tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגונים נוטים לנקוט בהליכים מסוימים, כגון הדמות לארגונים אחרים, כדי לזכות בלגיטימציה ארגונית.
לגיטימציה של ארגון תלויה בקהל הרחב– כקולקטיב, אך לא תלויה בפרט, כלומר ארגון יכול לפגוע בערכי הפרט אך עדיין לשמור על לגיטימציה מפני שפגיעה זו לא גוררת אי-הסכמה מצד כלל הציבור.
ארגונים אשר זכו ללגיטימציה מוגדרים כארגונים אשר ערכיהם והתנהגותם תואמים את הנורמות החברתיות המקובלות.
רוב המחקר שנעשה על לגיטימציה ארגונית משתייך לאחת משתי קטגוריות, אסטרטגית או מוסדית.
הגישה האסטרטגית מקושרת לעבודתם של ו ומדגישה את האופן שבו ארגונים מבצעים מניפולציות באופן אסטרטגי כדי להשיג לגיטימציה.
דולינג ופפר טענו כי הגישה האסטרטגית מתארת את הפעולות שיש לנקוט בהן כדי לספק לגיטימציה לארגון וכי אותן פעולות הן בעלות חשיבות עליונה לשם הצלחת הארגון.
גישה זו גם שמה דגש על כך שלעיתים כדי להשיג לגיטימציה יש לנקוט בהתנהלות תחרותית.
מחקרים העוסקים בלגיטימציה אסטרטגית מתארים את הלגיטימציה של הארגון כמשאב תפעולי בו ארגונים משתמשים לעיתים באופן תחרותי בסביבתם ומנצלים אותה כדי להשיג את מטרותיהם.
כגון רווחים של הארגון מתוך מכירות ותקציבים חדשים שהארגון מגייס.
בניגוד לגישה האסטרטגית, הגישה המוסדית מתארת את הלגיטימציה כמגבלה שנובעת מהצורך בהתאמה לסביבה ולא כמשאב.
גישה זו מתמקדת במגבלה הנובעת מהצורך להתאמה לסביבה התרבותית בה ארגונים מתקיימים ומתייחסת להבניה התרבותית שקובעת את האופן שבו ארגון נבנה, מתפתח, פועל ואף כיצד הארגון מוערך על ידי הסביבה.
הגישה גם מתמקדת בלחץ הנובע מסביבה זו ומהציפייה כי אותם ארגונים יתאימו את עצמם להתנהגות הנורמטיבית בסביבה.
לגיטימציה על פי גישה זו מוגדרת כ"רמת התמיכה התרבותית שמקבל ארגון".
הגישה המוסדית מתייחסת לתרבות במובן של מערכת האמונות המשותפת של סביבת הארגון בכלל ושל בעלי המניות של הארגון בפרט.
גישות אלה תורמות להבנה של דרכי הפעולה שבהן ארגונים נוקטים כדי להשיג לגיטימציה באופן אסטרטגי ואת ההתנהגות הארגונית הנובעת ממגבלות של ציפייה תרבותית וסביבתית.
שלושה סוגים של כישרור ארגוני
חוקרים מזהים שלושה סוגים של לגיטימציה ארגונית: לגיטימציה פרגמטית, לגיטימציה מוסרית ולגיטימציה קוגניטיבית.
שלושת הסוגים קשורים לתפיסה או להנחה הכללית כי פעילויות ארגוניות הן רצויות, הולמות וראויות בתוך מערכת חברתית מובנית של נורמות, ערכים, אמונות והגדרות.
כל סוג של לגיטימציה נשען על דינמיקה התנהגותית שונה במקצת.
לגיטימציה מסוג זה קשורה לקהל היעד של הארגון.
האינטראקציה המידית בין הארגון לקהל היעד יכולה לכלול גם תלות הדדית, פוליטית, כלכלית או חברתית שבה הפעילות הארגונית משפיעה על רווחת הקהל.
בצורה כזו, לקהל היעד יש השפעה על התנהגות הארגון והוא עשוי לקבוע את ההשלכות של הפעולות המתרחשות בארגון.
שואפת להערכה חיובית של הארגון ושל פעולותיו.
בשונה מהלגיטימציה הפרגמטית, לגיטימציה מוסרית אינה נשענת על שיקולים בנוגע לשאלה האם הפעילות של הארגון מפיקה תועלת ממשית לקהל היעד, אלא האם הפעילות היא "הדבר הנכון לעשות".
שיקולים מסוג זה משקפים בדרך כלל אמונות לגבי האם הפעילות מקדמת באופן יעיל את רווחת החברה כפי שהיא מוגדרת על ידי מערכת הערכים החברתית של הסביבה ולא לפי התועלת הממשית שהיא מניבה לקהל היעד.
כלומר, לגיטימציה זו מוענקת לארגון בעקבות התאמתו לחובות ולערכים החברתיים בסביבתו.
לגיטימציה זו עשויה לנבוע מכך שהסביבה התרבותית של הארגון תופסת אותו כחיוני ולא כ"מובן מאליו".
לגיטימציה קוגניטיבית עוסקת בעיקר בהגדרה ובמשמעות של הפעילויות של הארגון.
במילים אחרות, לגיטימציה קוגניטיבית תתקבל כאשר הפעולות של הארגון יתפסו כ"הגיוניות".
לדוגמה, מנהלים בתוך ארגון עושים מאמצים רבים כדי להשפיע על הזהות הארגונית של העובדים ולהטמיע מחויבות גדולה יותר בקרב העובדים כלפי הארגון.
נמצא כי עובדים מגלים התנגדות מועטה לשינויים בארגונים בעקבות כך שמנהלים נעזרים באסטרטגיות שמספקות הסברים הגיוניים לשינויים שנעשים בארגון.
כלומר, ברגע שהעובדים רוכשים הבנה ברורה יותר של הנעשה כך המנהלים זוכים למחויבות גדולה יותר של העובד כלפי הארגון.
חיפוש אחר לגיטימציה הוא תהליך אקטיבי ומוכוון היות שמנהלים בארגונים מודעים לצורך שלהם בלגיטימציה ארגונית.
בדרך כלל אסטרטגיות לחיפוש אחר לגיטימציה מתחלקות לשלוש קטגוריות: התאמה לסביבה, בחירת סביבה חדשה ומניפולציה של הסביבה.
שלושת סוגי האסטרטגיות כרוכים בשינוי ארגוני ובתקשורת בין הארגון לסביבתו.
שלוש האסטרטגיות נעות על רצף שבין גישה פסיבית וקונפורמיסטית לבין גישה יותר אקטיבית ומניפולטיבית.
התאמה לסביבה - תהליכים שנעשים למטרת התאמת הארגון לתכתיבי הסביבה העכשווית של הארגון.
לעיתים קרובות, מנהלים אשר מחפשים לגיטימציה מאמינים שהדרך הקלה ביותר להשגתה היא בהתאמה של הארגון שלהם למשטר מוסדי קיים.
התאמה כזו מושגת על ידי שינויים ארגוניים כגון שינוי חיצוני של הארגון והפיכתו לדומה יותר לארגונים שונים בסביבה.
כלומר, ארגונים נוטים לחקות ארגונים דומים בסביבה שלהם שכבר זכו בלגיטימציה.
דוגמה לכך הם מוסדות חינוך.
ללא תלות בתרבות או מיקום גאוגרפי, כלל מוסדות החינוך זהים במבנה שלהם (מבנים המכילים כיתות לימוד עם שולחנות וכיסאות).
תופעה זו של חיקוי נקראת איזומורפיזם.
ארגונים נוטים לחקות את המבנים, התהליכים והתנהגויות של ארגונים אחרים מאותו התחום.
באמצעות איזומורפיזם, ארגונים מפתחים הומוגניות של המבנים הארגוניים ונהיים דומים יותר ויותר לסביבה שלהם ולארגונים נוספים באמצעות אימוץ של שיטות הנתפסות כלגיטימיות בסביבתם.
לדוגמה, הנטייה של חברות הייטק לאמץ גישה של אורח חיים בריא ובכך לבנות חדרי כושר בתוך החברה.
בחירת סביבה - תהליכים הנעשים על ידי ארגון למטרת בחירת סביבה אשר תתמוך בגישה הקיימת בתוך הארגון ולא תדרוש שינויים רבים מהארגון.
ישנם מנהלים אשר נמנעים מחיקוי של הארגון את סביבתו בעקבות העובדה שאינם מעוניינים שהסביבה תכתיב להם כיצד הארגון שלהם יראה ויתנהל.
כדי להימנע ממצב זה, עליהם לנקוט באסטרטגיה יותר פרואקטיבית.
הדרך הפשוטה ביותר היא לבחור סביבה ידידותית יותר, שתספק לגיטימציה לארגון כמו שהוא ללא צורך בשינוי בתוך הארגון.
הליך של בחירת סביבה מועדפת מצריך מחקר שוק מעמיק.
על הארגון לזהות את הסביבה המתאימה לו, סביבה שתדע להעריך ולהבין את הארגון ואת התפוקות שהארגון מספק.
לדוגמה, בבחירה של מיקום גאוגרפי של ארגון חדש.
אם באותו ארגון משתמשים בטכנולוגיה חדשה, מנהלים יעדיפו לבחור מיקום אשר בו משתמשים בטכנולוגיה דומה או בפעילויות דומות של הארגון (מיקום ארגון העוסק בפיתוח ותוכנה בפארק הייטק).
מניפולציה סביבתית - תהליכים הנעשים על ידי ארגון למטרת מניפולציה סביבתית באמצעות חדשנות או עזיבה של פעילות קודמת.
אף על פי שרוב הארגונים משיגים לגיטימציה בעיקר באמצעות התאמה לסביבה ובחירת סביבה חדשה, ישנם ארגונים שלא מסתפקים בכך.
ארגונים חדשניים מחפשים ליזום התערבות בסביבתם כדי להתאים את עצמם למטרות החדשניות שלהם.
במקרים כאלה, מנהלים מתבקשים לעשות יותר מרק להתאים את עצמם לסביבתם ולחקותה, אלא עליהם לנקוט בגישה יותר אקטיבית שדורשת שינוי ממשי של הסביבה.
