tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההלקט מתפרק לשלוש פרודות (cocci), שבכל אחת מהן זרע יחיד; כל פרודה נבקעת לשתי קשוות .
הפרחים והפירות במקורם חיקיים, אך עקב התארכות הניצנים החיקיים הם נראים לעיתים כצומחים מצדם של העלים או כנגד העלים.
הזרעים באורך כ־4 מ"מ, מחוספסים-גבשושיים ובעלי חתך משולש (שלושה מקצועות המתחדדים בקצה).
העובר מצוי במרכז בתוך אנדוספרם שומני; הפסיגים רחבים, והשורשון קצר.
לשישית הצבעים היא צמח חד-שנתי קיצי הגדל בשטחים מוּפָרים (מדרכות, חצרות) ובשדות שלחין של גידולי קיץ, מעובדים או מוברים.
היא מעדיפה קרקעות לֵמוֹס (Loam) – קרקע מאוזנת המורכבת מחול, סִילְט וחרסית ביחסים ממוצעים של כ־40% חול, 40% סילט ו־20% חרסית.
קרקעות אלה פוריות, קלות לעיבוד, שומרות מים אך גם מנקזות היטב.
בנוסף היא גדלה היטב גם בלֵמוֹס-חרסיתי, בקרקעות נייטרליות עד אלקליות, בעלות תכולת חומר אורגני וחנקן יחסית גבוהה וזמינות טובה של זרחן ואשלגן.
המין עמיד הן לקרקעות עניות בגיר והן לעשירות בו, אך נמנע מלהתבסס בקרקעות מלוחות.
אף על פי כן, הוא מסוגל להתפתח גם בקרקעות דלות במינרלים, תכונה המאפשרת את תפוצתו הרחבה גם בסביבות שוליות ומופרעות.
על מנת לשרוד בקרקע מסוג זה הוא מפתח שורש גדול [חסר מקור].
האבקה של לשישית נעשית על ידי נמלים או דבורים קטנות.
בישראל לשישית פורחת בקיץ, מחודש מאי עד אוקטובר.
לשישית הצבעים נפוצה באזורים הים-תכוני והאירנו טורני ותחום תפוצתה הטבעית משתרע ממזרח אגן הים התיכון, דרך מערב-מרכז אסיה ועד צפון-מערב הודו.
היא התאזרחה אלבמה, מרילנד (בארה"ב), גרמניה.
ובאוסטרליה, בעיקר בוויקטוריה, ניו סאות' ויילס ומערב אוסטרליה, שם היא מופיעה ברשימות עשבים מקומיות.
נפוץ ברוב חלקי ישראל למעט החרמון, הערבה והנגב הדרומי.
נפוץ בשדות קיץ ופריחתו ממסוף אפריל ועד תחילת נובמבר.
את הצבע הירוק, השחור וגווני הכחול הפיקו מהצמח על ידי חשיפתו לאדי אמוניה.
זרעי הצמח שימשו כחומר מעורר הקאה.
שימושים היסטוריים וחקר הצבען בלשישית הצבעים
בימי הביניים הופק מפירות לשישית הצבעים (Chrozophora tinctoria) צבע כחול-סגול ייחודי שכונה פוליום (folium).
צבע זה שימש בעיקר באיורי כתבי יד מאוירים יקרי ערך, אך גם לצביעת מזון – למשל בציפוי גבינות הולנדיות ובעיטור מאפים.
טכניקת השימור הייתה להשרות פיסות בד קטנות במיץ הפירות; בדים אלה, שכונו באנגלית tornsole clothlets, שימשו כמעין "מחסן צבע": בהשריה במים השתחרר מהם הצבען (פיגמנט), ששימש כצבע נוזלי לשימוש חוזר.
עד ראשית המאה ה-19 נשמר הידע להכנת הבדים הספוגים בפוליום באזור גראן-גאלארג שבצרפת.
בדים אלו שיובאו להולנד הושרו במים, והתמיסה שהתקבלה שימשה לציפוי הגבינות ההולנדיות.
מעניין לציין כי על גבי הציפוי הופיע צבע אדום, אף שמקורו בצבען כחול-סגול מלשישית הצבעים – תופעה שעדיין אין הסבר חד-משמעי או משוואה כימית של התהליך.
הכינוי פוליום התגלגל מן הלטינית aqua folii – "מי עלים".
עם הזמן נשמטה המילה aqua (מים), ונותרה רק המילה folium ("עלה"), כשם מקוצר לצבע שהופק מלשישית הצבעים והוספג בבדים ותמיסה שהשתחררה מן הבדים.
אמור, הידע על תהליך הפקת הפוליום לשימוש במזון נשמר באירופה עד ראשית המאה ה־19, אך המסורת להכנת צבע מים זה לשימוש אמנותי – בעיקר באיורי כתבי יד – אבדה עם עלייתם של צבעים סינתטיים ותעשייתיים.
מכל צבעי ימי הביניים, פוליום היה הצבע היחיד שמבנהו הכימי לא היה ידוע.
בימי הביניים שימש המונח טורנסול (tornasol) לא רק לצבע שהופק מלשישית הצבעים אלא גם לצבעים שהופקו מחזזיות (Roccella tinctoria, Lasallia pustulata).
שימוש כפול זה יצר בלבול רב והקשה על זיהוי מקורו האמיתי של הצבען בציורים.
עד שנות ה-90 היו חוקרים שסברו בטעות כי מקור הצבע הוא חזזיות או פיגמנטים אחרים, כגון אורצינול או אנתוציאנינים.
ואף צבעים מצמחים קרובים, כמו מרקולית רב-שנתית (Mercurialis perennis), נחשדו בטעות כמקור הפוליום ותרמו לבלבול – עד למחקר פורטוגלי משנת 2020 שהצליח לראשונה להבהיר את מקורו של הצבע באופן חד-משמעי.
במחקר מודרני זה שילבה קבוצת חוקרים בינתחומית חקר מקורות כתובים מימי הביניים עם שיטות אנליטיות מתקדמות (כרומטוגרפיה, ספקטרומטר מסות, תהודה מגנטית גרעינית).
החוקרים בחנו שלושה כתבי יד שתיארו בפירוט את הכנת צבע הפוליום, ומתוכם נקבעו מועד האיסוף האופטימלי של פירות לשישית הצבעים ושיטת המיצוי הנכונה – סחיטת הפירות בזהירות מבלי לשבור את הזרעים.
הפירות נאספו בדרום פורטוגל במהלך חודשי הקיץ (סוף יולי עד ספטמבר), בשלב שבו היו ירוקים בהירים וטרם נפתחו.
בשלב זה ריכוז הצבען בקליפת הפרי הוא הגבוה ביותר, ואילו הזרעים עצמם אינם מכילים צבע, ומכאן החשיבות להימנע מכתישתם.
לאחר מיצוי הפירות הצליחו החוקרים לבודד את הצבען העיקרי ולקבוע את מבנהו.
הצבען העיקרי שהופק זוהה כמולקולה חדשה בשם כרוזופורידין (chrozophoridin) – נגזרת יציבה של hermidin.
הצבען של לשישית הצבעים הוא דימר – מולקולה שמורכבת משתי יחידות זהות, נגזרות הרמידין (hermidin), שחוברו יחד בצירוף קבוצות סוכר.
כרוזופורידין מתקיים כשני איזומרים יציבים (atropisomers), והוא מסיס במים ונשאר יציב במשך ימים – בניגוד לצבע הכחול הבלתי יציב במין מרקולית רב-שנתית, שבו מדובר ברדיקל חולף.
יציבות זו מעניקה לו חשיבות מרכזית כצבען אמנותי.
לצד הצבען העיקרי, החוקרים זיהו לראשונה גם נוכחות של אנתוציאנינים כמרכיבים משניים: פיאונידין, דלפינידין, ציאנידין ופלרגונידין, וכן נגזרות מצומדות של coumaroyl.
פיגמנטים אלו תרמו לגוונים אדומים-סגלגלים, אף כי לא היוו את מקור הצבע העיקרי.
ייחודו של הפוליום הוא בכך שאינו משתייך למשפחות הצבעים הידועות – לא אנתוציאנין טהור ולא אינדיגו – אלא למחלקה כימית נפרדת.
יציבותו היחסית במים מאפשרת כיום לזהות אותו ביצירות אמנות, להבין את מנגנוני הדהייה של כתבי-יד מוארים, ושימור היצירות.
"לשחרר את קנגורו תום" הוא ספר הילדים הראשון מאת המשפטן הישראלי והסופר יצחק זמיר.
הספר מעוטר באיוריה של אורית ברגמן והוצא לאור בשנת 2020 על ידי הוצאת שוקן.
הספר מגולל סיפור על סבא יצחק וסבתא רנה המתגעגעים לנכדיהם שיצאו לטיול למשך שנה בהודו.
מאז, הם שמרו איתם על קשר באמצעים אלקטרוניים.
לאחר שסבא יצחק שומע שנכדיו רצו לאכול ג'חנון אך המסעדה בכפר ששהו בו הייתה סגורה, הוא מחליט לשמח אותם ולשלוח להם ג'חנון בדואר.
כאשר סבא יצחק יוצא מן הבית הוא נתקל להפתעתו בפיל, שלאחר שיחה קצרה ממליץ לו לקנות ג'חנון מאריה, אריה שלא מזמן הקים חנות קטנה בין השיחים בכיכר המדינה.
מכאן מתפתחת עלילה רבת הפתעות, ובמרכזה קנגורו שהגיע לעיר הגדולה ונכלא בבית המעצר אף שלא עשה כל רע.
מכאן והלאה, מתנהל מהלך רצוף ושיטתי לשחרור הקנגורו מידיהם הבלתי גמישות של המשטרה ושל החוק – וכל זה תוך כיבוד החוק.
יצחק זמיר כתב סיפור שרכיביו הדמיוניים משולבים במציאות הישראלית העכשווית.
הוא פונה לילדים בקול מתון וברור של מי שמבין את חשיבות הדיוק והבהירות.
מלבד העלילה היוצאת דופן, כוחו של הספר בסגנון האישי של הכותב משאיר מקום גם להומור ולעוקצנות שנונה.
בנוסף, הילדים כקוראים לומדים על מערכת החוק והמשטרה בישראל, על מנגנון המשפט, על זכויות אדם בסיסיות, על קבלת השונה ועל ניצחון הצדק.
