tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהייתה בת 10, הוריה נפטרו תוך מספר חודשים אחד מהשני, כאשר אביה, שהיה רופא, נפטר מהשפעת הספרדית עקב טיפול בחולים רבים, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מולי גדלה אצל סבה וסבתה.
היא למדה בלורטו נורמנהרסט , וב-1930 סיימה תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת סידני.
כשעבדה בלונדון בשנות ה-30 של המאה ה-20, היא פגשה את בעלה לעתיד, אורבל ג'ון גילן, קצין צו בצוות המטה המלכותי של חיל האוויר הקנדי שהוצב אז באנגליה.
הם נישאו בלונדון ב-25 ביוני 1940, ועברו לגור לקנדה ב-1941.
קריירת הכתיבה של גילן החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20. כאשר הייתה קצינת מידע ממשלתית פדרלית באוטווה, ערכה מספר כתבי עת ממשלתיים.
היא הייתה פעילה גם בהנהלת מועדון הנשים באוניברסיטת אוטווה, ושימשה כסגנית הנשיא הראשונה שלה.
רומן המסתורין הראשון של מולי, Star of Death, פורסם באנגליה ב-1960. כמו כן, סיפוריה הקצרים הרבים פורסמו בפרסומים שונים, כולל The Sunday Evening Post .
ב-1961, היא עברה לגור בטורונטו, ובסופו של דבר נהייתה עורכת משנה וכותבת צוות במגזין הקנדי, Chatelaine .
מולי פרסמה מאמרים רבים במגזין הנשים הזה, הנוגעים לבעיות חברתיות בקהילה.
היא נהייתה לחברה במסדר אוסטרליה (AM), כהוקרה על תרומתה "לגנאלוגיה ולמחקר היסטורי אוסטרלי" בהצטיינות יום אוסטרליה ב-1995.
ד"ר גילן התגוררה בלונדון שנים רבות לפני שחזרה לטורונטו, אונטריו, קנדה.
ד"ר גילן התגוררה בבית אבות בטורונטו מ-2002 ועד למותה ב־31 בינואר 2009. היא הותירה אחריה את בתה, ברברה, ואחותה, מרג'ורי.
בעלה, אורבל, ובנה, איאן, נפטרו לפניה.
מולי ברנט היא שחקנית טלוויזיה, זמרת ומפיקה אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה של קלי אן בסדרה "מלכת הדרום".
ברנט הייתה מועמדת לפרס אמי לשעות היום בקטגוריית השחקנית הצעירה המצטיינת בסדרת דרמה בשנים 2010 ו-2012 עבור תפקידה בסדרה "ימי חיינו", ואחד לשחקנית המשנה המצטיינת בסדרת דרמה דיגיטלית בשעות היום ב-2018 עבור תפקיד בסדרה "סטטוס מערכת יחסים".
ברנט היא בתם הראשונה של קייטי ודייוויד ברנט.
היא גדלה בפרבר דנבר של ליטלטון, קולורדו יחד עם אחיה הצעיר וויל.
בזמן שלמדה בתיכון ליטלטון, היא לקחה על עצמה תפקידים רבים הן בבתי הספר והן בחברות תיאטרון באזור דנבר.
מחזות בהן שיחקה כוללים את "חלום ליל קיץ", "רעשים כבויים" ותפקיד ראשי במחזמר "אנני".
לאחר שסיימה בהצטיינות את בית הספר התיכון ליטלטון, ברנט נרשמה למכללת וגנר, בית ספר פרטי לאמנויות בסטטן איילנד, ניו יורק.
בשנת 2008, ברנט קיבלה את התפקיד של הגיבורה מלאני ג'ונאס בסדרה "ימי חיינו".
ארבע שנים לאחר מכן, ב-2012, היא עזבה את "ימי חיינו" כדי לעסוק בתפקידים אחרים, וזכתה לתפקידי אורח בסדרות פריים טיים כמו "CSI: ניו יורק" ו-"Major Crimes".
היא גם זכתה בתפקיד הקולנועי הראשון שלה, כשגילמה את אשלי בלום בסרט המקורי של "MTV "Ladies Man: A Made Movie, כמו גם את התפקיד של ג'סטין גייבל בסרט היכל התהילה של הולמרק, "This Magic Moment".
ברנט חזרה לסדרה "ימי חיינו" לתקופה של שישה חודשים בסוף 2014. בסוף 2015, ברנט הופיעה בתפקיד נינה מור במספר פרקים בסדרה "CSI סייבר".
סרטי האינדי של ברנט כוללים את התפקידים של לקס במותחן המדע הבדיוני "Ctrl+Alt+Del", ליסה במסיבת החתונה ושל סאות'רן בל קייט סטנסון בסרט "Shattered".
באמצע 2016, היא שיחקה זמנית את התפקיד של מקסי ג'ונס בסדרת הטלוויזיה "ג'נרל הוספיטל", תפקיד אליו חזרה בשנת 2018 למספר פרקים.
ב-2022, היא החלה בתפקיד זמני כבלשית גרייס מונסי, בסדרה של NBC, "חוק וסדר: מדור מיוחד" בעונה ה-24 של התוכנית, עד שקיבלה תפקיד קבוע החל מהפרק השביעי של העונה.
למרות זאת, ברנט עזבה את הסדרה בסוף העונה.
יוני 1–4, 20182017–2021מלכת הדרוםקלי אן ואן אוקןתפקיד חוזר; 21 פרקים2018The Love in the Attic: A True Storyדולי אוסטרייךסרט טלוויזיה של Lifetime 2022שיקגו PDראקל לנדריבפרק: Fool's Gold2022–2023חוק וסדר: מדור מיוחדהבלשית גרייס מונסיתפקיד ראשי (עונה 24)2023חוק וסדר: פשע מאורגןבפרק: "With Many Names"
שנהפרסקטגוריהיצירהתוצאה2010פרס אמי לתוכנית יומיתשחקנית צעירה מצטיינת בסדרת דרמהימי חיינו20122018שחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה דיגיטלית בשעות היוםסטטוס מערכת יחסים
מולי קייט ברנרד (Molly Kate Bernard, נולדה ב-10 באפריל 1988) היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור לורן הלר בסדרת הטלוויזיה "יאנגר" במשך שבע עונות.
מולי ברנרד החלה את הקריירה שלה בשנת 2000 בסרט "תעביר את זה הלאה" שם שיחקה לצידם של קווין ספייסי והיילי ג'ואל אוסמנט.
בשנת 2015, לוהקה לסדרת הטלוויזיה "יאנגר" לצד סאטון פוסטר והילרי דאף, שם גילמה את לורן הלר.
ב-2015, היה לה תפקיד קטן בסרטה של ננסי מאיירס "המתמחה", לצד רוברט דה נירו ואן האת'וויי.
ברנרד לוהקה לתפקיד שלי הצעירה, בסדרה "השקוף" של אמזון פריים.
היא הופיעה בשתי עונות של התוכנית שזכתה לשבחים.
ב-2018 ברנרד הופיע כסטודנטית לרפואה אלזה קארי בדרמה של NBC "שיקגו MED" במשך שתי עונות.
בשנת 2019, ברנרד הופיעה בקומדיה "Otherhood", סרט בבימויה של סינדי צ'ופאק.
ברנרד היא נכדתו של השחקן ג'וזף ברנרד.
מולי ברנרד הודיעה על אירוסיה לבת זוגה חנה ליברמן באינסטגרם ב-14 בינואר 2020. הן נישאו ב-23 בספטמבר 2021, בפרוספקט פארק, ברוקלין, כשחברי יאנגר ניקו טורטורלה והילרי דאף נכחו באירוע.
ברנרד הודיעה שהיא בהריון בעמוד האינסטגרם שלה בנובמבר 2022. בתה הראשונה נולדה בפברואר 2023.
לברנרד יש תואר ראשון ממכללת סקידמור ותואר שני במשחק מבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
שנה סרט תפקיד הערות 2000 תעביר את זה הלאה מולי 2006 התמודדות עם העבר צופה 2015 המתמחה סמנתה 2016 סאלי: נס על ההדסון אליסון 2019 Otherhood אליסון 2020 Milkwater מילוא2023היט מןאליסיה2024Dreams in Nightmaresג'יימי
מולי טריפ הייתה אמנית ומורה לאמנות ניו זילנדית.
טריפ נולדה בשם מרי אליזבת ריצ'רדסון בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד, בתם של אדוארד ריצ'רדסון, חבר פרלמנט מטעם קאיאפוי, ואשתו השנייה, פרנסס מרי אליזבת' (קורק) ריצ'רדסון.
היא למדה בבית הספר התיכון לבנות כרייסטצ'רץ'.
בשנת 1900 היא נישאה לג'וזף אלברט טריפ, עורך דין, ונולדו להם לפחות שני ילדים.
טריפ למדה בבית הספר לאמנות בקנטרברי ובבית הספר החדש לעיצוב ולינגטון (WSD), אז בניהולו של מייסדו, ארתור דוורסט ריילי.
היא סיימה את לימודיה ב-WSD ב-1890 עם תעודת הוראה והמשיכה לתעודת מאסטר ב-1894. היא החלה ללמד רישום ב-WSD ב-1889; בין עמיתיה היו ג'יימס נירן ומייבל היל.
היא עזבה את בית הספר בעקבות נישואיה אך המשיכה לתת שיעורים פרטיים.
משנות ה-80 ואילך, טריפ הציגה בניו זילנד, בלונדון, בסלון פריז ובמקומות אחרים.
היא התחילה את דרכה כציירת אימפרסיוניסטית אך עם הזמן התקדמה לעבר סגנון ריאליסטי יותר המבוסס על שרטוט.
היא נודעה במיוחד בזכות דיוקנאותיה של אזרחים חשובים בניו זילנד, ביניהם סר רוברט סטאוט, סר פרדריק טרובי קינג, סר מייקל מאיירס, ויליאם אדוארד סנדרס והציירת דולה ריצ'מונד.
ב-1893, היא הפכה לאישה הראשונה שמונתה למועצה של האקדמיה לאמנויות היפות של ניו זילנד, והיא גם השפיעה על הקמת הגלריה הלאומית לאמנות של ניו זילנד ואוסף הדיוקנאות שלה.
