבו.
האישה נשענת על קיר או על רהיט בעת שהגבר חודר אליה.
תנוחת T – האישה שוכבת במאונך לגבר בעוד הוא חודר אליה כשרגליה מקופלות מעליו.
פיסטינג (Fisting) – החדרה של כל היד לתוך הנרתיק או פי הטבעת.
פיסטינג ניתן לבצע עם או בלי בן זוג.
ביצוע האקט עשוי לגרום לקריעה או ניקוב של הנרתיק, חיץ הנקבים, פי הטבעת, המעי הגס, ובכך לגרום לפגיעה חמורה ואף למוות.
איורים של תנוחות הכרוכות בחדירה
במהלך מין אוראלי הפעילות המינית כוללת מגע בין הפה, הלשון, השיניים או הגרון ובין איברי המין (הפין והפות).
מין אוראלי יכול להתבצע כחלק מהמשחק המקדים או בתור עיקר הפעילות המינית.
פלאשיו – מגע מיני אוראלי בגבר בו נגרם גירוי לפין באמצעות הפה, השפתיים והלשון.
קונילינגוס – גירוי אוראלי של אברי המין הנשיים באמצעות הפה, השפתיים והלשון.
תנוחת 69 – תנוחה בה בני הזוג ממקמים את עצמם כך שהפה של כל אחד מהם מופנה לאיבר המין של האחר.
רימינג – מין אוראלי המבוצע באזור פי הטבעת.
טי-בג (Tea bag) – גירוי אוראלי של שק האשכים.
איורים של תנוחות אשר כרוכות במין אוראלי
יחסי מין ללא חדירה מתקיימים לרוב בדרך של חיכוך הדדי של איברי המין.
יחסי מין ללא חדירה מתקיימים לרוב במסגרת המשחק המקדים או שמבוצעים כחלופה לקיום יחסי מין הכרוכים בחדירה.
אוננות – האישה גורמת לגירוי הפין של הגבר באמצעות כפות ידיה (Petting), או לחלופין הגבר גורם לגירוי הדגדגן או הנרתיק של האישה באמצעות אצבעותיו (Fingering).
אוננות הדדית בין גבר לאישה – גירוי סימולטני של איברי המין של שני בני הזוג.
חיכוך הדדי של איברי המין בין בני זוג מאותו המין.
פרפר – שפשוף הפין באמצעות השדיים.
נקניקיה בלחמנייה – שפשוף הפין בין הישבנים של הפרטנר.
איורים של תנוחות אשר אינן כרוכות בחדירה
כאשר שלושה אנשים מקיימים יחסי מין זה עם זה, האקט מכונה "שלישייה" (Threesome) או "מנאז' א-טרואה" (מצרפתית: Ménage à trois).
תנוחה 369: תנוחת מין שבמסגרתה שני משתתפים מבצעים מין אוראלי זה לזה בתנוחה 69 בעוד שהמשתתף הנוסף מקיים יחסי מין אנאליים עם אחד/אחת מהם.
חדירה כפולה: תנוחת מין שבמסגרתה שלושת המשתתפים שוכבים או עומדים במקביל זה לזה בעודם חודרים/ות למשתתף/ת אשר נמצא באמצע.
חדירה משולשת: גבר מקיים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים עם אחת/אחד המשתתפים, בעוד שהוא עצמו נחדר אנאלית על ידי משתתף אחר (או על ידי משתתפת עם דילדו).
שלושה משתתפים מבצעים מין אוראלי זה בזה בתצורה משולשת – תנוחה הידוע בעיקר בכינוי "שרשרת דייזי" (Daisy chain).
תנוחה 469: תנוחת מין בה מעורבים ארבעה משתתפים כאשר שני משתתפים מבצעים מין אוראלי זה לזה בתנוחה 69 בעוד ששני/שתי המשתתפים/ות הנוספים/ות מקיימים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים עם שני המשתתפים העוסקים בביצוע המין האוראלי זה לזה.
שלושה משתתפים/ות מבצעים/ות מין אנאליים/נרתיקיים בתנוחת חדירה כפולה בעוד שהנחדר/ת מבצע/ת מין אוראלי עם המשתתף/ת הרביעי/ת, התנוחה מכונה חדירה כפולינגוס או חדירה כפלאשיו.
איורים של תנוחות במין קבוצתי