קוראים שונים יחוו את הסיפור ברמות שונות.
ייתכן שחלקם יבינו שבעלי החיים בסיפור – הפיל, האריה, הקנגורו וחבורת תומכיהם מהספארי – מייצגים את שולי החברה, את האנשים שזכויותיהם מוטלות בספק.
הספר מלווה בערכי המשפט והתמיכה במי שנאבקים בחוסר צדק.
הספר מעביר את המסר שלבעלי חיים בדומה לבני אדם יש רגשות ורצונות, הם סובלים ושמחים.
יש להם זכויות, ואסור לפגוע בהם.
נוסף על כך הסיפור מעביר את המסר שסבא וסבתא יעשו כל מאמץ כדי לשמח את נכדיהם.
"לשיר זה כמו להיות ירדן" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר.
ידוע הביצוע לשיר של חבורת בימות עם מירי אלוני כסולנית.
השראה לכתיבת השיר הוא טיול בת מצווה של שמר עם אמה, רבקה ספיר.
בטיוטה לשיר כתבה שמר הערה המופנית לאמה:
בר המצווה של הנערה נעמי ספיר לימים המשוררת נעמי שמר נחגג בתוספת טיול "למעלה בצפון".
בני ובנות הקיבוץ חגגו בר מצווה בהגיעם לגיל שלוש עשרה.
כפי שסיפרה על עצמה שמר, לא אהבה מאמצים פיזיים וקיטרה לאורך כל מסלול הטיול.
שמר התיישבה לנוח כל כמה צעדים ואיימה שלא תמשיך במסלול כשהאם משכנעת אותה להמשיך.
השתיים טיילו ועברו את אזור מקורות הירדן לכיוון דרום.
למרות שנראה כי סבלה בטיול, זיכרונות הטיול לא נשכחו ושמר קיבלה השראה ממנו לכתיבת השיר.
בבית הראשון מתוארים המראות שראתה במסלול.
שמר כתבה את השיר בשנת 1972 יחד עם עוד שירים חדשים למופע חדש שהעלתה "חבורת בימות"' עם הסולנית מירי אלוני.
במאי המופע היה צדי צרפתי.
בתה של שמר, ללי שמר סיפרה כי: .
שמר הרבתה לשלב בשיריה ביטויים מהתנ"ך ולשון חז"ל.
בשיר המילים " גאון מימיך", הכוונה לצמחייה סבוכה הצומחת בגדותיו של הירדן, וצומחת בעיקר בקרבת שפך הירדן לים המלח, מקום שבו הנחל שופע ושוצף, מכונה בתנ"ך גְּאוֹן הַיַּרְדֵּן.
מילים אלה רומזות לאדם בצעירותו.
בספרה "הספר השני" הקדישה את השיר לחברתה חנה כהן.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל מה- 16 באוקטובר 1972, וצעד 14 שבועות, עד 22 בינואר 1973. ב-18 בדצמבר 1973 הגיע למקום הראשון, ושהה שם שבועיים.
במצעד השנתי תשל"ג של התחנה דורג במקום ה־18.
ביצועים ידועים נוספים של השיר
מיטב זמרי ישראל ביצעו את השיר בהם, ירדנה ארזי, אורה זיטנר, אופירה גלוסקא, הבחורים מאפיקים, הגבעטרון אביבה אבידן ודודו זכאי.
לשכת בית המוקד הייתה לשכה במבנה בית המוקד בבית המקדש ממנה היו יורדים לבית טבילה.
בית המוקד היה בית גדול בצפון העזרה, ובו ארבע לשכות, וביניהן 'לשכת בית המוקד'.
בראשונים ישנם כמה דעות מדוע נקראה כך, ומה הייתה מטרת הלשכה.
הלשכה נקראת על שם שהייתה בו מדורה לחימום המקדש לצורכי הכהנים במשך היום ובזמן השינה.
ישנה דעה שממדורה זו לקחו אש עבור המזבח.
מלשכה זו היו יורדים הכהנים לבית הטבילה.
על מנת להבדיל את הלשכה מבית המוקד, נקרא בית המוקד עצמו 'בית המוקד הגדול', ואילו לשכת בית המוקד נקראה 'בית המוקד הקטן'.
ישנם כמה דעות מהי מטרת לשכה זו:
כאמור לעיל יש סבורים שהייתה שם מדורת אש, שימשה לצורך הכהנים היו מתחממים בה מצינת מי המקווה לאחר שטבלו.
ולפיכך אף נראה – 'לשכת בית המוקד'.
יש אומרים שבלשכת בית המוקד לא הייתה מדורה, אלא היו שם דברים הנצרכים לבית המוקד, כגון כלים להבערת המדורה ובגדי הכהנים שהיו ישנים בבית המוקד.
יש אומרים שהמדורה בלשכת בית המוקד היא זו שדאגו הכהנים שלא תכבה לעולם, וממנה היו נוטלים אש לצורך המזבח.
לשכת בית המוקד הייתה בצד הצפוני מערבי של בית המוקד.
ויש סוברים שלשכת בית המוקד הייתה בצד הצפוני מזרחי.
לפי האמור במשנה, שתי הלשכות הצפוניות של בית המוקד היו 'חול', כלומר, שלא היו מקודשות בקדושת העזרה, ומכאן ש'לשכת בית המוקד' לא הייתה מקודשת בקדושת העזרה.
לשכת בית האבן הייתה לשכה בצפון מזרח הבירה שבהר הבית, בה היה שוהה הכהן השורף את הפרה האדומה שבעת ימים קודם שריפתה.
על פי התלמוד הלשכה נקראה כך משום , הטעם לשימוש בכלים אלו שאינם מקבלים טומאה, היה החמרה בדיני הפרה על מנת שלא יבואו לזלזל בה משום שנעשתה על ידי "טבול יום", דבר שהצדוקים החמירו בו.
לדברי התוספות החמרה זו נהגה רק במהלך שבעת הימים הקודמים לשריפת הפרה, אך בשאר הזמן היו משתמשים בכלים רגילים, אף לצורכי הפרה.
על פי המשנה () הלשכה הייתה ממוקמת במשמעות המונח "בירה" נחלקו האמוראים, לדעתו של ריש לקיש זהו כינוי לכל הר הבית, ואילו לדעת רבי יוחנן מדובר במתחם מסוים בהר הבית שנקרא כך.
לדברי התוספות הלשכה הייתה ממוקמת מחוץ לעזרה, אות לכך שמעשי הפרה אינם נעשים בקודש, אך לדברי רש"י והרמב"ם הלשכה אכן הייתה ממוקמת בעזרה.
טעם מיקומה הצפוני-מזרחי של הלשכה התפרש בתלמוד שהוא לסימן היכר לכך שמעשי הפרה נעשים למזרחו של המקדש, ולכך שהיא נקראת "חטאת" וקורבן חטאת רגיל, הקרב במקדש, שחיטתו בצפון המזבח.
לשחרר את שולי סאן הוא סרט קולנוע ישראלי מסוג קומדיה ופעולה שעלה לאקרנים בישראל ב-17 ביולי 2025. זהו סרט המשך ל"לשחרר את שולי" (2021) בכיכובם של שלישיית "מה קשור": ציון ברוך, אסי ישראלוף ושלום מיכאלשווילי.
הסרט צולם ברובו ביפן, ומהווה פרודיה על קולנוע יפני ואמריקאי תוך שילוב של נינג'ות, רובוטים, היאקוזה ואלמנטים של קומדיה ישראלית.
התסריט נכתב על ידי אורי כץ והסרט בוים על ידי בן בכר.
הסרט שבר שיא ישראלי כשתוך פחות מחודש להקרנתו נצפה על ידי מיליון איש.
הוא הגיע במהרה למקום הראשון ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים והדיח את הסרט "אסקימו לימון" שנמצא בראש הטבלה כבר 47 שנה.
קודמו, "לשחרר את שולי", נמצא במקום השלישי ברשימה.
פסקול הסרט כלל גרסת כיסוי בביצוע עומר אדם לשיר "חי" של עופרה חזה.
הסרט הוקדש לזכרו של השחקן זאב רווח.
ארבעת הגיבורים – אביהו, בצלאל נתי ואליה בולביק– טסים ליפן במטרה לשחרר את שולי – הבן של אביהו שנחטף בידי היאקוזה המקומית.
יחד עם בת שבע ורובוטית בשם "רובוקו", הם נתקלים בנינג'ות, סמוראים, מאפיה יפנית, רובוטים מדברים, ומסתבכים בתרבות היפנית תוך כדי קומדיה.
אביהו קהלני (ציון ברוך) – אביו של שולי.
בצלאל "בצי" בן ציון (אסי ישראלוף) – הדוד של שולי.
בסרט זה מתברר כי ישנה אפשרות שהוא אביו הביולוגי של שולי.
התגרש גם מבת זוגו מהסרט הקודם.
נתי (שלום מיכאלשווילי) – חברם למסע.
אחרי האירועים שקרו בסרט הראשון, הוא וקורחל התגרשו, מכיוון שהיא ברחה עם מורה להתעמלות מקופנגן.
שולי קהלני (דוד שאול) – בנו של אביהו ואחיינו של בצלאל שנחטף בידי היאקוזה.
בסרט זה התגלה כי ככל הנראה הוא בנו הביולוגי של בצלאל.
בת שבע/נומן (אמה מדינג) – המעסיקה של שולי.
אביהו, נתי ובצלאל קוראים לה "בת סבן" (seven, שבע באנגלית).
רובוקו אס-3 (Babyslow) – רובוטית שמתלווה לשלישייה.
הופכת לבת זוגו החדשה של אביהו.
בעקבות הצלחת הסרט הראשון, הוכרז כבר ב-2021 כי יופק סרט המשך.
ב-2023 פורסם שהסרט ייצא לדרך עם הפקה בינלאומית וצילומים ביפן.
ב-2024 דווח כי עקב מלחמת חרבות ברזל בוצעו התאמות בתסריט כדי לא לפגוע בציבור הרגיש לנושאים של חטיפה.
הצילומים נערכו בטוקיו, קיוטו ואזורים נוספים ברחבי יפן, והושלמו בסוף נובמבר 2024. טיזר ראשון שוחרר ב-1 באפריל 2025, והוקרן טריילר נוסף בבתי הקולנוע במאי 2025.
