tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התנאים שמובילים לעבדות החוב אינם בהכרח הכנסה נמוכה.
התנאים העיקריים שמובלים לעבדות מסוג זה הם התלות בחקלאות ככלכלה עיקרית במדינה, חוסר פיתוח של ביטוחים בשוקי העבודה וחוסר פיקוח על זכויות ותנאי עבודה.
במצבים בהם החובות גבוהים מאוד והמשפחה לא מצליחה לעמוד בכיסוי החוב ניתן להבחין בתופעת עבדות חוב ילדים.
ניתן למצוא עדויות בולטות לעבדות חוב גם בימינו במדינות מרכזיות, ביניהן הודו, נפאל, סין, תאילנד, פקיסטן ומיאנמר.
בתוך מדינות אלה ניתן לראות הבדלים שונים בסוגי עבדות החוב התואמים את אופייה של כל מדינה.
על פי מדד העבדות העולמי (Global slavery index) כמות העבדים הגדולה ביותר נמצאת בהודו, סין ופקיסטן.
נתונים דמוגרפיים: סין מונה כ-1.2 מיליארד תושבים (נכון לינואר 2019).
על פי הערכות 3.8 מיליון חיים במצב של עבדות מודרנית בסין.
עבדות מודרנית בסין כוללת קבצנות בכפייה, עבדות ביתית ונישואין בכפייה.
האזור הנפוץ ביותר בסין לעבדות חוב הוא בהונג קונג, שם נקלעים מהגרים לעבדות חוב בעקבות דמי השמה בלתי חוקיים.
עם זאת, אין ראיות אשר מצביעות על ניסיונות של ממשלת סין לטפל בבעיה.
הגורם המרכזי לעבדות חוב בסין הוא חוב בגין אישור עבודה או שהייה בלתי חוקית.
בהסכמים אלו נקבעים תנאי חוב שלא מתירים ברירה לעבדים או שאינם קיימים תנאים כלל.
העדר תנאים מגנים פוגע בזכויות החלשים.
דוגמה לכך ניתן לראות באזורים הכפריים, אשר שם מחסור רב בעבודה והשכלה.
בסין קיימת מערכת רישום אזורית הנקראת הוקואו, המגבילה כל אזרח בסין לקבל אזרחות באזור קבוע בלבד ולכן לא ניתן לחיות כאזרח בעיר אחת לעבוד באזור אחר.
שיטה זו מגבילה את נגישות המגורים והעבודה לכל אדם בסין.
באזורים הכפריים נמצאים אנשים ללא השכלה אשר מתקשים למצוא עבודה ולכן עוברים לערים, אך בגלל שיטת הרישום, אזרחים שמגיעים מהכפר לעיר נוטים ללכת לעבודות לא חוקיות משום שאלו לא כוללות חוזה כתוב.
דוגמה נוספת לגורם לעבדות מודרנית היא עבדות חוב בקרב פליטים שבורחים מצפון קוריאה לסין בעזרת תושבי סין.
הגורמים שפונים לאנשים אלו בצפון קוריאה, מבטיחים להם חיים טובים יותר בסין אך במציאות כאשר הם חוצים את הגבול הם נוכחים שההבטחות היו לשווא ותמורת המעבר מחייבים אותם לשלם בגין העזרה בבריחה.
משום שהם מגיעים ללא אזרחות או כסף, אין באפשרותם להחזיר את החוב והם משועבדים לאדם ש"עזר" להם לברוח.
הנשים נמכרות על ידי המבריחים שלהן לנישואין בכפייה, כשפחות או לבתי בושת כדי להחזיר את החוב ואין באפשרותן לפנות לעזרה היות שמעמדן אינו חוקי ולכן השלטונות יגרשו אותן לארצן.
הקורבנות לעבדות נרתעים מלבקש עזרה משום שהם חוששים להיענש על הפשעים שביצעו בכפייה כחלק מהשעבוד.
תוכנית הפעולה הלאומית של הממשלה למאבק בסחר בבני אדם קובעת כי העונשים שיוטלו על קורבנות אשר עסקו בפעילות פלילית בכפייה יהיו עונשים מקלים או מבוטלים.
עם זאת, קורבנות של ניצול מיני מסחרי נענשים באופן מלא, ללא המתקת העונש על כך שהם עוסקים בזנות, פעילות שאינה חוקית בסין.
הממשלה הסינית מסווגת את הצפון קוריאנים כמהגרים כלכליים ולא פליטים, ובכך הופכת את מעמד התושבות שלהם לבלתי חוקי בסין.
הסכם דו-צדדי בין שתי המדינות מחייב את הרשויות הסיניות להחזיר את כל אזרחי צפון-קוריאה שנמצאו מתגוררים בסין.
עם חזרתם, אנשים אלו עומדים בפני הוצאה להורג פומבית, עינויים, פינוי למחנות עבודה או אלימות מינית כעונש על נסיעות בינלאומיות בלתי מורשות, ולכן אותם קורבנות נמנעים מלבקש עזרה.
נתונים דמוגרפים: אוכלוסיית פקיסטן מונה כ-189 מיליון אזרחים (נכון ל-2018).
על פי הערכות, כ-3.2 מיליון (כ-1.7%) מתוכם נמצאים במצב של עבודות מודרנית.
החוקה של פקיסטן אוסרת על העסקת עבדי חוב.
בשנת 1992 הצטרפה ממשלת פקיסטן לתוכנית של ארגון העבודה הבינלאומי שנועדה לחסל את תופעת עבדות החוב במדינה.
עם זאת, נראה כי ממשלת פקיסטן אינה נוקטת בפעולות מעשיות על מנת להתמודד עם התופעה עקב חוסר במשאבים ולגיטימציה חברתית ותרבותית.
תחומים בהם מתקיימת עבדות חוב:
חקלאות - החקלאות בפקיסטן מבוססת על חכירת אדמות בשיטה של יבול משותף, חקלאים ללא יכולת כלכלית מקבלים שטח לעיבוד מבעלי אדמות, בתמורה לתשלום קבוע או בתמורה לאחוז מהיבול.
חקלאים שלא מצליחים לעמוד בתשלום הקבוע, משועבדים על ידי בעלי האדמות עד לתשלום חובם.
פעמים רבות החוב גדל בזמן הניסיון לשלם אותו כיוון שהחקלאים תלויים בבעלי האדמות (הלוואות לקניית זרעים, עלויות גידול וכו') ועקב כך החקלאי מוצא את עצמו ולעיתים גם את משפחתו משועבדים לכל חייהם בניסיון לשלם חוב ישן שהולך וגדל.
פעמים רבות החקלאים המשועבדים מוחזקים בתנאי כליאה.
ייצור לבנים - עבדי חוב בתחום ייצור הלבנים בפקיסטן הם לרוב עניים או בני מיעוטים שלא עמדו בהחזר הלוואה כתוצאה מריבית גבוהה או חוסר יכולת לשלם עקב משכורת נמוכה ותלות כלכלית במעביד.
תלות זו באה לידי ביטוי בכך שהמעביד משלם למשפחה על צרכיה הבסיסיים כמו אוכל, מים ומקום לינה ומוסיף את ההוצאות לחוב הקיים שהולך וגדל.
כך, משפחות שלמות הופכות למעין "אסירות" של המעביד עד כדי כך שאסור להן לעזוב את שטחו של המעביד ללא אישור ממנו.
יתר על כן, במקרים רבים משפחות שלמות משועבדות ורק ראש המשפחה מקבל שכר, מה שמקטין את סיכויי המשפחה להשתחרר וישנם אף מקרים בהם ילדים יורשים חובות מהוריהם והופכים משועבדים לתקופות ארוכות.
נשים שעובדות בתחום ייצור הלבנים נדרשות לעבוד אותו מספר שעות כמו גברים בייצור לבנים ובנוסף לדאוג למטלות הבית בסוף היום.
הן מחויבות לעבוד כאשר הן בהריון ואינן זכאיות לחופשת לידה.
בחלק ממפעלי ייצור הלבנים אף מנצלים את הנשים לזנות.
ילדים מהווים חלק משמעותי בכוח העבודה של תחום ייצור הלבנים בפקיסטן.
על פי ההערכות, כ-60% מהילדים שעובדים בתחום זה התחילו לעבוד כאשר היו בני פחות מ-13 שנים.
ילדים אלו הם לרוב בנים או אפילו נכדים של בעל חוב שלא הצליח לפדות את חובו.
מלווי החוב אוסרים עליהם חופש תנועה מחשש שיברחו.
קצב התמותה שלהם גבוה והתחלואה שלהם גבוהה אף היא.
למשל, לאחת מ-20 משפחות משועבדות יש ילד עיוור.
הילדים מוחזקים כבני ערובה במתחמי העבודה כאשר הוריהם יוצאים מתחום ייצור הלבנים.
נתונים דמוגרפיים: אוכלוסיית הודו מונה כיום כ-1.3 מיליארד אזרחים.
הודו נמצאת בין המדינות עם שיעורי העבדות הגבוהים ביותר בעולם- לפי הערכות, כ-8 מיליון מתוך אוכלוסיית הודו (כ-0.6%) נמצאים תחת עבדות מודרנית.
אף על פי שבהודו עבדות החוב הוצאה מחוץ לחוק עוד בשנת 1976, נראה כי היא עדיין נפוצה כיום ברחבי המדינה עקב שחיתות ואי-אכיפה מצד הממשלה.
רובם הגדול של עבדי החוב בהודו מגיעים מאזורים כפריים וחלשים יותר מבחינה כלכלית, כך של"מגייסים" יותר קל לשכנע את המשפחות לשלוח את ילדיהן לעבוד תוך שהם מבטיחים להן תנאי עבודה טובים לילדיהם ואף תשלום חד פעמי בתום חוזה של 3 שנות עבודה.
עבדות חוב בהודו קיימת בהרבה מאוד ענפים בתעשייה, הן כפריים והן עירוניים, כדוגמת ענף החקלאות, הדיג, עבודות הבית והניקיון.
עבדי החוב מועסקים במגוון רחב של עבודות פיזיות כדוגמת העבודה בחוות משי, טרסות אורז, מחצבות ומכרות, עבודה בשדות תה, עיבוד תבלינים, טקסטיל ועוד.
מחקרים רבים שנעשו מקשרים בין הקסטות בהודו והמבנה החברתי המסורתי שלהן ובין עבדות החוב.
גם עליית הקולוניאליזם תרמה להתפתחותה של עבדות החוב במדינה.
