tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזיהוי נעשה לפי צורת ההתיישבות, פרטי קרמיקה ושרידי המזון (בתי ארבעת מרחבים, מבנה מעגלי של היישוב בדומה למעגל אוהלים של נוודים, קנקני שפת צווארון, והיעדר שרידי חזירים).
עם זאת מכיוון ופריטים רבים שמזוהים כ"ישראלים" נמצאו גם באתרים כנענים ולהפך, היו מי שפיקפקו באפשרות ליצור סיווג אתני למתיישבים.
במקביל בכל אזור החוף הגיעו לשיא ערי קבוצות גויי הים.
אלו קבוצות אתניות שמוצאן באזור יוון ובתרבות המיקנית שחרבה.
בין אותם גויי הים ידועה הקבוצה האתנית "פלשתים".
בתקופה הבאה (תקופת הברזל ב) גדל היישוב ונוסדות ממלכות יהודה וישראל.
בעוד שאת מוצא הפלשתים מקובל לזהות בקרב גויי הים מאזור יוון, הרי שלגבי מוצא המתיישבים הישראלים חלוקות הדעות.
עד לאמצע המאה ה-20 הגישה הדומיננטית במחקר הייתה גישת הכיבוש הצבאי האחיד, שקיבלה את התיאור המקראי כתיאור היסטורי שלפיו מקורם בקבוצה אתנית שעלתה מארץ מצרים בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת ופתחה בכיבוש צבאי נגד ערי הארץ.
אחד מהחוקרים המזוהים עם גישה זאת היה ויליאם פוקסוול אולברייט.
עם התפתחות תחום הארכאולוגיה המקראית, ואי התאמות מסוימות שהתגלו בין הממצאים לתיאור המקראי, התחזקו גם גישות מתחרות, לצד חוקרים שעדיין דוגלים בגישת הכיבוש הצבאי האחיד.
גישה אחרת מציעה סדר הפוך, לפיו תחילה ישנה התיישבות לא מאורגנת של קבוצות נוודים, בהמשך הם מתארגנים יחדיו ויוצרים אתוס לאומי, גישה זו מכונה גישת החדירה השקטה.
גישה שלישית גורסת שמקורם של המתיישבים כולם הוא באוכלוסייה כנענית מקומית, ולא בשבטים נוודים מבחוץ, שנוצר ביניהם בידול תרבותי במהלך תקופת הברזל עד ליצירת אתוס משותף.
גישה זו מכונה האסכולה הסוציולוגית.
ישנן מספר גישות במחקר לגבי ראשית ההתיישבות של הקבוצה שלימים תהיה מזוהה כ"עם ישראל":
ראשית ההתיישבות של שבטי ישראל התחילה במאה ה-13 לפנה"ס, בימיו של פרעה מרנפתח.
יש הסוברים, כי מקור השבטים הישראלי היה בשבטים שבאו מעבר הירדן שנקראו "עִפּירוּ".
שבטים אלו הלכו והתבססו בדומה לסיפור בספר שופטים, בצורה הדרגתית.
מושבם העיקרי היה בהרי השומרון.
שילוב של מספר קבוצות אתניות שישבו בארץ ישראל מקדמת דנא, והתאגדו לעם עקב היעדר שלטון, שנוצר עקב התערערות השלטון המצרי בארץ.
חלק מהמצדדים בתאוריה זו רואים ביציאת מצרים מיתוס של אחת הקבוצות הללו, שאכן היגרה ממצרים לכנען בטרם נוצרה ההתאגדות.
תרבות ישראל התפתחה מתוך עמי כנען שישבו בארץ; תרבות ישראל התפלגה לשתי מדינות: ממלכת יהודה וממלכת ישראל; מאוחר יותר נוצרה ההיסטוריה המכוננת של האומה.
מקורו של העם היהודי היה בשכבות מדוכאות של תושבי ערי חוף הכנעניות בארץ, אשר מרדו בשלטון, והתיישבו בהרי יהודה ושומרון.
התומכים בהשערה זו רואים בתיאור המקראי, ובכלל זה את סיפור יציאת מצרים, מיתוס ולא תיאור היסטורי.
השערה זו מכונה "הגישה הסוציולוגית".
לפי השערתם של הארכאולוגים אלברכט אלט ואדם זרטל, ראשית האומה הייתה בנוודים שהגיעו מעבר הירדן המזרחי בתקופת הברזל 1, נכנסו לאזור הרי יהודה ושומרון, והקימו שם את יישוביהם, בתהליך שארך כ-200 שנה.
הם סוברים, כי ראשיתה של ההתנחלות הייתה באזור הספר המזרחי, ומשם חדרו שבטי ישראל לשולי העמקים המזרחיים בשומרון, ולבסוף גם לאזור גב ההר.
השערה זו מכונה "החדירה השקטה".
מאפיינים ארכאולוגיים של תקופת ההתנחלות
חורבנות היישובים ממסע הכיבוש המקראי
בסקרים ארכאולוגיים שבוצעו נמצאו מאות יישובים קטנים באזור ההר המתוארכים למאות ה-13 עד ה-11 לפנה"ס.
כמו כן נחקרו חלק מאתרי הכיבוש המוזכרים בספר יהושע.
נכון לסוף העשור השני של המאה ה-21, זיהוים של חלק מהממצאים התאים לתיאור המקראי, וזיהוים של אחרים עורר קשיים בניסיונות ההתאמה לטקסט.
בחלק מהאתרים, כמו העי או יריחו, לא התגלו ממצאים לחורבנה של עיר כנענית – על אף שממצאים כאלו היו צפויים להשאיר עדויות ארכאולוגיות ברורות, אם כי שרידי העיר המאוחרים לתקופת הברונזה הקדומה נסתחפו ברובם.
דוגמה נוספת הן לכיש וחצור הכנעניות שאמנם כן חרבו בתקופה זו, אולם על פי התיארוכים המקובלים במחקר יש הפרש של כמאה שנים בין החורבנות, מצב שאינו מתאים לתיאור של מסע כיבוש אחד באותו דור.
בתקופת ההתנחלות לא הייתה תופעה של ביצורים.
למעשה, האתר היחיד שניתן לומר עליו באופן וודאי שהיה מבוצר באותה תקופה, הוא אתר שנחפר בגילה.
אתרים אחרים, כמו בית אל, היו בהם אמנם ביצורים אולם הם נותרו מהתיישבויות קדומות בתקופת הברונזה, ואין עדות לכך שהם שימשו לביצור בתקופת ההתנחלות.
ואילו בשאר האתרים לא נתגלה כל ביצור.
באתרים תל באר שבע (שכבה VII), העי ותל א-נצבה הוצמדו הקירות החיצוניים של הבתים זה לזה, וייצרו מעין קיר היקף.
ואילו באתרים אחרים כמו: תל ערד, תל בית מירסים, חרבת רדנה, תל אל פול, תל חצור, תל דן, תל חרשים, סאסא וחורבת עבות לא נמצא אף קיר היקף כלשהו.
מסוף תקופת ההתנחלות, שלהי המאה ה-11 לפנה"ס התגלו ביצורים של ממש באתר חרבת א-דורה.
הכלכלה ואורח החיים של יישובי ההתנחלות
היישובים היהודיים בתקופת ההתנחלות היו בעלי מאפיינים ארכאולוגיים שונים באופן מובהק מהיישובים הכנעניים.
לרוב היישובים היהודיים היו קטנים באופן ניכר מהיישובים הכנעניים (גודלם היה בין חמישה לשישה דונם לכל היותר), ולרוב הם גם היו פחות מבוצרים.
מבני ציבור היו לרוב מעטים, ובתי המגורים היו בדרך כלל בתי עמודים.
כלכלת יישובי ההתנחלות, התבססה בעיקר על חקלאות.
גידולי דגנים ועצי פרי כגון זיתים וגפנים היו נפוצים מאוד בקרב המתנחלים.
כלכלתם התבססה גם על משק חי, בעיקר עיזים, כבשים ובקר.
התנועה לסוציאל-דמוקרטיה (ביוונית - Κινήμα Σοσιαλδημοκρατών ΕΔΕΚ) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית קפריסאית.
המפלגה נוסדה בשנת 1969 על ידי ד"ר וואסוס ליסארידיס, ובתחילה נשאה את השם "האיחוד הדמוקרטי המאוחד של המרכז", שאף הוא נשא את ראשי התיבות היווניים ΕΔΕΚ, בהם מוכרת המפלגה.
במהלך הזמן התפתחה המפלגה למפלגה סוציאל-דמוקרטית.
התנועה מונהגת כיום על ידי יאנאקיס אומירו.
התנועה חברה במפלגת הגג של הסוציאל-דמוקרטים האירופאים מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
נכון לשנת 2021, המפלגה היא החמישית בכוחה בפרלמנט, עם 4 מושבים (מתוך 56).
התנועה לשלום וביטחון הייתה תנועה פוליטית לא-מפלגתית אשר הוקמה ביולי 1968. התנועה הייתה מהראשונות שקראו לנסיגה מהשטחים ולהכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיניּ ולהקמת ישות פלסטינית עצמאית לצד ישראל.
התנועה החלה להתגבש בסתיו 1967, זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים, והחלה לפעול ב-1968. יוזמי התנועה היו מרצים באוניברסיטאות ופעילים ממפלגות השמאל ועמד בראשה יהושע אריאלי.
בין הפעילים בה היו גדי יציב, מוטי אשכנזי, שמחה פלפן, ג'ורג טמרין, שמואל סגל, ועקיבא ארנסט סימון.
עם פעילי התנועה נמנה גם חבר הכנסת לשעבר מהמפד"ל, משה אונא.
בתחילת דרכה עסקה התנועה בעיקר בהשפעה תרבותית כמשקל נגד לרעיון ארץ ישראל השלמה, בין השאר באמצעות הפגנות, פרסום גילויי דעת ועצומות.
ב-1969 החלו חלק מחבריה לשאוף להקמת מפלגה פוליטית.
חלק מחברי התנועה הקימו את מפלגת נ"ס שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות לכנסת בשנת 1969.
בשנת 1970 התנגדה לחידוש היישוב היהודי בחברון.
בהמשך אותה שנה קראה התנועה לפירוק ממשלת הליכוד הלאומי ולהחלפתה בממשלת יוזמת שלום.
