tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק מהפולימרים תיתכן אפשרות לקיומם של מרכזים כיראלים (נובע מאסימטריה על האטום המרכזי כתוצאה מנוכחותם של ארבעה מתמירים שונים).
במצב זה ניתן למנות שלוש אפשרויות לסידור של המתמירים על השרשרת הפחמנית העיקרית:
איזוטקטיות – כול המתמירים שעל השלד המרכזי של הפולימר פונים לאותו הכיוון.
עשוי להתקבל עבור פולימרים המסונתזים עם זרז (כגון, זרז זיגלר-נאטא).
סינדיוטקטיות – המתמירים בעלי כיווניות מסורגת.
אטקטיות – המתמירים בעלי כיווניות אקראית.
עשוי להתקבל עבור פולימרים המסונתזים בפילמור רדיקלי ללא זרז.
פולימרים תרמוסטים – אינם ניתכים בחום.
המשך חימום יביא להרס הפולימר.
לדוגמה: בקליט, פוליאוריתן, גומי סינתטי, פוליאפוקסיד.
פולימרים תרמופלסטים – ניתכים בחום ומסוגלים לחזור ולהתמצק בקירור ללא פגיעה בתכונות הפולימר.
לדוגמה: פוליאתילן, פוליפרופילן, פוליוויניל כלוריד, פולימתיל מתאקרילט, ABS, ניילון, פוליקרבונט, טפלון.
עבור החומרים הפולימרים התרמופלסטים ניתן להצביע על שלוש טמפרטורות שבמהלכן מתרחשים שינויי מורפולוגיה (שינויי מבנה וצורה) חשובים:
טמפרטורת המעבר הזכוכיתית (Tg) – היא טמפרטורה בה הפולימר עובר ממצב מוצק למצב רך בו הוא ניתן לעיבוד: מתיחה אלסטית או פלסטית ללא שבר.
מתחת לטמפרטורה זו החומר נוקשה (דמוי זכוכית), ואילו מעל לטמפרטורה זו החומר רך.
טמפרטורת המעבר מתייחסת לכושר התנועה והפיתול של האזורים האמורפיים בפולימר.
טמפרטורת ההיתוך (Tm) – היא הטמפרטורה בה הפולימר כולו ניתך (לרבות האזורים הגבישיים בו).
טמפרטורת הפירוק (Td) – היא הטמפרטורה בה מתרחשים תהליכי הרס כימי של הפולימר (שבירה ופירוק של קשרים קוולנטים).
רלוונטי גם עבור הפולימרים התרמוסטים.
המיון מתבצע על בסיס הקבוצה הכימית המרכזית בפולימר.
לדוגמה: עבור פוליאתילן טרפתאלט, הקבוצה המרכזית היא אסטר, ולכן מדובר בפוליאסטר.
דוגמה נוספת: בניילון, הקבוצה המרכזית היא אמיד, ולכן מדובר בפוליאמיד.
דחיסה – פולימרים אלה התקבלו מחיבור של מונומרים תוך שחרור של מולקולה קטנה אל מערכת הפילמור.
סיפוח – פולימרים אלה התקבלו מחיבור של מונומרים ללא שינוי במאזן האטומים.
פולימר קווי – בו שלד השרשרת הפולימרית אינו מכיל קבוצות צד גדולות (לדוגמה: PVC).
פולימר מסועף – בו שלד השרשרת הפולימרית מכיל קבוצות צד גדולות (לדוגמה: LDPE).
פולימר מצולב – בו יש חיבור חלקי או מלא בין שרשראות הפולימר (לדוגמה: גומי סינתטי).
פולימר גבישי או גבישי למחצה (גבישיות בין 10% ל-80%) – בו שרשראות הפולימר ערוכות ברמת סידור גבוהה ובכיווניות אחידה יחסית.
פולימר אמורפי (גבישיות פחות מ-10%) – בו שרשראות הפולימר נמצאות במצב כאוטי, חסר סדר, וארגון.
גורמים המשפיעים על רמת הגבישיות:
סדירות מרחבית של יחידות חוזרות בעלות סימטריה מעלה את רמת הגבישיות.
נוכחות קבוצות קשיחות בעמוד השדרה בשרשרת, כמו טבעות בנזן.
מסה מולרית גבוהה, והתפלגות מסה קטנה יעלו את רמות הגבישיות.
חוזק קשרים בין שרשרתים (מגביל את חופש התנועה ומקבע את המולקולות למבנה גבישי).
קצב קירור – קירור אטי יעלה את דרגת הגבישיות.
שיטות עיבוד ניתן להגדיל את רמת הגבישיות על ידי מתיחה, ניפוח ועוד.
פלסטיק (מתייחס לתכונה המכנית ולא למונח שבשימוש) – פולימר מוצק וקשיח.
סיב – פולימר גמיש בעל אורך גדול בהרבה משטח החתך שלו.
אלסטומר – פולימר צמיגי עם דרגת אלסטיות גבוהה.
מדדים לקביעת אורך הפולימר ומסתו:
מסה מולרית ממוצעת (M) – היא המסה של שרשרת פולימר ממוצעת ביחידות של גרם למול.
המסה המולרית הממוצעת היא המכפלה של דרגת הפילמור במסה המולרית של היחידה החוזרת.
דרגת הפלמור (DP) – היא כמות היחידות החוזרות הממוצעת, הקיימת בחומר פולימרי מסוים.
דרגת הפלמור מחושבת על ידי חלוקת המסה הממוצעת במסה המולרית של היחידה החוזרת.
אורך ממוצע בפריסה (r) – הוא המרחק בין קצוות של שרשרת פולימר פרוסה.
הנוסחה היא: כש-n הוא כמות הקשרים בשרשרת, ו-l הוא ההיטל של המרחק בין שני אטומים סמוכים המחוברים ביניהם בקשר.
אורך ממוצע על פי מודל הסליל האקראי (ידוע גם כ"מודל השיכור") – זהה לאורך הממוצע בפריסה, אך במקום להכפיל במספר הקשרים, יש להכפיל בשורש מספר הקשרים.
הפולימרים נוצרים בתהליך הנקרא פילמור (polymerization) בו מולקולות המונומר (המגיבים) נקשרות זו לזו תוך יצירת שרשראות ארוכות, המהוות את הפולימר.
שני סוגים עיקריים של פילמור קיימים:
פילמור דחיסה (גידול בשלבים) – טכניקה זו משמשת לחיבור של מונומרים המכילים שתי קבוצות פונקציונליות.
במהלך פילמור דחיסה, המונומרים מתחברים ביניהם תוך פליטה של מולקולה קטנה אל מערכת הפילמור (כגון: מים, כוהל, HCl ועוד – תלוי בסוג המונומר).
בפילמור דחיסה, הרכב האטומים ביחידה החוזרת אינו זהה להרכב במונומר.
פילמור סיפוח (גידול בשרשרת) – טכניקה זו שימושית בעיקר עבור חיבור מונומרים המכילים קשר כפול (כמו c=c).
בתהליך זה, הקשר הכפול נפתח אגב סיפוח ובמקומו נוצרים קשרים קוולנטים בין המונומרים.
תהליך זה הוא אקסותרמי תמיד.
בתהליך זה, סיפוחם של המונומרים נעשה בזה אחר זה עד גמר המונומרים, על כן התהליך נקרא – פילמור שרשרת.
בפילמור סיפוח, מאזן האטומים נשאר כשהיה, כלומר הרכב האטומים ביחידה החוזרת זהה להרכב במונומר.
לטכניקת הפילמור שנבחרה יש חשיבות מכרעת על תכונותיו הכימיות והפיזיקליות של הפולימר שהתקבל.
שיטת הפילמור עשויה להכתיב את אורך השרשרת שתתקבל, את המסה המולקולרית הממוצעת לפולימר ואת חלוקת הגדלים היחסית של הפולימר.
אלו ישפיעו על רמת הגבישיות, ומכאן גם על תכונותיו הפיזיקליות והמכניות של הפולימר, כגון: טמפרטורת היתוך, קשיות, אלסטיות ועוד.
יש מונומרים שניתן לפלמר בשתי השיטות, ולקבל בכל אחת מהן, פולימר בעל תכונות ומאפיינים שונים.
על כן, נודעת חשיבות רבה לבחירת תהליך הפילמור.
(בדוגמה: קבלת פוליוויניל כלוריד בפילמור סיפוח של המונומר ויניל כלוריד).פילמור דחיסה
(בדוגמה: קבלת ניילון בפילמור דחיסה של דו-חומצה קרבוקסילית ודיאמין, תוך שחרור מולקולת מים).
הגורמים המשפיעים על התכונות המכניות של פולימרים
אורך השרשרות בדגש על התפלגות המסה המולרית ועל המסה המולרית הממוצעת
הקבוצה הפונקציונלית, וחוזק הקשרים הבין שרשרתיים
רמת הסיעוף ונוכחותם של קשרי צילוב
התנהגות של פולימרים תחת מאמצי שבירה
פולימרים עם רמת גבישיות גבוהה, סיעוף נמוך, וקשרים בין מולקולריים חזקים, יתעוותו פחות כתוצאה מאמצי כפיפה, מתיחה, גזירה ופיתול המופעלים עליהם.
לעומת זאת, חוזק הנגיפה שלהם (שבירה כתוצאה ממכה פתאומית) נמוך יותר.
עבור פולימרים שבירים האנרגיה המועברת במכה, לא מתפזרת היטב בשל חוסר גמישות של השרשרות.
מאמץ מתיחה – הפעלת כוח מתיחה על הפולימר משפיע בעיקר על ההערכות המרחבית של השרשרות, ועל המרחק ביניהם.
במאמץ מתיחה פולימרים עשויים להגיב באחד משני האופנים הבאים:
התארכות אלסטית – אחרי מתיחה יש חזרה למצב הקודם.
נגרמת בעיקר על ידי שינוי במרחק בין אטומים סמוכים, הנמצאים בשרשרות שונות או בחלקי שרשרת שונים של אותה שרשרת.
בהתארכות זו עשויים להישבר קשרי ואן דר ואלס ו/או קשרי מימן.
לכן הקשיחות תושפע מחוזק הקשרים בין השרשרות ומצפיפות האריזה, וכן ממבנה השרשרות ומנוכחות קבוצות קשיחות.