הסרט שבר שיא של כל הזמנים בתולדות הקולנוע הישראלי, כאשר הביא 210,000 צופים בסוף השבוע הראשון להקרנתו – והפך ליצירת הקולנוע הישראלית עם הפתיחה הגדולה אי פעם.
לאחר עשרה ימים הגיע מספר הצופים ל-550,000. תוך שלושה שבועות נכנס לרשימת עשרת הסרטים הישראליים הנצפים בכל הזמנים עם כ-800,000 צופים.
הסרט חצה את רף מיליון הצופים בפחות מ-30 יום.
בסוף שנת 2025 נודע כי הסרט הגיע ל-1.4 מיליון צופים והפך לסרט הישראלי הנצפה ביותר בארץ אי פעם כשהוא מדיח את הסרט "אסקימו לימון" למקום השני ברשימה אחרי 47 שנים.
לאחר ההצלחה של הסרט הראשון, ולאחר שהוכרז על הסרט השני ביפן, בן בכר הבמאי ואורי כץ התסריטאי (של שני הסרטים), הכריזו כי יופקו עוד שני סרטים מיוחדים כולל הסרט השני, כך שיצא סרט שלישי בעוד מדינה שונה.
לְשִׁישִׁית (שם מדעי: Chrozophora) היא סוג של עשבים חד-שנתיים ולעיתים רחוקות בני-שיח ממשפחת החלבלוביים.
הסוג כולל תשעה מינים, מהם שלושה מדווחים בישראל: לשישית הצבעים, לשישית השיח ולשישית מקומטת.
המין הרביעי (לשישית הבוצין), המדווח אף הוא בישראל, נחשב כיום בכל המאגרים הטקסונומיים הגדולים לשם נרדף של לשישית הצבעים.
תחום התפוצה הטבעי של לשישית הוא דרום ומזרח אירופה, אגן הים התיכון עד מרכז אסיה וההימלאיה, וכן אפריקה.
השם שַׁלְשׁוּלִית, לְשִׁישִׁית ניתן לראשונה למין Crozophora tinctoria במילון ילקוט הצמחים (הערה 690) משנת 1930, על פי המלצתו של עמנואל לעף.
השם לשישית לסוג Crozophora הופיע לראשונה במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים משנת 1946 (סעיף 271), ואף שולב בשם זה במגדירים.
הוא נקבע סופית במילון צמחי ארץ ישראל [בוטניקה] בשנת 2003. קודם לכן הוצע השם אֲבֵקָה בחוברת שמות ארץ ישראל שנתחדשו או שנתבררו (תרע"ז, 1916–1917).
שם הסוג העברי נגזר ממבנהו הבולט של הפרי – הֶלקֵט תלת-מגורות – והוא נזכר כבר במקורות חז"ל כ"שלשולית" (ירושלמי, שביעית, ז, א) או "לשישית" (תוספתא, שביעית ה'), כנראה בדרך של סיכול אותיות מן המילה שלש.
שם הסוג המדעי Chrozophora נגזר מיוונית: χρώς / χρώμα (khrōs / khrōma) – "צבע" או "גוון", והחלק השני φέρω (phorein) – "לשאת" או "להביא".
משמעות השם היא אפוא "נושאת הצבע".
השם מתייחס לשימוש המסורתי במין Chrozophora tinctoria ("לשישית הצבעים"), ששימש מאז ימי קדם להפקת צבע כחול-סגלגל (turnsole) לצביעת בדים באמצעות מלחי אמון ואף למזון למשל עוגות וגבינות.
השגת צבע אחר כמו אדום או צהוב מותנה באופן השימוש בחומרים לעיבודו בסיסיים או חומציים.
שם הסוג המדעי Chrozophora נגזר מיוונית: χρώς / χρώμα (khrōs / khrōma) – "צבע" או "גוון", ו־φέρω (phorein) – "לשאת" או "להביא".
השם מתייחס לשימוש המסורתי במין Chrozophora tinctoria ("לשישית הצבעים"), ששימש מאז ימי קדם להפקת צבע כחול-סגלגל (turnsole) לצביעת בדים באמצעות מלחי אמון ואף למזון, למשל בעוגות ובגבינות.
מאפיינים מורפולוגיים של הסוג לשישית
עשבים או שיחים נמוכים, חד-ביתיים מכוסים שערות כוכביות או קשקשים, ובעלי מוהל לא חלבי.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, בעלי פטוטרת ולוואים, ובעלי בלוטות צהובות או בבסיס הטרף.
הפרחים חד-מיניים, נכונים, מספר איבריהם בכפולות של חמש.
הגביע בעל 5 עלי גביע; בפקע הפרח שפתותיהם נושקות זו לזו, אך לא חופפות אחת את השנייה.
הדיסק אינו ניכר, מחולק לחמש אונות ונושא בלוטות צופן.
הפרחים הנקביים 1 עד 4, ערוכים בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת מתחת לפרחים הזכריים, נישאים על עוקץ; עלי הכותרת 5, צרים ומנונים ולעיתים חסרים; 5 אבקנים מנוונים או חסרים; השחלה עילית, כדורית, בת שלושה מגורות, בכל אחת מהן ביצית אחת; עמודי השחלה 3, כל אחד מחולק לשניים, נושאים צלקת בצידם האחד.
הפרי הֶלקֵט דמוי ביצה עד כדורי, מתפרק לשלוש פרודות (cocci), בכל אחת זרע יחיד; כל פרודה נפתחת לשתי קשוות.
הזרעים מצולעים, בעלי חתך משולש ברור (בעלי שלושה מקצועות), מתחדדים בקצה, וללא קרונקולה.
העובר מצוי במרכז בתוך אנדוספרם שומני; הפסיגים רחבים; והשורשון קצר.
הבדלים מורפולוגיים שתוארו בין לשישית הצבעים ללשישית הבוצין – כמו מבנה העלים, סוג השעירות ודרגתה או מספר האבקנים – אינם עקביים, ורבים מהם חופפים בין פרטים שונים של אותו מין.
צורות ביניים רבות תועדו באוכלוסיות בר, והמעבר בין טיפוסי העלים הוא לעיתים הדרגתי – תופעה המכונה "morphological transitions".
מצב זה מצביע על כך שהשונות הנצפית משקפת וריאביליות תוך מינית, ואולי אף מצב של זרימת גנים בין אוכלוסיות – אף שטרם הוכחה הכלאה פעילה בשטח.
למרות זאת, בוטנאים אחדים בישראל ממשיכים להבחין בין לשישית הבוצין ללשישית הצבעים כמינים נבדלים – בין השאר בהתבסס על תכונות מורפולוגיות שנראות בעיניהם יציבות באוכלוסיות מקומיות.
הבחנה זו יוצרת אי-אחידות בין הסיווג הנהוג בישראל לבין זה המקובל במקורות הבין-לאומיים.
ארבעת המינים מתחילים לפרוח באביב - אפריל מאי - וממשכים לפרוח בקיץ.
לְשִׁישִׁית הַבּוּצִין (Chrozophora obliqua) - שם נרדף ללשישית הצבעים.
עליו לבידים-צמירים, לבנים-צהבהבים, מכוסים בצפיפות רבה שערות כוכביות ופניהם ישרים.
המוהל הירוק מכחיל לאחר שניות ספורות.
מספר העורקים הצדדיים של העורק הראשי הוא 3 עד 5. מספר האבקנים 3 עד 5 לעיתים רחוקות 7. ההלקט מכוסה קשקשים וחסר גבשושים.
לְשִׁישִׁית הַצַּבָּעִים (Chrozophora tinctoria) היא עשב חד-שנתי נפוץ בישראל.
עליו ירוקים או ירוקים-אפורים, פניהם ישרים ומכוסים שערות כוכביות, קמחיות ולא נעימות למגע.
המוהל הירוק של הפרי מכחיל לאחר כ-20 דקות.
ההלקט מכוסה קשקשים ומגובשש מספר האבקנים כ-10 ומסודרים בשני דורים לעומת ההלקט של לשישית מקומטת שמכוסה בצפיפות בשערות כוכביות ומספר האבקנים כ-15 ומסודרים בשני 3 דורים.
לְשִׁישִׁית מְקֻמֶּטֶת (Chrozophora plicata) היא עשב חד-שנתי מצויה בשרון ונדירה מאוד בדרום שפלת החוף ובשרון ובמערב הנגב בסכנת הכחדה.
גדלה בשקעים מוצפים באופן עונתי בקרקעות חוליות.
פני הטרף מקופלים-מקומטים מאוד באופן בלתי סדיר (מכאן שמה העברי והמדעי).
ההלקט מכוסה בצפיפות שערות כוכביות בניגוד להלקט של לשישית הצבעים שמכוסה קשקשים.
הזרעים חלקים ואורכם עד 4 מ"מ.
מספר האבקנים כ-15 ומסודרים בשלושה דורים.
היא גדלה בעיקר בבתי גידול סובטרופיים.
תחום תפוצתה הטבעי של לשישית מקומטת (Chrozophora plicata) משתרע לרוחב אפריקה הטרופית והסובטרופית – ממאוריטניה וסנגל במערב, דרך מצרים בצפון ועד זימבבואה בדרום – וממשיך לסיני וישראל ולחצי האי ערב ומשם לאסיה הדרומית והמזרחית, כולל פקיסטן, הודו, מיאנמר (בורמה), תאילנד ואי ג'אווה שבאינדונזיה.
לְשִׁישִׁית הַשִּׂיחַ (Chrozophora oblongifolia) היא בן שיח או שיח מדברי זקוף שגדל בערוצים, במניפות סחף ובין סלעים של מדבריות חמים.
הוא מצוי באדום נדיר בדרום הנגב ונדיר מאוד בערבה.
שמו הנרדף "לשישית ארוכת עלים".
תחום תפוצתה הטבעי של לשישית השיח משתרע מסיני ועד צפון-מזרח אפריקה הטרופית (ג'יבוטי, אריתריאה, אתיופיה, סומליה, סודן ודרום-סודן), ומסוריה, דרך ישראל וירדן, ועד לכל חצי האי ערב (מדינות המפרץ, עומאן, תימן, ערב הסעודית והאי סוקוטרה).
התחום ממשיך מזרחה, מפקיסטן ועד צפון-מערב הודו.