נראה כי עבדות החוב בהודו צמחה מתוך ההיררכיה החברתית והאפליה שהחלה עוד בימי השבטים הקדמונים, כאשר הילדים והנשים היו לקרבנותיהם הראשיים של ראשי השבטים.
ישנן השערות שהסיבה לכך שמדווחים מעט מאוד מקרים של עבדות חוב היא שרבים מקורבנות עבדות החוב באים ממעמד חברתי נמוך מאוד, אשר זכאי לזכויות מעטות.
חקלאות - ענף החקלאות מהווה יותר מכ-64% מכלל כוח העבודה של הודו כולה, וכן בענף זה מועסקת הכמות הגדולה ביותר של עבדי החוב, כ-85% מאוכלוסיית עבדי החוב כולה.
התנאים של עבדי החוב בחקלאות הם מהקשים ביותר.
העבודה מתישה, הימים ארוכים, וכן התשלום על העבודה מאוד מינימלי.
עבדות החוב בחקלאות היא הצורה הוותיקה ביותר של עבדות חוב בהודו.
מבין כלל צורות עבדות החוב, עבדות החוב בחקלאות קשורה בקשר הכי הדוק לקסטות, שכן מבנה הקסטות תופס מקום מרכזי באזורים הכפריים.
נשותיהם של עבדי החוב מועסקות בניקיון והילדים עוזרים לאבותיהם בחקלאות.
ענף ייצור הלבנים - הענף פועל בין שישה לשמונה חודשים בשנה בכלל האזורים הכפריים בהודו.
ברוב המקרים עבדי החוב מגויסים על- ידי קבלנים אשר מנצלים את נואשות עבדי החוב למזומנים זמינים כדי ליישב את חובותיהם.
ברגע שעבדי החוב מגויסים, מעסיקיהם נוקטים במגוון פעולות שנות: שימוש בכוח פיזי, הלוואות חוזרות והבטחה להסכם הכולל תשלום חד-פעמי, כל זאת על מנת שישיגו את מטרתם- לגרום לעובד להישאר בענף ייצור הלבנים לכל העונה.
בפועל, השכר בענף נמוך מאוד ביחס לעבודה הפיזית הקשה, כלל משק הבית של העבד גם הוא נוטל חלק בעבודה, וכן המיקום הרחוק והכפרי של בעלי מפעלי ייצורי הלבנים והרגולציה החלשה מביאים לאי קיום תנאי עבודה בסיסיים על פי חוק.
ישנם מספר רב של ענפים בהם מועסקים ילדים כדי לכסות חובות של ההורים, ביניהם ענפי החקלאות, ייצור המשי, תכשיטי כסף ואבני חן סינתטיות.
הילדים עובדים שעות רבות בשכר נמוך מאוד ולעיתים אף ללא שכר כלל.
אף על פי שהאפליה של המעמדות הנמוכים בקסטות הוצאה מחוץ לחוק בהודו, עבדי החוב ממשיכים לסבול ממנה גם כיום.
הם אינם מורשים לחיות באותו החלק של הכפר יחד עם המעמד הגבוה של הקסטה.
נוסף על ההפרדה הגאוגרפית שהם חווים, ישנו הבדל גדול בין הבתים שלהם ושל שכניהם מן המעמד הגבוה.
אפליות נוספות מהן סובלים עבדי החוב: חוסר היכולת לחלוק את המים והאוכל עם ראשי הקסטות, מחויבות לנקות את כלל המקדשים בכפר, פינוי פגרים של חיות מתות משטח הכפר ועוד "עבודות קסטה" רבות שכביכול מצדיקות את מעמדם.
נשים בעבדות חוב נמצאות בתחתית ההיררכיה החברתית בהודו.
הן מתמודדות עם אפליה גם כעניות (מאחר שהן חלק מעבדי החוב) אך גם מתוקף היותן נשים (עקב מעמדן במערכת הפטריארכלית), מה שהופך אותן לפגיעות ביותר.
הנשים חשופות לאלימות מינית, סחר, חטיפה והתעללות תוך עבודות כפייה וחוב.
הענפים השכיחים בהם נמצאה עבדות חוב של נשים הם ייצור הלבנים, טקסטיל, חקלאות וכן נמצאו הרבה נשים המעורבות בצורות שונות של עבדות המבוססות על כתות ואף שידול לזנות.
אלימות כלפי עבדי החוב נפוצה בהודו.
ארגוני זכויות האדם בהודו תיעדו התעללויות נרחבות הכוללות רצח, אונס וצורות אחרות של אלימות והטרדות על ידי המעמד הגבוה.
במקרים רבים של אלימות היו מעורבים שוטרים ופקידים ממשלתיים, אשר השתייכו למעמד הגבוה.
נתונים דמוגרפים: אוכלוסיית מיאנמר מונה כ-52 מיליון אזרחים (נכון ל-2018).
על פי הערכות, כ-575 אלף (כ-1.1%) מתוכם נמצאים במצב של עבודות מודרנית.
עבדות חוב מוגדרת בחוקה של מיאנמר כ"צורה של עבדות כפויה (forced labor)" והיא אסורה לפי חוק.
ענישה על עבירות אלו כוללת עד שנה במאסר וקנסות.
ממשלת מיאנמר דיווחה ב-2018 על ביצוע של קמפיין שכלל 2,300 פעולות שונות ביניהן טלוויזיה, רדיו, שילוט חוצות ואמצעי מדיה נוספים.
הקמפיין נערך בכל המדינה והתמקד באזורים בעלי סיכון גבוה.
תוכני הקמפיין כללו העלאת מודעות לנושא עבדות, עידוד אזרחים לדווח על הפרת החוק והעלאת מודעות האזרחים לזכויותיהם.
למרות כל זאת, לא ניכרים מאמצים מצד ממשלת מיאנמר להעניש משעבדים ומלווים.
כיום, כמיליון תושבים בבורמה אינם בעלי אזרחות רשמית.
מצב זה של חוסר זהות רשמית מעמיד אנשים אלו בסיכון גבוה להפוך לעבדים באופן כללי ולעבדי חוב בפרט היות שהם נאלצים לפנות לעבודות שאינן רשמיות ולהשתמש בשירותים לא רשמיים על מנת להגן על עצמם.
לדוגמה, קבוצת המיעוטים רוהינגה נתונה להתקפות על ידי קבוצות אתניות חמושות וחבריה משועבדים לעבודה במכרות.
דרך אחת להימנע משעבוד היא על ידי הגירה לאזורים בטוחים יותר בעזרת קבוצות אתניות חמושות אחרות בתמורה לתשלום.
תשלום זה מעמיד את המהגרים במצב של סיכון גבוה לעבדות חוב אם אין להם את סכומי הכסף הנדרשים.
נתונים דמוגרפיים: אוכלוסיית נפאל מונה כיום כ-28.7 מיליון אזרחים.
לפי הערכות, כ-171 אלף אנשים מתוך אוכלוסיית נפאל (כ-0.6%) נמצאים תחת עבדות מודרנית.
עבדות החוב בנפאל הוצאה מחוץ לחוק עוד בשנת 2002. במסגרת החוק הובטחה לעבדי החוב המשוחררים מניצול תמיכה כספית אשר תסייע לקליטתם מחדש במעגל העבודה ולשיקומם.
למרות זאת, נראה כי גם כיום ניתן למצוא עבדי חוב אשר עובדים תחת מסגרות של עבדות חוב.
עיקרי הגורמים לתופעת עבדות החוב בנפאל אלו העוני, האפליה וההדרה החברתית.
הרוב הגדול של עבדי החוב בנפאל, עירוניים ככפריים, הם ראשית כל עניים.
אלו אנשים מהמעמד הנמוך, אשר לקחו הלוואה ולא נותרה להם דרך אחרת להחזירה, מלבד עבדות חוב.
ההלוואות נלקחו בדרך כלל עקב חובות חברתיות כמו חתונות, לוויות, או מצבי חירום בריאותיים במשפחה.
בנוסף לכך, רעידת האדמה אשר פקדה את נפאל באפריל 2015 תרמה רבות לחוסר הביטחון הכלכלי ולאפליה שהיו כבר קיימים וכך גרמה באופן ישיר לגידול בשיעורי עבדות החוב במדינה.
חקלאות- עבדי החוב בחקלאות עובדים בעבודה פיזית קשה ביותר וזאת בתמורה לתשלום מועט ואף לעיתים ללא תשלום כלל.
גם כאשר עובד חולה, מוטלת עליו החובה למצוא מחליף ולא- ינוכו לו סכומים גדולים מהמשכורת.
העבודה היא בדרך כלל עונתית.
כאשר זו אינה העונה בנפאל, מורשים לעיתים עבדי החוב להגר להודו כדי לנסות ולהרוויח כסף בשביל לשלם את החוב לבעלי הבית.
עם זאת, עליהם להיות זמינים במהלך כלל התקופה אם האחראים עליהם בנפאל צריכים אותם לעבודה.
עבדי חוב בדרך כלל מגיעים מן המעמד הנמוך וכן הם בעיקר גברים, אך לעיתים עבדות החוב מתרחבת במעגל המשפחתי ואינה פוסחת גם על נשות המשפחה.
לעיתים קרובות, בזמן שהגברים מהגרים להודו בשביל לנסות ולשלם את החוב לבעלי הבית, הנשים מחליפות אותם בעבודתם הסיזיפית.
עבדי החוב נקלעים למעגל חובות שלא נגמר - הם לוקחים הלוואה מבעלי הבית, אינם עומדים בהחזרים של הלוואה ובעצם מתחילים לעבוד בשביל להחזיר אותה.
תוך כדי עבודתם, מבינים כי לא רק שלא יצליחו לעמוד בתשלומי ההלוואה, אלא גם אין להם דיי כסף כדי לשים אוכל על שולחנם- ומבקשים מבעל הבית הלוואה נוספת בשביל לקנות מזון ודברים בסיסיים למחיה.
יצור לבנים - בעבדות חוב בתעשיית הלבנים נמצאים עבדי חוב אשר לקחו מקדמה מבעליהם וכך השתעבדו לתעשיית הלבנים לתקופה ארוכה.
מדובר על תחום עונתי, אך אינטנסיבי מאוד הנמשך מאמצע אוקטובר ועד אמצע אפריל.
העובד אינו יכול לעזוב את הענף עד סוף העונה (אוקטובר) או עד שהחוב ישולם.
עבדות בית - רוב עבדי החוב אשר עוסקים בעבודות בית מגיעים מאזורים כפריים וכן הרוב הגדול הוא של נשים.