ככל שהשרשרות קשיחות יותר וכוחות האחיזה בינן חזקים יותר, יש להשקיע מאמץ רב יותר כדי לשנות מיקום קטע אחד יחסית לשני ומודול האלסטיות עולה (המודול מתייחס רק לתחום ההתארכות האלסטי).
התארכות פלסטית – אחרי מתיחה אין חזרה למצב קודם.
השרשרות מחליקות, אחוז גבישיות עולה.
נגרמת על ידי שינויים מבניים, הכוללים זחילה והזחה של קטעי שרשרות זו ביחס לזו.
במהלך ההתארכות ניתקים ונוצרים מחדש קשרים בין שרשרתיים הן באזורים האמורפיים והן באזורים הגבישיים.
תכונות מכניות של פולימרים נבחריםפולימרחוזק מתיחה MPa% ההתארכות ברקיעהחוזק נגיפה (ft-lb/inch)פוליאתילן נמוך צפיפות1470013.0פוליפרופילן304001.5טפלון202503.0פוליסטירן461-20.5פולימתיל מתאקרליט5850.5פוליוויניל כלוריד60100.8פוליקרבונט629015.0
החל משנות ה-50 של המאה העשרים, עם התבססותה של התעשייה הפולימרית והעמקת המחקר בה, נמצא כי פולימרים מסוימים מציגים תכונות הולכה חשמלית החורגות בצורה משמעותית מהערכים המקובלים למבודדים.
תופעת המוליכות החשמלית הזו עוררה התלהבות עצומה בקרב הקהילה המדעית בשל הפוטנציאל העצום הטמון בפולימרים אלה, להשתלב ביישומים שונים כתחליף למתכות – "מתכות סינתטיות".
התחום נמצא, מאז, בחזיתו של המחקר המדעי, שאת פירותיו אנו יכולים למצוא במגוון רחב של יישומיים, כגון: סוללות חשמליות, התקנים פולטי אור, טרנזיסטורים אורגנים, ציפויים לסרטי צילום ולמסכים, "חלונות חכמים", ואף עור מלאכותי להענקת יכולת חישה לרובוטים.
אחד ההסברים למוליכות החשמלית של קבוצת הפולימרים הללו היא קיומן של מערכות מצומדות מלאות על כול אורכם של שרשרות הפולימר.
דוגמאות ליחידות החוזרות של פולימרים מוליכים חשובים:
במדעי המחשב, פולימורפיזם (מאנגלית Polymorphism, בעברית: רב־צורתיות) הוא תכונה של שפות תכנות המאפשרת לכתוב קוד מופשט מבחינת הטיפוס.
הקוד האבסטרקטי ירוץ בצורה שונה, בהתאם לטיפוס עליו הוא עובד.
כך אפשר לכתוב פעם אחת קוד המקבל משמעויות שונות בהקשרים שונים.
פולימורפיזם הוא הדרך המקובלת בעולם התוכנה לבצע הפשטה מושגית.
פולימורפיזם מהווה תכונה חשובה במתודולוגיית תכנות מונחה עצמים ובתכנות פונקציונלי.
שפת תכנות התומכת בפולימורפיזם נותנת למתכנת את היכולת לממש אלגוריתמים ומבני נתונים לשימוש כללי, ולגזור מהם צורות שימוש שונות בהתאם לעצמים ולנסיבות המשתנות, באופן מפורש או מובלע.
מבחינים בין סוגים של פולימורפיזם:
העמסה - הגדרה של מספר פונקציות שונות בעלות אותו שם, כך שהמהדר מחליט בדרך כלשהי באיזו מהפונקציות להשתמש, על פי הטיפוס של הערכים המועברים כפרמטר.
בשפות מסוימות העמסה מוגדרת עבור מספר טיפוסים קבועים מראש.
דוגמה לכך היא אופרטור החיבור בשפת C, המוגדר עבור חיבור בין מספרים שלמים ובין מספרים ממשיים (4+5 או 3.2+5.4).
שפות רבות מאפשרות למתכנת להגדיר העמסה באופן ידני.
פולימורפיזם פרמטרי - היכולת לתת פרמטריזציה עבור מבנים של שפת התכנות.
למשל פונקציות בשפה לא מוגדרות עבור טיפוס ספציפי, וכך מסוגלות לטפל במגוון רחב (ואינסופי) של טיפוסים שונים.
פונקציות כאלה נקראות פונקציות פולימורפיות.
ישנם שני סוגים של פולימורפיזם כזה:
Let-Polymorphism, שהדוגמה הבולטת עבורו היא פונקציות בשפת ML ובשפות פונקציונליות נוספות, כגון Haskell.
הפרמטריזציה עבור פונקציות אלה איננה מפורשת, אלא אך ורק מוסקת מתוכן הפונקציה.
פולימורפיזם פרמטרי מפורש, כגון תבניות (Templates) בשפת ++C, וכן מבנים מסוימים בשפת ML והאסקל.
בתכנות מונחה-עצמים, שימוש בפולימורפיזם פרמטרי נקרא תכנות גנרי.
פולימורפיזם כזה, במימוש אידיאלי, ממומש על פי רוב בזמן הידור.
פולימורפיזם של תת-טיפוס (או פולימורפיזם הכלה) ממומש על פי רוב בשפות תכנות מונחות-עצמים.
מושג זה מתורת הטיפוסים אומר שמזהה עשוי להתייחס למופע השייך למספר כלשהו של מחלקות, כל עוד הן חולקות ביניהן מחלקת אם משותפת.
פולימורפיזם כזה מנצל את היכולת לבצע חיפוש דינמי בזמן ריצה, ובביצוע דריסה של מתודות.
Type Coercion - המרה אוטומטית ומובלעת בין טיפוסים.
דוגמה להמרה כזאת היא ההרחבה של המספר 4 ממספר שלם למספר ממשי בביטוי 4+5.2 (בשפות התכנות המאפשרות כתיבה של ביטוי כזה).
ניתן להראות שהמרה כזאת היא שקולה לפולימורפיזם של תת-טיפוסים (ירושה), ואכן, שפת D משתמשת במנגנון הזה כדרך לדמות ירושה מרובה.
בהינתן אלגוריתם מסוים, למשל אלגוריתם למיון מערך, אין דרישה בסיסית באלגוריתם לדעת כל פרט על הטיפוס של אברי המערך.
כל שיש לדעת הוא את גודל המערך, כיצד ניתן לבצע השוואה בין איברי המערך, וכיצד ניתן לשנות את הסדר שלהם.
בשפות תכנות בעלות טיפוסיות חזקה וסטטית, שמקפידות על סוג המשתנה שמועבר לפרוצדורה, זו עשויה להיות בעיה: בכתיבת פרוצדורה שתמיין את איברי המערך, מאיזה טיפוס נגדיר את הפרמטרים שלה?
יש צורך למצוא דרך להגדיר טיפוס מסוג גנרי כלשהו, שכל הידוע עליו הוא הנתונים החיוניים למימוש הפרוצדורה, ותו לא.
ישנן שפות שמאפשרות זאת באמצעות מנגנון לזיהוי אוטומטי של הטיפוס של כל ביטוי (כמו שפת התכנות ML), באמצעות טכניקות של ירושה ודריסה בתכנות מונחה עצמים, או באמצעות תכנות גנרי.
כמו כן, כל שפה בעלת מערכת טיפוסים חלשה או דינמית, כגון פייתון, מאפשרת פולימורפיזם.
פולימורפיזם בצורתו הבסיסית ביותר קיים בכל שפת תכנות עילית.
שפת C מאפשרת צורה מוגבלת מאוד של פולימורפיזם, נוסף על העמסה בסיסית של אופרטורים אריתמטיים: בשפה מוגדרת המרה אוטומטית מכל טיפוס של מצביע אל הטיפוס הגנרי *void, ובחזרה.
מנגנון זה מנוצל על ידי פונקציות כגון פונקציית הספרייה הסטנדרטית qsort המשמשת למיון מערך, המקבלת מערך של מצביעים וממיינת אותו, תוך התייחסות אל כל המצביעים במערך כ-*void.
טכניקה זו מאפשרת לבצע כל פעולה, אך היא איננה גמישה, ומצריכה מידע מפורש מהמתכנת בקשר לגודל של משתנים מהטיפוס שמועבר בפועל - מידע שאמור להימצא בידי המהדר בזמן הידור התוכנית, ולכן דורשת עבודה מיותרת.
שפות אחרות, כגון שפת פסקל, לעיתים אינן מאפשרות אפילו גנריות בסיסית כזאת.
ניתן לבצע פולימורפיזם בעזרת פקודות מאקרו, שמבצעות החלפה של טקסט מסוים בתוכנית בטקסט אחר, לפני ההידור.
לדוגמה, המאקרו הבא בשפת C :
מדמה פונקציה שמחזירה את המינימום מבין הביטויים המועברים אליה, ומתאימה לכל טיפוס עליו מוגדרת פעולת ההשוואה ">" (פעולה שבפני עצמה מועמסת, בדומה לאופרטור החיבור, ולכן פולימורפית).
עם זאת, למאקרו כזה ישנם חסרונות רבים לעומת פונקציה אמיתית: לא מתבצעת בדיקת טיפוסים, ביטוי עם תוצאת לוואי עלול לבצע אותה מספר פעמים, ולהחזיר תוצאה לא צפויה, ועוד.
בשפת ++C, פולימורפיזם פרמטרי ממומש בזמן הידור, תוך שימוש בתבניות (templates):
התבנית הזאת מגדירה משפחה של פונקציות max המקבלות שני איברים מסוג כלשהו, ומספר איברים ראשונים, ומחזירות את הגדול מביניהם.
הדרישות היחידות על הטיפוס של המערך הן שניתן לבצע השוואה בין שני איברים באמצעות האופרטור '>', ושניתן לבצע העתקה של איבר.
לכן ניתן להעביר כפרמטרים שני ערכים מטיפוס int, או double, או של מחלקה שהגדיר המשתמש ושמממשת את האופרטור '>'.
במקרה זה, בכל קריאה לפונקציה max יבדוק המהדר אם כבר הוגדרה פונקציה כזאת עבור הטיפוס המסוים המופיע בקריאה, ואם לא הוא ייצור פונקציה חדשה שהיא מופע של התבנית שהגדרנו.