באוגוסט 1970 עודדה מפ"ם, ביוזמת מזכירה המדיני נפתלי פדר, את חבריה להצטרף לתנועה לאור מה שראו כסיכויים לשלום, וכדי לחזק את התנועה להיות משקל נגד לתנועה לארץ ישראל השלמה.
בתחילת 1971 פרסמה התנועה גילוי דעת השולל את ההתנחלות.
בנוסף תמכה התנועה בקבלת יוזמת יארינג.
בשנת 1972 הקימו חלק מחברי התנועה, יחד עם מקימי תנועת שמאל ישראלי חדש (שי"ח) ופורשים ממק"י את תנועת "תכלת אדום" שממנה צמחה מפלגת מוקד.
לאחר מלחמת יום כיפור התנועה חדלה מפעילות וכעבור מספר שנים תפסה "שלום עכשיו" את מקומה בשמאל הלא מפלגתי.
התנועה לחופש ממכוניות היא תנועה עולמית הכוללת יחידים, ארגונים, מתכנני ערים ופעילי חברה וסביבה, הטוענים שהמכוניות גורמות להפרעה בערים ובמקומות היישוב.
המטרה של התנועה היא לייצר סביבה נטולת מכוניות, או לפחות להקטין מאוד את נוכחותן.
את מקום הכבישים, ומגרשי החנייה, כך נטען, יש להמיר בשטחים לתועלת הציבור.
יש לבנות בנייני מגורים קומפקטיים בהם רוב היעדים נגישים רגלית, ברכיבה באופניים או לתחבורה ציבורית.
עד תחילת המאה ה-20 הערים היו בנויות רחובות צרים, דחוסים, עתירי פעילות אנושית, צואת סוסים וזבובים.
בתחילת המאה ה-20 הוחל תהליך התאמה של מקומות יישוב רבים למכוניות: הכבישים הורחבו ונוספו מקומות החנייה.
צפיפות האוכלוסייה בערים פחתה באופן ניכר, ואזורים נרחבים יוחדו למכוניות.
תהליך זה גרם להתפרשות הערים על פני מרחבים גדולים.
המכונית הפכה לאביזר מבוקש לצורך התניידות, תוך דחיקת האלטרנטיבות: סוסים וכרכרות, הליכה ברגל ואופניים.
תכנון עירוני חופשי ממכוניות לוקח בחשבון חלופות תחבורתיות, קרבה של בתי הספר, חקלאות עירונית, דיור מצופף ונגישות, כך שחיי היומיום לא מצריכים תחבורה למרחקים ארוכים.
שכונות חדשות מתוכננות כך שבתי המגורים ומקומות העבודה מעורבים אלה באלה, והמרחב הציבורי ביניהם מזמין צעידה רגלית.
דוגמה לכך היא הרובע ה-21 בווינה, רובע פלורידסדורף (Floridsdorf).
באזור חופשי ממכוניות תנועת הרכבים אסורה או מוגבלת בהיקפה.
במדינות רבות הגיעו הרשויות למסקנה שאין אפשרות לתכנן מרחבים לפי תחזיות של כמויות הרכבים במרחב הציבורי, כיוון שתכנון כזה פוגע אנושות באיכות החיים של האנשים החיים בעיר.
שבילי אופניים אף הם אמצעי בתכנון של המרחבים העירוניים החופשיים ממכוניות.
העיר הראשונה בה נבנו שבילי אופניים הייתה אמסטרדם בשנות ה-60. כיום ערים רבות בעולם הולכות בדרכה.
בתל אביב קיים פרויקט תל-אופן, המאפשר לשכור אופניים עירוניות לתקופה קצרה להתניידות בעיר.
עיר בעלת איכות חיים תקינה
איכות חיים תקינה בשכונות המגורים מצריכה, בנוסף לצמצום הרכב, גם תמיכה בסגנון חיים בר קיימא:
מתן העדפה להולכי רגל, לאופניים ולכלי רכב אלטרנטיביים במרחב הציבורי
הפחתת הרעש וצמצום הזיהום ברחוב
שילוב ריהוט רחוב: ספסלים, ברזי מי שתייה, אינטרנט אלחוטי
לצד הפרקטיקה המקצועית מקדמים גופים אזרחיים שונים את הרעיון, בהתארגנויות ובאירועי מחאה.
מטרת הימים החופשיים ממכוניות היא סילוק המכוניות מהרחוב או השכונה למשך יום שלם או חלק מהיום, כדי לאפשר לדיירי המקום ולעובדים בו לחוות את האזור המוכר להם כשהוא פחות עמוס בתנועת כלי רכב.
בישראל: בכל יום כיפור מתרחש במרבית היישובים היהודים יום חופשי ממכוניות בפועל, אותו מנצלים תושבים רבים להליכה ברגל ורכיבה על אופניים.
החוויה אינה משיגה את המטרה הנ"ל כיוון שגם בתי העסק סגורים ביום זה.
ביוני 2011 נערך בעיר ראשון לציון "שישי חופשי ממכוניות בראשון לציון", בו לקחו חלק 25 בתי ספר ו-12,000 תלמידים.
שבוע תעבורה אירופאי (European Mobility Week) הוא אירוע שנתי של מאבק למען תנועה עירונית בת-קיימא, המאורגן על ידי הנציבות האירופית ומטרתו עידוד הרשויות המוניציפליות במדינות אירופה לבחור בחלופות למכוניות.
האירוע מתקיים בכל שנה בין 16 בספטמבר ל-22 בספטמבר ושיאו - תחרות בשם בעיר בלי המכונית שלי!
בשנת 2010 נרשמו לאירוע 2,268 ערים ובהן כ-227 מיליון אזרחים.
7,506 אמצעים ננקטו, בעיקר כדי לאפשר רכיבה באופניים והליכה, הרגעת תנועת הרכבים, הגברת הנגישות התחבורתית והעלאת המודעות להתנהגות תחבורתית בת-קיימא.
המאבק מעניק לערים המשתתפות הזדמנות להדגיש את חשיבות התנועה העירונית בת-הקיימא ואפשרות ייחודית לבחון את המדיניות התחבורתית שלהן ולהציגה לתושבים.
בשנים האחרונות האירועים מתקיימים גם מחוץ לאירופה, ביפן, בברזיל, בטייואן, בקולומביה ובאקוודור.
הנציבות האירופית מדגישה את חשיבות האירוע ואת העובדה שיש לו "תפקיד ביצירת תרבות חדשה של ניידות עירונית".
היתרונות העיקריים של החופש ממכוניות:
רמות נמוכות של שימוש במכוניות, פחות תנועה על הכבישים
יותר תנועה עצמאית של הילדים, משחקים במרחב הפתוח
פחות מגרשי חנייה, יותר שטחים ירוקים ומקומות לשימוש אזרחי
קושי בהגעה ליעדים שמרחקם עולה על מרחק הליכה
תלות באחרים על מנת להתנייד
תלונות של הדיירים על מחסור במגרשי חנייה
התנועה למען ארץ ישראל טובה היא עמותה (מלכ"ר) התנדבותית א-פוליטית, שבראשה עמד השופט מיכה לינדנשטראוס (לימים מבקר המדינה) אשר פעלה בישראל לאורך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20.
התנועה הוקמה על ידי גרעין מהעיר חיפה ששם לעצמו מטרה להצביע על נקודות אור חיוביות בחברה הישראלית.
פעילות התנועה כללה אירועי הוקרה, פעילות התנדבותית בקהילה, ומתן פרס הוקרה לדמויות תורמות בחברה הישראלית.
בין הזוכים במהלך השנים: מנחם אלון, שולמית כצנלסון, אורי לופוליאנסקי וצבי השביט.
בשנת 1991 זכתה התנועה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על תרומתה "לקידום ועידוד הסבלנות, הסובלנות, הכבוד וההבנה ההדדיים והשכנות הטובה, בחינוך ובמעשה, קידום שלטון החוק, ערכי הדמוקרטיה והשמירה על זכויות האדם".
הל"ב - התנועה למלחמה בעוני בישראל היא עמותה ישראלית רשומה המפעילה משפטנים וסטודנטים למשפטים בהתנדבות על מנת לעזור לשכבות אוכלוסייה במצוקה ובמצב כלכלי קשה.
העמותה נוסדה על ידי דובי ארבל ועורך הדין יורם סגי זקס בשנת 1994 ומשרדיה הראשיים נמצאים בכפר סבא.
עיקר פעילותה מתרכזת סביב פרויקט "הל"ב במשפט" במסגרתו מוענק סיוע משפטי חינם לעשרות אלפי נזקקים.
בנוסף פועל הפרויקט לקידום האוכלוסיות החלשות בישראל באמצעות השפעה על החקיקה, עתירות לבג"ץ וחשיפה תקשורתית.
לעמותה מספר פרויקטים ברחבי ישראל הממוקמים בכ-40 עמדות, במרכזים קהילתיים, בלשכות ההוצאה לפועל, בבתי הדין לעבודה, בבתי המשפט, בבתי חולים לחולי נפש ועוד.
פועלים בו סטודנטים למשפטים, מתמחים ועורכי דין - כולם בהתנדבות.
עיקר הסיוע המשפטי מתמקד בבעיות כספיות כמו חובות ועיקולים, וכן בהגשת תביעות קטנות, סכסוכי שכנים, דיני עבודה וביטוח לאומי.
סיוע משפטי כללי בעניינים משפטיים שונים כגון: הוצאה לפועל, תביעות קטנות, צווי מניעת הטרדה מאיימת, בקשות לצווים הצהרתיים, כתבי הגנה, דיני עבודה, דיני משפחה, חוזים, ביטוח לאומי, הגנת הצרכן, סכסוכי שכנים, תביעות קטנות ועוד בקשות שונות לבית המשפט.
סיוע זה ניתן בין השאר במרכזים קהילתיים בליווי עורכי דין של העמותה.
סיוע משפטי לחולי נפש במרכזי בריאות הנפש ברחבי ישראל.
פרויקט בשיתוף עם תוכנית הבוקר "אורלי וגיא".
מתן ייעוץ על ידי סטודנטים מתנדבים בעמדות בסמוך ללשכות ההוצאה לפועל בענייני הוצאה לפועל.