אסטרטגיה זו פחות מבוקרת, פחות נפוצה וכתוצאה מכך פחות מובנת מאשר שתי האסטרטגיות האחרות, אך יש הטוענים כי אסטרטגיה זו מסייעת לארגונים לחצות גבולותיהם ולהשיג את מטרותיהם.
דוגמה לכך היא ארגונים חדשים שחוברים לארגונים מצליחים ומבוססים היטב.
אסטרטגיה נוספת היא ליצור קשרים עם ארגונים חדשים נוספים.
קבוצה של ארגונים חדשים עשויה להקים התאחדות תעשייתית המונה מספר ארגונים אשר יחד, בעלי כוח רב יותר בסביבתם מאשר לארגון חדש הפועל לבדו.
לגיישבניה (בהונגרית: Legyesbénye) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית לגיישבניה נמצאת בירידה כבר שנים רבות מ-1,647 תושבים בשנת 1990 עד 1,443 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-12%).
יהודים התיישבו בלגיישבניה במחצית השנייה של המאה ה-18 ורובם עסקו במסחר.
במקום היו בית כנסת, בית עלמין יהודי ששרידיו נמצאים כיום בתוך שטח פרטי ומגודר ואין אליו גישה ומקווה.
הקהילה היהודית השתייכה לזרם האורתודוקסי.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי הכפר לגטו שאטוראליאויהיי, ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שבו לכפר רק כמה יהודים ששרדו, הם לא הצליחו לחדש את חיי הקהילה ותוך זמן קצר עזבו.
לגנה ורדסיה רודריגז (בספרדית: Legna Verdecia Rodríguez; נולדה ב-29 באוקטובר 1972) היא ג'ודוקא עבר קובנית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג, האלופה האולימפית מסידני 2000.
ורדסיה השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 1992, 1996 ו-2000. באטלנטה 1996 היא זכתה במדליית ארד.
היא התחילה בשלב שמינית הגמר בו ניצחה את אלכסה וון שוויחו הגרמנייה וברבע הגמר היא ניצחה את נוריקו נראזאקי היפנית.
בחצי הגמר ורדסיה הפסידה להיון סוק-הי הדרום-קוריאנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה על האלופה האולימפית המכהנת אלמודנה מוניוז הספרדייה.
באולימפיאדת סידני 2000 ורדסיה זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
היא התחילה בשלב שמינית הגמר וניצחה באיפון את מירן לאון הספרדייה לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח.
ברבע הגמר היא ניצחה את קרולינה מריאני הארגנטינאית בהחלטת שופטים ובחצי הגמר היא ניצחה בניקוד ווזארי את קיה סון-הי הצפון-קוריאנית.
בגמר ורדסיה התמודדה מול נוריקו נראזאקי היפנית וניצחה באיפון לאחר תרגיל סיאו-אוטושי 2 דקות ו-19 שניות מתחילת הקרב.
במהלך הקריירה ורדסיה זכתה ביותר מ-50 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי, מתוכן 43 מדליות זהב, ביניהן מדליות זהב מטורנירי צרפת ויפן היוקרתיים.
לגנוסוכוס (שם מדעי: Laganosuchus; משמעות השם: "laganon" - פנקייק, "souchos" - תנין, כלומר: "תנין הפנקייק") הוא סוג נכחד של דמוי-תנין, אשר חי לפני 95 מיליון שנה בקרטיקון העליון.
המאובנים שלו התגלו בידי החוקרים פול סרנו והנס לארסון במשלחת מ-2009 שמצאה מינים שונים של דמויי-תנינאים כמו הקפרוסוכוס והאנטוסוכוס.
הראשון נמצא בתצורות אקאר (Echkar Formation) שבניז'ר והשתייך למין L.
ללגוסוכוס גולגולת ולסת שטוחות שדמו במראם לפנקייק עגול.
אורך הגולגולת הגיע למטר אחד ואורך הגוף עד ל-6 מטרים.
תנין זה עוצב למארב תת-מיימי בצורה שנתנה לו להמתין בשכיבה על הקרקעית וללכדו כל יצור קטן כמו דגים, חסילונים ויצורי מים נוספים ששחו בקרבת מקום ולא חשדו שהלסת שייכת לתנין.
אז התנין סגר את הלסת במהירות ולכד עם שיניו את היצור הקטן.
הוא חי במקווי מים רדודים שהיו נפוצים אז איפה שהיום מדבר סהרה.
ייתכן שהפצת המדבר העצום גרמה להכחדתו והכחדת הדגים שחיו סביבו.
לגיונובו (בפולנית: Legionowo) היא בירת מחוז לגיונובו בפרובינציית מזוביה בפולין.
העיר ממוקמת כ-23 קילומטרים צפון-מערבית לוורשה, בירת מזוביה ופולין כולה, ומתגוררים בה כ-54 אלף תושבים (נכון ל-2017).
ב-1877, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, נבנתה באזור מסילת רכבת והוקמה תחנת רכבת במקום שבו העיר עומדת היום ששירתה את הכפר הקרוב יבלונה, ואט אט נוצרו סביבה עוד מבנים שונים וגם מחנה צבאי של צבא האימפריה הרוסית.
האזור קיבל את השם "יבלונה נובה" (מילולית: "יבלונה החדשה") והוקם בו גם אתר נופש.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המחנה ננטש ובמקומו הוקם יישוב, שקיבל את השם לגיונובו, כהוקרה ללגיונות הפולניים , יחידות צבאיות של פולנים שפעלו באותה מלחמה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היישוב צמח במהירות והפך לעיירה.
ההתפתחות נקטעה עם תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1939 כשהאזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית.
ב-1944 לגיונובו השתתפה במרד ורשה, שדוכא על ידי הגרמנים כחודשיים לאחר תחילתו ובמהלכו נהרגו אלפים מתושבי לגיונובו.
ב-28 באוקטובר באותה שנה העיר שוחררה על ידי הארמייה ה-47 של הצבא האדום.
לאחר סיום המלחמה לגיונובו החלה להשתקם וקיבלה ב-1952 מעמד של עיר.
האוכלוסייה בה צמחה במהירות והיא הפכה לעיר שינה שתושביה עבדו בוורשה.
בעקבות רפורמה מנהלית בפולין ב-1999 הוקם מחוז לגיונובו במסגרת פרובינציית מזוביה כשלגיונובו הפכה לבירתו.
מהקמת היישוב ועד השואה הקהילה בלגיונובו הייתה למעשה מאוחדת עם הקהילה של הכפר הקרוב יבלונה, ואין מידע מפורט לאחר מלחמת העולם הראשונה באשר לאוכלוסייה המדויקת של היהודים בכל יישוב בנפרד.
ב-1921 נמנו באזור יבלונה כולו כ-1,000 יהודים.
ב-1933 הוקם בעיירה בית כנסת, אבל שירותי דת נוספים כמו קבורה יהודית נסמכו על קהילת נובידבור מזובייצקי הסמוכה יחסית.
בשנות ה-30 פעל בעיירה רבי יעקב טאוב מייסד שושלת יבלונא, ואביו של הרב יחזקאל טאוב.מיבלונא ואחר כך בכפר חסידים, בסוף שנות ה-30 הקהילה סבלה ממספר תקריות אנטישמיות.
עם הכיבוש הגרמני ב-1939 החלה הרעה בתנאיהם של היהודים, שלוותה גם במעשי סחיטה מטעם הגרמנים.
בפברואר 1940 הוקם יודנראט עבור לגיונובו, יבלונה ויישובים נוספים בסביבה, והם קלטו פליטים רבים ממקומות כמו נובידבור מזובייצקי, בייז'ון, סרוצק, נאשיילסק, ז'ורומין, שרפץ, חוז'לה, ולוצלאווק, ליפנו, פומייחובק, פולטוסק וצ'חאנוב; במהלך אותה שנה הגיעו דיווחים סותרים באשר לכמות היהודים בלגיונובו, החל מ-588 וכלה ב-1,667.
ב-15 בנובמבר 1940, או לפי עדויות מסוימות כחודש לפני כן, הוקם גטו בשכונת לודווישין בפרוורי לגיונובו ובקרבת יבלונה, שריכז את כלל יהודי הסביבה והפליטים היהודים שהיו באזור.
הגטו לא תוחם בחומה אך נאסר על היהודים לעזוב אותו ועל פולנים להיכנס אליו והוקם בו שירות סדר יהודי, שהיה אחראי גם למלא מכסות יומיות של אנשים לעבודות כפייה.
המכסה הגיעה בשיאה לכ-400, והם עבדו במחנות בסביבת ורשה ובפרט ביבלונה.
בעת הקמת הגטו היו בו כ-2,500 יהודים, ובמאי 1941 הוא קלט עוד כ-400 יהודים שגורשו מנובידבור מזובייצקי; כמחצית מיושבי הגטו חיו בעוני מחפיר ויותר משליש מיושביו היו פליטים.
התברואה הירודה בגטו תרמה להתפתחות מגפת טיפוס שנמשכה חודשים שלמים.
ב-4 באוקטובר 1942 רוכזו יהודי הגטו בטענה שהם עומדים להישלח ליישוב מחדש במזרח; לאחר שכמה עשרות ובהם ראש היודנראט נהרגו במהלך האקציה היהודים הולכו לראדזימין ומשם נשלחו ביחד עם יהודי ראדזימין ווולומין אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר המלחמה חזרו ללגיונובו כמה עשרות בודדות של ניצולי שואה, ביניהם כאלו שהסתתרו בבתי פולנים בעיר, והיה ניסיון להקים קהילה מחדש; ככל הנראה היהודים עזבו את העיר כעבור שנים ספורות למעט יהודי אחד שנישא לאישה פולנית והתנצר.
לערים הבאות יש הסכמים עם לגיונובו:
לגמאן (בפרסית/דארי/פשטו: لغمان) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
המחוז ממוקם במזרח אפגניסטן על גבי רכס הרי הינדו-כוש בחבל פשטוניסתאן.
העיר מהתרלאם משמשת העיר הגדולה ביותר במחוז וגם בירת המחוז.
שטחו של המחוז 3,842.6 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 493,488 איש.
שמו של המחוז מקורו בלֶמֶךְ בן מתושלח, אביו של נח ודור תשיעי מאדם הראשון לפי ספר בראשית.