היא זכתה במדליית ההכתרה ב-1937, ומתה בביתה בולינגטון ב-21 בספטמבר 1939. האפר שלה נקבר בבית הקברות קארורי.
מולי ג'ון גורדון היא שחקנית, תסריטאית ובמאית אמריקאית-יהודיה.
גורדון נולדה וגדלה בוונציה, לוס אנג'לס, להורים יהודים.
היא בתם של הבמאי בריאן גורדון והתסריטאית-במאית ג'סי נלסון .
היא הופיעה על במת לוס אנג'לס מגיל צעיר, וגדלה עם השחקן בן פלאט, איתו שיחקה בהפקות של "כנר על הגג" בגיל ארבע ו"איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" בגיל חמש.
יחד עם פלאט וביני פלדסטין, חברת ילדות נוספת, הקימה גורדון קבוצה בשם "התיאטרון גיקים של אמריקה", שהופיעה לעיתים קרובות בבתי אבות מקומיים.
היא צפתה בקביעות בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" והשתתפה בהופעות של קבוצת הקומדיה דה גאונדלינגס , מה שהוביל אותה להתעניין במשחק קומי.
היא גילמה את דוט בהופעה של בית הספר התיכון שלה של "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" כשהייתה בת 17. היא למדה לזמן קצר באוניברסיטת ניו יורק, ועזבה לאחר שבועיים עקב חוסר שביעות רצון מהתוכנית שלה, ובמקום זאת נרשמה לקורסי לילה ועבדה כמארחת בבראסרי במנהטן, בלתזר .
ההופעה הקולנועית הראשונה של גורדון הייתה בסרט הדרמה של נלסון מ-2001 "קוראים לי סם" כקלי, ואחריו גילמה ילדה בסרטה של נורה אפרון משנת 2005, "סמנתה" .
גורדון עברה לניו יורק בשנת 2014 כדי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק ולעסוק במשחק כמקצוע.
לאחר שעזבה את אוניברסיטת ניו יורק, היא הופיעה בתפקידים קטנים שונים בהפקות מחוץ לברודוויי, בטלוויזיה ובקולנוע.
באוגוסט 2015, היא לוהקה לתפקיד ניקי בפיילוט של רשת TNT, "ממלכת החיות" , המבוסס על הסרט האוסטרלי מ-2010 באותו שם.
הפיילוט הוזמן ל-10 פרקים בדצמבר 2015, והסדרה עלתה ביוני 2016, עם גורדון כשחקנית קבועה.
היא גילמה את מאדי, בתה של דמותה של מליסה מקארתי, בסרט הקומדיה "האמא של המסיבות" משנת 2018.
בשנת 2019, היא הופיעה גם בשלושה פרקים של סדרת הטלוויזיה "ראמי".
בשנת 2021 הופיע גורדון בסרט הבכורה העלילתי של אמה זליגמן "שבעה בייבי" .
ביוני 2022, הוכרז שגורדון תפיק, תככב ותביים את סרט הקומדיה המוזיקלי "חזרה גנרלית" (אנ') בהשראת הסרט הקצר באותו שם משנת 2020 שנכתב יחד עם נואה גאלווין, בן פלאט וניק ליברמן.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס בינואר 2023. בזמן עריכת הסרט, הוצע לגורדון לתפקיד את מושא האהבה של ג'רמי אלן ווייט, קלייר, בעונה השנייה של "הדוב", שעלתה ביוני 2023.
שנה שם תפקיד הערות 2001 קוראים לי סם קאלי 2005סמנתה ילדה 2015איתקה מרי ארנהכולם אוהבים את הקופרס לורן הסלברג 2018האמא של המסיבות מאדי מיילס 2019חורשות את הלילה אנאבל "טריפל איי"ילדים טובים האנה 2020Theater Camp סילביה ריי סרט קצר; גם תסריטאית ומפיקהשבעה בייבי (אנ') מאיהגלריית הלבבות השבורים אמנדה 2022Am I OK?
קאטThere There ללא שם 2023איזה אנשים ליזהחזרה גנרלית (אנ') רבקה-דיאן גם במאית, תסריטאית ומפיקה
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הטוב ביותר (נואה גאלווין, ניק ליברמן ובן פלאט; 2024)2025שיגעון של חופשה (אנ')איריסגם תסריטאית ומפיקה
מולי קודרי היא אתלטית בריטית, אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024), זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) וסגנית אלופת משחקי חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בקפיצה במוט.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי בגרוסטו שבאיטליה זכתה במדליית כסף בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 4.35 מטר, אחרי ליסה גונארסון משוודיה (4.40 מטר) ולפני וילמה מורטו מפינלנד (4.15 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיימה במקום 24 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.20 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביולי בטאלין שבאסטוניה זכתה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 4.45 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום 25 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.20 מטר.
סגנית אלופת משחקי חבר העמים הבריטי
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכתה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 4.45 מטר, אחרי נינה קנדי מאוסטרליה (4.60 מטר) ולפני אימוג'ן אייריס מניו זילנד (4.45 מטר).
באליפות אירופה שנערכה מאוחר יותר באותו חודש במינכן שבגרמניה סיימה במקום שביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.55 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום חמישי בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 4.75 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ 2024 זכתה במדליית זהב בתוצאה של 4.80 מטר, לפני אלייזה מקרטני מניו זילנד (4.80 מטר) וקייטי מון מארצות הברית (4.75 מטר).
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה ביוני אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 4.73 מטר, אחרי אנגליקה מוזר משווייץ שקבעה שיא לאומי חדש של 4.78 מטר, וקטרינה סטפנידי מיוון (4.73 מטר).
באולימפיאדת פריז פסלה שלוש פעמים ולא רשמה תוצאה.
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שבסין סיימה במקום רביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.70 מטר.
מוליבדן(V) פלואוריד היא תרכובת אי-אורגנית בינארית המורכבת ממוליבדן ומפלואור, שהנוסחה הכימית שלה היא MoF5. זהו מוצק צהוב היגרוסקופי.
כמו רוב הפנטפלואורידים , הוא קיים כטטראמר .
מוליבדן(V) פלואוריד מיוצר על ידי תגובה של מוליבדן ומוליבדן הקסאפלואוריד:
ניתן להכין אותו גם על ידי חיזור מוליבדן הקסאפלואוריד עם זרחן טריפלואוריד או טונגסטן הקסאקרבוניל, או על ידי חמצון של מוליבדן עם פלואור ב-900 מעלות צלזיוס.
ב-165 מעלות צלזיוס, הוא עובר דיספרופורציונציה לטטרא- והקסאפלואוריד:
מוליבדן(III) ברומיד היא תרכובת אי-אורגנית המורכבת ממוליבדן ומברום, שהנוסחה הכימית שלה היא Mo Br_3. זהו מוצק שחור שאינו מסיס ברוב הממיסים אך מתמוסס בממיסים תורמי אלקטרונים כגון פירידין.
מוליבדן(III) ברומיד מיוצר על ידי תגובה של מוליבדן וברום ב-350 מעלות צלזיוס:
ניתן להכין אותו גם מחיזור מוליבדן(IV) ברומיד עם מתכת מוליבדן, גז מימן או פחמימן.
מולי סטיימר (באוקראינית: Молли Штаймер;, באנגלית: Mollie Steimer; 21 בנובמבר 1897 – 23 ביולי 1980) הייתה פעילה אנרכיסטית יהודיה, אוקראינית-אמריקנית.
לאחר שהתיישבה בניו יורק ב-1913, היא השתלבה במהירות בתנועה האנרכיסטית המקומית.
בהמשך הואשמה בהמרדה וגורשה בסופו של דבר לרוסיה הסובייטית, שם הכירה את בן זוגה סניה פלשין ונאבקה למען זכויותיהם של אסירים פוליטיים אנרכיסטים במדינה.
בשל פעילותה, היא ופשין גורשו שוב למערב אירופה, שם ארגנו סיוע לגולים ולאסירים פוליטיים, והשתתפו בוויכוחים של התנועה האנרכיסטית הבינלאומית.
בעקבות עליית הנאצים באירופה, ברחו בני הזוג למקסיקו, שם בילו את שארית חייהם בעבודה כצלמים.
נולדה ב-21 בנובמבר בדונייבצי, כפר בדרום מערב האימפריה הרוסית.
בגיל 15, הגרה עם משפחתה לארצות הברית, שם התיישבו בשכונה היהודית של העיר ניו יורק והתחילו לעבוד בבית חרושת לבגדים.
בתקופה זו החלה לקרוא ספרות פוליטית רדיקלית, כמו נשים וסוציאליזם של אוגוסט בבל ורוסיה המחתרתית מאת סרגיי סטפניאק-קרבצ'ינסקי.
עם פרוץ המהפכה הרוסית ב-1917, נמשכה סטיימר לאנרכיזם, בהשראת יצירותיהם של מיכאיל באקונין, פיטר קרופוטקין ואמה גולדמן.
יחד עם אנרכיסטים יהודים נוספים, לקחה שטיימר חלק בהקמת קולקטיב חשאי בשם דער שטורם ("הסערה"), שפרסם יצירות רדיקליות ביידיש.
בעקבות סכסוך פנימי, בינואר 1918, התארגנה הקבוצה מחדש והשיקה כתב עת חודשי חדש בשם פרייהייט ("חופש"), שפרסם מאמרים של רדיקלים יהודים כמו גאורג ברנדס ומריה גולדסמית'.
המוטו של כתב העת היה ציטוט של הנרי דייוויד ת'רו: "הממשלה הטובה ביותר היא זו אשר אינה שולטת כלל".
כמה מחברי הקולקטיב, כולל סטיימר, גרו ועבדו יחד בדירת שישה חדרים ברחוב 104 במזרח הארלם.
בשל חקיקת חוק הריגול משנת 1917 והאקלים הפוליטי המתוח שקדם לבהלה האדומה הראשונה, נאלץ הקולקטיב להפיץ את עיתונו פרייהייט בחשאי, כיוון שהיה ברשימת העיתונים שנאסרו על ידי הממשל הפדרלי על רקע עמדותיו הפוליטיות כנגד המלחמה והתמיכה בשמאל הרדיקלי.
עד קיץ 1918 משכה הקבוצה את תשומת לב השלטונות, לאחר שנתגלה כי הם מפיצים כרוזים המגנים את התערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים הרוסית, וקראו למהפכה בארצות הברית באמצעות שביתה כללית.