ספריית התבניות התקנית של שפת ++C היא דוגמה לתכנות גנרי, ומבוססת ברובה על פולימורפיזם פרמטרי ושימוש בתבניות.
שפת עדה מאפשרת אף היא תכנות גנרי באופן דומה לתבניות של ++C.
בשפת ML, התומכת בפולימורפיזם מלא ומתוחכם, הדבר מתבצע כך: המתכנת כותב פונקציה, למשל פונקציה שהופכת רשימה, בדרך הטבעית לו, ללא הצהרה על הטיפוס אותו הפונקציה מקבלת.
המהדר של השפה מסיק לבד, על פי הביטויים המשמשים בפונקציה, אילו טיפוסים ניתן להעביר אליה.
טיפוסים אלה עשויים להיות קונקרטיים, כגון int שהוא מספר שלם, או גנריים, ואז הם יסומנו בתג ושם, למשל a' - זה בעצם "משתנה טיפוס" (type variable).
המנגנון ידרוש עקביות: אם פונקציה מקבל שני ארגומנטים מטיפוס a', ניתן להעביר אליה שני משתנים שהם מספר שלם או שני משתנים שהם מספר ממשי, אך לעולם לא משתנה אחד ממשי ואחד שלם, כיוון ששני הארגומנטים חייבים להיות מאותו טיפוס.
דוגמה לפונקציה פולימורפית בשפת ML:
פונקציה זאת מקבל ערך x מכל טיפוס שהוא, ומחזירה רשימה של שלושה איברים שערכם x.
הטיפוס של הפונקציה הוא "פונקציה מטיפוס a אל רשימה של a".
בניגוד לתבניות של שפת ++C פונקציה פולימורפית היא פונקציה לכל דבר.
גם שפת Haskell תומכת בפולימורפיזם פרמטרי באופן דומה, ואף נרחב יותר.
בשפות ג'אווה יש מתודות גנריות (החל מגרסה 7 ואילך), אך בדומה למחלקות גנריות בג'אווה, המידע לגבי הטיפוסים משמש רק לבדיקה בזמן קומפילציה ואיננו קיים בזמן ריצה, כך שזהו למעשה פולימורפיזם של הכלה (תת-טיפוסים) הנבדק בזמן הידור.
בשפת C# ישנן מתודות גנריות.
שפות תכנות התומכות בפולימורפיזם מאפשרות להגדיר מושגים כלליים ולגזור מהם מקרים ספציפיים יותר.
בנוסף, מאפשרת השפה להתייחס למושג בצורה מופשטת.
התייחסות למושג בצורה מופשטת, מאפשרת להשתמש בקוד כללי הפועל על סוגים רבים ושונים של מושגים דומים לו.
למעשה, ניתן להשתמש בקוד המתאים לעצם הכל טיפוס המהווה מקרה פרטי של המושג הכללי.
בשפת C# אפשר לבצע פולימורפיזם של תת-טיפוס בכמה דרכים: באמצעות שיטות וירטואליות, באמצעות ממשקים ובאמצעות מחלקה אבסטרקטית.
מנגנונים הרווחים ברב צורתיות, הם:
דריסה (Override) שבה ניתן להחליף פונקציה של מחלקת בסיס בפונקציה שונה במחלקה הנגזרת ממנה.
באמצעות מנגנון זה ניתן להתאים את הפעולה לסוג המיוחד של האובייקט.
שם הפעולה נשמר והיא מתבצעת בדרכים שונות בהתאם לאובייקט אליו היא מתייחסת.
טכניקה נוספת היא הצללה שדומה ליכולת הדריסה.
העמסת אופרטורים (Operator Overloading), היא מקרה פרטי של העמסת פונקציות, שבו אופרטור מסוים מקבל מכניזם פנימי שונה בתוך אובייקט.
למשל אופרטור + שנועד לחבר מספרים, במחלקה של מחרוזות מקבל יכולת שרשור, ובמחלקה של מערכים יכול לקבל יכולת לחבר בין שני מערכים.
כדי להדגים את הכוח של המנגנון, אפשר לחשוב על דוגמה שכיחה מחיי היום יום, אלגוריתם להחלפת גלגל ברכב:
עצרו בצד והציבו סימנים המיידעים שהרכב בטיפול.
הציבו את המגבה במקומו ושחררו מעט את בורגי הגלגל.
הגביהו את הרכב בעזרת המגבה.
פרקו את הגלגל והרכיבו במקומו גלגל תקין.
הנמיכו את הרכב עד שהגלגל יגע קלות בקרקע.
חזקו את בורגי הגלגל בהצלבה.
הנמיכו את הרכב, איספו את הכלים והמשיכו בנסיעה.
האלגוריתם, כפי שתואר, מתאים לכל סוג רכב, לאוטובוסים ומשאיות וגם למכוניות קטנות.
כמעט כל פעולה המתוארת באלגוריתם תבוצע בצורה שונה בכל סוג רכב.
הפעלת מגבה של אוטובוס, לדוגמה, שונה מאוד מהפעלת מגבה של מכונית קטנה.
העובדה שהצלחנו לנסח אלגוריתם כללי (גנרי) לכל כלי הרכב אף על פי שבעצם בכל רכב האלגוריתם הוא אחר היא בזכות ההתייחסות המופשטת שלנו לרכב.
בזמן שניסחנו את האלגוריתם לא התעניינו באיזה רכב מדובר אלא דיברנו על רכב כלשהו.
כל דבר שאמרנו על רכב, דאגנו שיהיה נכון לכל רכב.
לדוגמה, אמרנו "חזקו מעט את הברגים" ולא אמרנו "חזקו מעט את ארבעת הברגים".
אלגוריתם זה נכתב פעם אחת ומופעל פעמים רבות על כלי-רכב שונים.
בכל פעם האלגוריתם מקבל צורה אחרת, בהתאם לסוג הרכב.
ללא מנגנון הפולימורפיזם היה צריך לכתוב את האלגוריתמים הספציפיים עבור כל סוגי כלי-הרכב ולא ניתן היה למצות את המכנה המשותף של כולם.
דוגמה נוספת, מתחום המתמטיקה: אלגוריתם למציאת בסיס אורתונורמלי במרחב מכפלה פנימית (תהליך גרם שמידט).
בחרו וקטור כלשהו ונרמלו אותו.
בחרו וקטור נוסף והטילו אותו על תת-המרחב הנפרש על ידי הווקטורים שכבר בחרתם.
מצאו את ההפרש בין הווקטור להטלה שלו, נרמלו אותו והוסיפו אותו לרשימת הווקטורים שכבר נבחרו.
חיזרו על הפעולות 2 ו-3 עד שיגמרו הווקטורים בבסיס המקורי.
רשימת הווקטורים שנבחרו מהווה בסיס אורתונורמלי למרחב.
כדי להיות וקטור יש למלא סט קצר של דרישות שיכול להתמלא על ידי אובייקטים מתמטיים שונים מאוד זה מזה.
מכפלה פנימית גם היא יכולה להיות מוגדרת בדרכים רבות מאוד בעלות משמעויות שונות.
הוכחת נכונות האלגוריתם מסתמכת רק על סט התכונות שמקיימים כל וקטור וכל מכפלה פנימית ולכן היא תקפה תמיד.
פולימורפיזם יכול להיות ממומש בזמן ריצה או בזמן הידור.
ב-C++ ממומש פולימורפיזם של זמן ריצה על ידי מצביע מסוג מופשט, המצביע לאובייקט קונקרטי.
הקוד הבא מדגים איך ניתן לעשות זאת:
בדוגמה זו, הפונקציה changeWheel משתמשת במנגנון הפולימורפיזם על מנת לתאר את אופן החלפת הגלגל במכונית כלשהי.
הפונקציה מקבלת מצביע למכונית כללית.
למעשה מדובר בסוג מסוים של מכונית, מכונית ספציפית, אבל changeWheel מתייחסת אליה פשוט כמכונית ומבצעת עליה רק פעולות שאפשר לעשות על כל מכונית.
כאשר changeWheel תבקש ממכונית לעשות פעולה מסוימת, המכונית תבצע את הפעולה באופן ייחודי לה.
ניתן לראות שהממשק למכונית מוגדר על ידי ההתייחסות המופשטת (המצביע למכונית כללית) ואילו הפעולה שתתבצע למעשה מוגדרת על ידי הטיפוס הספציפי (סוג המכונית).
כל הדברים הללו מתאימים לאופן שבו אנו משתמשים באבסטרקציה בחיי היום יום.
נחשוב לדוגמה על המשפט: "בחדר ההמתנה צריך לשים מספר כיסאות בשביל שהלקוחות לא יצטרכו לחכות בעמידה".
המשפט משתמש במושג המופשט "כיסא".
יש המון סוגי כיסאות אבל המשפט מתייחס רק לתכונה המשותפת של כולם: כיסא מאפשר לשבת.
כאשר המשפט ייושם, ייבחרו סוגים ספציפיים של כיסאות.
אולי יהיו להם ארבע רגליים ואולי שלוש, אבל בכל מקרה הם יאפשרו ללקוחות להמתין בישיבה.
גם בדוגמה זו השתמשנו בהתייחסות מופשטת, התנסחנו באופן כללי שאיננו תלוי בסוג הספציפי ולבסוף ראינו איך הטענות הכלליות מקבלות משמעות ספציפית בהתאם לסוג שבו מדובר.
הפעלת אלגוריתם כללי על מבנה נתונים הטרוגני ניתנת לביצוע על ידי פולימורפיזם בזמן ריצה ולא ניתנת לביצוע על ידי פולימורפיזם בזמן הידור.
לדוגמה מערך המכוניות שהופיע בדוגמה הראשונה, מכיל מכוניות מסוגים שונים, כלומר מדובר במערך הטרוגני ולא הומוגני.
בדוגמת הקוד השנייה היינו יכולים להפעיל את הפונקציה הפולימורפית רק על מערך הומוגני של מכוניות.
מימוש פולימורפיזם על ידי המהדר
נתבונן שוב בקטע הקוד המממש פולימורפיזם בזמן ריצה:
נשאלת השאלה כיצד מתורגם קטע זה לשפת מכונה.
בניגוד להפעלת פונקציה רגילה, בזמן ההידור לא ידוע איזה קוד יש להפעיל.
או אולי פונקציית stop של טיפוס אחר.