כמו כן, אפשר למצוא גם הרבה מאוד ילדים אשר הוריהם לקחו הלוואה שאינם יכולים להחזיר ועל כן הילד עובד במקומם כדי להחזיר את החוב.
מדובר על עבודה תחת תנאים קשים כמו אלימות פסיכולוגית ופיזית, עונשים הכוללים נזיפות ועלבונות וכן ניכוי קבוע מהשכר.
נתונים דמוגרפיים: תאילנד מונה כיום כ-68.7 מיליון אזרחים, לפי ההערכות, כ-610 אלף (0.88%) מהאזרחים נמצאים במצב של עבדות מודרנית.
כיום, עבדות חוב בתאילנד קיימת בין היתר, בתחום הדיג.
בראשיתו של הענף, רוב העובדים השכירים בענף הדיג התאילנדי גויסו מאזור ערי החוף שבמפרץ תאילנד, אך לאורך הזמן עבר הענף להסתמך על מהגרי עבודה בינלאומיים אשר קיבלו שכר נמוך, ללא תנאי העסקה הולמים.
מצב זה נבע מהסיכון הקיים בענף, אך גם מהצורך בכוח עבודה זול.
אחוז גבוה מבין העוסקים בענף הדיג הימי אינם עובדים מרצון, אלא מתוך כפייה של המעסיקים.
העובדים בענף יוצרים לעצמם חוב כלפי המעסיקים שלהם על תשלום הנסיעה, המסמכים הדרושים לעבודה, המתווכים ועוד.
כך למעשה המשכורת הנמוכה שהם מרווחים "מתבזבזת" על ההוצאות הנלוות לעבודה והם אינם מרווחים ממנה כלל.
ניתן לראות את עבודה זו כעבודה בכפייה מאחר שהעובדים בענף מפחדים מעונש: אי קבלת שכר או קבלת שכר חלקי.
ולכן, אף אם ירצו לעזוב את הענף הם בדרך כלל לא יעשו זאת.
עונשים נוספים הנפוצים בענף הם אלימות פיזית, אלימות כלפי המשפחה, ניכוי נכסים ועוד.
על מנת להתמודד עם המצב בענף הדיג הופעל לחץ בינלאומי על ידי אי קניית מוצרים שיוצרו על ידי קטינים, עבדי חוב וכדומה.
בעקבות הלחץ הבינלאומי הקימה ממשלת תאילנד מרכז פיקוד למאבק בדיג בלתי חוקי.
בנוסף, עדכנה הממשלה את תקנות העבודה וההגירה והקימה מרכזי רישום לעובדים זרים ומתקנים לבדיקת ספינות דיג לאורך החוף.
גורם נוסף לקיומה של עבדות חוב מתבטא בכך שתאילנד מהווה מדינת הגירה, גם עבור מהגרי עבודה ממדינות עניות מסביבתה, אך גם בכך שרבים מתושבי תאילנד (בעיקר נשים) מהגרים למדינות אחרות (כמו יפן, טאיוון, ארצות הברית ועוד) על מנת לעבוד.
בהגירה זו המהגרים יוצרים חוב עקב אי תשלום של דמי ההגירה ומכסים את החוב באמצעות "עבודה התנדבותית".
קיומו של שוק זה גרם לעליית "מתווכים" אשר חיברו בין מחפשי עבודה תאילנדים לבין מגייסים במדינות ה"מקבלות".
על מנת לעבוד במדינות חוץ היה העובד צריך לשלם דמי גיוס שבדרך כלל שולמו על ידי הלוואות שתמורתן הבטיחו העובדים את הבית או החסכונות שלהם.
אם העובד לא היה משלם את חובו, אשתו ומשפחתו שנשארו בתאילנד היו צריכים לעבוד ולשלם את החוב.
באמצעות פרויקט של שיתופי פעולה בהודו, פקיסטן ונפאל, ארגון העבודה הבינלאומי מטפל בעבדות חוב ומסייע לממשלות במתן שיקום יעיל למשפחות שהיו במצב של עבדות חוב ושוחררו.
הסיוע נעשה על ידי מתן מענה לצרכים ספציפיים של עניי המדינות, בייחוד לנשים, הפגיעות ביותר להיקלע למצב של עבדות חוב.
היבט חשוב בתהליך הוא עבודה עם מוסדות פיננסים כדי לעזור ולספק להם חיסכון מותאם, הלוואות ושירותים פיננסיים אחרים כמו ביטוח חיים ופנסיה, כך שמשפחות כבר לא יאלצו לפנות למעסיקיהם או בעלי הבית עבור הלוואות.
המצב הפוליטי הנוכחי בנפאל, לעומת זאת, הוא מכשול רציני לפעולה יעילה.
בסין, פרויקט חדש של ארגון העבודה הבינלאומי נועד לשפר את יכולתם של הממשלה ושל מוסדות העבודה להתמודד עם היבטי אכיפת החוק של הסחר בבני אדם.
הפרויקט כולל איסוף נתונים, זיהוי קורבנות ופעילויות הקשורות לחוק במדיניות במחוזות נבחרים של הגירה גבוהה.
בווייטנאם העניק ארגון העבודה הבינלאומי תמיכה טכנית לכוח משימה בין-משרדי על עבודת כפייה, שהוקם לבדיקת חששות לעבודות כפייה במשפט ובפרקטיקה, ולפקח על סקירה מקיפה של עבודת כפייה במדינה.
עבדים הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע ברי סחרוף.
פיטר רוט השתתף בעיבוד והפיק מוזיקלית.
השיר יצא לאור בדצמבר 1998.
השיר נכלל באלבום הסולו הרביעי של סחרוף, "נגיעות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ט (1999) של רשת ג' דורג השיר במקום ה-18.
בשיר זה הנהר הוא "נהר אספירין", תרופה נגד כאב ראש.
הדובר נמצא "במקומות המוכרים" אך הוא שקוף בעיני החברה.
בהמשך הדובר מתאר תהליך של התפכחות מחלום ומציאות אוטופית.
בפזמון מתאר הדובר תחושה של עבדות ומציין כי כולנו עבדים של מישהו.
השיר גם מתכתב עם שירו של רבי יהודה הלוי, "עבדי זמן", בשיר עבדים אף על פי שיש לנו הכל, בדומה ל-"עַבְדֵי זְמָן עַבְדֵי עֲבָדִים הֵם" משירו של רבי יהודה הלוי.
ברי סחרוף, אש במיתרים, עמ' 102, מפעלי תרבות וחינוך, 2001.
אלון רזניק (עורך), פופרוק 5: להיטים ישראלים, עמ' 22, מפעלי תרבות וחינוך, 2000.
העבדות ברוסיה הסתיימה ב-19 בפברואר 1861, כאשר הקיסר הרוסי אלכסנדר השני הוציא הצו להטלת האמנציפציה של הצמיתים הרוסיים, ובגינו הוא מכונה אלכסנדר המשחרר.
המונח צמית מייצג אדם לא חופשי, שבניגוד לעבד, ניתן למכור אותו רק עם האדמה שאליה הוא "קשור".
בשנת 2013, מדד העבדות העולמי דיווח על תנאי מחיה לא מספקים של מהגרי עבודה אשר, ממספר סיבות, אינם יכולים לקבל אישורי עבודה ברוסיה, אלא ממשיכים לעבוד במדינה באופן בלתי חוקי ועבור שכר מינימום.
ברוס של קייב ובנסיכות מוסקבה, מערכות משפט מכנות בדרך כלל עבדים כחולופים.
לאדון של חולופ היה כוח בלתי מוגבל על חייו: הוא יכול להרוג אותו, למכור אותו או להשתמש בו כתשלום על חוב.
עם זאת, לאדון הייתה האחריות בפני החוק למעשיו של חולופ.
אנשים עלולים להפוך לחולופ כתוצאה מלכידה, מכירת עצמם, מכירתם לחובות, ביצוע פשעים או נישואין לחולופ.
עד סוף המאה העשירית, החולופים ייצגו רוב בקרב המשרתים שעבדו באדמות אדוניהם.
אדמות רוסיה המשיכו בתפקודן ההיסטורי כמקור עבדים מבחוץ.
למשל, בשנת 1382 אורדת הזהב תחת חאן טוכטמיש עזב את מוסקבה, שרפה את העיר והפכה אלפי תושבים לעבדים; פשיטות דומות התרחשו באופן שגרתי עד למאה ה-16. בשנת 1521, הכוחות המשולבים של הח'אן של קרים מהמד הראשון גיראי ובני בריתו מקאזאן תקפו את מוסקבה ותפסו אלפי עבדים.
בשנת 1571 תקפו הטטרים של קרים את מוסקבה, שרפו הכל חוץ מאת הקרמלין ולקחו אלפי שבויים כעבדים.
בחצי האי קרים, כ-75% מהאוכלוסייה היו עבדים.
פשיטות קרים-נוגאי לארצות המזרח הסלאביות נמשכו עד המאה ה-18.
לעבדות רוסית לא היו מגבלות גזעיות.
על פי החוק הורשו נערות רוסיות להימכר בנובגורוד לטטרים של קאזאן בשנות ה-1600 על פי החוק הרוסי.
הורשו למכור גרמנים, פולנים וליטאים לטטרים של קרים במוסקבה.
בשנת 1665 הורשו לטטרים לקנות מהרוסים, את העבדים הפולנים והליטאים.
לפני 1649 ניתן היה למכור רוסים למוסלמים על פי החוק הרוסי במוסקבה.
זאת בניגוד למקומות אחרים באירופה מחוץ לרוסיה שבהם המוסלמים לא הורשו להחזיק נוצרים.
במאה השש עשרה אוכלוסיית העבדים של הדוכסות הגדולה במוסקבה הייתה מורכבת בעיקר מאלה שמכרו את עצמם לעבדות בגלל עוני.
הם עבדו בעיקר כעבדי משק בית, בקרב המשפחות העשירות ביותר, ואכן בדרך כלל ייצרו פחות מכפי שצרכו.
חוקים אסרו על בעלי עבדים לשחרר עבדים בעת רעב כדי להימנע מהאכלתם ועבדים נותרו בדרך כלל אצל משפחתם הבעלים זמן רב; ספר עצות שפורסם באותה מקופה, דיבר על הצורך לבחור עבדים בעלי אופי טוב ולספק אותם כראוי.
העבדות נותרה מוסד מרכזי ברוסיה עד 1723, אז פיוטר הגדול הפך את עבדי הבית לצמיתים.