זהו צמח רב־שנתי ירוק, מכוסה שערות כוכביות (stellate).
גבעוליו מרובים, ועליו צפופים, לבידים-צמירים בצבעם – לבנים-צהבהבים.
העלים מוארכים-אזמליים או דמויי ביצה מוארכים, שפתם משוננת או גלית, והעורק הראשי מסתעף ל-5 עד 9 עורקים צדדיים.
מספר האבקנים פחות מ־10. הפרי הוא הלקט מכוסה בקשקשים משוננים או ריסניים ולצידם גבשושים רבים ובולטים.
הזרעים באורך של כ־4 עד 5 מ"מ, ופניהם גבשושיים-מחוספסים.
ששת מיני הבר שאינם גדלים בישראל
הסוג לשישית כולל תשעה מינים.
שלושת המינים הגדלים בישראל הובאו בפרק קודם, וכאן נכללים ששת המינים האחרים.
הסוג לשישית מציג דואליות אקולוגית מובהקת: מצד אחד מינים חד־שנתיים ים-תיכוניים ואירנו-טורניים, ומצד אחר מינים רב-שנתיים בני-שיח או שיחים אפריקניים טרופיים.
דפוס זה משקף את ההתאמות של כל מין לתנאי האקלים באזור תפוצתו.
מינים חד-שנתיים – מרביתם גדלים סביב אגן הים התיכון ובמערב–מרכז אסיה הם לשישית קזחית, לשישית החולות, לשישית הגנגס, לשישית הצבעים ולשישית מקומטת.
הם מותאמים לאקלים עונתי יובשני או חם, כאשר מחזור חיים קצר מאפשר הישרדות בעיקר באמצעות זרעים.
יוצאת דופן היא לשישית מקומטת (Chrozophora plicata), שלמרות שהיא חד-שנתית, היא נפוצה גם באזורים הטרופיים והסובטרופיים של אפריקה.
מינים רב-שנתיים (בני שיח או שיחים נמוכים) – מצויים בעיקר באפריקה הטרופית ובחצי האי ערב: לשישית ברוצ'י (C.
מינים אלה פיתחו אסטרטגיה של יציבות רב־שנתית, המאפשרת להם לנצל את המשקעים העונתיים ואת התנאים הטרופיים והסובטרופיים (מסוואנות לחות ועד מדבריות חמות בצפון-מזרח אפריקה ובחצי האי ערב).
לשישית רוטלר יוצאת דופן היות שהיא גדלה בעיקר באזור הטרופי הלחה של תת-היבשת ההודית.
לשישית קזחית (Chrozophora mujunkumi) היא צמח עשבוני חד-שנתי, הגדל בעיקר באזור האקלים הממוזג.
תחום תפוצתה הטבעי הוא במרכז אסיה, באוזבקיסטן.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1982 ושמו המדעי mujunkumi מתייחס למדבר מויונקום שבקזחסטן.
לשישית החולות (Chrozophora sabulosa) היא צמח עשבוני חד-שנתי, הגדל בעיקר באזור האקלים הסובטרופי.
תחום תפוצתה הטבעי משתרע ממערב–מרכז אסיה: איראן, אפגניסטן וטורקמניסטן, ועד פקיסטן בדרום; בצפון-מרכז אסיה – אוזבקיסטן, קזחסטן וקירגיזסטן; ובמזרח – מחוז שינג'יאנג שבסין.
המין תואר למדע בשנת 1889, ושמו המדעי sabulosa נגזר מן הלטינית sabulosus – "חולי", ומשקף את בתי הגידול הטבעיים של הצמח.
לשישית הגנגס (Chrozophora gangetica) היא צמח עשבוני חד-שנתי, הגדל בעיקר באזור הטרופי הלח.
תחום תפוצתו הטבעי הוא בתת־היבשת ההודית, בהודו.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1920, ושמו המין המדעי gangetica מתייחס לאזור נהר הגנגס בהודו.
לשישית רוטלר (Chrozophora rottleri) היא צמח עשבוני עד בן שיח הגדל בעיקר באזור הטרופי הלח.
תחום תפוצתה הטבעי משתרע מתת-היבשת ההודית מדרום-מזרח אפגניסטן, פקיסטן, הודו (כולל אסאם ואיי אנדמן), בנגלדש, סרי לנקה ועד מערב הודו-סין (מיאנמר, תאילנד) והתאזרח בג'אווה שבאינדונזיה.
המין תואר למדע בשנת 1826 ושמו המדעי rottleri מנציח את הבוטנאי והכומר הגרמני Johann Peter Rottler (1749-1836), שפעל בהודו ותיאר את צמחייתה.
לשישית ברוצ'י (Chrozophora brocchiana) היא בן שיח או שיח הגדל בעיקר בבתי גידול מדבריים או בשיחיות יובשניות.
תחום תפוצתו הטבעי הוא בצפון־מערב אפריקה ועד צפון־מזרח היבשת, מקייפ ורדה במערב ועד סודאן ומצרים במזרח.
המין תואר למדע בשנת 1836 ושמו המדעי brocchiana מנציח את הבוטנאי האיטלקי ג'ובאני בטיסטה ברוקי (Giovanni Battista Brocchi).
לשישית סנגלית (Chrozophora senegalensis) היא בן שיח הגדל בעיקר בבתי גידול טרופיים עונתיים יבשים.
תחום תפוצתה הטבעי הוא במערב אפריקה הטרופית ועד צ'אד וניז'ר במרכז אפריקה הצפונית.
המין תואר למדע בשנת 1826 ושמו המדעי senegalensis מתייחס לארץ סנגל שבמערב אפריקה.
לשכת המבקרים הפנימיים IIA ישראל היא חברה לתועלת הציבור המשמשת כמסגרת ארגונית מקצועית למבקרים פנימיים שכירים ועצמאיים מכלל מגזרי המשק, לרבות: משרדי ממשלה, חברות ציבוריות וממשלתיות, בנקים, חברות ביטוח, רשויות מקומיות, עמותות וחל"צים.
מטרתה היא להוות הסמכות המקצועית המובילה בביקורת פנימית בישראל.
במטרה לקדם את מקצוע הביקורת הפנימית בישראל, פועלת הלשכה במגוון תחומים כלהלן:
ייצוג, שיתוף פעולה ויחסי גומלין
ייצוג מקצוע הביקורת הפנימית בפני הכנסת, רשויות המדינה וכל גוף ציבורי אחר בישראל ומחוצה לה.
הגברת מודעות הציבור למקצוע הביקורת הפנימית ולערך המוסף שלה.
הגנת העצמאות המקצועית, המעמד והזכויות של חבריה.
ייזום, עידוד וקיום שיתופי פעולה עם גופים ולשכות מקצועיות אחרות, בישראל ומחוצה לה, לשם קידומו של מקצוע הביקורת הפנימית.
קידום חקיקה הנוגעת לביקורת הפנימית.
פעילות במטרה להכיר בתקנים המקצועיים הבינלאומיים של ה-IIA כתקנים מקצועיים מקובלים לפי חוק הביקורת הפנימית ולפי כל דין.
כמו כן, לבחון ולקבוע תקנים, הנחיות ונהלים נוספים בנושאי ביקורת פנימית בישראל.
קידום הידע המקצועי והסמכה מקצועית
הגברה ושיפור הידע המקצועי וההכשרה של מבקרים פנימיים, הן אלה העוסקים בביקורת פנימית והן אלה המעוניינים לעסוק במקצוע זה.
תרגום, התאמה וכתיבה של הנחיות מקצועיות, המחייבות את חברי הלשכה, באמצעות הוועדה המקצועית של הלשכה.
הכשרה מקצועית באמצעות קורסים, השתלמויות ולימודים אקדמיים, לרבות השתלמויות לפי סעיף 3(א)(5) בחוק הביקורת הפנימית.
פרסום כתבי עת, מאמרים, פרסומים ומחקרים מקצועיים הנוגעים לביקורת הפנימית.
יצירת וניהול מאגר ידע, מידע ומחקר ופיתוח תורות ומחקרים בתחום הביקורת הפנימית.
קיום קורסים להכנה לבחינות הסמכת מבקרים פנימיים מטעם ה-IIA.
הטמעת הקוד האתי (פירוט נוסף בהמשך)
הלשכה פועלת לאכיפת הקוד האתי של ה-IIA לפעילותם המקצועית של החברים, לבדיקת תלונות על הפרת הקוד האתי על ידי חברים, ולדיווח על תוצאות הבדיקות ל-IIA.
טיפוח יחסי חברות וכבוד בין אנשי מקצוע הביקורת הפנימית וחיזוק הזיקה לערכים האנושיים והתרבותיים אשר ביסודות המקצוע.
הלשכה פועלת באמצעות מוסדות מקצועיים נבחרים, שהעיקריים בהם הם:
דירקטוריון, אקזקוטיבה, ועדת כספים והשקעות, ועדת ביקורת.
ועדה מקצועית - הוועדה אחראית לתרגום תקני ה-IIA והתאמתם (בתיאום עם ה-IIA) לחוק ולמציאות הנוהגת בישראל, לגיבוש הנחיות מקצועיות ונהלים במקצוע הביקורת הפנימית, להכנת הצעות לחקיקה ורגולציה אחרת וגיבוש הערות מקצועיות לטיוטות חקיקה ורגולציה אחרת, לפיתוח תורות של ביקורת פנימית ומחקרים שיתנו מענה לסוגיות מקצועיות.
ועדת כנסים, לימודים והשתלמויות - הוועדה אחראית לפעול לשיפור הידע המקצועי וההכשרה של מבקרים פנימיים, באמצעות תכנון ויישום אירועים מקצועיים, לרבות קיום כנס שנתי, קורסים וסדנאות, קורסי הכנה לבחינות הסמכה, ותארים אקדמאים בתחומי הביקורת הפנימית.
ועדת מידע ופרסומים - הוועדה אחראית לפרסום מידע מקצועי, מאמרים ומחקרים באמצעות אתר הלשכה ובאמצעות כתב עת מקצועי, תוך קביעת התכנים ואופן הצגתם.
ועדת הגנת חברים - הוועדה אחראית לספק הגנה למבקרים פנימיים ולמנוע התנכלויות כלפיהם, להיות כתובת לפניות המבקרים לקבלת הגנת הלשכה ולגבש חוות דעת במקרים אלה.