התשובה לשאלה זו מתבררת רק בזמן ריצה, כאשר ידוע על איזה טיפוס ספציפי מצביע p.
הקומפיילר, אם כן, צריך לייצר קוד הקורא לפונקציה מסוימת בהתאם לטיפוס האובייקט שמוצבע על ידי p באותו הרגע.
כדי לייצר קוד כזה, יש להתייחס לקוד הנמצא בכתובת משתנה.
במילים אחרות יש להשתמש במושג של מצביע לפונקציה.
הקוד הבא מדגים איך אפשר לממש פולימורפיזם בשפת C, שפה שלא תומכת בפולימורפיזם באופן מובנה:
היא מתחמקת מבעיות טכניות שונות המופיעות באובייקטים פחות מנוונים מאלה שבדוגמה.
בנוסף, ניתן לראות שהשיטה המוצגת בדוגמה, בזבזנית בזיכרון.
עבור כל אובייקט (מכונית) יש לשמור מספר מצביעים לפונקציות כמספר הפונקציות שיש למכונית.
אותם מצביעים לפונקציות יכולים להוות את רוב הזיכרון הדרוש לאחסון האובייקט.
בזבוז הזיכרון נובע מהעובדה, שאוסף הפונקציות עליהם מצביע האובייקט הוא מאפיין של ה-class ולא של האובייקט הספציפי.
לדוגמה, לכל האובייקטים מסוג Bus יהיו בדיוק אותם ערכים בכל מצביעי הפונקציות שלהם.
בגלל העובדה שמדובר בעצם במידע של ה-class, הגיוני לצמצם את כל מצביעי הפונקציות למצביע יחיד שיפנה למקום בו נמצאת כל האינפורמציה של ה-class.
האינפורמציה הזו יכולה להיות פשוט מערך של מצביעים לפונקציות - אותם מצביעים שתוארו בדוגמה והוו שדות באובייקט.
הרעיון שתואר הוא באמת השיטה המקובלת לממש פולימורפיזם של זמן ריצה.
אותו מערך פונקציות נקרא virtual table ואותו שדה יחיד המצביע עליה נקרא virtual table pointer.
כפי שניתן לראות בתמונה, כל אובייקט מסוג Car או מסוג היורש מ-Car, מחזיק מצביע לטבלה ייעודית לאותו סוג.
יתורגם לקוד הדומה לקוד הבא:
כפי שניתן לראות, קיימת כאן הסתמכות על העובדה שהפונקציה placeJack נמצאת תמיד באותו אינדקס, בכל הטבלאות הווירטואליות (במקרה זה - 2).
מחיר פולימורפיזם הממומש על ידי virtual table
מבחינת זיכרון, כאשר ל-Class יש לפחות פונקציה פולימורפית (וירטואלית) אחת, כל אובייקט מסוגו (ומסוג יורשיו) יכיל מצביע virtual table pointer.
עבור אובייקטים גדולים הדבר עשוי להיות זניח אבל עבור אובייקטים קטנים, במיוחד אם יש מופעים רבים שלהם, הדבר עלול להיות משמעותי.
מבחינת זמן הריצה המחיר הוא מעבר אחד דרך תא של מערך הטבלה הווירטואלית.
בדרך כלל הדבר מתורגם לפקודות בודדות בשפת מכונה (במקרים רבים - פקודה בודדת).
לרוב, התשלום בזמן הריצה הוא זניח אבל במקרים בהם הפונקציה הווירטואלית קצרה מאוד והיא נקראת מספר רב של פעמים - המחיר עלול להיות משמעותי.
באופן כללי, השימוש בפונקציות פולימורפיות נחשב לטכניקה יעילה.
ב-1 בספטמבר 1939, ללא כל הכרזת מלחמה, פלשה גרמניה הנאצית לפולין ותוך חמישה שבועות חולקה המדינה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות שפלשה לפולין ב-17 בספטמבר.
התואנה המיידית לפלישה הייתה ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ, התגרות שבוימה על ידי ה-SS.
מזה מספר חודשים היו הצדדים חלוקים בשאלת מעמד העיר החופשית דנציג ומעמדו של המסדרון הפולני, אך ברקע הדברים הייתה האידאולוגיה הנאצית, שלפיה יש לכבוש במזרח טריטוריה שתשמש כ"מרחב מחיה" (לבנסראום), שאת תושביו הנחותים מבחינה גזעית יש לשעבד.
אין מקום בעולם שבו יושמה תורה זו באופן מקיף ומחריד יותר מפולין בשנות מלחמת העולם השנייה.
הכוחות הפולנים התנגדו לפלישה הגרמנית בכל כוחם, אך מלכתחילה היה מצבם האסטרטגי מורכב, שכן גרמניה וצ'כוסלובקיה, שהייתה למדינת חסות (פרוטקטורט) גרמנית לאחר הסכם מינכן (במסגרתו קיבלה אף פולין נתח קטן מצ'כוסלובקיה), הקיפו את המדינה משלושה עברים.
פולין הייתה הזירה הראשונה שבה השתמשו הגרמנים בטקטיקת "מלחמת הבזק" (בליצקריג) – הטקטיקה כללה התקדמות מהירה של ארמיות משוריינות, ושימוש במפציצי צלילה על מנת לשבור את קו ההגנה של האויב, להתקדם אל עורפו, לכתר את כוחותיו ולהשמידם במהירות.
טקטיקה זו כללה אף מרכיב מובנה של הפצצות טרור על אוכלוסייה אזרחית.
אל מול עוצבות הטנקים הגרמניות עמד הצבא הפולני המבוסס על עוצבות פרשים.
הצבא הפולני וחיל האוויר הפולני לא היו ערוכים להתמודד כנגד הצבא הממוכן וההתקפי ביותר בעולם, המצויד במיטב המכשור המודרני.
הגרמנים נהנו מעדיפות מספרית וטכנולוגית בים, באוויר וביבשה.
בריטניה וצרפת כיבדו את ערבותם לפולין בהכרזת מלחמה על גרמניה, אך לפעולה זו לא הייתה כל השפעה על הצבאות הגרמנים השועטים לתוככי פולין.
ההסכם הצבאי הצרפתי פולני, שנחתם ב-19 במאי 1939, דיבר במפורש על כך שהצבא הצרפתי יתקוף את גרמניה אם פולין תותקף (בעוד הערובה הבריטית הייתה כללית ובלתי מפורשת).
הוורמאכט היה עסוק בהתקפה על פולין, והצרפתים נהנו מעדיפות מספרית מכרעת בגבולם עם גרמניה, אך הם לא נקטו בכל פעולה שהיה בה כדי לסייע לפולנים המותקפים.
תשע דיוויזיות (מתוך 102 שהיו מוכנות לפעולה) של צבא צרפת נכנסו אל שטח גרמניה בחבל הסאר, התקדמו לעומק של שמונה קילומטרים וכבשו כעשרים כפרים נטושים, ללא התנגדות כלשהי.
"מתקפת הסאר" לא הביאה להסטת חייל גרמני אחד מפולין אל המערב.
חיל האוויר הבריטי, השליך כרוזים על אדמת גרמניה, במבצע שכונה על ידי הגנרל אדוארד ספירס "לוחמת קונפטי".
משנראה כי הגרמנים מביסים את פולין, ובקרוב יוכלו לשוב ולהפנות חיילים אל המערב, הורה המטה הכללי הצרפתי על נסיגה, וב-4 באוקטובר שבו הכוחות הצרפתים אל העמדות בהן החזיקו טרם המתקפה.
הממשלה הפולנית חזתה כי הגרמנים יתקיפו בכוח מוגבל, על מנת לכבוש את השטח השנוי במחלוקת באזור "המסדרון", ולאחר מכן ידרשו הפסקת אש.
לאור תחזית זו ריכזו הפולנים את כוחותיהם לאורך הגבול המערבי, על מנת להגן על האזור התעשייתי העיקרי מסביב לערים פוזנן, ולודז'.
דבר זה איפשר לגרמנים פעולה בתנועת מלקחיים, עת חלק מן הכוחות פורצים מזרחה מפומרניה וחלק מן הכוחות פורצים מערבה מפרוסיה המזרחית, ועד שהחליטו ראשי הצבא להסיג את החיילים אל קו הנהר ויסלה היה כבר מאוחר מדי.
ב-14 בספטמבר הייתה העיר ורשה נתונה במצור.
בתוך שבוע היה הצבא הפולני כלא היה.
רובו הושמד בתנועת המלקחיים שסגרה עתה על ורשה, ואחרי היתרה רדפו היחידות הממונעות הגרמניות.
חיל האוויר הפולני לא הצליח להתמודד עם העליונות הגרמנית.
תנועת מלקחיים נוספת כיתרה את היחידות הפולניות שהצליחו להימלט מן הכיתור הראשון, דרומית לברסט ליטובסק.
ב-17 בספטמבר עדיין היו חיילים בודדים שגילו התנגדות בתוך כיסי הכיתור, אך ההתנגדות הפולנית המאורגנת הייתה כלא הייתה, וממשלת פולין נמלטה אל הגבול הרומני.
ב-17 בספטמבר 1939 החלה פלישת ברית המועצות לפולין.
על פי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ מולוטוב חולקה פולין בין הנאצים ובין ברית המועצות כאשר קו הגבול מקביל בערך לקו קרזון ההיסטורי מ-1919. ב-18 בספטמבר נפגשו צבאות הרוסים והנאצים בברסט ליטובסק.
בהתאם לקו הפרדה שנקבע בין הצדדים, חלק מהיישובים (למשל רודקי בסביבת לבוב) הועברו משליטה גרמנית לשליטה סובייטית.
ורשה עדיין גילתה התנגדות, והופצצה מן האוויר בהפצצה כבדה ב-27 בספטמבר שגבתה קורבנות אזרחיים רבים.
יחידות פולניות גילו התנגדות בורשה עוד במהלך חודש אוקטובר 1939. בחבליה ההרריים של פולין החלו יחידות צבא להתארגן באופן מחתרתי ללוחמת פרטיזנים.
הנשיא הפולני איגנצי מושצ'יצקי העביר את סמכויותיו לממשלת פולין הגולה בפריז בטרם חצה את הגבול אל רומניה שם נעצר.
אלפי חיילים נוספים חצו את הגבולות אל רומניה ובולגריה במטרה להגיע אל מדינות המערב, ולהמשיך שם בלחימה.