ממשלתו של הצאר פיודור השלישי המירה רשמית עבדים חקלאיים רוסיים לצמיתים קודם לכן, בשנת 1679.
עמים ילידים בסיביר - בעיקר יאקוטים ובוריאטים ממזרח סיביר - נשלחו לעבדות בקנה מידה קטן.
עם כיבוש סיביר במאות ה-16 וה-17, הרוסים שלחו עבדים לפעולות צבאיות ואלה השתתפו בפשיטות הקוזאקים.
היו מקרים שבהם היו נשים שהוחזקו כפילגשות, לעיתים משועבדות לגברים אחרים ונסחרו ברווח מסחרי.
ממשלת האימפריה הרוסית התנגדה בדרך כלל להמרת הילידים לנצרות מכיוון שהיא תשחרר אותם מתשלום היאסאק, מס הפרווה.
הממשלה קבעה שיש לשחרר את העבדים שאינם נוצרים.
זה בתורו הביא בעלי רוסים מקומיים של עבדים לעתור לממשלה לניצורם ואף היו כרוכים בהמרה דתית כפויה של העבדים שלהם.
הכללים קבעו כי המומר הילידי הפך לצמית של הממיר.
כאינדיקציה למידת מערכת העבדות, ווייווד אחד דיווח בשנת 1712 כי "אין כמעט קוזאק מיקוטסק שאין לו ילידים כעבדים".
כיבוש הקווקז על ידי רוסיה הביא לביטול העבדות בשנות ה-1860 וכך גם כיבוש הח'אנות האסלאמית במרכז אסיה של בוכרה, סמרקנד וחיווה עד שנות 1870. הממשל הרוסי שחרר את עבדי הקזחים בשנת 1859. שוק עבדים ידוע לשמצה לעבדים רוסים ופרסיים שנתפסו התרכז בח'אנות חיווה בין המאה ה-17 למאה ה-19.
בתחילת המאה ה-21 צ'צ'נים ואינגושטים שמרו על שבויים רוסים כעבדים או בתנאים דומים לעבדות בהרי צפון הקווקז, מרביתם היו חיילים שנשבו במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה.
בשנים 2009–2012, היו דיווחים שזיהו סחר בבני אדם ועבדות של אזרחים אוזבקים וקזחים בחברה הרוסית המודרנית, בעיקר מהגרי עבודה שזכו לתשלום זעום על ביצוע עבודות.
העבדות בתנ"ך מתוארת בטקסטים רבים ומשקפת מנהג נפוץ בעת העתיקה.
עבדות היא מונח המציין בעלות על אדם אחר שנחשב לרכוש.
זכויותיו של האדם המשועבד מועטות ומוגבלות, אין הוא אחראי על גופו ורכושו, ואין הוא חופשי לקבוע את התנהלותו ואת סדר היום שלו.
טקסטים מקראיים מתייחסים למוסד העבדות כמנהג מקובל, מתארים את מעמדם המשפטי של העבדים, וכן תפקידים כלכליים של עבדות, סוגי עבדות ועבדות חוב, המשקפים בצורה יסודית את מוסד העבדות בארץ ישראל בעת העתיקה.
ההתייחסות לעבדים היא הן בברית הישנה והן בברית החדשה.
שלושת האבות המתוארים בתנ"ך, נחשבו במעמד גבוה, וכפועל יוצא מכך היו בעלי עבדים.
חברות מזרח תיכוניות רבות השתמשו בשפחה כפילגש לצורך רבייה.
אזכורים אחרים של עבדות במקרא איפשרו לאדם עני לשעבד את עצמו כעבד עברי, וכן למכור את בתו כאמה עברייה, אמנם תחת מספר סייגים ().
הפפירוסים של יב, אוסף של מסמכים ותעודות שנכתבו בקהילה היהודית ששכנה באי יב (אלפנטין) שבמצרים במאה ה-5 לפנה"ס, מתארים אף הם, בין השאר, את קיומו של מוסד העבדות והתנהלותו בתקופת בית ראשון ובית שני.
בעלי העבדים, במיוחד אלה שהיו להם עבדים בכמויות גדולות, במספרים גדולים, נדרשו להיות עשירים.
הן מכיוון שקניית עבד תמיד הייתה דבר יקר, והן עקב סוגיית המיסים.
האדונים נאלצו לשלם מיסים עבור עבדים, הן יהודים והן לא-יהודים, מאחר שאותם עבדים נחשבו לחלק מהתא המשפחתי.
עבדים נתפסו כחלק חשוב מהמוניטין של המשפחה, במיוחד בתקופה ההלניסטית והרומית, ואל אישה במעמד גבוה התלוו עבדים או שפחות, ששימשו עבורה בני לוויה, דבר שנתפש כהגנה על כבוד האישה.
ככל שהזמן התקדם, עבדות הבית התבלטה יותר, ועבדי הבית, שעבדו בדרך כלל כעוזר לאשת הפטריארך, אפשרו לבתים גדולים יותר להתנהל בצורה חלקה ויעילה יותר.
עד מחצית המאה ה-19 נהגה עבדות בארצות הברית במדינות הדרום.
מצדדי העבדות נהגו להשתמש בתנ"ך כמקור אלוהי המצדיק את קיום העבדות.
מצד שני, גם תומכי התנועה לביטול העבדות נעזרו בטקסטים מקראיים כדי לטעון לקושי המוסרי בהחזקת עבדים.
אמנם, לכאורה, עמדותיהם היו חלשות יותר.
העבדות הייתה נפוצה בעולם העתיק וגם בעם העברי בתקופת המקרא.
המקור הבסיסי לעבדות הייתה עבדות חוב : כאשר בעל החוב הוא תושב מקומי ואין בידו לשלם את החוב או לכלכל את עצמו ואת משפחתו, היו הוא וילדיו עוברים לבית המלווה כעבדי חוב, העובדים ללא תמורה עד לכיוסי החוב, או עד להשלמת המועד המוסכם ביניהם.
לעיתים היה ממשיך לעבוד באותו שדה, אלא שתמורת עבודתו נמסרה לבעל החוב.
במקרים אחרים, לפי דרישת בעל החוב, יכול היה להתגורר במקום אחר על מנת לעבוד שם.
סטטוס של עבדות חוב היה מקובל במסופוטמיה בעת העתיקה.
בהיעדר אכיפה ברורה, היו מקרים בהם נותר עבד החוב כעבד גם שנים לאחר פריעת חובו.
החוק המסופוטמי (חוקי חמורבי סעיפים 113–119, חוקי אשור סעיף A48) הכיר בזכותו של המלווה לקחת את הלווה לביצוע עבודות כפייה.
המקרא, בספר ויקרא מתייחס באופן דומה לעבדות חוב, בשם עבד עברי, סטטוס שהיה שמור לפי המקרא לתושבים עבריים.
הן במקרא, והן בתרבות המסופוטמית בעולם העתיק, נהגו קודי מוסר שאסרו להתעלל בעבד החוב.
עבודתו אמנם הייתה שייכת לבעליו, אך הוא עצמו לא היה "רכוש בעליו", והייתה לו שליטה על גופו ונפשו.
לא כך היה הדבר בנוגע ל"עבדי עד".
מלבד "עבדי החוב", הייתה עבדות נוספת, שניתן לכנותה "עבדות עד": גברים ונשים שנשבו בקרב ונלקחו לעבדות, וצאצאיהם, לעד.
עבדים אלה נחשבו כרכוש בעליהם, ללא כל זכויות אדם, וניתן היה לרכשם או למכרם בכסף בשווקים.
במקרא, מכונה עבדות זאת בשם עבד כנעני.
בניגוד לתרבות המסופוטמית, המקרא מורה להתייחס בהגינות גם לעבדים אלה, אף אם אינו פוסל או מגנה את עצם מוסד העבדות.
בהיעדר תיעוש ומיכון, מרבית הכלכלה בעת העתיקה הסתמכה על עבודתם של עבדים, שביצעו ביצעו משימות רבות ומגוונות.
מעבר לרשום בתנ"ך, יש תיעוד רב בנושא גם בכתובים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה.
מלבד הצורך המובן מאליו בעבודה הפיזית להחזקת המשק, אחד מתפקידיהם של עבדים היה לשמש סמלי סטטוס לבני החברה העליונים, במיוחד בכל הנוגע לרכישת נדוניה לבנותיהם.
בשכבות הגבוהות, ניתן היה למכור עבדים או להשאילם, כדרך להראות שהמשפחה מסוגלת לספק סכומי כסף נדיבים לבנותיהם כשהן נישאו.
אף על פי שהדבר לא צוין במפורש, ניתן להניח כי עבדי עד - עבדים כנעניים, היו כוח העבודה שבנה את בית המקדש הראשון והשני, ככוח העבודה של המלכים באותה תקופה.
בתרבות המסופוטמית בעת העתיקה, כמו גם בתרבות היוונית והרומית בעת העתיקה, היוותה עבודת העבדים השייכים לבני המלוכה, למנהיגים העשירים ולאצילים, המנוע שאיפשר בנייה רחבת היקף כגון זאת, ולא מן הנמנע להניח כי כך היה גם בתרבות העברית המקראית.
מלבד סיפוק בניית המקדשים ועבודת אחזקתם השוטפת (הלא טקסית), במשק הבית, עבדים ביצעו גם משימות ביתיות כמו שמירה על משק הבית, גידול חיות משק וגידול כמויות קטנות של יבולים.
אדונים ניצלו תכופות את עבדיהם הטובים והייצוגיים, לצורך ביצוע מטלות בפומבי של ייצוג האדון, דבר שהראה על יוקרה וחשיבות.
בנוסף להפגנת מותרות, החזקת עבדים הייתה הכרחית כדי להראות רקע משפחתי טוב.
עשירים רבים התייחסו לעמיתיהם שהחזיקו רק מעט עבדים, ככאלה שיש לרחם עליהם.
עם זאת, היות שהחזקת אדם כעבד, וכלכלתו המלאה, הייתה עסק יקר ביותר, כפי הנראה בתקופת המקרא והתלמוד החזיקו רק העשירים ביותר, ב"עבדי עד" - עבדים כנעניים, ולא כלל הציבור.
התַּנַ"ךְ (ראשי תיבות של תורה, נביאים וכתובים) או "המקרא", הוא קובץ הספרים שהם כתבי הקודש היסודיים של היהדות.