ללגמאן יש גאוגרפיה התומכת בהתיישבויות.
הוא ממוקם על גבי הגבעות של הרי הינדו-כוש, והנהרות אלינגר והאלישינג תורמים לפוריות האדמה המותאמת לחקלאות.
למחוז יש אוכלוסייה המחולקת מבחינה אתנית עם 58% פשטונים, 21% טג'יקים ו-21% שבטי פשאי.
שבטים אחרים שמקורם בעם השפטוני כמו סאפי, סחאק, חוטקהיל, חארוטי, אלקוזי, טארה חייל, רוסטאמכיל, מכאן חייל, אקה חייל, ניאזי, וורדאק שוכנים גם הם במחוז לגמאן.
למחוז ישנה חשיבות היסטורית עצומה כיוון שהיה פעם מרכז התרבות הבודהיסטית בהינדו-כוש עם שרידים רבים מתקופת שלטונו של קיסר האימפריה המאורית, אשוקה הגדול.
המספר הכולל של כפרים במחוז לגמאן מגיע ל-640.
הרוב הכולל של תושבי לגמאן קשורים ותלויים בעבודתם למקצוע החקלאות.
החקלאים במקום מטפחים יבולים בשדות עצומים מכיוון שהמים מההרים יורדים על היישובים בעמקים המישוריים ומביאים למצב שיש מספיק מי השקיה, כמו כן נהרות אלינגר ואלישאנג זורמים בתוך המחוז ומשמשים מקור נוסף למים.
כמות גדולה של ירקות מעובדים בלגמאן שלא רק ממלאת את צורכיהם של המקומיים אלא מיוצאת גם למחוזות סמוכים, בהם מחוז הבירה קאבול.
בנוסף, הגידולים החקלאיים המרכזיים במחוז הם פירות כמו תפוז, אשכולית, לימון, סוכר, תפוחים ומשמש.
יתר על כן, ביער לגמאן ניתן למצוא אגוזי עץ מייפל ועצי פירות יבשים.
מחוז לגמאן, שממוקם באזור המתאים ביותר לפיתוח תעשייתי באפגניסטן הודות לאקלים החם האזורי, לא הצליח לפתח תעשייה מודרנית עם השנים, בעיקר עקב מלחמות אפגניסטן שהחלו עוד במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 ופעילות מלחמתית ממשיכת גם בימינו.
מפעלים קטנים לייצור סנדלים, נגרות וייצור רסק עגבניות פועלים במידה מסוימת.
משקיעים רבים מרחבי העולם אינם מוכנים להשקיע במגזר התעשייתי בגלל חוסר הוודאות ומעדיפים להשקיע במחוז ננגרהאר המשמש כצומת דרכים חשובה בין אפגניסטן לפקיסטן ומעבר סחורות מרכזי, זאת למרות החשש הרב מפעילות של הטליבאן בננגרהאר.
דווח כי מחוז לגמאן ראה עלייה בפעילותם של אנשי הטליבאן וארגוני בדלנות בכמה נפות נידחות במחוז.
מזכ"ל האו"ם תיאר את לגמאן כאחד מ"מעוזי" הפעילות של המדינה האסלאמית באפגניסטן.
שלוש נפות במחוז מחולקות בין פלגים לוחמים ושתיים נמצאות תחת שליטה ממשלתית מלאה.
144 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 2.4 תקריות בשבוע).
דוגמאות לתקריות כוללות פעולות צבאיות וכן תקיפות אוויריות, שבוצעו על ידי כוחות הביטחון האפגניים להפלת מעוזי מורדים.
במהלך שנת 2018 דווח על עימותים בין מורדי הטליבאן ללוחמי בדלנים.
תועדו 271 נפגעים אזרחיים (93 הרוגים ו-178 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 57 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בירידה של 23% בהשוואה לשנת 2017. הסיבות העיקריות לנפגעים אזרחיים היו התנגשויות צבאיות במרכזי אוכלוסין, ואחריהם הריגות ממוקדות והטלת מוקשים.
בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019, 752 אנשים נעקרו ממחוז לגמאן, כמעט כולם הועברו למקומות אחרים בתוך המחוז.
השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת, למשל, סגירת בתי ספר והפסקת שירותי בריאות מחשש לפיגועים שיבוצעו בעת התקהלות.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז לגמאן ואוכלוסייתן.
הם לא הכירו בלגיטימיות בחירה זו.
בעקבות תנועת האולטרה-רויאליסטים (האולטרה היו בדרך כלל חברי האצולה הגבוהה שתמכו מאוד בקתוליות כדת המדינה והדת החוקית היחידה של צרפת וגם במלוכה של בית בורבון במהלך הרסטורציה הצרפתית של 1814).
הלגיטימיסטים הקימו את אחד משלושת הפלגים הימניים העיקריים בצרפת, שהתאפיין בעיקר בדעות אנטי-מהפכניות.
הלגיטימיסטים מאמינים כי סדרי הירושה המסורתיים, המבוססים על החוק הסאלי, קובעים את המלך החוקי של צרפת.
המלך השליט האחרון שהלגיטימיסטים מכירים בו כלגיטימי היה שארל העשירי, מלך צרפת וכאשר שושלת יורשיו נכחדה בשנת 1883, עם מותו של נכדו אנרי, רוזן שאמבור, היורש הבכיר ביותר לכס המלכות לפי הכללים המסורתיים הללו היה חואן, רוזן מונטיסון, צאצא של לואי ה-14 דרך נכדו פליפה החמישי, מלך ספרד.
העובדה שכל הטוענים הלגיטימיים הצרפתיים מאז 1883 היו חברים בשושלת המלוכה הספרדית, שמוצאם הפטרילינאלי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת מוטל בסימן שאלה מאז 1936, וכי פליפה החמישי ויתר על תביעות לכס המלכות הצרפתי עבורו ועבור יורשיו-הזכרים.
הסכם אוטרכט, אינו רלוונטי ללגיטימיזם; עם זאת, עובדות אלו גרמו למונרכיסטים צרפתים אחרים להתמקד בתמיכה בקו אורליאן, אשר יהיה הבא בתור בענף הירושה המסורתי אם יורשיו של פיליפ יוחרגו.
הטוען הנוכחי לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים הוא לואיס אלפונסו, דוכס אנז'ו, הנין הבכיר של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד על ידי העדפת הבן הבכור או פרימוגנטורה שהענף שלו הוחרג מן הירושה של הכתר הספרדי.
במאבק הכוחות בין בית סטיוארט לבית הנובר בממלכת אנגליה, היעקוביטים, תומכי זכותם של הסטיוארטים לרשת את כס המלכות, יכולים להיחשב לגיטימיסטים.
קרליזם (בבסקית: Karlismo, בספרדית: Carlismo) היא תנועה פוליטית ומסורתית, הטוענת לכתר הספרדי, אשר הוקמה על ידי דון קרלוס, רוזן מולינה מבית בורבון.
התנועה הוקמה בעקבות מחלוקת על הירושה ואי שביעות רצון נרחבת מהתנועה האלפונסינית של בית בורבון.
ב-1920 הלגיטימיסטים השתתפו בפוליטיקה הפנים-הונגרית.
הם רצו לראות שוב את קרל הראשון, קיסר אוסטריה על כס המלכות של המדינה.
הם היו הלגיטימיסטים, או קרליסטים.
ב-23 בפברואר 1921, הרוזן דיולה אנדראשי קיבל לידיו את נשיאות מפלגת "האגודה הלאומית הנוצרית" על מנת לתמוך בשובו של קרל לכס המלכות ההונגרי.
בשנת 1921 ארגנו הקרליסטים שתי הפיכות - לא מוצלחות - כדי להחזיר לקרל את כוחו השלטוני.
לגיון "חירות לרוסיה" הוא רגימנט של הכוחות המזוינים של אוקראינה שהוקם במרץ 2022, כדי להגן על אוקראינה במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, במסגרת הסכסוך האוקראיני-רוסי.
הלגיון מורכב מלוחמים לשעבר ב שערקו לצד האוקראיני, כמו כן משרתים בו מתנדבים מרוסיה ובלארוס שמתנגדים לשלטונו של ולדימיר פוטין.
ההמנון של הלגיון הוא השיר הפטריוטי ששימש כהמנון הפדרציה הרוסית משנת 1990 עד 2000, בימי שלטונו של בוריס ילצין.
הלגיון נוצר מפלוגה של צבא רוסיה (מעל 100 לוחמים), שערקה מרצונה לצד האוקראיני.
לדברי מפקד הפלוגה, ב-27 בפברואר 2022, בסיוע שירות הביטחון של אוקראינה, הם הצטרפו לצד האוקראיני כדי "להגן על האוקראינים מפני הפשיסטים האמיתיים".
הוא גם קרא לבני ארצו, חיילי הצבא הרוסי, להצטרף ללגיון "חירות לרוסיה", כדי להציל את עמם ואת המדינה "מהשפלה והרס".
המתנדבים הראשונים של לגיון "חירות לרוסיה" החלו באימונים מקדימים פרטניים בסוף מרץ 2022. בפרט, אנשי הלגיון הודרכו על ידי קצינים מהכוחות המזוינים של אוקראינה שלמדו את המוזרויות של הנ"ט הנייד השוודי-בריטי שבו מצויד הצבא האוקראיני.
מפקדי יחידות "חירות לרוסיה" הכירו את המצב המבצעי בחזית ומטרותיו המוצהרות של הלגיון הן להדוף את הפלישה הרוסית לאוקראינה ובסופו של דבר להדיח את משטרו של ולדימיר פוטין.
ב-5 באפריל התקיים כנס במשרד סוכנות הידיעות אינטרפקס-אוקראינה, במהלכו רעולי פנים במדים שהציגו עצמם כחברי הלגיון ואמרו שנכנסו ללגיון לאחר ששהו בשבי האוקראיני.
הם סירבו לקרוא בשמותיהם ("למען ביטחונם"), לענות אם הלגיון מדווח למטה הכללי האוקראיני או לא ולתת הסברים כלשהם על שיתוף הפעולה עם הכוחות המזוינים של אוקראינה והם לא ציינו מידע על היחידות הרוסיות בהן שירתו.