סיוע משפטי לפונים לבית הדין לעבודה בעמדות בביה"ד לעבודה.
אות הנשיא למתנדב לשנת 2002.
אות המופת של כנס שדרות 2007 על פעילותה החברתית.
העמותה המומלצת ביותר של אתר ההשמה "קודקס".
התנועה לחיים עצמאיים היא תנועה כלל עולמית של אנשים עם מוגבלויות, שמטרתה לסייע לאנשים עם מוגבלות לקיים אורח חיים עצמאי ומספק בקהילה.
חברי התנועה פועלים לזכות להגדרה עצמית, כבוד עצמי ושוויון הזדמנויות.
בבסיס האידאולוגיה של התנועה עומדת ההכרה של שוויון בין כל בני האדם.
התפיסה היא שהאדם עם המוגבלות ויועצים עמיתים יקבעו מה הסיוע הטוב ביותר עבורו.
התנועה פועלת למען חופש הבחירה וזכות החלטה של האדם עם המוגבלות ונגד פטרונות של החברה ואנשי המקצוע.
עד לפני מספר עשורים, אנשים עם מוגבלות נתפסו כקורבנות - הם הוצגו במדיה רק בתפקיד המסכנים וחסרי האונים.
לחברה לא היו ציפיות מאנשים אלו והיחס אליהם היה לא שוויוני.
הם נדרשו להתמודד עם אפליה מובנית ומערכת של חסמים אשר מנעה מהם נגישות שווה לכל תחומי החיים – החל מבעיות נגישות למבנים ותחבורה וכלה בהפרדה בבתי ספר, איסור על עיסוק במקצועות מסוימים, על קיום חיי נישואים ועוד.
כתוצאה מכך, אנשים עם מוגבלות הפכו לקבוצת שוליים המופלית מיתר האוכלוסייה בתחומי חיים שונים כמו: חינוך, תעסוקה, הכנסה, דיור, קשרים חברתיים וחיי משפחה.
לכן אין זה מפתיע שאנשים עם מוגבלות נתפסו כבלתי כשירים לדאוג לעניינם וארגוני סיוע לאנשים עם מוגבלות נוהלו והופעלו על ידי אנשים ללא מוגבלות בלבד.
ראשיתה של התנועה לחיים עצמאיים במאבקו של אד רוברטס.
נכה פוליו, שבשנת 1962 החל ללמוד באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
רוברטס יכל להזיז את ראשו בלבד ונשם באמצעות ריאת ברזל ששקלה 400 ק"ג.
למרות הקשיים המרובים וספקותיהם של אנשי המקצוע, סיים רוברטס את לימודי התיכון ונרשם לאוניברסיטת ברקלי, שם נלחם על מנת שמחלקת השיקום במדינה תנגיש עבורו את האוניברסיטה.
לאור העובדה שלא נמצא עבורו חדר נגיש במעונות האוניברסיטה, הוא התגורר באגף השיקומי של בית החולים האוניברסיטאי בקמפוס והתעקש שיתייחסו לאזור מגוריו כאל שאר מעונות הסטודנטים, ולא כאל מתקן רפואי.
הידיעה על מאבקו ללמוד נפוצה ופתחה צוהר לאנשים נוספים עם מוגבלות קשה, אשר נרשמו לאוניברסיטה בעקבותיו.
עד שנת 1977, חיו כבר 12 נכים קשים באגף של בית החולים האוניברסיטאי.
קבוצה זו שגדלה והתארגנה סביב הזהות המשותפת, הייתה מעורבת בפעילות הפוליטית באוניברסיטה וניהלה מאבקים להשגת שוויון זכויות וחיים עצמאיים, הנגשת רחובות העיר, דיור ושליטה על תוכניות השיקום שקיבלו מהמדינה.
הצלחתם בקמפוס נתנה להם השראה להרחיב את פעילותם לקהילות גדולות יותר וליצור תוכנית לסטודנטים עם מוגבלויות - Physically Disabled Student's Program - התוכנית הראשונה לסטודנטים עם מוגבלות אשר הובלה על ידי הסטודנטים עצמם.
זרם של פניות לעזרה הגיע גם מאנשים עם מוגבלות שאינם סטודנטים וכך נולד הרעיון של המרכז לחיים עצמאיים – CIL) Centre for Independent Living).
המרכז הראשון הוקם בברקלי והיווה מודל לסוג חדש של ארגון קהילתי, המכוון לענות על צורכיהם של אנשים עם מגוון רחב של מוגבלויות.
מטרות המרכז היו ניהול אנשים עם מוגבלות, התייחסות לבעיות כאל נושאים חברתיים, מתן שירות לטווח רחב של מגבלות, זאת תוך הבנה שהעצמאות נמדדת על פי יכולותיו של הפרט לקבל את החלטותיו בעצמו ולשלוט בחייו.
המרכזים לחיים עצמאיים אשר הוקמו בערים נוספות והיו ארגונים לסיוע עצמי אשר נוהלו ותופעלו באופן בלעדי על ידי אנשים עם מוגבלויות.
בנוסף, בניגוד לארגונים מקצועיים, אשר התמקדו בטיפול רפואי וטיפול בתוך מוסדות והדירו כמעט לחלוטין אנשים עם מוגבלות מחיי היומיום, המרכזים לחיים עצמאיים סיפקו מגוון שירותים חדשים ותמיכה אשר סייעו לאנשים עם מוגבליות לגבש סגנון חיים לפי בחירתם ובתוך הקהילה.
המרכז הלך והתפתח לכדי תנועה חברתית – התנועה לחיים עצמאיים.
ב-1981 הכריז האו"ם על שנה זו כשנה הבינלאומית לאדם עם המוגבלות.
בשנה זו כבר פעלו מספר מרכזים בארצות הברית ופעילים מרחבי העולם טסו לביקורים במרכזים השונים כדי ללמוד על מודלים שונים של פעילות וכן כדי להפיץ את ערכי התנועה.
אירוע נוסף שחשוב לציון התרחש ב-1989, אז למעלה מ-80 אנשים עם מוגבלות התומכים בתנועה לחיים העצמאיים התאספו בשטרסבורג שבצרפת לוועידת עזרה אישית.
הוועידה מומנה על ידי מפלגת הירוקים הגרמנית והיוותה הזדמנות לחברי התנועה להיפגש.
פגישה זו, הביאה להקמת התנועה באירופה ENIL - The European Network on Independent Living הרשת כוללת חברים מהאיחוד האירופי וממדינות שכנות.
ENIL מקדמת חיים עצמאיים ברמה האירופאית וגם ברמות לאומיות ואזוריות.
כך התרחבה התנועה, אשר המשיכה את פעילותה באמצעות המרכזים לחיים עצמאיים ברחבי העולם - החל מכ-700 המרכזים הקיימים בארצות הברית, דרך אירופה ואף הגיעה ליפן, בה פועלים כ-130 מרכזים.
למעשה במהלך השנים התפשטה התנועה מצפון אמריקה לכל היבשות תוך התאמה והעשרה של תרבויות שונות ושל תנאים כלכליים.
במרכזי התנועה קיים מערך בסיסי של שירותים אך ישנם הבדלים בתוכניות המוצעות, מקורות המימון והסגל.
המרכזים משמשים כמתווכים וכגופי ידע אודות השירותים השונים בקהילה, זכויות אנשים עם מוגבלויות ועוד.
בנוסף המרכזים מרכזים עבודה מול הרשויות המקומיות והממשלתיות להנגשת השירותים, שיפור התשתיות והעלאת המודעות בנושאים הקשורים במוגבלות.
כמו כן משמשים כשדולה לחקיקה המקדמת שוויון הזדמנויות ואוסרת אפליה.
לאורך ההיסטוריה אנשים עם מוגבלות היו קיימים באחוזים גבוהים בכל קהילות העולם.
התגובות החברתיות למגבלות היו שונות ממקום למקום והושפעו מגורמים היסטוריים, תרבותיים וגאוגרפיים.
לפני המאה ה-18 מוגבלויות היו מוסברות לרוב על ידי הדת או המסורת, מיתוסים ואגדות.
במאה העשרים הייתה מקובלת לרוב התפיסה של המודל הרפואי הגורסת כי מוגבלות היא בעיה רפואית של הפרט, טרגדיה אישית עם השלכות שליליות על מצבו הכלכלי והחברתי, משפחתו והחברה כולה.
לפי מודל זה, נכות מוגדרת כמצב לא תקין, היוצא דופן מתוך החברה הבריאה.
המוגבלות נתפסת כגורם לבעיה ולפיכך יש להשמידה או לרפאה.
אך בשל העובדה שלרוב לא ניתן לרפא את הלקות, אנשים אלו נקראים מוגבלים ונתפסים כלא שלמים, לא נורמליים ושאינם מסוגלים להשתתף ולתרום לחיי היום יום בחברה.
הם נזקקים לתמיכה של אחיות, רופאים, מטפלים ועובדים סוציאליים.
התוצאה של גישה זו היא שנגזר על אנשים עם מוגבלויות לפתח תלות גוברת בזולת.
התנועה לחיים עצמאיים ביקשה לערער על תפיסה זו.
התנועה טוענת שדעות קדומות והתפיסה הרפואית השלטת לגבי מוגבלויות תורמים להתהוות היחס השלילי לאנשים עם מוגבלות, אשר מוצגים כאנשים חולים, פגומים, סוטים, מושאים להתערבות מקצועית שמהווים עול על עצמם, משפחתם ועל החברה ותלויים בתמיכתם של אחרים.
הם ביקרו את המודל הרפואי על כך שהוא מתמקד במצב הביולוגי או הפיזי שעמו הפרט נדרש להתמודד ומתעלם לחלוטין מהשפעות הסביבה והחברה.
עוד טוענים חברי התנועה כנגד המודל הרפואי שמתייחס למצבים ולא לאנשים.
המודל מתייחס לאדם כפסיבי, שאינו יכול להשפיע על מצבו, כמי שמצריך תיקון והרופא הוא היחיד שיכול לתקן ולספק מזור.
התנועה לחיים עצמאיים טוענת שלתפיסה הרפואית השלכות משמעותיות על חייהם של אנשים עם מוגבלויות בכל הנוגע להזדמנויות להקים משפחות משל עצמם, להשתלב בחינוך ותעסוקה .