מבין כל הספרות היהודית, ספרי התנ"ך הם העתיקים ביותר, וכתיבת המאוחרים שבהם הסתיימה לפני תחילת ספירת הנוצרים.
עם זאת, ספרי התנ"ך לא נכתבו בתקופת זמן אחת, אלא בתקופה ממושכת, בעת העתיקה, שניתן לכנותה גם "תקופת המקרא".
התנ"ך מהווה מוקד מרכזי לתרבות היהודית לדורותיה.
הספרים שנכללו בקאנון התנ"ך העברי הם גם חלק מכתבי הקודש של הנצרות, ויחד עם כמה מן הספרים החיצוניים שלא נשמרו ביהדות, הם מרכיבים את הברית הישנה הנוצרית.
זהו החלק הראשון בביבלייה הנוצרית, המכילה גם את הברית החדשה, שהיא סדרת הספרים בעלת התפוצה הגדולה ביותר בתולדות האנושות והספר שתורגם למספר השפות הרב ביותר.
התנ"ך מתאר שלושה מקורות לעבדים:
שבויי מלחמה, שנשבו בקרב ונלקחו לעבדות במקום להורגם;
עבדות מלידה, אנשים שנולדו לנשים בעבדות;
עבדות חוב, אנשים שמכרו את עצמם לעבדות, או נמכרו על ידי הוריהם, עקב מצב כלכלי.
אחת הדרכים לצבור עבדים היא לקחתם בשבי.
מצד אחד, הכתובים בתנ"ך מתייחסים לכך כדבר נורמטיבי, וקיימת אף מצווה ספציפית המדברת על אופן לקיחת אשתו יפת התואר של האויב במלחמה לשפחה אישית.
עם זאת, בפועל, מעבר למלחמת כיבוש הארץ הרשומה במקרא, בני ישראל המקראיים בדרך כלל לא היו מעורבים במלחמות רחוקות או רחבות היקף, וככל הנראה לכידת שבויים לא הייתה מקור משמעותי לעבדים.
אחד האזכורים המקראיים ללקיחת שבויי מלחמה כעבדים היה במלחמת מדיין (במדבר ל"א), שם מדווח כי כאשר חזרו הלוחמים מהקרב, כעס עליהם משה על שהשאירו בחיים את הנשים, שהיו בעצם גורם החטא, וציווה עליהם להרוג כל אישה גדולה מספיק למשכב, וכן את כל הזכרים שבטף (ילדים בנים).
לפי הכתוב, בנות מדיין הקטנות וכן מאות אלפי בהמות, חולקו כשלל.
אך לפי הוראות התנ"ך, במסגרת תנאים אלה עדיין נדרשו הלוחמים העבריים לנהוג בהן בכבוד יחסי.
MI Rey, מהמכון לתואר שני ללימודי דת באוניברסיטת בוסטון טוענת שהקטע הוא אישור לא רק לעבדות מינית אלא גם מתעד את הנורמה והלגטימיות בנוגע לאונס במלחמה ורצח עם, שכן לכידת הנשים הללו מוצדקת בטענה שאינן עבריות.
עוד טוענת ריי כי נשים אלו לא נתפסו כשוות לנשים עבריות, אלא כגביעי מלחמה, ולפיכך לא היו לחוטפיהן נקיפות מצפון לעסוק באלימות מינית.
עם זאת, הצו המקראי לא אומר במפורש כי המלחמה המדוברת היא נגד לא-עברים, אלא נגד "אויבים" מונח גנרי, מונח המשמש בהתייחסות לבני ישראל וגם לזרים, כאשר התנ"ך מתאר בהמשך גם מספר מלחמות בין שבטי ישראל השונים.
חז"ל בארו את טעם הלכות אשת יפת תואר בנימוק: "לא דיברה תורה אלא כנגד יצר הרע – מוטב שיאכלו ישראל בשר תמותות שחוטות ואל יאכלו בשר תמותות נבלות" ().
לפי דעה זו הטקסט בספר דברים כ"א יב-י"ג (המבהיר שעל האישה השבויה לגלח את ראשה, לבלות חודש אבלות וכו' לפני הנישואין) נועדו להפחית את רצונו של הגבר החוטף לקחתה לאישה.
ספר דברים אוסר על בני ישראל למסור עבדים נמלטים לאדוניהם או לשלוט בהם, ומורה כי יש לאפשר לבורחים אלו להתגורר היכן שהם רוצים.
אף על פי שקריאה מילולית תצביע על כך שהדבר חל על עבדים מכל הלאומים והמקומות, המשנה ופרשנים רבים רואים את הכלל בתחולה מצומצמת בהרבה, רק על אותם עבדים הנמלטים מחוץ לשטח ישראל לתוכו.
נימוק זה שימש את ההנהגה הדתית והשלטונית במדינות תומכות העבדות בדרום ארצות הברית, עד ביטול העבדות, כאשר תמכו בעבדות ובחוקי העבד הנמלט, תוך הסתמכות על התנ"ך כמקור מוסרי.
אפשר היה גם להיוולד לעבדות.
אם עבד ישראלי קיבל אישה (שפחה) מבעליו, אז האישה וכל הילדים שנבעו מהאיחוד יישארו רכוש בעליו, כמפורט בסוגיית עבד עברי שרבו מסר לו שפחה כנענית.
אף על פי שלא צוין לאום, הפרשנים התאולוגים מהמאה ה-18 ג'ון גיל (1697–1771) ואדם קלארק הציעו שהדבר מתייחס רק לפילגשים כנעניים.
בדומה לשאר המזרח הקדום, מערכות המשפט של בני ישראל חילקו את העבדים לקטגוריות שונות: בקביעה מי צריך להרוויח מהתערבותם, מערכות המשפט ערכו שתי הבחנות חשובות: בין עבדי חוב ומיטלטלין, ובין עבדים מלידה - תינוקות שנולדו לעבדים.
השלטונות התערבו בראש ובראשונה כדי להגן על הקטגוריה הראשונה, עבדי חוב, אזרחים שנקלעו לתקופות קשות ונאלצו למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות עקב חוב או רעב."
עוני, ובאופן כללי יותר חוסר ביטחון כלכלי, אילצו אנשים מסוימים להגיע למצב של עבדות חוב ().
במזרח הקדום, נשים וילדים (שאינם בוגרים) היו כמעט ללא זכויות, ולעיתים נמכרו לעבדות על ידי הבעל או האב מסיבות כלכליות.
עדות לנקודת מבט זו מצויה כבר בקוד חמורבי, המתיר לחייבים למכור את נשותיהם וילדיהם לעבדות זמנית, הנמשכת לכל היותר שלוש שנים.
גם ספר ויקרא מציג זאת, ומאפשר לתושבי חוץ למכור את ילדיהם ומשפחותיהם לבני ישראל, אם כי לא מוטלת הגבלה על משך העבדות.
ספר ויקרא מרחיב באופן ניכר על עבדות החוב.
ניתן לייחס את ההרחבה התחום זה למיסוי גבוה, הלוואות בריבית גבוהה, ומונופול של מעטים על משאבים.
עבדי חוב היו אחת משתי הקטגוריות של עבדים בחברה היהודית העתיקה.
כפי שהשם מרמז, אנשים אלה מכרו את עצמם לעבדות, לרוב באופן זמני, כדי לשלם חובות שצברו.
אנשים אלו לא היו במצב זה לצמיתות, עבדו במהלך שעות היום בשדה, ולרוב שוחררו לאחר שש עד שבע שנים, שבהן היוותה עבודתם ללא שכר סוג של החזר החוב.
עבדי עד, לעומת זאת ("עבדים מלאים", שעבדו ללא קבלת שכר) היו פחות נפוצים והיו בדרך כלל שבויי מלחמה שלא שמרו על זכות הגאולה הפרטנית.
עבדי שכר עסקו בעבודות במשרה מלאה, במשך כל שעות היממה, לעיתים קרובות בתפקיד ביתי.
שתי מילים בלשון המקרא שימשו על מנת לתאר עבדות של נשים: "אָמָה" ו"שִׁפְחָה".
בהתבסס על השימושים בטקסטים שונים, נראה שלמילים יש אותן קונוטציות והן משמשות שם נרדף, כלומר של היותן אובייקט מיני, אם כי נראה שהמילים עצמן הן ממוצא אתני או לשוני שונה.
מאחר שמעמדן של נשים באותה תקופה היה נמוך ביותר, היה למעשה היחס לנשים שהיו שפחות, דומה לנשים "בנות חורין" נשואות, כאשר התלות בגבר וחובתה לבצע את מטלות הבית ולספק את צרכיו המיניים היו דומים.
עם זאת, החברה מתייחסת בכבוד רב יותר לנשים נשואות, הייתה לבעליהם "בעלות מינית" עליהן (רק הבעל רשאי היה לקיים עמן יחסי מין), והן היו רשאיות בתנאים מסוימים להתגרש ולחזור לאביהן; זאת בניגוד לשפחות שלא הייתה להן כל בחירה.
לשפחות היו שני תפקידים ספציפיים: שימוש מיני וליווי חברתי.
יכולות הרבייה שלהם הוערכו במסגרת תפקידיהם בתוך המשפחה.
נישואים עם שפחות נחשבו כדבר לגטימי, אף כי לא תמיד היו מקובלים.
למעשה, נישואים לשפחה הפחיתו את ניצולה המיני, כאשר הפכו את הבעלות עליה, כולל הבעלות המינית, לבלעדית על ידי הבעל.
זאת בעוד שפחות אחרות היו מותרות לכל גבר בסביבה ממשפחת האדונים, ללא הגבלה.
שפחות שנישאו לאדון זכו ליחס של נשים נשואות יותר מאשר לעבדים.
עם זאת, ההחלטה אם הילדים המשותפים יהיו בני חורין או עבדים, הייתה נתונה לבעלה, בעליה של אותה שפחה.
עבדות מינית, או מכירתה של אישה לעבדות למטרות מין, הייתה נפוצה בעולם העתיק.
לאורך תקופת המקרא, לקיחת נשים מרובות מתועדת פעמים רבות.
אב עברי יכול היה למכור את בנותיו הרווקות לשעבוד, כעבדים (שפחות אמות), מתוך ציפייה או הבנה שהאדון שרכש אותן, או בניו, יוכלו בסופו של דבר לשאתן לנשים, דבר שיבטיח את עתידן (כמו ב).
הפרשנים היהודים והנוצרים כאחד, מתייחסים לאמה עברייה כמכירת בת, שלא הגיעה לגיל שתים עשרה שנה ויום, וכאשר המכירה היא מתוך עוני.