סטיימר עצמה עסקה בהפצת אלפי עלונים ברחבי ניו-יורק.
ב-23 באוגוסט 1918, זרקה חופן עלונים מחלון עליון במפעל בו עבדה, אירוע שהביא לאזעקת המשטרה.
בעקבות הלשנה של מודיע מתוך הקבוצה, נעצרה סטיימר, והמשטרה פשטה גם על דירת הקבוצה ועצרה מספר פעילים נוספים בהאשמה של קשירת קשר בניגוד לחוק ההסתה משנת 1918. משפטם הציבורי זכה לכינוי אברמס נגד ארצות הברית .
"אנרכיזים, כפי שאני מבינה אותו, הוא סדר חברתי חדש שבו אף קבוצת אנשים אינה נשלטת על ידי קבוצה אחרת של אנשים.
חופש הפרט ינצח במלוא מובן המילה.
לכל אדם תהיה הזדמנות שווה לפתח את עצמו, הן נפשית והן פיזית.
לא נצטרך להיאבק על קיומנו היום-יומי כפי שאנו עושים כעת.
אף אחד לא יחיה על תוצרי עבודתם של אחרים.
כל אחד ייצור כמה שיוכל, ויהנה ככל צרכיו - יקבל על פי צרכיו.
במקום לשאוף להשיג כסף נשאף לחינוך, לידע.
בעוד שכעת תושבי העולם מפולגים ביניהם לקבוצות שונות הקוראות לעצמן עמים, בעוד שעם אחד מתחרה בעם אחר - ברוב המקרים רואה באחרים כמתחרים - אנחנו, עובדי העולם, נושיט ידיים זה לזה באהבת אחים.
להגשמת הרעיון הזה אקדיש את כל מרצי, ובמידת הצורך גם את חיי".
ב-25 באוקטובר נמצאו סטיימר ועמיתיה אשמים.
בתמיכת משפטנים רדיקליים וליברליים וחוקרי משפט מאוניברסיטת הרווארד, הוגש ערעור על גזר הדין והנאשמים שוחררו בערבות.
סטיימר שבה לפעילות פוליטית בעקבותיה נעצרה מספר פעמים גם בשנה שלאחר מכן.
ב-11 במרץ 1919, במהלך פשיטה משטרתית על בית העם הרוסי במזרח ניו-יורק, נעצרה פעם נוספת באשמת הסתה והועברה לאליס איילנד.
בעקבות שביתת רעב נגד תנאי הבידוד בהם הוחזקה, שוחררה סטיימר אך הושמה תחת מעקב.
עם חזרתה לניו-יורק פגשה את אמה גולדמן ובין השתיים נרקמה ידידות לכל חייהן.
ב-30 באוקטובר 1919, נעצרה סטיימר פעם נוספת ונכלאה באי בלקוולס.
היא הוחזקה פעם נוספת בבידוד במשך שישה חודשים ומחתה על כך בשביתת רעב נוספת ובשירת שירים מהפכניים בקולי קולות.
כאשר בית המשפט העליון אשרר את הרשעתה, סירבה להצעה לברוח מהארץ לגלות משום שלא רצתה להביא לחילוט הערבות ששולמה עליה על סך 40 אלף דולרים (שווה ערך לכ-703 אלף דולרים בשנת 2023).
באפריל 1920 הועברה לג'פרסון סיטי, מיזורי, שם הוחזקה במשך שנה וחצי ונדרשה לבצע עבודות כפיה.
במהלך תקופתה בכלא, נפטר אחיה משפעת, ואביה נפטר אף הוא מהלם.
היא ניסתה לתמוך כלכלית באמה ובאחיה שנותרו בחיים, אך בקשתה לחנינה נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
במקום זאת, הארגון להגנת העובדים הקים קרן סיוע על שמה, שגייסה 1,000 דולר (שווה ערך ל-20,000 דולר ב-2023) עבור משפחתה.
בסופו של דבר, הצליח עורך דינה להקל את עונשה ולהביא לשחרורה - בתנאי שתגורש מארצות הברית.
בתחילה סירבה לקבל זאת, בין היתר בשל התנגדותה העקרונית לרעיון הגבולות המדיניים ועל רגע דאגתה לאסירים פוליטיים נוספים במדינה.
עם זאת, לאחר כמה שכנועים, חזרה לאליס איילנד, שם חיכתה בקוצר רוח להזדמנות לקחת חלק במהפכה הרוסית.
ב-24 בנובמבר 1921 גורשו סטיימר ויתר הנאשמים בפרשה בה נעצרה לרפובליקה הסובייטית הרוסית.
ב-15 בדצמבר 1921 הגיעו למוסקבה, שם גילו שהתנועה האנרכיסטית הרוסית דוכאה ביסודיות.
אמה גולדמן עזבה לגלות, פיטר קרופוטקין מת מזקנה וגם מרד קרונשטאט והתנועה המכנוביסטית דוכאו על ידי הצבא האדום, בעוד מאות אנרכיסטים נוספים עדיין הוחזקו בבתי הכלא של הצ'קה.
למרות האקלים של דיכוי פוליטי, סטיימר התיישבה בפטרוגרד, שם הכירה והתאהבה בסניה פלשין, מוותיקי התנועה המכנוביסטית.
יחד הם הקימו ארגון לסיוע לאסירים פוליטיים ברוסיה, פעילות בגינה נעצרו ב-1 בנובמבר 1922 ונידונו לגלות בסיביר.
לאחר שביצעו שביתת רעב, הם שוחררו ב-18 בנובמבר, בתנאי שיישארו בפטרוגרד וידווחו באופן קבוע לשלטונות.
למרות תנאים אלה, המשיכו בפעילותם, ונעצרו שוב ב-9 ביולי 1923. בעקבות שביתת רעב נוספת והפגנות סולדריות שערכו נציגים אנרכו-סינדיקליסטים של הפרופינטרן מול לאון טרוצקי, הם שוחררו פעם נוספת, אם כי הפעם היו אמורים להיות מגורשים.
ב-27 בספטמבר 1923 גורשו סטיימר ופשין לגרמניה, שם התאחדו עם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן בברלין.
מברלין כתבה סטיימר מאמרים על חוויותיה ברוסיה עבור העיתון האנרכיסטי הבריטי "חופש", בו גינתה את הסמכותנות של המפלגה הקומוניסטית.
בני הזוג המשיכו גם לסייע לאסירים פוליטיים סובייטים, כחברים בארגון העובדים האנרכו-סינדיקליסטי 'התאחדות העובדים הבינלאומית' .
ב-1924 הצטרפו לחברם האנרכיסט הגולה וולין בפריז, שם הקימו אגודת עזרה הדדית לגולים אנרכיסטים מכל המדינות והשתתפו בוויכוח סביב שאלת אופי הפעולה האנרכיסטית הרצוי נוכח הצעה להקמת 'פלטפורמה' אנרכיסטית מתואמת בינלאומית, אותה ראתה סטיימר כסמכותנית.
במהלך תקופה זו, סטימר פגשה גם מספר אנרכיסטים נוספים, ביניהם הארי קלי , רוז פסוטה , רודולף רוקר ומילי ויטקופ, והתאחדה לזמן קצר עם חבריה למעצר בארצות הברית, ג'ק ומרי אברמס, שגם הם עזבו את רוסיה לאחר שהתפכחו מהמהפכה.
ב-1929 חזרו בני הזוג לברלין לזמן קצר, שם עבד פלשין כצלם.
עם זאת, בעקבות עלייתה לשלטון של מפלגתו הנאצית של אדולף היטלר ב-1933, הם ברחו מהאנטישמיות לפריז.
עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת, ב-18 במאי 1940, נשלחה סטיימר למחנה ריכוז, בשל יהדותה והרקע האנרכיסטי שלה.
היא נכלאה במחנה המעצר גירס למשך שישה חודשים אך לבסוף שוחררה.
עם שחרורה ברחה דרומה מהחלק הכבוש של צרפת לאזור שנשלט על ידי הממשלה הצרפתית משתפת הפעולה.
לאחר שהתאחדה עם פלשין במרסיי, בני הזוג נמלטו מעבר לאוקיינוס האטלנטי למקסיקו.
במקסיקו סיטי, הפעילו בני הזוג סטודיו לצילום, התקרבו לקבוצה של גולים אנרכיסטים ספרדים והתאחדו פעם נוספת עם ג'ק ומרי אברמס.
ב-1963 פרשו סטיימר ופשין לקוארנבקה, שם עקבו אחר התפתחות התנועה האנרכיסטית הבינלאומית וקיבלו מבקרים מארצות הברית.
בסוף שנות ה-70, התראיינה סטיימר למספר הפקות קולנוע על אמה גולדמן ואמונותיה האנרכיסטיות, שאליהם היא נשארה נאמנה עד זקנתה.
סטימר מתה מאי ספיקת לב בביתה בקוארנבקה ב-23 ביולי 1980, בגיל 82. פלשין נפטר פחות משנה לאחר מכן.
מולי פיטרס הייתה שחקנית ודוגמנית אנגלייה הידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "כדור הרעם", בו גילמה את פטרישיה פירינג.
פיטרס נולדה בסאפוק בשם ויוויאן מולי רודרהם (Vivien Mollie Rudderham).
היא החלה את דרכה כדוגמנית והתגלתה על ידי הבמאי טרנס יאנג.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיעה במספר סרטים.
הופעתה הידועה ביותר הייתה בתפקיד נערת בונד, פטרישיה פירינג.
פיטרס הייתה נערת בונד הראשונה שנראתה מורידה את בגדיה על המסך בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
פיטרס אף הופיעה במגזין "פלייבוי", בגיליון נובמבר 1965. הופעתה הייתה כחלק ממאמר בשם "נערות ג'יימס בונד", מאת ריצ'רד מייבאום.
לפי מהדורת ה-DVD המיוחדת של "כדור הרעם", הקריירה הקצרה של פיטרס בקולנוע נבעה עקב חילוקי דעות בינה לבין הסוכן שלה.
פרטי המחלוקת לא נחשפו, מלבד דברי פיטרס שהסוכן חייב אותה לעמוד בהסכם הייצוג שלה עקב ההצלחה הקופתית של "כדור הרעם".