אימוץ המודל הרפואי לאורך השנים גרם לכך שאנשים עם מוגבלויות מהווים חלק גדול מהעניים בכל מדינה.
לפיכך אימצה התנועה לחיים עצמאיים את המודל החברתי.
המודל החברתי מהווה פרשנות סוציו-פוליטית חדשה.
פרשנות אשר תמכה בדרישות הפוליטיות של קבוצות שונות של אנשים עם מוגבלויות שפעלו ברחבי העולם אל מול המודל הרפואי הנהוג.
התנועה לא מתייחסת באופן שונה למוגבלויות שונות ולאבחנות רפואיות, אלא מדגישה את העובדה שכל האנשים עם מוגבלות מאוחדים סביב חוויית האפליה בשל מוגבלות.
המודל מתייחס למוגבלות כמושפעת מיחסי גומלין בין האדם לסביבתו: אנשים עם לקות מוגבלים בשל כישלון החברה לספק את צורכיהם האישיים והקולקטיביים ולשלבם בזרם המרכזי הכלכלי והתרבותי.
המודל מדגיש את החסמים הכלכליים, הסביבתיים והתרבותיים המוצבים בפני אנשים עם מוגבלות.
אלו כוללים חוסר נגישות לחינוך, מידע ומערכות תקשורת, חסמים בסביבת עבודה, סיפוק עזרים שאינם מתאימים להם, אפליה, חוסר נגישות לתחבורה, דיור, מבני ציבור והפחתה מערכם על ידי שימוש בדימויים שליליים במדיה ליצגם.
התומכים במודל מבקשים להביא לשינוי פוליטי, תפיסתי וחברתי בהתייחסות כלפי אנשים עם מוגבלויות.
הם גורסים כי בעוד שלקות פיזית, חושית, אינטלקטואלית או פסיכולוגית, יכולה לגרום לפרט מגבלות תפקודיות, אין זה חייב לגרור אחריו מצב של נכות.
מצב של נכות יגרם כאשר הסביבה כושלת בהתאמתה לצרכים של אותם אנשים.
לדידם, החברה היא זו אשר הופכת את האדם למוגבל בשל הניסיון "לתקן" את היחיד, המתמודד עם נכות כלשהי, ולהתאימו לסביבה ולחברה.
תגובת החברה היא שגורמת לאפליה דעות קדומות ולמעשה יוצרת הדרה חברתית של קבוצות מיעוט בחברה.
הנחת היסוד של התנועה לחיים עצמאיים היא שלאנשים עם מוגבלות ישנה המומחיות המיטבית בכל הנוגע לצרכיהם ולכן הם צריכים לקחת לידיהם את היוזמה, אישית וקבוצתית, לתכנון ולהעלאת פתרונות טובים יותר העוזרים להשתלבותם וכן הם חייבים להתארגן לקראת השגת כח פוליטי.
התנועה מדגישה שאנשים עם מוגבלויות הם קודם כל אזרחים ורק לאחר מכן צרכני טיפול רפואי, שיקום ושירותים סוציאלים.
לכן, כאזרחי חברה דמוקרטית, לאנשים עם מוגבלויות זכות שווה לחופש, שליטה ובחירה בחייהם וכן הזכות להגדיר את זהותם - דברים שנתפסים כמובנים מעליהם על ידי אזרחים אחרים ללא מוגבלות.
לכן פעילי התנועה דורשים הסרת חסמים מוסדיים והתייחסותיים.
בהתאם לכך, שירותי תמיכה כמו טכנולוגיות עזר, השלמת הכנסה או עזרה אישית הנחוצים להשגת שוויון הזדמנויות צריכים להיות מסופקים בהתאם למוגבלות האישית ותוך מתן אפשרות בחירה בין ספקי שירותים שונים.
"חיים עצמאיים אין פירושם שאנחנו רוצים לעשות הכל בעצמנו, שאיננו נזקקים למישהו, או שאנו אוהבים לחיות בבדידות.
משמעות חיים עצמאיים שאנו דורשים את אותם בחירות ושליטה בחיינו שלהם זוכים אחינו הבלתי מוגבלים, שכנינו וחברנו המקבלים זאת כמובן מאליו.
אנחנו רוצים לגדול במשפחתנו, ללמוד בבית ספר שבשכונתנו, לנסוע באותו אוטובוס שבו נוסעים שכננו, לעבוד במשרות שתואמות את רמת השכלתנו ואת רמת עניינו ולגדל את משפחתנו.
אנחנו אכן אנשים רגילים שחולקים את אותו הצורך לחוש שייכים, מוכרים ואהובים." (דר' אדולף רצקה).
להדגיש כי המודל החברתי אינו מתעלם מהלקות ומחשיבות של קבלת טיפול רפואי.
הם מבקשים לאמץ גישה הוליסטית ולהכיר בכך שלכל לקות יש היבטים פיזיים ופסיכולוגיים.
טיפול רפואי מתאים נחוץ, אך אין בכך כדי להטיל צל על הצורך בשינוי חברתי רדיקלי אשר יסייע לאנשים עם מוגבלות להשתלב באופן משמעותי בזרם המרכזי של החיים בקהילה.
באנגליה אימצו את המושג integrated/ inclusive living – חיים משולבים.
זאת מתוך הכרה בכך שכל בני האדם הם יצורים חברתיים התלויים זה בזה ולכן חיים עצמאיים באמת אינם אפשריים.
מפרספקטיבה זו, אותן פעולות ואידאולוגיות אשר גורמות לדיכוי אנשים עם מוגבלויות, מדכאות גם קבוצות אחרות (קהילת הלהט"בים, קשישים, נשים, מיעוטים אתניים וכו') ובכך מציבות חסמים בפני יצירת דמוקרטיה ייצוגית כוללנית אמיתית.
אחת המטרות המרכזיות שממשיכה להעסיק את חברי התנועה ברחבי העולם, היא הצורך בהפחתת בפתרונות דיור מוסדיים, אשר מפרידים את האדם עם המוגבלות מחיי הקהילה, לטובת הרחבת האפשרויות לפתרונות דיור בקהילה.
בישראל קיימים שישה מרכזים לחיים עצמאיים: הראשון שבהם הוקם בירושלים בעקבות שביתת הנכים ב-2001 שהוביל מטה מאבק הנכים המרכז הוקם בשנת 2003, תחת עמותת "נכים עכשיו", אשר פועלת החל משנת 2000 לשינוי חברתי בתחום זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות.
המרכז השני, בבאר שבע, הוקם בשנת 2005 בשיתוף עם עמותת "שוויון וצדק לנכים", המרכז השלישי הוקם בחיפה בשנת 2009 בשיתוף עם עמותת אחווה – איגוד רב תחומי לאנשים עם מוגבלות, ובשנת 2010 הוקם המרכז הרביעי בסחנין בשיתוף עמותת אלמנאל.
בשנת 2010 הוקם בגליל העליון המרחב לחיים עצמאיים בשיתוף עמותת נגישות ישראל, ובשנת 2011 הוקם בתל אביב המרכז השישי בשיתוף עמותת "בקול".
המרכזים לחיים עצמאיים נוסדו מתוך אידאולוגיה וצורך של אנשים עם מוגבלות לפתח שירותים המותאמים להם, כפי שהם תופסים את צורכיהם ואת המענים המתאימים להם.
המודל שפותח בארץ הוא שילוב של מרכז תמיכה – רב שירותי ורב- נכותי, המנוהל ומופעל על ידי אנשים עם מוגבלות ומיועד להם.
המרכזים מלווים את כל תהליכי החיים ומפעילים תוכניות מגוונות התומכות בחיים עצמאיים של אנשים עם מוגבלות.
חלק מהתוכניות פועלות להשגת שינוי חברתי, וחלקן מספקות מענים קונקרטיים לצרכיהם של אנשים עם מוגבלות.
השירותים במרכז ניתנים לאנשים עם כל סוגי המוגבלות: פיזיות, חושיות, נפשית, קוגניטיבית ועוד.
לכל מרכז אפיונים ייחודיים משלו בהתאם לסוג האוכלוסייה אותה הוא משרת ומאפייניה הייחודיים (לדוגמה המרכז בבאר שבע הוא רב תרבותי ומתמקד בין היתר במתן שירותים לאוכלוסיית הבדואים, למרכז בתל אביב פונים אנשים צעירים רבים המתגוררים באזור וכו').
המרכז לחיים עצמאיים בירושלים מחויב לתפיסה שלכל בני האדם ערך בלתי מותנה ושווים בזכותם, שיש לכבד כל אדם בשל ייחודו, לכבד את הזכות לחיות, לפעול, לתרום מכישוריו באופן שווה ובכל קהילה שיבחר.
המרכז מנוהל על ידי האנשים אותם הוא משרת ופועל למתן מענה התואם את הצרכים וסדר העדיפויות של כל אחד ואחד.
בשנת 2008 התקיימה במרכז סדרת מפגשים בנושא לימודי מוגבלות בה הרצו מרצים שונים.
סדרת ההרצאות וחוברת תקצירי ההרצאות שפורסמו בעקבותיה הם אחד מגופי הידע הראשונים שפורסמו בעברית בתחום זה והיו נגישים לאנשים עם מוגבלות ולקהל הרחב.
בבסיס האידאולוגיה של המרכז לחיים עצמאיים עומד השוויון בין כל בני האדם ושולטת התפיסה של התעצמות האדם עם המגבלה.
תפיסתם גורסת כי אנשים עם מוגבלות, יחד עם יועצים עמיתים מקצועיים, יקבעו מהו הסיוע הטוב ביותר עבור אוכלוסייה זו.
המרכז מתנגד לפטרונות מצד הסביבה ואנשי המקצוע, ותומך בעבודה משותפת בה לאנשים עם מוגבלות זכות הבחירה וההחלטה.
אחד היעדים המרכזיים של המרכז הוא הקטנת הסטיגמה בחברה, זאת על ידי הרחבת השילוב של חברי הקהילה באוכלוסייה.
מטרות המרכז הן לאפשר לאנשים עם מוגבלות לנהל אורח חיים עצמאי בקהילה ולשלוט בחייהם; להבטיח מיצוי זכויות ושוויון הזדמנויות לאנשים עם מוגבלות לקבלת שירותים ומשאבים מכל המוסדות הקיימים; לפתח מודל של מרכז לחיים עצמאיים שיהווה דוגמה ומקור ידע לפיתוח מרכזים נוספים בארץ.