היחס אל אמה שנמכרה לעבדות היה רגיש, אך עדיין דינה כדין עבד במקרים מסוימים.
גם במקרה בו היא מובטחת לגבר אחר, במקרה שבו לדוגמה, נאנסה לא הוחל עונש מוות על הפוגע בה, מאחר שלא נחשבה אדם חופשי.
המקרא מבחין בין שני סוג עבדים.
עבדים כנענים, או נוכריים, "עבדי עד" שנשבו במלחמה, או צאצאיהם שנולדו כעבדים.
עבדים עבריים, מבני ישראל, שהיו עבדי חוב.
אותם עבריים מכרו את עצמם או נמכרו על ידי אביהם לעבדות, עקב מצב כלכלי קשה.
עבדים אלה, שנקראים בתנ"ך עבד עברי, היו כפי הנראה רוב העבדים בתקופת המקרא, ועיקר האיסורים והציוויים במקרא מכוונים אליהם.
הם זכו לתנאים משופרים, ולשחרור לאחר שבע שנים.
למעשה, המקרא מדגיש כי חל איסור להתייחס אליהם ביחס השמור לעבדים, כלומר לעבדים נוכריים.
המילים "לא תעבוד בו עבודת עבד" אוסרות במפורש עבדות בעלת אופי רודני ובלתי הומני, שהיא היחס הנורמטיבי אליו היו חשופים עבדים (נוכריים, כנענים).
מכאן, שהתייחסות כזאת לעבד כנעני הייתה דבר שבשגרה.
לעומת העבד הכנעני, נשללת ההגדרה של עבד עברי כ"רכוש" של האדון: "כתושב וכשכיר יהיה עמך".
כלומר העבד אינו יותר מפועל רגיל, פרט לכך שזמן עבודתו מוארך, ושאינו מקבל תשלום.
ומצד שני, תמורת עבודתו, אמור בעליו לדאוג לצרכיו.
עבדים עבריים אמורים להשתחרר תוך זמן קצוב: עד שנת השמיטה או בשנה השביעית לשירותם, המוקדם מבין השניים.
המקרא מאפשר לעבדים עבריים, לוותר מרצונם על מעמדם כעבדים בשנה השביעית ולהיות עבדים קבועים - ללא תאריך שחרור.
עליהם ליזום זאת מרצונם, ואין מדובר בברירת מחדל.
החוק מחייב שהעבדים יאשרו את הרצון הזה "לפני אלוהים", ולאחר שעשו זאת, עבדים היו צריכים להכניס מרצע דרך אוזנם לתוך עמוד דלת על ידי אדונם.
טקס זה היה נפוץ בכל המזרח הקדום, והיה מקובל אצל עבדי חוב, גם על ידי המסופוטמים, הלידיים והערבים ; בעולם השמי, האוזן סימלה ציות (כפי שהלב מסמל רגש, בעולם המערבי המודרני), ותנוך אוזן מחורר סימן עבדות.
גם כאשר ויתרו על זכותם לצאת לחופשי והתחייבו להישאר עבדים לצמיתות, היחס אליהם נותר כאל עבדים עבריים.
המקרא אינו מתייחס באותו אופן ל"עבד כנעני" - שבויי מלחמה גברים שנלקחו לעבדות (פרט לאשת יפת תואר) או לצאצאיהם שהם עבדים מלידה.
אותם עבדים אכן נחשבים כרכוש ונעדרי זכויות, כמקובל בעולם העתיק, והמקרא פחות מתייחס לזכויותיהם.
עבד כנעני, בין השאר, מחויב לעבור גיור חלקי ליהדות, הכולל ברית מילה, מבלי שעמדתו בעניין נשמעת.
חז"ל שפירשו את המקרא אמנם דרשו כי אין להתעמר בעבד הכנעני, אך הדברים אינם מוזכרים בטקסט המקראי.
הדינים הנוגעים לעבדים נוכריים בספר ויקרא מקבלים כמובן מאליו את עובדת הסחר בעבדים ().
במסגרת הוראותיה שלא להתעלל בעבד העברי, מבהיר הטקסט המקראי את ההבדל.
המקרא מתייחס לסחר בעבדים כאל חלק ממציאות החיים.
עבדים כנעניים, שאינם "עבד עברי", נחשבים סוג של רכוש שניתן למכור, לרכוש ולהעביר בירושה.
למעשה, כאשר המקרא קורא להתייחס לעבד העברי בתנאים משופרים, הוא מבהיר במפורש כי הדבר הוא בניגוד לעבדים כנענים או נוכריים.
עשרת הדיברות מבהירות ששמירת השבת הייתה מצופה לא רק מבני ישראל, אלא גם מעבדיהם.
ספר דברים, המאוחר יותר, מורה שיש לאפשר לעבדים לחגוג אף את חג הסוכות.
ציוויים אלה תרמו לכך שגם בעבדות בארצות הברית, בה לא היו כל זכויות אדם לעבדים, נהגו רוב בעלי העבדים, המאמינים בכתבי הקודש, לאפשר לעבדים את יום המנוחה בימי א'.
ספר ויקרא מורה שבמהלך שנת השבתון, עבדים ואדוניהם צריכים לאכול מזון שהאדמה מניבה, מבלי שיעבדו אותם.
מצווה זו לא לעבוד את האדמה מכוונת לבעל הקרקע ואינה מזכירה עבדים, אך פסוקים אחרים מרמזים שלא זורעים תוצרת על ידי איש בשנה זו, ומצווים שהארץ חייבת "לשכב באדמה".
לא מוזכר אם עבדים מקבלים מנוחה מעבודה שאינה חקלאית במהלך שנה זו.
בניגוד לספרים האחרים, ספר ויקרא אינו מזכיר את שחרור העבד העברי לאחר שש שנים, אלא פשוט נותן את ההוראה המעורפלת שאין להכריח את העבד העברי לעבוד בקפדנות.
וְאִם-לֹא יִגָּאֵל בְּאֵלֶּה, וְיָצָא בִּשְׁנַת הַיֹּבֵל, הוּא וּבָנָיו עִמּוֹ." הרמב"ם טוען שיש לפרש זאת כאיסור על עבודה לנצח ללא הגבלה, או על מתן עבודות לעבד שאין להן סיבה משמעותית והן חסרות טעם.
המקרא מדבר גם על מקרה מיוחד בו אדם החייב כספים לאחרים ואינו יכול להחזירם, מוכר עצמו כעבד לנושה שלו, כ"עבד חוב".
ספר ויקרא מציין כי במצב זה אין להכריח את החייב לעשות מלאכת עבדים, אלא יש להתייחס אליו כאל שכיר: "וְכִי-יָמוּךְ אָחִיךָ עִמָּךְ וְנִמְכַּר-לָךְ, לֹא-תַעֲבֹד בּוֹ עֲבֹדַת עָבֶד".
ספר שמות מספק תיאור ישיר יותר להגנה עם גופו ובריאותו של העבד, כולל אל העבד הנוכרי, ובכך שונה לטובה מהיחס אל עבדים בתקופות מאוחרות יותר בהיסטוריה האנושית.
הכתוב אינו אוסר על ענישה פיזית של העבד, אך מזהיר מפני פגיעה בלתי הפיכה בו.
הטקסט שם מקביל את העיקרון המוסרי של מידה כנגד מידה הבסיסי (עַיִן תַּחַת עַיִן שֵׁן תַּחַת שֵׁן), גם לעבדיו של האדם, כדי להבהיר שכאשר עבדים נפגעים באופן משמעותי על ידי אדוניהם, עליו לפצות גם אותם על ידי שחרורם.
שתי הדוגמאות שמביא הטקסט המקראי הן: פגיעה חמורה בעין או בשן.
טקסט זה דומה ומשלים טקסט קדום של חוקי חמורבי, המורה שכאשר נגרמת פגיעה של אדם באדם אחר, הנמצא במעמד חברתי נמוך ממנו, יש לתת לו פיצוי כספי, במקום העיקרון של "מידה כנגד מידה".
יוסף בן מתתיהו, שחי מאות שנים לאחר תום תקופת המקרא, מציין שעד זמנו היה מקובל לשלם קנס לעבד שנפגע קשות, במקום לאפשר לו להשיב מידה כנגד מידה ולפגוע פיזית באדונו.
רמב"ן טוען שהמקרא מחייב במקרה כזה לשחרר את העבד שנפגע
שחרור כתוצאה מפגיעה בשן ובעין הוא היוצא דופן.
במקרים אחרים היחס אל העבד הוא כאל רכוש בעליו, ופגיעה בו נחשבת כפגיעה בבעליו.
החוק החיתי והחוק הבבלי הקדומים מציינים שניהם שאם עבד נפגע על ידי צד שלישי, מחויב הצד השלישי חייב לפצות כספית את הבעלים, ולא את העבד.
הדבר דומה למדי לרשום בספר שמות: אם שור (השייך לצד שלישי) פוגע בעבד, חייב בעל השור לשלם לבעליו של העבד קנס כספי, והשור עצמו יומת.
אלימות מצד הבעלים כלפי העבד מותרת, בהיותם רכושו.
אמנם, רצח של עבד על ידי בעלים נאסר במפורש בספר שמות.
בעוד שהכאת אדם חופשי למוות היא דבר אסור שעונשו מוות; הכאת עבד למוות נאסרת רק אם הוכה קשות במטרה להורגו.
במקרה בו העבד שורד יום או יומיים מאז הכאתו, ורק אז מת, בעליו אינו מחויב בדבר, מאחר שהעבד הוא רכושו.
אברהם בן נתן, מחכמי פרובנס, בן המאה ה-12, וכן הרמב"ם, טוענים שהביטוי "נקום יינקם" מרמז על עונש מוות, אך חוקרים אחרים סבורים כי מתואר כאן עונש קל יותר.
במקביל לשחרור העבד העברי בשנת השמיטה, הטקסט המקראי קובע כי עבד עברי ישוחרר לא יאוחר משש שנים לאחר תחילת עבודתו.
עם זאת, הדבר אינו כולל עבדים נוכרים, שאינם עבריים, ובאופן ספציפי מוציא את בנות ישראל שנמכרו לעבדות על ידי אבותיהן, משחרור אוטומטי כזו בשנה השביעית.
האמה העברייה נמכרה כדי שתהיה לבעלים או לאחד מבניו אופציה לשאתה לאישה; ואם לא נעשה כן, יש להתיר לפדותם.