הם גם אמרו שהם כבר השלימו משימות של מעצר קבוצות חבלה של הצבא הרוסי.
לפי הדיווחים, הלגיון נלחם לצד הכוחות המזוינים של אוקראינה בדונבאס במהלך המתקפה במזרח אוקראינה.
היחידה מארגנת לכאורה גם פעולות הצתה וחבלה בתוך רוסיה, בשיתוף פעולה עם ארגוני אופוזיציה כמו הצבא הרפובליקני הלאומי.
ב-11 ביוני 2022 נודע שאיגור וולובייב, סגן יו"ר גזפרום בנק לשעבר, יליד אוקראינה שעזב את רוסיה במהלך פרוץ הפלישה, הצטרף ללגיון.
באותו החודש דווח שהלגיון החרים טנק רוסי נטוש ושבו חייל רוסי במחוז דונצק.
בסביבות תחילת יולי, הלגיון מסר לכאורה הצהרה כי הוא נסוג מלחימה פעילה, והצהיר ב-13 ביולי כי הם נסוגו מלחימה על מנת "להחזיר את יכולת הלחימה".
ב-31 באוגוסט 2022, חתם לגיון "חירות לרוסיה", לצד הצבא הרפובליקני הלאומי וחיל המתנדבים הרוסי, הצהרת שיתוף פעולה בעיר אירפין בשם "הצהרת אירפין".
הארגונים גם הסכימו ליצור מרכז פוליטי, שמטרתו לייצג את האינטרסים שלהם בפני רשויות המדינה של מדינות שונות ולארגן מדיניות מידע משותפת במסגרת המאבק במשטרו של פוטין.
איליה פונומריוב מהאופוזיציה הרוסית נבחר להוביל את המרכז הפוליטי.
בסוף דצמבר התראיין דובר בשם "קיסר".
הוא תיאר כי בחירת החברים ביחידה כוללת "מספר סבבי ראיונות, מבדקים פסיכולוגיים ואפילו פוליגרף" כדי להבטיח את נאמנות המתגייסים.
לאחר מכן הם עוברים חודשיים של אימונים לפני שנשלחים לדונבאס.
הלגיון פועל תחת פיקוד אוקראיני ועוסק בעיקר בארטילריה ובתעמולה.
'קיסר' הצטרף כשהתחתן עם אישה אוקראינית.
חלק מהלוחמים נלחמים בקרב באחמוט ונראים כחלק מגדוד המתנדבים הבינלאומיים בצבא האוקראיני.
במאי 2023 לוחמי הלגיון היו מעורבים בפלישה לרוסיה, תוך השתלטות על כמה כפרים במחוז בלגורוד בגיבוי חיל המתנדבים הרוסי.
לגנדה הייתה מערכת לגילוי מטרות במרחב הימי והעברת מידע בזמן אמת לאוניות הצי הסובייטי ולתחנות קרקע של הצי.
המערכת פותחה במקום מערכת דומה שהתבססה על תחנות קרקע ומטוסי ביון שפעלה החל משנת 1965. עד לשנת 1965 הלוויינים פותחו במפעלי "משינוסטרויניה" ובהמשך תכנון וייצור עברו למפעל "ארסנל" שבלנינגרד.
אחריות כוללת על המערכת הייתה על "משרד תכנון מס' 1" שבמוסקבה.
לצורך כיסוי כלל המרחב הימי על ידי מסלולי הלוויינים בוצעו חישובים בהשתתפות מסטיסלב קלדיש.
כל הלוויינים של המערכת שוגרו תחת שם "קוסמוס" מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר מדגם "ציקלון 2".
המערכת התבססה על 2 סוגי לוויינים:
לוויין נשלט פסיבי (УС-П) שאליו הייתה מותקנת מערכת מודיעין אותות והוא היה מגלה מקור השידור.
הלוויין פעל בגובה של 420 ק"מ ומשקלו היה 3.3 טון.
מקור האנרגיה היה פאנל סולארי.
לוויין נשלט אקטיבי (УС-А) שאליו הותקנה מערכת מכ"ם.
בעקבות כך הוא הוצב בגובה נמוך - 270 ק"מ בלבד.
בגובה זה לא היה פרקטי להתקין פאנל סולארי ולכן הלוויין היה מצויד במקור אנרגיה גרעינית.
משקל הלוויין היה כ-3.8 טון מזה 1.250 טון היה ריאקטור.
ריאקטור היה מקור קרינה משמעותי.
לכן בסיום פעילות הלוויין הוא היה מועבר למסלול בגובה 750–1000 ק"מ.
במהלך פעילות הלוויינים התרחשו מספר תקלות שגרמו לנפילת הלווין על הקרקע וזיהומה.
בשנת 1988 שימוש במקור אנרגיה זה נאסרה ברמה בין לאומית ולא היו שיגורים נוספים.
בשנת 1993 פותח לוויין משופר US-PM שהיה יכול להחליף לוויינים של הדור הקודם.
שיגורים של לוויין מסוג זה נמשכו עד לשנת 2006. בסך הכול שוגרו 13 לוויינים.
בלוויין זה הותקנו חיישני מודיעין אותות ומק"ם.
כיום מערכת זו מוחלפת בהדרגה במערכת "ליאנה" שמבוססת על לוויינים מדגם "פיון" ו"לוטוס".
הלוויין הראשון שוגר בשנת 2009.
לגנוב את השמיים הוא סרט טלוויזיה אמריקאי בהפקת HBO משנת 1988 בבימויו של ג'ון הנקוק, עם בן קרוס ומריאל המינגוויי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשראת מבצע יהלום משנת 1966 בו שכנע המוסד את הטייס העיראקי מוניר רדפא לערוק לישראל עם מטוס המיג 21 שלו.
הסרט צולם ברובו בישראל ומשתתפים בו גם שחקנים ישראליים.
החלק הרומנטי של שכנוע הטייס לערוק הוא פיקטיבי ונועד לצורכי ההפקה.
המטוסים המשתתפים בסרט הם מיג-15, T-33 ובל 206.
הסרט היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים על עריכת הפסקול.
מפקד חיל האוויר הישראלי אלוף טל (מיכאל שילה) מבקש מראש המוסד (סאם גריי) לגרום לעריקת טייס עיראקי עם מטוס מיג 21 כדי שחיל האוויר יוכל ללמוד עליו לקראת המלחמה העתידה.
הלן מייסון (מריאל המינגוויי) גרה בבגדד עם "בעלה" דייוויד (ניקולס סרבי) כזוג אנשי עסקים נשוי.
הלן היא יפה ומושכת ומוזמנת מדי פעם למסיבות של נשים חשובים.
באחת המסיבות של חיל האוויר היא פוגשת בטייס מוניר רדפא (בן קרוס) והוא מתאהב בה למרות שהוא נשוי לפארא (אתי אנקרי) ויש להם בת ובן.
הרומן בין שניהם מתלהט והם מקיימים יחסים אינטימיים והלן משכנעת אותו לטוס אתה לרומא כדי להינפש שם.
הכל נעקב ומוקלט על ידי סוכני המוסד.
הם נמצאים כל הזמן תחת מעקב של חוקרים עיראקיים שבראשם עזיז (יוסף שילוח) ואחמד (אורי גבריאל).
מוניר מספר להלן כי אינו מקודם בצבא בגלל שהוא נוצרי וכי עמדתו נגד המשטר גברה לאחר שנאלץ להשתתף בהפצצה על אזרחים כורדים.
ברומא היא מגלה לו מי היא ודורשת ממנו לערוק עם מטוסו לישראל והמוסד ידאג למשפחתו.
סוכני המוסד מאיימים עליו בכך שיפיצו את תמונותיו האינטימיות עם הלן אם יסרב להיענות לבקשתם.
מוניר מזועזע בתחילה מבגידתה של הלן אך מגיע למסקנה שאין לו ברירה.
הם חוזרים לבגדד ומוניר מבשר זאת לאשתו שבתחילה מסרבת אבל אחר כך משלימה עם זאת.
הלן מארגנת את בריחת פארא וילדיה בעוד שהמשרתת שלה (רבקה בכר) מודיעה על כך לאנשי הביטחון קמל ואחמד.
הם יורדים מהרכבת באמצע הדרך, גונבים רכב בתחנת דלק לנגד עיניו של הבעלים (גבי עמרני) וממשיכים צפונה לעבר הכורדים.
כוח עיראקי רודף אחריהם ופותח באש אבל הכורדים מגינים עליהם עד שמגיע מסוק ובו ישראלים שמחלצים אותם.
מוניר מגיע לבסיס חיל האוויר עם מכתב מזויף שמאשר לו לטוס במכלים מלאים (שאר הטייסים טסו במכלים מלאים בחצי למניעת עריקה).
המפקד הרוסי בוכרין (מארק רולסטון) חושד בו ושולח אליו את מפקד הבסיס קולונל ג'ומאייל (אנדריאס קטסולאס).
מוניר מנטרל אותו במכה, עולה על המטוס כשבוכרין וחייליו רודפים אחריו ופותחים באש ואחר כך שולחים שני מטוסי מיג כדי ליירט אותו.
מוניר מצליח להתחמק מהם, מגיע לתחום האווירי של ישראל ומטוסי חיל האוויר מוזנקים ללוות אותו ולהניס את הטייסים הרוסים שמקללים אותו.
הוא נוחת בשלום ומתקבל בשמחה על ידי מפקד חיל האוויר וראש המוסד.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותבן קרוסמוניר רדפאטייסמריאל המינגווייהלן מייסוןסוכנת מוסדששון גבאיקאמלטייסרטנלד גוטמןמוחמד חאדרטייס עיראקיאתי אנקריפאראאשתו של מונירמארק רולסטוןקולונל בוכריןמדריך טיס רוסיאנדריאס קטסולאסקולונל ג'מאיילטייסמיכאל שילהאלוף טלמפקד חיל האווירסאם גרייגוריראש המוסדראובן בר יותםד"ר טופהחבר מחתרתתקוה עזיזלילהמשרתת של הלןניקולאס סרבידייוויד מייסוןגבי עמרניבעל תחנת דלקיוסף שילוחעזיזחוקראורי גבריאלאחמדחוקררבקה בכרמשרתת בבית רדפא
לֶגַנֵס (בספרדית: Leganés; הגייה: [leɣaˈnes]) היא עיר בקהילת מדריד שבספרד.