בהתאם לכך, פעילות המרכז עוסקת במתן שירותים לאנשים עם מוגבלויות – כולל ייעוץ על ידי עמיתים עם מוגבלות, בכל תחומי החיים, סדנאות להכשרה לחיים עצמאיים בקהילה וקורסים לרכישת מיומנות לצמצום פערים ולהשתלבות בתעסוקה.
בנוסף פועל המרכז לשינוי חברתי באמצעות ועדות פעולה שונות.
כל התוכניות והשירותים במרכז ניתנים לאנשים עם כל סוגי המוגבלויות: נכות פיזית, עיוורים, חרשים, אנשים עם לקויות למידה, פיגור התפתחותי ונפגעי נפש.
התנועה למשילות ודמוקרטיה היא עמותה שהוקמה בשנת 2013, למטרת שמירת האיזונים בין מרכיבי הדמוקרטיה השונים במדינת ישראל, לרבות הכרעת הרוב, זכויות הפרט, הגינות שלטונית ושקיפות.
אנשי התנועה מאמינים כי בשנים שקדמו להקמתה הגבירה המערכת המשפטית את עיסוקה בהכרעות ערכיות, מוסריות ופוליטיות, ובכך היטשטשו הגבולות בין המערכת המשפטית, על שלוחותיה, לסמכות נבחרי הציבור.
במקרים שבהם נושאי התפקידים במערכת המשפט חלוקים על דעת הממשלה והכנסת גובר כוחם של המשפטנים.
כך נבחרי הציבור מוצאים את עצמם מנועים מלקדם ולבצע את המדיניות שלשמה נבחרו מחד, ומאידך הנושאים שאמורים להיות בליבת פעילותה של המערכת המשפטית מוזנחים.
מטרת התנועה להביא לשינוי מצב זה.
פעילות התנועה מתמקדת במחקר לבחינה ואיתור סוגיות במערכת המשפט, הצפתן לתודעה הציבורית וקידום הצעות לחקיקה בכנסת.
התנועה עתרה בדרישה ששופטי בית המשפט העליון יפרסמו את יומניהם בדומה לדרישה משרי הממשלה.
מהיומנים עלה כי השופטים מקיימים התייעצויות לפני ישיבות הוועדה לבחירת שופטים, ולטענת התנועה, זאת בניגוד לחוק המחייב את חברי הוועדה לפעול בהתאם לשיקול דעתם הבלעדי.
התנועה טוענת כי יש להוציא את השופטים מההליך ולהעבירו לידי הפוליטיקאים.
בנוגע ל"וועדת השתיים", התנועה הגישה בקשת חופש המידע.
ב-2018, התנועה חשפה את קיומו של "מאגר יהלום", הכולל מידע על עורכי דין מועמדים לשיפוט, ונאבקה עד לרישומו כחוק.
עם זאת, מאגר נוסף בשם "שרביט", שמכיל מידע אישי נוסף על מועמדים, לרבות רישומים פליליים ומידע לגבי חובות פרטיים, טרם הוסדר.
בשנת 2019, בעקבות פנייתה של התנועה, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, להנהלת בתי המשפט להפסיק את המעקב אחר אזרחים המתבטאים נגד שופטים ברשתות חברתיות.
בנוסף, בעקבות ביקורת התנועה על אופן השיבוץ של שופטי בג"ץ בתיקים בעלי רגישות פוליטית, או מדינית וטענה להטיה בבחירת ההרכב הדן בעתירה, הוציאה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, נוהל שלפיו שופטי בג"ץ לא יוכלו לבחור עוד מי יישבו עמם בהרכב שדן בדחיית עתירות.
באפריל 2024 עתרה התנועה נגד הקמת צוות לבחינת הדלפת פסק הדין שביטל את עילת הסבירות על ידי ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון.
בעתירה נטען שהסמכות לטפל בענייני ביטחון מידע נתונה בלעדית לממונה על הביטחון בהנהלת בתי המשפט הכפוף לשר המשפטים ולא לנשיא בית המשפט העליון.
כן נטען שממלא מקום נשיא בית המשפט העליון נתון בניגוד עניינים בעניין.
העתירה נדחתה, אך הביאה לשינוי שאלוני ניגוד העניינים בהם השתמשה הנהלת בית המשפט.
באוקטובר 2024 עתרה התנועה נגד השתתפות השופטים נעם סולברג ודפנה ברק ארז בישיבה של הוועדה לבחירת שופטים בה ייבחר נשיא בית המשפט העליון, לאור היותם מועמדים לתפקיד נשיא בית המשפט העליון על פי שיטת הסיניוריטי.
העתירה נדחתה בנימוק שהדיון בוועדה למינוי נשיא בית המשפט העליון עוסק במינוי ספציפי ולא בדיון עקרוני בשיטת הסיניוריטי.
טרם הדיון על מינויו של שי ניצן לפרקליט המדינה עתרה התנועה לבג"ץ בדרישה לעכב דיון זה, אך העתירה נדחתה.
עם סיום תפקידו בשלהי 2019 תמכה התנועה בעמדת שר המשפטים אמיר אוחנה בדבר סמכותו למנות ממלא מקום לפרקליט המדינה בזמן תקופת בחירות, בניגוד לעמדת היועץ מנדלבליט.
בינואר 2017 הגיש ח"כ אמיר אוחנה, ביוזמת התנועה, הצעת חוק המבקשת לאפשר לשרים למנות יועצים משפטיים למשרדם במינוי אישי.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, התנגד להצעת החוק, אך היא עברה בקריאה טרומית.
בשנת 2023 עתרה התנועה עם תנועות אחרות נגד השתתפות היועצת המשפטית לממשלה ואנשיה בדיונים על חוק לצמצום סמכויות היועץ המשפטי לממשלה.
פעילות נוספת של התנועה בתחום טוהר המידות בשלטון המקומי חשפה כי מאות עובדי הרשויות המקומית בישראל לא הגישו הצהרת הון כנדרש בחוק.
בשנת 2023 בקשה התנועה להצטרף כידיד בית המשפט לעתירה שדרשה לדחות את הבחירות לרשויות המקומיות בגלל שהות רבים מהמתמודדים במילואים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
העתירה נמחקה לאור ההחלטה להתייעץ עם צה"ל לגבי האפשרות לקיים את הבחירות ועל כן בקשת התנועה לא נדונה.
בשנת 2019 פרסמה התנועה תוכנית הכוללת עשרה צעדים לחיזוק הדמוקרטיה, לשיטתה.
ביניהם: שינוי שיטת בחירת השופטים, קביעת פסקת התגברות, הגבלת זכות העמידה ושימוש בעילת הסבירות, מינוי יועצים משפטיים כמשרת אמון של השר, פיצול תפקידי היועץ המשפטי לממשלה, קביעה בחוק של חובת התייצבות עובדי ציבור בוועדות הכנסת, הגדלת מספר חברי הכנסת ל-180 וצעדים נוספים.
חלק מצעדים אלו ניסתה הממשלה לקדם במהלך הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
בין התורמים, קרן של קנת' אברמוביץ'.
תקציב התנועה בשנת 2022 היה כחצי מיליון ש"ח.
לפי תחקיר שפורסם ב-2018 ב"ידיעות אחרונות" התנועה למשילות ודמוקרטיה נוסדה על ידי אישים הקשורים לתנועת קוממיות, הקשורה לרבני מפלגת תקומה, ולטענת התחקיר התנועה למשילות ודמוקרטיה משמשת זרוע לענייני חקיקה של תנועת קוממיות.
התחקיר הצביע על יהודה עמרני, שהיה, בשנתיים הראשונות, גם בעל תפקיד בקוממיות, והרבנים יאיר קרטמן ויעקב יקיר שהיו ממייסדי התנועה למשילות וחברי הנהלת קוממיות.
שני הארגונים הכחישו שקיימת זיקה ביניהם.
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני הייתה תנועת מחאה נגד פינוי חצי האי סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
לאחר כיבוש חצי האי סיני במלחמת ששת הימים, הקימה ישראל מספר יישובים בסיני, כשהגדול מביניהם היה ימית.
בנוסף הוקמו מספר בסיסי צבא ושדות נפט.
ב-17 בספטמבר 1978 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ההסכם קבע, בין השאר, את קו עקבה-רפיח כקו הגבול בין ישראל למצרים, ופינוי של כלל יישובי חצי האי סיני.
על אף שרוב מתיישבי חבל ימית התפנו מרצון, טענו בחוגי הימין כי אין לוותר על שטחי ארץ ישראל, ועל כן החלו להיאבק נגד הפינוי.
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני היה הגוף המרכזי שאיחד את מתנגדי הנסיגה, והוא הורכב בעיקר מאנשי גוש אמונים.
התנועה זוהתה עם עמדות מפלגת התחיה.
התנועה ארגנה פעילות מחאה בכל רחבי הארץ נגד הנסיגה מסיני.
במסגרת המאבק נערכו הפגנות המוניות, בין השאר מול בית ראש הממשלה, ונערכה פעילות הסברתית נרחבת.
לדברי הרב סדן, לאחר קבלת ההחלטה על הנסיגה בכנסת, התקיימו שלושה ימי דיונים בתנועה.
קבוצת המיעוט, שכללה בעיקר רבנים מישיבת מרכז הרב, סברה שבמשך השנה וחצי שנותרו יש להקים מטות הסברה ברחבי המדינה.
לעומתה קבוצת הרוב של אנשי מעשה סברה שיש להתמקד בהבאת עשרות אלפי אנשים והתבצרות בבתים, ועמדתה התקבלה.
התנועה לעצירת הנסיגה התמקדה בהבאת אנשים מכל רחבי הארץ להתיישב בבתים שננטשו על ידי תושביהם, שהתפנו מרצון, על מנת להקשות על פינוי היישובים.
בנוסף הקימה התנועה מספר יישובים חדשים בחצי האי סיני: עצמונה, מעוז הים וחצר אדר.
לאחר שפונה היישוב חצר אדר הוקם במקום סמוך חצר אדר ב', ולאחר שהוא פונה - חצר אדר ג' וכן הלאה עד חצר אדר ה'.