גם במקרה בו הנישואין התקיימו, ניתן לשחרר את האמה העברייה לחופשי אם בעלה התרשל בהתחייבויותיו הזוגיות הבסיסיות.
עם זאת, ספר שמות המאוחר יותר, וכן ספר ירמיהו, סותרים אלמנטים של הוראה זו, בהרחבת המחזור האוטומטי בשנה השביעית לשני המינים.
ההבדל בין היחס לעבד העברי ליחס לעבד הנוכרי אינו רק בעצם השחרור הקצוב בתום שש שנים או שנת השמיטה.
הטקסט מורה לפצות את העבד העברי עם שחרורו בסחורה ופיצוי כספי נרחבים.
לפי הנביא ירמיהו, בספרות הנביאים, אחד מחטאיו הגדולים של עם ישראל היה אי התייחסות הולמת לעבדים העבריים ואי שחרורם בתום שש השנים כנדרש.
עבדים עבריים יכולים להשתחרר לפי המקרא אף לפני תום שש השנים או השמיטה, במידה שיקנו את חירותם על ידי תשלום סכום השווה לשכר הכולל של עובד שכיר לאורך כל התקופה שנותרה עד היובל הבא (דבר שעשוי להיות גם עד 49 שנות שכר).
בנוסף, גם קרובי דם של העבד הורשו לקנות את חירותו של העבד, והמקרא מברך על כך ורואה זאת כגמילות חסדים חשובה.
מעטים פסוקי המקרא המעידים על אידאולוגיה שהתנגדה לעצם קיום העבדות ורואה בכך עוול, ומעט פסוקים אלה נמצאים רק בספרי הנביאים, ולא בספרים אחרים בתנ"ך.
אותם נביאים קצפו על אכזריותה של העבדות והטיפו לתנאים אנושים יותר, אך לא לביטולה.
בנוגע לעבדי חוב - עבד עברי, למרות החובה בכתובים לשחררו לאחר שש שנים או בשנת השמיטה, כפי הנראה לא נהגו כך והיו בעלי חוב רבים שלא שחררו את עבדי החוב כנדרש.
הנביא נחמיה למשל נזף אף הוא בבני ישראל העשירים של ימיו על כך שהם ממשיכים להחזיק בעבדים ישראלים, ודרש לחדול מכך.
לפי האנציקלופדיה היהודית, מוסד "העבד העברי" בוטל על ידי הנביאים לאחר חורבן בית המקדש הראשון.
לעומת מוסד עבדי החוב - העבד העברי, הרי שמוסד העבדות הכללי ("עבדים נוכריים") המשיך עוד זמן רב לאחר תום תקופת המקרא, במשך רוב חייה של התרבות האנשוית, ועד המאה ה-19.
הברית החדשה היא החלק השני של אוסף כתבי הקודש הנוצריים, ומכילה 27 ספרים.
הברית החדשה כוללת ארבעה ספרי בשורה (אוונגליונים), המתארים את חייו ופועלו של ישו, כתבי איגרות ששלח פאולוס (שאול התרסי) אל הקהילות הנוצריות הראשונות (איגרות פאולוס), וספרים נוספים.
גם בתקופה בה נכתבה הברית החדשה, היה מוסד העבדות תופעה חברתית קיימת ולגיטימית, ובהתאם מוזכרת בה העבדות מספר פעמים.
ישוע, בספרי הבשורות מתייחס מספר פעמים לעבדות, אמנם כמצב טבעי וקיים, אך מתוך הומאניות, יחס אנושי ורצון לראות את העבד כאדם.
לדוגמה, ריפוי עבדו של שר המאה, ריפוי אוזנו של עבד הכוהן הגדול.
במשלים שלו התייחס ישוע לעבדות: הבן האובד, משל כיכרי הכסף, משל העבד שלא מחל, ומשל בעל הכרם.
ככלל, תורתו של ישוע על עבדות היא כי יש לחוס על העבד ולנהוג עמו באופן הוגן, והחס על העבד יזכה לתמורה משמיים.
באופן פרדוקסלי, תומכי העבדות הנוצריים במהלך השנים, ואף עד המאה ה-19 במדינות הדרום של ארצות הברית, בחרו להתייחס במקרה זה יותר דווקא לציוויי הברית הישנה בתנ"ך, המתייחסים לעבדות כדבר נורמטיבי; ופחות לדבריו של ישוע בברית החדשה, הרואים בעבדות דבר מגונה.
השקפתו של ישוע על העבדות משווה את היחסים בין אלוהים למין האנושי, ליחסים של אדון ועבדיו.
שלושה מקרים שבהם ישוע מעביר דעה זו כוללים:
: משל העבד שלא מחל, שבו ישוע משווה את היחסים בין האל לבני האדם, כיחס של אדון לעבדיו.
: רשומות מספר הערות בהן ישוע מכיר בכך שצריך להיות עבד כדי להיות "ראשון" בין הנפטרים הנכנסים לגן עדן.
: משל ישוע על העבד הנאמן, שבו ישוע שוב משווה את היחסים בין אלוהים למין האנושי לזה של אדון ועבדיו.
סוגיית העבדות מופיעה גם באיגרות, אם כי לעיתים באופן מעט שונה.
במכתביו של פאולוס, הוא מניע את העבדים הנוצרים המוקדמים להישאר נאמנים וצייתנים לאדוניהם כפי שהם למשיח.
ב כותב פאולוס, "עבדים, היו צייתנים לאדוניכם האנושיים בפחד וברעד, בכנות הלב, כמו למשיח", כלומר פאולוס מורה לעבדים לציית לאדונם.
הצהרות דומות לגבי עבדים צייתנים ניתן למצוא ב, , ו.
ב- מייעץ פאולוס לחברי הכנסייה, שהם אדוני עבדים, "להתייחס לעבדיכם בצדק ובהגינות, תוך שהם מבינים שגם לכם יש אדון בשמים".
בנוסף לעצותיו של פאולוס לאדונים ולעבדים, הוא משתמש בעבדות כמטאפורה.
ב מכנה פאולוס את עצמו "עבד של ישוע המשיח" ומאוחר יותר ב פאולוס כותב "השתחררתם מהחטא והפכתם לעבדים לצדק".
גם בהאיגרת אל הגלטים, פאולוס כותב על טבעה של העבדות בתוך מלכות אלוהים.
ב נאמר: "אין יהודי ולא יווני, אין עבד ולא בן חורין, אין זכר ואין נקבה; כי כולכם אחד במשיח ישוע." וכן הלאה.
האיגרת לפילימון הפכה לטקסט חשוב ביחס לעבדות; נעשה בו שימוש בעיקר על ידי המתנגדים לה.
באיגרת כותב פאולוס לפילמון, שהוא מחזיר אליו את אונסימוס הקדוש, עבד נמלט; עם זאת, פאולוס גם מפציר בפילימון להתייחס לאוניסימוס, שלדבריו הוא רואה כבן, לא כעבד אלא כאח אהוב המאמין במשיח.
פילימון מתבקש להתייחס לאוניסימוס כפי שהיה מתייחס אליו.
לפי המסורת הקתולית, בהמשך לאותה איגרת, פילימון שחרר את אונסימוס.
ויכוחי המאה התשע עשרה על ביטול העבדות
ייצוג העבדות בתנ"ך, היה נושא לדיונים ממושכים וסוערים במאה ה-19, כבסיס ערכי או היעדרו, בנוגע לעבדות בארצות הברית.
שני הצדדים, הן תומכי העבדות והן המתנגדים לה, נוצריים מאמינים ברובם, נעזרו בכתבי הקודש, הן אלה שבברית הישנה (תנ"ך) והן אלה שבברית החדשה, לתיקוף עמדותיהם.
טענה שהועלתה שוב ושוב היא שהעבדות המוזכרת בתנ"ך שונה בתכלית מעבדות המיטלטלין הנהוגה בדרום ארצות הברית של אמריקה, ושבמקרים מסוימים המילה "עבד" היא תרגום שגוי.
למשל, לעבדים עבריים בתקופת המקרא והתלמוד היו זכויות רבות שלא היו לעבדים באמריקה, כולל הדרישה שעבדים עבריים ישוחררו לאחר שבע שנות עבדות.
מאחר שהנוצרים ראו עצמם כממשיכי דרכם הרוחניים והאמוניים של בני ישראל המקראיים, נשאלה השאלה, האם עבדים שקיבלו עליהם את הנצרות (כלומר רוב מוחלט של העבדים במאה ה-19 בארצות הברית) נחשבים מבחינה רוחנית כעבריים, או כנוכריים, מבחינת היחס אליהם והצורך לשחררם, אל מול הזכות להשאירם כעבדים.
סוגיה נוספת היא בעובדה כי התנ"ך לא מתייחס כלל למוצא או לגזע, ואין קורלציה או מתאם בתנ"ך בין עבדות לבין מוצא אפריקאי.
למעשה, הפסוק היחיד המדבר על מוצא ומתייחס לעבדות, מציין את השם "כנען", ולא את השם "חם", שהוא המקור המיוחס לעמי אפריקה, בפסוק "וַיֹּאמֶר אָרוּר כְּנָעַן עֶבֶד עֲבָדִים יִהְיֶה לְאֶחָיו."
העבדות במאה ה-19 הייתה שונה גם מהעבדות ברומא עתיקה, שאף אליה נשאו עיניים תומכי העבדות במאה ה-19.
עבדים ביוון וברומי בעת העתיקה, מעבר לכך שלא היו דווקא ממוצא אפריקאי, גם יכלו לפדות את עצמם בכסף, גם אם בכסף רב מאוד, ולצאת ממוסד העבדות.
ידוע כי ברומי העתיקה היו עבדים לשעבר שקיבלו אזרחות רומית, וחלקם הגיע בהמשך ימיו לסטטוס חברתי גבוה.
זאת בניגוד לעבדות בארצות הברית, בה היו העבדים אך ורק אנשים ממוצא אפריקאי, וכמעט שלא הייתה בה יכולת למוביליות (התניידות) חברתית.
העבדות באימפריה העות'מאנית הייתה מוסד מרכזי וחלק משמעותי מכלכלת האימפריה העות'מאנית ומהמסורת החברתית שלה.
המקורות העיקריים של עבדים היו מלחמות ומסעות שעבוד מאורגנים פוליטית בקווקז, מזרח אירופה, דרום אירופה, דרום מזרח אירופה ואפריקה.