היא נחשבת כחלק מאזור מטרופולין מדריד, וממוקמת כ-11 ק"מ דרום-מערבית ממרכז מדריד.
נכון לשנת 2024, אוכלוסייתה מונה 194,084 תושבים, מה שהופך אותה לעיר החמישית בגודלה מבחינת האוכלוסייה בקהילת מדריד.
שטחה הוא 43.09 קמ"ר והיא ממוקמת בגובה של 667 מ' מעל פני הים.
הקמת היישוב מתוארכת באופן זמני לסביבות שנת 1280. לאורך ימי הביניים, היא נותרה כפר קטן, ממנו מעט מידע התפשט.
במאה ה-16 היא הייתה חלק מאדמת מדריד.
העיירה ממוקמת במרכז חצי האי האיברי, בגובה של כ-667 מטרים מעל פני הים.
בלגנס נמצאת אוניברסיטת קרלוס השלישי של מדריד.
היא מחוברת למדריד באמצעות הרכבת הפרברית האזורית ובאמצעות 6 תחנות של קו 12 של הרכבת התחתית של מדריד.
בעיר מגוון רחב של חנויות ומרכזים משפחתיים, במיוחד סביב אזור Parquesur.
לכל השכונות יש לפחות שני פארקים גדולים לפנאי.
העיר ידועה באיכות המסעדות שלה, רובן ממוקמות במרכז העיר או בסמוך לפארקים כמו La Chopera.
ה-"Pista de Hielo" היא משטח החלקה על קרח בגודל רגיל המכשיר אנשים מכל רחבי מדריד בהחלקה על קרח והוקי קרח.
היא גם המתחם של קבוצת ההוקי קרח של לגנס.
מרכזים אלה כוללים מתקנים רבים, כולל מגרשי כדורסל, מגרשי כדורגל, מגרשי אתלטיקה, חדרי כושר, סאונות, בריכות שחייה ועוד רבים אחרים.
קבוצת הכדורגל של העיר היא לגנס, שעלתה לליגה הראשונה לאחר שזכתה בתואר הליגה הספרדית השנייה בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה.
הקבוצה משחקת באצטדיון בוטארקה שנמצא בעיר.
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר בלגנס.
לגנס היא העיר השנייה אחרי מדריד מבחינת מספר מועדוני הכדורגל הרשמיים בקהילה האוטונומית של מדריד.
בלגנס יש גם בית ספר רשמי לשפות, שבו תושבי העיר יכולים ללמוד אנגלית, צרפתית, גרמנית, פורטוגזית, איטלקית, רוסית או אפילו ספרדית (מותאמת למהגרים).
המיסים של בית הספר משולמים על ידי ממשלת מדריד כך שהתושבים משלמים רק אגרה חד פעמית של €250 בשנה עבור כל אחת מהשפות.
יש הנחות מיוחדות לתלמידים שלומדים יותר משפה אחת בו זמנית ולמשפחות שיש בהן יותר מאדם אחד הלומד בה גם כן.
לגין הוא כלי קיבול לנוזלים, המשמש בעיקר להגשה של מים, יין, או משקאות אחרים.
הלגין עשוי לרוב מזכוכית, אך קיימים גם לגינים מחרס, מתכת או חומרים אחרים.
ללגין פתח רחב יחסית המאפשר לגימה או מזיגה, והוא עשוי להיות בעל ידית.
לגינים נבדלים זה מזה בצורתם, בנפחם ובחומר שממנו הם עשויים.
הלגין לרוב אינו כולל מכסה קבוע, ומטרתו העיקרית היא לשמש כלי עזר בין כלי האחסון הראשי לבין כלי השתייה האישיים (כוסות או גביעים).
בשל פתיחתו הרחבה, הוא מאפשר לא רק מזיגה קלה אלא גם אוורור של משקאות מסוימים, כדוגמת יין.
דקנטר הוא סוג ייעודי של לגין, המשמש בעיקר להגשת יין.
בניגוד ללגין רגיל, שמיועד למגוון משקאות ויכול להיות עשוי מחומרים שונים, דקנטר מעוצב במיוחד לצורך אוורור יין ושיפור תכונותיו בעת ההגשה.
לדקנטר בסיס רחב, המגדיל את שטח המגע של היין עם האוויר, וצוואר צר המקל על מזיגת המשקה.
דקנטרים עשויים כמעט תמיד מזכוכית שקופה, כדי לאפשר צפייה בצבע היין.
לגין נבדל מבקבוק בכך שאין לו סגירה (פקק) או צוואר צר, ומקנקן בכך שהוא קטן ופשוט יותר, ולעיתים קרובות חסר פיה ייעודית למזיגה.
שימוש בלגינים מוכר עוד מימי קדם.
כלי חרס בעלי צורה דומה ללגין נמצאו בחפירות ארכאולוגיות מתקופות שונות, כולל יוון העתיקה, רומא והתרבויות המסופוטמיות.
באתרים מהתקופה הרומית נמצאו לגינים מזכוכית, עדות להתפתחות טכנולוגיית ניפוח הזכוכית במאה הראשונה לספירה.
לגינים אלו מאופיינים בעיצוב אלגנטי, צוואר קצר ופתח רחב יחסית.
ממצאים דומים נמצאו גם באזורים שהיו תחת שלטון רומי, כמו הלבנט וצפון אפריקה.
בארץ ישראל התגלו לגינים בחפירות מתקופות שונות, כולל התקופה הרומית-ביזנטית.
בחפירות בירושלים ובקיסריה נמצאו לגינים מזכוכית ומחרס, חלקם מעוטרים בעיטורים פשוטים, המעידים על שימוש יומיומי לצד אפשרות לשימושים טקסיים.
בימי הביניים ובתקופות מאוחרות יותר נעשה שימוש בלגינים גם במסגרת טקסים דתיים וחברתיים.
לגינים נפוצים במסעדות, במיוחד להגשת מים או יין.
לעיתים משמש הלגין להעברת המשקה מהבקבוק המקורי לצורך שיפור מראה ההגשה או כדי לאפשר לאורחים למזוג לעצמם.
לעיתים מוצע לגין של יין כחלק מתפריט המשקאות, כשתכולתו כחצי בקבוק יין (כמות המתאימה בדרך כלל ל-2 סועדים).
בחלק מהשירותים הקולינריים, משתמשים בלגינים גם להכנת משקאות מעורבבים מראש או לאחסון זמני של מיצים טבעיים.
לד זפלין הייתה להקת הארד רוק בריטית, שמנעד יצירותיה נע בין הארד רוק, בלוז רוק, פולק רוק והבי מטאל.
הלהקה הוקמה בשנת 1968 והתפרקה בשנת 1980. הלהקה הורכבה מהסולן רוברט פלאנט, הגיטריסט ג'ימי פייג', הבסיסט והקלידן ג'ון פול ג'ונס והמתופף ג'ון בונהם.
לד זפלין נחשבת לאחת הלהקות הגדולות בכל הזמנים, ואלבומיה נמנים על אבני היסוד של הרוק המודרני.
במרבית שנות פעילותה, היה פייג' אמון על הלחנת השירים בעוד פלאנט היה אחראי במרבית המקרים על כתיבת המילים.
בשנותיה האחרונות, גברה השפעתו של ג'ונס על הליך היצירה, בדגש על שימוש בעיבודים הכוללים שימוש בקלידים ובשילובים של מוזיקה אקספרימנטלית.
לאורך 12 שנות פעילותה, בהן הוציאה שמונה אלבומי אולפן, זכתה הלהקה להצלחה מסחרית גדולה, כשמכרה למעלה מ-200 מיליון אלבומים, נתון אשר מיקם אותה במקום השלישי ברשימת האמנים המצליחים בהיסטוריה בארצות הברית.
נחשבת ביחד עם בלאק סאבאת' ודיפ פרפל לאחת ממייסדות זרם ההבי מטאל.
בשנת 1969, הוציאה הלהקה את שני אלבומיה הראשונים - "Led Zeppelin ו-"Led Zeppelin II".
כעבור שנה יצא אלבומה השלישי "Led zeppelin III".
בשנת 1971, הוציאה הלהקה את אלבום האולפן הרביעי שלה "Led Zeppelin" IV, שכלל בין היתר את השיר "Stairway To Heaven", שנחשב לאחד משירי הרוק המפורסמים בכל הזמנים.
לאחר כשנתיים הפסקה, יצא בשנת 1973 אלבומה החמישי של הלהקה "Houses of the Holy".
בשנת 1975, הוציאה הלהקה את אלבומה השישי "Physical Graffiti".
את אלבומיה האחרונים - "Presence" ו-"In Through the Out Door" הוציאה הלהקה בשנת 1976 ו-1979 בהתאמה.
בסוף שנות ה-70, החלה דעיכה בתפוקה המוזיקלית של הלהקה ובכמות הופעותיה, שהגיעה לשפל עם מותו של בונהם בשנת 1980 ופירוקה של הלהקה בהמשך אותה שנה.
בשנת 1995, נכנסה הלהקה ל"היכל התהילה של הרוקנרול".
הלהקה דורגה במקום ה-14 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין המוזיקה "רולינג סטון"'.
בשנת 1965, הצטרף ג'ימי פייג' ללהקת היארדבירדס, כנגן בס במקומו של פול סמואל סמית'.
בהמשך, הפך פייג' לגיטריסט השני של הלהקה, לצד ג'ף בק, שעזב את הלהקה שנה לאחר מכן על מנת לקדם את קריירת הסולו שלו.
בעקבות עזיבתו של בק באוקטובר 1966, המעיטה הלהקה בהופעות ובהקלטת שירים חדשים.
במהלך אותה תקופה העלה פייג' רעיון שלא צלח בסופו של דבר להקמת סופר גרופ שתכלול בנוסף את בק, את חברי להקת המי - המתופף קית' מון ונגן הבס ג'ון אנטוויסל, ואת הסולנים סטיב מריוט' וסטיב וינווד.