אלפים נוספים נפלו בשבי הגרמני, ובשבי הרוסי.
אלו גם אלו לא שפר גורלם.
בחודש אוקטובר 1939 המדינה הפולנית לא הייתה עוד.
לאחר כיבושה של פולין, ניתנו על ידי אדולף היטלר שני צווים (ב-8 באוקטובר וב-12 באוקטובר 1939) אשר סיפחו לגרמניה חלקים נרחבים ממערב פולין.
חלקים אלו כללו את אזור המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג, וכן את פרוסיה המערבית ושלזיה העילית, שסופחו לפולין בהסכם ורסאי, אך גם חלקים אשר היו פולנים ללא עוררין, הן מבחינת ההיסטוריה שלהם והן מבחינת הרכב אוכלוסייתם, לרבות העיר לודז', שהייתה העיר השנייה בגודלה בפולין.
שטחם של חלקים אלו היה 94,000 קמ"ר ואוכלוסייתם 10 מיליון נפש, רובם הגדול פולנים.
על פי תנאי הסכם ריבנטרופ מולוטוב, אשר אושררו בהסכם מיום 28 בספטמבר 1939, סיפחה ברית המועצות לשטחה את כל השטח שממזרח לנהרות פיסה, נַרֶב, הבוג המערבי וסן, פרט לאזור שמסביב לוילנה אשר נמסר לליטא, ואזור סובאלקי אשר סופח אף הוא לגרמניה.
באזורים אלו חיה אוכלוסייה מעורבת של פולנים, אוקראינים, בלארוסים ויהודים.
השטח הכולל (לרבות השטח שנמסר לליטא) של השטחים שבשליטת ברית המועצות היה 201,000 קמ"ר, ואוכלוסייתו 13,500,000 נפש.
רצועת אדמה צרה שהייתה חלק מהונגריה לפני 1914 ניתנה לסלובקיה.
לאחר ההתקפה הנאצית על ברית המועצות, בשנת 1941, המכונה "מבצע ברברוסה", חולקו טריטוריות אלו כדלקמן:
מחוז ביאליסטוק "הוצמד" (אך לא סופח) לחבל פרוסיה המזרחית.
מערב בלארוס, ומחוז וילנה, סופח ל"נציבות הרייך אוסטלנד" (הממשל הנאצי בארצות הבלטיות).
מחוז ווהלין סופח ל"נציבות הרייך אוקראינה" (הממשל הנאצי של אוקראינה).
גליציה המזרחית סופחה לגנרלגוברנמן "הממשל הכללי" הנאצי במרכז פולין, והייתה למחוזו החמישי.
לאחר סיפוח חלקים מפולין לגרמניה ולברית המועצות, נותר חבל ארץ גדול במרכז פולין שבו הונהג "ממשל כללי" (בגרמנית "גנרלגוברנמן"), שבירתו הייתה קרקוב.
הממשל הכללי כלל ארבעה מחוזות – ורשה, לובלין, ראדום וקרקוב.
המשפטן הנאצי הנס פרנק מונה למושל הממשל הכללי ב-26 באוקטובר 1939. תחת ממשלו של פרנק בוצעו פשעים שהיו מן האיומים שביצעו הנאצים.
יהודי הערים הוכנסו לגטאות, ולאחר מכן הושמדו, ויהודי הכפרים נורו ב"אקציות" יזומות.
האוכלוסייה הפולנית שימשה בעבודות כפייה בתעשיית הנשק הגרמנית.
עם ייסודו כללה אוכלוסיית הממשל הכללי כשנים עשר מיליון נפש, בשטח של 94,000 קמ"ר, אך מספר זה עלה כאשר כ-860,000 פולנים ויהודים גורשו מן השטחים שסופחו לגרמניה.
מבצעי השמדה שננקטו הן כנגד האוכלוסייה היהודית, והן כלפי האינטליגנציה הפולנית ("אקציית האינטליגנציה"), וחלקים אחרים באוכלוסייה אשר לא תאמו את עולם "הסדר החדש" שראו הנאצים בחזונם, כמו גם תנאי תברואה ותזונה לקויים במתכוון, הביאו לירידה מתמדת במספר האוכלוסין.
גירושים לעבודת כפייה במפעלי הנשק בגרמניה אף הם תרמו לירידת מספר אוכלוסי הממשל הכללי.
כמיליון פולנים גורשו לגרמניה, ורבים מהם מתו בתנאים האיומים ששררו במקומות בהם הועסקו עובדי כפייה.
הייתה זו מדיניותם של הגרמנים, במסגרת האידאולוגיה של "מרחב מחיה" ואמונתם בנחיתותו של "הגזע הסלאבי" לפיה פולנים שאינם ממוצא יהודי ייהפכו לצמיתים, ולבסוף יוחלפו במתיישבים גרמנים.
במחוזות הממשל הכללי נאסר החינוך, פרט לחינוך יסודי, וכן נאסרו חיי התרבות והאומנות.
האוניברסיטאות נסגרו, ואנשי האליטה האינטלקטואלית הפולנית – מרצים, סופרים, אנשי ממשל, עורכי דין, נרדפו והוצאו להורג.
בשנת 1943 בחרו הנאצים בחבל זמושץ' הסמוך לעיר לובלין כמקום שיועד להתיישבות גרמנית.
תוכננו יישובים גרמניים, והאוכלוסייה הפולנית המקומית גורשה בשיטות אכזריות, אך מעטים היו הגרמנים שאכן הגיעו להתיישב במקום.
האוכלוסייה הפולנית המקומית סבלה מן הכיבוש הגרמני במספר צורות.
רבים גורשו מאזורים שיועדו להתיישבות גרמנית, והוכרחו להתיישב באזורי הממשל הכללי.
מאות אלפים גורשו לגרמניה לעבודות כפייה בתעשיית הנשק ובחקלאות, ורבים מהם נספו שם בתנאי ההיגיינה והתזונה הירודים.
מחסור כללי באוכל, דלק להסקה ותרופות שרר בארץ, וכתוצאה מכך גדל מאוד שיעור התמותה בקרב האוכלוסייה.
אלפים נוספים נספו בפעולות תגמול אכזריות שיזמו הגרמנים מסיבות שונות, בהן טבח פלמירי ומבצע אה בה.
בסך הכל, נספו שלושה מיליוני פולנים (שאינם יהודים) כתוצאה מן השלטון הגרמני בפולין, בשיעור של 10% מן האוכלוסייה לפני המלחמה.
כאשר מוסיפים למספר זה את שלושת מיליוני היהודים הפולנים שנרצחו, מגיעים לתוצאה לפיה למעלה מאחד מכל חמישה פולנים איבד את חייו כתוצאה מן הכיבוש הגרמני.
רוב הפולנים שאינם יהודים מתו כתוצאה מרעב, בריאות לקויה, או עבודות כפייה, או בהוצאות להורג אינדיבידואליות במקום הימצאם, ולא כתוצאה ממשלוח למחנות ריכוז.
פרט לאושוויץ ששת מחנות ההשמדה בפולין שימשו במיוחד להרג יהודים.
היה מספר רב של "מחנות עבודה" (Gemeinschaftslager) לפולנים על אדמת פולין.
אך רבים הם אף הפולנים שנספו במחנות הריכוז וההשמדה.
האסירים הלא גרמנים הראשונים באושוויץ היו פולנים, שהיוו את רוב האסירים עד 1942, כאשר החלה ההשמדה השיטתית של היהודים במחנה זה.
למעשה, הראשונים שהומתו בגז באושוויץ היו 300 פולנים ו-700 שבויי מלחמה רוסיים.
פולנים רבים נשלחו למחנות ריכוז מחוץ לתחומי פולין – דכאו, ראוונסבריק, מאוטהאוזן וזקסנהאוזן.
רדיפת היהודים בפולין החלה מיד לאחר הכיבוש הגרמני.
במשך השנתיים הראשונות הסתפקו הגרמנים בגזל הרכוש היהודי, ודחיסת היהודים בגטאות, ומשלוחם לעבודות כפייה.
בתקופה זו פעלו הגרמנים בקרב היהודים באמצעות "מועצות יהודים" (יודנרט), כאשר עוד ב-28 בנובמבר 1939 פרסם הנס פרנק צו המורה על כינון מועצות נבחרות בקרב הקהילה היהודית.
בניגוד לפולנים שנאסרה עליהם כל צורה של ייצוג עצמי, נזקקו הגרמנים לאנשי היודנרט, על מנת לבצע את תוכניתם הזדונית להשמדת היהודים.
חברי היודנרט מצאו עצמם במצב בלתי אפשרי, בו שמשו כלי בידי האויב המשמיד, אל מול ציפיות קהילתם כי ייצגו אותם נאמנה כלפי השלטונות הגרמנים, ויקלו על הגזרות שהושתו עליהם.
עם כיבוש חלקי פולין שהוחזקו על ידי ברית המועצות, ביוני 1941, החלו יחידות השמדה מיוחדות בשם איינזצגרופן לפעול בשטחים אלו, ולהרוג יהודים, לרוב ליד בורות ירי.
במהלך ועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 הציע הד"ר יוזף ביהלר, שהיה "מזכיר המדינה" בשטחי הממשל הכללי, לריינהרד היידריך להתחיל ב"פתרון הסופי של בעיית היהודים" בשטחי הממשל הכללי.
עם זאת, ההמתות הראשונות בגז החלו במחנה חלמנו עוד בדצמבר 1941. בתקופה זו החלה השמדתם השיטתית של יהודי אירופה, והראשונים שנבחרו לכך היו יהודי הממשל הכללי.
מתוך אוכלוסייה של שלושה מיליוני יהודים לפני המלחמה, שרדו כשלוש מאות ושמונים אלף יהודים לאחריה.
מתוכם כחמישים וחמישה אלף יהודים בפולין עצמה, אשר הסתתרו ביערות ובקרב פרטיזנים, והיתר שבו מברית המועצות, נמצאו במחנות בגרמניה או לחמו בשורות הצבאות הפולנים – צבא אנדרס והצבאות ששיתפו פעולה עם הצבא האדום.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין החל דיון חופשי וגלוי בנושא רגיש זה, בו השתתפו מפלגות פוליטיות פולניות, הכנסייה הקתולית, וארגונים יהודים בפולין ומחוצה לה.