רק שנים רבות לאחר מכן, עת דעכה התהילה של הסרט, תם החוזה שלה.
כשהייתה צעירה ילדה בת, אותה מסרה לאימוץ.
מאוחר יותר נישאה פיטרס ונולד לה בן, שמת בשנת 2013. בשנת 2011 לקתה פיטרס בשבץ מוחי קל.
פיטרס נפטרה בבית חולים בסאמרסט בגיל 78.
מוליך עצבי או מַסְרָן עֲצַבִּי (neurotransmitter - נֵירוֹטְרַנְסְמִיטֶר)היא מולקולת איתות המשתחררת מקצה האקסון של תא עצב (נוירון) אל מרווח צר שלפני תא המטרה - המרווח הסינפטי.
הסינפסה מורכבת מתא קדם-סינפטי (פרה סינפטי), מרווח סינפטי ותא בתר-סינפטי (פוסט-סינפטי).
תא המטרה יכול להיות תא עצב אחר, תא שריר או תא בלוטה המפריש חומרים.
המוליכים העצביים הם האחראים העיקריים על הולכת המידע העצבי בין תאי העצב במערכות עצביות של בעלי חיים באמצעות התהליך של העברה סינפטית.
אין תפקוד מוחי ללא מוליכים עצביים המקיימים את פעילות הרשתות העצביות במוח, העוסקת בקליטה החושית, בתכנון תנועה והבקרה המוטורית, וכן במערכות מפתח מוחיות העומדות בבסיס הקוגניציה, הרגש והמוטיבציהלפי השפעתם על תא המטרה, ניתן לחלק את המוליכים העצביים לבעלי השפעה מעוררת, מעכבת או מווסתת (מודולטורית) בהתאם לקולטנים על תא המטרה.
המספר הכולל של המוליכים העצביים במוח של היונקים אינו ידוע, והוא מוערך במספר עשרות.
לכל מוליך עצבי מוכרים מספר סוגים של קולטנים.
הייצור של סוגי מוליכים עצביים
מוליכים עצביים מיוצרים בדרך כלל בתוך תאי העצב ממולקולות אחרות הנמצאות בשפע בתוך התא.
בין סוגי המוליכים העצביים נכללים חומצות אמיניות, מונואמינים ופפטידים.
מונואמינים מיוצרים על ידי שינוי בחומצה אמינית אחת.
לדוגמה, המוליך העצבי סרוטונין מיוצר מחומצת האמינו טריפטופן.
פפטידים כמוליכים עצביים הם תרכובות של מספר חומצות אמיניות, הם מופרשים לעיתים קרובות עם מוליך עצבי אחר מאותו טרמינל, ויש להם השפעה מווסתת.
מוליכים עצביים אחרים, הפורינים כמו ATP, נגזרים מחומצות הגרעין.
מוליכים עצביים אחרים הם מולקולות גזים קטנות ותוצרים מטבוליים כמו חנקן חד-חמצני (NO)
רוב המוליכים העצביים נאספים ומרוכזים בתוך שלפוחיות סינפטיות בסמוך לקרום התא בטרמינלים של האקסונים בתא העצב הקדם סינפטי.
מספר מצומצם של מוליכים עצביים כמו הגזים מיוצרים ומשוחררים מייד עם פוטנציאל הפעולה למרווח הסינפטי.
דחף עצבי המועבר דרך האקסון של תא העצב הפרֶה-סינפטי גורם לשחרור של המוליך העצבי אל המרווח הסינפטי.
שלפוחיות האיכסון נעות אל קרום התא, וחלקן מתחברות את הקרום ונפתחות אל המרווח הסינפטי ותוכנן מתרוקן אליו.
בחלק מהסינפסות של מערכת העצבים המרכזית יש סיכוי לשחרור של שלפוחית בודדת עם כל פוטנציאל פעולה המגיע לטרמינל.
לעומת זאת, בסינפסות שבין העצבים המוטוריים ובין השריר משתחררות כ מאה עד 200 שלפוחיות בכל פעילות של העצב.
בשני המקרים זהו הליך המפוקח ומווסת על ידי גורמים רבים, והראשי שבהם הוא ריכוז הסידן בטרמינל (ראה העברה סינפטית להרחבה).
באופן זה האות החשמלי מתורגם לאות כימי.
בסוגי סינפסות רבות קיימת רמה נמוכה "בסיסית" של שחרור מוליכים עצביים ללא דחף עצבי, הנקראת "שחרור ספונטני" וניתנת לרישום ומדידה באמצעות טכניקות אלקטרופיזיולוגיות.
המוליכים משוחררים למרווח הסינפטי ועוברים את המרחק הקצר הזה בדיפוסיה.
מצידו השני של המרווח הם נקשרים לקולטנים ספציפיים על הקרום של תא המטרה.
ההשפעה של המוליך העצבי על תא המטרה תלויה בסוג הקולטן שהוא מפעיל בסינפסה המסוימת, ויכולה להיות מעוררת (אקסיטטורית), מעכבת (אינהיביטורית) או מווסתת (מודולטורית).
השפעה מעוררת נגרמת כאשר הקולטן הוא עצמו תעלה יונית המעבירה קטיונים כגון נתרן או סידן לתוך התא.
פתיחה של התעלה תגרום לשטף של יונים אלה לתוך התא, ובכך לדפולריזציה (צמצום הפרש המתחים בין חוץ התא לצד הפנימי של הקרום), והתקרבות של מתח זה לסף העירור בו יוכל התא לייצר פוטנציאל פעולה בעצמו.
המוליך העצבי המעורר השכיח בקשר עצב שריר הוא אצטיל כולין.
במערכת העצבים המרכזית טרנסמיטר מעורר הנפוץ הוא חומצת האמינו גלוטמט, ויש לו 3 סוגים של קולטנים יונוטרופיים (תעלות יונים) היכולים לגרום לפוטנציאל פוסט-סינפטי מעורר.
השפעה מעכבת השכיחה נגרמת כאשר הקולטן הוא תעלת יונים דרכה זורמים אניונים כמו יוני כלור לתוך התא, או יוצאים קטיונים כמו יוני אשלגן אל מחוץ לתא.
המוליך העצבי המעכב השכיח במוח של היונקים הוא GABA.
השפעה מווסתת נגרמת כאשר הקולטן הוא חלבון מסוג G.
הפעלה של קולטן כזה על ידי קשירה של המוליך העצבי גורמת לשרשרת ביוכימית בתוך התא המשפיעה בסוף התהליך לפתיחה או סגירה של תעלות יונים, ובכך משנה קלות ולאורך זמן את הפרש המתחים על פני קרום התא.
דוגמאות למוליכים עצביים כאלה הם דופמין או סרוטונין, אשר כל הקולטנים שלהם הם חלבוני G.
כדי לשמור על תזמון מדויק של פעולת המוליך העצבי והימנעות מהפעלה ממושכת של הקולטנים, המוליך העצבי חייב להיות מפונה במהירות מהמרווח הסינפטי.
קיימים שלושה מנגנונים בהם מפונים המוליכים השונים.
דיפוסיה וספיגה על ידי תאי גליה, בעיקר אסטרוציטים, המקיפים את אזור הסינפסה.
הדוגמה הבולטת הוא אצטיל-כולין, שהעודפים שלו עוברים בסינפסה פירוק מהיר על ידי האנזים אצטלכולין אסתרז.
ספיגה חזרה לתוך תא העצב הקדם-סינפטי כדי להיארז בשלפוחיות לשימוש חוזר.
ז'אן-בטיסט פּוֹקלֶן , שנודע בפסבדונים מוֹלְיֵיר (Molière), היה מחזאי, במאי ושחקן צרפתי, גדול המחזאים בלשון הצרפתית ואחד מהחשובים בתולדות התיאטרון בכלל.
אביו של מולייר, ז'אן פוקלן, היה הדקורטור-רפד של מלך צרפת לואי ה-14 והוריש לבנו את תוארו.
מולייר, שנשא את שם אביו, הוטבל ב-15 בינואר 1622 בכנסיית סנט-אסטאש (אין מידע על תאריך לידתו, אך ידוע שהוריו היו נשואים באותו יום שמונה חודשים ושמונה-עשר ימים).
שמו שונה לז'אן-בטיסט בגיל שנתיים, כשנולד בן נוסף, שקיבל אותו שם.
אמו של מולייר, מרי קרֶסֶה (Marie Cressé), בת למשפחה בורגנית, ידעה קרוא וכתוב; היא נפטרה בהיותו בן עשר.
עם סיום לימודיו בבית ספר של המסדר הישועי בפריז, פנה מולייר ללימודי משפטים בעיר אורליאן, וסיים עם תואר ראשון.
ראשית דרכו של מולייר בתיאטרון קשורה בשמה של השחקנית מדלן בֶּזָ'ר (Béjart).
מולייר הכיר את בז'ר ב-1640, ובתחילת עלייתו על במת התיאטרון בחר בכינוי "מולייר", שלא לבייש את שם משפחתו.
ב-1643 הוא החליט להתמסר כליל לתיאטרון.
בראשית דרכו כשחקן, שכרו הוא ובז'ר מבנים ציבוריים, בעיקר מגרשי טניס, להצגת המחזות.
לבסוף, ביוני 1643 קם "התיאטרון המהולל" (L'Illustre Theatre) בהשתתפותם של מולייר, בז'ר ושני אחיה.
לאחר זמן קצר התברר כי אין בכוחו של התיאטרון החדש להתחרות בלהקות המנוסות שהופיעו אז בפריז.
"התיאטרון המהולל" נסגר, ומולייר נאסר בגין חובות, עד שאביו נחלץ לעזרתו.
להקת "מולייר-בז'ר" המשיכה להציג וב-1645 יצאה למסע הופעות ברחבי צרפת שנמשך 13 שנה.
ב-1650 ויתר מולייר על התואר "הדקורטור של המלך" לטובת אחיו הצעיר ז'אן.
ב-1653 פגש מולייר בנסיך מקונטי (שהיה מושל חבל לאנגדוק שבדרום צרפת), שהפך לפטרונו.
להקתו זכתה בתואר הנכבד "שחקני הנסיך דה-קונטי" ובמשכורת קבועה מהנסיך.