ועדת אתיקה - הוועדה אחראית להטמיע חשיבה והתנהגות אתית בקרב מבקרים פנימיים, להוות כתובת לפניות הקשורות לאתיקה בביקורת פנימית ולגבש חוות דעת בהיבטים אלה.
בית דין חברים - בסמכותו לדון בסכסוכים שעניינם התנהגות שאינה הולמת חבר לשכה ואת כבוד המקצוע, שיש עימה פגיעה בשמה הטוב של הלשכה, או באמון שרוחש הציבור לה, או לחבריה, בהפרת תקנון והחלטות הלשכה ומוסדותיה.
פורומים מקצועיים של המגזרים הבאים: משרדי הממשלה, המגזר הפיננסי, רשויות מקומיות ותאגידים עירוניים, חברות ממשלתיות.
ביקורת פנימית היא פעילות בלתי תלויה ואובייקטיבית של הבטחה (Assurance) וייעוץ, אשר מיועדת להוסיף ערך ולשפר את פעולות הארגון.
היא מסייעת לארגון להשיג את מטרותיו בהבאת גישה שיטתית וממוסדת, לשם הערכה ושיפור האפקטיביות של תהליכי ניהול סיכונים, בקרה, פיקוח וממשל תאגידי.
לשכת המבקרים הפנימיים העולמית (IIA) קבעה תקנים מקצועיים בינלאומיים, המספקים מסגרת לביצוע וקידום של שירותי ביקורת פנימית, מוסיפים ערך לארגון ומשמשים בסיס להערכת ביצועי הביקורת הפנימית.
התקנים המקצועיים הבינלאומיים שנקבעו על ידי לשכת המבקרים הפנימיים העולמית (IIA) משמשים בעבודתם של כ-270 אלף מבקרים פנימיים, חברי ה-IIA - בכ- 180 מדינות.
תקנים אלה אומצו גם על ידי האו"ם, ה-OECD- ו) IFAC- בהם מדינת ישראל חברה), על ידי ה-EU- (אליו מדינת ישראל נספחת) וע"י ה-INTOSAI - איגוד מבקרי המדינה בעולם (בו חבר משרד מבקר המדינה הישראלי).
התקנים תורגמו על ידי הלשכה ומהדורה מעודכנת לחודש ינואר 2017 זמינה באתר הלשכה (ראה להלן קישורים חיצוניים).
תקני תכונות (Attribute Standards) - עוסקים בתכונות ובמאפיינים הנדרשים מיחידים ומארגונים, המבצעים ביקורת פנימית.
תקני ביצוע (Performance Standards) - מתארים את אופי פעילות הביקורת הפנימית ומספקים קריטריון איכות, שבהשוואה אליו ניתן למדוד את השירותים המסופקים.
תקני יישום (Implementation Standards) - מסייעים למבקרים פנימיים ליישם את תקני התכונות, תקני הביצוע והיבטים של הקוד האתי, על ידי פירוט הנחיות למתן שירותי הביקורת, הן במסגרת שירותי הבטחה (Assurance) והן במסגרת שירותי ייעוץ ((Consulting.
הקוד האתי נקבע על ידי לשכת המבקרים הפנימיים העולמית (IIA) במטרה לקדם תרבות אתית במסגרת מקצוע הביקורת הפנימית.
הקוד האתי כולל שני מרכיבים:
עקרונות רלוונטיים למקצוע ולפרקטיקת הביקורת הפנימית.
כללי התנהגות המפרטים נורמת התנהגות המצופה ממבקרים פנימיים ומסייעים בפירוש העקרונות לכדי יישום פרקטי.
העקרונות שנקבעו במסגרת הקוד האתי הם:
יושרה - יושרתם של המבקרים הפנימיים יוצרת אמון המהווה את הבסיס להסתמכות על כושר השיפוט שלהם.
אובייקטיביות - המבקרים הפנימיים מציגים אובייקטיביות מקצועית ברמה הגבוהה ביותר באיסוף, בהערכה ובמסירה של מידע על הפעילות, או על התהליכים הנבדקים.
המבקרים הפנימיים עושים הערכה מאוזנת של כל הנסיבות הרלוונטיות ואינם מאפשרים לאינטרסים אישיים או לאינטרסים אחרים להשפיע על חוות הדעת שהם מגבשים.
חיסיון - מבקרים פנימיים מכבדים ומעריכים את זכות הקניין על המידע שהם מקבלים ואינם חושפים מידע זה ללא קבלת הרשאה מתאימה, אלא אם קיימת חובה משפטית או מקצועית לעשות כן.
יכולת - מבקרים פנימיים מיישמים את הידע, את המיומנויות ואת הניסיון הדרושים לביצוע שירותי ביקורת פנימית.
החובה למנות מבקר פנימי חלה מכוח ההוראות הבאות:
חוק הביקורת הפנימית, תשנ"ב-1992 - קובע את החובה לקיים ביקורת פנימית בגופים ציבוריים.
החובה למנות מבקר פנימי, תוך הפניה להוראות חוק הביקורת הפנימית וקביעת הוראות ייחודיות למגזרים שונים נקבעה:
o בחוק החברות, תשנ"ט-1999, לגבי חברות ציבוריות וחברות מדווחות בסעיפים 146- 153, ולגבי חברה לתועלת הציבור בסעיף 345ט.
o בפקודת הבנקאות, 1941, סעיף 14ה' ובהוראת בנקאי תקין 307 בנושא "פונקציית הביקורת הפנימית".
o בחוק הפיקוח על עסקי ביטוח, תשמ"א-1981, סעיף 92א.
o בחוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958, סעיף 15א.
o בפקודת העיריות, סעיף 167.
o בפקודת המועצות המקומיות, סעיף 35 א.
o בחוק החברות הממשלתיות, תשל"ה-1975, סעיף 49א.
o בחוזר נציבות שירות המדינה (מערכת הבריאות), 23/3/2014.
לשכת הגזית הייתה, על פי המשנה, אחת משש לשכות העזרה בבית המקדש השני.
לשכה זו הייתה מקום מושב הסנהדרין הגדולה, בית הדין היהודי העליון, שמנה שבעים ואחד חכמים.
על מבנה לשכת הגזית נאמר "לשכת הגזית כמין בסילקי גדולה הייתה", בסילקי הוא מבנה ציבורי רומי.
צורת מבנה זה היא כנראה בסגנון הלניסטי בעלת תקרה מקומרת הנשענת על עמודים, כפי שתיאר ר' יהודה את בית הכנסת של הקהילה היהודית באלכסנדריה: "מי שלא ראה דיופלוסטון (מלשון דיו סטוין - שתי שורות עמודים שהיו בבית הכנסת) של אלכסנדריא של מצרים ...
כמין בסילקי גדולה הייתה סטיו (שורת עמודים) לפנים מסטיו...
הלשכה הייתה בנויה מאבני גזית מרובעות ומכאן שמה לשכת הגזית.
התלמוד הבבלי מספר על שימוש נוסף של הלשכה, חוץ מישיבת בית הדין
הגמרא לומדת מכאן שני דברים:
הלשכה חציה בנויה בשטח קודש וחציה בשטח חול.
ללשכה היו שני שערים אחד כלפי הקודש, העזרה, ואחד כלפי החול, החיל.
(שגם לו קדושה יחסית, אך מכיוון שקדושתו פחותה משל העזרה, נחשב חול לעניינים מסוימים).
הגמרא במקום מבארת את הסיבות:
בלשכה ישבו הסנהדרין ומכיוון ש"אין ישיבה בעזרה אלא למלכי בית דוד בלבד" חייב להיות חלק בחול שבו יוכלו הדיינים לשבת.
בנוסף, נערך הפיס בלשכת הגזית, ועל פי הנדרש בתלמוד הפיס חייב להיערך בקודש.
על מנת שללשכה יהיה מעמד גם של חול וגם של קודש צריכים היו להיות לה שני שערים אחד פונה לקודש ואחד פונה לחול, כי אילו היה שער אחד בלבד, מעמד הלשכה כולה היה כפתחה, אף על פי שחלקה בנוי במקום אחר.
על פי נתונים אלו, נחלקו הפרשנים לגבי מיקומה
לפי שיטת הרמב"ם לשכת הגזית מוקמה בפינה הצפון מזרחית של העזרה (תרשים), בין לשכת פרהדרין לחומת העזרה המזרחית שמעברה הייתה לשכת המצורעים.
הלשכה נבנתה כך שחלקה הדרומי היה בקודש, בעזרה, בעוד שחלקה הצפוני היה בחול, בחיל.
לפי שיטת תוספות ר"י הלבן הייתה הלשכה בפינה הצפון מערבית של העזרה.
בגמרא במסכת יומא נאמר לגבי מיקום הלשכות בעזרה מכאן יוצא שלשכת הגזית נמצאת בצפון העזרה, אולם במסכת מידות, באותו נושא בדיוק נאמר ככל הנראה זו אינה טעות דפוס אלא מחלוקת בין הגרסאות.
הרמב"ם, ובעקבותיו רוב המפרשים והפוסקים, פסק את גרסת הגמרא ביומא.
אולם יש בין אחרוני זמננו שפסקו את גרסת המשנה במידות.
בלשכת הגזית ישבה הסנהדרין הגדולה בצידה המערבי, בחול, בצורת חצי גורן ושם דנה ועסקה בענייני ההלכה.
בידי סנהדרין זו הייתה נתונה סמכות השיפוט הגדולה ביותר שניתנה לחכמי ישראל, כגון שפיטת שבט שלם, משפט נביא שקר, כהן גדול ועוד.
ריה"ל כותב בספר הכוזרי, מאמר שלישי, שעצם ישיבת החכמים ב"מקום אשר יבחר ה'" נותן להם סיוע אלוהי ותוקף נוסף לפסיקותיהם.
גם הר"ן אומר בספרו דרשות הר"ן, (דרוש אחד עשר) שהישיבה במקדש מוסיפה סמכות לחכמים ומביא שם את הגמרא "כיון דחזו דנפישי (מתרבים) רוצחים ...
אמרו, נגלה מארעין (ממקומנו) ונקים בן 'ועשית על פי הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא', מלמד שהמקום גורם".