ב-7 ביולי 1968, הופיעה הלהקה בפעם האחרונה, אך בשל התחייבויות קודמות היא נדרשה לקיים עוד מספר הופעות בסקנדינביה.
המתופף ג'ים מקארתי והסולן קית' רלף, שעזבו את הלהקה, העניקו את זכויות השימוש בשם הלהקה לפייג' ולבסיסט כריס דר'ה, שהחלו בחיפוש אחר חברי להקה חדשים.
פייג' פנה ראשית אל טרי ריד, על מנת שימלא את תפקיד הסולן, אך הוא דחה את ההצעה ובמקום זאת המליץ על זמר צעיר אחר בשם רוברט פלאנט.
פלאנט, שלבסוף קיבל את ההצעה, המליץ על המתופף ג'ון בונהם, שאיתו ניגן יחד בעבר בלהקת ה-"Band Of Joy".
לאחר שדר'ה נטש את ההרכב למען קריירה בצילום, נענה פייג' לבקשתו של נגן גיטרת הבאס ג'ון פול ג'ונס, עמו ניגן בעבר, להחליפו.
ב-19 באוגוסט 1968, ניגנו חברי הלהקה לראשונה באולפן חזרות בלונדון.
השיר הראשון אותו בחרה הלהקה לנגן היה "Train Kept A-Rollin", שיר בלוז קצבי אותו הכיר פייג' בתקופתו בלהקת היארדבירדס, ואשר פתח את מרבית הופעותיה של הלהקה בשנותיה הראשונות.
כחודש לאחר מכן, החל סיבוב ההופעות של הלהקה בסקנדינביה, לו התחייבה עוד בטרם פירוקה של היארדבירדס.
בטרם יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות, השתתפו חברי הלהקה בהקלטת אלבומו של הזמר הבריטי פי ג'יי פרובי.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הופיעה הלהקה בהקלטת אלבום בסטודיו.
ב-7 בספטמבר 1968, קיימה הלהקה תחת הרכבה החדש את הופעתה הראשונה מול קהל, אשר נערכה בדנמרק.
הלהקה השלימה את סבב ההופעות בסקנדינביה בשם הזמני "The New Yardbirds" (ציפורי החצר החדשות) ומיד בסיומו החליטה לשנות את שמה.
בהמשך אותו חודש, החלה הלהקה לעבוד על אלבומה הראשון.
לאחר סיום העבודה על האלבום, שערכה כתשעה ימים בלבד ומומן כולו מכיסו הפרטי של פייג', נאלצה הלהקה לשנות את שמה, לאחר שחבריה קיבלו הודעה על הפסקת פעילותה לצמיתות של ה-"Yardbirds", אשר כלל איסור שימוש בשם הלהקה בעתיד.
אחת מההשערות בנוגע למקור שמה של הלהקה היא הערה עוקצנית שהעלו חברי להקת המי ג'ון אנטוויסל וקית מון לפיה ההרכב מוזיקלי אותו רצו להקים פייג' וג'ף בק בתחילת הדרך, ייכשל כישלון חרוץ ("'Go down like a 'lead balloon").
בהצעת מנהל הלהקה פיטר גרנט, הוחלפה המילה Lead ב-Led, ואילו המילה Balloon (בלון) הוחלפה במילה Zeppelin (צפלין).
ב-4 באוקטובר 1968, יצאה הלהקה, עדיין תחת שמה הישן, לסיבוב הופעות ראשון באנגליה.
הופעתה הראשונה של הלהקה תחת שמה החדש נערכה ב-25 באוקטובר 1968 בקמפוס אוניברסיטת סארי שבדרום מזרח המדינה.
בנובמבר 1968 חתם גרנט, על חוזה של 143,000 דולר עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס (כמיליון דולר, במונחים של היום).
היה זה סכום שיא לחוזה הקלטות ראשון ללהקת רוק באותה תקופה.
חברת אטלנטיק התמחתה בהחתמת מוזיקאים בסגנון הבלוז, ג'אז וגוספל, אך בשנות השישים המאוחרות החלה להתעניין בלהקות רוק בריטיות.
החברה החליטה להמר על הלהקה, על אף שלא נפגשה עם חבריה טרם החתימה.
חוזה ההקלטות העניק ללהקה חופש אומנותי רב וגמישות, בין היתר בהחלטה על מועדי הוצאת האלבומים ועיצובם, החלטה על הוצאת סינגלים, תאריכי סיבובי ההופעות וכו'.
ב-26 בדצמבר 1968 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ראשון לארצות הברית, שארך כחודשיים.
ב־12 בינואר 1969, במהלך סיבוב ההופעות בארצות הברית, יצא אלבומה הראשון של הלהקה "Led Zeppelin".
לאור העובדה כי הלהקה טרם חתמה על חוזה ההקלטות והייתה קצרה במזומנים, עלה הצורך לסיים את הקלטת האלבום במהירות יחסית.
הלהקה, שביצעה את שירי האלבום מספר פעמים במהלך סיבוב ההופעות שערכה בסקנדינביה, הקליטה את האלבום במשך שלושים ושש שעות בלבד.
האלבום זכה להצלחה מסחרית והגיע למקום ה-10 במצעד האלבומים של מגזין המוזיקה "בילבורד".
ב-31 במרץ 1970 יצא האלבום באנגליה.
על עטיפת האלבום, שהפכה לאייקונית, הוצגה תמונה של התרסקות ספינת האוויר הינדנבורג.
על אף ההצלחה המסחרית, זכה האלבום לביקורות צוננות ממבקרי מוזיקה רבים.
במהלך השנים עלה קרנו של האלבום, אשר נחשב לדעת מבקרים רבים כאחד מהאלבומים החשובים והמשפיעים בתולדות מוזיקת הרוק.
ההצלחה המסחרית של אלבום הבכורה, הובילה לעלייה בפופולריות של הלהקה, במיוחד בארצות הברית.
הלהקה החלה לעבוד על אלבומה השני במהלך סיבוב ההופעות האמריקאי בינואר 1969. בשל הנסיעות התכופות בתקופה זו, הוקלטו כל אחד משירי האלבום בנפרד ובאולפנים שונים בארצות הברית ובאנגליה.
ב-22 באוקטובר 1969, הוציאה הלהקה את אלבומה השני "Led Zeppelin II".
האלבום, שזכה אף הוא להצלחה מסחרית גדולה, נחשב לאחד מהחלוצים בתחום מוזיקת הרוק הכבד ובתור האלבום הראשון של ההבי מטאל.
במהלך מסע ההופעות באירופה בשנת 1970, לאחר צאת התקליט השני הלהקה פגשה את הרוזנת אווה פון צפלין במהלך צילומים לתוכנית טלוויזיה.
הרוזנת הביעה בפני הלהקה את אי שביעות רצונה מהשימוש בשם משפחתה כשם הלהקה והביעה שאט נפש מעטיפת האלבום בראשון בה נראית ספינת צפלין עולה באש באסון הצפלין.
הרוזנת איימה עליהם בתביעה משפטית ואכן על מנת להימנע מהתביעה החליטה הלהקה לשנות את שמה לנובס (NOBS) לערב אחד במהלך הופעתם בקופנהגן בתאריך 28 בפברואר שנת 1970.
לטובת הקלטת אלבומם השלישי, "Led Zeppelin III", נסעו חברי הלהקה לנופש בבית כפרי, מרוחק ומבודד בוויילס, שנקרא "Bron Yr Aur", שהונצח באחד משירי האלבום (אך אוית בטעות "Bron Y Aur Stomp" על העטיפה).
תקופה זו הניבה אלבום אקוסטי ושקט יותר, שהושפע רבות ממוזיקה קלטית עממית וגילה פן אחר של הלהקה, לרבות בשירים "That's The Way" ו-"Tangerine".
האלבום זכה לביקורות פושרות, כשרבים מהמבקרים הופתעו מנטישת הסגנון שאפיין את שני האלבומים הקודמים של הלהקה, לטובת מוזיקת הפולק והסגנון האקוסטי.
במשך השנים, זכה האלבום לפופולריות מחודשות ולהצלחה מסחרית רבה.
על אף התפנית הסגנונית, נותר האלבום נאמן למקורות הבלוז, שבאו לידי ביטוי בשיר הבולט של האלבום, "Since I've Been Loving You".
השיר הפותח את האלבום "Immigrant Song", הציג את יכולות הכתיבה של פלאנט, וכלל שימוש בדימויים אגדיים של ויקינגים ומיתולוגיה נורדית.
את השיר הסוגר של האלבום, הקדיש ג'ימי פייג' לחברו מוזיקאי הפולק רוי הרפר, שאיתו יקליט אלבום משותף באמצע שנות השמונים.
בנובמבר 1970, הוציאה חברת אטלנטיק רקורדס את השיר "Immigrant Song" כסינגל ללא הסכמת חברי הלהקה.
התקליטון כלל את הבי סייד היחיד שלהם, "Hey Hey What Can I Do".
האלבום הרביעי של הלהקה, שכונה "Led Zeppelin IV", יצא ב-8 בנובמבר 1971. האלבום, ששילב אלמנטים אקוסטיים עם מוזיקת הבי מטאל ובלוז, זכה להצלחה מסחרית גדולה ונמכר בכ-37 מיליון עותקים.
עטיפת האלבום כללה ארבעה סמלים שמייצגים כל אחד מחברי הלהקה.
ב-28 במרץ 1973, הוציאה הלהקה את האלבום "Houses of the Holy".
עטיפת האלבום יצרה סערה לאחר ששולבו בה תמונות של ילדים עירומים.
במדינות מסוימות הודבקה על האלבום מדבקה עם שם האלבום במטרה להסתיר את ישבני הילדים.
האלבום הגיע לראש המצעדים תוך זמן קצר ומסע ההופעות לקידום האלבום בארצות הברית שבר שיאי קהל, כאשר הלהקה מילאה בהופעותיה היכלים ואצטדיונים שלמים.
לאצטדיון טמפה שבפלורידה הגיעו מעל 56,000 מעריצים.
שלוש ההופעות המלאות במדיסון סקוואר גארדן צולמו לסרט קולנוע שיצא באיחור של שלוש שנים, בשנת 1976, ושמו "The Song Remains The Same", כשמו של אחד משירי האלבום.