המאבק בעת פינוי העיר ימית
בעת פינוי העיר ימית נאבקו פעילי התנועה בחיילי צה"ל שהגיעו לפנותם מן העיר.
הפעילים התבצרו על גגות הבתים, על אנדרטת עוצבת הפלדה, ובמקלט במרכז העיר.
המאבק עם המתבצרים על הגגות, בעיקר אנשי גוש אמונים בהנהגת הרב משה לוינגר, גלש מהר מאוד לאלימות, והם פונו בסיוע זרנוקי מים וכלובי מתכת.
עם המתבצרים על גבי אנדרטת עוצבת הפלדה, בעיקר סטודנטים בהנהגת צחי הנגבי (לימים שר וחבר כנסת מטעם הליכוד), הגיע אלוף פיקוד הדרום חיים ארז להסכם פינוי מרצון.
במקלט במרכז ימית התבצרו אנשי תנועת כך, ואיימו בהתאבדות אם ינסו לפנותם.
לאחר הריסת רוב בתי העיר הם התפנו מרצון, בהוראתו של הרב מאיר כהנא.
אורי אליצור - יו"ר התנועה
הרב ישראל אריאל - רב העיר ימית
התנועה לפירוק נשק גרעיני היא תנועת מחאה, הקוראת לפירוק נשק גרעיני בכל מדינות העולם.
התנועה דוגלת בהסכמי שלום בינלאומיים, דוגמת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
היא מתנגדת לפעולות צבאיות, שעלולות להוביל לשימוש בנשק גרעיני, כימי או ביולוגי.
התנועה תומכת בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE); מתנגדת להימצאות בסיסי צבא אמריקאים באירופה ולחברות בריטית בנאט"ו.
בבריטניה, פעילי התנועה מתנגדים לבניית תחנות כוח גרעיניות.
התנועה הוקמה בשנת 1957 והייתה לחוד החנית של תנועות השלום בבריטניה.
בשנות השישים, ערכו פעילי התנועה צעדת מחאה שנתית מהקריה למחקר גרעיני באלדרמסטון, ברקשייר, עד לכיכר טרפלגר בלונדון.
פירוק הנשק הגרעיני בבריטניה ובשאר מדינות העולם
ביטול התוכנית לחימוש גרעיני "טריידנט" בבריטניה
פירוק הנשק להשמדה המונית (ובפרט נשק כימי וביולוגי)
איסור ייצור, ניסוי ושימוש בנשק המכיל אורניום מדולדל
פירוק מדינות אירופה מנשק גרעיני
חיסול תעשיית תחנות הכוח הגרעיניות
התנועה ארגנה מספר הפגנות מחאה נגד המלחמה בעיראק, ומתנגדת בפומבי למדיניות ארצות הברית ובריטניה במזרח התיכון.
בעבר, הפגינה התנועה נגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 2007, ארגנה התנועה מספר הפגנות נגד תוכנית "טריידנט", בתמיכתם של מספר חברי פרלמנט ממפלגת הלייבור.
התוכנית אושרה לבסוף בקולות המפלגה השמרנית.
מרכזה בלונדון, וקיימות קבוצות תמיכה ברחבי בריטניה.
בתנועה מספר קבוצות ייחודיות הפועלות במגזרים שונים: לובי בפרלמנט, לובי במפלגת הלייבור, לובי אקולוגי ("ירוק"), תנועת נוער, תנועת סטודנטים, ארגון עובדים, וכן תת-תנועה בעלת צביון דתי-נוצרי.
בשנות החמישים הפכה בריטניה למעצמה הגרעינית השלישית, לאחר ארצות הברית וברית המועצות, וביצעה ניסוי גרעיני בפצצת מימן.
התנועה לפירוק נשק גרעיני נוסדה בשנת 1957 עקב חששות כבדים מעימות גרעיני ומהשפעותיהם של ניסויים גרעיניים.
המחזאי ג'יי בי פריסטלי פרסם מאמר בנובמבר 1957 הקורא לבריטניה לפרק את הנשק הגרעיני שברשותה.
בעקבות המאמר החלו מפגשים של פעילי שלום, שהובילו להקמת התנועה.
ההכרזה הפומבית על הקמת התנועה הייתה ב-17 בפברואר 1958 בהשתתפות 5,000 איש, באולם הסיטי של וסטמינסטר.
ברטרנד ראסל נבחר לנשיא התנועה.
לאחר האספה פנו המשתתפים להפגין מול רחוב דאונינג.
התנועה צברה פופולריות בשנות השישים, ובין תומכיה נמנו פגי אשקרופט, בנג'מין בריטן, אדית אוונס, בן ניקולסון, מייקל טיפט ותנועת הקווייקרים.
הקמת תנועת ה-CND היוותה שינוי משמעותי יחסית לתנועות השלום הבינלאומיות, מכיוון שרוב פעילות המחאה האנטי-מלחמתית עד אז נעשתה בעיקר על ידי המועצה לשלום עולמי , ארגון אנטי-מערבי שנוהל על ידי המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
הקמת CND ייצגה את צמיחתה של תנועת שלום עולמית שאינה קשורה ל-WPC ואינה נתונה להשפעתה של אף מעצמה ("unaligned").
בחג הפסחא של 1958 ארגנה התנועה צעדת מחאה מלונדון עד לקריה למחקר גרעיני באלדרמסטון, ברקשייר, מרחק של 52 קילומטר.
צעדה זו הפכה לאירוע שנתי של התנועה, עד 1965.
סמל תנועת ה-CND עוצב ב-21 בפברואר 1958 על ידי ג'רלד הולטום והוא מורכב משילוב הסמפור של האות "N" עם הסמפור של האות "D" - ראשי תיבות של "Nuclear Disarmament" - "פירוז גרעיני".
הולטום ציין מאוחר יותר שהסמל מייצג גם "אדם מיואש, בידיים מושטות מטה, העומד בפני כיתת יורים", בהשראתו של הציור שלושה במאי 1808 של פרנסיסקו גויה.
תנועת ה-CND זכתה לתמיכתם של רבים מחברי מפלגת הלייבור.
בכנס של המפלגה ב-1960 הוחלט לקרוא לפירוק גרעיני חד-צדדי בבריטניה.
זה היה שיא התמיכה של הלייבור בתנועה; ההחלטה בוטלה בכנס של המפלגה ב-1961.
בשנת 1960 פרש ברטרנד ראסל מראשות התנועה, והקים תנועת שלום נפרדת בשם "ארגון המאה".
תנועה זו חדלה לפעול ב-1968.
בשנת 1963, לאחר שנחתמה האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים, הייתה תחושה בציבור שאחת המטרות החשובות של תנועת ה-CND הושגה, והתנועה החלה לפעול גם בנושאים אחרים, בהם מחאה נגד משבר הטילים בקובה, מלחמת ביאפרה ומלחמת וייטנאם.
לקראת סוף שנות השישים דעכה פעילות התנועה.
היא חודשה רק בשנת 1980, בעקבות המלחמה הקרה והמתח בין המעצמות לאחר פריסת טילי SS-20 Saber במדינות הגוש הסובייטי.
במהלך השנים, מאות אלפי בריטים נרשמו כחברי התנועה.
בהפגנה למען פירוק נשק גרעיני בשנת 1981 בלונדון השתתפו 250,000 איש.
באוקטובר 1983 התקיימו הפגנות רבות נגד הצבת טילי פרשינג באירופה בהשתתפות מיליוני אנשים ממדינות מערב אירופה, ובהם 300,000 מפגינים בלונדון.
בין המפגינים בלונדון היו גם נציגי מפלגת הלייבור.
בשנת 1983 נבחרה מרגרט תאצ'ר לכהונה שנייה בראשות ממשלת הממלכה המאוחדת, תוך שהיא מנצחת את יריבה, מייקל פוט, שתמך בפירוק מנשק גרעיני.
עקב הכישלון בבחירות מפלגת הלייבור חדלה לתמוך בפירוק הנשק הגרעיני, וחלה ירידה בתמיכה הציבורית בתנועת ה-CND.
תנועת CND עדיין קיימת בבריטניה, אך אינה בולטת בנוף הפוליטי.
חלק מהפעילים בתנועה היו גם פעילים במפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
בשנת 1960 הצהיר ה-MI5 שנבדק קשר בין CND לתנועות קומוניסטיות בברית המועצות, אך לא נמצאו ראיות לקשר כזה.
בשנות השמונים מספר ארגונים מחו נגד פעילות ה-CND.
גם ממשלת בריטניה נזעקה מפעילות התנועה, ומשרד ההגנה מימן הפגנות וקמפיינים פרסומיים נגדה, וכן הפעיל אמצעי מודיעין נגד מנהיגיה.
באחת ההפגנות נגד התנועה הונפה כרזה מוטסת ובה נכתב "עזרו לסובייטים, תמכו ב-CND!"
סוכנת של MI5 שחשפה את מעקבי הארגון אחר פעילות התנועה אמרה בשנת 1985 שהתנועה לא היוותה איום ביטחוני, והמעקבים נעשו בגלל שיקולים פוליטיים.
בין השאר סיפרה שהוחדרו מספר חפרפרות לתנועה.
לעיתים קרובות מובעת מחאה נגד תוכנית הגרעין הישראלית על ידי ארגוני שמאל בישראל.
בדצמבר 1960 הוקם הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, שבו השתתפו אליעזר ליבנה וישעיהו ליבוביץ.
הוועד חדל מפעילותו לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 2008 קבוצת פעילי שמאל בראשותו של גדעון ספירו הקימה ארגון בשם "הוועד הישראלי למען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי ביולוגי וכימי", וכן אתר אינטרנט בשם "ארמגדון" ובו מידע ודיונים בנושאים הקשורים לנשק להשמדה המונית.
ארגון זה קיבל מימון מתנועת ה-CND הבריטית.
התנועה לטוהר המידות (תל"מ) היא עמותה רשומה שהוקמה ב-2017 על ידי עו"ד יובל יועז ועו"ד דורון ברקת.
מטרותיה הן מאבק נגד "הכרסום בנורמות השלטון התקינות" וחיזוק "עקרונות המשפט, הצדק, זכויות האדם וטובת הכלל במערכות השלטון".