במאה ה-16 וה-17 כחמישית מאוכלוסיית קונסטנטינופול (איסטנבול של היום), המרכז המנהלי והפוליטי של האימפריה העות'מאנית, היו עבדים ושפחות.
נתונים סטטיסטיים בין מ-1453 עד 1700 מצביעים על כך שיבוא עבדים נוסף אל איסטנבול מהים השחור הסתכם בשנים אלה בסביבות 2.5 מיליון בני אדם.
חבר במעמד העבדים העות'מאני, המכונה בטורקית קול, היה יכול להגיע למעמד גבוה.
חלק מהתפקידים המוכרים יותר ששעבדים מילאו היו יניצ'רים (יחידות העילית בצבא האימפריה העות'מאנית), שומרים בהרמון, וסריסים, והם תפקדו למעשה כשומרים ומפקחים על שפחות משועבדות.
עם זאת, נשים מילאו והחזיקו בתפקידים החשובים ביותר במוסד ההרמון.
אחוז גדול מהפקידים בממשלה העות'מאנית נקנו כעבדים, הם היו חלק בלתי נפרד מהצלחתה של האימפריה העות'מאנית מהמאות ה-14 עד ה-19. פקידים משועבדים רבים בעצמם היו הבעלים של עבדים רבים, אם כי הסולטאן עצמו היה בעל העבדים הגדול ביותר.
העות'מאנים יצרו מנהלים בעלי ידע מורכב בממשל ונאמנות קנאית.
על ידי גידול והכשרה מיוחדת של עבדים כפקידים בבתי ספר בארמון כגון אנדרון, שם לימדו אותם לשרת את הסולטאן והכשירו אותם במקצועות שונים,
בעקבות התנועה לביטול העבדות החלו מעצמות מערביות ללחוץ על עות'מאנים ועל מדינות אחרות לבטל את העבדות, כולל איסור על סחר ימי בעבדים.
גם לאחר מספר צעדים לאיסור עבדות בסוף המאה ה-19, העבדות באימפריה העות'מאנית נמשכה ברובו אל תחילת המאה ה-20.
באמצע המאה ה-14, הסולטאן מוראד הראשון בנה צבא של עבדים, המכונה Kapıkulu.
הכוח החדש התבסס על זכותו של הסולטאן לחמישית משלל המלחמה, שהוא פירש כדבר הכולל שבויים שנלקחו בקרב.
השבויים הוכשרו בשירותו האישי של הסולטאן.
דוושירמה הייתה שיטת גיוס לצבא שבה נוצרים שחיו תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית היו מחויבים לספק מס קבוע של נערים צעירים ששועבדו והפכו לעבדים של הסולטאנים העות'מאניים.
הדבר נחשב צורה של עבדות מכיוון שלסולטאנים היה כוח מוחלט עליהם.
עם זאת, כ"משרת" או "קול" של הסולטאן, היה להם מעמד גבוה בחברה העות'מאנית בגלל ההכשרה והידע שלהם.
הם יכלו להפוך לקצינים הגבוהים ביותר של המדינה ולחלק מהאליטה הצבאית, ורוב המתגייסים זכו לפריבילגיות ותוגמלו.
אף שהצטוו לנתק כל קשר עם משפחותיהם, כמה מהם הצליחו לחלק הטבות למשפחותיהם.
הורים נוצרים היו עשויים להפציר, או אפילו לשחד, פקידים לקחת את בניהם לתפקיד זה.
ואכן, מוסלמים בוסנים ואלבנים ביקשו להיכלל במערכת והצליחו בכך.
עבדים נסחרו בשווקים מיוחדים שנקראו "אסיר" (Esir) או "ישיר" (Yesir) ששכנו ברוב העיירות והערים, במרכז האימפריה העות'מאנית.
מסופר שבשנות ה-60 של המאה ה-15 הסולטאן מהמט השני המכונה "הכובש" הקים את שוק העבדים העות'מאני הראשון בקונסטנטינופול, כנראה במקום שבו עמד שוק העבדים הביזנטי לשעבר.
לפי ניקולס דה ניקולאי , היו במקום עבדים מכל הגילים ומשני המינים, ורובם הוצגו עירומים – במיוחד ילדים ונשים צעירות – כדי שהקונים יוכלו לבדוק אותם ביסודיות.
עבדות עות'מאנית במרכז ומזרח אירופה
במסגרת הדוושירמה, שפירושו "גיוס", "מס דם" או "גביית ילדים", נלקחו נערים נוצרים צעירים מהבלקן ומאנטוליה מבתיהם וממשפחותיהם, הומרו בכפייה לאסלאם, וגויסו לענף המפורסם ביותר של הארגון.
Kapıkulu, היניצ'רים, מעמד חייל מיוחד של הצבא העות'מאני שהפך לפלג חשוב בפלישות העות'מאניות לאירופה.
רוב המפקדים הצבאיים של הכוחות העות'מאניים, המנהלים האימפריאליים ושליטי האימפריה בפועל, כמו הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, גויסו בדרך זו.
העות'מאנים לא התייחסו לדוושירמה כאל שעבוד, אלא כאל אחד השירותים יוצאי הדופן שהטילה המדינה ב"שעת חירום".
הנערים הועסקו תחילה כפועלים במספר עבודות ציבוריות (עבודות בנייה, עבודות הובלה וכו') בבירה ובגליפולי לפני שהפכו ליאניסים.
בתקופה הקלאסית שבין 1300–1600, גדל מספרם ניכר של הקאפי-קולו של הסולטאן, שגויס מנערי הדוושירמה וכן מקרב שבויי מלחמה ועבדים שנרכשו עבור הסולטן: 15–20 אלף תחת מחמד השני (1451–1481), 60 אלף בשנת 1568 וכ-100 אלף בשנת 1609.
כרוניקה הוטרית מדווחת כי בשנת 1605, במהלך מלחמת טורקיה הארוכה, הצבא הטורקי העות'מאני ובני בריתם הטטרים, חטפו כ-240 הוטרים מבתיהם בהונגריה עילית ומכרו אותם לעבדות עות'מאנית.
רבים עבדו בארמון או עבור הסולטאן באופן אישי.
למעמד השליט היו מעט עבדים ביתיים יחסית לשימוש הצבאי בהם.
על בסיס רשימת אחוזות השייכות לבני המעמד השליט שנשמרו בעיר הטורקית אדירנה בין השנים 1545–1659, נאספו הנתונים הבאים: מתוך 93 אחוזות, ל-41 היו עבדים.
סך כל העבדים באחוזות היה 140; 54 נשים ו-86 גברים.
134 מהם נשאו שמות מוסלמיים, 5 לא הוגדרו ואחת הייתה נוצרייה.
נראה שחלק מהעבדים הללו הועסקו בחוות המעמד השליט, אשר בגלל השימוש הרב בעבדים לוחמים ובשל יכולת הרכישה הגבוהה שלו, היווה את הקבוצה המרכזית שהחזיקה בחיים את שוק העבדים באימפריה העות'מאנית.
עבדות כפרית הייתה במידה רבה תופעה אנדמית לאזור הקווקז, אשר עברה לאנטוליה ולרומליה לאחר ההגירה הצ'רקסית ב-1864. סכסוכים צצו לעיתים קרובות בתוך קהילת המהגרים והממסד העות'מאני התערב לצד העבדים בזמנים שונים.
המדינה הטטרית חאנות קרים המשיכה לקיים סחר עבדים מסיבי עם האימפריה העות'מאנית והמזרח התיכון עד תחילת המאה ה-18. הטטרים של קרים שיעבדו איכרים סלאבים מזרחיים בסדרה של פשיטות עבדים המכונה "קציר הערבות".
חבר העמים הפולני-ליטאי ורוסיה סבל מסדרה של פלישות טטריות, שמטרתן הייתה לבזוז וללכוד עבדים.
השפות הסלאביות אף פיתחו כינוי לעבדות העות'מאנית (jasyr, מבוסס על מילה טורקית וערבית ללָכוּד – esir או asir, בדומה למילה העברית אסיר).
עד המאה ה-18 אזור הגבול מדרום-מזרח היה במצב של לוחמה קבועה למחצה.
על פי הערכות, עד 75% מאוכלוסיית קרים הייתה מורכבת מעבדים או עבדים משוחררים.
הסופר והנוסע העות'מאני מהמאה ה-17, אווליה צ'לבי, העריך שהיו כ-400,000 עבדים בחצי האי קרים, אך רק 187,000 מוסלמים חופשיים.
ההיסטוריון הפולני בוהדן ברנובסקי הניח שבמאה ה-17 חבר העמים הפולני-ליטאי (פולין, אוקראינה ובלארוס של היום) איבד בממוצע 20,000 אנשים בשנה ועד מיליון איש בכל השנים ביחד מ-1500 עד 1644.
במשך מאות שנים, הסתמכו ספינות גדולות בים התיכון על עבדי ספינות משוטים אירופאים שסופקו על ידי סוחרי עבדים עות'מאנים ובֶּרְבֵּרִים.
בין המאות ה-16 וה-19 נתפסו מאות אלפי אירופאים על ידי שודדי ים ברברים ונמכרו כעבדים בצפון אפריקה ובאימפריה העות'מאנית.
פשיטות עבדים אלו נערכו בעיקר על ידי ערבים וברברים ולא על ידי טורקים עות'מאנים.
עם זאת, במהלך שיא סחר העבדים של ברברים במאות ה-16, ה-17 וה-18, מדינות ברבריות היו כפופות לסמכות השיפוט העות'מאנית, ולמעט מרוקו, נשלטו על ידי פאשה עות'מאנית.
יתרה מזאת, עבדים רבים שנתפסו על ידי הקורזארים הברברים נמכרו מזרחה לשטחים עות'מאניים לפני, במהלך ואחרי תקופת השלטון העות'מאני על האזור הברברי.
בעוד שרוב פשיטות העבדים התרחשו במערב הים התיכון, חלק מהפושטים שדדו עד אזורים צפוניים כמו אירלנד, איי פארו ואיסלנד.
מכיוון שהיו מגבלות על שעבוד של מוסלמים ושל "אנשי הספר" (יהודים ונוצרים) החיים תחת שלטון מוסלמי, אזורים פגאניים באפריקה הפכו למקור פופולרי לעבדים.
עבדים אלה, הידועים כ-Zanj (בנטו), מקורם בעיקר מאזור האגמים הגדולים באפריקה וכן ממרכז אפריקה.
בני הזוג זנג' הועסקו במשקי בית, במטעים ובצבא כחיילי עבדים.