בשנת 1974, הקימה הלהקה את חברת התקליטים הפרטית שלהם "Swan Song Records", שנקראה על שם אחד מחמשת השירים שלד זפלין מעולם לא פרסמה.
לוגו החברה התבסס על ציורו של ויליאם רימר משנת 1869 הנקרא "שקיעתו של היום" ואשר בו מוצגת דמותו של אפולו.
החברה זכתה להצלחה רבה במהלך שנות פעילותה של לד זפלין, אך פורקה שלוש שנים לאחר התפרקות הלהקה.
ב-24 בפברואר 1975, אלבומה הכפול הראשון של הלהקה, "Physical Graffiti".
היה זה גם האלבום הראשון שיצא תחת הלייבל "Swan Song".
האלבום כלל 15 שירים, מהם 8 הוקלטו בהידליי גראנג' במהלך 1974. שאר האלבום, כלל שירים שהוקלטו על ידי הלהקה אך לא הוכנסו לאלבומים הקודמים.
בשל כך, האלבום היה מגוון מבחינת סגנונות מוזיקליים, החל מקטעים אקוסטיים דוגמת "Bron Yr Aur", שירי רוק כבד דוגמת "Sick Again", ועד השיר הארוך ביותר של הלהקה, בו נעשה שימוש בגיטרת סלייד, "In My Time Of Dying".
שיר בולט נוסף באלבום, "Kashmir", מאופיין בנגיעות מוזיקליות מזרחיות-ערביות.
את השיר כתב פלאנט בהשראת נופים שונים במרוקו.
האלבום זכה להצלחה אדירה, הן מסחרית והן ביקורתית, כאשר מגזין הרולינג סטון כתב שהתחרות היחידה שיש ללהקה על תואר "להקת הרוק הטובה ביותר" היא עם הרולינג סטונז והמי.
זמן קצר לאחר יציאת האלבום הגיעו כל האלבומים הקודמים של הלהקה ל-200 המקומות הראשונים במצעדים, והלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית.
גם בסיבוב הופעות זה מילאה הלהקה היכלים עד אפס מקום.
השנים המאוחרות, מותו של בונהאם והתפרקות הלהקה (1980-1975)
לאחר תום מסע ההופעות שלהם בהיכל ארל'ס קורט, לקחה הלהקה פסק זמן מהופעות.
באוגוסט 1975, רוברט פלאנט ואשתו מורין היו מעורבים בתאונת דרכים קשה במהלך חופשה ברודוס שביוון.
רוברט סבל מנקע בקרסול ומורין סבלה מפציעות חמורות ועירוי דם הציל את חייה.
מאחר שנמנע מהם לצאת למסע הופעות, חזרה הלהקה לאולפני ההקלטות והחלו לעבוד על אלבומם השביעי, "Presence", במינכן שבגרמניה.
האלבום שיצא במרץ 1976, הציג השינויים בכיוון המוזיקלי של הלהקה, שחזרה למקורות הבלוז שאפיינו אותה בתחילת דרכה.
האלבום כולל כמה מהשירים ה"כבדים" ביותר של הלהקה, ביניהם "Achilles' Last Stand" ו-"Nobody's Fault But Mine".
על אף שהגיע למעמד של אלבום פלטינה, זכה האלבום לתגובות מעורבות בקרב המעריצים והמבקרים.
נטען גם כי הקלטות האלבום החלו במקביל להתמכרותו של ג'ימי פייג' להרואין, דבר שפגע בהופעות של הלהקה בהמשך, טענה שפייג' הכחיש.
על אף הביקורות הקשות, טען פייג' שהאלבום הוא האהוב עליו מכל אלבומי הלהקה וכי "Achilles' Last Stand" הוא שירו האהוב עליו.
פלאנט הצהיר אף הוא שהאלבום הוא בעל הסאונד הכי "זפליני" שיש מכל אלבומים הלהקה.
ב-22 באוקטובר 1976, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעה "The Song Remains The Same".
האלבום איגד שירים משלוש ההופעות שקיימה הלהקה ביולי 1973 במדיסון סקוור גרדן בניו יורק, במהלך מסע ההופעות לקידום האלבום "Houses of the Holy" האלבום יצא יומיים לאחר יציאת סרט שתיעד את ההופעות.
בשנת 1977, יצאה הלהקה למסע הופעות נוסף בארצות הברית.
על אף שמסע ההופעות הניב רווחים רבים, צצו בעיות מחוץ להופעות.
ב-3 ביוני, לאחר שהמופע באצטדיון טמפה נקטע עקב סופת ברקים, פרצו מהומות בקהל שהסתיימו במעצרים ופציעות רבות והמשטרה נאלצה להשתמש בגז מדמיע כדי להפריד בין המתפרעים.
לאחר הופעה ב-23 ביוני בפסטיבל באוקלנד שבקליפורניה, ג'ון בונהם ומספר חברים בצוות של הלהקה (כולל פיטר גראנט, המנהל) נעצרו, לאחר שאחד האחראים לקידום הפסטיבל הוכה בצורה קשה.
הסברה הייתה כי אותו אחראי סטר לבנו של גראנט שתלש שלט מדלת של חדר הלבשה, וכשהדבר הגיע לאוזניו של גראנט, הוא, בונהם ואחרים הגיעו עד קרונו של האחראי וחבטו בו ללא רחמים.
ההופעה ביום המחרת הייתה ההופעה האחרונה של לד זפלין בארצות הברית.
מיד לאחר ההופעה הגיעה אל רוברט פלאנט הידיעה שבנו בן החמש, קאראק, נפטר מזיהום בבטן.
בעקבות מותו של בנו של פלאנט ושל חברם הטוב, מתופף להקת המי קית' מון ב-1978, וכן מותו באוגוסט 1977 של אלביס פרסלי, שבינו לבין חברי הלהקה נוצרו קשרי ידידות, מצב רוחם של חברי הלהקה היה ירוד והם נמנעו מלהופיע.
במקום זאת חזרה הלהקה בדצמבר לאולפן ההקלטות, הפעם באולפני "פולאר" של להקת אבבא בסטוקהולם שבשוודיה.
האלבום הציג התעסקות רבה בהתנסויות מוזיקליות, כשמעל כולן בולטת עבודת הקלידים של ג'ון פול ג'ונס ובמיוחד הקטע באורך עשר הדקות "Carouselambra" והשיר "Fool In The Rain".
האלבום הגיע לראש המצעדים בבריטניה ובארצות הברית והפך לאלבום הראשון של להקת רוק שזינק ישירות לראש מצעדי הבילבורד.
הבלדה "All My Love" שכתב פלאנט, הוקדשה לבנו המנוח.
בשנת 1979 חזרה הלהקה להופיע ולאחר שתי הופעות ראשונות בקופנהגן הופיעה מול קהל עצום בפסטיבל נבוורת.
רוברט פלאנט לא גילה התלהבות לחזור ולהופיע באותה תדירות כבעבר, ואף שקל לעזוב את הלהקה, אך שוכנע על ידי פיטר גראנט לחזור בו.
מסע הופעות קצר בחודשים יוני ויולי 1980 התקיים באירופה, ללא האלתורים והביצועים הארוכים שאפיינו את ההופעות של הלהקה.
הופעה אחת ב-27 ביוני בנירנברג שבגרמניה נקטעה בשיר השלישי, לאחר שבונהם התמוטט על הבמה והובהל לבית החולים.
הלהקה סיימה את מסע ההופעות ב-7 ביולי בברלין.
ההתלהבות של פלאנט שבה במהלך מסע ההופעות, והלהקה החלה לרקום תוכניות למסע הופעות אמריקני גדול במיוחד בסתיו וכן עלתה האפשרות לחזור אל אולפן ההקלטות לאחר מכן.
ב-24 בספטמבר 1980 נאסף ג'ון בונהם בידי עוזר הלהקה, רקס קינג, לחזרות באולפני בריי, לקראת מסע ההופעות בארצות הברית, הראשון שם מאז 1977. במהלך הנסיעה ביקש בונהם לעצור בצד לארוחת בוקר, שם לגם כמות רבה של וודקה (כ-16 כוסיות), עם נקניק חזיר.
לאחר נגיסה אחת מהנקניק חזר לשתות, והמשיך כך עד שהגיע לאולפנים.
לקראת הערב עייפו חברי הלהקה מהחזרות ופרשו אל בייתו של ג'ימי פייג' בווינדזור.
השמועות טוענות כי הוא שתה ארבעים כוסיות באותו לילה.
למחרת בבוקר מצאו מנהל מסע ההופעות וג'ון פול ג'ונס את בונהם במיטתו ללא רוח חיים.
על אף שצצו שמועות בנוגע לאפשרות למחליף לבונהם, חברי הלהקה הנותרים פירקו את הלהקה לאחר מותו.
ב-4 בדצמבר 1980 הוציאה הלהקה הודעה לתקשורת בה הודיעו כי לא יוכלו להמשיך להופיע ללא המתופף הבלתי ניתן להחלפה שלהם:
בשנת 1982 חברי הלהקה הנותרים הוציאו אלבום אולפן בשם "CODA", שכלל קטעים מהקלטות שונות במהלך הקריירה, שלא זכו להגיע לאלבומים.
ג'ימי פייג' הפסיק לנגן באופן סדיר עד שנת 1983, כאשר יצא למסע הופעות צדקה עם פרויקט של ה-A.R.M.S (Action Research for Multiple Sclerosis).
מסע ההופעות כלל את הגיטריסטים הנוספים של להקת ציפורי החצר, אריק קלפטון וג'ף בק.
בשנת 1984, חבר פייג' לזמר פול רוג'רס (לשעבר מהלהקות "Free" ו-"Bad Company") להקלטת שני אלבומים בשם "The Firm".
האלבום הראשון כלל חומרים של פייג' שנועדו לצאת עם לד זפלין ועובדו מחדש בתור האלבום "Midnight Moonlight".
רוברט פלאנט פתח אף הוא בקריירת סולו בשנת 1982, עם האלבום "Pictures at Eleven" ובשנת 1984 חבר עם פייג' להקלטת מיני-אלבום בשם "The Honeydrippers: Volume One", שבו השתתף גם ג'ף בק.