פעילות העמותה כוללת עתירות לבג"ץ ופניות לגורמי שלטון שונים.
נייר עמדה ללשכת עורכי הדין ולוועדת החוקה של הכנסת, בעניין הצעת חוק להפוך את היועצים המשפטיים במשרדי הממשלה למשרות אמון מטעם השר;
מעורבות במאבק של קואליציית ארגונים חברתיים שסיכל את מינויה של עפרה ברכה, שאינה מתאימה לתפקיד, לתפקיד נציבת שירות המדינה
התכתבות עם היועץ המשפטי לממשלה במטרה למנוע סחבת בניהול החקירות המתנהלות נגד ראש הממשלה;
פניות למשרד המשפטים בבקשה לקיים חקירות ובדיקות בעניינם של נבחרי ציבור לאחר שנחשפו מעשים פליליים לכאורה מצידם;
מאבקים למניעת מתן הטבות מפליגות לנבחרי ציבור שהורשעו, בדרך של חנינה או הקלה בעונשם.
בקשות חופש מידע בנושאים רבים.
בג"ץ 6651/19 התנועה לטוהר המידות נ' ראש הממשלה ואח' עתירה כנגד אישור היועץ המשפטי לממשלה ומבקר המדינה לראש הממשלה לקבלה הלוואה מאיש העסקים ספנסר פרטרידג', מבלי לקבל את אישורה של ועדת ההיתרים.
בג"ץ 5639/19 התנועה לטוהר המידות נ' מבקר המדינה ואח'.
עתירה כנגד מבקר המדינה בעניין מינוי חברי ועדת ההיתרים בעלי זיקות פוליטיות.
בג"ץ 5604/19 התנועה לטוהר המידות נ' ראש הממשלה ואח' עתירה כנגד אי-החזר המענק שקיבל ראש הממשלה מבן דודו נתן מילקובסקי, בניגוד להנחיות ועדת ההיתרים והיועץ המשפטי לממשלה
בג"ץ 2848/19 בן מאיר והתנועה לטוהר המידות נ.
בנימין נתניהו ואח' עתירה כנגד החלטתו של הנשיא ריבלין להטיל את הרכבת הממשלה על נתניהו.
העתירה נדחתה ללא בקשת תגובה מהמשיבים וללא חיוב בהוצאות.
בג"ץ 7908/17 התנועה לטוהר המידות נ.
נידון יחד עם בג"ץ 9203/17 עמותת מעש – לחיזוק והתחדשות השירות הציבורי נ.
ממשלת ישראל ואח' - עתירה כנגד החלטת הממשלה בדבר "שיפור הליכי האיוש של משרות בכירות בשירות המדינה ותיקון החלטת ממשלה".
העתירה נדחתה ללא חיוב בהוצאות.
בג"ץ 8924/18 התנועה לטוהר המידות נ.
בעתירה התבקש בג"ץ להורות על חקירתו של נתניהו בתיק 3000. העתירה נדחתה, בקביעה כי "טענות העותרת אינן נשענות על מידע או ראיות כלשהן" והעותרת חויבה בהוצאות המשיבים.
בג"ץ 1948/18 התנועה לטוהר המידות נ.
בעתירה התבקש לפסול עצמו מטיפול בתיק 4000 עקב קשריו עם ניר חפץ.
בג"ץ 8853/17 בן מאיר והתנועה לטוהר המידות נ.
עתירה להורות ליועץ לפתוח בחקירה פלילית נגד ראש הממשלה בתיק 4000. העתירה נדחתה ללא חיוב בהוצאות.
בקשה להותיר את העתירה "תלויה ועומדת", נדחתה אף היא.
ועד מנהל: עו"ד אביה אלף (יו"ר), אלוף (מיל') יעקב (מנדי) אור, עו"ד בעז ארד, אריה (לייבו) לבנה, עו"ד מלי פולישוק-בלוך, ד"ר דליה צמריון חלק, עו"ד שמואל שנהר.
מנכ"ל העמותה הוא עו"ד עומר מקייס.
ד"ר עוזי ארד נבחר ליו"ר התנועה ביוני 2018 אך פרש לאחר תקופה קצרה.
עו"ד אביה אלף נבחרה לתפקיד במרץ 2019.
תנועת התרבות החדשה (בסין) (בסינית מסורתית: 新文化運動, בסינית מופשטת: 新文化运动) בעשורים הראשונים של המאה ה-20, נבעה מהתפכחות מהתרבות הסינית המסורתית בעקבות כישלונה של הרפובליקה הסינית - שנוסדה ב-1912 - להתמודד עם בעיותיה של סין.
חוקרים כמו צ'ן דושיו, צ'אי יואן-פיי, לי דז'או, לו שו'ן, ג'ואו זורן, הו דונג והו שיה, היו בעלי השכלה קלאסית, אך החלו להוביל למרד נגד הקונפוציאניזם.
הם קראו ליצירת תרבות סינית חדשה המבוססת על סטנדרטים עולמיים ומערביים, ובמיוחד על דמוקרטיה ועל מדע.
ממשיכים צעירים יותר הדגישו נושאים נוספים:
קץ למשפחה הפטריארכלית לטובת חופש הפרט ושחרור הנשים
לראות בסין אומה בין עמים, ולא תרבות קונפוציאנית ייחודית.
בחינה מחודשת של טקסטים סיניים בגישות טקסטואליות וביקרותיות מודרניות
ב־4 במאי 1919 מחו סטודנטים בבייג'ינג על ועידת השלום של פריז, שהעניקה זכויות גרמניות בשאנדונג ליפן הקיסרית והפכה תנועה תרבותית זו לתנועה פוליטית במה שנודע בשם תנועת הארבעה במאי.
שני מוקדים מרכזיים של ספרות ופעילות אינטלקטואלית היו: בייג'ינג, באוניברסיטת פקין ואוניברסיטת צינג-הואה, ובשאנגחאי, עם ענף ההוצאה לאור שלה.
מייסדי תנועת התרבות החדשה התקבצו באוניברסיטת פקין, שם גויסו על ידי צ'אי יואנפיי כשהיה נשיא האוניברסיטה.
הם גייסו דמויות מובילות כמו הפילוסוף הו שי, חוקר הבודהיזם ליאנג שומינג, ההיסטוריון גו ג'יאנג, ועוד רבים.
צ'ן ייסד את כתב העת "הנוער החדש" בשנת 1915, שהפך למפורסם ביותר בין מאות הפרסומים החדשים שנפוצו בציבור המעמד הבינוני החדש.
יואן שה-קאי, שירש חלק מצבאה של שושלת צ'ינג לאחר התמוטטותה ב-1911, ניסה לכונן סדר ואחדות, אך הוא לא הגן על סין נגד יפן וגם נכשל בניסיון להכריז על עצמו כקיסר.
כאשר נפטר בשנת 1916, נראה כי התמוטטות הסדר המסורתי הושלמה, והיה צורך בשינויים של מורשת הדורות הקודמים.
הוקמו מוסדות חדשים וצורות פוליטיות חדשות.
מוסד ספרותי משמעותי, בתי הוצאה לאור, כתבי עת, אגודות ספרותיות ואוניברסיטאות, סיפקו בסיס להתפתחות ספרותית אינטלקטואלית פעילה במשך העשורים הבאים.
עיתון "הנוער החדש", שהיה פורום מוביל לדיון בגורמים לחולשת סין, הטיל את האשמה על התרבות הקונפוציאנית.
צ'ן דושיו קרא ל"מר קונפוציוס" שיוחלף על ידי" מר המדע "ו"מר דמוקרטיה".
תוצאה נוספת הייתה קידום הסינית הכתובה על חשבון הסינית הספרותית או הקלאסית.
הו שי הכריז כי "שפה מתה לא יכולה לייצר ספרות חיה".
בתאוריה, הפורמט החדש אפשר לאנשים בעלי השכלה נמוכה לקרוא טקסטים, מאמרים וספרים.
הוא טען כי השפה הספרותית, או הקלאסית, שהייתה השפה הכתובה לפני התנועה, הובעה רק על ידי חוקרים ואנשי ממשל בלבד (באופן אירוני, השפה החדשה כוללת מילים זרות רבות שהיוו קושי עבור רבים מהקוראים החדשים).
חוקרים החל ללמוד את השפה והדיאלקטים הסיניים באמצעות כלים של בלשנות מערבית.
הו שי היה בין החוקרים אשר השתמשו במחקר טקסטואלי של הספר הקלסי: "חלום המשכנות האדומים" וספרות בדיונית אחרת כבסיס לשפה הלאומית.
התפוקה הספרותית בתקופה הזאת הייתה ענקית, גם של סופרים רבים שהתפרסמו מאוחר יותר (כגון מאו דאן, לאו היא, לו שו'ן ובינג שין) שפרסמו את יצירותיהם הראשונות.
לדוגמה, מסות של לו שו'ן וסיפורת קצרה יצרו תחושת ביקורתיות על התרבות הקונפוציאנית.
הספר "יומנו של משוגע" רמז ישירות על כך שהתרבות המסורתית של סין היא קניבליסטית, ו"הסיפור האמיתי של אה ק'" הציג את הסינים כטיפוסים חלשים שמרמים את עצמם.
גם מוזיקאים כגון יין Zizhong הצטרף לתנועה התרבותית החדשה דרך המוזיקה.
מנהיגי תרבות חדשים וחסידיהם בחנו את סין כאומה בין עמים, לא כאומה ייחודית מבחינה תרבותית.
מספר רב של דוקטרינות מערביות נעשו אופנתיות, בעיקר אלו שחיזקו את הביקורת התרבותית ואת הדחפים לבניית האומה על חזון התנועה.
הדארוויניזם החברתי, שהיה בעל השפעה מאז סוף המאה התשע-עשרה, עיצב במיוחד עבור לו שו'ן, בקרב רבים אחרים.
חסידי השינוי התרבותי פיתחו גם מגוון סיני של אנרכיזם.
הם טענו שהחברה הסינית צריכה לעבור שינוי חברתי רדיקלי לפני השינוי הפוליטי.
הפרגמטיזם של ג'ון דיואי הפך לפופולרי בקרב חברי התנועה.
דיואי הגיע לסין ב-1919, ובילה את השנה בהרצאות.