לפני המלחמה היווה המיעוט היהודי בן שלושת מיליוני האנשים, כעשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה.
פולין הייתה ארץ קתולית אדוקה, וקיומו של מיעוט לא נוצרי כה גדול היה תמיד מקור למתח, ולעיתים לאלימות.
האנטישמיות בפולין לבשה לעיתים אופי ממלכתי (כבזמנו של ראש הממשלה ולדיסלב גרבסקי) ולעיתים קיבלה עידוד מאת הכנסייה ומאת מפלגות פוליטיות.
בסוף שנות השלושים צברה האנטישמיות הפולנית תנופה.
את המאורעות בפולין בזמן השואה יש לראות על רקע זה.
לא היה ביכולתם להתנגד באופן פעיל להשמדת היהודים אף אם רצו בכך.
היו מקרים רבים של פולנים שסיכנו את חייהם בניסיון להציל משפחות יהודיות ולסייע ליהודים (פעולה שגררה בעקבותיה עונש מוות לאדם שביצע אותה ולכל משפחתו, ולעיתים אף לשכניו).
בשנת 1942 נוסד בפולין ארגון חשאי בשם זגוטה (ראשי תבות בפולנית של הוועד לסיוע ליהודים) בידי סופיה קוזאק.
אין לדעת כמה הצליח הוועד לסייע ליהודים, אך בנקודת זמן אחת, ב-1943 היו תחת השגחתו 2,500 ילדים יהודים בורשה לבדה.
בפולין לא הייתה ממשלה מקומית של משתפי פעולה, כשם שהוקמה במקומות אחרים.
מעט מאוד שיתוף פעולה ניתן לנאצים מן האוכלוסייה המקומית, פחות בהרבה מזה שניתן, לדוגמה בצרפת.
הייתה זו תוצאה של היחס השלילי שנתנו הנאצים לאוכלוסייה, וכוונתם לרוקן את פולין מתושביה וליישבה בגרמנים.
מכיוון שכך לא חפצו הנאצים בגיוס האוכלוסייה המקומית לעזרתם כמשתפי פעולה.
כך, עובדי הכפייה הלא יהודים במחנות הריכוז, היו לרוב פולנים.
תנועות המחתרת הפולנית – "ארמייה קריובה" הלאומית, ו"ארמייה לודובה" הקומוניסטית, אסרו על השתתפות בהשמדת היהודים, והענישו את המשתתפים בעונש מוות.
בשנת 1943 נשלח נציג הארמייה קריובה, יאן קרסקי לדווח לבעלות הברית על השמדת היהודים בפולין.
רבים הסגירו את שכניהם היהודים, ויש שעשו לעצמם מחייה כ"ציידי היהודים".
החוק התקבל ברוב של 57 מול 23, ולאחר מספר ימים קיבל את אישורו של נשיא פולין אנדז'יי דודה.
במהלך ההצעה והחקיקה הושמעו במערכת הפוליטית של ישראל גינויים על החוק החדש, על שמנסה לטשטש ולשכתב את ההיסטוריה בהכחשת מעורבותם של הפולנים בהשמדת היהודים.
הממשלה הפולנית התכנסה מחדש בפריז ויצרה ממשלה גולה.
ולדיסלב רצקייביץ' הושבע כנשיא, ובחר בגנרל ולדיסלב שיקורסקי כראש ממשלה.
רוב הצי הפולני נמלט לבריטניה, ואלפי חיילים פולנים נמלטו דרך רומניה או דרך הים הבלטי על מנת להמשיך בלחימה.
פולנים רבים נטלו חלק בקרבות בנורווגיה, ולאחר מכן בהגנת צרפת בקרב על בריטניה ובמבצעים רבים נוספים.
ממשלה גולה זו, אשר התכנסה בתחילה בפריז, ולאחר נפילת צרפת עברה ללונדון הייתה מוכרת על ידי כל ממשלות בעלות הברית.
עם ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות ב-1941, כוננו יחסים דיפלומטיים אף עם ברית המועצות, על אף תפקידו של סטלין בהרס המדינה הפולנית ב-1939 וחוסר הוודאות המציק באשר לגורלם של עשרות אלפי קצינים פולנים אשר נפלו בשבי הרוסים.
מאות אלפי חיילים שוחררו מן השבי הרוסי, והקימו צבא תחת פיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס.
אלו הורשו לעזוב את ברית המועצות דרך איראן ובהמשך המלחמה לחמו לצד בעלות הברית המערביות בחזית איטליה כמו גם במקומות נוספים.
בין אנשים אלו היה ראש ממשלתה העתידי של מדינת ישראל, מנחם בגין.
מפנה ביחסים בין ברית המועצות לממשלה הפולנית הגולה חל בשנת 1943 עת גילו הפולנים קברי המונים ביער קטין, ליד סמולנסק.
היו אלו קבריהם של הקצינים הפולנים שנרצחו על ידי הנ.ק.ו.ד.
בהוראת סטלין בשנת 1940. ברציחות, אשר כונו טבח יער קאטין נרצחו כ־22,000 איש.
סטלין טען כי הגרמנים הם שרצחו את הקצינים הפולנים, אך שיקורסקי דרש לקבל את ממצאי חקירת הצלב האדום הבינלאומי אשר הוזמן על ידי הגרמנים לבדוק את האתר.
כתוצאה מכך ניתק סטלין את היחסים עם הממשלה הגולה.
סטלין החל מיד בארגונו של גרעין של קומוניסטים פולנים שישמשו כממשלה אלטרנטיבית לזו שישבה בלונדון, והחל בהקמת צבא קומוניסטי פולני שיילחם עבור ממשל זו.
ביולי 1943 צבא זה, שהובל על ידי הגנרל זיגמונט ברלינג כלל 40,000 חייל.
מכיוון שהיה ברור כי תהייה זו ברית המועצות, ולא בעלות הברית המערביות, אשר תשחרר את פולין מידי הנאצים, היה תפקידו של צבא זה חשוב ביותר.
בה בעת, התערב הגורל, ושיקורסקי איבד את חייו בתאונת מטוס בגיברלטר.
שיקורסקי הוחלף בידי סטניסלב מיקולאיצ'יק אשר לא ניחן באישיותו של שיקורסקי, ולא היה יכול לשאת ולתת עם ראשי בעלות הברית כשווה בין שווים כפי היה שיקורסקי יכול.
במהלך שנת 1943 ו-1944 עשו ראשי בעלות הברית מאמצים לחדש את הקשרים בין סטלין ובין הפולנים בלונדון.
טבח קאטין היה אך אחד משורת נושאים אשר אף אחד מן הצדדים לא יכל להתפשר לגביהם, ודנו את כל מאמצי המשא ומתן לכישלון מראש.
הנושא החשוב היה שאלת גבולות פולין לאחר המלחמה.
סטלין התעקש על שמירת השטחים שנכבשו על ידו בשנת 1939, מזרחית לקו המכונה "קו קרזון".
שטחים אלו היו מיושבים בתערובת של תושבים, ללא רוב פולני, וחלק ניכר מתושביהם היו בלארוסים ואוקראינים.
בתמורה חשב סטלין לפצות את פולין בשטחים במערב, להחזיר לה את המסדרון הפולני ולספח לשטחה את פרוסיה המזרחית, ולמעשה להזיז את המדינה כולה קילומטרים רבים מערבה.
אנשי לונדון, ומיקולאיצ'יק בראשם לא יכלו להסכים לכך.
נושא נוסף היה התעקשותו של מיקולאיצ'יק כי סטלין לא יקים בשטחים שייכבשו על ידי הצבא האדום ממשלת בובות קומוניסטית.
סטלין התעקש כי הוא יהיה הקובע באשר לגורלה של פולין.
באותה העת לא הייתה פולין בעל הברית החשוב כפי שהייתה בתחילת המלחמה.
כניסתם של הענקים התעשייתיים והצבאיים – ברית המועצות וארצות הברית למלחמה המעיטה מאוד בערכה של פולין.
בישיבות בהן דנו ראשי המעצמות בגורלה של פולין – ועידת טהראן, ועידת יאלטה וועידת פוטסדאם התקבלה דעתו של סטלין בשאלת גבולות פולין והממשל בה.
בסופו של דבר הצטרף אף מיקולאיצ'יק, על אף מחאת חבריו, לממשלה שהקים סטלין בפולין (ולאחר מכן נאלץ להימלט מפולין בבושת פנים, משהחל המשטר לחשוף את פרצופו האמיתי).
ההתנגדות לכיבוש הגרמני החלה כמעט מיד, למרות שישנו מרחב מועט בפולין המתאים לפעולות גרילה.
ארגון ארמייה קריובה ("צבא המולדת") הנאמן לממשלה הפולנית בלונדון, נוצר כתוצאה מאיחודן של כמה קבוצות קטנות יותר בשנת 1942. בשנה זו נוצר אף הארגון השמאלי "גבארדיה לודובה" ("משמר העם") אשר הפך בתחילת שנת 1944 לארמייה לודובה ("צבא העם").
הארמייה לודובה נתמכה על ידי ברית המועצות, והייתה למעשה זרועה הצבאית של המפלגה הקומוניסטית הפולנית.
בשנת 1944 היו כ-200,000 פולנים חברים בארמייה קריובה, וכ-35,000 בארמייה לודובה.
בפעולות הארמייה קריובה נהרגו כמאה וחמישים אלף גרמנים.
ארגונים יהודים לוחמים הוקמו על אדמת פולין.
מצבם של היהודים היה קשה ביותר.
הם היו מבודדים בגטאות ובמחנות העבודה, ונמנע מהם קשר עם האוכלוסייה הכללית.
הארגון היהודי הלוחם היה אך אחד מכמה ארגונים מזוינים שפעלו בגטאות.
מרד גטו ורשה, באפריל 1943, היה הפעולה הגדולה ביותר וההירואית של ארגונים אלו.
מרידות בגטאות נערכו אף בקרקוב, ברודי, צ'נסטוחוב, בנדין, ביאליסטוק ווילנה.
ככלל היה יחסם של אנשי הארמייה קריובה למרידות היהודים עוין עד אדיש.
בהוראת הממשלה הפולנית הגולה סופק מעט נשק ללוחמים היהודים, אך הוראה זו נתקלה בהתנגדות של לוחמי הארמייה קריובה בשטח, וכמעט שלא יצאה אל הפועל.