איחוד ראשון במסגרת הלייב אייד
ב-13 ביולי 1985 ג'ימי פייג', רוברט פלאנט וג'ון פול ג'ונס התאחדו למופע הלייב אייד באצטדיון JFK בפילדלפיה, להופעה קצרה לצד המתופפים טוני תומפסון ופיל קולינס (שניגן בשני אלבומי הסולו הראשונים של פלאנט).
ההופעה, שכללה שלושה שירים ("Whole Lotta Love", "'Rock And Roll" ו-"Stairway to Heaven"), נפגמה עקב איכויות קול גרועות בשידור, אי תיאום בתיפוף שבין תומפסון לקולינס, ביצועים ווקאליים ממוצעים ומטה מצד פלאנט ואי כוונון גיטרת הגיבסון של פייג'.
ג'ונס היה היחיד שיצא מהאיחוד ללא קטילה של הביקורות.
כשיצא המופע בפורמט DVD, חברי הלהקה החליטו פה אחד לא לאפשר להציג את הביצועים ממנו, בטענה שהם לא עמדו בסטנדרטים המתאימים להם.
בשנת 1986 חברו פייג', פלאנט וג'ונס בבאת' שבדרום-מערב אנגליה, כדי להתארגן לחזרות לקראת הופעה עם תומפסון על התופים, אך התוכניות בוטלו לאחר שזה היה מעורב בתאונת דרכים.
שנת 1988 הסתברה להיות רבת משמעות בשביל חברי הלהקה הנותרים, כששמועות טענו לאיחוד במסע הופעות.
הופעתו של פייג' באלבום של פלאנט "Now and Zen", יצרה התלהבות רבה, כאשר ניגן בשירים "Heaven Knows" ו-"Tall Cool One" (האחרון מציג גם ריפי גיטרה של פייג' מההקלטות המקוריות של לד זפלין).
מאוחר יותר, פלאנט שר בשיר "The Only One" באלבום של פייג' "Outrider" שיצא ביוני אותה שנה.
בפעם הראשונה מאז מותו של בונהם, פלאנט החל לבצע שירים של לד זפלין כחלק ממסע ההופעות שלו.
כשמסע ההופעות האירופאי של פלאנט הגיע ללונדון בהיכל המרסמית' ב-17 באפריל, הצטרף פייג' אל פלאנט לבמה למספר שירים.
במסעי ההופעות הנפרדים של פייג' ופלאנט בארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה, בוצעו מספר שירים של לד זפלין.
לד זפלין התאחדו בשנית במאי 1988, למופע יום ההולדת ה-40 של חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס עם בנו של בונהם, ג'ייסון בונהם, על התופים.
בדומה להופעה בלייב אייד, ההופעה של חברי הלהקה הייתה מלאת פגמים, הפעם בגלל חסר בקלידים ובהופעה הכושלת של פייג' בשיר "Heartbreaker".
ב-30 ביוני 1990, בעת שפלאנט היה במסע הופעות לקידום אלבומו "Manic Nirvana", הצטרף אליו פייג' להופעה קצרה בפסטיבל המוזיקה בנבוורת.
ההופעה שודרה בתחנות הרדיו בכל רחבי העולם כשההופעה של השניים הייתה גולת הכותרת שלו, ומאוחר יותר גם שודרה ב-MTV.
פייג' ופלאנט איחדו כוחות בשנת 1994 להופעת אנפלאגד של MTV שנקראה "Unledded" והובילה למסע הופעות עולמי עם תזמורת וכן אלבום הופעה שנקרא "No Quarter".
נגן הבס היה צ'ארלי ג'ונס, שהיה חבר בלהקתו של פלאנט במשך מספר שנים (ונשוי לבתו).
רבים ראו את הפעילות הפרטית בין פייג' לפלאנט כרמז למתיחות בין השניים לג'ון פול ג'ונס, כאשר זה התרגז על השניים שהופיעו בלעדיו.
המתח התגבר כשפלאנט נשאל בראיון היכן היה ג'ונס, והוא ענה בבדיחות הדעת שהוא החנה את המכונית.
מאוחר יותר ג'ונס הודה כי לא היה מרוצה מהעובדה שפייג' ופלאנט קראו לאלבום על שם שיר של לד זפלין שחלקו הרב כלל את עשייתו שלו.
בריאיון עם מגזין "ספין", פייג' סילק את המראיין מהחדר בעקבות שאלה פשוטה בנוגע לג'ונס.
ב-12 בינואר 1995 התקבלה לד זפלין להיכל התהילה של הרוקנ'רול בארצות הברית.
המתיחות בין השלושה הייתה גלויה לכל בטקס הקבלה, כאשר ג'ונס התבדח כשקיבל את הפרס באומרו "תודה לכם, חברי, על שסוף סוף זכרתם את מספר הטלפון שלי", וגרם למבוכה בקרב פייג' ופלאנט.
ב-29 באוגוסט 1997 הוציאה חברת אטלנטיק רקורדס סינגל ערוך של "Whole Lotta Love" בארצות הברית, הסינגל היחידי של לד זפלין שיצא בתקליטור.
הלהקה מעולם לא הוציאה סינגל באנגליה.
ב-11 בנובמבר 1997 יצא האלבום "BBC Sessions", האלבום הראשון של הלהקה מזה 15 שנה, וכלל כמעט את כל ההקלטות של הלהקה לתחנה הבריטית.
ב-1998 המשיכו פייג' ופלאנט את שיתוף הפעולה ביניהם באלבום "Clarksdale", האלבום הראשון שכלל חומרים חדשים מאז פירוק לד זפלין.
מסע ההופעות הציג שירים של הלהקה לצד מספר שירים מהאלבום החדש.
בספטמבר 1999 הוציא ג'ונס את אלבום הסולו הראשון שלו, "Zooma", ושנתיים מאוחר יותר את האלבום השני "Thunderthief".
באוקטובר 2002 העיתונות הבריטית דיווחה שרוברט פלאנט וג'ון פול ג'ונס השלימו לאחר מריבה בת עשרים שנה שהפרידה בין חברי לד זפלין הנותרים, ושמועות החלו לצוץ בנוגע להופעות איחוד בשנת 2003. הידיעה הוכחשה מאוחר יותר בידי האמרגנים של פייג' ופלאנט.
שנת 2003 הראתה התעוררות בפופולריות של הלהקה, עם יציאת אלבום ההופעה המשולש "How the West Was Won", ומארז ה-DVD, בהם הוצגו חומרים מתקופת הזוהר של הלהקה.
בסוף השנה המארז מכר מעל 520,000 עותקים.
בתקופת חג המולד באותה שנה, השיר "Stairway to Heaven" נבחר לשיר הרוק הטוב ביותר בקרב מאזיני תחנת "Planet Rock", בסקר שפורסם באתר התחנה.
שני שירים נוספים של הלהקה הגיעו לעשרת המקומות הראשונים ברשימה: "Whole Lotta Love" ו-"Rock and Roll".
ב-2005 קיבלה הלהקה פרס גראמי על מפעל חיים, דורגה במקום הראשון בסקר "מאה הלהקות הגדולות של הרוק הכבד" בערוץ VH1, וקוראי המגזין "Guitar World" בחרו בסולו הגיטרה של "Stairway to Heaven" כסולו הטוב ביותר של הרוק בכל הזמנים.
בסקר הגיטריסטים הגדולים ביותר של מגזין הרולינג סטון, ג'ימי פייג' נבחר למקום השלישי, וברשימת מאה המוזיקאים הגדולים ביותר של כל הזמנים הלהקה הגיעה למקום ה-14. בנובמבר 2005 הוכרז כי לד זפלין והמנצח הרוסי ואלרי גארדייב, זכו בפרס פולאר למוזיקה.
מלך שוודיה הגיש את הפרס לפלאנט, פייג' וג'ונס, יחד עם בתו של ג'ון בונהם, בסטוקהולם במאי 2006.
על שער גיליון ינואר 2006 של מגזין "Guitar World" נקראה לד זפלין "הלהקה הגדולה ביותר בעולם".
הלהקה, וג'ימי פייג' בפרט, הופיעו פעמים רבות בגיליון, בין אם במאמרים על הלהקה עצמה, על נושאים הקשורים בה או במאמרים בהם מוזיקאים אחרים התייחסו להשפעה רבת העוצמה שלה.
באותה שנה, נבחר האלבום "Led Zeppelin IV" כאלבום הגיטרות מספר אחת בידי מצביעים בסקר בגיליון אוקטובר של המגזין, וכן הלהקה התקבלה להיכל התהילה של המוזיקה בבריטניה.
בתחילת דרכם חברי לד זפלין היו מאוד נוקשים בנוגע לשימוש בשירים שלהם, ולעיתים נדירות הרשו להשתמש בהם בסרטים או בפרסומות.
מאוחר יותר איפשרו השמעת שירי הלהקה בסרטים שונים כמו רוק בבית הספר וכמעט מפורסמים (במאי הסרט, קמרון קרואו, היה הכתב הצמוד ללהקה מטעם מגזין הרולינג סטון במהלך הקריירה שלה).
חברי הלהקה הנותרים עדיין מתנגדים לתת שימוש לא אמנותי לשיריהם ובהוצאת ה-DVD של הסרט "בית הספר לרוק" קטע מיוחד מראה את כוכב הסרט, ג'ק בלאק, מתחנן בפני חברי הלהקה שיתנו לו להשתמש בשיר "Immigrant Song" בסרט.
בהסכמה חד פעמית, ולמען שימוש פרסומי, נתנה הלהקה רשות להשתמש בשירה "Rock and Roll" בטלוויזיה ובפרסומות רדיו.
במשך זמן מה התנגדו חברי הלהקה לאפשר קנייה והאזנה לשיריהם דרך האינטרנט, אך בשנת 2007 החלו להתפשר בנוגע לכך ואיפשרו השמעת מספר שירים שלהם בפורמט זה.
ב-12 בספטמבר 2007, פרסמה הלהקה הודעה בנוגע למופע איחוד מתוכנן, לזכרו של אהמט ארטגון, מנהל חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, אשר נפטר בשנת 2006. זמן קצר לאחר ההודעה, קרס אתר האינטרנט שבו התקיימה ההרשמה להגרלת הכרטיסים להופעה.