גם ברטראנד ראסל נתן הרצאות להמונים.
לו שו'ן היה קשור עם הרעיונות של ניטשה, אשר הופצו גם על ידי לי שיסן, מאו דאון, ועוד אינטלקטואלים רבים אחרים של אותה תקופה.
מנהיגי תרבות חדשים, אשר לעיתים קרובות היו מושפעים מרעיונות האנרכיסטיים, קידמו פמיניזם, אפילו אהבה חופשית, כהתקפה על המשפחה המסורתית, ושינו את התנאים בהם ראו הדורות הבאים את החברה הסינית.
באופן ספציפי יותר, התנועה החליפה את המיניות על פני הרעיון הסיני המסורתי של יחסי קרבה.
החלופה היא מרכיב עיקרי בתאוריות האינדיבידואליסטיות המתעוררות שהתרחשו במהלך התקופה.
ההפגנות של הארבעה במאי 1919 איחדו תחילה את המנהיגים, אך עד מהרה התפתח ויכוח על תפקידה של הפוליטיקה.
הו שי, צ'אי יואן-פיי, ועוד ליברלים קראו לסטודנטים המפגינים לחזור לכיתות, אך צ'ן דושיו ולו דז'או, שהיו מתוסכלים מחוסר השינוי התרבותי, דחקו בפעולה פוליטית רדיקלית יותר.
הם השתמשו בתפקידם בפקולטה באוניברסיטת פקינג כדי לארגן קבוצות לימוד מרקסיסטיות ויצרו את המפגש הראשון של הסטודנטים עם המפלגה הקומוניסטית הסינית.
הממשיכים שבאו בעקבותיהם של לי וצ'ן לפוליטיקה המאורגנת כללו את מאו דזה-דונג.
תלמידים אחרים שמעו את קריאתו של הו שי לחזור ללימודים.
ההיסטוריון גו ג'יאגאנג, למשל, היה חלוץ ביישום ההיסטוריה החדשה שלמד באוניברסיטת קולומביה לטקסטים סיניים קלאסיים.
גו גם נתן השראה לתלמידיו במחקר מסורות עממיות סיניות אשר התעלמו או נדחו על ידי חוקרים של קונפוציוס.
נושא החינוך היה גבוה בסדר היום התרבותי החדש.
צ'אי יואן-פיי עמד בראש אגודת החינוך החדש, ותלמידי האוניברסיטה הצטרפו לתנועת המונים של ג'יימס ין וטאו שינג-ג'י, אשר קידמו את האוריינות כבסיס להשתתפות פוליטית רחבה יותר.
העיתונות הסינית עברה מודרניזציה בשנות העשרים של המאה העשרים על פי סטנדרטים בינלאומיים, הודות להשפעת תנועת התרבות החדשה.
תפקידם של עיתונאי ועורך היו מקצועיים והפכו לקריירה יוקרתית.
הצד העסקי זכה לחשיבות ובדגש רב יותר על פרסום וחדשות מסחריות, העיתונים העיקריים, במיוחד בשאנגחאי, התרחקו מעיתונות "מטעם" שאפיינה את התקופה המהפכנית של 1911. מחוץ למוקדים המרכזיים, הלאומיות המקודשת בעיתונים המטרופוליניים לא הייתה ייחודית כמו לוקליזם ותרבות.
בשנת 1924, חתן פרס נובל ההודי רבינדרנת טאגור ערך סדרת הרצאות בסין.
הוא טען כי סין יכולה להיתקל בבעיות בשילוב יתר של התרבות המערבית בחברה הסינית.
למרות מאמציו של טאגור, האידיאלים המערביים היו מרכיבים מרכזיים בתנועת התרבות החדשה.
הדמוקרטיה הפכה לכלי חיוני עבור אלה המתוסכלים ממצבה הבלתי יציב של סין, בעוד שהמדע הפך לכלי מכריע לצאת מ"חשכת הבורות והאמונות הטפלות".
בקיצור, אינטלקטואלים של "תנועת התרבות החדשה" דנו במגוון רחב של פתרונות קוסמופוליטיים שכללו מדע, טכנולוגיה, אינדיבידואליות, מוזיקה ודמוקרטיה, והותירו לעתיד את השאלה מתי וכיצד יכול הארגון או הכוח הפוליטי לבצע אותם.
האלימות האנטי-אימפריאליסטית והפופוליסטית של אמצע שנות העשרים של המאה העשרים גברה עד מהרה על תנועת התרבות האינטלקטואלית החדשה.
היסטוריונים אורתודוקסים ראו בתנועת התרבות החדשה משבר מהפכני של מחשבה פיאודלית ופרקטיקה חברתית.
ההיסטוריונים במערב גם ראו בתנועה סימן לניתוק בין המסורת למודרניות, אך בעשורים האחרונים טוענים ההיסטוריונים הסינים והמערביים כי לשינויים שקידמו מנהיגי התנועה היו שורשים כבר כמה דורות קודם.
לכן הם לא רואים בכך משבר חד של מסורת, אלא, האצה של מגמות קודמות.
מחקרים בחמישים השנים האחרונות מעידים כי בעוד שמרקסיסטים רדיקליים היו חשובים בתנועת התרבות החדשה, היו מנהיגים רבים אחרים, כולל אנרכיסטים, שמרנים, נוצרים וליברלים.
שו ג'ילין, אינטלקטואל משאנגחאי המשקף קולות ליברליים, הסכים למעשה עם ההשקפה האורתודוקסית שתנועת התרבות החדשה היא שורש המהפכה הסינית, אך העריך את התוצאה בצורה אחרת.
אנשי תרבות חדשים, אמר שו, ראו סכסוך בין לאומיות לקוסמופוליטיות במאבקם למצוא "פטריוטיזם רציונלי", אך התנועה הקוסמופוליטית של שנות העשרים הוחלפה ב"עידן חדש של לאומיות ".
בכך הניח את היסודות לתוצאות הסופיות של ההיסטוריה של סין במחצית הראשונה של המאה העשרים".
התנזרות ממין או איפוק מיני היא הפרקטיקה של הימנעות מפעילות מינית.
הסיבות לכך יכולות להיות רפואיות (לדוגמה, הרצון להימנע מלחלות במחלות מין), פסיכולוגיות, משפטיות, חברתיות, פיננסיות, פילוסופיות, מוסריות או דתיות.
התנזרות ממין עד הנישואים היא דרישה שקיימת בחברות ובמדינות מסוימות בעולם, על סמך הנורמות החברתיות והחוקים שקיימים באותן החברות/מדינות.
התנזרות ממין עשויה להיות מרצון (כאשר אדם בוחר שלא לעסוק בפעילות מינית עקב סיבות מוסריות, דתיות, פילוסופיות וכו'), תוצאה לא רצונית של נסיבות חברתיות (כאשר לא ניתן למצוא בני זוג), או כתוצאה מהקפדה על החוקים המקומיים (למשל במדינות בהן פעילות מינית מחוץ לנישואין אינה חוקית, בבתי כלא, וכו').
רוב הדתות מתירות קיום יחסי מין אך ורק במסגרת הנישואים, והתנזרות ממין היא הנורמה למי שאינו נשוי.
קיום יחסי מין מחוץ לנישואים נחשב לזנות או ניאוף.
בנצרות הקתולית כמרים מחויבים בהתנזרות ממין.
חובה זו נקבעה במאה השביעית, וכלליה הפכו קפדניים יותר, לפחות כלפי חוץ, אחרי הקונטרה-רפורמציה.
תנועת קדושי אחרית הימים (נקראת גם תנועת Latter-Day Saints, התנועה המתחדשת ל-LDS restorationist movement, או תנועת סמית'-ריגדון -Smith– Rigdon movement) היא אוסף של קבוצות כנסיות עצמאיות מורמוניות שטוענות כי התפתחו מתנועה נוצרית רסטורציונית שנוסדה על ידי ג'וזף סמית' בסוף שנות העשרים של המאה ה-19.
כלל הכנסיות מונות למעלה מ-16 מיליון חברים, אם כי הרוב המכריע (98%) משתייכים לכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים (כנסיית LDS).
הזרם השולט בכנסיות החברות בתנועה הוא הזרם המורמוני, שרואה עצמו כמחדש דרכי הכנסייה הנוצרית המקורית.
מיעוט בקרב חברי התנועה, כמו חברי קהילת המשיח, מאמינים בתאולוגיה פרוטסטנטית מסורתית, ובידלו עצמם מדוקטרינות התנועה.
התנועה התפתחה במערב ניו יורק במהלך ההתעוררות הגדולה השנייה, כשסמית טען שהוא קיבל חזיונות שחשפו בפניו כתבים חדשים, אותם הוא חיבר לספר מורמון ב-1830. לאחר פרסום ספר זה הקים סמית' את "כנסית ישו".
ב-1831, סמית' העביר את מטה הכנסייה לאוהיו, וב-1838 הוא שינה את שמה של הכנסייה ל"כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים".
הכנסייה התפרקה בעקבות משבר כלכלי, וב-1838 העביר סמית' את פעילות הכנסייה למיזורי, שם נרדפו חברי הכנסייה, וסמית' נאלץ להעביר את הכנסייה לאילינוי.
לאחר שסמית' נרצח ב-1844, ראשי הכנסייה לא הצליחו להחליט על יורש, והכנסייה התפרקה למספר קבוצות, הגדולה שבהן, "כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים" שפעלה ביוטה, התפרסמה במאה ה-19 בשל תמיכתה בפוליגמיה.
הכנסייה נטשה את הפוליגמיה ב-1890, וכתוצאה מכך יוטה צורפה לארצות הברית.
כיום מספר קבוצות אחרות עדיין תומכות בפוליגמיה ונקראות "קבוצות מורמוניות פונדמנטליסטיות."
התנועה למאבק באנטישמיות ברשת היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 2020, הפועלת לנטר, לדווח ולהסיר גילויי אנטישמיות, גזענות ושנאה במרחב המקוון.
הארגון פועל במגוון שפות ורשתות חברתיות מובילות.
הארגון משמש כנציגות הישראלית היחידה בארגון הבין־לאומי INACH (International Network Against Cyber Hate), המאחד עשרות ארגונים בינלאומיים שפועלים לקידום מרחב מקוון נטול שנאה.