בנוסף לתפקידה כמקום מושב הסנהדרין, בלשכה גם התקיימו פייסות (גורלות) הכהנים בצידה המזרחי, בקודש: הכהנים עמדו במעגל והכהן הממונה הֵפִיס ביניהם מי יזכה בעבודות המקדש.
בלשכה גם אמרו הכהנים את קריאת שמע, עשרת הדיברות וברכות נוספות בבוקר.
מלבד לשכת הגזית היו עוד שני בתי דין בהר הבית, על פתח הר הבית ועל פתח העזרה.
"לשכת החליפין לניירות ערך" בארץ ישראל הוקמה בספטמבר 1935. לשכת החליפין תפקדה כבורסה קטנה בה נסחרו בתחילה כ-25 ניירות ערך, במשך שעה מדי יום, חמישה ימים בשבוע, על פי הכללים המקובלים בבורסות אירופיות.
המסחר התנהל בבנק אנגלו-פלשתינה, במשרדו של מרדכי פנחס חסון.
המסחר בניירות ערך בארץ ישראל החל בשנות ה־30, בעקבות עלייתם לארץ של בנקאים יהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
בין השאר, המניות הראשונות שנסחרו היו:
כמו כן נסחרו איגרות חוב של הממשלה המנדטורית, כולל תעודות נושאות פרסים שנמכרו בשנות מלחמת העולם השנייה.
גם ניירות ערך אחדים ממצרים נסחרו בלשכה.
המומחים טענו כי למעשה לא היה מדובר בבורסה לכל דבר.
היה זה שלב מוקדם של מסחר בניירות ערך של קבוצה קטנה של לקוחות באמצעות מספר מצומצם של סוחרים.
עובדה, הבורסה הקטנה עברה בהצלחה וללא טלטלות את מאורעות 1936 ואת מלחמת העולם השנייה ואפילו את מלחמת העצמאות.
עם קום המדינה, על רקע הגידול במחזורי המסחר ובמספר החברות שהנפיקו לציבור, גבר הצורך במיסוד המסחר בניירות ערך.
הבנקים ובתי ההשקעות שפעלו בישראל באותה תקופה, התאגדו והקימו בספטמבר 1953 את הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הבורסה החלה לפעול ב־1 בדצמבר 1953, והמסחר המשיך להתנהל במשרדי בנק לאומי עד שנת 1960, עת עברה הבורסה למשכן עצמאי, ב"פסאז'" ברחוב אלנבי 113 בתל אביב.
לשכת המס המרכזית הייתה גוף של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שתפקידו היה לגבות את "המס האחיד" - תשלום דמי חבר בהסתדרות.
תשלום זה העניק גם את הזכות לטיפול רפואי בקופת חולים הכללית של ההסתדרות.
חלק מכספי המס האחיד (שלמרות שמו, אינו מס) הועבר לקופת החולים הכללית לצורך מימון שירותי בריאות, וחלקו הועבר להסתדרות לצורך מימון פעילותה כארגון עובדים.
עם התשלום החודשי של המס האחיד קיבל החבר בול אותו היה צריך להדביק במקום המתאים ב"פנקס חבר ההסתדרות" (כרוך בכריכה אדומה), בארגונים גדולים הייתה גבייה מרוכזת דרך משכורת העובדים שקיבלו את הבולים עם קבלת המשכורת.
החל מאמצע שנות השבעים הודפס הבול כחלק מתלוש המשכורת הניתן לתלישה לשם הדבקתו בפנקס החבר.
עם כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי בינואר 1995 נותק הקשר בין קופת חולים הכללית ובין ההסתדרות, ומימון שירותי בריאות נעשה דרך המוסד לביטוח לאומי.
ההסתדרות ממשיכה בגביית דמי חבר מחבריה.
עם סיום תפקידו נקרא הגוף בשם "לשכת המס המרכזית בע"מ".
משרדי לשכת המס שכנו ברחוב ארלוזורוב 115 בתל אביב.
לשכת הגולה הייתה אחת הלשכות בצפון העזרה של בית המקדש, אשר שימשה להובלת מים ולאספקתם לבית המקדש.
בלשכת הגולה היה גלגל גדול ששימש לשאיבת מים מבור שהיה בעזרה לשם אספקת מים שוטפת לבית המקדש, כפי שמתואר במשנה:
יש הטוענים כי הלשכה נקראת כך מפני שעולי הגולה בנו אותה.
מסתבר, עם זאת, שהיא נקראת על שם הגלגל שהיה שם , שכן הגלגל נקרא בלשון המשנה גולה.
במשנה מצוין שהלשכה הייתה בצפון העזרה:
לפי המשנה הלשכה הייתה ליד לשכת העץ ולשכת הגזית בצפון העזרה.
הלשכה עמדה בצפון העזרה, בקרבת המקום בו היה הים של שלמה בימי בית המקדש הראשון, בהתאם לעובדה שהשימוש בה היה דומה לשימוש בים של שלמה.
במשנה נאמר גם שהיה בור מים גדול בסמוך לכיור ויש החושבים שהלישה הייתה שם, סמוך לכיור בין האולם למזבח.
לשכת הכלים הייתה אחת מלשכות העזרה בבית המקדש ונקראה כך משום שבה אחסנו את כלי השרת בעת שלא השתמשו בהם לעבודה במקדש.
המשנה מציינת שהיו בלשכה 93 כלים העשויים כסף וזהב.
בלשכה גם אוחסנו כלי הקודש ששמשו תחליף למקרה שהכלי יטמא.
כאשר איש מישראל רצה לתרום כלי לבית המקדש הוא הביא את הכלי ללשכת הכלים ושם הוא אוחסן.
אחת ל-30 יום הגיעו גזברים ללשכה ובדקו לאילו כלים נזקקים ולאילו לא.
את הכלים שלא זקוקים להם היו מוכרים ומשתמשים בכסף לבדק הבית ולצורכי המקדש, והכלים הנזקקים היו נשארים בלשכה עד השימוש בהם.
מקום הלשכה אינו מפורש במקורות ולא יודעים היכן היא הייתה.
יש אומרים שהיא אחת מהלשכות בדרום העזרה, סמוך לבית אבטינס או שהיא הייתה באחד התאים שמסביב להיכל.
יש האומרים שהיו שתי לשכות הכלים- אחת בעזרה, בסמוך למקום בו השתמשו בכלים, והשנייה הייתה לשכה ניידת שנפתחה אחת לשלושים יום וממנה הוציאו כלים שנתרמו, והיא הייתה על הר הבית אך לא בבית המקדש.
לשכת החקירות הלאומית של אוקראינה (באוקראינית: НБР, Національної Бюро Розслідувань України) היא גוף חקירות בכיר, שהוקם בשנת 2005 על פי צו מיוחד מנשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו.
הלשכה נחשבה למחלקה בפרקליטות המדינה האוקראינית, האחראית למלחמה בפשע המאורגן ובשחיתות.
מאז 2016 אורגנה מחדש כלשכת החקירות הממלכתית והיא פועלת בנפרד ממשרד המשפטים האוקראיני.
ניסיון ראשון להקים לשכה לאומית לחקירות עלה כבר ב-1997 כשהכוונה הייתה לאחד את המינהל הראשי למלחמה בפשע המאורגן של משרד הפנים האוקראיני והמינהל הראשי למלחמה בשחיתות של שירות הביטחון האוקראיני ללשכת חקירות לאומית שתעסוק בתחומים אלה.
התנגדות מצד גורמים פרלמנטריים השאירה את הארגון קיים על הנייר בלבד ורק צו נשיאותי משנת 2005 הפך את הארגון לעובדה קיימת.
הארגון נעזר רבות במשאבי שירות הביטחון האוקראיני ונחשב לארגון מודיעין פלילי הנאבק בשחיתות ובפשע המאורגן.
כפוף לפרקליטות המדינה ולמשרד המשפטים האוקראיני.
לשכת הביון של הודו (בהינדי: खुफिया ब्यूरो; באנגלית: The Intelligence Bureau; בראשי התיבות: IB) היא סוכנות הביון הממשלתית ההודית.
הלשכה הוקמה ב-1964, וב-1947 כונתה בשם לשכת הביון המרכזית שתחת משרד הפנים.
ב-1885 מונה סר צ'ארלס מק'גרגור לראש מחלקת המודיעין של הצבא הבריטי בהודו.
מטרת מינויו הייתה מניעת היחידות הקיסריות של רוסיה באפגניסטן מלפלוש להודו הבריטית, חשש שהתקיים לאורך כל המאה ה-19.
ב-1909 נוסד משרד הביון הפוליטי ההודי באנגליה כתגובה להתפתחות הפעולות האנרכיסטיות בהודו.
ב-1921 המשרד נקרא "המודיעין הפוליטי ההודי" שהייתה ארגון פיקוח ממלכתי הכפוף למשרד ממשלת הודו ולמזכיר המשפטים והציבור.
לאחר הכרזת העצמאות ההודית הוקמה לשכת הביון המרכזית שהייתה לסוכנות הביון העיקרית בהודו.
לשכת החקירות המרכזית של הודו (בהינדית: केंद्रीय अन्वेषण ब्यूरो, בתעתיק אנגלי: Kendriya Anveshan Byuro) היא ארגון חקירות עיקרי בהודו, האחראי לענייני ביטחון לאומי ולוחמה בפשיעה.
הארגון הוקם ב-1 באפריל 1963 כיורש מוסד המשטרה המיוחד (בהינדית: विशेष पुलिस संस्थापन) מ-1941.
מייסד הארגון הוא קוהלי, שעמד בראש הארגון מיום הקמתו ועד 31 במאי 1968. קודם לכן הוא כיהן כמפכ"ל המשטרה, מוסד המשטרה המיוחד שקדם ללשכה.
בדומה למקביליו במדינות השונות, הארגון עוסק במלחמה בשחיתות ובפשע המאורגן.
לשכת המודדים המוסמכים בישראל הוא ארגון המייצג את כל עובדי מקצועות המודדים בישראל.
תפקידה של הלשכה הוא לארגן את המודדים המוסמכים ולייצגם, לקדם את מעמדם המקצועי של חברי הלשכה וגם לשמור על ענייני מקצוע המדידה ועל רמת מוסר המודדים ולהגן על החופש המקצועי והזכויות של חברי הלשכה.
בנוסף מוציאה הלשכה ידיעון חודשי וגם מגזין חודשי בשם: "עתמודד".