ואולם, ב-1655 הצטרף הנסיך מקונטי לאויביו של מולייר.
ב-1658 החזיר מולייר את להקתו לפריז, שם הציגה בפני המלך את מחזהו המבדח "האוהב המאוכזב" ואת הטרגדיה "ניקומד" של פייר קורניי.
ב־1659 הוצג המחזה "הענוגות הנלעגות", שוב בנוכחותו של המלך לואי ה-14 הצעיר ואנשי חצרו.
מולייר כבש את לבו של המלך במשחקו והמלך העניק לו את חסותו; להקת מולייר קיבלה אז מעמד של "להקת המלך".
ב-1662 נשא מולייר לאישה את ארמנד בז'ר בת ה-20, בתה של מדלן, כשלמעשה היו שאמרו כי הוא נשא לאישה את בתו; הדבר יצר שערורייה, אותה ניצל כדי לקדם את המחזה שעלה באותה שנה, "בית ספר לנשים".
ב-1664 הועלה על הבמה מחזהו "טרטיף".
מחזה זה קומם את אנשי הדת כנגד מולייר, ונאסר עליו להציגו בפני הציבור, אך המחזה הוצג בפני המלך ואנשי חצרו בארמון המלכות.
ב-1665 לקה מולייר בשחפת, מחלה ממנה סבל במשך שאר ימי חייו.
על אף מחלתו המשיך לכתוב מחזות ולשחק בהם בעצמו - יתר על כן, בתקופה זו יצר את מרבית יצירותיו החשובות.
ב-1669 בוטל האיסור על הצגת המחזה "טרטיף", מה שהיווה ניצחון של מולייר על רודפיו.
ב-1672 נפטרה מדלן בז'ר, השחקנית הוותיקה של מולייר.
מולייר התמוטט על הבמה ב-17 בפברואר 1673, כששיחק את החולה במחזהו האחרון "החולה המדומה".
הוא נלקח לביתו ונפטר שם באותו יום.
סיבת מותו הייתה מחלת השחפת ממנה סבל.
שלטונות הכנסייה סירבו לערוך לו הלוויה, בגלל אורח חייו ובעיקר גילוי העריות לכאורה עם בתו.
הוא נקבר בלילה בנוכחותם של מאות אנשים, במקום המוקצה לילדים שמתו בטרם נטבלו.
לבסוף, לאחר שאשתו (ובתו) ארמנד בז'ר שכנעה את המלך לקבור את בעלה (ואביה) קבורה מכובדת, הוא נקבר כראוי.
ב-1817 הועברו עצמותיו לבית הקברות פר לשז.
עד היום, יש רבים המאמינים שמקום קבורתו המקורי והאמיתי אינו ידוע.
התיאטרון הלאומי ה"קומדי פראנסז" מעלה מאז הקמתו ועד היום את מחזות מולייר, ובכך משמר את דמותו, לשונו ומורשתו.
מחזותיו הראשונים של מולייר הושפעו מן הקומדיה האיטלקית של זמנו.
מולייר הושפע גם מן הפילוסופים, המשוררים והמחזאים של העת העתיקה, כמו לוקרטיוס וטרנטיוס.
מולייר פעל בתקופה הנאו-קלאסית, אשר התאפיינה בהקפדה על חוקים קלאסיים מיוון ורומא העתיקות.
מולייר ובני תקופתו נדרשו לכתוב תחת חוקיות "טוהר הז'אנרים" או טרגדיה מובהקת, או קומדיה מובהקת.
כמו כן לשמור על אחדות העלילה, הזמן והמקום במחזה, סיפורים עם עלילה אחת, המתרחשים בזמן ובמקום מוגדרים.
כמו כן להימנע מרכיבים דמיוניים ופנטסטיים ביצירות, להיצמד למציאות הקיימת.
מולייר כתב קומדיות בנושא מעמדה של האישה בצרפת של זמנו, כמו: "הענוגות הנלעגות" ו"בית ספר לנשים", הוא כתב גם קומדיות בלט לבקשתו של המלך לואי ה-14, כמו: "האוהבים הנפלאים" ו"גם הוא באצילים".
אך יצירות המופת של מולייר הן אלה המטפלות באופי האדם, כמו: "טרטיף", "החולה המדומה", "שונא הבריות" ו"הקמצן".
במחזות אלה מולייר חשף את הצביעות ששררה בחוגי החברה הגבוהה, השלטון ובחוגים הדתיים בצרפת של זמנו, ובמיוחד את הצביעות המתחסדת במעטה של דת.
בסגנונו העוקצני והסאטירי הוא הסיר את המסכה מעל פניהם של המתחסדים ביניהם, המתחנפים והמעמידים פנים.
במקום לכעוס הוא לגלג עליהם, דבר שהיווה ביקורת קשה יותר מן הכעס.
לכן, הוא עורר את חמתם של חוגי החברה הגבוהה והחוגים הדתיים.
מולייר מעולם לא תקף את הנצרות במחזותיו, אך התעוררו ויכוחים בציבור בדבר נאמנותו הדתית.
כך למשל, עם העלאתו על הבמה של המחזה "טרטיף" במאי 1664, פסח המלך לואי ה-14 על שני הסעיפים.
מצד אחד אסר על העלאת המחזה על הבמה בפרהסיה, אולם העלים עין מהצגתו במסגרות פרטיות.
רק ב-5 בפברואר 1669 הרשה המלך למולייר לשוב ולהציג בפני הציבור את המחזה "טרטיף" בגרסתו המלאה.
מאז זכה מחזה זה למספר הצגות גדול יותר מכל מחזה של מולייר.
רבים בתקופתו טענו שהם מופיעים במחזותיו, תחת הכיסוי של דמויות בדיוניות.
מולייר הכחיש זאת מכול וכול וטען שדמויותיו, או לפחות רובן הגדול, נועדו להדגים תכונות אנושיות כלליות (לרוב שליליות) ולא להגחיך דמות ספציפית.
כך, למשל, הוא מתייחס לטענות שכאלו במחזהו "אימפרוביזציה בוורסאי".
במחזה, שני מרקיזים טוענים שהם המרקיז שהופיע במחזה אחר של מולייר, "ביקורת בית הספר לנשים", ומתווכחים על כך.
הם הסכימו להתערב על כך ובחרו כשופט בן אצולה שלישי, שעונה להם:
בשנת 1673 יצאו לאור כל מחזותיו של מולייר בשבעה עשר כרכים.
מוליכות חשמלית (או אי-התנגדות חשמלית) של גוף חומר מסוים היא מידת היכולת של זרם חשמלי לעבור בגוף זה.
התנגדות חשמלית היא הגודל ההופכי למוליכות, ומייצגת את ההתנגדות למעבר זרם בגוף.
ככל שההתנגדות גבוהה יותר, הזרם שעובר בגוף קטן יותר תחת הפרש מתח נתון.
חומרים מוליכים הם חומרים בהם קיימים חלקיקים טעונים עם חופש תנועה (למשל אלקטרונים בנחושת).
בחומר אחיד (הומוגני), מגדירים מקדם מוליכות, אשר בעזרתו ניתן לחשב את ההתנגדות בגוף העשוי מאותו חומר.
המוליכות אינה קבועה אלא תלויה בתנאי הסביבה כגון טמפרטורה, לחץ ומתח חשמלי.
נגד הוא רכיב במעגל חשמלי אשר ההתנגדות שלו קבועה בקירוב בתנאי העבודה של המעגל.
מוליכות חשמלית מוגדרת כזרם החשמלי בין שתי נקודות בגוף חלקי המתח החשמלי ביניהם:
התנגדות חשמלית מוגדרת כהופכי של המוליכות, או המתח החשמלי בין שתי נקודות בגוף חלקי הזרם החשמלי ביניהם :
מן ההגדרה נובע שככל שמוליכותו של הגוף תהיה גבוהה יותר, היכולת של הזרם לעבור בו תהיה גבוהה יותר, וככל שמוליכותו קטנה יותר, היכולת של הזרם לעבור בו קטנה יותר.
מוליכותו של גוף תלויה לא רק בחומר ממנו הוא עשוי אלא גם בממדיו הפיזיים, למשל, מוליכותו של תיל תלויה באורכו ובשטח החתך שלו.
התכונה המשותפת לכל הגופים העשויים מחומר מסוים נקראת מקדם מוליכות.
זוהי תכונה המכמתת את הקלות שבה מניע שדה חשמלי את נושאי המטען החופשיים שבחומר.
מקדם המוליכות מושפע מצפיפות נושאי המטען החופשיים וכן מגורמים המפריעים לתנועתם כגון אילוח ופגמים גבישיים.
חומר בעל מקדם מוליכות גבוה נקרא מוליך, וחומר בעל מקדם מוליכות נמוך מאוד נקרא מבדד.
יחידת המידה של ההתנגדות החשמלית במערכת היחידות הבין-לאומית היא אוהם (Ω).
המוליכות נמדדת ביחידה ההופכית סימנס (S).
שמות היחידות מסמלים את העובדה שהתנגדות ומוליכות הן גדלים הופכיים זה לזה.
ורנר פון סימנס וגאורג אוהם נחשבו למדענים יריבים בתחומם.
יש הקוראים ליחידות המוליכות MHO שסימונה .
גם כאן הדגש הוא על היפוך של יחידת אוהם, כאשר שמות היחידות הן היפוך אותיות הדדי.
IACS (International Annealed Copper Standard) הוא תקן השוואתי למדידת מוליכות חשמלית כאשר נקודת ההתייחסות היא המוליכות של נחושת מרופה מסורתית.
ההתנגדות של תיל העשוי מחומר אוהמי ניתנת על ידי הנוסחה:
כאשר היא מקדם ההתנגדות של החומר, הוא אורך התיל ו- הוא שטח החתך שלו בניצב לכיוון הזרם.
מקדם ההתנגדות משתנה בהתאם לטמפרטורה.
בחישוב הנדסי של נגדים במערכת בה הטמפרטורה משתנה נהוג להשתמש בנוסחה המקורבת הבאה:
כאשר היא מקדם ההתנגדות של החומר בטמפרטורה ידועה (בדרך כלל טמפרטורת החדר), היא הטמפרטורה ו־ הוא קבוע ייחודי לחומר הנמדד אמפירית.