עם זאת נעשו על ידי אנשי הארמייה לודובה ניסיונות לסייע ללוחמים היהודים.
ברוב המקרים לחמו היהודים לבדם.
במהלך 1943 בנתה הארמייה קריובה את כוחותיה לקראת התקוממות כללית ברחבי פולין.
תוכניתם של אנשי הארמייה קריובה הייתה להתקומם ברחבי פולין, להכות בגרמנים הנסוגים, ועם בוא הצבא האדום לקבלו לא כמשחרר, אלא כאורח.
תוכנית זו זכתה לשם הקוד מבצע סופה.
במסגרת זו החלו בשנת 1944 אנשי הארמייה קריובה במלחמה בגרמנים בערים שונות, אליהן התקרבו כוחות הצבא האדום.
ביולי 1944 התקרב הצבא האדום לוורשה, וחנה על גדת הויסלה.
מפקד הארמייה קריובה, הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי הורה לאנשיו, ב-1 באוגוסט 1944 להתקומם כנגד הגרמנים.
במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 1944 לחמו אנשי הארמייה קריובה בגרמנים, אשר היו עדיפים במספרם ובחימושם, בעוד הצבא הרוסי עומד מנגד.
סטלין אף מנע שימוש בשדות תעופה למטרת הצנחת אספקה ללוחמים על ידי בעלות הברית המערביות.
הלוחמים נלחמו מבית לבית, ורבים היו מקרי הגבורה וההקרבה.
אנשי הארמייה קריובה מנו בין 12 ל-20 אלף לוחמים המצוידים בנשק קל, כנגד יחידות הוורמאכט וה-SS חמושות היטב שמנו כעשרים אלף איש.
לאחר 63 ימי לחימה נכנע בור קומורובסקי לגרמנים.
בהסכם הכניעה נקבע כי שרידי הארמייה קריובה שייכנעו יקבלו מעמד של שבויי מלחמה.
אך הדבר לא מנע תגמול ברוטלי כנגד האוכלוסייה האזרחית.
העיר נחרבה כליל, מאות אלפים מבניה נהרגו, ורבים נשלחו למחנות עבודה.
בינואר 1945 הייתה פולין כולה בידי הצבא האדום.
ההתנגדות הפולנית המאורגנת במסגרת הארמייה קריובה כבר לא הייתה קיימת.
ב-19 בינואר הודיעה הארמייה קריובה על התפרקותה.
במועד זה לערך התאחדה הארמייה לודובה עם הצבא הסדיר הקומוניסטי הפולני שלחם כיחידה אורגנית של הצבא האדום.
הנס פרנק נתפס בידי חיילים אמריקנים במאי 1945, והיה אחד מן הנאשמים הראשיים במשפטי נירנברג.
במהלך משפטו חזר אל חיק הדת הקתולית והביע חרטה, באמרו "אלף שנים תעבורנה, ואשמת גרמניה לא תימחה".
יומניו שנתפסו על ידי בעלות הברית מהווים מקור היסטורי רב ערך, והם הובאו כראיה כנגדו במשפט.
הוא נמצא אשם בפשעים כנגד האנושות ובפשעי מלחמה, וב-1 באוקטובר 1946 הוצא להורג.
במהלך 1945 שורטטו מחדש גבולות פולין, בוועידת יאלטה ובוועידת פוטסדאם.
בוועידת ילטה בפברואר 1945 הציג סטלין בפני בעלי בריתו המערביים עובדות מוגמרות בשאלת פולין.
כוחותיו שלטו בפועל בפולין, ואנשיו, הקומוניסטים הפולנים, הקימו בפועל ממשלה.
ברית המועצות שמרה בידיה את החלקים שכבשה בשנת 1939 (למעט העיר ביאליסטוק).
תושביהם הפולנים של אזורים אלו גורשו מהם.
כיום שייכים אזורים אלו לבלארוס, אוקראינה וליטא.
כפיצוי על כך ניתנו לפולין חלקים נרחבים מגרמניה, מזרח פרוסיה, פומרניה ושלזיה, עד לקו הנהרות אודר-נייסה.
תושביהם הגרמנים של אזורים אלו גורשו אל המערב, והם אוכלסו מחדש בפולנים מן המזרח.
הממשל בפולין ניתן בידי הממשלה הקומוניסטית, אשר החלה את פעולתה בלובלין ביולי 1944, ועד מהרה התגבש לממשלה של ממש בראשה עמד בולסלאב ביירוט.
הממשלה הגולה בלונדון עמדה חסרת אונים כנגד התפתחוית אלו, שכן בשלב זה כבר חוסל כוחה העצמאי של הארמייה קריובה שסרה למשמעתה של הממשלה הגולה, עקב כישלון מרד ורשה.
בעלות הברית המערביות נמנעו מלהתעמת עם סטלין בנוגע לנושאים אלו.
עד שנת 1946 התקיים מעין מאבק צבאי בין שרידי ה-AK (אשר יצרו מחתרת שנקראה NIE, תחילת המילה הפולנית ל"עצמאות") ובין הרוסים.
מפקד ה-NIE, הגנרל ליאופולד אוקוליצקי, אשר היה אף מפקדה האחרון של הארמייה קריובה, נתפס על ידי הרוסים ונשפט למאסר ממושך.
על מנת לפייס את בעלות הברית המערביות הוקמה ממשלת קואליציה, אליה הצטרף ראש הממשלה הגולה, סטניסלב מיקולאיצ'יק, אשר התפטר מתפקידו כראש הממשלה הגולה בלונדון, והגיע לשטחי פולין על מנת לשמש כסגן ראש הממשלה בממשלת הקואליציה שהקים ביירוט.
אמנם בראש הממשלה עמד הסוציאליסט אדוארד אוסובקה מורבסקי אך השליטה בעמדות המפתח בממשל הייתה בידי הקומוניסטים.
ביולי 1945 הכירו בעלות הברית בממשלה זו, והסירו את הכרתם בממשלה הגולה, אשר סירבה להכיר בשינויים הטריטוריאליים שהיו מוסכמים על בעלות הברית.
על אף שיתופו של מיקולאיצ'יק ואנשיו בממשלה, הייתה המדינה על סף מלחמת אזרחים.
מלחמת גרילה כנגד הכובשים הרוסיים וכנגד הממשלה התקיימה עד לשנת 1947 ובמקומות מסוימים אף עד לשנת 1956. אלמנטים רבים בחברה הפולנית סירבו לקבל את הקומוניזם, ותנועות מחתרת כגון ה-NIE, ושרידי אנשי הנ.ס.ז'.
(ארגון מחתרת ימני קיצוני אשר התפלג מן הארמייה קריובה) המשיכו להילחם עד שהושמדו בידי המשטרה הפולנית אשר קיבלה אימון וסיוע מן הרוסים.
עד שנת 1947 השתלטו הקומוניסטים על הממשלה באופן מוחלט.
באוקטובר 1947 נמלט מיקולאיצ'יק בחזרה ללונדון, והותיר את ההנהגה בידי הקומוניסטים בלבד.
פולין הייתה לרפובליקה עממית קומוניסטית, התעשייה הולאמה, כמו גם הבנקים.
עם זאת רעיונות שהועלו בידי קומוניסטים ותיקים להפוך את פולין לרפובליקה במסגרת ברית המועצות נדחו.
לקריאה על תחילת הכיבוש הסובייטי בחלק המזרחי של פולין ניתן למצוא בספרו של יולי מרגולין, מסע לארץ האסירים.
פולימיוזיטיס או דלקת רב־שרירית היא מחלת שרירים אוטואימיונית.
במחלה זו נוצרת דלקת מסביב לשרירים בגוף.
המערכת החיסונית של הגוף תורמת להתפתחות הדלקת, ולכן הטיפולים במחלה זו הם בדרך כלל באמצעות תרופות נוגדות למערכת החיסונית (methotrexate, azathioprine).
המחלה נדירה מאוד וקיימת לרוב אצל אנשים מבוגרים.
פולין גארסיה-ויארדו הייתה זמרת מצו-סופרן ומלחינה צרפתייה בת המאה ה-19.
פולין גארסיה נולדה בפריז למשפחת גארסיה המפוארת, אנשי אופרה ספרדים עתירי זוהר ותהילה.
בילדותה, העיבה עליה אחותה הבכירה יפת התואר, מריה מאליברן, "קוסמת האומות", אבל אביה, מנואל דל פופולו ויסנטה גארסיה, ביכר את פולין, הדריך אותה בנגינת פסנתר ונתן לה שיעורי שירה.
אחרי מותו בשנת 1832, תפסה אמה את מקומו.
אחרי מות אחותה, ציפו מפולין לרשת את מקומה כזמרת מקצועית, בלי להתחשב בבינוניות של קולה ובהופעתה, שלא הייתה זוהרת.
ב-1837 הופיעה פולין גארסיה בת השש-עשרה בקונצרט הראשון שלה בבריסל וב-1839 הופיעה לראשונה באופרה, בתפקיד דסדמונה ב"אותלו" של רוסיני בלונדון.
הופעתה זו התגלתה כהפתעת העונה.
על אף מגרעותיה, הייתה לה טכניקה יוצאת מן הכלל, משולבת בלהט מפתיע בעוצמתו.
ב-1840 נישאה ללואי ויארדו, סופר ומנהל התיאטרון האיטלקי בפריז, שיהיה בהמשך לאמרגן שלה.
נישואיה לבעל, שהיה מבוגר ממנה בעשרים ואחת שנים, לא שמו קץ לזרם המתמיד של גברים מאוהבים.
הסופר הרוסי איוון טורגנייב היה אציל מחונן, שהתאהב בה עד מעל לראש אחרי ששמע אותה שרה את הספר מסביליה של רוסיני ברוסיה בשנת 1843. ב-1845 עזב את רוסיה בעקבות פולין ובסופו של דבר קבע את משכנו בבית ויארדו, התייחס אל ארבעת ילדיה כאל צאצאיו וסגד לה עד מותו.
בשאלה מה בדיוק היה טיב יחסיהם חלוקות הדעות.
בין שאר הגברים שעמדו בקשר קרוב עמה היו המלחינים גונו וברליוז.