הלשכה מארגנת גם כנסים בינלאומיים וחברה רשמית בארגון הפדרציה הבינלאומית של המודדים.
בנוסף הלשכה עובדת בשיתוף פעולה עם המרכז למיפוי ישראל של משרד השיכון ובשיתוף עם משרד הפנים לצורך מדידות של מפות ושל מערכות מידע גאוגרפי.
הלשכה אחראית גם על מתן רישיונות לסטודנטים המסיימים את לימודיהם במקצועות: ה"גיאו אינפורמציה" ו"הנדסת מיפוי" לצורך קבלת תואר "מודד מוסמך" הניתן בחסות משרד החינוך.
ראשיתו של הלשכה בוועדה מייעצת ליד מחלקת המדידות שהוקמה בשנת 1953.
לימודים לתואר מודד מוסמך התקיימו בישראל בבית הספר הגבוה למדידות בחולון, שנפתח בשנת 1952. הלימודים בבית הספר נמשכו שנתיים.
בשנת 1963 הורחבו הלימודים לשלוש שנים כדי להתאימם לרמה אקדמאית, אך התלמידים לא קבלו תואר אקדמי.
בשנת 1966 עבר בית הספר למבנה חדש בתל גיבורים.
בשנת 1967 החלו התלמידים בפעולות מחאה בדרישה לקבל תואר אקדמי על לימודיהם.
בתחילה דובר על כך שבית הספר יפעל תחת חסות הטכניון, אולם אפשרות זאת נפסלה לאחר שהטכניון החליט לקיים בעצמו לימודים גיאודזיים בפקולטה להנדסה אזרחית.
הצעה לאפשר לבית הספר להעניק תארים לא נתקבלה.
לבסוף הוחלט להעביר את הלימודים לאוניברסיטת תל אביב ולסגור את בית הספר בחולון.
לשכת החקירות הלאומית של פינלנד (Keskusrikospoliisi, Centralkriminalpolisen) הוא גוף חקירות של המשטרה הלאומית בפינלנד, שמטהו בעיר ונטה, צפונית להלסינקי.
התרגום המילולי של שם הארגון באופן רשמי הוא, משטרת הפלילים המרכזית.
הארגון אחראי למלחמה בפשע המאורגן הבינלאומי ואחראי על המעבדה הלאומית לזיהוי פלילי של פינלנד.
הארגון כפוף למשרד הפנים הפיני.
לשכת החקירות הלאומית אחראית על המכס, ועוסקת במגוון תפקידי לוחמה בפשיעה כמו:
איסוף מודיעין פיננסי למאבק בהלבנות הון
שירותי ניתוח ואיסוף מודיעין פלילי
ביצוע מעקבים ואיסוף מודיעין טכנולוגי
לשכת היועצים העסקיים והניהוליים בישראל (ל.י.ה.י) היא אגודה מקצועית המהווה את הגוף היציג בישראל ליועצים עסקיים ומתפקדת כמוסד התנדבותי המאגד ומייצג את כלל היועצים העסקיים והניהוליים בישראל.
הלשכה הוקמה בשנת 1998 כעמותה ללא כוונת על ידי נשיאה המייסד, יעקב קופרברג.
זו נועדה לייצג ולאגד את היועצים העסקיים והניהוליים העצמאיים ופועלת לקידום נושאים רלוונטיים, ביניהם: קביעת קריטריונים לרישוי העיסוק בתחום הייעוץ העסקי והניהולי, קידום ההכרה והמודעות הציבורית שבחשיבות המקצוע ולביסוס מעמדם הציבורי של היועצים העסקיים והניהוליים בישראל, קורסים והשתלמויות מקצועיות, ימי עיון, חוזרים מקצועיים, כנסים ומפגשי יועצים.
בנוסף הקימה הלשכה ועדת גישור וייסדה נציבות תלונות הציבור לגבי שירות ייעוץ עסקי וניהולי בישראל.
בדומה ללשכות מקצועיות אחרות כגון לשכת רואי חשבון, ולשכת עורכי הדין, מהווה ל.י.ה.י את הגוף היציג של היועצים העסקיים והניהוליים בישראל והיא חברה מן המניין בארגון הגג ל.ה.ב (לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל).
לשכת היועצים העסקיים התקבלה בשנת 2014 כחברה בארגון הבינלאומי ICMCI.
שם תפקיד חיים אייזנפלד נשיא הלשכה מנשה רוזנפלד סגן נשיא ויו"ר ועדת CMCיוסי וקס סגן נשיא
לשכת המהנדסים, האדריכלים והאקדמאים במקצועות הטכנולוגיים בישראל (ע"ר) היא הגוף המקצועי היציג של ציבור זה בארץ, ומטרתה להוות גוף לאומי מרכזי, אשר מטפח ומקדם את המשק בתחומי ההנדסה, האדריכלות והטכנולוגיה, ובמקביל פועל לקידום המעמד המקצועי של המהנדסים והאדריכלים במדינת ישראל.
הלשכה היא ממשיכתה של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל (א.א.א.י), שנוסדה בשנת 1922, הקימה את בית המהנדס והאדריכל בשנת 1936, וייסדה מוסדות ציבור כגון: מכון התקנים הישראלי, המכון לפריון העבודה והייצור ומרכז הבנייה הישראלי.
לשכת המהנדסים, האדריכלים והאקדמאים במקצועות הטכנולוגיים בישראל הוקמה בשנת 1985 לפי הסכם בין א.א.א.י, הסתדרות המהנדסים בישראל וארגון האקדמאים העצמאיים במקצועות ההנדסה, האדריכלות והטכנולוגיה בישראל.
הלשכה הביאה לחקיקת חוק המהנדסים והאדריכלים בכנסת בשנת 1958 – החוק שבא להסדיר את מקצועות ההנדסה והאדריכלות בישראל, ולהבטיח שהציבור יקבל שירות מקצועי (תכנון, ייעוץ, פיקוח וביצוע) רק ממי שהוסמך לכך.
חוק זה עבר שינויים, שהאחרון בהם היה בשנת 1992.
הלשכה מוכרת בחוק המהנדסים והאדריכלים, חוק התכנון והבנייה, חוק התקנים וחוק האיל"ח.
הלשכה מוכרת על ידי גופים ממשלתיים, דוגמת משרד הכלכלה (האחראי מטעם הממשלה על חוק המהנדסים והאדריכלים), כארגון היציג של מקצועות ההנדסה והאדריכלות בישראל.
הלשכה מוכרת על ידי נשיא ביהמ"ש העליון והנהלת בתי המשפט, כארגון המקצועי והציבורי הממנה עבור בתי המשפט בישראל את המומחים בתחומי ההנדסה והאדריכלות.
הלשכה ממנה את נציגי הציבור המקצועי בוועדות התכנון והבנייה המקומיות, המחוזיות והמועצה הארצית, ועדות למסירת עבודות חוץ למתכננים במשרדי הממשלה וכדומה.
כמוסדות הלשכה מוגדרים רק מוסדות נבחרים הפועלים על פי התקנון ומכוחו.
בלשכת המהנדסים – ועידה ארצית, בה ייצוג לכל המקצועות על פי משקלם היחסי, הנהלה, יו"ר, נשיא וועדת ביקורת.
יו"ר הלשכה הוא גיא שעשע.
נשיא הלשכה הוא ד"ר עמנואל צבי ליבן.
במסגרת לשכת המהנדסים פועלות אגודות מקצועיות בתחומים שונים: אגודת מהנדסי מכונות, אגודת מהנדסי כימיה וכימאים, אגודת מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה, אגודת מהנדסי תעשייה וניהול, אגודת מהנדסי בטיחות, אגודת מדע מחשבים ותוכנה, אגודת סביבה וקיימות, איגוד המהנדסים לבניה ותשתיות, עמותת האדריכלים המאוחדים ואיגוד מהנדסי ערים.
בתוך האגודות פועלים ענפים מקצועיים בנושאים ספציפיים או רב-תחומיים.
ללשכה 4 סניפים אזוריים: סניף ת"א והמרכז, סניף חיפה והצפון, סניף באר-שבע והדרום וסניף ירושלים והסביבה.
לאחרונה הפעילה לשכת המהנדסים סניפים גם במקומות עבודה בהם נמצא ציבור גדול של מהנדסים: חברת החשמל, התעשייה האווירית, התעשייה הצבאית, בזק ועובדי צה"ל.
עדכון מקצועי באמצעות מערך השתלמויות המציע קורסים, כנסים לאומיים ובינלאומיים, ימי עיון, סמינרים, סיורים מקצועיים, הרצאות מקצועיות וכדומה, במטרה לחשוף את המהנדסים באופן מתמיד לעדכונים ולחידושים הרבים בתחום, ובכך לשפר ולקדם את רמתם המקצועית.
ייזום ושינוי חקיקה בתחומים הנדסיים וטכנולוגיים, בין השאר לשם ייחוד פעולות מקצועיות רק למהנדסים ואדריכלים בלבד על מנת שהציבור יקבל שירותים בתחום זה רק ממי שהוסמך לכך.
ייצוג מקצועות ההנדסה במוסדות ציבוריים וסטטוטוריים: ללשכת המהנדסים 9 נציגים במועצת ההנדסה והאדריכלות, הגוף הסטטוטורי של תחום ההנדסה.
ללשכה נציגות במוסדות נוספים כגון: מכון התקנים הישראלי, מוסדות להשכלה גבוהה, ועדות כנסת, ועדות רשם המהנדסים, ועדות הבנייה המחוזיות והמקומיות ועוד, ובכך מתאפשר לה להשפיע ישירות על המתרחש במשק ולקדם את מעמד המקצוע במדינה.
מינוי בוררים ומומחים כשירות לבתי המשפט ולקהל הרחב.
קשרים עם ארגונים מקבילים בישראל ומחוצה לה.
קשרים עם המוסדות האקדמיים בהם נלמדים מקצועות ההנדסה, האדריכלות, המדע והטכנולוגיה ובמקביל קשרים עם גופים בתעשייה.
פעילות לשילוב סטודנטים להנדסה בסוף לימודיהם ובוגרים צעירים בפעילויות המקצועיות של הלשכה במטרה לטפח את דור העתיד ולסייע להשתלבותו בשוק העבודה.