המאפיין המגדיר את ההבדל בין חומר מוליך למבודד הוא התנהגות המוליכות תחת שינוי טמפרטורה.
בחומר מבודד המוליכות עולה עם עליית הטמפרטורה, ואילו במוליך התהליך הוא הפוך – המוליכות יורדת עם עליית הטמפרטורה.
הסיבה לכך מוסברת בפיזיקת המצב המוצק על ידי פער אנרגיה במבודד וויברציות של הסריג במוליך.
בחומרים מוליכים, אלקטרונים חופשיים נעים בקלות יחסית.
לעומתם במבודדים, האלקטרונים קשורים בחוזקה לגרעין האטום.
במוליכים האלקטרונים שנמצאים במעגלים הרחוקים ביותר מהגרעין, קשורים לגרעין באופן חלש, ולכן יכולים לנוע בקלות מאטום לאטום.
במתכות האלקטרונים החיצוניים קשורים בקשר כל כך חלש לגרעין שלהם, עד כי ניתן לתאר שהם אינם שייכים לאטום ספציפי זה או אחר, אלא קיימים ב"ים האלקטרונים".
לעומת זאת בחומרים מבודדים גם האלקטרונים החיצוניים קשורים באופן חזק לגרעין ואינם ניידים.
מתכות כגון נחושת מוליכות היטב.
קיימים גם פולימרים מוליכים (PPY, PANI).
חומרים קרמיים מוליכים כוללים גרפיט וסיליקון ניטריד.
עץ, שעם, זכוכית, חרסינה, אוויר ומרבית סוגי הפלסטיק הם מבדדים נפוצים.
מוליכים למחצה (למשל צורן וגרמניום) מוליכותם הטבעית נמוכה אך ניתנת לשליטה, יכולת שהביאה לשימוש הרב בהם באלקטרוניקה כחומר לייצור רכיבים נשלטים.
מים מזוקקים מבודדים, אך המסת מלחים ומינרלים בהם גורמת לכך שמי שתייה הם מוליכים.
מוליכות-על היא תכונה של חומרים שבטמפרטורות נמוכות אינם מתנגדים כלל לתנועת מטענים.
מוליכות־על (לעיתים נקראת גם על־מוליכות) היא פאזה (מצב) של חומר בפיזיקה של חומר מעובה, בו מתקיימות תכונות של התנגדות חשמלית אפסית ודיאמגנטיות (התנגדות לחדירת שדה מגנטי חיצוני) מושלמת.
תכונה זו מתקיימת בחומרים מסוימים בטמפרטורות נמוכות, שדה מגנטי חיצוני חלש וזרם חשמלי חלש בחומר.
מאז גילוייה של תופעת מוליכות-העל על ידי הפיזיקאי ההולנדי הייקה קמרלינג אונס, נתונה תופעה זו במחקר מתמיד, ועודנה מרתקת אנשי מדע וטכנולוגיה גם יחד.
בפרט, תופעת מוליכות-העל בטמפרטורות גבוהות יחסית איננה מוסברת בצורה המקובלת על כלל הקהילה המדעית עד היום ופתרונה יהיה, ככל הנראה, פריצת דרך בפיזיקה של חומר מעובה.
תופעת מוליכות-העל התגלתה בשנת 1911 על ידי האיקה קמרלינג אונס (שאף טבע את המונח) בעת שחקר את ההתנגדות החשמלית של כספית בטמפרטורות נמוכות בעזרת הליום נוזלי (שהתגלה רק זמן קצר קודם לכן).
אונס הבחין כי ההתנגדות החשמלית של הכספית יורדת בצורה חריפה ואף מתאפסת עם קירור המערכת לטמפרטורה של 4.2 קלווין.
בעשורים שלאחר מכן, התגלו תכונות מוליכות-על אף בחומרים אחרים.
בשנת 1933 גילו וולטר מייסנר (Walther Meissner) ורוברט אוכסנפלד (Robert Ochsenfeld) כי מוליכי-על דוחים שדות מגנטיים חיצוניים, תופעה הנקראת כיום "אפקט מייסנר".
האחים היינץ ופריץ לונדון הראו בשנת 1935 כי אפקט מייסנר הוא תולדה של הדרישה לאנרגיה חופשית מזערית בעקבות זרם בחומר המוליך-על.
תיאור פנומנולוגי רחב יותר ניתן על ידי גינצבורג ולנדאו בשנת 1950. תאוריית גינצבורג-לנדאו תיארה היטב את התכונות המקרוסקופיות של מוליכי-העל שהיו ידועים באותה התקופה.
יתר על כן, אלכסיי אבריקוסוב הראה כי על סמך תאוריה זו צריכים על המוליכים להתחלק לשני סוגים, שיקראו לימים "סוג ראשון" ו"סוג שני".
גינצבורג ואבריקוסוב זכו על תגליות אלו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2003 (לנדאו זכה בפרס נובל שנים קודם, בשנת 1962, על תרומותיו לחקר תופעת נוזליות-העל, ובעת מתן הפרס כבר לא היה בין החיים).
תגלית חשובה נוספת התרחשה אף היא בשנת 1950, כאשר עמנואל מקסוול ובמקביל קבוצתם של ריינולדס, סרין, רייט ונסביט גילו כי הטמפרטורה הקריטית של איזוטופים שונים של אותו החומר שונה.
תגלית זו הייתה צעד חשוב לקראת הופעתה של תורה מיקרוסקופית המתארת מוליכי-על בשנת 1957 על ידי ברדין, קופר ושריפר.
כמו כן, בשנת 1959 הראה לב גורקוב כי תורת BCS מזדהה עם תורת גינצבורג לנדאו בגבול בו הטמפרטורה קרובה לטמפרטורה הקריטית.
בשנת 1962 פותח הכבל מוליך-העל הראשון, העשוי סגסוגת ניוביום-טיטניום, על ידי חוקרים מוסטינגהאוס.
פיתוחו של כבל זה הוביל ליצירת המגנטים הראשונים המבוססים על מוליכות-על.
באותה שנה, גילה התאורטיקאי בריאן דייוויד ג'וזפסון כי זרם מוליך-על יכול לזרום בין שני על מוליכים המופרדים ביניהם במבודד.
תופעה זו, הנקראת כיום "אפקט ג'וזפסון", מנוצלת ליצירת רכיבים אלקטרוניים, ביניהם ליצירת מגנטומטרים רגישים (בעזרתם ניתן ללמוד את הקוונט של שטף מגנטי ובשילוב עם מדידות של אפקט הול הקוונטי למדוד את קבוע פלאנק בצורה המדויקת ביותר כיום).
על עבודתו זכה ג'וזפסון בפרס נובל בפיזיקה לשנת 1973.
בשנת 1986, גילו יוהנס גאורג בדנורץ וקרל אלכסנדר מילר, חוקרים של חברת יבמ, תרכובת מבוססת לנתן לה תכונות מוליכות-על עם טמפרטורה קריטית של 35 קלווין, שהיא מעל לערך התאורטי העליון שהיה מקובל באותה התקופה לטמפרטורה קריטית של מוליכי על, שהוא 30 קלווין.
תגלית זו זיכתה את מגליה בפרס נובל בפיזיקה בשנה העוקבת.
זמן קצר לאחר מכן, גילה צ'ינג וו-צ'ו שתרכובת דומה בה מוחלף הלנטנום באיטריום, חומר המכונה YBCO, היא בעלת טמפרטורה קריטית של 92 קלווין.
תגלית זו עוררה עניין רב בין היתר משום שטמפרטורה זו גבוהה מטמפרטורת הרתיחה של החנקן, ולכן ניתן להגיע אליה על ידי קירור בעזרת חנקן נוזלי שהוא יחסית זול ופשוט לשימוש וייצור.
מאז התגלו מוליכי-על נוספים בטמפרטורות גבוהות, אך טרם נמצא הסבר תאורטי המקובל בקהילה המדעית למנגנון היוצר את מוליכות-העל בטמפרטורות אלו.
בחומרים רגילים, תלויה ההתנגדות החשמלית בטמפרטורה בקשר הדוק: עם ירידת הטמפרטורה יורדת ההתנגדות החשמלית.
באופן כללי, ניתן להסביר תופעה זו על ידי מודל מיקרוסקופי קלאסי ופשטני שלפיו ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר, כך מקבלים אטומי החומר יותר אנרגיה קינטית בדמות חום ולכן יכולים להתנגש ביתר קלות עם האלקטרונים בגביש.
בצורה מדויקת יותר, תוך התייחסות לתורת הקוונטים, משפט בלוך קובע כי פונקציית הגל של אלקטרונים בגביש סדור היא מחזורית ולכן בגביש מושלם בטמפרטורה אפסית תיתכן הולכה מושלמת, משום שגל האלקטרון "יחלוף" בצורה מחזורית על פני הגביש.
הטמפרטורה גורמת לכך שאטומי החומר מקבלים אנרגיה קינטית ואינם נמצאים בדיוק בנקודות הסריג, אלא מתנודדים סביב נקודת שיווי משקל כלשהי, וגורמים לדעיכות מקומיות של פונקציית הגל של האלקטרון, כך שנדרשת השקעת אנרגיה על מנת לאפשר לאלקטרונים לעבור את הגביש.
ככל שיורדת הטמפרטורה, כך יורדת האנרגיה הקינטית של אטומי החומר והם מתקרבים יותר ויותר לנקודת שיווי המשקל.
עם זאת, גם בטמפרטורה אפסית, במוליך קלאסי, לא תתאפס ההתנגדות, הן משום שבגביש יש פגמים הגורעים ממחזוריותו המושלמת והן משום שישנן פלקטואציות קוונטיות במיקום האטומים.
עם זאת, ישנם חומרים מיוחדים הנקראים "מוליכי-על" בהם, לפי התאוריות המקובלות, החל מטמפרטורה מסוימת ומטה, עבור שדות מגנטיים מתחת לעוצמה מסוימת ועבור זרמים חשמליים מתחת לסף מסוים, מתאפסת לחלוטין ההתנגדות החשמלית.
תכונה זו אושרה פעמים רבות בניסוי, עד לטווח המדידות האפשרי (ניסיונית, ייתכן כי חומרים אלו הם בעלי התנגדות חשמלית שהיא מתחת ליכולת המדידה הידועה כיום, ולכן מאובחנים בטעות כבעלי התנגדות חשמלית אפסית).