שירתה של ויארדו, שנודעה במנעד הרחב שלה ובתפקידיה הדרמטיים, נתנה השראה למלחינים כמו שופן, הקטור ברליוז, סן-סנס ומאיירבר, שאת פידה באופרה שלו, "הנביא", שרה בביצוע הבכורה.
מעולם לא חשבה את עצמה למלחינה, אבל למעשה חיברה שלושה קובצי מוזיקה ואף סייעה בכתיבת המוזיקה לתפקידים, שנוצרו במיוחד בשבילה.
בהמשך, אחרי שפרשה מן הבימה, כתבה אופרה בשם "הקוסם האחרון".
פולין ויארדו דיברה בשטף צרפתית, איטלקית, ספרדית, אנגלית, גרמנית ורוסית וחיברה שירים במגוון סגנונות לאומיים.
הקריירה שלה נשאה אותה אל מיטב אולמות הקונצרטים ובתי האופרה באירופה ומשנת 1843 עד 1846 קיימה קשר קבוע עם האופרה של סנקט פטרבורג ברוסיה.
הפופולריות שלה הייתה רבה כל כך, שהסופרת ז'ורז' סאנד עיצבה בדמותה את גיבורת הרומן שלה משנת 1843, "קונסואלו".
הסופרן האנגלייה אדלאיד קמבל האזינה יחד עם ויארדו לשירתה של הסופרן האיטלקייה הגדולה ג'ודיטה פאסטה, שעברה כבר בבירור את מיטב שנותיה, בקונצרט בלונדון, קמבל שאלה את ויארדו מה דעתה על קולה, וזו ענתה, "חורבה, אבל כך גם הסעודה האחרונה של לאונרדו".
ב-1863 פרשה גארסיה-ויארדו מן הבימה.
היא עזבה עם משפחתה את צרפת, בשל התנגדותו הגלויה של בעלה לקיסר נפוליון השלישי והשתקעה בבאדן-באדן בגרמניה.
אחרי נפילת נפוליון השלישי חזרו לצרפת, שם לימדה בקונסרבטואר של פריז וכן, עד מות בעלה ב-1883, ניהלה סלון מוזיקלי בבולבאר סן-ז'רמן.
ב-1910 הלכה פולין ויארדו לעולמה בגיל שמונים ותשע, מוקפת במשפחה אוהבת.
היא קבורה בבית הקברות של מונמרטר בפריז.
וילה ויארדו בבוגיוואל, מתנה שאיוון טורגנייב העניק למשפחת ויארדו ב-1874, מקום לשם באו מוזיקאים, ציירים ומשוררים רבים כל כך, זכתה לשיפוץ מקיף בשנת 2001, ביוזמת "אגודת ז'ורז' ביזה ו-Patrimoine et Urbanisme.
הבריטון המפורסם חורחה שאמינה מרבה להנחות שם כיתות אמן.
פולין / סיפורי אגדות הוא מחזור של 16 סיפורים קצרים מאת ש"י עגנון, הנכלל בקובץ סיפוריו "אלו ואלו".
עלילתם של הסיפורים מתרחשת בפולין.
סיפורי "פולין / סיפורי אגדות" הם מהסוגה הקרויה 'מעשייה ספרותית', המשתייכת לרומנטיקה הגרמנית.
לאחר שעלה בשנית לארץ ישראל, בשלהי 1924, פרסם עגנון סיפורים נוספים במחזור סיפורים זה, והמחזור, שכלל 14 סיפורים, ובהם עיבוד מחדש של הסיפורים שפורסמו ב"התקופה", יצא לאור כספר בשם "פולין" בהוצאת "הדים" שבהנהלת אשר ברש.
בסדרת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", שיצאה לאור בשנת 1931, נכלל המחזור "פולין / סיפורי אגדות" בכרך שנקרא "מאז ומעתה".
במהדורה השנייה של סדרת כל סיפוריו, שיצאה לאור בשנת 1952, נכלל מחזור הסיפורים בכרך "אלו ואלו".
מחזור הסיפורים נושא את ההקדשה "מוגש לידידי לר' שלמה שוקן באהבה ובכבוד".
ראשית התיישבותם של היהודים בפולין – הסיפורים "קדומות", "גשם", "משומרים בבוקר".
חייהם של יהודי פולין – הסיפורים "אור תורה", "מעשה עזריאל משה שומר הספרים".
יחסי היהודים והגויים – הסיפורים "במצולות", "מחולת המוות", "חרב דוביש".
הזיקה של יהודי פולין לארץ ישראל – הסיפורים "מעשה המשולח מארץ הקדושה ת"ו", "מעשה העז".
פולין משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת שאמוני (1924), ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת פריז (1924).
היא נעדרה מהמשחקים רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ברית המועצות על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
לאורך השנים זכו הספורטאים הפולנים ב-298 מדליות, בהן 72 מדליות זהב.
הענפים בהם בלטו הפולנים במיוחד הם אתלטיקה (66 מדליות, מהן 29 מדליות זהב, נתון המציב אותה במקום השביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים), אגרוף (43 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ומקום שמיני בכל הזמנים) והיאבקות (27 מדליות, מהן 5 מדליות זהב).
פולין השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו, ובהן צברו הספורטאים 23 מדליות, מהן שבע מדליות זהב.
פולין מעולם לא אירחה את המשחקים האולימפיים.
קרקוב הייתה אחת מחמש המועמדות הסופיות לאירוח אולימפיאדת החורף של 2022, אך הסירה את מועמדותה בעקבות משאל תושבים שבו מרביתם התנגדו לאירוח.
כבר באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה פולין, אולימפיאדת פריז (1924), זכו ספורטאים פולנים במדליות.
נבחרת רוכבי האופניים זכתה במדליית כסף במרוץ המרדף ורוכב הסוסים אדם קרוליקייביץ' זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה זורקת הדיסקוס הלינה קונופצקה במדליית הזהב האולימפית הראשונה לזכות פולין.
קונופצקה גם קבעה שיא עולם חדש, 39.62 מטר.
בנוסף, זכתה נבחרת הרכיבה במדליית כסף בתחרות הקפיצות ובמדליית ארד בתחרות הקבוצתית.
הסייפים זכו במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בחרב, ולהישג דומה הגיעו החותרים במקצה לרביעיות עם הגאי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) עלו הישגי הפולנים ל-7 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
סטניסלווה וואלסייביץ' קבעה שיא עולם חדש בריצת 100 מטר (11.9 שניות).
בנתיחה שנערכה לאחר רציחתה של ולסייביץ' ב-1980, התברר כי יש לה גם איברי מין זכריים, ואולם תוקפם של הישגיה לא עורערו.
אתלט פולני נוסף שזכה בתואר אולימפי בלוס אנג'לס היה יאנוש קוסוצינסקי שניצח בריצת 10000 מטר.
אתלטית נוספת, ידוויגה וייס, זכתה במדליית ארד בזריקת דיסקוס.
החותרים זכו ב-3 מדליות: מדליית כסף במקצה הזוגות עם הגאי ומדליות ארד במקצה הזוגות ללא הגאי ובמקצה הרביעיות עם הגאי.
נבחרת הסיף זכתה במדליית ארד שנייה ברציפות בחרב.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו הפולנים ב-6 מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
3 מהמדליות הושגו באתלטיקה: ולסייביץ' איבדה את תוארה וזכתה במדליית הכסף בריצת 100 מטר, וייס הגיעה להישג דומה בזריקת דיסקוס ומריה קוואשנייבסקה זכתה במדליית ארד בהטלת כידון.
רוכבי הסוסים זכו במדליית כסף בתחרות הקבוצתית, החותרים ירזי אוסטופסקי ורוגר וריי זכו במדליית ארד, והקלע ולדיסלב קרש זכה במדליית ארד ראשונה בענף זה.
רומן קנטור היה נציג פולין בתחרויות סיף.
באולימפיאדה הראשונה שנערכה לאחר מלחמת העולם השנייה, אולימפיאדת לונדון (1948), זכה ספורטאי פולני אחד במדליית ארד, המתאגרף אלכסי אנטקייביץ'.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה המתאגרף זיגמונט חיחלה במדליית הזהב הראשונה לזכות פולין מזה 20 שנה.
אנטקייביץ' זכה במדליה אולימפית שנייה, מדליית כסף.
המתעמל ירזי יוקייל זכה במדליית כסף בתרגיל הקרקע, והחותר תאודור קוצרקה זכה במדליית ארד במקצה היחידים.
באולימפיאדת מלבורן (1956) עלו הישגיהם של הפולנים ל-9 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
אלזבייטה קשסינסקה ניצחה בקפיצה לרוחק, ואתלט נוסף, יאנוש סידלו, זכה במדליית כסף בהטלת כידון.
נבחרת הסיף זכתה במדליית כסף בתחרות החרב, ואחד מחבריה, ירזי פבלובסקי, זכה גם במדליית הכסף ליחידים.
הקלע אדם סמלצ'ינסקי זכה אף הוא במדליית כסף, ומדליות נוספות הושגו באגרוף, התעמלות, ולראשונה גם בהרמת משקולות.
אולימפיאדת רומא (1960) סימנה את ראשיתו של עידן בו הפכה פולין למעצמה אולימפית.
באותם משחקים זכו הפולנים ב-21 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, והיא דורגה במקום התשיעי בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה האתלטיקה, עם 7 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
ז'דיסלב קז'ישקוביאק ניצח בריצת 3000 מטר מכשולים ויוזף שמידט בקפיצה משולשת.
אלזבייטה קשסינסקה איבדה את תוארה בקפיצה לרוחק, אך זכתה במדליית כסף, וירוסלבה יוז'וויאקובסקה הגיעה להישג דומה בקפיצה לגובה.
במדליות ארד זכו קזימייז' זימני (ריצת 5000 מטר), תדאוש רוט (יידוי פטיש) ורביעיית השליחות ב-100X4 מטרים.
גם המתאגרפים זכו בשבע מדליות.
אחד מהם, קזימייז' פז'דזיור זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
אירנאוש פלינסקי זכה במדליית זהב ראשונה בהרמת משקולות.
נבחרת הסיף זכתה שוב במדליית הכסף בחרב, החותר תאודור קוצרקה זכה במדליית ארד שנייה לאחר 8 שנים, ומדליות ראשונות הושגו בענפי ההיאבקות והקיאקים.