פרסום מידע רלוונטי לציבור האקדמאי טכנולוגי באמצעות אתר הלשכה ומידעונים אלקטרוניים.
לשכת המסחר הבין-לאומית היא ארגון בין־לאומי שנועד לקידום עסקים, השקעות וסחר בין־לאומי על ידי הורדת חסמים למעבר חופשי של הון, סחורות ושירותים בין מדינות.
הגוף נוסד ב-1919, מקום מושבו בפריז והוא מהווה ארגון גג עולמי ללשכות מסחר לאומיות (בישראל: איגוד לשכות המסחר).
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם האו"ם ועם ארגון הסחר העולמי.
סיסמת הגוף "World Peace Through World Trade" ("שלום עולמי דרך מסחר עולמי") נטבע על ידי תומאס ווטסון, שהיה נשיאו.
אחד מהגופים המרכזיים בלשכה הוא בית הדין הבין-לאומי לבוררות (ראשי התיבות שלו הם ICA, אך הוא מכונה גם "בית הדין של ה-ICC" בהתייחס ללשכת המסחר הבין-לאומית בחסותה הוא פועל), לבירור עתירות בסכסוכים עסקיים בין־לאומיים.
לשכת הטיוב של ארצות הברית היא סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית, המפקחת על ניהול משאבי מים, בייחוד בכל הנוגע לפיקוח ותפעול של מיזמי הטיה, הובלה ואגירה שהיא בנתה ברחבי מערב ארצות הברית לשם השקיה, אספקת מים וייצור חשמל הידרואלקטרי.
לשכת הטיוב היא כיום סיטונאית המים הגדולה ביותר בארצות הברית, המובילה מים ליותר מ-31 מיליון איש, ומספקת לכל חקלאי חמישי במערב ארצות הברית (כ-140,000 איש) מים להשקיה של כ-40,000 קילומטרים רבועים של שדות, בהם גדלים כ-60% מכלל הירקות בארצות הברית וכ-25% מהפירות והאגוזים.
לשכת הטיוב היא גם יצרן החשמל ההידרואלקטרי השני בגודלו במערב ארצות הברית.
לשכת הטיוב הוקמה ביולי 1902 על בסיס חוק הטיוב (Reclamation Act).
איתן היצ'קוק (Ethan Allen Hitchcock; 1909-1835), מזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלם של הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט, הקים את הסוכנות בשם "שירות הטיוב של ארצות הברית" כחלק מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS), אחת מהיחידות התפקודיות של מחלקת הפנים.
שירות הטיוב החדש חקר מיזמי מים פוטנציאליים בכל אחת ממדינות מערב ארצות הברית שבהן היו אדמות פדרליות – ההכנסה ממכירת האדמות הפדרליות נועדה להיות מקור המימון הראשוני של התוכנית.
משום שבטקסס לא היו אדמות פדרליות, היא לא נכללה בתוכנית עד 1906, כאשר הקונגרס העביר חוק מיוחד שכלל אותה בין הנהנות מחוק הטיוב.
מ-1902 עד 1907 יזם שירות הטיוב כ-30 מיזמים במערב ארצות הברית.
ב-1907 הפריד מזכיר הפנים את שירות הטיוב מה-USGS ויצר לשכה עצמאית בתוך מחלקת הפנים.
פרדריק היינס ניואל (Frederick Haynes Newell) מונה כמנהל הלשכה החדשה.
ב-1923 שונה שם הסוכנות ל"לשכת הטיוב".
עם זאת, ב-1924, לאור מתיחות גוברת עם המתיישבים ובעיות מימון התפרסם מחקר הקרוי "דו"ח מגלה העובדות" (Fact Finder's Report) שבו הוצגו בעיות ונמתחה ביקורת על פעולת הסוכנות בחלוקת מים לקרקע בבעלות פרטית.
בתגובה נחקק בשלהי אותה שנה "חוק מגלה העובדות" (Fact Finders Act) שניסה להתמודד עם חלק מהבעיות שהוזכרו בדו"ח, והנושא טופל שוב במסגרת חוק ההסדרים של 1926 (Omnibus Adjustment Act of 1926 (44 Stat.
ב-1928 אישר הקונגרס את "מיזם קניון בולדר" (סכר הובר), ולראשונה הגיע מימון ללשכת הטיוב מתקציב ממשלת ארצות הברית.
האישור התקבל לאחר דיון נוקב בשאלת היתרונות והחסרונות של אספקת חשמל ציבורית מול אספקת חשמל פרטית.
תור הזהב של בניית מפעלי מים על ידי לשכת הטיוב התרחש בתקופת השפל הגדול ו-35 השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
סכר הובר על נהר הקולורדו נבנה בין 1931 ל-1936 והיה אז הסכר הגדול בעולם בייצור חשמל.
אגם מיד שמאחורי הסכר הוא מאגר המים הגדול ביותר בארצות הברית.
בין 1933 ל-1942 בנתה הלשכה את סכר גרנד קולי על נהר הקולומביה, שהיה אז הסכר הגדול בעולם, וגם כיום הוא בין עשר תחנות הכוח הגדולות בעולם.
בין השנים 1947-1941 נעשה שימוש בכוח האדם של שירות ציבורי אזרחי (Civilian Public Service - סוג של שירות לאומי עבור סרבני גיוס מסיבות מצפון בתקופת מלחמת העולם השנייה) לביצוע מיזמים שהופסקו בשל המאמץ המלחמתי.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה סדרה של סכרים במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו, ובהם סכר קניון גלן על נהר הקולורדו, שאגם פאוול שמאחוריו הוא מאגר המים השני בגודלו בארצות הברית.
האישור האחרון לביצוע מיזמי בנייה עיקריים ניתן בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, כשבמקביל ההתפתחות של התנועה למען הסביבה האמריקנית גררה התנגדות עזה למיזמי הבנייה של מפעלי המים.
ב-1976 התמוטט סכר טיטון באיידהו, לאחר שהמאגר מאחוריו התמלא.
בשיטפון שנגרם מההתמוטטות נהרגו 11 אנשים ומאות אלפי ראשי בקר.
ההתמוטטות לא פגעה במוניטין הבינלאומי הגבוה של לשכת הטיוב בחוגים העוסקים בפיתוח מקורות מים.
עם זאת, הכישלון הראשון, והיחיד עד כה, של סכר ראשי של לשכת הטיוב זעזע את הלשכה, שעקב כך שיפרה את כללי הבטיחות של הסכרים במטרה להימנע מבעיות דומות.
למרות זאת, כישלון סכר טיטון, התנועה לאיכות הסביבה, וההכרזה של הנשיא ג'ימי קרטר על "רשימת מטרות" בהקשר למפעלי מים השפיעו עמוקות על כיוון התוכניות של לשכת הטיוב ועל פעילויותיה.
לשכת הטיוב מפעילה כ-180 מיזמים ב-17 מדינות במערב ארצות הברית.
ההשקעה הכללית של לשכת הטיוב במיזמים שהושלמו עד ספטמבר 1992 הייתה כ-11 מיליארד דולר.
מיזמי לשכת הטיוב מספקים מים, לחקלאות למשקי בית ולתעשייה לכשליש מהאוכלוסייה של מערב ארצות הברית.
כ-5% משטח אדמות מערב ארצות הברית מושקים, ולשכת הטיוב מספקת מים לכחמישית משטח זה, כ-37,000 קמ"ר ב-1992. לשכת הטיוב היא בין יצרני חשמל המרכזיים בארצות הברית.
בין 1988 ל-1994 עברה לשכת הטיוב ארגון מחדש גדול בעקבות סיום המיזמים שאושרו בשנות ה-60. הלשכה סיכמה תקופה זו במילים: "המערב הצחיח טויב.
הנהרות הראשיים נרתמו ומתקנים הוקמו או שעומדים להיות מושלמים על מנת לעמוד בדרישות הנוכחיות הדחופות ביותר ואלו של העתיד הקרוב למים".
הדגש בתוכניות הלשכה עבר מבנייה להפעלה ותחזוקה של המתקנים הקיימים.
מטרותיה הרשמיות החדשות של לשכת הטיוב הן "לנהל, לפתח ולשמור על מקורות המים והמשאבים הנלווים תוך שמירה על איכות הסביבה והקפדה על נאותות כלכלית למען טובת הכלל של הציבור האמריקני".
השינויים שחלו בתוכניות לשכת הטיוב ובתחום אחריותה חייבו צמצום ניכר במספר המועסקים בה ובתקציביה, אבל היא עדיין סוכנות פדרלית משמעותית במערב ארצות הברית.
למנהלי הלשכה, שתוארם היה Reclamation commissioner, הייתה השפעה גדולה על עיצוב הלשכה.
בהם: אלווד מיד (Elwood Mead; 1858-1936) שניהל את הלשכה מ-1924 עד מותו; מייקל סטראוס (Michael Wolf Straus; 1970-1897) שניהל את הלשכה בין 1954 ל-1953 ופלויד דומיני (Floyd Elgin Dominy; 2010-1909) שניהל את הלשכה בין 1959 ל-1969, בתקופה הנחשבת לתור הזהב של בניית הסכרים במערב ארצות הברית.
מיד הוביל את הלשכה במהלך תכנון, פיתוח ובניית סכר הובר, הסכר הראשון בארצות הברית ששימש ליותר ממטרה אחת.
בתקופתו התחילה בניית סכר גרנד קולי, ועל שמו אגם מיד.
לשכת המסחר ירושלים הנה הגוף הרשמי המייצג את הסוחרים ובעלי העסקים בירושלים וסביבתה.
הלשכה נוסדה בימי השלטון העות'מאני על ארץ ישראל, ופועלת מאז ועד היום לקידום והעמקת קשרי המסחר בירושלים והשפלה.
נשיא לשכת המסחר המכהן הוא דרור אטרי.
לשכת המסחר ירושלים היא עמותה רשומה, חברה בפדרציה של איגוד לשכות המסחר.
לשכת המסחר ירושלים נוסדה בשנת 1908 בימי השלטון העות'מאני על ארץ ישראל.
לאחר כיבוש הארץ על ידי המנדט הבריטי והתבססות העליות, פעילות הלשכה גדלה באופן ניכר, וסייעה לסוחרים משלוש הדתות בעיר לבסס ולהרחיב את פעילותם המסחרית.