מבחינת מוליכותו החשמלית, מוליך-העל זהה למוליך אידיאלי אך בפועל, מוליך-העל נבדל ממוליך אידיאלי בתכונת הדיאמגנטיות המושלמת: שדה מגנטי חיצוני כמעט שאיננו יכול לחדור לתוך מוליך-על, מעבר למרחק מסוים, בעוד ובמוליך אידיאלי ייתכן מצב של שדה מגנטי שאיננו מתאפס.
לפי חוק לנץ, כל שינוי בשדה החיצוני המופעל על מוליך גורם להופעת זרמים המבטלים את השפעתו.
עם זאת, במוליך רגיל, התנגדותו החשמלית גורמת לדעיכתם של זרמים אלו ולכן מופיע שדה מגנטי בחומר.
במוליך אידיאלי, לעומת זאת, זרמים אלו לא ידעכו בהיעדר התנגדות ולכן לא ניתן לשנות את השטף המגנטי דרך מוליך אידיאלי.
בפרט, אם המוליך האידיאלי נמצא בראשית בתנאים בהם אין שדה מגנטי ואז מופעל שדה מגנטי חיצוני, השדה המגנטי לא יחדור אליו בתהליך זה.
לו היה מוליך מסוים מצוי בתנאים של שדה מגנטי ואז מקורר לתנאי מוליך-אידיאלי, שדה מגנטי זה היה "נכלא" בתוכו.
מתמטית, טענה זו נסמכת על חוק פאראדיי: עבור טבעת מוליכה בשטח A עם השראות L והתנגדות R הנמצאת בשדה חיצוני מתקיימת הנוסחה .
עבור R=0, נוסחה זו שקולה למעשה לקשר
באופן כללי, בניגוד למוליך אידיאלי, מוליך-על כמעט שלא מאפשר לשדה מגנטי לחדור לתוכו, מעבר לסקלת אורך אופיינית מסדר גודל של עשרות או מאות ננומטרים, המסומנת .
לכן, במקרה של מוליכי-על מקרוסקופיים, נוהגים לרוב להניח כי השדה הוא פשוט אפסי בתוך מוליך-העל.
תופעה זו נקראת "אפקט מייסנר".
תיאור החדירה של שדה מגנטי לתוך מוליך-על נתון בנוסחה הבאה, הנקראת "משוואת לונדון".
פתרונותיה של משוואה זו הם תלויי גאומטריה, אך מצביעים ככלל על דעיכה חזקה מאוד של השדה המגנטי בתוך החומר בנוכחות שדה חיצוני, באשר הוא עומק אופייני לחדירת השדה.
החל מערך מסוים של שדה מגנטי ואילך, נפסקת יכולת מוליכות-העל של החומר.
ניתן להצדיק תופעה זו מתמטית משיקולים תרמודינמיים (מציאת ערך מזערי של אנרגיה חופשית של גיבס).
בתהליך זה מתחיל החומר להיפרד לשתי פאזות: פאזת מוליכות-על ופאזה "רגילה" של מוצק בעל התנגדות סופית.
בתווך בין שני החלקים, הנמצאים בשיווי משקל תרמודינמי, אצורה אנרגיית שטח.
ישנם חומרים בהם אנרגיית השטח שלילית ולכן בתנאים מסוימים, מתחת לטמפרטורה והזרם הקריטיים ובין שני ערכים של שדה מגנטי, הם נוטים להיפרד למצב ביניים בין מוליכות-על למצב רגיל, הנקרא "מצב מעורב", בו האנרגיה החופשית של גיבס קטנה יותר הן ממצב רגיל והן ממצב מוליך-על.
ההיפרדות של חומרים אלו היא למצב בו החומר מופרד לתאים קטנים רבים, קטנים בהרבה מהסקאלה המאפיינת את מעבר הפאזה במוליכי-על עם אנרגיית שטח חיובית.
לחומרים עם אנרגיית שטח חיובית ישנו, כאמור, ערך יחיד של שדה מגנטי קריטי שעבור שדה החזק ממנו החומר לא יהיה עוד מוליך-על.
חומרים אלו נקראים "מוליכי-על מהסוג הראשון".
לחומרים עם אנרגיית שטח שלילית, קיימים שני ערכים קריטיים של השדה המגנטי שבהם מתרחש מעבר פאזה: נקודה קריטית נמוכה שמתחת לה נמצא החומר במצב של מוליך-על רגיל, ונקודה קריטית שמעליה לה נמצא המוליך במצב רגיל.
ביניהן נמצא החומר במצב של פאזה מעורבת, בה נפרד החומר לתאים-תאים קטנים.
חומרים אלו נקראים "מוליכי-על מהסוג השני".
השדה הקריטי של מוליכי על מהסוג הראשון, וכן של השדה הראשון של מוליכי על מסוג שני, הוא נמוך יחסית - סדר גודל של 100–1000 גאוס.
לעומת זאת, השדה הקריטי השני של מוליכי על מהסוג השני גבוה בהרבה, עד כדי 2–3 סדרי גודל, כלומר, כמה אלפי קילו-גאוס.
מסיבה זו, משתמשים בדרך כלל במוליכי על מסוג שני על מנת ליצור שדות מגנטיים חזקים מאוד, למשל ב-MRI, וזאת מאחר שהם יכולים להפיק אותם על ידי זרמים חזקים מאוד שיזרמו דרכם, וזאת מבלי להשקיע אנרגיה גבוהה במיוחד ביצירת הזרמים.
הטמפרטורה, השדה המגנטי החיצוני והזרם הזורם במוליך-העל משנים את האנרגיה בתוכו כך שמעבר לערכים קריטיים מסוימים מצב מוליכות-העל נפסק משום שאיננו עוד עדיף אנרגטית על המצב הרגיל.
במרחב התלת הממדי של טמפרטורה, זרם, ושדה ניתן להגדיר "נפח מוליכות-על" כך שעבור צירוף פרמטרים המתאים לנקודה הכלואה בנפח, החומר יהיה בפאזת מוליכות-על.
דיאגרמת הפאזות המתאימה לעל מוליכים מהסוג הראשון מובאת באיור משמאל.
במוליכים, כמו גם בחומרים בעלי תכונות מוליכות-על מעבר לטמפרטורה הקריטית, קיבול החום האלקטרוני של החומר פרופרציוני לטמפרטורה.
מעבר הפאזה מלווה בקפיצה אופיינית בקיבול החום של החומר שהופכת לתלות אקספוננציאלית בטמפרטורה, כמתואר בגרף משמאל.
הניסיון מראה כי גם בין איזוטופים שונים של אותו החומר קיימת שונות בטמפרטורת המעבר הקריטית.
מכך ניתן להסיק כי התאוריה של מוליכות-על צריכה להתייחס לא רק אל נושאי המטען בחומר, אלא אף לאופי הסריג, ובפרט לאופי היונים המאכלסים אותו.
לכן, תאוריה מיקרוסקופית של מוליכות-על צפויה להתייחס גם לתכונותיו של הסריג.
בהתאם לצפי זה, פרמטרים רבים של תורת BCS שתתואר בפסקה הבאה המתארת את תופעת מוליכות-העל בצורה מיקרוסקופית תלויים בתדירות אופני התנודה העצמיים של הגביש.
תאוריית BCS למוליכות-על הוצעה בשנת 1957 על ידי המדענים ג'ון ברדין, ליאון קופר וג'ון שרייפר, שעיקרה היא היווצרות קוונטית של זוגות קופר על ידי פוטנציאל משיכה בין האלקטרונים, שנובע מתוך תנאי הסריג והרעידות שלו (פונונים).
בגביש מעשי, מקור תופעת ההתנגדות החשמלית הוא בכך שהאלקטרונים נעים בחומר ומתפזרים ממנו.
תמונה מיקרוסקופית של פיזור זה מתארת עירור של אופן תנודה בגביש המתבטא בשחרור פונון, שהוא ערעור בדיד של גל קול בגביש, המקביל לפוטון בגל האור.
ייתכן מצב שבו הפונון ששוחרר על ידי חלקיק מסוים ייקלט על ידי חלקיק אחר באינטראקציה מושכת.
באופן כללי, ללא ההפרעה, רמת היסוד של שני האלקטרונים היא אנרגיית פרמי, משום שלפי עקרון פאולי הם אינם יכולים לאכלס רמות אנרגיה נמוכות יותר (בטמפרטורה סופית, קביעה זו נכונה רק בקירוב, אך זהו קירוב טוב יחסית משום שטמפרטורת החדר נמוכה בהרבה מטמפרטורת פרמי האופיינית למתכות).
רמת היסוד של הזוג מושפעת מן האינטראקציה של החלפת פונונים כך שפיזור של הצמד מהגביש, אם יתרחש, ניתן לקירוב כהפרעה קטנה ולכן לפי תורת ההפרעות הקוונטית, יגרום להורדת רמת היסוד של הצמד אל מתחת לרמת פרמי.
אם לאלקטרונים גם ספין הפוך, אזי הזוג הנוצר הוא בוזון ולכן לא חייב לקיים את עקרון האיסור של פאולי, ולכן לאחר פיזורים יכולים להתקיים בו זמנית זוגות רבים שהאנרגיה שלהם יכולה להגיע למינימום שהוא אף מתחת לפעמיים אנרגיית פרמי.
ניתן להראות כי כאשר התנע הכולל הוא אפס, היינו – לאלקטרונים תנעים בכיוונים מנוגדים, ייווצרו הזוגות הרבים ביותר.
לכן, זהו המצב המועדף אנרגטית ולכן נוצרים בחומר צמדים מסוג זה.
צמד של אלקטרונים הנמשכים זה לזה בקשר מסוג זה נקראים "צמד קופר".
ההגבלה היחידה על מספר הצמדים בחומר נובעת מעקרון האיסור של פאולי, המגביל את מספר המצבים האפשריים של שני אלקטרונים מנוגדי תנע וספין במתכת, בטרם נוצרו הזוגות.
אוסף הצמדים הוא מעין "זורם בוז-איינשטיין מעובה" בטמפרטורות נמוכות דיין.
מה קורה אם המערכת נמצאת בטמפרטורה נמוכה בה עברו כל הזוגות עיבוי בוז-איינשטיין?
כאשר הזוג עובר פיזור מאלמנט שריג, אם אנרגיית הפיזור קטנה מפער האנרגיה עד לרמת האנרגיה הבאה של הזוג, אזי המפזר לא יכול לשנות את התנע והאנרגיה של הזוג ובכך לשבור אותו (בדומה לאלקטרון המאכלס את רמת היסוד באטום, אך לא מאבד בה אנרגיה עקב האצה).
האנרגיה שיכול להעביר המפזר לזוג נקבעת לפי האנרגיה הקינטית של אלמנטי המפזר שהיא, למעשה, אנרגיית חום.
לכן, על מנת לשמר את זוגות הקופר במערכת, יש לשמור את המערכת מתחת לרף טמפרטורה מסוים.
אם במצב זה, מסיבה מסוימת, מוסט התנע הממוצע של האלקטרונים בגביש בווקטור תנע קבוע, מרכז המסה של כל צמד קופר ינוע בממוצע עם וקטור התנע המוסט, כאשר התנע והאנרגיה הכוללים של כל זוג לא יכולים להשתנות כיוון שלשם כך יש לעורר את הזוג ולשבור אותו.
זרם שכזה, אם לא תשונה האנרגיה של המערכת, יכול להמשיך ללא הפרעה בלא הגבלה של זמן ולכן ההתנגדות החשמלית של החומר מתאפסת.
עולה השאלה – מדוע אלקטרוני ההולכה בחומר, הנמצאים בו בה-בעת עם זוגות הקופר, אינם גורמים לקיומה של התנגדות במערכת?
ניתן להתייחס אל מודל המתאר את המערכת הנדונה כסריג המוקף "נוזל-על" של זוגות קופר וגז אלקטרונים "רגילים".
כאשר מחברים שני הדקי מקור מתח לדגם, הרי שהדבר דומה לשני נגדים המחוברים במקביל בין הדקי המקור – נגד עם התנגדות אפסית המייצג את אוסף זוגות הקופר ונגד בעל התנגדות סופית הגדולה מאפס המייצג את אלקטרוני ההולכה אשר פיזוריהם גורמים להפסדי האנרגיה.
במצב זה, לפי חוקי החשמל, הזרם יזרום במלואו דרך הנגד שהתנגדותו אפסית, היינו – "על הנוזל" של זוגות הקופר.
ויטאלי גינזבורג ולב לנדאו הציעו תאוריה מקרוסקופית לתיאור מוליכי-על בה הניחו שני פרמטרים המתארים את החומר וכן פרמטר חופשי מרוכב, אותו סימנו באות היוונית פסי () שהוא פרמטר הגודל של הבעיה.
מנקודת מבט מודרנית, בהנחה כי נושאי המטען – הם זוגות קופר – יוצרים נוזל-על, הרי שמשמעותו של היא החלק היחסי מכלל האלקטרונים בחומר שהם זוגות קופר.
היחס ביניהם נקרא "פרמטר גינצבורג-לנדאו".
תוצאה חשובה של התאוריה קובעת האם על מוליך מסוים הוא מסוג ראשון או שני בתלות בערכו של פרמטר זה: אם , החומר הוא מוליך-על מהסוג הראשון, אחרת – מהסוג השני.
מוליכות-העל שנדונה בסעיפים קודמים והסברה בצורה מיקרוסקופית על ידי תאוריית BCS מתקיימת בטמפרטורות נמוכות יחסית, כאשר הגבול התאורטי שהוערך בו תוכל מוליכות-על להתקיים לפי תאוריית BCS הוא 30 קלווין.
עם זאת, בחלוף הזמן התגלו גם חומרים המגלים תכונות של מוליכות-על אף בטמפרטורות גבוהות יותר, חלקן אף גבוהות יותר מטמפרטורת הרתיחה של חנקן, היא 77 קלווין.
לאלו האחרונים חשיבות רבה מבחינה טכנולוגית, שכן קירור בעזרת חנקן נוזלי הוא יחסית זול ופשוט.
למשל, טמפרטורת המעבר של החומר YBa2Cu3O7, המכונה לעיתים YBCO, היא 93 קלווין.
חומרים אלו נקראים "מוליכי-על בטמפרטורה גבוהה".
כיום, לא ידוע מהו המנגנון הגורם לתופעת המוליכות בחומרים אלו ובעיה זו היא מבין הבעיות הפתוחות המשמעותיות בפיזיקת מצב מוצק.
בפרט, נשאלת השאלה האם ישנו ערך עליון לטמפרטורה הקריטית של מוליכי על והאם ישנם מוליכי על אשר הטמפרטורה הקריטית שלהם היא מסדר גודל של טמפרטורת החדר, או אף מעליה, שכן מוליכות-על בטמפרטורת החדר יכולה להיות בעלת שימושים טכנולוגיים רבים.
סלילים של מוליכי-על יכולים ליצור שדות מגנטיים חזקים למדי שאינם דועכים עקב אי דעיכתו של הזרם הזורם ללא התנגדות.
לפיכך, אלקטרומגנטים מבוססי מוליכי-על הם יעילים למדי ומשמשים במספר התקנים בהם נדרשים שדות מגנטיים חזקים, כמו מכשירי תהודה מגנטית גרעינית, דימות תהודה מגנטית, רכבות ריחוף מגנטי ומאיצי חלקיקים.
לאפקט ג'וזפסון, בו זורם זרם דרך שני מוליכי-על שביניהם מבודד (תצורה הנקראת "צומת ג'וזפסון"), מספר שימושים גם כן.
התקנים הנעזרים בצמתי ג'וזפסון משמשים כבסיס למגנטומטרים רגישים ולטכנולוגיה הנעזרת בהם, כמו דימות של זרמים חלשים או חלקיקים מגנטיים על פני משטחים.
מעברי הפאזה האופייניים למוליכי-על, כמו גם תכונות קווינטוט אופייניות של הזרמים מוליכי-העל משמשים לצורכי מיתוג וחישה.
כך, למשל, במערכת הכריוטרון המשמשת לבקרת זרם, זרימת זרם מעבר לסף מסוים תשרה שדה מגנטי העולה על השדה הקריטי של מוליך-על בו עובר זרם בקרה ותורה למערכת הבקרה על חריגה מהזרם הקריטי.
כיוון שעל פי אפקט מיינסר מוליך העל יוצר דחייה בינו לבין שדה מגנטי, כך שהמגנט "מרחף" מעל מוליך העל.
אפקט זה מאפשר הנעה של גוף מסוים (מגנטי) מעל גוף אחר (מוליך על) מבלי לאבד אנרגיה על ידי חיכוך, אחד השימושים המעשיים לכך הן הרכבות המהירות ביפן.
מוליך למֶחֱצָה (בקיצור לעיתים: מל"ם או מל"מ; באנגלית: Semiconductor) הוא חומר אשר תכונות ההולכה החשמלית שלו נמצאות בתחום הרחב שבין תכונותיהם של חומרים מוליכים לבין אלה של חומרים מבודדים.
תכונות ההולכה של מוליך למחצה משתנות כתלות בגורמים חיצוניים כגון טמפרטורה, חשיפה לאור, וזיהומים.
לחומרים מוליכים למחצה שימושים רבים בתחום האלקטרוניקה.
הניסוי הראשון בחומר מוליך למחצה נערך על ידי מייקל פאראדיי ב-1833. פאראדיי גילה כי ההתנגדות החשמלית של כסף גופרי יורדת בצורה דרסטית עם חימומו של החומר על גזיה רגילה.
המוליכות החשמלית של חומר מסוים תלויה בצפיפות האלקטרונים החופשיים שיש לו, כלומר בכמות האלקטרונים שלא משתתפים בקשרים כימיים.
כמות האלקטרונים החופשיים נקבעת על פי מבנה הפסים של החומר.
לחומרים מוליכים יש צפיפות אלקטרונים חופשיים מסדר גודל של אלקטרונים למטר מעוקב ולמבודדים יש כמות זעומה.
בשני המקרים כמות זו כמעט ולא משתנה כתוצאה מעירורים חיצוניים.
באופן טיפוסי, מוליכים למחצה הם חומרים מהטור הרביעי של הטבלה המחזורית, כגון צורן (סיליקון, Si) וגרמניום (Ge) המאופיינים ב-4 אלקטרוני ערכיות.
כאשר החומר מסודר כגביש טהור, כל אטום בשריג הגבישי הוא בעל 4 שכנים איתם הוא נמצא בקשר קוולנטי, כך שבעיקרון, בחתיכת מוליך למחצה אין כלל אלקטרונים חופשיים להולכה, והאלקטרונים החופשיים שנמצאים בה בפועל הם תוצאה של פגמים בגביש או עירור תרמי מפס הערכיות לפס ההולכה.
גביש כזה נקרא מוליך למחצה אינטרינזי.
כדי להגדיל את המוליכות החשמלית של מוליך למחצה ניתן לאלח (לסמם) את הגביש על ידי השתלת חומר אחר בתוכו בעל מספר שונה של אלקטרוני ערכיות.
גביש כזה נקרא מוליך למחצה אקסטרינזי וצפיפות האלקטרונים החופשיים בו תלויה בצפיפות החומר המאלח.
אלקטרון שעבר מפס הערכיות לפס ההולכה או שנקשר בקשר קוולנטי לאטום מאלח משאיר אחריו חור - המתואר כחלקיק הנושא מטען חיובי.
בנוסף, ניתן להשתמש בתרכובות המשלבות שני חומרים, שאחד מהם הוא מהטור השלישי והשני מהטור החמישי.
כך מרכיב אחד תורם להולכה חמישה אלקטרונים והמרכיב השני תורם רק שלושה, ומתקבל מצב דומה לשימוש בחומרים מהטור הרביעי.
תרכובות שימושיות בתעשיית המיקרואלקטרוניקה הן גליום-ארסניד (שילוב של גליום וארסן) ואינדיום-פוספיד (שילוב של אינדיום וזרחן).
לצורכי הדמיה תרמית התפתחה תרכובת משולשת של מרקורי-קדמיום-תלוריד וקיימות תרכובות רבות אחרות.
פעולת זיהום מכוון של גביש נקי על ידי חומר אחר נקראת אילוח (doping).
על ידי הוספה של חומרים מהעמודה החמישית, נוספים אלקטרונים עודפים.